tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשרון עידן תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.
אחיו הוא העיתונאי אלון עידן, עורך מדור הדעות של עיתון "הארץ".
שרון (קינן) מרק (נולדה ב־8 באוקטובר 1977) היא מייסדת ויו"ר תנועת "הלביאות" בפוליטיקה המקומית באשדוד, המורכבת כולה מנשים תושבות העיר.
מרק היא האישה הראשונה שכיהנה כסגנית ראש עיריית אשדוד.
מרק נולדה לרחל ואלי קינן, היא התחנכה בתיכון מקיף ג' באשדוד ובשנת 1995 התגייסה לצה"ל ושירתה במשרד הביטחון עד שחרורה בשנת 1997. בשנת 2002 סיימה את לימודי התואר הראשון ותעודת הוראה במכללת אחווה ובשנת 2005 סיימה את מסלול התואר השני בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 החלה את לימודיה לקראת הדוקטורט בבית הספר פורטר ללימודי הסביבה באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיימה את התואר.
בשנת 2022 החלה בלימודי תואר שני במינהל עסקים למנהלים בכירים בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2015 סיימה לימודי תעודה להכשרת דירקטוריות באוניברסיטת בר-אילן ובשנת 2022 השלימה לימודי תעודה בניהול אחריות תאגידית (ESG Practitioner) מטעם שבלת ESG.
בשנים 2001–2005 הייתה עוזרת רכזת חינוך והסברה באיגוד ערים לאיכות הסביבה אשדוד וחבל יבנה ובשנים 2005–2014 ניהלה את תחום המיחזור ברשויות האיגוד וליוותה את פעילות החינוך הסביבתי.
בשנת 2012 הקימה את הבלוג בנושא איכות הסביבה "הדבר הירוק הבא".
בשנים 2014–2015 שימשה כעורכת משנה בכתב העת "אקולוגיה וסביבה" של האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
בשנת 2016 ניהלה את "המעבדה לחדשנות וקיימות למניעת אובדן מזון" בארגון TNS Israel.
בשנת 2018 זכתה רשימת "הלביאות" בראשותה בשני מנדטים במועצת עיריית אשדוד והייתה לרשימה הנשית הראשונה בארץ אשר נבחרה לכהן בגוף שלטוני ישראלי.
עוד באותה שנה נחתם הסכם קואליציוני עם סיעת "אשדוד בתנופה" של ראש העירייה ד"ר יחיאל לסרי, שבו נבחרה מרק לכהן כסגנית ראש העירייה (כאישה הראשונה בתפקיד).
כמו כן, קיבלה לידיה את תיק פיתוח התעשייה והתעסוקה, תפקיד יו"ר ועדת איכות הסביבה ותיק החינוך במשותף עם ראש העירייה.
בשנת 2023 נבחרה להיות אחת מאנשי הסביבה של האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
בין יתר הישגיה הוזכרה הפעילות בניטור מפעלים מזהמים.
בשנת 2024 נבחרה על ידי חבר המנהלות של איגוד נבחרות הציבור ברשויות המקומיות בישראל (ע"ר) לכהן כיו"ר האיגוד, במטרה ליצור תרבות פוליטית ערכית בישראל, לחזק מעמד חברות המועצה ברשויות המקומיות ולייצג חברות המועצה ברשויות המקומיות ברשויות שונות לרבות משרד הפנים, הכנסת, מרכז השלטון המקומי.
משנת 2016 מרצה מרק בחוג להוראת המדעים במכללה האקדמית אחוה בקורסי קיימות, תזונה ובריאות, ומשאבי טבע.
בשנת 2017 הקימה את מרכז המחקר לקיימות במכללת אחווה וכיהנה כראש המרכז לקיימות במכללת אחווה.
עוד באותה שנה התמנתה ליו"ר ועדת כנס הקיימות השנתי של המכללה האקדמית אחוה "עכשיו מחר – אתגרי קיימות במרחב העירוני והכפרי".
בבחירות 2008 לרשויות המקומיות בישראל, התמנתה ליו"ר ועדת כנס הקיימות השנתי השני של המכללה האקדמית אחוה "עכשיו או שהעולם לא".
החל משנת 2017 ועד 2019 מרצה ומפתחת מרק את קורס "כלכלת משק האנרגיה" ובמקביל ריכזה את מסלול האנרגיה – במכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון בקמפוס אשדוד.
יו"ר ומייסדת "פורום המאה לקידום המצוינות" משנת 2012 – פורום עצמאי וא-פוליטי של תושבי אשדוד בעלי תואר שלישי, שנועד לקדם השכלה גבוהה והנגשת המדע בעיר אשדוד.
נציגת ציבור בוועדת איכות הסביבה של עיריית אשדוד בשנים 2013–2017.
בנובמבר 2017 הקימה את "קהילת השוות של אשדוד והסביבה" הקהילה מיועדת לנשים בוגרות ופועלת ליצירת תחושת קהילתיות, לפוגג בדידות, ולסייע לעסקים קטנים ובינוניים מקומיים לצמוח.
בשנת 2017 הקימה את "שדולת ההורים של אשדוד" (בהשראת שדולת ההורים בתל אביב), שמטרתה לחזק את קול ההורים והמשפחות מול השירותים העירוניים ומקבלי ההחלטות.
בשנת 2018 הקימה את "קהילת הלביאות של אשדוד" אשר מהווה את הציר החברתי המקביל לפעילות הפוליטית של "הלביאות".
בשנת 2023 החלה בקמפיין לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2023 תחת הסלוגן "לוקחים את אשדוד לידיים" ב-30 במאי התפרסם כי שרון מרק הצטרפה לברק סרי בקמפיין שלו לראשות עיריית אשדוד במקום ה-2 ברשימה.
בינואר 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, החליטה לפרוש מהפוליטיקה המקומית, על מנת להתמקד במשפחתה ולפעול למען מטרות חברתיות אחרות – איחוי המשבר הפוליטי בישראל, וקידום פתרונות לאתגרים במערכת החינוך.
מרק מתגוררת באשדוד, היא נשואה לשי ולהם ארבעה ילדים.
שרון טיילור היא שחקנית קנדית.
טיילור היא בוגרת תואר ראשון באמנות בלימודי תיאטרון מאוניברסיטת סיימון פרייז'ר .
היא שיחקה בהצגות תיאטרון רבות בתחילת קריירת המשחק שלה, ולאחר מכן עברה להתמקד במשחק בסדרות טלוויזיה.
טיילור מיומנת באמנויות לחימה: ג'ו ג'יטסו, אגרוף תאילנדי, קיקבוקסינג וקראטה.
היא בדרגת חגורה שחורה דאן 2 בקראטה, מאפיין שהעתיקו מפיקי הסדרה "סטארגייט אטלנטיס" ממנה אל הדמות שגילמה, אמיליה באנקס.
שרון מועלם הוא מדען ורופא אמריקאי.
הוא מומחה בתחומי מחלות נדירות, בידול המין, נוירוגנטיקה, ביוטכנולוגיה ותואר כאיש אשכולות.
מחקרי הגנטיקה הקלינית שלו הובילו לגילוי שלוש תסמונות גנטיות נדירות, היפוטריכוזיס - לימפדמה - טלנגיקטזיה - תסמונת מום כלייתי, וצורה של היפוך מין זכרי XX, כמו גם צילופתיה הקשורה בנפרונופתיה.
במחקריו ובכתביו הוא כורך יחד רפואה, גנטיקה, אפיגנטיקה, היסטוריה וביולוגיה כדי להסביר כיצד הגוף האנושי מתפקד בדרכים חדשות ומרתקות.
ספריו תורגמו ליותר משלושים שפות.
מועלם כיהן כעורך משנה של המגזין למחלת אלצהיימר.
עבודתו המדעית הובילה לגילוי הסיידרוצילין, אנטיביוטיקה חדשנית נגד חיידקי־על שעמידים בפני רוב סוגי האנטיביוטיקה.
נרשמו על שמו עשרים וחמישה פטנטים על המצאות ביוטכנולוגיות הקשורות לבריאות האדם, והוא ייסד (עם שותפים) שתי חברות ביוטכנולוגיה.
ספריו הגיעו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
מאמרים על מחקריו של ד"ר מועלם התפרסמו בניו יורק טיימס, בניו סיינטיסט ובטיים מגזין, והוא הופיע בטלוויזיה בתוכניתו של ג'ון סטיוארט, ב-CNN וב-NBC.
דווקא החלשים שורדים, הברירה הלא טבעית: מסע אל נפלאות הרפואה, הוצאת אריה ניר, 2009
ממי ירשת את זה, איך הגנים שלנו משנים את חיינו והחיים משנים את הגנים שלנו, הוצאת אריה ניר, 2014
שרון טובול (נולדה ב-10 בספטמבר 1979) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה מאז הקמתה ב-1998 ועד שנת 2008 וכן בנבחרת ישראל.
טובול החלה לשחק ולהתאמן בבית ספר "רודמן" בקרית ים במסגרת טורנירים בית ספריים ואף השתתפה באליפות העולם לבתי ספר.
עוד לפני הקמתה של הליגה בארץ שיחקה טובול במחוז צפון בליגת המחוזות.
עם פתיחתה של הליגה הצטרפה טובול למכבי חיפה וזכתה עם הקבוצה ב-2 גביעים ואליפות אחת.
בעונת 2001/2002 עברה למכבי תל אביב אך לאחר עונה זו שבה למכבי חיפה ושיחקה בה עד להתפרקות הקבוצה ב-2003.
טובול הצטרפה למכבי צור שלום ושיחקה בה בעונת 2004/2005. בעונה שלאחר מכן שיחקה בבנות קיסריה טבעון.
בעונת 2006/2007 חזרה ושיחקה במכבי צור שלום עד פרישתה ב-2008.
בשנת 2016 חזרה לשחק בהפועל קריית ים במסגרת הליגה הארצית ופרשה בשנת 2018.
טובול השתייכה לסגל נבחרת ישראל מאז הקמתה בשנת 1997 ורשמה 4 הופעות במדים הלאומיים.
שרון טל (נולדה ב-9 בדצמבר 2002) היא אתלטית וספורטאית ישראלית.
מאז 2018 טל היא היחידה המייצגת את ישראל בקרב חמש מודרני.
טל הגיעה למקום השישי בתחרות גביע אירופה שנערכה ב-2018 בטביליסי שבגאורגיה וייצגה את ישראל בתחרות גביע אירופה שנערכה בפראג שבצ'כיה.
טל היא אלופת ישראל לשנת 2020 במרוצי שדה, אלופת ישראל בריצת 1500 מטר (עד גיל 20) ובירי באקדח.
שרון טל נולדה בכפר ויתקין (דור רביעי במושב), אחות תאומה לכרמל.
לשתיים אחות צעירה נוספת בשם תמר.
בגיל 10 החלה שרון טל להתאמן אצל המאמנת נועה ברקמן.
בעזרתה הכירה לספורטאית בקרב חמש מודרני.
בהיותה הספורטאית היחידה בענף בישראל ולצורך יצירת שגרת אימונים מחייבת מתאמנת שרון טל במועדונים שונים ביניהם:
מועדון רצי רמת השרון בהדרכת זהבה שמואלי
מועדון הקליעה "הפועל מעברות" בהדרכת גיא סטריק ואלמוג גרון
הפועל כפר סבא בסייף בהדרכת אוהד בלוה
בשנת 2018 ייצגה שרון את ישראל בתחרות גביע אירופה בטביליסי שבגאורגיה והגיעה למקום השישי.
בשנת 2019 ייצגה שרון את ישראל בגביע אירופה בפראג שבצ'כיה.
בשנת 2020 בשל מגפת הקורונה בוטלו התחרויות הבינלאומיות באירופה.
באותה שנה הגיעה שרון טל למקום הראשון באליפות ישראל במרוצי שדה עד גיל 20 (U-20), למקום הראשון באליפות ישראל בריצה 1500 מטר עד גיל 20 (U-20), ולמקום הראשון בירי אקדח (U-20).
שרון לוקהרט היא צלמת ואמנית וידאו אמריקאית, העוסקת ביצירתה בנושאים חברתיים.
נולדה בנורווד, מסצ'וסטס בשנת 1964. בשנת 1991 קיבלה תואר ראשון מהמכון לאמנות של סן פרנסיסקו.
בשנת 1993 השלימה תואר שני במרכז לאמנות של הקולג' לעיצוב בפסדינה.
היא פרופסור חבר בבית הספר לאמנות ועיצוב של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
לוקהרט חיה ועובדת בלוס אנג'לס.
יצירתה של לוקהרט כוללת בעיקר סרטי וידאו, צילומים ומיצבם, שבהם היא עוסקת בנושאים חברתיים וכן בסוגיות חזותיות ואמנותיות.
לרוב היא עובדת על הפרויקטים שלה לפרקי זמן ממושכים כדי לבנות מערכות יחסים משמעותיות עם הדמויות המתועדות.
כמו כן, היוצרת מבצעת מחקר רב טרם תחילת היצירה.
בתחילת דרכה כיוצרת, לוקהרט הבינה כי ביכולתה להשתמש במדיום הקולנועי כדי לחקור נושאים שהם לכאורה "לא ראויים לציון", שקטים, שוליים וסמויים מן העין.
היא משתמשת במצלמה סטטית וכך שמה דגש על הדמויות והחללים שבהם הן פועלות.
היא מניעה את הדמויות בפריים באמצעות כוריאוגרפיה שהיא בונה, כשתנועות המצלמה הופכות למשניות לעומת תנועת הדמויות.
פרויקט משותף של לוקהרט עם קרן נועה אשכול שהוצג בין השנים 2011–2012 במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב.
לוקהרט הגיעה לתל אביב בשנת 2008 במסגרת יוזמה בשם "שותפות תל אביב לוס אנג'לס", של הפדרציה היהודית של לוס אנג'לס.
במהלך ביצוע מחקר בישראל נחשפה לוקהרט ליצירתה של האמנית נועה אשכול (שנפטרה בשנת 2007) בתחום הכוריאוגרפיה והטקסטיל והמשיכה את מחקרה בארכיוני קרן אשכול, וכן בחנה רקדנים שפעלו בהתאם לפרקטיקה של אשכול.
שיתוף פעולה זה הניב שני מיצבים קולנועיים, סדרת צילומים ותערוכה בשני חלקים שהוצגה במרכז לאמנות עכשווית ובמוזיאון ישראל.
נבחרת כדורסל הבנות של גושוגאוקה
לוקהרט הוזמנה לטוקיו לשהות אמן בשנת 1996, במהלכה נהגה לצפות באימוני קבוצת כדורסל לבנות של חטיבת ביניים.
היא יצרה סרט בשישה חלקים שמתעד את תנועתן של השחקניות, בכוריאוגרפיה שיצרה.
המצלמה בסרט סטטית ואילו השחקניות נכנסות ויוצאות מן הפריים בתנועה מתמדת.
ביצירה שמה לוקהרט דגש על כוחה של הקבוצה והיכולת לשיתוף פעולה בין הנערות.
היא מעלה שאלות אודות הישגיות נשית כחלק מאורח חיים שיתופי וקבוצתי.
דרך חוסר התמקדות בקהל האוהדים והמאמן, היא מבטלת את ערכי התחרותיות ובמקומה שמה דגש על סולידריות ושיתופי פעולה.
בין השנים 2019–2020 הוצגה התערוכה בישראל, במוזיאון חיפה לאמנות.
היצירה "סקירה קטנה" (Little Review) הוצגה בביאנלה בוונציה.
ההשראה ליצירה הייתה גישתו של יאנוש קורצ'אק לזכויות הילד ושמה מתכתב עם שמו של עיתון הילדים שייסד (מאלי פשגלונד) שנכתב כולו על ידי ילדים.
בזמן ששהתה בפולין ליצירת סרטה ""פודבורסקה", החלה לבקר במרכז טיפולי לנערות וילדות בסיכון.
לוקהרט החלה תהליך מחקר שנמשך כארבע שנים, במהלכו צילמה סרטים ותמונות בשיתוף עם הנערות.
לאורך התהליך המשותף שאפה לוקהרט להעצים את הצעירות ולסייע להן למצוא קול אישי ולהבין כי יש להן חשיבות והשפעה, גם במקום שבו אין להן שליטה על חייהן והן נתונות לסמכותם של אחרים.
היא העבירה סדנאות לנערות בנושאים כגון פמיניזם, מיינדפולנס, טיפול בתנועה, אימפרוביזציה, מחול וכתיבה יצירתית כדי לתרום לצמיחתן האישית.
כחלק מן התהליך המשותף הנערות גם קראו בעיתון "סקירה קטנה" של קורצ'אק ומצאו בו עניין רב על אף השנים הרבות שחלפו מאז צאתו, שכן הן יכלו להזדהות עם נושאים רבים שעליהם סיפרו הילדים בכתבות השונות.
לאורך הסרט היוצרת אינה מתארת את סיפור הרקע של הנערות והגורמים שהביאו אותן למוסד, ובמקום זאת מתמקדת בתהליך החיובי שאותו הן עוברות.
זאת כדי לפרק דעות קדומות, למנוע חשיבה סטריאוטיפית עליהן ולגרום לצופים להימנע משיפוטיות כלפיהן.
סרט משנת 2009 שמתמקד בדייגת צדפות בחוף במיין, במועד שבו הגאות מתרחשת פעמיים במהלך היום- בזריחה ובשעת השקיעה.
לוקהרט בחרה להתמקד במקצוע מסורתי, שאינו נמצא במרכז תשומת הלב של החברה, וכן באופן שבו מלאכתה של הדייגת מושפעת מכוחות הטבע תלויה בהם.
בדומה לסרטים נוספים שלה, לוקהרט בחרה גם בסרט זה במצלמה נייחת.
הצופים בסרט נדרשים לשים לב לפרטים הקטנים ולמקד את מבטם לפרק זמן ממושך, שמוצב לנגד הסחות הדעת הרבות שהחיים של היום מזמנים.
הנוף הפתוח והקנוני של אמריקה שבחרה היוצרת להציג מתייחס גם לציורי הנוף מן המאה ה-19 של ציירים אמריקאים כגון וינסלו הומר, ג'ורג' אינס ומרטין ג'ונסון הייד.
בתהליך יצירת הסרט חקרה לוקהרט אודות הנופים במיין וכן הדיג המסורתי במקום, כאשר אחד ממקורות ההשראה לסרט הוא איתני הטבע ומשמעותם במלאכת הדיג.
היוצרת גם הקנתה חשיבות רבה לסאונד ולאופן שבו הוא מגשר בין הנראה למה שאינו נראה בפריים.
דרך הקולות היא ממחישה את החיים השוקקים ביער, שאינו בהכרח נראה לעין אולם מהווה חלק מעולם הסרט.
בסרט "הפסקת צהריים" (Lunch Break) משנת 2008 מתמקדת לוקהרט בפועלים במספנה גדולה במיין בזמן הפסקת הצהריים.
בניגוד לסרטים אחרים של היוצרת, בסרט זה המצלמה נמצאת בתנועה והיא נעה במורד מסדרון ארוך במספנה, כאשר השוט מוצג בהילוך איטי קיצוני.
הסרט מוצג כולו בשוט רציף אחד בתנועה.
לוקהרט ביצעה תחקיר ממושך טרם צילום הסרט, שנמשך כשנה אחת, במהלכו שאפה להכיר לעומק את הפועלים ואת שגרת היום יום של המספנה.
היא נפגשה עם חשמלאים, רתכים, מכונאים ופועלים נוספים במפעל מתוך מטרה להכיר אותם מקרוב ולהימנע מייצוג סטריאוטיפי ומרוחק שלהם.
היא קיבלה גישה לצילום במקום דרך קשרים שפיתחה במהלך התחקיר עם כמה מארגוני העובדים של המספנה, שסייעו לה בהשגת האישורים הנדרשים.
כמו כן כחלק מן התחקיר קראה אודות חוקי עבודה אמריקאיים לצד ספרות ושירה מאת פועלים.
היא בחרה להתמקד בפרטים הקטנים של היום יום, ודרכו להעלות דיון בנושאים חברתיים, כגון דעיכתו של מעמד הפועלים והתעשייה האמריקאית המסורתית למול עליית הקפיטליזם העולמי במאה ה-21.
הבחירה של לוקהרט להתמקד דווקא בהפסקת הצהריים ולא בעבודה עצמה הייתה מכוונת, ונועדה להצביע על השינויים שעוברים על התעשייה ועולם התעסוקה האמריקאי.
מספנת BIW, שנוסדה בשנת 1884, היא אחד ממקומות התעסוקה הגדולים במדינת מיין, ובעת יצירת הסרט הייתה בין הארגונים היחידים במדינה שעדיין דגלה בהפסקת צהריים אחידה ומשותפת לכלל עובדי המפעל.
כמו כן, במהלך ההפסקה יכלה להתמקד בפרטים כאינדיבידואלים ולהציג את המנהגים וההעדפות האישיים שלהם בזמנם הפנוי, במנותק מן העבודה.
האפשרות להתעכב על הפרטים הקטנים בשגרת הפועלים מתחדדת דרך השימוש בהילוך איטי, הצופים נדרשים לתת דעתם על הפרטים הקטנים הללו, שבשגרה היו יכולים לחמוק מן העין ומתשומת הלב.
בין תערוכות היחיד שאותן הציגה לוקהרט: המרכז לאמנות עכשווית בווילנה (2019), מוזיאון בררדו לאמנות, ליסבון (2017), מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (2012), מוזיאון ישראל, ירושלים (2011), המוזיאון לאמנות מודרנית של סן פרנסיסקו (2011), מרכז ווקר לאמנות, מיניאפוליס (2006), המוזיאון לאמנות עכשווית, שיקגו (2001).
יצירותיה נכללו בתערוכות קבוצתיות בביאנלה של ליברפול (2014), מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית (2004), התערוכה התלת שנתית הבינלאומית לאמנות עכשווית בקליבלנד (2018), וכן הציגה בביאנלה של ונציה.
בין הפרסים בהם זכתה לוקהרט:
2015: ציון לשבח, פסטיבל מרסיי לקולנוע תיעודי
2015: אזכור מיוחד כיוצרת הטובה ביותר, פסטיבל סרטי האוונגרד באתונה.
2007: מלגת מכון רדקליף, אוניברסיטת הרווארד
2001: מלגת גוגנהיים בתחום הקולנוע
2000: מלגת קרן רוקפלר לקולנוע, וידאו ומולטימדיה
1999: מלגת DAAD לשהות אמן, ברלין
1996: מלגה של מועצת תרבות אסיה, שהות אמן, איבאראקי, יפן
1995: מלגת קונסטלהאוס לשהות אמן, שטוטגרט, גרמניה
שרון עמר (נולד ב-10 בספטמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם.
עמר, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד.
ב-25 באוגוסט 1995, עמר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד הפועל קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו.
ב-17 במאי 1996, עמר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד הפועל חדרה.
עמר, שיחק בעירוני שנתיים והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הבכירה בסיום עונתו השנייה.
בקיץ , עמר חתם ביריבה העירונית, הפועל, בה שיחק חצי שנה שאחריה חתם בסקציה נס ציונה.
בקיץ , עמר חתם במ.ס.
ב-16 באוקטובר 1999, עמר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 2-0 להפועל פתח תקווה.
עמר לא הירבה לשחק באשדוד ולכן בינואר הצטרף להפועל באר שבע, במדיה שיחק שנה וחצי.
בבאר שבע, רשם עליית ליגה שנייה בקריירה.
בקיץ , עמר חזר לאשדוד.
ב-23 ביוני 2002, עמר ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית, בניצחון 0-5 נגד ברנו במסגרת גביע האינטרטוטו.
בהמשך הקריירה, שיחק בהפועל כפר סבא, הפועל אשקלון, עירוני קריית שמונה ולאחר מכן חזר לקדנציה שנייה בהפועל באר שבע, בה סיים את הקריירה.
שרון פוליאקין (נולדה ב-19 במאי 1964) היא ציירת ואמנית הדפס ישראלית, פרופסור לאמנות באוניברסיטת חיפה.
שרון פוליאקין נולדה בחיפה בשנת 1964 למירון ונירה פוליאקין.
בשנת 1989 סיימה לימודים במחלקה לעיצוב גרפי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בין השנים 1987–2005 עבדה כדפסית-אמנית בסדנת ההדפס ירושלים ולצד עבודתה כאמנית שימשה גם כדפסת-אמנית עבור אמנים שונים.
בין השאר יצרה הדפסים עבור משה גרשוני, שוש קורמוש, יחיאל שמי, יעקב דורצ'ין ורבים אחרים.
בשנת 1998 שהתה באנגליה ולימדה הדפס במחלקה לאמנות של אוניברסיטת לנקסטר.
בין השנים 2008–2012 הקימה וריכזה את מסלול לימודי ההדפס במחלקה הרב תחומית לאמנות בבית הספר הגבוה להנדסה ולעיצוב "שנקר".
החל משנת 2002 היא מלמדת ציור והדפס באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2007–2012 ושוב בשנים 2023-2022 כיהנה כראשת החוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
בשנים 2016-2012 הייתה שותפה להקמת בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת חיפה, הכולל את החוגים מוזיקה, תיאטרון ואמנות ועמדה בראשו.
בשנים 2024-2018 שימשה כראשת התכנית לתואר שני באוניברסיטת חיפה.
פוליאקין מיוצגת על ידי גלריה גורדון.
פוליאקין פועלת במדיומים של ציור, רישום, פיסול והדפס.
ביצירותיה מופיעים דימויים רבים השואבים את השראתם מהדפס כמו למשל אלמנטים מתוך מפות עתיקות, בעיקר של ירושלים, ספרים עתיקים למשל, של תומאס פולר וכן מוטיבים מתוך ציורים והדפסים של אמני מופת.
עבודת הגמר שלה במחלקה בבצלאל נוצרה בהשראת מספר שירים של יונה וולך, כשבהשראת כל שיר יצרה אובייקט פיסולי והדפס.
בעקבות עבודה זו הוזמנה להציג את תערוכת היחיד הראשונה שלה ב-1992 בגלריית לוחמי הגטאות.
ב-2002 תיאר גדעון עפרת את פוליאקין כיורשת של הציירים המופשטים הישראלים.
בעבודות שיצרה בשנים שלאחר מכן ניתן לזהות שינוי ולצד המופשט הופיעה בעבודתה פיגורטיביות.
פוליאקין מתייחסת בעבודותיה למסורת הציור האירופאית ושותלת בעבודותיה מחוות לאוצ'לו, פיירו דלה פרנצ'סקה, רפאל (אסכולת אתונה), ולאסקז (ונוס), ז'ריקו, דלקרואה וואן גוך.
במקביל מופיעים בעבודתה בתקופה זו מוטיבים של שפורפרות צבע שמן שצבען נסחט מהן, ודימויי רקפת, דימוי המזוהה גם עם יצירתו של משה גרשוני, אך אצל פוליאקין ברבות מיצירותיה הרקפות מופיעות כשהן נבולות.
בקיץ 2006, בתקופת מלחמת לבנון השנייה, יצרה פוליאקין עבודות גדולות ממדים ובהן מוטיבים בהשראת ציורי מלחמה שונים.
יערה שחורי הגדירה את השימוש במוטיבים השונים בעבודות כיצירת "סדר במקום של אי סדר" העבודות הוצגו בשנת 2007 בתערוכה "באופן אישי" בגלריה בינט.
בשנת 2011, בעקבות זכייתה בפרס רפפורט לאמן בכיר לשנת 2010, הציגה תערוכת יחיד בשם "שדה בוּר" במוזיאון תל אביב לאמנות.
בתערוכה הוצגו בין השאר עבודות בפורמט גדול המציגות דימויים של רקפות, דלועים ואלמנטים נוספים מן הצומח.
האוצרת טלי תמיר כתבה כי "שדה בוּר", אחד הציורים המרכזיים בתערוכה, יצר הקשרים בין עבודת האמן לבין פועלי הייצור בתקופת המהפכה התעשייתית ובין משטח הציור כ"חלקת אדמה בתולית" לבין אתוס העבודה בשדה.
בתערוכה זו הוצגה לראשונה גם סדרת עבודות הקשורות לפסנתר ולחלקיו השונים בעיקר איבריו הפנימיים, וכן דימויי ציפור המבוססים על רישום שלה של יונה מתה.
בשנת 2012 הציגה פוליאקין תערוכה באוצרותו של יונה פישר במוזיאון אשדוד לאמנות.
התערוכה, שפישר קרא לה "שרון פוליאקין: שמונה שיעורי רישום", התחקתה אחר היחסים בין אובייקט ורישום בעבודתה של פוליאקין ואחר קשר מבני בין עבודותיה.
ב-2014 נערכה בגלריה גורדון תערוכה משותפת של פוליאקין ושל הציירת ליליאן קלאפיש.
פוליאקין הציגה בה ציורי שמן על בד, רישומים, הדפסים ואובייקטים הקשורים לכביש 531 שאחר תהליכי סלילתו עקבה לאורך תקופה.
דימויי צמחים - רקפות ובעיקר הקיקיון שצומח במהירות על תלוליות החול באתר הבניה - הופיעו בתערוכה זו לצד דימויים של חפצי הבנאים והפועלים באתר הבנייה כמו קסדות וסרטי מדידה שאותם צילמה ורשמה.
השימוש בברזל בניין כחומר, כקו וכדימוי, שהסתמן קודם לכן בתערוכה במוזיאון אשדוד לאמנות, קיבל בתערוכה זו מעמד מרכזי.
לצד כל אלה הופיעו בציוריה בין כתמי צבע מופשטים גם סימנים כמו X או O שמאפיינים את עבודתה מתחילת הדרך.
בשנת 2017 הציגה פוליאקין בסדנת ההדפס בירושלים תערוכה בשם "הנביאים פינת שבטי ישראל", באוצרותה של אירנה גורדון.
התערוכה התייחסה אל מיקומה של סדנת ההדפס – על קו התפר שבין העיר המזרחית, העיר המערבית, מאה שערים ושכונת מוסררה – שהפך אצלה למוטיב מרכזי אשר כרוכים בו היסטוריה, השראה ויצירה.
היא כללה כ-100 עבודות חדשות של פוליאקין ובכללן ציור קיר גדול "סך כל הקשתות" וסדרות המשלבות תחריט, הדפס רשת, הדפס דיגיטלי, רישום וציור.
אחת מסדרות ההדפסים "מה שקורה בלב פשוט קורה" נוצרה בהשראת שיר של המשוררת חדוה הרכבי בשם זה.
ביצירות ניתן היה לראות את גלגולם של מוטיבים חוזרים בעבודתה של פוליאקין כגון צמחים, אובייקטים מהסטודיו שלה (מכחולים, שברי צלחות המשמשים כפלטות ועוד), וכן דימויים מתוך מפות עתיקות של ירושלים שבהן ניתן להבחין בציר הרחובות שבו ממוקמת הסדנה.
בשנת 2023 הציגה פוליאקין את התערוכה "קריה נאמנה" בגלריה גורדון בירושלים (ולאחר מכן גם בתל אביב).
בתערוכה זו חזרה והתמקדה בעיר ירושלים שמזינה לאורך השנים את יצירתה, וטוותה חיבורים אל מקורות השראה מסוגים שונים וביניהם גם אל יצירתו המונומנטלית של ויליאם בלייק "ירושלים: האצלתו של הענק אלביון" (1820-1804).
1989 - מלגת קרן שרת, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1990 - פרס הרמן שטרוק להדפס, חיפה
1990 - פרס סמואל, בצלאל, ירושלים
1990 - מלגת קרן שרת, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1992 - פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
1993 - פרס ראשון בתערוכת הדפסים בינלאומית, משידה, טוקיו
2000 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות
2000 - פרס הדסה ורפאל קלצ'קין, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2007 - פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגיטאות
2010 - פרס רפפורט לאמן בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2018 - פרס פינס לגרפיקה ישראלית, מוזיאון ישראל.
שרון כרמל (נולד ב-1970) הוא יזם הייטק, מייסד ומנכ"ל בימר (Beamr) היה ממיסדי חברת אמבלייז.
בשנת 1994 על בסיס חברת היפרלוג, הקים את חברת גיאו-אינטראקטיב שבהמשך שונה שמה לאמבלייז, ביחד עם צור דבוש, נפתלי שני ואלי רייפמן, על בסיס אחד הפטנטים שלה שעסק בהעברת אנימציה באינטרנט הונפקה החברה באוקטובר 1996 לפי שווי של 160 מיליון דולר.
החברה נסחרה בבורסה של לונדון (BLZ.L) בשנת אלפיים גייסה 400 מיליון דולר לפי שווי 4 מיליארד דולר, בשיאה הגיעה החברה לשווי שוק של כ-8 מיליארד דולר.
עד שנת 2001 שימש בחברה כדירקטור וכמנהל פיתוח בכיר כ-CTO.
בשנת 2000 מכר חלק מהחזקותיו באמבלייז תמורת כ-40 מיליון דולר.
בשנת 2002 הקים את BeInSync פלטפורמת תוכנה המאפשרת למשתמשים לגבות, לסנכרן, לשתף ולגשת לקבצים, מסמכים ונתונים אחרים שלהם באופן מקוון.
בשנת 2010 הקים את בימר (Beamr) טכנולוגיה לדחיסת וידאו ליצרני ומפיצי תוכן על רשת האינטרנט.
בשנת 2020 זכתה החברה בפרס אמי על טכנולוגיה והנדסה בקטגוריית דחיסת הווידאו.
שרון יעיש (נולדה ב-9 באוגוסט 1974, כ"א באב ה'תשל"ד) היא במאית, עורכת וידאו ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017.
למדה בתיכון אילון בחולון במגמת קולנוע.
התגייסה לצה"ל ושירתה ביחידת ההסרטה.
בין השנים 1998 ל-2005 עבדה כבמאית פרומואים ומנהלת קריאייטיב בשידורי קשת.
בשנת 2019, הסרט "זונה כמוני" שביימה ביחד עם הבמאית יעל שחר זכה לפרס אופיר ופרס פורום היוצרים הדוקומנטריים.
החל משנת 2002 החלה יעיש לערוך סרטים וסדרות דוקומנטריים וכן זכתה בפרסים שונים כגון פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017 על הסרט "המחברות של אליש" בבימויו של גולן רייז.
בחודש יוני 2022 במסגרת פסטיבל דוקאביב, הוקרן הסרט "לוס אנג'לס דרום" אותו ביימה בשיתוף עם גולן רייז, הנחשב לראשון מסוגו בז'אנר הדוקו-מיוזיקל.
יעיש למדה לתואר ראשון בספרות במסלול כתיבה באוניברסיטת תל אביב.
יעיש מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
פרס אופיר - "זונה כמוני" (במאיות: שרון יעיש ויעל שחר)
פרס פורום היוצרים הדוקומנטריים - "זונה כמוני" (במאיות: שרון יעיש ויעל שחר)
פרס העריכה בפסטיבל דוקאביב 2017 - "המחברות של אליש" (במאי: גולן רייז)
סרטים דוקומנטריים - בימוי, עריכה ותסריט
"מכתב ללא כתובת" (פסטיבל חיפה, ינואר 2025)
"לוס אנג'לס דרום - מחזמר דוקומנטרי" (במאים: שרון יעיש וגולן רייז, דוקאביב 2022)
"עיניים של אבא" (במאים: גולן רייז ושרון יעיש, דוקאביב 2021)
"זונה כמוני" (במאיות: שרון יעיש ויעל שחר, דוקאביב 2017)
סרטים דוקומנטריים - עריכה ותסריט
"במעגל סגור" (במאית: טל ענבר, דוקאביב 2022)
"ילדי השלום" (במאי: מעיין שוורץ, דוקאביב 2022)
"למה אמרתי אני" (במאית: ג'ולי שלז, פסטיבל ירושלים 2021)
"אהבה זאת לא הייתה" (במאית: מיה צרפתי, דוקאביב 2021, אידפא) - זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בדוקאביב 2021
"איך אומרות שתיקה" (במאית: שיר ניומן, זוכה פרס הביכורים, דוקאביב 2021)
"המחברות של אליש" (במאי: גולן רייז, דוקאביב 2017)
"אל תקרא לי חמוד" (במאית: ג'ולי שלז, דוקאביב 2016)
"מרוששות", זוכה פרס אופיר (במאית: ג'ולי שלז)
"הלוואי שתמותי" (במאית: עמליה מרגולין)
"בנות קרב" (במאית: עמליה מרגולין)
"בחצר האחורית" (במאית: עמליה מרגולין)
סדרות דוקומנטריות - עריכה ותסריט
"שמונה עשרה" – 6 פרקים על בני נוער ל"קשת"
שרון ניסים (נולד ב-19 בינואר 1978) הוא עיתונאי, שדרן, קריין, מגיש ועורך ספורט ישראלי.
ניסים החל את דרכו המקצועית בשנת 1998, כאשר במקביל לשירותו הצבאי בחיל הים החל לשדר ברדיו דרום ככתב במחלקת הספורט.
במשך כשנה וחצי היה כתב ספורט כללי, ובהמשך סיקר את בית"ר באר שבע והתקדם עד לתפקיד מנהל מחלקת הספורט.
בשנת 2000 החל לכתוב מדור ספורט בעיתון "משוב", ובהמשך במקומון "שבע" בבאר שבע.
בשנת 2001 עברו משחקי הכדורגל בליגות הבכירות להיות משודרים בתחנות הרדיו האזוריות, בתוכנית "שערים ללא הפסקה", שהחליפה את "שירים ושערים".
ניסים היה חלק מצוות השדרים של התוכנית לאורך כל תקופת שידורה, ואף נבחר בעונתה הראשונה לשדר המצטיין של התחנה וזכה לשדר את גמר גביע המדינה.
שידורי התוכנית הופסקו לקראת עונת 2003/2004, לאחר שההתאחדות לכדורגל מכרה את זכויות השידור לחברת צ'רלטון בטלוויזיה, ושידור האירועים הספורטיביים עבר לשיטת "שלם וצפה".
ניסים היה בסגל השדרים של צ'רלטון מיום תחילת השידורים, במסגרת התוכנית "שבת של כדורגל", ועם התרחבות השידורים החל לשדר גם משחקי כדורגל מאירופה.
משחקו הראשון של ניסים כשדר ראשי בטלוויזיה היה משחקה הביתי של הפועל תל אביב נגד לידס יונייטד במסגרת הסיבוב השני של גביע אופ"א, שהתקיים בנובמבר 2002 בפירנצה, עקב האיסור על קבוצות ישראליות לאחר משחקים בישראל, בגלל המצב הביטחוני המתוח.
נכון לשנת 2023, משדר ניסים כדורגל מישראל ומהעולם במסגרת ערוצי הטלוויזיה של צ'רלטון (ספורט 1, ספורט 2, ספורט 3 וספורט 4).
עם הקמת ערוץ 10 בשנת 2003 קיבל ניסים הצעה להיות שותף לצוות ההקמה של הערוץ והפסיק לשם כך את לימודי התואר הראשון בתקשורת אותו התחיל בשנת 2000 במכללת ספיר.
ניסים היה חלק מסגל חדשות 10, הגיש פינה יומית במהדורה המרכזית וכן שימש ככתב ועורך ספורט, שדר קווים ובהמשך גם שידר משחקים מלאים.
בשנת 2007, לאחר סיום עבודתו בערוץ, השלים את לימודי התואר הראשון.
ניסים היה בצוות ההקמה גם של אתר ynet בשנת 2003, והיה אחראי על סיקור אירועי הספורט בדרום, מאשדוד ועד אילת, בשנים הראשונות של האתר.
כמו כן, היה מגיש בערוץ הקבוצות ששידר בכבלים ובלוויין במסגרת חבילת הספורט בין השנים 2001–2004. הוא הגיש את הרצועה היומית של הפועל באר שבע, ובהמשך גם של הפועל תל אביב.
עבד גם כעיתונאי ספורט במעריב ובוואלה!
בשנת 2006 זכה ניסים בפרס באר שבע למצוינות של אגף הצעירים, בתחום התקשורת, מטעם כיוונים - החברה לתרבות הפנאי באר שבע.
בשנת 2008 שידר לראשונה טורניר כדורגל בינלאומי גדול כאשר היה חלק מצוות שידורי ערוץ 10 לטורניר יורו 2008 באוסטריה ובשווייץ.
ניסים היה אז בן 29 ובכך היה לשדר הצעיר ביותר ששידר טורניר כדורגל גדול.
במקביל כתב באותה שנה טור קבוע ב"כלכליסט" בנושא הסתכלות על המונדיאל, ועל כדורגל בכלל, מזווית כלכלית.
הוא המשיך לשמש כשדר גם בטורנירים נוספים בערוץ 10 ובערוצי צ'רלטון: יורו 2012, יורו 2016, יורו 2020 (שהתקיים בשנת 2021 בשל מגפת הקורונה).
כמו כן שידר את משחקי מונדיאל 2018 במסגרת כאן - תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2024, נבחר לסגל שדרי ערוץ ספורט 1 של חברת צ'רלטון לשידורי יורו 2024 בגרמניה, וכן נמנה עם צוות ערוץ החדשות I24NEWS, לסיקור שידורי המשחקים האולימפיים בפריז.
באוקטובר 2024 הצטרף לערוץ I24NEWS ככתב מגזין ומגיש חדשות.
מדצמבר 2024 מגיש את "מהדורת הצהריים", רצועת אקטואליה וחדשות יומית של הערוץ, ומחודש יולי 2025 מגיש את "מהדורת חמש" של הערוץ.
ניסים מחליף לפרקים את אופירה אסייג בתוכנית הרדיו היומית שלה יחד עם אייל ברקוביץ', ששודרה תחילה ב-אקו 99FM, בהמשך עברה ל-103FM וכיום משודרת ברדיו תל אביב.
נוסף על עבודתו בתקשורת, מרצה ניסים משנת 2009 במכללת ספיר, בלימודי תואר ראשון בתקשורת עם התמחות בעיתונות ורדיו.
ניסים היה גם בסגל המרצים של תוכנית "מדיה וספורט" בקמפוס "שיאים", בית הספר להסמכות ספורט השוכן במרכז עלית לספורט שבאוניברסיטת תל אביב.
התוכנית עסקה בסיקור אירועי ספורט במדיה, הפקה, צילום, בימוי ועריכת תוכן ווידאו.
כמו כן, עוסק בהנחיה ובקריינות של סרטונים, קטעי קול ואירועים.
ניסים נולד וגדל בבאר שבע, וכיום מתגורר במושב גילת.
נשוי למיטל, ולהם 3 ילדים אורי דניאל ושוהם.
שרון ענב ברומיקר (נולדה ב-1964) היא פרופסור ומרצה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, ניהלה את היחידה לטיפול נמרץ כירורגי בבית החולים שערי צדק, והייתה יו"ר החברה הישראלית להחייאה.
ברומיקר בוגרת MD בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה (1991) לאחר שסיימה את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחתה בהרדמה ובטיפול-נמרץ כללי במרכז הרפואי הדסה.
בהמשך גם קיבלה תואר שני באפידמיולוגיה קלינית, מבית הספר לבריאות הציבור ולרפואה קהילתית ע"ש בראון, האוניברסיטה העברית בירושלים (2013).
בין השנים 1992 ו-2005 עבדה כרופאה בבית החולים הדסה עין כרם, ושימשה כמנהלת ומדריכה של בית-הספר להחייאה של "הדסה".
בשנת 2005 הצטרפה לבית החולים שערי צדק ומ -2010 עד 2023 ניהלה את היחידה לטיפול נמרץ כירורגי בבית החולים שערי צדק.
ב-2014 הייתה יו"ר הוועדה המדעית של הכנס הבינלאומי התלת-שנתי של איגוד המרדימים.
בעת מגפת הקורונה, טיפלה בחולי קורונה רבים.
בהמשך פרסמה פוסט בפייסבוק בו הביעה תמיכה בחיסונים ויצאה בפומבי נגד מתנגדי החיסונים בטענה שהללו מסכנים את עצמם ואחרים.
פרופ' ענב פרסמה למעלה משלוש מאות מחקרים ומאמרים.
ב-2017 הובילה מחקר שבדק את ההבדל בין גברים לנשים בטיפול בהחייאת לב-ריאה.
המחקר גילה כי לגברים יש סיכוי גדול פי 5 מלנשים לקבל טיפול מציל חיים, אינטנסיבי ומועיל יותר.
ב-2019 הובילה מחקר שבדק את היעילות והבטיחות של כלורוקין לטיפול ב-COVID-19. המחקר זיהה כי השימוש בתרופה אינו מוכח.
ב-2021 הובילה מחקר שבדק מתן תרופות ניסיוניות לחולי קורונה בבתי חולים בגל הראשון של הקורונה ואת השפעתן על הישרדות החולים.
בנוסף בחן המחקר את הקשר בין חומרת המחלה לבין מתן תרופות מרובות.
המחקר התפרסם בז'ורנל Advances in Therapy.
פרופ' ענב היא עורכת מאשרת של קוקרן למטה-אנליזה.
היא עורכת המשנה של העיתון Critical Care ונחשבת מומחית לשיטות מחקר.
1998 – מחלקת הרדמה וטיפול נמרץ הדסה עין כרם: מתמחה מצטיינת.
2002 – פרס אייזנברג למחקר
שרון כהן (נולד ב-1976) הוא שף ומסעדן, הבעלים של מסעדת שילה בתל אביב ועוד.
אביו של כהן היה בעל מכולת ואמו היא דור שמיני בירושלים.
כהן גדל בירושלים, ובנעוריו עבד בבתי קפה.
כהן החל את הקריירה כשוטף כלים ועבר את כל התפקידים בענף, כולל מלצרות וניהול פלור, בעבודה במסעדות ישראליות (בהן סאקורה וקאבלייר).
כמו כן, התמחה במסעדות מובילות בספרד וצרפת.
בעל תואר בניהול וכלכלה באוניברסיטה פתוחה.
בשנת 2005 פתח את מסעדת שילה ביחד עם אשתו עדי, כגסטרו-פאב, ברחוב בן יהודה בתל אביב.
המסעדה נקראת על שם הכלבה של אשתו.
תוך שנים ספורות הפכה שילה לאחת ממסעדות השף המובילות בישראל.
המסעדה התמחתה בהגשה של מנות דגים נאים, דגים ופירות ים.
בין לקוחות המסעדה נמנים העלית של קהילת העסקים, התרבות והפוליטיקה בישראל החוזרים אליה כלקוחות קבועים.
המטבח של שף כהן מציג אוכל ים תיכוני המשלב השפעות אסיאתיות וטכניקות צרפתיות קלאסיות.
עבודתו מאופיינת בשני ערכים מובילים: פנג שווי לחומרי גלם "ככל שלא תשנה את תצורת החומר ואת המבנה שלו, כך האנרגיה שלו תעבור לסועד בצורה מיטבית".
וכן - המנות נעשות א-לה מינוט - תהליך הבישול כולו נעשה ברגע הכנת המנה, לשמירה על טריות ומקסום הטעמים.
בתקופת מגפת הקורונה בישראל, בדומה למסעדות אחרות, שלחה המסעדה מנות בשליחויות עצמאיות.
בעקבות הצלחתו בשילה נכנס כשותף ושף אחראי בקפה אירופה (2013–2023) וכבעלים ושף בשיפודי אירופה (2016–2017), שאותה העביר לידיו של השף בפועל פליקס רוזנטל.
הקים את "דאדאדא" שאותה עזב אחרי חצי שנה.
ב-2016 פתח את המסעדה התאילנדית פלורנטין האוס (2016–2019), שאליה הכניס את הסו-שף של תאיזו, דור אבן ואליה הביא שפים מסין.
באוקטובר 2023 פתח את "NIKO", פופ אפ המבורגרים ושרימפס.
כהן הוא גם יועץ לרשתות (ארומה ישראל, קפה קפה).
ב-2024 שיחק בתפקיד אורח פרק 1,2 "הטבח" עונה שנייה – בתפקיד עצמו.
פעיל ודובר בולט של המחאה חברתית נגד הרפורמה המשפטית.
שָׁרוֹן לָוִינְי היא פעילת צדק סביבתי אמריקאית מלואיזיאנה, המתמקדת במאבק במפעלים פטרוכימיים באזור המכונה "סמטת הסרטן" .
היא זכתה במספר פרסים על פעילותה, כולל מדליית לאטארה לשנת 2022 - הכבוד הגבוה ביותר עבור קתולים אמריקאים, ופרס גולדמן לפעילות סביבתית לשנת 2021.
לויני נולדה וגדלה במחוז סנט ג'יימס, לואיזיאנה, הנמצא בלב אזור "סמטת הסרטן", אזור שבו יש ריכוז גבוה של מפעלים פטרוכימיים וכתוצאה מכך גם רמות גבוהות של זיהום אוויר ומחלות סרטן בקרב האוכלוסייה המקומית.
לויני העידה בפני הקונגרס האמריקאי והקימה ארגון המבוסס על אמונה דתית בשם "RISE St.
James", שמטרתו למנוע את התרחבות והחמרת זיהום האוויר הנובע ממפעלי הפטרוכימיה באזור.
בנוסף לפעילותה במסגרת RISE St.
James, לויני היא שותפה בקואליציה נגד סמטת המוות (Coalition Against Death Alley), ארגון אזורי למען צדק סביבתי.
כמו כן, היא תובעת בתיק "White Hat v.
Landry", תביעה משפטית בתחום הצדק הסביבתי המתמקדת בשינויים בחוקי הנפט והגז של לואיזיאנה.
אחד מתחומי הפעילות המרכזיים של לויני הוא הגנה על המורשת התרבותית של הקהילה האפרו-אמריקאית באזור.
בשנת 2019 היא הובילה את המאבק הקהילתי נגד הקמת מפעל של חברת Formosa Plastics, שהיה עלול לפגוע בקבר עבדים היסטורי באזור.
בדצמבר 2020, נעצר תהליך הקמת המפעל בצו בית משפט, לאחר שהוגשה תביעה סביבתית בטענה שהמפעל עלול לגרום לזיהום אוויר החורג מהתקנים הפדרליים.
לפני כן, הצליחה לויני לעצור פרויקטים דומים של חברות כימיה אחרות, כגון Wanhua Chemical Group ו-South Louisiana Methanol.
בשנת 2021, זכתה לויני בפרס גולדמן לפעילות סביבתית, ובשנת 2022 הוענקה לה מדליית לאטארה מאוניברסיטת נוטרדאם.
לויני פרשה מעבודתה כמורה לחינוך מיוחד.
אביה היה חקלאי קני סוכר באזור, ואמה עבדה כמנהלת משק בית.
משפחתה השתתפה בפעילויות למען זכויות האזרח במהלך התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח של ארצות הברית.
לויני היא קתולית ומשתייכת לקהילת הכנסייה הקתולית סנט ג'יימס במחוז סנט ג'יימס, לואיזיאנה.
שרון סטרימבן (נולדה ב-1997) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה, ותיאטרון ישראלית.
סטרימבן נולדה בצפת למשפחה ממוצא רוסי שעלתה לישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20. היא למדה במגמת תיאטרון בתיכון ושירתה בשירות לאומי עקב בעיות בריאות.
לאחר מכן, התנדבה במשך 3 חודשים באוגנדה מטעם הסוכנות היהודית ולמדה לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
למדה קורסי משחק בשיטת צ'בק למשחק בהנחיית שחר רוזן וכתיבה יוצרת ואימפרוביזציה בהנחיית יעל טל.
בשנת 2022 החלה לימודי משחק בסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2022 השתתפה בסרט "כל מה שאני יכולה" שביימה שירי נבו פרידנטל.
היא גילמה את דמותה של אפרת ("אפי"), קורבן אונס המחליטה לתבוע את מי שהטריד אותה מינית בילדותה.
במהלך הסרט מופיעה רעות בבית המשפט בעדות ארוכה לצד הסנגורית שלה שמגלמת אניה בוקשטיין.
באותה השנה גילמה את התפקיד הראשי בסרט הקצר "סימן רכות" שהוצג בפסטיבל TLVFest.
סטרימבן הופיעה בסדרת הטלוויזיה "שישה אפסים" ששודרה בכאן 11, בה שיחקה את בת הזוג של אלישע בנאי.
בשנת 2024 גילמה את התפקיד הראשי בסרט "הנכס" שכתבה וביימה דנה מודן.
סטרימבן משחקת בסרט את מיקה, נכדתה של רגינה, אותה מגלמת רבקה מיכאלי, שנוסעות יחדיו לפולין להשיב רכוש משפחתי שנגזל בתקופת מלחמת העולם השנייה ומתאהבת במדריך תיירים מקומי.
על תפקידה בסרט זה נבחרה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2024 על ידי פורם מבקרי הקולנוע.
מתום לימודי המשחק שרון חברה בלהקת צעירי הבימה החדשה (2024), ומשחקת במחזה "שנות העשרים" בבימוי נעה ווגנר.
כמו גם בהצגה "boy" מאת אנה זיגלר בבימוי רום רזניק "תיאטרון המשולש" בתפקיד ג'ני - אם חד הורית אשר מתאהבת בגבר שגדל כילדה.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה.
שרון לכטר היא רואת חשבון, סופרת ואשת עסקים אמריקאית.
היא שותפה לכתיבת הספר "אבא עשיר אבא עני", והמייסדת והמנכ"לית של Pay Your Family First, ארגון אמריקאי לחינוך פיננסי.
בינואר 2008 מונתה לכטר למועצה המייעצת של נשיא ארצות הברית לאוריינות פיננסית שם עבדה שנתיים.
לכטר סיימה לימודי חשבונאות באוניברסיטת המדינה של פלורידה בשנת 1979, לאחר מכן עבדה בחברת רואי חשבון קטנה.
את בעלה, מיכאל לכטר, הכירה בשנת 1980. לאחר מכן, פגשו בני הזוג לכטר את רוברט קיוסאקי וביחד הקימו את חברת "אבא עשיר".
בשנת 1997 לכטר השתתפה בכתיבת הספר אבא עשיר אבא עני, יחד עם 14 כותבים נוספים במשך למעלה מ-10 שנים.
שלם קודם כל למשפחה שלך (Pay Your Family First)
בשנת 2007 הקימה את Pay Your Family First, חברה לחינוך ואוריינות פיננסית.
ב-12 באוקטובר 2007, הגישה לכטר תביעה נגד אבא עשיר, אבא עני, ואחד המחברים רוברט קיוסאקי.
בוש את לכטר למועצת הנשיא לאוריינות פיננסית.
אשת השנה (2013) של הבנק הלאומי של אריזונה.
פרס האישה בעלת עוצמה חיובית למנהיגות פילנתרופית (2012).
היכל התהילה של תיכון אדג'ווטר 2016.
רביע מזומנים של אבא עשיר (1998)
המדריך להשקעות של אבא עשיר (2000)
הילד החכם של אבא עשיר של אבא עשיר (2001)
אבא עשיר פרש צעיר פרש עשיר (2001)
הנבואה של אבא עשיר (2002)
סיפורי ההצלחה של אבא עשיר (2003)
המדריך של אבא עשיר להתעשר מבלי לחתוך את כרטיסי האשראי שלך (2003)
אבא עשיר מי לקח את הכסף שלי (2004)
אבא עשיר לפני שאתה עוזב את עבודתך (2005)
יתרונות הנדל"ן של אבא עשיר (2006)
איך לקנות ולמכור עסק (2003)
ה-ABC's של לצאת מהחובות (2004)
ה-ABC של כתיבת תוכניות עסקיות מנצחות (2005)
ה-ABC של בניית צוות עסקי שמנצח (2006)
שרון מגווייר היא במאית ותסריטאית בריטית הידועה בעיקר בזכות בימוי הקומדיה הרומנטית "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001).
הסרט התבסס על ספר בעל אותו השם של חברתה הקרובה, הלן פילדינג, כאשר אחת הדמויות הראשיות – "שאזה", מבוססת ככל הנראה על מגווייר.
מגוויר נולדה בקובנטרי להורים אירים קתולים, היא למדה אנגלית ודרמה באוניברסיטת ווילס אבריסטווית'.
לאחר שעזבה את האוניברסיטה עבדה כקופירייטרית בהוצאה לאור לפני שעשתה תואר שני בעיתונאות באוניברסיטת סיטי, לונדון.
היא החלה קריירה בטלוויזיה, עבדה כחוקרת עבור "The Media Show" ולאחר מכן כמפיקה/במאית ב-"The Late Show".
לאחר מכן היא המשיכה לביים כמה סרטים תיעודיים עבור "Omnibus" ו-"Bookmark" של BBC, אך מאוחר יותר עזבה את התאגיד כדי לביים פרסומות.
ב-2001 היא ביימה את סרט הביכורים שלה "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" מתסריט של הלן פילדינג, אנדרו דייוויס וריצ'רד קרטיס.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחים על ידי המבקרים.
בסרט מככבת רנה זלווגר בתור ברידג'ט ג'ונס יחד עם קולין פירת' ויו גרנט.
את דמותה בסרט שרון "שאזה" משחקת סאלי פיליפס.
ב-2016 היא ביימה את הסרט "ברידג'ט ג'ונס בייבי" מתסריט מאת הלן פילדינג, דן מאזר ואמה תומפסון, המבוסס על סיפור מאת פילדינג.
זה היה סרט ההמשך ל"ברידג'יט ג'ונס: עובדות החיים" מ-2004 והפרק השלישי בסדרת הסרטים של ברידג'ט ג'ונס.
בסרט מככבים רנה זלווגר בתור ברידג'ט ג'ונס, קולין פירת' ופטריק דמפסי.
ב-2020 ביימה את סרט חג המולד "הסנדקית הקסומה" בכיכובן של ג'יליאן בל ואיילה פישר.
יש לה שלושה ילדים עם בן זוגה, הבמאי אנאנד טאקר.
שנה פרויקט תפקיד הערות 2001 יומנה של ברידג'ט ג'ונס במאית 2008 פיגוע התאבדות תסריטאית ובמאית 2016 ברידג'ט ג'ונס בייבי במאית 2020 הסנדקית הקסומה בחירה מצוינת TBA לונגבורן
שנה פרויקט תפקיד הערות 2013 קרא לי משוגעת במאית סרט טלוויזיה של Lifetime
שרון נזריאן היא פעילה חברתית, אקדמאית ופילנתרופית אמריקאית.
כיום היא משמשת כסגנית נשיא בכירה לעניינים בין-לאומיים בליגה נגד השמצה (ADL).
שרון נזריאן נולדה בטהראן, איראן.
אביה, יונס נזריאן, היה איש עסקים, פילנתרופ ומשקיע מוקדם בחברת טכנולוגיית הלוויינים קוואלקום.
אמה, סוראיה נזריאן, היא פסלת.
יש לה שני אחים, סם נזריאן ודוד נזריאן, ואחות, שולמית נזריאן.
במהלך המהפכה האיראנית של 1979, היא היגרה לארצות הברית והתיישבה בבוורלי הילס, קליפורניה, יחד עם הוריה ואחיה.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC), שם קיבלה תואר ראשון בעיתונאות ויחסים בין-לאומיים.
לאחר מכן השלימה תואר שני ודוקטורט במדעי המדינה מאותה אוניברסיטה.
בשנת 2017 הצטרפה נזריאן לצוות ההנהלה של הליגה נגד השמצה (ADL) כסגנית נשיא בכירה לעניינים בין-לאומיים, ולקחה על עצמה את האחריות להילחם באנטישמיות ושנאת גזע ברחבי העולם, כולל פיקוח על משרד ה-ADL בישראל.
בספטמבר 2019 העידה נזריאן בפני ועדה משותפת של בית הנבחרים של ארצות הברית בנושא הבין-לאומיות של תנועת העליונות הלבנה העולמית.
ביוני 2019 ייצגה נזריאן את ה-ADL במקסיקו סיטי, מקסיקו, שם חתמו ADL ומשרד החוץ המקסיקני על הסכם לשיתוף פעולה להגנה על אנשים ממורשת מקסיקנית החיים בארצות הברית, שהם קורבנות של אפליה, קנאות, בריונות ופשעי שנאה.
בינואר 2020 העידה נזריאן בפני הוועדה האמריקאית לחופש דת בין-לאומי בנוגע למאמצים העולמיים למיגור אנטישמיות.
לפני עבודתה ב-ADL, נזריאן פעלה בשלושה תחומים: אקדמיה, פילנתרופיה ומדיניות חוץ.
היא נשיאת קרן המשפחה יונס וסוראיה נזריאן, עם משרד אזורי בישראל בשם קרן אמא.
היא גם מייסדת מרכז יונס וסוראיה נזריאן ללימודי ישראל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ויושבת ראש הוועדה המייעצת שלו.
שרון לימדה כפרופסור עוזר במחלקה למדעי המדינה ב-UCLA, היא חברה במועצה ליחסים חוץ ויושבת במגוון מועצות מדיניות חוץ.
היא בעלת מניות מרכזית בחברות נזריאן אנטרפרייזס וקבוצת SBE אנטרטיינמנט.
ב-2021 נשקלה מועמדותה לתפקיד שגרירה במשרד לניטור ולמלחמה באנטישמיות בממשל ביידן.
נזריאן משמשת כנשיאת קרן המשפחה יונס וסוראיה נזריאן, המוקדשת לקידום החינוך כזרז החשוב ביותר לשינוי חברתי.
הקרן תומכת במטרות חינוכיות במגוון רחב של מוסדות: אקדמיים, מדיניות ציבורית ותוכניות חברתיות ואמנותיות מבוססות קהילה.
נזריאן גם חברה במועצת המושלים של אוניברסיטת חיפה.
ב-6 במאי 2013 זכתה נזריאן בפרס דבורה מהליגה נגד השמצה בטקס שנערך במלון SLS בבוורלי הילס.
ב-2015 זכתה בפרס ההומניטרי של פסטיבל הסרטים הישראלי בברלי הילס על תרומתה להפקה של הסרט הישראלי המועמד לאוסקר "באבא ג'ון".
ובנוסף, קרן המשפחה שלה תרמה חלק מהתקציב.
ב-2021 הקרן של משפחתה תרמה מיליון דולר להקמת מעון יום של ויצו.
נזריאן הייתה נשואה לשאריאר ברדראן, רופא חניכיים, מ-1990 ועד תחילת שנות ה-2010. כיום היא מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה, פרננדו פלינט, ושלושת ילדיהם.
שרון יצחקי (נולדה ב-21 ביולי 1973) היא אשת עסקים, סופרת ומרצה ישראלית.
יצחקי התפרסמה בעקבות סיפור הישרדותה בכלא נשים בבוליביה, לאחר שנעצרה שם בחשד להברחת סמים.
סיפורה תועד בספרה "10 קילו קוקאין", שהפך לרב מכר, ועובד לסרט הקולנוע "10 קילו קוקאין" ולמיני-סדרה בבימויו של דורון ערן.
שרון יצחקי נולדה בירושלים וגדלה בה.
בנעוריה, בסביבות גיל 13, עזבה את בית הספר ועברה לתל אביב, שם התחברה לסצנת הפאנק וחוותה תקופה "מטורפת" של שיטוטים וחוסר מסגרת.
מספר שנים לאחר מכן, בגיל 22, עברה לאמסטרדם.
באמסטרדם הכירה יצחקי בחור ישראלי בשם רוני, עמו פיתחה קשר רומנטי.
רוני שכנע אותה לנסוע איתו לטיול בדרום אמריקה, והם הגיעו לבוליביה.
לאחר כשבועיים, רוני נעלם באופן פתאומי.
כשחזר אליה, הוא ביקש ממנה שתארז את חפציהם ותצטרף אליו לאמסטרדם.
יצחקי ארזה את התיקים, ובעת עלייתה לטיסה, נעצרה בשדה התעופה כשבתיק שהיה ברשותה נמצאו עשרה קילוגרם של קוקאין.
יצחקי טענה שלא ידעה על קיומם של הסמים בתיק.
לאחר מעצרה, שהתה יצחקי במשך 30 יום במחלק הסמים הבוליביאני, שם עברה חקירות ועינויים פיזיים ונפשיים, כולל מכות עם מגבות קפואות, מניעת אוכל ושינה.
היא צולמה לטלוויזיה המקומית, ולכן נאסר על החוקרים להכות אותה בפניה.
לאחר חודש, הועברה יצחקי לכלא הנשים "מירה פלורס" (Mira Flores).
כלא זה תואר כאכזרי, עם אירועי שוחד ואלימות מצד סוהרות ואסירות.
יצחקי שהתה בכלא ארבע שנים, בו למדה ספרדית כאמצעי הישרדות.
היא פיתחה קשרים משמעותיים בתוך הכלא:
קשר רומנטי עם טרנסג'נדרית ואימוץ ילדה
יצחקי יצרה קשר זוגי וחברות עמוקה עם אסירה טרנסג'נדרית מדרום אפריקה בשם טרי.
יחד, אימצו תינוקת יתומה בשם לינה, שאמה נרקומנית מתה בכלא.
בכלא "מירה פלורס" לא הפרידו ילדים מאימהותיהם.
השופט חורחה: יצחקי פיתחה קשר אינטימי עם אחד משופטיה, חורחה, שהיה עורך דין צעיר.
קשר זה סייע להקל בעונשה מחשש לסחר לסמים לבעלות בסמים, וקיצר את גזר דינה לחמש שנות מאסר במקום 20 שנה.
ראש קרטל הסמים אמדאו דה סוטו: מעצרה של יצחקי סוקר בהרחבה בתקשורת הבוליביאנית, מה שהביא את אמדאו דה סוטו, ראש קרטל סמים מקומי ואיש חזק בלה פאס, להורות למנהלת הכלא להביא אותה לתאו.
תא זה בכלא סן פדרו היה למעשה סוויטה מפוארת.
יצחקי פיתחה קשר עמו, ובעזרתו הפכה ל"בעלת הבית של הכלא", ושלטה על הסוהרות והאסירות.
במהלך שהותה בכלא, כשערעור על גזר דינה התקבל והמשך ההליך המשפטי היה צפוי להימשך שנים נוספות, יצחקי הידרדרה לשימוש בקוקאין.
לאחר שלושה חודשים של התמכרות, ובגלל הילדה לינה, היא החליטה להיגמל.
היא ביקשה ממפקדת הכלא להכניס אותה לבידוד בצינוק, שם עברה גמילה עצמית קשה במשך עשרה ימים.
לאחר הגמילה, יצחקי שוחררה מהכלא בעקבות "חוק הרחמים", חוק שהוכרז על ידי האפיפיור לקראת שנת המילניום במדינות הקתוליות, ואשר איפשר לאסירים ששהו למעלה משנתיים ללא פסק דין להשתחרר בערבות.
דה סוטו סידר לה עבודה ודירה בעיר.
כאשר הגיעו חדשות כי ערעור נוסף נגדה התקבל, ושעליה לחזור לכלא, יצחקי הבינה שעליה לברוח מבוליביה.
דה סוטו סיפק לה ולבת זוגה, טרי, דרכונים מזויפים.
הן ברחו מבוליביה לברזיל, ולאחר מספר חודשים טסו לדרום אפריקה.
בשנת 2002, טרי עלתה עם יצחקי לישראל, אך דרכיהן נפרדו לאחר כשנה.
יצחקי השאירה מאחוריה בבוליביה את הילדה לינה, שהיא לא יכלה לקחת עמה.
מאז חזרתה לישראל, יצחקי לא יצאה מהארץ עד לצילומי הסרט המבוסס על סיפורה.
היא מציינת כי הסיפור הטראומטי שחוותה שינה אותה וגרם לה להתמודד עם 'צלילים מסוימים' שמקפיצים אותה, וכי היא עברה שנים רבות של טיפול.
יצחקי לא נגעה בסמים מאז שחזרה לישראל.
היא בחרה שלא להינשא ולא ללדת ילדים.
יצחקי החלה לכתוב יומנים ומחברות כבר בעת שהותה בכלא בבוליביה.
ספרה, "10 קילו קוקאין", יצא לאור בעברית בשנת 2006 והפך לרב מכר.
הוא תורגם לאנגלית ויצא גם באמזון.
היא לומדת כתיבה ותסריט ועובדת על רומן נוסף.
יצחקי מעצבת בגדי ים סרוגים בעבודת יד בסטודיו שבבעלותה.
היא למדה את אמנות הסריגה בכלא מ"צ'ולאס" (כינוי לנשים ילידיות, לרוב ממוצא איימרה או קצ'ואה).
הסריגה והאמנות שימשו אותה כאמצעי להרגעה והחזיקו אותה בתקופה שלאחר חזרתה לישראל.
יצחקי מעבירה הרצאות בנושא הישרדות, התמודדות עם ייאוש, התמכרות, התגברות על קשיים והפיכת חוויה שלילית להשראה.
סיפורה של שרון יצחקי עובד לסרט קולנוע בשם "10 קילו קוקאין", בבימויו של דורון ערן, שגם הפיק את הסרט.
ערן רכש את הזכויות על הסיפור למעלה מעשור לפני הפקת הסרט.
הסרט הופק בתקציב של 3 מיליון דולר, במימון ישראלי ואמריקני.
גואטמלה נבחרה בין היתר כי לבוליביה אין יחסים דיפלומטיים עם ישראל, וכן בשל היותה מדינה פרו-פלסטינית.
הצילומים היו מלווים באתגרים רבים, כולל אלימות, סחיטת דמי חסות מראש משפחת פשע, רעידת אדמה והתפרצות הר געש.
צוות ההפקה הישראלי היה מלווה במאבטחים חמושים לאורך כל הצילומים.
את דמותה של שרון יצחקי מגלמת השחקנית דניאלה קרטס, שנבחרה מתוך מאות שחקניות.
קרטס למדה ספרדית לצורך התפקיד.
יצחקי וקרטס נפגשו במהלך הצילומים, ויצחקי התרשמה מאוד מדניאלה.
לצידה מככבים שחקנים ישראלים כמו ליעוז לוי, מאיה עשת ולונה מנסור, ושחקנים דרום-אמריקאים כמו חואן פבלו.
שרון אליזבת לורנס היא שחקנית אמריקאית.
בין השנים 1993 ל-1999 כיכבה בתפקיד סילביה קוסטאס בסדרת הדרמה "NYPD Blue".
התפקיד זיכה אותה בשלוש מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה, פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, ופרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר – סדרת טלוויזיה דרמה.
היא קיבלה שלוש מועמדויות נוספות לפרס אמי על הופעותיה המאוחרות יותר בטלוויזיה.
בשנת 2007. ללורנס היו הופעות חוזרות בולטות בסרטים "עקרות בית נואשות ", "גדולה מהחיים", "ריזולי ואיילס", "The Ranch", "חסרי בושה" ו-"Queen Sugar".
בשנת 2021 היא כיכבה בסדרת הנאו-מערבונים של רשת פרמאונט פלוס, "Joe Pickett".
לורנס נולדה בשארלוט, צפון קרוליינה.
היא עברה משארלוט לראלי בשנה האחרונה שלה בתיכון וסיימה את לימודיה בתיכון נידהאם ברוטון.
היא למדה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וסיימה תואר ראשון בעיתונאות בשנת 1983.
לורנס החלה את קריירת המשחק שלה בברודוויי בהפקה המחודשת של המחזמר "קברט" בשנת 1987. בשנת 1990 היא שיחקה ב"כנר על הגג".
היא הופיעה במספר סרטי טלוויזיה וסדרות בשנות ה-90, כמו "חופשי על הבר" ו"מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
בשנת 1993 היא לוהקה לתפקיד עוזרת התובעת המחוזי סילביה קוסטאס בסדרת הדרמה המשטרתית "NYPD Blue" שיצר סטיבן בוצ'קו.
הופעתה, שזכתה לשבחים רבים, זיכתה את השחקנית בשלוש מועמדויות לפרס אמי לשחקנית המשנה המצטיינת בסדרת דרמה בין השנים 1993 ל-1996, ובפרס גילדת שחקני המסך להופעה מצטיינת של שחקנית בסדרת דרמה בשנת 1996. בשנת 1996 היא עזבה את הסדרה לטובת סדרת הקומדיה "Fired Up", ב-NBC הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
מאוחר יותר היא חזרה ל"NYPD Blue" כשחקנית קבועה, ועזבה את הסדרה בשנת 1999, לאחר שדמותה נרצחה.
לורנס כיכבה לצד בטי וייט ואלפרד מולינה בסיטקום קצר הימים בין השנים 1999 ל-2001. היא גילמה את ולמה קלי במחזמר "שיקגו" בברודוויי בשנת 2000. בקולנוע, היא כיכבה בסרטים "" (2000), "" (2004) ו"" (2006).
לורנס כיכבה כאורחת בדרמות טלוויזיה וסיטקומים רבים בשנות ה-2000. היא גילמה את מייזי גיבונס, עקרת בית/עובדת מין, בעונה הראשונה של "עקרות בית נואשות".
היא הופיעה גם בסדרות "חוק וסדר:מדור מיוחד", "בוסטון ליגל", "מונק", " תרגיע", "המנטליסט" ו"".
בשנת 2009, לורנס הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת מצטיינת בסדרת דרמה על גילום תפקידה כאמה של איזי סטיבנס ב"האנטומיה של גריי".
באוקטובר 2010, היא החלה לשחק בתפקיד חוזר בסדרה "מגרש ביתי" בתור סילביה בייקר, אמו של ג'וליאן בייקר.
היא גילמה את האמא של אחת הדמויות בדרמה הקומית "גדולה מהחיים" בין השנים 2009 ל-2013. כמו כן, היא גילמה את אמה הביולוגית של ד"ר מאורה איילס (סשה אלכסנדר) בסדרת הטלוויזיה "ריזולי ואיילס", אם כי במציאות היא מבוגרת מאלכסנדר רק ב-12 שנה.
בשנת 2017, היא גילמה תפקיד חוזר כאמה של דון-ליין גרדנר בסדרת הדרמה "Queen Sugar" של רשת אופרה ווינפרי, וכיכבה לצד סם אליוט בעונה השנייה של הקומדיה "" של נטפליקס.
בין השנים 2016 ל-2019 היא גילמה תפקיד חוזר כאשת הנדל"ן מרגו מירז'בסקי בסדרת הדרמה הקומית "חסרי בושה" של שואוטיים.
החל משנת 2018 לורנס גילמה תפקיד חוזר בתור לורה ואן קירק באופרת הסבון "שושלת" של רשת CW.
בשנת 2021, לורנס גילמה תפקידים בסדרות "" ו"Rebel".
מאוחר יותר היא כיכבה בסדרת הנאו-מערבונים של פרמאונט + "".
ב-2024 שיחקה במזה אוף ברודוויי "Pen Pals" ב-2025 החלה לשחק במחזה "The Shot" מאת רובין גרבר על חייה של קתרין גרהאם.
בשנת 2002, לורנס נישאה לטום אפוסטל.
חתונתם נערכה בכנסייה היוונית-אורתודוקסית סנט סופיה, אותה כנסייה בלוס אנג'לס שבה דמותה, סילביה קוסטאס, בסדרה "NYPD Blue" נישאה לבלש אנדי סיפוביץ'.
לורנס שיחקה בסבב הפוקר העולמי בהוליווד והופיעה באירועי התרמה למען אגודת האלצהיימר בלוס אנג'לס בשם "Night at Sardi's" ובמופע "What A Pair" עבור מרכז הסרטן השד ג'ון וויין.
Commonwealth of Pennsylvania"2018–2021שושלתלורה ון קירק7 פרקים2019–2020מחשבות פליליותרוברטה לינץ'3 פרקים2019On Becoming a God in Central Floridaלויס גרבו5 פרקים2020Home Before Darkקרול קולינס4 פרקיםגלוריה ווקר2 פרקיםThe Gaze: No Homoמירנדה קריירסדרת רשת, 6 פרקים2021סוזן3 פרקיםRebelאנג'לה פויר6 פרקים2021–2023מיסי20 פרקים2024ווקרג'ואנה2 פרקים
שרונה אהרון-ברוזה (7 בדצמבר 1927 - 12 ביוני 2005) הייתה זמרת ישראלית.
לדברי בנה, היא הייתה הזמרת הישראלית הראשונה שליוותה את עצמה בגיטרה.
נולדה בתל אביב לוולסלי (פנחס) אהרון פעיל ציוני יליד בריטניה ורוזה.
בצעירותה, בשנות החמישים, שירתה אהרון כקריינית בגלי צה"ל.
מאוחר יותר עברה ללמוד בארצות הברית ונחלה הצלחה כשהופיעה שם ביחד עם סטודנטים אחרים במופעי זמר עברי.
לאחר מכן חזרה לארץ וביצעה שירים כמו "הורה נעורים", "הסלע האדום" ו"קול אורלוגין".
בתחילת שנות ה-60 הקליטה אהרון בישראל תקליט ובו שירים עבריים חדשים, שרובם הולחנו על ידי אפי נצר, שהיה אז מלחין חיפאי צעיר בתחילת הדרך.
המילים לרוב השירים נכתבו על ידי התמלילנים החיפאים אברהם בן זאב וא.
מאלבום זה, שעובד על ידי יוסף הדר, הצליחו במיוחד השירים "הורה נעורים", שהפך לריקוד עם פופולרי, "שולה", "בת הכרמל" ו"אלף עיניים ללילה".
שירים אלה נכללו גם באלבומה הבינלאומי של אהרון "Sharona Aron Sings Songs from Israel", לצד שירים ידועים מסוף שנות ה – 50 כמו "הסלע האדום", "קול אורלוגין", "זמר נודד" ו"בדרך התבור".
בנה הוא הזמר דויד ברוזה.
שָׁרוֹנָה הוא מושב חקלאי במזרח הגליל התחתון, סמוך לבקעת יבנאל, על כביש 767 מכפר תבור לכנרת, בתחום המועצה האזורית הגליל התחתון.
המושב קרוי על שם העיירה התלמודית "שרונה", הנזכרת כבר באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה), ואשר שמה השתמר ב"ח'רבת סרונה" הסמוכה, בה נתגלו שרידי בית כנסת קדום ותבליטי מנורת שבעת הקנים.
הסבר אחר למקור השם שרונה נעוץ בשפה קדומה ( חורית ), ופירושו יער עבות, על שם יער שהיה בסביבה.
השורש שר"נ (ולעיתים שר) הוא עץ וגם יער.
כנראה שהשם שרונה נוצר בהשפעת יער אלוני התבור שהיה בתקופות קדומות באזור, מהגולן ועד הגליל התתתון, לכיוון הכרמל והשרון.
ההתיישבות הראשונה במקום הוקמה בשנת 1913 כחווה חקלאית של חברת "אחוזת שיקגו", שנקראה "חוות רמה".
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה נפסקה הזרמת הכספים מארצות הברית והיישוב ננטש זמנית.
לאחר המלחמה התיישבה בשרונה קבוצת רועי צאן מארגון "הרועה" אולם כעבור כשנתיים עזבו את המקום והצטרפו לגדוד העבודה.
ב-1920 שבו כמה ממשפחות "אחוזה שיקגו" למקום אך האחרונות שבהן עזבו ב-1928.
בשנת 1936 קיבל ארגון גורדון של עולים מפולין, 5200 דונם מאדמות לוביה בסביבת שרונה, שנרכשו בידי פיק"א לעיבוד.
בקציר של קיץ 1937 הקימו אנשי הארגון מחנה במקום.
בתחילה כונה המקום גם "לוביה" על שם הכפר הסמוך.
בנובמבר 1938 הקימו אנשי ארגון גורדון נקודת התיישבות במקום כיישוב חומה ומגדל.