tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שואל את איאון מדוע הוא מחליף תכופות ממקצוע אחד למשנהו ואיאון קובע כי אתונה אינה זקוקה כרגע לגנרלים, במיוחד לא לגנרלים זרים.
סוקרטס מפרט כמה גנרלים אתונאים ילידי חוץ באותה תקופה ואת מסלולי המדקלמים.
סוקרטס מחזק את איאון על היותו מדקלם, שהמקצוע הולם לו משום שהמדקלם הוא אדם המסוגל באופן משכנע להיות אנשים שונים על הבמה.
סוקרטס טוען למעשה כי "כישרונו של איאון כמדקלם אינו יכול להיות אמנות, גוף ידע הניתן להגדרה או מערכת מיומנויות מסודרת", אלא צריך לבוא מהשראתם האלוהית של המוזות.
הטיעון של אפלטון אמור להוות דוגמה מוקדמת לכשל, שכן מסקנתו נובעת מההקבלה המפורסמת שלו (מגנט).
איאון, המדקלם "משתלשלת כאבן אבן בקצה שרשרת אבני הביניים.
המוזה נותנת השראה למשורר (הומרוס במקרה של איאון) והמשורר נותן השראה למדקלם." הדיאלוגים של אפלטון הם עצמם "דוגמאות לאומנות שממשיכות להיות מעולות" וזהו פרדוקס ש"אפלטון האויב העליון של האמנות הוא גם האמן העליון."
לרעיון הטירוף הנשגב יש משמעות ספציפית גם לסוקרטס מכיוון שבמהלך ההגנה שלו באפולוגיה הוא מזכיר את הפילוסופיה שלו ואת מעשיו כמי שהונחו על ידי קול עליון.
הרעיון היה מזהיר אותו מפני טעויות, אך לעולם לא יורה עליו לעשות משהו.
אפלטון מפתח ביקורת משוכללת יותר על שירה בדיאלוגים אחרים כמו בהמדינה, בהמשתה ובפיידרוס.
עם זאת, ישנם חוקרים המבינים זאת כביקורת על אמונה שגויה, ולא כביקורת על שירה באופן כללי.
כתבי אפלטון, כרך 1, תרגום מיוונית יוסף ג.
איאן רובינס דיורי (12 במאי 1942 – 27 במרץ 2000) היה זמר-יוצר ושחקן בריטי, שזכה לתהילה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, בתקופת הפאנק והגל החדש של מוזיקת הרוק.
הוא היה הסולן של איאן דיורי והבלוקהדס ולפני כן של קילבורן והיי רודס.
דיורי נולד ובילה את שנותיו הראשונות בבית הוריו ברובע הארו, בצפון מערב לונדון.
אביו, ויליאם ג'ורג' דיורי (נולד ב-23 בספטמבר 1905, סאות'בורו, קנט; נפטר ב-25 בפברואר 1968), היה נהג אוטובוס מקומי ומתאגרף לשעבר, ואילו אמו מרגרט, המכונה "פגי" (נולדה ב-17 באפריל 1910; נפטרה בינואר 1995) הייתה אחות, בתו של רופא ונכדתו של בעל קרקעות אירי.
הוא עזב את בית הספר בגיל 16 כדי ללמוד ציור במכללה לאמנות.
משנת 1964 למד בקולג' המלכותי לאמנות בהדרכתו של הצייר פיטר בלייק, ובשנת 1967 השתתף בתערוכה קבוצתית "פנטזיה ופיגורציה", לצד פאט דוטהווייט, הרברט קיטשן וסטאס פאראסקוס במכון לאמנויות עכשוויות בלונדון.
משנת 1967 לימד אמנות במכללות שונות בדרום אנגליה.
הוא צייר גם איורים מסחריים ל"סאנדיי טיימס" בראשית שנות ה-70.
דיורי הקים את הלהקה הראשונה שלו קילבורן והיי רודס (Kilburn and the High Roads) בשנת 1971, והם ניגנו את הופעתם הראשונה בבית הספר לאמנות בקרוידון ב-5 בדצמבר 1971. דיורי היה סולן ותמלילן, וכתב מוזיקה במשותף עם הפסנתרן ראסל הרדי, ומאוחר יותר הצטרפו ללהקה מספר סטודנטים שהוא לימד בקולג' לאמנות בקנטרברי.
הלהקה חתמה על חוזה הקלטות בחברת Dawn Records בשנת 1974, אך למרות סיקור עיתונאי חיובי והשתתפות כלהקת חימום בסיבוב הופעות של להקת הרוק האנגלית The Who, הלהקה לא הצליחה להתקדם והתפרקה בשנת 1975.
בשנת 1977 הקים את להקת איאן דיורי והבלוקהדס.
בניהולם של אנדרו קינג ופיטר ג'נר, המנהלים המקוריים של הפינק פלויד, איאן דיורי והבלוקהדס זכו במהרה למוניטין של אחת הלהקות המובילות של מוזיקת הגל החדש.
מילותיו של דיורי הן שילוב של שירה לירית, שעשועי לשון, התבוננות בחיי היומיום הבריטיים והומור מיני.
הצליל של הבלוקהדס שאב השראה מההשפעות המוזיקליות המגוונות של חבריו, שכללו ג'אז, רוקנרול, פאנק ורגאיי ואהבתו של דיורי לביג בנד.
הלהקה הוקמה לאחר שדיורי החל לכתוב שירים עם הפסנתרן והגיטריסט צ'ז יאנקל.
יאנקל לקח את מילותיו של דיורי, הפיק מספר שירים, והם החלו להקליט עם המתופף צ'רלי צ'ארלס, הבסיסט נורמן וואט-רוי, נגן הקלידים מיק גלאגר, הגיטריסט ג'ון טרנבול והסקסופוניסט דייבי פיין.
הם הקליטו אלבום, אך חברות התקליטים הגדולות דחו אותם.
סמוך למשרדו של מנהל הלהקה הייתה ממוקמת חברת תקליטים בשם "סטיף רקורדס" שזה עתה הוקמה, שהחתימה אותם על חוזה.
הסינגל "Sex & Drugs & Rock & Roll", שיצא ב-26 באוגוסט 1977, היה פריצת הדרך של הלהקה.
אף על פי שנאסר להשמע על ידי ה-BBC, הוא נבחר לסינגל השבוע על ידי NME עם שחרורו.
מיד אחר כך, בסוף ספטמבר, יצא האלבום "New Boots and Panties" אף על פי שהוא לא כלל את הסינגל באופן רשמי (לא ברשימת השירים בעטיפת האלבום או במדבקת התקליט עצמו, הוא בכל זאת היה כלול כשיר הראשון בצד השני של האלבום).
האלבום השיג מעמד של פלטינה.
אחרי שהאלבום יצא לאור הלהקה יצא לסיבוב הופעות עם עוד שלושה אמנים של חברת "סטיף רקורדס", אלביס קוסטלו, וניק לו.
בעקבותיו השיקה חברת התקליטים קמפיין שיווקי, שהביא להצלחת הסינגל "איזה בזבוז", והסינגל המצליח "Hit Me with Your Rhythm Stick", שהגיע למקום הראשון בבריטניה בתחילת 1979, ונמכר תוך זמן קצר במיליון עותקים.
עם הסינגלים המצליחים שלהם, הלהקה בנתה קהל מעריצים בבריטניה ובמדינות אחרות והסינגל הבא שלהם "Reasons to be Cheerful, Part 3" הגיע למקום השלישי בבריטניה.
אלבומה השני של הלהקה Do It Yourself יצא ביוני 1979.
השיר של דיורי "ספסטיקוס אוטיסטיקוס" (Spasticus Autisticus) שיצא לאור ב-1981, נכתב כדי להראות את זלזולו ב"שנה הבינלאומית של אנשים עם מוגבלויות" שהוכרזה באותה עת, שאותה ראה כמהלך מתנשא ושלילי כלפי אנשים עם מוגבלויות כמוהו.
השיר נאסר לשידור על ידי ה-BBC.
כעבור שלושה עשורים כיכב השיר בטקס הפתיחה של המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012).
במהלך השנים 1980–1981 כתב והקליט יחד עם צ'ז יאנקל את האלבום "לורד אפמינסטר".
הבלוקהדס ערכו סיבוב הופעות בבריטניה ובאירופה לאורך שנת 1981, לעיתים הצטרף אליהם חצוצרן הג'אז דון צ'רי, וסיימו את השנה בסיבוב ההופעות היחיד שלהם באוסטרליה.
הבלוקהדס התפרקו בתחילת 1982, לאחר שדיורי השיג חוזה הקלטות חדש עם חברת פולידור רקורדס.
דיורי בחר לעבוד עם קבוצת מוזיקאים צעירים שאותם כינה "סטודנטים למוזיקה", והקליט את האלבום "חופשה של 4000 שבועות" שיצא לאור ב-1984. אלבום זה סימן סטייה מהסגנון הרגיל שלו ולא התקבל באותה מידה על ידי המעריצים בגלל השפעת הג'אז האמריקאית שלו.
בינואר 1984 ביקר דיורי עם להקתו בישראל והופיע בקולנוע דן בתל אביב.
הבלוקהדס התאחדו ביוני 1987 כדי לערוך סיבוב הופעות קצר ביפן ואז התפרקו שוב.
בספטמבר 1990, לאחר מותו ממחלת הסרטן של המתופף צ'רלי צ'ארלס, הם התאחדו לשתי הופעות צדקה לטובת משפחתו של צ'ארלס, שנערכו ב"פורום" בקמדן טאון, עם סטיבן מונטי בתופים.
בדצמבר 1990, בתוספת מרלין רייס-ג'ונס בגיטרה וויל פרנל בכלי הקשה, הם הקליטו את האלבום החי Warts & Audience במועדון "אקדמית בריקסטון".
הבלוקהדס ערכו סיבוב הופעות בספרד בינואר 1991, ואז התפרקו שוב עד אוגוסט 1992, כאשר הם הוזמנו לפסטיבל בפינסברי פארק; בעקבותיו ביצעו הופעות ספוראדיות באירופה, אירלנד, בריטניה ויפן בסוף 1994 ו-1995.
במרץ 1996 אובחן דיורי כחולה סרטן, לאחר שהתאושש מניתוח, החל לכתוב שירים לאלבום נוסף.
בסוף שנת 1996 הוא התאחד עם הבלוקהדס כדי להקליט את האלבום Mr.
Love Pants שיצא ב-1997. איאן דיורי והבלוקהדס חזרו להופיע, כשדילן האו מחליף את סטיבן מונטי בתופים.
דייבי פיין עזב את הקבוצה באופן קבוע באוגוסט והוחלף על ידי גלעד עצמון.
ההרכב הזה הופיע במהלך שנת 1999, והגיע לשיאו בהופעה האחרונה שלהם עם איאן דיורי ב-6 בפברואר 2000 ב"פלדיום" בלונדון.
דיורי נפטר כעבור שישה שבועות ב-27 במרץ 2000.
הבלוקהדס המשיכו לפעול לאחר מותו של דיורי, והשתתפו באלבומי המחווה לדיורי "Brand New Boots and Panties", ו"Where's The Party".
התנהגותו הבטוחה והחריגה של דיורי משכה את עיניהם של מפיקים ובמאי דרמה.
תפקידו החשוב והנרחב הראשון היה בסדרה של ה-BBC "מלך הגטו" (1986), דרמה המתרחשת באזור בריק ליין בלונדון עם צוות שחקנים בהנהגתו של טים רוט.
לדיורי היו תפקידים קטנים בכמה סרטים, ככל הנראה הידועים שבהם היו הסרט "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב" של פיטר גרינוויי (1989), וכן הופעה בסרט "פיראטים" של רומן פולנסקי (1986).
הוא הופיע גם בסרטו של אדוארדו גוידס "רוצ'יננטה" (1986), בסרט "גנב הקשת" של אלחנדרו ג'ודורובסקי (1990) ובסרט המדע הבדיוני עם סילבסטר סטאלון, "השופט דרד" (1995).
הופעותיו האחרות בסרט כללו תפקידים ב"מספר הראשון" (1985) בכיכובו של בוב גלדוף, סרטו של בוב הוסקינס "The Raggedy Rawney" (1988), ו"פיצול שני" (1992) בכיכובם של רטגר האואר וקים קטרל.
הוא הופיע גם יחד עם בוב דילן וטום ווייטס, בהתאמה, בסרטים "לבבות האש" (1987) ו"בירסקין: אגדה עירונית" (1990).
סרטיו המאוחרים יותר כללו את הקומדיה Different for Girls (1996), ואת "העורב: עיר המלאכים" (1996), בבימויו של טים פופ, שביים כמה מהקליפים של דיורי.
דיורי כתב גם מחזמר, "תפוחים", שהועלה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
בשנת 1987 הופיע בתיאטרון רויאל קורט בלונדון.
דיורי התחתן עם אליזבת "בטי" ראת'מל (נולדה ב-12 באוגוסט 1942, לימינגטון ספא, וורוויקשייר), ב-3 ביוני 1967 ונולדו להם שני ילדים, ג'מימה (נולדה ב-4 בינואר 1969) ובקסטר דיורי (נולד ב-18 בדצמבר 1971).
בקסטר דיורי הוא מוזיקאי והופיע פעמיים בישראל.
דיורי התגרש מראטל בשנת 1985, אך הם נותרו ביחסים טובים.
הוא התגורר יחד עם דניז רודט במשך שש שנים לאחר שעבר ללונדון, כשהוא גר כפולש בבית רחב מידות בשכונת קנינגטון.
היו לו גם שני ילדים, ביל ואלברט, עם חברה אחרת, הפסלת סופי טילסון.
דיורי אובחן כחולה סרטן המעי הגס ב-1996 ועבר ניתוח, אולם מאוחר יותר נמצאו גידולים בכבד שלו, ואמרו לו שמצבו סופי.
עם היוודע דבר מחלתו התחתנו דיורי וסופי טילסון.
בשנת 1998, בוב גלדוף הודיע בטעות על מותו ברדיו XFM, בגלל מתיחה ממאזין.
בשנת 1999, דיורי שיתף פעולה עם להקת מאדנס באלבום המקורי הראשון שלהם מזה ארבע עשרה שנה.
זו הייתה אחת ההקלטות האחרונות שלו.
הוא הופיע שוב עם הבלוקהדס באמצע 1999 במועדון "רוני סקוט'ס ג'אז קלאב".
זו הייתה הופעה מיוחדת שהוקלטה עבור תוכנית טלוויזיה.
מצבו ההידרדר באופן ניכר והוא נאלץ לנוח בין הצילומים ולהיעזר באנשים על הבמה ומחוצה לה.
ההופעה הפומבית האחרונה של איאן דיורי והבלוקהדס הייתה קונצרט צדקה ב-6 בפברואר 2000 בפלדיום בלונדון, בתמיכת קירסטי מקול ופיל יופיטוס.
דיורי היה חולה מאוד ושוב היה צריך לעזור לו על הבמה ומחוצה לה.
בשנת 2002 הונח "ספסל מוזיקלי" שתוכנן על ידי מיל סטריקביץ ב"פינת המשוררים" של פארק ריצ'מונד בלונדון.
בספסל מותקנים שקעים לאוזניות ונגן של קובצי MP3, שבעזרתם אפשר להאזין לשיריו של דיורי ולראיונות עמו.
בשנת 1999 יצא הסרט התיעודי האוטוביוגרפי על חייו שביים מייק קונולי.
הסרט, בו נזכר דיורי בחייו ובקריירה שלו, השתלב בצילומי קונצרט, כלל תרומות של הצייר פיטר בלייק וחברי בלוקהדס.
הסרט שודר באוגוסט 2009 בערוץ BBC Four.
בין 6 בינואר ל-14 בפברואר 2009 עלה מחזמר על חייו שכותרתו Hit Me!, בתיאטרון לסטר סקוור בלונדון.
סרט שכותרתו Sex & Drugs & Rock & Roll בכיכובו של אנדי סירקיס בתפקיד דיורי יצא ב-8 בינואר 2010 והיה מועמד למספר פרסים.
השחקנים ריי וינסטון ונעמי האריס השתתפו גם הם בסרט.
איאן ארתור ברמר הוא מדען מדינה וסופר אמריקאי העוסק במחקר סיכון פוליטי גלובלי.
הוא הנשיא והמייסד של "קבוצת אירואסיה" , חברת מחקר וייעוץ בנושא סיכונים פוליטיים שעיקר משרדיה נמצאים בניו יורק.
הוא גם מייסד חברת המדיה הדיגיטלית "GZERO Media".
ברמר הוא אמריקאי ממוצא ארמני (מסבתו מצד אמו), איטלקי וגרמני.
הוריו היו מריה ג'יי (לבית סקריוואנו) וארתור ברמר.
אביו נלחם במלחמת קוריאה ונפטר בגיל 46 כשברמר היה בן ארבע.
הוא גדל בפרויקטי דיור בצ'לסי, מסצ'וסטס, ליד בוסטון.
ברמר למד בבית ספר תיכון "סנט דומיניק" סאביו במזרח בוסטון.
בשנת 1989 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים בהצטיינות באוניברסיטת טוליין ודוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד ב-1994. עבודת הדוקטורט שלו הייתה תחת הכותרת "הפוליטיקה של האתניות: הרוסים באוקראינה".
ברמר הקים את חברת המחקר והייעוץ לסיכון פוליטי "אירואסיה" ב-1998 במשרדי "המכון למדיניות עולמית" בניו יורק.
החברה פתחה משרד בלונדון בשנת 2000, משרד בוושינגטון הבירה בשנת 2005, משרד בטוקיו בשנת 2015, משרדים בסן פרנסיסקו וסאו פאולו בשנת 2016, ומשרדים בברזיליה וסינגפור בשנת 2017. החברה התמקדה בתחילה בשווקים מתעוררים, אך התרחבה לעסוק בכלכלות חזיתיות ומפותחות וביסוס פרקטיקות המתמקדות בנושאי גיאו-טכנולוגיה ואנרגיה.
ברמר היה שותף לכתיבת דו"ח הסיכונים המובילים השנתי של קבוצת אירואסיה, תחזית של 10 הסיכונים הגאו-פוליטיים העיקריים לשנה הקרובה.
ברמר פרסם עשרה ספרים על עניינים גלובליים.
בנוסף, ברמר הוא בעל טור לענייני חוץ ועורך כללי של מגזין Time ותורם למגזין פייננשל טיימס.
ברמר מילא תפקידי מחקר ופקולטה באוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קולומביה, מכון איסט-ווסט, המכון למדיניות עולמית, המעבדה הלאומית לורנס ליברמור, והמכון למדיניות החברה של אסיה, שם שימש כעמית המכובד הראשון של הרולד ג'יי ניומן בגאופוליטיקה מאז 2015.
בשנת 2013 הוא מונה לפרופסור עולמי למחקר באוניברסיטת ניו יורק, ובשנת 2019, בית הספר לעניינים בינלאומיים וציבוריים של אוניברסיטת קולומביה הודיע כי ברמר ילמד קורס גאופוליטיקה יישומית בבית הספר.
ברמר מכהן במועצת הנשיא של הקרן למזרח הקרוב, במועצת המנהיגות של פסגת קונקורדיה ובחבר הנאמנים של "Intelligence Squared".
בשנת 2007, הוא מונה כ"מנהיג גלובלי צעיר" של הפורום הכלכלי העולמי, ובשנת 2010, הקים ומונה ליושב ראש מועצת האג'נדה העולמית של הפורום לסיכון גאופוליטי.
בדצמבר 2015 זכה ברמר לתואר אבירות על ידי ממשלת איטליה.
בשנת 2016, ייסד ברמר את "קרן קבוצת אירואסיה", ארגון צדקה ציבורי.
ברמר משמש כיום כנשיא מועצת המנהלים של קרן קבוצת אירואסיה.
בשנת 2017, ברמר וקבוצת אירואסיה השיקו את חברת המדיה הדיגיטלית "GZERO Media" ותוכנית טלוויזיה ציבורית לאומית בארצות הברית בשם "GZERO World".
שמה של החברה מתייחס למונח שטבע ברמר בספרו "כל עם לעצמו" כדי לתאר עולם שבו לאף מדינה או קבוצת מדינות אין את המנוף הפוליטי והכלכלי להניע סדר יום בינלאומי או לספק מוצרים ציבוריים גלובליים.
איאן לוק אוסלי הוא שחקן אמריקאי.
איאן אאוסלי נולד בקולג' סטיישן, טקסס, לסוזן וויאט אאוסלי.
הוא גדל לצד אחותו אנליס אאוסלי.
בשנת 2019, הוא גילם את רובי קורמן, ניצול של תקיפה מינית בעונות השלישית והרביעית של סדרת הטלוויזיה "13 סיבות".
באותה השנה שיחק בפרק בסדרה הרשת "Sorry for Your Loss".
בשנת 2020 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה "שלדון הצעיר".
בשנת 2021 הופיע בסדרת הטלוויזיה "ביג שוט" (אנ') ובסדרת הדרמה "פיזיקל" (אנ').
בשנת 2024 החל לגלם את דמותו של סוקה (אנ') בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "אווטאר: כשף האוויר האחרון", המבוססת על סדרת האנימציה "אווטאר" משנת 2005. בתקשורת וברשתות החברתיות עלו טענות כי אוסלי שיקר לגבי מוצאו על מנת לקבל את התפקיד בסדרה.
+שנהסדרהתפקידהערות2019Sorry for Your Lossבריידןפרק: "Mr.
Greer"2019–202013 סיבותרובי קורמן3 פרקים2020שלדון הצעירג'רמיפרק: "A House for Sale and Serious Woman Stuff"2021ביג שוט (אנ')בודהי2 פרקיםפיזיקל (אנ')זיק ברים4 פרקים2024–הווהאווטאר: כשף האוויר האחרוןסוקה (אנ')תפקיד ראשי; 8 פרקים
איאון פרנסיס המילטון ביילי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביילי למד במגמת דרמה בתיכון.
עד מהרה הופיע בכל הצגה בבית הספר.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון המשיך ללמוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות בדרמה בניו יורק.
הוא למד לזמן קצר בסנטה ברברה סיטי קולג'.
ביילי נישא לבמאית התיאטרון הקנדית וויני מנגשה.
בשנת 1999 הופיע ביילי בסרט הקולנוע "מועדון קרב".
שנה לאחר מכן הופיע בסרט "כמעט מפורסמים".
בשנת 2001 הופיע בסדרת הטלוויזיה מבית היוצר של הבמאי סטיבן ספילברג, "אחים לנשק".
בשנת 2003 הופיע בסרט "ובכיכובו של פאנצ'ו וילה בתפקיד עצמו".
שנה לאחר מכן הופיע בתפקיד ראשי בסרט "ציידי המחשבות".
בשנת 2007, זכה ביילי בפרס אמי ליום על הופעתו בסרט "האמא של כל המסיבות".
בין השנים 2012–2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה".
ב-1 במאי 2013, ביילי התארח בפרק בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" בתור פרנק פיטרסון, יוצא מלחמת עיראק עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, שהופך לעד מפתח בחקירה של תקיפה מינית במועדון לילה.
בשנת 2014 הופיע ביילי בתפקיד חוזר בסדאת הטלוויזיה "ריי דונובן".
בשנת 2020 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אמילי בפריז".
באותה שנה שיחק במיני סדרה "העמדה".
במאי 2021 פורסם כי ביילי לוהק לתפקיד ראשי בסדרת המתח והאימה "אין מוצא".
תאייר2004ציידי המחשבותבובי ויטמן2005Life of the Partyמייקלזכה בפרס אמי בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר במופע לילדים/נוער/משפחה2005Sexual Lifeדייוויד2008A House Dividedרומי מאירידוע גם כ"שפת האויב"2009The Canyonניק2009(Untitled)ג'וש2017Extortionקווין ריילי
איאן בוסטרידג' הוא זמר טנור בריטי בעל פרסום עולמי.
הרפרטואר שלו כולל אופרות ויצירות מתחום השיר האמנותי.
מופיע עם מיטב התזמורות והמלווים.
נחשב כטנור האנגלי הידוע ביותר מאז מותו של פיטר פירס.
בנוסף לרפרטואר הרגיל שלו, הכולל תפקידים אופראיים ושירים אומנותיים (לידר), הוא בקשר הדוק עם המוזיקה של בנג'מין בריטן.
איאן בוסטרידג' נולד ביום חג המולד 1964, והוא ואחיו הבכור, הביוגרף מארק בוסטרידג', גדלו בסטרטהאם, דרום לונדון.
הוריו היו ממשפחות ממעמד הפועלים, למדו בבית ספר יסודי אך עזבו באמצע שנות העשרה לחייהם.
בוסטרידג' והוריו לא ניגנו בכלי נגינה כלשהו – והמוזיקה שהוא זכר הגיעה מתקליטיי "100 מנגינות נהדרות" של אביו.
שני הבנים נשלחו לשיר במקהלת הכנסייה המקומית ומגיל צעיר בלט קולו האיכותי של איאן.
בבית הספר והוא שר קטעי סולו רבים במסגרת המקהלה.
עם סיום לימודיו בבית הספר העממי הוא זכה במלגות לבית הספר למכינה דולוויץ' ולאחר מכן לבית הספר התיכון ווסטמינסטר.
בבית הספר ווסטמינסטר, בוסטרידג' התכוון בתחילת דרכו לחקור בנושאי פיזיקה תאורטית.
הוא פיתח תיאוריה מאוחדת של כוח משיכה ואלקטרומגנטיות, אותה הגיש לרוג'ר פנרוז, שהיה אז סמכות מובילה בנושא.
בוסטרידג', בניגוד לזמרים אחרים, עסק בתחילת דרכו בתחומים אקדמיים והחל לשיר באופן מקצועי רק בגיל 27. עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון, החל ללמוד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות היוקרתיות באנגליה.
את התואר ראשון בהיסטוריה מודרנית השלים באוניברסיטת אוקספורד, תואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים באוניברסיטת קיימברידג', ותואר שלישי, אותו סיים ב-1990, במכללת סן.
הוא המשיך את לימודי הפוסט-דוקטורט בקורפוס כריסטי, אוקספורד.
היה עמית בהיסטוריה בקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד (1992-5) ובשנת 2001 נבחר לעמית כבוד של המכללה.
בשנת 2003 הוא מונה לדוקטור כבוד למוזיקה על ידי אוניברסיטת סנט אנדרוז ובשנת 2010 הוא מונה לעמית כבוד של סנט ג'ון קולג' אוקספורד.
הוא זכה לתואר CBE לכבוד השנה החדשה 2004. ב-2014 שימש כפרופסור למוזיקה קלאסית באוניברסיטת אוקספורד.
בתחילת שנות התשעים במאה העשרים החל בוסטרידג' להופיע כזמר, וזכה בפרס הפדרציה הלאומית של אגודות המוזיקה Esso לשנת 1991 ובתמיכה מהקרן לאמני קונצרטים צעירים (The Young Concert Artists Trust).
בנוסף לכך, הגיע לשלב הגמר בתחרויות ע"ש קתלין פרייר וריכרד טאובר.
הישג זה העניק לו מענק כספי שסייע לפיתוח הקריירה המוזיקלית שלו.
בוסטרידג' הופיע לראשונה באולם Wigmore Hall בלונדון ב-1993. אחד הרסיטלים המוקדמים החשובים ביותר שלו היה ב-1994 בחדר Purcell, שם הוא הופיע בביצועים מוערכים מאוד של יצירות שוברט.
באותה שנה הופיע לראשונה בפסטיבל אלדבורג.
מאז הוא הפך למזוהה עם המוזיקה של מייסד הפסטיבל, בנג'מין בריטן.
את הופעותיו הראשונות בניו יורק עשה ב-1998 באולם אוסף פריק וב-1999 ובאולם אליס טולי.
ב-1998 הופיע לראשונה בפסטיבל מינכן באופרה של מונטוורדי "הכתרת פופאה" (L'incoronazione di Poppea).
הופעת הבכורה שלו עם התזמורת הפילהרמונית של וינה הייתה ב-1999.
תחילת דרכו באופרה התרחשה ב-1994 בהפקה של "חלום ליל קיץ" של בריטן בפסטיבל האופרה המלכותית בקובנט גארדן בלונדון.
ב-1995 הופיע בוסטרידג' ברסיטל הסולו הראשון שלו באולם וויגמור הול בלונדון ובהמשך הרחיב את נוכחותו האירופית עם הופעות בליון ובקלן.
הופעת הבכורה שלו באופרה הלאומית האנגלית הייתה ב"חליל הקסם" של מוצרט ב-1996, והוא זכה לשבחים על כיכובו בסרט "סיבוב הבורג" של בריטן בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן.
ב-2010 שר בבכורה של "אופרגנג" של הנזה, מסגרת לקולות ותזמורת של שיר מאת פרנץ ורפל.
המעבר לשירה אומנותית לא פגע בכתיבתו האקדמית של בוסטרידג', ושני ההיבטים הללו בקריירה שלו חיזקו זה את זה.
ספרו מ-1997 "כישוף ותמורותיו", לא נגע ישירות במוזיקה אלא פנה לקהל קוראים כללי.
הוא כתב שני ספרים על מוזיקה, מחברת זמר (2011) על מסע החורף של שוברט שזכה לשבחים ותורגם לשפות רבות ואנטומיה של אובססיה (2015).
בוסטרידג' מבוקש מאוד כזמר רסיטלים, ובתפקיד זה שר לידר (שירים אומנותיים) רבים מאוסף השירים הכולל של שוברט, בהקלטת חברת היפריון, כולל ההקלטה של בת הטוחן היפה – (Die schöne Müllerin) ומסע החורף, אותו הקליט 3 פעמים.
כן הקליט מספר פעמים את מחזור השירים "אהבת המשורר" מאת רוברט שומאן, שירים של ריינלדו האן, תוכנית של שירי בריטן הפחות ידועים, וכרך אחד של האוסף של ג'קלין-דיסק עם השירים השלמים של אותמר שוק.
"שלושה טנורים בארוקים", מוזיקה שהולחנה עבור הקולות המפורסמים של התקופה (את כולם שר בוסטרידג' עצמו), יצאה לאור בשנת 2011. הקלטות נוספות של בוסטרידג' כוללות את המגניפיקט ומתאוס פסיון מאת י.ס.
באך, ישראל במצרים מאת הנדל, הקנטטה של סטרווינסקי, מחזורי שירים תזמורתיים של בריטן לקול טנור, הרקוויאם של מוצרט, מיצירות רוסיני, צלילים ו-Sweet Airs של מייקל ניימן ועוד.
הקלטותיו זכו בכל פרסי התקליטים הבינלאומיים הגדולים והיו מועמדות ל-14 פרסי גראמי.
הם כוללים בין השאר את "בת הטוחן היפה" מאת שוברט עם גרהם ג'ונסון (פרס גרמופון 1996); "טום רייקוול" מאת סטרווינסקי בניצוח סר ג'ון אליוט גרדינר (פרס גראמי, 1999) ובלמונטה עם וויליאם כריסטי, כחלק מהחוזה הבלעדי שלו עם חברת Warner Classics.
ההקלטות האחרונות כוללות שירים של בריטן עם אנטוניו פפאנו עבור חברת וורנר, ושירי שוברט עם יוליוס דרייק בהופעה חיה באולם וויגמור בלונדון.
בוסטרידג' הופיע עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין, הפילהרמונית של וינה, התזמורות הסימפוניות של בוסטון ולונדון, הפילהרמונית של לונדון, הסימפונית של ה-BBC, הפילהרמונית של רוטרדם, התזמורת המלכותית קונצרטחבאו, הפילהרמונית של ניו יורק והתזמורות הפילהרמונית של לוס אנג'לס ועוד.
כל אלה בניצוחם של סר סיימון ראטל, סר קולין דייוויס, סר אנדרו דייוויס, סייג'י אוזאווה, אנטוניו פפאנו, ריקרדו מוטי, ברנרד הייטינק, מסטיסלב רוסטרופוביץ', דניאל בארנבוים, דניאל הארדינג, דונלד ראניקלס ואחרים.
הוא שר את הבכורה העולמית של "אופרנג" של הנזה עם האקדמיה סנטה ססיליה ברומא בניצוחו של אנטוניו פפאנו.
הופעותיו האופראיות כללו בין השאר את ליסנדר ("חלום ליל קיץ") באופרה האוסטרלית בפסטיבל אדינבורו, טמינו מחליל הקסם מאת מוצרט ויופיטר ("Semele") עבור האופרה הלאומית האנגלית וכן פיטר קווינט ("תור הבורג"), דון אוטאביו ("דון ג'ובאני") וקאליבן ("הסערה" של אדס).
יחד עם האופרה הממלכתית של בוואריה הוא שר את נרונה ("L'Incoronazione di Poppea"), טום רייקוול ("התקדמות הרייק") ומקהלת גברים ("האונס של לוקרטיה"), ואת דון אוטאביו בהאופרה הממלכתית של וינה.
הוא שר את אשנבך ("מוות בוונציה") באופרה הלאומית האנגלית בבריסל ובלוקסמבורג.
בנוסף לפעילותו בשדה האופרה, מרבה אוסטרידג' בהופעות ברסיטלים עם חשובי המלווים, ביניהם אנטוניו פפאנו, יוליוס דרייק, גרהם ג'ונסון ואחרים.
הוא הופיע ברסיטלים בכל אירופה וארצות הברית, בפריז, סטוקהולם, ליסבון, בריסל, וינה, ניו יורק ובמקומות רבים נוספים.
חלקם של הרסיטלים הוקלט על גבי תקליטורים.
בוסטרידג' נישא לסופרת והעורכת הספרותית לוקסטה מילר ב-1992 ולהם בן ובת.
איאן המילטון גרנט הוא פילוסוף בריטי, מרצה בכיר באוניברסיטת מערב אנגליה.
תחומי המחקר שלו כוללים אונטולוגיה, אידיאליזם גרמני (בדגש על הגותו של פרידריך וילהלם שלינג) ונטורפילוסופיה.
לעיתים קרובות הוא מזוהה עם הזרם הפילוסופי "ריאליזם ספקולטיבי".
גרנט כתב את עבודת הדוקטורט שלו על קאנט וליוטר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ורוויק.
בעת שהותו בוורוויק הוא היה חלק מ"היחידה לחקר התרבות הקיברנטית" (Cybernetic Culture Research Unit).
גרנט נודע בתחילה כמתרגם של הפילוסופים הצרפתים הבולטים ז'אן בודריאר וז'אן-פרנסואה ליוטר.
המוניטין שלו כפילוסוף עצמאי מגיע בעיקר מספרו Artificial Earth (ארץ מלאכותית) .
בספר זה, גרנט מותח ביקורת קשה על ניסיונות חוזרים ונשנים של פילוסופים להציג "פלאטוניזם מהופך", וטוען שעליהם לנסות להפוך קאנטיאניזם במקום זאת.
הוא מבקר מאוד את הדגש שניתן לאתיקה ופילוסופיית החיים בפילוסופיה הקונטיננטלית, שלדעתו רק מחזקות את הפריבילגיה המופרכת של האדם.
כנגד מגמות אלו, גרנט קורא לטיפול מחודש בתחום האי-אורגני (inorganic).
גרנט רואה באפלטון ובפרידריך וילהלם שלינג את בני בריתו העיקריים בקרב דמויות פילוסופיות קלאסיות, ובאופן כללי מתנגד הן לאריסטו והן לקאנט בשל מה שהוא רואה כנטייתם לרדוקציה של המציאות לביטוי שלה עבור בני אדם.
בספרו Philosophies of Nature After Schellingהוא מנסח את התנגדותו לעמדה שהוא מכנה "סומטיזם" (somatism), דהיינו הפילוסופיה והפיזיקה של הגופים.
בספר הוא מנסח מחדש את תולדות הפילוסופיה על סמך האופן בו הגדירו הפילוסופים חומר.
לפיו, אריסטו, בשונה מאפלטון, הבדיל בין צורה לבין חומר באופן שבו החומר היה בלתי נגיש לפילוסופיה, ואילו גרנט טוען שיש לחזור למובן אפלטוני של חומר, כלומר לחשוב על חומר לא רק כאבני הבניין הבסיסיות של המציאות, אלא גם ככוחות והעוצמות השולטים במציאות שלנו.
איאן גודפלו הוא מדען מחשבים, מהנדס ומנהל אמריקאי, הידוע בעיקר בעבודתו על רשתות עצביות מלאכותיות ולמידה עמוקה.
הוא הועסק בעבר כמדען מחקר ב־Google Brain וראש אגף למידת מכונה באפל.
הוא תרם רבות לתחום הלמידה העמוקה, כולל המצאת GAN טכניקה בלמידה עמוקה ליצירת תמונות מעובדות.
גודפלו כתב, כמחבר הראשון, את ספר הלימוד Deep Learning (2016) וכתב את הפרק על למידה עמוקה בספר הלימוד הסמכותי של תחום הבינה המלאכותית, Artificial Intelligence: A Modern Approach (בשימוש ביותר מ-1,500 אוניברסיטאות ב-135 מדינות).
גודפלו למד תואר ראשון ושני באוניברסיטת סטנפורד תחת פיקוחו של החוקר הידוע אנדרו נג, ואת הדוקטורט שלו בלמידת מכונה מאוניברסיטת מונטריאול באפריל 2014, תחת פיקוחם של יושע בנג'יו ואהרון קורוויל.
התזה שלו עסקה בראייה ממוחשבת וייצוג וזיהוי אובייקטים בתמונות ווידאו.
לאחר סיום הלימודים הצטרף לגוגל כחלק מצוות המחקר של Google Brain.
במרץ 2016 הוא עזב את גוגל כדי להצטרף למעבדת המחקר החדשה של OpenAI שנוסדה.
כ-11 חודשים לאחר מכן, במרץ 2017, גודפלו חזר לגוגל אך עזב שוב ב-2019.
בשנת 2019 גודפלו הצטרף לאפל כמנהל למידת מכונה בקבוצת הפרויקטים המיוחדים.
הוא התפטר מאפל באפריל 2022 כדי למחות על התוכנית של אפל לדרוש עבודה אישית עבור עובדיה.
לאחר מכן, גודפלו הצטרף ל-DeepMind כמדען מחקר.
הוא ידוע בעיקר בזכות המצאת GAN, שימוש בלמידה עמוקה ליצירת תמונות.
גישה זו משתמשת בשתי רשתות עצביות כדי לשפר באופן תחרותי את איכות התמונה.
רשת "גנרטור" יוצרת תמונה סינתטית המבוססת על סט ראשוני של תמונות כגון אוסף פרצופים.
רשת "מפלה" מנסה לזהות אם הפלט של המחולל אמיתי או מזויף.
לאחר מכן חוזר מחזור היצירה-זיהוי.
עבור כל איטרציה, המחולל והמבדיל משתמשים במשוב של האחר כדי לשפר או לזהות את התמונות שנוצרו, עד שהמאבחן כבר לא יכול להבחין בין הזיופים שנוצרו על ידי יריבו לבין הדבר האמיתי.
היכולת ליצור תמונות שנוצרו באיכות גבוהה גדלה במהירות.
למרבה הצער, כך גם השימוש הזדוני שלו, כדי ליצור דיפ פייק וליצור דיסאינפורמציה מבוססת וידאו.
בגוגל הוא פיתח מערכת המאפשרת למפות גוגל לתמלל אוטומטית כתובות מתמונות שצולמו על ידי גוגל סטריט והדגים פרצות אבטחה של מערכות למידת מכונה.
בשנת 2019, הוא נכלל ברשימת 100 ההוגים העולמיים של Foreign Policy.
איאן סטיוארט בוהן הוא שחקן אמריקאי.
בוהן נולד וגדל בכרמל, עיירה בקליפורניה.
הוא החל את קריירת המשחק שלו ב-1993, והופיע לראשונה בפרויקט של מכון הסרטים האמריקאי, בשם Delivering.
שנה לאחר מכן גילם אץ ואייט ארפ הצעיר בסרט ואייט ארפ של לורנס קסדן, שהיה מועמד לאוסקר משנת 199.
בשנת 1997, לוהק בוהן לתפקיד הרקולס הצעיר בסדרה הרקולס: המסעות המופלאים.
ספין-אוף של הסדרה הפופולרית נעשה לסרט טלוויזיה, הרקולס הצעיר, כאשר בוהן מופיע שוב בתור הרקולס בשנותיו המעצבות.
מאוחר יותר הוזמנה סדרת טלוויזיה לילדים, אך בוהן סירב לחזור לתפקיד מכיוון שלא היה מוכן לעבור לניו זילנד במשרה מלאה.
בין 1998 ל-2001, הוא הופיע בעשרה פרקים של Any Day Now בתור ג'וני אובריאן.
בשנת 1997 הוא הופיע בעונה הראשונה של "מד מן" בתור הביטניק רוי הזליט, שהתאהב באחת מהנשים הרבות של דון דרייפר, מידג' דניאלס.
בשנת 2012, בוהן שיחק בתפקיד אורח בארבעה פרקים בסדרה המפענחת: פשעים חמורים בתור אביו הביולוגי של דמות המשנה ראסטי בק, (גרהם פטריק מרטין).
מ-2011 עד 2017, שיחק בוהן בתפקיד חוזר בסדרה זאב צעיר של MTV.
הוא גילם את פיטר הייל, דודו של דרק ואביה הביולוגי של מאליה.
הוא הופיע ב-42 פרקים במהלך רוב העונות שלאחר מכן עד לסיום הסדרה.
בוהן נהנה מהאתגר לגלם את הייל, דמות מעורפלת מבחינה מוסרית.
ב-2016 לוהק בוהן לתפקיד בסרט הבכורה של הבמאי טיילור שרידן, "רוחות קרות".
בשנת 2018 שיחק בסרט "סיקאריו: הנקמה", סרט ההמשך לסרט סיקאריו מ-2015, בבימויו של דני וילנב.
הסרט הוקרן בבכורה ב-29 ביוני 2018. החל מיוני 2018, בוהן מגלם את ריאן, רנגלר בוקרים, בסדרת הטלוויזיה ילוסטון.
בשנת 2018 הופיע בוהן גם בסרט ""נשים קטנות"", עיבוד מודרני לרומן של לואיזה מיי אלקוט באותו השם.
הסרט יצא לאקרנים ב-28 בספטמבר 2018, במקביל לציון 150 שנה לספר.
בוהן גילם את מיץ' אנדרסן בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "סופרמן ולויס".
בספטמבר 2021, הוכרז שסרט איחוד לסדרת הטלוויזיה '"זאב צעיר" משנת 2011 הוזמן על ידי אולפני פרמאונט+, כאשר ג'ף דייוויס חוזר כתסריטאי ומפיק בפועל של הסרט.
רוב חברי הקאסט המקוריים, כולל בוהן עצמו, חזרו על תפקידיהם.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 בינואר 2023.
בשנת 2024 שיחק במותחן הפעולה "Air Force One Down".
איאן בנקס היה סופר סקוטי, שכתב ספרות בדיונית וספרות מדע בדיוני לאחר הצלחת ספרו הראשון "מבוך הצרעות" (1984), התחיל לכתוב במשרה מלאה.
Complicity ("שותפות לפשע") יצא לאור ב-1993.
ספריו של בנקס עובדו לתיאטרון, רדיו וטלוויזיה.
בשנת 2008 נבחר בנקס לרשימת "50 הסופרים הבריטים הגדולים מאז 1945" של הטיימס.
באפריל 2013, בנקס הודיע כי הוא חולה סופני בסרטן שאינו ניתן לניתוח וכנראה לא יחיה מעבר לשנה.
בנקס נולד בדנפרמליין לאם שהייתה מחליקה מקצועית על הקרח ולאב שהיה קצין בהאדמירליות.
כילד יחיד, הוא חי בצפון קווינספרי עד גיל תשע, סמוך למספנות הצי ברוזית', שם עבד אביו.
המשפחה עברה לאחר מכן לגורוק בשל עבודת אביו.
מישהו הכיר לו את ספרות המדע הבדיוני על ידי מתן הספר "Kemlo and the Zones of Silence" מאת רג'ינלד אלק מרטין, והוא המשיך לקרוא את הסדרה, מה שעודד אותו לכתוב מדע בדיוני בעצמו.
לאחר שלמד בבתי הספר התיכוניים בגורוק וגרינוק, בנקס למד אנגלית, פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת סטירלינג (1972–1975).
בנקס התחיל לכתוב בגיל 11. הוא סיים את הרומן הראשון שלו, "The Hungarian Lift-Jet", בגיל 16 ורומן נוסף, "TTR" (המכונה גם "The Tashkent Rambler") בשנה הראשונה שלו באוניברסיטת סטירלינג בשנת 1972. אף על פי שראה את עצמו בעיקר כסופר מדע בדיוני, בעיות פרסום הובילו אותו לכתוב ספרות רגילה.
הרומן הראשון שלו שפורסם, "מבוך הצרעות", יצא לאור ב-1984 כשהיה בן שלושים.
לאחר הצלחת "מבוך הצרעות", בנקס התחיל לכתוב במשרה מלאה.
העורך שלו במקמילן, ג'יימס הייל, הציע לו לכתוב ספר אחד בשנה, ובנקס הסכים לכך.
הרומן השני שלו, "הולכים על זכוכית", יצא לאור בשנת 1985, ולאחר מכן "הגשר" בשנת 1986, ובשנת 1987 "רחוב אספדר", שהועבר כסדרה לרדיו BBC Radio 4. ספר המדע הבדיוני הראשון שלו שפורסם, "קחו בחשבון את פלבס", יצא לאור בשנת 1987 והיה הראשון מבין מספר ספרים בסדרת התרבות המוערכת.
בנקס ציין את רוברט היינליין, אייזק אסימוב, ארתור סי.
ג'ון האריסון ודן סימונס כאנשים שהשפיעו עליו.
הרומן "The Crow Road" שפורסם בשנת 1992 הותאם לסדרת טלוויזיה של ה-BBC.
בנקס המשיך לכתוב הן מדע בדיוני והן ספרות רגילה.
הרומן האחרון שלו, "המחצבה", יצא לאור ביוני 2013, חודש מותו.
בנקס פרסם עבודות תחת שני שמות.
הוריו התכוונו לקרוא לו "איאן מנסיס בנקס", אך אביו רשם אותו בטעות כ"איאן בנקס".
בנקס עדיין השתמש בשם האמצעי והגיש את "מבוך הצרעות" לפרסום כ"איאן מ.
העורך של בנקס ביקש את האפשרות להשמיט את ה-'M' מכיוון שזה נראה "מסורבל מדי" והייתה אפשרות לבלבול עם הסופרת הרומנטית רוזי מ.
בנקס מהנובלות של ג'יבס מאת פ.
לאחר שלושה רומנים רגילים, הוצאותיו של בנקס הסכימו לפרסם את רומן המדע הבדיוני הראשון שלו "קחו בחשבון את פלבס".
כדי ליצור הבחנה בין הספרות הרגילה למד"ב, בנקס הציע להחזיר את ה-'M' לשמו, וזה היה בשימוש בכל עבודות המדע הבדיוני שלו.
בנקס היה מעורב בהפקת הבמה "הקללה של איאן בנקס" שנכתבה על ידי מקסטון ווקר והוצגה בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו בשנת 1999. בנקס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם מלחין הפסקול שלה גארי לויד, לדוגמה באוסף שירים שכתבו יחד כמחווה ללהקה הבדיונית Frozen Gold מתוך הרומן "רחוב אספדר" של בנקס.
לויד גם הלחין הפקה של הרומן "הגשר" בקול ודיבור, אותה בנקס עצמו קריין וכללה צוות של 40 מוזיקאים.
עמדתו הפוליטית של בנקס תוארה כ"שמאלנית" ובשנת 2002 הוא הביע תמיכה במפלגה הסוציאליסטית הסקוטית.
הוא היה חבר כבוד באגודה החילונית הלאומית ותומך נכבד של החברה ההומניסטית הסקוטית.
כחותם על "הצהרת קלון היל", הוא תמך בעצמאות סקוטלנד.
בנובמבר 2012, בנקס הביע תמיכתו בקבוצת הקמפיין שהתגבשה מתוך הוועידה הרדיקלית לעצמאות שהתקיימה באותו חודש.
הוא טען שתנועת העצמאות מאופיינת בשיתוף פעולה: "נראה שסקוטים הם יותר קהילתיים מהקונצנזוס שמביע האוכלוסייה הכללית של הממלכה המאוחדת."
בסוף 2004, בנקס הצטרף לקבוצה של פוליטיקאים ודמויות מדיה בבריטניה שהקמפינו להדחת ראש הממשלה טוני בלייר בעקבות פלישת 2003 לעיראק.
במחאה, הוא קרע את הדרכון שלו ושלח אותו לדאונינג 10. בריאיון לסקירת סוציאליזם, בנקס הסביר שמחאת הדרכון שלו התרחשה לאחר שוויתר על הרעיון להתנגש עם הלנד רובר שלו בשערי המספנה של פייף, לאחר שראה את האנשים החמושים במכונות ירייה.
בנקס העביר את דאגותיו לגבי הפלישה לעיראק בספרו "Raw Spirit" ובאמצעות הדמות הראשית אלבן מקגיל ברומן "הגישה התלולה לגרבדייל", אשר מתעמתת עם דמות נוספת עם טיעונים דומים.
בשנת 2010, בנקס קרא לחרם תרבותי וחינוכי על ישראל בעקבות תקרית המשט לעזה (מרמרה) במכתב לעיתון הגרדיאן, בנקס כתב שהורה לסוכנו לדחות כל עסקאות תרגום ספרים נוספות עם מוציאים לאור ישראלים.
בנקס פגש את אשתו הראשונה, אנני, בלונדון לפני פרסום ספרו הראשון בשנת 1984. הם חיו בפייברשהם בדרום אנגליה ולאחר מכן נפרדו בשנת 1988. בנקס חזר לאדינבורו ויצא עם אישה אחרת למשך שנתיים.
איאן ואנני חזרו להיות ביחד שנה לאחר מכן ועברו לפייף.
הם התחתנו בהוואי בשנת 1992, אך בשנת 2005, לאחר 15 שנות נישואין, הם נפרדו.
באפריל 2012 בנקס הפך לנשיא הכבוד המתאמן של מועדון ספרי המדע הבדיוני בלונדון.
הכותרת הייתה יצירתו וב-3 באוקטובר 2012 בנקס קיבל חולצה עם הכיתוב שלה.
משנת 2006 בנקס חי בצפון קווינספרי בצפון לשון הים של פורת', עם חברתו אדל הארטלי, סופרת ומייסדת פסטיבל הסרטים Dead by Dawn.
היא ובנקס היו חברים מאז תחילת שנות ה-80, והם התחתנו ב-2013.
ב-3 באפריל 2013, בנקס הודיע באתר האינטרנט שלו כי אובחן כחולה סופני עם סרטן כיס המרה ושככל הנראה לא יחיה מעבר לשנה.
הוא הצהיר שיסוג מכל התחייבויותיו הציבוריות ושהספר "The Quarry" יהיה הרומן האחרון שלו.
איאן דייוויד קארסלייק ווטקינס היה זמר ולשי ופדופיל מורשע.
הוא היה הסולן של להקת הרוק לוסטפרופטס משנת 1997 עד 2012.
הקריירה שלו נגמרה לאחר שנידון בשנת 2013 למאסר של 29 שנים בשל מספר עבירות מין, לרבות תקיפה מינית של ילדים ותינוקות, החזקת חומרי פורנוגרפיית ילדים ופורנוגרפיית זואופיליה.
מאסרו הוארך בעשרה חודשים נוספים לאחר שנתפס עם טלפון נייד בכלא.
חברי הלהקה פירקו את לוסטפרופטס זמן קצר לפני משפטו, והקימו את להקת No Devotion עם הזמר האמריקאי ג'ף ריקלי.
ב-11 באוקטובר 2025 ווטקינס נדקר למוות בבית סוהר וייקפילד.
משטרת מערב יורקשייר עצרה שני אסירים בחשד לרצח.
איאן ווטקינס נולד ב-30 ביולי 1977 במרת'ר טידוויל.
מאוחר יותר עבר לפונטיפריד, שם למד בתיכון הות'רון יחד עם חברו ללהקה העתידית מייק לואיס.
הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות בעיצוב גרפי באוניברסיטת וולס, ניופורט.
ווטקינס גדל עם חיבה למוזיקת רוק ומטאל אמריקאית, וב-2004 ציין את הלהקה פיית' נו מור כהשפעה הגדולה ביותר עליו.
בתקופת הנעורים, החיבה המשותפת של ווטקינס ולואיס למוזיקת רוק ומטאל חיזקה את ידידותם.
בשנת 1991 ייסדו את Aftermath, להקת ת'ראש מטאל שניגנה בסככה בגינת משפחת ווטקינס.
Aftermath לא הקליטה חומרים מעולם.
בזמן שבילו בפארק יניסנגרד, שם להקת לוסטפרופטס עתידה להופיע 17 שנה מאוחר יותר בפסטיבל The Full Ponty, הכיר ווטקינס את לי גייז דרך חבר משותף.
לאחר שנטשו את Aftermath, אשר ערכה שתי הופעות חיות במהלך שנתיים, הקימו ווטקינס וגייז להקה חדשה בשם Fleshbind, בהשראת הארדקור פאנק אמריקאי.
הם הופיעו מספר פעמים, כולל חימום ללהקת Feeder בלונדון, אך הלהקה לא האריכה ימים.
ב-1995 התאחד ווטקינס עם מייק לואיס כמתופף בלהקת הארדקור ששמה היה Public Disturbance.
באותו הזמן, עזבו ווטקינס וגייז את Fleshbind לטובת ייסוד להקה חדשה – Lost Prophets, שהופיעה לראשונה במאי 1997 לצד Public Disturbance, כאשר ווטקינס משמש כסולן הראשי.
ב-1998 עזב ווטקינס את Public Disturbance והתמקד בלוסטפרופטס.
בראיון מ-2002, לאחר צאת אלבום הבכורה של הלהקה בשם The Fake Sound of Progress, תיאר ווטקינס את הופעתם בבורסת הפחם בקרדיף בדצמבר 2001 כרגע מכריע בתולדות הלהקה: "זה היה מדהים.
כל מי שמסתובב בסצנה יודע מי אנחנו, וזה הרגיש טוב לקבל הכרה כזו."
בשנת 2003 השתתף ווטקינס בשיר "Out of Control" של הובסטנק, יחד עם ג'יימי אוליבר שהיה אז חבר ב-לוסטפרופטס.
בשנת 2006, בטקס פרסי Pop Factory בקרדיף לאחר ש-לוסטפרופטס זכו בשלושה פרסים, בהם "הלהקה הוולשית הטובה ביותר", אמר ווטקינס: "לזכות בתואר הלהקה הכי טובה במדינה הכי טובה בעולם זה נהדר".
בערב השנה החדשה 2008 השתתף ווטקינס בקונצרט צדקה עבור Kidney Wales Foundation, וציין כי הסיבה למעורבותו הייתה הצורך להשתלת כליה של אמו: "החוויה האישית הזו גרמה לי לרצות להיות מעורב יותר בארגון Kidney Wales ולארגן ערב התרמה בערב השנה החדשה."
ווטקינס השתתף בסינגל "It's High Tide Baby!" של להקת The Blackout מאלבומם הראשון משנת 2007 בשם We Are the Dynamite, ואף הופיע עמם במסע הופעות.
ב-2009 הקים ווטקינס פרויקט צד בשם "L'Amour La Morgue" אשר התמקד ברמיקסים.
הוא הוציא 17 רמיקסים לאמנים שונים כמו הקילרס, ביונסה, יאנג גאנס, טירז פור פירז, ו-Bring Me the Horizon.
בנוסף, פרסם מיקסטייפ חינמי ושיר בודד אשר פורסם לראשונה בתצוגת אופנה ב-2008.
הלהקה הופיעה רבות ברחבי אירופה וארצות הברית, בין היתר על במות פסטיבל רדינג ולידס בשנים 2004, 2007, 2009 ו-2010.
עם השנים התרחק ווטקינס משאר חברי הלהקה ושהה רוב זמנו בביתו שבוולס, בעוד ששאר הלהקה התגוררו בלוס אנג'לס.
המתחים החריפו, ובדצמבר 2019 נזכר הבסיסט סטיוארט ריצ'רדסון כיצד המריבה עם ווטקינס הובילה להתקוטטות פיזית לאחר שווטקינס לא הופיע להופעה.
ב-1 באוקטובר 2013, זמן קצר לפני תחילת משפטו של ווטקינס, הודיעה להקת לוסטפרופטס על פירוקה: "לאחר כמעט שנה שבה ניסינו להתמודד עם כאב הלב שלנו." הפוסט נחתם על ידי כל חברי הלהקה למעט ווטקינס.
התנהגותו העבריינית של ווטקינס וכלפי ילדים דווחה כבר בשנת 2008 למשטרת דרום ויילס, אך הרשויות לא פעלו בעקבות הדיווחים והתרעות.
הדיווחים כללו גם שימוש בסמים ומתן סמים לילדים (כולל קוקאין).
חבריו ללהקה טענו שלא ידעו על מעשיו כלפי ילדים, וששימושו בסמים יצר מתחים והתרחקות מהלהקה.
לבקשתו, קיבל ווטקינס חדר הלבשה נפרד, שם לכאורה התרחשו חלק מהמעשים נגד ילדים.
בנוסף, צמצם את יחסיו האישיים עם חברי הלהקה.
ג'ואן מג'דזליקס, בת זוגו לשעבר, העידה כי כבר ב-2010 החזיק בתמונות גרפיות של קטינים ואף ציוד לסמים.
היא דיווחה על כך למשטרה מספר פעמים, אך אלו לא פעלו.
מג'דזליקס הייתה אחת משישה אנשים שדיווחו למשטרה על התנהגותו בין 2008 ל-2011. ב-2010 גם אשה אוסטרלית טענה כי ווטקינס תקף את ילדהּ, אך גם תלונה זו לא טופלה.
במהלך הקלטות האלבום הרביעי The Betrayed בקליפורניה, סיפר לה ווטקינס שהוא מתעלל בילד בן שנתיים.
מג'דזליקס יצרה קשר עם הורי הילד וגם הם התלוננו לרשויות בוויילס, אך שוב לא ננקטו צעדים נוספים.
ווטקינס נעצר לראשונה ביוני 2012 בחשד לעבירות סמים ושוחרר בערבות; הוא כבר היה מוכר למשטרה הוולשית לאחר שדווח כי הבריח קוקאין ומתאמפטמין מלוס אנג'לס.
ב-4 בנובמבר נעצר בגין החזקת סמים וחשד להחזקה של תמונה מגונה של ילד.
הוא כפר באשמה, ושוחרר שוב בערבות.
הופעתו האחרונה עם הלהקה התקיימה ב-14 בנובמבר 2012 בניופורט, ויילס.
ב-17 בדצמבר 2012 נעצר בפעם השלישית.
בפשיטה על ביתו פורסמו ראיות דיגיטליות רבות לעבירותיו.
ב-19 בדצמבר 2012 הואשם בבית משפט מקומי בקארדיף בקשירת קשר לעבירה מינית בילדה בת שנה, בהחזקת והפצת פורנוגרפיית ילדים, ובהחזקת פורנוגרפיה קיצונית של בעלי חיים.
הוא הושם במעצר עד תום ההליכים, כמו גם 2 שותפותיו הנאשמות.
עורך דינו טען כי הוא מכחיש את ההאשמות.
ב-31 בדצמבר הופיע בדיון נוסף באמצעות וידאו-לינק ממעצר.
הוארך מעצרו עד מרץ 2013. דיונים נוספים התקיימו במהלך 2013, ווטקינס הכחיש את כל האישומים.
באוגוסט 2013 הוחלט כי המשפט ייפתח בנובמבר באותה שנה.
ב-26 בנובמבר 2013 הודה ווטקינס בניסיון אונס ותקיפה מינית בילד מתחת לגיל 13 (אך לא בניסיון אונס מלא; התביעה קיבלה זאת), בשלוש עבירות תקיפה מינית בילדים, בשישה סעיפי יצירה והחזקה של תמונות מגונות של ילדים, ובעבירה אחת של החזקת תוכן קיצוני של מין עם חיות.
בין קורבנותיו היה גם תינוק.
הוא שלח הודעת טקסט לאמו של אחד הקורבנות ובה נכתב: "אם אתה שייך לי, גם התינוק שלך".
חקירת משטרת דרום ויילס (Operation Globe) בשת"פ עם מטה התקשורת הממשלתית כללה גם פריצת קוד ההצפנה של מחשב נייד שמצא ראיות מצולמות לפשעיו.
החוקרים הצליחו לעקוף את סיסמת המחשב של ווטקינס, שהייתה "I FUK KIDZ".
למחרת קבלת הודאת האשמה הודה ווטקינס כי עבירותיו היו "mega lolz" בשיחת טלפון מוקלטת מהכלא למעריצה.
גזר דינו ניתן ב-18 בדצמבר 2013. עורך דינו טען להגנה כי ווטקינס לא זוכר את המקרה של ניסיון האונס, אך קלט את חומרת מעשיו באיחור והתמכר לתיעוד עצמי של יחסי מין.
השופט גזר עליו 29 שנות מאסר עם אפשרות שחרור מוקדם ב-2031 אחרי זמן כליאה של לפחות 2 שלישים מהעונש, עם 6 שנים פיקוח לאחר השחרור.
אמהות הקורבנות נידונו ל-14 ול-17 שנות מאסר.
בית המשפט קבע כי "הפרשה הגיעה לעמקים חדשים של התבהמות", הגדיר את ווטקינס "בעל השפעה משחיתה" וכמי שגילה "חוסר חרטה מוחלט".
סגן מפקד החקירה תיאר את ווטקינס כ"פדופיל מסור, מאורגן וכנראה עבריין המין המסוכן ביותר שנראה מעולם".
ערעורו על אורך גזר הדין נדחה ביולי 2014. השופטים בערעור אמרו כי עבירותיו היו "בעלי שחיתות מוסרית כה מזעזעת עד שדרשו עונש מאסר ממושך".
דו"ח חקירת ועדת תלונות עצמאית על המשטרה (IPCC) מיולי 2016 מצא כי שלושה בלשים ממשטרת דרום ויילס צריכים לעמוד לדין משמעתי לאחר שלא טיפלו בעדויות קודמות נגד ווטקינס מאז 2008.
נציג משטרת דרום ויילס מסר כי המשטרה "מקבלת לחלוטין ומצטערת על מסקנות הדו"ח".
ווטקינס הועבר תחילה לכלא וייקפילד, אך ב-24 בינואר 2014 הועבר לכלא לונג מרטין כדי להיות קרוב לאמו לאחר השתלת כליה.
ב-9 באוקטובר 2017, ווטקינס הואשם בפיתוי קטינים לפעילות מינית באמצעות יצירת קשר עם אמה של ילדה בת שנתיים מהכלא באמצעות סדרה של מכתבים.
בתגובה לדיווח, דובר האגודה הלאומית למניעת אכזריות כלפי ילדים אמר: "זהו בלגן מוחלט.
זה פשוט מבלבל שהוא יכול להמשיך בטיפשות.
זה מראה על זלזול בילדים שהוא התעלל בהם, ומעלה שאלות רציניות לגבי הפיקוח." עד מרץ 2018, הוא הוחזר לכלא וייקפילד.
במרץ 2018, ווטקינס נמצא עם טלפון סלולרי בתוך פי הטבעת.
הוא הואשם בשימוש בטלפון כדי לשמור על קשר עם חברה מחוץ לכלא, אך הכחיש את האישום, וטען שהוא לא שייך לו אלא לשני אסירים שאילצו אותו להסתיר אותו עבורם; הוא סירב למסור שמות, מחשש לנקמה.
מטען לטלפון נמצא גם הוא בתאו.
ווטקינס טען שהוא עדיין מקבל מכתבי מעריצים מאוהדי לוסטפרופטס וכי הגברים רצו שהוא יעזור להם לנצל את הנשים שכותבות כ"מקור הכנסה".
לאחר משפט בן חמישה ימים בבית המשפט של לידס באוגוסט 2019, הוא הורשע ונידון לעשרה חודשי מאסר נוספים, שירוצו ברצף עם עונשו הקיים.
ווטקינס, על פי הדיווחים, שילם לחבר כנופיה מליברפול 1,000 ליש"ט עבור גישה למכשיר הנייד; לאחר שנתפס עם הטלפון במעצר, סכום זה עלה ל-5,000 ליש"ט.
בבוקר 5 באוגוסט 2023, ווטקינס נלקח כבן ערובה על ידי שלושה אסירים בכלא וייקפילד ונדקר, לפני ששוחרר על ידי סוהרי הכלא שש שעות לאחר מכן.
המשטרה אישרה מאוחר יותר שהפציעות אינן מסכנות חיים.
מאוחר יותר פורסם שהמניע לתקיפה היה חוב סמים בסך 900 ליש"ט לאסיר אחר בזמן שהיה במעצר, כאשר הנשק המאולתר היה מברשת אסלה מחודדת.
דווח כי ווטקינס "בילה את זמנו בקניית הגנה וחברויות" מאסירים אחרים לאחר התקיפה, באמצעות העברות בנקאיות שתואמו על ידי משפחתו ומשפחותיהם של האסירים.
בבוקר 11 באוקטובר 2025, ווטקינס נרצח בגיל 48 לאחר שהותקף שוב בבית הסוהר וייקפילד; לפי הדיווחים, הוא נדקר או גרונו שוסף.
הצוות הרפואי נאלץ לקבוע את מותו במקום.
משטרת מערב יורקשייר הגישה כתב אישום נגד שני אסירים, בני 25 ו-43, בגין רצח.
בזמן מותו של ווטקינס, החשוד בן ה-43 היה בריצוי עונש של 24 שנים על חטיפה ואונס והחשוד בן ה-25 היה בריצוי עונש מאסר עולם עם תקופת מינימום של 27 שנים על רצח של אדם שנחשב בטעות לחייב חוב לסמים.
נקבע מועד ראשוני למשפט ל-5 במאי 2026. לאחר מכן נעצרו שני גברים נוספים, בגילאים 23 ו-39, בחשד לקשר המזימה לרצח.
דו"ח מספטמבר 2025 ציין כי האלימות בכלא "התגברה במידה ניכרת".
איאן לנקסטר פלמינג היה סופר בריטי, יוצרו וכותב סיפוריו של ג'יימס בונד – דמות של סוכן חשאי 007 של מלכת אנגליה.
פלמינג נולד בלונדון למשפחת בנקאים עשירה, ואביו ולנטיין, סקוטי במוצאו, היה חבר הפרלמנט הבריטי מ-1910 עד מותו.
אימו הייתה אשת החברה אוולין פלמינג.
הוא למד בבית הספר הבריטי היוקרתי איטון, ובהמשך באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת ז'נבה.
פלמינג התקבל לשירות החשאי הבריטי תוך הפעלת קשרים משפחתיים, ושירת בו במהלך מלחמת העולם השנייה.
משם דלה את רוב רעיונותיו לכתיבת ספריו.
במהלך המלחמה שירת פלמינג בצי המלכותי הבריטי, כעוזרו האישי של אדמירל ג'ון גודפרי, ראש המודיעין הימי הבריטי.
יש האומרים כי אדמירל גודפרי היווה את ההשראה לדמותו של "M", ראש הביון הבריטי בסדרת ספרי "ג'יימס בונד".
קיימת סברה שהיה איש מרכזי במבצע נחיתתו של רודולף הס בסקוטלנד בשנת 1941.
פלמינג אמנם הקים את היחידה ותכנן את מבצעיה אולם לא שימש כמפקדה בשדה הקרב.
המבצע הראשון בו השתתפו לוחמי היחידה היה הפשיטה על דייפ שבצרפת באוגוסט 1942. אחריו פעלו לוחמי היחידה בהצלחה במבצע לפיד, בו השתלטו לוחמי מדור 33 ביחידה, שהיו לוחמי חיל הנחתים המלכותי שהתנדבו ליחידה, על מבנה מפקדה של הצבא האיטלקי.
היחידה פעלה בהצלחה רבה לאורך כל המלחמה במבצעים בזירת הים התיכון בפלישות לסיציליה ובפלישה לנורמנדי.
פלמינג היה מעורב במספר מבצעי ביון מורכבים שהייתה להם השפעה חשובה על המלחמה.
בין היתר היה פלמינג ממתכנני ומבצעי "מבצע קציצה" באפריל 1943, בו השליך הביון הבריטי גופת קבצן לחופי ספרד, כשהוא מעניק לו זהות בדויה כקצין בריטי בכיר עם מסמכים סודיים מזויפים במטרה להטעות את הנאצים ולגרום לצבא הגרמני להפחית מסדר הכוחות והכוננות בסיציליה.
ההונאה הצליחה והקלה על פלישת בעלות הברית לסיציליה.
בעת שלוחמי יחידת הקומנדו לחמו בשרבור הגיע פלמינג לחזית ופגש את לוחמי היחידה שהקים.
הוא כינה אותם "אינדיאנים אדומים" ו"אינדיאנים", ואף שאב השראה ממבצעי היחידה ולוחמיה בעת שכתב את ספרי "ג'יימס בונד".
בין היתר נרמז בספריו כי בונד עצמו, על פי הביוגרפיה הבדיונית שלו, שירת במלחמת העולם השנייה בצי המלכותי, ולחם בשורות יחידת קומנדו בפשיטות שערכה מאחורי קווי האויב ובמבצעיה המורכבים.
באחד ממבצעי המלחמה נשלח פלמינג לג'מייקה לחבור לצוללת גרמנית שהייתה קשורה למבצע של השירות החשאי הבריטי.
פלמינג התאהב בארץ זו ולאחר המלחמה עזב את השירות בעקבות סכסוך עם הממונים עליו, השתקע בג'מייקה, בנה בית על החוף וגר בו עד סוף ימיו.
את ההשראה לשם "ג'יימס בונד" קיבל משמו של האורניתולוג האמריקאי ג'יימס בונד, שחיבר את מדריך "עופות האיים הקריביים".
פלמינג פנה לכתיבה כמעט כתחביב לעת פרישה והסתייע גם בתקופה שעבד כעיתונאי.
עם פרסום ספרו הראשון בסדרת בונד, "קזינו רויאל", זכה לעידוד מסופרים נחשבים כסומרסט מוהם וכריימונד צ'נדלר.
ספריו קיבלו פרסום רב כשנשיא ארצות הברית, ג'ון פ' קנדי, ציין באחד מראיונותיו כי איאן פלמינג הוא סופר המתח האהוב עליו.
"ד"ר נו" היה הספר הראשון מבין ספריו שעובד לקולנוע.
הסרט "ד"ר נו" משנת 1962, שעלילתו מתרחשת באזור האיים שליד ג'מייקה, אזור מגוריו, זכה להצלחה רבה במקוריותו, נופיו, והטכנולוגיה הדמיונית לשעתה שהוצגה בו.
בספרו השני שהוסרט, "מרוסיה באהבה" (1963), הוא מתאר באופן מדויק את אולם הישיבות של השירות החשאי הסובייטי בתחילת שנות החמישים.
פלמינג נישא לליידי אן, בת אצולה אנגלייה, ולזוג נולד בן אחד.
במהלך חייו הבוגרים נהג להרבות בעישון ובשתייה.
ב-1961 סבל מהתקף לב, והוא נפטר באוגוסט 1964 מהתקף לב נוסף.
"אוקטופוסי ואורות היום החיים" (1966)
"צ'יטי צ'יטי בנג בנג: המכונית המופלאה" (1964)
איאן ראסל מקיואן הוא סופר אנגלי.
מקיואן נולד באלדרשוט שבהמפשייר, בנם של דייוויד מקיואן ורוז ליליאן ויולט.
אביו היה קצין צבא שהוצב בארצות שונות, ובילדותו התגורר מקיואן במזרח אסיה (כולל בסינגפור) בגרמניה ובצפון אפריקה (לוב).
המשפחה חזרה לאנגליה כשהיה בן 12. למד ב"וולברסטון הול סקול", ב-1970 קיבל תואר בספרות אנגלית מאוניברסיטת סאסקס, ואחר כך למד באוניברסיטת מזרח אנגליה.
התחיל לכתוב בראשית שנות השבעים, ב-1975 פרסם קובץ סיפורים קצרים, First Love, Last Rites שזיכה אותו בפרס סומרסט מוהם.
ב-1979 עורר שערורייה כאשר ה-BBC החרימו מחזה שכתב לטלוויזיה "Solid Geometry" שכלל גסויות.
ב-1978 פרסם קובץ סיפורים שני בשם In Between the Sheets.
ב-1980 שודר ב-BBC מחזהו "משחק החיקוי".
הרומנים הראשונים שלו היו "גן הבטון" (1978) ו"נחמת זרים" (1981) שגם עובדו לסרטי קולנוע.
בעקבות אופי ספרים אלה ניתן לו הכינוי "איאן מקברי".
מקיואן כתב את התסריט לסרט הקולנוע "הבן הטוב" (1993), דרמה בכיכובו של מקולי קאלקין.
ספרו "אהבה עיקשת" (1997), המתאר תופעה הקרויה "סינדרום דה קלרמבו", זכה לשבחי המבקרים ונחשב על ידי רבים ליצירת המופת שלו.
עיבוד קולנועי של הספר, בשם "אין סוף לאהבה" נוצר ב-2004. ב-1998 זכה בפרס בוקר על הנובלה "אמסטרדם".
הרומן הבא שכתב, "כפרה", זכה אף הוא לשבחים רבים, והיה מועמד לפרס בוקר.
גם "כפרה" עובד לסרט קולנוע שיצא לאקרנים ב-2008 וזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר.
ב-2003 יצא לאור הספר "שבת" המתאר יום בחייו של מנתח מוח מצליח.
הספר זכה בפרס "James Tait Black Memorial Prize" ב-2005. גם הספר "על חוף צ'זיל" (2007) היה מועמד לפרס בוקר.
בנוסף לרומנים פרסם מקיואן קובצי סיפורים, חיבר תסריטים אחדים, חיבר מחזה, כתב סיפורים לילדים וכן כתב אורטוריה וליברטו בשם "For You" למוזיקה שהלחין מייקל ברקלי.
ספרו "סולאר" שיצא לאור ב-2010 עוסק בהתחממות הגלובלית וניסיון למצוא תחליפי אנרגיה.
גיבורו הוא מדען זוכה פרס נובל שמנסה להפיק אנרגיה מהשמש בתהליך פוטוסינתזה מלאכותי.
ב-2006 הואשם מקיואן בגנבה ספרותית.
התפרסם כי קטע בספר "כפרה" מבוסס על ספר זיכרונות שכתבה לוסילה אנדרוז "No Time for Romance" ושפורסם ב-1977. מקיואן הודה שהשתמש בספר כמקור לכתיבתו, והוסיף התייחסות לאוטוביוגרפיה של אנדרוז בסוף "כפרה".
מקיואן היה מועמד לפרס מאן בוקר שש פעמים עד כה וזכה בפרס לאמסטרדם בשנת 1998. המועמדות האחרות שלו היו לנחמת זרים (1981), כלבים שחורים (1992), כפרה (2001), שבת (2005), ובחוף צ'זיל (2007).
מקיואן גם היה מועמד לפרס מאן בוקר הבינלאומי בשנים 2005 ו-2007.
בינואר 2011 פורסם כי פרס ירושלים יוענק למקיואן.
נכונותו לקבל את הפרס עוררה זעם בקרב מתנגדים לשליטת ישראל בשטחים, שביקשו שיסרב לקבל את הפרס.
ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת, העניק לו את הפרס ב-20 בפברואר כמתוכנן.
ימים ספורים אחרי קבלת הפרס הכריז מקיואן כי הוא מעניק אותו לארגון "לוחמים לשלום".
מקיואן עמית האגודה המלכותית לספרות, עמית האגודה המלכותית לאמנויות ועמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
הוא זכה בפרס שייקספיר מטעם קרן אלפרד טופר, המבורג, בשנת 1999. הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית - CBE, בשנת 2000. בשנת 2008 הוענק לו דוקטור לשם כבוד לספרות על ידי יוניברסיטי קולג' לונדון, שם לימד בעבר ספרות אנגלית.
אשתו הראשונה, פני אלן, נמלטה לצרפת יחד עם בנם בן ה-13 אחרי שבית משפט פסק שעל הבן ואחיו בן ה-15 להישאר עם אביהם.
אשתו השנייה, הסופרת והעיתונאית אנלנה מקאפי, הייתה עורכת של הגארדיאן.
ב-2002 גילה מקיואן שיש לו אח שנמסר לאימוץ בשנות המלחמה.
האח, דייוויד שארפ, גדול ממנו בשש שנים ונולד כתוצאה מרומן שהיה בין הוריו בשעה שאמו הייתה נשואה לגבר אחר.
אחרי שבעלה הראשון נהרג במלחמה, נשאו אמו ואביו ואיאן נולד אחרי שנים אחדות.
"גן הבטון" (1978) The Cement Garden – תרגם חיים גליקשטיין, זמורה, ביתן, מודן, (1980)
"נחמת זרים" (1981) The Comfort of Strangers – תרגם אהרון שלם, זמורה-ביתן (1983)
"הילדים שבזמן" (1987) The Child in Time – תרגם אמנון כץ, ערך אוהד זהבי, הוצאת מודן (2003), עליו זכה בפרס פמינה.
"התמים" (1990) the innocent – תרגמה מיכל אלפון, הוצאת עם עובד (2007)
"כלבים שחורים" (1992) Black Dogs – תרגמה טל ניצן-קרן, הוצאת עם עובד (1997)
"החולם בהקיץ" (1994) The Daydreamer – תרגמה שולי נוסבאום, הוצאת עם עובד (2006)
"אהבה עיקשת" (1997) Enduring Love – תרגמה עתליה זילבר, הוצאת עם עובד (1999)
"אמסטרדם" (1998) Amsterdam – תרגמה טל ניצן-קרן, הוצאת עם עובד (2000)
"כפרה" (2001) Atonement – תרגמה עתליה זילבר, הוצאת עם עובד (2002)
"על חוף צ'זיל" (2007) On Chesil Beach – תרגמה סמדר מילוא, הוצאת עם עובד (2007)
"דברי מתיקה" (2013) Sweet Tooth – תרגמה מאנגלית מיכל אלפון, הוצאת עם עובד (2013)
"טובת הילד" (2014) The Children Act – תרגמה מאנגלית מיכל אלפון, הוצאת עם עובד (2015)
"קליפת אגוז" (2016) Nutshell – תרגמה מאנגלית מיכל אלפון, הוצאת עם עובד (2017)
"מכונות כמוני" (2019) Machines like me – תרגמה מאנגלית מיכל אלפון, עם עובד (2020)
סר איאן מוריי מקלן הוא שחקן תיאטרון וקולנוע אנגלי.
מקלן הוא זוכה פרס טוני ופרס גלובוס הזהב ומועמד לשני פרסי אוסקר.
עבודתו מתפרשת על יריעה נרחבת, החל ממחזות שייקספיריים ותיאטרון מודרני ועד להשתתפות בסרטי פנטזיה מודרנית ומדע בדיוני.
הוא בעיקר ידוע לקהל הרחב בשל משחקו כגנדלף מסרטי "ההוביט" ו"שר הטבעות" וידוע רבות גם בזכות משחקו כמגנטו, אויבם המושבע של האקס-מן בסדרת סרטי "אקס-מן".
בנוסף, הוא היה הקריין בגרסה האנגלית של הסדרה התיעודית "עמוד האש" של רשות השידור הישראלית, שהופקה בשיתוף ערוץ 4 הבריטי.
מקלן קיבל תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1979 ואת תואר האבירות קיבל בשנת 2007. הוא הומוסקסואל גלוי התומך בנושא זכויות להט"ב.
מקלן נולד בעיר ברנלי, במחוז לנקשייר, בנם של מרג'רי לויס (לבית סאטקליף) ודניס מארי מקלן.
הוא היה ילדם השני, עם אחות, ג'ין, שהייתה מבוגרת ממנו בחמש שנים.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, עברה משפחתו לעיר ויגן.
הם גרו שם עד שאיאן היה בן שתים עשרה, לפני שעברו לבולטון בשנת 1951. חוויית המלחמה כילד צעיר השפיעה עליו באופן מתמשך, והוא אמר מאוחר יותר ש"רק לאחר שהסתיימה...
הבנתי שמלחמה אינה דבר נורמלי".
אביו של מקלן היה מהנדס אזרחי ומטיף נוצרי, והיה ממוצא אירי וסקוטי פרוטסטנטי.
שני סביו של מקלן היו כמרים.
כשהיה בן 12, אמו נפטרה מסרטן השד; אביו נפטר כשהיה בן 25. סבא רבא רבא שלו, רוברט ג'יי לאוס, היה פעיל בקמפיין, המוצלח בסופו של דבר, למען הוספת חצי יום חופש בשבת במנצ'סטר.
קריירת המשחק של מק'קלן החלה בתיאטרון של בולטון, שהוא הפך פטרון שלו.
התעניינות מוקדמת בתיאטרון עודדה על ידי הוריו, שלקחו אותו להצגת פיטר פן בבית האופרה במנצ'סטר כשהיה בן שלוש.