tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רייכנר נולד בירושלים, וגדל בשכונת גבעת מרדכי.
הוא למד בבית הספר היסודי 'לדוגמה' ולאחריו למד בישיבה התיכונית בני חיל.
בתום לימודיו, התגייס לצה"ל לגדוד שמשון.
סיים את שירותו הצבאי כסמב"ץ של חטיבת ירושלים.
עם תום שירותו הצבאי, החל רייכנר בפעילותו הציבורית.
שימש בין היתר כיו"ר אגודת הסטודנטים במכללת גבעת ושינגטון במשך כשנתיים, ואף כחבר בפורום ארגון הסטודנטים הארצי.
לאחר מכן עבד כמתווך דירות, בגיל 29, מונה למנהל המתנ"ס של מועצה אזורית נחל שורק הממוקם ביישוב יד בנימין.
משמש כדירקטור בחוג הידידים של עמותת 'יד תמר', התומכת ומסייעת למשפחות חולי סרטן ומצבי משבר.
בנוסף, היה ממייסדי הקרן לערבות הדדית ואף שימש כיושב הראש שלה במשך 3 שנים בהמשך שימש כסמנכ"ל דיגיטל והפיתוח הכלכלי וסמנכ"ל הכספים בפועל בחברה למתנ"סים הארצית וכמנכ"ל האגודה לעידוד וקידום מרכזים קהילתיים בישראל, בה הוא עדיין משמש כדירקטור כיום.
באוגוסט 2021, הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המיוחדות לראשות המועצה האזורית נחל שורק שהוכרזו עם פרישתו מהתפקיד של אלי אסקוזידו.
בבחירות שהתקיימו ב-26 באוקטובר ניצח רייכנר בסיבוב הראשון לאחר שגבר על ארבעה מועמדים אחרים.
גם בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, התמודד רייכנר כמועמד עצמאי, וזכה לשיעור תמיכה של 81%.
משנת 2022 מכהן רייכנר כחבר ועדה מחוזית של מינהל התכנון וחבר הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה – שורקות; זאת בנוסף להיותו דירקטור באיגוד ערים לאיכות סביבה ומ"מ יו"ר האיגוד, דירקטור ברשות נחל וניקוז שורק לכיש, יו"ר החברה הכלכלית נחל שורק, יו"ר הנהלת מתנ"ס נחל שורק.
לרייכנר תפקידים משמעותיים בוועדות מרכזיות בשלטון האזורי: יו"ר ועדת הצעירים ויו"ר ועדת התחבורה.
לרייכנר תואר במסלול לימודי משפט ללא תזה לבוגרי מדעי החברה ומדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, תואר ראשון בחינוך גופני במכללת גבעת ושינגטון ותואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת אימפרסיאל בקוסטה ריקה; בנוסף לסיום קורס ניהול מערכות מידע במכללת ג'ון ברייס.
רייכנר תושב היישוב יד בנימין, נשוי ואב לחמישה ילדים.
בן דודו הוא העיתונאי אלישיב רייכנר.
שי קינן (נולד ב-29 באוקטובר 1981) הוא ראש עיריית חולון.
נולד בכפר שלם בתל אביב ומגיל תשע גדל בחולון.
למד בבית הספר היסודי "התבור" עד כיתה ח', ובתיכון אילון.
שירת בחיל המודיעין, לאחר מכן היה מפקד מערך האבטחה של מחנה ידין.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שירת במילואים בפיקוד העורף בדרגת רס"ר.
קינן בעל תואר ראשון בממשל ודיפלומטיה מאוניברסיטת רייכמן ותואר שני במדיניות ציבורית בתוכנית למנהלים מאוניברסיטת תל אביב.
שימש יועצו של יושב ראש ועדת הכלכלה בכנסת, גלעד ארדן, וראש תחום ישראל בהסתדרות הציונית.
בעבר כיהן כסמנכ"ל שיווק בחברת "שהם שרותי השמה ומיון בע"מ", חברה בבעלות אימו.
באוקטובר 2013 נבחר למועצת העיר חולון, וכיהן כסגן ראש העיר וחבר הנהלת העיר.
כסגן ראש העיר, קינן הוביל לתקצוב העיר בסך 100 מיליון שקלים להקמת יציאה צפונית במחלף חולון מזרח שנפתח בתחילת 2024 והקים את פרויקט השיטור העירוני במימון המשרד לביטחון פנים שהוסיף לעיר עשרות תקני שוטרים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד מול ראש העירייה המכהן, מוטי ששון אך הפסיד לו בהפרש של כ-8,000 קולות.
הוא שימש יו"ר האופוזיציה, יו"ר ועדת ביקורת וחבר בפורום יושבי ראש האופוזיציה הארצי.
ב-31 במאי 2023 הושגה הסכמה על ריצה משותפת של אילן גזית מיש עתיד ברשימה של שי קינן, ותמיכה של מפלגת יש עתיד במועמדותו של שי קינן לראשות העיר.
אולם לאחר שפורסמו מבחר ציוצים של קינן בכאן 11 ובהן ציוצים של קינן כנגד יאיר לפיד ונשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, וכנגד טיפולי התאמה מגדרית לילדים קטנים, הסירה מפלגת יש עתיד את התמיכה בקינן.
אילן גזית רץ לבד ולא נכנס למועצת העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד קינן בשנית על ראשות העיר מול ראש העירייה המכהן, מוטי ששון וניצח לאחר שזכה ל-43.2% מהקולות לעומת 17.8% לששון.
באפריל 2024 נפגש עם שר האנרגיה והתשתיות אלי כהן והשניים סיכמו על הקמת תאגיד אנרגיה לצמצום הוצאות העירייה באמצעות שימוש בחשמל בשעות היום ורכישת אנרגיה בשעות השפל, הקמת מתקנים סולריים, והקמת עמדות טעינה לרכבים חשמליים.
ביוני 2024 הודיע קינן על כוונתו למנות את מנכ"לית תיאטרון הבימה לשעבר אודליה פרידמן, כממלאת מקום החברה לפיתוח התרבות בחולון, שתחתיה פועלים רוב מוסדות התרבות בעיר.
המינוי גונה באופן תקיף בידי ועדי השחקנים בהם שח"ם ואיגוד הבמאים בשל תפקודה הלוקה של פרידמן כמנכ"לית הבימה, שהסתיימה בחובות ענק לתיאטרון והשעיית סמכויותיה בידי בית המשפט המחוזי בתל אביב עד לפיטוריה.
יותר מ-300 יוצרי תיאטרון ושחקנים פרסמו התנגדות לכניסתה לתפקידה וב-17 ביולי הגיש ארגון השחקנים שח"ם עתירה לבית הדין לעבודה לביטול המינוי.
בית הדין הורה לעירייה לקיים מכרז לתפקיד מנכ"ל קבוע ופרידמן זכתה במכרז.
בעקבות זאת, נמחקה העתירה נגד מינויה של פרידמן.
שי רודולף היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות השתתפותה בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, מועדון הבייביסטריות בתפקיד סטייסי מקגיל.
בשנת 2018, היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה של פוקס, "נשק קטלני".
בשנת 2020–2021 היא שיחקה בסדרת הנעורים של נטפליקס, מועדון הבייביסיטריות המבוססת על סדרת הספרים באותו השם, בתור סטייסי מקגיל.
בשנת 2022 היא שיחקה את הגיטריסט בקליפ "You Ruined Nirvana" של מקנה גרייס.
+שנהפרויקטתפקידהערות2017הרפתקאותיה של תומאסינה סויירבקי תאצ'ר2019פחות מאפסג'יזלסרט טלוויזיה2020ריטהאבי2024הגיע הזמן (אנ')אמה דיהל
+שנהפרויקטתפקידהערות2018–2019נשק קטלני מאיה פלין2020–2021מועדון הבייביסיטריותסטייסי מקגילתפקיד ראשי; שתי עונות
שי קויתי (נולד ב-9 באוקטובר 1971) הוא פרופסור ישראלי לרפואה פנימית וראומטולוגיה, מומחה במחלות אוטואימוניות.
פרופ' שי קויתי הוא רופא ישראלי, יליד רמת גן, דור שלישי למשפחת רופאים ורוקחים יהודים ממוצא עיראקי וכוויתי.
הוא מומחה בתחום הראומטולוגיה והרפואה הפנימית, עם ניסיון רחב בתחום של מחלות אוטואימוניות, ובפרט דלקת פרקים שגרונית, מיוזיטיס, זאבת, וקדחת ים תיכונית משפחתית (FMF).
פרופ' קויתי משמש כיום ראש היחידה הראומטולוגית במרכז הרפואי מאיר בכפר סבא, וכן מנהל רשות המחקר בבית החולים מאז 2022. בנוסף לפעילותו הרפואית, הוא עוסק במחקר אקדמי בתחום המחלות האוטואימוניות.
פרופ' קויתי סיים את לימודיו הרפואיים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, שם הוא משמש כחבר סגל אקדמי קליני.
הוא עבר הכשרה בתחום הראומטולוגיה והמשיך בהתמחות במגוון תחומים רפואיים נוספים.
פרופ' שי קויתי הוא בוגר המחזור השישי של תוכנית תלפיות של מרכז רפואי שיבא – תל השומר.
לפני תפקידו כראש היחידה הראומטולוגית במרכז הרפואי מאיר, שימש כסגן מנהל מחלקה פנימית בבית החולים שיבא.
פרופ' קויתי הוא מומחה בראומטולוגיה, תחום העוסק במחלות אוטואימוניות שבהן מערכת החיסון תוקפת את הגוף עצמו.
תחום ההתמחות המרכזי שלו הוא מיוזיטיס דלקתי - מחלה אוטואימונית קשה אשר משפיעה על השרירים של הגוף.
בנוסף לכך, הוא עוסק במחקר בתחום קדחת ים-תיכונית משפחתית (FMF), מחלה גנטית שגורמת להתפרצויות חום ודלקת.
פרופ' קויתי פרסם מאמרים רפואיים רבים בעיתונות מדעית בינלאומית ולקח חלק בכנסים רפואיים חשובים בארץ ובחו"ל אחדים מהם גם הנחה.
המאמרים שלו עוסקים בעיקר בהבנת מנגנוני מחלות אוטואימוניות, אבחון, וכן טיפול במחלות ראומטולוגיות.
פרופ' קויתי הוא חבר סגל קליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, שם הוא עוסק בהדרכת סטודנטים לרפואה ומכשיר רופאים צעירים בתחום הראומטולוגיה.
הוא מלמד קורסים בנושאים של מחלות ראומטולוגיות וקשיים קליניים שמופיעים במטופלים עם מחלות אוטואימוניות.
קויתי עוסק גם בפעילות ציבורית.
הוא מתנדב בעמותת "למענם – רופאות ורופאים למען שורדי שואה", המספקת טיפול רפואי לשורדי שואה במצוקה.
בנוסף, הוא משמש כיועץ רפואי במגוון פרויקטים רפואיים נוספים.
שי פלטי (ט' בחשוון ה'תשי"ג, 28 באוקטובר 1952 – י"ב בתשרי ה'תשל"ד, 8 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
פלטי נולד בקיבוץ מעוז חיים לרחל ולעמוס.
הוא התחנך בקיבוצו, ברמת גן ובגבעתיים.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד ומציל חובב.
בפברואר 1971 גויס לצה"ל והוצב בחיל הרגלים.
הוא עבר קורס מ"כים, קורס מש"קי חבלה וקורס קצינים.
אחרי שהפרופיל הרפואי שלו ירד, עקב הידבקותו בצהבת, נשלח לקורס קציני מודיעין.
במהלך שירותו הצבאי קיבל את אות השירות המבצעי.
כחייל צה"ל לחם במלחמת יום הכיפורים בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
ב-8 באוקטובר 1973, יומה השלישי של המלחמה, נפגע פלטי מירי סורי במורדות הר החרמון ונהרג.
לאחר נפילתו הועלה לדרגת סגן.
שי צפריר (נולד בשנת 1966) הוא פרופסור בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת חיפה.
הוא עוסק בהדרכה והוראה משנת 1989. בשנת 2016 נבחר לתפקיד ראש בית הספר למנהל עסקים תפקיד אותו מילא עד שנת 2021. במישור הציבורי היה יו"ר האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה (2009–2011), נציג ציבור בביה"ד הארצי לעבודה (2010-2018), ועוד.
משנת 2021, מכהן צפריר כדיקן הוראה באוניברסיטת חיפה.
מזה שלושה עשורים חוקר את הממשק שבין ניהול משאבי אנוש ואמון, ובפרט בהיבטי היעילות של ההון האנושי כולל את התפקיד שממלא אמון בשיפור אפקטיביות ויעילות ארגונית, הטמעת בינה מלאכותית הקטנת אגרסיביות והגדלת איכות השירות.
למד בתיכון בבית הספר עירוני ה', במחזור ע"א, 1984 (תשמ"ד).
למד באוניברסיטת חיפה תואר ראשון ותואר שני במדעי המדינה ותואר ראשון במשפטים.
כמו כן סיים תואר שני ותואר שלישי במדעי ההתנהגות והניהול בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל (1993–2002).
הצטרף לאוניברסיטת חיפה כאיש סגל בחוג לשירותי אנוש ובהמשך עבר לבית הספר למנהל עסקים.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד ראש בית הספר למנהל עסקים תפקיד אותו מילא עד שנת 2021. לאורך השנים מילא מספר תפקידים נוספים באוניברסיטת חיפה - היה חבר סנאט, חבר בוועדת חוקה, יושב ראש ועדת דוקטורט ועוד.
החל משנת 2021 מכהן כדיקן ההוראה באוניברסיטה.
בשנים 2009–2011 היה נשיא האגודה הישראלית לחקר יחסי העבודה בישראל.
בשנים 2010–2018 כיהן כנציג ציבור בבית הדין לעבודה.
בשנים 2016–2021 כיהן גם כראש המרכז לחקר ארגונים וניהול המשאב האנושי וייסד במשותף את הרבעון לחקר ארגונים וניהול משאבי אנוש, שחרת על דגלו את נושא ההשפעה החברתית בעבודות מחקר אקדמיות ותרומתן לקהילה העסקית בישראל.
שי שטרן (נולד ב-1978) הוא משפטן, פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
שי שטרן נולד ב-1978, למשפחה דתית לאומית.
למד בישיבת ההסדר בקריית שמונה ושירת בצה"ל בין השנים 1998 ועד 2002. בתפקידו האחרון היה קצין מודיעין.
הוא סיים תואר ראשון במשפטים בהצטיינות, באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2006. תואר שני ושלישי למד באוניברסיטת תל אביב.
את התזה בדוקטורט כתב בהנחייתו של פרופסור חנוך דגן.
הוא היה מלגאי בתוכנית המלגות של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
כמו כן קיבל מלגה מהמרכז ללימודי משפט מתקדמים באוניברסיטת תל אביב.
הורביץ ושות' עד שנת 2011.
תחומי ההתמחות של שטרן הם קניין, תכנון ובנייה והבנייה משפטית של המרחב.
בין היתר עוסקים מחקריו במתח בין המדינה ואוכלוסיות שונות בתוכה.
בשנת 2014 הצטרף כחבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2024 קודם לדרגת פרופסור חבר.
ב-2020 הצטרף גם כעמית למכון החרדי למחקרי מדיניות, ובדצמבר 2024 מונה לראש המכון.
שי שטרן נשוי לאורלי ולזוג יש ילדים.
שיא תפוקת הנפט או תאוריית השיא של האברט היא תאוריה העוסקת בשינויים בזמינות הנפט (וסוגי דלק מחצבי אחרים) לאור שאיבה לאורך השנים וההידלדלות שבאה בעקבותיה.
התאוריה קרויה על שם מ.
קינג האברט, גאופיזיקאי אמריקאי שיצר מודל של מאגרים ידועים, וחזה, במאמר משנת 1956, שהוצג בפני ישיבה של המוסד האמריקני לנפט (the American Petroleum Institute) כי תפוקת הנפט במדינות ארצות הברית ספציפית תגיע לשיא בין שנת 1965 ל־1970, וכי התפוקה העולמית תגיע לשיא בשנת 2000.
בפועל תפוקת הנפט של ארצות הברית הגיעה לשיא בשנת 1971, וירדה עד העשור השני של המאה ה-21, מאז החלה לעלות שוב.
נכון לשנת 2016, התפוקה העולמית טרם הגיעה לשיאה וממשיכה לעלות.
תומכי תאוריית השיא טענו כי המודל של הברט לא התחשב במשברי הנפט של אופ"ק בשנים 1973 ו־1979, שהורידו את הביקוש העולמי לנפט, ובכך דחו את ההגעה לשיא תפוקת הנפט.
כפועל יוצא מהעובדה שנפט הוא משאב טבע שאינו מתחדש - תפוקת הנפט העולמית בזמן מסוים צפויה להגיע לשיא, ואחריו תפחת.
תאוריית שיא תפוקת הנפט גורסת כי מסקנותיו של האברט, שחזה בהצלחה מסוימת את שיא התפוקה בארצות הברית, תתאמנה גם לנסיבות אחרות, כמו השיא של תפוקת הנפט העולמית.
הערכות שונות למועד השיא העולמי מאת האברט ואחרים הופרכו, זאת משום שחלק מהתאריכים כבר עברו.
דבר זה הוליד ביקורת על חלק מהשיטה ועל התחזיות שבוצעו בהתבסס על שיטה זו.
התאוריה של האברט נמצאת בדיון תמידי, בגלל ההשפעות האפשריות של תפוקת נפט נמוכה, וכן בגלל הוויכוח שמתקיים על היבטים של מדיניות האנרגיה.
הדעות על האירועים שיתרחשו לאחר מעבר שיא תפוקת הנפט, מסתמכות על האמונה כי כלכלת השוק תייצר פתרון, בעוד דעות אחרות מזכירות תחזיות של תרחישי יום הדין, אשר בהן הכלכלה העולמית אינה מסוגלת לספק את הדרישה לאנרגיה .
כמה מנהלים, כלכלנים ומנתחים מתעשיית הנפט, מפקפקים בישימות "תאוריית שיא תפוקת הנפט" של האברט ברמה העולמית.
עם זאת, חברת הנפט שברון השיקה קמפיין פרסומי בשם "האם תצטרפו אלינו?", שמבקש להודיע לציבור על האפשרות של הידלדלות הנפט, ולעודד דיון בנושא.
אתר האינטרנט של הקמפיין מביא ממצאים מדו"ח תשקיף האנרגיה לשנת 2004 של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה (International Energy Agency's- IEA): "דלק מחצבי מספק כרגע את רוב האנרגיה של העולם, וצפוי כי ימשיך בכך בעתיד הקרוב.
בעוד שמקורות האספקה נמצאים כרגע בשפע, הם לא יימשכו לעד.
תפוקת הנפט נמצאת בירידה ב-33 מתוך 48 המדינות שהן ספקיות גדולות של נפט".
האברט, גאו-פיזיקאי במקצועו, פיתח מודל מתמטי של עקומת שאיבת הנפט (המכונה לרוב, באי-דיוק, "תפוקת נפט"), אשר ניבא כי הכמות הכוללת של נפט שיישאב ממאגר נתון לאורך זמן תתנהג כעקומה לוגיסטית.
קצב שאיבת הנפט החזוי בכל נקודת זמן יהיה שקול לנגזרת של העקומה הלוגיסטית, שצורתה צורת פעמון, והיא ידועה גם בשם עקומת האברט (Hubbert's curve).
תוך התבססות על נתוני תפוקה מהעבר והתעלמות מגורמים חיצוניים כגון ירידה בביקוש, המודל מנבא את התאריך שבו התפוקה (שאיבה) משדה נתון, ממספר שדות, או מאזור שלם, תהיה מרבית.
נקודת התפוקה המרבית מכונה הפסגה או השיא (Peak).
השלב שבא לאחר מכן קרוי שלב ההידלדלות (Depletion).
צורת הגרף המתאר את קצב שאיבת הנפט בשדה נתון לאורך זמן היא צורת פעמון: בתחילה, עלייה איטית בקצב השאיבה; עלייה חדה; מישור (שיא השאיבה); ירידה תלולה; ירידה איטית עד להפסקת כדאיות השאיבה מבחינה כלכלית ביחס לתפוקה (כלומר, המאמץ לשאוב לא משתלם כלכלית ביחס לתפוקת הנפט המזערית).
כאשר מתגלה מאגר נפט, התפוקה מצומצמת בתחילה, היות שלא הותקנה עדיין כל התשתית הנחוצה.
אט אט נקדחות בארות נוספות וציוד מתקדם יותר מוכנס לשימוש, כך שקצב השאיבה גובר.
בנקודת זמן מסוימת מגיעה התפוקה (שאיבה) לשיא.
בשלב זה, גם טכנולוגיה מתקדמת או קדיחה של בארות נוספות לא יביאו להגברת התפוקה.
לאחר השיא, מתחילה תפוקת הנפט לצנוח בקצב הולך וגובר.
לאחר שיא התפוקה, אך לפני שהשדה מתרוקן כליל, מגיעה נקודת ציון משמעותית נוספת: הנקודה שבה תהליכי השאיבה, הניוד והזיקוק של חבית נפט אחת דורשים יותר אנרגיה מזו הקיימת באותה חבית.
באותה נקודה, לא כדאי לשאוב נפט ואין ברירה אלא לנטוש את השדה או להוזיל את עלויות ההפקה.
ב-1956 חזה האברט שתפוקת הנפט בשטחי ארצות הברית היבשתית (ללא אלסקה והוואי) תגיע לשיא בין 1965 ל-1970. התפוקה אכן הגיעה לשיא ב-1971 וירדה עד העשור השני של המאה ה-21, בו החלה לעלות שוב.
על פי המודל של האברט, רזרבות הנפט של ארצות הברית יתרוקנו לחלוטין לפני סוף המאה ה-21.
המודל של האברט יושם על ידי אחרים לסוגי דלק מחצבי אחרים, כגון גז טבעי, פחם, ונפט לא קונבנציונלי.
מעטים יחלקו על ההצהרה שדלק מחצבי מוגבל ושיש למצוא מקורות אנרגיה חלופיים לעתיד.
רוב הביקורת נוגעת לתאריך שבו יגיע שיא תפוקת הנפט, ולכך שצורת הפסגה עשויה להיות בלתי סדירה וממושכת, ולאו דווקא שיא חד של עקומה לוגיסטית.
הנוסחאות המקוריות של האברט התייחסו למצב תאורטי של "אספקה בלתי מוגבלת", ויש לבצע התאמה למודל לגורמים מלאכותיים משמעותיים, כגון תקנות סביבתיות או פוליטיות.
כמו בכל מודל מתמטי, מידת הדיוק של הניבוי מוגבלת על ידי רמת הדיוק של המידע שעליו מתבססים.
אם משתנים כגון מידת הצריכה מחושבים באופן שגוי, אזי הנוסחה תניב תוצאות שגויות.
ב-1971 השתמש האברט בערכי מינימום ומקסימום של הרזרבות הגלובליות המוערכות, כדי לנבא ששיא תפוקת הנפט העולמי יתרחש בין השנים 1995 - 2000. ארגון ASPO חישב ששיא התפוקה השנתית של נפט ממקור קונבנציונלי כבר התרחש, בתחילת שנת 2004 .
ייתכן שאירועים שהתרחשו לאחר שהאברט פרסם את תחזיותיו גרמו לעיכוב במועד שיא תפוקת הנפט, במיוחד משבר האנרגיה של 1973, אז גרמה אספקה מופחתת של דלק למחסור, ולכן לירידה בצריכה.
משבר האנרגיה של 1979, כמו גם הזינוק במחירי הדלק בשנת 1990, עקב מלחמת המפרץ, היו בעלות השפעות דומות (אם כי פחות דרמטיות) על היצע הנפט.
מצד הביקוש לדלק, תקופות מיתון בשנות השמונים המוקדמות והתשעים, הפחיתו את הביקוש לדלק ואת הצריכה שלו.
כל התופעות הללו תרמו לדחיית ההגעה לשיא תפוקת הנפט.
ארגון Association for the Study of Peak Oil and Gas) ASPO) חזה כי שיא תפוקת הנפט העולמית יתרחש סביב שנת 2010, בהתבסס על המידע הקיים בדבר רזרבות הנפט הידועות, הערכות בדבר תגליות עתידיות, הגידול בביקוש לנפט, וטכנולוגיות נגישות.
עקב קשיי ניוד של הגז על פני מרחקים, קשה להתייחס לשיא גלובלי בתפוקת גז, אלא לשיאי תפוקה מקומיים.
בשנת 2004 נצרכו בעולם כ-30 מיליארד חביות של נפט (בכל חבית 159 ליטר), בעוד שהמאגרים החדשים שהתגלו הכילו כ-8 מיליארד חביות בלבד.
שדות ענק המכילים נפט שקל לזקק אותו, הם נראה שריד מן העבר.
באוגוסט 2005 דיווחה סוכנות האנרגיה הבינלאומית (IEA) על ביקוש גלובלי של 84.9 מיליון חביות ליום (mbd), או 31 מיליארד חביות בשנה.
דבר זה אומר שהצריכה ב-2005, הייתה קטנה מהתפוקה רק ב-2 מיליון חביות ליום.
במדינות הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי קיים בכל זמן נתון מלאי ל-54 ימים, ומלאי ל-37 ימים נוספים במאגרי החירום.
התסקיר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מעריך שיש רזרבות נפט ל-50 עד 100 שנה, בקצב התפוקה הנוכחי.
מחקר כלל עולמי של USGS משנת 2000 לגבי הרזרבות העולמיות מעלה אפשרות לשיא תפוקה סביב שנת 2037. ישנה ביקורת חריפה על חישוב זה, מצידו של סעודי בכיר מתעשיית הנפט, הטוען שהערכות הממשל האמריקאי לגבי אספקת הנפט העתידי הן "הערכות יתר מסוכנות" .
קולין קמפבל, גאולוג מייסד ה-ASPO, טוען שהערכות ה-USGS שגויות באופן מתודולוגי.
בעיה אחת, לדוגמה, היא שמדינות OPEC העריכו באופן מופרז את המאגרים שברשותן, כדי להגדיל את מכסות הנפט שהן מוכרות (המכסות מחושבות על פי גודל המאגרים החזוי), וכן כדי להימנע מביקורת פנימית.
גם גידול באוכלוסייה או בפעילות הכלכלית עלול להוביל לצריכה מוגברת של אנרגיה בעתיד ומכאן גם של נפט.
ועוד, נראה כי הערכת הרזרבות של USGS, מקורה יותר בפוליטיקה, ופחות במחקר.
על פי המנהל למידע בנושאי אנרגיה במשרד האנרגיה של ארצות הברית, ההערכות "מבוססות על שיקולים לא טכניים, התומכים בצמיחה באספקת הפנים, לרמות הביקוש החזויות" [הדגש במקור].
משמעות הדברים היא שההערכות של USGS מבוססות על מה שנדרש כדי לעמוד ביעד הצמיחה הצפוי, ולא על מה שקיים בפועל.
יחס אנרגטי בין השקעה לתמורה
כשהחלה הפקת הנפט באמצע המאה ה-19, עבור כל 50 חביות של נפט שנשאבו מבטן האדמה בשדות הנפט הגדולים, נוצלה חבית אחת בתהליך השאיבה, הניוד והזיקוק של החומר.
ערך זה הולך ויורד עם הזמן.
כיום, בין שלוש לחמש חביות מופקות על כל חבית נפט שנצרכת בתהליך הפקת הנפט.
הסיבה לירידה בערך זה היא שתהליך השאיבה והזיקוק הופכים קשים יותר, ככל שהשדה 'מזדקן' (מתרוקן).
כשהיחס EROEI יורד ל-1 (הפקת חבית אחת דורשת ניצול של חבית אחת של נפט), השדה אינו יכול עוד לשמש כמקור אנרגיה.
מאידך, הנפט הוא צפוף אנרגיה, קל לניוד, ולא מסוכן יחסית בטמפרטורת החדר.
כמו כן, לנפט יש שימושים כמקור כימי, פרט להיותו מקור אנרגיה.
אי לכך, ניתן לצפות, שבעתיד ימשיכו לשאוב אותו במקומות מסוימים, תוך שימוש באנרגיה ממקורות אחרים.
המחקר של האברט והמודעות לתאוריה של האברט על שיא תפוקת הנפט הופכים להיות תופעה סוציולוגית.
לדוגמה, peaknik הוא כינוי לאדם שחקר את נושא שיא תפוקת הנפט או שיש לו עניין בה והוא מוטרד מההשלכות ארוכות הטווח שיש לה על החברה.
אותו כינוי יכול להיות מוצמד למי שמקדם את המודעות הציבורית לנושא של שיא תפוקת הנפט.
מי שמנבא שחורות בהקשר של שיא תפוקת הנפט מקבל לפעמים את הכינוי Doomer.
השלכות של שיא תפוקת נפט עולמית
ההנחה המקובלת טוענת, שלכל ירידה באספקת הנפט העולמית, יהיו השלכות מרחיקות לכת על החברה והכלכלה.
הצמיחה הכלכלית העולמית מבוססת על אנרגיה זולה וזמינה, והנפט תורם באופן משמעותי למאגר האנרגיה העולמי.
כאשר אספקת האנרגיה תתחיל לרדת, תרד ביחד איתה גם הצמיחה הכלכלית העולמית.
עיקרון זה תקף הן לאורגניזמים בודדים, והן לקבוצות וחברות שלמות.
לכן העיתוי של שיא התפוקה חשוב פחות, מאשר קצב הירידה שיבוא אחריו.
בתחילה, הגעה לנקודת שיא התפוקה הגלובלית תתבטא במחסור מבני עולמי בדלק.
מחסור זה יהיה שונה באופן מהותי מאלה שקדמו לו, בכך שבסיסו יהיה גאולוגי, לא פוליטי.
בעוד שמשברים קודמים התפתחו כתוצאה מחוסר יעילות מכוונת בתהליך השאיבה, חציית שיא התפוקה תגרום לירידה מתמשכת בתפוקת הנפט, שתכפה ירידה עוקבת בהיקפי הביקוש.
ההשפעות של מחסור כזה תלויות בקצב ירידת התפוקה ובפיתוח ואימוץ של חלופות.
אם לא יהיו בנמצא חלופות הולמות, אז המוצרים והשירותים הרבים שמקורם בנפט יהפכו נדירים, ותחול ירידה ברמת המחיה בכל המדינות.
התחזיות נעות בין "תסריטי יום הדין" ועד לאמונה מוחלטת בכלכלת השוק ובטכנולוגיות חדישות לפתרון הבעיה.
כדי להתמודד עם הבעיות הצפויות, הציע קולין קמפבל את פרוטוקול רימיני (Rimini protocol).
אינדיקציות משמעותיות לטלטלה כלכלית ניתן לראות בזינוק ברמות האינפלציה לשיאים של 15 שנה (ספטמבר 2005).
הסיבה המרכזית לרמות האינפלציה הגבוהות היא מחירי האנרגיה הגבוהים.
מכיוון שגז טבעי הוא חומר הגלם היחידי הגדול ביותר, המשמש להכנת חומרי דישון, מחירי המזון צפויים להיות גבוהים באופן דרמטי בשנה הבאה (2006).
סיטואציה זו מתודלקת גם על ידי הוצאות התחבורה הגואות, שמקורן בעליית מחירי הנפט.
זו רק שאלה של זמן עד שהתופעה תוכר במלואה על ידי המשקיעים.
ההשלכות הכלכליות לא צפויות להסתיים במחירי מזון גבוהים, או אפילו ברמות אינפלציה מוגברות.
יש גורמים נוספים הגורמים לכך שבעולם הראשון המצב יהיה עוד חמור יותר (אם כי ההשפעות יהיו חובקות עולם):
החוב הפדרלי האמריקאי העצום, שעומד כעת על למעלה מ-30,000 מיליארד דולרים.
פרישה מסיבית לגמלאות של דור הבייבי-בום.
תלות של המעסיקים הגדולים באנרגיה זולה, זמינה ומידית (כלומר תעשיית המכוניות, תעשיית המטוסים, קניוני ענק כדוגמת וול-מארט, וכו' - למעשה חוט השדרה של כל הכלכלות העשירות בעולם).
חוב מצטבר של מעמד הביניים הבורגני, באמצעות כרטיסי האשראי, ואינפלציה במחירי הבתים.
ריכוזיות אדירה של ייצור המזון בידי מספר תאגידים בודדים (העדר יכולת ייצור מזון מקומית)
יש גם השלכות פוליטיות לשיא תפוקת הנפט.
ב-1976 פרסם ויליאם אופולס (William Ophuls) את הספר "אקולוגיה והפוליטיקה של המחסור".
בספר זה, הוא טוען כי שיטות הממשל העיקריות של העולם המערבי התפתחו בין 1700 ל-1900, שיטות אלו חזו (והתרגלו להניח כי יש בנמצא) שפע טבעי גדול.
שיטות הממשל שלנו מניחות גם (ותלויות בהנחה של) צמיחה לא מוגבלת, ולמעשה משאבי טבע בלתי מוגבלים, כולל נפט וגז טבעי.
המילה "מחסור" אינה מבורכת בחוגים הפוליטיים הנוכחיים.
דבר זה מקשה על היכולת של ממשלים לחשוב ולהתמודד עם הבעיות החברתיות והפוליטיות ששיא תפוקת הנפט יביא עמו.
חלופות לדלק הן מקורות אנרגיה שאינם נפט או גז טבעי, ושיכולים לשמש כתחליף בתחומים העיקריים: כמקור אנרגיה עיקרי בייצור חשמל, כדלק לצורכי תחבורה, לחימום חללים, וכמרכיב בתעשיית הפלסטיק ההדברה והדישון.
החלופות כוללות חולות זפת, פצלי שמן, והמרה של פחם לנוזל או לגז.
חלופות אלו יהפכו אולי מרכזיים יותר ויותר במתן מענה לצורכי האנרגיה של העולם, אבל נכון לרגע זה אף אחד מהם לא מציע אלטרנטיבות שהן זולות, נקיות ושופעות מספיק כדי להחליף את הכמות העצומה של נפט וגז טבעי שנצרכת בכל יום בעולם.
רבים טוענים כי אין לנו חלופות ריאליות כדי לסתור את ההשפעות השליליות של פסגת האברט וכדי להרוויח זמן לשם פיתוח חלופות לא קונבנציונליות כגון אנרגיה גרעינית או מתחדשת, יש להתמקד הן בשימור אנרגיה והן בשיפור היעילות.
אירועים עכשוויים המתייחסים לרזרבות נפט
תשומת לב רבה יותר ניתנת כיום לתאוריה של האברט ולהשלכות האפשריות שלה מאז עליות מחירי הנפט של סוף שנת 2005. עם זאת, מחירי נפט וגז ידועים בהיותם תנודתיים מאוד, ועליות מחירים שנצפו בהם נגרמו בעבר על ידי גורמים רבים.
אף על פי שיש הסכמה כללית כי הביקוש המתגבר הוא הגורם העיקרי והוא מקדים את פסגת האברט ביחס לתחזיות קודמות.
ביוני 2005, הודו החברות באופ"ק כי הן "יאבקו" כדי לשאוב מספיק נפט כדי לעמוד בלחצי המחירים עבור הרביע הרביעי של השנה.
הקיץ והחורף של שנת 2005 הביאו את מחיר הנפט לשיאים חדשים.
דבר זה עלול להיות סימן של ביקוש גדל שמתחיל לעלות על ההיצע, או שבסך הכול מדובר בכמה כוחות גאו-פוליטיים באזורים בהם הנפט מיוצר, אשר המגבילים את ההיצע.
עליית מחירי הנפט מוסברת גם כסימן לעודף כסף נייר ולא למחסור ממשי בנפט.
לפי ההסבר הזה, מחירים גבוהים של כל הסחורות הממשיות ושל נדל"ן מצביעים למעשה על עליה באינפלציה.
בתחילת 2006 הופיעה ראיה לכך שכווית ביצעה הערכת יתר לרזרבות הנפט שלה.
אם מתחשבים בנתון החדש הדבר מקטין את הרזרבות העולמיות ב 5%.
אם עוד מדינות שהן שואבות נפט ראשיות ביצעו הערכות יתר דומות, שיא תפוקת הנפט אולי קרוב יותר.
הנאום השנתי לאומה, אותו נשא ג'ורג בוש, מסמן נקודת מפנה במדיניות המוצהרת של הממשל בנושאי אנרגיה.
הנשיא הצהיר כי "...ארצות הברית מכורה לנפט, וכי עד שנת 2020, כ-75% מהנפט שמגיע מהמזרח התיכון, יוחלף במקורות אחרים."
כמו כן, הוסיף הנשיא כי "הפתרון הוא טכנולוגיה".
לאור ההבדל המהותי שבין אנרגיה לטכנולוגיה, שאלת ההיתכנות עדיין תלויה באוויר.
תחזיות על תום עידן הנפט קיימות מראשית המאה ה-20, וכולן התגלו כמוטעות וכמשרתות אינטרסים שונים ומשונים.
ההשלכות של המודל נתונות במחלוקת.
כמה כלכלני נפט, כמו מיכאל לינץ (Michael Lynch), טוענים כי עקומת הברט עם פסגה חדה אינה ישימה בסקלה עולמית בגלל ההבדלים הקיימים בין מדינות ואזורים שונים ברזרבות הנפט, בלחצים הפוליטיים והצבאיים, בביקושים וביחסי המסחר.
מבקרים כמו לאונרדו מאוגרי (Leonardo Maugeri) מציינים כי תומכים בשיא תפוקת הנפט כמו קמפבל, חזו בעבר שיא בתפוקת הנפט העולמית הן ב־1989 והן ב־1995, על פי מידע על תפוקת נפט שהיה זמין בשעתו.
מאוגרי טוען כי כמעט כל ההערכות לא לוקחות בחשבון נפט לא-קונבנציונלי אף על פי שהזמינות של משאבים אלו הוא (על פי הטענה) עצום, ועלויות ההפקה, שהן אומנם עדיין גבוהות מאוד, יורדות בהתמדה עקב טכנולוגיה משופרת.
זאת ועוד, הוא טוען כי אחוז הניצולת של שדות נפט קיימים בעולם עלה מ-22% בשנות ה-1980 ל-35% היום בעקבות טכנולוגיה חדשה, וחוזה כי מגמה זו תימשך.
היחס בין מאגרי נפט מוכחים לבין התפוקה העכשווית השתפר באופן מתמיד, ועבר מ-20 שנה ב-1948 ל-35 שנים ב-1972 והגיע לכ־40 שנים בשנת 2003. שיפורים אלו התרחשו אפילו לנוכח השקעה נמוכה בחיפושי נפט חדשים ובשכלול הטכנולוגיה, עקב מחירי נפט נמוכים ב-20 השנים האחרונות.
מחירי הנפט הגבוהים כיום יגרמו אולי להשקעה מוגברת.
הדיון הנוכחי נסוב סביב מדיניות האנרגיה, והאם להסב את המימון לכיוון של יעילות דלק, ודלק חלופי כמו אנרגיה סולרית או גרעינית.
המבקרים של קמפבל, כמו מיכאל לינץ' טוענים כי נתוני המחקר שלו הם מרושלים.
הם מצביעים על התאריך של השיא המתקרב, שבתחילה נחזה להיות בשנת 2000, אבל כעת נדחה ל-2010. עם זאת, קמפבל ותומכיו מתעקשים שהשאלה מתי השיא יתרחש אינה שאלה חשובה כמו ההבנה שהשיא מתקרב.
המבקר הגדול ביותר של קמפל הוא פרדי הטר (Freddy Hutter).
במשך השנים 2001–2003, במכתבי הרשת החודשיים שלו, קמפבל ציין שהתחזית שלו משנת 1996 לגבי פסגה בשנת 2000 לא עורערה, למרות ההזהרות של הטר לגבי רמות תפוקה גדלות.
רק לאחר מעבר השיא נדע בוודאות (וייתכן שהדבר יתרחש שנים לאחר מכן ונדע זאת למפרע).
עוד מחלוקת הייתה הסטטוס של פסגת האברט של נפט קונבנציונלי.
הטר טען במהלך שנת 2004 שהמידע של קמפבל עצמו הוביל לכך שהשיא כבר התרחש ללא הרבה תשומת לב באביב של שנת 2004. מכתב הרשת של ASPO המשיך לחשב פסגה בשנת 2005 או בשנת 2006. לבסוף, באוגוסט 2005, קמפבל שוב נכנע והחל לפרסם כי אכן השיא כבר עבר בשנת 2004.
"שיא הרגש" הוא אלבומה השישי של להקת הפופ רוק הישראלית משינה, אשר יצא ביולי 1993 על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
"שיא הרגש" היה האלבום הראשון שעליו עבדו חברי משינה אחרי אלבומם "מפלצות התהילה", שסגנונו המוזיקלי היה כבד יותר מבשאר אלבומיהם.
כדי להצדיק את החזרה לסגנונות של רוק אנד רול ורית'ם אנד בלוז, יצרו חברי הלהקה יובל בנאי ושלומי ברכה אופרת רוק עם סיפור עלילתי.
הסיפור היה על כוכב הנשלט על ידי רודן בשם לוי מטאל, ששלט באמצעות מערכת הגברה שייצרה סם בשם הרעש המטאלי.
במטאל נלחם בחור בשם פחי שואו, שניגן שירי בלוז ובכך היה מבטל את הרעש המטאלי.
כך נוצרו עבור האלבום שירים רועשים, שאפיינו את מטאל, לצד שירים שקטים יותר, שאפיינו את שואו.
את עטיפת האלבום עיצבו יובל בנאי ויהודה דרי.
לאחר צאת האלבום יצאה הלהקה למסע הופעות שנשא את השם "המופע של שיא הרגש".
ההופעות נפתחו ב"פסטיבל הבלוז" בחיפה והמשיכו ב"ליל אהבה בצמח", ובפסטיבל ערד.
בשתי הופעות אלו התארח אהוד בנאי.
הופעת הלהקה בערד צולמה עבור רשת, והייתה ההופעה הראשונה שהוקרנה בערוץ 2 המסחרי.
חברי "משינה" אמרו על האלבום בראיונות כי הוא ה"תקליט שהכי פחות מושפע מאיזו אופנה מוזיקלית והכי מסכם את כל השנים שאנחנו מנגנים ואת הדרך אותה עברנו".
ב-2024 יצאה לאור מהדורה חדשה ומורחבת של האלבום, לאחר שהשירים עברו מיקס מחדש.
על ההוצאה המחודשת כתב יובל בנאי בעמוד הפייסבוק שלו שרונן רוט שמיקסס מחדש את שירי האלבום שהוקלט ומוקססו במקור על ידי יעקב מורנו, הטכנאי האולפן של משינה.
שיר שנועד להיות הפותח של אופרת הרוק.
השיר מציג למעשה את רשימת שירי האלבום.
השיר נכתב על חבר של ברכה שהיה גולש יחד איתו.
המתואר בשיר, שעל פיו נתפס דני על סחר בסמים וישב מספר שנים בבית סוהר בצרפת, מבוסס על אירועים אמיתיים.
כותב השיר וגיטריסט הלהקה שלומי ברכה החל ללמוד אגרוף בעת העבודה על האלבום, וכך נולד הרעיון לשיר.
השיר מבוסס על שכנה שהייתה לכותב השיר יובל בנאי, וכן על שירו של בוב דילן "Hurricane".
חברי הלהקה ספגו ביקורות על העתקת האקורדים החוזרים של השיר משירו של דילן, אך לטענתו של בנאי התייחסות זו נעשתה במודע ובמכוון, ובסוף השיר אף נשמעים רעשי סופת הוריקן על מנת להדגיש זאת.
ברכה כתב את השיר כנקמה על כתבת רכילות (שהתבררה בהמשך כגפי אמיר) שהרבתה לכתוב עליו ועל אשתו דאז אביגיל אריאלי.
בנאי כתב את השיר על בחורה שמחכה למישהו שלא מגיע.
בהמשך קיבל השיר פרשנויות כאילו נכתב על סמים, אך לא לכך התכוון בנאי.
שיר שנגנז מתוך האלבום ויצא לאור במהדורת הסטרימינג שיצאה לאור ב-2024 בלבד.
המופע של שיא הרגש היה סיבוב הופעות של להקת הפופ רוק הישראלית משינה, אשר החל ב-19 ביוני 1993 באולם המופעים בנצר סירני והסתיים ב-13 בנובמבר באותה שנה בפורום בבאר שבע.
יובל בנאי - זמרה, גיטרה
איגי דיין - תופים, כלי הקשה, קולות רקע
מאיר גולדברג - סקראצ'ינג (1, 6)
הדר גולדמן - ויולה (10)
שיא עולם הוא התוצאה הטובה ביותר (שיא) שהושגה אי־פעם בעולם בתחום מסוים.
לרוב הכוונה היא לתחום הספורט, אך ניתן לקבוע שיאי עולם כמעט בכל תחום שהוא בר־מדידה.
שִׂיאָן הוא האדם שהשיג את השיא במקצועו.
המילונאי ראובן אלקלעי ציין במילונו כי השם שִׂיאָן הוא חידוש שלו.
בעברית ובשפות נוספות קביעת שיא חדש, שהוא טוב יותר מהשיא הקודם שנקבע, נקראת "שבירת שיא".
בתחום הספורט יש להבדיל בין "שיא עולם" (מסומן באותיות WR (World Record)), "שיא אולימפי" (מסומן באותיות OR (Olympic Record)) ו"שיא אליפות" (מסומן באותיות CR (Championship Record)).
שיא עולם מתייחס לתוצאה הטובה ביותר שהושגה בכל זמן או מקום, שיא אולימפי מתייחס לתוצאה הטובה ביותר שהושגה אי־פעם במהלך אולימפיאדה, ושיא אליפות הוא התוצאה הטובה ביותר שהושגה במהלך אליפות מאותו סוג.
במקרה ששיא עולם הושג במהלך אולימפיאדה או אליפות, שני שיאים אלה יהיו שווים.
"ספר השיאים של גינס" הוא קובץ מפורסם של שיאי עולם המעודכן תדיר.
כותבי הספר מנסים לאמת כמיטב יכולתם את השיאים לפני הכללתם במהדורה הבאה.
"ספר השיאים הפתוח" הוא אתר אינטרנט חינמי המאגד הן שיאי עולם והן שיאים מקומיים.
במלזיה מלאכת שבירת השיאים הפכה למעין ספורט לאומי.
גם בהודו נקבעו ונשברו שיאים רבים; למדינה זו יש אפילו גרסה מקומית של "ספר השיאים של גינס", שנקראת "ספר השיאים של לימקה" על־שם המשקה המוגז לימקה.
שְיַאוּלְיַאי (בליטאית: Šiauliai, ; בפי היהודים: שאבְלי; רוסית: Шяуля́й, מיושן – Шавли, פולנית: Szawle שאבלה, יידיש: שאַװל) היא העיר הרביעית בגודלה בליטא ובירתו של מחוז שיאוליאי והעיר הגדולה ביותר בחבל זאמוט.
שוכנת בצפון ליטא, במרחק של 214 קילומטרים מעיר הבירה וילנה ו-142 קילומטרים מקובנה.
בעברית נקראה העיר בעבר שאוולי.
העיר מוזכרת לראשונה כ-Soule בכתבי המסדר הליבוני במסגרת תיאור קרב השמש (סאולה) שנערך בקרבת מקום ב-22 בספטמבר 1236.
בקרב ניצחו פאגאנים סמוגיטים את האבירים הליבונים.
העיר הוקמה בתור עמדת הגנה אסטרטגית כנגד פשיטות המסדר הליבוני והמסדר הטבטוני.
לאחר תבוסת הטבטונים בקרב גרונוולד, ב-1410 נפסקו פשיטותיהם והעיר החלה להתפתח כיישוב חקלאי.
ב-1445 הוקם מבנה כנסייה מעץ שהוחלפה במבנה עשוי לבנים ב-1634. הכנסייה עומדת על תילה במרכז העיר גם כיום.
במאה ה-16 הפכה למרכז מנהלי של האזור ואת הזכויות העירוניות זכויות מגדבורג קיבלה העיר ב-1589.
ב-1665 נפתחה מבשלת הבירה 'גובֵּרנייה' (Gubernija) בעיר.
העיר נפגעה וחשיבותה ירדה בעקבות פלישות השוודים לאיחוד הפולני ליטאי בשנים 1660–1655 ומגפת דבר במאה ה-18.
בחלוקה השלישית של פולין ב-1795 עברה שיאוליאי לשליטת האימפריה הרוסית.
אנתוני טיזנהאוס (Antoni Tyzenhaus), גזבר האיחוד הפולני-ליטאי ותעשיין, החליט לשקם את העיר בשנת 1769 ולבנותה בסגנון הנאו קלאסי (בניית מבני אבן מרשימים ורחובות מקבילים).
בזכותו זכתה העיר לתנופת פיתוח משמעותית.
במאה ה-19 העיר גדלה והפכה למרכז תרבותי וחינוכי.
בשנת 1858 הסתיימה סלילתו של כביש מריגה לטילזיט שבפרוסיה המזרחית וב-1871 הושלמה מסילת ברזל שחיברה בין ליפאיה לעיר רוֹמְנִי באוקראינה, שתיהן עברו בעיר.
בזכות מיקומה בצומת דרכי מסחר וחיבורה לדרכים ראשיות הפכה העיר למרכז תעשייתי בעיקר בתחום עיבוד העור.
בשנת 1872 כילתה שרפה גדולה כשליש מבתי העיר, אך העיר שוקמה ומפעלים לעיבוד צמר, משי, עור ולייצור שוקולד, סיגריות ובירה הוקמו.
חיים פרנקל (בליטאית: Chaimas Frenkelis) הקים בעיר ב-1879 את מפעל העור הגדול ביותר באימפריה הרוסית.
מבנה המפעל מ-1889 שרד עד היום.
בשנת 1897 הייתה העיר השלישית בגודלה בליטא והתגוררו בה כ-16,000 תושבים.
הגירת יהודים מואצת לעיר שינתה את הדמוגרפיה בה ובשנת 1902 היו 58% מאוכלוסיית העיר יהודים.
במלחמת העולם הראשונה גורשו רוב היהודים לרוסיה בתואנה שהם עלולים לשתף פעולה עם הצבא הגרמני.
בעת נסיגת הצבא הרוסי נשרפו ונהרסו 2/3 מהמבנים בעיר כולל מרכז העיר.
בתום המלחמה עם כינון הרפובליקה הליטאית הראשונה הפכה העיר לזמן קצר לשנייה בגודלה במדינה (עקב סיפוח ליטא המרכזית ווילנה בידי פולין ב-1922) עד לסיפוח חבל ממל והעיר קלייפדה ב-1923. באותה שנה נפתח בעיר מוזיאון 'השחר' (Aušra).
בשנים הראשונות לאחר עצמאות ליטא סבלה העיר מאובדן השווקים ברוסיה ונאלצה לחפש שווקים חלופיים במערב אירופה.
עד לשנת 1929 הושלם שיקום מרכז העיר שכלל תחבורה ציבורית, תאורת רחוב, צנרת מים וביוב וכן קווי טלפון וטלגרף.
ב-1932 הושלמה מסילת הרכבת לקלייפדה ובכך נפתחה הדרך לשווקים חדשים במערב.
ב-1938 עיבדה העיר 85% מן העורות, 75% מסיבי הפשתן וייצרה 60% מן הנעליים במדינה.
העיר זכתה לפריחה תרבותית עם פתיחת ספריה, תיאטרון, מוזיאון ובתי ספר חדשים.
ביוני 1940 פלשו הסובייטים לליטא והיא סופחה לברית המועצות.
מיד לאחר הפלישה הולאמו מפעלים גדולים (כמו מפעליו של חיים פרנקל), פעילות הארגונים היהודיים ובתי הספר בעברית נאסרה.
ב-14 ביוני 1941 החלו הסובייטים בגירוש מסיבי של 'אלמנטים מסוכנים', מקצת המגורשים היו יהודים.
הגירוש נפסק ב-22 ביוני עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות.
מיד לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 נמלטו הצבא והממשל הסובייטים, והליטאים השתלטו על העיר.
רוב היהודים בעיר לא עזבו עם הסובייטים ונשארו בעיר.
הליטאים הקימו מיליציה ששמרה על הסדר בעיר והייתה אנטישמית מובהקת.
המיליציה החלה במעצר יהודים, מעשי השפלה פומביים ורציחות מרוכזות עוד לפני שהנאצים החלו בניהול העיר.
הצבא הגרמני הגיע לעיר ב-26 ביוני 1941. תוך ימים ספורים עברה המשטרה לפיקוח גרמני.
ב-29 ביוני נורו רב העיר אהרן בקשט, חתנו הדיין אייזיק רבינוביץ' והדיין אברהם יצחק נחומובסקי ויהודים אחרים ביער קוזאי (Kuziai) שבקרבת העיר לאחר שאולצו לחפור את קבריהם בעצמם.
בשבועות הראשונים לאחר הגעת הנאצים נרצחו כ-1,000 מתוך 6,000 היהודים באופן דומה.
מטרת יחידת האיינזצגרופה 3, שבראשה עמד קרל יגר (SS-Standartenführer Karl Jäger), הייתה חיסול מהיר של כל היהודים, אולם בזכות העובדה שמפעלי העור בעיר ייצרו בעיקר נעליים ומגפיים ותופעלו על ידי יהודים החליט המפקח האזורי של הממשל האזרחי הנס גווקה (Hans Gewecke) לעצור את רציחות היהודים ולהקים גטו בקרבת המפעלים.
הגטו שהוקם נסגר ב-31 באוגוסט 1941. בגטו שררה צפיפות גדולה: בשטח של כשמונה דונמים הצטופפו כ-5,500 יהודים.
רוב היהודים הכשירים לעבודה נשלחו לעבודה במפעלי העור הסמוכים שהיו צמודים לגטו, ומיעוטם עבדו מחוץ לגטו, בעיר או בסביבה.
מדי פעם נערכו 'אקציות' בהן נשלחו הילדים, החולים והזקנים למחנות ההשמדה.
בעקבות זאת בוטל הגטו והפך למחנה ריכוז, וניהולו הועבר לידי האס אס.
ביולי 1944, כאשר הצבא האדום היה קרוב לעיר והחל בהפצצתה, שילחו הנאצים את תושבי המחנה לשטוטהוף שליד דַנצִיג בפרוסיה המזרחית.
המשלוח האחרון עזב ב-22 ביולי.
הצבא הרוסי ערך הפצצה ארטילרית מסיבית על העיר ב-26 ביולי והצבא הגרמני הצית את רוב הבתים שנותרו כאשר נסוג מערבה.
בעקבות הלחימה נהרסו מעל 80 אחוזים מהעיר כאשר שוחררה בידי הצבא האדום ב-27 ביולי 1944.
הסובייטים הקימו בקרבת העיר את שדה התעופה הצבאי הגדול ביותר בחלק האירופאי של ברית המועצות.
באמצע שנות ה-70 שופץ מרכז העיר ורחוב וילניוס הפך למדרחוב שבו נבנו חנויות, בתי קפה ומסעדות.
בשנת 1902 היו 58% מאוכלוסיית העיר יהודים, בשנת 1909 היה חלקם 56.4% מכלל אוכלוסיית העיר, במלחמת העולם הראשונה גורשו רוב היהודים לרוסיה בתואנה שהם עלולים לשתף פעולה עם הצבא הגרמני.
הגירוש האחרון נערך במאי 1915 ובו גורשו רשמית כל שאר היהודים.
מעטים הצליחו להסתתר ונותרו בעיר, שנכבשה באותו חודש בידי הצבא הגרמני.
הצבא הגרמני לא רדף את יהודי העיר.
היהודים החלו לשוב מרוסיה לעיר מסוף שנת 1920, אולם חלק ניכר מן העוזבים לא שבו.
במפקד האוכלוסין של 1928 נמנו בעיר 5,338 יהודים.
בשנת 1939 מנתה האוכלוסייה היהודית בשיאוליאי כ-8,000 איש, שהיוותה כרבע מהאוכלוסייה הכללית שבעיר.
ביוני 1940 עם פלישת הסובייטים פעילות הארגונים היהודיים ובתי הספר בעברית נאסרה.
הגירוש נפסק ב-22 ביוני עת נמלטו הסובייטים מליטא, הליטאים הקימו מיליציה ששמרה על הסדר בעיר והייתה אנטישמית מובהקת.
המיליציה החלה במעצר יהודים, מעשי השפלה פומביים ורציחות מרוכזות עוד לפני שהנאצים החלו בניהול העיר ב-26 ביוני.
כבר ב-29 ביוני החלו הגרמנים לרצוח יהודים, כ-1,000 יהודים נרצחו תוך כמה שבועות ולאחר מכן הוקם גטו שאוולי שאליו הוכנסו יתר 5,500 יהודי העיר.
חלק מיהודי שיאוליאי הוכנסו לגטו זאגר שבאזור.
בסוף מלחמת העולם השנייה נותרו בעיר רק כ-500 יהודים.
חלק מהיהודים שרדו בשל פעילות גרז'בילה ונצלאוסקאיטה ומשפחתה שקיבלו על כך הכרה כחסידי אומות העולם.
הרב יוסף זכריה שטרן (תרכ"א-תרס"ד)
הרב אהרן יוסף בקשט (תרפ"ט-תש"א) - רבה האחרון של העיר שנספה עם קהילתו.
שיאוליאי היא בעיקר עיר תעשייתית, מיוצרים בה מגוון רב של מוצרים ובעיקר ריהוט, מוצרי עור והנעלה, מכונות, אופניים, מוצרי פלסטיק ובירה.
מבשלת הבירה 'גובֵּרנייה' היא הוותיקה ביותר בליטא .
מועצת העיר מונה 31 חברים הנבחרים ל-4 שנים.
בעיר פועלים 24 קווי אוטובוס פנימיים וגם קווים בינעירוניים.
הרכבת מחברת לוילנה, קובנה וקלייפדה.
ישנה גם תנועת רכבות בינלאומית בתחנה, למשל לריגה ולאוקראינה.
העיר שוכנת לאורך כביש ויה הנזאטיקה Via Hanseatica שהוא כביש המחבר בין ברלין לסנט פטרבורג.
בעיר קיים גם שדה תעופה בינלאומי.
משנת 1997 אוחדו שלוחת האוניברסיטה הטכנית של קובנה ובית הספר הגבוה לחינוך לאוניברסיטת שיאוליאי.
באוניברסיטה לומדים, נכון לשנת 2007, כ-12,000 סטודנטים.
בנוסף ישנם בעיר עוד 23 בתי ספר גבוהים, 6 פקולטות ובית ספר פרטי לכלכלה.
בעיר פועלים תיאטרון, גלריה לאומנות, מוזיאון, מרכז תרבות ובו קולנוע, תזמורת פילהרמונית ומקהלה קאמרית ממלכתית.
גבעת הצלבים - אתר צליינות מהחשובים בליטא.
שוכן כ-12 קילומטרים צפונית לעיר.
האתר הוקם בעקבות מרד פולני-ליטאי ב-1831 ושימש סמל לעצמאות ליטא במהלך הכיבוש הסובייטי.
השלטונות הסובייטים ניסו לפחות פעמיים להרסו.
ב-1993 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני באתר ותרם גם הוא צלב למקום.
קתדרלת פטרוס ופאולוס הקדושים - הכנסייה הראשונה בעיר, נבנתה במקור מעץ ב-1445. המבנה הנוכחי משנת 1634.
ארמון זובוב - נבנה במאה ה-17. החזית משנת 1875. הארמון משמש כיום כפקולטה לאומנות של אוניברסיטת שאולאי
הווילה של חיים פרנקל - ניצבת במרכז העיר (Vytauto gatve 89), נבנתה ב-1908 בסגנון אר נובו.
בשנים 1940-1920 שימשה כבית הספר התיכון היהודי בשנים 1940-1920. שמשה במהלך המלחמה ראשית כבית חולים צבאי גרמני ואחר כך רוסי.
בית הכנסת בעיר - חיים פרנקל הרחיב ב-1907 את בית הכנסת הישן ברחוב וילניוס, שהיה בנוי מעץ, למבנה אבן בעל 2 קומות.
המבנה נבנה בסגנון טיפוסי לבתי כנסת באותה תקופה.
מוזיאון אושרה - הוקם ב-1923, נקרא על שם העיתון הראשון בשפה הליטאית והכיל מוצגים היסטוריים, ארכאולוגיים ואתנוגרפיים.
ב-1940 נוסף אוסף של פריטי אומנות.
המוזיאון מכיל כיום למעלה מ-70,000 מוצגים וכולל 6 תצוגות קבע בנושאים שונים.
כנסיית איגנציוס הקדוש - שוכנת ברחוב וילניוס ליד המדרחוב.
המבנה הוקם על ידי המסדר הישועי ב-1930. בתקופה הסובייטית שימש ראשית כמחסן ואחר כך כאולם ספורט ולבסוף כתיאטרון.
בסוף 1990 הוחזר לידי המסדר הישועי.
כנסיית גאורגיוס הקדוש - שוכנת במרכז העיר בקרבת תחנת הרכבת.
הוקמה ב-1909 במימון השלטון הצארי ושימשה בתחילה את הצבא הרוסי.
במלחמת העולם הראשונה הפכוה הגרמנים למחסן.
בתום המלחמה שופצה ושימשה ככנסיית הצבא הליטאי.
בשנת 1999 הוקדשה לגאורגיוס הקדוש.
באופניים, שיא השעה הוא השיא המציין את המרחק הגדול ביותר שניתן לרכוב במשך שעה.
קיימים מספר שיאים הנקראים שיא השעה, כיוון שמספר מסוגי האופניים שנעשה בהם שימוש לקביעת השיא אינם עונים להגדרת איגוד האופניים הבינלאומי לאופניים.
שיא השעה הראשון נקבע על ידי פרנק דודס, כשהוא משתמש באופניים מסוג פני - פרטינג .
שיא השעה הראשון לנשים נקבע על ידי הרוכבת הרוסיה תמרה נוביקובה ב-1955, 38.473 ק"מ.
השיא המפורסם ביותר לגברים נקבע על ידי הרוכב הבלגי אדי מרקס בשנת 1972, 49.431 ק"מ, והחזיק מעמד 12 שנה בטרם נשבר.
השיא המפורסם ביותר לנשים נקבע על ידי הרוכבת ההולנדית לאונטין ואן מורסל ב-2003, 46.065 ק"מ.
בעולם הרכיבה המקצוענית זוכה מחזיק שיא השעה לכבוד רב.
ניסיונות לשבירת שיא השעה נעשים בולודרום על אופני מסלול, ובדרך כלל בגובה רב, על מנת ליהנות מהתנגדות מופחתת של אוויר (כיוון שבגובה רב האוויר דליל יותר).
בדרך כלל נעשים ניסיונות לשבירת השיא על ידי רוכבי אופניים מתחום הכביש, לרוב בשלהי הקריירה שלהם.
כך עשו מיגל אינדוראין, פרנצ'סקו מוזר, כריס בורדמן, ובנשים קיטי ואן אוסטן-הייג', ז'ני לונגו ולאונטין ואן מורסל.
מרקס אמר כי "שבירת השיא הייתה הרכיבה הקשה ביותר בחיי".
בעת שבירת שיאו של מרקס, שנעשתה על ידי פרנצ'סקו מוזר, נעשה שימוש לראשונה בגלגלי דיסק קרבון, המעניקים יתרון אווירודינמי.
מוזר עשה גם שימוש בעירוי דם, דבר שהיה מותר אז, וכיום הוא אסור.
בשנים 1993 ו-1994, גריים אוברי, רוכב אופניים סקוטי, שבר את השיא פעמיים כשהוא רוכב כשידיו מתחת לחזהו.
בשנת 1996 נקבע שיא נוסף על ידי כריס בורדמן, רוכב בריטי, כשהוא רוכב בתנוחה אירודינמית יותר, כשידיו מופנות לחזית כמו סופרמן.
באותה השנה נשבר גם שיא הנשים, על ידי ז'ני לונגו, רוכבת צרפתייה, באותה תנוחת "סופרמן" אירודינמית.
לאחר הישגים אלה, ועם התפתחות האירודינמיקה החלו מופיעים עיצובים חדשים והחל ניטש ויכוח בסוגיה האם אלו אופניים כלל.
איגוד האופניים הבינלאומי פסק כי יהיו שני שיאים:
שיא השעה ולצורך קביעתו יעשה שימוש באופניים הדומים מבחינה עיצובית לאופניו של מרקס.
המאמץ האנושי המיטבי יציין את שיא המרחק ברכיבה של שעה בכל עיצוב שהוא.
בשיא המאמץ האנושי המיטבי לנשים מחזיקה אלן ואן דייק (), 49.254 ק"מ (נקבע בשווייץ ב-23 במאי 2022).
cשיא IHPVA/WHPVA (איגוד עולמי ובינלאומי לרכבים המונעים בכוח אדם) לנשים מחזיקה ברברה בואטוה: 84.020 ק"מ.
בשיא השעה לגברים של ה-UCI מחזיק פיליפו גאנה (), 56.792 ק"מ (נקבע בשווייץ ב-8 באוקטובר 2022).
בשיא המאמץ האנושי המיטבי לגברים מחזיק פיליפו גאנה (), 56.792 ק"מ (נקבע בשווייץ ב-8 באוקטובר 2022).
בשיא IHPVA/WHPVA (איגוד עולמי ובינלאומי לרכבים המונעים בכוח אדם) לגברים מחזיק פרנצסקו רוסו: 92.432 ק"מ.
שיא יסוד בישראל נקבע ב-30 ביוני 2023, על ידי רועי מזרחי בוולודרום סילבן אדמס - מרחק של 43.567 קילומטרים.
תקופת שיא ימי הביניים היא תקופה בהיסטוריה של אירופה שנמשכה בין אמצע המאה ה-11 לאמצע המאה ה-13 (ויש המחשיבים גם את ראשית המאה ה-14 כחלק מתקופה זו).
תקופה זו היא חלק מפרק זמן נרחב יותר המכונה ימי הביניים ובה נכללות גם התקופות ראשית ימי הביניים (טרם המאה ה-11) ושלהי ימי הביניים.
המונח מתייחס לחקר ההיסטוריה של מערב ומרכז אירופה ויש לו משמעות מוגבלת בהקשר של ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית או של ארצות האסלאם.
אין לו כלל משמעות בהקשר של היסטוריה של אזורים מרוחקים מאירופה ובייחוד כאלה שבתקופה זו לא חוו מגע משמעותי עם התרבות האירופית.
תקופת שיא ימי הביניים הייתה תקופת פריחה במערב ובמרכז אירופה, שבה האוכלוסייה גדלה במידה ניכרת והכלכלה שגשגה, בשילוב שכמוהו לא התקיים באירופה לאחר מכן עד המהפכה התעשייתית.
בשל הריבוי הטבעי הגבוה בתקופה זו, שופרו אמצעי הייצור להעלאת התפוקה.
לשם כך בוראו יערות, פותחו שדות בור ופותחו טריטוריות חדשות.
שיפור אמצעי הייצור תרם מצידו לפיתוח המסחר והכלכלה.
שווקים חדשים נוצרו, שמילאו את קופות הערים.
המסחר התפתח בעיקר בערי הסחר של איטליה (ונציה, ג'נובה ופיזה) ובארצות השפלה (שהיו בשלטונה של צרפת).
המסחר התנהל במוצרי מותרות מיובאים (תבלינים, בשמים) ובתמורה ספקה אירופה עצים, עבדים סלאביים ושטיחי קיר מפלנדריה, בעיקר מברוז'.
לשם המסחר חודשו לראשונה מטבעות זהב מאז תחילת ימי הביניים.
המטבעות הראשונים נטבעו בפירנצה ולאחר מכן טבעו גם שאר ערי הסחר מטבעות כאלו.
חלק מהערים היו ערי מדינה ואחרות נאבקו להשגת זכויות מיוחדות מהשלטון המרכזי.
מחוץ לערים מסוימות, הפיאודליזם היה נפוץ.
קוד האבירות, כפי שהיה ידוע בשלהי ימי הביניים, התפתח בתקופה זו.
האיכרים היו ברובם המכריע אריסים, שחיו באחוזות, וחלקם היו נתונים לשעבוד מחמיר יותר ונחשבו לצמיתים.
בתקופה זו החלה הבנייה באבן להיות נפוצה והחליפה בהדרגה את הבנייה מעץ במבני ציבור כמו טירות וכנסיות.
במאה ה-12 התפתחה האדריכלות הגותית שנהפכה למזוהה ביותר עם תקופה זו.
תהליך של ניעות חברתית, שכמוהו לא נראה מאז העת העתיקה התחולל במקביל, והשפיע על המצב ברמה המקומית והחברתית הכללית.
כמו כן, תמה נדידת העמים ובראשית המאה ה-11 שככו הפלישות התכופות לאירופה המערבית והבוזזים התיישבו והתנצרו.
בתחילת תקופה זו, התקיים מאבק האינווסטיטורה, מאבק בין הקוריה הרומאית והאפיפיורים לבין המלכים החילוניים של אירופה ובייחוד קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, בשאלת סמכות מינוי הבישופים (אינווסטיטורה).
מאבק זה הפך אותה לגורם החזק באירופה, ואת האפיפיור לשליט בלתי מעורער בממסד זה.
השפעתו בלטה במעורבותו במסעי הצלב.
הם כוונו תחילה לארץ הקודש ובהמשך למקומות בהם הייתה אוכלוסייה שאינה נוצרית קתולית.
חלקם היו אף כנגד אויבים אישיים של האפיפיורים ומלכים בעלי כוח.
השימוש במונח "מסעי הצלב" המשיך עד המאה ה-16. קמו מסדרים צבאיים של אבירים-נזירים שפעלו בארץ הקודש ובאירופה, כמו מסדר הטמפלרים בארץ ישראל והים התיכון, המסדר הטבטוני בצפון וחלק מלוחמי הרקונקיסטה בספרד.
מסע הצלב הראשון החל לאחר שאלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, פנה לאפיפיור אורבנוס השני.
הקיסר ייצב את הקיסרות לאחר סופה של השושלת המקדונית וקרב מנזיקרט.
היא שגשגה כלכלית ותרבותית במאה ה-12. סחר הים הביזנטי נפגע מערי המדינה מאיטליה.
היא פוצלה ונפגעה קשות בעקבות מסע הצלב הרביעי.
לקראת סוף תקופה זו, נכנסו ארצות מערב ומרכז אירופה לתהליך של משבר והתדרדרות, שחלקו נבע ממגפות שהשתוללו ביבשת (ובייחוד "המוות השחור") וחלקו נבע ממלחמות.
כלי הנשק האופיינים לתקופה זו הם החרב, המגן, הרומח (רומח רגלים ורומח פרשים) והחנית.
כן היו בשימוש גרזני קרב, פטיש קרב ואלות.
כלי הירייה העיקריים והנפוצים ביותר היו חץ וקשת ורובה קשת (קשת מוצלבת).
השריון הנפוץ ברוב תקופה זו היה שריון שרשראות ולקראת סופה שריון לוחות.
מועדון הכדורסל שיאוליאי היא קבוצת כדורסל ליטאית מהעיר שיאוליאי, המשחקת בליגת העל הליטאית.
הקבוצה משחקת יותר משמונה העונות תחת הדרכתו של המאמן אנטאנאס סירייקה.
השחקנים הליטאים הידועים, דונטאס סלנינה ומינדוגאס ז'וקאוסקס התחילו את הקריירה שלהם במועדון הזה.
מאז עונת 1995/96, הקבוצה משתתפת ביורוקאפ.
ובעבר גם בגביע קוראץ' וגביע יול"ב.
והחל מעונת 2004/05 גם במסגרת הליגה הבלטית, בה הגיעה עד לשלב חצי הגמר בעונות 2005, 2006, 2007, 2010, 2012. בעונת 2013/14 זכתה באליפות הליגה הבלטית לאחר ניצחון מול קבוצת פרינאו פרינאי בסיכום שני מפגשים.
מאז שנת 2007 מארחת הקבוצה בשיאולאי ארנה המפואר, המכיל 5700 מקומות ישיבה.
שיאוליאי ארנה (בליטאית: Šiaulių arena; בתעתיק מדויק: שיאוליו ארנה) הוא מתקן ספורט רב-תכליתי הגדול שנבנה בעיר שיאוליאי, שבליטא.
אולם הכדורסל, שהוא השלישי בגודלו בליטא, אחרי ז'לגיריס ארנה וסימנס ארנה, ושבנייתו החלה בראשית שנת 2006, נחנך ב-25 ביולי 2007. האולם, שמכיל 5,700 מקומות ישיבה, משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל המקומית, מועדון הכדורסל שיאוליאי, המשחקת בליגת העל הליטאית.
משחקי שלב הבתים הראשון – בית ב' של אליפות אירופה בכדורסל 2011 שהתקיימה בליטא, נערכו בשיאוליאי ארנה.
ב-2013 אירחה שיאוליאי ארנה את משחקי גביע דייוויס.
שיאוטינגיה (שם מדעי: Xiaotingia, לכבודו של הפלאונטולוג הסיני ז'נג ש'יאוטינג) הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן-גוף מקבוצת אביאלאה, שחי בתקופת היורה, כ-160 מיליון שנה לפני זמננו.
שיאוטינגיה היה דינוזאור מנוצה, בין הקדומים ביותר הידועים למדע, והמאובן שלו מראה נוצות פלומה על מרבית חלקי גופו.
השלד שלו דומה מאוד לשלד ארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון, אך הוא קדום יותר, ולכן יש לו תפקיד מרכזי בפיענוח האבולוציה של העופות.
מאובן יחיד של שיאוטינגיה התגלה בשנת 2011 בתצורת טיאוג'ישאן במחוז ליאונינג שבסין, על ידי צוות סיני בראשות הפלאונטולוג שו שינג, אשר אחראי לתגליות של סוגי דינוזאורים רבים נוספים מסין.
המאובן, שקיבל את הסימון הקטלוגי STM 27-2, מראה את רוב חלקי השלד בפירוט רב, פרט לחלקו האחורי, ורישומי נוצות פלומה רבים.
שם הסוג "שיאוטינגיה" ושם המין "ז'נגהי" נבחרו לכבודו של הפלאונטולוג הסיני ז'נג שיאוטינג.
התגלית פורסמה במאמר מדעי בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר.
מאובן שיאוטינגיה התגלה בתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון.
כמו ארכאופטריקס וסוגים נוספים בבסיסה של קבוצת האביאלאה, שיאוטינגיה הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר הידועים למדע, בערך בגודל של עורב.
אורכו הכולל אינו ידוע בביטחון מכיוון שהזנב שלו לא שרד במאובן.
על פי הערכת מגליו, משקלו היה פחות מקילוגרם.
בדומה לארכאופטריקס, מאובן שיאוטינגיה מראה זרועות ארוכות יחסית, עם אצבעות בלתי מאוחות מצוידות בטפרים, ומקור בעל שיניים קטנות.
על פי מאפייני שלד רבים, שיאוטינגיה דמה מאוד לארכאופטריקס, וכן לאורורניס ואנכיאורניס, כולם דינוזאורים מנוצים קטנים מתור היורה המוקדם.
מאובן שיאוטינגיה מראה בבירור רישומי נוצות פלומה על ראשו, צווארו חזהו, זרועותיו ורגליו האחוריות.
אך בניגוד למאובני ארכאופטריקס ואנכיאורניס, רישומי נוצות בעלות-קולמוס על הזרועות הם מטושטשים מאוד, והזנב לא שרד כלל.
עם זאת, על סמך דמיון השלד בין שלושת הסוגים האלו מעריכים המגלים שגם לשיאוטינגיה היו נוצות בעלות-קולמוס על זרועותיו, רגליו האחוריות וזנבו.
תגלית שיאוטינגיה גרמה למהפך זמני דרמטי בפיענוח האבולוציה של העופות מן הדינוזאורים.
במאמר המדווח על התגלית צירף הצוות בראשות שו את המאפיינים המורפולוגים של המאובן החדש לחישוב העץ הפילוגנטי הסביר ביותר של כל סוגי הדינוזאורים המנוצים והעופות הקדומים הידועים עד אז.
עקב דמיונו הרב של שיאוטינגיה לארכאופטריקס ואנכיאורניס, החישוב שייך את כולם לקבוצה אחת, אשר קרובה מאוד לעופות הקדומים אבל נמצאת על ענף צדדי מעט בהשתלשלות שלהם.
בכך הוצא ארכאופטריקס ממקומו הרגיל בקבוצת האביאלאה, ו"הודח" ממעמדו המסורתי כאב הקדמון של כל העופות.
במקומו הציב החישוב כמועמדים הטובים ביותר לאבות העופות ענף קרוב אחר של דינוזאורים מנוצים, קבוצת הסקנסוריופטריגיים דוגמת הסוג אפידקסיפטריקס.
הדיאגרמה המפושטת מראה את סיווגו של שיאוטינגיה על פי מיון זה:
"הדחת" ארכאופטריקס ממעמד העוף הראשון פורסמה באמצעי התקשורת וזכתה לעניין בציבור, למרות שפלאונטולוגים אחרים הביעו התנגדות, ואף שו עצמו הזהיר שתוצאת החישוב איננה חד-משמעית, ועשויה בקלות להשתנות ולהחזיר את ארכאופטריקס למעמדו המקורי בעקבות ממצאים נוספים.
התוצאה אכן השתנתה שנתיים לאחר מכן, עם גילוי המאובן המפורט להפליא של אורורניס, שאפשר להגדיל את מספר המאפיינים המורפולוגים בחישוב מ-200 לכמעט 1,500. צירופו של אורורניס לחישוב גרם לסיווג ארכאופטריקס בחזרה לקבוצת האביאלאה, ביחד עם שיאוטינגיה ואנכיאורניס.
כתוצאה מכך כל ארבעת הסוגים האלו מסווגים כיום בבסיס השושלת המוליכה לעופות בני-ימינו, אף כי היחסים המדויקים ביניהם עדיין אינם ברורים לחלוטין
הדיאגרמה המפושטת למטה מראה את סיווגו של שיאוטינגיה על פי המיון המעודכן:
שיאי ישראל באתלטיקה הם התוצאות הטובות ביותר שנקבעו במקצועות האתלטיקה על ידי אתלט ישראלי.
הם מאושרים על ידי איגוד האתלטיקה בישראל והתאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
2025טוקיו, יפן5000 מטר13:16.84 דקותטדסה גטהון19 ביולי 2025הוזדן-זולדר, בלגיה14:53.43 דקותסלאמוויט באיולין-טפרי30 ביולי 2021אולימפיאדת טוקיו (2020), יפן5 ק"מ (כביש)13:44 דקותטדסה גטהון7 בינואר 2021פארק הירקון, ישראל15:15 דקותלונה צ'מטאי-סלפטר15 בפברואר 2019אור יהודה, ישראל10000 מטר27:33.99 דקותטדסה גטהון20 במאי 2023לונדון, בריטניה30:46.37 דקותלונה צ'מטאי-סלפטר15 באוגוסט 2022מינכן,
להלן רשימת השיאים הישראלים בשחייה אשר מאושרים על ידי איגוד השחייה בישראל.
כדי לקבוע שיא, יש להיות אזרח ישראלי.
משחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים)
שְׁיָאוּמִי (בסינית: 小米, פין-יין: Xiǎomǐ, הגייה: , תרגום: דוחן) היא חברת אלקטרוניקה סינית שממוקמת בעיר הבירה של סין, בייג'ינג.
נכון לספטמבר 2025, נתח השוק של שיאומי בתחום הסמארטפונים הוא השלישי בגודלו בעולם (אחרי סמסונג ואפל), והיא מחברות האלקטרוניקה הגדולות בסין.
היא מתכננת, מפתחת ומשווקת טלפונים חכמים, אפליקציות ומוצרי אלקטרוניקה.
בין מוצריה: טלוויזיות חכמות, סטרימרים, מצלמות אקסטרים, מטהר אוויר ביתי, מסנן מים, נעליים חכמות, צמיד כושר חכם, סוללת גיבוי ומטען נייד.
אחד הפיתוחים הבולטים של שיאומי היא מערכת ההפעלה מבוססת אנדרואיד MIUI.
לחברה למעלה מ-8,000 עובדים, בעיקר בסין, במלזיה ובסינגפור.
היא הולכת ומתרחבת למדינות נוספות כגון הודו, אינדונזיה, הפיליפינים וברזיל.
בסוף דצמבר 2014 הפכה שיאומי לסטארטאפ היקר ביותר בעולם לאחר שקיבלה 1.1 מיליארד דולר ממשקיעים, מה שהופך את ערך השוק שלה ליותר מ-46 מיליארד דולר.
ביולי 2018 הונפקה בבורסה לניירות ערך בהונג קונג.
שיאומי הוכנסה ל"רשימה שחורה" של חברות שנאסר על אמריקאים להשקיע בהן בימים האחרונים של כהונתו הראשונה של נשיא ארצות הברית דונלנד טראמפ, כשהסיבה היא קשריה עם הצבא הסיני.