tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוד יו "דייב" סגל הוא אתלט יהודי-בריטי בעבר, בעל מדליית ארד אולימפית (רומא 1960) בריצת שליחים 4x100 מטר, סגן אלוף אירופה (סטוקהולם 1958), אלוף המכביה (השישית 1961), פעמיים ברציפות אלוף בריטניה (1957 ו-1958) ושיאן בריטניה בריצת 200 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים סגל במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.6 שניות (40.74 שניות) בשלב חצי הגמר הנבחרת הבריטית קבעה תוצאה של 40.6 שניות (40.68 שניות).
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1957 זכה סגל במדליית זהב בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.9 שניות.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1958 זכה סגל במדליית זהב בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.4 שניות ובכך הגן על תוארו.
במשחקי חבר העמים שנערכו בקארדיף, ויילס ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.72 שניות, לפני ניגריה (41.05 שניות) ואוסטרליה (41.64 שניות).
סגל החל ללמוד באוניברסיטת פורמן בגרינוויל, קרוליינה הדרומית ב-1960 ומאז הוא מתגורר בארצות הברית.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1960 זכה סגל במדליית כסף בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.55 שניות, אחרי דייוויד ג'ונס (21.31 שניות).
באולימפיאדת רומא (1960) הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם פיטר רדפורד, דייוויד ג'ונס וניק וייטהד בתוצאה של 40.32 שניות, אחרי גרמניה 39.66 שניות וברית המועצות 40.24 שניות.
בשלב המוקדמות הנבחרת הבריטית קבעה תוצאה של 40.1 שניות (40.27 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 בריצת 200 מטר, לאחר שפסל בשלב חצי הגמר בשני הזינוקים.
בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 21.1 שניות (21.21 שניות) ועלה מהמקום השמיני.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בשנת 1961 זכה סגל ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.6 שניות ובריצות השליחים 4x100 מטר בשיא מכביה חדש של 43.0 שניות ו-4x400 מטר בשיא מכביה חדש נוסף של 3:18.0 דקות.
מדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.4 שניות, אחרי סטיב דאמאשק שקבע שיא מכביה חדש של 48.8 שניות וגרדנשוורץ (49.1 שניות), שניהם מארצות הברית.
הרב דוד נשר (אדלר) (תרפ"ג - ג' בחשוון תשמ"ז, 5 בנובמבר 1986) היה רב ירושלמי.
כיהן כרבה הראשון של בית שאן וקיבוצי העמק, ראש מחלקת הכשרות הארצית של הרבנות הראשית לישראל, רב שכונת מימון בירושלים ורב בית הכנסת "בית יהודה" במוסד הרב קוק.
נולד בשנת ה'תרפ"ג לרב אברהם נשר (אדלר), ראש לשכת הרבנות בירושלים ולפשה רייזל בתו של הרב משה גרודזינסקי.
למד בישיבת עץ חיים, ישיבת לומז'ה ולאחר מכן בישיבת חברון, אליה נכנס בגיל צעיר במיוחד.
נסמך לרבנות בידי הרבנים צבי פסח פרנק, איסר זלמן מלצר, יחזקאל סרנא, יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואליהו ראם.
בשנת ה'תש"ו התמנה על ידי הרב הראשי הרב הרצוג לרב הקיבוץ הדתי טירת צבי שבעמק בית שאן.
הצורך במשרה זו התעורר לאחר הקמת מפעל מוצרי הבשר של הקיבוץ.
במלחמת העצמאות נשאר בקיבוץ ושימש כרץ במפקדה המקומית.
בשנת ה'תש"ט מונה לרבה הראשון של העיר בית שאן, הקים שם את מוסדות החינוך הדתי הראשונים, ושימש כרב אזורי של יישובי העמק.
לאחר שש שנות רבנות עבר לכהן למשך שמונה חודשים כרבה של העיר באר שבע, ולאחר מכן, בשנת ה'תשט"ו, עבר לירושלים ונתמנה לרב שכונת מיימון ובית הכנסת "בית יהודה" שבבית מוסד הרב קוק שבשכונה.
לפי עדותו, במשך חמש עשרה השנים הראשונות של רבנותו גייר מאות אנשים.
בשנת ה'תשט"ז התמנה כסגן מנהל מחלקת הרבנות במשרד הדתות, ולאחר מכן בשנת ה'תשל"ג נתמנה לממונה הארצי על הכשרות ברבנות הראשית לישראל.
אחד מפועליו המרכזיים במשרה זו היה פתיחת שוק הבשר הכשר לייבוא מחו"ל, באמצעות ייסוד מערך משחטות, שוחטים ומשגיחים במדינות דרום אמריקה - מה שהיווה אז פריצת דרך.
אשתו דבורה נשר, בתו של הרב אהרון טייטלבוים, ונכדתו של שמחה מנדלבוים.
אחיו הרב יצחק נשר - רב ודיין בתל אביב.
גיסו הרב פרץ אריאל - רבה של הוד השרון.
בנו הרב אהרן נשר (אדלר) - ממלא מקומו ברבנות שכונת מיימון ובית הכנסת "בית יהודה", ראש מכון "משכיל לדוד" לתורה, כשרות ומדע ומייסד ארגון הכשרות האירופי ה"ECK".
הרב דוד ניימן המכונה רבי דוד לאקנבך (תק"פ, 1820 – תרס"ח, 1907) היה ראב"ד בעיר פרשבורג מתלמידי החת"ם סופר והכתב סופר.
נולד בלקנבך שבאוסטריה, ליודא ורחל לבית קוניץ.
בצעירותו למד תורה אצל רבי צבי הירש מאגליד (מורגנשטרן) אב"ד סנטגרוד, ואחר כך למד אצל החת"ם סופר בישיבת פרשבורג, ואחרי פטירתו למד אצל בנו הכתב סופר שהסמיכו לרבנות והכתירו בתואר "הארי שבחבורה" וכן העיד שאם נחקור ונדרוש בכל המדינה לאורכה ולרחבה לא נמצא כמעט ת"ח גדול כמו ר' דוד לקנבך.
כמו כן הסמיכוהו להוראה רבי אברהם שאג ורבי יהודה אסאד.
בשנת תר"ט (1849) נשא לאישה את ברכה בת רבי שלמה ורטהיימר מהעיר פייזינג (Pezinok) שליד פרשבורג בסלובקיה.
נתמנה לדין בבית הדין בפרשבורג בשנת תרל"ז 1877. וכן מסר את שיעור ההלכה בישיבת פרשבורג.
נשא ונתן בהלכה עם גדולי דורו ביניהם רבי מאיר אוירבך בעל האמרי בינה, רבי חיים סופר ורבי עזריאל הילדסהיימר.
נפטר בד' בשבט תרס"ח, בהלווייתו הספידוהו רב העיר רבי עקיבא סופר ותלמידו רבי יצחק וייס.
ספר תשובותיו בהלכה שו"ת ניר לדוד נדפס בירושלים לאחר פטירתו בשנת תרע"א על ידי אחיינו רבי שלמה אהרן ורטהיימר.
ונדפס מחדש בתוספת תשובות חדשות על ידי צאצאיו בשנת תשמ"ב.
בנו רבי שלמה ניימאן אב"ד ווינקאפצע שבהונגריה, נפטר בי"ח באלול תרס"ח ללא זרע של קימא.
בתו מלכה אשת רבי מנחם גרינוולד רב העיר שופרון.
בתו פייגלה אשת רבי מאיר הירשלר.
בנו רבי משה ניימן אב"ד זאמבאקרעט, מחבר הספר הלכה למשה חידושים בכל הש"ס בבלי וירושלמי ושו"ת, שי למשה דרשות.
הרב יונתן שטייף דיין בבודפשט ומגדולי הפוסקים בארצות הברית.
הרב יוסף שמחה הכהן, דיין בהמבורג ורב הקלויז הישן והחדש, מחבר הספר שמחת כהן.
הרב יצחק וייס - ראב"ד בעיר וערבוי ומחבר הספרים שו"ת "שיח יצחק", דבק טוב, אבני בית היוצר, וספרים נוספים.
הרב משה בונם קרויס - רב העיר העיר באדן (שווייץ).
דוד "סוכו" סיבור (נולד ב-28 ביולי 1934) הוא מאמן ושופט שחייה לשעבר.
אימן את נבחרת ישראל בשחייה לאליפות העולם (ברלין 1978) ולתחרויות שמונה האומות, יושב ראש הוועדה המיקצועית באיגוד השחייה בישראל, מזכיר איגוד השחייה בשנות ה-90, ופרשן שחייה בקול ישראל בעבר.
בשנת 2016 זכה עיטורי "לאיש כפועלו".
סיבור נולד וגדל בברטיסלאבה, סלובקיה בשם דוד סוכוסטבר, אותו החליף לאחר שעלה לארץ ישראל ולפני הולדת בנו בכורו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עם גרוש יהודי סלובקיה במרץ 1942 ועד לסיום המלחמה הוא הסתתר אצל שלוש משפחות נוצריות.
אמו, מלן בליפטובסקי מיקולש, נתפסה בשנת 1944 ונלקחה למחנה הרכוז טרזין שם היא פגשה את אמה ואחיה.
הוא למד בגימנסיה שנתיים והצטרף לגורדוניה מכבי הצעיר.
בגיל 13 הוא שיחק הוקי קרח בקבוצת SK Bratislava ובמסגרת התנועה הציונית הוא שיחק כדוריד.
הוא עלה לארץ במסגרת עליית הנוער ב-23 בפברואר 1949 לכפר המכבי.
לאחר פתיחת בריכת השחייה בקיבוץ הוא למד לשחות בהדרכתו של יוסף טלקי.
סיבור התגייס לנח"ל ב-3 בספטמבר 1952. הוא זכה באליפות צה"ל בקליעה וסיים במקום שלישי באליפות הפועל בזריקת דיסקוס.
לאחר שחרורו מהצבא הוא הקים במקלט שבקיבוץ טווח לקלעי 10 מטר ברובה זעיר ושנה לאחר מכן זכה באליפות הפועל בתרגיל חצי אולימפי.
בשנת 1956 נבחר לוועדת השחייה הארצית ולוועדת השחייה בהפועל.
במסגרת זאת ארגן את קורס שופטי השחייה הראשון בישראל.
בשנת 1958 החל לאמן שחייה את ילדי הפועל גוש זבולון במקביל לעבודה ברפת.
בשנת 1967 החליף את שמריהו נאבל בריכוז קורס המאמנים השני במכון וינגייט.
בהמשך הוא אימן את שחייני קבוצת הפועל גוש זבולון, בבריכת השחייה שבכפר המכבי.
בשנת 1971 אימן את נבחרת הנוער של ישראל בשחייה ביחד עם נחום בוך בתחרויות באירופה.
בשנת 1975 אימן את נבחרת ישראל בתחרות שמונה האומות שנערכה בפאלמה דה מיורקה, ספרד.
בשנת 1977 הקים סיבור מרכז לשחיה הישגית בירושלים ואימן את שחייני קבוצת הפועל ימק"א ירושלים.
בשנת 1978 אימן את נבחרת ישראל לאליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה.
בשנת 1980 אימן ביחד עם גרשון שפע את נבחרת ישראל לתחרות שמונה האומות באדינבורו, סקוטלנד.
בשנת 1982 אימן ביחד עם נח רם את נבחרת ישראל לאליפות העולם שנערכה בגואיאקיל אקוודור.
בשנת 1988 התמנה למזכיר איגוד השחייה.
רבים משחייניו זכו באליפויות ישראל בשחייה ביניהם, נדב שנל, ליאור בירקאן, עירית גלוסקינוס, מישל קובין, גליה אקר, יעל קוסוביצקי, ליאורה ארז, דליה ארבלי, אבי נחמיאס.
סיבור כתב מאמרי דעה רבים בעיתונים בספורט בכלל ובשחייה בפרט, בעיתונים על המשמר, דבר, חדשות הספורט.
הוא היה פרשן הספורט ברדיו בקול ישראל ברשת ב', עם דני דבורין וגדעון הוד באולימפיאדת מוסקבה (1980), באולימפיאדת סיאול (1988) ובאולימפיאדת ברצלונה (1992).
באולימפיאדת סידני (2000) החליף את הבוקי צ'יש כפרשן.
כיום עוסק סיבור בהוצאת להקות מחול לחו"ל בעיקר לסלובקיה.
בתחילת אוגוסט 2022, הוציא להקה ייחודית "גלגל במעגל" מהרצליה - רוקדות עומדות עם רקדנים יישובים על כיסאות גלגלים, למסע הופעות בפסטיבל מקומי בעיר זובריץ וכן בפני הקהילה היהודית בליפטובסקי מיקולש ובברטיסלאבה, ובנוכחות שגריר ישראל בסלובקיה.
דוד נידם (1937 – 26 ביולי 2016) היה מוזיקאי יהודי-מרוקאי-ישראלי, נגן, פזמונאי ומלחין, מחלוצי המוזיקה המרוקאית בישראל.
נולד לחסיבה ולאלעזר במקנס שבמרוקו בשנת 1937. בגיל תשע החל לתופף על דרבוקה, ובגיל 13 החל לנגן על עוד.
החל מהתקופה הזו הופיע באירועים ובחתונות בערים שונות.
בשנת 1963 עלה ארצה והשתכן בנצרת עילית (כיום נוף הגליל), שם עבד כנהג.
לאחר תקופה עבר לשכונת מוסררה בירושלים, והמשיך לעסוק במוזיקה.
הוא החל להופיע לצד סלימן אלמגריבי, אלברט סוויסה, מואיז קרוצ'י, נינו ביטון, ויקטור דרעי, צ'ארלי פרץ ועוד.
מלבד ההופעות בציבור ברחבי הארץ במגוון אירועים, נידם כתב והלחין שירים, וגם הקליט שני תקליטים אצל האחים אזולאי.
הוא שר בערבית מרוקאית בסגנונות אלא אנדלוסיה, שעבי, "קסידה" ו"ג'ירי", ושימש כמורה דרך לבאים אחריו במוזיקה זו.
סגנונו של נידם היה ייחודי, והוא נחשב לאחד מחלוצי הזמר המרוקאי בישראל.
אנשי אקדמיה נהגו ללמוד מהידע ומהניסיון שלו במוזיקה המרוקאית.
למרות ההצלחה הגדולה שנחל בקרב חובבי הז'אנר ויוצאי מרוקו בישראל, נידם לא קיבל הכרה במיינסטרים הישראלי.
הלך לעולמו ב-26 ביולי 2016 (כ"א בתמוז ה'תשע"ו), והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
דוד ניי (זמר אופרה 1842–1905) (בהונגרית: Ney Dávid, ידוע גם בשם דוד נוי (Neu), וארפלוטה, 12 בפברואר 1842 – בודפשט, 31 באוגוסט 1905) היה הונגרי-יהודי, זמר בית האופרה של בודפשט (בס בריטון).
גם נכדו שנולד 18 לאחר מותו נקרא בשם דוד לזכרו וגם הוא היה זמר אופרה שנספה בשואה בשנת 1945, דוד ניי (זמר אופרה 1905–1945).
הוא היה חייט ובגיל 19 התגייס והפך לחייל.
הוא החל ללמוד שירה בשכנוע חבריו החיילים בעת שירותו באיטליה.
לאחר שחרורו שר בקרלתיאטר בווינה.
לאחר מכן התיישב בעיר דיור במערב הונגריה קרוב לגבול אוסטריה.
שם שר בעיקר יצירות עממיות והיה חבר במקהלת בית הכנסת המקומי.
בשנת 1874 חתם חוזה עם התיאטרון הלאומי של בודפשט כזמר מקהלה וגם לתפקידי פרוזה, שירה, ריקוד(!) וכדומה.
הופעתו הראשונה הייתה באותלו של ויליאם שייקספיר כאחד היועצים במחזה.
הבכורה שלו כזמר הייתה באופרה של ג'אקומו מאיירבר ההוגנוטים כנזיר הראשון.
לאחר מכן הועסק כבר רק כזמר ותוך זמן קצר ביותר זכה להצלחה גדולה והפך לאמן המוביל של בית האופרה של בודפשט, שנפתח בשנת 1884, הוא נשאר חבר הסגל עד מותו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 ערך מספר הופעות אורח מחוץ להונגריה באזורים דוברי גרמנית.
הופעתו הראשונה בחו"ל הייתה בשנת 1881 באופרה של וינה.
הוא היה מפורסם בבריטון בעל העוצמה והרגיש שלו, במשחק הבמה המשכנע שלו ובהתנהגותו המופתית כאומן.
הוא התנהג בטבעיות כמעט בכל תפקיד שהתאים לקולו.
שיחק ב־103 תפקידים שונים ב־78 אופרות שונות.
לאחר מותו נאלצו לחלק את תפקידיו בין שלושה זמרים.
הקלטות גרמופון אחדות שלו שרדו עם קטעי אופרה ושירים ליטורגיים יהודיים.
דוד ניי (זמר אופרה 1905–1945) (בהונגרית: Ney Dávid,; בודפשט, 18 בספטמבר 1905 – הרשינג, 1 ביוני 1945) היה זמר אופרה (טנור) הונגרי-יהודי שנספה בשואה.
סבו היה דוד ניי (זמר אופרה 1905-1842) והוא נולד כ-18 ימים לאחר מות סבו, על כן ניתן לו השם דוד.
דודו היה זמר האופרה ברנאט ניי, בן דודו היה הכנר טיבור ניי ואשתו זמרת האופרה (סופרן) איבויה דרווש (מקודם דויטש).
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון וקולנוע בבודפשט בשנת 1926 ניי הפך לשחקן של התיאטרון ההונגרי של פשט.
בז'אנר זה לא היה לו נוח, ובשנה שלאחר מכן נרשם לחוג הזמר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם למד בתחילה במקביל לעבודתו בתיאטרון.
בעונת 30–1929, הוא התקבל על ידי בית האופרה במלגה, וכחבר קבוע מהעונה שלאחר מכן.
הוא שר בעיקר תפקידי ואגנר, אך הרפרטואר שלו כלל הופעות רבות של קומפרימאריו (משנה).
הניו יורק טיימס, במאמרו ב־21 בנובמבר 1937 News from Hungary, מזכיר את הופעת שתי האופרות של הובאי באותו זמן, ובמאמר מוזכר גם דוד ניי:
"לכבוד ינה הובאי, הכנר והמורה ההונגרי המפורסם, שתי אופרות שלו, "ונוס ממילו" ו"הכנר מקרמונה", הועלו לאחרונה בבית האופרה המלכותי בבודפשט.
ההופעה הייתה חדשה כמו גם המבצעים ובהם אימרה פאלו כסקופאס, יאנוש הלמוש כפרקסיטלס, פאל קומארומי כמדיאס, אנדור לנדוואי כטלמכוס, דוד ניי כפריקליטוס."
כתוצאה מהחוק היהודי השני, הוא הורחק מהמוסד בסוף עונת 39–1938, ובאותה תקופה יכול היה להופיע רק במסגרת אומני אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא גם שר באופן קבוע בבתי כנסת.
הוא גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה עבור יהודים במסגרת הצבא ההונגרי) בשנת 1944. משם הוא נלקח למחנה הריכוז גונסקירכן (מחנה הריכוז גונסקירכן, הידוע רשמית בשם וולס 2, היה אחד ממחנות המשנה הקטנים יותר של מחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה שהוקם במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה).
הוא חלה שם בטיפוס הבהרות ומת לאחר שחרורו בבית החולים הרשינג במחנה.
דוד סבא היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים.
הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בספטמבר 2013 בערוץ Cartoon Network.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה בשנת 2014 בערוץ הילדים.
הסדרה בת 5 עונות ו-153 פרקים באורך 12 דקות כל אחד.
הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג "HBO Max" עם השקתו בישראל ב-13 בינואר 2026 (כרגע רק היא לא זמינה בדיבוב העברי).
העלילה עוסקת בדוד וסבא מיוחד, המקדיש את חייו לשמח את כולם בעולם ואת חבריו.
במאי הדיבוב בעברית היה תומר שביט, ומפיקות הדיבוב היו ענבר שטגר עזרא וטלי מוזס נתנאל.
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתדוד סבאצביקה פורמןתיק בטן / דובי חמודיערן מורמר גאס / בחור בנקניקיהאלון שרפיצה סטיבאורי זלצמן
סופר , היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-הודי בעבר, זכה במדליית ארד המכביה השלישית (1950) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי וייצג את הודו באולימפיאדה כשחקן כדורמים (הלסינקי 1952).
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה סופר במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 11:24.9 דקות, אחרי ישראל (10:07.6 דקות) ואוסטריה (10:42.0 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום 17 עם נבחרתו בטורניר הכדורמים.
הוא שיחק במשחק הראשון שבו נבחרתו הפסידה לנבחרת איטליה (16-1).
דוד סגל (1836 – 15 באוקטובר 1920) היה איש העלייה הראשונה, ממקימי ראשון לציון, כורם, חבר ועד המושבה ראשון לציון וראש ועד המושבה (1903).
ראש הוועד וחבר בהנהגה של אגודת הכורמים.
דוד סגל נולד למשה ופייגה סגל ב-1836 בגליציה, גזימאלאף, שהייתה בזמנו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
סגל גדל והתחנך בחינוך דתי וכללי בעיירה הוסיאטין.
סגל עסק במשא ומתן וחי מהכנסות מנדל"ן שהורישו לו.
הוא התעניין בפעילות פוליטית ומונה על ידי הממשל לרשום לידות ופטירות ועריכת סטטיסטיקה.
בשנת 1885 נפטרה אשתו מאטיל.
סגל החליט לעלות לארץ עם ילדיו בשנת 1885. הוא קנה 200 דונם לו ולאחיו זאב שעלה מאוחר יותר להתיישב במושבה ראשון לציון.
בבעלותו היו כרמים, והוא עבד ככורם ופעיל ציבורי.
כחלק מפעילותו הציבורית, היה חבר בוועד של המושבה.
בשנת 1903 כיהן כראש הוועד, אך התפטר לאחר חצי שנה.
בשנת 1906 נבחר ביחד עם מנשה מאירוביץ', אריה ליב גיסין ודוד יודלוביץ כחבר למועצה הראשונה של אגודת הכורמים.
סגל מונה על ידי הממשל בגליציה, לרושם לידות ופטירות ועריכת סטטיסטיקה.
לאחר עלייתו לארץ, עבד ככורם ואיכר והיה חבר בוועד המושבה.
בנוסף כיהן כראש המושבה למשך חצי שנה בשנת 1903. בנוסף היה חבר בהנהגת אגודת הכורמים המאוגדים.
סגל התחתן עם מאטיל לבית וגשל ונולדו להם ארבעה ילדים: עמנואל ישראל זליג ופייגה.
מאטיל נפטרה ב-1885 בגליציה לפני העלייה ארצה.
סגל נפטר ב-1920 ונקבר בבית עלמין גני אסתר שבראשון לציון.
הרב דוד ניסני (נולד בכ"ד באדר ה'תשל"ד, 17 במרץ 1974) הוא רב, עורך דין, וחוקר משפט עברי ישראלי.
נולד וגדל בשכונת קטמון בירושלים למשפחה מיהדות איראן.
למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ברכת משה.
הוא בעל סמיכה לרבנות עיר ותואר LL.M.
בין השנים 1998–1999 שימש כשליח בעיר פורט אליזבת בדרום אפריקה, שם שימש כרב הקהילה היהודית, מורה בבית הספר היהודי, והכין תוכניות לימוד ביהדות לכיתות ה - יא.
בין השנים 2001–2002 שימש כראש מדרשת אפיק במכללת חמדת הדרום.
בין השנים 2004–2010 שימש כר"מ בישיבת בינות.
בין השנים 2012–2016 שימש כר"מ בישיבת הסדר חולון.
שימש גם כמרצה במכון לנדר ובמרכז י.נ.ר.
שימש כרב קהילת משכן אליעזר במודיעין.
משנת 2004 משמש ניסני כחוקר בתחום המשפט העברי ביחידה למשפט עברי המהווה חלק מאגף ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים ובעמותת מורשת המשפט בישראל.
במסגרות אלו התפרסם בשנת 2022 ספרו על חוק המשכון.
בשנת 2015 התפרסם ספרו "כפשוטו", ובו ביאורים לסוגיות בתורה.
בין השאר מובאת שם פרשנותו לשני תיאורי בריאת אדם וחוה, ולפיה נבראו תחילה בני אדם רבים ורק אחר כך נוצר אדם אחר בגן עדן.
בשנת 2022 פרסם ניסני את הספר "המדריך היהודי לגלקסיה" – ובו תשובות הלכתיות לשאלות בענייני מדע בדיוני ופנטזיה.
בשנת 2022 התפרסם ספרו "משכון ומשכנתא" בסדרת חוק לישראל – מחקר על דיני המשכון במשפט העברי, בזיקה לחוק הישראלי, בעריכת נחום רקובר.
כפשוטו - ביאורים וחידושים לסוגיות בתורה, מודיעין: הוצאת רננה, תשע"ד 2014
המדריך היהודי לגלקסיה – תשובות הלכתיות רציניות לשאלות מגוחכות בענייני מדע בדיוני ועתידנות, הרצליה: ספרי ניב, תשפ"ב 2022.
משכון ומשכנתא - כרך 11 בסדרת חוק לישראל, (עורך: נחום רקובר), ירושלים: משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשפ"ג 2022 (400 עמ')
סדרת פרסומים במסגרת גיליונות פרשת השבוע של משרד המשפטים.
דוד נשרי (7 ביולי 1917 – 28 באוגוסט 1936) היה סטודנט וחבר "ההגנה", שנרצח בשנת 1936 בראשית המרד הערבי הגדול בקרבת מוצא.
דוד נשרי, בן לאה וצבי נשרי, נולד בשנת 1917 בזכרון יעקב, שם שהתה משפחתו במסגרת גירוש תל אביב.
בשנת 1934 סיים בהצטיינות את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה", שם שימש אביו כמורה.
לאחר מכן עבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט הבריטי.
בשנת 1936 התקבל כסטודנט למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול, התגייס לפלוגת "הנודדת" של ההגנה.
בבוקר יום שישי, 28 באוגוסט 1936, יצאה קבוצת של כ-40 נוסעים מקריית ענבים אל ירושלים.
במוצא עלו אל המשאית עוד עשרה גפירים (שומרים), בהם נשרי, שהתגייס לכך כמה ימים קודם לכן.
בדרך, בחלק שבין ארזה למוצא, כ-250 מ' אחרי מוצא עלית, נתקל האוטובוס במארב ערבי.
בנוסף נפצעו עוד שני נוסעים – יעקב ינובסקי וויקטור קאבוסו.
לאחר זמן המשיך הרכב אל בית החולים מאיר רוטשילד, שם נקבע מותו של נשרי.
גופתו, מכוסה פרחים, הוסעה בעשר וחצי לבית החולים הדסה, בתל אביב, משם יצא מסע הלוויה אל בית הקברות טרומפלדור.
מותו של נשרי, שאביו היה מהדמויות הבולטות ביישוב, זכה לתהודה גדולה בציבור ובעיתונות היהודית.
בלווייתו הספידו אותו דב הוז, שמואל סמבורסקי, שהיה ממרציו של נישרי, חיים הררי ואחרים.
לאחר מותו דמותו הונצחה בפסל (1936) שיצרה חנה אורלוף, דודתו.
הפסל יצחק דנציגר ,שהיה אחד מחבריו הקרובים בזמן לימודיו בגמנסיה הרצליה יצר את פסל "השבועה" (1938).
ארבעה מאחייניו, ובהם דודו גבע, נקראו על שמו.
הרב דוד שלמה סתיו (נולד בט"ז באייר ה'תש"ך, 13 במאי 1960) הוא רב היישוב שוהם, יושב-ראש ארגון צהר, יושב-ראש עמית ברשת אור תורה סטון ואחד מרבני תנועת הנוער עזרא לשעבר.
נולד בירושלים, בנם של שמואל דב, ספרן בבית הכנסת ישורון, ואיידל (הדסה) סתיו, בתו של רבי גדליה משה גולדמן, האדמו"ר מזוויהל.
למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב, אצל הרב אברהם שפירא, שאותו הוא רואה כרבו, הרב צבי ישראל טאו והרב יהושע צוקרמן.
את הכושר לדיינות רכש בכולל בפסגות.
התגייס לצה"ל במסגרת הסדר מרכז ושירת במשך שמונה חודשים בחיל השריון.
בשנת 1986 החל לשמש כר"מ בישיבת אור עציון וכרב המושב בני דרום.
בין השנים 1992–1994 כיהן כרב בקהילה דתית לאומית וראש ישיבה באנטוורפן שבבלגיה.
בשנת 1998 ייסד יחד עם הרב יובל שרלו והרב שי פירון את ישיבת אורות שאול, ועמד בראשה לצד הרב שרלו עד 2009. באותה תקופה החל לכהן כרב היישוב שוהם.
בשנים 1996–1998 היה רב בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, ובתקופה זו פרסם פסיקות רבות בנושאי תקשורת בכתב העת נקודה.
בעקבות רצח רבין, הקים הרב סתיו יחד עם הרב שרלו, הרב רפי פוירשטיין ורבנים נוספים את ארגון צהר, והחל משנת 2009 משמש כיושב ראש הארגון.
הוביל קמפיין שנלחם בכוונתו של שר הדתות יעקב מרגי למנוע מהארגון להשיא זוגות.
הרב סתיו הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם שפירא.
הרב מוסמך גם לדיינות, ושימש כדיין בבית הדין לגיור של הרב חיים דרוקמן וכדיין בבית דין לממונות במרכז הארץ.
בשנת 2008 התמודד בבחירות למועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר.
בשנת 2012 החל לפרסם טור שבועי בנושא פרשת השבוע בעיתון "ישראל היום", והוציא לאור את ספרו הראשון, "בין הזמנים – תרבות בילוי ופנאי בהלכה ובמחשבה".
הספר קיבל הסכמה מהרב ציון בוארון, וברכה מהרב יעקב אריאל על כתיבת ספר מעין זה.
משנת 2015 משמש כיו"ר עמית במוסדות אור תורה סטון לצידו של הרב שלמה ריסקין.
ביולי 2019 סיים את תפקידו כרב תנועת הנוער עזרא והוחלף על ידי הרב אורי שרקי.
נשוי לאביבה ואב לתשעה ילדים.
בנו הרב אברהם סתיו חיבר עמו ספרים ומאמרים תורניים, בהם הספר "אבוא ביתך – שאלות ותשובות בנושא זוגיות ומשפחה" (שני כרכים).
הרב סתיו התמודד לתפקיד הרב הראשי לישראל בבחירות 2013, אך הפסיד לרב דוד לאו.
הוא ניהל קמפיין נרחב במשך כשנתיים בעלות של למעלה ממיליון דולר.
הוא זכה לתמיכת מספר רבנים בציונות הדתית ובהם הרב נחום אליעזר רבינוביץ, הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יעקב מדן, וכן לתמיכת מפלגות הבית היהודי, יש עתיד, ישראל ביתנו והתנועה, ולתמיכת אישים חילוניים.
רבנים חרדים ורבנים מהאגף השמרני של הציונות הדתית הביעו התנגדות למועמדותו של הרב סתיו, ובהם הרב שמחה קוק, הרב צבי ישראל טאו, הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב שלמה אבינר.
הרב עובדיה יוסף יצא בחריפות נגד הרב סתיו והתמודדותו לרב הראשי בדרשתו השבועית, הוא כינה אותו "רשע" ואמר ש"הוא מסוכן לרבנות, מסוכן ליהדות, מסוכן לתורה" והצבתו לתפקיד הרב הראשי היא "העמדת צלם בהיכל".
בכינוס רבנים בביתו של הרב חיים דרוקמן דרשו מהרב סתיו להסיר את מועמדותו כדי לאפשר את בחירת הרב יעקב אריאל.
מנגד, ארגון הרבנים האמריקאים "הסתדרות הרבנים דאמריקה" (RCA) תמך ברב סתיו.
הרב סתיו נחשב כבעל גישה ליברלית מבחינה הלכתית.
הוא מותח ביקורת על מדיניות הגיור המקובלת בבתי הדין לגיור.
לדעתו, הגיור צריך להיות מבוסס על קבלת עול מצוות עקרוני והצטרפות לאומית, ואולפני הגיור צריכים להתמקד בעקרונות אמונה בסיסיים ולא בפרטי המצוות המעשיות.
הוא תומך בהסכמי קדם נישואין המיועדים למנוע סרבנות גט ופועל ליצירת הסכמה רבנית על נוסח מקובל להסכמים.
בחודש אלול ה'תשע"ב פרסם עם הרב יעקב אריאל את "תוכנית ג' אלול לחיזוק הרבנות הראשית וזיקתה לכלל הציבור בדרכו של הראי"ה קוק זצ"ל" (ג' באלול הוא יום פטירתו של הרב קוק).
התוכנית מציעה שינויים בפעילות הרבנות הראשית ובהם: חיוב רבנויות מקומיות להכיר בגיורים של בתי הדין הרבניים לגיור ובהיתר המכירה בשנת השמיטה; הפיכת תעודת הכשרות הבסיסית של הרבנות לסטנדרט הלכתי אחיד ללא הידורים; פתיחת אזורי רישום הנישואין; ומינוי דיינים בעלי השקפה הלכתית שמתירה הטלת סנקציות כבדות על גברים סרבני גט.
במסגרת ארגון צהר, השתתף בהקמת ארגון כשרות אלטרנטיבי לשנת השמיטה כחלופה לכשרות הרבנות הראשית, לאחר החלטת הרבנות לאפשר לרבני ערים למנוע תעודת כשרות מפירות היתר מכירה שנמכרים בתחום אחריותם.
הרב סתיו הביע תמיכה בנשיאה בנטל השירות הצבאי גם בקרב בחורי ישיבות.
הוא גינה את פרסומו של הספר תורת המלך, וכתב ש"אסור היה להראות אפילו למראית עין שמותר לרצוח פלסטינים", ושיש צד בו רצח של גוי חמור יותר מרצח של יהודי, משום שיש בו חילול השם.
לטעמו יש להיאבק על שמירת אזורים בעלי סיכוי להתיישבות ערבית על ידי יישוב יהודי מוגבר ולא באמצעות פסקי הלכה ש"מזיקים ברמה הציבורית".
לגבי קריאת ספרים: "מותר לקרוא ספרים שמופיעים בהם קטעים לא צנועים שאינם עיקר הסיפור ואפשר לעבור עליהם בזריזות או לדלג עליהם", ולנשים לא קיימת מגבלה זו כלל.
עוד פסק כי "מותר ואף רצוי לקרוא כל מידע שעשוי לסייע לאדם בהבנת המצב הפוליטי, הביטחוני והכלכלי, הגם שהוא כרוך בלשון הרע על מנהיגים או דמויות אחרות".
כמו כן פסק כי איסור הצלת נוכרי בשבת אינו תקף בימינו, שכן "ההלכות שלא חייבו להציל חיי גוי עסקו בגוי שהיה אדם מושחת בהנהגותיו ומידותיו ולא דיברו על גויים השומרים על ערכים מתוקנים כמו בימינו".
בריאיון לגבי הומואים דתיים הביע את דעתו שמדובר באיסור חמור, אך ברמת ההתייחסות האנושית אין לדחות הומוסקסואלים או לראות בהם סוטים, ויש לקיים אתם דיאלוג ולנסות להקל על מצוקתם תוך בדיקת הפרמטרים של ההלכה.
באוגוסט 2015 הצטרף הרב סתיו לבית הדין "גיור כהלכה" בראשות הרב נחום אליעזר רבינוביץ'.
ביוני 2024 חתם על קול קורא רבני הקובע כי "הגיוס לצה"ל הינו פיקוח נפש לאומי" וקרא לנבחרי הציבור לנקוט בכל הצעדים הנדרשים על מנת לעודד גיוס לצה"ל.
בבחירות לרבנות הראשית לישראל באוקטובר 2024 סירב בשלב הראשון להצהיר באיזה מועמד הוא תומך אך בסיבוב השני חשף את תמיכתו ברב קלמן בר, רב העיר נתניה.
צעד זה של הרב סתיו זכה לביקורת בשל החלטתו שלא להעדיף מועמד ציוני שילדיו משרתים בצה"ל.
בין הזמנים – תרבות בילוי ופנאי בהלכה ובמחשבה, פתח תקווה: הוצאת ישיבת ההסדר אורות שאול וידיעות אחרונות, 2012.
פרשה בקטנה – טעימות קטנות מפרשת השבוע, הוצאת מגיד, 2014
אבוא ביתך – שאלות ותשובות בנושא זוגיות ומשפחה, שני כרכים, הוצאת מגיד, 2017 ו-2020. נכתב יחד עם בנו, הרב אברהם סתיו.
דוד אלקנה עברי (נולד ב-20 בספטמבר 1934) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית.
בעבר מפקד חיל האוויר הישראלי, ראש אג"ם, סגן הרמטכ"ל, מנכ"ל משרד הביטחון, שגריר ישראל בארצות הברית, יו"ר התעשייה האווירית, יועץ בכיר לשר הביטחון, ראש המועצה לביטחון לאומי, יו"ר מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, נשיא חברת בואינג בישראל וסגן נשיא בואינג העולמית.
עברי נולד בתל אביב, לאברהם ושושנה קרואיז.
כשהיה בגיל צעיר עברה משפחתו לגדרה.
למד בבית הספר התיכון המאוחד רחובות.
בדצמבר 1952 התגייס לצה"ל, החל בטירונות כללית ומשם עבר לחיל האוויר לקורס טיס מס' 14. שירת כטייס P-51 מוסטנג.
בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, נשאר בחיל לשירות קבע, נשלח בשנת 1956 לקורס מדריכי טיסה קרבית בבריטניה, ומונה למדריך בבית הספר לטיסה בתל נוף.
במלחמת סיני שירת כטייס אוראגן, בגיחה הראשונה ליווה את מטוסי הדקוטות שביצעו את ההצנחה במעבר המיתלה, בהמשך תקף את שדה התעופה באל עריש.
ב־1957 מונה לסגן מפקד טייסת 113, ב־1960 מונה למפקד טייסת בסיסי בבית הספר לטיסה, בשנת 1961 היה חבר במשלחת חיל האוויר לצרפת לקליטת מטוסי המיראז' 3 ובשנת 1962 מונה לסגן מפקד טייסת מיראז' הראשונה של החיל.
בשנת 1963 מונה למפקד טייסת המיסטרים 109, ובשנת 1964 מונה למפקד טייסת 117. בשנת 1966 מונה למפקד בית הספר לטיסה והיה מפקדו הראשון בבסיס חצרים.
מ־1968 עד 1970 שימש כראש מחלקת המבצעים בחיל האוויר.
במהלך שירותו זכה עברי בצל"ש ראש מחלקת אוויר (מקביל לצל"ש מח"ט) על מבצע חשאי.
במלחמת ששת הימים שירת בהצבת חירום כטייס מיראז' בטייסת 101 וכמפקד טייסת 147 (פוגה מגיסטר) לאחר נפילתם של מפקד הטייסת, רב-סרן אריה בן־אור (אורבך), וסגנו, סרן , בקרבות במלחמה.
באוקטובר 1968 מונה לראש ענף אוויר-3 וב-1969 מונה לעוזר ראש מחלקת אוויר למבצעים בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1970 מונה למפקד בסיס תל נוף.
בשנת 1973 מונה לראש מחלקת אוויר, שהפך ב־1974 ללהק אוויר, כחלק מארגון מחדש של מטה חיל האוויר שבוצע על ידי עברי לאחר מלחמת יום הכיפורים.
מ־1975 עד 1977 למד בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה בטכניון.
ב־28 באוקטובר 1977 מונה למפקד חיל האוויר וקודם לדרגת אלוף, כשהוא מחליף בתפקיד את בני פלד.
בתקופת כהונתו פונו בסיסי החיל מסיני לנגב, וחיל האוויר השתתף במבצע ליטני בלבנון (1978), בתקיפת הכור הגרעיני בעיראק (מבצע אופרה, 1981), ובמלחמת לבנון הראשונה, ובמסגרתה מבצע ערצב-19 להשמדה של מערך טילי קרקע-אוויר הצפוף של צבא סוריה בבקעת הלבנון.
בדצמבר 1982 העביר את הפיקוד על החיל לעמוס לפידות, ופרש מצה"ל.
במשך תקופה קצרה כיהן דוד עברי כיו"ר התעשייה האווירית, ובשנת 1983 חזר לצה"ל ומונה לסגן הרמטכ"ל ולראש אג"ם.
בשנת 1985 מונה ליו"ר התעשייה האווירית, ובשנים 1986–1996 היה מנכ"ל משרד הביטחון.
בשנת 1996 מונה לעוזר בכיר לשר הביטחון לנושאים אסטרטגיים.
בפברואר 1997 עמד בראש הוועדה שחקרה את תאונת מסוקי היסעור מעל שאר ישוב ("אסון המסוקים").
שימש כראש המועצה לביטחון לאומי החל ממרץ 1999 ועד לינואר 2000, וכשגריר ישראל לארצות הברית בשנים 2000–2002.
עברי הוא יושב ראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, נשיא חברת בואינג ישראל וסגן נשיא בואינג העולמית.
עברי חבר בהנהלת היועצים של העמותה הישראלית להגנה בפני טילים.
עמד בראש ועדה לכינון שירות לאומי-אזרחי עליה הוטל להציע מסגרת ותכנים למנהלת השירות.
לעברי הוענק עיטור אות לגיון ההצטיינות בדרגת מפקד של ארצות הברית, אות כבוד מהמכון האמריקאי לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה, אות כבוד מגרמניה עם כוכב ב-1998, ואות השירות המיוחד (DSO) מנשיא סינגפור.
בישראל הוענק לו ב-1996 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון, על תרומתו לביטחון ישראל וכלכלתה, וב-1998 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן קיבל את אות אמיתי (אזרחים למען מנהל תקין וטוהר מידות) על בניית נוהלי מנהל תקין בגופים אותם ניהל, אות העמותה הישראלית להגנה בפני טילים, אות חבר כבוד ברוטרי ואות השרות האזרחי לאומי.
ב-2008 זכה בתואר יקיר העיר רמת השרון והוא חתן פרס בגין לשנת התשפ"ג-2022.
עברי מתגורר ברמת השרון, נשוי לעפרה לבית סברדלוב ואב לשלושה בנים.
בנו, סרן , היה טייס קרב F-16 שנהרג בתאונת אימונים ב-1987.
דוד יהושע עזריאלי היה יזם, פילנתרופ ואיש עסקים ישראלי-קנדי.
מילא תפקיד מרכזי בהבאת רעיון הקניונים לישראל.
שימש כמנכ"ל קבוצת עזריאלי, הבונה ומחזיקה 16 קניונים בישראל, בהם מגדלי עזריאלי ומגדל עזריאלי שרונה בתל אביב וקניון ירושלים (בשכונת מלחה).
עזריאלי תרם לפרויקטים רבים, כמו בי"ס לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב וקמפוס חדש לאוניברסיטת קרלטון באוטווה, קנדה.
התרומות בוצעו באמצעות הקרן הציבורית שלו בקנדה, שבראשה עומדת בתו נעמי עזריאלי, ובאמצעות עמותת עזריאלי הפרטית, שבראשה עומדת בתו דנה עזריאלי, דרכן תרם עזריאלי עשרות מיליוני דולרים בשנה.
דוד עזריאלי נולד בשנת 1922 במקוב מזובייצקי, פולין.
הוריו נספו בשואה, והוא הצליח לשרוד, כשברח לצד הגבול הרוסי, ומשם, עם צבא אנדרס הגיע לארץ ישראל ב-1942, דרך אוזבקיסטן ואיראן.
מסעותיו ודרך הצלתו מובאים בספר אודותיו, הנקרא: "צעד אחד לפנים"- שכתבה בתו דנה, ויצא בהוצאת יד ושם.
בשנת 1944 החל ללמוד אדריכלות בטכניון, אך לא השלים את לימודיו עקב פריצת מלחמת העצמאות.
הוא עבר קורס קצינים ושירת בחטיבה 7 של חיל השריון שרק הוקמה, והשתתף בקרבות לטרון.
לאחר מכן הועבר לחיל האוויר, שם שירת כקצין חינוך ורווחה.
בשנת 1954 היגר למונטריאול, קנדה, וב-1957 נישא לסטפני.
בשנת 1958 הקים עזריאלי במונטריאול את חברת "Canpro investments", שפעלה בעסקי נדל"ן בקנדה ובארצות הברית.
לאחר מכן, בנה קניונים נוספים בישראל וכן את "מגדלי עזריאלי".
בנוסף, עזריאלי השקיע גם בתחומי התעשייה, התעבורה, ההתפלה והבנקאות- בין היתר באמצעות חברת "גרנית הכרמל" שבשליטת קבוצת עזריאלי.
במרץ 2012, פורסם כי עלות שכרו השנתי של עזריאלי כיו"ר דירקטוריון קבוצת עזריאלי עמדה בשנת 2011 על 21 מיליון ש"ח.
שנה אחר כך פורסם כי עלות שכרו של עזריאלי בשנת 2012 היה 23 מיליון ש"ח.
בהמשך אותו חודש, נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
דוד עזריאלי תרם רבות לאוניברסיטת קרלטון שבקנדה, לשם חזר ללימודי אדריכלות וסיים בשנת 1997 תואר שני בהצטיינות.
כמו כן תרם למחלקה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, שנקראת על שמו.
בשנת 2008 בעקבות תרומה של 5.5 מיליון דולר, החליטה אוניברסיטת קרלטון לשנות את שמו של בית הספר לארכיטקטורה ל"בית הספר עזריאלי לארכיטקטורה ואורבניזם".
תרם לשורה של פרויקטים בתחום החינוך בקנדה, ישראל וארצות הברית, ביניהם הענקת מלגות לסטודנטים, תמיכה במחקר מדעי, העצמת תלמידי בתי ספר תיכוניים וקידום פעולות למניעה נשירה בקרבם, קידום מצוינות במחקר והוראת השואה במטרה להרחיב את הנצחתה, קידום איכות חייהם של מבוגרים הסובלים מעיכוב התפתחותי ותמיכה במצוינות בהוראת מוזיקה ואומנות.
עזריאלי ייסד את בית ספר לתארים מתקדמים במִנהל וחינוך יהודי בישיבה יוניברסיטי, הקרוי על שמו.
יזם גם את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית.
בתחילת 2013 תרם עזריאלי 40 מיליון ש"ח לעזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים עבור בבניית קמפוס חדש על שטח של כ-30 דונם.
ב-2014 תרם לשלוחת הטכניון במתחם שרונה הנקראת "קמפוס הטכניון בשרונה על שם עזריאלי".
דוד עמירן (13 באוקטובר 1910 - 26 בפברואר 2003) היה גאוגרף וחוקר ארץ ישראל, חתן פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומתו לחקר הגאוגרפיה בארץ.
עמירן נולד בשנת 1910 בברלין בירת גרמניה.
למד גאוגרפיה באוניברסיטאות פרייבורג ופרנקפורט בהנחייתו של הנס שראפפר.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ברלין, ממנה יצא להרי אורל ברוסיה לסקר גיאומורפולוגי, ובסיום מחקרו החליט לעבור לשווייץ, עקב עליית הנאצים לשלטון.
באוניברסיטת ברן סיים דוקטורט על נהרות באיטליה.
לאחר עלייתו לארץ ישראל התקבל כעוזר בספרייה של הגאולוג יהודה פיקרד.
בשנת 1937 יזם את הוצאת אטלס ארץ ישראל, אך בטרם מימוש הרעיון גויס לשורות הצבא הבריטי ושירת ביחידת המיפוי במצרים ובאירופה.
בשובו ארצה שירת בשירות המיפוי המנדטורי ובמלחמת העצמאות השתתף בלחימה.
בתום המלחמה הקים את המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים - הראשונה בארץ - ועמד שנים רבות בראשה.
היה פעיל בתוך מוסדות האוניברסיטה העברית (בין השאר כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה) ומחוץ לה.
הוא שימש גם כיו"ר המועצה המדעית במשרד ראש הממשלה והיה הנשיא הראשון של האגודה הגאוגרפית הישראלית (1961–1977).
דוד עמירן היה חבר בוועד החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה במשך עשרות שנים.
בשנות החמישים יסד עם אברהם רייפנברג את הרבעון Israel Exploration Journal ונמנה שנים רבות עם עורכיו.
בעבודתו האקדמית הביא לייסוד המכון לחקר המדבר ומכון ירושלים לחקר ישראל, בראשו עמד בשנים 1978–1984.
דוד עמירן העמיד תלמידים הרבה – רבים מהם היו פרופסורים לגאוגרפיה באוניברסיטאות השונות בארץ.
היה הראשון לזכות בפרס ישראל בתחום הגאוגרפיה, בשנת 1977.
היה נשוי לרות עמירן, ארכאולוגית וחוקרת ארץ ישראל, זוכת פרס ישראל לשנת 1982. היו לבני הזוג הראשונים שזכו בפרס זה.
עמירן מביא איתו מלימודיו בגרמניה תפיסת עולם גאוגרפית מוצקה וברורה על הדרך שבה צריך לחקור נושאים גאוגרפיים ועל תוכניות הלימודים וההכשרה של סטודנטים בדרגות השונות.
גישתו המדעית נשענה על הגאוגרפיה הרגיונלית, ועל היחסים ההדדים בין הנוף הפיזי ובין פעילות האדם.
כמו כן ראה במפות ביטוי מרכזי של דיסציפלינת הגאוגרפיה.
תכונות אלה כיוונו את מחקריו כל השנים, ואותם הקנה לדור הממשיכים.
הערכת פועלו המדעי של דוד עמירן כרוכה בהערכת צמיחתה והתבססותה של הגאוגרפיה המודרנית בארץ-ישראל במשך שני הדורות האחרונים.
סקירת פרסומיו המדעיים של דוד עמירן, למעלה מ-120 במספר, מגלה את תרומתו הגדולה לפיתוחם של כל ענפי הגאוגרפיה המודרנית בארץ-ישראל, לקביעת כיווני החקירה המדעית ושיטותיה עבור דורות של תלמידים, אשר היו במשך השנים לעמיתים למחקר, להוראה ולאהבת הגאוגרפיה של ארץ-ישראל.
דוד עמירן חקר נושאים מרכזיים בכל תחומי הגאוגרפיה: גאומורפולוגיה, כרטוגרפיה, אקלים, גאוגרפיה רגיונלית, גאוגרפיה כפרית ועירונית.
נושאי העבודות המדעיות ותחומי ההוראה שעסק בהם מגלים מעבר הדרגתי של מוקדי החקירה וההתעניינות, החל מגאומורפולוגיה ואקלים בשנות השלושים והארבעים, דרך הדגשת הנושא היישובי העירוני בשנות ה-50 וה-60 וכלה בהתעמקות בנושאי פיתוח אזורי, בעיקר באזורים צחיחים, והפניית מאמץ מחקרי לנושאים של איכות הסביבה בישראל.
אך ככל שתחומי החקירה משתנים ומתחדשים, קבועה ועומדת הגישה המחקרית הבסיסית, גישה כוללנית ורחבת מבט המחפשת תמיד את השפעות הגומלין שבין תנאים טבעיים לפעילות אנושית, הרואה בנתונים פיזיים- מורפולוגיים ואקלימיים אתגרים שהאדם מתמודד עמם בתהליך של פיתוח ושינוי מרחבי וכלכלי.
הקו הראשי המאפיין את עבודותיו של עמירן זיהוי פוטנציאל הפיתוח האזורי על רקע הבנה מעמיקה של היתרונות והמגבלות הפיזיים של האזור.
ביסודה של גישה זו, גישת יחסי-הגומלין שבין האדם לסובב הטבעי, מונחת תפיסה הומניסטית הרואה בחינוך ובהקניית דעת את התנאי העיקרי לקשר הרמוני ויעיל בין הפעילות האנושית ובין המשאבים הטבעיים.
תכונה שנייה הבולטת בכל עבודתו המדעית של עמירן היא ביסוס המחקר הגאוגרפי על עבודת שדה שיטתית ויסודית.
סדרת מאמרים על מערך היישובים בארץ-ישראל והמפה המיוחדת במינה ב'אטלס ישראל' בנושא המיקום הטופוגרפי של היישובים בארץ-ישראל, הם הדגמה טובה לכושר ההתבוננות והניתוח הגאוגרפי ולדייקנות התיעוד של ממצאי עבודת השדה במחקריו של עמירן.
גולת הכותרת של הסינתיזה המחקרית של דוד עמירן היא פרסום "אטלס ישראל".
האטלס הלאומי של ישראל יצא לאור בשלוש מהדורות..
דוד עמירן שימש יושב-ראש המערכת של האטלס הלאומי במהדורותיו השונות והייתה לו השפעה מכרעת בקביעת תוכנו ובעיצוב צורתו.
'אטלס ישראל' הוא סיכום קרטוגרפי ומילולי של הידע הגאוגרפי על ארץ-ישראל בכל תחומי החקירה: הגאוגרפיה הפיזית, ההיסטורית והאנושית של ארץ-ישראל.
מחקר פוטנציאל הפיתוח של אזורים צחיחים בדרך של ניצול יתרונות אקלימיים שהם מיוחדים לאזורים אלה באמצעות יישום טכנולוגיות מתוחכמות בהשקאה ובשיטות גידול הוא נושא מרכזי נוסף בעבודתו המדעית של דוד עמירן.
מוקד התעניינות זה בא לידי ביטוי בשלל הפרסומים המדעיים העוסקים בהיבטים שונים של חקר המדבר בישראל ובאזורים אחרים של העולם.
על מרכזיות חקר המדבר ואפשרויות יישובו בעבודתו המדעית של דוד עמירן תעיד העובדה, שזהו התחום שלו הוקדש המספר הגדול ביותר של פרסומים בכלל עבודותיו המדעיות: כשליש מכלל הפרסומים של דוד עמירן עוסקים בנושאים שונים של חקר המדבר.
חקר אזורים צחיחים ואפשרויות פיתוחם מצאו הד בין-לאומי בעבודותיו בדרום אמריקה.
ביבשת זו, המהווה מוקד של התעניינות רגיונלית בהוראה ובמחקר של דוד עמירן, נחקרו המרכיבים הגאוגרפיים בתהליך התכנון והפיתוח של אזורים צחיחים, וזאת באזור הבצורות הענקי בצפון-מזרח ברזיל ובמדבריות החוף שלאורך האוקיינוס השקט בצ'ילה ובפרו.
עבודות ייעוץ אלה נערכו בדרום אמריקה לפי הזמנת גופי פיתוח ממלכתיים כגון משרד החקלאות של פרו ורשות התכנון האזורית של צפון-מזרח ברזיל.
עבודותיו המדעיות של דוד עמירן בחקר המדבר בישראל ובעולם מבססות קו אופי בולט בגאוגרפיה הישראלית: זהו הקשר ההדוק בין המחקר הגאוגרפי ובין הפיתוח המרחבי.
מחקר האזורים הצחיחים של עמירן אינו מסתפק בחקר ההשפעה של גורמים טבעיים על הפעילות האנושית.
כמו כן, הוא אינו מוכן לקבל כמובנת מאליה את התפיסה הנפוצה שהמדבר נידון להישאר לעולם אזור בלתי מיושב.
מחקריו נושאים השלכות יישומיות חשובות ומצביעים על כיווני פיתוח אפשריים, שיש בהם כדי לשנות את הערכתנו את פוטנציאל ההתיישבות באזורים צחיחים.
גישה יישומית זו, הרואה בפיתוח אזורי ובהרחבת תחום הנושב מטרה לאומית ממדרגה ראשונה, שימשה מקור השראה לעבודות רבות בגאוגרפיה הישראלית, שניתן להכלילן בקטגוריה הרחבה של 'גאוגרפיה של פיתוח'.
להשלמת מעגל המחקר בגאוגרפיה יישובית, מצטרפות עבודותיו בתחום הגאוגרפיה הכפרית והעירונית.
סדרת המפות והטקסטים המלווים אותן בפרקים על היישובים העירוניים והכפריים ב"אטלס ישראל", ממצים את עיקרי הממצאים של המחקר הגאוגרפי בתחום זה.
בתחום המחקר הגאוגרפי-עירוני תרם דוד עמירן תרומה מכרעת בעצבו את כיווני המחקר הראשיים, את שאלות המחקר העיקריות ואת שיטות החקירה המיוחדות למחקר עירוני.
מחקריו מקיפים את כל צורות היישוב העירוניות החל מירושלים, דרך הערים הגדולות וכלה בערי הפיתוח.
דוד עמירן היה נציגהּ המוכר של הגאוגרפיה הישראלית באיגוד הבין-לאומי לגאוגרפיה ושימש חבר פעיל בוועדות האיגוד בנושאי אזורים צחיחים ואדם וסובב.
דוד סמילנסקי (כ"ו בתמוז תרל"ה, 29 ביולי 1875, בלוזריה, פלך קייב, האימפריה הרוסית – 3 בנובמבר 1953, כ"ה בחשוון תשי"ד, תל אביב) היה סופר עברי ופובליציסט, פעיל ציוני, ממייסדי תל אביב, חבר הוועד הראשון של העיר ועובד עיריית תל אביב.
נולד בשנת 1875 בעיירה בלוזריה, הסמוכה לקייב שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית), וגדל בעיר רוטמיסטריבקה.
עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1891 והתמקם ביפו.
משם עבר לעבוד ביקב המושבה ראשון לציון, ולאחר מכן עבר עם משפחתו לחדרה והיה בין מייסדי המושבה.
מחדרה שב לרוסיה יחד עם אחיינו מאיר-סיקו לאחר שלקה בקדחת צהובה.
שימש בפקידות גם בתנועה הציונית, והיה עוזרו של זאב טיומקין, בעת פעילותו בייליזבטגרד.
בשנת 1902 נישא לשרה בלומה, בתו של ניסן בלוצרקובסקי.
בני הזוג היו הורים לבן, שמעיה.
בשנת 1906 עלה סמילנסקי לארץ בשנית, הפעם כאיש עסקים.
הוא היה שותף בחברת "עתיד" (לימים, "שמן תעשיות"), שלהּ היו מפעלים בחיפה, בלוד וביפו, וכך הצטרף לחמשת המייסדים של שכונת אחוזת בית (יחד עם מאיר דיזנגוף, יחזקאל דנין (סוכובולסקי), עקיבא אריה ויס ויצחק חיותמן), הראשונה לשכונות תל אביב.
בנה את ביתו ברחוב יהודה הלוי 30.
במשך שנים היה מנהל החשבונות של גימנסיה הרצליה.
היה מראשוני החברים במועצת העיר תל אביב.
בשנת 1920 התמנה למפקח כללי בעיריית תל אביב, ומשנת 1927 עד פרישתו כיהן כמנהל מפעלי המאור והמים של העירייה.
סמילנסקי גם שימש החל מיסודו ב-1923 כיושב ראש מועצת האופרה הארצישראלית, וכיהן כנשיא בני ברית וארגון הבונים החופשיים.
כן היה חבר מועצת המנהלים של חברת גאולה.
בשנת תרפ"ג נפטרה אשתו בלומה, ובשנת תרפ"ד נישא בשנית, לעסקנית ד"ר מרים קיסילובה-סמילנסקי.
סמילנסקי נפטר בביתו בשנת 1953, בגיל 78. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
סמילנסקי היה אחיו של זאב סמילנסקי ודודו של ס.
הוא היה אחיינם של משה סמילנסקי ושל מאיר-סיקו סמילנסקי.
הפיזיקאי עוזי סמילנסקי, נכדו של אחיו, נישא לימים לנעמי פלמון, נכדתם של חייקל ואסתר פלמן, שנמנו אף הם עם 66 המשפחות המייסדות של תל אביב.
ראשית כתיבתו של דוד סמילנסקי הייתה ברוסית, אך כמעט בו בזמן החל גם לכתוב בעברית.
הוא פרסם מאמרים רבים בעיתונות הציונית העברית וגם ברוסית.
דבריו כונסו עוד בחייו, בשנת 1942, ויצאו בשנית בשנת 1958.
עם בני דורי: פרקי זכרונות ודמויות אישים, תל אביב: הוצאת ידידים, תש"ב 1942.
עם בני ארצי ועירי: פרשות אישים ופרקי זכרונות, תל אביב: הוועד הצבורי להוצאת כתביו של דוד סמילנסקי והוצאת מסדה, תשי"ח.
עיר נולדת: סיפורן של תל אביב וארץ-ישראל בתקופת העלייה השנייה, על פי מכתביו של דוד סמילנסקי כפי שפורסמו בעיתונות ברוסיה; ערך, הוסיף הקדמה וההדיר: יוסף כץ, ייעוץ מדעי: יהושע בן אריה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"א 1981.
דוד עמנואל (או דוד אמנואל, ברומנית: David Emmanuel; 31 בינואר 1854 - 4 בפברואר 1941 בבוקרשט) היה מתמטיקאי יהודי רומני, נחשב לאבי המתמטיקה המודרנית ברומניה, בשנת 1936 נבחר כחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
דוד עמנואל נולד בשנת 1854 בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה, במשפחה יהודית ענייה ומרובת ילדים, בעלת שורשים ספרדיים.
אביו מנולה עמנואל היה נגר.
דוד התגורר זמן מה בפלוישט ולמד בבית ספר יסודי בעיר.
אחר כך עבר לגור בבוקרשט ולמד בגימנסיית " גאורגה שינקאי" ובתיכון "גאורגה לזר".
עוד מילדותו גילה כישרון למתמטיקה ובשלב מסוים לימד שיעורים פרטיים כדי להתפרנס.
בעזרת שיעורים פרטיים ובעזרת מלגה מקרן יעקב לבל נסע לפריז כדי ללמוד שם בשנים 1873–1879 בקורסים למתמטיקה מודרנית ולפיזיקה, בפקולטה למדעים בסורבון ובאקול פראטיק דה אוטז אטיד.
ב-1876 סיים את התואר הראשון במתמטיקה וב-1877 את התואר B.Sc בפיזיקה.
בשנת 1879 השלים את לימודי הדוקטורט שלו במתמטיקה באוניברסיטת סורבון והיה, אחרי ספירו חארט, השני בין ילידי רומניה שסיים שם דוקטורט במתמטיקה.
הוא היה הרומני החמישי שבכלל סיים תואר דוקטור במתמטיקה.
נושא עבודתו, אותה הציג בפני ועדה מורכבת מהפרופסורים פויזה (Puiseux), בריו ובוקה, היה "מחקר על אינטגרלים אבלים מסוג שלישי".
בשובו בשנת 1879 לרומניה התחיל כמורה למתמטיקה בתיכון "גאורגה לזר", אחר כך בשנת 1880 התמנה פרופסור ממלא מקום בקתדרה לאלגברה ולגאומטריה אנליטית בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט.
בשנים 1881–1890 שימש כפרופסור לאלגברה וחשבון אינפיניטזימילי ב"בית הספר המיוחד לארטילריה ולהנדסה קרבית" שבקאליה גריביציי בבוקרשט.
ב-28 בספטמבר 1882 מונה לפרופסור לאלגברה גבוהה ולתורת הפונקציות, בקתדרה שהוקמה לא מכבר בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט.
בשנת 1882 התמנה גם למרצה בבית הספר הנורמלי (הפדגוגי) הגבוה שבניהולו של אלכסנדרו אודובסקו.
במסגרת זו לימד בשנת 1888 קורסים ראשונים ברומניה בתורת החבורות בתורת גלואה.
בשנים 1881–1927 לימד ב"בית הספר לגשרים וכבישים", שהפך אחרי 1920 למכון הפוליטכני של בוקרשט.
במסגרת עבודתו באוניברסיטה הוא היה מורם של מספר מתמטיקאים רומנים ידועים, כגון גאורגה ציצייקה, טראיאן ללסקו, סימיון סטוילוב, מירון ניקולסקו ואוקטב אוניצ'סקו.
עמנואל היה נשיא הכבוד של הקונגרס הראשון למתמטיקה שנערך ברומניה, בקלוז' ב-9 במאי 1929. בשנת 1930 פרש דוד עמנואל לגמלאות ובמקומו מונה כפרופסור לתורת הפונקציות דימיטריה פומפיו.
בעבודתו המחקרית הסתמך הרבה על רעיונותיהם של ויירשטראס וקושי.
בין היתר עסק עמנואל בחקר תורת הפונקציות האליפטיות.
הקורס שלו לתורת הפונקציות האליפטיות שימש להוראה במשך מאה שנה.
נודע כמרצה מוכשר, ששיעוריו היו ברורים ומוקפדים, שנהג לעדכן בהתמדה את חומר הקורסים.
בשנים 1924–1927 פרסם ספר לימוד מקיף לתורת הפונקציות, בשני כרכים.
דוד עמנואל נפטר בבוקרשט בגיל 87 בפברואר 1941. לפי בקשתו גופתו נשרפה במשרפה בבוקרשט.
1907 התקיים טקס לכבוד מלאות 25 שנה לכהונתו כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט ובבית הספר לגשרים וכבישים (לימים המכון הפוליטכני של בוקרשט).
ב-15 בספטמבר 1929 חגגו המתמטיקאים הרומנים מלאת 50 שנה לעבודת הדוקטורט של עמנואל ו-48 שנות כהונה כפרופסור.
25 במאי 1936 נבחר חבר כבוד באקדמיה הרומנית (חברות כבוד ולא חברות רגילה, הוענקה לו בגלל היותו יהודי).
רבי דוד בן עמרם עדני, חי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-14, ישב בעיר עדן שבתימן ושימש כנגיד וראש הרבנים.
סבורים שאבותיו שמשו כנגידים במאות ה-11 - 13. התפרסם בעיקר בזכות ספרו "מדרש הגדול", מדרש גדול ומקיף על כל התורה המכיל מדרשי הלכה ואגדה - חלקם מלוקטים וחלקם מחודשים משל עצמו.
ספר זה מהווה מקור ראשון במעלה לשחזור מדרשים אבודים שהיו לפני המחבר ושהוא השתמש בהם, כמו מכילתא דרשב"י וספרי זוטא.
חיבר מדרשים גם על מגילת אסתר ומגילת איכה.
תיארוך זמנו של רבי דוד עולה, לדעת פרופ' יהודה רצהבי, מקשריו של רבי דוד עם רבי יהושע הנגיד מצאצאי הרמב"ם.
בשנת 1346 שלח אליו רבי יהושע הנגיד למעלה ממאה תשובות לקושיות וספקות של רבי דוד בעניינים שונים בספר המצוות ובמשנה תורה להרמב"ם.
רוב השאלות עוסקות בסתירות לכאורה בדברי הרמב"ם המצריכות עיון בנוסח המדויק של ספרי הרמב"ם שהיו מצויים בידי רבי יהושע הנגיד.
פתיחת התשובה של רבי יהושע הנגיד עשירה בתוארי כבוד והערכה לרבי דוד אשר מכונה "החכם הנאמן נשיא ארץ תימן".
דוד פַאיַאנְס (נהג לחתום גם בשמות העט דוד פאר, דויד אבי יאיר, דויד אבי שירה) (נולד ב-14 במרץ 1935) הוא משורר עברי, סופר, מחזאי, עורך ועיתונאי ישראלי.
דוד פאיאנס נולד בירושלים, בנם של רעיה ואריה ליב פאיאנס, ואח למרים (ימה).
אביו היה בלשן ומחזאי, בנם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (מצד אמו נכדו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב").
בילדותו עברה המשפחה לתל אביב, ושם למד וסיים את לימודיו בגימנסיה שלווה.
הוא התגייס לשירות בצה"ל והמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג למדעי הרוח.
בשנת 1956 הצטרף דוד פאיאנס למערכת העיתון "דבר", והחל את עבודתו שם כמגיה ועורך לילה.
הוא התמנה לעורך מדורים, ובמקביל היה בין עורכי שבועון הילדים "דבר לילדים", יחד עם אפרים תלמי ואוריאל אופק.
משנת 1973 כיהן כעורך "דבר לילדים" עד סגירתו באפריל 1985.
באפריל 1985 דוד פאיאנס נתמנה לעורך שבועון הילדים "כולנו", שאיחד את עיתוני הילדים "דבר לילדים", "הארץ שלנו" ו"משמר לילדים".
בתפקיד זה שימש עד ספטמבר 1991 ואז חזר למערכת "דבר" כעורך בכיר של מדורים, מוספי חגים וגליונות מיוחדים עד סגירת העיתון בשנת 1995.
הוא כתב שירי ילדים רבים, סיפורים לילדים, המחיז הצגות לילדים, שהועלו בתיאטרונים "תליל" ו"תילון", ערך תוכניות לילדים ברדיו וכתב תסכיתי רדיו רבים לילדים.
בין השאר היה מראשוני הכותבים של משדרי הלשון והספרות במסגרת התוכניות לבתי הספר ברדיו.
כן כתב ופרסם שירים, מאמרי ביקורת ומסות בביטאונים הספרותיים "מאזנים", "גזית" ו"עתידות", במאסף אגודת הסופרים ובמדורי הספרות של "דבר" ושל השבועון "הפועל הצעיר".
עשרות משיריו של דויד פאיאנס הולחנו על ידי אריה לבנון, ורדינה שלונסקי, עזרא גבאי, יואל רקם, צבי בן-פורת ואחרים ובוצעו על ידי יהורם גאון ומקהלת קול ישראל לנוער, עליזה עזיקרי, הדסה סיגלוב, גדעון זינגר ויענקלה בן סירא, עליזה קאשי ולהקות שונות.
השירים הוקלטו על גבי תקליטים ושודרו בתקשורת האלקטרונית.
דויד פאיאנס עסק גם בעריכה מראשית דרכו.
הוא ערך ספרים רבים, בעיקר בתחום החינוך וספרים לילדים.
הוא גם עיבד כמה וכמה סיפורי ילדים קלאסיים, והתאימם ללשון הזמן ולרוח הזמן.
היה נשוי לאפרת פאיאנס-ארד, עיתונאית, ובני הזוג היו הורים ליאיר פאיאנס ושירה פאיאנס-בירנבאום.
לאחר גירושיהם נישא למדינה פאיאנס, עורכת דין, והם הולידו את שחר פאיאנס וימה-מיה פאיאנס.
אוטו אוטו אווירון, תל אביב תש"ך.
אנו לומדים לספר, עופר תל אביב, תש"ך.
בלונה פרק, דוד פאר פאיאנס, תל אביב תשכ"ג 1963.
הכלבלב בירי, עיבוד דוד פאר פאיאנס, תל אביב ש.
הגיעה העת ללמוד אלף-בית, זימזון תל אביב, תשכ"ד 1964.
רמי ותמי ילדי הכפר, דוד פאר פאיאנס, תל אביב תשכ"ג 1963.
רן הולך לגן, לגיל הגן, חתום: דוד פאר, תל אביב.
התזמורת, חתום: דוד פאר, תל אביב תש"ך 1960.
שלשה חתולים, עיבד דוד פאיאנס, זימזון תל אביב, תשכ"ה 1965.
שלום ואש, ישראל תש"ח-תשכ"ח, בעריכת דויד פאיאנס, נוסח אנגלי - צבי אונטרמן, הוצאת עמיחי תל אביב, תשכ"ח 1968.
"המפנה", ישראל במחצית יובלה, בעריכת דויד פאיאנס, נוסח אנגלי - דן פתיר, נוסח צרפתי - חבר המתרגמים, עמיחי תל אביב, תשל"ג 1973.
"אדם מול סלע", אבני דרך לאורך שישים שנות יצירה בכיבוש האבן והסיד, כתב וערך דויד פאיאנס, תעשיית אבן וסיד, תשמ"ד 1984.
דוד סמויילוביץ' סמויילוב הוא שם העט של דוד סמויילוביץ' קאופמן (1 ביוני 1920 – 23 בפברואר 1990) היה משורר סובייטי ממוצא יהודי שכתב ברוסית.
את שם העט שאימץ לעצמו, "סמויילוב", הרכיב משם פרטי של אביו "סמוייל" - שזה גרסה אשכנזית רוסית של השם היהודי "שמואל" - כשהוסיף לו סיומת רוסית "וב".
השימוש שעשה בשם עט היה בשל הצורך להסתיר את המוצא היהודי בעולם התרבות הסובייטית (במיוחד כדי להוציא לאור את היצירות הספרותיות).
דוד קאופמן נולד ב-1 ביוני 1920 במוסקבה במשפחה יהודית אינטליגנטית.
אביו, רופא צבאי, עסק הרבה בחינוך בנו והשפיע עליו רבות.
דוד התחיל לחבר שירה כבר בילדותו, אבל שנים רבות לא הגדיר את עצמו כמשורר.
בשנת 1938 סיים בהצטיינות את לימודי התיכון והתקבל בלי בחינות קבלה למכון המוסקבאי לפילוסופיה, היסטוריה וספרות בו התמחה בספרות צרפתית.
בשנת 1941 פרסם לראשונה את השירים שלו בכתב עת.
בשנת 1941, אחרי פלישת גרמניה לברית המועצות, התגייס קאופמן לצבא.
השתתף בבניית ביצורים באזור סמולנסק.
אחר כך נשלח ללמוד בבית הספר לקציני חי"ר בסמרקנד.
לימודיו שם נמשכו רק חודשיים, כי בשל המצב הקשה בחזית כל חניכי בית הספר נשלחו להילחם כחיילים פשוטים.
דוד לחם כמקלען, בתחילת 1943 נפצע קשה באחד הקרבות.
בתום תהליך שיקום של 5 חודשים חזר לחזית והוצב בפלוגת הסיור בחזית הבלאורוסית הראשונה.
עם יחידתו הגיע עד ברלין.על אומץ ליבו בקרבות עוטר בעיטור הכוכב האדום, ב מדליית העוז ובמדליית "על ההצטיינות בקרב".
בשנת 1945 חזר קאופמן למוסקבה, סיים את הלימודים במכון והחליט להתפרנס בעבודה ספרותית.
היו לו הזמנות אקראיות נדירות.
רק בשנת 1958 יצא לאור ספר השירים הראשון שלו "ארצות קרובות" .
אחרי כן יצאו לאור מבחרי שירים בשנים 1963 ("המעבר השני", ברוסית: "Второй перевал") ו-1970 ("ימים", ברוסית: "Дни").
בתחילת שנות ה-70 השתתף דוד סמויילוב בבימוי כמה הצגות בתיאטרונים גדולים של מוסקבה וגם כתב שירים להצגות וסרטים.
בתקופה זו יצאו לאור מבחרי שירים "הגל והאבן" ו"הבשורה" .
מבחר שירים "המפרץ" יצא לאור בשנת 1981.
בשנת 1976 עבר דוד סמויילוב לאסטוניה, לעיר קטנה פארנו.
בתקופה זו נחשבה אסטוניה כרפובליקה בעלת אווירה חופשית לאנשי התרבות.
במוסקבה היה הרבה יותר קשה לסבול עולהּ של האידאולוגיה הסובייטית.
בשנים אחרונות של חייו עסק רבות בתרגומים ספרותיים מפולנית, צ'כית והונגרית.
נפטר ב-23 בפברואר בשנת 1990 בעיר טלין, לאחר שסיים את נאומו בערב השירה המוקדש לזכר המשורר בוריס פסטרנק.
רבים מאנשי התרבות הרוסית של המחצית השנייה של המאה ה-20 ותחילת המאה הנוכחית מגדירים את דוד סמויילוב כאחד המשוררים האהובים עליהם.
שיריו נכללים בפסקול של כמה סרטים.
רבים מהבארדים הרוסים שרו אותם בערבי השירה ובהופעות.
אחד השירים המפורסמים ביותר הוא השיר "מחוץ לעיר (זמר פרדות)" (ברוסית "За городом/ Певец разлук").
דוד עופר (1919 – 4 בפברואר 1994) היה ניצב במשטרת ישראל, שימש מפקד מחוז הדרום ומחוז תל אביב.
עופר נולד בגאלאץ שברומניה, ליוסף וצילה הרשקוביץ.
בשנת 1924, בהיותו בן חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בחיפה.
הוא סיים לימודי תיכון בחיפה ובשנת 1940 התגייס לשורות הצבא הבריטי.
בשנת 1944 עבר לשרת בבריגדה היהודית עם הקמתה וממנה השתחרר בשנת 1946 בדרגת רב-סרן.
במלחמת העצמאות פיקד על גדוד 34 בחטיבת אלכסנדרוני ולאחר המלחמה שירת בחיל הים עד שחרורו בשנת 1952 בדרגת סגן-אלוף.
אותה שנה הצטרף בדרגת סגן ניצב למשטרת ישראל והיה ממלא מקומו של שאול רוזוליו בפיקוד על בית הספר לשוטרים.
עופר שימש מפקד בית הספר לשוטרים בשפרעם בשנים 1952-1956, היה סגן מפקד מחוז הצפון וב-1958 עמד בראש כוחות הבלימה במרד האסירים בכלא שאטה.
לאחר דיכוי המרד הוצע להעביר את עופר לשירות בתי הספר כקצין ביטחון, כדי לשקם את השירות.
עופר הוצא לקורס קציני משטרה בכירים, ובסיום הקורס מונה לסגן נציב בתי הסוהר.
בתחילת 1960 עבר לשרת כראש ענף תנועה במחוז תל אביב, אך כעבור שבעה חודשים בתפקיד התמנה לפקד על מקום המעצר של אדולף אייכמן ועמד בראש צוות השמירה.
באוגוסט 1961 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום, תחת שאול רוזוליו מפקד המחוז.
המחוז השתרע באותן שנים מחדרה ועד אילת, למעט מחוז תל אביב, ועופר עמד בראש מבצעי אבטחה מורכבים בירושלים, בהם מסעי הלוויה של יצחק בן-צבי, זאב ז'בוטינסקי ומשה שרת.
בשנת 1969 הוא עמד בראש צוות החקירה של הצתת מסגד אל-אקצא.
בפברואר 1970 מונה למפקד מחוז הדרום.
בשנת 1972, עם מינויו של רוזוליו למפכ"ל, מונה עופר למפקד מחוז תל אביב, במסגרת מאמץ מרוכז להאבק בפשיעה במחוז שכלל עיבוי כוחות שכלל את יגאל מרקוס ועמוס אריכא, וכן גדוד מאנשי משמר הגבול בראשות ניצב-משנה משה טיומקין.
בעקבות הפעילות המשטרתית במחוז נבלמו הבריונות והזנות, והפשיעה במחוז ירדה בעשרות אחוזים.
באוגוסט 1975 הוטחה בעופר ביקורת על שימוש בכח מופרז בפיזור הפגנות נגד קיסינג'ר.
נתן דונביץ כתב עליו שבעקבות נפילת בנו במלחמת יום הכיפורים הוא אינו כשיר לעמידה בתנאי לחץ.
בתחילת דצמבר 1975 נכתב במעריב ששר המשטרה נזף בעופר בגלל שבעט בכתב של מעריב בעת פיזור ההפגנה.
מרדכי גילת טען שבעקבות אירועים אלו התדרדרו היחסים בין עופר ובין שר המשטרה, שלמה הלל, ועל כן עופר שהיה נחשב למועמד מוביל להיות המפכ"ל הבא, לא קיבל את התפקיד.
בספטמבר 1976, לאחר שהוברר סופית שלא ימונה למפכ"ל הוא פרש מהמשטרה.
דוד עופר היה נשוי לחוה, ואב לשניים.
- היה טייס קרב שנהרג במלחמת יום הכיפורים, ב-11 באוקטובר 1973, כשמטוסו (A-4 סקייהוק) הופל מעל רמת הגולן.