tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך שנות האלפיים תמכה סמית' באופן פעיל בקמפיינים של רלף ניידר לנשיאות ולהדחתו של ג'ורג' ווקר בוש.
במרץ 2003, זמן קצר לאחר מותה של פעילת זכויות האדם רייצ'ל קורי ברצועת עזה, כתבה לזכרה סמית את השיר "Peaceable Kingdom".
ב-2006 הופיעה בלונדון עם שני שירים חדשים, "Qana" העוסק בתקיפת חיל האוויר הישראלי בכפר קאנא ו-"Without Chains" העוסק באזרח הטורקי מוראט קורנאז שהוחזק בגואנטנמו במשך ארבע שנים ללא סיבה.
ביולי 2005 קיבלה את אות מנהיגת מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
במרץ 2007 נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
פטי שנידר היא שחקנית טניס שווייצרית מקצוענית.
בשיאה דורגה במקום 7 בעולם (14 בנובמבר 2005) בדירוג ה-WTA.
שנידר, ילידת בזל, שיחקה בסבב ה-WTA משנות ה-90 המאוחרות, ודורגה במקומות גבוהים דרך קבע.
ב-1996 שיחקה שנידר בגראנד סלאם הראשון שלה - אליפות צרפת הפתוחה.
ב-1997 התחילה את העלייה הגדולה שלה במעלה הדירוג העולמי ובאוגוסט 1998 נכנסה לטופ 10 העולמי.
בשש השנים שלאחר מכן דורגה שנידר במקומות ה-15 - 30 בעולם.
במאי 2005 נכנסה שוב לטופ 10 העולמי.
שנידר זכתה ב-11 תוארי יחידות ו-5 תוארי זוגות בסבב ה-WTA.
במאי 2011 הודיעה שנידר על פרישה מטניס, אך במהלך 2015 חזרה לשחק בסבב.
פטיפור (ברבים: פטיפורים; מצרפתית: petit four, "תנור קטן"; האקדמיה ללשון העברית הציעה את המונח פַּת פְּאֵר) היא עוגה קטנה המוגשת כקינוח בסיום הארוחה.
הפטיפורים הם עוגות קטנות שצורתן לרוב רבועה, אורכן ורוחבן כ-3 - 4 ס"מ, וגובהן כ-3 - 5 ס"מ, אף כי יש גם צורות אחרות - כגון צורת פירמידה או קונוס.
הפטיפורים מורכבים מעוגת ספוג וסוגי קרם שונים (לרוב קרם שוקולד או בצק סוכר).
נהוג לעטר את הפטיפורים בפרחי סוכר או במרציפן, או בעיטורי שוקולד אחרים.
Petits fours secs - פטיפורים יבשים, שאינם כוללים ציפויי קרם - לרוב מדובר בפטיפורים העשויים קצף ביצים או פירות יבשים (שקדים או אגוזים).
Petits fours glacé - פטיפורים המצופים קרם.
הפטיפורים נעשו בעבר בעת קירור תנורי האפייה, לאחר שנאפו העוגות והמאפים האחרים (פשטידות).
בשל גודלן הקטן של הפטיפורים ניתן היה לנצל את החום שהצטבר בתנור בעת קירורו, ולאפות עוגות קטנות אלה.
פטיפורים מוגשים לעיתים ללא צלחת וסכו"ם, אלא במַנְזֶ'טים מנייר המיועדים למנוע התלכלכות מהקרם והפירורים.
פטיו דו קולז'יו (בפורטוגזית: Pátio do Colégio, נכתב לעיתים בצורה ארכאית: Pateo do Collegio) הוא שמם של כנסייה ובית ספר ישועי היסטוריים בעיר סאו פאולו שבברזיל.
השם מתייחס גם לכיכר הרחבה שבחזית המבנה והוא מציין את האתר בו נוסדה העיר ב-25 בינואר 1554 במיסה לכבוד חנוכת בית הספר הישועי.
מקורה של העיר סאו פאולו הוא במיסיון שהוקם בידי הישועים מנואל דה נוברגה (Nóbrega), ז'וזה דה אנשייטה (Anchieta) ואחרים בפנים הארץ הברזילאי.
הכפר, שנקרא באותם הימים "סאו פאולו של שדות פיראטינינגה" (São Paulo dos Campos de Piratininga), נוסד על רמה נמוכה בין שני הנהרות טמאנדואטיי (Tamanduateí) ואניינגבאו (Anhangabaú), וקושר לכפר סאו ויסנטה שעל חוף הים בדרך שטרם התבססה ביער הגשם.
בניין הכנסייה המקורי לא היה אלא בקתה צנועה עם תקרת עלים או קש.
בשנת 1556, תחת הנהגתו של האב אלונזו בראז (Brás), נבנו הכנסייה ובית הספר מחדש במבנים עמידים יותר עשויים אדמה נגוחה.
בניינים אלו היוו מרכז רוחני וחינוכי ביישוב במשך כמאתיים שנה.
בכל רחבי האמריקות עמדה פעילות הישועים לניצור האמרינדיאנים המקומיים בניגוד אינטרסים לפעילות הכלכלית של המתיישבים, שהפיקו רווח מסחר בעבדים ומשעבודם.
גם באזור "פיראטינינגה" התנגש המיסיון באינטרסים של הבנדיראנטס והדבר הוביל לגירוש הישועים מהכפר בשנת 1640. רק בשנת 1653 הורשו הישועים לשוב לכפר ובאותו זמן בנו מחדש את הכנסייה ואת בית הספר.
בשנת 1759 הורה מרקיז פומבל על גירוש הישועים מפורטוגל וממושבותיה והמבנה הפך למקום מושבם של המושלים הקולוניאליים של סאו פאולו.
גם לאחר עצמאות ברזיל המשיך המבנה לשמש לצרכים מנהלתיים.
המבנה נבנה שוב ושוב בסגנונות שונים ובשנת 1896 התמוטטה הכנסייה ורק מגדלה שרד, אם כי הוא שונה בצורה משמעותית.
בשנת 1953, במהלך החגיגות לציון 400 שנים לייסוד העיר, ניתנו המבנה וסביבותיו הקרובות בחזרה לידי הישועים.
הכנסייה נבנתה מחדש והמגדל ובית הספר שופצו בהתאם למראם הקודם מהתקופה הקולוניאלית בהתאם לסגנון הבנייה הישועי שהיה נפוץ בברזיל במהלך המאה ה-17.
בשנת 1979 נפתח במקום מוזיאון המוקדש לאב אנשיידה, המוזיאון מכיל למעלה מ-600 פרטי אמנות דתית קולוניאלית, ציורים, מסמכים ופסלים המתארים את פעילות הישועים בברזיל.
גולת הכותרת של המוזיאון הם ציורים מהמאה ה-17 של האב אנשיידה ושל הכומר אנטוניו וִיאֶירה (Vieira), אף הוא ישועי חשוב.
בחצר המבנה, שכיום שוכנת בו מסעדה ובית קפה, מוצג אחד מקירותיו העתיקים של המבנה.
בכנסייה עדיין מתקיימת פעילות דתית כגון מיסות, חתונות וטקסים אחרים, כמו גם פעילות תרבותית הכוללת את הפעלת המוזיאון, קונצרטים וכן את ספריית האב ויירה הכוללת כ-13,000 כותרים הקשורים בהיסטוריה של ברזיל ובהיסטוריה של הישועים.
פטי שיהאן היא שחקנית גולף אמריקאית מקצוענית.
היא נעשתה חברה בהתאחדות הגולף המקצוענית לנשים (LPGA) ב-1980 וזכתה בשש אליפויות מייג'ור וב-35 תחרויות LPGA בסך הכול.
היא חברה בהיכל התהילה של הגולף.
היא למדה בבית הספר התיכון ארל ווסטר ברינו, נבדה.
היא זכתה בשלוש אליפויות תיכון בנבדה (1974-1972), שלוש אליפויות חובבים של מדינת נבדה (1978-1975) ושתי אליפויות נשים לחובבים של קליפורניה (1978-1977).
היא זכתה במקום השני באליפויות ארצות הברית לנשים לחובבים ב-1979, ואחרי כן הייתה אלופת הקולג'ים הלאומית של AIAW (שקדמה ל־NCAA) היא השיגה תוצאה של 0–4 כחברת נבחרת גביע קרטיס של ארצות הברית ב-1980. היא למדה באוניברסיטת נבדה ובאוניברסיטת מדינת סן חוזה.
שיהאן נהפכה למקצוענית והצטרפה להתאחדות הגולף המקצוענית לנשים (LPGA) ב-1980. היא נבחרה לשחקנית החדשה המבטיחה של השנה ב-1981 בד בבד עם ניצחונה המקצועני הראשון בתחרות מזדה קלאסיק יפן.
היא זכתה בארבע אליפויות גם ב-1983 וגם ב-1984, וזכתה באליפות LPGA בשתי העונות.
היא נבחרה לשחקנית השנה של ה־LPGA ב-1983 והוכתרה כאחת מהאתלטים הבודדים שנבחרו בידי ספורטס אילוסטרייטד לספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד, היה זה ב-1987.
שיהאן פתחה את שנות התשעים עם חמישה ניצחונות ב-1990. היא זכתה באליפות הנשים הפתוחה של ארצות הברית ב-1992 וב-1994, ובאליפות מזדה LPGA ב-1995, ובנביסקו דינה שור (כיום נודעת כאליפות קראפט נביסקו) ב-1996. היה זה ניצחונה האחרון ב־LPGA.
היא הוכנסה להיכל התהילה של ה-LPGA ב-1993 אחרי שהשיגה 30 ניצחונות בתחרויות.
היא הייתה בין עשר השחקניות שגרפו את השכר הגבוה ביותר מדי שנה בין 1982 ל-1993.
שיהאן הייתה השחקנית הראשונה ב-LPGA שהצהירה פומבית שהיא לסבית.
לשיהאן ולבת זוגה רבקה גסטון יש שני ילדים מאומצים.
פטיו (מספרדית: Patio) הוא חצר פנימית מרוצפת, המהווה חלק מובנה ואינטגרלי מהמבנה המקיף אותה.
מקור המושג פטיו ב של ימי הביניים, אך דוגמאות מוקדמות יותר לצורה אדריכלית זו ניתן למצוא בפרס של המאה הראשונה לספירה.
הפטיו הקלאסי צורתו רבועה, כאשר המבנה מקיף אותו מכל ארבעת עבריו, רצפתו מרוצפת והוא פתוח כלפי כיפת השמים.
חדרי הבית מקושרים אל הפטיו בדלתות ובחלונות, ובכך מעניק הפטיו חלל מגורים ואירוח נוסף לשימוש בעלי הבית בעת מזג אוויר נאה.
לעיתים קרובות כולל הפטיו צמחייה השתולה בערוגות ברצפתו – פרחים, שיחי נוי ואף עצים ענפים, ואלמנטים של מים – באר, מזרקה, תעלת מים או בריכת נוי.
הפטיו נפוץ בבתי מגורים קלאסיים בספרד, במנזרים ובארמונות.
במיוחד הוא רווח במחוזות אנדלוסיה שבדרום ספרד, שהיו נתונים תחת הכיבוש המוסלמי.
הפטיו האנדלוסי נודע בפארו הרב, בסימטריה מוקפדת ובאלמנטים עיטוריים בהשפעת האדריכלות האסלאמית.
הקולוניאליזם הספרדי הביא את מושג הפטיו לקולוניות הספרדיות שמעבר לים, ועל כן הפטיו הוא אלמנט אדריכלי רווח גם ברבות ממדינות אמריקה הלטינית.
באדריכלות בת-זמננו עשוי הפטיו להיות מתוחם במבנה רק משלושה או אף משניים מעבריו, ולהתחבר לחצר חיצונית או למדשאה.
לעיתים יחופה בפרגולה או סוכך כלשהו, ויכלול קירות זכוכית קבועים או נפתחים.
קלרה אן פאולר (Clara Ann Fowler; 8 בנובמבר 1927 – 1 בינואר 2013), שנודעה בשם הבמה פטי פייג' (Patti Page), הייתה זמרת אמריקאית פופולרית בעיקר בשנות החמישים, עם מכירות של למעלה מ-100 מיליון תקליטים הייתה הזמרת בעלת כמות המכירות הגבוהה ביותר בעשור זה.
ייחודה של פייג' היה בשילוב מוזיקת פופ עם מוזיקת קאנטרי והרצת שירים במקביל במצעד הפופ ובמצעד הקאנטרי.
לאחר הפלישה הבריטית ועליית הרוק אנד רול הייתה פייג' בין האמנים הבודדים של אסכולת הפופ הקלאסי שהצליחה להצעיד שירים במצעד בילבורד הוט 100. לאחר שיא הפופולריות שלה בשנות החמישים פעלה בעיקר כזמרת קאנטרי וזכתה להצלחה רבה בסוגה זו בשנות השבעים והשמונים.
שירה "Tennessee Waltz" (ואלס טנסי), ששהה 13 שבועות רצופים בראש מצעד בילבורד הוט 100 ב-1950, הוא אחד מהשירים הרשמיים של מדינת טנסי ואחד התקליטונים הנמכרים ביותר במאה ה-20. שירים ידועים נוספים שהתפרסמו בביצועה היו "How Much Is That) Doggie in the Window)" ו-"Hush, Hush, Sweet Charlotte".
בפברואר 2013 הייתה אמורה לזכות בפרס גראמי למפעל חיים, אך נפטרה כחודש לפני מועד זה.
פטידין (Pethidine) או מפרידין (Meperidine) הוא משכך כאבים נרקוטי אופיאטי ממשפחת הפנילפיפרידינים.
סונתז ב-1939 כתרופה בעלת פוטנציאל אנטיכולינרגי (חסימת הנוירוטרנסמיטר אצטיל-כולין ובכך עיכוב פעילות המערכת הפאראסימפטטית) על ידי הכימאי הגרמני אוטו איסליב.
התכונות האנלגטיות שלו התגלו לראשונה על ידי אוטו שאומן בעת עבודתו בחברת התעשייה הכימית IG Farben בגרמניה.
הפטידין משמש לטיפול בכאבים בינוניים עד קשים ומנופק בטבליות, בסירופ או בהזרקה (תת עורית, תוך שרירית או תוך ורידית).
במהלך רוב המאה ה-20, פטידין היה אופיאט הבחירה בשימוש של רופאים רבים, כאשר ב-1975 60% מהרופאים רשמו אותו כטיפול בכאב אקוטי ו-22% כטיפול כאב כרוני חריף.
בהשוואה לאופיאט הנפוץ מורפין (מורפיום), פטידין נחשב בעבר ליותר בטיחותי לשימוש, בעל סיכון נמוך יותר להתמכרות, והיעיל ביותר לטיפול בכאב שנגרם מחסימת דרכי המרה או מאבנים בכליות, בזכות המאפיינים האנטי כולינרגיים שלו.
בהמשך כל אלו הופרכו, כאשר התגלה שהפטידין גם הוא בעל סיכון גבוה להתמכרות, ואין לו יתרונות משמעותיים לטיפול בכאבים הנ"ל בהשוואה לאופיאטים אחרים.
יתרה מכך, המטבוליט שמרכיב את התרופה, נורפטידין, התגלה כרעיל יותר יחסית לאופיאטים אחרים, במיוחד בעת שימוש ממושך.
הנורפטידין התגלה כבעל אפקט סרוטונרגי, ולכן הפטידין עלול, בניגוד לשאר האופיאטים, לגרום לתסמונת סרוטונין או בשמה האחר הרעלת סרוטונין (עודף סרוטונין במערכת העצבים המרכזית או ההיקפית בעקבות מנת יתר של תרופות מסוימות).
פטידין נמצא בשימוש נרחב בעת צירים ולידה.
במדינות מסוימות, כגון ארצות הברית, מעדיפים אופיאטים אחרים, בגלל אינטראקציות לא רצויות עם תרופות אחרות (כמו תרופות סרוטונרגיסטיות) ומהמטבוליט הרעיל נורפטידין.
פטידין הוא משכך הכאבים המועדף במצבים של דיברטיקוליטיס, מכיוון שהוא מפחית את הלחץ התוך רקמתי של המעי.
בנוסף משתמשים בפטידין לעיתים בעת הכנה לקראת ניתוח או לאחר ניתוח.
ראשית, ההשפעות השליליות של הפטידין כוללות את ההשפעות השליליות של משפחת האופיאטיים ככלל: בחילות, הקאות, סחרחורות, דיאפורזיס (זיעה קרה), אצירת שתן ועצירות.
שלא כמו אופיאטים אחרים, הוא לא גורם למיוזיס (כיווץ אישונים).
מינון יתר של התרופה עלול לגרום לרפיון שרירים, דיכוי נשימתי, ערפול חושים, עור קר ולח, לחץ דם נמוך ואף קומה.
במקרים של מינון יתר ניתן להשתמש באנטגוניסט נרקוטי כמו נלוקסון (נרקאן), מה שיעזור לדיכוי הנשימתי.
הרעלת סרוטונין נצפתה במטופלים שהשתמשו בנוסף בתרופות נוגדות דיכאון מסוג MAOI או SSRI.
פרכוסים עוויתיים נצפו לעיתים במטופלים שקיבלו את התרופה שלא דרך הפה או המעיים באופן כרוני, בגלל הצטברות של המטבוליט נורפטידין בפלסמה.
כמו כן, ישנם מקרי מוות כתוצאה ממנות יתר של התרופה.
לפטידין יש אינטראקציות מסוכנות עם מעכבי מונואמין אוקסידאז למיניהם.
מטופלים שנוטלים את שתי התרופות עלולים לסבול מסערות נפש, דליריום (הזיות), כאבי ראש, התכווצויות, היפרתרמיה.
אם כן, הסכנה בשילוב התרופות נובעת מהסיכון לרמות גבוהות מדי של סרוטונין שיכולות להביא בסופו של דבר לדום לב.
פטידין עלול להגיב גם עם תרופות מרפות שרירים, נוגדי דיכאון, בנזודיאזפינים ואתנול.
כמו מורפין, פטידין מפעיל את השפעותיו האנלגטיות בהיותו אגוניסט לרצפטורים אופיאוידיים מסוג μ-opioid receptor (ידוע גם כMOR).
הפעלה של רצפטורים אלה קשורה לשיכוך כאבים, טשטוש, אופוריה, פיתוח תלות פיזית ודיכוי נשימתי.
לעיתים פטידין ניתן לטיפול ברעד שלאחר הרדמה.
המכניזם הפרמקולוגי להשפעה זו אינו ברור לחלוטין, אך הסברה היא שהוא כולל סטימולציה של רצפטורים אופיאודיים אחרים (k-opiod receptors).
פטידין בעל מבנה דומה לאטרופין ואלקלואידים טרופאניים אחרים, ועלול להציג השפעות ותופעות לוואי דומות להם.
בנוסף לפעילותו האנטיכולינגרית והאופיאטית, יש לו אפקט של הרדמה מקומית בזכות האינטראקציות שלו עם תעלות הנתרן.
בשימוש חוץ גופי, לפטידין יש השפעה אנטי עוויתית, בגלל תכונת ההרדמה המקומית שלו.
בתוך הגוף, השפעה זו אינה קיימת.
בנוסף, לפטידין יש אפקט ממריץ בשל עיכוב הטרנספורטר לדופאמין (DAT) ולנוראפנפרין (NET).
לכן משתמשים בו כתחליף לקוקאין בעת אימון בעלי חיים להבחנה בסם.
הפטידין יותר מסיס בליפידים מאשר מורפין, מה שגורם להפעלה מהירה יותר שלו.
האפקט הקליני של פטידין נמשך כ-120–150 דקות, למרות שהוא ניתן במרווחים של 4–6 שעות.
פטידין נראה כפחות מועיל ממורפין וסוגיו בשיכוך כאבים חזקים מאוד או הקשורים לתזוזה או שיעול.
כמו אופיאטים אחרים, לפטידין יש פוטנציאל לגרום לתלות פיזית ולהתמכרות.
הוא יותר נוטה לשימוש לרעה בגלל מכניזם הפעולה המהיר שלו לעומת תרופות מרשם אחרות.
בהשוואה לאוקסיקודון, הידרומורפון ופלצבו, פטידין באופן עקבי שויך עם יותר אופוריה, קושי בריכוז, בלבול, החלשות בפעילות הפסיכומוטורית וביכולות הקוגניטיביות (אצל נבדקים בריאים).
תופעות הלוואי החמורות הייחודיות לפטידין כוללות תסמונת סרוטונין, פרכוסים, דליריום, מועקה, רעידות וצמרמורות.
רובן משויכות לפעילות המטבוליט הרעיל נורפטידין.
פטידין עובר הידרוליזה בכבד בצורה מהירה לחומצה פטידינית ובנוסף עובר דה-מתילציה לנורפטידין, לו יש חצי מההשפעה האנלגטית של הפטידין אך זמן מחצית חיים ארוך יותר לפינוי (8–12 שעות).
ההצטברות של הנורפטידין בעלת השפעה טוקסית וגורמת להזיות ופרכוסים.
ההשפעה הטוקסית שלו לא יכולה להסתר לחלוטין על ידי מתן אנטגוניסט לאופיאטים כמו נלוקסון.
ככל הנראה זה קורה בגלל הדמיון של המבנה שלו לאטרופין, אך הסיבה לא ברורה לחלוטין.
המטבוליטים של פטידין מתאחדים עם חומצה גלוקורונית ומופרשים על ידי הכליות בשתן.
בישראל הפטידין כלול בפקודת הסמים המסוכנים.
בארצות הברית דווח על ירידה בשימוש לרעה בפטידין בין השנים 1997 ל-2002, לעומת עלייה בשימוש לרעה חומרים אופיאטיים אחרים כגון פנטניל, אוקסיקודון ומורפין.
פטיצ'דניים או צפרדעי סוואנה (שם מדעי: Ptychadenidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
בעבר הייתה משפחה זו תת-משפחה של צפרדעיים, אך על פי בדיקות מולקולריות היא הפכה למשפחה בפני עצמה.
מיניה חיים באפריקה שמדרום לסהרה.
אלו צפרדעים קטנות הנחבאות בעשב ומוסוות כמוהו.
הם בעלות עיניים גדולות ורגליים ארוכות, העוזרות להם לקפץ גבוה.
גופם מנומר בפסים כהים מעט.
במשפחה 3 סוגים ובין 52 ל-55 מינים:
סוג Ptychadena - בו 51 מינים
פטימה מסקוי פאהנבולה הייתה בת למשפחת מלוכה אפריקאית, ומחנכת חלוצה מליבריה.
פעלה לשימור השפות המקומית, פיתוח ההשכלה הגבוהה ושימור התרבות המקומית בליבריה.
בהיותה מחויבת לשימור והרחבת התרבות הלאומית, שימשה מסקוי ממקימי אוניברסיטת ליבריה.
היא מלאה מגוון תפקידים באקדמיה: המנהלת, ובהמשך כדיקאנית מכללת מדעי הרוח וכן הייתה מייסדת המכון ללימודי אפריקה.
הייתה ממייסדות אגודת הסופרים הליבריים ועזרה לבטל את נוהג החלפת השמות האפריקניים בגרסאות מערביות.
עמלה ליצירת סטנדרטיזציה של כתב ואי (Vai).
בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-20 הצליחה בתה ויויאן סיטון (Vivian Seton) הצליחה לקבל לידיה את כתב היד של האוטוביוגרפיה של אימה ולהעבירו למיקרופילם לשימור.
לאחר מותה של פטימה מסקוי, התגלו כתביה ורשימותיה מחדש, נערכו ופורסמו ב-2013, בספר שנקרא "האוטוביוגרפיה של נסיכה אפריקנית" (The Autobiography of an African Princess).
פטימה מסקוי פאהנבולה נולדה ב-1904, בגנדמה במחוז פוג'הון בדרום סיירה לאון למומולו מסקוי ולבאלו סונג'ו.
אביה היה שליט שבט ואי בסיירה לאון, הקונסול הכללי של ליבריה בגרמניה והשגריר האפריקאי היחידי הראשון באירופה.
סבה מצד אביה היה המלך להאי מסקוי של גלינאס (Gallinas), וסבתה מצד אביה הייתה המלכה סנדימני ממשפחת ואי אריסטוקרטית בסיירה לאון..
היא הייתה נינה של המלך סיאקה ששלט בגלינאס במאה ה-18.
מסקוי גדלה עד גיל שבע אצל אחות אביה, ממה ג'סה, בנג'בקה בדרום ליבריה.
בזמן שהותה שם, פצעה אחת משש הנשים של אביה את פטימה בידיה באופן חמור כעונש.
פציעה זו גרמה לה לכאבים מתמשכים בילדותה ופגעה ביכולתה לנגן בכינור.
מאוחר יותר הפכה לנגנית מיומנת בסיום לימודיהם בבית הספר היסודי, נשלחה לפנימייה במנזר במחוז מונטסראדו (Montserrado).
מומולו מסקוי, שהיה קונסול בהמבורג, ביקש להעניק לבתו היחידה את החינוך הטוב ביותר, ולקח אותה איתו, בשנת 1922, להמבורג.
מסקוי למדה בבית ספר פרטי קתולי והשתלטה במהירות על השפה הגרמנית.
בהמלצת סוכנת הבית של הקונסוליה, גרטרוד פון בוברס, אליה נקשרה מאוד, נסעה בשנת 1932 לז'נבה שבשווייץ, שם למדה צרפתית.
באותה שנה חזרה להמבורג, להמשך לימודי תיכון אותם סיימה בשנת 1935. אז פנתה ללמוד רפואה באוניברסיטת המבורג וסיימה בשנת 1937.
הנס ג'יי מסקוי, אחיין שלה, ששהה בהמבורג באותה תקופה, סיפר כי "דודה פטימה" נהגה ללבוש בגדים אפריקאיים מרהיבים, שמרה על מנהגים אפריקאיים והמשיכה לדבר בשפת אמה, ואי.
אחד מחבריה הקרובים בהמבורג היה ריצ'רד הייבורן, פסנתרן, איתו הופיעה ברסיטלים רבים.
עם עליית הנאצים לשלטון, אביה החל לחשוש לביטחונה ובסיוע חברים, עזר לה לעבור לארצות הברית.
מסקוי הגיעה בשנת 1937 לארצות הברית, וחוותה את ההפרדה הגזעית שנבעה גם מחוקי ג'ים קרואו במדינות הדרום.
בתחילה למדה בליין קולג', מכללת חינוך בג'קסון, טנסי, לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה.
שנתיים לאחר מכן עברה לאוניברסיטת פיסק בנאשוויל וסיימה שני תוארי מוסמך בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה ב-1944. סייעה למורה שלה, פרופסור מארק האנה ווטקינס (Mark Hanna Watkins), בלשן ואנתרופולוג בהבנת שפת ואי, וכתבה יחד איתו מילון לשפה.
ב-1938, לאחר מות אביה, הסכימה לקבל מלגה כיועצת לשונית באוניברסיטה.
לימדה צרפתית וגרמנית באוניברסיטת פיסק וגם השלימה הכנסה בהוראת ריקוד אפריקני וריקוד עם אירופיים ושיעורי כינור.
ב-1940 סיימה מסקוי לכתוב אוטוביוגרפיה שתיארה את ראשית חייה בליבריה, חוויות ממערכות החינוך בגרמניה ובשווייץ, וכן את התרשמויותיה מאמריקה.
ווטקינס אמר לה כי הספר כתוב באנגלית דלה ואינו ראוי לפרסום, אך ב-1994 טען במכתב כי כתבה את הספר רק הודות לו.
בעודה ממתינה לעריכת הספר, המשיכה לסייע בכתיבת מילון לשפת ואי באוניברסיטה ולעבוד, אך לא הייתה מרוצה מהתשלום המועט שקבלה על עבודתה.
כאשר ניסתה להחזיר לעצמה את כתב היד, ווטקינס סירב והיא תבעה את האוניברסיטה כדי להחזירו לידיה ולמנוע מהם לפרסם את עבודתה.
ב-1945 זכתה בצו מניעה קבוע נגד ווטקינס ונגד ד"ר תומאס א.
ג'ונס, נשיא אוניברסיטת פיסק האוסר עליהם פרסום או קבלת כל תגמול כספי מתוצרי עבודתה.
מסקוי חשה שקשרו נגדה משום שהייתה זרה והניחו כי לא יהיה לה הכוח להילחם על זכויותיה.
בשנת 1946, בזמן שהותה באוניברסיטת בוסטון, השלימה מסקוי את עריכת האוטוביוגרפיה (The Autobiography of a Vai Noblewoman).
הודות לנסיעותיה הרבות וחינוכה המקיף, היא דיברה אז לפחות שמונה שפות וארבעה ניבים שבטיים.
על פי הזמנתו של הנשיא ויליאם טאבמן, מסקוי חזרה לליבריה ב-13 באוקטובר 1946 כדי לעזור לו להקים אוניברסיטה במונרוביה.
היא לימדה צרפתית ומדע בליבריה קולג', אחר כך באוניברסיטה של ליבריה (UL).
ב-1956, הפכה למנהלת, ואז דיקנית (1960), של מכללת מדעי הרוח והייתה שותפה להקמתה של אגודת הסופרים הליברית.
ב-1962 ייסדה וניהלה תוכנית ללימודי אפריקה, אשר התפתחה להיות המכון של לימודי אפריקה ב-UL.
במהלך כהונתה באוניברסיטה, הצליחה מסקוי לבטל את הדרישה כי התלמידים יאמצו שמות זרים במקום לשמור על שמות המשפחה השבטיים שלהם.
בהקשר זה, כאשר נישאה לארנסט פרימן ב-26 ביולי 1948, אימצה את שמו השבטי "Fahnbulleh", וקראה לעצמה פטימה מסקוי פהנבולה.
בעלה גם הוא שינה את שמו בחזרה לשם פהנבולה.
כתרומה נוספת להתפתחות התרבותית-חברתית של ליבריה, ארגנה סמינר, דרך התוכנית ללימודי אפריקה, לקידום סטנדרטיזציה של כתב שפת ואי.
במטרה לקדם את החינוך האקדמי בליבריה, שהתה מסקוי במשך שישה חודשים בארצות הברית.
במימון מלגת חינוך ערכה סיור לימודי במכללות לאמנות, מחלקות אוניברסיטאיות לאנתרופולוגיה וסוציולוגיה.
אירוע זה דחק את ביתה לבקש סיוע מעמיתים באוניברסיטת ליבריה בהמרת כתב היד של האוטוביוגרפיה, שלא יצאה לאור, למיקרופילם..
מסקוי פרשה מהאוניברסיטה בקיץ 1972, וקיבלה תואר של דוקטור של כבוד במדעי הרוח ועיטור כבוד מנשיא ליבריה.
פטימה מסקוי פהנבולה נפטרה במונרוביה ב-26 בנובמבר 1978. ביתה ויויאן סיטון והיסטוריונים (קונרד טוקשרר וארתור אברהם) ערכו את רשימותיה מהחוויות שלה בגרמניה ובארצות הברית.
הספר, "האוטוביוגרפיה של נסיכה אפריקנית", פורסם ב-2013.
ב-1962מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הנשיא היינריך לובקה.
ב-1972 הוענק לה תואר של דוקטור של כבוד למדעי הרוח מאוניברסיטת ליבריה ועיטור כבוד מטעם נשיא ליבריה ויליאם ר.
פטיינוזאורוס (שם מדעי: Peteinosaurus) הוא סוג של פטרוזאור קטן שחי בטריאס העליון לפני 210–221 מיליון שנה.
היצור ידוע מ-3 שלדים שהתגלו באיטליה.
זה היה מהמוקדמים ומהקטנים שבפטרוזאורים.
מוטת כנפיו הגיע רק ל-60 ס"מ ובמשקלו הוא היה קטן משחרור.
היה לו זנב ארוך, כנפי עור ולסת קטנה מלאה שיניים דמויות מחט.
הוא היה מותאם לתפיסת חרקים מעופפים והיה לו מפרק גמיש שאפשר לו לסובב את קרום הכנף כלפי מטה, כמו עטלף.
ייתכן שגופו כוסה בשיער וכך שמר על בידוד.
מבנה טפריו עזר לו לטפס על עצים בדרך שהמינים הגדולים יותר לא יכלו.
הפטיינוזאורוס מופיע בסדרה "ללכת עם דינוזאורים" בפרק הראשון שם הוא צד חרקים כמו שפיריות.
הוא מופיע גם בסדרה "מפלצות ים" גם בפרק הראשון, שם הוא בהופעה קצרה.
פטיטו (בספרדית: Patito feo, בתעתיק לעברית: "פטיטו פאו", בתרגום לעברית: "הברווזון המכוער") היא אופרת סבון ארגנטינאית משנת 2007 לילדים ובני נוער, שנוצרה על ידי מריו שייגריס ומרסלה סיטריו והופקה על ידי Ideas del Sur.
בסדרה מככבים לאורה נטליה אסקיבל, ברנדה אסניקר, חואן דרטס, גריזלדה סיציליאני, גלוריה קארה וגסטון סופריטי.
הסדרה עוקבת אחר פטיטו, נערה חסרת ביטחון בגלל המראה החיצוני שלה.
במהלך הסדרה היא עוברת עם אמה מבארילוצ'ה לבואנוס איירס, שם היא פוגשת חברים ואויבים חדשים, וכן גם מגלה גילויים ומוצאת בשנית את אהוב ליבה מתיאס.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי טלוויסה, ושודרה בלמעלה מ-30 מדינות באמריקה הלטינית, אירופה והמזרח התיכון.
הסדרה שודרה לראשונה בארגנטינה בערוץ El Trece החל מ-10 באפריל 2007 עד 3 בנובמבר 2008. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים, כשהעונה הראשונה החלה את שידוריה בשנת 2007 והעונה השנייה החלה את שידוריה ב-1 בספטמבר 2008 והסתיימה ב-6 באפריל 2009. יותר מאוחר הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ KidZ.
לסדרה נוצרו שתי עונות ו-283 פרקים באורך 45 דקות.
הסדרה מלווה בפסקול המושמע במהלך הסדרה.
בעקבות הצלחת הסדרה יוצרו לה שלל מוצרים הכוללים משחקי וידאו, DVD ומגזינים, כמו כן, כוכבי הסדרה הופיעו בסיבובי הופעות ברחבי העולם.
הסדרה הייתה מועמדת וזכתה למספר פרסים, ביניהם פרס אמי.
הסדרה מתמקדת בפטיטו קסטרו, נערה חסרת ביטחון בגלל המראה החיצוני שלה, העוברת יחד עם אמה מהחיים הצנועים בבארילוצ'ה בגלל בעיותיה הבריאותיות לעיר הגדולה בואנוס איירס.
להפתעה של כרמן, אמא של פטיטו הרופא האחראי לטיפולה של פטיטו הוא לאנדרו, בן זוגה לשעבר ואביה הלא נודע של פטיטו.
בעקבות האהבה של פטיטו למוזיקה, פטיטו נרשמת לבית ספר לאמנויות, שם היא פוגשת חברים ואויבים חדשים, ביניהם מלכת בית הספר אנטונלה, שאמה בלנקה מאורסת ללאנדרו לצורך אינטרס כלכלי.
פטיטו גם פוגשת את מתיאס, נער שהתאהבה בו בעבר ובסופו של דבר היא תהפוך לבת זוגו.
במהלך הסדרה הדמויות עוברות שינויים, מגלות גילויים ועוברות הרפתקאות מוזיקליות.
פטיטו (פטריסיה) קסטרו (לאורה נטליה אסקיבל) - נערה מצחיקה שאוהבת מוזיקה.
חסרת ביטחון בגלל המראה החיצוני שלה.
חברתה הטובה ביותר של חוספינה.
כמו כן היא מנהיגת קבוצה שנקראת "הפופולריות" כקבוצה כנגד הקבוצה של "המקסימות".
אויבתה היא מלכת בית הספר אנטונלה ששונאת אותה בגלל מראה החיצוני, ונוהגת להתעלל בה פיזית ונפשית בשל כך.
אנטונלה (ברנדה אסניקר) - האנטגוניסטית הראשית של הסדרה.
מלכת בית הספר ששונאת את פטיטו בגלל המראה החיצוני שלה, ונוהגת להתעלל בה פיזית ונפשית בשל כך.
כמו כן היא מנהיגת קבוצה שנקראת "המקסימות".
מאוהבת כמו פטיטו במתיאס אך היא מנסה להרחיק אותו מפטיטו.
מתיאס בלטרן (גסטון סופריטי) - אחיה של חוספינה בו פטיטו מתאהבת ובמהלך הסדרה הם נהיים לזוג.
חוספינה בלטרן (תלמה פרדין) - אחותו של מתיאס, וחברתה הטובה ביותר של פטיטו.
בתחילת הסדרה היא חברה של אלן ולאחר מכן מתאהבת בגידו והשניים נפרדים.
בהמשך יצאה לתקופה עם גונסלו, ולבסוף היא וגידו נהפכו לזוג.
כרמן (גריזלדה סיציליאני) - אמא של פטיטו וחואקין.
לאנדרו (חואן דרטס) - אבא של פטיטו וחואקין.
היה מאורס לבלנקה אך בסופו של דבר חזר לאהבתו המיתולוגית, כרמן.
רופא הילדים הטוב ביותר בבואנוס איירס ומנהל מרפאת "חסד".
בלנקה (גלוריה קארה) - אמא המרשעת של אנטונלה, שמאורסת ללאנדרו אך בפועל מנצלת אותו בגלל כספו.
גם בלנקה כמו אנטונלה שונאת את פטיטו וכן את אמה כרמן.
פולו (מרטין בוסי) - עוזר של בלנקה המתחזה למשרת.
דורינה (ויויאן אל ג'אבר) - עוזרת של בלנקה המתחזה למשרתת.
חואקין - הבן של כרמן ולאנדרו אשר נולד לאחר שחזרו לזוגיות מחדש.
סקורו - מכשפה והמטפלת של חואקין.
החליפה בין הנשמות של פטיטו ואנטונלה.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית שידור ראשוןשידור אחרון117010 באפריל 200714 בדצמבר 200721343 באפריל 20083 בנובמבר 2008
לסדרה נוצרה גרסה מקסיקנית בשם "Atrévete a soñar" (העז לחלום) שהופקה על ידי טלוויסה ולואיס דה לאנו מקדו ששודרה מ-2009 עד 2010.
פאטמה רושדי הייתה שחקנית, במאית ומפיקה ממוצא מצרי, אשר הוגדרה כ"אחת מחלוצות הקולנוע המצרי".
פאטמה רושדי נולדה באלכסנדריה ועברה לקהיר בגיל ארבע עשרה כדי להיות שחקנית.
ב-1926, ללא כל הכשרה פורמלית, כשהשפה היחידה בפיה הייתה ערבית מדוברת, היא ייסדה להקת תיאטרון , במסגרתה הייתה במסע הופעות ברחבי צפון אפריקה.
מנכ"ל התיאטרון עזיז עיד התאהב בה ועודד אותה ללמוד לקרוא ולכתוב.
היא נודעה בכינוי "שרה ברנאר של המזרח" בזכות תפקידיה המפורסמים כשכיכבה בגרסה המצרית לסרטים בהם שיחקה השחקנית המפורסמת.
הסרט הראשון בו הופיעה היה בסרטו השני של אבראהים לאמא, "אסון על הפירמידות" (فاجعة فوق الهرم, 1928).
בשנת 1933 היא ביימה את סרטה "החתונה" (الزواج) אשר יצא לאקרנים בפריז.
לא נותרו עותקים מהסרט, ובאוטוביוגרפיה שלה מ-1970 העידה רושדי כי היא בעצמה מחקה כל זכר לגרסה הסופית של הסרט.
בסרט גילמה רושדי אישה אשר אביה דוחף אותה לנישואים לא מאושרים, ובסופו היא מתה באופן טרגי.
היא שיחקה במגוון סרטים של כמאל סלים, ביניהם הסרט "ההחלטה" (العزيمة) משנת 1939, בו היא גילמה בחורה צעירה ממעמד הפועלים המתאהבת בבנו של השכן.
ב-1943 השתתפה בסרט "דרך הישר" (الطريق المستقيم) בבימויו של תוגו מזרחי.
היא גילמה את דמותה של ת'ריא, זמרת צעירה שגיבור הסרט הנשוי נשבה בקסמיה.
הופעתה האחרונה הייתה כשכיכבה בתפקיד הראשי בסרט "תן לי לחיות" (دعوني أعيش), סרטו של אחמד דיא א-דין (أحمد ضياء الدين).
בשנות ה-60 רושדי יזמה וניהלה חוגי סלון של במאים ותלמידים במוסד האקדמי ללימודים גבוהים לקולנוע בקהיר (Cairo Higher Institute of Cinema).
רושדי פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, זכרונות פאטמה רשדי: שרה ברנאר של המזרח והשחקנית הראשונה בתיאטרון הערבי (مذكرات فاطمة رشدي: سارة برنار الشرق وممثلة المسرح العربي الأولى), בשיתוף עם מוחמד רפעת רושדי בהוצאת "דאר א-ת'קאפה".
רח' פאטמה רשדי בפאתי קהיר (אזור גיזה).
פָּטילֶה ארנה היא ארנה (אולם ספורט) רב-תכליתית מקורה בגטבורג, שוודיה.
הארנה ידועה בשל קבוצת הכדוריד IK Sävehof.
בנובמבר 2012 החליטה מועצת העיר לבנות ארנה חדשה בעיר.
בניית הארנה החלה ב-5 בדצמבר 2013. בקיץ 2016, השולמה בניית הארנה, והיא נפתחה ב-16 בספטמבר 2016. מאז, הארנה הפכה להיות המגרש הביתי של קבוצת הכדוריד IK Sävehof.
המגרש הביתי הקודם של הקבוצה, פטילה-בוחאלן (בשוודית), נהרס באפריל 2017.
הארנה כוללת שני אולמות, באולינג, חדר כושר ומסעדה גדולה.
הארנה משמשת גם כאולם ספורט עבור בתי ספר בפטילה .
ב-3 באוגוסט 2019, היא אירחה את תחרות האירוויזיון למקהלות 2019.
פטין מולא הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי שכיהן בעבר כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
מולא נולד בכפר ירכא, למשפחה דרוזית.
למד בתיכון שבכפר, והתגייס לגדוד חרב בצה"ל.
סיים בהצלחה קורס קצינים, ושימש בתפקידים שונים בחיל השלישות.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה קצין נפגעים בפיקוד הצפון, בדרגת סגן אלוף.
הוא בעל תואר ראשון כללי מאוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד בביטוח לאומי, תפקיד בו שימש עד להשבעתו כחבר הכנסת העשרים ואחת.
בשנת 2015, בבחירות לכנסת העשרים, התמודד למשבצת המיעוטים בליכוד, אך הפסיד לאיוב קרא.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, נקבע שבמשבצת זו לא ישוריין מועמד שכיהן כחבר הכנסת, מה שמנע מאיוב קרא להתמודד.
מולא זכה, שובץ במקום ה-32, והתקדם למקום ה-31 ברשימה לאחר שפנחס עידן התפטר ממנה, וכך נכנס לשרת בכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-33 ברשימת "הליכוד", אך מכיוון שהמפלגה זכתה רק ב-32 מנדטים הוא לא חזר לכנסת.
ב שמר על מקומו ונבחר לכנסת, לאחר שמפלגת הליכוד זכתה ב-36 מנדטים.
בפברואר 2021 פורסם בידיעות אחרונות כי מולא ביקש מבכירים באש"ף שיביעו תמיכה שקטה בראש הממשלה בנימין נתניהו בבחירות לכנסת ה-24.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-29 ברשימת "הליכוד", נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב־30 מנדטים, ונמנה בה, ככל חברי מפלגתו, עם האופוזיציה.
באוגוסט 2021 נמנה עם העותרים לבג"ץ נגד החלטת הכנסת ה-24 על הרכב ועדותיה.
לקראת בחירות לכנסת ה-25, ביקש להתמודד שוב על משבצת המיעוטים בליכוד אך בית הדין של הליכוד פסל את התמודדות של מולא במשבצת זו והוא נאלץ להתמודד ברשימה הארצית.
בבחירות המקדימות לא הצליח להגיע למקום ריאלי.
פטיוצ'ן (שם מדעי: Ptaiochen; משמעות השם: "אווז נופל", עקב החורים בגולגולתו) הוא סוג ברווז נכחד מהקבוצה מואה נאלו של ברווזי הענק של הוואי שבצפון האוקיינוס השקט.
בתוך סוג זה היה מין אחד - Ptaiochen pau שתת-מאובנים שלו התגלו ב-1982 במערות ליד הר געש באי מאווי בגובה של 1,100 מטרים.
מתחתיו נמצאו מאובנים של המין הקרוב טמבטוצ'ן צ'אוליודוס.
הם כללו מספר קטן של עצמות.
ברווז זה היה גדול מכל ברווז מודרני והכיל מקור גדול, אומנם קטן וקצר יותר מקרוביו אבל גם בעל צורה מעוגלת הבולטת ממצחו והיה בעל קצוות משוננים הנדירים אצל עופות.
מבנה זה עזר לו לאכול עלים וצמחייה קשה (למשל מיני שרכים מקומיים) ביעילות רבה יחסית.
הוא היה בעל רגליים חסונות וארוכות אך היה חסר יכולת תעופה, מה שתרם להכחדתו בידי הפולינזים לפני 1,600 שנה בקירוב.
פטיכודוס (שם מדעי: Ptychodus; מילולית: "שן מקופלת") הוא סוג של כריש נכחד מסדרת ההיבודונטים אשר חי בקרטיקון העליון בכל האוקיינוסים ובעיקר לחופי אמריקה הצפונית, שם נמצאו מינים רבים בים הפנימי המערבי הקדום.
כריש זה התגלה במאה ה-19 בחפירות באנגליה וקיבל את שמו ב-1837 בידי החוקר האנגלי לואי אגאסי.
המאובנים שנמצאו כללו מאובני שיניים שטוחות ומחוזקות בעלות מבנה רכסי שנועד לשייף ולפצח מזון קשה כמו קונכיות ולעיתים רחוקות גם שרידי סחוס עבה.
מאובנים נוספים של מגוון מינים התגלו ברחבי העולם, לרבות בברזיל, צ'כיה, צרפת, גרמניה, הודו, יפן, ירדן, מקסיקו ובעיקר לחופי הים הפנימי המערבי של אמריקה הצפונית.
כריש זה היה אחד מהגדולים שהיו מעולם והוא הגיע לאורך של 10 מטרים.
מבנה גופו דמה לזה של כריש לווייתני או של כריש ענק אך בניגוד אליהם הוא ניזון מרכיכות בעזרת שיניו הגדולות העמוסות שהתחלפו ללא הרף.
כריש זה ניזן בדומה לניבתן או לצב ים מרכיכות גדולות ואולי חי בדומה לכרישים החיים הטרודונטאים.
הוא חיפש מזון איטי על קרקע הים, מזון שכלל דיונונים ובלמניטים אמוניטים גדולים כמו Parapuzosia seppenradensis שעלה על משקל טון ובעיקר צדפות גדולות כמו Inoceramus ו-Platyceramus, שהיו הגדולות שבצדפות אי-פעם.
הכריש גרף אותם עם שיניו השטוחות ופיצח את הקונכיות בשיניו.
פטילודוס (שם מדעי: Ptilodus) הוא סוג נכחד של יונק קדום מהסדרה מולטיטוברקולטה אשר חי בתקופת הפלאוקן, בראשית עידן הקנוזואיקון.
מאובניו נתגלו ברחבי ארצות הברית וקנדה ותוארו בידי החוקר אדוארד קופ וכמה מאובנים קרובים אוחדו לסוג זה.
הפטילודוס היה יצור קטן באורך 30-50 ס"מ והיה בעל זנב ארוך וכפות רחבות שהתאימו לטיפוס.
ייתכן מאוד שהוא חי כמו סנאי.
היו לו שיניים חותכות גדולות ביותר בדומה למכרסמים אך גם מלתעות חזקות כמו לאוכל בשר.
ככל הנראה הוא היה אוכל-כול בעל התאמה לתזונה מאגוזים קשים או מזון קשיח אחר אך מגוון בחרקים או חיות אחרות.
הזנב שלו היה מחוזק ופעל כמו רגל חמישית, סייע לו לנוע על הענפים.
ייתכן שהוא חי ביערות גשם ששררו באמריקה הקדומה ונכחד עם סוף הפלאוקן, אז היערות נעלמו.
בסוג זה נכללו 7 מינים:
פטיסיראן (patisiran) הוא החומר הפעיל בתרופה אונפטרו (onpattro).
פטיסיראן מיועדת לטיפול בפולינוירופתיה במבוגרים עם עמילואידוזיס תורשתית המתווכת על ידי טרנסתירטין (transthyretin amyloidosis Hereditary hATTR).
hATTR היא מחלה נדירה ומסכנת חיים, הפוגעת בכ-50,000 אנשים ברחבי העולם.
hATTR היא מחלה תורשתית, רב-מערכתית, מתקדמת ומסכנת חיים, הנגרמת על ידי מוטציות בגן המקודד לטרנסתירטין (TTR).
הכבד הוא המקור העיקרי לחלבון הטרנסתירטין.
ב-hATTR הן טרנסתירטין מוטנטי והן זן-הבר של טרנסתירטין, שוקעים כעמילואיד במערכת העצבים ההיקפית ובלב, בכליות ובמערכת העיכול וגורמים לפולינוירופתיה ולקרדיומיופתיה.
שינויים נוירופתיים מביאים להפרעות סנסוריות-מוטוריות משמעותיות, עם הידרדרות בפעילויות יומיומיות ובהליכה.
מעורבות של עצבים אוטונומיים גורמת לתת-לחץ דם, שלשול, הפרעה בזקפה והפרעות בשלפוחית השתן.
ההתבטאויות הקרדיאליות כוללות אי ספיקת לב, הפרעות קצב, תת-לחץ דם תנוחתי או מוות פתאומי עקב בעיות הולכה.
פטיסיראן הוא RNA התערבותי קצר, בעל מבנה דו-גדילי, המכוון כלפי mRNA (RNA שליח) המקודד הן לטרנסתירטין מוטנטי והן לזן-הבר של טרנסתירטין.
השפעה זו, המשתיקה את ביטוי הגן, מפחיתה את רמות חלבון הטרנסתירטין במחזור הדם ומפחיתה את משקעי העמילואיד הקשורים עם עמילואידוזיס המתווכת על ידי טרנסתירטין.
היעילות של פטיסיראן הודגמה בניסוי קליני שכלל 225 חולים, אשר 148 מהם קיבלו עירוי של פטיסיראן כל שלושה שבועות, למשך 18 חודשים ו-77 חולים אשר קיבלו אינבו.
החולים אשר קיבלו פטיסיראן היו בעלי תוצאים טובים יותר לגבי מדדים של פולינוירופתיה, בכללם, חוזק שרירים, תחושה (כאב, טמפרטורה, קהות), רפלקסים ותסמינים אוטונומיים (לחץ דם, קצב לב, ועיכול) בהשוואה לאלה שקיבלו עירויי אינבו.
חולים שטופלו בפטיסיראן, אף קיבלו ניקוד טוב יותר, במסגרת ההערכות של הליכה, מצב תזונתי והיכולת לבצע פעילויות יומיומיות.
דווחו תופעות לוואי של תגובות קלות או מתונות הקשורות לעירוי.
פטיסיראן (אונפטרו) היא התרופה הראשונה המבוססת על RNA התערבותי קצר (siRNA) שאושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והתרופה הראשונה שאושרה על ידי ה-FDA האמריקאי לטיפול במצב זה.
פטיסיראן קיבל מעמד של תרופת יתום, הערכה במסלול מהיר, זכות קדימה בהערכה, ומעמד של תרופה פורצת דרך, עקב מנגנון הפעולה החדשני שלו והנדירות של המצב בו הוא מטפל.
התרופה אושרה בארצות הברית ובאירופה באוגוסט 2018. פטיסיראן פותח ומשווק על ידי חברת אלנילאם פרמסוטיקלס.
פטימה ויטברד-ודד, חבר היא אתלטית בריטית בעבר, היא סגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988), זוכת מדליית ארד אולימפית (לוס אנג'לס 1984) אלופת העולם (רומא 1987), סגנית אלופת העולם (הלסינקי 1983), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986), 8 פעמים ברציפות אלופת בריטניה (1981–1988) ושיאנית עולם (1986–1987) בהטלת כידון.
ויטברד נולדה וגדלה בלונדון, לאמא קפריסאית טורקית ולאבא קפריסאי יווני.
בראיון שנערך בשנת 2020 ב-BBC היא אמרה ששני הוריה היו מאיסטנבול.
היא גדלה בבתי אומנה, ומדי פעם הושארה עם אמה הביולוגית הפוגענית.
בגיל 14 היא אומצה על ידי משפחתה של מרגרט ויטברד, מאמנת הכידון שלה.
במשחקי חבר העמים שנערכו באדמונטון, קנדה סיימה ויטברד במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 49.16 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה ויטברד במקום 18 בהטלת כידון בתוצאה של 49.74 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בתחילת ספטמבר 1982 היא סיימה במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 65.10 מטר.
חודש לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בבריזביין, אוסטרליה בתחילת אוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 58.86 מטר.
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-13 באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 69.14 מטר, אחרי טינה לילאק מפינלנד (70.82 מטר) ולפני אנה ורולי מיוון (65.72 מטר).
עד להטלה השישית והאחרונה היא דורגה במקום הראשון.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה ויטברד במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 67.14 מטר, אחרי בת ארצה טסה סנדרסון (69.56 מטר) וטינה לילאק (69.00 מטר).
במשחקי חבר העמים שנערכו באדינבורו, סקוטלנד ב-31 ביולי 1986 זכתה ויטברד במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 68.54 מטר, אחרי טסה סנדרסון שקבעה שיא משחקים חדש של 69.80 מטר.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב-28 באוגוסט 1986 זכתה ויטברד במדליית זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש מדהים של 77.44 מטר, לפני פטרה פלקה מגרמניה המזרחית (72.52 מטר) וביאטה פטרס מגרמניה המערבית (68.04 מטר).
היא שיפרה כ-2 מטר את שיא העולם בן השנה של פטרה פלקה (75.40 מטר), שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי פטרה פלקה (78.90 מטר).
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 76.64 מטר, לפני פטרה פלקה (71.76 מטר) וביאטה פטרס (68.82 מטר).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה ויטברד במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 70.32 מטר, אחרי פטרה פלקה שקבעה שיא אולימפי חדש של 74.68 מטר ולפני ביאטה קוך מגרמניה המזרחית (67.30 מטר).
פטיסוב ארנה הוא מתחם קונצרטים וספורט בעיר ולדיווסטוק, המשמש כאולמה הביתי של קבוצת אדמירל מליגת KHL.
האולם נקרא על שמו של ויאצ'סלב פטיסוב, שחקן ומאמן הוקי מפורסם, ציר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית שיזם את הקמת אדמירל ולדיווסטוק.
המתחם מיועד ל-7,000 צופים במהלך קונצרטים ועד 5.5 אלף במהלך תחרויות ספורט.
המשקיעה העיקרית בבנייה הייתה חברת גזפרום.
הפתיחה התקיימה ב-27 בספטמבר 2013, במשחק שבו ניצחה אדמירל את צסק"א 4:2 במשחק הביתי הראשון.
הארנה ממוקמת במרחק 18 ק"מ ממרכז העיר ולדיווסטוק, 150 מטר מזרחית לכביש А370, לא רחוק מתחנת הרכבת "ספוטניק".
פטירת מנהיגי הציבור החרדי מתייחסת לפטירתם של רבנים חרדים מגדולי הדור.
ביהדות, פטירתם של אנשים הנחשבים לצדיקים ומנהיגים והאירועים שסביבה זוכים למעמד מיוחד.
בספרות התורנית נאמרו מימרות, הלכות ומנהגים על ההתייחסות לפטירת צדיק מן העולם, ובמיוחד להסתלקות גדולי הדור ומנהיגיו, לה ניתן מעמד מיוחד.
האירועים העיקריים הם שעת פטירת הצדיק מן העולם, הלווייתו, ההספדים עליו, קבורתו, האבל על מיתתו, הנצחתו לדורות ועוד.
כאשר לא מדובר בפטירה פתאומית, אלא בכניסה למצב של חשש סכנה כגון בגין מחלה חריפה, נערכות עצרות תפילה ואמירת תהילים במעמד המונים לרפואת הרב.
בנוסף, בעיתונות החרדית מתפרסם קול קורא מאת גדולי הרבנים בקריאה להרבות בתפילה, בלימוד תורה ובמעשים טובים לזכות רפואתו כמו גם לקבל באופן עצמי התחייבויות לתיקון האישיות (לקבל קבלות טובות).
מסע ההלוויה (המכונה גם אשכבתיה דרבי) מתקיים במתכונת רחבה ובהשתתפות מאות אלפי בני אדם.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, פטירת מנהיגי הציבור החרדי והלוויותיהם מסוקרות בהרחבה בתקשורת בישראל, וכן ברשתות זרות ובסוכנויות חדשות בין-לאומיות.
בהלווית הרב שמואל וואזנר בשנת 2015 נהרגו שניים ונפצעו למעלה מ-90 עקב כך, ומאז משטרת ישראל מאבטחת את ההלוויות האלו בפיקוח הדוק יותר.
החל מהלוויית הרב קניבסקי בשנת 2022 המשטרה מנהלת את ההלוויות תחת שם הקוד "פקודת אדמו"ר".
לקראת מעמד ההלוויה מתכנסים בכירי כוחות ההצלה, מערכת הביטחון, משרד התחבורה והרשות המקומית יחד עם בני משפחת הרב ומקורביו, בתכנון ההיערכות לקהל ההמונים שצפויים להשתתף בהלוויה.
במהלך ההלוויה נאמרים פרקי תהילים וקבלת עול מלכות שמים.
בדרך כלל נישאים הספדים על ידי גדולי הדור החיים, ולפעמים נאמרות בהם אמירות בעלות משמעות ציבורית.
כאשר הנפטר החזיק בחייו במשרה תורנית, ניתנת הודעה במהלך ההלוויה על הכתרת רב חדש - לרוב בנו או בן משפחתו, מדין ירושה - שימלא את מקומו.
רבים עושים "קריעה" בדש הבגד.
המיטה נישאת אל בית הקברות בידי המונים, ויש המקפידים שרק מי שטבל קודם לכן במקווה טהרה יורשה לגעת בה.
בשנים האחרונות, עקב הדוחק הרב סביב המיטה, היא מובלת לרוב בתוך רכב אמבולנס.
מקום הקבורה נחפר בדרך כלל בידי יהודים שומרי תורה ומצוות, בדרך כלל באזור "חלקת הרבנים" שבבית העלמין.
בשל חשש סכנה למקרי דוחק ורמיסת המונים, מוקף מתחם בית העלמין בידי כוחות משטרה וביטחון ונפרסים סביבו גדרות ומחסומים במטרה למנוע מהציבור הרחב להיכנס לתוך המתחם ולשהות בו בעת הקבורה.
מעמד הקבורה נערך בראשות תלמידי ומקורבי הנפטר ובהשתתפות רבים, כאשר במהלכה נאמרים פסוקי י"ג מידות, קבלת עול מלכות שמים ותהילים וכן נישאים דברי התעוררות ופרידה.
לאחר הקבורה, מכסים אלפים את מקום הקבורה בעפר, ובסיומה מניח כל אחד מהנוכחים אבן קטנה על תלולית העפר.
הלוויית הרב אברהם ישעיהו קרליץ (החזון איש), שנפטר בליל שבת, ט"ו בחשוון ה'תשי"ד, 24 באוקטובר 1953, התקיימה בצהרי יום ראשון שלאחר מכן בבני ברק.
מסע הלווייתו, בו השתתפו כ-30,000 איש, נע מביתו שבמזרח בני ברק אל בית הקברות שומרי שבת בעיר.
מטעם עיריות בני ברק ורמת גן הוכרז על "ביטול מלאכה" בשעות ההלוויה.
בפתח ישיבת הממשלה בבוקר יום ההלוויה הקדיש ראש הממשלה דוד בן-גוריון דברים לזכרו של הרב.
הלוויית הרב יעקב ישראל קניבסקי, שנפטר בליל שבת, כ"ג באב ה'תשמ"ה, 10 באוגוסט 1985, התקיימה ביום ראשון שלאחר מכן בבני ברק.
בהלוויה השתתפו כ-200,000 אנשים, והוא נקבר סמוך לקברו של גיסו החזון איש, בבית הקברות שומרי שבת.
הלוויית הרב שלמה זלמן אוירבך, התקיימה ביום פטירתו - יום שני, כ' באדר א' ה'תשנ"ה, 20 בפברואר 1995, בירושלים.
מסע הלווייתו היה מהגדולים שבהלוויות מנהיגי הציבור החרדי בישראל, והשתתפו בו על פי הערכת המשטרה כ-300,000 אנשים.
הרב אוירבך נקבר בהר המנוחות בירושלים.
הלוויית הרב אלעזר מנחם מן שך, שנפטר בליל יום שישי, התקיימה ביום שלאחר מכן - יום שישי, ט"ז בחשוון תשס"ב, 2 בנובמבר 2001, בבני ברק, מהיכל ישיבת פוניבז' אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
בהלוויה השתתפו על פי ההערכות למעלה מ-100,000 איש.
הלוויית הרב יוסף שלום אלישיב, התקיימה בליל יום פטירתו - יום רביעי, אור לכ"ט בתמוז ה'תשע"ב, 18 ביולי 2012 בירושלים.
הלוויית הרב עובדיה יוסף, התקיימה ביום פטירתו - יום שני, ג' בחשוון ה'תשע"ד, 7 באוקטובר 2013 בירושלים.
מסע ההלוויה ארך כשלוש שעות, הוא יצא מישיבת פורת יוסף ועבר ברחובות יוסף בן מתתיהו, מלכי ישראל, ברנדייס, ירמיהו ולאורך רחוב בר-אילן.
הרב יוסף נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
על פי הערכת משטרת ישראל, כ-750–850 אלף איש השתתפו בהלוויה, מה שהופך אותה להלוויה הגדולה ביותר בתולדות מדינת ישראל.
הלוויית הרב שמואל הלוי ואזנר, שנפטר ב-3 באפריל 2015, ליל הסדר ה'תשע"ה, התקיימה במוצאי יום ראשון של פסח בבני ברק, מישיבת "חכמי לובלין" שבראשה עמד הרב וואזנר - לבית הקברות שומרי שבת בעיר.
בהלוויה זו השתתפו כ-100,000 איש וכתוצאה מהדוחק העצום בה - נהרגו שניים ממשתתפי ההלוויה ונפצעו עשרות.
כתוצאה מהאסון בהלוויה זו, הלוויות הענק של מנהיגי הציבור החרדי מתנהלות בפיקוח משטרת ישראל.
הלוויית הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, התקיימה ביום פטירתו - יום שלישי, כ"ד בכסלו ה'תשע"ח, 12 בדצמבר 2017 בבני ברק.
מסע ההלוויה החל על יד ביתו של הרב ברחוב חזון איש 5 והסתיים בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
השתתפו בה על פי הערכת המשטרה כ-200,000 איש.
כוחות ההצלה בהלוויה טיפלו בלמעלה מ-90 משתתפים שהתעלפו במהלך ההלוויה.
הלוויית הרב חיים קניבסקי, התקיימה יומיים לאחר פטירתו, ביום ראשון - י"ז באדר ב' ה'תשפ"ב, 20 במרץ 2022 בבני ברק.
הלוויית הרב גרשון אדלשטיין התקיימה ביום פטירתו - יום שלישי, י' בסיוון ה'תשפ"ג, 30 במאי 2023, בבני ברק, מהיכל ישיבת פוניבז' אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
מסע ההלוויה עבר במשך כ-35 דקות ברחוב וילקומירר, סעדיה גאון וחזון איש, אל בית הקברות.
הלוויית הרב מאיר מאזוז שנפטר בשבת, שביעי של פסח ה'תשפ"ה, 19 באפריל 2025, התקיימה בצהרי יום ראשון שלמחרת בבני ברק מישיבתו, כסא רחמים.
השתתפו בה על פי הערכת המשטרה כ-150,000 איש.
בשעות ההלוויה ובימים הסמוכים לה נתלות מאות מודעות אבל גדולות במיוחד בלוחות המודעות בריכוזים החרדיים מטעם ארגונים ואיגודים שונים.
פטירת הרב משודרת ומסוקרת בהרחבה בכלי התקשורת החרדיים, המעניקים דיווחים על מסע ההלוויה, עצרות המספד והזיכרון וידיעות שוטפות מימי השבעה.
לרוב, מפרסמים העיתונים 'מהדורת זיכרון' מיוחדת על הרב ועל פועלו.
בימי השבעה עולים המונים, בהם רבנים ואישי ציבור, לניחום אבלים בבית משפחת הרב.
בסיום ימי השבעה וימי השלושים נערכות עצרות מספד והתעוררות לעילוי נשמתו.
מדי שנה מצוין יום השנה (נקרא גם יארצייט) בעליית רבים לקבר ובהעלאת זיכרון הנפטר בפורומים שונים ובהתכנסויות.
יש הנוהגים לערוך סעודת הילולה ביום השנה, ובקהילות אחדות אף פטרו מאמירת תחנון ביום זה.
הנוהג המקובל הוא להקים מצבה מכובדת על קברי הצדיקים, וניתנו לכך מספר הסברים ופרשנויות בספרות התורנית, זאת למרות קולות הלכתיים סותרים.
נהוג לעלות לקברי צדיקים ולהתפלל על ישועת הכלל והפרט, ולעיתים הופך מקום הקבר למוקד עלייה לרגל.
הנצחת הרב ומורשתו נערכת באופנים רבים, בהם:
ישיבה על קברו – לפי המוזכר בתלמוד, נהגו לקבוע סדרי לימוד קבועים בסמוך לקבר של הנפטר, למשך תקופה מסוימת.
כיום נהוג להקים מיזמי לימוד תורה שונים לעילוי נשמת הרב.
הקמת פרויקטים, מוסדות וארגונים על שם הרב.
קריאת כבישים, רחובות ושכונות על שם הרב.
קריאת שם לילדים בשמו של הרב.
הדפסת והפצת ספרים מתורת הרב.
ספרי זיכרון על חיי הרב ופועלו.
פטימה ביווי הייתה שופטת הודית.
היא מונתה לבית המשפט העליון של הודו ב-1989, והפכה לשופטת הראשונה בו והמוסלמית הראשונה שהתמתנתה לבית משפט גבוה בהודו.
עם פרישתה מבית המשפט, היא שימשה כחברה בוועדה הלאומית לזכויות האדם, ולאחר מכן כמושלת מדינת טאמיל נאדו בהודו בין השנים 1997 ל-2001. בשנת 2023, היא זכתה בפרס Kerala Prabha , הפרס השני בחשיבותו מתוך שלושה הניתן כל שנה על ידי ממשלת קרלה.
פטימה ביווי נולדה באפריל 1927 בפאטהנאמטיטה בממלכת טרוונקור (כיום במדינת קרלה), למשפחה מוסלמית.
הוריה היו אנווייטיל מיר סאהיב וחדיג'ה ביווי למשפחת רוותר.
היא הייתה הבכורה מבין שמונה ילדים.
אביה שהיה עובד מדינה דאג להשכלתם של כל ילדיו.
ביווי סיימה את בית ספר התיכון הקתולי בפאטהנאמטיטה ב-1943, וקיבלה את התואר הראשון שלה בכימיה מהמכללה לנשים, בטריוונדרום.
אביה, ששאב השראה מסיפורה של אנה צ'אנדי, שכנע אותה לפתח קריירה במשפטים.
היא סיימה תואר במשפטים מהמכללה הממשלתית למשפטים בטריוונדרום.
ביווי נרשמה כעורכת דין ב-14 בנובמבר 1950 לאחר שסיימה במקום הראשון במבחני הלשכה של מועצת עורכי הדין ב-1950.
היא החלה את הקריירה המשפטית שלה במערכת המשפט בקרלה כאשר ב-1958 מונתה כשופטת מקומית (מונסיף ), תחת שירותי המשפט של קרלה.
היא קודמה לשופטת בכירה ב-1968 ולשופטת מחוזית ב-1972, וכשופטת מחוז ומושב ב-1974.
בינואר 1980 מונתה ביווי לחברה בחבר השופטים של בית הדין לערעורים של מס הכנסה.
ב-4 באוגוסט 1983 מונתה כשופטת בבית המשפט העליון של הודו והייתה האישה הראשונה בתפקיד בהודו.
ב-14 במאי 1984 היא הפכה לשופטת קבועה בבית המשפט העליון.
היא פרשה מתפקידה ב-29 באפריל 1989, אך ב-6 באוקטובר 1989 הוחזרה לתפקיד שופטת בבית המשפט העליון וכך פרשה פעם נוספת באפריל 1992.
מאוחר יותר ביווי הפכה למושלת טאמיל נאדו ב-25 בינואר 1997. נשיא הודו שנקר דיאל שרמה אמר בטקס מינויה שהתקיים לצד מינוי השופט סוחדב סינג קאנג, לשעבר נשיא בית המשפט העליון בג'אמו וקשמיר, למושל קרלה, כי "ניסיונם ותובנותיהם לגבי עקרונותיה של החוקה והחוקים מהווים נכסים יקרי ערך".
כמושלת המדינה, היא דחתה את בקשות החנינה שהגישו ארבעת האסירים הנידונים בתיק ההתנקשות ברג'יב גנדי.
האסירים שלחו את בקשות הרחמים למושלת, והתחננו בפניה שתפעיל את סמכותה לפי סעיף 161 לחוקה (סמכותו של המושל להעניק חנינה).
כמושלת המדינה כיהנה גם כנשיאת אוניברסיטת מדרס .
היא שימשה גם כיו"ר ועדת קרלה למעמדות נחשלים (1993) וחברה בוועדה הלאומית לזכויות אדם (1993–1997).
הקריירה הפוליטית של ביווי נעצרה בשנת 2001 כאשר היא התפטרה מתפקידה לאחר שקבינט האיחוד טען כי היא לא מימשה את חובותיה החוקתיות.
למרות שהיא פרסמה הצהרה על התפטרותה, היא שמרה על שתיקה לגבי הביקורת נגדה.
פטיר משלתת (בערבית מצרית: فطير مشلتت) מילולית: "פשטידות מרופדות", הוא מאפה בצק מצרי בשכבות.
המאפה מורכב משכבות דקות רבות של בצק וגהי ומילוי אופציונלי.
המילוי יכול להיות גם מתוק וגם מלוח.
מילויים מתוקים עשויים לכלול גבינה, קוקוס, מלבי, רחת לוקום, נוטלה או שוקולד, בעוד מילויים מלוחים יכולים להיות כל דבר מבשר בקר טחון ועד נקניק או גבינה.
משלתת רגיל מושרה בדבש ונמרח בריבה או בגבינה או מוגש עם זיתים.
בגלל הרבגוניות שלה, משלתת מכונה לעיתים קרובות פיצה מצרית.
פטיר משלתת מתוארך למצרים העתיקה, שם היה ידוע בשם "פטיר מאלטוט".
הוא הושאר במקדשים כמנחה לאלים.
פטיר משלתת הפך לסמל חשוב לאירוח במצרים.
ככזה, הוא הוגש לנשיא האמריקני ברק אובמה במהלך ביקורו במצרים ביוני 2009. משפחות מצריות נותנות אותו למבקרים ולחברים באופן מסורתי כמתנה.
בדרך כלל מכינים אותו לחגים, חתונות וחגיגות אחרות.
פטיש קרב, פטיש מלחמה או מקבת הוא כלי גדול וכבד, הדומה לפטיש עבודה ולמכוש ונועד בעיקר לניפוץ עצמות מבעד לשריון היריב.
פטיש הקרב היה יעיל במיוחד כאשר היריב היה עטוי שריון לוחות.
פטיש הקרב מורכב ממוט או ידית ארוכה שבראשה נמצא ראש מתכתי דו-ראשי דמוי מכוש, אשר צדו האחד קהה, כפטיש עבודה, ומיועד בעיקר להנחתת מהלומות חזקות.
צידו השני חד כמכוש ונועד לחדור את שריון היריב ולפוצעו.
בניגוד לתיאור הפופולרי בסרטי הפנטזיה של פטיש גדול וכבד, הראש הנפוץ היה בעל ממדים צנועים יותר (ראה תמונה).
פטיש המלחמה היה נפוץ במיוחד בימי הביניים המאוחרים, המאה ה-14, המאה ה-15 והרנסאנס, בייחוד בגרסה דו-ידנית עם מוט ארוך, כנשק שנועד להתמודד מול אבירים משוריינים בכבדות ומול פרשים בעלי שריון לוחות.
בזכות ידית ההנפה הארוכה היו פטישי המלחמה יכולים לגרום לפציעות ומכות קשות לאבירים המשוריינים גם בלי לחדור את השריון (פציעות יבשות ומכות הלם).
המקור החד שימש לתפיסת והפלת פרשים מסתערים; במכה חזקה יכול היה הפטיש אף לחדור דרך השריון.
פטיש המלחמה שימש גם כדי לפגוע ברגלי הסוסים ובכך להפיל פרש רכוב מסוסו.
רוב פטישי הקרב הם דו ידניים אך יש גם פטישי מלחמה קטנים וחד ידניים.
פטישי מלחמה חד-ידניים היו נפוצים בעיקר בקרב פרשים שהשתמשו בפטיש להנחית מכות חזקות על חיל הרגלים בעת שדהרו בתוך שורותיהם.
בפטישי קרב נעשה שימוש גם על ידי איכרים ופועלים כנשק מאולתר בעת הצורך.
כך נתנו פטישי הקרב את שמם ל"מרד הפטישאים" של 1382 בפריז.
פטיש קרב הוא כלי נשק חביב במשחקי וסרטי הפנטזיה, בייחוד פטיש קרב שמושפע מתיאור מיולניר, פטיש הקרב של אל הרעם הנורדי ת'ור.
לפי אחת הדעות, כינויו של יהודה המכבי נובע מהמילה "מקבת".
פַּטִּישׁ הוא מושב בצפון הנגב ממערב לעיר אופקים והוא שייך למועצה אזורית מרחבים.
המושב הוקם ב-3 במרץ 1950 והוא קרוי על שם חורבת פטיש הסמוכה.
"תחילה נקרא המקום אימרה ג' והובאו למקום עולים ממצרים, אשר עזבו לאחר חודש וחצי, מבלי שאיש מנע זאת, ולאחר שהבינו שהחיים בנגב הצחיח לא נועדו עבורם.
אחריהם הובאו עולים מתוניסיה שהלכו בדרכם של קודמיהם, והיו גרעינים מארצות אחרות שגם הם לא נקלטו, עד שגמלה באנשי הסוכנות היהודית ההחלטה ליישב במקום זה קבוצת עולים שתנאי הנגב הקשים יתאימו לה ונבחרו לכך עולים מכורדיסטן".
על העלייה עצמה סיפר חביב שרבף:
כל עוד לא עסקו אנשי פטיש בחקלאות, הועסקו בעבודות הכשרת הקרקע, שסופקו להם על ידי קק"ל.
מדי בוקר הייתה מגיעה ליישוב משאית ומסיעה עשרות גברים לרוחמה.
עם שקיעת החמה הוחזרו העובדים לכפר.
לעיתים היה הנהג מסתפק בהורדתם בשולי "כביש הרעב" והיה עליהם ללכת מרחק רב ברגל עד המושב.
שכרם של העובדים מפטיש קוזז לטובת בניית בתים ביישוב.
הבתים נבנו בחמישה רחובות שכל אחד מהם הכיל 24 בלוקונים.
המיקום הגאוגרפי של הבתים קבע את ערכם, והמבוקשים ביותר היו ב"רחוב הראשי".
על רקע זה פרצה מריבה בין התושבים שנדמה הייתה שתביא לקרע הראשון ביישוב, אך ברגע האחרון הוחלט לערוך הגרלה בין כל המתיישבים, וכך נרגעו הרוחות.
מי שליווה את המתיישבים החדשים בפטיש היה משה אדירי, תושב כפר ויתקין, שעקב מקרוב אחר המחדלים השונים שהיו בפטיש.
המוסדות המיישבים העניקו לכל אחד מהמתיישבים פרה מבלי לסייע בהקמת מבנה זמני עבורה, כך שבתנאי מזג אוויר קשים היו המתיישבים מרחמים על הפרה ומכניסים אותה לביתם ללינת לילה.
הוא התמרמר על המחסור החמור במים ועל כך שלא הייתה אספקה יציבה באמצעות "טנקרים", ולא השלים עם כך שהשמירה הביטחונית על יישובי האזור לא הייתה מאורגנת כראוי.
תנאים קשים אלו של מחסור במים, תשתיות כביש, והעדר חשמל ביישוב בתוספת רמת הכנסה מינימלית גרמו לתושבים למחות ולצאת להפגין.
הם חסמו את כביש הרעב בקטע שליד המושב.
חסימת הכביש מנעה מחברי הקיבוצים שהגישה אליהם הייתה מכביש הרעב להגיע אל מחוז חפצם.
השוטרים שהיו בעיצומים בימי השביתה לא הגיעו למקום, ורק לאחר שכמה חברי קיבוצים איימו לפנות ללוי אשכול כדי שיתערב לביטול החסימה, הופיעה קבוצת שוטרים שפינתה את הכביש.
מצוקתן של המשפחות במושב גברה גם בגלל תנאי המגורים הקשים.
משפחות בנות שמונה ועשר נפשות כולל סב וסבתא הצטופפו בבלוקון שגודלו 24 מטרים, שהיה מחולק לחדר משפחה אחד גדול יחסית, ולחדר קטן יותר ששימש גם כמטבח.
כמו ביישובים האחרים, לא היו בבלוקונים בתי שימוש ומקלחות.
הרחצה נעשתה בברזים, כאשר היה מים ועשיית הצרכים בבורות מרוחקים.
ב-24 במרץ 1955 עסק היישוב בהכנות לקראת החתונה של שמואל קלימי ושמחה שימסי, בני המושב.
טקס הנישואים נערך ברחוב ה' בחצר בית משפחת קלימי.
שלושה שבועות לפני החתונה ערך צה"ל פעולת תגמול בשם מבצע חץ שחור כנגד הצבא המצרי ברצועת עזה על מנת למגר את תופעת הסתננות חוליות הפדאיון מגבול מצרים במטרה לפגע במתיישבים הישראלים.
ימים אלו במושב פטיש היו מתוחים מבחינה ביטחונית ואף עלה החשש לפגיעה במקום.
בעיצומה של החתונה חדרו מחבלים מרצועת עזה למושב פטיש וכשראו את קהל החוגגים הטילו שני רימוני יד לקהל החוגג ופתחו באש.
בהתקפה נהרגה מדריכה חקלאית, ורדה פרידמן מכפר ויתקין, ונפצעו 18 אחרים.
המשורר נתן אלתרמן כתב שיר על ורדה פרידמן: "נערה עבריה עבותת צמה לבדה בעפר מוטלת".
באזכרה לנערה ציין בן-גוריון את "ברית הדמים שנכרתה בין כפר ויתקין ופטיש".
יומיים לאחר ההתקפה ביקר בפטיש דוד בן-גוריון ומצא שחלק מהתושבים ארזו את חפציהם על מנת לעזוב את המקום.
הוא חיזק את ידי המתיישבים ונאם בפניהם: "יש פטיש לא רק במקום הזה.
הרבה פטישים מפוזרים בארץ, אך יש פטיש חזק, שיפוצץ את סלעי האויבים.
לעיתונאי משה ז"ק הסביר כי מלבד הרתעת האויב, יש סיבה נוספת לפעולות התגמול: "הבט על היהודים הללו.
הם באים מעיראק, מכורדיסטן, מצפון-אפריקה...
הם באים מארצות, שם היה דמם הפקר, שם מותר היה להתעלל בהם, לענותם, להכותם, להתאכזר אליהם.
כבר התרגלו לכך כי הם קרבנות חסרי אונים של הגויים.
כאן עלינו להוכיח להם כי דמם אינו עוד הפקר; כי יש מדינה ויש צבא לעם היהודי, אשר לא ירשו כי יעשו עוד בהם שפטים; כי יש מחיר לחייהם ולרכושם.
עלינו לזקוף קומתם, לנטוע בהם הרגשת קוממיות וגאווה.
עלינו להמחיש להם כי מי שקם עליהם לא יימלט מעונש, כי הם אזרחים במדינה ריבונית, האחראית לחייהם ולשלומם".
כמה חודשים לאחר הפיגוע, ב-27 ביולי 1955, הסתננו שלושה מחבלים ליישוב וזרקו שני רימונים אל תוך ביתה של משפחת זרגרי, בני הזוג דניאל וקמילה נפצעו בפיגוע.