tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בברוניי, התמרדו כוחות הצבא הלאומי של צפון קאלימאנטאן (TKNU) - בתמיכה אינדונזית - ב-8 בדצמבר 1962. הם ניסו לכבוש את סולטנות ברוניי, להשתלט על שדות הנפט ולקחת בני ערובה אירופאים.
הסולטאן ברח וביקש סיוע בריטי, הוא קיבל מסינגפור חיילים בריטיים וחיילי גורקה.
ב-16 בדצמבר דיווח פיקוד המזרח הרחוק הבריטי שכל בסיסי המורדים העיקריים נכבשו, וב-17 באפריל 1963 נלכד אחד משני מנהיגי המורדים, והשני אחמד מחמוד אזאהארי נמלט אל הפיליפינים ומשם עבר אל אינדונזיה והמרד הסתיים.
הפיליפינים ואינדונזיה הסכימו באופן רשמי להכיר ביצירתה של מלזיה אם ייערך משאל עם באזור הנתון למחלוקת (על ידי האו"ם) שבו יהיה רוב להצעה.
אולם, ב-16 בספטמבר, עוד לפני שנודעו תוצאות ההצבעה, קבעה הממשלה המלזית שהפדרציה תקום, ותיארה את ההחלטה כעניין פנימי שלה, שאינו מצריך ייעוץ חיצוני.
הממשלה האינדונזית ראתה פעולה זו כהבטחה שהופרה וכעדות לאימפריאליזם בריטי.
ב-20 בינואר 1963, הודיע שר החוץ של אינדונזיה, סובאנדריו, כי אינדונזיה תנקוט במדיניות Konfrontasi עם מלזיה.
ב-12 באפריל החלו מתנדבים אינדונזיים – כביכול אנשים מהצבא האינדונזי – לחדור לסאראוואק וסאבאה, ליזום פשיטות ומעשי חבלה, ולהפיץ תעמולה.
ב-27 ביולי, הכריז סוקרנו שהוא הולך "למחוץ את מלזיה".
משני צדי מצר מלאקה החלה להיווצר מתיחות רבה.
יומיים לאחר מכן נשרפה השגרירות הבריטית בג'קרטה על ידי פורעים.
מאות פורעים פשטו על השגרירות ועל בתי הדיפלומטים של סינגפור.
במלזיה, נלכדו סוכנים אינדונזיים והחלו התקפות של אזרחים כנגד השגרירות האינדונזית בקואלה לומפור.
כאשר האו"ם קיבל את מלזיה כחברה לא קבועה, ביטל סוקרנו בראשית 1965 את חברותה של אינדונזיה באו"ם וניסה ליצור את ועידת הכוחות המגיחים מחדש (Conefo) כאפשרות חלופית.
באמצע שנת 1965 החלה הממשלה האינדונזית להשתמש באופן גלוי ביחידות צבאיות.
ב-28 ביוני הן חצו את הגבול באי המחולק סבאטיק בקצה המזרחי של החזית ליד תאוואו, סאבה, והתעמתו עם המגינים המקומיים.
פריצתה של מלחמה אזורית כוללת נעצרה רק בעקבות פריצת מלחמת האזרחים באינדונזיה.
בשלהי 1965 הצבא האינדונזי התפצל לשני מחנות: ימני ושמאלני.
מחנה השמאל הזדהה עם המפלגה הקומוניסטית של אינדונזיה (PKI), שגם שלטה על רוב הארגונים האזרחיים והתרבותיים שסוקרנו יצר על מנת לגייס תמיכה למשטרו.
מחנה הימין נתמך מבחוץ על ידי ארצות הברית, שאימנה מספר קצינים ויצרה מספר צוותי חשיבה.
לאחר שקיבלה את הסכמתו של סוקרנו, ה-PKI החלה לחמש קבוצות של איכרים כדי שיילחמו באזורי הכפר בכוח העולה של מפקדי מחנה הימין.
ב-30 בספטמבר 1965, שישה גנרלים בכירים כולל הרמטכ"ל אחמד יאני וכן 4 קציני צבא אחרים נרצחו על ידי שומרי הארמון של סוקרנו, בתואנה שהם נאמנים ל-PKI.
לאחר שהחלה להתפשט באינדונזיה תחושת פאניקה שנבעה מהחשש לניסיון הפיכה קומוניסטי, מייג'ור גנרל סוהארטו, מפקד צבא המילואים האסטרטגי (קוסטראד), ארגן מתקפה תחת הצידוק של דיכוי המרד.
נטען שהצבא הרג עשרות אלפי אנשים שנחשדו כקומוניסטים באזורי הכפר.
האלימות הייתה חריפה במיוחד בג'אווה ובבאלי.
לאחר שהחל לראות בלאומיים ובסוקרנו הפרו-קומוניסטי כאיום לאינטרסים שלו, המערב נטה לנצל את המצב לטובתו.
תיאור המאורעות של סוהארטו בתור 'קוטל קומוניסטים' היה הגרסה הרשמית שקודמה במערב.
הרומן הידוע של כריסטופר קוך "שנה של חיים בסכנה" סייע בשלב מאוחר יותר לחזק את הטענה הזו.
כמו כן, נטען כי עיקר ההרג של חברי ה-PKI היה בעידוד של ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
לפי מזכר של ה-CIA, ראש הממשלה הרולד מקמילן והנשיא ג'ון קנדי הסכימו "לחסל את הנשיא סוקרנו, תלוי במצב ובהזדמנויות שיהיו".
ב-1990 העיתונאית האמריקנית קאת'י קאדאן גילתה את הגבול של התמיכה האמריקנית של אירועי הטבח של 1965 – 1966 שאפשרו את תפיסת השלטון על ידי סוהארטו.
היא ראיינה פקידי ממשל ואנשי CIA לשעבר, שדיברו על רשימות של 5,000 פעילי PKI, שהאמריקנים סימנו את האנשים הרשומים בהן כהרוגים או שבויים.
הם עבדו באופן צמוד עם הבריטים שניסו להגן במידת האפשר על האינטרסים שלהם במלזיה.
סר אנדרו גילכרייסט שלח מכתב למחלקת החוץ בלונדון שתוכנו היה: "...
מספר קרבות ירי באינדונזיה הם צעד מקדים לשינוי יעיל".
ה-PKI קיבלה תמיכה מסוימת מהעניין, וזו הייתה תמיכה שהדאיגה מאוד את האמריקנים שחששו שאינדונזיה בדרך להפוך למדינה קומוניסטית, בדומה לווייטנאם שבצפון.
ישנם ספקות באשר לשאלה האם הצבא היה הגורם היחיד שהיה אחראי לטבח.
על אף שה-PKI זכתה לתמיכה בקרב העניים, הם לא קיבלו תמיכה כלשהי מקבוצות אחרות, כיוון שקבוצות אלה האמינו שהקומוניסטים חסרי אמונה באלוהים.
הקומוניסטים, בניגוד לסוקרנו, לא הבינו שלחוואים יש חוות פרטיות.
לפיכך, כאשר הם קיבלו תמיכה בקרב האיכרים העניים, הם היו שנואים בקרב איכרים אחרים שחששו שהאדמה שלהם תילקח על ידי חזית האיכרים של אינדונזיה.
סו הוק גי, בחיבורו "על הטבח באי באלי", כתב על מה שקרה בבאלי.
לטענתו לא היה זה הצבא שביצע את הטבח כי אם אנשי באלי עצמם שהיו תומכים של הנאס"אקום (לאומניים – דתיים – קומוניסטיים) או שהיה להם קשר לקומוניסטים.
הם הובילו את הטבח נגד כל מי שנחשד כקומוניסט (ולא בהכרח היה כזה) על מנת להסתיר את הקשר שלהם עם הקומוניסטים או לנצל את האירוע על מנת לסלק את יריביהם (בעסקים או בפוליטיקה) מהדרך.
סוהארטו החל לנהל מדיניות חוץ עצמאית כבר בשנת 1966. הוא השיב את אינדונזיה לחברות באו"ם והחל מ-28 במאי 1966 חפש שלום עם מלזיה.
אז נשלח אדם מליך אל בנגקוק לוועידת שלום.
ב-11 באוגוסט 1966 הושג ההסכם, שבו הכירה אינדונזיה בקיום מלזיה ובשלמות שטחיה.
בשובו של אדם מליך מבנגקוק בא סוהארטו אל סוקרנו כדי שסוקרנו יאשר את ההסכם.
אבל סוקרנו, שכינה את מלזיה בשם "מדינת בובה נאו-קולוניאליסטית, קולוניאליסטית, אימפריאליסטית" סירב לחתום וסוהארטו אישר את ההסכם בעצמו.
ההסכם, שהתבסס על גבולות שגבלו הולנד ובריטניה בשנת 1891 הותיר את הגבול הימי בלתי תחום.
מקור לסכסוך על האיים סיפאדאן וליגיתאן ולהביא להתנגשות ימית בין ספינות משתי המדינות ב-8 באפריל 2005 מול אמבאלאת במחוז קאלימאנטן המזרחית.
ב-12 במרץ 1967 אספת המחוקקים העממית הזמנית (MPRS) מינתה את סוהארטו לנשיא בפועל.
סוקרנו הפסיק להוות מוקד כוח פוליטי ולמעשה הוא חי תחת מעצר בית בבוגור עד מותו ב-1970.
בשנות ה-50 ושנות ה-60 ממשלתו של סוקרנו הצטרפה בתחילה לגוש המדינות הבלתי מזדהות ומאוחר יותר לגוש הסוציאליסטי.
בשנות ה-60 אינדונזיה הייתה בעימות צבאי נגד מלזיה, וסבלה מבעיות פנים גוברות בעקבות קשיי פנים כלכליים.
הגנרל סוהארטו נתמנה לנשיא ב-1967 מתוך מטרה להוביל את המדינה לניצחון נגד ניסיון הפיכה קומוניסטית שכוון נגד הנשיא החלש סוקרנו, שתקיפותיו כנגד אנשי שמאל הדאיגו מאוד הן את אנשי הצבא והן את המערב.
בתקופה שלאחר עלייתו לשלטון של סוהארטו מאות אלפי אנשים נהרגו או נכלאו על ידי הצבא, והתחוללו מאבקים קשים בין קבוצות דתיות לבין תומכים לכאורה של הקומוניזם.
הכינוי הנפוץ ביותר לתקופת שלטונו של סוהארטו הוא "תקופת הסדר החדש".
סוהארטו קרא למשכילים אינדונזיים שלמדו בחוץ לארץ לשוב אל אינדונזיה ולשקמה.
בין השבים בשנת 1967 היה גם גאולוג חניך אוניברסיטת הוואי בשם לולו סותורו אביו החורג של הנשיא הקודם של ארצות הברית ברק אובמה.
סותורו בא עם אשתו אן דנהם אמו יולדתו של אובמה.
אובמה שהגיע כשהיה בן 6, למד בג'קרטה במשך 4 שנים, לפני שנשלח להוואי.
המשמעות המעשית הייתה תביעה אינדונזית לבעלות על 2 האיים.
סוהארטו הזמין מספר משקיעים זרים למדינה, שגרמו לצמיחה כלכלית מסוימת.
לאחר שדחתה את הצעת הפיקוח של האו"ם, ממשלת אינדונזיה תחת הנהגתו של סוהארטו החליטה ליישב בעצמה את שאלת איריאן המערבית, לשעבר גינאה החדשה ההולנדית, לטובתה.
במקום לקיים משאל עם בקרב תושבי המקום כפי שהוסכם כאשר סוקרנו היה הנשיא, נחקק "חוק הבחירה החופשית" ב-1969 שבמסגרתו נבחרו 1,026 נציגים מקרב התושבים, על ידי האינדונזים.
לאחר מספר שיעורים ללימוד השפה האינדונזית הם הוזהרו שעליהם להצביע פה אחד לטובת איחוד של איריאן עם אינדונזיה.
אספה של העצרת הכללית של האו"ם שנערכה לאחר מכן אישרה את העברת הריבונות לאינדונזיה.
הראיון של נציגי האו"ם היה בשני שלבים, ביולי וב-2 באוגוסט 1969. ב-19 בנובמבר נערכה הצבעה בנושא זה באספה הכללית של האו"ם.
84 מדינות תמכו בסיפוח איריאן המערבית לאינדונזיה.
בשנת 1963 נוסד ארגון גרילה ORGANISASI PAPUA MERDEKA (במלאית "ארגון פפואה העצמאית") שפתח במלחמת גרילה בקנה מידה קטן בשנים שלאחר הסיפוח על ידי אינדונזיה.
שמה של איריאן המערבית שונה לאיריאן ג'איה ('איריאן המנצחת') ב-1973. בשנת 1894 נבזזה תעודה עתיקה הכתובה בשפת האי ג'אוה בשם נגרקרטגאמה NAGARAKERTAGAMA שנמצאה על ידי חיילים הולנדים בזמן דכוי מרד באי לומבוק בעת מבצע צבאי.
בין היתר נכתב בה שבשנת סאקא 1287, בתאריך המקביל לספטמבר / אוקטובר 1365 לספירה הנוצרית, שלטה ממלכת מאג'אפאהית הקדומה במקום בשם "ואנין".
האינדונזים מזהים את "ואנין" עם חצי האי "אונין" במערב גינאה החדשה.
בשנת 1973 השיבה מלכת הולנד את התעודה לאינדונזים, בזמן בקור ממלכתי שערכה באינדונזיה, ואלה השתמשו באזכור שלטון מאג'אפאהית ב"אונין" כהוכחה היסטורית לנכונות תביעותיה של אינדונזיה לשלטון באיריאן ג'איה.
גורמים אינדונזיים שונים תבעו את ספוח טימור המזרחית אל אינדונזיה החל משנת 1945 בהסתמך על העובדה שממלכת מאג'אפאהית הקדומה שלטה בכל האי.
החל משנת 1974 מצאו האינדונזים סבה לדרוש בקולניות את ספוח טימור הפרטוגאלית כאשר מהפכת הציפורנים בפורטוגל גרמה לרשויות המקומיות במדינה להודיע על תוכנית לביטול הקולוניזציה של טימור המזרחית, החלק המזרחי של האי טימור שחלקו המערבי היה חלק מהפרובינציה האינדונזית של נוסה טנגארה המזרחית.
הדרישה האינדונזית גרמה נתוק הקשרים הדיפלומטיים עם פורטוגל בשנת 1974. בבחירות שנערכו בטימור הפורטוגלית ב-1975 פרטילין, מפלגה שנטתה לכיוון השמאלי של המפה הפוליטית ומפלגת האיחוד הדמוקרטי הטימורי (UDT), חברו אל האליטות המקומיות, והפכו למפלגות גדולות, לאחר שבעבר כבר יצרו ברית שמטרתה הייתה קבלת עצמאות מפורטוגל.
אפודטי, מפלגה שתמכה באינטגרציה עם אינדונזיה, זכתה לתמיכה מעטה בלבד.
אינדונזיה טענה שמפלגת פרטילין היא קומוניסטית, ולפיכך חששה שמזרח טימור, כמדינה עצמאית, תגרום לפילוג בארכיפלג כולו.
המודיעין הצבאי האינדונזי גרם להפסקת הברית בין פרטילין ו-UDT, מה שהוביל לניסיון הפיכה של UDT ב-11 באוגוסט 1975, ולמלחמת אזרחים שנמשכה חודש.
במהלך הזמן הזה, הממשלה הפורטוגלית נטשה את הטריטוריה הלכה למעשה, ולא המשיכה בתהליך הדה-קולוניזציה.
ב-28 בנובמבר הכריזה מפלגת פרטילין באורח חד צדדי על עצמאות המדינה שתיקרא הרפובליקה הדמוקרטית של טימור המזרחית.
ב-29 בנובמבר 1975 פלשו האינדונזים למובלעת אוקוסי אמבנו על החוף הצפון מערבי חלק מטימור הפרטוגלית.
ב-7 בדצמבר ביום שהודיעו הפורטוגזים רשמית על עזיבתם, פלשה אינדונזיה במבצע "סרוג'א" (במאלאית: "לוטוס"), לעקר השטח של טימור המזרחית.
הפלישה באה יום לאחר שנשיא ארצות הברית אז, ג'רלד פורד עזב את אינדונזיה, ב-6 בדצמבר, אז נאמר לו שאינדונזיה מתכוננת לפלוש אל טימור המזרחית.
ביום הפלישה היה פורד בחנית בינים בהוואי.
כששמע אודות הפלישה, דווח שהגיב: "הפעם אנחנו עם האינדונזים".
לבסוף, עד 17 ביולי 1976 הצליחה לספח אליה את המדינה הקטנה שגרו בה (אז) כ-680,000 תושבים.
המלחמה לא הייתה אהודה באינדונזיה.
אינדונזיה נתמכה מבחינה חומרית ומבחינה דיפלומטית על ידי ארצות הברית, אוסטרליה והממלכה המאוחדת שראתה באינדונזיה בעלת ברית אנטי-קומוניסטית.
נחקקו 2 חוקים בעניין הספוח, האחד ב-17 ביולי 1976 והשני בשנת 1978.
מקור הרעיון היה בשנת 1905, בימי שלטונם של ההולנדים, אבל עקר הבצוע של התוכנית היה בימי שלטון סוהארטו.
החלה מגמה של התפתחות ומודרניזציה של האזורים העירוניים במדינה.
בנוסף, חל שיפור בתנאי החיים.
מצב זה גרם לעלייה משמעותית בצפיפות האוכלוסין, כיוון שכפריים החלו להגר לערים בחיפוש אחר עבודה.
על מנת להתמודד עם בעיה זו, סוהארטו הפעיל את "תוכנית הגירת הפנים", והעביר אנשים מהאיים ג'אווה, באלי ומאדורה לאזורים אחרים וביניהם פפואה, קאלימאנטאן, סומטרה וסולאווסי.
יש טענה שמחצית המפונים הועברו בכפייה.
התמריץ שהנהיג ממשל סוהארטו היה גדול: קבלו המפונים קרקע בשטח 5 אקרים, בית עץ של 2 חדרים, תכופות ביישוב חקלאי חדש, מזון ודשנים לשנה.
הבעיה הייתה שבראשית התוכנית הייתה העלות של העברת משפחה 500 דולרים של ארצות הברית, אבל האינפלציה, השחיתות, וחוסר יעילות נוסח "העולם השלישי", גרמו לכך שעלות העברת משפחה גדלה עד 7000 דולרים.
עד שנת 1989, הועברו כ-3 מיליוני אנשים בחסות התוכנית.
לתוכנית הייתה השפעה מהותית על הדמוגרפיה של מספר אזורים; לדוגמה, ב-1981 60% מתוך שלושת מיליוני התושבים שבפרובינציית לאמפונג, הדרומית ביותר בסומטרה, היו מהגרי פנים.
הבנק העולמי, הבנק האסייתי לפיתוח ומספר תורמים עצמאיים ייסדו את התוכנית בשנות ה-80 עם תקציבי עתק.
מטרתה המוצהרת של התוכנית הייתה להפחית את העוני והצפיפות בג'אווה, לספק הזדמנויות לעניים בעלי יכולת עבודה, ולספק כוח עבודה שיוכל לנצל ביעילות גבוהה יותר את המשאבים הטבעיים של האיים החיצוניים.
התוכנית נוהלה במקביל למאמצים לאחד את המדינה עוד יותר באמצעות יצירת זהות 'אינדונזית' יחידה שתהיה נוספת על או תחליף את הזהויות המקומיות.
בשנת 1992 נסגר האי סומטרה לאכלוס.
מבקרי התוכנית האשימו את הממשלה האינדונזית שהיא מנסה להשתמש במהגרים כדי להחליף את אוכלוסיית הילידים, ולהחליש תנועות בדלניות.
התוכנית הפכה לנושא שנוי במחלוקת, כולל התנגשויות אלימות בין מהגרים ואוכלוסיות מקומיות.
מקור ההאשמות נגע ל"איריאן ג'איא" ולטימור המזרחית.
ההבדל ביניהן הייתה שבעוד שהמחוזות של היום פפואה (פרובינציה) ופפואה המערבית 48 % מהתושבים במפקד 2010 הם מהגרי פנים מאיים אחרים באינדונזיה, ואינדונזיה ממשיכה לשלוט בחלק המערבי של גינאה החדשה.
לעומתה, במזרח טימור כשל הרעיון לגמרי.
מקומיים זהו מהר מאוד מי אינו מבין פורטוגזית או טטום וידעו שהוא מהגר.
החל מ-24 במאי 1998 מזמן שהעלה בחרודין יוסוף חביבי את הרעיון לאפשר לטימור המזרחית משאל שבו יוכלו תושביה לבחור באוטונומיה או בעצמאות, היו המהומות סבה שבגללה אמרו שאי אפשר לשמור שם את החק והסדר.
כל זמן שסוהארטו היה נשיא הוא העסיק שם את הצבא, אבל לחביבי נמאס מהמצב והוא העלה רעיון של אפשרות להפרד מטימור המזרחית.
באוגוסט 2000, כשלוש שנים לאחר המשבר הכלכלי באסיה ונפילת ממשלתו של סוהארטו, ממשלת אינדונזיה החליטה לבטל לחלוטין את התוכנית כיוון שלא היו לה יותר מקורות מימון.
ב-1996 סוהארטו נטל על עצמו את המאמצים להתמודד עם אתגר חדש שממשלתו נתקלה בו.
המפלגה הדמוקרטית האינדונזית (PDI), מפלגה חוקית שבאופן מסורתי התנגדה למשטר שינתה את אופי פעילותה, והחלה לנצל את החופש שלה.
סוהארטו כפה פיצול על מנהיגות ה-PDI, ותמך בסיעה שהייתה נאמנה לסגן יושב ראש הפרלמנט סורייאדי כנגד סיעה שהייתה נאמנה למגאוואטי סוקרנופוטרי, בתו של סוקרנו ויושבת ראש המפלגה.
לאחר שסיעתו של סורייאדי הודיעה על כוונתה לערוך כינוס של מוסדות המפלגה בין 20 ביוני ל-22 ביוני על מנת לפטר את מגאוואטי, מגאוואטי הודיעה שתומכיה יפגינו במחאה כנגד הצעד.
סיעתו של סורייאדי המשיכה בצעדים להדחת מגאוואטי, וההפגנות התפשטו ברחבי אינדונזיה.
הפגנות אלה הובילו למספר עימותים בין המפגינים לבין כוחות הביטחון, ולהטחת האשמות הדדית בין שני הצדדים.
המהומות הגיעו לשיא בצבא ואפשרו לתומכיה של מגאוואטי להשתלט על מטה ה-PDI בג'קרטה, כאשר הם הבטיחו שלאחר מכן הם לא יגרמו ליותר מהומות.
ב-27 ביולי, שוטרים, חיילים, ואנשים שטענו שהם תומכי סורייאדי הסתערו על מטה המפלגה.
מספר תומכים של מגאוואטי נהרגו, ולמעלה ממאתיים נעצרו ונשפטו לפי החוקים למניעת חתרנות והפצת שנאה.
היום הזה ידוע בתור "השבת השחורה" והוא סימן את תחילת הרדיפות של ממשלת הסדר החדש נגד תומכי הדמוקרטיה, שמעתה נקראו רפורמטורים ("Reformasi").
כתוצאה מ"השבת השחורה" הקימה מגאוואטי סוקרנופוטרי מפלגה דמוקרטית חדשה: PDI-P ראשי תבות של:PARTAI DEMOKARSI INDONESIA - PERJUANGAN, "המפלגה הדמוקרטית האינדונזית - מאבק".
ב-1997 המשבר הכלכלי באסיה השפיע בצורה משמעותית על הכלכלה והחברה באינדונזיה, כמו גם על משטרו של סוהארטו.
הרופיה האינדונזית, מטבע הכסף האינדונזי, איבד את רוב הערך שלו.
סוהארטו התמודד עם לחץ ממוסדות הכספים הבינלאומיים, בעיקר הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית וארצות הברית, בעקבות מעילות שהתגלו בכספים שניתנו לאינדונזיה ומדיניות של פרוטקציוניזם.
בדצמבר, ממשלתו של סוהארטו חתמה על מסמך הצהרת כוונות עבור קרן המטבע הבינלאומית, והתחייבה לקבוע תקנות צנע, כולל קיצוצים בשירותי הציבור והפסקת סובסידיות, בתמורה לקבלת עזרה מהקרן ומגופים אחרים.
בתחילת 1998 תקנות הצנע אושרו על ידי סוהארטו וגרמו להתערערות ביטחון הפנים תחת המשטר שלו.
מחירי סחורות כגון נפט ואורז, וכן שירותים חיוניים לציבור כגון חינוך, עלו בצורה משמעותית.
השפעת התקנות הוגברה עוד יותר בגלל השחיתות הנרחבת.
סוהארטו עמד לבחירה מחודשת על ידי הפרלמנט בפעם השביעית במרץ 1998, והצדיק את הבחירה בו בטענה שמנהיגותו נחוצה במהלך המשבר.
הפרלמנט אישר את בקשתו והוא התמנה לכהונה נוספת.
צעד זה גרם להתפרצות מהומות ברחבי המדינה, והן מכונות מהפכת 1998 באינדונזיה.
בעקבות מחלוקות שהתעוררו בתוך מפלגתו של סוהארטו עצמו מעמדו נחלש עוד יותר, וב-21 במאי הוא התפטר מתפקידו.
מחליפו היה סגן הנשיא יוסוף חביבי.
הנשיא חביבי הצליח להקים קבינט זמן קצר לאחר שנתמנה לתפקיד.
אחת ממשימותיו העיקריות הייתה להשיג מחדש תמיכה מקרן המטבע הבינלאומית ומתורמים נוספים, וזאת עבור תוכנית לייצוב הכלכלה.
הוא שחרר במהירות את האסירים הפוליטיים וביטל מספר הגבלות על חופש הדיבור וההתאגדות.
ב-7 ביוני 1999 נערכו בחירות עבור הפרלמנטים ברמה הלאומיות, הפרובינציאלית והתת-פרובינציאלית.
בבחירות לפרלמנט הלאומי ניצחה מפלגת המאבק הדמוקרטי האינדונזי (שבראשה עמדה בתו של סוקרנו, מגאוואטי סוקרנופוטרי) עם 34% מהקולות; גולקאר (מפלגתו של סוהארטו, לשעבר מפלגת השלטון) 22%; מפלגת התחייה המאוחדת (בראשה עמד האמזא האז) 12%; ומפלגת ההתעוררות הלאומית (בראשות אבדורחמן וחיד) עם 10%.
ב-30 באוגוסט 1999 הצביעו תושבי מזרח טימור ברוב סוחף לטובת עצמאות, בבחירות שנוהלו בפיקוחו של האו"ם.
בהצבעה השתתפו כ-98.6% מבעלי זכות הבחירה; 78.5% מהמצביעים תמכו בעצמאות, רק 94388 מן הבוחרים (21.5%) תמכו בהמשך השלטון האינדונזי, למרות החודשים שבהם סבלו מהתקפות הצבא האינדונזי והמיליציות שלו.
לאחר שהוכרזה תוצאת המשאל, הצבא האינדונזי והמיליציות שלו הגיבו ברציחתם של 2,000 מתושבי האי, גירוש מהבית של שני שלישים מהאוכלוסייה, אונס של מאות נשים וילדות, והרס של רוב תשתיות המדינה.
300,000 פליטים התרכזו ב-173 מחנות אוהלים מסביב לעיר אתאמבוא במערב האי טימור עובדי סיוע של האו"ם ניסו לדאוג להם, ו-2 מיליציות של תומכי אינדונזיה רדו במי שלא נחשב לנאמן.
באוקטובר 1999 ביטל הפרלמנט האינדונזי את 2 החוקים שסיפחו את טימור המזרחית.
ב-31 באוקטובר 1999 נסוגו אחרוני החיילים האינדונזים, וכשנשאל מפקדם בשדה התעופה של דילי כיצד הוא מגדיר את 24 השנים האחרונות הוא ענה כי מדובר ב"טעות".
מנהלת המעבר של האו"ם בטימור המזרחית קיבלה על עצמה את השלטון בטימור המזרחית עד שהיא נהפכה למדינה עצמאית ב-20 במאי 2002.
120,000 פליטים נותרו באינדונזיה ויושבו על ידי ממשלתה במקומות שונים.
העיתון ג'קרטה פוסט טען באתרו שכל 94,388 המצביעים שתמכו באינדונזיה במשאל של 30 באוגוסט 1999 נשארו באינדונזיה, ותהה למה מספר הנשארים הכולל היה גבוה יותר.
באוקטובר 1999, אספת העם המייעצת (MPR), המורכבת מ-500 חברי הפרלמנט בנוסף ל-200 חברים נוספים שמתמנים לתפקיד ואינם חברי פרלמנט, בחרה בעבד אלרחמאן וחיד כנשיא, ובמגאוואטי סוקרנופוטרי כסגניתו, לתקופת כהונה של 5 שנים.
וחיד הציג את הקבינט הראשון שלו בראשית נובמבר 1999 וקבינט נוסף, שונה מהראשון, באוגוסט 2000.
ממשלתו של הנשיא וחיד המשיכה בצעדים לכיוון הדמוקרטיזציה ועידוד הצמיחה הכלכלית למרות התנאים הבעייתיים.
בנוסף לתשישות כלכלית מתמשכת, ממשלתו של וחיד התמודדה עם בעיות ברמה האזורית, בין-אתנית ובין-דתית, ובייחוד באצ'ה, איי מאלוקו, ואיריאן ג'איא.
בעיותיהם של עקורי טימור המזרחית, שהועברו למערב האי, והאלימות שמקורה במיליציות מזרח טימוריות פרו-אינדונזיות, שתמכו בסיפוח מזרח טימור לאינדונזיה, גרמו לבעיות הומניטריות וחברתיות קשות.
הפרלמנט היה מאוד אגרסיבי וקרא תיגר פעמים רבות על מדיניותו של הנשיא וחיד, ובכך תרם לוויכוחים הפוליטיים שהתחוללו ברמה הלאומית.
במהלך המושב הראשון של ה-MPR באוגוסט 2000, הנשיא וחיד מסר דיווח על תפקוד ממשלתו.
ב-29 בינואר 2001 אלפי סטודנטים מוחים הסתערו על בניין הפרלמנט ודרשו את התפטרותו של ווחיד בעקבות מעורבותו לכאורה בשערוריות שחיתות.
בעקבות לחץ של האספה לשפר את ניהול המדינה ואת התיאום בין חברי הממשלה, וחיד הנפיק צו נשיאותי שנתן לסגנית הנשיא מגאוואטי את השליטה על הניהול היומיומי של הממשלה.
זמן לא רב לאחר מכן, ב-23 ביולי, מגאוואטי סוקרנופוטרי התמנתה לתפקיד הנשיאה.
היא הצליחה באיטיות להרגיע את המהומות הבין עדתיות במדינה, והתפרסמה כשבקשה סליחה מטימור המזרחית וגם נסעה להיות בהכרזת העצמאות שלה ב-20 במאי 2002 ויסדה שם את נציגות אינדונזיה בעיר דילי.
נסיעתה הייתה אף על פי שקצינים בצבא אינדונזיה יעצו לה שלא לעשות כן.
הם היו בטימור המזרחית בתפקיד בזמן השלטון האינדונזי.
ב-17 בדצמבר 2002 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק לטובת מלזיה בסכסוך על הריבונות על 2 איים סיפאדאן וליגיתאן, שנשלטו על ידי בריטניה ומלזיה כחלק מסאבאה ברוב של 16 לעומת1. פסק הדין לא נתן מענה לשאלת הגבול הימי.
ממשל יודהויונו היחסים עם מלזיה ואסון הצונמי ב-2004 והשלום באצ'ה
ב-2004 נערכו הבחירות החד-יומיות הגדולות ביותר בעולם.
הייתה זו הפעם הראשונה שנערכו בחירות ישירות למשרת הנשיא והמנצח היה סוסילו באמבאנג יודהויונו.
ב-26 בדצמבר 2004, התחוללה רעידת אדמה באוקיינוס ההודי שגרמה לגל צונמי שהרס חלקים נרחבים בצפון סומטרה, ובייחוד באצ'ה.
באופן חלקי כתוצאה מהצורך בשיתוף פעולה ובשלום במהלך ההתאוששות מהצונמי באצ'ה, החל משא ומתן בין ממשלת אינדונזיה ובין תנועת אצ'ה העצמאית.
בהסכמים שנחתמו בהלסינקי בשנת 2006 הוסכם על יצירתה של מסגרת עבודה שבמסגרתה תצמצם ממשלת אינדונזיה את נוכחות הצבא באזור, כאשר חברי הפלג הצבאי של התנועה יתפרקו מנשקם ויפקידו אותו ברשות אמנסטי.
כמו כן, ההסכם אפשר ללאומניים מאצ'ה ליצור מפלגה פוליטית שתייצג אותם, ובעקבותיו הם קיבלו זכויות אוטונומיות נוספות.
שוחררו 1424 אסירים בני אצ'ה ושבו אל בתיהם.
בשנת 2019 הוחלט ממשלת אינדונזיה על הקמת בירה חדשה באי בורנאו.
באפריל 2021 התרחשה תאונה בצוללת KRI Nanggala וכל הצוות נספה.
ההיסטוריה של אירופה מתחילה בהתיישבות האנושית הראשונה ביבשת אירופה ועד לימינו אלה.
נהוג לחלק את ההיסטוריה של אירופה לתקופות זמן הניתנות לניהול מבחינה מחקרית.
החלוקה לתקופות נעשית על פי מאפיינים בולטים.
התקופה הפרה-היסטורית: מהופעת האדם ביבשת, לפני יותר ממיליון שנה, בתקופה הפלאוליתית התחתונה, ועד הופעתו המחודשת של הכתב ביוון העתיקה בשנת 700 לפני הספירה לערך.
העת העתיקה: מהופעתו המחודשת של הכתב ביוון העתיקה, בשנת 700 לפני הספירה ועד לנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476.
ימי הביניים: מפאת אורכה, מעל ל-1,000 שנה, מחולקת תקופה זו לשלושה חלקים:
ראשית ימי הביניים: מנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית, בשנת 476 ועד סיום נדידת העמים, במהלך המאה האחת עשרה.
שיא ימי הביניים: שנמשכו בין המאה האחת עשרה למאה השלוש עשרה (1000–1300).
סוף ימי הביניים: תקופה מתפרסת על פני המאה הארבע עשרה והמאה החמש עשרה (1300–1499).
ראשית אירופה המודרנית מגילוי "העולם החדש", בשנת 1492 ועד המהפכה הצרפתית, בשנת 1789.
1789–1914 מהמהפכה הצרפתית, בשנת 1789 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914.
1914–1991 מתחילת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914 ועד נפילת ברית המועצות, בשנת 1991.
האדם הניאנדרטלי הופיע באירופה, בצורתו המובהקת, בתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-200 אלף שנה, והוא מקושר עם הופעת התרבות המוסטרית באירופה.
הוא התנהל בחברה של ציידים-לקטים והותיר שרידים ארכאולוגים וקברים במערות.
האדם הניאנדרטלי נכחד לפני 45 אלף שנה עד 28 אלף שנה (אחרוני השרידים של התרבות המוסטרית נמצאו במערות בצוק גיברלטר) במקביל להגירתם של בני-אדם מן המין האנושי המודרני ליבשת.
מתקופה זו שרדו לראשונה יצירות אמנות פרהיסטורית כמו צלמיות ונוס וציורי קיר במערות.
התקופה הכלקוליתית, הידועה גם בשם תקופת הנחושת, החלה בסביבות שנת 4000 לפני הספירה.
בתקופה זו החלה פלישתם של שבטים ממרכז אסיה אל תוככי היבשת והיטמעותם בשבטים המקומיים.
תופעה נוספת הייתה הופעתם של מבני האבן הפרהיסטוריים שהחלו להופיע בכל רחבי היבשת.
בסביבות שנת 3000 לפנה"ס הופיעה המונרכיה הראשונה באזור הבלקן.
שלב זה בהתפתחותה של אירופה נחשב לתחילתה של תקופת הברונזה ביבשת.
התרבות המינואית באי כרתים שפרחה בין האלף השלישי לאלף השני לפני הספירה והייתה אחת הראשונות להשתמש בכתב, נחשבת למאפיינת לתקופה זו.
בשיאם שלטו המינואים על חלקים נרחבים באגן המזרחי של הים התיכון.
המינואים, שהיו ככל הנראה היחידים ששלטו בספנות, פיתחו את המסחר בכל האגן המזרחי של הים התיכון.
הסיבות להרס הפתאומי של התרבות המינואית שנויות במחלוקת, רבים חושבים כי רעידת אדמה חזקה היא שהחריבה את האי כרתים ואת התרבות המינואית במהלך המאה ה-17 לפנה"ס, אך ישנם כמה חוקרים הסבורים כי המינואים הוחרבו בידי גויי הים.
לאחר נפילת התרבות המינואית עלתה באזור התרבות המיקנית שפרחה בין המאה ה-17 לפנה"ס ועד סיום תקופת הברונזה בבלקן, בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס.
ערים מיקניות מרכזיות היו: מיקנה, אתונה, תבאי, פילוס וטירינס.
שיא פריחתה של התרבות המיקנית הגיע במלחמת טרויה, אך קיימים ספקות רבים בקרב החוקרים באשר לעצם קיומה של המלחמה.
הטקסטים היחידים המתעדים את קורות המלחמה הם האיליאדה והאודיסאה של הומרוס וטקסטים יוונים אחרים המהולים בסיפורי מיתולוגיה רבים, ועל כן קיים ספק האם אמת בסיפור או אגדה.
אין הסבר יחיד להתמוטטותה של התרבות המיקנית, מבין ההסברים ניתן למנות את פלישתם של השבטים הדורים שהיו לאחרון השבטים ההלנים שפלשו ליוון העתיקה ונסיגתה של התרבות היוונית כולה.
על אף שאזור סקנדינביה הצטרף לתקופת הברונזה באיחור משמעותי (תחילת תקופת הברונזה בצפונה של אירופה מתוארכת לסביבות שנת 1700 לפנה"ס), אתרי חפירות בסקנדינביה מציגים שרידים של חפצים העשויים מצמר, עץ ואף יבוא ממרכז אירופה של נחושת וזהב.
הסקנדינבים אימצו סמלים מתרבויות אחרות (מיקניים, פיניקים ואף ממצרים העתיקה) והשתמשו בהם כדי ליצור סגנון אמנותי משלהם.
תקופת הברונזה הסתיימה בסקנדינביה רק בשנת 550 לפנה"ס.
תקופת הברזל, כתקופות אחרות באירופה, הופיעה במדורג, תחילתה באזור חופי הים האגאי בסביבות שנת 1100 לפנה"ס, משם היא התפתחה למרכז אירופה ולאיים הבריטיים במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, סוללת את הדרך תוך כדי כך להתפתחותה של התרבות האלסטטית שהחלה מתפשטת לתוך איטליה ואף הגיעה אל חצי האי האיברי.
בשנת 753 לפנה"ס נוסדה העיר רומא.
לאחר כמעט 400 שנה (1100 לפנה"ס - 700 לפנה"ס לערך), הופיע מחדש הכתב באזור יוון העתיקה והסתיימה תקופת המעבר ביוון.
כאמור, בסביבות שנת 550 לפנה"ס יצאה צפון אירופה מתקופת הברונזה ונכנסה לתקופה הטרום-רומית (יחד עם חלקים מצפון גרמניה, הצפוניים לנהר הריין), תקופה זו נקראת גם "תקופת הברזל הקדומה".
בניגוד לאזורים רבים באירופה אליהם חדר הכתב במדורג, צפונה ומזרחה של היבשת סובלים ממיעוט מידע עקב הופעתו המאוחרת של הכתב, האותיות הרוניות (הכתב הנורדי) הופיעו לראשונה רק במאה ה-1 לספירה ואילו הכתב הקירילי הופיע במזרחה של היבשת רק בשנת 863.
היוונים והרומאים השאירו אחריהם מורשת עשירה המשמשת כאחד הבסיסים שעליהם נשענת התרבות המערבית.
תרבויות אלו פיתחו מגוון רחב של תחומים דוגמת פילוסופיה, פוליטיקה, מדע, אמנות, ספורט ואחרים.
יוון העתיקה הייתה אוסף של פוליס וחברות כפריות, שבהן התפתחה הדמוקרטיה הישירה ועקרונות כחופש הביטוי, שוויוניות וחופש הקניין.
מסעות המלחמה של אלכסנדר הפיצו את התרבות היוונית עד לגדות נהר האינדוס.
הרפובליקה הרומית שהתחזקה בעקבות ניצחונה על קרתגו במלחמות הפוניות, ניצלה את חולשתם של המקדונים לאחר מותו של אלכסנדר והפכה למעצמה היחידה בדרום אירופה ומרכזה ובאגן הים התיכון.
במאה הראשונה לפנה"ס, שלטו הרומאים על שטחים מצפון אפריקה ועד בריטניה, אולם הפוליטיקה הפנימית של הרפובליקה לא התאימה עוד לקיום אימפריה בסדר גודל כזה.
שלטון הסנאט שעמד בבסיס הרפובליקה התערער ובשורה של מלחמות אזרחים בהן אחד השיאים היה רצח יוליוס קיסר עלה והתייצב משטר חדש – הפרינקפס, משטר של שלטון יחיד.
בתקופה המקבילה ליוון הקלאסית, במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, החלו להתיישב שבטים סקיתים בערבות אוקראינה הדרומית של ימינו לחופי הים השחור.
הסקיתים נשלטו על ידי שכבה אריסטוקרטית והיו ברובם שבטי נוודים שחיו ב.
אזורי השפעתם השתנו במשך השנים, ובשיאם הגיעו עד לקצה הצפון-מזרחי של סין.
בתקופה זו היו הסקיתים הכוח השליט באזור הים השחור.
שמם הלך לפניהם כקשתים רכובים מעולים והם שימשו כשכירי חרב בחלק מצבאות העולם העתיק.
אף על פי שנעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, המשיכו הביזנטים להשתמש בשם זה לתיאור שבטים ברברים ששכנו מצפונם.
במהלך המאה ה-8 לפנה"ס פלשו שבטים קלטים לאיים הבריטיים ולאירופה, והביאו אליהם את תרבותם ואת אומנות חישול הברזל.
בתקופת הברזל היו תושבי בריטניה מחולקים לשבטים קטנים שבראשם עמד ראש שבט.
בריטניה נכבשה לבסוף בחלקה בידי הקיסר קלאודיוס בשנת 44 והפכה לפרובינקיה רומית.
החל באמצע המאה ה-5 לפנה"ס הצליחו מספר שבטים תראקיים להתאחד לממלכה שנשלטה בידי המלך תרס, מייסד השושלת האורדיסית, הממלכה התקיימה עד לאמצע המאה השלישית לפנה"ס.
הממלכה לא איחדה את כל שטחי תראקיה וגם בשטח הנתון לשליטתה היה כוחו של השלטון המרכזי מוגבל.
במאה ה-4 לפנה"ס התפצלה הממלכה לשלוש ממלכות קטנות, הממלכה המשיכה להתקיים עד המאה ה-1 לספירה, אך כוחה של השושלת האורדיסית הלך ונחלש.
בתקופה זו, תקופת הזוהר ביוון העתיקה, גברה ההשפעה היוונית בקרב התראקים ושפתם נסוגה בפני היוונית.
התרבות התראקית ספגה מכה עם כיבושה של תראקיה בידי פיליפוס השני מלך מוקדון אביו של אלכסנדר הגדול והתראקים אימצו את התרבות ההלניסטית במשך 150 שנות שלטון מוקדון עליהם.
בשנת 279 לפנה"ס פלשו הגאלים לתראקיה ונותרו בה עד סוף המאה.
תראקיה הפכה לחלק מהרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס, אך באופן רשמי הפכה לפרובינקיה רק בשנת 46 לספירה.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, החלו להגר ממרכז אסיה לאזור הרי אורל שבטים סרמטים, קרובי משפחה של הסקיתים.
הללו החלו דוחקים את הסיקיתים מערבה ובסופו של דבר התיישבו בחלקים הדרומיים של רוסיה ואוקראינה של ימינו ובשיאם אף הגיעו למזרח הרי הבלקן.
כמו הסקיתים, כך גם הסרמטים נדדו בשטחים נרחבים ובשיאם חלשו על שטחים מנהר הוויסלה שבפולין ונהר הדנובה ועד לים השחור והים הכספי והשטח ביניהם להרי הקווקז.
בין המאות ה-3 ל-5 שימשו לוחמי הסמרטים כשכירי חרב בחיל העזר של הצבא הרומי.
בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס תחת הנהגתו של המלך רובובוסטס ששלט על אזור טרנסילבניה, עימותים עם שבטי הבאסטארנאה והרומאים בשנים 112-109 לפנה"ס ובשנת 74 לפנה"ס דלדלו את משאבי הדאקים.
תחת שלטונו של בורביסטה, מלך דאקיה (בן תקופתו של יוליוס קיסר) שארגן מחדש את הצבא, הורחבו גבולותיה של הממלכה עד לשיאה.
שבטי הבאסטראנאה והדולי הוכנעו ואף כמה ערים יווניות כדוגמת אולביה ואפולוניה שעל הים השחור הכירו בסמכותו של בורביסטה.
למשך זמן מה הצטיירה ממלכת דאקיה כממלכה מטילת אימה עד כדי כך שיוליוס קיסר שקל מסע צבאי נגדם, מסע שנמנע עקב הרצחו.
כאמור, התרבות ההלניסטית הורכבה מאוסף של פוליס, כאשר החשובות שבהם היו: אתונה, ספרטה, תבאי, קורינתוס וסירקוזה.
התרבות היוונית הצטיינה בתחומים רבים, ביניהם פילוסופיה, מדע, פוליטיקה, ספורט, תיאטרון, אמנות ואחרים.
אתונה, השליטה על עצמה צורת ממשל של דמוקרטיה ישירה שנוסדה בידי האציל האתונאי קלייסתנס.
מעיר זו יצא סוקרטס, הנחשב לאחד המייסדים של הפילוסופיה המערבית.
אפלטון, תלמידו של סוקרטס ומייסדה של האקדמיה האפלטונית, תיעד האירוע בכתביו וביסס את התאוריה הפילוסופית הייחודית שלו, הפלאטוניזם.
מושבות יווניות רבות נוסדו על חופי הים השחור, באגן המזרחי של הים התיכון, באסיה הקטנה, סיציליה ובדרום איטליה באזור שכונה יוון הגדולה.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס נוצרה התנגשות בין הערים היווניות לבין האימפריה הפרסית המתפשטת מערבה, התנגשות שתחילתה במרד האיוני והמשכה במלחמת פרס–יוון, עת נאלצו הערים היווניות להקים ברית שבלמה את הפלישה הפרסית ליוון בקרב פלטאיה בשנת 479 לפנה"ס, ובהמשך הדפה את הפרסים מאדמת אירופה כליל.
חלק מערי יוון יסדו את הליגה האטית-דלית כדי להמשיך ולהילחם בפרסים.
מעת שהפרסים נהדפו מיוון נוצרו חילוקי דעות בין ערים שונות לגבי ההכרח שבהמשך המלחמה.
מעשיה של אתונה כמנהיגת הליגה הוביל לסכסוך עם הליגה הפלופונסית הוותיקה שבראשה עמדה ספרטה.
בין שתי הליגות פרצה המלחמה הפלופונסית על הנהגתה של יוון, שבסופה נצחה הליגה הפלופונסית.
המלחמות הרבות בין ערי המדינה היווניות הפכו אותן לטרף קל בעבור פיליפוס השני ממוקדון, שאיחד את כל ערי המדינה היווניות.
מסעות המלחמה של בנו אלכסנדר הגדול, הפיצו את התרבות היוונית לפרס, מצרים והודו, אך גם שאבו מתרבויות אלה ידע ופתחו תקופה טכנולוגית חדשה, הידועה כהלניזם.
אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס ולא השאיר אחריו יורש והאימפריה האדירה שכבש התפרקה במהרה.
חלק גדול מהמלומדות היוונית נטמע בתוכה של המדינה הרומאית הצעירה בשעה שהיא החלה לצאת מגבולות חצי האי האפניני.
המכשול היחיד בדרכה של רומא הגיע מכיוונה של המושבה הפיניקית קרתגו, תבוסתה של האחרונה במלחמות הפוניות (המאה ה-3 לפנה"ס והשנייה לפנה"ס) יחד עם כיבוש המזרח ההלניסטי במהלך המאה ה-2 לפנה"ס סימן את תחילתה של ההגמוניה הרומית במרחב הים התיכון.
רומא, שבתחילת דרכה נשלטה בידי מלכים, הפכה לרפובליקה אוליגרכית, ובסופו של דבר לקיסרות בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, תחת שלטונו של אוגוסטוס ויורשיו האוטוריטרים.
שלטונה של הקיסרות הרומית היה בים התיכון ובכל המדינות שלחופיו ובדרום ומערב אירופה.
את גבולה הצפוני סימנו נהרות הריין והדנובה.
תחת שלטונו של הקיסר טראיאנוס במאה ה-2, הגיעה הקיסרות לשיא התפשטותה, שלטה על שטח בגודל של כמעט 6 מיליון קמ"ר, כולל חלקים בבריטניה, רומניה ומסופוטמיה.
הקיסרות נהנתה משלום בית, גבולות יציבים וממשל מרכזי יעיל, אך במהלך המאה ה-3 ערערו סדרה של מלחמות אזרחים, מגפות ופגעים אחרים את הכלכלה ואת החוסן החברתי.
במאה ה-4, הצליחו הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס להאט את ההידרדרות על ידי חלוקתה של הקיסרות לשתיים, מזרחית ומערבית.
בעוד דיוקלטיאנוס רדף קשות את הנצרות, קונסטנטינוס הכריז באופן רשמי על סיום הרדיפות בצו מילאנו בשנת 313, וכך הציב את הבסיס לקבלת הנצרות כדת הרשמית בקיסרות.
שלהי העת העתיקה והתמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית
כאשר כבש מחדש הקיסר קונסטנטינוס את רומא תחת דגל הצלב בשנת 312, הוא הוציא את צו מילאנו (313), שהפך את הנצרות לדת חוקית בקיסרות.
בנוסף, העתיק קונסטנטינוס באופן רשמי את בירתה של הקיסרות מרומא אל העיר היוונית ביזנטיון, שאת שמה שינה לקונסטנטינופול ("עירו של קונסטנטינוס").
הקיסר תאודוסיוס הראשון, הפך בשנת 380 את הנצרות לדת הרשמית בקיסרות ובשנת 393 הכריז עליה כדת המותרת היחידה בקיסרות.
הוא היה האחרון שאיחד את שני חלקי הקיסרות ועם מותו בשנת 395 היא חולקה שוב לשניים, הקיסרות הרומית המערבית שמרכזה ברוונה, והקיסרות הרומית המזרחית (שבשלב מאוחר יותר יתייחסו אליה ההיסטוריונים כקיסרות הביזנטית) שמרכזה בקונסטנטינופול.
הקיסרות הרומית המערבית הותקפה שוב ושוב בידי שבטים גרמאניים בוזזים, לבסוף בשנת 476 נפלה הקיסרות לאחר שהקיסר האחרון רומולוס אוגוסטולוס הודח בידי המנהיג הגרמאני אודואקר.
ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון טען בחיבורו המפורסם שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית משנת 1776 כי הרומאים הפכו למנוונים ואיבדו את מעלותיהם האזרחיות.
גיבון טען עוד כי אימוצה של הדת הנוצרית על ידי הרומאים הייתה מאמונה כי ישנם חיים טובים יותר לאחר המוות, ומכיוון שכך הפכו לעצלנים ושווי נפש להתמוטטות סביבם.
בשלהי העת העתיקה התרחשה נדידת העמים הגדולה.
היא החלה בשנת 374 עם פלישותיהם של ההונים, עם טורקי מאסיה.
ההונים פלשו למרכז אירופה ולאחר מכן, בראשותו של אטילה ערכו פשיטות קשות על האימפריה הרומית.
הרומאים הצליחו לבלום את ההונים, אך מבול של פלישות מצד העמים הגרמאנים ריסק לחלוטין את המבנה הרעוע של האימפריה שנחלשה עוד בתקופות הקודמות.
הקיסרות הרומית המזרחית שעמדה בפני פלישות הגותים הצליחה לשמור על שלמותה, אך הקיסרות הרומית המערבית שעמים רבים יותר, בהם ויזיגותים, פרנקים ונדלים וסקסים פלשו לתוכה קרסה תחת הנטל.
שטחים רבים נעקרו ממנה ובהן ונוסדו ממלכות ברבריות עצמאיות.
הממלכה הוויזיגותית נוסדה בחצי האי האיברי והצליחה להחזיק מעמד מאות שנים עד הפלישה המוסלמית והיא היסוד לספרד המודרנית.
הפרנקים יסדו מדינה גדולה בצרפת ובגרמניה שעתידה להתפתח לאימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים.
מהאימפריה הפרנקית נוצרו מדינות מערב אירופיות רבות, אך צרפת היא המזוהה יותר מכל עם הפרנקים.
אוסטרוגותים ייסדו ממלכה באיטליה במאה ה-5, אך היא לא האריכה ימים ונפלה פחות ממאה שנים לאחר יסודה לפלישה ביזנטית במאה ה-6. הממלכה הוונדלית שנוסדה בצפון אפריקה גם כן לא האריכה ימים ונכבשה על ידי הביזנטים.
הסקסים הקימו מספר ממלכות בבריטניה ואלה התמודדו בהצלחה משתנה עם הפלישות הוויקינגיות עד שבאמצע המאה ה-11 נכבשו סופית על ידי הנורמנים, צאצאי הוויקינגים שהתיישבו בצפון מערב צרפת.
השטח בו התפתחו העמים הסלאבים הקדומים תחום על ידי נהרות אודר, דנובה ודנייפר.
במסמכים ביזנטיים הסלאבים מוזכרים החל מהמאה ה-6 בשם אנטים וסקלבים.
במקורות ביזנטים הוזכרו מלחמות עם העמים הסלאבים וגם גיוס בהיקף משמעותי של חיילים סלאבים לצבא ביזנטי.
בלחץ האווארים חלק מהסלאבים נדדו מערבה לכיוון בולגריה ויוגוסלביה של היום.
אמנם, הסלאבים היו גם בעלי ברית של האווארים נגד האימפריה הביזנטית ובכרוניקות הוזכר מצור משותף על קונסטנטינופול.
בשנת 681 הוקמה הממלכה הבולגרית הראשונה על ידי אספרוך וחלק משמעותי של אוכלוסיית הממלכה היו סלאבים.
במהלך המאה ה-8 הסלאבים התפשטו בכל השטחים בין הדנובה ועד לים הבלטי, הדבר היה בסיס להסדרת דרך מסחרית מצפון אירופה לאימפריה הביזנטית והקמת רוס של קייב בהמשך.
במהלך ימי הביניים החל תהליך של עיור בעיקר בצפון אירופה ובמערבה של היבשת.
מדינות מודרניות רבות חבות את מקורותיהן לתהליכים שהחלו והתרחשו בימי הביניים.
הגבולות המדיניים של אירופה הם, במובנים רבים, תוצאה של הישגים צבאיים ומדיניים שהתרחשו בתקופה סוערת ורוגשת זו.
עם תחילת ימי הביניים התרחש מה שמכונה בפי היסטוריונים כ"תקופת החושך", המתייחסת להידרדרות התרבותית וההתמוטטות החברתית שהתרחשה במערבה של אירופה מנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית ועד הרנסאנס הקרולינגי שהחל עם עלייתה של האימפריה הפרנקית בתחילת המאה ה-9 והתאוששותה של הלמידה.
אירופה עדיין נשארה מאחור בהשוואה לכוח העולה של העולם המוסלמי על רשת דרכי המסחר המפותחת שלו, או הודו שנמצאה תחת תקופת הזהב של ממלכת גופטה וסין, שבאותן הזמן הייתה האימפריה המאוכלסת ביותר בעולם תחת שושלת סונג.
עם סופו של האלף הראשון מנתה אוכלוסיית העיר קונסטנטינופול כ-500,000 תושבים, לעומתה העיר רומא מנתה רק 35,000 תושבים ופריז כ-20,000 בלבד.
העולם המוסלמי שלט על יותר מתריסר ערים גדולות כמו קורדובה, הגדולה בערי מערב אירופה עם 450,000 תושבים ובגדאד עם מעל 500,000 תושבים במרכז אסיה לפי הערכות.
היסטוריונים רבים מחשיבים את הקיסר קונסטנטינוס (שלט בין השנים: 306–337), לשליט הראשון של הקיסרות הביזנטית.
היסטוריונים אחרים מתארכים את תאריך תחילתה של הקיסרות הביזנטית בזמן שלטונו של תאודוסיוס הראשון (379–395) והחלפתה הרשמית של הדת הפוליתאיסטית הרומית בדת הנוצרית, או עם מותו של תאודיסיוס בשנת 395 ופיצולה הסופי של הקיסרות הרומית למערב ומזרח.
הקיסרות, שנחשבה בימי הביניים לממשיכתה של הקיסרות הרומית, שמרה על המסורת הרומית-הלניסטית, אך בעקבות השתלטותה של השפה היוונית והפיכתה לשפה המדוברת בקיסרות, נודעה הקיסרות בקרב אנשי התקופה כקיסרות של היוונים, בקרב העולם המוסלמי היא הייתה ידועה בעיקר בשם רומא, בפי תושביה נקראה הקיסרות בשם "רומאנה" ולעצמם "רומאנים".
במשך אלף שנות קיומה נשארה הקיסרות הביזנטית אחד הכוחות הכלכליים, התרבותיים והצבאיים החזקים ביותר באירופה.
למרות מפלות והפסדים טריטוריאליים, במיוחד בעת הפלישות המוסלמיות.
לשיא התפשטותה הגיעה הקיסרות במאה ה-6, בימיו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
פעולותיו של יוסטיניאנוס לא נשארו מוגבלות רק לתחום הצבאי.
הוא הורה על יצירת שלושה קובצי חקיקה, רוב הידע הקיים על המשפט הרומי מגיע מקבצים אלה.
הקודקס הראשון מכיל קובץ של חוקים מזמנו של הקיסר אדריאנוס ועד ימיו של יוסטיניאנוס והוא פורסם בשנת 529, הקודקס השני, והחשוב בין השלושה, מכיל את תמצית כתבי המשפטנים הקלאסיים, דעותיהם של המשפטנים קיבלו תוקף של חוק.
הקובץ השלישי הוא אוסף מקורות למשפטנים מתחילים.
בימי הביניים קבצים אלה וכמה אחרים שנוספו אליהם אוחדו ונקראו בשם "גוף החקיקה האזרחית", קובץ זה הפך לאחד החשובים בתולדות מדע המשפט והחשיבה המשפטית, והוא עדיין מהווה את הבסיס למשפט האזרחי במדינות מודרניות רבות.
במהלך שלטונו של יוסטיניאנוס סבלה הקיסרות מהתפרצות מגפה קשה של דבר ומכאן שמה "המגפה של יוסטיניאנוס".
בין השנים 541–542 פגעה המגפה בעיר קונסטנטינופול ולפי עדויות גבתה את חייהם של כ-5,000 תושבים מדי יום.
השפעתה החברתית והתרבותית הייתה דומה למגפת המוות השחור שהשתוללה באירופה במאה ה-14, המגפה התפשטה בכל רחבי העולם והופיעה לסירוגין מידי דור ודור במקומות שונים.
חוקרים סבורים כי עד שנת 750 גבתה המגפה כ-100 מיליון קורבנות בכל רחבי העולם.
כמה היסטוריונים טוענים כי יבשת אירופה איבדה 50%–60% מאוכלוסייתה בין השנים 541–700. וייתכן כי היא תרמה להצלחתם המהירה של המוסלמים במהלך המאה ה-7 ואובדן השטחים של הקיסרות כגון מצרים, ארץ ישראל, סוריה ואף חלקים מאסיה הקטנה.
בשנים 674–677 הטילו המוסלמים מצור על קונסטנטינופול ובשנת 717 הטילו מצור נוסף, בשני המקרים הצליחו הביזנטים להחזיק מעמד בעזרת יתרונם הטכנולוגי.
בין השנים 773–1066 פשטו לוחמים וסוחרים ויקינגים, שהגיעו מאזור סקנדינביה, על חלקים רבים מאירופה.
הם נודעו בעיקר בזכות היכולות הימיות שלהם ובפרט כלי השיט המתקדמים.
תחילה הפשיטות היו קצרות וכללו בעיקר ביזה ולעיתים גם טבח באוכלוסיות המקומיות והחרבת כפרים שלמים באזור בריטניה.
עם הזמן הם גם החלו להתיישב במקומות אותם כבשו ולנהל שם קשרי מסחר ועבודה.
לפלישות היו מספר סיבות, וביניהן עוני של ארץ מוצאם, פיצוץ אוכלוסין וחיכוכים פנימיים.
הפולשים הגיעו ברובם משלושה מחוזות עיקריים, נורווגיה, שוודיה ודנמרק.
הוויקינגים הנורווגים הפליגו מערבה אל עבר איסלנד, גרינלנד ואף לאמריקה הצפונית; השוודים (ורנגים) הפליגו דרך הים הבאלטי אל עבר ארצות אירופה המזרחיות, ואחר כך גם לעבר הים השחור ועד לקיסרות הביזנטית.
הדנים (נורמנים) כבשו את חלקה הצפוני של צרפת הידוע כיום בשם נורמנדי, ממנו התפשטו גם לאיטליה ובמאה ה-11 ניסו גם לכבוש את אנגליה.
על אף שמרבית פרסומם נבע מהיותם לוחמים, הוויקינגים נודעו גם כסוחרים, חוקרי יבשות ומתיישבים.
הם קיימו קשרי מסחר ענפים עם הביזנטים בקונסטנטינופול, היו הראשונים להתיישב במה שהיא כיום בירת אירלנד – דבלין, והיו המקור לשגשוגה הכלכלי של יורק ולהפיכתה לאחד ממרכזי הסחר החשובים באנגליה.
לקראת סוף המאה ה-11 דעך שלטון הוויקינגים, ולאחר כמה תבוסות בקרבות מכריעים, חדלו הפלישות כליל.
בנוסף, המתיישבים הסקנדינבים נטמעו באוכלוסייה המקומית, מה שהתבטא גם בקבלת הנצרות וזניחת אמונותיהם הפגניות.
השפעתם של הוויקינגים על אירופה הייתה ניכרת; באירופה המזרחית הם החישו את התהוותן של מדינות סלאביות, ובייחוד זו של רוסיה (על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה, המייסד של אחת מהשושלות החשובות במדינה, רוריק, היה ורנגי), ובמערב אירופה, הם האיצו באופן עקיף את תהליך הפיאודליזציה.
במערבה של אירופה החל להופיע מבנה חברתי חדש בוואקום השלטוני אותו השאירה אחריה התמוטטות הקיסרות הרומית המערבית.
עשירית מהכנסותיה שילמה האוכלוסייה לכנסייה ושליש לאציל, הבעלים של האדמה, לאציל בתורו היו חובות לנסיך האזור.
המס ששולם שימש את השליטים כדי לממן את פעולות המדינה.
בעקבות כיבושיו הרבים השתרעה ממלכתו על פני רובה של מערב אירופה.
נשענת על השיטה הפאודלית הייתה קיסרות רומי הקדושה אסופה של נסיכויות שבסדרה ארוכה של הסכמים ובריתות הגישו סיוע לקיסר בעת הצורך.
במזרח אירופה ובבלקן החלו לעלות כוחות חדשים, השבטים הסלאביים שהתפשטו בכל מזרחה של אירופה בזמן נדידת העמים הראשונה החלו יוצאים מתקופת החשכה ומצמצמים פערים עם מערב אירופה.
הראשונים להתגבש לכלל אומה היו הסלאבים הדרומיים שישבו באזור הבלקן, בולגריה נוסדה בשנת 681 והפכה למדינה הסלאבית הראשונה בבלקן.
האימפריה הבולגרית הראשונה התחזקה והייתה ליריבה העיקרית של הקיסרות הביזנטית.
החל מהמאה ה-9 נחשבה מדינה זו למרכז התרבותי של העמים הסלאביים.
הכתב הקירילי הופיע לראשונה ב-863, ומעט אחר כך נוסדה המדינה הסלאבית המזרחית הראשונה, רוס של קייב התארוך המשוער הוא בשנת 880. רוס של קייב נוסדה בידי סוחרים סקנדינבים (ורנגים) שנקראו "רוס" והתרכזו בעיר קייב.
רוס של קייב התגלגלה לשלוש המדינות הסלאביות המזרחיות מודרניות, אוקראינה שבירתה קייב, רוסיה שבירתה מוסקבה ובלארוס שבירתה מינסק.
שלטונו של ולדימיר הראשון (980–1015) ובנו יארוסלאב הראשון (1019–1054) נחשבים לתור הזהב של רוס של קייב, בתקופתם קיבלה המדינה את האמונה הנוצרית.
חלק מהחוקרים סבורים כי המנהיגים הראשונים של הרוס של קייב היו סקנדינבים או ממוצא סקנדינבי והם שלטו על נתיניהם הסלאביים שהיוו את רובה של האוכלוסייה.
הסקנדינבים נשארו בשלטון על העמים האלה לפחות עד לאמצע המאה ה-11.
במאה ה-9 נוסדה ממלכת מוראביה הגדולה (בשטחיה של צ'כיה וסלובקיה של ימינו) שלא הצליחה לשרוד ונעלמה כבר בתחילת המאה ה-10. בסוף המאה ה-9 הגיעו עשרת שבטי המדיארים לאזור הונגריה המודרנית והתיישבו שם.
במשך כמה עשרות שנים הטילו המדיארים את אימתם על חלקים נרחבים מיבשת אירופה, מהים הבלטי שבצפון ועד למצר קורינתוס שביוון בדרום ועד לחצי האי האיברי שבדרום מערב.
בשנת 955 התאחדו נגדם כמה שליטים אירופאים בהנהגתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והביסו אותם בקרב לכפלד.
לאחר קרב זה ביססו המדיארים ממלכה על אדמת הונגריה ששמרה על ההסדר הפאודלי וקיבלה עליה את האמונה הנוצרית.
בשנת 711 פלשו המורים המוסלמים המורכבים רובם ככולם משבטים ברברים ומעט ערבים בפיקודו של טארק בן זיאד.
בסוף אפריל הם נחתו בגיברלטר והחלו לעשות את דרכם צפונה.
שנה לאחר מכן הצטרפו אליהם כוחות נוספים.
במהלך שמונה שנות מלחמה כבשו המורים כמעט את כל חצי האי האיברי מידי הוויזיגותים.
טריטוריה זו נקראה בפי המוסלמים אל-אנדלוס.
ניסיון נוסף להעמיק את הפלישה ליבשת נעשה כאשר כוחות מוסלמים המשיכו להתקדם צפונה בחצי האי האיברי וחצו את הפירינאים, אך בקרב טור הובסו המוסלמים בידי הפרנקים שהונהגו על ידי קרל מרטל בשנת 732. השפעתם של המוסלמים תרבותית וטכנולוגית על האזורים אותם כבשו ניכרת עד ימינו אלה.
העיר רומא שעם ראשית ימי הביניים נכבשה וירדה מגדולתה, לאחר התמוטטות האימפריה הרומית, איבדה את רוב אוכלוסייתה שבשיאה בתחילת המאה ה-1 מנתה כמיליון תושבים מנתה כעת כ-35,000 בלבד.
אך למרות זאת, נשארה רומא מרכז ללימוד ולתרבות, תחת הדרכתה של הכנסייה הקתולית.
רוס של קייב והתפשטות הנצרות במזרח אירופה
רוס של קייב, המדינה הרוסית הראשונה התגבשה לקראת שנת 880 והתקיימה עד למחצית המאה ה-13. היא הוקמה על ידי סוחרים ממוצא סקנדינבי ממשפחת רוריק ובירתה הייתה קייב.
בסוף המאה ה-9 - המחצית הראשונה של המאה ה-10, בתקופת שלטונם של ולדימיר הראשון ויארוסלבאב הראשון, הגיעה רוס של קייב לשיא פריחתה.
בתקופה זו היא קיבלה את הנצרות ופורסם קובץ חוקים מסודר.
המדינה הייתה משולבת היטב במרקם האירופי וקיימה קשרים דתיים הדוקים עם האימפריה הביזנטית.
כמו כן, התקיימו קשרי מסחר, תרבות וקשרי נשואים עם האצולה המערב אירופית.
לקראת המאה ה-13 מרכז הכובד עבר בהדרגה מהשלטון המרכזי לנסיכויות רוסיות בצפון ובעיקר לנסיכות ולדימיר.
רוס של קייב התפרקה סופית בעקבות פלישת המונגולים באמצע המאה ה-13.
התפשטות הנצרות למזרח אירופה התרחשה בשני צירים עיקריים: מהאימפריה הביזנטית האורתודוקסית ומהאימפריה הרומית הקדושה הקתולית.
בשנת 862 מלך מוראביה פנה לקיסר האימפריה הביזנטית, מיכאל השלישי בבקשה לשלוח לו כמרים נוצרים.
הקיסר בחר שני אחים קירילוס ומתודיוס לביצוע המשימה.
כתוצאה מפעילותם, מוראביה, בולגריה וסרביה קבלו את הנצרות אורתודוקסית.
כמו כן, הפיצו הכמרים באזורים האלה גם את האלפבית הקירילי המבוסס על האלפבית היווני שהיה מקובל באימפריה הביזנטית.
לאחר הצלחה זו, במהלך המאה ה-10 נמשכו מאמצים לנצר גם את הרוסים.
פעילות זו הסתיימה רשמית בשנת 989 בתקופת שלטון ולדימיר הראשון, נסיך קייב, עת קיבלה רוס של קייב את הנצרות.
בהשפעת האימפריה הרומית הקדושה, מלך פולין מיישקו הראשון התנצר בשנת 966. במהלך סוף המאה ה-9 הנצרות האורתודוקסית החלה להתפשט גם בהונגריה.
ואכן, מייסד המדינה ההונגרית, אישטוון הראשון המיר את דתו ואת המדינה כולה לנצרות קתולית.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 מלכי דנמרק, שוודיה ואבירים גרמנים החלו במהלך מסעי הצלב הצפוניים.
כתוצאה מכך התנצרו עמים לאורך הים הבלטי למעט ליטא.
תהליך התנצרות בליטא היה ארוך.
בשנת 1250 הנסיך הגדול של ליטא מינדאוגס התנצר על ידי כמרים קתולים.
אומנם יורשיו לא היו נוצרים ונושא זה היה כלי דיפלומטי בידיהם במאבקי כוח מול המדינות השכנות.
במהלך המאה ה-14 שלטה ליטא על שטחים רבים שהיו שייכים בעבר לרוס של קייב ותושביהם היו נוצרים אורתודוקסים.
בסופו של דבר ליטא קבלה על עצמה נצרות קתולית במסגרת התקרבות לפולין בשנת 1385.
ימי הביניים הגיעו לשיאם באמצע המאה ה-11. תקופה זו נמשכה עד סוף המאה ה-13 והתאפיינה בעלייה תלולה במספר התושבים ביבשת, שינויים מדיניים וחברתיים גדולים.
בראשית המאה ה-11 שככו הפלישות התכופות לאירופה המערבית והבוזזים התיישבו והתנצרו.
הפלישה האחרונה שהייתה במאה ה-13 ונעשתה על ידי המונגולים פגעה בעיקר במזרחה ובמרכזה של היבשת ולא הגיעה למערבה.
שקט זה, יחד עם גורמים נוספים איפשר את הפריחה האירופית בתקופה זו.
על אף שהפלישה המונגולית לא הורגשה כמעט במערב אירופה, היא החריבה את המדינות המזרח אירופיות שלא השתחררו מהעול המונגולי עד המאה ה-15.
במאה ה-11, החלה האוכלוסייה צפונית להרי האלפים להתיישב בקרקעות חדשות, לברא יערות ולייבש ביצות.
תהליך זה מוכר כיום בשם "הניקיון הגדול".
תנופת ההתיישבות המערב אירופית התאפיינה גם בפלישות רבות למזרח היבשת לשם כיבוש שטחים וניצור עמים פוליתאיסטים.
בתקופה זו נוצרו זרמים פילוסופיים חדשים.
האדריכלות הגותית החליפה את האדריכלות הרומנסקית הכבדה.
כמו כן, פרחו בתקופה זו ממלכות רבות במערבה של היבשת ובמזרחה וערי המדינה האיטלקיות הגיעו לשיא כוחן.
גילוין מחדש של עבודותיו של אריסטו ופילוסופים יוונים עתיקים נוספים, הובילו את תומאס אקווינס ואינטלקטואלים אחרים לפתח את פילוסופיית הסכולסטיקה.
שינויים נוספים ביבשת התרחשו עם חלוקתו מחדש של הכוח באירופה.
ויליאם הראשון דוכס נורמנדי פלש לאנגליה בשנת 1066. הכיבוש הנורמני היה אירוע רב חשיבות בהיסטוריה של אנגליה, הכיבוש קרב את אנגליה אל היבשת האירופית עם הכרתה של האריסטוקרטיה הנורמנית, דבר שהקטין את ההשפעה הסקנדינבית על האי.
ואילו במזרחה של יבשת התפרקה רוס של קייב לעשרות נסיכויות גדולות וקטנות.
כוחן של הנסיכויות המסוכסכות לא עמד להן נגד הפלישה המונגולית שהתרחשה במאה ה-13 והן נכבשו לתקופה ארוכה.
פילוג הכנסייה הנוצרית בין הכנסיות הנוצריות המזרחיות למערביות הוצת בשנת 1054 בידי האפיפיור לאו התשיעי, שעמד על דעתו לקבל את הסמכות על שלוש מחמש הערים שהרכיבו את הפנטארכיה בעולם העתיק, אנטיוכיה, ירושלים ואלכסנדריה.
מאז אמצע המאה ה-8, הצטמקו גבולותיה של הקיסרות הביזנטית נוכח התפשטותם של המוסלמים.
אנטיוכיה שנלקחה בכוח הזרוע חזרה לחיקה של הקיסרות בשנת 1045. עליית כוחם של יורשי הקיסרות הרומית במערבה של אירופה, הביאה לתביעה על הזכויות והחובות של שני המושבים שאבדו, באפריקה (אלכסנדריה) ובאסיה (ירושלים).
מסעות הצלב הם סדרה של מסעות מלחמה שהתנהלו בהנהגתה ובתמיכתה של הכנסייה הקתולית, כמעט כל הממלכות הקתוליות השתתפו במסעי הצלב, אך מרבית המשתתפים באו מצרפת ומהקיסרות הרומית הקדושה.
מסעות הצלב הראשונים כוונו להחזרת השליטה הנוצרית על ארץ הקודש והתנהלו לאורך תקופה של כמעט 200 שנה, בין השנים 1095–1291. בסדרה של מסעי הצלב הצפוניים ביססו הפאודלים המערב אירופיים מספר ישויות מדיניות בצפון מזרחה של היבשת ואילו בדרום מערבה יצאו מספר מסעי צלב נגד הכיבוש המורי בחצי האי האיברי.
מסעי הצלב נמשכו עד המאה ה-16 וכוונו גם נגד ההוסיטים, פולשים מונגולים וטורקים.
לפעמים נוצלו מסעי הצלב לשם ישוב מחלוקת פנימית כמו שקרה בעת מסע הצלב האלביגנזי.
למסעות הצלב היו השגים מרחיקי לכת בכלכלה, מדיניות והשפעות חברתיות, שכמה מהם החזיקו עד זמננו.
בגלל העימותים בין הממלכות הנוצריות והכוחות המדיניים השונים, חלק ממסעות הצלב סטו ממטרתם המקורית, כמו מסע הצלב הרביעי ששיאו היה ביזתה של קונסטנטינופול.
בסופו של דבר ההישגים הטריטוריאליים של מסעי הצלב השונים לא החזיקו מעמד ומדינות אלה התפרקו או נכבשו.
יוצאת מהכלל היא ספרד שבה תנועת הרקונקיסטה החזירה את השליטה הנוצרית בכל חצי האי האיברי.
ההגמוניה של הכנסייה הקתולית באירופה פתחה את הדלת להשלטת השקפת עולמה הדתית על היבשת.
לצורך כך הוקמה האינקוויזיציה שהחלה את פועלה במאה ה-12. האינקוויזיטורים תרו ברחבי היבשת ורדפו כופרים ונוצרים שהטיפו לעבודת האל בצורה שונה מההטפה הקתולית.
השלטון החילוני שיתף פעולה עם מעשים אלה ואוטו דה פה היה למחזה נפוץ למדי ביבשת.
מלבד רדיפת הכופרים והמינות הנוצרית, רדפה האינקוויזציה גם את היהודים.
משפטי ראווה גדולים נערכו ברחבי היבשת ולעיתים הסתיימו אלה בהוצאות להורג.
האינקוויזיציה המשיכה את קיומה בצורות שונות עד המאה ה-19, עת בוטלו שרידיה האחרונים בספרד על ידי נפוליון.
מלבד רדיפות ממוסדות של הכנסייה על ידי האינקוויזיציה נערכו פוגרומים רבים נגד יהודים.
חלקם נערכו על ידי המוני העם כחלק מהשתתפותם במסעי הצלב.
גזירות תתנ"ו הן אחת הדוגמאות הבולטות לאירועים אלה.
הרדיפה נעשתה מטעמים אנטישמיים מובהקים.
לפעמים, שלטונות המדינה שיתפו פעולה עם הפורעים ואף גירשו כליל את היהודים מארצם.
הפלישה המונגולית הראשונה למזרחה של אירופה התרחשה בשנת 1223. כוחות ג'ינגיס חאן קבלו פקודה לנוע לכיוון קייב ובקרב על נהר קלקה בשנת 1223 הובסו הרוסים, אך המונגולים חזרו כלעומת שבאו.
בשנת 1237 המונגולים החלו במערכה חדשה, הפעם עם כוונות ברורות להשתלט על השטח הכבוש.
במהלך מספר שנים כל הנסיכויות הרוסיות נכבשו וזאת למרות ההתנגדות העזה.
העיר ולדימיר נהרסה ולא שבה למעמדה הבכיר לעולם.
קייב נכבשה בשנת 1242. התוצאה העיקרית של הפלישה הייתה התפרקות סופית של רוס של קייב.
המונגולים לא שלטו במישרין ברוסים, אלא מינו שליטי בובה רוסים מקרב משפחות הנסיכים ששלטו לפני הכיבוש ברוסיה.
נסיכים אלה הגיעו לחאן אורדת הזהב לקבלת אישור לתפקיד הנסיך.
עד המאה ה-14 נסיך ולדימיר היה אחראי להעברת מיסים שנתיים לחאן מכל הנסיכויות הרוסיות.
בקרב קוליקובו הכוחות הרוסים בהנהגת דמיטרי דונסקוי, נסיכי מוסקבה הצליחו להביס את הכוחות של אורדת הזהב והבכורה עברה באופן סופי למוסקבה.
תהליך שחרור הנסיכויות הרוסיות משליטת אורדת הזהב היה ארוך והסתיים רק בשנת 1480 לאחר ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה.
גם מרכזה של אירופה סבלה מפלישות מונגוליות.
פלישות המונגולים לפולין התרחשו ב-3 גלים – בשנת 1241 במסגרת המשך של המערכה נגד רוס של קייב, בשנים 1259–1260 ובשנים 1287–1288. על אף שחלק גדול מערי פולין, כולל קרקוב נכבשו המונגולים לא הצליחו להשתלט על המדינה ופולין שמרה על העצמאות.
בשנת 1241 המונגולים המשיכו גם להונגריה ולקרואטיה.
מבחינת המונגולים המערכה הצבאית הייתה מוצלחת מאוד.
הם כבשו רוב ערי הונגריה והגיעו עד לים האדריאטי.
אומנם מסיבות שונות הם חזרו מזרחה.
פלישות מאוחרות יותר, במהלך סוף של המאה ה-13 היו מוצלחות הרבה פחות והצבא המונגולי ספג תבוסות בפולין ובהונגריה.
בתחילת המאה ה-14, מאות שנים של שגשוג ופריחה מחודשת באירופה, הגיעו לעצירה.
עידן הקרח הקטן היה בין הסיבות החשובות לסדרה של מגפות ורעב שפגעו קשות באוכלוסייה, הרעב הגדול שהתרחש בין השנים 1315–1317 ומגפת המוות השחור, הכו ללא רחם באוכלוסייה, שהצטמצמה בין 25% ל-50%.
יחד עם הפגיעה באוכלוסייה הגיע חוסר שקט חברתי.
לחוסר השקט תרמה גם התארכותה של מלחמת מאה השנים (1337–1453) שהתחוללה בין אנגליה לצרפת.
וכדי להוסיף לריבוי הבעיות של התקופה, אחידותה של הכנסייה הקתולית התנפצה בידי הקרע המערבי בו התפצלה הכנסייה עקב בחירת שני האפיפיורים (ובשלב מסוים אף מונה אפיפיור שלישי).
במשותף, נקראים לפעמים אירועים אלה כ"משבר של שלהי ימי הביניים".
מכלול סיבות אלו שבשו את האפקטיביות של השיטה הפאודלית וגרמו לשקיעתה.