tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכתב התלונה כובש את ליבו והוא עונה לה במכתב ארוך המפרט את תחושותיו כלפי העולם וכלפיה.
הוא מחליט לקרוא למכתב "מזכר הקנגורו" ללא סיבה מיוחדת, פשוט כי הקנגורואים שבו את ליבו בביקורו בגן החיות.
בראותי בחורה מאה אחוז מושלמת בבוקר אחד יפה של אפריל (1981) - המספר מהלך בשכונת הרג'וקו שבטוקיו ומולו מתקרבת צעירה הנראית לו כבחורה המושלמת עבורו.
הוא מדמיין סיפור שאותו יספר ל"נערה המושלמת במאה אחוז" כדי לשכנעה שנועדו להיות ביחד.
שינה (1989) - אשה צעירה החיה עם בעלה ובנה חיי שגרה שקטים, מאבדת את היכולת לישון בעקבות סיוט לילה.
היא מדווחת כי כבר 17 ימים לא ישנה.
באופן מפתיע, ככל שנמשך חוסר השינה שלה כך גוברת חיוניותה.
היא מבלה את זמנה בקריאה חוזרת ונשנית של אנה קארנינה ובנסיעות ליליות במכוניתה באזור טוקיו ויוקוהמה.
יעל הראל, פסיכולוגית שהתמחתה ביצירתו של מורקמי, טוענת כי בסיפור זה בא לידי ביטוי אחד מהמאפיינים הבולטים של מורקמי: "במפגש שנוצר בטקסט בין היומיומי לבין הביזארי מיטשטשים הגבולות עד שהברור מאליו נראה לפתע יוצא דופן, והמוזר נהפך למוכר.".
כמו כן היא טוענת כי האבחנה המקובלת שלפיה השינה היא מוות קטן והערות היא סמלה המובהק של החיים, נבחנת בסיפור מחדש.
נפילת האימפריה הרומית, התקוממות האינדיאנים ב-1881, פלישת היטלר לפולין וממלכת הרוחות הזועפות (1986) - המספר נוהג בכל יום ראשון לכתוב יומן אודות האירועים שקרו לו בשבוע האחרון.
כדי לזכור את האירועים הללו הוא נעזר באירועים היסטוריים אשר גורמים לו לאסוציאציה עם המאורעות הנוכחיים.
למשל, המעבר ממזג אוויר נעים לסערת רוחות בלתי צפויה מזכיר לו את נפילת האימפריה הרומית.
לדרהוזן (1985) - סיפור אודות מכנסי לדרהוזן, שרכישתם בגרמניה על ידי אישה כמתנה לבעל שנשאר ביפן, הביאו באופן מיידי לפרידת בני הזוג.
שרפת מחסנים (1983) - גבר נשוי בן שלושים ואחת וצעירה בת עשרים פותחים במערכת יחסים חשאית שטיבה אינו ברור.
הצעירה מחליטה לעזוב את יפן לאלג'יר.
כעבור שלושה חודשים היא חוזרת עם חבר יפני.
יום אחד, הצעירה וחברה מבקרים בבית הגבר בשעה שאשתו נעדרת מהבית.
בשעה שהצעירה פורשת לחדר השינה, החבר מספר לגבר על הצורך שלו לשרוף מחסן בערך כל חודשיים.
כשהגבר מתעניין מסביר החבר כי הוא מתכנן בקפידה את השריפה כך שאיש לא יפגע ולא יפגע גם רכוש משמעותי וכי הוא מרגיש מחויב מוסרית לשרוף את המחסנים הישנים.
לאחר שהצעירה מתעוררת, היא והחבר עוזבים את דירת הגבר, ומותירים אותו סקרן מאוד לגבי שריפת המחסנים.
הוא רוכש מפה מפורטת של האזור ומאתר מחסנים אפשריים בקרבת מקום שהחבר עשוי לשרוף.
הוא מתמקד בחמישה מחסנים, ועובר ליד כולם בריצת הבוקר שלו במשך חודש, אך אין שום סימני הצתה.
הגבר נתקל באקראי בחבר כעבור כמה שבועות ושואל אותו אם שרף מחסן לאחרונה; וזה משיב כי אכן עשה זאת לפני חודש.
לפני שהם נפרדים, שואל החבר אם הגבר ראה את הצעירה לאחרונה כי היא נעלמה לו; הגבר מנסה להתחקות אחר עקבותיה של הצעירה אך מבין שהיא נעלמה ולא הותירה שום סימן.
כשהוא ממשיך בשגרת חייו, הוא חושב לעיתים על שריפת מחסנים.
השדון הירוק (1981) - שדון ירוק שהיה חבוי בגינת ביתה של אישה נשואה, מתחפר החוצה מהאדמה, פורץ לדירתה ומציע לאשה את אהבתו.
היצור יכול לקרוא את מחשבותיה השליליות אודותיו והאישה משתמשת בעובדה זו כדי להילחם בו.
רגשותיו הפגועים של השדון מדחייתה המוחלטת של האשה מביאים לכיליונו והוא מת בסופו של דבר, ונפחת לצל זעיר.
עניין משפחתי (1985) - רווק ואחותו הצעירה מתגוררים יחדיו בדירה טוקיו.
האחות פוגשת אדם בשם נובורו ווטנבה ההופך לימים לארוסה; האח אינו מסכים עם בחירתה.
הסיפור מתמקד ביחסיהם כאח ואחות כשבסופו מצהיר האח שהארוס אינו בחור רע.
חלון (1981) - כ"מורה לעט" עונה בוגר אוניברסיטה למכתבים אישיים של מנויות ב"חֶברה לעט" ומעניק להן ציונים והערות ספרותיות על תוכן וסגנון מכתביהן.
עם סיום עבודתו הוא יוצר קשר אישי עם אחת ממכותבותיו - אישה נשואה ללא ילדים.
הם מבלים אחר הצהריים בדירתה - סועדים יחדיו ומדברים ארוכות על נושאים המעניינים אותם.
עשר שנים לאחר מכן, בנוסעו מדי פעם בקו הרכבת הנשקף מבנייני השיכון שבו היא גרה, הוא מהרהר בה.
אנשי הטלוויזיה (1989) - סיפור פנטסטי אודות תפיסת המציאות.
אנשי הטלוויזיה הם טכנאים המתקינים טלוויזיות.
הם קטנים בכ-25% מאנשים רגילים.
איש אינו מזמין אותם והם מגיעים בעצמם ומתקינים בקפדנות ובמיומנות את הטלוויזיה.
העובדה שהטלוויזיה אינה קולטת כל שידור לא פוגעת בשביעות הרצון של אנשי הטלוויזיה.
אשתו של המספר אינה מגיבה להערותיו אודות הטלוויזיה החדשה בביתם, וכמוה גם חבריו למקום העבודה, שגם בו מתקינים אנשי הטלוויזיה מקלט.
ספינה איטית לסין (1980) - כחלק מהעניין המיוחד שלו בסין, בוחן המספר את זיכרונו ונזכר במפגשיו עם סינים ביפן.
המפגש הראשון הוא בעת בחינה בבית הספר כשהמורה המשגיח הוא סיני ומשוחח עם התלמידים לפני תחילת הבחינה על ההבדלים בין נערים יפנים ונערים סיניים.
השני הוא עם נערה סינית העובדת איתו לאחר סיום לימודי התיכון.
ביום העבודה האחרון הם יוצאים לאכול ביחד והמספר מבקש את מספר הטלפון שלה, אך בסיום פגישתם מכוון אותה בשוגג לעלות על הרכבת לכיוון שגוי ומאבד את הפתק עם מספר הטלפון.
השלישי הוא מפגש מאוחר עם חבר ללימודים בתיכון, שעוסק במכירת אנציקלופדיות לסינים ביפן.
Olster), את הסיפור בהקשר של היחס בין התרבויות היפנית, האמריקאית והסינית.
לטענתה, רואה מורקמי את יחסה של יפן למערב כחלק ממשולש שמקשר בין התרבות וההיסטוריה של יפן, סין וארצות הברית.
בסיפור הוא מנסה בכל פעם לעמוד על ההבדלים בין היפנים שהוא מכיר ובין הסינים שהוא פוגש ומגיע למסקנה שלמעשה אין שום הבדל.
הוא אומר על התלמידים הסיניים בפרק המסיים את הסיפור אומר המספר:
הגמד הרוקד (1984) - סיפור פנטסטי.
המספר עובד במפעל לייצור חלקי פילים ונתקל בגמד שהופיע מוקדם יותר בחלומו.
הגמד מפליא לרקוד ונהג לרקוד בחצר המלך לפני המהפכה.
הגמד מבטיח לסייע למספר לשבות את ליבה של הפועלת החדשה והיפה במפעל בנשף הריקודים, אך המספר חושש כי הגמד יתנחל בגופו.
הדשא האחרון (1982) - המספר נזכר בהיותו בן 19, סטודנט, כשעבד בעבודה צדדית בכיסוח דשא בבתים פרטיים.
הוא מקבל מכתב מחברתו המודיעה לו כי החליטה להיפרד וממנו ולאחר מספר ימי דיכאון הוא מחליט לפרוש מעבודתו.
עבודתו האחרונה היא כיסוח דשא בבית בפרברים.
בעלת הבית היא אלמנה בת 50 המתרשמת מעבודתו היסודית, מזמינה אותו להיכנס לבית וחושפת בפניו את חדרה של בתה ומבקשת שינתח את אופי וחיי הבת על פי מה שראה.
השתיקה (1991) - המספר מקשיב לסיפורו של אוזאווה, עמיתו המוערך לעבודה, שמגיל צעיר עוסק גם באיגרוף כתחביב.
אוזאווה מתוודה על הפעם היחידה בה הכה מישהו: את אאוקי - תלמיד עמית שהיה תלמיד מצטיין ואהוד שהתאנה לאוזאווה וזלזל בו.
אאוקי שהוכה, הבליג ולא התלונן, אולם לאחר מספר שנים, נקם את נקמתו והעליל על אוזאווה אשמה שהביאה לחרם ארוך מצד התלמידים והמורים עליו.
הפיל נעלם (1985) - פיל, שהיה אזוק בשרשרת, נעלם מכלובו בגן חיות עירוני.
יחד עימו נעלם גם מטפלו הוותיק והמבוגר, נובורו ווטנבה.
פרשת ההיעלמות תופסת את כותרות העיתונים, אך למרות החיפושים הנרחבים לא נמצאים שום עקבות לפיל ולמטפל.
Olster), רואה את גרעין הסיפור בהקשר של התרבויות האמריקאית והיפנית כפי שהן משתקפות ביצירתו הכוללת של מורקמי.
לטענתה, על אף שתרבויות אלו הן קוטביות במהותן, מורקמי מתעקש לערבב את התרבויות הללו, ועל כן הוא גם זוכה לביקורות נוקבות בקרב הממסד הספרותי ביפן.
היא רואה בעיתוי של פרסום הסיפור, שנת 1985, שבה ארצות הברית הפכה למדינה בעלת חוב חיצוני, כנקודה משמעותית.
בפתיחת הסיפור המספר מציין את אחת מכותרות העיתון אותו הוא קורא אודות "חילוקי דעות עם אמריקה בענייני מסחר" וממשיך הלאה לידיעה המעניינת יותר אודות הפיל שנעלם.
לכאורה זו ידיעה זניחה בסיפור.
אולם אולסטר רואה שיקוף בין יחסי המטפל והפיל ובין היחס בין המדינות; כשהכלכלה היפנית עולה, ומנגד, התרבות האמריקאית משתלטת, כך גם משתנה היחס בין גודל הפיל וגודל המטפל.
במקום הקוטביות שהייתה קיימת - העולם של מורקמי מכוון את עצמו לערבוב ואחידות.
המשפט המסיים של הסיפור: מדגיש השקפה זו.
קבוצת התיאטרון הבריטית, Complicite , שיתפה פעולה עם התיאטרון הציבורי היפני סטגאיה, כדי ליצור עיבוד בימתי שכותרתו "הפיל נעלם".
ההפקה כללה שלושה סיפורים מתוך הקובץ ("שינה", "המקרה השני של תקיפת מאפייה" ו"הפיל נעלם").
ביים את המופע סיימון מקברני וצוות השחקנים היה יפני.
הבכורה נערכה במאי 2003 בטוקיו ובהמשך נערך סיור מסע הופעות בינלאומי במספר פסטיבלים.
שפת המופע הייתה יפנית עם כתוביות באנגלית.
ב-2018 יצא למסכים סרטו של הבמאי הקוריאני, לי צ'אנג-דונג , "Burning" , המבוסס על הסיפור "שרפת מחסנים".
הפילהרמונית של ניו יורק היא תזמורת אמריקאית שבסיסה בעיר ניו יורק.
זוהי אחת התזמורות הנודעות ביותר בארצות הברית.
היא נחשבת לוותיקה ביותר בתזמורות אמריקה, אם כי יש המייחסים מעמד זה לתזמורת הרווארד-רדקליף .
מאז שנת 2004 היא מופיעה בעיקר באולם דייוויד גפן הול שבמרכז לינקולן, ותוכנית לעקור בקביעות לקרנגי הול הורדה מעל הפרק.
התזמורת נוסדה על ידי יורלי קורלי היל בשנת 1842 וב-7 בדצמבר של אותה שנה הופיעה בקונצרט הראשון שלה בנגינת הסימפוניה החמישית של בטהובן.
היו תזמורות אחרות בניו יורק לפניה, אך הן לא החזיקו מעמד זמן רב, בעוד שהפילהרמונית נחלה הצלחה, צברה פופולריות וגדלה בהיקפה במהלך המאה ה-19. עד סוף אותה מאה היו עוד כמה תזמורות בניו יורק שהתחרו בה, יחד עם התזמורת הסימפונית של בוסטון, שערכה ביקורים סדירים בניו יורק.
בשנת 1893 ניגנה הפילהרמונית של ניו יורק, בניצוח אנטון זיידל, את הסימפוניה התשיעית של אנטונין דבוז'אק, "מן העולם החדש", בביצוע בכורה עולמי, שעזר לקידום הפרופיל הבינלאומי שלה.
רק לאחר היערכותה כתזמורת מקצועית לכל דבר, בשנת 1909, זכתה להצלחה רבה.
המלחין גוסטב מאהלר שנחשב אז לאחד המנצחים המבוקשים בעולם, היה למנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת, שאך זה הייתה למקצועית.
הפילהרמונית של ניו יורק הרבתה להזמין יצירות חדשות ממלחינים מודרניים והייתה גם חלוצת הקדמה הטכנית.
בשנת 1922 הייתה היא התזמורת החשובה הראשונה שהופיעה בשידור חי ברדיו (ראשוניות לה טוענת גם תזמורת דטרויט).
בשנת 1930 הייתה הראשונה שהופיעה בשידור כזה לכל רחבי אמריקה.
הקונצרטים המשודרים הללו נמשכו עד לתקופה המודרנית.
הפילהרמונית של ניו יורק עשתה לה שם כגוף חינוכי חשוב.
הקונצרטים שלה לצעירים, שארנסט שלינג החל בהם ב-27 במרץ 1924 וליאונרד ברנשטיין פרסם אותם ברבים, שודרו ברחבי אמריקה ואפשר להשיגם מאז בסרטי הקלטה ובשנות האלפיים, בתקליטורים.
התזמורת שכנה באופן רשמי ב"קרנגי הול" עד ל-1962, עת עברה למעונה הנוכחי ב"דייוויד גפן הול", כחלק מלינקולן סנטר.
ביוני 2003 הודיעה הפילהרמונית על תוכניות לשוב לקרנגי הול בשנת 2006. הלחץ השפיע, ולינקולן סנטר הסכים בסופו של דבר לשדרוג רבים משירותיו כדי להחזיק בתזמורת.
הודות לשיפורים המובטחים, החליטה התזמורת, בסופו של דבר, להישאר ב"דייוויד גפן הול".
יחידת נגני כלי הנשיפה ממתכת בתזמורת זו נחשבת בעיני רבים, באופן מסורתי, לסקצייה הטובה ביותר בעולם, משום שמנגנים בה אמנים מפורסמים, ובהם נגן הטרומבון ג'ו אלסי , נגן קרן היער פיליפ מאיירס ובעבר ניגנו בה נגן הקלרינט סטנלי דרוקר והחצוצרן פיל סמית'
אסה-פקה סאלונן היה מלחין הבית של הפילהרמונית עד 2018.
הפילהרמונית של ניו יורק הודיעה כי המנצח הוונצואלי גוסטאבו דודאמל יהיה מנהלה המוזיקלי החדש של התזמורת מהעונה 2026/7. דודאמל יבוא במקומו של המנצח יאפ ואן זביידן שהחל את תפקידו בשנת 2017.
גוסטאבו דודאמל (נבחר, צפוי לנצח מעונת 2026/7)
ליאונרד ברנשטיין (1958 - 1969) (המנהל המוזיקלי יליד אמריקה היחיד בתולדות התזמורת)
ג'ון ברבירולי (1937 - 1942) – וילהלם פורטוונגלר התמנה, אך פרש עקב חילוקי דעות פוליטיים)
פרס גראמי על האלבום הטוב ביותר לילדים
פרס גראמי על הביצוע התזמורתי הטוב ביותר
פרס גראמי על הביצוע המקהלתי הטוב ביותר
פרס גראמי על הביצוע הקולי הקלאסי הטוב ביותר
פרס גראמי על ביצוע סולו כלי הטוב ביותר (עם תזמורת)
פרס גראמי על האלבום הקלאסי הטוב ביותר
פרס גראמי לאלבום הקלאסי המעובד הטוב ביותר
הפילהרמונית של וינה היא התזמורת הנודעת ביותר באוסטריה וכאחד ההרכבים הנחשבים ביותר בעולם.
משכנה הקבוע הוא ה"מוזיקפריין" המפורסם.
נגני התזמורת נבחרים מתוך תזמורת האופרה של וינה.
כמו כן, ידועה הפילהרמונית בשל קונצרט השנה החדשה שלה.
תולדות התזמורת ראשיתן בשנת 1842, כשאוטו ניקולאי יצר מה שכינה "אקדמיה פילהרמונית"; הייתה זו תזמורת עצמאית לחלוטין, שקיבלה את כל החלטותיה בהצבעה דמוקרטית של כל חבריה.
עקרונות אלה ממשיכים לשרת את התזמורת עד היום.
כשניקולאי עזב את וינה בשנת 1847, הייתה התזמורת קרובה להתפרקות, ופעילותה לא הייתה רבה ביותר עד 1860, כשקרל אקרט הצטרף כמנצח.
הוא נתן סדרה של ארבעה קונצרטים למנויים, ומאז נמשך רצף הקונצרטים של התזמורת ללא הפסקה.
התזמורת משכה אליה כמה מנצחים מפורסמים וידועי שם במיוחד.
משנת 1875 עד 1882 היה הנס ריכטר המנצח הראשי, והתזמורת ניגנה בביצועי בכורה את הסימפוניות השנייה והשלישית של ברהמס.
גוסטב מאהלר החזיק במשרה זו מ-1898 עד 1901, ובניצוחו ניגנה התזמורת בפעם הראשונה מחוץ לגבולות אוסטריה (בפריז).
מאז 1933 אין לתזמורת מנצח ראשי אחד, אלא מספר מנצחים אורחים.
בין אלה מספר ניכר מן המנצחים הנודעים ביותר בעולם, כולל ריכרד שטראוס, קרל בהם, הרברט פון קאראיין, גאורג שולטי, אריך קלייבר, קרלוס קלייבר, ליאונרד ברנשטיין וקלאודיו אבאדו.
מאז השנה האזרחית החדשה של 1941, התזמורת נותנת קונצרט המוקדש בקביעות למוזיקה של משפחת שטראוס, בעיקר יוהאן שטראוס הבן.
זהו קונצרט השנה החדשה המפורסם של וינה.
חילוקי דעות בנושאי אפליה מינית וגזעית
אף כי קיימת הסכמה כללית באשר להיות התזמורת בין הטובות בעולם, לא פסחה עליה ביקורת מסוימת, משום שעד שנת 1997 לא אפשרה לנשים להתקבל לתזמורת כחברות קבועות (נשים ניגנו אמנם בשורותיה, אך לא כחברות לכל דבר).
בשנת 1997 התקבלה האישה הראשונה, הנבלאית אנה ללקס, כחברה אחרי שניגנה עם התזמורת כ"לא-חברה" במשך יותר מעשרים שנה; אחרי שללקס פרשה לגמלאות, נבלנית אחרת בשם שרלוט בלצרייט תפסה את מקומה כחברה הנשית היחידה בתזמורת.
זאת ועוד, שום אישה לא ניצחה על התזמורת עד שנת 2005, אז המנצחת האוסטרלית סימון יאנג הייתה הראשונה לעשות זאת.
נוסף לכך, היסטורית, התזמורת לא קיבלה חברים, שניכרת בהם השתייכות למיעוטים אתניים.
בשנת 2001 התקבל כנר אסייתי-למחצה כחבר.
כמה אנשים הקשורים בארגון היו מטרה לביקורת על שאמרו, כי חשוב לקיים את האחידות האתנית של התזמורת (דהיינו, אירופאים לבנים) כדי לשמור על רמות נגינה גבוהות.
הכנר היהודי פריץ קרייזלר נדחה כאשר פנה להתקבל לקבוצת הקשתנים, וגוסטב מאהלר היהודי אמנם המיר את דתו לקתוליות שנה לפני שהתמנה למנצח, אבל החזיק במשרה ארבע עונות בסך הכל.
בשנת 1970 כתב אוטו שטראסר, יושב ראש לשעבר של הפילהרמונית של וינה, בספר זכרונותיו:
בראיון רדיו, ששודר ב-1996 אמר החלילן הראשון בפילהרמונית של וינה:
בשנת 2003 אמר חבר תזמורת בריאיון לכתב עת:
התזמורת סירבה לקיים מבחני קבלה עיוורים לחלוטין, שבהם הנבחנים מנגנים מאחורי פרגוד, כך שאיכותם עומדת לשיפוט אובייקטיבי, חופשי מדעות קדומות הנוגעות למין או לגזע.
רוב התזמורות החשובות נוקטות בשיטה זו של מבחני קבלה עיוורים.
מאז שלהי שנות ה-90' של המאה העשרים נשמעות מחאות בעלות תוקף נגד המנטליות המפלה של התזמורת, הן מצד יחידים והן מכיוון הברית הבינלאומית של נשים במוזיקה.
גוסטב מאהלר (1898 - 1901), שניצח על התזמורת במסעה הראשון מחוץ לאוסטריה, ביריד העולמי של 1900 בפריז.
התזמורת הפילהרמונית של ברלין היא בין התזמורות הראשונות במעלה בעולם.
המנצח הראשי שלה הוא המנצח הרוסי קיריל פטרנקו, שנכנס לתפקיד בשנת 2019.
התזמורת נוסדה בברלין בשנת 1862 על ידי בנימין בילזה, בשם "התזמורת של בילזה".
בשנת 1882 ניתן לה שמה הנוכחי, והיא התארגנה מחדש בניהולו הפיננסי של הרמן וולף.
מנצחה הראשון בניהול החדש היה לודוויג פון ברנר; בשנת 1887 הצטרף לתזמורת הנס פון בילו, מחשובי המנצחים בעולם, ושמה של התזמורת התבסס יותר ויותר, עם הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, ריכרד שטראוס, גוסטב מאהלר, יוהאנס ברהמס ואדוארד גריג כמנצחים אורחים במהלך השנים הבאות.
בשנת 1895 התמנה ארתור ניקיש למנצח ראשי.
החליף אותו בשנת 1923 וילהלם פורטוונגלר.
התזמורת המשיכה לנגן כל שנות מלחמת העולם השנייה ועברה, כמעט ללא פער זמנים, לנגן תחת שרביטו של לאו בורכארד.
עם מותו, התמנה סרג'יו צ'ליבידאקה תחתיו.
פורטוונגלר חזר בשנת 1952 ונשאר עד מותו בשנת 1954.
מחליפו היה הרברט פון קאראיין האגדי, שנשאר עם התזמורת עד 1989 ופרש חודשים ספורים לפני מותו.
בניצוחו הפיקה התזמורת מספר רב ועצום של הקלטות וסיירה ברחבי העולם.
קלאודיו אבאדו היה למנצח ראשי אחריו.
הוא הרחיב את רפרטואר התזמורת מעבר ליצירות הליבה הקלאסיות והרומנטיות, אל המוזיקה המודרנית יותר של המאה ה-20.
סיימון ראטל הציב כתנאי לחתימתו על החוזה עם הפילהרמונית של ברלין שזו תהיה למוסד ציבורי בניהול שיתופי, שבידו הכוח לקבל החלטות אמנותיות ופיננסיות משלו.
לשם כך נדרש שינוי בחוק המדינה, שאושר בשנת 2001 ואיפשר לו להצטרף לארגון בשנת 2002.
אולם הקונצרטים של התזמורת נהרס בזמן המלחמה, בשנת 1944, ונבנה מחדש בשנת 1963, על ידי האדריכל הנס שארון.
התזמורת הקליטה גם אלבום בשם "רגע של תהילה" עם להקת הרוק הכבד הגרמנית "סקורפיונז", בשנת 2000. הפילהרמונית של ברלין תומכת גם בכמה הרכבי מוזיקה קאמרית שרוב חבריה הם נגני התזמורת.
הכנר הישראלי גיא בראונשטיין שימש ככנר ראשי בתזמורת בין השנים 2000–2013. בשנת 2009 התמודד ה הישראלי עמיחי גרוס על משרת הוויולן הראשי וזכה בה.
ישראלי נוסף שהיה בתזמורת בין השנים 2007–2021 הוא נגן הבסון מור בירון.
לאו בורכארד (מאי - אוגוסט 1945)
הקלטות התזמורת זכו לאין-ספור פרסים ואותות הוקרה, ובהם:
פרסי קלאסיקל בריט לאלבום השנה של תזמורת/הרכב:
הפילהרמונית של ברלין וסר סיימון ראטל על מאהלר, סימפוניה מס' 5 (2003)
פרס גראמי על הביצוע התזמורתי הטוב ביותר:
מישל גלוץ (מפיק), הרברט פון קאראיין (מנצח) והפילהרמונית של ברלין על בטהובן: כל מחזור הסימפוניות
פרסי גראמופון להקלטה התזמורתית של השנה:
הפילהרמונית של ברלין/סר סיימון ראטל, מאהלר, סימפוניה מס' 10 בפה # מז'ור, (EMT (2002
התזמורת הפילהרמונית של מינכן היא אחת משלוש תזמורות גדולות במינכן, לצד תזמורת רדיו בוואריה ותזמורת האופרה הממלכתית של בוואריה.
את התזמורת ייסד במינכן בשנת 1893 פראנץ קאים, בנו של יצרן פסנתרים, וקרא לה תזמורת קאים.
בשנת 1895 התיישבה התזמורת מושב של קבע בטונהאלה (אולם הקונצרטים) העירוני.
תוך זמן קצר החלה למשוך אליה מנצחים ידועי שם: גוסטב מאהלר ניצח על הקבוצה בפעם הראשונה בשנת 1897 והיא ניגנה בניצוחו בביצועי בכורה את הסימפוניות הסימפוניה הרביעית והשמינית שלו.
ברונו ולטר ניצח על התזמורת בנגינת השיר על הארץ של מהלר בביצוע בכורה, לאחר מות המלחין.
פליקס ויינגרטנר היה מנהלה המוזיקלי משנת 1898 עד 1905 ווילהלם פורטוונגלר הצעיר הטביע את חותמו בניצוח הבכורה שלו על תזמורת מינכן בשנת 1906. תלמידו של ברוקנר, פרדיננד לווה, יצר מסורת של ביצועי ברוקנר, הנמשכת עד עצם היום הזה.
במשך כל שנותיה נוהלה התזמורת (שנודעה משנת 1910 בשם Munich Konzertverein Orchestra) במימון פרטי, אבל בשנות מלחמת העולם הראשונה הצטמצם תקציבה מאוד והנגנים גויסו לשירות צבאי, נסיבות שאילצו את התזמורת להיסגר.
אחרי המלחמה לקחה עיריית מינכן את התזמורת תחת חסותה והפעילה אותה מחדש בהנהגתו של המלחין הנס פפיצנר, אשר הוחלף עד מהרה על ידי חלוץ ברוקנר, זיגמונד פון האוזגר.
בשנת 1928 ניתן לתזמורת שמה הנוכחי.
אחרי עליית המפלגה הנאצית בשנת 1933, הטביעה התזמורת על הפרטיטורות שלה צלבי קרס ואת המילים "תזמורת התנועה הפאשיסטית".
(את צלבי הקרס אפשר עדיין לראות גם כיום).
בשנת 1938 לקח לידיו אוסוואלד קאבאסטה, פרו-נאצי, את הגאי התזמורת והעלה את הסטנדרטים המוזיקליים שלה גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעת המלחמה נהרס אולם הקונצרטים והתזמורת, שנותרה חסרת בית, נסגרה שוב לתקופת מה.
אחרי המלחמה חזרה לאיתנה בניהולם הסולידי של הנס רוזבאוד ורודולף קמפה.
בשנת 1979 לקח את התזמורת לידיו המאסטרו סרג'יו צ'ליבידאקה והעלה אותה לרמה עולמית מן הגבוהות ביותר.
המנצח הרומני, שנודע בתובענותו כלפי הנגנים, יצר צליל ייחודי לתזמורת אך סירב להקליט עמה.
במשך התקופה הזאת הייתה התזמורת מושא לפרסומת מביכה ולתביעות משפטיות עקב יחסה המפלה כלפי נגנית טרומבון.
אחרי מות צ'ליבידאקה היו המנהלים המוזיקליים ג'יימס לוויין וכריסטיאן תילמן.
מאז 1985 שוכנת התזמורת במרכז התרבות גאסטייג.
במהלך תולדותיה הופיעה התזמורת הפילהרמונית של מינכן בביצועי בכורה של יצירות מאת גינתר ביאלאס, אנטון ברוקנר, האראלד גנצמר, לואיג'י נונו, גוסטב מאהלר ואחרים.
התזמורת נסגרה עקב מלחמת העולם הראשונה
להב שני - מיועד, צפוי לנצח מעונת 2026/27
הפילהרמונית של הלסינקי (בפינית: Helsingin kaupunginorkesteri ובאנגלית: The Helsinki Philharmonic Orchestra) היא תזמורת שמקום מושבה בהלסינקי שבפינלנד.
את התזמורת ייסד בשנת 1882 רוברט קאיאנוס
במימון שני אנשי עסקים בעלי הון, כ"אגודה התזמורתית של הלסינקי".
הייתה זו התזמורת הקבועה הראשונה במדינות הנורדיות.
בשנת 1914 התמזגה התזמורת עם יריבתה בלב ובנפש, התזמורת הסימפונית של הלסינקי, וקיבלה את שמה הנוכחי.
עד 1962 שימשה גם כתזמורת האופרה הפינית הלאומית.
יוקה-פקה סאראסטה (2023 - ממשיך)
הפילהרמונית של ברגן (נורווגית: Bergen Filharmoniske Orkester) היא מן התזמורות הוותיקות ביותר בעולם.
אולם הבית שלה הוא אולם גריג בן 1500 המושבים שבברגן, נורווגיה.
התזמורת נוסדה בשנת 1765 בשם Det Musicalske Selskab ("האגודה המוזיקלית").
בהמשך שינתה את שמה ל- Musikselskabet Harmonien ותושבי ברגן נוהגים להתייחס אליה בכינוי ה"הרמוניה".
אחרי מלחמת העולם הראשונה התעורר עניין בערי נורווגיה הראשיות, ברגן וכריסטיאניה (ששינתה את שמה לאחר זמן לאוסלו בקיום תזמורות גדולות ובשנת 1919 התארגנה התזמורת ברגן מחדש להעסקת 40 נגנים מקצועיים במשרה מלאה.
נכון לשנת 2006, תזמורת ברגן מעסיקה 98 נגנים.
לתזמורת מסורת ארוכה של נגינת מוזיקה עכשווית.
הסימפוניה השנייה של בטהובן בוצעה בברגן בשנת פרסומה, 1804, עוד לפני שבוצעה בברלין.
המלחין יליד ברגן, אדוורד גריג, עמד בקשרים קרובים עם התזמורת והיה המנהל האמנותי שלה בשנים 1800 - 1802. הוא אף ציווה חלק מעזבונו לקרן, הממשיכה לספק תמיכה כספית לתזמורת.
עוד מלחינים כיהנו כמנצחים ראשיים של התזמורת, ביניהם ארוויד פלדמו, יוהאן הלוורסן, איוור הולטר, ריכרד הנברג, אולאף קילנד ופר וינגה.
המלחין הראלד סוורוד הוזמן לעיתים קרובות לנצח על יצירותיו הוא, והתזמורת ממשיכה להזמין ולבצע בקביעות יצירות חדשות.
מלחינים נוספים שניצחו על יצירותיהם בביצוע התזמורת הם אהרן קופלנד, קרל נילסן, ז'אן סיבליוס, ויטולד לוטוסלבסקי, לוקס פוס וקשישטוף פנדרצקי.
בשנת 1953 נפתח ה-Festspillene i Bergen (פסטיבל ברגן) ולאופולד סטוקובסקי התמנה לנצח על התזמורת.
מנצחים אחרים בפסטיבל היו יוג'ין אורמנדי וסר תומאס ביצ'ם.
המנצח האמריקאי אנדרו ליטון התמנה למנצח ראשי בשנת 2003 ולמנהל אמנותי ב-2005. בשנת 2002 החלה התזמורת, כתזמורת הנורווגית הראשונה מאז ומעולם, להקליט את מכלול היצירות התזמורתיות של אדוורד גריג.
המנצח הנורווגי אולה כריסטיאן רוד והתזמורת הקליטו את האחרון בסדרה של 7 תקליטורים לחברת BIS בשנת 2005. באותה שנה הקליטו אנדרו ליטון והתזמורת מוזיקה מן הבלט "רומיאו ויוליה" של פרוקופייב לאותה חברה.
הייתה זו ההקלטה הראשונה של ליטון עם התזמורת.
נגנים רבים מן התזמורת מלמדים באקדמיה למוזיקה על שם גריג שבמסגרת האוניברסיטה של ברגן.
רשימה חלקית של המנצחים הראשיים והמנהלים המוזיקליים בפילהרמונית של ברגן
אמדאוס וולפגנג מאצבסקי (1862 - ?
הפיל הכחול היא להקת רוק ישראלית מהעיר אשקלון, אשר הוקמה בשנת 2005.
בשנת 2005, לאחר תאונת סנובורד קשה, הפך לירון אטיה משותק בפלג גופו התחתון והחל בתהליך שיקום רב חודשים בבית לוינשטיין.
במהלך אשפוזו ביקרו את לירון אחיו וחבריו, והחלו לכתוב יחד שירים סביב מיטתו בליווי הגיטרה של האח מורן וחברים אחרים.
תקופת השיקום היא גם המקור לשמו של ההרכב שנקרא על שם גלולה כחולה (באנגלית, "Blue Pill"), שנאלץ לירון ליטול בימי אשפוזו.
לאחר השחרור מבית החולים המשיכה הלהקה לכתוב חומרים ולהקליט סקיצות באולפן ביתי ולהפיץ אותן בעיר אשקלון.
באותה התקופה הצטרף ללהקה בן הדוד של מורן ולירון, דניאל ברקת, שהעתיק את מגוריו ממעלות שבצפון והפך לסולן הלהקה.
בקיץ של שנת 2006, הופיעה הלהקה לראשונה בעיר אשקלון.
חברי ההרכב הופתעו מכמות הקהל שהגיע להופעה, וזמן קצר לאחר מכן החלה הלהקה בהקלטות לאלבומה הראשון, לאחר שחתמו בלייבל העצמאי קוליה רקורדס.
כמו כן קיבלה הלהקה חיזוק בעמדת הגיטרה בדמותו של איתי סהר.
הגיטריסט המנוסה הפך, יחד עם לירון, למפיק והמעבד המוזיקלי של הלהקה.
הצטרפותו תרמה רבות לגיבוש הסאונד הרוקיסטי והמלוטש של הלהקה.
במקביל הוסיף ההרכב להופיע באשקלון וברחבי ישראל, ולהגדיל את קהל המאזינים שלו.
במחצית הראשונה של שנת 2009 הוציאה הלהקה שלושה סינגלים לרדיו.
השניים הראשונים, "פסקול" ו"התנועה זורמת", זכו להשמעות מועטות בתחנות הרדיו הלאומיות, אם כי זכו לחשיפה בתחנות רדיו אזוריות רבות.
במקביל, טרם הוצאת התקליט הצליחה הפיל הכחול למלא את "השילוש הקדוש של עולם הרוק הישראלי": מועדון הבארבי, מועדון הזאפה והיכל ההופעות רידינג 3 בנמל תל אביב, במופעים לקידום האלבום שבדרך.
במאי 2009 יצא אלבום הבכורה, "מעל המים", בהפצת התו השמיני, לחנויות התקליטים.
הסינגל השלישי מתוכו, "יסמין", זכה להצלחה גדולה, וצעד 13 שבועות במצעד של גלגלצ, מתוכם 4 שבועות במקום הראשון.
סיפורה של הלהקה והמוזיקה שלה, לכדו גם את תשומת לבה של חברת החדשות של ערוץ 2, ששידרה כתבה על הלהקה במוסף סוף השבוע של יאיר לפיד, "אולפן שישי".
ביולי 2009, הוציאה לאור הלהקה סינגל נוסף לרדיו, "שיר על הים".
בספטמבר 2009 הגיעה הלהקה למקום השלישי בקטגוריית הרכב השנה במצעד השנתי של גלגלצ לסיכום שנת תשס"ט וכמו כן נבחרה להרכב השנה ברדיו "קול הנגב" וברדיו "קול נתניה".
בחודש פברואר קיבלה הלהקה פרסום נוסף מכיוון אחר.
אלין לוי, מתמודדת בתוכנית הריאליטי "האח הגדול" אשר שודרה באותה תקופה בטלוויזיה, ביקשה מהפקת האח הגדול שישמיעו עבורה את השיר "יסמין" של להקת הפיל הכחול והשיר, שכבר היה להיט רדיופוני, זוכה למיליוני צפיות באתרים יוטיוב, פייסבוק ובאתרי החדשות של ישראל.
כמו כן, קטע מהסינגל שימש כצליל המתנה במוקד שירות הלקוחות של חברת סלקום.
בחודש מרץ 2010 הוציא לאור ההרכב סינגל נוסף לרדיו, "סנטיאגו", שצעד 4 שבועות במצעד של גלגלצ.
כמו כן, החלו חברי הלהקה לעבוד על אלבום שני שצפוי לצאת בסוף קיץ 2011, וצילמו שלושה וידאו קליפים לשירים "אדון יאוש", "שיר על הים" (בכיכובה של בר רפאלי), ו"התנועה זורמת".
הקליפ ל"שיר על הים" הוקדש לזכרו של חברם בן (במבי) רום שנפטר מספר חודשים לפני כן ממחלת הסרטן.
צילומי הווידאו קליפ תועדו בכתבה בחדשות סוף השבוע של ערוץ 2.
בחודש יוני 2010, מסיבות לא ידועות נפרדו הדרכים של הלהקה ושל דניאל ברקת, סולן הלהקה, ששר את מרבית השירים באלבום "מעל המים" (להוציא "שיר על הים" ו"התנועה זורמת"), והלהקה המשיכה להופיע עם גלעד לוי, באסיסט הלהקה, כסולן.
בחודש אוגוסט 2010, הצטרף ללהקה בעמדת הבאסיסט ניר מעיין מאשקלון.
ב-26 ביולי 2011, תוך שהלהקה עובדת על אלבומה החדש ונמצאת בפגרת הופעות, יצא לרדיו הסינגל "אני בסדר, גמור".
ב-22 בספטמבר הוציאה הלהקה לרדיו את הסינגל "הפוך".
בפברואר 2012, לאחר 20 חודשי עבודה הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "חמש".
באוגוסט 2015, הוציאה הלהקה סינגל בשם "הכל יהיה".
בנובמבר 2017 יצאה הלהקה בפרויקט הדסטארט לגיוס כסף לאלבום השלישי.
בתוך 3 ימים הגיע הגיוס ל-125% תמיכה.
4 חודשים לאחר שהצליחה בגיוס הכסף, במרץ 2018, הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי בשם "איך שאתה רוצה" ולאחר מכן גם שחררה אותו להאזנה רציפה ביוטיוב לקהל הרחב.
ב-6 באוקטובר 2019 שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "שיר לי", וב-12 באפריל 2020 שחררה הלהקה סינגל עם קליפ נוסף בשם "לוויתן".
ב-27 ביולי שחררה הלהקה את הדואט "אין אמת אחת" עם ענת מלמוד.
ב-1 בנובמבר שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "לופ".
ב-2 באוגוסט שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "הר".
ב-16 במאי שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "בורות".
ב-8 בנובמבר שחררה הלהקה סינגל עם קליפ בשם "חבר שלי".
ב-1 באוקטובר 2020 זכו "הפיל הכחול" בתואר להקת השנה במצעד הרוק הישראלי השנתי תש"פ של רדיו זה רוק, וגם במקום הראשון בקטגוריית שיר השנה עם "שיר לי".
ב-16 בפברואר 2023 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי בשם "צלילה חופשית", האלבום כלל את הסינגלים שיצאו שנים קודם לכן יחד עם חמישה שירים חדשים שראו אור לראשונה.
ב-3 בינואר 2024 הוציאו את הסינגל "מלכת השמש".
ב-7 בפברואר הוציאו גרסת מחווה לשיר "כלניות" של להקת תיסלם לכבוד פסטיבל דרום אדום.
ב -11 במרץ 2024 הוציאה הלקה יחד עם ענת מלמוד קאבר לשיר "באביב" של מיכה שטרית.
לירון אטיה - מפוחית, שירה, הפקה מוזיקלית
גלעד לוי - שירה, גיטרה בס (עד 2010), גיטרה אקוסטית
איתי סהר - גיטרות, הפקה מוזיקלית
מורן אטיה - גיטרות, שירה
הפיל שרצה להיות הכי הוא ספר ילדים מאת פאול קור.
הסיפור עוסק בפיל צעיר שחש דכדוך כיוון שצבעו האפור לא מצא-חן בעיניו.
ציפור שפגש הסבירה לו כי הצבע האפור הוא המתאים ביותר לפילים, אולם דבריה לא שכנעו אותו.
הפיל רצה, במקום צבעו, להיות צבעוני.
הציפור, על מנת למלא את בקשתו, השיגה מגוון של צבעים כאשר את האדום תרמה לה חיפושית משה רבנו נדיבה.
פעולת הצביעה נעשתה בעזרת נוצה מזנבה של הציפור וכאשר הושלמה המשימה הפיל היה שבע רצון מאוד.
כשראו שאר הפילים את הפילון הצבעוני הם טענו שהוא לא נראה כמו פיל, אלא כמו ליצן.
הפילון שחש צער על טעותו, ביקש לשוב לצבעו המקורי.
כדי לאפשר את הדבר, הפילים שטפו אותו בעזרת מים ששאבו לתוך חדקם.
כששב הפילון לצבעו האפור הוא הבין שדבריה של הציפור כי הצבע האפור של הפילים מתאים להם - נכונים.
הספר הועלה כמחזה בתיאטרון "נדנדה" בשנת 2000, שבוים בידי אבי מלכה ונכתב על ידי איילה קורקוס.
ביוני 2010 ההצגה עלתה מחדש בגרסה עדכנית שכללה תוספות למחזה, עיבודים מחודשים לשירים ושדרוג של התפאורה והתלבושות.
המחזה ממשיך לרוץ בימים אלה בהשתתפות לירן קנטרוביץ / תום מן אורין, איתמר שרון, רוז שבת, ויטה בראשי / מירב פלג.
משפחתו של קור יזמה סרט הנפשה המבוסס על הספר.
הסרט הופק ב-2007 על ידי קלסיקלטת בשיתוף אולפני פיצ'י פוי ובבימוי דיבוב של שרון כהן באולפני אלרום.
המוזיקה של הסרט הופקה על ידי עדי כהן.
דמותמדבב מספרת רבקה מיכאלי פילון עדי קוזלובסקיאחות פילונתחיפושיתפרח אבא פיל שמחה ברבירותוכי מנהיגדרורפיל עובדפרח אמא פיל הילה מערבידרורית מורה אלברט כהןתוכי טמבלינשוף טווס יגאל מזרחיעכברתוכיפיל עובדפרח
הסרט מכיל את ששת השירים הבאים:
הפיכת נוז'ה (בפרסית: کودتای نوژه) או הפיכת נקאב (בפרסית: کودتای نقاب, ראשי תבות של نجات قیام ایران بزرگ) הייתה ניסיון הפיכה כושל שכוון נגד המשטר האיסלמי באיראן במטרה להדיח את ראשי המשטר ובראשם המנהיג הרוחני האייתוללה חומייני.
ההפיכה תוכננה להתבצע ב-9 ביולי 1980. בניסיון ההפיכה נטלו חלק אנשי צבא, מלוכנים וליברלים, ובראשה עמדו שאפור בח'תיאר (ראש הממשלה לשעבר) פוליטיקאים וגורמי אופוזיציה משורות הצבא.
מטרת הקושרים הייתה להפיל את המשטר הקיים ולהקים משטר אלטרנטיבי (מונרכיה חוקתית או רפובליקה דמוקרטית).
מייד לאחר המהפכה האסלאמית בפברואר 1979 החלו האיסלמיסטים הרדיקלים בראשות חומייני במאמץ לבסס את שליטתם המוחלטת במדינה.
בין הצעדים שננקטו היה מאסרם המיידי של תומכי השאה והשתלטות הדרגתית על מוקדי הכוח במדינה.
במרץ 1979 ערכו משאל עם פופוליסטי במהלכו נתבקשו האזרחים להכריע בין 2 אלטרנטיבות – משטר מלוכני, או רפובליקה איסלמית.
הרוב המכריע שהצביע בעד המשטר האיסלאמי הראה כביכול את תמיכתו המוחלטת של העם במשטר, והדבר נוצל להחלשתם ולבסוף לסילוקם של הגורמים הליברלים־דמוקרטים בקואליציה השלטת.
בנוסף לכך הוקמה משטרת צניעות שאכפה קודי לבוש איסלאמיים על נשים במרחב הציבורי ועל ההתנהגות המקובלת בכלל במרחב זה על פי הקודים האיסלאמיסטיים.
המהפכה האיסלמית התבססה בכל התחומים המשפטיים התרבותיים החברתיים והחינוכיים כך שגם מערכת החינוך עברה של התאמה לדוקטרינה המוסלמית השלטת.
פעולות אלה עוררו אנטגוניזם והתנגדות רבה בקרב חלקים בציבור כדוגמת מעמדות הביניים המשכילים ובשורות הצבא, ובקרב מיעוטים אתניים ודתיים שונים שלא היו חלק ואף חשו עצמם נפגעים ומוחלשים ברפובליקה האיסלמית המתהווה.
נוסף על כך הכאוס הכלכלי והביטחוני שהתהווה במדינה, תקריות גבול ואיומי הפלישה של העיראקים בראשות סדאם חוסיין יצרו כר נוח להתהוותה של התארגנות אופוזיציונית שתנסה להפיל את השלטון.
באווירה הסוערת והמתוחה ששררה באיראן בעקבות המהפכה, המעצרים הנרחבים (של עשרות אלפים) וההוצאות להורג של מאות ממתנגדי המשטר - החלה התארגנות של קבוצה של אנשי צבא ואזרחים שהחלו בפעילות אופוזיציונית מחתרתית בתוך ומחוץ לאיראן.
הקבוצה האופוזיציונרית המרכזית שהתהוותה הונהגה על ידי שאפור בח'תיאר שהיווה דמות מפתח באופוזיציה החילונית-דמוקרטית למשטרו של השאה, וכיהן כראש ממשלה מספר שבועות לפני נפילתו של המשטר המלוכני (שנאלץ למנותו בניסיון לבלום את עליית האיסלמיסטים).
בפברואר 1979 נפלה ממשלתו של בח'תיאר ומספר חודשים לאחר מכן עזב את איראן לפריז, שם החל מארגן את גורמי האופוזיציה כשהוא מודיע שבכוונתו לפעול בצורה אקטיבית להפלת המשטר האיסלמי.
בח'תיאר יצר קשר עם גולים איראנים והחל במאמצים לגיוס כספים לצורך מימון ההפיכה.
עד ראשית אוקטובר הצליח לגייס כספים ממספר גולים איראנים אמידים ביניהם אחותו של השאה, הנסיכה אשרף פהלווי - דבר שאפשר לו לייסד עיתון מחתרתי ולבסס את הארגון בפריז.
במשך החודשים הבאים פנה בבקשת סיוע למדינות ערב העשירות ולעיראק שהחלו לספק לו סיוע כספי ניכר שאפשר לו לייסד תחנת רדיו עצמאית שעלתה לשידור במאי 1980. בכך הפך למנהיג המרכזי של האופוזיציה האיראנית.
במקביל החלו מתארגנות מספר קבוצות גולים נוספות.
בסתיו 1979 הגנרל גולם עלי אובייסי שנודע כ"קצב מטהראן" בשל דיכויו האכזרי של המהומות ב-1978 יצר קשר עם אנשי צבא בכירים נוספים ביניהם הגנרל ג'וואד מואינזאדי ביוצרם רשת קטנה של אנשי צבא גולים מתנגדי משטר.
אובייסי ומואינזאדי נפגשו עם מנהיגים עיראקיים שהבטיחו לספק להם כסף, נשק ואמצעי שידור לתחנת רדיו עצמאית.
הם תכננו להתבסס בשטח בעיראק סמוך לגבול האיראני ומשם להתחיל את ההתקוממות.
כמו כן החלו לבסס רשת של תומכים בתוך איראן.
במאי 1980 טענו כי הצליחו לגייס לשירותיהם כ-7,000 אנשי צבא בדימוס ו־90,000 תומכים נוספים שהיו אמורים לפתוח בהתקוממות חמושה (נתון זה שנוי במחלוקת).
שהריאר שאפיק אחיינו של השאה תכנן לבצע פלישה ימית לאיראן (ספק אם התוכנית הייתה ריאלית) אך נרצח על ידי מתנקש בדצמבר 1979. הגנרל מוסטפא פאליזבאן יצר קשר עם אובייסי וייסד קבוצה קטנה של לוחמי גרילה כורדים שהיו אמורים לקחת חלק בתוכנית ההפיכה.
הגנרל בהראם אריאנה ייסד ארגון בשם אזדיגן ("האנשים החופשיים") והקים בסיס בטורקיה סמוך לגבול האיראני על מנת לפתוח משם בפעולה צבאית.
ראשי השלטון האיסלמי באיראן היו מודעים היטב לפעילות זו וחששו מתוצאותיה.
הם ניצלו את ניסיונות הקושרים על מנת לחולל היסטריה בקרב ההמון ולשלהב אותו כדי להגן על המהפכה.
ב-4 בנובמבר 1979 צרו סטודנטים איראנים על השגרירות האמריקאית בטהראן ייתכן שאחת הסיבות לכך הייתה אמונתם שהסי.
איי מנסה לעורר הפיכה שלטונית כפי שעשה ב-1953. מסמכים שנתפסו על ידי הסטודנטים בשגרירות הוכיחו לטענתם מעורבות של גורמים שונים כנגד המשטר ושימשו עילה למעצרים והוצאות להורג של אחדים מהם.
כאשר נעשה הניסיון (הכושל) לחילוץ בני הערובה האמינו איראנים כי מדובר בחלק ממזימה אמריקאית שנועדה למוטט את המשטר האיראני האיסלמיסטי.
כתוצאה מכך נערכו מעצרים המוניים ונערך טיהור נרחב בשירות הצבא.
במאי ויוני הממשלה האיראנית חשפה לפחות 2 ניסיונות הפיכה שהיו קשורים לעובייסי ועצרה עשרות אנשי צבא חשודים.
הנשיא בני-סדר טען כי לפחות 6 ניסיונות קשר סוכלו במשך 4 החודשים שקדמו להפיכת נוז'ה.
התוכנית שגובשה על ידי מועצת ההפיכה הניקאב שבראשה עמדו בח'תיאר והגנרל באקר בני-אמירי כללה קריאה לשבטים וקבוצות אתניות שונות ברחבי איראן לפתוח בהתקוממויות ספורדיות תוך שהם "משוחדים" בכסף על ידי אמירי.
במקביל פעל בח'תיאר ככל הנראה לעורר את ממשלת עיראק לפתוח בשורה של פעולות הסחה צבאיות לאורך הגבול עם איראן.
לפי התוכנית בזמן שמשמרות המהפכה יהיו עסוקים בפעולות ההסחה, בלילה שבין 9–10 ביולי, קבוצה של כ-300 צנחנים הממוקמים בטהראן היו אמורים לנוע בקבוצות קטנות, להתארגן בסביבות בסיס חיל האוויר נוז'ה ולהתחיל בהפיכה.
במקביל כ-20 טייסים בהנהגתו של מפקד חיל האוויר הגנרל איאת מוח'קקי היו אמורים להתכנס בפארק לאלי בטהראן משם לנוע לכיוון בסיס נוז'ה ולחבור ל-30 הטייסים שכבר היו נוכחים שם.
את ביתו של חומייני תכננו להפציץ ב-3 מטוסים שונים על מנת לוודא את חיסולו.
באמצעות הפגיעה במשמרות המהפכה ובמוסדות האיסלמיסטיים קיוו הקושרים להטות את הצבא לטובתם.
המטוסים מבסיס נוז'ה היו אמורים לחלוף מעל טהראן כאשר אחד מהם היה אמור להשמיע בום על-קולי שישמש כאות לכוחות הקרקע המונהגים על ידי קולונל איזאדי להתחיל בפעולתם.
קבוצה של כ-200 אנשי קומנדו מוסווים במדי צבא הייתה אמורה להשתלט על תחנת הטלוויזיה של טהראן שהוגנה בצורה דלילה.
קבוצה נוספת של כ-20 אנשי קומנדו היו אמורים להשתלט על תחנת הרדיו של טהראן.
במידה וחומייני היה ניצל מההפצצות קבוצה של כ-50 אנשי קומנדו נוספים היו אמורים להגיע לביתו ולוודא את חיסולו.
לאחר ההשתלטות על תחנות הרדיו והטלוויזיה חברים באגף האזרחי של הניקאב היו אמורים לעלות לשידור ולהודיע על מצב חירום צבאי.
זה היה האות למשתתפי ההפיכה בחלקים האחרים של איראן להתחיל בפעולותיהם.
בלילה שבין 9 ל-10 ביולי החלה קבוצת הצנחנים מטהראן את דרכה לעבר בסיס נוז'ה, כשהמשתתפים מתרכזים בנקודות מסתור סמוך ליעד.
בסביבות השעה 22:00 נעצרו בין 50 ל-60 צנחנים, ובהם מפקד היחידה, על ידי כוח קטן של משמרות המהפכה שתוגבר במהירות.
באני אמירי, ששהה בבסיסו באותה עת, חזה במעצרים והצליח להימלט במכונית תחת אש כבדה שפתחו לעברו משמרות המהפכה.
במקביל, קבוצת הטייסים שהתאספה בפארק לאלה נסעה לבית תה סמוך לבסיס, שם המתינה למפגש עם שני טכנאי מטוסים שהיו אמורים להובילם לבסיס האוויר באמצעות אוטובוס.
הטכנאים לא הגיעו לנקודת המפגש, ככל הנראה עקב חסימת הצירים על ידי משמרות המהפכה, ובעקבות זאת שבו הטייסים לטהראן בשעות הבוקר המוקדמות מבלי שידעו על המעצרים בבסיס.
היעדרותם של הטייסים מנעה את המראת המטוס שאמור היה לתת את האות לפתיחת ההפיכה, והובילה לקריסת המבצע בטרם החל.
כישלון ההפיכה הוביל לגל מעצרים נרחב בקרב המעורבים, ובוצעו הוצאות להורג של מרבית חברי המועצה הצבאית, למעט באני אמירי ומפקד המשטרה.
המשטר האיראני ניצל את האירוע לביצוע טיהור נרחב בשורות הצבא, שכלל גם קצינים שלא היו קשורים לקשר ישיר, ובכך דיכא את האופוזיציה וביצר את יציבות השלטון.
מספר ימים לאחר מכן, פרסמו השלטונות הודעה רשמית המפרטת את סיכול המזימה.
הם אף הוציאו לאור ספר המתאר את השתלשלות האירועים מנקודת מבטם.
לטענת השלטונות, השירותים החשאיים קיבלו מידע מוקדם על התוכנית מספר חודשים מראש באמצעות מקורות במפלגת תודה וגורמים נוספים.
המידע הקונקרטי הגיע, לפי גרסה זו, בבוקר 9 ביולי, בו טייס מטהראן חשף את הפרטים במהלך פגישה שנערכה עם איש הדת עלי ח'אמנאי.
שעות ספורות לאחר מכן מסר קצין נוסף פרטים משלימים לקומיטיז.
לגישת הספר של המשטר, הדלפת הטייס הייתה הגורם המכריע בסיכול "מזימת הקשר".
מנהיגי ההפיכה ששרדו מציגים גרסה חלופית לאירועים.
לטענתם, אילו היה בידי הכוחות האיראניים מידע מפורט כ-12 שעות מראש, הם היו פועלים בנחישות רבה יותר למעצר הטייסים בפארק לאלה והצנחנים, בטרם יציאתם מהעיר.
חקירה פנימית שערכו ניצולי ארגון "הניקאב", העלתה כי שני חברים מרכזיים ביצעו שיחות טלפון בלתי מורשות בערב 9 ביולי לשאפור בח'תיאר ולחבר נוסף בפריז, ודיווחו על עיתוי המבצע.
להערכתם, המידע דלף מאחד המקבלים לידי הממשלה האיראנית.
עלו גם קונספירציות כי המדליף היה סוכן מודיעין ישראלי שביקש לסכל את ההפיכה כדי להחליש את הצבא האיראני, ולעודד את עיראק לפלוש למדינה, במטרה ליצור מלחמה שתתיש את שני האויבים המרכזיים של ישראל.
על אף הקושי להכריע בין הגרסאות, קיימות ראיות התומכות בסברה כי לכוחות הביטחון לא היה מידע מדויק לפני 9 ביולי.
אילו היה בידיהם מידע כזה, סביר להניח שהיו עוצרים את באני אמירי וראשי הניקאב ששהו במפקדותיהם בימים שקדמו למבצע.
כמו כן, לא נעשה ניסיון לעצור את כוחות הקומנדו בטהראן ששהו בבית מסתור סמוך לאולפני הטלוויזיה לאורך כל הלילה.
נראה כי הצבת המארב הבלתי מתוכנן בסמוך לבסיס נוז'ה הייתה הגורם המקרי שהוביל לשיבוש ההפיכה, וכי בלעדיו ייתכן שהמבצע היה יוצא אל הפועל, ואולי אף נוחל הצלחה.
הפילהרמונית של סיאול (בקוריאנית: 서울시립교향악단), היא תזמורת סימפונית אשר נוסדה בשנת 1948.
הפילהרמונית של סיאול היא אחת התזמורות הוותיקות והמפורסמות ביותר בקוריאה הדרומית.
מסע הקונצרטים הראשון שלה מחוץ לקוריאה היה ביפן בשנת 1965, ואחריו באו הופעות בדרום-מזרח אסיה ב-1977, בארצות הברית ב-1982, 1986 ו-1996, סיור באירופה ב-1988 לפני המשחקים האולימפיים בסיאול באותה שנה, וקונצרט בבייג'ינג בשנת 1997. הפילהרמונית היא מוסד תאגידי מאז 2005.
ההיסטוריה של הפילהרמונית של סיאול, הפעילה מאז ייסודה בשנת 1948, ארוכה מזו של כל תזמורת קוריאנית אחרת.
בפברואר 1948 קיימה התזמורת את קונצרט הפתיחה שלה, בניצוח מאסטרו סאונג-טה קים.
באוקטובר של אותה שנה, נוצרה אגודת הפילהרמונית של סיאול במטרה לספק תמיכה וסיוע לתזמורת.
בשנה שלאחריה הוציאה האגודה ירחון מוזיקה בשם "הפילהרמונית".
אחרי קונצרט למנויים בבית העירייה של סיאול ב-25 ביוני 1950, נאלצה התזמורת להפסיק את פעילותה עקב פרוץ מלחמת קוריאה, אך היא חידשה את הופעותיה בשם "התזמורת הסימפונית של הצי" חמישה חודשים לאחר מכן, לעודד ולהרגיע את הקוריאנים בתקופת המלחמה.
באוגוסט 1957 העבירה מועצת המטרופולין סיאול את "תקנות המטרופולין סיאול להקים תזמורת בניהול עירוני", והתזמורת הסימפונית של הצי הייתה לתזמורת הפילהרמונית של סיאול, התזמורת הקוריאנית הראשונה במימון ממשלתי.
טקס חנוכת התזמורת התקיים בלשכת מועצת העיר, עם שלישיית כלי נשיפה מעץ.
סנג-ריו קים מונה למנצח הראשי הראשון.
מאז, סייעה התזמורת להכניס את הסימפוניות של בטהובן, ברהמס, מוצרט וצ'ייקובסקי לרפרטואר הבסיסי ולהשריש אותו בקרב חובבי המוזיקה הקוריאנים.
קונצרטים אלה אפשרו למנצחים קוריאנים רבים, לא נודעים עד אז, להיות עם הזמן למנצחים ידועי שם, המייצגים את קהילת המוזיקה הקוריאנית.
במטרה לגדול ולהתפתח לתזמורת בעלת-שם, נערכה התזמורת הפילהרמונית של סיאול להשקה מחודשת כמוסד תאגידי ב-1 ביוני 2005 ומינתה את מיונג-וון צ'ונג כמנהל המוזיקלי שלה (עד 2005 כיהן כיועץ אמנותי).
בניצוחו של צ'ונג ביצעה התזמורת את תשע הסימפוניות של בטהובן בשנת 2006 ואת כל הסימפוניות והקונצ'רטי של ברהמס בשנת 2007.
התזמורת מתמקדת בשילוב מוזיקה מודרנית ברפרטואר שלה.
לפי הלוס אנג'לס טיימס, לפילהרמונית של סיאול "יצאו מוניטין של עידוד מוזיקה חדשה יותר מכל תזמורת אסייתית גדולה אחרת".
התזמורת הייתה הראשונה לאמץ את שיטת "מלחין הבית" לאחר השקתה כמוסד תאגידי, וקיבלה בברכה את אונסוק צ'ין כמלחינה הראשונה שלה.
צ'ין הוא מייסד-מנהל של סדרת המוזיקה המודרנית "ארס נובה" מאז 2006. בסדרה זו הופיעו מנצחים כמו פטר אטווש, קואמה ריאן, תיירי פישר, סוזנה מלקי, פרנסואה קסאבייה רות, אילן וולקוב, באלדור ברנימאן ורולנד קלוטיג, בין השאר.
עד 2011, הציגה הסדרה כ-100 ביצועי בכורה קוריאניים - מחציתם ביצועי בכורה באסיה - של יצירות מאת מלחינים מובילים מן המאה ה-20 וה-21' בהם אנטון וברן, איגור סטרווינסקי, אוליבייה מסייאן, ג'ון קייג', ויטולד לוטוסלבסקי, יאניס קסנאקיס, ג'רג' ליגטי, פייר בולז וג'רג' קורטג.
בשנת 2009 עבדה הסדרה בשיתוף פעולה עם המרכז הפריזאי למוזיקה אלקטרונית (IRCAM).
מאז 2011, הזמינה הפילהרמונית של סיאול או הייתה שותפה להזמנת יצירות תזמורתיות מאת מלחינים כמו פסקל דוזאפין, פטר אטווש, טריסטן מוריי ויורק הלר לסדרת "ארס נובה" נוסף לכך, הושמעו בביצוע בכורה כמה יצירות מוזמנות פרי עטם של מלחינים קוריאנים מן השורה הראשונה.
התזמורת חתמה על חוזה עם דויטשה גרמופון ב-2011 להוצאת 10 אלבומים במהלך חמש שנים, הפעם הראשונה שתזמורת אסייתית חותמת על חוזה ממושך כל כך.
תקליטור דיוקן עם מזיקה מאת אונסוק צ'ין הוכתר כזוכה בפרס מוזיקה בינלאומי וזוכה פרס מגזין המוזיקה של ה-BBC בקטגוריה של מוזיקה בת-זמננו.
סאונג קוואק (2003, גם מנהל מוזיקלי)
אונסוק צ'ין (2006, גם מנהל אמנותי של "ארס נובה")
הפּילבּוֹקס בחולון הוא מבנה בטון מסוג פילבוקס הנמצא בפארק הנוער על תל גיבורים בשכונת תל גיבורים שבצפון-מערב העיר חולון.
המבנה שימש את תושביה הערבים של שכונת א-ריש (אז שכונה ביפו, כיום חלק מחולון) למטרת תקיפת היישובים היהודיים בסביבה (חולון, בת ים, מקוה ישראל) במהלך מלחמת העצמאות.
כיום משמש המבנה אתר הנצחה לנופלים בקרב על כיבוש הגבעה.
הפילבוקס בחולון הוא אחת מעמדות שמירה וירי מבטון הפזורות ברחבי הארץ.
רובן נבנו בידי השלטון הבריטי בתקופת המרד הערבי הגדול (1936-1939).
עם זאת, לא ברור מתי בדיוק נבנה הפילבוקס בחולון ובידי מי.
עמדות שמירה מסוג זה בנויות בצורה גלילית המזכירה קופסת גלולות, ולפיכך כונו באנגלית pill boxes (למרות זאת, ישראלים רבים מבטאים את המילה בפ"א רפה).
בדצמבר 1947, בפרוץ מלחמת האזרחים - שלב א' של מלחמת העצמאות, השתלטו על המבנה תושבים ערבים מכפר א-ריש, אז פרבר של יפו, כיום שכונת תל גיבורים בחולון, למרגלות תל א-ריש, 44 מטרים גובהו נישא מעל סביבתו.
ב-28 באפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ, תקפו כוחות גבעתי את הגבעה ואת עמדת הפילבוקס, אך ספגו אבדות כבדות ונאלצו לסגת.
עם זאת, בעקבות ניצחונות אחרים במבצע, נאלצו הכוחות הערביים לפנות את האזור כולו, בכלל זה את שכונת א-ריש ואת הפילבוקס.
כ-21 חיילים יהודים נהרגו בקרב על הגבעה וכ-100 נפצעו קשה.
כיום משמש מבנה הפילבוקס אתר הנצחה לזכרם.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמה על הגבעה שכונת תל גיבורים כשכונה של חולון.
לאחר המלחמה הקימה עיריית חולון פארק מסביב לאתר הפילבוקס.
המבנים ההיסטוריים שבפארק שומרו, והוקם אתר להנצחת הנופלים.
סמוך לפילבוקס שלט המספר את סיפורו של "מבצע חמץ" והקרב הקשה על התל.
בנוסף ישנה מפה אשר מתארת את האזור.
הפילהרמונית של בודפשט (בהונגרית: Budapesti Filharmóniai Társaság Zenekara, בשמה המלא - התזמורת של החברה הפילהרמונית של בודפשט) היא התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר בהונגריה.
היא הוקמה בשנת 1853 על ידי המלחין פרנץ ארקל, תחת חסות החברה הפילהרמונית של בודפשט.
במשך שנים רבות הייתה התזמורת המקצועית היחידה בהונגריה.
אנסמבל הנגנים הוא גוף עצמאי, המורכב כיום מנגני בית האופרה של בודפשט, והוא מנוהל על ידי יושב ראש - מנצח ומועצת מנהלים.
אולם הקונצרטים הראשי של התזמורת הוא בית האופרה הממלכתית ההונגרית, בו היא מקיימת כ-10 קונצרטים בשנה.
כמו כן היא עורכת קונצרטים באולם האקדמיה למוזיקה של בודפשט.
התזמורת ערכה ועורכת סיורי קונצרטים ברחבי העולם.
בין המלחינים הידועים שהופיעו עם התזמורת כמנצחים אורחים נמנים פרנץ ליסט, יוהאנס ברהמס, אנטונין דבוז'אק וגוסטב מאהלר.
חברי הפילהרמונית של בודפשט היו במקור נגנים של התיאטרון הלאומי ההונגרי.
הופעת הבכורה של התזמורת התקיימה ב-20 בנובמבר 1853 בניצוחו של פרנץ ארקל.
התוכנית כללה את הסימפוניה השביעית של בטהובן ויצירות של מוצרט, מנדלסון ומאיירבר.
ב-25 במרץ 1865 - הביצוע הראשון בבודפשט בשלמותה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
ב-16 בדצמבר 1870 - ביצוע הבכורה של "קנטטת בטהובן" מאת פרנץ ליסט בניצוחו של המלחין לכבוד מלאת מאה שנה להולדתו של בטהובן.
ב-9 בנובמבר 1881 - ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו מס.
2 לפסנתר של יוהאנס ברהמס, בנגינתו של ברהמס ובניצוחו של שאנדור ארקל.
ב-19 במרץ 1888 - ביצוע הבכורה בהונגריה של הרקוויאם ("מיסת המתים הגדולה") של הקטור ברליוז, בניצוחו של שאנדור ארקל
ב-20 בנובמבר 1889 - הבכורה העולמית של הסימפוניה הראשונה של מאהלר "הטיטן" בניצוחו של המלחין.
ב-8 באפריל 1907 - ביצוע הבכורה בהונגריה של האורטוריה "כריסטוס" מאת ליסט, שהייתה גם הופעתו האחרונה בפני קהל של המנצח הנס ריכטר (יאנוש ריכטר).
מלחינים הונגרים רבים כתבו יצירות במיוחד עבור התזמורת הפילהרמונית, לרבות ארקל, ליסט, קרל גולדמארק, ארנסט (ארנה) דוהנאני, בלה בארטוק, זולטאן קודאי, לאו ויינר, פאל קדושה ושאנדור סוקולאי.
נוסף על ברהמס, דבוז'אק ומאהלר, ניצחו על הפילהרמונית מלחינים כמו פייטרו מסקאני, סרגיי פרוקופייב, מוריס ראוול, אוטורינו רספיגי, ריכרד שטראוס ואיגור סטרווינסקי.
על המנצחים שהופיעו עם התזמורת נמנים גם דנש אגאי, אז'ן ד'אלבר, אדואר קולון, ארתור ניקיש, גבריאל פיירנה, פליקס ויינגרטנר, ברונו ולטר, אריך קלייבר ואוטו קלמפרר.
1944-1919 ארנסט פון דוהנאני (ארנה דוהנאני)
החל מ-2014 - פנחס שטיינברג
יצירות חשובות שבוצעו על ידי התזמורת בבכורה עולמית
קונצ'רטו מס' 2 לפסנתר מאת יוהאנס ברהמס
סימפוניית "קושוט" מאת בלה בארטוק
סוויטה מס' 2 מאת בלה בארטוק
תמונות (Images) מאת בלה בארטוק
סוויטת מחולות מאת בלה בארטוק
בלט-הפנטומימה המנדרין המופלא מאת בלה בארטוק, 1928
תמונות הונגריות מאת בלה בארטוק
פסאלמוס הונגריקוס מאת זולטאן קודאי, 1923
מחולות גלנטה מאת זולטאן קודאי, 1933
הפיל הירוק הוא סרט אימה ניצול פסיכדלי רוסי משנת 1999, בבימויה של סבטלנה בסקובה.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע באופן מוגבל ברוסיה, מכיוון שהדימויים האלימים של הסרט ושפתו הגרפית גרמו לכך שלא ניתן היה להפיץ אותו כסרט מיינסטרים.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של רוטרדם בשנת 2005 והתוכנית העירה כי הסרט "דחוף עוד יותר בשל ההסלמה של המלחמה בצ'צ'ניה והפשע הגובר בתוככי הצבא הרוסי".
בסרט מככבים סרגיי פחומוב ו-ולדימיר יפיפאנצב, ועוקב אחר שני קצינים רוסים כלואים בתא כלא צבאי שחייבים להתמודד עם "בעיות חברתיות ופסיכולוגיות" בבידודם, דרך אכזריות ועינויים.
שני גברים (שניהם קצינים זוטרים בצבא הסובייטי, בשנת 1986), המכונים "ברטישקה" (האח) ו"פויחוואשצ'יי" (המשוגע), מוחזקים בכלא צבאי.
החדר שהם חולקים נראה כמו מרתף כהה עם צינור ביוב נוטף דרכו.
אחד האסירים, "המשוגע", נראה הזוי ולא מפסיק לדבר.
הוא מספר סיפורי עבר, שר את שיר הקרקס "הפיל הירוק", עושה שכיבות סמיכה, מעלה רעיונות מטורפים ואפילו מחקה אנפה בניסיון לעודד את חברו לתא "ברטישקה", מה שמוביל רק לכעס גדול יותר.
הוא מקבל מכות אלימות מברטישקה הזועם, לפני שהוא מוצא מהתא על ידי הסוהר כדי לנקות קערת שירותים מלוכלכת בעזרת מזלג.
זמן מה לאחר מכן, לאחר שברטישקה נרדם, "המשוגע" עושה את צרכיו בצלחתם המשותפת לאכילה (מכנה אותה "לחם מתוק"), מורח צואה על בטנו וצורך חלק גדול ממנו.
לאחר מכן הוא מציע צלחת עם הצואה לגבר השני מיד לאחר שהוא מתעורר, ומשגע אותו שוב.
"המשוגע" אומר לו שהוא פשוט נותן לו אוכל לאכול יחד (מכיוון שלא ייתנו להם לאכול משהו), אך ברטישקה אומר לו בכעס לשטוף את עצמו במי הצינור המטפטפים ומאיים שהוא יהרוג אותו.
הסוהר מגיע מהצעקות בתא, וגורר את ברטישקה הרותח החוצה לנקות את השירותים שוב.
הקפטן מגיע לתא ומרצה ל"משוגע" על המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ובמיוחד על שמותיהם ומספריהם של הספינות היפניות והאמריקאיות בפרל הארבור.
הוא נוזף ב"משוגע" על תשובותיו הלא נכונות, ומורה לסוהר ללכת למזנון להכין כוס תה עבורו ועבור הקצין.
הקפטן טועם ומעיר ש"יש לו טעם שתן", ושופך את תוכנו על ראשו של הסוהר.
הוא מצווה לשמור על אחיזת הכוס בשיניים, ומורה לו ללכת ולהגיד לצוות המטבחים כי "תה מסוג זה לא ניתן לסבול, כלל." לאחר מכן הסוהר מכה את "המשוגע".
שתי הדמויות הראשיות נשלחו למרתף והושארו בבור, שם הקפטן משדל אותם למעשים משפילים שונים.
הוא מוצא את הסוהר מרטיב במכנסיו, ומכה בשוט כדי לגרום לו לרקוד בזמן שהשניים נאלצים לשיר במהירות את שיר העם "יבלוצ'קו".
ברטישקה נאבק לצאת מהבור, צורח ומתלהב מהנורמליות שלו, ואומר ל"משוגע" לתפוס חולדה בשבילו לאכול.
הקפטן חוזר, ושואל את השניים על הצי היפני הצפוני.
הקפטן מאלץ את בקשותיו של ברטישקה למזון ומאלץ אותו לקיום יחסי מין אוראליים, דבר שברטישקה מתחנן ש"המשוגע" יקבל במקום זאת.
לאחר מכן מכריח הקברניט את "המשוגע" לבצע מין אוראלי, תוך כדי מלמול שמות אוניות הובלה היפניות בפרל הארבור.
מונע מטירוף זה, ברטישקה מכה את הקברניט בצינור, ונושך את פניו, לפני שהוא מבצע מעשה סדום וקורע את קנה הנשימה שלו.
לאחר מכן הוא משחק עם קנה הנשימה של הקפטן המת כשהוא גורם ל"משוגע" המטורלל להכות אותו, מעמיד פנים שהוא חדק של פיל.
לאחר שהבין שרצח מישהו, ברטישקה מחליף את מדיו עם מדי "המשוגע" ומתאבד על ידי כריתת מפרקי ידיו.
"המשוגע" מבכה אותו, בוכה לעזרה וממלמל על חוויותיו עם אמו.
הסוהר מגיע למרתף מלא הדם, משתגע, מכריז על עצמו כאלוף-משנה ומבקש מ"משוגע" שילווה אותו כעד לחגיגות.
הסוהר תולה את עצמו ונואם נאום, בעוד "המשוגע" דופק את כסאו, גורם לסוהר ליפול ולהיחנק מהחוט.
לאחר מכן הוא מזלזל בגוויית הסוהר כשהוא קושר אותה עם החוט וקנה הנשימה של הקברניט.
הוא משחק עם הגווייה, כשהוא ממשיך לשיר את "הפיל הירוק", לפני שהוא מתגלגל ונרדם.
בין סצנות ההרצאה והמרתף, הוצגו כמה סצנות בשחור-לבן על הסוהר בזמן שהוא אוכל את ארוחותיו ושותה.
שם, הוא מתלונן על התנהלותם של "המשוגע" וברטישקה המשפיעים על יוקרת הצבא והוא מקלל את הקברניט בטענה שהוא יהפוך לאלוף-משנה.
בקרדיטים מוצג הסוהר, מאלתר את מדיו כשהוא צורח ללא הרף "אני אלוף-משנה!".
סרגיי פחומוב בתפקיד המשוגע, הקצין הזוטר הראשון.
ולדימיר יפיפאנצב כברטישקה, הקצין הזוטר השני.
אלכסנדר מסלאייב כאלוף שנה, הסוהר.
אנטולי אוסמולובסקי כקפטן, ראש הכלא הצבאי.
אולג מאברומטי כקול הקפטן בפתיחת הסרט.
פנטרה - "השתמש בזרוע השלישית שלי"
איירון באטרפליי - "מיראז 'שלי"
אטומיק רוסטר - "שבע רחובות בודדים"
HorrorNews.net כתב ביקורת חיובית כללית לסרט, ובה נאמר כי "בסופו של דבר אנו מוצאים את עצמנו שואלים המון שאלות: על עצמנו, על הבמאי, על מסכי הטלוויזיה שלנו.
מדוע האנשים האלה עשו את מה שראינו שהם עושים?
אני לא יכול לענות על השאלות האלה, אבל אני יכול לומר לכם שזו חוויה שאני שמח שעברתי, ובהחלט הייתי מעוניין לבדוק יותר מהסרטים של סבטלנה בסקובה."
סרט זה נאסר להפצה בבלארוס.
הסרט צבר מעמד של סרט פולחן, בייחוד מאז 2010, בו ציטוטים מהסרט שימשו בשרתים מרובי משתתפים וטרולים באינטרנט.
הוא גם הפך לנושא של קטעי וידאו שונים המיוצרים על ידי מעריצים ו-YouTube Poops.
ב-5 בינואר 2017, פרסם ולדימיר יפיפאנצב בחשבון האינסטגרם שלו כי הוא החל לעבוד על גרסה מחודשת של הסרט, המכונה "מבצע ZS" («Операция ZS»), בו הוא וסרגיי פחומוב ישובו לגלם את תפקידם.
הפילה של הקוסם הוא סרט הרפתקאות אמריקאי-אוסטרלי, מסוגת הרפתקאות ופנטזיה בהנפשה ממוחשבת, המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת קייט די-קמילו.
הסרט בוים על ידי ונדי רוג'רס על פי תסריט שנכתב על ידי מרטין היינס, והופק על ידי ג'וליה פיטור.
נער בשם פיטר מחפש אחר אחותו האבודה, בדרכו, מגדת עתידות מספרת לו שעליו למצוא את הפילה של הקוסם.
נואה ג'ופ - פיטר, נער יתום אשר אומץ בידי שומרו וילנה.
מנדי פטינקין - וילנה לוץ, חייל לשעבר אשר הפך לשומר של פיטר.
בריאן טיירי הנרי - ליאו מטיאן, שכנו של פיטר ובעלה של גלוריה.
שאן קליפורד - גלוריה מטיאן, שכנתו של פיטר ואשתו של ליאו.
נטסיה דמיטריו - מגדת עתידות, המספרת בסרט.
מירנדה ריצ'רדסון - גברת לאוון
פיקסי דייוויס - אדל, אחותו האבודה של פיטר.
דון פרנץ' - האחות מרי
אוהד שחר - וילנה לוץ
לירון ברנס - ליאו מטיאן
לורן סביר - גלוריה מטיאן
נורית בנאי קורן - גברת לאוון
מאיה בר שלום - מגדת עתידות
מיה אלון - האחות מרי
אודי רצין - דה שמט
ניר רון - שר ההגנה
אסף דגני - מוכר דגים
גבריאלה לואיס - גברת טיילור
עמי מנדלמן - שומר זקן / דמויות שונות
הפילגש הוא סרט דרמה ישראלי-צרפתי משנת 2022 עם דאנה איבגי ואניה בוקשטיין בתפקידים הראשיים.
זהו סרט הביכורים של מעיין ריף.
אלה (דאנה איבגי) היא מעצבת תלבושות בהצגה של במאי תיאטרון נשוי, שאיתו היא מנהלת מערכת יחסים מזה ארבע שנים.
הבמאי נפטר במפתיע והלחץ על ההכנות לבכורה גובר.
למרות זאת, אלה מתעקשת להגיע לשבעה יום אחר יום וחושפת את עצמה לעולם שהיה חסום ממנה.
העניינים מסתבכים כשהיא פוגשת את אשתו של אהובה, נטשה (אניה בוקשטיין), ואת אחיו ואימו, ומתקרבת אליהם יותר מדי.
הנושא המרכזי בסרט הוא מערכת יחסים סודית וההשלכות הרגשיות והחברתיות שלה על כל המעורבים, במיוחד על אלה, גיבורת הסרט.
הוא בוחן את הבדידות, ההסתרה, והצורך בהכרה שמתלווים למצב כזה.
הסרט מעמיק בחיפוש הזהות של אלה לאחר מות אהובה.
היא מוצאת את עצמה נמשכת לתוך עולמו האחר, ה"לגיטימי", ומנסה למצוא בו מקום ותוקף לקיומה, למרות שלא הייתה חלק ממנו באופן רשמי.
זה מבטא את הצורך האנושי בשייכות ובחיבור.