tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועדון לעיתים שוכר חדרים פרטיים תחת שם בדוי, היות שמסעדות מודעות למוניטין של המועדון לגרימת נזק רב ערב השתכרות במהלך ארוחות ערב.
תמונה של חברי הבולינגדון, לבושים במדי המועדון, הכוללת את ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון וראש עיריית לונדון בוריס ג'ונסון, נחשפה ב-2007. הבעלים של התמונה מאז סירבו לעשות שימוש נוסף בתמונה עקב טענות של זכויות יוצרים.
לאחרונה התפרסמה גם תמונה של המועדון בעת טיול בספארי.
המועדון תמיד היה ידוע בחבריו העשירים, נשפיו המפוארים והטקסים הצעקניים שלו כגון ונדליזם נגד מסעדות וחדרי מעונות, כל זאת לצד מסורת של תשלום במקום על נזק שנגרם.
התצוגות הראוותניות של המועדון של העושר שלו הן שנויות במחלוקת, היות שחברים רבים שלו המשיכו לתפקידים פוליטיים בכירים בבריטניה.
הידועים שבהם הם דייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה, שר האוצר של בריטניה ג'ורג' אוסבורן וראש עיריית לונדון בוריס ג'ונסון.
מספר מקרים במהלך השנים מספקים עדויות אנקדוטליות של התנהגות המועדון.
כאשר אדוארד השמיני היה נסיך ויילס, נתקל בקשיים רבים בקבלת רשות הוריו, ג'ורג' החמישי ומרי מטק להצטרף למועדון הבולינגדון בעקבות המוניטין של המועדון.
לימים הוא זכה לרשותם רק לאחר שהבטיח כי לא יקיים את "הבטחת הבולינגדון", יופמיזם לערב של שירה ושתייה.
לאחר ששמעה על כך שהשתתף באירוע כזה, אמו המלכה מרי שלחה לו מברק אשר דורש כי יסיר את שמו ממועדון הבולינגדון.
בביוגרפיה של בוריס ג'ונסון, לימים ראש עיריית לונדון, נכתב אודות המועדון בשנות ה-80: "אינני חושב שערב היה מסוגל להסתיים מבלי שמסעדה תיהרס לחלוטין ויתבצע על כך תשלום, לעיתים קרובות במזומן...
לילה מאחורי סורג ובריח היה נחשב כרגיל עבור חבר במועדון הבולינגדון וכן הורדת המכנסיים בפומבי לכל אחד אשר עורר את כעסם של חברי המועדון".
עקב כך שארוחות הערב של המועדון בשנים האחרונות קיבלו גוון מאופק יותר, הן זוכות לפחות תשומת לב תקשורתית.
על אף זאת, ב-2005, לאחר נזק שנגרם לפאב באוקספורדשייר לאחר אחת מארוחות הערב של המועדון, התקרית דווחה רבות בתקשורת.
ארוחת ערב נוספת דווחה ב-2010 לאחר נזק לאחוזה כפרית.
בפברואר 2013, ה"דיילי מירור" דיווח כטקס החניכה של חבר חדש במועדון כלל שרפה של שטר של 50 לירה שטרלינג בפניו של קבצן.
בשנים האחרון, הבולינגדון הוזכר פעמים רבות בדיונים בבית הנבחרים הבריטי סביב התנהגות בלתי הולמת בכל מעמדות החברה הבריטית, וכן כדי להביך את החברים הבכירים במפלגה השמרנית שהם חברים לשעבר במועדון.
בתמלילים של בית הנבחרים ישנם שמונה אזכורים למועדון הבולינגדון בין השנים 2001 ו-2008. בוריס ג'ונסון ניסה להרחיק את עצמו מהמועדון כאשר הוא כינה אותו "אירוע מביש קטן עם תכונות לא אנושיות של יוהרה ואליטיזם".
נאמר כי "המקבילה הנשית" של מועדון הבולינגדון הוא נשף הדיבוטנטה הבינלאומי בניו יורק, אבל "עם נימוסים וללא המסורת של ונדליזם".
הצבעים של המועדון הם כחול-שמיים ושנהב.
חברים במועדון מתלבשים לארוחת הערב השנתית בפראקים כחולים כהים מחויטים, עם צווארון קטיפה כחול כהה, שבא בקונטרסט עם כפלי המעיל ממשי בצבע שנהב, כפתורי פליז, וסט בצבע חרדל ועניבת פרפר בצבע תכלת.
למועדון יש גם עניבה בצבע תכלת עם פסי שנהב.
בשנת 2007 התלבושת המלאה עלתה 3,500 לירה שטרלינג.
מסורתית כאשר חברי המועדון שיחקו קריקט, "ניתן היה לזהות את חברי המועדון על ידי סרט כחול לבן על כובי הקש שלהם ועל ידי פסים עם אותם צבעים על מכנסי הפלנל שלהם".
הבולינגדון איננו רשום באוניברסיטת אוקספורד, אבל חברים נבחרים רק מקרב סטודנטים באוניברסיטה.
במקרים רבים בעבר, כאשר המועדון כן היה רשום במועדון, בירוקרטים באוניברסיטה השעו אותו בעקבות התנהגות פרחחית של חבריו, כולל השעיות ב-1927 ו-1956. ידוע כי המועדון נפגש בחשאי כאשר הוא נמצא תחת השעיה.
המועדון היה פעיל באוקספורד בין השנים 2008–2009, על אף שלא היה רשום באוניברסיטה.
במסמך רשמי של האוניברסיטה נכתב על מקרה, שלא אירע על הקרקע של האוניברסיטה ועל כן אין לה סמכות עליו: "חלק מהתלמידים סיגלו לעצמם הרגל של להשתכר בדרך קבע ולצעוק את צעקתם הקבועה של 'We are the Bullingdon' בשלוש לפנות בוקר.
התמליל של הכינוים אותם כינו את אשתו של אחד השכנים שבקיש מהם להיות בשקט נכתב בשפה שלא ראויה לדפוס".
חברי המועדון קיבלו נזיפה מהמשטרה המקומית.
הדו"ח של האוניברסיטה סיכם את הדברים במרץ 2009: "אנו שמחים לדווח שמלבד אולי ברמות הגבוהות ביותר של פוליטיקה לאומית, מועדון הבולינגדון בשנה האחרונה היה רגוע למדי".
תקופתם של דייוויד קמרון ובוריס ג'ונסון במועדון הבולינגדון נבחנה בסדרה דוקו-דרמטית של ערוץ 4 הבריטי, "When Boris Met Dave", ושודרה ב-7 באוקטובר 2009. באוקטובר 2011 התפרסה כתבה בעיתון "האובזרבר" אשר בחנה את חברותו של ג'ורג' אוסבורן במועדון.
הבולינגדון זכה להתייחסות סאטירית בתור מועדון הבולינגר (בולינגר הוא סוג מפורסם של שמפניה) בספר "Decline and Fall" של אוולין וו.
המועדון זוכה לתפקיד מרכזי בעלילה: גיבור הספר הלוקה בנימוסים מואשם בהשתוללות הרסנית של המועדון שעברה דרך האוניברסיטה ומודח מהלימודים.
תום דריברג טוען שהתיאור של מועדון הבולינגר הוא "תיאור מתון של כל לילה בו חברי מועדון הבולינגדון סעדו יחדיו בכרייסט צ'רץ'.
כזה שפע של זכוכית לא ראיתי מימי עד שיא הבליץ.
בלילות כאלה כל תלמיד תואר ראשון אשר היה ידוע ביכולות 'אומנותיות' היה הופך מיד למטרה".
רשימה של חברי מועדון מפורסמים:
ארצ'יבולד פרימרוז, ראש ממשלת בריטניה לשעבר
בוריס ג'ונסון, ראש ממשלת בריטניה
ג'ורג' נתניאל קרזון, שר החוץ של בריטניה
גוטפריד פון ביסמרק, בן-נינו של אוטו פון ביסמרק הקנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית
דייוויד פבר, מנהל סאמר פילדס סקול ונכדו של הרולד מקמילן שהיה ראש ממשלת בריטניה
דייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה
רנדולף צ'רצ'יל, אביו של וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה לשעבר
מועאז אל-כסאסבה היה טייס ירדני שנשרף חי על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית.
אל-כסאסבה היה סגן בחיל האוויר הירדני.
המטוס שהטיס במשימת הפצצה, לוקהיד מרטין F16, התרסק ב-24 בדצמבר 2014, והוא נתפס על ידי דאעש באזור א-רקה שבסוריה.
בזמן שמשא ומתן לשחרורו התנהל בין בכירים ירדנים לבין דאעש, לא הייתה הוכחה שהוא עוד בחיים.
למעשה הוא נרצח ב-3 בינואר 2015.
אל-כסאסבה היה אחד משמונה ילדים, מוסלמי סוני.
בשנת 2009 סיים את לימודיו במכללת המלך חוסיין, והצטרף לחיל האוויר הירדני.
בשנת 2012 הוסמך כטייס מבצעי ושובץ בטייסת מס' 1 בבסיס מוואפק סלטי.
בעת נפילתו בשבי היה בדרגת סגן.
המטוס שאל-כסאסבה הטיס, לוקהיד מרטין F-16, התרסק לאחר בעיות מכניות ב-24 דצמבר 2014, בהפצצה על בית חרושת ללבנים של דאעש.
דאעש טען שהארגון יירט את המטוס.
הוא צנח לתוך אגם ליד אזור רקה שבסוריה, ונתפס במהירות על ידי חמושים השייכים לדאעש.
משא ומתן לא מוצלח התקיים לשחרורו.
משפחתו הפעילה לחץ על ממשלת ירדן כדי להסדיר את שחרורו.
במקור, הוצע להחליף אותו ואת העיתונאי היפני החטוף קנג'י גוטו, בסאג'ידה א-רישאווי, מחבלת מתאבדת עיראקית שהייתה כלואה בירדן מאז שהשתתפה בביצוע הפיגועים במלון בעמאן 2005, ונדונה למוות.
ממשלת ירדן דרשה הוכחה כי אל-כסאסבה עדיין בחיים לפני ההחלפה, אולם המדינה האסלאמית סירבה להיענות, ובמקום זאת פרסמה את הווידאו של רציחתו.
היו פרשנים שהעריכו כי ההצעה של דאעש לחילופי אסירים הייתה גימיק, שנועד להוציא שם רע או ללעוג למחויבותה של הממשלה הירדנית להתערבות הצבאית נגדה.
יומיים לאחר פרסום הסרטון טענו מספר מומחים ובלוגרים ברחבי המרשתת, אחד היסודיים שבהם הוא תומאס ויקטור, מומחה להיסטוריה צבאית, כי הטייס נשרף רק לאחר שנורה למוות בעודו כורע בכלוב, ושהלהבות שבחלקו הראשון של הטקס הוספו לוידאו בעריכה.
אל-כסאסבה נשרף למוות על ידי חוטפיו בינואר 2015. הריגתו הוקלטה בוידאו ופורסמה באינטרנט.
הסרטון מראה אותו עם עין ימין כחולה, קודם סביב שולחן, ולאחר מכן צועד לעבר כלוב פלדה, כשהוא לבוש בסרבל כתום.
בסרטון מוצגים נזקי התקיפות האוויריות של מטוסי הקואליציה נגד המדינה האסלאמית ותצלומי תקריב של חלליה, גברים, נשים וילדים, בעיקר כאלו שנשרפו למוות.
בסיום הסרטון, אל-כסאסבה מועלה באש ונשרף בעודו בחיים, בזמן שחמושים רבים מביטים בו.
בנוסף, הסרטון מציג רשימה ארוכה של טייסים ירדנים, חלקם עם תצלום וציון כתובותיהם האזרחיות.
מיד עם פרסום דבר שריפתו למוות של אל-כסאסבה הוציאה ירדן להורג בתלייה את סאג'ידה א-רישאווי ואת זיאד אל-כרבולי, מחבלים שנידונו למוות והיו כלואים בירדן.
בהמשך הגביר חיל האוויר הירדני את תקיפותיו על מטרות דאעש בסוריה ובעיראק.
מועדון דיומא (בספרדית: El Club Dumas) הוא רומן מאת ארתורו פרס-רברטה שיצא לאור בשנת 1993. הספר עוסק בעולמם של מוכרי ספרים עתיקים (ביבליופיליה), ובכך מזכיר את עבודתו הקודמת של הסופר, הצופן הפלמי.
הסיפור עוקב אחר הרפתקאותיו של סוחר ספרים, לוקאס קורסו, שנשכר כדי לאמת את מקוריותו של כתב יד נדיר המהווה חלק משלושת המוסקטרים של אלכסנדר דיומא האב.
חקירתו של קורסו מובילה אותו לחפש שני עותקים של ספר נדיר נוסף הידוע בשם "De Umbrarum Regni Novem Portis" ("על תשעת השערים לממלכת הצללים").
קורסו פוגש שורה של דמויות מרתקות במסע של חקירתו, לרבות עובדי שטן, אוהבי ספר אובססיביים ופאם פאטאל מהפנטת ומפתה.
מסעותיו של קורסו נעים בין מדריד (ספרד), סינטרה (פורטוגל), פריז (צרפת) וטולדו (ספרד).
מועדון דיומא מעשיר את הקורא בידע, החל מהרגלי העבודה של אלכסנדר דיומא, דרך אמנות זיוף טקסטים מהמאה ה-17 ועד דמונולוגיה.
הסיפור מסופר על ידי מספר כל יודע בשם בוריס בלקן שבסוף מתגלה כמספר בלתי מהימן.
לוקאס קורסו הוא סוחר ספרים בגיל העמידה עם מוניטין מפוקפק של מי שמוכן לבצע כל דבר - ללא קשר לחוקיותו - עבור לקוחותיו המועדפים.
בעודו מנסה לאמת טיוטה חלקית לא ידועה של שלושת המוסקטרים, המכילה עמודים מהפרק "יין אנז'ו", עבור חברו מוכר הספרים לה פונטה ולבדוק האם אלכסנדר דיומא האב בעצמו אכן כתב אותה.
הוא נקרא לטולדו על ידי וארו בורחה, אספן ספרים ידוע לשמצה, אקסצנטרי ועשיר.
בורחה השיג עותק של ספר אגדי, "על תשעת השערים לממלכת הצללים", שמדפיסו אריסטיד טורקיה הוצא להורג בשריפה על ידי האינקוויזיציה.
טורקיה נולד בוונציה ב-1620. בתחילה עבד כשוליה בליידן עבור בית ההוצאה לאור של משפחת אלזבייר.
לאחר שחזר לוונציה, הוא פרסם עבודות קטנות על נושאים פילוסופיים ואזוטריים.
בשנת 1666, פרסם טורקיה את ה"De Umbrarum Regni Novem Portis" ("על תשעת השערים לממלכת הצללים"), שהיה מבוסס על ה"דלומלניקון", או בשמו השני "עירור האפילה", עבודה שנכתבה כביכול על ידי לוציפר בעצמו ושמאפשר לקורא לזמן את השטן.
האינקוויזיציה העמידה לדין את טורקיה בגין קסם וכישוף, דנה אותו לשרפה והעלתה אותו על המוקד בשנת 1667.
בורחה מאמין שהספר מכיל הוראות לזימון השטן.
בנספח הספר מובאים תשעה איורים המייצגים את תשעת השערים.
רק עותק אחד אמיתי של הספר אמור היה לשרוד, אבל בורחה טוען שידוע כי שלושה עותקים קיימים בעולם אשר שניים מהם הם ככל הנראה זיופים משוכללים.
הוא שוכר את קורסו כדי להשוות את שלושת העותקים ולהשיג את האמיתי מביניהם תוך שימוש ללא היסוס בכל האמצעים הנדרשים.
הוא מבטיח לשלם לו ביד רחבה ולכסות את כל ההוצאות שלו.
קורסו מסכים, אך ממשיך במקביל לחקור את טיוטת דיומא החלקית, "יין אנז'ו".
אלמנתו של הבעלים הקודמים של כתב יד זה, ליאנה טייפר, מתעקשת כי הטיוטה מזויפת, אך מציעה לקנות אותה מקורסו.
לאחר כמה מפגשים, היא מנסה לפתותו כדי להשיג את הטיוטה.
הוא נכנע לקסמיה, שוכב עימה אך מסרב למסור את כתב היד, ולכן היא הופכת לאויבתו.
היא מדמיינת את עצמה כמיליידי דה וינטר, ושולחת בריון (שאותו מכנה קורסו "רושפור") כדי לעקוב אחריו ולנסות להוציא ממנו בכוח את כתב היד.
קורסו נפגש עם האחים סניצה, מומחים בשיקום ספרים עם ידע נרחב בזיוף.
הם נותנים לו ידע בסיסי על ספרים ומסמכים עתיקים מהמאה ה-17 וזיופם, שיעזור לו להשוות את העותקים של "תשעת השערים".
בדרכו לליסבון לבקר את הבעלים של אחד מהעותקים, הוא פוגש בלונדינית יפהפייה בעלת עיניים ירוקות.
בתחילה היא מכנה את עצמה, איירין אדלר, ובהמשך רומזת שלמעשה היא המלאך השומר שלו.
הם מנתקים קשר לפני פגישתו של קורסו עם ויקטור פארגאס.
האחרון הוא אספן ספרים נודע שנאלץ למכור חלק ניכר מספרייתו הגדולה כדי לשמור על אחוזת אבותיו שבה הוא מתגורר.
קורסו משווה את העותק של פארגאס של "על תשעת השערים לממלכת הצללים", ומוצא הבדלים דקים בתשעת האיורים שבסוף כל אחד מהעותקים.
האיורים הזהים חתומים בראשי התיבות של המחבר הידוע לשמצה של הספר, "A .T", אך אלו בעלי השינויים (כגון: באחד הציורים בעותק הראשון נראה זקן מחזיק מפתחות בידו הימנית ואילו בציור המקביל בעותק השני הוא מחזיק את המפתחות בידו השמאלית) נחתמו בראשי התיבות "L.F" (לוציפר).
כשקורסו חוזר למלונו, "איירין" מצילה אותו מידי "רושפור" שמנסה לתוקפו.
הוא משאיר לה את ניסיון השוד של העותק של פארגאס אך כעבור זמן קצר היא מודיעה לו כי מצאה את גופתו של פארגאס שנרצח וכי העותק שלו נשרף.
קורסו נועד עם רפלינקר, חוקר כתבים עתיקים, שמאמת את כתב היד של דיומא.
בעוד הם מדברים, קורסו מבחין בליאנה טייפר.
הוא חוזר למלון ומשחד את השוער כדי שיאתר היכן היא מתאכסנת.
קורסו מבקר את הברונית אונגרן, שמוסד הצדקה שלה הוא בעל האוסף הגדול ביותר של ספרים בתורת הנסתר באירופה, וכולל את העותק השלישי של "תשעת השערים".
הם מפלרטטים ודנים על מחברו של הספר לפני שהיא מרשה לו לבחון את העותק שלה.
"איירין" מתקשרת כדי להזהיר את קורסו כי "רושפור" מחכה בחוץ.
הברונית מתרגמת את כיתובי האיורים (במקור בלטינית) תוך כדי שקורסו משווה את העותק של אונגרן לזה של בורחה.
קורסו מבין שבעוד אף אחד משלושת העותקים לא זהה לחברו, תבליטי האיורים הנושאים את החתימה בראשי התיבות "L.F" יוצרים מערך שלם של תשעה איורים ללא כפילויות.
כשהוא יוצא מהברונית הוא מותקף על ידי "רושפור" שוב פעם, שנהדף גם במקרה זה על ידי "איירין".
בעזרת המידע שהשוער נתן לו קורסו מצליח לאתר את ליאנה טייפר וידידה "רושפור" ולהתעמת איתם.
"רושפור" מכה אותו עד אובדן הכרה וכשהוא מתעורר, קורסו מגלה כי העותק של בורחה ל"תשעת השערים" וכתב היד של דיומא נעלמו.
בנוסף, נודע לו כי הברונית אונגרן נמצאה מתה לאחר ששרפה פרצה בספרייתה.
על ידי שימוש באובססיה של ליאנה טייפר עם מיליידי דה וינטר, קורסו עוקב אחריה למאנג' אך שוב נתפס על ידי "רושפור".
"רושפור" מתוודה בפניו שקיבל הוראה מאדם הקורא לעצמו "רישלייה" להביא את קורסו לטירה סמוכה.
"רישלייה", המתברר כלא אחר מאשר המספר, בוריס בלקן, מציג אותו למועדון דיומא, חבורה ספרותית של עשירים חובבי אלכסנדר דיומא, שהתכנסו לסעודה השנתית שלהם.
בוריס מסביר לקורסו את המוטו של המועדון:
קורסו נדהם לגלות שכל רצונם היה רק להשיג את כתב יד של דיומא, וכי אין להם שום קשר ל"תשעת השערים".
קורסו המדמה עצמו כדמות במשחק מציאות של מועדון דיומא, מבין כי טעה בחושבו כי רצח פארגאס ומותה החשוד של הברונית היה חלק ממשחק זה.
הוא מוזמן להישאר למסיבה, אך בוחר לעזוב.
קורסו חוזר לספרד להתמודד עם בורחה.
"איירין", שמלווה אותו, מתעקשת שהיא מלאך נופל שנדד על פני האדמה במשך אלף שנים בחיפושים אחריו.
קורסו לא מערער על כך, ומוצא את עצמו נמשך אליה עוד יותר.
הוא מתעמת עם בורחה ומאשימו באחריות לשתי הרציחות.
בורחה, שבידיו תבליטי האיורים הנושאים את החתימה בראשי התיבות "L.F", מתכוון להשתמש בצירוף זה של 3 העותקים של "על תשעת השערים לממלכת הצללים" כדי לזמן את השטן ולצבור ידע אבסולוטי.
הוא משמיד את ספרייתו כדי למנוע מאחרים ללכת בעקבותיו.
קורסו דורש תשלום על עבודתו, אך בורחה מתעלם ממנו ומתחיל את הטקס.
קורסו, שמבחין שהלוח התשיעי שבו בורחה משתמש זהה ל-2 מקביליו בעותקים האחרים של "תשעת השערים" (ולכן זהו זיוף), עוזב אותו תוך תחושת גועל.
הוא שומע את הצרחות של בורחה שמת בייסורים כאשר הטקס משתבש ומשער כי כל אחד מהם יקבל את השטן שהוא משרת.
השער התשיעי, סרטו של רומן פולנסקי, עובד על-פי הרומן מועדון דיומא.
בעוד קו העלילה הבסיסי נשמר לאורך הסרט, הסיום שונה באופן משמעותי; בעיקר ב-2 נקודות אלו:
"איירין" מתגלה כשטן בכבודו ובעצמו ולא כמלאך בלבד.
קורסו מוצא את הלוח התשיעי האמיתי אצל האחים סניצה ומצליח להיכנס לממלכת הצללים.
כמו כן, אחת מעלילות המשנה החשובות ביותר של הרומן - עלילת המשנה על אספני וחובבי אלכסנדר דיומא - הוסרה לחלוטין.
בשנת 1998, מועדון דיומא היה מועמד לפרס אנתוני, לפרס מקוויטי ולפרס הפנטזיה העולמי עבור הרומן הטוב ביותר.
מועדון דיומא מזכיר ספרים רבים.
כמה מהאזכורים אינם נוגעים לתוכן הספר עצמו, אלא לדוגמה ייחודית של הספר הפיזי, כגון מהדורה או סוג כריכה נדירה.
חלק מהספרים אינם קיימים במציאות אלא הם פרי דמיונו של פרס-רברטה.
העבודות של אלכסנדר דיומא האב, שממנו נובעת כותרת הספר, משפיעות כמעט על כל אלמנט בעלילה.
שלושת המוסקטרים - מהדורת מיגל גויז'רו בארבעה כרכים, עם חריטות על ידי אורטגה.
גבעת ווטרשיפ, מאת ריצ'רד אדמס.
De re metallica, מאת גאורגיוס אגריקולה.
הקומדיה האלוהית, מאת דנטה אליגיירי.
הפוליגלוטה הקומפלוטנסית, מאת פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס.
חקירה בשני, מאת ארתור קונאן דויל.
על תנועתם של גרמי השמים, מאת ניקולאוס קופרניקוס.
רשומות מועדון הפיקוויקים, מאת צ'ארלס דיקנס.
האחים קרמזוב, מאת פיודור דוסטויבסקי.
הגיבן מנוטרדאם, מאת ויקטור הוגו.
פטיש המכשפות, מאת האינקוויזיטור היינריך קרמר.
מובי דיק, מאת הרמן מלוויל
גן העדן האבוד מאת המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון.
חלף עם הרוח מאת מרגרט מיטשל.
מסעותיו של מרקו פולו, מאת מרקו פולו.
מלחמה ושלום, מאת לב טולסטוי.
מקראת הזהב, מאת יעקובוס דה וורג'ינה.
ספרים מיסטיים שפורסמו על ידי אריסטיד טורקיה בווינה:
"De Umbrarum Regni Novem Portis" ("על תשעת השערים לממלכת הצללים") - בעוד שהספר עצמו הוא דמיוני, היבטים רבים ממנו מושפעים מההיפנרוטומאכיה פוליפילי (1499).
ה"דלומלניקון", או בשמו השני "עירור האפילה", עבודה נכתבה כביכול על ידי לוציפר ושמאפשר לקורא לזמן את השטן.
ספרים לא דמיוניים שנכתבו על ידי הברונית אונגרן:
האנציקלופדיה להדפסים, מהדורות וספרים נדירים.
מועדון 50 - 40 - 90 הוא כינוי בלתי רשמי לקבוצה של שחקנים בליגת ה-NBA שהשיגו לפחות 50% קליעה מהשדה, 40% קליעה מהשלוש ו-90% קליעה מקו העונשין במהלך עונה שלמה.
על מנת להיכלל ברשימה יש לעמוד במינימום עונתי הכולל לפחות 300 קליעות מהשדה, 82 קליעות מעבר לקו השלוש ו-125 זריקות עונשין.
דרישות אלה נמצאות בתוקף מאז עונת 1999/2000, למעט עונת 2011/12, שהייתה קצרה עקב שביתת השחקנים.
במועדון 50-40-90 חברים תשעה שחקנים: סטיב נאש, לארי בירד, מארק פרייס, רג'י מילר, דירק נוביצקי, קווין דוראנט, סטפן קרי, מלקולם ברוגדון וקיירי אירווינג.
בירד, נאש ודוראנט הם היחידים שהגיעו להישג זה ביותר מעונה אחת; בירד בשתי עונות, נאש בארבע עונות ודוראנט בשתי עונות.
מאז שהליגה הכניסה למשחק את קו השלוש בעונת 1979/80 נכנסו למועדון 50-40-90 רק תשעה שחקנים: סטיב נאש, לארי בירד, מארק פרייס, רג'י מילר, דירק נוביצקי, קווין דוראנט, סטפן קרי, מלקולם ברוגדון וקיירי אירווינג.
בעונת 2006/07, היה נאש קרוב להגיע להישג פעם נוספת, כאשר סיים את העונה עם 89.9% קליעות מהעונשין, כאשר הייתה חסרה לו קליעה אחת בלבד על מנת להגיע ל-90%.
סטפן קרי הוא השחקן היחיד ב"מועדון" שהגיע להישג ובאותה עונה קלע לפחות 30 נקודות למשחק.
בירד החמיץ את ההישג של קרי כשממוצעיו היו 29.93 ב-.
נאש וקרי הם היחידים שנכנסו למועדון כשאחוזיהם מהשלוש עמדו על יותר מ-45.
בעונת 2007/08 השיג חוסה קלדרון 52–43–91 (אחוזים בהתאמה), אך לא נכלל ברשימה, משום שקלע רק 109 זריקות עונשין במהלך העונה – 16 זריקות פחות מהמינימום הנדרש.
סטיב קר הוא השחקן היחיד בתולדות הליגה שהשיג 90-50-50 (אחוזים בהתאמה) במהלך עונת 1995/96, אך לא עמד בקריטריון המינימום לקליעות מהשדה ומהעונשין.
קייל קורבר היה קרוב להשיג 50 – 50 – 90, כשסיים את העונה עם 49 – 49 – 90 אחוזים (לאחר עיגול הנתונים), אך הוא לא עמד בקריטריון המינימום של זריקות עונשין.
אחוזי הקליעה בליגת ה-NBA מחושבים עד שלוש ספרות אחרי הנקודה העשרונית, אך כאשר הם נכתבים כאחוזים מופיעה רק ספרה אחת אחרי הנקודה והמספר מעוגל כלפי מעלה או כלפי מטה בהתאם לספרה השלישית.
על מנת שעונה תחשב ל-"50 - 40 - 90" על השחקן להשיג אחוזי קליעה הגבוהים מאחוזי המינימום ללא עיגול כלפי מעלה.
בנוסף, עליהם לעמוד בדרישות המינימום של זריקות, כפי שנקבע בכללים.
ישנם מספר שחקנים שלא השיגו את אחוזי הקליעה הנדרשים בחישוב האחוזים על פי 3 מקומות לאחר הנקודה העשרונית, אך כאשר מעגלים את האחוזים כלפי מעלה (2 ספרות לאחר הנקודה) נראה כי השיגו את המינימום הנדרש.
שחקן עונהמשחקיםקליעות מהשדהזריקות מהשדה% קליעה מהשדהקליעות לשלושזריקות לשלוש% קליעה לשלושקליעות עונשיןזריקות עונשין% קליעות עונשיןנקודותממוצע נקודות למשחק מקור.
ישנם מספר שחקנים שהיו קרובים מאוד להשגת האחוזים הנדרשים, אך החמיצו את הקריטריון באחוז אחד (גם לאחר עיגול).
סטיב נאש הוא השחקן המוביל את הרשימה עם 3 עונות בהן היה קרוב להשגת אחוזי המינימום הנדרשים.
בעונת 2014/15 היו 3 שחקנים שהיו קרובים להשגת הקריטריון: סטף קרי, כריס פול וקייל קורבר.
מלבד האחוזים קיים קריטריון מינימום של לפחות 300 זריקות מהשדה, 82 זריקות מעבר לקו השלוש ו-125 זריקות עונשין במהלך העונה.
ישנם מספר שחקנים שהשיגו את האחוזים הנדרשים, אך לא עמדו בקריטריוני המינימום בקטגוריות השונות.
רוב השחקנים ברשימה לא עמדו בקריטריונים גם בזריקות מהשדה וגם בזריקות עונשין.
בנוסף, רוב השחקנים עומדים בקריטריון האחוזים רק לאחר עיגול כלפי מעלה - סטיב קר, חוסה קלדרון ומאיירס לאונרד הם היחידים שעומדים בקריטריון האחוזים המינימלי, גם ללא עיגול (3 ספרות אחרי הנקודה).
המועדון (בעבר מועדון גימל – תוכנית המסיבה הישראלית) הייתה תוכנית רדיו ישראלית שהוגשה על ידי השדרן ומפיק הרדיו הישראלי איתן גור בין השנים 2012–2017. התוכנית שימשה במת חשיפה לאומני מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה שחורה ישראלים בתחילת דרכם המקצועית.
התוכנית החלה את שידוריה ברשת גימל בשנת 2012 ושודרה בכל יום שישי בין השעות 22:00–01:00, עד לסגירת התחנה במסגרת הרפורמה ברשות השידור וסגירתה של רשות השידור במאי 2017. ביולי 2017, כחודשיים לאחר ירידתה משידור, עלתה מחדש התכנית לשידור ברדיו פלוס האינטרנטי, שם היא שודרה בימי חמישי בין השעות 20:00–23:00.
בין היוצרים והאמנים הישראלים המפורסמים שהתארחו בתוכנית נמנו עופר ניסים, סקאזי, בורגור, קפה שחור חזק.
השעה הראשונה של התוכנית הוקדשה באופן קבוע לשידור מוזיקה שחורה.
בשעה השנייה התארח תקליטן או מוזיקאי ישראלי.
בשעה השלישית שודרו מיקסים של מוזיקה אלקטרונית.
מתחת לכיסוי הייתה פינה מוזיקלית קבועה ששודרה בתוכנית בין השנים 2015–2016, אשר הופקה והוגשה על ידי האחים שירן ירמיה וערן ירמיה, תחת שמות הבמה שלהם Shirane ו-Jeremie.
הפינה התמקדה בסקירה שבועית של החידושים וההמצאות בעולם היצירה והמוזיקה הישראלית ובביצוע גרסאות כיסוי מקוריות ליצירות במוזיקה הישראלית והבין-לאומית כפי שהוצג לראשונה במגזין חלונות (גרסת סוף השבוע) בהנחיית שדרנית הרדיו עפרה הלחמי.
במהלך שידורי הפינה נסקרו אמנים ויוצרים מפורסמים, והוצגו זמרים ויוצרים ישראלים בתחילת דרכם.
מתחת לכיסוי שודרה לראשונה ב-21 באוגוסט 2015 וכללה הפקת גרסת כיסוי ללהיט הבין-לאומי "On the Regular" של המוזיקאי האמריקאי Shamir Bailey , אשר זכתה לחשיפה משמעותית בפני עצמה לאחר שהזמר המקורי צייץ מחשבון הטוויטר הרשמי שלו שהביצוע היה "מדהים".
מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים הוא רומן מכתבים היסטורי, מאת מרי אן שייפר ואחייניתה אנני בארוז.
הספר מתאר את קורותיה של ג'ולייט אשטון, עיתונאית וסופרת בריטית והקשרים שהיא יוצרת באמצעות התכתבות ענפה עם חברי מועדון קריאה באי גרנזי, לאחר מלחמת העולם השנייה.
דרך ההתכתבויות השונות, ג'ולייט מתוודעת לכיבוש הגרמני של איי התעלה ולקשיים השונים שתושבי האי ספגו במשך שנות המלחמה הארוכות.
הספר נכתב בידי שייפר, שחלתה במחלת הסרטן באמצע תהליך העריכה והשכתוב שלו.
לפיכך, ביקשה שייפר מאחייניתה (בתה של אחותה) אנני בורוז, סופרת ספרי ילדים, לסייע לה להשלים את העבודה.
הספר יצא לאור לאחר מותה של שייפר ונחל הצלחה גדולה.
ב-2018 זכה הספר לעיבוד קולנועי תחת אותו שם.
מרי אן שייפר תכננה לכתוב ביוגרפיה על קתלין סקוט, אשתו של חוקר אנטארקטיקה הידוע רוברט פלקון סקוט מתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
בזמן שערכה מחקר על הנושא, שייפר נסעה לקיימברידג' אנגליה, אבל גילתה לדאבונה שהמסמכים האישיים שנותרו מקתלין סקוט, כמעט ולא היו בני שימוש עבור הספר שתכננה לכתוב.
בזמן זה, החליטה שייפר לנצל את שהותה באנגליה, ולבקר באיי התעלה - בגרנזי.
לרוע מזלה, כשנחתה בגרנזי שדה התעופה נסגר בשל ערפל כבד, ושייפר מצאה את עצמה קוראת ספרי היסטוריה שמצאה במקום על הכיבוש הגרמני של גרנזי במשך מלחמת העולם השנייה.
עשרים שנה מאוחר יותר, החליטה שייפר להתחיל לכתוב ספר על גרנזי.
היא נטשה את התוכנית לכתוב את הביוגרפיה של סקוט באומרה ש"כל מה שרציתי היה לכתוב ספר שמישהו יאהב מספיק כדי לפרסמו".
אחרי שכתב היד אושר לפרסום ב-2006, העורך של הספר ביקש שייערכו כמה שינויים שדרשו עריכה ושכתוב רבים; אולם בתקופה זו, בריאותה של שייפר החלה להתדרדר מה שהוביל לבסוף למותה ב-16 בפברואר 2008. שייפר ביקשה מבתה של אחותה סינתייה, אנני בארוז, סופרת ילדים מוערכת, לסיים את מלאכת השכתוב והעריכה המחודשת.
בארוז אכן ניאותה לעשות זאת, ולכן קיבלה את הקרדיט עבור כתיבה משותפת של הספר יחד עם שייפר.
ג'ולייט אשטון בת ה-32, עיתונאית כותבת טורים וסופרת, יוצאת בתחילת 1946 למסע קידום של ספרה החדש, אשר מאגד את כלל הטורים הסאטיריים על החיים בזמן המלחמה שפרסמה וזכו להצלחה ופופולריות רבה.
אשטון מעוניינת לכתוב ספר רציני יותר, ומתלבטת עם העורך שלה סידני (שהוא גם חברה הטוב) על כיוונים אפשריים של כתיבת רומן או ספר ביוגרפי.
היא מחוזרת על ידי מארק ריינולדס, מו"ל אמריקאי צעיר ושאפתן.
תחילה היא חושבת שמדובר בניסיון להחתים אותה אצל הוצאה לאור מתחרה, אולם במהרה מתחוור שהעניין של ריינולדס באשטון הוא לחלוטין רומנטי, והם מתחילים להתראות בתדירות גבוהה.
במקביל, מקבלת אשטון מכתב מדאוסי אדמס, תושב האי גרנזי.
אדמס השיג ספר של המשורר האהוב עליו, צ'ארלס לם, שהיה שייך פעם לג'ולייט ורשומים בו הפרטים שלה.
לפיכך, הוא מנסה את מזלו ושולח לה מכתב ובו בקשה חריגה, לסייע לו להשיג ספרים נוספים של לם שכן המצב בגרנזי אינו שופע לאחר הכיבוש הגרמני.
במכתבו, הוא מספר לאשטון על כך שהתוודעותו ללם נעשתה בזכות "מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים" שהיה פעיל לאורך שנות הכיבוש, וסייע לו לחשוב על דברים נוספים מלבד הכיבוש הגרמני של האי.
אשטון, מסוקרנת מהשם הייחודי, מתחילה להתכתב עם אדמס ועם חברים נוספים של מועדון הספרות של גרנזי, במטרה לקבל מהם מידע נוסף על נסיבות הקמת המועדון, פעילותו והשפעת הכיבוש הגרמני על אנשי האי וחייהם.
ההתכתבויות הרבות חושפות סיפור מורכב, ומובילות את אשטון לביקור בלתי נמנע באי בעצמה, שם היא מקווה למצוא את הסיפור שיוביל את הספר הבא שברצונה לכתוב, ולהכיר את האנשים שהפכו לחבריה במרוצת ההתכתבויות הרבות שלהם.
ג'ולייט רוצה לכתוב על האי תחת הכיבוש, אבל מתקשה למצוא חוט מקשר בין כל הסיפורים ששמעה.
סידני מציע לה להתמקד באליזבת' מקקנה.
אליזבת', שהקימה את מועדון הקריאה (כתכסיס להימנע ממעצר, בעקבות הפרת העוצר, היא דמות בולטת בכל הסיפורים שג'ולייט שומעת.
אליזבת' נתקעה על האי, כשהחל הכיבוש.
היא ניסתה לסייע לכל מי שיכלה.
התאהבה בקצין גרמני טוב לב (שנהרג במהלך המלחמה) וילדה בת הנקראת קיט.
במהלך המלחמה אליזבת' נעצרה על ידי הגרמנים ונשלחה למחנה ראוונסבריק.
שם הכירה את רמי, אסירה צרפתית.
רמי היא זאת שהודיעה לחברים על מותה של אליזבת'.
בעוד החברים נוסעים לצרפת, כדי לפגוש את רמי, ג'ולייט שומרת על קיט, וככל שהזמן עובר מבינה כי היא רוצה לאמץ את הילדה.
ג'ולייט מתאהבת לא רק בקיט, אלא גם בגרנזי, בחבריה החדשים, בדמותה של אליזבת'.
היא דוחה את ריינולדס כשהיא רואה כי אין לו עניין בשום דבר שהיא עוסקת בו מאז הגעתה לאי.
היא מבינה כי היא מאוהבת בדאוסי, וכשהיא מגלה כי גם הוא אוהב אותה, מציעה לו להתחתן.
גרסה קולנועית של הספר בוימה על ידי מייק ניואל על פי תסריט מאת דון רוס וטום ביזוצ'ה.
העבודה על הסרט התחילה בינואר 2017, והצילומים עצמם החלו במרץ של אותה שנה.
השחקנים הראשיים בסרט הם לילי ג'יימס כג'ולייט אשטון, מיכיל האוסמן כדאוסי אדמס, ג'סיקה בראון פינדלי כאליזבת מקנה, גלן פאוול כמרק ריינולדס, מת'יו גוד כסידני סטארק, קתרין פרקינסון כאיזולה ופנלופי וילטון כאמיליה מאוגריי.
מועדון בֶּרָלֶה היה מועדון הופעות שהיה ממוקם בקיבוץ להבות חביבה.
המועדון הוקם באפריל 2007 בחדר האוכל לשעבר של הקיבוץ.
המועדון הוקם בשאיפה "להביא את הריכוז והמיטב התרבותי התל אביבי למושבי מנשה ועמק חפר".
בין מקימי המועדון בעבר היה הזמר יוני רועה.
בנוסף להופעות רגילות המועדון מקיים גם אירועי צדקה ללא מטרות רווח, ביניהם לטובת לניאדו - מרכז רפואי צאנז ומעניק כרטיסים מתנה לחיילים ולתלמידי פנימיות.
מועד זיכרון ופיוס לאלה שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה הוא מועד זיכרון בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם לזכר קרבנות מלחמת העולם השנייה.
תחולת המועד נקבעה לימים 8 ו-9 במאי.
בימים אלו הוכרז בשנת 1945 על סיום מלחמת העולם השנייה באירופה.
המלחמה תמה גם באוקיינוס השקט ב-2 בספטמבר, עם כניעת יפן.
המועד נקבע בהחלטה מס' 26/59 של העצרת הכללית, שנתקבלה ב-22 בנובמבר 2004, לקראת מלאת 60 שנים לסיומה של מלחמת העולם השנייה.
ההחלטה קבעה בין היתר כי העצרת הכללית מודעת לקיומם של ימי זיכרון שונים למלחמה במדינות שונות, וכי היא מזמינה את המדינות חברות האו"ם, ארגונים לא-ממשלתיים ואנשים בכלל לציין בדרך ראויה את אותם ימים או את המועד שנקבע בהחלטה, או את כולם, וזאת כמחווה כלפי כל קרבנות המלחמה.
מועדון בר-ברים היה מועדון הג'אז הראשון בתל אביב ואחד החשובים והחלוציים בישראל.
המועדון היה בבעלותו של זוהר עקיבא ומנהלה האמנותי של תוכנית הג'אז שלו היה אהרלה קמינסקי.
המועדון פעל ברחוב בן אביגדור 28, סמוך לרחוב המסגר בתל אביב, כמועדון סטודנטים.
ב-1966 החלו זוהר עקיבא ואהרלה קמינסקי להפעיל במקום תוכנית ג'אז קבועה בימי ראשון, שלאחר מכן עברה גם לידי חמישי ובהמשך רכש עקיבא את המועדון.
בכל ערב ג'אז ניגנו שני הרכבים, שלישייה ואחר-כך רביעייה או חמישייה והמקום הפך לבית לנגנים וחובבי ג'אז.
נגני ג'אז ניגנו עד אז במועדונים כעומר כיאם ביפו ומועדון צוותא הישן ברחוב מאפו, ללא תשלום.
ב"בר ברים" זכו הרכבי הנגנים לתנאים טובים (כגון תשלום למונית לפני ואחרי המופע, אוכל ושתייה חינם) ולתשלום עבור ההופעות.
לאחר ההופעות התקיים ג'אם סשן עד עלות הבוקר (כפי שכתבה טלילה לוי בן-זכאי בראשית ימי המועדון: "קבוצה אחת של נגנים מוזמנת בתשלום והיא משמשת ציר מרכזי.
ואילו ידידיהם, הבאים לשמוע אותם, כטוב עליהם ליבם, עולים אף הם לבמה ומצטרפים.").
רבים מהנגנים במקום הפכו לעמודי התווך של נגני האולפן של ימי ראשית הרוק הישראלי, בהם קמינסקי עצמו, שמוליק ארוך, ממלו גיאטנופולוס, אלונה טוראל, זיגי סקרבניק, זאב דיקוורט, עוזי מלמד, בני נגרי, רומן קונסמן, אלי מגן, ג'ס קורן, צבי קרן, ירוסלב יעקובוביץ', דני גוטפריד ועוד.
במקום הונהגו הופעות מאוחרות, עבור הנגנים שהגיעו אליו לאחר שסיימו הופעה "ממוסדת".
בין היתר הופיעו במקום בי בי קינג וממפיס סלים בעת הופעותיהם בישראל.
בימי שישי ושבת פעל המקום כמועדון ריקודים.
לצורך כך הזמין קמינסקי את אלברט פיאמנטה להקים את להקת "הברנשים של פיאמנטה" על מנת להיות הרכב קבוע שינגן בלילות אלה מוזיקה לריקודים (כלומר גרסאות כיסוי ללהיטי התקופה, פסדובלה, סמבה וכדומה כמו גם שירי הביטלס ומעט חומר מקורי).
בהרכב היו חברים פיאמנטה, קמינסקי, שמוליק ארוך, זאב דיקוורט ועוזי מלמד, רובם ניגנו במספר כלי נגינה.
אחד מכיווני ההתפתחות של ההרכב היה שילוב אלמנטים של מוזיקה ישראלית-מקומית במסגרת העיבודים (מוזיקה מזרחית ושירי ארץ ישראל, בהם הגרסה הראשונה לשיר "בדד" שהתפרסם בביצועו של זוהר ארגוב).
הרכב זה היה לאחד מהרכבי הליווי העסוקים והמקצועיים ביותר בישראל של ראשית שנות ה-70 וליווה זמרים כאריק איינשטיין (ב"מזל גדי"), צמד דרום ועדנה גורן.
בשנת 1968 ביקשה קבוצת צעירים להעלות את ההצגה הסאטירית "את ואני והמלחמה הבאה" שחיבר חנוך לוין בבימויה של עדנה שביט.
חזרות על ההצגה נעשו באולם "צוותא", אך לקראת העלאת ההצגה פסלו מנהלי "צוותא" את ההצגה, והיא הועלתה לראשונה במועדון בר-ברים באוגוסט 1968.
חלק מהנגנים פיתחו קריירות של נגני אולפן ופנו לתחום הרוק וחלקם עבר לחו"ל.
באותה עת לא היה דור צעיר של נגני ג'אז ישראלים.
בתחילת 2008 יצא הרומן אשה בורחת מבשורה מאת דויד גרוסמן, מתוארת בו סצנת הג'אז שהייתה בארץ באותה תקופה:
"ושנינו אהבנו ג'אז, נזכר אילן וחייך על צווארה של אורה, היינו נוסעים ל'בר-ברים' בתל אביב לשמוע את אהר'לה קמינסקי ואת ממלו היווני, ואחר כך באוטובוס לירושלים היינו יושבים תמיד בספסל האחורי ומחקים בקול את כל הסשן.
אנשים היו מתעצבנים ולנו לא היה אכפת".
מועדון ארוחת הבוקר הייתה תוכנית בוקר סאטירית ששודרה ברדיו 103fm החל מ-2016, בהנחיית שי גולדשטיין ולאה לב כחלופה לתוכנית שי ודרור.
התוכנית הופסקה ב-13 בפברואר 2020.
לאחר שהצמד שי ודרור נפרדו באוגוסט 2016 המשיך גולדשטיין להגיש את תוכנית הרדיו באותה המשבצת לצד אורי גוטליב ולאה לב.
מעט מאוחר יותר קיבלה התוכנית את השם "מועדון ארוחת הבוקר" (כשמה בעבר של התוכנית של שי ודרור בימי חמישי, אשר כללה מגישים אורחים נוספים).
החל מה-4 ביוני 2017 הגיש את תוכנית הבוקר לצידה של לאה לב בלבד.
כאשר בימי חמישי מצטרף בדרך כלל גוטליב לצד מגישים נוספים שי אביבי, גיל קופטש ועוד.
בתוכנית התקיימו פינות יומיות ביניהם: 'מה הוא אומר' - פספוסים וקטעים מצחיקים מכלי התקשורת, שיחת טלפון מפתיעה, ידיעת היום, מבזק חדשות סאטירי, ופינות שבועיות ביניהם: החיפושים הפופולריים בגוגל, רכילות וסלבס, 'אלף עצבנית', כשאבא ואמא בני דודים ועוד.
מספר פעמים הסתבך שי גולדשטיין באמירות שפגעו בכמה אנשים ביניהם: אביבית בר זוהר, אסי עזר, עדן פינס, ואמיר אוחנה.
אביבית בר זוהר הגישה תביעת לשון הרע נגד התוכנית, בעקבותיה חייב בית המשפט את גולדשטיין ואת תחנת הרדיו לפצותה ב-25 אלף שקלים.
ב-13 בפברואר 2020 הופסקה התוכנית ובמקומה משודרת תוכנית אקטואליה בהגשת ענת דוידוב וגולן יוכפז.
גולדשטיין ולב המשיכו את שיתוף הפעולה בסדרה 'לעבור את הלילה' שעלתה לשידור ב-29 בפברואר 2020 ב־yes ובה שיחק גולדשטיין את 'תמיר בן טוב', ולב את 'נטע ליברמן'.
מועדון דג הזהב הוא מועדון בינלאומי המאגד אנשים שניצלו ממטוסים מתפוצצים על ידי צניחה לתוך המים, או שכלי הטיס שלהם התרסק במים וחייהם נצלו על ידי חגורת הצלה, סירה מתנפחת וכדומה.
הסמליל של המועדון הוא דג זהב עם כנפיים לבנות שעף מעל שני גלים כחולים.
המטרה העיקרית של המועדון היא "לשמור על רוח החברה המיוחדת המשותפת לעוברי חוויית השרדות".
מועדון דג הזהב הוקם בנובמבר 1942 על ידי C.A.
רוברטסון, בריטי שעבר באחת מחברות הייצור הגדולות בעולם של ציוד הצלה אווירי לשורדי התרסקויות.
לאחר ששמע על חוויותיהם של אנשי טיסה ששרדו התרסקות בים, החליט רוברטסון להקים מועדון אקסקלוסיבי לאנשי האוויר שחייבים את חייהם לחגורות הצלה, מועדון שיאפשר לשורדים להיפגש ולהחליף חוויות.
בתמיכת החברה, נקרא המועדון "מועדון דג הזהב": זהב לערך החיים, ודגים למים.
כל אחד מהחברים קיבל כרטיס חבר ותג רקום על בגדו, אך תקנות לבוש אחידות אסרו לענוד את טלאי דג הזהב על מדים בריטיים ואמריקאיים.
בשל כך, רבים מחיילי חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי שלחמו במלחמת העולם השנייה תפרו את התג לחגורת ההצלה שלהם.
למועדון הצטרפו גם טייסים ממלחמת העולם הראשונה, שמטוסיהם הופלו יותר מעשרים שנה לפני שהמועדון התחיל.
לאחר המלחמה היו במועדון כ-9,000 חברים מכל סניפי כוחות בעלות הברית.
המועדון ניסה לסיים את מתן החברות, אך בקשות המשיכו להגיע.
כאשר עזב רוברטסון את עבודתו בשנת 1947, הוא שמר על רשומות המועדון והמשיך להפעיל אותו על חשבונו.
במועדון ישנו חבר איטלקי אחד, משום שהציל טייס של בנות הברית לאחר שמטוסיהם הופלו מעל הים התיכון.
במועדון גם חבר גרמני אחד, שמטוס ה-F-104 סטארפייטר שלו התרסק במשימת נאט"ו ב-1971.
המועדון הוזכר במספר כתבות בעיתונות ואורגנו מטעמו מספר "ארוחות ערב איחוד".
כמו כן היו מספר מועדונים שנפתחו מטעמו.
מועדון 57 (במקור: Club 57) היא טלנובלה איטלקית-אמריקאית, מסוגת מוזיקה ומדע בדיוני, שהופקה על ידי Rainbow S.p.A וניקלודיאון, כאשר שניהם חלק מ-ViacomCBS.
הסדרה נוצרה על ידי קת'רינה לדבואר, בוימה על ידי גוסטבו קוטה ואוטו רודריגז, והופקה על ידי איג'יניו סטראפי ופירלויגי גאזולו.
הטלנובלה עוקבת אחר סטודנטית מהמאה ה-21 בשם אווה, שיחד עם אחיה, רובן, נוסעת בזמן בטעות לשנת 1957, שם היא מתאהבת בגריזרס איטלקי בשם ג'יי ג'יי, דבר הגורם לה להחליט להישאר.
העונה הראשונה של הסדרה, אשר כוללת 60 פרקים באורך 45 דקות, שודרה לראשונה באיטליה ב-15 באפריל 2019 בערוץ Rai Gulp, ובאמריקה הלטינית בערוץ ניקלודיאון ב-6 במאי באותה שנה.
בישראל העונה שודרה לראשונה בתרגום עברי ב-7 ביוני 2020 בערוץ KidZ.
באוקטובר 2019 הוכרז שעונה שנייה לסדרה נמצאת בפיתוח, כאשר היא אושרה בשנת 2020 ונאמר שהיא תכלול גם 60 פרקים.
הפרק הראשון של העונה שודר לראשונה באמריקה הלטינית ב-14 ביוני 2021.
אווה ורובן הם שני אחים משנת 2019. לאחר שגילו מכונת זמן ישנה במעבדה של סבא שלהם, הם שולחים את עצמם בטעות לשנת 1957. בזמן כשהם מנסים למצוא דרך לחזור, אווה ורובן משתדלים שלא למשוך תשומת לב.
אווה במהרה מתאהבת בגריזרס איטלקי בשם ג'יי ג'יי, שעובד כטכנאי תאורה במופע ריקודים פופולרי בשם "מועדון 57".
בנוסף אווה מתיידדת עם אמיליה, המובילה הראשית של המופע, ומעוררת שנאה אצל חברתו לשעבר של ג'יי ג'יי, ורו.
אווה לא רוצה לעזוב את ג'יי ג'יי, ומחליטה להישאר יותר זמן בעבר.
בינתיים, רובן מתחיל למכור דברים טכנולוגיים לסבו, שנמצא בשנות העשרים לחייו בשנת 1957.
נוכחותם של אווה ורובן בשנת 1957 מושכת את תשומת לבם של שומרי הזמן, קבוצה של סוכנים בין ממדיים המפקחים על ציר הזמן של היקום.
הם שולחים חניך בשם אאורק ואת עוזרו הרובוטי דרויד, כדי לתפוס את שני האחים ולהפסיק את שיבושיהם בעבר.
אווה ורובן מתחמקות מלכידתם ובסופו של דבר חוזרים לשנת 2019, אך שם הם מגלים כי מעשיהם בעבר השפיעו על ההווה - הוריהם כבר אינם יחד וסבא שלהם הוא מיליונר.
אווה ורובן חוזרים לעבר כדי לבטל את מעשיהם ולהחזיר את חייהם הישנים.
גברת החתולים (מרתה פיקאנס) - ורו בעתיד.
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון16015 באפריל 20194 ביוני 20207 ביוני 202027 באוגוסט 2020
מועדון גלי או מועדון מקהלה בארצות הברית הוא קבוצה מוזיקלית או קבוצת מקהלה, בעיקר של קולות גבריים אך גם של קולות נשיים או מעורבים, אשר באופן מסורתי מתמחה בשירת שירים קצרים – שירי גלי – על ידי שלישייה או רביעיות.
בסוף המאה ה-19 זה היה פופולרי מאוד ברוב בתי הספר ונהפך למסורת שיש בתיכונים אמריקאים מאז ואילך.
גלי בבריטניה הגדולה (משנת 1603) או בריטניה (משנת 1707) אינו מתייחס לאווירה של המוזיקה או של זמריה, אלא לצורה ספציפית של שיר חלק באנגלית, שהיה פופולרי בין השנים 1650–1900, הגלי.
מועדון הגלי הראשון ערך את הפגישה הראשונית שלו בבית הקפה ניוקאסל שבלונדון בשנת 1787. מועדוני Glee היו פופולריים מאוד בבריטניה מאז ועד אמצע 1850 אך עד אז הם הוחלפו על ידי חברות מקהלה גדולות יותר.
אבל באמצע המאה ה-20, מועדוני שמחה נכונים כבר לא היו נפוצים.
המונח נותר בשימוש עכשווי עבור מקהלות שהוקמו במכללות, אוניברסיטאות ובתי ספר תיכוניים בצפון אמריקה, אם כי רוב מועדוני הגלי האמריקאיים הם מקהלות במובן הסטנדרטי, ולעיתים נדירות מבצעים שירי גלי.
המועדונים הוותיקים ביותר בארצות הברית
מועדוני הגלי המכללתיים הוותיקים ביותר בארצות הברית הם, לפי שנת היסוד:
מועדון הגלי העתיק ביותר בארצות הברית שאינו מכללתי הוא מועדון הגלי של מנדלסוהן שנוסד בשנת 1866.
"מועבט" הוא סינגל של הזמרת הישראלית עדן בן זקן ביחד עם התקליטן והמוזיקאי הישראלי איתי גלו.
השיר יצא לאור ב-23 באפריל 2021, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות וארומה מיוזיק, כסינגל התשיעי ושיר הנושא מתוך אלבום האולפן החמישי של בן זקן, מועבט.
ב-16 באפריל 2021, החלו לצוץ הצצות במדיה החברתית של השיר "מועבט", במהלך מסיבה של עומר אדם בה ניגן התקליטן איתי גלו.
ב-18 באפריל, העלתה בן זקן את עטיפת הסינגל וכתבה: "אני לא שותה ....#מועבט#בקרוב#שירחדש".
לאחר מספר ימים יצא השיר.
השיר נכתב על ידי רון ביטון ועדן בן זקן והופק על ידי איתי גלו ועומר ענבר.
המילה מועבט היא מילת סלנג שמשמעותה "ישיבות/חאפלות ארוכות שכוללות מוזיקה, אלכוהול, אוכל ונרגילה".
לפי האקדמיה ללשון העברית מקור המילה בלאדינו, שם משמעותה "שיחה, פטפוט", לשם הגיעה דרך השפות טורקית ופרסית מהמילה הערבית מַחַבַּה (مَحَبَّة).
ביוני 2025, הזמרת היוונית אלני פוריירה הוציאה גרסה יוונית לשיר בשם Disco-Tech.
בביקורת שנכתבה במאקו תיארו את "מועבט" כ"יציאה אלקטרונית ומפתיעה במיוחד".
לעומת זאת, במעריב אונליין הוגדר השיר כ"יום אבל לזמר העברי".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ציין כי "התוכן מצליח לייצר איזושהי קמצוץ פרודי אך נשאר סתמי ולא מפותח".
עם זאת, ציין לחיוב את ההפקה המוזיקלית של השיר ואמר כי היא "מצליחה לחבר פאזל לאינסטנט עדכני", ונתן לשיר ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי.
בסיכום השנה של יוטיוב ישראל השיר זכה בתואר השיר הכי נצפה בשנת 2021.
בשנת 2025 יצאו המפיקים היוונים "ארקייד" והזמרת אלני פוריירה בגרסת כיסוי לשיר.
לאחר פרסום הגרסה, התעוררה סערה ציבורית ביוון בשל זהותו ועמדותיו הפוליטיות של איתי גלו, המזוהה כתומך בישראל.
בתגובה, המפיקים והזמרת התנערו מהשיר ומהקשר הישראלי, והבהירו כי לא היו מודעים לעמדות הפוליטיות של היוצר.
הביקורת הציבורית הובילה לפרשנויות שונות, חלק ראו בכך היענות ללחצים אנטי-ישראליים, בעוד אחרים טענו שמדובר בניסיון ליישר קו עם מגמות פרו-פלסטיניות באירופה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםמקורכלל העולם23 באפריל 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית • ארומה
מועבט הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
האלבום יצא לאור ב-6 במאי 2021, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות וארומה מיוזיק.
מתוך האלבום יצאו עשרה סינגלים בסך הכול, כולל שיר הנושא "מועבט" שהיה לאחד מהשירים המצליחים ביותר בישראל בשנת 2021.
ב-3 במרץ 2021, הכריזה בן זקן על צאת אלבומה האולפן החמישי "אנא מג'נונה", באותו פרסום חשפה את עטיפת האלבום ותאריך יציאתו.
לאחר כחודש הוציאה בן זקן הסינגל התשיעי "מועבט", שזכה להצלחה רבה בעקבותיו החליטה לשנות את שמו של האלבום ועטיפתו.
ב-5 במאי, יצא לאור חלק א' של האלבום שמכיל 3 שירים ("ברחובות של תל אביב", "איך אתה הולך" ו-"דבר אלי עם העייניים"), כאשר חלק ב' שמכיל 2 שירים ("הלו הלו" ו-"יום הפוך") יצא יממה לאחר מכן באלבום בשלמותו.
לפני שיצא האלבום לאור, יצאו ממנו תשעה סינגלים.
לכל סינגל יצא ווידאו קליפ מלא, פרט ל-"כשתבוא, "מתגעגעת אותך" ו"מועבט".
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "מועבט"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורכלל העולם6 במאי 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית • ארומה
מועדון האסיר הפלסטיני הוא ארגון פלסטיני עצמאי (לא ממשלתי) שנוסד ב-1993 וחברים בו כ-1,600 אסירים ביטחוניים לשעבר ששהו שנה לפחות בבית-כלא ישראלי.
מטרת המועדון היא לסייע לאלפי האסירים הפלסטינים שכלואים בישראל.
המועדון פועל במגוון דרכים, החל מהגשת סיוע משפטי, דרך פעילות פוליטית למען שחרור האסירים ועד לתמיכה במשפחות האסירים.
בראש הארגון עומד קדורה פארס, ומטהו הראשי שוכן ברמאללה.
הארגון אינו קשור למשרד האסירים הפלסטינים של הרשות הפלסטינית אך הוא משתף איתו פעולה במקרים של שביתות רעב או הפרות סדר.
ארגון האסירים הפלסטינים, המוכר יותר בשמו הרשמי "מועדון האסיר הפלסטיני", הוקם ב-1993. מיד לאחר הקמתו נבחר האסיר קדורה פארס להנהגתו.
פארס ישב בכלא בעקבות פעילותו בפת"ח, ושנה לאחר בחירתו שוחרר מהכלא והמשיך להנהיג את הארגון ממשרדיו שברמאללה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הקים אחד מהארגונים היריבים של פת"ח, ארגון החמאס, ארגון מתחרה ל"מועדון האסיר הפלסטיני", אך ארגון זה נחל כישלון וזאת מאחר גם אסירים שאינם מפת"ח, בהם אסירים פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני היו חברים פעילים במועדון האסיר הפלסטיני.
לאורך השנים ארגן מועדון האסיר הפלסטיני מספר שביתות רעב ועימותים עם שירות בתי הסוהר.
כמו מרבית הארגונים הפלסטינים, הארגון מציין מדי שנה את יום האסיר הפלסטיני.
מועדון אופנועים הוא קבוצת אנשים אשר תחומי העניין ופעילותם העיקרית כוללת רכיבה על אופנועים ואחזקתם.
מועדוני אופנועים רבים מוקמים בעבור בעלי אופנועים ממותג או דגם כלשהו (לדוגמה קבוצת בעלי הארלי).
רוב המועדונים מאורגנים סביב מותג, או סביב סוג רכיבה.
מועדוני אופנועים מאוד שונים ביעדיהם.
במועדוני אופנוע או עמותות אופייניים יש בדרך כלל מנהלים, משכורות ופרסום קבוע.
הם לפעמים גם נותנים חסות לאירועי ספורט, ולהפגנות אופנוע שנתיות או תכופות יותר בהן החברים יכולים להתרועע.
ישנם הרבה מאוד "מועדוני מותג", כלומר מועדונים המוקדשים לציון מסוים, כולל כאלה שבחסות יצרנים שונים, המבוססים על מועדון המותג המקורי, קבוצת הבעלים של הארלי.
ישנם גם מועדוני אופנוע לאומיים גדולים, לדוגמה, בעלי אופנועי BMW של אמריקה, מועדון הבעלים של דומינאר (DOC), קבוצת אופנועים בלעדית לאופני "Bajaj Dominar" בלבד.
ישנם גם מועדונים ספציפיים לנשים, כגון אגודת האופנועים הבינלאומית לנשים, ומועדונים עבור לסביות והומואים, כגון דייקס על אופניים.
מועדונים המספקים לאנשים המתעניינים במכונות וינטאג' כגון מועדון האופנוע וינטאג' גם הם פופולריים, כמו אלה שבמרז מקומות מסוימים.
מועדונים המסייעים לזכויות הרוכבים כגון קבוצת "אופנועי הפעולה", וארגוני צדקה כמו סניף הרוכבים הלגיון המלכותי הבריטי פופולריים גם הם.
רבים מזוהים עם ארגון גג, כגון התאחדות האופנועים הבריטית (BMF) בבריטניה, או FEMA באירופה.
ארגונים אחרים שפעילותם כרוכה בעיקר באופנועים, קיימים למטרות ספציפיות או למטרות חברתיות כגון "רוכבי משמרות הפטריוט", המספקים מלווי הלוויה לחיילים משוחררי צבא, ורלינג רעם, הדוגלים בכוחות שנעלמו בפעולה ובאסרי מלחמה.
אף על פי שבאף אחת משתי הקבוצות האחרונות לא צריך אופנוע בשביל החברות, הן מכוונות לאופנועים, וחלק ניכר מהפעילות שלהן כרוכה בנסיעות.
ישנם מועדונים רבים בעלי אוריינטציה דתית, כגון איגוד האופנועים הנוצרי, משרד האופנועים וארגוני צדקה כגון Freewheelers EVS, המשתמשים באופנועים כדי לספק שליחויות רפואיות דחופות מחוץ לשעות הפעילות של המוקד הרפואי, ומועדונים המושכים חברות מקבוצות ספציפיות, כגון מועדון האופנועים לאכיפת חוק כמו Blue Knights, לאנשי המשטרה.
בבריטניה, לשני ארגוני צדקה ("מכון נהגים מתקדמים" ו"רוכבי נהגים ורוכבים מתקדמים") יש מועדוני אופנועים גדולים עם מתנדבים מאומנים לקידום כלי רכב ולסייע לרוכבים לעבור את מבחני הנהיגה.
אחד ממועדוני האופנועים הראשונים היה מועדון האופנועים בניו יורק, שהתמזג בשנת 1903 עם מועדון האופנועים אלפא שבברוקלין והפך לאיגוד האופנועים האמריקאי.
מאוחר יותר, איגוד הסחר באופנועים ובעלות הברית (M&ATA) הקימו חטיבת רוכבים שבהמשך נהפכה לאיגוד רוכבי האופנועים האמריקאי.
איגוד רוכבי האופנועים האמריקאי (AMA) הוא ארגון רוכבי האופנועים האמריקאי הגדול ביותר.
הוא משמש כארגון תומך למועדונים מקומיים אחרים ולאירועי ספורט.
MC ו-MCC משמשים שניהם כמועדוני אופנועים, אך יש להם משמעות חברתית מיוחדת.
MC בדרך כלל שמור לאותם מועדונים המוכרים על ידי מועדוני אופנוע אחרים של MC או מועדונים שמחוץ לחוק.
הם מזוהים על ידי טלאי MC, או טלאי בן שלושה חלקים הנקרא צבעים, שנמצאים על גב המעיל או אפוד הרכיבה.
פורע חוק יכול לטעון שהמועדון אינו מוסמך בחסות איגוד רוכבי האופנועים האמריקני, שזה מרמז על דחיית סמכות קיצונית ואימוץ אורח החיים של "האופנוענים" כפי שפופולרי מאז שנות החמישים ומיוצג על ידי עיתונים כמו "מגזין Easyriders", עבודתו של הצייר דייוויד מאן.
בהקשרים רבים המושגים חופפים למשמעות הרגילה של "פורעי חוק" מכיוון שחלק מהמועדונים הללו, או חלק מחבריהם, מוכרים על ידי גורמי המשטרה כמי שלוקחים חלק בפשיעה מאורגנת.
מחוץ לתרבות רוכבי האופנועים שמחוץ לחוק, המילים: "motorcycle club" אינן נושאות משמעות סוחפת מעבר להגדרה באנגלית היומיומית של המילים - מועדון הכולל אופנועים, שחבריו באים מכל התחומים.
לפיכך, ישנם מועדונים שהם מבחינה תרבותית וסגנונית אינם דומים למועדוני פורעי חוק, ושפעילותם ומטרותיהם אינם דומים אליהם, אך עדיין משתמשים בטלאים תלת-חלקיים או בראשי התיבות MC בשמם.
בישראל פועלים מספר מועדוני אופנוענים.
חלקם הם צ'פארטים של מועדונים בינלאומיים, לדגומה Bandidos.
חלקם הוקמו בישראל, לדגומה Samson Riders הוא מועדון אופנועים ישראלי שהוקם בגבעתיים ב-2017.
מועדון גברים, או מועדון ג'נטלמנים, הוא מועדון חברתי פרטי המיועד לגברים.
מועדונים מסוג זה נוסדו במקור עבור בני המעמד העליון באנגליה במאה ה-18, ולאחר מכן קמו מועדונים דומים במקומות נוספים בעולם.
מועדון גברים מכיל בדרך כלל פינת אוכל, בר, ספרייה, חדר ביליארד, ומספר חדרים המיועדים לקריאה, משחקים או מפגשים חברתיים.
במועדונים רבים יש גם חדר כושר, וחלקם מיועדים לעוסקים בענפי ספורט כגון שיט, סקי וטיפוס הרים.
השם מועדון חברים מקובל כיום לציון מועדונים המקבלים לשורותיהם גברים ונשים כאחד.
בעוד מועדון ג'נטלמנים עשוי להיות יופמיזם למועדון חשפנות.
מועדון הגברים הראשון היה , שנוסד בלונדון בשנת 1693. המועדון עדיין קיים כיום, והוא נחשב בעיני רבים למועדון הפרטי האקסקלוסיבי ביותר בלונדון.
במהלך המאה ה-18 הוקמו מועדוני גברים רבים בווסט אנד של לונדון, בעיקר באזור סנט ג'יימס, וחלקם עדיין פעילים כיום.
מועדונים אלה היו אריסטוקרטיים באופיים, ובדרך כלל כללו משחקי הימורים, שהיו בלתי-חוקיים מחוץ למועדונים אלו.
מועדוני הגברים בלונדון הגיעו לשיא הפופולריות בשנות ה-80 של המאה ה-19, אז פעלו בה מעל ל-400 מועדונים.
אחד ההסברים לתופעה קשור ל ששונו מספר פעמים במהלך המאה ה-19 ובכל שינוי נוספו גברים רבים לפנקס הבוחרים.
גברים אלו חשו שהמעמד החברתי שלהם עלה עקב השינויים בחוק.
תחושת הגבריות שלהם התגברה, והם ניסו להתקבל למועדוני הגברים בעיר.
המועדונים הוותיקים חששו מהרחבת השורות, ולכן הוקמו מועדונים חדשים רבים כדי לענות על הביקוש.
תופעה זו נצפתה שוב בשנת 1918, בה נחקק "", שהרחיב עוד יותר את זכות הבחירה, ושוב נפתחו בלונדון מועדוני גברים חדשים.
בסוף המאה ה-19 רוב הגברים במעמד הביניים ומעלה היו חברים במועדוני גברים.
אדם שלא התקבל לאף מועדון כונה "אל-מועדוני" (unclubabble, מילה שהומצאה על ידי סמואל ג'ונסון).
בדרך כלל מועדוני הגברים התאפיינו בכך שחבריהם התעניינו בפוליטיקה, ספרות, ספורט, אמנות, מכוניות ותיירות.
לעיתים קרובות חלק מחברי המועדון היו חברים מילדות או מהשירות הצבאי.
המועדונים לא שימשו למופעי בידור, אלא היו מעין מקום מפלט מהעבודה ומחיי המשפחה, בדומה ל.
חברי המועדון היו משחקים משחקי חברה, אוכלים ארוחה קלה, ובחלק מהמועדונים היו חדרים ללינת לילה, ששימשו בעיקר לגברים צעירים שסיימו את לימודיהם אך לא יכלו עדיין להרשות לעצמם לשכור דירה בלונדון.
בסוף המאה התשע עשרה הוקמו גם מועדוני נשים, במתכונת דומה למועדוני גברים.
עם השנים הם הפכו למועדונים פרטיים המיועדים לנשים וגברים כאחד, וכיום פועל רק מועדון אחד בלונדון המיועד לנשים בלבד.
המועדונים אירחו מדי פעם גם אורחים של חברי המועדון.
הרולד מקמילן נהג להתארח באופן זה במועדוני הגברים היוקרתיים ביותר בלונדון.
לכל מועדון היו דרישות קבלה מחמירות, ורשימות המתנה בנות שנים ארוכות.
ידועים מספר מקרים של אנשים שהתקבלו למועדון לאחר תקופת המתנה של 16 שנה.
דרישות אלה התמתנו בהדרגה בתחילת המאה ה-20, ומשנות השבעים ואילך החלו מועדונים רבים לקבל נשים וגברים כאחד.
מועדוני גברים מופיעים רבות בספרות, בעיקר של סופרים אנגלים או כאלו העוסקים בתרבות האנגלית, כגון מועדון הפיקוויקים, מסביב לעולם בשמונים יום, ספרי ג'יימס בונד וספריו של פ.
כיום, אדם המעוניין להתקבל למועדון צריך להכיר כמה חברים בו במשך תקופה ארוכה, ואלה ממליצים עליו בפני ועדת קבלה.
קיימת רשימת המתנה ארוכה של מועמדים.
כאשר מגיע תורו של המועמד, ועדת קבלה רשאית לראיין אותו, ולשמוע טיעוני תמיכה או התנגדות מצד חברים אחרים.
לכל מועדון יש קריטריונים לקבלת חברים, אך לרוב הם אינם מוגדרים במפורש, ומועמדים מתקבלים או נדחים ללא כל נימוק.
אם מועמד נדחה, מצפים מאלה שהמליצו עליו לפרוש מהמועדון, מכיוון שהם הציעו מועמד לא-ראוי.
אירוע כזה מתרחש לעיתים נדירות, כי בדרך כלל אחד מחברי הוועדה ניגש לשוחח עם הממליצים ורומז להם להסיר את המועמד מהרשימות, כדי למנוע מבוכה לכל הנוגעים בדבר.
כיום קיימים מועדוני גברים ברחבי העולם, בעיקר במדינות חבר העמים הבריטי ובארצות הברית.
מועדונים רבים מציעים אירוח הדדי לחברי מועדונים אחרים בעת נסיעה לחו"ל.
בלונדון קיימים כמה עשרות מועדוני גברים, חלקם מיועדים לעוסקים בענפי ספורט כגון שייט, סקי וטיפוס הרים.
מועדוני גברים שהוקמו במאה ה-19 פעילים כיום גם מחוץ ללונדון, בערים אדינבורו, בלפסט, בריסטול, ברמינגהם, ג'רזי, ליברפול, מנצ'סטר וקרדיף.
חידושי התקשורת הטכנולוגית העיבו על האופי המסורתי של מועדוני הגברים בממלכה, ואי לכך נהוג בהם להימנע משיחות בענייני עבודה וכספים, ואסור להיכנס אליהם עם מחשב נייד או טלפון סלולרי.
מועדוני הגברים הוותיקים ביותר בארצות הברית נוסדו במאה ה-18. הראשון היה South River Club באנאפוליס, מרילנד, שנפתח בסביבות שנת 1700. אחריו, בשנת 1732, נפתח באזור כפרי בפנסילבניה מועדון גברים המיועד לעוסקים בדיג.
כיום קיימים ברוב הערים הגדולות בארצות הברית מועדוני גברים מסורתיים.
רבים מהם קשורים למועדונים ותיקים בלונדון ובמקומות אחרים בעולם.
בערים הבאות פועלים כיום לפחות חמישה מועדוני גברים: אטלנטה, בוסטון, דטרויט, דנוור, לוס אנג'לס, ניו אורלינס, ניו יורק, סיאטל, סינסינטי, סן פרנסיסקו, פילדלפיה ושיקגו.
בניו יורק עצמה יש כ-40 מועדוני חברים, בהם , שהוא הגדול ביותר בעולם.
הוא שוכן במבנה בן 22 קומות וחברים בו כ-11,000 גברים ונשים.
החברות במועדון מוגבלת לבוגרים ולסגל האקדמי של אוניברסיטת ייל.
מועדונים אלה מכונים בארצות הברית "מועדון חברים" או "מועדון פרטי", מכיוון שהכינוי "מועדון גברים" משמש בדרך כלל למועדון חשפנות.
מועדוני גברים משגשגים כיום במדינות שהיו תחת שליטת האימפריה הבריטית, בפרט בהודו, פקיסטן ובנגלדש.
כמו כן קיימים מועדוני גברים רבים במדינות חבר העמים הבריטי: אוסטרליה, אירלנד וקנדה.
במספר ערים נוספות בעולם קיים מועדון גברים שהוקם על ידי קהילה של יוצאי הממלכה המאוחדת שהתגוררו בעיר.
בין השאר קיימים מועדונים כאלה בערים גדולות בארגנטינה, דרום אפריקה, הונג קונג, יפן, פרו, צ'ילה, צרפת, סינגפור ותאילנד.
בישראל לא הוקמו מועדוני גברים במתכונת הבריטית, אם כי קיימים מועדוני ספורט ומועדונים בהם נפגשים אנשי עסקים, בהם המועדון המסחרי והתעשייתי.
בשנת 2018 עלתה יוזמה להקים ביפו מועדון חברים, לנשים וגברים, של רשת , שבסיסה בלונדון ולה כ-30 מועדונים ב-10 מדינות.
מועד לכל חי הוא ספר הלכה ומוסר לחודשי ומועדי השנה שכתב רבי חיים פאלאג'י הערוך לפי סדר מעגל השנה.
החיבור הוא אחד מהספרים הבולטים העוסקים בהלכות המועדים בספרות ההלכה והמנהג הספרדית.
הרב עובדיה יוסף כתב קונטרס הערות הלכתיות לספר, שנדפס בספרו יביע אומר.
עוד כותב החבי"ף כי גימטריה לחיים הנ"ל היא כי אם נותן אדם צדקה לכל חי בחגים ובמועדים זוכה לשמחה לשלום ולחיים.
עוד טעם לקריאת הספר בשם זה היא שהגימטריה לחיים-כל חי מסמלת את הדינים והמוסר והאזהרות בענייני המועדים יזכו את הקורא לקנות הארה קדושה בשמחתו ולהחיות את נפשו.
סיבה נוספת שמביא הרב היא שזהו ספרו ה18 (ח"י).
סיבה חמישית לשם הספר מועד לכל חי הוא כי בגימטריה ירח, על שם הכתוב "עשה ירח למועדים", וכן על שם סבו ורבו של המחבר, רבי רפאל יוסף חזן, המכונה היר"ח.
הספר נועד להיות ספר דינים ומוסר המשולבים זה בזה, בדרכו של חלק מספרי החיד"א, כדי לקיים את משאלת סבו, הרב רפאל יוסף חזן:
הספר מסודר לפי חודשי ומועדי השנה, כשהסימן הראשון פותח את הלכות חודש ניסן, ראש החדשים המקראי, וממשיך כאשר כותרות הסימנים הם לפי חודשים והמועדים, ולעיתים המועד מתחלק לכמה סימנים שונים.
בשער הספר לא מוזכר מקום ההדפסה.
עגנון שיער כי מדובר בשאלוניקי.
אברהם יערי קבע שמדובר באזמיר, וכך ציין, בליווי סימן שאלה, יצחק אייזיק בן יעקב.
לשיטת שמעון עקשטיין בהתבסס על מבחנים שונים, כצורת האותיות ומספור הדפים, צדק עגנון והספר נדפס בשאלוניקי.
יצא לראשונה בשאלוניקי בשנת ה'תרכ"א כספר כיס, בהתאם למטרת הספר - שאדם ישא אותו בחיקו תמיד.
מספר של מהדורות צילום יצאו, וביניהם של חברת אהבת שלום יחד עם "הוועד להוצאת ספריו של הגר"ח פאלאג'י זלה"ה שע"י ר' אברהם אלטלף" בירושלים תשל"ו, ובהוצאת שיח ישראל בשנת תשמ"ה.