tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט שכתבה מוירה בופיני מבוסס על הרומן באותו שם מאת שרלוט ברונטה שיצא לאור ב-1847. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 במרץ 2011, בבריטניה ובאירלנד ב-9 בספטמבר אותה שנה.
בפתיחת הסרט רואים את ג'יין אייר בורחת באמצע הלילה מתורנפילד הול, והיא נמצאת לבד באזור הביצות בגשם שוטף.
היא מצליחה להגיע לפתח "בית מור" ביתם של הכומר סט.
הם מכניסים את ג'יין לביתם ומצילים את חייה.
בפלאשבק רואים את ג'יין בת העשר חיה בבית דודה, אח של אמה, בית משפחת ריד בגייטסהד הול.
דודתה של ג'יין, שרה ריד, אינה מחבבת אותה ומתאכזרת אליה.
גם ילדי משפחת ריד פוגעניים כלפיה.
יום אחד נועלים את ג'יין בחדר האדום, בו מת הדוד שלה, והיא מאמינה שהחדר רדוף רוחות.
לפתע יוצא עשן רב מהארובה לתוך החדר, והיא מרוב פחד חובטת את ראשה בדלת ומתעלפת.
גברת ריד שולחת את ג'יין לפנימיה לבנות בשם לווד, המנוהלת על ידי מר ברוקלהרסט, כומר רע לב.
גברת ריד מספרת לו שג'יין ערמומית ואין לבטוח בה.
ג'ין אומרת לדודתה שהיא שונאת אותה ושהיא אישה קשת לב.
בלווד, בזמן שמענישים ילדה אחרת, את הלן ברנס, ג'יין מפילה את לוח הכתיבה שלה ומושכת את תשומת לבו של מר ברוקלהרסט.
הוא מכנה את ג'יין שקרנית והיא נאלצת לעמוד כל היום על כיסא, ועל שאר הבנות אסרו לדבר איתה.
הלן וג'יין מתיידדות, אבל זמן קצר אחר כך הלן מתה משחפת.
אחרי שמונה שנים ג'יין עוזבת את לווד ומקבלת משרה בתורנפילד הול אצל אליס פיירפקס, כאומנת לאדל וארנס, ילדה צרפתייה יתומה.
כשהיא מגיעה לתורנפילד, שנראה בית אחוזה מבודד וקודר, היא טועה בחושבה שגברת פיירפקס היא מעבידתה.
מתברר לה שגברת פיירפקס היא סוכנת הבית ושבעל האחוזה נעדר מהמקום.
ערב אחד כשג'יין הולכת לשלוח מכתב היא נתקלת בגבר רוכב על סוס, הסוס מעיף את האיש מעל גבו, וג'יין ניגשת לעזור לו.
כשהיא חוזרת הביתה היא מגלה שהג'נטלמן שעזרה לו הוא אדוארד רוצ'סטר בעל האחוזה והמעסיק שלה.
הוא מעיר בצחוק שהיא בוודאי כישפה את הסוס כדי להפיל אותו.
עם הזמן הם מתאהבים אלו באלו.
לילה אחד ג'יין שומעת רעש מוזר בדלת חדרה, היא יוצאת ורואה שחדרו של מר רוצ'סטר עולה בלהבות.
שניהם יחד מצליחים לכבות את האש.
הוא מודה לה על שהצילה את חייו ואוחז בידה בחיבה.
למחרת רוצ'סטר עוזב את תורנפילד ונוסע לבקר אצל ליידי בלאנש אינגרם, המיועדת להיות אשתו.
אחרי שבועות אחדים הוא חוזר לתורנפילד יחד עם בלאנש ואורחים נוספים.
כאשר ריצ'רד מייסון מג'מייקה בא לפגוש את רוצ'סטר, ג'יין משגיחה שהוא נראה מוטרד.
באותו לילה נשמעת ברחבי הבית צעקה שמעירה את כולם.
רוצ'סטר מרגיע את אורחיו ואומר שאחד המשרתים סובל מסיוטים.
אחרי שהם חוזרים לחדריהם, קורא רוצ'סטר לג'יין ומבקש ממנה לטפל בפצעיו של מייסון בזמן שהוא מביא את רופא.
לדרישתו של רוצ'סטר הרופא לוקח איתו את מייסון.
ג'יין מקבלת מכתב מהאומנת שלה, בסי, ונודע לה שבן דודה, ג'ון ריד, התאבד.
הידיעה על מותו זעזעה את אמו, שרה ריד, והיא לקתה בשבץ.
עוד נכתב במכתב של בסי לג'יין שגברת ריד מבקשת לראות אותה.
ג'יין חוזרת לגייטסהד, ודודתה על ערש דווי מראה לה מכתב שכתב ג'ון אייר, דוד של ג'יין מצד אביה.
הוא רוצה שג'יין תבוא לגור איתו במדיירה, כשבכוונתו לאמץ אותה ועם מותו להוריש לה את כל כספו.
ג'יין שמה לב שהמכתב נכתב לפני שלוש שנים, וגברת ריד מודה שהיא ענתה לדוד, ואמרה לו שג'יין מתה בלווד מטיפוס.
עוד אומרת גברת ריד לג'יין שהיא קוללה על ידה.
ג'יין סולחת לדודתה ואחרי מותה היא חוזרת לתורנפילד.
ג'יין שולחת מכתב לג'ון אייר.
ג'יין מודיעה לרוצ'סטר על כוונתה לעזוב את תורנפילד בגלל נישואיו הקרבים לבלאנש אינגרם.
אבל, לפתע מצהיר רוצ'סטר על אהבתו לג'יין עצמה, ומציע להם נישואים.
במהלך טקס הנישואים מופיע עורך דין, ולצידו מר מייסון, והם טוענים שרוצ'סטר אינו יכול להתחתן עם ג'יין כי הוא נשוי לברטה, אחותו של מייסון, שעדיין חיה ומתגוררת בתורנפילד הול.
רוצ'סטר מודה שהדבר נכון, ולוקח את ג'יין לראות את אשתו, כשהוא מכנה אותה השד הפרטי שלו.
הם מוצאים את ברטה כלואה באחד החדרים בתורנפילד.
רוצ'סטר מספר לג'יין שאביו רצה שהוא ישא לאישה את ברטה בגלל כספה.
אחרי שהתחתנו הוא גילה שמצבה מתדרדר במהירות והיא שוקעת בשיגעון.
הוא נאלץ לכלוא אותה בתורנפילד, ומתברר לג'יין שהיא הייתה האחראית למקרים המוזרים שקרו בבית.
למרות אהבתה לרוצ'סטר ג'יין עוזבת את תורנפילד באמצע הלילה.
ג'ון מוצא עבורה משרת הוראה בבית ספר בקרבת מקום.
לילה אחד היא שומעת מישהו מתדפק על דלתה, והיא מדמיינת שזה רוצ'סטר, אך מתברר לה שזה סט.
הוא מודיע לה שג'ון אייר, הדוד שלה, נפטר והוריש לה את כל רכושו.
היא ירשה סכום של 20,000 פאונד, ועכשיו היא אישה עשירה מאוד.
ג'יין מציעה לחלק את כספה עם סט.
ג'ון ואחיותיו, ושהם יחיו יחד בבית מור.
ג'ון מציע לג'יין נישואים ומבקש ממנה להתלוות אליו ולחיות איתו בהודו.
ג'יין מסכימה לנסוע איתו, אבל מסרבת להצעת הנישואים.
לפתע היא שומעת את קולו של רוצ'סטר קורא בשמה.
ג'יין חוזרת לתורנפילד ומגלה שהבית הרוס.
היא פוגשת את גברת פיירפקס שמספרת לה שאשתו של רוצ'סטר העלתה את הבית באש, ומצאה את מותה כשקפצה מהגג.
ג'יין מוצאת את רוצ'סטר שאיבד את מאור עיניו בשריפה.
מיה וסיקובסקה - ג'יין אייר
מיכאל פסבנדר - אדוארד פיירפקס רוצ'סטר
ג'ודי דנץ' - גברת פיירפקס
סאלי הוקינס - גברת ריד
הולידיי גריינג'ר - דיאנה ריברס
טמזין מרצ'נט - מרי ריברס
סיימון מקברני - מר ברוקל הרסט
אימוג'ן פוטס - בלאנש אינגרם
סופי וורד - ליידי אינגרם
ג'יין וייזנר - בסי לי
אמיליה קלארקסון - ג'יין הילדה
רומי סטבון מור - אדל וארנס
פריה פארקס - הלן ברנס
הארי לויד - ריצ'רד מייסון
ולנטינה צ'רווי - ברטה אנטואנטה מייסון
קרייג רוברטס - ג'ון ריד
רוזי קאוואלירו - גרייס פול
הסרט הופק על יחד חברת "רובי פילמס" של אליסון אוון בתמיכת BBC Films, Focus Features ו-Lipsynch Productions.
התסריט של מוירה בופיני הופיע ב-2008 ברשימה בריטית של תסריטים שעדיין לא הופקו מהם סרטים (Brit List).
סיפור העלילה מוצג בעיקר על ידי פלאשבקים.
באוקטובר 2009 הוכרז שהבמאי קארי פוקונאגה יביים את הסרט.
פוקונאגה היה באנגליה לקידום סרט אחר שלו והוא פגש את אנשי ה-BBC ונודע לו על תוכניתם ליצור עיבוד חדש לרומן.
יוצרי הסרט החליטו להדגיש את האלמנטים הגותיים שמצויים ברומן.
מיה וסיקובסקה נבחרה לגלם את התפקיד הראשי ומיכאל פסבנדר נבחר לתפקיד אדוארד רוצ'סטר.
פוקונאגה והמפיקים רצו שחקנית שתהיה קרובה בגילה לזה של ג'יין אייר, בניגוד לרבים מהעיבודים הקודמים של הרומן.
פוקונאגה אהב את "תחושת ההתבוננות שבעיניה של וסיקובסקה" ושהיא מסוגלת לבטא את הסערה הפנימית של ג'יין.
לתפקיד רוצ'סטר אמר הבמאי שהיו שחקנים מתאימים יותר במראה שלהם, אבל הוא חש שפסבינדר מעביר היטב את רוח הדמות.
עוד הצטרפו לצוות השחקנים ג'יימי בל, ג'ודי דנץ', סאלי הוקינס, סיימון מקבורני, אימוג'ן פוטס, הולידיי גריינג'ר וטמזין מרצ'נט.
צילומי הסרט החלו ב-22 במרץ 2010 והסתיימו באמצע מאי.
אתרי הצילום היו בלונדון ובאתרים שונים בדרבישייר ובדרבישייר דיילס, בהם צ'טסוורת' האוס, הדון הול, הכפר פרוגט, הפאב "פוקס האוס" בשפילד וכן ברוטון קאסל באוקספורדשייר.
דריו מריאנלי, המלחין זוכה האוסקר, הלחין את הפסקול.
ואת עיצוב התלבושות עשה מייקל או'קונור, זוכה נוסף באוסקר.
על אף שהעלילה מתרחשת בשנות השלושים של המאה התשע עשרה, התלבושות הותאמו לשנת 1843. לדברי הבמאי סגנון התלבושות באותה תקופה היה נורא.
לבחירת מקום הצילומים של תורנפילד הול נבדקו כ-60 אתרים ולבסוף נבחר "הדון הול".
האתר שימש כאתר צילומים גם במיני סדרה "ג'יין אייר" הגרסה של ה-BBC משנת 2006.
הרומן "ג'יין אייר" מאת הסופרת שרלוט ברונטה שיצא לאור ב-1847 זכה לעיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה.
גרסה זו משנת 1973 היא עיבוד ספרותי של הרומן למיני-סדרה בהפקת ה-BBC.
את הסדרה ביימה ג'ואן קראפט ומככבים בה סורקה קיוזאק ומייקל ג'ייסטון.
בעיבוד זה של הרומן של שרלוט ברונטה, ג'יין אייר (סורקה קיוזאק) היא אישה צעירה עצמאית ודעתנית.
היא מתקבלת לעבודה כאומנת בביתו של מר רוצ'סטר (מייקל ג'ייסטון).
ג'יין אינה מודעת לעובדה שבאחוזה נמצאת אשתו של רוצ'סטר, ברטה (ברנדה קמפנר), שהיא חולת נפש וכלואה בעליית הגג.
לפירוט העלילה ראו בערך ג'יין אייר.
סורקה קיוזאק בתפקיד ג'יין אייר
ג'ולייט וולי בתפקיד ג'יין הילדה
מייקל ג'ייסטון בתפקיד אדוארד רוצ'סטר
מגס ג'נקינס בתפקיד גברת פיירפקס
סטפני ביצ'אם בתפקיד בלאנש אינגרם
ברנדה קמפנר בתפקיד ברתה רוצ'סטר
טינה הית' בתפקיד הלן ברנס
אן טירארד בתפקיד מיס סקאצ'רד
ה-DVD של הסדרה מופץ על ידי חברת Acorn Media UK.
דיים פריסילה ג'יין סטפני, ליידי רוברטס הייתה האוצרת של חדר הדפוס בטירת וינדזור החל משנת 1975 והספרנית המלכותית של הממלכה המאוחדת החל משנת 2002 ועד לפרישתה ביולי 2013.
ג'יין נולדה כבתו הבכורה של לורד אלדינגטון.
ב-1975 החלה לשמש כאוצרת של חדר הדפוס בטירת וינדזור והפיקה קטלוגים שהוצגו באקדמיה המלכותית לאומנות.
ב-1984 החלה להיות חברה במסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1995 קודמה לתפקיד לוטננט.
ב-2002 החלה לשמש כספרנית המלכותית בספרייה המלכותית בארמון של משפחת המלוכה הבריטית, המאגדת יצירות וכתבים רבים בעלי חשיבות במורשת הבריטית.
היא כתבה ספרים רבים בנושא אומנות.
נפטרה ב-29 ביוני 2021. הותירה אחריה בעל, סר יו רוברטס, היסטוריון של האומנות, ושתי בנות.
הסופרת ג'יין אוסטן ויצירותיה הוצגו במגוון צורות בתרבות הפופולרית.
ג'יין אוסטן (16 בדצמבר 1775 – 18 ביולי 1817) הייתה סופרת אנגלייה שהביקורת החברתית שלה והשימוש שעשתה ביד אמן במבע עקיף חופשי ובאירוניה הובילו להיותה אחת הסופרות המשפיעות והמוערכות ביותר בספרות האנגלית.
הרומנים של אוסטן, אישיותה ותולדות חייה היוו בסיס לעיבודים רבים לקולנוע, טלוויזיה ותיאטרון.
לקראת סוף המאה העשרים נעשו עיבודים מודרניים לספריה של אוסטן, כאשר קווי העלילה הבסיסיים נשמרים אבל השתנו זמן ומקום ההתרחשות.
לדוגמה הסרט "קלולס" הוא עיבוד מודרני של איימי הקרלינג לספר "אמה" המתרחש בבוורלי הילס.
הסרט הפך לתופעה תרבותית, ובהמשך נוצרה סדרת טלוויזיה באותו שם.
ב-2007 יצא לאקרנים הסרט "להיות ג'יין" בכיכובה של אן האת'וויי שגילמה את ג'יין אוסטן.
הסרט מבוסס על הביוגרפיה "Becoming Jane Austen" מאת ג'ון הנטר ספנס, ומתמקד בחיי אוסטן בצעירותה, התפתחותה כסופרת, והקשר הרומנטי שהיה לה עם תומאס לפרוי (ג'יימס מק'אבוי).
סרט הטלוויזיה "החרטות של מיס אוסטן" יצא באותה שנה, ובו מככבת אוליביה ויליאמס בדמות ג'יין אוסטן.
הסרט, המבוסס על מכתבים שכתבה אוסטן, הוא ביוגרפי בחלקו ומתמקד בשנים האחרונות לחייה, כשהיא מביטה על חייה ואהבותיה.
היא גם עוזרת לאחייניתה האהובה פאני נייט (אימוג'ן פוטס) לבחור לעצמה בעל.
ביוני 2006 עלה המחזה "ג'יין, המחזמר" (JANE, the musical) בווסט מידלנדס שבאנגליה.
זהו מחזמר בסגנון הווסט אנד המבוסס על חייה של ג'יין אוסטן.
את המחזמר ביים גיטיקה ליזרדי, והוא מתייחס אל אוסטן כאל גיבורה מודרנית, אשר מעדיפה אמנות על הביטחון שבנישואים חסרי אהבה.
בסדרת ספרי המסתורין של סטפני בארון הגיבורה ג'יין אוסטן היא בלשית חובבת.
הקומיקסאית קייט ביטון הקדישה לג'יין אוסטן אחד מרצועות הקומיקס שלה.
מיני-סדרה טלוויזיוניתג'ואנה דייווידקיראן מאדןדייוויד ג'דניס קונסנדורוס1981תבונה ורגישות
מיני-סדרה איירין ריצ'רדטרייסי צ'יילדסרודני בנטאלכסנדר ברון1995על תבונה ורגישות
סרט באורך מלאאמה תומפסוןקייט וינסלטאנג ליאמה תומפסון2008תבונה ורגישות
מיני-סדרההאטי מוראהןצ'ריטי וייקפילדג'ון אלכסנדראנדרו דייוויס (תסריטאי)
"מעושר לעוני" (2011) סרט דרמה מתרחש בקרב מקסיקנים אמריקאים בלוס אנג'לס.
"Scents and Sensibility" (2011) עיבוד מודרני לרומן על התמודדותן של אחיות שאביהן נכלא באשמת הונאה.
"Material Girls" (2006) עיבוד מודרני על אודות שתי נשות החברה הגבוהה בהוליווד עשירות ומפונקות המתמודדות עם קשיים כלכליים.
שנהעיבודאליזבת בנטפיצוויליאם דארסיבימויתסריטהערות1938גאווה ודעה קדומהקוריגוון לואיסאנדרו אוסבורןמייקל בארי1940גאווה ודעה קדומה
סרט קולנועגריר גרסוןלורנס אוליבייהרוברט ז.
ג'יין מורפין 1952גאווה ודעה קדומה
מיני-סדרהדפני סלייטר פיטר קושינגקמפבל לוגןסדריק וואליס1957גאווה ודעה קדומהOrgoglio e pregiudizioמיני-סדרהוירנה ליסי פרנקו וולפידניאלה ד'אנזהאדוארדו אנטוןעיבוד באיטלקית1958גאווה ודעה קדומה
מיני-סדרהג'יין דאונסאלן באדלסדריק ווליססרט זה נחשב לאבוד, לא נותרו עותקים שלו1961De vier dochters Bennet
לו ואן הנסברגןעיבוד בהולנדית.1967גאווה ודעה קדומה
מיני-סדרהסיליה בנרמןלואיס פיאנדרג'ואן קרפטנימון לת'ברידג'1980גאווה ודעה קדומה
מיני-סדרהאליזבת גארווידייוויד רינטולסיריל קוקפיי ולדון1995גאווה ודעה קדומה
מיני-סדרהג'ניפר איליקולין פירת'סיימון לנגטוןאנדרו דייוויס2004כלה ודעה קדומה
(ויליאם וילי דארסי)גורינדר צ'דהאגורינדר צ'דהא
פול מיידה ברגסעיבוד מודרני בסגנון בוליוודי2005גאווה ודעה קדומה
סרט קולנועקירה נייטלימת'יו מקפדייןג'ו ורייטדבורה מוגאץ'2005לשחרר את מר דארסי
סרט מקוריערוץ הולמרקסינדי באסביראיין פאיבידייוויד וינינגטרי וילסוןעיבוד חופשי של הספר
"יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001) קווים בעלילה שאולים מ"גאווה ודעה קדומה" ושמו הדמות הראשית מארק דארסי לקוח מגיבור הרומן.
בסרט מגלם את מארק השחקן קולין פירת' שגילם את מר דארסי בסדרת הטלוויזיה משנת 1995.
"אבודה בעולמה של ג'יין אוסטן" (2008) סרט פנטזיה בריטי שבו הגיבורה אמנדה פרייס (ג'מימה רופר) מעריצה נלהבת של ג'יין אוסטן () מתחלפת בחייה עם אליזבת בנט.
ג'מה ארטרטון ואליוט קוואן מככבים בתפקידים של אליזבת ודארסי.
"מה שנחוץ לרווק" (2008) סדרת טלוויזיה ישראלית בת שישה חלקים שכתבה וביימה עירית לינור.
העלילה המבוססת על "גאווה ודעה קדומה" מתרחשת בגליל, ומר דארסי הוא איש היי-טק עשיר.
"היומנים של ליזי בנט" (2013–2014) סדרת יוטיוב בכיכובה של אשלי קלמנטס המגלמת את ליזי בנט, ומתארת את חייה בווידאו בלוג.
"תעלומה באחוזת פמברלי" (2013) דרמה בת שלושה חלקים ובה סיפור רצח המתרחש בפמברלי, האחוזה של מר ומרת דארסי.
הסרט הוא המשך לעלילת "גאווה ודעה קדומה".
אנה מקסוול מרטין מגלמת את אליזבת, מת'יו ריס בתפקיד דארסי, ג'נה קולמן בדמות לידיה ויקהאם, ומת'יו גוד בתפקיד ג'ורג' ויקהאם.
"גאווה ודעה קדומה וזומבים" (2016) סרט המבוסס על רומן באותו שם בכיכובם של לילי ג'יימס בדמות אליזבת בנט, סם ריילי בדמות פיצוויליאם דארסי, בלה היתקוט בדמות ג'יין בנט, דאגלס בות' בתפקיד צ'ארלס בינגלי וצ'ארלס דאנס בתפקיד מר בנט.
"גאווה ודעה קדומה" (1935) מחזה שהועלה בברודוויי והיווה בסיס לסרט משנת 1940.
"התרשמויות ראשונות" (1959) גרסה מוזיקלית שהועלתה בברודוויי.
"גאווה ודעה קדומה" (2013) אופרה מאת גאי וית'רס שהועלתה לראשונה על ידי איגוד האופרה של אוניברסיטת קארדיף.
מיני-סדרהסילבסטרה לה טוזלניקולס פארלדייוויד ג'יילסקנת' טיילור1999מנספילד פארק
סרט קולנועפרנסס או'קונורג'וני לי מילרפטרישה רוזמהפטרישה רוזמה2007מנספילד פארק
סרט טלוויזיהבילי פייפרבלייק ריטסוןאיין ב מקדונלדמגי ויידי (Maggie Wadey)
"מטרופוליטן" (1990) סרטו של ויט סטילמן הוא עיבוד מודרני לרומן "מנספילד פארק" המתרחש במנהטן ובלונג איילנד (בסרט מוזכרת גם ג'יין אוסטן).
"ממנספילד באהבה" (2014) יומן וידאו ביוטיוב עיבוד לרומן המספר את סיפורה של פרנקי פרייס שעובדת בבית המלון "מנספילד פארק" ומתקשרת עם אחיה המשרת בחיל הים באמצעות סרטוני וידאו.
"מנספילד פארק" (2011) אופרה קאמרית מאת המלחין ג'ונתן דאב וליברית מאת אלסדייר מידלטון .
"מנספילד פארק" (2012) עיבוד בימתי מאת טים לוסקומב בהפקת תיאטרון רויאל, ברי סנט אדמונדס.
הוצג ב-2012 ו-2013 בסיבוב הופעות בבריטניה.
המחזה יצא לאור בהוצאת אוברון בוקס ().
סרט קולנועג'ודי קמפבלראלף מייקלמייקל באריג'ודי קמפבל1960אמה
מיני-סדרהדיאנה פיירפקספול דנמןקמפבל לוגאןוינסנט טילסלי1972אמה
מיני-סדרהדורן גודוויןג'ון קרסוןג'ון גלניסטרדניס קונסטנדורוס1996אמה
סרט קולנועגווינת' פלטרוג'רמי נורת'םדאגלס מק'גארת' דאגלס מק'גארת'1996אמה
סרט טלוויזיהקייט בקינסיילמארק סטרונגדיארמויד לורנסאנדרו דייוויס2009אמה
מיני-סדרהרומולה גראיג'וני לי מילרג'ים או'הנלוןסנדי ולץ'2020אמה
סרט קולנועאניה טיילור-ג'ויג'וני פליןאוטום דה ויילדאלינור קאטון
"קלולס" (1995) עיבוד מודרני של הרומן שעלילתו מתרחשת בבית ספר תיכון בבוורלי הילס.
את הסרט ביימה איימי הקרלינג ומככבת בו אלישה סילברסטון.
"קלולס" (1996) סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט באותו שם.
"איישה" ("Aisha") (2010) סרט בשפה ההינדית, עיבוד מודרני לרומן "אמה" בדומה ל"קלולס".
סרט טלוויזיהקתרין שלזינגרפיטר פירת'ג'יילס פוסטרמגי ויידי2007מנזר נורת'אנגר
סרט טלוויזיהפליסיטי ג'ונסג'יי ג'יי פילדג'ון ג'ונסאנדרו דייוויס
"Pup Fiction" (1998) פרק בסדרת הטלוויזיה לילדים "וישבון" .
הכלב וישבון מגלם את הנרי טילני, איימי אקר מככבת בתפקיד קתרין מורלנד.
שנהעיבודאן אליוטקפטן פרדריק ונטוורת'בימויתסריטהערות1960הטיית לב
מיני-סדרהדפנה סלייטרפול דנמןקמפבל לוגןברברה בורנהם
מייקל וויסייסרט זה נחשב לאבוד, לא נותרו עותקים שלו1971הטיית לב
מיני-סדרהאן פירבנקבריאן מרשלהווארד בייקרג'וליאן מיטשל1995אהבה כמוסה
סרט טלוויזיהאמנדה רוטקירן היינדסרוג'ר מישלניק דיר נוצר במקור כסרט טלוויזיה, הוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית בהפצת Sony Pictures Classics2007הטיית לב
סרט טלוויזיהסאלי הוקינסרופרט פנרי-ג'ונסאדריאן שרגולדסיימון בורק2022השפעה
סרט קולנועדקוטה ג'ונסוןקוזמו ג'רוויסקארי קרקנלרונלד בס ואליס ויקטוריה וינסלו
עלילת הספר "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" מאת הלן פילדינג מבוססת על הרומן "הטיית לב".
סרט באורך מלאקייט בקינסיילקלואי סביניויט סטילמןויט סטילמן
"מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן" סרט מ-2007 על קבוצת דיון על ספריה של ג'יין אוסטן.
הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת קארן ג'וי פולר.
"למצוא את מר דארסי" - קומדיה רומנטית משנת 2013 בכיכובה של קרי ראסל.
ג'יין די הול הייתה פוליטיקאית אמריקאית, מושלת אריזונה מ-1997 עד 2003. היא הייתה האישה השנייה שכיהנה בתפקיד זה, והאישה הראשונה מהמפלגה הרפובליקנית שכיהנה בתפקיד זה.
ג'יין די הול נולדה ב-8 באוגוסט 1935 בעיר קנזס סיטי שבמיזורי בשם ג'יין בוורסוק (Bowersock).
להול תואר אקדמי בחינוך מאוניברסיטת קנזס.
היא לימדה בבית ספר יסודי בקנזס סיטי.
היא עברה לגור באריזונה ב-1962 לאחר ששמעה נאום של הסנאטור בארי גולדווטר.
היא אף ניהלה את מסע הבחירות של גולדווטר במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964.
הול הצטרפה לפוליטיקה ב-1978 כאשר נבחרה לבית הנבחרים של אריזונה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
היא הייתה חברה בבית הנבחרים של אריזונה במשך 7 כהונות, בשנים 1993-1979. בשתיים מתוך שבעת כהונותיה בבית הנבחרים היא הייתה יושבת ראש בית הנבחרים, וגם בתפקיד זה היא הייתה האישה הראשונה.
ב-1991, בזמן שהול הייתה יושבת ראש בית הנבחרים, התגלתה שערורייה פוליטית שנקראה באריזונה AZSCAM.
שערורייה זו הובילה להתפטרותם על עשרה חברי בית הנבחרים.
כתוצאה מכך, הובילה הול כיושבת הראש מספר רפורמות אתיות כדי לחדש את אמון הבוחרים ברשות המחוקקת באריזונה.
בשנת 1994 הול נבחרה להיות מזכירת המדינה של אריזונה.
ב-1997, לאחר שהמושל פייף סימינגטון התפטר מתפקידו לאחר שהורשע בפלילים, הול, מזכירת המדינה החליפה אותו בתפקיד.
בכך, היא הייתה האישה השנייה המכהנת בתפקיד זה והאישה הרפובליקנית הראשונה שהייתה מושלת אריזונה.
הול הושבעה לתפקיד על ידי שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, סנדרה דיי או'קונור (שהייתה בעצמה שופטת בית המשפט לערעורים של אריזונה).
כיוון שבאריזונה אין סגן למושל, האדם המחזיק בתפקיד מזכיר המדינה הוא הראשון לרשת את המושל.
כמושלת, יחסיה עם הסנאטור של אריזונה, ג'ון מקיין היו מתוחים, והיא תמכה ביריבו העיקרי של מקיין בבחירות הפנימיות למועמדות הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש.
לאחר סיום כהונתה כמושלת ב-2003, הול הייתה נציגה ציבורית בעצרת הכללית של האומות המאוחדות מטעם ארצות הברית.
עם מותה של מושלת אריזונה לשעבר, רוז מופורד, ב-15 בספטמבר 2016 — נעשתה הול מושלת אריזונה שהגיעה לגיל המבוגר ביותר מכלל מושלי אריזונה לשעבר.
ב-16 באפריל 2020 הלכה הול לעולמה בגיל 84, ובאותו היום נפטר גם בעלה.
ז'אן לואיז גאליס , הידועה בשם הבמה ג'יין (Jain) היא זמרת וכותבת שירים צרפתייה.
אלבומה הראשון, Zanaka , יצא בנובמבר 2015, ולאחר 3 חודשים קיבל מעמד זהב.
ג'יין נולדה ב-7 בפברואר 1992 בטולוז, צרפת.
עקב דרישות עבודותיו של אביה, היא בילתה בצעירותה בקונגו, שם, לדבריה, פיתחה טעם במוזיקת ריקודים.
היא חייתה גם בדובאי ואבו דאבי לפני שעברה לפריז, שם החלה בלימודי אומנות מקדימים.
טיולים אלו השפיעו על סגנונה המוזיקלי.
היא גם למדה תיפוף בפו, דרבוקות במזרח התיכון ותכנות מוזיקלי בקונגו.
היא החלה להקליט מוזיקה בפונט נואר בקונגו.
שם היא פגשה במיסטר פלאש, מפיק מוזיקלי שהציג בפניה תכנות מוזיקלי, והמשיכה להקליט רצועות באתר MySpace.
המפיק דרדי (Dready) הכיר אותה דרך האתר ונשאר מנהלה האישי עד היום.
גם המפיק יודליס גילה את הרצועות הללו והזמין את ג'יין לפגוש אותו בפריז, שם החלו לעבוד יחדיו והוא עזר לה להזניק את הקריירה המוזיקלית שלה.
היא הופיעה לצידו במסע הופעות שלו ואף ביצעו קאבר לשירו של בוב מארלי.
יולדיס נעשה למפיקהּ והם עבדו על מיני אלבום ראשון בשם Hope.
בשנת 2015 יצא הסינגל הראשון, Come.
אלבומה הראשון, Zanaka, יצא בסוף שנה זו.
פירוש שמו של האלבום הוא "ילד" בשפה המלגשית ומהווה מחווה לאמהּ, שמוצאה הוא צרפתי-מלגשי.
האלבום זכה למעמד זהב בפברואר 2016, לאחר שמכר יותר מ-50 אלף עותקים בצרפת.
הסינגל Makeba יצא בסוף 2016, ומהווה מחווה לזמרת מרים מקבה, ואף הגיע למקומות גבוהים.
בקליפים שונים של הזמרת ניתן למצוא אלמנטים עיצוביים וציוריים בהשראת ציירים ואמנים שונים:
תעתועים ואשליות - מאוריץ קורנליס אשר: שימוש בעדשה.
ידיים על שולחן כמו הציור ידיים רושמות.
סוריאליזם - מגריט: הציור "קארט בלאנש (החתימה הריקה)" בו רואים אישה רוכבת ביער על סוס.
שימוש באלמנטים אוריינטליים: רקדניות כמו האלה ההודית דורגה רבת הזרועות.
כמה סיומות של קליפים, מהווים פתיחה של הקליפ הבא: הראשון Come לאחריו Makeba ולאחריו Dynabeat.
ג'יין בוקר היא שחקנית אנגלייה.
לבוקר קריירה ארוכה של משחק ביותר מ-40 תוכניות טלוויזיה.
בוקר נולדה בסטרטפורד-אפון-אייבון שבווריקשייר בשנת 1956.
אחד מתפקידיה הראשונים היה ב-1978 בסרטו של ג'יימס אייבורי "Hullabaloo Over Georgie and Bonnie's Pictures" בכיכובם של דיים פגי אשקרופט ולארי פיין.
ב-1979 שיחקה בתפקיד האחות סאלי במיני-סדרה "עדות נעורים" על פי ספר הזכרונות של ורה בירטיין אודות מלחמת העולם הראשונה.
בוקר נשואה לשחקן ג'יימס פליט.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1979 Angels לי סימונס סדרת טלוויזיה 1981 Priest of Love ברברה ויקלי 1981 Pig in the Middle רוזמרי בפרק "Alone...
ג'יין אנדרסון היא שחקנית, מחזאית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית עטורת פרסים.
היא כתבה וביימה את הסרט "זוכת הפרסים מדיפיאנס, אוהיו" (2005) וכתבה את התסריטים לסרטים "זה יכול לקרות גם לך" (1994) בכיכובו של ניקולס קייג', ו"האישה" (2017) בכיכובה של גלן קלוז.
היא זכתה בפרס אמי על כתיבת התסריט למיני-סדרה "אוליב קיטרידג'" (2014).
אנדרסון נולדה וגדלה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם אביה, ממציא ומהנדס אלקטרוניקה, היה אחד היזמים של עמק הסיליקון.
היא נשרה מלימודיה באוניברסיטה כדי לעסוק בתיאטרון.
אחרי שנתיים עברה לניו יורק, ולוהקה להשתתף בפרימיירה של הפקתו של דייוויד מאמט, "סטיות מיניות בשיקגו", אשר הזניקה את הקריירה שלו ורצה יותר משנה.
לאחר מכן, היא פנתה לכתיבה ולהופעות מבוססות חומר מקורי שלה במועדוני קברט וקומדיה.
היא עברה ללוס אנג'לס בתחילת שנות השמונים, והחלה לכתוב לטלוויזיה ולסרטים.
בשנות התשעים היא התחילה גם לביים, כשהשחקנית והמפיקה ג'ודי פוסטר ביקשה ממנה לביים עיבוד קולנועי לאחד ממחזותיה, "The Baby Dance", אשר זכה לתשבחות ובפרסים רבים.
היא שימשה כתסריטאית בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מד מן", והייתה מועמדת על כך לפרס גילדת הכותבים של אמריקה עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר.
ב-2015, אנדרסון כתבה את הסרט התיעודי Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson על דודתה, אדית לייק וילקינסון, לסבית וציירת אשר אושפזה בשנת 1920, ובילתה את שארית חייה במוסד לחולי נפש.
היא זכתה עבור הסרט בפרס פסטיבל הקולנוע של מילאנו לסרט התיעודי הטוב ביותר.
אנדרסון מונה את וילקינסון כהשראה עבור עבודות הציור שלה עצמה.
ב-2015, זכתה אנדרסון בשני פרסי אמי (לכתיבה ובימוי) ובפרס גילדת הכותבים של אמריקה עבור המיני-סדרה אוליב קיטרידג'.
אנדרסון חיה בלוס אנג'לס ובעמק מארין בצפון קליפורניה, עם אשתה טס איירס ובנן, רפאל.
שנהיצירההערות1988Raising Miranda9 פרקים2008מד מן2014אוליב קיטרידג'טלוויזיה, מיני סדרה2015Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson סרט תיעודי
שנהיצירהתפקידהערות1982 The Billy Crystal Comedy Hourתפקיד קבועסדרת טלוויזיה1984P.
P.דנה מקנילסרט טלוויזיה1984ERגב' גרטיהופעת אורח1985The Facts of Life Theקרןהופעת אורח
שנהיצירהתפקידהערות1985-86The Facts of LifeTheיועצת תוכנית5 פרקים1986מי הבוס?יועצת תוכניתפרק 11989שנות הקסםעורכת עלילה7 פרקים
ג'יין בולין, הויקונטית מרוצ'פורד נקראת פעמים רבות גם ליידי רוצ'פורד, הייתה רעייתו של ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד, אחיה של אן בולין, בת-לווייתן של נשות המלך קתרין מאראגון, ג'יין סימור, אן מקלווה וקתרין הווארד.
הוצאה להורג במצודת לונדון יחד עם קתרין הווארד, לאחר שהואשמה כמסייעת בניאוף.
נולדה בנורפוק למשפחת פארקר שהשתייכה לאצולה הבכירה (אביה היה ברון) והייתה משפחה עשירה, מקושרת חברתית ופוליטית לצמרת האצולה וחצר המלכות.
לפני שמלאו לה 15 נשלחה לחצרו של הנרי השמיני, על מנת לשמש כבת לוויה לאשתו הראשונה, קתרין מאראגון.
בשנת 1520 תועדה כחברת המשלחת הבריטית לצרפת לאירוע "שדה אריג הזהב".
כיוון שנבחרה לרקוד בפני המלך במחזה Château Vert ("הטירה הירוקה") שהועלה בחצר בשנת 1522 (לצד מרי ואן בולין), ניתן לשער שהייתה בעלת מראה מצודד.
אף כי אין כל דיוקן וודאי שלה, קיים ציור מאת הנס הולביין הנושא את הכותרת "ליידי פארקר" ומתאר נערה צעירה, שייתכן שהיא ג'יין פארקר.
בשנת 1529 (עם עליית מעמדם של בני משפחת בולין בחצר בזכות התעניינותו של הנרי השמיני באן בולין) היה ג'ורג' לוויקונט מרוצ'פורד, דבר שהעניק את התואר המקביל לאשתו, ג'יין, שכינויה השגור מאז היה "ליידי רוצ'פורד".
ב-1533 העניק המלך לזוג את ארמון בוליו כמשכנם הרשמי.
הנישואים מתוארים במסמכי התקופה ובדיווחים (כגון אלו של אסטאס שאפווי) כנישואי תועלת ללא אהבה.
לזוג לא היו צאצאים וג'ורג' לא גילה משיכה לג'יין.
במאי 1536 נאסר ג'ורג' במצודת לונדון והואשם בגילוי עריות עם אחותו, אן בולין.
האשמה בגינה הוצאו השניים להורג בסופו של דבר.
ג'יין אינה נזכרת בדיווחים מאותה עת ולא ברור אם העידה במשפט.
רק מאוחר יותר כתב עליה רוברט ואייט, במסגרת הביוגרפיה שחיבר על אן בולין, "אשה מרשעת שהאשימה את בעלה" (wicked wife, accuser of her own husband) כביכול הייתה זו היא שהעידה וסיפקה את הראיות לאישום בגינו הוצא בעלה להורג.
ב-17 במאי 1536 הוצא ג'ורג' בולין להורג במצודת לונדון יחד עם ארבעה נוספים שהואשמו בכך שהיו מאהביה של המלכה.
לאחר התאלמנותה הצליחה ג'יין להסדיר את מעמדה הכלכלי כתוצאה ממשא ומתן מוצלח עם תומאס קרומוול במסגרתו הושבה למעמד של בת-לוויה למלכה (באותה עת הייתה זו ג'יין סימור, שנפטרה לאחר שילדה את אדוארד השישי, מלך אנגליה) והותר לה להמשיך ולהשתמש בכינוי "ליידי רוצ'פורד".
ב-1540, כאשר הנרי השמיני ביקש לבטל את נישואיו עם אשתו הבאה, אן מקלווה, סיפקה ליידי רוצ'פורד את התואנה בכך שלדבריה המלכה אן סיפרה לה כי המלך והיא מעולם לא מימשו את נישואיהם.
הדבר פתח פתח לנישואיו של הנרי עם קתרין הווארד.
ג'יין הייתה לבת לווייתה גם של המלכה החדשה.
המלכה הצעירה לא מצאה אושר עם המלך הנרי המזדקן ופנתה ליחסים עם מאהבים.
היא החלה ברומן עם תומאס קולפפר, אחד מבני הלוויה של הנרי שהיה אף בן דודה (מצד אמא).
השניים נעזרו בליידי רוצ'פורד אשר סייעה להבריח את קולפפר לחדרה של המלכה בכל הזדמנות.
באמצע 1541 נאסרו השתיים במצודת לונדון, נחקרו ועונו.
עקב החקירות והעינויים, איבדה ליידי רוצ'פורד את שפיות דעתה.
אולם המלך הנקמן לא ויתר על הוצאתה להורג יחד עם מלכתה.
היא הואשמה בצו מלכותי מיוחד (ללא משפט) בבגידה והוצאה להורג יחד עם המלכה קתרין בטאוור גרין.
ג'יין בולין רוצ'פורד נקברה בקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות לצידם של אן בולין וג'ורג' בולין.
כיוון שיצירות רבות מאוד נכתבו אודות חצרו של המלך הנרי השמיני ויחסיו עם אן בולין וקתרין האוורד, מופיעה ברבים מהם גם דמותה של ליידי רוצ'פורד.
הספר Vengeance Is Mine by מאת Brandy Purdy נכתב מנקודת מבטה של ג'יין בולין
בספרה של פיליפה גרגורי על מרי בולין, "בת בולין האחרת", מופיעה ג'יין כדמות משנית.
היא תופסת מקום רב בהרבה בספר ההמשך, The Boleyn Inheritance.
בספרים וולף הול וממשיכו, "הביאו את הגופות" מאת הילרי מנטל
"שש נשותיו של הנרי השמיני" של ה-BBC משנות השבעים בגילומה של שילה בורל (Sheila Burrell)
בעיבוד הקולנועי ל"בת בולין האחרת" מ-2008, בגילומה של ג'ונו טמפל
בעונות השנייה והשלישי של הסדרה "שושלת טיודור" בגילומה של ג'ואן קינג (Joanne King)
במיני-סדרה וולף הול של ה-BBC לפי ספרה של הילרי מנטל, בגילומה של ג'סיקה ריין
ג'יין ארקהרט היא סופרת ומשוררת קנדית, שנכון ל-2019 פרסמה ארבעה ספרי שירה, שמונה נובלות, אוסף סיפורים קצרים וביוגרפיה על חייה של לוסי מוד מונטגומרי.
ספריה קיבלו שבחים ופרסים רבים, בהם – פרס טריליום (פרס ספרותי שנתי בחסות ממשלת אונטריו) פרס המושל הכללי (פרס המושל הכללי לספר בדיוני בשפה האנגלית - פרס שנתי המוענק לסופר קנדי על ספר בדיוני שנכתב בשפה האנגלית) ועוד.
היא עצמה זכתה בפרס מריאן אנגל (פרס לזכרה של מריאן אנגל שהוענק באופן שנתי לסופרת קנדית) ובפרס פסטיבל הארבור פרונט (פרס שנתי המוענק לסופר על תרומתו לספרות הקנדית).
בכתיבת הפרוזה שלה היא לרוב משלבת סיפורים היסטוריים אמתיים עם עלילות פרי דמיונה, ומרבה לכתוב על נושאים, כגון: זיכרון, מסע ועולם חדש מול ישן.
ארקהרט נולדה בשם ג'יין קרטר ב-21 ביוני 1949 בליטל לונג לאק, עיירה קטנה בצפון אונטריו, לוולטר ניקולס קרטר, מהנדס כרייה, ולמריאן קווין, אישה ממוצא אירי שאבותיה היגרו לקנדה מאירלנד בתקופת הרעב הגדול של אירלנד.
ארקהרט הייתה הצעירה מבין שלושה אחים.
כשהייתה בת חמש משפחתה עברה לטורונטו.
בילדותה חלמה להיות שחקנית, היא השתתפה במקהלת ילדים, למדה לנגן בפסנתר ואף העבירה קיץ במרכז באנף.
כמתבגרת, היא הבינה שהיא יכולה לנצל את דמיונה לתחומים אחרים, התחילה להתעמק יותר בקריאה והתחילה לכתוב שירה.
כתיבתה הושפעה רבות מסיפורי המיתולוגיה האירית שמשפחת אימה סיפרה לה וגם מסיפורי אביה שהיו מורכבים מערבוב של אירועים אמתיים עם סיפורי בדיה.
אימה עודדה אותה לקרוא וכבר מגיל צעיר היא קראה ספרים של לוסי מוד מונטגומרי, צ'ארלס דיקנס ועוד.
ב-1968 התחילה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת גואלף (אוניברסיטת מחקר ציבורית בגואלף, אונטריו, קנדה), ובאותה שנה גם הכירה את פול קיל, לו נישאה לאחר חצי שנה.
ב-1973 קיל נהרג בתאונת דרכים, מה שהפך את ארקהרט בגיל צעיר לאלמנה ללא ילדים וככל הנראה השפיע על כתיבתה, שכן היא לעיתים קרובות מתייחסת לאהבה כושלת בספריה.
לאחר מותו של קיל החליטה ארקהרט לחזור לאוניברסיטת גואלף על מנת ללמוד תואר ראשון בהיסטוריית האומנות.
במהלך לימודיה הכירה את טוני ארקהרט, צייר גרוש ואב לארבעה ילדים המבוגר ממנה ב-15 שנים.
ב-1976 הזוג נישא וב-1977 נולדה בתם המשותפת, אמילי.
את קריירת הכתיבה שלה התחילה ב-1982, כשהוציאה לאור את I'm Walking in the Garden of His Imaginary Palace, שכלל שירים שכתבה ביחד עם ציורים של בן זוגה.
לאחריו, פרסמה שני ספרי שירה נוספים - False Shuffles ו-Little flowers of Madame de Montespan, ששיריו מתארים את חצר המלוכה של לואי הארבעה עשר מנקודת מבטה של אחת מהפילגשות הראשיות שלו.
בנובלות שלה היא מערבת סיפורים היסטוריים אמיתיים עם עלילות פרי דמיונה.
ב-1986 הוציאה לאור את ספר הפרוזה הראשון שלה The Whirlpool הכולל סיפור על המתרחש במפלי הניאגרה של סוף המאה ה-19 ומבוסס על השראה ממשפחתו של בן זוגה.
ספר זה זכה בפרס הנובלה הזרה הטובה ביותר הצרפתי, מה שהפך את ארקהרט לזוכה הקנדית הראשונה בפרס זה.
ב-1993 היא פרסמה את Away, ספר שעלילתו סובבת סביב איכרים באירלנד בתקופת הרעב הגדול בשנות ה-40 של המאה ה-19 וחיי החלוצים בעלי המשקים באונטריו של אמצע המאה ה-19. ספר זה הושפע רבות מסיפורי המיתולוגיה האירית, ששמעה ארקהרט בילדותה ממשפחת אימה.
ספר זה, זכה להצלחה רבה, שהה במשך 132 שבועות ברשימת רבי המכר של Globe and Mail, אחד מהעיתונים המרכזיים בקנדה.
וזיכה את ארקהרט בפרס הטריליום.
בשנת 1993 היא זכתה בפרס טריליום לספרות לצד מרגרט אטווד.
ב-1997 פרסמה ארקהרט את הנובלה The Underpainter (צייר השכבות) שזכתה בפרס המושל הכללי לספרות בדיונית.
ארקהרט חברה במסדר האמנויות והספרות וקצינה במסדר קנדה.
היא לימדה כתיבה יצירתית במספר מוסדות אקדמיים ובעלת תואר דוקטור של כבוד ממספר אוניברסיטאות קנדיות, ביניהן אוניברסיטת טורונטו.
(היא גם מוגדרת כפרופסור שלא מן המניין בבית הספר לכתיבה יצירתית של אוניברסיטה זו) ואוניברסיטת מערב אונטריו .
ארקהאט עוסקת גם בעריכת ספרים.
בשנת 2007 היא ערכה ספר של סיפורים קצרים מאת אליזבת' גרייס היי.
כיום היא מתגוררת במחוז נורת'אמברלנד, שבאונטריו, עם בן זוגה טוני ארקהרט, ובעשורים האחרונים שוהה בכל שנה חלק מזמנה באירלנד.
ג'יין הארפר היא סופרת אוסטרלית ממוצא בריטי, הנחשבת לחלוצת סגנון ה "Outback Noir" - סוגת ספרי מתח בהם מעשי פשע המתרחשים בפינות הנידחות של אוסטרליה.
היא ידועה בתפניות המפתיעות בספריה, שיצאו לאור ביותר מ-35 מדינות וזכו בפרסים רבים.
כשהייתה בת 8 עברה עם משפחתה לאוסטרליה, שם חיה שש שנים בבורוניה, ויקטוריה, אז גם קיבלה אזרחות אוסטרלית.
בנעוריה חזרה עם משפחתה לאנגליה וגרה בהמפשייר לפני שעברה ללמוד אנגלית והיסטוריה באוניברסיטת קנט שבקנטרברי.
בתום לימודיה בשנת 2004 התחילה לעבוד כעיתונאית.
בשנת 2008 חזרה לאוסטרליה, שם היא חיה עד היום עם בן זוגה ובתם.
בשנת 2014 פרסמה סיפור קצר, שהיה אחד משנים עשר סיפורים קצרים שנבחרו ל"מהדורה הבדיונית" של העיתון "Big Issue".
הצלחה זו הייתה גורם משמעותי בהחלטתה לפנות זמן לכתיבה מחוץ למסגרת עבודתה כעיתונאית
את ספרה הראשון, "הבצורת", כתבה ל"תחרות כתב היד הלא־מפורסם הוויקטוריאנית" לשנת 2015. בריאיון לעיתון "Washington Post" סיפרה כי לא ציפתה כלל להצלחה ובסך הכל ניסתה לקבל משוב על כתיבתה.
לדבריה, עבודתה כעיתונאית במשך 13 שנים גזלה ממנה זמן רב והקשתה עליה למצוא זמן ומוטיבציה לכתיבת הספר אך משהחליטה לכתוב אותו, ניסיונה הקודם בכתיבה עזר לה מאד.
באותו ראיון סיפרה גם כי היא הוקסמה מהקהילות המרוחקות המנותקות משירותים אותם אנחנו נוהגים לקבל כמובנים מאליהם, כדוגמת שיטור.
הדמות הראשית בשני ספריה הראשונים - אֶרוֹן פָאלְק, מבוססת על דמות של שוטר לשעבר שפגשה בקווינסלנד, שתפקידו היה לשמור לבדו על שטח בהיקף של 900 קילומטרים.
מסיפוריו של אותו שוטר היא למדה רבות, והידע הזה השפיע על כתיבתה בתחומים רבים.
בעקבות הצלחתו הבין-לאומית המסחררת של ספרה הראשון החליטה להמשיך לכתוב.
בשנת 2017 ראה אור ספרה השני "Force of Nature", ובשנת 2019 השלישי "The Lost Man".
בתחילת 2021 יצא לאקרנים הסרט בכיכובו של שחקן הקולנוע אריק באנה, המבוסס על ספרה הראשון "הבצורת".
בסרט יגלם באנה את השוטר פאלק.
מטעם מגזין "The Bookseller" הבריטי:
הספר הטוב ביותר לשנת 2018
ספר הפשע והמתח הטוב ביותר לשנת 2018
פרס Barry למסתורין הראשון הטוב ביותר
פגיון הזהב לשנת 2017 - ספר הפשע הטוב של השנה מטעם CWA - ארגון סופרי הפשע הבריטי.
ספר הפשע של השנה מטעם מגזין Sunday Times הבריטי
"פרס תעשיית הספרים האוסטרלית" (ABIA - Australian Book Industry Award) מטעם "ארגון המוציאים לאור האוסטרלי" בקטגוריית "ספר השנה" ובקטגוריית הספרות הבדיונית לשנת 2017.
פרס INDIE לשנת 2017 - ספר השנה וקטגוריית "ההופעה הראשונה של ספרות בדיונית".
ספר המסתורין והמתח הטוב ביותר של 2017 מטעם אמזון
המותחן הבין-לאומי הטוב ביותר מטעם הפסטיבל הצרפתי Polar De Gognac
חביב הקהל לשנת 2018 -פרס דוויט, הניתן כל שנה מטעם ארגון "Sisters in Crime" לספר הפשע הטוב ביותר שנכתב בידי אישה אוסטרלית.
פרס INDIE לספר האוסטרלי הטוב ביותר בקטגוריית הספר הבדיוני לשנת 2018.
ספר המסתורין והמתח הטוב ביותר לשנת 2018 מטעם אמזון.
ג'יין בורדו הוא אלבום הבכורה של להקת הקאנטרי הישראלית ג'יין בורדו.
האלבום יצא לאור ב-4 באוקטובר 2014, על ידי חברת התקליטים "הליקון".
האלבום מומן באמצעות פרויקט באתר הדסטארט, תוך שגייס 26,600 ש"ח, מתוך 25,000 אותם היו צריכים חברי הלהקה על מנת לממן את הפקת האלבום.
האלבום הופק במלואו על ידי תומר ישעיהו ושירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי חברי הלהקה, בני הזוג דורון טלמון ומתי גלעד.
שני הסינגלים מתוך האלבום, "איך אפשר שלא" ו"עינב", שזכו להצלחה רבה והשמעות רבות בתחנות הרדיו, ואף הצליחו להיכנס למצעדי הפזמונים השנתיים.
ב-2016 זכה האלבום במעמד "אלבום זהב" עבור מכירת 15,000 עותקים.
ג'יין ארין אמט דה גלאן הייתה ציירת פורטרטים אמריקאית.
ילידת ניו רושל, ניו יורק, הייתה הבת הצעירה בין עשרה אחים.
דודה של סבתא רבתא רוברט אמט היה לאומן אירי שנתלה בשנת 1803 בגין בגידה בבריטים, בגלל תפקידו במרד האירי.
סבא רבא של ג'יין אמט, תומאס אדיס אמט, אחיו הגדול של רוברט, היגר לארצות הברית לאחר הוצאתו להורג של רוברט.
תומאס אדיס אמט הפך לימים ליועץ המשפטי של מדינת ניו יורק.
בתו אליזבת אמט (1794), דודתה של ג'יין, הייתה ציירת דיוקנאות שלמדה אצל מעצב סירות קיטור ואמן פורטרטים בשם תומאס פולטון.
שתי אחיותיה הגדולות רוזינה אמט שרווד (1854–1948) ולידיה פילד אמט (1866–1952) הפכו גם הן לאמניות מצליחות, כמו גם בת דודתה אלן אמט ראנד (1876–1941).
גם אחיה האחרים הגיעו לקריירה עשירה.
הקריירה של ג'יין אמט החלה בזמן שלמדה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק.
לאחר מכן היא נסעה לאירופה כדי לראות את עבודתם של הציירים הגדולים ולהמשיך בלימודים.
היא למדה אצל פרדריק ויליאם מקונוני בפריז.
וילפריד דה גלאן וג'ון סינגר סרג'נט
לאחר שחזרה לאמריקה, היא פגשה והתחתנה עם הצייר האימפרסיוניסטי הבריטי, וילפריד דה גלאן (1870–1951) בשנת 1904 בניו רושל, ניו יורק.
בעקבות נישואיהם, הזוג היה בירח דבש בקורנוול, אנגליה, נסעו לפריז וונציה, וקבעו את בית הקבע בצ'לסי, לונדון.
באנגליה המשיכה ג'יין לצייר, והציגה את עבודותיה במועדון האמנות החדש, באקדמיה המלכותית.
היא עבדה בעיקר במדיומים של גיר ופחם.
הזוג הצעיר הפך לבני לוויה קבועים של הצייר האמריקני ג'ון סינגר סרג'נט, שג'יין אמט דה גלאן פגשה בהופעת הרקדנית קרמנסיטה בשנת 1890, ובין 1905 ל־1914 השלישייה תיעדה את עצמה בציורים במהלך נסיעות משותפות ברחבי אירופה.
שלא כמו אחיותיה, או בת דודתה אלן אמט ראנד, או בעלה, ג'יין אמט דה גלאן לא הייתה אמנית פורייה.
אחרי 1913 היא בדרך כלל הציגה את עבודותיה לצד אלה של בעלה.
בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, ג'יין החזיקה באולפן בניו יורק.
בשנת 1940 היא חלקה תערוכה עם אחותה לידיה פילד אמט.
כמו אחיותיה ובת דודתה, היא העדיפה בעיקר לעבוד על פורטרטים.
לאחר מות בעלה בשנת 1951, ג'יין אמט דה גלאן בילתה חלק ניכר מזמנה בציור רישומים של משפחתה המורחבת ובני המעגל החברתי שלה.
לא היו לה ילדים והיא נפטרה ב-20 בפברואר שנת 1961.
בסוף אפריל 2007 ערכו גלריית ארדן במנהטן תערוכה משפחתית של חמישה דורות של ציורי הנשים של משפחת אמט.
130 ציורים של 14 אמנים החל בתשעה דיוקנאות של דודה-רבא של ג'יין אמט דהגלאן - אליזבת אמט והסתיימו בתשעה פסלים של סבתא רבתא ג'וליה טאונסנד, בת 22, ושתיים מאת ביולה אמט, בגיל 18.
ג'יין גרייבס סמיילי היא פרופסורית וסופרת אמריקאית זוכת פרס פוליצר.
סמיילי כתבה מספר ספרים, סיפורים ומאמרים מצליחים במגוון תחומים, ביניהם ספרה "אלף דונמים" ("A Thousand Acres") זוכה פרס הפוליצר, והיא עצמה זכתה במספר פרסים נוספים, ביניהם פרס פיצג'רלד להישגים בספרות אמריקאית ופרס ה- Spur- Novel of the West.
ג'יין סמיילי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בשנת 1949. הוריה היו ג'יימס לה-וורן סמיילי, מהנדס, ופרנסס גרייבס נואל, חיילת ועיתונאית.
כבר בגיל שנה, אביה של סמיילי עזב את המשפחה בשביל לחפש טיפול רפואי לבעיותיו הנפשיות שכללו תסמינים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) בעקבות שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 הוריה של סמיילי התגרשו, והיא עברה עם אמה ל-וובסטר גרובס, מיזורי.
בראיון שנערך במסגרת אוניברסיטת ניו-יורק, סמיילי סיפרה שמשפחתה, אשר נהגה לספר סיפורים מחייהם, חייהם של ההורים שלהם והסבים שלהם, השפיעה רבות על הקריירה העתידית שלה בתור סופרת.
סמיילי תיארה את המשפחה שלה בתור "הסיפור הראשון שהיא הכירה".
בשנת 1967 סמיילי סיימה את לימודיה בתיכון ג'ון בורווס, ועברה לניו-יורק.
היא החלה את לימודיה לתואר ראשון בספרות בקולג' וואסר.
לאחר מכן, סמיילי עברה לאוניברסיטת איווה על מנת ללמוד לתואר השני שלה, אותו סיימה בשנת 1976. במסגרת המחקר לדוקטורט שלה היא עברה לגור באיסלנד, והחלה לחקור סאגות נורדיות (שהשפיעו רבות על ספרה The Greenlanders).
בנוסף, היא החלה בכתיבת שני ספריה הראשונים, כמו גם אוסף סיפורים קצרים והבסיס ל-The Greenlanders.
ב-1977, סמיילי חזרה לאיווה, ולאחר תהליך אקדמי ארוך פרסמה את ספרה הראשון, Barn Blind בשנת 1980, את ספרה השני, At Paradise Gate פרסמה שנה אחריו.
במקביל, סמיילי התקבלה כמרצה בפקולטה האנגלית באוניברסיטת איווה, שם היא לימדה עד שנת 1997, אז פרשה כפרופסורית (Distinguished Professor).
במהלך הקריירה שלה סמיילי פרסמה 28 עבודות ספרותיות שונות, ביניהן ספרה A Thousand Acres זוכה פרס הפוליצר (ומספר פרסים אחרים) ורב המכר The All-True Travels and Adventures of Liddie Newton, שזכה בפרס ה-Spur – Novel of the West.
היא הוזמנה לאקדמיה האמריקאית לאומנויות וספרות ולקחה חלק במספר רב של פסטיבלי ספרות.
כמו כן, היא עזרה להעניק את פרס בוקר הבינלאומי בשנת 2009.
שאיפתה המוצהרת של סמיילי הייתה לכתוב בכל הז'אנרים המשמעותיים: היא כתבה אפוס (The Greenlanders), טרגדיה (A Thousand Acres), קומדיה (Moo) רומן רומנטי (The All-True Travels and Adventures of Liddie Newton), וסיפור בלשות (Duplicate Keys).
עם זאת, ישנם מוטיבים חוזרים ביצירותיה: דמויות רבות שאובות מהמערב התיכון (American Midwest).
סמיילי גדלה במערב התיכון, ורבים מהקונפליקטים שהיא מעלה בספריה שאובים מהחיים שם.
סוסים מופיעים ברבות מעבודותיה, מאחר שהם היוו חלק משמעותי בחייה- עוד כשהייתה ילדה נהגה לרכב על סוסים, וגם כיום היא מחזיקה במספר סוסי מרוץ.
A Thousand Acres (1991) - הופק לסרט קולנוע בשם "רסיסים של חיבה"
ג'יין מטילדה בולין (Jane Matilda Bolin; 11 באפריל 1908 – 8 בינואר 2007) הייתה עורכת דין ושופטת אמריקאית.
היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שסיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, הראשונה שהצטרפה ללשכת עורכי הדין של העיר ניו יורק והראשונה שהצטרפה למחלקת המשפטים של העיר.
בולין הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה כשופטת בארצות הברית, כאשר מונתה לשופטת בית המשפט למשפחה בניו יורק בשנת 1939.
בולין נולדה בעיר פוקיפסי בעמק ההדסון שבמדינת ניו יורק.
היא הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים.
אביה, אפרו-אמריקאי, היה עורך דין.
הוא עסק בעריכת דין במחוז ד'אצס במשך חמישים שנה והיה הנשיא האפרו-אמריקאי הראשון של לשכת עורכי הדין במחוז זה.
היא מתה כשבולין הייתה בת 8.
כילדתם של בני זוג בין-גזעי, בולין סבלה מאפליה בפוקיפסי כאשר לעיתים לא קיבלה שירות בבתי עסק.
היא הושפעה כילדה ממאמרים ותמונות של תלייתם ללא משפט של דרומיים אפרו-אמריקאים במגזין The Crisis, המגזין הרשמי של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP).
בולין למדה בבית ספר תיכון בפוקיפסי, אך נמנע ממנה מלהירשם למכללת ואסר שבעירה, שלא קיבלה תלמידים אפרו-אמריקאיים באותה תקופה.
בגיל 16 היא נרשמה למכללת ולסלי במסצ'וסטס, שם הייתה אחת משני הצעירים האפרו-אמריקאיים היחידים ונדחתה חברתית על ידי הסטודנטים הלבנים.
היא סיימה את לימודיה בוולסלי בשנת 1928 בין 20 הראשונים של כיתתה.
יועץ קריירה בוולסלי קולג' ניסה להרתיע אותה מלהגיש מועמדות לבית הספר למשפטים של ייל בשל גזעה ומגדרה.
אף על פי כן, בשנת 1931 היא הפכה לאישה האפרו-אמריקאיה הראשונה שסיימה את לימודיה שם, ועברה את בחינת לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בשנת 1932.
בולין עבדה עם אביה בפוקיפסי במשך תקופה קצרה לפני שקיבלה עבודה במשרד היועץ המשפטי של עיריית ניו יורק.
היא נישאה לעורך הדין ראלף א.
Mizelle) בשנת 1933, ואיתו עסקה בעריכת דין בניו יורק.
מיזל הפך בהמשך להיות חבר בקבינט השחור של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לפני שמת ב-1943. לאחר מכן נישאה בולין בשנית לוולטר פ.
Offutt, Jr.), כומר שמת ב-1974. בולין התמודדה ללא הצלחה בבחירות לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק ב-1936 כמועמדת רפובליקנית.
למרות שהפסידה, השגת המועמדות הרפובליקנית שיפרה את מעמדה בפוליטיקה של ניו יורק.
ב-22 ביולי 1939 מינה ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה את בולין בת ה-31 לשופטת בבית המשפט למשפחה.
במשך 20 שנה היא הייתה השופטת האפרו-אמריקאיה היחידה במדינה.
מינויה חודש שלוש פעמים והיא כיהנה בבית המשפט במשך 40 שנה, עד שהגיעה לגיל הפרישה של 70.
בולין הייתה פעילה למען זכויות ילדים וחינוך.
היא פעלה לעודד את קיומם של שירותי ילדים לבני כל הגזעים יחד, וכן שקציני מבחן יוקצו ללא קשר לגזע או לדת, וסוכנויות לטיפול בילדים במימון ציבורי יקבלו ילדים ללא קשר לרקע האתני שלהם.
היא הייתה יועצת משפטית של המועצה הלאומית של נשים שחורות.
היא כיהנה במועצות המנהלים של ארגונים שונים לרבות NAACP והליגה לרווחת הילד.
היא התפטרה מה-NAACP בשל תגובתה למקארתיזם, אך נותרה פעילה בתנועה לזכויות האזרח.
היא גם נאבקה באפליה גזעית מצד קבוצות דתיות כאשר סייעה בפתיחת בית ספר מיוחד לנערים אפרו-אמריקאיים בעיר ניו יורק.
היא קיבלה תוארי כבוד ממכון טסקיגי, מכללת ויליאמס, אוניברסיטת המפטון ומכללת וסטרן לנשים.
לאחר פרישתה לגמלאות ב-1979, התנדבה בולין כמדריכת קריאה בבתי ספר ציבוריים בעיר ניו יורק במשך שנתיים וכיהנה במועצת הנגידים של מדינת ניו יורק , שם עסקה בדיונים משמעתיים.
בולין נפטרה ב-8 בינואר 2007 בגיל 98 בלונג איילנד סיטי, קווינס, ניו יורק.
דמויות בולין ואביה מופיעות בציור קיר בבית המשפט של מחוז דאצ'ס בפוקיפסי, ובניין המנהלה של מחוז בית הספר העירוני פוקיפסי נקרא על שמה.
שופטים לרבות ג'ודית קיי וקונסטנס בייקר מוטלי ציינו את בולין כמקור השראה לקריירה שלהם.
לאחר מותה נשא צ'ארלס ריינג'ל נאום לכבודה במליאת בית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 2011 פורסמה ביוגרפיה של בולין בשם Daughter of the Empire State.
ג'יין "ג'ייני" בריגס הארט הייתה טייסת אמריקאית, אחת מנשות ה-13 של מרקורי שהוכשרו לטיסה בחלל כמו האסטרונאוטים הגברים.
היא קיבלה את רישיון הטיס הראשון שלה במהלך מלחמת העולם השנייה ומאוחר יותר הפכה לטייסת המסוקים המורשית הראשונה במישיגן.
בתחילת שנות ה-60, נבחרה להשתתף בתוכנית "האישה בחלל של קרן לאבלייס", פרויקט במימון פרטי שמטרתו לבחון את כושרן של הטייסות הנשים לשמש כאסטרונאוטיות.
במסגרת זאת הן עברו את המבחנים הגופניים שפתחה נאס"א עבור האסטרונאוטים הגברים.
בגיל 40, הארט הפכה לאחת מ-13 הנשים (שכונו מאוחר יותר ה-13 של מרקורי) שעברו את המבחנים בהצלחה.
בשנת 2007, הארט הוכנסה להיכל התהילה של הנשים של מישיגן.
היא נולדה בשם ג'יין קמרון בריגס וכונתה "ג'ייני", בדטרויט, מישיגן, לאיש העסקים וולטר או.
בריגס ואשתו ג'יין (לבית קמרון).
(מ-1921 ועד מותו ב-1952, וולטר בריגס היה שותף ולאחר מכן הבעלים של דטרויט טייגרס.) ג'יין בריגס, שגדלה כקתולית, למדה באקדמיות של הלב הקדוש בדטרויט, גרוס פוינט וטורסדייל, ובמכללת מנהטנוויל בניו יורק.
בשנת 1970, בגיל 49, היא השלימה תואר ראשון באנתרופולוגיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה
ב-19 ביוני 1943 נישאה לעורך הדין פיליפ הארט, שלימים הפך לפוליטיקאי.
לזוג נולדו תשעה ילדים, אחד מהם נפטר כפעוט.
ב-1958, פיליפ הארט, שהשתייך למפגה הדמוקרטית, נבחר לסנאט של ארצות הברית כנציג מישיגן.
הוא כיהן בסנאט עד 1976.
הארט הייתה פעילה בקמפיינים הפוליטיים של בעלה (כולל הטסתו לאסיפות במהלך מסעות הבחירות) ושימשה כסגנית יו"ר הוועדה הדמוקרטית של מחוז אוקלנד (מישיגן).
היא הייתה חברה מייסדת של הארגון הלאומי לנשים ושימשה כחברת מועצת המנהלים ונציגת הוועידה הלאומית של ליגת המצביעים לנשים בבירמינגהם, מישיגן.
בזמן מגוריה בוושינגטון די.סי., הארט נודעה כנון-קונפורמיסטית.
היא הייתה פעילה נגד מלחמת וייטנאם, פעילות שלעיתים הביכה את בעלה הסנאטור.
לדוגמה, בסתיו 1969, היא נעצרה בהפגנה הגדולה שנערכה בפנטגון נגד המלחמה.
ב-1972, היא הודיעה על כוונתה להפסיק לשלם מיסי הכנסה פדרליים, ואמרה: "אני לא יכולה לתרום עוד דולר אחד לרכישת עוד פצצות וכדורים".
הסנאטור הארט המשיך בתמיכתו באשתו, למרות שלא הסכים עם רבות מהחלטותיה.
הארט הייתה גם ימאית נלהבת והשתתפה 15 פעמים במירוץ הסירות של נמל יורון למקינאק כחלק מצוות של נשים.
לאחר מותו של בעלה, הארט תרמה אוסף של תצלומים וקטעי עיתונים מחייה כאשתו של סנטור וכטייסת לספרייה ההיסטורית של אוניברסיטת מישיגן של בנטלי.
הארט נפטרה ב-5 ביוני 2015, בגיל 93, בווסט הרטפורד, קונטיקט, מסיבוכים של מחלת אלצהיימר.
פרסי ג'יין בי הארט מוענקים לכבודה במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 2007 היא נכנסה להיכל התהילה של הנשים של מישיגן.
אליזבת ג'יין בארקלי לבית ראקר, לשעבר האדלי , הידועה גם בשם ג'יין האדלי בארקלי, הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1949 עד 1953, כאשתו של סגן הנשיא אלבן וו.
היא נולדה ב-23 בספטמבר 1911 בקייטסוויל, מיזורי אביה היה עורך דין ואמה פסנתרנית שלמדה באירופה.
היא נישאה לבעלה הראשון, קרלטון האדלי, עורך דין, ב-1931. האדלי, אותו פגשה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, הפכה לפרקליטת רכבות בולטת.
נולדו להם שתי בנות לפני מותו ב-1945 בגיל 42.
קרלטון סטארטיבנט האדלי (23 בדצמבר 1902 לוול, מסצ'וסטס - 16 בפברואר 1945 סנט לואיס, מיזורי) הגיע ממשפחת האדלי הבולטת ממסצ'וסטס.
הוא התחתן עם ראקר ב-1931, ונולדו לו שני ילדים.
הוא היה עורך דין נערץ במדינה וחבר בולט במפלגה הרפובליקנית של סנט לואיס, ומת מהתקף לב בגיל 42 בסנט לואיס ב-16 בפברואר 1945.
היא נישאה לסגן הנשיא אלבן בארקלי, אלמן, ב-18 בנובמבר 1949. היא הייתה אשתו השנייה, והוא היה בעלה השני.
בזמן הנישואין בארקלי היה מבוגר ממנה ב-33 שנים.
הוא היה בן 71 והיא בת 38. אשתו הראשונה של בארקלי, דורותי, נפטרה ב-1947. עד לחיזוריה עם בארקלי, ג'יין ראקר האדלי הייתה רפובליקאית מסורה.
בשנת 1940, גברת האדלי עבדה במשרד בסנט לואיס של המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ונדל וילקי.
כשהחלבן שלה הביע חיבה לנשיא פרנקלין ד' רוזוולט, היא השאירה פתק שאומר "לא וילקי, לא חלבי".
לאחר שפגש את האלמן הצעיר במאי 1949 במסיבה בוושינגטון, סגן הנשיא חיזר אחריה בלהט.
הוא לא נרתע מהפוליטיקה שלה או ממערכת יחסים למרחקים ארוכים.
סגן הנשיא החל לבצע עצירות קבועות של חברת תעופה מסחרית בסנט לואיס.
החיזור שלהם תפס את תשומת הלב הלאומית.
היא התגוררה בדירת שבעה חדרים בשכונת סנטרל ווסט אנד היוקרתית של סנט לואיס, ליד אוניברסיטת וושינגטון וגם פארק היער הנודע.
ב-30 באוקטובר 1949 הם הודיעו על אירוסיהם.
הם נישאו בכנסייה המתודיסטית של סנט ג'ון בסנט לואיס ב-18 בנובמבר.
בטקס השתתפו 33 בני משפחה וסגן נשיא אחד, יחד עם כ-60 כתבים.
בחוץ, על פי ההערכות 5,000 אנשים הריעו לבני הזוג כשהם עזבו במכונית גג שחורה שנתן החתן כמתנת חתונה.
כשנשאל על הפוליטיקה של אשתו, אמר סגן הנשיא, "היא נסחפה מהרגליים על ידי וילקי, אבל עכשיו היא חזרה לקבוצה".
בעלה פרש מסגנות הנשיא בינואר 1953. הוא נבחר לכהונה נוספת בסנאט האמריקאי ב-1954, וכיהן עד מותו ב-1956.
לאחר מותו של בארקלי, ג'יין בארקלי קיבלה תפקיד כמזכירה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.
גברת בארקלי פרסמה ספר זיכרונות ב-1958 עם הוצאת ואנגארד בניו יורק, בשם I Married the Veep.
היא מתה ב-6 בספטמבר 1964 מהתקף לב בגיל 52, כאשר עדיין הועסקה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בארקלי נקברה בבית הקברות ואלהאלה בבל-נור, מיזורי.
ג'יין סימור הייתה אשתו השלישית של הנרי השמיני, והיחידה שילדה לו בן, את אדוארד השישי.
ג'יין נולדה בווילטשייר שבדרום-מערב אנגליה לסר ג'ון סימור ולמרגרט ונטוורת'.
היא שירתה כבת לוויה לקתרין מאראגון ולאן בולין.
עם הידרדרות מערכת היחסים בין אן להנרי, החל המלך לגלות עניין רב בג'יין.
משפחתה של ג'יין עודדה אותה להיענות לחיזוריו של הנרי.
ג'יין סירבה להפוך למאהבתו, ונודע כי אמרה לו שהיא "...נמוכה מדי במעמדה מכדי להיות אשתו, אך גבוהה מדי מכדי להפוך לזונתו..".
המלך הנרי נמשך לתדמית הילדה הטובה והתמימה שג'יין ומשפחתה הציגו בפניו.
ג'יין השתדלה להציג דמות הפוכה באופייה לזו של אן, שניחנה באופי חם-מזג וסוער.
לאחר שאן הפילה את עוברה ב-1536, התהדקו היחסים בין ג'יין להנרי: היא זכתה למערכת חדרים מפוארת בארמון, ליד אלה של הנרי, ואחיה ואביה קיבלו תוארי אצולה ואחוזות.
אחרי הוצאתה להורג של אן במאי 1536, נישאו ג'יין והנרי ב-30 במאי (עשרה ימים לאחר ההוצאה להורג) ובכך הפכה למלכת אנגליה.
היא הייתה בעלת גינונים רשמיים וטקסיים הרבה יותר נעלים מאן, ועמדה על כך שכל כללי הטקס בחצר יישמרו בכל רגע נתון.
היא לא התעסקה הרבה בענייני הממלכה ובפוליטיקה.
ג'יין הייתה שמרנית, אך בתהליך פירוק המנזרים והכנסיות שהחל עם ייסודה של הכנסייה האנגליקנית העצמאית, ניסתה להשתדל אצל המלך לטובת הקתולים, אך הוא קטע אותה בהסבירו שאל לה להתערב בענייני המלוכה, ובהזכירו לה כי גם המלכה הקודמת ניסתה להתערב בענייניו.
מידע רב אודות פעילותה בחצר ויחסיה עם המלך נמסר בדיווחיו של שגריר האימפריה הרומית הקדושה, אסטאס שאפווי.
ג'יין נכנסה להריון בתחילת 1537. במהלך הריונה פיתחה תאווה לבשר שליו, והנרי שלח שליחים באופן מיוחד שירכשו לה אותו בקאלה, בצרפת.
ב-12 באוקטובר אותה שנה ילדה ג'יין בן, אדוארד השישי.
היא פיתחה דלקת זיהומית כפי הנראה במהלך הלידה ומקץ שבועיים נפטרה.
הנרי הורה כי לאחר מותו הוא ייקבר לצדה של ג'יין סימור, אותה ציין כאישה היחידה מבין נשותיו שילדה לו יורש זכר.
ג'יין סימור פונדה היא שחקנית קולנוע ואקטיביסטית אמריקאית.
זוכת שני פרסי אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידיה בסרטים "נערת הטלפון והבלש" (1971) ו"השיבה הביתה" (1978), וידועה גם בשל פעילותה הפוליטית ובשל חייה האישיים הסוערים.
פונדה נולדה בניו יורק, לשחקן הנרי פונדה ולאשת החברה פרנסס פורד סימור.
סימור הייתה השנייה מבין חמש נשותיו של פונדה, שהיה בעלה השני.
בשנת 1950, כאשר הייתה פונדה בת 12, התאבדה סימור בשל בעיות נפשיות.
פונדה גדלה בחוף המערבי של ארצות הברית, במשך עשר השנים הראשונות לחייה.
הקריירה של אביה הביאה אותו לניו יורק בהיותה בת עשר, ופונדה ואחיה פיטר, גדלו בבית סבתם בגריניץ' שבקונטיקט.
פונדה החלה להתעניין במשחק לראשונה כאשר הופיעה עם אביה במחזה "נערת הכפר" שהוצג בתיאטרון בנברסקה למטרות צדקה, בשנת 1954. היא למדה במכללה היוקרתית לנשים מכללת ואסר, אך בשל חוסר שביעות רצון מלימודיה, נסעה ללמוד אמנות בפריז.
כאשר שבה לניו יורק החלה בקריירה של דוגמנית, ואף הופיעה פעמיים על שער המגזין ווג.
בשנת 1958 הציג אותה אביה למורה הדרמה המפורסם לי סטרסברג, ובעקבות הפגישה החלה פונדה בלימודים ב"סטודיו השחקנים" המפורסם שהקים שטרסברג, וגילתה כי ייעודה הוא המשחק.
פונדה הופיעה הופעות בכורה בתיאטרון ובקולנוע בשנת 1960 ובמהלך שנות ה-60 שיחקה כשני סרטים לשנה, החל מן הסרט "סיפור בדים" שצולם בשנת 1960 בבימויו של ג'ושוע לוגאן, שבו גילמה תפקיד שאותו שיחקה על הבמה, של מעודדת המנסה לכבוש את ליבו של כדורסלן (שאותו גילם אנטוני פרקינס).
בשנת 1962 זכתה בפרס גלובוס הזהב כאשר שיחקה פרוצה בסרט "Walk on the Wild Side", והוכתרה לשחקנית המבטיחה של השנה.
פריצתה של פונדה באה לאחר ששיחקה במערבון ההומוריסטי "קט בלו", בשנת 1965. תפקידה כמורה שהפכה לפורעת חוק הפך אותה לכוכבת הוליוודית מן השורה, והיא בת 28. אחרי תפקיד זה הופיעה בסדרה של קומדיות, כ"יחפים בפארק" (1967) שבו שיחקה לצד רוברט רדפורד.
בשנת 1968 הופיעה בסרטו של הבמאי רוז'ה ואדים, "ברברלה".
הייתה זו קומדיית מדע בדיוני ארוטית, המתחילה בסצנה ארוכה של פונדה המבצעת סטריפטיז בתנאים של חוסר משקל כביכול.
הופעתה בשנת 1969 בסרטו של הבמאי סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים", הייתה שונה לחלוטין מהופעתה ב"ברברלה".
הסרט היה דרמה נוקבת, רוויה בביקורת חברתית, על רקע השפל הגדול בשנות ה-30, ודרש מפונדה משחק דרמטי ואמין.
משחקה של פונדה בסרט זה הקנה לה לראשונה את המועמדות לפרס האוסקר.
בסוף שנות השישים הייתה פונדה במעמד-על בקולנוע האמריקני, והייתה בררנית בתפקידיה.