tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבוד השירה העליונה: נאום לכבוד המשורר הדגול רבי מרדכי גוטפריד לרגל שישים שנות יצירותיו (תל אביב: דפוס לוריא, תשכ"ב 1962)
הרב אהרן שאול זליג הכהן גוריון-מאירוב (ה'תקע"ג, 1813 - ה'תרל"ט, 1879) היה רב וראש ישיבה מגדולי רבני יהדות ליטא בדורו.
מחבר ספר השו"ת "תשובות לשואל".
כיהן עשרות שנים כראש הישיבה הגדולה במינסק, ואחר כך כרבן של כמה ערים בליטא, הידועה שבהן דננבורג (דווינסק).
נולד בשנת תקע"ג בעיר קרליץ, ליאכנה ולרב העיר ר' מאיר שלום הכהן גוריון.
בהיותו בן ארבע החל ללמוד גמרא, ובהיותו בן 18 התמנה לראש ישיבה במינסק, במקום חותנו רבי אברהם דווארצער.
במשרה זו כיהן במשך עשרים שנה, ובהיותו בן ארבעים, בשנת ה'תרי"ג, נקרא לכהן כרב העיר בראנסק.
בשנת ה'תרכ"א הוזמן לכהן כרבה של פרוזשאני פרוזינא, ועם פטירתו של הרב יהודה לייב זלקינד ("ר' לייב בטלן") רבה של דווינסק בשנת ה'תרכ"ח, עבר מאירוב לדווינסק שכונתה אז דננבורג או דינאבורג והתמנה לראב"ד.
מאירוב נפטר בשבט בשנת ה'תרל"ט, ולאחר פטירתו נדפס בוילנא לזכרו הספר מגן שאול מאת הרב אברהם צדוק בוגין, וכן ספרו שלו "תשובות לשואל".
בהקדמה נכתב אודותיו, כי היה: "כמעיין המתגבר, וכנחל נובע בחידושי תורה, וסברא ישרה כאחד מגאוני הראשונים." כמו כן נכתב כי מה שהודפס בספר "תשובות לשואל" הוא רק שארית מחידושים רבים שהיו לו.
כעבור כעשרים וחמש שנה, נדפס בירושלים בהוצאת מוסד הרב קוק ספרו "מגן שאול - חידושים וביאורים בש"ס", מתוך כתבים שנשארו ממנו בידי נכדו ד"ר יהודה כהן מאירוב.
רבי אהרן ראטה (קרי: רוֹט; נודע בכינוי רבי אַהרַלֶ'ה; תרנ"ה, 1894 – ו' בניסן תש"ז, מרץ 1947) היה אדמו"ר חסידי, מייסד חבורת שומר אמונים, שממנה צמחו חסידויות "שומרי אמונים", "תולדות אהרן" (הנקראת על שמו), "תולדות אברהם יצחק" ועוד.
מכונה בחצרות אלו, 'אדמו"ר הזקן'.
אביו, שמואל יעקב, היה קצב בעיר אוז'הורוד (אונגוואר) בהונגריה.
בצעירותו למד בישיבות במונקטש, וואיא ווייצן, ושהה בחצרות אדמו"רים, בהם הרב צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב, הרב יהוסף ראטנבערג מקאסאני, הרב יהושע העשיל פריד מקאפיש והרב ישכר דב רוקח מבעלז.
תקופה קצרה שהה גם אצל הרב ישראל הגר מויז'ניץ.
בשנת תרפ"א (1921) הקים חבורה בשם "יראי ה'" בעיר סאטמאר שברומניה, במטרה לעסוק בעבודת ה', תלמוד תורה ותפילה בהתלהבות ובקול רם.
נהג לדבר בהתלהבות אודות ביאת המשיח.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה הרב ראטה לארץ ישראל, וייסד בשכונת מאה שערים את בית המדרש "אוהל אלימלך" על שם רבו, רבי צבי אלימלך מבלוז'וב.
בזמן שהותו בארץ סבל ממחלות וייסורים, ובעצת רופאיו חזר לאחר ארבע שנים לעיר סאטמאר לצורכי ריפוי, בהותירו אחריו גרעין של חסידים בארץ ישראל.
הדגיש אמירת אמן בקול רם, ובעקבות זאת שינה בשנת תרצ"ג (1933) את שם חבורת חסידיו ל"חבורת שומר אמונים", על פי מאמר חז"ל: .
בנושא זה הוא עוסק בספרו שומר אמונים.
בשנת תרצ"ו (1936) עברה חבורתו אל העיר ברגסז.
בשנת 1940, עלה בשנית לארץ ישראל עם בני משפחתו והקים בירושלים את בית המדרש "שומרי אמונים".
בפי חסידי תולדות אהרן ותולדות אברהם יצחק הוא מכונה "האדמו"ר הזקן" (ביידיש: "דער אלטער רבי"), כדי להבחין בינו לבין האדמו"ר שלאחריו, חתנו הרב אברהם יצחק קאהן.
הרב ראטה היה רוב ימיו חולני, בפרט במערכת העיכול.
נפטר בגיל 52, בו' בניסן תש"ז (1947), בעיצומה של טחינת קמח ידנית ברחיים לצורך אפיית מצות.
לאחר מותו נתמנה למלאות את מקומו חתנו הרב אברהם יצחק קאהן, האדמו"ר מ"תולדות אהרן".
אנשי החסידות ממשיכים את מורשתו ומכונים רֶבּ אַהרַ'לַך, על שמו.
בהמשך מינתה קבוצה של חסידים את בנו של הרב ראטה, הרב אברהם חיים ראטה למנהיגם.
כיום נקראת קבוצה זו חסידות שומרי אמונים.
בשנות התשעים התפלגה מתולדות אהרן חסידות "תולדות אברהם יצחק".
הגותו מדגישה את האמונה באל.
לדבריו, כל הקשיים בעולם הם מבחן של האמונה, ושכר העומדים בו רב.
אין להאשים את בורא העולם בצרות היומיומיות, אלא לקבל אותן באהבה.
מטרת הייסורים והצרות לנקות את האדם מחטאיו.
את השואה ראה כעונש על פגם באמונה ועל פגם היסוד (הוצאת זרע לבטלה, נישואי תערובת וזנות).
שפתו פשוטה ועממית והוא מרבה לפתוח פסקאות במילים "בניי" ו"אהוביי".
גרשם שלום הביא את החצר החסידית של רבי אהרן ראטה, או רוט, כתופעה יחידה בתולדות החסידות בדור שלפני השואה של התחדשות חסידית בארץ ישראל, שלא כהמשך לשושלת אלא כצדיק בזכות עצמו.
עוד הוא כותב שהספר "שומר אמונים" הוא "מהתעודות המופלאות ביותר ליהודי בן זמננו, גם אם הוא רחוק ככל האפשר מעצם המסגרת המסורתית שבתוכה אפשרית הייתה תופעה כזאת".
שומר אמונים ב' חלקים - על אמונה וביטחון, תפילה, השגחה פרטית, גאולה, התחזקות, שכר ועונש, עניית אמן ועוד.
שולחן הטהור - על ענייני אכילה, צדקה, מצוות שונות וחסידות.
נועם הלבבות - ספר הכתוב בצורה של שיר וחריזה, על נושאים שונים: מצוות, מידות והנהגות.
טהרת הקודש ג' חלקים - על התשובה בכללותה וכן עניין הקדושה, ובפרט הוצאת זרע לבטלה.
מבקש אמונה - "קיצור מספר שומר אמונים על התחזקות באמונה וגאולה להחיות לבבות חלושות ונרדמות בעזהי"ת"
מצותיך שעשועי - על המצוות שניתן לקיים במהלך סדר יומו של היהודי וכן לפי נושאים.
נדפס לראשונה מכתב יד על ידי נכדו האדמו"ר משומרי אמונים אשדוד תשפ"א-2020
ספר האגרות כולל 60 איגרות נבחרות שכתב לתלמידיו הכוללות חיזוק, דברי תורה והדרכה.
תקנות והדרכות חיבור לאנשי חברת "שומרי אמונים" ובו הדרכה פרטנית וגם כוללת כיצד לנהוג בקיום המצוות, הנהגת הבית ובית המדרש.
עבודת הבורא חיבור על ל"ב מצוות אותם ניתן לקיים בכל עת במחשבה וכן תפילה הכוללת את אותן מצוות במקורותיהן.
מנחם ציון קונטרס ובו דרשות על פרשיות השובבי"ם וסיפורי צדיקים שנכתבו על ידי בעל "שומר אמונים".
אהבת הבורא קונטרס שירי דביקות ושמחה בעברית ויידיש שחיבר בעל "שומר אמונים".
קונטרס תפלת השב, קונטרס התבונות, קצור קונטרס התבונות, שער התפלות.
הרב ד"ר אהרן (ארמנד) קָמינקָא (לעיתים קאמינקא; בלועזית: Armand Kaminka; 5 במאי 1866, ברדיצ'ב – 12 במרץ 1950, תל אביב) היה רב, מלומד, משורר ומתרגם עברי.
נולד בברדיצ'ב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), לזאב וולף ושרה ביילה.
בילדותו למד אצל מלמדים פרטיים ששכר אביו.
בגיל 14 נכנס ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין (1880) שהיה בראשות הרב עזריאל הילדסהיימר.
לאחר מכן הוא למד פילוסופיה, שפות המזרח וכלכלה פוליטית בהמבורג, בריגה ובאוניברסיטת ברלין, כן למד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בסורבון ובאקול דה סיינס פוליטיק בפריז.
קמינקא קיבל תואר דוקטור ונסמך לרבנות.
משנת 1893 כיהן כרב בקהילה בפרנקפורט על האודר לתקופה של חצי שנה.
בין השנים 1893–1897 כיהן כרב ומטיף ה-Tempelgemeinde בפראג.
לאחר מכן, מ-22 בספטמבר 1897 ועד 1900 כיהן כרבהּ הראשי של העיר אוסייק (Osijek; אז אֶסֶג; בסלאבוניה) והמחוז.
בשנת 1900 עבר לווינה, שם עבד כמורה בתיכון ומרצה לפילוסופיה יהודית בבית המדרש של אייזיק הירש וייס בעיר, וכיהן כמזכיר ראשי של "האליאנס היהודי של וינה" (Israelitische Allianz zu WIen, מיסודו של יוסף ריטר פון ורטהיימר).
בשנת 1903 נשלח מטעם האליאנס לקישינב עם ביאליק ואחרים לחקור את הפרעות שהתחוללו בעיר זמן קצר קודם לכן.
היה בין מייסדי אגודת חובבי ציון בברלין ובשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל.
בשנת 1912 ביקר בארץ ישראל, ופרסם את רשמיו מן הביקור בעיתונות הציונית בשפה העברית והגרמנית.
לאחר השתלטות הנאצים על אוסטריה באנשלוס בשנת 1938 נעצר על ידם לתקופה קצרה, ועם שחרורו עלה לארץ ישראל וקבע את מקום מגוריו בתל אביב.
נפטר ב-12 במרץ 1950 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ילדיהם: אפרים פליקס קמינקא (מחבר הביאור למסכת אבל רבתי בהוצאת העובד הדתי), גדעון קמינקא (אדריכל וחבר מועצת העיר חיפה) וד"ר אירנה פישר (Irene Fischer; מבכירות מדע הגאודזיה בשנות השישים והשבעים).
עם צאצאיו נמנים בין השאר נכדיו ד"ר נחום קמינקא (יזם היי-טק ומקים המרכז לחשיבה פורצת דרך בישראל) ופרופ' מיכאל פישר (אנתרופולוג, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס) וניניו ד"ר אייל קמינקא (סופר ומנכ"ל) ופרופ' גל קמינקא (פרופסור למדעי המחשב ורובוטיקה באוניברסיטת בר-אילן).
קמינקא היה בין המתרגמים הראשונים של יצירות הספרות הקלאסית לעברית.
בין השאר תרגם את סנקה, סופוקלס, אייסכילוס, אוריפידס, אריסטו, מרקוס אורליוס וסאפפו.
בנוסף לעבודתו כמתרגם פרסם מספר ספרי שירה ופרשנות דתית.
הוציא תרגום עברי מוער של הספר החיצוני "חזון עזרא" תחת השם "ספר חזונות אַסִּר שאלתיאל: בן יכניה מלך יהודה", מתוך הגרסאות הלטינית, הסורית והארמנית.
ב-1944 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום מכתבי מוסר של סנקה.
ב-1950 זכה בפרס בשנית, על תרגום "על הנפש" של אריסטו.
בנוסף לתרגומיו, חיבר קמינקא שירים ומחזה, ופרסם מאמרים רבים על המקרא, על ספרות חז"ל, על ספרות ההלכה ועל מחשבת ישראל.
כן שלח ידו בפירוש המקרא, ובפירושיו גישר בין פרשנות מסורתית ובין מחקר באמצעות כלים מדעיים מודרניים.
בין פירושיו: פירוש לספר ישעיהו כולל מאמר על "אחדות ספר ישעיהו ורעיונותיו היסודיים; "האליגוריות של שיר השירים"; "פירוש הגיוני לספר איוב".
השתתף במפעלו המקיף של אברהם כהנא לפירוש המקרא, וכתב במסגרתו את הפירוש לשיר השירים.
אספת שירים / משירי אהרן בן-זאב קאמינקא: חלק ראשון: רנה ותפלה; שירי עצב; זמורות נכריות, פריז: א' דורלאכער, תרמ"ח 1888. [יותר לא הופיע]
צהרים: שירים חדשים גם ישנים, וינה: אחיאסף, תרס"ט.
רזי עולם: ועוד שירים, וינה: מנורה, תרפ"ז 1927.
שבר בית אחאב: דרמה בארבע מערכות, תל אביב: מסדה, תש"א 1941. (מחזה מקראי)
האם היהדות עולה או יורדת?, אודסה: אחיאסף, תרס"ח 1908.
מחקרים במקרא ובתלמוד ובספרות הרבנית (2 כרכים), תל אביב: דביר, תרצ"ח–תשי"א 1951. (קובץ)
מדוע דרך רשעים צלחה?: שלשה פרקים בבחינת צדקת אלהים בעולם, על פי שיטה הגיונית, ירושלים: (דפוס אחוה), תש"א 1941. (חוברת קצרה)
תורה, נביאים וכתובים עם פירוש מדעי / יוצא בהשתתפות למדנים מומחים על ידי אברהם כהנא, כרך יא: חמש מגילות: מפורשות: שיר השירים על ידי א.
קמינקא; רות על ידי א.
כהנא; איכה על ידי פ.
פרלס; קהלת על ידי א.
כהנא; אסתר על ידי ג.
הירשלר, תל אביב: הוצאת מקורות, תר"ץ.
מקרא מפורש, כרך יב: ספר ישעיהו בצירוף מבוא ומאמר אחדות ספר ישעיהו ורעיונותיו היסודיים מאת הרב א.
קמינקא; עם רשימת סדר הזמנים מאת א.
עקביא, תל אביב: יזרעאל (ש.
פירוש הגיוני לספר איוב על יסוד המסורה, תל אביב: יבנה, תש"ט 1949.
'מחקרים ליסודי ההלכה הכתובה במשנה ותוספתא', הצופה לחכמת ישראל שנה ט (תרפ"ה), 33–64. (יצא כתדפיס מיוחד: בודפשט: קאטצבורג, תרפ"ה 1925.)
'הרעיונות הסודיים של רשב"י', בתוך: נ"ה טורטשינר, א"א קבק, א' צ'ריקובר, ב"ש שוחטמן, ספר קלוזנר: מאסף למדע ולספרות יפה מוגש לפרופסור יוסף קלוזנר ליובל הששים, תל אביב: ועד היובל בהשתתפות חברת אמנות בע"מ, תרצ"ז 1937, עמ' 171–180.
'תרי"ג מצוות: לפי פשט הכתובים ושיטת הרמב"ם בי"ג העקרים', הסוקר שנה ד (תרצ"ו–תרצ"ז), עמ' 65–74. (יצא כתדפיס מיוחד: בודפשט תרצ"ח 1938.)
'לקדמות ספר הזוהר', סיני ז (ה'ת"ש).
כתבי בקרת היסטורית: מאמרים נבחרים, ניו יורק: ספרים, תש"ד 1944.
Studien zur Geschichte Galiläas, Berlin: 1890. [דרישות וחקירות לקדמוניות ארץ הגליל, לדברי העיר טבריה ולהתפתחות תורה שבעל פה בימי התנאים הראשונים]
מהדורות מדעיות ועיבוד לכתבים יהודיים
הדיואן לר' שלמה בונפיד, יוצא לאור בפעם הראשונה ע"פ יחיד שבאוצר הבודלייאנא באוכספורד עם הערות מאת אהרן קאמינקא, ממזרח וממערב ב (וינה תרנ"ה 1895), 107–128.
תחכמוני / רבי יהודה אלחריזי: נערך על פי כת"י ומהדורות שונות (מהדורה ביקורתית) עם מבוא גדול והערות על ידי א' קאמינקא, ורשה: אתיאסף, תרנ"ט 1899.
שאילתות דר' אחאי גאון: יוצאות לאור בפעם הראשונה על פי הנוסחאות הנכונות, אשר בכתבי-יד העתיקים באוצרות הספרים בווינא, פריז, אוכספורד ו ושרידי כ"י מהגניזה במצרים, עם מבוא והגהות והערות מאת אהרן קאמינקא, וינה: י' שלעזינגער, תרס"ח 1908.
'סידורן ומטרתן של השאילתות דרב אחאי גאון על פי כתבי היד היותר עתיקים של הספר הזה', סיני ו (ת"ש), קעט–קצב.
(יצא כתדפיס מיוחד: ירושלים: דפוס העברי, ת"ש 1940.)
רעיונות מרקוס אברליוס אנטונינוס; תרגם מיונית אהרן קמינקא; עם תמונת המחבר ועם מבוא והערות מאת המתרגם, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ג 1922.
ספר חזונות אסר שאלתיאל בן יכניה מלך יהודה (הנקרא ביונית בשם ספר הנביא עזרא וברומית עזרא הרביעי): הושב בפעם הראשונה למקורו העברי מתוך התרגומים ברומית, סורית וארמינית, בשים לב לנוסחאות כתבי יד עם מבוא והערות מאת א' קמינקא, תל אביב: דביר, תרצ"ו 1936.
לוציוס אנאוס סנקא, מכתבי מוסר: מכתבים א–קכד; מתורגמים מרומית עם הערות, בידי אהרן קמינקא, 2 כרכים, כרך א: ירושלים: ר' מס: בסיוע מוסד ביאליק, ת"ש 1940; כרך ב: תל אביב: הוצאת דבר בהשתתפות מוסד ביאליק, תל אביב, תש"ב 1942 (כתבי לוציוס אנאוס סניקה, 1–2).
לוציוס אנאוס סנקא, שיחות פילוסופיות; מתורגמות מרומית, עם מבואות והערות והשקפה כוללת: חיי סנקא ודעותיו מאת אהרן קמינקא, 2 כרכים, תל אביב: דבר בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ג–תש"ה 1945 (כתבי לוציוס אנאוס סניקה, 3–4).
לוציוס אנאוס סנקא, מחקרי הטבע: שבעה ספרים לפוליביוס במות אחיו; מתורגמים מרומית עם מבואות והערות ומאמרים נספחים מאת המתרגם אהרן קמינקא, תל אביב: דבר בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ו 1945 (כתבי לוציוס אנאוס סנקה, 5).
לוציוס אנאוס סנקא, כתבים נבחרים; מתורגמים מרומית בלויית מבואות והערות על ידי אהרן קמינקא; הקדמה מאת מ' הדס, תל אביב: דביר, תשכ"ב 1962. (ספריית דביר לעם; יצא לאחר מותו)
טרגדיות נבחרות של איסכלוס, סופוקלס ואופידס; מתורגמות מיונית עם הערות וביאורים ועם מבוא כולל לטרגדיה העתיקה, מאת אהרן קמינקא, תל אביב: דביר, ת"ש 1940. (יצאו שוב בשנים תשי"ט–תשל"ד ותשל"ח, וכן ככותרים נפרדים בהוצאת האוניברסיטה העברית.)
כרך א: מבוא לטרגדיה היונית העתיקה.
- "פרומתאוס האסיר", איסכילוס; "אנטיגונה", סופוקלס; "מדיאה", אוריפידס.
כרך ב: "הפרסים", איסכילוס; "פילוקטט", סופוקלס; "הבככות", אוריפידס; "בנות טרויה", אוריפידס.
מרגוט קלאוזנר, ספפו מלסבוס: רומן היסטורי (מתורגם מכתב היד בידי א.
לובראני, תרגום השירים מיונית מאת א.
סתר), תל אביב: מסדה (ספרית מועדון הספר), 1945.
אריסטו, על הנפש; מתורגם בפעם הראשונה מן המקור היוני עם מבוא והערות על ידי אהרן קמינקא, תל אביב: דביר, תש"ט 1949.
אהרן קֶמפינסקי (26 בינואר 1939 – 2 ביולי 1994) היה פרופסור לארכאולוגיה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיו התמחה בגרמניה בתרבויות המזרח הקדום עם דגש על תרבויות אשור וחתים.
בשנת 1965 ערך חפירות בירור סטרטיגרפיות, יחד עם מורו-עמיתו המהנדס עמנואל דונאייבסקי, במגידו ובחצור.
למגידו חזר פעם נוספת במשלחת של פרופ' יגאל ידין.
חפירה נרחבת ערך יחד עם עמיתים מגרמניה בתל משוש שבבקעת באר-שבע, בתל בית העמק ובתל ערני שליד קריית גת.
בחפירותיו האחרונות, שניהל מאז 1986 ועד למותו, בתל כברי שבגליל המערבי, העלה ממצאים חשובים שפתחו צוהר רחב לקשרים שבין ארץ ישראל ובין העולם האֵגאי-המינואי באלף השני לפנה"ס.
קמפינסקי היה מדען בעל נטייה לביקורתיות מדעית ללא פשרות, אותה ביטא בכתב ובעל פה.
כך למשל, היה נגד זיהוי המבנה שנחשף בהר עיבל עם המזבח שבנה יהושע בן נון כמסופר במקרא, ונגד ייחוס רימון השנהב שרכש מוזיאון ישראל, למקדש לאלוהי ישראל בירושלים.
לחלק אחר של ביקורתו הנוקבת היה צביון של מאבק נגד דעות קדומות, ניצול של מידע ארכאולוגי לצרכים פוליטיים לאומניים וכן מאבק בממסד הארכאולוגי, שנכנע, לדעתו, לחוגים החרדיים בעניין חפירת קברים, סחר בעתיקות וכיוצא בזה.
הקים את אגודת הארכאולוגים, שבה היה הכוח המניע.
במסגרתה הקים במה נוספת לפרסומים בתחום הארכאולוגיה: כתב העת "ארכיאולוגיה".
כתב העת הפיק רק 4 חוברות, ולאחר מותו פסקה פעילות זו.
לבקשתו נקבר קמפינסקי בבית העלמין בכברי הסמוך לתל כברי, שבו ראה את אחד משיאי עבודתו המדעית הארכאולוגית.
מגידו עיר מדינה כנענית ומרכז ממלכתי ישראלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה
אהרן קמפינסקי ורבקה גונן, מבוא לארכיאולוגיה של ארץ-ישראל יח' 6–7, האוניברסיטה הפתוחה
אליעזר אורן ושמואל אחיטוב (עורכים), ספר זיכרון לאהרון קמפינסקי: מחקרים בארכיאולוגיה ותחומים קרובים, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ב 2002. רשימת מאמרים בקטלוג רמב"י
הרב אהרן קלר (אפריל 1909, ז' באייר ה'תרס"ט – פברואר 1998, ט"ו בשבט ה'תשנ"ח) היה רבה הראשון של נהריה.
אהרן קלר נולד בעיר ראדומישל בגליציה כבן למשפחה בת תשעה ילדים.
בצעירותו עבר לקלן ואחר כך לברלין, שם רכש השכלה כללית ותורנית.
במהלך תקופת לימודיו הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין על ידי הרב יחיאל יעקב וינברג והשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברלין, שם נישא בשנת 1938 לאשתו חנה צביה (סינאסון) קלר.
עד למלחמת העולם השנייה כיהן כרב העיירה ביטום בשלזיה עילית.
מעט לפני פרוץ המלחמה ברח לפולין, שם נולדה בתו אסתר, ומשם דרך רומניה הגיע לארץ ישראל בחודש אפריל 1939, יחד עם אשתו ובתו.
בני משפחתו, חוץ ממנו ומאחיו, נספו בשואה.
תחילה התיישב בתל אביב, וממנה עבר לרעננה שם הקים את תיכון "יבנה" שהיה התיכון הדתי הראשון בעיר.
כעבור תקופה קצרה הציע לו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לכהן כרב הראשי של שווייץ או כרב במושבה נהריה, שהוקמה כמה שנים קודם לכן על ידי עולים חדשים יוצאי גרמניה שהגיעו לארץ ישראל במסגרת העלייה החמישית.
הוא קיבל את ההצעה ועבר בשנת 1943 עם בני משפחתו צפונה למושבה הקטנה שמנתה אז כ-1,300 נפשות.
באוגוסט של אותה שנה מונה רשמית לרבה של נהריה.
בהיעדר סמכות דתית נוספת באזור, סיפק הרב קלר את צורכי הדת לאזור הצפון כולו ושימש כאב"ד של הגליל המערבי.
זוגות רבים מבני המושבה נישאו בחצר ביתו, בסמוך לפחון ששימש את ענייני הדת בראשית ימיה של נהריה.
במשך עשרות שנות פעילותו היה אחראי להקמת שירותי הדת בעיר ולביסוסם, במקביל להתפתחותה של נהריה מעיירה קטנה לעיר בת עשרות אלפי נפשות.
במשך שנים רבות כיהן גם כיו"ר המועצה הדתית בעיר.
בתקופת המנדט הבריטי נהג לבקר את אסירי המחתרות בכלא עכו וסייע בהעברת מידע חיוני בין האסירים לחבריהם מחוץ לכלא.
במלחמת העצמאות דאג להבאת חללי צה"ל לקבורה ראויה, לעיתים תוך סיכון עצמי.
בין השאר השתתף בזיהויים של חללי שיירת יחיעם בשיטה קבלית בדומה לזיהויים של חללי שיירת הל"ה על ידי הרב אריה לוין.
הרב אהרן קלר נפטר בשנת 1998 ונטמן בחלקת הוותיקים בבית הקברות הישן בעיר.
בית הכנסת המרכזי בעיר שהרב קלר עמד בראשו במשך עשרות שנים נקרא על שמו "היכל אהרן".
בצומת הרחובות הרצל וסולד בנהריה הוקמה כיכר על שמו.
היה נשוי לחנה צביה (לבית סינאסון) ולהם ארבעה ילדים:
הרב מיכאל - גר בירושלים ונשוי לניצב בדימוס חנה קלר.
יהודית - נשואה לרב ישעיהו מייטליס, ממלא מקום חמיו ברבנות העיר נהריה.
ד"ר זהבה נויברגר - אשת חינוך ומרצה, כתבה עבודת דוקטורט על כתב היד של מדרש דברים רבה.
נהריה בבנינה - תיאר התפתחות הדת בנהריה, תשל"ג
אהרון שאול שור (23 בדצמבר 1864 - 22 במרץ 1945) היה צייר ארץ-ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
אהרון שאול שור נולד באורשה שבמוהילב, על ידי נהר דניפר ברוסיה הלבנה בשנת 1864 וקיבל חינוך מסורתי בחדר.
כבר בימים אלה נתגלה כישרונו לציור, אך אביו, שהיה רב וראש הישיבה בעיר, לא שעה לעצת קרובים וידידים לשלוח אותו ללימודי אמנות.
ואולם בשנים 1885-1882, בגיל 18, עזב שור את ביתו ועבר לווילנה, שהייתה תחנתו הראשונה באמנות.
הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הממלכתי לציור.
בשנת 1886 עבר לווינה, בה המשיך את לימודיו, קודם במכון הממלכתי לאמנות ולאחר מכן באקדמיה המלכותית, שם השתלם במחלקה לציור פורטרטים.
למד שם יחד עם יהודה אפשטיין ולזר קרסטין, עמם התיידד.
כבן לעם היהודי הצטרף באותה העת לאגודת הסטודנטים הציוניים, פעולה ציונית שהמשיך בה גם בהמשך חייו.
הוא נמנה עם חבריו של ד"ר חיים ויצמן, ליאו מוצקין, נחמן סירקין ורבים אחרים.
בעקבות אפיזודה בלתי נעימה (הוא הוזמן לדו-קרב על ידי אחד מחבריו ללימודים בן אצולה וינאי) נאלץ שור לעזוב את העיר.
בסוף שנת 1887 הגיע לברלין עד לשנת 1913, שנת עלייתו לארץ ישראל.
בברלין עסק בעיקר בציור דיוקנאות.
בנוסף, עבר השתלמות בציור מניאטורות, עד שהגיע לדרגת עוזר לפרופסור באסטנייה במכון שליד המוזיאון הממלכתי של ברלין ובין השאר התמחה גם ברסטורציה של יצירות בטכניקות אלו.
עד 1907 עבד כאמן חופשי והתפרנס בעיקר ממתן שעורי ציור לבני משפחות עשירות.
שור חלם על הגשמה חלוצית.
בשנת 1913, בעקבות הזמנתו של פרופסור ורבורג ופרופסור בוריס שץ, עלה עם אשתו גיטה ובנו אליעזר לארץ ישראל.
המשפחה נתקבלה על ידי הסופר מרדכי בן הלל הכהן.
לא עברו ימים רבים ושץ, שניהל באותם ימים את "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", הציע לא.ש.
שור להצטרף אל שורותיו, כחלק מצוות ההוראה והניהול.
שור נעתר לבקשה והקים את מחלקת ציור המיניאטורות על שנהב, אמייל וחרסינה, אותה גם ניהל.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצליח, בזכות התעתמנותו, חבישת הטרבוש הטורקי, והידידות שרכשו לו בעלי מהלכים - להמשיך ולנהל את "בצלאל," על אף הגלייתו של הפרופסור שץ לדמשק.
באותן שנים כל גדולי הציור הישראלי - האבות המייסדים - היו לתלמידיו.
ביתו ברחוב החבשים היה לבית ועד לסופרים ולתלמידים חכמים, לאמנים, לעסקני ציבור וגם לפשוטי עם, לתלמידים, לאינטליגנציה הספרדית ואפילו מן המשפחות הערביות.
בשנת 1925, עם סגירת בית הספר, עבר ללמד בבתי ספר אחרים בירושלים.
בשנים האחרונות, טרם פרישתו מן ההוראה, לימד ציור בבית הספר תחכמוני (ירושלים).
בשנותיו הראשונות, בווינה ובברלין, נמנה עם הזרם של "האמן החופשי", שסייר ותר אחר נופים מפעימים, מראות טבע של בראשית וטיפוסי אדם שמחים אותם הרבו לצייר.
בין יצירותיו נודעים במיוחד ציורי הנוף- ובעיקר הציורים בצבעי המים, אותם הקפיד לצייר תמיד בחיק הטבע.
בנו האדריכל, אליעזר שור סיפר: " הוא נטל את כליו, את לוח הצבעים ואת המטריה הלבנה ויצא לסביבות ירושלים, בסביבות סנהדריה, ובייחוד בהר הצופים.
הוא מצא מראות פלא אשר נשקפו מעליו והקפיאו את נשמתו.
הרי יהודה, ים המלח והרי מואב; רוחו שאבה את נופיה של ירושלים על גוניה: אילן וסלע, שהפכו בידיו לסמלים חיים, אשר חיברו בין עבר והווה של מולדת המחדשת את נעוריה".
באותן שנים, תפישתו הכללית והאופן בו הציג את הנושאים בהם עסק היה אקדמאי וציוריו באותה היו ריאליסטיים בגישתם, אם כי חופשיים ועשירים בביצועם.
אולם, עד מהרה ניכרה (בעיקר בציורי הפנים והנוף) השפעה של אינטימיסטיים הולנדיים נוסח ישראלס ואחרים.
בציורים אלה בולטת רגישות גדולה במעברי הטונים ותעוזה רבה במריחת המכחול.
בציוריו מסוף המאה התשע-עשרה ניתן להבחין בתהליך אופייני ומעניין של השתחררות מהאלף-בית האקדמי; מהתמסרות לפרטים אל עבר ביטוי וביצוע חופשי ומודרני ביחס לזמן והסביבה בהם חי ויצר האמן.
הפרוטריט 'צעירה עם כובע', הוא ציון דרך חשוב בהתפתחותו.
בתקופה זו השתייך שור לקבוצת אמנים צעירים, שיצאו יחד לנוף וציירו במשותף פרוטריטים לפי מודלים מעניינים.
שור ספג השפעות אימפרסיוניסטיות מתונות, שניכרו לראשונה באותו ציור.
סביב שנת 1900, השתייך הצייר לחוג האמנים של ה"זצסיון", שנחשבו בברלין לקבוצת האמנים המתקדמים ולנציגי המודרניזם בציור.
בנוסף לציורי הנוף, עסק שור גם בציור דיוקנאות.
משהגיע לארץ ישראל התרשם מן הטיפוסים השונים שראה ובמיוחד מיהודי המזרח, אותם צייר בדיוק רב ובקפדנות מרובה.
הפרוטרטים הרבים שצייר היו ביטוי לענוותו ולאהבת האדם, שהייתה טבועה בנפשו ובציוריו.
בין הפרוטרטים שצייר, ידועים גם דיוקניהם של ויצמן, ז'בוטינסקי וראשי היישוב האחרים מעשי-ידיו.
הרב פרופסור אהרן שאר-ישוב (1940 – 31 באוקטובר 2024) היה פרופסור במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן ארבע שנים כרב הטכניון.
נולד בשם וולפגאנג שמידט, נוצרי-אוונגלי, בבוכום שבגרמניה.
אביו היה קצין בצבא גרמניה הנאצית ונפל בשבי הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
אחר סיום לימודיו בבית ספר ריאלי סירב וולפגנג לשרת בצבא הגרמני ולאחר שהועמד למשפט הוכר כפציפיסט.
תחילה למד מנהל עסקים אך ליבו נשאו לסוגיות פילוסופיות והוא הסב את לימודיו לתאולוגיה פרוטסטנטית ופילוסופיה כללית.
הוא למד מקצועות אלה באקדמיה הכנסייתית בוופרטל ובאוניברסיטת מיינץ, שם ניהל את החוג הבינלאומי של הסטודנטים.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת המבורג, שבה התקבל מאוחר יותר לאקדמיה למיסיון שעל יד האוניברסיטה, ושימש כאסיסטנט של פרופ' גראופה, מנהל המכון ליהדות גרמניה.
כיוון שרצה להעמיק ידיעותיו ביהדות נרשם ללימודים במדעי היהדות (במגמה לסטודנטים נוצרים) בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
שם כתב דוקטורט על התאולוגיה של שלמה לוי שטיינהיים.
במהלך לימודיו והגותו החליט לעבור גיור אורתודוקסי, אותו השלים בקנדה באוגוסט 1968 ושינה את שמו ל"אהרן שאר-ישוב".
לראשונה הגיע לביקור בישראל ב-1964. בפעם השנייה הגיע ב-1969, ביקר בישיבת מרכז הרב ונפגש עם ראש הישיבה, צבי יהודה קוק שהסכים לקבלו כתלמיד.
עקב כך החליט לעלות לישראל.
עלה לארץ ביום העצמאות תש"ל (1970) והתקבל ללימודים בישיבת מרכז הרב.
היה לתלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב הנזיר.
הוסמך לרבנות, כיהן כרב אוגדה בצה"ל בדרגת רס"ן.
הוא השתקע בירושלים, נישא והקים בית.
בין השנים 1976–1980 שימש כרב של הטכניון.
החל משנת 1984 הרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, שבה כיהן מאוחר יותר כראש המחלקה לפילוסופיה יהודית.
בשנים 1991–1992 ו-2001–2002 כיהן כפרופסור אורח באקדמיה ללימודי היהדות של אוניברסיטת היידלברג בגרמניה.
בשנת תשמ"ח פרסם בהוצאת ראובן מס את ספרו, הראשון מתוך טרילוגיה הנקראת "דת, פילוסופיה ויהדות", תחת הכותר "מנצרות ליהדות".
הספר מכיל מאמרים תאולוגיים-פילוסופיים וראיונות המשקפים את מסלול חייו.
הכרך השני באותה טרילוגיה נקרא "התגיירות", וכותרת המשנה היא "אוטוביוגרפיה של רב".
כתיבתו של הכרך השלישי והאחרון, "פילוסופיה יהודית דתית", לא הושלמה.
התגורר בעיר העתיקה בירושלים, אב לחמישה.
התאולוגיה של שלמה לוי שטיינהיים, ליידן, הולנד: הוצאת בריל, 1986 (אנגלית)
מנצרות ליהדות, כרך א' של הטרילוגיה דת פילוסופיה ויהדות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1987. אוסף מאמרים בגרמנית, אנגלית, צרפתית ועברית.
התגיירות, אוטוביוגרפיה של רב, כרך ב' של הטרילוגיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 1991. נכתב בגרמנית ותורגם לעברית בידי המחבר, בעריכה לשונית של מאיר זוזוט, 1991.
שטיינהיים על התגלות ותיאוקרטיה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1989
שלמה לוי שטיינהיים - עיונים במשנתו (עורך), ירושלים: הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית, 1994
תפיסת הרע בתאולוגיה של שלמה לוי שטיינהיים, "דעת" 19, קיץ תשמ"ז, עמ' 137–144
בין פראנץ רוזנצווייג להנס אהרנברג - דיון תאולוגי, "דעת" 21, קיץ תשמ"ח, עמ' 103–114
המחלוקת של ליאו בק על "מהות הנצרות" של אדולף פון הארנאק, "דעת" 23, קיץ תשמ"ט, עמ' 111–120
פרוש אפיסטמולוגי למסכת אבות ג, בבא שלישי, "עלי שפר", מחקרים בספרות ההגות היהודית, תש"ן, עמ' 163–173
קאנט והפילוסופיה היהודית, היברו יוניון קולג' אניואל, כרך 66, 1995, עמ' לב-מב
בין תאולוגיה לספרות - שלמה לוי שטיינהיים כסופר-תאולוג, דפים למחקר לספרות, כרך 11, אוניברסיטת חיפה תשנ"ח, עמ' 143–152
עמדתו של היינריך היינה כלפי הפילוסופיה האירופית ושיבתו למונותיאיזם היהודי, עיונים בספרות משווה, תשס"א, עמ' 63–75
הדתיות של אברהם בפילוסופיית הדת של שמואל הירש, אברהם אבי המאמינים, רמת גן, תשס"ב, עמ' 247–264
הרב נחמיה צבי נובל כציוני הוגה ופעיל, מאה שנות ציונות דתית, כרך ראשון, רמת גן, תשס"ג, עמ' 323–338
השילוב בין הרמב"ם, הקבלה וקאנט בהגותו של רבי שם טוב גפן, הרמב"ם בנבוכי הסוד, רמת גן, תשס"ט, עמ' 343–350
הרב אהרון שוויכה (תק"צ, 1830 - ט"ו בתמוז תרמ"א, 1881) היה רבה הראשי וחכם באשי של חלב שבסוריה.
נולד בארם צובא לרב אברהם שוויכה.
בי"ד בניסן תר"ט נישא לצלחה, בת הרב יעקב סתהון.
נמנה עם רבניה הגדולים של חלב ונתמנה לרבה הראשי.
העמיד תלמידים רבים, חיבר ספר שאלות ותשובות בשם שו"ת הלכה למעשה (כת"י), וכמה מפסקיו הוזכרו אצל מחברים אחרים.
מלבד גדלותו בתורה היה משורר גדול וחיבר מספר פיוטים.
בתקופת כהונתו (שנת 1869) הגיעה לחלב רשת אליאנס של חברת כי"ח.
הרב שוויכה הביע תמיכה גלויה ברשת ובפעלותיה לצד חבריו החכמים הרב שלמה צפדיה, הרב עזרא טוויל, הרב משה כהן וחכמים נוספים מקרב השכבה הרבנית.
הרב שוויכה שכנע את הציבור כי לימודי החול אינם מנוגדים לדת היהודית ואף העביר בהפגנתיות את בנו מתלמוד התורה לבית הספר של כי"ח.
לאחר פטירתו פורסמו חלק מחידושיו בקובץ "המאסף" גיליון מ"ה שיצא לאור בירושלים שנת תרנ"ז.
בניו היו הרב יעקב, הרב אליהו (חתנו של רבי עזרא בנו של הרב הראשי רבי משה סוויד וחתנו של רבי חיים מרדכי לבטון רבה הראשי הקודם של ארם צובא) והרב מנחם שוויכה, שהיה מרבני ארם צובא ומרבני קהיר שבמצרים.
בנו של הרב מנחם הוא הרב אהרן שויקה מרבני קהיר ותל אביב ואביהם של פרופסור יעקב שויקה ופרופסור יצחק שווה.
נינו של הרב אליהו הוא הרב יעקב שוויכה חבר בית דין רבני חב"ד, מרבני קריית מלאכי ומראשי ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
ניניו של רבי מנחם הם הרב חיים סבתו, הרב שבתי סבתו והזמרים יעקב שוואקי ויוסף חיים שוואקי.
אהרׂן שְבוׂ (נולד ב-30 באוגוסט 1943 בהונגריה) הוא מעצב גרפי ישראלי המעצב בולים, סמלים, מטבעות, ספרים וקריקטורות.
שבו עיצב בולים, מדליות ומטבעות עבור בנק ישראל והחברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
שבו נולד בשם אהרן שוורץ, בהיידובסרמן שבמחוז היידו בייאר שבהונגריה.
אביו היה אמן רב תחומי שניגן, זימר וצייר; הוא נספה בשואה לאחר שנלקח לעבודות כפייה בטרם לידתו של שבו.
בהיותו בן עשרה חודשים הועלה שבו לרכבת לאושוויץ עם אמו, אחיו ואחותו הגדולים, לצד עוד מאות משפחות מהונגריה.
שבו ניצל מאושוויץ כאשר לאחר המתנה של 3 ימים הוחזרה הרכבת על יושביה לווינה.
אחרי המלחמה נשארה המשפחה בהונגריה ושבו החל ללמוד בחדר (גן ילדים) ובכתה א' רפורמי נוצרי.
בשנת 1951, כשהיה בן 7, עלה עם משפחתו לישראל.
המשפחה גרה בתחילה 5 שנים במעברת מחנה דוד בחיפה, ואחר כך לרכסים (שליד כפר חסידים), ולאחר מכן לשכונת נווה שאנן בעיר.
בגיל 15 זכה בתחרות במסגרת העיתון "מעריב לנוער", כאשר עיצב שטרות כסף בנושא נוער.
שבו לא סיים את לימודי בית הספר התיכון משום שנאלץ לעבוד ולהתפרנס במהלך היום ולעבור ללימודי ערב.
לאחר מכן החל ללמוד גרפיקה באקדמיה הגבוהה לאומנות בצלאל במסגרת העתודה האקדמית, וסיים את לימודיו בהצטיינות, זכה במלגת לימודים מקרן תרבות אמריקה ישראל.
בהמשך שירות סדיר בצה"ל ועיצב כרזות עבור ענף פרסומים של המטכ"ל, ואחר כך במילואים שירת כחובש קרבי.
לאחר שרותו הצבאי המשיך ללמוד עיצוב בניו יורק, בבית הספר .
כשחזר לישראל החל לעסוק בעיצוב גרפי במגוון תחומים.
הוא אייר ספרים עבור הוצאות ספרים שונות, במיוחד ספרי ילדים ובתחמי התנ"ך והיודאיקה.
כן אייר בולים עבור השרות הבולאי, ויצר מטבעות ומדליונים עבור בנק ישראל והחברה הממשלתית למדליות ומטבעות.
חלק מעבודותיו יצר בשיתוף עם המעצב גד אלמליח מסטודיו TheDesignLab בבוסטון.
בנוסף עסק שבו בהוראת עיצוב גרפי במכללות, כגון מכללת אמונה בירושלים, וייסד מגמת אנימציה באקדמיה לעיצוב ויצו בחיפה.
אהרן קַשטָן (1920–1996) היה אדריכל ישראלי ופרופסור בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
קשטן נולד בוורשה ב-1920. בגיל 19 עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו התיישב בחיפה, כדי ללמוד אדריכלות בפקולטה בטכניון שהייתה היחידה אז בארץ.
ב-1945 סיים את לימודיו וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לסגל ההוראה בטכניון.
ב-1966 קיבל מינוי בדרגת פרופסור חבר.
לאחר מכן הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
חוץ מללמד תולדות האדריכלות ועיצוב פנים, חקר קשטן את תולדות בתי הכנסת.
קשטן מיעט לתכנן, ומיקד את עיסוקו בהוראה ומחקר.
עם זאת, במהלך שנות ה-50 ניגש למספר תחרויות אדריכלות.
ב-1956 זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בקמפוס גבעת רם בירושלים, מבנה שהושלם ב-1959. בקריית טבעון השתתף בתכנון המרכז העירוני (1967) ובטכניון עצמו עיצב ריהוט לספרייה המרכזית ועיצוב פנים לבניין הסנאט.
עבודתו המפורסמת והשלימה ביותר היא בניין בית הכנסת "אוהל אהרן" בקריית הטכניון אותו השלים ב-1969. בבניין זה עיצב גם את ריהוט הפנים.
כמה עשרות שנים לאחר מכן, נוסף לבניין בית מדרש אותו תכנן בנו של קשטן.
בשנת 1983 הופיע בית הכנסת על בול שהוציא השירות הבולאי בעיצוב אסף ברג.
קשטן נפטר ב-1996. הוא התגורר בחיפה והיה אב לשני בנים: אסף קשטן - אדריכל בכיר במשרד א"ב תכנון, וד"ר נדב קשטן - ראש החוג ללימודי שימור ב.
אהרן ("ילו") שביט (ילובסקי) (נולד ב-28 באפריל 1935) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב, מפקד טייסת ומפקד כנף בחיל האוויר, כיהן כנספח אווירי בארצות הברית.
אהרן שביט נולד בבית החולים עין גדי בתל אביב וגדל בנס ציונה.
הוא דור רביעי בארץ ישראל, בן משפחת ילובסקי ומשפחת בוקסר ממייסדי המושבה.
אבי סבו היה אברהם ילובסקי, מקורבנות הטרור הראשונים בארץ ישראל, שנרצח על ידי ערבים ב-1888. למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
שביט התגייס לצה"ל ב-1953 וסיים קורס טיס מס' 17 במאי 1955. לאחר הקורס נדרש לעברת את שמו.
הוא שימש מדריך בבית הספר לטיסה וב-1956 השתתף בקורסי ההכשרה הראשונים על מטוסי המיסטר החדשים שסופקו לחיל האוויר.
במלחמת סיני לחם כטייס מיסטר בטייסת 101, במהלך המלחמה הפיל שני מטוסי ומפייר מצריים.
לאחר המלחמה שירת כקצין מבצעים בטייסת העקרב, טייסת סופר מיסטר (סמב"ד), ב-1960 זכה למכתב הערכה ממפקד חיל האוויר עזר ויצמן, בזכות נחיתת אונס מוצלחת שביצע.
שימש סגן מפקד טייסת 116, ב-1963 עבר להדריך בבית הספר לטיסה והיה ממקימי הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי.
ביוני 1966 מונה למפקד טייסת העקרב (טייסת 105).
הוא פיקד עלייה במהלך מלחמת ששת הימים, במבצע מוקד הוביל מבני תקיפה של שדות התעופה אינשאס ואל-מנצורה במצרים ושדה התעופה סייקל בסוריה.
בתקיפה בסוריה הפיל בקרב אוויר מטוס מיג 21. לאחר המלחמה המשיך לפקד על הטייסת עד אוגוסט 1968. לאחר מכן מונה למפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס רמת דוד.
באוגוסט 1971 מונה למפקד ההקמה של בסיס עציון בסיני, ופיקד על הבסיס עד יולי 1976. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה במשלחת חיל האוויר בארצות הברית, הוא שב לישראל ונטל פיקוד על הבסיס תחתיו פעלה טייסת 144. בתפקידו הבא שימש נספח אווירי בארצות הברית במשך שלוש שנים.
ב-1979 השתחרר מצה"ל ומונה לראש משלחת משרד הביטחון בסינגפור.
לאחר שירותו הצבאי שימש סמנכ"ל מבצעים בחברת אלול טכנולוגיות מתחום הביטחון והתעופה.
שביט נשוי לחסיה ואב לשתי בנות ומתגורר ברמת השרון.
הרב אהרן שלמה הלוי קצנלנבוגן (כ"ב בתמוז תרס"ג, 1903 - י"ג בכסלו ה'תשל"ט, 1978) היה מייסד וראש ישיבת תורה ויראה, מייסד נטורי קרתא (יחד עם עמרם בלוי) ומנהיגם בארץ ישראל.
בנם של רבקה והרב אברהם משה, מרבני ישיבת תורת חיים וראש ישיבת ציון-אפריון של מוסדות פקוא"ם ומרכז לענייני ארץ ישראל בפפד"מ.
אביו עלה לארץ ישראל מליטא.
בילדותו נודע כמתמיד ועילוי, והרב יצחק ירוחם דיסקין ציין בעלותו לארץ ישראל, כי שלושת האחים קצנלנבוגן עתידים להיות תלמידי חכמים גדולים.
היה תלמידו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תרפ"ב (1922) נישא לאסתר רבקה בת הרב מרדכי יהושע קרויזר (נפטרה י"ח אלול ה'תשנ"ה).
לפני אירוסיו נבחן על שולחן ערוך חושן משפט ויורה דעה.
חמיו תמך בו לאחר נישואיו כדי שיוכל להמשיך ללמוד.
עמד יחד עם עמרם בלוי בראש צעירי אגודת ישראל הקנאית שביישוב הישן.
הקים שני ארגוני נוער קנאיים "חנוך לנער" ו"תורה ויראה", ומדי ליל שישי היה מוסר שיחות השקפה לבני נוער.
בין תלמידיו היו הרב דוד משה טעפ, הרב מאיר דוד הלפרין והרב משה סלנט.
גם הרב שלום שבדרון למד ממנו, והושפע מדרך דיבורו.
בשנת ה'תרצ"ה פרש יחד עם עמרם בלוי מאגודת ישראל, שהייתה לדעתם מתונה יותר, והקימו את "חברת החיים".
לימים כונתה הקבוצה "נטורי קרתא".
הוא הקים את ישיבת ומוסדות "תורה ויראה" ועמד בראשם.
הוא סירב לקבל משכורת מהישיבה.
היה בעל דעות תקיפות נגד הציונות, והיה האידאולוג של קבוצת נטורי קרתא, כשבכל כינוס או מאורע, מסר את דבר הקבוצה.
לפני קום המדינה, שלח יחד עם עמרם בלוי מזכר לאו"ם בו ביקשו שירושלים תהיה עיר בינלאומית, ותושביה החרדים יקבלו דרכונים של האו"ם.
עם זאת התנגד לחתנו, משה הירש, שהתיידד עם הפלסטינים.
בניו היו הרב אברהם משה, ר"מ בישיבת תורה ויראה.
הרב חיים בנימין, חתנו של עמרם בלוי, ממלא מקום אביו בראשות הישיבה ועורך ביטאון החומה.
טויבא לאה אשת הרב משה הירש.
דבורה חיה אשת הרב אברהם יעקב אפשטיין, ראש ישיבת תורה ויראה ומנהיג הקהילה עד לפטירתו.
בין נכדיו: הרב זליג ראובן קצנלנבוגן, מנהל מוסדות תורה ויראה.
הרב דב (בערל) טרבלו, ממנהיגי פלג "אוהל שרה" של נטורי קרתא.
האחים הרב ישראל מאיר ומרדכי הירש, פעילים בנטורי קרתא ומהקיצוניים בה.
הרב שמואל לובצקי (חתן חתנו הירש) ראש רשת כוללים ועסקן, יואל קרויס, חתן חתנו הרב אפשטיין.
אחיו היו הרב רפאל קצנלנבוגן ממנהיגי תנועת פאג"י והרב יעקב ירוחם קצנלנבוגן, מעסקני אגודת ישראל.
בין גיסיו היו הרב אליהו צבי קרויזר והרב חיים יוסף קרויזר.
אהרן רוזנפלד (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ראָזענפעלד; בכתב רוסי (טרום-רפורמה): А.
Rosenfeld; סוף אלול תר"ו, ספטמבר 1846, ברסטצ'קה – 25 ביוני 1916, בחמוט) היה סופר, משורר ועיתונאי עברי יהודי-רוסי בתקופת התחייה, מורה ורב מטעם הממשלה במשלח ידו.
אהרן רוזנפלד נולד בספטמבר 1846 (סוף חודש אלול תר"ו) במשפחה יהודית בבֶּרֶסטֶצ'קה, עיר שדה בפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (אוקראינה).
מאביו, מנחם נחום, שהיה בעל ידע תורני וחובב השפה העברית, קיבל חינוך יהודי כמקובל באותה תקופה (לימוד ש"ס ופוסקים), אך גם לשון.
באביב תרכ"ד נסע לעיר ז'יטומיר, ובראשית תרכ"ה (1864) החל ללמוד בבית המדרש לרבנים שם, שהכשיר למשרת רב מטעם הממשלה.
בחודש סיוון תרל"ב (1872) סיים את לימודיו במוסד כרב מוסמך מטעם הממשלה, וזכה מהנהלת בית המדרש במדליית זהב על הצטיינותו.
עם סיום לימודיו עבד כמורה באחד מבתי הספר היהודיים שנוסדו מטעם הממשלה.
בשנת תרל"ה התפטר ממשרתו ונסע לבירה, סנקט פטרבורג, שם החל ללמוד במכון הטכנולוגי ; בשנת תרל"ו עלה לשנה השנייה, אך בשל חיסרון בכסף נאלץ לנשור מלימודיו וחזר לעבוד כמורה, תחילה שוב בבית ספר מטעם הממשלה, וכעבור שנה עבר ללמד כמורה פרטי בביתו של יהודי בכפר.
באותה תקופה חיבר את ספרו "גן שעשועים" (ורשה תר"ם), מקראה עברית לילדים, ופרסם מאמרים ושירים בכתבי העת העבריים, בהם "השחר", "הבוקר אור" ו"האסיף".
בנוסף, היה חבר קבוע במערכת היומון העברי הראשון, "היום", שיצא בפטרבורג בעריכת י"ל קנטור.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוענק לרוזנפלד מאת הממשל התואר "אזרח נכבד" (Почётное гражданство).
באותה עת ערך שוב את המקראה "גן שעשועים", הגדיל והרחיב אותה, והיא ראתה אור במהדורות נוספות, בשני כרכים.
בשנים האחרונות לחייו, במאה ה-20, לא פרסם דבר כמעט.
הוא התקבל למשרת רב מטעם הממשלה בעיר בַּחמוּט שבפלך יקטרינוסלב (אוקראינה) והתמסר לעבודת הקהילה היהודית.
רוזנפלד נפטר בבחמוט ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, והוא כמעט בן 70.
על פי הנקרולוגים שהתפרסמו בעיתונות הרוסית, הוא הותיר אחריו שני ספרים בכתב יד: ביקורת על הספר "בן סירא" במקורו העברי, וספר זיכרונותיו.
גן שעשועים: לילדי ישֻרון, ורשה: דפוס אלעקסאנדער גינז, תר"ם.
מילון נלווה לספר: ג' [הירש] וואנעל, ספר מִלים לספר גן שעשועים: להרב החכם אהרן ראזענפעלד; מתֻרגם ע"פ סדר המאמרים רוסית ויהודית אשכנזית, וילנה: דפוס ראזענקראנץ ושריפטזעטצער, תרמ"ב.
מהדורה חדשה ומתֻקנת עם הוספות רבות, ורשה: דפוס א' גינז, תר"ן.
מהדורה ג' עם הוספות ותִקונים רבים, 2 כרכים, ורשה: אלאפין, תרנ"ג.
(מכאן ואלך נדפס ב-2 כרכים)
מהדורה ד': ורשה: א"י שפירא, תרנ"ד.
מהדורה ו' עם הוספות ותִקונים רבים, ורשה: א"י שפירא, תרנ"ו.
מהדורה ז' עם הוספות ותִקונים, ורשה: דפוס י' אלאפין, תרנ"ט.
הלל הזקן: שיר סִפורי בשלשה פרקים, ורשה: י"א אפלאפין, 1881.
רבי אהרן הכהן רוזנפלד (ב' בתשרי תרפ"ז, 10 בספטמבר 1926 - כ"ח בניסן תשס"א, 21 באפריל 2001) היה האדמו"ר מפינסק-קרלין.
נולד ליצחק מנשה רוזנפלד, חסיד קרלין.
אמו, הדס, היא בתו של הרב יהושע השל הלטובסקי, מזקני חסידי קרלין ומצאצאי רבי אהרן הגדול מקרלין.
לאחר נישואיו למד בישיבת בית זבול בירושלים, בהנהגתו של הרב יעקב משה חרל"פ.
שימש כמלמד בתלמוד תורה עץ חיים.
בגיל 32 התאלמן עם 5 ילדים.
בהמשך שימש כמלמד בתלמוד תורה ערלוי בבני ברק.
כמה חודשים לאחר הכתרתו עזב את התפקיד.
בתחילת שנות ה-90, עם פרישתו של רבי שמעון נתן נטע בידרמן מהנהגת חסידי "זקני קרלין" (אחד משני הפלגים בחסידות קרלין שהתפלגה לאחר פטירת רבי יוחנן פרלוב בשנת תשט"ו), ערכו החסידים הצבעה חשאית שבה הוחלט להכתיר את רבי אהרן לאדמו"ר.
הוא הסכים בתנאי שיושם קץ לסכסוך עם "צעירי קרלין".
לאור זאת, הלכו שני הצדדים לבית דין מוסכם, שבו הוחלט כי "זקני קרלין" יקראו בשם "פינסק - קרלין", ואילו "צעירי קרלין יקראו בשם "קרלין סטולין".
הנהיג את חסידיו במשך כעשר שנים.
נפטר בליל שבת, כ"ח בניסן תשס"א, ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
את מקומו ירש בנו רבי אריה רוזנפלד.
לאחר פטירתו יצאו לאור שיחותיו בסדרת ספרי ארחות אהרן, בהם הספר משנת החינוך.
אהרן רבינוביץ (נולד ב-15 בינואר 1987, ט"ו בטבת ה'תשמ"ז) הוא עיתונאי חרדי ישראלי, כתב "הארץ" לענייני דת וחרדים.
זוכה פרס המכון הישראלי לעיתונות לשנת 2021.
רבינוביץ הוא בנם של לבנה ועיתונאי "יתד נאמן" בני רבינוביץ.
הוא למד בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
רבינוביץ החל את דרכו העיתונאית כעורך באתר "JDN" עם הקמתו, לאחר מכן שימש כעורך באתר "כיכר השבת" במשך כשנתיים וחצי, וב-2016 עבר להיות עורך באתר "בחדרי חרדים".
ביוני 2017 מונה לכתב החרדים של "הארץ" במקומו של יאיר אטינגר.
במרץ 2021 חשף יחד עם העיתונאית שירה אלק, שורה של עדויות על עבירות מין של יהודה משי זהב שהיה אז יושב ראש זק"א .
בעקבות התחקיר התפטר משי זהב מהארגון, ויתר על פרס ישראל שהיה צפוי להיות מוענק לו ואף התאבד.
בנובמבר 2021 פרסם רבינוביץ, שוב עם שירה אלק, תחקיר לפיו הסופר החרדי חיים ולדר קיים יחסי מין עם מספר קטינות ומטופלות בוגרות שבאו לקבל ממנו ייעוץ.
ולדר הכחיש את הטענות כלפיו, אך החליט לפרוש מתפקידיו הציבוריים.
בהמשך, בדצמבר 2021, על רקע פרסום עדויות נוספות וזימונו לבית דין רבני, התאבד.
נובמבר 2021 (שהוענק במאי 2022) פרס המכון הישראלי לעיתונות ע"ש יחזקאל צבי קלצל לשנת 2021, יחד עם שירה אלק, על תחקירם בעניינו של יהודה משי זהב
אהרן קפיטולניק (12 בפברואר 1937 – 14 ביוני 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
קפיטולניק, שהיה ידוע בכינוי "קפי", נחשב לאחד מגדולי שחקניה של הכח רמת גן.
קפיטולניק, יליד שכונת פלורנטין, החל את דרכו בכדורגל כבלם בקבוצת מכבי רמת גן, ששיחקה באותן שנים בליגה ב'.
ב-1959 התאחדה הקבוצה עם הכח תל אביב וביחד יצרו השתיים את הכח מכבי רמת גן.
קפיטולניק שימש כקפטן הקבוצה, והיה אחד מגיבורי האליפות ביחד עם יהודה שהרבני ולופא קדוש.
בתקופת השיא שלו כשחקן, נכלל קפיטולניק בסגל הרחב של נבחרת ישראל וערך בה הופעה אחת.
כמו כדורגלנים ישראלים רבים באותה תקופה, הוא סירב לעבור לשחק בחוץ לארץ, לאחר שקיבל הצעה מקבוצה דרום אפריקאית.
בינואר 1967 מונה כמאמן-שחקן בקבוצת הכח מכבי רמת גן.
ביולי 1968, עזב את הכח, לאחר שעבר קורס מאמנים במכון וינגייט ועבר לשמש מאמן-שחקן בהפועל הרצליה.
בעונת 1973–1974 אימן את הפועל חולון ולקראת סוף העונה חזר לאמן את הכח מכבי רמת גן.
את עיקר הצלחתו כמאמן השיג כאשר העפיל עם מכבי רמת עמידר לגמר גביע המדינה בשנת 1980 וכאשר העלה את הפועל לוד לליגה הלאומית ב-1982, לראשונה מזה 17 שנים.
ביוני 1984 חזר לאמן את הפועל לוד, אולם עזב באוקטובר עקב מחלוקת על תנאי שכר.
בשנת 1993 אימן את הפועל רמת-גן גבעתיים.
קפיטולניק היה נשוי לסטנדאפיסטית יעל קפיטולניק, שבהופעותיה נהגה לספר על חיי הזוגיות של השניים.
לזוג שלושה ילדים, ששניים מתוכם היו גם הם כדורגלנים.
לאחר מאבק במחלה קשה, נפטר קפיטולניק ביוני 2014 בגיל 77, חודש וחצי לאחר פטירתו של חברו להכח רמת גן, לופא קדוש.
אהרן קליימן (27 ביולי 1939 – 17 ביוני 2021) היה היסטוריון ישראלי של יחסים בין-לאומיים, שפיתח את תחום היחסים הבינלאומיים בישראל ומחוצה לה.
קליימן חקר מגוון רחב של תחומים במדע המדינה כולל היסטוריה, מכירת נשק וגאופוליטיקה.
הוא היה פרופסור ליחסים בין-לאומיים בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, ראש הקתדרה לדיפלומטיה על שם ד"ר נחום גולדמן, והמנהל המייסד של התוכנית לתואר שני בלימודים דיפלומטיים על שם אבא אבן.
קליימן כתב וערך 24 ספרים, מונוגרפיות ואוספים דוקומנטריים באנגלית ובעברית, וחיבר למעלה מ-30 פרקי ספרים, בנוסף למאמרי כתב עת.
אהרן קליימן נולד בשנת 1939 בארצות הברית.
הוא התחנך בשיקגו, ולמד בתיכון יהודי, ששילב לימודי קודש וחול, ובכלל זאת ספרות אנגלית, לטינית, היסטוריה ועוד.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת רוזוולט .
בשנת 1960 הגיע לראשונה לישראל, במסגרת "שנת הכשרה", במהלכה התנדב בקיבוץ יבנה ולמד בישיבת כרם ביבנה.
בשובו לארצות הברית המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קולומביה, וקיבל לתואר מוסמך ב-1964. בשנת 1969 השלים את עבודת הדוקטורט בבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים (SAIS) של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, עם התמחות בלימודים בינלאומיים ותת-התמחות בלימודי המזרח התיכון.
בהסתמך על מקורות ראשוניים בגנזך המלכותי בלונדון, הדיסרטציה שלו - קבלת החלטות בוועידת קהיר בשנת 1921 - עסקה ביסודות המדיניות הבריטית במדינות ערב ובארץ ישראל עם תום מלחמת העולם הראשונה, בעת כהונתו של וינסטון צ'רצ'יל כשר המושבות, והיא יצאה לאור כספרו הראשון.
גם לאחר יציאתו לפנסיה המשיך להרצות בכנסים בינלאומיים, ערך את כתב העת המקצועי Israel Journal of Foreign Affairs, היה חבר במועצה הישראלית ליחסי חוץ, ועמד בראש החטיבה לגאו-פוליטיקה בארגון המקצועי בתחומי מדעי המדינה .
בשנת 1969 עלו לישראל קליימן, אשתו אדריאן, ובתם בת השנה.
קליימן ואשתו הם הורים לארבעה ילדים - עליזה, עמרם, איתמר ויכבד.
בשנת 1969 נענה להצעה מאוניברסיטת תל אביב להצטרף כמרצה במחלקה למדעי המדינה, ולבסוף להיות ראש החוג.
הוא לימד מגוון רחב של קורסים לתואר ראשון ותואר שני והנחה סטודנטים רבים לתואר שלישי במשך יותר מ-50 שנה.
קליימן יזם את "השולחן העגול – פורום השגרירים", המקיים מפגשים תקופתיים בין שגרירים בישראל לסטודנטים במחלקה, תוך יצירת גשר ביניהם וחשיפת סטודנטים לדיפלומטים מישראל ומהעולם.
בנוסף, הקים את "הפורום הבינלאומי" - פורום א-פוליטי, הפתוח לסטודנטים, לסגל ולציבור הרחב, לטיפול בסוגיות ליבה ביחסי החוץ של ישראל ובזירה הבינלאומית.
בשנת 2001 הקים קליימן ועמד בראש "התוכנית בלימודי דיפלומטיה על שם אבא אבן" ללימודי תארים מתקדמים.
קליימן מונה לראש הקתדרה על שם נחום גולדמן בלימודי דיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1997-2009. הוא היה עמית מחקר במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה ובמרכז JCSS – Jaffee Center למחקרים אסטרטגיים (כיום INSS) באוניברסיטת תל אביב.
היה גם פרופסור במחלקה לממשל באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון בירת ארצות הברית, (1979-1980; 1984-1985), והמשיך ללמד בה קורסי קיץ במשך 30 שנה.
הוא גם היה תומך ופעיל ב"Track 2 Diplomacy", פגישות לא רשמיות בין נציגים ישראלים לנציגים ממדינות ערב והרשות הפלסטינית דרך ערוץ אקדמי.
עם פרישתו בשנת 2007 הקים קליימן את החוג לפוליטיקה וממשל במכללה האקדמית אשקלון.
מחקריו עוסקים בנושאים של תהליכי קבלת החלטות, השפעת מצבי חירום על משטרים דמוקרטיים ויישוב סכסוכים בינלאומיים.
פרופ' קליימן התמקד בשלושה תחומי מחקר באשר לתורת היחסים הבינלאומיים ולמדיניות החוץ של ישראל:
בהיותו חסיד הגישה הריאליסטית בפוליטיקה בין האומות, האמין כי כמו בטבע, גם ביחסים בין מדינות קיימת דינמיקה מתמדת של מאזן – מאזן כוח והשפעה, הבאה לידי ביטוי מובהק בעלייתן ובירידתן של מעצמות.
כיוון שתהליכי ערעור היציבות ואיזון חוזר מתבצעים באיטיות, לשיטתו, הדרך הנבונה ביותר עבור מדינה ועבור המדינאי היא להטיל את כובד משקלם לטובת שמירה על המאזן תוך בלימת שחקן כלשהו, אשר מאיים על היציבות, ושואף להגמוניה, קרי: לעליונות עד כדי בלעדיות.
בהקשר זה הסיט את הדגש בתורת מאזן הכוחות הקלאסי מהתמקדות בניסיון למדוד ולכמת במדויק את יחסי הכוח והעוצמה בין שני שחקנים או יותר.
כפועל יוצא מעיסוקו רב השנים בקשרי החוץ של מדינת ישראל, פרסם מחקרים בשני אפיונים "בולטים" בדיפלומטיה: 1) השימוש, במה שהגדיר כ"דיפלומטיה שקטה" – דיסקרטית, בונה, מושכלת, ומתנהלת בערוצים שונים מאחורי הקלעים, בשונה מדיפלומטיה "סודית" או "חשאית", שלרוב חותרת לערעור היציבות.
2) חשיבותו הגוברת של הייצוא הביטחוני עבור ישראל מבחינה מדינית, כלכלית-תעשייתית וצבאית-ביטחונית.
במחקרים אלה הקפיד לציין את היתרונות הקיימים בשימוש בכלים אלה ואת הסיכונים שבהישענות-יתר עליהם.
במהלך כל שנות מחקריו המשיכה ללוות אותו השאלה בדבר מעמדה של ישראל בעולם - "בין ישראל לעמים": כיצד העם היהודי או המדינה היהודית יכולים לא רק לשרוד במערכת מגוונת של אומות, אלא אף להשתלב בה.
בניגוד לדעה הרווחת, הבחין קליימן במורשת דיפלומטית עשירה, שורשיה במקורות היהודיים: החל מאברהם אבינו במשאו ומתנו עם הקב"ה על סדום, דרך המפגש בין יעקב לעשו ומנהיגותו המדברית של משה.
דגש רב ניתן במחקרו ל"שתדלנות" היהודית – מעין דיפלומטיה ללא מעמד ריבוני - לאורך הגלות, בעת שקהילות יהודיות בנות חסות של פריץ או של מלך נאלצו לסמוך על שליחים מיוחדים מטעמן, ללא טריטוריה, מדינה או צבא, בכדי להסיר את רוע הגזרה.
אהרן קליימן ואריה גרוניק (עורכים), מושגי יסוד ביחסים בין-לאומיים - מקראה (תרגום: אורית פרידלנד, יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2016.
היצוא הביטחוני הישראלי בשנות ה-90. עם עובד, 1992 (בעברית)
תל אביב: הוצאת מעריב, 1986
הפרד או משול: מדיניות בריטניה וחלוקת ארץ־ישראל — הזדמנות שהוחמצה?
האנציקלופדיה Encyclopedia of World Biography, ערכים על שמעון פרס, יצחק רבין, יצחק שמיר, אריאל שרון, עזר ויצמן
מילון פוליטי של המזרח התיכון במאה העשרים, יעקב שמעוני ואביתר לוין (עורך), 1972. אינטרסים ומדיניות בריטים במזרח התיכון, עמ' 79–84 ואינטרסים ומדיניות רוסית במזרח התיכון, עמ' 330–333
הרב אהרן קריספין היה רב ופוסק באזמיר במאה ה-19. מחבר ספר בית אהרן.
נולד למרת מזל טוב ולרב יאושע אברהם קריספין, מחבר ספר אברהם במחזה ורבה של הקהילה באיזמיר, ממנו גם למד תורה.
אחיו היו הרב יום טוב קריספין מחבר שו"ת בגדי יום טוב, הרב יצחק והרב שמואל קריספין, מחבר ספר משק ביתי.
בנוסף למד תורה מפי הרב חיים פאלאג'י והרב בכור יצחק נאבארו.
היה מסייע לאביו בענייני הנהגת העיר.
אסר חבישת פאה נוכרית לנשים נשואות בשוק והתיר בחצר שאין רבים בוקעים בו.
נפטר בעודו צעיר בימים בשנת תרי"ד (1854) בחיי הוריו.
נשא לאישה את אחייניתו אסתר, בת אחותו קאדין מרים ובנימין רודיטי.
לזוג היו שלושה בנים: דניאל, יעקב וחיים.
בית אהרן חלק א' (אזמיר תרכ"ג) - חידושי הלכות לפי מערכות וחידושי דינים לאורח חיים, יורה דעה ואבן העזר עם מזכרת גיטין.
את הספר הגיהו אחיו, הרב יצחק והרב יום טוב קריספין.
לספר הסכמה מהרב חיים פאלאג'י.
כתב גם חלק ב' על חשן משפט.
אהרן (רוניה) רבינוביץ (12 בפברואר 1901 – 23 ביוני 1945) היה פעיל ציוני, מזכיר מועצת פועלי ירושלים, חבר הוועדה המרכזת והמזכירות של הוועד הפועל של ההסתדרות, המנהל הראשון של המחלקה לארגון מקצועי בה וראש המחלקה לפעולה בקרב הפועלים הערבים.
רבינוביץ נולד בעיר מוהילוב, ברוסיה הלבנה.
אביו, יצחק רבינוביץ, היה נינו של ר' יצחק מוולוז'ין.
אמו, יבגניה ארקאדייבנה, שנקראה הינדה, הייתה נצר למשפחת הרכבי.
אביו היה עסקן ציוני פעיל, ודאג להעניק לבנו חינוך כללי וגם חינוך עברי-לאומי.
בעודו תלמיד בגימנסיה עמד רבינוביץ בראש ארגון "צעירי ציון", השתתף בחוגים ללימוד תולדות ישראל וספרות עברית וכן היה חבר באגודות ספורט.
בשנת 1917, כשהיה בן 16, נבחר כציר לוועידה הציונית השביעית שהתקיימה בפטרוגראד (לימים, סנקט פטרבורג).
בהמשך המשפחה עברה לפטרוגארד, שם למד רבינוביץ הנדסה במכון הטכנולוגי.
הוא נבחר כנציג הסטודנטים להנהלת המכון והיה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציוניים, "החבר".
הוא ייצג אותם בשנת 1921 במוסקבה וב-1924 נבחר ליושב ראש מרכז "החבר".
במסגרת תפקידו, התמקד בפעילויות חינוכיות והסברתיות בקרב הנוער היהודי.
בשנת 1924 נעצר למספר שבועות ושוחרר, ובשנת 1925 נאסר, עם חבריו לארגון, בעוון "פעולה ציונית".
הוא מעולם לא קיבל את תעודת התואר אליו למד.
כאסיר, נאבק למען הזכויות המגיעות לו ולחבריו.
בשל כך, לא קיבל אפשרות להמיר את מאסרו בעזיבה לארץ ישראל.
רבינוביץ נשלח לגלות בכפר סמארובו בחבל אוראל.
רק בסוף 1926, בהתערבות יקטרינה פשקובה, אשתו של מקסים גורקי, שנלחמה למען אסירים פוליטיים, קיבל אישור להחליף את הגלות בעזיבה.
הוא עלה ארצה בפברואר 1927.
לאחר תקופה קצרה כמודד ברעננה, עבר לירושלים ושימש במשך ארבע שנים כמנהל לשכת העבודה במועצת הפועלים בעיר.
ב-1932 נבחר לשמש כמזכיר מועצת הפועלים.
במסגרת תפקיד זה, עמד בראש המאבק לטובת עבודה עברית מאורגנת מול שלטון המנדט וכן מול העירייה הערבית.
בין השאר, לקח חלק במאבק על עבודה עברית בבניית הבריכה העירונית בשכונת רוממה והיה מעורב בשביתת הפועלים הגדולה בבית החרושת פרומין לביסקוויטים.
לאחר הפסקת פעילות המשרד הקבלני הארצי, רבינוביץ יזם הקמת משרד קבלני בירושלים שסיפק עבודה לפועלים בתנאים הוגנים.
בהמשך, ערך הסכם קיבוצי עם קבלני הבניין להעסקת פועלים עבריים וכן הסכמי עבודה עם מפעלי האשלג בים המלח.
בתקופת המאורעות, כשירושלים היהודית לא קיבלה חומרי גלם לבנייה, המשרד הקבלני הקים מחצבות להפקת חומרים לבנייה וסלילה.
כאיש "אחדות העבודה" פעיל לאיחוד עם "הפועל הצעיר" ולהקמת מפא"י.
ב-1935 ייצג את מפא"י בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן.
במהלך שנות ה-30 פעל רבינוביץ למען הצטרפות פועלים מבני עדות המזרח להסתדרות בירושלים וראה בכך חשיבות רבה.
במקביל לעבודתו במועצת הפועלים ובהסתדרות, לקח חלק בפעילויות ההגנה ומונה למפקד המפקדה המחוזית.
בשנת 1929 נאסר בגלל אחיזת נשק.
בנוסף, היה מעורב בחיים התרבותיים בעיר, תמך בהקמת "בצלאל החדש" והביע את עמדותיו בנושאי תיאטרון.
בשנת 1939 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ובהמשך כחבר המזכירות וכחבר מרכז מפא"י.
הוא ריכז תחומים שונים, היה המנהל הראשון של המחלקה לאיגוד מקצועי וראש המחלקה לפעולה בקרב הפועלים הערבים.
מטרתו הייתה לקדם את יחסי העבודה בארץ, כך שהתעשייה העברית תתבסס ותתפתח, ויחד איתה ישופרו רמת החיים וייוצבו תנאי ההעסקה של הפועלים.
הוא עסק בפריון העבודה ובאיכות התוצרת, וניסה להטמיע את יחסי הגומלין בין התעשייה לאיגודים המקצועיים.
בהרצאה שנשא בשנת 1941 אמר: "אף־על־פי שאין האיגוד המקצועי מהפכני לפי תכנו העיקרי, ממלא הוא תפקיד עצום בהכנת הפועל לתעודה המוטלת עליו לקראת שינוי משטר ולאחריו.
אנשים רעבים ומושפלים אפשר יחוללו הפיכה, אבל לא יקימו משטר חדש.
זאת יוכל לעשות רק פועל בן תרבות ובעל הכרה".
בשנת 1943 יצא לטהרן כנציג ההסתדרות במשלחת "ליגה V", והיה שותף להעברת אמבולנסים מהיישוב העברי לצבא האדום, במטרה לחזק אותו במלחמתו נגד הנאצים.
בשנת 1945 היה ציר בקונגרס העולמי של הוועידות המקצועיות בלונדון.
רבינוביץ, יחד עם ישראל אידלסון ומרדכי אורן, הצליחו להעביר בקונגרס את "ההחלטה הארצישראלית", שקראה לתמיכה בהקמת מדינה יהודית ושוויונית בארץ ישראל.
בשנת 1929, לאחר מות אביו, הגיעה לכאן אמו והתגוררה ברחוב החבשים בירושלים.
האם נפטרה בסוף דצמבר 1937 ונקברה בהר הזיתים.
בשנת 1938 רבינוביץ נישא למָשָה לבית פרלמן, נכדתו של "הגדול ממינסק".
השניים חיו ברחוב ביל"ו בתל אביב וגידלו את בנם, בן רבינוביץ.
הוא סבל מאולקוס קשה, אושפז בבית החולים בילינסון ועבר ניתוח, אך לא שרד.
לאחר מותו, ארונו הוצב בבית הוועד הפועל בתל אביב והדגלים בבית נעטפו שחור והורדו לחצי התורן.
גולדה מאיר ספדה לו והתנועה ברחובות העיר נעצרה כשמסע הלוויה עשה את דרכו לבית הקברות ברחוב טרומפלדור.
משמר מכבי אש עמד בכניסה אליו.
רבינוביץ קבור בשורת מנהיגי תנועת העבודה בבית הקברות הישן של תל אביב.
אלמנתו, מָשָה רבינוביץ, שנפטרה בשנת 2005, נקברה לצדו.
בית ההסתדרות בירושלים, שנחנך ב-1957 כבית תרבות, נקרא על שמו.
רחוב אהרון רבינוביץ בשכונת קריית יובל בירושלים.
בשרות העובד העברי - אהרן (רוניה) רבינוביץ ופעלו".
פועלי החרשת בתקופת המלחמה, הוצאת מרכז מפלגת פועלי א"י, 1943
במערכות האיגוד המקצועי, הוצאת דפוס ירושלים (ליפשיץ), 1945
פעל במזרח אירופה בתקופה שלפני השואה.
אהרן רבין נולד בשנת 1870 (תר"ל), למשה רבין, אשר היה נצר לשושלת חסידית מיוחסת.
מצד משפחתו, היה מצאצאיו של הבעל שם טוב, מייסד תנועת החסידות, ונחשב לדור השישי לו.
שמו ניתן על שם זקינו, האדמו"ר אהרן מטיטיוב.
בגיל צעיר התחתן עם בתו של הרב מרדכי משומסק, משושלת המגיד מזלוטשוב.
בגיל 30, מונה לרב העיר לנוביץ', שם נמשך בעקבות פעלו של זקנו מצד אשתו, הרב יוסף מראדיוויל.
בביתו הקים בית מדרש אשר משך אליו תלמידים רבים מהעיירה ומהסביבה.
ביתו היה ידוע כמקום של צדקה ואירוח נדיב.
הרב אהרן היה נשוי לרבנית חיה איטא, והיו להם שישה ילדים.
בעודו נותר לגדל את ילדיו לבד, המשיך להנהיג את קהילתו.
בנו, ר' ישראליקול, נספה עמו בתקופת השואה.
בתקופת השואה, עם כניסת הנאצים ללנוביץ', המשיך הרב אהרן להנהיג את קהילתו תחת תנאים קשים.