tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבוטנאי, הרופא והזואולוג שוודי קארולוס ליניאוס כינה לראשונה בשם מדעי את התולעת Sipunculus nudus במהדורה 1767 של Systema naturae.
ב-1814 השתמש הזואולוג האמריקני ממוצא צרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק (Constantine Samuel Rafinesque; 1783–1840) במילה "Sipuncula" כדי להגדיר משפחה (כיום Sipunculidae), ובמהלך השנים הפך המונח לשמה של מערכה.
זוהי קבוצה שנחקרה מעט יחסית, ומעריכים כי בעולם יש כ-162 מינים.
הסיווג הפילוגנטי של מערכה זו בעבר הוכח כבעייתי.
תחילה סווגו התולעים כתולעים טבעתיות, למרות החוסר המוחלט בפרקים (סגמנטציה), בזיפים או במאפיינים אחרים של תולעים טבעתיות.
המערכה Sipuncula נקשרה אחר-כך לרכיכות, בעיקר על בסיס מאפיינים התפתחותיים ומאפיינים של שלב הפגית.
נכון להיום נכללים שתי המערכות בעל-המערכת לופוטרוכוזואה, הכוללת מלבדן את תולעי החוטם (nemertea) וכמה מערכות נוספות.
אנליזות פילוגנטיות המבוססות על 79 חלבוני ריבוזום ממקמות את התולעים הסיפוניות בתוך מערכת התולעים הטבעתיות.
אנליזה שבוצעה אחר-כך ל-DNA של המיטוכונדריון אישרה את קרבת המשפחה למשפחה מיזוסטומידה ולתולעים הטבעתיות (כולל המערכה אכיורה (Echiura) והמשפחה Siboglinidae).
כמו כן הוכח כי חלוקה ראשונית לפרקים של מערכת העצבים הדומה לזה של תולעים טבעתיות מתרחשת בשלב מוקדם של הפגית, גם אם תכונות אלה נעדרות אצל הבוגרים.
תולעים סיפוניות הן בעלי חיים דמויי תולעת באורך שבין 2 ל-720 מילימטרים, כשאורכם של מרבית המינים מתחת ל-10 סנטימטרים.
גוף התולעת מחולק לחלק מרכזי בולבוסי וחלק קדמי צר דמוי חדק.
גון הגוף, אפור חום או שקוף בחלקו.
אורך החדק אצל תולעת בוגרת נע בין 3 ליותר מ-400 מילימטרים, בדרך כלל 15–30 מילימטרים.
צורת החדק משתנה בין המינים מגליל צר, לכישור, לבקבוקון ועד כמעט כדור.
הצורה כנראה עוצבה על פי המיקרו בית גידול שבו חיה התולעת.
דפנות הגוף של התולעת דומות לאלו של תולעים טבעתיות (אם כי אינן מחולקות לפרקים) בכך שהן כוללות אפידרמיס ללא ריסונים ועליו קוטיקולה, שכבה חיצונית של שרירים טבעתיים ושכבה פנימית של שרירים אורכיים.
דפנות הגוף מקיפות חלל קרביים (צלום) מלא בנוזל שעליו הדפנות השריריות מסתמכות כשלד הידרוסטטי לכווץ ולהרחיב את בעל החיים.
כשהן חשות מאוימות יכולות התולעים לכווץ את גופן לצורה הדומה לבוטן, תכונה שהקנתה להן את שמן האנגלי "תולעי בוטן" (Peanut worms).
החדק מתכנס לתוך הגוף המרכזי בעזרת שני זוגות של שרירים נסוגים המשתרעים כסרטים צרים מדופן הגוף לנקודות אחיזה בחדק.
החדק יכול להישלף מהגוף באמצעות כיווץ השרירים של דופן הגוף, ובכך דוחפים את הנוזל בחלל הקרביים קדימה.
אורך החדק יכול לנוע מחצי מאורך הגוף המרכזי, ועד כמה פעמים מאורכו של הגוף המרכזי.
אבל בלא תלות באורך היחסי, בכל מקרה החדק מסוגל להתכנס לחלוטין לתוך הגוף המרכזי.
הפה ממוקם בקצה הקדמי של בעל החיים.
במחלקה Sipunculidea הפה מוקף בצפיפות ב-18 עד 24 משושים המכוסים בריסונים, בעוד שבמחלקה Phascolosomatidea, המשושים מסודרים בקשת מעל לפה כשהם מקיפים את האיבר המפרקתי, שגם הוא ממוקם בקצה החדק.
בכל משוש יש חריץ עמוק שלאורכו המזון מועבר אל הפה באמצעות הריסונים.
הם משמשים לאיסוף שרידים אורגניים מהמים או מהמצע, וכנראה פועלים גם כזימים.
במשפחה Themistidae המשושים יוצרים מבנה משוכלל דמוי כתר.
המינים במשפחה זו התמחו כמסנני מזון, שלא כשאר המינים של התולעים הסיפוניות שהם אוכלי רקבובית.
המשושים חלולים ומתפשטים באמצעות לחץ הידרוסטטי באותה הצורה שבה החדק מתפשט, אבל באמצעות מנגנון שונה מזה של החדק, הקשור באמצעות מערכת תעלות לשק או לשני שקים המסוגלים להתכווץ המצוי סמוך לוושט.
לעיתים קרובות יש על החדק סביב הפה קרסים הפונים אחורה עשויים, גידולים מיוחדים מהאפידרמיס, הבנויים מחלבון ולא מכיטין, המסודרים בטבעות או שהם מפוזרים בלא סדר.
ייתכן שנועדו לגרד אצות מהסלעים או לספק אחיזה.
לשלושה סוגים (Aspidosiphon, Lithacrosiphon ו-Cloeosiphon) במשפחה Aspidosiphonidae יש מבנים אפידרמיים, הידועים כמגנים אנאליים או זנביים.
אלו קטעים של לוחיות עבות קשות שנועד לחפירה בסלע.
המגן האנאלי ממוקם סמוך לפי הטבעת בחלק הקדמי של הגוף המרכזי, ממש מתחת לחדק של החיה, בעוד שמגן הזנב הוא בחלק האחורי של הגוף.
ב-Aspidosiphon וב-Lithacrosiphon המגן האנאלי מוגבל לצד הגב מה שמאלץ את החדק להישלף בזווית, בעוד שכשהוא מקיף את כל החלק הקדמי ב-Cloeosiphon החדק נשלף מהמרכז.
ב-Aspidosiphon המגן הוא מבנה גרמי מוקשה.
ב-Cloeosiphon הוא בנוי מלוחיות נפרדות.
כאשר החדק מתכנס בבעלי חיים אלו, חוסם המגן האנאלי את הכניסה למחילה שבה התחפרה התולעת.
בקצה האחורי של הגוף מגן הזנב המוקשח קיים לעיתים ב-Aspidosiphon.
הוא עשוי לסייע בעיגון בעל החיים למחילה שלו או שהוא משמש בתהליך החפירה.
מערכת העיכול של תולעים סיפוניות מתחילה בוושט, השוכן בין השרירים המכווצים של החדק.
בגוף המרכזי המעיים משתרעים אל החלק האחורי יוצרים לולאה וחוזרים אל החלק הקדמי מחדש.
החלקים במורד ובמעלה המעיים מסוללים סביב עצמם תוך יצירת סליל כפול.
החלחולת מסתיימת בפי הטבעת, השוכנת בשליש העליון של הגוף המרכזי.
העיכול הוא עיכול חוץ-תאי, ומתרחש בנהור במעיים.
המעי העיוור הרקטלי, הקיים במרבית המינים, הוא שק ללא מוצא במעבר בין המעיים לחלחולת שתפקידו אינו ידוע.
לעיתים קרובות פי הטבעת אינו גלוי כאשר החדק מתכנס לגוף המרכזי.
לתולעים סיפוניות אין מערכת המבוססת על צינוריות המובילות דם.
תעבורת נוזלים ותחלופת גזים מתבצעים באמצעות חלל הקרביים, המכיל המריטרין (haemerythrin), סוג של פיגמנט נשימה, ומערכת משושים נפרדת, כשבין השניים מפרידה מחיצה משוכללת.
הנוזל של חלל הקרביים מכיל חמישה סוגים של תאים: תאי דם, גרנולוציטים, תאים רב-גרעיניים גדולים, תאים דמויי כד מכוסים בריסונים ותאים שאינם בוגרים.
התאים דמויי כד המכוסים בריסונים עשויים להיות צמודים לצפק ומסייעים בסינון הפסולת מנוזל הקרביים.
פסלת חנקנית מופרשת באמצעות זוג פתחים של מטאנפרידיום קרוב לפי הטבעת, למעט בסוגים Phascolion ו-Onchnesoma, שלהם יש מטאנפרידיום בודד.
משפך מכוסה בריסונים או נפרוסטום (Nephrostome) נפתח לתוך חלל הקרביים בקצה הקדמי סמוך לפתח היציאה של הנפרידיום (Nephridiopore).
תפקיד המטאנפרידיום הוא ויסות אוסמוטי, אבל לא ברור האם המנגנון הוא באמצעות סינון או הפרשה.
הם גם משמשים לאחסון תאי רבייה, וכאיברי תחזוקה.
חלל הקרביים של המשושים מחבר את המשושים בקצה החדק לתעלה טבעתית בבסיסם, שם איבר בעל יכולת כיווץ משתרע לאורך הוושט ומסתיים בקצה עיוור בחלק האחורי.
קיימות עדויות המצביעות על מעורבות של מבנים אלו באולטראפילטרציה.
מערכת הנשימה בתולעים סיפוניות החיות בסדקים היא בעיקר דרך מערכת המשושים, כשחמצן עובר דיפוזיה לתוך חלל הקרביים המרכזי מחלל הקרביים של המשושים.
עם זאת, במינים אחרים העור דק והנשימה נעשית בעיקר דרך הקוטיקולה של הגוף המרכזי, שבו צריכת החמצן נעזרת בנוכחות של תעלות מתחת לאפידרמיס.
מערכת העצבים מורכבת מגנגליון מוחי גבי או מוח מעל הוושט ומטבעת עצבים סביב הוושט, המחברת את המוח עם סיב עצב גחוני (Ventral nerve cord) המשתרע לאורך הגוף.
העצבים הרוחביים מובילים אל השרירים של דופן הגוף, אותם הם משפעלים.
בכמה מינים, ישנן עיניות פשוטות הרגישות לאור הקשורות למוח.
שני איברים, המתפקדים כנראה כיחידה לקולטן כימי, נמצאים בסמוך לשוליים הקדמיים; האיבר המוחי שאינו מכוסה ריסונים, המחזיק בתאי חישה דו־קוטביים, והאיבר המפרקי, שנמצא מאחורי המוח.
בנוסף, לכל התולעים הסיפוניות יש מספר רב של עצבים המסתיימים בדופן הגוף, במיוחד בחלק הקדמי של החדק המשמש לחקר הסביבה הקרובה.
כמעט כל התולעים הסיפוניות הן ימיות וחיות על הקרקעית (בנתוס), מינים מעטים חיים על קרקע של גדות נחלים באזורים הטרופיים.
הן נמצאות ברחבי האוקיינוסים בעולם, כולל בקטבים, בקו המשווה ובאזור התהומות, אך רוב המינים חיים במים רדודים, שם הם נפוצים יחסית.
הם מאכלסים מגוון של בתי גידול כולל מחילות בחול, בבוץ, בחימר ובחצץ, מסתתרים מתחת לאבנים, בסדקים בסלעים, בראשי אלמוגים חלולים, בעץ, בתוך קונכיות ריקות, ובתוך שלדים של לווייתנים.
חלקם מסתתרים בשורשים של קלפ, בין אצות, בתוך ספוגים ובצינורות הריקים של אורגניזמים אחרים, וחלקם חיים בין אורגניזמים של צימדה ימית על מבנים מעשה ידי אדם.
חלקם מסוגלים לחפור לתוך סלעים מוצקים במטרה לייצר מקום בטוח.
הן נפוצות מתחת לפני השטח של המשקעים באזורי הגאות והשפל.
תולעים אלה עשויות להישאר שקועות מתחת למים בתוך קרקעית הים במשך 10 עד 18 שעות ביממה.
הן רגישות למליחות נמוכות, ולכן אינן נפוצות בקרבת שפכי נהרות.
הן יכולים להיות בשפע גם בסלעים קורליניים, ובהוואי נמצאו עד שבע מאות פרטים למטר רבוע במחילות בסלע.
המין הנפוץ ביותר באזורי החוף הסלעיים של הים התיכון שבתחום ישראל הוא סיפונית ים-תיכונית (Phascolosoma granulatum).
הוא שוכן מאזור המים הרדודים ועד לעומק של 60 מטרים.
חי בסדקים בסלעי הכורכר או בשורשים צפופים של צמחי ים.
מין נוסף נפוץ הוא סיפונית קודחת (Aspidosiphon muelleri).
הרבייה של התולעים הסיפוניות היא זוויגית ואל-זוויגית, אם כי רבייה אל-זוויגית אינה נפוצה ואובחנה רק במינים Aspidosiphon elegans וב-Sipunculus robustus.
מינים אלו מתרבים אל-זוויגית באמצעות פליגה אלכסונית, ובעקבותיה רגנרציה של חלקי גוף חיוניים, כש-S.
Robustus מתרבה גם על ידי הנצה.
רבייה של מין אחד של תולעת Themiste lageniformis תועדה כרביית בתולים.
ביציות שנוצרו בהיעדר זרע התפתחו בשלבים הרגילים.
מרבית המינים כוללים שני זוויגים.
תאי הרבייה מייצרים בדופן חלל הקרביים, ומשם הם משוחררים לתוך חלל הקרביים להבשיל.
תאי רבייה אלו נאספים על ידי המערכת המטאנפרידית ונפלטים לסביבה הימית, שבה מתרחשת ההפריה.
בלפחות מין אחד, Themiste pyroides אובחנה התנהגות של נחיל כשבוגרים יוצרים גושים הדוקים בין הסלעים ממש לפני פליטת תאי המין.
אף על פי שמינים מסוימים בוקעים ישירות מהביצית לצורת הבוגר, לרבים יש טרוכופור, פגית שמסוגלת לשחות במים באמצעות הנעה של מספר קבוצות ריסונים, אשר עוברת מטמורפוזה לצורת הבוגר לאחר כל תקופת זמן מיום עד לחודש, תלוי במין.
בכמה מינים בודדים, הטרוכופור אינו מתפתח ישירות לבוגר, אלא לשלב ביניים הקרוי "פלגוספירה" (pelagosphaera), שיש לו מטאטרוך (Metatroch, רצועה עם ריסונים) מוגדל מאוד.
המטמורפוזה מתרחשת רק בתנאי בית גידול מתאימים ומופעלת בנוכחות של בוגרים.
מרבית המינים הם אוכלי רקבובית, המשתמשים במספר שיטות שונות להשגת מזונם.
התולעים השוכנות במחילות מותחות את משושיהן על פני המשקע.
חלקיקי מזון נלכדים בהפרשות הריריות ותנועת הריסונים מסיעה את החלקיקים לפה.
בין אלו המתחתרות בחול, המשושים מוחלפים על ידי קפלים מחורצים האוספים משקעים וחלקיקי מזון.
מרבית החומרים נבלעים, אך חלקיקים גדולים יותר מושלכים.
מינים השוכנים בסדקים מסוגלים לכנס את החדקים שלהם, וחוסמים את פתח הסדק בגוף המעובה שלהם, וכנראה אוכלים כל מזון שחטפו בו זמנית.
מין אחד, Thysanocardia procera, נחשב טורף, ומצליח לחדור בדרך כלשהי לחלק הפנימי של התולעת הרב זיפית Aphrodita aculeata (באנגלית sea mouse) ומוצץ את תוכנה הנוזלי.
מאובנים של תולעים סיפוניות נדירים מאוד, משום שגופן בנוי מרקמות רכות בלבד שבדרך כלל מרקיב בזמן קצר לפני שהגוף יכול להתאבן, וידועים סוגים בודדים: באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג המתוארך לתחילת הקמבריון, לפני 530 מיליון שנים, נתגלו שני מינים בשני סוגים: Cambrosipunculus tentaculatus ו-Archaeogolfingia caudata.
אורכו של המין הראשון הוא כ-40 מילימטרים ורוחבו 0.4 מילימטרים.
מבנה דמוי מעגל מייצג את פי הטבעת.
מבנה זה מוכיח שתולעים סיפוניות השתנו מעט מאוד ב-530 מיליון השנים שעברו מאז.
תולעת סיפונית חסרת שם מאמצע הקמבריון נתגלתה בפצלי ברג'ס באלברטה בקנדה, ו-Lecthaylus זוהה מ"גרנטון שרימפ בד" (Granton Shrimp Bed), שכבת לאגרשטטה סמוך לאדינבורו בסקוטלנד, המתוארכת לסילור.
מחילות מאובנות שייתכן ונוצרו על ידי תולעים סיפוניות נמצאו בפלאוזואיקון.
בעבר שיערו חלק מהמדענים שיש קשר הדוק בין תולעים סיפוניות לבין בעלי חיים מהמחלקה Hyolitha שנכחדה שאיתה הם חולקים מעיים סליליים.
אבל מאז ההשערה זו הוכחה כשגויה.
ג'לי של תולעים סיפוניות (土笋冻) הוא מעדן בדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין, במקור מאנהאי, סמוך לצ'ו'אנג'ואו בפוג'יין.
מנת תולעים סיפוניות נחשבת מעדן באיים של אזור ויסאיאס בפיליפינים.
תחילה מכינים את השרירים על ידי השרייתם בחומץ מתובל ואז מגישים יחד עם מרכיבים אחרים כמנה הדומה ל-סביצ'ה.
זהו אוכל בסיסי לדייגים המקומיים ולעיתים מוגש כמתאבן במסעדות בעיר.
סגנון הכנת אוכל זה נקרא באופן מקומי "קינילאו" (kinilaw), ומשתמשים בו גם לדגים, קונכיות וירקות.
התולעים, בייחוד כשהן מיובשות, נחשבות מעדן גם בווייטנאם, שבו נוהגים ללכוד אותן בחופי האי מין צ'או במחוז ואן דון.
מחיר השוק הגבוה של התולעים הפך אותן למקור הכנסה משמעותי עבור האוכלוסייה המקומית של משפחות הדייגים.
תולעי חץ (שם מדעי: Chaetognatha; מלטינית: "לסת עם זיפים") היא מערכה של תולעים ימיות טורפות, שהן מרכיב מרכזי בפלנקטון (כ-10%) ברחבי העולם.
כ-20% מהמינים של תולעי החץ הם שוכני קרקעית, ויכולים להיצמד לאצות וסלעים.
תולעי החץ מצויות בכל הימים, מפני השטח של ימים טרופיים ובריכות רדודות באזור הכרית ועד לימים עמוקים ואזורי הקוטב.
מרבית המינים של תולעי החץ שקופים, אבל חלק מהמינים החיים בעומק הים הם כתומים.
לתולעים צורה דמוית טורפדו ואורכן מ-2 עד 120 מילימטרים.
בדרך כלל הן צפות חסרות תנועה במים, למעט זינוק קדימה (בזמן התקפה) או אחורנית (בזמן בריחה) באמצעות תנועה גלית גבית-גחונית של השרירים האורכיים.
קיימים יותר מ-120 מינים מודרניים במעל ל-20 סוגים.
למרות המגוון המוגבל של המינים, מספר הפרטים גדול מאוד.
הטקסונומיה של תולעי החץ אינה מוגדרת חד משמעית, אבל מרבית החוקרים מסווגים אותה בעל-המערכה קדמוני הפה (Protostomia).
תוחלת החיים של תולעי החץ נעה בין שישה שבועות למינים החיים בימים הטרופיים, לשנתיים במינים החיים במים קרים.
תולעי חץ הם בעלי חיים שקופים, או שקופים למחצה, דמויי טורפדו המכוסים בקוטיקולה.
בעל החיים מחולק לראש דמוי ראש חץ (מה שהעניק לו את כינויו), גוף וזנב מובחנים.
ישנם בין ארבעה לארבעה עשר קרסים לופתים סביב ראשם, מצידי החלל המכיל את הפה.
הקרסים משמשים לציד והם מכוסים במכסה עור גמיש המחובר לאזור הצוואר כאשר בעל החיים שוחה.
כל תולעי החץ הם טורפים של בעלי חיים פלנקטוניים אחרים.
לגוף מחוברים זוג או שני זוגות של סנפירים רוחביים שהמבנה שלהם דומה באופן שטחי לסנפירים של דגים, אם כי הם אינם הומולוגיים.
בניגוד לאלה של בעלי חוליות, סנפירי תולעי החץ מורכבים מקרום בסיס (Basement membrane) מעובה המשתרע מהאפידרמיס.
סנפיר זנב נוסף מכסה את הזנב שמעבר לפי הטבעת.
לשני מינים של תולעי חץ: Caecosagitta macrocephala ו-Eukrohnia fowleri יש איברים ביולומינסנציים על סנפיריהם.
חלל הגוף עטוף בצפק, ומייצג לכן חלל קרביים (צלום) אמיתי המחולק לתא אחד מכל צד של הגוף, ותאים נוספים בראש ובזנב, שכולם מופרדים לחלוטין על ידי מחיצות.
אף שיש להן פה ושורה אחת או שתיים של שינים זעירות, עיניים מורכבות ומערכת עצבים.
אין לתולעי חץ מערכת נשימה או מחזור דם.
הפה נפתח לתוך לוע שרירי, המכיל בלוטות המשמנות את מעבר המזון.
משם עובר מעי ישר לכל אורך הגוף עד פי הטבעת סמוך לזנב.
המעי הוא אתר העיכול העיקרי וכולל זוג של סעיפים (diverticulum, שלוחות חלולות) סמוך לקצה הקדמי.
החומרים מונעים בחלל הגוף בעזרת ריסונים.
חומרי פסולת מופרשים דרך העור ופי הטבעת.
מערכת העצבים פשוטה יחסית, וכוללת טבעת עצבים סביב הלוע הכוללת גנגליונים.
הגנגליון הגבי הוא הגדול ביותר, אבל עצבים מתפשטים מכל הגנגליונים לאורך כל הגוף.
לתולעי חץ יש שתי עיניים מורכבות, שכל אחת כוללת כמה עיניות שהתמזגו.
בנוסף יש מספר זיפי חישה המסודרים בשורות לאורך צד הגוף, שמטרתם כנראה דומה לזו של מערכת קו הצד בדגים.
רצועה נוספת מעוקלת של זיפי חישה שוכנת מעל הראש והצוואר.
חלק מהמינים משתמשים ברעלן העצבי טטרודוטוקסין על מנת להכניע את טרפם.
הרעלן נוצר בתאי בלוטות באזור הפה.
במחקר של מינים אלו בודד החיידק Vibrio alginolyticus המייצר טטרודוטוקסין.
משערים כי חיידקים אלו אחראים לייצור הרעלנים וכי קיימת סימביוזה בין חיידקים אלו ותולעי החץ.
עם זאת, הטענה שמקור הטטרודוטוקסין הוא מהחיידקים שנויה במחלוקת.
הגנה באמצעות ייצור טטרודוטוקסין נפוצה בעולם החי.
לדוגמה, מנגנון הגנה זה נמצא גם בנפוחיתיים ובתמנון כחול-טבעות.
כל המינים הם הרמאפרודיטים, כלומר הם מייצרים הן ביציות והן תאי זרע.
כל תולעת מכילה זוג אשכים בתוך הזנב, וזוג שחלות בחלק האחורי של חלל הגוף.
תאי זרע בלתי מפותחים נפלטים מהאשכים ומתפתחים בתוך חלל הזנב, ואז שוחים דרך צינורית קצרה לשלפוחית הזרע שבה הם מתקבצים לספרמטופור.
בזמן ההזדווגות כל פרט מניח את הספרמטופור על הצוואר של בן זוגו.
לאחר ששלפוחית הזרע מתבקעת יוצאים תאי הזרע במהירות מהספרמטופור, ושוחים לאורך קו האמצע של בעל החיים עד שהם מגיעים לזוג של נקבוביות קטנות ממש לפני תחילת הזנב.
נקבוביות אלו מחוברות לצינורות השחלה, שבתוכן כבר יש ביציות מפותחות שהגיעו מהשחלות, ובמקום זה מתרחשת ההפריה.
הביציות הן פלנקטוניות, או שהן צמודות לאצות, ובוקעות כגרסה זעירה של התולעת הבוגרת, בלא שלב פגית מוגדר היטב.
מינים רבים של תולעי חץ מבצעים תנועה אנכית יומית.
עולים קרוב לפני השטח בלילה במטרה לצוד ושוקעים ביום כהגנה מפני טורפים.
לתולעי חץ יש בועיות של אמוניה בגופן המאפשרות להן לווסת את מיקומן בעמוד המים.
תולעי החץ שוחות בפרצים קצרים של תנועת גוף גלית גבית-גחונית של השרירים האורכיים, שבה סנפיר הזנב מסייע בהנעה וסנפירי הגוף בייצוב ובהיגוי.
בדרך כלל הן צפות חסרות תנועה במים, למעט זינוק קדימה (בזמן התקפה) או אחורנית (בזמן בריחה).
תולעי חץ הן טורפות, בייחוד של שטרגליים.
ידוע גם כי הן ניזונות מסרטנאים אחרים ומדגים קטנים.
מינים שוכני קרקעית אורבים לטרף.
הם משתמשים בהפרשה דביקה כדי להיצמד למצע (אצות או סלע) וממתינים.
כאשר התולעת חשה בטרף (באמצעות הריסונים) הראש מזנק קדימה והטרף נלכד באמצעות הקרסים ונבלע בשלמותו.
המינים הצפים במים מזנקים כשהם מזהים טרף ולוכדים אותו באמצעות הקרסים.
מרבית מינים אלו מזריקים טטרודוטוקסין על מנת להכניע את הטרף.
כאמור, קיימת הערה השנויה במחלוקת שמקור הטטרודוטוקסין הוא בסימביוזה עם חיידק.
תולעי החץ הן בעצמן טרף למספר רב של אורגניזמים גדולים מהם, כולל דגים, לווייתנים, חסרי חוליות ימיים אחרים ורכיכות.
הטקסונומיה של תולעי החץ אינה מוגדרת חד משמעית.
באופן מסורתי הן שויכו לעל-המערכה שניוני הפה, ועדיין נוהגים לעיתים לשייך אותן אליה.
כך למשל סיווגו אותן האמבריולוגים לין מרגוליס וק.
שוורץ, במסגרת "סיווג חמש הממלכות" שלהם.
עם זאת, פילוגנטים מסווגים אותן בעל-המערכה קדמוני הפה (Protostomia).
כך למשל תומאס קוויליר-סמית (Thomas Cavalier-Smith) ,פרופסור לביולוגיה אבולוציונית מאוניברסיטת אוקספורד, מסווג אותן בקדמוני הפה בסיווג של "שש הממלכות" שלו.
הדמיון בין תולעי חץ לתולעים נימיות עשוי לתמוך בתזה של קדמוני הפה, למעשה, מסווגים לעיתים את תולעי החץ כסוג בסיסי בעל-המערכה אקדיסוזואה (Ecdysozoa) או בעל-המערכה לופוטרוכוזואה.
במרבית המחקרים של הפילוגנטיקה המולקולרית שלהן נראות תולעי חץ קרובות לבסיס העץ הפילוגנטי של קדמוני הפה.
עובדה זו מסבירה את המאפיינים העובריים שלהן ששייכו אותן לשניוני הפה.
אם תולעי החץ הסתעפו מקדמוני הפה לפני שהן פיתחו את המאפיינים העובריים של קדמוני הפה, ייתכן שהן שימרו תכונות של שניוני הפה שקיבלו בירושה מאבות הקדמונים הבילטריים.
בכך תולעי החץ עשויות להיות מודל שימושי לאב קדמון בילטרי.
מחקרים של מערכת העצבים של תולעי החץ מצביעים על כך שהן צריכות להיות מסווגות כחלק מקדמוני הפה.
מאמרים שהתפרסמו ב-2017 וב-2019 מסווגים את תולעי החץ בקלייד גנתיפרה (Gnathifera).
מאובנים של תולעי חץ נדירים מאוד, משום שגופן בנוי מרקמות רכות בלבד שבדרך כלל מרקיב בזמן קצר לפני שהגוף יכול להתאבן.
ממאובנים ידועים מינים בודדים: באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג ביונאן שברפובליקה העממית של סין, המתוארך לתחילת הקמבריון, לפני 530 מיליון שנים, נתגלה מאובן של Eognathacantha ercainella שלא השתמר במידה המאפשרת את זיהוי חלקי הגוף השונים של תולעי החץ, ומאובן של Protosagitta spinosa, שהוא בוודאות מין של תולעת חץ.
אורכו 35 מילימטרים, והוא מתחלק לראש, הכולל קרסים, גוף גלילי, וזנב צר.
ככל הנראה נשתמרו במאובן שרידים לשרירים, שחלות וסנפירים צידיים.
קיימת טענה כי המין Oesia disjuncta, שמעל לאלף מאובנים שלו נתגלו בפצלי ברג'ס בקולומביה הבריטית בקנדה, המתוארכים לאמצע הקמבריון, לפני 518 מיליון שנים, שייך לתולעי חץ, טענה שאין עליה הסכמה.
Paucijaculum samamithion, מאובן מתקופה מאוחרת יותר, התגלה בביוטה של מזון קריק (Mazon Creek) באילינוי בארצות הברית, המתוארכת לתת-התור קרבון פנסילבני (מלפני כ-323 מיליוני שנים עד לפני כ-290 מיליוני שנים).
הייתה השערה שתולעי החץ יכולים להיות קשורים למינים מסוימים בקבוצת הקונודונטים (Conodonta) שנכחדה.
עם זאת משערים שהקונודונטים בעצמם קשורים לבעלי חוליות.
לעומת זאת משערים שאיברים של מינים בקבוצת הפרוטוקונודונטים (Protoconodonta), תת-קבוצה של הקונודונטים שגם היא נכחדה (למשל Protohertzina anabarica), הם בפועל קרסים של תולעי חץ ולא שיניים של קונודונטים.
בעבר חשדו בקיומן של תולעי חץ מתחילת הקמבריון רק מקיומם של איברים של פרוטוקונודונטים, אבל התגליות המאוחרות יותר באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג, אוששו את קיומן אז.
תולעים קוצניות ראש (שם מדעי: Acanthocephala) היא מערכה מונופילטית של בעלי חיים טפילים הכוללת 1,150 מינים לפחות החיים באוקיינוסים, מים מתוקים וביבשה.
משמעות השם הלטיני הוא ראש קוצני בשל החדק הקוצני (probosces), אשר באמצעותו נצמדת התולעת למעי הפונדקאי.
סייוג הטפילות של כל מיני הקבוצה, בלי יוצא מהכלל, היא טפילות פנימית ואובליגטורית.
כלומר, חיים בתוך גוף הפונדקאי ואינם יכולים לחיות ולהתרבות ללא הפונדקאי.
המינים במערכה זו הם טפילים של בעלי חוליות כגון יונקים, עופות, זוחלים, דגים וחסרי חוליות שונים.
כאשר הקבוצה שבה מתועדים מקרי הטפילות השכיחים ביותר הם דגי הגרם.
נוכחותם במעי גורמת נזק מקומי בלבד ועל פי רוב אינה סיבת התמותה של הפונדקאי, לעיתם רחוקות מאוד יגרמו נזק לאדם או לחיות משק.
זו עשויה להיות הסיבה למיעוט המחקרים על מערכה זו, בהשוואה לתולעים טפילות אחרות כשרשורים ותולעים נימיות.
אורכם משתנה, מפחות ממילמטר עד למטר.
בין המינים קיימת אחידות רבה במבנה, שלבי הזחל ובמחזור החיים.
קיימים הבדלים (לעיתים מינוריים ולא חד משמעיים) בין המינים במבנה וגודל החדק, בסידור הזיזים הקוצניים וכמותם, אך הבדלים אלו קיימים אף בין הפריטים במין מסוים.
הרבייה המינית מתרחשת בתוך מעיים של בעל חוליות, הביצים המופרות מופרשות בצואה ואינן מתפתחות עד אשר נאכלות על ידי חסר חוליות פרוק רגליים, דרך אדמה או מים מזוהמים בצואה או דרך אכילת הגללים עצמם.
במערכת העיכול של חסר החוליות, מתפתח הזחל ומתחפר מהמעי למערכת הדם הפתוחה (hemocoel), שם מפתח הזחל את החדק הקוצני ונראה כגרסה מוקטנת של צורת הבוגר, הוא נשאר שם רדום.
מחזור החיים ממשיך כאשר חסר החוליות נאכל על ידי בעל חוליות נגוע בטפיל.
אז נעור הזחל ומתפתח במעיים של בעל החוליות לבוגר.
תולעת אוזניים (גם: תסמונת השיר התקוע או דימויי מוזיקה בלתי רצוניים) היא תופעה נוירולוגית שמתאפיינת בחזרה טורדנית ובלתי רצונית בראש על קטעי מוזיקה.
מחקרים מצאו ש-98% מבני האדם חוו את התופעה, למעלה מ-90% חווים אותה לפחות פעם בשבוע, וכ-25% חווים אותה כמה פעמים ביום.
בדרך כלל מדובר במנגינה קליטה בעלת חזרתיות רבה.
המדע עדיין לא הסביר באופן מלא את התופעה, אך ישנם כמה הסברים חלקיים.
אחד ההסברים הנפוצים הוא שהתופעה נובעת מהדרך שבה בני אדם קולטים מוזיקה ואוגרים אותה.
כשבני אדם מקשיבים למוזיקה, הם משתמשים בזיכרון מתמשך – לא זוכרים תווים בודדים אלא מכלול שלם של רגעי מוזיקה, שיוצרים ביחד זיכרון מוזיקלי.
כלומר, הקטע שחוזר על עצמו נחשב כזיכרון אחד שלם שאי אפשר לפרק לחלקים קטנים יותר, וכך חוזר על עצמו בלולאה אינסופית.
התופעה נחשבת ללא מזיקה, ולעיתים אף מהנה.
75% מהנסקרים דיווחו שלעיתים הם נהנים מהחוויה.
עם זאת, 'שירים תקועים' עלולים להופיע גם בשל הפרעה טורדנית-כפייתית, תסמונות פסיכוטיות, מיגרנה, צורות יוצאות דופן של אפילפסיה או מצב המכונה palinacousis - כאשר אדם ממשיך לשמוע צליל זמן רב לאחר שנעלם.
תולעי אוזניים שמתמשכות לאורך זמן רב עלולות להיגרם על ידי מחלות שונות, כגון שבץ מוחי או גרורות בסרטן המוח.
תּוֹלַעֲנִית דּוֹקְרָנִית (שם מדעי: Helminthotheca echioides) היא צמח חד-שנתי או רב-שנתי קצר-חיים ממשפחת המורכבים (Asteraceae), שגבעוליו ועליו מכוסים זיפים נוקשים הנושאים קרסים זעירים חד-כיווניים (glochidiate bristles).
הקרקפות שלו צהובות, מורכבות מפרחים לשוניים בלבד, ומוקפות בחפי מעטפת חיצוניים (3 עד 5 במספר) דמויי עלים רחבים ולעיתים קרובות דמויי לב בבסיסם.
תולענית דוקרנית נפוצה ברחבי אגן הים התיכון ועד מערב אסיה, והתפשטה בהצלחה גם ליבשות נוספות.
זהו המין היחיד של הסוג תולענית הגדל בישראל, מתוך שבעה מינים המוכרים כיום בסוג, אשר כולם מרוכזים בעיקר באזורים הסובטרופיים של מערב הים התיכון.
תולענית דוקרנית פורחת לפרק זמן קצר ומשלימה את מחזור חייה במהירות יחסית.
פריחתה מתחילה זמן קצר לאחר נביטתה, והצמח מפנה את עיקר משאביו לייצור כמות גדולה של זירעונים, בטרם ייפגעו סיכויי ההתרבות עקב פעולות כיסוח או ניכוש.
הנביטה והתפתחות שושנת העלים באוכלוסיות טבעיות מתחילות בדרך כלל בחודש נובמבר ונמשכות עד חודש מאי, לעיתים במקביל לתחילת הפריחה.
בתקופה זו מעמיק הצמח את שורשיו בקרקע הלחה, שממנה הוא שואב את המשאבים הנחוצים לפריחה הנמשכת בעונת הקיץ.
הפריחה מתמשכת מסוף אפריל ועד תחילת נובמבר.
הזירעונים מבשילים להפצה כבר מאמצע יולי, ותהליך הפצתם עשוי להימשך עד אמצע חודש דצמבר.
הזירעונים נישאים בקרקפת, ולעיתים כל הקרקפת כיחידה נתפסת כיחידת הפצה הנתפסת בבעלי חיים הודות לשערות המאונקלות הנתפסים בפרוות בעלי חיים ובבגדי בני אדם.
תחום תפוצתה הטבעי של תולענית דוקרנית משתרע על פני כל אגן הים התיכון, וממשיך מזרחה דרך אזור הלבנט, איראן, ודרום הקווקז, עד טורקמניסטן שבמרכז אסיה.
היא הובאה והתאזרחה במספר אזורים מחוץ לתחום תפוצתה הטבעי, בעיקר במדינות שונות באירופה ובצפון אמריקה, וכן באוסטרליה, בניו זילנד, דרום אפריקה ואתיופיה.
תולענית דוקרנת נפוצה בישראל בעיקר באזורים ים-תיכוניים - אירנו-טורניים, בבתות ספר ובחרמון.
בתי גידול לחים, בתי גידול מופרים, בערך חצי בבתי-גידול טבעיים, וחצי בקרבת האדם.
היא נפוצה בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל, בגלבוע ובחוף הכרמל.
באזורים כמו הגולן, בקעת בית שאן, עמק עכו, השרון, השומרון והשפלה היא מצויה, אך פחות שכיחה.
בגליל התחתון, בפלשת ובהרי יהודה הצמח נדיר, ואילו בחרמון, בגליל העליון, בכרמל ובערבות הירדן הוא נדיר מאוד.
מורפולוגיה של הסוג תולענית ומיניו
הסוג כולל מינים חד-שנתיים או רב-שנתיים, נושאים זיפים קצרים ודוקרניים עם שלוחות מאונקלות, מעין קרסים, ולעיתים נדירות ניכרות גם שערות דמויות מזלג או כוכביות בין הזיפים.
העלים פשוטים, דמויי אזמל הפוך עד דמויי ביצה הפוכה, ומגוונים מאוד בצורתם; שפתם תמימה עד משוננת.
העלים ערוכים הן בבסיס הצמח (עלי שושנת) והן לאורכו של הגבעול; עלי הגבעול לרוב מפותחים היטב, יושבים (חסרי פטוטרת), ודומים לעלי הבסיס.
הקרקפות אחידות ומורכבות מפרחים לשוניים בלבד שצבעם צהוב.
בפרחים ההיקפיים מופיעים לעיתים פסים אדמדמים בצידם החיצוני.
חפי המעטפת ערוכים בשתי שורות ושפתם תמימה; החפים החיצוניים (3 עד 5) דמויי עלים, רחבים, בצורת ביצה ולעיתים בצורת לב בבסיסם, ותמיד בולטים מעל הפנימיים.
החפים הפנימיים צרים, מוארכים, ומסודרים כמעט בשתי שורות.
בקרקפת קיימת שונות בין הזירעונים: הזירעונים ההיקפיים דמויי כישור, מעט מכופפים, שעירים, עם ציצית קצרה וקוצית; הזירעונים הפנימיים גליליים עד דמויי ביצה הפוכה, פחוסים מעט, בעלי קמטים עדינים לרוחבם.
גוף הזירעונים הפנימיים מסתיים בבת אחת במקור דקיק, שביר ועדין, הנושא ציצית מנוצה ארוכה ולבנה.
הציצית נושרת יחד עם חלק מהמקור.
ההבדלים בין תולענית לבין מררית
למרות הקרבה הגנטית בין תולענית דוקרנית למררית, ההבדלים המורפולוגיים המובהקים מצדיקים את ההפרדה ביניהם לשני סוגים נפרדים.
הפרדה זו נתמכת גם על ידי מחקרים מולקולריים עדכניים.
בתולענית מצויים זיפים נוקשים הנושאים מעין קרסים זעירים חד-כיווניים, לעומת מְרָרִית (Picris), שבה הזיפים חסרי קרסים.
בתולענית, חפי המעטפת ערוכים תמיד בשתי שורות, כאשר החפים החיצוניים רחבים ודמויי עלים, ובולטים מעל החפים הפנימיים; לעומת זאת, במְרָרִית החפים לרוב אחידים יותר, ולעיתים ערוכים בשורה אחת בלבד או ללא הבחנה ברורה בין פנימיים לחיצוניים.
בתולענית המצעית חסרת קשקשים (naked), בעוד שבמְרָרִית ייתכנו לעיתים קשקשים על המצעית.
בתולענית הזירוענים מסתיימים במקור דקיק שביר ונושאים ציצית מנוצה, ואילו במְרָרִית לרוב אין מקור ברור, והציצית פשוטה והציצית עשויה זיפים ארוכים מנוצים, מורחבים בבסיסם ומאוחים לטבעת בסיסית, נשירים או לעיתים רחוקות בלתי נשירים: ציצית הזירעונים ההיקפיים ההיקף קצרה במינים אחדים.
בסוג תּוֹלַעֲנִית (Helminthotheca) נכללים שבעה מינים, שרובם עשבוניים רב־שנתיים ולעיתים גאופיטים בעלי קנה שורש, הגדלים באזורים ים-תיכוניים וסובטרופיים של דרום אירופה וצפון-מערב אפריקה.
המינים מאופיינים בחפי מעטפת רחבים בצורת ביצה או לב ובזירעונים הנושאים מקור וציצית.
תּוֹלַעֲנִית דּוֹקְרָנִית (Helminthotheca echioides) היא המין הרחב-התפוצה ביותר בסוג, היחיד שהתפשט גם לאזורים ממוזגים מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי, והנציג היחיד הגדל בישראל.
זהו צמח חד־שנתי או רב־שנתי קצר-חיים, המותאם ככל הנראה להאבקה עצמית.
על פי ההשערה, מין זה התפתח בשלב מאוחר יותר מהמינים הרב־שנתיים של הסוג, כהסתגלות להפרעות סביבתיות, אקלים ים-תיכוני או סובטרופי יבש.
תּוֹלַעֲנִית אלג'ירית (Helminthotheca balansae) היא המין היחיד בסוג שתואר כחד-שנתי מובהק, ותחום תפוצתו מוגבל לאלג'יריה.
גם מין זה נושא זירעונים דו-צורתיים, אך בניגוד למינים אחרים, לזירעונים ההיקפיים אין מקור וציצית אלא כתר קרומי ומשונן זעיר.
הקרקפות שלו ערוכות תמיד באשכול דמוי סוכך, ובמעטפת ניכרת שורה אחת בלבד של חפים.
לפי המאמר, תּוֹלַעֲנִית דּוֹקְרָנִית כנראה מותאמת להאבקה עצמית, אך זה טרם נחקר בניסוי ישיר — אלא מבוסס על השערה מתוך טיפוס החיים, הפיזיולוגיה, והפיזור הרחב של המין.
אם תתבצע בדיקה אמפירית, יהיה בכך תרומה חשובה להבנת האבולוציה של הרבייה בצמחים אלה.
חמשת המינים האחרים הם מינים רב־שנתיים, ושניים (הראשונים ברשימה) מתוכם הם רב-שנתיים או גאופיטים עם קני שורש (גאופיטים), ומצויים בתחומי תפוצה מצומצמים ובאקלים סוב-טרופיים:
תּוֹלַעֲנִית קוֹצָנִית (Helminthotheca spinosa) היא צמח עשבוני רב־שנתי או גאופיט בעל קנה שורש שתחום תפוצתו בפורטוגל ובדרום מערב ספרד.
מין זה הועבר לסוג תולענית בשנת 2016.
תּוֹלַעֲנִית מצויצת (Helminthotheca comosa) היא צמח רב־שנתי או גאופיט בעל קנה שורש שתחום תפוצתו בדרום-מרכז ודרום ספרד ובמרוקו הצפונית.
מין זה קיבל את מעמדו הטקסונומי ואת שמו התקף הנוכחי רק בשנת 1975.
תּוֹלַעֲנִית שִׂכָּנִית (Helminthotheca aculeata) היא צמח עשבוני רב־שנתי שתחום תפוצתו בדרום איטליה, סיציליה, מרוקו הצפונית, צפון-מערב אלג'יריה וצפון-מערב תוניסיה.
תּוֹלַעֲנִית מגובבת (Helminthotheca glomerata) היא צמח רב־שנתי שתחום תפוצתו מצומצם לצפון מערב אלג'יריה ולתוניסיה.
מין זה קיבל את מעמדו הטקסונומי ואת שמו התקף הנוכחי רק בשנת 2003.
תּוֹלַעֲנִית מַרוֹקָנִית (Helminthotheca maroccana) היא צמח עשבוני רב־שנתי הגדל באקלים סובטרופי, ובלעדי למרוקו.
balansae) משויכים לשתי קבוצות מונוטיפיות בתוך הסוג, ואילו חמשת המינים הרב־שנתיים משויכים לקבוצת Eliptica, המאופיינת בזירעונים אחידים בצורתם (homomorfos) ובחפי מעטפת אליפטיים.
המין תואר לראשונה בשנת 1753 על ידי ליניאוס בשם Picris echioides, כלומר מררית דוקרנית.
בשנת 1791 הוא הועבר לסוג Helminthia על ידי גארטנר, ורק בשנת 1973 קיבע הולוב (Holub) את הקומבינציה התקפה כיום: Helminthotheca echioides.
מקור השם: שם הסוג נגזר מיוונית: helmins – תולעת, ו־thēkē – קופסה או תא, ככל הנראה בהתייחסות לצורת הזירעון המוארך והדקיק, דמוי תולעת.
על אף שהשם Helminthotheca echioides התקבל באופן פורמלי רק בשנת 1973, השם העברי "תולענית" הופיע כבר קודם לכן במקורות ישראליים, מה שמעיד על הבנה מוקדמת של ייחודו הסיסטמטי של מין זה לעומת מיני מררית (Picris).
השם "תולענית" ניתן כבר בשנת 1946 לשם המדעי Helminthia, במסגרת "מילון שמות משפחות וסוגים של צמחי ארץ ישראל" (סעיף 439).
השם המלא "תולענית דוקרנית", המתאים לשם המדעי Helminthotheca echioides, נקבע רשמית במילון לצמחי ארץ ישראל משנת 2003.
תולענית דוקרנית כמו כל המינים במשפחת המורכבים (Asteraceae), מאופיין בפרח שהוא למעשה תפרחת — קרקפת — המורכבת מפרחים זעירים רבים, לשוניים או צינוריים, היושבים בצפיפות על מצעית משותפת.
כל אחד מהפרחים הבודדים בנוי משחלה תחתית, כותרת מאוחת עלים, חמישה אבקנים שלרוב מאוחים זה לזה לצינור המקיף את עמוד השחלה, שמסתיים בצלקת שמתפצלת לשתי אונות.
תולענית דוקרנית הוא עשב חד-שנתי או רב־שנתי קצר-חיים, בהתאם לתנאי הסביבה, שגובהו נע בין 30 ל-100 ס"מ (ובאזורים מסוימים אף עד 150 ס"מ).
הצמח כולו מכוסה שערות נוקשות וארוכות וכן בזיפים דוקרניים בעלי שלוחות מעוקלות דמויות קרסים זעירים חד-כיווניים; לעיתים נדירות ניכרות גם שערות דמויות מזלג (bifurcate) או כוכביות.
מכוסה שערות נוקשות היוצאות מגבשושיות זעירות.
לצמח שורש שיפודי דק או מעובה ומעוצה בקצהו.
הגבעולים זקופים או לעיתים משתפלים, מסועפים מאוד כבר מבסיסם, ירקרקים או אדמדמים, ועל פניהם זיפים דוקרניים דמויות עוגן בראשן, באורך של עד 3.5 מ"מ.
העלים מגוונים מאוד בצורתם, פשוטים, ערוכים הן בשושנת בבסיס הגבעול והן לאורכו של הגבעול.
עלי הבסיס לעיתים קרובות קמלים או מתייבשים בעת הפריחה; הם בעלי פטוטרת, דמויי אזמל הפוך עד דמויי כינור, שפתם תמימה, משוננת, או מפורצת לאונות; אורכם עשוי להגיע עד 30 ס"מ ורוחבם עד 10 ס"מ.
עלי הגבעול קטנים יותר, יושבים, לעיתים קרובות בעלי בסיס שמעט חובק גבעול.
הקרקפות ערוכות לרוב בקבוצות של 2 עד 5, ונישאות בדרך כלל על עוקץ משותף וארוך.
הן ערוכות כקבוצה דמוית סוכך או דמוי שיבולת, ולעיתים קרובות נישאות על עוקצים מוארכים באורך של עד 5 ס"מ, כאשר כל עוקץ נושא קרקפת אחת.
חפי המעטפת החיצוניים 3 עד 5 במספר, דמויי עלים, רחבים [4 עד 8 מ"מ), דמויי ביצה ודמויי לב בבסיסם, לעיתים עם תוספת בקצה עלה צרה, גמישה במקצת, ובעלת מראה דמוי זנב.
מכוסים עד 58 זוגות של זיפים וזיפים דמויי קרסים בשפתם.
חפי המעטפת הפנימיים צרים ומוארכים (8 במספר), בעלי שוליים שקופים ורקמה אמצעית נושאת זיפים דוקרניים; לעיתים קרובות קיים בחלקם העליון נספח תת-קודקודי באורך 2.5 עד 8 מ"מ, המתארך מעבר לקצה החפֶה עצמו.
המצעית המשותפת שטוחה או מגוממת, כלומר פניה עשויה גומות-גומות כעין חלת דבש שקעים זעירים דמויי תאים, חשופה (חסרת קשקשים), ולעיתים מוקפת בקרום שקוף ודק מאוד.
הפרחים לשוניים בלבד וצהובים; בפרחים ההיקפיים מופיעים לעיתים פסים אדמדמים בצידם החיצוני.
אורך הכותרת 12 עד 16 מ"מ, הלשון מסתיימת ב־5 שיניים.
צינור הכותרת שעיר בחלקו העליון.
האבקנים צהובים, באורך של 2.8 עד 3 מ"מ; עמוד השחלה נושא בקצהו העליון צלקת דו-אונתית, כלומר מורכבת משתי אונות מופרדות.
האונות באורך 1 עד 1.5 מ"מ, שצבעם משתנה בין שחור לצהוב.
הזירעונים בעלי מקור, גופם גליליים, פחוסים במקצת, מקומטים קמטי רוחב רבים ודומה לתולעת אורכו 2 עד 2.5 מ"מ.
הם מסתיימים במקור ארוך נימי ושביר הניתק מהזירעון יחד עם הציצית העשויה שערות מנוצות ולבנות.
הזירעונים בקרקפת דו-צורתיים (dimorphic) — מאפיין שאינו ניכר לעין בלתי מזוינת, ודורש שימוש בזכוכית מגדלת או מיקרוסקופ סטריאוסקופי לצורך הבחנה בין הזירעונים ההיקפיים לפנימיים.
הזירעונים ההיקפיים שעירים במידת מה, בעלי מקור וציצית עשויה קשקשים מנוצים שאינם אחידים באורכם.
הזירעונים ההיקפיים באורך כולל של 6 עד 7 מ"מ, בעלי גוף קצר יותר, מעט פחוס ודמוי פריזמה, ולעיתים מקומר קלות.
צבעם בהיר או לבנבן, ובחלקם התחתון מופיעות שערות קצרות ועדנות כמשי.
הם מסתיימים במקור עבה בבסיסו, ההולך ונהיה דק, לעיתים מפותל (sigmoidal), בקצהו.
הציצית קצרה יחסית (2 עד 3 מ"מ), בנויה משערות מנוצות בלתי שוות באורכן, ולעיתים נושרת כיחידה עם שבירת המקור.
הזירעונים הפנימיים באורך כולל של 5.5 עד 7 מ"מ, גליליים עד דמויי ביצה הפוכה, עם קמטי רוחב עדינים (transversely rugulose).
הזירעון מסתיים במקור נימי ועדין באורך 3.5 עד 6 מ"מ, שבקצהו ציצית ארוכה (6 עד 7 מ"מ), עשויה 19 עד 22 שערות מנוצות ולבנות, היוצרות טור אחיד, ונושרת יחד עם קצה המקור.
ההבחנה בין שני טיפוסי הזירעונים חשובה בזיהוי בין מינים בסוג זה (אך אינה נדרשת לזיהוי בישראל, שם גדל רק מין אחד).
הזירעונים החיצוניים לרוב מצויים בשולי הקרקפת ועטופים בחפי מעטפת פנימיים, ואילו הזירעונים הפנימיים ערוכים במרכז הקרקפת וגלויים יותר.
תולעת הספרים (המכונה גם "הספרן", בגרמנית: Der Bibliothekar) הוא אחד מהמוטיבים המוכרים ביותר ביצירתו של הצייר ממינכן קרל שפיצווג, וקיימים שלושה ציורים הנושאים כותרת זו.
את הגרסה הראשונה צייר שפיצווג בסביבות 1845 (WVZ 540) ומכר אותה ב-1860; כיום היא בבעלות פרטית.
בסביבות 1850 יצר גרסה נוספת, שרשם ברשימת המכירות שלו כ"הספרן" במס' 102 (WVZ 539); יצירה זו נמכרה ב-1852 לאיגנץ קורנדה בווינה ומשתייכת כיום לאוסף מוזיאון גאורג שפר בשוויינפורט.
הגרסה השלישית (WVZ 541) צוירה שנה לאחר מכן ונשלחה למכירה לסוחר האמנות בניו־יורק הרמן שואס; עבודה זו עברה מאוסף רנה פון שלייניץ' אל ספריית מילוואקי הציבורית וכיום מוצגת כהשאלה קבועה במוזיאון גרוהמן במילווקי.
בנוסף קיימות חמש יצירות נוספות של שפיצווג עם מוטיב דומה (WVZ 534–538).
הציור מציג איש ביבליופיל, הקרוי בעגה העממית "תולעת הספרים", העומד על סולם בתוך ספרייה ובקריקטורה חיה של אחת מהדמויות הבודדות, הגחמניות והאקצנטריות, האופייניות לשפיצווג.
תולעת הספרים נראית קוראת בריכוז בספר שהחזיקה קרוב לעיניה הקצרות, וביד ידה הימנית אוחזת בספר שני פתוח, כששני כרכים נוספים מהודקים בין ברכיה ותחת זרועה השמאלית.
הספרייה מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-18, כשספריה מסודרים באופן שיטתי לפי תחומי ידע - שיטה שהוכנסה לספריית אוניברסיטת גטינגן ב־1737. קרן אור חודרת אל החלל, ככל הנראה דרך פתח דרכו חודרים אורת השמש, ומאירה את הסצנה באור טבעי.
ברקע נראה שורה של מדפי ספרים, שבהם חסרים כמה כרכים.
גבולות הספרים מזכירים פרטים דומים בציורים הולנדיים מן המאה ה-17, והמקום שבו נמצא תולעת הספרים מתויג באזור ספרי "המטאפיזיקה", רמז אפשרי למלומד מנותק מן העולם, שאינו פוקח עין מימין או משמאל ובודד לחלוטין מן המציאות החיצונית.
במרכז התמונה ניצבת דמותו של האדם המבוגר, מעט קריקטורית, עם מטפחת באפו, כתפיים שכמותיהן רפות וברור שהוא קצר־ראייה; בין ברכיו ובין המרפק השמאלי מהודקים ספרים שסכנת נפילתם מסמלת ניגוד עתיק בין הבנלי של הגוף לבין הפסגות הרוחניות שאליהן רוח האדם יכולה להתעלות.
תולעת מוריס היא אחת מתולעי המחשב הוותיקות ביותר שהופצו דרך האינטרנט, והראשונה שזכתה לתשומת לב משמעותית בתקשורת.
היא הובילה להרשעה הפלילית הראשונה בארצות הברית במסגרת חוק הונאה והשימוש לרעה במחשב משנת 1986. היא נכתבה על ידי רוברט טאפאן מוריס, סטודנט לתואר שני באוניברסיטת קורנל, ושוחררה בשעה 20:30 ב-2 בנובמבר 1988 מרשת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
כיום, מוריס מלמד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
התולעת שפותחה על ידי מוריס ב-1988 בשפת C על בסיס מערכת ההפעלה BSD, ניצלה אקספלויטים בתשתית מערכת האינטרנט של אז, הכוללים:
ניצול פרצה בתוכנת Sendmail ב-Unix
ניצול גלישת חוצץ בפרוטוקול פינגר
ניצול מערכת לוגין באמצעות ממשק שורת פקודה הנשלט מרחוק
התולעת הצליחה לפרוץ למשתמשים עם חוזק סיסמאות נמוך, בעיקר משתמשים שהסיסמה שלהם מופיעה בשם המשתמש שלהם.
הנזק הכולל של הווירוס מוערך בכ-20 אלף דולרים.
כ-6,000 מכשירי Unix הושפעו מהתולעת, ובנוסף, כ-60,000 מכשירים שהיו מחוברים לאינטרנט באותה התקופה.
DARPA, הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, הקימה את מרכז התיאום CERT למציאת באגים והשפעתם בתוכנות מחשב ובאינטרנט.
בנוסף, ארצות הברית עבדה על חקיקה המונעת הונאה וניצול דרך המחשב, חוק הונאה וניצול במחשב (Computer Fraud and Abuse Act, בקיצור: CFAA).
לאחר ריצוי עונשו, החל ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, והיה שותף להקמת האקסלרטור Y Combinator.
תום אבני (נולד ב-20 באפריל 1986 באילת) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, במאי ומדבב ישראלי.
אביו, ניר אבני, היה בן קיבוץ בארי יוצא השייטת שהקים יחד עם שותפו ליחידה את ריף הדולפינים באילת, ואמו, עופרה בר ציון, הייתה מורה למחול.
לאבני אחות קטנה בשם שיר.
הופעתו הראשונה של אבני על מסכי הטלוויזיה הייתה ב-1990, בגיל 4, בתוכנית "מסיבת גן".
בשנת 1996 זכה לחשיפה משמעותית ראשונה, בהיותו בן 10, כשגילם את מוגלי, התפקיד הראשי במחזמר "ספר הג'ונגל" בבימויו של חנוך רוזן, לצד טוביה צפיר ושחקנים ידועים נוספים.
ב-1997 השתתף והנחה את מופע הפסטיגל, וביצע בו ביחד עם נליה צמחמן את השיר "לונה פארק", שזכה במקום השני.
ב-1998 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "סופר בוי", בו הופיע אבני בתפקיד הראשי.
בשנת 2002 הצטרף לצוות מנחי ערוץ הילדים והנחה בו עד פרישתו ב-24 ביוני 2009.
בשנת 2003 השתתף בחמישה פרקים בסדרה הארגנטינאית "פינת אור".
בשנת 2004 השתתף אבני במופע עם כוכבי הסדרה "פינת אור" בארץ ובאותה שנה דיבב גם את הסרט "פיטר פן".
במהלך השנים 2008-2005 עשה אבני את שירותו בצה"ל בלהקה צבאית של חיל החינוך.
בשנת 2005 השתתף במופע "שיר נולד", והחל לככב בסדרת הילדים של ערוץ הילדים "השמיניה" שם גילם את דמותו של דניאל האריס.
בהמשך השנה דיבב בסרט "לרדת מהפסים".
בשנת 2007 עלתה בערוץ הילדים ובהוט 3 תוכנית מוקומנטרית שעוקבת אחר חייו בשם "24/7 תום אבני", שזכתה לשבחים רבים.
באותה שנה השתתף בפסטיגל ובנוסף שיחק את עצמו כתפקיד אורח ב"השיר שלנו".
אבני השתתף בטלנובלות "האלופה" ו"בובות", שתיהן בערוץ "הוט 3", בשנים 2007–2008. ב-2008 הצטרף לצוות השחקנים של העונה השנייה בסדרה "האי", בתפקיד ריק ברודי.
באותה השנה שיחק בסרט המוזיקלי "היא לא תדע" ששודר בערוץ הילדים, הסרט מבוסס על שיריו של דני סנדרסון.
בשנת 2010 שיחק לצד ליאור אשכנזי וגל זייד בסרטה של סיגל אבין "לא תדעו עוד צער", אשר נעשה כחלק מ-48 שעות.
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה של yes, "אורים ותומים" בתפקיד ביני מלצר, נער הפוסטר של ישיבת הר צור.
באותה שנה השתתף בפאנל המומחים בתוכנית "האיש הכי מטומטם בעולם".
החל מאוגוסט 2011 הופיע אבני בתפקיד אדם רוזן, אחיהם של שי ואיתמר, בכל שמונה העונות של הסדרה הקומית "סברי מרנן", המשודרת במסגרת שידורי קשת.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של אבי נשר "החטאים" בתפקיד ג'רמי קוטלר, בעלה של ננה מילר, אותה מגלמת נלי תגר.
בשנת 2018 גילם את דמותו של יניר נחושתן בסדרת הדרמה "שלטון הצללים" ששודרה ב-HOT, בנוסף שיחק גם בסדרה "יש לה את זה".
באותה שנה ביים את פרק הסיום של הסדרה "שכונה".
בשנת 2019 גילם את אדוניה בנו של דוד בהצגה "הבא אחריו", מותחן פוליטי מאת שחר פנקס ובבימויה של שיר גולדברג ושיחק בסרט של לימור שמילה "ככה את אוהבת".
בשנת 2020 שיחק בסדרה "שעת נעילה" ששודרה בכאן 11 את סרן תמיר, קצין במחנה נפח.
בשנה זאת גם השתתף בפסטיגל בפעם השלישית, בתור "הפתעת הפסטיגל".
בשנת 2021 שיחק בסרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון", בתפקיד ירח בלייברג.
בשנת 2022 ביים את "תעודות הזהות" ב"האח הגדול".
כמו כן, שיחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "אני סבתא שלךָ", שכתב איתי סונטג.
בשנת 2023 שודרה ב"כאן 11" הסדרה "מלאך משחית", בה גילם אבני את דמותו של הפיזיקאי דב באר.
בשנת 2024 החל לשחק בתפקיד ראשי במחזה החולה ההודי פרי עטו של רשף לוי שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2025 השתתף בעונה השנייה של בלאדי מורי, ובמופע "VHS: ד"ש מהעבר", בהפקתם של רננה רז וניצן כהן.
ב-2004 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית אגם רודברג שאותה הכיר בהצגה "תום סוייר".
ב-2013 נישא לזמרת והשחקנית לירז צ'רכי והשניים הורים לשתי בנות.
באוקטובר 2025 הודיעו השניים על פרידה.
סבו וסבתו מצד אביו היו ממקימי קיבוץ בארי, וחלק ממשפחתו המורחבת התגוררה במקום.
בן דודו חגי אבני, ובן דודתו חן אבני יחד עם אשתו ושניים מילדיהם נרצחו בטבח בבארי.
תום אלמדון (נולד ב-30 בנובמבר 1984) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
אלמדון התחיל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי חיפה, וב-6 בינואר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במסגרת גביע הטוטו.
בעונת 2002/2003 הועלה לסגל קבוצה הבוגרת, כשוער המחליף של ניר דוידוביץ' ודודו אוואט.
לאחר עזיבת אוואט נותר אלמדון בתור השוער השני של חיפה, ומיעט לקבל דקות משחק.
במקביל שימש אלמדון כשוער הנבחרת הצעירה של ישראל ואף פתח בשער הנבחרת באליפות אירופה לנבחרות צעירות בשנת 2007. בסך הכל רשם אלמדון 29 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בינואר 2008 הושאל אלמדון להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית, ועמה ירד בתום העונה לליגה ארצית.
בעונת 2008/2009 הושאל אלמדון למכבי אחי נצרת עמה העפיל לליגת העל.
בינואר 2010 הושאל עד לתום העונה להכח עמידר רמת גן.
בינואר 2011 הושאל שוב למכבי אחי נצרת.
באוגוסט 2011 חתם אלמדון בקבוצת בני יהודה תל אביב, שם שימש כשוער מחליף לדלה איינוגבה.
אלמדון שיחק שלוש שנים בבני יהודה, במדיה רשם שלוש הופעות בכל המסגרות, ובתום עונת 2013/2014 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-19 ביוני 2014 חתם אלמדון לשנתיים בהפועל תל אביב.
ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 0-1 במשחק הגומלין מול אסטנה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, בו הודחה הקבוצה לאחר הפסד 3-0 במשחק הראשון.
ב-22 בנובמבר נכנס כמחליף להופעת הבכורה שלו בליגה במדי הפועל תל אביב, בעקבות פציעתו של דני עמוס בניצחון 2-3 על הפועל באר שבע, ולאחר מכן פתח בהרכב הקבוצה בשלושת המשחקים הבאים.
במרץ 2015 חזר להרכב הקבוצה בעקבות עזיבתו של עמוס ופציעתו של אפולה אדל, ושימש כשוער הראשון של הפועל תל אביב עד סיום עונת 2014/2015.
בקיץ 2015 חתם אלמדון בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, בקיץ 2016 חתם אלמדון בצעירי כפר כנא שעלתה לליגה א'.
ב-2 בנובמבר 2016 חתם במכבי צור שלום מאותה הליגה, במדיה שיחק שנה וחצי עד שבשנת 2018 פרש ממשחק פעיל.
תום בארי (נולד ב-17 במאי 1986), הוא שחיין עבר ישראלי.
אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-200 מטר בחזה.
אלוף המכביה, בעל שתי מדליות זהב.
ייצג את ישראל במשחקים האולימפיים (בייג'ינג 2008) וב-3 אליפויות עולם (מונטריאול 2005, מלבורן 2007 ורומא 2009).
בארי נולד וגדל בקיבוץ יגור.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה בארי במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.27 דקות, לפני דני מלניק (2:19.82 דקות) ודניאל ולז מארצות הברית (2:20.98 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 2006 זכה בארי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 2:15.88 דקות, לפני דני מלניק מהפועל ירושלים (2:19.32 דקות) ואביב סלע מהפועל גליל עליון (2:20.22 דקות).
בתחרות גביע האיחוד האירופי שנערכה בפריז צרפת ב-5 באוגוסט 2007 קבע בארי במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:14.01 דקות, שיפור לשיאו בן ה-13 שנים של ודים אלכסייב (2:15.47 דקות).
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן הונגריה בדצמבר 2007 הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:10.47 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 34 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:01.32 דקות
כדי להשיג את הקריטריון להשתתפות במשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג, היה עליו לסיים בין 12 הראשונים באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד במרץ 2008, אך הוא סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא איש חדש של 2:13.95 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 29 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:02.73 דקות.
עם זאת, פחות משבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפורטוגל, שיפר את שיאו האישי בשיא ישראלי חדש, והעמידו על 2:13.34 דקות.
לאור הישג זה, החליט הוועד האולימפי לאשר את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר את השיא הישראלי בן 13 השנים של ודים אלכסייב במשחה ל-100 מטרים חזה, הנחשב למשחה הפחות חזק שלו, והעמידו על 1:02.42 דקות.
שחיין איראני שהיה אמור להתחרות אף הוא באותו מקצה נעדר ממנו, על פי גורמים במשלחת האיראנית, בטענה של מחלה.
גם במשחה ל-200 מטרים חזה שבר בארי את השיא הישראלי והעמיד אותו על 2:11.44 דקות, תוצאה שהספיקה לו למקום ה-20.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט בסוף חודש יולי 2009 הגן בארי על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.94 דקות, לפני דני מלניק (2:17.50 דקות) וג'והן קופטי (2:24.43 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט 2010 סיים בארי במקום 55 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.18 דקות ופסל במשחה ל-200 מטר חזה.
בארי משתייך למועדון מכבי קריית אונו.
תום זיידמן-פרויד הייתה ציירת, סופרת ומאיירת ספרי ילדים יהודייה-גרמנייה.
אחייניתו של הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד.
נולדה בווינה בירת אוסטריה בשם מרתֶה גרטרוד פרויד למשפחה יהודית ממוצא גליציאני, אולם כבר בגיל צעיר אימצה לעצמה שם גברי - תום (Tom).
למדה ציור באקדמיה לאמנות של מינכן.
שלמה זלמן שוקן, שראה ב-1919 ציורים שהכינה פרויד, האיץ בש"י עגנון שיחבר לפיהם סדרת שירים לילדים על אותיות האלפבית העברי וכתב לו:
ואכן עגנון שהה במינכן עם פרויד וכתב 22 שירים, אחד לכל אחת מכל אותיות האלפבית העברי.
כתב היד של הטקסט נותר אצל שוקן, והאיורים הוחזרו לפרויד (בשנת 1984 יצא לאור "ספר האותיות", ובו הטקסט של עגנון, אך לא עם ציוריה של פרויד).
לאחר לימודיה נישאה פרויד למוציא לאור היהודי יעקב זיידמן.
הזוג עבר להתגורר בברלין, שם נולדה ב-1922 בתם, אנגלה (אביבה הררי - נפטרה בשנת 2011).
בברלין היו בני הזוג באי ביתו של שוקן, וכך הכירו את גרשום שלום וחיים נחמן ביאליק, ששהו באותה עת בברלין.
בראשית שנות ה-20 הקימו בני הזוג זיידמן-פרויד את הוצאת הספרים "Peregrin" ("פרגרין", שמשמעותו "זָר", "נווד", "הֵלך", "גולֶה" וגם סוג של עיט) ובה יצאו מספר ספרים לגיל הרך בגרמנית, כולם עם איוריה של פרויד.
במקביל פתחו בני הזוג בשותפות עם חיים נחמן ביאליק את הוצאת "אופיר" ובה יצאו ספרי ילדים בעברית עם איוריה של פרויד.
הספר הראשון שיצא בהוצאה המשותפת היה "ספר הדברים", שכלל 16 שירים קצרים לילדים קטנים שמול כל אחד מהם מצויר בעמוד הנגדי ציור.
הייתה בספר זה ראשוניות בהיותו אחד הספרים הראשונים שהדגישו את חשיבות האיור בספרות הילדים.
הידוע והמוכר מבין ספרי ההוצאה הוא הספר השלישי שיצא בה, "מסע הדג", שנכתב ואויר במקור על ידי פרויד ותורגם לעברית על ידי ביאליק.
השותפות הגיעה לקיצה כעבור זמן קצר עקב סכסוכים בין ביאליק ליעקב זיידמן.
באוקטובר 1929 בעלה שם קץ לחייו.
פרויד שקעה בדיכאון וכעבור חודשים ספורים נפטרה.
סגנונה הושפע מתנועת התכליתיות החדשה (Neue Sachlichkeit).
היא ציירה נושאים ריאליסטיים בדרך מופשטת, תוך שימוש בצורות גאומטריות וצבעוניות רבה.
עשר שיחות לילדים (1922. תרגום: חיים נחמן ביאליק, 1923) — מבחר מאגדות גרים, אנדרסן ועוד.
ספר הדברים (נוסח עברי של חיים נחמן ביאליק, 1922) — חרוזים וציורים לטף על בעלי-חיים וחפצים, הוצאת אופיר, ירושלים, תרפ"ב.
מסע הדג (1923. תרגום: חיים נחמן ביאליק, 1924) — סיפור פיוטי-אמנותי על ילד שדג מביאו אל ארץ אוטופית, בה הכל חיים באושר.
ספר סיפורי הארנבת (1924. תרגום: חיים נחמן ביאליק בשם על הארנבת, 1938) — מעשיות-עם על הארנבת הערומה.
ח"ן לטף (2008) בהוצאת עיריית תל אביב-יפו ועם עובד
בתחילת 2014 יצא לאור ספרה של לאה נאור, "מרכבה מזהב", ובו איוריה של זיידמן-פרויד ושירים שכתבה נאור בהשראת ספרה של זיידמן-פרויד "שירים לפעוטות".
דוד בעל החלומות (2020), מהדורה ראשונה בעברית, תרגום מאנגלית: איל לוין, הביא לדפוס ואחרית דבר: יקיר שגב, הוצאת גלריה חנינא, תל אביב, תש"ף
תומאס כריסטופר "תום" אינס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בווטפורד.
אביו הוא קפטן נבחרת אנגליה לשעבר, פול אינס.
אינס חתם בליברפול כשחקן נוער בשנת 2008, והצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת בתחילת עונת .
ב-29 ביולי 2010, הוא נכלל בסגל בפעם הראשונה, במשחק מוקדמות הליגה האירופית נגד רבוטניצ'קי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-22 בספטמבר 2010, כשעלה מהספסל בדקה ה106 במשחק של ליברפול נגד נורת'המפטון במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הליגה האנגלית.
ב-1 בנובמבר 2010, הצטרף לאביו בנוטס קאונטי כשחתם לחוזה השאלה קצר בקבוצה עד ינואר 2011. הוא ערך את הבכורה שלו בקבוצה ב-6 בנובמבר 2010 בניצחון 0–2 על גהטסד בגביע האנגלי.
ב-11 בדצמבר 2010 הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון הקבוצה בליגה על מילטון קינז דונס בתוצאה 0–2.
ב-3 באוגוסט 2011, אינס חתם על חוזה לשנתיים בבלקפול.
הופעת הבכורה של אינס הייתה במסגרת גביע הליגה האנגלית נגד שפילד ונסדיי ב-11 באוגוסט 2012. ב-18 באוקטובר באותה שנה, כבש אינס את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-31 בינואר 2014 אינס הושאל לקריסטל פאלאס עד סוף העונה.
ב-7 ביולי 2014 חתם בהאל סיטי לשנתיים.
ב-30 באוקטובר הושאל לנוטינגהאם פורסט לחודשיים.
ב-2 בפברואר 2015 הושאל לדרבי קאונטי מהצ'מפיונשיפ.
ב-7 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בה כבש צמד בניצחון 1–4 על בולטון וונדררס, בתקופת ההשאלה הבקיע 11 שערים, אך לא הצליח להעפיל לפרמייר ליג עם הקבוצה.
ב-3 ביולי 2015 חתם באופן קבוע בדרבי עבור 4.75 מיליון יורו, והפך לשחקן היקר ביותר בתולדות המועדון.
ב-4 ביולי 2017 חתם בהאדרספילד טאון העולה לפרמייר ליג לשנתיים.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–3 על קריסטל פאלאס.
ב-26 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 1-1 נגד סטוק סיטי.
ב-24 ביולי 2018 חתם אינס לשנתיים בסטוק סיטי מהצ'מפיונשיפ.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 1–3 ללידס יונייטד.
ב-29 בספטמבר כבש את שערו הראשון בתיקו 2-2 נגד רות'רהאם יונייטד.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל ללוטון טאון עד לסוף העונה.
תום והסיפור האמיתי הם בני הזוג עירית (המכונה תום) וישראל ולדמן, צמד מוזיקלי ישראלי.
להקת תום והסיפור האמיתי מוציאים את אלבומיהם ללא כוונות מסחריות.
הצמד התחיל להקליט שירים ב-1985, וב-1989 זכה לחשיפה תקשורתית ראשונה עם הסינגל הראשון "דני".
את השיר כתבו יוסי בבליקי ועוזי וייל והלחין אותו בבליקי, שנה לפני שהקים את להקתו פונץ'.
השיר הפך ללהיט, ונכלל באלבום הבכורה שהוציא הצמד ב-1992 (ולא ב-1994, כפי שרבים טועים לחשוב), "בעיניים עצומות", בחברת NMC (למרות שבפועל לא היו לצמד כוונות מסחריות).
סגנונו של האלבום, שהיה אסופה של שירים שהקליטו תום וישראל בין השנים 1985–1992, הוא רוק ברוח שנות השבעים בעל אופי נאיבי.
פרט לזוג הנשוי ובבליקי, השתתפו ביצירת השירים גם עובדיה חממה וברוך פרידלנד.
בטלוויזיה שודרו וידאו קליפים לחמישה משירי האלבום (שצולמו עוד ב-1989, ושעטיפת האלבום היא תצלום של קטע הלקוח מאחד מהם) ולאחריו יצאו הסינגלים "לעוף", "הבוקר שבא (אל תפחד)", "יאלי" ו"תגיד לי".
האלבום הוקדש לזכרו של המתופף אילן אליאס, אשר השתתף באלבום וזמן קצר לאחר צאתו נהרג בתאונת דרכים.
ב-1996, לאחר 3 שנים של דממה תקשורתית, שחרר הצמד את אלבומו "חלום הקרח", גם הוא בהפצת NMC.
הפעם היה זה אלבום קונספט ששילב מוזיקה אלקטרונית עם רוק פסיכדלי.
האלבום כלל שירים מקוריים, חלקם בשיתוף יוסי בבליקי ואשתו ריי, וקטע בשם "יום הדייג הגדול", המפוצל ל-15 שירים קצרים וקטעים אינסטרומנטליים.
מתוך אלבום זה בלטו השירים "הארפר" (ממנו זכורה השורה "איך תנהג בחושך ללא אורות"), "גשם אחרון", "ואלס געגועים", "קהות תחושה", "כוכבית", "חטא לסוף שבוע" ושיר הנושא.
לשיר "הארפר" יצא קליפ שביים אילן בשור.
ב-1997 השתתפו תום וישראל בערב שירי משוררים בגלריה בתל אביב-יפו, שם העלו מופע אקוסטי משיריהם כאשר ברקע הוקראו שירי המשוררים שהוצגו בגלריה.
הצמד הופיע לצידם של רועי הראבן, תופעת דופלר ויוסי בבליקי.
ב-1998 הקליט הצמד, שלקח דממה תקשורתית לאחר אותה הופעה בגלריה, אלבום שלישי ואקוסטי שנשא את השם הסמלי "נגמרו החיוכים" (שורה מתוך שירו של ירמי קפלן "מדוע לא באת").
תום וישראל החליטו שלא לשלוח את הדיסק להפצה של חברת תקליטים ולמכירה בחנויות, ולכן הודפסו ממנו 20 עותקים בלבד, ממוספרים אישית, שנשלחו לחברים ושדרני רדיו (ועל כן הוא נחשב קשה להשגה).
"נגמרו החיוכים" היווה מעין "סיכום" לפעילותו המוזיקלית של הזוג וכלל את השירים "סוף סיפור" ו"וינסנט", חידוש לשירו של ירמי קפלן "מדוע לא באת" וגרסאות אקוסטיות לשירים מאלבומיהם הקודמים, ביניהם "קרטון לילה" (שילוב של השירים "קרטון לילה ראשון" ו"קרטון לילה שני" מהאלבום הקודם) ו"לעוף", "מאושר" ו"תום החלום" מהאלבום הראשון.