tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבא הרומי נתקל בהתנגדות משמעותית מצד השבטים הברטונים, במיוחד שבט הקטובלאונים בראשות קרטקוס.
עם זאת, הטקטיקה, המשמעת והציוד הנעלה של הכוחות הרומאים התבררו כמכריעים.
בתוך חודשים חצו הרומאים את התמזה וכבשו את היישוב קמולודונום (כיום קולצ'סטר) מעוזם של שבט הקטובלאונים, שהפך לקולוניה הרומית הראשונה בבריטניה.
הקיסר קלאודיוס עצמו ערך ביקור קצר בבריטניה בשלב הראשוני הזה של הכיבוש, נוכחותו הייתה בעיקרה כדי לקשור את עצמו לניצחון, אך היא הדגישה את החשיבות שייחסה רומא לפרוביניקה החדשה.
לאחר כיבוש קמולודונום, חזר קלאודיוס לרומא כדי לחגוג את ניצחונו, והשאיר את אולוס פלאטיוס להמשיך במערכה.
במהלך השנים הבאות, השליטה הרומית התרחבה במהירות ברחבי דרום בריטניה.
עד שנת 47 לספירה, חלק גדול מהשטח שממזרח לסוורן ומדרום להאמבר היה נתון לשליטה רומאית.
עם זאת, במערב, האזורים ההרריים של ויילס התגלו כמאתגרים במיוחד, כאשר שבטים כמו הסילורים והאורדוביקים המשיכו בהתנגדות עזה כנגד ההתקדמות הרומאית.
גבול הפרובינקיה הרומית בבריטניה התקבע סביב 47 לאורך דרך פוס, שככל הנראה כללה סוללת הגנה כנגד השבטים הקלטים ממערב ומצפון שטרם נכבשו.
בסוף שנת 47 החל המושל החדש פובליוס אוסטוריוס סקאפולה, במערכה נגד השבטים במערב האי (בוויילס ואזור צ'שייר של ימינו.
הסילורים של דרום מזרח ויילס גרמו לבעיות ניכרות לאוסטוריוס והגנו בחירוף נפש על גבול שטחם, קרטקוס עצמו הוביל מערכת גרילה אך הובס לבסוף בקרב בשטחי האורדוביקים (צפון-מערב ויילס).
קרטקוס הצליח להמלט וחיפש מפלט אצל שבט הבריגנטים ששכנו בהרי הפניין, אך המלכה שלהם קרטימנדואה מסרה אותו לידי הרומאים.
אוסטוריוס מת ב-52 והוחלף על ידי אולוס דידיוס גאלוס שייצב את השליטה הרומית לאורך גבול ויילס (הגבול הנוכחי) ונמנע ממערכות צבאיות נוספות בשטחי פנים ויילס ההרריים, זאת משום שהקיסר קלאודיוס רצה להימנע ממלחמה קשה וממושכת עבור רווח חומרי מועט.
כאשר נירון הפך לקיסר בשנת 54, הוא מינה את קווינטוס וראניוס כמושל שהיה בעל ניסיון בהתמודדות עם השבטים ההרריים באנטוליה.
וראניוס ויורשו גאיוס סואטוניוס פאולינוס פתחו במערכה מוצלחת ברחבי צפון ויילס, והרגו דרואידים רבים כשפלש לאי אנגלסי בשנת 60. הכיבוש הסופי של ויילס נדחה עם זאת כאשר פרץ מרד נרחב בהנהגתה של בודיקה, מה שאילץ את הכוחות הרומים לחזור לדרום-מזרח.
אחד האתגרים המשמעותיים ביותר לשלטון הרומי הגיע בשנים 60-61 לספירה עם המרד בראשות בודיקיאה, מלכת שבט האיסני.
בעקבות התעללות מצד פקידים רומיים, בודיקה גייסה כמה שבטים במרד שאיים לדחוף את הרומאים מחוץ לבריטניה.
המורדים כבשו ושרפו את היישובים הרומאים החשובים בהם קמולודונום, לונדיניום (לונדון) וורולמיום (סנט אולבנס), והסבו אבדות כבדות לאוכלוסייה הרומית (עם הערכה של כ-75,000 הרוגים).
עם זאת, המושל הרומי גאיוס סואטוניוס פאולינוס הביס בסופו של דבר את כוחותיה של בודיקיאה בקרב דרך ווטלינג.
גנאיוס יוליוס אגריקולה מילא תפקיד מכריע בכיבוש בריטניה, הוא כיהן כמושל משנת 77 עד 84. תחת פיקודו, הכוחות הרומאים יצאו למספר מערכות ברחבי האי שהרחיבו באופן משמעותי את השליטה על רוב בריטניה וחיזקו את האחיזה הרומאית באי.
עם עלייתו לתפקיד מושל הפרובינקיה, גילה אגריקולה שהשבטים האורדוביקים ששכנו בצפון ויילס השמידו למעשה את כוחות הפרשים הרומיים שהוצבו בשטחם.
לאחר מכן, הפנה אגריקולה את מאמצי המלחמה אל עבר אנגלסי (צפון-מערב ויילס), הכניע את האי כולו והכפיף אותו למרותה של רומא, זאת לאחר שגאיוס סואטוניוס פאולינוס ניסה לבצע מהלך דומה שנעצר בשנת 60 עם פרוץ מרד בודיקיאה.
אגריקולה הנהיג רומניזציה נרחבת של אוכלוסיית הפרובינקיה, עודד קהילות רבות לבנות עיירות על פי דגם העיר הרומית והדקומנוס והעניק חינוך רומי מסורתי לבני האצולה הילידית.
בעקבות המערכה של אגריקולה, המאמצים הרומיים לאבטח את הצפון הרחוק של בריטניה היו אומנם מוצלחים, אך לא החזיקו לאורך זמן.
במשך השנים הכוחות הרומים נסוגו בהדרגה מצפון סקוטלנד, ונטשו ביצורים מרכזיים כמו אינכטותיל ורכס גאסק.
עד שנת 87 לספירה, רומא ביססה את אחיזתה בבריטניה על ידי ביסוס דרך סטנגייט כגבול וצמצמה בהדרגה את נוכחותה הצבאית מעבר לה.
ההתפשטות הרומית צפונה התחדשה תחת הקיסר אנטונינוס פיוס, מה שהוביל לבניית חומת אנטונינוס ב-142, אך הרומאים חזרו בסופו של דבר לחומת אדריאנוס החזקה יותר.
ניסיונות מאוחרים יותר להכניע את סקוטלנד כללו משלחות גדולות של הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 209, אך אלה התבררו כיקרות, והרומאים חזרו אל חומת אדריאנוס.
השליטה הרומית מעבר לחומה הסתמכה על סחר, דיפלומטיה ופלישות צבאיות מדי פעם, זאת מבלי לבסס דומיננטיות רומית מתמשכת.
הכיבוש המוסלמי של המגרב היה כיבוש של ח'ליפות הראשידון ושל בית אומיה.
הכיבוש החל בשנת 643 והסתיים ב-709 בניצחון של הח'ליף וליד הראשון על האימפריה הביזנטית במגרב.
כיבושי המגרב היו משמעותיים בכיבושים המוסלמים הראשוניים שהתרחשו מ-643 עד 709 לספירה.
ח'ליפות הראשידון הייתה הח'ליפות הראשונה לאחר מות מוחמד והתקיימה מ-632 עד 661 לספירה.
הח'ליפות נשלטה על ידי ארבעת הח'ליפים הראשונים.
בית אומיה הייתה שושלת הח'ליפים הראשונה של האימפריה המוסלמית אחרי תקופת ארבעת הראשידון והתקיימה מ-661 עד 750 לספירה.
בשנים 639–642, צבא של כ-4,000 מוסלמים מח'ליפות הראשידון כבשו את הפרובינציה הביזנטית של מצרים.
מהלך צבאי זה סיים תקופה בת שבע מאות שנה של שליטה רומאית כמעט רצופה במצרים משנת 30 לפני הספירה.
לאחר הכיבוש, הראשידון החלו לכבוש טריטוריות ממערב למצרים.
ברובם התגוררו ברברים, תושביה הקדומים ביותר של צפון אפריקה.
לפלישות האלו המוסלמים קראו "בילאד אל-מגריב" (אדמות המערב).
ההשערות הן כי באותה התקופה היה לבית אומיה בין 30,000 ל-300,000 חיילים ועבדים.
ב-643, חיילים מוסלמים הטילו מצור על קירנאיקה, שהייתה חלק מהפרובינקיה הרומית כרתים וקירנאיקה.
עם זאת, הח'ליף עומר קרא שלא לכבוש אזורים נוספים מכיוון שהשלטון המוסלמי במצרים היה מעורער.
הם חזרו לקהיר לקראת סוף 643.
ב-647, פלישה נוספת למגרב התקבלה בידי המפקד המוסלמי אבד אלה איבן סעד .
20,000 חיילים צעדו מאל-מדינה שבחצי האי ערב אל תוך ממפיס שבמצרים ולאחר מכן המשיכו לתוך המגרב שהייתה בשליטה ביזנטית.
החיילים הגיעו לסופטולה שבטריפוליטניה, שם הביסו את הביזנטים בקרב סופטולה .
ב-656, הכיבושים המוסלמים פסקו לזמן מסוים בעקבות רציחתו של עות'מאן בן עפאן, הח'ליפה השלישי במניין "ארבעת הח'ליפים ישרי הדרך" ששלטו באימפריה המוסלמית לאחר מוחמד.
רציחתו הובילה למלחמת האזרחים הראשונה בעולם המוסלמי: הפיטנה הראשונה שהתקיימה מ-656 עד 661 והובילה לפירוק ח'ליפות הראשידון ולהקמת בית אומיה.
מ-665 עד 689, החל הגל השני של הפלישה המוסלמית למגרב.
צבא של 10,000 מוסלמים תחת הנהגתו של מועאויה בן חודיג' הביסו את הביזנטים בסוסה וכבשו בחזרה את הערים ביזרטה, ג'לולה וג'רבה.
המטרה העיקרית לכיבושים אלו הייתה להגן על מצרים מפני פלישה או התקפה של הביזנטים.
ב-670, 10,000 מוסלמים בפיקודו של עוקבה בן נאפע כבשו שטחים רבים במגרב (כגון אלג'יריה ומרוקו) והקימו את העיר קירואן בתוניסיה.
ב-670, מועאויה הוביל את הכיבוש המוסלמי באיפריקיה.
ב-683, נאפע הובס בקרב עם הברברים ונהרג.
בעקבות כך, הצבא המוסלמי פינה את קירואן.
מ-690 עד 708, החל הגל השלישי של הפלישה המוסלמית למגרב.
ב-698, המפקד המוסלמי חסן איבן אל-נומן קרא לכבוש מחדש את העיר קרתגו (כיום נקרא קרב קרתגו (698)).
החיילים המוסלמים הרסו את העיר כליל והעבירו את מוקד השליטה שלהם לעיר קירואן שבתוניסיה.
המושל הערבי מוסא בן נציר דיכא בכוחנות את המרד הברברי כנגד השלטון המוסלמי באיפריקיה.
הם הצליחו לכבוש את האיים איביזה, מיורקה ומנורקה שבסמוך לחצי האי האיברי.
בתחילת המאה ה-8, כאהינה, מנהיגה דתית וצבאית של השבט הברברי מקבוצת הג'ארווה-זנטה, פתחה במרד כנגד הכיבוש המוסלמי של בית אומיה.
ב-703, חסן הצליח להרוג את כאהינה בקרב טברקה .
למרות שהמגרב היה תחת כיבוש של האסלאם, רבים התנגדו להתפשטות האסלאם באזור.
בצבא המוסלמי, הברברים היו מקבלים שכר נמוך יותר מערבים.
ב-657, ברברים רבים פרשו מזרמי האסלאם המקובלים ופיתחו את זרם הח'וארג' הנוקט בגישה ליברלית יותר.
האימפריה הביזנטית הפסידה שטח רב במגרב, לה היו גם השלכות כלכליות.
אזור המגרב עבר תהליך ערביזציה.
השפה הערבית הפכה לנפוצה יותר במגרב מאשר השפות פיניקית ולטינית.
עם זאת, רבים המשיכו לכתוב בשפה הלטינית עד המאה ה-11. כמות הנוצרים ירדה באופן משמעותי, עם כי כן התקיימה במשך מאות שנים.
ערבים מוסלמים שלטו על פי דין השריעה, אשר מסדיר את כלל תחומי החיים והחברה של המוסלמים.
בני דתות אחרות במגרב נחשבו לד'ימי (ذمي), כינוי לנתין לא מוסלמי של מדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם.
היו צריכים לשלם ג'יזיה, מס גולגולת המאפשר להם להימלט מענישה.
המוראביטון, שושלת מוסלמית שהתקיימה במאה ה-11, תרמה רבות להישרדות של ספרד המוסלמית במאות ה-11 וה-12 בפני הלחץ של הממלכות הנוצריות מסביב, מה שגם הקשה על התרבות הנוצרית באזור המגרב.
המגרב עבר אסלאמיזציה כמעט מלאה לאחר המאה ה-12 לספירה, וכיום רוב האוכלוסייה המגרבית היא מוסלמית ודוברת ערבית.
הַכִּתָּה הַמְּעוֹפֶפֶת הוא ספר מאת הסופר הגרמני אריך קסטנר, שיצא לאור בשנת 1933.
עלילת הסיפור, המכונה בפי קסטנר "סיפור-של-חג-המולד", מתרחשת בעיר קירכברג שבגרמניה בתקופת חג המולד.
הספר מספר על קבוצת נערים המתגוררים בפנימייה ולומדים בגימנסיה הקלאסית בעיר.
הוא מתאר את הווי החיים בפנימייה, את אופיו הייחודי של כל אחד מן הנערים ואת קשרי הידידות ביניהם.
"הכיתה המעופפת" הוא המחזה אותו כותב ג'וני טרוץ, אחד הנערים, ואותו מציגים הנערים בערב חג המולד.
עלילת המחזה אותו כותב ג'וני טרוץ
המחזה "הכיתה המעופפת" מספר על כיתה שבה לומדים ילדים אשר הם והמורה שלהם מעופפים עם הכיתה (מטוס) אל המקומות שהם לומדים עליהם.
במערכה השנייה, הם מגיעים להר געש יורק אש.
במערכה השלישית, הם מגיעים לפירמידות בגיזה.
במערכה הרביעית, מגיעים לקוטב הצפוני.
במערכה החמישית, המטוס לא מוּשגח ומידרדר עד שהוא מגיע אל גן העדן.
שם הם פוגשים את פטרוס הקדוש ומבקשים להחזיר ילדה, שרעמסס השני חטף בגיזה (במערכה השלישית).
פטרוס מסכים, ולאחר מכן הם שרים שיר, מדברים, וזהו סוף המחזה.
מרטין טלר, מפקד החבורה, הוא גם "ראש הכיתה" – שילוב של תלמיד מצטיין וחברמן, אחד שסומכים עליו גם הילדים וגם המורים.
נער מלא ביטחון, בעל חוש מנהיגות ורדיפת צדק מתמדת.
הוריו עניים למדי ולימודיו בבית הספר ממומנים, אך הוא אינו מרשה לאיש לצחוק עליו בשל עובדה זו.
חברו הטוב ביותר הוא ג'וני טרוץ.
הוא אינו יכול לחזור הביתה מהפנימייה בחופשת חג המולד כיוון שלהוריו אין מספיק כסף לכרטיס רכבת, אך לבסוף הוא מקבל כסף לנסיעות ממנהל הפנימיה.
בספר מתוארת משפחתו של מרטין כמלאת אהבה וחמימות.
ג'וני טרוץ, חברו הטוב של מרטין, הוא נער שקט ומופנם שעוסק בכתיבת שירים.
ג'וני הוא נער מאומץ שנולד בארצות הברית לאב ממוצא גרמני ואמא אמריקאית.
הוריו התגרשו כשהיה בגיל קטן, ואמו עזבה את הבית.
בגיל 4 הועלה ג'וני על ידי אביו שרצה להיפטר ממנו על ספינה המפליגה לגרמניה ושיקר לרב החובל שסבו וסבתו של הילד (שמתו זה מכבר) מחכים לו שם.
קברניט הספינה שריחם על הילד לקח עליו אחריות ומסר אותו לאימוץ אצל בני משפחתו.
כשבגר מעט הכניס אותו הקברניט לפנימייה בה מתרחש הסיפור.
ברוב החופשות ג'וני נאלץ להישאר בבית הספר, אך לפעמים מגיע הקברניט לגרמניה ולוקח אותו אליו.
ידידיו קוראים לו "אביר המשוררים", בגלל אהבתו לשירים.
הוא כתב את המחזה "הכיתה המעופפת", שעל שמו נקרא גם הספר.
מתיאס זלבמן, המכונה מתי או מץ, נער אמיץ וטוב לב, בעל כוח גופני רב, אך ללא כישרון בהכתבות.
הוא עוסק בספורט ורעב תמיד.
ידידו הקרוב אליו הוא אולי, ששונה ממנו כמעט בכל תחום.
אולי פון זימרן הוא נער צנום וביישן וחברו הטוב ביותר של מץ.
אולי סובל מביטחון עצמי נמוך וחושש שכולם רואים אותו כפחדן.
כדי להוכיח שאין הדבר כך הוא קופץ מגג אולם הספורט עם מטרייה בהנחה שזו תשמש כמצנח, ושובר את רגלו.
לאחר מעשה "הגבורה" שלו הוא הופך לגיבור והיחס אליו משתנה.
סבסטיאן פרנק, החמישי והאחרון בחבורה, הוא נער ציני וחכם אך בודד וללא חברים.
דוקטור בק, מנהל הפנימיה הוא אדם חכם וטוב לב.
הוא מכונה בפי הנערים "יוסטוס" (צדק בגרמנית) מכיוון שלמרות תפקידיו כמנהל וכמורה הוא תמיד נוהג בצדק.
"אסור לעשן" (רוברט אוטהופט) מתגורר בקרון רכבת שיצא מכלל שימוש ליד הגימנסיה ועובד בלילות כפסנתרן במסבאות.
הוא מכונה בשם "אסור לעשן" מפני שעל דפנות קרונו יש שלטים קטנים ולבנים שעליהם כתוב "אסור לעשן".
"אסור לעשן" הוא רופא אך אינו עוסק במקצועו.
הוא ידידו הטוב ביותר של דוקטור בק עוד מהימים בהם למדו יחד בפנימייה אך במרוצת השנים נפרדו דרכיהם וכעת אינם מודעים לקרבתם אחד לשני.
במהלך הסיפור מפגישים הנערים בין "אסור לעשן" ליוסטוס ו"אסור לעשן" מקבל את תפקיד הרופא בפנימייה.
אחת הנקודות העיקריות בספר היא מצבו הכספי של מרטין, אשר הוריו היו מובטלים, ודבריו מובאים בהערכת הארגונים הפועלים לשיפור מצב העניים.
הספר נכתב בתקופת המיתון הקשה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם, ומתאר את מצבם והשקפתם של מיליוני גרמנים באותה עת.
הכל אודות אמא (בספרדית: Todo sobre mi madre) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1999 שכתב וביים פדרו אלמודובר.
הסרט הוא מלודרמה המספרת את סיפורה של מנואלה, שבעקבות מותו של בנה בן ה-17 חוזרת לברצלונה בחיפוש אחר אביו, שהפך לאישה טרנסקסואלית לאחר שמנואלה הרתה, בלי לדעת דבר על הולדת הבן ועל חייו.
סוגיות הנוגעות לזהות מינית ולמגדר עולות לכל אורך הסרט.
מנואלה (ססיליה רות) היא אם חד-הורית המתגוררת במדריד עם בנה האהוב אסטבן, החולם להיות סופר.
ביום הולדתו ה-17 צופים השניים בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה", ולאחריה נדרס אסטבן למוות כאשר הוא מנסה להשיג את חתימתה של הוּמה רוֹחוֹ (מריסה פארדס), הנערצת עליו, שגילמה בהצגה את בלאנש דיבואה.
מנואלה, העובדת כמתאמת השתלות, מוצאת עצמה בצד השני של המתרס, ומסכימה לתרום את לבו של אסטבן.
לפי הרשומות הרפואיות היא נוסעת ללה קורוניה שבקצה הצפון-מערבי של ספרד, לשם נלקח הלב, ורואה מרחוק את מקבל הלב יוצא מבית החולים.
מנואלה, שמעולם לא סיפרה לבנה אודות אביו, נוסעת לברצלונה, שבקצה המזרחי של ספרד, על מנת למצוא את האב - אישה טרנסג'נדרית בשם לולה - ולספר לה על מות הבן שעל קיומו לולה לא ידעה.
בכך היא מתחברת למשאלתו של אסטבן, שאותה הביע דקות לפני מותו, לדעת על אביו.
ברכבת המובילה אותה ממדריד לברצלונה היא מהרהרת: "לפני 17 שנה עשיתי את אותה הדרך אבל בכיוון ההפוך, מברצלונה למדריד.
גם אז ברחתי, אבל לא הייתי לבד.
עכשיו אני נוסעת לחפש אחריו".
בחיפושיה אחר לולה מסיירת מנואלה במרכז הזנות של ברצלונה, ומוצאת שם את חברתה משכבר הימים אגראדו (אנטוניה סן חואן), טרנסקסואלית בעלת לב חם המתפרנסת מזנות.
באמצעות אגראדו היא פוגשת את רוסה (פנלופה קרוז), נזירה צעירה, שיחסיה עם אמהּ רעועים, המטפלת בזונות ומנסה לשקמן.
רוסה מספרת שלולה הייתה בטיפול גמילה, עד שיום אחד נעלמה.
רוסה, כך מתברר למנואלה, הרתה ללולה, ומנואלה פורשת עליה את חסותה ומארחת אותה בדירתה.
לשאלתה של רוסה "מה יש לך נגד לולה?" עונה מנואלה: "לולה היא הגרוע ביותר שיכול להיות בגבר והגרוע ביותר שיכול להיות באישה".
היא ממשיכה ומספרת על "חברה שהתחתנה צעירה מאוד" עם לולה, בעת שהייתה גבר, סיפור שהוא למעשה סיפורה של מנואלה עצמה.
מנואלה הולכת להצגה "חשמלית ושמה תשוקה", שעברה ממדריד לברצלונה, ויוצרת קשר עם הוּמה, השחקנית שאת חתימתה ניסה אסטבן להשיג כאשר נדרס.
להומה מערכת יחסים תלותית והרסנית עם נינה (קנדלה פניה), אהובתה הנרקומנית המופיעה בהצגה יחד אתה, בתפקיד סטלה.
"היא מכורה לסמים אבל אני מכורה לה" אומרת הומה על קשריה עם נינה.
מנואלה, שהפתיעה את הומה בחדר ההלבשה שלה, מסכימה לסייע להומה למצוא את נינה, והומה מגיבה על כך במשפט הסיום הנודע של "חשמלית ושמה תשוקה": "מי שלא תהיי...
תמיד סמכתי על טוב-לבם של זרים".
מנואלה הופכת לעוזרתה של הומה, ואף מחליפה את נינה בערב שבו לא יכלה להופיע.
נינה תוקפת את מנואלה: "את תכננת הכל, בת זונה!
בדיוק כמו איב הרינגטון", ובכך רומזת לעלילת "הכל אודות חוה", ובעקבות זאת מספרת מנואלה להומה ונינה על הגורם שהניע אותה ליצור קשר עם הומה - מותו של אסטבן בעת שרדף אחר חתימתה של הומה.
במקביל, רוסה עוברת בדיקות רפואיות ומתברר שנדבקה מלולה באיידס.
מנואלה מגיבה בהתפרצות זעם: "למה לעזאזל הזדיינת עם לולה?!
את לא יודעת שהיא מזריקה כבר 15 שנה?", אך מחליטה להקדיש את זמנה לטיפול ברוסה.
היא משכנעת את הומה לקחת את אגראדו כעוזרתה.
לאחר מריבה קשה בין הומה לנינה יוצאת אגראדו אל הקהל שממלא את האולם ומודיעה על ביטול ההצגה, ומציעה: "מי שאין לו משהו טוב יותר לעשות, אם כבר הגעתם לתיאטרון, חבל ללכת.
מי שיישאר, אני מבטיחה לשעשע אותו בסיפור חיי".
היא פותחת במונולוג: "תסתכלו על הגוף הזה!
הכל בהזמנה, לפי מידה", וממשיכה בתיאור הניתוחים הפלסטיים שעברה ומחיריהם.
היא מסכמת: "יקר מאוד להיות אותנטית, גברת, ואסור להתקמצן בדברים האלה, כי ככל שאת דומה יותר לחלום שלך את אותנטית יותר".
רוסה יולדת בן, שלו בחרה לקרוא אסטבן השלישי (לולה, אביהם של שני האסטבן, נקראה אף היא אסטבן לפני השינוי המגדרי), ונפטרת סמוך ללידה.
ללווייתה מגיעה גם לולה, הסובלת אף היא מאיידס, ושם היא פוגשת את מנואלה, המגלה לה על דבר הולדתו ומותו של בנם אסטבן.
מנואלה מאמצת את בנה של רוסה, ומגדלת אותו בבית הוריה של רוסה.
אביה של רוסה סובל מסניליות, ואשתו מסבירה לו שמנואלה היא הטבחית החדשה, שמתגוררת אצלם עם בנה התינוק.
כעבור חודש נפגשת מנואלה עם לולה, מציגה בפניה את אסטבן התינוק, ונותנת לה תצלום של אסטבן, בנם המת.
אמהּ של רוסה, שצופה במקרה בפגישה, שואלת את מנואלה מי האישה, ומנואלה מספרת לה שזהו אביו של התינוק.
אמהּ של רוסה נחרדת ואומרת: "זו המפלצת שהרגה את הבת שלי?!"
הומה נערכת להעלאת מופע בשם "מחווה ללורקה", ודבריה בו, מתוך המחזה "חתונת הדמים", מחזירים אותנו לתחילתו של הסרט: "יש אנשים שחושבים שילד עושים ביום אחד.
אבל זה לוקח הרבה זמן.
בגלל זה נורא כל-כך לראות את הדם של ילדך ניגר על האדמה.
זורם לרגע, אך עולה לנו בשנים ארוכות".
מנואלה מתקשה להמשיך לגור בבית הוריה של רוסה, שדייריו חוששים שהתינוק ידביק אותם באיידס, והיא נוטלת את אסטבן וחוזרת למדריד.
היא כותבת מכתב לאגראדו ולהומה ובו היא מתנצלת ששוב הסתלקה בלי לומר שלום.
כעבור שנתיים מנואלה מגיעה עם אסטבן לכנס רפואי בברצלונה, לאחר שהתברר שבאורח פלא אסטבן לא ירש את האיידס מהוריו.
היא פוגשת את הומה ואגראדו, ואגראדו מספרת לה שנינה חזרה לעיר הולדתה, נישאה, והיא אם לילד.
ססיליה רות: מנואלה, אחות בבית חולים, שבעקבות מות בנה יוצאת לחפש את אביו.
מריסה פארדס: הוּמה רוֹחוֹ, שחקנית תיאטרון המופיעה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה".
אנטוניה סן חואן: אגראדו, טרנסקסואלית המתפרנסת מזנות, ידידה של מנואלה.
לסרט, שבו אירועים טרגיים רבים, מביאה אגראדו, בשמחת החיים שלה, אתנחתות קומיות.
פנלופה קרוז: רוסה, נזירה צעירה.
לאחר שקיימה יחסי מין עם לולה נכנסת להריון וחולה באיידס.
טוני קנטו: לולה, טרנסקסואל, מי שהביא להריונן של מנואלה ורוסה.
קנדלה פניה: נינה, אהובתה הנרקומנית של הוּמה רוֹחוֹ, המופיעה יחד אתה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה".
בפתיחת הסרט צופים מנואלה ובנה אסטבן בסרט "הכל אודות חוה", בכיכובה של בטי דייוויס, ובעקבות זאת נותן אסטבן ליומן שהוא כותב את הכותרת "הכל אודות אמא".
כצעד ראשון הוא מבקש מאמו לצפות בעבודתה כמתרגלת לרופאים המבקשים את הסכמת קרובי המשפחה להשתלת איברי יקירם שנפטר.
בסרט מקום מרכזי לחייהן של שחקניות: הומה ונינה הן שחקניות, מנואלה היא שחקנית חובבת הזוכה להופיע על הבמה בעקבות היעדרותה של נינה, ואף אגראדו נותנת מופע יחיד בעקבות הודעתה על ביטול ההצגה.
גם מחוץ לתיאטרון מנואלה מסתירה את זהותה ומציגה עצמה כטבחית.
בסוף הסרט מקדיש אותו אלמודובר "לבטי דייוויס, ג'ינה רולנדס, רומי שניידר, כל השחקניות שגילמו שחקניות, לכל השחקניות הנשים, לשחקנים הגברים שהופכים נשים, לכל מי שרוצה להיות אם.
דמותה של הומה מעוצבת לפי דמותה של דייוויס ("התחלתי לעשן בגלל בטי דייוויס.
חיקיתי אותה" אומרת הומה למנואלה).
באתר האינטרנט שלו מציין אלמודובר את הסרטים שזיכו שחקניות אלה בהקדשה, ומונה שורה ארוכה של שחקניות נוספות הראויות להיכלל בהקדשה זו.
הדמויות שבסרט מציגות שלל זהויות מיניות.
אגראדו ולולה נולדו כגברים, אך בחרו לממש את זהותן המגדרית כנשים, בעיקר באמצעות הצמחת שדיים, מבלי שוויתרו על הפין.
עובדה זו מאפשרת ללולה להפוך לאב שנים רבות לאחר שהחלה להציג עצמה כאישה.
הומה היא לסבית, אך אהובתה, נינה, משנה את טעמה, נישאת והופכת לאם.
אין התייחסות מפורשת לנטייתה המינית של רוסה.
אף שזהותה המינית של אגראדו רחוקה מלהיות שגרתית, היא מותחת ביקורת חריפה על בעלי זהות מינית בלתי שגרתית אחרת, מלכי ומלכות דראג: "הם חושבים שטרנסווסטיזם זה קרקס".
המניע להתקפתה הוא ראייתה את מלכות ומלכי הדראג כמזויפים, בעוד היא אותנטית.
גיבורת הסרט, מנואלה, היא סטרייטית, וכך גם אמהּ של רוסה.
לגברים כמעט אין נוכחות בסרט זה.
אסטבן, בנה של מנואלה, נהרג בתחילת הסרט, בעודו נער בן 17. גברים אחדים זוכים לנוכחות מינורית (ולא מחמיאה) בסרט: אביה של רוסה, הסובל מסניליות; איש צוות ההצגה "חשמלית ושמה תשוקה", המנסה לפתות את אגראדו להעניק לו שירותי מין; רוקח במשמרת לילה הסולד מלקוחותיו, אגראדו ומנואלה.
ארבע פעמים נוסעת מנואלה ברכבת בקו מדריד-ברצלונה, פעמיים בכל כיוון.
על הנסיעה הראשונה, מברצלונה למדריד, אנו לומדים מהרהוריה של מנואלה בנסיעה השנייה.
בשלוש הנסיעות הבאות הרכבת חוצה בנסיעתה את המסך לרוחבו, ומתקדמת במנהרה שסופה אינו נראה.
הצופים שומעים את הרהוריה של מנואלה היושבת ברכבת.
אלמודובר מציין שכל הנסיעות הן בסימן אסטבן: בראשונה היא בורחת מאסטבן האב, כשברחמה התינוק שייקרא אסטבן; בשנייה היא נוסעת לאחר מותו של בנה אסטבן, כדי למצוא את אביו; בשלישית היא בורחת כשבידיה אסטבן (השלישי) בן החודש; ברביעית היא חוזרת לברצלונה כשעל ברכיה אסטבן בן השנתיים.
שלוש הנסיעות הראשונות הן נסיעות של מצוקה, וברביעית, שבה נוסעת מנואלה עם אסטבן בן השנתיים היושב על ברכיה, מסתיימים הרהוריה של מנואלה במילים "אני מאושרת".
בסרט, ששתיים מגיבורותיו, הוּמה ונינה, הן שחקניות, לחדר ההלבשה מקום בולט, כמוקד שבו מתרחשות שיחות המניעות את התפתחות העלילה.
בתחילת הסרט צופים מנואלה ואסטבן בסרט "הכל אודות חוה", והסצנה המוצגת בפנינו היא זו שבה איב הרינגטון פוגשת לראשונה את מרגו צ'נינג, בחדר ההלבשה שלה.
בהמשך הסרט מתרחשת סצנה דומה, שבה מנואלה מגיעה לחדר ההלבשה של הוּמה, והשתיים נפגשות לראשונה.
במהלך הסרט מתרחשות סצנות נוספות בחדר ההלבשה של הוּמה.
סיום הסרט מתרחש אף הוא בחדר ההלבשה של הומה, ובו מנואלה פוגשת את הומה ואגראדו.
למחלת האיידס מקום מרכזי בסרט, ושניים מגיבוריו מתים בגללה.
הסרט, שבמרכזו סוגיות של זהות מינית, צולם בתקופה שבה כבר לא נחשבה המחלה כתוצאה של נטייתו המינית של החולה, ובהתאם לכך מחלתה של לולה נובעת מהזרקת סמים, ומחלתה של רוסה נובעת מיחסי מין שקיימה עם לולה.
ז'נט מסלין, מבקרת הקולנוע של "הניו יורק טיימס" כתבה:
"הכל אודות אמא", סרטו הטוב ביותר של אלמודובר עד כה, מראה כיצד טרגדיות של הגוף עשויות להוביל להתחדשות ותקווה, חרף הכאב שהן מותירות מאחוריהן.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב על הסרט:
אינך יודע היכן למקם עצמך בעת צפייה בסרט, וזהו חלק מסוד קסמו: האם לקחת אותו ברצינות, כשם שעושות זאת הדמויות שבסרט, או שאתה שם לב לצבעים העזים ולתפאורה הבוהקת, המחוות המלבבות לטנסי ויליאמס ול"הכל אודות חוה", ולראות את הסרט כפרודיה?
אפילו המצלמה של אלמודובר אינה יודעת היכן למקם עצמה: בעת שבנה של הגיבורה כותב ביומנו, המצלמה מביטה בעט שלו מנקודת מבטו של הנייר.
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
פרס באפט"א: הסרט הטוב ביותר שאינו דובר אנגלית, הבימוי הטוב ביותר.
פרס גויה: הסרט הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, השחקנית הטובה ביותר (ססיליה רות), הבמאי הטוב ביותר (אלמודובר), הפסקול הטוב ביותר.
עיבוד לתיאטרון של "הכל אודות אמא", מעשה ידי סמואל אדמסון, הוצג בתיאטרון אולד ויק בלונדון החל מ-4 בספטמבר 2007. זהו עיבוד ראשון לאנגלית של יצירה של אלמודובר וזכה לברכתו.
את מנואלה גילמה במחזה לסלי מנוויל, ואת הומה רוחו גילמה דיאנה ריג.
בנובמבר 2013 עלה בישראל העיבוד לתיאטרון, בתיאטרון תהל, בבימויו של אבישי מילשטיין.
את מנואלה גילמה סנדרה שונוולד, ואת הומה גילמה מירב גרובר.
"הכל או כלום" הוא אלבום הסולו הראשון של ברי סחרוף, לאחר כעשור בו הוציא אלבומים במסגרת הלהקות "מינימל קומפקט" ו"פוריין אפייר", וכחלק מהצמד פורטיסחרוף.
האלבום יצא לאור בשנת 1991.
סחרוף הלחין את רוב שירי האלבום, ועיבד אותם יחד עם אורי ברק ודני מקוב.
רבים משירי האלבום הפכו ללהיטים, ובהם "לחץ", "אמונה עיוורת" ו"חלליות".
כמו כן כלולה באלבום גרסתו של סחרוף לשיר "האיש שבקיר", שאותו שר במקור שמשון בר-נוי, ושני שירים אינסטרומנטליים בלחנו של סחרוף, "חתולים" ו"הכל או כלום".
שם האלבום לקוח מתוך פזמון השיר "אמונה עיוורת", שמתחיל במילים "הכל או כלום".
גיל סמטנה - קונטרבס (6), קולות רקע (7)
דני מקוב - תופים (כל השירים חוץ מ-6), עיבודים
דן תורן - גיטרה אקוסטית (7)
אורי ברק - עיבודים נוספים
נועה דותן, קרן דרומי, מאיה אגסי, מלכה שפיגל, הדר לוי - קולות רקע
ניצן זעירא - מפיק בפועל
ולדימיר לאנדה, בנימין קולודני - ויולות
הכישרון של מר ריפלי הוא רומן מאת הסופרת פטרישיה הייסמית' שיצא לאור בשנת 1955.
רומן זה הוא הראשון בסדרת הריפליאדה, ובו מוצג לראשונה גיבור הסדרה טום ריפלי.
ב-1970 הייסמית' פרסמה ספר נוסף בשם "ריפלי מתחבא" שמתרחש בצרפת, ובהמשך הייסמית' פרסמה עוד שלושה ספרים אודות ריפלי.
טום ריפלי (Tom Ripley) הוא בחור צעיר המתגורר בניו יורק ועובד קשה למחיתו בעבודות מזדמנות.
איש העסקים העשיר הרברט גרינליף (Herbert Greenleaf) מציע לו לטוס לאיטליה ולשכנע את בנו השחצן דיקי (Dickie) לשוב לארצות הברית במטרה שיעבוד בעסק המשפחתי, וטום מסכים.
לאחר הגיעו לאיטליה פוגש ריפלי את דיקי גרינליף ואת חברתו מארג' שרווד (Marge Sherwood) והופך לחבר של הזוג.
מארג' חושדת בטום שהוא אינו מי שהוא אמר שהוא, ואילו לאחר זמן קצר לדיקי נמאס מטום ומהתלות של טום בו.
ריפלי מעריץ את אורח החיים העשיר והבזבזני של דיקי ורוצה להיות כמותו.
דיקי מסכים לנסוע עם טום לחופשה קצרה בסן רמו שם הם שוכרים סירה וריפלי רוצח את דיקי וזורק את גופתו אל הים, ואז מטביע את הסירה.
טום מתחזה לדיקי, שולח מכתבים בשמו של דיקי למארג' ונפרד ממנה.
פרדי מיילס (Freddie Miles), אחד מחבריו של דיקי מגיע לביתו של דיקי, פוגש את טום וחושד במעשיו בדירה, ולכן טום רוצח את פרדי, ונמלט מהמשטרה האיטלקית לוונציה.
בוונציה פוגשים אותו מארג', הרברט גרינליף ובלש פרטי שנשכר על ידי גרינליף.
טום שוקל לרצוח את מארג' אולם לבסוף חוזר בו לאחר שהוא מבין שכולם מאמינים בהסבר שרקח להיעלמותו של דיקי (הסבר לפיו דיקי התאבד בטביעה, לאחר שכתב צוואה בה הוא מוריש לטום את רכושו).
טום מפליג ליוון שם הוא מגלה שמשפחת גרינליף מאמינה שהצוואה שזייף אמיתית וכי הוא יורשו של דיקי.
למרות שהפך אדם עשיר, הוא פוחד שהאמת תתגלה והוא ייאסר.
הרומן זכה בפרס אדגר אלן פו.
לעין השמש משנת 1966 – בצרפתית: "Plein Soleil''".
הסרט נקרא באנגלית: "צהריים סגולים" – Purple Noon, בוים על ידי רנה קלמנט ואלן דלון גילם את ריפלי.
-1999 זכה להצלחה העיבוד של אנתוני מינגלה ל"הכישרון של מר ריפלי" בכיכוכבם של מאט דיימון, ג'וד לאו וגווינת' פלטרו.
ב-2002, ג'ון מלקוביץ' עטה את דמותו של הנוכל הקטלני ב"המשחק של ריפלי", שביימה האיטלקייה ליליאנה קוואני ("שוער הלילה"), וכעבור שלוש שנים עשה זאת בארי פפר ב"ריפלי מתחבא" הפחות מוכר.
הסרט בוים על ידי וים ונדרס, וכיכבו בו דניס הופר בתפקיד ריפלי, וברונו גאנץ.
כמו כן מופיעים בסרט הבמאים ניקולס ריי וסמואל פולר.הכישרון של מר ריפלי, גרסה משנת 1999. הסרט היה עיבוד של אנתוני מינגל וכיכבו בו מאט דיימון, ג'וד לאו וגווינת' פלטרו.
סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים בשם ריפלי''' (Ripley) שביים סטיבן זייליאן והופקה על ידי רשת Showtime.
בסדרה כיכבו אנדרו סקוט כטום ריפלי.
הסדרה בת 8 פרקים בוימה על ידי.
הכישרון של מר ריפלי הוא סרט קולנוע משנת 1999 המבוסס על ספרה של פטרישיה הייסמית' "הכישרון של מר ריפלי" ועל תסריטו של במאי הסרט אנתוני מינגלה.
סרט זה הוא העיבוד השלישי של הרומן.
הסרט צולם באיטליה, בעיקר ברומא, בוונציה, בפאלרמו ובמפרץ נאפולי.
סצנות אחדות צולמו בניו יורק.
בשנת 1959 בעיר ניו יורק, טום ריפלי הוא בחור צעיר המתגורר בעיר ועובד קשה למחייתו בעבודות מזדמנות.
אייל הספנות הרברט גרינליף, שמאמין שריפלי למד בפרינסטון עם בנו דיקי (מכיוון שהוא לובש ז'קט מושאל של פרינסטון), מציע לשלם לריפלי כדי לנסוע לאיטליה, שם דיקי השתקע, כדי לשכנע אותו לחזור לארצות הברית.
לאחר מסע במחלקה ראשונה על סיפון ה-RMS Queen Mary, ריפלי מעמיד פנים שהוא דיקי בטרמינל האוקיינוס האיטלקי ומתיידד עם אשת החברה האמריקאית מרדית' לוג.
בכפר מונג'יבלו על שפת הים, ריפלי מתיידד עם דיקי וחברתו האמריקאית מארג' שרווד, בטענה שהוא חבר לשעבר בכיתה בפרינסטון.
הוא נהנה מאורח החיים הראוותני של דיקי ומפתח אובססיה לגביו.
כאשר פרדי - החבר העשיר של דיקי - מופיע, הוא מתעייף מריפלי ומתחיל לבלות עם פרדי, שמתייחס לריפלי בבוז.
כשהוא חוזר מרומא, דיקי מוטרד כשהוא מוצא את ריפלי לבוש בבגדיו ורוקד מול המראה.
דיקי מכניס להיריון אישה מקומית ואז דוחה אותה, והיא מתאבדת בטביעה.
ריפלי, מודע למה שקרה, מבטיח לדיקי אכול האשמה לשמור את זה בסוד.
לאחר שאביו מקצץ את כספי הנסיעות של ריפלי, דיקי מבטל נסיעה לוונציה ואומר לריפלי שעליהם להיפרד, אך מציע לקחת אותו לטיול אחרון בסן רמו.
השניים יוצאים לשוט בסן רמו.
על סיפון הסירה דיקי אומר שנמאס לו מריפלי והוא עומד להתחתן עם מארג', בעוד ריפלי מתעקש שדיקי מפחד מהרגשות שלהם אחד כלפי השני.
הוויכוח הופך פיזי, וריפלי הורג את דיקי עם משוט.
ריפלי לוקח את החפצים של דיקי ומטביע את הסירה.
כשריפלי מבין שאנשים חושבים שהוא דיקי, הוא גונב את זהותו.
הוא מזייף מכתב למרג' ומשכנע אותה שדיקי עזב אותה ועבר לרומא.
ריפלי יוצר אשליה שדיקי עדיין חי על ידי שכירת חדר במלון אחד בתור דיקי ואחר בתור עצמו, תוך שהוא מפברק חילופי תקשורת בין השניים.
באמצעות הזיוף הוא מסוגל להיעזר בקצבה של דיקי, המאפשרת לו לחיות בפאר.
ברומא, ריפלי נתקל במרדית', שעדיין מכירה אותו בתור דיקי, ומקבל הזמנה ממנה להשתתף באופרה עם משפחתה.
התחבולה שלו מאוימת כאשר הוא נתקל שם במפתיע במרג' ובחברה פיטר סמית'-קינגסלי.
ריפלי משכנע את מרדית' מבית האופרה באמתלה, ואז דוחה אותה כדי למנוע מעצמו להיחשף.
פרדי מופיע בדירה של ריפלי, לאחר שנאמר לו שדיקי שוכר אותה, ומיד חושד בנוכחותו של ריפלי שם.
כאשר בעלת הבית פונה לריפלי בתור דיקי, פרדי מבין את ההונאה.
ריפלי מכה אותו למוות ונפטר מגופתו.
לאחר שהגופה נמצאה, המשטרה מבקרת בדירה כדי לחקור את "דיקי".
כדי להתחמק מהמשטרה וממארג', שתיהן מחפשות את דיקי, ריפלי מזייף מכתב ההתאבדות של דיקי, תוך שהוא לוקח אחריות על מותו של פרדי.
אז נוסע ריפלי לוונציה בשמו האמיתי, שם הוא שוב נתקל בפיטר.
אביו של דיקי מגיע לאיטליה עם הבלש הפרטי אלווין מקארון, ונפגש עם המשטרה.
ריפלי כמעט הורג את מארג' לאחר שהיא מגלה שיש לו את הטבעות של דיקי (שדיקי הבטיח שלעולם לא יסיר), אבל פיטר נכנס לדירה ומרגיע את מארג'.
מר גרינליף מבטל את החשדות של מארג', ומקארון אומר לריפלי שהמשטרה משוכנעת שדיקי, שהיה לו עבר של אלימות, רצח את פרדי לפני שהתאבד.
מקארון אומר לריפלי שגרינליף מתכוון להוריש לו חלק גדול מקרן הנאמנות של דיקי כדי לתגמל את נאמנותו לדיקי ולהבטיח את שתיקתו.
משוחרר ונקי מפשעיו, עם ההכנסה לחיות סוף סוף את אורח החיים של דיקי ללא הונאה, ריפלי עולה על ספינה ליוון עם פיטר, אשר מחילופי הדברים ביניהם נרמז שהם כעת מאהבים.
ריפלי מופתע לפגוש את מרדית', שעדיין מאמינה שהוא דיקי וגם מכירה את פיטר.
כשהיא מציינת שהיא נוסעת עם המשפחה, ריפלי מנשק אותה ומבטיח לדבר מאוחר יותר.
בתא שלו, פיטר אומר לריפלי שראה אותו מנשק את מרדית' ודורש תשובות.
ריפלי מבין שזה רק עניין של זמן עד שפיטר ומרדית' ייתקלו זה בזה.
לאחר שהתנצל על ששיקר לו, ריפלי המתייפח חונק את פיטר למוות וחוזר לתאו, לבד.
הבדלים בין הסרט לבין הספר
תסריטו של מינגלה דבק במתווה העלילה העיקרי בספרה של הייסמית', אך מוסיף לו כמה דמויות ומשנה כמה אחרות כדי להאיר את מניעיו ותחושותיו של ריפלי באור שונה.
השינוי הבולט ביותר מן הספר לרומן הוא באופיה של מארג'.
ברומן מוצגת מארג' כמושא איבתו של ריפלי, הנוטר לה על שהיא מצליחה לכבוש את מקומו בלבו של דיקי ולהוביל את היחסים ביניהם לסיפו של קשר רומנטי, אף שדיקי אינו רוחש לה תחילה כל משיכה רומנטית.
מארג' של הרומן היא אישה תמימה, שריפלי מצליח להערים עליה על נקלה, ולהוביל אותה לקבל, גם אם במידה של עוינות, את טיעוניו ורמזיו של ריפלי.
בסרט, לעומת זאת, מארג' היא דמות מרכזית, חזקה ומורכבת, המושלת בדיקי ובעולמו ומבינה, בסופו של הסרט, כי ריפלי הוא האדם העומד מאחורי מותו של דיקי.
מערכת היחסים בין דיקי לריפלי - מחיבה אמיתית לכאורה המתחלפת באדישות משועממת וכלה במיאוס ובבוז מצד דיקי, ובו-זמנית קנאה ותשוקה מצד ריפלי, כשיד האיבה והקנאה גוברת כאשר הוא נדחה על ידי דיקי - נשתמרו בסרט כפי שהם ברומן.
שינוי עלילתי מרכזי בין הספר לרומן נמצא בתוואי העלילה מרגע הרצח.
ברומן, ריפלי חש דחוי על ידי דיקי, ועושה מאמץ אחרון ונואש לשבות את ליבו ולהשיב את תהילת יחסיהם כקדם.
בשהותם בניס דיקי לועג לריפלי ורומז להומוסקסואליות שלו, ובכך מחולל את סדרת האירועים המביאה לרצח.
בסרט, מתמצים אירועים אלו בסצנת הרצח, המוצגת כפעולה אימפולסיבית של ריפלי.
אחרי הרצח, ברומן, עורך ריפלי מאמצים מורכבים וממושכים של הטעיה, הנמשכים לאורך חודשים, כאילו דיקי עדיין חי ומושך את הקצבה המגיעה לו.
ריפלי בורא עולם בו הוא ממלא את תפקידו של דיקי, ומתווה מסלול חיים של אמן כושל, שאינו מוצא את דרכו בעולם, נקלע למצוקה עקב מעורבותו ברצח פרדי מיילס, ולכן מתאבד.
בסרט, נדחסים אירועים אלו למסכת תמציתית בהרבה, שאירועיה מתרחשים בסמיכות רבה.
בסופו של הרומן, ריפלי המבוהל מפליג ליוון לבדו ומשוכנע כי ייעצר עם עגינת הספינה, עד שהוא מגלה כי המעשייה שרקח נאמנה אצל משפחת גרינליף.
בסרט, ריפלי מפליג ליוון עם אהובו, פיטר סמית'-קינגסלי, ושרשרת אירועים טרגית מאלצת אותו לרצוח אותו, כדי שלא לחשוף את זהותו האמיתית.
עלילת הסרט, המתרחשת בשנות ה-50, צולמה במספר אתרים באיטליה על מנת להציג את התקופה.
ראשיתה של העלילה מתרחשת בניו יורק בתיאטרון לייסאום, שם עובד ריפלי.
התיאטרון נמצא ברחוב 45 מערב מס' 149. דירתו של ריפלי - דירת מרתף חשוכה, היא למעשה דירה בקומה השנייה של מפגש השדרה השנייה ורחוב 26. חזית המבנה צולמה בכיכר פרנקלין שבטרייבקה.
סצנת ההגעה לאיטליה צולמה בפלרמו שבסיציליה בה מסוף הנוסעים בנוי בסגנון אר דקו.
הכפר מונג'יבלו - כפר דמיוני בו מתגוררים על פי העלילה גרינליף ומארג' – צולם באי איסצ'יה שבמפרץ נאפולי, ובכפר פרוצ'ידה שבאי סמוך.
מועדון הלילה "וזוביו" שעל פי עלילת הסרט נמצא בנאפולי, צולם למעשה ב-Via Monte Testaccio שברומא.
ואילו בית האופרה ברומא, שם מתחזה ריפלי לדיקי גרינליף, הוא התיאטרו סן קארלו שבנאפולי.
סצנת סן רמו צולמה בחוף אנציו.
המלון ברומא בו מתגורר ריפלי צולם בגראנד הוטל שבדרך ויטוריו אמנואלה אורלנדו, בסמוך לפיאצה דלה רפובליקה, וסצנת בית הקפה בו נפגש דיקי עם פרדי מיילס צולמה בפיאצה נבונה, למול מזרקת ארבעת הנהרות של ברניני.
הדירה בה מתגורר ריפלי בוונציה היא שילוב של שני מבנים - הראשון סה סגראדו, והשני בפאלצו מוסטו.
סצנת בית הקפה בוונציה צולמה בקפה פלוריאן שבפיאצה סן מרקו.
הכנסייה הוונציינית בה מנצח סמית'-קינגסלי על מקהלת ילדים השרה סטאבט מאטר היא למעשה כנסיית דלה מארטוראנה שבפיאצה בליני בפלרמו שבסיציליה.
מועמדות לפרס מועמד שחקן המשנה הטוב ביותר ג'וד לאו בימוי אמנותי רוי ווקרברונו סזארי עיצוב תלבושות אן רות'גארי ג'ונס פסקול מקורי גבריאל יארד תסריט מעובד אנתוני מינגלה
מועמדות מועמד השחקן הטוב ביותר מאט דיימון שחקן המשנה הטוב ביותר ג'וד לאו סרט הדרמה הטוב ביותר הכישרון של מר ריפלי הפסקול המקורי הטוב ביותר גבריאל יארד הבמאי הטוב ביותר אנתוני מינגלה
פרסים נוספים בהם זכה הסרט
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר – ג'וד לאו
פרס בלוקבסטר אנטרטיינמנט לשחקן המשנה הטוב ביותר – ג'וד לאו
פרס BFCA לפסקול המקורי הטוב ביותר– גבריאל יארד
פרס NBR לבמאי הטוב ביותר – אנתוני מינגלה
פרס NBR לשחקן המשנה הטוב ביותר – פיליפ סימור הופמן
פרס איגוד התסריטאים של ארצות הברית לתסריט המועבד הטוב ביותר – אנתוני מינגלה
פרס האגודה הלאומית של מבקרי הקולנוע לשחקן המשנה הטוב ביותר – פיליפ סימור הופמן
סרטים נוספים על פי סדרת הספרים
עיבוד קולנועי קודם של הרומן, הסרט "לעין השמש" , הופק כבר בשנת 1960. הסרט בוים על ידי רנה קלמנט, וכיכב בו אלן דלון בתפקיד ריפלי.
סרטו של וים ונדרס מ-1977, "ידיד אמריקאי" , הוא עיבוד לספר השלישי בסדרה - "המשחק של ריפלי".
כיכבו בו דניס הופר בתפקיד ריפלי, וברונו גנץ.
כמו כן מופיעים בו הבמאים-שחקנים ניקולאס ריי וסמואל פולר.
עיבוד שני לקולנוע, הנקרא כשם הספר, הופק בשנת 2002, בבימויה של ליליאנה קבאני, ובכיכובם של ג'ון מלקוביץ' בתפקיד ריפלי, וריי וינסטון.
בשנת 2005 ביים רוג'ר ספוטיסווד עיבוד קולנועי לספר השני בסדרה – "ריפלי מתחת לאדמה" (או "ריפלי מתחבא".
בסרט כיכב ברי פפר בתפקיד ריפלי, והופיעו בו גם קלייר פורלני, אלן קאמינג, טום וילקינסון, וילם דפו וסיימון קאלו.
עיבוד טלוויזיוני יצא בפלטפורמת הסטרימינג נטפליקס בשנת 2024, כסדרה בת 8 פרקים של כשעה כל אחד, בפורמט פילם נואר (שחור לבן).
הכל דבש היא סדרת דרמה קומית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה ברשת, ערוץ 2, משנת 2007. הסדרה נוצרה על ידי יעל פוליאקוב ומבוססת על דמויות ומצבים מחייה.
אביה של יעל, השחקן ישראל פוליאקוב, גילם את עצמו בסדרה.
לאחר צילומיה של העונה הראשונה של "הכל דבש" נפטרו השחקנים הראשיים ישראל פוליאקוב ושוש עטרי, שגילמו את הוריה של יעל בכל פרקיה של העונה הראשונה.
עונתה השנייה של הסדרה עלתה לשידור ב-4 בינואר 2010 עם שוש פוליאקוב בתפקיד עצמה במקום שוש עטרי שנפטרה.
פרק הפתיחה זכה למדרוג (רייטינג) של 19%.
ביולי 2011 הודיעה "רשת" שהסדרה לא תחודש לעונה שלישית בשל נתוני הצפייה הנמוכים.
לאחר ש"רשת" ביטלה את הסדרה, יעל פוליאקוב פתחה במגעים עם "קשת" להפקת העונה השלישית, שהתסריט שלה כבר היה מוכן, אך עד כה הדבר לא יצא לפועל.
הסדרה מציגה מצבים מוגזמים וקומיים בחייהם של בני המשפחה: האב פולי המתאמץ לבנות קריירה חדשה בעולם הבידור לאחר פירוק "הגשש החיוור".
האם נילי (שוש עטרי) ופולי מבקשים מעט שקט ושלווה בשלב זה של חייהם, ומנגד - התהפוכות השונות שעוברת כוכבת הסדרה, יעל פוליאקוב, ושני אחיה, אביתר וערן (איתי תורג'מן ויוסי מרשק), המתעקשים לחזור ולגור בבית גם לאחר שכביכול עזבו אותו, ומרחיקים את השלווה המיוחלת מבית המשפחה.
כך, יעל ובן זוגה בסדרה, ליאור (זהר ליבה), חוזרים לבית המשפחה ישר לאחר שנישאו, התעברו ועברו לגור יחד, אביתר חוזר לאחר שהוא מתפטר מעבודת "החלומות" שלו בטלמרקטינג בחיפה ישר לאחר שהוא מתחיל אותה, וערן חוזר כאשר הוא מחליט לערוק מצה"ל ברגע שהוא מתחיל בפועל את הטירונות הקרבית שציפה לה.
העונה השנייה מתחילה היישר בשבעה לאחר מותו הפתאומי של הדמות של ישראל פוליאקוב (בהתאם למותו במציאות), כאשר ליעל וליאור כבר יש ילד קטן אך נישואים לא מתפקדים, ערן שמתאבל על אביו בעזרת אלכוהול, ואביתר שמוצא את עצמו כמבוגר האחראי מעוניין להתחקות אחר הכנסותיו האבודות של האב.
הפרקים האחרונים של הסדרה היו פרקים פרודיים.
הם עסקו ברצונה של יעל ליצור סדרת דרמה על המשפחה שלה אבל בני משפחתה מתנגדים לכך.
בפרקים האחרונים שיחק יהונתן גפן את ישראל, מי שהיה אמור לשחק את פולי שהלך לעולמו בסיום הצילומים.
בפועל, כל משפחתה של יעל משתתפת בסדרה, אביה המנוח בעונה הראשונה, אמה בעונה השנייה משחקת בתפקיד עצמה ושני אחיה משחקים שחקנים שמגלמים את דמותם של האחים בסדרה.
"הכל דבש" זכתה להצלחה והערכה בקרב הצופים והמבקרים, ובתום העונה הראשונה אף החלו להיערך לקראת עונה שנייה שתמשיך מהנקודה בה הסתיימה העונה הראשונה.
ישראל פוליאקוב ושוש עטרי, אשר גילמו את הורי המשפחה בסדרה, נפטרו לאחר צילומי העונה הראשונה.
יעל פוליאקוב הודיעה כי היא מעוניינת להמשיך ביצירת העונה השנייה לתוכנית, שתעסוק בין השאר בפטירתו של אביה.
עקב פטירתה של שוש עטרי, לתפקיד אם המשפחה לוהקה שוש פוליאקוב, אמה האמיתית של יעל ואלמנתו של ישראל.
בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה שהתקיים ביולי 2008 זכתה הסדרה בכל הפרסים המוענקים לסדרה קומית.
יעל פוליאקוב עלתה לבמה על מנת לקבל את הפרס בו זכה אביה ישראל פוליאקוב, שנפטר באוקטובר 2007. גם שוש עטרי זכתה במועמדות לאחר פטירתה באפריל 2008.
+ קטגוריה מועמד תוצאה הסדרה הקומית הטובה ביותר - השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית ישראל פוליאקוב השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית יעל פוליאקוב השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית שוש עטרי הבימוי הטוב ביותר בסדרה קומית עודד דוידוף התסריט הטוב ביותר בסדרה קומית יעל פוליאקוב, עומר תדמור
הכל זה לטובה הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת-יוצרת דנה אינטרנשיונל.
האלבום יצא לאור ב-15 באוגוסט 2007, בהוצאת חברות התקליטים דנה מיוזיק והד ארצי.
הוא הוקלט לאחר הפסקה בת חמש שנים במסגרתה לקחה הפסקה מעולם המוזיקה והופק בידי אלי אברמוב וזיו גולנד.
הוא הופץ באופן רשמי ב-15 באוגוסט, אך ביממה הקודמת הגיע לחלק מהחנויות.
האלבום אופיין בסגנון מוזיקלי המשלב מוזיקה אלקטרונית, מוזיקת דאנס ומוזיקת פופ.
האלבום זכה לתשבחות, בין היתר בשל חזרתה של אינטרנשיונל מיינסטרים.
"הכל זה לטובה" יצא כסינגל המוביל של האלבום ב-22 במרץ 2007. השיר "Love Boy" והשיר "את מוכנה", יצאו כסינגלים ביוני ובאוגוסט באותה השנה.
בספטמבר 2007 יצא "סרט הודי" שנעשה בשיתוף עם הזמר עידן יניב כסינגל הרביעי מתוך מהאלבום.
לבסוף, יצא "יום הולדת" כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
מספר חודשים לאחר יציאתו, הגיע הכל זה לטובה למעמד של אלבום זהב עבור מכירות של 20,000 עותקים בישראל.
הכל זה לטובה היה האלבום הראשון באורך מלא של אינטרנשיונל מזה חמש שנים.
הוא הופק בידי אלי אברמוב וזיו גולנד.
היא חזרה במרץ 2007 עם יציאת הסינגל החדש, "הכל זה לטובה".
באותה העת חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הד ארצי, האתר הרשמי שלה עוצב מחדש, ותמונות קידום מכירות חדשות של הזמרת הופיעו במגזינים ובעיתונים שונים ברחבי ישראל והאינטרנט כאחד.
במקביל לביצוע "הכל זה לטובה" ב"רוקדים עם כוכבים" הישראלי, אינטרנשיונל הופיעה בשידור חי במספר אירועים נוספים.
"הכל זה לטובה" זכה להצלחה ארצית, והסינגל העוקב, "Love Boy", היה להיט קיץ.
כשהוא פורסם ביוני, "Love Boy" הגיע במהירות לראש המצעדים והווידאו קליפ שלו הופץ זמן קצר לאחר מכן.
בהמשך לכך, השתתפה ב"יאיר לפיד", תוכנית האירוח המובילה בישראל באותה העת, במטרה לשוחח ולהסביר על האלבום.
היא גם השתתפה במצעד הגאווה של ישראל שאירע בסמוך לכך.
באוגוסט פורסם ש-"Love Boy" שבר שיא רדיו ישראלי, כאשר הושמע בחודש אחד בלבד 1,426 פעמים בכל תחנות הרדיו, עם ממוצע של 50 השמעות ביממה אחת.
הסינגל השלישי, "את מוכנה" הופץ באמצע אוגוסט וזכה לביקורות מעורבות, תוך שביקרו את אינטרנשיונל על ההחלטה להוציא שיר פופ רוק כסינגל.
בחודש העוקב, יצא הדואט "סרט הודי" עם הזמר עידן יניב כסינגל הרביעי.
הוא דורג בראשי המצעדים בישראל והפך לאחד משיריהם המצליח ביותר של השניים.
הוא ו-"Love Boy" דורגו במצעדים השנתיים בהתאמה.
האלבום כלל שני רמיקסים כרצועות בונוס וכן שני קליפים, האחד ל-"Love Boy" והשני לסינגל שלא מתוך האלבום "Lola" שהוקלט בשפה הצרפתית.
אורך שתים-עשרה הרצועות הוא ארבעים ושלוש דקות ותשע-עשרה שניות, בעוד אורך כל שש-עשרה הרצועות כולל הבונוס והקליפים הוא
את האלבום קידמה אינטרנשיונל בצורה תכופה; היא השתתפה בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות והופיעה באירועים שונים.
ב-11 באוגוסט קיימה את הופעת הבכורה בטלוויזיה עם "Love Boy" במסגרת "כוכב נולד" בליווי עשרה כנרים וארבעה רקדנים.
בסמוך לכך, הופיעה במועדון הבלאנקו בירושלים ופתחה עם "ניצחתי" כשהיא בליווי שלושה רקדנים.
בהמשך, ביצעה את "מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)", "ישנן בנות", "הכל זה לטובה", "תפילה", "Love Boy" ו-"Cinquemilla".
כמו כן, הופיעה במסיבה פרטית עם "Love Boy" ו"ישנן בנות".
ב-12 באוגוסט הושק הסינגל השלישי "את מוכנה" בבכורה עולמית ובתחנות הרדיו בישראל, ביניהן רדיוס 100FM.
ב-13 באוגוסט השיקה ב-ynet את "חורבות האהבה" בהשמעת בכורה, טרם יצא האלבום עצמו; הדבר אירע במסגרת פרויקט "שרים אינטרנשיונל" במהלכו פורסמו שירי האלבום בזה אחר זה והיו זמינים להאזנה אינטרנטית.
ב-16 באוגוסט, יום לפני מסיבת ההשקה להכל זה לטובה, טסה אינטרנשיונל ביחד עם אחותה, לימור להופעה מהירה בספרד.
ב-17 באוגוסט התקיימה מסיבת השקה רשמית לאלבום שחולקה לשתי הופעות, הראשונה בטרויה חיפה והשנייה במועדון הפואגו שנמצא בפארק המדע ברחובות.
בנוסף, הופיעה אינטרנשיונל על שער העיתון 7 ימים באותו השבוע עם כתבה נלוות שפורסמה ב-7 לילות.
בהמשך, התארחה ב-21 באוגוסט בתוכנית "דידי לוקאלי" של דידי הררי, ב-22 בתוכנית "המקור" בהגשת משה בונן בגלגלצ וב-25 באוגוסט בתוכנית "מאחורי השירים" בהגשת חיים א-דור ברשת ג'.
ב-6 בספטמבר יצאה הספינה "הנסיכה מהקריביים" להפלגה במסגרתה הופיעה אינטרנשיונל עם מיטב שירי האלבום.
הכל זה לטובה זכה לביקורות מעורבות וחיוביות מטעם מבקרי המוזיקה.
הפובליציסט אסף הראל מערוץ 24 הפנה כלפי האלבום ביקורת מעורבת.
בסקר שנערך באתר של מוסיקה נטו נבחרה אינטרנשיונל ברוב של 37 אחוזים בתור "האדם שעשה את החודש".
ב-Msn הוגדר הכל זה לטובה כ"אלבום הקאמבק של דנה אינטרנשיונל".
בכתבה שפרסם מיקיאגי בישראל היום, אמר: .
לסיכום, העניק לאלבום ציון של שמונה כוכבי זהב מתוך עשרה בסך הכול.
בביקורת שפורסמה במעריב nrg הפנו ביקורת שלילית כלפי האלבום.
עם יציאתו, זכה הכל זה לטובה להצלחה ארצית.
הסינגלים שקדמו לו, "הכל זה לטובה" ו-"Love Boy" הפכו ללהיטים ארציים שדורגו בראשי המצעדים השונים.
ביומיים הראשונים ליציאתו, דורג האלבום במקום השלישי במצעד האלבומים של מוסיקה נטו ובהמשך לכך דורג בראש מצעד המכירות של טאוור רקורדס.
ב-18 באוגוסט, יום אחרי מסיבת ההשקה רשמית של האלבום, נודע כי הוא מתקרב לתואר של אלבום זהב על מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים בישראל.
יציאת האלבום סימנה את חזרתה של אינטרנשיונל למיינסטרים, כששיריה נכחו במצעדים השונים וכך גם האלבום עצמו.
בהמשך, הוענק לו באופן רשמי תואר של אלבום זהב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם15 באוגוסט 2007הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • תקליטורהד ארצי
הכישוף הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי שיצא לאקרנים ב-3 במאי 1996 בבימויו ובכתיבתו של אנדרו פלמינג ובכיכובן של רובין טאני, נב קמפבל, פאירוזה באלק ורייצ'ל טרו כחבורה של ארבע בנות שמגלות שיש להן יכולת כישוף והן משתמשות בו לתועלתן הפרטי.
שרה ביילי היא נערה מתבגרת שבעבר ניסתה להתאבד.
היא עוברת מסן פרנסיסקו להתגורר בלוס אנג'לס עם אביה ואימה החורגת.
בבית ספרה החדש, היא מתחברת לקבוצת בנות שהשמועה נפוצה כי הן מכשפות - בוני, ננסי ורושל.
באותו זמן, שרה נמשכת לכוכב הפוטבול העולה כריס.
שרה מתחילה להציג יכולות על-טבעיות, וחברותיה החדשות מאמינות כי היא תשלים את מעגל המכשפות, מה שיהפוך אותן לחזקות ביותר.
בשעה שלשרה עבר מסתורי והיא בעלת נטיות אובדניות, גם שאר הבנות סובלות מחוסר ביטחון משלהן - בוני סובלת ממום גופני שמאלץ אותה להסתיר את גופה ולהתבייש במראה שלה, רושל מאוימת על ידי לורה ליזי הגזענית בשל מוצאה האפרו-אמריקני, ואילו ננסי מבקשת לשווא לקבל לידיה כוח רב.
כאשר אלמוני מטריד את שרה, הוא נפגע ממכונית נוסעת והבנות מאמינות כי הן ביקשו שכך יקרה.
לאחר דייט עם כריס, שרה מגלה כי הוא מפיץ את השמועה כי השניים קיימו יחסי מין, והוא מתייחס אליה כעת בזלזול.
כתגובה, שרה מטילה עליו כישוף אהבה, ואילו רושל מטילה לחש נקמה על לורה, בוני מטילה לחש ליופי על עצמה וננסי מטילה לחש לכוח.
עד מהרה הבנות מגלות כי לחשיהן הצליחו - כריס החל לחזר אחר שרה, הצלקות שבגבה של בוני נעלמו בדרך נס, ואויבתה של רושל החלה מאבדת את שיער ראשה.
היחידה שנדמה כי משאלתה לא התגשמה היא ננסי, שנותרת מתוסכלת.
אולם, לאחר שאביה החורג מתעלל באימה, ננסי גורמת למותו על ידי התקף לב.
חמדנותה של ננסי לכוח מתגברת, והיא מבקשת מהבנות להתאגד יחדיו לריטואל ולזמן את הרוחות.
עם השלמת הכישוף, ננסי נפגעת ממכת ברק ומאבדת כל אמפתיה לזולת מלבד רצונה בשליטה ובכוח.
הלחשים אותם הטילו הבנות מתחילים להראות סימני לוואי: בוני הופכת ליותר ויותר מלאת חשיבות בעצמה, רושל מתחילה לרחם על לורה כשהיא רואה אותה מתקרחת, וכריס מנסה לאנוס את שרה.
ננסי משתמשת בכוחה כדי להרוג את כריס.
שרה מבצעת לחש כבילה מתוך מטרה למנוע מננסי לפגוע שוב באחרים, אך ניסיונה נכשל ומעגל המכשפות פונה כנגדה, פולש לחלומותיה, מאיים עליה ומשתמש בכוח האשליה כדי לגרום לשרה להאמין שהוריה מתו בתאונה.
מעגל המכשפות מתעמר בה על ידי השימוש בחזיונות של תולעים, חרקים ונחשים בניסיון לשכנע אותה להתאבד, עד אשר ננסי חותכת את מפרקי ידיה.
שרה מצליחה לזמן את הרוחות, לרפא את עצמה ולהילחם חזרה.
היא מבריחה את בוני ורושל, ומביסה את ננסי על ידי השימוש בלחש הכבילה עליה.
בסיום הסרט נראית ננסי בבית חולים פסיכיאטרי.
רובין טאני - שרה ביילי
פאירוזה באלק - ננסי דאונס
סקיט אולריך - כריס הוקר
כריסטין טיילור - לורה ליזי, נערה פופולרית אך גזענית שמתעמרת ברושל
אסומפטה סרנה - ליריו, בעלת חנות הכשפים
לאחר יציאתו של סרט האימה-מדע בדיוני Flatliners, החוקר חוויות סף-מוות, משנת 1990, נפגש תסריטאי הסרט פיטר פילארדי עם המפיק דאגלס וויק, ובדיון ביניהם עלתה הרעיון ליצור סרט על נערות מכשפות.
פילארדי ציין כי הרעיון נולד מתוך שיחה עם וויק, שביקש לפתח סיפור על בית רדוף או על נערות מכשפות.
וויק, שמעוניין בקולנוע על העצמה נשית – והיה מעורב בכך כבר בסרטו הראשון Working Girl – ראה בסיפור הזדמנות לבחון את כוחה של נערה המתעוררת למיניותה והשפעתה על עולמה.
לדבריו, כישוף מהווה מטפורה עתיקת יומין להעצמה נשית ולחיבור לטבע ולפריון.
בנוסף לכך, טרם הפקת הסרט היה מעורב בהפקת סרט אימה על טבעי עם תמות מיתולוגיים-חייתיים, זאב (סרט, 1994).
פילארדי סיפר כי בתקופה זו היה שקוע בעולם של שטניזם בקרב נוער ושילוב של סמים, מטאל וכישוף, והושפע ממקרים כמו של ריקי קאסו, חלוץ השטניזם בקרב בני נוער.
השניים דנו במשך שעות רבות על קסמים, פטריות ושכרון חושים, והגיעו למסקנה שהדמויות המרכזיות חייבות להיות חיצוניות לחברה ולסביבה הבית ספרית – שכן כישוף אמיתי, לדעתם, דורש צורך ולא רק רצון.
וויק, שאז היה אב לילדות צעירות, שיתף פעולה באופן פעיל בתהליך.
הפרויקט הוצג לסטודיו סוני, ופילארדי כתב את התסריט הראשוני, שהתמקד בכמיהה, פחדים וכוחם הפוטנציאלי של נערות תיכוניות.
עם זאת, הסרט לא התאקלם בקלות בקטגוריות הרגילות של סרטי נעורים, כיוון שהיה מוקדם מדי להגדיר את הז'אנר המתמקד בנערים-מבוגרים, והדגש היה על נערות ולא על נערים, דבר שהקשה על הפקה מסחרית.
בשלב הבא הצטרף הבמאי אנדרו פלמינג לפרויקט.
פלמינג, שהפיק קודם לכן את "חלומות רעים" ואת שלושה במיטה אחת, והיה מנוסה הן בבימוי סרטי אימה והן בבימוי סרטי נוער והתבגרות, קיבל את התסריט לשכתוב והוביל את ההפקה.
הוא הוסיף אלמנטים אישיים: רעיון שהדמות הראשית ניסתה להתאבד, הדמות של רושל כשחורה שחוותה גזענות, ודמותה של בוני שנשרפה בעבר.
פלמינג הדגיש את המציאות הקשה של בית ספר תיכון והוסיף עומק דרמטי, תוך שהוא מביא את החוויות האישיות שלו מהנעורים.
הוא תיאר את בית הספר התיכון שלו כ"חוויה גותית, רצינית וכבדה", בה כולם חיו תחת לחץ מתמיד.
בנוסף, פלמינג שאף להציג את הכישוף בצורה מציאותית יותר, לאחר שלדבריו רוב הסרטים הקודמים הציגו מכשפות באופן סטריאוטיפי – עם כובעי חודים ושיער ירוק.
הוא ערך מחקר מעמיק על פגאניזם ותרבויות כישוף שונות, במטרה ליצור ייצוג אמין של עולם הקסם.
דאגלס וויק ציין כי פלמינג תמיד אמר כי התיכון היה עבורו מקום "רדוף", מלא ברוע, סכנה ולעיתים גם ברגשות עזים ומלהיבים, והדבר השפיע על האופן שבו עיצב את הסרט.
המטרה הסופית הייתה ליצור סיפור שמתחיל במקום מציאותי, שבו הדמויות חוות בעיות אמיתיות, ומכאן מתפתחת העלילה הקסומה והמתחברת למציאות חיי הנערות.
פילארדי המשיך לבצע מחקר על קסמים, כולל קריאה בספרים כמו Earth Power של סקוט קנינגהם ו-Goddesses in Everywoman של ג'ין בולן, אך לא נעזר בייעוץ של מכשפים בעת כתיבת התסריט.
עם זאת, בהפקה עצמה שירתה הוויקה פט דוין כיועצת טכנית, שכתבה לחשים והבטיחה שהצגת הקסמים לא תפגע בקהילת הוויקה, תוך שימוש באלים ובכוחות בדויים שהומצאו במיוחד עבור הסרט.
לארבעה התפקידים הראשיים ניגשו שמונים וחמש שחקניות, ביניהן אנג'לינה ג'ולי, ואלישיה סילברסטון.
לבסוף נבחרו טאני, קמפבל טרו, ובאלק, כאשר באלק עסקה בוויקה בחייה הפרטיים.
הצילומים התקיימו בכל רחבי לוס אנג'לס, כולל שדה התעופה, שדרות סאן סט, וברודוויי.
לאחר שאנדרו פלמינג חתם על חוזה הבימוי, הגיע השלב המורכב של ליהוק ארבע השחקניות הראשיות.
באותה תקופה, סרטים עם גיבורה נשית אחת, קל וחומר ארבע, לא היו דבר שבשגרה, וההפקה חיפשה פנים חדשות יחסית.
על פי במאי הסרט, אנדרו פלמינג, תהליך הליהוק היה קשה וממושך, ונמשך תשעה חודשים שלמים, במהלכם נבחנו כ-85 שחקניות שונות.
פמ דיקסון, מנהלת הליהוק, ציינה שהם חיפשו גיבורות שונות מהמקובל, הרבה לפני שז'אנר סרטי ה-YA (Young Adult) הפך פופולרי.
במהלך התהליך, שחקניות רבות ומפורסמות נבחנו לתפקיד הראשי של שרה.
דיקסון חשפה כי אנג'לינה ג'ולי לוהקה בתחילה לסרט, אך לבסוף נאלצו לשחרר אותה בשל חוסר ודאות לגבי הפקת הסרט והיא בחרה לעשות את הסרט "פוקס פייר" במקום.
גם אלישיה סילברסטון נבחנה לתפקיד, אך נאלצו לוותר עליה לאחר שהיא התחייבה לסרט אחר.
בנוסף, סקרלט ג'והנסון בת ה-12 הגיעה לאודישן.
השחקנית הראשונה שנבחרה הייתה רייצ'ל טרו לתפקיד רושל.
טרו, שהאמינה שהיא מתאימה לדמות למרות התנגדות סוכניה, נבחנה באופן עצמאי.
הדמות, שבתחילה הייתה לבנה וחולת בולימיה, שונתה כדי להתאים לרייצ'ל ולהוסיף ממד נוסף של מתח גזעי לסרט.
טרו סיפרה שהליהוק הזה היה משמעותי עבורה מכיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שקיבלה תפקיד עם עומק אמיתי ולא רק תפקיד משני.
השחקנית הבאה שהצטרפה הייתה פיירוזה באלק בתפקיד ננסי.
פלמינג וצוות הליהוק התרשמו מכך שהיא הייתה פגאנית בפועל, ודיקסון ציינה שהאישיות האותנטית והלא-שגרתית שלה התאימה מאוד לדמות.
המפיק דאגלס ויק הוסיף שפיירוזה נחשבה באותה תקופה ל"שחקנית של שחקנים", כלומר, מישהי שזוכה להערכה רבה בקרב עמיתיה למקצוע.
בשלב הבא, רובין טאני הגיעה במקור כדי לקרוא את הטקסטים עם השחקניות שהתמודדו על תפקידים, אבל צוות הליהוק התרשם כל כך מהכישרון שלה שהם רצו ללהק אותה לתפקיד הראשי של שרה.
על אף שטאני רצתה לשחק את דמותה של בוני, היא הסכימה לבסוף לקבל את התפקיד הראשי.
פלמינג סיפר שהיא הגיעה לאודישן עם תספורת קצוצה שקיבלה לצורך סרט אחר ("רקורד חזק"), ושנאלצו לשכנע אותה ללבוש פאה מכיוון שהאולפנים לא אהבו את המראה שלה.
נב קמפבל, שהייתה המפורסמת ביותר מבין הארבע, נבחרה כדי למשוך קהל נוסף לסרט.
שאר צוות השחקנים כלל את השחקנית אסומפטה סרנה בתפקיד ליריו, בעלת חנות הכשפים והלן שייבר בתפקיד גרייס דאונס, אמא של ננסי, שחקנית ותיקה בז'אנר האימה ששיחקה בעבר ב"אימה באמטיוויל".
מה שהכריע לבסוף לטובת הסרט היה מבחן המסך שבו השתתפו ארבע השחקניות יחד.
דיקסון ציינה שכל אחת מהשחקניות הייתה ייחודית בדרכה, מה שאפשר לכל צופה למצוא דמות להזדהות איתה.
מבחן מסך אחד של ארבע הבנות צועדות יחד, עם גישה מסוימת, שכנע את האולפנים שהסרט יכול להצליח.
על סט הצילומים, השחקניות יצרו קשר חזק זו עם זו, ורייצ'ל טרו סיפרה על החיבור המיידי שלה עם נב קמפבל.
היא ציינה שלפיירוזה באלק הייתה אנרגיה אינטנסיבית, שכן היא נשאה על כתפיה חלק ניכר ממשקל הסרט.
עם ליהוק השחקניות, הדמויות קיבלו חיים, והחזון הגותי של יוצרי הסרט החל להתגשם.
הבמאי אנדרו פלמינג שאף ליצור סרט המשלב את ארבעת היסודות - אדמה, מים, אש ואוויר - בנוף העירוני של לוס אנג'לס, עם אלמנטים של טבע בתוך סביבה מתפוררת.
מעצבת התלבושות, דבורה אברטון, הקצתה לכל אחת מהבנות יסוד בצורה חופשית.
שרה יצגה את האדמה, בוני את הרוח, רושל את המים, וננסי את האש.
הרעיון של פלמינג היה להלביש את המכשפות הצעירות כאילו הן חברות בלהקת "הקיור" (The Cure), עם נגיעות של פאנק.
בזמנו, הסגנון הגותי עדיין לא היה נפוץ כמו היום, אך רייצ'ל טרו סיפרה שהתלבושות שיקפו את האופנה של שנות ה-90. היא הזכירה את ההבדל בין האופנה הגותית של ניו יורק, שהייתה מוכרת לה, לבין האופנה ה"קליפורנית" שכללה שמלות פרחוניות, שנראות היום ספציפיות לאותה תקופה.
ביום הצילומים הראשון, האולפנים נבהלו מהמראה "הדהוי" של הבנות במדי בית הספר שלהן, אך אברטון הצליחה לשכנע אותם שהייתה לה תוכנית.