tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שמאז החרמתו על ידי הנאצים התעלם עולם האמנות מפרוינדליך, סרט תיעודי בשם "Das Geht Nur Langsam" ("זה הולך רק לאט", דָאס גֵט נוּר לַאנְגְזָם) יצא ב-2012. הסרט עוקב אחר חזונו לפסלים נעים ברחובות אירופה, המסמלים רעיונות אוטופיים שלו על העולם והחברה.
אוטו פרנץ, ארכידוכס אוסטריה (21 באפריל 1865 – 1 בנובמבר 1906), היה אחיינו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ואביו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
אוטו פרנץ נולד ב-21 באפריל 1865 בעיר גראץ, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של הקיסר פרנץ יוזף, ולמריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1871 מתה אמו של אוטו, ואביו התחתן עם מריה תרזה, נסיכת פורטוגל.
אוטו ואחיו הבכור פרנץ פרדיננד התחנכו על ידי אלפרד לודוויג, ברון דגנפלד, אולם אוטו לא אהב ללמוד ועשה הרבה תעלולים למוריו.
אף על פי כן, מוריו אהבו את אוטו העליז יותר מאחיו הבכור הממורמר והרגזן.
בנוסף היה אוטו בן טיפוחיו של אביו, מה שהובילו למערכת יחסים קשה עם אחיו.
אוטו היה בטלן ומעורב בהרבה שערוריות, מה שהוביל לניתוקו מהחצר הקיסרית, ולמריבות עם אשתו.
אוטו פרנץ היה חמישי בשושלת הירושה של הקיסר.
אבל התאבדותו של רודולף, בנו של הקיסר בשנת 1889, מות אביו בשנת 1896 ושלילת זכויות הירושה מדודו, לודוויג ויקטור (בשל נטיותיו ההומוסקסואליות) הביאו לכך שאחיו פרנץ פרדיננד מונה ליורש העצר הרשמי.
מכיוון שזכויות הירושה נשללו מילדיו של פרנץ פרדיננד, עקב נישואיו בנישואים מורגנטיים, הפך אוטו פרנץ לשני בשושלת הירושה.
לאחר הירצחו של אחיו, ירש אותו קרל, בנו של אוטו פרנץ, ולימים הוכתר כקיסר אוסטריה.
בשנת 1900 נדבק אוטו פרנץ בעגבת, ובשל כך פרש מהחיים הציבוריים ונסע לשנה למצרים.
לאחר מכן חזר אוטו פרנץ לאוסטריה, וטופל על ידי פילגשו לואיזה רובינזון ואמו החורגת מריה תרזה, נסיכת פורטוגל.
ב-1 בנובמבר 1906 מת אוטו פרנץ בביתו בווינה, בנוכחות הבישוף של וינה גוטפריד מרשל.
בשנת 1886 התחתן אוטו פרנץ עם מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, בתם של גאורג, מלך סקסוניה ומריה אנה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לו שני ילדים:
מקסימיליאן אויגן, ארכידוכס אוסטריה (1895–1952)
אוטו נוימן קְנוֹף סְווֶרְדְרוּפ (בנורווגית: Otto Neumann Knoph Sverdrup; 1 באוקטובר 1854 - 26 בנובמבר 1930) היה ימאי וחוקר ארקטי נורווגי.
סוורדרופ נולד בבינדאל, הלגולנד, בן למשפחת איכרים.
בן משפחה רחוק שלו היה האוקיינוגרף האראלד סוורדרופ.
בשנת 1872, בהיותו בן 17, החל אוטו סוורדרופ את הקריירה שלו כימאי בעסק הספנות של דודו.
ב-1875 עבר בהצלחה את הבחינה לדרגת חובל וכעבור שנים אחדות את הבחינה לדרגת רב חובל.
אולסן, קרוב משפחה של אמו של סוורדרופ, את אוניית הקיטור "טריו" ומינה את סוורדרופ לרב החובל שלה.
בערך בתקופה זו פגש סוורדרופ את עורך הדין אלכסנדר ננסן, אחיו של פריטיוף ננסן, ובאמצעותו התוודע אל חוקר הארצות הנורווגי הנודע.
סוורדרופ הצטרף למשלחתו של ננסן לחציית גרנלנד בשנת 1888. ב-1892 היה יועץ לפריטיוף ננסן בבניית הספינה פראם.
בשנת 1893 קיבל סוורדרופ פיקוד על האונייה, וב-1895 מונה לפקח על האונייה ואנשיה כשננסן ניסה להגיע אל הקוטב הצפוני.
סוורדרופ הצליח לשחרר את האונייה מן הקרח סמוך לסוולבארד באוגוסט 1896 והפליג לסקיירווי, לשם הגיע 4 ימים אחרי שננסן הגיע לנורווגיה.
בקיץ 1897 עבד סוורדרופ כרב חובל של "לופוטן", אוניית נוסעים אל סוולבארד וממנה.
ב-1898 הצטרף למשלחת אחרת עם ה"פראם".
סוורדרופ ניסה להקיף את גרנלנד דרך מפרץ באפין אבל נכשל בניסיון לחצות את מצר נארס.
מאחר שנאלץ לחרוף באי אלסמיר, חקרו הוא ואנשיו וכינו בשם מספר רב של פיורדים וחצאי איים בחופיו המערביים של האי, שלא נחקרו עד אז.
בין -1899 ל-1902, חרף סוורדרופ עוד שלוש פעמים באי אלסמיר באזור הארקטי הקנדי עם ה"פראם", שם המשיך לעסוק במסעות חקר ובמיפוי, ששיאם בגלוי האיים שממערב לאי אלסמיר, דהיינו אקסל הייברג, אמונד רינגנס ואלף רינגנס, הידועים בשמם הקיבוצי כאיי סוודרופ.
הודות לשיטות האינואיטים שאימצו, הצליחו סוורדרופ ואנשיו למפות שטח כולל של 260,000 קמ"ר - יותר מכל משלחת חקר אחרת לקוטב.
האזור מופה בהצלחה רבה בידי הטופוגרף שלו, גונאר איזקסן, ו-35 פרסומים אקדמיים נכתבוכתוצאה מן המשלחת.
עם שובו, התקבל סוורדרופ כגיבור לאומי בנורווגיה.
אף על פי כן, הוא נשאר אלמוני יחסית בצפון אמריקה, ואלמוני יחסית בנורווגיה בכל הנוגע לחקר קנדה שעשה.
סוורדרופ טען לחזקת נורווגיה על שלושת האיים שגילה, והחל בכך מחלוקת ריבונות עם קנדה, שטענה לחזקה על כל היבשה, אם כזו שהתגלתה ואם שעוד לא התגלתה, במה שהוא עכשיו האזור הארקטי של קנדה.
המחלוקת לא יושבה עד 1930, כשנורווגיה העבירה את האיים לחזקת קנדה.
באותה שנה חתם סוורדרופ על הסכם עם ממשלת קנדה, לקניית הרשומות של משלחות סוורדרופ תמורת 67,000 דולר קנדי.
סוורדרופ מת שבועיים לאחר חתימת ההסכם, אבל הכסף הבטיח את עתיד משפחתו.
הרשומות נגנזו בארכיונים הלאומיים של קנדה, אבל לאחר זמן הוחזו לספרייה הלאומית של נורווגיה.
בשנים 1915=1914 יצא סוורדרופ במשלחת חיפוש והצלה של שתי משלחות רוסיות.
משלחתו הרביעית והאחרונה במימי סיביר הארקטית הייתה בשנת 1921, כאשר פיקד, מעל גשר הפיקוד של שוברת הקרח הסובייטית "לנין" על צי של חמש אוניות משא במשט ניסוי דרך ים קארה אל שפך הנהרות אוב ויניסיי.
האוניות הגיעו ליעדן ושבו בשלום.
הפלגה זו נחשבה לצעד חשוב בפיתוח מגזר ים קארה של נתיב הים הצפוני.
סוורדרופ ניסה גם את כוחו במיזם מטעים במחוז אוריינטה בקובה, שלא עלה יפה.
בשנות חייו האחרונות חי סוורדרופ בסאנדוויקה, על גבעה הנשקפת אל העיר.
הוא מת בנובמבר 1930. פסל של אוטו סוורדרופ הוצב בסטיינקייר בשנת 1957, ובשנת 1999 הוצב פסל שלו בסאנדוויקה, בכיכר הקרויה על שמו, "אוטו סוורדרופ פלאס".
1889 - מדליית זהב מן החברה הגאוגרפית של נורווגיה
1902 - אות המסדר המלכותי הנורווגי של סנט.
1903 - מדליית זהב מן החברה הגאוגרפית המלכותית
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז
סוורדרופ קיבל גם את אות הכתר הפרוסי, אבל במכתב פתוח לצירות הגרמנית באוסלו, ב-25 באוקטובר 1917, הצהיר שהוא מחזיר את אות המסדר במחאה על הלוחמה הלא-מוגבלת של הצוללות הגרמניות במלחמת העולם הראשונה, שגרמה למותם של מאות ימאים נורווגיים.
יום לפני שסוורדרופ החזיר את אות המסדר שלו, החזיר גם עמיתו לחקר ארצות רואלד אמונדסן את אותות הכבוד שקיבל מגרמניה.
אוטו פרנקל (1919 – מאי 2010) היה רופא פנימאי, פרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה פנימית בבית חולים שיבא (1964-1985).
בין עיסוקיו הרבים במחלות פנימיות פרנקל התעניין ועסק רבות בפרמקולוגיה קלינית.
פרנקל נולד בבודפשט לאירמה ולשמואל.
פרנקל סיים את לימודיו היסודיים בבית ספר יהודי חילוני בעל צביון ציוני.
בנעוריו פרנקל זכה בפרס ראשון לאומי בהונגריה במתמטיקה.
פרנקל למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת זמלווייס של בודפשט סיים בהצטיינות בשנת 1943.
בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, גורש פרנקל למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
פרנקל ניצל בעזרת פרטיזנים סרבים.
פרנקל התחיל התמחות ברפואה פנימית.
בהיותו ציוני נשלח כנציג וציר לקונגרס הציוני בבזל בשנת 1947.
בשנת 1948 פרנקל עלה לארץ ישראל במסגרת עליית האקדמאים.
פרנקל הוצב כרופא צבאי בבית החולים דונולו.
בהמשך עבד עם חולי פוליו בבית החולים בפרדס כ"ץ.
בשנת 1953 החל פרנקל את עבודתו כפנימאי בכיר במחלקתו של הפרופסור הרי הלר בבית החולים תל השומר.
בשנת 1963 יצא פרנקל להשתלמות בלונדון.
לאחר חזרתו, מונה פרנקל בשנת 1964 כמנהל מחלקה פנימית בבית החולים תל השומר (ביתן 36).
במהלך שנות הששים של המאה העשרים לקח פרנקל חלק פעיל בהקמת החוג לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנות השבעים קיבל פרנקל מינוי כפרופסור חבר לרפואה פנימית וכיהן בתפקידו זה וכן בתפקידו כמנהל מחלקה עד שנת 1985.
עם יציאתו לגמלאות עבד פרנקל שנתיים כיועץ פנימאי למחלקות הכירורגיות ובמקביל כיהן כיושב ראש ועדות רפואיות באגף השיקום של משרד הביטחון עד פרישתו בשנת 1995.
פרנקל נפטר בשנת 2010. נטמן בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
אוטו נמסאדזה (בגאורגית: ოთო ნემსაძე, אוֹתוֹ נֵמסַאדזֶה או אוֹתַר נֵמסַאדזֶה; נולד ב-18 ביולי 1989) הוא זמר גאורגי, נציג גאורגיה באירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב, ישראל עם שירו Sul tsin iare.
נמסאדזה נבחר לייצג את מדינתו באירוויזיון לאחר שזכה בגמר של התוכנית הכוכב של גאורגיה (საქართველოს ვარსკვლავი) ב-3 במרץ 2019.
נמסאדזה ידוע בעקבות ניצחונו בתוכנית "גאוסטאר" ב-2010. הוא ניסה את מזלו גם בגרסה האוקראינית לתוכנית "The Voice" וזכה בה במקום השני.
בשנת 2017 התמודד בקדם-האירוויזיון הגאורגי והגיע למקום העשירי עם שישים נקודות מהשופטים ומהקהל הגאורגי יחד עם הלהקה "לימבו" ושירם "Dear God" ("אל יקר").
אוטו פרדיננד פון אבנספרג אונד טראון היה גנרל-פלדמרשל אוסטרי אשר לחם במלחמות רבות בשירות האימפריה הרומית הקדושה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
טראון נולד ב-27 באוגוסט 1677 בעיר אודנבורג אשר השתייכה ל.
כיום שמה של העיר שופרון והיא נמצאת בתחומי הונגריה המודרנית.
אביו שלח אותו ללמוד באוניברסיטת האלה, אולם הוא עזב את הלימודים בשנת 1695 והתגייס לצבא נסיכות הבוחר מברנדנבורג.
הוא לחם בהולנד כנגד צבא ממלכת צרפת במהלך מלחמת תשע השנים.
לאחר המצור על נאמור באותה שנה, הוא עזב את הצבא הברנדנבורגי והתגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית הוא השתתף בקרבות באיטליה ועל הריין.
בשנת 1709 הוא הועבר לזירת הקרבות בספרד תחת פיקודו של גידו גראף סטארהמברג ובשנה לאחר מכן הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1713, כאשר נסוגו הכוחות הקיסריים מספרד, הוא הוביל את הגדוד שלו ללומברדיה, ולחם עמו בהצטיינות בקרבות הזירה האיטלקית של מלחמת הברית המרובעת.
על הישגיו הוא הועלה בשנת 1723 לדרגת גנרל-פלדווכטמייסטר (שווה ערך למייג'ור גנרל).
בעקבות הגנתו העקשנית על קפואה כנגד הספרדים, הוא נקרא לווינה בשנת 1735 והועלה לדרגת פלדצוגמייסטר.
בקיץ של אותה השנה מונה לתפקיד מדיני למחצה בהונגריה שבמסגרתו טיפל באי השקט ששרר שם.
לאחר מכן מונה בידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כמושל הכללי של לומברדיה.
זמן קצר לאחר מות הקיסר, הקיסרית החדשה מריה תרזה העלתה אותו ב-9 באפריל 1741 לדרגת גנרל-פלדמרשל.
כאשר התפשטה מלחמת הירושה האוסטרית ללומברדיה הוא הצליח לנצח את הספרדים בקרב קמפוסנטו ב-8 בפברואר 1743, אך יתרונם המספרי של אויביו וחוסר התמיכה מווינה, גרמו לכך שהוא לא יכול היה לנצל את הישגיו.
על מאמציו הוא נעשה לחבר במסדר גיזת הזהב, הוא נשלח לאחר מכן לזירת הריין, אולם פלישתו של פרידריך הגדול לבוהמיה גרמה לכך שהוא הועבר לשם.
טראון וחייליו צעדו מאלזס דרך בוואריה והפלטינט העליון אל השטח המאוים, והצליחו להדוף את הפלישה הפרוסית.
פרדריך התרשם מאוד מביצועיו של טראון, ולימים כינה אותו המורה שלו באמנויות המלחמה.
בשנת 1745 הוא הצליח להדוף את הפלישה הצרפתית לחבל הריין וכך לאפשר את הכתרתו של פרנץ שטפן בעלה של מריה תרזה כ"פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה" בפרנקפורט.
לאחר המלחמה הוא מונה למושל הכללי של טרנסילבניה, ובתפקיד זה מת ב-18 בפברואר 1748 בעיר הרמנשטאדט (כיום סיביו ברומניה המודרנית).
אוטו רוברט פריש (Otto Robert Frisch; 1 באוקטובר 1904 – 22 בספטמבר 1979) היה פיזיקאי בריטי-יהודי יליד אוסטריה, מראשוני החוקרים בפיזיקה גרעינית.
יחד עם ליזה מייטנר הוא פיתח את ההסבר התאורטי הראשון לביקוע הגרעיני, טבע את המונח, והראשון שגילה את תוצרי הלוואי של הביקוע.
בהמשך, הוא היה הראשון שתכנן, יחד עם הפיזיקאי הבריטי רודולף פיירלס, את המכניזם התאורטי של מנגנון הפיצוץ של פצצה אטומית ב-1940. בשנים 1944–1945 עבד במעבדות לוס אלמוס שבארצות הברית במסגרת פרויקט מנהטן, ולאחר תום מלחמת העולם השנייה חזר לאנגליה, וכיהן כראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במוסד לחקר האנרגיה האטומית בהארוול.
במקביל לימד בקיימברידג', וקיבל ממנה את התואר היוקרתי "פרופסור ג'קסוניאן לפילוסופיה של הטבע".
פריש נולד בווינה ב-1904 למשפחה יהודית, בנם של ג'וסטיניאן פריש, צייר, ושל אוגוסטה מייטנר-פריש, פסנתרנית קונצרטים.
הוא היה מוכשר בשני השטחים שבהם עסקו הוריו, אך בעיקר אהב את עיסוקה של דודתו, ליזה מייטנר, בפיזיקה.
הוא החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת וינה, וסיים ב-1926 עם עבודה שעשה על השפעת אלקטרונים, שהתגלו באותם ימים, על מלחים.
לאחר מספר שנים שבהן עבד במעבדות זוטרות בגרמניה, קיבל פריש משרה באוניברסיטת המבורג תחת הפיזיקאי שזכה לימים בפרס נובל, אוטו שטרן.
כאן ייצר עבודות על עקיפה של אטומים (תוך שימוש במשטחים גבישיים), והוכיח גם כי המומנט המגנטי של פרוטון גדול בהרבה ממה ששיערו עד אז.
עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933, גרמה לפריש לעזוב הכול ולעבור ללונדון.
באנגליה הצטרף לצוות בקולג' בירקבק שבאוניברסיטת לונדון, ועבד עם הפיזיקאי פטריק בלקט על טכנולוגיית תא ערפל ועל רדיואקטיביות.
הוא המשיך בנושאים אלה כשעבד בקופנהגן כחמש שנים עם נילס בוהר, שם התמחה עוד יותר בפיזיקה גרעינית, ובמיוחד בפיזיקת נייטרונים.
בחופשת חג המולד בשנת 1938 ביקר פריש אצל דודתו ליזה מייטנר בשוודיה.
למייטנר נודע שהפיזיקאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן גילו בברלין שמהתנגשות של נייטרון עם גרעין אורניום נוצר היסוד בריום כאחד מתוצרי הלוואי של ההתנגשות.
האן, במכתב למייטנר, כינה את התגובה החדשה הזו "התפוצצות" של גרעין האורניום.
פריש ומייטנר שיערו כי גרעין האורניום התפצל לשניים, הסבירו את התהליך, והעריכו את כמות האנרגיה שהשתחררה בו.
פריש גם טבע את המונח "ביקוע" לתיאור התהליך.
הגבלות פוליטיות של השלטון הנאצי אילצו את הצוות של האן ואת הצוות של פריש ומייטנר (שניהם יהודים) לפרסם את מסקנותיהם בנפרד.
המאמר של האן תיאר את הניסוי ואת מציאת הבריום שהתקבל כתוצר לוואי.
המאמר של פריש ומייטנר הסביר את הפיזיקה העומדת מאחורי התופעה.
פריש שב לקופנהגן, שם הצליח במהירות לבודד את כל תוצרי הביקוע.
כפי שסיפר מאוחר יותר פריש עצמו, ג'ורג' פלאצ'ק הציע לו לבצע ניסוי ישיר של ביקוע גרעיני כדי להוכיח את התאוריה שפרסם.
ב-1939 עזב פריש את דנמרק לנסיעה קצרה לברמינגהאם, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע את שובו.
כשהמלחמה בראשו, הוציאו הוא והפיזיקאי רודולף פיירלס באוניברסיטת ברמינגהאם את 'תזכיר פריש-פיירלס' , שהיה המסמך הראשון שהגדיר תהליך שבאמצעותו ניתן ליצור פיצוץ אטומי.
התהליך שהגדירו משתמש באורניום-235 נקי, שידרוש מסה קריטית קטנה למדי, ושיוכל להגיע ל"שלב קריטי" על ידי שימוש בחומרי נפץ קונבנציונליים שיגרמו לפיצוץ גרעיני חזק מאוד.
התזכיר המשיך לנבא את ההשפעות של פיצוץ כזה, מההתפוצצות הראשונית עד התפזרות הנשורת.
תזכיר זה היה הבסיס לפרויקט הבריטי "סגסוגות צינור" לבניית נשק אטומי, וגם לפרויקט מנהטן האמריקאי, שבו עבד פריש בהמשך כחלק מהמשלחת הבריטית.
פריש ופיירלס עבדו יחד במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת ברמינגהאם בשנים 1939–1940. פריש קיבל במהירות אזרחות בריטית, וב-1943 נסע לארצות הברית.
בשנת 1944, כשעבד במעבדות לוס אלמוס של פרויקט מנהטן, אחת ממשימותיו של פריש כראש קבוצת ההרכבות הקריטיות הייתה לקבוע את הכמות המדויקת של האורניום המועשר שתידרש ליצירת מסה קריטית, שהיא מסת האורניום המינימלית שתבטיח שתגובת השרשרת הגרעינית תישאר פעילה.
בניסוי הבדיקה הוא יצר צבר של כמה עשרות פסים של אורניום הידרידי (UH3) באורך של 3 ס"מ כל אחד, ומדד את עליית פעילות הנייטרונים ככל שצבר הפסים התקרב למסה הקריטית.
המימן שבפסי האורניום הגדיל את הזמן שנדרש כדי להאיץ את תגובת השרשרת.
יום אחד פריש כמעט גרם לתגובה בלתי נשלטת כשנשען על ערימת הפסים, אותה כינה "אספת ליידי גודייבה".
גופו החזיר נייטרונים חזרה לערימה.
מזווית עינו ראה כי הנורות האדומות, שהבהבו לסירוגין בעת פליטת נייטרונים, "דולקות ברצף וללא הבהוב".
הוא הבין מיד מה קרה, ופיזר במהירות את פסי האורניום בידו.
מאוחר יותר הוא חישב ומצא שמינון הקרינה שספג היה "לא מזיק", אך אם הוא "היה מהסס עוד שתי שניות לפני פיזור החומר ...
"תוך שתי שניות הוא קיבל, על פי הסטנדרטים הנדיבים של אותה תקופה, מנה מותרת של יום שלם של קרינת נייטרונים".
בדרך זו קבעו ניסוייו את המסה המדויקת של אורניום הדרושה לפצצת "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה.
הוא גם תכנן את הניסוי שכונה "זנב הדרקון" או "גיליוטינה", שבו הוכנס לחור ההזנה גליל אורניום בעל מסה קבועה הגדולה יותר מהמסה הנדרשת, והביא את המסה למעט יותר (0.1%) מהמסה הקריטית למשך שבריר של שנייה.
בישיבה לאישור הניסוי, ריצ'רד פיינמן, שהעיר על הסכנה הכרוכה בניסוי, אמר שזה "בדיוק כמו לדגדג בזנבו של דרקון ישן".
בפרק זמן של כ-3 אלפיות השנייה, עלתה הטמפרטורה בקצב של 2,000 מעלות צלזיוס לשנייה, ונפלטו מעל 1015 נייטרונים עודפים.
בשנת 1946 חזר פריש לאנגליה לתפקיד ראש המחלקה לפיזיקה גרעינית במוסד לחקר האנרגיה האטומית בהארוול, אף שבילה חלק ניכר משלושים השנים הבאות בהוראה בקיימברידג'.
הוא קיבל בקיימברידג' את התואר היוקרתי 'פרופסור ג'קסוניאן לפילוסופיה של הטבע' , והיה גם עמית בטריניטי קולג'.
פריש פרש מהכס בקיימברידג' בשנת 1972, כנדרש בתקנות האוניברסיטה.
הוא נפטר ב-22 בספטמבר 1979, וגופתו נשרפה ב-5 באוקטובר במשרפת העיר קיימברידג'.
בנו, טוני פריש, הוא גם פיזיקאי.
אוטו פאהר היה שחיין גרמני, סגן אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) במשחה ל-100 מטר גב.
בתחרות שנערכה במגדבורג, גרמניה ב-3 באפריל 1912 קבע במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:48.4 דקות.
שיפור לשיא של הרמן פנץ מגרמניה (2:50.6 דקות).
שיאו זה החזיק מעמד 14 שנים ונשבר על ידי ולטר לופר מארצות הברית (2:47.1 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות נוספת שנערכה במגדבורג, ב-29 באפריל קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:15.6 דקות, שיפור לשיא בן שלושה שבועות של אוסקר שילה מגרמניה (1:18.4 דקות).
שיאו זה החזיק מעמד 8 שנים ונשבר על ידי וורן קילואה מארצות הברית (1:14.8 דקות).
באולימפיאדת סטוקהולם 1912 שנערכה ביולי זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:22.4 דקות, אחרי, הארי הבנר מארצות הברית (1:21.2 דקות) ולפני פאול קלנר חברו לנבחרת (1:24.0 דקות).
פהר למד הנדסת מכונות באוניברסיטת שטוטגרט.
הוא שרת כלוטננט במלחמת העולם הראשונה וסיים את לימודיו ב-1919 ולאחר מכן קיבל את הדוקטורט שלו.
הוא היה חבר ב ומנהיג הכלכלה הצבאית אך שמר על קשר עם קרל פרידריך גרדלר במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1945, היה אחד היזמים של שטוטגרט שפעלו כדי להבטיח שהנאצים לא יהרסו את כל החברות באזור שטוטגרט.
בשנת 1948, בהליכי ועדת הבוררות, סווג כלא מואשם בגלל התנגדות אקטיבית.
אויגן אוטו פרייהר פון היגל היה גנרל גרמני, ומפקד קורפוס המילואים ה-26 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פון היגל נולד ב-20 בספטמבר 1853 בשטוטגרט.
אביו, אלברט פרדיננד פון היגל, היה אוברסט בצבא ממלכת וירטמברג, ואילו סבו, ארנסט פון היגל, היה גנרל לויטננט ושר המלחמה הווירטמברגי.
בשנת 1870 הוא התגייס ל, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-122 (וירטמברג ה-4 - פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה), עימו לחם במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה.
בשנת 1908 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-2, ובשנת 1912 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס ה-13, וב-25 באוגוסט 1914 מונה היגל למפקד קורפוס המילואים ה-26, אשר הוקם כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה.
הקורפוס נטל חלק בקרב איפר הראשון, ובאפריל 1915 לחם בקרב איפר השני.
בשנת 1916 לחם הקורפוס במהלך הקרב על הסום כחלק מהארמייה השנייה, ובאפריל 1917 תפס עמדות באזור שמפאן בשם "קבוצת דורמואז".
על פעולותיו במלחמה קיבל היגל את עיטור הפור לה מריט ואת עיטור מסדר העיט האדום, וב-6 במרץ 1918 הוא פרש לביתו.
לאחר המלחמה התגורר היגל בנוננאו, עד מותו ב-4 בינואר 1928.
אוטו אלברכט אלפרד פון בולשווינג היה איש אס.אס בדרגת האופטשטורמפיהרר בסוכנות הביון הנאצית, אס דה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך פון בולשווינג למרגל עבור ה-CIA באירופה ובהמשך חי בקליפורניה.
אוטו אלברכט פון בולשווינג נולד בשונברוך, מחוז ברטנשטיין, פרוסיה המזרחית (כעת: פולין) ב-15 באוקטובר 1909. הוא צאצא ממשפחת האצולה בודלשווינג.
הוא התחנך באוניברסיטת ברסלאו ובאוניברסיטת לונדון.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית באפריל 1932 ולאחר שהנאצים עלו לשלטון בשנה שלאחר מכן הוא הפך לחבר באס אס.
הוא הוצב בחטיבת המודיעין של האס דה (SD) ועבד כסוכן סמוי בארץ ישראל המנדטורית, תוך החלפת הבטחות לעודד צעירים יהודים להגר עבור מידע מודיעיני על הבריטים ואופן אספקת הנשק על ידי ההגנה.
הוא היה קשור קשר הדוק עם אדולף אייכמן, הפך לסגנו והיה מעורב בתכנון הפתרון הסופי.
בשנת 1937 כתב תזכיר בנושא הגירה יהודית, המתייחס למהומות האנטי-יהודיות בברלין בשנת 1935.
הדו"ח שלו הציע שיטות בירוקרטיות כמו מגבלות כלכליות, מיסים מיוחדים והחרמת דרכונים לטיהור גרמניה מיהודיה.
היינריך הימלר התרשם מהדיווח והקצה את פון בולשווינג לעבוד תחת אדולף אייכמן.
במהלך השנים שלאחר מכן כתב פון בולשווינג עשרות מזכרים ודיווחים כיצד לרדוף יהודים.
ההצעות שלו לאייכמן כללו החרמת כסף מיהודים וגירוש יהודים.
במקום להמליץ על רצח המוני של יהודים, הוא הציע להפוך את חייהם לבלתי נסבלים עד שהם יעזבו מרצונם את גרמניה.
מאוחר יותר, פון בולשווינג הפך לנציג של SD בשגרירות הגרמנית בבוקרשט, רומניה, שם הוא ארגן פוגרום אנטי-יהודי עם משמר הברזל ב-1941, בו 125 יהודים נהרגו.
הוא הועלה לדרגת אס אס האופטסטורמפורר (קפטן) ב-30 בינואר 1941. לאחר שחזר לגרמניה במרץ 1941 חיפש בולשווינג קריירה בעסקים, והפך לשותף עם בנק voor Onroerende Zaken, בנק מבוסס באמסטרדם, אשר מילא תפקיד בהחרמת נכסים של אזרחים יהודים בהולנד הכבושה על ידי הנאצים.
על פי אריק ליכטבלאו, מעשיו של פון בולשווינג לא היו מונעים על ידי אנטישמיות אלא על ידי הרצון לכוח ועושר.
ליכטבלאו ציין כי בעיצומה של השואה התחתן פון בולשווינג עם אישה יהודייה למחצה.
לפני תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 גויס פון בולשווינג כבר על ידי חיל המודיעין הנגדי האמריקני (CIC), זרוע הריגול הנגדית של השירות החשאי של צבא ארצות הברית, שמאוחר יותר התמזג לתוך ה-CIA.
משערים כי הסיבה לכך היא שהוא הכיר בכך שגרמניה בדרך להפסיד את המלחמה, והחליט לעבוד עם הצד המנצח.
כבר באביב 1945 הוא עבד עבור האמריקאים בזלצבורג.
על פי ה-CIA הוא היה אחד הסוכנים הבכירים ביותר באירופה.
הוא סיפק מודיעין על עמיתים נאצים ומבצעים צבאיים גרמנים.
בשנת 1949 הצטרף לארגון גהלן (שהפך בהמשך לשירות הביון הפדרלי המערב גרמני) וגייס קשרים באיטליה על מנת להשפיע על אירועי מלחמת האזרחים היוונית, תוך מתן מודיעין לחתרנות אפשרית על ידי סוכנים קומוניסטים.
לאחר שגורש משם, החל לעבוד עבור ה-CIA, בניהול רשת מרגלים אנטי-סובייטית המורכבת מנאצים לשעבר באוסטריה.
במהלך תקופה זו, הידע של ה-CIA על עברו הנאצי של פון בולשווינג היה מוגבל.
הוא הודה כי היה חבר המפלגה הנאצית, אך טען כי הוא הצטרף רק כדרך לקבל אישור ממשלתי למפעל מלט שרצה להקים במזרח פרוסיה, וכי הוא ניסה לסכל את מזימותיו של היטלר.
הערכה מוקדמת עליו קבעה כי ידיעת ה-CIA על תיעוד המלחמה שלו "נשענת כמעט כולה על אמירותיו שלו עצמו", ומתייחסת אליו כאל "אגואיסט ואיש של נאמנויות משתנות." תזכירים אחרים התייחסו אליו כאל "דמות מוצלת" והציעו שיש להחזיקו ב"רסן הדוק".
ל-CIA היו עדויות שקושרות בין פון בולשווינג לאייכמן ולדרגים הגבוהים של האס אס.
מקור האמין כי הוא איש SD, ומקור אחר בפולין זיהה אותו כאיש הצמרת של האס אס בעבודה עם משמר הברזל הרומני.
עם זאת, ה-CIA החליט להשתמש בשירותיו, כאשר הערכה אחת טענה כי חברותו במפלגה הנאצית בעבר "לא הייתה משמעותית יחסית, במיוחד לאור השירות המצוין של הנושא מטעמנו."
בשנת 1950, הממשלה האוסטרית חקרה את פון בולשווינג בגלל חשדות לפשעי מלחמה, וה-CIA מיהר להגן עליו מפני העמדה לדין אפשרית.
לאוסטרים נאמר כי אין "שום תיק זמין" עליו.
כמה שנים לאחר מכן, לאחר שנתקל בבעיות ויזה, ה-CIA ניסה לעזור לו לזכות באזרחות אוסטרית.
משזה לא הצליח, ה-CIA החליט לעזור לו להגר לארצות הברית.
בסוכנות הביון האמריקאית סייעו לו לזרז את בקשתו לוויזה אמריקאית, השיב מידע ממשרד החוץ האמריקני על עברו הנאצי, והזמין כרטיסים עבורו ועבור אשתו במסע בספינת שייט מפוארת לארצות הברית.
כשהגיעו פון בולשווינג ואשתו לארצות הברית ב-2 בפברואר 1954, פגש אותם קצין מודיעין צבאי שעבד אתו באירופה, והתארחו בביתו בבוסטון במשך מספר חודשים.
לאחר שהביאה אותו לארצות הברית ככזו שראתה כגמול עבור שירותו, סיים ה-CIA את מערכת היחסים עם פון בולשווינג, והורה לו לנתק את כל היחסים ולפנות אליהם רק במקרה של "חירום קשה" שהיה "מצב חיים או מוות."
בארצות הברית הפך פון בולשווינג למנהל סדרת חברות תרופות וכימיקלים, ושימש כיועץ לפרויקטים בגרמניה, ולעיתים קרובות נסע לשם לעסקים.
בשנת 1959 הוא הפך לאזרח אמריקני.
הוא התחבר היטב והוצב בתור למינוי יוקרתי כנציג מחלקת המדינה לפיתוח בינלאומי בהודו.
במאי 1960 נחטף מפקדו לשעבר של פון בולשווינג אדולף אייכמן, שחי בארגנטינה בזהות בדויה, על ידי סוכנים ישראלים והוברח לישראל, שם הועמד לדין והוצא להורג.
החדשות על החטיפה גרמו לפון בולשווינג לחשוש כי הוא הבא בתור.
הוא חזה נכון כי שמו יעלה במשפט אייכמן, וחשש כי בדיקה מחודשת במשרד לענייני היהודים של הנאצים כחלק ממאמצי התביעה תחשוף את תפקידו שלו.
מחשש שיועמד לדין ושהישראלים עשויים אפילו לחטוף אותו באותה דרך שחטפו את אייכמן, הוא יצר קשר עם אחת ממטפלותיו לשעבר, הביע את חששותיו וטען שהוא חושש לחייו.
ה-CIA, בתורו, היה נואש לשמור על שמו ואת מעורבותו עם אייכמן בסוד.
סוכני מודיעין מערב גרמניים שבילו חודש בוושינגטון בעיון בתיקי מודיעין אמריקניים בעצמם, נחשפו לראיות מסיביות שקשרו בין פון בולשווינג ישירות לאייכמן ולמשרד לענייני יהודים.
למרות העובדה שמידע זה ישב בתיקים של ה-CIA במשך שנים, הסוכנות האשימה אותו באי-יושרו בכך שצמצם את תפקידו במפלגה הנאצית בגלל המצב הקיים בו נקלע כעת.
ה-CIA הסכימה להגן על פון בולשווינג והבטיחה שלא תעביר אותו לישראל וכי היא תמנע עדות על עברו ממשרד המשפטים האמריקני.
לו קיבל משרד המשפטים את הראיות, ייתכן שהיה יכול לפתוח בהליכי גירוש נגדו, והיה מגורש, הוא הסתכן בתביעה במערב גרמניה או באוסטריה.
בתמורה נאלץ פון בולשווינג לוותר על מועמדותו לנציג פיתוח בינלאומי בהודו.
בשנת 1969 עבד פון בולשווינג בחברת ליסינג המחשבים בקליפורניה Trans-International Investment Investment Corporation מסקרמנטו, שניהלה חוזים עבור מחלקת ההגנה.
הוא קודם לסגן נשיא, אך תפקידו שם הסתיים כאשר החברה הסתבכה בשערורייה פיננסית, ובהמשך פשטה את הרגל בשנת 1971.
אשתו התאבדה בשנת 1978. ממשלת ארצות הברית לא החלה לחקור את פעילותו של פון בולשווינג בגרמניה הנאצית עד 1979, אז נחשפה הרשומה בתקופת המלחמה שלו לציבור.
משרד המשפטים הגיש נגדו אישומים במאי 1981 בגין הסתרת עברו הנאצי וביקש לגרשו; אשתו השנייה הצהירה שהוא היה סוכן כפול עבור האמריקנים בטירול, אוסטריה.
הוא מסר את אזרחותו האמריקאית אך בתחילת 1982 הושהה במשפט בזמן שהותר לו להישאר במדינה בשל מצבו הבריאותי המידרדר; הוא סבל ממחלת מוח חשוכת מרפא.
הוא נפטר חודשיים לאחר מכן, במרץ 1982, בבית אבות בכרמייקל, קליפורניה.
גנרל אוטו פרטר-פיקו היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פרטר-פיקו נולד ב-2 בפברואר 1893 בקרלסרוהה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של מקסימיליאן פרטר-פיקו.
בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-14 (באדן ה-1), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, למעט תקופה קצרה ששימש במטה הדיוויזיה ה-28. ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת לויטננט, וב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
לאחר המלחמה נשאר פרטר-פיקו ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 בינואר 1935 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד גונדת התצפיות ה-7.
בפרוץ המלחמה לחם פרטר-פיקו עם יחידתו במהלך המערכה בפולין, וב-6 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-297, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-297, וב-1 בספטמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
פרטר-פיקו לחם עם יחידתו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה, וב-7 בפברואר 1942 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-102. ב-20 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-57, וב-1 במרץ אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בקיץ 1943 הוא לחם עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת פלגת הארמייה קמפף, והשתתף עמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק.
ב-25 בספטמבר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-148 בדרום צרפת, ולאחר מבצע דרגון הוא מונה על אבטחת המעברים בין צרפת לאיטליה בהרי האלפים.
ב-18 בספטמבר 1944 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיה ה-148, וב-20 באוקטובר הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
באביב 1945 לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, וב-28 באפריל הוא נפל עם כוחותיו בשבי כוח המשלוח הברזילאי.
פרטר-פיקו שוחרר מהשבי ב-7 ביולי 1948. לאחר שחרורו עבר להתגורר בעיר פלימס, גראובינדן, שווייץ, עד למותו ב-30 ביולי 1966.
אוטו סאס (במקור עד 1904 אוטו שלזינגר, בהונגרית: Szász Ottó; אלשוצ'וץ', 11 בדצמבר 1884 – מונטרה, 19 בספטמבר 1952) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטאות (פרנקפורט, סינסינטי).
את לימודיו לתארים ראשון ושני באוניברסיטה סיים בבודפשט ובגטינגן.
את הדוקטורט קיבל בבודפשט בשנת 1911, לאחר מכן לימד כמה שנים באוניברסיטאות במערב אירופה.
בשנת 1914 הפך למרצה בכיר באוניברסיטת פרנקפורט ובשנת 1917 באוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1920 עזב את הונגריה לצמיתות.
משנת 1920 עד 1933 שימש כפרופסור באוניברסיטת פרנקפורט.
לאחר עלית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוא פוטר ממשרתו והיגר לארצות הברית, שם הפך במהרה לפרופסור באוניברסיטת סינסינטי, אוהיו.
מותו נגרם כתוצאה מאוטם שריר הלב ב־19 בספטמבר 1952, במהלך חופשתו בשווייץ.
תחומי המחקר העיקריים שלו בתחום האנליזה המתמטית תורת הקבוצות ותורת הקירובים.
בנושאים אלה פרסם כמאה עבודות מדעיות.
תחומי המחקר שלו בפירוט רב יותר היו: דטרמיננטות, שברים משולבים, סדרות אקספוננציאליות וטור דיריכלה על שם המתמטיקאי הגרמני צרפתי יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, פולינומים טריגונומטריים, שיטות סיכום, פולינומים אולטרה-ספריים ופונקציות בסל.
סאס הציג הוכחה פשוטה למשפט המשותף המפורסם של האחים ריס.
הוא היה עוזר העורך של שני כתבי עת מתמטיים אמריקאים.
בשנת 1930 הוענק לו "פרס דיולה קניג" על ידי החברה למתמטיקה ולפיזיקה בהונגריה.
אוטו פון מוזר היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
מוזר נולד ב-31 במרץ 1860 בשטוטגרט, והיה בנו של אלווין מוזר, מנהל הוצאת הספרים Deutsche Verlags-Anstalt.
בשנת 1877 התגייס מוזר ל והצטרף לרגימנט הרגלים ה-126 (וירטמברג ה-8 - פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן).
ב-14 בספטמבר 1893 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1894 הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 - "המלכה אולגה").
בשנת 1897 הוא הצטרף למטה הדיוויזיה ה-27 (וירטמברג ה-2), ובשנת 1899 הוא הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1900 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-18, ובשנת 1902 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-13 (וירטמברג).
בשנת 1906 מונה מוזר למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-120 (וירטמברג ה-2 - "קייזר וילהלם, מלך פרוסיה"), ולאחר מכן הוקצה לזמן קצר למטה רגימנט הרגלים ה-126 (וירטמברג ה-8 - פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן), בזמן שהועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת אוברסט, בשנת 1908 העניק לו וילהלם השני, מלך וירטמברג את צלב הכבוד למסדר כתר וירטמברג ונתן לו תואר אצולה.
בשנת 1910 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-121 (וירטמברג ה-3 - וירטמברג הישנה), ובשנת 1912 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1913 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-53 (וירטמברג ה-3), שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-27 (וירטמברג ה-2).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם מוזר עם חטיבתו בחזית המערבית, ואף נפצע באחד הקרבות.
לאחר החלמתו, ב-25 במאי 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-107, ולחם עמה במהלך חזית המזרחית ולאחר מכן במהלך המערכה על סרביה.
ב-18 באוגוסט 1915 הועלה מוזר לדרגת גנרל לוטננט, וב-13 ביוני 1916 הוא הועבר לחזית המערבית ומונה למפקד הדיוויזיה ה-27 (וירטמברג ה-2).
ב-12 במרץ 1917 הוא מונה למפקד קורפוס המילואים ה-14, ולחם עמו בקרב אראס ובקרב קמברה.
ב-8 בפברואר 1918 הוא פרש מתפקידו, וב-18 ביולי 1918 פרש פון מוזר מהצבא.
לאחר מכן הוא חי באיזני אים אלגאו, שם פרסם מספר ספרי היסטוריה צבאית.
ב-31 ביולי 1927 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טיבינגן, וב-11 באוקטובר 1931 הוא מת בגיל 71.
אוטו פצ'ק (17 באוקטובר 1882 - 2 ביולי 1934) היה תעשיין אירופאי, ונודע בעיקר בבניית וילה פצ'ק בפראג.
אוטו היה בנם הבכור של ד"ר איזידור ושל קמילה.
בין בני משפחתו נודעו דודיו יוליוס ואיגנאז פצ'ק, כולם במקור מקולין.
משפחת פצ'ק הקימה מפעלי כרייה ומפעלים כימיים בינלאומיים שונים בפראג שבצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
הם שלטו גם על 30% ממפעלי הכריה הגרמניים ובסך הכל שלטו בכמעט 50% מתעשיית הכרייה הפחמית האירופית בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 הקים דודו יוליוס את בנק האחים פצ'ק ושותפיו.
בן דודו, וולטר (בנו של יוליוס) ואחיו של אוטו, הנס פצ'ק, ניהלו את החברה עד שנת 1938, אז עברו לניו יורק כתוצאה מהסכם מינכן.
לאחר מות דודו, איגנץ פצ'ק, נחשב אוטו לראש משפחת פצ'ק.
פצ'ק נישא למרתה לבית פופר, בתו של ג'ודר ויוליוס פופר.
פצ'ק נפטר ב־2 ביולי 1934 בווינה, אוסטריה, ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בפראג.
בראשית שנות העשרים, בין שתי מלחמות העולם, בנה אוטו וילת ענק בפראג.
במשך השנים שימשה וילה זו אישים שונים, ובהמלך מלחמת העולם השנייה נככבשה על ידי הנאצים שהפכו את המקום למפקדה.
לאחר מכן עבר הבית לבעלות ארצות הברית, וכיום משמש בית זה למגורי שגריר ארצות הברית בצ'כיה.
אוטו "שלוימה" פישר היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי-אוסטרי ששיחק בעמדת חלוץ שמאלי.
היה שחקן נבחרת אוסטריה בכדורגל (7 משחקים).
נרצח במהלך טבח לייפאיה, בלטביה.
פישר נולד וגדל בווינה, בן למשפחה יהודית, בנם של נטי פישר (לבית משפחת פוקורני; נולדה בבטלי, מוראביה ב-1870) והיינריך פישר (נולד ביביצ'קו, מוראביה ב-1860).
בשנים 1921–1920 הוא שיחק בקבוצת הרטה וינה, בשנת 1921 שיחק בקבוצת קארלס באדר, בשנים 1926–1923 הוא שיחק בקבוצת פירסט וינה ובשנים 1930–1926 שיחק בקבוצת הכח וינה.
פישר שיחק כדורגל בנבחרת אוסטריה בין השנים 1923–1928 והשתתף ב-7 משחקים.
פציעה בברך סיימה את קריירת המשחק המקצועני שלו.
פישר אימן את קבוצת נאפולי בעונת 1928/1929, אך הוחלף על ידי ג'ובאני טרילה.
בשנים 1932–1934 אימן את DSV סאז בצ'כיה ובשנים 1941–1936 אימן את קבוצת קונקורדיה זאגרב.
בשנת 1936 עבר לפישר אמן בלטביה את קבוצת הכדורגל אולימפיה לייפאיה.
בהדרכתו, הקבוצה לא הפסידה משחק כשהיא זכתה בתואר האליפות בעונה הראשונה שלו, ושוב ב-1938 וב-1939.
פישר נרצח במהלך טבח לייפאיה ב-1 ביולי 1941.
אוטו לודביג סינדינג (בנורווגית: Otto Ludvig Sinding; 20 בדצמבר 1842 – 22 בנובמבר 1909) היה צייר, מאייר, משורר ומחזאי נורווגי.
נושאיו התבססו על הטבע הנורווגי, החיים העממיים וההיסטוריה.
אוטו סינדינג נולד בקונגסברג שבנורווגיה כבן למפקח מיכרות מתיאס וילהלם סינדינג (1811–1860) וססילי מארי מיידל (1817–1886).
הוא היה אחיהם הבכור של הפסל סטפן סינדינג והמלחין כריסטיאן סינדינג.
הוא היה אחיינו של ניקולאי מיידל (1822–1899) ותורוולד מיידל (1824–1908), ובאמצעותו של בן דודו הראשון של גלור תורוולד מיידל, שהתחתן עם אחותו של אוטו תורה קתרין סינדינג.
אוטו סינדינג היה גם בן דודו הראשון של אלפרד סינדינג לארסן ושלושת האחים ארנסט אנטון הנריק סינדינג, אליזבת סינדינג וגוסטב אדולף סינדינג.
באפריל 1874 בקארלסרוהה התחתן אוטו סינדינג עם אנה כריסטין נילסן (1855–1914), בתם המאומצת של הנס גודה ובטי אנקר.
בנם זיגמונד סינדינג הפך לצייר.
אוטו סינדינג למד בבית ספר לאמנויות בכריסטיאניה (אוסלו) שם למד משפטים ושימש כעובד מדינה.
ניסיונותיו הראשונים לציור נוף זיכו אותו במלגה, בה נסע לקרלסרוהה בגרמניה שם המשיך את לימודיו.
הוא למד אמנות אצל הנס גודה בבית הספר לאמנות באדן בקרלסרוהה.
שם גם סינדינג בא במגע עם וילהלם לודוויג פרידריך ריפשטאל וקרל תיאודור פון פילוטי.
בשנת 1876 חזר לנורווגיה ואז צייר את מזבח המשיח על הצלב לכנסיית פול בכריסטיאניה (אוסלו) וכמה תמונות של סיפורי עם נורווגיים, וציורים של קווי חוף דרמטיים.
בשנת 1880 הוא עשה טיול באיטליה ואז התיישב במינכן.
בחורף 1886 הוא ערך מסע לימודי באיי לופוטן.
כמה מיצירותיו הידועות ביותר היו ציורי הנוף שלו מלופוטן.
בשנת 1891 הוא הקים בית מגורים בליזקר.
משנת 1903 ואילך התגורר האמן במינכן, שם היה פרופסור באקדמיה לאמנות במינכן.
הוא נפטר במינכן בנובמבר 1909.
אוטו פניכל היה פסיכואנליטיקאי יהודי-אוסטרי של "הדור השני".
אוטו פניכל היה נשוי לקלרה נתנסון (Clare Nathansohan ).
אוטו פניכל החל ללמוד רפואה בשנת 1915 בווינה.
כבר כגבר צעיר מאוד, כשהיה עדיין בבית הספר, הוא נמשך למעגל הפסיכואנליטיקאים שסביב פרויד.
בשנים 1915 ו-1919 הוא השתתף בהרצאות של פרויד, וכבר בשנת 1920, בגיל 23, הפך לחבר בחברה הפסיכואנליטית של וינה (Vienna Psychoanalytic Society).
בשנת 1922 עבר פניכל לברלין, שם התגורר עד שנת 1933. מאז 2007, נמצא בברלין לוח זיכרון, שנקרא "עם פרויד בברלין", ומתייחס לחייו ולעבודתו שם.
בתקופתו בברלין היה חבר בקבוצת פסיכואנליטיקאים סוציאליסטים ומרקסיסטים, עם זיגפריד ברנפלד (Siegfried Bernfeld), אריך פרום, וילהלם רייך, ארנסט זימל (Ernst Simmel), פרנסס דרי (Frances Deri) ואחרים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הוא ברח ללוס אנג'לס, אליה הגיע לבסוף בשנת 1938, דרך אוסלו (1934) ופראג (1935).
הוא ארגן את הקשר בין הפסיכואנליטיקאים המרקסיסטים המפוזרים ברחבי העולם באמצעות "עלונים" (Rundbriefe), סודיים ביותר, כלומר מכתבים המועברים בין החברים.
כך, הוא למעשה בנה אופוזיציה מרקסיסטית, עם עמיתים בברלין, במסגרת האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (International Psychoanalytic Association).
"העלונים" שלו (1934-1945) היו הבמה לאופרציה הזו, ובגלות הם הפכו לביתו הרוחני.
אחד המדריכים שלו בלוס אנג'לס היה ראלף גרינסון (Ralph Greenson).
פניכל היה כותב פורה בתחום הפסיכואנליזה, ופרסם כארבעים מאמרים בין "הפנמה ותסביך הסירוס" (1925) ו"אקטינג אאוט נוירוטי" (1945).
פניכל תרם משמעותית לנושא המיניות הנשית, תחושת הניצחון והשלבים הקודמים לתסביך אדיפוס.
הוא פרסם גם פרוטוקול פסיכואנליטי שהייתה לו השפעה רבה ונקרא "הבעיות של הטכניקה הפסיכואנליטית" (1939).
פניכל פרסם שלושה מאמרים בנושא המיניות הנשית שמשכו את תשומת ליבו של פרויד עצמו: והוא כתב ש"פניכל (1930) מדגיש, בצדק, את הקושי לזהות בחומר המיוצר באנליזה, אילו חלקים בו מייצגים את התוכן, ללא כל שינוי, של השלבים הטרום אדיפליים, ואילו חלקים עוותו על ידי רגרסיה".
מאמרו משנת 1936 על המשוואה הסמלית של ילדה ופאלוס הפך מאוחר יותר להשראה עבור הפסיכואנליזה של ז'אק לאקאן.
הרצאותיהם פורסמו כמה שנים לאחר מכן בקובץ אנטישמיות: מחלה חברתית שערך ארנסט זימל (Simmel, 1946a) הקובץ כלל מאמרים מאת תאורטיקנים חברתיים ופסיכואנליטיקאים כגון מקס הורקהיימר, אוטו פניכל, ארנסט זימל ואלזה פרנקל-ברונסוויק, והיה אמור להפוך לקלאסיקה מפאת מעמדם הרם של חברי הקהילייה הפסיכואנליטית, אך למעשה נשכח מהר למדי.
מאמרו של פניכל (Fenichel, 1940) היה עיבוד של מאמר שפורסם כבר ב-1940 בכתב העת הפסיכואנליטי אמריקן אימגו (American Imago).
הוא טען שהיהודים שנואים משום שבהיותם זרים הם מייצגים את הלא-מודע המודחק של האנטישמי.
בעבור האנטישמי, היהודי מהווה תחליף מּותק לנטיות רצחניות המוצפנות בלא-מודע שלו.
האנטישמי רואה ביהודי את כל שהוא מבקש שלא להכיר בעצמו, בייחוד את הדוחה, כמו תוקפנותו שלו.
הצגת היהודי כמלא כוונות זדון תוקפניות אינה אלא דרך להצדיק צעדים תוקפניים נגדו (Fenichel, 1946) במאמרו שבקובץ הדגיש זימל שאף על פי שהיחידים האנטישמים אינם פסיכוטיים, יש לראות באנטישמיות תופעה הדומה לפסיכוזת המונים, כעין סכיזופרניה פרנואידית של נפש ההמון.
על פי זימל, פסיכוזת ההמונים הזו ניזונה מכוחות ההשלכה וההכחשה, שנובעים מפיצול של האני, הנפוץ בעיקר בנפש ההמון.
אף על פי כן, העבודה הייתה גם שנויה במחלוקת, וערערה בין היתר על ממצאיה של מלאני קליין, הנאו-פרוידיאנים (neo-Freudians) וחלק ניכר מעבודותיו של פרנץ אלכסנדר, כמו גם הציגה את הנטייה המרקסיסטית של פניכל.
הרולד בלום כינה את פניכל "האנציקלופד העגום של הפסיכודינמיקה הפרוידיאנית"; אך דווקא ההיבט האנציקלופדי בעבודתו עורר את הביקורת על לאקאן עליו.
בהשוואה בין עבודתו של פניכל ל"ספירה של מכסי ביוב ראשיים", הוא טען להבחנה בין קטלוג של פרשנויות עבר לבין היכולת למצוא את הפרשנות בפועל בסיטואציה האנליטית.
הוא גם מתח ביקורת על השימוש של פניכל בשלבי התפתחות אורגניים בכתיבתו; ואילו אחרים ראו את פניכל כמפשט יתר על המידה את התיאור של הנוירוזה באמצעות טקסונומיה פשוטה.
אף על פי שפניכל עצמו הזהיר כבר בתחילת ספרו שהוא מציע רק דוגמאות ממחישות, ולא ניתוחי מקרה, ייתכן שהוא תרם, בתום לב, לניסיון לשלוט בתהליך האנליטי במקום לעקוב אחריו וללמוד ממנו.
אוטו פניכל: פסיכואנליזה כגרעין של פסיכולוגיה דיאלקטית-מטריאליסטית עתידית (1934).
אוטו פניכל: התיאוריה הפסיכואנליטית של הנוירוזה.
נערך על ידי יוהנס רייכמאיר יוהנס ואלקה מוהלייטנר, 2 כרכים, פרנקפורט: סטרומפלד 1998.
עורכים, אוסף מאמרים של אוטו פניכל'' (1987).
אוטו סירמאי (במקור סאגמייסטר, בהונגרית: Szirmai Ottó; בודפשט, 16 בנובמבר 1926 – בודפשט 22 בינואר 1959) היה מחזאי יהודי-הונגרי, משתתף במרד ההונגרי של 1956, אחד הקורבנות של "נקמת המשטר" לאחר כישלון המרד.
סירמאי נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין סגמייסטר ושל רוזה נובאק.
בני משפחתו היו פעילים בתנועת הפועלים הקומוניסטית הבינלאומית ובתנועות מהפכניות אחרות במשך דורות.
סבו היה מתנדב בצבאו של ג'וזפה גריבלדי, חברו ועמיתו לעבודה של לאו פרנקל שלקח חלק בארגון שביתות הקציר ותנועות הפועלים האחרות בטרנסדנוביה בסוף המאה ה-19. דודו היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות משנת 1917, חבר במשמר האישי הביטחוני של לנין, ומאוחר יותר שימש כשליחו.
הבכור מבין ארבעת בניו נורה בגבול הסובייטי-רוסי-הונגרי בשנת 1921 כשניסה לברוח אל אביו בברית המועצות.
מות אחיו השני אחריו בגיל נגרם על ידי אכזריות המשטרה ההונגרית.
הוא פעל בקרב ארגון עובדי הייקבים.
אחיהם הצעיר יותר איבד את חייו כתוצאה מגירוש למחנות ההשמדה, והצעיר מבין הארבעה (בן דודו הצעיר ביותר של אוטו סירמאי) מת בשנת 1945 בשל הרעלה במהלך עבודות פינוי הריסות.
הוא הצטרף לתיאטרון הלאומי של בודפשט בשנת 1943 כחניך לעיצוב תפאורה ומאוחר יותר, אחר מלחמת העולם השנייה, סיים את האוניברסיטה לאמנות שימושית.
הוא למד גם דרמטורגיה ועבד כמחזאי במחלקה הספרותית של הרדיו ההונגרי.
סירמאי הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית בשנת 1945 ולאחר מכן היה חבר במפלגת העובדים ההונגרית.
הוא התחתן בשנת 1950 ונולדו לו שלושה בנים, ביניהם פטר סירמאי, שהפך לשחקן.
ב-23 באוקטובר (יום פרוץ המרד) השתתף סירמאי בהפגנה מול פסלי פטפי ובֶם.
בערב הוא ניסה להרגיע את המפגינים ואחר כך, כשהחל המצור על תחנת הרדיו הממלכתית ההונגרית, הוא פינה את הנשים מהבניין.
לאחר מכן בילה ימים בין החמושים ברחוב טיזאולטו בהנהגת חברו אישטוואן אנדייל.
עם משלחת המורדים הוא אף הופיע כמתורגמן במשא ומתן בין המורדים, לבין המטה של הצבא הסובייטי.
הוא כתב תחת השם טמאש טוואסי בעיתונות החופשית של אז, על מנת להנציח את האירועים.
ב-29 באוקטובר ניהל משא ומתן בבנין הפרלמנט ההונגרי לדמוקרטיזציה של פעולת הרדיו הממלכתי.
ב-30 באוקטובר שלח אותו יאנוש קאדאר אל המתקוממים ברחוב טיזאולטו כדי להעבירם לצד הממשלה.
זה היה הרגע בו פגש בידידו הוותיק, אישטוון אנדייל ולמעשה הצטרף לקבוצת רחוב טיזאולטו שאנדייל הוביל.
הוא לא היה יכול היה לבצע שירות עם נשק - שכן ידו הימנית הייתה משותקת מאז לידתו - אך הוא נשאר ביחידת רחוב טיזאולטו לאורך כל הדרך.
עם המידע שנאסף בטלפון במהלך ההתקפה הסובייטית השנייה, הוא עזר לקבוצה להילחם.
ב-5 בנובמבר ניהל משא ומתן כפרלמנטר באקדמיה של קושוט עם המטה הסובייטי - ללא הועיל.
ב-6 בנובמבר ליווה עיתונאי אוסטרי פצוע לבית החולים שבכיכר בקאטש, ומכיוון ששדרות פרנץ כבר היו תחת אש על ידי טנקים סובייטים, הוא לא הצליח לחזור ובכך התנתק מהקבוצה.
כעבור כמה ימים הצטרף להתנגדות שהתארגנה בבית החולים ברחוב פטרפי שאנדור ולקח חלק בעריכת ובהפקת עלונים.
הוא שמר על קשר עם איגוד הסופרים, ועדי העובדים, ועדת המהפכה האינטלקטואלית.
לאחר הפשיטה על בית החולים ומעצרו של אישטוואן אנדייל, ניסה לאחד את קבוצות האוניברסיטאיות השונות למפלגת נוער אחת.
הוא יזם את הקמת מפלגת הנוער, ניסח את מצעה, בה סימן את המטרה העיקרית של המפלגה: להגן על המולדת ולהיאבק על עצמאותה, לשמר את ההישגים הסוציאליסטיים.
הוא אימץ את רעיון קונפדרציית הדנובה וחשב לנחוץ את הקמת חזית האחדות ההונגרית-יוגוסלבית-פולנית נגד ברית המועצות.
ב-21 בנובמבר השתתף סירמאי בהקמת מועצת המהפכה של אנשי הרוח ההונגריים ובארגון הפגנת הנשים ב-4 בדצמבר.
חיפוש נערך מספר פעמים בדירתו, ולבסוף נעצר ב-14 בינואר 1957. בשלב הראשון מועצת בית המשפט של בודפשט בראשותו של גוסטאב טוצ'ק (שכונה "שופט הדמים") דן אותו למוות ב-17 באפריל 1958, באשמת הנהגת תנועת ההתנגדות ואישומים אחרים.
גזר הדין אושר על ידי המועצה השיפוטית העממית של בית המשפט העליון ב-27 בנובמבר 1958, בראשותו של ויקטור ציזלאר.
סירמאי לא ביקש חנינה, אלא פסק דין צודק מכיוון שלא הסכים לאשמה.
אף שנציגת היועץ המשפטי לממשלה הציעה לדחות את הבקשה, מועצת בית הדין העממי המליצה על חנינה ושלחה את המסמכים למועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית.
המלצת החנינה נדחתה על ידי מועצת הנשיאות.
ב-21 בינואר 1959 הודיעה מועצת בית הדין העממי של בית המשפט המטרופוליטני על החלטת הדחייה של מועצת הנשיאות.
סירמאי הוצא להורג ב-22 בינואר.
פסק הדין שלו כלל גם הפקעת כל רכושו.
בחדר היחיד שנותר לו עם שלוש המיטות שהשאירו, הביאה אשתו הביתה את בנו השלישי שנולד בינתיים, אותו אוטו סירמאי כבר לא הספיק לראות.
לאסלו ארשי: קבוצת חמושים ברחוב טיזאולטו במרד (שנתון 1956 בודפשט, 1992)
אימרה מיץ' : אוטו סירמאי.
אוטו פנדרגון פארנט הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
פארנט נולד בהמרסמית', מערב לונדון וגדל בטוטינג, דרום לונדון.
הוא למד בבית ספר גרוויני.
הוא התעניין לראשונה במשחק לאחר שצפה במחזמר "עלובי החיים".
כשהיה צעיר, הוא שיחק בתיאטרון בית הספר לתיאטרון בבטרסי.
בגיל 11, החל להופיע על הבמה בהפקות של התיאטרון המלכותי הלאומי ותיאטרון הגלוב של שייקספיר.
בשנת 2010, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו על המסך הגדול בתור פרסאוס הצעיר בסרט הקולנוע "התנגשות הטיטאנים".
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "לדוג סלמון בתימן".
בשנת 2013, גילם פארנט את תומאס גריי במשך חמישה פרקים של הדרמה ההיסטורית בהפקת ה-BBC "מלכה לבנה".
בשנת 2016, הוא גילם את פטיה רוסטוב בסדרת הדרמה ההיסטורית "מלחמה ושלום"
בשנת 2018 גילם את נייג'ל וילסון במיני-סדרה של ה-BBC מ-2018 "גברת וילסון".
בשנת 2019, לוהק פארנט לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אלכס ריידר" של פריים וידאו, עיבוד טלוויזיוני לסדרת הספרים אלכס ריידר של הסופר אנתוני הורוביץ.
פארנט מככב בסדרה לצד ויקי מק'קלור וסטיבן דיליין.
הסדרה עלתה לראשונה בבריטניה ובאירלנד ב-4 ביוני 2020, לאחר שישה חודשי צילומים ב-2019. העונה השנייה של הסדרה בכיכובו הופקה במהלך המחצית הראשונה של 2021 ויצאה בדצמבר 2021.
בשנת 2021 שיחק בסרט הקולנוע "Edge of the World" לצד ג'ונתן ריס מאיירס.
שנה כותרת תפקיד הערות 2010 התנגשות הטיטאנים פרסאוס הצעיר 2011 The Great Ghost Rescue ברנבוס 2011 לדוג סלמון בתימן ג'ושוע מקסוול 2012 Happily Ever After בן קצר 2014 The Departure חייל (קול) קצר 2021 Edge of the World צ'רלי
אוטו פון קוצבו היה קצין ונווט רוסי בצי הקיסרי הרוסי.
הוא היה ידוע במסעותיו באוקיאניה.
נולד למשפחת קוצבו ממוצא ברנדנבורגי, הוא היה בנם השני של הסופר והדיפלומט אוגוסט פון קוצבו ואשתו, והוא נולד ברוואל (כיום טאלין, אסטוניה), אז חלק מהאימפריה הרוסית.
לאחר שלמד בבית הספר לצוערים בסנט פטרסבורג, הוא ליווה את אדם יוהאן פון קרוזנשטרן במסעו בשנים 1803–1806. שניהם ייצגו את בולטותם של הגרמנים הבלטים במשלחות הימיות של רוסיה הקיסרית בסביבות 1800.
לאחר הקידום לדרגת לוטננט, קוצבו הועמד בראש משלחת, שהצטיידה על חשבון הרוזן ניקולאי רומיאנצב, בספינת המפרש "רוריק", ששרתו בה רק עשרים ושבעה גברים, כולל חוקרי הטבע יוהאן פרידריך פון אששולץ ואדלברט פון שאמיסו, והאמן לודוויג כוריס.
קוצבו הפליג ב-30 ביולי 1815 למצוא מעבר לאוקיינוס הארקטי ולחקור את החלקים הפחות ידועים באוקיאניה.
לאחר שעברו דרך כף הורן, הוא גילה קבוצות איים לא ידועים באוקיניה לאחר מכן שט לקמצ'טקה.
באמצע יולי הוא המשיך צפונה, לאורך צפון מערב החוף אמריקאי, וגילה מקומות בים צ'וקצ'י המרוחק.
בחזרתו לאורך חופי אסיה, הוא הפליג דרומה, שהה במשך שלושה שבועות באיי סנדוויץ', וב-1 בינואר 1817 גילה את אי "השנה החדשה".
לאחר שייט נוסף באוקיינוס השקט, הוא המשיך צפונה.
מחלה קשה אילצה אותו לחזור לאירופה, והוא הגיע לרוסיה ב-3 באוגוסט 1818, והביא איתו אוסף גדול של צמחים לא ידועים ומידע אתנולוגי חדש.
בשנת 1823 הוצב קוצבו, שהועלה לדרגת רב חובל, לפקד על משלחת של שתי ספינות מלחמה, שמטרתה העיקרית הייתה להביא תגבורת לקמצ'טקה.
צוות של מדענים היה על סיפונה של הספינה הרוסית "אנטפרייז" שאסף מידע וחומר רב ערך בגאוגרפיה, אתנוגרפיה ותופעות טבע.
המשלחת, המשיכה דרך כף הורן, ביקרה באיי רדאק, והגיעה לפטרופבלובסק ביולי 1824. המשלחת חזרה דרך הפיליפינים, קלדוניה החדשה ואיי הוואי, והגיעה לקרונשטאדט ב-10 ביולי 1826.
שני ספרים כתב קוצבו על מסעותיו: "מסע גילוי אל הים הדרומי ומצרי ברינג לצורך חקר מעבר צפון-מזרח בשנים 1815–1818" (3 כרכים 1821), ו"מסע חדש מסביב לעולם ב- השנים 1823–1826" (1830), תורגמו לאנגלית.
הוא נפטר ברוואל (טאלין) בשנת 1846. הוא נקבר בחצר הכנסייה בקוזה - 30 ק"מ מטאלין, ואתר הקבר מסומן באנדרטה מרשימה.
מפרץ קוצבו והעיר קוצבואה, באלסקה נקראות על שמו.
רחוב קוצבו באזור קלמאג'ה בצפון טאלין, באסטוניה נקרא על שמו ועל שמו של אביו אוגוסט פון קוצבו, ששניהם התגוררו ברחוב.
הפרפר Pachliopta kotzebuea נקרא על שמו על ידי יוהאן פרידריך פון אששולץ, בוטנאי שהיה על סיפון ה"רוריק".
אוטו פון ברייטקופף היה גנרל בווארי שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ברייטקופף נולד ב-22 בנובמבר 1858 בגרוס-שטרליץ והיה בנו של חבר מועצה ממשלתי פרוסי.
לאחר שלמד בבית ספר תיכון הומני, הוא התגייס בשנת 1877 לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-3 ("קרל, נסיך בוואריה").
לאחר שלמד בבית הספר למלחמה במינכן, הועלה לדרגת לויטננט ב-30 בנובמבר 1879. הוא הועסק מסוף 1886 כשליש הרגימנט והועלה לדרגת אובר-לויטננט באמצע פברואר 1889. מ-1889 עד 1892 סיים ברייטקופף את לימודיו באקדמיה למלחמה, שאותה השלים ללא הערכה מיוחדת.
ברייטקופף הועלה לדרגת האופטמן ב-22 בספטמבר 1892 ומונה כמפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-5 ("לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן").
ממרץ הוא הוצב באקדמיה למלחמה כמדריך לטקטיקה והנדסה.
ב-1 באפריל 1906 מונה ברייטקופף למפקד בית הספר הצבאי לירי ובתפקיד זה הועלה לדרגת אוברסט בתחילת אפריל 1907. מ-23 בפברואר 1908 עד 28 באוקטובר 1909 הוא כיהן כמפקד רגימנט הרגלים ה-3 ("קרל, נסיך בוואריה") ולאחר מכן הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-12 ברגנסבורג.
ב-12 במרץ 1913 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-3 בלנדאו אין דר פפאלץ.
בתפקיד זה הוא קיבל באוקטובר 1913 את מסדר היינריך הארי דרגה ראשונה וב-30 בדצמבר 1913 קיבל את צלב המפקד של מסדר ההצטיינות של הכתר הבווארי.
בנוסף, הוא קיבל תואר אצולה אישי והורשה לקרוא לעצמו "ריטר פון ברייטקופף" לאחר שנרשם בפנקס האצולה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוביל ברייטקופף את הדיוויזיה שלו בחזית המערבית ולחם עיצה בלורן, איפר ומלחמת החפירות בפלנדריה ובארטואה עד לפרישתו ב-19 במרץ 1915. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר במסדר ההצטיינות הצבאי דרגה ראשונה עם חרבות.
לאחר פרישתו קיבל ברייטקופף דרגת גנרל חיל הרגלים ב-16 בינואר 1917.
בסוף אוגוסט 1914, החיילים בפיקודו ביצעו פשעי מלחמה לכאורה בעיריית מייקסה על ידי ירי בעשרה אזרחים ללא הבחנה והרס 36 מבנים.
על כך, ברייטקופף נידון למוות שלא בפניו על ידי בית משפט מחוזי צרפתי בנאנסי ב-5 בדצמבר 1923. אף על פי שהוא לא היה במקום בזמן המדובר וגם לא הורה על אמצעי ענישה הולמים, לאורך כל המערכה הוא התבטא נגד כל פעולה הנוגדת את חוקי המלחמה.
בשל המצב, החליטה המחלקה הפלילית החמישית של בית המשפט של הרייך בלייפציג לבטל את ההליכים.
לאחר המלחמה התגורר ברייטקופף במינכן, עד מותו ב-14 באוגוסט 1939.
אוטו אדווין פון שטילפנגל היה מפקד צבאי גרמני של צרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נעצר על ידי שלטונות בעלות הברית לאחר המלחמה, הוא התאבד בכלא ב-1948.
אוטו פון שטילפנגל נולד ב-16 ביוני 1878 בברלין, והיה בן למשפחת שטילפנגל.
הוא המשיך בקריירה צבאית בהתאם למסורת הארוכה של משפחתו של שירות צבאי.
הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1898 והצטרף לרגימנט המשמר ה-2. הוא התקבל כחבר במטה הכללי הקיסרי, והשתתף בלחימה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הועלה לדרגת מיור, והוא קיבל מספר עיטורים עבור שירות מכובד בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
שטילפנגל, מועמד לעיטור הפור לה מריט, שרד קיצוץ כוח אדם שנקבע על ידי הסכם ורסאי.
נבהל מהאשמות בזוועות גרמניות, הוא פרסם הגנה זועמת על התנהלות צבאית גרמנית בספר פופולרי בשם Die Wahrheit über die deutschen Kriegsverbrechen (האמת על פשעי מלחמה גרמנים) (1921).
שטילפנגל, שהועלה לדרגת גנרל-לויטננט בשנת 1931, מילא תפקיד מוביל ברייכסווהר בשיתוף עם קורט פון שלייכר ואריך פרייהר פון די בושה-איפנבורג בתקופת רפובליקת ויימאר.
הוא הועבר ללופטוואפה בתחילת דרכו ב-1934, בסופו של דבר מונה שטילפנגל למפקד האקדמיה של חיל האוויר לפני שפרש במרץ 1939.
ימים לפני הפלישה הגרמנית לפולין, היטלר החזיר את שטילפנגל לשירות פעיל ומינה אותו כאחראי על מחוז צבאי באוסטריה (Wehrkreis XVII), והוא כיהן בתפקיד האחרון במשך ארבעה עשר חודשים.
ב-25 באוקטובר 1940 העביר הפיקוד העליון של הצבא הגרמני את שטילפנגל לצרפת ומינה אותו כמושל הצבאי עם התואר Militärbefehlshaber in Frankreich (MBF; "מפקד צבאי בצרפת").
לא בלי מחלוקת, המשימה האחרונה הזו הגדירה את הקריירה של שטילפנגל.
פקודות מאת היטלר העמידו את הצבא וה-MBF כאחראים על "ביטחון", אך אפשרו לסוכנויות אחרות של המדינה ולמפלגה הנאצית להפעיל מידה מסוימת של השפעה בצרפת הכבושה.
שגריר גרמניה בפריז, אוטו אבץ, פיקח תחילה על היחסים הדיפלומטיים בין צרפת לגרמניה ואחר כך שלט, אך הכוח הזה היה מועט בפועל.
היטלר לא אפשר לשגריר שלו ויתורים מסחריים לשיתוף פעולה צרפתי, והמשא ומתן הרשמי בין הרייך השלישי לצרפת של וישי עלה בתוהו.
עם שליטה בזרימת חומרי גלם חיוניים, מזון ואנשים מעבר לקו התיחום שהפריד בין צרפת הכבושה לצרפת הבלתי כבושה, שטילפנגל היה יכול לתגמל את שיתוף הפעולה הצרפתי בכך שיאפשר לאנשים וסחורות לחצות מחסומים צבאיים, או שהיה יכול לאטום את הגבולות ולהביא לעצירת הכלכלה הצרפתית.
השליטה הן בקו התיחום בתוך צרפת והן בגבולות עם גרמניה ובלגיה העניקה ל-MBF השפעה ניכרת על המדיניות הגרמנית ועל ענייני צרפת.
לפיכך מילא שטילפנגל תפקיד מרכזי ביחסי צרפת–גרמניה בין אוקטובר 1940 לינואר 1942.
נחוש לתמוך במאמץ המלחמתי הנאצי על ידי העמדת משאבים תעשייתיים צרפתיים לרשות כלכלת המלחמה הגרמנית, נמנע שטילפנגל מכל פעילות שלא קידמה את מאמץ המלחמה הגרמני.
המטרה האחרונה העמידה אותו בעימות עם סוכני המפלגה הנאצית שראו במלחמת העולם השנייה מאבק נגד יהודים ובני בריתם הקומוניסטיים לכאורה.
ימים לאחר שהחיילים הגרמנים כבשו את פריז, החלו סוכנים של כוח המשימה רייכסלייטר רוזנברג וצוות השגרירות הגרמנית להחרים את אוספי האמנות של יהודי צרפת בולטים.
ממשלת צרפת התלוננה בפני דיפלומטים גרמנים ו-MBF.
להוטים לשמור על יחסים לבביים עם משטר וישי, שטילפנגל וצוותו גינו את ההחרמות באמצעות שורה של הפגנות שהגיעו בסופו של דבר לשולחנו של היטלר, אך ללא הועיל.
בסופו של דבר היטלר פטר את ה-Einsatzstab משליטה צבאית ואישר גניבה סיטונאית של אוספי אמנות יהודיים.
הסכסוך עם האס אס התרחש לפי דפוס דומה.
נאלץ לקבל תפקיד מייעץ בתחילת הכיבוש, האס אס התלונן על הסכנה לכאורה של מה שמכונה 'האיום היהודי' ולחץ על MBF לפתוח בקמפיין פעיל נגד "יריבים גזעיים" בצרפת, אך חסרה הסמכות לפעול באופן עצמאי.