tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה ה־5 לפנה"ס גרסת ארד החלה להופיע ביוון העתיקה והיא הפכה לקסדה צבאית פופולרית.
ה"פילידיון" היווני וה"פילאולוס" הלטיני היו גרסאות קטנות יותר, בדומה לכיפה.
גם בכתבי יד נוצריים מוקדמים יותר ניתן למצוא את הפילאוס כשהוא חבוש על ראשי שלושת האמגושים, שהגיעו מהמזרח לבית לחם, כדי לסגוד לישו.
הכובע נחבש בין היתר גם על ידי אריסטוקרטים ופקידים רמי דרג באירופה של ימי הביניים.
עד המאה ה־12 הוא אומץ אפילו בקרב איכרים באנגליה, שחבשו אותו בניסיון לחקות את המעמדות הגבוהים.
יש הסוברים כי מקורו של ה"פילס" שחובשים כיום באלבניה ובקוסובו הוא בכובע הלֶבֶד שחבשו האיליריים הקדומים.
כבר בעת העתיקה שימש הכובע להגנת ראש הלוחם.
הכובע היה לרוב עשוי מתכת ובצורת חרוט המסתיים בחוד.
לפעמים הוא עוטר בנוצה או שיער.
מלבד הבדלים בין קובעי החילות השונים, היו גם הבדלים בין קובעי היחידות השונות, כך שאפשר לזהותן בקלות בשעת קרב.
לפעמים הוסיפו אוזניות להגנה על הרקות והאוזניים.
כובעי הבאולר (מגבעת גברים), יוצרו לראשונה במנצ'סטר על יד שני אחים ב-1849, ונחשבו לשיא באופנת הגברים בלונדון.
האחים חשבו למכור אותם לעובדי חברת הרכבות הבריטית, שבאותה תקופה עבדו בבוליביה.
כשהסחורה הגיעה לבוליביה הסתבר שייצרו אותם במידות קטנות מדי לראשים הבריטיים.
ניסו תחילה למכור אותם לגברים הבוליביים, וכשזה לא צלח הפיצו שמועות בין נשות המדינה שזהו הכובע הכי אופנתי באירופה וככה נמכרו הכובעים לנשות בוליביה ומאז זה הפך לכובע הלאומי של המדינה.
החוקרת נעמי לובריך מעריכה שמקורותיו הקדומים של הכובע הם באימפריה האשורית, ומשם נפוץ הכובע המחודד ברחבי המזרח הקדום.
משפחות הסוחרים מבין יהודי אשכנז, ששמרו על קשרי מסחר עם המזרח דרך איטליה, החלו לייבא לאירופה פריטי לבוש שנמכרו לאריסטוקרטיה הנוצרית.
במאה ה־12 נדמה היה כי אותו הכובע המחודד קונה אחיזה בכל רחבי אירופה, אך דווקא המפגש האלים בין המערב למזרח בזמן מסעי הצלב, הביא לירידת המוניטין שלו.
במהלך הפוגרומים שביצעו הצליינים בקהילות יהודי גרמניה, החלו להופיע דימויים אנטי־יהודיים כאשר החלו לזהות את הכובע שחבשו היהודים עם היותם "רוצחי המשיח" ועם רגשי שנאה כלפיהם בשל "בוגדנותם".
העובדה שמקורותיו של הכובע במזרח, סייעה אף היא לתעמולה האנטי־יהודית להציג את חובשי הכובע כאלמנט זר ומסוכן הנטוע בלב החברה הנוצרית.
הסלידה של הנוצרים מחובשי הכובע, הכריעה בייחוסם של הכובעים לקהילות היהודיות.
ב־1215 השתנו חיי היהודים ולבושם באופן דרמטי בעקבות החלטות ועידת לטראנו הרביעית, בה נקבע כי על היהודים והמוסלמים החיים במדינות נוצריות להתלבש בצורה המבדילה אותם ממי שאינם יהודים.
ייתכן וזאת גם הסיבה לעובדה שעיצוב כובעיהם של אנשי הכנסייה שונה.
הכובע בעל הקצה המחודד שהיה בשימוש בכנסייה עד אז, זכה לקצה מחודד נוסף.
הראשונה לאמץ את הכובע המחודד כסממן יהודי הייתה העיר ברסלאו, בשנת 1266, המוכרת כיום כעיר ורוצלב שבמערב פולין.
מחוקקי העיר קבעו שעל היהודים לענוד טלאי ו"לשוב ולחבוש את הכובע המחודד (Pileus Cornutus) המזוהה עם היהודים באזורים אלה, ושבחוצפתם הם חדלו לחבוש".
ועידת וינה ב־1267, קבעה שבמדינות הגרמניות יתבטא השוני בכובע מיוחד, "הכובע היהודי", שהיה שטוח ועליו התנוסס מוט קטן עם כדור.
הייתה זאת הדרך "לסמן" את יהודי האימפריה הרומית הקדושה מהרוב הנוצרי.
על הופעת "כובע היהודים" והתפתחותו לאורך המאות אנחנו יודעים בעיקר מציורים, שחלק ניכר מהם הופיע בכתב יד.
את אחד האיורים המוקדמים ביותר של אותו "כובע מחודד" ניתן למצוא ב"קודקס מאנסה" מהמאה ה־12, הנחשב לקובץ השירה הגרמנית החשוב ביותר של ימי הביניים.
סוסקינד מטרימברג מאויר שם כש"כובע היהודים" לראשו.
גם מאוחר יותר כמו במאה ה־15 ניתן למצוא איורים כמו בחיתוך עץ של יוהאן פון ארמסשהיים מ־1483.
לרוב, לכובעים שני חלקים עיקריים:
תיתורה - שולי הכובע או הקטע הבולט מהכובע, המצל על הפנים.
יש כובעים בהם התיתורה מתקפלת כלפי מעלה.
כיפת הכובע - החלק הקעור בכובע, המכסה את הראש.
לכובעים שונים יש חלקים נוספים, כגון סרטים סביב כיפת הכובע, מצחייה במקום תיתורה, חוט הנקשר מתחת לסנטר ומחזיק את הכובע, או יריעת בד מאחור להגנת העור מהשמש, במקום מריחת קרם הגנה.
שם הכובע תמונה המגזר/מקצוע/אדם/דמות המזוהה איתו/מטרה צורה כובע גרב לוחמי מלחמת העצמאות ואנשי-הפלמ"ח, זמרי ראפ והיפ הופ כובע צמר כובע היטלמאכר חיילי צה"ל בראשית הקמתו כובע מצחיה בצבע חאקי בעל יריעת בד בעורף כובע חרוט ליצנים וגמדי גינה ויער חרוט חסר בסיס.
לעיתים קרובות מקושט באופנים שונים.
טורבןערבים, פרסים, הודים וסיקים רצועת בד ארוכה הנכרכת סביב הראש כובע טמבל ישראלים עד סוף שנות ה-70 וה-80, חיילים במדי עבודה כובע בד קמור.
כומתה/ ברט חיילים ופועלים צרפתים כובע חסר תיתורה, המונח על הראש ונוטה לאחד הצדדים קסקט אנשי מעמד הפועלים, חסידים מסוימים עגול ורך, ללא שולים ועם תיתוֹרָה קטנה ונוקשה מלפנים.
מיוצרים מטוויד, צמר, כותנה או עור כתר מלכים רצועה בצורת מעגל העשויה ממתכת (בדרך כלל זהב)מקושטת (בדרך כלל באבני חן) מצחייה ילדים, תיירים, ספורטאים כובע עם הגנה נגד השמש בצורת גג מעל המצח מצנפת שינה גמדים כובע חרוט מבד השמוט אל העורף.
סומבררו מקסיקנים ותושבי אמריקה הלטינית כובע גבוה בעל שוליים רחבים מאוד להגנה מהשמש כובע שלוש פינות כובע אזרחי וצבאי שהיה בשימוש נרחב במאה ה-18 באירופה ובאמריקה.
שוליו הרחבים קופלו והודקו בסיכה כך שקיבל צורת משולש.
תרבוש (fes/فاس) טורקים, ערביי צפון אפריקה דומה בצורתו לגליל הולך וצר (חרוט קטום).
בעיקר בצבע אדוםכובע יםשחייניםיריעת גומי צמודה.
כובען הוא אדם היוצר כובעים או פרטי לבוש אחרים המשמשים לכיסוי הראש.
עם המודעות הגוברת למיחזור בדים, אנשים יוצרים כובעים מכל מיני בגדים ישנים, מכלי מיטה, מפות ישנות.
חלק מהכובעים גם מקבלים צורות מקוריות.
על ראש הגנב בוער הכובע
כּוֹבּוּלֶתִּי (בגאורגית: ქობულეთი) היא עיר בגאורגיה במחוז הדרומי אג'ריה בנפת כובולתי.
היא ממוקמת על החוף המזרחי של הים השחור, במרחק של 27 ק"מ מבתומי.
העיר מאופיינת באקלים סובטרופי עדין, ואוויר נקי ומיונן.
כובולתי היא עיר נופש של תיירים גאורגים ותושבים מהגוש הסובייטי לשעבר.
מקום ביקור בולט הוא יער עצי אורן המשתרע במקביל לחוף הים.
העיר משמשת מרכז מנהלתי של נפת כובולתי.
לפי עדויות ארכאולוגיות שנתגלו ליד הכפר פיצ'וונארי (10 ק"מ צפונית לכובולתי), נאמר כי האזור ההררי שליד כובולתי התחיל להיות מיושב מהתקופה המזוליתית, ובתחילת תקופת הברונזה נכבש החלק הדרומי של קולכיס.
אף נתגלתה התיישבות של האיספאני (ispani) באזור.
כובע היהודים היה כובע חרוטי צהוב בעל חוד, שגברים יהודים נדרשו לחבוש בצאתם מהגטו באירופה של ימי הביניים לאות קלון.
הכובע נועד להבדילם מכלל האוכלוסייה הלא-יהודית.
בשנת 807 גזר הארון א-רשיד על כל היהודים במעמד ד'ימי להתלבש בצורה שונה מהמוסלמים.
לפי גרסה אחת זה כלל לחבוש כובעים מחודדים.
פקודות אלו נשארו בתוקף בארצות האסלאם עד אמצע המאה ה-19; ב-1837 היה הסולטאן העות'מאני מהמוט השני האחרון שחידש את תוקף החוק.
באירופה מופיע הכובע באיורים החל בסוף המאה ה-11. ככל הנראה, לְבשוהו היהודים באזור גרמניה כחלק מהלבוש המסורתי, והוא נתפס בעיניהם כסמל מייחד ולאו דווקא כסמל משפיל.
ועידת לטראן הרביעית (1215) פסקה שעל כל היהודים וה"סרצנים" (כלומר מוסלמים) להבדיל את עצמם בלבוש מהנוצרים.
החלטה זו אושרה גם בוועידת ויין.
כיוון שבגרמניה נהגו היהודים בלאו הכי לחבוש את כובע היהודים, היה הסימן המזהה מיותר בשלבּים הראשונים.
בהדרגה חדלו היהודים לחבוש את הכובע, ככל הנראה משום שחשו כי הוא מסכן את ביטחונם – אלא שאז הפכה חבישתו לחובה.
למשל, ספר החוקים מדרום גרמניה שוובנשפיגל (1275 לערך) חייב את היהודים לחבוש את הכובע המחודד כדי שיזוהו כיהודים.
האפיפיור פאולוס הרביעי קבע ב-1555 כי על הכובע להיות צהוב ומחודד.
על כל פנים, התקנה נאכפה רק באופן ספורדי.
נראה כי דווקא אכיפת התקנות תרמה בסופו של דבר להיעלמותו של הכובע מארון הבגדים היהודי.
במאה ה-15 הוחלף הכובע בסימני היכר אחרים – על פי רוב, בטבעת או בסרט אדום או צהוב.
כובע היהודים היה לאות קלון למלווים בריבית ולקוסמים, לאו דווקא יהודים (מכאן כנראה מקורו של "כובע המכשפה", הדומה בצורתו לכובע היהודים).
השימוש באותות קלון ליהודים באירופה נפסק בהדרגה, ונעלם לחלוטין עם תחילת האמנציפציה של היהודים, עד לחידושו בידי הנאצים.
כובע הקוסם היה מבנה ששימש כסמל וכלוגו של פארק השעשועים אולפני הוליווד של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
בעת הקמת הפארק, בשנת 1988 שימש מגדל אירפול כסמל וכלוגו הפארק.
במהלך חגיגות 100 שנות הקסם שנערכו בשנת 2001 (חגיגות 100 השנים להולדתו של וולט דיסני) שונה סמל ולוגו הפארק ונבנה "כובע הקוסם" - כובעו של מיקי מאוס בדמותו כשוליית הקוסם מתוך הסרט ההנפשה פנטסיה.
בדומה לסמלים אחרים של פארקי דיסני, הכובע נבנה במיקום אותו ניתן לראות ישירות מהכניסה הראשית אל פארק השעשועים.
באוקטובר 2014 נחשף כי הכובע ייגנז מהפארק, ובינואר 2015, התחילו את הסרת כובע הקוסם מהפארק שנמשכה 49 יום עד 25 בפברואר 2015.
כובע הנזיר, טרופֵּאוֹלוּם (שם מדעי: Tropaeolum majus) הוא צמח נפוץ בגינות ארץ ישראל, ממשפחת הטרופאאוליים.
כובע הנזיר משתרע (מטפס) ומכסה שטחים בעלווה נאה - עלים גדולים, שצורתם כצלחת - ובפרחים שצורתם כחצוצרה בצבעי צהוב כתום ואדום עזים.
המין נקרא במקור Nasturtium indicum ("נאסטורטיום הודי") אך הצמח אינו קשור לסוג Nasturtium האמיתי.
שם הסוג הנוכחי Tropaeolum, פירושו "גביע קטן".
Tropaeolum היא הצורה הזעירה של הטרופאום הלטיני, שבעצמו הושאל מיוונית עתיקה τρόπαιον : "גביע".
הכינוי הלטיני majus פירושו "גדול יותר"
מוצאו של הצמח בדרום אמריקה.
כובע הנזיר מומלץ לזריעה בסתיו, בחודשים ספטמבר-דצמבר, בשמש מלאה עד חצי-צל.
ככל שכובע הנזיר חשוף יותר לשמש כך הוא מצמח יותר פרחים, והעלים גדולים יותר.
הצמח נובט וגדל לאורך החורף, ומקיים מחזור פריחה שראשיתו בינואר וסופו בתחילת מאי.
כובע הנזיר מפיק זרעים רבים וגדולים, ובדרך כלל אין צורך בזריעה יזומה נוספת בשנה שלאחר הזריעה הראשונה.
פרחי כובע הנזיר ועליו ראויים למאכל.
העלים הם בעלי טעם חריף מתון (מזכיר במקצת חרדל) ואילו הפרחים מוסיפים צבע עז לסלט.
כובע הנזיר מהווה מין פולש במספר מקומות בעולם, וגם בישראל.
הוא בעל כושר רבייה וגטטיבית גבוה המאפשר התפשטות מהירה על חשבון הצומח שמסביבו.
בישראל, המין מהווה מפגע אקולוגי בשטחים טבעיים הסמוכים לגינות נוי בהם הוא ניטע, למשל נחל שיח בעיר חיפה.
כֻּבַּאנֶה (בתימנית: كبانة או كبان; בעברית שמו מאוית גם בתור קוּבאנה, קוּבנה או כוּבנה) הוא מאכל יהודי-תימני מסורתי.
הכובאנה היא מאפה דמוי-חלה עגולה ואוורירית מבצק שמרים, עשיר בחמאה מותכת כגון סָאמְנֶה (לעיתים מוחלפת במרגרינה או בשמן), הנאפה במשך 8 עד 12 שעות בתוך סיר באפייה איטית - בטמפרטורה הנמוכה מ-100 מעלות צלזיוס.
במקור נהוג לאפותה במשך כל ליל השבת (בתנור או על פלטה), אזי צבע המאפה הופך לחום-זהוב, והקרקעית מתכהה ומתקשה ("גֵעֵה").
יש האופים את הכובאנה אפייה מלאה, בטרם כניסת השבת ומחממים רק בבוקר.
בתימן אכלו כובאנה במשך כל ימות השבוע, והכינו אותה בצורה מיוחדת לשבת (אצל יהודי צנעא וצפון תימן), ואילו בארץ ישראל אכלו אותה בסעודת בוקר שבת.
כמו כן במהלך תפילת שחרית של שבת, היו שנהגו לצאת מהתפילה לאכילת הכובאנה.
מנהג זה עורר פולמוס בין הרבנים.
כובאנה 'מפתלה': הבצק רך, אוורירי ומעובד עם הרבה שמן או חמאה.
רבים מוסיפים לכובאנה זו סוכר או דבש.
כובאנה זו נאכלת בסעודה חלבית.
לעיתים מתבלים אותה בזרעי קצח.
נהוג לאכול את הכובאנה כשלעצמה או עם תוספות, כגון עגבנייה מרוסקת וסחוג, ביצה חומה, סאמנה, חילבה, או עם מוצרי חלב שונים.
כובאנה רגילה: הבצק קשה וגמיש יותר, עם פחות שמן וטעמה נייטרלי יחסית.
נהוג לאוכלה כשמסבים לסעודה בשרית וחגיגית.
בתקופת החורף יש הטומנים נתחי בשר בתוך הבצק.
קובנית: בשונה מהקודמות, הקובנית, שהיא גרסה ישראלית מהשנים האחרונות, נאפית בתבנית חד-פעמית פתוחה בתנור.
על-כן מתקבל טעם שונה לחלוטין, המזכיר לחמנייה.
חלק מחכמי תימן סברו, שהכובאנה מוגדרת כמבושלת ולא כאפויה, משום שאפייתה נעשית בכלי סגור (סיר כובאנה), ולכן ברכתה מזונות אף אם קבע עליה סעודה.
כך גם סבור הרב עובדיה יוסף ורבנים נוספים.
כנגדם דעתו של הרב יוסף קאפח ועוד, שהכובאנה מוגדרת אפויה, אף אם נאפית בכלי סגור.
לרוב הדעות אם אפה את הכובאנה בסיר פתוח ללא-מכסה (וכמו כן קובנית) דינה כפת הבאה בכיסנין.
כובע סַמֶט (בכתיב יידישאי - סאמֶעט) הוא כובע שחור, שטוח (הנקרא כובע סופר) או מוגבה (הויכער), עשוי לבד מפרוות בונים, ארנבות או מחומרים סינתטיים, שאותו חובשים בחלק ניכר מהחצרות החסידיות.
מקור השם ביידיש, שבה "סאמעט הוט" (נהגה: samet hit) משמעותו כובע קטיפה.
נקרא גם "ביבער הוט", דהיינו כובע מפרוות בונים.
כובע הסמט לסוגיו היה מקובל בקרב יהודי אירופה במאות ה-18 וה-19. כמה מקורות דרשו שהמילה סמע"ט היא ראשי תיבות: סור מרע עשה טוב.
לכובע שני סוגים עיקריים: גבוה ("הויעכער"), ונמוך או שטוח ("פלאטשיגער" - הנקרא גם כובע "סוּפֶּר").
"א הויעכער סאמעט/ביבער הוט" - הסאמעט הגבוה
הוא כובע בעל תיתורה עגולה שקצותיה מוגבהים ומצופים סרט מבד ריפס.
כיפת הכובע היא עגולה וגבוהה וישרה בחלקה העליון, כשחלקה התחתון מצופה בסרט רחב מבד ריפס עם דיגום בצורת עניבת פרפר.
רוב חסידויות הונגריה וגליציה, חובשים כובע זה בימי החול וצעירים רווקים חובשים אותו גם בשבתות וחגי ישראל.
אצל רוב החסידויות נמצא דיגום הפרפר שעל הסרט שסביב כיפת הכובע (המכונה "שלייף") בצד שמאל, ואילו אצל חסידי ויז'ניץ הפרפר נמצא מצד ימין.
על פי גרסה אחת, הסיבה לכך נובעת מכך שרבי מנחם מנדל הגר (צמח צדיק) פגש כומר שחבש כובע זהה, וכדי שלא להתדמות לו סובב את כובעו משום "בחוקותיהם לא תלכו".
על פי גרסה אחרת הסיבה היא קבלית ובאה להגביר את הימין על השמאל.
על פי רוב, התיתורה של הכובע היא צרה, אולם רבנים ואדמו"רים נוהגים ללכת עם תיתורה רחבה יותר כשהשלייף בנוי בצורת פסים ולא בצורת פרפר.
כובע זה מכונה גם "א רעבישע הוט" - כובע רבנים.
"א סופר קאפלוטש" - כובע סופר
מכונה גם "א ברייטע ביבער הוט" (ביידיש: כובע קטיפת בונים רחב) על שם התיתורה הרחבה שלו, או "סוּפֶּר" על שם חברת גראנד סופריור הצ'כית שייצרה את הכובע במאה העשרים.
זהו כובע קטיפה, אולם הוא נמוך מאוד ורחב שוליים, והשלייף שלו מורכב תמיד מפסים ולא מפרפר.
במאות ה-18, ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה זה הכובע האופייני ליהודים בגליציה והונגריה.
כיום הוא מאפיין גם את חסידויות ירושלים ובני היישוב הישן והעדה החרדית.
חלק מחסידי סאטמר ושאר החסידיות יוצאות הונגריה בברוקלין, בניו יורק רבתי ובאירופה, חובשים אף הם כובע זה ויש צעירים לא נשואים החובשים הומבורג בימי החול, וסופר בשבתות וחגים.
כובע־טֶמְבֵּל הוא כובע בד דמוי קערה, בלא מצחיה ובלא שוליים בולטים.
כובע זה דומה לכובע יווני מהתקופה העתיקה ששמו פִּילוֹס (πῖλος) הנחבש כיום באלבניה ובקוסובו.
כובע טמבל תפור מחמש פיסות בד.
ארבע מהפיסות הן בצורת גזרה והן תפורות כך שהקדקודים של ארבעתן נוגעים זה בזה וכל שוק של כל גזרה תפור לשוק של גזרה אחרת.
כך יוצרות הגזרות מבנה דמוי קערה.
פיסת הבד החמישית היא בצורת טבעת.
קצה אחד של הטבעת תפור לבסיסי גזרות הבד היוצרות את מבנה הקערה כך שהטבעת מעמיקה את מבנה הקערה.
לכובע טמבל אין מצחייה ואין שוליים.
כאשר חובשים את הכובע, קדקודי גזרות הבד מונחים על קודקוד הראש וטבעת הבד מקיפה את הראש ומונחת על המצח, האוזניים והעורף.
יתרונו הוא בכך שניתן לקפלו בקלות ולהכניסו לכיס, ולכן התאים לעובדים שעות רבות בשמש.
בניגוד לכובע הפטרייה, הדומה לו בצורתו הכללית, אולם הוא בעל שוליים ולכן הוא מכיל יותר בד.
כובע הטמבל הוא זול משום שקל לתפור אותו ממעט שאריות בד.
כובע הבד היה נפוץ בין יהודי ארץ ישראל באמצע המאה העשרים והיה, עד לשנות השבעים אחד מסימני ההיכר של הישראלי הטיפוסי, ה"צבר".
כובע הטמבל הונצח גם בתרבות הישראלית.
הבדרן בומבה צור אמר במערכון המפורסם שלו "אוכל, קדימה אוכל" את המשפט "ולטמבל קנינו כובע ילד".
גברי בנאי חובש כובע טמבל במערכון "הילד אוסף בולים" של הגשש החיוור.
דודו טופז חבש כובע טמבל במערכון "משפחה בטיול" (משה והאורנג'דה).
הקריקטוריסט דוש צייר את שרוליק, האזרח הישראלי הטיפוסי עם כובע טמבל.
בעולם כובע זה פחות מוכר (קריקטוריסטים רבים שמציירים את הישראלי הטיפוסי מציירים אותו כיהודי חרדי).
בשל היותו סמל לאומי, מופיע כובע הטמבל על תו "מיוצר בישראל".
מקור השם "כובע טמבל" אינו ברור.
לא ברור גם אם המושג "כובע טמבל" קדם למושג "טמבל", שפירושו בסלנג הוא "טיפש".
הועלו כמה השערות לגבי מקור השם:
ככל הנראה בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל חדרה המילה "tembel" מן השפה הטורקית, בה משמעותה "עצלן".
גרסה אחרת קושרת את השם לשפה האנגלית – dumbbell או dummbell, בגלל צורת הכובע, הדומה לפעמון.
המילה פורקה ל dumb-bell, כביכול "פעמון טיפש", והדמיון המצלולי כביכול הוא מקור השם.
גרסה נוספת מגיעה משנותיה הראשונות של הפנימייה החקלאית מקוה ישראל, כ־350 ילדים אסופים / עזובים מקצווי תבל עמדו לפני נסיעה מרוכזת לתיאטרון.
כאשר התברר כי כולם נגועים בכינים, אנשי המוסד גילחו את כל הראשים.
הילדים התנגדו לצאת קרחים להצגה, לכן נתפרו עבורם כובעים אחידים.
כאשר הגיעו בהסעה לתיאטרון פגשו בהם "ילדי השמנת" של תל אביב ואמרו: "הנה הטמבלים עם הכובע".
מאז דבק הכינוי המוכר עד היום "כובע טמבל".
כּוֹבַע גֶּרֶב הוא כיסוי ראש סרוג מצמר הנחבש על הראש.
כיום מיוצר הכובע מצמר או מפליס בדוגמה מעוגלת או בדוגמת "שודד" בה שולי הכובע ארוכים ומקיפים את הראש מהקודקוד ועד הצוואר ובאמצע אחת הדפנות מצוי פתח עגול עבור הפנים.
הכובע התפרסם בישראל כמאפיין של אנשי הפלמ"ח.
כובע הגרב של הפלמ"ח היה בעל שני קצוות מחודדים וללא חור במרכזו ונחבש תוך קיפול השוליים.
גם לאחר קום המדינה, ה"דודות" של הוועד למען החייל היו סורגות כובעים אלה ומחלקות אותם לחיילים והוא היה פופולרי עד מלחמת ששת הימים.
במהלך השנים חלו בו שינויים.
הכובעים הראשונים היו עשויים מצמר דק בסריגה צפופה.
עם כניסת סיבי האקרילן לשוק החלו לסרוג כובעים אלו מאקרילן היות שהאקרילן מגרד פחות ומתייבש מהר יותר.
הכובעים הראשונים מסוג זה, היו מעין גרב מלבני ללא חורים שנלבש תוך כדי קיפול ובמהלך השנים השתנה הכובע למעוגל עם חור במרכזו הנלבש על כל הפנים ומכסה חלקית את הצוואר.
מלחמת קרים, 1854–1856 הייתה המלחמה הראשונה שבה אנשים סרגו בבית עבור חיילי מדינתם שבצבא.
שלושה ביטויי סריגה מיוחסים למלחמת קרים מ-1880. המושג 'קסדת בלקלאווה ' (balaclava helmet) קסדה סרוגה שכיסתה את הראש האוזניים, הצוואר ועם פתח לפנים.
כיסוי הראש הזה היה קיים עוד לפני מלחמת קרים ואף יש פטנט עליו שרשם ג'יימס מרטין מואלוורז ( James Martin of Walworth ) ורשם אותו תחת השם 'המגן '(The Protector).
העלמה ריגו לא הדפיסה הוראות ולא קראה לזה בלקלאווה .
הפעם הראשונה שהשם הזה מופיע בדפוס הוא ב-1881 שבע עשרה שנים אחרי הקרב על בלקלאווה ב-25 באוקטובר 1864. שני הביטויים הנוספים הקשורים בסריגה, שמקורם במלחמת קרים הם קרדיגן, ורגלן.
כובע הגרב מזוהה עם לוחמי הפלמ"ח ומופיע ביצירות רבות של דור זה.
אריה נבון צייר קריקטורה בשם "הקסטל בידנו" בו הראה את ההר חבוש כובע גרב, כסמל להיותו בשליטת לוחמי הפלמ"ח.
כובע צִילִינְדֵּר הוא כובע ששימש בעיקר גברים באופנת המאה ה-19. הכובע בנוי מבסיס עגול ועליו גליל (ה"צילינדר").
לקראת סוף המאה ה-19 ובמאה ה-20 היה הצילינדר לסימן היכר לגבר אלגנטי ובפרט לג'נטלמן ופריט לבוש חיוני לדיפלומטים, פוליטיקאים, אנשי עסקים וכדומה.
כובעי צילינדר החלו להופיע במאה ה-15 והיו עשויים מלבד עשוי שיער בונה (ניתן לראות כובע כזה בציורו של יאן ואן אייק "נישואי הזוג ארנולפיני" שצויר בשנת 1442 לערך).
כובעי צילינדר מופיעים מאז ביצירות אמנות רבות.
החל מהמאה ה-19 היה כובע הצילינדר דוגמת הכובע העיקרית באפנת הגברים.
הצילינדר היה גם פרט מבגדי הרכיבה של נשים.
הפרופורציות בין השוליים לגובה הצילינדר השתנו עם האופנות.
לעיתים היה הצילינדר צר וגבוה (כפי שניתן לראות בסרט "כנופיות ניו יורק" של מרטין סקורסזה), לפעמים נמוך ורחב, לפעמים התעקל בקו קעור כלפי פנים ולעיתים הופיע בצורת חרוט קטום עם שוליים צרים מאוד.
סרט צר כיסה את החיבור בין הצילינדר לשוליים, רוחבו וצבעו היו גם הם לאופנה.
לרוב היה הצילינדר שחור או אפור (למרוצי סוסים).
צילינדר עטוי משי שחור היה כובע לשעות הערב.
הצילינדר המתקפל ("שאפוקלאק" בצרפתית) הומצא בשנות ה-30 של המאה ה-19. הצילינדר הורכב על מנגנון קפיצי ויכול להתקפל כאקורדיון לחלל שבשולים ולהיפתח בלחיצה קלה.
הדבר אפשר נשיאה קלה ובטוחה של הכובע.
היה זה כובע נפוץ ואופנתי עד שנות ה-20 של המאה ה-20.
כובע פטרייה הוא כובע רך בעל תיתורה (שוליים) הנוטה מטה.
הכובע מספק הגנה מהשמש לעיניים ולפנים.
הכובע, עשוי לרוב מבדים עמידים, כדוגמת קנבס או כותנה.
מרבית הכובעים מצוידים במספר חורי אוורור.
שרוך להידוק וכיס קטן הם תוספות נוספות המקובלות בתעשייה.
בישראל מכונה הכובע גם כובע רפול, על שם רפאל איתן, שנהג ללכת עם כובע כזה בשנים שלאחר שירותו הצבאי.
הוא נקרא באנגלית "כובע דלי" (Bucket hat) על שום צורתו.
צבאות רבים עושים שימוש בכובעים בסגנון זה, עקב נוחות השימוש בו, כיוון שאינו מקטין את שדה הראייה ומגן על הפנים והעורף.
בישראל הכובע הוא חלק מבגדי העבודה של צה"ל, ופעמים רבות ניתן לראות באמצעי התקשורת חיילים מצולמים ולראשם הכובע.
בארצות דוברות אנגלית, בהן שודרה הסדרה האי של גילגאן מזוהה הכובע עם דמותו של גיליגאן.
בסדרת הטלוויזיה מ.א.ש, חבשה דמותו של קולונל הנרי בלייק כובע פטרייה.
כובע הקש האיטלקי הוא מחזה, פארסה מאת אז'ן לביש ומארק מישל.
המחזה עלה לראשונה על במה בתיאטרון פאלה רויאל בפריז ב-1851.
העלילה נועדה לשמש כשלד על גביו נבנות סיטואציות וסיפורים צדדיים מגוחכים, חלקם שואבים ממסורת הוודוויל.
סיפור המסגרת נפרש על פני יום אחד מבוקר עד ערב ונפתח בהופעתם של אשה צעירה (ונשואה) ומאהבה, קצין התותחנים נונקורט, אצל פדינאר, בעל-עגלה צעיר הנערך לקראת חתונתו העתידה להתרחש בערבו של אותו יום.
הקצין הזועם והאלים תובע מפדינאר כובע קש חדש, כיוון שסוסו אכל את כובעה של האשה, אותו תלה הקצין על עץ שעה שתינה עמה אהבים.
האשה לא תוכל לחזור לבעלה ללא הכובע.
במקביל מגיעים למקום גם כלתו של פדינאר יחד עם אביה ועשרים בני משפחה מן הכפר.
בהמשך המחזה מנהלים פדינאר ובני משפחת הכלה מרדף קדחתני ומטורף בחיפוש אחר כובע כדי לסיים את העניין ולהגיע בשלום לחתונה.
הצלחת המחזה מבוססת על כישרונם של שחקנים רבים בתפקידים קומיים קטנים וסצנות-המון מרובות-משתתפים (כ-40 שחקנים על הבמה) ולכן מועלית בדרך כלל בעבודת אנסמבל.
ההפקה המקורית עלתה בתיאטרון פאלה רויאל בפריס ב-14 באוגוסט 1851.
ב-1936 עיבדו אדווין דלבי ואורסון ולס (שהיה אז בן 21) את המחזה הצרפתי ויצרו את המקבילה האמריקאית "Horse Eats Hat" (סוס אוכל כובע).
המוזיקה שחיבר ז'אק איבר להצגת המחזה ב-1930 קיבלה מעמד של יצירה עצמאית כדיברטימנטו לתזמורת.
ב-1955 חיבר נינו רוטה מוזיקה למחזמר/אופרטה לפי המחזה בשם " Il cappello di paglia di Firenze " (באיטלקית: כובע הקש של פירנצה).
המחזה הועלה לראשונה בישראל על ידי התיאטרון הקאמרי ב-18 בינואר 1956, בתרגום נתן אלתרמן ובבימויו של יוסף מילוא, עם תפאורה ותלבושות מאת משה מוקדי.
בין המשתתפים היו שייקה אופיר, מרדכי בן זאב, זאב ברלינסקי, זהרירה חריפאי, יוסף כרמון, טלילה לוי בן-זכאי, דבורה קידר, אילי גורליצקי ואחרים.
תיאטרון "הבימה" העלה את ההצגה ב-1976 בתרגום נתן אלתרמן, בבימויו של עמרי ניצן, עם מוזיקה מאת אריה לבנון.
בתפקידים הראשיים שיחקו נסים עזיקרי (פדינאר), יהודה אפרוני (נונקורט), לבנה פינקלשטיין (הלן) וכן רפאל קלצ'קין, עזרא דגן, ליא קניג, אברהם רונאי, שמואל סגל, צרויה להב, דודו זר, חנה הנדלר, יעל דרויאנוב ואלי גורנשטיין.
ב-2003 הועלה מחדש המחזה בקאמרי, בתרגומו של דורי פרנס ובבימויו של מיטקו בוזקוב.
בין השחקנים עזרא דגן, אלינור אהרון, רמי ברוך, יוסי טולדו וגדי יגיל.
ב-2013 הועלה המחזה על ידי קבוצת התיאטרון של "מרכז ביכורי העיתים" בתל אביב בבימויו של יבגני קושניר.
צוות השחקנים: דגנית אמנו, טובה בן יהודה, מישה דנילוב, ליז הופמן, אריק כץ, יוסי לוי, ניסים סוויסה, שירלי פרחי, בני צוקרט, ניר צבר, יורי רבינר, אמנון שחם ומורן ששון.
בשנת 1910 הופק לפי המחזה סרט ראינוע בשם "Un chapeau de paille" (כובע קש).
בשנת 1927 הופק סרט נוסף בשם זה, על ידי רנה קלייר.
ב-1939 הפיק המפיק האוסטרי וולפגנג ליבניינר (Wolfgang Liebeneiner) את הסרט "Der Florentiner Hut" .
ב-1940 הופק הסרט הצרפתי "Un chapeau de paille d'Italie" בכיכובו של פרננדל בתפקיד פדינאר.
ב-1974 הופק בברית המועצות הסרט Соломенная шляпка ("כובע קש") בכיכובו של אנדריי מירונוב.
כובע ים (נקרא גם כובע רחצה או כובע שחייה) הוא כובע המיועד לרוחצים בבריכה או בים.
הכובע עשוי בדרך כלל לייקרה, ניילון, או סיליקון, ולעיתים גם מגומי או לטקס.
מטרתו העיקרית היא לשמור על סדר השיער, למנוע חדירת מים מסוימת, ולהגן על השיער מפני כלור וגורמים חיצוניים אחרים.
שמירה על השיער: הכובע מונע מהשיער להיתפס במסנני הבריכה או במסלולי השחייה.
הגנה מפני כלור ומים: הכובע שומר על השיער יבש יחסית ומונע מגע ישיר עם כלור.
הגנה על האוזניים: כובעי ים מסוימים מכסים את האוזניים ומסייעים במניעת חדירת מים ובשמירה על היגיינת האוזן.
שיפור הידרודינמיקה: שחיינים מקצועיים משתמשים בכובעי ים כדי להפחית חיכוך עם המים ולשפר מהירות.
סיליקון – עמיד ואלסטי, פופולרי בקרב שחיינים מקצועיים.
לייקרה / ניילון – קל ונוח, מתאים לשחייה חובבנית.
לטקס – גמיש ודק, אך פחות עמיד לאורך זמן.
גומי – שימש בעיקר בכובעים מסורתיים.
בתחילת המאה ה-20, כובעי השחייה היו עשויים מבד גומי.
בשנות ה-20 הופיעו כובעי לטקס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הם נעדרו כמעט עקב שימוש בגומי לחומרי מלחמה.
בשנות ה-50 החלו להופיע כובעים מעוטרים והם נכנסו לאופנה.
בשנות ה-60, כובעי שחייה צבעוניים עם עיטורי פרחים הפכו לפופולריים בקרב נשים.
שחיינים מקצועיים משתמשים בכובעי סיליקון או לטקס כחלק מציוד השחייה הרשמי.
הכובע מאפשר צמצום חיכוך עם המים ושיפור ביצועים, ובמקרים רבים מותאם אישית לשחיין.
כובע באולר הוא כובע גברים שחור, עשוי לבד, בתבנית מגבעת קשיחה, כיפת הכובע בצורת חצי-כדור ושוליו צרים יחסית.
הכובע נקרא על שם חברת הכובענים Thomas and William Bowler, שיצרו אותו בשנת 1849 לפי הזמנתו של אדוארד קוק, שביקש כובע יציב ועמיד שלא יעוף מראש רוכב בעת רכיבה על סוס ויגן על ראש הרוכב משריטות ענפים נמוכים.
הבאולר היה כובע פופולרי בקרב שכבות רחבות ושימש כובע יומיומי כמאה שנה.
מבנהו היציב והנוח ועמידותו הפכו אותו חביב על בני מעמד הפועלים של התקופה הוויקטוריאנית, ככובע לעבודות בחוץ.
עם זאת הפך פופולרי גם בקרב בני המעמד הבינוני בבריטניה של ראשית המאה ה-20 ודמותו של פקיד חבוש באולר עם מטריה הפך לאחד מהסמלים של הסיטי של לונדון.
כובע באולר שחור מעוטר בסרט משובץ שחור-לבן משמש שוטרות בבריטניה.
כובע באולר הוא אחד מסמליהם של היוניוניסטים בצפון אירלנד.
כובע באולר לרוב מזוהה עם פקידים בריטים אחרי המחצית השנייה של המאה ה-19.
כובע הבאולר היה נפוץ במערב הישן של אמריקה אף יותר מכובע בוקרים.
התאמתו לרכיבה ולנסיעה ברכבת מבלי שיעוף הפכה אותו לפופולרי.
בין היתר מצולמים חבושים בכובע באולר "גיבורי המערב" בהם פורעי חוק בוץ' קסידי, בילי הנער לצד שופטים, רופאים ועורכי דין.
בסרטי מערבונים נראים בדרך כלל העירונים חובשים כובעי באולר.
פועלי רכבת הביאו את הכובע לבוליביה בשנות העשרים.
הכובע אומץ על ידי נשות העמים דוברי הקצ'ואה והאיימרה ומהווה מאז פריט מסורתי במלתחתן.
בציורו של רנה מגריט "בנו של האדם" נראה פקיד סטנדרטי, חבוש כובע באולר, כאשר את פניו מכסה תפוח.
דמות הנווד שעיצב צ'ארלי צ'פלין חובשת כובע באולר.
לורל והארדי ("השמן והרזה"), כאשר כובעו של הארדי (השמן) קטן ממידות ראשו וכובעו של לורל גדול מדי.
לבוש הכנופיה בסרט "תפוז מכני" (סטנלי קובריק, 1971) כולל כובע באולר.
בסרט ג'יימס בונד "גולדפינגר" (1964) משתמש הנבל, אודג'וב (הרולד סאקאטה) בכובע הבאולר בעל שולי הפלדה שלו כנשק, כאשר הוא משליך אותו בסחרור כלפי יריבו.
בסרט מרי פופינס חובש הבנקאי הסטריאוטיפי "ג'ורג' בנקס" כובע באולר.
בספרו של אריך קסטנר, "אמיל והבלשים" (1929) מאופיין הגנב כ"אדם בכובע באולר" (בתרגום העברי: מגבעת שחורה).
בסדרת הארי פוטר מאופיין שר הקסמים, קורנליוס פאדג' בכך שהוא חובש כובע באולר.
איש החידות (The Riddler) מסדרת באטמן חובש כובע באולר.
זוג הבלשים תומסון ותומפסון מסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" חובשים כובעי באולר.
האפיון היחידי שנתן סמואל בקט לגיבורי מחזהו "מחכים לגודו" היה שהם חייבים לחבוש כובעי באולר,
דמות הפקיד ב"משרד להליכות מטופשות" של מונטי פייתון (משוחק על ידי ג'ון קליז) מוצג כחובש כובע באולר.
אוזי אוסבורן מוזיקאי ממציא המטאל ובעל סולן שתי הלהקות הראשונות בסגנון המוזיקלי חובש כובע באולר עם חליפה והולך עם מטרייה שחורים כחלק מהופעתו המפורסמת.
באחד מפרקי המופלאה: הרפתקאות ליידי באג מרינט דופן-צ'אנג תופרת כובע באולר בשביל אדריאן אגרסט.
כּוֹבּאני (בכורדית: Kobanê או Kobanî; בסוראני: کۆبانی, תעתיק: כּוֹבָּאני; בערבית: عين العرب, תעתיק: עיְן אל-ערבּ, תרגום: "מעיין הערבים") היא עיר במחוז חלב שבצפון סוריה סמוך לגבול טורקיה.
ראשיתה של העיר בתחנת רכבת שהוקמה במקום בשנת 1912, על מסילת הברזל שחיברה בין קוניה ובגדאד, כחלק ממסילת הברזל ברלין-בגדאד.
מקור השם אינו ידוע ויש סוברים שמקורו במילה הגרמנית Kompany (חברה) – הפועלים שבנו את התחנה והמסילה הלכו לעבוד ב"קומפני", שם ששובש ל"כובאני".
בשנת 1915 הקימו פליטים ארמנים שנמלטו מרצח העם הארמני כפר בסמוך לתחנת הרכבת, ובהמשך היגרו לכפר כורדים שחיו בסביבתו.
ב-1921 סומן קו הגבול עם טורקיה, בסמוך למסילת הרכבת, וחלקים מהכפר נותרו בצדו השני של הגבול, בתחומי מחוז סורוק הטורקי.
מעבר גבול בין שתי המדינות הוקם במקום.
מערכת התשתיות בעיר תוכננה ונבנתה ברובה על ידי הצרפתים, בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה.
גם במאה ה-21 נותרו בעיר מספר בניינים מתקופת השלטון הצרפתי.
באמצע המאה ה-20 פעלו בעיר שלוש כנסיות ארמניות, אך מרבית האוכלוסייה הארמנית בעיר היגרה ממנה לברית המועצות במהלך שנות ה-60.
לפני מלחמת האזרחים, היו בעיר כורדים רבים וכן קהילות של ערבים, טורקמנים וארמנים.
ליד העיר נמצא האתר הארכאולוגי ארסלאן טאש, במקום התקיימה במאה ה-9 לפני הספירה ממלכה ארמית בשם חדתה.
במהלך אירועי מלחמת האזרחים בסוריה עברה העיר לשלטון הארגון הכורדי "היחידות להגנת העם" (YPG) בשנת 2012.
באוגוסט 2014, בשיאו של מסע הכיבושים שלו, הגיע ארגון המדינה האסלאמית לפתחה של העיר, ערך עליה מצור ובאוקטובר החל קרב בהיקף צבאי מלא על כיבושה, כאשר העיר נחשבת יעד אסטרטגי ראשון במעלה עבור הארגון.
גם עבור הכורדים העיר נחשבת אבן יסוד של כורדיסטן.
כוחות קואליציה המונהגים על ידי ארצות הברית סייעו באופן מסוים לכוחות הכורדים בפעילות מטוסי קרב.
הקרב על כובאני הפך מתוקשר בכל רחבי העולם ונחשב מעין אבן בוחן ליכולת המערב להטות את הכף בעימות מול המדינה האסלאמית.
למרות שבפועל המערכה הייתה בינם לבין הלוחמים הכורדים הנאבקים להגן על העיר עם סיוע מועט מכוחות קואליציה.
כוחות כורדיים הכוללים את ה-YPG ובסיוע של כמה מאות לוחמי פשמרגה שהצליחו לעבור את טורקיה ולהצטרף לאחיהם במערכה, הדפו את ההתקדמות המהירה של המדינה האסלאמית ונוצר קרב התשה עקוב מדם עם הרוגים רבים מדי יום.
באמצע דצמבר הודיעו מקורות כורדיים כי הצליחו אט אט להשיג שליטה ביותר ממחצית שטח העיר.
פרסום של ה YPG טען כי למרות הגעה בלתי פוסקת של כוחות טרור אסלאמיים, הצליחו לוחמי ה-YPG ותקיפות אוויריות של בעלות הברית להרוג "לפחות 2950" טרוריסטים.
ב-29 בינואר 2015, הצליחו הכוחות הכורדים למגר כליל את לוחמי דאעש מהעיר.
אולם בפועל ההרס העצום בעיר לא השאיר כמעט אף מבנה בודד שלם, ומרבית תשתיות העיר נהרסו כליל.
ב-25 ביוני 2015 לוחמי המדינה האסלאמית הצליחו לחדור לכובאני ופוצצו בה שתי מכוניות תופת.
בפיצוצים נהרגו לפחות 145 בני אדם.
כובע הִיטֶלמָאכֶר (מיידיש: היטלמאַכער, כובען) הוא כובע מצחייה שבחלקו האחורי יריעת בד המכסה את העורף, שהיו חלק ממדי צה"ל הראשונים.
הכובע עשוי בד בצבע חאקי.
בחלקו האחורי תפורה יריעת בד, מקופלת או מגולגלת, שאותה ניתן לפרוש כדי להגן על העורף מפני חדירת חול לחולצה וכהגנה מקרינת השמש על העורף.
הכובע עוצב בדומה לכובעים שהיו בשימוש לגיון הזרים הצרפתי.
הכובעים הראשונים מסוג זה התקבלו כתרומה של יצרני כובעים יהודים-אמריקאים.
חבר מזכירות ההסתדרות בתל אביב, אהרן בקר, שמונה למשימות רכש לצה"ל המתהווה, נסע לניו יורק, וקיבל במתנה 100 אלף כובעים מאיגוד הכובענים היהודים באמריקה (ייִדישע היטלמאַכער אין אַמעריקע).
בצדו הפנימי של הכובעים נרקם הכיתוב ביידיש: "אַ מתנה פֿון אמריקאנער היטל-מאַכער" (מתנה מהכובענים (היהודים) באמריקה), ומכאן זכה הכובע לשמו זה.
כובעי היטלמאכר היו הראשונים שהתקבלו לצה"ל, ועליהם לראשונה הופיע סמל כובע רשמי של צה"ל – מגן דוד ועליו חרב וענף זית עם כתובת למטה: צבא הגנה לישראל.
תג כובע זה הפך במהלך שנות החמישים לתג כובע בלעדי של הרמטכ"ל.
מאוחר יותר הוחלף הכובע בכומתה.
כובע מצחייה או כובע בייסבול או כובע שמש הוא כובע עשוי בד, שבצדו הקדמי מצחייה המגנה על הפנים מאור השמש.
בזכות תכונתו זו הוא שימושי במיוחד בקיץ.
יש החובשים אותו כשהמצחייה דווקא מאחור.
וריאציה של כובע מצחייה כוללת גם רצועת בד בחלקו האחורי, המספקת הגנה גם לעורף.
פעמים רבות נושאים כובעים כאלה סמל, כגון סמל של אגודת ספורט, סמל של תאגיד המחלק כובעים כאלה כפרסומת וכדומה.
כובע גריסון או כובע צד (Side cap) הוא כובע צבאי מתקפל עם צדדים ישרים.
כובע מסוג זה נפוץ במספר זרועות וצבאות סביב העולם החל מאמצע המאה ה-19, תחילה ככובע לחבישה בשדה או במחנה, שלא בלחימה ובהמשך התפתח גם לכובע שירות סטנדרטי.
כובע גריסון מוכר גם בשמות כובע טיסה (בארצות הברית), כובע מחנה או כובע שרות שדה (בריטניה).
בעיצובו הכובע עשוי מבד וניתן לקיפול כשהוא לא נחבש, כך שבשונה מקסדות או כובעים ייצוגיים, כובע הצד נוח בהרבה למשימות יום-יומיות במחנה או בשטח ולקיפול בכותפת או בכיס כשאינו נחבש.
כל הדרגות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי עושים שימוש בכובע גריסון כחול המתאים למדים שלהם.
בצבא הבריטי כובע גריסון הראשון שאומץ היה הגלנגרי (Glengarry), אשר אושר לשימוש בשנת 1868. הגלנגרי היה כובע בד קשיח שהתבסס על כובע סקוטי מסורתי, בהמשך הוא הוחלף עבור הקצינים של רוב היחידות הלא סקוטיות בכובע הטורין (Torin).
גם הוא הוחלף מאוחר יותר בסגנון שהתבסס על העיצוב אוסטרי (Austrian Cap).
כובע גריסון שימש כומתת מדי א' של חיילות צה"ל מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עד לשנות האלפיים.
בנורווגיה נעשה שימוש בכובע גריסון בחיל האוויר המלכותי הנורווגי.
בפורטוגל כובע גריסון מכונה barrete de bivaque ובמקרים רבים מתייחסים אליו בקיצור כ-bivaque.
הכוחות המזוינים משתמשים בשני סוגים שונים של הכובע.
בשוודיה סוג זה של כובע ידוע בשם båtmössa.
הוא משמש בעיקר את המשטרה השוודית, את חיל הים וחיל האוויר.
כובע פנמה (בספרדית: sombrero panamá או sombrero de paja-toquilla), הוא כובע קש בעל שוליים שמקורו באקוודור.
(למרות שמו) הכובע עשוי באופן מסורתי מקליעת נצרים של ליבת צמח ה"טוקייה" (toquilla) , שלימים נודע גם בשם "צמח כובע פנמה".
המקומיים מכנים אותו גם בשם "פאחה טוקייה" (דקל קש בספרדית), אף על פי שלא מדובר בדקל בהגדרתו הבוטנית.
ב-6 בדצמבר 2012 כללה אונסק"ו את אומנות הקליעה המסורתית ברשימת נכסי מורשת התרבות הרוחנית, מתוך הכרה כי מיומנות הקליעה היא אומנות של ממש המהווה נכס רוחני מקומי המועבר מדור לדור במשך מאות שנים.
כיום קיימים גם מוסדות פרטיים המבקשים לשמר את המסורת ולהעבירה בצורה מוסדרת לבני המקום המעוניינים בכך.
קליעת הכובעים הייתה בעבר בראש ובראשונה מקור פרנסה מכובד עבור בני המקום, בעיקר כמוצר המשמש לייצוא שבתחילה נרכש על ידי בני המקום, ומאוחר יותר על ידי המתיישבים האירופאים-הקולוניאליסטים.
לכובע תכונות המתאימות לאקלים החם והלח השורר באזור, ולכן הוא אהוד בקרב מטיילים, ובעיקר בקרב נופשים (גם בשל עלותו).
בשל מכלול תכונותיו, ובהן צבעו הבהיר, הוא מתאים לאזורים בעלי קרינה גבוהה.
כמו כן ניתן ל"גלגל" דגמים מסוימים ולשאתם בקלות, דוגמת דגם "אופטימו".
במרוצת המאה ה-20 הפך הכובע לפריט אופנה הקשור לפעילות ימית ולאזורי הנופש הטרופיים.
נהוג להתאימו ללבוש פנאי בגוונים בהירים, העשויים כמוהו מאריגים קלים כגון, פשתן, כותנה או משי.
ישנם כובעי פנמה עמידים בכביסה.
מקור השם לא נעוץ במוצאו של הכובע כי אם בנקודת ההפצה המקובלת שלו.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התנקז נתיב הסחר המקובל לייצוא סחורות ממרכז ודרום אמריקה למצר פנמה (אותה הסיבה שבגינה יזמו האמריקאים את הקמת תעלת פנמה).
כבר ב-1834 תועד השימוש בשם "כובע פנמה", על שום מוצא ההפצה שלו לרשת המסחר הגלובלית.
במאה ה-17 החלה תעשיית קליעת הקש להתפתח כפרקטיקה ביתית ברחבי קו החוף באקוודור.
במהלך המאה ה-18 צברה חבישת הכובע אהדה מקומית, והייצור התפתח בהדרגה.
כבר באותה העת התקבע אזור "מאנאבי" (שבמערב אקוודור, השוכן לחופי האוקיינוס השקט) כמקור לאריג האיכותי ביותר.
במאה ה-19 הפך הכובע לפריט אופנה מקובל אצל הקולוניאליסטים הבריטים, והפך למזוהה עם האימפריה.
בייחוד הכובע מדגם "אופטימו", המוצג בסרטים רבים כחלק מאפיון "בוני האימפריה", המבדיל אותם מבני המקום ומבני זמנים אחרים.
כמו כן במהלך מחציתה השנייה של אותה מאה, החל הכובע להיות אופנתי בקרב המתיישבים האמריקאים במערב, בעת הבהלה לזהב בקליפורניה.
רבים מהם חנו בדרכם לקליפורניה במצר פנמה.
הכובע הפך למוצר אופנתי נחשק לאחר פרסום תמונתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בה הוא נראה חובש את הכובע לראשו במהלך ביקורו באתר הקמת תעלת פנמה.
תהליך הכנתו של כובע פנמה מתחלק לשני שלבים עיקריים: קליעת האריג שממנו מורכב הכובע, והכנת האימום.
תהליך הקליעה מתבצע באופן בלעדי על ידי בני המקום, כחלק מהתקינה המקובלת להגדרת הכובע ככובע פנמה.
התהליך מתחיל בקטיף גבעולי הטוקייה, ממשיך בטיפול הכולל מיון, בישול, ייבוש והלבנה, וכן קליעתם לאריג בצורת מעגל כדי לאפשר את עיצובו של הכובע וריכוכו במכות כנגד גוש עץ רך.
תהליך הקליעה מסתיים בגיזום עדין של קצות קש העולים מפני שטח האריג להקניית מראה עדין וגיהוצו בחום.
תהליך האימום אינו מתבצע רק באקוודור.
ישנם כובענים מומחים ברחבי העולם להם קשרים מסחריים עם הקולעים המקומיים, מהם הם רוכשים את הכובעים טרם הכנת האימום ולאחר מכן מעצבים אותם בהתאם לביקוש ולהזמנות אישיות.
כובע פנמה קלוע ידנית מקש עץ הטוקייה המקומי ויש לו שוליים, עם זאת הוא מעוצב במגוון צורות.
הצורה המקובלת באקוודור היא דגם ה"אופטימו".
זהו כובע שלא עבר קיבוע על אימום, ובעקבות השימוש המצטבר בו, וגלגולו החוזר ונשנה, נוצר במרכז הכתר שלו שביל חיץ בולט.
עבור המקומיים באקודור מוגדר כובע זה ככובע פנמה.
כאמור, היה זה הדגם השכיח בקרב החברה הגבוהה באימפריה הבריטית.
לדגם יש בדרך כלל שוליים ברוחב 6.25-8 סנטימטרים.
דגם שכיח נוסף הוא המגבעת הקלאסית, המקבילה בצורתה ובאימומה למגבעות הנמוכות המקובלות באירופה במאה ה-20. השוליים של דגם זה בדרך כלל אינם רחבים יותר מ-7 סנטימטרים וחצי.
לעומת דגמים אלה ישנם כובעי ה"פלאנט" או "פלאנטישן", מלשון מטע, שיש להם שוליים רחבים יותר.
לחלקם יש כתר נטול צורה וחלקם מקובעים כצורת מגבעת.
מקובל שכובע זה נחבש על ידי בעלי המטעים, אם כי בעבר, כובע מסוג דומה היה מקובל בקרב עובדי המטעים.
כמו כן נפוצים הדגמים הבאים:
"מונטה קרלו", בעל כתר שטוח ונמוך ותיתורה רחבה יחסית.
"גטסבי" בעל כתר המקובע על שני אימומים שונים ותיתורה קצרה, שקיבל את שמו בהשראת הדמות הספרותית פרי דמיונו של פיצג'רלד.
"הוואנה", בעל כתר גבוה ותיתורה קצרה.
"דרבי" בעל כתר דמוי חצי-כדור.
כובעי פנמה עשויים באופן מקובל מקש בהיר שעבר הלבנה כדי לשמר את צבעו הטבעי.
ככלל מקובלות שתי שיטות הלבנה.
האחת נחשבת לאיכותית יותר, ובשל כך היא מקובלת בכובעים האיכותיים ביותר, כ"מונטה כריסטי" שבמאלבי אקוודור.
השיטה מתבצעת באמצעות טיפול בגופרית מחוממת בגחלים לוחשות.
לעומתה, השיטה הרווחת בכובעים היקרים פחות מקואנקה שבאקוודור, מתבצעת על ידי טיפול במי חמצן המקנה לקש בוהק לבן במיוחד.
ישנם דגמים העושים שימוש בקש צבוע בגוונים צהבהבים או חומים (מקובל לקרוא לצבע "קקאו"), להבדיל מכובע פנמה המסורתי המקובל על תיירים המבקרים בחופי הים.
כובעים כאלה נרכשים לרוב על ידי תיירים השוהים בספארי ובפנים היבשת.
כמו כן ישנם דגמים המשלבים קש בגוונים שונים.
בחלק מאריגי הקש נהוג לקלוע דוגמאות פתוחות גדולות, דמויות תחרה התורמות לנידוף הזיעה ולאוורור הראש.
איכותו של כובע פנמה נקבעת על ידי איכות הקש והטיפול בו, צפיפות הקליעה או צפיפות האריג שממנו הוא עשוי.
יצרני הכובעים השונים מדרגים מספרית את תוצרתם.
ככל שהמספר הנקוב גבוה יותר, כך האריג שממנו עשוי הכובע צפוף יותר.
אין שיטת דירוג אחידה ומקובלת על היצרנים השונים ולכן לא ניתן להשוות דירוגים שונים של יצרנים שונים זה לזה.
מקובל שהכובעים האיכותיים והיקרים ביותר מיוצרים במונטה-כריסטי, מאלבי, אקוודור, שם כ-12 קולעים מסורתיים מקצועיים משמרים את אומנות קליעת כובעי ה"סופר פינו" (המעודנים ביותר) בעידודה של קרן סיוע פרטית שהוקמה במיוחד למטרה זו ("קרן מונטה-כריסטי").
נכון לפברואר 2014, לכובע פנמה האיכותי ביותר כ-800 קשרים לסנטימטר רבוע.
סיפורי פולקלור אופפים את כובעי הסופר-פינו, כמו הסיפור הרווח כי כובע איכותי הוא צפוף כל כך ולכן ביכולתו "להחזיק מים", וכשהוא "מגולגל", הוא דק דיו לעבור בקלות דרך טבעת נישואים.
גם שמם של הכובעים המיוצרים בקואנקה, אקוודור יצא עד למרחוק.
כמו בתחומים רבים אחרים, עלות היצור הנמוכה במזרח אסיה ובעיקר בסין הביאו לנדידה של היצור מאקודור וגוויעתה של רוב התעשייה המקומית, לטובת גרעין אמנים קטן בהרבה מזה שהיה בימים עברו.
במרוצת השנים הפך כובע פנמה מכובע קש מקומי לסמל סטטוס של ממש.
כובע המקובל לזהות לראשם של ראשי מדינות ועשירי תבל.
צורה מסוימת של כובע פנמה, האופטימו, מזוהה יותר מכל עם דמות השליט האימפריאליסט הבריטי ברחבי המושבות החמות באימפריה, מאוסטרליה ומלזיה דרך הנמלים של סינגפור והונג קונג ועד הודו, עדי כדי השימוש הרווח בו בקולנוע לייצוג הדמות.
רט באטלר בסרט חלף עם הרוח חובש דגם מונטה קרלו.
כּוֹבָּאר הוא כפר פלסטיני בהרי בנימין, בנפת רמאללה ואל-בירה, בין ההתנחלויות נווה צוף, נחליאל ועטרת, כ-13 קילומטר מצפון מערב לרמאללה.
הכפר נמצא בגובה 670 מטר מעל פני הים.
בשנת 1517 עבר הכפר, ככל ארץ ישראל, לשליטת האימפריה העות'מאנית.
במפקד של שנת 1596 נמנו בכפר 31 משפחות, כולן מוסלמיות.
בשנת 1863 ביקר בכפר ויקטור גרן וציין שבכפר גרים כ-600 תושבים ויש בו מסגד על שם שייח' אחמד.
ברשימת יישובים משנת 1870 נמנו בכפר 220 גברים ב-48 בתים.
במפקד האוכלוסין של שנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמנו בכפר 447 תושבים, שלושה מהם נוצרים והיתר מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל נמנו בכובאר 122 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 546 תושבים, כולם מוסלמים.
ב-1945 נמנו בכפר 610 תושבים, כולם מוסלמים.
הכפר השתרע על 9,678 דונם, מהם 33 דונם של שטח בנוי, והשאר אדמות חקלאיות.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכלל הכפר בשטח יהודה ושומרון שבשליטת ירדן.
במלחמת ששת הימים, בשנת 1967, עבר הכפר, עם כל יהודה ושומרון, לשליטת ישראל.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 התגוררו בכפר 3,456 תושבים.
בהתאם להסכמי אוסלו, 5,324 דונם משטחי הכפר, ובהם כל אוכלוסיית הכפר, נמצאים בשטח B, ו-4,581 דונם משטחי הכפר, שהם שטחים חקלאיים ושטחים פתוחים, נמצאים בשטח C.
בכפר פועלים שלושה בתי ספר וארבעה מסגדים.
בסביבתו נמצאים אתרים ארכאולוגיים אחדים, שבהם נמצאו ממצאים החל מתקופת הברזל.
מן הכפר יצאו 18 מחבלים שרצחו ישראלים, בהם מרואן ברגותי וכן מבצעי רצח בני משפחת סולומון בחלמיש ופיגוע הירי בגבעת אסף.
בניסן תשפב נעצר בכפר מעאד חאמד, מחוליית המחבלים שרצחה את מלאכי רוזנפלד.
כובע בוגרים (הידוע גם ככובע אקדמי) הוא חלק מלבוש אקדמי שסטודנטים חובשים על ראשם במהלך טקסי הסיום.
על החלק העליון של הכובע מוצמד משטח מרובע אופקי, שלמרכזו מחובר גדיל (קווצת פתילי חוטים).
הכובע נחבש בעיקר בטקס סיום תואר במוסד אקדמי (כגון אוניברסיטה או מכללה), ולעיתים גם בטקסי סיום בית ספר תיכון (בעיקר בארצות הברית).
לרוב הוא נחבש לצד גלימה אקדמית.
ייתכן שעיצובו של כובע הבוגרים התבסס על העיצוב של הכובע הקתולי Biretta, אשר עוצב בסגנון חרוטי.
הוא נצבע לרוב בצבע אדום ולעיתים רחוקות בשחור.
לצבע האדום יוחסה משמעות של כוח מלכותי, משום שהוא היה יקר או משום שייצג את צבע הדם והחיים.
במאה ה-14 וה-15 הוא שימש כדי לזהות אנשים הומניסטים, סטודנטים, אמנים ונוער לומד באופן כללי.
כובע הבוגרים היה שמור בתחילה רק לבוגרי תואר שני - ההכשרה הגבוהה ביותר באקדמיה של ימי הביניים.
בשלב מאוחר יותר הוא אומץ גם לשימוש של בוגרי תואר ראשון.
בשנת 1950 הוגש בארצות הברית פטנט על ידי הממציא אדוארד אוריילי וכומר קתולי בשם ג'וזף דרהאם (Durham).
המצאתם כללה שילוב של פיברגלס קשה לתוך כובע הבוגרים כדי לייצב אותו.
כובעי בוגרים מסוג זה נפוצים מאוד ברחבי העולם.
בוגרי תואר שלישי (דוקטורט) באוניברסיטאות חובשים את כובע הבוגרים.
בבריטניה מקובלת גרסה אחרת של כובע בוגרים בעלת תווים מעוגלים יותר המכונה מצנפת טיודור (Tudor bonnet).
כובעים מסגנון טאם או'שאנטר (ובקיצור טאם , בעלי 4, 6, או 8 פינות צוברים פופולריות בארצות הברית וזוכים להכרה מסוימת כתחליף "רך" יותר עבור נשים לעיצוב הריבוע הנוקשה של כובע הבוגרים.
בארצות הברית, כובע הבוגרים משמש גם תלמידי תיכון במהלך טקסי הסיום שלהם.
בטקסי סיום בארצות הברית, יכולה להיות משמעות לצד שבו נמצא הגדיל של כובע הבוגרים.
ישנם מקרים שבהם כל הבוגרים ממקמים את הגדיל באותו הצד.
במקרים אחרים, הצד מסמן הבדלים ברמת הלימוד.
ישנם טקסים שבהם הגדיל נמצא בצד אחד לפני קבלת תעודת ההסמכה ומועבר לצד השני לאחר קבלת התעודה.
בבתי ספר תיכוניים צבע הגדיל הוא בדרך כלל בהתאם לצבע העיקרי של בית הספר או שילוב של שניים או שלושה צבעים מייצגים.
לפעמים נעשה שימוש בגדילים עם צבע מובחן כמו זהב, כדי לסמן את הבוגרים שסיימו את לימודיהם בהצטיינות.
אוניברסיטאות בארצות הברית נוהגות להשתמש בגדילים שחורים או בגדילים בצבעי בית הספר, עבור כובעי בוגרים של תארים מתקדמים.
הגדיל של בוגרי תואר ראשון יכול להיות שונה מהצבע השחור המסורתי או מצבעי המוסד הלימודי, באופן המייצג את תחום הלימוד של אותו הבוגר.
הגדיל יכול להיות מעוטר בקמע שמעוצב בצורת הספרות האחרונות של השנה.
בשנת 1896, מכללות ואוניברסיטאות בארצות הברית אימצו קוד אחיד בנוגע ללבוש האקדמי הרשמי.
הקוד של המועצה האמריקאית לחינוך (ACE) קובע כי הגדיל צריך להיות בצבע שחור או בצבע של נושא הלימוד או הפקולטה.
יוצא הדופן היחיד הוא צבע הזהב, אשר שמור עבור אלה שסיימו את לימודי הדוקטורט, בדומה לשימוש בקטיפה על הכובעים.
בכל מקרה, בכל כובע מותר שיהיה רק גדיל אחד בכל פעם.
בבתי ספר שבהם תלבושת טקס הסיום מושכרת או מושאלת על ידי התלמידים, הגדיל יכול להיכלל בתלבושת המלאה או להינתן לתלמיד בנפרד.
חלק מבתי הספר שלא נותנים לבוגרים שלהם לקחת את הגדילים בתום הטקס, יכולים להציע גדיל למזכרת שלא נעשה בו שימוש במסגרת התלבושת הרשמית המלאה.
בבריטניה הגדיל קצר יותר והוא נאסף בתחתית הכובע במרכז הלוח.
בסגנון האמריקאי הגדיל ארוך יותר והוא נאסף בחוט שמחובר לתחתית הכובע.
בדומה לכיסויי ראש אחרים, על פי רוב לא נהוג לחבוש את הכובע האקדמי כשנכנסים אל תוך מבנה.
באוניברסיטת אוקספורד, הכובעים הם חלק מלבוש החובה בשעת מבחן.
יש לחבוש את כובע הבוגרים כך שהחלק הגדול יותר של כיפת החבישה נמצא בחלק האחורי של הראש והלוח המלבני מקביל לקרקע.
כובע בוגרים שהותאם ונחבש כראוי לא אמור ליפול בקלות.
עד החצי השני של המאה ה-12, כובעי בוגרים נחבשו רק על ידי מורים, מה שהפך אותם לסמל אייקוני של מקצוע ההוראה.
כובע או מצנפת מכשפות הוא סגנון של כובע שחובשות המכשפות בתיאורי התרבות פופולרית, המתאפיין בכתר חרוטי ובשול רחב.
מקורו של כובע המכשפות כפי שמוצג היום שנוי במחלוקת.
אחת התיאוריות המוקדמות ביותר היא שרידי החנוטים של "המכשפות" של סובשי, החובשות כובעים שחורים גבוהים ומחודדים מאוד הדומים לכובע הראש של אחיותיהם באירופה של ימי הביניים.
סובשי, המתוארכת בין המאות ה-4 ל -2 לפנה"ס, ממוקמת בערוץ גבוה ממש ממזרח לעיר טורפן.
תיאוריה נוספת היא שהתדמית צמחה מתוך אנטישמיות: בשנת 1215 הוציאה המועצה הרביעית של הלטרן צו על כל היהודים ללבוש כיסוי ראש מזהה, כובע מחודד המכונה "יודנהוט".
באופן פוטנציאלי, סגנון הכובע הזה נקשר אז לקסמים שחורים, פולחן השטן ומעשים אחרים שבהם הואשמו היהודים.
תיאוריה דומה טוענת כי דמותו של כובע המכשפות הארכיטיפי נולדה מדעות קדומות נגד קווייקרים.
אף על פי שהכובעים המסורתיים שחבשו הקוויקרים עצמם לא היו מחודדים, כובעי הקווייקר היוו מוקד למחלוקת תרבותית, וניתן להעלות על הדעת שהתגובה הפוריטנית נגד הקווייקרים באמצע המאה ה-18 תרמה לכך שכובעים הפכו לחלק מהאיקונוגרפיה של הדמוני.
תאוריה נוספת מציעה כי כובעי המכשפות מקורן כ"כובעי אשת", כיסוי ראש ייחודי שחובשות נשים אשר ייצרו בירה ביתית למכירה.
על פי הצעה זו, כובעים אלה זכו לקונוטציות שליליות כאשר תעשיית הבירה, הנשלטת על ידי גברים, האשימה את הנשים במכירת בירה מדוללת או מוכתמת.
בשילוב עם החשד הכללי שנשים בעלות ידע בצמחי מרפא עובדות בתחום סמוי, יכול היה להיות ש"כובע האשת" נקשר לכישוף.
פרנק באום, "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1900, כלל איורים שהציגו את המכשפה המרשעת מן המערב, כשהיא בעלת כובע גבוה וחרוטי.
אביזר אופנה זה הועבר לעיבוד הסרט משנת 1939, בו גילמה את המכשפה המרשעת על ידי השחקנית הדמות מרגרט המילטון.
את הכובע הזה חבשו הדמויות הבדיוניות הבאות:
המכשפה המרושעת של המערב, מ"הקוסם מארץ עוז", 1900
גנדלף, מתוך "ההוביט" ו"שר הטבעות", 1937
ג'ניפר (ורוניקה לייק), מתוך "התחתנתי עם מכשפה", 1942
אורקו, מ"הי-מן ושליטי היקום", 1983
מינרווה מקגונגל, מ"הארי פוטר", 1997. הרומנים מתארים גם "כובעים מחודדים" כחלק ממדי התלמידים לבית ספר לכישוף וקוסמות, אם כי אלה מופיעים רק לעיתים נדירות בעיבודים הקולנועיים.
כובע מלא גשם הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1957 בשחור-לבן, בבימויו של פרד זינמן, עם דון מארי, אווה מארי סיינט, אנתוני פרנציוזה ולויד נולן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי מייקל גאצו ואלפרד הייז והוא מבוסס על המחזה "כובע מלא גשם" של מייקל גאצו שהועלה בברודוויי ב-1955. המחזה הועלה מספר פעמים בישראל בתיאטרון בית צבי.
זה היה אחד הסרטים הראשונים שטיפל בבעיית הסמים והראה את ההשפעה הקשה שלהם על המשתמש.
זאת דרמה משפחתית נוקבת ומרגשת שבמרכזה שקרים, סמים וכסף.
אנתוני פרנציוזה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
אווה מארי סיינט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
פרד זינמן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר.
ג'וני פופ (דון מארי) גר עם אשתו סיליה (אווה מארי סיינט) ואחיו פולו (אנתוני פרנציוזה) בדירה של דיור ציבורי בניו יורק ליד גשר ברוקלין.
ג'וני נלחם במלחמת קוריאה שם נפצע קשה וניצל כשהוא מתחבא במערה.
הוא אושפז ובתקופה זו החל לקבל מורפין נגד כאבים ונהפך לנרקומן.
הוא מסתיר זאת מאשתו ורק אחיו פולו יודע מזה ועוזר לו לרכוש את מנות הסם.
האב (לויד נולן) מגיע מפלורידה.
הוא נפגש עם פולו שעובד כמאבטח בבר ומבקש ממנו את 2500 הדולרים שהבטיח לתת לו כדי לפתוח בר בפאלם ביץ'.
פולו אומר שהכסף לא נמצא אצלו.
האב מתרגז ומטיח בפני פולו האשמות שהוא בטלן ולא יוצלח ואילו אחיו ג'וני מסודר יותר, נשוי ואשתו בהריון מתקדם.
פולו לא מגלה לו שהכסף בוזבז לקניית מורפין לג'וני.
שלושה סוחרי סמים מאיימים על ג'וני שחייב להם 500 דולר - "אמא" (הנרי סילבה), צ'וצ' (ג'רלד אולולין) ואפלס (ויליאם היקי).
"אמא" נותן לג'וני אקדח כדי שישדוד בעזרתו כסף מאנשים.
ג'וני הולך כל הלילה אך לא מסוגל לעשות זאת.
סיליה נמצאת על סף שבירה ומתכננת להיפרד מג'וני.
פולו מנסה להתקרב אליה אבל ברגע האחרון הם נרתעים.
פולו מוכר את מכוניתו כדי לשלם לסוחרי הסמים ולהציל את אחיו.
האב מגיע וכולם יושבים לאכול והוא מספר סיפור מילדותו של ג'וני שנאמר לו שאם יעבוד את האדמה כיסיו יתמלאו בכסף.
הוא עובד בגשם אבל כסף לא נכנס לכיסים.
האב קורא לו וג'וני חובש כובע מלא מי גשם.
זה מה שהוא הרוויח בעבודתו (מכאן שם המחזה).
ג'וני נמצא ב"קריז" ואז הוא מגלה לאביו ולאשתו כי הוא מכור לסמים.
האב נדהם ומאשים את פולו שלא הודיע לו ושעזר לג'וני לצרוך סמים.
כעת היא מבינה את המצב ומחליטה לתמוך בבעלה ולעזור לו.
היא מתקשרת למשטרה שייקחו את ג'וני למוסד לגמילה מסמים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדון מאריג'וני פופאווה מארי סיינטסיליה פופאנתוני פרנציוזהפולו פופלויד נולןג'ון פופ האבויליאם היקיאפלסעברייןהנרי סילבה"אמא"עברייןג'רלד אולוליןצ'וצ'עבריין
כובס הוא איש אשר עושה כביסה, ומנקה במים מוצרי בגדים, בד וטקסטיל.
המונח פחות בשימוש בעולם המודרני, לנוכח המצאת מכונת הכביסה.
ביוון העתיקה, לא היה פסול, חריג או משפיל בנסיכה או שפחה שמכבסת בגדים.
נאוסיקה באודיסיאה, בתו של מלך הפאיאקים אלקינואוס, הייתה מכבסת פעמים רבות את בגדיה.
עם זאת, בתקופות אחרות בהיסטוריה, כגון במאה ה-17 ובמאה ה-18, עבודת הכיבוס הוגדרה על ידי רבים כעבודה נשית, מלוכלכת ולא רווחית.
נשים נכפו לעשות כביסה והתמודדו עם תנאי מחיה קשים בבתי המחסה מגדלנה.
בצרפת של המאה ה-19, הדעות היו חלוקות עוד יותר, והיו תפקידי כיבוס רבים לנשים (כגון: blanchisseuse, lavandière, laveuse, buandière, repasseuse ועוד), אך באופן כללי, המכבסות היו מאוד מוערכות בחברה ובתרבות הצרפתית, ולאורך ההיסטוריה הצרפתית אף הוקמו פסטיבלים בשבילהן (בדרך כלל בתקופת התענית).
ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת כל כך העריך את המינקת שלו, עד שבתה מונתה לכובסת בבית המלוכה שלו, נאמר אז "מקום מכובד בעל שכר רב".
בתרבויות רבות, עבודת הכיבוס נתפסה כ-"עבודת לנשים", ולכן בית הכביסה של הכפר נהפך למרחב בו הנשים יכולות לדבר אחת עם השנייה בזמן שהן מכבסות בגדים.
אף על פי שלעבודת הכיבוס יש היסטוריה עשירה, התפשטותן של מכונות כביסה ומכבסות הפכו את עבודות הכיבוס למיותרות ברוב חלקי העולם.
כובע בוקרים, המכונה גם כובע קאובוי, הוא כובע בעל שוליים רחבים המהווה פריט לבוש מסורתי שכיח בקרב הבוקרים באמריקה הצפונית, ומזוהה במיוחד עם המערב הישן של אמריקה.
הכובע, אשר בגרסתו המקורית נוצר בשנת 1865 על ידי יצרן הכובעים האמריקאי ג'ון ב' סטטסון ונקרא באותה העת "Boss of the Plains" , יועד במקור לחוואים אמריקאים כדי לספק להם הגנה מפני השמש והגשם.
העיצוב הושפע רבות מכובעים אחרים שקדמו לו, כמו הסומבררו המקסיקני, כובעי חיל הפרשים האמריקני, וכובעים אירופאים שונים, אך הוא היה בעל עיצוב פרקטי ועמיד יותר לצרכים של עובדי החווה האמריקנים.
בשנים שלאחר המצאתו, כובע הבוקרים עבר עיצוב מחודש: השוליים כופפו כלפי מעלה כדי לא להפריע בשימוש בחבל, והשקעים בכיפה שיפרו את אחיזת הכובע על הראש.
כובע הבוקרים הפך פופולרי במיוחד ברחבי ארצות הברית לאורך השנים.
אחד השמות המפורסמים ביותר לכובעי הבוקרים הוא "כובע עשרה גלונים" (Ten-gallon hat), שמוכר כסמל תרבותי אך מקור שמו מלווה באגדות וסברות שונות.
קיימים מספר הסברים למקור השם, אחד מהם הוא שהשם מגיע משיבוש של הביטוי הספרדי tan galán, שפירושו "יפה מאוד".
הסבר נוסף טוען שהשם קשור למילה הספרדית galón, שמתארת סרט קלוע סביב כובע סומבררו, והשיבוש הביא לבלבול עם המילה "גלון" שהיא יחידת מידה לנפח.
למרות האגדה המפורסמת, הכובע לא יכול להכיל עשרה גלונים של מים – פרסומת ישנה של חברת סטטסון אפילו מראה קאובוי שמכניס את סוסו לשתות מכובעו, אך בפועל הקיבולת של הכובע קטנה בהרבה.
מרבית כובעי הבוקרים עשויים מחומרים כמו לבד, קש ועור, ולכל אחד מהחומרים יתרונות מובהקים.
כובעי הבוקרים העשויים מלבד, נוטים להיות חמים יותר ועמידים יותר, ולכן אידיאליים לאזורים עם מזג אוויר קריר יותר, בעוד שכובעי בוקרים עשויים מקש אידיאליים יותר באזורים בעלי אקלים חם.
הכובע הפך עם השנים לפופולרי גם באזורים שונים בעולם כפריט אופנה, בין היתר הודות לדמויות הבוקרים בסרטי המערבונים ההוליוודיים והודות לאמני מוזיקת הקאנטרי החובשים את הכובע בהופעותיהם.
כובע הבוקרים הפך לאורך השנים לסמל תרבותי המזוהה עם ערכים כמו חופש, עצמאות וגבריות מחוספסת, תכונות שנקשרו לדמות הבוקר האמריקאי בזיכרון הקולקטיבי.
דימוי זה התחזק במיוחד בזכות סרטי המערבונים ההוליוודיים, בהם כיכבו שחקנים כדוגמת ג'ון ויין וקלינט איסטווד, שתרמו לעיצובו של האידיאל הרומנטי של "המערב הפרוע".
בשנים האחרונות זוכה הכובע לעדנה מחודשת, בין השאר בזכות סדרת הדרמה "Yellowstone" המשודרת מאז שנת 2018, אשר מתארת את חייה של משפחת חוואים במונטנה.
הסדרה השפיעה על מגמות אופנה עכשוויות והביאה לעלייה ניכרת במכירות של כובעי בוקרים ופרטי לבוש בסגנון מערבי ברחבי ארצות הברית.