tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי מיטשל בארד, הלוביסטים הפרו-ישראלים גם 'מחנכים' את הפוליטיקאים באמצעות היכרות ישירה עם מדינת ישראל:לוקחים אותם לארץ בשליחות לימודית.
ברגע שיש להם חשיפה ישירה למדינה, למנהיגיה, לגאוגרפיה ולדילמות הביטחוניות, הם בדרך כלל חוזרים יותר אוהדים לישראל.
פוליטיקאים נוסעים לפעמים לישראל במיוחד כדי להפגין בפני השדולה את העניין שלהם בישראל.
כך, למשל, עשה ג'ורג' בוש את נסיעתו האחת והיחידה לישראל לפני שהחליט להתמודד לנשיאות במה שנתפס כמאמץ לזכות בתמיכת הבוחרים הפרו-ישראליים.
מירשהיימר ווולט מצהירים כי "דמויות פרו-ישראליות הקימו נוכחות פיקודית ב־AEI, במרכז למדיניות ביטחון, במכון לחקר מדיניות החוץ, בקרן הריטג', במכון הדסון, במכון לניתוח מדיניות חוץ ובמכון היהודי לענייני ביטחון לאומי (JINSA)".
במסגרת זו של השפעה באמצעות מכוני מחקר וצוותי חשיבה, הקים ב-2002 מכון ברוקינגס את מרכז סבן למדיניות המזרח התיכון, על שמו של חיים סבן, איל תקשורת ישראלי-אמריקאי, שתרם 13 מיליון דולר להקמתו.
סבן הצהיר על עצמו, "אני איש של בעיה אחת, והבעיה שלי היא ישראל".
המרכז נוהל על ידי סגן מנהל המחקר לשעבר של AIPAC, מרטין אינדיק עד פטירתו בשנת 2024.
מאז תחילת שנות ה-2000, ישנם ארגונים המתמקדים ב"אקטיביזם פרו-ישראלי" בקמפוסים של המכללות.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, התגברה הפעילות הזו.
בשנת 2002 הוקם ארגון גג הכולל רבות מהקבוצות הללו ומכונה , כתוצאה ממה שלדעתם היה "העלייה המדאיגה בפעילות אנטי-ישראלית בקמפוסים של מכללות ברחבי צפון אמריקה".
המשימה המוצהרת שלהם היא "לטפח תמיכה בישראל" ו"לטפח סביבה ידידותית באוניברסיטה לישראל".
פעולות הסברה בקמפוסים נעשות גם באופן פרטי על ידי סטודנטים שעוברים הכשרה בגופים שונים.
שותפות האינטרסים של ישראל וארצות הברית
יחסי ידידות בין ישראל לארצות הברית היו ועודם עיקרון יסודי במדיניות החוץ האמריקאית והישראלית כאחד.
ישראל זוכה לתמיכה דו-מפלגתית בקונגרס האמריקני.
משרד החוץ הישראלי קובע כי ארצות הברית וישראל חולקות "דאגות כלכליות, פוליטיות, אסטרטגיות ודיפלומטיות" משותפות וכי המדינות מחליפות "מידע מודיעיני וצבאי" ומשתפות פעולה במאמץ לעצור את הטרור הבינלאומי וסחר בסמים בלתי חוקי.
יתר על כן, רוב האזרחים האמריקאים רואים בעין יפה את ישראל.
בשנת 2011, מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון טען שהיחסים בין ארצות הברית לישראל הם "נכס אסטרטגי לארצות הברית".
בדיון שנערך, אמר תת-שר ההגנה לשעבר, וולטר ב' סלוקומב, כי בעוד שמקובל לחשוב כי יחסי ארצות הברית-ישראל טובים רק לישראל, הרי שישראל מספקת סיוע עצום לארצות הברית, כולל מומחיות צבאית שהצילה חיי אמריקאים בעיראק ובאפגניסטן.
במאמר מערכת בוול סטריט ג'ורנל משנת 2008 כתב ההיסטוריון והסופר הישראלי-אמריקאי מייקל אורן שישראל וארצות הברית הן בעלות ברית טבעיות, למרות ההתנגדות של "רבים באקדמיה האמריקאית וחלקים משפיעים של התקשורת".
אורן טען שהדבר נובע מכך שישראל וארצות הברית חולקות ערכים דומים כמו "כיבוד זכויות אזרח ושלטון החוק" ודמוקרטיה.
ישראל וארצות הברית חולקות מודיעין צבאי כדי להילחם בטרור.
אורן גם ציין כי "יותר מ-70% מהאמריקאים, לפי סקרים אחרונים, בעד קשרים חזקים עם המדינה היהודית".
הלודג' הוא מעונו הרשמי של ראש ממשלת אוסטרליה, השוכן בעיר הבירה קנברה.
המבנה, שנבנה בין השנים 1925–1927. אף שנועד במקור לשמש כמעון זמני בלבד, הוא משמש מאז 1927 כמעונם של מרבית ראשי ממשלת אוסטרליה.
העבודות על הלודג' החלו בדצמבר 1925, זמן קצר לפני העברת הפרלמנט הפדרלי ממלבורן לקנברה.
הבית נבנה כמבנה זמני, מתוך כוונה שיהפוך בהמשך למעון אחר של הנשיא הסנאט או יושב ראש בית הנבחרים.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים ממלבורן אוקלי ופארקס נוסח ג'ורג'יאני־קולוניאלי.
עלות הבנייה עמדת על כ־28,319 ליש"ט, כולל ריהוט, גינון, מגרש טניס ודשא לקרוקט.
דייריו הראשונים של הבית היו ראש הממשלה סטנלי ברוס ורעייתו את'ל, שהייתה אחראית גם לשינויים בתכנון הבית בנייה.
ב-1929 סירב מחליפו, ג'יימס סקולין, להתגורר במקום בטענה שהוא מפואר מדי, אך הבית שימש שוב למגורי ראש הממשלה החל מ-1931 עם כניסתו של ג'וזף ליונס ומשפחתו.
הבניין של הלודג', שנבנה בין השנים 1925–1927, שיקף את קנה המידה והסגנון של בתי המגורים הרשמיים שנבנו בדאנטרון עבור קצינים בכירים בצבא.
הן הבית והן הגן עוצבו בהתאם לסגנון שתאם את רוח התקופה בראשית ימיה של קנברה, הידוע גם בשם "סגנון הבירה הפדרלית" .
האדריכל דסברו אנאיר סייע בתכנון הרהיטים.
עץ אוסטרלי שימש לחיפויי עץ, מעל קמינים, ורהיטים יוקרתיים.
הנחיית ועדת בירת הפדרציה לרכישת מצעים, כלי כסף, חרסינה וכלי זכוכית ללודג' הייתה "בריטיים ובאיכות מעולה לכל אורכו".
ב-1968, הוקם מגרש הטניס, הותקנה בריכת שחייה מחוממת, נבנתה חניה כפולה והותאמו סוככים ותריסים חדשים לחזית החיצונית.
ג'ון גורטון השתמש בלודג' לפגישות קבינט ופגישות רשמיות אחרות.
רעייתו, בטינה גורטון תכננה גן אוסטרלי בפינה הצפונית המרוחקת, הידוע כיום כ"גן הצמחים המקומיים של בטינה גורטון".
בשנת 1978 הורחב חדר האוכל.
האדריכל גילפורד בל שיפץ את אגף השירות, המרתפים, המטבח וחדר האוכל, ועיצב מחדש את החדרים הראשיים בצבעים וסגנונות קלאסיים.
שטח הגנים של הלודג' התפתח עם השנים משדה פתוח לגן מעוצב הכולל מדשאות, ערוגות שיחים, מגרש טניס ומגרש קרוקט, בשטח של כ-2.8 הקטרים.
הגנים שיקפו את הסגנון העכשווי של התקופה, עם שטחים מובחנים של מדשאות מוקפות עצים וגדרות חיות, תוך שמירה על עצי האקליפטוס המקוריים באתר.
הגנים פותחו במהירות עם כמויות גדולות של ורדים וצמחים אחרים.
בשנת 1950 הגנים השתנו מעט.
החלק הדרומי של השטח כלל לול, חבל כביסה, סככה ובוסתן קטן.
הלובי הישראלי בבריטניה מורכב מיחידים וקבוצות המבקשים להשפיע על יחסי החוץ של הממלכה המאוחדת לטובת חיזוק הקשרים עם ישראל, הציונות, או תמיכה במדיניות של ממשלת ישראל.
כמו כל לובי, אנשים וקבוצות עשויים לנסות להשפיע על פוליטיקאים ועל מפלגות פוליטיות, על התקשורת הבריטית, על הציבור הרחב או על קבוצות ומגזרים ספציפיים.
על פי מה שנודע כציונות נוצרית הופיע באנגליה בתחילת המאה ה-19 כאשר שיבת היהודים לארץ הקודש ופרשנות עתידנית לטקסטים אפוקליפטיים התמזגו.
ב-1839 קרא אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השביעי לפרלמנט לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19, הנרי טמפל, הוויקונט השלישי מפלמרסטון, תמך בהקמת "ישות יהודית" בעלת ברית של האימפריה העות'מאנית כמשקל נגד למצרים.
אפשר להתייחס לחיים ויצמן כלוביסט המשמעותי הראשון עבור ישראל בבריטניה.
הוא היה בין אלו ששכנעו את ארתור ג'יימס בלפור שארץ ישראל צריכה להיות הבית הלאומי של העם היהודי.
גם הוועד הבריטי לפלשתינה במנצ'סטר, "פעל למען המנדט וזכויות היהודים בארץ ישראל".
באותה תקופה הארגונים הדומיננטיים של הקהילה היהודית באנגליה, ועד שליחי הקהילות וההתאחדות האנגלו-יהודית, היו "המעוז המוסדי של המחנה האנטי-ציוני" והקימו ועדת חוץ משותפת כדי ללחוץ על הממשלה לטובת הקהילות היהודיות הנרדפות ברחבי העולם בניגוד למאמציהם של ויצמן ובעלי בריתו.
ב-1917 שכנעו ויצמן וקבוצה קטנה של ציונים את הממשלה הבריטית לפרסם את הצהרת בלפור שתמכה ב"הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
פעילויות הלובינג בעד ישראל, נוטות להיות בקנה מידה קטן יותר בבריטניה מאשר בארצות הברית.
נטען גם כי "אין תרבות של שתדלנות בבריטניה", בניגוד לארצות הברית, בה התופעה מוכרת וזוכה ללגיטימציה רחבה.
מדיניות החוץ של בריטניה חשובה לישראל פחות מזו של ארצות הברית, הן בשל עוצמתה הכלכלית והצבאית הגדולה בהרבה והן בשל הסיוע הצבאי המשמעותי והמתמשך שהיא מעניקה לישראל.
עם זאת, בריטניה שומרת על יכולת מסוימת להשפיע על עניינים בינלאומיים באמצעות חברותה במועצת הביטחון של האו"ם, ובהיותה מעצמה בעלת אינטרסים באזור.
ועד שליחי הקהילות של יהודי בריטניה
ועד שליחי הקהילות של יהודי בריטניה הוא פורום לדעותיהם של רוב הארגונים בקהילה היהודית הבריטית, והוא נמצא בקשר עם הממשלה הבריטית על בסיס זה.
הוועד מצהיר כי לקהילה "יש זיקה חזקה מאוד למדינת ישראל" ומבטא את דאגותיו ועמדותיו לגבי ישראל בפני חברי פרלמנט, משרד החוץ וחבר העמים, התקשורת וקבוצות דתיות אחרות.
מועצת המנהיגות היהודית שמה לה למטרה לקדם את האינטרסים של הקהילה היהודית המאורגנת בבריטניה, כולל תמיכה בישראל והזדהות עמה.
במחקר סוציולוגי נטען כי "הלובי הפרו-ישראלי תמיד היה חלק חשוב בעבודתה של המועצה.
בדצמבר 2006 היא הקימה את ועדת הפעילויות היהודיות, לטיפול בפעולות פוליטיות".
כן נטען כי המועצה מנהלת מאבק בתופעות כמו BDS.
הפדרציה הציונית בבריטניה ואירלנד, שנוסדה ב-1899, מתארת את עצמה כ"ארגון העממי המוביל בבריטניה למען ישראל".
לטענת הפדרציה, היא ארגון הגג של התנועה הציונית בבריטניה, המייצגת יותר מ-30 ארגונים ולמעלה מ-50,000 חברים מסונפים.
פעילותה כוללת: הדרכה, קמפיינים, מעורבות תקשורתית, שתדלנות, מאבק בתנועת ה-BDS, עבודה עם סטודנטים ואירועי תרבות.
מספר קבוצות שדולה פועלות מול הממשלה, מול פוליטיקאים ומול המפלגות הפוליטיות למען ישראל.
פוליטיקאים רבים מביעים את תמיכתם באמצעות הקבוצות הפוליטיות "ידידי ישראל".
ב-2003, , חבר פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור, אמר כי ראש הממשלה ומנהיג המפלגה, טוני בלייר, הושפע שלא לצורך מ"כנופיה של יועצים יהודים" בגיבוש מדיניותו כלפי עיראק, סוריה ואיראן.
, נשיא הפדרציה הציונית בבריטניה ואירלנד וחבר פרלמנט לשעבר מטעם הלייבור, אמר כי הוא מאמין שיש מקום להפנות את דלייל לוועדה לשוויון גזעי של בית הנבחרים.
הוא ספג ביקורת גם מ, מומחה לאנטישמיות מהשמאל הפוליטי, שדחה את הטענה שיש שדולות "בסגנון איפא"ק" בבריטניה.
חברת הפרלמנט הליברל-דמוקרטית לשעבר, , אמרה ב-2006: "הלובי הפרו-ישראלי השתלט על העולם המערבי, על האחיזה הפיננסית שלו.
אני חושבת שהם כנראה השתלטו על המפלגה שלנו".
קבוצה של לורדים בהנהגת הארכיבישוף לשעבר מקנטרברי, , אמרה כי הערותיה "חסרות האחריות והבלתי הולמות, מעוררות תאוריית קונספירציה אנטי-יהודית קלאסית".
טונג ננזפה על ידי מנהיג המפלגה הליברלית, , שאמר: "אני מגן באופן מוחלט על זכותך להביע את דעותייך על המזרח התיכון, כולל ביקורת לגיטימית על מדינת ישראל.
אבל אני לא מאמין שההערות שהשתמשת בהן נופלות בקטגוריה הזו".
הוא הוסיף כי להערות יש "קונוטציות אנטישמיות ברורות".
ב-2006 כתב , חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הליברל-דמוקרטית, לבוחרת פרו-ישראלית שהיא "נהנית להתבוסס בזוהמה של עצמה".
במסר מאוחר יותר הוא התלונן על "מדיניות האפרטהייד הגזענית" של ישראל והצהיר: "אני אומר להם שאני מתכוון לדבר נגד הדיכוי הזה בכל הזדמנות, ואני אגנה את ההשפעה של הלובי היהודי שנראה שיש לו השפעה גדולה מדי על תהליך קבלת ההחלטות הפוליטיות במדינות רבות".
כתוצאה מהזעקה שעוררה המתקפה על הבוחרים, התפטר דייוויס זמן קצר לאחר מכן מתפקידו כמנהיג קבוצת הליברל-דמוקרטים בפרלמנט האירופי.
בשנת 2009 הוקרן סרט תיעודי בשם "בתוך השדולה הישראלית של בריטניה" מאת העיתונאי בערוץ 4 במטרה לחשוף את השפעת השדולה הישראלית בפוליטיקה הבריטית.
בין השאר נטען כי השדולה "מממנת את השמרנים".
אופקום קיבלה 50 תלונות על התוכנית, אך ניקתה אותה מאשמה של הפרת כללי השידור.
ב-2010 אמר חבר הפרלמנט כי "יש זרועות ארוכות של ישראל במדינה הזו שמממנות קמפיינים של בחירות ומשקיעות כסף במערכת הפוליטית הבריטית למטרותיהן", בעוד עמיתו היהודי אמר כי למיליונרים יהודים ימניים יש אינטרסים גדולים במפלגה השמרנית.
דובר , מארק גרדנר, הגיב: "כל מי שמבין באנטישמיות יזהה עד כמה הציטוטים הללו מכוערים ומעוררי התנגדות, עם הדימויים שלהם של שליטה יהודית וכוחו של הכסף".
ב-2015 אמר קאופמן כי "כסף יהודי, תרומות יהודיות למפלגה השמרנית...
הובילו לקבוצה גדולה של חברי פרלמנט שמרנים שהם פרו-ישראלים בכל מה שהממשלה עושה".
ב-2012 כתב אובורן כי "כ-80 אחוז מכל חברי הפרלמנט השמרנים הם חברים (במפלגה השמרנית 'ידידי ישראל'), כולל רוב שרי הקבינט...
בעוד שנותני החסות שלה ממלאים תפקיד חשוב במימון השמרנים ברמה הארצית וחברי הפרלמנט ברמה המקומית.
אין ספק של-CFI הייתה השפעה רבת עוצמה על המדיניות".
חבר הפרלמנט השמרני הצהיר ב-2014 כי למרות החוקים הבריטיים האוסרים על מימון פוליטי מחו"ל, יש חריגה עבור ישראל, ומאוחר יותר הוסיף כי "ארצות הברית נמצאת בקשר עם לובי פיננסי חזק מאוד השולט בפוליטיקה שלה".
ב-2017 שידרה אל-ג'זירה סדרה בת ארבעה פרקים, "", על ניסיונות ישראלים להשפיע על הפוליטיקה הבריטית.
"הקבוצה הפרלמנטרית הכלל-מפלגתית בריטניה-ישראל" היא קבוצה כל-מפלגתית הרשומה בפרלמנט הבריטי.
מטרתה המוצהרת היא "ליצור הבנה טובה יותר של ישראל, ולטפח ולקדם קשרים בין בריטניה לישראל".
ידידי ישראל במפלגה השמרנית (CFI) מזוהים עם המפלגה השמרנית ומצהירים כי הם "אחת מקבוצות הלובי הפוליטי הצומחות ביותר".
הקבוצה מפרטת את מטרותיה כתמיכה בישראל, קידום שמרנות, מלחמה בטרור, מאבק באנטישמיות ודו-קיום בשלום במזרח התיכון.
בדיילי טלגרף תיארו אותה כ"קבוצת לובי יעילה ביותר", וכתבו כי מנהלה, סטיוארט פולק, "עשה יותר מכולם כדי לקדם את עניינה של ישראל באגף הימני של הפוליטיקה הבריטית".
ידידי ישראל במפלגת הלייבור (LFI), שנוסדה ב-1957, היא קבוצה בתוך מפלגת הלייבור אשר בשנת 2003 הגדירה את עצמה כ"קבוצת לובי הפועלת בתוך מפלגת הלייבור לקידום מדינת ישראל".
היא מתארת את עצמה כמי שמבקשת "לקדם יחסים בילטרליים חזקים בין בריטניה לישראל".
הארגון מארגן ביקורים של פוליטיקאים בריטים בישראל כדי להיפגש עם פוליטיקאים ישראלים ופעילים למען ישראל מקרב חברי מפלגת הלייבור.
ראשי הממשלה בלייר ובראון היו חברים בארגון ידידי ישראל של הלייבור, ומנהיג המפלגה אד מיליבנד תיאר את עצמו כ"ידיד ישראל".
(LDFI) היו הקבוצה הראשונה מסוג זה שהוקמה.
מטרתם היא "למקסם את התמיכה במדינת ישראל בקרב הליברל-דמוקרטים והפרלמנט".
ברית ישראל בריטניה הוקמה בשנת 2016 במטרה "להגביר את התמיכה בישראל בפרלמנט".
היא הושקה על ידי הפדרציה הציונית והובלה על ידי חבר הפרלמנט לשעבר מטעם הלייבור כדי לבנות קשרים בין פוליטיקאים ותומכי ישראל ולחזק את הקשרים בין בית הנבחרים לכנסת.
מקאן היה חבר באיגוד ידידי ישראל (TUFI) וסגן יו"ר ידידי הלייבור בישראל.
(BICOM), שנוסד בשנת 2000, מתמקד בלהציג את הצד הישראלי בפני עיתונאים.
האובזרבר תיאר אותו כ"ארגון הלובי הפרו-ישראלי הפעיל ביותר בבריטניה" וכ"קבוצת לובי יהודית רבת השפעה".
על פי מאמר ב-2002 בגרדיאן, BICOM וועד שליחי הקהילות של יהודי בריטניה "אימצו אסטרטגיות תקשורתיות אגרסיביות כדי להגן על ישראל ולתקוף את מבקריה בבריטניה".
באותה שנה, מנהיגי הקהילה היהודית בבריטניה קראו לשני אסטרטגים אמריקאים בכירים "לערוך מחקר על מידת העוינות לישראל בבריטניה מתוך מטרה שהקהילה היהודית הבריטית תפתח במסע יחסי ציבור".
העיתון האמריקאי הפורוורד דיווח כי בשנת 2005 הוביל , אז מנהל המדיניות של איפא"ק, מאמץ להקים ארגוני לובי פרו-ישראליים דומים בבריטניה בשל התגברות האנטישמיות.
בסתיו 2008 שיתף בכיר בממשלת ישראל את דעתו על התחרות בין BICOM, שלדבריו רוצה לשמור על ההובלה של ההסברה בבריטניה, לבין The Israel Project שבסיסו בארצות הברית.
הוא ציין כי לטענת BICOM הארגון The Israel Project אינו מבין כיצד לעבוד עם עיתונאים בריטים ואמר "אנחנו לא רוצים להיכנס לזה.
אנחנו עובדים עם שני הארגונים".
הסברה בקרב החברה הבריטית, הכוללת את האקדמיה, השלטון מקומי ותחומים אחרים, קיבלה חשיבות רבה יותר כאשר ישראל ותומכיה ביקשו להתמודד עם פעילויות פרו-פלסטיניות, כגון תנועת ה-BDS.
באוקטובר 2007 כתב אמג'ד ברהם, ראש מועצת הפדרציה הפלסטינית של איגודי פרופסורים ועובדי אוניברסיטאות, כי "הלובי הישראלי בבריטניה" עמד מאחורי החלטת (UCU) לבטל את מסע ההרצאות בבריטניה של כמה אקדמאים פלסטינים.
הוא טען כי איגודי האקדמיה הפלסטיניים יכולים "לזהות את היד הלא כל כך נסתרת של השדולה".
דיאלוג האיגודים המקצועיים בריטניה-ישראל, לשעבר איגוד ידידי ישראל, פועל בתנועת האיגודים המקצועיים.
אגודת ידידי ישראל של סאסקס, שבסיסה בברייטון, הוקמה בשנת 2013, האגודה בצפון לונדון ובמנצ'סטר הוקמה ב-2014. קיימות גם קבוצות נוספות, כמו ארגון ידידי אסקס של ישראל, אגודת ידידי ישראל ביורקשייר הממוקמת בלידס, קונפדרציית ידידי ישראל בסקוטלנד וקבוצת ידידי ישראל של צפון אירלנד.
מטרת התנועה היא להקים תנועה המונית של פעילים ישראלים בבריטניה.
היא מספקת חומרי הדרכה וקידום ותומכת בשימוש במדיה חברתית.
ביולי 2020 פורסם על הקמת הקואליציה הישראלית כדי "להקצות משאבים, לאחד ולהגביר את היוזמות הפרו-ישראליות המקוונות המצליחות ביותר".
עורכי דין בבריטניה למען ישראל
ארגון עורכי דין בריטיים למען ישראל (UKLFI) הוקם בשנת 2011 על ידי ג'ונתן טרנר.
נטען כי הארגון היה "חיוני במספר ניצחונות משמעותיים לקמפיינים פרו-ישראליים ונגד אנטישמיות בבריטניה".
מאז 2016, הוא מיוצג בוועד שליחי הקהילות.
קרוליין קנדל, מנהלת התפעול בארגון, אמרה ב-2016 "מה שאנחנו עוסקים בו הוא למעשה לעמוד לצד ישראל, ולעשות זאת בצורה היעילה ביותר שאנחנו יכולים".
באותה שנה היו בארגון כ-1,400 חברים ועמיתים, כמחציתם עורכי דין.
חלק ניכר מפעילותו קשור לאוניברסיטאות, והוא מילא תפקיד מפתח במניעת המשט השני לעזה שיצא מיוון ב-2011, תוך שימוש בחוק הימי הבינלאומי.
תומך באגודות יהודיות ב-60 קמפוסים ברחבי בריטניה.
ערכי הליבה שלו כוללים "מעורבות עם ישראל ...להציע הזדמנויות לחיזוק, ולחקור קשר אישי עם ישראל כחלק מביטוי מתפתח של זהות יהודית".
בשנים 2018-19, UJS תמכה ביותר מ-11,000 סטודנטים ב'תוכניות ישראל'.
UJS הצהיר כי "רצינו להציג את ישראל בצורה חיובית בקמפוס באמצעות התרבות, החברה והפוליטיקה הישראלית".
באביב 2020, ה-UJS השיק את אביב לישראל, "קמפיין כדי להבטיח שיהיו לנו כמה שיותר אירועים הקשורים לישראל בקמפוס במהלך החודש הזה".
הארגון נוסד בשנת 2011, והוא תומך ברשת עממית של תומכי ישראל בבריטניה.
השקתו באה לאחר שני כנסים פרו-ישראליים שנערכו בבריטניה ב-2011 וב-2015. המנהל והמייסד שלו היה פעיל מפלגת הלייבור , שנבחר כחבר פרלמנט ב-2024. במאי 2019 הודיע הארגון על גיוסו של הפעיל ה-20,000 שלו.
StandWithUs האמריקאית פועלת גם בבריטניה.
היא מתארת את עצמה כמכשירה את התלמידים להיות מחנכים יעילים בעד ישראל.
בספטמבר 2019 היא ארגנה כנס בן שלושה ימים והכריזה על מספר שיא של סטודנטים בתוכניות שלה.
ממשיכות את מסורת התמיכה בישראל כעניין רוחני-דתי.
קבוצות אחרות כוללות את החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, גשרים לשלום, נוצרים ציונים למען ישראל בריטניה והשגרירות הנוצרית הבין-לאומית ירושלים.
מספר קבוצות מבקשות לחזק את הקשרים והאמפתיה בין יהודים בבריטניה, במיוחד צעירים, לבין ישראל.
פעילותם יכולה ללבוש מגוון צורות, כולל אלה הנוגעות לתרבות, חינוך, אמונה, פנאי ופילנתרופיה.
הבונים דרור היא תנועת נוער תרבותית יהודית סוציאליסטית-ציונית.
משימתה היא "לבנות עתיד סוציאליסטי ותרבותי יהודי במדינת ישראל".
לבונים דרור בריטניה (HDUK) יש שישה סניפים (המכונים קנים).
כשהחניכים מגיעים לגיל 16, הם יוצאים לטיול של חודש ברחבי ישראל, בו הם נחשפים לתרבות ולהיסטוריה של ישראל.
מדי שנה חניכים שזה עתה סיימו תיכון נוסעים לישראל לשנת ההכשרה, שם הם עוברים תהליך חוויתי וחינוכי נרחב ומבטאים מעורבות בחברה הישראלית.
קרן קיימת לישראל סניף בריטניה המוכר כ-JNF UK, ותומך במדינת ישראל.
ה- (המגבית היהודית הבינלאומית המאוחדת) מבקשת לחזק את תחושת הזהות היהודית של יהודים בריטים צעירים ואת הקשר שלהם לישראל.
תפקידיה כוללים פיקוח ומימון של סיורים קבוצתיים בישראל, המאורגנים על ידי ארגונים דתיים ואידאולוגיים יהודיים עבור צעירים בקהילה היהודית.
בשנת 2017 השיקה UJIA קרן של 300,000 ליש"ט להשקעה בחברות סטארט-אפ ישראליות העוסקות בשיפור החינוך, התעסוקה ופיתוח הקהילה.
ראש ממשלת בריטניה, תרזה מיי, הייתה הדוברת האורחת בארוחת ערב של UJIA ב-17 בספטמבר 2018, לציון 70 שנה להקמת מדינת ישראל.
הלו פנינה היא תוכנית טלוויזיה לימודית שנועדה להקנות לעולים חדשים את מיומנויות הדיבור בעברית ואת ההיכרות עם המנטליות הישראלית.
הסדרה יועדה גם לשמש כלי עזר למדריכים ולמורים המלמדים עברית לעולים.
התוכנית שודרה בשנת 1995 וכללה 20 פרקים והופקה על־ידי האגף לחינוך מבוגרים בשיתוף הטלוויזיה החינוכית.
יבגני (ישראל דמידוב) הוא עולה חדש מרוסיה, אשר עלה לישראל אך אינו שולט בשפה העברית.
בכל פרק מוטלת עליו משימה על ידי פנינה (עיינה אילון) הקשורה לדיבור בעברית, שאותה עליו למלא.
שחקנ/יתתפקידשחקנ/יתתפקידעיינה אילוןפנינה (קול)צופית שפאןסיגלישראל דמידוביבגניציפי פרטושסוקרתגלית גיאתנועהאודי גילבניאורנה פיטוסיענתלילך כספישירליאסתי זקהייםצביהשרון צדיק ספקטורמוכרתאורי הוכמןיוסימישה גלבכירגלית ברמןשדרניתעזריאל אשרובראש העיררוברט הניגאהרוןסיגל שמעונימחלקת תהנתן נתנזוןויצמןאביגדור חסוןעוזראסף אשתראינסטלטוראיתן נווהקובייעל הדררותהיוסי סיקוראלמפקדיובל כרמישמוליקירון חי מנשהנהגאירית סוקיפקידהאבי טרמיןשוטראברהם מורראובןענת ברזיליעיתונאיתאבי חדשקונהאסתי קוסוביצקימפיקהחנן גולדבלטשבתאידורי בן זאבכתבעמי סמולרצ'יקפקידרוני בליץפקיד
עונהפרקיםשודרה לראשונה (ישראל )הפרק הראשוןהפרק האחרון12019951995
הלוויה או לוויה היא טקס שנערך בעקבות מותו של אדם, ובו מלווים את הנפטר לקבורתו.
הלוויה נערכת בהתאם למנהגים שונים, התלויים בעיקר בדת, בתרבות ובקהילה של הנפטר ושל קרוביו.
לרוב בהלוויה נוכחים בעיקר חבריו ובני משפחתו של הנפטר.
במקרים בהם המנוח הוא איש ציבור או אמן ידוע, או שהמוות אירע בנסיבות השייכות לציבור, כגון של חיילים, פעמים רבות באים להלוויה גם רבים אחרים.
בדרך כלל, קיימים אנשים העוסקים לפרנסתם בקבורת נפטרים או בשריפתם, כגון החברה קדישא בישראל.
בתרבויות מסוימות העוסקים במת נחשבים כטמאים במידה זו או אחרת.
ביהדות, לפני ההלוויה יש לבצע תהליך של טהרת המת, הכולל רחיצה וניקיון של גופת המת, והלבשתו בתכריכים לקראת הקבורה.
לעיתים יוצאת ההלוויה מבית הנפטר, ופעמים אחרות היא יוצאת מבית הקברות או מבית הלוויות שיועד למטרה זו.
יש הנוהגים לערוך "מסע הלוויה" בו שיירת המלווים יוצאת מבית הכנסת בו התפלל המנוח או הישיבה בה למד.
ההלוויה קרויה גם "חסד של אמת".
בתהליך הקבורה טומנים באדמה את גופת הנפטר כשהיא עטופה בתכריכים לבנים, כשם שגונזים ספר תורה שנפסל, באשר היא היוותה לפי האמונה הדתית משכן לנשמה נצחית, כחלק מהאמונה בהישארות הנפש ובתחיית המתים.
לפי ההלכה, עם סיום הקבורה וסגירת הקבר בעפר - מתחילה האבלות.
על פי מנהג ירושלים, צאצאי נפטר זכר אין מלווים אותו.
סדר ההלוויה והקבורה היהודית כולל מנהגים, ברכות ותפילות, ומשתנה במעט על פי מסורות שונות.
ניתן למצוא שתי מסורות עיקריות - הספרדית והאשכנזית:
סדר הלוויה והקבורה על פי מסורת הספרדים:
הספד - נאמר בחדר הספדים או ליד הקבר.
האבלים אומרים קדיש "על ישראל".
אומרים משנת עקביא בן מהללאל:
ולאחר מכן סדרת פסוקים מסוימים ("גדל העצה" וכו').
אחד מאנשי חברה קדישא אומר קדיש "והוא עתיד".
במהלך ההלוויה אומרים לנפטר - את מזמור צ"א בתהילים הנקרא שיר של פגעים, ולנפטרת - את בספר משלי פסוקים י' - י"א הפותח במילים .
בירושלים נוהגים להקיף את מיטת הנפטר 7 פעמים ליד הקבר או בבית.
לאחר הורדת המת לקבר אומרים "והוא רחום".
האבל מברך "ברוך דיין האמת" ולאחר מכן קורע חולצתו כשהוא מעומד.
סדר ההלוויה והקבורה על פי מסורת האשכנזים:
זמן ומקום אמירת ההספד משתנה - ליד בית כנסת בו הנפטר התפלל או בחדר הספדים או ליד הקבר.
האבל מברך "ברוך דיין האמת" ולאחר מכן קורעים לו את חולצתו - לילדי הנפטר קורעים בצד שמאל באזור הלב, ולשאר האבלים בצד ימין באותו אזור.
בזמן הוצאת המיטה אומרים את הפסוק מתהילים ".
כשארון הקבורה בחוץ אומר את משנת עקביא בן מהללאל מפרקי אבות.
חברה קדישא אומרים "גדל העצה" (ירמיהו לב,יט) (בימים שאומרים תחנון).
במהלך הלוויה אומרים לנפטר "שיר של פגעים" ולנפטרת, "אשת חיל".
לפני הקבורה אומרים "הילודים למות".
בימים שבהם אומרים תחנון בתפילת שחרית, מנהג ירושלים לעשות שבע הקפות סביב הנפטר (אם הוא זכר, בן 13 ומעלה ומוחזק כשומר תורה ומצוות), טרם הטמנת הגופה בקבר.
המנהג מבוצע בשעות היום בלבד והוא שאוב מתורת הקבלה.
איש החברה קדישא מניח שבע מטבעות כסף או נחושת על גופת הנפטר, והמלווים סובבים אותו לצד ימין.
בכל הקפה נאמר פסוק אחר.
בסיום כל הקפה אחד מהמקיפים ניגש למת (תוך כדי שתופסים אותו שלא יישבר המעגל), תופס אבן ומשליך אותה.
ואומר בהשלכתו: "ולבני הפילגשים אשר לאברהם נתן מתנות" (בראשית כה' ו') שהוא נדרש על כל קליפות הטומאה, ו"שולחים" אליהם את האבנים, שלא יזיקו לנפטר.
בכל הקפה משליכים לרוח אחרת.
לאחר ההקפות ממהרים להוריד את הנפטר לקבר מפני כבודו, כדי שלא יתבזה.
בזמן הורדת המת לקבר אומר החזן שלוש פעמים את הקטע "והוא רחום יכפר עוון ולא ישחית".
לאחר סתימת הגולל אומרים את תפילת ולאחר מכן הרב או האבלים אומרים "קדיש הגדול".
בימים שאין אומרים תחנון אין אומרים הצור תמים פעלו, ותמורת קדיש הגדול אומרים קדיש יתום.
בסיום ההלוויה נהוג שהגברים נעמדים בשתי שורות והאבלים חולצים את נעליהם ועוברים ביניהם.
בזמן שהאבלים חולפים על פניהם אומרים להם הנוכחים .
עם תום ההלוויה, חלים על האבלים דיני השבעה.
סדר ההלוויה והקבורה אצל ישראלים יוצאי אתיופיה:
בהלוויה מסורתית של ישראלים יוצאי אתיופיה הציבור מקונן עם תמונתו של הנפטר, הקייסים נושאים תפילות, ומקורביו של הנפטר נושאים הספדים.
כשעוזבים את אתר הקבורה, נהוג לצאת מבית העלמין בדרך אחרת מן הדרך בה באו.
נהוג לתלוש מעט עשב ולזרוק אותו לאחור.
ביציאה מבית העלמין, חייבים כל הנוכחים ליטול את ידיהם, שלוש פעמים בכל יד.
נהוג להימנע מניגוב הידיים כסמל לצער וליגון בפרידה מן המת.
הלוויה ממלכתית לאישיות רמת דרג במדינת ישראל נעשית על-פי נוהל חבצלת.
מרבית הנפטרים היהודים בישראל, דתיים וחילונים כאחד, עוברים הלוויה בהתאם לטקס המסורתי-אורתודוקסי.
בקרב החילונים יש הבוחרים בקבורה חילונית, שבה כללי הטקס שונים מאלה של הטקס הדתי, אם כי לעיתים נשענים על מרכיבים מתוכו (כגון אמירת תחליף קדיש).
בטקס החילוני אין הצמדות לכללים מסוימים, וכל משפחה או קהילה מעצבת טקס כרצונה.
הלוויה חילונית אינה מסתיימת בהכרח בקבורת המת - יש הבוחרים בשריפת גופתם ובפיזור האפר לרוח או שמירתו בכד.
בחלק מהקיבוצים התעורר הצורך בטקסט קבוע, נוסח הקדיש, שייאמר בטקסי אבל ושיבטא את דרך חייהם הייחודית, רוחם ואמונתם של החברים.
הנוסחים האלטרנטיביים שנכתבו נושאים פן חילוני ומתמקדים באדם ובאובדן.
עם הקיבוצים שיצרו-ניסחו קדיש קיבוצי כחלק מנוהגי האבלות המקומיים, נמנים נגבה (המחבר: שלום סמיד), המעפיל (המחבר: מנדל שרל), עין שמר (המחבר: עלי אלון) ויגור (המחבר: צבי שאר).
גם בקרב החילונים יש הנוהגים לומר קדיש בנוסח הדומה לנהוג בקיבוצים.
בנוסף, עמותת "חופש" מציעה באתר האינטרנט שלה את השיר "כך אתגדל וכך אתקדש" של יהודה עמיחי כאלטרנטיבה לקדיש.
ההלווטים (בלטינית - "Helvetii") היו שבט קלטי קדום, שישב באזור המהווה כיום את שווייץ ודרום מערב גרמניה.
במאה הראשונה לפני הספירה היגרו ההלווטים מדרום גרמניה לשווייץ.
הם תוארו בספרו של יוליוס קיסר על המלחמות הגאליות.
תחת לחצם של שבטים גרמאניים בטריטוריית המוצא שלהם, תכננו לנדוד לתוך שטחה של גאליה תחת פיקודו של מנהיג מקומי בשם אורגטוריקס.
על פי תיאורו בספרו מלחמת גאליה נקרא קיסר על ידי הגאלים אל הפרובינקיה נרבונסיס, היא דרום צרפת של היום, אשר הייתה כבושה על ידי הרומים, על מנת להגן עליה מפלישת ההלווטים.
באותה העת פיקד קיסר על שישה לגיונות ובהם כ-30,000 חיילים.
ההלווטים, על פי כתבי קיסר, מנו 370,000 אנשים, כולל נשים וילדים, ומתוכם 110,000 לוחמים.
קיסר גייס בחופזה שני לגיונות נוספים על מנת לשמור על סיכוייו כנגדם.
בעת בה החל השבט את מצעדו, מת אורגטוריקס.
בטרם עזבו שרפו ההלווטים את כפריהם והשמידו את המזון שלא יכלו לקחת עמם, על מנת שלא יוכלו לשוב לבתיהם מרצונם.
הגירתם שימשה עילה נוחה ליציאה למלחמת גאליה על ידי קיסר.
קיסר תמרן את ההלווטים לעמדה בלתי נוחה כאשר הוא שלט ברמה ליד העיר ביברקטה (כיום ליד העיר אוטן בחבל הלואר בצרפת).
בקרב ביבריקה הותקפו ההלווטים על ידי החיילים הרומים שעלו עליהם באיכותם, והרגו 60% מהם, ושיעבדו 20% נוספים.
שארית השבט הונסה אל אדמותיה הישנות בשווייץ של היום.
מכיוון שהם השמידו את כפריהם סבלו מקור ומרעב.
בשנת 52 לפנה"ס הצטרפו לוחמים הלווטים אל ורקינגטוריקס, מנהיג הגלים בניסיונו לשחרר את גאליה משלטון קיסר.
במהלך התקופה הרומית, עבר השבט, ועמו שבט קלטי נוסף, הרייטים, תהליך של רומניזציה, וקיבל על עצמו את התרבות והשפה הרומית.
עם שקיעת האימפריה הרומית נכבש שטח שווייץ של היום על ידי שבטים גרמניים, האלמאנים, הבורגונדים והפרנקים, אך היסוד הקלטי הרייטי וההלווטי לא נעלם כליל.
בשווייץ המודרנית כ-110,000 דוברי רומאנש, שפה מקומית המהווה וולגריזציה של השפה הלטינית, שמוצאם מן הרטים וההלווטים.
כאשר נכבשה שווייץ בידי הצרפתים לאחר המהפכה הצרפתית שימש שם השבט כשמה של המדינה החדשה שנוסדה על חורבות הקונפדרציה השווייצרית שקרסה, והיא נקראה "הרפובליקה ההלווטית".
שם זה משמש את המדינה השווייצרית עד היום, בשינויי גרסאות מסוימים.
הלוואת סאבּפְּרַיים הן הלוואות הניתנות בארצות הברית לאנשים שעשויים להתקשות לעמוד בלוח הסילוקין.
לדוגמה, ללווים שלא עמדו בהלוואות שלקחו בעבר, או שאין להם מקורות הכנסה או ביטחונות טובים מספיק כדי לשמש ערבויות להלוואה.
מבחינת סיכון האשראי, הלוואת סאבפריים שמה את המלווה בחשיפה גבוהה יותר מאשר הלוואה רגילה, ולכן ניתנת בשיעורי ריבית גבוהים יותר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הלוואות סאבפריים רבות אוגדו לתוך ניירות ערך מגובי משכנתאות – ורבות מהן כשלו – מה שהביא למשבר הסאבפריים.
בארצות הברית מקובל לחשב את דירוג האשראי של כל אדם, שהוא מדד סטטיסטי שאמור לנבא האם יחזיר את הלוואה על סמך היסטוריית האשראי שלו (כלומר, כמה לווה בעבר, האם החזיר את ההלוואות, האם החזיר כל תשלום בזמן, וכדומה).
כאשר אדם מבקש הלוואה, עליו להציג את היסטוריית האשראי ודירוג האשראי שלו לבנק או לחברה הפיננסית ממנה הוא רוצה ללוות.
על סמך נתונים האלה מחליט הבנק האם לאשר את ההלוואה.
פונים שזכאים להלוואה על סמך דירוג האשראי שלהם נקראים לווי "פריים"; פונים שדירוג האשראי שלהם נמוך מדי, נקראים לווי "סאבפריים".
עם השנים, הבנקים והמלווים "המסורתיים" הפכו לזהירים יותר ודחו יותר ויותר ממבקשי ההלוואות.
כיום, כ-25% מתושבי ארצות הברית אינם זכאים להלוואות "פריים", בשל דירוג אשראי נמוך.
לשוק ההלוואות נכנסו שחקנים שמוכנים להלוות ללווי סאבפריים; אבל אלה דורשים שערי ריבית גבוהים יותר, כדי לפצות על הסיכון המוגבר בהלוואה.
הבנקים באופן מסורתי העניקו אשראי ללקוחות אשר מנהלים חשבון בנק ודירוג האשראי שלהם אינו נמוך, זאת על סמך היכרות רבת שנים עם הלקוחות כאשר הבנקים נמנעים מלספק הלוואות ללקוחות אשר מנהלים חשבון בבנק אחר.
כפועל יוצא מכך לקוחות אשר מנהלים חשבון בבנק מסוים, היו "שבויים" על ידי הבנק שלהם בכל הנוגע למתן אשראי והלוואות ובכפוף לריבית הנהוגה בבנק.
בשנת 2019 בנק ישראל הקים את מערכת נתוני אשראי אשר מרכזת את כל המידע הפיננסי המהותי על התושבים בישראל.
כתוצאה מכך, כיום, לקוחות אשר מנהלים חשבון בבנק מסוים יכולים לפנות לשאר הבנקים בבקשת הלוואה, והבנק אליו הם פונים יכול בבדיקה מהירה לקבל מידע מלא על מצבם הפיננסי וכתוצאה מכך לקבוע את הסיכון במתן האשראי אשר ממנו נגזר גובה הריבית בהלוואה.
בשנים האחרונות נכנסו שחקנים חדשים למערכת הפיננסית בישראל אשר מתמחים במתן אשראי צרכני ללקוחות בעלי דירוג אשראי נמוך, לרוב בריבית גבוהה באופן משמעותי מהריבית המקובלת בגופים הבנקאיים המסורתיים.
בין היתר, חברות כמו מימון ישיר, ישראכרט, ואפילו בנק ירושלים.
המשותף לכל השחקנים הוא העובדה שהם מעניקים אשראי ללקוחות אשר מנהלים חשבון בגוף פיננסי אחר ובכל זאת פונים לגופים חוץ בנקאיים בבקשה למתן הלוואה.
מה שמגדיר הלוואת סאבפריים הוא מעמדו של הלווה, ולא סוג ההלוואה.
הלוואת סאבפריים יכולה להינתן באופנים שונים: משכנתת סאבפריים, הלוואת סאבפריים לרכישת כלי רכב, כרטיס אשראי סאבפריים, ועוד.
משכנתאות הן הלוואות לטווח ארוך המיועדות בדרך-כלל לרכישה או שדרוג של נכס דלא ניידי (בתים ודירות).
משכנתאות סאבפריים, הן משכנתאות הניתנות ללווים עם דירוג אשראי נמוך.
כמו הלוואות סאבפריים אחרות, הן ניתנות בריבית גבוהה במיוחד ובתנאים מגבילים אחרים.
בשנות ה-2000 חל גידול עצום בשוק משכנתאות הסאב-פריים בארצות הברית.
בשנים 2004–2006, כ-21% מהמשכתנאות החדשות היו משכנתאות סאבפריים; לעומת 9% בלבד בשנת 1996. בשנת 2006 שווי משכנתאות הסאבפריים בארצות הברית היה 600 מיליארד דולר.
בדרך כלל, משכנתה מוחזרת למלווה בהחזרים תקופתיים (לרוב, חודשיים) לאורך שנים רבות.
במשכנתאות סאבפריים, כמו במשכנתאות אחרות, ישנן שיטות שונות של החזר ההלוואה: בתשלומים קבועים, בתשלומים גדולים בהתחלה וקטנים לקראת הסוף, בתשלומים משתנים לפי יכולת הלווה, וכו'.
כמו כן, ההלוואה עשויה להיות צמודה למדד מסוים, כמו הליבור.
מרבית לווי הסאבפריים בחרו בשיטה, שבה בשנים הראשונות התשלומים קבועים, ולאחר זמן קצר התשלומים הופכים להיות גבוהים יותר, וכן משתנים ותלויים במדד מסוים.
שיטה נפוצה נקראת 2-28: בשנתיים הראשונות התשלומים נמוכים, ואחרי כן הם עולים והופכים להיות תלויי מדד לשאר חיי ההלוואה, 28 שנים.
בשנת 2006 שוק משכנתאות הסאבפריים החל לסבול מקשיים .
בארצות הברית, שבה הבנקים אינם מאפשרים משיכת יתר ("אוברדראפט"), רבים משתמשים בכרטיסי אשראי כדי ללוות כסף לזמן קצר.
אנשים בעלי דירוג אשראי נמוך אינם זכאים לכרטיסי אשראי רגילים (כרטיסי אשראי "פריים"), כפי שאינם זכאים להלוואות אחרות.
החל משנות ה-90, חברות כרטיסי אשראי החלו להציע כרטיסי אשראי סאבפריים ללווים בעלי דירוג אשראי נמוך או היסטוריה של אי-פירעון הלוואות.
שיעורי הריבית בכרטיסים האלה גבוהים מאוד, עד כדי 30% ויותר.
בנוסף, לכרטיסים אלה עלויות ומגבלות נוספות - כמו תשלומים שנתיים וקנסות גבוהים על חריגה ממסגרת האשראי ואיחור בתשלומים.
בשנת 2002, כאשר הצמיחה בארצות הברית האטה, שיעור פירעון ההלוואות של כרטיסי אשראי סאבפריים ירד באופן משמעותי, ורבות מחברות כרטיסי האשראי נאלצו לצמצם או לוותר על פעילות זו.
התומכים בהלוואות סאבפריים בארצות הברית מדגישים את תפקידן בהרחבת הזדמנויות האשראי לצרכנים, שבלעדיהן אין להם גישה להלוואות ולאשראי.
לעיתים קרובות, מדובר באנשים שנתקלו בבעיות לא צפויות כמו פיטורין, בעיות רפואיות, או גירושין.
הלווים משתמשים באשראי כדי לרכוש או לשפץ בתים, לרכוש מכוניות, או לצרכים אחרים.
הלוואת הסאבפריים מאפשרת להם לקבל שירות שאינם יכולים לקבל בשוק הפריים.
זאת בהנחה שהם מקבלים את ההחלטה בצורה שקולה ואינם לוקחים הלוואה שלא יוכלו לעמוד בה.
גם המתנגדים מסכימים ברובם, שאין להאשים את המלווים בכך שהם דורשים ריביות גבוהות יותר מלווים "מסוכנים" יותר.
עם זאת, יש להם ביקורת על התנהלות בלתי-הוגנת של תעשיית הלוואות הסאבפריים.
הם מאשימים אותה בכך שהיא משווקת באגרסיביות הלוואות לאנשים שלא יוכלו, בטווח הארוך, לעמוד בהן.
הם מבקרים את שיווק שיטת התשלומים, כמו שיטת ה-2–28, שלפיה בשנים הראשונות התשלומים קטנים יחסית, ולאחר שנתיים או שלוש הם מזנקים באחוזים רבים.
ביקורת זו גברה בתגובה למשבר המתגבר בשוק משכנתאות הסאבפריים, שבו מאות אלפי לווים לא יכלו להחזיר את המשכנתאות שלהם.
המבקרים גם מאשימים את שוק ההון האמריקאי באפליה גזעית בהקצאת ההלוואות, כאשר שוק הסאבפריים מיועד בעיקר ללווים אפרו-אמריקאים.
כאמור, בשנות ה-2000 שוק משכנתאות הסאבפריים צמח מאוד.
הסיבות לכך היו שיעורי הריבית הנמוכים על המשכנתאות בכלל, והגאות בשוק הנדל"ן.
הבנקים למשכנתאות העריכו, שמרבית הלווים יוכלו לעמוד בתשלומים על ההלוואות משום שהריבית בשוק הסאבפריים ירדה באופן יחסי (אם כי נשארה גבוהה ביחס לריבית בשוק הפריים).
הגאות בשוק הנדל"ן הבטיחה, שאם הלווים לא יוכלו להחזיר את ההלוואה, יוכל הבנק למכור בקלות את הנכס הממושכן.
בנקים באופן כללי הם מתווכים פיננסיים; כאשר הם נותנים הלוואות ללקוחות, הם מממנים את ההלוואות מכספים שמופקדים בהם על ידי לקוחות אחרים.
בפרט, הבנקים למשכנתאות מימנו את ההלוואות בשוק הסאבפריים בהפקדות של גורמים פרטיים ושל קרנות; הם נתנו למפקידים ריביות גבוהות יותר מאשר אלו שיכלו לקבל במקומות אחרים.
החל מסוף שנת 2006, לאחר מספר שנות פריחה, תעשיית משכנתאות הסאבפריים בארצות הברית נכנסה למשבר.
עלייה חדה במספר הלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה גרמה לפשיטת רגל של יותר מעשרים חברות שהלוו בשוק הסאבפריים.
פשיטות רגל הביאו לקריסה בשוק המניות הקשורות למשכנתאות, לאיום על שוק הנדל"ן האמריקאי בפרט, והכלכלה האמריקאית בכלל.
למשבר בשוק משכנתאות הסאבפריים היו מספר סיבות.
ראשית, שער הריבית בארצות הברית עלה, וייקר את המשכנתאות.
שנית, רבים מהלווים עברו לשלב שבו ההחזרים גבוהים יותר ותלויים בשער הריבית.
שלישית, ההאטה בשוק הנדל"ן בארצות הברית החל מ-2005 גרמה לכך, שלווים שלא יכלו לעמוד בתשלומים, לא יכלו גם למכור את נכסיהם כדי להחזיר את ההלוואה.
נכסים רבים עברו לידי המלווים, אבל גם אלה לא יכלו למכור אותם מאותה סיבה.
הניסיון למכור נכסים רבים כל כך העמיק את המשבר בשוק הנדל"ן, ובכך העמיק יותר את משבר המשכנתאות.
כאמור, מבקרים רבים טוענים שמדיניות הקצאת המשכנתאות הייתה בלתי סבירה, ששיעורי הריבית היו גבוהים מדי, ושהלקוחות פותו להלוואות שהיו מעבר לכוח ההחזר שלהם.
גם הלווים מואשמים בכניסה להסדרי משכנתה שלא יכלו לעמוד בהם.
המשקיעים שהשקיעו בבנקים למשכנתאות, מואשמים שלא שקלו כראוי את יציבותם.
החל מיולי 2007 החלו ירידות חדות להירשם בשוקי המניות ואיגרות החוב בארצות הברית ואירופה וכן בישראל.
פרשנים קושרים בין העצבנות בשוקי ההון בעולם לבין משבר הסאבפריים.
הנפגעים הראשונים מקריסת הבנקים למשכנתאות סאבפריים היו הגופים האמריקאים והאירופאים שהשקיעו בהם.
החשש הוא מפני פגיעה כללית בכלכלה האמריקאית, ובעקבותיה בכלכלות אחרות בעולם.
בספטמבר 2008 החריף המשבר בשוק ההון בארצות הברית.
בנק ההשקעות הרביעי בגודלו ליהמן ברדרס הודיע על פשיטת הרגל הגדולה בהיסטוריה, לאחר ששקע בחובות של 613 מיליארד דולר בעקבות השקעותיו בשוק הסאבפריים ונגזרותיו, וגרם לזעזועים בשוקי ההון ברחבי העולם.
אגודות הלוואה וחסכון היוו את המוסד הבנקאי הציבורי הראשון שהוקם בארץ ישראל והשני שפעל בה (לאחר בנק אפ"ק).
האגודות נקראו בהמשך "קופת הלוואה וחסכון" ו"בנק הלוואה וחסכון".
הבנק סייע למפעלים חלוציים רבים באשראי, מימון והקצאת ייעוץ מומחים.
מושבות העלייה הראשונה (זכרון יעקב, ראשון לציון ועוד) הוקמו בסיוע הברון רוטשילד ולאחר מכן חברת יק"א.
הסיוע הכספי הותנה במידה רבה של התערבות של פקידי הברון וחברות הסיוע בנעשה במושבות, כולל בתחומים שלא היו קשורים במישרין לצד הפיננסי, דבר שגרם לחיכוכים רבים בין האיכרים המתיישבים לפקידות.
בין השנים 1901 ו-1903, כעשרים שנה לאחר העלייה על הקרקע, השתחררו רוב האיכרים מהתלות בניהול ויצאו לעצמאות כלכלית.
אולם בשנת 1906 נקלעו איכרים רבים למצוקה כלכלית והתקשו בהחזרת הלוואות שנטלו ממקורות שונים.
עקב כך התארגנו כמה מראשי היישוב ובהם הרופא ד"ר הלל יפה, אהרן אהרנסון, נפתלי וייץ, ישראל לרנר, ישראל ניידרמן, זאב נימן וזכריה שפירא לאגודה אשראית בזכרון יעקב.
הם נטלו הלוואה מחברת יק"א והתחילו להעניק הלוואות לחברי האגודה.
כל חבר אגודה נדרש לשלם מס חבר.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נקלעה הארץ למצוקה כלכלית קשה ואף האגודה נקלעה לקשיים כלכליים.
לפיכך החלה האגודה לסחור בסחורות במקום בכסף, היא קיבלה החזרי הלוואות בסחורה והעניקה הלוואות בסחורות.
בשנות העשרים הפך הגוף מאגודות איכרים לבנק אשראי וחסכון של ממש ("קופת הלוואה וחסכון"), שהעניק שירותי בנקאות לסוחרים, בעלי מלאכה ויזמים.
בסקירה שנערכה במלאת 60 שנה להלוואה וחיסכון כתב אברהם שטאכר בעיתון דבר:
האגודה הצליחה להשקיע היטב את כספי החוסכים והפכה לגוף פיננסי איתן.
אף שתפקדה כבנק, האגודה סייעה לחבריה האיכרים במיזמים שונים כגון מחסני-מכר שרכשו תבואה במחירים סיטוניים ומכרו אותה לחברים במחיר נמוך.
ביטוח הדדי לחברים שביטח גם בהמות העבודה ורכוש, ביטוח שהציל משקים רבים בעת פרעות, התנכלויות וגנבות חקלאיות.
בשנת 1930 סייעה הלוואה וחסכון ירושלים אגודה הדדית בע"מ (הבנק הירושלמי שהיה ממוקם ברח' בן יהודה 12 ירושלים) בהקמת שוק מחנה יהודה בירושלים על ידי מתן הלוואה לוועד הסוחרים והעמדת מהנדס לפיקוח על העבודות, בתנאי שהשוק ייקרא על שמו, ואכן שמו הרשמי של השוק הוא "שוק הלוואה וחסכון".
במהלך השנים נפתחו אגודות אשראי רבות בערים ובמושבות ורבים מראשי היישוב היו קשורים בפעילות האגודות השונות שכל אחת מהם פעלה כבנק.
חיים יזרעאלי פתח את בנק הלוואה וחסכון בעיר עזה, סעדיה שושני ואליעזר ליבר שרשבסקי היו בין המייסדים של בנק בתל אביב ומרדכי בן הלל הכהן היה מבין מייסדי הלוואה וחסכון ירושלים אגודה הדדית בע"מ, שפעל כבנק בירושלים בפינת רחוב בן-יהודה ורחוב בן הלל (הקרוי על שמו של מייסד הבנק בירושלים).
שמו של הבנק בתל אביב נקשר גם בשוד הבנק הגדול ביותר שידעה מדינת ישראל ב-1967. נעמן דילר ביצע תצפיות על סניף הבנק ברחוב דיזנגוף בתל אביב וביצע בו שוד מתוחכם .
בשנות ה-1970 פעלה המדינה לסגירת הבנקים הקטנים הרבים, שהיו בישראל באותן שנים, בשל התמוטטויות כלכליות של רבים מהם.
המדינה הכריחה את הבנקים הקטנים למכור את הרישון הבנקאי שלהם לבנקים הגדולים, ובמסגרת זו כל אגודות הלוואה וחסכון הוכרחו למכור את רישיונם לבנקים הגדולים.
הרישיון הבנקאי של האגודה בזכרון יעקב נמכרה לבנק הפועלים, אולם עד 1974 פעל "בנק הלוואה וחסכון בע"מ" כבנק רגיל ואגודת המייסדים נהנתה מעצמאות, עד שנרכש, על רכושו, חשבונותיו וכל מפעליו על ידי בנק לאומי.
עם זאת, צאצאי החברים המקוריים מן המושבות ממשיכים ליהנות מחברות באגודה אשר מעניקה אשראי נוח לחברים ומסייעת במפעלים שונים.
במרכז זכרון יעקב ניצב מאז 1987 בית "הלוואה וחסכון" שהוא מבנה מודרניסטי אשר היה אמור לשמש כחלל לקונצרטים.
הרישיון הבנקאי של בנק הלוואה וחסכון ירושלים נמכר לבנק לאומי ורבים מעובדיו עברו גם הם לבנק לאומי.
בית הלוואה וחסכון בפינת הרחובות בן יהודה ובן הלל, נמכר לבנק המזרחי, שמיקם בו את סניף ראשי ירושלים של הבנק.
הלוואה וחיסכון הוא כינוי שניתן לסוג של תספורת או תסרוקת של גברים מתקרחים, שבה שיער מאזור לא מקריח בראש מסודר כך שיסתיר את הקרחת.
השם "הלוואה וחיסכון" ניתן על שום המטאפורה, לפיה האזור השעיר "מלווה" את השיער לקרחת, והוא שימוש הומוריסטי בשם הבנק הלוואה וחיסכון.
בין אישי הציבור שהסתרקו ב"הלוואה וחיסכון" ניתן למצוא את המשורר נתן זך, דובר צה"ל אבי בניהו, ראש עיריית ניו יורק רודולף ג'וליאני, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, השחקן שון קונרי, החקיין טוביה צפיר, המוזיקאי דני סנדרסון וראשי הממשלה אהוד אולמרט ובנימין נתניהו.
הלוויה ממלכתית היא טקס הלוויה ציבורי, הנועד לכבד ראש מדינה או דמות ציבורית חשובה אחרת.
בניגוד להלוויה רגילה, הלוויה ממלכתית כוללת עיסוק רב בטקסים ומטרתם עירוב של הציבור הרחב, כולל אנשים שלא הכירו אישית את הנפטר, באבל.
במרבית המדינות קיימים נהלים לטקסי הלוויה למכובדים.
בבריטניה מרכבת-תותח מובילה את הגופה לאולם וסטמינסטר שבארמון וסטמינסטר, ומשם מוביל מסע הלוויה לקתדרלת וסטמינסטר או לקתדרלת סנט פול.
ההלוויה מיועדת לריבון או לבן זוגו, ולעיתים גם לאישים אחרים שתרומתם לחברה רבה.
הלוויה ממלכתית הוצעה למשפחותיהם של פלורנס נייטינגל ושל בנג'מין דיזראלי, ובשני המקרים סירבו המשפחות להצעה.
האדם האחרון שנקבר בהלוויה ממלכתית ולא היה בן למשפחת המלוכה הוא וינסטון צ'רצ'יל, ב-1965. הנסיכה דיאנה לא נקברה בהלוויה ממלכתית כי אם בהלוויה טקסית (שהייתה דומה מאוד להלוויה ממלכתית), שכן לא הייתה הריבון או בת זוגו בזמן מותהּ.
בברית המועצות הפכה ההלוויה הממלכתית לטקס פוליטי חשוב, ובהלוויותיהם של לנין ושל סטלין השתתפו אלפים.
בארצות הברית זכאים נשיאים בעבר, בהווה וכאלה שנבחרו אך עדיין לא הושבעו כנשיאים להלוויה ממלכתית.
בנוסף, אישים בעלי תרומה רמה לחברה עשוים להיקבר בטקס הלוויה ממלכתי.
בין התמונות הזכורות ביותר היא התמונה מהלווייתו של הנשיא ג'ון קנדי, שבה מצדיע לו בנו הפעוט, ג'ון קנדי ג'וניור.
במדינת ישראל מתבצעות הלוויות ממלכתיות על פי נוהל "חבצלת", שבו נקבעו האישים הזכאים באופן אוטומטי להלוויה ממלכתית: נשיא המדינה (בהווה ובעבר); ראש הממשלה (בהווה ובעבר); יושב ראש הכנסת (בהווה ובעבר); שר מכהן; נשיא בית המשפט העליון.
בנוסף, מתיר החוק לממשלה או לוועדת השרים לענייני סמלים וטקסים לקבוע הלוויה ממלכתית לאישים נוספים.
בדרך כלל מדובר באישי ציבור ידועים אשר לא כיהנו באחד התפקידים המאפשרים להם הלוויה ממלכתית, כמו למשל חנה סנש או טדי קולק.
עם זאת, במקרים אחרים נתבעות הלוויות ממלכתיות גם למתים אשר מתו באופן סמלי, בלי שהיו עצמם אישי ציבור או שתרמו באופן מיוחד לחברה, למשל במקרה של קורבנות אירועי טרור.
צה"ל הוא האחראי בעתות שלום לארגון הלוויה.
בין המקרים בהם נערכה בישראל הלוויה ממלכתית:
הראשון לציון בן-ציון מאיר חי עוזיאל (1953)
58 הרוגי הפלת מטוס אל על בשמי בולגריה (1955)
אלמנת נשיא המדינה הראשון ורה ויצמן (1966)
אפר חללים יהודים חברי הדיוויזיה הליטאית (1979)
הלוויה צבאית היא הלוויה הנערכת לחללי כוחות הביטחון (צבא, משטרה ומספר מצומצם של אזרחים).
להלוויה כזו נוספים מאפיינים טקסיים שאינם נהוגים לרוב בהלוויה אזרחית.
הלוויה צבאית נערכת לכל חייל שנהרג בעת שירותו הצבאי, מכלל זרועות הצבא.
לחללי כוחות שיטור מקוימת הלוויה משטרתית, בעלת מאפיינים דומים לזו הצבאית.
ברחבי העולם נהוג לעיתים לערוך הלוויה צבאית גם לווטרנים.
קיימים מאפיינים דומים בין הלוויה צבאית והלוויה ממלכתית.
ההלוויה מנוהלת לרוב על ידי קצין ובנוכחות איש דת לפי דתו של החלל.
לרוב, הלוויה צבאית נערכת בנוכחות משמר כבוד, היורה מספר מטחי כבוד.
ארון המתים עטוף בדגל הלאום, ובמספר מדינות נהוג להגיש אותו למשפחה האבלה.
במספר מדינות קבועה תרועה מיוחדת או שיר המושר בעת ההלוויה.
לפי פקודת מטכ"ל 38.0116, שנקבעה בשנת 1952, הזכאים ללוויה צבאית:
חייל בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל שנספה או שנפטר, בנסיבות כלשהן, בזמן שירותו הצבאי.
חייל בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל שנספה או שנפטר בדרכו להתייצב לשירות או בדרך לביתו לאחר ששוחרר משירות.
רב-אלוף או אלוף שנפטרו בעת שירות פעיל, או שלא בעת שירות פעיל, בין אם פרשו משירות פעיל ובין אם לא.
אזרחים לפי החלטה מיוחדת של שר הביטחון.
חיילים שמקום קבורתם לא נודע, שהרב הצבאי הראשי הכריז עליהם כחלל שמקום קבורתו לא נודע.
עובדי שירות הביטחון הכללי או עובד המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים שנפלו בעת מילוי תפקידם.
חניך בהכשרה קדם-צבאית הנערכת במסגרת צבאית, מועמד לשירות ביטחון שנפל במהלך פעילות הכנה לשירות ביחידה מובחרת הנערכת במסגרת צבאית, ושוחר שנפל במהלך פעילות צבאית שהיא חלק מההכשרה שהוא עבר במסגרת השוחרות.
לוחמי מחתרת שנפלו בניכר לפני קום המדינה והמובאים לקבורה במדינת ישראל.
על אף שביהדות לא נהוג לקבור בארון מתים אלא בתכריכים, חללי צה"ל מובאים למנוחות בארון עץ ללא עיטורים.
אחת הסיבות לכך היא שפעמים רבות גופותיהם של הנופלים בקרב אינן שלמות.
דגל המדינה העוטף את הארון לא נמסר למשפחה.
את ההלוויה מנהל קצין שלישות, והיא בנוכחות רב צבאי וחזן צבאי, במקרה של נפילת יהודים.
בארצות הברית נהוג טקס ארוך יחסית ומפורט.
בטקס ישנו טקס הספד על ידי איש דת.
משמר כבוד, שחלק ממנו הם נושאי הארון, מלווה את המת.
בהלוויה של אישיות צבאית בכירה, החל מדרגת קולונל, הארון מובל על ידי עגלה רתומה לסוסים ללא רוכב או על ידי רכב מיוחד.
הסוס האחרון שהיה בתפקיד היה בלאק ג'ק.
תרועת אבל מושמעת על ידי נגן ביוגל יחיד.
הדגל העוטף את הארון מקופל על ידי המשמר לקיפול קבוע ומיוחד בן 13 שלבים, בו כל קיפול הוא בעל משמעות אחרת, ונמסר למשפחה.
במקרים מסוימים מבוצעת הצדעה אחרונה, או טיסה במבנה חסר על מנת לחלוק כבוד לנפטר.
מטח כבוד של שלוש יריות נורה על ידי כיתה בת 3–7 אנשי צבא.
בממלכה המאוחדת ובמדינות חבר העמים הבריטי נהוגה הלוויה צבאית דומה לזו האמריקאית, ובה נורים מטחי כבוד בעת הורדת המת אל קברו.
בפדרציה הרוסית, טקס ההלוויה הצבאית דומה מאוד לזה האמריקני.
את הטקס נושא איש דת שלאחריו נורים שלושה מטחי כבוד.
לאחר מכן ארונו של החייל נישא על ידי משמר כבוד, שכמה מהם נושאים את הארון.
הארון נעטף בדגל רוסיה לאורך כל ההלוויה.
לפני הורדת הארון אל הקבר, המשמר מסיר הדגל.
כאשר מורד הארון אל הקבר, מתנגן ברקע המנון רוסיה.
כשהארון נח בקבר, נמסר דגל רוסיה לידי משפחת/קרובי המת.
בתקופת האימפריה הרוסית, החייל המנוח היה מובל בכרכרה - נוהג שלא נזנח עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
הלוויית דיאנה, הנסיכה מוויילס נערכה ב-6 בספטמבר 1997, לאחר מותה בתאונת דרכים בצרפת שישה ימים קודם לכן.
מסע האשכבה וטקס האשכבה נערכו בלונדון, והנסיכה נקברה באחוזת משפחתה, משפחת ספנסר, במחוז נורת'האמפטונשייר.
האירוע כולו (למעט הקבורה) שודר בשידור ישיר בטלוויזיה והיה לאחד האירועים הנצפים ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה בבריטניה ובעולם כולו: בבריטניה צפו בו 32.7 מיליון איש, וברחבי העולם צפו באירוע או בחלקו כ-2.5 מיליארד איש.
היה זה אירוע האבלות הראשון בהיסטוריה שמחאו בו כפיים (בעיקר במסע האשכבה, ובטקס האשכבה), נוהג שאינו מקובל על פי רוב בעיתות אבל.
הנסיכה דיאנה נהרגה בתאונת דרכים בפריז שבצרפת ב-31 באוגוסט 1997. בשעות הערב של אותו יום הובא ארונה ללונדון על ידי מטוס של חיל האוויר המלכותי.
אל הטיסה נלוו בעלה לשעבר צ'ארלס, נסיך ויילס ושתי אחיותיה.
ארונה של הנסיכה הוצב במשך חמישה ימים בארמון סנט ג'יימס ולאחריהם הובל אל ארמון קנזינגטון, מקום מגוריה עד מותה.
דגל הממלכה המאוחדת שעל תורן ארמון בקינגהאם, מקום מושב המלכה, הורד לחצי התורן.
בימים שלפני ההלוויה נראו גילויים של אבל המוני בציבור הרחב ואלפי אנשים הניחו זרי זיכרון ליד גדרות ארמון קנזינגטון וארמון בקינגהאם.
המלכה אליזבת השנייה אף נשאה במהלך ימים אלו נאום טלוויזיוני קצר לזכרה של הנסיכה.
ההלוויה לא הוגדרה כהלוויה ממלכתית אלא כטקס לאומי ציבורי לפי מנהג הכנסייה האנגליקנית.
למעלה מחמש מאות עיתונאים ביקשו לסקר את האירוע.
בבוקר יום שבת, 6 בספטמבר, יצא מסע האשכבה מארמון קנזינגטון בדרכו אל מנזר וסטמינסטר.
הארון הובל על גבי מרכבת תותח שנגררה על ידי סוסים בלווית משמר כבוד של חיילי המשמר הוולשי.
הוא כוסה בנס המלכותי של הממלכה המאוחדת והונחו עליו זרי פרחים, ובהם גם זר אישי של שני בניה של הנסיכה, הנסיכים ויליאם והארי (שהיו אז בני 15 ו-13, בהתאמה).
מסע האשכבה נע ברחובות לונדון במשך 107 דקות.
ליד ארמון סנט ג'יימס הצטרפו אליו וצעדו אחרי הארון אחיה הצעיר של הנסיכה, הרוזן צ'ארלס ספנסר ושני בניה של הנסיכה (לפי בקשתם), ועמם גם הנסיך מוויילס והנסיך פיליפ, בעלה של המלכה.
בעקבותיהם צעדו חמש מאות נציגים של ארגוני צדקה, שהנסיכה הייתה מעורבת בפעילותם.
רבבות אנשים ניצבו בצדי הדרך בה צעד המסע ומחאו כפיים כאשר ארון הקבורה של דיאנה חלף על פניהם במה שהיה הפעם הראשונה בהיסטוריה שמחאו כפיים לאדם שנפטר.
ארונה של הנסיכה הוכנס למנזר וסטמינסטר, שבה נערך טקס האשכבה.
בטקס נכחו 1,900 איש בראשות בני משפחת המלוכה, ראש הממשלה טוני בלייר ודמויות פוליטיות שונות, ובהן ראשי הממשלה לשעבר מרגרט תאצ'ר ואדוארד הית' וראשי הכנסייה האנגליקנית.
לטקס הגיעו נציגים ממדינות רבות, ובהם רעיית נשיא ארצות הברית הילרי קלינטון, אשת נשיא צרפת ברנדט שיראק ונור, מלכת ירדן.
נכחו בטקס גם אישים רבים, ובהם הנרי קיסינג'ר, קליף ריצ'רד, אלטון ג'ון, סטיבן ספילברג וטום הנקס.
הטקס החל בשעה 11:00 בבוקר.
לפניו הושמעו יצירות מוזיקליות מאת המלחינים באך, דבוז'אק וסן-סנס והונחו זרים לרגלי הארון על ידי הנסיך מוויילס ובניו ובני משפחת המלוכה.
הטקס נפתח בשירת ההמנון הלאומי, "אל נצור את המלכה".
הושמעו תפילות ונקראו קטעי קריאה, בין השאר על ידי ראש הממשלה בלייר ואחותה של הנסיכה, ליידי שרה מקורקדייל.
הקהל והמקהלה שרו מזמורים והזמר אלטון ג'ון שר גרסה חדשה לשירו "Candle in the Wind", לזכרה של הנסיכה תוך שאת המילים שינה ברני טופין (שכתב גם את מילות השיר המקורי).
בדצמבר 2021 נחשף במסמכים שפרסם כי בני משפחת המלוכה הבריטית התנגדו להופעתו של אלטון ג'ון בלוויה, משום שחשבו שהמילים החדשות שנכתבו לשיר הן "סנטימנטליות מדי".
הכומר ד"ר וסלי קאר , שעמד באותם ימים בראש מנזר וסטמינסטר, כתב לבני המלוכה מכתב בו שכנע אותם לאפשר לזמר להופיע:
פורסם גם כי בטיוטה הראשונה של תוכנית ההלוויה היה רשום שג'ון יבצע את
"Your Song", אך כאמור לבסוף הוא ביצע את "Candle in the Wind", במה שהפך לאחד מהרגעים הזכורים ביותר בהלוויה.
בסיום הטקס נשאו חיילי המשמר את הארון אל דלת היציאה מהכנסייה, ולפניה עצרו לדקת דומייה, שבה דממה המדינה כולה.
ממנזר וסטמינסטר הובל ארונה של הנסיכה במכונית הלוויות אל אחוזת אלת'ורפ (Althorp), אחוזת משפחתה שבחבל נורת'האמפטונשייר, כ-150 קילומטרים מצפון-מערב ללונדון.
הנסיכה נקברה באחוזה בטקס דתי פרטי ללא נוכחות של אמצעי התקשורת.
בטקס השתתפו אמה, אחיותיה ואחיה, בניה והנסיך מוויילס.
הנסיכה הולבשה לפני קבורתה בשמלה כהה שנבחרה על ידיה.
בידיה הונחה מחרוזת תפילה שניתנה לה על ידי האם תרזה, שנפטרה גם היא באותו שבוע.
אתר קברה של הנסיכה הוא אי הניצב במרכזו של אגם קטן בשטח האחוזה.
אתר זה נבחר על ידי משפחתה והועדף על פני קבורתה בתאי הקבורה של משפחת ספנסר בכנסייה שבעיירה הסמוכה ברינגטון הגדולה (Great Brington).
אל האי מובילה שדרה של 36 עצי אלון, שניטעו כדי לסמל כל שנה משנות חייה של הנסיכה.
על גדת האגם ניצב ביתן, שהוסב למבנה זיכרון לנסיכה.
בקרבתו מצוי גן, שבו מצויים עצים שניטעו על ידי בניה של הנסיכה, על ידי בני משפחה אחרים שלה ועל ידיה עצמה.
"הלוואי" הוא שיר שכתב אהוד מנור והלחין וביצע בעז שרעבי עבור תחרות קדם-אירוויזיון 1986.
השיר הוגש לתחרות גם בשנת 1985, אך אז לא התקבל.
בתחרות עצמה הגיע השיר למקום האחרון וזכה בנקודה אחת בלבד, אולם ברבות הימים הפך לשיר אהוד שזכה לגרסאות כיסוי שונות.
בייחוד התפרסם ב-1998 ביצועה של יהודית רביץ לשיר, במופע "פעמוני היובל" בעיבודו של אבנר חודורוב.
השיר נכלל באלבומו החמישי של שרעבי, "משאלה" שיצא ב-1987, ובאלבום האוסף את לי לילה שיצא בשנת 1993.
מילות השיר מביעות משאלה לשגשוג, אחדות ושלום:
השחקנית רבקה נוימן הקליטה גרסת רוק של השיר לסרט שמיכה חשמלית ושמה משה של אסי דיין משנת 1994, בו השתתפה.
בשנת 2000 ביצעה יהודית רביץ את השיר במסגרת האלבום "געגוע".
בטקס הדלקת המשואות לשנת 2020 ביצעו את השיר מנחי הטקס - גיא זו-ארץ ואסתר רדא.
במאי 2021 במסגרת הפרויקט של כאן 11, "אחים אנחנו", ביצע את הסינגל בעיבוד מחודש הזמר החרדי אבי אילסון.
ב-1 במאי 2025 הופיעו עדי אשכנזי ואסי כהן בדמותו של דדי דדון אותה הוא מגלם בתוכנית ארץ נהדרת, בגרסה מחודשת של השיר במסגרת פרסומת לחברת בזק.
הלוויית 323 חללי מלחמת העצמאות נערכה בירושלים ב-17 בנובמבר 1949. קהל בן עשרות אלפים חלק כבוד לחללים, ביניהם חללי גוש עציון, בדרכם האחרונה.
הם נקברו בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הייתה זו ההלוויה הראשונה שנערכה בבית קברות זה.
בשנים 1950–1953 נערכו בבית הקברות הלוויות המוניות נוספות, שבהן הובאו בו לקבורה למעלה מ-600 חללים נוספים ממלחמת העצמאות.
ההלוויה ואלו שבאו אחריה קיבעו את מעמדו של בית הקברות הצבאי בהר הרצל כפנתאון לאומי.
כבר במהלך קרבות מלחמת העצמאות החלו שלטונות ישראל לטפל במשימה הקשה של הבאתם לקבורה בישראל של חללי צה"ל, שגופותיהם נותרו בשטחים שמחוץ לשליטתה.
משימה זו נדרשה בין השאר על מנת לפתור את שאלת גורלם של רבים שהוכרזו כנעדרים ואת בעייתן של עשרות נשים עגונות.
כבר בינואר 1949 ביקר הרב הצבאי הראשי סגן-אלוף שלמה גורן בשטח כיס פלוג'ה, שהוחזק על ידי המצרים, על מנת לאסוף את גופות החללים משם.
משימת איסוף החללים הייתה מסובכת במיוחד בשדות הקרב שסביב ירושלים.
בניגוד למצרים בכיס פלוג'ה הערימו אנשי הלגיון הירדני קשיים רבים בפני ביקור באתרי הקרב.
נוהל משא ומתן ממושך בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל בתיווך משקיפי האו"ם.
רק בתחילת אוקטובר 1949 הסכים הלגיון לתת לאנשי הרבנות הצבאית גישה לשדות הקרב בגוש עציון, נווה יעקב, גבעת הרדאר ולטרון.
בראש אנשי הרבנות הצבאית פעל הרב גורן.
במהלך שישה שבועות,באזור חודש מרחשוון תש"י, אוקטובר-נובמבר 1949, פקדו גורן ואנשיו 152 נקודות שונות שבהן נקברו חללי צה"ל – תחילה בלטרון, אחר כך בנווה יעקב ולבסוף בעשרה ימי פעילות בגוש עציון, דמות מרכזית באיסוף העצמות בגוש עציון הייתה דוד בן דוד .
הם טיפלו בהעברת גופותיהם של אלו שנקברו במקור בקבורה מסודרת (היה זה בעיקר בגוש עציון) ובאיסוף שרידי גופותיהם של אלו שנותרו מוטלים בשדות הקרב.
המלאכה הייתה כרוכה גם בסיכון בשל מוקשים שהיו פזורים בשטח.
במלאכתם הסתייעו גורן ואנשיו במפות שנערכו למקומות הלחימה והקבורה ובעדויות שניתנו להם על ידי ניצולי הלחימה באותם שדות קרב.
בעבודה הפיזית סייעו להם פועלים ערבים שהועמדו לרשותם בשכר.
הרב גורן נדרש לפסוק בעצמו בשאלות הלכתיות רבות ושונות שנגעו לפעילותו זו.
במהלך חודש אוקטובר וראשית נובמבר 1949 הועברו לישראל 228 ארונות ובהם עצמותיהם של 323 חללים שנאספו על ידי הרב גורן ואנשיו.
מרבית הארונות הועברו לישראל דרך מעבר שער מנדלבאום.