tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך מאחר שעליית הטמפרטורה נובעת ממנגנון הבקרה הפנימית של הגוף, שיטות אלה עלולות להיות בלתי יעילות או לגרום לתחושות לא נעימות.
תרופות להורדת חום אינן מקררות, אלא פועלות על מנגנון בקרת הטמפרטורה של הגוף.
השפעתן של תרופות אלה אינה מיידית, ויש להמתין לירידת החום והתסמינים הקשורים אליו ולהימנע ממינון יתר.
התרופות הזמינות בישראל להורדת חום הן:
פרצטמול (אקמול, דקסמול, אברולט וכדומה)
אין להשתמש בתרופות להורדת חום במקרים של מכת חום (עליית חום כתוצאה מטמפרטורת סביבה גבוהה).
טיפול במכת חום נלמד בקורסי עזרה ראשונה.
על הנמצאים באוכלוסיית סיכון, כגון מבוגרים מעל גיל 60, תינוקות מתחת לגיל 6 חודשים וכן חולים במחלות כרוניות, להיוועץ ברופא בכל מקרה של התפתחות חום גוף גבוה.
יש אנשים שאין להם חום אלא פצעי חום, אפטות.
חום הוא מושג בפיזיקה המתאר את האנרגיה התרמית המועברת בין מערכות עקב הפרש טמפרטורה.
מעבר חום יכול להיגרם כתוצאה ממגע ביניהם, כגון בתנור חימום; כתוצאה מערבוב, כגון במיזוג אוויר; או כתוצאה מקרינה, כגון בחימום בעזרת לייזר (הולכה, הסעה וקרינה).
ענף הפיזיקה העוסק בחום קרוי "תרמודינמיקה".
החום קשור באופן הדוק לעובדה שהעולם בנוי ממספר אדיר של חלקיקים מיקרוסקופיים.
כאשר אנרגיה עוברת בין מערכות בעזרת אינטראקציות רבות מאוד של מספר גדול של חלקיקים, מדובר במעבר חום.
בלשון הדיבור המילה "חם" מתייחסת לטמפרטורה של עצם, אולם מבחינה פיזיקלית חום הוא מושג שונה מטמפרטורה.
טעות נפוצה נוספת קושרת את החום לאנרגיה הפנימית או לאנרגיה התרמית של גוף, אולם מדובר במושגים פיזיקליים שונים.
חום אינו מתייחס לאנרגיה שמצויה בתוך גוף כלשהו אלא רק לאנרגיה העוברת מגוף אחד לאחר.
על פי החוק הראשון של התרמודינמיקה, כאשר אנרגיה עוברת מגוף אחד לאחר, ישנם שני תרחישים אפשריים:
ניתן לזהות את מעבר האנרגיה עם צורה של עבודה פיזיקלית כלשהי, למשל עבודה מכנית על ידי כוח שגוף אחד מפעיל על משנהו או עבודה חשמלית שעושה שדה חשמלי שפועל על הגוף.
לא ניתן לזהות עבודה פיזיקלית כאמור לעיל.
הסיבה היא שהאנרגיה עוברת על ידי אינטראקציה בין החלקיקים המיקרוסקופים מהם עשויים שני הגופים.
במקרה זה מעבר האנרגיה נקרא "מעבר חום", והאנרגיה שעוברת נקראת "חום".
כאשר אנו מביטים בגופים מַקְרוֹסקופיים, איננו לוקחים בחשבון את העובדה שהם בנויים ממספר עצום של חלקיקים מיקרוסקופיים (אטומים).
אנו מבחינים בתכונות המקרוסקופיות שלהם, כגון נפח, מסה וכדומה.
נובע מכך שיש הרבה דרגות חופש "נסתרות" – דרגות חופש מיקרוסקופיות.
כאשר אנרגיה עוברת בין גופים כתוצאה מאינטראקציות ברמה המיקרוסקופית, מדובר בתהליך של מעבר חום.
ברגע שאנרגיה נמצאת במערכת מסוימת (למשל גז חלקיקים במכל), אין הבדל אם היא הגיעה לשם כתוצאה ממעבר חום או מעבודה פיזיקלית כלשהי.
לדוגמה, ניתן להביא גז לטמפרטורה מסוימת על ידי דחיסתו עם בוכנה (עבודה מכנית), או לחלופין על ידי חימומו בעזרת מבער (מעבר חום).
המצב הסופי של הגז זהה בשני המקרים.
לפיכך אין אפשרות לחשוב על תהליך החימום כעל "אחסון" של כמות חום מסוימת בגז.
במובן זה חום שונה מאנרגיות אחרות שניתנות לזיהוי, כגון אנרגיה אלקטרומגנטית או אנרגיה קינטית.
כלומר חום אינו פונקציה פיזיקאלית, ניתן לדבר רק על העברת חום ממערכת אחת לאחרת.
חום וטמפרטורה אינם זהים: טמפרטורה היא מדד המדרג את הגופים על רצף הקובע את כיוון מעבר החום, בעוד שהחום הוא האנרגיה שעוברת מגוף בעל טמפרטורה גבוהה לגוף בעל טמפרטורה נמוכה.
(לא מוגדר מושג של קור בפיזיקה – כאשר גוף אחד מחמם גוף אחר, קרי, מעביר אליו אנרגיה, אזי הוא עצמו מתקרר, קרי, מאבד אנרגיה).
יכול להיות שאותה כמות של חום תביא חומרים שונים לטמפרטורה שונה.
לכן מים, למשל, יצרכו יותר אנרגיה משמן כדי לעלות לאותה טמפרטורה.
התוצאה היא ששמן יתחמם מהר יותר ממים, על אש בעוצמה זהה.
ההבדל בין החומרים הוא בגודל הקרוי קיבול חום.
החוק הראשון של התרמודינמיקה קובע כי האנרגיה הפנימית () של מערכת נשארת קבועה, אלא אם היא משתנה כתוצאה מעבודה () או אנרגיית חום שנכנסת למערכת או יוצאת ממנה.
העבודה מסומנת במינוס מכיוון שאם המערכת היא זו שביצעה את העבודה, היא תאבד אנרגיה פנימית.
לעומת זאת, אם נעשתה עבודה על המערכת, היא תרוויח אנרגיה פנימית.
עבור המערכת שעושה את העבודה, העבודה עצמה חיובית, ועל כן נצרך להוסיף את המינוס.
חום () נמדד ביחידות מידה של אנרגיה (ג'אול, קלוריות, ארג וכדומה) ולא במעלות.
מעלות צלזיוס, קלווין, ופרנהייט משמשות למדידת הטמפרטורה.
בלשון הדיבור מתייחסים לחום בתור מושג נרדף לאנרגיה תרמית, שהיא למעשה האנרגיה הפנימית של מערכת תרמודינמית.
המרה של עבודה מכנית לחום
פעמים רבות אומרים כי "אנרגיה מתבזבזת והופכת לחום" או כי "חיכוך יוצר חום".
השימוש במילה "חום" במשפטים כגון אלה הוא שגוי חלקית.
מדובר במעבר של אנרגיה מצורה ידועה (כגון אנרגיה מכנית) לתוך דרגות החופש המיקרוסקופיות.
בהיעדר מושג טוב יותר (ייתכן ש"תרמליזציה" הוא המושג הנכון ביותר) אומרים כי "נוצר חום", או כי האנרגיה "הופכת לחום", אף על פי שהאנרגיה למעשה הפכה לסכום של אנרגיות מיקרוסקופיות רבות ממגוון סוגים (אנרגיה קינטית של החלקיקים, אנרגיה אלקטרומגנטית של האינטראקציות המיקרוסקופיות ביניהם וכדומה).
על פי קבוע בולצמן המקשר בין אנרגיה של חלקיק מסוים לטמפרטורה הנמדדת של חומר המורכב מחלקיקים אלה.
בעבור היסוד הנפוץ ביותר ביקום, מימן, נמצא שהטמפרטורה המקסימלית האפשרית של החום, במהירות האור, היא בסביבות 1013 מעלות.
מימן הוא האטום הנפוץ ביקום, אבל גם הקל ביותר.
ככל שחלקיק כבד יותר, כך האנרגיה הקינטית שלו גבוהה יותר, ולכן גם הטמפרטורה שלו במהירות נתונה גבוהה יותר.
מסת החלקיק הכבד ביותר האפשרי באופן תאורטי נקראת מסת פלאנק, וחישוב בעבור חלקיק עם מסה כזו מניב טמפרטורה מרבית של 1032 מעלות – הגבול העליון לטמפרטורה ("טמפרטורת פלאנק").
חוּלָתָה (לפנים גם חולתא) הוא קיבוץ באזור עמק החולה השייך למועצה אזורית הגליל העליון.
היישוב קרוי על שם אגם החולה.
הקיבוץ הוקם על ידי חברי הנוער העובד, המחנות העולים והנוער העולה מגרמניה שקבלו הכשרה בתל חי.
בקיץ 1936 הגיעו מספר מועט מחברי הקבוצה ליסוד המעלה לעבוד אצל איכרי המושבה.
במרץ 1937 ניתן להם להקים משק קטן על שטח של 6 דונם של הכשרת היישוב.
שטח זה היה שייך ל"זיכיון (קונצסיה) החולה", וכונה "חצר הזיכיון", ובו שכנו גם משרדי הזיכיון, בשני בתים הקיימים עד היום.
שטח החצר נמצא היום בקרבת המזח, בין רחוב המזח לבין החלק הדרומי של רחוב האגם ביסוד המעלה.
בעקבות ההתיישבות בחצר גדלה הקבוצה והגיעה ל-55 חברים, כ-30 ביסוד המעלה והשאר עבדו במקומות מרוחקים, כמו המפעל בסדום ובבניית גדר הצפון.
החברים ביסוד המעלה קנו 2 פרות, 100 צאן ותרנגולות בסיוע קרן אדי קנטור שליד הסוכנות היהודית, גדלו שלושה דונם ירקות ותירס, עסקו במרעה גם בעבור איכרי המושבה והפעילו סירת דיג.
מספר חברים עבדו במפעל מי מרום.
המצב הביטחוני בימי המרד הערבי הגדול היה רעוע ונרשמו מספר התקפות על חברי הקבוצה.
ענף הדיג של הקיבוץ התפתח ובאוקטובר 1939 הקיבוץ היה אחראי ליותר ממחצית שלל הדיג העברי בארץ ישראל.
במאי 1941 ארעה דליקה ביישוב ששרפה את מחסן הבגדים, המזכירות והספרייה.
באוגוסט 1942 חכרה הקבוצה את אדמות דרדרה שממזרח לימת החולה מידי הקרן הקיימת לישראל ופלוגה של 25–30 מחברי הקבוצה התיישבה במקום שהגישה אליו הייתה בסירות בלבד.
ביולי 1947 הועברה הנקודה בדרדרה לידי קיבוץ איל.
הוצעו 2 הצעות למקום קבע עבור חולתה, אפשרות אחת הייתה להעביר את כל הקיבוץ לדרדרה שממזרח לאגם החולה, והאפשרות השנייה הייתה להתיישב על אדמות תלל שנרכשו על ידי פיק"א.
בהצבעה בין החברים שנערכה באוגוסט 1943, הוחלט ברוב קולות לבחור באדמות תלל, הסמוכות מאוד למקום הזמני.
בסוף 1945 החלה בניית יישוב הקבע, וב-1946 עבר הקיבוץ למקום.
הקיבוץ הזדהה עם מפלגת אחדות העבודה והשתייך לזרם הקיבוץ המאוחד.
במלחמת העצמאות פונו ילדי חולתה לקיבוץ עין חרוד.
עד מלחמת ששת הימים סבל הקיבוץ הפגזות סוריות רבות.
ההרסנית מכולן, שכונתה "ההפגזה הגדולה", התרחשה ב-3 בדצמבר 1958. מאות פגזי מרגמה - 800 לפי הערכה מקומית - נפלו בשטח הקיבוץ .
כתוצאה מכך נהרסו כל בתי הקיבוץ לגמרי או באופן חלקי.
לא היו נפגעים בנפש כיוון שכל אוכלוסיית הקיבוץ נכנסה למקלטים בתחילת ההפגזה, ברוטינה מהירה, שתורגלה רבות לפני כן.
עבודות השיקום נעשו על ידי חברי הקיבוץ, מתנדבים מהקיבוצים השכנים וקיבוצי המאוחד ובעזרת הלוואות מארגונים כמו "אגד".
שיקום ממשלתי לא היה קיים עדין בתקופה זו.
עם או בלי קשר לחורבן הקיבוץ, זכה חולתה להתחבר לרשת החשמל הארצית שבוע לאחר מכן.
הדבר היה במסגרת תוכנית ארצית.
בכתבה שהתפרסמה על כך בעיתון "דבר", ב-11 בדצמבר, תחת הכותרת "חשמל לחולתה מהרשת הארצית", לא הוזכר כלל מצבו הקשה של הקיבוץ, שרק חלק קטן מבתיו באמת חובר לחשמל.
מאז ייבוש החולה ב-1958 עבר הקיבוץ לפרנסה מחקלאות ומתעשייה, ובשנים האחרונות גם מאירוח ומיזמויות עסקיות שונות.
בשנות האלפיים חולתה מוגדר כ"קיבוץ משתנה" (מופרט) שחבריו מקבלים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים עבור חלק מהשירותים שמספק הקיבוץ לחבריו.
חקלאות: בקיבוץ גידולי שדה, פרדס, מטעים, ורפת משותפת עם מושב אלוני הבשן ברמת הגולן.
החולצה הכחולה היא החולצה המשמשת את חניכי תנועות הנוער הציוניות-סוציאליסטיות המכונות גם בפי חניכיהן ומדריכיהן "התנועות הכחולות" על שם חולצה זו.
צבע החולצה הכחול מסמל את מעמד הפועלים ולכן כשהוקמה בשנת 1924 תנועת הנוער העובד החולצה נבחרה לשמש כמדי התנועה.
בשנת 1929 כשהוקמה תנועת השומר הצעיר הארץ ישראלית הוחלט לאמץ את החולצה הכחולה אך צבע השרוך שונה מאדום ללבן.
אחרי השואה שינתה התנועה העולמית של השומר הצעיר את חולצתה גם.
התנועות המשתמשות בחולצה זו כיום נבדלות זו מזו במאפיינים שונים של החולצה:
הנוער העובד והלומד ובני המושבים: שרוך אדום, המסמל את דם הפועלים והעמדות הסוציאליסטיות של התנועה.
כינוי החולצה בתנועה הוא "חולצת תנועה" בנוער העובד והלומד ו"חולצה כחולה" בבני המושבים במחנות העולים כיום נהוג לכנות את החולצה בשני השמות.
בנוער העובד והלומד נהוג להוסיף את סמל התנועה בצד האחורי של החולצה, ובחטיבת בני המושבים היה נהוג להוסיף את סמל בני המושבים על הכיס הקדמי.
השומר הצעיר: שרוך לבן, המשלים את צבעי הלאום בחולצה, ומסמל טוהר מידות .
כינוי החולצה בתנועה הוא "שומרית".
התנועה החדשה: שרוך תכלת, שביחד עם הכחול מסמלים את המרחבים האינסופיים: מים ושמיים.
המחנות העולים: שבעה כפתורים לבנים שלושה בחזה שניים בכיסי החולצה ושניים בשרוולים אשר מסמלים את שבעת ערכי התנועה.
בנוסף לסמל התנועה מאחור כנהוג בכל התנועות, תפור גם סמל התנועה על הכיס השמאלי.
כינוי החולצה בתנועה הוא "חולצה כחולה".
האיחוד החקלאי: חולצה כחולה (כהה יותר משל שאר התנועות) עם סמל של האיחוד החקלאי בצד שמאל, כאשר בצד שני יש בדרך כלל את סמל הסניף.
מאחורי החולצה יש את סמל התנועה ומתחתיה את שם הסניף (או את מספר הגרעין).
כינוי החולצה בתנועה הוא "חולצת תנועה" או "חולצת איחוד".
בשנת 1925 עלו להופעה חברי "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר" (לימים אפיקים), לכבוד חדר האוכל החדש של קיבוצם בעפולה.
ההופעה שנכתבה על ידי מרדכי זעירא ודודיק ורטמן נקראה "חולצה כחולה" וכך גם התלבשו כל המופיעים, כמחווה ללהקות שהיו מופיעות בברית המועצות שלאחר מהפכת אוקטובר, להקות אלו היו להקות של לובשי חולצות כהות שהיו מופיעות במפעלים ומעבירות מסרים פוליטיים בהופעותיהן.
ההופעה בחדר האוכל הייתה לכבוד הקמת ההסתדרות וכל קטע בהופעה עסק באחד ממוסדותיה בצורה הומוריסטית וביקורתית.
הפזמון של אותו ערב היה השיר שלימים יהיה הבסיס לשלל שירי תנועות הנוער לובשי החולצות הכחולות.
הגרסה הידועה יותר נכתבה והולחנה אף היא בידי מרדכי זעירא.
הבית הראשון בשיר דומה לשתי השורות האחרונות לעיל, תוך החלפת "עיתונים" ב"עדיים" כדלקמן:
(הבית השני זהה לשתי השורות הראשונות בגרסת אפיקים.)
חולצה אדומה הוא כינוי האופייני לדמות בדיונית בסדרות מדע בדיוני (אך גם לסוגות אחרות) שייעודה היחיד הוא מוות מהיר ואלים זמן קצר לאחר הצגתה.
לובשי החולצות הם כלי עלילתי שנועד להמחיש את הסכנות הרבות שבפניהן עומדות הדמויות הראשיות מבלי להורגן.
מקור המושג בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים": קציני האבטחה לבשו חולצות אדומות ובדרך כלל נהרגו בנסיבות אלה.
ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" הגדיר צבע בגדי הדמויות את תפקידן או תחום התמחותן.
אדומי החולצות השתייכו למחלקת ההנדסה או האבטחה, ו"נטו" באופן יחסי להיהרג יותר משאר הדמויות בסדרה.
לרוב, צוות הנחיתה כלל כמה דמויות מרכזיות (כמו קפטן קירק וספוק) וקצין זוטר או שניים שמעולם לא נראו בעבר, לבושים בחולצה אדומה הנהרגים עד סוף המשימה, לרוב תוך דקות.
עם זאת, הדמות הראשונה שמתה באופן זה לבשה חולצה כחולה.
ההבחנה בין סוגי הדמויות קלה במיוחד כיוון שבין הדמויות הקבועות רק סקוטי ואוהורה לבשו אדום.
היעדר דמויות קבועות ממחלקת האבטחה הפך הופעת כל דמות כזו לסימן לבאות.
בסדרות הבת לבשו קציני הביטחון חולצות צהובות, ואנשי רפואה הניתנים להקרבה חולצות כחולות, ובכל זאת נותר "חולצה אדומה" המונח הגנרי לתיאורם.
דמויות אלו זכו לכינויים שונים: "הצוער שניתן לוותר עליו", "צוער פלמוני", "צוער בשר תותחים", "חבר המשלחת החמישי (וכן השישי)" ואף "סרן קלינקס", סמל לתפקודם החד-פעמי.
הדמות המנוגדת לחולצה האדומה היא דמות מסוג וודג', על שם וודג' אנטילס, דמות משנית ששרדה בכל שלושת סרטי מלחמת הכוכבים (באנגלית Wedge משמעו יתד).
עשרות פארודיות, ציטוטים והתייחסויות לנושא הופיעו במגוון סדרות, סרטים, ספרים ומשחקים, ובהם "אבודים", "איש משפחה", "פיוצ'רמה" ו"סטארגייט".
חולצה היא פריט לבוש מבד ארוג או סריג, הנלבש על חלקו העליון של גוף, אורך החולצה יכול להגיע מהצוואר עד המותניים או עד האגן.
אורך השרוולים נע מכמעט בלי שרוול ועד לשרוול ארוך המגיע עד לאמת היד.
נשים לובשות לעיתים גם חולצות עם כתפיות.
כאשר הכתפיות קצרות נקרא פריט הלבוש גופיה.
במהלך השנים האחרונות החלו לייצר את חולצות הבטן, חולצה אשר קצרה יותר בתחתית ושחושפת חלק מן הבטן.
היות שחולצות בצבעים ובדים שונים משמשות חלק ממדים או תלבושת המסמלת את תפקידו ומעמדו של אדם ולחולצות אלו יש צווארון הפך הביטוי המגדיר את צבע הצווארון לסימון מעמדי.
חולצה מכופתרת - חולצה מכופתרת משתמשת בכפתורים נרכסים להצמדתה לגוף הלובש.
חולצות מכופתרות של נשים ושל גברים נבדלות ביניהן לפי מיקום הכפתורים, של הנשים בצד שמאל ושל הגברים בצד ימין.
השימוש בכפתורים הגיע לאירופה במאה ה-13, אז הכפתורים היו יקרים, לכן רק נשים עשירות יכלו להרשות לעצמן חולצות מכופתרות.
נשים עשירות נעזרו במשרתות ללבישת בגדיהן, לכן הצבת הכפתורים בצד שמאל הקל על משרתות ימניות.
גברים נהגו להתלבש בעצמם, לכן התאים להם יותר כפתורים בצד ימין.
גברים גם נשאו לעיתים נשק מתחת לחולצה והיה נוח יותר לשלוף אותו מצד ימין.
כותונת - חולצה מכופתרת עם שרוולים ארוכים או קצרים וצווארון.
כותונת היא גם חלק מחליפה ונלבשת מתחת למקטורן.
חולצת טי - חולצה שגזרתה דמוית האות T, חסרת צווארון וכפתורים.
בעבר שימשה כבגד תחתון וכיום משמשת כבגד לא-רשמי.
חולצה כחולה - כינוי לחולצת עבודה של פועלים.
בהשאלה: "צווארון כחול", סמל למעמד הפועלים.
החולצה הכחולה היא גם חולצה הנהוגה כמדים במספר תנועות נוער.
לכל תנועה היה שרוך בצבע שונה.
חולצה לבנה - בדרך כלל חולצה המשמשת לאירועים פורמליים.
בדרך כלל עם צווארון ומכופתרת, בצבע לבן.
חולצת בטן - חולצה, בדרך כלל קצרה ומיועדת לנשים, החושפת את אזור הטבור של הלובש אותה.
חולצה חומה - האס אה הגרמני, פלוגות הסער הנאציות נהגו ללבוש חולצות חומות.
חולצה שחורה - נלבשו על ידי חברי 'יחידות הפעולה' [Squadre d`Azione] הפשיסטיות של בניטו מוסולוני באיטליה, שנקראו "החולצות השחורות".
חולצה רוסית - חולצה רוסית היא דוגמת חולצה לגבר רקומה סביב מפתח הצוואר, על הצוארון ועל חפתי השרוולים, היא הייתה חלק מתלבושת העממית הנהוגה ברוסיה.
חלוצי העלייה הראשונה והשנייה הביאו אותה עמם והפכו אותה לחלק מ'התלבושת החלוצית'
חולצת סרטפלס - נאמר באנגלית strapless או Bandeau מדובר בחולצת נשים.
חולצת סטרפלס היא חולצה ללא כתפיות, היא כמו צינור שמכסה את הבטן והחזה עד מתחת לבית השחי, כתוצאה מכך בדר"כ החלק העליון של החזה נשאר חשוף.
בתנועת הנוער העובד והלומד נהגו לשיר בשנים הראשונות למדינת ישראל את השיר "חולצה כחולה".
"מבקש אדם חולצה לטעמו" - שיר מאת אריה סיון.
גם באנגלית יש שירים שבכותרתם ובמילותיהם יש אזכור לחולצות.
בעבר נהגו להאריך חיי חולצות על ידי הפיכת הצווארון והחפתים, שהתבלו לפני יתר חלקי החולצה.
כיום יש מיחזור משביח לחולצות באופנים שונים.
ניתן להאריך גזרת חולצה על ידי תפירת בד נוסף או חצאית בתחתיתה וכך להפכה לשמלה.
ניתן לחבר שתי חולצות פגומות לחולצה אחת: שרוולים מחולצה אחת מחוברים לגוף חולצה אחרת.
חולצת הקשת בענן היא חולצת רכיבה המוענקת למנצח באליפות העולם בענפים השונים של רכיבת אופניים תחרותית.
החולצה נלבשת על ידי האלוף בתחרויות השנה שעברה ומבדילה אותו משאר הרוכבים בתחרויות השונות.
החולצה מוענקת למנצח ולמנצחת באליפות העולם במרוצי כביש, במרוצי כביש נגד השעון, באופני הרים, באופני מסלול, באופני סייקלו-קרוס ובאופני BMX.
החולצה לבנה ועליה חמישה פסים רוחביים בצבעי איגוד האופניים הבינלאומי שהם גם צבעי הדגל האולימפי.
הרוכב שלו הוענקה החולצה חייב ללבוש את החולצה בשנה שאחרי האליפות, עד האליפות הבאה, אך ורק בסוג המרוץ שבו הוא אלוף העולם: לדוגמה, אלוף העולם במרוצי כביש אינו רשאי ללבוש את החולצה במרוץ נגד השעון.
אם אלוף העולם מוביל גם במרוץ קטעים (דוגמת החולצה הצהובה במרוץ הטור דה פראנס), עליו ללבוש את חולצת מוביל המרוץ.
אותו חוק חל גם לגבי המוביל במפעל הפרו-טור השנתי הלובש חולצה לבנה.
עם זאת, ב-2006, בעת שטום בונן היה אלוף העולם והוביל בסדרת הפרו-טור, הגיעו מארגני המרוצים לפשרה עם איגוד האופניים הבינלאומי ובונן לבש חולצה בעיצוב חדש שכללה אלמנטים משתי החולצות.
בהמשך הקריירה שלהם, לאחר שכבר אינם אלופי עולם מכהנים, רשאים הרוכבים שזכו בחולצת הקשת בענן לרכוב במדי קבוצותיהם הרגילות כשעל צווארונם ושרווליהם מסומנים פסי חמשת "צבעי הקשת" (למשל לאנס ארמסטרונג).
כמו בשנת הכהונה כאלוף, החולצות המעוטרות בפסי הצוואר והשרוול נלבשות רק בעת שאלופי העולם לשעבר משתתפים במרוץ מאותו סוג בו זכו בתואר.
בין אוהדי הספורט קיימת אמונה עממית המכונה "קללת חולצת הקשת בענן".
על פי אמונה זו נדון לובש החולצה לחוסר מזל בשנה בה הוא לובש אותה.
במקרים רבים מצליחים אלופי העולם בסוגים השונים של רכיבת האופניים גם בשנה בה הם מחזיקים בתואר ובחולצה, אך כאשר רוכב המחזיק בחולצה נפצע, נתפס בשימוש בחומרים אסורים או אינו משיג הישגים ספורטיביים כפי המצופה ממנו, מיד נשלפת על ידי אוהדי הספורט טענת "קללת חולצת הקשת בענן".
בראיון שנערך עם טום בונן, בעת שהיה אלוף העולם, הוא התייחס ל"קללת הקשת בענן" ואמר: "קללת חולצת הקשת בענן היא דבר שאיננו קיים.
אם אתה מסוגל לזכות באליפות העולם, אתה יכול לנצח גם במרוצים אחרים.
מה שמתלווה לחולצה הוא לחץ, ואם אתה מתמודד היטב עם לחץ, אתה יכול להתמודד עם חולצת הקשת בענן".
חולצה רוסית היא חולצה שלבשו החלוצים בעליות הראשונות.
נקראת גם "רוּבַּשקָה" (מרוסית: Рубашка, חולצה או חולצה מכופתרת).
החולצה מתאפיינת בגזרה חופשית בעלת צווארון בסגנון מנדריני ופתח רכיסה קדמי המגיע עד מחציתה.
צורה זו מאפיינת את מרכז אסיה ומזרחה.
החולצה הרוסית עשויה על-פי רוב כותנה או פשתן, בניגוד לאזורים אחרים באסיה שבהם נהוג ללבוש חולצות העשויות ממשי.
עיטורי הבגד מופיעים בדרך כלל בצווארון, בפתח ובאמרות, כנהוג בלבוש פולקלורי של עמים רבים.
החולצה הפכה למעין "סמל מסחרי" של החלוצים שהגיעו מרוסיה ומאוקראינה בעליות הראשונות, ואחר כך גם של התנועה הקיבוצית בשנותיה הראשונות.
את "החולצה הרוסית" לבשו גברים ונשים כאחד, בעיקר בקבלות שבת, בימי חג ומועד, באספות חשובות, בערבי שירה וגם בעת ריקודי עם.
עם הזמן היא הפכה פריט נפוץ בארון התלבושות של להקות מחול וזמר ארץ-ישראליות, כדוגמת הגבעטרון.
ברוסית נקראות החולצות הרוסיות המסורתיות שלבשו החלוצים "רובחה" או "רובשקה" וגם "קוסובורוטקה" (косоворотка) - שהצווארון שלה מלוכסן ולא עגול.
השם הוא הכלאה בין שתי המילים: "קוסוי" (косой) - מלוכסן או אלכסוני או "לא ישר" ו"וורוט" (ворот) - צווארון.
מכל מגוון השמות של "החולצות הרוסיות" השם שנתפס בישראל לחולצה הרוסית המסורתית הוא "רובשקה".
החולצה המוכרת ברוסית כרובשקה או רובחה, הייתה במשך מאות שנים הלבוש המסורתי והבסיסי של האיכר הרוסי, אך גם אצל עמים סלבים אחרים, למשל האוקראינים, היא הייתה נפוצה.
בקיץ לבשו האיכרים את הרובשקה מעל המכנסיים.
היא הגיעה עד מתחת למותנים, ובאזור המתניים נכרכה סביבה חגורה בדמות פתיל או שרוך שחור.
הרובשקות שלבשו האיכרים היו מבד גס, לרוב פשתן לא מעובד בצבעי אפור-כחול.
לרובשקה לא היה צווארון מוגבה אלא פתוח, סביב הצוואר, עם כפתורים לסגירה.
במשך הזמן הוסיפו לצווארון עיטור רקמה.
בתעודות של המשטרה הרוסית מהמאה ה-17, המתעדות מעשי שוד וביזה, נמצאו עדויות על כך ששודדים גזלו מאיכרים שנקרו בדרכם פרטי לבוש, ובהם רובשקות.
כך למשל במסמך מ-1666 דווח על מעשה שוד ברחוב וורוז'נקיה בו נשדד איכר, והשודדים הפשיטו מעליו את מעילו, מגפיו, כובעו וגם את הרובשקה שלבש.
הרובשקה התפשטה מהעיר אל הכפר והייתה גם חולצה פופולרית בקרב האזרחים העירוניים הפשוטים אך גם בקרב המעמדות הגבוהים יותר.
אנשים שהיו בעלי אמצעים לבשו רובשקות מפוארות יותר, עשויות משי או פשתן משובח לרוב בצבע לבן, אותן נהגו ללבוש מעל הרובשקה הרגילה, כך שהרובשקה הרגילה שימשה למעשה כבגד תחתון.
במקרה כזה הרובשקה העליונה הייתה ארוכה והגיעה כמעט עד לברכיים והיה נהוג לקשור חגורה סביב המותניים.
לבישת רובשקה ללא חגורה נחשבה למעשה לא מכובד ובלתי ראוי.
רובשקות צבעוניות נלבשו בעיקר בחגים.
מטייל באזור לאדוגה בשנת 1634 מתאר ביומנו כי הופתע לגלות ילדים, בנים ובנות, ששיער ראשם מגולח למשעי, והם לובשים רובשקות זהות בעלות שרוולים ארוכים, בסגנון יוניסקס, כך שלא ניתן להבחין בין בנים לבנות.
אחד הסיפורים הקשורים ברובשקה נוגע לצאר איוואן האיום (איוואן הרביעי).
מסופר כי בנו של הצאר, איוואן איוונוביץ, נרצח בהתקפת זעם בידי אביו, וכי הרצח קשור לכך שיום אחד, במהלך ביקור פתע שערך הצאר אצל בנו, נתקל הצאר בכלתו לבושה בלבוש לא נאות, כשרק רובשקה לגופה, אם כי במקרה זה ייתכן ומדובר ברובשקה בדמות כותונת לילה.
את סיפור המעשה כתב שלושה חודשים לאחר מכן אזרח זר שביקר במוסקבה.
בארץ ישראל נתפס הכינוי "רובשקה" לכלל החולצות הרוסיות המסורתיות, על שלל צורותיהן.
הרובשקה הייתה פופולרית ביותר בקרב החלוצים של העליות הראשונות.
עבור חלקם לפחות סימלה הרובשקה את המעבר מהיהודי הגלותי ליהודי החדש אותו ביקשו ליצור בארץ ישראל, אדם, שכמו האיכר או הפועל הרוסי, חי מיגיע כפיו ועובד את אדמתו.
החולצה הרוסית שימשה בגד מקובל אצל המהפכנים הרוסים, והחלוצים, שרצו לייצא את המהפכה גם לארץ ישראל, ניסו לחקותם.
אבל מעבר לאידאולוגיה הבגדים של החלוץ נולדו גם מתוך צורך.
החלוצים הסתפקו במועט הן מתוך תפיסת עולם והן בשל עוניים: הרובשקה הייתה לפיכך פריט בסיסי במלתחה, במזוודה הקטנה שהביאו מרוסיה עם מעט בגדים בתוכה.
הגברים הגיעו עם מגפיים, חולצה רוסית וכובע רוסי, הנשים - עם שמלה, חצאית מכווצת או סרפן וחולצה רקומה.
כחלק מאורח החיים השיתופי אותו פיתחו בקבוצות ובקיבוצים, ריכז כל חבר קיבוץ את כל בגדיו בערימה והחלוקה הייתה בהגרלה.
כך נולד "מחסן הבגדים" של כולם, כשכל חבר לקח לעצמו בגדים על פי צרכיו.
כל החולצות בעלות הצווארון העגול והמתכפתר, עם הרקמה האנכית והשרוולים הארוכים נקראו "חולצות רוסיות" ולכולן הודבק הכינוי הרוסי "רובשקה".
ברוסית ישנם כמה פתגמים הנוגעים לרובשקה.
אחד מהם הוא "Своя́ руба́шка бли́же к те́лу", בתרגום חופשי: "הרובשקה שלך צמודה לגוף".
משמעות הביטוי: אדם קרוב אצל עצמו.
כשם שהרובשקה צמודה לגוף, כך אדם מסוגל לדאוג לעצמו יותר מכל אחד אחר.
החלוצים בימי העליות הראשונות היו נתונים מטבע הדברים להשפעות רוסיות חזקות.
גם תנועות הנוער שהוקמו בארץ ישראל הדגישו רעיונות סוציאליסטיים של תנועת הפועלים והגשמה חקלאית, רעיונות שנבעו מהזיקה החזקה שהייתה לרוסיה הקומוניסטית.
זיקה זו נשקפת גם באמנות ובתרבות, כמו השירים הרוסיים והחולצות והרקומות, שהציגו את הצבר העברי החדש שנולד בארץ ישראל כבן דמותו של המהפכן, הרוולוציונר הסוציאליסטי ברוסיה.
באחת התמונות שצולמו בקבוצת כנרת נראית קבוצת בנות חלוצות לובשות שמלה שנראית כמו רובשקה.
למרות שהרובשקה הייתה בעיקרה חולצה גברית אימצו אותה בהמשך גם הנשים.
בגדי החלוצים היו פשוטים ופונקציונליים: את הרובשקה לבשו במספר צורות.
תחובות בתוך המכנסיים או מחוץ למכנסיים עם פתיל שחור מסביב לירכיים.
לעיתים חגרו חגורת עור רחבה בצבע שחור או חום.
לימים הפכה החולצה הרוסית לחולצה המזוהה עם התנועה הקיבוצית, לצד החולצה הכחולה, והיא שימשה בעיקר לאירועים חגיגיים ולטקסים כמו חג הקציר ולערבי שירה בציבור.
גם להקות זמר ומחול אימצו את החולצה והיא הפכה בגד קבוע בהופעותיהן.
דוגמה מובהקת לכך היא להקת הגבעטרון.
ברוסיה ובאוקראינה הרובשקות משמשות כיום בעיקר לאירועים חגיגיים וטקסיים, לרוב באזורים הכפריים, ומשמשות כבגד יצוגי ללהקות פולקלור.
הרובשקה נמכרת גם כלבוש רוסי עממי, בחנויות למזכרות, בחנויות בגדים וב"דיוטי פרי" של מוסקבה.
החולצה הרוסית בשירה ובספרות העברית
"בתצלום הישן שמאיר שלו שומר אצלו בבית רואים בבירור דקל זקוף ותמיר.
לידו דקל שחוח-קומה, שהרוחות והחיים הקשים בעמק כפפו אותו.
בחזית התמונה רואים את הסבא של שלו, אהרון בן ברק, ליד מעיין עין-ש'יחה, מקור המים הראשון של נהלל.
רגליו של החלוץ הנאה נעולות במגפיים ארוכים, טובלים במי הביצה.
הוא לבוש רובשקה, חולצה רוסית רקומה, ולראשו כובע קסקט.
חיוך גאה שפוך על פניו".
("שלושה עצים וסופר בעמק יזרעאל", מאיר שלו עם דובי זכאי).
"רוח המהפכה השפיעה, בין היתר, על הופעתו החיצונית של דוד (גרין-בן-גוריון).
הוא היה לובש חולצה רוסית, ומגדל שיער ארוך.
כנראה שבגלל ההופעה הזאת, הוא נעצר בידי משטרת הצאר, בהיותו הולך באחד הרחובות בוורשה.
במשך שבועות אחדים, הוא היה אסור בבית-הסוהר.
אחת החוויות הקשות, אשר עברו עליו בהיותו בכלא, הייתה המפגש עם סרסורים יהודים, שעסקו בסחר נשים.
בסופו של דבר, שוחרר דוד מהכלא, לאחר שאביו התייצב בפני ראש המשטרה הרוסי, ששמו היה גם כן ...ויקטור גרין!".
("מבן-גוריון לבן-גוריון – מסלול בעיירה פלונסק", מאת אוריאל פיינרמן)
"דור זה, דור שנות ה-50, והכוונה כמובן למיטבו המייצג של הדור, עומד בשולי דור הפלמ"ח וניזון מן המסורת שקיבל בירושה מקודמו.
מסורת זו באה לידי ביטוי בגינונים חיצוניים כמו לבוש (מכנסי ח'אקי, עדיין חולצה רוסית), ואפילו נוסח תסרוקת".
(פרופ' נסיה שפרן, במאמרה שהופיע בתעודה: "ארץ ישראל הישנה." בעריכת אהרון אמיר, הוצאת "מסדה" 1979}
"רבים מחלוצי העלייה השנייה היו פוריטאנים, או אם לנקוט מלה שכבר נעשתה נדושה מרוב שימוש, אידיאליסטים.
הם דבקו במסורת הנזירית של הנארודניקים הרוסיים.
הדלות טופחה בעידון ובפולחן שכמעט הביסו את המטרה המקורית.
המזון היה פשוט במתכוון - גם כאשר הכסף היה מצוי בידם, מה שאירע לעיתים רחוקות בלבד.
מזונם הורכב בעיקר מלחם, זיתים, ירקות ומרק, שהוכנו במטבחי פועלים שיתופיים.
"פרולטריים" במתכוון ועל-פי הדוגמה הרוסית.
הם לבשו רובשקות רוסיות ומגפיים כבדים ולעיתים הוסיפו גם כפייה ערבית".
(עמוס אילון, הישראלים, מייסדים ובנים, הוצאת שוקן, 1971, עמ' 114).
רוּבָּשְׁקָה חולצה בסגנון רוסי: צווארון גבוה וחגורת שרוך נקשרת במותניים, מעל למכנסיים.
-- מילון עולמי לעברית מדוברת, דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, הוצאת א.
מקטורנים ועניבות היו סמלים מכוערים של העולם המנוון, הצבוע, שממנו ברחו.
החלוצים המעטים שהגיעו עם מקטורנים השליכום מעליהם מיד, בטקס כריתת-ברית עם הארץ.
הגברים לבשו חולצות-כותנה גסות, לפעמים רקומות סביב הצוואר בסגנון איכרים רוסי, שהשתלשלו בריפיון מעל מכנסיים קצרים".
(עמוס אילון, הישראלים, מייסדים ובנים, עמוד 133).
"כבן עשרים ושלוש או עשרים וארבע היה, ולפניו לא הייתה אותה ארשת סגפנית שאפיינה את המהגרים החדשים.
לחייו היו ורודות מהשמש ועיניו הכחולות צוחקות.
תלתלי ראשו התערבבו בתלתלי זקנו ויחד הקיפו את פניו בהילה מוזהבת.
לגופו לבש חולצת איכרים רוסית, מרוקמת בצלבלבים כחולים".
(שולמית לפיד, גיא אוני, כתר, ירושלים, עמוד 145).
חולצת רכיבה (ג'רזי) היא חולצה המשמשת לרכיבת אופניים.
על אף שמרבית רוכבי האופניים משתמשים בבגדיהם הרגילים בעת רכיבה על אופניים, חובבים ומקצוענים עושים שימוש בחולצות ייעודיות לרכיבת אופניים, כיוון שהיא מספקת יתרונות רבים.
בבגדי רכיבה משתמשים כיום בסיבים מתקדמים כדוגמת לייקרה, קולמקס ופוליאסטר.
לחולצת הרכיבה כיסים בחלקה האחורי על מנת לאפשר נשיאה של חפצים ללא שבירת האווירודינמיות של הרוכב.
לחלק מחולצות הרכיבה יש רוכסן לכל אורכן (על מנת שניתן יהיה לפתוח אותן במזג אוויר חם), לחלק רוכסן חלקי ויש חולצות ללא רוכסן כלל.
חלקה האחורי של החולצה ארוך יותר על מנת לכסות את הגב התחתון של הרוכב בעת שהוא כפוף.
חולצות הרכיבה המודרניות מודפסות בשלל גוונים ולכל קבוצת אופניים מדים משלה.
חולצות רכיבה נחשבות פרס במספר מרוצים: למנצח באליפות העולם מוענקת חולצת הקשת בענן על מנת להבדילו משאר הרוכבים.
חולצות מיוחדות ניתנות לרוכבים שהם אלופי מדינתם.
במרוצי קטעים מוענקת מדי יום חולצה לרוכב המוביל בדירוג הכללי, ולעיתים בדירוגים נוספים.
החולצה המפורסמת ביותר היא החולצה הצהובה של מוביל הטור דה פראנס.
זמן הופעתה אינו ברור, אך צבעה נובע מצבע דפיו של עיתון הצרפתי ל'אקיפ, שנתן את חסותו למרוץ.
חולצה מפורסמת נוספת היא החולצה הוורודה של הג'ירו ד'איטליה.
גם צבעה שלה נובע מצבע דפיו של נותן החסות, העיתון לה גזטה דלו ספורט.
|טור דה פראנס| חולצה צהובה(מצרפתית: maillot jaune)
| חולצה ירוקה (מצרפתית: maillot vert)
| החולצה המנוקדת (מצרפתית: maillot à pois rouges)
| חולצה לבנה (מצרפתית: maillot blanc)
המוביל בדירוג הכללי ובעוד קטגוריה: החולצה המשולבת
|וואלטה אספניה| חולצה זהובה or (מספרדית Jersey Oro)
| חולצה כחולה (מספרדית Jersey Azul)
|חולצה כתומה (מספרדית Jersey Naranja)
נקודות:חולצה עם ציור של דגים
|דופינה ליברה| חולצה צהובה עם פס כחול
| חולצה אדומה עם נקודות לבנות
|טור דה סוויס| חולצה צהובה
|הטור של קליפורניה| חולצה צהובה
|הטור של מיזורי| חולצה צהובה
|פריז - ניס| חולצה צהובה
|הטור של קטלוניה| חולצה לבנה עם פסים ירוקים
|טור דה רומאנדי| חולצה צהובה
|וואלטה סיקליסטה אל פאיז ואסקו| חולצה צהובה
|טור דה פולון| חולצה צהובה
|הטור של טורקיה| חולצה צהובה
|מוביל בדירוג המאיצים: חולצה כחולה בהירה
|הטור של לוקסמבורג''' חולצה צהובה חולצה כחולה חולצה ירוקה חולצה לבנה
חולצת טי , או חולצת קמץ היא חולצה קצרה הנלבשת על מחצית הגוף העליונה, הן על ידי גברים והן על ידי נשים.
החולצה נקראת על שם דמיונה לצורת האות T בשפה האנגלית.
זוהי חולצה חסרת כפתורים וללא צווארון, כאשר פתח הצוואר של החולצה עגול (ולא בצורת V), ושרווליה קצרים ומגיעים למחצית הזרוע בין הכתף לבין המרפק.
חולצות להן שרוולים קצרים או ארוכים יותר אינן חולצות טי.
החולצות מיוצרות לרוב מכותנה, פוליאסטר או שילוב של השניים, ולעיתים מעוטרות בציורים או סמלים.
מקורן של חולצות הטי בשלהי המאה ה-19. החולצות נוצרו מחציית הפיג'מה (ה-union suit) שהייתה מקובלת אז לשני חלקי לבוש - חלק עליון וחלק תחתון.
בשלהי המאה ה-19 החלו פועלים, בעיקר כורים ואנשים העובדים במפעלים חמים, ללבוש חולצות T בשל נוחותן בסביבות עבודה חמות.
החולצות הפכו פופולריות בארצות הברית לאחר שהן נופקו על ידי צי ארצות הברית למלחי הצי במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
המלחים לבשו את החולצות כגופיות מתחת למדיהם, אולם בשל האקלים החם באזורים בהם התרחשה המלחמה נהגו המלחים להוריד את חולצות המדים ולהישאר עם גופיות הטי בלבד.
בשל העובדה שמדובר בחולצות נוחות, זולות וקלות בניקוי הפכו חולצות הטי במהרה לבגד מקובל בקרב הפועלים באירופה ובארצות הברית, וזמן קצר לאחר מכן הפכו לבגד מקובל בקרב בני המעמדות הנמוכים, ובני נוער מכל המעמדות.
תקופת השפל הכלכלי הגדול הגבירה את הפופולריות של החולצה הזולה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נהגו לוחמים רבים אשר לבשו את החולצות כחלק ממדיהם, להמשיך וללבוש את החולצות בלא המדים, ותוך זמן קצר הפכה החולצה ללבוש אופנתי.
מעמדן של חולצות הטי כלבוש אופנתי התקבע בעקבות לבושו של מרלון ברנדו בסרט חשמלית ושמה תשוקה משנת 1951.
במשך עשרות השנים הראשונות לשימוש בחולצה היו חולצות הטי חולצות לבנות בלא עיטורים.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, החלו מספר חברות ממיאמי שבפלורידה לעטר חולצות טי בסמלי אתרי נופש מקומיים, ובין היתר קיבלו זיכיון מחברת וולט דיסני להציג את דמויות דיסני על החולצות.
חולצות אלה זכו להצלחה רבה, אולם הציורים שעליהם דהו במהרה.
בשנת 1955 החל שימוש בפלסטיסול - דיו עמיד יותר שאינו יורד בכביסה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפכו חולצות טי המעוטרות בכתמי צבע "Tie-Dye" לחולצות המזוהות עם דור הפרחים בארצות הברית ובאירופה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הומצאו סוגי דיו המשנים את צבעם בטמפרטורות שונות, ואפשרו שיווק של חולצות המשנות צבען.
פיתוח מדפסות הלייזר אפשר הדפסה מהירה ופשוטה של תצלומים על גבי החולצות, ופיתוח האינטרנט אפשר עיצוב אישי של חולצות שונות.
חיילי יחידות בצה"ל (ובפרט יחידות קרביות), הנמצאים בקורס צבאי, נוהגים להפיק בסיום הקורס חולצות סוף מסלול, כשהן מעוטרות בכתוביות ואיורים.
חולשת הרצון (אקרסיה) או חולשה מוסרית הוא תרחיש התנהגותי-אנושי המתבטא בפער בין עיקרון מוסרי שאדם מחזיק ורוצה בו לבין מעשיו בפועל, המתבצעים בניגוד לאותו עיקרון.
מקור 'חולשת הרצון' עקרוני לבירור מקומה של ההנעה במשפטי המוסר; האקסטרנליזם, מפריד בין ההכרה בעיקרון המוסרי לבין ההנעה לפעול על פיו ומזהה את חולשת הרצון כחריגה אתית-נורמטיבית, מקרה בלתי-מוסרי-מובהק של האפשרות להכיר בערך מוסרי כשלעצמו, גם כשאינו מיושם בפועל.
לעומתו, האינטרנליזם, טוען כי ההנמקה והסכמה לערכו של עקרון מוסרי כוללת בהכרח הניעה וטעם ביישום העיקרון למעשה, וכל ביטול של עיקרון מוסרי בפועל מעיד על אי-הסכמה בדבר ערכו בכח.
עבור אינטרנליסטים כסוקרטס וריצ'רד הייר חולשת הרצון היא א-מוסרית.
סוקרטס כופר בקיומה והייר קובע כי היא תמיד ביטוי למצב כפייתי של אי-יכולת-נפשית פסיכולוגית, הפוטרת מאחריות מוסרית, הדיסוננס ההתנהגותי אינו על רקע ובגבולות המוסר, ואינו יוצא מן הכלל האינטרנליסטי.
חוּלְצֹות שְׁחוֹרוֹת (באיטלקית: camicie nere) הוא הכינוי העממי ל"חבורת הלוחמים" שהקים בניטו מוסוליני ב־1919 – לוז־השדרה של הפשיזם האיטלקי.
הם ניכרו לעין בחולצותיהם השחורות.
הארגון התקיים בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה ועד סוף מלחמת העולם השנייה ובייחוד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
אנשי החולצות השחורות היו ידועים רשמית כ"מיליצית המתנדבים לביטחון לאומי".
החולצות השחורות, אורגנו על ידי בניטו מוסוליני ככוח הצבאי של התנועה הפוליטית.
ברקע להקמת הארגון, עומד המצב הפוליטי באיטליה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הודח מוסוליני מן המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית בשל תמיכתו במלחמה.
הוא החל לקבץ סביבו וסביב העיתון שלו, "איל פופולו ד'איטליה", קבוצת תומכים, "ברית הפעולה המהפכנית", שהתפרקה עם כניסת איטליה למלחמה.
אחרי המלחמה, חלה תקופה של שביתות ופעילות מהפכנית, בעיקר במעמד הפועלים של צפון איטליה, תקופה המכונה לעיתים "השנתיים האדומות".
מוסוליני הקים בתקופה זו גוף דמוי-צבא אשר גבה דמי חסות מבעלי מפעלים וקרקעות, ובתמורה הגן עליהם מפני הפועלים המתסיסים והאיכרים.
בין חברי התנועה היו אינטלקטואלים, אנשי צבא לשעבר, ובעלי קרקעות שהתנגדו לתנועות האיכרים והפועלים.
ככל שכוחו הפוליטי של מוסוליני גבר, הפכו אנשי החולצות השחורות לאכזריים יותר, והשתמשו באלימות ובהטלת אימה על מתנגדי מוסוליני.
אחד מתרגילי הכוח הבולטים של הארגון היה המצעד על רומא.
ב-24 באוקטובר בשנת 1922 התגייסו כ-50 אלף מחברי "החולצות השחורות" להפגנת כוח והתרכזו בצמתים החשובים של רומא, בדרישה מן המלך, ויטוריו אמנואלה השלישי כי ימנה את מוסוליני לראש הממשלה.
לאחר עלייתו לשלטון, החל מוסוליני לשלב את אנשי החולצות השחורות בצבא ובכוחות הביטחון.
אנשי החולצות השחורות שאבו השראה - כולל בעיצוב המדים השחורים - מן ה"ארדיטי", יחידות העילית האיטלקיות במלחמת העולם הראשונה.
לאנשי החולצות השחורות, לארגונם ולסגנון הדמוי צבא שלהם, הייתה השפעה רבה על תנועות דומות אחרות בעולם.
שתי קבוצות בולטות השתמשו במדים שחורים בהשפעת "החולצות השחורות" ואנשי איגוד הפשיסטים הבריטי אף כונו "החולצות השחורות" (Blackshirts).
גם גורמים אחרים השתמשו בחולצות שחורות או במדים כמו-צבאיים.
במפלגה הנאצית (ומאוחר יותר, בגרמניה הנאצית) השתמשו אנשי אס אה בחולצות חומות, בעוד שאנשי האס אס השתמשו בחולצות שחורות ואף כונו, כמו מקביליהם האיטלקיים, "החולצות השחורות".
אחרים שקיבלו השראה מן "החולצות השחורות" האיטלקיות היו ויליאם דדלי פלי ו"הלגיון הכסוף" בארצות הברית; המפלגה הפשיסטית "פעולה מהפכנית מקסיקנית" (חולצות זהובות); תומכי פליניו סלגאדו בברזיל (חולצות ירוקות, כפי שהיו גם למשמר הברזל הרומני); אנשי החולצות הכחולות של הלאומן האירי אוון או'דאפי במדינת אירלנד החופשית.
כחול היה גם צבעם של אנשי מפלגת האיחוד הלאומי בקנדה ושל אנשי הפלנחה הספרדית.
חולץ פקקים (מַחְלֵץ) הוא מכשיר להוצאת פקקי שעם או דיאם מבקבוקי יין.
חולץ פקקים סטנדרטי מורכב מתבריג ספירלי מחודד ממתכת המחובר לידית החזקה.
המשתמש מחזיק את הידית ומבריג את הקצה המחודד לתוך פקק השעם עד שניתן, באמצעות משיכה כלפי חוץ של החולץ, למשוך גם את הפקק ממקומו.
ידית האחיזה עשויה בדרך כלל מעץ, מתכת או פלסטיק.
נראה כי תכנונו של חולץ הפקקים התבסס על מכשיר ששימש להוצאת קליעים ממוסקטים ואקדחים עוד בתחילת המאה ה-17. חולץ הפקקים הוא ככל הנראה המצאה אנגלית שתועדה לראשונה בשנת 1681 כ"תולעת פלדה המשמשת למשיכת פקקים מבקבוקים" (steel worm used for the drawing of Corks out of Bottles).
בשנת 1795 נרשם באנגליה הפטנט הראשון על תכנון חולץ פקקים על שמו של הכומר סמואל הנשאל (Samuell Henshall).
הנשאל חיבר דיסקית פשוטה בין התבריג לבין הידית, אשר מונעת מן התבריג לחדור עמוק מידי לתוך הפקק, מביאה לסיבוב הפקק יחד עם סיבוב התבריג ולשחרורו מצוואר הבקבוק.
חולץ פקקים עם "כנפיים" (קרוי לעיתים חולץ פרפר או האיש המתעמל) הוא בעל שני מנופים, אחד בכל צד של התבריג .
כאשר התבריג חודר לפקק המנופים מתרוממים, ולחיצתם מטה מושכת את הפקק מתוך הבקבוק בתנועה אחת חלקה.
פותחן מלצרים (Sommelier knife) הוא חולץ פקקים שבו התבריג מקופל לתוך הידית וניתן לשלפו בעת השימוש.
הומצא על ידי הגרמני קארל וינקה בשנת 1882. בדרך כלל נמצא בקצה הידית גם להב קטן להסרת הרדיד העוטף את פקק הבקבוק.
חולץ אצבעות (Twin prong cork puller) עשוי מידית המחוברת לשתי אצבעות מתכת.
אצבעות המתכת מוחדרות בין הפקק לצוואר הבקבוק, ולאחר מכן נמשכת הידית כלפי חוץ והפקק נשלף.
יתרונו הגדול בכך שאין הוא פוגע בפקק.
חולץ מכני מכשיר המשמש לחליצה מהירה של פקקים.
המכשיר מקובע אל בסיס יציב, מכניסים את צוואר הבקבוק אל המכשיר ומפעילים את המנוף בתנועה דו כיוונית.
פעולה זו חולצת את הפקק ושולפת אותו מן התבריג.
בשימוש במכשיר זה, אין צורך להסיר את הפלומבה של בקבוק היין.
חולץ פנאומטי שילוב של מזרק ומשאבת אוויר קטנה.
מחדירים את המזרק דרך הפקק עד שהוא יוצא מצדו השני (בתוך בקבוק היין), ולאחר מכן שואבים אוויר לתוך הבקבוק.
לחץ האוויר גורם לפקק להישלף.
יתרונו הוא בסיכוי הקטן להתפוררות הפקק.
בשנת 2006 הוצגה במוזיאון לאנתרופולוגיה שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי תערוכה של כ-1,500 חולצי פקקים.
מאותה שנה פועל ביישוב Montecalvo Versiggia שבאיטליה מוזיאון של חולצי פקקים ובו אוסף של כ-200 פריטים.
במכון הקולינרי של אמריקה שבגרייסטון (סנט הלנה, קליפורניה) מוצג אוסף של כ-500 חולצי פקקים.
חום HT , נקרא גם חום שוקולד HT ו-C.I.
20285, הוא צבע מאכל חום סינתטי ממשפחת אזו.
כאשר הוא נמצא בשימוש במאכלים הוא מסומן באמצעות מספר E כ-E155. הוא משמש כתחליף לצבע מאכל מקקאו או קרמל.
הוא נמצא בשימוש בעיקר בעוגות שוקולד וכן בחלב, גבינה, יוגורט, ריבה, דג ומוצרי מזון אחרים.
הוא עלול ליצור תגובה אלרגית באסתמתים ואנשים הרגישים לאספירין.
הוא נאסר לשימוש באוסטריה, בלגיה, דנמרק, צרפת, גרמניה, ארצות הברית, נורווגיה, שווייץ ושוודיה.
חום אנושי הוא אלבום הבכורה של נעם רותם שיצא בשנת 2004.
את האלבום הקליט רותם לאחר שבמהלך שנות ה-90 הוציא שני אלבומים במסגרת להקת קרח 9, בה היה שותף בין השאר עם אוהד קוסקי שהמשיך ושיתף עמו פעולה ביצירת האלבום.
לבד מהשירים המקוריים, כולל האלבום חידוש בעברית לשירו של דייוויד בואי Fantastic Voyage הפותח במקור את האלבום Lodger.
נועם רותם: שירה, גיטרות, טמבורין
אסף תלמודי: פסנתר, קלידים, והפקה מוזיקלית
אוהד קוסקי: גיטרה חשמלית, שירה ב"כל הכח"
אלדד גואטה: קלידים, מפוחית, בס ב"כל הכח" ו"מסע פנטסטי"
אדם שפלן: בס, גלוקנשפיל ב"הומור"
גילי רייכנטל: תופים ב"מסע פנטסטי"
אסף אמדורסקי: פסנתר ב"אהבת חיי"
חולצת סוף מסלול היא חולצה שחיילי יחידות בצה"ל נוהגים לייצר בסיום קורס צבאי או משימה צבאית משמעותית.
על החולצה מצוינים בדרך כלל זיהוי המסלול, למשל "סוף מסלול שקד אוג' 12", סמל היחידה ואיור הומוריסטי המשקף את רוח היחידה.
החולצה היא בדרך כלל חולצת T או חולצה אמריקאית (חולצה בעלת שרוולים בצבע שונה ובאורך של 3/4).
ייצור חולצות כאלה החל בנח"ל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
במסגרת יוזמה למניעת השתמטות משירות בצה"ל יצא משרד פרסום בסדרה פארודית של "חולצות סוף מסלול" למשתמטים, עם כתובות כגון "קשה באימונים, אז נשארתי בבית".
חיילים קרביים נוהגים לעיתים להעניק את חולצת סוף המסלול שלהם לבנות זוגם, כסמל למערכת היחסים, בתקופה בה הם נמצאים זמן רב בצבא.
מכיוון שעיצוב החולצות ניתן בידי חיילים, על החולצות היה לעבור ביקורת של מפקדים בדרגים זוטרים, אשר לא תמיד הצליחו לזהות מסרים לא ראויים שנכללו בהן.
בשנת 2015 הודח ממסלול חייל שעיצב חולצה עם מסר פוגעני כלפי ערבים, אך זה טען להגנתו כי העיצוב אושר על ידי מפקדיו.
בתחילת 2016 הוציאה יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, תא"ל רחל טבת-ויזל, איגרת בה קראה לחדול מיצירת חולצות המכילות מסרים פוגעניים.
באיגרת כתבה היועצת כי "לאחרונה הודפסו חולצות פוגעניות בעלות אופי מיני אלים שמבזה נשים, גברים וכמו כן את סמלי הצבא והמדינה", ו"יש הטוענים כי חולצות אלו הומוריסטיות ולא מזיקות, אך כיתוב שמגחיך אונס ומתייחס לנשים כחפץ הופך אותן למושא לביזוי וללעג ויכול להוביל לתקיפה מינית".
בכתבות שהתפרסמו בעיתונות לאחר יציאת האיגרת, הובאו כמה דוגמאות לחולצות עם מסרים מיניים מבזים:
חולצה עם הכיתוב , שעליה איור של יחסי מין.
חולצת סיום קורס צלפים שעליה הכיתוב: ועליו איור של אישה בלבוש מינימלי, שמחזיקה אזיקים, ונמצאת במרכזה של כוונת.
חולצות אחרות נושאות מסר שמבזה ערבים.
חולצה של הנדסה קרבית עם הכיתוב: עם איור של פיצוץ בית ערבי.
חולצה צהובה היא חולצת רכיבה בצבע צהוב, המוענקת למוביל בדירוג הכללי במרוץ האופניים, הטור דה פראנס.
המוביל בדירוג הכללי במרוץ הוא הרוכב בעל הזמן המהיר ביותר, כאשר מחוברות תוצאות כל הקטעים היומיים, ומובאות בחשבון שניות בונוס שנצברו בסיומים ובמאוצי ביניים בקטעים היומיים.
גם במרוצי הקטעים האחרים, דוגמת פריז - ניס ודופינה ליברה, שמארגנת חברת ASO, בעלת הטור דה פראנס, לובש המוביל בדירוג הכללי חולצה צהובה.
בשנותיו הראשונות של המרוץ לא לבש המוביל חולצה צהובה.
ידוע בוודאות, כי ב-1919 המנצח קיבל חולצה צהובה.
לפי הסברה המקובלת, הצבע הצהוב נבחר בגלל העיתון הפופולרי ל'אקיפ שסיקר את הטור, ואשר דפיו היו צהובים.
לפי סברה אחרת, הצבע הצהוב נבחר בגלל היותו לא פופולרי, והוא היה צבע הבד היחיד שהיה ניתן להוציא בהתראה קצרה.
בג'ירו ד'איטליה חולצת המוביל היא החולצה הוורודה.
כפי שסבור שבצרפת נקבע צבע החולצה על פי צבע דפי העיתון היומי שהוא המממן הראשי של המרוץ, כך גם באיטליה; הצבע הוורוד הוא צבע דפיו של עיתון הספורט הגדול במדינה, לה גזטה דלו ספורט, שמשמש כמממן הראשי של המרוץ מראשיתו.
הנוהג של הענקת החולצה הוורודה החל ב-1931. בתחרות וולטה אספניה המוביל לובש חולצה אדומה.
הענקת החולצה הצהובה למוביל בדירוג הכללי היא השנייה בסדר הענקת הפרסים (לאחר מתן הפרס למנצח הקטע היומי) ובמעמד זה לובש הרוכב המוביל את החולצה.
במהלך הקטעים היומיים לובש המוביל את החולצה הצהובה ובצורה זו הוא זוכה גם לכבוד וגם מזוהה ביתר קלות על ידי שאר הרוכבים ועל ידי אמצעי התקשורת בכלל וצופי השידורים החיים בפרט.
בדבוקת הרוכבים קיים נוהג בלתי כתוב, האומר כי יש לשמור על קצב אחיד במרוץ, בשעה שלובש החולצה הצהובה (או לובש חולצת המוביל במרוצי קטעים אחרים) נקלע לבעיה שאינה קשורה לכושרו הספורטיבי; אם בשל עצירה ל"שירותים" ואם בשל מעורבות שלו בנפילה או בשל תקלה טכנית.
עם זאת, מאז תחילת שנות ה-2000, ובמיוחד בעשור האחרון, היו מקרים לא מעטים בהם לא נשמר נוהג ג'נטלמני זה.
חולצת סטרפלס היא חולצה ללא כתפיות ושרוולים לנשים, המהודקת סביב חלקו העליון של בית החזה.
החולצה מתחילה מעל החלק העליון של השדיים, ובדרך כלל מהודקת ברצועות אלסטיות בחלקה העליון כדי למנוע את נפילתה.
החולצה החלה להפוך לפופולרית לאחר עיצובים של המעצב אלי טהרי בשנות ה-70 של המאה ה-20.
חולצת סטרפלס אסורה במגוון בתי ספר בשל קוד לבוש המוביל קו צנוע, משום שנטען כי הן מפגינות מיניות.
חולץ לשון משמש לחילוץ ותפיסת לשון המטופל במגוון מצבי חירום רפואיים.
שימוש בחולץ לשון יתבצע אך ורק על ידי איש צוות רפואי המוכשר לכך – פרמדיק או רופא.
מקרים בהם נדרש שימוש בחולץ לשון
אחד המצבים הנפוצים בהם נעשה שימוש בחולץ לשון הוא טרם ביצוע הנשמות במהלך החייאה במטופל.
לאחר שהמטופל מחוסר ההכרה הועבר למקום בטוח, התרשמנו מנשימתו וממצב הכרתו, ואם התחלנו בביצוע עיסויים בהתאם לסכמת ההחייאה,
יש לבצע הנשמות בעזרת מנשם (מסכת החייאה, מפוח, מנשם מציל, בלון חמצן וכדומה).
עם זאת, טרם ביצוע הפעולה, יש להיעזר בחולץ הלשון על מנת להקל על המטפל לבצע סילוק הפרשות וגופים זרים מחלל הפה והלוע, ועל מנת למנוע מהלשון להיבלע
(צניחת בסיס הלשון) כתוצאה מאובדן טונוס השרירים, מה שיכול להוביל לחנק אצל המטופל.
כמו כן, מצב נפוץ נוסף בו נעשה שימוש בחולץ הלשון הוא טרם ביצוע אינטובציה (צנרור אוויר), במטרה להבטיח מעבר אוויר חופשי אל הריאות ומחוצה להן,
כאשר אין זה מתאפשר באופן טבעי (כתוצאה מטביעה, חנק, משוק אנאפליקטי שעשוי להתרחש בעת התקף אלרגיה חריף, ועוד).
טרם ביצוע אינטובציה בעזרת מכשיר לרינגוסקופ, חשוב לפנות את חלל הפה מהפרשות ולחלוץ את הלשון על מנת לפתוח נתיב אוויר לביצוע הפעולה.
לעיתים, ניאלץ להיעזר בחולץ הלשון במקרים חריגים של חנק כתוצאה מעצם זר.
במקרים אלה נשתמש בחולץ הלשון על מנת לאפשר את הסרת העצם הזר בעזרת פינצטה.
במקרים נדירים יותר, ניאלץ להשתמש בחולץ לשון כאשר המטופל סובל מכוויות בחלל הלוע.
כוויות חום או כוויה כתוצאה ממגע עם חומרים בעלי רמת חומציות גבוהה
(לדוגמה: פעוט ששותה בטעות חומר ניקוי על בסיס חומצה).
כוויות חמורות בחלל הפה והלוע יכולות לגרום לרפיון שרירים הדרגתי, שעשוי לגרום לצניחה פתאומית של בסיס הלשון.
לכן, במקרה שיש חשש לכוויות בחלל הפה והלוע, גם אם נראה שהלשון לא "נבלעה" יש להקדים תרופה למכה ולקבע אותה מחוץ לחלל הפה באמצעות החולץ.
חולם כמו יוסף הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, אשר יצא לאור ב-10 במאי 2021. השיר נכתב על ידי בן ארי, יחד עם אחיו נריה, והופק על ידי תומר בירן.
לדברי בן ארי, השיר "מוקדש לכל החולמים וגם לאלה שלא מעזים לחלום".
בכיכר השבת נכתב כי השיר "מוקדש לגיבורי התנ"ך ולהשראה שבן ארי שואב מהם בחיי היומיום שלו".
בתחילת השיר, מופיעה דגימה מתוך נעימת התוכנית פסוקו של יום, בהלחנתו של צבי בן-פורת.
הווידאו קליפ של השיר יצא בסמוך לצאתו של הסינגל, ואותו צילם בן ארי בשוט אחד באמצעות אייפון, תוך סלפי של בן ארי מסתובב בתל אביב.
הקליפ בוים על ידי איתן כהן ואלון זייפרט.
נכון לאוגוסט 2025 לשיר יש מעל ל-13 מיליון צפיות.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, הגיע השיר לראשונה למקום השני, עם 141 השמעות סך הכל בתחנות הרדיו בישראל.
שבועיים לאחר מכן, הגיע בשיאו למקום הראשון, עם 236 השמעות.
גרסת מופע של השיר נכללה באלבומו של בן ארי Live 2022. באוגוסט 2023 יצאה גרסה של השיר בביצוע להקת הרבנות הצבאית.
בן ארי ביצע את השיר במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ בגרסה איטית.
"חולמת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב בהשתתפות מוש בן ארי.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2006 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השישית באלבום הבכורה של הזמרת, סודותיי.
השיר נכתב והולחן על ידי בן ארי, והופק על ידי משה דעבול.
ב-4 במאי 2006 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום העשירי.
ב-22 ביוני עלה למקום החמישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-17 באוגוסט, לאחר אחד-עשר שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד העברי השנתי של ה'תשס"ו באותה התחנה דורג במקום ה-26.
חולצת פולו, חולצת טניס, חולצת גולף או חולצת צ'אקר היא סוג של חולצה הכוללת צווארון עם שניים-שלושה כפתורים.
השרוולים של חולצות פולו הם בדרך כלל קצרים, אך קיימות גם חולצות עם שרוולים ארוכים.
במקור שימשו החולצות שחקני פולו בהודו החל משנת 1859, ובבריטניה היו בשימוש במהלך שנות ה-20.
חולצות פולו עשויות בדרך כלל מכותנה סרוגה (ולא מבד ארוג), בדרך כלל מסריג פיקה.
ישנן חולצות פולו המיוצרות מסיבים אחרים כגון משי, צמר, סיבים סינתטיים, או מתערובות של סיבים טבעיים וסינתטים.
גרסה דומה של החולצה באורך של שמלה נקראת שמלת פולו.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שחקני טניס לבשו בדרך כלל בגדי טניס לבנים שכללו חולצות לבנות מכופתרות עם שרוולים ארוכים (שנלבשו עם שרוולים מופשלים), מכנסי פלנל ועניבות.
הלבוש המקובל לא היה נוח במיוחד והקשה על המשחק.
רנה לקוסט, טניסאי צרפתי שזכה בטורניר הגראנד סלאם שבע פעמים, סבר שלבוש הטניס המקובל היה מסורבל מדי ולא נוח.
לפיכך הוא עיצב חולצה לבנה מבד פיקה, בעלת שרוולים קצרים, עם צווארון שטוח ובולט ולא מעומלן, וזנב חולצה ארוך מאחור שנודע כ"זנב טניס".
את החולצה הוא לבש לראשונה באליפות ארצות הברית הפתוחה ב-1926.
החל משנת 1927 הציב לקוסט סמל בצורת קרוקודיל על צידן השמאלי של חולצותיו, מכיוון שהעיתונות האמריקאית החלה לכנותו "התנין", כינוי שהחליט לאמץ.
העיצוב של לקוסט הפחית את הבעיות שיצר לבוש הטניס המסורתי.
השרוולים הקצרים פתרו את הנטייה של קיפול השרוולים להיפתח, ומנעו מהשרוולים הארוכים להתגלגל מטה.
בד הפיקה נושם ועמיד יותר מהבד ששימש ליצירת חולצות הטניס המסורתיות.
כמו כן, ניתן היה ללבוש את הצווארון הפוך, כדי להגן על עור הצוואר מפני השמש.
"זנב הטניס" מנע מהחולצה לצאת מהמכנסיים של הלובש בזמן תנועות וקפיצות במהלך המשחק.
בשנת 1933, לאחר פרישתו של לקוסט ממשחק טניס מקצועי, הוא חבר עם אנדרה גילייה , סוחר בגדים, כדי לשווק את החולצה שיצר באירופה ובצפון אמריקה.
יחד הם הקימו את חברת לקוסט, והחלו למכור את החולצות שלהם, שכללו את לוגו התנין הקטן הרקום על צדו השמאלי של החזה.
עד תחילת המאה ה-20 שחקני פולו לבשו חולצות עבות עם שרוולים ארוכים מבד אוקספורד .
בסוף המאה ה-19, הנשיא הראשון של Brooks Brothers , ג'ון ברוקס, שם לב לכך שהצווארונים של שחקני פולו מפריעים בשל התנופפותם ברוח בזמן המשחק, והחל לייצר חולצה עם צווארון מכופתר ב-1896, כדי לפתור את הבעיה.
ב-1920, לואיס לייסי, שחקן פולו קנדי, החל לייצר חולצה שנרקם עליה סמל של שחקן פולו שנכנסה לשימוש במועדון הפולו הורלינגהאם שליד בואנוס איירס.
המדים המוכרים של שחקני פולו - חולצת הפולו וזוג מכנסיים לבנים - הם למעשה נוהג עדכני יחסית.
עד לשנות ה-40, חולצות היו בדרך כלל מאוד פשוטות, לא כללו את מספרי השחקנים, וכן היו חסרות כיתוב או לוגו.
בעת הצורך, מספרים בין 1 ל-4 הוצמדו לחלק האחורי של חולצות השחקן מספר דקות לפני תחילת המשחק.
כדי להבדיל בין שתי קבוצות השחקנים היריבות, חלק מהחולצות עוטרו בפסים אופקיים, ואחרות עוטרו בפסים צבעוניים אלכסוניים.
בשנת 1972, מעצב האופנה ראלף לורן החל לשווק חולצת טניס כ"חולצת פולו" כחלק מרכזי בקו ייצור הבגדים שלו - פולו ראלף לורן, ובכך קידם בצורה נרחבת את הפופולריות של החולצה בקרב שחקני פולו.
החולצות שייצר בעבור המשחק כללו מספר על הזרוע ולוגו שכלל סוס ושחקן פולו.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, אימצו את חולצת הטניס כלבוש גולף סטנדרטי באופן אוניברסלי.
מגרשי גולף וקאנטרי קלאבים רבים דורשים מהשחקנים ללבוש חולצות גולף כחלק מקוד הלבוש שלהם.
יתרה מזאת, ייצור חולצת הטניס של לקוסט בגזרות שונות הוביל לעיצובים ספציפיים של חולצת הטניס המיועדים לגולף.
חולצות גולף עשויות בדרך כלל מפוליאסטר או מתערובות של כותנה עם פוליאסטר.
החלק המכופתר של הצווארון כולל בדרך כלל שלושה או ארבעה כפתורים, יותר מאשר הצווארון האופייני לפולו.
הצווארון מיוצר בדרך כלל באמצעות שכבה כפולה התפורה מבד זהה לזה המשמש לייצור החולצה, בניגוד לצווארון חולצת פולו, שהיא בדרך כלל כותנה חד-שכבתית.
לחולצות גולף יש לרוב כיס בצד שמאל שנועד לאחסון משטח ניקוד ועיפרון, וייתכן שלא יודפס עליה לוגו.
"חולמת" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית נסרין קדרי.
את האלבום הוציאה לאור ב-4 ביולי 2023 חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, והוא מונה אחת-עשרה רצועות.
באפריל 2022 נישאה קדרי לבחיר לבה, רום שמיר, וב-26 באוקטובר נולד בנם הבכור.
במרץ 2023 כיכבה בסדרה התיעודית על חייה, "נסרין אגדה", ובהמשך השנה נמנתה בין משתתפי רוקדים עם כוכבים.
בנוסף, הופיעה בהיכל מנורה מבטחים פעם נוספת במהלך הקריירה שלה.
באלבום "חולמת" נכללים עשר רצועות, כולן בהפקת גיל ויין וטל קסטיאל בשיתוף עם יוצרים נוספים.
הרצועה ה-11 שלו היא גרסת כיסוי לשיר הערבי "Maak Tamally" של הזמר המצרי עמר דיאב, שיצא בשנת 2000 וזכה להצלחה גבוהה ב.
ב-2 ביולי פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה סרטון שחשף את תאריך יציאת האלבום.
הוא מציג את קדרי שבאה לבדיקת אולטרסאונד שגרתית, ועל גבי צג המכשיר נכתב "4.7.23, אלבום חדש יוצא אל העולם".
חולצת טרנינג, הידועה גם בתור סווטשירט, היא חולצה או ז'קט עם שרוולים ארוכים עשוי חומר עבה, בדרך כלל כותנה.
חולצות טרנינג נחשבות לבוש יומיומי, ולכן אינן פורמליות כמו חלק מהסוודרים.
חולצות טרנינג עשויים להיות עם או בלי כובע.
חולצת טרנינג עם כובע בדרך כלל נקרא הודי .
בשנת 1920, בנג'מין ראסל ג'וניור, קוורטרבק בקבוצת אלבמה קרימסון טייד בכדורגל אמריקאי, היה עייף מהחיכוך והגרד שנגרמו ממדי הכדורגל הצמריים שלהם.
הוא עבד עם אביו, שהחברה שלו "חברת ייצור ראסל אתלטיק" ייצרה בגדים סרוגים לנשים וילדים, על מנת למצוא פתרון טוב יותר.
הם יצרו חולצת אימון עבה מכותנה שהייתה התאמה של חלק עליון של אוברול נשי.
חולצות אלו ללא צווארון היו החולצות טרנינג הראשונים.
חטיבה חדשה של החברה, שהתמקדה רק בייצור חולצות טרנינג, הפכה לחברת ראסל אתלטיק.
הפוטנציאל של החולצת טרנינג ככלי פרסום נייד התגלה בשנות ה-60 במאה ה-20 כאשר אוניברסיטאות בארצות הברית התחילו להדפיס את שמותיהם עליהם כדי להפגין גאוות יחידה.
החולצת טרנינג, יחד עם הטי-שירט, סיפק דרך זולה ויעילה להפצת מידע בקנה מידה רחב.
טרנד הסיסמאות על טי-שירטים בשנות ה-70 הוביל באופן טבעי גם לחולצות טרנינג.
בשל פשטות ההתאמה האישית ועוצמת הגרפיקה החכמה בשילוב עם סיסמאות, החולצת טרנינג הפך לכלי לביטוי אישי נפוץ הן עבור המעצב והן עבור הלובש.
באוסטרליה, החולצת טרנינג נקרא "סלופי ג'ו".
"חולמת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה.
את השיר הוציאה ב-4 במרץ 2025 לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק יחד עם כל רצועות המיני-אלבום "כל הלחנים נגמרו".
"חולמת" נכתב על ידי אודיה ואבי אוחיון, שגם הלחינו אותו לצד מתן דרור, המפיק המוזיקלי של השיר.
הוא מתאר מערכת יחסים מורכבת בין הדוברת לגבר המאוהב בה אך חושש להביע את רגשותיו.
היא מציגה את עצמה כמי שגדלה ברחובות בת ים, אוהבת אתגרים ו"חיה על הקצה", בעוד שהוא מהוסס ופוחד.
הפזמון משקף את הפער ביניהם — בעוד היא חולמת ומנגנת, הוא כותב אך לא מעז לפעול.
הפזמון הוא סימפול לשיר "מאמי זה נגמר" של עומר אדם.
"חולמת" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
במצעד הפזמונים של היטליסט הגיע בשיאו למקום הראשון.
חומוס (מערבית: حُمُّص, , תעתיק מדויק: חֻמֻּץ) הוא ממרח מגרגרי חִמְצָה (חומוס) טחונים.
הוא נפוץ בלבנט ומזוהה במיוחד עם האזור.
נהוג להגישו עם תוספות כמו שמן זית, פטרוזיליה, מיץ לימון, שום וטחינה, לרוב "מנגבים" אותו עם פיסות פיתה.
בארצות ערב החומוס משמש כמנה בארוחת בוקר, ארוחת צהריים או ארוחת ערב.
מסעדה המתמחה בהגשת מנות חומוס נקראת חומוסייה.
המילה "חומוס" מגיעה מהמילה הערבית حُمُّص (חֻמֻּץ), ולכן בעברית נקרא גם חִמְצָה.
לפי שלו, מדובר למעשה ב"ניגוב" של חומוס.
אולם פרשנים אחרים טוענים שמסיבות לשוניות וגם מסיבות הקשורות בשימור מזון, סביר יותר כי בועז טבל את הלחם בחומץ.
כמו כן יש מלומדים הסבורים כי המתכון המופיע בתלמוד הבבלי בו מתואר "מקפה של גריסים" – קטניות המושרות במים וטחונות, מתייחס למעשה לחומוס.
ישנן שתי תיאוריות עיקריות למקור המילה הערבית.