tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הורה להאזין לשיחות הטלפון שלו ב-1969. לפי האנציקלופדיה בריטניקה, בשל הידע הפוליטי המקיף שלו.
גרסה אחרת מייחסת את ההוראה על הציתות לידידו, הנרי קיסינג'ר, יהודי אף הוא.
לפי מרטין אינדיק, נתן קיסינג'ר את ההוראה ל-FBI כדי להבטיח את עצמו מפני חשדות בנאמנות כפולה (ליהודים).
במקביל לתפקידו בוושינגטון היה ברנדון עורך בכיר בסאנדיי טיימס בשנים 1963–1983.
לאחר פרישתו מן העיתון היה עמית מחקר במכון ברוקינגס וכתב טורים עבור הניו יורק טיימס והוושינגטון סטאר .
ב-1970 נישא לאשת החברה האמריקנית מייבל הוברט ונטוורת', ידועה כמאפי קבוט .
לצדה הם גדלו גם את בתה החורגת של אשתו, השחקנית והקומיקאית אלי ונטוורת', שנישאה מאוחר יותר לכתב החדשות והיועץ הפוליטי ג'ורג' סטפנופולוס.
ברנדון זכה לתואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) ב-1985. הוא נפטר בבלומסברי שבלונדון באפריל 1993 לאחר שלקה בשבץ מוחי.
לפי ידידו, העיתונאי והמבקר האוסטרלי פיליפ נייטלי שהתמחה בכתיבה על ריגול, היה 'סוד ידוע' בקרב חבורת העיתונאים שברנדון עובד במקביל לעיסוקיו העיתונאיים, עבור ה-MI6 הבריטי.
הנרי אשטון הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בתפקידיו בסדרת הפנטזיה "ליידי ג'יין שלי" ובדרמת הנעורים "המדריך לרצח לילדות טובות".
הוא למד בבית הספר מילפילד מ-2004 עד 2009. הוא הביע עיניין במשחק בצעירותו, אבל היה עבד בעבודות מזדמנות במשך עשור, כולל קמעונאות, אירוח, אופנה ומוזיקה לפני שהחליט להמשיך לעסוק במשחק באופן מקצועי.
הוא למד בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד, וסיים את לימודיו ב-2022.
לפני שסיים את בית הספר לדרמה, אשטון ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט העלילתי בסרט הביוגרפי "Creation Stories" משנת 2021. לאחר שסיים את לימודיו, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בעונה השביעית של סדרת הפנטזיה זרה בתור סנדי האמונד, ששודרה בשנת 2023.
בשנת 2024, אשטון שיחק את סטן דאדלי בסדרת הפנטזיה "ליידי ג'יין שלי" הוא לוהק לתפקיד בשנת 2022. באותה שנה לוהק לתפקיד מקס הייסטינגס בדרמת הנעורים "המדריך לרצח לילדות טובות", המהווה עיבוד לרומן באותו שם.
בעוד שלאחרון היה גם פרסום בינלאומי בנטפליקס.
שנה כותרתתפקיד הערות 2021Creation Stories קווין שילדס 2023זרה סנדי האמונד 2 פרקים 2024ליידי ג'יין שלי סטן דאדלי תפקיד ראשי; 8 פרקיםהמדריך לרצח לילדות טובות מקס הייסטינגס תפקיד ראשי; 6 פרקים2026האביר משבע הממלכותדאירון טארגארייןסדרה עתידית של HBO
פיין היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אוהיו בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא עבר לאוהיו מעיר מולדתו ניו יורק בשנת 1833 והתבסס במהירות במשפטים ובעסקים תוך כדי שהפך למנהיג מקומי במפלגה הדמוקרטית.
לאחר שכיהן בסנאט של אוהיו נבחר פיין לקדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1874. הוא לא הצליח להיבחר מחדש אך כיהן בוועדת הבחירות שהתכנסה בתחילת 1877 כדי לפתור את המחלוקת על תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1876.
הוא התמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות לקראת הבחירות ב-1880, אך הפסיד לווינפילד סקוט הנקוק, שהפסיד בבחירות הכלליות לג'יימס גרפילד.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1884. בחירתו על ידי בית המחוקקים באוהיו הייתה נגועה בהאשמות כלפיו בשוחד, אך לאחר חקירה של הסנאט הורשה פיין לשמור על מקומו בסנאט.
הוא לא התמודד כדי להיבחר מחדש ומת ב-1896 במחוז קויאהוגה.
הנרי פיין נולד בהמילטון, מחוז מדיסון, ניו יורק, ב-30 בנובמבר 1810, לאלישע ולאסתר (לבית דאגלס) פיין.
שני הוריו היו ילידי קונטיקט שעברו לניו יורק בשנות ה-90 של המאה ה-18.
פיין למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו במכללת המילטון בשנת 1832. לאחר מכן למד פיין משפטים במשרדו של ג'ון קנפילד ספנסר, פוליטיקאי ויגי ושר המלחמה לעתיד.
בזמן שעבד שם, פיין התיידד מאוד עם חבר הסנאט של ארצות הברית לעתיד והמועמד הדמוקרטי לנשיאות בחירות 1860, סטיבן דאגלס, שלמד משפטים אצל עורך דין מקומי אחר.
בשנת 1833 עבר פיין לקליבלנד, אוהיו, שהייתה אז עיירה של 3,000 איש בלבד.
דאגלס הגיע לשם לפניו, אך היה חולה, ומשימתו הראשונה של פיין בהגיעו לאוהיו הייתה להחזיר את חברו לקו הבריאות.
תחת שרלוק ג'יי אנדרוז, פיין המשיך ללמוד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1834. הוא פתח משרד משלו באותה שנה, וכונן שותפות עם השופט הפדרלי לעתיד היירם ו.
המשרד הצליח במהירות; בתוך עשר שנים היו פיין ווילסון בין החברות המובילות באוהיו.
משרד עריכת הדין של פיין המשיך להצליח עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-19, אך לאחר שסבל מהתקפי המופטיזיס (דימום בריאות), הוא נאלץ לצמצם את פעילותו.
במקום זאת, הוא הקדיש את זמנו לענייני עסקים ופוליטיקה מקומית.
הוא החל לקדם את הארכת מסילות הברזל לתוך קליבלנד.
יחד עם כמה מקורבים, פיין ייסד את מסילת הרכבת של קליבלנד וקולומבוס ב-1851, ושימש כנשיא שלה.
הוא גם השקיע במספר מסילות ברזל מקומיות אחרות.
הוא התפטר מנשיאות חברת הרכבת ב-1854, אך בשנה שלאחר מכן מונה לנשיא מסילת ברזל אחרת, פיינסוויל ואשטבולה.
באותה שנה, פיין הפך לאחד מנציבי מפעלי המים הראשונים של קליבלנד.
הוא גם השקיע בנדל"ן, וב-1888 סידר את בניית בניין פרי-פיין ברובע המחסנים של היום.
פיין נכנס לפוליטיקה המקומית בתור דמוקרט, וכיהן כאלקטור לנשיאות ב-1848 עבור המועמדים הדמוקרטיים לואיס קאס וויליאם אורלנדו באטלר.
הוא התמודד על תפקיד מושל אוהיו ב-1857, אך הפסיד בפער קטן למושל הרפובליקני המכהן, סלמון פ.
מתוך יותר מ-300,000 מצביעים, פיין הפסיד בהפרש של 1,503 קולות בלבד.
ב-1860, הוא השתתף שוב בוועידה הדמוקרטית, שם פעל למינויו של ידידו הוותיק סטיבן א.
דאגלס, וצידד בסיעתו של דאגלס כשהמפלגה התפצלה לסיעה צפונית וסיכה דרומית.
בוועידת 1860, פיין גינה את זכות הפרידה, ובמהלך מלחמת האזרחים שהחלה בשנה שלאחר מכן, היה תומך נלהב של האיחוד.
למרות שלא תמך בביטול העבדות, התנגד להרחבה נוספת של העבדות.
במהלך המלחמה, פיין השתמש בחלק מהונו כדי לעזור לצייד את גדודי אוהיו.
הוא היה בן 50 כשהחלה המלחמה, מבוגר מכדי להתנדב בעצמו, אך שניים מבניו שירתו בצבא האיחוד בברכתו.
לאחר המלחמה, פיין המשיך בפעילותו הפוליטית, והוביל את משלחת אוהיו לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1872, שם תמך במינוי של הוראס גרילי כמועמד.
הוא ערך קמפיין בשמו של גרילי, וקידם את השפעתו הפוליטית בתהליך.
בשנת 1874, פיין התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-20 של אוהיו, ונבחר ברוב של 2,500 קולות על פני הרפובליקני המכהן, ריצ'רד פרסונס.
כאשר התכנס הקונגרס ה-44, נשלט בית הנבחרים על ידי הדמוקרטים לראשונה מאז מלחמת האזרחים.
פיין הוצב בוועדת הבנקאות והמטבע ובוועדה לרפורמה בשירות המדינה.
באותה תקופה, המטבע שהופץ בארצות הברית היה תערובת של דולרים מגובי זהב ו"דולרים ירוקים" שהיו מגובים רק באשראי של ארצות הברית, כאשר הציבור ראה את הדולרים הירוקים כזולים יותר מדולרי הזהב.
הקונגרס הקודם, שנשלט על ידי הרפובליקנים, חוקק את חוק החזרת התשלום במטבעות, שמטרתו להחזיר את ארצות הברית לתקן הזהב עד 1879. הדעות בין הדמוקרטים היו חלוקות, כאשר הדמוקרטים מהמזרח תמכו בחוק, בעוד חברי הקונגרס מהמערב והדרום קיוו לביטולו.
פיין ניסח הצעת פשרה, שבה חוק החזרת התשלום במטבעות יבוטל ויוחלף בשיבה הדרגתית וחלקית למטבע מגובה זהב.
על פי חוק פיין, בנקים לאומיים היו נדרשים להקים עתודות זהב השוות לשלושה אחוזים משווי הדולרים הירוקים שהיו במחזור באותה שנה, ולהוסיף עוד שלושה אחוזים כל שנה עד לשנת 1885, אז היו עליהם להחזיק עתודות זהב בשיעור של שלושים אחוזים משווי הדולרים הירוקים שבמחזור.
בשלב הזה, הדולרים הירוקים היו הופכים לניתנים להמרה לפחות לשלושים אחוז בזהב.
ההסכם הזה היה עדיין הרבה מדי עבור הדמוקרטים מהמזרח והרפובליקנים שתמכו בתקן הזהב, וועדת הבנקאות סירבה לאשר את הצעת החוק.
פיין הצליח לעקוף את הוועדה ולהביא את הצעת החוק להצבעה במליאת הבית, אך הצעת החוק נדחתה בהצבעה, 81 נגד 157. בהמשך, הבית העביר הצעת חוק לביטול מוחלט של חוק החזרת התשלום במטבעות, 133 בעד מול 120 נגד, אך הסנאט סירב לעסוק בכך.
חוק החזרת התשלום במטבעות נותר בתוקף כאשר תקופת כהונת הקונגרס ה-44 הגיעה לסיומה.
בבחירות לנשיאות של 1876, הרפובליקני רתרפורד ב.
הייז מאוהיו ניצח את הדמוקרטים סמואל ג'יי טילדן מניו יורק באחת הבחירות הסוערות ביותר לנשיאות בתולדות האומה.
התוצאות הצביעו בתחילה על ניצחון דמוקרטי, אך הקולות האלקטורליים של כמה מדינות היו שנויים במחלוקת קשה עד ימים ספורים לפני השבעת הנשיא החדש.
חברי שתי המפלגות בקונגרס הסכימו לכנס ועדת בחירות דו-מפלגתית, שהכריעה בסופו של דבר את המירוץ לטובת הייז.
פיין מונה לוועדה לבקשתו של טילדן, אך התוצאות היו נגד הדמוקרטים שכן הייז הוכרז כמנצח בהצבעות השנויות במחלוקת.
לאחר תוצאת הוועדות, פיין הצטרף לדמוקרטים רבים בניסיון לעכב את ההליכים בבית הנבחרים בתקווה לכפות תוצאה חיובית יותר, אך הודח על ידי הרפובליקנים והדמוקרטים שצידדו לצד היושב ראש סמואל ג'יי רנדל בקבלת תוצאת הוועדה.
המאמץ נכשל, והייז הפך לנשיא ב-4 במרץ 1877.
פיין התמודד לבחירה מחדש בשנת 1876 אך הובס על ידי הרפובליקני עמוס טאונסנד.
עם זאת, נשאר מעורב בפוליטיקה, ואף שקל להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1880. טילדן, אם כי לא היה מועמד רשמי, השפיע רבות על הוועידה.
טילדן היה מעורפל לגבי רצונו להשתתף במערכת בחירות נוספת, מה שהוביל חלק מהצירים לעבור לתמוך במועמדים אחרים, בעוד אחרים נשארו נאמנים למועמדות הישנה שלהם.
טילדן אף אמר לחלק מהתומכים הקרובים לו שאם הוא לא יתמודד, פיין יהיה הבחירה הראשונה שלו, ויו"ר הבית סמואל ג' רנדל יהיה הבחירה השנייה.
בעקבות זאת, רבים מהתומכים הנאמנים לטילדן הצהירו על תמיכתם בפיין, לפחות עד שטילדן יחליט אם להיכנס למרוץ.
אף שטילדן בסופו של דבר סירב להתמנות כמועמד, סיכוייו של פיין נפגעו כאשר המשלחת מאוהיו נשארה נאמנה לסנאטור אלן ת'ורמן.
למרות שפיין סיים במקום השלישי בסיבוב הראשון של ההצבעה בוועידה, בסיבוב השני הצירים המירו את תמיכתם והצביעו עבור הגנרל וינפילד סקוט הנקוק, שנבחר כמועמד.
בשנת 1884, הדמוקרטים החזיקו ברוב בבית המחוקקים של אוהיו.
בפגישת סיור כדי לקבוע את בחירת המפלגה לסנאטור של ארצות הברית, מחוקקים דמוקרטיים רבים חיפשו להחליף את הסנאטור המכהן, הדמוקרט ג'ורג' ה.
פנדלטון, מכיוון שלא הסכימו עם תמיכתו ברפורמה בשירות המדינה ותעריפי מכס נמוכים.
כמה ממתנגדיו של פנדלטון, בראשות אוליבר פיין, קידמו את בחירתו של הנרי פיין למושב הסנאט, כשהם מזכירים את התנגדותו לשתי העמדות הללו במהלך כהונתו בבית הנבחרים.
לאחר הצבעה חשאית של השדולה הדמוקרטית, פיין קיבל 46 קולות מתוך 80. מכיוון שאוליבר היה נאמן וגזבר של חברת Standard Oil, רבים מתומכי פנדלטון טענו מיד כי 100,000 דולר מקרן הנפט שימשו לשחד מחוקקים דמוקרטיים, וטענו כי הצבעה גלויה לא הייתה מוכרעת לטובת פיין.
כאשר בית המחוקקים המלא התכנס, פיין נבחר עם 78 קולות מתוך 120. חברי בית המחוקקים הדמוקרטי סירבו בתחילה לחקור את השחיתות לכאורה של חבריהם, אך כאשר הרפובליקנים השיבו את הרוב במושב הבא, בית המחוקקים בחן את ההאשמות והעביר את התוצאות לסנאט הפדרלי.
העדויות שנאספו היו רבות, אך הסנאט סירב להדיח את פיין, שהכריז על חפותו.
בעוד שמעולם לא היו מספיק ראיות להוכחה מוחלטת לשוחד, הביוגרף דוויין בורק כתב כי "נראה שהראיות הנסיבתיות מרשיעות את פיין" באישום.
בסנאט, הקרב הבולט ביותר היה על הצורך במכס מגן חזק, שהפך את המוצרים הזריים ליקרים יותר אך עודד ייצור מקומי.
פיין תמך במכס גבוה, אך סבר כי יהיה חכם לבצע הפחתות קטנות כדי להפחית את עודף התקציב של הממשלה הפדרלית.
הוא הצטרף לדמוקרטים בסנאט ודחה את הצעת החוק על המכסים שהגיש ויליאם ב.
אליסון, רפובליקני מאיווה, שהייתה מעלה את שיעורי המכס אף יותר ממה שחשב פיין כמתון.
התרומה היחידה שלו לוויכוח הייתה בהבעת התנגדות להפחתת המכס על פלדה וברזל.
הצעת החוק של אליסון עברה בסנאט שבשליטת הרפובליקנים, אך לא עברה בבית הנבחרים, שהיה בשליטת הדמוקרטים.
במקביל, רגולציה של מסחר בין-מדינתי, במיוחד בנוגע למסילות ברזל, הייתה נושא פוליטי.
הקריאה לרגולציה של מסילות הברזל חילקה את אינטרסי העסקים במדינה, כשמסילות הברזל פעלו נגד החקיקה והיצרנים, שהתעוררו ממחירי הרכבות הגבוהים, הצטרפו למחאה.
חברת סטנדרד אייל הצטרפה לקבוצה האחרונה בדרישה לפעולה של הקונגרס.
בשנת 1886, פיין הצביע בעד הצעת חוק שתהיה רפורמה במחירי מסילות ברזל באופן חלקי, אך נחשבה כבלתי יעילה בעיני המהפכנים.
לאחר תיקונים של הבית, הצעת החוק חזרה לסנאט עם מגבלות משמעותיות יותר על השיטות שהצרכנים והיצרנים מצאו כבלתי הוגנות.
פיין הצביע נגד הצעת החוק המהודקת על מסחר בין-מדינתי, שהתקבלה ונחתמה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד.
בהסברו על הצבעתו, פיין אמר שהחוק היה לא מעשי ונתן יתרון לא הוגן לשיטות אחרות של הובלה (כגון תחבורה בסירות על האגמים הגדולים) על פני מסילות הברזל.
בשנת 1836, פיין התחתן עם מרי פרי (1818–1895), בתם היחידה של נייתן פרי הבן, סוחר מקומי עשיר שהיה בנו של נייתן פרי, המכונה "המייג'ור", וסופיה לאונורה (לבית שורש) פרי, ואשתו, פאולינה (לבית סקינר) פרי, בתם של אברהם סקינר ומרי (לבית איירס) סקינר.
יחד, הם היו הורים לשישה ילדים:
אוליבר הזרד פיין (1839–1917), איש עסקים מהעידן המוזהב.
פלורה פיין (1842–1893), שנישאה למזכיר הצי ויליאם קולינס ויטני.
הנרי וילסון פיין (1845–1878), שסיים את בית הספר למשפטים בקולומביה במאי 1870; מת במצב בריאותי לקוי.
פיין מת בקליבלנד ב-9 בספטמבר 1896, בגיל שמונים וחמש.
הוא נקבר בבית הקברות לייק ויו בקליבלנד.
צאצאיו המשיכו להיות מעורבים בפוליטיקה של אוהיו.
בנוסף לבניו אוליבר ונייתן, חתנו היה מזכיר הצי ויליאם קולינס ויטני ממשפחת ויטני הבולטת מבחינה פוליטית.
פיין היה סבה מצד אמה של פרנסס פ.
בולטון וסבא רבא של אוליבר פיין בולטון, ששניהם שירתו מאוחר יותר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הכפר פיין, אוהיו נקרא לכבודו.
הוא היה גם סבא רבא של מייקל ויטני סטרייט, מרגל שהודה בעבור הקג"ב.
הנרי פונטיין אשורסט היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, ואחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם אריזונה.
הוא היה בעל השכלה עצמית במידה רבה, כיהן כתובע מחוזי וכחבר בבית המחוקקים הטריטוריאלי של אריזונה לפני שהגשים את שאיפת ילדותו לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בסנאט, כיהן אשורסט כיושב ראש הוועדה לענייני האינדיאנים וועדת המשפט.
הקריירה הפוליטית של אשורסט, שכונתה על ידי הטיים "העיסוק הארוך ביותר בארצות הברית בתיאטרליות", נודעה בשל שיא הצבעה סותר את עצמו, בשל השימוש באוצר מילים ססקפדאלי, ובשל אהבת הנאום בפני ציבור שהקנתה לו מוניטין בתור אחד הנואמים הגדולים של הסנאט.
בין התיבות שהוקצו לו היו "הדיקן של חוסר העקביות", "הנרי בעל חמש הברות", ו"קרן השמש בלשון הכסף של המדבר המצויר".
אשורסט נולד ב-13 בספטמבר 1874 בעגלה פתוחה ליד וינמאקה, מחוז הומבולדט, נבדה, לוויליאם ושרה אשורסט, והיה השני מבין עשרה ילדים.
משפחתו עברה לחווה ליד ויליאמס שבאריזונה, כשהיה בן שנתיים, והוא למד בבית הספר בפלגסטף.
בגיל עשר הראה את שאיפתו לכהן כסנאטור על ידי כתיבת "הנרי פואנטיין אשורסט, סנאטור מאריזונה" באיות.
לאחר שנשר מבית הספר בגיל שלוש עשרה, עבד כקאובוי בחווה של אביו.
בגיל תשע עשרה, הפך אשורסט לסוהר בכלא המחוזי בפלגסטף.
במהלך עבודתו בכלא, פיתח עניין בחוק על ידי קריאת הפרשנויות של בלקסטון.
מאוחר יותר עבד במחסן עצים מקומי ולמד משפטים בלילות.
בשנת 1895 עבד כחוטב עצים באזור לוס אנג'לס וכנושא לבנים בסן פרנסיסקו.
לאחר חזרה קצרה לפלגסטף, נרשם אשורסט לקולג' לעסקים של סטוקטון (כיום מכללת האמפריז), וב-1896 השלים את לימודיו.
ב-1897 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בוויליאמס.
הוא השלים את השכלתו הרשמית עם שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן החל מ-1903.
בשנת 1904, התחתן אשורסט עם אליזבת מק'אווי רינו, אלמנה ילידת אירלנד עם ארבעה ילדים מנישואיה הראשונים.
היא עברה לפלגסטף עם ילדיה כדי להקים ולנהל תחנת מזג אוויר.
היא שימשה כיועצת הפוליטית שלו עד סוף חייה.
גברת אשורסט מתה ב-1 בנובמבר 1939.
אשורסט נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1897. הוא נבחר מחדש ב-1899, ומונה ליושב ראש הבית הצעיר ביותר בטריטוריה.
הוא כיהן כתובע מחוזי של מחוז קוקונינו מ-1905 עד 1908, כאשר עבר לפרסקוט, אריזונה.
בשנת 1911, עמד אשורסט בראש הוועידה החוקתית של אריזונה.
במהלך הכינוס, מיקם את עצמו למושב בסנאט על ידי הימנעות מהמאבק הפוליטי על סעיפים שונים בחוקה שפגעו ביריביו.
עם קבלתה של אריזונה כמדינה ב-1912, נבחר אשורסט על ידי בית המחוקקים של אריזונה כאחד משני הסנאטורים של המדינה, ונכנס לתפקידו ב-2 באפריל לצד מרקוס סמית'.
הוא ביקש להיבחר מחדש ב-1940 אך הובס בפריימריז הדמוקרטי.
במהלך שנותיו הראשונות בסנאט, תמך אשורסט בממשל וודרו וילסון וכיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים בין 1914 ל-1919. הדמוקרטים איבדו את השליטה בסנאט ב-1918, ואת הנשיאות ב-1920. אשורסט הפך למבקר של מנהיגים רפובליקנים.
הדמוקרטים חזרו לשלוט ב-1932, ואשורסט מונה ליושב ראש ועדת המשפט, וכיהן בתפקיד עד שעזב את הסנאט ב-1941.
במהלך כהונתו, התמקד אשורסט באינטרסים של בוחריו.
הוא תיאר את המיקוד הזה עם ההצהרה: "אתם (אנשי אריזונה) שולחים אותי לוושינגטון כדי לייצג אתכם בסנאט.
אבל אתם לא שולחים אותי לכאן כי אתם מתעניינים בשאלות חמורות של מדיניות בינלאומית.
כשאני חוזר לאריזונה, אתה אף פעם לא שואל אותי שאלות על פוליסות כאלה במקום זאת, אתה שואל אותי, 'מה עם הפנסיה שלי?' או 'מה לגבי העבודה הזאת עבור הבנים שלי?'" בזמן שהוא קורא באופן שגרתי התכתבויות ממדינת הבית שלו, בדרך כלל התעלם ממכתבים ומברקים ממדינות אחרות.
במהלך מערכות בחירות חוזרות, השתמש אשורסט באחד הציטוטים האהובים עליו, "שבחים לא ראויים הם שערורייה בתחפושת".
לשם כך, הטכניקה הרגילה שלו הייתה להתוודות על חסרונותיו בפני הבוחרים ובמקביל לשבח את יריבו.
במהלך הבחירות של 1934 הוא אף אמר לבוחריו "אם לא תשלחו אותי בחזרה לסנאט, יהיה לכם פוליטיקאי זקן מקולקל על הידיים, ואתם לא רוצים את זה".
אשורסט היה פופולרי בקרב מצביעי אריזונה; רק בשנת הסחף הרפובליקני של 1928 הפער שבו ניצח היה נמוך מ-10%, וב-1934 ניצח ב-46%.
לאחר חמש קדנציות בסנאט, הודח אשורסט ב-1940 בפריימריז הדמוקרטי על ידי ארנסט מקפרלנד.
לאחר תבוסתו, נשא נאום פרידה בפני הסנאט.
מליאת הסנאט הייתה עמוסה בסנאטורים אחרים וגם בחברים רבים מבית הנבחרים.
אשורסט שיתף בחוויית התבוסה, ואמר,
לאשורסט הייתה חיבה לנאום, כפי שבא לידי ביטוי באמירתו, "אני פשוט אוהב לדבר - בדיוק כמו שאפשר לאהוב סירופ מייפל, בטהובן, ורדי, או לונגפלו, קיפלינג או שייקספיר - בקושי יודעים למה." זה בשילוב עם נימוסיו החצרניים ולבושו ללא דופי זיכו לאשורסט מוניטין של צ'סטרפילד של הסנאט.
הניו יורק טיימס אמר כי "התבטאות צרופה מתגלמת בצורה הטובה ביותר בסנאט הנוכחי על ידי אשורסט מאריזונה – יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט, בעל הלשון המזורזת.
מבלי לאבד קצה חוט מהרהיטות שלו, או להחמיץ או לצטט בטעות ביטוי קלאסי, אשורסט יכול לעבור את הטווח החל מלהיות לכמה מההערות המאתגרות ביותר שנשמעו בקונגרס."
הרגל הנאומים של אשורסט התפתח בגיל צעיר.
לאחר שהשיג עותקים של מספר נאומים של הסנאטור רוסקו קונקלינג, נואם בולט מהמאה ה-19, אשורסט פיתח את טווח הדיבור שלו ואת יכולתו על ידי רעם דברי אחרים אל הצמחים והסלעים של האזור הכפרי שמסביב.
הוא גם קרא מגוון רחב של מקורות קלאסיים וספרותיים במאמץ ללמוד כמה שיותר חומר שניתן לצטט.
כתוצאה מהמאמצים המוקדמים הללו, עד שאשורסט הצטרף לקונגרס היה לו קול נואם מפותח ואוסף רחב של ציטוטים שנשנו בעל פה באנגלית ולטינית כאחד.
לכך נוסף עניין באטימולוגיה שסייע לאוצר המילים העצום שלו.
הנאום המהולל ביותר של אשורסט הגיע ב-15 ביוני 1935, כשבמליאת הסנאט הוא ייסר את יואי לונג בנאום שהטיים כינה "אחד הנאומים ההרסניים ביותר שהמליאה שמעה אי פעם".
נאומים בולטים אחרים של אשורסט עסקו במינויו של הוגו בלאק לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1937, הצעת מכס על נחושת מיובאת ב-1932, וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-1917.
הסנאטור בארי גולדווטר כל כך אהב את נאומיו של אשורסט, שהוא ריכז ארבעה עשר נאומים בספר "נאומים של הנרי פונטיין אשורסט מאריזונה".
אשורסט הגיב לספר ב"אבל, בארי, נאמתי יותר מ-5,000 נאומים".
במהלך הקריירה המחוקקת שלו, אשורסט שמר על היותו לא עקבי בפעולותיו הפוליטיות.
הוא גם נודע בזכות רקורד אקסצנטרי וגמיש במגוון נושאים.
הגאווה של אשורסט ברקורד המשתנה שלו הייתה כזו שהוא מינה את עצמו ל"דיקן חוסר העקביות" והעניק דרגות חוסר עקביות לסנאטורים אחרים שהפגינו דפוסי הצבעה לא סדירים.
למבקריו, הוא החזיק בדרך כלל אספקה של מסכתות על האדם שלו המסבירות את הסגולה וההכרח של חוסר עקביות והעניק את אלה למלעיזים שלו כאשר נמתחה עליו ביקורת על אופיו הבלתי תואם.
דוגמה לחוסר העקביות של אשורסט היא התנהגותו בנוגע להצעת החוק לארגון מחדש של השופטים משנת 1937. במהלך הבחירות לנשיאות ב-1936 גינה אשורסט את השמועות לפיהן פרנקלין ד.
רוזוולט תכנן לארגן מחדש את בית המשפט העליון על ידי "שחיקה, סיתות, עקיפה, עקיפה, וטקטיקות של בית שג'ק בנה".
בנוסף, הוא תייג את התוכנית השמועות למלא את בית המשפט בשישה שופטים חדשים "הקדמה לעריצות".
עם הצגת התוכנית על ידי רוזוולט, אשורסט הפך לנותן החסות של החקיקה וטען כי "אני בעד זה, זה צעד בכיוון הנכון.
זה ייחקק לחוק באופן מיידי".
לאחר הגשת הצעת החוק, עיכב אשורסט את הדיונים בוועדת המשפט, באומרו "לא למהר, לא למהר, לא בזבוז, לא לדאוג – זה המוטו של ועדה זו." כתוצאה ממאמציו לייצר עיכובים, הוחזקה הצעת החוק בוועדה במשך 165 ימים, ומתנגדי הצעת החוק זיכו את אשורסט כגורם מכריע בתבוסתה.
עם קבלת הודעת ברכה של בוחר על עמדתו בהצעת החוק, השיב אשורסט "גברת יקרה: איזה עמדה?"
דוגמאות אחרות לעמדות החלפת Ashurst כוללות:
תמיכה בחוק היובש, ולאחר מכן הצבעה לאפשר בירה 3.2% .
הצבעה הן בעד והן נגד התיקון ה-18.
ארבעת ההצבעות שלו על בונוסים ותיקים, שניים בעד ושניים נגד, מה שהניב את ההערה "מה זה?
לפחות צדקתי בחמישים אחוז, שזה שיא די טוב לפוליטיקאי".
אפילו כישורי הנאום שלו יכולים לתרום לחוסר העקביות שלו, כפי שהיה ב-21 בינואר 1914. אשורסט נשא נאום בן שלוש שעות לתמיכה בתיקון ה-19 (למען זכות הבחירה לנשים), אשר מיצה את הזמן הפנוי להצבעה עליו, ועיכבה את מעברו.
לאחר פרישתו, התגורר אשורסט בוושינגטון הבירה, והקדיש את זמנו לשירה קלאסית ולדיבור בפני קהל.
הוא גם ערך כמה הופעות פומביות.
אשורסט היה מתחרה בתוכנית משחק הטלוויזיה The $64,000 Question; הוא פספס שאלה, אבל קיבל מכונית קאדילק כפרס ניחומים.
הוא הופיע גם בסרט הסנאט ימליץ ויאשר, בתפקיד "הסנאטור מק'פרטי".
אשורסט לקה בשבץ מוחי ב-15 במאי 1962, ואושפז בבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג'טאון שם נפטר ב-31 במאי 1962.
אשורסט ניהל יומן מיוני 1910 עד 27 ביולי 1937, המכיל דיוקנאות בעט של כמה חברי סנאטורים.
כתב העת נערך על ידי ג'ורג' פ.
ספארקס ופורסם ב-1962 תחת הכותרת A Many Colored Toga.
ג'ונסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ולבסוף המפלגה הוויגית, שכיהן כסנאטור בשנים 1818–1824, לאחר מכן ועד 1828 כמושל לואיזיאנה החמישי, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1834–1839, ושוב כסנאטור בשנים 1844–1849.
הנרי ג'ונסון נולד בווירג'יניה, כבנם של אייזק ג'ונסון ושל מרי (לבית דורהאם) ג'ונסון.
המשפחה התגוררה בדרום וירג'יניה, שם השלים ג'ונסון את לימודיו ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1812 ניסה ג'ונסון להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח.
לאחר מכן הוא עסק בעריכת דין בדונלדסונוויל שבלואיזיאנה, השוכנת על הגדה הדרומית של נהר המיסיסיפי בחלק הדרומי-מרכזי של המדינה.
ב-1811 הוא היה לשופט במחוז אסנשן, ונבחר כנציג לוועידת החוקה הראשונה של המדינה שהתקיימה ב-1812.
לאחר מותו של המושל לשעבר והסנאטור ויליאם קלייבורן, נבחר ג'ונסון ב-1818 על ידי בית המחוקקים של לואיזיאנה מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית למלא את מקומו בסנאט.
בשנים 1821–1823 הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט.
לאחר מכן הוא נבחר שוב על ידי בית המחוקקים של לואיזיאנה לתקופת כהונה מלאה של שש שנים בסנאט מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית.
הוא התבקש על ידי המפלגה שלא להתמודד על תפקיד המושל, שכן הם היו מעוניינים לשמור את השליטה על המושב שלו בסנאט.
בסופו של דבר התמודד ג'ונסון על תפקיד מושל לואיזיאנה, וב-1824 נבחר וכיהן בתפקיד בתקופת כהונה מלאה עד 1828. במהלך תקופת כהונתו, העביר בית המחוקקים של המדינה את בירתה לדונלדסונוויל, כפשרה בין המנהיגים האנגלו-אמריקאים לבין הקריאולים, שביקשו שבירת המדינה תשכון באזור שמבחינה היסטורית היה צרפתי כדי לשקף את מקורותיה של המדינה.
מוקדם יותר ב-1824, מהומות שפרצו בניו אורלינס על רקע סוגיה זו הובילו להתפטרותו של המושל תומאס רוברטסון.
ג'ונסון זכה בבחירות על רקע הפיצול העמוק בקרב הציבור הקריאולי.
הוא גם זכה ליתרון על רקע ביקורו בלואיזיאנה של גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית המרקיז דה לה פאייט.
הביקור גרם להרגעת הפילוג הקריאולי-אנגלי.
ג'ונסון הצית את העימות שוב כאשר נקט עמדה לטובת צד האנגלי בסכסוך בנוגע לגידולי הכותנה והסוכר.
במהלך תקופת כהונתו של ג'ונסון כמושל, ייסד ממשלו שני מוסדות פיננסיים שקידמו את השגשוג במדינה: הבנק הלאומי של לואיזיאנה, והאגודה המאוחדת של בעלי החוות בלואיזיאנה.
הוא שיפר את מצב הסחר הפנים-מדינתי באמצעות הקמת מועצת העבודות הציבוריות כדי לתחזק ולבנות תשתיות, כמו כבישים ותעלות, כדי לשפר את התעבורה ולאפשר את תנועת הסחורות לשווקים.
כמה מאלו שהוא תמך בהם נבחרו (קווינסי אדמס נוצח על ידי אנדרו ג'קסון), אך בית הנבחרים של לואיזיאנה בחר למושב הסנאט את בוליני שכבר כיהן בתפקיד, ונבחר לראשונה לסנאט לאחר שג'ונסון התפטר כדי לכהן כמושל.
ב-1834 נבחר ג'ונסון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית כדי לאייש את המושב שהתפנה לאחר התפטרותו של אדוארד דאגלס וייט האב.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים עוד פעמיים, וכיהן בו בשנים 1834–1839.
ביוני 1838, בעת שכיהן בבית הנבחרים, היה ג'ונסון מעורב במכירת העבדים הישועית, שבה נמכרו 272 עבדים, שכמעט שליש מהם היו בני פחות מ-10. כמה מהעבדים נשלחו לאחוזת צ'טהאם של ג'ונסון במחוז אסנשן, בעוד שאחרים הגיעו לאחוזת וסט אוק שבבעלותו של ג'סי בייטי במרינגוין שבמחוז איברוויל הסמוך.
ב-1844 ניהל ג'ונסון מחדש את המשא והמתן על תנאי התשלום, ונזקק לזמן נוסף כדי לשלם את חובו.
באותה שנה הוא מכר את חלקו בצ'טהאם ובסופו של דבר הוא מכר ב-1851 את שארית אדמותיו ועבדיו לג'ון ר.
ב-1842 ניסה ג'ונסון להתמודד שוב על משרת המושל כמועמד הוויגים, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית, הסנאטור אלכסנדר מוטון.
ב-1844 נבחר ג'ונסון לאייש את המושב בסנאט שהתפנה עקב מחלתו ומותו של אלכסנדר פורטר, שנבחר על ידי בית הנבחרים של לואיזיאנה אך לא הספיק לכהן.
ג'ונסון כיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של פורטר ב-1849, ובתקופה זו שימש כיושב ראש ועדת הפנסיות של הסנאט.
כסנאטור הוא תמך בהצעות חוק שנתנו עדיפות לסיפוח טקסס, שהפכה לרפובליקה עצמאית לאחר שנפרדה ממקסיקו.
הוא גם הצביע בעד ביטול המכסים של 1846.
ב-1848 נוצח ג'ונסון בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט על ידי פייר סול, דמוקרט ג'קסוני ממוצא קריאולי.
ב-1850 הוא נחל את תבוסתו הפוליטית הסופית כאשר ניסה להתמודד שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית נגד הוויגי הנרי בולרד.
לאחר תום הקריירה הפוליטית שלו, עבר ג'ונסון לניו רודס שבמחוז פוינט קופה, והמשיך לעסוק שם בעריכת דין.
ב-1829 נשא ג'ונסון לאישה את אליזבת רוסבי קי, בתם של פיליפ ברטון קי ושל אן פלטר, בתו של מושל מרילנד לשעבר ג'ורג' פלטר.
אביה של אליזבת היה גם דודם של מחבר המנון ארצות הברית פרנסיס סקוט קי ושל אן פיבי צ'רלטון קי, שנישאה לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, רוג'ר טוני.
במלחמת האזרחים האמריקאית נשאר ג'ונסון במחוז פוינט קופה.
הנרי ג'ונסון נפטר באחוזתו ב-4 בספטמבר 1864, ובה נטמן.
הנרי אבן ברנהאם היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר.
ברנהאם נולד בדנברטון שבניו המפשייר, ב־8 בנובמבר 1844. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית קימבל יוניון, ונישא לחנה אליזבת פטרסון.
ברנהאם סיים את לימודיו בדארטמות' קולג' בשנת 1865, למד משפטים, הוסמך כעורך דין בשנת 1868 והחל לעסוק בעריכת דין בעיר מנצ'סטר.
בנוסף לעיסוקו המשפטי, פעל בתחומי הבנקאות והביטוח.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1873–1874, כגזבר מחוז הילסבורו בשנים 1875–1877, וכשופט צוואות ואפוטרופסות של מחוז הילסבורו בשנים 1876–1879. כמו כן היה חבר בוועידה החוקתית של המדינה בשנת 1889.
ברנהאם שימש כיושב ראש הוועידה המדינתית של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1888, וכממונה על חוקי הבחירות בשנים 1892–1900. בשנת 1901 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1907 נבחר מחדש לסנאט, וכיהן בו מ־4 במרץ 1901 ועד 3 במרץ 1913. הוא לא התמודד על כהונה נוספת.
במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש הוועדה ליחסים עם קובה (בקונגרסים ה־58 עד ה־60), והיה חבר בוועדת התביעות (הקונגרס ה־61) ובוועדת החקלאות והיערות (הקונגרס ה־62).
לאחר סיום כהונתו חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא נפטר במנצ'סטר ב־8 בפברואר 1917, ונקבר בבית הקברות פיין גרוב.
הנרי ויליאם בלייר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת ניו המפשייר.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כלוטננט קולונל בצבא האיחוד.
בתחילת דרכו הפוליטית היה בלייר רפובליקני רדיקלי, ובהמשך הצטרף לסיעה המתונה שכונתה 'בני התערובת', קבוצה שפעלה לרפורמה בשירות הציבורי לעיתים על חשבון מאמצים לשוויון גזעי וחברתי.
אף על פי כן, בהמשך חייו סירבה ממשלת סין לקבלו כשגריר ארצות הברית בסין.
בלייר נולד ב-6 בדצמבר 1834 בקמפטון שבניו המפשייר, והיה בנם של ויליאם הנרי בלייר ולויס לבית בייקר.
אביו נפטר כשהיה בן שנתיים ואמו נפטרה כשהיה בן שתים־עשרה.
הוא גודל על ידי שכנים בחווה, ולמד בבית ספר רק בזמנים שבהם העבודה החקלאית התירה זאת.
אף שמעולם לא למד במכללה, בשנת 1856 החל ללמוד משפטים אצל ויליאם לברט בפלימות', הוסמך כעורך דין בשנת 1859 והפך לשותפו של לברט.
בשנת 1859 נישא לאליזה נלסון, ולשניים נולד בן אחד, הנרי פטרסון בלייר.
בשנת 1860 מונה בלייר לתובע המחוזי של מחוז גרפטון.
במהלך מלחמת האזרחים נדחה תחילה משני רגימנטים בשל אי־כשירות גופנית.
בשנת 1862, עם הקמת רגימנט הרגלים המתנדבים ה־15 של ניו המפשייר, גייס פלוגה, התגייס כחייל פשוט ונבחר לקפטן.
בהמשך מונה למייג'ור על ידי מושל המדינה והמועצה, ולאחר כשנה בחזית נשא דרגת לוטננט קולונל.
בקרב הראשון שבו השתתף, המצור על פורט הדסון, נפצע פעמיים.
לאחר שחרור הרגימנט בשנת 1863 מונה לסגן מפקד המשטרה הצבאית במחוז, ואת רוב יתרת המלחמה העביר בביתו בשל פציעות ומחלות שנגרמו במהלך השירות.
בלייר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנת 1866, וכחבר הסנאט של ניו המפשייר בשנים 1867–1868.
בלייר נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרסים ה־44 וה־45, וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1875 ועד 3 במרץ 1879. בשנת 1876 יזם את הצעת התיקון הראשונה לאיסור צריכת אלכוהול שהובאה לקונגרס.
לדברי הניו יורק טיימס, פעילותו בקונגרס כקידמו של עקרונות רפובליקניים רדיקליים ורפורמות מוסריות, ובייחוד רפורמת המתינות, זכתה להערכה רבה, והוא נחשב לאדם מוכשר, ישר ואמיץ, וכן לחייל נאמן במלחמת האזרחים ולנבחר ציבור מסור.
בדומה לרפובליקנים רבים בזמנו, בלייר תמך במכסי מגן גבוהים, בתקן הזהב ובקצבאות נדיבות ליוצאי צבא האיחוד.
בשנים 1882–1883 צירף תיקון לחוק רפורמת השירות הציבורי פנדלטון, שאסר העסקת שיכורים כרוניים בשירות הפדרלי, כחלק ממאבקו בשימוש באלכוהול, אך לא הצביע על החוק בנוסחו הסופי.
בלייר שימש כיושב ראש ועדת החינוך והעבודה בקונגרסים ה־47 עד ה־51. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הציע חקיקה להעברת השליטה על החינוך מהרמה המקומית לרמה הפדרלית.
'חוק החינוך של בלייר', שהציע סיוע פדרלי לחינוך, עבר שלוש פעמים בסנאט וזכה לגיבוי נשיאים, אך מעולם לא עבר בבית הנבחרים.
באחד ממכתביו לפעיל האפרו־אמריקני פרדריק דאגלס כתב כי יש לחזור לסוגיות היסוד הנוגעות בלב האומה, אחרת צפוי כישלון בטוח.
בשנת 1891 דחה הצעה מנשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון להתמנות לשופט בבית המשפט הפדרלי במחוז ניו המפשייר, אך קיבל מינוי כשגריר ארצות הברית בסין.
ממשלת סין התנגדה למינויו בשל מעורבותו בדברי ביקורת סביב חוק הדרת הסינים, והכריזה עליו אישיות בלתי רצויה.
בעקבות זאת התפטר מן התפקיד, והתפטרותו התקבלה באוקטובר 1891.
בשנת 1892 נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן מ־4 במרץ 1893 עד 3 במרץ 1895. הוא לא התמודד לכהונה נוספת ועסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה עד מותו.
בלייר נפטר בוושינגטון הבירה ב־14 במרץ 1920, בגיל 85, ונקבר בבית העלמין בקמפטון, ניו המפשייר.
הנרי דייוויד תורו היה סופר, משורר, ופילוסוף אמריקאי.
נולד בשם דייוויד הנרי תורו ב־12 ביולי 1817 בקונקורד, מסצ'וסטס לג'ון תורו, יצרן עפרונות, ולסינתיה לבית דונבר.
סבו מצד אביו נולד באי ג'רזי.
סבו מצד אמו, אסא דונבר, הוביל באוניברסיטת הרווארד ב־1766 את מרד הסטודנטים הראשון בשלוש עשרה המושבות.
הוא נקרא על שם דוד אביו דייוויד תורו שנפטר זמן קצר לפני לידתו, ולא הפך להנרי דייוויד עד לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה.
היו לו אח ואחות גדולים ממנו, הלן וג'ון הבן, ואחות צעירה בשם סופיה.
בשנת 1837 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו שב לקונקורד, וב־1838 פתח יחד עם אחיו ג'ון הבן בית ספר לדקדוק בשם "אקדמיית קונקורד".
בית הספר נסגר כאשר ג'ון חלה אנושות בטטנוס ב־1842 לאחר שחתך את עצמו במהלך גילוח.
ג'ון מת בזרועות אחיו הנרי זמן קצר לאחר מכן.
בקונקורד פגש דרך חבר משותף את ראלף וולדו אמרסון, מי שהפך להיות לידידו ומורו, והכיר אותו למעגל של סופרים והוגים מקומיים כגון מרגרט פולר, נתניאל הות'ורן ואחרים.
אמרסון דחף את תורו לתרום מאמרים ושירים פרי עטו לכתב עת רבעוני בשם "החוגה" ("The Dial") בעריכתה של פולר.
תורו היה פילוסוף של הטבע והיחס בינו לבין המצב האנושי.
בשנים הראשונות היה חבר בזרם הטרנסצנדנטליזם, פילוסופיה אידיאליסטית, אקלקטית ורופפת בה דגלו אמרסון, פולר ואחרים.
הם האמינו כי המצב הרוחני האידיאלי חוצה, או מגיע מעבר, לעולם הפיזי והאמפירי, וכי האדם משיג את התובנה הרוחנית הזאת באמצעות אינטואיציה אישית ולא דוקטרינה דתית.
ב־18 באפריל 1841 עבר תורו להתגורר בביתו של אמרסון, ובין השנים 1841 ל־1844 שימש כמורה של ילדיו, כעוזר עריכה, וכגנן ואיש תיקונים.
לאחר מכן עבר לעבוד במפעל העפרונות של משפחתו, עבודה בה החזיק למשך מרבית שנות חייו.
סירוב המס של תורו החל ב־1842 בשיתוף עם מספר קטן של ידידיו, כתגובה על העבדות של השחורים במדינות הדרום.
מלבד סירוב המס, היה תורו משתתף מרכזי ב"מסילת הרכבת המחתרתית", בה הוברחו, בניגוד לחוק שאסר על הסתרת עבדים נמלטים, אלפי עבדים שחורים לקנדה ממדינות הדרום של ארצות הברית.
מסילת הרכבת המחתרתית נחשבת על ידי רבים לפעולת ההתנגדות האמריקנית הגדולה ביותר במהלך המאה ה־19. ב־1846, עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובעקבות תוכניות הממשלה האמריקנית לאפשר עבדות בשטח הכיבוש, החריף תורו את סרבנות המס שלו, ושילם על כך בליל כליאה אחד, עד שאחד מחבריו שילם עבורו את המס.
תורו תיאר נושא זה במסתו "אי־ציות אזרחי", שהשפיעה גם על טולסטוי ועל מהטמה גאנדי.
תורו אימץ לעצמו אורח חיים פשוט על מנת להעמיק את דפוסי חשיבתו.
כחלק מניסיון זה, התגורר בגפו במשך כשנתיים (החל מ־4 ביולי 1845) בבית שנבנה על ידו באדמה בבעלותו של אמרסון באגם וולדן שבמסצ'וסטס, בלא תלות בבני אדם כלשהם לצורכי קיומו.
תקופה זאת מתוארת בספרו "וולדן", שיצא לאור בשנת 1854.
ב־6 בספטמבר 1847 עזב תורו את אגם וולדן ושב להתגורר בקונקורד עם משפחת אמרסון.
ב־1851 החל תורו להתעניין בידיעת הטבע ובסיפורי מסעות.
הוא קרא בשקיקה על בוטניקה, ולעיתים קרובות כתב תצפיות בנושא זה ביומנו.
נוסף על כך, הוא העריץ את ספרו של דרווין "מסע הביגל".
הוא המשיך לכתוב תצפיות מפורטות על פולקלור הטבע של קונקורד.
הוא תיעד הכול, החל משלבי הבשלתו של פרי במשך זמן ועד לעומקי התנודות של אגם וולדן והימים שבהם ציפורים מסוימות נדדו.
תורו התפרנס במשך חייו ממקצועות שונים, ביניהם עבודה במפעל העפרונות המשפחתי, מדידת קרקעות והוראה.
הנרי דייוויד תורו נפטר בעיר הולדתו, קונקורד, ב־6 במאי 1862 כתוצאה ממחלת השחפת.
תורו הכיר באופיו המורכב של האדם.
בספרו "וולדן" (1854) ציין כי "יודעים אנו כי החיה שוכנת בנו וככל שמהותנו העילאית שוקעת בתרדמה, כן היא נעורה ומתעוררת." הוא האמין כי "אשרי האיש אשר יידע לבטח, כי החיה שבו הולכת וגוועת בקרבו מיום ליום ורוח אלוה ממעל שוכנת בו.
אולי אין איש, שאין לו יסוד להתבייש באופי השפל והבהמי הטבוע בו.
חוששני כי אנו אלים או אלים למחצה."
על פי השקפת עולמו של תורו, על האדם לחתור להיות נקי מאשמה מוסרית, וזאת משמעות הטוב בשבילו.
אם ארגון מסוים מבצע מעשה בלתי צודק, מוטב לאדם כי יפרוש מארגון זה.
הימנעותו של אדם מעשיית מעשה לא צודק היא בראש ובראשונה הימנעות פאסיבית ולא כזאת ששואפת להביא לשינוי המצב.
בהתאם לכך, הסכים תורו להשתחרר מהכלא לאחר שחבריו שילמו עבורו את המס.
תורו האמין כי קיים מושג צדק טהור, המשותף לכל בני האדם.
על־פי תורו, הצדק נובע מהימנעות מתוקפנות ומכפייה, במובנם האלים.
תורו גורס שהאדם צריך לשאוף לעשיית צדק ולהימנע ממעשי עוול וקיפוח כגון כיבוש שטחי מדינה זרה ושעבוד זולתו לעבדות.
תורו מבדיל בין מוסר פרטי, המזוהה עם הצדק, לבין קיומן של ממשלות, אשר מטרתן היא יעילות.
תורו תוקף את תומכי הממשלה ואנשיה בטענה שאינם מסוגלים להבין דבר מלבד היעילות, שכן היא משנית לצדק.
תורו האמין כי אל לממשלות להעמיק את מעורבותן ושאף לצמצום רב ככל הניתן בפעילות הממשלות, אף שהכיר בנחיצותן המסוימת.
זאת הביע במסתו "אי ציות אזרחי", אותה פתח בפסקה:
"בכל לבי אני מסכים למוטו – הטוב בממשלים הוא הממעיט למשול, והייתי רוצה לראות שנוהגים על פיו באופן מהיר ושיטתי יותר.
כשהוא מתגשם, הוא מגיע בסופו של דבר לשלב, שגם בו אני מאמין – הטוב בממשלים הוא זה שאינו מושל כלל, וכשבני אדם יהיו מוכנים לכך, זה סוג הממשל שיהיה להם."
בהתאם לתפיסה זאת, התנער תורו מממשלת ארצות הברית והכריז על פרישתו מכל ארגון אליו לא בחר להשתייך (ובכלל זה מדינת ארצות הברית).
תורו היה גם אחד מראשוני האקולוגים בעולם.
רישומיו על הטבע והצומח בקונקורד ובמיוחד על ראשית פריחתם ובפירוט תאריכי לבלובם ופריחתם של כ־600 מיני צמחים משמשים היום במחקרי השוואה להשתנות הצמחייה באזור וכעדות להתחממות כדור הארץ.
וולדן - חיים ביער (תרגם: ראובן אבינעם); מרי אזרחי (תרגם: חנוך קלעי), מוסד ביאליק, 1962.
אי־ציות אזרחי (תרגמה: דפנה לוי), רסלינג, 2006.
ברגל: אמנות הטיול הרגלי (תרגם: בן ציון הרמן), אסטרולוג, 2016.
"חיים בלא עיקרון" (תרגמה מצרפתית: אנמרי בארטפלד), בתוך אוריאל קון (עורך) לאהוב, לשוטט, להפליג, תשע נשמות, 2017.
הנרי גרטן היה מנהיג לאומי אירי.
חבר הפרלמנט האירי במאה ה-18 אשר פעל למען השגת חירות חקיקה לפרלמנט האירי, והתנגד לאיחוד הפרלמנט האירי והפרלמנט האנגלי בשנת 1800, ולמעשה ליצירת "הממלכה המאוחדת" המורכבת מאיחוד בריטניה הגדולה, (אנגליה, סקוטלנד וויילס) ואירלנד.
גרטן נולד באירלנד למשפחה פרוטסטנטית, וגילה בנעוריו תבונה יוצאת מן הרגיל.
הוא סיים את לימודיו בהצלחה יוצאת דופן בטריניטי קולג' בדבלין, למד את כתבי הקלאסיקנים וניסה להיות מושפע מן הנואמים הגדולים של העידן העתיק.
גרטן השלים את לימודי המשפטים, אך מעולם לא עסק בעריכת דין.
בשנת 1775 התקבל כחבר בפרלמנט האירי, והפך עד מהרה למנהיג המפלגה הלאומית, תוך שהוא מפגין כישרון נאום יוצא דופן.
מטרתה העיקרית של המפלגה הלאומית הייתה לשחרר את הפרלמנט האירי מן הכבלים החוקתיים שאסרו אותו.
בשנת 1782 החליט הפרלמנט האירי, אותו הוביל גרטן, כי אינו יכול לשאת במגבלות אלו עוד.
ב-16 באפריל 1782, מגובה בתמיכה עממית רחבה, הכריז גרטן על עצמאותו של הפרלמנט האירי.
מחוזות הבחירה לפרלמנט האירי היו לעיתים מחוזות קטנים בשליטתם של יחידים שסרו למרות הבריטים, ושאת ציותם ניתן היה לקנות באמצעות מתן תארים וקצבאות.
בשנת 1794 בעצה אחת עם המושל הכללי החדש, לורד פיצויליאם, הציע גרטן לפרלמנט הצעה לאמנציפציה של הקתולים.
בעת ההיא העוינות הדתית כמעט והייתה נחלת העבר באירלנד, ואנשים בעלי אמונות שונות היו מוכנים להתאחד למען מטרה משותפת.
כך, הפרסבטריאנים (כת פרוטסטנטית) מן הצפון התאחדו עם הקתולים ויצרו את אגודת "האירים המאוחדים", בהנהגת תאובלד וולף טון, איש צבא פרוטסטנטי קיצוני, אשר קידמה רעיונות מהפכניים שנשאבו מצרפת, ומפלגה שקידמה בברכה פלישה צרפתית נוצרה.
מרידה פרסביטריאנית בדרום וקתולית בצפון, בהנהגת הלורד אדוארד פיצג'רלד דוכאה ללא רחמים בשנת 1798. לאור כל זאת עלה מחדש נושא איחוד הפרלמנט האירי והפרלמנט האנגלי על ידי ממשלת ויליאם פיט בלונדון.
המצב שבו פרלמנט אירי עוין פעיל בעורפה של האימפריה, באירלנד, נראה מסוכן יותר מאי פעם.
גרטן צפה כי החוק יביא לאבדן השליטה במושבי הפרלמנט של מעמד בעלי האחוזות, וכי אירלנד תשלח אל הפרלמנט הבריטי מאה מן הבריונים הפרועים במדינה.
במשך חמש השנים הבאות פרש גרטן מענייני הציבור, אך בשנת 1805 נבחר כחבר הפרלמנט הבריטי.
הוא התיישב בכיסא במושבים האחוריים של הפרלמנט, עד שצ'ארלס ג'יימס פוקס ביקש ממנו לעבור למושבים הקדמיים, באומרו "אין זה מקום לדמוסתנס האירי".
כאשר הגיע פוקס לעמדת השפעה בשנת 1806 הציע לגרטן מושב בקבינט, אך גרטן דחה את ההצעה.
הוא המשיך להעלות את נושא האמנציפציה לקתולים, אך ללא הצלחה.
הבעיה הסתבכה בשנת 1808 כאשר הוצע כי למלך יהיה וטו על כל הצעת חוק בנושא.
גרטן תמך בהצעה, אך המפלגה הקתולית הקיצונית שעלתה עתה באירלנד בהנהגת דניאל או'קונל התנגדה לכך, והשפעתו של גרטן דעכה.
הוא לא דיבר עוד לעיתים מזומנות לאחר 1810. נאומו האחרון נישא בשנת 1819 היווה סיכום לקריירה שלו.
הוא התנגד לאיחוד הפרלמנטים, כך אמר, אך משנקשרו הפרלמנטים ב"נישואין" הייתה זו חובתו לדאוג לכך שהנישואין יישאו פרי, ויהיו לטובת שני הצדדים.
על אף בריאותו המדרדרת עשה את המאמץ והגיע בשנת 1820 מדבלין ללונדון על מנת להעלות שוב את שאלת האמנציפציה הקתולית.
ביוני 1820 נפטר, ונקבר בכנסיית וסטמינסטר בלונדון.
פסלו מוצב במבואה של הפרלמנט הבריטי.
גרטן היה נשוי משנת 1782 להנרייטה פיצג'רלד, בת למשפחת דזמונד העתיקה, ולזוג היו שני בנים ושתי בנות.
כיום רואים בתנועה שהוביל גרטן את תחילתו של המאבק המודרני לעצמאותה של אירלנד, מאבק שהביא ליצירת הרפובליקה האירית בשנת 1921, ובמידה רבה נמשך עד היום.
הנרי ג'יימס היה סופר אמריקאי-אנגלי.
הנרי ג'יימס נולד בניו יורק.
אביו היה פילוסוף שקנה לו שם בכתביו התאולוגיים.
אחיו הגדול היה הפילוסוף ויליאם ג'יימס.
הוא חונך על ידי מורים פרטיים בביתו עד 1855. את נעוריו בילה בנסיעות בין אמריקה לאירופה, הוא למד לסירוגין בניו יורק, בפריז, בבון, בלונדון, ובז'נבה.
ב-1862 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת הרווארד, אך זנח את הלימודים אחרי שנה.
בשנת 1865 החל ג'יימס לפרסם סיפורים ורשימות ביקורת בכתבי עת.
ב-1869 נסע לאירופה, למסעו הגדול הראשון.
שם, בלונדון, בפריז וברומא, כתב על חוויותיו.
הרומן הראשון שלו "רודריק הדסון", שפורסם ב-1876, מספר על פסל אמריקאי החי ברומא.
ג'יימס הרבה לכתוב על השפעת התרבות האירופית על האמריקנית, וההבדלים שבין האופי האמריקאי והאירופי.
בנוסף לרומנים כתב כמאה סיפורים, ספרי מסע, ביקורת ספרותית וביוגרפיה של הסופר נתניאל הות'ורן.
הוא כתב גם מחזות, אך הצלחתו כמחזאי הייתה מוגבלת.
הוא חי כשנה בפריז אך לא מצא שם את מקומו.
ב-1876 השתקע בלונדון והתגורר בה כעשרים שנה, בשנים אלה כתב את מיטב יצירתו.
ג'יימס הצהיר על עצמו כרווק, לא נישא מעולם ודחה הצעות נישואין באופן שיטתי.
במשך השנים פורסמו יומניו האישיים ומכתבים רבים שכתב, חלקם אף בעלי אופי ארוטי, לגבר צעיר איתו היה בקשר.
בלטו במיוחד מכתביו לפסל האמריקאי הנדריק כריסטיאן אנדרסן.
השניים הכירו ברומא בשנת 1899 כאשר אנדרסן היה בן 27, וגם עשור לאחר מכן חיבר ושלח ג'יימס לאנדרסן מכתבים מלאי תשוקה.
ג'יימס חי באנגליה עד מותו.
האמריקאי (1877), תרגם אמציה פורת, הוצאת כרמל, ירושלים, 2018
האירופאים (1878), ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד, 1992, תרגמה עינאל ורדי
דייזי מילר (1879), ראה אור בעברית בהוצאת מסדה, 1968, תרגם י' לבנון
דיוקנה של גברת (1881), ראה אור בעברית בהוצאת מוסד ביאליק, 1978, תרגמה אסתר כספי
התלמיד (1891), ראה אור בעברית בהוצאת ספריית מעריב, תרגמה אורה סגל, אחרית דבר מאת עלית קרפ, 2008
שלל פוינטון (1897) ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד, 2006, תרגמה אלינוער ברגר
כנפי היונה (1902) ראה אור בעברית בהוצאת אור-עם, 1986, תרגמה טלה בר
השגרירים (1903) ראה אור בעברית בהוצאת כרטא
טבעת החנק (סיפור) The Turn of the Screw ראה אור בעברית בהוצאת בבל תחת השם פיתול כפול, תרגמה אופירה רהט, 2002
הדמות בשטיח ראה אור בעברית בהוצאת כתר 1987, תרגמה אורה סגל
העלמה מכיכר וושינגטון-היורשת ראה אור בעברית בהוצאת אור-עם, 1998, תרגמה טלה בר
מה שמייזי ידעה ראה אור בעברית בהוצאת אור-עם, תרגמה טלה בר, 2016
הבוסטונים ראה אור בעברית בהוצאת אור-עם, 1986, תרגמה אסתר דותן
הואלריו האחרון ראה אור בעברית בהוצאת אור-עם, 1992, תרגמה אסתר דותן
היורשת-כיכר וושינגטון ראה אור בעברית בהוצאת ש.
ענבי עובד למחזה ב"קאמרי" על ידי ע.
מזבח המתים ראה אור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989, תרגמה אורה סגל
החיה שבג'ונגל ספסל השוממות ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד, 2000, תרגם אמציה פורת
מה ידעה מייזי (תורגם לעברית לראשונה בשם מה שמייזי ידעה ב-1986), ראה אור בעברית בתרגום חדש בהוצאת תמיר/סנדיק.
2016 תרגמה מאנגלית: קטיה בנוביץ'
יומנו של בן חמישים, ראה אור בהוצאת "תשע נשמות" (במסגרת הסדרה מפה לאוזן), 2019, תרגם ארז וולק
משקפיים ועוד שניים, ראה אור בהוצאת אפרסמון, 2021, תרגום: משה רון
הופמן, ניקולאי גוגול, גוסטב פלובר, הרמן מלוויל, שלום יעקב אברמוביץ, "הנרי ג'יימס", תרגום : נילי מירסקי, אילנה המרמן, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, (פרוזה אחרת), 2006
הנרי האברשאם גודווין אוסטן היה טופוגרף, גאולוג, מודד וזואולוג אנגלי חשוב.
הצטרף לצבא ב-1851 והגיע לדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסגן-אלוף).
בחלק ניכר משירותו הצבאי השתתף במיפוי הטריגונומטרי הגדול של הודו.
הפנה מרץ רב לגאולוגיה אך נודע בעיקר בשל מחקריו על החי והצומח של הודו.
פסגת K2, הפסגה השנייה בגובהה בעולם, אשר ברכס קארקוראם בהימליה נקראה לכבודו במקור פסגת גודווין-אוסטן.
קרחון ליד K2 קרוי גם הוא על שמו.
הנרי דוד הוא שחקן ישראלי יליד-אזרבייג'ן הסובייטית; זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה.
נולד בשם הנריק רולנדוביץ' מקרוב (Генрих Роландович Макаров) באזרבייג'ן הסובייטית, לליליה בקלנוב (כיום השחקנית ליליאן רות חיילובסקי) ולרולנד מקרוב, שחקנים במקצועם.
בשנות ה-90, בגיל 11 עלה יחד עם משפחתו לישראל.
עוד כילד, החל לשחק ואף הצטלם לתוכנית הטלוויזיה "אין בעיה" יחד עם דודו טופז וגם לקלטות וידאו ללימודי עברית.
בנעוריו למד במגמת הדרמה והתיאטרון בתיכון א' לאמנויות תל אביב.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה בתיאטרון חיל האוויר.
לאחר שחרורו בשנת 2000 החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
כעבור כשנתיים החל ללמוד קבלה אצל הרב מיכאל לייטמן, יחד עם השחקן סשה דמידוב.
בשנת 2013 הצטרף לרשימת "ביחד" שהתמודדה בבחירות למועצת העיר פתח תקווה והוצב במקום ה-13 ברשימה.
הרשימה עצמה זכתה בארבעה מושבים והייתה לסיעה הגדולה במועצה.
לאחר לימודי המשחק הוא החל לשחק בתיאטרון גשר, בין היתר במחזות "השטן במוסקבה" (ישו), "חלום ליל קיץ", "נישואי פיגרו", "וריאציות לתיאטרון ותזמורת" ועוד.
בשנת 2007 זכה דוד לחשיפה משמעותית רבה כשכיכב בסדרת הדרמה הטלוויזיונית המצליחה "מרחק נגיעה", ששודרה במסגרת "רשת" בערוץ 2. כמו כן הוביל את קמפיין האופנה של "סליו" ושיחק בסדרת הטלוויזיה "מסכים", ששודרה ביס.
ב-2008 השתתף בעונה השנייה של "הנפילים", סדרת מדע בדיוני לנוער בערוץ הילדים.
ב-2009 הצטרף לצוות השחקנים של "האי" עונה 3 בתפקיד הוגו, שר הצבא של קתרינה שמתאהב בזואי ונהיה בן זוגה.
בנוסף השתתף בסדרה "נשות הטייסים" בערוץ 10. באותה שנה גילם תפקיד ראשי בדרמה הקומית "טרויקה".
בשנת 2009 גילם תפקיד ראשי בסרט הקולנוע הרוסי "אולימפוס אינפרנו", לצדה של השחקנית פולינה פילוננקו.
בסרט מגלם דוד אנטומולוג המגיע לדרום אוסטיה למטרת מחקר בנושא פרפרי לילה.
באותה שנה שיחק גם בסרט "קירות", בתפקיד פושע שעלה מחבר המדינות ובסרט "הבודדים".
בשנת 2011 שיחק בסדרה האינטרנטית של ynet "במעגל סגור" בתפקיד ירון ושיחק לצד ליאל דניר.
שיחק את מייקי בסדרה "יוני והמחוננים".
באותה שנה הופיע בפרק הראשון של סדרת המשטרה "אחת אפס אפס", בתור שוטר שהתנקשו בחייו, וכן בתפקיד הראשי בסרט "בוקר טוב אדון פידלמן".
בשנת 2012 שיחק בהצגות "פרימדונה" ו"יונה ונער" של תיאטרון גשר.
בשנת 2013 שיחק דוד בעונה השנייה בסדרת הטלוויזיה "בלו נטלי".
בשנת 2014 שיחק הנרי דוד בסרט "גאליס - המסע לאסטרה" בתפקיד טארלאן, ראש הצבא של השלטון של אגיר.
הסרט זכה להצלחה גדולה ואף היה מועמד לפרס אופיר.
ב-2017 שיחק בהצגות "קיץ במריאנבד" ו"הרצל אמר!" בתיאטרון גשר.
בשנת 2018 הופיע בסדרת הטלוויזיה הרוסית של ערוץ 1 הרוסי "אורדת הזהב" בתפקיד פיודור.
ושיחק במחזה "מקבת גרסה ללא מילים" בתיאטרון גשר, בתפקיד המלך דנקן.
ב-2019 שיחק בסדרת הדרמה "רק להיום" בYes של ניר ברגמן ורם נהרי, ובסדרה הקומית של כאן 11, "אבא משתדל".
בשנת 2021 שיחק בסדרת הדרמה לנוער "PPS" את דמותו של שי, ושיחק בסרט הסטודנטים "טיול לילי" של הבמאי אולי בירגר לצד ריימונד אמסלם וחוה אורטמן.
הסרט אף זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה לסרט הסטודנטים הטוב ביותר.
באותה שנה השתתף בעונה הרביעית של "הישרדות VIP", בה היה למודח הראשון.
בדצמבר 2022 עלתה הסדרה "קרתגו" בה שיחק את מני, ממנהיגי האסירים היהודים במחנה מעצר מבודד, המבוסס על מחנה קרתגו בסודאן, אליו גורשו אנשי מחתרת בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 2024 גילם את איליה אנדרייב בסדרת המותחן הפסיכולוגי "קונסטלציה" בהפקה בריטית-אמריקאית ששודרה ברשת אפל TV פלוס.
בשנת 2009 נישא, ולו חמישה ילדים.
מתגוררים ביישוב הקהילתי מתת שבצפון.
הנרי ג'יינוויי הארדנברג היה אדריכל אמריקני.
תכנן עשרות מבנים בארצות הברית, המוכרים ביותר הם הדקוטה ומלון פלאזה, שניהם במנהטן.
הארדנברג נולד בניו ברונסוויק שבניו ג'רזי.
בין השנים 1865–1870 רכש השכלה וניסיון מעשי באדריכלות, עת שימש כשוליה במשרדו של האדריכל הגרמני בניו יורק.
בשנת 1871 פתח משרד עצמאי.
את דרכו המקצועית החל בתכנון של ספרייה, כנסייה ומבנה נוסף עבור אוניברסיטת רטגרס בעיירת הולדתו בניו ג'רזי.
את העבודות הללו קיבל בעזרת קשריו המשפחתיים במוסד הלימודים.
בהמשך שנות השבעים של המאה ה-19 קיבל חוזה לתכנון מבנה מגורים במנהטן, ה-"Vancorlear".
יצירה זו הביאה לו את תשומת לבו של היזם , באותה עת יו"ר תאגיד סינגר לייצור מכונות תפירה.
קלארק רכש קרקעות באפר וסט סייד, ושכר את הארדנברג לתכנון מספר מבני מגורים (שחלקם נהרסו בינתיים); המפואר בהם הוא מבנה הדירות היוקרתי "הדקוטה".
בניין זה, בדומה לתכנון הפלאזה שנבנה בסגנון רנסאנס גרמני, כולל מוטיבים האופייניים לסגנון הרנסאנס הצרפתי כאלמנטים המופיעים בטירת שאמבור ובטירות נוספות של עמק הלואר.
יצירתו זו הפכה את הארדנברג לאדריכל בעל שם, והביאה לו חוזים לתכנון שני מלונות עבור משפחת אסטור: מלון ולדורף (1893) ומלון אסטוריה (1897), שהפכו למלון וולדורף-אסטוריה.
שני המלונות נהרסו בשנת 1929 על-מנת לפנות מקום לבנייתו של בניין אמפייר סטייט.
יצירתו המפורסמת ביותר של הארדנברג היא מלון פלאזה, שהושלם בשנת 1907 והיה לאחד המלונות המפורסמים בעולם ולאחד מסמליה של מנהטן.
יצירות נוספות שלו הן ו"המרטיניק" (The Martinique) בניו יורק; באוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי (נהרס בשנת 1997); "המוהיקני" (The Mohican) בקונטיקט; בוושינגטון די.
הארדנברג נפטר בניו יורק בגיל 71.
הנרי גריי היה מנתח אנגלי שהתמחה באנטומיה וידוע במיוחד על פרסום הספר האנטומיה של גריי.
נבחר לחבר בחברה המלכותית בגיל הצעיר 25.
הנרי גריי נולד בלונדון לתומס ואן, ונשאר בבית בו נולד עד יום מותו בשנת 1861. אביו היה שליח המלכים ג'ורג' הרביעי וויליאם הרביעי.
בשנת 1845 החל גריי את לימודיו בבית החולים סנט ג'ורג' בלונדון, שם תואר כעובד קפדני ושיטתי, וכאחד שלמד את האנטומיה בשיטה האיטית אך חסרת התחליף של ביצוע ניתוחים במו ידיו.
עוד בהיותו סטודנט קיבל בשנת 1848 את הפרס התלת-שנתי של הקולג' המלכותי למנתחים על המאמר שכתב "המקור, החיבורים והחלוקה של העצבים של העין האנושית ונספחיה".
את המאמר עיטר בניתוחים השוואתיים של העין של בעלי חוליות נוספים.
הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית בגיל הצעיר 25, בשנת 1852. שנה לאחר מכן זכה בפרס אסטליי קופר על סך 300 גיני על מאמרו "על מבנה ושימושי הטחול".
גריי פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו "האנטומיה של גריי" בשנת 1858. הספר כלל 750 עמודים ו-363 שרטוטים.
חברו של גריי, הרופא ונדייק קרטר, שהיה בעל כישרון בציור ולפני כן מדגים אנטומיה בבית החולים על שם ג'ורג' הקדוש, צייר את השרטוטים שמהם בוצעו החריטות ששימשו לדפוס.
שניהם ביצעו יחדיו את כל נתיחות הגופות, גריי הופקד על ההסברים המילוליים וקרטר אייר את האיברים השונים.
הנרי גריי, דוכס קנט היה חבר במסדר הבירית, חבר במועצת המלך ואחד מלורדי המשפט (חברי בית הלורדים המכהנים בו כשופטים עליונים) שמונו על ידי ג'ורג' הראשון בעת שזה שהה בגרמניה.
הנרי גריי היה בנו של אנתוני גריי, רוזן קנט ושל מרי גריי, ברונית לוקס מקרודוול.
לאחר מות אימו, בראשית שנת 1702 ירש את התואר ברון קרודוול, ולאחר מות אביו, בשלהי 1702, ירש ממנו את התואר והיה לרוזן ה-12 מקנט.
בשנת 1704 מונה לתפקיד הלורד צ'מברלין ולחבר במועצת המלך של אנגליה.
בשנת 1706 קיבל את התארים מרקיז קנט, רוזן הרולד וויסקונט גודריך, ובשנת 1710 את התואר דוכס קנט.
בשנת 1712 הפך לאביר במסדר הבירית.
בשנת 1714 מונה צ'ארלס טאלבוט, דוכס שרוסברי לתפקיד הלורד צ'מברלין, ואילו גריי מונה לתפקיד לורד סטיוארט (הלורד השרת), בו כיהן בין השנים 1716–1718, ובין השנים 1719–1720 כהן בתפקיד הלורד חותם מועצת המלך (Lord Privy Seal).
הנרי גריי נישא לג'מימה קרו, בתו של תומאס קרו, הברון השני מקרו ומרי טאונשד, ונולדו להם שישה ילדים:
אנתוני גרי, רוזן הרולד, אשר נשא לאישה את מרי טופון.
אמאבל גריי, אשר נישאה לג'ון קמפבל, רוזן ברדאלביין והולנד, ונפטרה ב-2 במרץ 1727.
אן גריי, שנישאה ללורד צ'ארלס קוונדיש ונפטרה ב-20 בספטמבר 1733
לאחר מות אשתו הראשונה נשא הנרי גריי לאישה את סופיה בנטינק, בתו של ויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד הראשון ואן וילייר.
לבני הזוג נולדו בן ובת:
ג'ורג' גריי, רוזן הרולד (נפטר בילדותו.)
במות בנו אנתוני גריי, רוזן הורלד, לא נותרו לגריי בנים בחיים, ומשמעות הדבר הייתה שכל תאריו ישובו אל הכתר לאחר מותו.
מסיבה זו, בשנת 1740 הוענק לו התואר מרקיז גריי מתוך כוונה שצאצאיה הזכרים של נכדתו, ימימה יורק, ימשיכו לשאת תואר זה.
הנרי פרנסיס גריידי היה דיפלומט אמריקאי, הידוע בתולדות הציונות בשל חלקו בתוכנית מוריסון גריידי.
גריידי נולד בסן פרנסיסקו בקליפורניה, וסיים תואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת קולומביה.
ב-1921 עבד במשרד המסחר האמריקני כעוזר לשר הרברט הובר, ולאחר מכן בין 1928 ל-1937 היה הדיקן של הקולג' למסחר באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בשנות הארבעים היה הנשיא של חברת הספנות APL.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, שימש כשליח של נשיא ארצות הברית לעניינים שונים בהודו ובאיטליה, וקנה לו שם כמי שיכול לפתור מצבים רגישים, וכן כמומחה לפתרון בעיות כלכליות.
באוקטובר 1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כנציגו האישי לוועדת בעלות הברית שפיקחה על הבחירות ביוון, בשל המצב הרגיש שנוצר בעקבות מלחמת האזרחים ביוון.
ביוני 1946 מונה גריידי לממלא מקומו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, בוועדת שלושה, שכונתה גם "ועדת הקאבינט", שמונתה על ידי הנשיא טרומן לבחינת עניין ארץ ישראל וללוות את ועדת המומחים שדנה ביישום המלצות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
גריידי הודיע לאחר פגישה עם טרומן שמטרת ועדת הקאבינט להגשים את המלצות הוועדה האנגלו-אמריקאית.
ב-9 ביולי נפגשה ועדת הקאבינט עם הנשיא טרומן ולאחר מכן יצאו ללונדון לשיחות עם הבריטים.
בעיתון המשקיף נטען שגריידי זכה בתפקיד בלחץ משרד החוץ שרצה אדם נייטרלי בוועדת הקאבינט ולא אחד מתומכי מדיניות הנשיא שדחף להעלאה מיידית של 100,000 יהודים לארץ ישראל.
טרומן אמר לעיתונות שגריידי לא היה רשאי לפרסם את התוכנית תוך כדי המשא ומתן ובמשך תקופה ארוכה סירב לאשר את התוכנית, עד שהוא דחה אותה.
גריידי מצדו המשיך לקוות לקבלת תוכניתו של מוריסון ולחידוש פעילות ועדת הקאבינט שלו.
בדצמבר 1946 הודיע גריידי שהוועדה שלו עדיין קיימת, הגם שמאז תחילת אוגוסט היא לא הייתה פעילה וקיימה רק שיחות בלתי רשמיות.