tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האמפרי נסע לאירופה בסוף מרץ 1967, כדי לשקם את מעמד המדינה.
ב-2 באפריל 1967, נפגש עם ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון.
לפני הפגישה, טען האמפרי שידברו על כמה נושאים, כולל הסכם אי הפצת נשק גרעיני, מאורעות באירופה, חיזוק הברית האטלנטית ו"המצב במזרח הרחוק".
דובר הבית הלבן קיבל מהאמפרי מידע שנסיעתו הייתה מועילה מאוד.
בפירנצה, איטליה ב-1 באפריל 1967, ניסה איש בן 23 לזרוק עליו ביצים, ונתפס בידי שומרי ראשו.
בבריסל, בלגיה ב-9 באפריל, זרקו מפגינים קומוניסטים ביצים ופירות רקובים על מכוניתו של האמפרי ופגעו בשומרי ראשו.
בסוף דצמבר 1967, נסע לאפריקה.
בתחילת 1968 נראה היה שלינדון ג'ונסון הולך להתמודד על כהונה נשיאותית נוספת ב-1968. אולם לאחור שהודיע ב-31 במרץ 1968 שהוא לא יתמודד על כהונה נוספת נכנס האמפרי למירוץ כמועמד הממסד של המפלגה הדמוקרטית.
ג'ונסון זכה להתנגדות הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה, מועמד אנטי-מלחמתי, שהיה פופולרי בקרב בני הדור הצעיר, ההיפיים ואנשי תנועת השלום, שיחד עם הסנאטור רוברט קנדי מניו יורק התחרה מול האמפרי.
המאבק הפך למאבק על השליטה במפלגה הדמוקרטית, ובין ה"פוליטיקה הישנה" של האמפרי לבין ה"פוליטיקה החדשה" של מקארתי וקנדי.
מקור המחלוקת היה המלחמה, שהפכה ללא אהודה בקרב הציבור.
האמפרי נכנס למירוץ מאוחר מכדי להתחרות בבחירות מקדימות, והתמקד במועמדים מקומיים שיזכו בצירים ויתמכו בו.
בנוסף זכה לתמיכת המנהיגים העירוניים של המפלגה שסיפקו לו צירים.
המועמדים האחרים ביקרו אותו על כך שלא זכה לתמיכת המצביעים.
רוברט קנדי נרצח ביוני 1968, ומקארתי היה יריבו היחיד של האמפרי עד לוועידה הדמוקרטית הלאומית, כשהסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית ניסה להתמודד בתור יורשו של קנדי.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית הצליח האמפרי לגבור על יוג'ין מקארתי בסיבוב הראשון, אך הוא הגיח מן המאבק בעמדה חלשה, לעומת המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון מניו יורק שנבחר ברוב גדול במפלגתו.
במהלך הוועידה התרחשו בשיקגו אירועי מחאה מחוץ לאולם הוועידה.
האמפרי בחר בסנאטור האלמוני אדמונד מאסקי ממיין כעמיתו למירוץ.
הבחירות הכלליות התנהלו סביב נושא המלחמה וסביב נושא החוק והסדר.
ניקסון הוביל ברוב הסקרים במסע הבחירות והיטיב לנצל את האלימות בשיקגו במהלך הוועידה הדמוקרטית, כמו גם מהומות אחרות שפרצו ברחבי הארץ באותה שנה, כדי לפנות לבני המעמד הבינוני והמרכז הפוליטי ולהבטיח להם יד קשה בשמירה על הסדר.
בעניין וייטנאם הבטיח ניקסון להביא לסיום מכובד של המלחמה, בלא לפרט כיצד יעשה זאת.
האמפרי נאלץ להיות קשור לממשל ג'ונסון הלא אהוד.
לקראת יום הבחירות הצליח האמפרי לצמצם את הפער הגדול שהיה בינו ובין ניקסון, בין השאר הודות ל"הפתעת אוקטובר" שהכין ג'ונסון, בדמות שיחות השלום בפריז.
בסופו של דבר הפסיד בבחירות בהפרש קטן של 0.7% מהקולות.
דעות הפרשנים חלוקות האם מועמדותו העצמאית של מושל אלבמה ג'ורג' ואלאס פגעה יותר בהאמפרי או בניקסון במערכת הבחירות הזו.
לפני כניסתו של האמפרי למירוץ, ניסה ג'ונסון להיבחר מחדש, ונכנס אל הפריימריז בניו המפשייר, שהתרחשו לראשונה במרץ 1968. בסוף 1967, כשהוא מנצל את ההתנגדות למלחמה, נכנס הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה אל המירוץ, כשהוא מבקר את מדיניות ג'ונסון בווייטנאם.
גם לפני כניסתו של מקארתי, דאג ג'ונסון שיאתגרו אותו.
הוא ידע שיריב יוכל להשיג תמיכה מצד מרטין לותר קינג ודוקטור בנג'מין ספוק, וכך לנצח אותו בניו המפשייר ולאלץ אותו לפרוש, בדומה לאתגר שחווה הנשיא הארי טרומן ב-1952 והוביל לפרישתו מהבחירות.
האמפרי ערך מסע בחירות עבור ג'ונסון ונחשב לתומך הנלהב ביותר בנושא וייטנאם.
המשימה הפכה לקשה ביותר לאחר מתקפת טט, שאף על פי שהייתה ניצחון טקטי, הסתיימה במותם של אלפי חיילים אמריקניים ודרום וייטנאמיים.
בהתקפה פלשו כוחות הצפון לשגרירות האמריקנית בסייגון, ואמריקנים רבים החלו להאמין שכוחות הצפון היו חזקים יותר ממה שחשבו ושהמלחמה לא עומדת להסתיים.
רוב האמריקנים האמינו שיש לנקוט באחת משתי דרכים: או להגביר את המאמץ כדי להשמיד את כל כוחות האויב, או להימנע משימוש בעוד משאבים בווייטנאם ולהסיג מיד את הצבא.
מקארתי תקף את הממסד וטען שהממסד משקר בנושא ההתקדמות במלחמה.
ג'ונסון ניסה להחליש את מבקרי המלחמה לפני הבחירות וטען שהקומוניסטים רוצים בכניעה.
אף על פי שהסקרים חזו למקארתי רק 10%–20% מהקולות, הוא השיג 42.2%, מעט פחות מה-49.4% שג'ונסון השיג, תוצאה שנחשבה לניצחון עבורו.
לאחר שראה שג'ונסון פגיע, החליט הסנאטור רוברט קנדי מניו יורק להיכנס למירוץ, אף על פי שהכריז שלא יתמודד מול הנשיא קודם לכן.
האמפרי ניסה לעודד את ג'ונסון להיות מעורב יותר במסע הבחירות, אולם ג'ונסון לא היה מעוניין.
הוא לא נפגש עם מועמדים מקומיים שיתמכו בו ולא שכר את מנהלי מסע הבחירות שלו מ-1964. האמפרי הצליח לשכנע את ג'ונסון לנאום בפני איגוד החוואים החזק במיניאפוליס לפני הבחירות בוויסקונסין.
בסוף מרץ, חשפו סקרים שמקארתי יוכל לנצח בוויסקונסין.
כשהודיע על כך להאמפרי, ניסה סגנו להשאיר אותו במירוץ.
ג'ונסון טען שהמדינה לא יכולה לערב את הפוליטיקה המפלגתית עם המשבר בווייטנאם, ושאם ייבחר, לא יוכל להשלים את כהונתו בכל מקרה כיוון שגברים ממשפחתו מתו בדרך כלל בתחילת העשור השביעי לחייהם.
שבוע לפני הבחירות, ב-31 במרץ, הכריז ג'ונסון סופית שלא ינסה להיבחר שוב, וכך הכין את הקרקע לכניסתו של מקארתי.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, החלה התקשורת להתמקד בהאמפרי.
עוזריו החלו להקים ארגון מפלגתי ולעודד את האמפרי להתחיל במסע הבחירות.
לבסוף החליט האמפרי לקחת תומכים צעירים בעיקר, ביניהם הסנאטורים פרד האריס ווולטר מונדייל כדי להוביל את התנועה למען בחירתו.
האריס היה האחראי על הצירים ומונדייל נועד לארגן את הוועידה.
עוזריו של האמפרי פקפקו בבחירתו, כיוון שלא היה לסנאטורים ניסיון ארגוני.
האמפרי דאג בנוגע לארגון במדינת איווה, אולם האריס ומונדייל הבטיחו לו שיוכלו לנצח במרילנד.
הם האמינו שיצליחו לבנות קואליציה של דמוקרטים דרומיים ומדינות הגבול, וגם של עובדים מאוגדים ומנהיגי זכויות האזרח שיתמכו בהאמפרי.
מונדייל והאריס גם רצו להוסיף כמה מתנגדי מלחמה לקואליציה.
בינתיים, נוצר לחץ על האמפרי להכריז על כניסתו למירוץ.
מנהיגי איגודי העובדים טענו שאם לא יעשה זאת, יבטיח קנדי את המועמדות לעצמו.
האמפרי הסביר שלא רצה לרוץ אל מסע הבחירות, וג'ונסון סירב ללחוץ עליו לרוץ.
רבים ייעצו לו להתפטר מתפקיד סגן הנשיא כדי לבדל את עצמו מג'ונסון, אולם הוא סירב.
לפני הכרזתו, נפגש האמפרי עם ג'ונסון כדי לשוחח על מסע הבחירות.
ג'ונסון טען בפני האמפרי שהמכשול הגדול שלו יהיה מימון וארגון, ושעליו להתמקד במערב התיכון ובחגורת החלודה כדי לנצח.
אחרי שבועות של שמועות, הכריז האמפרי על כניסתו למירוץ ב-27 באפריל 1968, לפני 1,700 תומכיו בוושינגטון שצעקו שהם רוצים שירוץ.
הוא נאם במשך עשרים דקות, ונאומו שודר בכל רחבי המדינה.
הנאום נכתב ארבעה ימים לאחר פרישתו של ג'ונסון.
בנאומו, טען האמפרי שמערכת הבחירות קשורה להיגיון, לבגרות ולאחריות.
הוא טען שיזכה במועמדות ויאחד את המפלגה, כדי שיוכל לאחד ולמשול במדינה.
הוא טען שמסע הבחירות שלו יהיה "פוליטיקה של שמחה, פוליטיקה של כוונה, פוליטיקה של הנאה".
הוא נכנס למירוץ מאוחר מדי כדי להיכנס לבחירות המקדימות.
במהלך מסע הבחירות, ניסה האמפרי למצב את עצמו כדמוקרט שמרן יותר משאר המועמדים, כדי למשוך את הצירים מהדרום.
הרפובליקנים, שחשו שהוא עומד לנצח, החלו לתקוף אותו, טענו שהיה סוציאליסט והזכירו לדרומיים שבעבר נחשב לליברל.
הדמוקרטים הסכימו אולם טענו שבהשוואה למקארתי ולקנדי, הוא היה השמרן.
הוא מיד השפיע בסקרים, וזכה ל-38% תמיכה במאי, לפני מקארתי וקנדי.
מאבק פנימי בתוך מטה הבחירות בין מונדייל והאריס לבין התומכים הוותיקים של מקארתי פגע בארגון בכמה מדינות.
האמפרי ציווה על כולם להקשיב למונדייל ולהאריס, אולם העימותים נמשכו במהלך המירוץ.
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות ג'ורג' בול
שופט בית המשפט העליון לשעבר ארתור גולדברג
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון
בבחירות באינדיאנה, החל האמפרי באסטרטגיה של שימוש במועמדים מקומיים כשלוחה למסע הבחירות שלו להחלשת יריביו.
המושל רוג'ר ברנין תמך בהאמפרי באינדיאנה, והגיע למקום השני לאחר קנדי.
הסנאטור סטפן יאנג התמודד עבורו באוהיו וניצח.
בכמות הצירים הגדולה ביותר זכה בששת השבועות לאחר 10 במאי, כשמלחמת וייטנאם הפכה לנושא פחות חשוב בגלל ההתקדמות בתהליכי השלום.
בסוף מאי השיג 57 צירים מפלורידה, כשהסנאטור ג'ורג' סמתרס ניצח את מקארתי והשיג 46% מהקולות.
האמפרי גם השיג צירים מפנסילבניה לאחר השגת תמיכה מראש עיריית פילדלפיה, והשיג צירים מניו יורק, מינסוטה, מונטנה, יוטה, דלאוור וקונטיקט.
שאר המועמדים ביקרו את האסטרטגיה, והאשימו את האמפרי בארגון "ועידת בוסים" בניגוד לרצון העם.
כעבור חודש, נרצח רוברט קנדי בלוס אנג'לס, מה שהוביל את האמפרי לחזור לביתו במינסוטה ולחשוב על המשך מסע הבחירות.
האמפרי לקח חופשה של שבועיים ממסע הבחירות.
הוא נפגש עם הנשיא ג'ונסון למשך שלוש שעות.
ההתנקשות הבטיחה להאמפרי את הניצחון.
האמפרי טען שלעולם לא רצה לנצח כך.
תומכי קנדי רבים עברו לתמוך בהאמפרי, אולם הוא איבד תמיכה כספית מתומכים רפובליקניים שדאגו מתמיכת צירי קנדי, והתמיכה העממית עברה למקארתי.
בנאומו בפני 50,000 איש ב-24 ביוני מול אנדרטת לינקולן, זכה לקריאות בוז אף על פי שנחשב לתומך זכויות האזרח.
רבים חשבו שמדובר בתגובה אירונית, בהתחשב בכך שעשרים שנה קודם לכן זכה לקריאות בוז בוועידה הדמוקרטית עקב תמיכתו בזכויות האזרח.
הוא ניסה להגן על עצמו מול תוקפיו הליברלים, אולם לעיתים קרובות תקפו אותו מפגינים נגד המלחמה.
בסוף יוני היה ברור שהאמפרי עומד לנצח, אולם שהיה קרוב מדי לג'ונסון.
האמפרי ביקש מג'ונסון רשות לסטות מעמדת הממשל ולהציע תוכנית להפסקת ההפצצות ולהסגת כוחות, וג'ונסון סירב בטענה שהדבר יפגע בתהליך השלום ויסכן חיילים.
הוא טען שאם האמפרי יכריז על כך, דם חתנו ששירת בווייטנאם יהיה על ידיו.
ביולי, ביקר האמפרי את מקארתי על כך שהתלונן על המלחמה אולם לא הציע תוכנית שלום.
לאחר מכן אתגר מקארתי את האמפרי לסדרת עימותים בנושא וייטנאם.
האמפרי הסכים אולם הציע שיהיה רק עימות אחד לפני הוועידה.
העימות לא התרחש בגלל פלישת הגוש המזרחי לצ'כוסלובקיה והתעקשות מועמדים אחרים להשתתף בעימות.
בסוף החודש, החל האמפרי לשקול למנות את הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס, אחיו הקטן של רוברט, לעמיתו למירוץ, בתקווה שיוכל להשיג את תמיכת הליברלים ולהקטין את הביקורת על כך שהיה קשור לג'ונסון.
האמפרי ביקש מלארי או'בריאן, שהיה יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, לנהל את מסע הבחירות שלו.
או'בריאן האמין שהאמפרי לא יוכל לנצח בבחירות אולם הצטרף בגלל תמיכה בהאמפרי.
הוא טען שהמירוץ יהיה צמוד במיוחד.
לאחר שסגן הנשיא לשעבר ניקסון השיג את המועמדות הרפובליקנית, ערך האמפרי פגישה פרטית עם 23 תלמידי מכללות במשרדו.
הוא שוחח על האקלים הפוליטי בלי לדעת שהיו כתבים בחדר.
הוא טען שהנערים משתמשים במלחמה כ"אקספיזם" ומתעלמים מנושאי הפנים.
הוא טען שקיבל אלפי מכתבים מנערים על המלחמה אולם שום מכתב על כך שמנע את הפלת תוכנית הסיוע לתלמידים עניים עקב כך ששבר תיקו בסנאט.
לאחר שהיה ברור שהאמפרי ייבחר בוועידה, המשיכה המלחמה לפלג את המפלגה והכינה את הקרקע לקרב בשיקגו, והאמפרי קיווה להעביר את הוועידה למיאמי, פלורידה, הצעה שהנשיא ג'ונסון סירב לה.
לפני הוועידה, החליט הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית להיכנס למירוץ כיורשו של קנדי.
עם תחילת הוועידה, טען האמפרי שהיו לו מספיק צירים כדי לזכות במועמדות, אולם פרשנים פוליטיים פקפקו ביכולתו לשמור עליהם.
המשלחת מטקסס הכריזה כעס על ניסיונו של מטה מקארתי לשנות את ההליכים וטענו שיבחרו שוב בג'ונסון.
רוב הצירים של האמפרי היו תומכי ג'ונסון ויכלו לעבור אליו.
בינתיים, מחוץ לאולם הוועידה, נערכו מחאות, וראש עיריית שיקגו נאלץ לפזר אותן.
כ-6,000 חיילים ו-18,000 אנשי המשמר הלאומי הגנו על אתר הוועידה.
עימות טלוויזיוני נערך בין האמפרי, מקארתי ומקגוורן.
האמפרי קיווה לאחד את המפלגה ודיבר על שלום בווייטנאם, אולם שני המועמדים האחרים זכו לתמיכת הקהל.
האמפרי נבחר למועמד מפלגתו בסיבוב הראשון לאחר עימות בן שעתיים בין הצירים למחרת היום, כשהוא משיג 1759.25 צירים מול 601 למקארתי.
מקגוורן השיג 146.5, ובהודעת תמיכתו בהאמפרי הודיע שהוא רוצה שיהיה "אדם בפני עצמו".
מקארתי סירב לתמוך בו, אולם בשיחות עם האמפרי טען שלא יכול היה לתמוך בו מיד.
האמפרי הצליח להעביר מצע שתמך במלחמת וייטנאם, אף על פי שהתחנן בפני ג'ונסון, ללא הצלחה, לפייס את יוני המפלגה.
התוצאות גרמו למחאות לגבור, והובילו לשימוש בגז מדמיע אותו האמפרי יכול היה להריח בחדרו במלון.
הוא גם קיבל שישה איומים במוות.
היו דמוקרטים שביקרו את פיזור המחאות.
בנאומו ניסה האמפרי לאחד את המפלגה והבטיח פוליטיקה חדשה.
הוא ביקש מהמועמד הרפובליקני לשעבר נלסון רוקפלר להיות עמיתו למירוץ, אולם הוא סירב.
לאחר מכן שקל האמפרי מועמדים אחרים.
מושל טקסס ג'ון קונלי הוצע בידי הדמוקרטים הדרומיים, אולם הוא הציע את השגריר בווייטנאם, סיירוס ואנס.
או'בריאן ופרד האריס הציעו את עצמם, וגם סרג'נט שרייבר נחשב למועמד.
האמפרי בחר בסנאטור ובמושל לשעבר אדמונד מאסקי ממיין.
מאסקי היה פעיל בנושאי זכויות אזרח ולמען איגודי העובדים, ולא נחשב לבעל עמדה חזקה בנוגע למלחמה, כך שפייס את הליברלים ולא הדאיג את הדמוקרטים הממסדיים.
המועמד הרפובליקני ניקסון בירך את האמפרי על ניצחונו.
כשמערכת הבחירות החלה, המאבק העיקש ביותר היה על מימון.
הסקרים חשפו שהאמפרי פיגר אחרי ניקסון, וכך התרומות אליו התמעטו.
הנשיא ג'ונסון סירב להשתמש בעוצמתו כדי לסייע לו לגייס כספים.
כדי לשמור על עצמו, לווה האמפרי כספים רבים, וחצי מתקציב 11.6 מיליון הדולרים שהשתמש בו הגיע מהלוואות.
עובדי המטה שלו החליטו לא להשקיע כספים בפרסומות ברדיו או בטלוויזיה עד לשלושת השבועות האחרונים.
בספטמבר, הראה ג'ונסון את תמיכתו בהאמפרי וביקש מדמוקרטים מטקסס לתמוך בסגנו.
ג'ונסון לא תמך בו באופן רשמי עד לנאומו ברדיו ב-10 באוקטובר.
בינתיים, טען האמפרי בניו יורק שניקסון הוא נץ, ושרצה להילחם בווייטנאם עוד ב-1954. מאוחר יותר בבאפלו, פגש האמפרי במפגינים.
שני המועמדים השתמשו בסגניהם כדי לתקוף את המועמד השני.
המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא, ספירו אגניו, טען שהאמפרי "רך מול קומוניזם" ו"רך מול אינפלציה ורך מול חוק וסדר".
הוא השווה בינו לבין ראש ממשלת בריטניה לשעבר, נוויל צ'מברלין.
אגניו ביצע כמה טעויות במהלך מסע הבחירות, בניגוד למאסקי שהצליח במסעו.
במיזורי, לפני פגישה עם הנשיא לשעבר טרומן, ניסה מאסקי להגן על עמיתו מפני הקשר לממשל ג'ונסון.
הוא טען שתחת ההיגיון הזה, על ניקסון להיות אשם בכישלונות ממשלו של דווייט אייזנהאואר.
הוא טען שהרפובליקנים התעלמו מנושאים כחידוש עירוני, דיור, וסיוע ממשלתי לחינוך ולמערכות הביוב.
מאסקי היה נואם מבריק, והצליח לסובב קהלים עוינים.
במקרה אחד ביקר ממוחה נגד המלחמה להצטרף אליו אל הבמה.
אף על פי שחיזק במקצת את האמפרי, ניקסון עדיין הוביל בהפרש של 15%, עם 44% לעומת 29% בסקר מ-27 בספטמבר.
הדיפלומט ג'ורג' בול התפטר מממשל ג'ונסון כדי לסייע להאמפרי, בתקווה למנוע ניצחון של ניקסון.
בסוף ספטמבר, הלכו סיכוייו של האמפרי וקטנו והתקשורת טענה שהרפובליקנים ינצחו.
האמפרי הודיע באספה בבוסטון שבלי קשר לתוצאות, הוא רוצה שיזכרו שנלחם על מה שהאמין בו.
האמפרי התיש את עצמו כשטס ממקום למקום, אולם התעורר תמיד כשנאם מול הקהל.
ב-30 בספטמבר, בתקווה להימנע מקישור לממשל ג'ונסון וכדי להשיג קולות ממתנגדי המלחמה בניו יורק ובקליפורניה, נאם האמפרי בסולט לייק סיטי נאום ששודר בטלוויזיה, והכריז שאם ייבחר, יפסיק את ההפצצות בצפון וייטנאם, וקרא להפסקת אש.
הוא טען שמדובר ב"סיכון מובן עבור השלום." התוכנית הייתה דומה לזאת של ניקסון, שאותה לא חשף עד להשבעתו.
לאחר הנאום, הפסיקו המוחים להופיע לנאומיו של האמפרי והוא זכה לתמיכת תומכי מקארתי.
הוא השיג מיד תרומות בשווי 300,000 דולר ושיפר את מעמדו בסקרים, כשהוא מפגר אחרי ניקסון באחוזים בודדים לקראת אמצע אוקטובר.
בינתיים, ניסה ניקסון להדגיש את נושא החוק והסדר, וטען שכל בחירה בהאמפרי תמשיך את הגישה הפסיבית בנושא הפשע במדינה.
בנאום בסן אנטוניו, תקף האמפרי את ניקסון.
הוא האשים את המועמד הרפובליקני במשחק פוליטי עם זכויות אדם, וטען שהיה "בדרך לתבוסה".
כדי לקבל תמיכה מצד ההיספנים, טען האמפרי שניקסון מעולם לא דיבר על לבם במהלך מסע הבחירות.
ניקסון המשיך לקשר בין האמפרי וג'ונסון.
הוא טען שהממשל משחק בפוליטיקה עם המלחמה ומנסה להשלים הסכם לפני הבחירות לטובת סגן הנשיא.
האמפרי תקף את ניקסון בחזרה וטען שניקסון משתמש באסטרטגיה הישנה שלו, של "רמיזות לא מבוססות" וביקש שיחשוף ראיות.
האמפרי אתגר את ניקסון לסדרת עימותים, שאותם דחה ניקסון, בעיקר בגלל ההשפעה השלילית שלהם עליו בבחירות של 1960, וכדי למנוע מלהכיר במועמדותו של מועמד המפלגה העצמאית האמריקאית, המושל ג'ורג' וולאס מאלבמה, שהיה אמור להשתתף גם הוא.
גם האמפרי וגם ניקסון דאגו שוולאס יזכה במספיק מדינות ואלקטורים כדי לאלץ את בית הנבחרים להכריע בבחירות.
וולאס התמקד בעיקר בדרום, אולם גם משך הרבה תומכים בצפון.
שני המועמדים השקיעו משאבים רבים כדי להוביל מסע תעמולה נגד וולאס ולטעון שזעם על ביטול ההפרדה הגזעית.
לקראת יום הבחירות, ירד וולאס בסקרים, וכך ירדו סיכוייו להשפיע על התוצאות.
כמה ימים לפני הבחירות, זכה האמפרי לתמיכתו של מקארתי.
בפיטסבורג, טען שהיה מאושר מתמיכת מקארתי.
גם סיכוייו של האמפרי עלו לאחר שהגיעו להסכם על הפסקת ההפצצות והמשא ומתן לשלום התקדם, כך שהובלה של 18% של ניקסון הפכה להובלה של שני אחוזים בלבד בסוף אוקטובר.
ברית המועצות ניסתה להשפיע על כוחות הצפון לרכך את עמדתם כדי למנוע את ניצחונו של ניקסון, אולם ניקסון האשים את הנשיא ג'ונסון בהיחפזות במשא ומתן.
מקורות חשפו שניקסון שכנע את ממשלת הדרום לא לבוא למשא ומתן בטענה שישיג להם עסקה טובה יותר כנשיא.
האמפרי לא העלה את הנושא לפני מערכת הבחירות, כי לא רצה להיראות נואש כשהסקרים חשפו שהיה שוויון בינו לבין ניקסון.
האמפרי ערך את אספת הבחירות האחרונה שלו ביוסטון ב-3 בנובמבר לצד ג'ונסון.
המושל קונלי לא נכח באירוע, ונפוצו שמועות שתמך בניקסון, אולם הוא הבטיח להאמפרי את תמיכתו.
בנאומו, ביקש האמפרי מהעם האמריקני להצביע מתוך תקווה ולא מתוך פחד.
למחרת היום, ביום הבחירות, הופיע בלוס אנג'לס עם מאסקי, והתקבל בפני מאה אלף תומכים.
מאוחר יותר באותו היום, ערכו האמפרי וניקסון שידורים טלוויזיוניים בני ארבע שעות ברשתות מתחרות בלוס אנג'לס.
האמפרי הופיע ב-ABC בשמונה וחצי בערב, וניקסון ב-NBC בתשע בערב.
האמפרי, כשמאסקי לצידו, ענה לשאלות מקהל חי וידוענים שהתקשרו כפרנק סינטרה ופול ניומן.
ניקסון ענה לשאלות שנקראו מתוך כרטיסיות.
מאסקי הצביע על העובדה שאגניו לא נוכח בשידור ושהכול נראה מבוים.
כדי להחליש את מעמדו של האמפרי, טען ניקסון שאספקה רבה נשלחה לכיוון צפון וייטנאם ואי אפשר לעצור אותה.
האמפרי טען שהטענות חסרות אחריות, וניקסון טען שהאמפרי "לא יודע מה קורה".
מקארתי התקשר במהלך השידור ואימת את תמיכתו.
טד קנדי שלח תמיכה מצולמת בהאמפרי מביתו במסצ'וסטס.
ביום הבחירות, נוצח האמפרי כשהשיג 191 אלקטורים לעומת 301 לניקסון.
מבחינת קולות, היה זה מרוץ צמוד: ניקסון ניצח עם 43.42% לעומת 42.72% להאמפרי, הפרש של חצי מיליון קולות.
האמפרי ניצח במדינת מגוריו, מינסוטה, ובטקסס של הנשיא ג'ונסון (וגם במיין של מאסקי).
הוא גם ניצח ברוב אזור צפון מזרח המדינה ובמישיגן, אולם הפסיד במערב לניקסון ובדרום לוולאס.
האמפרי בירך את ניקסון על ניצחונו ואמר שיתמוך בו כנשיא.
לאחר מכן אמר שעשה כמיטב יכולתו.
הסקרים לאחר הבחירות חשפו שהפסיד במניין הקולות הלבנים וזכה ב-38%, תשעה אחוזים פחות מניקסון, אולם השיג 85% לעומת 12% מבחינת הקולות הלא לבנים, ביניהם 97% מקולות השחורים.
השחורים תמכו בהאמפרי בגלל תמיכתו בזכויות האזרח והתנגדותם למלחמה, שכן חיילים רבים היו שחורים.
החלוקה הגזעית בבחירות התרחבה מאז 1964, בשל המחאות בנושא זכויות האזרח והמהומות.
האמפרי השיג 45% מקולות הנשים, 2% פחות מניקסון, אולם הפסיד לרפובליקני בקרב הגברים, עם 41% לעומת 43%.
הבוחרים בעלי חינוך יסודי תמכו בהאמפרי בהפרש של 52% לעומת 33%, ואילו ניקסון ניצח בקרב אלו שהיו בעלי השכלה תיכונית ומטה (43% לעומת 42%) ואלו בעלי חינוך אוניברסיטאי (54% לעומת 37%).
בקרב מקצועות, תמכו הפועלים בהאמפרי בהפרש של 50% לעומת 37%, כשעובדי צווארון לבן (47% לעומת 41%) והמקצוענים (56% לעומת 34%) תמכו בניקסון.
האמפרי ניצח בקרב מצביעים בני פחות משלושים עם 47% לעומת 38%, וניצח את ניקסון בקרב המצביעים בין גילאי שלושים לארבעים ותשע, עם 44% לעומת 41%.
ניקסון ניצח בקרב הבוחרים מעל גיל חמישים, עם 47% לעומת 41%.
הקתולים תמכו בהאמפרי עם 59% מהקולות, הפרש של שנים עשר אחוזים מניקסון, אולם הפרוטסטנטים תמכו בניקסון, עם 49% לעומת 35%.
האמפרי הפסיד בקרב העצמאיים עם 31% מול 44%, כש-25% תמכו בוולאס.
בנוסף הוא זכה לאחוז נמוך יותר בקרב הדמוקרטים (74%) מאשר התמיכה בניקסון בקרב הרפובליקנים (86%).
הסיבה לכך הייתה מערכת הבחירות המקדימות שגרמה לתומכי מקארתי, קנדי ומקגוורן לתמוך בניקסון ובוולאס במחאה.
לאחר ההפסד, החל האמפרי ללמד מדע המדינה באוניברסיטת מינסוטה ובמכללה מקומית, ובנוסף שירת כיושב ראש חבר היועצים לתאגיד החינוכי של אנציקלופדיה בריטניקה.
ב-11 בפברואר 1969, נפגש האמפרי עם ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי והכחיש שאי פעם נלחם בו.
במרץ, סירב האמפרי לענות על שאלות לגבי ממשל ג'ונסון ועל מעורבותו בהפסקת ההפצצות בצפון וייטנאם.
במסיבת עיתונאים ב-2 ביוני 1969, גיבה האמפרי את תוכנית השלום של ניקסון, וביטל את ההאשמה שלא ניסה לסיים את המלחמה.
ביולי, נסע לפינלנד לביקור פרטי.
מאוחר יותר באותו החודש, חזר לוושינגטון לאחר ביקור באירופה, שבוע לאחר שהכריז מקארתי שלא ינסה להיבחר מחדש, וסירב לענות לשמועות שיחזור לסנאט.
בסתיו, נפגש האמפרי עם ניקסון בתיווך היועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, וטען למחרת היום שניקסון הביע את הערכתו בנושא עמדתו של האמפרי בנושא וייטנאם.
ב-3 באוגוסט, אמר האמפרי שרוסיה קונה זמן כדי לפתח טילים בליסטיים שידביקו את הפער מארצות הברית.
כעבור כמה ימים, ביטל את ההאשמות נגד יוזמתו של ניקסון לפיתוח מערכת נגד טילים בליסטיים.
באוקטובר, נאם בפני ועידת הפועלים והתעשיינים וטען שמדיניותו הכלכלית של ניקסון גורמת לאבטלה גבוהה ללא האטה מקבילה באינפלציה.
ב-10 באוקטובר, הביע את תמיכתו במדיניות ניקסון בווייטנאם וטען שהדבר הכי גרוע לעשות הוא לפקפק במאמציו.
ב-21 בדצמבר, במסיבת עיתונאים, הכריז האמפרי שהנשיא ניקסון השתתף ב"פוליטיקה מקטבת" ושלא יכול היה לדרוש אחדות מצד אחד אולם לפלג את העם האמריקני מצד שני.
ב-26 בדצמבר, הגיב האמפרי לטענתו של הנשיא לשעבר ג'ונסון שקריאתו להפסקת ההפצצות עלתהלו בבחירות, בטענה שעשה מה שחשב שהיה נכון ואחראי.
ב-4 בינואר 1970, אמר האמפרי שעל ארצות הברית להפסיק לערוך ניסויים בכלי נשק גרעיניים במהלך השיחות להגבלת הנשק עם ברית המועצות.
בפברואר, חזה האמפרי שניקסון יוציא עוד 75,000 חיילים לפחות מווייטנאם לפני בחירות אמצע הכהונה ושהנושא המרכזי יהיה הכלכלה.
ב-23 בפברואר, המליץ האמפרי שלורנס או'בריאן יחזור לנהל את הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
באפריל 1970, גרמו ההתקפות של וייטנאם על קמבודיה לכך שהאמפרי השלים עם העובדה שהמלחמה נותרה בשיח הפוליטי.
במאי, התחייב האמפרי לעשות כל שביכולתו לספק עוד מטוסי קרב לישראל ולהציג את הנושא בפני מנהיגים אמריקניים.
ב-11 באוגוסט, נאם בפני איגוד עורכי הדין וקרא לליברלים להפסיק להגן על הקיצוניים מהאוניברסיטאות והמיליטנטים ולתמוך בחוק ובסדר.
האמפרי לא תכנן לשוב לחיים הפוליטיים לאחר ההפסד, אולם ב-1970 נקרתה בפניו הזדמנות אירונית לשוב לסנאט, לא למושב "שלו", אותו פינה ב-1964, אלא למושב השני של מדינת מינסוטה, שאותו אייש יריבו יוג'ין מקארתי.
מקארתי איבד את כוחו הפוליטי בעקבות השתלשלות האירועים ב-1968, והבין שאפילו לא בטוח שיצליח להיבחר כמועמד מפלגתו, עקב ביקורתו על ג'ונסון והאמפרי.
הוא החליט שלא לעמוד לבחירה מחדש, לנוכח סיכוייו הדלים.
האמפרי זכה במועמדות, ניצח את חבר הקונגרס הרפובליקני קלארק מקגרגור וחזר לסנאט לכהונה רביעית ב-3 בינואר 1971. לפני כניסתו לתפקיד, נפגש ב-16 בנובמבר 1970 עם ניקסון יחד עם סנאטורים חדשים.
ב-1976 הוא נבחר מחדש לסנאט, בפעם החמישית והאחרונה, ונשאר בתפקידו עד למותו.
באופן נדיר למדי, ייצג האמפרי את מדינתו בסנאט בשני המושבים בכהונותיו.
עם חזרתו לסנאט כיהן בקונגרסים ה-92, ה-93, ה-94 ובחלק מהקונגרס ה-95. הוא כיהן כיושב ראש ועדת הקונגרס לתיאום כלכלי בקונגרס ה-94.
עם חזרתו לסנאט, שוב היה האמפרי סנאטור טירון ללא ותק, ונאלץ לבסס את עצמו בעיני הליברלים.
ב-3 במאי 1971, לאחר שאיגוד האמריקנים לפעולה דמוקרטית אימץ החלטה שקראה להדחתו של הנשיא ניקסון, טען האמפרי שפעלו מתוך רגש ולא מתוך שיפוט, ושהיה זה בלתי אחראי לדרוש את ההדחה.
ב-21 במאי, אמר האמפרי שסיום הרעב ותת-התזונה בארצות הברית היא מחויבות מוסרית.
בחודש יוני, נאם האמפרי בפתיחת הסמסטר באוניברסיטת ברידג'פורט ולאחר מכן אמר שהאמין שהנשיא ניקסון מעוניין לסיים את המלחמה בשלום כמו כל אדם.
ב-14 ביולי, כשהעיד לפני תת-הוועדה של הסנאט ליחסי חוץ בנושא בקרת נשק, הציע האמפרי לתקן את חוק ההגנה ולמנוע מימון ליצירת טילים ואת שימושם במהלך שיחות הגבלת הנשק.
הוא טען שחברי הממשל צריכים לזכור שכשהם נושאים ונותנים בקשיחות, הם יקבלו תגובה חזקה.
ב-6 בספטמבר, תקף האמפרי את הקפאת השכר של הממשל, וטען שכלכלת ניקסון מנסה לשפר את מצב המדינה בעזרת העשירים ולא העניים.
ב-26 באוקטובר, הביע האמפרי את תמיכתו בהסרת המגבלות להרשמת מצביעים ובאישור הצבת קלפיות במכללות, בניגוד לדעתו של התובע הכללי ג'ון מיטשל.
ב-24 בדצמבר 1971, האשים האמפרי את ממשל ניקסון בהזנחת האזורים הכפריים של המדינה, וטען שלא יושמו המלצות לשיקום הקהילות החקלאיות.
ב-27 בדצמבר, אמר האמפרי שממשל ניקסון היה אחראי על ההסלמה במלחמה בדרום מזרח אסיה ודרש להפסיק את ההפצצות בצפון וייטנאם כשנאם בפני מפגינים נגד המלחמה בפילדלפיה.
בינואר 1972, אמר האמפרי שאם היה נבחר לנשיאות הייתה המדינה יוצאת מווייטנאם, ושלניקסון לוקח יותר זמן להוציא את החיילים מהמדינה מאשר לנצח את אדולף היטלר.
ב-20 במאי, אמר האמפרי שהצעתו של ניקסון להגביל את המיזוג הגזעי בהסעות לתלמידים פגעה בצרכי התלמידים ובחוקה, למרות תמיכתו בתוכנית בעבר.
ב-30 במאי, הודיע האמפרי על תמיכתו בנסיגה מידית מדרום וייטנאם על אף איום בפלישה מהצפון.
בינואר 1973, טען האמפרי שממשל ניקסון תכנן לחסל את תוכנית אספקת החלב לתלמידי בית הספר בתקציב הבא.
ב-18 בפברואר 1973, אמר האמפרי שהמזרח התיכון יוכל להגיע לשלום לאחר סיום מלחמת וייטנאם ונסיגת ארצות הברית מהודו-סין.
באוגוסט 1973, קרא האמפרי לנשיא ניקסון לקבוע פגישה עם מדינות שמייצאות ומייבאות מזון כדי להגיע למדיניות עולמית בנושאי מזון ולמנוע אגירת מזון.
לאחר שניקסון פיטר את ארצ'יבלד קוקס, החוקר המיוחד לפרשת ווטרגייט, טען האמפרי שמצא את כל המצב כמייאש.
שלושה ימים לאחר פיטורי קוקס, בנאום בפני איגוד הפועלים והתעשיינים ב-23 באוקטובר, סירב האמפרי לומר האם לדעתו יש להדיח את ניקסון, וטען שמעמדו בקונגרס יגרום לו לשחק תפקיד בגורלו של ניקסון.
בתחילת ינואר 1974, נכנס האמפרי לבית חולים למבדקים רפואיים, מבדקים שקבעו שהוא בריא.
בריאיון ב-29 במרץ 1974, טען האמפרי שהדחה של ניקסון היא אפשרית.
הוא עצמו שמח מחקירות ניקסון.=
ב-5 במאי 1975, העיד האמפרי במשפט של מנהל מסע הבחירות שלו, והודה שכמועמד ביקש את תמיכת איגוד יצרני החלב, אולם לא ידע על תרומות בלתי חוקיות למסע הבחירות שלו.=
באוקטובר 1976, הובהל האמפרי לבית החולים להסרת גידול סרטני, וחזה שייבחר שוב לסנאט, כשהוא מעודד את חברי מפלגתו לפעול למען העלאת אחוז ההצבעה.
ב-4 בנובמבר 1970, מעט לאחר היבחרו לסנאט, טען האמפרי שהוא ינסה לאחד את המפלגה הדמוקרטית ולמנוע ממועמדים לנשיאות לתקוף אחד את השני, לפני שהחליט לרוץ בבחירות.
בדצמבר 1971, בנסיעתו לניו ג'רזי, ביקש את תמיכת מנהיגי המחוז.
ב-1972, ניסה לזכות בסיבוב נוסף מול ניקסון, והכריז על מועמדותו ב-10 בינואר לאחר נאום בן עשרים דקות בפילדלפיה.
עם הכרזתו, טען שבמצעו יציאה מווייטנאם והתאוששות כלכלית.
הוא משך תומכים מאיגודי העובדים והקהילות השחורות והיהודיות, אולם נותר בלתי אהוד בקרב תלמידי המכללות בגלל זיהויו עם המלחמה, גם לאחר ששינה את דעתו.
האמפרי תכנן לדלג על מערכת הבחירות המקדימות, כפי שעשה ב-1968. גם כששינה את דעתו הוא עדיין החליט לא להתמודד בניו המפשייר, החלטה שהובילה את ג'ורג' מקגוורן להפוך ליריבו של מאסקי במדינה.
האמפרי ניצח בכמה מערכות בחירות, כמו אוהיו, אינדיאנה ופנסילבניה, אולם נוצח בידי מקגוורן באחרות, כולל בקליפורניה.
מקגוורן היה מאורגן כהלכה במדינות בעלות האספות המפלגתיות ולכן האמפרי לא השיג מספיק צירים בזמן לוועידה הדמוקרטית הלאומית.
הוא קיווה לפגוע באמינות של צירי מקגוורן וטען שהעובדה שמקגוורן זכה בכל הצירים של קליפורניה פגעה ברפורמות שנועדו לפעול לייצוגיות טובה יותר.
ניסונו נכשל, והמפלגה הדמוקרטית פנתה באותה שנה הרחק שמאלה והציבה בראשה את מקגוורן.
ב-22 באפריל 1974, אמר האמפרי שלא ינסה להתמודד מטעם הדמוקרטים ב-1976. הוא טען שניסה לשכנע את חברו לסנאט, וולטר מונדייל, לרוץ, אף על פי שהאמין שטד קנדי ינסה לרוץ גם הוא.
לקראת מערכת הבחירות, טען האמפרי שכרגע הוא בעל תמיכה חזקה יותר מכל ימי חייו, אבל שהוא לא מוכן למאמץ הכספי, הפוליטי והפיזי שבנושא.
סקר מדצמבר 1975 חשף שהאמפרי ורונלד רייגן היו המועמדים המובילים לקראת הבחירות.
ב-12 באפריל 1976, אמר יושב ראש המפלגה בניו ג'רזי שבחירה בצירים שרובם אינם תומכים במועמד מסוים תהיה ניצחון להאמפרי.
האמפרי הכריז שלא ייכנס לבחירות בניו ג'רזי ושלא ירצה את המועמדות בנאום ב-29 באפריל 1976. בסיום הבחירות המקדימות, גם כשג'ימי קרטר השיג את מספר הצירים הנחוץ כדי להיבחר, רבים רצו שהאמפרי יסכים להתמודד.
הוא לא עשה זאת, וקרטר נבחר בסיבוב הראשון.
האמפרי גילה שהיה לו סרטן סופני, ולכן בחר שלא להתמודד.
גם בקדנציות המאוחרות של האמפרי בסנאט, הוא המשיך לפעול בנושאים פרוגרסיביים.
ב-1974 ניסה להעביר חוק שיחייב את הממשלה (ואת הבנק הפדרלי) לתעסוקה מלאה.
החוק נועד להבטיח תעסוקה מלאה לכל אזרח מעל גיל 16 ולקבוע מערכת קבועה של עבודות ציבוריות לשם כך.
החוק עבר לבסוף בגרסה מרוככת, ב-1978. החוק קבע יעד של אבטלה בת ארבעה אחוזים ואינפלציה בת שלושה אחוזים, והנחה את חבר המנהלים של הבנק לנסות להגיע ליעדים הללו בזמן קביעת מדיניות.
האמפרי ניסה להיבחר לתפקיד מנהיג הרוב בסנאט לאחר הבחירות ב-1976 אולם הפסיד לרוברט בירד מווירג'יניה המערבית.
הסנאט כיבד את האמפרי ומינה אותו לתפקיד סגן הנשיא הזמני של הסנאט, משרה שנוצרה למענו.
ב-16 באוגוסט 1977 הודיע בפומבי על כך שחלה בסרטן סופני.
ב-25 באוקטובר, נאם בפני הסנאט, וב-3 בנובמבר הפך לאדם היחיד שאינו חבר בית הנבחרים או הנשיא שנאם בפני בית הנבחרים של ארצות הברית.
הנשיא קרטר נתן לו את הפיקוד על אייר פורס 1 בנסיעתו האחרונה לוושינגטון ב-23 באוקטובר.
באחד מנאומיו האחרונים טען האמפרי שמבחנה המוסרי של הממשלה הוא כיצד היא מתייחסת לאלו שבשחר חייהם, הילדים.
ולאלו שבצל חייהם, החולים, הנזקקים והנכים.
המשפט הפך לסיסמה של הליברלים.
את שבועות חייו האחרונים ניצל האמפרי לשיחות עם מכרים פוליטיים.
הוא הזמין את ריצ'רד ניקסון ללוויה שלו.
האמפרי עבר מחדר לחדר בבית החולים ועודד מטופלים אחרים.
גופתו הוצבה בבניין הקפיטול וגם בקפיטול של מדינת מינסוטה, ונקברה במיניאפוליס.
חבריו ויריביו, כולל ג'רלד פורד, ניקסון, הנשיא קרטר וסגן הנשיא מונדייל, נאמו בלווייתו.
מונדייל טען שלימד את העם כיצד לחיות, ולבסוף גם כיצד למות.
מושל מדינת מינסוטה מינה את אשתו מיוריאל להמשיך את כהונתו בסנאט, והיא כיהנה בתפקיד עד נובמבר באותה שנה, כשנבחר באופן רשמי מחליף לבעלה המנוח.
מיוריאל נישאה שוב ב-1981 למקס בראון.
ב-1998 נפטרה בגיל 86 ונטמנה לצד האמפרי.
ב-1965 קיבל האמפרי חברות כבוד באחוות אלפא פי אלפא, אחווה של שחורים.
ב-1978, זכה האמפרי בפרס ג'פרסון לשירות ציבורי.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס ב-1979 והנשיא קרטר העניק לו ב-1980 את מדליית החרות הנשיאותית.
האמפרי הוצג על בול דואר בשווי 52 סנט כחלק מסדרת האמריקנים הגדולים.
לפני אולם העיר של מיניאפוליס, ישנו פסל של האמפרי.
בישראל נקראו על שמו דרך בפארק עצמאות ארצות הברית בהרי יהודה, בין צומת מחסיה שליד בית שמש עד לצומת בר גיורא, בית הספר התיכון עמית עמל ראשון לציון ורחובות בלוד ובחיפה.
בסרט אישה ושמה גולדה, משחק פרנקלין קאוור את האמפרי.
פארנסוורת' הוא דמות בדיונית של מדען וממציא בסדרת האנימציה פיוצ'רמה.
בעליה הזקן במיוחד של חברת פלאנט אקספרס - חברת המשלוחים בה עובדות הדמויות הראשיות ובהן הדוד רבא-רבא-רבא (למשך 13 דורות) (ובנוסף קרוב המשפחה החי היחיד) שלו, פיליפ ג'יי פריי.
הגם שהדבר לא נאמר מעולם, הוא חייב להיות צאצאו של אחיו היחיד של פריי, יאנסי פריי הבן, עם זאת, כיוון שהתגלה שפריי הוא סבא שלו עצמו (ולכן של יאנסי) בעקבות מסע בזמן בו השתתף במהלך הסדרה, הרי שפארנסוורת' הוא גם צאצא ישיר של פריי.
הפרופסור מצטייר כ"מדען המשוגע" (תואר אותו אישר בעצמו מספר פעמים).
הוא קרוי על שמו של ממציא הטלוויזיה פילו פארנסוורת' כששמו הפרטי הוא שמו של יוברט דרייפוס, פילוסוף יהודי-אמריקאי שהרצה בברקלי, ושאריק קפלן, אחד הכותבים והמפיקים של תחילת הסדרה, היה מתלמידיו.
הוא סנילי, מופרע, בלתי צפוי ונוטה לסתור את עצמו.
בעל תשוקה וכישרון ליצירת "מכשירי יום הדין" ומהווה סכנה תמידית לעצמו, לעובדיו וליקום בכלל.
יקום מקביל אחד לפחות הועמד בסכנה עקב המצאותיו.
הפרופסור מלמד באוניברסיטת מאדים ועבד עבור "מאמקורפ", אך במהלך הסדרה הוא מקדיש את מרבית זמנו להמצאת מכשירים מגוחכים ולמציאת משימות התאבדות עבור צוותו.
פארנסוורת' מאופיין באמרתו הקבועה: "חדשות טובות, אנשים!" שבעקבותיה מפורטות, לרוב, חדשות רעות, ובדרך כלל משימות הכמעט-התאבדות אליהן הוא שולח את הדמויות.
בעונה השישית כשפרי התפטר הפרופסור הפסיק להגיד חדשות טובות כי לטענתו הוא אמר זאת רק כדי לעודד את פרי בגלל עבודתו חסר התועלת.
במקרים הנדירים בהם יש לו חדשות טובות הוא קורא "חדשות רעות, אנשים!", אך לפני ההקלה הוא מוסיף הערת "חדשות טובות".
ביטוי שגור אחר הוא "ישו הזומבי המתוק!" (Sweet zombie Jesus).
מאפיין נוסף של דיבורו הוא הדגשת ה-wh, למשל, במילת התמיהה ?wha בה הוא משתמש תדיר, אף במילים בהן כלל אין h (כך, הגיית well כ-whhhel).
נושא תדיר לבדיחות הוא גילו המופלג להדהים של הפרופסור.
הפרופסור הוא אחד מבני האדם הזקנים ביותר על פני כדור הארץ (לבד מאלה שהוקפאו - פריי הוא, טכנית, בן 1025 - או שראשיהם נשמרו בתוך צנצנת) וגילו מעל ל-160 שנה, דבר המתבטא בסניליות שלו ובתשישותו.
הגם שהוא לרוב ידידותי, פארנסוורת' נוטה לזעוף או לבוז כלפי דברים באופן שרירותי.
הפרופסור מוכר גם בזכות נטייתו לאקסהיביציוניזם ואינו מתבייש להופיע ערום בציבור.
הוא מציין שכמו פודלים ועצי דקל, גם מושגי הצניעות הפרימיטיבים של המאה ה-20 נעלמו מזמן.
למרות טענה זו, הרמס מציין שהוא הועמד לדין מספר פעמים על התערטלות.
מעבר לכך, הערותיו החריגות של הפרופסור ביחס לעצמו מרמזות על עבר מיני צבעוני, כשאותן הוא בדרך כלל מסיים עם "הו, כן..." נוסטלגי.
יתר על כן, במהלך הסדרה מוצגת גם נטייתו לקניבליזם.
בסרט benders game מתגלה אצל הפרופסור נטייה עזה לבלוע דברים קטנים ובעיקר מפתחות.
בכל פרקי הסדרה, גם כשהוא מסיר את משקפיו, לא ניתן לראות את עיניו (הגם שהן נראו בגיליון 29 של "Futurama Comics").
פארנסוורת' כמעט שאינו דואג לבטיחות צוותו ורואה בהם כלים להשגת מטרות.
צוותים קודמים של הפרופסור הושמדו, עובדה שנדמה כי אינה מטרידה אותו במיוחד.
ככלל, הצוותים נשלחים למשימות ששום חברת משלוחים אחרת לא הייתה מוכנה לקחת, למשל לכוכבים מוכי פשע ומגפות.
בפרסומות לפלאנט אקספרס נאמר "כאשר חברות אחרות אינן נמהרות או מופרעות די הצורך" וכן "את הצוות שלנו ניתן להחליף, את המשלוח שלך לא" ומוצגים אנשי הצוות כשהם רצים דרך שדה מוקשים.
לדעתו החברה היא "מקור לעבודה זולה, כמו משפחה".
הגם שלפרופסור קביעות באוניברסיטת מאדים, את עיקר זמנו הוא מעביר בהמצאות מוזרות, כאשר את חלקן הוא שוכח כמעט מיד לאחר סיומן.
כריש אדולף היטלר - "כן, כולם רצים להציל את המוח של היטלר, אבל אז אתה שם אותו בגוף של עמלץ לבן, וכולם אומרים לך שעכשיו עברת את הגבול."
גורילות לבקניות צועקות - שנועדו לזעוק מהגגות את אהבתו למאמ.
מכשירי יום הדין - בשלב מסוים היו בבעלות הפרופסור לפחות תשעה מכשירים כאלו.
מתרגם אוניברסלי - מכונה היכולה לפענח את כל שפות היקום.
לרוע המזל היא מתרגמת את כולן לשפה לא מובנת ומתה, המתגלה כצרפתית.
בדיבוב הגרסה הצרפתית של פיוצ'רמה, נטען ששפה זו היא גרמנית.
- מכונה המספקת את תשובות לשאלות "מה אם?" ומציגה אותן על מסך וידאו.
לאחר כוונון עדין (בפטיש) הפרופסור מציין שהיא יכולה לחזות כל מצב ברמה של עשירית יחידת הסבירות.
רי-אנימטור-הופיעה בתור ה 1-UP במשחק הרשמי.
בעזרת דגימת DNA מאפשרת ליצור מחדש יצור חי עם כל הזכרונות מרגע המוות.
הפרופסור ניסה את המכונה על פריי וניסה להתנקש בו במשך שבוע.
הגם שהפרופסור נראה לעיתים כבדיחה של הקהילה המדעית, בפעמים אחרות הוא זוכה לכבוד רב.
על עצירת ההתחממות הגלובלית וריצ'רד ניקסון, הוא זוכה למדליית הזיהום המזהמת.
כמו כן זכה גם בפרס אקדמיית הממציאים עבור עצירת מטאור זבל מלפגוע בניו יורק.
את קולו של פרופסור פארנסוורת' מדבב בילי ווסט, האחראי גם לקולותיהם של פריי, דר.
זוידברג, קפטן זאפ ברניגן ועוד.
פארנסוורת' הוא גם שמה החוקי של הדמות סקיטר בספרו של ג'ון אפדייק "ראביט רידוקס".
יוברט לו יון (1935 – 26 באפריל 2023) היה פרופסור מן המניין בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון עד צאתו לגמלאות בשנת 2005.
ב-1961 הגיע לישראל כדי ללמוד בטכניון, אך בעקבות ההפיכה הצבאית בבורמה בשנת 1962, קיבל מעמד פליט בישראל, והשתקע בארץ.
הוא קיבל תואר שני ב-1968. המשיך בלימודיו וקיבל תואר דוקטור.
היה פרופסור בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון עד פרישתו לגמלאות בשנת 2005.
לצד פעילותו האקדמית, היה לו יון פעיל במשך שנים רבות בארגוני חברה אזרחית, ובין היתר נמנה עם מייסדי תנועת שמאל סוציאליסטי ישראלי ומרכז אדוה וכיהן בהנהלתו.
סייע ל"אגודת ה-40" להכרה בכפרים הערביים הלא מוכרים בישראל.
נחשב לחלוץ החוקרים הביקורתיים בתחום "האידאולוגיה של התכנון" בישראל.
במחקריו יצא בחריפות נגד הכוח העצום הניתן לתכנון הממוסד בארץ, וספציפית נגד חוק התכנון והבנייה.
לבני הזוג, שהתגוררו בקריית טבעון, שתי בנות.
נפטר ב-26 באפריל 2023 והובא לקבורה בבית הקברות "מנוחה נכונה" בקריית טבעון.
יוברט קלר הוא שף צרפתי, שמפורסם בשל מסעדות הדגל שלו, הנושאות את השם "Fleur de Lys", ושוכנות בלאס וגאס ובסן פרנסיסקו.
קלר נולד באלזס, צרפת, והוא בוגר בית ספר למלונאות בשטרסבורג.
הוא החל כשף מגדנאות, במסעדות שונות כמו "אוברז' דה ל'איל", אניית התענוגות "מרמוז", "דומיין דה שטונף", ו"מולין דה מוז'ן" בצרפת ו"La Cuisine du Soleil" בסאו פאולו, ברזיל.
הוא התלמד אצל פול האברלן, פול בוקיז, ורוז'ה ורז'ה לפני שהגיע לסן פרנסיסקו ב-1982 על מנת לשקם את מסעדת "Sutter 500" שאינה פועלת כיום.
ב-1986 הוא נעשה בעלים-שותף ושף של מסעדת "Fleur de Lys" המקורית בסן פרנסיסקו.
בשלב מאוחר יותר הוא פתח בורגר בר לאניני טעם בלאס וגאס, נבדה, שבו הוא הגיש "בורגר רוסיני" ב-60 דולר, אותו הכין מבשר בקר קובה אמריקני, פואה גרא מוקפץ וכמהין מגורדות.
מעט אחרי-כן הוא פתח סניף נוסף של מסעדת "Fleur de Lys", ב-Mandalay Bay.
קלר גם פתח סטקייה בסגנון צרפתי במרכזה של סנט לואיס בשם "SLEEK".
הוא שימש כשף המייעץ של "מועדון 19" במלון ב־Pebble Beach, California.
הוא מחברו של הספר "מטבחו של יוברט קלר" (The Cuisine of Hubert Keller) ומחבר-שותף ביחד עם ד"ר דין אורניש של הספר "אכול יותר, שקול פחות" ( Eat More, Weigh Less).
קלר היה השף האורח הראשון ביחד עם Jean-Marc Fullsack שבישל ארוחת ערב לנשיא (ביל קלינטון) ולימד את שף הבית הלבן בישול בריא ביחד עם Jean-Marc Fullsack.
ב-1988 יוברט קלר דורג כאחד מ"10 השפים החדשים הטובים ביותר באמריקה" בידי כתב העת "Food & Wine".
ב-1997 הוא זכה בפרס מאת "איגוד ג'יימס בירד" כשף האמריקני הטוב ביותר בקליפורניה.
קלר גם קיבל מאיגוד ג'יימס בירד אות כבוד על מפעל לחיים ב-2003.
ב-2006, קלר זכה בפרס הקולינריה מידי כתב העת "Men's Hair".
מסעדת "Fleur de Lys" בסן פרנסיסקו דורגה כאחת מ-40 המסעדות הטובות ביותר בארצות הברית ב-2004, 2005 ו-2006 בידי מדריך המסעדות "גאיו",
והוענק לה כוכב ב"מדריך מישלן האדום" ב-2006.
"Fleur de Lys" גם דורגה כאחת מ-25 המסעדות הטובות ביותר בארצות הברית בידי כתב העת "Food & Wine".
מסעדת "Fleur de Lys" בסן פרנסיסקו נכללת במדריך "השולחנות הגדולים בעולם".
יוג'ין קוק בינגהאם היה פרופסור וראש המחלקה לכימיה בלאפאייט קולג' שבפנסילבניה, ארצות הברית.
בינגהאם תרם רבות לתחום הריאולוגיה אותו פיתח ביחד עם עמיתו למחקר, פרופסור מרכוס ריינר.
הוא נחשב לחלוץ בביסוס החלק התאורטי של התחום, וכמו גם החלק המעשי, ויישומיו במדעי ההנדסה.
הוא זכה בשנת 1921 בפרס על תרומתו למחקר המדעי ועל בניית מטעם מכון פרנקלין שבפילדלפיה.
על שמו קרוי סוג נוזל הנקרא "בינגהאם פלסטיק" או "נוזל בינגהאם".
בתור יושב ראש האגודה האמריקנית לכימיה, הוא ניהל קמפיין לנטישת השיטה המטרית בתואנה שהיא אינה משתלבת עם החשיבה המדעית.
בנוסף, הוא נודע כאחד האנשים האחראים לקידום ובניית שביל האפלצ'ים.
יובקזרטה באסקט (באיטלקית: Juvecaserta Basket) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר קזרטה שבנפת קזרטה, המתמודדת בליגה שלישית (החל מעונת 2022/2023).
הקבוצה הוקמה בשנת 1951, בשם "יובקזרטה" על ידי שחקנים חובבים מקומיים.
בהמשך שונה שם הקבוצה ל"מועדון הספורט יובנטוס" על ידי סנטינו פיקולו שהיה אוהד גדול של מועדון הכדורגל מטורינו.
בתחילת הדרך, שיחקה הקבוצה על מגרש חימר ב"קלסיקו פייטרו ג'אנונה" בעיר קזרטה.
בעונת 1983/84 החלה להשתתף בליגה הבכירה (Serie A).
בשנות השמונים היו ימי התהילה של הקבוצה.
ובעונת 1987/88 זכתה בגביע הראשון שלה.
בעונת 1990/91 זכתה באליפות איטליה.
בעונת 1993/94 ירדה הקבוצה לראשונה לליגה השנייה (Lega Due) ובהמשך גם לליגה השלישית.
בסיום עונת 2007/08 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה.
ובעונת 2009/10 סיימה במקום השני והגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
בגביעי אירופה, הגיעה הקבוצה לגמר גביע קוראץ' (1985/86), ולגמר גביע המחזיקות (1988/89).
הודחה במוקדמות גביע אירופה לאלופות (1991/92).
בעונת 2010/11 השתתפה הקבוצה ביורוקאפ והגיעה עד לרבע הגמר, בו הודחה על ידי אוניקס קאזאן.
ההיכל הביתי של הקבוצה נקרא פלאמגיאו, בעל קיבולת של 6,387 מקומות ישיבה, והוקם בשנת 1982. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא חברת המשקאות "פפסי" (מאז 2003).
יוג'ין ז'אק בולארד (Eugene Jacques Bullard, 8 באוקטובר 1894 - 12 באוקטובר 1961) היה טייס אמריקאי, הטייס הצבאי השחור הראשון בהיסטוריה, וממפורסמי הלוחמים בלגיון הזרים הצרפתי.
בולארד נולד בקולומבוס שבג'ורג'יה, ארצות הברית.
הוא בן לאב אפרו-אמריקאי ואם אינדיאנית, והיו לו עוד תשעה אחים.
בהיותו נער עזב בספינה לסקוטלנד, בשל האפליה הגזעית בארצות הברית.
בבריטניה עבד כמתאגרף וכן באולם הופעות מוזיקליות.
ב-1914 נסע לטיול בפריז, והחליט להישאר ולהצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-1916 נפצע בקרב ורדן, וקיבל את אות צלב המלחמה.
הוא הצטרף לצוותי האוויר המתנדבים "לפאייט" בחיל האוויר הצרפתי, וב-1917 השתתף כטייס בכ-20 טיסות מבצעיות.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה, בעקבותיה גייסה טייסים אמריקאים, בין השאר, מתוך "לפאייט", ניסה בולארד להתקבל לחיל האוויר שלה, ואף עבר את הבדיקות הרפואיות שנדרשו לשם כך.
אך בולארד לא התקבל לחיל מכיוון שבתקופה זו נאסר על שחורים להטיס מטוסים בצבא ארצות הברית.
ב-1918 הופסק שירותו בחיל האוויר הצרפתי בעקבות קטטה אליה נקלע מול קצין אחר, והוא הוחזר לחיל הרגלים, שם שירת עד סיום המלחמה.
בולארד חזר לפריז, עבד במועדוני לילה, ועם הזמן הפך לבעלים של מועדון.
הוא נישא לבתה של רוזנת צרפתייה, אך לאחר מכן הם התגרשו, ובולארד הפך למשמורן של שתי בנותיהם.
במהלך עבודתו במועדוני הלילה הכיר וחבר אל מספר אישים ידועים, בהם ג'וזפין בייקר, לואי ארמסטרונג ולנגסטון יוז.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הסכים בולארד, כדובר גרמנית, לשמש עבור צרפת כמרגל אחר סוכנים גרמנים שבילו במועדון הלילה שלו.
לאחר הפלישה לצרפת, עזב בולארד את פריז עם בנותיו, ועבר לאורליאן, דרומית לפריז.
הוא הצטרף לקבוצת חיילים שנלחמה בגרמנים כדי להגן על העיר, ונפצע בעמוד השדרה.
הוא הוברח לספרד על ידי מרגל צרפתי, ומשם חזר לארצות הברית ביולי 1940.
בולארד שהה תקופה מסוימת בבית חולים בניו יורק לטיפול בפציעתו, אך הוא לא החלים באופן מלא עד מותו, והיה מוגבל בפעילותו.
מכיוון שלא היה מוכר וידוע בניו יורק כמו בפריז, עסק בולארד במהלך המלחמה ולאחריה במספר עבודות מזדמנות, בהן סוכן מכירות של בשמים, שומר, וכן מתורגמן עבור לואי ארמסטרונג.
לאחר המלחמה ניסה להשיב את מועדון הלילה שלו בפריז, אך הוא נהרס על ידי המשטר הנאצי, ולאחר תשלום פיצויים שקיבל מממשלת צרפת, הצליח לרכוש דירה בהארלם שבניו יורק.
ב-1949 השתתף בולארד במופע של פול רובסון, פעיל זכויות אדם אפרו-אמריקאי, מופע שאמור היה להתקיים בעיירה פיקסקיל במדינת ניו יורק, והפך להתפרעות קשה ("התפרעות פיקסקיל") של פעילים גזעניים ואנטי-קומוניסטים מהאזור, שהכו אפרו-אמריקאים רבים בקהל.
תמונותיו של בולארד מוכה על ידי שני שוטרים פורסמו בהמשך בביוגרפיה של רובסון שכתבה נכדתו, וכן בסרט התיעודי שהופק מאוחר יותר, "Paul Robeson: Tribute to an Artist", וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1980.
בשנות חייו האחרונות של בולארד, בשנות החמישים, הוא חי לבדו לאחר נישואי בנותיו, בדירתו בהארלם, שקירותיה קושטו בתמונות אישים ידועים שהכיר וב-15 מדליות המלחמה הצרפתיות שקיבל בחייו.
עבודתו האחרונה הייתה כמפעיל מעלית במרכז רוקפלר.
ב-1954 הוזמן לצרפת כדי להצית מחדש (יחד עם שני אישים נוספים) את אש התמיד בקבר החייל האלמוני שלרגלי שער הניצחון בפריז.
ב-1959 קיבל אות של אביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
בולארד מת, באופן אלמוני יחסית, ב-1961, מסרטן הקיבה.
נקבר בטקס שבו נכחו מספר קצינים צרפתיים, בחלקת הקבורה של חיילי מלחמה צרפתיים בבית הקברות פלאשינג בקווינס שבניו יורק.
מעשי הגבורה שלו כטייס פורסמו ב-1972 בספר שיצא על אודותיו, "The Black Swallow of Death".
ב-1994, 77 שנים לאחר שנדחתה מועמדותו לחיל האוויר האמריקאי למרות שעמד בבחינות הרפואיות, בוצע תיקון רשמי ופורסמה הודעת קבלה שלו לחיל, בדרגת סגן משנה.
המדליות הרבות שצבר בחייו מוצגות כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי בדייטון, אוהיו.
סר ג'ורג' יוברט וילקינס Hubert Wilkins; 31 באוקטובר 1888 – 30 בנובמבר 1958) היה חוקר קוטב, גאוגרף, צלם, טייס ואורניתולוג אוסטרלי.
אבי הרעיון למעבר צוללת מתחת לקוטב הצפוני.
היה הראשון שהגיע לקוטב הימי הצפוני (הקודה המרוחקת ביותר מכל קו חוף באוקיינוס הצפוני).
וילקינס נולד בדרום אוסטרליה, 150 ק"מ צפונית לאדלייד.
עוד לפני שמלאו לו 18 עבר לאדלייד והפעיל קולנוע נודד, לאחר מכן עבר לסידני ומשם ללונדון, שם היה מבין חלוצי צלמי האוויר.
במסגרת תפקידו כצלם יצא גם למספר משלחות לקוטב הצפוני, כולל המשלחת מ-1913, בה נלכדה הספינה "קארלוק" (Karluk) בקרח בצפון קנדה ומחצית מצוותה אבד.
במלחמת העולם הראשונה חזר לאוסטרליה והצטרף לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ב-1918 היה לצלם מלחמה רשמי.
ביוני אותה שנה זכה בעיטור צלב ברזל צבאי (Military Cross and Bar) על חילוץ נפגעים במהלך קרב פשנדל.
בהמשך קודם לדרגת קפטן ופיקד על יחידת צילום ותיעוד.
במהלך אחד הקרבות על קו הינדנבורג נטל פיקוד על יחידת חיילים מחיל המשלוח האמריקאי שאיבדה את מפקדיה וניהל אותה עד חילוצה.
בשנים 1921–1922 הצטרף כאורניתולוג למשלחתם של ארנסט שקלטון וג'ון קווילר רואט מהאי ג'ורג'יה הדרומית לאוקיינוס הדרומי.
לאחר ששב, העמיק לחקור בתחום האורניתולוגיה במשך שנתיים במוזיאון הבריטי והתמקד בציפורי אוסטרליה הצפונית.
ב-1927 יצא, יחד עם הטייס קרל בן אילסון (Carl Ben Eielson), למשטחי הקרח של צפון אלסקה.
במסגרת מסע זה נחת מטוסם על הקרח, בנחיתה הראשונה של מטוס על קרח.
ב-15 באפריל 1928, שנה לאחר טיסתו של צ'ארלס לינדברג, ערכו וילקינס ואילסון טיסה טרנס-אטלנטית חוצת-קוטב מפוינט בארו שצפון אלסקה לשפיצברגן שבצפון נורווגיה, עם נחיתת ביניים באי אלסמיר.
באותה שנה היה וילקינס הזוכה הראשון במדליית סמואל מורס שהוענקה לו על ידי החברה הגאוגרפית האמריקאית עבור חקר גאוגרפי באמצעות מטוס
באותה שנה קיבל וילקינס גם תואר סר ופגש בשחקנית האוסטרלית סוזנה בנט, לה נישא.
במימונו של איל ההון ויליאם רנדולף הרסט יצא לטוס מעל אנטארקטיקה.
הוא גילה אי סגלגל בצורת כיפה בים ודל לו קרא "אי הרסט" (Hearst Island), על שם מממנו ().
כאות תודה העניק הרסט לווילקינס ולכלתו טיסה בצפלין.
ב-1930 יזם וילקינס מסע טרנס אטלנטי שיחלוף מתחת לאוקיינוס הארקטי באמצעות צוללת, במטרה לחקור מזג אוויר באזורי הקוטב, שיוכל להעיד על שינויי אקלים.
על מנת לממן את המסע, גייס וילקינס תרומות של בעלי הון, ובהם ויליאם רנדולף הרסט שתרם 61,000 דולר, וזאת בתמורה לזכויות על סיפור המסע.
וילקינס עצמו תרם מכספו 25,000 דולר.
וילקינס חכר צוללת ותיקת מלחמת העולם לחמש שנים במחיר סמלי של דולר ליום.
הוא כינה את הצוללת "נאוטילוס" על שם הצוללת מספרו של ז'ול ורן, 20,000 מיל מתחת למים.
לצוללת USS O-12 מודל 1918, שארכה היה 53.34 מטר (175 רגל) ומשקלה 560 טון, חובר מכשיר ייחודי לקידוח בשכבת קרח על מנת לספק חמצן.
הצוללת יכלה לתמוך בצוות של 20 איש במשך חמישה ימים.
וילקינס הרכיב בקפידה צוות בן 18 איש, בהם בוגרי האקדמיה הימית של ארצות הברית וותיקי צוללות ממלחמת העולם.
תוכנית המסע הייתה שאפתנית וכללה מסע טרנס-אטלנטי לפלימות', אנגליה, משם דרך הים הצפוני לשפיצברגן וממנה, מתחת לכיפת הקרח עד לקוטב הצפוני שם יועד להמתין לצוללת צפלין.
המשימה גבתה קורבן עוד לפני שעזבה הצוללת את נמל ניו יורק כאשר איש צוות נפל מהסיפון וטבע.
ב-4 ביוני 1931 עזבה הצוללת את חופי קונטיקט, לאחר סדרת צלילות ניסוי, בדרכה לים הפתוח.
עד מהרה התקלקלו מנועי הצוללת וב-14 ביוני היא שלחה אות-מצוקה SOS וחולצה לכיוון חופי אירלנד.
לאחר תיקונים בבריטניה הפליגה הצוללת לנורווגיה, ממנה הפליגה ב-23 באוגוסט לכיוון הקוטב הצפוני, תאריך מאוחר מדי למסע כזה.
וילקינס גילה שבצוללת חסרים הגאי עומק (ייתכן שנשברו עקב הקרח), שבהיעדרם יכולת הניהוג של הצוללת מתחת לפני הקרח תהיה מוגבלת ביותר.
מי השתייה קפאו והצוות סבל מקור עקב מחסור בגופי חימום.
אך על אף זאת הגיעה הצוללת לקו רוחב 82°, 725 קילומטר מהקוטב, צפונה יותר מכל כלי שיט עד אז.
וילקינס החליט לקחת דגימות קרח ולבצע מספר ניסויים בקרבת הקוטב.
אחד ממממני המסע, הרסט, האיץ בו בשדר רדיו לחזור בו משום שהמסע מסוכן מדי.
עקב נזק לאנטנות הכלי נחשבה הצוללת לאבודה עד ל-14 בספטמבר.
וילקינס נסוג לאנגליה לתיקונים והתכוון לפנות שוב צפונה, אך נעצר עקב סערה.
הצוללת נפגעה קשות ולבסוף טובעה ליד שפיצברגן, באישור הצי האמריקאי.
למרות כישלון המסע הצליח וילקינס להוכיח שצוללת מסוגלת לפעול מתחת לכיפת הקרח.
הצוללת הראשונה שביצעה משימה זו נקראה אף היא נאוטילוס.
וילקינס נפטר בארצות הברית וגופתו נשרפה.
כחצי שנה לאחר מותו, ב-17 במרץ 1959, פוזר אפרו בקוטב הצפוני על ידי אנשי הצוללת סקייט (SSN-578) שעלתה אל פני השטח בקוטב.
על שמו נקראים מדף הקרח וילקינס באנטארקטיקה, נמל התעופה של ג'יימסטאון, דרום אוסטרליה ומסלול המראה בשדה התעופה של אדלייד.
כתביו שמורים במכון לחקר הקטבים שבאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
יובנק בע"מ, המוכר במותג U-Bank, היה בנק ישראלי שהתמקד במגזרי הבנקאות הפרטית ושוק ההון.
הוקם בשנת 1934 תחת השם "בנק א"י לתועלת האשראי בע"מ".
בשנת 2004 נרכש על ידי קבוצת הבנק הבינלאומי, ובשנת 2015 מוזג לתוך הבנק הבינלאומי וחדל להתקיים כאישיות משפטית נפרדת.
מאז הפך הבנק לחטיבה של הבנק הבינלאומי המתמקדת בבנקאות פרטית, ניהול נכסים ושוק ההון.
הבנק הוקם בשנת 1934 בבית לוין שבשדרות רוטשילד, תחת השם "בנק א"י לתועלת האשראי בע"מ".
בשנת 1964 רכש בנק אוניקו את "בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" ושינה את שמו ל"בנק כללי לישראל".
בשנת 1965 נרכש על ידי הבנקאי אדמונד אדולף דה רוטשילד, נכדו של הנדיב הידוע.
ב-1978 הבנק הונפק בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב-1986 הושלמה בנייתו של בניין ייעודי לבנק שאותו תכנן האדריכל אריה פרייברגר בשדרות רוטשילד.
בינואר 1997 הבנק נרכש על ידי קבוצת הבנקאות Investec מדרום אפריקה, שמו שונה ל"בנק אינווסטק-כללי בע"מ", ובשנת 2000 ל"בנק אינווסטק (ישראל) בע"מ".
בדצמבר 2004 רכש הבנק הבינלאומי את השליטה בבנק, וגם את מניות הציבור במסגרת הצעת רכש מלאה.
לאחר מכן שונה שוב שם הבנק ל"יובנק בע"מ".
בראשית שנת 2013 התארגנו עובדי הבנק במסגרת ההסתדרות ופתחו במשא ומתן להסדרת יחסי עבודה קיבוציים.
ביוני 2015 פורסמה הודעה לתקשורת על כך שדירקטוריון הבנק הבינלאומי אישר את מיזוג הבנק אל תוך הבנק הבינלאומי, שבוצע ב-30 בספטמבר 2015, ובכך חדל הבנק להתקיים כישות משפטית נפרדת והפך לחטיבה של הבנק הבינלאומי המתמקדת בבנקאות פרטית ושוק ההון.
החל משנת 1989 עסק הבנק בבנקאות פרטית, המתמחה בלקוחות בעלי עושר פיננסי באופן בלעדי.
כמו כן הבנק עסק בתחומי שוק ההון, ונחשב לאחד מחמשת הגופים המובילים בפעילות בניירות ערך בארץ.
במשך השנים היו לבנק רק שלושה סניפים בירושלים, תל אביב וחיפה.
ב-2007 הודיע הבנק הבינלאומי על פתיחת 12 סניפים של יובנק ללקוחות אמידים.
עם מיזוג הפעילות לתוך הבנק הבינלאומי רובם נסגרו או מותגו מחדש כסניפי הבנק הבינלאומי.
חברות הבנות של הבנק הפעילו קרנות נאמנות, עסקו בחיתום, וכן סיפקו באמצעות אחת מהחברות הבנות שירותי נאמנות לכ-460 קרנות נאמנות המהוות 42% מענף קרנות הנאמנות בישראל.
יוג'ין היא עיר הממוקמת במרכז־מערב מדינת אורגון בארצות הברית.
העיר שוכנת בקצה הדרומי של עמק וילמאט בסמוך למפגש הנהרות וילמאט ומקנזי, כ-80 ק"מ מזרחית לחוף של אורגון.
תושבי העיר מקפידים על תרבות פנאי כרכיבה על אופניים, ריצה/ג'וגינג, רפטינג, שיט קיאקים ומתמקדים באמנות ואורח חיים "אלטרנטיבי".
ב-40 השנים האחרונות משמשת יוג'ין כ"בירת האתלטיקה העולמית".
הסלוגן של יוג'ין הוא: "עיר גדולה לאמנויות וחיק הטבע".
כינוייה: עמק האמרלד (עמק הבָּרֶקֶת), עיר האמרלד (עיר הבָּרֶקֶת) ועיר האתלטיקה.
דני איינג' - כדורסלן עבר
לוק ג'קסון - כדורסלן עבר
מרי דקר - רצה, אלופת עולם
אשטון איטון - אתלט, אלוף עולם
יוג'ין לזובסקי - רופא פולני שהציל יהודים בשואה
רון האברד - סופר ופילוסוף, מייסדה של כת הסיינטולוגיה
טים הרדין - זמר ומלחין
יוג'ה ואנג (בסינית: 王羽佳 Wáng Yǔjiā, נולדה ב-10 בפברואר 1987) היא פסנתרנית סינית החיה בארצות הברית.
לפי אוליבייה בלאמי, נחשבת ל"גדולת פסנתרניה של סין בתקופתה"
יוג'ה ואנג נולדה בבייג'ינג כבת לאם רקדנית ואב נגן בכלי הקשה.
היא התחילה לנגן בפסנתר מגיל שש, כשלמדה אצל לואו ז'ן מין.
מגיל 7 למדה בקונסרבטוריון המרכזי בבייג'ינג בכיתות של לינג יואן וצ'ו גואנגיין.
בגיל 14 היא נסעה לקלגרי בקנדה ונרשמה שם במכללת הקונסרבטוריון "מאונט רויאל", בו הייתה תלמידתם של הואנג קואן צ'ן ושל טמה בלקסטון.
אחרי שנת 2002 עברה לארצות הברית ולמדה אצל גרי גרפמן במכון קרטיס למוזיקה, אותו סיימה בשנת 2008.
בשנת 1998 בגיל 11 זכתה יוג'ה ואנג בפרס השלישי בתחרות הבינלאומית אטלינגן לפסנתרנים צעירים בגרמניה
ב-2001 זכתה בפרס השלישי לפסנתר וב"פרס המיוחד של חבר השופטים" בתחרות הבינלאומית הראשונה למוזיקה בסנדאי שביפן.
ב-2002 זכתה בפרס גם בפסטיבל המוזיקה של אספן
יוג'ה ואנג הופיעה לראשונה כסולנית באירופה בשנת 2003. אחרי שנת 2006 ניגנה כסולנית עם הפילהרמונית של ניו יורק, עם התזמורות הסימפוניות של שיקגו, יוסטון וסן פרנסיסקו.
בשנים הבאות ניגנה, בין השאר, עם התזמורת הפילהרמונית של סין.
בשנת 2007 קיבלה תגובות טובות מאוד מהמבקרים כשהחליפה את מרתה ארחריץ' בקונצרט עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוחו של שארל דיטואה.
בשנת 2011 ניגנה לראשונה בקרנגי הול.
יוג'ה ואנג משתתפת קבועה בפסטיבלים רבים כמו למשל פסטיבל וורבייה.
בינואר 2009 חתמה ואנג חוזה אקסקלוסיבי עם חברת ההקלטות "דויטשה גרמופון", ובמסגרתו הקליטה 4 תקליטורים.
ב-28 בינואר 2023 ניגנה בקרנגי הול בקונצרט אחד את כל ארבעת הקונצ'רטים לפסנתר של רחמנינוב ואת הרפסודיה שלו על נושא של פגניני עם תזמורת פילדלפיה, מה שהמנצח יאניק נזה-סגן השווה לטיפוס על הר האוורסט.
אחד המאזינים בקהל התמוטט בחלק האחרון של הקונצ'רטו השני, דבר שגרם להפסקת הקונצרט לצורך הטיפול בו.
האמנית חזרה לנגן כעבור עשרים דקות.
אחרי ביצוע היצירה האחרונה היא נינגה כהדרן את "ריקוד הרוחות המבורכות" מהאופרה "אורפיאו ואאורידיצ'ה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק
יוג'ה ואנג מתגוררת כיום בניו יורק.
נודעה גם בסגנון לבושה הייחודי עם חצאיות מיני ושמלות צבעוניות צרות ונעלי העקב מתוצרת המעצב כריסטיאן לובוטן.
"Sonatas & Études" – קטעי ליסט, שופן, סקריאבין וליגטי (אביב 2009)