tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן התיישבו בני השבט על חוף הים האדריאטי מארימינום ועד אנקונה, והקימו את העיר סנה גאליקה (כיום העיר סניגליה), שהפכה לבירתם.
בשנת 391 לפנה"ס, חצו הסנונים את הרי האפנינים ופלשו לחבל אטרוריה, שם צרו על העיר קלוסיום.
בתגובה פנו ראשי העיר לרפובליקה הרומית בבקשת עזרה.
הסנאט נענה לבקשה ושלח את המצביא קווינטוס פביוס אמבוסטוס ושני אחיו על מנת שינהלו משא ומתן עם הגאלים.
אולם, נטען שהם הפרו את שבועת הנייטרליות הדיפלומטית שלהם בהשתתפם בפעולות איבה כנגד הכוחות הגאלים שניצבו מחוץ לחומות קלוסיום.
טיטוס ליוויוס ופלוטרכוס מוסרים שהסנונים החליטו בתגובה לעלות על רומא כדי להענישה על הפרת השבועה של נציגיה.
עם זאת, ייתכן והאירועים המתוארים בקלוסיום הם בדיה, שכן לקלוסיום לא הייתה סיבה אמיתית לפנות לרומא בבקשת עזרה, והגאלים לא באמת היו זקוקים לפרובוקציה אמיתית כדי לעלות על רומא.
הפרשה, על פי הסברה המקובלת, נוצרה כדי לספק הסבר למתקפה הגאלית חסרת הפשר על רומא, וכדי לפאר את מעמדה של רומא כמגינתם של עמי איטליה כנגד הברברים הגאלים.
מנגד, השערה אחרת שהעולתה גורסת שברנוס עבד בשיתוף פעולה עם דיוניסיוס הראשון, טיראן סירקוסאי, ששאף להשיג שליטה מוחלטת בכל סיקיליה.
לרומא הייתה ברית הדוקה עם מסנה, פוליס קטנה בצפון מזרח האי, שדיוניסיוס לטש עיניים עליה.
על פי ההשערה, בזמן שצבאה של רומא יאולץ להסב את תשומת ליבו לברנוס, יוכל דיוניסיוס לממש ללא הפרעה את תוכניותיו בסיקיליה.
בקרב אלייה שהתרחש ב-18 ביולי 387 או 390 לפנה"ס הביס ברנוס את הצבא הרומאי ונכנס לרומא עצמה.
הלוחמים הסנונים כבשו את כל חלקי העיר פרט לגבעת הקפיטולין, שהמתבצרים עליה הצליחו להדוף בהצלחה את המתקפה הגאלית נגדם.
על פי המסורת הרומית, אחד מהמתבצרים על הגבעה, מרקוס מנליוס קפיטולינוס, הצליח להבחין מבעוד מועד במתקפה הגאלית הקרבה הודות לאווזים הקדושים של האלה יונו, שהפנו את תשומת ליבו ללוחמים הגאלים שניסו להעפיל בחשאי לראש הגבעה.
אולם, בראותם את עירם החרבה, החליטו הרומאים להיכנע לבסוף ולקנות מחדש את חירותם מברנוס.
הם נאלצו לשלם לגאלים אלף ליבראות זהב (כ-329 ק"ג).
לדברי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס, במהלך המשא ומתן התפתחה מחלוקת על אבני המשקל ששימשו למדידת הזהב (הגאלים השתמשו באבני משקל משלהם, שהיו כבדות מהמקובל באיטליה).
כאשר הנציגים הרומאים התלוננו שהם מרומים, השליך ברנוס את חרבו על המאזניים, כך שמשקלה יתווסף למשקל הזהב שעל הרומאים יש לשלם לגאלים.
לאחר מכן הוא אמר את האימרה הידועה "אבוי למנוצחים!" , שמשמעה כי המפסיד בקרב נתון לחסדיו המוחלטים של המנצח, ואל לו לצפות למידת רחמים מצדו.
לפי המסורת הרומית, הוויכוח בעניין אבני המשקל עיכב את הגאלים ברומא במידה כה רבה, עד שלדיקטטור הגולה מרקוס פוריוס קאמילוס היה מספיק זמן לגייס צבא מחוץ לעיר, לצעוד אל רומא ולגרש את הגאלים ממנה.
יתרה מזאת, נטען שמלבד שחרור העיר הוא גם רדף אחרי הגאלים הנסוגים והצליח להשיב בחזרה לרומא את מלוא כופר הזהב שנאלצו הרומאים לשלם תמורת חירותם, ולהגיד לברנוס כי "לא על ידי זהב, כי אם בידי הברזל תשוב האומה לגדולתה".
לדברי פלוטרכוס, בעקבות התקוממות עממית שפרצה ברחובות רומא עצמה, הגאלים נמלטו תחילה מהעיר, ולאחר מכן הושמדו לחלוטין על ידי צבאו של קמילוס כשמונה מילים (כ-11.8 קילומטר) מחוץ לה על הדרך המובילה מזרחה אל העיר גאביי.
קמילוס הפך בעקבות פעולותיו לדמות נערצת בעיר ואף כונה על ידי חייליו והעם כ"רומולוס נוסף" (בהתייחס למייסדה האגדי של העיר), "אבי המולדת" (Pater Patriae) ו"מייסדה השני של רומא".
טיטוס ליוויוס טוען שהסנונים שצרו על גבעת הקפיטולין נדבקו בהמוניהם במגפה שפרצה בשורותיהם ולכן היו במצב פגיע במיוחד כאשר נאלצו לסגת.
זהו טיעון סביר מכיוון שדיזנטריה ובעיות תברואה אחרות פגעו והרגו מספר רב של לוחמים מאז שחר ההיסטוריה ואף גם בעת המודרנית.
סיליוס איטליקוס טוען כי הפרשים הגאלים ששירתו בצבאו של חניבעל במהלך המלחמה הפונית השנייה הונהגו על ידי אחד מצאצאיו של ברנוס בשם קריקסוס, שנהרג במהלך קרב טיקינוס בשנת 218 לפנה"ס.
ברנאט מונקצ'י (במקור מונק, בהונגרית: Munkácsi Bernát; 12 במרץ 1860, אוראדיה, בהונגרית: Nagyvárad (נאג'ווארד); טרנסילבניה – 21 בספטמבר 1937, בודפשט, הונגריה) היה בלשן, אתנוגרף, מזרחן, יהודי-הונגרי וחוקר השפות הפינו-אוגריות.
הוא היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
מונקצ'י נולד במשפחה יהודית מסורתית.
אביו מאיר אברהם (אדולף) מונק היה סוחר דגנים וסופר לעת מצוא ואמו שרה לבית שטיין.
כבר בנעוריו התעניין בשפות, ובגיל תיכון החל ללמוד טורקית.
למד בלשנות באוניברסיטת בודפשט, ארמין ומברי היה אחד ממוריו.
במסגרת לימודיו חקר את הניבים של אוכלוסיית הצ'אנגואים, שבטים הונגריים החיים ברומניה, בעיקר במולדובה ההיסטורית.
על עבודתו זו זכה בפרס שמואל (Sámuel) של האקדמיה ההונגרית למדעים.
במהלך לימודיו למד גם רוסית והחל במחקר השפות הפינו-אוגריות, מחקר לו הקדיש את חייו.
ב-1885 יצא למסע המחקר האתנו-בלשני הראשון שלו, לעם האודמורטי השוכן במערב הרי אורל.
בדרך התעכב בעיר קאזאן שם למד אודמורטית מסטודנט בן אותו העם שלמד בסמינר.
הסיור עצמו ערך שלושה חודשים שבהם אסף חומר לשוני רב.
בדרכו חזרה שהה בעיר סימבירסק (כיום אוליינובסק) שליד הוולגה שם אסף חומר על שפת הצ'ובה (csuva) מתלמידי סמינר המורים יוצאי העם הצ'ובשי.
בשנת 1887 פרסם את הטקסטים שאסף בשפה האודמורטית ומחקר על שפת הצ'ובשית.
באביב 1888 יצא מונקצ'י למסעו השני.
במשך שנה, עד אפריל 1889, הוא תר את האזור בו שוכנים הווגולים (vogul) או המנטים.
החומרים שאסף פורסמו בארבעה כרכים (1600 עמודים) של פרסומי הבלשנות של האקדמיה ההונגרית.
בכרכים אלו תוארו 6 ניבים של שפת הווגולים או המנטים.
מונקצ'י גם חקר את המילים ההונגריות ממקור איראני וקווקזי.
ב־1915, בעת מלחמת העולם הראשונה חזר מונקצ'י לחקר השפה האודמורטית.
הוא נעזר בשבויי מלחמה אודמורטיים שהיו עצורים במחנה ליד בודפשט, מהם אסף חומר רב בניבים אודמורטיים שונים.
מחקרים אלו פורסמו רק שנים אחרי מותו, ב-1952. מ-1917 ואילך חקר בעיקר את השפה האוסטית, מחקרים אלו פורסמו ב-1927 בכתב העת ה"ידיעון המזרחי" ההונגרי (Keleti Szemle).
מונקצ'י עסק גם במחקר של הצ'אנגו במורדוביה יחד עם הבלשן היהודי הונגרי איגנץ קונוש.
בשנת 1890 נבחר מונקצ'י לחבר מתכתב (levelező tag) באקדמיה ההונגרית למדעים.
ב־1891 נבחר לחבר חיצוני של החברה הפינו-אוגרית, ב-1892 נבחר לסגן נשיא של החברה האתנוגרפית ההונגרית.
בשנים 1894 עד 1910 היה עורכו של כתב העת המדעי אתנוגרפיה.
מ-1900 ועד סוף ימיו היה עורך משותף של הידיעון המזרחי.
ב-1910 נבחר לחבר מלא של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1930 הוציאה האקדמיה ההונגרית למדעים ספר לכבודו של מונקצי, במלאת לו 70. החל משנת 2005 האקדמיה מחלקת מענק מחקר בחקר הבלשנות על שמו של מונקצ'י.
בהיותו יהודי לא קיבל מעולם שום משרה אקדמית.
זאת למרות כל הישגיו המחקריים והכיבודים המדעיים שזכה להם, ואף על פי שכמנהג רבים מיהודי הונגריה החליף את שמו ממונק, לשם ההונגרי מונקצ'י.
את פרנסתו מצא כמפקח במערכת החינוך של הקהילה היהודית בבודפשט.
בפעילותו היהודית יזם, במסגרת המוזיאון היהודי של בודפשט, מפעל של כתיבת "מגילות היוחסין של משפחות יהודיות הונגריות".
השמדת יהודי הונגריה בשואה הפסיקה מפעל זה באיבו.
יצא רק הכרך הראשון שהוכן על ידי מונקצ'י עצמו: "שלשלת היוחסין של משפחות מונק ומשפחת פעלזענבורג".
מונקצ'י היה נשוי לפאולה יקובי.
הסוחר שנדור מונקצ'י, הסופר ואיש הציבור ד"ר ארנה מונקצ'י והמשוררת ד"ר נעמי וינקלר.
הוא היה גיסם של הרופא יוז'ף יקובי, ושל עורך הדין בלה יקובי.
מונקצ'י קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מחקרים בשפה הווטיאקית (Votják), מחברות אוגוריות 5, בודפשט 1884.
שירה עממית ווטיאקית, בודפשט 1887.
מילון השפה הווטיאקית, בודפשט 1890–1896.
הניבים בשפת ווגול, בודפשט 1894.
מחברות אוגוריות 12, בודפשט 1896.
אלמנטים אריים וקווקזיים בשפות הפינו-הונגריות, בודפשט 1901.
"חלום ילדות שהתגשם" (יומן אודמורטיה של ברנט מונקצ'י), נערך על ידי קוזמאץ' אישטוואן (Kozmács István), הוצאת AB-ART ברטיסלאבה 2008.
ברנרד ג'פרי מקָאלוֹ , ידוע כברני מק (Bernie Mac), היה קומיקאי ושחקן.
מק נולד בשיקגו וגדל במשפחה חד-הורית, עם אמו מרי, שמתה מסרטן כשהיה בן 16. הקריירה שלו החלה בבית הספר התיכון, כאשר הופיע מול ילדים בשכונה בדרום שיקגו.
מאוחר יותר עברה המשפחה לטמפה שבפלורידה.
בשנות העשרים לחייו עבד במגוון עבודות, בהן הובלת רהיטים ותחזוקה.
לדברי מק, בילדותו היה ילד מוכה, שהוצלף בחגורה בידי אמו וסבתו.
ב-1977 נישא לרונדה מקלואו, ולזוג נולדה בת אחת.
מק הופיע לראשונה כקומיקאי ב"מועדון הכותנה" בשיקגו.
בגיל 32 זכה בתחרות לחיפוש כישרונות חדשים בתחום הסטנד-אפ.
זמן מה הנחה תוכנית אירוח בשידור חי בשם "מק בחצות", ששודרה בערוץ HBO.
לאחר מכן התחיל לשחק בסרטי קולנוע, בעיקר בתפקידים קטנים.
מק פרץ לתודעה הציבורית בשנת 1995, בתפקידו כאב קלבר בסרט "שישי" בכיכובם של אייס קיוב וכריס טאקר.
לאחר סרט זה, הופיע מק בעוד סרטים רבים והיה לאחד הקומיקאים האפרו-אמריקאים המצליחים ביותר בארצות הברית.
ב-2001 עלתה לשידור קומדיית מצבים של רשת FOX בשם "המופע של ברני מק" (The Bernie Mac Show), שבה מגלם מק גבר ההופך לאפוטרופוס על שלושת ילדיה של אחותו.
הסדרה מתייחסת באופן פרודי לאירועים שונים בחייו של מק.
בשנת 2002 זכתה הסדרה בפרס פיבודי, וירדה מהמסך בשנת 2006 לאחר חמש עונות.
בשנת 2007 התבטא מק בתוכנית האירוח של דייוויד לטרמן כי הוא מתכנן לפרוש מתחום הקומדיה, וכי ימשיך לעסוק בהפקה ובסרטי קולנוע.
מק השתתף בסרטי הקולנוע "אושן 11" (2001), המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה (2003), "רובוטריקים" (2007) ו"מדגסקר 2: הבריחה לאפריקה" (2008), כאשר האחרון יצא אחרי מותו.
ברני מק סבל החל מ-1983 מסרקואידוזיס, אך לטענתו לא הייתה למחלה השפעה על חיי היומיום שלו.
הוא נפטר ב-9 באוגוסט 2008, כשהוא בן 50, בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות.
הותיר אחריו אישה, בת ונכדה.
ברני טופין הוא פזמונאי בריטי, הידוע בעיקר הודות לשיתוף הפעולה עם המוזיקאי אלטון ג'ון.
טופין נולד בצפון אנגליה למשפחת חוואים.
בשנת 1967, כשהיה בן 17, ענה ל"מודעת דרושים" שביקשה למצוא פזמונאי שיעבוד בשיתוף פעולה עם מלחין צעיר אחר.
בכך, החל למעשה שיתוף הפעולה הידוע בין טופין לבין אלטון ג'ון, שיתוף פעולה שנמשך בלמעלה מ-40 אלבומים עד היום.
בשנת 1991 יצא הסרט התיעודי "Two Rooms" (שנלווה להוצאת אלבום באותו שם) שסקר את דרכם של השניים ואת השילוב המוצלח שהצליחו ליצור.
לכבוד תחילת העשור הרביעי לשיתוף הפעולה בין השניים, הקליט ג'ון אלבום שלם למילותיו של טופין, המתייחס לקריירות של השניים ולחיבור המיוחד שלהם.
באלבום זה, הופיע טופין לראשונה על גבי עטיפת האלבום.
בשנת 2006 זכה בפרס גלובוס הזהב על שירו "A Love That Will Never Grow Old" (ללחן של המוזיקאי הארגנטינאי גוסטבו סנטאולז'ה ובוצע על ידי זמרת הפולק אמילו האריס) שהופיע בפס-קול סרט הקולנוע "הר ברוקבק".
באותה השנה עלה גם על בימות ברודוויי המחזמר הראשון בו שיתפו טופין ואלטון ג'ון פעולה, ונקרא "Lestat".
+פרסשנהעבודה מועמדתקטגוריהתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024"Never Too Late" מתוך "Elton John: Never Too Late" (בתור פזמונאי)שיר מקורי – סרט דוקומנטרי
ברנרד "ברני" סנדרס הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, המכהן כסנאטור מטעם מדינת ורמונט מאז 2007. סנדרס הוא החבר העצמאי שכיהן בקונגרס לאורך התקופה הממושכת ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
סנדרס ניסה ללא הצלחה להיות המועמד הנשיאותי של המפלגה הדמוקרטית ב-2016 וב-2020 עד לפרישתו מהמרוץ לנשיאות.
בתור דמו-סוציאליסט, סנדרס ידוע בהתנגדות שלו לאי-שוויון כלכלי.
במדיניות פנים, הוא תומך באופן כללי בזכויות עובדים ומקדם ביטוח בריאות אוניברסלי, חופשת לידה בתשלום, השכלה גבוהה ללא שכר לימוד, ותוכנית כלכלית שאפתנית שמטרתה ליצור עבודות שמתמודדות עם התחממות עולמית.
במדיניות חוץ, סנדרס תומך בכלליות בהפחתת התקציב הצבאי וחיפוש פתרונות יותר דיפלומטיים ושיתופיים.
בנוסף, הוא מאמין כי צריך לשים דגש גדול יותר על זכויות עובדים ודאגות סביבתיות כשמנהלים משא ומתן על הסכמי סחר בינלאומיים.
פרשנים רבים הצביעו על ההשפעה הרבה של תפיסות העולם שלו על הפוליטיקה במפלגה הדמוקרטית מאז הקמפיין שלו לנשיאות 2016.
סנדרס נולד וגדל ברובע ברוקלין שבניו-יורק.
בעודו סטודנט, הוא היה מארגן מחאות אקטיבי בזמן התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
אחרי שעבר לגור בוורמונט, הוא נבחר להיות ראש העיר של ברלינגטון ב-1981 בפער של עשרה קולות ונבחר מחדש שלוש פעמים.
ב-1990 הוא ניצח בבחירות שהפכו אותו לחבר היחיד של בית הנבחרים של ארצות הברית מוורמונט.
סנדרס שירת בבית הנבחרים במשך 16 שנים לפני שנבחר לסנאט של ארצות הברית ב-2006; הוא נבחר מחדש ב-2012 וב-2018.
באפריל 2015 הכריז סנדרס על התמודדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-2016. למרות ציפיות התחלתיות נמוכות, סנדרס זכה בתמיכה של 23 מדינות ובערך 43% מהקולות, לעומת ה-55% שזכתה בהם הילרי קלינטון.
הקמפיין שלו זכה לתשומת לב על ההתלהבות של התומכים שלו, וכמו כן הדחייה של תרומה כספית גדולה מתאגידים, התעשייה הפיננסית וכל Super PAC שהוא.
ביולי 2016, הוא רשמית תמך בקלינטון כנגד הרפובליקני דונלד טראמפ, בעודו מעודד את התומכים שלו להמשיך את "המהפכה הפוליטית" שהקמפיין שלו התחיל.
בפברואר 2019, סנדרס הודיע על כך שינסה שנית לזכות במועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
ב-8 באפריל 2020 הודיע סנדרס על פרישתו מהמרוץ לנשיאות.
סנדרס נולד בברוקלין, ניו יורק.
אביו, אליאס סנדר-גוטמן, נולד ב-19 בספטמבר 1904 בעיירה סוופניצה (Słopnice) בגליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) למשפחה יהודית, וב-1921, בגיל 17, היגר לארצות הברית ושינה את שם משפחתו לסנדרס.
אמו, דורותי לבית גלסברג, נולדה בניו יורק ב-2 באוקטובר 1912 לזוג מהגרים יהודים מפולין (אביה נולד ברדזין פודלסקי) ורוסיה.
כל בני משפחת אביו נרצחו במהלך השואה בפולין.
המשפחה הייתה בת למעמד בינוני-נמוך והדאגה לפרנסה הייתה דבר שבשגרה.
סנדרס טען כי כך ניטעה בו תודעה מעמדית חזקה, שהובילה אותו לסוציאליזם.
אחיו של סנדרס, לארי סנדרס, הוא כיום פוליטיקאי החבר במפלגת "הירוקים" של אנגליה וויילס, במחוז אוקספורדשייר באנגליה.
בנו של לארי, אחיינו של סנדרס, ג'ייקוב, הוא חבר לשעבר במועצת העיר של אוקספורד מטעם הירוקים.
הוא למד בבית הספר התיכון על שם ג'יימס מדיסון בברוקלין, שבו למדו גם שני סנאטורים יהודים נוספים שמכהנים או שכיהנו עמו בסנאט האמריקאי; צ'אק שומר (דמוקרט ממדינת ניו יורק) ונורם קולמן (רפובליקני ממינסוטה).
שנה לאחר סיום לימודיו בתיכון נפטרה אמו, בגיל 46, ושלוש שנים לאחר מכן נפטר אביו.
סנדרס סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת שיקגו ב-1964, שם הצטרף ל"איחוד החופשי", גוף שפעל נגד מלחמת וייטנאם והפרדה גזעית של אפרו-אמריקאים בקמפוסים.
ומיד עם סיום לימודיו, נסע לישראל ובמשך מספר חודשים התנדב בקיבוץ שער העמקים.
הוא חזר לארצות הברית והשתקע עם אשתו הראשונה, דברה שילינג, במדינת ורמונט.
עבד לפרנסתו במקצועות שונים, ובכללם גם כנגר וכעיתונאי עצמאי.
בזמן לימודיו באוניברסיטת שיקגו, הצטרף סנדרס לליגה הסוציאליסטית הצעירה (Young People's Socialist League), ארגון הצעירים של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, ונטל חלק במאבק התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית כמארגן סטודנטים במסגרת "הקונגרס לשוויון גזעי" ("Congress of Racial Equality") ו"ועדת התיאום הסטודנטיאלית הלא אלימה" ("Student Nonviolent Coordinating Committee").
תחת ראשותו התאחדו סניפי אוניברסיטת שיקגו של שתי התנועות לתנועה משותפת אחת.
בינואר 1962 הוביל סנדרס מצעד לבניין ההנהלה של אוניברסיטת שיקגו כדי למחות על מדיניותו של נשיא האוניברסיטה ג'ורג' וולס בידל של הפרדה גזעית במעונות הסטודנטיאליים.
"אנו מרגישים שזהו מצב בלתי נסבל כאשר סטודנטים שחורים ולבנים של האוניברסיטה לא יכולים לחיות יחדיו בדירות בבעלות האוניברסיטה", אמר סנדרס בהפגנה.
לאחר מכן, נכנסו סנדרס ועוד 32 סטודנטים נוספים לבניין ההנהלה וחנו מחוץ ללשכת הנשיא, במה שהיה לשְׁבִיתַת השֶׁבֶת הראשונה של התנועה לזכויות האזרח בהיסטוריה של שיקגו.
אחרי שבועות של שְׁבִיתות שֶׁבֶת, הקימו בידל והאוניברסיטה ועדה לחקר האפליה הגזעית באוניברסיטה.
ג'ון מאהוני, אז חבר ב"קונגרס לשווין גזעי", תיאר את סנדרס ב-2016 כ"אחלה גבר, יהודי טוב מברוקלין, אבל הוא לא היה יותר מדי כריזמטי.
אחת החוזקות שלו אבל הייתה היכולת לעבוד עם קהל רחב של אנשים, על אף שהוא לא מסכים עם זה".
ב-1963 השתתף סנדרס במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, בו נשא מרטין לותר קינג את נאומו ההיסטורי "יש לי חלום".
באותו קיץ הורשע בהתנגדות למעצר במהלך הפגנה נגד הפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים של שיקגו, ונקנס ב-25 דולרים (מקביל ל-209$ ב-2019).
הקריירה הפוליטית של סנדרס החלה ב-1971, כשהצטרף למפלגת "Liberty Union", שהתנגדה למלחמת וייטנאם.
הוא ניסה להיבחר מטעמה מספר פעמים לסנאטור ומושל ורמונט, ללא הצלחה ובעקבות זאת עזב אותה ב-1979.
שנתיים לאחר מכן רץ לראשונה כעצמאי, הנתמך על ידי ראשוני "המפלגה הפרוגרסיבית" של ורמונט, לראשות עיריית ברלינגטון וניצח ברוב של 12 קולות בלבד את ראש העירייה, שכיהן שש כהונות.
סנדרס שב ונבחר לאחר מכן עוד שלוש פעמים, כנגד מועמדי המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית כאחד, וכיהן בסך הכל שמונה שנים כראש העיר.
הקואליציה הפרוגרסיבית שלו מעולם לא זכתה ברוב במועצת העיר, אבל היו לו מספיק תומכים במועצה, לצורך ניהול העיר למול האופוזיציה של שתי המפלגות הגדולות.
בשנת 1988 החליט סנדרס שלא לרוץ בפעם החמישית לראשות העיר, אלא למושב היחיד של ורמונט בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הפסיד במרוץ זה למועמד הרפובליקני, ותלה את הפסדו בשל עמדותיו הקשוחות יחסית כלפי פיקוח על כלי נשק, במדינה כפרית ללא חוקי נשק כלל.
עם זאת, כעבור שנתיים בנובמבר 1990 ניצח סנדרס את אותו מועמד, ובינואר 1991 החל לכהן כחבר בית הנבחרים האמריקאי.
הוא היה בכך לחבר העצמאי הראשון בבית הנבחרים של ארצות הברית, מאז 1950, והראשון מזה ששים שנה, שהכריז על עצמו כסוציאליסט.
במשך השנתיים שבין סיום כהונתו כראש עיריית ברלינגטון לכניסתו לבית הנבחרים כיהן כמרצה למדע המדינה באוניברסיטת הרווארד ובקולג' האמילטון.
סנדרס היה למועמד העצמאי היחיד שנבחר לבית הנבחרים מזה 40 שנה.
וושינגטון פוסט וארגוני חדשות אחרים ציינו שזו הייתה הפעם הראשונה שבה סוציאליסט נבחר לבית הנבחרים מזה עשורים.
סנדרס שירת בבית במשך 16 שנים, מ-1991 ועד שנהיה לסנאטור ב-2007, בעודו זוכה בבחירות שוב ושוב בהפרשים גדולים, מלבד פעם אחת ב-1994, בזמן ה"מהפכה הרפובליקנית" , שבה זכה ב-3% עם 50% מהקולות.
במשך השנה הראשונה שלו בבית הנבחרים, סנדרס לעיתים קרובות ריחק בעלי ברית ועמיתים באומרו ששתי המפלגות הפוליטיות משרתות בעיקר את העשירים.
ב-1991, סנדרס ייסד את השדולה הפרוגרסיבית, קבוצה שכללה בעיקר דמוקרטים ליברליים שסנדרס היה יושב הראש שלה ב-8 שנותיה הראשונות, בעודו עדיין מסרב להצטרף למפלגה הדמוקרטית.
הוא התנגד לממשל בוש באופן קבוע, בשל הקיצוצים שהנשיא הרפובליקני ביצע בתוכניות החברתיות השונות שסנדרס תמך בהן, וביקר את אלן גרינספן, מי שהיה בשעתו יושב ראש מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי (הבנק המרכזי של ארצות הברית), בטענה שגרינספן "מייצג את העשירים והתאגידים הגדולים".
סנדרס תמך באופן מלא, במהלך כל כהונותיו בבית הנבחרים, וגם לאחר מכן בסנאט, בכל ענייני איגוד העובדים האמריקאי AFL-CIO.
הוא תמך בביטוח בריאות לאומי, שאמור היה לכסות את כל האמריקאים, הרבה לפני שהנושא הועבר על ידי הנשיא ברק אובמה.
הוא הצביע כנגד חוק שחתר לאסור על שיבוט בני אדם והתנגד לחוקים שתמכו בסחר חופשי, אותו הוא כינה "בלתי מרוסן".
יו"ר הוועד הדמוקרטי הלאומי, הווארד דין, הצהיר ש"ברני סנדרס מצביע עם הדמוקרטים ב-98% מהפעמים" וסנדרס אכן תמך בכל מועמד דמוקרטי לנשיאות ארצות הברית מאז 1992. הרפובליקנים תקפו את סנדרס כ"קיצוני חסר אפקטיביות", שהעביר רק חוק אחד וחמישה עשר תיקונים במשך שמונה תקופות כהונתו בבית הנבחרים.
סנדרס הגיב באומרו שהוא העביר "את תיקוני המליאה הרבים ביותר, יותר מכל חבר בבית הנבחרים מאז 1996".
עם זאת, חלק סנדרס על הדעה הרווחת במפלגה הדמוקרטית בענייני NRA (איגוד הרובאים הלאומי).
כך למשל הוא הצביע נגד "חוק בראדלי למניעת אלימות אקדחים" ובעד החוק להגבלת תביעות משפטיות כנגד יצרני כלי ירייה - חוק, המתיישב עם האינטרס של NRA.
הוא נימק את דעותיו בכך שהוא "מגיע ממדינה כפרית", שבה אין חוקים להגבלת נשיאת נשק, ובה תושבים רבים מחזיקים בנשק אישי.
בענייני חוץ, בדומה לענייני הפנים, נמצא סנדרס בדרך כלל בקצה השמאלי של המפה הפוליטית.
הוא הצביע למשל כנגד שתי הצעות החוק שהסמיכו את הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1991 ואת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2002, להורות על שימוש בכוח כנגד עיראק.
בהתאם לכך, הוא גם התנגד לפלישה של 2003 לעיראק ולהמשך שהותם של הכוחות האמריקאים בה לאחר מכן, ואף דרש לחקור "איך נכנסנו למלחמה בעיראק ומדוע", תוך טענה כי "הקונגרס אינו יכול יותר לפעול כחותמת גומי של הנשיא".
עם זאת, הוא הצדיק את מלחמת אפגניסטן, וטען כי לאור פיגועי התאומים, היה זה הדבר הנכון לעשות.
אף על פי כן, במרץ 2006, אחרי שסדרה של החלטות הקוראות לו לפעול להדחת הנשיא בוש עברו בערים שונות בוורמונט, הצהיר כי יהיה זה לא מעשי לנסות להדיח את הנשיא, בהתחשב במציאות שבה שלטו הרפובליקנים באותה עת בקונגרס.
הסנאט של ארצות הברית (2007–הווה)
בבחירות נובמבר 2006 רץ סנדרס לסנאט, תוך שהוא ממשיך לשמור על עצמאותו.
עם זאת הסנאטור היהודי ממדינת ניו יורק, צ'אק שומר, שכיהן כיו"ר "הוועדה הדמוקרטית לבחירות בסנאט", שמטרתה להכניס בבחירות כמה שיותר דמוקרטים לסנאט, תמך בו באופן רשמי.
משמעות תמיכה זו הייתה, שכל דמוקרט שירוץ כנגד סנדרס, לא יכול היה לצפות לקבל עזרה פיננסית מהמפלגה.
סנדרס קיבל בנוסף גם תמיכה רשמית מצד הארי ריד, שהיה אז מנהיג המיעוט ולאחר מכן מנהיג הרוב בסנאט, וכן מצד יו"ר הוועד הדמוקרטי הלאומי, מושל ורמונט לשעבר, הווארד דין.
בתמיכה דמוקרטית גורפת זו, סנדרס ניצח את מתחרו הרפובליקני במערכת הבחירות היקרה ביותר בהיסטוריה של ורמונט, ובינואר 2007 הוא נכנס לסנאט כנציגה של מדינת ורמונט.
בבחירות נובמבר 2012 הוא הביס את יריבו הרפובליקני ביחס של 3:1 בערך ובינואר 2013, עם תחילת תקופת כהונתו השנייה בסנאט, מונה בתמיכת הדמוקרטים ליו"ר ועדת הסנאט לענייני חיילים משוחררים.
בבחירות נובמבר 2018 נבחר ברוב גדול לכהונה שלישית בסנאט.
סנדרס מצביע כיום בסנאט עם הדמוקרטים, בכל הנושאים הפרוצדורליים, ומצביע עימם כמעט תמיד בנושאי מדיניות חוץ ופנים.
בין השאר הוא העביר ב-2007, יחד עם הסנאטורית היהודייה ברברה בוקסר (דמוקרטית, מקליפורניה), חוק, המספק כיום מימון למחקר ופיתוח למניעת התחממות כדור הארץ, ולהפחתת זיהום האוויר בדו־תחמוצת הפחמן.
החוק מציב סטנדרטים קפדניים יותר לגבי הגזים הנפלטים מכלי רכב חדשים, תומך בשימוש באנרגיה מתחדשת במקום בנפט, ודורש יעילות אנרגטית וסטנדרטים רגולטוריים לשימוש באנרגיה בכלל.
ב-30 באפריל 2015, הודיע על התמודדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. במהלך הקמפיין הדגיש שוב את תמיכתו בדמוקרטיה סוציאליסטית.
ב-10 בפברואר 2016 ניצח בפריימריז בניו המפשייר ולאחר מכן גם במדינות נוספות.
במהלך הקמפיין ניסה להצניע את מקורותיו היהודיים כשהוא מתאר את עצמו כמהגר פולני ולא כיהודי, אולם לאחר ביקורת בנושא הרחיב בסוגיית יהדותו.
סנדרס זכה ב-1847 צירים ו-23 מדינות ותחרויות לאורך הקמפיין.
הוא פרש רשמית ב-12 ביולי 2016 והודיע על תמיכתו במועמדותה של הילרי קלינטון.
במהלך הבחירות לנשיאות ניתן היה לרשום את שמו של סנדרס ב-12 מדינות.
בהצבעת האלקטורים ב-19 בדצמבר 2016, אחד מהאלקטורים של מדינת הוואי הצביע לסנדרס במקום לקלינטון, ובכך הפך סנדרס לאמריקאי-יהודי הראשון שקיבל קולות של אלקטורים לבחירות לנשיאות.
בפברואר 2019 הכריז סנדרס על קמפיין שני לנשיאות, והצטרף לשדה גדול של מועמדים דמוקרטיים החותרים למועמדות המפלגה לנשיאות.
בפברואר 2020, סנדרס עלה להובלה ברמה הארצית ונתפס כמתמודד המוביל של המירוץ, כשהוא מוביל הן במספר הקולות והן במספר הצירים בעקבות שלוש ההתמודדויות הראשונות בסדרת ההתמודדויות.
עם זאת, לאחר שורה של הפסדים בפריימריז בחודש מרץ לסגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן, סנדרס השעה את הקמפיין שלו ב-8 באפריל, כשהוא למעשה פורש מהמירוץ.
לאחר פרישתו מהמירוץ הביע תמיכה במועמד המסתמן של המפלגה, ג'ו ביידן.
מצהיר שהוא תומך של ישראל, אם כי לא אחת נקט בקו ביקורתי עד עוין כלפי ישראל בהקשרי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בפברואר 2009 ביקר את פעולות החמאס נגד ישראל והצדיק את מבצע עופרת יצוקה בעזה, באומרו כי המבצע "בא להילחם בירי פלסטיני של טילים על ערי ישראל, אף כי למרבה הצער נהרגו במבצע זה מעל 1,200 פלסטינים, רובם אזרחים, כמו גם 13 ישראלים".
הוא תמך במבצע צוק איתן, ולצד זאת ביקר את "תגובת היתר" של ישראל ואת הפצצת מתקני האומות המאוחדות.
במרץ 2015 נמנה עם 8 הסנאטורים שלא נכחו בנאום ראש הממשלה בנימין נתניהו בקונגרס האמריקני נגד ההסכם בין המעצמות לאיראן והצהיר על תמיכתו בהסכם הסופי.
הוא תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים ובתוכנית הסיוע הכלכלית לישראל, כמו גם לרשות הפלסטינית, על מנת לעודד את הצדדים להגיע לפתרון מדיני.
הוא מאמין במחויבותה של ארצות הברית להבטיח את קיומה של ישראל וגורס שהחמאס עקבי בשאיפתו להשמיד את ישראל.
בריאיון לעיתון ניו יורק דיילי ניוז, במהלך המרוץ לנשיאות 2016 התבטא נגד יחסה של ישראל לפלסטינים ואמר כי לפי "זכרונו" ישראל הרגה 10,000 בני אדם חפים מפשע במבצע צוק איתן, (לפי הערכת האו"ם המספר עמד על 1,462) ואמר כי הוא חושב שההתקפות הישראליות "יותר חסרות הבחנה משהיו צריכות להיות".
ב-2016 סירב לחתום על מסמך עליו חתמו 83 סנאטורים, בו קראו לנשיא ברק אובמה להגדיל את הסיוע הביטחוני לישראל כדי לשמר את יתרונה הצבאי באזור.
בנובמבר 2019 הציע לבטל את הסיוע הביטחוני לישראל, אם זו לא תשנה את מדיניותה כלפי רצועת עזה, ושגריר ישראל באו"ם דני דנון תקף אותו בנחרצות, והאשים אותו בפגיעה בארצות הברית.
בפברואר 2020 אמר כי לא ישתתף בכנס איפא"ק, כיוון שוועידת איפא"ק לטענתו נותנת במה לגזענות.
הנהלת איפא"ק הגיבה כי סנדרס מעולם לא השתתף בכינוסיה.
ב-26 בפברואר, הכריז סנדרס, כי אם ייבחר לנשיאות, יבחן את העתקת שגרירות ארצות הברית מירושלים לתל אביב.
ב-25 באוקטובר 2023, בעת מלחמת חרבות ברזל, נאם סנדרס בסנאט האמריקני והתייחס לטבח שנעשה בידי חמאס בישראל ב-7 באוקטובר ואף השווה בינו לבין אירועי פיגועי 11 בספטמבר האמריקניים, בקביעה ש-1,400 נרצחים ישראליים שווי ערך פרופורציונית לכ-40,000 אמריקנים הרוגים.
למרות זאת, בהמשך נאומו טען כי הזכות להגן על מדינה מפני מתקפת טרור אינה מצדיקה את הפרת החוק הבינלאומי ולחימה חסרת הבחנה שפוגעת באנשים חפים מפשע בעזה.
הוא קרא לשחרור כלל החטופים ולהפסקת אש הומניטרית משני הצדדים.
ועל זה הותקף בחריפות בידי חברי המחנה הפרוגרסיבי בשל סירובו להצטרף לקריאותיהם להפסקת אש מלאה ברצועת עזה, ורבים ממצביעיו תיארו שהם מאוכזבים מעמדותיו.
ב-18 בנובמבר 2024, שנה וחודש מפרוץ מלחמת חרבות ברזל, קרא סנדרס למנוע ייצוא נשק התקפי לישראל.
הוא אף העלה הצעת חוק בסנאט לחרם נשק התקפי על ישראל אך ההצעה נפלה ברוב גדול, לאחר שתמכו בה 19 מהסנטורים הדמוקרטים בלבד.
ב-יוני 2025 לאחר שישראל וארצות הברית תקפו את אירן במסגרת המבצע "עם כלביא", סנדרס הביע התנגדות פומבית לתקיפה במסגרת אירוע שערך בטלסה, ואף קרא לתקיפה "לא חוקתית".
נישואיו הראשונים של סנדרס היו לדבורה שילינג ב-1964. הזוג התגרש ב-1966 ללא ילדים.
ב-1969 נולד בנו לוי סנדרס, לסוזאן קמפבל מוט, בת-זוגו באותה תקופה.
סנדרס נישא לג'יין או'מירה דריסקול, אמריקאית-קתולית ונשיאה לשעבר של ברלינגטון קולג', מכללה קטנה בעיר ברלינגטון.
הוא פגש אותה בחגיגת ניצחונו הראשון בתחילת שנות השמונים בבחירות לראשות העיר ברלינגטון, ונישא לה ב-1988. בעקבות נישואיהם הוא אימץ את שלושת ילדיה מנישואיה הראשונים.
סנדרס מופיע באופן קבוע בתוכנית הרדיו של תום הרטמן, בפינה של יום שישי שנקראת "ארוחת בוקר מאוחרת עם ברני".
הוא אף גילם את דמותו של הרב מני שביץ בקומדיה מ-1999, "קבלת הפנים לחתונה של האקסית שלי" (My X-Girlfriend's Wedding Reception), בכיכובה של הזמרת ושחקנית התיאטרון דבי גיבסון.
אאוטסיידר בבית הנבחרים ספר ביוגרפי מאת ברני סנדרס (קישור של Google לפרקים מתוך הספר)
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיהקלטת ספר האודיו, הקריינות וסיפור הסיפורים הטובים ביותרIt's OK to Be Angry About Capitalism
ברנט סקוקרופט היה קצין בחיל האוויר של ארצות הברית, שלאחר שירותו שימש פעמיים בתפקיד היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית, בפעם הראשונה בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, ובפעם השנייה בממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
הוא גם שימש כיועץ צבאי לנשיא ריצ'רד ניקסון וכסגן העוזר לנשיא לענייני ביטחון בממשליהם של ניקסון ופורד.
בשנים 2001–2005 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה המייעץ לנשיא לענייני מודיעין, בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש וסייע לנשיא ברק אובמה לבחירת צוות הביטחון הלאומי שלו.
ברנט סקוקרופט נולד באוגדן, יוטה, כבנם של לוסיל (לבית בלנטיין) וג'יימס סקוקרופט, בעל חנות ואיש עסקים.
הוא צאצא למהגרים מראשית המאה ה-19 מאנגליה, סקוטלנד, דנמרק ונורווגיה.
ב-1999 הוא סיפר על השתייכותו לכנסייה המורמונית: "יש לי קשרים אישיים עם כמה ממנהיגי הכנסייה.
הם לא מחשיבים אותי כמורמוני טוב.
אני לא חי על פי כל החוקים של הכנסייה המורמונית - אני אוהב להנות מכוס יין או מספל קפה.
אך אכן, אני מחשיב את עצמי כמורמוני.
זהו חלק מהמורשת הדתית והתרבותית".
סקוקרופט סיים את הכשרתו ביוני 1947 באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוצב בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
עם הקמתו של חיל האוויר של ארצות הברית כזרוע עצמאית בספטמבר אותה שנה, הועברה הצבתו לשם.
ב-1953 הוא סיים לימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה וב-1967 הוא סיים שם לימודי תואר דוקטור באותו תחום.
לאחר הצבתו בחיל האוויר כקצין בדרגת לוטננט-משנה, השלים סקוקרופט את הכשרתו כטייס באוקטובר 1948, ולאחר מכן שירת במגוון של תפקידים מבצעיים ומנהליים בין השנים 1948–1953. במהלך הקריירה הצבאית שלו הוא מילא שורה של תפקידים במטות המשולבים, במטה חיל האוויר ובמשרד עוזר מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי.
תפקידים נוספים שלו כללו תפקיד מרצה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית ובאקדמיה הצבאית ונספח אווירי בשגרירות ארצות הברית בבלגרד, אז בירת יוגוסלביה.
כקצין בכיר, הוצב סקוקרופט במטה חיל האוויר בלשכתו של סגן ראש מטה חיל האוויר לתכנון ומבצעים, ושירת בחטיבה לתכנון ארוך טווח ובמנהלת תורת הלחימה, התפישות והמטרות בין השנים 1964–1966. לאחר מכן הוא למד במכללת המלחמה הלאומית וביולי 1968 הוא הוצב כמשרד עוזר מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי.
בספטמבר 1969 הוא עבר למטה חיל האוויר ושירת במנהלת התכנון כסגן העוזר לענייני המועצה לביטחון לאומי.
במרץ 1970 הוא הצטרף לצוות המטות המשולבים והיה לעוזר מיוחד למנהל המטות המשולבים.
בפברואר 1972 הוא מונה לעוזר צבאי לנשיא ובינואר 1973 הוא מונה לסגן עוזר הנשיא לענייני ביטחון לאומי.
באוגוסט 1974 הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל ופרש משירות פעיל ב-1 בדצמבר 1975. חודש קודם לכן, במסגרת מה שכונה טבח ליל כל הקדושים, הוא מונה ליועץ לביטחון לאומי במקומו של הנרי קיסינג'ר.
במהלך שירותו בחיל האוויר עוטר סקוקרופט במדליית השירות המצוין של חיל האוויר, בלגיון ההצטיינות עם ענפי עץ אלון, ובמדליית הציון לשבח של חיל האוויר.
סקוקרופט ישב בראש או היה חבר במספר ועדות מייעצות, כולל הוועדה המייעצת לנשיא לפיקוח על הנשק, ועדת הנשיא לכוחות האסטרטגיים, ועדת פקארד לניהול ההגנה, מועצת מדיניות ההגנה, וועדת טאוור שחקרה את פרשת איראן-קונטראס.
הוא גם שירת בקואליציית ההכוונה האל-מפלגתית של מיזם רפורמת הביטחון הלאומי.
בשנים 2010–2012 הוא מונה ליושב ראש שותף לצדו של לי המילטון של הוועדה לעתיד הגרעיני של אמריקה.
בבוקרו של ה-11 בספטמבר 2001, שהה סקוקרופט על סיפונו של מטוס מרכז הפיקוד הלאומי של המבצעים המוטסים, שעמד על מסלול ההמראה בדרכו לבסיס חיל האוויר אופט, כאשר התרסק המטוס הראשון על מרכז הסחר העולמי.
המטוס בו טס סקוקרופט היה בדרכו לבסיס חיל האוויר כאשר התרסק המטוס השני וסקוקרופט היה מעורב בפיקוח על פעולות הפיקוד והפיקוח הן של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בפלורידה והן של סגן הנשיא דיק צ'ייני ששהה אז בבית הלבן.
סקוקרופט היה מבקר מוביל במפלגה הרפובליקנית כלפי המדיניות האמריקאית בעיראק לפני ואחרי מלחמת עיראק, ומבקרי המלחמה ראו את ביקורתו כמשמעותית במיוחד לאור קשריו ההדוקים עם נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
על אף הביקורת הציבורית שהוא השמיע על ההחלטה לפלישה לעיראק, המשיך סקוקרופט לתאר את עצמו כ"ידיד" של ממשל בוש.
הוא גם התנגד נחרצות לנסיגה פזיזה, בטענה שיציאה מעיראק לפני שהוחזר בה השלטון על כנו, והחזרת יכולתה להגן על עצמה, "תהיה תבוסה אסטרטגית לאינטרסים האמריקאים, עם תוצאות הרות אסון במיוחד הן באזור והן מחוצה לו".
סקוקרופט תמך בפלישה לאפגניסטן כ"תגובה ישירה" לטרור.
ב-1991 העניק הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לסקוקרופט את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-1993 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האימפריה הבריטית על ידי המלכה אליזבת השנייה.
ב-2005 הוענק לו פרס ויליאם אוליבר בייקר על ידי הארגון "ברית המודיעין והביטחון הלאומי".
ב-1998 הוא הוציא לאור בשיתוף עם ג'ורג' הרברט ווקר בוש את הספר "עולם בתהפוכות" (A World Transformed).
ספר זה תיאר את החיים בבית הלבן בשלהי המלחמה הקרה, כאשר ברית המועצות התפרקה בראשית שנות ה-90. בספר בלט ההסבר של השניים מדוע הם לא הגיעו עד בגדאד ב-1991: "עלינו על נתיב הפלישה, ארצות הברית יכלה באופן מתקבל על הדעת להיות כוח כובש בארץ עוינת".
שיחותיו בנושאי מדיניות חוץ עם זביגנייב בז'ז'ינסקי, בהנחייתו של העיתונאי דייוויד איגנשיוס, פורסמו ב-2008 בספר שכותרתו "אמריקה והעולם: שיחות על עתיד מדיניות החוץ האמריקאית" (America and the World: Conversations on the Future of American Foreign Policy).
סקוקרופט היה חבר של כבוד במועצה המייעצת של לשכת המסחר ארצות הברית–אזרבייג'ן.
הוא ספג ביקורת על סמך רמיזות שהשדלנות שלו כלפי ממשלות טורקיה ואזרבייג'ן היא על רקע קשריו עם חברת לוקהיד מרטין וחברות ביטחוניות שיש להן עסקים רחבים עם טורקיה.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של "המכון הרפובליקני הבין-לאומי".
הוא היה חבר במועצה המייעצת של בית הספר ללימודים בינלאומיים וציבוריים של אוניברסיטת קולומביה ושל America Abroad Media.
סקוקרופט תמך בהילרי קלינטון בבחירות לנשיאות של 2016.
סקוקרופט היה ההשראה לפרס נשיאותי מיוחד שנקרא על שמו, שהענקתו החלה בתקופת נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לדבריו של רוברט גייטס, הפרס ניתן לפקיד ממשל "שנרדם באופן ההפגנתי ביותר במהלך ישיבות עם הנשיא".
על פי גייטס, הנשיא "מעריך את המועמדים לפרס על פי שלושה קריטריונים.
האם האדם פשוט פוקח את עיניו וחוזר להשתתף בישיבה, או קופץ בבהלה משנתו או אף שופך משקה חם באותה עת".
לדברי בוש עצמו, הסיכוי לזכות בפרס עולה אם המועמד ישן שעיניו עצומות, בעיצומה של ישיבה, אך הוא יכול לקבל נקודות זכות על שינה עמוקה כאשר המשתתפים האחרים בישיבה עוסקים בענייניהם.
לסקוקרופט יצא מוניטין של שינה במאפיינים אלו בעת הישיבות עד כדי כך שהוא היה מושא לבדיחות על כך.
ב-1951 נשא סקוקרופט לאישה את מריאן הורנר.
מריאן, בת פנסילבניה, למדה לימודי אחיות בבית הספר לאחיות סנט פרנסיס בפיטסבורג וסיימה תואר באוניברסיטת קולומביה.
לזוג נולדה בת בשם קארן.
מריאן סקוקרופט נפטרה מסוכרת ב-1995 בבית החולים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-1993 כאשר הוענק לסקוקרופט תואר אביר האימפריה הבריטית, התקבלה גם בתו אצל המלכה.
מועדון הכדורגל ברנטפורד הוא מועדון כדורגל אנגלי מברנטפורד אשר ברובע האונסלו הלונדוני, המשחק בפרמייר ליג.
המועדון הוקם ב-1889. משחקי הבית של המועדון נערכו באצטדיון גריפין פארק עד לעונת 19/20, והחל מעונת המשחקים 20/21 מארח את משחקיו באצטדיון "קומיוניטי פארק".
התקופה הטובה ביותר בתולדות המועדון הייתה בשנות ה-30, שבמהלכן שיחק במשך שש עונות רצופות בליגה הבכירה.
ברוב השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה המועדון שיחק בליגה השלישית והרביעית של הכדורגל האנגלי.
המועדון הגיע ארבע פעמים לרבע-גמר גביע ה-FA, ופעמיים לגמר טורניר פרס הפוטבול ליג.
בשנת 2016 חשפה הקבוצה את סמל המועדון החדש אשר שם את ציור הדבורה במרכז, על חשבון סמל מחוז מידלסקס, שמורכב מכתר ושלוש חרבות, וכן ציור הכוורת, שהוסרו מהסמל.
בסיום עונת 2020/2021 העפילה ברנטפורד לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג לאחר שגברה במשחק הפלייאוף 2–0 על סוונסי סיטי.
בעונה זו כבשו חלוצי הקבוצה בריאן אמבאומו ויואן ויסה 49 שערים יחד (20 ו-19 בהתאמה)
הכינוי של ברנטפורד הוא "הדבורים".
הכינוי נוצר בלי כוונה על ידי סטודנטים בשנות ה-90 של המאה ה-19, כשהם נכחו במשחק וצעקו את המשפט "Come on you, Bs" (נשמע כמו המילה Bees שהתרגום שלה הוא דבורים) לעודד את חבר שלהם אשר שיחק בברנטפורד ומאז הכינוי נדבק.
עם זאת, דבורה לא הופיעה בסמל המועדון עד שנת 1971.
ברני מרטין היה שחקן אמריקאי, שנודע בעיקר בשל גילום דמותו של מורטי סיינפלד, אביו של ג'רי, בקומדיית המצבים המצליחה "סיינפלד".
מרטין נולד ברובע קווינס שבניו יורק.
הוא שירת כנווט בחיל האוויר האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הצטרף למשטרת העיר ניו יורק, קריירה שארכה 20 שנה.
מרטין, ששימש כבלש במשטרה נהג להופיע לעיתים כקומיקאי בעת מצגות שנערכו לפני ועדות של המשטרה.
בשנות ה-50 החל לשמש גם כתסריטאי, בין היתר עבור תוכנית הבידור "המופע של סטיב אלן".
מרטין החל את קריירת המשחק שלו כאשר לוהק על ידי מל ברוקס לתפקיד בסרט הקולנוע "המפיקים" (1967).
תפקיד זה הביא למרטין תפקידים במחזות זמר, בהם: "South Pacific" ו-"How Now, Dow Jones".
כן הופיע בסדרות טלוויזיה וסרטים רבים.
מרטין גילם את דמותו של אביה המובטל של לינדה (לייזה מינלי) בסרט הקולנוע "ארתור" (1981).
הוא היה החלוץ בגילום דמותו של איימוס הארט במחזמר "שיקגו".
ב-1968 הוא שיחק בסרט "צ'ארלי" לצידו של קליף רוברטסון.
בשנות ה-90 החל מרטין לגלם את דמותו של מורטי סיינפלד, אביו של ג'רי סיינפלד, דמות משנה בקומדיית המצבים "סיינפלד".
מרטין החליף את השחקן פיל ברנס, שגילם את מורטי במהלך פרק אחד בעונה הראשונה של הסדרה.
ברנס הוחלף לאחר שהמפיק לארי דייוויד החליט כי יש צורך בשחקן יותר אנרגטי.
מרטין גילם את דמותו של מורטי הפנסיונר במהלך 21 פרקים של הסדרה, כולל השניים שחתמו אותה, לצדה של ליז שרידן שגילמה את אשתו, הלן.
מרטין, שהתגורר רוב חייו בניו יורק, נפטר מסרטן הריאה בגיל 82 בסטודיו סיטי שבלוס אנג'לס.
הוא הותיר אחריו אישה, קתרין, לה נישא ב-1942 ובן.
למרטין ולאשתו הייתה בת נוספת שנפטרה גם היא מסרטן (ב-2002).
הברנטה (באיטלקית: Brenta) הוא נהר הזורם מנפת טרנטו שבצפון איטליה ונשפך אל הים האדריאטי דרומית ללגונת ונציה.
על הנהר בעיר בסאנו דל גרפה עובר גשר בסאנו דל גרפה אשר תוכנן במאה ה-16 על ידי האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו.
במהלך שלטון האימפריה הרומית באזור, הנהר נקרא בשם מדואקוס .
בסמוך לפדובה מתפצל הנהר לשני ראשים שכונו מדואקוס הגדול ומדואקוס הקטן.
במהלך ימי הביניים שינה הנהר את נתיבו, ובאזור פדובה זורם כיום בנתיבו הבאקיגליונה.
במהלך המאה ה-16 הורחבו והוסדרו גדות הנהר, ונבנתה תעלה בין הכפר סטרה לבין הים האדריאטי.
תעלה זו עוקפת מדרום את לגונת ונציה (עד אותה עת נשפך הנהר אל תוך הלגונה, ועבר למעשה במרכז העיר ונציה - בין היתר עברה אחת מזרועותיו במקום בו עוברת כיום התעלה הגדולה של ונציה).
תעלה משנית שנקראת הריווירה דל ברנטה נבנתה וקישרה את הנהר לעיר ונציה ולעיר פדובה (שתי הערים העיקריות של הרפובליקה של ונציה), ובכך הפך הנהר לנתיב התחבורה העיקרי של הרפובליקה, וקישר את עריה העיקריות אל הים.
זמן קצר לאחר הקמת התעלה החלו עשירי הרפובליקה ואציליה להקים וילות לאורך גדות הנהר (ובהם וילה פוסקארי, וילה וידמאן-פוסקארי, וילה קונטאריני ווילה פיזאני).
ברנטון ריקארד הוא שחיין אוסטרלי.
אלוף עולם בעל 6 מדליות עולמיות, מהן 2 זהב, שיאן עולם לשעבר במשחה ל-100 מטר חזה ובעל 3 מדליות אולימפיות (2 כסף ו-1 ארד).
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכה ריקארד ב-4 מדליות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה ריקארד ב-3 מדליות.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-5 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.74 שניות, המנצח במשחה זה היה קיטאג'ימה שקבע שיא עולם חדש (58.91 שניות).
בשלב חצי הגמר קבע ריקארד תוצאה של (59.65 שניות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה ריקארד בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.95 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:08.23 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה ריקארד במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.26 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.06 דקות) ולפני גרמניה (3:32.60 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.11 דקות, במקום 13 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.80 שניות ובמקום 21 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.51 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה ריקארד במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום השישי במשחה 100 מטר חזה בתוצאה 59.87 שניות.
באותו הגמר שבר קמרון ואן דר בורג את שיאו העולמי ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.28 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 סיים ריקארד במקום 17 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.52 דקות ובמקום 20 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.66 שניות.
ברני (דוב) מרינבך (נולד ב-1946) הוא קלרניתן של מוזיקת כליזמר.
מרינבך נולד וגדל בשכונות יהודיות בניו יורק וסיים תואר דוקטור בהיסטוריה יהודית.
הוא הרצה באוניברסיטאות בארצות הברית ובישראל ובמקביל ניגן בתזמורות חסידיות.
בין השנים 1980–2001 עבד כנגן בתזמורת משטרת ישראל ואף שימש בה כנגן ראשי.
במקביל הופיע בחתונות ופיתח את סגנון הכליזמר.
בשנת 1987 הקים את "להקת הכליזמר הישראלית" המבוססת בירושלים ומופיעה בכל רחבי ישראל.
מרינבך ולהקתו זכו בפרס הראשון בשנת 1992 בפסטיבל הכליזמרים בצפת ובעוד פרסים במשך השנים.
מרינבך משתתף כל שנה בפסטיבל בצפת.
מרינבך מנגן בסגנונות שונים בקלרינט ובסקסופון, ובמהלך השנים, הוא הפיק מספר תקליטורים:
"צלילים מצפת" – נגינת קלרינט בסגנון כליזמר.
"סקסופון מצפת" – מנגינות "כליזמר" בסגנון "פופ" ושירים חסידיים בסגנון ג'אז.
"צלילי מולדת בסקסופון" – מיטב שירי ארץ ישראל בסגנון הכליזמר והג'אז.
"ניגונים בצל השואה" - שירים ששרו ולחנים שהולחנו בזמן השואה, לפניה ולאחריה.
"איידישע כליזמר" - נעימות מרגשות מתרבות היידיש, בביצוע כליזמרי חדשני.
מרינבך גר בירושלים בשכונת גילה ולו חמישה ילדים.
ברנט מת'יו היידן הוא שחיין קנדי.
הוא בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) ואלוף עולם (מלבורן 2007) במשחה ל-100 מטר חופשי.
היידן נולד במישן, קולומביה הבריטית.
אתונה הייתה המקום שבו היידן ערך את הופעתו הראשונה במשחקים האולימפיים, כאשר היה חלק מנבחרת השחייה הקנדית לאולימפיאדת אתונה (2004).
היידן אמור היה להשתתף בחמישה משחים, אך השתתף בפועל רק בארבעה.
היידן לא הופיע למשחה החזק שלו 100 מטר חופשי, כיוון שזוהה בשוגג כמפגין, והוכה באלות על ידי היחידה המשטרתית היוונית לפיזור הפגנות, מה שפגע ביכולתו להשתתף.
הישיגו הטוב ביותר באולימפיאדה זו היה במשחה 4X200 חופשי, שבו סיים חמישי (7:13:33 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה היידן ב-2 מדליות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכה היידן ב-2 מדליות.
מדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בזמן של 48:43 שניות, ביחד עם פיליפו מאניני מאיטליה שקבע את אותו הזמן, ולפני איימון סאליבן מאוסטרליה (48:47 שניות), ומדליית ארד במשחה ל-4X200 חופשי בזמן של 7:10:70 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (7:03:24 דקות) ואחרי אוסטרליה (7:10:05 דקות).
היידן חווה אכזבה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) כאשר סיים ללא מדליה.
היידן היה חלק מקבוצת השליחים הקנדית שסיימה במקום ה-6 במשחה ל-4X100 חופשי (3:12:26 דקות), ובמקום החמישי במשחה ל-4X200 חופשי (7:05:77 דקות).
למרות שעלה מהמקום השלישי לחצי הגמר במשחה ל-200 חופשי, ואף הקדים את מייקל פלפס, ויתר על השתתפות בחצי הגמר, כדי להתמקד במשחה ל-4X100 חופשי שהתקיים באותו היום.
במשחה ל-100 מטר חופשי, היידן לא הצליח להעפיל לגמר, כאשר קבע בחצי הגמר זמן של 48:20 שניות, הרחוק משיאו האישי, שקבע רק יומיים קודם לכן כשזינק ראשון במשחה השליחים 4X100 חופשי וקבע תוצאה של 47:56 שניות.
התוצאה שקבע בחצי הגמר מיקמה אותו רק במקום האחד עשר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009, נכשל היידן בניסיונו להגן על תוארו במשחה ל-100 חופשי, כאשר הוא מסיים במקום הרביעי בזמן של 47:27 שניות, רחוק רק 2 מאיות מזכייה במדליה.
היידן היה השחיין היחיד בגמר ה-100 מטר חופשי, שלבש את חליפת הלייזר רייסר של ספידו, שנחשבה באותה עת למיושנת, בעוד ששאר מתחריו לבשו חליפות חדישות יותר שמסייעות לשחיינים לשחות מהר יותר המיוצרות מהחומר הסינתטי פוליאוריתן.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה היידן במדליה אחת, מדליית כסף במשחה ל-100 חופשי בזמן של 47:95 שניות, אחרי ג'יימס מגנוסן מאוסטרליה (47:63 שניות), ולפני וילאם מיינר מצרפת (48:00 שניות).
לאחר האכזבות בשתי האולימפיאדות הקודמות, בהן לא העפיל לגמר ה-100 מטר חופשי, המשחה החזק שלו, היידן הצליח לעשות זאת באולימפיאדת לונדון (2012), ובגמר הצליח לזכות במדליית הארד בזמן של 47:80 שניות, אחרי נתן אדריאן מארצות הברית (47:52 שניות) וג'יימס מגנוסן מאוסטרליה (47:53 שניות).
לאחר שהצליח לזכות לבסוף במדליה האולימפית המיוחלת אמר היידן: "יש כל כך הרבה פעמים שאתה יכול לחלום על משהו אבל במיליון מתוך מיליון ואחת פעמים החלום לא יתגשם.
החלום הזה (זכייה במדליה אולימפית) הוא אחד החלומות שהתמזל מזלי והוא התגשם".
היידן מחזיק בחגורה שחורה בקראטה.
כינויו של היידן הוא "סופ" בעקבות קעקוע הסופרמן שעל חזהו.
להיידן גם קעקוע הכתוב בסינית על ידו הימנית שאומר "חברים הכי טובים לנצח".
היידן עשה את הקעקוע עם חבר קרוב, שעבר מאוחר יותר תאונת אופנוע קטלנית וניצל.
ברנט ג'יי ספיינר הוא שחקן, קומיקאי וזמר יהודי-אמריקאי, ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של האנדרואיד לוטננט-קומנדר דאטה בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ובארבעת סרטי הקולנוע המבוססים על סדרה זו.
על תפקידיו כדאטה בסרט "מסע בין כוכבים: המפגש" וכד"ר ברקיש אוקון בסרט "היום השלישי", שניהם בשנת 1996, הוא זכה בפרס סאטורן ובמועמדות לפרס סטורן, בהתאמה.
כמו כן, ספיינר פיתח קריירה בתיאטרון וכמוזיקאי.
ספיינר נולד ביוסטון, טקסס, לסילביה וג'ק ספיינר, שהיו בעלים של חנות רהיטים.
לאחר מות אביו אומץ ספיינר על ידי בעלה השני של סילביה, סול מינץ', שאת שם משפחתו אימץ בשנים 1955-1975. ספיינר גדל כיהודי.
הוא למד בתיכון בלאייר, בלאייר, טקסס.
ספיינר היה פעיל בנבחרת הנואמים של בלאייר, וזכה באליפות הלאומית בפרשנות דרמטית.
הוא למד באוניברסיטת יוסטון שבה הוא הופיע בתיאטרון מקומי.
ספיינר עבר לניו יורק, שם שיחק בתיאטרון, והופיע בכמה מחזות בברודוויי ואוף ברודוויי, לרבות "The Three Musketeers" ו"יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" של סטיבן סונדהיים.
היה לו תפקיד רקע ללא דיאלוג בסרט "Stardust Memories" כאחת הגרוטסקות האילמות של פדריקו פליני בקרון הרכבת של סנדי בייטס.
ספיינר הופיע כטכנאי תקשורת בפרק בעונה השנייה של "The Paper Chase", סדרה בכבלים של רשת Showtime.
בשנת 1984 הוא עבר ללוס אנג'לס, שם הוא הופיע בכמה פיילוטים וסרטי טלוויזיה.
הוא שיחק דמות חוזרת ב"בית דין לילי", בוב ווילר, הפטריארך של משפחה כפרית.
בשנת 1986 הוא שיחק נשמה אבודה ב-"Dead Run", פרק של "אזור הדמדומים" ברשת CBS.
היו לו שתי הופעות כדמויות בעונה 3 (1986) של תוכנית הטלוויזיה "Mama's Family", המשפחה בה שיחק שתי דמויות שונות.
תפקידו הראשי הראשון והיחיד בקולנוע היה בסרט "Rent Control" (1984).
בפרק "Never Love a Goalie, Part II" של הסדרה "חופשי על הבר", הוא שיחק את דמותו של ביל גרנד, חשוד שזוכה מרצח.
ספיינר הופיע גם בתפקיד ב-"Tales from the Darkside", בפרק "A Case Of The Stubborns", ככומר שחווה משבר באמונה.
כמו כן הוא גילם את ג'ים סטיבנס בסרט טלוויזיה בשם "Manhunt for Claude Dallas".
בשנת 1987, ובמשך 15 שנה, גילם ספיינר את דמותו של לוטננט-קומנדר דאטה, בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", שנפרשה על פני 7 עונות, וכן ארבעה סרטי קולנוע עלילתיים, המבוססים על סדרה זו.
כדמות ראשית, הוא הופיע בכל 178 הפרקים של הסדרה, למעט אחד - הוא לא היה בפרק "Family".
ספיינר שב לגלם את דמותו של דאטה בסרטי הספין אוף, "מסע בין כוכבים: דורות" (1994), "מסע בין כוכבים: המפגש" (1996), "מסע בין כוכבים: המרד" (1998) ו-"מסע בין כוכבים: נמסיס" (2002).
אף על פי ש-"נמסיס" הוגדר להיות הסרט האחרון עם צוות שחקני הדור הבא, הסוף המעורפל של הסרט מציע נתיב אפשרי לחזרתו של דאטה.
עם זאת, ספיינר הצהיר כי הוא סבור שהוא כבר זקן מדי כדי להמשיך לשחק את התפקיד, מאחר שבאישיותו של דאטה גלומה "תמימות ילדותית", שספיינר כבר לא יכול להציג בצורה אמינה.
בשנת 1991 ספיינר הקליט אלבום של שירי פופ משנות ה-40, בשם "Ol' Yellow Eyes Is Back", שם אשר מתייחס לעדשות המגע הצהובות אותן הרכיב כדאטה, וכן פרפרזה לשם אלבומו של פרנק סינטרה, "Ol' Blue Eyes Is Back".
בשנת 1997 הוא חזר לברודוויי, שיחק את דמותו של ג'ון אדמס בהעלאתו מחדש של המחזמר "1776".
ההפקה הייתה מועמדת לפרס טוני, ואלבום ביצוע שירי המחזמר על ידי שחקני הפקה זו, הופץ למכירה בחנויות.
ספיינר הופיע בסדרות הטלוויזיה "Deadly Games", "Dream On", "פרייז'ר", "חברים", "Gargoyles", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "משתגעים מאהבה", "בגבולות המסתורין".
בסדרת "המפץ הגדול" ו-"ג'ואי" הוא הופיע בתפקיד עצמו.
הוא השתתף בסרטי הקולנוע "הטייס", "אחי איפה האוטו שלי", "קוראים לי סם", "היום השלישי", "The Master of Disguise", "Out to Sea", "פנומן", "The Ponder Heart", ו-"סאות' פארק: גדול יותר, ארוך יותר ולא מצונזר".
הופעות שלו בסרטי טלוויזיה במהלך תקופה זו כוללים את המחזמר "Geppetto" משנת 2000, ואת התפקיד של ארל מילר, המנהל ואיש-סודה של דורותי דאנדריג', בהפקת HBO של "Introducing Dorothy Dandridge".
בשנת 2004 חזר ספיינר אל "מסע בין כוכבים", כשהוא מופיע כד"ר אריק סונג, מאבותיו של ד"ר נוניאן סונג, יוצרו של האנדרואיד דאטה, אשר את דמותו גילם בשלושה מפרקי "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז": "Borderland", "Cold Station 12" ו-"The Augments".
כמו כן, הוא הופיע שוב כדאטה בפרק הסיום של סדרה זאת, "These Are the Voyages...", בהופעת קמאו (קול בלבד).
בשנת 2005 הופיע ספיינר בסדרת המדע-בדיוני "Threshold", אשר בוטלה בחודש נובמבר של אותה השנה, לאחר 13 פרקים.
בשנת 2006 הוא הופיע בסרט קומדיה באורך מלא, "Material Girls", יחד עם האחיות הילרי והיילי דאף.
במרץ 2008 ספיינר הופיע לצידה של מוד מגרט בתוכנית רדיו-מוזיקלית, "Dreamland", שיצאה כאלבום תקליטור.
בשנת 2008 שיחק ספיינר את דמותו של ד"ר סטרום בסרט הפרודי "סופרהירו".
בשנה שלאחר מכן, הוא גילם את עצמו בפרק "איש משפחה" בשם "Not All Dogs Go to Heaven".
בחודש אפריל 2011 ספיינר החל לככב ב-"Fresh Hell", סדרת אינטרנט, בה הוא מגלם גרסה של עצמו, מנסה לבנות מחדש את הקריירה שלו, לאחר שנפל אל מחוץ לאור הזרקורים לזמן מה.
הוא הופיע בדמותו של ד"ר קרן ב-12 בספטמבר 2011 בפרק בשם "Blind Spot" של סדרת "Alphas", של ערוץ SyFy.
בחודש אוקטובר 2011 הוא הופיע בתפקיד עצמו בפרק
"The Russian Rocket Reaction" (ה-13 באוקטובר 2011) של הסדרה "המפץ הגדול".
בשנת 2020 ספיינר חזר לגלם את דאטה בסדרה "מסע בין כוכבים:פיקארד''.אחרי שידור הסדרה ספיינר הודיע שזו היא הפעם האחרונה שהוא יגלם את דאטה.
בארנבוס "ברני" סטינסון הוא דמות בדיונית בסדרה "איך פגשתי את אמא" שמשודרת על ידי רשת CBS.
את ברני מגלם השחקן ניל פטריק האריס.
הוא אחת הדמויות הראשיות בסדרה וידוע בחיבתו לחיי הרווקות, ללבישת חליפות ולמשחק הלייזר-טאג.
יוצרי הסדרה ראו בברני "דמות גדולה מסוג ג'ון בלושי".
מייגן ברנמן, מנהלת הליהוק של איך פגשתי את אמא, הזמינה את האריס לאודישן.
הוא הניח שהוא הוזמן אך ורק מכיוון שהשניים היו חברים, ולא האמין שיש לו סיכוי לזכות בתפקיד.
מאוחר יותר אמר האריס: "כיוון שאני [חשבתי] שיש לי סיכוי קלוש לקבל את התפקיד, לא היה אכפת לי כל כך, ואני חושב שזה איפשר לי חופש".
באודישן, הוא השתתף בסצנה שבמהלכה שיחק לייזר טאג.
במהלך האודישן הוא ניסה גלגול, שבר בטעות כיסא ונתקע בקיר.
הבכירים ב-CBS נהנו מהמשחק שלו ולאחר זמן קצר הציעו להאריס את התפקיד.
דמותו נקראה על שם סוחר הרואין בספר L.A Confidential של ג'יימס אלרוי.
ברני סטינסון הוא אחת מחמש הדמויות הראשיות של "איך פגשתי את אמא".
הוא איש עסקים מניפולטיבי ומנוסה בשנות השלושים לחייו.
במשך כל העונות הראשונות, ברני הוא רודף נשים, ותואר כ"סוציופת מתפקד" על ידי חברו הטוב טד מוסבי (ג'וש רדנור).
לברני יש שפע של אסטרטגיות וכללים שנועדו לעזור לו לפגוש נשים, לשכב איתן ולזרוק אותן, אותם ארגן בספר ייעודי, ספר שגם הוצא לאור במציאות ב-2010. במשך כמה עונות של הסדרה, ארבע מהדמויות הראשיות הן זוגות.
זה משאיר את ברני כדמות הרווקה היחידה, ולדברי האריס, ברני "מתמרמר" כי הדמויות האחרות הן יותר ביחד.
בהמשך, בעונה 5, הוא יוצא עם רובין, אך הם נפרדים במהרה.
אף על פי ש-"The Early Show" מתארת אותו כ"חסר מוסר לחלוטין", ברני חי לפי קוד האתיקה שלו – "קוד האח".
למרות אופיו המפוקפק, לדברי היוצר קרייג תומאס, ברני הוא "דמות די שברירית שממש חוששת להיות לבד.
הוא רק רוצה שאנשים יאהבו אותו, להיות חשוב לאנשים ושיהיו לו תלמידים שעוקבים אחר המילה שלו".
עם זאת, הוא הציג צד רך וחביב יותר מספר פעמים, למשל כשמנע ממרשל מלשכב עם נשים אחרות כאשר הוא ולילי נפרדים, ושכנע את לילי לחזור למרשל.
לאורך כל עונות הסדרה, שתי סוגיות מרכזיות מעצבות את דמותו של ברני: עושרו והשאלה סביב זהות אביו הביולוגי.
כחבר העשיר בחבורה, חבריו מנסים להבין מהו תפקידו בעבודה, תעלומה שנותרת בלתי מפוענחת לאורך זמן.
במקביל, ברני גדל באמונה שאביו הוא מנחה השעשועון בוב ברקר, בעקבות שקר שסיפרה לו אמו בילדותו.
לברני יש אח למחצה מצד אמו, ג'יימס, שהוא אפרו-אמריקאי, שגם לו אמם שיקרה בנוגע לאביו.
כאשר ג'יימס פוגש את אביו האמיתי, סאם, ברני משכנע את עצמו שגם הוא בנו.
לבסוף, הוא מחליט לגלות את זהותו של אביו הביולוגי, יוצר עמו קשר ואף נפגש איתו.
העונה האחרונה מתרכזת סביב חתונתם של ברני ורובין.
לאחר חששות מסוימים משני הצדדים, הם מתחתנים לאחר שהוא נשבע להיות כן איתה תמיד.
בסוף הסדרה מתגלה כי שלוש שנים לאחר חתונתם הם מתגרשים, מכיוון שלוח הנסיעות העמוס של רובין מונע מהם לבלות זמן משותף.
ברני חוזר לאורח חיים של סקס חסר משמעות עם נשים מרובות במשך כמה שנים אחר כך, עד שהוא מכניס מישהי להריון.
הוא שונא את הרעיון להיות אבא עד ליום שבו נולדת בתו אלי.
הוא מתאהב בה ממבט ראשון, הופך לאב מסור ומתרחק לתמיד מאורח חייו הקודם.
הופעתו האחרונה של ברני הוא בסדרת "איך פגשתי את אבא" בעונה השנייה, פרק 11, כאשר כוכבת הסדרה מתנגשת ברכבו ומשכנע אותה לנהל שיחה איתו בתמורה לוויתורו על תשלום הנזק.
הוא מספר לה קצת על הבת שלו ומעודד אותה לברר מי אביה הביולוגי, תוך שהוא משתף אותה בסיפור האישי שלו ושל אביו.
בפרק "גן חיות או שקר" בסדרה, מסופר כי ברני נולד שבע שנים לאחר שהאדם הראשון נחת על הירח, דהיינו בשנת 1976. הוא גדל בסטטן איילנד בבית אימו, לורטה, שהייתה פרוצה.
לברני יש שלושה אחים למחצה:
ג'יימס סטינסון (ויין בריידי) - בנה של אמו של ברני ושל סאם גיבס.
ג'יימס הוא אפרו-אמריקאי שיצא מהארון והתחתן עם גבר בשם טום איתו הוא אימץ שני ילדים.
קרלי ויטקר (אשלי בנסון) – סטודנטית באוניברסיטה מהצד של אביו של ברני.
ג'רום ג'וניור ("ג'יי ג'יי") ויטקר – ילד בן 11 מהצד של אביו של ברני.
בפרק "ערב משחקים" מתגלה כי חברתו הראשונה של ברני הייתה שאנון.
הם התכוונו לצאת ביחד לחיל השלום, אבל בדיוק לפני יציאתם היא עזבה אותו לטובת בחור עשיר ומצליח בשם גרג, האחראי עליו בבנק גוליית.
בעקבות כך, ברני היה שבור ואיבד את בתוליו לרונדה פרנץ' – טורפת הגברים.
ברני שינה את אופיו: הוא לבש חליפה, הסתפר והתחיל להאמין באורח חיים שונה, כדי שיוכל לנקום בבוס שלו.
בנוסף ברני פיתח התמכרות להימורים.
עד לעונה התשיעית והאחרונה בפרק ה-15 של הסדרה התפקיד של ברני בחברה בה הוא עובד אינו ברור, ובכל פעם שמישהו שואל אותו מה תפקידו, הוא משיב: "Please..." (בתרגום חופשי: "נו באמת").
בעונה התשיעית בפרק 15 מסתבר שתשובתו היא ראשי תיבות של התפקיד שלו, שהוא: ספק זיכוי מאשמה משפטית וחותם על הכול.