tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפני ש"אחרי" צמחו דברים שונים לחלוטין שהוא לא מצא כוח בנפשו לגעת בהם.
הדרך שלו להתמודד עם תוצאות מלחמת העולם השנייה נמצאה לו בדבקות בעולם זכרונותיו המאוכלס בדמויות שכמו נמחקו.
רק מעת לעת הוא חרג מדמויותיו וצייר נושאים אחרים כאילו נזקק לפרספקטיבה כדי לבחון את עצמו בעשייתו מזווית ראייה שונה.
אבל תמיד חזר לדמויות המוכרות לו ואתן גם לרקע המסתורי והאפלולי שלהן.
את ציוריו המיניאטוריים הוא צייר כשמצא עצמו נרדף על חייו בפריז הכבושה במלחמת העולם השנייה.
אין לבוא בשעריה ואין לצאת מהם.
ידידים סידרו לו מקלט בחדרון צר עם גומחת מטבח זעירה ושם צייר בצבעי פסטל שחבריו הצליחו להשיג עבורו.
את קופסות הסיגריות שלו הפך על פניהן וצבע בצבעיו את משטחי הקרטון הלבנים על שולחן קטן כמעט כלוח שח.
בנוסף לדמויות שלא הרפה מהן הוא גם צייר דוממים אחדים ונופים של שדות משתרעים למרחקים, הזויים כחלומות, על גבול המופשט, כאילו ביקש אי-שם מנוחה לעצמו.
משנשאל גולדברג על תנאי מצוקתו בפריז ויכולתו המוגבלת לצייר במקום בו מרפק פוגע מיד בקיר, השיב: "כשצייר רוצה לצייר הוא ייעשה זאת גם מתחת לשולחן".
עוד בחייו כינו את אברהם גולדברג "רמברנדט היהודי".
נדמה היה שהצליח לגלות את מקור האור המופלא של רמברנדט כשהתחיל לחשוף את מה שד"ר גמזו כינה "נופי הנפש" שלו.
ססיל רות הסכים עם דעתו של גמזו בספרו "האמנות היהודית" והוסיף כי מצא בעבודותיו גם מרוחו של הצייר יוזף ישראלס.
הוא פעל כבמאי של תיאטרון שהוא בנה לעצמו.
מבין הקלעים האפלים ידע לחשוף לעין הצופה את הכתם הבהיר, המדבר, כשהוא מעלים את הבלתי-חשוב ומטמיע אותו ברקע, כצייר היודע היטב גם את סודות וערך העמעום של אמנות מופשטת.
הסטודיו - בית ועד לציירים
ביתו של גולדברג ברחוב קרני ברמת-אביב, היכן שחי ויצר, נודע גם כמקום בו נפגשו לעיתים קרובות אמנים ידועים, אספנים וסוחרי אמנות (לציוריו של גולדברג היו דורשים רבים וניתן למצוא אותם כיום במוזיאונים שונים ברחבי-עולם ואצל אספנים פרטיים בארץ ומחוצה לה).
גם אמנים שהתייחסותם לצד האידאולוגי של האמנות היה שונה לחלוטין משלו ונמנו עם החדשנים ומייסדי קבוצת "אופקים חדשים" כאביגדור סטימצקי ופנחס אברמוביץ, נמנו עם אלה המשחרים לפתחו.
שיחות מרתקות התנהלו שם בנושא יוצר ויצירה.
בסיומו של אחד המפגשים האלה בהם השתתף גם הסופר והצייר עמוס אריכא, הוא שאל את מורהו בעבר אביגדור סטימצקי, אם אין תפישתו את האמנות שהיא שונה משל גולדברג, מפריעה לו להגיע איתו לתמימות-דעים לגבי נושאים שנויים לעיתים במחלוקת חריפה.
תשובתו של סטימצקי הייתה כי: "אין להבדל הזה בתפישות האמנותיות כל חשיבות לגבי הסכמות או אי-הסכמות, מפני שבסופו של דבר שנינו ציירים וחשוב לנו הדיאלוג המפרה, וזה העיקר.
מה גם שתמיד אפשר ללמוד משהו מגולדברג".
הצייר היהודי-אמריקני הנודע אברהם וואלקוביץ , חלוץ הציור האמריקני המודרני (ידועה במיוחד סדרת רישומיו שהתמקדו ברקדנית איזדורה דאנקן), היה מיודד עם גולדברג והעריכו כאמן חשוב ויוצא-דופן, ולא פעם הדגיש את יושרו האמנותי שתפישתו האמנותית רחבה ביותר, וכל דרך ביטוי שונה משלו נחשבת בעיניו כל עוד הוא מזהה את האמת ביסודה.
"בדרך זו של קבלת האחר והשונה הוא שלם עם עצמו.
הציור שלו ושל חבריו הציירים הוא תמצית חייו," אמר עליו וואלקוביץ.
כעבור שנים, ב-1979 כשנודע לגולדברג כי חלה במחלה ממארת, הוא הוכיח עד כמה צדק וואלקוביץ כאשר סירב לקבל טיפולים שיגזלו ממנו איכות חיים מהזמן שעוד נותר לפניו למגעים אחרונים ביצירותיו.
תמיד טען כי מבחינתו ציור נעשה "גמור" רק כשהוא נרכש ונלקח לתמיד מהסטודיו שלו.
אך כל עוד הוא ברשותו הוא יכול לחזור ו"לגעת" בו ואולי אף לשפרו בעוד משהו שנחשף לעיניו.
עד ימיו האחרונים "נגע" בעבודותיו ונפטר בביתו כפי שרצה והוא ערירי.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של אברהם גולדברג ברחוב יהודה קרני 25 בשכונת רמת אביב.
"ציור ופסול בישראל"/ ד"ר חיים גמזו, "אשכול" הוצאת ספרים, תל אביב, תשי"א
"האמנות היהודית" בעריכת פרופ' ססיל רות, הוצאת "מסדה" תל אביב, תשכ"א, עמודה 787
אברהם גולדברג (22 בינואר 1913 – 13 באפריל 2012) היה פרופסור לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר ספרות התנאים והאמוראים.
חתן פרס ישראל לחקר התלמוד (2000).
נולד ב-1913 בפיטסבורג שבארצות הברית.
למד ב"ישיבת תורה ודעת" וב"ישיבת חפץ חיים" בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1937 קיבל תואר ראשון מסיטי קולג' בניו יורק, ובשנת 1941 קיבל תואר שני מבית המדרש לרבנים באמריקה, שם למד אצל לוי גינצבורג ושאול ליברמן.
בדצמבר 1941 סיים את לימודיו והתגייס לשירות כרב צבאי בצבא ארצות הברית.
במשך ארבע שנים, עד לתום במלחמת העולם השנייה, שירת בחזית האוקיינוס השקט.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית, כתלמיד מחקר בחוג לתלמוד.
במלחמת העצמאות התנדב לשירות צבאי במסגרת המח"ל.
למעשה נמנה עם מארגני השירות הזה ושימש, על סמך ניסיונו בצבא האמריקאי, כקצין תנאי שירות עבור הלוחמים המתנדבים, יהודים ולא יהודים שבאו לסייע ליישוב היהודי במלחמתו.
כשתמה המלחמה חזר אברהם גולדברג לתלמודו באוניברסיטה.
את עבודת הדוקטור, מהדורה מדעית של מסכת אהלות, עשה בהנחייתו של פרופ' יעקב נחום אפשטיין ולאחר מותו בהנחיית פרופ' חנוך אלבק.
עבודה זו העניקה לגולדברג בשנת 1952 את התואר דוקטור ואת הכניסה לעולם המחקר.
כעבור שלוש שנים הוא הוציא אותה לאור במתכונת מורחבת כספרו הראשון.
הספר זיכה אותו בפרס הרב קוק לספרות תורנית (1955) מטעם עיריית תל אביב-יפו.
היה נשוי לרבקה לבית אברמוביץ, ולהם ארבע בנות.
מסכת אהלות: מהדורה מדעית על פי כתבי יד, דפוסים קדומים ונוסחאות הראשונים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ו.
מבוא למשנה ותוספתא, אקדמון, תש"ל
פירוש למשנה מסכת שבת: נוסח כת"י קאופמן ונוסח דפוס ראשון, רנ"ב, עם שינויי נוסחאות מכתבי יד עתיקים, דפוסים ראשונים וקטעי גניזה, בית המדרש לרבנים שבאמריקה, תשל"ו.
פירוש למשנה מסכת עירובין: נוסח כת"י קאופמן ונוסח דפוס ראשון רנ"ב עם שינויי נוסחאות מכתבי יד עתיקים דפוסים ראשונים וקטעי גניזה, הוצאת מאגנס, תשמ"ו.
פירוש מבני ואנליטי לתוספתא – מסכת בבא קמא, הוצאת מאגנס, תשס"א.
צורה ועריכה בספרות חז"ל: מחקרים ספרותיים במשנה, תוספתא, מדרשי הלכה, מדרשי אגדה ותלמוד, הוצאת מאגנס, תשע"ב
אברהם (אדולף) בֶּרמן (ביידיש: אַדאָלף אברהם בערמאַן; 17 באוקטובר 1906 – 3 במרץ 1978) היה איש ציבור יהודי-פולני וישראלי, חבר הפרלמנט הפולני בשנות ה-40 וחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י בכנסת השנייה.
אברהם ברמן נולד בוורשה שבפולין (אז באימפריה הרוסית) למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
אביו, איסר ברמן, היה פעיל ציוני וחבר "אגודת חובבי שפת עבר".
ברמן למד באוניברסיטת ורשה, וכסטודנט הצטרף לתנועת "פועלי ציון שמאל", מטעמה ערך את עיתוני המפלגה בפולנית וביידיש.
את לימודיו סיים בוורשה ב-1932 בתואר דוקטור בפסיכולוגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ברמן מנכ"ל הארגון "צנטוס" (Centos, Centrala Towarzystwa nad Sierotami) לעזרת ילדים בוורשה ומזכ"ל המועצה הפולנית לעזרת יהודים "זֶ'גוֹטָה".
בגטו ורשה נמנה עם ראשי המחתרת היהודית האנטי-נאצית, וכן היה חבר נשיאות הוועד לתיאום יהודי המחתרתי.
בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים המתקדמים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שברמן ואשתו בתיה יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה.
ב-5 בספטמבר 1942 יצאו מגטו ורשה אל הצד הארי של העיר.
היה זה בזכות קשר שיצרו עם אנשי אינטליגנציה ומכרים פולנים שהיו מוכנים להסתכן בעבורם.
הקשר עם חבריהם בגטו נותק ורק לאחר ניסיונות רבים נענה להם משרד "צנטוס" והעבירו לבני הזוג ברמן הודעה מעמנואל רינגלבלום, באמצעותו חידשו את קשריהם עם מפלגת פועלי ציון שמאל.
השהייה בצד הארי של ורשה הייתה קשה והזוג נאלץ פעמים רבות לעבור מדירה לדירה.
הוא נפגש עם יז'י לרסקי שהוצנח לפולין מבריטניה.
בתום המלחמה נבחר ברמן כציר לפרלמנט בפולין הקומוניסטית ובשנת 1947 נבחר ליו"ר ועד יהודי פולין.
בשנת 1950 עלה ברמן לישראל והחל לפעול במוסדות מפ"ם.
בשנים 1951–1955 כיהן מטעם המפלגה כחבר הכנסת השנייה, במהלכה פרש, יחד עם משה סנה ורוסתם בסתוני, לסיעת שמאל (1953), וחבר למק"י בשנת 1954. במהלך כהונתו היה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החינוך והתרבות, ועדת הכנסת וועדת השירותים הציבוריים.
ברמן עמד בראש ארגון הלוחמים האנטי-נאציים בישראל, והיה חבר נשיאות הארגון העולמי של הפרטיזנים היהודים ואסירי הנאצים לשעבר.
אברהם ברמן נישא בשנת 1936 לבתיה טמקין.
בשנת 1946 נולד בנם היחיד, עמנואל.
אחיו, יאקוב (Jakub Berman; 1901–1984), שנותר בפולין, היה פוליטיקאי בפולין הקומוניסטית.
בנו, עמנואל ברמן, הוא פסיכואנליטיקאי ופרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מימי המחתרת, תל אביב: המנורה, תשל"א.
במקום אשר יעד לי הגורל: עם יהודי ורשה: 1939–1942 (מכתב יד ביידיש: שלמה אבן שושן), בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
אברהם גוטלוב ורנר היה גאולוג גרמני שפיתח תאוריה על השיכוב של קרום כדור הארץ, וטבע את המונח נפטוניזם.
ורנר נולד בעיר והראו (Wehrau) בשלזיה הפרוסית (כיום אושטניצה שבשטח פולין).
משפחתו הייתה מעורבת בתעשיית המכרות במשך שנים ארוכות.
אביו, אברהם דוויד ורנר, היה מנהל עבודה בבית יציקה בווהראו.
לאחר לימודיו, בשנת 1775, התמנה ורנר כמפקח ומורה לכרייה ומינרלוגיה באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה (Technische Universität Bergakademie Freiberg) – האוניברסיטה הוותיקה בעולם לכרייה, מוסד קטן אך רב השפעה.
בהיותו בלייפציג החל להתעניין בזיהוי שיטתי וסיווג של מינרלים, ובתוך שנה (1774) פרסם את ספר הלימוד המודרני הראשון במינרלוגיה תיאורית, "על המאפיינים החיצוניים של מינרלים" (Von den äusserlichen Kennzeichen der Fossilien).
במהלך הקריירה שלו פרסם ורנר מעט מאוד, אך שמעו כמורה הלך לפניו ברחבי אירופה, והוא משך אליו תלמידים רבים שהפכו לממשיכי דרכו והפיצו את פרשנותו בארצות מוצאם.
כך למשל, אלכסנדר פון הומבולדט, פרידריך מוס, רוברט ג'יימסון שהפך לפרופסור באדינבורו, ואנדרס מנואל דל ריו שגילה את הוונדיום.
סגנון הרצאתו היה סוקראטי, והוא פיתח הבנה להשלכות הרחבות ויחסי הגומלין של הגאולוגיה בקרב תלמידיו, שהיו קהל נלהב וקשוב.
לרוע המזל, סבל ורנר מבריאות לקויה במשך כל חייו וניהל אורח חיים של קיום שקט בפרייברג וסביבתה.
בצעירותו היה אספן נלהב של מינרלים, אך הוא נטש תחום זה לחלוטין מאוחר יותר בחייו.
אין שום ראיות לכך שהוא יצא אי פעם במהלך חייו הבוגרים מגבולות סקסוניה.
הוא נפטר בדרזדן מסיבוכים שנגרמו, על פי המסופר, מחרדות לגורלה של מולדתו סקסוניה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ורנר השתמש בעקרון הסופרפוזיציה לסיווג, בדומה ליוהאן גוטלוב להמאן, והאמין שכדור הארץ ניתן לחלוקה לחמש תצורות:
הסדרה הפרימיטיבית (Urgebirge) - סלעי מחדר ומטא-סדימנטים בדרגה גבוהה, שנחשבו להשקעות הראשונות של האוקיינוס לפני הופעת האדמה.
סדרות המעבר (Übergangsgebirge) - סלעי גיר, דייקים, סילים וסדרות עבות של גריווקה (אבן חול "בלתי מבוגרת" שנוצרה מהתפרקות של סלעים מותמרים) שהם המשקעים המוסדרים הראשונים באוקיינוס, תצורות "אוניברסליות" המשתרעות ללא הפסקה סביב העולם.
סדרות משניות או משוכבות (Flotz) - שאר הסלעים המשוכבים ומכילי המאובנים, וכן מספר "סלעי מלכודת" קשורים.
אלה נחשבו כמייצגים את הופעת ההרים מתחת לאוקיינוס ונוצרו מתוצרי הבליה שהושקעה בשוליהם.
סדרות אלוביאליות או שלישוניות (Aufgeschwemmte) – חולות, חצץ וטין מגובשים בצורה גרועה, שנוצרו על ידי נסיגת האוקיינוסים מן היבשות.
סדרות וולקניות – זרמי לבה צעירים שניתן לקשרם בצורה ברורה לארובות וולקניות.
ורנר האמין שסלעים אלה שיקפו את התוצא המקומי של שכבות פחם שבערו מתחת לקרקע.
המושג הבסיסי של הגאולוגיה הוורנריאנית היה האוקיינוס חובק הכל, שנסוג לאט עד למקומו הנוכחי תוך כדי השקעה של כל סוגי הסלעים והמינרלים בקרום כדור הארץ.
הדגש על אוקיינוס אוניברסלי זה הוא מקורו של הכינוי "נפטוניזם" למושג, שהפך גם לשם נרדף לכל תורתו של ורנר, על אף שהשקפה זו במקורה היא של ז'אן אטיין גטאר (Jean-Etienne Guettard) הצרפתי.
רעיון האוקיינוס האוניברסלי גרר ישירות את הרעיון של תצורות אוניברסליות, שוורנר האמין שניתן להכירן על בסיס הליתולוגיה והסופרפוזיציה.
הוא טבע את המונח "גאוגנוסיה" (הכרת האדמה) להגדרת המדע המבוסס על הכרת הסדר, המיקום והיחסים של השכבות היוצרות את האדמה.
ורנר האמין שהגאוגנוסיה ייצגה עובדות, לא תאוריה, אולם לרעיונותיו אלה קמה התנגדות שכתוצאה ממנה הפכו הגאוגנוסיה והנפטוניזם לדוֹגמה, ובכך פסקו מלתרום להבנה נוספת של ההיסטוריה של כדור הארץ.
תלמידו לשעבר של ורנר, רוברט ג'יימסון, שהתמנה מאוחר יותר לפרופסור רגיוס ("מלכותי" - שמשרתו מאושרת על ידי המונרך) באוניברסיטת אדינבורו, יסד בשנת 1808 את האגודה הוורנריאנית להיסטוריה של הטבע (Wernernian Natural History Society) לכבודו של ורנר.
האגודה, על אף שהתווכחה עם היבטים רבים של ההיסטוריה של הטבע שלו, הייתה מבצר של ההשקפה הוורנריאנית על כדור הארץ.
מוקד עיקרי של הנפטוניזם, שגרר ויכוח כמעט מיידי, היה מקור הבזלות.
בזלות, בפרט אלה שנוצרו כסילים, היו מובחנות מזרמי לבה על פני השטח, ושני הסוגים לא זוהו כאותו סוג סלע על ידי ורנר ותלמידיו.
לבה והרי געש - שמקורם הוודאי הוא סלע יסוד - נתפסו כתופעות צעירות, בלתי קשורות לאוקיינוס האוניברסלי שיצר את שכבות האדמה.
ורנר האמין שהתפרצויות געשיות מתרחשות רק בקרבת שכבות פחם, וכי הבעירה התיכה את הבזלת שמעליהן, ויצרה בזלת ולבה בשכבות נמוכות.
בזלת בשכבות גבוהות יותר הוכיחה לוורנר שהן היו משקעים כימיים של האוקיינוס.
סלע מחלוקת נוסף היה סביב בעיות נפח הקשורות לאוקיינוס האוניברסלי.
איך אפשר להסביר את כיסוי כל פני כדור הארץ באוקיינוס, שאחר כך נפחו מתכווץ בעוד הרים מגיחים, ושכבות שניוניות ושלישוניות נוצרות?
תנועת נפחי מים גדולים לתוך פנים כדור הארץ הוצעה עוד לפני דורות רבים על ידי סטראבון, אך ורנר לא קיבל אותה משום שנבעה מהשערה מסופקת.
למרות זאת, כפי שנראה מהשקפתו על בזלת, הוא לא האמין שפנים כדור הארץ היה מותך.
ורנר התחמק מן הבעיה, וסבר כנראה שחלק מן המים אבדו בחלל על ידי גוף שמיימי שחלף בשמים, אבל פרשנות זו העלתה שאלה אחרת – איך להסביר את חזרת המים, שהופיעו בסלעים השניוניים?
חוקר הטבע הסקוטי ג'יימס האטון יצא בשנת 1785 נגד הנפטוניזם של ורנר עם תאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם על שם פלוטו - אל השאול במיתולוגיה הרומית.
אותה הציג במאמר "התאוריה של הארץ" (Theory of the Earth), אותו הגיש ל"אגודה המלכותית של אדינבורו" בשנת 1788. ההנחה שנמצאה ביסוד השקפתו כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים) הובילה אותו לנסח את עקרון האחידות.
לפי האטון, הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה, נשחקו והורבדו כסלעי משקע במעמקי הים וסלעים אלה התרוממו והפכו לאדמה יבשה.
תהליך זה, לדבריו, נמשך כל העת ואורך זמן רב ביותר.
לכן, כך האמין, כדור הארץ הוא עתיק מאוד, ובוודאי שאינו בן 6,000 שנה כפי שטוען התנ"ך.
ה"פלוטוניסטים" – חסידיו של האטון – האמינו כי סלעים נוצרים בתהליכים וולקניים מהשקעה של לבה הפורצת מהרי געש.
ורנר היה ללא ספק הגאולוג רב ההשפעה ביותר בחלקה הראשון של המהפכה התעשייתית.
יכולותיו היוצאות מן הכלל כמרצה משכו אליו תלמידים רבים מכל רחבי אירופה.
אלה חזרו למולדותיהם, ויישמו את מושגיו ואת תורתו.
יישומים אלה הפכו מיד למקור לוויכוחים, בפרט בשאלת מקור הבזלת, והם מכונים בדרך כלל "הוויכוח הפלוטוניסטי–נפטוניסטי".
ויכוח זה היה מוקד הפעילות של המחקר הגאולוגי בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19.
סוג של סקפוליט נקרא ורנריט (Wernerite) על שמו, ומייחסים לו גם את טביעת המונח "גאוגנוסיה".
אברהם בְּרוּן (Abraham Brun; 1909 – ינואר 1998) היה חזן ומלחין מוזיקה ליטורגית יהודית – חזנות.
ברון נולד בעיר לודז' שבפולין, בנו של הרב איצ'ה מאיר וורקר ונכדו של הרב זלמן וורקר.
משפחתו רצתה שיגדל להיות רב, אך ברון העדיף להיות חזן.
כילד השתתף במקהלות בבתי כנסת, וכבר בגיל 11 קיבל את תפקיד שליח הציבור.
בגיל 17 נסע לווינה כדי ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון.
מאז התפלל בבתי כנסת גדולים ברחבי פולין ושאר אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתדל ברון להקל על סבלם של הסובבים אותו בגטו לודז' ובמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
הוא הופיע מספר פעמים בתקופת המלחמה בגטו לודז', בהופעות שכללו שירים יהודיים.
בימים הנוראים של שנת 1940 הופיע כחזן מלווה במקהלה, באולם ברחוב זְגִירְסְקַה ששימש קודם המלחמה כאולם קולנוע וכונה "מטבח האינטלקטואלים".
מאוחר יותר באותה שנה הופיע באותו אולם בקונצרט מלווה בפסנתר על ידי תיאודור רידר.
בשנת 1941 הופיע בקונצרט ב"קולטור האוס" ברחוב קְרַבִיצְקַה, הופעה שכללה שירים שנכתבו בידי המשורר זלקוביץ, בלחן דוד בייגלמן.
בימים נוראים של אותה שנה התפלל בסתר בבית החולים ששכן ברחוב לַגֶוְונִיצְקַה .
ביום כיפור של שנת 1943 התפלל בבית הכלא של הגטו, ששכן ברחוב צַ'רְנֶצְקֶגַה, ונוהל בידי יהודים, כך לא נודע לנאצים על כך.
בחנוכה 1943 הופיע בקונצרט במקום מסתור בליווי מקהלה בניצוח פרופ' סנדר.
זו הייתה הופעתו האחרונה של ברון בגיטו לודז'.
בליל ראש השנה 1944 התפלל בבית החולים במחנה בירקנאו.
באותו ערב התפלל גם ב"בלוקים", כאשר אסירים עומדים ושומרים שלא יגיעו הנאצים.
למחרת התפלל תחת כיפת השמיים ברחבת המחנה בעודו ממתין לקעקוע המספר על זרועו.
ביום הכיפורים התפלל בחברת אסירים שעסקו בכריית פחם.
לאחר שחרורו במאי 1945 התפלל בימים הנוראים בבית הכנסת ההיסטורי במודנה, איטליה.
לאחר קורס בפיתוח קול שהעביר לו פרופסור בליני בנאפולי, עלה ברון לארץ ישראל והחל לעבוד כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בחיפה.
ב-1948 היגר לארצות הברית לכהן בטמפל בית-אל בלונג ביץ' שבמדינת ניו יורק, שם כיהן ארבעה עשורים.
הופיע בקונצרטים בכל רחבי ארצות הברית, ברדיו ובטלוויזיה.
אף נשא הרצאות בנושא חזנות, בין היתר בישיבה יוניברסיטי.
ברון נפטר בינואר 1998. הניח את אשתו חנה, ילדים ונכדים.
ברון הקליט חמישה תקליטים ארכי-נגן (33) שיצאו לאור בארצות הברית בהוצאת חברת Folksways Records.
החזן ברון הופיע בשנות החמישים בתחנת הרדיו WEVD, חלק מהופעותיו הוקלטו וההקלטות נמצאות באוסף יעקב מיכאל בארכיון הצליל הלאומי, בשלב זה אין עדיין גישה להקלטות באמצעות האינטרנט.
ברון, נודע בקולו הנעים ברגש רב ואמירה מיוחדת.
בין יצירותיו ניתן למצוא טקסטים לא שגרתיים דוגמת "אנעים זמירות" "רצה והחליצנו" "אתה חוננתנו".
אברהם גולדשטיין-גורן (ברומניה: Avram Goldstein-Goren; 28 ביולי 1905 – 27 בנובמבר 2005) היה עורך דין, בנקאי, איש עסקים בינלאומי ונדבן יהודי.
גולדשטיין-גורן, שכונה "דולפי", נולד ביישוב פודו טורקולוי (מילולית: גשר הטורקי) באזור טקוץ' שברומניה.
היה בנו של יצחק משה גולדשטיין, מהסוחרים היהודים הבולטים בדרום מולדובה.
לאחר שסיים לימודי משפטים ומנהל עסקים באוניברסיטת בוקרשט, היה חבר בלשכת עורכי הדין של רומניה מ-1927 עד 1941, אז סולק מהלשכה בגלל יהדותו, בהתאם לחוקי הגזע של אותה תקופה.
הוא היה גם מנהל הבנק המסחרי של טקוץ'.
אברהם דאג במשך שנים לארגון ותמיכה בסניפי החלוצים ושילוח מאות צעירים לארץ ישראל וב-1931 והצטרף לאחת הקבוצות ועלה יחד איתה.
הוא הקים בארץ את "דיו-ביאליק" (Dio-BIALIK), בית החרושת הראשון לדיו בארץ ישראל.
ב-1939 שב לרומניה והושיט סיוע ליהודים שגורשו לטרנסניסטריה במהלך שואת יהודי רומניה.
הוא עזר ל-124 מיתומי טרנסניסטריה לעלות לארץ.
ב-1939 נשא לאישה את סטלה צוקר, בתם של גיטלה ומרדכי קוקיאר, אנשי עסקים ויצרני טקסטיל שהגיעו לרומניה מפולין.
ב-1944, בעזרת חבר בשם אמיל קוסטינסקו, שהיה נשיא הצלב האדום ברומניה, רכש ספינה קטנה בשם Bellocitaţ, אליה התגנבו בחושך הוא, משפחתו ומשפחת אשתו ועוד מספר חברים טובים - סה"כ 32 אנשים, ואיתה הם עלו לארץ ישראל.
הוא ייסד את Palbric, חברה למסחר בינלאומי בטקסטיל.
בתחילת שנות החמישים הרחיב את תחומי פעילותו לעסקי בניין בצרפת, נדל"ן בקנדה, ניירות ערך וניהול חברות בארצות הברית.
בשנות השבעים היה מנהל ובעל מניות בבנק למסחר באנגליה ולאחר האיחוד עם קייזר-אולמן היה המנהל בז'נבה עד 1983. לאחר הגיעו ארצה פעל רבות בתחום הפילנתרופיה, תרם לבניית אחד המבנים של אוניברסיטת בן-גוריון, מרכזי תרבות, בתי כנסת, בתי מרגוע וגנים ציבוריים בדימונה, תל אביב וירושלים.
הקים את המרכז למחקרים עבריים באוניברסיטת בוקרשט.
בתרומותיו הוקמו מרכזים למחשבת ישראל בבוקרשט, מילנו ובאר שבע ונוסד פרס על שמו, המוענק לספר בתחום מחשבת ישראל.
ב-1989 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון בנגב תואר דוקטור לשם כבוד.
כמו כן עיר הולדתו הרומנית, טקוץ', העניקה לו אזרחות כבוד.
בשנותיו האחרונות חי אברהם גולדשטיין-גורן במילנו, איטליה.
על שמו נקרא המרכז לחקר התפוצות, שהוא תרם להרחבתו.
לבקשת ראש קהילת יהודי טקוץ' תרם גולדשטיין-גורן את הכספים הדרושים לשיקום בית הכנסת ההרוס של טקוץ'.
אברהם ברוידס (ו' בניסן ה'תרס"ז, 19 במאי 1907, וילנה – ה' באייר ה'תשל"ט, 2 במאי 1979, תל אביב) היה משורר ועורך עברי.
שיריו פורסמו בביטאון התנועה "במעלה".
בעת פרעות תרפ"ט טבע ברוידס באחד משיריו את הסיסמה , שהייתה לסיסמת הנוער העובד (לימים הנוער העובד והלומד) עד היום.
ברוידס נולד בשנת 1907 בווילנה שבאימפריה הרוסית (בירת ליטא של ימינו) למשפחה ענייה.
אביו, יצחק ברוידס (1879–1946), קרוב משפחתו של הסופר ראובן אשר ברודס, נולד בווילנה למשפחה המתייחסת לגר"א.
בצעירותו הוסמך האב לרבנות בישיבת סלובודקה, אך הצטרף עד מהרה לתנועת ההשכלה ונמשך לציונות ולסוציאליזם, והיה דמות בולטת בחוגי הציונות בווילנה בשנים 1889–1924. בילדותו של אברהם, בין השנים 1912–1914, שהה האב לרגל השתלמות בברלין, ואברהם ואמו התגוררו בתקופה זו אצל סבו (מצד האם), שהיה סוחר עורות אמיד.
סבו דאג לו בתקופה זו לחינוך דתי קפדני, משום שלא היה מרוצה מהמסגרת החינוכית החילונית שאליה הצטרף אביו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ יצחק ברוידס לשוב לווילנה משום נתינותו הרוסית.
בתקופה זו עסק בכתיבת סיפורים ומחזות ביידיש, ובתרגום ספרות מחקר בהיסטוריה מגרמנית לעברית.
אברהם הצעיר סייע לאביו בהעתקת התרגומים.
אברהם למד בחדר מתוקן ובגימנסיה העברית בווילנה (ע"ש ד"ר אפשטיין) – מוסדות שדגלו בשיטת העברית בעברית.
אביו היה מעורב מאוד במסגרות החינוכיות הללו, כנציג ועד ההורים.
שירו הראשון שנתפרסם ("על אף הכל!") אף הפך להמנון הגימנסיה והולחן בידי א.
אברהם הצעיר החל להיות פעיל בביטאוני הגימנסיה "כוכב המזרח" ו"לפידים".
הוא שימש כעורך הגיליונות (וכן ערך במשך תקופה מסוימת גם את עיתון הילדים "השחר").
בעיתונים אלה פרסם את שיריו הראשונים, פעמים רבות תחת שם העט "אבי"ב" (אברהם בן יצחק ברוידס).
בתקופה זו היה חבר השומר הצעיר והחלוץ הצעיר ואף מכשיר עצמו, בעצת אביו, לעליה בבית הספר המקצועי של אורט.
הוא נסע לוורשה שם התוודע לסופר אהרון לובושיצקי שאף הדפיס שניים משיריו ב"הכוכב".
עם שובו לווילנה התקרב לחוג הסופרים "הזמן" ובייחוד לסופרים י"א טריווש וש"ל ציטרון.
באייר תרפ"ג (1923) עלה אברהם עם משפחתו לארץ ישראל.
רבים מכתביו שלפני העלייה אבדו כשנפלה אחת המזוודות בה היו צרורים למים, בירידה מן האוניה.
המשפחה התגוררה כמה חודשים ביפו ולאחר-מכן עברה לתל אביב.
אברהם סייע לפרנסת המשפחה ולמצוקתה הכלכלית כאשר עבד כפועל בניין, ביישור חולות, סלילת כבישים, בקטיף ובמפעל לגפרורים.
הוא הצטרף ל"גדוד מגיני השפה".
בתקופה זו יזם התארגנות של נוער עובד, וב-1924 הוא השתתף בייסוד ההסתדרות הכללית של הנוער העובד העברי.
ב-1926 נבחר כחבר בוועידת התנועה, ובאותה שנה הקים יחד עם דוד כהן את עיתון "במעלה" - ביטאון הנוער העובד.
בתקופה זו נערכו מפגשיו הראשונים עם המשורר ח"נ ביאליק והסופרים י' רבינוביץ' ואשר ברש, שהדפיסו אחדים משיריו בעיתון "הדים".
הוא אף יזם מפגש בין ביאליק לברל כצנלסון (עורך עיתון "דבר") שבעקבותיה נרתם ביאליק למאבק לעבודה עברית.
בין השנים 1926–1928 עבר לירושלים על מנת ללמוד בבית המדרש למורים (בהנהלת דוד ילין) בהמלצתו של ביאליק.
אולם מצבו הכלכלי לא אפשר לו ללמוד באופן מסודר והוא הסתפק בשמיעת הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא התפרנס מעבודה בהקמת מבנה בית הספרים הלאומי בגבעת רם.
מחלת הבילהרציה שתקפה אותו אילצה אותו לבסוף לשוב לבית הוריו בתל אביב.
בשנת 1928 התמנה בהמלצת ביאליק למזכיר אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל, תפקיד שאותו מילא במשך 36 שנים, עד צאתו לגמלאות בשנת 1964. ב-1931 נשלח מטעם "החלוץ" לפולין דרך וינה.
ב-1932 התחתן עם לאה (קורלנדר).
ב-1948 זכה בפרס ברנר על ספרו "מאדם לאדם"
ב-1963 כיהן כשליח ההסתדרות לארצות הברית.
בשנת 1978 זכה בתואר יקיר תל אביב.
הוא נפטר בתל אביב בה' באייר תשל"ט (2 במאי 1979), בגיל 72, לאחר מחלה קשה שארכה כשבע שנים, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו רחובות בשתי ערים בישראל, תל אביב ובאר שבע וגן באשדוד.
שיריו של ברוידס מאופיינים בליריות ובפשטות הביטוי.
הנושאים המרכזיים שעליהם כתב בצעירותו שאובים מחייו כנער עברי עובד בארץ ישראל.
על אף אופייה ה"פוליטי" של שירתו, יש להבדיל אותו ממשוררים רבים אחרים בני תקופתו בכך שהוא לא התמקד רק ב"אוונגרד" בדמות החלוץ החקלאי העושה מלאכתו בשמחה, אלא דווקא בדמותו של העובד העברי הפשוט הסובל ממצוקת חייו ותנאיו הכלכליים.
העמדת הפרט כנושא לשירה פוליטית העמידה את כתיבתו במתח שבין הכתיבה הדידקטית-המגויסת לבין כתיבה אקספרסיוניסטית-חווייתית.
מתח נוסף עמו התמודד בכתיבתו היה המתח שבין התוכן החלוצי-ציוני-יהודי לבין המסר המעמדי-סוציאליסטי.
גם שימושו הצנוע והעממי באמצעים האמנותיים בולט על רקע משוררי התקופה שנטו יותר ליצירת שיר בעל מבנה אמנותי מורכב.
הכינוי "משורר הנוער העובד" ניתן לו לא רק משום שהיה ממקימי התנועה ואחד מדובריה הבולטים בתרבות, אלא גם מפני שנושאי שירתו ואופייה הפשוט והעממי ביטאו הן את שפתם והן את רחשי לבם של חבריו לתנועה.
בבגרותו, הרבה ברוידס לכתוב גם על נושאי המשפחה וההורות.
שירו "למשמר האזרחי" הולחן על ידי גיל אלדמע, בשנת 1945. שירו "על גבעה שם בגליל", המספר על יוסף טרומפלדור הולחן בשלושה לחנים שונים (על ידי מנשה רבינא, יואל ולבה ונחום נרדי).
השיר בלחנו של נרדי בוצע על ידי אריק איינשטיין באלבומו ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב'.
בשנת 1948 זכה ב"פרס ברנר לספרות יפה" על ספרו "מאדם לאדם", בשנת 1957 זכה בפרס קוגל על ספרו "שרשים בסלע".
בשנת 1958 זכה ב"פרס עיריית רמת גן ע"ש למדן" על ספרו "אל השחר הגנוז".
בתלם (תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, ההסתדרות הכללית של הנוער העובד העברי, תרצ"א)
אשנב: שירים (תל אביב: במעלה, תרצ"ד)
מבית: שירים (תל אביב: דבר, תרצ"ו)
אמונים (תל אביב: דבר, תרצ"ח)
קול: שירים (תל אביב: דבר, ת"ש)
אלף בית : תוצרת ארצנו (תל אביב: המרכז למען תוצרת הארץ והמחלקה החקלאית, תש"א) <השיר מאת א.
ברוידס ; הציורים - א.
שירים (ירושלים: קהלת, תש"א) <דברי הקדמה מאת אשר ברש>
לעד: שירים (תל אביב: [חמו"ל], תש"ג)
בצר (תל אביב: המשמרת הצעירה למפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"ו 1945)
מאדם לאדם : שירים (ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ח 1947)
מגן ושיר (תל אביב: במעלה, תש"ח) <שירים וקטעי פרוזה>
מתנה: שירים לילדים (תל אביב: דביר, תשי"ג 1953) <איורים - נחום גוטמן>
שיר לחג (תל אביב: אמונים, תשט"ו) <כולל תווים>
שרשים בסלע (תל אביב: עיינות, תשט"ז 1955) <שירים>
לילדי החביב: שירים (תל אביב: זימזון, תשי"ח 1957) <ציורים - חוה נתן>
בקום ישראל: שירים (תל אביב: עמיחי, תשי"ח)
משירי אברהם ברוידס: 36 שירים (תל אביב: מרכז לתרבות ולחנוך, תשי"ח 1958) <כולל תווים.
אל השחר הגנוז (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"א)
אלף-בית (ירושלים: ניר, תשכ"א) <איורים - אליעזר להמן>
מן הארץ האחרת : שירים (תל אביב: אגודת הסופרים, תשכ"ה)
לארץ המוקד: נופי דרום, שירות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה 1965) <ציורים - שמואל כץ>
מחצבת (תל אביב: תרבות וחינוך, 1965)
לכל ימות השנה (תל אביב: אמונים, תשכ"ו) <שירים>
שירים נבחרים (תל אביב: עם עובד, תשכ"ט 1969)
תחנה ודרך: שירים (תל אביב: דביר, תש"ל)
מבית (תל אביב: עקד, 1971) <שירים; עריכה - איתמר יעוז-קסט>
בקר אור: שירים לילדים (תל אביב: ש.
כל עוד עודי: שירים (תל אביב: עקד, תשל"ד 1974)
פגישות ודברים: עם סופרי הדור (רמת גן: מסדה, 1976)
אוצר הספרות (תרמ"ז - תרנ"ב), שנתון עברי בחמישה כרכים בעריכת א' ברוידס ושאלתיאל אייזיק גרבר.
כלל מחקרים בחוכמת ישראל, ביקורת וספרות יפה.
אברהם ברוך אָרָטֶן (1889, תר"ן, קרקוב, פולין – 1977, תשל"ח, ירושלים, ישראל) היה עסקן ציבור חרדי, וקודם לכן איש עסקים, בנקאי ופעיל ציוני-דתי.
מייסדה של חברת הביטוח "ציון".
נולד במשפחה מבוססת בקרקוב, בן לדבורה צביה ולישראל יעקב ארטן, ממקורבי האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר.
בילדותו (שנת 1900) עזבה אחותו הבכורה מיכלינה את הבית והתנצרה, בפרשה שנודעה בשם פרשת ארטן.
עם התבגרותו הפסיק להקפיד על שמירת מצוות, עבר למינכן והחל עוסק במסחר.
באחת מחופשותיו במעיינות החמים בבאדן-באדן יצר קשרים אישיים עם המשורר הלאומי ביאליק.
לימים, ארטן הקים וטיפח את גינתו בבית ביאליק בתל אביב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לאמסטרדם, שם סחר בבורסה המקומית ועסק בפעילות במועדון הכדורגל "היהודי" אייאקס אמסטרדם.
בשנת 1924 החליט לעלות לארץ ישראל.
בעת עלייתו היה מזוהה עם תנועת המזרחי הדתית-לאומית.
ארץ ישראל - התקופה הציונית
עם עלייתו לארץ התיישב ארטן בתל אביב.
בשנת 1924 הקים את "חברת הזרעים הארץ-ישראלית" ופתח את בית המסחר הראשון לזרעים בארץ ישראל ברחוב אלנבי בתל אביב.
במהלך השנים פתחה החברה סניפים בחיפה, אנטוורפן, ביירות ואלג'יר.
בשנת 1930 הקים את "בנק בלגיה-פלשתינה" ששכן גם הוא ברחוב אלנבי ומאוחר יותר פתח סניפים בירושלים ובחיפה.
הבנק נסגר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1935 הקים ארטן את חברת הביטוח "ציון" ושימש כמנכ"ל שלה.
החברה נמכרה בשנת 1940 ולימים התמזגה לחברת הביטוח "הראל".
ארטן פעל גם במישור הציבורי.
בשנת 1925 היה ממקימי בית הספר הדתי-יסודי לבנות "תלפיות" (שבו למדו בנותיו), ובשנת 1929 סייע להקמת גימנסיה תלפיות לצידו.
בשנת 1932 הגיע להסכם עם קבוצת רודגס (לימים מקימי קבוצת יבנה) שהתגוררה בכפר אברהם (סמוך לפתח תקווה) על נטיעת פרדס על שטח של 300 דונם שהיו בבעלותו באזור כפר הדר (כיום חלק מהוד השרון).
נטיעת הפרדס יצרה סכסוך אודות תחומי סמכות בין ההסתדרות הכללית לתנועת ה'פועל המזרחי'.
ארטן תרם לעיריית תל אביב קרקעות בבעלותו לצורך הקמת "החווה החקלאית" הקיימת עד היום במתחם ראש ציפור בגני יהושע.
ארץ ישראל - התקופה החרדית
בשנת 1940 עלה ארטן לירושלים והחל מתקרב לחוגי אגודת ישראל.
הוא התיישב בשכונת בית וגן.
לימים תרם ארטן חלק מקרקעותיו בשכונה לטובת הקמת ישיבת קול תורה, ועצי הברוש שבחצר הישיבה ניטעו על ידו.
באותה תקופה רכש הרב יצחק אייזיק שר מידי ארטן שלושה דונם וחצי בפסגת שכונת גבעת רוקח בבני ברק והקים עליהם את ישיבת סלבודקה.
בתחילת שנות החמישים היה ארטן ממובילי המאבק בחילון העולים החדשים ובמיסיון הנוצרי.
היה ממקימי "חבר הפעילים - יד לאחים".
בשנת 1952 עמד בעידודם של החזון איש והרב יצחק זאב סולובייצ'יק בראש הוועד נגד גיוס בנות לצבא ולשירות לאומי, שארגן בין היתר את הפגנת הנשים הגדולה שנערכה מול הכנסת באותה עת.
לקראת סוף שנות החמישים הקצין ארטן את עמדותיו ביחס למדינת ישראל.
היה מקורב לרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
בשנת 1959 התמנה ליו"ר ארגון "אתרא קדישא" ועמד בראשו עד תחילת שנות ה-70, לאחר מכן נוהלה על ידי הרב נחום יואל הלפרין כיום מנוהלת על ידי רבי דוד מיכאל שמידל ועוזרו חזקי קלמנוביץ.
בשנת 1960 היה מעורב בפרשת חטיפתו של הילד יוסל'ה שוחמכר מהוריו החילוניים.
ביוזמתו של ארטן הועבר הילד בחשאי משכונת מאה שערים לידי חברו הרב בנימין מנדלזון, רב המושב קוממיות ומשם לחו"ל.
עם זאת, ארטן נקט בעמדות לא שגרתיות ביחס ל"חברת הלומדים" החרדית.
הוא התנגד לאי יציאת גברים לעבודה ולכך שנשים יעסקו בהוראה בלבד.
נפטר בשנת 1977 בירושלים בהיותו בן 88. על שמו נקרא גן אברהם בשכונת בית וגן, שכחבר ועד השכונה נלחם ארטן על שמירתו כ"ריאה ירוקה" בשכונה והוא עצמו נטע את עציו.
נישואיו הראשונים היו לרבקה רוזנווסר שנפטרה בשנת 1942 (מהם נולדו לו בנותיו, שושנה אוסטרליץ והדסה קליגר).
נישואיו השניים היו לצרלינה אונא שנפטרה כמותו בשנת 1977 (מהם נולדה לו בתו דבורה סויסה).
מיכאלינה, אחותו הבכורה, עזבה את הבית בגיל 15 למנזר נוצרי בקרקוב ו-4 שנים אחר כך נישאה בבלגיה למאהב פולני, מנהל האחוזה בפוזן שבה עבדה כאומנת.
פרשת ארטן שבה בת למשפחה חסידית למדה בבית ספר פולני-קתולי ועזבה את היהדות, עוררה רעש גדול בתקשורת היהודית והכללית של אותם ימים.
היא גם השפיעה על החלטתה של שרה שנירר לפתוח בקרקוב את הסניף הראשון של רשת בית יעקב.
מטרתה הייתה להעניק לבנות השכלה ומקצוע יחד עם לימוד תורה בלי שיצטרכו ללמוד בבתי ספר לא יהודיים.
בסוף ימיה באה מיכאלינה לגור בקרב משפחתה בישראל.
למרות היותה קתולית אדוקה והיותו של אחיה אברהם ברוך ארטן חרדי קיצוני הללו שמרו על קשר עד לפטירתה.
תורת המידות - סדרת ספרי ליקוטים העוסקים במידות הנפש השונות מן התורה ועד החסידות.
את הספרים הוציא בין השנים 1943–1950 יחד עם אביו.
כמו כן סייע לאביו להוציא לאור את ספר האמרות של הרבי מקוצק אמת ואמונה.
הגלות הרביעי בארצנו הקדושה - ספר אנטי-ציוני חריף שהוציא בשנת 1970. בספר תוקף ארטן את המדינה הציונית ואומר שהיא שואפת לבולל את היהודים בתרבות המערבית הקלוקלת.
הנצחתו בשכונת בית וגן ירושלים
על שמו גן אברהם-גן הנחש, הממוקם בין רחובות עוזיאל לרחוב בית וגן.
הגן הוקם בשנת 1977 על שמו כשנה טרם פטירתו והוא עוד הספיק ליטוע בו עצים.
בשנת 2000 עבר הגן שיפוץ כחלק מתוכנית עיריית ירושלים.
היה כמו כן פעיל לשימור ראות ירוקות בי-ם.
אברהם ברעם (נולד ב-5 באוקטובר 1933) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, ששירת כמפקד אוגדה 252 ואוגדה 49. בעל עיטור המופת.
ברעם נולד בהרצליה, למד בבית הספר מקס פיין בתל אביב.
כנער היה חבר בארגון האצ"ל, ב-1951 התגייס לצה"ל, שירת בגדוד 51 בחטיבת גבעתי, הדריך בקורס קצינים.
במלחמת סיני לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד 51 של חטיבת גולני.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד.
ב-1959 ביצע הסבה לשריון, וב-1967 שימש מפקד קורס קציני שריון ובמינוי חירום מפקד גדוד 94, גדוד מילואים של חטיבה 200. עם פרוץ מלחמת ששת הימים גייס וארגן את הגדוד ולחם עמו בגזרת סיני.
על אף שהיה מנותק משאר החטיבה, ועל אף מחסור בדלק וטנקים מושבתים, הצליח הכוח לחסום במשך הלילה כוחות מצרים גדולים, כולל התקפה של 16 משחיתי טנקים מדגם SU-100. על פועלו במלחמה עוטר בעיטור המופת.
לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד חטיבה 7, השתתף עמה בפעולת כראמה במהלכה ניהל קרב עם שריון הצבא הירדני, בפעילויות נגד מחבלים בבקעת הירדן, ובמלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ.
מונה למפקד חטיבה 188 ולחם עימה בפעולות תגמול בלבנון בהם מבצע קלחת ומבצע גיבור חיל בשנת 1972. השתלם בבית הספר לפיקוד ומטה של הצבא האמריקאי כשחזר כיהן כסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום מפקד חטיבה 164 (הראל).
במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת אוגדה 252 ופיקד על חטיבה 164 (הראל).
החטיבה בפיקודו השתתפה בקרבות הבלימה הקשים מול הצבא המצרי בסיני ובקרב השריון של ה-14 באוקטובר.
החטיבה צלחה את תעלת סואץ והתקדמה תוך לחימה רצופה אל תוך מצרים עד הק"מ ה-101 מקהיר החטיבה איבדה בקרבות 36 מלוחמיה.
במהלך המלחמה קיבל ברעם פיקוד על חטיבה 875 (חטיבה 8) שמפקדה, אריה בירו נפצע.
לאחר המלחמה הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש סגן מפקד אוגדה 36 ברמת הגולן ומפקד עוצבת המפץ.
בשנת 1977 מונה למפקד אוגדה 49 בפיקוד הצפון, (במקביל ללימודים בבית ספר למלחמה) ועמה השתתף במבצע ליטני בלבנון.
למד היסטוריה ולימודי מנהל באוניברסיטת תל אביב.
ב-1980 השתחרר משירות הקבע, המשיך לשרת במילואים בפיקוד הצפון ונטל חלק במלחמת לבנון הראשונה.
ברעם הצטרף למשטרת ישראל והיה אמור להתמנות לניצב, אך מינוי זה לא אושר על ידי שר הפנים, לאחר שהתפרסם כי ברעם נשפט על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן והורשע על החזקת נשק שלל ללא רישיון.
דרור חוטר ישי טען שמינויו טורפד על ידי בכירי המשטרה שהתנגדו להכנסת קצינים בכירים של צה"ל למשטרה.
לטענת חוטר ישי, לצורך כך תפרו תיק של סמים לחבר של ברעם.
לאחר שברעם עזב את המשטרה הוא שימש מנהל בחברת הבנייה של משה ויגאל גינדי.
נשלח מטעם משרד הביטחון לסייע לצבא צ'ילה בקליטת טנקים של הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה.
באפריל 1986 נעצר בברמודה, בחשד שהשתתף בפרשת ניסיון למכירת נשק לאיראן.
במאי 1986 גורש לארצות הברית, בה עוכב עד לפתיחת משפטו ושהה במעצר במשך כארבעה חודשים.
כל סעיפי האישום נגדו בוטלו, מרביתם באוגוסט 1987 והאחרים בינואר 1989, לאחר התפוצצות פרשת איראן-קונטראס, כשהתברר שאינו קשור לעניין, והותר לו לחזור לישראל.
ב-1992 החל לעבוד בחברה הכלכלית של ראשון לציון בפיתוח ובנייה במערב העיר.
ברעם נשוי בשנית לרונית ולהם בת אחת, ולו שלושה ילדים נוספים מרעייתו הראשונה.
הרב אברהם גולדמן (מכונה ה"אור אברהם"; י"א בתשרי ה'תרצ"ד, 1 באוקטובר 1933 – י"ב בטבת ה'תש"ע, 29 בדצמבר 2009) היה האדמו"ר השביעי של חסידות זוויהל, והרביעי בארץ ישראל.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב מרדכי גולדמן - האדמו"ר השישי של חסידות זוויהל, ולאסתר שיינא רחל.
בצעירותו גדל בצילם של אבי סבו האדמו"ר שלמה גולדמן וסבו האדמו"ר גדליה משה גולדמן.
כמו כן היה מקורב לרב אהרן ראטה ולאדמו"ר מבעלז הרב אהרן רוקח.
למד בישיבת תפארת ציון, בישיבת סלונים ברמת גן, בישיבת תורת אמת בירושלים ובישיבת מיר בירושלים.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תשל"ט (1979), התמנה לאדמו"ר.
עבר להתגורר בבית אביו בבניין ישיבת זוויהל בירושלים.
נפטר בשנת ה'תש"ע, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
רעייתו איטה מרים סימא (בת הרב מרדכי שטרנברג מרוסיה) נפטרה בא' באייר ה'תשע"ד.
אחיו: הרב שלמה גולדמן - חתנו של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, כיהן כאדמו"ר מזוויהל-צאנז בארצות הברית; הרב יעקב גולדמן - חתנו של הרב משה ברגמן; הרב דוד גולדמן - רב חסידי זוויהל בבני ברק.
אחותו בתיה חיה נישאה להרב אברהם חיים ראטה, האדמו"ר משומרי אמונים.
אחות נוספת נישאה לרב נתן דוד רוזנבוים, האדמו"ר מזוטשקא.
בניו: האדמו"ר רבי גדליה משה גולדמן מ"קהילת זווהיל" (הקים את מבני מוסדות החסידות בירושלים, אך בהמשך הורחק על ידי אביו, ופתח חצר עצמאית בשם "קהילת זווהיל"), האדמו"ר רבי שלמה גולדמן מזווהיל, רבי שמואל דוד גאב"ד זוועהיל, והרבנים רבי שאול, רבי יצחק, רבי זאב, רבי יוסף, רבי יעקב לייב.
חתניו: האדמו"ר רבי ירמיה רבינוביץ מביאלה בית שמש, ורבי שלמה הופשטיין.
אברהם (אדולף) בֶּרְלִינֶר (י"ג באייר ה'תקצ"ג, 2 במאי 1833 - ז' באייר ה'תרע"ה, 21 באפריל 1915) היה תאולוג והיסטוריון יהודי גרמני - פולני.
זכור כמי שהוציא את המהדורה המדעית הראשונה של פירוש רש"י לתורה, שנודע עד היום כ"רש"י, מהדורת ברלינר".
נולד לצבי הירש באוברזיצקו שבדוכסות הגדולה של פוזן, פרוסיה (כיום פולין).
למד אצל אביו ורבנים נוספים ואחר כך באוניברסיטת לייפציג בה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
היה נכד ר' מרדכי מוכיח מאייזנשטט.
בתחילת דרכו היה מורה בארנסוולד (גם היא כיום בפולין), ב"חברת ש"ס".
ב-1867 הוציא את מהדורתו לפירוש רש"י לתורה, עבודה שהקנתה לו שם ברחבי אירופה.
ב-1873 הוזמן בידי רבי עזריאל הילדסהיימר לכהן כמורה להיסטוריה של עם ישראל בבית המדרש לרבנים בברלין.
ברלינר ערך מספר כתבי עת, בין השנים 1875–1877 ערך את המגזין להיסטוריה וספרות יהודית ("Magazin für Jüdische Geschichte und Literatur"); ובמקביל, החל משנת 1876 הוציא לאור בשיתוף עם רבי דוד צבי הופמן את המגזין למדעי היהדות ("Magazin für die Wissenschaft des Judenthums").
בתקופה זו ערך גם את כתב העת "אוצר טוב", שעסק בעיקר בפרסום כתבי יד עבריים.
בשנת 1885 התמנה לראשות חברת מקיצי נרדמים, שחידשה אז את פעילותה.
בסך הכל הוציא ברלינר בשנות פעילותו 37 ספרים, ערך או הקדים מבוא ל-9 ספרים אחרים, ופרסם עשרות רבות של מאמרים בכתבי עת.
תלמידיו אהרן פריימן ומאיר הילדסהיימר פרסמו ביבליוגרפיה של כתביו בספר היובל "ברכת אברהם" שיצא לאור בשנת 1903 לרגל יום הולדתו ה-70.
רבי אברהם ברודא (נהגה: ברוידֶא; ה'ת"י, 1650 – ל' בניסן ה'תע"ז, 11 באפריל 1717) היה רב וראש ישיבה אשכנזי מן האחרונים, מגדולי דורו.
כיהן כמרא דאתרא ואב"ד בקהילות מרכזיות במרכז אירופה ובמערבה, ביניהן מץ ופרנקפורט.
תואר בידי בני דורו כרבן של כל בני הגולה.
יסד ישיבות בכל ערי רבנותו והיה רבם של רבים מרבני הדור שלאחריו.
נולד בבומסלא הסמוכה לפראג לרב שאול ברודא.
בילדותו נחשב לעילוי ואביו שלח אותו לקראקא לישיבה הגדולה של רבה של קראקא, רבי יצחק בן זאב המוכר בכינויו, רבי יצחק חריף.
נסמך לרבנות בידי רבו זה ושב לפראג.
זמן קצר לאחר שובו נישא לבתו של רבי אליעזר ליפמן גרעץ, אב"ד (אב בית דין) בומסלא, ועבר לגור בבומסלא.
שם עזר לחמיו בניהול הישיבה המקומית.
לטענת ישעיה תשבי הוא תמך בשבתאות בתקופה זו.
משרת הרבנות הראשונה שלו הייתה בעיר ליכטנשטאדט (הרוזנצין שבצ'כיה), שם נפטרה אשתו.
זמן קצר אחריה נקרא לכהן ברבנות העיר רודניץ .
בשנת ה'תנ"ב, 1692, העניק ברודניץ את הסכמתו לספרי מגן אברהם וטורי זהב שנדפסו אז בדיהרנפורט על גליונות ה"שולחן ערוך", ושנה לאחר מכן הסכים על הספר "פנים מאירות".
ברודניץ הקים את ישיבתו הראשונה.
בזיווג שני נשא לאשה את רעכלה, בת רבי זנוויל אולמא-גינצבורג מפפרשי, שהיה פרנס ומנהיג הקהילה היהודית במדינת שוואבן.
בשנת 1690 מונה לרב המדינה של בוהמיה וישב בפראג.
בשנת 1692 מונה בנוסף לתפקיד זה לראש הישיבה בפראג, תפקיד שנחשב כמקביל לתפקיד האב"ד של פראג.
בפועל, מכיוון שלא היה אב"ד ממונה בפראג באותן שנים הוא תפקד בפועל גם כאב"ד.
בשנת 1694 מונה ר' גבריאל עשקלש לאב"ד בפראג וברודא חזר לתפקידו המקורי כראש ישיבה בלבד.
בעקבות מתחים שונים ר' גבריאל עשקלש עזב את תפקידו לאחר זמן קצר ושוב ברודא מילא תפקיד כפול כראש ישיבה ואב"ד.
בשנת 1704 הגיע ר' דוד אופנהיים לכהן כאב"ד של פראג ומכאן ואילך הרב ברודא היה ראש ישיבה בלבד עד שעזב לרבנות מץ.
בפראג התגוררו באותם ימים רבנים כמו רבי יעקב ריישר, רבי אורי פייביש חלפן מחבר "דת אש" ורבי אליהו שפירא מחבר "אליה רבה".
מחלוקת התפתחה סביב פולמוס הלכתי בינו לבין רבנים אחרים בשאלת היתר נישואין סבוכה שהייתה תלויה בשאלה רפואית שלא ניתן היה לבררה אז, הוא סבר לאסור מספק אך נתקל בהתנגדותם של רבנים אחרים שסברו להתיר.
במחלוקת זו תמך רבי צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי" בעמדת מתנגדיו.
בשל המחלוקת בחר לעזוב את רבנות פראג וקיבל את הצעת הרבנות של קהילת מץ, שרבה הקודם, רבי גבריאל אסקלס מקרקוב עבר אז לכהן כרב בניקלשבורג.
בסוף שנת ה'תס"ט (1709) הגיע למץ והקים גם בה ישיבה גדולה.
הקהילה המקומית מימנה את הקמתו של בנין מפואר עבור הישיבה.
נחתם כתב רבנות מפורט בין הרב והקהילה ובו הוסדרו ענייני שכרו של הרב וחלוקת הסמכויות בינו לבין ועד הקהילה והתחייבויות הדדיות.
בשנה הרביעית לכהונתו במץ, הזדמן להמבורג לרגל חתונת בנו משה עם ראשה רישה בת ר' ישראל פירסט.
רבה של המבורג, רבי משולם זלמן מירלש הזמין אותו לסעודה משותפת עם חתנו ה"חכם צבי" והשנים, שהיו משני צדי המתרס בעת המחלוקת בפראג, יישרו את ההדורים ביניהם.
לימים נזקק רבה של פראג, רבי יהונתן אייבשיץ לבירור השאלה שעמדה בעין המחלוקת, הוא הכריע בשאלה ההלכתית כדעת המתירים, אך קבע כי מבחינה רפואית צדק רבי אברהם ברודא, הציע את הדברים באקדמיה המקומית וזכה לאישור החוקרים.
הרב אייבשיץ כתב על כך לרבי עקיבא איגר: .
בשנת ה'תע"ג, 1713, נאלץ רבה של פרנקפורט, הרב נפתלי כ"ץ לעזוב את עירו בשל האשמתו באחריות לשריפה שפרצה בביתו והתפשטה ברחבי העיר.
רבי אברהם ברודא נקרא למלא את מקומו, הקים בפרנקפורט ישיבה גדולה יותר מכל קודמותיה ותלמידים רבים הגיעו לשמוע תורה מפיו.
ב-1715 פרסם תקנון מחייב ובו 40 חוקים מגבילים בענייני לבוש ואירועים חגיגיים שנועדו למנוע מצב של קנאה מצד ההמון המקומי ליהודי העיר האמידים יחסית.
בין היתר נקבעו בתקנון מאכלים יוקרתיים שנאסר להגישם באירועים, נאסר ללבוש בגדי משי או בגדים בעלי כפתורי זהב וכסף והותרו נעליים בצבע שחור בלבד.
הוא נפטר ביום ראשון, א' דראש חודש אייר, ל' בניסן ה'תע"ז, 11 באפריל 1717 לאחר מחלה קצרה.
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט בין קבריהם של רבי יוסף שמואל מקראקא ומהרשש"ך.
לרבי אברהם ברודא היו אלפי תלמידים, מהם ידועים:
רבי אברהם ב"ר שמשון ויטמונד מאמשטרדם, מחבר ספר אהבת חסד, פירוש על אבות דרבי נתן
רבי אליה ב"ר טודרוס ברודא מפראג, בן דודו, ומחבר "מנחת אליה"
רבי אליה ב"ר עזריאל מווילנא, מו"ל סידור דרך שיח השדה
רבי אליהו ב"ר יעקב מאולינוב, אב"ד אוליינוב, מחבר ברכת אליהו
רבי אליקום געץ ב"ר מאיר מהילדסהיים, אב"ד הילדסהיים מחבר הספרים "אבן השהם" ו"מאירת עיניים"
רבי חנוך ב"ר יהודא ליב מפפרשי, אב"ד שנייטאך ופפרשי, מחבר הספרים "ראשית ביכורים" ו"חינוך בית יהודא"
רבי יהודה אריה ליב (ליוואי אופנהיים) ב"ר צבי הירש, מחבר ספרים "אהלי יהודה", ו"גזע יהודה"
רבי יונה ב"ר אליהו לדנסופר מפראג, מחבר הספרים "מעיל צדקה", "אורי אור", "כנפי יונה" וצוואה מפורסמת
רבי יוסף יוספא ב"ר משה הלוי קאשמן מפרנקפורט, מחבר "נוהג כצאן יוסף"
רבי יוסף משה ב"ר דוד ברסלאו, חתן רא"ב, אב"ד שנייטאך, מדינת גראבפעלד ובמברג, מח"ס שורש יוסף, כתונת יוסף וחק יוסף
רבי יצחק זעקיל בן מנחם עטהויזן מפפרשי, אב"ד מארקברייט, שנייטאך, אשפנבורג, מגנצא ופפרשי, מח"ס אור נעלם ואור לו בציון
רבי יששכר בער ב"ר גבריאל וינר, חתן רא"ב, אב"ד וסטהופן, ומגנצא
רבי מרדכי (מרקס) ב"ר בנימין וואלף מרגליות יפה שלזינגר מווינה, מנהיג הקהילה בווינה.
דברי תורתו מוזכרים כמה פעמים בפירוש זרע אברהם על המדרש לר' אברהם העלין
בנו רבי משה ברודא, אב"ד הנאו, במברג וורמייזא.
מחבר הגהות אהל משה לספר אשל אברהם של אביו
רבי משה חסיד ב"ר אנשל גינצבורג מפראג, מחבר צוואה בספר צואות ודרך טובים
רבי משה סג"ל חריף ב"ר יעקב ברנדס, אב"ד שנייטאך, ומדינת אשפ"ה, ר"מ פיורדא, אב"ד בומסלא ומגנצא, מח"ס חידושי רבי משה חריף
רבי נתנאל ב"ר נפתלי צבי וייל משטילינגן, דיין מו"ש בפראג; אב"ד מיהרינגן ומדינת היער השחור; אב"ד קרלסרוהה ומדינות באדן-באדן ובאדן-דורלאך, מח"ס קרבן נתנאל, תורת נתנאל, נתיב חיים, מנחת נתנאל
רבי פנחס בן ר' משה קצנלנבוגן, אב"ד וואלרשטיין, לייפניק, מארקברייט ובוסקוביץ, מח"ס יש מנחילין
רבי שמואל ב"ר אורי פייבוש היללמן, אב"ד קרמזיר, מנהיים ומיץ
רבי שמואל בן החסיד ר' מענדל יאס קראקאור (קראקוויר) מפראג, ר"מ בישיבת רא"ב
רבי שמריה זלמן בן יעקב אברהם מלייפניק, אב"ד רקוב ולייפניק מח"ס נחלת יעקב אבני שוהם (למד אצלו ברודניץ בשנת תנ"ה).
רבי יעקב קאפיל ליפשיץ, מקובל, מח"ס שערי גן עדן וסידור "קול יעקב".
רבי אברהם ברודא כתב חידושי תורה רבים אך לא פרסם דבר בדפוס.
לאחר פטירתו הדפיסו בניו ותלמידיו מספר מועט מחידושיו בכמה כרכים, אך רוב חידושיו אבדו במשך הזמן ודפים בודדים מהם השתמרו בספריות ואוספים פרטיים.
חדושי גאונים - על מסכת בבא קמא, מסכת בבא מציעא ומסכת סנהדרין.
חדושי הלכות - על מסכת גיטין.
שמעתא חדתא - על מסכת גיטין, ומסכת כתובות.
אשל אברהם - על מסכת פסחים, מסכת גיטין, מסכת בבא בתרא, מסכת חולין והלכות ריבית.
תולדות אברהם - חדושים על דברי התוספות במסכת כתובות ומסכת קידושין.
נספח לספר כתונת יוסף של חתנו.
מלבד כתביו אלו, משוקעים רבים מחידושי תורתו ופסקיו בהלכה בספרי בני דורו.
חלק מצאצאיו של רבי אברהם ברודא התפרסמו:
בנו רבי משה ברודא - רבן של הנאו, במברג ווורמס.
בתו שרה הייתה אמו של רבי משה גינז, אביו של רבי עקיבא איגר.
בנו רבי שלמה זלמן ברודא - כיהן כרב הגליל בעיר מרננטהיים, נפטר בשנת 1742 ונקבר באונטרבלבך.
בתו אסתר נישאה ראשונה לר' אהרן בנו של הרופא ר' שמחה מנחם מיונה, שנפטר צעיר כבן 25 י"ז בשבט ה'תפ"ב.
ונישאה שנית לר' אייזיק משוואבך, פרנס וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
היא נפטרה בד' בחשוון תקכ"ט (1769) ונקברה בגאורגנסגמינד
בתו השנייה נישאה לרב דב וינר שכיהן כרב בווסטהאפן ובמגנצא.
בתו השלישית נישאה לרב יוסף משה ברסלויא, מחבר הספרים "חוק יוסף", "שורש יוסף" ו"כתונת יוסף" (פיורדא תקכ"ט).
כיהן כרבן של מילהאוזן ובמברג.
הרב אברהם ברוך הלוי סולובייצ'יק (בכתיב עברי; סוֹלֹוְצִּ'יק, ט"ו באב תר"י, 1850 - תרע"ג, 1913), רבה של סמולנסק ובנו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי", ואחיו הגדול של רבי חיים הלוי סולובייצ'יק.
נולד בוולוזין בשנת תר"י, בנם הבכור של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, המשנה לראש ישיבת וולוז'ין, ולצירל לבית עפרון.
בשנת תרכ"ט נישא לבת הגביר ר' שאול קצנלסון מבוברויסק.
בתחילה ניסה את כוחו במסחר - ללא הצלחה מרובה.
בשנת תרמ"ג החל לכהן ברבנות סמולנסק תפקיד אותו מילא כ-30 שנה, עד למותו.
בנו הרב ישראל סולובייצ'יק (?
- תשי"א, 1951) מילא את מקום אביו בסמולנסק ובהמשך כיהן כדיין ביוהנסבורג, מכתביו הודפס הספר "גנזי הגר"ח", הכולל חידושים מדודו רבי חיים.
אברהם ברוך (רוזנשטיין) (31 בדצמבר 1881, י' בטבת תרמ"ב, נובידבור, פלך ורשה, פולין הרוסית – 31 בדצמבר 1950, כ"ב בטבת ה'תשי"א, תל אביב) היה מורה ומטאורולוג ביישוב, מורה בגימנסיה העברית הרצליה, מנהל התחנה המטאורולוגית של עיריית תל אביב, מחבר ספרי לימוד במתמטיקה ובפיזיקה.
אברהם ברוך רוזנשטיין (לימים השמיט את שם משפחתו היידי והפך את שמו הפרטי השני, העברי, לשם משפחתו) נולד בדצמבר 1881 בעיירה נובידבור שבפלך ורשה, פולין הרוסית, לאביו ר' אליעזר יצחק רוזנשטיין.
את הדוקטורט שלו קיבל מאוניברסיטת וינה.
הוא היה ציר לקונגרס הציוני השמיני מטעם העיר ורשה.בראשית שנת תרס"ט (1908) עלה לארץ ישראל, והיה מן המורים הראשונים בגימנסיה העברית הרצליה.
בשנת 1912 היה ממייסדי הסתדרות מורי בתי הספר התיכוניים בארץ ישראל.
בשנת 1918–1919, בהיעדרם של בן-ציון מוסינזון וחיים בוגר, שימש מנהל הגימנסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
בשנת 1919 קרא לייסוד שירות מטאורולוגי בארץ ישראל.
במשך שנים, למן שנות ה-20 המוקדמות, ניהל תחנת מזג אוויר בביתו ופרסם סקירות מזג אוויר בעיתונות.
ביוני 1944 הוחלט על צירופו כחבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE) על שום סיועו בהקמת השירות המטאורולוגי של ממשלת המנדט; האות הוענק לו בפברואר 1946.
הוציא לאור עם אחרים ספרי לימוד בעברית במתמטיקה ובפיזיקה.
במסגרת זו טבע מונחים עבריים למושגים רבים בתחום, והיה חבר בוועדה "למנחי-המתמטיקה הפשוטה שליד ועד הלשון".
תרגם ספרי מדע מאנגלית לעברית.
היה חבר מועצת עיריית תל אביב מטעם רשימת המרכז המאוחד של מאיר דיזנגוף.
נפטר ב-31 בדצמבר 1950 ונקבר באותו יום עברי אך לא באותו יום לועזי בבית הקברות נחלת יצחק.
אברהם ברק סאלם (1882 – 1967) היה לאומן הודי וציוני, עורך דין ופוליטיקאי, ואחד היהודים הקוצ'ינים הבולטים ביותר במאה העשרים.
הוא היה צאצא של עבדים משוחררים, והיהודי הקוצ'יני הראשון שנעשה עורך דין.
הוא עבד בארנאקולם, שם השתמש לבסוף בסאטיאגרהא, מחאה לא אלימה, כדי להילחם באפליה בקרב היהודים כנגד בני עדתו.
הוא היה פעיל באיגוד המסחר ופעיל למען מטרות הודיות לאומיות, ומאוחר יותר נמשך לציונות.
לאחר שביקר במנדט הבריטי בשנות ה-30 של המאה העשרים עזר לארגן את עלייתם של רוב היהודים הקוצ'ינים לישראל עד 1955. הוא נשאר בקוצ'י לשארית חייו.
סאלם נולד ב-1882 למשפחה יהודית בקוצ'ין, שהייתה אז נסיכות קטנה בהודו הבריטית, (כיום במדינת קרלה).
משפחתו נחשבה מן ה"משוחררים", שמשמעו עבדים לשעבר, בדרך כלל כאלו שהובאו מספרד או אירופה.
היהודים הפארדסים ("הזרים") של קוצ'ין הם יהודים ספרדים שהגיעו אליה החל מהמאה ה-16 בעקבות גירוש ספרד, והמשוחררים ברובם הגיעו איתם.
הפארדסים נהגו להפלות את המשוחררים בקהילה היהודית, שנחשבו במעמד נחות בבית הכנסת פארדסי בקוצ'ין, והורשו לשבת רק על הרצפה או על המדרגות מחוץ למבנה.
מעבר לאפליית המשוחררים, הייתה במשך מאות שנים גם הפרדה אתנית בין הפארדסי שנחשבו "לבנים" ליהודי מלבר, הקהילה היהודית העתיקה של קוצ'ין, שנחשבו "שחורים".
ההפרדה נבעה במקור משוני תרבותי, מאחר שאף צד לא ערער על מוצאם היהודי הביולוגי הזהה של שני הצדדים, אולם עם הזמן קיבלה ההפרדה אופי של הפרדה על בסיס צבע עור.
סאלם גודל בידי אמו, ולמד בקולג' המהראג'ה בארנאקולאם.
הוא עבר לצ'נאי כדי לקבל תואר בוגר באמנויות, ובכך הפך לבוגר האוניברסיטה הראשון מקרב המשוחררים.
בזמן שהיה בצ'נאי, גם קיבל תעודת בוגר במשפטים, והיה לראשון שקיבל תואר שכזה מבין יהודי קוצ'ין.
לאחר מכן הוא שב לבית המשפט המרכזי של קוצ'ין בארנאקולם להתמחותו כעורך דין.
ליהודי מלבר היו שבעה בתי תפילה.
ליהודים הלבנים היה אחד, בית הכנסת פארדסי, שבמשך מאות שנים היה חסום בפני מי שנחשבו לא טהורים.
היהודים הלבנים נהגו להתחתן בתוך העדה, ובכך פסלו גם את המשוחררים וגם את יהודי מלבר (שגם הם עצמם התחתנו רק בתוך העדה, ופסלו את העדות האחרות לנישואין).
המשוחררים נאלצו לשבת באחורי בית הכנסת או בחוץ.
ההפרדה דמתה לאפליה ההודית נגד האסטות הנמוכות, שניתן לראות לפעמים גם בכנסיות הנוצריות בהודו.
סאלם נלחם נגד האפליה הזו בכך שהחרים את בית הכנסת לזמן מה.
הוא השתמש בסאטיאגרהא (מחאה לא אלימה) כדרך להילחם באפליה מתוך הקהילה.
הדבר הוביל לכך שהיו אנשים שהתייחסו אליו כ"גנדי היהודי".
עד אמצע שנות ה-30, מנדלבאום מדווח כי רבים מהאיסורים הישנים קרסו, והדבר שיקף שינויים דומים שאירעו בחברה ההודית כולה.
סאלם שירת במועצה המחוקקת בנסיכות קוצ'ין מ-1925 עד 1931 ושוב מ-1939–1945. הוא תמך בתנועת איגוד המסחר שהייתה אז בהתהוות, והיה לאומן הודי פעיל.
בסוף 1929 הוא השתתף במפגש לאהור של הקונגרס הלאומי ההודי, שם עברה החלטה הקוראת לעצמאות מוחלטת מהראג' הבריטי.
לאחר שביקר בפלשתינה-א"י ב-1933, החל סאלם להימשך למטרה הציונית.
לאחר עצמאות הודו ב-1947, פעל סאלם לקידום עלייה לישראל בקרב יהודי קוצ'ין.
ב-1953 הוא ביקר בישראל כדי לנהל משא ומתן מטעם היהודים ההודים שרצו לעלות.
פעילות זו גם סייעה להורדת מחיצות בין קהילות יהודי קוצ'ין.
לאחר העלייה לישראל נחשבו כולם עולים חדשים, ורבים מהם השקיעו מאמצים רבים בהיטמעות בחברה הישראלית.
אף על פי שרוב האוכלוסייה היהודית העתיקה של קוצ'ין עזבה לבסוף ועלתה לישראל עד 1955 (ובמקרה של רבים מן היהודים הלבנים, לצפון אמריקה ואנגליה), סאלם חי בקוצ'ין עד מותו ב-1967. הוא נקבר בבית הקברות היהודי הלבן בג'ו טאון בקוצ'ין.
הכביש הסמוך לבית הקברות הלבן בקוצ'י נקרא על שמו של סאלם.
אברהם בריל (בפולנית: Abraham Brill; 12 באוקטובר 1874 – 2 במרץ 1948) היה פסיכיאטר יהודי-אמריקני.
הוא היה הפסיכואנליטיקאי הראשון שעסק בתחום זה בארצות הברית, והראשון שתרגם את כתבי זיגמונד פרויד לאנגלית.
בריל נולד בגליציה למשפחה יהודית, והיגר לארצות הברית בגפו בגיל 15. הוא השלים את תאריו האקדמיים באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת קולומביה.
בתחילת המאה ה-20 הוא נסע לאירופה, שם פגש את זיגמונד פרויד.
השניים ניהלו התכתבות עד פטירתו של פרויד ב-1939.
ב-1908 הוא שב לארצות הברית, ונעשה לאחד מדובריה המובהקים של תאוריית הפסיכואנליזה.
מכאן ואילך עסק רבות בתרגום כתבי פרויד לאנגלית, ונאבק על ההכרה בו בזירה האקדמית.
ב-1911 הקים את החברה הפסיכואנליטית הניו-יורקית.
ב-1912 פרסם את אחד החיבורים הראשונים על הפסיכואנליזה בארצות הברית: Psychoanalysis: Its Theories and Practical Application.
במהלך שנות השלושים הוא סייע רבות לפסיכיאטרים שנמלטו מאירופה והגיעו לארצות הברית.
ארנסט ג'ונס אמר עליו: "אולי יש שיאמרו שהוא יהלום קשה, אך אין ספק שהוא יהלום".
הוא נישא לד"ר רוז אואן, ונולדו להם שני ילדים.
נפטר בבית החולים הר סיני בניו יורק ב-2 במרץ 1948.
אברהם יצחק גולומב (בכתיב יידי: גאָלאָמב; יולי 1888, תמוז תרמ"ח, סְטרָוֶוניק, פלך וילנה, רוסיה – 1982, לוס אנג'לס) היה הוגה דעות ואידאולוג יידישיסט, ופעיל מרכזי במוסדות החינוך היידישיסטים.
אברהם יצחק בן הרב יהודה לייב הכהן גולומב נולד בשנת 1888 בעיירה הכפרית סְטרָוֶוניק שבפלך וילנה, שבאימפריה הרוסית (כיום ליטא), ומגיל 6 גדל במיישגולה, לא הרחק מווילנה.
הוא למד בישיבה בווילנה, בסמינר למורים שם ובמכללת קייב.
בהיותו בווילנה, השתייך למוסד ייווא (באגף החינוך של ייווא, בראשותו של לייבוש לערער) ופעל גם ב"ליגת התרבות" היידית (קולטור-ליג).
לאורך שנות העשרים (1931-1921) שימש מנהל הסמינר להכשרת מורים בווילנה, ששימש המרכז הפדגוגי העליון של רשת החינוך היידית ציש"א.
הסמינר למורים שימש גם מרכז לגיבושן והפצתן של יוזמות פדגוגיות חדשות.
היו אלה שנות השיא של רשת החינוך היידית כולה ובראשה הסמינר למורים בווילנה, עד שזה האחרון נסגר (כנראה בהוראת השלטונות).
גולומב נותר ללא פרנסה, וחיפש את מזלו בארץ ישראל, שם שהה חלק ניכר משנות השלושים (1938-1932), ושימש מורה במקוה ישראל וכן בכפר הנוער בן שמן.
לאחר מכן (1938) היגר לוויניפג, קנדה, שם ניהל את בית הספר היידי ע"ש י"ל פרץ עד לשנת 1944, אז עבר למקסיקו סיטי, ואף שם ניהל את בית הספר היידי המקומי, במשך עשרים שנה.
מאז 1964 ועד מותו, השתקע (יחד עם רעייתו, רבקה סאביץ' גולומב) בלוס אנג'לס.
במשך השנים הארוכות לפעילותו החינוכית, פרסם גולומב שורה של תוכניות לימודים וספרי עזר שונים לבית הספר היידי., וגם סיפורי מדע לילדים.
בעיתונות היהודית הירבה לפרסם מאמרים על בעיות היהדות בדורנו.
כתביו הנבחרים פורסמו ביידיש בשישה כרכים (תש"ה, תש"ז).