tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל שסגנון המכתבים הלך והתחמם, השתכנע רוהאן כי המלכה מאוהבת בו – ואף התאהב בה בעצמו.
הוא הפציר בז'אן שתארגן עבורו פגישה חשאית עם המלכה.
הפגישה המדומה התקיימה באוגוסט 1784 בגני ארמון ורסאי.
רוהאן פגש שם אישה שהאמין כי היא מארי אנטואנט, אך בפועל הייתה זו זונה בשם ניקול לה גיי ד'אוליבה, שז'אן שכרה בשל הדמיון בינה לבין המלכה.
רוהאן העניק לה ורד, ובתמורה היא, בדמות המלכה, הבטיחה לו לשכוח את העבר.
ז'אן ניצלה את אמונו של רוהאן ולקחה ממנו סכומי כסף גדולים בטענה שהועברו למטרות צדקה של המלכה.
בעזרת הכסף הצליחה להשתלב בחברה הגבוהה.
מכיוון שהתפארה בקשריה עם מארי אנטואנט, רבים האמינו שהקשר ביניהן אמיתי.
הצורפים במה ובאסאנג' פנו אל ז'אן בניסיון למכור את המחרוזת.
בתחילה סירבה לעמלה, אך בהמשך שינתה את דעתה.
לפי גב' קאמפן, ז'אן התחזתה למלכה ושלחה מכתבים לרוהאן ובהם הוראה לרכוש את המחרוזת.
המכתבים נחתמו בשם "מארי אנטואנט דה פראנס", אך רוהאן לא ידע או לא זכר שמלכים בצרפת נהגו לחתום בשמם הפרטי בלבד.
ב-21 בינואר 1785 סיפרה ז'אן לרוהאן כי המלכה מעוניינת לרכוש את המחרוזת, אך בשל המצב הכלכלי הרעוע, אינה רוצה לעשות זאת בפומבי.
היא ביקשה שרוהאן ישמש כמתווך חשאי.
זמן קצר לאחר מכן ניהל רוהאן את המשא ומתן לרכישת המחרוזת תמורת שני מיליון ליברות, בתשלומים.
הוא טען כי קיבל אישור מהמלכה והציג בפני הצורפים מסמכים בכתב ידה.
רוהאן הביא את המחרוזת לבית ז'אן, שם הגיע גבר שלטענת רוהאן היה משרת המלכה, ולקח את המחרוזת.
בפועל, היה זה אדם מטעמה של ז'אן, שמיד פירקה את המחרוזת ומכרה את היהלומים בשווקים השחורים של פריז ולונדון.
כאשר הגיע מועד התשלום, הציגה ז'אן את שטרות ההתחייבות של רוהאן, אך אלו לא הספיקו.
הצורף במה פנה למלכה – וזו השיבה כי לא הזמינה ולא קיבלה מחרוזת כלשהי.
לאחר ששמעה את פרטי הפרשה, החלה מארי אנטואנט לבצע מעצרים כבר באוגוסט, והשערורייה התפוצצה ברבים.
הסערה סביב הפרשה נבעה ממעצרו הפומבי של הקרדינל דה רוהאן באולם המראות בארמון ורסאי, ומהמשפט שהסתיים בזיכויו – ובהרשעת ז'אן דה לה מוט ושותפיה.
ב-15 באוגוסט 1785, ביום חג העלייה לשמים של מריה הקדושה, בעת שהחצר המלכותית ציפתה להגעת המלך והמלכה לטקס בכנסייה, נלקח רוהאן – שהיה אמור לכהן בטקס – בפני המלך, המלכה, שר החצר לואי אוגוסט לה טונלייה דה ברטיי, ושומר החותם ארמאן תומא הוא דה מירומניל, כדי להסביר את מעשיו.
רוהאן הציג מכתב חתום "מארי אנטואנט דה פראנס".
מכיוון שחברי משפחת המלוכה חתמו רק בשמותיהם הפרטיים, נחשב הדבר כחריגה חמורה מכללי הטקס.
טעות זו נזכרה במשפטו של רוהאן, ונטען כי פגעה באמון המלך בו, שכן אדם כמותו, ש"נשם את נימוסי החצר מאז לידתו", ובפרט חבר לבית רוהאן האציל, לא אמור היה לטעות בטקסיות כזו.
בדרכו הספיק לשלוח הודעה לביתו להשמיד את מכתביו.
ז'אן נעצרה רק שלושה ימים לאחר מכן, והספיקה להשמיד חלק מהמסמכים.
גם הזונה ניקול לה גיי נעצרה, כמו גם רטו דה וילט, שהודה כי כתב את המכתבים שהועברו לרוהאן בשמה של המלכה, ואף זייף את חתימתה.
נעצר גם הדמות הידועה לשמצה, החניך הבונים החופשיים והאוקולטיסט אלסנדרו קליוסטרו, אף שאין ראיות ברורות למעורבותו בפרשה.
רוהאן בחר להישפט בפני הפרלמנט של פריז.
האפיפיור פיוס השישי זעם על כך, משום שסבר כי רוהאן, כאיש דת בכיר, צריך להישפט בפניו – אך פנייתו לא נענתה.
המשפט הפך לסנסציה ציבורית, וב-31 במאי 1786 זוכו רוהאן, ניקול לה גיי וקליוסטרו.
בחירתו של רוהאן להישפט בפרלמנט, בין אם מתוך שיקול טקטי ובין אם לא, הפכה את הפרשה לעניין ציבורי – פוליטי.
ז'אן דה לה מוט הורשעה ונידונה למלקות, סימון באות V (קיצור של Voleuse, 'גנבת') על שתי כתפיה, ומאסר עולם בבית הכלא של זונות בבי"ח סלפטרייר.
ביוני 1787 היא הצליחה להימלט מהכלא כשהיא מחופשת לנער.
בינתיים, בעלה נשפט בהיעדרו ונידון לשעבוד כגליאי על ספינת משוטים (עונש קשה שהיה נהוג בצרפת).
רטו דה וילט, הזייפן, גורש מצרפת.
המשפט משך תשומת לב עצומה מהציבור.
הפרלמנט של פריז לא מתח ביקורת על התנהלותה של המלכה.
פסק הדין קבע שמארי אנטואנט לא נושאת באשמה, שרוהאן היה קורבן תמים, ושמשפחת דה לה מוט רימתה את שניהם למען רווח אישי.
אולם חרף המסקנות הרשמיות, רבים בצרפת האמינו כי המלכה עצמה עמדה מאחורי הפרשה, ושהשתמשה בזוג דה לה מוט כדי לנקום ברוהאן.
האמונה הזו התחזקה בשל אכזבתה הגלויה של המלכה מזיכויו של רוהאן, העובדה שהודח מתפקידיו והוגלה למנזר לה שז-דייה.
בנוסף, הציבור פירש את זיכויו של רוהאן כאות לכך שהמלכה אשמה.
כל אלה הובילו לפגיעה עצומה בתדמיתה של מארי אנטואנט, והעמיקו את התפיסה הרווחת שהיא בזבזנית, גאוותנית ומנוכרת לעמה.
ז'אן ברחה ללונדון, ובשנת 1789 פרסמה את זכרונותיה בצדקנות (Mémoires Justificatifs), שבהם הכפישה שוב את שמה של המלכה מארי אנטואנט.
פרשת מחרוזת היהלומים הייתה בעלת חשיבות מכרעת בפגיעה בלגיטימיות של בית המלוכה מבית בורבון בעיני העם הצרפתי, ארבע שנים בלבד לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
מארי אנטואנט הפכה לשנואה אף יותר, ושמועות מרושעות עליה הפכו אותה לנטל של ממש עבור בעלה, המלך לואי השישה עשר.
עם חשיפת הפרשה לציבור הרחב, חלה עלייה ניכרת בפרסומים ובפמפלטים משמיצים נגד המלכה.
הפופולריות שלה הידרדרה עד כדי כך, שלא ניתן היה להתעלם ממנה לא על ידי המלכה עצמה ולא על ידי השלטון.
הופעותיה בציבור פסקו כמעט לחלוטין.
משום שעמדה במרכז השערורייה, ובשל היותה ממילא מושא לשנאה מצד חלקים בציבור, תדמיתה הציבורית נהרסה ללא תקנה.
למרות שהמלכה לא הייתה מעורבת בפרשה בפועל, הציבור האמין שהיא ניסתה לרכוש לעצמה תכשיט ראוותני מכספי הממלכה המדולדלים — מה שחיזק את הדימוי שלה כמרוכזת בעצמה וכבזבזנית חסרת אחריות.
הפרשה הפכה את מארי אנטואנט לסמל מושלם של השחיתות, הפזרנות והריקבון של המשטר הישן.
היא שימשה כשעיר לעזאזל מושלם עבור הסערה המוסרית שקדמה למהפכה, והייתה מטרה מועדפת לשנאה מצד הציבור, הרפובליקנים, היעקובינים וקבוצות רדיקליות כמו ה"סן-קולוט".
מארי אנטואנט מעולם לא הצליחה להתנער מדימוי האישה הרמאית, שבזבזה כספים על תענוגות אישיים תוך כדי הולכת שולל של הסובבים אותה.
למרות זאת, דווקא בעקבות הפרשה התקרב אליה בעלה, לואי השישה עשר, והחל לגלות כלפיה יותר הבנה, נאמנות ואף הגנה, גם בתקופה הקשה שקדמה למהפכה ובמהלכה.
פרת הים של שטלר (שם מדעי: Hydrodamalis giga), הוא מין נכחד, ממשפחת התחשיים, בה כלול היום תחש המשכן.
היא נתגלתה במצר ברינג בשנת 1741 על ידי חוקר טבע ממוצא גרמני בשם גאורג שטלר שספינתו נטרפה סמוך לאי ברינג.
פרת ים זו שקלה כ-8–10 טונות וניזונה בעיקר מאצות.
פרת הים נעלמה בשנת 1768, 27 שנים בלבד לאחר שנתגלתה לאירופאים במאה ה-18. חוקרים משערים שאוכלוסיית פרות הים של שטלר הצטמצמה משמעותית עוד לפני כן.
מינים רבים אחרים של מגה-פאונה נכחדו בתקופת הפליסטוקן המאוחר (אירוע ההכחדה הרבעוני ), וייתכן שאותם גורמים שהביאו להכחדה – שינויי אקלים שיצרו שינויים בגובה פני הים, ציד מוגבר על ידי בני אדם, או שילוב של גורמים אלה – הביאו להצטמצמות תחום המחייה של מין זה ולהידלדלות משמעותית של אוכלוסייתו.
בעת גילויו למדע המודרני הייתה אוכלוסיית המין מצומצמת לשני איים באוקיינוס הארקטי והיא מנתה אלפי פרטים בודדים.
המפגש עם בני האדם במאה ה-18 היה קטלני עבור הפרטים הנותרים מהמין.
שטלר תיאר את התנהגות המין כמתאפיין בחברותיות ונאמנות רבה של הפרטים אחד לשני, כך שכאשר פרט אחד הותקף על ידי ציידים, הפרטים האחרים התאספו סביבו באופן שאפשר לצוד גם אותם בקלות.
המין ניצוד עבור פרווה ובשר – כל פרט שקל כ-10 טון ובשרו יכול היה להזין את צוות הספינה של שטלר למשך חודש.
מרבית בני המאה ה-18 לא האמינו שהכחדה של מינים היא אפשרית.
כשהתברר שפרות הים של שטלר נכחדו לחלוטין, הגילוי סייע לייסוד העיסוק של המדע בנושא.
ב-20 בנובמבר 2017 דווח באתר Siberian Times כי נחשפו חלקי שלד שהשתייכו לפרט של פרת הים של שטלר באורך של כשישה מטרים לחופי איי קומנדור שבאזור קמצ'טקה.
בין העצמות שנחשפו היו 45 חוליות, 27 צלעות, עצם שכמה ועצמות נוספות.
פרת הים של שטלר נמצאת תחת המחקר של חברת קולוסאל ביוסיינסס, במטרה לעשות דה-הכחדה באמצעות ריצוף הגנום של שרידים שנותרו ולהשיבה לטבע.
נהר פְּרָת (מאכדית: 𒀀𒇉𒌓𒄒𒉣, פּוּרַתּוּ, "רחב מאוד", וממנה בשפות אחרות: בערבית: الْفُرَات, אל-פֻרַאת, בטורקית: Fırat, פִירַט, בכורדית: Firat, בארמית: ܦܪܬ, פְּרָת, בארמנית: Եփրատ, יֶפְּ'רַת) הוא נהר העובר בטורקיה, סוריה ועיראק.
נהר פרת נחשב לגבולה הדרום-מערבי של מסופוטמיה.
אורכו של נהר פרת הוא כ-2,800 ק"מ, והוא הנהר ה-14 באורכו באסיה, והארוך ביותר במערב אסיה.
מקורותיו של הנהר הם בהרי אררט ומצפון-מערב לארזורום שברמת ארמניה.
ליד מוסיב מתפצל הפרת לזרוע הינדיה הראשית ולזרוע חילה הקטנה יותר, המתאחדות בהמשך ליד סמוה.
ליד קורנה שבעיראק מתאחד הפרת עם החידקל והנהר המאוחד, שט אל-ערב, נשפך למפרץ הפרסי.
נהר פרת ארוך מהחידקל, ובניגוד לחידקל כל מימיו באים מההרים שבצפון ובאלף הקילומטרים האחרונים שלו שהם עיקר מהלכו, לא זורמים לתוכו יובלים אחרים.
לכן זרימתו בחלקו הדרומי שקטה וכמות מימיו פוחתת בהדרגה.
הפרת היווה את הגבול המזרחי של פחוות עבר הנהר בשליש השני של האלף ה-1 לפנה"ס.
לנהר הפרת יש שתי זרועות עיקריות, שהמזרחית בהן מוצאה בהרי ארמניה.
המחלוקת כיום סביב מימי נהר הפרת
מי הפרת מנוצלים על ידי שלוש המדינות שבהן הוא עובר.
עם זאת, טורקיה הקימה סכרים גדולים בחלקו האמצעי ושליטה זו מקנה לה עוצמה פוליטית אדירה כנגד סוריה ועיראק.
בעבר, טורקיה איימה בהטיית חלק גדול יותר של המים לתחומה, על חשבון שכנותיה.
ע"פ הערכות שונות, הסכרים שבנתה טורקיה על הפרת והחידקל הקטינו את אספקת המים לסוריה בכ־40%, וכ־80% לעיראק בהשוואה לשנת 1975.
לפרת יש כמה יובלים עיקריים: הסג'ור, הבליח' והחבור.
בחלקו התחתון של הנהר, השיפוע על פני השטח קטן ביותר - בין השאר משום שבמשך הדורות נערמו שם כמויות גדולות של אדמת סחף.
עובדה זאת יצרה נפתולים ואפיקים קטנים.
לעיתים קרובות עולה נהר הפרת על גדותיו ומציף את הקרקע בשיטפונות אדירים.
מרבצי הסחף גרמו להיווצרות של שטח ביצות נרחב, בעיקר בדרום עיראק.
חוקרים מסוימים סוברים כי אף קודם לכן הייתה התיישבות סביב נהר זה, כמו תרבויות חלף, עוביד, ארך, ואור.
מימי הפרת מנוצלים להשקיה החל מימי קדם ועד ימינו אנו.
סביב ובעקבות נהר זה קמו מן התרבויות הגדולות בעת העתיקה - תרבויות כמו אכד, אשור ובבל.
תרבויות אלה נוצרו בשטח שהיום שוכנת עיראק ובעבר נקרא מסופוטמיה ("הארץ שבין שני הנהרות"), חציית הנהר נעשתה באמצעות דוֹברות, ובהן השתמשו גם חֵילות אדירים, כמו צבאו של סנחריב.
בתעודות הקדם-סרגוניות ממארי נהר פרת מתואר כאלוהות, ומן התיעוד האפיגרפי מהאלף השני לפנה"ס עולה כי נהר הפרת החל לאבד בהדרגה מקדושתו הדתית, נמצא תיעוד ארכאולוגי לכך שבתקופה הבבלית התיכונה "אלוהי פרת" היה ביטוי השגור בקרב תושבי האזור.
על פי סיפור הבריאה הבבלי - "אנומה אליש" מימיי הפרת ומימיי החידקל נובעים משתי עיניה של האלוהות המנוגדת למרדוק - תיאמת, עין ימנית זורמת אל החידקל ועין שמאל אל הפרת.
מאוחר יותר צומצמה הגישה הרואה בנהר פרת כאלוהות עצמאית המשמשת את האל המסופוטמי שמש.
שמו הקדום של הנהר היה "מַלַה".
הסוחר אלדד הדני בן המאה התשיעית מוסר אודות בני זבולון השוכנים בהרי פארן ומגיעים עד לנהר פרת, ובני שבט ראובן יושבים מאחורי הרים אלה, ולשלשת השבטים הללו "מקרא משנה תלמוד ואגדה" ומדברים בלשון הקודש ופרסית.
במקרא מכונה הפרת "הנהר הגדול", והוא בין הנהרות הראשיים שנזכרים בתנ"ך.
הוא מצוין כגבול הצפוני של "הארץ המובטחת" בכתובים רבים, כגון: בהבטחת האל לאברהם () ובנאום משה ().
לפי דעות מסוימות, הפרת גם מהווה את הגבול המזרחי של הארץ המובטחת (למשל ספרו של הרב ישראל אריאל, "אטלס ארץ ישראל לגבולותיה").
הפרת גם מוזכר בתנ"ך כאחד מארבעת הנהרות שיצאו מגן עדן ().
כינויו של המקום שבין שני הנהרות הפרת והחידקל הוא ארם נהריים במערב מסופוטמיה.
הנביא ירמיהו עשה שני מעשים סמליים הקשורים לפרת:
ב מצווה ירמיהו את שריה בן נריה בן מחסיה לקחת ספר נבואות חורבן על בבל ולקרוא את הספר באוזני אנשי בבל.
לאחר מכן, עליו לקשור אל הספר אבן ולהשליכו אל תוך פרת, כדי לסמל את שקיעת בבל.
ב ירמיהו לוקח חגורת פשתן (הנקראת בתנ"ך "אזור פישתים") וטומן אותה ליד הפרת.
הנזק שנגרם לחגורה מסמל את הנזק שייגרם לעם ישראל בגלל חטאיהם.
רבים מחוקרי המקרא מניחים שהפרת הנזכר בפרק י"ג בירמיהו איננו נהר הפרת, כי אם נחל פרת (ואדי קלט) שבהרי יהודה.
אולם המפרשים בדורות הקודמים סברו שמדובר בנהר פרת.
היה מי שהשתמש במעשה האזור כדי להוכיח שהנביאים לא עשו את המעשים המתוארים בתנ"ך בפועל, אלא רק במראה הנבואה, שכן לא סביר שהנביא ירמיהו ילך מענתות עד לפרת רק כדי לטמון אזור פישתים.
על פי האסכולה הדויטרונומיסטית, בספר יהושע כ"ד: ב', ג', י"ד, ט"ו - "עֵבֶר הַנָּהָר" (הפרת) מהווה גבול החוצץ בין שתי תרבויות האמורות להיות שונות מבחינה מהותית.
הפרת מופיע במגילות מדבר יהודה בצורה הלקוחה מהשפה האכדית "פּוּרת", ובספר בן סירא - התורה מייצגת את הפרת שמתואר כנהר מוצף בחוכמה -"מטיפה שכל כנהר פרת וכירדן בימי הקציר."
נהר הפרת מוזכר במשנה לעניין זמן בקשת גשמים בברכת השנים בתפילת העמידה.
לפי ההלכה, מתחילים לבקש גשמים רק 15 יום לאחר סיומו של חג הסוכות, בתאריך ז' בחשוון.
סיבת עיכוב זה היא חישוב משך הזמן הדרוש לעולי הרגל שבאו מבבל, על מנת שיוכלו לעבור את נהר פרת לפני שיעלה על גדותיו מחמת הגשמים.
ב - נהר הפרת מתואר ככשר לטבילה בחודש תשרי מכיוון שבחודש זה מקור מימיו הוא מנביעה מהאדמה.
ב - מאוזכרת חשיבותו הדתית של נהר הפרת, "ראה פרת אומר ברוך עושה בראשית".
הפרתנון הוא מקדש יווני הניצב על האקרופוליס של אתונה העתיקה, ונחשב לבניין המפורסם ביותר מתקופת יוון העתיקה, ולאחד הבניינים המפורסמים ביותר בעולם.
הפרתנון נבנה באמצע המאה ה-5 לפנה"ס כהודיה לאתנה, האלה הפטרונית של העיר, על ניצחון אתונה והיוונים במלחמת פרס–יוון.
הבניין נקרא רשמית "המקדש של אתנה הבתולה", ושמו הפופולרי נגזר מהמילה היוונית לבתולה, "פרתנוס" (παρθένος).
הפרתנון נבנה במקום בו ניצב מקדש קודם שנהרס על ידי הפרסים.
מלבד היותו מקדש, שימש הפרתנון כבית אוצר, ומשנת 454 לפנה"ס נשמר בו האוצר של הליגה האטית-דלית, גוף פוליטי שמאוחר יותר הפך לאימפריה האתונאית.
במאה ה-6 לספירה הוסב המבנה לכנסייה נוצרית, ובמאה ה-14 הוסב למסגד, לאחר שיוון נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
הסבתו ממקדש פגאני לכנסייה ומאוחר יותר למסגד סייעו לשימורו והישארותו שלם עד המאה ה-17. המבנה חרב חלקית בשנת 1687 לאחר התפוצצות מחסן תחמושת שנפגע מפגז במלחמה בין ונציה והעות'מאנים.
במאה ה-19 נלקחו חלק מעיטוריו, לרבות האפריז המפואר שלו (הנודע כשיש אלגין), על ידי תומאס ברוס, רוזן אלגין השביעי ושגריר בריטניה לאימפריה העות'מאנית, והובאו לאנגליה.
בשנת 1975 החל תהליך שחזור ושימור המבנה על ידי משרד התרבות היווני, אשר נמשך עד היום.
על אף שכיום הפרתנון הרוס בחלקו הגדול, ניתן להתרשם מגודלו ומיופיו.
בתקופה בה היה הפרתנון שלם, הוא נחשב לכליל השלמות, וייצג את פסגת האדריכלות היוונית ואת אתוס הסגנון הדורי אשר לפיו נבנה.
מעבר ליופיו, נחשב הפרתנון לסמל של הדמוקרטיה האתונאית, ומייצג את שיאה של התרבות היוונית הקלאסית בעת העתיקה.
הפרתנון, כחלק מהאקרופוליס של אתונה, הוכרז בשנת 1987 כאתר מורשת עולמית.
הפרתנון נבנה ביוזמתו של פריקלס, המדינאי האתונאי המשפיע ביותר במאה החמישית לפני הספירה.
הוא נבנה תחת השגחתו הכללית של הפסל פידיאס, שהיה גם אחראי על העיטור הפיסולי, והאדריכלים היו איקטינוס וקליקרטס.
הבנייה החלה ב-447 לפנה"ס והבניין הושלם ברובו ב-438 לפנה"ס, אך העבודה על העיטורים המשיכה לפחות עד 433 לפנה"ס.
מן החשבונות הכספיים של בניית הפרתנון אשר בחלקם שרדו, עולה כי העלות הגבוהה ביותר הייתה שינוע האבן מהר פנטליקוס, כ-16 ק"מ מאתונה, עד האקרופוליס.
ב-454 לפנה"ס הועבר האוצר של הליגה האטית-דלית מהמקדש הפן-הלני בדלוס לאקרופוליס.
אף על פי שמקדש הפייסטוס הקרוב הוא השריד השלם ביותר של מקדש יווני דורי, הפרתנון, בימיו, נחשב למקדש מוצלח ויפה יותר.
למקדש, כתב ג'ון יוליוס נורוויץ', יצא מוניטין כמקדש הדורי המושלם ביותר שנבנה אי פעם.
אפילו בעת העתיקה, הדיוק האדריכלי של המבנה יצא למרחוק, ובמיוחד היחס העדין בין הקער של הסטילובטה (הרצפה שעליה עומדים העמודים), העיקום של קירות הנאוס והאנטזיס (עיוות שנועד לתקן את הפרספקטיבה) של העמודים.
הסטילובטה מתעקם קלות למעלה מסיבות אופטיות.
התרחבות של העמודים נועדה לתקן את האפקט האופטי של ההסתכלות מעלה.
האפקט הכללי שגורמים הקיעורים הקלים האלה הוא של סימטריות גדולה יותר מכפי שהיא באמת.
מידותיו של הפרתנון במדרגה העליונה הן 30.9 × 69.5 מטר.
הנאוס היה 19.2 × 29.8 מטר, עם שתי שורות של עמודים דוריים פנימיים, ההכרחיים לצורך החזקת הגג.
קוטרם של העמודים הדוריים מבחוץ הוא 2.8 מטר, וגובהם 10.4 מטר.
קוטר העמודים בפינות גדול מעט יותר.
הפרתנון נמצא על פסגת האקרופוליס באתונה ובקצה הדרך הפנאתנאית המובילה אליו.
דרך זו, המובילה לאתונה מכיוון צפון-מערב, היא דרך עתיקה שקישרה בין המקומות הקדושים ביותר ביוון העתיקה.
באזור אתונה נצפה האקרופוליס מן הדרך לכל אורכה אשר עברה גם דרך האגורה של העיר.
את הפרתנון ניתן לראות כאשר הולכים לאורך דרך זו ולכשמתקרבים אל שיפולי האקרופוליס עצמה הדרך מתפתלת והפרתנון נראה מכמה זוויות שונות עד שלא ניתן לראותו.
בעלייה המפותלת אל ההר לא ניתן לראות את המקדש עד אשר עוברים את הפרופילאה - מבנה השער של האקרופוליס.
עם ההגעה לראש האקרופוליס נראה הפרתנון במלוא הדרו ויופיו בזווית ובמרחק כאלו אשר יוצרים את הפרספקטיבה המרשימה ביותר של המקדש.
הפרתנון נראה מכיוון מערב וניתן מכיוון זה לראות שתיים מחזיתותיו ולתפוש את כל גודלו.
תוך כדי התנועה במתחם מראה הפרתנון משתנה בעוד העולה אל ההר סובב אותו ומתרשם מיופיו.
החזית הדינמית נוצרת בזכות החללים המקיפים את המבנה מאחורי שדרות העמודים.
סוג חוויה זו אשר חווה מי שעולה בשביל זה אל האקרופוליס ונחשף אל מבנה הפרתנון אינה מקרית והיא תוכננה בקפידה.
המבנים באקרופוליס, ובהם הפרתנון, פזורים במתחם ללא גאומטריה אחידה וללא סידור סימטרי באופן כזה הנראה טבעי לחלוטין.
הזווית בה נבנה המקדש כמו גם מיקומו וחלקיו המעוקמים מעט תוכננה ליצור את הפרספקטיבה המושלמת כדי לחזות במבנה.
סוג תכנון זה אפיין גם מקדשים יוונים נוספים אשר נבנו בתקופה הקלאסית אך תכנון זה של הפרתנון נחשב למוצלח ולמרשים ביותר.
יופיו של הפרתנון נובע בעיקר בזכות תכנון קפדני של הפרופורציות בין כל אחד מחלקי הבניין ומידות הבניין כולו.
פרופורציות אלה הן חלק מהסדר הדורי לפיו הוא בנוי אך ההקפדה על המידות יחד עם העקמומיות הקלה של המבנה ופרטיו העיטוריים הפכו אותו למקדש הדורי המושלם ביותר שנבנה.
לפי תאוריות מסוימות, הפרופורציות בין חלקיו של הפרתנון לפי יחס מתמטי המכונה "יחס הזהב" השווה בקירוב ל-1.618. יחס מתמטי זה מאפיין יחסי מידות רבים בטבע וייתכן שזה גרם לכך שהיה בו שימוש גם באדריכלות החל מסגנון הבנייה הקלאסי.
היחס בא לידי ביטוי בפרתנון ביחסי מידות זהים גם ביחס בין הרכיבים הגדולים, כגון גובה העמודים וגובה האנטבלטורה ובהמשך גם ביחס שבין שאר הרכיבים והאלמנטים הקישוטיים בארכיטרב ובאפריז.
התמונה משמאל מדגימה את יחס הזהב שבין כל רוחב החזית וגובהה, החלוקה בין העמודים והאנטבלטורה, היחס בין הגמלון לשכבת האפריז והארכיטרב ולבסוף גם את יחסי המטופות והטריגליפים שבאפריז.
מקדש הפרתנון קושט במערכת מורכבת של עיטורים פיסוליים.
רק חלקם של עיטורים אלו שרד אולם אנו יכולים ללמוד על רובם מאיורים תיאוריים של ז'אק קרי (Jacques Carey), אשר רשם את שרידי העיטורים של הפרתנון בהזמנתו של שגריר צרפת בקונסטנטינופול בשנת 1674. חלק מעיטורי הפרתנון, אשר זכו לכינוי "שיש אלגין", שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
אחרים מוצגים במוזיאון הארכאולוגי אשר הוקם על האקרופוליס באתונה.
מיעוט מתבליטי המטופות מוצג עדיין על הבניין.
מראם של העיטורים במקדש הפרתנון היה רחוק מן הדימוי של הפיסול היווני המוכר לנו כיום - כפסלי שיש לבן ובוהק.
עיטורים אלו היו צבועים בצבעים עזים ובוהקים.
גם חלקים אדריכליים בבניין היו צבועים ושימשו כ'רקע' וכהבלטה לפסלים, אשר נצפו על ידי המבקרים מלמטה וממרחק רב.
ידוע למשל, כי התקרות הפנימיות של הפרתנון נצבעו בכחול עמוק, וכי קבוצות הפסלים על הגמלונים נצבעו בצבעים בהירים ועזים.
יש הסבורים כי החלקים העליונים של הפרתנון נצבעו באדום וכחול בוהקים.
כמו כן הוספו תוספות שונות לפסלים כגון אלמנטים מפוסלים בברונזה.
העיטורים הותאמו למיקומם במקדש בקפדנות תוך יצירת משמעות עלילתית וסימבולית.
חלק מן המטופות , משטחי האבן הממוקמים מתחת לגמלון המקדש ומופרדים זה מזה על ידי טריגליפים, קושטו באדריכלות היוונית על ידי תבליטי שיש.
בפרתנון נקבעו תבליטים בכל 92 המטופות שבבניין.
הם נקבעו לגובה של 1.2 מטר.
32 מהם מוצגים בכל צד מאורכו של מקדש הפרתנון, בצד מזרח ומערב, ו-14 מהם בצדו המזרחי והמערבי.
גובה גילוף התבליטים במטופות משתנה בין תבליט לתבליט.
גם מבנה התבליט (הקומפוזיציה) שונה ומגוונת.
שטחי הרקע של התבליטים היו צבועים בצבע, כנראה אדום, אשר הדגיש את הדמויות.
לפי השערה אשר העלו חוקרים, ייתכן כי חלק מתבליטי המטופות שימשו כעיטורים גם במקדש הפרתנון 'קימוניאן' ('Kimonian') המוקדם ונחתכו כדי להתאים למידות המקדש החדש.
ביקורת שנמתחה על הצעה זו מצאה אותה כ"לא סבירה", על אף שיש בה "הסבר לכמה בעיות במטופות הדרומיות" בעיקר בכל הקשור לקומפוזיציה הנראית כחתוכה.
המטופות הקבועות בצד המזרחי הציגו את מלחמתם של אלי יוון בטיטאנים.
מתבליטים אלו נשארו רק שברים.
מצבם הגרוע של התבליטים הוא כנראה תוצאה מהרס מכוון איקונוקלאסטי אשר התרחש בעת הפיכת הפרתנון לכנסייה נוצרית, כנראה בתחילת המאה השישית לספירה.
בכל מטופה (לבד מאחת) מוצגות שתי דמויות במאבק.
לרוב האלים מתוארים כשהם מכניעים את הענקים הטיטאנים, עם זאת ישנן כמה מטופות בהן המאבק בין הדמויות טרם הוכרע.
על אף שאין המשכיות בין המטופות, בקומפוזיציה הכללית ניכרת התאמה בין כיוון האפריז לבין המטופות בכיוון התנועה לעבר מרכז הבניין.
במטופות שבצד הדרומי מתוארות עלילות ארכתאון ותזאוס, מלכי יוון ובכלל זה מלחמת הלפיתים והקנטאורים ותפיסת נשים יווניות בידי קנטאורים.
במטופות אלו, אשר נשמרו במצב הטוב ביותר, חולקו כך שבכל מטופה תואר מאבק בין זוג דמויות.
יש הרואים העיצוב בקומפוזיציה ביטוי לבגרות האמנותית של התקופה הקלאסית, ביכולת להותיר שטחים גדולים בתבליט כרקע שטוח, ללא החשש מ"אימת הריק" הארכאית.
בצד הצפוני ישנם תיאורים הקשורים למלחמת טרויה.
מן המטופות הללו אשר לא נשמרו במצב טוב ניתן לזהות את המלחמה באמזונות בהנהגת תזאוס.
המטופות בצד המערבי הציגו נושא של מלחמת בני יוון העתיקה ב"מזרחיים".
יש הרואים בדמויות אלו דווקא את דמותן של האמזונות.
אורכו של אפריז מקדש הפרתנון הוא 170 מטר וגובהו כמטר אחד.
הוא ממוקם סביב מרכזו הפנימי של בניין המקדש היווני.
מיקום זה הפך אותו לנראה פחות לעיני הציבור הרחב אשר פקד את המקדש.
אף על פי כן, ניסו הפסלים היוונים להקל על הצפייה בעבודה על ידי הדגשת הצללים סביב הדמויות בעזרת שיפוע בתבליט, היורד מחלקו העליון, הגבוה, לחלקו התחתון של האפריז.
על האפריז הופיע תבליט אשר הציג את התהלוכה הגדולה של הפאנאתנאיה, הפסטיבל השנתי לכבוד אתנה, בו נשאו הצועדים בגד פפלוס (גלימת שרד) מקודש כמנחה לאלה.
התיאור על האפריז הוא רצוף ונמשך לאורכו של הבניין.
התהלוכה החלה בצדו המערבי, האחורי, של המקדש והתפצלה לשתי תהלוכות נפרדות אשר הקיפו את הבניין.
חידוש זה ביחס שבין העיטור לאדריכלות יוצר לכאורה קשר ממשי התיאור הסימבולי לבין המציאות של מבקרי המקדש ונותן ביטוי לחיים היוונים.
בראש האפריז, הממוקם במרכזה של החזית המזרחית המהווה את הכניסה למקדש, מופיעים האלים, בראשם זאוס ואתנה.
הם מתוארים גדולים יותר משאר הדמויות בשל תנוחת הישיבה שבה הם נמצאים.
האלים מוצגים כשהם יושבים, משוחחים ומביטים בפרוזאיות בתהלוכה המתקרבת.
משני עברי קבוצת האלים מופיעים עשרת הגיבורים האפונימיים.
אלו הם ראשי עשרת השבטים של אטיקה, שבתחומה נמצאת העיר אתונה.
למרות פשטות הקומפוזיציה ולמרות פיסולו של התבליט כנמוך באופן יחסי, ניכר בו שימוש רחב בהסתרת דמויות כאמצעי ליצירת עומק.
בספרו "תולדות האמנות הקלאסית", מוצא מיכאל אבי יונה בתאורי תבליט האפריז ביטויים לחוסנו ולהשפעתו של מעמד הביניים באתונה על ידי נתינת מקום נרחב לתיאור הפרשים אשר "היו מעמד חברתי מיוחד, והיו מתומכי מעמד הביניים וממתנגדי הדמוקרטיה הקיצונית".
אֵלי האולימפוס, אשר "צלמיהם עשויים בדמות בני-האדם", מוסיף אבי-יונה, ירדו, בתקופה הקלאסית בגדולתה "אל תוך קהל המאמינים"
הגמלונים במקדש היו קשורים למיתוסים אודות האלה אתנה.
בגמלון המזרחי, הקדמי, הוצגה לידתה של האלה מראשו של זאוס.
במרכז ניצבים זאוס ואתנה, אשר יצאה מזאוס כשהיא בוגרת וחמושה.
ליד זאוס עומד הפיסטוס ואילו ניקה רצה להודיע על לידת אתנה לאלים אחרים הנמצאים בקומפוזיציה.
בקצה הגמלון נמצאים הליוס ה"מגיח" מן הים וסליני, אלת הלילה, שוקעת אל הים מעברו השני של הגמלון.
בכך מצליח האמן להתאים בצורה מושלמת את הנרטיב הסיפורי אל הקומפוזיציה המשולשת של הגמלון.
בגמלון הממוקם בצד מערבי של המקדש הוצגה התחרות בין אתנה לפוסידון על השליטה באטיקה.
אתנה ופוסידון, הממוקמים במרכז הקומפוזיציה של הגמלון, נעים בתנופה הרחק זה מזו.
משני עבריהם מוצבים מרכבות עם סוסים.
האלה ניקה אשר משמשת כרכב במרכבתה של אתנה מעידה על הניצחון הקרב של האלה על פוסידון.
הרחק יותר נמצאים, כנראה, דמויותיהם של גיבורי אטיקה, ודמויות אשר זוהו כאלי נהר הקשורים לאתנה.
סבורים כי בגמלון הוסף עץ זית, עשוי כנראה ברונזה, אשר היה מתנתה של אתנה לאטיקה ובזכותו הפכה לפטרונית העיר.
פסלי הגמלונים של הפרתנון מציגים את שיאה של יכולת התיאור הפיסולית של אמנות יוון הקלאסית.
שלא כמו בפסלי הגמלונים של מקדש זאוס באולימפיה, פסלי הגמלונים ממקדש זה היו מפוסלים בכל צדדיהם ולכן הם יכולים לשמש כ"פסלים חופשיים" בחלל, על אף שעבודם לאדריכלות.
בבחינת תיאור הדמויות מציגים הפסלים תיאור האנטומי חופשי שאינו מגזים בייצוג שרירי הגוף.
לא רק בהתאמת הדמויות לצורת הגמלון, התאמה המושגת על ידי שילוב דמויות הנמצאות בתנוחת הסבה, או בעזרת תיאור הסוסים, אלה גם ביכולתו של האמן לתאר אווירה חסרת היררכיה נוקשה, בה האלים מתוארים כבני אנוש ומפגינים רגשות אנושיים כגון תמיהה והפתעה.
הפרתנון שרד כמקדש החשוב ביותר של הדת היוונית הקדומה לקרוב לאלף שנה.
הוא בוודאי היה עדיין שלם במאה הרביעית לספירה, כאשר גילו היה כמו גילה של קתדרלת נוטרדאם של פריז כיום, וישן בהרבה מבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
במאה ה-4 הייתה אתונה רק עיר פרובינציאלית באימפריה הרומית, אך לעברה המפואר נשאר הפרתנון כמצבה.
בזמן כלשהו במאה החמישית הפסל הגדול של אתנה נבזז של ידי אחד מהקיסרים, ונלקח לקונסטנטינופול, שם הוא נהרס מאוחר יותר, ייתכן במהלך ביזת העיר במסע הצלב הרביעי ב-1204.
זמן קצר לאחר מכן הוסב הפרתנון לכנסייה נוצרית.
בתקופה הביזנטית הוא היה הכנסייה של התאוטוקוס (מרים, אימו של ישו), ובזמן האימפריה הלטינית נעשה לכנסייה הקתולית של הגבירה למשך כ-250 שנה.
כחלק מההסבה של המקדש לכנסייה, הוסרו העמודים הפנימיים וחלק מקירות הנאוס, ויצרו גומחה בצד המזרחי.
דבר זה הוביל, בהכרח, להסרת חלק מהפסלים.
אלה שתיארו אלים פגניים כנראה הוסרו במתכוון, וייתכן כי נהרסו.
ב-1456 נפלה אתונה בידי האימפריה העות'מאנית, ושימושו של הפרתנון הוסב שוב כשהפך למסגד.
בניגוד לאגדות שקמו, כיבדו העות'מאנים בדרך כלל מונומנטים עתיקים בשטחים שלהם, ולא הרסו בכוונה את עתיקות אתונה, אף שלא הייתה גם תוכנית לשימורם.
בזמני מלחמה הם היו מוכנים להרוס אותם על מנת לספק חומר גלם לקירות ולביצורים.
העות'מאנים הוסיפו לפרתנון מינרט והוא תפקד כמסגד לכל דבר.
במהלך המאה ה-17 העידו מבקרים אירופאיים כי המבנה שלם ברובו.
ב-1687, במהלך "המלחמה הטורקית הגדולה", ספג הפרתנון את המכה הגדולה ביותר כאשר הוונציאנים התקיפו את אתונה, והעות'מאנים ביצרו את האקרופוליס והשתמשו בפרתנון כמחסן לאבק שרפה.
ב-26 בספטמבר פגז ונציאני התפוצץ במחסן הנשק והבניין חרב חלקית.
המבנים הפנימיים נהרסו, מה שנשאר מהגג התמוטט, וחלק מהעמודים, במיוחד בצד הדרומי, נפלו.
הפסלים אף הם נפגעו מאוד - רבים נפלו, וחלקיהם נהיו אחר כך למזכרות.
לאחר מכן הבניין הפך לחורבה.
בסוף המאה ה-18 ביקרו אירופאים רבים באתונה, והחורבות של הפרתנון צוירו פעמים רבות, דבר שעזר לעורר אהדה בדעת הקהל הבריטית והצרפתית לעצמאות יוונית.
ב-1801 קיבל השגריר הבריטי בקונסטנטינופול, תומאס ברוס, רוזן אלגין, "פירמן" (אישור) מהסולטאן להעתיק ולצייר את בנייני האקרופוליס, להסיר מבנים קיימים על מנת לאפשר צפייה של העתיקות, ולהסיר פסלים מהם.
חלק מן הפסלים הוא לקח מהמבנה עצמו, אחרים הוא אסף מהקרקע, ואחרים הוא קנה מהאוכלוסייה המקומית.
כאשר יוון העצמאית השיגה את השליטה באתונה ב-1832, הוסר המינארט מהפרתנון וכל המבנים הנוספים מימי הביניים ועד המאה ה-19 אשר נבנו באקרופוליס הוסרו.
האזור נעשה לאתר היסטורי, שנשלט על ידי ממשלת יוון.
היום הוא מושך מיליוני תיירים בשנה, שעולים בשביל בצד המערבי של האקרופוליס, דרך הפרופילאה המשוחזרת, ובמעלה הדרך הפנתנאית עד הפרתנון, שמוקף בגדר נמוכה על מנת למנוע נזק.
ב-1975 החלה ביוזמת ממשלת יוון עבודת שחזור ושימור של המבנה כמו גם את שאר המבנים העתיקים שנמצאים באקרופוליס.
פרויקט השימור קיבל בהמשך גם תמיכה רחבה מהאיחוד האירופי והוא נמשך גם בימינו.
צוות ארכאולוגים תיעד בשלב הראשון כל פרט ושריד של המבנה שהיו באתר בעוד צוות אדריכלים מצא בעזרת מחשב וטכנולוגיה מתקדמת את מיקומם המקורי.
במהלך עבודות השימור אף נתגלה כי עבודות שחזור ישנות יותר שנעשו שגו בשחזור חלקים מסוימים של המבנה.
פסלים ופריטים מסוימים הועברו באופן פרטני למוזיאון האקרופוליס ולא נשארו באתר הפרתנון.
באתר נבנה מנוף המסייע בהזזת לבני השיש הגדולות אשר תוכנן להתקפל מתחת לקו הגג של המבנה על מנת לא להפריע למראה האתר ולפגוע בנוף המרשים במהלך העבודות.
לאחר שהוסרו השחזורים השגויים של המבנה החל תהליך שחזור מדויק וקפדני.
תוכנית השימור לא תוכל לשקם את הפרתנון למצב בו היה לפני פגיעתו בפיצוץ ב-1687 אך כמעט כולו, ובעיקר מעטפת הבניין, מתוכננים להיות משוחזרים באופן מלא.
חלקי מבנה אשר הוחרבו לחלוטין או אבדו ונבזזו עם השנים מושלמים על ידי שיש הנחצב מהמחצבה המקורית ממנה נלקח החומר לבניית הפרתנון בעת העתיקה על מנת שההתאמה בין החומר הישן והחדש תהיה מושלמת ככל האפשר.
העמודים המקוריים של הפרתנון נבנו מחתיכות שיש גליליות קטנות יותר אשר הונחו אחת מעל השנייה וחוברו בעזרת מסמרי ברזל בצורת "H" כדי לסייע ליציבות העמוד.
ברזלים אלו היו עטופים בעופרת כדי למנוע מהם להחליד אך עבודת שימור שנעשתה במאה ה-19 לא השתמשה בשיטה זו וכתוצאה מכך נוצרו חלודה ושיתוך אשר פגעו גם באבן השיש.
חלק מעבודות השימור הן החלפת מסמרים אלו בטיטניום.
האיומים הגדולים ביותר על הפרתנון היום הם סביבתיים.
אתונה גדלה מאוד מאז מלחמת העולם השנייה וקיימות בה בעיות תנועה וזיהום אוויר חמורות.
ויברציות וכלי הרכב של אתונה מאיימים על היסודות של הפרתנון, גשם חומצי מאיים לפגוע בשיש ובאבן של הפסלים שנותרו ועל המקדש עצמו.
הממשלה היוונית ועיריית אתונה התקדמו מעט בעשרים השנים האחרונות בנושאים אלה, אך סכנות אלו עודן מאיימות על עתידו של הפרתנון.
נמצא כי הפסלים והעיטורים של הפרתנון המצויים במוזיאון בבריטניה השתמרו במצב הרבה יותר טוב מאשר אלו שנשארו יחד עם המקדש ונחשפו לזיהום הסביבתי.
בדיון סביב השבת שיש אלגין חזרה ליוון נטען כי דווקא הבריטים שימרו את יצירות הפיסול של הפרתנון ובסביבתן המקורית הן ייפגעו על ידי הזיהום והגשם החומצי.
פֵּרְת' היא עיר הבירה של מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה.
על פי מפקד האוכלוסין של אוסטרליה לשנת 2024, מונה אוכלוסיית העיר כ-2,309,338 תושבים, והיא העיר הרביעית בגודלה באוסטרליה.
בשנת 1826 ייסד הצבא הבריטי בסיס בקינג ג'ורג' סאונד מחשש לניסיונות סיפוח צרפתיים.
בשנת 1829 נוסדה העיר פרת' והפכה לבירת מושבת נהר סוואן שפעלה בתמיכה כספית של סולומון לויי אך ננטשה לאחר מספר שנים.
בשנת 1850 הפכה אוסטרליה המערבית למושבת עונשין, לבקשת החקלאים ואנשי העסקים המקומיים אשר רצו להשתמש בכוח העבודה הזול של האסירים.
שם העיר פרת' נבחר בשנת 1829 על ידי ג'יימס סטירלינג, מושל אוסטרליה באותה עת, על שם פרת'שייר – מחוז הולדתו של ג'ורג' מוריי, שר המושבות הבריטי.
אוכלוסיית פרת', מהיותה עיר הנמל המערבית באוסטרליה, מורכבת ממהגרים בריטיים, איטלקים ויוונים.
מספר המהגרים הבריטיים בפרת' הוא הגדול ביותר באוסטרליה.
מעל 20% מתושבי העיר מוצאם או מוצא הוריהם בריטי.
בנוסף חיים בעיר מהגרים ממלזיה, סינגפור, הונג קונג, אינדונזיה, סין והודו.
בעיר נערכים מספר רב של פסטיבלים כגון פסטיבל האמנויות הבין-לאומי של פרת' (PIAF), פסטיבל הקומדיה הבין-לאומי של פרת' ופסטיבל פרינג' העולמי.
חברות אחרות לאמנויות הבמה שבסיסן בפרת' כוללות את הבלט של אוסטרליה המערבית, האופרה של אוסטרליה המערבית (WAO) והתזמורת הסימפונית של אוסטרליה המערבית (WASO).
פרת' היא גם ביתה של האקדמיה של אוסטרליה המערבית לאמנויות הבמה (WAAPA) באוניברסיטת אדית' כוואן.
פרת' ממוקמת על גדת נהר סוואן ועל שפת האוקיינוס ההודי.
בחודשי הקיץ, אקלימה של פרת' חם ויבש.
החודש החם בשנה הוא פברואר.
הטמפרטורה המקסימלית שנמדדה הייתה C° 46.2 (ב-23 בפברואר 1991).
בחודשי החורף הטמפרטורות נמוכות יותר, אף שמעולם לא ירדו מתחת ל-C° 0. הטמפרטורה הממוצעת בחורף (בשעות היום) היא C° 16.
בפרת' מצויות ארבע אוניברסיטאות ציבוריות:
אוניברסיטת אוסטרליה המערבית – נוסדה ב-1911, ומהווה את אחד ממוסדות המחקר הידועים באוסטרליה.
הארכיטקטורה של מבני האוניברסיטה היא נאו-קלאסית.
וכן אוניברסיטה פרטית – אוניברסיטת נוטרדאם אוסטרליה – אוניברסיטה קתולית שנוסדה ב-1990.
פרת' אירחה בשנת 1962 את משחקי חבר העמים הבריטי ופעמיים את אליפות העולם בשחייה (ב-1991 וב-1998).
משנת 1989 נערך בכל שנה גביע הופמן, טורניר טניס לנבחרות גברים ונשים ביחד.
הספורט הפופולרי ביותר בפרת' הוא פוטבול אוסטרלי.
בעיר שתי קבוצות פוטבול אוסטרלי החברות בליגת הפוטבול האוסטרלית: וסט קאוסט איגלס (West Coast Eagles) ופרמינטל דוקרס (Fremantle Dockers).
בפרת' קבוצת כדורגל אחת – פרת' גלורי.
קבוצת הכדורסל של פרת' נקראת פרת' ווילדקטס (חתולי הבר של פרת'), והיא משחקת בליגת העל האוסטרלית בכדורסל.
אתר התיירות החשוב ביותר של פרת', בהיותה עיר שטופת שמש רוב ימות השנה, הם חופי הרחצה של העיר.
מרכזה של פרת' ממוקם על הגדה הצפונית של נהר סוואן.
מרכז העסקים הראשי ממוקם קרוב יותר לנהר, בעוד אזורי המגורים הולכים ומתרחקים מהנהר.
בפרת' מספר רב של פארקים.
פארק קינגס ממוקם על גבעה גבוהה המכונה "הר אליזה".
שטחו של הפארק גדול פי ארבעה משטחו של סנטרל פארק הניו יורקי, ונמצאים בו הגנים הבוטניים של העיר.
פארק זה ידוע בפרחי הבר הרבים של מערב אוסטרליה הגדלים בו.
בגן יחידת מחקר העוסקת בתיעוד הצומח הטבעי של המדינה.
גן החיות של פרת' ממוקם על גדתו הדרומית של נהר סוואן.
ניתן להגיע אל גן החיות באמצעות גשר נרוז או באמצעות מעבורת.
מגדל הפעמון סוואן הוא מגדל פעמון השוכן על גדת נהר סוואן ומכיל את פעמוני כנסיית סנט מרטין בשדות – מתנת בריטניה לעיר פרת' לרגל שנת ה-200 להתיישבות באוסטרליה.
מרכז הקונגרסים של פרת' נפתח בשנת 2004. המרכז ממוקם על גדת הנהר בקרבת המע"ר של פרת'.
בקרבת חוף הים מצויים מספר איים המהווים אתרי תיירות.
הידוע בהם הוא האי רוטנסט.
בפרת' נמצא האקווריום התת-מימי הגדול באוסטרליה.
בפרת' מספר עיתונים יומיים ובהם "הווסט אוסטרליאן" (The West Australian), "הסאנדיי טיימס" (The Sunday Times (Western Australia)), העיתון העסקי המקומי הוא "ביזנס ניוז (אוסטרליה)" (Business News (Australia)).
בפרת' יש שלושים ערוצים לקליטה חופשית.
בקרבת העיר פרת' שני שדות תעופה – שדה התעופה פרת' ושדה התעופה ג'אנדאקוט.
בפרת' חיים כ-10,000 יהודים, מהם כ-5,000 מהגרים ממזרח אירופה ומדרום אפריקה.
ישנם ארבעה בתי כנסת אורתודוקסיים ורפורמים בעיר (אחד מופעל על ידי ארגון חב"ד) ובית ספר יהודי בשם "הכרמל".
רבה הראשי של פרת' מ-2017 הוא הרב דן ליברמן, יליד מנצ'סטר, אנגליה, אשר הגיע לפרת' לאחר שכיהן כרב קהילה בליברפול.
פרשת תְּרוּמָה היא פרשת השבוע השביעית בספר שמות.
לפי החלוקה המקובלת לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
הפרשה עוסקת בהוראות מפורטות שניתנו למשה רבנו לבניית המשכן וכליו והנחיות כיצד לבנותם בעזרת תרומותיהם של בני ישראל.
פרשת תרומה נקראת בין התאריכים א' באדר-ח' באדר (בשנה מעוברת באדר א').
הפרשה עוסקת כולה בנושא אחד: הציווי של אלוהים למשה על בניית המשכן.
הפרשה נפתחת בציווי של ה' למשה לאסוף מבני ישראל תרומות לבניין המשכן.
התורה מצווה על איסוף חומרים רבים, בהם: זהב, כסף ונחושת, עצי שיטים, עורות, צמר צבוע בצבעים שונים בהם תכלת, ארגמן, ותולעת שני, אבני שהם, אבני מילואים, בשמים ושמן.
לאחר מכן מתחילה התורה לצוות בפירוט רב על הקמת המשכן.
בתחילה מופיעים כלי המשכן, לאחר מכן המשכן עצמו, על קרשיו, יריעותיו והפרוכת, ולסיום מזבח העולה וקלעי החצר.
ביחס לכל אחד מן הכלים מפורטים החומרים מהם יש לבנות את הכלי, מידות הכלי, וכן אופן הבניה.
הכלים וחלקי המשכן מופיעים בפרשה בסדר זה:
הציווי על הפרוכת והמסך משולב בתוך פסוקים הקמת המשכן: הקמת המשכן על קרשיו ויריעותיו, לאחר מכן עשיית הפרוכת, ואז הכנסת ארון העדות לקדש הקודשים, נתינת הכפורת על הארון, הנחת השלחן, המנורה, ועשיית המסך לפתח האהל.
על פי ספר החינוך, בפרשה ישנן שלוש מצוות:
+המצוותמקורהמצווה נוהגת בזמן הזההמחויביםמצוות בניין בית המקדשוְעָשׂוּ לִי מִקְדָּשׁ וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם.לאהציבור (ולא היחיד)שלא להסיר את בדי הארון מהטבעותבְּטַבְּעֹת הָאָרֹן יִהְיוּ הַבַּדִּים לֹא יָסֻרוּ מִמֶּנּוּ.לאכל ישראלשתמיד יהיה בבית המקדש לחם הפנים ולבונהוְנָתַתָּ עַל הַשֻּׁלְחָן לֶחֶם פָּנִים לְפָנַי תָּמִיד.לאכהנים זכרים
ספר החינוך כותב על המצוות: "שלש מצוות שבסדר זה אין נוהגות היום".
השבת בה קוראים את פרשת תרומה יכולה לחול בעשרה תאריכים שונים:
שנת השא - א' באדר
שנת הכז - ב' באדר
שנת גכה ושנת בשה - ד' באדר
שנת בחג ושנת זשג - ו' באדר
שנת זחא - ח' באדר
שנת השג - א' באדר א'
שנת החא - ג' באדר א'
שנת גכז ושנת בשז - ד' באדר א'
שנת בחה ושנת זשה - ו' באדר א'
שנת זחג - ח' באדר א'
ברוב השנים מפטירים ברוב הקהילות בספר מלכים, בתיאור בית המקדש שבנה שלמה המלך: מלכים א', מ עד .
בנוסח רומניא הפטירו בשבת כזו עד .
בשנים מסוג השא, פרשת תרומה נקראת בראש חודש אדר וקוראים בה את פרשת שקלים ואת ההפטרה של שבת שקלים.
בשנים מסוג זחא פרשת תרומה נקראת בשבת הסמוכה לפורים, ואז קוראים בה את פרשת זכור, ומפטירים בהפטרה המיוחדת של פרשת זכור.
בשנים מעוברות מסוג השג פרשת תרומה נקראת בראש חודש אדר א' וקוראים בה את הפטרת "השמים כסאי".
ובנוסח רומניא, הפטירו כבכל שבת ראש חודש ב עד .
"פשוט וטוב" הוא שם אלבומה השישי של הזמרת מיקה קרני.
האלבום יצא לחנויות ב-2006 בהוצאה עצמאית, והוא ממשיך את הקו האלקטרוני של "מגדלור", אלבומה החמישי של קרני.
שיר הנושא, "פשוט וטוב", זכה להצלחה.
סינגלים נוספים מהאלבום: "שניים בעולם", "רומיאו".
לשלושת השירים הנ"ל צולמו קליפים מושקעים.
באלבום מחדשת קרני את "סוף המאה העשרים", משיריה הישנים.
פְּשַׁאבִי (בגאורגית: ფშავი) הוא חבל ארץ היסטורי קטן בצפון מזרח גאורגיה, כיום במחוז מצחתה מתיאנתי.
החבל שוכן למרגלות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול לאורך נהר אראגווי והחלק הצפוני של נהר לורי .
גבולותיו ההיסטוריים הם חבסורתי מצפון, תושתי וקאחתי ממזרח, כארתלי מדרום ומתיאולתי ממערב.
הפשאבים (גאורגית: ფშაველი, פְּשַׁאבִלִי וברבים ფშავლები, פְּשַׁאבֵלֵבִּי ) דוברים בדיאלקט משלהם של השפה הגאורגית הדומה לשכניהם חבסורים ומשתייכים מבחינה דתית לכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
ההיסטוריה של הפשאבים, מסורתם ומנהגיהם דומים לגאורגים הרריים אחרים, במיוחד לאלה של חבסורתי.
המשורר הגאורגי הפופולרי לוקה רזיקשווילי (1861–1915), הידוע בשם העט שלו וז'ה פשבלה ("נער מפשאבי"), נולד במחוז זה, בכפר צ'רגלי.
פַּרְתֵנוֹקַרְפְּיָה ובעברית, רְבִיַּת בְּתוּלִים או אַל-זֶרַע היא תהליך ייצור הפירות באופן טבעי או מלאכותי, ללא הפריה מוקדמת בשחלות.
פירות מואבקים ומופרים הם בעלי זרעים ואילו פירות פרתנוקרפיים הם חסרי זרעים (על כן, נקראים בעברית פירות אַל-זֶרַע).
מסתבר כי פרתנוקרפיה טבעית אינה אלא מוטציה הגורמת להפרדת תהליך התפתחות הפרי מתלותו במנגנוני הפיקוח ההורמונלי של הזרע.
פרתנוקרפיה מושרית היא יצירת פירות ללא זרעים על ידי טיפולים הורמונליים חיצוניים כגון: ריסוסים באוקסין, בג'יברלין או בציטוקינין.
פירות פרתנוקרפיים אינם מסוגלים להתרבות באופן עצמאי.
מקרה פרטי של פרתנוקרפיה הוא גדילת פלפל קטן בתוך פלפל גדול יותר.
פשאוור ( - פיחוור; ) היא בירת פרובינציית ח'ייבר פח'טונח'ווה ואחת הערים הגדולות בפקיסטן.
העיר ממוקמת מזרחית למעבר ח'ייבר ובסמוך לגבול עם אפגניסטן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2023, התגוררו בפשאוור כ-1.9 מיליון בני אדם והיא העיר השמינית בגודלה בפקיסטן.
העיר והאזורים הסמוכים אליה נשלטו במשך השנים על ידי אימפריות רבות: הממלכה האחמנית, אלכסנדר מוקדון והממלכה הסלאוקית, הסקיתים, האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, שושלת שאי, האימפריה המוסלמית, האימפריה הע'זנווית, האימפריה המונגולית, האימפריה המוגולית, האימפריה הסיקית והאימפריה הבריטית.
באזור שבו יושבת כיום פשאוור הייתה קיימת בעת העתיקה התיישבות חשובה בשם פושפפורה שנוסדה על ידי אימפריית קושאן.
פשאוור הוקמה על ידי השליט המוגולי אכבר הגדול במאה ה-16 ואז קיבלה את שמה הנוכחי.
במשך חלק גדול מההיסטוריה שלה, הייתה העיר אחת מנקודות המסחר העיקריות שעל דרך המשי והייתה צומת מרכזי בחילוף תרבויות בין דרום אסיה, מרכז אסיה והמזרח התיכון.
מיקומה בקצה מעבר ח'ייבר, בסמוך לגבול האפגני הפך אותה בסוף המאה ה-20 לבירה הכלכלית, המסחרית, הפוליטית והתרבותית של הפתאנים בפקיסטן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הפכו פשאוור והאזור שסביב לה לאזור שאינו יציב מבחינה שלטונית.
אירעו בה התקפות של מורדים שכללו גם פיצוצים ורציחות על רקע פוליטי ודתי והתקפות של כוחות מוסלמיים הקשורים לתנועות הטליבאן ואל-קאעידה על שיירות וכוחות אמריקאים שנעו בנתיבי אספקה לאפגניסטן.
אזור פשאוור רבתי, שבו כשלושה מיליון תושבים, מוגדר כ"מחוז פשאוור" והממשל המקומי בו כולל 25 מועצות.
פשאוור ממוקמת באזור שנשלט בעבר על ידי שבטים ממקור הודו-איראני.
האזור היה חלק מממלכת גנדהארה העתיקה החל מהמאה ה-6 לפני הספירה והיה קשור לתרבות עמק האינדוס ולמלכויות שהיו באזור אפגניסטן כמו באקטריה.
על פי ההיסטוריון טרטיוס צ'נדלר (Tertius Chandler), מנתה אוכלוסיית העיר ב-100 לפני הספירה כ-120,000 נפש והייתה העיר השביעית בגודלה בעולם באותה עת.
בתקופות שונות נשלטה ממלכת גנדהארה על ידי אימפריות חיצוניות.
במאה ה-6 לפני הספירה כבש כורש את האזור וכלל אותו בממלכה האחמנית וב-327 לפני הספירה נכבש האזור על ידי אלכסנדר מוקדון ונשלט על ידי ההלנים עד 305 לפני הספירה, בה העביר יורשו של אלכסנדר, סלאוקוס הראשון את האזור לשליטת האימפריה המאורית בראשות צ'נדרגופטה מאוריה.
באמצע המאה ה-2 לפני הספירה נשלט האזור על ידי המלך היווני-באקטרי, אאוקרטידס ועל ידי יורשיו, מלכי באקטריה, ששלטו באזור פקיסטן הקדומה וצפון הודו.
אחריהם שלטו במקום מלכים פרתיים והודו-פרתיים שהמפורסם בהם היה גונדופרס.
הוא ויורשיו שלטו באזור עד אמצע המאה ה-1 לספירה, אז נכבש האזור על ידי קוג'ולה קאדיפיסס, שליט אימפריית קושאן.
תחת שלטונו של המלך הקושאני קנישקה הראשון, ששלט החל מ-127 לספירה (ואולי אף כמה שנים לפני כן) הפכה פשאוור לבירתה המזרחית של גנדהארה.
היא אף הפכה למרכז לימודי בודהיסטי.
קנישקה בנה בפשאוור את המגדל שנחשב אז כגבוה בעולם – סטופה ענקית שנועדה למשכן לשרידים של בודהה.
על פי עדויות נוסעים מאותה תקופה התנשאה הסטופה לגובה של כ-120 מטרים ותוארה כסטופה הגדולה והמרשימה ביותר מכל הסטופות הקיימות.
היא נהרסה מפגיעת ברק ושופצה מספר פעמים וקיימת עדות משנת 634 לספירה כי עדיין עמדה אז על תילה.
בתקופה כלשהי באלף הראשון לספירה, החלה להופיע באזור הקבוצה האתנית המרכיבה היום את מרב אוכלוסיית פשאוור – הפתאנים.
הם הגיעו מהרי סולימאן שבדרום-מערב פקיסטן.
עוד לפני תום האלף הראשון הגיעו לאזור ערבים ועמים טורקיים מוסלמים.
הפתאנים החלו להתאסלם בסמוך לסוף האלף הראשון לספירה בעקבות התפשטותה של האימפריה הערבית מח'וראסאן (אפגניסטן הקדומה).
מייסד האימפריה המוגולית, באבור, הקים במקומה הנוכחי של העיר מבצר ונכדו, אכבר קרא ב-1530 לעיר בשמה הנוכחי.
הוא חיזק את ביצורי העיר ובאותן שנים היא התפתחה בצורה משמעותית כשהגיעו אליה אנשי ממשל, חיילים, סוחרים, אנשי מדע, מורים ותאולוגים מוסלמיים שהגיעו לסולטנות דלהי ומצאו את מקומם בפשאוור.
באמצע המאה ה-16 הפך הכובש הפתאני שר שאה סורי את השגשוג בפשאוור לפריחה של ממש כשסלל את "דרך שהי" שחיברה בין דלהי וקאבול ועברה במעבר ח'יבר ובפשאוור.
כינויה של העיר "עיר הפרחים" נולד בזמן שלטון המוגולים כתוצאה מנטיעת גנים רבים שצורתם הועתקה ממערב פרס.
לאחר שקיעתה של האימפריה המוגולית במאה ה-18 נשלטה העיר על ידי הפרסים בראשותו של נאדיר שאה.
ב-1747 צורפה העיר למחוז הפתאני שבאימפריה הדוראנית אותה יסד אחמד שאה דוראני.
ב-1834 פלשו הסיקים לפשאוור וכבשו אותה מידי אפגניסטן.
המושל הסיקי אוויטבייל (Avitabile) הקים חומת לבני בוץ סביב העיר.
פשאוור חזרה לשלטון אפגני אחרי מותו של השליט הסיקי רנג'יט סינג.
מ-1849 עבר האזור לשליטת האימפריה הבריטית והיה נתון בו עד הקמת פקיסטן ב-1947. בזמן השלטון הבריטי נבנתה חומת לבנים על בסיס החומה הסיקית וחלקים נרחבים ממנה קיימים עד היום.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1982 נמנו בעיר 566,248 נפש.
בעיר אירעו מעשי טרור רבים בעשורים הראשונים של המאה ה-21, בהן נאבקה תנועת הטליבן בממשלת פקיסטן.
בין הבולטים במעשים אלו היה טבח התלמידים ב-15 בדצמבר 2014 בו נהרגו לפחות 145 אנשים, מורים ותלמידים על ידי טרוריסטים מארגון הטליבן.
בשנת 2022 התרחש פיגוע במסגד השיעי של העיר.
בשנת 2023 התרחש פיגוע נוסף בו נהרגו כ-100 אנשים.
פשאוור ממוקמת בעמק בסמוך לקצהו המזרחי של מעבר ח'ייבר וכמו המחוז בו היא נמצאת, יושבת על הרמה האיראנית.
אדמת העמק מכילה טין, חול ועפר מתקופה גאולוגית מאוחרת.
שטחים אלו כוללים מישורים המוצפים לעיתים.
שטחי ההצפות נמצאים בין נהר קבול ובין נהר בודני נולה (Budni Nullah).
נהר קבול נכנס למחוז בחלקו הצפון מערבי ומתפצל למספר ערוצים.
שני הערוצים המרכזיים הם אדיזאי (Adizai) הזורם במזרח לאורך הגבול עם מחוז צ'רסדה ושאח אלאם (Shah Alam) המתאחד עם נהר נאגומן (Naguman).
אורכו של מחוז פשאוור, בו נמצאת העיר, הוא כ-50 קילומטר (צפון-דרום) ורוחבו הוא 30 קילומטר (מזרח-מערב).
וגובהו הממוצע הוא 347 מטר.
עמק פשאוור, העגול בצורתו, משתרע בין הרי חיבר בצפון מערב, גבעות בצפון מזרח המפרידות בינו ובין עמק ומחוז סוואט.
בדרום נמצאת שלוחת המשך של רכס סאפד קו (Safed Koh) המגיע מאפגניסטן עד עמק האינדוס הזורם בין פשאוור ורוואלפינדי.
החורף בפשאוור מתחיל בנובמבר ונמשך עד סוף מרץ.
הקיץ נמשך ממאי ועד ספטמבר.
טמפרטורת המקסימום בקיץ מגיעה מעל 40 מעלות צלזיוס וטמפרטורת המינימום בקיץ היא 25 מעלות.
בחורף טמפרטורות המקסימום והמינימום הן 18 מעלות ו-4 מעלות בהתאמה.
גשמים יורדים באזור במשך כל השנה.
חודש מרץ הוא הגשום ביותר במחצית הראשונה של השנה וחודש אוגוסט הוא הגשום ביותר במחצית השנייה.
עם זאת, כמות הגשמים בחורף עולה על זו של הקיץ.
ב-30 השנים האחרונות עומד ממוצע המשקעים השנתי בפשאוור על מעט מעל 400 מילימטר.
הלחות בעיר משתנה מחודש יוני בו נמדד ממוצע מינימלי של 46% ועד אוגוסט בו נמדד ממוצע של 76%.
איכות הסביבה באזור פשאוור נפגעה קשות כתוצאה מהגידול המואץ באוכלוסייה בעשורים האחרונים.
זיהום אוויר ורעש הן בעיות משמעותיות במספר אזורים של העיר.
לתופעות הללו תורמים גם חוסר תכנון של הצמיחה האורבנית ומסגרות חוקיות שאינן מספקות.
איכות המים, שבעבר נחשבה כיוצאת מן הכלל בטיבה, גם היא מתדרדרת במהירות.
בנוסף, בשנים 1965–1985, איבדה העיר כ-13,000 דונם של אדמה חקלאית ואדמה לא מעובדת שנוצלו להרחבת השטח הבנוי.
באותן שנים גם הצטמצם שטח הפארקים והשטחים הירוקים מ-660 דונם ל-300 דונם.
אוכלוסיית העיר מכילה שתי קבוצות אתניות עיקריות: הפתאנים מהווים את הרוב וקבוצת ההינדקוואנים – קבוצה אתנית הודו-איראנית המהווה את קבוצת המיעוט.
בנוסף, קיימות אוכלוסיות, בגודל של מספר אלפים לכל אחת, של טג'יקים, הזארים, אוזבקים, פרסים, פנג'אבים, אנשי שבט צ'יטרל וצוענים.
מעל ל-99% מאוכלוסיית פשאוור היא מוסלמית.
למרות האופי המוסלמי הברור של פשאוור המודרנית, בעברה היא הייתה בית לקהילות דתיות קטנות שונות כגון יהודים אפגניים, זורואסטרים, בהאים, הינדים וסיקים.
חלוקת הודו הבריטית להודו ולפקיסטן ב-1947 והקמת מדינת ישראל ב-1948 הביאו להיעלמותן של הקהילות היהודיות, ההינדית והסיקית מפשאוור.
עם זאת, קיימות עדיין בעיר קהילות קטנות של נוצרים, זורואסטרים ובהאים.
פשאוור היא מרכז לתרבות הפשטו ולאמנותה.
עם הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979 וזרם מיליוני הפליטים האפגניים שחצו את הגבול לפקיסטן, הפכה פשאוור מרכז למוזיקאים ואמנים אפגניים.
כמו כן, משמשת העיר כמרכז תרבותי למוזיקה ולקולנוע פתאניים, כמו גם למוזיקה דארית של האפגנים הטאג'יקיים.
מאז הבחירות לפרלמנט הפקיסטני ב-2002 ויסוד הקואליציה השלטת, הוטלו מגבלות על נגינה פומבית של מוזיקה ועל השמעת מוזיקה מוקלטת במקומות ציבוריים.
למרות מגבלות אלו הפכה פשאוור למוקד של פעילות מחתרתית תרבותית משגשגת.
קיים גם שגשוג בהוצאת ספרים חדשים בשפה הפרסית.
מדובר בעיקר בספרות שיעית איסלאמית המרוכזת בבאזאר קיסה חוואני המופעל בעיקר על ידי פתאנים שיעיים.
נמל התעופה הבינלאומי פשאוור, הנמצא ממערב לעיר, משרת כנמל תעופה ראשי את העיר ואת פרובינציית ח'ייבר פח'טונח'ווה.
בנמל התעופה נוחתים כל חברות התעופה הפקיסטניות וחברות תעופה בינלאומיות, כמו נתיבי האוויר של האמירויות ושל קטר המקיימים טיסות סדירות למפרץ וטיסות המשך ליעדים באירופה.
פשאוור מחוברת לכביש המרכזי של פקיסטן כמו גם לכביש קארקוראם דרכו היא מחוברת לכל עריה הגדולות של פקיסטן ובכללן: קראצ'י, לאהור, אסלאמאבאד, רוואלפינדי, פייסלאבאד ומולטאן.
הכבישים הללו גם מחברים לאפגניסטן דרך מעבר ח'ייבר ולסין דרך מעבר חונג'ראב.
מעבר ח'ייבר משמש כמעבר עיקרי למעבר סחורות ונוסעים בין פקיסטן ואפגניסטן.
התנועה בתוך העיר כוללת מלבד שימוש באוטובוסים, במוניות ובריקשות ממונעות, גם אמצעי תעבורה מסורתיים כמו סוסים ועגלות.
תחנת הרכבת של פשאוור מופעלת על ידי "Pakistan Railways", חברת הרכבות הגדולה בפקיסטן ורשת מסילות הברזל המקומית מקושרת לכל חלקי פקיסטן וגם לאפגניסטן.
לפשאוור היסטוריה ארוכה והיא כוללת אתרים תיירות רבים בעלי עניין.
עם זאת, השפעתו הנרחבת ושלטונו בפועל של הארגון האיסלאמי הקיצוני, הטליבאן, הפכה את העיר ואת האזורים שסביב לה למסוכנים עבור תיירים ובמיוחד לתיירים מארצות המערב.
אתרים בולטים בפשאוור: באזאר קיסה חוואני העתיק המשתרע על רחוב ארוך, מבצר בלה היסאר העתיק ומסגד מוהבאט חאן .
פרשת תצלומי עדנאן חאג' (נקראת גם רויטרסגייט) עוסקת בתמונות שצולמו ועובדו על ידי עדנאן חאג', צלם לבנוני שהתמקד בצילומי המזרח התיכון, ואשר עבד למעלה מ-10 שנים בסוכנות הידיעות רויטרס.
מבין תצלומי מלחמת לבנון השנייה שפרסם, נמצאו לפחות שניים מעובדים.
עיבוד הצילום הראשון התגלה ב-5 באוגוסט 2006 על ידי הבלוגר צ'ארלס ג'ונסון מ-Little Green Footballs, שטען כי קיימות בו ראיות חותכות לעיבוד הצילום.
רויטרס מחקה את התצלום, והודיעה כי הצלם חאג' טוען שלא הייתה כוונת זדון בעיבוד התצלום והוא נעשה לשם הסרת סימני אבק.
החברה לא גיבתה את הצלם, והודיעה כי פעולתו נוגדת את מדיניותה בנושא וכי גרסה מתוקנת של התצלום תחליף את זו המעובדת.
מנהל מחלקת יחסי הציבור של רויטרס מוירה ויטל הודיע כי רויטרס תיקח ברצינות את הנושא בשל היותו מנוגד למדיניות המערכת.
ב-6 באוגוסט הודיעה רויטרס כי תפסיק את שיתוף הפעולה עם עדנאן חאג'.
חאג' חזר וטען שהוא פשוט ניסה להסיר סימני אבק, ושהוא עשה טעויות עקב תנאי התאורה הגרועים שעבד בהם.
מבקרים הצביעו על כך שהדבר בלתי אפשרי, משום שבתמונה המעובדת של חאג' הוסף עשן רב שלא היה בתמונה המקורית, שוכפלו מספר בניינים, ונראתה תבנית חוזרת המצביעה על כך שקטע מהעשן שוכפל מספר פעמים.
ב-7 באוגוסט החליטה רויטרס להוציא את כל התמונות שצולמו על ידי עדנאן ממכירה.
ב-18 בינואר 2007 דיווחה רויטרס כי חקירה פנימית על הפרשה הובילה לפיטורי עורך צילומים בכיר בחברה.
ב-11 במאי 2008 הסירה רויטרס את כל התמונות של חאג' מהאתר שלה.
הפרשה צוינה כדוגמה להטיות פוליטיות בתקשורת ובפרט לסילוף מידע במזיד שנעשה כנגד ישראל.
פרת' היא עיר במרכז סקוטלנד השוכנת על גדות הנהר טאי .
העיר היא המרכז המנהלי של מחוז פרת' וקינרוס ושל המחוז ההיסטורי פרת'שייר.
פרת' ידועה בכינוי The Fair City ("העיר היפה"), בעקבות פרסום סיפורו של הסופר הסקוטי, סר וולטר סקוט, "העלמה היפה מפרת'" (The Fair Maid of Perth) ב-1828. במהלך ימי הביניים המאוחרים העיר נקראה "סנט ג'ון טון (St.
John's Toun או Saint Johnstoun) על ידי תושביה בהקשר לכנסייה הראשית שלה שהוקדשה ליוחנן המטביל.
שם זה השתמר בשמה של קבוצת הכדורגל המקומית, סט.
מקורו של השם פרת' מהמילה בשפתם של הפיקטים, שמשמעותה "עץ" או "חורשה".
המקום היה מיושב מאז התקופות הפרהיסטוריות ושכן על תל שהתרומם מעל מישור ההצפה של הנהר טאי, במקום בו ניתן היה לחצות את הנהר כאשר מימיו ירדו לשפל.
האזור המקיף את העיר המודרנית ידוע כאזור שיושב על ידי ציידים-לקטים מהתקופה המזוליתית שהגיעו לכאן לפני יותר מ-8,000 שנה.
בקרבת מקום ניצבים אבנים ומעגלי אבנים מהתקופה הנאוליתית המתוארכים כבני 6,000 שנה לערך, לתקופה בה החלה החקלאות באזור.
מנזר סקון (Scone Abbey), שבה ניצבה אבן סקון, שהייתה אבן ההכתרה של מלכי סקוטלנד, הגדילה את חשיבותה של העיר עוד בימים קדומים.
פרת' הייתה ידועה כבירת סקוטלנד, עקב היותה מקום המגורים התדיר של חצר המלכות הסקוטית.
בראשית המאה ה-12 הוענק לה מעמד של "עיר מלכותית" (Royal burgh) על ידי ויליאם הראשון, מלך סקוטלנד.
העיר הייתה לאחת העשירות בסקוטלנד שקווי המסחר שלה הגיעו לצרפת, לארצות השפלה ולמדינות הבלטיות והיא סחרה במוצרים כמו משי ספרדי ויין צרפתי.
חלק חשוב באירועי הרפורמציה הסקוטית התרחשו בפרת'.
לאחר חקיקתו של חוק ההסדר 1701 התרחשו כאן המרידות היעקוביטיות.
העיר נכבשה על ידי תומכי היעקוביטים בשלושה מקרים (1689, 1715 ו-1745).
הקמתה של אקדמיית פרת' ב-1760 סייעה להבאתם של ענפי ייצור חשובים לעיר, כמו בדי פשתן, עור, מלבינים וויסקי.
עקב מיקומה, הפכה פרת' לצומת דרכים חשוב לרשת מסילות הברזל ותחנת הרכבת הראשונה שלה נפתחה ב-1848.
כיום משמשת פרת' כמרכז לסחר קמעונאי לסביבתה.
לאחר ירידת היקף יצור הויסקי בפרת', עברה כלכלת העיר למגוון עיסוקים כמו ביטוח ובנקאות.
עקב מיקומה, מכונה העיר "השער להיילנדס".
על שמה של פרת' קרויה העיר האוסטרלית, פרת'.
פשדבוז' (בפולנית: Przedbórz; ידועה גם כפשדבורז'; ביידיש: פשעדבורז או פשודבורז) היא עיירה במחוז ראדומסק שבפרובינציית לודז' בפולין, על גדת נהר פיליצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פשדבוז' נזכרת לראשונה בשנת 1145, כיישוב בבעלות מנזר, ובשנת 1370 הוענקו לו זכויות עיר.
בשנת 1638 פגעה בעיירה שרפה גדולה, ובשנת 1660 הוחרבה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 הייתה העיירה ליישוב גבול בין שטחי פרוסיה ואוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
במהלך המאה ה-19 הפכה העיירה למוקד תעשייה אזורי.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-16.
מרבני העיירה היה ר' נתן נטע אייבשיץ, בן אחיו של ר' יהונתן אייבשיץ.
מתחילת המאה ה-19 הפכה העיירה למרכז חסידי חשוב.
פה נולד ר' יעקב יצחק מפשיסחה ("היהודי הקדוש") לאביו ר' אשר שהיה מגיד בעיירה.
בעיירה נוסדה חסידות פשדבורז' על ידי ר' ישעיה מפשדבוז', שנולד בשנת תקי"ח (1758).
הוא שימש כאדמו"ר בעיירה החל מפטירת רבו ("החוזה מלובלין") בשנת תקע"ה (1815).
החסידות התקיימה עד ימי השואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים מתוך כ-5,800 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהעיירה רבים מיהודיה, ונותרו בה כ-2,800 יהודים.
עם כניסת הגרמנים אליה, רצחו בה יהודים באופן אקראי, וחטפו גברים יהודים לעבודות כפייה שכללו בניית גשר על הפיליצה וחציבת אבנים.
בשנת 1939 נהרס בית כנסת פשדבוז'.
בתחילת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו בשלהי 1941. עם הגעת פליטים יהודים לגטו, הגיע מספר יושביו באביב 1942 לכ-4,300 איש.
ב-9 באוקטובר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבעיירה לגטו ראדומסק, ומשם שולחו כעבור יומיים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
את בית העלמין היהודי בעיירה הרסו הגרמנים, וריצפו במצבותיו את מדרכות היישוב.
לאחר השואה שבו לעיירה 9 יהודים, ששרדו את המלחמה במקומות מסתור.
כולם נרצחו כעבור זמן מה בידי פולנים לאומנים, ובכך באה כליה מוחלטת על היישוב היהודי בעיירה.