tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב זה היו לסרבים 2,100 נפגעים לעומת 1,800 נפגעים לבולגרים.
המתקפה הסרבית לתוך בולגריה נבלמה.
הצבא הסרבי החל לסגת בחוסר סדר ועד ה-24 בנובמבר נהדף אל מחוץ לגבולות נסיכות בולגריה.
במקביל, המשיכה אוגדת טימוק של הצבא הסרבי לצור על וידין וזאת עד 29 בנובמבר.
כעת, ריכזו הבולגרים את כוחותיהם בשתי אוגדות, חצו את הגבול הסרבי וב-27 בנובמבר כבשו את העיר פירוט כשהנסיך בטנברג מוביל אישית את הקרב.
הצבא הסרבי החל בנסיגה מבוהלת לעיר ניש.
המלחמה שהחלה בתנופה גדולה הפכה לתבוסה סרבית והם פנו לבעלת בריתם האימפריה האוסטרו הונגרית, בתחינה להסדר הפסקת אש.
ב-29 בנובמבר ביקר השגריר האוסטרו-הונגרי לבלגרד במטה הצבא הבולגרי בחזית ודרש את הפסקת הקרבות לאלתר, תוך איום בהתערבות צבאית.
הפסקת האש נחתמה ב-7 בדצמבר.
ב-3 במרץ 1886, נחתם הסכם בוקרשט ובהמשך אושר איחוד בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית, ונקבע שרק בולגרי יוכל למשול על חבל זה.
הניצחון במלחמה חיזק את האחדות הלאומית הבולגרית ואת מעמדה של בולגריה בבלקן.
בקרב האוסטרו-הונגרים זכו הבולגרים לכינוי: "הפרוסים של הבלקן".
הנסיך בטנברג איבד את כסאו בספטמבר 1886 בהפיכה של קיצונים בולגרים.
הרוסים התערבו ודאגו להפיכה נגדית אולם לא השיבו לאלכסנדר את סמכויותיו בגלל סיפוח רומליה המזרחית בניגוד לדעתם.
הסרבים היו בעלי בריתם של הבולגרים במלחמת השחרור מול העות'מאנים.
התקפתה על בולגריה, החזירה את סרביה למעמד הנמסיס ההיסטורית של הבולגרים ואף על פי שיתוף פעולה קצר טווח במלחמת הבלקן הראשונה, שתי המדינות חזרו להילחם במלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה ומתוך הסכם עם גרמניה הנאצית, היוותה אדמת בולגריה קרש קפיצה לכיבוש ממלכת יוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
לאחר פרץ האנטישמיות בבולגריה אשר ליווה את סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), שאפה הקהילה היהודית להוכיח את היות בניה אזרחים נאמנים ופטריוטים של נסיכות בולגריה.
החוקה הליברלית החדשה ויחסו השוויוני של הנסיך בטנברג, דרבנו אותם בצעדיהם אלו.
במהלך המלחמה עם סרביה, גייסו ומימנו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה, שני גדודים של לוחמים יהודים אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות רחמניות.
הנסיך בטנברג התפעל מתעוזתם בקרב וציין כי הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים.
מלחמת בושין (ביפנית: Boshin Sensō 戊辰戦争, "מלחמת שנת הדרקון") הייתה מלחמת אזרחים ביפן, שהתנהלה מ-1868 עד 1869 בין כוחות שוגונות טוקוגאווה ואלה שביקשו להשיב את השליטה במדינה לידי הקיסר.
מקורות המלחמה נובעים מחוסר שביעות הרצון של דאימיו וסמוראים צעירים מהתנהלות השוגונות אל מול הזרים שהגיעו למדינה לאחר פתיחת יפן בעשור שקדם למלחמה.
השוגון המכהן, טוקוגאווה יושינובו, הכיר במצבו והעביר את הכוח הפוליטי לידי הקיסר מייג'י.
בעשותו כך קיווה טוקוגאווה שביתו ימשיך להתקיים ואף להשתתף בממשל.
אך תנועות צבאיות בחצר הקיסר, אלימות באדו (כיום טוקיו) וצו קיסרי שנחתם בעקבות לחץ מצד סצומה וצ'ושו הביא לחיסול בית טוקוגאווה, וגרם לטוקוגאווה לפתוח במערכה לכיבוש החצר הקיסרית בקיוטו.
מאזן הכוחות נטה במהירות לצדו של הצבא הקיסרי, שעל אף שהיה קטן יותר, היה מתקדם יותר, ולאחר סדרה של קרבות נכנע טוקוגאווה אישית.
הכוחות הנאמנים לטוקוגאווה נסוגו לצפון הונשו ולאחר מכן להוקאידו, שם הקימו את רפובליקת אזו.
בקרב הקודאטה נחלו כוחות השוגון תבוסה סופית, ולאחריו נותר הקיסר שליט יחיד ביפן.
מלחמת בושין הדגישה את רמת המודרניות אליה הגיעה יפן ארבע עשרה שנים בלבד לאחר שנפתחה לעולם המערבי, ואת רמת המעורבות הגבוהה של מדינות מערביות (בעיקר בריטניה וצרפת) בענייני הפנים של יפן.
בשתי המאות שקדמו ל-1854, הייתה יפן מסוגרת בפני שאר העולם, מלבד קשרים עם קוריאה דרך האי צושימה, עם סין של שושלת צ'ינג דרך איי ריוקיו ועם ההולנדים דרך תחנת המסחר שלהם בדג'ימה.
ב-1853 פתח קומודור מת'יו פרי את יפן לסחר בינלאומי בעזרת איומים לשימוש בכוח ובכך התחיל תקופה של פיתוח מהיר והתמערבות.
בשל ההסכמים הבלתי-שוויוניים עליהם נאלצה יפן לחתום, נתקלה השוגונות בעוינות מצד גורמים פנימיים במדינה, שמהרה הפכה לתנועה קיצונית וקסנופובית בשם סונו ג'וי (尊皇攘夷), שפירושו "כבד את הקיסר, גרש את הברברים."
הקיסר קומיי צידד ברגשות אלה, ובשוברו מסורת בת מאות שנים, החל למלא תפקיד פעיל בענייני המדינה: הוא יצא כנגד ההסכמים וניסה לקטוע את שושלת השוגונים.
שיא הפעילות שלו הגיע ב-1863, אז פרסם צו קיסרי שקרא לסילוק כל הזרים מיפן.
אף על פי שלשוגונות לא הייתה כל כוונה לאכוף אותו, עודד הצו אלימות כלפי השוגון וכלפי הזרים.
ב-1864 פתחו כוחות צ'ושו, בשיתוף רונין, במרד במטרה להשתלט על קיוטו - מקום מושבו של הקיסר - אך נהדפו על ידי כוחות השוגון דאז איימוצ'י טוקוגאווה, שבתגובה שלח כוחות לצ'ושו, שנכנעו ללא קרב.
בשלב זה התמתנה ההתנגדות בקרב הנהגת האן צ'ושו ובחצר הקיסרית, אך במהלך השנה שלאחר מכן התברר שטוקוגאווה איבד שליטה על המדינה, ושהדאימיו החלו להתעלם מפקודותיו.
על אף ההתנגדות לזרים החל שבט סצומה לפתח יחסים קרובים עם הבריטים, ושאף לחזק את צבאו ואת ציו בעזרתם.
סוחרים בריטים מכרו נשק וספינות מלחמה לסצומה, והשגריר הבריטי ביפן, הארי סמית' פארקס, תמך בגורמי אנטי-שוגונות ששאפו להקים שלטון לגיטימי תחת הקיסר ביפן, וגם על מנת להוות משקל-נגד לצרפתים שתמכו וסייעו לשוגון.
גם השוגון דאג לחזק את צבאו על ידי מודרניזציה.
משנתקל בסירוב הבריטי לסייע לו בכך, פנה טוקוגאווה למומחים צרפתים, שנהנו מיוקרתו של נפוליאון השלישי בה זכה בזכות ניצחונו במלחמת קרים.
השוגונות נקטה צעדים משמעותיים בדרך לבניית צבא מודרני וחזק: הוקם צי של שמונה ספינות המונעות בקיטור, שהיה לצי החזק באסיה.
ב-1865 נבנה ביוקוסוקה בית החרושת לנשק הראשון ביפן; ב-1867 הגיעה ליפן משלחת צבאית צרפתית במטרה לארגן מחדש את צבא השוגון ולהקים יחידת עילית, והוזמנה מארצות הברית אונייה מחופת שריון, שריד למלחמת האזרחים האמריקאית.
בשל הכרזת האומות המערביות על נייטרליות סירבה ארצות הברית לשחרר את האונייה ליפן, אך לאחר שהוסרה הנייטרליות רכשה את האונייה הסיעה הקיסרית, קראה לה "קוֹקֶטסוּ" (甲鉄 מחופת שריון) ואף השתמשה בה מאוחר יותר כנגד כוחות השוגון בקרב הקודאטה.
בעקבות הפיכה בשבט צ'ושו שהשיבה לשלטון את הסיעה שהתנגדה לשוגון, הכריז השוגון על כוונתו להנהיג משלחת עונשין שנייה להאן.
הכרזה זו הביאה את צ'ושו לכרות ברית סודית עם שבט סצומה.
בקיץ 1866 הביסו כוחות צ'ושו את כוחות השוגון, וכרסמו עוד יותר בסמכותו.
בסוף השנה נפטרו השוגון איימוצ'י והקיסר קומיי, ואת מקומותיהם תפסו השוגון טוקוגאווה יושינובו והקיסר מוצוהיטו.
זמן קצר לאחר מכן העביר יושינובו את סמכויותיו אל הקיסר בתנאי שיותר לו לשמור על מעמדו.
כך הגיעה לסיומה תקופת אדו.
בעוד שפרישתו של ישונובו יצרה חלל גדול בעמדה הגבוהה ביותר בממשלה, נותר המנגנון על כנו.
יותר מכך, משפחת טוקוגאווה שמרה על בכורה במערכת השלטון והייתה אחראית לשינויים הפוליטיים שנעשו לאחר פרישתו של יושינובו, מצב לו התנגדו צ'ושו וסצומה.
המתיחות בין הצדדים התפרצה ב-3 בינואר 1868, כשכוחות צ'ושו וסצומה השתלטו על הארמון הקיסרי בקיוטו, והקיסר מייג'י בן החמש עשרה הכריז על חזרתו לשלטון.
למרות שרוב יועצי הקיסר היו מרוצים מההצהרה הם תמכו בהמשך שיתוף פעולה עם השוגונות.
טקמורי סאיגו מסצומה איים על המועצה והכריח אותם לבטל את התואר "שוגון" על מנת שיוכלו להחרים את אדמותיו של יושינובו.
אף על פי שתחילה הסכים לדרישות אלה, טען יושינובו ב-17 בינואר שהוא לא יהיה כבול להצהרת חזרתו של הקיסר לשלטון, וקרא לקיסר לבטל את ההצהרה.
ב-24 בינואר החליט יושינובו לתקוף את קיוטו ולסלק משם את כוחות סצומה וצ'ושו.
החלטתו זו נבעה מהגילוי לפיו סדרת שריפות בעיר אדו, בהן שריפת טירת אדו - מגורי טוקוגאווה בעיר - הוצתו על ידי רונין מסצומה ומצ'ושו.
ביום שלאחר מכן תקפו כוחות השוגון את ארמון בו התגורר הדאימיו של סצומה באדו, בו שהו באותה עת מתנגדי שוגון רבים שנשלחו לשם בפקודת סאיגו על מנת לעורר בעיות.
הארמון נשרף ומתנגדי שוגון רבים נהרגו או שהוצאו להורג מאוחר יותר.
ב-27 בינואר 1868 תקפו כוחות השוגון את כוחות צ'ושו וסצומה סמוך לפושימי, בכניסה הדרומית לקיוטו.
חלק מצבא השוגון, שמנה כ-15,000 חיילים, עבר הכשרה תחת יועצים צבאיים צרפתים, אך רובם נותרו סמוראים, מהם היו רבים חברים בשינסנגומי.
צבאות צ'ושו וסצומה, על אף שהיו בנחיתות מספרית של 3:1, היו מצוידים בהוביצרים, רובים ומספר מקלעים חדישים מדגם גאטלינג.
ביום השני לעימותים מונה קרוב משפחה של הקיסר למפקד כוחות ההגנה, ובכך בעצם הפכו הצבאות לצבאות קיסריים.
בעקבות זאת החלו דאימיו שלחמו לצד השוגון לערוק לצד הקיסר.
ב-7 בפברואר נסוג יושינובו מאדו בשל החסות הקיסרית שניתנה לכוחות בהם לחם.
בעקבות הנסיגה של מנהיגם ועריקתם של מספר דאימיו נסוגו כוחות השוגון, והכוחות הקיסריים ניצחו בקרב הראשון.
באותה עת, ב-28 בינואר, התנהל קרב אווה בין כוחות השוגונות לבין הצי של שבט סצומה.
היה זה הקרב הימי המודרני הראשון בתולדות יפן.
בקרב זה, על אף היקפו הקטן, ניצח ציו של השוגון.
בחזית הדיפלומטית, הצהירו נציגי המעצמות הזרות בקובה שהשוגון עודנו השליט של יפן, ובכך הציתו תקווה ביושינובו לגבי התערבות המעצמות לטובתו.
אך מספר ימים לאחר מכן ביקרה את הנציגים משלחת קיסרית שהבהירה שהשוגונות בוטלה, שהנמלים ייפתחו בהתאם לאמנות הבינלאומיות, ושהזרים יזכו להגנה.
בעקבות זאת החליטו הנציגים הזרים להכיר בממשלה החדשה.
בראשית פברואר, בסיוע השגריר הצרפתי, לאון רושה, נוסחה תוכנית לעצירת הצבא הקיסרי באודווארה, נקודת כניסה אסטרטגית לאדו, אך יושינובו החליט לוותר עליה.
בראשית מרץ, בהשפעת השגריר האמריקאי פארקס, חתמו המעצמות הזרות על אמנת נייטרליות מוחלטת, לפיה לא תוכלנה להתערב או לספק ציוד צבאי לאף צד עד פתרון הסכסוך.
טקמורי סאיגו הנהיג את הצבא הקיסרי צפונה מקיוטו ומזרחה לכיוון אדו, אותה כבש במאי.
גורמים אחרים המשיכו להתנגד לכניעת העיר, אך הם הוכנעו סופית בקרב אואנו ב-4 ביולי.
מפקד צי השוגון, טקֶאָקי אנומוטו, סירב למסור את כל ספינותיו.
במקום הוא מסר לצבא הקיסרי רק ארבע ספינות ונמלט עם שמונה הספינות הנותרות ו-2,000 אנשי צי נוספים, בתקווה לערוך התקפת-נגד בסיוע דאימיו מצפון המדינה.
ליוו אותו מספר יועצים צרפתים, שחלקם נאלץ לעזוב את הצבא הצרפתי על מנת לחבור לכוחות השוגון.
לאחר כניעת יושינובו קיבלה רובה של יפן את שלטון הקיסר, אך קומץ האן בצפון המדינה המשיכו בהתנגדות.
במאי כרתו מספר דאימיו צפוניים ברית להילחם בצבא הקיסר.
הברית איחדה כוחות מסנדאי, מיונזאווה, מאייזו, משונאי ומנגאוקה, ומנתה 50,000 חיילים.
אחד מנסיכי החצר הקיסרית נמלט צפונה עם כוחות השוגון ומונה לראש הקואליציה הצפונית, מתוך כוונה להכתירו ל"קיסר טובו."
למרות גודלו של צבא הקואליציה הצפונית, ציודו היה מיושן והוא נשען על שיטות לחימה מסורתיות.
לפיכך נעשו ניסיונות לייצר כלי-נשק מודרניים, למשל בניית תותחים מעץ שירו פגזים עשויים אבן.
תותחים אלה יכלו לירות רק ארבעה או חמישה פגזים בטרם התפרקו.
מזלם שפר עליהם כשהצליח הדאימיו של נגאוקה להשיג שניים מתוך שלושת מקלעי הגאטלינג שהיו ביפן באותה עת, וכן כ-2,000 רובים מודרניים מסוחר הנשק הגרמני הנרי שנל.
במאי הסבו כוחותיו של הדאימיו של נגאוקה אבדות רבות לצבא הקיסרי בקרב הוקואטסו, אך טירתו נפלה ב-19 במאי 1868. התקדמותם של חיילי הקיסר לא נעצרה ובאוקטובר נסוגו הכוחות הנאמנים לשוגון מסנדאי להוקאידו: הצי הפליג צפונה לאחר שרכש שתי ספינות נוספות, עם כ-1,000 חיילים על סיפוניו, ומספר יועצים צרפתים נוספים.
ב-26 באוקטובר שונה שמה של אדו לטוקיו ותקופת מייג'י החלה באופן רשמי.
לאחר תבוסתו בהונשו נמלט אנומוטו להוקאידו עם שאריות ציו ומספר יועצים צרפתים.
יחד הם הקימו ממשלה שמטרתה לייסד מדינת אי עצמאית במטרה לפתח את הוקאידו.
רפובליקת אזו נוסדה באופן רשמי ב-25 בדצמבר, ואנומוטו נבחר לנשיא.
הרפובליקה פנתה לנציגים הזרים ששהו בהקודאטה, אך לא הצליחו להשיג הכרה בינלאומית.
הצעתו להפוך את האי לשטח של טוקוגאווה תחת שליטת הקיסר התקבל בסירוב במועצה הקיסרית.
במהלך החורף חיזקו כוחותיו של אנומוטו את הגנותיהם מסביב לחצי האי הקודאטה, שבמרכזו שכן מבצר גוריוקאקו.
הפיקוד על הכוחות היה יפני-צרפתי, כאשר המפקד העליון היה קייסוקה אוטורי וסגנו היה הצרפתי ז'יל ברונה.
ציו של אנומוטו עגן בנמל מיאקו ב-20 במרץ.
מכיוון שציפו להגעת הצי הקיסרי תכננו חיילי אזו להשתלט על האונייה החדשה קוקטסו.
שלוש ספינות נשלחו לארוב לצי הקיסרי, אך הקרב הסתיים בהפסד לטוקוגאווה בשל בעיות במנועי הספינות, מזג אוויר גרוע והשימוש במקלע גאטלינג שעשו חיילי הקיסר.
באפריל נשלח הצי הקיסרי בליווי 7,000 חיילים לאזו.
הצבא הקיסרי התקדם במהירות והקיף את מבצר גוריוקאקו.
היועצים הצרפתים איבדו תקווה בשלב זה ונמלטו על סיפון ספינה צרפתית, תחילה ליוקוהמה ולאחר מכן לצרפת.
אנומוטו החליט להילחם עד המוות אך השתכנע לבסוף להיכנע, וב-18 במאי 1869 קיבל את שלטון הקיסר.
רפובליקת אזו חדלה מלהתקיים ב-27 ביוני 1869.
לאחר הניצחון המשיך הצבא הקיסרי בתהליך איחוד המדינה תחת שלטון יחיד, לגיטימי וחזק.
מקום מושבו של הקיסר עבר מקיוטו לטוקיו בסוף 1868. כוחם הפוליטי והצבאי של הדאימיו ברחבי יפן נחלש מאוד עם ביטול שיטת ההאן, וההאן עצמם הפכו במהרה למחוזות שמושליהם מונו על ידי הקיסר.
רפורמה נוספת הייתה ביטול ופירוק מעמד הסמוראים, שאפשרה לסמוראים לפנות לתפקידים מנהליים או ליזמות עסקית, אך הביאה רבים מהם אל סף העוני.
מכיוון שההאן הדרומיים - סצומה, צ'ושו וטוסה - מילאו תפקיד חשוב בניצחון, מילאו אנשים מקרבם את מרבית תפקידי המפתח בממשלה בעשורים שלאחר מכן, במה שנקרא "אוליגרכיית מייג'י." ב-1869 נבנה מקדש יסוקוני בטוקיו לזכרם של חללי מלחמת בושין.
חלק ממנהיגי צבא השוגון-לשעבר נכלאו, אך חמקו מהוצאה להורג.
החנינה נבעה מהתעקשותם של סאיגו ושל טוטומי איווקורה, אך גם בשל התערבותו של השגריר פארקס, שאמר ש"תקיפות כלפי קייקי [יושינובו] ותומכיו, בעיקר בדמות עונש אישי, יכתים את שמה של הממשלה החדשה בעיני מעצמות אירופה." לאחר שנתיים עד שלוש שנים במאסר שוחררו רובם ממאסר ונקראו למלא משרות בממשלה החדשה.
אנומוטו, למשל, היה לדיפלומט ברוסיה ובסין, ואף היה שר החינוך.
הקיסר לא דבק במטרתו לגרש את הזרים מיפן ובמקום אימץ מדיניות שמטרתה המשכת תהליכי המודרניזציה במדינה ושינוי ההסכמים הבלתי שוויוניים אל מול מעצמות אירופה, כל אלה תחת המוטו "מדינה עשירה, צבא חזק" (fukoku kyōhei 富国強兵).
אף על פי שבתקופת מייג'י חלה התחממות ביחסי יפן והמעצמות הזרות, הוכתמו יחסי יפן-צרפת בשל תמיכת האחרונה בשוגון.
אך ב-1874, ועשר שנים מאוחר יותר, הוזמנו משלחות צבאיות צרפתיות ליפן.
היחסים הגיעו לשיא כשב-1886 סייעה צרפת ליפן בבניית צי מודרני.
למעשה החלו תהליכי המודרניזציה ביפן בשנים האחרונות של שוגונות טוקוגאווה, והקיסר מייג'י המשיך מדיניות זו, ויתרונו הוא שיכול היה לשלוט במדינה כולה ולרתום אותה למטלה ביעילות.
עם הכתרתו לקיסר פרסם מייג'י הצהרה בה הבטיח אפשרויות חדשות לאדם הפשוט, ביטל את מנהגי העבר (המעמדות) וקרא לרדיפת ידע למען חיזוק יסודות השלטון הקיסרי.
חלק מהרפורמות של ממשלת מייג'י היו החלת חוק חינוך חובה וביטול המעמד הקונפוציאני.
הרפורמות הגיעו לשיאן עם חוקת מייג'י ב-1889.
למרות התמיכה הנרחבת לה זכה הקיסר מצד מעמד הסמוראים, רבות מהרפורמות של ממשלת מייג'י פגעו באינטרסים שלהם: הקמת צבא מגויס המורכב מאנשים פשוטים ואובדן היוקרה והקצבאות גרמו להתמרמרות בקרב הסמוראים-לשעבר.
המתח ביניהם לבין החצר הקיסרית גאה בעיקר בדרום, והתפרץ במרד סאגה ב-1874 ובמרד בצ'ושו ב-1876. בהנהגת טקמורי סאיגו, שפרש מהממשלה.
עקב חילוקי דעות, פתחו סמוראים-לשעבר מסצומה במרד משלהם ב-1877.
בסקירות מודרניות נחשבת רסטורציית מייג'י כ"הפיכה ללא שפיכות דמים." למעשה מלחמת בושין מראה שההפיכה הייתה אלימה למדי: כ-120,000 חיילים השתתפו במלחמה בסך-הכול, ומהם נהרגו כ-3,500. תיאורים יפנים מאוחרים יותר נטו לרומנטיזציה של האירועים, בתארם את השוגון נלחם בשיטות מסורתיות כנגד הקיסר וצבאו המודרני.
למרות השימוש שנעשה בשיטות לחימה מסורתיות, השתמשו שני הצדדים בנשקים החדישים ביותר של התקופה וישמו את שיטות הלחימה החדשות ביותר, כולל השימוש באוניות מחופות שריון ובתותחי גאטלינג ובהישענות על יועצים צבאיים זרים.
מלחמת גאליה הוא חיבור בלטינית שכתב יוליוס קיסר ומתעד את מסעות המלחמה שערך הצבא הרומאי שבפיקודו בשטח גאליה בשנים 58–49 לפנה"ס.
בשנת 58 לפנה"ס התמנה קיסר למושל הפרובינקיות גאליה נארבוננסיס ואיליריה.
הוא השתמש במינוי זה כדי לצאת למלחמת כיבוש בגאליה הלא-רומית ואף חדר לגרמניה ובריטניה.
מטרת המלחמה הייתה להאדיר את שמו וכך לבסס את מעמדו הפוליטי ברומא.
את שבעת הראשונים כתב קיסר בעצמו, וכל אחד מהם עוסק באחת השנים 58–52 לפנה"ס.
הספר השמיני דן בשנים 51–50 לפנה"ס והוא נוסף על ידי אולוס הירטיוס, אחד מקציניו של קיסר, שכתב אותו לאחר הירצחו.
החיבור "מלחמת גאליה" הוא המקור העיקרי למידע על מלחמת קיסר בגאליה וכיבושה.
קיסר מתייחס לעצמו בחיבור בגוף שלישי, אולם החיבור מתאר את המלחמה מנקודת מבטו.
החיבור שימש כתעמולה שנועדה להציג את הישגי המלחמה לעם הרומי.
בנוסף לכך הספר מכיל סקירה אתנוגרפית של הגאלים והגרמאנים שנגדם הוא נלחם ושל ארצותיהם.
בשל שפתו הפשוטה אך הבהירה של החיבור הוא פופולרי ללימוד תלמידים שמתחילים את לימודיהם בשפה הלטינית.
ספר זה היה בין הספרים הראשונים שהודפסו באיטליה לאחר הבאת הדפוס אליה.
תרגם מן המקור הרומי והוסיף מבוא, הערות ומפתח שמות נ' רבן.
תרגם מלטינית והוסיף מבוא והערות משה ליפשיץ.
מלחמת גאליה, ספר ראשון, פרק 40. בתוך: צבי יעבץ, מרד ספארטאקוס: מקורות.
הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ז (1957).
לוח אירועים שנה אירועים בגאליה קונסולים ברומא הערות 59 לפנה"סלקס ויטיניה העניק את הנציבות על גאליה קיסאלפינה ועל איליריקום ליוליוס קיסר תחת מגיסטרטורה של פרוקונסול
גאליה טרנסאלפינה מצורפת על פי החלטת הסנאט לנציבות של יוליוס קיסר יחד עם הלגיון המוצב בשטחהגאיוס יוליוס קיסר
מרקוס קלפורניוס ביבולוס 58 לפנה"ס יוליוס קיסר נכנס לתפקידו כנציב גאליה ואיליריקום
קרב ווז' לוקיוס קלפורניוס פיסו קייסונינוס
אולוס גביניוס 57 לפנה"ס מערכה נגד הבלגים
המצור על האופידום של האדוואטוקים
כיבוש שבטי ברטאן על ידי פובליוס ליקיניוס קראסוס
קרב אוקטודורוס פובליוס קורנליוס לנטולוס ספינטר
קווינטוס קייקיליוס מטלוס נפוס הצעיר 56 לפנה"ס הכנעת הוונטים בקרב מפרץ קיברון
סאבינוס כובש את שטחי האונלים
פובליוס קראסוס כובש את גאליה אקוויטניה גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס
לוקיוס מארקיוס פיליפוס שני הקונסולים שנבחרו בשנה זו היו יריבים פוליטיים של קיסר וניסו להצר את צעדיו
ועידת לוקה (הידוק הברית בין קיסר לבין פומפיוס וקראסוס) 55 לפנה"ס ניצחונו של יוליוס קיסר על אוסיפטים וטנקטרים והחצייה הראשונה של הריין
הפלישה הראשונה של יוליוס קיסר לבריטניה
טיטוס לאביינוס מנצח את המנפים ואת המורינים מרקוס ליקיניוס קראסוס
גנאיוס פומפיוס הארכת הפרוקונסולאט של יוליוס קיסר 54 לפנה"ס הפלישה השנייה של יוליוס קיסר לבריטניה
השמדת הלגיון ה-14 בקרב אטואטוקה
המצור על המחנה של קווינטוס טוליוס קיקרואפיוס קלאודיוס פולכר
לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס מותה של יוליה, בתו של יוליוס קיסר שהייתה נשואה לפומפיוס 53 לפנה"ס דיכוי מרד הבלגים
החצייה השנייה של הריין מרקוס ולריוס מסלה רופוס
גנאיוס דומיטיוס קלווינוס השמדת צבאו של קראסוס בקרב חרן 52 לפנה"ס מרד ורקינגטוריקס
טבח הסוחרים הרומאים בקנבום (אורליאן המודרנית)
המצור על אלסיה גנאיוס פומפיוס
מטלוס סקיפיו ברומא עובר חוק עשרת הטריבונים, המאפשר לקיסר לרוץ לכהונת הקונסול בלי להיות נוכח פיזית בעיר, כנדרש
פומפיוס נבחר בהתחלה כקונסול יחיד, בתמיכת האופטימאטים.
מטליוס סקיפיו צורף כקונסול שני רק בהמשך השנה.
קשריו של פומפיוס עם קיסר החלו להפרם 51 לפנה"ס ניצחון קיסר על הביטוריגים ועל הבלובאקים
ניצחון לאביינוס על הטרוורים סרוויוס סולפיקיוס רופוס
מרקוס קלאודיוס מרקלוס סוף ההתנגדות הגאלית המאורגנת
מלחמת גאליה הייתה מלחמת כיבוש שניהלה הרפובליקה הרומית המאוחרת נגד השבטים הקלטיים השונים בשטח גאליה העתיקה בשנים 58–50 לפנה"ס.
המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי ובכיבושה של גאליה על ידי הרפובליקה הרומית.
יוליוס קיסר, שפיקד על הצבא הפולש, יזם את המערכה במטרה להאדיר את שמו ולזכות ביוקרה הפוליטית המתלווה לכיבוש ולסיפוח שטחים חדשים.
במהלך המלחמה ניצל קיסר לתועלתו את הסכסוכים בין השבטים השונים.
גאלים רבים אשר שירתו בצבאו, בעיקר בחיל הפרשים, שיתפו עמו פעולה וסיפקו אספקה לצבאו.
המלחמה ארכה תשע שנים, ובמהלכן הצליח יוליוס קיסר לכבוש את כל שטחה של גאליה, לפלוש פעמיים לאי הבריטי, לחצות את הנהר ריין, ולהפיל את חיתתו על השבטים הגרמאניים.
המלחמה לוותה בהרס רב וגרמה לפגיעה קשה באוכלוסיית גאליה.
הצבאות הגאלים הובסו, והתושבים שהתנגדו לכיבוש הרומי נטבחו או נמכרו לעבדות.
ההשתלטות על גאליה הסתיימה אומנם בשנת 51 לפנה"ס, אך קיסר נותר בה גם במהלך שנת 50 לפנה"ס.
האוצרות שנשדדו מגאליה, ומכירת מקומיים רבים לעבדות, העשירו את קיסר ואת מקורביו.
כפי שציפה יוליוס קיסר, המלחמה העלתה את קרנו בעיני הרומאים ושימשה לו קרש קפיצה לעמדת מתחרה בכיר על השלטון.
הצבא, שאיתו כבש את גאליה, ראה בו מנהיג נערץ והעניק לו גם את הניצחון במלחמת האזרחים שפרצה שנה מתום המערכה.
כתוצאה מכך הפך קיסר לדיקטטור לכל ימי חייו.
המלחמה נערכה בעיקר בשטח גאליה, אך במסגרתה פלש קיסר גם פעמיים לאי הבריטי ונסוג ממנו, וערך שתי פלישות עונשין לגדה המזרחית של הריין.
גאליה עצמה השתרעה על כברת ארץ רחבת ידיים החופפת במידה רבה לשטחן של צרפת ובלגיה המודרניות.
גבולו הדרומי של האזור עבר בהרי הפירנאים, גבולו המערבי באוקיינוס האטלנטי; הנהרות מוזל והריין תחמו את גאליה מצפון ומצפון-מזרח והרי האלפים מדרום מזרח.
בדומה למצב האזור בתקופה המודרנית, האזור שפע מים וקרקעות פוריות.
באותה תקופה היו באזור יערות (שרבים מהם נכרתו מאז), וכן היו בו ערים רבות, חלקן בצורות, ולצידן כפרים.
מזג האוויר באזור זה הוא מתון: חמים בקיץ עם לחות ליד החוף, קריר בחורף וטמפרטורות שלעיתים נדירות יורדות לרמה מסוכנת.
גשמים יורדים במשך כל השנה, אך הם לא עזים מספיק כדי למנוע מהפולש את תמרוניו.
כרגיל בעולם העתיק, בעונת החורף לא התנהלה בדרך כלל פעילות קרבית והצבא הרומי נהג לחנות במחנות חורף.
עם זאת, במקרה הצורך היה מסוגל לנהל פעילות קרבית גם במהלך החורף.
באזור צפון-מערב, במקום שבו שכנו המנפים והמורינים, התפתחו ביצות בעונות הגשומות והללו שימשו מחסה לגאלים שברחו מפני הצבא הרומי.
השטח שאינו הררי התאים היטב לשיטת הפעולה של הלגיון הרומי.
היערות היוו אתגר לחיל הרגלים הרומאי הכבד, אך מרבית הגאלים ישבו במישורים פתוחים עם ביצורים בגבעות.
חלק מהנהרות היו רחבים ועמוקים די הצורך לשם תעבורת סחורות.
חלק מהגאלים שישבו ליד חופי האוקיינוס האטלנטי הפעילו צי סוחר שהתאים לשיט אטלנטי.
פני השטח באי הבריטי בתקופה זו היו מיוערים למדי; יערות אלה סייעו לבריטונים (תושביו הקדומים של האי הבריטי) להסתתר מפני צבאו של יוליוס קיסר ולטמון מארבים לחייליו.
קיסר נאלץ להתמודד עם שני מכשולי מים גדולים – נהר הריין במזרח ותעלת למאנש במערב.
נהר הריין, אף שהוא רחב למדי, היה הקל שבאתגרים אלו, שכן הצבא הרומי היה מיומן בביצוע עבודות הנדסיות מורכבות וחייליו הצליחו להקים גשר מעל הנהר תוך פרק זמן קצר יחסית.
תעלת למאנש היוותה מכשול קשה הרבה יותר.
ספינות רבות של הצבא הרומי נטרפו בסערות, שכן הצבא שלא הכיר את האוקיינוס האטלנטי, לא היה מנוסה בשיט במימיו והתקשה למצוא נמל טבעי נוח באי הבריטי עקב היכרות מוגבלת עם הגאוגרפיה של האי.
בתקופת מלחמת גאליה הייתה הרפובליקה הרומית האימפריה השלטת באגן הים התיכון.
מצביאים שנחלו ניצחונות גדולים על האויב, או הביאו לסיפוח שטחים חדשים לתחומי האימפריה הרומית, היו זכאים לערוך טריומף – מצעד ניצחון רב רושם.
המערכה בגאליה התנהלה בשלהי ימי הרפובליקה.
בתקופה זו עדיין התקיימו המוסדות הפוליטיים של הרפובליקה, אך הכוח הפוליטי האמיתי עבר בהדרגה לידי מצביאים מוכשרים (כמו מאריוס, סולה ופומפיוס), שזכו לנאמנות אישית של הצבאות שבפיקודם, ובמקרים רבים יכלו לאלץ את הסנאט לעשות כרצונם.
לכאורה היה הכוח הפוליטי העליון בידי שני קונסולים שנבחרו לתקופת כהונה בת שנה אחת.
קונסולים אלה היו אמורים לאזן זה את זה ולמנוע את הצטברות הכוח הפוליטי בידיו של אדם אחד.
לצדם של הקונסולים פעלו עוד מספר בעלי משרות נבחרות כמו פראיטורים, קנסורים ועוד.
בדורות שקדמו לפלישת יוליוס קיסר לגאליה עברה על רומא טלטלה פוליטית עזה.
היריבות בין סיעות האופטימאטים והפופולרים הגיעה לכדי שתי מלחמות אזרחים, הראשונה בין 88 ל-87 והשנייה בין 83 ל-82 לפנה"ס.
המלחמה הסתיימה בניצחון האופטימאטים בראשותו של לוקיוס קורנליוס סולה, שכונן דיקטטורה וערך במהלכה רפורמות מפליגות בממשל.
סולה לא החזיק במשרת הדיקטטור לאורך זמן וויתר עליה לאחר שנתיים בתפקיד.
פוליטיקה רומית פנימית בעת מסע כיבושיו של יוליוס קיסר
על אף הרפורמות של סולה המשיכו הרוחות לסעור ברומא, והחיים הפוליטיים הפכו אלימים יותר ויותר (דוגמה מפורסמת לכך היא קשר קטילינה).
על רקע האלימות הגוברת והמחלוקות הסיעתיות בתוך המעמד השליט (הנוביליטאס) חברו שלושה פוליטיקאים רומאים בשנת 60 לפנה"ס ליצירת ברית הידועה בשם הטריומווירט הראשון.
היו אלה גנאיוס פומפיוס מגנוס – המצביא המפורסם ביותר ברומא בעת כינון הטריומווירט, מרקוס ליקיניוס קראסוס – האיש העשיר ביותר ברומא ומי שדאג לממן את מסעי הבחירות של יוליוס קיסר, ויוליוס קיסר עצמו.
לחיזוק הברית השיא קיסר את בתו יוליה לפומפיוס, ברית נישואין שנהגתה לצרכים פוליטיים אך הולידה אהבה גדולה בין בני-הזוג.
הטריומווירט היה חסר כוח פוליטי רשמי, ונאלץ לפעול מאחורי הקלעים להשגת קולות בבחירות תומכיהם למשרות פוליטיות.
בהמשך הבטיחה הברית את עורפו הפוליטי ברומא בזמן שנלחם בגאליה, מכיוון שאלמלא הברית יכול היה הסנאט להפסיק את מסע הכיבושים כרצונו.
לפני שקיבל את הפיקוד הצבאי בגאליה היה אומנם קיסר פוליטיקאי רומי חשוב מאוד, אך עדיין נזקק לניצחון צבאי גדול כדי לבסס את מעמדו בשורה הראשונה של דברי-ימי רומא.
מעבר לרצונו לזכות במצעדי ניצחון (הוא ויתר על כבוד זה בשנת 60 לפנה"ס עם שובו מספרד, בשל חישובים פוליטיים), קיסר קיווה שהישׂג צבאי גדול ומרשים יעניק לו הון פוליטי יקר ערך, ימלא את קופתו, וייצר גרעין נאמן של חיילים, שיזכו לטובות הנאה חשובות הודות לקשר שלהם עם המצביא.
כיוון שבמהלך המאה הראשונה החלו מצביאים מנצחים לחלק חלקות קרקע חקלאית לחייליהם בתום שירותם, לאות הוקרה על השירות הנאמן, הפכה תמיכת החיילים בפוליטיקה הרומית האלימה לחשובה לא פחות מההון הפוליטי שנצבר כתוצאה מהניצחון.
בנוסף לכך, על אף שזכה מלכתחילה לפיקוד צבאי יוצא דופן של חמש שנים, התברר עם הזמן שיש צורך בהארכת הפיקוד כדי להשלים את כיבוש גאליה – משׂימה פוליטית שהצריכה מאמץ מרוכז ומתמשך.
למרות כוחו של הטריומווירט היו לקיסר אויבים פוליטיים בעלי עוצמה רבה.
הסכנה הגדולה ביותר ארבה לקיסר בשנת 56 לפנה"ס, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה – גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס – ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה.
כדי להתמודד עם האיום נפגשו הטריומווירים בלוקה בשנת 56 לפנה"ס והחליטו שקראסוס ופומפיוס ירוצו למשרת הקונסול.
מצד אחד דאגו בעלי בריתו, חבריו לטריומווירט, שלא יקום כוח פוליטי בעל השפעה שיש בו כדי לאיים עליו.
הוא דאג לשלוח מקורבים נאמנים שיעשו נפשות עבורו בקרב הפוליטיקאים ואף ניסה לחזק את בריתו עם הטריומווירים האחרים.
כדי לפייס את המוני העם, הפיץ קיסר בתדירות גבוהה בשורות אודות ניצחונותיו על ה"ברברים", שפורסמו בספרו "מלחמת גאליה".
הטריומווירט נסדק בשנת 54 לפנה"ס עם מותה של יוליה, אשת פומפיוס.
פומפיוס אהב אותה עד מאוד ומותה גרם לו צער רב.
מותו של קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס היווה מכה קשה נוספת לברית זו.
אחרי מות יוליה החל פומפיוס להתרחק בהדרגה מיוליוס קיסר.
סופה של הברית הגיע בפיצול בין קיסר לפומפיוס והתלקחות מלחמת אזרחים חדשה ברומא.
הגאלים היו אוסף שבטים ממוצא קלטי שלא התאחדו לעם אחד בעל מוסדות שלטוניים ייצוגיים וצבא אחיד.
השבטים היו גדולים למדי וכללו עשרות אלפי ולעיתים מאות אלפי אנשים.
הגאלים נלחמו אלה באלה באותה הקלות שבה נלחמו נגד שכניהם.
חלק מהשבטים היו בעלי השפעה גדולה יותר ושלטו על שבטים אחרים.
עם זאת, לגאלים היו מאפיינים תרבותיים משותפים כגון השפה הגאלית, הדת הקלטית ועוד.
לא כל השבטים הגאלים התנגדו לקיסר, וחלק ניכר מהם שיתפו פעולה עם הכוח הכובש ואף נלחמו לצדו.
הרומאים כינו אומנם בהתנשאות את הגאלים ברברים, ואומנם הגאלים לא המציאו כתב משלהם, אך בכל זאת היו אלו בעלי תרבות מתקדמת למדי, בעלי חקלאות מפותחת, והיו ידועים כאמני צורפות, הצטיינו בעיבוד מתכת וייצרו כלי נשק טובים.
לדברי קיסר, בתקופה זו הייתה גאליה מחולקת לשלושה אזורים: גאליה בלגיקה בצפון מערב, גאליה אקוויטניה בדרום מערב וגאליה קלטיקה במרכז, שהיא החלק הגדול ביותר.
לאחר הכיבוש הפכו אזורים אלה לפרובינקיות רומיות.
השבטים הגאלים היו מורכבים מקלאנים גדולים; הקלאנים פעלו בדרך כלל במשותף במסגרת השבט, אך התקיימה גם פוליטיקה עצמאית ברמת הקלאן.
מבחינת ממשל, נשלטו חלק מהשבטים על ידי מלך וחלק על ידי מועצה נבחרת.
ככל שנחשף השבט להשפעה רומית-יוונית רבה יותר, כך הייתה השפעת השלטון הנבחר גדולה יותר ושיטת ממשל זו אפיינה יותר את שבטי דרום גאליה ומרכזה.
בשבטים שפחות נחשפו הייתה הנטייה לעבר שלטון מלוכני, וצורת שלטון זו אפיינה יותר את השבטים הצפוניים של הבלגים.
הקבוצה החברתית החשובה ביותר הייתה האריסטוקרטיה, שהתחלקה לשני חלקים: הדרואידים, שהיו כהנים, והאצולה הלוחמת.
למרות המגעים הכלכליים והתרבותיים עם היוונים ועם הרומים, לא חדרה השפעת התרבות הקלאסית לעומק החברה הגאלית.
עם זאת, מבחינות רבות היו הגאלים דומים לרומאים.
בדומה לרומאים, התגוררו הגאלים בדרך כלל במרכזים עירוניים גדולים שקיסר קרא להם אופידה וקיימו יחסי מסחר עם רומא.
השכבות העליונות בגאליה הכירו היטב את אורח החיים הרומי, והדבר הקל על השתלבותם באימפריה הרומית לאחר הכיבוש.
בגאליה אקוויטניה התגוררו שבטים קלטים שהם האבות של הבסקים המודרניים.
שבטים אלה הושפעו הן מהגאלים בגאליה קלטיקה והן משכניהם מחצי האי האיברי.
בגאליה אקוויטניה התגוררו ארבעה-עשר שבטים גדולים ועוד שבטים קטנים יותר.
כיוון שהקרקע שליד חופי הים הייתה חולית, היא אפשרה בעיקר את גידולו של הדוחן והתאימה פחות לגידול החיטה.
הקרקע בפנים הארץ הייתה עשירה יותר והיו בה מרבצי זהב גדולים.
בימיו של יוליוס קיסר היה שטחה של גאליה אקוויטניה קטן יחסית: גבולה הדרומי היה רכס הפירנאים, גבולה המערבי עבר באוקיינוס האטלנטי והגבול הצפון-מזרחי היה נהר הגארון שאורכו כ-600 ק"מ, אשר זורם בצורה אלכסונית מדרום לצפון מערב ונשפך לתוך מפרץ ביסקיה ליד בורדו המודרנית.
גאליה קלטיקה הייתה החלק הגדול ביותר בגאליה, ובה ישבו מרבית השבטים והתגוררו בני התרבות הגאלית המקוריים.
האזור היה עשיר בכרי מרעה ובקרקע טובה לחקלאות.
לימים, תחת שלטונו של אוגוסטוס, חולקה גאליה לוגדוננסיס (כפי שנקראה גאליה קלטיקה בימי הפרינקיפאט) וחלק גדול ממנה הועבר לאקוויטניה.
גאליה בלגיקה הייתה החלק הצפוני ביותר בגאליה.
היא חופפת פחות או יותר לשטחן של בלגיה, דרום הולנד וצפון צרפת המודרניות.
השבטים באזור זה ידועים בשם "בלגים".
קבוצות אלה, שהיו ממוצא גאלו-גרמאני מעורב והיו נתונות להשפעה גרמאנית גדולה, היו הקבוצות הלוחמניות ביותר מקרב הגאלים.
ההשפעה הרומית בשטחם הייתה קטנה יחסית, ורבים מהם אסרו על יבוא מוצרים רומיים כמו יין.
היישובים הבלגים היו מפותחים פחות מהיישובים של מרכז גאליה והמבנה השבטי היה נוקשה יותר.
המלכים היו בעלי השפעה רבה יותר מאשר במרכז גאליה והמוסדות הייצוגיים היו מפותחים פחות.
הרפובליקה הרומית הייתה המעצמה הגדולה והחזקה ביותר באזור בתקופה זו.
צבאה הצליח להכניע את שכנותיה החזקות והרפובליקה הייתה בתנופת התפשטות מתמדת.
מושלים שנשלחו לפרובינקיות עשו שימוש תדיר בכוחות צבא שהיו מוצבים תחת פיקודם, ללא רשות מפורשת מהסנאט, לצורך הרחבת גבולות הרפובליקה, בעיקר לשם השגת תהילה אישית ולצבירת הון שנשדד מהאוכלוסייה המקומית.
למרות כוחם העצום, חשו הרומאים מאוימים מה"ברברים הצפוניים".
לחשש זה היו אומנם יסודות בהיסטוריה הרחוקה, אך בפועל לא נשקף מצדם של הגאלים כל איום של פלישה לרומא.
יוליוס קיסר ניצל את יחסו השלילי של העם הרומאי ל"ברברים" כדי להצדיק את מעשיו נגד הגאלים, הגרמאנים והבריטונים.
מעשיו לא רק שלא ספגו ביקורת ברומא (למעט מקרים יוצאי דופן), אלא להפך, זיכו אותו באהדה רבה בציבור.
המלחמה האחרונה של רומא נגד הברברים הגרמאנים, מלחמת הקימברים והטווטונים, שנמשכה למעלה מעשר שנים, התרחשה 50 שנים בלבד לפני מלחמת גאליה.
המגע המלחמתי הראשון של רומא עם הגאלים היה בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס, אז ניצחו הגאלים את הרומאים בקרב אלייה, פלשו לרומא והעלו אותה באש.
מעשי האיבה בין הרומאים והגאלים נמשכו לסירוגין לאורך הדורות.
הגאלים סיפקו חיילים לצבאו של חניבעל בעת המלחמה הפונית השנייה (218–216 לפנה"ס).
גאליה טרנסאלפינה נכבשה בשנת 125 לפנה"ס כדי להבטיח את הקשר האסטרטגי עם הפרובינקיות הרומיות בספרד.
על כן ראו הרומאים בגאלים אויבים מסורתיים וראו בעין יפה את מסע הכיבושים של קיסר בגאליה.
אף על פי שיוליוס קיסר התייחס לשבטים שניצבו מולו בשמות קיבוציים כמו "קלטים", "אקוויטנים", "בלגים", "גרמאנים" וכך הלאה, החלוקה האתנית הזאת היא בעייתית.
היה ערבוב תרבותי רב בין השבטים האלה והגבולות לא חד משמעיים.
התרבות הגרמאנית השפיעה מאוד על השבטים הגאלים שהתגוררו בגדה המערבית, ה"גאלית", של הריין והשפעתם הייתה גדולה עוד יותר באזור בלגיה.
כיבוש גאליה החל ללא תכנון מוקדם מצדו של יוליוס קיסר.
בתום כהונתו כקונסול קיבל, כמקובל בפוליטיקה הרומאית, את הנציבות על הפרובינקיות של גאליה ואיליריקום עם תואר של פרוקונסול.
קיסר היה זקוק למלחמה כדי להעלות את קרנו ברומא על ידי הצגת ניצחונותיו ובייחוד כדי לבזוז את העמים השכנים ולמלא את כיסיו שהידלדלו עד מאוד בעקבות מערכות בחירות יקרות שניהל בשנים שקדמו למלחמת גאליה.
עם זאת, לא היה לו עניין לתקוף דווקא את הגאלים.
קיסר ניצל את ההזדמנויות שנקרו בפניו וכך מצא את עצמו בגאליה כשהוא מפיח כל פעם מחדש את רוחות המלחמה, כדי שאלה ישמשו קרקע פורייה לשאיפותיו.
עם זאת, בהתאם לחוק הרומי, הוא לא יכול היה ליזום מלחמה תוקפנית ללא סיבה ולכן היה זקוק לתירוץ כלשהו כדי שיוכל לצאת לקרב.
במהלך המלחמה הפעיל יוליוס קיסר מערך מודיעין מורכב שהתבסס על ארבעה גורמים עיקריים:
סיורים, רובם רכובים, לסריקת השטח לפני התקדמות שדרת הצבא.
הסיורים שימשו גם לאיתור מיקומו של האויב והסחת דעתו על ידי התקפות פגע וברח.
דיווחי עריקים ושבויים שסיפקו מידע בעל ערך רב אודות האויב.
תושביה של גאליה ובמיוחד סוחריה, שמעצם עיסוקם הרבו לעבור ממקום למקום ויכלו לספק מודיעין חשוב.
המערך האחרון הוא הלגאטים שהיו מוצבים בראש כוחות עצמאיים במקומות שונים בגאליה ודיווחו ליוליוס קיסר על הנעשה בשטח.
יוליוס קיסר הקפיד על טיפוח קשרים טובים עם האליטה הגאלית.
קשר זה היה חשוב במיוחד הואיל וחלק ניכר מצבאו, בייחוד חיל הפרשים, הורכב מבעלי בריתו הגאלים.
בנוסף לחיילים סיפקו הגאלים אספקה לצבאו של קיסר, לעיתים על בסיס ידידותי, אך גם לעיתים נלקחה מהם בכוח, בייחוד כסוג של ענישה.
לעיתים שיכן קיסר את חייליו במחנות חורף באזור שמרד לאחרונה, כדי למרר את חיי התושבים ולהטיל עליהם עול נוסף על ידי הצורך לספק לצבאו מזון בעונת שנה לא נוחה.
הצבא הרומאי הפעיל מערך לוגיסטי מסועף שכלל בהמות משא המסופחות לכל לגיון ומצבורי אספקה מסודרים, לרוב בערים בצורות.
מערך לוגיסטי זה אפשר מסעות מהירים מאוד שהגיעו לכדי עשרות קילומטרים ביום.
יכולת זו אפשרה פעמים רבות לקיסר להפתיע את אויביו.
לגאלים, לעומת זאת, לא הייתה אסטרטגיה כלשהי.
לרוב הם רק הגיבו לתמרוניו של הצבא הרומי ולעיתים הרכיבו קואליציות שבריריות שלא הצליחו להגיע להסכמה אודות האסטרטגיה הרצויה.
רק לקראת סוף המלחמה הצליח ורקינגטוריקס לאחד תחת פיקודו צבאות של שבטים גאלים רבים.
התאגדות השבטים תחת פיקודו אפשרה לו לנקוט אסטרטגיה מסודרת.
בגלל חולשתו הצבאית פנה לאסטרטגיית "אדמה חרוכה" ולוחמת גרילה, אך בסופו של דבר נטש אותה ובחר להתבצר באלסיה, שם הוכרע וההתנגדות הגאלית המאורגנת הסתיימה.
סד"כ צבאו של יוליוס קיסר (לפי סדר כרונולוגי של הגיוס לצבא) שם הלגיון ומספרו תקופת שירות וקרבות (כשהמידע ידוע) היסטוריה קרביתהלגיון השביעי קלאודיה (Claudia) 58–50
מסע לכיבוש ברטאן תחת פיקודו של פובליוס קראסוס (57)
מסע לכיבוש גאליה אקוויטניה (56)
פלישות יוליוס קיסר לבריטניה (55 ו-54)
מסע עונשין נגד הבלובאקים (51)גויס על ידי פומפיוס בשנת 65. בעת מלחמת גאליה היה בין הלגיונות הנאמנים ביותר והשתתף בכל הקרבות החשובים לצדו של הלגיון העשירי.
בהמשך, בעת מלחמת האזרחים, נלחם לצדו של יוליוס קיסר והשתתף בקרב פרסלוס.
המשיך לשרת בצבא הרומי, השתתף במלחמות רבות, בין היתר בדיכוי מרד בר כוכבא ביהודה; נותר בשורות הצבא הרומי עד 400 לספירה.הלגיון השמיני אוגוסטה (Augusta)58–50
מסע עונשין נגד הבלובאקיםגויס על ידי פומפיוס בשנת 65. לגיון זה נלחם לצדו של קיסר לכל אורך המלחמה בגאליה וגם צידד בו בעת מלחמת האזרחים.
בהמשך, הווטרנים של הלגיון גויסו מחדש על ידי אוגוסטוס.
לאחר תום המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, שירת בצבא הרומי עד המאה ה-4 ולקח חלק במלחמות רבות.
אחרי המאה ה-4 אבדו עקבותיו ברישום ההיסטורי.הלגיון התשיעי היספנה (Hispana – ספרדי) 58–50
מסע עונשין נגד הבלובאקיםלגיון נאמן של יוליוס קיסר אשר בו גם בעת מלחמת האזרחים נגד פומפיוס.
בלט במערכה בספרד בשנת 24 לספירה.
שירת בצבא הרומי עד המאה ה-2 והוצב באי הבריטי.
עקבותיו אבדו באמצע המאה ה-2. גורלו לא נודע.
ייתכן שהושמד בעת מרד בר כוכבא או במאבק נגד הגרמאנים בדנובה, אך אין לכך עדויות חותכות.
הלגיון הונצח בספרים, בסדרות טלוויזיה ובסרטים רבים.הלגיון העשירי אקווסטריס (Equesteris – רכוב) 58–50
חסימת חציית נהר הרון על ידי ההלווטים ליד אגם ז'נבה
המצור על אלסיהגויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 61 והיה הלגיון הנאמן ביותר בצבאו.
קיסר לקח אותו לכל מערכה חשובה שבה נטל חלק.
בעת המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית שירת בצבאו של אנטוניוס ולאחר קרב אקטיום עבר לאוגוסטוס.
בעת שירותו תחת אוגוסטוס, מרד ושמו שונה לגמינה (תאום).
לאחר מכן, הוצב הלגיון בעיקר באזור דנובה, אך הועבר פעמים רבות לאזורים אחרים כדי לקחת חלק במסעי המלחמה השונים.
הלגיון שלח יחידה שהשתתפה בדיכוי מרד בר כוכבא.
הלגיון שירת בצבא הרומי עד שנת 400. הלגיון האחד-עשר קלאודיה 58–50
מסע עונשין נגד ביטוריגים (51 לפנה"ס) גויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 58 ושירת בצבאו במהלך כל המלחמה.
לאחר סיום המלחמה השתתף במלחמת אזרחים בין קיסר לפומפיוס ולקח חלק בקרב פרסלוס (48 לפנה"ס).
בהמשך שירת תחת אוגוסטוס ולקח חלק בקרב פיליפי (42 לפנה"ס).
לקח חלק בדיכוי מרד בר כוכבא (132–135 לספירה).
המשיך לשרת בצבא הרומי עד תחילת המאה ה-5, עת הוצב בדורוסטורום (Durostorum; כיום סיליסטרה, בולגריה).הלגיון השנים עשר פולמינטה (fulminata, נגזר מ-fulmen – ברק; ידוע גם בכינוי ויקטריס [Victrix] – המנצח) 58–50
המצור על אלסיה שירת תחת יוליוס קיסר במשך כל מלחמת גאליה.
בהמשך השתתף במלחמת האזרחים ונכח בקרב פרסלוס וכן בקרב פיליפי לצדו של אוגוסטוס.
בהמשך הוצב בפרובינקיות המזרחיות ולקח חלק בדיכוי המרד הגדול ומרד בר כוכבא.
הלגיון המשיך לשרת במזרח ומוזכר ברשומות עד המאה ה-5 לספירה.הלגיון השלושה עשר גמינה (Gemina – תאום) 57–50
נכח בקרב אקסונה, אך לא לקח חלק פעיל בקרב
מסע עונשין נגד ביטוריגים (51 לפנה"ס)
מסע עונשין נגד הבלובאקים לגיון שגויס בשנת 57 לקראת הפלישה לאדמות הבלגים.
המשיך לשרת במשך כל מלחמת גאליה ונותר נאמן לקיסר במהלך מלחמת האזרחים.
השתתף בקרב פרסלוס ובמסעי המלחמה באפריקה.
בהמשך הוצב באזור צ'כיה והשתתף במסע עונשין נגד השבטים הגרמאנים לאחר תבוסת הרומאים בקרב יער טויטובורג.
עקבותיו ברישום ההיסטורי נעלמו בסוף המאה ה-3 לספירה.
הלגיון הארבעה עשר גמינה 57–54 (ארבעה עשר) 53–50 (ארבעה עשר גמינה)
מסע עונשין נגד הבלובאקים גויס יחד עם הלגיון השלוש עשרה בשנת 57 לקראת הפלישה לאדמות הבלגים.
נפל למארב שטמן לו אמביוריקס בקרב אטואטוקה בשנת 54 והושמד לחלוטין.
כונן מחדש ונקרא גמינה (Gemina – תאום).
המשיך לשרת בצבא הרומי לאחר מלחמת גאליה והשתתף במלחמות האזרחים של קיסר ואוגוסטוס.
לאחר מכן הוצב באזור הגבול שבין צ'כיה וגרמניה המודרניות.
נשלח לדכא מרד בגאליה בשנת 21 לספירה.
בהמשך הוצב על הדנובה והשתתף במלחמות נגד הדאקים.
נעלם מהרישום ההיסטורי במחצית הראשונה של המאה ה-5.הלגיון הראשון המצור על אלסיהגויס באיטליה לצבא הקונסולרי של פומפיוס.
בהמשך השתתף לצדו במלחמת האזרחים והושמד באפריקה.הלגיון החמישי אלודאי (Alaudae – העפרוני) ייתכן שיחידות של הלגיון לקחו חלק בקרב ליד נרבו מארטיוס.לגיון שגויס מקרב הגאלים ומכאן מגיע כינויו הקלטי (בניגוד לכינוי בלטינית, כמקובל).
בעת המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית צידד באנטוניוס ולאחר מכן הוצב בגבול גרמאניה.
הושמד בעת מרד הבאטאווים במאה הראשונה לספירה.הלגיון השישי פראטה (Ferata – עוטה הברזל) מסע עונשין נגד הבלובאקיםסביר להניח שגויס על ידי קיסר באביב או בקיץ שנת 52. לאחר מלחמותיו של יוליוס קיסר שירת לרוב במזרח התיכון.
נעלם מהרישום ההיסטורי במאה השלישית לספירה וייתכן שהושמד על ידי הסאסאנים.
בתקופה זו היה הצבא הרומי צבא קבע מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים.
בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול שנקרא סקוטום ועל ראשו קסדה באיכות טובה.
לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלאדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד שנקרא פילום.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480–600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80–100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון.
בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות, כך שכל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ולכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר.
בשנת 55 לפנה"ס דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג.
שמם מטעה מעט; אומנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון.
השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו במערך פזור יותר.
יחסו של קיסר לחייליו היה טוב והוא הכיר רבים מהם בשמם הפרטי.
מצד אחד דרש משמעת חסרת פשרות בשדה הקרב ובתמרון, אך אפשר אורח חיים נינוח יחסית בזמן שהחיילים לא עסקו בפעילות קרבית, קידם רבים מהם בסולם הדרגות ומינה רבים לקנטוריונים הן כדי להשלים את אבדותיו בקרבות והן כדי למלא את השורות בלגיונות החדשים שגייס.
יתרה מכך, קיסר חלק עמם את השלל שנתפס והתיר להם ליהנות מהכסף שנתקבל מממכר העבדים בשוק.
עם זאת, לא ויתר לחייליו ודאג לאימונים מפרכים שכללו צעדות ארוכות בציוד מלא כדי להביאם למצב של חיילות טובה.
בנוסף, דאג קיסר לטפח את רוח היחידה בצבאו, הפיח בחייליו גאווה על שירותם ביחידה מסוימת ואף העניק להם אותות הצטיינות רבים, בדרך כלל בדמות כלי נשק מעוטרים במתכות יקרות ובאבני חן.
היחס הטוב שהפגין לחייליו, הדאגה המתמדת לרווחתם ואותות ההוקרה שהעניק להם גרמו לכך שעם הזמן פיתחו החיילים בצבאו הערצה כלפיו והיו נאמנים לו אישית, בצורה פנאטית כמעט.
כוחו של הצבא הרומי ששירת תחת פיקודו של קיסר בתחילת המערכה בגאליה לא היה גדול במיוחד.
חיל המצב הראשוני בגאליה כלל שלושה לגיונות וטרנים, אליהם נתווסף עוד לגיון שגויס על ידי קיסר עצמו (הלגיון העשירי אקווסטריס).
בהמשך גויסו לגיונות חדשים לצבאו של קיסר, אשר כלל בשיא כוחו תריסר לגיונות.
מושל הפרובינקיה לא יכול היה, על פי החוק, לגייס כוחות חדשים ללא אישור הסנאט, אך קיסר התעלם מכך.
קיסר לא קיבל מהאוצר הרומאי מימון לציוד או לתשלום שכרם של החיילים בלגיונות שגויסו ללא אישור הסנאט, ולכן היה צריך לדאוג לכך בעצמו.
חלק מהלגיונות אוחדו, ואילו אחרים, דוגמת הלגיון הראשון, לא היו לגיונות אינטגרליים בצבאו של קיסר אלא הושאלו לצבאו על ידי פומפיוס וחזרו לחצי האי האיברי לאחר שפומפיוס דרש את השבתם לשירותו.
עם התמשכות המערכה בגאליה פחת מספר החיילים ששירתו בלגיונות שנכללו בצבאו של קיסר והיה נמוך מהתקן הרשמי, שעמד על כ-5,000.
פרטי הקצינים הרומאים (מהדרגה הבכירה לזוטרה) ובעלי הברית הגאלים.
שם ותעתיק ללטינית דרגה בעת השירות בצבאו של קיסר ותקופת שירות השתתפות בקרבות פרטים ביוגרפייםטיטוס לאביינוס (Titus Labienus)לגאטוס, פרו-פרייטור, סגנו של יוליוס קיסרהשתתף בכל הקרבות העיקריים במערכהטיטוס לאביינוס (בערך 100 לפנה"ס – 17 במרץ 45) היה אריסטוקרט רומי ממעמד הפרשים, אם כי משפחתו לא הייתה ממוצא מיוחס במיוחד.
התחיל את הקריירה הפוליטית בשנת 63 והצטרף לקיסר בתחילת המערכה בגאליה.
היה גנרל מוצלח מאוד תחת הנהגתו של קיסר ואף מונה לנציב גאליה קיסאלפינה על ידי קיסר.
בסופו של דבר בגד בקיסר, ערק ליריבו פומפיוס בזמן מלחמת האזרחים ומונה למפקד הפרשים של פומפיוס.
בניגוד לקריירה המוצלחת תחת קיסר, תחת הנהגתו של פומפיוס לא נחל הצלחה מיוחדת.
סופו היה בקרב מונדה בשנת 45 כשנלחם לצד בניו של פומפיוס נגד קיסר.
פובליוס וטניוס (Publius Vatinius)לגאטוס או טריבוןהתחיל את קשריו הפוליטיים עם קיסר בעת כהונתו במשרת טריבון הפלבס.
שירותו בדרגת לגאטוס במערכה בגאליה היה קצר והוא חזר עד מהרה לרומא להמשך קריירה פוליטית, אם כי ללא הצלחה גדולה.
בשנת 51 חזר לגאליה לשרת תחת פיקודו של קיסר בדרגת לגאטוס.
במלחמת האזרחים שמר על נאמנות לקיסר וצידד בו.
כאות הוקרה על שירותו סודר לו הקונסולאט של שנת 47. אולוס הירטיוס (Aulus Hirtius) לגאטוס (54–50)הירטיוס (90–43 לפנה"ס) ידוע בעיקר בזכות הוספת ספר שמיני לשבעת הספרים שכתב יוליוס קיסר אודות מלחמת גאליה.
סרוויוס סולפיקיוס גלבה (Servius Sulpicius Galba)לגאטוסידוע בזכות השתתפותו בקרב אוקטודורוסלפני שירותו תחת קיסר שירת תחת גאיוס פומטינוס והשתתף בדיכוי מרד הגאלים משבט האלוברוגים בשנת 61 והכיר את הזירה, בניגוד לקצינים רבים אחריו במטהו של קיסר שלא הייתה להם הכרות מוקדמת עם גאליה.
לאחר המלחמה הגאלית נטר טינה לקיסר בגלל התנגדותו לבחירתו לקונסול והשתתף בקשר לרציחתו.קווינטוס פדיוס (Quintus Pedius)לגאטוסהיה גנרל נאמן של קיסר.
השתתף איתו במערכה בגאליה וגם במלחמת האזרחים.
שירת בצבאו של קיסר בעת הפלישה השנייה לאי הבריטי ובעת מרד האמברונים.
במלחמת האזרחים צידד בפומפיוס וזכה בחנינתו של קיסר לאחר מכן.פובליוס ליקיניוס קראסוס (Publius Licinius Crassus)praefectus equitum (מפקד חיל הפרשים) ובשנת 57 קודם לדרגת לגאטוס; שירת עם קיסר עד שנת 56.בנו הצעיר של בן הברית הפוליטי של קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס.
בשנת 51 נשלח לכבוש את אוקסלודונום, אך לא הצליח לעשות זאת ללא עזרה.
לאחר סיום מלחמת גאליה נותר נאמן לקיסר וסייע לו בעת מלחמת האזרחים נגד הסנאט ופומפיוס.לוקיוס קורנליוס באלבוס (Lucius Cornelius Balbus) פרפקטוס פאברום (מהנדס ראשי; praefectus fabrum)באלבוס (נולד בשנת 100 או 97, שנת מותו לא ידועה), יליד גדס (קדיס המודרנית), היה ידיד ותיק של קיסר ומבין מקורביו הנאמנים ביותר.
תפקידו במערכה היה קטן יחסית והוא חזר עד מהרה לרומא, שם שימש כנאמנו של יוליוס קיסר ודאג לתחזוקת קשריו הפוליטיים של קיסר.
מרקוס ויטרוביוס מאמורה (Marcus Vitrubius Mammura)פרפקטוס פאברוםבתפקידו כמפקד ההנדסה של קיסר הצטיין בעת בניית הגשר מעל הריין ובעת מצור אלסיה.מאמורה (90 – כנראה 45), לא התבלט מחוץ לשירותו אצל קיסר ונודע בחמדנותו.מרקוס ליקיניוס קראסוסקווסטור (53 לפנה"ס)מרקוס אנטוניוסקווסטור (54) – עד סוף המלחמהמרקוס אנטוניוס (83–30) היה מתומכיו הנאמנים של יוליוס קיסר.
לאחר שירותו בגאליה תמך בו במהלך מלחמת האזרחים ואף מונה למגיסטר אקוויטום (סגנו של הדיקטטור).
לאחר רציחתו של יוליוס קיסר היה חלק מהטריומווירט השני.
לאחר פירוקו של הטריומווירט נלחם נגד אוגוסטוס על השליטה ברומא, אך הפסיד.
טיטוס פולו (Titus Pullo)קנטוריונים (כל המלחמה) שני קנטוריונים מהלגיון האחד עשר קלאודיה.
צוינו לשבח על ידי יוליוס קיסר על אומץ לבם.
עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון.
החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות – הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר – הקוהורטות, אפשרה גמישות טקטית שלא הייתה קיימת אצל יריביהם הגאלים.
במידת הצורך היו הקווים יכולים לשנות את המבנה לצורת טריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב.
כנגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע.
כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי (כמה מאות בסך הכול בצבאו של קיסר) היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים – פי כמה מטווח הקשת.
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני הפילום, מטווח קצר מאוד – 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש.
מיד עם המגע עם האויב, היו הלגיונרים בקוהורטות של השורה הראשונה מכים עם מגיניהם בפניו של היריב שמולם ושולפים את חרב הגלאדיוס ששימשה בעיקר לדקירה.
אם ההסתערות הראשונה לא הצליחה, היה המפקד משלב את הקו השני והשלישי או מנסה לאגף את האויב.
אם דבר מזה לא עזר, הייתה מופעלת העתודה כדי ליצור נקודת כובד ולפרוץ בעזרתה את קווי האויב.
בעת חנייה בנה הצבא מחנה מבוצר עם חומה, מגדלי שמירה וחפיר.
המחנה הרומאי היה למעשה מבצר עשוי עץ וכך היה קשה מאוד להפתיעו בלילה.
בנוסף, הופעלו כלי ארטילריה כבדים שלא היו פרוסים בדרך כלל בשדה הקרב – הקטפולטות.
בנוסף, ירי מכלי ארטילריה קטנים יותר – סקורפיונים ובליסטראות, סילק את האויב מהחומות ולא אפשר למגנים להתגונן באופן יעיל.
אם נכשלה ההסתערות או לא התאפשר לבצעה, היו הרומאים מטילים מצור.
השבטים הגאלים, הבריטונים והגרמאנים העיקריים שנלחמו נגד יוליוס קיסר (לפי סדר כרונולוגי של כניסתם לעימות) שם השבט ותעתיק ללטינית אזור גאוגרפי ומוצא היסטוריה מקוצרתהלווטים (Helvetii)שבט גאלי מהשפלה השווייצריתשבט גאלי גדול שכלל 4 שבטי משנה.
לראשונה מוזכרים במקורות סביב שנת 300 לפנה"ס.
השתתפו במלחמת הקימברים והטווטונים בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס וזכו במספר ניצחונות על הצבא הרומי.
ניסו להגר לתוך אזור צרפת המודרנית ונהדפו על ידי הצבא הרומי בראשותו של יוליוס קיסר.
בהמשך, הפנו לו עורף והצטרפו למרד של ורקינגטוריקס.
לאחר כישלון המרד התפייסו עם רומא.
התמזגו היטב בתוך הממשל הרומי של גאליה.סואבים (Suebi)קואליציה חזקה של שבטים גרמאנים מהחלק הדרומי של גרמניהזוהי קבוצה גדולה מאוד של שבטים רבים.
מספר שנים לפני פרוץ המלחמה כבשו לעצמם נחלה בגאליה מידי האיידואים.
קיסר שהשתמש בבקשות האיידואים לעזרה נגד הסואבים כתירוץ נוח לפלישה.
בסופו של דבר הדף אותם קיסר משטחה של גאליה.נרווים (Nervii)שבט בלגי גדול מאזור נהר הסכלדההנרווים התנגדו לקיסר החל משנת 57 לפנה"ס והיו השבט העיקש ביותר במאבק הראשון שלו נגד הבלגים.
בהמשך, הצטרפו למרד האבורונים שפרץ בסוף שנת 54 לפנה"ס.
לאחר הכיבוש הרומי שירתו בצבא הרומי והיו לספקי דגן חשובים של האזור.
מופיעים בספרי הקומיקס העוקבים אחרי הרפתקאותיו של אסטריקס.רמים (Remi) שבט בלגי חזק מאזור העיר ריימס המודרניתהתחילו לשתף פעולה עם קיסר בשנת 57 לפנה"ס בעת פלישתו לאזור הבלגי.
אחד השבטים הבודדים שנותרו נאמנים לרומא לכל אורך המלחמה.בלובאקים (Bellovaci)שבט גאלי מצפון צרפת המודרניתהיו חלקית מהקואליציה הבלגית, אך לא גילו התנגדות גדולה לכיבוש בשלב זה.
מרדו בשנת 52 לפנה"ס והשתמשו בלוחמת גרילה נגד הצבא הרומי.
הוכנעו בשנת 51 לפנה"ס, לאחר סיום המצור על אלסיה.אדוואטוקים (Aduatuci)שבט גרמאני מהגדה המערבית של הרייןבלט בהתנגדותו לקיסר בעת כיבוש בלגיה.
הוכרע אחרי שקיסר הטיל מצור על האופידום שלהם.
עשרות אלפי מבני השבט נמכרו לעבדות כעונש על ההתנגדות.מנפים (Menapii)שבט בלגי השוכן באזור חוף של פלנדריה המודרניתשבט לא גדול זה היה בין אויביו העיקשים ביותר של יוליוס קיסר.
למרות מספרם הקטן התנגדו לו באומץ לב במשך שלוש שנים משנת 57 לפנה"ס עד שנת 54 לפנה"ס שבה הוכרעו סופית.
מופיעים יחד עם הנרווים בספרי הקומיקס על אסטריקס.מורינים (Morini)שבט בלגי, הגובל במנפיםשבט לא גדול, אך לוחמני.
היה בין אויביו העיקשים של יוליוס קיסר.
צבאם לא היה גדול, אך ניצלו היטב את פני השטח ונסוגו לביצות בעתות סכנה.
הוכנעו סופית ביחד עם המנפים בשנת 52 לפנה"ס.ונטים (Veneti)שבט גאלי מאזור ברטאןשבט של יורדי ים.
נלחמו נגד יוליוס קיסר בשנת 56 לפנה"ס, הובסו על ידו ומרבית אנשיהם הושמדו או נמכרו לעבדות אונלים (Unelli)
לקסובים (Lexovii)שבטים גאלים מאזור ברטאןנלחמו נגד הצבא הרומי בשנת 56 לפנה"ס.
קיסר שלח את הלגאטוס סבינוס שניצחם.
הצטרפו למרד של ורקינגטוריקס בשנת 52 לפנה"ס.פיקטונים (Pictones)שבט גאלי מאזור מפרץ ביסקאיהבהתחלה שיתפו פעולה עם יוליוס קיסר ואף סייעו לו בבניית הצי שהביא את הוונטים בשנת 56 לפנה"ס.
לאחר מכן, הצטרפו למרד של ורקינגטוריקס בשנת 52 לפנה"ס.
הוכנעו סופית בשנת 51 לפנה"ס.קטובלאונים (Catuvellauni)שבט בריטוני מאזור מזרח אנגליה המודרניתשבט זה היה בין המתנגדים הבולטים לפלישתו של קיסר ומנהיגו נבחר למנהיג קואליציית השבטים הבריטונים שנלחמה נגד קיסר.
השבט בלט גם בהתנגדות לפלישה הרומאית תחת שלטונו של קלאודיוס בשנת 43 לספירה ואף הצטרף למרד של בודיקה כ-20 שנים לאחר מכן.אבורונים (Eburones)שבט בלגי ממוצא גרמאני, שכן בחלקו הצפוני-מערבי של נהר הריין, צפונית ליער הארדניםנלחמו נגד יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס כחלק מקואליציית השבטים הבלגים, אך לא בלטו בהתנגדותם.
פתחו במרד גדול בשנת 54 לפנה"ס וטבחו בצבא רומאי גדול שמנה לגיון וחצי.
כנקמה השמיד קיסר את השבט.אוסיפטים (Usipetes) וטנקטרים (Tencteri)שבטים גרמאנים מהגדה המזרחית של הרייןשבטים אלה ניסו להגר לגדה המערבית של הריין, אך נהדפו על ידי יוליוס קיסר.קארנוטים (Carnutes)שבט גאלי ממרכז צרפתבהתחלה שיתפו פעולה עם קיסר שמינה עליהם את טסגטיוס (Tasgetius) כשליט בובה בשנת 57 לפנה"ס.
טסגטיוס נרצח בשנת 54 לפנה"ס ובשנת 53 לפנה"ס, פרקו הקארנוטים באופן סופי את העול הרומי ופתחו במרידה רבתי.
הם הוציאו להורג את הסוחרים הרומאים בעיר קנבום (אורליאן המודרנית).
כתוצאה מכך שרף קיסר את קנבום, אך הקארנוטים המשיכו במאבק ואף שלחו גיס לעזרתו של ורקינגטוריקס הנצור באלסיה.
בסופו של דבר הוכנעו על ידי הצבאות הרומאים.
לאחר הכיבוש שמרו על אוטונומיה רבה ושולבו באופן סופי באימפריה רק במהלך המאה ה-3 לספירה.ארוורנים (Arverni)שבט גאלי מאזור אוברן בצרפת המודרניתזהו אחד השבטים החזקים ביותר בגאליה, יריביהם המסורתיים של האיידואים במאבק על ההגמוניה באזור.
מקור כוחם הגיע מיכולות טכנולוגיות מתקדמות.
בהתחלה שיתפו פעולה עם קיסר, אך הצטרפו למאבק בו בשלב מאוחר יותר.
היו בין יוזמי המרד הגדול ביותר והמסוכן ביותר לשלטון הרומי בגאליה תחת מנהיגותו של ורקינגטוריקס.
לאחר הכיבוש התפייסו עם רומא והשתלבו היטב באימפריה.סקוואנים (Sequani)שבט גאלי מאזור הנהר סוןאחד השבטים הגדולים והחזקים בגאליה.
הזמינו את הסואבים לקחת חלק במחלוקת הפנימית בתוך גאליה נגד האיידואים מספר שנים לפני פרוץ מלחמת גאליה.
לאחר שהסואבים נותרו על אדמת הסקוואנים, שמחו לשתף פעולה עם יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה.
שיתוף הפעולה נקטע בשנת 52 לפנה"ס עת הצטרפו למרד של ורקינגטוריקס.
לאחר דיכוי המרד שיתפו פעולה עם הרומאים והשתלבו באימפריה.
לרוב, לא היו הלוחמים הגאלים מוגנים בשריון גוף ולעיתים אף הופיעו בשדה הקרב עירומים כביום היוולדם, שכן עצם ממדי גופם היווה גורם מרתיע בעיני הלגיונרים הרומאים.
רק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות.
להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי עץ, שהיה חיוני גם לצורת הלחימה הגאלית.
החרב נועדה בעיקר לשיסוף, ורבות היו עם קצה מעוגל.
הגאלים השתמשו גם בחניתות, קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
לאחר המלחמה הלגיונות הרומים אימצו בהדרגה כלי נשק גאלים שהוכיחו עצמם כיעילים יותר בשדה הקרב, כמו חרב הפרשים הגאלית.
בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מוארך.
פיקוד צבאות הגאלים, הגרמאנים והבריטונים
פרטי מנהיגי השבטים הגאלים, הבריטונים והגרמאנים שם ותעתיק ללטינית שבט השתתפות בקרבות פרטים ביוגרפיים אורגטוריקס (Orgetorix) הלווטים מנהיג הלווטי בולט שהיה בין יוזמי ההגירה ההלווטית מערבה; התאבד לאחר שמזימתו לכרות ברית עם חלק מהשבטים הגאלים נחשפה.דיוויקו (Divico)טיגורינים (Tigurini) קרב אראר
קרב ביבראקטהמנהיג ותיק של שבט הטיגורינים, שהיו חלק מההלווטים.
ניצח את הרומאים בקרב בורדיגלה (107 לפנה"ס) בעת מלחמת הקימברים והטווטונים.
היה אחד המנהיגים הגאלים הבולטים בעת ההגירה ההלווטית.אריוביסטוססואבים (גרמאנים)קרב ווז'מנהיג הסואבים באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
התערב במלחמות הפנים בגאליה וסייע להביס את האיידואים.
אף על פי שהאיידואים היו בעלי ברית של רומא, הצליח לשמור לתקופה מסוימת על יחסים טובים עם רומא, אך בכל זאת הסתבך במלחמה נגדה והפסיד בקרב ווֹז' ליוליוס קיסר.
נראה שאיבד את מעמד הבכורה בשבטו לאחר התבוסה לקיסר.