tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיירה מוקפת בדרך כלל בשלג וקרח.
האקלים בעיירה הוא אקלים ימי (Cfc) בלתי צפוי כאשר יש כמות גדולה של משקעים אשר מתפרסת על מספר רב של ימים (אך בכל זאת לא בצורה כבדה כמו בפטגוניה הצ'יליאנית).
בקיץ יש ימים ארוכים מאוד ועם הרבה רוח וטמפרטורות נמוכות בדר"כ בין 18 מעלות ביום ל-5 מעלות בלילה.
לעיתים גם בקיץ יכולה להתרחש קרה.
בחורף יורד שלג בכמויות בינוניות והטמפרטורה הממוצעת היא בין 3 מעלות צלזיוס ביום לבין 4- מעלות בלילה.
בימים קרים הטמפרטורה יכולה לצנוח לטמפרטורה נמוכה הרבה יותר מזה ובשנות ה-40 של המאה ה-20 נמדדה אף טמפרטורה מינימלית של 20- מעלות צלזיוס באמצע החורף בחודש יוני.
הגידול באוכלוסיית אל צ'לטן בין השנים 1991–2015
אל צ'אפו היא סדרת טלוויזיה פשע אמריקאית, בהפקה משותפת של נטפליקס ויוניוויז'ן (Univision), על חייו של חואקין "אל צ'אפו" גוזמן.
הסדרה עלתה לראשונה ב-23 באפריל 2017 ברשת Univision לפני ששודרה בנטפליקס ברחבי העולם.
מככב בה מרקו דה לה או בתפקיד הראשי.
הסדרה מגוללת את ראשיתו של חואקין "אל צ'אפו" גוזמן בשנת 1985, כשהיה חבר בדרגה נמוכה בקרטל גוודלחרה, עלייתו לשלטון כראש קרטל סינלואה ונפילתו.
ב-12 במאי 2017 יוניוויז'ן אישרה כי הסדרה תחודש לעונה שנייה.
זו עלתה לראשונה ב-17 בספטמבר 2017. נטפליקס שחררה את העונה הראשונה, שכללה תשעה פרקים, ב-16 ביוני 2017. העונה השנייה יצאה ב-15 בדצמבר 2017. העונה השלישית הוקרנה בבכורה ב-9 ביולי 2018 ב-Univision, וב-27 ביולי 2018 ברשת נטפליקס.
אל קורלי הוא שחקן וזמר אמריקאי.
במהלך שנות השבעים הוא עבד תקופה כשומר סף במועדון הלילה "Studio 54" במנהטן, והופיע בתוכנית התיעודית "Behind the Music" של ערוץ VH1 בפרק שעסק במועדון זה.
ב-1979 הופיע כשחקן בשני סרטי טלוויזיה ובנוסף הופיע בפרק של הסדרה "ABC Afterschool Specials" של ABC.
ב-1980 שיחק בסרט הטלוויזיה "חדר הנשים" המבוסס על ספר הבכורה של הסופרת הפמיניסטית מרילין פרנץ'.
באותה שנה גם שיחק בפרק של ספינת האהבה.
ב-1981 התפרסם כשגילם את סטיבן קרינגטון, בנם של בלייק ואלקסיס בסדרה שושלת.
בסוף העונה השנייה עזב את הסדרה והוחלף בג'ק קולמן.
ב-1989 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הגרמני "Hard Days, Hard Nights", העוסק בקורותיה של להקה.
ב-1991 חזר לתפקיד סטיבן קרינגטון במיני-סדרה "שושלת: האיחוד", שהיוותה המשך לסדרה המקורית.
ב-2003 גילם שוטר בסרט "Scorched".
ב-2005 ביים את הסרט "Bigger Than the Sky", בו שיחקו בין היתר קלייר היגינס ושון אסטין.
ב-2007 הופיע בתפקיד קטן בסרט "You Kill Me".
ב-2009 היה מבין מפיקי סרט המתח "Stolen" בו שיחקו ג'ון האם וג'יימס ואן דר ביק.
ב-2011 גילם כתב טלוויזיה בסרט "Kill the Irishman" לצד ריי סטיבנסון וואל קילמר.
כזמר הוא הוציא מספר סינגלים במהלך שנות השמונים, וב-1984 יצא הסינגל שלו "Square Rooms" שזכה להצלחה.
הוא ניהל תקופה מערכת יחסים עם קארלי סימון.
ב-1989 נישא לשחקנית הגרמנייה ג'סיקה קרדינה, ולשניים שלושה ילדים.
אל קודס 3 היא רקטה המבוססת על הגראד והקטיושה הרוסים.
הרקטה, שנורתה לראשונה על אשקלון ב-28 במרץ 2006, שוקלת 66 ק"ג ונושאת 17 ק"ג של חומר נפץ.
היא פותחה ברצועת עזה, במימון הרשות הפלסטינית ואיראן.
באפריל 2006, DebkaFile דיווח כי חמושים פלסטינים מייצרים את אל קודס 3 יחד עם מערכת משגר מרובה רקטות.
מערכת משגר מרובה רקטות יורה 10 רקטות בו זמנית למרחק של 18–30 קילומטרים.
המערכת, המסוגלת לירות 40 רקטות תוך 20 שניות, שוקלת 13 טון ומאפשרת לפלסטינים ברצועת עזה לפגוע באשקלון, אשדוד, נתיבות ואופקים.
הרקטות משוגרות על ידי צוות הנסוג לאחור כ-60 מטרים מהמשגר ומשחרר את הרקטות על ידי משיכת חוט.
ביולי 2006, דיווחים בתקשורת הצביעו על כך שחמאס פיתח בהצלחה גרסה מקומית של גראד עם טווח של 24 קילומטרים.
ה-122 החדש מ"מ גראד נורה (ב-18 ביולי) למרחק של כ-19 קילומטרים מרצועת עזה.
הרקטה הגיעה למרחק של 24 קילומטרים.
אל קונה ארץ הוא אלוהות כנענית וארמית, המתועדת בתדירות נמוכה אך בפיזור יוצא דופן במרחב ובזמן.
הוא מתועד במיתוס כנעני בחתית מתקופת הברונזה, מכתובת אזתוד, מכתובת נאו־פונית מהמאה ה־2 לספירה מלפקי, ומכמה כתובות מתדמור; התואר האלוהי "קונה ארץ" מופיע בכמה מקומות נוספים.
המיתוס על אלכונירשה (בחתית: Del-ku-ni-ir-ša או Del-ku-ni-ir-ša-aš) התגלה אומנם בטקסט חתי בלבד (ולא בתעודות כנעניות), אך מקורו ללא ספק כנעני.
מקורו ידוע הן משמות האלים: אלכונירשה הוא גרסה חתית לאל קונה ארץ, ואשרתוּ היא אשרה ("אשרת" בכנענית של תקופת הברונזה).
שני שמות אלים נוספים מופיעים בטקסט באידאוגרמות, האחת שייכת לאל הסער (dU) המזוהה פה כבעל, והשנייה של אשתר (dIŠTAR) המזוהה פה כענת או עשתרת.
כן ניתן לזהות מאפיינים סגנוניים כנעניים, כגון תקבולות ומספרים מדורגים (שבעים ושבעה, שמונים ושמונה).
בטקסט מצויים אף אזכורים לארץ אמורו ו־ (ענת או חֿנה ), דבר שעשוי להצביע על רקע אמורי למיתוס.
הטקסט השתמר בכמה שברי לוחות מקוטעים, שככל הנראה השתייכו ללוח אחד, והסדר שלהם שוחזר על־ידי החוקרים.
החלק ששרד מהטקסט נפתח בדמות המוסרת את איומיה של אשרה לבעל, שאם לא ישכב עמה, תפגע בו.
בעל עלה למקור נהר הפרת, לאוהלו של אלכונירשה, בעלה של אשרה.
אלכונירשה שאל את בעל למה הוא בא, ובעל סיפר לו שאשרה שלחה נשים צעירות שמסרו לו את בקשה לשכב איתה, הוא סירב, ולאחר מכן היא איימה עליו.
אלכונירשה אומר לו: "לך לאיים עליה...
בעל הלך לאשרה ואמר לה "הרגתי שבעים ושבעה [ילדים], שמונים ושמונה הרגתי".
כשאשרה שמעה את ההשפלה, היא נעצבה, מינתה מקוננות והתאבלה שבע שנים.
לאחר מכן נכתב, במקוטע, "אוכלים ושותים" (אולי חלק מסעודת אשכבה), ולאחר מכן שבר שלא ניתן להעריך את אורכו.
לאחר השבר, חוזרים האיומים לבעל מתחילת הטקסט, אלא שהפעם הם מופיעים בגוף שלישי – אשרה מתארת לאלכונירשה מה היא מתכוונת לעשות לבעל, ולאחר מכן אומרת שהיא תשכב איתו (עם אלכונירשה).
אלכונירשה אומר לה ללכת לעשות כרצונה.
אז נכתב ש־dIŠTAR (ענת או עשתרת) שמעה את הנאמר, "הפכה לכוס בידו של אלכונירשה, הפכה לינשוף וישבה על קירותיו (או על שכמו)"; ייתכן שהמתרגם החתי התבלבל בין המילה הכנענית "כוס" במשמעות כוס (כלי) לבין אותה מילה במשמעות כוס (עוף).
אלכונירשה ואשתו הלכו לשכב, וענת/עשתרת עפה כציפור מעל המדבר, והזהירה את בעל לא לשתות יין עם אשרה.
פה שוב מקוטע הלוח, אך מהשברים עולה שבעל מצוי בשאול וענת/עשתרת ואלי השאול מנסים לרפא את פצעיו, ככל הנראה בשל הצלחתה של אשרה במזימתה.
הטקסט שוב נקטע, ולאחר מכן נראה שבעל עובר מין גירוש שדים, שבו משתתפים משׁביעי רוחות מאמורו וענת או חֿנה .
הטקסט מקוטע מכדי לעמוד על טיב הטקס.
מפֹה והלאה לא שרד הטקסט.
עלילת המיתוס מקבילה למעשה יוסף ואשת פוטיפר ול המצרית.
האלוהות Dku-ni-ir-ša מוזכרת גם בטקסט המתאר טקס פולחני, בהקשר מקוטע.
בכתובת אזתוד, מופיעה קללה למי שימחה את הכתובת, ובה מופיעים בפיניקית האלים "בעל שמם" (בעל השמיים), "אל קנ ארץ", "שמש עלם" (שמש הנצח) ו"כל דר בנ אלם" (כל קהל בני האלים).
בעותק הלווי של אותה כתובת, מופיע באותו מקום האל אאה, שחדר לאנטוליה ממסופוטמיה בתיווך חורי, ומוכר מכתובות לוויות נוספות.
אאה זוהה באוגרית עם כושר וחסיס.
במקרא, מופיע כינוי דומה מורחב בדברי מלכי־צדק הכהן הכנעני בסיפור מלחמת ארבעת המלכים את החמישה: "לְאֵל עֶלְיוֹן קֹנֵה שָׁמַיִם וָאָרֶץ" ().
על אוסטרקון דהוי מירושלים, המתוארך למאות ה־8–7 לפנה"ס, נמצאו בשתי השורות הראשונות שמות פרטיים, ובשורה האחרונה נכתב "[...]קנארץ" (שאר השורות דהויות ובלתי־קריאות).
היבלעות הה"א בסוף המילה "קֹנה" תואמת את התארוך (השוו לכתיב "חזאל" = חזה+אל).
בשל קיטועו של הטקסט, לא ניתן להבין את ההקשר, אך מקובל להשלים "[אל]קנארץ".
כתובת נאו־פונית מהמאה ה־2 לספירה מלפקי מקדישה ל"אל קנ ארץ" אכסדרה.
בתדמור מופיע האל בכמה כתובות כ"אלקנרע" או "אלקונרע", ובכתובת דו־לשונית אחת מקביל לפוסידון.
בחטרא מופיע, ככל הנראה, "בעשמין קנה די רעא".
במקדש בכחוס שבהליופוליס (בעלבכ), הפריסטיל כלל דמויות רבות מהפנתאון המקומי.
בין הדמויות האלה נמצאה דמות "גניוס" מכונף, מזוקן וחבוש מין מצנפת פריגית, ולצידו כתובת יוונית המזהה אותו כ־"".
כתובת אחרת שנמצאה בעיר הקדישה מזבח לאל "".
חוקרים קישרו בין הכתובות, וסברו שאת הראשונה יש להשלים "" ואת השנייה "", אל שמו גזור מהצורה הארמית "קונרע" (ולא מהצורה הפיניקית "קנארץ").
אלוהות זאת עשויה להיות מקושרת לאל המכונף המופיעה על מטבעות גבל ומאותה תקופה, ומזוהה לאור כתבי פילון מגבל כְאל הכנעני.
השם הכפול המופיעה בכתובת ממקדש בככוס מכיל את הרכיב "Βριαρης", שמשמעו "חזק", והוא דומה לשם של אחד ההקטונכירים הענקים.
השם "אל קונה ארץ" הוא שמו של האל אל עם אפיתט.
לגבי משמעותו המדויקת של האפיתט חלוקות הדעות.
הפועל "לקנות" נפוץ בכמה שפות שמיות, ויש לו כמה משמעויות.
העיקרית היא להחזיק או לרכוש רכוש.
משמעות נוספת היא להוליד ילדים (משמעות המופיעה גם בעברית, למשל ).
המשמעות "ליצור, לברוא" נפוצה בקרב החוקרים, המפרשים את האפיתט כמציין את האלוהות שבראה את הארץ; אך קיומה של משמעות זאת לַפועל "לקנות" שנוי במחלוקת, וחלק מהחוקרים מעדיפים לפרש את שם האלוהות כ"אל המחזיק בארץ, בעלי הארץ".
אלפונס "אל" גבריאל קפונה, באנגלית מבוטא: "קאפון", באיטלקית: "קפונֶה" היה בין הדמויות הבולטות במאפיה האמריקאית בשנות העשרים ובשנות ה-30 של המאה ה-20, והיה לתקופה המאפיונר החזק ביותר בשיקגו.
עיסוקו המוצהר היה סוחר רהיטים משומשים.
קפונה נולד בברוקלין שבניו יורק, ופיתח את קריירת הפשע שלו בשיקגו.
בשנות העשרים הפך ליעד מרכזי של ה-FBI.
בשנת 1931 הואשם והורשע בהעלמת מס הכנסה, ונידון לאחת עשרה שנות מאסר.
עלייתו האלימה והמתוקשרת להנהגת העולם התחתון של שיקגו קנתה לו מקום בהיסטוריה של ארצות הברית כאחת הדמויות המזוהות ביותר עם המאפיה ועם תקופת היובש בכלל, ודמויות ספרותיות וקולנועיות רבות התבססו על סיפור חייו או על אופיו ודמותו כפי שהוצגו בתקשורת.
קפונה נולד בשנת 1899 בברוקלין לזוג הורים קתוליים שהיגרו מאיטליה.
אביו גבריאל קפונה היה ספר מאזור העיר נאפולי, ואמו תרזה (לבית ראיולה) הייתה תופרת מאזור סלרנו.
לזוג נולדו שבעה בנים ושתי בנות:
האח הבכור וינצ'נצו (ג'יימס) (1892–1952) – עבד בקרקס, ושירת כקצין זוטר בצבא האמריקני במלחמת העולם הראשונה.
בהמשך שינה את שמו לריצ'רד הארט, התגייס למשטרה ושירת כמרשל במדינת נברסקה.
בין היתר ניהל את סניף מועדון הכותנה בעיר.
סלבטורה (פרנק) (1895–1924) – עבד כנציג של אל, ונורה למוות על ידי שוטרים מקומיים.
ארמיניו (ג'ון) (1994-1901) – ריצה תקופות מאסר בגין עבירות קטנות, ושינה את שם משפחתו ל"מרטין".
אומברטו (אלברט) (1906–1980) – עבד בעיתון המקומי שהיה בבעלות אחיו אל.
בשנת 1942 שינה את שם משפחתו ל"ריולה".
קפונה עסק בפשע מגיל צעיר, והיה חבר בשתי כנופיות נוער שפעלו בברוקלין.
בגיל 14 עזב את בית הספר התיכון, והחל לעבוד בעבודות מזדמנות.
בהמשך הצטרף לכנופיית הפשע של פרנקי ייל, ועבד כברמן וכשומר במועדון של ייל.
לאחר שהעליב את אחותו של חבר הכנופיה פרנק גלוצ'יו, חתך אותו האחרון בפניו – והעניק לו את הכינוי "פני צלקת" (Scarface).
בשנת 1918 התחתן עם מיי קולין (ממוצא אירי), ובאותה שנה נולד בנם אלברט (סוני).
בשנת 1919 עברו לגור בלונג איילנד, ואל החל לבצע מעשי רצח בהוראת ייל.
באותה שנה נקלע לסכסוך עם כנופיה יריבה, וייל שלח אותו לשיקגו כדי שיירגע.
קפונה קיבל תפקיד זוטר בארגון הפשע של ג'וני טוריו, שהיה למעשה משפחת פשע המשויכת למאפיה האמריקאית, וטוריו זיהה את כישוריו וקידם אותו במהירות.
בשנת 1922 מונה קפונה לסגנו של טוריו, והופקד על מרבית עסקי ההימורים, האלכוהול והזנות של שיקגו.
לאחר שעבריינים יריבים ניסו להתנקש בחייו של טוריו ופצעו אותו באורח קשה, הוא חזר לאיטליה והוריש את עסקיו לקפונה.
במהלך תקופת היובש פרחה המאפיה בארצות הברית, וקפונה הפך לדמות החזקה והחשובה ביותר בעולם התחתון של שיקגו.
קפונה התחמק מאישום בזכות איום על עדים, ומתן שוחד לבכירים בכוחות הביטחון ובעירייה – לרבות ראש העיר דאז ויליאם תומפסון.
מעריכים כי הארגון של קפונה הרוויח בשנות השיא כ-100 מיליון דולר בשנה – סכום אגדי באותה תקופה.
בשנת 1929 ניסה קפונה לחסל את יריבו העיקרי, באגס מורן באירוע שנודע בשם "טבח יום ולנטיין".
בניסיון התנקשות זה חוסלו שבעה מאנשיו של מורן, בעת שערכו פגישת עבודה.
מורן עצמו ניצל, כי איחר להגיע לפגישה.
פרשנות משפטית חדשה לחוקי המיסים חדשים שהתקבלה בשנת 1927 אפשרו לממשלת ארצות הברית להאשים את קפונה בהעלמת מס הכנסה.
במקביל לחקירת המס שניהל פרנק וילסון, הוקם צוות בראשות סוכן משרד האוצר אליוט נס – שעסק בהפרות של חוק היובש.
צוות המיסים הצליח לתפוס קבלות שקשרו את קפונה לעסקי הימורים בלתי חוקיים ולהעלמת מס הכנסה.
קפונה נעצר והועמד למשפט בשנת 1931. הוא הודה באשמה בתקווה לזכות בעסקת טיעון, אך השופט דחה אפשרות כזו.
אנשיו של קפונה ניסו לשחד ולאיים על המושבעים, אך הדבר התגלה על ידי סוכניו של נס.
חבר המושבעים הוחלף כולו, והניסיון להטות את המשפט נכשל.
קפונה הורשע בחמישה סעיפי אישום (מתוך 23), ונידון ל-11 שנות מאסר.
ב-4 במאי 1932 החל לרצות את עונשו בכלא באטלנטה, אך באוגוסט 1934 הועבר לכלא השמור באלקטרז, במטרה למנוע ממנו להמשיך לנהל את עסקיו.
באלקטרז הוצבה עליו שמירה צמודה, ונמנע ממנו כל מגע עם העולם החיצון.
בעקבות ביטול חוק היובש, התמוטטו עסקיו של קפונה.
הוא שוחרר בשנת 1939 ומת מדום לב כתוצאה ממחלת העגבת (עגבת שלישונית) בשנת 1947, בעיר מיאמי ביץ' שבפלורידה.
בהוליווד מרבים לציין את קפונה כאב-טיפוס של המאפיונר האיטלקי של תקופת היובש.
סרטים רבים נעשו אודותיו, שהמפורסם ביניהם הוא "הבלתי משוחדים", בכיכובם של רוברט דה נירו, קווין קוסטנר, שון קונרי ואנדי גרסיה.
אדולף ויליאם ("אל") שְוִוימֶר Schwimmer; 10 ביוני 1917 – 10 ביוני 2011) היה מהנדס טיסה וטייס יהודי אמריקאי ולימים ישראלי, מחלוצי התעופה במדינת ישראל, מייסד התעשייה האווירית לישראל, חתן פרס ישראל למפעל חיים ותרומה לחברה לשנת 2006.
אל שווימר נולד לג'ון ולציפורה שווימר בניו יורק בשנת 1917. הוריו היו מהגרים מיהדות מזרח אירופה, ובילדותו עברה משפחתו לברידג'פורט, קונטיקט.
אהבתו למטוסים החלה כנער כשעבד כשוליה של טכנאי מטוסים בשדה התעופה קרוב למקום מגוריו, במקביל ללימודיו.
מאוחר יותר השלים לימודי אווירונאוטיקה, הוסמך כמכונאי תעופה וכמהנדס טיסה וקיבל רישיון טיס מרשות התעופה הפדרלית האמריקאית.
עבד תחילה כפקח טיסה בחברות לוקהיד ודאגלס, ובהמשך התקבל לעבודה כמהנדס טיס בחברת TWA.
במלחמת העולם השנייה שירת כמהנדס טיס וכאיש צוות של מטוסי תובלה והפצצה של חיל האוויר האמריקני באירופה ואף קיבל אות הוקרה על "תושייה ואומץ לב".
ביקור במחנה ברגן-בלזן קירב את שווימר ליהדות ונטע בו את רעיון הציונות.
בשנת 1947 התבקש על ידי "ההגנה" לעזור בהברחת פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל ובהמשך התבקש לסייע בעקיפת האמברגו האמריקני על מכירת נשק ומטוסים למזרח התיכון.
משליח "ההגנה" יהודה ארזי, ששהה באותה עת בארצות הברית, הוא קיבל סכומי כסף בעזרתם יכול היה להתחיל בפעילותו.
שווימר, שהיה באותה תקופה מהנדס טיס בחברת TWA, שכנע שיש ביכולתו לעזור בהקמת חיל אוויר בישראל.
הוא הקים חברה בשם "שרותי אוויר שווימר" (Schwimmer Aviation), רכש באמצעותה מחברת לוקהיד שלושה מטוסי לוקהיד קונסטליישן וחמישה מטוסי C-46 קומנדו מעודפי מלחמת העולם השנייה, והחל לשפץ אותם בשדה התעופה ברבנק בקליפורניה.
תוך כדי פעילות זאת הצטרפו אליו, כעובדי החברה בשכר, צוותי אוויר וקרקע לצורך השמשת המטוסים והטסתם.
בעזרת קצין בדימוס של חיל האוויר האמריקאי, שהיה בעל זיכיון להקמת חברת התעופה של פנמה העבירו שווימר וחבריו את המטוסים המשופצים, שמספרם הגיע לכעשרה, לפנמה ומשם דרך ברזיל, סנגל, מרוקו וסיציליה לישראל.
שווימר רכש גם 4 מפציצי B-17 מבצר מעופף, בסופו של דבר שלושה מהם הגיעו לישראל.
מטוסי התובלה הופעלו במלחמת העצמאות במסגרת להק תובלה אווירית והשתתפו בין היתר במבצעים:
מבצע בלק - הובלת נשק ברכבת אווירית (כ-100 טיסות) מצ'כוסלובקיה לישראל, המשלוחים כללו מאות טונות של ציוד, נשק, תחמושת וחלקי חילוף, לרבות 25 מטוסי קרב מדגם אוויה S-199.
מבצע אבק - הטסת אספקה, ציוד וחיילים ליישובי הנגב הנצורים.
מבצע יואב - הפצצת מטרות מצריות במטרה לפרוץ את הדרך היבשתית לבאר שבע וליישובים נוספים בנגב.
בקיץ 1948, גם משום שהיה נתון למעקב השלטונות האמריקניים, עלה שווימר לישראל יחד עם טייסים מארצות הברית ומקנדה שגייס לעזרת ישראל במלחמת העצמאות, במסגרת ארגון מח"ל (מתנדבי חוץ-לארץ) שהוא נמנה עם מקימיו.
במהלך המלחמה שימש כראש להק אוויר וכמהנדס ראשי בחיל והיה ממקימי חיל האוויר הישראלי.
לאחר מלחמת העצמאות, ולמרות צו המעצר שהוצא נגדו, חזר שווימר לארצות הברית ונשפט על ידי בית משפט בלוס אנג'לס יחד עם חברים נוספים.
שווימר הורשע, אך על אף שלא התנצל הוא לא נשלח לכלא, זכויותיו האזרחיות (כמו זכות ההצבעה והזכות להיות עובד מדינה) נשללו ממנו.
בשנת 2001 חנן הנשיא ביל קלינטון את שווימר מבלי שביקש.
בתחילת שנות ה-50, כשהיה בעל האנגר לשיפוץ ותחזוקת מטוסים, שכנע אותו שמעון פרס, שהיה בשליחות משרד הביטחון בארצות הברית, לעלות לישראל ולהקים בה האנגר דומה שיטפל במטוסי חיל האוויר הישראלי.
שווימר נענה לאתגר וחזר לישראל בשנת 1952, ובשנת 1953 הקים בלוד האנגר שנקרא "המכון הממשלתי לבדק מטוסים", בשיתוף היימן שמיר ודני אגרונסקי, וטיפל במטוסי הבוכנה שהיו אז ברשות חיל האוויר.
כישוריהם של שווימר וממשיכי דרכו הפכו את "בדק", ממפעל קטן לאחת מתעשיות התעופה הגדולות והידועות בעולם, שמפתחת ומייצרת טילים, מטוסי קרב, מזל"טים, מכ"מים ולוויינים – "התעשייה האווירית לישראל".
בשנת 1955 נשא לאישה את רנה לבית דגן (קורנפלד).
שווימר כיהן כמנכ"ל הראשון של התעשייה האווירית לישראל במשך 24 שנים.
בין היתר, היה ממקימי המחלקה לאווירונאוטיקה בטכניון ושימש במשך שתי קדנציות כיועץ לראש הממשלה לנושאי טכנולוגיה ותעשייה.
ב-1985 תיווך מטעם ישראל בעסקת הנשק שהתפתחה לפרשת איראן-קונטראס.
בשנת 1987 הקים את ארגון "חוקה לישראל", ארגון עממי רחב הלוחם למען חופש הדת ורפורמה חוקתית.
שווימר יסד וכיהן כיושב ראש של ארגון "הרוב הציוני" שפועל ליצירת חברה ישראלית חופשית, אזרחית ודמוקרטית באמצעות שילוב הניסיון של ילידי ישראל עם האנרגיה של העולים.
בשנת 2006 ייסד שווימר את המכון למנהיגות העתיד.
תואר דוקטור של כבוד למדעים טכניים מהטכניון, 1968
חבר כבוד באגודה למדעי התעופה והחלל (על תרומה מיוחדת וחשובה לתעופה וחקר החלל בישראל)
פרס הרצל על תרומה לביטחון המדינה, 1976
אזרחות כבוד של העיר ניו יורק, 1998
פרס מועדון "כנפי הזהב" – אות הוקרה מעמותת ידידי חיל האוויר על מפעל חיים, 1999
פרס "עין על ציון צופייה" – אות הוקרה על תרומתו לחיל האוויר
פרס בן-גוריון על מפעל חיים, 2003
פרס ישראל על מפעל חיים ותרומה לחברה, 2006
אל שווימר נפטר ב-10 ביוני 2011 בבית החולים תל-השומר, ביום הולדתו ה-94. הוא הותיר אחריו רעייה, בן, בת ונכדים.
אל ריו דל טיימפו (בספרדית: El Rio de Tiempo; מילולית: נהר הזמן) היה מתקן אפל שפעל בתוך ביתן מקסיקו בגלריית מדינות העולם שבפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה עד שנת 2007.
המבקרים נלקחו לביקור במקסיקו באמצעות בובות אודיו אנימטרוניקס, מוזיקה וסרטים.
המבקרים נסעו בסירות מתחת לשמי הערב (המלאכותיים) דרך מקדש אצטקי וליד הר געש מעלה עשן.
המבקרים צפו בסצנות המוקרנות על מסכים המהווים חלק מתפאורות המתקן.
בסצנות אלה ראו המבקרים תצלומי ריקודים מקומיים, זיקוקים מעל מקסיקו סיטי ואת חופי הים של מקסיקו.
בסוף המתקן עברו המבקרים בתוך סצנה של חנות בה המוכרים (המוקרנים על קירות החנות) מנסים לשכנע אותם לקנות מוצרים מקסיקנים ולהתמקח עם המבקרים.
המתקן היה היחיד ממתקני אתר הנופש דיסניוורלד המתיר שתיית משקאות חריפים במהלך הנסיעה במתקן.
באפריל 2007 הסתיים שיפוץ של המתקן והחלפת הרעיון במרכזו.
מאז נקרא המתקן "סיור הפייסטה הגדולה בכיכובם של שלושת הקבלרוס" .
פתיחה: 1 באוקטובר 1982 (עם פתיחת פארק השעשועים)
מספר מבקרים במתקן: 1656 מבקרים לשעה
"אל תגלה" הוא הספר העשירי בסדרת ספרי המתח של הרלן קובן והרביעי בסדרה המתורגמת לעברית של הוצאת ידיעות ספרים.
יצא לאור בישראל בינואר 2006 והוגדר כרב-מכר.
הספר עובד לסרט צרפתי מצליח ב-2006, שהוקרן מאוחר יותר בשאר חלקי אירופה, ובפברואר 2007 גם בישראל.
אליזבת ודייוויד בק, זוג מילדות, נהגו לבלות ביחד באגם שרמיין עד שאליזבת נרצחה כשהשניים היו בני 25. 8 שנים לאחר הרצח דייוויד מקבל דואר שמכיל 21 קווים - הזוג חרט לב על עץ ליד האגם, ונהגו לחרוט מתחתיו קו על כל שנה שלהם ביחד.
דייוויד ואליזבת היו ביחד רק 13 שנים לפני שאליזבת נרצחה, והדואר שדייוויד קיבל גורם לו להאמין שהיא עודה בחיים.
דייוויד מתחיל לחקור את הרצח לעומק ומגלה עליו דברים חדשים שלא ידע, ובינתיים מסתבך עם המשטרה, שמכריזה עליו כחשוד חמוש ומסוכן, ומרדף אחריו מתפתח ברחבי ניו ג'רזי.
חקירתו מובילה אותו לפגישות מסתוריות ולסיבוך חבריו בפרשה, עד שהוא לבסוף מגלה את האמת על מה שקרה לפני אותן 8 שנים.
אל קפיטוליו (El Capitolio) הוא בניין בהוואנה ששימש עד המהפכה הקובנית את הקונגרס הקובני, וכיום משמש את האקדמיה הקובנית למדעים ואת הספרייה הלאומית למדע וטכנולוגיה.
המבנה, שהוקם ב-1929, מזכיר במראהו את בניין הקפיטול שבוושינגטון.
במקום בו שוכן הקפיטוליו, הייתה בעבר ביצה.
מאוחר יותר החלו להיבנות באזור בתי מגורים לעבדים, ואחר כך הוקם בו הגן הבוטני הראשון בקובה.
ב-1839 הועתק הגן הבוטני ממקומו, לטובת הקמת תחנת רכבת.
תחנה זו הייתה פעילה עד העשור הראשון של המאה העשרים, אז הועברה למבנה מודרני יותר.
לאחר העברת תחנת הרכבת, הוצעו תוכניות שונות לבנייה במקום.
ב-1912 הוצע להקים בו את ארמון הנשיאות, אך תוכנית זו נזנחה.
ב-1917 הוחל בהקמת בית מחוקקים, אך קשיים במימון הביאו להפסקת הבנייה, ושלד המבנה שהוקם פוצץ ב-1918.
ב-1925 תפס את השלטון בקובה חרארדו מצ'אדו, שהחליט לחדש את היוזמה להקים במקום בית מחוקקים.
האדריכלים ראול אוֹטֶרוֹ ואֶאוּחֶנְיוֹ רָיְינִייֶרִי נבחרו לתכנן את המבנה, והעבודות עליו החלו ב-1 באפריל 1926. 8,000 פועלים עבדו במשמרות, 24 שעות ביממה, והבנייה הסתיימה בתוך כשלוש שנים בלבד.
אף שהבנייה הסתיימה ב-20 במאי 1929, נדרשו עוד קרוב לשנתיים עד להשלמת עיצוב הפנים, והקונגרס החל לפעול בו רק בפברואר 1931. עלות הבנייה הכוללת עמדה על כ-17 מיליון פסו קובני.
הקפיטוליו שימש את שני בתי הקונגרס, הן הסנאט והן בית הנבחרים, עד המהפכה הקובנית ב-1959. לאחר המהפכה עבר לבניין משרד המדע, הטכנולוגיה והסביבה, וכיום הוא משמש את האקדמיה הקובנית למדעים ואת הספרייה הלאומית למדע וטכנולוגיה.
רבים מאולמותיו משמשים גם לוועידות ולתצוגות שונות.
במבט ראשון, נראה המבנה הנאו-קלאסי כהעתק של הקפיטול בוושינגטון.
הקפיטוליו אכן דומה לו, אך הוא עשיר ממנו בפרטים.
רייניירי עצמו טען כי את השראתו לא שאב מהקפיטול, כי אם מהפנתאון של פריז.
כיפת הקפיטוליו ממוקמת בחזית המבנה.
הכיפה עשויה אבן, והיא נבנתה על בסיס שלד פלדה שיוצר בארצות הברית.
הכיפה מתנשאת לגובה של 92 מ', מה שהפך את הקפיטוליו למבנה הגבוה ביותר בהוואנה עד להקמת האנדרטה לזכרו של חוסה מארטי בשנות ה-50. לפי התכנון המקורי, הייתה אמורה הכיפה להיות מעוטרת בענפי דקל, אך תכנון זה ירד מהפרק.
הקפיטוליו מוקף בגנים שתוכננו על ידי האדריכל הגנים הצרפתי ז'אן-קלוד ניקולה פורסטייה, והם כוללים בעיקר מדשאות ועצי דקל.
לצידן של 55 המדרגות בכניסה לבניין, המכונות "La Escalinata", שני פסלים בגובה של 6.5 מ', מעשה ידיו של האמן האיטלקי אנג'לו זאנלי.
המדרגות מוליכות לאכסדרה שרוחבה 36 מ' וגובהה 16 מ'.
לאורך האכסדרה שנים-עשר עמודי גרניט בסגנון רומי, המסודרים בשתי שורות.
מאחוריה שלוש דלתות הכניסה העשויות ברונזה.
באולם הראשי שמתחת לכיפה פסל ברונזה ענק המכונה "פסל הרפובליקה" (La Estatua de la República), אף הוא מעשה ידיו של זאנלי.
הפסל נוצק ברומא בשלושה חלקים שחוברו בתוך הבניין.
הפסל מצופה בזהב 22 קרט, ומשקלו 49 טונות.
גובהו של הפסל עצמו 15 מ' והוא ניצב על בסיס בגובה 2.5 מ'.
פסל הרפובליקה הוא הפסל השלישי בגובהו בעולם הנמצא בתוך מבנה, אחרי פסל הבודהה בנארה שביפן ופסלו של אברהם לינקולן באנדרטת לינקולן בוושינגטון.
מקור ההשראה לעיצובו של הפסל הייתה אלת החוכמה היוונית אתנה, ולשם עיצובו נעזר זאנלי בדוגמנית קובנית.
בדיוק במרכז האולם יהלום במשקל 25 קרט המסמן את קילומטר האפס של הוואנה ושל קובה כולה.
היהלום המקורי, שהיה שייך לצאר ניקולאי השני נגנב ב-25 במרץ 1946, והוחזר באופן מסתורי לנשיא רמון גראו סן מרטין ב-2 ביוני אותה שנה.
ב-1973 הוחלף היהלום המקורי בהעתק.
בכל אחד משני צידי האולם המרכזי יש אולם המכונה Salón de Pasos Perdidos ("אולם הצעדים האבודים"), על שום האקוסטיקה המוצלחת שבו, שמאפשרת לבודד את רחש הצעדים.
האולמות מרוצפים בשיש, והם מוארים במנורות מצופות זהב.
הם מוליכים לאולמות אחרים, חצי עגולים, ששימשו את שני בתי הקונגרס.
במרכז הבניין שתי חצרות פנימיות, שנועדו לאפשר תאורה ואוורור למשרדים בבניין.
בצפונית שביניהן פסל בשם "El Ángel Rebelde" ("המלאך המורד").
אל רסטרו (בספרדית El Rastro) הוא שוק פשפשים מפורסם במדריד, בירת ספרד.
אל רסטרו הוא שוק הפשפשים הפופולרי ביותר במדריד, המתפרש על פני מספר רחובות וכיכרות בשכונת לה לטינה ברובע סנטרו.
השוק פועל בכל יום ראשון ובימי חג, בין השעות תשע בבוקר לשלוש אחר הצהריים.
בשוק מגוון רחב של מוצרים חדשים ומשומשים כאחד, ובסמוך אליו ממוקמות מספר חנויות המתמחות בעתיקות, הנפתחות בימי השוק גם הן.
בין המוצרים המוצעים בשוק ניתן למצוא ציורים ועבודות יד, ביגוד ואביזרי אופנה, ספרים, פריטי אספנות, מזכרות ועוד.
אל ת'ורנטון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד.
שיחק בעבר עבור הקבוצות לוס אנג'לס קליפרס, וושינגטון ויזארדס וגולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA.
בימיו במכללה הוא שיחק עבור אוניברסיטת המדינה של פלורידה.
ב-2007 נבחר ת'ורנטון במקום ה-14 בדראפט על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס.
ב-9 ביולי, ת'ורנטון שיחק את משחק ליגת הקיץ הראשון שלו עבור הקליפרס, בו קלע 24 נקודות, קלט 8 ריבאונדים, מסר אסיסט בודד וחסם פעמיים בהפסד 108-102 לדנוור נאגטס.
במשחקו השלישי בלבד בליגת הקיץ הוביל ת'ורנטון את קבוצתו לניצחון על גולדן סטייט ווריורס, במשחק שבו הצטיין עם 24 נקודות ב-11 מ-15 מהשדה, כולל 2 קליעות ללא החטאה מעבר לקו השלוש.
בתחילת העונה, ת'ורנטון לא זכה לדקות משחק רבות כפי שהתרגל בליגת הקיץ, בעיקר בשל העובדה שרובן פטרסון אייש את עמדתו בחמישייה הפותחת.
פטרסון נופה מסגל הקליפרס ב-13 בדצמבר 2007, במטרה לאפשר דקות משחק רבות יותר לת'ורנטון.
במהלך העונה סבלו הקליפרס מגל פציעות של שחקנים, ביניהם פול דייוויס, אלטון ברנד וטים תומאס.
מצב זה עזר לת'ורנטון לצבור דקות משחק רבות יותר והוא הפך לשחקן חמישייה בקבוצתו בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
ככל שהעונה התקדמה, ת'ורנטון החל לצבור ביטחון ולשפר את משחקו.
ב-30 בינואר 2008 רשם ת'ורנטון שיא עונתי עם 33 נקודות נגד אטלנטה הוקס במשחק בו קבוצתו ניצחה בתוצאת 95-88.
בנוסף, רשם ת'ורנטון דאבל-דאבל ראשון בקריירה שלו במשחק הפסד נגד פילדלפיה 76', במשחק זה רשם 18 נקודות ו-10 ריבאונדים.
ב-29 במרץ 2008 קבע ת'ורנטון שיא מועדון לרוקי לנקודות (גם שיא עונתי לקליפרס) עם 39 נקודות ב-13 מ-23 מהשדה ו-3 מ-6 לזריקות ל-3 נקודות, בנוסף ל-10 מ-12 מקו העונשין במשחק בו קבוצתו ניצחה 110-97 את ממפיס גריזליס.
ב-13 במאי 2008 נבחר ת'ורנטון לחמישיית הרוקיז של העונה.
ב-31 באוקטובר 2008 רשם ת'ורנטון דאבל-דאבל של 30 נקודות ו-11 ריבאונדים, שיא עונתי.
ב-17 בפברואר 2010 הועבר ת'ורנטון בטרייד מהקליפרס לוושינגטון ויזארדס במסגרת טרייד משולש ששילב 6 שחקנים, במסגרתו אנטואן ג'יימיסון עבר לקליבלנד קאבלירס, ז'ידרונאס אילגאוסקאס, הזכויות על אמיר פרלדזיץ' ובחירת סיבוב ראשון בדראפט 2010 עברו לוויזארדס, דרו גודן עבר מוושינגטון לקליפרס וסבאסטיאן טלפייר עבר מהקליפרס לוויזארדס.
ב-1 במרץ 2011 הוא סיכם על שחרור מהויזארדס ונופה מהקבוצה.
הוא חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס ב-3 במרץ 2011.
ב-14 במרץ 2011 הוא קלע 23 נקודות נגד הסקרמנטו קינגס, מספר הנקודות הגבוה ביותר שקלע במדי הווריורס.
ב-19 בפברואר 2012 הוא חתם בקבוצה גואיאמה ויזארדס מליגת הכדורסל הבכירה של פוארטו ריקו, ה-BSN.
במדי קבוצה זו השיג ממוצע של 18.7 נקודות למשחק.
ב-29 בספטמבר 2012 חתם ת'ורנטון בקבוצת ג'ג'יאנג ליונס מליגת הכדורסל הסינית הבכירה, ה-CBA.
בעקבות פציעה, הוא הוחלף בקבוצה במהלך העונה על ידי גארי פורבס.
אלפרד צ'ארלס "אל" שרפטון הבן הוא כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, פעיל זכויות האדם ואיש תקשורת, לשעבר יועץ הבית הלבן אודות הקהילה האפרו-האמריקאית.
התמודד למועמדות לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2004 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
שרפטון בעל תוכנית לילית בערוץ MSNBC, ומשמש גם כפרשן קבוע ברשתות טלוויזיה רבות בארצות הברית.
מבקריו רואים בו כמלבה מחלוקת ואחד הגורמים להתדרדרות היחסים בין הגזעים בארצות הברית.
בין השאר היה ממובילי מהומות קראון הייטס והירבה בביטויים מעוררי מחלוקת כלפי לבנים.
שרפטון נולד בשכונת ברנזוויל ברובע ברוקלין, ניו יורק.
בגיל צעיר מאוד החל להשתתף בטקסי הכנסייה ובמשך תקופה התלווה לזמרת הגוספל מהליה ג'קסון.
בגיל 9 אביו נטש את אמו לטובת אחותו למחצה, והמשפחה נאלצה לעזוב את השכונה לאזור פחות מבוסס, שבו הם התגוררו בדיור ציבורי.
שרפטון למד בברוקלין קולג' אך עזב את הלימודים לאחר שנתיים.
בין השנים 1973–1980 שימש שרפטון כמנהל מסע ההופעות של ג'יימס בראון, שאותו החשיב גם כדמות אב במידה רבה.
ב-1980 במהלך מסע ההופעות של בראון הכיר את אשתו למשך 24 שנה, קת'י ג'ורדן.
ביולי 2013 התפרסם כי לשרפטון חברה בת 35 בשם איישה מק'שאו.
בשנת 1969 מונה על ידי ג'סי ג'קסון לשמש כנציג הנוער ב"מבצע סל לחם" (פרויקט שנועד לעודד תעסוקה בקהילה האפרו-אמריקאית).
ב-22 בדצמבר 1984, תושב ניו יורק בשם ברנהרד גוטץ ירה למוות בארבעה אפרו-אמריקאים בעת ניסיון שוד בקו 2 של הרכבת התחתית של ניו יורק.
במשפט זוכה גוטץ מכל אשמה (למעט אחזקת כלי נשק שלא כחוק).
שרפטון טען כי פסק הדין המקל הוא על רקע גזעני, ודרשו ועדת חקירה.
לבסוף, גם ועדת החקירה הורתה על כך שהזיכוי אכן היה ראוי.
ב-20 בדצמבר 1986 שלושה צעירים אפרו-אמריקנים נרדפו ברחבי שכונת הווארד ביץ' בקווינס, ואחד מהם נדרס למוות בעקבות זאת.
שרפטון שכנע את שאר ניצולי התקרית שלא לשתף פעולה עם התובע המחוזי, ובכך קיבל פרסום רב.
רצח יוסוף הוקינס וניסיון התנקשות
יוסוף הוקינס, צעיר בן 16 אפרו-אמריקני, נרצח במהלך שחצה שכונה שרובה מהגרים מאיטליה.
שרפטון הוביל סדרת מחאות נגד תושבי השכונה, שבמהלך אחד מהם נורה שרפטון בחזהו על ידי אחד התושבים.
גם במקרה זה, דרש שרפטון מעדים שהשתתפו בתקרית שלא לשתף פעולה עם הרשויות, מפני חוסר השוויון בהעסקת אפרו-אמריקאים במשרד התובע המחוזי.
בעקבות תאונת דרכים בשכונת קראון הייטס, שבה היה מעורב נהג יהודי, חסיד חב"ד וילד ממוצא גיאני, נטען כי ניתן טיפול קודם לנהג היהודי ולא לילד הפצוע.
שרפטון הוביל סדרת מחאות שהפכו למהומות אלימות, שבמהלכן נרצח תלמיד ישיבה יהודי-אוסטרלי, יענקל רוזנבלום, ויהודים רבים הוכו, חנויות נבזזו וציוד רב הושחת.
שרפטון נצפה קורא קריאות אנטישמיות במהלך האירועים, שהגיעו לשיא בהפגנה שערך מול מרכז חב"ד העולמי – 770 שבשכונה, למרות התנגדות המשטרה.
שרפטון לא התנצל מעולם על דברי ההסתה שלו שהובילו לרצח רוזנבלום.
שרפטון נודע כתומך בזכויות קהילת הלהט"ב, כולל נישואים חד-מיניים, וקרא לשירוש ההומופוביה משורות הכנסייה.
שרפטון גם תמך בארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים ודיבר נגד צער בעלי חיים.
אל קפיטן (מספרדית: הצ'יף או הקפטן) הוא מונולית מגרניט השוכן מעל לעמק יוסמיטי בפארק הלאומי יוסמיטי שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
נחשב לאחד מיעדי הטיפוס וקפיצות הבסיס המאתגרים והפופולרים בעולם, בין היתר, בשל נתיבי הטיפוס הרבים שלו ובהיותו נגיש למטיילים לאורך כל ימות השנה.
המונולית מתנשא לגובה של 914 מטר ונחשב למצוק האנכי הגבוה בעולם.
שמו של המונולית ניתן על ידי גדוד החיילים מריפוסה (Mariposa Battalion), אשר תפקידו היה לדחוק את שבט האינדיאנים המקומי (Ahwahnechee) מהאזור.
במהלך מסעו בעמק יוסמיטי בשנת 1851, גילה הגדוד את הפארק ואת המונולית עצמו.
אל קפיטן הוא למעשה תרגום חופשי לשם שניתן למונולית על ידי שבט ה-Ahwahnechee.
לא ברור האם השם התייחס למנהיג השבט באופן מפורש או שמא ניתן בכלליות.
אל קפיטן, אשר נוצר לפני כ-100 מיליון שנים לערך, עשוי ברובו מסלע גרניט מחוספס, בדומה לסלעים אחרים שנמצאים בשטחו המערבי של פארק יוסמיטי, דוגמת ה-Taft Point, צוק גרניט המהווה נקודת תצפית פופולרית על עמק יוסמיטי, מפלי יוסמיטי ואל קפיטן.
אל קפיטן בנוי מכמה שכבות סלע.
חלקו העליון (לרבות פסגת הסלע) עשוי מסוג אחר של גרניט (Taft), בעוד חלקו המזרחי עשוי בעיקר מסלע פלוטוני גס (דיוריט).
אל קפיטן מחולק ל-2 אזורי טיפוס עיקריים, הכוללים עשרות מסלולי טיפוס בכל רמות הקושי - הצד הדרום-מערבי והצד הדרום-מזרחי.
במרכז הסלע נמצא מסלול הטיפוס המפורסם ביותר - The Nose.
הטיפוסים הראשונים באזור יוסמיטי החלו כבר בשנות ה-30, אך עד לשנות ה-50 נחשב אל קפיטן כבלתי ניתן לטיפוס.
בתחילת שנות ה-50 החלו מטפסים מקצועיים, המצוידים בחבלים עשויים ניילון ויתדות, לטפס על האל קפיטן, אך רק בשוליו.
ב-12 בנובמבר 1958, נכבשה פסגת אל קפיטן לראשונה על ידי מטפסי הצוקים האמריקאיים וורן הארדינג, ווין מארי וג'ורג' וייטמור, לאחר 47 ימי טיפוס.
הארדינג בחר באסטרטגיית טיפוס מסוג "מצור".
במסגרת ההכנות הארוכות לטיפוס, שארכו כ-18 חודשים והחלו בשנת 1957, הקימו השלושה מחנה בפאתי הסלע תוך קביעת חבלים (fixed line) בקטעי הטיפוס הקשים.
הטיפוס, אופיין בסגנון חופשי בעזרת ציוד (aid climbing), במסגרתו הסתייעו המטפסים ביתדות שקובעו מבעוד מועד במסלול הטיפוס (כמו גם על יתדות שהוחדרו במהלך הטיפוס) בדרכם לכיבוש הפסגה דרך מסלול ה-Nose.
כעבור שנתיים, נכבש אל קפיטן בפעם השנייה על ידי רויאל רובינס, ג'ו פיטשן, צ'אק פראט וטום פרוסט.
הטקטיקה שבה נקטו המטפסים הייתה שונה משיטת הטיפוס של הארדינג (המצור).
הרביעייה נמנעה כמעט משימוש ביתדות במהלך השבוע הראשון לטיפוס, מתוך כוונה לכבוש את פסגת ההר במהירות האפשרית.
בשנת 1968, קבע מטפס הצוקים האמריקאי רויאל רובינס היסטוריה, כאשר היה לראשון שהגיע לפסגת אל קפיטן בטיפוס סולו.
רובינס השלים את המשימה לאחר 10 ימי טיפוס.
מטפסת ההרים בוורלי ג'ונסון הייתה לאישה הראשונה שהשלימה בהצלחה את הטיפוס על אל קפיטן (דרך מסלול ה-Nose) ביוני 1973.
בשנת 1975, רשמו מטפסי ההרים ג'ון לונג, ג'ים ברידוול ובילי ווסטביי הישג משמעותי בהיסטוריית הטיפוס על הסלע, כאשר הצליחו להגיע לפסגה לאחר יום אחד בלבד של טיפוס.
כיום, משך זמן הטיפוס עד לפסגת הסלע אורך כ-4–5 ימים, כאשר 60% מהמטפסים שהחלו את המסלול מסיימים אותו בהצלחה.
במהלך שנות ה-60 וה-70, פותחו מסלולי טיפוס נוספים בפארק, אשר עד היום זוכים לפופולריות רבה בקרב המטפסים בפארק:
כיום, ישנם כ-70 מסלולי טיפוס ברמות קושי שונות, כאשר מסלולים נוספים ממשיכים להיות מפותחים (בדרך כלל מסלולים המשלבים מסלולים קיימים).
מאז 1958, בו נכבשה פסגת הסלע בפעם הראשונה, הפכה מלאכת הטיפוס, למטפסים מיומנים אשר מצוידים בציוד מקצועי, למשימה מאתגרת פחות ועל כן עלה הצורך בחיפוש אחר מסלולי טיפוס אתגריים, אשר ישלבו שימוש מינימלי בעזרים או אי שימוש כלל (טיפוס חופשי).
הטיפוס הראשון ללא שימוש בעזרים בוצע דרך מסלול ה-West face בשנת 1979 על ידי ריי ג'רדין וביל פרייס.
בשנת 1993, לאחר 4 ימי טיפוס הפכה מטפסת הצוקים האמריקאית לין היל, לאדם הראשון שהעפיל בטיפוס חופשי לפסגת אל קפיטן דרך מסלול ה-Nose הפופולרי.
כעבור שנה, קבעה לין שיא נוסף, כאשר העפילה לפסגה לאחר 23 שעות בלבד, ובכך קבעה את הזמן המהיר ביותר בהיסטוריה לטיפוס חופשי על הסלע.
ביוני 2017, העפיל המטפס האמריקאי אלכס הונולד לפסגת האל קפיטן תוך 4 שעות ללא סיוע בחבלים ובציוד אלפיני.
הטיפוס הונצח בסרט "סולו חופשי" של ערוץ הנשיונל ג'יאוגרפיק.
אֵל רַחוּם שְׁמָךְ הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות כחלק מאמירת הסליחות.
יהודי ספרד נוהגים לומר פיוט זה בעשרת ימי תשובה, ויהודי אשכנז נוהגים לאומרו בנוסח שונה מעט בסופה של כל מערכת סליחות (במנהג המקורי, רק בסוף סליחות של ימים נוראים, אבל בתקופה המאוחרת ניתוסף בקצת קהילות גם בתעניות.).
הפיוט חובר על ידי מחבר לא ידוע.
הפיוט מושר לאחר הפיוט 'אדון הסליחות' בסליחות של כל עדות המזרח, ובאופן מקוצר גם בסוף הסליחות של האשכנזים.
הפיוט כתוב כך שהמשפטים יוצרים תקבולת משלימה.
כל הפסוקים מסתיימים במילה "שְׁמֶךָ".
חתימת הפיוט משמשת פתיחה לפיוט הבא בעקבותיו: עשה למען שמך, עשה למען אֲמִתָּךְ.
הפיוט מתאר את שמותיו של האל הרחום והחנון, שיחמול על העם שקרוי על שמו.
הבקשה נשענת על הרעיון המובע ב:
בעשרת ימי תשובה יש מוסיפים בקהילות הספרדים פיוט זה:
כל פסוק, המורכב משלוש מילים פותח במילה "אֵל", אחריו אחד מכינויי האל ולסיום המילה "שְׁמָךְ".
האותיות הראשונות של כינויי האל בכל תיבה בפיוט יוצרות אקרוסטיכון אלפביתי.
לאחר כל ארבעה כינויים כאלו מופיעה הבקשה החוזרת המפנה את רחמיו של ה' ואת יתר תכונותיו החיוביות כלפי עמו וכלפי העולם כולו.
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא המשפט "רְאֵה בָּעֳנִי עַמָּךְ, רַחֵם עַל עוֹלָמָךְ." בדרך כלל שר החזן כל בית בן ארבעה תארים, וקהל המתפללים עונה כנגדו את הרפרן.
אל תגע בי הוא רומן שנכתב על ידי חוסה ריזאל, אחד הגיבורים הלאומיים של הפיליפינים, במהלך השלטון הקולוניאלי של ספרד.
הספר מתאר את יחסי אנשי הדת הקתולית והממשלה הקולוניאלית השלטת עם התושבים המקומיים.
במקור נכתב הספר בספרדית, אך הוא נפוץ יותר בפילפינים בשפה האנגלית ובשפת הטאגאלוג.
יחד עם ספר ההמשך שלו, El Filibusterismo , הקריאה בספר "אל תגע בי" היא חובה לתלמידי התיכון ברחבי הפיליפינים.
שני הרומנים נחשבים כאפוס הלאומי של הפיליפינים, והם מעובדים ומבוצעים באופרות ובמחזות ברחבי הארץ.
חוסה ריזאל, רופא ולאומן פיליפיני, הגה את הרעיון לכתוב רומן שיחשוף את תחלואי החברה הפיליפינית לאחר שקרא את הספר "אוהל הדוד תום" של הרייט ביצ'ר סטו.
הוא העדיף שהרומן שלו יבטא את האופן שבו התרבות הפיליפינית נתפסת כמפגרת, אנטי-אינטלקטואלית, ואינה תורמת לאידיאלים של עידן הנאורות.
כשכתב את הספר הוא היה סטודנט לרפואה במרכז האוניברסיטאי של מדריד.
במפגש של פיליפינים בביתו של חברו פדרו א.
פאטרנו במדריד ב־2 בינואר 1884 הציע ריזאל כתיבת רומן על הפיליפינים על ידי קבוצת פיליפינים.
ההצעה שלו אושרה פה אחד על ידי הנוכחים באותה פגישה.
עם זאת, הפרויקט לא התממש.
האנשים שהסכימו לעזור לריזאל עם הרומן לא כתבו כלום.
בתחילה, הרומן תוכנן לכסות ולתאר את כל השלבים של החיים הפיליפיניים, אבל כמעט כולם רצו לכתוב על נשים.
ריזאל ראה את חבריו מבלים יותר זמן בהימורים ומפלרטטים עם נשים ספרדיות מאשר מקדישים זמן לספר.
לכן הוא ביטל את התוכנית של הכתיבה המשותפת עם אחרים והחליט לכתוב את הרומן לבדו.
שם הספר בלטינית Noli me tangere (אל תגעי בי) לקוח מספר יוחנן 20:17, מדברים שאמר ישו למרים מגדלנה כאשר היא זיהתה אותו לאחר תחייתו.
קריסוסטומו איבררה, בן התערובת, בנו של המנוח דון רפאל איבררה, חזר לסן דייגו במחוז לגונה לאחר שבע שנים של לימודים באירופה.
קאפטן טיאגו, חבר המשפחה, הציע לו לבלות את הלילה הראשון במנילה כשטיאגו מארח אנשים בביתו שנמצא ליד גדת הנהר.
בארוחת הערב קריסוסטומו פגש ידידים ותיקים, מהחברה הגבוהה של מנילה, ואת פאדרה דמאסו, הכומר הוותיק מסן דייגו, שהכיר מהתקופה לפני שיצא לאירופה.
דאמסו התייחס אליו בעוינות, מה שהפתיע מאוד את האיש הצעיר כי הכומר היה חבר של אביו.
קריסוסטומו התעורר מוקדם ועשה את דרכו חזרה למלונו כאשר סגן גווארה, חבר נוסף של אביו, תפס אותו.
כשהלכו לכיוון המלון, והתרחקו ממקום המסיבה, כך שלא יוכלו לשמוע את שיחתם, גווארה גילה לצעיר את סדר האירועים שהובילו למותו של אביו רפאל ואת תפקידו של דאמסו במותו.
קריסוסטומו, שהיה באבל מרגע שנודע לו על מות אביו, החליט לסלוח ולא לבקש נקמה.
גווארה הזהיר אותו מפני חורשי מזימות.
למחרת היום קריסוסטומו חזר לביתו של קפטן טאייגו כדי להיפגש עם אהובת נעוריו, ביתו של טיאגו - מריה קלרה.
שניהם פלרטטו במרפסת המשקיפה על הנהר.
מריה הקריאה לקריסוסטומו את מכתב הפרידה שכתב לה, שבו הוא הסביר את רצונו של אביו שייצא ללמוד באירופה כדי שיהיה אזרח טוב יותר למדינה.
כשראתה את הצעיר נסער עם אזכור שם אביו, התנצלה והבטיחה לראות אותו שוב בבית משפחתה בסן דייגו במהלך חגיגה בעיר.
קריסוסטומו הלך לבית הקברות העירוני בסן דייגו לבקר את קבר אביו.
עם זאת, הוא למד מהקברן שהעירייה הוציאה את שרידי גופתו של אביו והעבירה אותם לבית הקברות הסיני.
אבל הקברן הודה כי בלילה כשחפר את הקבר, ירד גשם חזק והוא חשש לנשמתו, הוא לא מילא את בקשת הכומר, ובמקום זאת זרק את הגופה לאגם.
באותו רגע נכנס לבית הקברות פאדרה ברנרדו סאלבי, הכומר החדש של סן דייגו.
קריסוסטומו דחף אותו ודרש ממנו הסברים למעשה.
אבל סאלבי שפחד מקריסוסטומו, אמר כי העברת הגופה הייתה הוראה של הקודם לו בתפקיד - דאמסו פאדרה.
אבל קריסוסטומו, המחויב למאמציו הפטריוטיים, היה נחוש בדעתו שלא לנקום והניח את העניין מאחוריו.
במשך הזמן, הוא ביצע את תוכניתו לשרת את ארצו כפי שאביו רצה.
הוא התכוון להשתמש בעושר המשפחתי כדי לבנות בית ספר פרטי, מתוך אמונה כי התלמידים ייהנו מחינוך מודרני יותר ממה שהוצע בבתי הספר המנוהלים על ידי הממשלה, שתוכנית הלימודים שלהם נשלטת במידה רבה על ידי הכנסייה.
נהנה מתמיכה מסיבית, ואפילו על ידי הרשויות הספרדיות, ההכנות של קריסוסטומו לפתיחת בית הספר התקדמו במהירות.
הוא קיבל ייעוץ מדון אנסטציו, פילוסוף מקומי נערץ, שהפנה אותו למורה בית ספר מתקדם, אשר קונן על השפעתם של הנזירים על החינוך הציבורי ורצה לבצע רפורמות.
הבנייה תוכננה להתחיל עם הנחת אבן הפינה בטקס מרשים במהלך חג המולד של סן דייגו.
יום אחד, קריסוסטומו, מריה וחבריהם לקחו חופשה קצרה ועלו על סירה כדי לצאת לפיקניק לאורך חופי לגונה דה ביי, הרחק ממרכז העיר.
לפתע ראו כי תנין ארב ליד הסירה.
אליאס, בעל הסירה, קפץ למים עם סכין בולו.
קריסוסטומו הבין שאליאס בסכנה, והוא עצמו קפץ למים ושניהם נאבקו בתנין והכניעו אותו.
קריסוסטומו נזף באליאס על פזיזותו והוא השיב בתודה והכריז על עצמו כבעל חוב.
ביום הנחת אבן הפינה לבית הספר, אליאס הזהיר את קריסוסטומו כי קיימת מזימה להרוג אותו.
הטקס כלל הורדת האבן המסיבית לתוך תעלה עם מנוף מעץ.
קריסוסטומו, שנתן את החסות לפרויקט, כיוון את האבן לתחתית התעלה.
אבל כאשר הוא התכונן לעשות זאת, המנוף נשבר והאבן נפלה לתוך התעלה.
כאשר האבק התפזר, קריסוסטומו החיוור, המכוסה אבק, ניצב נוקשה ליד התעלה, לאחר שהאבן החמיצה אותו.
מאוחר יותר באותו יום, הוא אירח ארוחת צהריים שאליה הזמין פאדרה דאמסו את עצמו.
במהלך הארוחה הכומר לעג והציק לקריסוסטומו על לימודיו, מסעותיו, ועל פרויקט בניית בתי הספר.
האורחים האחרים השמיעו דעות הפוכות, אבל דאמאסו התעלם מהם והמשיך ללעוג בקול רם, תוך שהוא מעליב את זכר אביו - רפאל.
כאשר הזכיר דאמסו את שם אביו, קריסוסטומו יצא מגדרו - התנפל עליו והחזיק סכין מטבח ליד צווארו של הכומר.
בנאום נרגש סיפר קריסוסטומו לאורחיו ההמומים את כל מה ששמע מסגן גווארה, שהיה קצין במשטרה המקומית, על תוכניותיו של דאמסו שהביאו למותו של אביו רפאל.
קריסוסטומו עמד לנעוץ את הסכין בדאמסו, אבל מריה קלרה עצרה בעדו והתחננה לרחמים.
קריסטוסומו נודה מהכנסייה, אבל התערבותו של המושל הכללי שאהד אותו, הביא להסרת החרם.
עם שובו לסן דייגו, מריה סירבה לפגוש אותו.
הכומר החדש שקריסוסטומו פגש בבית הקברות, פאדרה ברנרדו סאלבי, נראה מסתובב סביב ביתו.
קריסוסטומו פגש את לינארס מאזיק, אשר בניגוד אליו נולד בספרד.
קפטן טיאגו הציג את לינארס כמחזר החדש של מריה.
לילה אחד אליאס לקח את קריסוסטומו להפליג על האגם, וסיפר לו על קבוצה מהפכנית, העומדת בפני עימות גלוי ואלים עם הממשלה.
קבוצה זו הגיעה אל אליאס כדי להציע לו להצטרף להתקוממות הקרובה שיבצעו.
אליאס אמר כי הוא הצליח לעכב את התוכניות של הקבוצה על ידי הצעתו לדבר תחילה עם קריסוסטומו, שאולי יש לו הצעות לרפורמות ללא שפיכות דמים.
עוד סיפר אליאס את ההיסטוריה של משפחתו, כיצד סבו בצעירותו עבד כמנהל חשבונות במשרד במנילה, אבל הואשם בהצתה על ידי הבעלים הספרדים, כאשר המשרד נשרף.
הוא הועמד לדין, ועם שחרורו הוא נדחה על ידי הקהילה כאילו היה פושע מסוכן.
אשתו פנתה לזנות כדי לפרנס את המשפחה, אך בסופו של דבר הם גורשו לתוך הארץ.
קריסוסטומו הזדהה עם אליאס אבל אמר שהוא לא יכול לעשות דבר, וכי השינוי היחיד שהוא מסוגל לבצע הוא דרך הפרויקט שלו בבניית בית הספר.
אליאס ייעץ לקריסוסטומו לנתק מגע איתו בעתיד, למען ביטחונו האישי.
עם לב שבור, ובצורך לדבר עם מריה, קריסוסטומו ממקד את תשומת ליבו יותר לכיוון בית הספר.
ערב אחד, אליאס חוזר עם מידע חדש - ההתקוממות מתוכננת להתחיל באותו לילה, והמורדים השתמשו בשמו של קריסוסטומו כמי שגייס אותם.
עוד אמר אליאס, כי השלטונות יודעים על ההתקוממות ומכינים מלכודת למורדים.
קריסוסטומו נבהל מהמידע והיה מוכן לנטוש את הפרויקט שלו.
אליאס עזר לו למיין ולהשמיד מסמכים בחדר העבודה שלו, שהיו עלולים לסבך אותו.
תוך כדי כך, אליאס נתקל בשם מוכר לו: דון פדרו איבארמנדיה.
קריסוסטומו הסביר כי פדרו היה סבא רבא שלו, וכי הם היו צריכים לקצר את שם המשפחה הארוך שלו.
אליאס השיב לו כי פדרו היה אותו ספרדי שהאשים את סבו בהצתה, ובכך הביא את הצרות על אליאס ומשפחתו.
דעתו של אליאס נטרפת עליו, הוא הרים את הסכין להכות את קריסוסטומו, אבל התעשת, ריסן את עצמו, ועזב את הבית בסערה.
ההתקוממות פרצה, ורבים מהמורדים נלכדו או נהרגו.
הם הצביעו על קריסוסטומו כמי שהיה היוזם והמארגן והוא נעצר.
למחרת בבוקר מצאו את המסיתים מתים.
הוא גילה כי פאדרה סלאבי הורה להרוג אותם על מנת למנוע את הסיכוי שהם יודו שהוא לקח חלק במזימה להאשים את קריסוסטומו.
בינתיים בלילה התגנב אליאס בחזרה לביתו של קריסוסטומו, לקח מסמכים ודברי ערך ושרף את הבית.
לאחר מכן קפטן טייאגו שוב אירח לארוחת ערב בביתו במנילה כדי לחגוג את האירוסין של מריה קלרה עם לינארס.
נכחו במסיבה פאדרה דמאסו, פאדרה סאלבי, סגן גווארה, וחברים נוספים.
הם דנו באירועים שהתרחשו בסן דייגו ובגורלו של קריסוסטומו.
סאלבי, שחמד את מריה קלרה כל הזמן, אמר שביקש העברה למנזר במנילה, והעמיד פנים שהאירועים האחרונים בסן דייגו היו גדולים מדי מכדי שיוכל להתמודד איתם.
גווארה תיאר כיצד בית המשפט גינה את קריסוסטומו, ונעזר במכתב חתום שכתב לאישה מסוימת לפני שיצא לאירופה.
במכתב סיפר על אביו, שהיה מורד לכאורה ומת בכלא.
איכשהו, המכתב נפל לידיהם של אויבי קריסוסטומו, והם חיקו את כתב ידו וכתבו מסמך מזויף שבו האשימו אותו בגיוס אנשים למרד בסן דייגו.
גווארה ציין שהכתב במכתב המזויף, היה דומה לכתב של קריסוסטומו לפני שבע שנים, ולא לצורת הכתב הנוכחית.
קריסוסטומו היה צריך רק להכחיש שהחתימה על המכתב המקורי היא שלו, והאשמה בהמרדה שהתבססה על המכתבים המזויפים הייתה נכשלת.
אבל כשראה את המכתב, שהיה מכתב הפרידה שכתב למריה קלרה, איבד כנראה את הרצון להילחם בהאשמות והודה בכתיבת המכתב.
גווארה התקרב למריה, שהקשיבה להסבריו, ובירך אותה על השכל הישר בשמירת מכתב הפרידה של קריסוסטומו.
עכשיו, אמר לה הקצין הזקן, היא יכולה לחיות חיים של שלווה.
באותו ערב קריסוסטומו נמלט מהכלא בעזרתו של אליאס, טיפס למרפסת שנערכה בה המסיבה, והתעמת בסתר עם מריה.
מריה לא הכחישה שמסרה את מכתב הפרידה שלו, אבל הסבירה שהיא עשתה זאת רק משום שסאלבי מצא את המכתבים הישנים של דאמאסו בכנסיית סן דייגו, מכתבים מאמה של מריה שהייתה אז בהריון עם מריה.
מתברר כי דאמסו היה אביה של מריה.
סלאבי הבטיח לא לפרסם ברבים את תוכן מכתבו של דמאסו בתמורה למכתב הפרידה של קריסוסטומו.
קריסוסטומו, הבין וסלח לה, מריה נשבעה באהבתה הנצחית אליו.
קריסוסטומו ואליאס נמלטו בסירתו של אליאס אל נהר פאסיג.
אליאס אמר לקריסוסטומו כי רכושו והמסמכים שנילקחו מדירתו קבורים באמצע היער שבבעלות משפחתו בסן דייגו.
קריסוסטומו הציע לאליאס לברוח איתו לארץ זרה, שם יחיו כאחים.
אליאס סירב, ואמר כי קשר את גורלו למדינה והוא רוצה לראות את התמורות שהיא עוברת ומשתחררת מעול הקולניאליזם.
קריסוסטומו מספר לאיליאס על רצונו בנקמה ובמהפכה.
אליאס מדבר איתו בהיגיון אבל באותו רגע, המשמר הספרדי מדביק אותם על הנהר ורודף אחריהם מעבר ללגונה דה ביי.
אליאס אמר לקריסוסטומו שיפגוש אותו בעוד כמה ימים ליד המאוזוליאום של סבו בסן דייגו, וקפץ לתוך המים במאמץ להסיח את הרודפים.
למחרת הופיעו הידיעות על המרדף בעיתונים.
בהם דווח כי קריסוסטומו איבאררה שנמלט, נהרג במרדף.
כששמעה את החדשות, מריה היא דרשה מדאמסו שיבטל את החתונה עם לינארס ואמרה שתיכנס למנזר או שתמות.
כשראה מה קרה למריה, חשף דאמסו את הסיבה האמיתית שבגללה הרס את משפחת איבאררה, ואת מערכת היחסים שלה עם קריסוסטומו - כי הוא היה רק מאסטיסו (בן תערובת) ואילו דאמאסו רצה שמריה תהיה מאושרת, אושר שאפשרי רק אם היא תהיה נשואה לבעל דם ספרדי טהור.
מריה לא שמעה את דבריו, וחזרה על האולטימטום שלה - מנזר או קבר.
דאמסו התחנן לפני מריה, לשקול מחדש את החלטתה אך דבר לא הועיל.
כמה לילות מאוחר יותר ביער של משפחת איבאררה, ילד רדף אחרי אמו בחשכה.
האישה השתגעה ממכות בעלה ואובדן בנה האחר, נער מזבח, בידי פאדרה סאלבי.
הילד - בזיליו, תפס את שיסה אמו בתוך המאוזוליאום של איבאררה, אבל המתח שהייתה נתונה בו היה גדול מדי והיא מתה בזרועות בנה.
בזיליו בכה על אמו המתה וראה את אליאס בוהה בהם.
אליאס גסס בעצמו, לאחר שאיבד הרבה דם כשעשה את דרכו אל המאוזוליאום.
הוא הורה לבזיליו לשרוף את גופותיהם, ואז לחפור בתוך המאוזוליאום שם הוא ימצא אוצר, שבו יוכל להשתמש עבור חינוכו בעתיד.
אליאס נפל על הקרקע ואמר כי הוא ימות בלי לראות את החירות של עמו, וכי מי שיזכה לחירות, לא ישכח אותם.
באפילוג, פאדרה דאמסו הועבר לעיר מרוחקת, נכנס למצוקה ומת כעבור יום.
קפטן טיאגו נכנס לדיכאון והתמכר לאופיום ונשכח על ידי תושבי העיר.
פאדרה סאלבי, המתין להיות בישוף.
הוא היה גם הכומר הראשי של המנזר שבו מריה קלרה התגוררה.
על מריה קלרה לא שמעו דבר, עם זאת, בלילה אחד בספטמבר, במהלך סופת טייפון, שני שומרים דיווחו שראו רוח רפאים (כנראה של מריה קלרה) על גג המנזר גונחת ובוכה בייאוש.
למחרת ביקר במנזר נציג הרשויות כדי לחקור את אירועי ליל אמש וביקש לבדוק את כל הנזירות.
לאחת הנזירות הייתה חלוק רטוב וקרוע, ובדמעות סיפרה לנציג הרשמי על ההתעללות שעברה.
היא התחננה שיגנו עליה מפני הצביעות.
היינו, שיגנו עליה מפני הכומר פאדרה סאלבי, שאנס אותה בקביעות כאשר הגיע למנזר.
אבל ראשי המנזר אמרו לנציג הרשמי שהאישה מטורפת.
לאחר מכן, אסר המנזר על ביקורים ולא שמעו יותר דבר על מריה קלרה.
ריזאל סיים את הרומן בדצמבר 1886. על פי אחד הביוגרפים שלו, חשש ריזל שהרומן לא יודפס, כי הוא נאבק עם אילוצים כלכליים באותה תקופה וחשב שיהיה קשה להדפיס אותו.
הסיוע הכספי הגיע מחבר בשם מאקסימו ויולה.
הדבר אפשר לו להדפיס את הספר בברלין.
בתחילה ריזאל היסס, אבל ויולה התעקש ומימן לו הדפסת 2,000 עותקים.
ההדפסה הסתיימה תוך חמישה חודשים.
ויולה הגיע לברלין בדצמבר 1886, וב־21 במארס 1887 שלח ריזאל עותק של הרומן לחברו הגרמני בלומטריט.
הספר נאסר להפצה על ידי השלטונות הספרדים בפיליפינים, אף שהעתקים ממנו הוברחו לשם.
המהדורה הפיליפינית הראשונה (שהיא המהדורה השנייה שפורסמה) הודפסה בשנת 1899 במנילה.
הרומן "אל תגע בי" וספר ההמשך שלו, El filibusterismo (המכונה "אל פילי"), נאסרו על ידי השלטונות הספרדיים בפיליפינים בשל הטענות שהם כותבים על שחיתות והתעללות מצד הממשלה הקולוניאלית והכנסייה הקתולית.
עותקים של הספר הוברחו והוסתרו, וכאשר חזר ריזאל לפיליפינים לאחר שסיים את לימודי הרפואה, הוא מיהר לברוח מהרשויות המקומיות.
כמה ימים לאחר בואו, הוא הוזמן על ידי המושל הכללי אמיליו טררו, והלה סיפר לו על הטענה שהספר מכיל יסודות חתרניים.
לאחר דיון, טררו היה שבע רצון מההסבר, אך עדיין לא יכול היה להתנגד ללחץ הכנסייה נגד הספר.
על רדיפתו אפשר ללמוד ממכתב של ריזאל:
"הספר שלי עשה הרבה רעש; בכל מקום, נשאלתי על כך.
הם רצו להביס אותי ("להרשיע אותי") בגלל זה...
אני נחשבתי למרגל גרמני, סוכן של ביסמרק, אומרים שאני פרוטסטנטי, בונה חופשי, מכשף, נשמה ארורה ורע..., שיש לי דרכון זר ושאני משוטט ברחובות בלילה..."
ריזאל הוגלה לדפיטן שבמינדנאו, ואחר כך נעצר על "הסתה למרד" בהתבסס בעיקר על כתביו.
הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים במנילה ב-30 בדצמבר 1896 בגיל 35, בפארק הנושא את שמו.
השפעת הספר על הלאומיות הפיליפינית
ריזאל תיאר את הלאום על ידי הדגשת התכונות החיוביות של הפיליפינים: מסירות והשפעתה החיובית על חיי האדם, על תחושת הכרת התודה העמוקה ועל התבונה של הפיליפינים תחת השלטון הספרדי.
הרומן שימש כלי חשוב ביצירת זהות ותודעה לאומית מאוחדת, בעוד שלפניה אזרחים רבים הזדהו עם אזורי המחיה שלהם ולא עם המדינה כולה.
הספר מתוחכם וחשף כקריקטורה אלמנטים שונים בחברה הקולוניאלית.
שתי דמויות ברומן הפכו למופת בתרבות הפיליפינית: מריה קלרה, שהפכה לאישיות של האישה הפיליפינית האידיאלית, שאוהבת ולא מתפשרת בנאמנותה לבן זוגה.
הדמות השנייה היא של הכומר האב דאמסו, אשר משקף את ההגנה שסיפקו חלק מאנשי הכמורה הספרדית.
הספר השפיע בעקיפין על המהפכה הפליפינית שהובילה לעצמאות.
אף על פי שריזאל עצמו דגל בייצוג ישיר של הפיליפינים בממשלת ספרד ולא במלחמה לעצמאות מדינית.
בשנת 1956, הקונגרס העביר את חוק הרפובליקה 1425, הידוע יותר בשם "חוק ריזאל", שקבע כי בכל רמות בתי הספר בפיליפינים חובה ללמד את הרומן כחלק מתוכנית הלימודים.
הרומן "אל תיגע בי" נלמד בבית הספר התיכון בשנה ג', וספר ההמשך שלו Filibusterismo נלמד בבית הספר התיכון בשנה הרביעית.
הרומנים משולבים במחקרים ובסקירות של הספרות הפיליפינית.
שני ספריו של ריזאל נאסרו בתחילה ללמידה במוסדות החינוך הקתוליים בשל תיאורו השלילי את הכנסייה, אך האיסור הוחלף במידה רבה כשבתי הספר הדתיים התאימו עצמם לחוק האזרחי.
אל קמינו: שובר שורות - הסרט , או בקיצור אל קמינו, הוא סרט דרמת פשע אמריקאית מסוגת נאו-מערבוני המהווה המשך לסדרת הטלוויזיה המצליחה "שובר שורות".
יוצר הסדרה, וינס גיליגאן, משמש כתסריטאי, מפיק ובמאי הסרט, כשבמקביל השחקן אהרון פול שב לגלם את דמותו של ג'סי פינקמן.
העלילה עוקבת אחר עלילותיו של פינקמן בעקבות אירועי סיום הסדרה.
מאז סיום הסדרה בשנת 2013, נפוצו שמועות על פיתוח סרט עלילתי באורך מלא שיהווה המשך לסדרה.
גיליגאן ניגש לפול עם הרעיון לסרט בשנת 2017, בסמוך ליום העשור לעלייתה של הסדרה לשידור, והצילומים החלו בסתר בניו מקסיקו בנובמבר 2018, ונמשכו כמעט חודשיים.
הפרויקט לא אושר רשמית עד לאוגוסט 2019, כשאז נטפליקס הפיצה טיזר טריילר רשמי.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס, כמו כן גם למספר מצומצם של בתי קולנוע, ב-11 באוקטובר 2019, והופץ טלוויזיונית על ידי ערוץ AMC זמן מה לאחר מכן.
עלילת הסרט מתרחשת לאחר אירועי פרק הסיום של הסדרה "שובר שורות", ומתמקדת בעלילותיו של ג'סי פינקמן שרודף אחר החופש לאחר שברח משוביו, זאת בזמן שהוא ניצוד על ידי קציני אכיפת החוק.
אהרון פול - ג'סי פינקמן, יצרן מת' ושותפו העסקי לשעבר של ברון הסמים וולטר וייט.
צ'ארלס בייקר - סקיני פיט, חברו של ג'סי.
מאט ג'ונס - ברנדון "באדג'ר" מייהו, חברו של ג'סי.
ג'ונתן בנקס - מייק ארמנטראוט, שותפו העסקי לשעבר של ג'סי, שהיה מעיין מנטור לג'סי במהלך שובר שורות.
ג'סי פלמונס - טוד אלקוויסט, חבר בכנופיה הנאו-נאצית שהחזיקה בג'סי, מופיע בסרט בפאשבקים לעבר.
רוברט פורסטר - אד גלברייט, בעלים של חנות שואבי אבק, המתמחה גם בהענקת זהות חדשה לאנשים הנמלטים מהחוק (פורסטר נפטר ביום שחרור הסרט לאקרנים).
בנוסף, בריאן קראנסטון שב לגלם את ברון הפשע וולטר וייט בהופעת אורח, וקריסטן ריטר מגלמת את ג'יין מרגוליס, בת זוגו לשעבר של ג'סי שמתה ממנת יתר של הרואין.
הרעיון לפתח את הסרט "אל קמינו" עלה במוחו של וינס גיליגאן במהלך שלבי הסיום של צילומי העונה האחרונה של "שובר שורות", לאחר ששאל את עצמו מה יקרה לדמותו של ג'סי פינקמן בעקבות אירועי סיום הסדרה, במהלכם ג'סי בורח מהנאו-נאצים שהעבידו אותו לאחר שחולץ על ידי וולטר וייט.
גיליגאן לא סיפר לאחרים על הרעיון עד להתקרבות חגיגות העשור לעלייתה של הסדרה לשידור, שם החל לחלוק את הרעיון עם אנשי צוות לשעבר כאמצעי לחגוג את העשור.
אהרון פול, שגילם את דמותו של ג'סי פינקמן, אישר שגיליגאן יצר איתו קשר בסביבות שנת 2017 בנוגע לתוכניותיו לחגיגת העשור לסדרה ורמז למשהו גדול, והוא נשבע שהוא יהיה להוט להיות מעורב בכל רעיון שיש לגיליגאן על מנת להמשיך את עלילותיו של ג'סי.
בשונה מעבודותיו על "תיקים באפלה" ו"שובר שורות", שם עבד עם כותב אחד או יותר, גיליגאן בחר לכתוב את התסריט כולו לבדו עד שהיה מוכן להציג אותו.
לאחר שאישר שחברת ההפקות שסייעה להפיק את "שובר שורות", Sony Pictures Television, תשוב להפיק את הסרט, גיליגן הציע למכירה את הסרט באופן סלקטיבי לכמה מפיצים פוטנציאליים, כשלבסוף נטפליקס וערוץ AMC נבחרו בשל מעורבותם בסדרה.
גיליגאן רצה שהסרט יזכה להפצה קולנועית מצומצמת, בדומה לצורה בה נטפליקס הפיצה מספר מבכורות העונות השונות של הסדרה במעורבות קולנועית מצומצמת.