tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בערוץ הפרשנות של ה־DVD של הסרט "בחזרה לעתיד", מסביר בוב גייל כי חשב שזוהי צורת ההגייה הנכונה, כי כך היועץ המדעי של הסרט ביטא זאת.
קבל השטף, אשר מורכב מתא בצורת מלבן עם שלושה צינורות מהבהבים בדומה לשפופרת גייסלר, המסודרים בצורת האות "Y", מתואר על ידי דוק בראון כ"מה שעושה את המסע בזמן אפשרי".
מכשיר זה הוא רכיב הליבה של מכונת הזמן.
כאשר מכונת הזמן מתקרבת למהירות של 88 מייל לשעה, האור הבוקע מקבל השטף מתחיל לפעום במהירות ההולכת וגדלה, עד שהוא הופך לזרם יציב.
במקור, דוק בראון הגה את הרעיון לקבל השטף ב־5 בנובמבר 1955 כשהוא החליק ופגע בראשו בכיור בחדר האמבטיה.
קבל שטף דומה, אבל פרימיטיבי יותר, המונע בקיטור, נראה בארובה של רכבת הקיטור, המשמשת כמכונת הזמן של דוק, בסופו של הסרט "בחזרה לעתיד 3".
אף על פי שהסרטים לא מתארים בדיוק את אופן הפעולה של קבל השטף, דוק מזכיר בשלב מסוים שלגוף הנירוסטה של הדלוריאן יש השפעה ישירה על "פיזור השטף", אבל הוא נקטע לפני שהוא יכול לסיים את ההסבר.
קבל השטף דורש 1.21 גיגה־ואט של כוח חשמלי לתפעול, אשר שווה בערך לכוח המיוצר על ידי 15 מנועי סילון רגילים.
חברת הצעצועים "Aluminum Model Toys", הממוקמת בטרוי, מישיגן, ייצרה מודל של מכונית הדלוריאן, כאשר בחוברת ההוראות המצורפת לצעצוע נכתב: "גוף הנירוסטה של המכונית משפר את פיזור השטף שנוצר על ידי קבל השטף, על מנת לאפשר מעבר חלק עבור הרכב דרך רצף המרחב־זמן".
כור האנרגיה הביתי מר היתוך משמש כמקור הכוח המשמש את מכונת הזמן בטרילוגיית בחזרה לעתיד.
ניתן לראות את המתקן בסוף הסרט "בחזרה לעתיד", כאשר דוק בראון דוהר אל תוך החנייה של משפחת מק'פליי, לאחר ששב לראשונה ממסע בזמן אל העתיד - שנת 2015. שמו של הכור הוא פרודיה על שמו של מותג מכונות הקפה "Mr.
Coffee", מותג שהיה פופולרי בזמן הצילומים.
המכשיר שממנו נוצר האביזר לצורך הצילומים היה למעשה דגם של מטחנת קפה.
כור האנרגיה הביתי "מר היתוך" ממיר פסולת ביתית להספק חשמלי עבור קבל השטף ומעגלי הזמן של מכונת הזמן, באמצעות שימוש בהיתוך גרעיני, ככל הנראה היתוך קר.
בסרט, מר היתוך מאפשר למכונת הזמן לייצר את 1.21 גיגה־ואט הנדרשים לצורך מסע בזמן.
האנרגיה המופקת על ידי מר היתוך מחליפה את הפלוטוניום כמקור הכוח העיקרי של המסע בזמן בדלוריאן, המאפשרת לדמויות לעקוף את דרישות ייצור האנרגיה המפרכות, עליהן מבוססת עלילת הסרט הראשון בטרילוגיה.
ככל הנראה, הפלוטוניום נותר מתחת למר היתוך, כמקור אנרגיה חילופי, לצורך גיבוי.
המערכת הרחיפה של הרכב מופעלת אף היא על ידי מר היתוך, ומסוגלת להאיץ את דלוריאן עד ל־88 מייל לשעה הנדרשים; נראה שמנוע הבעירה הושאר במכונית, כגיבוי.
עם זאת, מערכת הרחיפה נהרסה כתוצאה מפגיעת ברק, והותירה את מרטי עם הברירה היחידה להשתמש במנוע הבעירה המקורי.
במהלך רוב הסרט הראשון, 1.21 גיגה ואט מסופקים על ידי כור גרעיני המופעל באמצעות פלוטוניום, או, בהיעדר פלוטוניום, על ידי מכת ברק, המתועלת אל תוך קבל השטף על ידי מוט ארוך וקרס, כפי שמתרחש באחד מרגעי השיא של הסרט.
בסופו של הסרט הראשון, ובמהלכם של שאר סרטי הטרילוגיה, הכור הגרעיני הפועל על פלוטוניום מוחלף על ידי גנרטור ממותג, בשם "כור האנרגיה הביתי מר היתוך", שנרכש בעתיד (ייתכן שבשנת 2015).
המכשיר "מר היתוך" כנראה ממיר פסולת ביתית לכוח חשמלי.
לאחר תהליך "המרה לרחפת" שעוברת המכונית בעתיד (ייתכן שבשנת 2015), המכונית גם מסוגלת לרחף ולטוס (אך מאבדת את היכולת הזו בסוף של הסרט השני.
הדלוריאן חוזרת לשנת 1985, וממשיכה אל ה־21 באוקטובר 2015, על מנת לעצור את מרטי מק'פליי ג'וניור, בנם העתידי של מרטי מק'פליי וג'ניפר פרקר, מלהידרדר לחיי פשע.
בהיותה שם, הדלוריאן נגנבת על ידי ביף טאנן הזקן, שחוזר בזמן אל 12 בנובמבר 1955, באותו היום שבו מתרחשת סצנת השיא של הסרט הראשון, וזאת על מנת למסור את אלמנך הספורט לעצמו הצעיר, למטרת הימורים.
ביף הזקן שב לשנת 2015, ללא ידיעתם של מרטי ודוק, והשניים שבים לשנת 1985, אך מוצאים את עצמם בציר זמן חלופי, שבו היל ואלי נשלטת על ידי ביף.
הדלוריאן חוזרת שוב אל 1955, על מנת לשחזר לקדמותו את ציר הזמן, אבל מיד לאחר השלמת המשימה, היא נפגעת על ידי ברק באותו סופת ברקים מפורסמת, אולם הפעם זה קורה כתוצאה של תאונה.
על פי התסריטאים בוב גייל ורוברט זמקיס, הברק גרם לדלוריאן להסתחרר במהירות של 88 מייל לשעה, ומאוחר יותר דוק הסביר, במכתב שכתב למרטי, כי פגיעת הברק גרמה לעומס שהביא לקצר חשמלי במעגלי הזמן והרס את המעגלים שאיפשרו למכונית לעוף.
הדלוריאן נעלמת בשנת 1955, וחזרה בזמן ל־1 בינואר 1885 (קודם לכן בסרט, דוק מזכיר כי מעגלי הזמן אינם פועלים כראוי; בכמה מקרים בסרט נראה צג תצוגת מעגלי הזמן המקולקלים, כשהוא מורה על שנת 1885 כיעד הבא למסע בזמן).
לאחר הגעתה לשנת 1885, הדלוריאן נקברת במכרה דלגאדו למשך כ־70 שנה, מאחר שחלקי חילוף מתאימים, על מנת שהדלוריאן תפעל שוב כשורה, אינם זמינים ולא יהיו זמינים - עד אשר יומצאו בשנת 1947 (ככל הנראה, הכוונה היא לטרנזיסטור, שהומצא באותה שנה).
בשנת 1955, דוק בראון מוציא את הדלוריאן מהמכרה, מתקן אותה ומשיב אותה לקדמותה, למעט יכולות הטיסה, שאבדו.
מלבד מעגלי טיסה הפגומים, הצמיגים של הדלוריאן התפוררו, ודוק נדרש להחליף אותם.
מכת הברק שבסוף הסרט השני הרסה את מעגלי הזמן, כך שדוק בונה תחליף אנלוגי המבוסס על שפופרת ריק, שהוא מציב על מכסה המנוע הקדמי של המכונית.
במכתב שדוק כתב למרטי בשנת 1885, הוא מציין שחייו החדשים, במערב הפרוע, הם חיים מאושרים, והוא מבקש ממרטי שלא ינסה לבוא בעקבותיו ולהחזירו, אלא לחזור ישירות לשנת 1985 ולהרוס את הדלוריאן, מאחר שהוא מאמין שמכונת הזמן לא הביאה דבר פרט לאסון.
עם זאת, בשנת 1955 מרטי ודוק מגלים כי טרגדיה צפויה לפקוד את דוק בשנת 1885 - הוא נרצח על ידי הסבא של ביף, ביופורד "כלב שוטה" טאנן, ב־7 בספטמבר 1885; לכן, דוק של שנת 1955 מסכים לשלוח את מרטי חזרה, אל המערב הפרוע, על מנת להציל את עצמו הזקן.
כאשר מרטי מגיע אל 1885, התקפה של אינדיאנים גורמת לקרע בצינור הדלק של הדלוריאן.
ניסיון ראשוני להחליף את הדלק באלכוהול גורם לנזק במערכות אספקת הדלק וההצתה של הרכב.
דוק מחליף את גלגלי הרכב שיוצרו בשנת 1955 עם גלגלי רכבת יצוקים מברזל שמתאימים למסילות הרכבת.
הוא משתמש בצמיגים הישנים לצורך ריכוך המגע בין הדלוריאן לבין הקטר; אל דוד הקיטור הוא מתקין מד טמפרטורה, המאפשר ליושב במושב הנהג של הדלוריאן להבחין מתי המכונית צפויה לחוות התפרצות פתאומית של האצה.
מיד לאחר שהדלוריאן מסיימת את מסעה האחרון בזמן, משנת 1885 לשנת 1985, היא נהרסת באופן מיידי על ידי רכבת משא הנוסעת על אותה המסילה, אך בכיוון ההפוך.
מרטי מצליח לחלץ את עצמו מתוך המכונית שניות ספורות לפני פגיעת הרכבת.
זמן קצר לאחר מכן, דוק בראון מופיע באותו המקום שבו הדלוריאן נהרסה, כשהוא רוכב על קטר קיטור שהוסב לשמש כמכונת זמן.
בטרילוגיית סרטי בחזרה לעתיד, הדלוריאן הוא רכב מורשה, רשום במדינת קליפורניה, שבה מתרחשות עלילות הסרטים.
לרכב לוחית רישוי בהתאמה אישית, עליה כתוב "OUTATIME" (מחוץ לזמן), אנומליה מכוונת, שכן המספר המרבי של סימנים על לוחיות רישוי בקליפורניה הוא רק 7 תווים בלבד.
כאשר דוק חוזר משנת 2015, על לוחית הרישוי מופיע ברקוד, ובכך נרמז כי עד לשנת 2015, לוחיות הרישוי צפוי לעשות שימוש באמצעים מתוחכמים יותר לצורך מעקב ורישום.
בסדרת אנימציה, דוק הופך מכונית דלוריאן חדשה למכונת זמן, תוך שהוא משחזר את רוב התכונות והמאפיינים של המכונית המקורית, כולל מר היתוך והתקנת מעגלי רחיפה (אם כי זה לא ברור האם הוא בונה לגמרי מחדש, או שהוא מרכיב מחדש את המכונית שנהרסה בסוף הסרט השלישי).
לכאורה, דוק גם מוסיף את היכולת לנסוע במרחבי החלל, בנוסף לנסיעה במרחב הזמן (כלומר, המכונית יכולה להופיע במיקום במרחב השונה מנקודת המוצא שלה), בדומה לטארדיס של דוקטור הו.
למכונית הדלוריאן המצוירת ישנן הרחבות רבות, ביחס לדגמים האמיתיים שבהם נעשה שימוש במהלך צילומי הסרטים, כגון מושב אחורי, שתי דלתות רגילות, מסך וידאו אחורי, והפעלת מעגלי הזמן באמצעות קול, ועוד.
בבחזרה לעתיד: מתקן השעשועים, דוק, שחי כיום במעבדה שלו, יוצר מכונית דלוריאן המתאימה ל־8 נוסעים, ואשר יכולה לרחף כמו הדלוריאן המקורית, אך בניגוד אליה, קבל השטף מותקן בחלק הקדמי של מושב הנהג, יחד עם מסך קטן, מעגלי הזמן, ושעון מהירות.
הדלוריאן המקורית מוצגת עם לוחית הרישוי המקורית, עליה כתוב "OUTATIME", במקום הברקוד, אולם ייתכן כי דלוריאן זו היא למעשה מכונית חדשה שהוסבה למכונת זמן.
בסרט "דוק בראון מציל את העולם" נראית הדלוריאן מתוקנת, עם חלקי חילוף חדשים משנת 2015. לא ידוע אם קבל השטף נמצא בתוך המכונית.
מדבריו של דוק משתמע שמכונית זו היא שכפול של הדלוריאן המקורית, שכן מכונית זו מסוגלת לעוף.
מכונת הזמן עברה מספר שינויים במהלך ההפקה של הסרט הראשון בטרילוגיה, "בחזרה לעתיד".
בטיוטה הראשונה של התסריט, מכונת הזמן הייתה מכשיר לייזר ששכן בחדר.
בהמשך, מכונת הזמן הייתה מחוברת למקרר ונלקחה לבדיקה באתר הפצצה אטומית.
הבמאי רוברט זמקיס אמר בראיון כי הרעיון נפסל, מאחר שהוא לא רצה שילדים יתחילו להיכנס אל תוך מקררים וילכדו בתוכם.
בטיוטה השלישית של הסרט מכונת הזמן הייתה מכונית, כשזמקיס מנמק החלטה זו בכך שאם היית הולך לבנות מכונת זמן, היית רוצה שהיא תהיה ניידת.
הבחירה הספציפית של רכב הייתה דגם דלוריאן DMC-12, מאחר שצורתה החיצונית נראית כמו חללית של עצם בלתי מזוהה בשל הדלתות האופייניות שלה, הנפתחות כלפי מעלה.
עם זאת, על מנת לשלוח את מרטי בחזרה לעתיד, על הרכב היה לנסוע לאתר ניסוי גרעיני.
בסופו של דבר, אפשרות זו הייתה יקרה מדי בשביל התקציב של הסרט, ומקור הכוח שונה להיות ברק.
כאשר היוצרים הגיעו להחלטה שמכונת הזמן תהיה מובנית בתוך מכונית, מחלקת העיצוב האמנותי הונחתה לבוא עם עיצובים לדלוריאן.
אנדרו פרוברט היה הראשון שחקר את הנושא (לפני שרון קוב הצטרף להפקה), אבל העיצובים שלו נחשבו "מושלמים מדי" ביחס למראה שהמפיקים רצו בו - מראה שנועד לגרום למכונת הזמן להיראות כאילו נבנתה במוסך על ידי דוק בראון.
הרעיון היה שהיא נבנתה עם חלקים הזמינים בחנויות לחומרי בניין ולאלקטרוניקה, כך שזה לא יכול להיראות מתוחכם מדי.
זה היה צריך גם להיראות מסוכן, כפי שהמפיק בוב גייל מציין בערוץ הפרשנות של ה־DVD של הסרט.
המשימה בוצעה על ידי רון קוב, שהוסיף סלילים לחלק האחורי של הרכב.
הכור הגרעיני היה גם בחירת עיצוב שנעשתה על ידי קוב.
בחירה זו הפכה לבעלת חשיבות, בהתחשב בכיוון שאליו התסריט נלקח.
קוב השלים את הכור הגרעיני עם מפלט אחד לפליטת קיטור בחלקה האחורי של המכונית, שכן היה זה ידוע שכורים גרעיניים פולטים קיטור.
ברגע שהקוב עזב את ההפקה, המפיקים רצו לאזן את העיצוב עם פתח אוורור נוסף, על מנת לשמור על אסתטיקה סימטרית.
פרוברט התבקש להתערב, והוא הביא את העיצוב לצורתו הסופית.
בסופו של הסרט הראשון בטרילוגיה, פתחים אלו הופכים למערכת ההנעה המשופרת של הדלוריאן, שכעת הייתה לה היכולת לטוס באוויר, ולהגיע למהירות של 88 מייל לשעה תוך כדי טיסה.
צוות העיצוב הוסיף כפתורים ואורות בתוך המכונית, כדי שתיראה יותר מושכת ומורכבת, על מנת שלקהל יהיה משהו אטרקטיבי להסתכל עליו.
במהלך צילומי הסרט הראשון, נעשה שימוש בחלקים משלוש מכוניות דלוריאן שונות, משנת ייצור 1981. חנקן נוזלי נשפך על המכונית, בסצנות שלאחר המסע בזמן, על מנת להעניק את הרושם שהמכונית קרה.
הבסיס לכור הגרעיני נעשה מצלחת של רכב דודג'.
חלקי מטוסים ואורות מהבהבים נוספו לצורך אפקטים חזותיים.
באחת הסצנות הראשונות, מטפי פחמן דו־חמצני הוסתרו בתוך הדלוריאן כדי לדמות את הפליטה של הקיטור.
בסופו של דבר, נעשה שימוש בחמש מכוניות דלוריאן אמיתיות במהלך צילומי הטרילוגיה, בנוסף לרכב שנבנה באופן חלקי לצורך צילומי פנים בלבד.
בסצנות שבסרט "בחזרה לעתיד 3", בהן הדלוריאן נוסעת בדרכי עפר, מסגרת מיוחדת וצלחות לגלגלים הותקנו על הרכב.
במכונית דלוריאן שביעית נעשה שימוש בצילומים; עם זאת, היה זה רק מודל בגודל מלא עשוי פיברגלס, שנועד לצילומי חוץ, בהם הרכב מרחף מעל סט הצילומים, כמו גם כאשר היה צורך באינטראקציה בין השחקנים לבין הרכב.
מספר מכונאי־רכב פרטיים בנו העתקים של מכונת הזמן.
על בסיס דלוריאן DMC-12 הם הוסיפו את רוב, אם לא את כל, האביזרים ששימשו את מפיקי הסרטים במהלך הצילומים.
בנוסף לאביזרים בפנים הרכב ומחוצה לו, הם כוללים גם נוריות חיווי ומתגים, המשלבים אפקטים קוליים הדומים לשאלו שנשמעים בסרטים.
הרכבים עצמם, בדרך כלל, כוללים מערכות הנעה וכשירים לנהיגה על הכביש; לעיתים קרובות בעליהם נוהגים בהם לתערוכות של מכוניות או לכנסים של מעריצי "בחזרה לעתיד".
חברה בשם דלוריאן אירוספייס, שנוסדה ב־2012, מפתחת רחפן המבוסס על הדגם ההוא ומיועד לטוס באזורים עירוניים על מנת להימנע מפקקי תנועה.
בסרט הטלוויזיה "Merry Christmas, Drake & Josh", סטיב מגיע למצעד חג המולד בדלוריאן, שממנה נופלת הלוחית הרישוי, שמסתובבת סביב עצמה.
בסדרת האנימציה האמריקנית "אבא אמריקאי" סטן סמית' בונה דלוריאן DMC-12 משלו בפרק "A DeLorean-Story", אף על פי שמעולם לא צפה בסרט "בחזרה לעתיד".
בווידאו קליפ של ההרכב המוזיקלי Owl City בשם "Deer in the Headlights", אדם יאנג נראה נוהג בדלוריאן שהיא מכונת זמן.
Technology" של הסדרה "רגולר שואו", דמותו של טכמו נראית נוהגת בדלוריאן.
באחת הסצנות, המכונית נראית כנוסעת בזמן.
בסדרת האנימציה "Transformers: Rescue Bots", בפרקים "Hotshots", "The Other Doctor" ו־"Time After Time", נראית מכונית דלוריאן סולארית, שהומצאה על ידי ד"ר גרין.
צינורות נוזל ירוקים מסביב לגוף של המכונית דומים לחיווט שנראה בצד החיצוני של הדלוריאן של "בחזרה לעתיד"; הליבה המחוברת לצינורות נראית דומה לקבל השטף, ושעוני החיווי נראים דומים לאלו שבתוך מכונת הזמן.
המכונית הסולארית נכללת במספר סצנות, המזכירות סצנות מתוך טרילוגיית בחזרה לעתיד, משחקי הווידאו וסדרת האנימציה.
המכונית נהרסת בפרק "The Other Doctor", אולם נראית שוב בפרק "Time After Time", ככל הנראה נבנתה מחדש על ידי ד"ר גרין.
בסרט הקולנוע "מיליון דרכים להתפגר" משנת 2014, מופיעה דמותו של אמט בראון (בגילומו של כריסטופר לויד), וכן מופיעה הדלוריאן.
כאשר הדמות הראשית של הסרט פוגשת בבראון, ושואלת אותו "מה זה?" (כשהיא מתכוונת אל מכונת הזמן), בראון מכסה במהירות את מכונת הזמן, וטוען שמדובר ב"ניסוי במזג אוויר" (התייחסות לסרט הראשון בטרילוגיית בחזרה לעתיד).
ב־14 ביולי 2015, בסדרת הסרטים הקצרים המקוונת "Pittsburgh Dad", אב המשפחה אומר לילדיו מה שהוא היה עושה אם הייתה לו מכונת זמן.
ב־"Black Hat Gaming: The Series", הדלוריאן משוחזרת על ידי Black Hat Gaming במהלך ראיון עם כריסטופר לויד.
במשחק הווידאו "Lego Dimensions", דוק בראון והדלוריאן מופיעים בחיזיון לגו של היל ואלי משנת 1885. בראון פוגש בדמויות הראשיות ווילדסטייל, גנדלף ובאטמן, שעוזרים לו להעמיס את מכונת הזמן על כרכרה, ודוק יוצא להסתיר את הדלוריאן במכרות.
מאוחר יותר מופיעה דלוריאן נוספת, בה נוהג מרטי מק'פליי, שאוסף את דוק.
במשחק הווידאו "Rocket League", תוספת למשחק בצורת מכונית הדלוריאן התאפשרה לרכישה, החל מ־21 באוקטובר 2015, שהוא "יום בחזרה לעתיד".
דלטון היא עיר המהווה את מושב מחוז ויטפילד שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
העיר שוכנת במרחק קצר מהכביש הבין-מדינתי 75 למרגלות רכס ההרים הכחולים (Blue Ridge Mountains) שבצפון-מערב ג'ורג'יה והיא לאחר רום היא השנייה בגודלה בחלק זה של המדינה.
בדלטון פועלים רבים ממפעלי ייצור השטיחים שבארצות הברית.
היא מהווה בית לפעילויות אומנות ותרבות תוססים, למבנים היסטוריים רבים ולאתרי מלחמת האזרחים.
בעיר ניצב מרכז הסחר והכנסים של צפון-מערב ג'ורג'יה, שבה שוכן היכל התהילה של מאמני הספורט של ג'ורג'יה ומתקיימים בו אירועים במשך כל השנה.
מיוני 2011 ועד יוני 2012, כאשר מפעלי שטיחים שהעסיקו אלפי עובדים בעיר, עברו תהליכים של ארגון מחדש, צמצום פעילות, ירידה בייצור וסגירה, איבדו 4,600 מתושבי העיר את מקור פרנסתם ועל פי נתוני מחלקת העבודה של ארצות הברית דלטון היא העיר שחוותה אז את היקף הפיטורין הגרוע ביותר בארצות הברית.
בהמשך התאושש שוק העבודה המקומי כאשר שיעור האבטלה במטרופולין של דלטון ירד ל-5.5% במאי 2016, שכן קצב יצירת מקומות העבודה החדשים עלה על שיעור הפיטורין.
שבטי המוסקוגי ואחרים ישבו באזור עד לאמצע המאה ה-18, כאשר שבטי הצ'רוקי דחקו אותם מערבה ודרומה.
הצ'רוקים כינו את ההרים שבצפון ג'ורג'יה "האדמה המכושפת" עד אשר הם אולצו לעקור משם ב-1838 במסע טרגי שידוע כיום בכינוי "נתיב הדמעות".
כאשר עזבו את האזור אחרוני הצ'רוקים, הייתה כבר מסילת הברזל בעבודות הקמה.
הייתה זו מסילת המערב והאטלנטי (W&A) שחיברה את עמק נהר הטנסי עם מסילת ג'ורג'יה שהייתה אז גם בהקמה.
ב-1847 הוגדר כל השטח ברדיוס של מייל אחד סביב לתחנת הרכבת ששכנה במרכז העיר כשטח העירוני.
החלק האחרון של קטע מסילת הברזל העיקרי הושלם ב-1850 בטנל היל שבמחוז ויטפילד.
מסילת ברזל שנייה, מסילת מזרח טנסי וג'ורג'יה, הושלמה ב-1852.
דלטון קרויה על שמו של הגנרל טריסטרם דלטון, שהיה חבר בסנאט ארצות הברית מטעם מדינת מסצ'וסטס.
האירוע הראשון שהתרחש בדלטון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית היה "מרדף הקטרים הגדול" (Great Locomotive Chase) ב-12 באפריל 1862. יותר משנה לאחר מכן, ב-19-20 בספטמבר 1863, התחולל קרב בין כוחות גדולים של האיחוד ושל הקונפדרציה כמה ק"מ מערבית לדלטון, בצ'יקמוגה ומאוחר יותר בצ'טנוגה.
המלחמה הגיעה למחוז ויטפילד באביב 1864, בפרוץ מערכת אטלנטה.
קרב דלטון הראשון התנהל ב-7 במאי אותה שנה והסתיים כאשר ב-12 במאי השלים הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון את נסיגתו מהעיר.
ב-14-15 באוגוסט אותה שנה התנהל קרב דלטון השני.
במערכה של גנרל צבא הקונפדרציה, ג'ון בל הוד בטנסי, תקפו כוחות הפרשים של ג'וזף ווילר את מעוז האיחוד בטילטון לפני שעברו דרך דלטון ופניהם מערבה.
דלטון קרויה לעיתים בשם "ברית שטיחים של העולם" והיא משכנת בתוכה יותר מ-150 מפעלים לייצור שטיחים.
התעשייה מעסיקה יותר מ-30,000 עובדים במחוז ויטפילד.
יותר מ-90% של השטיחים בעולם מיוצרים כיום בשטח של 100 ק"מ סביב לעיר.
דליה אביאל (18 בדצמבר 1929 – 1 במאי 2023) הייתה סופרת, מורה ומחנכת ישראלית.
דליה נולדה בירושלים, לבוסתנאי אבולעפיה וצפורה אבולעפיה לבית ריגלר (דור רביעי למשפחת הרב שמואל יצחק שור).
את לימודיה החלה בתל אביב, בבית הספר "תל נורדאו".
בשל מעבר המשפחה ממקום למקום, עקב עבודת אביה, המשיכה את לימודיה במספר בתי ספר ברחבי ישראל.
את לימודיה התיכונים סיימה בגימנסיה "אוהל-שם" ברמת-גן.
באותה כיתה למד גם צבי אביאל, ושם ניצתה האהבה ביניהם.
עם סיום לימודיהם פרצה מלחמת העצמאות והם התגייסו לצה"ל.
דליה שירתה במפקדת חיל האוויר.
היא למדה הוראה ועברה לבית הספר החקלאי בנהלל שם לימדה והדריכה קבוצות נוער שעלו ממרוקו.
בהמשך עבדה בבית הספר "רמז" בנהריה וליוותה, כמחנכת במשך שבע שנים, מחזור שלם.
בתל אביב לימדה שתים עשרה שנים בבית הספר "הכרמל", לימים "גבריאלי", ולאחר מכן לקחה חלק כמורה בפרויקט המחוננים, שהחל את צעדיו הראשונים, בבית הספר היסודי "גרץ" ותרמה לביסוסו.
משנשלחה יחד עם בעלה צבי על ידי הסוכנות היהודית כשליחה ללימה בירת פרו, ייסדה בבית הספר היהודי "ליאון פינלו" מכינה פדגוגית לתלמידות י"א, שעלו ארצה בתום לימודיהן.
עם פרישתה, החלה דליה לתעד את קורות משפחתה, משפחת אבולעפיה, בספרה "יחפים על חולות הזהב", שיצא לאור בשנת 2006 בהוצאת "קווים".
כשנה לאחר פטירתו של צבי בעלה, פרסמה דליה אנתולוגיה של שיריו תחת הכותרת "שערי אהבה" (הוצאת גוונים, 2014).
ספר זה כולל שבעה שערים – ששת הראשונים הם ספרי שירה שפורסמו בחייו, והשער השביעי כולל 150 שירים שטרם ראו אור.
הספר יצא גם במהדורה דיגיטלית בשנת 2016 (EPublish).
ב-2016 יצא לאור ספרה של דליה "ידעתי שאמצא אותך" (הוצאת סטימצקי), המתאר את השנתיים הראשונות של ההיכרות בינה לבין צבי, ומשובץ בחלקים מחליפת המכתבים בין השניים.
סיפור האהבה הרומנטי שוזר פיסות אירועים ותהליכים רבי עוצמה משלבי התהוותה של מדינת ישראל, תוך מפגש אינטימי עם המרקמים התרבותיים והחברתיים של אותם ימים.
ב-2018 יצא לאור ספרה השני (תחת קרדיט משותף עם צבי), "נפלאו ממני" (הוצאת סטימצקי).
כמו בספרה הקודם "ידעתי שאמצא אותך", מעלה דליה ב"נפלאו ממני" אירועים, מפגשים וחוויות מחייה עם צבי, ומשולבים בו שירים שצבי כתב וסיפורים שסיפר בתוכניות "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
דליבור ברוזוביץ' (בקרואטית: Dalibor Brozović; 28 ביולי 1927, סרייבו – 19 ביוני 2009 זאגרב) היה בלשן ופוליטיקאי קרואטי.
הוא היה דודו של הבלשן הקרואטי רנקו מטסוביץ'.
דליבור ברוזוביץ' נולד בסרייבו, אז חלק של ממלכת יוגוסלביה.
לאחר סיום בית הספר הוא המשיך בלימודים וסיים אוניברסיטת זאגרב.
בשנת 1957 הוא סיים את דוקטורט.
תקופה קצרה דליבור ברוזויץ' עבר באקדמיה לתיאטרון בזאגרב ואחר כך עבר ללמד באוניברסיטת ליובליאנה.
בשנת 1956 הוא התחיל לעבוד באוניברסיטת זאדאר בה שירת במשרת פרופסור בשנים 1968–1990, עד שעבר לפוליטיקה.
בשנת 1975 הוא קיבל דרגת חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של יוגוסלביה ובשנת 1986 התקבל כחבר.
משנת 1946 דליבור ברוזוביץ' היה חבר של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוא היה בין המייסדים וסגן-נשאי של איגוד הדמוקרטי הקרואטי.
מפלגה זו זכתה בבחירות של 1990 והדיחה את הקומוניסטים משלטון לאחר 45 שנים.
דליבור ברוזוביץ' מונה לסגן נשיא של קרואטיה והיה חבר הפרלמנט בשנים 1992–1995.
דליבור ברוזוביץ' ידוע בחקר השפה הקרואטית.
הוא דוגל בכך שהשפה הקרואטית היא שפה נפרדת מהשפה הסרבית.
כבר בשנת 1967 הוא היה בין המחברים עצומה בנושא.
הוא תמך בקו לאומני זה במשך שנים וחיזק אותו לאחר שקרואטיה קיבלה את עצמאותה.
דלטאביאטיה (שם מדעי: Deltavjatia) הוא סוג של זוחל קדום מסדרת הפרוקולופונומורפה, אשר חי בתקופת הפרם לפני 260 מיליון שנה.
המאובנים שלו כללו גולגולת ושרידי לסת תחתונה שהתגלו בתצורת אורפלוב שבעיירה קוטלניץ' (Коте́льнич) ליד הנהר וייאטקה שבמחוז קירוב ברוסיה.
זוחל גדול זה השתייך ב-1997 לקבוצת הפריזאוריה .
הסוג הוגדר ב-1987 לאחר שנכלל קודם בסוג פריאזאורוס מדרום אפריקה ומהסוג סקוטוזאורוס שחי גם ברוסיה.
משמעות שמו המדעית היא: "Delta" - דלתא, "vjatia" - נהר ויאטקה בו התגלה.
זוחל זה היה קטן יחסית לקרוביו והגיע רק לאורך 2 מטרים.
הוא דמה במראהו לצב ענקי בעל "קסדה" מעל ראשו וגפיים רחבות והוא כלל גם עין הקודקוד מוזרה כמו של הספנודון שלא ברור מה מטרתה.
היצור היה בעל שיניים קטנות יחסית וניזון מצמחים.
הוא עצמו נטרף בידי תראפסידים גדולים כמו האינוסטרנסביה.
דֶּליה אוונס היא סופרת וזואולוגית אמריקאית.
אוונס חייה את רוב חייה בקרבת בעלי החיים בטבע במדבריות בוצוואנה וזמביה, והרחק מבני אדם.
היא מחברת-שותפה של שלושה רבי-מכר תיעודיים בינלאומיים במסגרת פעילותה כחוקרת חיות בר באפריקה.
אוונס נולדה וגדלה בתומסוויל, עיירה המונה, נכון ל-2020, כ-20,000 תושבים באזור הכפרי של מדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית, בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בילדותה נהגה לטייל לבדה ימים שלמים ביער הסמוך לבית המשפחה: "אמי עודדה אותי, בין שהייתי לבדי ובין שהייתי עם חברותיי, ללכת רחוק ככל שיכולנו לתוך היער (...) הייתי בונה סכרים וגשרים, אספתי חיות קטנות וצמחים שעניינו אותי.
(...) לא היה לי מעולם פחד מפני חיות פרא ומפני מה שעשוי לקרות לי לבד ביער".
היא הכירה את מארק אוונס, בהיותה סטודנטית לביולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'יה, וב-1969 התחתנו.
אוונס היא בעלת תואר ראשון במדעי הזואולוגיה מאוניברסיטת ג'ורג'יה, ותואר דוקטור לפילוסופיה ותואר שני בהתנהגות בעלי חיים מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
בשנת 1974 עברו השניים להתגורר באפריקה, ועבדו במדבר קלהארי בבוצואנה, ולאחר מכן בפארק הלאומי צפון לואנגווה.
בתחילת שנות ה-90 הם עבדו במפיקה, זמביה.
שבע שנים הם חיו שם כאשר רוב התקופה התגוררו באוהלים.
מארק אוונס הואשם בהפעלת מדיניות ה"לירות כדי להרוג" נגד ציידים.
רשת הטלוויזיה האמריקאית ABC שידרה בשנת 1996 כתבה שכותרתה הייתה "המשחק הקטלני: סיפורם של מארק ודליה אוונס", במסגרתה הוצג תיאור מקרה של הרג שנוי במחלוקת של ציידת בזמביה, שלכאורה בוצעה על ידי בנה החורג.
מארק ודליה אוונס מבוקשים בזמביה לחקירה.
כמו כן, האשימו אותם גם בכך שהיו להם "נטיות כמו קולוניאליסטיות בנוגע לאפריקאים".
אוונס השלימה את עבודת הדוקטורט שלה בביולוגיה, ופרסמה מחקרים על אקולוגיה התנהגותית של חיות בר באפריקה בכתבי עת מקצועיים, בין היתר בכתבי העת המדעיים: Nature, Journal of Mammalogy, Animal Behavior, African Journal of Ecology.
אוונס תרמה מאמרים לכתבי עת בנושא טבע וחי, המיועדים לקהל קוראים רחב יותר.
דליה ומארק אוונס גרושים כיום דליה אוונס מתגוררת במחוז בונדארי, איידהו.
אוונס מייסדת שותפה של קרן אוונס לשימור חיות הבר, בסטון מאונטיין בג'ורג'יה.
היא עבדה כעורכת ספרותית, הרצתה ברחבי צפון אמריקה והשתתפה במאמצי השימור של דוב הגריזלי ברחבי ארצות הברית.
רומן הביכורים של אוונס, "שירת סרטני הנהר" הוא הספר הנמכר ביותר בישראל בשנת 2020, רב מכר קלאסי שהפך להצלחה גדולה לאחר שנבחר למועדון הקריאה "הלו סאנשיין" של ריס וית'רספון.
וית'רספון ואולפני פוקס המאה ה-20 רכשו את זכויות העיבוד והפקת הספר לסרט.
הספר שהה 30 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ב-2019 וב-2020 ונמצא ברשימות כבר יותר משנה.
וית'רספון היא גם מפיקתו של הסרט המבוסס על הרומן.
הספר היה הנמכר ביותר באמזון ב-2019 ועד לסוף שנה זו נמכרו 4.5 מיליון עותקים מודפסים מהספר, יותר משל כל ספר אחר שראה אור באותה השנה ויותר מסך המכירות של שני הספרים הבאים אחריו ברשימה.
הספר תורגם לעברית על ידי שאול לוין וראה אור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2019. הוא זוכה לביקורות חיוביות בישראל ומחוצה לה.
כמו כן, היא כתבה ביחד עם מארק אוונס בתקופה שהיו נשואים את ספרי הממואר על חייהם ועבודתם באפריקה שלא תורגמו לעברית:
1981 - פרס רולקס למיזם עבור פרויקט מחקר בקלהארי (עם מארק אוונס)
1993 - פרס הבוגרים המצטיינים של אוניברסיטת קליפורניה
דלטון טגלאגי (; נולד ב-5 ביוני 1968) הוא פוליטיקאי מניואה, המכהן כראש המדינה מיוני 2020. הוא נבחר לראשות הממשלה על ידי האספה המחוקקת של ניואה, כשהוא ניצח את או'לוב ג'ייקובסן בפער של שישה קולות.
טגלאגי הוא בנו של סם פאטה, יו"ר האספה המחוקקת של ניואה בין השנים 1973–1976.
טגלאגי נבחר לראשונה לאספת המחוקקת לאחר הבחירות הכלליות ב-2008. ב-2014, מונה לשר התשתיות של ניואה.
לאחר הבחירות ב-2017, טגלאגי החל לכהן כשר לאיכות הסביבה, משאבי טבע, חקלאות, ייעור ודיג.
ב-2020, ניצח טגלאגי בבחירות ומונה לפריימר של ניואה.
דלות ההיסטוריציזם הוא ספר משנת 1957 מאת הפילוסוף קארל פופר.
עיקר הספר עוסק בטענה כי רעיון ההיסטוריציזם מסוכן ופושט רגל.
"דלות ההיסטוריציזם" נכתב לראשונה כמאמר ב-1936, שהומר מאוחר יותר לספר.
המאמר נדחה בידי כתב העת שאליו הוגש, והודפס לראשונה בשלושה חלקים בכתב העת אקונומיקה בין השנים 1944-1945. הוא אוגד לספר באיטלקית בשנת 1954, ובצרפתית בשנת 1956, ובשנת 1957 הוצא לאור גרסה מעודכנת ומורחבת באנגלית.
הספר הוקדש "לזכרם של האנשים, הנשים והילדים הרבים מספור, בני כל האמונות, העמים והגזעים שנפלו קרבן לאמונה הפשיסטית והקומוניסטית בחוקים הנחרצים של הייעוד ההיסטורי".
שם הספר מתייחס לספר "דלות הפילוסופיה" של קרל מרקס.
הספר זכה לשבחים על ידי הסופר האנטי-קומוניסטי ארתור קסטלר שתיאר כי "ככל הנראה הספר היחיד שיצא לאור השנה שיאריך ימים את המאה".
בישראל הספר פורסם בשנת 2009 על ידי הוצאת שלם.
את הספר תרגמה פנינה זייץ, ערך ברק בן נתן ואת המבוא כתב זאב לוי.
דלזון סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אורגון בשנת 1859. הוא כיהן בסנאט למשך פחות מחודש וכהונתו היא מהקצרות ביותר בתולדות הסנאט האמריקאי.
סמית היה גם עורך עיתונאות בניו יורק ובאוהיו והיה חבר בית המחוקקים של טריטוריית אורגון.
עיתון המתפרסם בשיקגו כתב על סמית' לאחר מותו: "דמותו ההרפתקנית של מר סמית' והאקסצנטריות המצוינת של הקריירה שלו העניקו לו מוניטין רב מהרגיל".
דלטון דאגלס קנקט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
קנקט נולד בפארגו שבדקוטה הצפונית, וגדל בת'ורנטון שבקולורדו.
בין השנים 2019–2021 למד ב"קולג' הקהילתי נורת'איסטרן" שבסטרלינג (קולורדו), ובשנתיים בקבוצת הכדורסל שלה קלע 17.5 נקודות בממוצע למשחק.
לאורך התקופה גבה בכ-8 ס"מ, לגובה של 1.98 מטרים.
בשנת 2021 עבר לאוניברסיטת צפון קולורדו.
בעונתו השנייה בקבוצה, 2022/2023, הוביל את כל שחקני מחוז "Big Sky", עם ממוצע של 20.2 נקודות למשחק.
בשנת 2023 ניצל את זכותו להמשיך לשנה חמישית בליגת המכללות, והצטרף לאוניברסיטת טנסי.
בעונתו היחידה בקבוצה הוביל את שחקני מחוז SEC עם 21.7 נקודות בממוצע למשחק, זכה בפרס השחקן המצטיין של המחוז, ואף נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות כולה ("First-team All-American").
קנקט נבחר בבחירה ה-17 של דראפט ה-NBA 2024, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
במשחקו ה-11 בליגת ה-NBA, ב-13 בנובמבר 2024, קלע 19 נקודות מול ממפיס גריזליס, כולל 5 מ-5 לשלוש.
שלושה ימים לאחר מכן שבר את שיאו האישי כשקלע 27 נקודות (5 מ-10 לשלוש) במשחק מול ניו אורלינס פליקנס, וכעבור שלושה ימים נוספים קלע 37 נקודות (9 מ-12 לשלוש) במשחק מול יוטה ג'אז.
במשחק זה השווה את שיא ה-NBA לשלשות של שחקן רוקי במשחק בודד.
דלוס רודין אשלי היה פוליטיקאי מקליפורניה ונבדה, שכיהן כגזבר המדינה של קליפורניה וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מנבדה.
אשלי נולד ב-19 בפברואר 1828 בארקנסו פוסט, טריטוריית ארקנסו, והיה בנו של צ'סטר אשלי, שהיה עורך דין ולאחר מכן חבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו.
הוא קיבל את השכלתו בבתי הספר המקומיים, ולאחר מכן למד משפטים אצל עורך דין במונרו, מישיגן.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1849, ועבר למונטריי, קליפורניה, שם הקים משרד עריכת דין.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, אשלי כיהן כתובע מחוזי של מחוז מונטריי בין השנים 1851–1852. מ-1854 עד 1855 הוא ייצג את המחוז השלישי באספת מדינת קליפורניה.
מ-1856 עד 1857 כיהן בסנאט של מדינת קליפורניה כחבר במפלגת שאינם יודעים דבר.
במהלך כהונתו בסנאט, הוא היה הנשיא הזמני של הבית.
מאוחר יותר הוא הפך לרפובליקני, וכיהן כגזבר מדינת קליפורניה מ-1862 עד 1863.
בשנת 1864, עבר אשלי לווירג'יניה סיטי, נבדה.
ב-1865, דיווחי חדשות ציינו שהוא היה נוסע על אניית הקיטור "יוסמיטי" כאשר המנוע שלה התפוצץ, מה שגרם למוות של 55 איש ופציעתם ושריפתם של עשרות נוספים.
אשלי הושלך לנהר סקרמנטו, ונמלט משרידי האונייה בשחייה לחוף.
מאוחר יותר באותה שנה הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז הכללי של נבדה.
הוא נבחר מחדש ב-1866 וכיהן מ-4 במרץ 1865 עד 3 במרץ 1869. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1868. במהלך כהונתו בקונגרס, אשלי היה יושב ראש הוועדה לענייני מכרות וכרייה.
הוא עבר לפיוש, נבדה, בשנת 1871 וחזר לעסוק בעריכת דין.
כשבריאותו החלה להידרדר ב-1872, עבר אשלי לסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם חי עד מותו ב-18 ביולי 1873.
אשלי היה בעלה של אנני (מקנמרה) אשלי.
אנני רוזלי אשלי אוקונל (1854–1899), אשתו של דניאל אוקונל
דלופיס אלבין (שם מדעי: Dalophis imberbis) הוא מין של צלופח ממשפחת האפעוניים והסוג Dalophis .
אורכו של צלופח זה הוא 20 עד 60 סנטימטרים אך יש פרטים שאורכם הגיע ל–100 סנטימטרים (מטר אחד), והאורך המרבי הוא 150 סנטימטרים (מטר וחצי).
הגב אפור עד סגול והגחון בהיר.
הצלופח חסר סנפירי חזה וקשקשים.
הצלופח בעל שורה אחת של שיניים בלסת העליונה.
צלופח זה הוא דג קרקע מתחפר שחי בקרקע בוצית או חולית בעומק 20 עד 80 מטר.
הצלופח ניזון מדגים קטנים וחסרי חוליות.
עונת הרבייה של צלופח זה היא בקיץ.
קוטר הביצים 2 עד 2.5 מילימטר.
צלופח זה נידוג לעיתים במכמורת אך חסר חשיבות מסחרית.
צלופח זה נפוץ באזור הימי הסובטרופי, במזרח האוקיינוס האטלנטי ובאגן הים התיכון, מחופי ישראל דרך חופי דרום אירופה עד לספרד, מרוקו, מאוריטניה ופורטוגל.
צלופח זה תואר למדע ב-1809.
דליה דוֹרְנֶר (נולדה ב-3 במרץ 1934) היא משפטנית ישראלית, לשעבר שופטת בית המשפט העליון.
מכהנת כנשיאת המכון הישראלי לעיתונות, בעבר כיהנה כנשיאת מועצת העיתונות והתקשורת בישראל.
דורנר נולדה באיסטנבול שבטורקיה בשם דולי גרינברג, בת למינה ולוי, אביה היה סוחר עצים אמיד, אשר הגיע לעיר מאודסה בעקבות אביו.
סבה, הרב מרקוס, היה הרב הראשי האשכנזי של איסטנבול.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1944 והתיישבה בתל אביב.
אביה נפטר זמן קצר לאחר מכן מסרטן שהתגלה בגופו עוד בטורקיה.
עם מות בעלה נקלעה אימה, שהייתה עקרת בית כל השנים לקשיים כספיים לאחר השקעות כושלות של הכספים הרבים שהותיר בעלה.
דורנר ואחיה נשלחו למוסד החינוכי "נווה הילד" ליד נהריה, שם למדה שלוש שנים בתנאי פנימייה, במימון "עליית הנוער", וסיימה בית ספר יסודי.
על החינוך שקיבלה שם אמרה: .
את המבטא הייקי הקל הנשמע בעת דיבורה, תולה דורנר בלימודי העברית שלה באותה פנימייה, בה רוב המורים היו יוצאי גרמניה.
לאחר סיום לימודיה ב"נווה הילד", ולאחר שאמה עברה להתגורר בחיפה, המשיכה דולי גרינברג לבית הספר הריאלי בחיפה, לאחר שקיבלה מלגה ללימודים שם.
אמה הצליחה לרכוש דירת שני חדרים, אולם חדר אחד מהשניים הושכר לדייר-משנה ומלבד הכנסה זו, כדי לעזור בפרנסת המשפחה, הייתה דולי מעבירה שיעורים פרטיים כמעט מדי יום.
לצה"ל התגייסה בגיל 17. במהלך שירות החובה, אותו עשתה ברמת גן, החלה בלימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב במסגרת של לימודי ערב.
עם סיום לימודיה, החליטה שלא יאה לעורכת דין להקרא בשם "דולי", והחליטה להחליף את שמה הפרטי ל"דליה".
לאחר שחרורה מצה"ל המשיכה בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר תום לימודיה הועסקה בתפקיד משפטי במשטרת ישראל.
לאחר מכן עברה לשרת בפרקליטות הצבאית וכיהנה, בין השאר, בתפקיד הסניגורית הצבאית הראשית.
בשנת 1973 כיהנה כנשיאת בית הדין הצבאי של מחוז המרכז וחיל האוויר, בדרגת סגן-אלוף, ומ-1974 כיהנה בתפקיד שופטת בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה (היא הייתה הקצינה השנייה בצה"ל, מחוץ לחיל הנשים, שהוענקו לה דרגות סגן-אלוף ואלוף-משנה, אחרי דבורה תומר).
ב-1974 ישבה דורנר בהרכב שדן את י"כ לעשרים שנות מאסר על רצח שבוי, פסק דין שהומר במשפט חוזר, לשנת מאסר על הריגה.
ב-1975 מונתה כשופטת חוקרת של אסון מחניים והמליצה על העמדה לדין של רב"ט וסגן מחיל האוויר.
דורנר סיפרה כי פנתה לשירות הצבאי כדי לספק גב כלכלי לבעלה, שעשה את צעדיו הראשונים כעורך דין עצמאי בשוק הפרטי.
לתפיסתה דאז, תפקידה של האישה הוא לסייע לבעל לפתח את הקריירה שלו.
מאוחר יותר, בצבא, שינתה את טעמה ופיתחה משנה פמיניסטית יותר.
בעת שירותה של דורנר בפרקליטות הצבאית הכירה את הפרקליט הצבאי הראשי, מאיר שמגר.
קשריהם התהדקו בעת ששימשה שופטת בבית הדין הצבאי לערעורים, ושמגר, שהיה שופט בית המשפט העליון, שירת לצדה במילואים כשופט בבית הדין, להזמנתה.
דורנר ושמגר כיהנו יחד ב"ועדת שמגר" לבחינת מערכת השיפוט הצבאית, בשנת 1978.
עם פרישתה מהצבא, מונתה לשופטת מחוזית בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ומאוחר יותר בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בין השאר שלחה את רפאל לוי ממשרד הפנים שהואשם בקבלת שוחד ל-3.5 שנות מאסר, עונש שנחשב חמור.
היא גם ישבה בהרכב השופטים במשפטו של ג'ון דמיאניוק, שהואשם בפשעים שביצע איוון האיום, הפושע הנאצי האוקראיני מטרבלינקה.
דורנר לא חפצה לדון בתיק זה, בשל התנגדותה העקרונית לעונש המוות ומאחר שהופעלו עליה לחצים מבית מצד בעלה ניצול השואה, אולם היא העדיפה לשבת במותב משום שראתה בתיק המונח לפניה תיק היסטורי ומשום שעמיתיה, שהכירו ביכולתה לארגן כמויות עצומות של חומר ולהתמצא בו, לחצו עליה לקבל את התפקיד.
דמיאניוק הורשע בבית המשפט המחוזי, אך בערעור בבית המשפט העליון הוא זוכה מחמת הספק בעקבות ראיות חדשות שהתגלו לאחר מתן פסק הדין בבית המשפט המחוזי (בעקבות פתיחת ארכיוני הק.ג.ב.).
מאוחר יותר טענה כי גם לאחר זיכויו היא עודנה בטוחה שדמיאניוק הוא איוון האיום אך הוסיפה כי היא מאמינה שהייתה מגיעה לתוצאה דומה לזו שהגיע אליה בית המשפט העליון.
באפריל 1993 מונתה דורנר לשופטת בבית המשפט העליון במינוי בפועל, ביוזמתו של הנשיא שמגר.
כעבור שנה, באפריל 1994, מונתה דורנר לכהונת קבע כשופטת בית המשפט העליון.
דורנר זוהתה כדבקה במיוחד בזכויות האדם, וכפרשנית מרחיבה של חוקי היסוד.
היא החמירה עם נאשמי צווארון לבן.
גישות אלו, כפי שהשתקפו בפסיקותיה, הפכו אותה לאחת מהבולטות שבשופטי ישראל, אך היא לא זכתה לאהדה בחוגי הימין והחרדים.
לקראת סוף כהונתה שימשה גם כיושבת ראש ועדת הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות.
במשוב לשכת עורכי הדין על השופטים לשנת תשס"ד זכתה דורנר בציון הנמוך ביותר מבין שופטי בית המשפט העליון.
נטען נגדה כי בתיקים אזרחיים היא מפגינה חוסר סבלנות רב כלפי עורכי הדין הטוענים מולה.
מנגד, דורנר נודעה כאחד השופטים המהירים ובעלי ההספק הגבוה ביותר במתן פסקי דין.
ב-3 במרץ 2004 סיימה דליה דורנר את כהונתה בבית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק תיאר את כהונתה במילים: .
באוגוסט 2006 נבחרה דורנר לנשיאת מועצת העיתונות בישראל.
בינואר 2008 מונתה לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה (ועדת דורנר), שהגישה את הדוח ב-22 ביוני 2008. בשנת 2008 מונתה על ידי שרת החינוך יולי תמיר לראשות ועדה ציבורית לבחינת חינוך ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
לאחר פרישתה הרצתה על זכויות אדם בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובמכללות למשפטים.
היא חברה בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית, נשיאת העמותה למשפט ציבורי ליד הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית ויו"ר המערכת של כתב העת "הפרקליט", היוצא לאור על ידי לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 2014, התמודדה דורנר בבחירות לנשיאות ישראל.
בבחירות במליאת הכנסת זכתה ב-13 קולות של חברי הכנסת ולא העפילה לסיבוב השני, שבו נבחר הנשיא העשירי.
דורנר עמדה בראש הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים, שהגישה את המלצותיה בנובמבר 2015.
דורנר הודיעה על פרישתה הצפויה ממועצת העיתונות בתחילת פברואר 2021 על רקע חילוקי דעות בתוך המועצה, בין היתר בשל הקמת המכון הישראלי לעיתונות על ידי דורנר שהושק ב-7 בפברואר 2021. על פי דו"ח ועדת הביקורת של מועצת העיתונות, דורנר פעלה בניגוד עניינים בין כובעה כנשיאת המועצה ובין פעילותה להקמת המכון.
מסקנות נוספות של הדו"ח היו כי כספי נאמנות בסך של עשרה מיליון ש"ח שהוקצו לחלוקת פרסים עיתונאיים הופנו על ידי דורנר למימון המכון החדש, וכי דורנר פעלה מול המועצה ומול ועדת הביקורת באופן שכלל לעיתים קרובות "שקרים" ו"חצאי אמיתות".
דורנר מצידה דרשה את פסילת הוועדה, שלטענתה פעלה בניגוד עניינים ומתוך משוא פנים, ועמדה על כך שאף לגוף העניין לא היה כל ניגוד עניינים בין תפקידה במועצת העיתונות להקמת המכון.
באשר לטענה שהפנתה עשרה מיליון ש"ח מכספי מועצת העיתונות למימון המכון שהקימה, דורנר עמדה על כך כי הטענה שקרית: העיזבון לא נועד למועצת העיתונות, והמכון ממומן מכספה הפרטי.
פרסים שקיבלה וכיבודים להם זכתה
באוקטובר 2004 קיבלה את פרס לשכת עורכי הדין בשל תרומתה הערכית למשפט ולחברה ותואר כבוד מהאיגוד הישראלי לאיכות.
בנובמבר 2005 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי מכון ויצמן למדע, וכן חברות כבוד במכון האמריקאי למשפט (American Law Institute).
כן הוענק לה אות הוקרה על ידי התנועה לאיכות השלטון.
בספטמבר 2008 הוענק לה אות הוקרה מתנועת אומ"ץ.
בספטמבר 2008 הוענק לה אות הוקרה מיוחד על תרומה לפיתוח ולאיכות המנהיגות בישראל מטעם ארגון LEAD לפיתוח מנהיגות צעירה בישראל.
בדצמבר 2008 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2010 נמנתה עם מדליקי שתים-עשרה המשואות ביום העצמאות ה-62 למדינת ישראל.
במאי 2011 קיבלה תואר עמיתת כבוד מהמכללה האקדמית בית ברל.
ביוני 2012 קיבלה תואר עמיתת כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יקירת העיר ירושלים לשנת ה'תשפ"ד (2024).
דורנר הייתה נשואה משנת 1958 לשמואל דורנר, אותו הכירה במהלך לימודי המשפטים, והתאלמנה ממנו ב-2019. השניים התגוררו בירושלים ולהם שני בנים.
אחד מהם הוא אריאל בנדור, לשעבר דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה ובעשור השני של המאה ה-21, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן.
דורנר ידועה בפסיקותיה שתמכו בזכויות נשים והומוסקסואלים.
בבג"ץ אל-על נ' דנילוביץ קבעה שהדייל יונתן דנילוביץ' זכאי לקבל מחברת אל על הטבות עבור בן זוגו, כפי שזכאי לכך עובד נשוי או ידוע בציבור.
היא הורתה לצה"ל לאפשר לאליס מילר לעבור את המיונים לקורס טיס, שעד אז היה סגור בפני נשים.
היא סברה שלרותי נחמני זכות על הביציות המופרות בזרע בעלה.
בדעת מיעוט היא קבעה ש"חזקת השיתוף" חלה גם על זוגות שנישאו אחרי שנת 1974 (משמעות פסיקה זו היא מתן זכויות רבות יותר לאישה ברכוש בעלה, עוד בטרם הגירושין).
דורנר גם החליטה להקל בעונשה של כרמלה בוחבוט, אישה שהרגה את בעלה, שהתעלל בה שנים רבות.
בפסק-דינה מתחה דורנר ביקורת חריפה על הקהילה שבוחבוט השתייכה אליה, שידעה על מעשי ההתעללות ולא עשתה דבר.
ביחסה לנושאי דת ומדינה הובילה דורנר קו ליברלי.
מחד, תמכה בדעת מיעוט בפתיחה מוחלטת של רחוב בר-אילן לתנועה בשבתות; מאידך קבעה, גם זאת בדעת מיעוט, כי אדם דתי רשאי למנוע שידור בשבת של תוכנית בהשתתפותו.
דורנר גם תבעה מהמדינה להכיר בגיור רפורמי.
דורנר לא הייתה בין השופטים המקבלים ללא פקפוק נימוקים שבביטחון.
עם זאת, היא עיכבה את פינוי המאחזים ברצועת עזה ופסקה כי עקורי איקרית (ערבים אזרחי ישראל) לא יוכלו לשוב לשטח בו עמד כפרם, שכן היא קיבלה את טענת ראש הממשלה דאז, אריאל שרון, כי הדבר עלול להיתפש כהכרה בזכות השיבה ולכן לפגוע באינטרסים הביטחוניים של מדינת ישראל.
דורנר ראתה את זכות הקניין כחזקה במיוחד.
היא הייתה השופטת הראשונה שקבעה, בדעת מיעוט יחידה בין שבעה שופטים (בפרשת נוסייבה), כי יש לצמצם בהפקעת שטח פרטי, והכפיפה את ההפקעות למבחני חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
מאוחר יותר צוטטה דעתה בהרחבה, כאשר בית המשפט העליון, בהרכב של תשעה שופטים, קבע פה אחד בבג"ץ קרסיק שיש להשיב לבעליו קרקע שהופקעה עבור מטרה שלא יצאה אל הפועל.
תפיסתה החזקה בעניין הקניין הפרטי אינה מבדילה בין קניין מוחשי לבין קניין רוחני.
כך, ידועה דורנר בכך שאסרה על תחנות הרדיו של גלי צה"ל לשדר שירים מהמאגר של אקו"ם, עד שיסדירו התחנות את חובן לבעלי זכויות היוצרים בשירים ששידרו.
בשלהי כהונתה של דורנר התחוללה סערה, כשבמסגרת בג"ץ מחויבות לשלום וצדק חברתי, ציוותה על המדינה להבהיר מהו סטנדרט הקיום בכבוד, כדי שניתן יהיה לקבוע אם הקיצוץ בקצבאות שיזמה הממשלה פוגע בזכות החוקתית לכבוד (הקבועה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו).
בנוסף פסקה כי על הממשלה לתקצב השתלבותם של ילדים חריגים בחינוך הרגיל.
פסיקות אלו, שנראו כמתערבות במדיניות התקציבית, הכעיסו חברי כנסת רבים, שסברו שזוהי הסגת גבול של בית המשפט לתחומה של הרשות המחוקקת.
המדינה בתשובתה לבג"ץ סירבה לדרישת דורנר, ובג"ץ ביטל את הדרישה.
דורנר השיבה למבקריה בנאום פרישתה: היא ביקרה את חברי הכנסת המקיימים דיון בעניין התלוי ועומד בבית המשפט, והזכירה כי אחד מתפקידי בית המשפט הוא לאזן ולבלום את הממשלה והכנסת, במסגרת עקרון האיזונים והבלמים שעליו מושתת מבנה המשטר הדמוקרטי.
דורנר תמכה בחופש הביטוי של גופים מסחריים, ובפסק דין שעורר בקורת אף צוותה על שידור ברדיו של פרסומת שנפסלה על "פגיעה בטעם טוב", בנימוק של חופש הביטוי.
דורנר סירבה לראות בזכות האישה לכבוד ובאינטרס הציבורי "להגנה מפני פגיעה ברגשות" עילה מספקת לאיסור שידורי פורנוגרפיה, אשר לטעמה חוסים תחת חופש הביטוי.
גם בפסק-דינה בעניין הסרט "ג'נין ג'נין" של הבמאי והשחקן מוחמד בכרי, פסקה כי יש להתיר את הקרנת הסרט.
בשם חופש הביטוי גם הורתה השופטת דורנר לעיריית ירושלים לאפשר למאיר אינדור, פעיל ימין, לתלות ברחבי העיר כרזה ובה הכתובת: "יוסי שריד – שַמָּש של ערפאת".
דורנר תמכה בדעת הרוב שבטלה את הרשעתו של עיתונאי ערבי שתמך בזריקת בקבוקי תבערה.
לעומת זאת, דורנר תמכה בדעת הרוב שהרשיע את בנימין זאב כהנא בהמרדה, וציינה שההגבלות בחוק "מאזנות כראוי בין חופש הביטוי לבין הצורך בהגנה על שלום הציבור".
כשופטת בלטה דורנר בדגש ששמה על זכויות עצורים, ובעמדתה לצמצום השימוש במעצר עד תום ההליכים.
דורנר גרסה בדעת מיעוט שמדיניות שיפוטית ראויה חייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר.
בהתאם לכך קבעה בעמדת מיעוט נגד שישה שופטים אחרים שכלל לא קמה עילת מעצר עד תום ההליכים לגנב רכב בעל עבר נקי.
בנוסף, לדעתה אין לעצור אדם אם הראיות לאשמה אינן חזקות.
בדעת מיעוט בעניין זאדה כתבה כי: "אין לעצור עד תום הליכי המשפט נאשם שבחומר הראיות נגדו מובנה ספק הפוגע בסבירות הסיכוי להרשעתו, וזאת אף אם חומר ראיות זה אינו מופרך ודי בו לצורך העברה אליו של נטל הבאת הראיות במשפט עצמו".
על פסק דין חריג שלה, שאִפְשֵׁר מעצר ממושך של קטין חרדי שיידה אבנים בכביש בר-אילן, הביעה חרטה לאחר זמן.
דורנר בלטה גם ביחסה החשדני כלפי הודאות של נאשמים בעבירות פליליות.
בפרשת אונס ורצח חנית קיקוס, פסקה שהנאשם במשפט זכאי בשני האישומים, כיוון שהודאתו במשטרה אינה מחוזקת במספיק ראיות חיצוניות.
דורנר נוהגת לספר כי בתקופת עבודתה במשטרה ראתה פעמים רבות נאשמים מודים בפשעים שלא ביצעו, בשל הלחץ הרב שבו נמצאו בזמן החקירה.
כך, פסקה דורנר כי יש לערוך לעמוס ברנס משפט חוזר בשל חשדות כבדים לכך שהודאתו הייתה שקרית והוצאה ממנו באלימות.
על פסיקה זו הודה לה השופט חיים כהן במילים נרגשות, ואמר לה כי תיקנה את העוול שעשה הוא כאשר הרשיע את ברנס.
הייתה זו שיחת הטלפון האחרונה שערך השופט כהן לפני שנפטר.
את עקרון השוויון הפעילה לטובת איש הציבור כאשר עמדה בפניה עתירה שביקשה לפסול את צחי הנגבי מלשמש במשרת השר לביטחון פנים בשל האשמות שהועלו נגדו: דורנר פסקה כי זכויות האזרח של הנגבי, וזכותו "לממש את מפעל חייו" כאיש ציבור, פועלות לטובתו ומונעות את פסילתו.
דליה הרץ (נולדה ב-19 במאי 1942) היא משוררת, מחזאית ומתרגמת ישראלית.
דליה הרץ נולדה בתל אביב במאי 1942. שירתה כזמרת ושחקנית בלהקה צבאית, למדה פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אוקספורד.
במסגרת עבודת התזה שכתבה בעברית עסקה בסוביקטיזם האתי (הפן הסובייקטיבי שבנו כאשר אנו באים לפתור בעיות מוסר).
החלה לפרסם את שיריה במוספי ספרות וכתבי-עת בהיותה תלמידת תיכון בסוף שנות החמישים.
את ספר הביכורים שלה, "מרגוט", הוציאה בגיל 19 בהוצאת "עכשיו".
"מרגוט" ראה אור בדצמבר 1961 ונחשב לספר יוצא דופן ופורץ דרך שהשפיע על משוררים רבים, ובעיקר על יונה וולך (השיר האחרון ב"מרגוט" נקרא "דברים", כשם ספרה הראשון של יונה וולך "דברים", 1966).
למרות שהמשוררת עצמה מתכחשת לו וסירבה לאשר את הוצאתו לאור מחדש, "מרגוט" נחשב לאחד מספרי השירה החשובים שיצאו בישראל, בוודאי מהבולטים וההמשפיעים ביותר של תקופתו.
הרץ הוגדרה כמשוררת המודרניסטית הראשונה של שנות השישים בישראל, לאחר שזכתה לסופרלטיבים רבים מצד הביקורת.
בשנות ה-60 וה-70 עבדה הרץ כעורכת תוכניות הספרות של קול ישראל, גלי צה"ל ומאוחר יותר של הטלוויזיה הישראלית ולא עסקה בכתיבה ופרסום של שירה.
רק בסוף שנות השמונים החלה שוב לפרסם שירים ומאמרי ביקורת במוספי ספרות, וב-1990, כמעט 30 שנה אחרי "מרגוט", הוציאה ספר שירה נוסף: "עיר-שירים".
במקביל עבדה באותן השנים כמנהלת מחלקת התרבות והאמנות בהסתדרות.
בספרה הראשון "מרגוט" עסקה דליה הרץ במצב דחק קיצוניים כגון המצאות בשבי, מלחמה, בדידות, שיכרון, הערצה נואשת כלפי כוכב, ובעיות עם ההורים בבית.
מצבים חיצוניים אשר נתנו את אותותיהם בנפש פנימה.
היא הייתה הראשונה ששילבה דמויות מאגדות עם לילדים (כגון האחים גרים) בשירה גבוהה למבוגרים.
שיריה בעיתונות היומית עסקו בין השאר במחאה חברתית - פוליטית, כגון פערים בין עשירים לעניים, ניכוס האל לטובת רווחים כספיים כגון הנפקת כשרויות, והרס עסקים קטנים בידי תאגידים.
במחזותיה עסקה דליה הרץ ביחסים בין המינים, בארעיותה של אישיות האדם, ובמאבק סמלי בין הדתות
בספרה "עיר - שירים" עשתה המשוררת היפוך פנים לשירתה, והוא כאילו נכתב על ידי משורר אחר.
שינוי צורני ותמטי זה בא בין השאר כתוצאה משינוי בגישתה לכתיבת שירה - מכתיבה על רגשות אישיים ופרטיים, לכתיבה על הזולת.
ב-2023 הוציאה ספר שירה בשם 'האָמנים'.
הספר יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בעריכתו של ארז שוייצר.
הייתה נשואה זמן קצר לבמאי והשחקן גדליה בסר.
מחזה שכתבה, "לואיז", הוצג בתיאטרון הקאמרי ב-1969. במחזה מתואר כיצד אשה עדינת נפש (לואיז) נעזבת על ידי בעלה לטובת אשה פרקטית ומעשית יותר.
את האישה עדינת הנפש שיחקה השחקנית ליאורה ריבלין, אשר למרבה האירוניה ובמהופך למתרחש בהצגה, הייתה לאשתו של גדליה בסר לאחר שעזב את דליה הרץ.
דליה הרץ לא התחתנה בשנית ונותרה ערירית.
כיום היא מתגוררת בתל אביב.
עיר-שירים, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1990.
האָמנים, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023.
לואיז, במאית אהובה ליאון, הוצג בתיאטרון הקאמרי, ספטמבר 1969. הוצג שוב בתיאטרון הסימטה בקיץ 1988, בבבימוי שלומי מוסקוביץ, בכיכובם של עמי טראוב, עירית גידרון, מרינה רוסטי ומוטי ציפור.
נדפס לראשונה בכתב העת דחק, כרך ד, 2014.
קווארטט, במאי אמנון מסקין, הבכורה התקיימה בבמה הנסיונית של הבימה, מרץ 1963. נדפס לראשונה בכתב העת דחק, כרך טו, 2022.
דליה לביא (12 באוקטובר 1942 – 3 במאי 2017) הייתה שחקנית קולנוע וזמרת ישראלית.
לביא נולדה לרות, שעלתה מגרמניה בשנות ה-30 ולראובן לוינבוק, שעלה מרוסיה, במושב שבי ציון הסמוך לנהריה למשפחה בת שלושה ילדים.
כשהייתה בת 10 התגלתה על ידי השחקן האמריקני קירק דאגלס, אשר התרשם מכישוריה בעת שביקר בישראל לצורך הופעה בסרט "עושה הלהטים".
דאגלס מימן ללביא לימודי מחול באופרה המלכותית בסטוקהולם אך היא נאלצה להפסיקם ולשוב לישראל, לאחר כארבע שנים, בשל בעיות בריאותיות של אביה ופטירתו.
בשנת 1955 הופיעה בסרטה הראשון, סרט שוודי בשם "Hemsöborna" ("אנשי המזו"), מבוסס על הרומן של הסופר השוודי אוגוסט סטרינדברג.
לאחר מכן שבה לישראל, והחלה בקריירת דוגמנות.
בשנת 1960 הופיעה לצדם של אורי זוהר, עודד קוטלר וגילה אלמגור בסרט "חולות לוהטים" שהיה הפקה ישראלית-גרמנית.
נישאה לראשונה בישראל, לז'אק ז'ראר (Jacques Gerard), בעל חנות כלבו בצרפת.
בעקבות הנישואים עברה לפריז, שם שיחקה במספר סרטים צרפתיים.
לאחר מכן התגוררה ברומא והשתתפה, בזכות כשרונה לשפות, במספר סרטים גרמניים ואיטלקיים.
בשנת 1962 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "שבועיים בעיר זרה" לצדו של קירק דאגלס.
באוקטובר 1964 הייתה לדוגמנית הישראלית הראשונה שהופיעה הצטלמה על שער המגזין "ווג" הבריטי (תצלום דיוקן של דייוויד ביילי).
בשנת 1969 הופיעה שוב ב"ווג", הפעם בכתבת אופנה על פני 12 עמודים בגיליון שהוקדש למדינת ישראל.
היא הופיעה לצדם של שחקנים כפיטר או'טול בסרט "לורד ג'ים" (1965), דין מרטין בסרט "המשתיקים" (1966) ופיטר סלרס (בפרודיית ג'יימס בונד "קזינו רויאל" משנת 1967).
סרטה האחרון היה מערבון בשם "קאטלו" משנת 1971 בו שיחקה לצד יול ברינר.
במהלך צילומי הסרט "לורד ג'ים" היא הכירה את בעלה השני, שחקן (כפיל) ועוזר הבמאי האירי ג'ון סאליבן.
השניים נישאו בשנת 1967 וב-1969 נולד הבן הבכור ראובן.
בראשית שנות השבעים התגרשו בני הזוג.
בשנת 1969 השתתפה באקראי בתוכנית אירוח ב-BBC בהשתתפות חיים טופול, ושרה מספר שירים ישראלים.
מפיק מטעם חברה בשם "פסטיבל רקורדס" התרשם מקולה והחתים אותה על חוזה הקלטות.
לאחר מכן לקח אותה תחת חסותו מפיק גרמני בשם ג'ימי בוויאן, שעבד עבור חברת "פולידור" בגרמניה.
לביא הקליטה להיט בשם "שיר אהבה בליל קיץ" (Liebeslied jener Sommernacht) שזכה במקום השני בפסטיבל השירים בטוקיו.
השיר הוקלט גם באנגלית ובצרפתית והיה ללהיט באירופה.
בתחילת שנות ה-70 התמקדה בתחום השירה והקליטה מספר אלבומים, חלקם הצליחו בעיקר בגרמניה.
באותה עת הכירה בלונדון את פיטר ריטמאסטר, בונה סירות.
היא נישאה לו ועברה עמו למיאמי ביץ'.
לשניים נולד ב-1974 הבן אלכסנדר, אולם, הזוג נפרד ב-1975.
במהלך השנים הקליטה לביא שירים בגרמנית, בצרפתית, באנגלית, בעברית, באיטלקית ובספרדית.
הופיעה בטלוויזיה הגרמנית, ויצאה למסעות הופעות בגרמניה, באוסטריה, באנגליה ובשווייץ.
ב-1977 נישאה בפעם הרביעית לתעשיין צ'ארלס גנס.
גנס הוא אלמן ולו שני ילדים מרעייתו הקודמת.
בשנת 1992 עברה עם משפחתה לאשוויל, צפון קרולינה.
בנה, ראובן, ניסה לפתח קריירה כזמר בשנים 1986-1988 והוציא שני סינגלים.
אחיינה הוא השחקן והדוגמן שרון פרנס.
דליה לביא נפטרה בביתה ב-3 במאי 2017. הובאה למנוחות בישראל, במושב שבי ציון.
הותירה אחריה בת, שלושה בנים ונכדים.
ב-2018 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם הערוץ הראשון של הטלוויזיה הגרמנית על יצירתה בתחום מוזיקת השלאגר.
דליה יאירי דולב (23 בנובמבר 1936 – 7 ביוני 2024) הייתה עיתונאית ואשת תקשורת, סופרת ומשוררת ישראלית.
יאירי נולדה בתל אביב כבתם הבכורה של סימה לבית גינגיס, ילידת בסראביה שעלתה לארץ ישראל ב-1921, ויעקב צִדְקוֹני (רֶכטמַן), יליד סוחצ'וב שעלה ארצה ב-1924, פקיד, אספן אתנוגרפיה ישראלית וחוקר פולקלור ישראלי, ממקימי חברת "ידע עם", ממייסדי "ייווא" לשימור היידיש ומומחה לפולקלור יהודי.
היא גדלה בתל אביב עד שנת 1950, כשאז עברה המשפחה בעקבות עבודתו של אביה לירושלים, לשם עברו משרדי הממשלה.
שירתה בצה"ל בנח"ל בהיאחזות נחל עוז.
ב-1956, לאחר תום שירותה הצבאי, נישאה לעוזי יאירי.
יאירי למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן למדה בקורס הראשון לשדרים ברשות השידור.
במהלך לימודיה נולדו שלושת ילדיהם הראשונים, ובהמשך נולדו שניים נוספים.
בשנות ה-60 החלה לעבוד ברשות השידור במערך האקטואליה.
בשנת 1975 נהרג בעלה עוזי בפריצה למלון סבוי.
בסוף שנות ה-70 נישאה בשנית, לערן דולב, רופא פנימי, אז סגן קצין רפואה ראשי ולימים קצין רפואה ראשי.
בשנת 1984 הצטרפה אליו כשנשלח לארצות הברית מטעם צה"ל לשתי שנות הוראה כפרופסור בבית הספר לרפואה של משרד ההגנה האמריקאי.
בתקופת שהותה שם למדה צרפתית, תקשורת ויחסים בינלאומיים.
בשובה מארצות הברית בשנת 1986 חזרה לעבוד בקול ישראל כעורכת ראשית, כמגישת יומן השבוע ברשת ב', ובמקביל הנחתה את התוכנית "הכל דיבורים" יחד עם רזי ברקאי.
בשנת 1993 הזמין אותה ראש הממשלה יצחק רבין להשתתף בטקס החתימה על הסכמי אוסלו בוושינגטון.
בשנים 1994-2002 הגישה את תוכנית האקטואליה "עניין אחר" ברשת ב' של קול ישראל.
בתוכנית זו שמה יאירי דגש על נושאי אלימות במשפחה ותאונות דרכים.
מייד אחר כך נסעה לחצי שנה ללונדון.
בשנת 1998 הוזמנה על ידי הנהלת השדולה היהודית למען ישראל בארצות הברית, איפא"ק, לפתוח את הוועידה השנתית שלה, והייתה לאישה הראשונה שהוזמנה לאירוע זה.
מאז עזיבתה את קול ישראל פרסמה ספרי שירה, הראשון - "בואו ימים מפוייסים" מכיל שירים שנכתבו במשך שנים רבות בהן לא רצתה להיחשף בשל היותה בחזית הציבורית.
רבים מהספרים האחרים זכו להיות רבי מכר.
שירים רבים מושמעים בטקסי זיכרון, ואחרים משמשים להקראה בחתונות ואף נלמדים בבתי ספר ובאוניברסיטה.
עם חמשת ילדיה נמנים האמן יובל יאירי, ומיכל יאירי-דולב, ממארגנות מחאת הדגלים השחורים.
נפטרה ב-7 ביוני 2024 בגיל 87, והובאה למנוחות בבית העלמין מורשה.
סדרת אינכזה; כתבה דליה יאירי; צייר אבנר כץ, תל אביב: שבא (ספרית מעריב: מועדון קוראי מעריב), 1981. (לילדים)
דליה יאירי-דולב, אמא של חייל; צייר אבנר כץ, תל אביב: כפל, תשמ"א 1981. (חוויות של אמהות לחיילים)
רונית לב-ארי, דליה יאירי, אסור להרים ידיים!: נשים מוכות בישראל; עריכה: שפרה רווה, רמת גן: קשת, תשנ"ו 1996.
בואו ימים מפויסים: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ז 2006.
תזמורת בגוף יחיד: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ט 2009.
זמן, חמדה וערפל: שירים, ירושלים: כרמל, תשע"ב 2012.
כצפור במעופה: שירים, הוצאת כרמל, 2017
על שפת עצמי, שירים, הוצאת כרמל, 2022
דליה ליאון (נולדה ב-1943), מלכת היופי של ישראל לשנת 1961.
דליה ליאון נולדה וגדלה בחיפה.
כשסיימה את לימודיה התיכוניים זכתה בתחרות מלכת היופי.
היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס אינטרנשיונל והעפילה לשלב 15 המועמדות הסופיות.
עם סיום שנת כהונתה התחתנה וב-1970 עזבה יחד עם בעלה, בנה ושתי בנותיהם ללוקסמבורג לצורך עסקי בעלה בענף הנדל"ן.
דליה גריבאוסקאיטה (בליטאית: Dalia Grybauskaitė; נולדה ב-1 במרץ 1956) היא נשיאת ליטא בין השנים 2019–2009. כיהנה בעבר כסגנית שר החוץ הליטאי, שרת האוצר הליטאית, וכ"נציבה האירופאית לתוכניות הכלכליות ולתקציב".
כינויה הבולט הוא "אשת הברזל", והיא האישה הראשונה, והיחידה עד כה, שכיהנה כנשיאת ליטא.
על שירותה את המדינה באירופה, ועל בחירתה לנשיאות קיבלה גריבאוסקאיטה שני אותות כבוד ליטאיים, ב-2003 וב-2009.
גריבאוסקאיטה נולדה ב-1 במרץ 1956 למשפחה ממעמד הפועלים בווילנה.
את לימודי התיכון סיימה בציונים ממוצעים.
החל מגיל 11 עסקה גריבאוסקאיטה במקצועות הספורט והייתה שחקנית כדורסל חובבת.
בגיל 19 עבדה במשך שנה כמפקחת בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של ליטא ואחר כך החלה לימודיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג (שנקראה אז "אוניברסיטת לנינגרד ע"ש ז'דאנוב") כתלמידה בחוג לכלכלה מדינית.
בזמן לימודיה עבדה כפועלת מפעל.
בשנת 1983 סיימה לימודיה עם ציון לשבח ושבה לווילנה, שם החלה לעבודה כמזכירה באקדמיה למדעים.
היא עבדה כמורה לכלכלה מדינית ומימון גלובלי בבית הספר הגבוה של המפלגה הקומוניסטית.