tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מבערך שנת 600 לספירה החלו ההוהוקם לפתח מערכת נרחבת של תעלות השקיה.
משלוש התרבויות הקדומות של דרום-מערב ארצות הברית רק ההוהוקם פיתחו השקיה כאמצעי להשקות את החקלאות שלהם.
זמן קצר לאחר שההוהוקם הגיעו לפסגת תרבותם, החלו כל שלוש התרבויות בדרום המערב להידרדר, מסיבות בלתי ידועות, אף שיש השערות כי הגורם היה בצורת קשה או פלישה של עמים אחרים.
בסוף המאה ה-15 נעלמו כל שלוש התרבויות.
השבטים האינדיאנים המודרניים של ההופי, הזוני, האקומה והלגונה הם צאצאים של אנשי הפואבלו הקדומים, בעוד ששבטי הפימה והטוהונו אודהאם טוענים כי הם צאצאי ההוהוקם.
על האזור שבעבר ישבו בו בני תרבות מגיון השתלט שבט שאינו קשור אליהם, האפאצ'י.
אף שלא ברור האם בני שבט אינדיאני מודרני כלשהו הם צאצאי המגיון, כמה ארכאולוגים מאמינים שהם התמזגו עם אנשי הפואבלו הקדומים והפכו לחלק מההופי ומהזוני.
קודם לבואם של האירופאים לאזור היה דרום-מערב ארצות הברית מיושב על ידי אוכלוסייה גדולה מאוד של שבטי אינדיאנים.
האזור שפעם שלטו בו אנשי הפואבלו הקדומים היה מיושב על ידי כמה שבטי אינדיאנים, שבהם הגדולים ביותר היו הנאוואחו היוט, הפאיוט הדרומיים וההופי.
הנאוואחו, יחד עם ההופי, היו בין ראשוני השבטים האינדיאנים המודרניים שהתפתחו בדרום-מערב ארצות הברית.
סביב שנת 1100 החלה תרבותם להתפתח באזור ארבע הפינות של האזור.
היוט התפשטו על מרבית יוטה וקולורדו של ימינו, כמו גם צפון ניו מקסיקו ואריזונה.
הפאיוט נדדו באזור שהשתרע על פני 116,000 קילומטרים רבועים של דרום נבדה וקליפורניה, דרום-מרכז יוטה, וצפון אריזונה.
ההופי התיישבו בחלק המרכזי והמערבי של צפון אריזונה.
כפרם, אוראיבי, שנוסד סביב שנת 1,100 לספירה, הוא אחד היישובים הקדומים המיושבים ברציפות בארצות הברית.
על אזור תרבות מגיון השתלטו האפאצ'י והזוני.
האפאצ'י היגרו לדרום-מערב ארצות הברית מאזורי הצפון של אמריקה הצפונית בזמן כלשהו בין 1,200 ל-1,500 לספירה.
הם התיישבו בכל רחבי ניו מקסיקו, מזרח אריזונה, מקסיקו הצפונית, חלקים במערב טקסס, ודרום קולורדו.
הזוני מייחסים את מוצאם לאנשי הפואבלו הקדומים.
הזוני של ימינו הקימו את תרבותם לאורך הנהר זוני בקצה המזרחי של אריזונה והמערבי של ניו מקסיקו.
שני השבטים צאצאי ההוהוקם התיישבו במרכז ובדרום אריזונה, באדמות שעליהם שלטו אבותיהם.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור באו מדרום.
ב-1539 הוביל הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה משלחת ממקסיקו סיטי שעברה דרך מזרח אריזונה ומערב ניו מקסיקו.
שנה אחר-כך הוביל פרנסיסקו וסקס דה קורונדו משלחת לאזור במטרה לכבוש את שבע ערי הזהב האגדתיות של סיבולה (Cíbola).
קורונדו התבסס על תיאוריו של דה ניסה ועל התיאורים ששמע מארבעת הניצולים ממשלחת נארוואס (1536-1528) שחצו את מזרח טקסס בדרכם למקסיקו סיטי.
בשנים 1582–1583 חקרה משלחת בהנהגת אנטוניו דה אספחו (Antonio de Espejo; 1585-1540) את ניו מקסיקו ואת מזרח אריזונה.
ב-1598 הקים הקונקיסטאדור חואן דה אונייטה (Juan de Oñate; 1626-1550) את הפרובינציה סנטה פה דה נואבו מחיקו (Santa Fe de Nuevo México), שבירתה בסמוך לפואבלו "אוקי אווינגה" (Ohkay Owingeh) בניו מקסיקו של ימינו, שלה הוא קרא סן חואן דה לוס קבלרוס (San Juan de los Caballeros).
משלחת אונייטה ניסתה גם לייסד ישוב באריזונה ב-1599, אבל נאלצה לסגת בשל מזג אוויר סוער.
ב-1610 נוסדה סנטה פה, עיר הבירה המדינתית העתיקה ביותר בארצות הברית.
ב-1664 הוביל חואן ארצ'ולטה (Juan Archuleta) משלחת לתוך האזור שכיום שוכנת בו מדינת קולורדו, האירופאי הראשון שהגיע למדינה לעתיד זו.
ב-1706 הוביל חואן אוליבארי (Juan Ulibarrí) משלחת ספרדית שנייה לקולורדו.
שבמהלכה הוא הכריז על סיפוח הטריטוריה של קולורדו לספרד.
בשנים 1687–1691 הקים הכומר הישועי אאוסביו קינו כמה מיסיונים בעמק הנהר סנטה קרוז.
ב-1694 חקר קינו את מרכז ודרום אריזונה, וגילה את חורבות קאסה גראנדה.
החל ב-1732 החלו להגיע לאזור מתיישבים ספרדים, והממשל הספרדי החל להעניק זכויות על אדמות במקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית.
ב-1751 התמרדו בני שבט הפימה כנגד פלישת הספרדים, אבל המרד נכשל.
למעשה הוא השיג את התוצאה ההפוכה כיוון שכתוצאה מהמרד הוקם המבצר פרסידיו סן איגנסיו דה טובאק (Presidio San Ignacio de Tubac) בטובאק, ההתיישבות הקבועה הראשונה של אירופאים באריזונה.
ב-1768 יצרו הספרדים את הפרובינציה לאס קליפורניאס (Provincia de las Californias), שכללה את קליפורניה ודרום-מערב ארצות הברית.
במהלך 50 השנים אחר כך המשיכו הספרדים לחקור את אזור הדרום-מערב, וב-1776 נוסדה העיר טוסון כאשר הוקם פרסידיו סן אוגוסטין דל טוסון (Presidio San Augustin del Tucson), וחיל המצב עקר מטובאק אליו.
אחרי שעברו דרך קולורדו, הם היו לאירופאים הראשונים שביקרו באזור שלעתיד יהיה מדינת יוטה.
מסעם נעצר בגלל מזג אוויר סוער באוקטובר, והם שבו על עקבותיהם, תחילה דרומה לתוך אריזונה לפני שחזרו לסנטה פה.
ב-1804 חילקה ספרד את פרובינציית לאס קליפורניאס, ויצרה את הפרובינציה אלטה קליפורניה (Alta California) על שטח שבעתיד יקומו בו המדינות קליפורניה, נבדה, אריזונה, קולורדו, יוטה וניו מקסיקו.
ב-1821 השיגה מקסיקו את עצמאותה מספרד וזמן קצר אחר-כך, ב-1824, חוקקה חוקה, שבה נקבעה טריטוריית אלטה קליפורניה, שגבולותיה היו זהים לאלו של הפרובינציה הספרדית שקדמה לה.
ב-1825 ביקרו באריזונה האירופאים הראשונים שלא היו ספרדים, ציידי פרוות אנגלים.
ב-1836 קיבלה רפובליקת טקסס, שכללה את החלק המזרחי ביותר של דרום-מערב ארצות הברית, עצמאות ממקסיקו.
ב-1845 סופחה רפובליקת טקסס לארצות הברית, ומיד הפכה למדינה, תוך דילוג על השלב המקדים הרגיל של יסוד טריטוריה.
המדינה החדשה עדיין כללה חלקים שטחים שבעתיד יהפכו לחלקים במדינות אחרות.
ב-1846 היה דרום-מערב ארצות הברית מעורב במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שפרצה בחלקה כתוצאה מסיפוח טקסס לארצות הברית.
ב-18 באוגוסט 1846 כבש כוח אמריקני את סנטה פה בניו מקסיקו.
ב-16 בדצמבר של אותה שנה לכדו כוחות אמריקנים את טוסון באריזונה, הפעילות הצבאית האחרונה בדרום-מערב ארצות הברית.
כשהמלחמה הסתיימה עם חתימת הסכם גואדלופה אידלגו ב-2 בפברואר 1848, ארצות הברית השתלטה על כל קליפורניה, נבדה ויוטה של ימינו, כמו גם על מרבית אריזונה, וחלקים מניו מקסיקו וקולורדו (יתרת השטחים של קולורדו של ימינו, ומרבית שטחה של ניו מקסיקו כבר היו שייכים לארצות הברית עם סיפוחה של רפובליקת טקסס).
החלק האחרון של דרום-מערב ארצות הברית צורף אליה באמצעות רכישת החלקים הדרומיים ביותר של אריזונה וניו מקסיקו באמצעות רכישת גדסדן ב-1853.
ב-1851 הפכה סן לואיס להתיישבות האירופאית הראשונה בשטח קולורדו של ימינו.
מהמדינות שחלקן לפחות שוכן בדרום-מערב ארצות הברית הייתה טקסס הראשונה לקבל מעמד של מדינה.
ב-28 בדצמבר 1846 סופחה רפובליקת טקסס, דלגה על שלב ההכרה כטריטוריה מאורגנת מאוגדת, ומיד הפכה למדינה.
בתחילה כללה המדינה החדשה חלקים שבעתיד יועברו למדינות אחרות, כמעט מחצית מניו מקסיקו, שליש מקולורדו, וחלקים קטנים מקנזס, אוקלהומה וויומינג.
גבולותיה הנוכחיים של טקסס נקבעו בפשרת 1850, על פיה ויתרה טקסס על אדמות לממשל הפדרלי בתמורה ל-10 מיליון דולרים, שנועדו לכסות את החוב שטקסס צברה במלחמתה במקסיקו.
לאחר שמקסיקו ויתרה על שטחים, האדמות של הטריטוריה המקסיקנית של אלטה קליפורניה היו במצב נזיל.
טקסס תבעה בעלות על החלקים שכיום הם ניו מקסיקו, אבל מעולם לא שלטה בהם.
בעקבות פשרת 1850, נקבע מעמדה של טקסס כמדינת עבדות והוקמה קליפורניה כמדינה חירות.
טריטוריית ניו מקסיקו כללה את מרבית אריזונה וניו מקסיקו (למעט רצועה לאורך גבולותיהן הדרומיים), קטע קטן של דרום קולורדו, והקצה הדרומי של נבדה, בעוד שטריטוריית יוטה כללה את יוטה, מרבית נבדה, וחלקים מוויומינג וקולורדו.
טריטוריית ניו מקסיקו התרחבה לאורך גבולה הדרומי עד לגבולה כיום עם מקסיקו כתוצאה מהחתימה על הסכם רכישת גדסדן ב-30 בדצמבר 1853, שאושרר על ידי הקונגרס האמריקני, בשינויים קלים, באפריל 1854.
טריטוריית קולורדו התארגנה ב-28 בפברואר 1861. היא נוצרה משטחים שהיו אז בטריטוריות של יוטה, קנזס, נברסקה וניו מקסיקו.
טריטוריית נבדה התארגנה גם היא ב-1861, ב-2 במרץ, על שטחים שנלקחו מטריטוריית יוטה.
בתחילה, רק שני השלישים המערביים של מדינת נבדה של ימינו נכללו בטריטוריה, שגבולה במזרח היה קו האורך 116°, ולדרום קו הרוחב 37°.
ב-1862 הוסט הגבול המזרחי של נבדה לקו האורך 115°, ולבסוף למיקומו הנוכחי בקו האורך 114° ב-1866. שינוי הגבול ב-1866 כללו גם הוספת הקצה המשולש הדרומי של המדינה כיום, משטח שנלקח מטריטוריית אריזונה.
מה-24–27 ביולי 1861 הכניע כוח מצבא הקונפדרציה של מדינות הדרום בפיקודו של לויטנט קולונל ג'ון רוברט ביילור (John Robert Baylor) חיל מצב קטן של מדינות הצפון שהוצב בפורט פילמור (Fort Fillmore) בסמוך למסייה (Mesilla) בניו מקסיקו.
ב-1 באוגוסט 1861 הכריז ביילור על הקמת טריטוריית אריזונה, כחלק מהקונפדרציה של מדינות הדרום, שבירתה במסייה.
הטריטוריה, שנוצרה מהחלק של טריטוריית ניו מקסיקו דרומית לקו הרוחב 34°, הוכרה רשמית ב-4 בפברואר 1862. עם זאת, חייה של טריטוריית אריזונה כחלק מהקונפדרציה של מדינות הדרום היו קצרים.
במאי 1862 נסוגו כוחות מדינות הדרום מהאזור תחת הלחץ שהפעיל צבא הצפון.
באותו חודש הועבר חוק הקמת אריזונה (Arizona Organic Act) בקונגרס האמריקני וב-24 בפברואר 1863 חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן עליו.
החוק יצר רשמית את טריטוריית אריזונה, תוך חלוקת הטריטוריה של ניו מקסיקו בקו האורך 107°.
נבדה התקבלה לאיחוד מדינות הצפון ב-31 באוקטובר 1864, המדינה ה-36 של ארצות הברית.
קולורדו התקבלה לאיחוד ב-1 באוגוסט 1876, המדינה ה-38.
מדינת יוטה התפתחה מטריטוריית יוטה, כשחלקים מהטריטוריה המקורית שנוצרה ב-1850 נלקחו ממנה: חלקים הועברו לנבדה, ויומינג וקולורדו ב-1861, קטע נוסף לנבדה ב-1862, והקטע האחרון לנבדה ב-1866. ב-1890 פרסמה הכנסייה המורמונית את המניפסט של 1890 שאסר רשמית על חברי הכנסייה את הפוליגמיה.
היה זה המכשול האחרון שמנע מיוטה מלהיכנס לאיחוד עם ארצות הברית, וב-4 בינואר 1896 קיבלה יוטה רשמית מעמד של מדינה, המדינה ה-45 של ארצות הברית.
ב-1869 הוביל ג'ון וסלי פאוול משלחת מחקר במשך שלושה חודשים שחקרה את הגרנד קניון ואת נהר הקולורדו.
ב-1875 הוא הוציא לאור ספר המתאר את מסעותיו, "דו"ח על המחקר של נהר הקולומביה של המערב ויובליו", שאחר כך הודפס מחדש כ"מחקר נהר הקולורדו והקניונים שלו".
ב-1877 התגלה כסף בדרום מזרח אריזונה.
על מנת לשרת את הכורים הוקמה עיירת הכרייה טומבסטון הידועה לשמצה.
העיירה הונצחה כמקום שבו התחולל קרב האקדחים הגדול ביותר בהיסטוריה של המערב הפרוע, קרב האקדחים באו.
גם נחושת נתגלתה ב-1877 בסמוך לביזבי (Bisbee) וג'רום (Jerome) באריזונה, והיא הפכה למרכיב חשוב בכלכלה של דרום-מערב ארצות הברית.
ההפקה החלה ב-1880, והפכה לרווחית עוד יותר בשל התרחבות מסילות הברזל ברחבי הטריטוריה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 הושלמה מסילת הברזל השנייה שחצתה את יבשת אמריקה, שנתיבה עבר בלב דרום-המערב, המכונה מסילת סנטה פה.
מסלולה החל בשיקגו, דרומית דרך טופיקה, ואז דרומה יותר לאלבקרקי, לפני שפנתה ישירות מערבה דרך צפון אריזונה ללוס אנג'לס.
תעשיית כריית הכסף באזור החלה להידרדר לאחר שחוק רכישת הכסף של שרמן, שחייב את ממשלת ארצות הברית לרכוש כמות קבועה של כסף כל שנה, בוטל ב-1893.
ב-1901 הגיעה מסילת סנטה פה לגדה הדרומית של הגרנד קניון, ואפשרה את שגשוגה של התיירות באזור.
מגמה שהוביל יזם בתי המלון והמסעדות פרד הרווי (Fred Harvey).
שתי הטריטוריות האחרונות בתוך דרום-מערב ארצות הברית שזכו לקבל מעמד של מדינה היו ניו מקסיקו ואריזונה.
ב-1863, עם הפיצול בשטחה לטובת טריטוריית אריזונה הגיעה ניו מקסיקו לגבולותיה המודרניים.
שתיהן הפכו למדינות בתוך חודש אחד.
ב-6 בינואר 1912 הפכה ניו מקסיקו למדינה ה-47 של ארצות הברית.
חודש אחר-כך, ב-14 בפברואר 1912 קיבלה גם אריזונה מעמד של מדינה, המדינה ה-48 של ארצות הברית והייתה בכך למדינה האחרונה בגוש היבשתי הרציף של מדינות ארצות הברית.
אף שערך זה עוסק בהגדרת הליבה של דרום-מערב ארצות הברית, קיימות הגדרות אחרות.
ניתן לחלק את ההגדרות השונות לארבע קטגוריות: היסטוריות/ארכאולוגיות, גאולוגיות/טופוגרפיות, אקולוגיות ותרבותיות.
בשנות ה-20 וה-40 של המאה ה-20 כללו הגדרות רבות של דרום-המערב את כל טקסס או את חלקה, אוקלהומה, ניו מקסיקו, אריזונה, קליפורניה, קולורדו ויוטה.
ככל שעבר הזמן ההגדרה של דרום-המערב הלכה והתגבשה והלכה והצטמצמה.
לדוגמה, ב-1948 הגדיר הנשיונל ג'יאוגרפיק את דרום-מערב ארצות הברית ככל קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו, והחלקים הדרומיים ביותר של אורגון, איידהו וויומינג, כמו גם החלק הדרום-מערבי של נברסקה, מערב קנזס, אוקלהומה וטקסס.
בהגיע שנת 1977, הצטמצמה ההגדרה של הנשיונל ג'יאוגרפיק לארבע מדינות בלבד: יוטה, אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו, ובהגיע שנת 1982 הצטמצמה ההגדרה של הנשיונל ג'יאוגרפיק עוד יותר לאריזונה וניו מקסיקו, עם הרצועה הדרומית ביותר של יוטה וקולורדו, כמו גם מדבריות מוהאבי וקולורדו בקליפורניה.
ככל שארצות הברית התפשטה מערבה, הגבול המערבי זז מערבה אף הוא, ועקב כך, זזו גם מיקומם של דרום-מערב וצפון-מערב ארצות הברית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמתה של ארצות הברית התנתקו האדמות מערבית להרי האפלצ'ים מקרוליינה הצפונית וקיבלו את השם הטריטוריה של דרום-המערב (Southwest Territory).
במהלך עשרות השנים אחר-כך השתרע האזור שכונה "דרום-המערב של ארצות הברית" ("the Southwestern United States", קרוי כיום דרום-המערב הישן, Old Southwest) על מרבית הדרום העמוק (Deep South) מזרחית לנהר המיסיסיפי.
עם זאת, כשטריטוריות, ובסופו של דבר, מדינות, במערב התווספו לאיחוד לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, "דרום-המערב" הגאוגרפי התרחב, והיחס בין רכישות חדשות אלו והדרום עצמו הפך "בלתי ברור יותר ויותר".
עם זאת, התיאור המקובל ביותר של הגדרת דרום-המערב הוא של הארכאולוג אריק ריד (Erik Reed): מדורנגו (Durango) בקולורדו בצפון לדורנגו במקסיקו בדרום, ומלאס וגאס בנבדה במערב ללאס וגאס בניו מקסיקו במזרח.
ההגדרה של ריד מקבילה בערך להגדרה של "מרכז המחקר של דרום-המערב האמריקני" (Learning Center of the American Southwest), אך מוציאה מההגדרה את קנזס ואוקלהומה, מרבית טקסס והמחצית המזרחית של ניו מקסיקו.
מכיוון שמאמר זה דן בדרום-מערב ארצות הברית הוצאו השטחים במדינות סונורה וצ'יוואווה במקסיקו מכלל ההגדרה.
מה שנשאר כולל את אריזונה ומערב ניו מקסיקו, הקצה הדרומי ביותר של יוטה, דרום מערב קולורדו, הקצה של מערב טקסס, והמשולש הנוצר בקצה הדרומי של נבדה.
זו גם ההגדרה לאזור בערך זה, אלא אם צוין אחרת באזור מסוים.
מנקודת מבט זו, כמעט כל התכונות הפיזיוגרפיות, התצורות הגאולוגיות ומזג האוויר מוכלים במרובע בין קווי הרוחב 26° ו-38° צפון וקוו האורך 30' 98° ו-124° מערב.
כאשר בוחנים את הפאונה של האזור, יש הגדרה רחבה יותר של דרום-מערב ארצות הברית.
"המרכז הדרום-מערבי למחקר הרפטולוגי" (Southwestern Center for Herpetological Research) מגדיר את דרום-המערב רק כמדינות אריזונה, ניו מקסיקו, וחלקים מקליפורניה, נבדה, טקסס ויוטה.
אם כי הם כוללים את שטחן של כל שש המדינות במפת האזור, אך ורק במטרה להקל על הגדרת הגבולות.
חלקים של מדינות אחרות מהווים אזורים שונים שניתן לכלול בדרום-המערב, תלוי במקור .
"מרכז המחקר של דרום-המערב האמריקני".
אינו מסתמך על גבולות המדינות כיום, ומגדיר את דרום-מערב ארצות הברית כחלקים באריזונה, קולורדו, קנזס, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טקסס ויוטה .
הביבליוגרף לורנס קלארק פאוול (Lawrence Clark Powell) הכותב בדגש על הדרום-מערב, הגדיר את דרום-מערב ארצות הברית במאמר "הכבישים המהירים של אריזונה" (Arizona Highways) מ-1958 כ"האדמות השוכנות מערבית לפקוס, צפונית לגבול מקסיקו, דרומית למסה ורדה והגרנד קניון, ומזרחית להרים התוחמים את דרום קליפורניה והופכים אותה לארץ בפני עצמה".
טקסס הייתה מזה זמן רב נקודת המוקד של דיכוטומיה זו, וכזו היא נחשבת לעיתים קרובות כ"אזור הליבה" של "דרום-המערב של הדרום".
בעוד שהאזור מערבית לנהר הפקוס מוכר כחלק מ"המדבר הדרום-מערבי", מרבית טקסס וחלקים גדולים של אוקלהומה שבדרך כלל מוגדרים בתת-האזור של דרום ארצות הברית.
אם כי יש מגדירים את המונח דרום-מערב כל פי הגדרתו המקורית.
זהו אזור המכיל את האלמנטים הבסיסיים של ההיסטוריה התרבות, הפוליטיקה, הדת, השפה ותבניות ההתיישבות של הדרום ועם זאת התמזג עם תכונות המערב.
בעוד שדרום-מערב זה שונה בצורה ניכרת בדרכים רבות מ"הדרום הישן" הקלאסי או דרום-מזרח ארצות הברית, מאפיינים אלו מוצקים דיים על מנת להקנות לאזור זהות דרום-מערבית נפרדת שונה למדי בטבעה ממדינות דרום-המערב השוכנות מערבית לו.
אחד ממאפיינים מייחדים אלו בטקסס – בנוסף להיותה אחת מקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים – שהתרבות האינדיאנית והתרבות הספרדית אמריקנית לא שיחקו אף פעם תפקיד מרכזי בהתפתחות האזור בהשוואה למדינות אחרות, כיוון שמרבית המתיישבים היו ממוצא אנגלי ושחורים מהדרום.
אף על פי שמדינת אוקלהומה של ימינו הייתה הטריטוריה האינדיאנית עד תחילת המאה ה-20, רבים מהאינדיאנים ששכנו בה היו במקור מדרום מזרח ארצות הברית ונטמעו תרבותית מוקדם.
מרבית חברי שבטים אלו היו בעלי ברית של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
בנוסף, ברגע שהטריטוריה נפתחה להתיישבות, היוו חלוצים מדרום-מזרח ארצות הברית חלק דִּיסְפְּרוֹפּוֹרְצְיוֹנִי מהתושבים החדשים.
כל אלו תרמו למדינה חדשה שאופייה היה שונה מחלקים אחרים של דרום-המערב עם אוכלוסיות אינדיאנים גדולות.
העובדה שהזהות העצמית של מרבית התושבים של טקסס ואוקלהומה – שלא בדומה לתושבים במדינות "דרום-מערב" אחרות – הייתה של דרומיים יותר מאשר של מערב ומערביים, גם תרמה להתייחסות לשתי מדינות אלו כאל ישות ייחודית ונפרדת משהו במונחים של הסיווג האזורי.
אף שנהוג לחשוב שקקטוסים גדלים רק באריזונה ובניו מקסיקו, הם גדלים באופן טבעי גם בנבדה, יוטה, קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס.
בהרים של המדינות בדרום-מערב ארצות הברית יש חלקות גדולות של עצים אלפיניים.
תוואי הנוף של ליבת דרום-מערב ארצות הברית כוללים: רכסי הרים, הרי שולחן, אגנים נרחבים גבוהים, רמות, אדמות מדבר ומישורים, מאפיין של פרובינציית אגן ורכס.
במדינות קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס יש אזורי ערבות באזור המכונה הערבות הגבוהות (High Plains).
בכללותו מתאפיין האזור הדרום-מערבי בשטחים צחיחים למחצה עד צחיחים.
החלק המזרחי ביותר של דרום-מערב טקסס, לדוגמה האזור ההררי של טקסס (Texas Hill Country), כולל הרים סלעיים גבוהים של אבן גיר וגרניט.
בדרום טקסס ובעמק הריו גראנדה הנוף בדרך כלל שטוח כשבמקומות רבים הקרקע חשופה או מכוסה בשיחים נמוכים, בדומה למדבריות השוכנות מערבה משם.
גם הגבעות התלולות שפסגתן שטוחה הקרויות באנגלית Buttes מצויות בכל רחבי דרום-המערב.
ברחבי דרום-מערב ארצות הברית יש מגוון נרחב של בעלי חיים, כולל יונקים, זוחלים, עופות ודגים.
אייל קנדי מצוי בקולורדו, ניו מקסיקו, יוטה ואריזונה, חוטמן חום, חוטמן ופקארי מגוון מצויים באריזונה, ניו מקסיקו וטקסס.
יגוארים מצויים באזור בותיל (Bootheel) של דרום-מערב ניו מקסיקו.
יש באזור מגוון עופות גדול במיוחד, כשבדרום-מערב ארצות הברית מונים כמה מאות מינים של עופות.
בהרי צ'יריקאווה שבדרום-מזרח אריזונה בלבד יש יותר מ-400 מינים.
המינים כוללים ברנטה קנדית (Branta canadensis), אווז הצפון (Anser caerulescens), עגור קנדי (Grus canadensis), והקוקייה רצנית גדולה (Geococcyx californianus באנגלית Greater roadrunner), העוף המפורסם ביותר באזור מצוי בכל מדינות הדרום-מערב.
ארבעה מינים של יונים שוכנים בדרום-מערב ארצות הברית: תורית אמריקנית (Zenaida macroura), יונה לבנת-כנף, יונת קרקע אמריקנית (Columbina passerina) ויונת אינקה (Columbina inca).
כמה תת-מינים של עכסן קרנפי (Crotalus willardi), מיני העכסנים האחרונים שנתגלו בארצות הברית, כולל עכסן קרנפי ניו מקסיקני (Crotalus willardi obscurus) ועכסן קרנפי אריזוני, הזוחל הרשמי של מדינת אריזונה; ועכסן קטן שחור מדברי (Sistrurus catenatus edwardsii).
זוחלים אחרים באזורים כוללים לטאות וצבים.
יש מספר רב של לטאות באזור, התושב הבולט ביותר הוא הלודרמה מרירית, המצויה בטבע רק בדרום-מערב ארצות הברית ובמדינת סונורה במקסיקו.
לטאות אחרות כוללות: לטאת צווארון סונורית (Crotaphytus nebrius); כמה מינים של שממיות, כולל שממית מפוספסת מערבית (Coleonyx variegatus) ושממית הבתים (Hemidactylus frenatus או Hemidactylus turcicus), האחרונה הוא מין שאיננו מקומי אלא מיובא.
בין מיני הדו-חיים בדרום-מערב ארצות-הברית יש מספר רב של קרפדות וצפרדעים.
קרפדות המצויות באזור כוללות: קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus); קרפדה ירוקה אמריקנית (Anaxyrus debilis); קרפדה אריזונית (Anaxyrus microscaphus); Spea multiplicata stagnalis (New Mexico spadefoot); וקרפדת המדבר הסונורי (Incilius alvarius), המכונה גם קרפדת נהר הקולורדו.
האקלים בדרום-מערב ארצות הברית הוא צחיח עד צחיח למחצה, תלוי במיקום.
במרבית דרום-המערב האקלים הוא מדברי צחיח, אבל במקומות גבוהים בהרים שבכל מדינה, למעט מערב טקסס, האקלים הוא אלפיני ויורד שם שלג בכמויות גדולות.
באזורים העירוניים של פניקס, טוסון, לאס וגאס ואל פאסו כמעט אף פעם לא יורד שלג, כיוון שהם אזורים מדבריים בתוך ההרים.
באלבקרקי יורד שלג פחות מבערים אחרות בארצות הברית, אבל עדיין יורדים בה כמויות משמעותיות של שלג בחורף.
אף שיורדים שלגים באזור זה, השלג בחלק זה של ארצות הברית נמס מהר, לעיתים קרובות עוד לפני רדת החשכה.
הסיבה לכך היא שבהיותן דרומיות יחסית למדינות אחרות בארצות הברית נהנות מדינות אלו מקרינת שמש רבה.
נבדה וגם אריזונה הן בדרך כלל אזורי מדבר והרים, כששלג רב יורד בהרים הגבוהים ובקרבתם.
האקלים בניו מקסיקו, יוטה וקולורדו הוא צחיח בדרך כלל וגם בהן יורד שלג רב בהרים הגבוהים, למעט מקומות בדרום-מערב ניו מקסיקו ובדרומה שבהם יורד מעט שלג.
מערב טקסס הוא אזור צחיח גם כן אבל לא יורדת בו אותה כמות שלג כפי שיורדת במקומות הגבוהים במדינות האחרות בדרום-מערב ארצות הברית.
הנוף של מערב טקסס הוא של מישורים נרחבים, ההופך בהדרגה למדבר ובו גבעות, ויש בו הרים משמעותיים בין נהר הפקוס לריו גראנדה (אזור המכונה טרנס-פקוס).
המונח "מדבר גבוה" הוא שם נרדף לאזור זה.
המדבר הגבוה מוגדר בדרך כלל כמדבר מוהאבי, המשתרע לתוך היבשת מדרום קליפורניה לתוך דרום נבדה ודרום-מערב יוטה.
המדבר הגבוה משתרע גם לחלקים אחרים של צפון-מערב ארצות הברית, כדוגמת המדבר האדום בדרום-מערב ויומינג.
המדבר הגבוה שונה מאוד משטחי המדבר שבאריזונה במדבר סונורה.
אזור מדברי זה שוכן בגובה רב, גבוה בהרבה מאדמות מדבר רגילות, ובחורף צונחות הטמפרטורות בלילות הרבה מתחת לנקודת הקיפאון.
בחורף יורד במדבר הגבוה שלג, אבל הוא נמס במהירות.
ניתן להתייחס גם לאזורים נוספים בדרום-המערב כ"מדבר גבוה" כדוגמת רמת קולורדו.
גם לאדמות המדבר במזרח יוטה, צפון אריזונה, קולורדו וניו מקסיקו מתייחסים בדרך כלל כ"מדבר גבוה".
בקולורדו יש אדמות מדבר הפזורות בדרום, דרום-מערב, מערב וצפון-מערב המדינה.
מלבד מדבר צ'יוואווה, שבדרום ובדרום-מערב ניו מקסיקו, קיימים במדינה זו אדמות מדבר בצפון ובצפון-מערב שאף אליהם מתייחסים כאל מדבר גבוה.
במהלך אל ניניו, החורפים והאביבים הם בדרך כלל קרים ולחים יותר לרוחב החלקים הדרומיים של האזור, בעוד שהחלק הצפוני נשאר חמים ויבש יותר בשל זרם הסילון הדרומי.
בהשפעת לה ניניה קורה ההפך, מזג האוויר הקר הלח נוטה להישאר יותר צפונה.
המוצא האתני של התושבים בדרום-מערב ארצות מגוון, כשהקבוצות האתניות הגדולות ביותר הן של אנגלו-אמריקנים ואמריקנים ממוצא היספני בנוסף לאוכלוסיות המרוכזות באזורים מסוימים של אפרו-אמריקאים, אמריקנים ממוצא אסייתי ואינדיאנים.
אמריקנים רבים ממוצא היספני (בעיקר אמריקנים שמוצאם ממקסיקו, ואוכלוסיות גדולות של אמריקנים ממוצא ספרדי) מתגוררים בכל עיר מרכזית בדרום-מערב ארצות הברית דוגמת אל פאסו (80%), אלבקרקי (47%), פיניקס (43%), טוסון (41%) ולאס וגאס (32%).
אוכלוסיות גדולות מאוד של אמריקנים רבים ממוצא היספני שוכנות בערים קטנות יותר דוגמת פלאגסטף (18%), יומה (55%), מסה (27%), סנט ג'ורג' (10%), לאס קרוסס (56%), סנטה פה (48%) ופואבלו (48%).
האוכלוסיות הגדולות ביותר של אמריקנים ממוצא אסייתי בדרום-מערב ארצות הברית שוכנות בנבדה וביוטה, ובנוסף יש בפיניקס אוכלוסייה משמעותית של אמריקנים ממוצא זה.
אוכלוסיות של אינדיאנים ניתן למצוא בעיקר בשמורות האינדיאנים הפזורות ברחבי דרום-מערב ארצות הברית עם דגש על ניו מקסיקו ואריזונה.
האוכלוסיות הגדולות ביותר של אפרו-אמריקאים בדרום-מערב ארצות הברית שוכנות בלאס וגאס (10%) ופיניקס (5%).
למרות דלילות האוכלוסייה היחסית האזור כולל רבים מהערים והאזורים העירוניים הגדולים ביותר בארצות הברית.
פיניקס היא העיר השישית בגודל האוכלוסייה במדינה ואלבקרקי ולאס וגאס הן בין הערים הגדלות בקצב המהיר ביותר בארצות הברית.
בנוסף, האזור בכללותו חווה קצב גידול אוכלוסייה מהגבוהים ביותר בארצות הברית, ועל פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית גדלה האוכלוסייה ביוטה בשנים 2008–2009 בקצב הגדול ביותר בין כל מדינות ארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2010 הייתה נבדה המדינה שבה גדלה האוכלוסייה בקצב הגדול ביותר בין כל מדינות ארצות הברית (35.1%) מאז מפקד האוכלוסין הקודם, עשר השנים קודם לכן.
בנוסף, אריזונה (24.6%), יוטה (23.8%), טקסס (20.6%) וקולורדו (16.9%) היו כולן בין עשר המדינות שאוכלוסייתן גדלה בקצב המהיר ביותר.
הערים והאזורים הגדולים ביותר (על בסיס מפקד האוכלוסין של 2010)
דרום-מערב אפריקה היה מנדט של חבר הלאומים בשליטת דרום אפריקה בשטחי נמיביה של ימינו.
המנדט הוענק לאיחוד דרום אפריקה בשנת 1920, כחמש שנים לאחר שבמסגרת מלחמת העולם הראשונה צבא האיחוד כבש את הטריטוריה מידיה של גרמניה.
לפני שנת 1915, השתרעה באזור המושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
לאורך רובה של המאה ה-20 שלטה דרום אפריקה בתחומי המנדט, ובמחצית השנייה של אותה המאה אף אכפה במקום את חוקי האפרטהייד.
המנדט הגיע לקיצו בשנת 1990, אז נמיביה זכתה בעצמאות ודרום אפריקה נסוגה מהמקום.
ב-1915, במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשה דרום אפריקה את דרום מערב אפריקה הגרמנית.
ב-17 בדצמבר 1920, קיבלה דרום אפריקה את הניהול על דרום מערב אפריקה בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים ומנדט מסוג C ניתן על ידי חבר הלאומים.
מנדט מסוג C, החל על הטריטוריות הכי פחות מפותחות, נתן לדרום אפריקה סמכויות ניהוליות ותחוקתיות מלאות, אך דרש ממנה לקדם את הרווחה והתנאים הסוציאליים של האוכלוסייה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 גברו הקולות בגרמניה שדרשו את החזרת המושבות שנלקחו ממנה בהסכם ורסאי, בהם דרום מערב אפריקה.
אל מול אלו הצהיר מנהיג דרום אפריקה, יאן סמאטס, כי ארצו תגן על דרום מערב אפריקה.
אל מול הסכנה של פעילות גרילה של התושבים הגרמנים של דרום מערב אפריקה, אשר נטען שרבים מהם קבלו אימון צבאי בגרמניה, אוחדה המשטרה של דרום מערב אפריקה עם זאת של דרום אפריקה, וכוחות נוספים נשלחו לאזור.
לעומת זאת, דניאל פרנסואה מאלאן צידד בעמדה שנמיביה שייכת לחבר הלאומים.
עם פירוק חבר הלאומים והקמת האו"ם דנו באו"ם בטיפול בשטחים הנמצאים בנאמנות, בהם דרום מערב אפריקה.
ממשלת דרום אפריקה הבהירה בינואר 1946 שהיא שומרת לעצמה את הזכות להביע דעה לגבי השטח עד שיעשו סידורים לשאול לדעת התושבים.
בהמשך דרשה ממשלת דרום אפריקה את סיפוח השטח לדרום אפריקה בטענה שזה רצון תושבי המקום, ודרישה זאת זכתה לתמיכה של בריטניה.
האו"ם החליט על העברת השטח לנאמנות שלה, אולם דרום אפריקה סירבה להענות לכך והסכסוך נמסר לבית הדין הבינלאומי שפסק לטובת דרום אפריקה.
דרום אפריקה ביקשה להתאחד עם "דרום מערב אפריקה" למדינה אחת, וסירבה לכל פיקוח בינלאומי.
למיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה ניתן ייצוג בפרלמנט הדרום אפריקאי ללבנים-בלבד.
האו"ם המשיך במהלך שנות ה-50 במאמציו להעביר את השטח לנאמנות בינלאומית.
ב-1959, הצבא הקולוניאלי בווינדהוק החליט לגרש תושבים שחורים מעבר לאזור הלבן של העיר.
התושבים השחורים מחו, ובמהלך הפגנה המשטרה פתחה באש, הרגה 11 שחורים ופצעה 44. הדבר הביא להתקוממות ולפרוץ מלחמת עצמאות של נמיביה.
בשנת 1961 הוציאה ועדה של האו"ם דו"ח שבו נקבע שדרום אפריקה אינה מסוגלת לשלוט בנמיביה.
במהלך שנות ה-60, כאשר עצמאות הוענקה לכל המושבות ושטחי הנאמנות האירופאיים באפריקה, נוצר לחץ רב על דרום אפריקה לעשות כך גם בנמיביה, שהייתה אז דרום מערב אפריקה.
בשנת 1966 "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization; SWAPO) פתחו בפעולות גרילה על כוחות צבא של דרום אפריקה, תוך שהוא פועל מבסיסים בזמביה.
כאשר אנגולה קיבלה עצמאות ב-1975, פעל ה-SWAPO מבסיסים בדרום אנגולה.
ב-1971, בחוות דעת מייעצת, תמך בית הדין הבינלאומי לצדק ביצירת סמכות מנהלית של האו"ם על נמיביה, וכן החליט שנוכחותה של דרום אפריקה בנמיביה היא בלתי חוקית ולכן היא מחויבת לסלק את המנהל שלה משם באופן מיידי.
בית הדין ייעץ גם כן לאו"ם להימנע מלתת הכרה חוקית או סיוע לנוכחות של דרום אפריקה בנמיביה.
ב-1977 הוקם ה-WCG, ארגון שכלל את ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ומערב גרמניה.
הם פתחו במאמצים דיפלומטיים משותפים ליצירת תקופת מעבר שבסופה תינתן לנמיביה עצמאות.
מאמצי ה-WCG הביאו להצגת החלטה 435 במועצת הביטחון של האו"ם, לפתרון של בעיית נמיביה.
"הצעת ההסדרה", כפי שהיא נודעה לאחר מכן, הוצאה לפועל לאחר התייעצויות ממושכות עם דרום אפריקה, מדינות השורה הראשונה (הכוללות את אנגולה, בוטסואנה, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה שפעלו למען עצמאותה של נמיביה), ה-SWAPO, וה-WCG.
על פי ההחלטה, ינוהלו בחירות בנמיביה תחת פיקוח ושליטה של האו"ם, יופסקו כל פעולות האיבה בין הצדדים, ויוטלו מגבלות על הפעילויות של הכוחות הצבאיים, הצבאיים למחצה והמשטרתיים של דרום אפריקה ונמיביה.
דרום אפריקה הסכימה לשיתוף פעולה למען הוצאה לפועל של החלטה 435. אף על פי כן, בדצמבר 1978, כהתנגדות להצעת ההסדר, הוחרמו הבחירות על ידי SWAPO ומספר קבוצות פוליטיות אחרות.
דרום אפריקה המשיכה לנהל את נמיביה באמצעות קואליציות בין גזעיות וכן באמצעות מינוי מנהל כללי (מטעם דרום אפריקה).
רובע אמסטרדם דרום מזרח (בהולנדית: Amsterdam Zuidoost) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע הוקם בשנת 2010 ומורכב מארבע שכונות מגורים, ביילמרמיר (Bijlmermeer), ונסרפולדר (Venserpolder), חאספרדאם (Gaasperdam) ודרימונד (Driemond).
הרובע משתרע על שטח של 22.08 קמ"ר.
למרות שהרובע אינו ממוקם בצמוד לרובעי העיר האחרים הוא עדיין נחשב לאחד מרובעי העיר אמסטרדם.
השכונה הגדולה ביותר ברובע זה היא שכונת ביילמרמיר (Bijlmermeer).
האזור הפך מיועד לבניה בשנות ה-60 ותוכנן על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזייה (Le Corbusier) והאדריכל הראשי של ביילמרמיר זיגפריד נסוט (Siegfried Nassuth).
תוכניתם כללה סלילת כבישים וגשרים עם נתיבים נפרדים למכוניות, אוטובוסים, רוכבי אופניים והולכי רגל.
בניית כ-18,000 דירות שמתוכם כ-13,000 במגדלים והפיכת האזור למודרני וחדשני.
בשנת 1963 החלה בנייתו של מגדל הוחורד (Hoogoord) הנחשב למגדל הראשון בשכונה ובנייתו הושלמה בשנת 1968.
בשנת 1975 הושלמה בניית הדירה האחרונה בפרויקט הדיור במגדלים (כ-13,000 דירות).
בשנת 1977 נחנך קו המטרו הראשון באמסטרדם, בעזרתו תושבי הרובע יכלו להגיע אל מרכז העיר.
למרות הפרויקט היוקרתי, השכונה החדשה לא הייתה פופולרית כפי שציפו.
השכונות ברובע הפכו למקום מגורים בעל איכות חיים נמוכה עם אוכלוסייה זרה ושיעורי אבטלה גבוהים.
בתאריך 4 באוקטובר 1992 התרסק מטוס מטען של חברת אל על מסוג בואינג 747-258f, בטיסה מספר 1862, על שני בנייני מגורים (Groeneveen en Kruitberg) בשכונת ביילמר באסון נהרגו 43 אנשים, בהם צוות הטיסה שמנה שלושה אנשי צוות ישראלים ונוסעת ישראלית אחת.
אסון ביילמר (Bijlmerramp) הוא התאונה האווירית הקטלנית היחידה של "אל על".
בשלהי שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000, הפך האזור שמסביב לתחנת הרכבת לאזור עסקים מתפתח ופופולרי.
במסגרת תוכנית לפיתוח עירוני, נבנו מגדלים חדשים, שהחליפו שכונות קטנות ואזורים מיושנים רחובות הורחבו ונפתחו בתי עסק חדשים.
אצטדיון אמסטרדם ארנה (Amsterdam ArenA)
מרכז הקניות אמסטרדם פורט (Amsterdamse Poort)
דרויסק (בבלארוסית: Друйск; בפולנית: Drujsk) היא עיירה במחוז משנה ברסלב שבוובלסט ויטבסק בבלארוס.
העיירה הייתה עיירה חקלאית יהודית מאז הקמתה במחצית המאה ה-19 ועד חיסול הקהילה והגליית אנשיה לגטו וידזה וממנו לגטו שווינציאן ולרציחתם בפונאר ובמחנות ההשמדה.
רוב ככל המתיישבים בדרויסק עם הקמתה, לאחר שקרקעותיה הופקעו בידי ממשלת רוסיה מרכושו של אציל פולני, היו יהודים.
היוצאים היחידים מכלל זה היו משפחה טטרית אחת, ומשפחות מנהל סניף הדואר המקומי ומנהל תחנת הרכבת, בקו ורשה-וילנה-פטרבורג.
ב-1897 מנו יהודי דרויסק 515 איש מתוך אוכלוסייה כללית של 536 איש.
לקהילה היהודית היו מוסדת דת ומוסדות חינוך, ורבני העיירה: רבי משה אהרן לנדאו, שנפטר צעיר, ואחריו רבי שבתאי זלמן רימשיניאט, שימשו בפועל גם כרבניהם של יהודי נקודות היישוב הסמוכות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחר תחילת הכיבוש הגרמני, הגיעו לדרויסק פליטים רבים מדרויה והתקיימו בעיירה במשך תקופה ממושכת מעל 1,573 יהודים.
במשך התקופה שעד 1942 נרצחו רבים כולל כאלו שברחו ליערות ופעלו כפרטיזנים.
בפברואר 1942 הועברו 1,000 היהודים שנותרו בעיירה לגטו וידזה שבו שהו עם יהודי המקום ויהודי דובינובו, פליסה, וסלובודקה.
גטו וידזה נשמר בידי שוטרים ליטאים והתנאים בו היו קשים.
ביולי 1942 הועברו רוב היהודים מגטו וידזה לגטו שווינצ'יאני.
נשים רבות נרצחו בפונאר, ויהודים אחרים נרצחו בגטו קובנה ובמחנות שטוטהוף ואליאס.
רק כ-20 יהודים מדרויסק שרדו את המלחמה.
דרוז'ינה הוא מיני-סדרת טלוויזיה, דרמת הרפתקאות אודות לוחמי מדינת נובגורוד בתקופת המאה השלוש עשרה.
יוצר ובמאי הסדרה: מיכאיל קולפאחצ'ייב.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-24 במאי 2015 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-2" והסדרה שודרה עד 30 באוגוסט 2015. שמונת פרקי הסדרה שודרו כארבעה פרקים, פרק כפול מידי שידור.
הדרוז'ינה הוא כינוי ברוסית לאחוות לוחמים או ברית של לוחמים שליוו את הנסיך בתקופת הנסיכויות הרוסיות במהלך המאה ה-13. לוחמים אלה שימשו ככלי שרת בידי הנסיך ותפקידם היה להגן עליו ולפעול כנגד יריביו.
אנשי הדרוז'ינה היו הן לוחמים מנוסים והן יועצים לנסיך בענייני צבא ואסטרטגיה והיוו שכבת אצולה משמעותית בתקופה זו.
הדרוז'ינה היו פעילים הן ברוסיה והן בפולין של אותה תקופה (כך למשל קז'ימייז' הראשון הסתמך מאוד על הדרוז'ינה בעת ביסוס כוחו ומעמדו).
החברים הראשונים בדרוז'ינה שכזו היו הוריאגים שהנסיכים הסתייעו בהם בהעצמת כוחם בתקופת המאה התשיעית.
עד מהרה חברי האצולה הסלאבית דאז שיצאו לשלל הרפתקאות בשם הנסיך זכו לכינוי "דרוז'ניקי" (ידידים, או חברים) והמוסד הלך והתחזק והתקיים עד למאה ה-16.
הדרוז'ינה הורכבה מחברים בכירים שנודעו כבויארים ואצילים וצוערים שלרוב לא באו ממשפחות אצולה.
בעוד הבויאר היו יועציו הקרובים של הנסיך וביצעו משימות בעלות חשיבות עליונה, הצוערים היו שומרי הראש ופעלו כחיילים לכל דבר.
הלוחמים נסמכו על תמיכתו הכלכלית של הנסיך ושירתו אותו אם כי לא היה זה מקרה חריג שחברי דרוז'ינה של נסיך אחד החליפו מחנה ועברו להגן על נסיך אחר מסיבות שונות וכל נסיך היה מציע שי, אדמות ותשלומי מס על מנת לשמור על נאמנותם.
נסיכות נובגורוד, מחשש לפלישת המונגולים, מחפשת בנות ברית במערב.
הנסיך ירוסלב והארכיבישוף ספירידיון נאבקים מזה זמן רב באבירי מסדר החרב, אבל האצילים העשירים מבקשים להרעיל את שליטיהם הקודמים ולקבל את חסותו של האפיפיור.
בדרכם של הקושרים הבוגדנים ניצבים לוחמי הדרוז'ינה של נובגורוד.
הנסיך הזקן חולה, הארכישיבשוף שולח את לוחמיו לחפש אחר הנסיך הצעיר אלכסנדר יארוסלביץ' שחי הרחק באדמות סביריצה (צפון מחוז לנינגרד דהיום), אלא שבדרכם לשם על לוחמי הדרוז'ינה להיאבק בשודדי דרכים ואנשי המסדר הטבטוני הזוממים לכבוש את אדמות הסלאבים.
בעוד הדרוז'ינה תרים אחר אלכסנדר הצעיר, באדמות הצפון פושטים לוחמי הווריאגים.
אלה שודדים את הכפרים העניים, מבעירים את הבתים תוך הרג התושבים ואונס הנשים.
הדרוז'ינה מוצאים את עצמם נאלצים להיאבק בהם תוך הצלת תושבי הכפרים מהאיום הנורא.
החיפושים אחר הנסיך הצעיר נמשכים.
הדרוז'ינה מגיעה אל אדמות הצפון ומגלים כי התושבים נופלים קורבן לטקסי פגאנים.
הדרוז'ינה מגלים כי עליהם לא רק לסייע למקומיים אלא גם לגייס לוחם צעיר שיצטרף לשורותיהם.
הארכיבישוף מוצא את עצמו בדעת מיעוט כאשר השלטון בנובגורוד בסכנת קריסה.
הבויאר טריפון מבסס את כוחו ומעמדו בעוד לוחמים מקומיים יוצרים בריתות על מנת להיאבק בשלטון הבויארים.
הדרוז'ינה מוצאים את הנסיך הצעיר אלכסנדר ומצליחים להביא אותו לנובגורוד.
צילומי הסדרה נערכו בסנקט פטרבורג ובפסקוב — בה נערכו הצילומים בכנסיית הדורמיציון בעיר ובקרמלין של פסקוב.
בערך זה ניתן פירוט של דרוזים בישראל שהיו הראשונים מבני עדתם שמילאו תפקיד מסוים, בתפקידים ציבוריים במדינת ישראל.
שרים דרוזים ראשונים השנה התפקיד הדרוזי הראשון בתפקיד 2001 שר בלי תיק סאלח טריף 2017 שר התקשורת איוב קרא2021שר במשרד האוצרחמד עמאר
סגני שר דרוזים ראשונים השנה התפקיד הדרוזי הראשון בתפקיד 1971 סגן שר התקשורת ג'בר מועדי1975סגן שר החקלאותג'בר מועדי1995סגן שר הפניםסאלח טריף2005סגן שר החינוך, התרבות והספורטמג'לי והבה2005סגן שר במשרד ראש הממשלהמג'לי והבה2007סגן שר החוץמג'לי והבה2009סגן שר לפיתוח הנגב והגלילאיוב קרא2015סגן שר לשיתוף פעולה אזוריאיוב קרא2020סגן שר במשרד ראש הממשלהפטין מולא
הדרוזים נהנו לעיתים מייצוג יתר בכנסת.
מאידך, בכנסת הנוכחית, הכנסת העשרים וחמש יש שלושה חברי כנסת דרוזים, חמד עמאר ממפלגת ישראל ביתנו, עפיף עבד ממפלגת הליכוד ואכרם חסון מהימין הממלכתי.
חבר הכנסת הדרוזי הראשון היה ג'בר מועדי, שכיהן בכנסת השנייה ובהמשך גם בכנסת השלישית ובכנסות 5–9.
+דרוזים ראשונים בראשות ועדות הכנסתהשנההוועדההדרוזי הראשון בתפקיד1996ועדת הפנים והגנת הסביבהסאלח טריף1999ועדת הכנסתסאלח טריף2001ועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזריםאיוב קרא2003ועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהולאיוב קרא
דרוזים ראשונים במערכת המשפט השנה התפקיד הדרוזי הראשון בתפקיד 1969 שופט פארס חמוד פלאח 2018 שופטת (אישה) סאוסן אל-קאסם
מנכ"לים של משרדי ממשלה השנה המשרד הדרוזי הראשוו בתפקיד 2001 המשרד לשיתוף פעולה אזורי מג'לי והבה
דרוזים ראשונים בתפקידים אחרים השנה התפקיד הדרוזי הראשון בתפקיד 1975 משיא משואה בטקס הדלקת המשואות מוחסן דגש 1976 כדורגלן בליגה הלאומית בכדורגל איוב קרא 2017 נושא דרגת טפסר ברשות הארצית לכבאות והצלה ניזאר פארס 2018 חבר ועדת השרים לביטחון לאומי (הקבינט) איוב קרא
דרוידוזאורוס (שם מדעי: Dravidosaurus) הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הסטגוזאוריה שמאובניו נמצאו בהודו ולעיתים הם נחשבים למאובנים של פליוזאור.
משמעות שמו הוא: "הלטאה של דרוידה נאדו ", שטח גדול בדרום הודו.
המאובנים תוארכו לקרטיקון העליון לפני 89.7-86.3 מיליון שנה מהיום.
המאובנים נחשפו בטאמיל נאדו לאחר סערה טרופית.
הדרוידוזאורוס היה מהקטנים שבסטגוזאורים, באורך 3 מטרים והיה גם מהמאוחרים שבהם, כשרובם הגדול חיו בתור היורה.
נמצאו ממנו מאובנים מפורקים של שיניים, לסת, עצמות מפרקים ואולי של צלחות שריון.
ב-1991 החוקר ההודי סנקר צ'אטרג'י (Sankar Chatterjee) קבע שהמאובנים התבססו והתערבבו בחוליות ועצמות של פליוזאור, כך שהסוג מבוטל.
עם זאת ב-2004 החוקרים גסטון ואפצ'רצ' ניתחו את מבנה הגולגולת וקבעו שלא מדובר על גולגולת פליוזאור והטקסון תקף.
הם אישרו זאת ב-2017. עם זאת ייתכן ששיניים של דמויי-תנינאים קטנים התערבבו עם מאובני הלסתות וכך יצרו את הבלבול.
דומה לדינוזאור זה הוא הברכיפודוזאורוס שגם הוא במקור היה סטגוזאור או אנקילוזאור ממוצא הודי, הנתון במחלוקת מדעית.
דרום-מזרח סולאווסי (באינדונזית: Sulawesi Tenggara) הוא מחוז באי סולאווסי באינדונזיה.
עיר הבירה של המחוז היא קנדרי .
למחוז אין כביש מהיר המחבר בינו לבין שאר האי, ורוב התחבורה עוברת דרך מפרץ בוני .
מהמאה ה-17 עד לתחילת המאה ה-19, האזור נשלט על ידי הסולטנות של בטון.
שני רכסי ההרים העיקריים במחוז הם רכס טנגיסינואה ורכס מקונגה.
הנהרות העיקריים הם הללינדו, הלזולו, והסמפרה.
במפקד האוכלוסין של אינדונזיה בשנת 2000 , אוכלוסיית המחוז מנתה 1,771,951 תושבים.
רוב התושבים מתגוררים באיים בטון ומונה, ובסביבות עיר הבירה קנדרי.
ארבע הנפות הגדולות ביותר במחוז הן קונווה סלטאן, קונווה, קולקה, ומונה (בהתאמה).
+ קבוצה אתנית אחוזים מכלל האוכלוסייה טולאקים 36% בוטונזים 26% מונה 19% מורונֶנים 10% ווָאווָאאוׂניים 5.2% סינים 3.5% אחרים 0.3%
דרום-מזרח אירופה הוא אזור גאוגרפי באירופה, המורכב בעיקר מהבלקן.
מדינות ושטחים ריבוניים הכלולים באזור הם אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, קוסובו, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה וטורקיה.
לפעמים נכללות גם מולדובה ואוקראינה בדרום-מזרח אירופה, אך לרוב הן נכללות במזרח אירופה וכן סלובניה, שלעיתים נכללת במרכז אירופה.
העיר הגדולה ביותר באזור היא איסטנבול, ואחריה בוקרשט, סופיה, בלגרד ואתונה.
יש הגדרות חופפות וסותרות של האזור, בשל שיקולים פוליטיים, כלכליים, היסטוריים, תרבותיים וגאוגרפיים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, התגוררו בדרום-מזרח אירופה מעל מיליון יהודים.
השימוש הידוע הראשון במונח "דרום-מזרח אירופה" היה על ידי החוקר האוסטרי יוהאן גיאורג פון האן (1811–1869) כמונח רחב יותר מהבלקן המסורתי, מושג המבוסס על גבולות חצי האי הבלקן.
המדינות בהן תוארו ככולם באזור הבלקן הן אלבניה, קוסובו, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית.
מדינות המתוארות גאוגרפית, לפחות חלקית, באזור, הן:
על פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, המדינות הבאות נכללות בדרום-מזרח אירופה:
על פי ספר זה, יוון נמצאת בדרום אירופה, סלובניה במרכז אירופה ומולדובה במזרח אירופה.
הסכם היציבות בדרום-מזרח אירופה (SPSEE) כלל את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, קוסובו, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה וסרביה כשותפות חברות.
תהליך שיתוף הפעולה בדרום-מזרח אירופה (SEECP) כולל את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, קוסובו, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה, סלובניה וטורקיה כשותפות חברות.
היוזמה השיתופית בדרום-מזרח אירופה (SECI) כוללת את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מולדובה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, רומניה, סרביה, סלובניה וטורקיה כשותפות חברות.
התוכנית לשיתוף פעולה בין-לאומי של דרום-מזרח אירופה, הממומנת על ידי האיחוד האירופי, כוללת את אלבניה, אוסטריה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, יוון, הונגריה, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, מולדובה, רומניה, סרביה, סלובקיה, סלובניה וחלקים מאיטליה ומאוקראינה כחלק מאזור התוכנית.
מחקרים של הבנק העולמי מתייחסים לאלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מולדובה, מקדוניה הצפונית, רומניה וסרביה כשמונה המדינות בדרום-מזרח אירופה (SEE8).
פרסום משנת 2006 של ארגון הבריאות העולמי (WHO) ובנק הפיתוח של מועצת אירופה (CEB) מונה את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, מקדוניה הצפונית, מולדובה, רומניה וסרביה ומונטנגרו כמדינות דרום-מזרח אירופה.
המשרד האזורי של נציבות האו"ם לפליטים בדרום-מזרח אירופה מפרט כיום את אלבניה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה הצפונית ומונטנגרו כחלק מדרום-מזרח אירופה.
דרוט (בבלארוסית: Друць) הוא נהר בבלארוס, אחד מיובליו של הדנייפר.
אורכו של הנהר הוא 295 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו הוא כ-5,020 קמ"ר.
בתחילתו, הוא מגיע לעיתים לרוחב של 1.5–2.5 קילומטרים.
הנהר עובר במחוז ויטבסק, מחוז מוהילב ומחוז הומל.
ערים המרכזיות ששוכנות לגדותיו הן טולוצ'ין ורהצ'וב.
דרום-מערב סין (בסינית: 中国西南) הוא אזור שנמצא בחלק הדרומי של הרפובליקה העממית של סין.
אזור זה נודע באופן מסורתי כאזור דרום-מערב סין בשל מיקומו ביחס לאזור בו במקור השתרעה סין.
ישנן מספר הגדרות שונות לחלקים שנכללים באזור זה - ההגדרה הצרה ביותר כוללת את המחוות סצ'ואן, העיר צ'ונגצ'ינג, מחוז יונאן ומחוז גוויג'ואו, בעוד שההגדרה הרחבה ביותר כוללות גם את מחוז גואנגשי ואת החלקים המערביים של מחוז חונאן.
לפי ההגדרה הרשמית של הממשל הסיני כיום אזור זה כולל רק את המחוז סצ'ואן, העיר צ'ונגצ'ינג, מחוז יונאן ומחוז גוויג'ואו, וכמו גם את המחוז האוטונומי הטיבטי אשר באופן מסורתי לא היה חלק אינטגרלי מאזור זה.
אזור דרום-מערב סין הוא אזור מגוון למדיי מבחינת האוכלוסייה שחיה בו ומבחינה היסטורית הכיל בעיקר אזורים כפריים לא מפותחים בהשוואה לאזורים המזרחיים המפותחים יותר של סין.
מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך פיתוח מואץ של האזור אשר סייע לשנות באופן מהותי חלקים רבים של האזור ולקדם בהם מודרניזציה.
בתחילת המאה ה-21 אזור דרום-מערב סין הכיל כ-50% מאוכלוסיית המיעוטים האתניים של סין, אשר היוו כ-37% מאוכלוסיית אזור דרום-מערב סין.
מרבית ההגירה לאזור של תושבים סינים ממוצא האן התרכזה בעיקר במרכזים העירוניים של דרום-מערב סין, בעוד שהאזורים הכפריים עדיין מכילים בעיקר אוכלוסיות מיעוטים כגון אנשים שמתשייכים לקבוצות האתניות יי, ומיאו, ועוד.
מרבית תושבי אזור דרום-מערב סין דוברים ניב מקומי של מנדרינית המכונה מנדרינית דרום-מערבית.
נכון לשנת 2012 היו בסין כ-260 מיליון דוברי מנדרינית דרום-מערבית.
ערים שמכילות מעל למיליון תושבים
דרום-מרכז סין (בסינית: 华南) הוא אזור ברפובליקה העממית של סין אשר לפי ההגדרה הרשמית של הממשל הסיני כולל את המחוזות גואנגדונג, האינאן, חנאן, חוביי וחונאן, וכמו גם כן את המחוז האוטונומי גואנגשי.
לעיתים רבות נוהגים לכלול גם את שני האזורים המנהליים המיוחדים הונג קונג ומקאו באזור דרום-מרכז סין.
בירות מחוז מוצגות להלן עם טקסט מודגש.
אזור דרום-מרכז אלסקה הוא אזור במדינת אלסקה שבארצות הברית הכולל בין היתר חלק מרצועת החוף הדרומית של אלסקה וכמו גם חלק ממפרץ אלסקה.
רוב אוכלוסיית המדינה מתגוררת באזור זה, ומרוכזת בעיקר בעיר אנקורג' ובסביבתה.
הענפים הכלכליים החשובים ביותר באזור זה הם: תיירות, דיג, ייצור נפט.
העיר המרכזית של אזור דרום-מרכז אלסקה היא אנקורג'.
עיירות מרכזיות נוספות כוללות את פאלמר, ואסילה, קינאי, סולדוטנה, הומר, סהוורד, ואלדז וקורדובה.
הדרוזים בסוריה הם הקהילה הדרוזית הגדולה בעולם והשלישית בגודלה בסוריה, ומהווים כ-6% מאוכלוסיית המדינה.
רובם חיים באזורים הכפריים סביב הר הדרוזים, וישנה קהילה דרוזית־סורית משמעותית המתגוררת בחו"ל, בעיקר בוונצואלה.
הדת הדרוזית התפתחה במאה ה-11 בסוריה, בעקבות תנועת התנוח'ים, בהשפעת הח'ליף הפאטימי אל-חאכִּם.
לאורך ההיסטוריה סבלו הדרוזים מרדיפות קשות מצד משטרים מוסלמיים שונים, ביניהם הפאטמים, האימפריה העות'מאנית והשלטון הסוני באיילט מצרים.
רדיפות אלו כללו רציחות, השמדת בתי תפילה וניסיונות כפייה לאסלאם, תוך ניסיון להשמיד את הקהילה לפי המסורת הדרוזית.
הדרוזים פועלים לפי פרשנות באטינית או אזוטרית (סודית) של חמשת עמודי האסלאם.
על אף שהדת הדרוזית התפתחה מהאסמאעיליה, הם אינם מקיימים את מצוות הצום ברמדאן ואינם מבצעים עלייה לרגל למכה.
בשל כך, הדרוזים אינם נחשבים כמוסלמים, ורובם אינם מגדירים עצמם כמוסלמים כלל.
העדה הדרוזית מנהלת אורח חיים של בידוד דתי, האוסר על המרת דת – הן מבחוץ והן מבפנים.
במקרים בהם הם חיים בין דתות אחרות, בעיקר אסלאם או נצרות, הם משתלבים ומתפללים בהתאם למקום, במטרה לשמור על דתם ועל ביטחונם.
עם זאת, בעידן המודרני ניכרת מגמה של פתיחות רבה יותר כלפי הזהות הדתית הדרוזית.
על אף היותה מיעוט, העדה הדרוזית מילאה תפקיד חשוב בגיבוש המדינה הסורית.
כבר בראשית תקופת המנדט הצרפתי, הדרוזים בהר הדרוזים בלטו בכוחם הפוליטי והצבאי, ומילאו תפקיד מרכזי במאבק הלאומי לשחרור מהשלטון הקולוניאלי הצרפתי.
בין השנים 1925–1927 המנהיג הדרוזי סולטאן אל-אטרש הוביל את המרד הסורי הגדול נגד הצרפתים, כשהדרוזים סיפקו חלק נכבד מהכוח הצבאי שעמד מאחוריו.
בשנת 1945 הוביל אמיר חסן אל-אטרש, המנהיג הפוליטי של מדינת ג'בל א-דרוז, מרד מוצלח נוסף נגד השלטון הצרפתי.
המרד הפך את הר הדרוזים לאזור הראשון והיחיד בסוריה שהשתחרר מהצרפתים ללא סיוע בריטי.
בשנת 1949 מנו הדרוזים כ-100,000 נפש – כ-3% מהאוכלוסייה הסורית – אך השפעתם על הפוליטיקה הסורית הייתה משמעותית.
עם קבלת העצמאות הסורית, ציפו הדרוזים לתגמול מדמשק על הקרבתם, ודרשו לשמר את זכויותיהם הפוליטיות והאוטונומיה שקיבלו מהשלטון הקולוניאלי, לצד סיוע כלכלי מהממשלה החדשה.
אולם בתקופת שלטונו של אדיב שישכלי (1949 – 1954), הפכה העדה הדרוזית ליעד מרכזי לדיכוי פוליטי.
שישכלי, שהקים את תנועת השחרור הערבית והחזיק בעמדות פאן-ערביות וסוציאליסטיות, ראה בדרוזים את אחד האיומים הגדולים על שלטונו.
הוא תיאר את הר הדרוזים כ"ראש הנחש" שיש לרסקו כדי לחסל את האויב ושלח חיילים לכבוש אותו.
כוחותיו הפציצו ערים דרוזיות, גרמו לעשרות הרוגים אזרחיים והרסו בתים רבים.
לפי מקורות דרוזיים, חייליו קיבלו יד חופשית לבזוז ולהתעלל באזרחים, ואף עודדו שבטים בדואיים סמוכים להצטרף למעשי האלימות.
בנוסף, הוא פתח בקמפיין ציבורי להכפשת הדרוזים, האשים אותם בבגידה, שיתוף פעולה עם בריטניה, ההאשמים ואף עם ישראל.
ב-27 בספטמבר 1964 נרצח שישכלי בברזיל על ידי דרוזי שביקש לנקום את דיכוי הקהילה.
ב-25 ביולי 2018, קבוצה של תוקפים המזוהים עם המדינה האסלאמית נכנסו לעיר הדרוזית א-סויידא ויזמו סדרה של קרבות יריות ופיגועי התאבדות ברחובותיה והרגו לפחות 258 בני אדם, רובם המכריע אזרחים.
בסוף שנת 2024, לאחר נפילת משטר בשאר אל-אסד, פורסם ברשתות החברתיות כי הדרוזים המתגוררים בחדר בנפת קוניטרה מעוניינים להיות תחת שלטון ישראל.
מידע זה פורסם גם על ידי התקשורת המרכזית, אך המנהיגים המקומיים יצאו בהודעה רשמית ב-13 בדצמבר 2024, המכחישה את הטענה.
במרץ 2025 נכנסו למעלה ממאה אנשי דת דרוזים מסוריה לשטח ישראל לביקור רשמי.
בין סוף אפריל לתחילת מאי 2025, נערכו עימותים אלימים בין קהילות דרוזיות מקומיות לכוחות הממשלה הסורית בחלקים מדרום סוריה.
בישראל פרצו הפגנות הזדהות של הקהילה הדרוזית.
מאוחר יותר סייעה ישראל בקבלת פצועים מהקרבות לתוך שטחה.
כחודשיים וחצי לאחר מכן, ב-13 ביולי 2025, התחדשו העימותים בין הדרוזים במחוז א-סווידאא' למשטר הסורי, על רקע מארב של קבוצת בדואים חמושה על סוחר דרוזי בכביש המחבר בין א-סווידאא' לדמשק.
מאות דרוזים מישראל חצו את גדר הגבול לעזרת אחיהם בא-סווידאא'.
ישראל התערבה לטובת הדרוזים, ותקפה סמלי שלטון, כולל בניין המטכ"ל הסורי, וכן אנשי משטר וציוד צבאי של המשטר הסורי כולל טנקים.
בעימותים נהרגו מאות דרוזים, בדואים ואנשי המשטר.
בסוריה רוב בני העדה חיים בהר הדרוזים (ג'בל אל-דרוז), אזור הררי בדרום-מערב סוריה, המיושב על ידי יותר מ-90% מהדרוזים ב-120 כפרים.
קהילות בולטות אחרות נמצאות בהרי חרים , בפרבר ג'ראמנה של דמשק ובמורדות הדרום-מזרחיים של החרמון.
ברמת הגולן חיה קהילה דרוזית סורית גדולה.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים רבים מהם ברחו לאזורים אחרים בסוריה.
רוב אלה שנותרו חיים במספר כפרים ברמת הגולן, שנמצאת מאז 1967 תחת שליטת ישראל ומונה כ-25 אלף תושבים.
רק מעטים נותרו בשטח נפת קוניטרה שבשליטה סורית.
המשפחות הדרוזיות הבולטות בסוריה הן: אל-אטרש ואל-חמדאן.
פייסל אל-קאסם, מנחה תוכנית אירוח
רפובליקת דרום אפריקה (באפריקאנס: Republiek van Suid-Afrika; בזולו: IRiphabliki yaseNingizimu Afrika; באנגלית: Republic of South Africa) היא רפובליקה בקצה הדרומי של יבשת אפריקה הגובלת בצפון עם נמיביה, עם בוטסואנה ועם זימבבואה, בצפון מזרח עם מוזמביק ועם אסוואטיני ומקיפה את המובלעת לסוטו.
תחילתה של דרום אפריקה כקולוניה של האימפריה ההולנדית, שבהמשך הפכה לקולוניה של האימפריה הבריטית.
ב-31 במאי 1910 קיבלה דרום אפריקה עצמאות כדומיניון תחת הכתר הבריטי בשם "איחוד דרום אפריקה".
ב-31 במאי 1961 שינתה את שמה ל"רפובליקת דרום אפריקה" ופרשה מחבר העמים הבריטי, אליו שבה ב-1994.
דרום אפריקה היא אחת הגדולות במדינות אפריקה.
על אף התהפוכות השלטוניות שידעה המדינה מעצמאותה עד היום, זוהי אחת המדינות היחידות באפריקה שמעולם לא התרחשה בהן הפיכה צבאית.
דרום אפריקה היא אחת הטריטוריות המיושבות הקדומות ביותר בעולם.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שרידים פרה-היסטוריים של הומינואידים מלפני כשלושה מיליון שנים.
אלו התפתחו לבני אדם והיוו את ערש האנושות.
בהמשך נמצאו גם עדויות לשבטים אפריקאים שונים שיישבו את המקום.
אירופים החלו ליישב את דרום אפריקה במאה ה-17, כאשר קבוצת מתיישבים הולנדים בראשות יאן ואן ריבק הקימה בשנת 1652 התיישבות בכף התקווה הטובה, ששימשה תחנת אספקה לאוניות בדרכן בין אירופה למזרח הרחוק.
בהמשך הגיעו למושבה מתיישבים נוספים מהולנד, בלגיה, גרמניה וצרפת.
מתיישבים אלה נקראו בורים (Boere – בהולנדית: איכרים).
למושבה הובאו עבדים מעמי הסביבה, וכן ממדגסקר, מאינדונזיה ומהודו.
נקודת ההתיישבות הראשונית התפתחה לעיר קייפטאון (בשמה ההולנדי – קאפסטאד) והייתה לבירת מושבת הכף (בהולנדית: Kaapkolonie), שהשתרעה על רבים משטחי החוף ופנים הארץ של דרום היבשת.
בסוף המאה ה-18 היו בדרום היבשת, בעיקר באזור קייפטאון, 15,000 מתיישבים לבנים.
המפגש האלים הראשון בין המהגרים הלבנים לילידים השחורים, ההוטנטוטים ושבטי הבנטו, התרחש כבר בסוף המאה ה-18, כאשר החלו הלבנים לחדור מאזור קייפטאון שבדרום-מערב היבשת אל מרכזה של דרום היבשת.
בשנת 1795 כבשה בריטניה את המושבה בכף התקווה הטובה כדי למנוע את נפילתה לידי צרפת.
היא הוחזרה לחברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1803, אך לאחר שהחברה פשטה רגל, סופחה מושבת הכף לבריטניה ב-1806. ב-1820 החלה הגירה של בריטים לאזור קייפטאון ולמתיחות בין השחורים ללבנים נוספה מתיחות חדשה בין הבורים לבריטים.
ב-1833 אסרו הבריטים את העבדות, ובעקבות כך פרץ סכסוך בינם לבין המתיישבים הבורים.
הבורים נדדו צפונה לעומק הארץ וייסדו שתי מדינות עצמאיות – הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
מאמצע המאה ה-19 ועד סופה המשיכו הבריטים במאמצי התפשטות, הן בהקמת קולוניה נוספת – מושבת נטאל ב–1843, הן במלחמת הזולו ב–1879, שבה השתלטו על שטחי הזולו, והן במלחמות הבורים.
גילוי מרבצי יהלומים במדינת אורנג' וזהב בטרנסוואל הניע את הבריטים לנסות להשתלט עליהן במלחמת הבורים הראשונה (1880–1881), אך ללא הצלחה.
במלחמת הבורים השנייה (1899–1902) השיגו הבריטים את מטרתם, וכל ארבע הפרובינציות של דרום אפריקה הפכו לחלק מהאימפריה הבריטית.
בשנת 1910 קיבלו הפרובינציות עצמאות מבריטניה, וייסדו מדינה שנקראה "איחוד דרום אפריקה", שהייתה דומיניון בריטי וחלק מחבר העמים הבריטי.
בשנת 1948 עלתה לשלטון "המפלגה הלאומית" הימנית והחלה לעגן תחיקתית את האפליה וההפרדה הגזעית כמדיניות שנקראה אפרטהייד.
משטר האפרטהייד דגל באידאולוגיה שהאמינה בעליונות הלבן על השחור או הצבעוני, על אף נחיתותו המספרית בדרום היבשת השחורה.
החל מ-1949 החלה המפלגה הלאומית ביישום חוקי ההפרדה.
מדיניות זו הפכה בהדרגה את דרום אפריקה למנודה בקהילת העמים.
ב-1961 פרשה מחבר העמים הבריטי והפכה ל"רפובליקת דרום אפריקה".
אירועי טבח שארפוויל בשנת 1960 בו ירתה משטרת דרום אפריקה למוות ב-69 מפגינים וכן מהומות סווטו ב-1976 בהן נהרגו למעלה מ-600 שחורים בפעולות דיכוי אכזריות של המשטרה, היו שתי נקודות ציון משמעותיות במאבק השחורים לשוויון זכויות במדינה.
אירועים אלה גם הפנו את תשומת לבה של הקהיליה הבין-לאומית למצוקת השחורים בדרום אפריקה, ולהתעלמותו של משטר האפרטהייד מנורמות בין-לאומיות בסיסיות של זכויות האדם, שהתפתחו בהדרגה.
בשנות ה-80 הידרדר המצב במדינה לכדי הכרזת מצב חירום ומדינות העולם הגיבו באמברגו בין-לאומי על נשק, לפי החלטת האו"ם ב-1977. מהלך זה היווה את תחילתה של פעולת מחאה בין-לאומית נרחבת כנגד האפרטהייד.
בשנים 1986–1987 השלים העולם המערבי את הסנקציות הכלכליות – תרבותיות נגד דרום אפריקה ובכך הצטרף לעולם השלישי שהחרים את פרטוריה זה מכבר.
ביטול האפרטהייד (1990) ועד היום
ב-11 בפברואר 1990 גינה הנשיא פרדריק וילם דה קלרק את האפרטהייד ושחרר את נלסון מנדלה וסגנו וולטר סיסולו , אחרי 27 שנים בכלא.
החזרת ההנהגה של הקונגרס הלאומי האפריקני לזירה הציבורית סימנה את תחילתם של סדרת דיונים, כאשר בסופם נחתם הסכם שלום בו התחייבו להקים דמוקרטיה רב-מפלגתית שעקרונותיה הבסיסיים יהיו חופש המצפון, האמונה, הביטוי, ההתאגדות והתנועה וכן סיום האלימות.
יתר על כן הוענקה זכות בחירה לשחורים – החלטה היסטורית שמשמעותה המעשית העברת השלטון לידי הרוב השחור.
ב-1994 נערכו הבחירות הרב-גזעיות הראשונות במדינה, ולראשונה עמד בראש המדינה נשיא שחור – נלסון מנדלה.
בעקבות כך חזרה דרום אפריקה למשפחת העמים ולחיק חבר העמים הבריטי.
דה קלרק ומנדלה זכו במשותף בפרס נובל לשלום על פועלם המשותף לביטול האפרטהייד והעברה מסודרת ושקטה של השלטון מידי המיעוט הלבן לידי הרוב השחור.
דרום אפריקה נמנית עם מדינות חבר העמים הבריטי, אולם מאז 1961 היא רפובליקה פרלמנטרית, כשבראשה עומד נשיא ולא מלך בריטניה (בשונה מקנדה, אוסטרליה וניו זילנד למשל).
הנשיא משמש הן כראש המדינה והן כראש הממשלה.