tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וינסנט פרדריק מיניק אלכסנדר, נסיך דנמרק ורוזן מונפזאט (בדנית: Vincent Frederik Minik Alexander, prins til Danmark, komtesse af Monpezat; נולד ב-8 בינואר 2011) הוא נסיך דני, בנם של פרדריק, מלך דנמרק ושל המלכה מארי (לשעבר: דונלדסון).
הוא השלישי בסדר הירושה לכתר הדני, אחרי אחיו הגדול הנסיך כריסטיאן, ואחותו הנסיכה איזבלה.
הנסיך וינסנט נולד בקופנהגן ב-8 בינואר 2011 בשעה 10:30. הוא בנם של פרדריק, מלך דנמרק, בנה הבכור של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק ושל המלכה מארי (לשעבר: דונלדסון), ילידת אוסטרליה.
יש לו אח ואחות גדולים: כריסטיאן ואיזבלה.
26 דקות לאחר לידתו של וינסנט, נולדה אחותו התאומה, הנסיכה יוספינה.
לידת התאומים נחגגה במטח של 21 פגזי תותח מבסיס הצי הולמן ומטירת קרונבורג.
ב-14 באפריל הוטבלו הנסיכים בכנסיית הולמן, ושמותיהם החדשים נחשפו לציבור.
בין סנדקיו של וינסנט, היה גם פליפה, רוזן אסטוריאס (לימים מלך ספרד).
ב-15 באוגוסט 2017, וינסנט ויוספינה החלו ללמוד בבית הספר הציבורי Tranegårdsskolen בקופנהגן, שבו למדו לפניהם גם כריסטיאן ואיזבלה.
התאומים חולקו לכיתות נפרדות, לפי בקשת הוריהם.
עם לידתו, קיבל וינסנט את התואר: .
וינסטסנ צ'ארלס הנקוק הוא קלע אמריקאי.
הוא הקלע הראשון בהיסטוריה שזכה יותר מפעם אחת בתחרות ירי צלחות חרס – סקיט.
הוא השתתף ב-5 אולימפיאדות וב-9 אליפויות עולם.
הנקוק נולד וגדל בפורט שרלוט, פלורידה.
הוא למד באוניברסיטת טרוי באלבמה וקיבל תואר ראשון בניהול עסקי.
עם סיום לימודיו בשנת 2014 התגייס לצבא וקיבל דרגת סמל ביחידת הקליעה של צבא ארצות הברית.
הוא נשוי ואב לשתי בנות ומתגורר בפורט וורת', טקסס.
באליפות העולם שנערכה בלונאטו דל גארדה, איטליה בשנת 2005 זכה במדליית זהב ראשונה שלו בירי צלחות חרס - סקיט.
באליפות העולם שנערכה בניקוסיה, קפריסין בשנת 2007 הוא זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה במדליית הזהב הראשונה שלו בירי צלחות חרס - סקיט לפני טור ברוולד מנורווגיה ואנתוני טרה מצרפת.
באליפות העולם שנערכה במריבור, סלובניה בשנת 2009 הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בירי צלחות חרס - סקיט לפני אנדרס גולדינג מדנמרק ונאסר אל-אטייה מקטר.
באליפות העולם שנערכה בלונאטו דל גארדה בשנת 2015 זכה בפעם השלישית במדליית זהב והפך לקלע השלישי שזוכה בשלוש אליפויות עולם בסקיט .
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים רק במקום 15 ולא הצליח להגן תוארו.
באליפות העולם שנערכה בצ'נגוון, קוריאה הדרומית בשנת 2018 זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בשיא עולם חדש של 59, לפני אריק ונדאל מנורווגיה (55) וריקרדו פיליפלי מאיטליה (46).
שנה לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בגוודלחרה, מקסיקו בשנת 2019 זכה בפעם החמישית במדליית זהב.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה בפעם השלישית במדליית זהב בירי צלחות חרס - סקיט לפני יספר הנסן מדנמרק ועבלאללה אל-ראשידי מכווית ובאולימפיאדת פריז (2024) זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בירי צלחות חרס - סקיט לפני בן ארצו קונר פרינס ולי מנג-יואן מטאיוואן, יותר מכל קלע בהיסטוריה.
וינסנט לנארד פרייס היה שחקן תיאטרון וקולנוע אמריקאי המוכר בזכות תפקידיו בסרטי אימה, בייחוד בעיבודיו של רוג'ר קורמן ליצירות של אדגר אלן פו.
פרייס נולד בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
למד תולדות-האמנות ואנגלית באוניברסיטת ייל, ואת לימודיו לתואר מוסמך אוניברסיטה עשה בלונדון.
תפקידו הראשון היה שוטר ושופט במחזמר "שיקגו", בתיאטרון פרטי מקומי.
עוד לפני שהחל לפתח קריירת משחק, שאף פרייס להיות היסטוריון של אמנות.
הוא עשה תארים בהיסטוריית האמנות ובאנגלית באוניברסיטת, ייל ולאחר מכן לימד בבית ספר למשך שנה, אך הרגיש צורך להמשיך את לימודיו מכיוון שנראה היה שתלמידיו יודעים יותר ממנו.
הוא חזר ללימודים בלונדון ובווינה.
בלונדון, בשנת 1934, נדבק בחיידק התיאטרון.
מחירי כרטיסי התיאטרון היו זולים והוא ניצל זאת.
אחרי התפקיד ב"שיקגו" הוא הופיע בתור אלברט ב"ויקטוריה רג'ינה", התפקיד שהביא אותו לראשונה לברודוויי ולתודעת הציבור.
המפיק, גילברט מילר, החליט לקחת את המחזה לניו יורק וללהק את הלן הייז לתפקיד הראשי ואת פרייס לתפקיד הראשי לצידה.
המחזה עלה ב-26 בדצמבר 1935 ורץ במשך שלוש שנים.
סרטו הראשון של פרייס היה "Service De luxe" בשנת 1938, והוא המשיך לגלם דמויות היסטוריות כגון צ'ארלס השני.
הוא גם לוהק לסרטים בתפקיד של גבר מקסים אך תשוש וחלש, כמו בסרט "לאורה" ("Laura", לצדה של ג'ין טירני) בשנת 1944 ו-"The Fly" בשנת 1958. נוכחותו של פרייס בסרטי הקולנוע התקבעה בשנת 1960 עם הסרט הקלאסי "מפלת בית אשר".
בשנותיו המאוחרות נעשה פרייס מעורב בתעשיית הרוק.
הוא היה מעורב בסרטוני מוזיקה עם אמנים שכללו את אליס קופר, רינגו סטאר ומייקל ג'קסון.
אחד משיתופי הפעולה הבולטים של פרייס הוא בשיר thriller של מייקל ג'קסון, אשר פרייס מקריין בו מלל במהלך השיר, ובסופו משמיע צחוק "מרושע" מתגלגל.
בנוסף לעבודתו כשחקן, החל קריירה נוספת כשף בטלוויזיה בסדרה שרצה למשך זמן מה ויצא לו מוניטין של טבח ואספן מתכונים.
הוא גם מצא זמן לכתוב ספר, "ג'ו" ("Joe").
לקראת סוף חייו, חווה אובדן גדול.
אשתו השלישית נכנעה לסרטן השד יומיים לאחר יום הולדתו השמונים ב-29 במאי 1991. בסתיו של אותה שנה נערך אזכרה עבורה, אבל פרייס לא השתתף בה בגלל מצבו הבריאותי.
הוא סבל ממחלת פרקינסון, מה שהפך את תפקידו ב-"המספריים של אדוארד" לקטן יותר מהמקור.
הייתה זו הופעתו האחרונה של פרייס על המסך והסצנה האחרונה בסרט בה הוא מופיע היא סצנת המוות של הדמות שלו.
וינסנט פרייס עישן סיגריות לאורך מרבית חייו ומת מסרטן הריאות בגיל 82, ב-25 באוקטובר 1993. גופתו נשרפה, ואפרו פוזר בפוינט דום אשר במליבו, קליפורניה.
מבין הסרטים המפורסמים בהם השתתף:
"האדם האחרון על כדור הארץ" (1964)
האדם האחרון על כדור הארץ (1964)
בלב הצדק (1993) - סרט טלוויזיה
וינצ'נצו בליני (באיטלקית: Vincenzo Bellini; 3 בנובמבר 1801 – 23 בספטמבר 1835) היה מלחין איטלקי מהתקופה הרומנטית.
בליני נולד בשנת 1801 בעיר קטניה שבסיציליה.
בגיל שש הלחין את יצירתו הראשונה בהנחיית סבו.
בשנת 1819 התחיל בליני ללמוד בקונסרבטוריון סן סבסטיאנו שבנאפולי ולמד בכיתתו של ניקולו זינגרלי.
בתקופת לימודיו שם חיבר יצירות פשוטות, אולם כשכתב את האופרה "אדלסון וסלוויני" החליט להיות מלחין אופרה.
האמרגן דומניקו ברבאיה התרשם מאוד מהאופרה והזמין בשנת 1827 את האופרה "שודד הים", שנכתבה בשיתוף עם פליצ'ה רומאני (שותפו של בליני לאופרות רבות) עבור בית האופרה "לה סקאלה" שבמילאנו.
בשנת 1830 הלחין את האופרה "בני קפולט ובני מונטגיו", גם הפעם עם רומאני.
הצמד כתב גם את "הסהרורית" (1831) ובהמשך אותה שנה, את "נורמה".
בזמן כתיבת "בני קפולט ובני מונטגיו" נאלץ בליני להיפרד מאהובתו הראשונה בגלל לחץ הוריה.
אולם הוא התאהב בג'ודיתה טורינה, וניהל איתה רומן עד מותו.
את האופרה האחרונה שלו, "הפוריטנים", כתב בליני עם קרלו פפולי, משום שבליני ורומאני הסתכסכו אחרי סיום עבודתם על "נורמה".
אחרי כתיבת האופרה תקפה את בליני מחלה קטלנית, ובשנת 1835 הוא מת בגיל שלושים וארבע בלבד.
חייו של בליני מונצחים כיום במוזיאון הניצב בעיר מולדתו, קטניה.
על קברו חרוטים התווים הראשונים של האריה של אמינה "AHǃ NON CREDEA", מתוך סיום "הסהרורית".
בליני הלחין אופרות בתקופה שבה רוסיני ודוניצטי שלטו בכיפת האופרה האיטלקית.
בניגוד לרוסיני ולדוניצטי, שהשתמשו בסגנון הבל קנטו, שבדרך כלל התבסס על קולורטורה, בליני העדיף להשתמש בקווים קוליים נקיים, דבר ששימח את מורו, זינגרלי.
בליני הלחין בעיקר יצירות דרמטיות, כמו: הפיראט (מלודרמה), נורמה, והפוריטנים.
וינפריד גיאורג (מקסימיליאן) זבאלד היה סופר, משורר, מסאי ומבקר גרמני, שישב באנגליה.
זבאלד נולד למשפחה כפרית קתולית בוורטאך, בוואריה, גרמניה.
אביו שירת בצבא הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה, נשבה ונעצר בצרפת ושב לגרמניה רק בשנת 1947. לאחר סיום לימודי התיכון שלו, המשיך זבאלד בלימודים גבוהים.
הוא למד ספרות גרמנית, תחילה באוניברסיטת פרייבורג ובהמשך באוניברסיטת פריבור שבשווייץ.
עם תום לימודיו, בשנת 1966, היגר זבאלד לאנגליה, בה גר עד מותו.
תחילה השתקע במנצ'סטר, ולימד ספרות גרמנית באוניברסיטה שם.
לאחר כמה שנים עקר למזרח אנגליה, לנוריץ', והיה מרצה לספרות ולשון גרמנית באוניברסיטת איסט אנגליה.
על אף ישיבתו באנגליה, כל חייו כתב גרמנית, ולפי דבריו הריחוק האמנותי שהושג בדרך זו, עמד לו לטובת כתיבתו.
זבאלד נחשף לשואת יהודי אירופה מידי הגרמנים כשהיה כבן שמונה עשרה, ומאז הפך נושא השמדת היהודים בידי הגרמנים לנושא מרכזי בחייו וביצירתו.
הוא היה בין המבקרים החריפים של ההתעלמות מהשואה בשיח התרבותי הגרמני.
יצירתו הספרותית נָסַבָּה על שאלות הזיכרון התרבותי, הגלות וההגירה, האובדן לגילוייו השונים, העקירה והנדודים, וכן חשבון הנפש של הגרמנים.
זבאלד נהרג בתאונת דרכים באנגליה, כאשר סטה מהדרך לאחר שכנראה לקה בהתקף לב.
בתו שהייתה עמו ברכב ניצלה.
וכן זכה בפרסים ספרותיים נוספים.
רבים מקוראיו ומן המבקרים, ראו בו מועמד טבעי לזכייה בפרס נובל לספרות.
זבאלד פרסם בחייו כעשרה כרכים של סיפורת ומסות, אחדים מספריו תורגמו גם לאנגלית.
ספריו של זבאלד שתורגמו לעברית
המהגרים (1992), תרגמה מיכל הלוי, עריכת תרגום - מרים דינור, אחרית דבר - סוזן סונטג, הוצאת כתר, 2002.
קמפו סנטו: רשימות על מסעות ועל ספרים (2003), תרגמה טלי קונס, הוצאת כתר, 2011.
וינצ'י (באיטלקית: Vinci) היא עיירה באיטליה הנמצאת בנפת פירנצה שבמחוז טוסקאנה.
אוכלוסיית העיירה נכון לתחילת 2023 מנתה 14,438 תושבים.
העיירה נוסדה באמצע המאה ה-13 ונשלטה על ידי פירנצה.
עיקר פרסומה של העיירה נובע מהיותה מקום הולדתו של לאונרדו די סר פיירו (Leonardo di ser Piero), אחד מגדולי האמנים בהיסטוריה ואיש האשכולות של תקופת הרנסאנס, הידוע יותר כלאונרדו דָה וינצ'י (da Vinci), על שם העיירה ממנה בא.
עובדה זו מושכת לוינצ'י כחצי מיליון תיירים בשנה, המגיעים לבקר במקום הולדתו של האמן ובמוזיאון לאונרדו דה וינצ'י הקטן השוכן בעיירה.
וינצ'נצו גליליי (איטלקית: Vincenzo Galilei; 1520 בקירוב - 2 ביולי 1591) היה נגן לאוטה, מלחין ותאורטיקאי מוזיקה, אביו של האסטרונום והפיזיקאי המפורסם גלילאו גליליי.
הוא היה דמות ראשונה במעלה בחיי המוזיקה בשלהי תקופת הרנסאנס ותרם רבות למהפכה המוזיקלית אשר ציינה את תחילתה של תקופת הבארוק.
גליליי נולד בסביבות 1520 בסנטה מריה א מונטה שבטוסקנה.
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בלאוטה.
בזמן כלשהו לפני 1562 עבר לפיזה, שם נשא לאישה בת למשפחת אצולה.
בשנת 1564 נולד בנו גלילאו, בכור לשישה או שבעה ילדים; בן אחר, מיקלאנג'לו, שנולד בשנת 1575, גדל גם הוא להיות נגן לאוטה מוכשר.
וינצ'נצו היה נגן לאוטה מיומן ובמועד מוקדם בחייו עורר את תשומת לבם של פטרונים חזקים ועתירי-קשרים.
בשנת 1563 פגש בוונציה את ג'וזפו צארלינו, תאורטיקאי המוזיקה החשוב ביותר במאה ה-16, והיה לתלמידו.
זמן מה לאחר מכן החל להתעניין בניסיונות להחייאת המוזיקה והדרמה של יוון העתיקה, וזאת עקב קשריו עם הקמראטה הפלורנטינית (קבוצת משוררים, מוזיקאים ואינטלקטואלים בראשות הרוזן ג'ובאני דה בארדי) ועם ג'ירולאמו מיי, המלומד הראשון במעלה בתקופתו בנושא המוזיקה של יוון העתיקה.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 החל עניינו בתאוריה של המוזיקה ואף בהלחנת מוזיקה לנטות בכיוון זה.
כמה מתרומותיו התאורטיות החשובות ביותר של גליליי עוסקות בטיפול בדיסוננס: תפיסתו הייתה מודרנית בעיקרה: היא התירה דיסוננס במעבר "אם הקולות זורמים בצורה חלקה", ואף צלילים דיסוננטיים על פעמה מוטעמת, כגון השהיות, שאותם כינה "דיסוננס חיוני".
בכך תיאר למעשה את המנהג הבארוקי, בייחוד כאשר הגדיר כללים לפתרון השהיות באמצעות קפיצה וחזרה אל צליל הפתרון המצופה.
נוסף לכך, היו לגליליי כמה תגליות חשובות באקוסטיקה, בפרט כאלה הכרוכות בפיזיקה של תנודות במיתרים ובעמודי אוויר (בכלי נשיפה).
ייתכן שבקביעת היחס בין מתיחות המיתר לתדירות התנודה היה גליליי הראשון לגלות חוק פיזיקלי שאינו ליניארי.
אבל בזמנו, הביטוי למה שאנחנו מכנים כיום "חוקי פיזיקה" היה סוגיית המפתח.
אם וינצ'נצו גילה דבר זה וביטא אותו בשפה מתמטית, זו עשויה להיות הכללה חשובה של התגלית הפיתגוראית, המובנת זה מכבר, שמספרים שלמים קובעים סולמות הרמוניים.
אם כל היחסים המוזיקליים והמדידות הפיזיקליות בכלי נגינה ניתנים להגדרה מתמטית, הרי שהתובנה של בנו גלילאו, כי כל היחסים הפיזיקליים מכל סוג שהוא ניתנים לביטוי מתמטי, נובעת באופן טבעי.
השימוש ברצ'יטטיב באופרה מיוחס על דעת רבים לגליליי, כיוון שהיה אחד ממציאי המונודיה, הסגנון המוזיקלי הקרוב ביותר לרצ'יטטיב.
גליליי חיבר שני ספרי מדריגלים, כמו גם מוזיקה ללאוטה, וכמות נכבדה של מוזיקה לקול ולאוטה; הקטגוריה האחרונה נחשבת לתרומתו החשובה ביותר, משום שהיא מבשרת מבחינות רבות את סגנון הבארוק המוקדם.
מלומדים רבים גורסים, שגליליי הוא שהיטה את פעילות בנו מן המתמטיקה הטהורה, המופשטת, אל ניסויים שעשו שימוש בתיאור מתמטי כמותי של התוצאות - שינוי שהייתה לו חשיבות עליונה בתולדות המדע.
וינסנט פסטורה הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בעיקר בשל תפקידו כסאלוואטור "ביג פוסי" בונפנסיירו בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס".
פסטורה נולד ברובע הברונקס שבניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת פייס במשך 3 שנים לפני שפנה לתעשיית הבידור אחרי שהתיידד עם מאט וקווין דילון.
פסטורה גרוש, הוא היה נשוי לננסי בייקר.
הוא התיידד עם בעלה השני של בייקר, מיטשל, ותרם את כספי הזכייה על תפקידו ב-Apprentice לצדקה בשמו.
נכון להיום (2009) הוא עדיין גר ברובע הברונקס.
ב-2009 השתתף בתוכנית המציאות "המתמחה", בגרסת הVIP שלה, וזכה בתקציב של $50,000.
את קריירת המשחק שלו החל פסטורה בגיל מאוחר יותר, כאשר גילם את אביו של טוני בסרט האימה "ורדים שחורים" מ-1988. שנה לאחר מכן, ב-1989 שיחק בסרט "אהבת אמת" לצידה של איידה טורטורו.
בשנת 1990 שיחק בסרט הפשע "החבר'ה הטובים", ובשנת 1993 שיחק בסרט "דרכו של קרליטו" בכיכובם של אל פצ'ינו ושון פן.
בשנת 1996 שיחק בסרטה של ניקול הולופסנר "הולכים ומדברים" ובסרט "הדירה של ג'ו".
בשנת 1997 שיחק בדרמת הפשע "מדינת ברוקלין", לצידם של טוני דנזה וג'יימי-לין סיגלר ובסרט הסאטירי "המעדנייה" לצד אייס-טי.
בשנת 1999 שיחק בסרט "מקרה קל של רצח" לצד פליסיטי האפמן וויליאם ה.
בשנת 2006 השתתף בסרט הקומי "מסיבת רווקים בווגאס".
בשנת 2018 שיחק בסרט הדרמה "פאפא".
בשנת 2019 שיחק בסרט "המשימה" לצד תיאו רוסי.
בהמשך השנה שיחק גם בסדרת הטלוויזיה "וו טאנג קלאן: סאגה אמריקאית" ברשת הולו.
בשנת 2021 שיחק במותחן הפשע "עוגת יום הולדת''''" לצד יואן מקגרגור.
וינסנט קנבי היה מבקר קולנוע אמריקאי.
קנבי נולד בשיקגו שבאילינוי לקטרין אן ולויד קנבי.
בשנת 1969 הפך למבקר הקולנוע הבכיר בעיתון "הניו יורק טיימס" וכתב בעיתון על יותר מ-1,000 סרטים.
הוא היה תומך נלהב של כמה במאים, בהם וודי אלן שאף הגדיר את הביקורת על סרטו "קח את הכסף וברח" כנקודת מפנה בקריירה שלו.
קנבי נפטר ממחלת הסרטן במנהטן שבניו יורק.
שלוש שנים לאחר מותו של קנבי, הופיעה בעמוד הראשי של "ניו יורק טיימס" ידיעה פרי-עטו על מותו של בוב הופ.
כחלק מתיק חבצלת כתב קנבי כתבת-הספד על הופ שנים רבות לפני כן.
וינסנט (נהגה "ונסן") ז'אן מפוי קומפני הוא כדורגלן עבר בלגי ממוצא קונגולזי, ששיחק בעמדת הבלם, ומשמש כיום כמאמנה של באיירן מינכן מהבונדסליגה.
כשחקן, בלט קומפני במדי מנצ'סטר סיטי, בה גם שימש כקפטן, ובנבחרת בלגיה.
נחשב לאחד מהקפטנים המובילים בהיסטוריה של הפרמייר ליג, ומגדולי הבלמים ששיחקו בפרמייר ליג.
קומפני החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי המועדון הבלגי אנדרלכט, בו זכה במספר תארים קבוצתיים ואישיים כולל נעל הזהב הבלגית ונעל האבוני הבלגית.
במחצית השנייה של עונת 2005–2006, קומפני סבל מפציעה בכתף והחליט לעשות בה ניתוח, אף על פי שמשמע הדבר היה שיחמיץ את החודשיים האחרונים של העונה.
העובדה שהוא ביצע את הניתוח והעביר את תקופת ההחלמה שלו בעיר ליון שבצרפת, העלתה שמועות רבות על כך שהוא חושק לשחק בקבוצה העירונית אולימפיק ליון בעונה שלאחר מכן.
ב-9 ביוני 2006 דווח רשמית על ידי מועדונו שההמבורג הגרמנית רכשה את שירותיו של קומפני תמורת עשרה מיליון אירו, כמחליפו של דניאל ואן בויטן שעבר לבאיירן מינכן.
הוא שיחק בששת המשחקים הראשונים של העונה עבור המבורג בבונדסליגה, עד שפציעה בגיד אכילס השביתה אותו עד לסוף העונה כבר מחודש נובמבר.
על אף הפציעה, קומפני זומן לסגל נבחרת בלגיה הצעירה לקראת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007.
ב-22 באוגוסט 2008 אישרה מנצ'סטר סיטי האנגלית שהחתימה את קומפני על חוזה לארבע שנים תמורת סכום המוערך בכשישה מיליון פאונד.
יומיים לאחר שחתם במנצ'סטר סיטי, קומפני שיחק את משחק הבכורה שלו במועדון נגד ווסטהאם יונייטד, ואף זכה בתואר השחקן המצטיין במשחק.
ב-28 בספטמבר 2008, הוא כבש את שערו הראשון עבור הסיטי, בהפסד החוץ 1–2 לוויגאן אתלטיק.
בעונות הבאות קומפני הרבה להיפצע ובשל כך, שיחק מספר מועט של משחקים.
בעונת 2017/2018 זכה קומפני עם מנצ'סטר סיטי בגביע הליגה ובאליפות הפרמייר ליג השלישית שלו עם המועדון.
בעונת 2018/2019 הודיע קומפני על עזיבתו לאחר הזכייה בגביע האנגלי, זאת לאחר 11 שנים במועדון.
בעונה זו, זכה עם מנצ'סטר סיטי בגביע הליגה, בגביע האנגלי, ובאליפות הפרמייר ליג הרביעית והאחרונה שלו במדי מנצ'סטר סיטי.
קומפני כבש באותה עונה שער ליגה אחד, בניצחון 0–1 על לסטר, מחזור לפני סיום העונה בליגה.
לאחר עזיבתו את מנצ'סטר סיטי, שב קומפני לקבוצת נעוריו אנדרלכט בתפקיד של מאמן-שחקן.
ב-22 באוגוסט 2019, לאחר שני הפסדים בשני מחזורי הפתיחה, בחר קומפני לוותר על תפקיד המאמן הקבוצה והמשיך כשחקן בלבד.
קומפני ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת בלגיה בפברואר 2004, במשחק נגד נבחרת צרפת, והיה לאחד הכדורגלנים הצעירים ביותר בהיסטוריה שמשחקים עבור הנבחרת הבלגית.
לקראת אולימפיאדת 2008, התאחדות הכדורגל הבלגית זימנה את וינסנט לסגל הנבחרת למשחקים האולימפיים, אך מועדונו הגרמני המבורג, סירב לשחררו למשחקים בטענה שזוהי לא תחרות רשמית של פיפ"א.
אחרי שההתאחדות הבלגית ערערה על החלטתה של המבורג, המועדון התיר לבסוף לקומפני לנסוע לטורניר, אולם תחת הדרישה שישוב לגרמניה בתום המחזור השני של שלב הבתים באולימפיאדה.
באולימפיאדת בייג'ינג, משחקה הראשון של בלגיה היה נגד ברזיל, בו הורחק קומפני ובלגיה הפסידה 0–1. כתוצאה מהכרטיס האדום, הטורניר הסתיים בשביל וינסנט, מכיוון שהמבורג הסכימה לשחררו לתקופת שני המשחקים הראשונים בלבד.
בשל השתלשלות האירועים, קומפני ביקש ממועדונו שיוותר לו ויתן לו לשחק במשחק האחרון בשלב הבתים בשל חשיבות המשחק, אולם לאחר דיונים בין ההתאחדות הבלגית למועדון הוחלט לבסוף להשיב את קומפני למועדונו הגרמני.
עקב העקשנות של מועדונו ואי מימוש בקשותיו, קומפני הסתכסך עם ראשי המועדון ויותר מאוחר פרסם שהמקרה תרם רבות להעברתו למנצ'סטר סיטי.
בנובמבר 2009, קומפני הסתכסך גם עם מאמן הנבחרת דיק אדבוקט, אחרי שסבתו של קומפני נפטרה מספר ימים לפני משחק הידידות של הנבחרת מול קטר, והוא קיבל רשות לנסוע להלווייתה בתנאי שיחזור למלון הנבחרת בערב.
קומפני שב למלון רק בשעות הלילה.
אדבוקט זעם על האיחור וניפה אותו מסגל הנבחרת בשל התקרית.
קומפני שימש כקפטן נבחרת בלגיה במונדיאל 2014, המונדיאל הראשון שלהם מזה 12 שנים.
במונדיאל 2018 קומפני שיחק חמישה משחקים במסע של בלגיה עד חצי גמר המונדיאל שם הפסידו לנבחרת צרפת.
ב-17 באוגוסט 2020 פרש קומפני ממשחק פעיל ומונה למאמנה של אנדרלכט.
הוא עזב את הקבוצה אחרי שתי עונות, בסיום עונת 2021/2022.
לקראת עונת 2022/2023 מונה למאמנה של ברנלי מהצ'מפיונשיפ ב-14 ביוני 2022. קומפני העלה את ברנלי לפרמייר ליג בעונת הבכורה שלו כמאמנה, לאחר עונה נהדרת אותה סיימה הקבוצה עם מאזן של 101 נקודות וזכייה האליפות הליגה.
בתום העונה האריך את חוזהו כמאמן ברנלי ב-5 עונות נוספות.
בתום עונת 2023/2024 סיים קומפני את תפקידו בברנלי וב-29 במאי 2024 מונה למאמנה של באיירן מינכן וחתם על חוזה ל-3 שנים.
לאחר שבאיירן מינכן תחת תומאס טוכל הפסידה את האליפות לבאייר לברקוזן בעונת 2023/2024, בעונת 2024/2025 זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה והחזיר אותה לבוואריה.
ב-2 באפריל 2013 נודע כי קומפני רכש את קבוצת הכדורגל הבלגית בלייד (FC Bleid).
המועדון מדורג בליגה השלישית בבלגיה.
המשחקים האולימפיים (1): 2008 (מקום רביעי)
וינפילד סקוט היה לוטננט גנרל אמריקני, הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית ומועמד לנשיאות ארצות הברית.
במהלך 47 שנות שירותו בצבא לחם סקוט במלחמות 1812, ארצות הברית-מקסיקו, בלאק הוק, סמינולה השנייה ובתחילתה של מלחמת האזרחים האמריקנית שם תרם בעיצוב האסטרטגיה של הסגר ימי על נמלי הדרום אשר זכתה לשם תוכנית אנקונדה.
כגיבור מלחמת ארצות הברית–מקסיקו נבחר סקוט להיות מועמדה של המפלגה הוויגית לבחירות לנשיאות של שנת 1852 שם נחל תבוסה אל מול מועמד המפלגה הדמוקרטית פרנקלין פירס.
סקוט נותר דמות אהודה, ואף זכה לדרגת כבוד של לוטננט גנרל בשנת 1856, הראשון אשר החזיק בדרגה זאת מאז ג'ורג' וושינגטון.
סקוט נולד באחוזת המטעים המשפחתית של משפחתו בסמוך לפטרסבורג וירג'יניה ב-13 ביוני 1786. הוא התחנך במכללת ויליאם ומרי ולמד משפטים במשרדו של עורך דין פרטי.
סקוט החל את שירותו הצבאי כקורפורל פרשים במיליציה של וירג'יניה בשנת 1807, ובשנת 1808 הוצב כקפטן ארטילריה.
בעקבות סכסוך עם מפקדו הישיר, הגנרל ג'יימס וילקנסון, הועמד סקוט לדין צבאי ודרגתו נשלל ממנו לשנה שלאחריה הוצב בניו אורלינס במטהו של הגנרל וויד המפטון.
ביולי 1812, קודם סקוט לדרגת קולונל ונשלח להילחם במלחמת 1812 במסגרת הכוחות האמריקניים אשר לחמו בבריטים במערכה על ניאגרה.
סקוט קיבל את הפיקוד על הכוחות אשר לחמו בקרב קווינסטון הייטס ב-13 באוקטובר 1812 וערב סירובם של אנשי המיליציה של ניו יורק לחצות את הגבול לקנדה הביסו הבריטים את הכוחות האמריקניים וסקוט, יחד עם מפקדו בריגדיר גנרל ויליאם וואדסוורט נכנע לצבא הבריטי.
סקוט הוחזק כשבוי מלחמה והוחלף במסגרת עסקה לחילופי שבויים.
כאשר חזר סקוט לוושינגטון לחץ על חברי הסנאט לנקוט צעדים כנגד שבויים בריטיים כשם שהבריטים הרגו חיילים אמריקאיים ממוצא אירי כעריקים.
במרץ 1813 קודם סקוט לדרגת לוטננט קולונל ובמאי אותה השנה תכנן והוביל את קרב פורט ג'ורג' אשר כפה על הבריטים נסיגה מאזור המצודה שלחוף נהר ניאגרה באונטריו.
במרץ 1814 קודם סקוט לדרגת כבוד של בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הבריגדה הראשונה של הצבא אשר הצליחה להבקיע את קווי ההגנה של הבריטים בקרב צ'יפואה.
כהערכה על ניצחונו ותפקודו קיבל סקוט דרגת כבוד של מייג'ור גנרל ביולי 1814, אולם כיוון ששוב נפצע בקרב לא חזר סקוט לשירות פעיל עד אחרי המלחמה.
לאחר מלחמת 1812 ביסס סקוט את נושא התרגולים הצבאיים ועמד בראש הוועדה לטקטיקה וועדת הבדיקה של אירועי המלחמה.
בין השנים 1815 עד 1816 שהה סקוט בצרפת על מנת ללמוד את שיטותיו של צבא הצרפתי ועל מנת ללמוד ולתרגם את ספרי הטקטיקה של נפולאון מצרפתית לאנגלית.
הוא שב לארצות הברית על מנת לעמוד בראש הפיקוד המרחבי הצפוני ב-1816, בראש הוועדה לטקטיקה ב-1821, בראש הפיקוד המזרחי ב-1825 ושוב לראשות ועדת הטקטיקה ב-1826. סקוט הודיע על התפטרותו ב-1828 שכן לא קיבל את הפיקוד על ארמייה כפי שרצה אולם התפטרותו לא התקבלה והוא נשלח לאירופה בשנית.
בשנת 1830 פרסם סקוט מדריך צבאי נוסף לשימושה של המיליציה האמריקנית.
בשנת 1832 נשלח סקוט, כשליחו של הנשיא אנדרו ג'קסון, אל קרוליינה הדרומית על מנת לנהל את משבר המיסוי שפרץ שם באותה שנה עת ניסה הנשיא לגבות מיסים פדרליים באמצעים צבאיים.
סקוט הצליח להביא לפתרון המשבר בדרכי שלום ובדיפלומטיה.
לאחר מכן הוצב סקוט כמפקד הכוחות הפדרליים בשטחי אומת הצ'רוקי בהחליפו את ג'ון וול על רקע סירובו של הנשיא ג'קסון לאפשר לצ'ירוקי לממש את זכותם לממשל עצמי כפי שהורה בית המשפט העליון.
בשנת 1836 פיקד סקוט על כוחות השדה שלבמסגרת מלחמת סמינול השנייה ובמלחמת קירק.
לאחר מלחמות האינדיאנים קיבל עליו מחדש את הפיקוד המרחבי המזרחי אך עם התעוררות ניסיונות המרידה של מתיישבים בריטים בקנדה, תוך סיוע של גורמים אמריקניים, נשלח שוב לגבול הצפוני על מנת לפעול להרגעת הרוחות.
המשבר, אשר זכה לכינוי מלחמת החזיר והשעועית, הסתיים ללא שפיכות דמים בעזרתו של סקוט.
בשנת 1841 קיבל סקוט את הפיקוד על הצבא כגנרל המפקד של צבא ארצות הברית והועלה לדרגת מייג'ור גנרל מן השורה, וכמפקד האמין בהתמקצעותו של הצבא והשקיע רבות בפיתוח האקדמיה הצבאית.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו פיקד סקוט על הארמייה הסדירה, מבין שתי הארמיות אשר השתתפו במלחמה, אשר תקפה את מקסיקו מדרום.
לקראת הבחירות לנשיאות של שנת 1852, הדיחה המפלגה הוויגית את הנשיא המכהן מילרד פילמור, אשר החל לכהן כנשיא בעקבות מותו של הנשיא זאכרי טיילור, גיבור מלחמת מקסיקו.
בחפשם לשחזר את ניצחונם הוזז פילמור ממקומו ותחתיו מונה הגנרל סקוט.
מול סקוט התמודד פרנקלין פירס, מטעם המפלגה הדמוקרטית, אף הוא גיבורה של אותה המלחמה.
סקוט, אשר נודע בדעותיו כנגד העבדות, איבד קולות רבים ממדינות הדרום, ומצעה של מפלגתו אשר תמך בעבדות גרם לאיבוד קולות רבים בצפון.
כך הפסיד סקוט בבחירות לפירס כאשר קיבל את קולות האלקטורים של מסצ'וסטס, ורמונט, קנטקי וטנסי בלבד.
על אף ההפסד הצורם בבחירות נותר סקוט גיבור לאומי עד אשר בשנת 1855 קיבל דרגת כבוד של לוטננט גנרל באמצעות חוק מיוחד של הקונגרס, בהופכו לאדם השני בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית אשר מונה לדרגה זו, לצידו של ג'ורג' וושינגטון.
ב-1859 נשלח סקוט על ידי הממשל לצפון מערב, לאיי סן חואן, על מנת ליישב ולסיים בפתרון המשבר אשר זכה לכינוי מלחמת החזיר, שם הביא לפתרונו של הסכסוך בדרכי שלום.
כמפקד צבא האיחוד בתחילתה של מלחמת האזרחים, ידע הגנרל המזדקן כי הוא לא מסוגל לצאת לקרב בעצמו, הוא היה זקן, חולה וגדל מידות מכדי לרכב על סוסו.
הפיקוד על הכוחות הפדרליים הוצע בתחילה לקולונל רוברט אדוארד לי, קצין מטהו לשעבר, אולם כאשר הודיעה מדינת וירג'יניה על פרישתה מהאיחוד ב-17 באפריל 1861, באותו יום בו הוצע ללי התפקיד, הודיע לי על התפטרותו משורות הצבא והפיקוד על הכוחות הסובבים את וושינגטון הועבר לבריגדיר גנרל ארווין מקדואל.
אף על פי שנולד וגדל בווירג'יניה סירב סקוט להתפטר ולעבור לצד מדינתו ונותר נאמן לאומה אותה שירת רוב שנות חייו.
לאחר ההפסד הצורם בקרב בול ראן הראשון, נועד הנשיא אברהם לינקולן עם סקוט, אשר לקח על עצמו את האחריות על ההפסד בקרב, והשניים החליטו על מינוייו של המייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן כמפקד כוחות השדה של צבא האיחוד.
סקוט לא האמין בניצחון מהיר על מדינות הדרום והציע תוכנית ארוכת טווח לחניקתה של קונפדרציית המדינות בתפיסת שטחי מפתח כנהר המיסיסיפי ונמלי מפתח לאורך החוף האטלנטי הדרומי ולחופי מפרץ מקסיקו ולאחר מכן לנוע אל תוך שטחי הקונפדרציה.
מצבו הגופני של סקוט לא איפשר לו להמשיך בתפקידו וכמחליפו מונה ג'ורג' מקללן כגנרל המפקד ב-1 בנובמבר 1861. סקוט פרש לביתו אשר בוסט פוינט ונפטר בשיבה בשנת 1866. הוא נקבר בבית הקברות של האקדמיה.
הצבא העניק את שמו של סקוט לספינת קיטור אשר הושקה בשנת 1855 ולגוררת אשר נמצאת בשירות פעיל.
שמו של סקוט אף ניתן לפורט סקוט, מצודה שאוישה בקנזס ולפורט וינפילד סקוט, לימים - פורט פוינט, למרגלותיו של גשר שער הזהב בסן פרנסיסקו.
סקוט הונצח בשתי הנפקות של בולים בשנת 1870 ובשנת 1937.
וינסט פול קרטיזר הוא שחקן אמריקאי, אשר ידוע בשל תפקידו בתור קונור בסדרה "אנג'ל" ברשת The WB ובזכות הופעתו בתור פיט קמפבל בסדרה "מד מן" ברשת AMC.
קרתייזר נולד במיניאפוליס, מינסוטה, בנם של ג'נט מארי (לבית גרוי), שניהלה משתלה, וג'יימס ראלף קרטיזר, בעל חנות לציוד בנייה.
הוא הצעיר מבין שישה אחים, יש לו 4 אחיות, אנדראה, קולט, אליס ותרזה, ואח אחד, ניית'ן.
הוא ממוצא לוקסמבורגי, גרמני ובמידה מסוימת פולני, פיני ושוודי.
קרטיזר למד בבית הספר התיכון אפל ואלי בעיר אפל ואלי במינסוטה, אך נשר בגיל 15 כי הוא "רצה להרוויח כסף".
קרטיזר החל להתנסות במשחק על במה כאשר השתתף בתיאטרון האזורי "Children's Theatre Company" שם שיחק במחזות "בילבי", "Rebecca of Sunnybrook Farm", "העיירה שלנו" ו"500 הכובעים של ברתולומאו קאבינס".
ההופעה הראשונה של קרטיזר על המסך הייתה בשנת 1993 בסרט "לב אוהב" לצד מריסה טומיי וכריסטיאן סלייטר, ושלוש שנים לאחר מכן (1996) בסרט "אבודים באלסקה" שבו שיחק לצד ת'ורה ברץ' וצ'רלטון הסטון שבנו ביים את הסרט.
השתתפות בסרט זה הובילה את קרטיזר להשתתף בסרט נוסף לצד פטריק סטיוארט.
הסרט הבא שקרטיזר השתתף בו היה בסרטו של לארי קלארק "נולדו לרצח" ב-1998 בו שיחק נרקומן.
עוד באותה שנה כיכב קרטיזר בסרט "החטא ועונשו בפרברים" לצד קירסטן דנסט.
בשנת 2002 הצטרף קרטיזר כדמות חוזרת בעונה השלישית של סדרת הערפדים "אנג'ל" בה שיחק את קונור, בנם של שני ערפדים; שנה לאחר מכן שב לגלם את דמות זו כדמות ראשית בעונה הרביעית וכדמות אורחת בעונה החמישית.
קרטייזר שיחק בתפקיד איש הפרסומות הצעיר והשאפתני פיט קמפבל בסדרת הטלוויזיה המצליחה "מד מן" (2007–2015).
קרטיזר, יחד עם שאר צוות התוכנית, זכה בפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של אנסמבל בסדרת דרמה בשנים 2009 ו-2010.
קרטייזר יצא עם השחקנית רייצ'ל לי קוק במשך ארבעה חודשים בשנת 1998.
הוא החל לצאת עם השחקנית אלכסיס בלדל באמצע 2012. הוא ובלדל הודיעו על אירוסיהם במרץ 2013, והתחתנו בקליפורניה ביוני 2014. יש להם בן אחד, יליד 2015. בני הזוג מכרו את הפנטהאוז שלהם בברוקלין תמורת 1.32 מיליון דולר במאי 2016. בשנת 2022 הזוג התגרש.
+שנהסרטתפקידהערות1993לב אוהבילד יתום1994Little Big Leagueג'יימסHeaven Sentאדי צ'נדלר1995מפתח הקסמיםגילון1996אבודים באלסקהשון בארנס1997Mastermindsאוזי פקסטון1998נולדו לרצחבוביכשהמין היפה שובת (אנ')סנייק2000החטא ועונשו בפרבריםוינסנטPreston TylkדילוןRicky 6ריקי קווןבלוז לעיר המזלקולונל2001The Unsaidתומאס קאפי2004Dandelionמייסון2006אלפא דוגריק ג'יימו2007Killing Zelda Sparksקרייג בלאקשייר2010אלקטרה לוקסג'ימי2011רנגואייזיקיאלדיבובעולם הזמןפיליפ וייס2014Beach PillowsניקRed Knotפיטר האריסון2015Day Out of Daysטארק2016סוג של רצחלורנס קורבי2017האישה השנואה ביותר באמריקהויליאם ג'יי.
מאריMy Friend Dahmerד"ר מת'יוס2018Most Likely to Murderלוואל2019American Hangmanהנרי דייוויד קולCryptoטד פטרסון2020מסכי עשן: המלכודת הדיגיטליתבינה מלאכותיתדיבוב2022Ultrasoundגלן
+שנהסדרהתפקידהערות1994Sweet Justiceניקולספרק: "Story of My Life"1999ERג'סי קינןפרק: "Truth & Consequences"2002–2004אנג'לקונורתפקיד ראשי (עונה 4)
גייסט2 פרקים2018הדרך (אנ')באק בארבו4 פרקים2018–2020הצוללתסמואל גרינווד9 פרקים2019Proven Innocentבודי קוויקתפקיד ראשי; 13 פרקיםThe OAפייר רסקין4 פרקים2019–2020חוק וסדר: מדור מיוחדסטיב גץ2 פרקים2021טיטאניםהדחליל / ד"ר ג'ונתן קרייןתפקיד ראשי (עונה 3); 11 פרקים
וינסנט רייגן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ולשי.
התפרסם בזכות תפקידיו בשוברי הקופות התקופתיים "300" ו"טרויה".
רייגן נולד בעיר סוונסי שבדרום ויילס לזוג מהגרים איריים, בילה את ילדותו באירלנד ולמד ב"מכללת סט.ג'וזף" שבאיפסוויץ'.
החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה בריטיות כגון "Invasion: Earth" אותה כתב ג'ד מרקוריו ו"Eureka Street" בתפקיד עליו זכה להערכה רבה באירלנד.
את הפריצה הקולנועית שלו עשה ריגן בשנת 2001 בקומדיה "האביר השחור" בכיכובו של מרטין לורנס, בה שיחק בתפקיד האביר הרשע פרסיבל.
רייגן הופיע לאחר מכן בשובר הקופות "טרויה" בתור הגנרל איודורוס מצבאו של אכילס (בראד פיט) ובסדרה התקופתית "אימפריה" בתפקיד המצביא הרומאי מרקוס אנטוניוס.
ב-2005 שיחק בהפקת הפעולה של ג'ט לי ולוק בסון "ללא מחסום" לצידו של בוב הוסקינס.
ב-2007 התפרסם רייגן בסרט הפעולה התקופתי המפורסם "300" בתפקיד קפטן ארטמיס, חברו הנאמן של המלך לאונידס (ג'רארד באטלר).
ב-2010 השתתף רייגן בפנטזיית הפעולה "התנגשות הטיטאנים" בתפקיד קפאוס מלך ארגוס.
ב-2012 הופיע רייגן בפנטזיית הפעולה "שלגייה והצייד" בתור הדוכס האמונד, בסרט הפעולה "נעולים" בתפקיד אלכס מנהיג מרד האסירים, בסדרת הדרמה "לפגוע ולהחטיא" ובסרט גיבורי העל "גוסט ריידר: רוח הנקמה".
רייגן נשוי לשחקנית אמיליה קורטיס ואב לשני ילדים.
גוסט ריידר: רוח הנקמה (2012)
עיר של אורות זעירים (2016)
אקוומן 2: הממלכה האבודה (2022)
וינסנט ריימֶן (Vincent Rijmen; נולד ב-16 באוקטובר 1970) הוא קריפטוגרף ופרופסור מן המניין באוניברסיטת לובן.
ריימן הוא אחד המתכננים (יחד עם יואן דאמן) של צופן הבלוקים ריינדל, אשר נבחר על ידי ה-National Institute of Standards and Technology (NIST) כתקן ההצפנה הרשמי של ממשלת ארצות הברית.
בין תרומותיו של ריימן לענף הקריפטוגרפיה ניתן למנות את פונקציית הגיבוב הקריפטוגרפית WHIRLPOOL ואת צופני הבלוקים אנוביס (Anubis), KHAZAD, Square, NOEKEON ו-SHARK.
ריימן נולד בעיר לוון שבבלגיה.
בשנת 1993 השלים תואר שני בהנדסת חשמל, ובין השנים 1994–1997 המשיך ללימודי תואר דוקטור בקבוצת המחקר COSIC באוניברסיטת לובן.
בשנת 1997 הגיש את הדיסרטציה שלו, בנושא "בנייה וניתוח של צופני בלוקים איטרטיביים", שהוכנה בהנחיית יוֹס וַנדֶוָולֶה (Vandewalle) ורנה גוברטס (Govaerts).
עם סיום לימודיו נותר כחוקר ב-COSIC ועבד על מספר פרויקטים, בהם צופן הבלוקים ריינדל, שנבחר בהמשך כתקן ההצפנה הרשמי של ממשלת ארצות הברית.
בשנת 2001 התמנה לקריפטוגרף הראשי של חברת קריפטומטיק, חברה בינלאומית העוסקת בפיתוח אמצעים קריפטוגרפיים.
במקביל היה פרופסור אורח במכון הטכנולוגי של גראץ בין השנים 2001–2003, ובשנת 2004 התמנה כפרופסור מן המניין, תפקיד בו החזיק עד לשנת 2012. החל בשנת 2007 מכהן כפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת לובן.
וינפילד סקוט הנקוק , היה קצין בצבא ארצות הברית ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1880. הוא שירת בצבא במשך ארבעים שנה, ושירת במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכגנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא כונה "הנקוק המצוין" בקרב חבריו לצבא, והיה ידוע בשל פיקודו על קרב גטיסברג ב-1863. היסטוריון צבאי כתב שאף גנרל לא יכול היה לשלוט על החיילים במהלך הקרב בעזרת נוכחותו בלבד טוב יותר מהנקוק.
אחר טען שכישוריו הטקטיים גרמו לו להיות אהוד בקרב חבריו לצבא, שבגללם כונה "הרעם של ארמיית הפוטומק".
הוא המשיך בשירותו הצבאי לאחר מלחמת האזרחים, והשתתף בשיקום הצבאי של דרום ארצות הברית ובפעולות שיטור בגבול המערבי.
המוניטין של הנקוק כגיבור קרב גטיסבורג, יחד עם תמיכתו בזכויות המדינות ונאמנותו לאיחוד, גרמה לו להיחשב למועמד נשיאותי אפשרי.
יושרו עמד בניגוד לשחיתות של אותה התקופה, והנשיא רתרפורד הייז שיבח אותו על כך.
כשהדמוקרטים בחרו בו להיות מועמדם ב-1880, הוא ניהל מסע בחירות תקיף, אולם נוצח במירוץ צמוד בידי המועמד הרפובליקני, ג'יימס גרפילד.
וינפילד סקוט הנקוק ואחיו התאום הילרי בייקר הנקוק, נולדו ב-14 בפברואר 1824, בכיכר מונטגומרי, פנסילבניה, כפר קטן שהיה צפון מערבית לפילדלפיה.
התאומים היו בניהם של בנג'מין פרנקלין הנקוק ושל אליזבת' הוקסוורת' הנקוק.
וינפילד נקרא על שם וינפילד סקוט, גנרל בולט במהלך מלחמת 1812.
המשפחה חיה כמה דורות באזור, והיו ממוצא אנגלי, סקוטי וולשי.
בנג'מין היה מורה כשבניו נולדו.
כמה שנים לאחר לידתם, הוא העביר את המשפחה לנוריסטאון, בירת המחוז, והחל ללמוד משפטים.
בנג'מין היה גם דיקון בכנסייה הבפטיסטית והשתתף במועצה המקומית כנציג של המפלגה הדמוקרטית.
הנקוק למד באקדמיה של נוריסטאון, אבל עבר אל בית ספר ציבורי כשזה נפתח בסוף שנות השלושים.
ב-1840, חבר הקונגרס ג'וזף פלורנס החליט להכניס אותו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית שבוסט פוינט.
הנקוק לא התבלט יותר די באקדמיה, וסופח אל חיל הרגלים.
הנקוק היה סגן שני במלחמה והיה בגדוד השישי, שהוצב בטריטוריה האינדיאנית שבעמק הנהר האדום.
האזור היה שקט רוב הזמן, וכך שירותו של הנקוק עבר בשקט.
עם פריצת המלחמה עם מקסיקו ב-1846, עבד הנקוק כדי להבטיח לעצמו מקום בחזית.
בתחילה הוא היה אחראי על הגיוס בקנטקי, והצטיין בעבודתו עד כדי כך שסירבו לשחררו ממנה.
ביולי 1847, הורשה לו להצטרף לגדוד שלו בפואבלה, מקסיקו, שם היה בצבא שהובל בידי וינפילד סקוט, שעל שמו נקרא.
צבאו של סקוט המשיך לזוז אל תוך מקסיקו ללא התנגדות, ותקף את מקסיקו סיטי מהדרום.
במהלך הפעולות ב-1847, נכח סקוט בשני קרבות.
הוא מונה לדרגת סגן בשל שירותו המצוין.
הנקוק נפצע בברכו בקרב ופיתח חום.
למרות שהצליח להצטרף אל הגדוד שלו בקרב במולינו דל ריי, החום מנע ממנו להשתתף בפריצה למקסיקו סיטי, דבר שהתחרט עליו לשארית חייו.
לאחר הניצחון האחרון, נשאר הנקוק במקסיקו עם הגדוד עד שהסכם השלום נחתם ב-1848.
הנקוק שירת בתפקידים רבים בצבא, כולל אחראי על האספקה וכשליש, בעיקר במינסוטה ובסנט לואיס שבמיזורי.
בסנט לואיס פגש את אלמיירה רוסל, איתה התחתן ב-24 בינואר 1850. נולדו להם שני ילדים, רוסל ב-1850, ואדה ב-1857, אולם שניהם מתו לפני הוריהם.
הנקוק קודם לדרגת סרן ב-1855 ועבר לפלורידה.
משפחתו ליוותה אותו, במקום בו אשתו הייתה האישה היחידה באזור.
במהלך שירותו של הנקוק בפלורידה, הסתיימה המלחמה עם השבטים האינדיאנים באזור.
הוא היה אחראי בעיקר על האספקה במהלך הקרבות.
כשהמצב בפלורידה החל להירגע, הועבר הנקוק לקנזס.
הוא שירת במערב במהלך העימותים שכונו "קנזס המדממת", ובטריטוריית יוטה.
לאחר שפתר את העימותים עם המורמונים ביוטה, הוא הוצב בדרום קליפורניה בנובמבר 1858. הוא נשאר שם עד לפרוץ מלחמת האזרחים ב-1861, בתור סרן ואחראי על האספקה תחת פיקודו של אלברט סידני ג'ונסטון, גנרל מצבא הקונפדרציה לעתיד.
הנקוק התחבר עם כמה קצינים דרומיים בקליפורניה.
כשהמלחמה פרצה, הדרומיים עזבו את האזור והצטרפו לצבא הקונפדרציה, כשהנקוק נשאר לשרת את ארצות הברית.
הנקוק חזר מזרחה כדי לקבל תפקיד בצבא האיחוד החדש, וקודם במהירות לתפקיד בריגדיר גנרל ב-23 בספטמבר 1861, כשניתנה לו בריגדה לפקד עליה, ארמיית הפוטומאק.
במהלך מערכת חצי האי ב-1862, הרוויח את כינויו "המצוין", כשהוביל מתקפת נגד בוויליאמסבורג.
המפקד ג'ורג' מקללן שלח לוושינגטון מברק בו טען "הנקוק היה מצוין היום", והכינוי תפס.
מקללן לא הצליח לנצל את הצלחתו של הנקוק, וכוחות הקונפדרציה הצליחו לסגת ללא פגע.
במהלך קרב אנטיאטם, פיקד הנקוק על מחלקה שלמה.
אנשיו ציפו למתקפת נגד כנגד חיילי הקונפדרציה המותשים, אולם הנקוק קיבל פקודות ממקללן לשמור על עמדתו.
הוא קודם לדרגת רס"ר ב-29 בנובמבר 1862. הוא הוביל את המחלקה שלו במתקפה קטלנית בקרב פרדריקסברג, שבמהלכה נפצע בבטן.
שירותו המפורסם ביותר של הנקוק היה כמפקד במהלך קרב גטיסברג בין ה-1 ל-3 ביולי 1863. ארמיית הפוטומאק נשלחה בידי ג'ורג' מיד, מפקדה החדש, לפקד על היחידות בשדה.
הנקוק אמנם לא היה הקצין הבכיר ביותר באזור, אולם מיד סמך עליו.
הנקוק ארגן את ההגנה על גבעת בית הקברות כשכוחות הקונפדרציה החלו לדחוק את כוחות האיחוד אל העיר.
למרות סמכותו להורות לכוחות לסגת במקרה הצורך, הנקוק החליט להישאר ולהילחם.
ב-2 ביולי, הגיס של הנקוק היה ברכס בית הקברות, במרכז הקו של האיחוד, בעוד שהגנרל של הקונפדרציה, רוברט לי, התחיל לתקוף משני הצדדים.
משמאל, התקפתו של ג'יימס לונגסטריט ריסקה את הגיס השלישי והנקוק שלח את המחלקה הראשונה שלו לעזור.
כשההתקפה התקרבה אל מרכז האיחוד, העביר הנקוק את הכוחות אל המקומות החשובים.
בתחילה, ציווה על הבריגדה השלישית במחלקה השלישית שלו למנוע את התקדמות הבריגדה של הקונפדרציה.
שיאן של התקפות אלה היה בהסתערות כידוני רובה, על גבול התאבדות, של הרגימנט הראשון ממינסוטה.
הרגימנט התקדם אל בריגדה פי ארבעה מגודלו והפסיד.
אולם כך הרוויח הנקוק זמן והצליח לארגן את ההגנה של צבא האיחוד.
הנקוק שלח את הבריגדה הראשונה מהמחלקה השלישית שלו אל הקרב, והבריגדה הצליחה להרחיק את הקונפדרציה.
ב-3 ביולי, המשיך הנקוק לתקוף מעמדתו ברכס בית הקברות.
במהלך הפצצה ארטילרית מצד הקונפדרציה, הנקוק היה על סוסו ועודד את חייליו.
הנקוק נפצע בקרב, אולם סירב לסגת עד שהקרב יסתיים.
הקונגרס הודה לו על מאמציו שתרמו לניצחון בקרב.
הנקוק נותר פצוע לאחר קרב גטיסברג.
לאחר שהחלים, הוא היה אחראי על גיוסים במהלך החורף וחזר באביב לפיקודו של הגנרל יוליסס ס.
גרנט ב-1864. צבא האיחוד החל לנצח ולפרוץ את קווי ההגנה של הקונפדרציה.
הגדוד של הנקוק חווה אבדות קשות כשגרנט ציווה על הסתערות ללא רחמים על צבא הקונפדרציה.
תבוסתו הצבאית היחידה של הנקוק התרחשה במהלך המצור על פיטרסבורג.
הגיס השני שלו עבר מדרום לעיר.
ב-25 באוגוסט, הקונפדרציה תקפה את צבא האיחוד, וחיסלה את הגדוד שלו.
למרות הניצחונות לאחר מכן, ההשפלה בקרב והפציעות גרמו לו לוותר על פיקוד בנובמבר.
הוצאה להורג של מתנקשי לינקולן
לאחר סוף המלחמה, הנקוק מונה לפקח על הוצאתם להורג של מתכנני רצח לינקולן.
לינקולן נרצח ב-14 באפריל 1865, וב-9 במאי, ועדה צבאית מונתה כדי לשפוט את הנאשמים.
המתנקש, ג'ון וילקס בות', כבר היה מת, אולם משפטם של מתכנני הרצח התרחש מהר והסתיים בהרשעתם.
הנשיא אנדרו ג'ונסון ציווה להוציא אותם להורג ב-7 ביולי, והנקוק מילא את פקודותיו.
הנשיא ג'ונסון, שלא תמך בדרך שבה הגנרלים הרפובליקנים שלטו בדרום במהלך תקופת השיקום, חיפש להם מחליפים.
הוא האמין שהנקוק, הדמוקרט, ישלוט בצורה טובה יותר.
הנקוק היה אחראי על המחוז הצבאי החמישי, שכלל את טקסס ולואיזיאנה.
הנקוק הרוויח את אהדת הלבנים השמרנים בעזרת פרסום פקודה שבה תמך במדיניות ג'ונסון, וטען שאם תושבי המחוז ישמרו על שקט וירשו לנבחריהם לבצע את עבודתם, הצבא יעזוב את הדרום ויאפשר לממשל האזרחי לשלוט.
הוא התבטא כנגד ביטול הזכויות של תושבי הדרום, והשיג את אהדתם, אולם זכה להתנגדות מצד השחורים והרפובליקנים בדרום שחששו מכך.
הרפובליקנים בוושינגטון התנגדו לפקודה של הנקוק, והנשיא ג'ונסון תמך בו.
ללא ידיעה בנוגע למצב בוושינגטון, הנקוק סירב לבקשת הרפובליקנים המקומיים להשתמש בכוחותיו כדי להפוך תוצאות בחירות ופסקי דין, וגם הודיע שלא יסבול מרידות.
האהדה שלו במפלגה הדמוקרטית הייתה כה גדולה עד שרבים חשבו שיהיה מועמד לנשיאות בבחירות של 1868. למרות שהשיג מספר מכובד של צירים בוועידה, הוא לא נבחר.
למרות זאת, הוא נחשב לזן נדיר בפוליטיקה: הוא האמין בזכויות המדינות, בממשלה מוגבלת ובמפלגה הדמוקרטית, אבל התנגד לחלוטין לפרישת הדרום מהמדינה.
פיקוד על המזרח ושאיפות פוליטיות
ב-1872, ג'ורג' מיד מת, והנקוק נותר הגנרל הבכיר בצבא.
הנשיא גרנט, שלא רצה שהנקוק ישפיע על הדרום, העביר אותו לניו יורק סיטי.
הוא היה אחראי על צפון מזרח המדינה, ולא היה מעורב בקרבות רבים, מלבד מעורבות הצבא בשבירת שביתת הרכבות של 1877. כשעובדי הרכבת החליטו לשבות כנגד קיצוץ במשכורתם, מערכת התחבורה הייתה משותקת.
המושלים ביקשו מהנשיא הייז לשלוח את הצבא כדי לפתוח את המסילות.
רוב השובתים ברחו מהצבא, אולם היו גם התנגשויות אלימות.
כשהיה בניו יורק, ניסה הנקוק לשמור על שאיפותיו הפוליטיות.
גם ב-1876 השיג כמה קולות בוועידה הדמוקרטית, אולם הוא לא היה מועמד רציני כשמושל ניו יורק, סמואל טילדן, ניצח בקלות בסיבוב השני.
המועמד הרפובליקני, רתרפורד הייז, ניצח בבחירות, והנקוק התמקד ב-1880. המשבר בבחירות של 1876 וסיום תקופת השיקום ב-1877 שכנע פרשנים רבים שבחירות 1880 היו ההזדמנות הטובה ביותר של הדמוקרטים לנצח בעשרים השנים האחרונות.
שמו של הנקוק הוצע כמה פעמים בידי הדמוקרטים כמועמד נשיאותי, אולם הוא לעולם לא השיג את רוב הצירים.
הנשיא הייז הבטיח לא לחזור לכהונה שנייה, והמועמד הדמוקרטי הקודם, טילדן, סירב לרוץ שוב בגלל מצב בריאותי קשה.
הנקוק התחרה מול כמה מועמדים.
הנייטרליות שלו בנוגע לתקן הזהב ותמיכתו ארוכת השנים בדרום גרמה לכך שהייתה לו תמיכה רחבה.
כשהוועידה הדמוקרטית התכנסה בסינסינטי, אוהיו ביוני, הנקוק הוביל בסיבוב הראשון אולם לא השיג רוב.
בסיבוב השני, הוא השיג את שני השלישים שהיה זקוק להם, וויליאם אינגליש נבחר לסגנו.
הרפובליקנים בחרו בג'יימס גרפילד, חבר קונגרס מאוהיו ופוליטיקאי מוכשר.
הנקוק והדמוקרטים ציפו לניצחון בדרום ארצות הברית, אולם היו זקוקים גם לניצחונות בכמה מדינות צפוניות כדי לנצח בבחירות.
ההבדלים בין המפלגות היו מעטים, והרפובליקנים לא רצו לתקוף את הנקוק, שנחשב לגיבור.
הבדל אחד בין המפלגות שהרפובליקנים הצליחו לנצל היה סעיף במצע הדמוקרטי שדרש "מכסי מגן להכנסה בלבד".
תומכי גרפילד השתמשו בהצהרה זאת כדי לטעון שהדמוקרטים לא תומכים בעובדים בתעשיות הצפוניות, שירוויחו ממכסי מגן גבוהים.
נושא המכסים פגע בדמוקרטים במדינות הצפוניות המתועשות, שהיו חיוניות לצורך השגת רוב.
בסופו של דבר, הדמוקרטים והנקוק לא הצליחו לזכות במדינות הצפון, פרט לניו ג'רזי.
מבחינת אלקטורים, גרפילד ניצח: הוא זכה ל-214 אלקטורים לעומת 155 בלבד להנקוק.
הנקוק קיבל את תבוסתו ונכח בטקס כניסתו של גרפילד.
לאחר מכן המשיך לפקד על אזור האטלנטיק.
הופעתו הציבורית האחרונה הייתה כשניהל את לווייתו של גרנט ב-1885.
הנקוק מת ב-1886 בגברנרז איילנד, כשהוא עדיין פיקד על אזור האטלנטיק, בגלל סוכרת.
הוא נקבר בבית הקברות במחוז מונטגומרי, פנסילבניה.
למרות שחי יותר מילדיו, נולדו לו נכדים מבנו.
וינסנט פרנקלין הוא שחקן אנגלי המוכר בעיקר מהופעותיו בסדרות טלוויזיה קומיות.
בין השנים 1988 ל-1990 למד בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
הוא הופיע בסרטי הקולנוע של מייק לי "מר טרנר", "וירה דרייק" ו"טופסי-טורווי", בסרטים "קונפטי" ו"אמן האשליות" משנת 2006 ובסרט "זהות כפולה".
ב-2015 הופיע פרנקלין בתפקיד כריסטופר דרולייט במיני-סדרה של ה-BBC "ג'ונתן סטרנג' ומר נורל".
פרנקלין הקים את חברת Quietroom לייעוץ תקשורתי.
וינפריד קרטשמן הוא פוליטיקאי גרמני ממפלגת הירוקים אשר משמש מאז מאי 2011 כראש ממשלת מדינת באדן-וירטמברג.
מנובמבר 2012 ועד סוף אוקטובר 2013 קרטשמן כיהן כנשיא הבונדסראט (הבית העליון של הפרלמנט הגרמני).
הוא היה הפוליטיקאי הראשון ממפלגתו אשר כיהן בתפקידים אלו.
קרטשמן הוא גם הראשון משנת 1953 והשני אי פעם שכיהן כנשיא הבונדסראט שאינו מה-המפלגה הסוציאל-דמוקרטית או מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
קרטשמן מתמקד בעמדות אקולוגיות ונמנה באגף השמרני של מפלגתו.
קרטשמן נולד ב-17 במאי 1948 בשפיישינגן (Spaichingen) שבבאדן-וירטמברג, אז גרמניה המערבית וגדל באזור כפרי.
לאחר שירותו הצבאי למד הוראת ביולוגיה וכימיה בשטוטגרט.
לאחר שלוש שנים כמורה, נכנס קרטשמן לעולם הפוליטי.
בספטמבר 1979 היה מבין מקימי מפלגת הירוקים בבאדן-וירטמברג.
בשנת 1980 נבחר לראשונה לפרלמנט המקומי.
בשנת 1985 עזב את הפוליטיקה והחל לעבוד במשרד לאיכות הסביבה.
בשנת 1988 נבחר קרטשמן שנית לפרלמנט של באדן-וירטמברג.
בשנת 1992 איבד את מושבו בפרלמנט וחזר לעבוד כמורה.
הוא נבחר לפרלמנט שוב בשנים 1996, 2001 ו-2006. בשנת 2002 נבחר להנהיג את הירוקים בפרלמנט.
בבחירות שנערכו בשנת 2011 הירוקים הובילו קמפיין משותף יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וניצחו את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
חלק מהקמפיין נבע מומנטום סביבתי לאחר האסון הגרעיני בפוקושימה שאירע במרץ באותה השנה.
הבטחות נוספות בקמפיין כללו כיבוי תחנות כוח גרעיניות, הגבלת מהירות אוטובוסים ורפורמות בחינוך.
בבחירות אלו קרטשמן נבחר להנהיג את באדן-וירטמברג.
ניצחונו הביא לסיום 58 שנים של הנהגת הימין במדינה.
במסגרת תפקידו, קרטשמן חבר גם בבונדסראט ושם היה פעיל בוועדות לחיזוק היחסים עם רוסיה וצרפת.
בשנת 2016 נבחר שוב לתפקיד.
היה פעיל מאוד בוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים בשנת 2015.
וינסנט רוצה לים הוא שמו של סרט קולנוע, דרמה קומית גרמנית בבימויו של ראלף היוטנר.
עלילת הסרט מספרת על וינסנט, בחור צעיר הסובל מתסמונת טורט.
לאחר מות אמו הוא נשלח למורת רוחו למרפאה טיפולית – אך מחליט למלא את משאלתה האחרונה של אמו טרם מותה – לבקר בים באיטליה.
הוא גונב מכונית, ויחד עם מארי האנורקטית ושותפו לחדר האובססיבי הם יוצאים למסע אל מעבר להרים ואל הים האיטלקי.
בדרך הם ישדדו תחנת דלק, יחצו מעברי גבול, יברחו זה לזה, יריבו, וייאלצו להתמודד בפעם הראשונה גם עם בעיות של מישהו אחר מלבדם.
בשנת 2013, פלוריאן דוד פיץ עיבד את הסרט לספר עלילתי.
וינסנט, בחור בן 27, הוא אדם עם תסמונת טורט שנלקח לבית חולים פסיכיאטרי על ידי רוברט, אביו הפוליטיקאי לאחר מותה של אימו.
עם שותפו לחדר אלכסנדר, ששיש לו הפרעה אובססיבית-כפייתית, והאנורקסית החבר החדש, מארי, הם גונבים מכונית השייכת לאחת הפסיכיאטריות של המקום הם נוסעים לאיטליה כדי להגשים את רצונה האחרון של אמו: לזרוק את אפרה בים התיכון במקום שבו היא ואביו של וינסנט יצאו לירח הדבש שלהם.
ד"ר רוזה, הבעלים של הרכב הגנוב, יוצאת עם אביו של וינסנט כדי למצוא ולהחזיר אותם.
במהלך הטיול, וינסנט ומארי מפתחים מערכת יחסים ורוברט מבין עד כמה הוא טיפל לא טוב בבנו.
כאשר וינסנט, אלכסנדר ומארי מגיעים לים, מארי מתמוטטת מדום לב שנגרם לה עקב האנורקסיה בה היא לוקה.
וינסנט ואלכסנדר מסיקים כי הטיול היה ניסיון התאבדות מצידה - היא זו שגנבה את המכונית והיא שיזמה את רעיון העזיבה.
ד"ר רוז ורוברט לוקחים אלכסנדר ווינסנט הביתה בעוד מארי נלקחת לאשפוז.
בדרך חזרה, וינסנט מחליט להחזיר את האפר של אמא שלו לאביו וחוזר אל העיר היכן שמארי מאושפזת כשאלכסנדר מלווה אותו.
פלוריאן דויד פיץ - וינסנט
קתרינה מולר-אלמאו - ד"ר רוז.
טים סייפי - שוטר איטלקי
צילומי הסרט נערכו בבוואריה, גרמניה ובאיטליה מ-28 ביולי 2009 עד ל-15 בספטמבר 2009.
ביוני 2014 נערכה הקרנת הבכורה של סרט קולנוע אמריקאי, המהווה עיבוד ישיר.
עלילת הסרט בשם "The Road Within" מתרחשת במדינת קליפורניה ומככבים בו רוברט שיהאן כווינסנט, דב פאטל כאלכס, זואי קרביץ כמארי, רוברט פטריק כרוברט וקירה סדג'וויק כד"ר מיה רוז.
לדברי הבמאית, גרן וולס, היא הושפעה מקדימון הסרט הגרמני בלבד ושהיא הפיקה את הסרט בעקבות הפרעות אכילה שהיו לה.
קרביץ השילה ממשקלה 40 קילוגרם עבור הסרט.
הסרט הוקרן בהקרנה מסחרית החל מאפריל 2015.
וינצ'נצו גליאוטי (באיטלקית: Vincenzo Galeotti; 5 במרץ 1733 – 16 בדצמבר 1816) היה רקדן, כוריאוגרף ומנהל בלט דני יליד איטליה, שטבע את חותמו כמנהל הבלט המלכותי הדני משנת 1775 עד מותו.
הוא למד רפואה אך שינה כיוון והחליט להיות רקדן.
הוא למד אצל גספארו אנג'וליני, שהיה מבוגר רק בשנתיים מתלמידו.
ב-1759 הצטרך ללהקה של ג'וזפה פורטי, שהופיעה בוונציה בתאטרו סן מואיזה, בשם הבמה "גליאוטי".
בשנת 1761 הצטרף ללהקת המחול של תיאטרון אחר בוונציה, סן בנדטו.
ב-1763 נשא לאישה את הרקדנית הראשית אנטוניה גווידי, שלמדה בשטוטגרט אצל ז'אן-ז'ורז' נובר.
בשנת 1765, בתאטרו סן בנדטו, יצר גליאוטי את הכוריאוגרפיה ליצירותיו הראשונות.
בעונה הבאה עבד בתאטרו גולדוני בוונציה.
בעונת 1766–1767 הופיע זוג הרקדנים באופרה של טורינו בתאטרו רג'ו ובשנים 1767–1769 שוב בוונציה, בתאטרו סן בנדטו.
בעונת 1769–1770 הופיעו בלונדון בהיימרקט אופרה, שם יצר גליאוטי כוריאוגרפיה למחולות ל"אורפאו ואורידיקה" של גלוק.
בעונת 1771–1772 עבדו במילאנו בניהולו של ז'אן-ז'ורז' נובר.
ב-1772–1773 חזרו לוונציה, לתיאטרון סן מואיזה, וב-1773 עברו לגנואה.
בשנת 1775 נקרא גליאוטי לקופנהגן להחליף איטלקי אחר, אנטוניו סאקו, בניהול הבלט המלכותי הדני.
אשתו, אנטוניה, נכנסה ללהקה כעבור שנה אבל פרשה תוך זמן קצר מן הבמה כדי ללמד.
גליאוטי נשאר בקופנהגן לשארית חייו, קיבל אזרחות דנית ומשרת ניהול לכל חייו בשנת 1781. גליאוטי המשיך לחהופיע בתפקידי פנטומימה עד 1812. אותה שנה, באופן חריג ביותר לאמן מבצע, קיבל תואר אבירות של מסדר הדאנברוג.
ב-1814 ניתנה לו גם דרגת פרופסור בשם בלבד.
גליאוטי היה מורה של הבלרינה הנודעת אנינה פרליך, והביא אותה למעמד של כוכב הכוריאוגרפיה החדשנית שלו.
היה ביניהם גם קשר רומנטי, אך הוא לא צלח.
גליאוטי הוביל בחדשנות בתחום הבלט בסקנדינביה.
הייתה לו יד בהבאת הבלט ד'אקסיון לדנמרק והוא יצר את הבלט הראשון על נושא נורדי, "לאגרתה", בשנת 1801, המבוסס על דמות אגדית במסורת הוויקינגית.
הוא יצר גם את הכוריאוגרפיות הראשונות בהשראת רומיאו ויוליה (1811) ומקבת' (1816) של ויליאם שייקספיר, למוזיקה מאת קלאוס שאל.
גליאוטי יצר יותר מ-50 בלטים, במקרים רבים לעיבודים של טרגדיות או דרמות מוסר צרפתיות לבלט.
יצירתו המוצלחת ביותר, שהיא גם היחידה המבוצעת עדיין בימינו, היא Amors og Balletmesterens Luner ("שגיונות קופיד ומנהל הבלט"), 1786, הבלט האירופאי הוותיק ביותר המבוצע עדיין בכוריאוגרפיה המקורית שלו למוזיקה של ינס טולה.
הבלט עלה על הבמה יותר מ-500 פעמים.
וינסנט אנדרו שיאבלי היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וסופר אוכל אמריקאי סיציליאני.
סבל מתסמונת מרפן, שהשפיעה על מראהו החיצוני, ואף תואר כ"שחקן בעל הפנים העצובות שקל לזהות מיידית".
כמו כן נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הבמאי הצ'כי-אמריקאי מילוש פורמן.
שיאבלי נולד למשפחה סיציליאנית-אמריקאית, לג'ון שיאבלי וקתרין קוקו.
הוא למד בבית הספר התיכון הקתולי לזכר הבישוף לאפלין אשר בברוקלין, ולאחר מכן למד לימודי תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק והחל לשחק על הבמה בשנות השישים.
תפקידו הראשון של שיאבלי בקולנוע היה בסרטו של מילוש פורמן "התפשטות" בשנת 1971 שבו שיחק יועץ שייעץ להורים לבני נוער שברחו מהבית, לעשן מריחואנה כדי להבין טוב יותר את ילדיהם.
בזכות כישרון המשחק של שיאבלי ומראהו הייחודי, לוהק לתפקידי משנה רבים בקולנוע, בהם ברבים מסרטיו של פורמן, כמו "קן הקוקייה", "אמדאוס", "לארי פלינט: האיש והסקנדל", "הפיתויים האסורים של ולמונט" ו"איש על הירח".
בשנת 1979 הופיע בתפקיד נזיר שתקן במערבון הקומי "רבי אברהם במערב הפרוע".
בשנת 1982 גילם את מר ורגאס, המורה לביולוגיה בסרט הקומדיה "נעורים בקצב מהיר", תפקיד שהמשיך לגלם בסדרת הספין אוף "נעורים בקצב מהיר" .
בהמשך לוהק לתפקיד בטייפקאסט דומה, בסרט "מת עלייך" משנת 1985, בתור המורה לגאומטריה מר גרבר.
הוא הופיע שוב בתפקיד נבל בסרט "מחר לנצח" (1997) מסדרת ג'יימס בונד, ומוקדם יותר כאחת מדמויות הנבל בסרט "באקארו בנזאי" משנת 1984. ב-1994 הופיע בקליפ של זי זי טופ לשירם "Breakaway" לצד פאירוזה באלק.
בשנת 1996 דיבב בשני פרקים של הסדרה "היי ארנולד!" ובשנת 2002 דיבב שוב בסרט "היי ארנולד!".
בשנת 2002 גילם דמות של מגיש תוכנית טלוויזיה לילדים שהפך למכור להרואין, בסרט "סמוצ'י חייב למות".
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1972 בסיטקום "The Corner Bar" בו שיחק את אחת מהדמויות הראשונות של גיי בטלוויזיה האמריקאית.
כמו כן הופיע בטלוויזיה במיני-סדרה "ספסרי הממון" על בסיס ספרו של ארתור היילי, ב"באפי ציידת הערפדים", בשלושה פרקים בסדרה "טקסי" בתור הכומר שמחתן בין לאטקה לסיקמה, ובתפקידי אורח ב-"WKRP בסינסינטי", ב"מקגייוור", ב"מסע בין כוכבים: הדור הבא", ב"מיאמי מחלק מוסר", ב"פאנקי השובבה", ב"איש הנצח" וב"תיקים באפלה".
מעבר לקריירת המשחק, כתב מספר ספרי בישול ומאמרים בנושא אוכל במגזינים ובעיתונים, בהם "Gourmet" , "Saveur" ולוס אנג'לס טיימס.
ב-1999 הופיע בתוכנית הבישול האיטלקית "Chefs of Cucina Amore" בת 26 הפרקים, ששודרה במשך מספר שנים.
בשנת 2011 קיבל את פרס "עמותת ג'יימס בירד" (על שמו של השף וסופר האוכל ג'יימס בירד) לעיתונות אוכל.
שיאבלי כתב שלושה ספרי בישול, המשולבים בזיכרונות וסיפורים אישיים:
שיאבלי נישא לשחקנית אליס ביסלי בשנת 1985, והם התגרשו בשנת 1988. בסדרה "בלשים בלילה" הופיע בפרק אחד בתפקיד מושא אהבתה של דמותה של ביסלי.
בנם, אנדראה שיאבלי, נולד בשנת 1987.
בשנת 1992 שיאבלי נישא לנגנית הנבל האמריקאית קרול מוקליאן.
כמי שסבל מתסמונת מרפן, שימש יושב ראש משותף של כבוד בעמותת מרפן הלאומית, איגוד לחולים בתסמונת.
שיאבלי מת ממחלת סרטן הריאות ב-26 בדצמבר 2005, בגיל 57, בביתו אשר בעיירה הסיציליאנית , שם נולדה סבתו אנדראה קוקו, ועליה כתב בשנת 2002 ספר בשם "הרבה דברים יפים: סיפורים ומתכונים מפוליצי ג'נרוזה" ("Many Beautiful Things: Stories and Recipes from Polizzi Generosa"; ).
שיאבלי נקבר בבית הקברות בעיירה.
שני סרטים תיעודיים נעשו על חייו של שיאבלי בסיציליה.
וינסנט קורדה (במקור וינצה קלנר, בהונגרית: Korda Vincent; טורקווה, 22 ביולי 1897 – לונדון, 4 בינואר 1979) היה מעצב תפאורה יהודי-הונגרי, צייר.
אחיהם של הבמאים אלכסנדר קורדה וזולטאן קורדה.
אשתו הייתה השחקנית גרטרוד מסגרוב.
וינסנט קורדה נולד במשפחה יהודית כבנם השלישי של הנריק קלנר, פקיד נושא משרה כמנהל אחוזה ושל ארנסטינה וייס.
אֶחיו היו שאנדור (אלכסנדר) קורדה הבכור וזולטאן קורדה.
זולטאן למד בבית ספר מקצועי ואחר כך באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
הוא טיפח את שאיפותיו הציוריות.
כסטודנט של בלה איוואני-גרינוולד הוא הציג כישרון רציני בקרית האמנים בעיר קצ'קמט וניבאו לו עתיד אומנותי גדול.
הוא התגורר בווינה, באיטליה (פירנצה), בקרית האמנים בבאיה מארה ובפריז.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר הוא דיוקנו של המשורר ההונגרי הגדול, אטילה יוז'ף.
מאוחר יותר, בעקבות המסורת המשפחתית, גם הוא התחייב לקולנוע.
בהזמנת אחיו, אלכסנדר קורדה, שכבר היה אז סמכות קולנועית רצינית, אלכסנדר קורדה עבר לבריטניה כמעצב תפאורה.
כ"חימום" הוא היה עוזרו של אלפרד יונג (היה מעצב הפקות יליד גרמניה שבילה חלק גדול מהקריירה שלו בעבודה בתעשיית הקולנוע הבריטית), ואחר כך הפך לעצמאי.
בשנת 1939, לאחר שהוכיח שוב ושוב את כוח הדמיון החזותי שלו ואת מקוריות הרעיונות החזותיים שלו, שלא לדבר על הידע הטכני הווירטואוזי והתחכום הידוע שלו, הופקד על תפקיד המנהל האמנותי ב-London Film.
בין השנים 1946 עד 1959 עבד עבור British Lion Films.