tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חברת "רמדיה" הוקמה בשנת 1963 בשם "רמדיה תעשייה פרמצבטית" (Remedia בלטינית: תרופה) על ידי ד"ר ליביו לנדס, שהיה רוקח מומחה לייצור תרופות, ואשתו הרופאה ד"ר אריקה לנדס.
השניים עלו שנתיים קודם לכן לישראל מרומניה, והחליטו להקים מפעל לייצור תרופות ומזון לתינוקות (בעיקר דייסות) בראשון לציון.
המפעל זכה להצלחה, והחל להתמקד בעיקר בייצור מזון לתינוקות.
בשנת 1972 נפטר ליביו לנדס.
אריקה המשיכה לנהל את המפעל, ובשנת 1974 מינתה למנכ"ל את משה מילר (שאשתו היא אחיינית של ליביו לנדס), שבהמשך הפך גם לבעל מניות.
בשנת 1982 נהרג בתחילת מבצע שלום הגליל ד"ר סטפן לנדס, בנם היחיד של הזוג לנדס, שהיה רופא.
אריקה לנדס נפטרה בשנת 1987 ובצוואתה הורישה למילר ולרעייתו את יתרת המניות במפעל.
בסוף שנות ה-80 הופסק יצור התרופות בחברה, והיא השיקה מוצרים חדשים נוספים לתינוקות ומיצבה עצמה כחברה המציעה סל מוצרים ובהם דייסות, משקאות, ביסקוויטים ואביזרים תחת המותג "רמדיה".
בנוסף החלה לייצר מזון למבוגרים.
בשנת 1991 קיבלה רמדיה את הזיכיון לייצג בישראל את קונצרן המזון הבינלאומי "היינץ", בתחום המזון לתינוקות.
ההחלטה להתחיל לייבא את המוצרים התקבלה לאחר שהתחרות בענף גדלה, מותגים בינלאומיים נוספים נכנסו לשוק, דוגמת "גרבר" ו"ביצ'נט" (Beech-Nut), ועלות הייצור בישראל הייתה גבוהה.
בשנת 1992 החלה רמדיה לייבא תרכובות מזון לתינוקות מחברת "הוּמָנָה", חברת בת גרמנית של קונצרן היינץ.
בשנת 1995 התרחב הזיכיון של רמדיה גם למוצרי המכולת של היינץ, כדוגמת קטשופ, חרדל ומיונז, והיא שיווקה אותם באמצעות חברת בת חדשה בשם "פודליין".
בשנת 1999 רכשה היינץ 51% ממניות "רמדיה", תחת הסכם בו תרכוש את יתרת המניות תוך חמש שנים.
בתחילת שנת 2003, השנה שבה נחשפה הפרשה, תרכובות המזון לתינוקות של רמדיה היו בעלות נתח השוק הגדול בישראל, על פני שתי המתחרות שלה: "מטרנה" של חברת מוצרי מעברות, ו"סימילאק" של תאגיד מעבדות אבוט.
באותה עת החלה הקבוצה לפעול תחת השם "היינץ ישראל", ובאוגוסט 2003 התמנה גידי לנדסברגר למנכ"ל הקבוצה.
בתחילת שנת 2003 פותחה אבקת "רמדיה סופר פורמולה צמחית", תרכובת מזון לתינוקות על בסיס חלבון סויה, בחברה הגרמנית הומנה, שייצרה את התרכובת עבור רמדיה.
הפורמולה החדשה החליפה שני מוצרים קיימים תקינים של חברת רמדיה ("סויה 1" – לגילאים 0–6 חודשים, ו-"סויה 2" – לגילאים 6–12 חודשים).
במהלך הייצור של הפורמולה החדשה החליטו בחברת הומנה להפסיק להכניס לתערובת ויטמין B1, בניגוד לתקנים ולאמנות מחייבים, מתוך הנחה שיש מספיק ויטמין B1 בסויה הטבעית.
חברת הומנה הודיעה על כך בדואר אלקטרוני לחברת רמדיה, שלא ייחסה חשיבות לנושא.
ב-21 במרץ 2003 נדגם המוצר מפס הייצור לבדיקת ערכיו התזונתיים במעבדת "לופה".
בקרת איכות זו הייתה אמורה להצביע על ערכי התיאמין השגויים, אך המעבדה לא הצליחה לתת תשובה בנוגע לכמויות B1 במוצר.
אף על פי שלא הייתה תשובת מעבדה לבדיקה, שלחה חברת הומנה את המוצר לישראל.
לטענת הומנה, במהלך בדיקת הערך התזונתי של המוצר הישן, נפלה שגיאה בפענוח ריכוז הוויטמין B1 (תיאמין) במוצר.
הערך שהתקבל בחישוב השגוי היה גבוה מהקצובה היומית המומלצת לפעוטות, כך שלא הוסף תיאמין למוצר החדש.
בפועל, ריכוז התיאמין במוצר החדש היה נמוך בהרבה מהקצובה היומית המומלצת.
לפי התביעה שהוגשה בהמשך, בהומנה היו אמורים לדעת כי בחלבון סויה מבודד אין מספיק ויטמין B1 להכנת מזון תינוקות, היות שהפורמולה מכילה חומרים רבים נוספים ולא רק חלבון סויה מבודד.
בסויה קיים ויטמין B1 בריכוז מסוים, אך כאשר מכינים אבקה לתינוקות ומערבבים את הסויה עם חומרים רבים אחרים, ריכוז הוויטמין יורד נוכח הנפח שגדל.
לטענת חברת הומנה, בדיקה זו לא הושלמה בשל תקלה בתהליך הייצור, והשגיאה לא אותרה.
בחודש שקדם לחשיפת המחסור בוויטמין B1, אושפזו כמה פעוטות בשל תסמינים נירולוגיים כגון אפתיה ופרכוסים, ניסטגמוס, שלא הצביעו על תחלואה מסוימת.
עקב הפיזור ברחבי ישראל לא בלט המכנה המשותף בין הפעוטות.
ב-5 בנובמבר 2003, שכבו במחלקת טיפול נמרץ ילדים בבית החולים שניידר ארבעה תינוקות מונשמים שהראו תסמינים דומים, אך הגורם לתחלואה לא נמצא.
בירור עם הורי התינוקות העלה כי כולם ניזונו מ"סופר פורמולה צמחית" של חברת רמדיה, ובית החולים הודיע על כך למשרד הבריאות.
משרד הבריאות חקר את ההורים, וב-7 בנובמבר 2003 (ליל שבת) פרסם הודעה בתקשורת שלא לתת מהתמ"ל הפגום.
בציבור הדתי המקפיד על שמירת שבת, פסקו הרבנים שמותר להתקשר למשתמשים במוצר כדי להזהירם.
רכבי ההצלה של הארגון זק"א נסעו בהוראת הרבנים ברחובות השכונות החרדיות והודיעו ברמקולים על ההנחיה להפסיק להאכיל תינוקות במוצר וללכת לספר לכל מי שאולי לא שמע.
ברחבי בני ברק נפתחו בצעד נדיר כמה מחנויות המזון בשבת, כדי לאפשר להורים להשיג מייד תמ"ל מסוג אחר.
הורים שהבחינו בתסמינים אצל ילדיהם הוזמנו להיבדק בתחנות טיפת חלב.
הסיבה לבעיה בפורמולה עוד לא התבררה, והחל איסוף מידע על קבוצת תינוקות גדולה יחסית כדי לקבל תמונה ברורה יותר.
באותו היום אושפז פעוט במחלקת הילדים בבית החולים דנה במרכז הרפואי תל אביב, בשל תסמינים נירולוגיים.
ד"ר אביבה פתאל וצוות הנירולוגים לילדים אבחנו שהתסמינים מתאימים למחסור בוויטמין B1. ד"ר פתאל הזריקה לפעוט את הוויטמין ומצבו השתפר מאוד.
לאחר שנתגלה שגם פעוט זה ניזון מהפורמולה הצמחית, העלתה ד"ר פתאל השערה כי מקורו של החסר בוויטמין קשור לפורמולה, והודיעה על כך למשרד הבריאות.
בבדיקות שהזמין משרד הבריאות לאחר מכן נמצא כי שיעור הוויטמין במוצר אכן נמוך מהדרוש להתפתחות תקינה של מערכת העצבים בפעוטות.
חברת הומנה מסרה למשרד הבריאות ב-10 בנובמבר 2003, מידע שהסתמך על ביקורת חיצונית שהזמינה החברה ממכון בלתי תלוי.
כעבור שבוע הודיע אלברט גרוסה פריי, מנהל משותף של חברת הומנה, על פיטורם של ארבעה בכירים בחברה: האחראים על מחלקת פיתוח מוצרי החברה, והאחראים על מעבדות החברה ועל בקרת האיכות של המוצרים.
במישור המשפטי התנהלו בישראל שני הליכים שונים:
הליך אזרחי – רופא שהוזמן על ידי חברת רמדיה, פרופ' אברהם שטינברג, בדק את התינוקות ומצא כי סימני הפגיעה מתאימים לחוסר בוויטמין B1. החברות רמדיה, הומנה והיינץ שילמו פיצויים למשפחות שהסכימו לקבל את סכום הפיצוי המוצע.
עם משפחות אחרות שלא הסכימו לסכום המוצע, התנהל הליך אזרחי בבית המשפט.
בבית המשפט הגרמני נמצאה הומנה אחראית חלקית, והוטל עליה לפצות את הורי התינוקות הפגועים.
הליך פלילי – פרקליטות המדינה העמידה לדין עובדים בחברת רמדיה ובמשרד הבריאות.
המשפט הפלילי החל באוקטובר 2009 בבית משפט השלום בפתח תקווה.
במקביל, הפרקליטות לא פעלה להעמדה לדין של הגורמים הגרמניים המעורבים בתקלה.
ארבעה עובדים בהומאנה, ד"ר אקרט, מנהל פורמולות המזון בהומאנה, ד"ר אלברכט, מנהלת מחלקת פיתוח מוצרים בחברה, ד"ר יינטס, אחראי תחום אבטחת איכות וד"ר פון-ויזה, אחראי על ניהול האיכות בהומאנה הועמדו לדין בגרמניה באשמת התרשלות.
לאחר שיתוף פעולה מוגבל מצד הפרקליטות בישראל הם הורשעו לאחר הסדר טיעון ונקנסו.
מממצאי החקירה עלה כי הפורמולה ששווקה לא הכילה כלל את הוויטמין החיוני, שהיעדרו גורם למחלת בריברי, והוא הכרחי להתפתחות מערכת העצבים בתינוקות.
כיוון שתינוקות ניזונים בדרך-כלל רק מתרכובת מזון אחת, לא קיבלו התינוקות שניזונו מתרכובת הסויה של רמדיה, ויטמין B1 בכמות מספקת, ועקב כך חלו.
רמדיה האשימה את חברת הומנה הגרמנית, שיצרה את תחליף החלב עבור רמדיה, כי הפחיתה בכמות הוויטמין בלי ליידע אותה, אך בספטמבר 2006 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונה להגיש תביעה על גרימת מוות ברשלנות נגד גורמים בכירים בחברה.
בפברואר 2013 הרשיע בית המשפט את טכנולוג המזון של החברה, פרדריק בלק, בגרימת מוות ברשלנות.
מנכ"ל רמדיה, גדעון לנדסברגר, זוכה ממרבית האישומים אך הורשע בעבירה על פי חוק התקנים.
משה מילר, דירקטור בחברה זוכה מכל העבירות שבהן הואשם.
לאחר מתן הכרעת הדין ערערה המדינה לבית המשפט המחוזי בלוד על זיכויו של מנכ"ל החברה ומנגד, טכנולוג המזון, פרידריק בלק, ערער אף הוא על הרשעתו.
לאחר הסדר טיעון הורשע לנדסברגר בגרימת מעשה העלול להפיץ מחלה ונידון ל-400 שעות שירות לתועלת הציבור ועונשו של בלק הופחת ל-15 חודשי מאסר.
הוגשה גם תביעה נגד עובדים במשרד הבריאות, שהיו מופקדים על בדיקת מרכיבי המזון, ואף אישרו את הכנסתה ושיווקה של הפורמולה החדשה.
בהסדר טיעון שנחתם ביוני 2011 הודו הנאשמים במעשה העשוי להפיץ מחלה ברשלנות, אך לא הורשעו בפלילים, ונגזרו עליהם עונשים של שירות לתועלת הציבור.
חמישה נפגעים נפטרו כתוצאה מההזנה ברמדיה צמחית ואחרים נפגעו בצורה חמורה.
בשנת 2009 פרסמה ד"ר פתאל מחקר שממנו עולה כי ילדים שסבלו בעבר במחסור בוויטמין B1 משום שנזונו מרמדיה צמחית, עלולים לסבול מעיכובים בהתפתחות המוטורית.
קשיים כגון גמגום, לקות שמיעה וכאבים בגפיים עלו בקרב ילדים שניזונו מהפורמולה זמן מועט יחסית וסבלו בינקותם מתסמינים קלים יחסית.
במחקרים נוספים שנערכו לאורך השנים, נמצא כי כ-80% מ"ילדי רמדיה" סובלים מלקות שפתית, ו-50% סובלים מהפרעה בהתפתחות המוטורית.
מתוך 12 התינוקות שנפגעו באורח הקשה ביותר, רק אחת מבטאת כיום התפתחות תקינה, בעוד האחרים סובלים מקשיים משמעותיים ובהם פיגור שכלי, אפילפסיה, פגיעות בעמוד השדרה ובגזע המוח, ופגיעות קשות במוטוריקה.
במחקר אחר נמצא כי מתוך 61 ילדים שנבדקו, בקרב 59 ילדים נמצאו בעיות בהתפתחות השפה, אך אצל רובם לא ניכרת פגיעה באינטליגנציה.
מחקר השוואתי יחיד שהתפרסם בשנת 2012 השווה 216 פעוטות בני 3–5 שצרכו בינקותם את התרכובת הצמחית הפגומה של רמדיה, לקבוצה דומה שצרכה תרכובת צמחית ראויה למאכל, ומצא בשתי הקבוצות שיעור מוגבר דומה של הפרעות קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
החוקרים שיערו כי חלק מהפעוטות הועברו לתזונה צמחית בשל קשיי התנהגות שהפגינו בינקותם, ובכך נוצרה קשר סיבתי הפוך בו הפרעות התנהגות הובילו לתזונה צמחית ולא להפך.
גורל חברת "רמדיה" לאחר הפרשה
מיד עם היוודע חשיפת הפרשה הפסיקו הצרכנים בישראל כמעט לחלוטין לקנות את כל מוצרי "רמדיה".
שלושה ימים לאחר תחילת הפרשה הודיע תאגיד "היינץ" כי הוא לא צפוי לממש אופציה לרכישת יתרת מניות קבוצת "רמדיה", אופציה שניתנה לו ב-1999 עם רכישת השליטה בחברה.
בהיינץ העריכו כי סיכוייו של מותג "רמדיה" לשרוד את המשבר קלושים, והחליטו להתרכז בפעילויות האחרות שלו בישראל.
אולם עם התמשכות הפרשה, והחשיפה כי חברת הבת של "היינץ" הייתה האחראית העיקרית לייצור המוצרים הפגומים, התקבלה החלטה אסטרטגית של החברה לחסל את כל עסקיה בישראל, על ידי מכירתם.
החברה ניהלה מגעים למכירת פעילות רמדיה לחברת "שמן תעשיות", שכללה גם את פעילות ייצור הדייסות במפעל הוותיק בראשון לציון, ויבוא ושיווק אביזרים לתינוקות; ונעשה מאמץ להביא לכך ששמן תעסיק את מרב עובדי החברה.
אולם ברגע האחרון הודיעה "שמן" כי אינה מוכנה לעסקה ואיננה מתכוונת לרכוש את החברה, לאחר שכבר חתמה על הסכם עקרונות.
במאי 2005 רכש לבסוף איש העסקים יובל לוי את פעילות רמדיה.
הוא ניסה להחזיר אותה לפעילות מלאה, כולל המפעל בראשון לציון שלא היה קשור לייצור המוצרים הפגומים, אך לבסוף סגר את רוב הפעילות או שינה את שמה.
בעקבות הפרשה נתח השוק בישראל של המוצר המתחרה, "סימילאק", זינק בכ-70%, מ-25% ל-40%.
פרשת שי דרומי הייתה שרשרת אירועים, שהתרחשה ב-13 בינואר 2007, ובמהלכם ירה שי דרומי, חקלאי מחוות בודדים בנגב, בח'אלד אל-אטרש ובאיוב אל-הוואשלה, לאחר שפרצו לחוותו יחד עם שניים נוספים.
אל-אטרש נהרג ואל-הוואשלה נפצע כתוצאה מהירי.
מעצרו של דרומי עורר דיון ציבורי בשאלה האם רשאי אדם לירות בביתו שלו בפורץ או מסיג גבול, ובסופו של דבר הוביל לחקיקת שינוי בחוק העונשין, המכונה "חוק דרומי", שקבע הגנה מפני הרשעה פלילית בגין מעשים כמו אלה שביצע דרומי, בנסיבות דומות.
דרומי זוכה על ידי בית המשפט מהאישום בהריגה.
מאז, הפכה פרשת שי דרומי למטבע לשון.
מידיי פעם, כאשר מתפרסם שאדם הגן על רכושו מפני פולשים, גנבים ופורצים, כלי תקשורת שונים חוזרים אל פרשה זו תוך אזכורה והפניות אליה ושואלים, האם מדובר ב"פרשת דרומי" נוספת?.
שי דרומי הוא חקלאי בעל חוות בודדים הסמוכה ליישוב מיתר.
לפי כתב האישום שהוגש נגדו, ב-13 בינואר 2007 בשעה 3 לפנות בוקר, הבחין דרומי בשניים מבין ארבעה פורצים שחדרו לחוותו.
דרומי ירה בפורצים ופצע שניים מהם, אל-אטרש ואל-הוואשלה, והאחרים נמלטו.
את הרובה, שהיה שייך לאביו המנוח, החזיק דרומי ללא רישיון.
לפי דיווחים בכלי התקשורת, כשהגיעו השוטרים למקום הם מצאו את דרומי מנסה לבצע החייאה באל-אטרש, אך זה מת מפצעיו.
גם נגד אל-הוואשלה הוגש כתב אישום על קשירת קשר לפרוץ לחווה, ובהמשך השנה אף נמצא אשם, ונגזרו עליו 20 חודשי מאסר בפועל ושנתיים מאסר על תנאי.
ב-2009, לאחר שריצה את תקופת מאסרו, נעצר אל-הוואשלה שנית לאחר שביצע שורת פריצות בצפון הארץ.
בעקבות האירוע נעצר דרומי והוגש נגדו כתב אישום לבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ב-15 ביולי 2009 זוכה דרומי על ידי בית המשפט מעבירות ההריגה והחבלה בכוונה מחמירה, אך הורשע בעבירה של נשיאת כלי נשק ללא רישיון.
בסיום פסק דינה ציינה השופטת רחל ברקאי: "הספק הסביר, אותו עורר הנאשם, באשר להצדקת מעשה ההתגוננות שנקט, נותר מכרסם בליבי עד כי לא נותר לי אלא לקבוע כי לא הוכח מעל לכל ספק סביר כי המשכו של הירי הפוגע בלתי סביר בעליל הוא".
הדיון והמחאה הציבורית בעקבות האירוע
מעצרו של דרומי עורר מחאה ציבורית, בעיקר בקרב חקלאי הנגב ופעילי ימין, שראו בפעולתו הגנה עצמית מוצדקת מפני פשיעה חקלאית.
מנגד, ניסו אישי ציבור ערביים לקשור את ניסיון הפריצה לכך שחוותו של דרומי היא חלק מחוות הבודדים שנועדו, לדבריהם, לדחוק את הבדואים מאדמתם.
אישי ציבור אחרים העלו טענה הפוכה, על כך שהרקע הוא השתלטותם של הבדואים על אדמות בנגב והתנכלויות חוזרות ונשנות, כולל גנבות חקלאיות מסיביות, לחקלאים בדרום.
המחאות הציבוריות נגד מעצרו ומשפטו של שי דרומי התבטאו בהפגנות מול בית המשפט בבאר שבע שדן בעניינו ובצומת "הגומא" בצפון.
מחאה ציבורית בהיקפים נרחבים יותר התרחשה באינטרנט.
על עצומה למען שי דרומי חתמו קרוב ל-50,000 אישה ואיש.
הקריאה לחתימה על העצומה הופצה באמצעים שהיו קיימים באותה תקופה, בטרם הקמת רשתות ענק חברתיות, באמצעות דואר אלקטרוני, באתרי אינטרנט ממוסדים דוגמת התאחדות חקלאי ישראל, קיבוצים ואתר מיוחד שהוקם עבור שי דרומי (ואינו קיים עוד).
הבלוגר נרי אבנרי המליץ למצביעי הליכוד להצביע בבחירות הפנימיות עבור חבר כנסת ישראל כץ, כיוון שתמך בשי דרומי.
בעקבות הפרשה הגישו חברי הכנסת כמה הצעות חוק שנועדו להגן על הפועלים בסיטואציה הדומה לזו של שי דרומי.
הצעות אלה אוחדו להצעה אחת, שאושרה בכנסת ב-24 ביוני 2008, כתיקון לחוק העונשין, תיקון שנודע בציבור בשם "חוק דרומי".
במסגרת התיקון נוסף לחוק העונשין סעיף 34י1, שזו לשונו:
בהגדרות אלו עוקב החוק במידה רבה אחר המשפט העברי, בדין המקביל של גנב "הבא במחתרת", המתיר לפגוע בגנב, מתוך הנחה שהנפגע יאבק כנגד הגנבה, והחשש שהגנב יפגע בנפגע, אלא אם כן ברור ללא כל ספק כי לא יפגע גם אם יתנגדו לו (לדוגמה, אב הפורץ לבית בנו).
בראשית 2014 נעשה תקדים ראשון בשימוש בסעיף זה, כאשר בית המשפט שחרר ממעצר תושבי קלנסווה שדקרו למוות פורץ במהלך מאבק עמו.
פסק הדין במשפטו של דרומי
ב-15 ביולי 2009 פרסם בית המשפט המחוזי בבאר שבע את הכרעת הדין בעניינו של דרומי.
דרומי זוכה מאשמת ביצוע עבירה של הריגה ועבירה של חבלה בכוונה מחמירה, אך הורשע בביצוע עבירות בנשק (החזקה ונשיאה ללא רישיון).
בהסדר טיעון שהוגש לבית המשפט הוצע כי דרומי ירצה שישה חודשי עבודות שירות בניכוי החודש של תקופת מעצרו.
התיקון הנ"ל לחוק העונשין שנעשה טרם מתן פסק הדין, עמד לזכותו של דרומי, זאת לאור האמור בסעיף 5 לחוק:
"(א) נעברה עבירה ובטרם ניתן פסק-דין חלוט לגביה, חל שינוי בנוגע להגדרתה או לאחריות לה, או בנוגע לעונש שנקבע לה, יחול על העניין החיקוק המקל עם העושה; "אחריות לה" - לרבות תחולת סייגים לאחריות הפלילית למעשה."
לאחר סיום עבודות השירות חזר דרומי למגורים בחוותו, כאשר כעזרה לדרומי ועקב חשש מנקמת דם, הוקם במקום מצפה שמירה של ארגון השומר החדש.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים התמודד ברשימת "אדום לבן" יחד עם כושי רימון, גדי וילצ'רסקי ואישים נוספים אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
פרשת רוממה הייתה סכסוך על רקע דתי בין תושבים משכונת רוממה הישנה בחיפה וקבוצת חסידי ברסלב שהגיעה לשכונה.
העימותים החלו ב-2007 בשל כניסת כולל ברסלבי של קהילת "ממעמקים" לבית הכנסת "מאיר" בשכונה, ביוזמתה של הנהלת בית הכנסת.
הדבר הוביל להתנגדות עזה מצד הרוב המכריע של תושבי השכונה הוותיקים שטענו שהקמת הכולל לא חוקית ושהיא נוגדת את ייעודו המקורי של בית הכנסת.
לאחר מאבק עזבה קהילת "ממעמקים" את השכונה ואת בית הכנסת ונסתיימה הפרשה.
שכונת רוממה נוסדה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על רכס הכרמל בשולי האזור המוכר כשכונת אחוזת הכרמל על ידי עולים מגרמניה, רובם המכריע חילונים.
עם צמיחת השכונה והתרחבותה הגיעו אליה גם משפחות של דתיים לאומיים, קומץ משפחות חרדיות וכן רפורמים, והתעורר הצורך בבתי כנסת.
הנוכחות החרדית בשכונת רוממה הייתה שולית ביותר.
ב-1975 ייסדו תושבים מהשכונה את בית הכנסת האורתודוקסי "מאיר" שהוחזק לאורך רוב תקופת קיומו על ידי קהילה קבועה של מתפללים מבוגרים.
בשבתות וחגים היה המקום פעיל יותר ועשרות מתושבי השכונה ביקרו בבית הכנסת.
עם פטירת רב בית הכנסת בסוף 2006 ועם הזדקנות המתפללים ופטירת רבים מן הבאים בשעריה התקשתה הקהילה לקיים מניין מדי יום.
בעקבות הצטמצמות הקהילה פנתה הנהלת בית הכנסת לקהילת "ממעמקים", קבוצה ברסלבית נודדת של חוזרים בתשובה, והזמינה אותה להשתכן בבית הכנסת על מנת לתחזק אותו.
הקהילה קיבלה את ההזמנה, פתחה במקום כולל אברכים וחלק מהאברכים אף שכרו דירות בשכונה.
האוכלוסייה החילונית התנגדה לכך מחשש להתחרדות השכונה וטענה שהקמת הכולל מהווה שינוי ייעודו התכנוני של המקום.
הוצעה לקהילה מקום חלופי אך האברכים והנהלת בית הכנסת סירבו לפשרה.
בתחילת שנת 2007, תושבי השכונה, שהיו מאוגדים בעמותת רוממה הישנה, ערערו על זכות הנהלת בית הכנסת להקים בו כולל בלי להיוועץ תחילה במקומיים ובעיריית חיפה שהיא בעלת המבנה.
בנוסף טענו ששינוי ייעוד המבנה מצריך היתר מיוחד ומקצת מבאי בית הכנסת הוותיקים התלוננו על שינוי נוסח התפילה.
ברקע הסכסוך עמד החשש של הרוב החילוני המובהק של השכונה מהתבססות חרדית בבית הכנסת כצעד ראשון לפני הרחבת נוכחות חרדית בשכונה כולה.
מנגד טענה הנהלת בית הכנסת שהרוב המכריע של המתנגדים קשור לבית הכנסת באופן קלוש, שחלקם לא ביקר בו מעולם, ושההתנגדות לקהילה הברסלבית ולהתבססותה בבית הכנסת מקורה ברגשות אנטי חרדיים.
הצדדים לא הצליחו להגיע לפשרה והסכסוך החריף והתפתח לכדי תקריות אלימות שבהם היו מעורבים פעילים מתומכי קהילת "ממעמקים" ופעילים מתושבי השכונה הוותיקים.
פעילי השכונה יזמו בבית הכנסת שיעורים אלטרנטיביים מעורבים בין גברים ונשים כדי להבריח את אנשי קהילת "ממעמקים".
הנהלת בית הכנסת התלוננה על מסע הסתה מאורגן בשכונה נגדה ונגד המצטרפים החדשים.
במקרה אחד נטען שאלמונים מתושבי השכונה הוותיקים ריתכו את שערי המקום כדי למנוע את פעילות בית הכנסת.
נשמעו גם תלונות על שיסוי כלבים באנשי "ממעמקים".
מנגד התלוננו פעילי השכונה הוותיקה על קללות, אלימות פיזית ועל כך שמנעו מהם בכוח להשתתף בתפילות.
כמו כן נטען שאנשי הקהילה מנסים להחזיר בתשובה קטינים ולשנות את אופי השכונה.
כחלק מהמאבק במצטרפים החדשים, ביולי 2007 התקיים "שיעור אלטרנטיבי" שנמסר על ידי ירון ידען, יוצא בשאלה שהתפרסם בפעולותיו נגד חרדים בבני ברק ובמאה שערים.
קיום השיעור גרם לקטטה שבסיומה עצרה המשטרה מעורבים משני הצדדים.
חבר הכנסת חיים אורון ויושב ראש מפלגת מרצ יוסי ביילין הגיעו לתמוך בתושבי השכונה והנושא הגיע אף לדיון בוועדת הפנים של הכנסת.
עמותת רוממה הישנה פעלה לסילוק ה"כולל" מבית הכנסת במישור הציבורי, התקשורתי והמשפטי.
בהליך המשפטי יוצגה העמותה, בין היתר, על ידי המרכז לפלורליזם יהודי, שהוא חלק מתנועת היהדות הרפורמית בישראל, ועל ידי עורכי הדין שי דנה ושלמה סנדרוביץ.
עמדתה הרשמית של עיריית חיפה הייתה, כי לישיבת "ממעמקים" לא הייתה זכות להקים "כולל" בבית הכנסת ללא בקשת אישור מהרשות המקומית, משום שייעודו התכנוני היה לתפילה בלבד ולא ללימודים.
תושבי השכונה החלו בהליך משפטי להעביר לידיהם את ניהול בית-הכנסת "מאיר".
הם הגישו בקשה להקצאה של המבנה לטובת עמותת רוממה הישנה (עמותת תושבי השכונה), במקום לעמותת בית הכנסת.
המאבק הסתיים בניצחונם של התושבים הוותיקים ואנשי קהילת "ממעמקים" עזבו את השכונה ואת בית הכנסת.
פרשת רשות המיסים היא פרשה שנחשפה בישראל בתחילת 2007, ובה התערבו גורמים חיצוניים בקביעת מינויים ברשות המיסים בישראל, ובראשם מינויו של ראש הרשות, ג'קי מצא, שנאלץ לפרוש מתפקידו בעקבות חשיפת הפרשה.
שמונה מהחשודים בפרשה, מהם חמישה עובדי רשות המיסים, הועמדו לדין והורשעו.
הפרשה נודעה לציבור ב-2 בינואר 2007, עם זימונם לחקירה משטרתית של 22 חשודים ומעצרם של אחדים מהם: ראש רשות המיסים ג'קי מצא, קודמו בתפקיד איתן רוב, איש העסקים יורם קארשי וחשודים נוספים.
שולה זקן, אחותו של קארשי וראש לשכתו של שר האוצר ולאחר מכן ראש הממשלה, אהוד אולמרט, נשלחה למעצר בית.
במסגרת הסדר טיעון הודה מצא שקובי בן-גור ויורם קארשי סייעו לבחירתו למנהל רשות המיסים, ובעקבות זאת נענה לדרישותיהם למנות ולקדם עובדים ברשות המיסים.
שולה זקן הורשעה בפרשה זו במרמה והפרת אמונים ונדונה ל-4 חודשי עבודות שירות, על שסייעה למקורבים להתמנות לתפקידים בכירים ברשות.
היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, ציין שהפרשה הייתה חמורה במיוחד ואם לא הייתה נחשפת, תוך זמן קצר כל צמרת רשות המיסים הייתה מאוישת באנשים שהיו חייבים את מינויים לגורמים בעלי עניין מחוץ למערכת.
ב-9 ביולי 2009 הוגשו כתבי אישום נגד שמונה מהחשודים בפרשה.
כל השמונה הורשעו, חלקם על פי הודאתם בהסדרי טיעון.
ארבעה מהמורשעים נדונו למאסר בפועל וארבעה נדונו לעבודות שירות.
ג'קי מצא נדון לשנת מאסר, לאחר שהודה בארבע עבירות של מרמה והפרת אמונים ועבירה אחת של סיוע במתן שוחד.
מצא שוחרר מהכלא לאחר שריצה שני שלישים מהעונש שנגזר עליו.
יגאל סער, נציג רשות המיסים בארצות הברית, הורשע בשלוש עבירות של הפרת אמונים ונדון לחמישה חודשי מאסר בפועל ו-12 חודשי מאסר על תנאי.
שמואל בוברוב, סמנכ"ל למינהל ברשות המיסים, הודה בארבע עבירות של מרמה והפרת אמונים ונדון לשישה חודשי מאסר לריצוי בעבודות שירות.
יוסי שטיינמץ, מנהל תחום יבוא אישי ומכס ברשות המיסים, נדון ל-5 חודשי עבודות שירות ו-6 חודשי מאסר על תנאי.
גידי בר-זכאי, סמנכ"ל לעניינים מקצועיים ברשות המיסים, הורשע בעבירות מרמה והפרת אמונים ונדון ל-75 ימי עבודות שירות ושלושה חודשי מאסר על-תנאי.
יורם קארשי, אחיה של שולה זקן, הודה בהסדר טיעון בעבירות של מתן שוחד, סיוע למתן שוחד, עבירת מרמה והפרת אמונים ושידול עובד ציבור לבצע מרמה.
בית המשפט המחוזי בפתח תקווה דן אותו ל-7 חודשי מאסר.
שני הצדדים ערערו על גזר הדין.
בית המשפט העליון קיבל את ערעור הפרקליטות והחמיר את עונשו לשנת מאסר בפועל.
קובי בן גור הודה בשתי עבירות של מתן שוחד ובשתי עבירות של שידול עובדי ציבור להפרת אמונים ונדון ל-8 חודשי מאסר בפועל ו-12 חודשי מאסר על תנאי.
שולה זקן הורשעה במרמה והפרת אמונים ונשלחה ל-4 חודשי עבודות שירות.
בעקבות הפרשה מונתה ועדה להפקת לקחים בראשות היועץ המשפטי של הרשות, משה מזרחי.
הוועדה הייתה אמורה להגיש את מסקנותיה לא יאוחר מ-30 ביוני 2009, אך הגישה אותן לבסוף במרץ 2011. באפריל 2011 הודיע מנהל הרשות יהודה נסרדישי כי הרשות מאמצת את מסקנות הוועדה.
בדו"ח שנתי שהגיש מבקר המדינה יוסף שפירא בשנת 2018 נקבע כי "חלק ניכר מהמלצות הוועדה לא יושמו".
פרשת רינה איתני היא פרשייה ציבורית שהתחוללה במדינת ישראל באמצע שנות ה-60, ואשר נגעה לרינה איתני (30 בינואר 1930 בקרלסרוהה – 24 ביוני 2020 בקיבוץ תל יצחק), תושבת נצרת עילית וניצולת שואה, שרישומה במשרד הפנים כיהודיה בוטל לאחר שהתגלה שעל פי ההלכה היא אינה יהודיה.
בהמשך, לאור איומה בעתירה לבג"ץ, אישר משרד הפנים את אזרחותה.
לאחר מכן התגיירה איתני בבית הדין הרבני בטבריה והפרשה שככה.
רינה איתני נולדה ב-30 בינואר 1930 (א' בשבט ה'תר"צ) בקרלסרוהה שבגרמניה למטילדה, גרמניה-נוצרית (פרוטסטינטית-לותרנית) שנישאה ב-1925 לאוטו מינץ, יהודי-גרמני.
המשפחה התגוררה תחילה בוילהלמסהאפן שבגרמניה והחל מ-1936 בוורשה שבפולין.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה נכלאו רינה, אביה, אחיה מיינץ ואחותה גיזלה (לימים, צביה הרצוג) ואחיה בגטו ורשה, בעוד האם הארית שכרה בית קטן בכפר סמוך וסייעה להם.
בהמשך הצליחה להבריח מהגטו את רינה ואחותה, והן הסתתרו באמצעות מסמכים מזויפים ושרדו בקושי רב.
אביה ואחיה חלו ונספו במהלך המלחמה.
בשנת 1947 נדדו רינה ואחותה דרך מספר מחנות עקורים בדרכן לארץ ישראל.
הן הגיעו לחופי הארץ באמצעות אוניית המעפילים תיאודור הרצל, נעצרו בידי שלטונות המנדט הבריטי והושמו במעצר בקפריסין.
בדצמבר 1947 (תש"ח) הגיעה איתני עם קבוצה של עליית הנוער לקבוצת כנרת ובהמשך לאפיקים.
באוקטובר 1948 גויסה לצה"ל, שירתה בחטיבת הנח"ל במלחמת העצמאות והשתתפה במבצעי ערבה, סולל ומצדה.
אמה מטילדה עלתה ארצה בשנת 1948 והתגוררה עמה.
עם קום המדינה נרשמה רינה איתני כיהודייה, התגוררה בכנרת ונחשבה בקרב מכריה ליהודייה.
בשנת 1950 נישאה לאריה איתני, ניצול שואה, יהודי אזרח ישראל.
עורך החופה היה הרב שלום קורן רבה של כנרת.
המשפחה התגוררה זמן קצר בקיבוץ האון, החל מ-1951 בנצרת הערבית, ובהמשך הייתה בין שלוש המשפחות הראשונות בנצרת עילית.
איתני שימשה מנהלת מחלקת הסעד האזורית של הסוכנות היהודית.
במסגרת תפקידה קיבלה את פניהם של העולים ארצה שהתיישבו בעיר החדשה.
איתני התגוררה בשנותיה האחרונות בקיבוץ תל יצחק.
בשנת 1960 נבחרה איתני כחברה במועצת המקומית נצרת עילית מטעם המערך.
בשנת 1964 התברר למשרד הפנים שאיתני אינה יהודיה לפי ההלכה, משכך בוטל רישומה כיהודייה במרשם האוכלוסין, ומשכך סירב פקיד המשרד לחדש את דרכונה.
על נסיבות העניין תואר כי חברתה לעבודה – שמעמדה היה דומה לה – נתקלה בחוסר אפשרות להסדיר דרכון ישראלי, וביקשה להשוות את מעמדה לרינה איתני שקיבלה דרכון.
עוד תואר, שמתנגדיה הפוליטיים המקומיים בנצרת עילית פנו למשרד הפנים בטענה כי איתני אינה יהודייה (יש המייחסים זאת לחברי המפד"ל).
באוגוסט 1964 פנה ראש מועצת נצרת, מרדכי אלון, למשרד הפנים וביקש להבהיר את מעמדה של איתני.
לאחר מכן, בעקבות דרישת משרד הפנים להשיב את דרכונה כדי לבטלו, פנתה איתני לסניף חיפה של "הליגה למניעת כפייה דתית" ונעזרה בשירותיו של עורך הדין החיפאי פליקס קלוג.
קלוג תכנן לעתור לבג"ץ בדרישה להורות לשר הפנים חיים משה שפירא מהמפד"ל לאשר את אזרחותה הישראלית.
לטענתו, חוק השבות לא קבע קריטריונים הלכתיים ליהדותו של אדם (התיקון לחוק השבות נערך רק בשנת 1970).
פרסום הפרשה חולל הדים ציבוריים גדולים במדינת ישראל.
במערכת הפוליטית ובכלי התקשורת עסקו בו במשך תקופה ארוכה בעניין רב.
בשיח הציבורי הודגשו נסיבות חייה הטרגיות של איתני, הנסיבות הפוליטיות המקומיות שחוללו את העיסוק בה, והמצב החוקי והמשפטי של מי שאינם יהודים במדינת ישראל – אשר היה באותה עת לוט בערפל.
משרד הפנים שהיה בשליטת המפד"ל ביקש להימנע מפסק דין של בג"ץ אשר יכפה מתן אזרחות ישראלית במקרים דומים, וניסה לפתור את הפרשה תוך ייתור העתירה.
במרץ 1966 – בעוד איתני לא-יהודייה על פי ההלכה, לאחר שפג דרכונה ולאור איומה בעתירה לבג"ץ – הכיר משרד הפנים באיתני כאזרחית ישראלית לפי חוק השבות.
בכך התייתרה מאליה עתירתה האפשרית לבג"ץ, ומבחינה ציבורית נחתם הגולל על הפרשה.
כבר בנובמבר 1964 (תשכ"ה) הגישה רינה איתני בקשה להתגייר בפני בית הדין הרבני בטבריה.
בהליך הגיור לוותה בידי המועצה הדתית בנצרת ונסתייעה בידי הרב ד"ר צבי הרכבי מירושלים.
עם זאת, לדבריה: "לא עלה בדעתי שיש ספק ביהדותי.
טבלתי במקוה כדת וכדין לפני הנישואין.
אילו ידעתי שיש ספק ביהדותי הייתי מתגיירת כבר מזמן.
נרדפתי על ידי הנאצים, עליתי לארץ, נכלאתי בקפריסין, הייתי בצבא, עליתי להתיישבות במשק ספר, ליוויתי עולים ועזרתי להם, חינכתי את ילדיי כיהודים לכל דבר.
לאחר שמשרד הפנים הכיר באזרחותה הישראלית טרם גיורה, השלימה איתני את הליך הגיור.
לדבריה, "כשמאבקי להיות לאזרחית ישראלית הוכתר בהצלחה, החלטתי, ולא מתוך הכרח, לגלות רצון טוב כלפי מסורת בת 5000 שנה.
תמיד חשבתי את עצמי כיהודיה, אך מכיוון שהרבנות טענה, כי לפי ההלכה קיים ספק ובמגמה למנוע בעתיד כל בעיות נעניתי להצעת הרבנים להתגייר".
"יכולתי להיאבק למעני, אך למה שיסבול בני בן ה-7 כשיגיע למצוות?...
מבחינה אזרחית לא נכנעתי, אך לא ראיתי טעם להילחם נגד הדת".
איתני, בתה אסתר (ילידת 1951) ובנה דורון (יליד 1959) התגיירו ב-6 באוגוסט 1966 (כ"ב באב ה'תשכ"ו) בבית הדין הרבני בטבריה, בידי הרב רפאל קוק רבה של טבריה, הרב שמחה קפלן והרב יהושע פיטוסי רבני צפת.
טבילת הבן, שנימול בינקותו, נערכה בכנרת ונוהלה בידי הרב שלום קורן.
בראיון מאוחר יותר אמרה איתני: "לבסוף לא יכולנו עוד לעמוד בלחץ...
נסענו, בתי ואני, לטבריה ועברנו את הטקס המחריד והמשפיל הזה".
אמה מטילדה ואחותה צביה לא התגיירו וחרף זאת קיבלו אזרחות ישראלית.
איתני התגיירה ומעמדה האישי השתנה, ולפיכך בתחילת 1967 נדרשה בידי הרבנות בנצרת להינשא בשנית כיהודייה לבעלה.
איתני סירבה בנחרצות, וצוטטה: "איני אוכלת את עצמי משום שהשפלתי את עצמי והתגיירתי, אך חשבתי שבזה שמתי קץ לפרשה".
כלי תקשורת דתיים מתחו ביקורת קשה על סירובה זה.
בעקבות התעוררות העניין הציבורי בפרשה צפה מחדש שאלת גיורה של איתני.
בכלי תקשורת שאינם דתיים הוצג מעשה הגיור של משפחת איתני באור ציני.
באופן דומה כתב גם משה שנפלד.
אולם מרבית כלי התקשורת החרדיים נקטו בעמדה שגיור בני משפחת איתני נערך בהתאם להלכה.
ח"כ יעקב כ"ץ מפא"י כתב כי איתני "עברה תהליך הגיור...
אין אנו מוכנים לחטט בדרכי הגיור הללו.
מה שנעשה על ידי רבנים ידועי-שם היושבים על מדין אין להרהר אחריהם...
התגיירותה של רינה איתני גבורת הפרשה...
כי לא כפו עליה שתעבור את התהליך...
ואם בחרה סוף סוף בדרך זו כדי לא להתנגש במקובל בעם היהודי – מרצונה עשתה זו".
פרשת תל גיבורים היא פרשת שוחד שהסעירה את ישראל בתחילת שנות ה-60.
בינואר 1963, לאחר עבודת משטרתית סמויה בראשות אילן יקותיאלוב, נעצר סמנכ"ל משרד הבריאות, יהודה שפיגל, על רקע תוכנית המשרד להקים בית חולים בתל גיבורים שבחולון (לימים המרכז הרפואי וולפסון), לאחר שהאדריכלים יעקב רכטר ומשה זרחי והמהנדס מיכה פרי התלוננו כי נדרשו לשלם שוחד כדי לזכות בתכנון.
להוכחת החשד ציידה המשטרה את המתלוננים במיקרופונים סמויים, והקליטה את פגישתם עם החשודים במתן השוחד ובתיווך לשוחד, שנערכה בקפה "ורה" בתל אביב.
שפיגל הואשם בלקיחת שוחד, בדמות תרומות לישיבת "בני יהודה" שבראשה עמד, כדי לתת את זכות הבנייה.
בסוף שנת 1964 הורשע שפיגל ונידון לשנתיים מאסר.
בפרשה הועמדו לדין גם עו"ד שלמה ירקוני שהורשע בבית המשפט העליון בתיווך לשוחד ונדון ל-18 חודשי מאסר וקנס של 5,000 ל"י, ומפקח הבנייה שלמה גור, שהועמד לדין באשמת תיווך לשוחד ונמצא זכאי.
במשך המשפט רווחה הדעה כי שפיגל לא פעל ממניעים אישיים אלא ממניעים מפלגתיים.
בדו"ח שהגישה הוועדה נקבע שנמצא דופי בהתנהגותו של סגן שר-הבריאות מהמפד"ל, ח"כ יצחק רפאל, ובעקבות זאת התפטר רפאל מתפקידו כסגן שר הבריאות.
לאחר שהופעל עליו לחץ ציבורי ויתר רפאל על חסינותו כחבר הכנסת, והועמד לדין בחשד שלקח שוחד, אף זאת בדמות תרומות למוסד הרב קוק, שבראשו עמד.
הוא זוכה, לאחר שהעד המרכזי, יהודה שפיגל, שהורשע לפניו, סירב להעיד נגדו.
בעקבות הפרשה סירבה גולדה מאיר שרפאל יכהן בממשלתה, והוא חזר לתפקיד ממשלתי רק בממשלתו של יצחק רבין, שבה כיהן כשר הדתות בשנים 1974–1976.
מבנה בית החולים בתל גיבורים עמד כפיל לבן מספר שנים, עד להשלמתו בשנת 1980 הודות לתרומתה של משפחת וולפסון.
הוא נקרא כיום המרכז הרפואי האוניברסיטאי ע"ש אדית וולפסון.
שפיגל ריצה את עונשו, ובשנת 1988 קיבל חנינה מנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
על מידת העניין הציבורי שעוררה הפרשה בישראל מעיד אזכורה ברומן "עת הזמיר" מאת חיים באר:
פרשת רזאן אשראף עבד אל-קאדר א-נג'אר () עוסקת במותה של נג'אר, חובשת פלסטינית שהעניקה עזרה ראשונה בהפגנות בגבול ישראל-רצועת עזה, וב-ב-1 ביוני 2018 נהרגה מירי צלף צה"ל.
על פי דיווחי עדי ראייה פלסטינים, א-נג'אר נהרגה במהלך ניסיון לפנות פצוע ליד גדר הגבול של ישראל עם רצועת עזה, תוך שהיא מרימה את ידיה כדי להראות שאינה חמושה.
ארגון זכויות האדם "בצלם" טען שהיא נהרגה מירי מכוון.
צה"ל הכחיש שהיא נורתה בצורה ישירה על ידיו.
תחקיר מקיף של האירוע פורסם על ידי העיתון "הניו יורק טיימס" ב-30 בדצמבר 2018. מסקנת התחקיר הייתה כי א-נג'אר נפגעה מקליע שנורה על ידי צלף לתוך קהל ממרחק של כ–110 מטרים, ושפגע קודם בקרקע, התפצל, ואחד מחלקיו חדר לחזה שלה.
לפי התחקיר "הקליע נורה על ידי צלף צה"ל לתוך קהל שכלל פרמדיקים במעיל לבן שהיו גלויים לעין" ו"שהפרמקידים ואלה שסביבם לא היוו איום על כוחות צה"ל."
בהמשך, צה"ל פרסם סרטון בו נראית פרמקדית שלא רואים את פניה שלטענתו היא רזאן לצד מפגינים פלסטינים, משליכה רימון עשן.
בסרטון לא מופיעים חיילי צה"ל, ולפי תחקיר "הניו יורק טיימס" הסרטון שפרסם צה"ל הוא לא מאותו יום שבו נהרגה רזאן.
לאחר מכן פורסם סרטון שבו נראתה א-נג'אר משתתפת בהפגנה ומציגה את עצמה כ"מגן אנושי" בהתאם לדרישת חמאס.
מאוחר יותר נמצא כי קטע הסרטון הוא חלק מריאיון עם תחנת טלוויזיה לבנונית, אשר נערך על ידי צה"ל והוצא מהקשרו.
בווידאו המקורי היא לא הזכירה את חמאס, וקראה לעצמה "מגן הצלה אנושי כדי להגן ולשמור על הפצועים בקווי החזית".
על פרסום, הווידאו נערך כדי לפגוע בדימויה, ועל כך ספג צה"ל ביקורת נרחבת בעולם.
רזאן א-נג'אר נולדה ב-13 בספטמבר 1997 כבכורה למשפחה בת שישה אחים ואחיות.
האב עבד בישראל עד שהוטלו הגבלות שאסרו על מעבר הגבול.
אחר כך עבד כמכונאי אופנועים.
המשפחה התגוררה בדירה בח'וזאעה שניתנה להם על ידי קרובים, במרחק קצר מהגבול עם ישראל.
היא גדלה בעזה, וחוותה כילדה את מבצע עופרת יצוקה (2008), וכנערה את מבצע עמוד ענן (2012) ואת מבצע צוק איתן (2014), שבו נהרס היישוב שבו התגוררה.
היא רצתה ללמוד סיעוד באוניברסיטה, אך כבת למשפחה דלת אמצעים הדבר לא התאפשר לה, ובמקום זאת למדה קליגרפיה וסיימה קורס עזרה ראשונה.
א-נג'אר הוכשרה בח'אן יונס בבית החולים נסאר, והייתה פעילה בארגון בריאות לא-ממשלתי, חברת הסעד הרפואי הפלסטינית (PMRS - Palestinian Medical Relief Society).
היא טיפלה בפצועי הפגנות מול הגדר בהפגנות שנערכו במהלך הרמדאן.
על פי אמה, א-נג'אר השתתפה באירועים מדי יום שישי משבע בבוקר ועד שמונה בערב.
עוד לפני האירוע שבו מצאה את מותה, זכתה א-נג'אר לפרסום בתקשורת המקומית, והתפרסמו תמונות רבות שלה מטפלת בפצועים.
באפריל 2018 טענה בפני כתבי "אל-ג'זירה" שחיילים ישראלים ירו לעברה יותר מפעם אחת ירי אזהרה כדי שתתרחק מטיפול בפצועים.
ב-1 ביוני 2018, יום שישי השלישי של הרמדאן, הפגינו כ-3,000 פלסטינים ליד גדר הגבול, הבעירו צמיגים ויידו אבנים לעבר הכוחות הישראלים.
נג'אר הייתה חברה בצוות של חמישה מתנדבים במשמרת.
לאחר שאחד המפגינים נפגע מרימון עשן בפניו, סמוך לגבול, פנו המתנדבים ובהם נג'אר, שהיו לבושים במדים מזהים, לטפל בו.
במהלך הטיפול במתפרעים נפגעו שלושה מתנדבים מכדור שניתז מהקרקע.
היא פונתה מחוסרת הכרה לאוהל רפואי, ואחר כך הועברה לבית החולים האירופי, שמדרום לח'אן יונס.
לאחר כחצי שעה של ניסיונות החייאה נקבע מותה.
על פי הפלסטינים, ביום מותה של א-נג'אר נפצעו 100 פלסטינים, 40 מהם מירי חי.
בהלוויה שנערכה לה, כשגופה נעטף בדגל פלסטין, השתתפו אלפים.
ישראל והפלסטינים פרסמו הודעות מנוגדות בנוגע לאירועים שהובילו למותה.
בפי התקשורת הפלסטינית היא זכתה לכינוי "מלאך הרחמנות", ובתגובה של דובר צה"ל בערבית בטוויטר מספר ימים אחר כך נאמר ש"היא לא מלאך רחמן כפי שמנסים בחמאס להציג אותה" ופורסם סרטון שבו היא משליכה רימון עשן לצד מפגינים פלסטינים.
נוסף על כך, פרסם צה"ל וידאו ערוך מהטלוויזיה הלבנונית שבו היא הציגה עצמה כמגן אנושי.
על פרסום הווידאו הערוך ספג צה"ל ביקורת נרחבת בטענה שהוא הוצא מהקשרו.
הפרקליט הצבאי הראשי, שרון אפק, הורה באוקטובר 2018 למשטרה הצבאית החוקרת לפתוח בחקירה פלילית בנוגע למותה, אך צה"ל לא פרסם מה עלה בגורל החקירה.
תחקיר "הניו יורק טיימס" על נסיבות מותה
ב-30 בדצמבר 2018 פרסם עיתון "הניו יורק טיימס" בכתבה הראשית תחקיר מקיף של האירוע, שארך שישה חודשים ובוצע על ידי שישה כתבים חוקרים.
הכתבים ראיינו בעזה את בני משפחתה של א-נג'אר, ידידיה, חבריה לעבודה, מוריה לשעבר ורופאים שניסו להציל את חייה.
כמו כן, הם ראיינו גורמים במערכת הרפואה בעזה וקציני צה"ל בכירים, ובהם מפקדים המנהלים את פעולות צה"ל בגבול, עורכי דין צבאיים, ואת דובר צה"ל.
הכתבים ביקרו גם בעמדות צלפים ליד הגדר, בדקו את דו"חות הנתיחה שלאחר המוות, ובחנו את הראיות הבליסטיות בעזרת צלפים וחוקרים לשעבר של זירות פשע.
הם אספו וניתחו יותר מאלף תמונות וסרטונים שצולמו ב–1 ביוני 2018 על ידי צלמים, מפגינים, משקיפים ואנשי צוות רפואי.
הראיות נבדקו מול יותר מ–30 עדים.
העיתון השתמש גם בסרטון וידאו שצולם על ידי מל"ט, ובעזרת סוכנות מחקר יצר דגם תלת-ממד של זירת העימות, ובסיוע סרטוני וידאו שצולמו בטלפונים ניידים יצר מיפוי של תנועות המתנדבים, המפגינים והחיילים.
לאחר מכן הוקפא הרגע שבו נורתה א־נג'אר ושוחזר מסלול הקליע מקבוצה של צלפים של צה"ל דרך קבוצת מתנדבים שעמדו במרחק של כ–110 מטרים.
אחת ממסקנות התחקיר הייתה כי א-נג'אר נפגעה מקליע, שנורה על ידי צלף לתוך קהל, שבו נראו בבירור מתנדבים לבושים בחלוקים לבנים.
התחקיר של העיתון הראה כי המתנדבים וכל מי שהיו בסביבתם לא סיכנו את החיילים.
א-נג'אר והחובשים הנוספים אף הרימו את ידיהם על מנת להראות שאין בכוונתם לפגוע בחיילים.
עוד עלה מהתחקיר כי א-נג'אר נפגעה מקליע שנורה ממרחק של קרוב ל-110 מטרים, ושפגע קודם בקרקע, התפצל, ואחד מחלקיו חדר לחזה שלה.
פרשת שמונת מלכי אדום (נקראת גם פרשת ואלה המלכים או שמונת המלכים) היא פרשיה בתוך פרשת וישלח שבספר בראשית, המספרת על שמונה מלכים שמלכו באדום בתקופה קדומה.
בפרשנות המקרא המסורתית קיים קושי בהבנת תקופת הפרשה והקשרה, ובספרות הקבלה מוסבר כי רמוזים בה סודות על סדר ההשתלשלות לפני בריאת העולם.
חוקרי מקרא מוקדמים מאוד סברו כי לא ייתכן שהפרשה נכתבה לפני ימי שאול המלך.
הפרשה מופיעה בשינויים קלים גם בספר דברי הימים.
הפרשנות המסורתית מתמודדת עם קושי בהבנת התקופה אליה מתייחסת פרשה זו.
מהנוסח "לפני מלך מלך לבני ישראל" נשמע כי מדובר בתקופה הסמוכה לתחילת המלכות בישראל בימי שאול המלך, בעוד שלפי המסורת נכתבה התורה בזמן משה מאות שנים קודם.
לפי חלק מהפרשנים הכוונה במשפט "לפני מלך מלך" היא לתקופה שקדמה למשה רבנו שגם הוא נחשב למלך.
אפשרות נוספת היא שהמילה "מלך" אכן מתייחסת למלכי ישראל העתידיים אך המילה "לפני" תתפרש זמן רב לפני ולא סמוך למלכותם.
לשיטות אלו שבעה מהמלכים מלכו לפני זמן משה רבנו, והמלך האחרון (הדר-או בשמו 'הדד' בספר דברי הימים, על שם האל הדד) עדיין מלך בימי משה, ולכן לא מוזכרת בפרשה מיתתו.
בספר דברי הימים שנכתב מאוחר יותר, מוזכרת גם מיתת המלך האחרון.
שיטה אחרת בפרשנות המסורתית היא כי אכן הכוונה למלכים שמלכו בסמוך לתקופת שאול המלך, והפרשה נכתבה בתורה על פי נבואה שחזתה את העתיד.
גם פרשנים שקיבלו במקרים מסוימים את האפשרות כי מספר פסוקים בתורה לא נכתבו על ידי משה, ולא ראו בכך חריגה מאמונת תורה מן השמים, סירבו לקבל במקרה זה את האפשרות כי הפרשה היא תוספת מאוחרת מכיוון שמדובר בעניין שלם.
את הסיבה לכתיבת הפרשה מבאר הרמב"ם כי נכתבה בשביל לזרז את עם ישראל במצוות "מקרב אחיך תשים עליך מלך", לדבריו שמונה מלכים אלו הכניעו את בני עשיו והשפילום מכיוון שמוצאם לא היה מהם, ומכאן ילמדו בני ישראל להעמיד מלך רק מקרב אחיהם.
בקבלה היהודית תופסת הפרשה מקום חשוב ומהווה בסיס למאמר "אדרא רבא" בספר הזוהר.
הרמח"ל כתב כי פרשה זו "כוללת כל שרשי ההנהגה", לדבריו הפרשה הוסתרה במכוון כסיפור פשוט על מנת שמי שאינו ראוי לא יגלה את סודותיה.
גישת הקבלה מסתמכת על מאמר חז"ל כי לפני בריאת העולם אלוהים היה "בונה עולמות ומחריבן עד שברא את אלו".
לפי הקבלה, שבעת המלכים הראשונים - "מלכין קדמאין", רומזים לשבעה עולמות שנבראו לפני בריאת העולם הנוכחי, ומיתתם (בלשון המקובלים "שבירה") מרמזת על ביטול של אותם עולמות.
המלך האחרון - הדר, שמיתתו לא מוזכרת, מקביל לעולם הנוכחי שעדיין קיים.
העולמות שנחרבו מכונים בשפת הקבלה "עולם התוהו", והעולם הנוכחי "עולם התיקון".
המקובלים כתבו כי גם לגישת הקבלה אין מקרא יוצא מידי פשוטו ובוודאי "מעשה שהיה כך היה" אלא שעיקר הכוונה בכתיבתו היא לסודות שנרמזו בו.
שם המלך הספירה הערות בלע בן בעור דעת הוא בלעם בן בעור יובב בן זרח חסד חושם גבורה הדד בן בדד תפארת שמלה נצח והוד שאול יסוד מקומו "רחובות הנהר" מרמז על ספירת ה"בינה" בעל חנן בן עכבור מלכות הדר כלול מכולן מרמז ל"עולם התיקון"
מכיוון שלא ידועים מקורות חיצוניים המספרים על שמונת המלכים, לא ניתן לקבוע בבירור את תקופתם וזיהוים.
חלק מהחוקרים משערים כי "בלע בן בעור" הוא בלעם בן בעור, בגלל הדמיון בין השמות.
גם בספרות הקבלה מזוהה בלע עם בלעם.
את "יובב בן זרח מבצרה" יש שזיהו עם הדמות המקראית איוב.
את העיר דנהבה יש המזהים עם אתר בצפון מזרח פטרה.
פרשת תכנון הפיגוע במלון בי סנטר באילת היא פרשה שבה שני ערבים ממזרח ירושלים הודו בחקירת שב"כ בתכנון פיגוע במלון בי סנטר באילת.
לאחר מספר שנים זוכו השניים מכל אשמה, ופוצו על מעצר שווא של מעל שנתיים.
ב-30 בנובמבר 2015 נכנס אשרף סלאיימה, צעיר ערבי ממזרח ירושלים שעבר לגור באילת, למלון בי סנטר באילת במטרה לשכור חדר ביחד עם חברתו היהודייה, שכן לטענתו בעלי דירות באילת לא הסכימו להשכיר דירה לערבים.
הוא ביקש לראות חדרים המושכרים לטווח ארוך ולאחר שראה כמה חדרים יצא מבלי לשאול על מחירים.
פקיד הקבלה במלון התקשר למשטרה ודיווח על צעיר ערבי חשוד שביקר במלון ושאל שאלות לא ענייניות.
המידע הועבר לידי השב"כ ולאחר חקירה קצרה נעצר ח'ליל נִמְרִי, צעיר בן 20 ממזרח ירושלים שעבד במלון באילת, בחשד שהוא הצעיר הערבי שביקש לראות את החדרים במלון.
לאחר מספר שעות חקירה בשב"כ הודה נמרי שהוא זה שבקר במלון במטרה לבצע פיגוע, תוך שציין פרטים שגויים שהופיעו בטעות בתיק החקירה.
לאחר מספר ימים ראה פקיד הקבלה מבי סנטר את אשרף סלאיימה במלון, הבין שח'ליל נמרי נעצר בטעות ודיווח למשטרה.
בעקבות זאת נעצר סלאיימה, וח'ליל הוחזר לחקירה והודה שתכנן פיגוע יחד עם סלאיימה.
לאחר שלושה ימי חקירה, ולאחר שהוא הושאר לילה שלם אזוק בידיו וברגליו למיטה, לטענת החוקרים מחשש שיתאבד, הודה גם סלאיימה שתכנן לפוצץ את המלון.
אולם בתחילת השחזור טען שלא עשה דבר רע, ובא למלון לשכור חדר למגורים.
בעקבות זאת, השחזור נעצר וחוקרי השב"כ שכנעו אותו לחזור על הודאתו בשחזור.
כתוצאה מכך נוצרו שני שחזורים: באחד טען סלאיימה שהגיע למלון כדי לשכור חדר ובשני סיפר שבא לתכנן פיגוע.
בסוף דצמבר 2015 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד נמרי וסלאיימה והם נעצרו עד תום ההליכים.
בתקשורת נכתב: "תושייתם של עובדי מלון באילת הצילה ככל הנראה חיי אדם רבים".
ב-9 בנובמבר 2017 זוכה נמרי, ושוחרר, עוד טרם נתנו הנימוקים לזיכוי.
השופטים קבעו פה אחד: "אין ראיות המוכיחות את אחריותו של הנאשם מעבר לספק סביר".
הפרקליטות ערערה על הזיכוי לבית המשפט העליון ודרשה להמשיך את מעצרו של נמרי עד להכרעה בערעור.
בדיון בבית המשפט העליון הוסכם שנמרי יועבר למעצר בית באיזוק אלקטרוני.
בפסק הדין שניתן ב-17 בדצמבר 2017 נכתב: "נראה כי מדובר בשגיאה איומה, כאשר טכניקת החקירה הובילה להודיות שווא.
על השב"כ לבדוק עצמו היטב".
כן נכתב בפסק הדין שהחוקרים לא טרחו לבצע מסדר זיהוי ולא בדקו את האליבי שנמרי מסר.
ב-21 בדצמבר 2017 הסכימה הפרקליטות לבטל את מעצר הבית של נמרי.
ב-7 בינואר 2018 הודיעה המדינה על חזרתה מהערעור שהוגש.
בנימוקי הזיכוי של נמרי התייחסו השופטים לעדותו של סלאיימה וטענו שהיא הייתה משכנעת וכי השחזור הראשון שבו טען שבא לשכור חדר במלון היה משכנע בהרבה מהשחזור השני שבו אמר שתכנן פיגוע.
בעקבות זאת, שוחרר סלאיימה בתחילת ינואר 2018 למעצר בית.
בעקבות הזיכוי תוקן כתב האישום שהוגש נגד סלאיימה שנדון בפני הרכב שופטים אחר.
בנובמבר 2018 הגיש נמרי בקשה לפיצוי על מעצרו והחזר הוצאות הגנתו.
בתגובה טענה הפרקליטות ש"בחומר הראיות שעמד בפני התביעה בעת הגשת כתב האישום, היו די ראיות לכאורה שהיה בהן להביא כל תובע סביר להגשת כתב אישום".
בית המשפט קיבל את הבקשה והורה לפצות את נמרי.
בינואר 2019 שודר פרק של הסדרה עובדה על הפרשה, שהצביע על כשלים בעבודת הפרקליטות והשב"כ.
בעקבות השידור ביקשו בפרקליטות מחוז דרום לקבל את כל החומר הגולמי של הצילומים של אשרף סלאיימה לתוכנית, בטענה שהוא אמר בראיונות דברים אחרים משטען במשפט.
בעקבות התערבות של פרקליט המדינה, שי ניצן, חזרה בה הפרקליטות מהבקשה.
ב-11 במרץ 2019, הודיעה הפרקליטות על חזרה מכתב האישום נגד סלאיימה שהביאה לזיכויו המלא.
בהודעת הסבר של הפרקליטות נאמר: "על אף מספר ליקויים במהלך החקירה, שנבעו בחלקם מהצורך לסכל את הפיגוע באופן מידי, סברה הפרקליטות כי מתקיים המבחן של סיכוי סביר להרשעה לצורך העמדה לדין.
בסופו של יום, בית המשפט זיכה את חליל.
בעקבות הזיכוי ולאחר בחינה מחודשת של חומר הראיות בתיק של אשרף, הגיעה הפרקליטות למסקנה כי קיים קושי להוכיח את אשמתו של הנאשם מעבר לספק סביר ולכן הודיעה לבית המשפט על חזרה מכתב האישום בעניינו.
ההחלטה התקבלה בדרגים הגבוהים בפרקליטות.
בעקבות הזיכוי, החל תהליך הסקת מסקנות והפקת לקחים".
ד"ר יואב ספיר, הסניגור הציבורי הארצי, טען שהחזרה מכתב האישום הושג בעקבות פעילותו.
צוות תוכנית עובדה טען שהחזרה מכתב האישום הושגה הודות לשידור הפרק שלהם של הסדרה על הפרשה.
פרשת רכישת מסוקי העטלף היא פרשת שחיתות שהייתה כרוכה ברכש מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר (שכונו בישראל עטלף) על ידי ישראל מארצות הברית.
ה-AS565 פנתר הוא מסוק בינוני, דו-מנועי, רב משימתי, מתוצרת חברת איירוספסיאל (בהמשך יורוקופטר, ואחר כך איירבוס הליקופטרס), הצרפתית.
חיל האוויר הישראלי מפעיל מסוקי פנתר עבור משימות של חיל הים הישראלי.
המסוקים נרכשו מחברת בת של חברת איירוספסיאל הפועלת בארצות הברית, "אמריקן יורוקופטר", כדי שמדינת ישראל תוכל להשתמש בכספי הסיוע האמריקאי, המחייבים רכש מארצות הברית.
בשנת 1994 פתחה ממשלת ארצות הברית בחקירה בחשד כי עסקת רכישת מסוקי ה"עטלף" – שהיקפה כ-58 מיליון דולר ושבוצעה בכספי סיוע אמריקאי לישראל - נופחה בכ-10 מיליון דולר.
אף שהמסוקים יוצרו על ידי חברת איירוספסיאל הצרפתית, הרכש בוצע מחברת הבת האמריקאית שלה, "אמריקן יורוקופטר", כדי שישראל תוכל לממן את העסקה מכספי הסיוע האמריקאי, המחייב רכישות מתוצרת ארצות הברית.
על פי החשד, כ-4.8 מיליון דולר מהסכום שולמו למתווך בעסקה, אורי אדלסבורג – מנכ"ל חברת אדלטק – ועוד כ־2.4 מיליון דולר הועברו ל"פקידים זרים".
בעקבות החקירה האמריקאית דרש ה-FBI מהרשויות בישראל לבדוק את הנושא, ונפתחה חקירה מקבילה נגד אדלסבורג ונגד ראש פרויקט המסוקים בחיל הים הישראלי באותה עת, תת-אלוף אלכס אייל.
תת-אלוף אייל שיתף פעולה, עבר בהצלחה בדיקת פוליגרף ונוקה מכל חשד, ואילו אדלסבורג שמר על זכות השתיקה.
בינואר 1997 הוגש נגד אדלסבורג ושני חשודים נוספים כתב אישום בבית משפט בווירג'יניה.
אחד מהם הורשע ונגזר עליו מאסר על תנאי, ואדלסבורג, שבחר שלא להתייצב למשפט, הוכרז עבריין נמלט.
בפברואר אותה שנה הפסיק משרד הביטחון את התקשרותו עם אדלסבורג וביטל את היתר הייצוא הביטחוני של חברת אדלטק שבבעלותו..
פרשת שירה איסקוב היא ניסיון רצח שהתרחש במצפה רמון בערב ראש השנה, 18 בספטמבר 2020. שירה איסקוב הותקפה בידי בעלה, אביעד משה, שניסה לרצוח אותה באמצעות מערוך וסכין לעיני בנם.
איסקוב נפצעה קשה אך שרדה, ובשונה מסיקורים תקשורתיים אחרים של מקרי אלימות במשפחה, ביקשה לפרסם את שמה ותמונתה ברבים לאחר המקרה, ובכך הפכה לסמל במאבק למניעת אלימות נגד נשים.
איסקוב החלה לפעול למען נשים נפגעות אלימות, והפכה לדמות ידועה בציבור הישראלי, בין היתר בשל המשך הקשיים מול בעלה שנותר אפוטרופוס של בנם הפעוט, וסירב לתת לה גט, קשיים אשר דווחו בהרחבה בתקשורת.
במרץ 2021, נבחרו איסקוב ושכנתה עדי גוזי שהצילה אותה מניסיון הרצח, להשיא משואה משותפת בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-73 של מדינת ישראל.
באוגוסט 2021 הורשע אביעד משה בניסיון רצח ובהתעללות בקטין, וב-27 בינואר 2022, נגזרו עליו 23 שנות מאסר בפועל, יחד עם עונשים נוספים.
ב-18 בספטמבר 2020, בשעות הצהריים של ערב ראש השנה, במהלך ההכנות לארוחת החג, התפתח עימות מילולי קשה בין איסקוב למשה שגלש לאלימות פיזית.
כאשר הוויכוח הסלים, החליטה איסקוב להעביר את החג אצל הוריה שבכרמיאל ביחד עם ילדם המשותף בן השנתיים, בעוד משה מבקש שאם ברצונה לנסוע היא תיסע לבדה ותשאיר את הילד איתו בבית.
לנוכח החלטתה לעזוב את ביתם, החל משה לתקוף את איסקוב באלימות ולחבוט בה באמצעות מערוך.
לאחר מכן הוציא משה סכין מטבח והחל לדקור את איסקוב באמצעותה.
במהלך התקיפה, בעקבות זעקותיה של איסקוב לעזרה, ובעקבות הבכי של בנה, בנה של עדי גוזי, שכנתה, הסב את תשומת ליבה לבכי.
עדי ואביה ניסו להיכנס לדירה ללא הצלחה.
כעבור זמן מה חדל משה מלתקוף את איסקוב, איפשר לשכניו להיכנס ולדרוש בשלומה של איסקוב, בשעה שהוא מסתגר בחדר האמבטיה עד להגעת כוחות משטרת ישראל.
בעקבות הפציעות שספגה, אושפזה איסקוב במצב קשה מאוד בבית החולים סורוקה לחודש וחצי, במהלכם ביקשה לפרסם את שמה ותמונתה עטופה בתחבושות.
הגשת כתב אישום, חקירה, הרשעה וגזר דין
ב-5 באוקטובר 2020 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד משה בגין עבירות של ניסיון רצח וחבלה חמורה בנסיבות מחמירות.
לפי כתב האישום, שהוגש לבית המשפט המחוזי בבאר שבע, משה הכה את איסקוב מספר רב של פעמים במערוך שבו השתמשה לצורך הכנת חלות, חנק אותה בצווארה ודקר אותה באמצעות סכין עם להב באורך של כעשרה סנטימטרים בכל חלקי גופה.
נוסף על כך, הואשם משה כי הכריח את בנם הפעוט לצפות בניסיון הרצח.
ב-2 ביוני 2021, בעת שהותו במעצר בהמתנה להכרעת הדין במשפטו, נחקר משה בחשד שתכנן לאיים ולפגוע באיסקוב באמצעות גורמים עבריינים המקושרים לשלום דומרני.
החשד עלה לאחר שאיש שירות בתי הסוהר שמע את משה בשיחה עם הוריו בעת ביקורם במעצר.
ב-13 ביוני נסגר התיק כנגדו לאחר שהסוהר חזר בו מדבריו.
ב-25 באוגוסט 2021, הורשע אביעד משה בניסיון רצח ובהתעללות בקטין.
ב-27 בינואר 2022, נגזר דינו של משה אביעד ל-23 שנות מאסר בפועל ותשלום פיצויים לאיסקוב ב-258 אלף שקל, הפיצוי המרבי בחוק.
בית המשפט הכיר בקטין כנפגע עבירה נפרד, וגזר עבירה נפרדת על עבירת ניסיון הרצח והפגיעה בקטין.
באותו יום קיבל בנה את שם משפחתה.
השפעות האירוע על החוק הישראלי
מצוקה נוספת של שירה איסקוב עלתה לסדר היום לאחר שאביעד משה סירב לאפשר לה לחסן את בנם המשותף.
בעקבות כך ב-14 בדצמבר 2020 תוקן חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, ואושרה שלילת אפוטרופסות מהורה בשל רצח, ניסיון רצח או אונס במשפחה.
פרשת ניסיון הרצח עוררה הדים רבים בישראל.
הפרשה ספגה גינויים ציבוריים ביתר שאת לאחר שבית משפט השלום בבאר שבע נעתר לבקשת בעלה שלא לפרסם את שמו מחשש לפגיעה בשמו הטוב ומשפחתו.
לאחר שמשה ביקש מבית המשפט שלא לפרסם את שמו, החל קמפיין ציבורי בשם "", שפרסם באמצעות שלטי חוצות את שמו ותמונתו של משה.
בינואר 2021, התראיין משה למהדורת חדשות הערב של כאן חדשות, מתוך בית הסוהר בו שהה במעצר.
רבים הביעו תרעומת על קיום הריאיון, בהם יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, חבר הכנסת עודד פורר ויו"ר נעמת, חגית פאר ובעקבות הביקורת הציבורית הוסר הריאיון מאתר תאגיד השידור הישראלי ומגישת המהדורה דוריה למפל התנצלה בשם כאן 11 על הריאיון.
כמו כן, משה הועבר לבידוד כעונש על שהתראיין בניגוד לפקודות שירות בתי הסוהר והועמד לדין משמעתי.
איסקוב התראיינה לתוכנית התחקירים של קשת 12, "עובדה", ושני פרקי התחקיר שודרו בתחילת ינואר 2021. בתוכנית נסקרה הפרשה לכל אורכה.
איסקוב הופיעה בה כשעל פניה ניכרים עדיין סימני מכות המערוך, על לחיה וצווארה נראו איספלניות, צלקות גדולות בלטו על מצחה, ובפיה היו חסרות שיניים ששבר בעלה.
בעקבות תשומת הלב הציבורית למקרה שלה, אחרי שהתאוששה, איסקוב החלה לדבר באופן פומבי נגד אלימות כלפי נשים, בין היתר באמצעות השתתפות מקוונת בדיון של הוועדה לקידום מעמד האישה של הכנסת ובבחירתה לחשוף את שמה ואת המקרה שלה באמצעות השתתפות בכתבות בעיתונים ובטלוויזיה.
לאור פעילותה, היא נבחרה לרשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל, של העיתון "גלובס" לשנת 2021.
ב-9 בפברואר 2021 קיבלה שירה איסקוב גט מאביעד משה לאחר שדיין בית הדין הרבני איים לכלוא אותו בצינוק אם לא יתן גט מיידי.
שבועות לאחר ניסיון הרצח, קמה קריאה ציבורית לתת לאיסקוב להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות 2021. במרץ 2021 איסקוב ושכנתה עדי גוזי שהצילה אותה מניסיון הרצח, נבחרו להשיא משואה משותפת בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-73 של מדינת ישראל.
פרשת רצח ניסים שטרית ואבי אדרי (מוכרת גם בשם פרשת הרצח וההיעלמות או פרשת ניקיון כפיים) מתייחסת לשני מקרי רצח שאירעו בישראל בשנים 1986 ו-1990. חקירת שני המקרים הגיעה למבוי סתום סמוך לרצח עצמו, אך בעקבות הסרט התיעודי רב הנסתר משנת 2019, פוענחו שני מקרי הרצח.
כתבי אישום הוגשו ב-2021 נגד ברוך שרביט ובנימין זאבי שלפיהם השניים ביצעו את מעשי הרצח בשליחות אליעזר ברלנד, בהיותם חברי קהילת שובו בנים שבהנהגתו.
היעלמות ורצח הנער ניסים שטרית
ניסים שטרית בן ה-17 נולד בשנת 1968 להורים יוצאי צרפת, התגורר בירושלים בשכונת סנהדריה המורחבת, ולמד בישיבה באשדוד.
שטרית נחשד על ידי ברלנד ומשמרת הצניעות בעוון ניהול קשרים מיניים עם נערות.
בעקבות זאת הורה ברלנד להעניש את שטרית.
לאחר מכן שוחרר ביער ירושלים.
חצי שנה לאחר מכן, בינואר 1986, פגשו ניסים וחבריו לראשונה את מייק ברחוב "מעגלי הרי"ם לוין" בשכונת סנהדריה המורחבת.
מייק היה סוחר סמים שעבד בעברו במספנה באילת.
לאחר הכרותם ניסים התרועע עם מייק כשבוע.
ביום חמישי, 23 בינואר 1986, יצא ניסים מוקדם מהרגיל ממקום עבודתו כמלצר במזנון הכנסת בכדי להיפגש עם מייק במרכז העיר ירושלים, ונסע איתו ברכבו.
מייק הוביל את ניסים עם נערת פיתוי לבית בשכונת תדהר בירושלים, שם חיכו לו אנשי משמרת הצניעות, ברוך שרביט ובנימין זאבי.
הם הכו אותו והובילו אותו לאזור יער אשתאול ויער צרעה בקבר דן בן יעקב.
הנהג ברכב היה אברהם (צורי) גטר.
ראשו של ניסים היה בין רגליהם של ברוך שרביט ובנימין זאבי, בכדי שלא יוכל לראות את הדרך אליה הובילו אותו, ושם הוכה למוות בידי אנשי משמרת הצניעות של "שובו בנים".
הם קברו את גופתו של ניסים ביער.
מספר ימים לאחר מכן, כשהתחילו חיפושים במטרה לאתר את גופתו, הם הגיעו למערה ביער בה קברו את ניסים, והוציאו את גופתו, ומשם נסעו למשחטה באזור עטרות, שם טחנו את גופתו בכדי שלא תמצא.
לפי עדותם של החשודים המרכזיים, כשישה אנשים היו מעורבים באופן ישיר או עקיף במעשה הרצחו של ניסים שטרית.
מאז שיצא שטרית מביתו בלילה שבין יום חמישי לשישי, 23–24 בינואר 1986, נעלמו עקבותיו והוא הוגדר כנעדר.
מקרה היעדרותו תועד בשחזור תוכנית הטלוויזיה "בשידור חוקר" כעשרה חודשים לאחר היעדרותו, דבר שלא סיפק מידע נוסף שיקדם את החקירה בזמנו.
חלק מהחוקרים קישרו בין שני אירועי האלימות כלפי שיטרית, ושיערו שמייק היה שליח של משמרת הצניעות, וכנראה הוחלט לפגוע בניסים עד כדי פגיעה בחייו והעלמת גופתו.
במשטרה תחילה הפרידו בין מקרה האלימות שעבר ניסים כחצי שנה לפני היעדרותו, והתרכזו במייק שלפי כך שאמר שעבד במספנה באילת הגיעו לאיש בשם מייק ריינולס, שהיה מעורב בעסקי סמים, ונמלט להולנד במהלך שנת 1986. במשטרה לא קישרו בין החטיפה שעבר ניסים חצי שנה קודם, ובין היעלמותו.
חקירת המשטרה התרכזה במייק, שעל פי החקירה הוא מייק ריינולס, אזרח זר שעבד במספנה באילת, והיה מעורב בעסקי סמים.
ריינולס נמלט להולנד במהלך שנת 1986. במשך 35 שנה הוגדר ניסים שטרית נעדר, ללא קצה חוט לגבי גורלו.
עם זאת אחיו מאיר אמר שתמיד היה בטוח שמי שפגע בו הם אנשי משמרת הצניעות של "שובו בנים" בשל האלימות שהפעילו נגדו חצי שנה לפני היעדרו.
המשטרה לא ראתה בהם גורם שיכול להרוג, והתמקדה בחיפוש אחר מייק - האיש האחרון שנפגש עם ניסים.
פרשת היעדרו של ניסים שטרית התעוררה לאחר שנים, לאחר קצה חוט של מקרה היעדרותו שעלה מהסרט התיעודי בהפקת כאן 11, "רב הנסתר", סרט העוסק באנשי ישיבת "שובו בנים" בהנהגת אליעזר ברלנד.
אחד מחסידיו, שהיה מאנשי משמרת הצניעות השייכת לשובו בנים, סיפר ליוצרי הסרט שאנשי משמרת הצניעות בראשותו של צביקה צוקר (חתנו של ברלנד) רצחו את ניסים שיטרית, ביתרו את גופתו, וטמנו את חלקיה ביער אשתאול.
ב-29 בנובמבר 2021 פורסמו מסקנות חקירת המשטרה..
מקרה הרצח השני בפרשה היה רצח אבי אדרי, בן 41, תושב שכונת תלפיות בירושלים שעבד בישיבת "ויאמר יצחק" בשכונת שמעון הצדיק בירושלים.
על פי החשד הואשם אדרי על-ידי משמרת הצניעות של "שובו בנים" בכך שקיים יחסים אסורים עם אישה נשואה.
ביום שבו נרצח הוא יצא מהישיבה, ונערת פיתוי (ככל הנראה מאיר רובינשטיין שהתחפש לאשה) הובילה אותו למפגש ביער.
בשעות הערב אשתו דיווחה למשטרה על היעדרותו.
למחרת גופתו נמצאה ביער רמות, כשעליה סימני אלימות קשים.