tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי סקירת 606 חולים שנסקרו בין השנים 1973–2003, שכיחות המחלה באוכלוסייה האזרחית יורדת במהלך השנים וכיום עומדת על 0.11 חולים לכל 100,000 אנשים, לעומת האוכלוסייה הצבאית שבה שכיחות המחלה קבועה ועומדת על 6.6 חולים לכל 100,000 חיילים.
86% ממקרי ההידבקות בקרב האוכלוסייה האזרחית נרשמו במערות, רק 5% בחורבות, והשאר - במחילות ובגומחות של בעלי חיים.
בקרב האוכלוסייה הצבאית רוב מקרי ההדבקות (63%) היו בדרום הארץ.
בישראל, 92% מהנדבקים במחלה הם מטיילים ובני נוער, הנכנסים לתחום מחייתה של הקרצית ואינם נוקטים את צעדי המניעה הנדרשים.
רק כ-7.5% הם עובדים מקצועיים העובדים במערות, המודעים לסכנות ונוהגים בהתאם.
בישראל קיימת חובת דיווח למחלקה לאפידמיולוגיה במשרד הבריאות בכל מקרה של הידבקות.
קדחת לסה היא זיהום המורגי נגיפי נפוץ במערב אפריקה: גינאה, ליבריה, סיירה לאון וניגריה.
אדם הנדבק עלול לא לפתח תסמינים כלל, ובכל זאת לפתח מצב קשה שיכול להוביל למוות.
הקדחת הנגרמת מהנגיף Lassa mammarenavirus, השייך למשפחת הנגיפים Arenaviridae , ותוארה לראשונה בשנת 1969 בעיר לסה, שבמחוז בורנאו, ניגריה.
במערב אפריקה נדבקים מאות אלפים כל שנה ומוערכים כ-5,000 מקרי מוות שנתיים כתוצאה מהקדחת.
תקופת הדגירה של המחלה נעה בין 6 ל-21 ימים.
חולה עלול לפתח חום, עייפות, כאבי ראש, כאבי גרון, שיעול, בחילות, הקאות, שלשולים, כאבי שרירים, חזה וכאבי בטן.
קדחת הקרח הוא סרט הנפשה קצר באורך 7 דקות, שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני והופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני שבבעלות חברת וולט דיסני.
הסרט מתרחש לאחר אירועי הסרט "לשבור את הקרח" שיצא ב-2013, ומספר את סיפור מסיבת יום ההולדת 19 של אנה.
כריס באק וג'ניפר לי חזרו לכיסא הבמאים פעם נוספת בעוד שקריסטן בל, אידינה מנזל, ג'ונתן גרוף, וג'וש גד חזרו לדבב את הדמויות כמו שדיבבו בסרט הקודם.
קדחת הקרח הוכרז לראשונה בספטמבר 2014 על ידי סמנכ"ל "הנפשות דיסני", ג'ון לאסיטר.
הסרט הוצג ויצא לראשונה בבתי קולנוע לצדו של הסרט "סינדרלה" ב-13 במרץ 2015. הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים, יחד עם דברי שבח לשיר החדש "Making Today a Perfect Day" שנכתב על ידי קריסטן אנדרסון-לופז ורוברט לופז.
הגיע יום הולדתה ה-19 של אנה, אלזה מתכננת לה מסיבת הפתעה מיוחדת בעזרתם של קריסטוף, סוון, ואולף.
אבל בעוד שהיא מובילה את אנה במסע אחר מתנות יום ההולדת שלה באמצעות חוט שמתפתל סביב הממלכה, אלזה חוטפת צינון, ושלא ביודעין מייצרת קבוצה של אנשי שלג קטנים עם כל עיטוש היוצא לה.
אנשי השלג הקטנים מתחילים לפרק את הקישוטים המושקעים של מסיבת יום ההולדת בזמן שקריסטוף מנסה לעצור אותם.
בעוד אלזה מובילה את אנה ברחבי הממלכה, קריסטוף, סוון, ואולף מנסים להשתלט על אנשי השלג הקטנים ולתקן את הקישוטים ולתלות אותם מחדש כמו שהיו, בדיוק בזמן לחזרתן של אנה ואלזה לטירה.
לאחר שאלזה כמעט נופלת ממגדל השעון, אנה מושכת אותה חזרה ומשכנעת אותה לקחת מנוחה, והשתיים חוזרות לארמון.
בארמון, בעוד אנה מופתעת מהמסיבת הפתעה שארגנו לכבודה, אלזה מתעטשת שוב ויוצרת כדור שלג ענק דרך שופר ענקי, היא נושפת בשופר והכדור שלג הענק עף ופוגע בהאנס המרצה את עונשו בבית הכלא.
אז, לאחר המסיבה אלזה נשכבת במיטתה למנוחה תחת השגחתה וטיפולה של אנה.
בינתיים, אולף, קריסטוף, וסוון מלווים את אנשי השלג הקטנים אל ארמון הקרח של אלזה, שם הם פוגשים את איש השלג הענק מרשמלו ונשארים איתו.
קדושתא (מארמית: קדושה) היא מערכת פיוטים מסוג הקרובה, המפייטת את שלוש הברכות הראשונות של תפילת העמידה עד לקדושה, ליבה של מערכת הפיוטים, שאף העניקה למערכת את שמה.
הקדושתא נחשבת לסוג הפיוט הנכבד ביותר, ובתקופה הקלאסית בתולדות הפיוט (המאה ה-6–המאה ה-8) התמקד בה עיקר היצירה הפייטנית.
ערש היווצרותו של הפיוט היא ארץ ישראל בסוף תקופת האמוראים.
בתקופה זו החלו להכתב פיוטים – כלומר נוסחי תפילה הכתובים בצורת שירה – שנועדו לגוון ולהחליף את הנוסח הקבוע של התפילה בציבור שנאמר מפי שליח הציבור.
בשל מעמדה המרכזי של תפילת העמידה, הסוג הפייטני החשוב ביותר היה ה"קרובה", פיוט שנועד להחליף את נוסח הקבע של חזרת הש"ץ..
כמי שנועדה להוות תחליף לתפילה הקבועה, הקרובה (כמו גם שאר סוגי הפיוט בני התקופה: יוצר, מערבית, פיוטי ברכת המזון ועוד) נבנתה כך ששמרה על מסגרת התפילה, כלומר פתיחות הברכות וחתימות הברכות, ועבור שאר הנוסח הקבוע עיצבה תחליף פיוטי.
בנוסף לכך, שמר הנוסח המפויט גם על הפסוקים הקבועים שנאמרו מפי הציבור, כפסוקי הקדושה ופסוקי שירת הים בברכות קריאת שמע.
נקודות אלה, המכונות בפי החוקרים "תחנות ליטורגיות", קבעו למעשה את מבני הפיוטים, שהיו אמורים להעביר אליהן.
כלומר, הועמד בקרובה קטע אחד כנגד כל קטע מקביל בתפילה המקורית, ובדרך כלל מספר הקטעים בפיוט זהה למספר התחנות הליטורגיות בקטע שאותו הוא בא לפייט.
בשל כך, הקרובה התפצלה לסוגים שונים בהתאם למספר הברכות בתפילה שעבורה היא נכתבה: עבור תפילת שבע נכתבה "שבעתא" בת שבעה קטעים, ועבור תפילת שמונה עשרה של ימות החול נכתבה "קרובת י"ח" בת שמונה עשר קטעים.
גורם נוסף שעיצב את צורות הקרובה השונות הוא שאלת אמירת הקדושה בחזרת הש"ץ.
בניגוד למנהג בבל הקדום, המקובל כיום בכל העדות, לומר קדושה בכל חזרת הש"ץ, בנוסח ארץ ישראל הקדום נאמרה הקדושה בתפילות חגיגיות בלבד.
קדושה בחזרת הש"ץ נאמרה בשבת, ביום טוב, ובימי חול מיוחדים כחול המועד, ראש חודש וחנוכה.
גם בימים מיוחדים אלה נאמרה קדושה בתפילת שחרית בלבד.
חריג יחיד לכך הוא תפילות הימים הנוראים שבהם הרבו יותר באמירת קדושה: בראש השנה נאמרה קדושה גם בתפילת מוסף, וביום הכיפורים נאמרה קדושה בכל ארבע תפילות היום (שחרית, מוסף, מנחה ונעילה).
כך נוצרה הקדושתא, שהיא קרובה המורחבת בברכה השלישית, ברכת קדושת השם, לקראת אמירת הקדושה.
בשל היותם פיוטי הרחבה, מתייחדים חלק מפיוטי הקדושתא בכך שאינם באים לפייט תחנה ליטורגית כלשהי, ולכן גם לא באים כנגד אף קטע מהנוסח הקבוע.
בצורתה הקלאסית, לקדושתא מבנה קבוע כמעט לחלוטין המגדיר את מספר הפיוטים במערכת, את סדרם, ולעיתים אף את תבניותיהם.
במערכת ישנם תשעה פיוטים, ולרובם מוגדרים מבנה ותפקיד קבועים (לחלקם יש יותר ממבנה אפשרי אחד).
מאז ימי מנחם זולאי מקובל במחקר לסמן את פיוטי הקדושתא באותיות א–ט.
עזרא פליישר עמד על כך שתשעה פיוטים אלה מתחלקים לשלש חוליות: א–ג, ד–ה, ו–ט.
תיאור המבנה דלהלן מתייחס לקדושתא כפי שעוצבה בתקופה הקלאסית, אז נכתבו מרבית הקדושתאות.
חלק זה כולל פיוט כנגד כל אחת משלוש הברכות הראשונות: ברכת אבות, ברכת מחיה המתים וברכת קדושת השם.
באופן כללי ניתן לומר כי החוליה הראשונה היא המגובשת ביותר והמקובעת ביותר מבחינת סגנונה ומבנהָ.
במרבית הקדושתאות הקלאסיות, החוליה הראשונה נקייה מקישוטים תבניתיים, כגון שרשור , אליטרציות, או סיומות מקראיות.
בסוף התקופה הקלאסית, קישוטים כאלה חודרים גם לחוליה הראשונה, והם מתרבים בתקופות מאוחרות יותר.
שני הפיוטים הראשונים, המכונים "מגן" ו"מחיה", הם סימטריים לחלוטין בדרך כלל, ונועדו להחליף את ברכת אבות וברכת מחיה המתים, בהתאמה.
כל אחד מהם בנוי במחרוזות בנות ארבעה טורים, ועל פי אקרוסטיכון אלפביתי.
מספר המחרוזות אינו קבוע, אך מספר המחרוזות במחיה תמיד זהה לזה של המגן.
לאחר מכן באה שרשרת של פסוקים המתקשרים לנושא שעסק בו הפיוט.
הפסוק הראשון בשרשרת של המגן, שהפיוט מכוון להעביר אליו, הוא כמעט תמיד הפסוק הראשון בקריאת התורה של היום שלכבודו נכתבה הקדושתא, ובמחיה – הפסוק השני של הקריאה.
לאחר הפסוקים מופיעה מחרוזת נוספת המעבירה לחתימת הברכה, ולכן צריכה לעסוק בנושא הברכה כדי לקיים את הדרישה ההלכתית "מעין חתימה סמוך לחתימה".
במחיה מקפידים הפייטנים הקלאסיים להזכיר במחרוזת המעבר גם רמז לגשם או לטל, כדי לקיים את החובה ההלכתית להזכיר גבורות גשמים (בחורף) וגבורות טל (בקיץ).
לאחר חתימת ברכת מחיה המתים ישנו פיוט שלישי, המכונה "משלש".
מצד מבנהו, הוא דומה למגן ולמחיה, ובנוי אף הוא במחרוזות מרובעות.
בקדושתאות קדומות במיוחד הוא גם זהה להם באורכו, אך אצל פייטנים אחרים הוא לעיתים בעל אורך שונה.
הוא מהווה כביכול קטע כנגד הברכה השלישית של העמידה, ברכת קדושת השם, אך לא באמת מעביר לחתימת הברכה, משום שאחריו באים פיוטי ההרחבה ואמירת הקדושה.
כתיבת קטע המדמה את המבנה הסימטרי לפני פתיחת פיוטי הרחבה עולה גם בקרובות מורחבות נוספות.
גם לאחר המשלש באה שרשרת של פסוקים.
אצל חלק מהפייטנים (ובראשם יניי) הפסוק הראשון בשרשרת של המשלש הוא הפסוק הראשון בהפטרה של אותו היום, ואילו אצל אחרים הוא הפסוק השלישי של קריאת התורה.
בניגוד למגן ולמחיה, לאחר שרשרת הפסוקים של המשלש לא באה מחרוזת מעבר לברכה, אך ישנו פסוק קבוע החותם את השרשרת: וְאַתָּה קָדוֹשׁ יוֹשֵׁב תְּהִלּוֹת יִשְׂרָאֵל (), ופעמים רבות נוסף לפניו גם הפסוק "יִמְלֹךְ ה' לְעוֹלָם..." ().
בפסוקים אלה מסתיימת החוליה הראשונה.
משערים כי במקורה של הקדושתא פייטו חלקים אלה את נושאי הברכות עצמן, ונותרו בתחום התפילה מבחינת תוכנם.
אולם, אין כל ראיה לשלב זה, וכבר הקדושתאות הקדומות ביותר המוכרות עוסקות בעיקר בענייני היום שלכבודו נכתבו, בעיקר בקריאת התורה שלו, והן שבות להזכיר את נושא הברכה רק סמוך לחתימת הברכה, כמתחייב על פי ההלכה.
בקרב הפייטנים הקלאסיים, בעיקר אצל יניי ורבי אלעזר בירבי קליר, החוליה הראשונה מתאפיינת לרוב בתוכן לימודי, המגיע בצורה מתומצתת בפיוט, באמצעות רמיזות דקות למדרשים ללא סיפור הדברים בהרחבה, ובאופן הדורש מהשומע מאמץ פענוח.
בחירת התוכן המתפייט היא בדרך כלל סביב הפסוקים הראשונים בקריאת התורה (שכאמור, באים בראש שרשרות הפסוקים) או סביב ענייני המועד.
אצל יניי ניכר מאמץ להקדיש את המשלש לנושאי הגלות והגאולה, אף ללא קשר ישיר לענייני היום.
מסורת אחרת, שמקורה במדרש ונהגה כבר מקדושתאות קדומות, והמשיכה, בעיקר בקדושתאות לימים הנוראים, במשך מאות שנים עד לפייטני ספרד, מקדישה את החוליה הראשונה לשלושת האבות, כך שהמגן עוסק באברהם, המחיה ביצחק, והמשלש ביעקב.
החוליה השנייה מורכבת משני פיוטים המרחיבים את הפיוטים הקודמים.
המאפיין הבולט של החוליה הזו הוא קטעים קבועים המופיעים לפניה, לאחריה ובתוכה.
מייד בתום שרשרת הפסוקים של המשלש, ולפני פיוט ד', מופיע תמיד הביטוי "אֵל נָא".
פיוט ד' עצמו מסתיים תמיד במילה "קדוש" (ולעיתים קרובות בנוסח ארוך יותר, כגון "חי וקיים, נורא ומרום וקדוש"), ובסוף החוליה, לאחר פיוט ה', קיים קטע הפותח "אֵל נָא לְעוֹלָם תָּעֳרָץ".
חלקם בעלי מבנה קבוע, וחלקם בעלי מבנה משתנה מקדושתא לקדושתא, העוסקים בענייני היום ביתר הרחבה ממה שעסקו הפיוטים הראשונים.
פיוט ד' בתקופה הקלאסית הוא קצר וחופשי יחסית.
הוא מחורז, אך כמעט תמיד אינו מתחלק למחרוזות, ובנוי כקטע רציף, ואצל מרבית הפייטנים אין בו אקרוסטיכון.
חלק מהפייטנים כותבים אותו בחרוז אחיד לאורך כל הקטע, ואצל חלקם החרוז מתחלף באופן לא סדיר, שאינו מחלק את הפיוט למחרוזות.
עזרא פליישר אף הגדיר את סגנונו כ"פרוזה מחורזת", אך מאידך, בדרך כלל יש בו הקפדה על משקל כלשהו.
כאמור, הפיוט מסיים תמיד במילה "קדוש".
מבחינת תוכנו, מתמקד פיוט ד' בנושא אחד, לעיתים על פי מדרש ולעיתים לא, מרחיב נושא זה ומפתח אותו.
שלא כבחוליה הראשונה, פיוט ד' אינו מסתיר את תוכנו ברמזים והוא גלוי בקריאה פשוטה בדרך כלל.
לפיוט ה' אין מבנה קבוע, אך בדרך כלל כל פייטן בחר לו שיטה קבועה לבניית פיוט ה', כך שכל פיוטי ה' של אותו הפייטן הם באותו מבנה.
אצל יניי פיוט ה' כתוב תמיד במבנה המכונה בכתבי היד עשיריה.
העשיריה מכונה כך כיוון שהיא בנויה מעשרה טורים באקרוסטיכון א–י.
מבנה זה אומץ על ידי פייטנים נוספים, לעיתים עם אקרוסטיכונים אחרים, גם הם בני עשר אותיות.
בדרך כלל מתחלק כל טור לשתי צלעות החורזות זו בזו (כך שנוצרת מחרוזת דו-טורית), אך אין בכך עקביות, וניתן למצוא גם באותה עשיריה טורים המתחלקים לשתי צלעות לצד טורים המתחלקים לארבע צלעות או לצלע ארוכה ושתי קצרות.
פייטנים אחרים כתבו את פיוט ה' במחרוזות בנות שלושה או ארבעה טורים.
בקדושאות הימים הנוראים, מקובל לעצב את פיוט ה' במבנה המכונה קיקלר.
הקיקלר בנוי ממחרוזות בנות שלושה טורים, ולאחר כל שלש מחרוזות מופיעה "מחרוזת קדוש" המתפקדת כרפרן.
מחרוזת הקדוש אף היא בת שלושה טורים, אך היא מסתיימת תמיד במילה "קדוש".
על פי השערת עזרא פליישר, הקיקלר נועד לשימוש בבתי כנסת שהיו בהם מקהלות, ומחרוזת הקדוש נועדה להאמר מפי המקהלה כמענה לפיוט הנאמר בידי שליח הציבור.
רבי אלעזר בירבי קליר חריג בכך שאין לו שיטה קבועה, ובקדושתאותיו יש שני סוגי פיוטי ה': האחד דומה במבנהו לעשיריה של יניי (אך יש בו 14 טורים), והשני הוא בדגם קיקלר.
בשני המבנים הללו, נוהג הקליר באופן קבוע לחתום בפיוט זה את שמו.
בעבר סברו בטעות כי פיוטי הקיקלר בקדושתאות רבי אלעזר בירבי קליר משמשות פיוט ו' ושהן הפיוט הראשון בחוליה השלישית.
מבחינת תוכנו, פיוט ה' דומה לפיוטי החוליה הראשונה בהסתמכותו על המדרש, ואף עולה עליהם – כמעט תמיד פיוט ה' מבוסס על מדרשים.
אולם, קיים הבדל בולט בין המגן והמחיה לפיוט ה'.
בעוד במגן והמחיה לרוב המדרשים מופיעים בקיצור, ולעיתים אף ברמזים, בפיוט ה' הם מפורטים בהרחבה.
פעמים רבות, אותו מדרש עצמו שהובא ברמז במגן או במחיה, מסופר בפרוטרוט בפיוט ה'.
גם הלשון חידתית פחות בפיוט ה' מאשר בפיוטים הראשונים, ואצל פייטנים אחדים ניתן למצוא בפיוט ה' אפילו ציטוטי מדרש כלשונו.
להשערת שולמית אליצור, הדבר נועד להנגיש את הקדושתא לקהל יעד רחב, כך שמי שלא הבין את הרמזים בתחילה, יוכל להבין את המדרש בתיאור המפורט בפיוט ה'.
החוליה השלישית כוללת את יחידות המעבר לקדושה ואת הקדושה עצמה.
חלק זה הוא החופשי ביותר מבחינת התבניות של פיוטיו, ובחלקם אין שום כלל או מסורת שמחייבים מבנה מסוים.
הוא גם החלק הראשון שהפיוטים בו חופשיים מקטעי קבע המלויים אותם, ולמעשה מהווים הרחבות עצמאיות שכבר אינם קשורות למבנה התפילה המקורי.
פיוט ו', הוא הראשון בחוליה זו.
בקרב הפייטנים הקדומים היה מקובל לסדר פיוט זה במחרוזות בנות שלושה טורים, עם פזמון המסתיים במילה "קדוש".
בקדושתאות לימים נוראים, הפיוט השישי הוא עסתריוטא, שמבנהו מחרוזות בנות שני טורים ומסתיים בחרוז שבסופו המילה "קדוש".
הפיוט השני בחוליה זו נקרא רהיט.
הרהיטים עוסקים לעיתים קרובות בעניין הקדושה שישראל והמלאכים אומרים יחד, ובדמיון ובהבדלים בין ישראל למלאכים.
רהיטים רבים פותחים במילה "ובכן" ולאחריה פסוק, ולאורך הפיוט דורשים את הפסוק מילה אחר מילה.
הפיוט האחרון בחוליה זו הוא הסילוק, פיוט ארוך בדרך כלל, פעמים רבות בעל מבנה פרוזאי, המעביר אל הקדושה.
פיוט זה נקרא "סילוק" כיוון שהוא מסיים את הקדושתא, או מלשון "עליה" כיוון שאנו מעלים אותו לה'.
הסילוק מתחיל בנושא המרכזי של הקדושתא, ובסופו עובר לעסוק בקדושה עצמה.
ישנן קדושתאות שבהן הסילוק הוא החלק האחרון, והקדושתא כולה מסתיימת בהגעה אל הקדושה.
אולם בחלק מהקודשתאות, ובכללן קדושתאות לימים נוראים, הקדושתא ממשיכה גם לאחר הסילוק.
פיוטים שנועדו לקדושה עצמה מכונים אופנים בכתבי יד מהגניזה.
נראה שבתקופה הקלאסית מרבית הפייטנים כתבו בקביעות לאחר הסילוק גם פיוטי קדושה.
עיקר תפילת הקדושה הוא הכרזת פסוקים העוסקים בקדושת ה'.
בנוסח ארץ ישראל (שהקדושתא נוצרה לפי מנהגיו) הופיעו בקדושה הפסוקים: , , ו.
בנוסח הקבע, בא לפני כל פסוק נוסח קצר הנאמר מפי הש"ץ ומהווה הקדמה לאמירת הפסוק מפי הציבור.
פיוטי הקדושה נועדו להחליף נוסחי קבע אלה, כשם שהסילוק החליף את הנוסח הקבוע לתחילת הקדושה, המקדים את הפסוק הראשון.
לכן, פיוטי הקדושה כוללים בדרך כלל שלושה חלקים: אחד המופיע לאחר הפסוק הראשון ומוביל לאמירת "ברוך", אחד לאחר "ברוך" המוביל ל"שמע", ואחד לאחר "שמע", המוביל ל"אני ה'".
ישנן קודשתאות הממשיכות אף לאחר הקדושה.
בתקופת הפיוט הקלאסי, הייתה הקדושתא סוג הפיוט העיקרי.
יניי, ראשון הפייטנים הקלאסיים, כתב מחזור קדושתאות לכל התורה לפי החלוקה לסדרים, וכמעט כל פיוטיו הם קדושתאות.
אצל ר' אלעזר בירבי קליר שפיוטיו מגוונים יותר, תופסות הקדושתאות מקום מרכזי.
כל פיוטי הדותהו שהגיעו לידינו הם קדושתאות, וגם אצל שאר הפייטנים הקלאסיים המצב דומה.
בתקופה המזרחית המאוחרת, התמעטה כתיבת הקדושתאות (ועיקר הכתיבה התמקדה בפיוטי יוצר).
סגנון הקדושתאות התגבש בארץ ישראל הקלאסית, אבל חלק מהקדושתאות של רבי אלעזר הקליר ופייטנים ארצישראליים אחרים הגיעו לקהילות אירופה.
כמה מפייטני איטליה ואשכנז אף כתבו קדושתאות בעצמם.
באשכנז שרדו הרבה קדושתאות (במחזורי אשכנז המודפסים, יש קדושתאות לשבתות ארבע פרשיות, שבת הגדול, ורוב ימי החגים), והן נאמרות בקהילות מסוימות עד היום.
בנוסח איטליה, הגיעו לדפוס רק קדושתאות לתפילות יום כיפור, ובנוסח רומניא של תפילות ראש השנה ויום כיפור.
בנוסח הספרדים נאמרים ביום הכיפורים חלקים בודדים מן הקדושתות המקוריות, הכוללות בדרך כלל רהיט אחד וסילוק.
בקהילות האשכנזים, התחילו בשלב מסוים לדלג על הפסוקים שבתוך הקדושתאות, ופסוקים אלו נאמרים בפועל היום רק בנוסח איטליה בתפילות יום כיפור.
קדחת השבר הסורי-אפריקני , הידועה גם בשם "קדחת השקע האפריקאי", היא מחלה ויראלית שיכולה לגרום לתסמינים קלים עד קשים.
התסמינים הקלים עלולים לכלול חום, כאבי שרירים וכאבי ראש הנמשכים לעיתים קרובות עד שבוע.
התסמינים החמורים עלולים לכלול אובדן ראייה שמתחיל כשלושה שבועות לאחר הזיהום, זיהומים של המוח שגורמים לכאבי ראש, בלבול, דימום ובעיות בכבד, והם עלולים להתרחש בתוך מספר ימים.
חולים עם דימום נמצאים בסיכון של כ-50% למות.
על המחלה בקרב בעלי חיים דווח לראשונה בבקע של קניה בתחילת 1900. הווירוס בודד לראשונה בשנת 1931.
אצל בני אדם אין בדרך כלל סימפטומים לסובלים מהמחלה או שיש להם סימפטומים קלים, למשל חום, חולשה כללית, כאבי ראש, כאבי שרירים, כאבי גב, סחרחורת וירידה במשקל.
בדרך כלל, אנשים מחלימים תוך יומיים עד שבעה ימים.
באחוז קטן של המקרים (< 2%), המחלה עלולה להתפתח להפרעות בכבד, תסמונת קדחת דימומית ודלקת מוחית (דלקת של המוח וקרומי המוח), או להשפיע על העיניים.
אצל בעלי חיים התמותה גבוהה באופן משמעותי.
בעלי חיים בהריון שנגועים ב-RVF מפילים כמעט 100% מהעוברים.
אפיזוטיקה, מגפת בעלי חיים, של RVF בדרך כלל מאובחנת בראשיתה על ידי גל הפלות לא מוסברות.
סימנים אחרים בבעלי חיים כוללים הקאות ושלשולים, מחלות נשימה, חום, עייפות, אנורקסיה ומוות פתאומי של בעלי חיים צעירים.
הווירוס שייך למשפחת הבניה-וירוס (Bunyavirales).
זוהי משפחה של וירוסי רנ"א שליליים חד-גדילים.
לכל הבניה-וירוסים יש מעטפת שומנים עם שני גליקופרוטאינים— G(N) ו-(G(C — הנדרשים לשם כניסה לתא.
הם מספקים את הגנום שלהם לציטופלסמה של התא המארח על ידי מיזוג המעטפה עם קרום אנדוזומלי.
לחלבון הווירוס ה (G(C יש ארכיטקטורת חלבון ממברנה דומה לזו שנמצאת בווירוסי אלפא ופלאווי-וירוסים.
הדמיון המבני הזה מעיד שאולי יש מוצא משותף למשפחות ויראליות אלו.
חלק מהווירוס מורכב מרנ"א חד-גדילי.
כמו פלאווי-וירוס, יש לו גנום אמביסנס (Ambisense), כלומר שאפשר לקרוא אותו באופן דו-כיווני.
מקטעי ה-L ו-M שלו הם שליליים, אבל קטע ה-S שלו הוא אמביסנס.
שלושת קטעי הגנום האלה הם קוד עבור שישה חלבונים עיקריים: חלבון L (פולימראז ויראלי), שני הגליקופרוטאינים (G(N ו (G(C, חלבון N הנוקלאוקסיפסידי (nucleocapsid), ואת החלבונים NSs ו-NSm הלא מבניים.
המחלה נגרמת על ידי וירוס RVF, שהוא מסוג פלבווירוס (phlebovirus), שמתפשט על ידי מגע עם דם של חיה נגועה.
בעלי חיים ובהם פרות, כבשים, עיזים וגמלים עלולים להיות מושפעים.
בבעלי חיים אלה הווירוס מתפשט בעיקר על ידי עקיצות יתושים.
הנגיף מועבר לבני אדם באמצעות וקטורים של יתושים ועל ידי מגע עם הרקמה של חיות נגועות.
מגע עם רקמות נגועות נחשב המקור העיקרי של זיהומים אנושיים.
המחלה נגרמת על ידי וירוס RVF, שהוא מסוג פלבווירוס (phlebovirus), שמתפשט על ידי מגע עם דם של חיה נגועה, נשימת האוויר סביב חיה נגועה שמדממת, שתיית חלב גולמי מחיה נגועה, או עקיצה על ידי יתושים נגועים.
נראה שהמחלה לא מועברת בין בני-אדם.
את המחלה מאבחנים על ידי מציאת נוגדנים נגד הנגיף או הנגיף עצמו בדם.
מניעת המחלה בבני אדם מושגת על ידי חיסון בעלי חיים נגד המחלה.
הדבר חייב להיעשות לפני שמתרחשת התפרצות כיוון שחיסון במהלך התפרצות עלול להחמיר את המצב.
עצירת התנועה של בעלי חיים במהלך התפרצות עשויה גם היא להיות יעילה, וכן טיפול ביתושים והימנעות מעקיצותיהם.
קיים גם חיסון לאדם, אך נכון לשנת 2010 הוא אינו זמין לציבור הרחב.
אין טיפול ספציפי ומאמצים רפואיים תומכים.
התפרצויות מתרחשות בדרך כלל בתקופות של גשם מוגבר, אשר מגדילות את מספר היתושים.
התפרצויות של המחלה התרחשו רק באפריקה ובחצי האי ערב.
מרכיבים רבים של RVFV של ה-RNA ממלאים תפקיד חשוב בפאתולוגיה של הווירוס, אך החלבון הלא מבני המקודד על קטע S (NSs) הוא הרכיב היחיד שמשפיע ישירות על המארח.
NSs נוגד תגובה אנטי ויראלית לאינטרפרון המארחים (IFNs).
IFNs הם חיוניים על מנת שהמערכת החיסונית תילחם בזיהומים ויראליים במארח.
האמונה כי מנגנון מעכב זה הוא בשל מספר סיבות, ראשית, עיכוב תחרותי של היווצרות של פקטור שעתוק.
על גורם שעתוק זה, NSs מקיים אינטראקציה עם ונקשר אל יחידת משנה שדרושה עבור פולימראז RNA I ו-II.
אינטראקציה זו גורמת עיכוב תחרותי עם עוד מרכיב גורם לפקטור שעתוק רכיב ומונע את תהליך ההרכבה של פקטור שעתוק מורכב זה, מה שמביא לדיכוי התגובה האנטי-ויראלית של המארח.
דיכוי שעתוק נחשב למנגנון נוסף של תהליך מעכב זה.
זה קורה כאשר שטח של NSs מקיים אינטראקציה עם ונקשר לחלבון המארח, SAP30 ויוצר קומפלקס (מספר מבנים שיוצרים יחידה שלמה מבחינה אדריכלית).
קומפלקס זה גורם לאסטילציה היסטון לסגת, דבר אשר נדרש לצורך הפעלת תעתיק של מקדם ה-IFN.
זה גורם ביטוי IFN להיות חסומים.
לבסוף, NSs גם כבר ידוע להשפיע על הפעילות הרגילה של חלבון רנ"א דו גדילי התלוי, קינאז R kinase) R).
חלבון זה מעורב בתגובות אנטי-ויראליות תאיות במארח.
כאשר RVFV הוא מסוגל להיכנס DNA של המארח, NSs יוצר מבנה נימי בגרעין.
זה מאפשר לווירוס לקיים אינטראקציה עם אזורים ספציפיים ב-DNA של המארח המתייחס לליקויי הפרדה.
זה מגביר את זיהום המארח, ומקטין את התגובה האנטי-ויראלית של המארח.
האבחון מסתמך על בידוד ויראלי מרקמות, או בדיקות סרולוגיות עם אלייזה (ELISA).
שיטות אחרות של אבחון כוללים בדיקות חומצות גרעין (NAT), תרבות תאים, מבחני נוגדני אימונוגלובולין M (IgM).
החל מחודש ספטמבר 2016, מכון קניה למחקר רפואי (KEMRI) פיתח מוצר הנקרא אימונולין (Immunoline), שנועד לאבחן את המחלה בבני אדם במהירות גבוהה יותר מאשר בשיטות קודמות.
החיסון אושר באופן מותנה לשימוש בבעלי חיים בארצות הברית.
הוכח כי נטרול של חלבוני ה-NSs ו-NSm הלא מבניים של וירוס זה מייצרים חיסון יעיל אצל כבשים גם כן.
התפרצויות RVF מתרחשות ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, עם התפרצויות שמתרחשות במקומות אחרים לעיתים רחוקות.
בקניה בשנת 1998, הווירוס הרג יותר מ-400 קנייתים.
בספטמבר 2000 אושרה התפרצות בסעודיה ובתימן.
ב-19 באוקטובר 2011, ב-19 באוקטובר 2011 דווח על מקרה של קדחת השבר הסורי-אפריקני בזימבבואה אצל נוסעת קווקזית שחזרה לצרפת לאחר שהייה של 26 ימים במרונדרה, משונאלנד מזרח פרובינציה במהלך יולי ואוגוסט, 2011, אך מאוחר יותר סווג כ "לא ודאי".
בישראל לא אובחנו עד כה מקרים של המחלה, אך היא קיימת בחצי האי סיני.
המחלה מחייבת דיווח למשרד הבריאות ונחשבת על ידו לאחת מ-11 המחלות המוגדרות "בעלות חשיבות בין-לאומית" המחייבות דיווח.
התפרצויות של מחלה זו בדרך כלל תואמות את השלבים החמים של התנודה הדרומית-אל ניניו (ENSO).
בתקופה זו יש עלייה בגשם, שיטפונות, ובכמות הירוק במדד הצמחייה.
זה מוביל לעלייה בווקטורי יתושים והוא נראה עבור מספר סיבות.
RVFV יכול להיות מועבר אנכית בין יתושים, כלומר, הוִירוּס יכול להיות מועבר מהאם לצאצאיה.
במהלך תנאי היובש, הווירוס מסוגל להישאר בת קיימא במשך מספר שנים בביצה.
יתושים מטילים את הביצות שלהם במים, שם הם בסופו של דבר בוקעות.
מכיוון שהמים חיוניים לבקיעת ביצים של יתושים, ניתן להבין מדוע הגשמים וההצפות גורמים לעלייה באוכלוסיית היתושים, ובתורו, פוטנציאל מוגבר עבור הוִירוּס.
בנובמבר 2006, התפרצות קדחת השבר הסורי-אפריקני התרחשה בקניה.
הקורבנות הם ממחוז צפון מזרח ומחוז חוף קניה, שקיבלו גשמים כבדים בחודשים האחרונים, וגרמו לשיטפונות וליצירת קרקע הרבייה ל-כולכיתיים יתושים, אשר מפיצים את הווירוס של הקדחת מפני בעלי חיים נגועים לבני אדם.
ההתפרצות אילצה את סגירתם של שוקי בעלי חיים במחוז הצפון מזרחי, דבר שהשפיע על כלכלת האזור.
דווח אחר מכן שההתפרצות עברה למחוזות מארגואה וקריניאגה של מחוז מרכז קניה.
ב -20 בינואר 2007 דווח שהתפרצות המחלה עברה מקניה לסומליה והרגה 14 בני אדם באזור ג'ובה התחתון.
החל מ-23 בינואר 2007, המקרים החלו לצוץ בבירה הקניינית, ניירובי.
עסקים סבלו הפסדים גדולים, כי לקוחות היו מחרימים את הבשר המפרקים הנפוץ בשביל הבשר הצלוי הפופולרי (nyama choma), משום שהאמינו שהוא מפיץ את הקדחת.
בחודש דצמבר 2006 ושוב בינואר 2007, פעילות הבריאות הבינלאומית של טייוואן החלה לבצע משימות בקניה, שהורכבו ממומחים רפואיים המסייעים בהכשרת מעבדה ובמתקני בריאות, וכללו תרומות של ציוד, כגון תרסיסי יתושים.
מרכז ארצות הברית לבקרת מחלות אף הקימו משלחת סיוע ומעבדה בקניה.
בסוף ינואר 2007 מתו כ-148 בני אדם מאז תחילת ההתפרצות בדצמבר.
נכון ל-14 במרץ 2007, ממשלת קניה הכריזה ש RVF פחת באופן דרסטי לאחר שהוציאו כ-2.5 מיליון בעלויות חיסון ופריסה.
זה גם הרים את האיסור על תנועת בקר באזורים הנגועים.
החל מ-2 בנובמבר 2007 דווח על 125 מקרים, כולל 60 מקרי מוות, מיותר מ-10 יישובים של הנילוס הלבן, סינאר ואל-ג'זירה בסודאן.
יותר מ-25 דגימות אנושיות נמצאו חיוביות ל-RVF על ידי PCR או ELISA.
נכון ל-8 באפריל 2010, משרד הבריאות בדרום אפריקה דיווח על 87 מקרים אנושיים שנגועים בקדחת השבר הסורי-אפריקני (RVF), כולל שני מקרי מוות במדינה החופשית, מחוזות הכף המזרחי והכף הצפוני.
רוב המקרים הללו דיווחו על קשר ישיר עם בעלי חיים נגועים ב-RVFV או שהיו קשורים למשקים עם מקרי בעלי חיים מאושרים של RVF.
המקרים האנושיים הם: חקלאים, וטרינרים ועובדי משק.
כל המקרים אושרו עם RVF על ידי בדיקה שנערכה במכון הלאומי למחלות מידבקות (NICD) ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
התפרצות מתמשכת של קדחת השבר הסורי-אפריקני (RVFV) משפיעה על כבשים, עיזים, בקר וחיות בר בחוות שבתוך במדינה החופשית, הכף המזרחי והכף הצפוני, מפומלנגה והפרובינציה הצפון-מערבית.
נכון ל-29 במרץ 2010, כ-78 חוות דיווחו על מקרי בעלי חיים המאושרים על ידי מעבדה, עם מקרי מוות נרחבים של בעלי חיים.
חקירות התפרצות על ידי משרד הבריאות ומשרד החקלאות, יערנות ושוקי הדייג מתמשכים, ונתמכים על ידי תוכנית האפידמיולוגיה וההדרכה של דרום אפריקה ו-NICD.
משרד הבריאות ומשרד החקלאות נוקטים אמצעים להגברת הפיקוח על מחלות בקרב הבקר ובניהול השליטה על התפרצות המחלה.
מקרים ספורדיים של זיהום RVFV בבעלי חיים תועדו בדרום אפריקה בשנים האחרונות.
ההתפרצות הגדולה האחרונה של המחלה בבני אדם התרחשה בין 1974 ל-1976, שם נרשמו בין 10,000 ל-20,000 מקרים.
קדחת השבר הסורי-אפריקני הייתה אחת מתריסר סוכנים שארצות הברית חקרה ככלי נשק ביולוגי פוטנציאלי, לפני שהאומה השעתה את תוכנית הנשק הביולוגי שלה ב-1969 בשל איומים אפשריים של פצצות שעלולות לגרום לפאניקה בארצות הברית.
המחלה היא אחת מתוך כמה שזוהו על ידי ארגון הבריאות העולמי כגורם סביר למגפה עתידית בתוכנית חדשה שפותחה לאחר מגפת האבולה לצורך מחקר ופיתוח דחוף לקראת בדיקות אבחון חדשות, חיסונים ותרופות.
קדחת הג'ונגל הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1991 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של ספייק לי, בכיכובם של וסלי סנייפס, אנבלה שיורה, ספייק לי, ג'ון טורטורו, סמואל ל.
ג'קסון, האלי בארי (בסרטה הראשון) ואנתוני קווין.
העלילה עוסקת ביחסים בין גבר שחור לאישה לבנה על רקע הגזענות הקשה ובעיית הסמים ברחובות ניו יורק בתחילת שנות ה-90.
ג'קסון זכה בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, וספייק לי גם התארח עם הסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ספייק לי היה מועמד לפרס דקל הזהב.
סטיבי וונדר זכה בפרס מטעם ASCAP על השיר "Gotta Have You".
ספייק לי הקדיש את הסרט לזכרו של יוסף הוקינס , נער שחור שנרצח ב-1989 על ידי צעירים ממוצא איטלקי בשכונת בבנסונהרסט בברוקלין על רקע גזעני.
תמונתו של הוקינס מופיעה בתחילת הסרט.
פוריפי פליפר (וסלי סנייפס) הוא ארכיטקט מצליח במשרד ארכיטקטים גדול בניו יורק.
הוא גר ברובע הארלם עם אשתו דרו (לונט מקי) ובתם מינג.
דרו עובדת כקניינית בבלומינגדיילס ופליפר מלווה את מינג כל בוקר לבית הספר בדרכו לעבודה.
יום אחד מחליט המשרד להעסיק עבורו מזכירה ואת המשרה מאיישת אנג'לה (אנג'י) טוצ'י.
פליפר מתלונן בפני מעסיקיו ג'רי (טים רובינס) ולסלי (בראד דוריף) כי רצונו במזכירה שחורה אך הם דוחים אותו בטענה שהם בוחרים עובדים לפי כישוריהם ולא לפי צבע עורם.
אנג' היא ממוצא איטלקי קתולי והיא גרה ברובע בנסונהרט עם אביה האלמן מייק (פרנק וינסנט) ואחיה צ'רלי (דייוויד דנדרה) וג'ימי (מייקל אימפריולי).
פרט לעבודתה היא גם משרתת אותם בביתם.
הארוס שלה הוא פולי קרבון (ג'ון טורטורו) שגר עם אביו האלמן לו (אנתוני קווין) ובעל חנות ממתקים ברובע.
הלקוחות שלו הם צעירים איטלקים גזענים.
הוריו של פליפר הם הכומר הבפטיסטי פוריפי (אוסי דייוויס) ואשתו לוסינדה רובי די (שני השחקנים היו נשואים גם במציאות).
אחיו הגדול גייטור (סמואל ל.
ג'קסון) הוא נרקומן מכור לסמים קשים שמסתובב בין מאורות הסמים של הארלם ביחד עם חברתו הנרקומנית ויויאן (האלי בארי).
מדי פעם הוא מגיע לבית המשפחה לדרוש כסף לקניית סמים.
פליפר מתחיל לחבב את אנג'י ויום אחד כשהם נשארים לבד במשרד הם מקיימים יחסי מין.
פליפר מבקש ממעסיקיו להתמנות כשותף לאור הישגיו וכשהם מסרבים, הוא מתפטר.
הוא מגלה את סודו לחברו סיירוס (ספייק לי) שאומר לו שלא מדובר כאן באהבה אלא ב"קדחת הג'ונגל" – משיכה מינית בין שני גזעים.
פליפר מבקש ממנו לא לגלות לאף אחד.
גם אנג'י מספרת זאת לחברותיה ומבקשת מהם לשמור זאת בסוד.
הסוד מתגלה מהר – דרו זורקת לרחוב את כל חפציו של פליפר לעיני כל האנשים.
מייק טוצ'י מפליא את מכותיו בביתו אנג', מכות שכוללות גם הצלפות בחגורה ורק שני אחיה מצילים אותה.
פליפר שוכר דירה בגריניץ' וילג'.
כשאנג'י ופליפר מגיעים למסעדה מתייחסת אליה המלצרית השחורה(קווין לטיפה בתפקידה הראשון בקולנוע) בזלזול מופגן.
כשהם מתחבקים ליד הרכב, שוטרים עוצרים את פליפר בחשד לתקיפת אישה לבנה.
פולי שבור מבגידתה של אנג'י ומתאהב בלקוחה שחורה אורין גוד (טיירה פרל).
הוא מגיע לביתה לאחר שלקוחותיו האיטלקים תקפו אותו ואביו זרק אותו מהבית.
פליפר מחפש את אחיו גייטור בכל מאורות הסמים של הארלם, לפי בקשת אמו לאחר שלקח את הטלוויזיה שלה ללא רשות.
לבסוף הוא מוצא אותו מסומם במאורת סמים ענקית בשם "טאג' מהאל" ביחד עם ויוויאן.
גייטור מגיע שוב לבית הוריו ודורש מהם כסף.
האב מסרב, גייטור מתקרב אליו באיום ואז יורה בו האב והורג אותו.
פליפר מבין שאין תכלית לקשריו עם אנג'י והם נפרדים.
אנג'י חוזרת כנועה למשפחתה ופליפר מנסה להתפייס ללא הצלחה עם דרו.
היא מסכימה לקבל אותו פעם אחת רק לשם סקס.
לבסוף מתהלך פליפר בחוצות הארלם.
נערה קוראת לו "אבא" ומציעה לו מין אוראלי תמורת שני דולר.
פליפר מחבק אותה וזועק, לא!
בדמיונו הוא רואה בה את בתו בעתיד.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוסלי סנייפספליפר פוריפיארכיטקטאנאבלה שיורהאנג'י טוצ'ימזכירהפרנק וינסנטמייק טוצ'אבא של אנג'ימייקל אימפריוליג'ימי טוצ'יאחיה של אנג'יספייק ליסיירוסחבר של פליפרסמואל ל.
ג'קסוןגייטוראחיו של פליפרהאלי באריויויאןחברה של גייטורלונט מקידרואשתו של פליפרג'ון טורטורופולי קרבוןארוס של אנג'יאנתוני קוויןלו קרבוןאביו של פוליאוסי דייוויסהכומר פוריפיאביו של פליפררובי דילוסינדה פוריפיאמו של פליפרטיירה פרלאורין גודחברה של פוליטים רובינסג'ריהבוס של פליפרבראד דוריףלסליהבוס של פליפרדבי מזרדניסקווין לטיפהמלצרית
קדחת הבהרות היא שם של קבוצת מחלות זיהומיות, הנגרמות על ידי חיידקי רִיקֶצְיָה.
מבין המחלות שבקבוצה, נפוצה בישראל קדחת הכתמים הים תיכונית אשר שכיחה בעיקר באזור צפון השרון (בטווח היישובים הבאים: חדרה, בנימינה - גבעת עדה, אור עקיבא, פרדס חנה כרכור והסביבה).
בשנות המנדט הבריטי ובמהלך העלייה ההמונית רוססו ב-DDT מיטלטליהם של יוצאי אירופה, הפליטים והעקורים, ששהו בגטאות, וממחנות הריכוז, העבודה, ההשמדה, והמעצר כדי למנוע מגפת טיפוס בישראל.
המחלה עלולה להיות קטלנית בקרב מבוגרים ומדוכאי מערכת חיסונית.
היא מועברת לבני אדם על ידי עקיצת קרצייה, שהייתה על כלב נגוע.
הכלב הוא הנשא של החיידק ואינו מפתח מחלה.
המחלה אינה מועברת מאדם לאדם ואינה מדבקת.
במקרה של המצאות קרצייה על העור יש להוציאה באמצעות פינצטה ולא עם האצבעות, היות שקיים סיכוי שהקרצייה תמעך ויישארו חלקים ממנה הנושאים את החיידק בתוך העור.
כמו כן כדאי לשמור על הגיינה אישית לאחר טיול במקומות נגועים וכיבוס הבגדים והמצעים.
ב-1925 התפרצה המחלה בבאר טוביה
ב-1926 התרחשו מקרים בודדים של המחלה בנהלל
ב-1950 המחלה התפשטה בתל אביב
ב-1968 שבעה ילדים מהעיר באשדוד חלו במחלה
ב-1977 שלושה מקרי טיפוס התגלו בחיפה ב-1978 נפטר בבית החולים סורוקה מהמחלה חייל צה"ל ששון עיני שנדבק בה בבסיס רפידים של צה"ל בסיני, מות החייל גרר האשמות על רשלנות רפואית.
קדושת לוי הוא ספרו המפורסם של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, ומהבולטים שבספרות החסידית.
הספר מכיל רעיונות חסידיים על התורה לפי סדר פרשיות השבוע, ועל ענייני חנוכה, פורים ופרקי אבות.
הספר מפורסם בסגנונו המרבה לעסוק במעלתו ובייחודו של עם ישראל.
הספר מחולק לחמישה שערים מרכזיים:
מאמרים ורעיונות על פרשות השבוע (חלק זה יצא לאור רק במהדורות שאחר פטירתו).
פירושים לאגדות דסבי דבי אתונא.
מאמרי חסידות לימים טובים (אלו מכונים "קדושות", והם היו עיקר החיבור שהדפיס רבי לוי יצחק.
בהתאם להם שם החיבור הוא "קדושת לוי"):
ביאור המצוות הנוהגות בפורים – בארבעה פרקים ("ארבע קדושות").
ביאור המצוות הנוהגות בחנוכה – בחמישה פרקים ("חמש קדושות")
חידושים על הש"ס – מאבי המחבר, ומבני המחבר.
בספר מרבה המחבר לכתוב על מעלת עם ישראל ובשבח הסנגוריה עליהם.
כראיה הביא את מה שנכתב בגמרא שבתפילין של ה' עצמן היה נכתב שבחם של ישראל.
כמקור לכך הביא רבי לוי יצחק קטע מתנא דבי אליהו המדבר על המעלה באמירת שבח בני ישראל; במהדורה של הספר "תנא דבי אליהו" בשנת ה'תל"ו הקטע הושמט מהספר, והושב במהדורה של הספר שיצאה בשנת ה'תקנ"ו, בעקבות בקשתו של רבי לוי יצחק.
בנוסף לתורותיו של רבי לוי יצחק, מובאים בספר חידושים מאביו רבי מאיר מהוסאקוב, ומבניו רבי מאיר (בעל ה"כתר תורה") ורבי ישראל מפיקוב.
בנו רבי מאיר מצוטט על ידו גם בתוך הספר.
בניגוד לרבים מספרי החסידות, ממעט רבי לוי יצחק להשתמש בסודות וברמזים.
רבי חיים אלעזר שפירא (ה"מנחת אלעזר") ממונקאטש אמר על הספר כי .
במסורת הברסלבית מקובל כי ה"קדושות" (המאמרים על חנוכה ופורים) הם מרבי נתן מנמירוב, שחיבר אותם בעת שהסתופף אצל רבי לוי יצחק.
גדולי החסידות ראו בספר כוח סגולי גדול, ויכולת להביא להתלהבות ולדבקות באהבת ה' ויראת שמיים.
מהם שאמרו שעצם החזקת הספר בבית מסוגלת להמתקת הדינים וכשמירה ממזיקים.
רבי אברהם יהושע השיל מאפטא (ה"אוהב ישראל") כתב בהסכמתו לספר (ברדיצ'ב תקע"ה) כי , וכך גם כתב רבי אהרן מז'יטומיר בהסכמתו לאותה המהדורה.
בהסכמת רבני מונקאטש (מונקאטש תרצ"ט) נאמר .
בתנועת החסידות היו שנהגו לשים את הספר "קדושת לוי" כסגולה בעמוד תפילה בימי חודש אלול.
החיבור נכתב על ידי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב עצמו, ואת חלקו הראשון של הספר, העוסק בענייני חנוכה ופורים, וכן בחידושי אגדות דסבי דבי אתונא, הדפיס רבי לוי יצחק כבר בחייו.
הוא יצא לאור בשנת ה'תקנ"ח (1798) בדפוס של האחים מסלאוויטא יחד עם חידושים מאביו רבי מאיר מהוסאקוב ומבנו רבי ישראל מפיקוב, ומהדורה נוספת יצאה בשנותיו האחרונות, בשנת ה'תקס"ו (1806), בדפוס זולקווא.
בשער הספר תיאר המחבר את תוכנו: .
שנה לאחר פטירתו, בשנת ה'תקע"א (1811), הודפס הספר במהדורה נוספת ומורחבת על ידי בנו, רבי דוב בער דרברמדיקר, כשאליו מתווספים דברי תורתו של רבי לוי יצחק על הסדר פרשיות השבוע.
במהדורה השנייה (תקס"ו) נוספו הסכמות מרבי אברהם יהושע השיל מאפטא ורבי אהרן מז'יטומיר.
במהדורה הזו הופיעה הסכמת רבי לוי יצחק עצמו, וכן הסכמת רבי יעקב אורנשטיין (אב"ד לבוב), שהושמטו במהדורות הבאות.
בשנת ה'תרכ"ב יצאו דברי תורתו של רבי לוי יצחק על פרקי אבות, על פי כתב יד שהיה בביתו של רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (המגיד מקוז'ניץ), מתלמידיו של רבי לוי יצחק.
הספר יצא על ידי רבי משה כהן, נכדו של המגיד מקוזניץ', בעיר לבוב, בשם "קדושת לוי על פרקי אבות".
בסוף הספר הודפס "כוונת המקווה" מהבעל שם טוב.
אברהם וינרוט הוציא ליקוט וביאור של הספר, בשם "לאור קדושת לוי".
קדחת דימומית קרים-קונגו היא מחלה נגיפית - קדחת דימומית נגיפית.
תסמיני CCHF עשויים לכלול חום, כאבי שרירים, כאבי ראש, הקאות, שלשולים ופטכיה.
הופעת התסמינים מתרחשת פחות משבועיים לאחר החשיפה לנגיף.
סיבוכים עשויים לכלול אי ספיקת כבד.
אלה השורדים את ההידבקות מחלימים כשבועיים לאחר הופעת התסמינים.
נגיף CCHF מופץ בדרך כלל על ידי עקיצת קרציות או מגע קרוב עם דם, הפרשות, איברים או נוזלי גוף אחרים של בני אדם או בעלי חיים נגועים.
קבוצות בסיכון גבוה להידבק הן חקלאים ועובדי בתי מטבחיים.
הנגיף יכול גם להתפשט בין בני אדם גם בחשיפה לנוזלי גוף.
האבחון מתבצע על ידי זיהוי נוגדנים, RNA של הנגיף, או חלבונים ויראליים (אנטיגנים).
מנהל המזון והתרופות האמריקאי, או ארגון הבריאות העולמי עדיין לא אישרו טיפולים תרופתיים ל-CCHF, לא קיים חיסון מסחרי למחלה.
עיקרה של מניעת ההידבקות במחלה כוללת הימנעות מעקיצת קרציות, הקפדה על נהלים בטיחות במפעלי עיבוד בשר ושמירה על אמצעי זהירות אוניברסליים בחשיפה לנוזלי גוף.
הטיפול הוא בדרך כלל בדרך של טיפול תומך, נמצא שהתרופה ribavirin עשויה לסייע בטיפול.
מקרי CCHF אובחנו במגוון אזורים גאוגרפיים, כולל אפריקה, רוסיה, הבלקן, המזרח התיכון ואסיה.
התפרצויות מוגבלות של המחלה מאפיינות אזורים שבהם הנגיף אנדמי.
בשנת 2013 במדינות איראן, רוסיה, טורקיה ואוזבקיסטן תועדו יותר מ-50 מקרים.
שיעור התמותה מן המחלה הוא בין 10 ל-40%, אם כי בהתפרצויות מסוימות נצפו עד 80 אחוז של מקרי מוות.
הנגיף נצפה לראשונה בחצי האי קרים בשנות ה-40 של המאה ה-20, ולאחר מכן זוהה כנגיף זהה למחלה שכונתה "קדחת הדימום של קונגו".
ב-20 השנים האחרונות, התפרצויות CCHF דווחו במזרח אירופה, במיוחד בברית המועצות לשעבר, ברחבי הים התיכון, בצפון מערב סין, במרכז אסיה, בדרום אירופה, באפריקה, במזרח התיכון ובתת-היבשת ההודית.
CCHF נמצא ברשימת המחלות הזוכות לעדיפות במחקר ופיתוח של ארגון הבריאות העולמי ובעדיפות העליונה למחקר של המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות מידבקות, זאת לאחר שנקבעה כמחלה המהווה רמת הסיכון הגבוהה ביותר לביטחון הלאומי ולבריאות הציבור.
המחלה הקלינית הקשורה לווירוס ה-CCHF היא קדחת דימומית קשה.
לאחר הדבקה על ידי עקיצת קרצייה, תקופת הדגירה היא בדרך כלל יומיים עד שלושה, אך יכולה להימשך עד תשעה ימים, בעוד שתקופת הדגירה לאחר מגע עם דם או רקמות נגועות היא בדרך כלל חמישה עד שישה ימים, עם מקסימום תקופת דגירה מתועדת של 13 ימים.
הופעת התסמינים המביאים לשלב הטרום-דימומי היא פתאומית, עם חום, מיאלגיה (כאבי שרירים), סחרחורת, כאבי צוואר ונוקשות, כאבי גב, כאבי ראש, עיניים כואבות ופוטופוביה (רגישות לאור).
תסמינים אופייניים למחלה כוללים בחילות, הקאות (שעשויות להתפתח לדימום חמור ויכולות להיות קטלניות אם הן לא מטופלות), שלשולים, כאבי בטן וכאבי גרון בשלב מוקדם של שלב הזיהום החריף, ולאחר מכן שינויים חדים במצב הרוח, רגישות-יתר ובלבול.
לאחר מספר ימים, רגישות היתר עשויה להשתנות לישנוניות, דיכאון ועצבנות, וכאבי הבטן עשויים להתמקד ברביע הימני העליון, עם הרחבת כבד שניתן למוש.
ככל שהמחלה עוברת לשלב הדימומי, ניתן לראות אזורים נרחבים של דימומים עוריים קשים, דימומים קשים מהאף ודימום בלתי מבוקר באתרי הזרקה, אלה מתחילים בערך ביום הרביעי למחלה ונמשכים כשבועיים.
סימנים קליניים נוספים כוללים טכיקרדיה (קצב לב מהיר), לימפדנופתיה (בלוטות לימפה מוגדלות) ופטכיות (פריחה הנגרמת על ידי דימום לתוך העור) על משטחי רירית פנימיים, כגון בפה ובגרון, ועל העור.
הפטכיות עלולות לפנות מקום לפריחה גדולה יותר הנקראות אכימוזות, ותופעות דימומיות אחרות.
בדרך כלל קיימת עדות לדלקת כבד, וחולים קשים עלולים לחוות הידרדרות מהירה של הכליות, אי ספיקת כבד או אי ספיקת ריאות לאחר היום החמישי למחלה.
במקרים מתועדים של התפרצות CCHF, שיעורי התמותה בחולים מאושפזים נעו בין 9% ל-70%, אם כי ארגון הבריאות העולמי מציין טווח טיפוסי של 10-40%, כאשר המוות מתרחש לרוב בשבוע השני למחלה.
בחולים שמתאוששים, השיפור מתחיל בדרך כלל ביום התשיעי או העשירי לאחר הופעת המחלה.
ההשפעות ארוכות הטווח של זיהום CCHF עדיין לא נחקרו לעומקן בין מחלימים.
כך שעדיין לא ניתן לקבוע אם קיימים סיבוכים ספציפיים לטווח ארוך.
עם זאת, ההחלמה מן המחלה איטית.
קדחת דימומית נגיפית היא קבוצה מגוונת של מחלות.
דימום וחום הם סימנים נפוצים של VHF, וכך קיבלה קבוצת הזיהומים את שמה.
ידועות חמש משפחות של נגיפי RNA הגורמים לקדחת מסוג זה: ארנה (Arenaviridae), פילו (Filoviridae), פלאווי (Flaviviridae), האנטה (Hantaviridae) וראבדו (Rhabdoviridae).
חלק ממחלות ה-VHF קלות בדרך כלל, כגון nephropathia epidemica (ממשפחת האנטה) אך חלקן בדרך כלל חמורות ובעלות שיעור תמותה גבוה, כגון נגיף האבולה (ממשפחת Filoviridae).
כל מחלות ה-VHF עלולות לגרום לאובדן דם חמור, חום גבוה ומוות.
התסמינים של רוב מחלות ה-VHF כוללים
תת-לחץ דם - לחץ דם נמוך
אדמומיות (סומק) של הפנים והחזה
דימום ולעיתים דיאתזה מדממת (קרישה איטית מהנורמה): אדם מאבד יותר דם מהרגיל בפציעה - לדוגמה, אובדן דם רב מחתך קטן
פטכיות - כתמים אדומים או סגולים בקוטר כארבעה מילימטרים
נפיחות הנגרמת על ידי בצקת
חומרת התסמינים משתנה בהתאם לסוג הנגיף.
תסמונת VHF גורמת לדיאתזה של דימום, דליפה נימית והלם במחזור הדם.
היא מתרחשת אצל רוב האנשים הסובלים מזיהומים של Filoviridae (כגון אבולה או מרבורג), קדחת דימומית קרים-קונגו (CCHF) או קדחת דימומית דרום אמריקאית הנגרמת על ידי Arenaviridae.
תסמונת VHF מתרחשת רק אצל מיעוט קטן של אנשים הסובלים מקדחת דנגי או קדחת השבר הסורי-אפריקני.
חמש משפחות של נגיפי RNA זוהו כמסוגלות לגרום לחום דימומי.
משפחת Arenaviridae כוללת את הנגיפים האחראים לקדחת לסה (נגיף לאסה), נגיף לוג'ו, נגיף ארגנטינאי (נגיף ג'ונין), נגיף בוליביאני (נגיף מאצ'ופו), נגיף ברזילאי (נגיף סביאה), קדחת דימומית צ'אפרה (Chapare, נגיף צ'פארה), נגיף ונצואלה (נגיף גואנריטו, Guanarito) וקדחת דימומית של נגיף ווייטווטר ארויו (Whitewater Arroyo virus).
המשפחה הקודמת של Bunyaviridae כוללת
הגורמים לקדחת דימומית של Hantavirus עם תסמונת כליות (HV-HFRS) (Hantaviridae),
משפחת ה-Filoviridae (סדרת Mononegavirales) כוללת את נגיף האבולה ונגיף מרבורג.
משפחת הפלאוויווירידה (סדרת Amarillovirales) כוללת קדחת דנגי, קדחת צהובה ושני נגיפים מקבוצת דלקת המוח הנישאת על ידי קרציות הגורמים ל-VHF: נגיף קדחת הדימום אומסק ונגיף מחלת יער קיאסאנור (Kyasanur).
בספטמבר 2012, מדענים שכתבו בכתב העת PLOS Pathogens דיווחו על בידוד של נגיף ממשפחת Rhabdoviridae האחראי לשני מקרים קטלניים ושני מקרים לא קטלניים של קדחת דימומית במחוז בס-קונגו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המקרים הלא קטלניים התרחשו בקרב עובדי שירותי בריאות המעורבים בטיפול בשני הנגיפים האחרים, דבר המצביע על אפשרות של העברה מאדם לאדם.
משפחת ה-Togaviridae (סדרת Martellivirales) כוללת את נגיף הצ'יקונגוניה הגורם לקדחת צ'יקונגוניה.
הפתוגן שגרם למגפות הקוקוליזיטלי (Cocoliztli epidemics) במקסיקו בשנים 1545 ו-1576 עדיין אינו ידוע, וייתכן שהמגפה של 1545 הייתה חיידקית ולא נגיפית.
נגיפי קדחת דימומית שונים פועלים על הגוף בצורה שונה, וכתוצאה מכך יוצרים תסמינים משתנים.
ברוב נגיפי ה-VHF, מספר מנגנונים עשויים לתרום לתסמינים, כולל נזק לכבד, קרישה תוך-כלית מפושטת (DIC) ותפקוד לקוי של מח העצם.
ב-DIC, קרישי דם קטנים נוצרים בכלי הדם בכל הגוף, מסירים טסיות דם הנחוצות לקרישה מזרם הדם ומפחיתים את יכולת הקרישה.
DIC נחשב כגורם לדימום בקדחת השבר הסורי-אפריקני, מרבורג ואבולה.
בקדחת דימומית נגיפית יש ארבעה מנגנוני פתוגנזה.
הפצת הנגיף עקב תגובות מדוכאות של מקרופאגים ותאים דנדריטים (תאים מציגי אנטיגן).
מניעת תגובה חיסונית ספציפית לאנטיגן.
מקרופאגים נגועים מקיימים אינטראקציה עם ציטוקינים רעילים, מה שמוביל לדיאפדזיס וחוסר קרישה.
הנגיף מדביק תאי אנדותל בכלי דם, מה שמוביל לארגון מחדש של קומפלקס קטנין VE-cadherin (חלבון בעל תפקיד בהידבקות תאים).
ארגון מחדש זה יוצר פערים בין-תאיים בתאי האנדותל.
הפערים מובילים לחדירות מוגברת של האנדותל ומאפשרים לדם לברוח ממערכת הדם של כלי הדם.
הסיבות לשונות בתגובה בין חולים שנדבקו באותו נגיף אינן ידועות, אך נובעות מאינטראקציות בין נגיף למארח.
קדחת דנגי הופכת אלימה יותר במהלך הדבקה שנייה באמצעות הגברה תלוית נוגדנים.
לאחר ההדבקה הראשונה, מקרופאגים מציגים נוגדנים על קרומי התאים שלהם, נוגדנים שהם ספציפיים לנגיף הדנגי.
על ידי היצמדות לנוגדנים אלה, נגיפי דנגי שהדביקו את החולה בזיהום שני מסוגלים טוב יותר להדביק את המקרופאגים, וכך מפחיתים את יכולתה של מערכת החיסון להילחם בזיהום.
אבחנה מתבצעת בדרך כלל במעבדת עם יכולות ביולוגיות מתקדמות.
ממצאי בדיקות המעבדה משתנים בין הנגיפים, אך לרוב יש ירידה בספירת התאים הלבנים (במיוחד הלימפוציטים), ירידה בספירת טסיות הדם, עלייה באנזימי הכבד בסרום וירידה ביכולת קרישת הדם (הנמדדת כעלייה בזמני הפעולה של הפרותרומבין (PT) ושל התרומבופלסטין המופעל החלקי (PTT)).
רמת ההמטוקריט עשויה להיות גבוהה.
רמות האוריאה והקריאטין בסרום עשויות להיות גבוהות, אך הדבר תלוי במצב ההידרציה (Hydration, התייבשות) של המטופל.
למעט חיסון נגד קדחת צהובה וחיסוני אבולה, חיסונים נגד נגיפים מסוג VHF אינם זמינים בדרך כלל.
עבור אדם שנחשף ל-CCHF, ריבאווירין זמין כטיפול מונע לאחר חשיפה (PEP).
ריבאווירין עשוי לסייע גם בחשיפה לקדחת לסה.
המטפל בחולה עם נגיף VHF (למעט קדחת דנגי) צריך לנקוט אמצעי זהירות נגד חשיפה והדבקה: היגיינת ידיים, כפפות כפולות, חלוקים, כיסויי נעליים ורגליים, ומגני פנים או משקפי מגן.
נגיפי לסה, CCHF, אבולה ומרבורג מועדים להתפשטות נוזוקומיאלית (בבית חולים).
יש להשתמש באמצעי זהירות נגד פתוגנים הנישאים באוויר, כולל מסכת הנשמה עם מסנן HEPA שנבדקה בהתאמה (כגון מסכת N95), מסכת הנשמה עם מטהר אוויר המופעלת על ידי סוללות, או מסכת הנשמה עם לחץ חיובי שילבשו אנשי צוות המתקרבים עד 1.8 מטרים מחולה.
יש לבודד קבוצות של חולים בבניין נפרד או במחלקה עם מערכת עם בידוד אוויר.
טיהור סביבתי מתבצע בדרך כלל באמצעות היפוכלוריט (למשל אקונומיקה) או חומרי חיטוי פנוליים.
חולי VHF עשויים להידרש לטיפול תומך אינטנסיבי.
טיפול אנטי-נגיפי עם ריבאווירין תוך ורידי עשוי להיות שימושי בזיהומים של Bunyaviridae ו-Arenaviridae (במיוחד קדחת לסה, RVF, CCHF ו-HFRS עקב זיהום של Hantavirus של העולם הישן) וניתן להשתמש בו רק במסגרת פרוטוקול ניסיוני (Investigational New Drug, IND) שאושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
אינטרפרון עשוי להיות יעיל בחום דימומי ארגנטינאי או בוליביאני (זמין גם רק כ-IND).
טיפול חדשני פוטנציאלי, מעכב NMT, הוכח כמעכב זיהומים נגיפיים מסוג קדחת לסה ו-Junín (JUN) בבדיקות מבוססות תאים.
מגפת הקדחת הצהובה הגדולה של 1793 בפילדלפיה.
מקמבו בגבון הוא אתר של מספר התפרצויות אבולה.
כפרי דורבה וואטסה במחוז אוריינטלה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, היו מוקד התפרצות מחלת נגיף מרבורג בשנים 1998–2000.
במחוז אוייגה באנגולה התפרצה מחלת נגיף מרבורג בשנת 2005, ההתפרצות הגדולה ביותר עד כה (2025) של מחלה זו.
התפרצות נגיף VHF בכפר מווקה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שהחלה באוגוסט 2007, וגרמה למותם של 103 בני אדם (100 מבוגרים ושלושה ילדים), הוכחה כנגרמת (לפחות באופן חלקי) על ידי נגיף אבולה.
קדחת דימומית נגיפית היא סיבה אפשרית למגפת אתונה במהלך המלחמה הפלופונסית.
קדחת דימומית נגיפית היא תיאוריה חלופית לגורם המוות השחור והמגפה היוסטיניאנית
בהתפרצות היחידה עד היום (2025) של נגיף לוג'ו בספטמבר-אוקטובר 2008 מתו 4 מתוך 5 חולים.
התפרצות אבולה במערב אפריקה בשנת 2014 הייתה ההתפרצות הגדולה ביותר בהיסטוריה של מחלה שגרם נגיף זה.
נגיפי VHF מתפשטים במגוון דרכים.
חלקם עשויים להיות מועברים לבני אדם דרך דרכי הנשימה.
[ ] חוקרי רפואה צבאית רואים בנגיפים פוטנציאל להפצת אירוסולים בתור נשק.
עם זאת, חומרים תמימים עלולים להיחשב בטעות כמכילים את הנגיף.
מכון המחקר המדעי לרפואה של משרד ההגנה הרוסי בסרגייב פוסאד שליד מוסקבה חקר את פוטנציאל השימוש הצבאי של נגיפי קדחת דימומית.
קדחת צהובה (Yellow Fever) היא מחלה הנגרמת על ידי נגיפים (וירוסים) ממשפחת פלאוויווירידה, הנישאים באמצעות יתושי הַאֵדֶּס (יתוש הנמר האסיאתי).
המחלה אופיינית בעיקר לאזורים טרופיים וסובטרופיים.
הנגיף הגורם למחלה מתרבה בעיקר בתוך תאי הכבד תוך כדי הרס שלהם.
בין סימני המחלה: דימומים, כולל דימום מהקיבה, צהבת, כאבי ראש, בחילות, צמרמורת וחום גבוה.
בתחילת 2016 התרחשה התפרצות של קדחת צהובה באנגולה.
קיים חיסון לקדחת צהובה שנותן לילדים מגיל 9 חודשים ואילך ומבוגרים הגנה מפני הדבקות במחלה כשהם מגיעים לאזורים נגועים.
דוחי יתושים, ביגוד מגן ורשתות על הבתים אינם תמיד מספיקים למניעת הידבקות.
באזורים נגועים הדברת יתושים הוכיחה את עצמה כדרך יעילה לצמצם את מספר ההידבקויות במחלה.
קדחת צהובה היא אחת מהמחלות היחידות שקבלת חיסון כנגדן מוצבת כתנאי, על ידי מדינות מסוימות, בפני מטיילים לאזור נגוע.
במדינות אלה יש לרוב תקנות שמחייבות בידוד אנשים שהגיעו לאזור נגוע ללא תיעוד שקיבלו חיסון לקדחת צהובה.
זאת מכיוון שאחד ממעבירי המחלה, יתוש האדס (Aedes), קיים גם באזורים טרופיים אחרים בעולם (שבהם אין קדחת צהובה) וישנו פוטנציאל להתפרצות המחלה אם תובא לשם.
אין תרופה למחלה אשר עלולה להיות קטלנית בעיקר למי שמערכת החיסון שלו חלשה; ולכן החיסון חשוב ביותר.
הטיפול הקיים מטפל בסימפטומים בלבד.
אינפוזיה, כדי להילחם בלחץ דם נמוך ועירויי דם נחוצים במרבית המקרים החמורים.
חולה עם חום זקוק להרבה מנוחה, אוויר צח, והרבה נוזלים.
המקורות של הקדחת הצהובה הם ככל הנראה באפריקה, שם המחלה עברה מפרימטים שאינם אדם לבני אדם.
התושבים המקומיים של אפריקה פיתחו עמידות חלקית למחלה.
כאשר מגפה פרצה בכפר אפריקאי, רוב האירופאים מתו ממנה והמקומיים סבלו בדרך כלל מתסמינים לא קטלניים הדומים לשפעת.
תופעה זו של פיתוח חסינות למחלה עקב חשיפה ממושכת בילדות ידועה כ- acquired immunity (מערכת החיסון הנרכשת).
הווירוס וכן החרק הנשא, היתוש A.
aegypti עברו כנראה לצפון ולדרום אמריקה בעקבות יבוא העבדים מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי.
המקרה הראשון של התפרצות קדחת צהובה באמריקה התרחש בשנת 1647 באיי ברבדוס.
בשנת 1685 התרחשה מגפת קדחת צהובה ראשונה בברזיל ברסיפה.
הפעם הראשונה שבה המחלה כונתה "קדחת צהובה" הייתה בשנת 1744. יש הטוענים כי ברוא יערות וגידולי קנה סוכר יצרו תנאים סביבתיים נוחים להתפשטות היתושים והמחלה.
בתקופה הקולוניאלית ובזמן המלחמות הנפוליאוניות, האזור הקריבי וצפון אמריקה הדרומית נודעו כמקום מסוכן במיוחד להדבקות חיילים בקדחת צהובה.
שיעור התמותה מקדחת צהובה וממחלות טרופיות נוספות, היה גבוה פי שבעה במחנות חיילים בריטים בג'מייקה לעומת מחנות בקנדה.
בתחילת המאה ה-19, צבא של עשרות אלפי חיילים נשלח על ידי נפוליאון להאיטי כדי לדכא את המהפכה ההאיטית לעצמאות.
McNeill, הקדחת הצהובה הרגה 35,000 עד 45,000 חיילים צרפתים מכוח זה (כולל מפקד המשלחת, שהיה גיסו של נפוליאון).
רק שליש מהכוח הצליח לשרוד ולסגת לצרפת.
יש היסטוריונים המאמינים שהאיטי הייתה עתידה להיות נקודת התחלה לפלישה לארצות הברית דרך לואיזיאנה (שהייתה אז בשליטה צרפתית).
נפוליאון ויתר על האי ועל תוכניותיו לצפון אמריקה ובשנת 1803 הוא ומכר את שטחי לואיזיאנה לארצות הברית.
ב -1804 האיטי הכריזה על עצמאות.
יש ויכוחים על מספר האנשים שמתו במהלך מגפת הקדחת בזמן מלחמת העצמאות של האיטי.
הקדחת הצהובה הייתה נפוצה בעיקר באקלים דומה לטרופי, אבל גם בארצות הברית היו התפרצויות של המחלה.
ההתפרצות הראשונה של קדחת צהובה בצפון אמריקה הייתה בעיר ניו יורק בשנת 1668. בפילדלפיה תחת שליטת האנגלים ובקרב הצרפתים שהיו בעמק נהר המיסיסיפי התרחשה התפרצות קדחת צהובה בשנת 1669 והיו התפרצויות נוספות של המחלה במהלך המאה ה-18 וה-19.
מגפת הקדחת הצהובה של 1793 בפילדפיה שהייתה אז בירת ארצות הברית, הרגה כמה אלפי אנשים, מעל 9% מהאוכלוסייה.
הממשלה ברחה מהעיר, כולל הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
התפרצויות קשות של קדחת צהובה פגעו בניו אורלינס בשנת 1833 וב-1853. התושבים קראו למחלה "ג'ק הצהוב".
ב 1853 התפרצה מגפת קדחת צהובה ב- Cloutierville לואיזיאנה, שהרגה 68 מתוך 91 מהתושבים.
הרופא המקומי הסיק כי גורמי מחלה לא ידועים הגיעו מהחבילות מניו אורלינס.
ב־1878 כ-20 אלף איש מתו ממגפת קדחת צהובה נרחבת שהייתה בעמק המיסיסיפי.
באותה שנה הייתה מגפת קדחת בממפיס, אוניית הקיטור John D.
Porter נשאה אנשים שברחו מהעיר מאימת המחלה צפונה, אבל לא הרשו לנוסעים לרדת מחשש להפצת המחלה, והספינה המשיכה לשוט במשך חודשיים לאורך המסיסיפי בחיפוש מקום להורדת הנוסעים.
במהלך המאות ה-18 ו-19 התרחשו לפחות 25 התפרצויות גדולות של קדחת צהובה בערים ביבשת אמריקה, כולל מגפה חזקה במיוחד ב- Cartagena בצ'ילה ב -1741, קובה ב 1762 ו-1900, סנטו דומינגו ב 1803, וממפיס טנסי ב 1878. מגפות עירוניות נמשכו בארצות הברית עד 1905 מועד המגפה האחרון בניו אורלינס.
גם בדרום אירופה היו התפרצויות של קדחת צהובה.
תושבים רבים בגיברלטר מתו מהתפרצויות בשנים 1804, 1814 ו-1828. בשנת 1821 מתו כמה אלפי תושבים בברצלונה, ספרד מהמחלה.
צרפת פרסה כ-30 אלף חיילים בהרי הפירנאים בגבול בין צרפת לבין ספרד כדי לאכוף בידוד ולמנוע הפצה של המחלה לצרפת.
הניסיון הראשון לבניית תעלת פנמה (על ידי חברה צרפתית) נכשל בחלקו בגלל הקדחת הצהובה שקטלה בעובדים.
החיסון לקדחת פותח לראשונה במהלך הניסיון השני לבניית התעלה (על ידי האמריקנים).
עד למאה ה-20 הכל היו חסרי אונים נגד הקדחת הצהובה.
גם רופאים בכירים ניסו להילחם בקדחת אבל ללא הועיל.
הקדחת הופיעה בכל יבשות אמריקה, ונודעה בשם "הרוצח הצהוב" שהרג עשרות ומאות אנשים במקומות בהם החלה המגפה.
הסכמה גורפת הייתה שכאשר תושבי עיר החלו לחלות בקדחת צהובה - עורם הופך צהוב, הם מתחילים לשהק ולהקיא קיא שחור, לא הייתה להם ברירה אלא לברוח מאותה עיר.
שכן ה"רוצח הצהוב" היה מסוגל לקפוץ בין בתים, לעבור אש, להיעלם באופן מסתורי ואז לחזור.
בצפון אמריקה הקדחת הצהובה הייתה מסתיימת עם בוא הכפור של הסתיו, אבל איש לא הבין מדוע.
בשנת 1881 זיהו קרלוס פינליי, רופא קובני, וקלאדיו דלגדו, עמית ספרדי, שקדחת צהובה מועברת על ידי זן של יתוש והם המליצו על חיסול יתושים ומניעת מגע של היתושים עם חולים על מנת למגר את המחלה.
עם זאת רוב החוקרים והרופאים התעלמו מהם.
בשנת 1900 נעשה מחקר על ידי צוות אמריקאי בראשות וולטר ריד, שנשלח לקובה כדי להפחית את התחלואה של חיילים מארצות הברית שהיו בה במסגרת השלטון הצבאי שהיה בה לאחר כיבושה במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הצוות של ריד שלל תאוריות אחרות הנוגעות להדבקה בקדחת (כמו הדבקה מכלי מיטה של החולה) והצליח להראות את הקשר בין היתושים והקדחת הצהובה.
הניסויים נערכו במתנדבים שלקחו סיכון אישי עצום, וחלקם מתו מהמחלה, שכן לא ניתן היה לבצע ניסויים בחיות מעבדה.
במהלך המאה ה-20 נחקר הפוטנציאל של הקדחת הצהובה בתור נשק ביולוגי על ידי מספר מדינות.
קַדְיָה מוֹלוֹדוֹבְסְקִי (ביידיש: קאַדיע מאָלאָדאָװסקי; בפולנית: Kadie Mołodowska; 10 במאי 1894 – 23 במרץ 1975) הייתה משוררת וסופרת יידית.
מולודובסקי נולדה בקרטוז-ברזה שבצפון פולין (כיום במחוז ברסט בבלארוס).
למדה גננות עברית אצל יחיאל היילפרין בוורשה, ולאחר מכן עברה לאודסה, שם פרסמה את שיריה הראשונים ועבדה עם ילדים יהודים, ניצולי הפרעות בקייב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה לוורשה ולימדה בבתי ספר יהודיים.
ב-1916 עברה בעקבות היילפרין לאודסה, בניסיון לברוח מחזית המלחמה, שם לימדה בגן ילדים ובבית ספר יסודי.
ב-1917, כאשר ניסתה לחזור לעיר הולדתה, נלכדה בקייב, שם נותרה מספר שנים.
בזמן שהותה בקייב, הייתה מקורבת לדוד ברגלסון, וב-1920 פרסמה את השירים הראשונים שלה, בכתב העת היידי "אייגנס".
ב-1921 נישאה לחוקר והעיתונאי שמחה לב, וביחד התגוררו בוורשה.
בוורשה פרסמה מולודובסקי את ספר השירים הראשון שלה חשוונדיקע נעכט [יידיש: לילות חשוון] בשנת 1927. במהלך שנותיה בוורשה לימדה יידיש בבתי ספר יסודיים ועברית במרכזים קהילתיים.
יצירתה המפורסמת ביותר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה היא הספר דער מלך דוד אַליין איז געבליבן [המלך דוד נשאר לבדו], שכולל שירים שנכתבו בתגובה לשואה.
מ-1949 ועד 1952 חיה מולדובסקי עם בעלה בתל אביב, שם ערכה את המגזין היידי "היים: דאס ווארט פון דער ארבעטנדיקע פרוי אין ארץ ישראל", שפרסמה תנועת הפועלות.
ב-1952 התפטרה מעבודתה ושבה עם בעלה לחיות בניו-יורק.