tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד שנתיים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בה סיים את לימודיו בשנת 1976.
זמן קצר לאחר סיום לימודיו החל לכתוב סרטי קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 1984 קרתה הפריצה בקריירה שלו, כשהחל לכתוב עבור סדרת הטלוויזיה המצליחה וזוכת הפרסים "מיאמי מחלק מוסר".
בסוף אותה שנה החל לעבוד כמפיק ומפקח ראשי בסדרת הטלוויזיה "The Equalizer" .
בשנים 1987–1990 שימש כתסריטאי בסדרת הקאלט הפופולרית "סוכן סמוי".
בשנים 1995–1996 שימש כמפיק ותסריטאי של סדרת הטלוויזיה "Nowhere Man" .
בשנים 1997–2001 היה היוצר והמפיק של סדרת הטלוויזיה "ניקיטה", שהייתה לסדרת הדרמה בעלת הרייטינג הגבוה ביותר בשתי העונות הראשונות שלה.
בשנים 2001–2008 שימש כיוצר והמפיק של סדרת הטלוויזיה הפופולרית "24", שזכתה ב-20 פרסי אמי.
סארנואו אף זכה בעצמו בפרס אמי בשנת 2002 על כתיבת הסדרה.
בשנת 2007 יצר את תוכנית הסאטירה "The 1/2 Hour News Hour", שבוטלה לאחר 17 פרקים.
בשנת 2011 כתב כארבעה פרקים מתוך מיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "משפחת קנדי" אודות מעורבותה של משפחת קנדי בפוליטיקה של ארצות הברית.
בשנת 2014 יצר את הסרט "זמן קטן" , בו כיכבו כריסטופר מלוני, דבון בוסטיק, דין נוריס וברידג'ט מוינאהן.
לסארנואו חמש בנות, שתיים מנישואיו הקודמים ושלוש מאשתו הנוכחית.
ג'ואל קורטני הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בדמות הראשית, ג'ו לאמב, בסרטו של ג'יי ג'יי אברהמס, "סופר 8", ונודע גם בזכות דמותו, לי פלין, בסרט "דוכן הנשיקות" ובהמשכיו "דוכן הנשיקות 2" ו"דוכן הנשיקות 3".
קורטני נולד במונטריי, קליפורניה ב-31 בינואר 1996, כאח הצעיר מבין ארבעה.
כשהיה בן 4, עברה משפחתו לעיר מוסקו שבמדינת איידהו, בה גדל.
בפברואר 2020 הודיע קורטני שהתארס לבת זוגו בשנים האחרונות, מיה שולינק.
ב-27 בספטמבר 2020 השניים התחתנו.
בחופשת הקיץ של 2010, קורטני נסע לבקר את אחיו שהתגורר בעיר לוס אנג'לס.
במהלך הביקור, קורטני נבחן במספר אודישנים, לפי עדותו, בשאיפה להשתתף לפרסומת עליה ירוויח בסביבות 100 דולר.
מנהל הליהוק, פטי קלס, סידר לקורטני אודישן לסרט סופר 8. קורטני נבחר לתפקיד הראשי.
על הופעתו בסרט זכה בפרס סאטורן להופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר לשנת 2012.
בשנת 2018 קורטני כיכב לצד ג'ואי קינג בסרט של נטפליקס, דוכן הנשיקות, בו הופיע כאחת הדמויות הראשיות, לי פלין.
ביולי 2020 יצא לאקרנים הסרט השני בסדרה, דוכן הנשיקות 2. ב-2021 יצא הסרט השלישי והאחרון בסדרה, בו שיחק את לי פלין דוכן הנשיקות 3.
באוקטובר 2024, קורטני לוהק לסרט "UAP", מותחן מדע בדיוני.
שנה סדרה תפקיד הערות2011שעה מכושפתג'ון ווסטמור2 פרקים2012Rogueגריפין ג'ונססרט טלוויזיה של FOX 2015 השליחים פיטר מורתפקיד ראשי; 13 פרקים2016סוכני S.H.I.E.L.D.נתניאל מאליקפרק: "Paradise Lost"2017APBלוקפרק: "Daddy's Home"
ג'ואל אנתוני פריזבילה הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2013. ממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגה הם 3.9 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-1.4 חסימות למשחק.
פריזבילה נולד וגדל בעיר מונטיסלו שבמינסוטה.
בשנת 1998 זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין במינסוטה ("Minnesota Mr.
בין השנים 1998–2000 למד באוניברסיטת מינסוטה, ושיחק עבור קבוצת הכדורסל שלה – "מינסוטה גולדן גופרס".
את עונת 1999/2000 סיים במקום השלישי בכל ליגת המכללות באחוזי קליעה מהשדה (61.3%), ובמקום הרביעי בממוצע חסימות למשחק (3.9).
כמו כן קלע 14.2 נקודות ואסף 8.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 2000 נבחר פריזבילה בבחירה התשיעית על ידי יוסטון רוקטס, ומיד הועבר בטרייד למילווקי באקס.
בשתיים וחצי עונותיו במילווקי מיעט לקבל דקות משחק, ותרם 1.9 נקודות ו-3.7 ריבאונדים בממוצע למשחק בלבד.
בפברואר 2004 הועבר לאטלנטה הוקס כחלק מטרייד משולש, במסגרתו טים תומאס ונאזי מוחמד נשלחו לניו יורק ניקס, בעוד קית' ואן הורן הועבר למילווקי.
לקראת עונת חתם פריזבילה על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס, במדיה שיחק ב-6 וחצי העונות הבאות.
לאורך התקופה פתח במרבית משחקי הקבוצה, ורשם ממוצעים כוללים של 4.8 נקודות, 7.3 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק.
במשחק מול סיאטל סופרסוניקס ב-2 באפריל 2006 קבע שיא קריירה של 9 חסימות, ובמשחק מול לוס אנג'לס קליפרס ב-22 במרץ 2008 אסף שיא קריירה של 26 ריבאונדים.
בעונות ו- העפיל עם הטרייל בלייזרס לפלייאוף ה-NBA, אולם בשני המקרים הודחה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון.
בפברואר 2011 הועבר יחד עם דנטה קנינגהם, שון מרקס ושתי בחירות דראפט עתידיות לשארלוט בובקאטס, בתמורה לג'רלד וולאס.
בעונות ו- חזר לשחק עבור פורטלנד ומילווקי, בהתאמה, בטרם פרש ממשחק.
ג'ואל אבו חנא הוא כדורגלן ערבי-ישראלי–גרמני, המשחק בעמדת הבלם בנבחרת ישראל ובלבדיאקוס היוונית.
אבו חנא נולד בטרוזדורף שבגרמניה, לאב ערבי-נוצרי מישראל, ולאם גרמנייה-נוצרייה.
החל את צעדיו הראשונים במועדוני כדורגל גרמניים מקומיים, כשבגיל 10 הצטרף למחחלקת הילדים של באייר לברקוזן.
ב-29 בספטמבר 2017, אבו חנא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד גרויטר פירט.
בסיום העונה, קייזרסלאוטרן ירדה ליגה ואבו חנא עזב את המועדון.
בקיץ , אבו חנא חתם בפ.צ.
במגדבורג לא זכה לדקות משחק כלל, ובינואר הושאל לפורטונה קלן מהליגה השלישית בגרמניה.
ביולי , אבו חנא חתם בזוריה לוהנסק מליגת העל האוקראינית, קבוצתו הראשונה מחוץ לגרמניה.
ב-1 בספטמבר 2019, אבו חנא הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 2–2 נגד דינמו קייב.
ב-16 במאי 2021 חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית לשלוש שנים, עמה מיעט לשחק, ולכן באוגוסט 2022 הושאל ללכיה גדסנק מליגת העל הפולנית.
ב-27 ביוני 2023 חתם במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
ב-23 בנובמבר 2024 עבר לשחק במדי לבדיאקוס היוונית יחד עם הישאם לאיוס.
בעברו, שיחק בנבחרות הנערים והנוער של גרמניה, והיה חלק מהסגל של נבחרת הנוער הגרמנית שזכתה באליפות אירופה לנבחרות נוער עד גיל 19 בשנת .
בשנת , אבו חנא זכה להתעניינות בבוגרים של נבחרת ישראל ושל נבחרת פלסטין, אך לבסוף בחר בישראל.
ב-26 באוגוסט 2020, זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, לקראת צמד משחקיה מול סקוטלנד ומול סלובקיה במסגרת טורניר ליגת האומות 2020/2021 של אופ"א.
את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל ערך ב-11 באוקטובר 2020 מול צ'כיה, בו אבו חנא גם פתח בהרכב וגם כבש שער עצמי, במשחק הביתי בו ישראל הפסידה 2–1.
נבחרת הנוער של גרמניה עד גיל 19
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2015
ג'ואל קורי הוא די ג'יי, מפיק מוזיקלי ואישיות טלוויזיה בריטית.
הוא התפרסם ב-2019 עם הוצאת הסינגל "Sorry", בהשתתפות הזמרת היילי מיי (אשר לא קיבלה קרדיט בקליפ הרשמי לשיר), אשר הגיע למקום השישי במצעד השירים הבריטי.
ב-2020, קורי הוציא את הסינגלים "Lonely" ו-"Head & Heart".
האחרון, בהשתתפות הזמר MNEK, היה שישה שבועות במקום הראשון במצעד השירים הבריטי וגם הפך לשיר הראשון שלו שהגיע לבילבורד הוט 100.
ב-2015 הוא הוציא לאור את שירי הבכורה שלו "Back Again" ו-"Light It Up".
ב-2018 הוא הוציא לאור את השיאים "Hurt", "All I Need", "Only You", "Good As Gold" ו-"Fallen", האחרון, בהשתתפות הזמרת היילי מיי, הושמע בהשמעת בכורה בתוכנית "Our Culture Mag".
באפריל 2019 הוא הוציא לאור את הסינגל "Sorry"; השיר מארח קולות של הזמרת היילי מיי.
הוא הושמע בתוכנית הראילטי של ITV2, אי אהבה.
השיר הגיע למקום השישי במצעד השירים הבריטי.
ביולי 2020, הוציא לאור את השיר "Head & Heart" בהשתתפות MNEK.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים הבריטי.
הוא נשאר במקום הראשון במשך שישכ שבועות והפף ללהיט.
ב-29 באוקטובר 2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם מייבל, את הסינגל "I Wish".
ב-21 באוקטובר 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם טום גרנן, את הסינגל "Lionheart (Fearless)".
ג'ואל ג'קסון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
ג'קסון נולד באלבני, אוסטרליה המערבית.
כשג'קסון היה בן 10, משפחתו עברה כמעט 2000 ק"מ צפונה לקראטה, לאחר שהוצע לאביו עבודה כמנהל בית הספר היסודי.
בגיל 17, יצא ג'קסון לחילופי סטודנטים מטעם ארגון רוטרי לשנה לברזיל.
ג'קסון רצה בתחילה להתמקד בקריירה מוזיקלית.
הוא החל לנגן בגיטרה לראשונה בגיל 14 ונסע לפרת' כדי להקליט מיני-אלבום.
בשנת 2011, ג'קסון עבר לסידני כדי ללמוד במכון הלאומי לאמנות דרמטית (NIDA).
הוא סיים את לימודיו ב-NIDA בשנת 2013 וחזר לעבוד במפעלי המתכת ולסדנאות ההנדסה של קראטה.
בשנת 2014, נבחן ג'קסון לתפקיד סצנה בודדת במיני-סדרה "Deadline Gallipoli", אך לאחר מכן הוצע לו לשחק בתפקיד ראשי לצד סם וורת'ינגטון.
בספטמבר 2015, ג'קסון כיכב בתפקיד פיטר אלן במיני-סדרה על חייו של אלן, "Peter Allen: Not the Boy Next Door".
בדצמבר 2015, בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה, זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בדרמת טלוויזיה על תפקידו.
במאי 2016, בטקס פרסי הלוג'י השנתי ה-58, זכה ג'קסון בקטגוריית השחקן העולה החדש המצטיין ביותר על תפקידו בתור אלן.
בפברואר 2017, ג'קסון שיחק לצד היידי ארנה במחזה "רק אתמול נולדה" בתיאטרון מלבורן.
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "בחזרה מטואיצ'י" לצד דניאל רדקליף ואלכס ראסל.
בדצמבר 2018, ג'קסון הוציא את העונה הראשונה של הפודקאסט שלו "הגנב הטוב".
בשנת 2019, ג'קסון גילם את הבלש ג'יימס סטיד בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Ms Fisher's Modern Murder Mysteries".
באותה שנה שיחק ג'קסון לצד השחקנית הבריטית מרים מרגוליס, בתפקיד הדוד העשיר בריאן בסרט בקולנוע "א' זה אושר".
שנה סרט תפקיד הערות 2017 בחזרה מטואיצ'י מרקוס סטאם 2019 א' זה אושר הדוד העשיר בריאן 2020 בראש שלו ניק קאסידי
+ תיאטרון שנה כותרת תפקיד הערות 2017 רק אתמול נולדה פול וראל תיאטרון מלבורן
ג'ואל ליטל הוא מפיק מוזיקלי, מוזיקאי וכותב שירים ניו זילנדי, זוכה פרס גראמי.
ג'ואל ליטל למד במכון למוזיקה ואודיו של ניו זילנד , והחל את הקריירה שלו כזמר וגיטריסט של להקת הפופ פאנק Goodnight Nurse.
הוא אחד מהכותבים והמפיקים של אלבום הבכורה של Kids of 88 , Sugarpills.
בשנת 2011 הקים ליטל אולפן הפקה משלו, Golden Age, באוקלנד, ניו זילנד.
ב-2012, ליטל היה שותף לכתיבה ולהפקה של המיני-אלבום הראשון של לורד, The Love Club EP.
ליטל גם היה שותף לכתיבה ולהפקה של אלבום האולפן הראשון של לורד, Pure Heroine, שיצא ברחבי העולם ב-30 בספטמבר 2013.
בתחילת ספטמבר 2013, ליטל, לצד לורד, הועמדו בפרסי APRA , בזכותם כתיבתם של השיר "Royals".
בטקס שנארך ב-16 באוקטובר, הוכרז כי הם זכו בפרס.
ב-26 בינואר 2014, הוא זכה, לצד לורד, בפרס גראמי בקטגוריית שיר השנה עבור "Royals".
ליטל כתב והפיק לצמד הפופ ברודס את הסינגל "Bridges", את המיני-אלבום הראשון של הצמד, Broods, ואלבום האולפן הראשון של הצמד, Evergreen.
בשנת 2019, ליטל כתב והפיק, יחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, טיילור סוויפט, 4 שירים עבור אלבום האולפן השביעי שלה, Lover: "", "You Need to Calm Down", "The Man", ו-"Miss Americana & the Heartbreak Prince".
ליטל וסוויפט גם כתבו והפיקו יחד שיר חמישי, "Only the Young", שנשאר מחוץ לאלבום ויצא רק ב-2020 יחד עם יציאתו של הסרט התיעודי, Miss Americana.
ג'ואל בולומבוי (באוקראינית: Джоель Боломбой, באנגלית: Joel Bolomboy, ברוסית: Джоэл Боломбой) הוא כדורסלן אוקראיני-אמריקאי-רוסי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בכוכב האדום בלגרד מהליגה האדריאטית והיורוליג.
בולומבוי נולד בדונצק, אוקראינה לאב קונגולזי ואם רוסייה ממוצא טטרי.
המשפחה עברה לפורט וורת', טקסס כאשר בולומבוי היה בן פחות משלוש.
בזמן לימודיו בקולג', הוא אמר ל-Standard-Examiner שהוא "לא זוכר כלום" על אוקראינה והרגיש כאילו "מעולם לא היה שם".
הוא למד בתיכון קלר סנטרל בפורט וורת', ובחר במכללת ובר סטייט למרות התעניינות ממוסדות גדולים יותר כמו אוניברסיטת קלמסון, אוניברסיטת אובורן ואוניברסיטת המדינה של פלורידה.
במהלך קריירת כדורסל המכללות שלו הפך בולומבוי לריבאונדר המוביל בהיסטוריה של ובר סטייט ואזור הביג סקיי.
אף על פי שתמיד היה ריבאונדר חזק, בולומבוי הגדיל את ממוצע הנקודות שלו בעונת 2015/16 והעמיד ממוצעים של 17.9 נקודות ו-12.8 ריבאונדים למשחק.
לאחר העונה הוא נבחר לחמישייה הראשונה של הביג סקיי, לשחקן השנה ולשחקן ההגנה.
ב-23 ביוני 2016 נבחר בולומבוי בבחירה ה-52 בדראפט ה-NBA 2016 על ידי יוטה ג'אז.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-30 באוקטובר 2016, כשרשם שלוש נקודות, ריבאונד, אסיסט, חטיפה וחסימה בארבע דקות מהספסל בהפסד 75–88 ללוס אנג'לס קליפרס.
במהלך עונת הרוקי שלו נשלח בולומבוי כמה פעמים לסולט לייק סיטי סטארס, קבוצת ליגת הפיתוח של יוטה.
ב-26 משחקים עם הסטארס הוא העמיד ממוצעים של 16.5 נקודות ו-13.3 ריבאונדים למשחק.
ב-16 באוקטובר 2017 הוא נחתך מהג'אז.
ב-20 באוקטובר 2017 חתם בולומבוי על חוזה דו-כיווני במילווקי באקס דרך קבוצת ליגת הפיתוח שלהם, ויסקונסין הרד.
לכל אורך החוזה שלו הוא חילק את זמנו בין קבוצת ה-NBA לבין קבוצת הפיתוח.
עם זאת, בולומבוי נחתך מהקבוצה ב-7 בינואר 2018 לאחר שהחתימה את אקסבייר מנפורד.
ב-10 בינואר 2018 חתם בולומבוי מחדש ב.
ב-8 באוגוסט 2018 חתם בולומבוי לשלוש שנים בצסק"א מוסקבה מהליגה המאוחדת של VTB והיורוליג.
בסיום עונת זכתה צסק"א באליפות אירופה לאחר ניצחון בגמר היורוליג על אנאדולו אפס 91–83. במשחק הגמר בולומבוי לא קלע נקודות וקטף שני ריבאונדים.
ב-2 במרץ 2020 הוא האריך את חוזהו במועדון בשנתיים.
ב-28 בפברואר 2022, עזב בולומבוי את צסק"א מסיבות אישיות הקשורות ל.
ב-6 ביולי 2022 חתם בולומבוי באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג.
הוא זכה איתה בטרבל מקומי (אליפות, גביע וסופר קאפ) והגיע איתה לגמר היורוליג , בו הפסידה לריאל מדריד 78–79.
ב-14 ביולי 2023 עזב בולומבוי את אולימפיאקוס וחתם בכוכב האדום בלגרד מהליגה האדריאטית והיורוליג.
בולומבוי הוזמן להתרשמות בנבחרת אוקראינה בכדורסל לקראת גביע העולם 2014. הוא נפצע בזמן שהתאמן לקראת הטורניר ולא הופיע באף משחק.
הוא נבחר לסגל המקדים של נבחרת אוקראינה לקראת אליפות אירופה בכדורסל 2017, אך לא הופיע בסגל הסופי.
בנובמבר 2018 הפך בולומבוי לאזרח רוסי, ושיחק במדי נבחרת רוסיה במהלך מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019 ומוקדמות יורובאסקט 2022. הוא החמיץ את מונדובאסקט 2019 בשל פציעה.
ג'ואל אולדריץ' מטסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי העשירי בשנים 1853–1857. ב-1855 הוא היה המושל הראשון שנכנס להתגורר במעון מושל אילינוי.
לאחר תום כהונתו הוא היה במשך שנים נשיא חברת הרכבת שיקגו ואלטון.
שנות חייו האחרונות עמדו בצל האשמות על שחיתות בפרשת הונאה על איגרות חוב.
ג'ואל אולדריץ' מסטון נולד בווטרטאון שבמחוז ג'פרסון שבמדינת ניו יורק, לשם עבר אביו מוורמונט שלוש שנים קודם לכן.
אביו היה חוואי והעניק לבנו חינוך אנגלי טיפוסי.
מסטון הצעיר צבר את הונו הראשון כסוחר זוטר בפרסקוט, קנדה, עוד לפני שהגיע לבגרות.
ב-1833 לאחר שמכר את חוותו, הוא עבר, יחד עם אשתו וילדו, לאילינוי וקיבל חלקת אדמה ממשלתית במחוז קנדל שבאילינוי.
באותה עת לא היו לו יותר משני שכנים בטווח של 16 ק"מ מחוותו, ורק שלושה או ארבעה בתים בינה לבין שיקגו.
בזמן בו הוא הוא בנה את ביתו התגוררה משפחתו הרחק משם.
באותו זמן הוא התגורר בסככה וחייו היו בסכנה עקב נחשים שפלשו למקום מגוריו.
ב-1835 רכש מטסון שטחי אדמה ממשלתית רחבים.
במהלך הבהלה לקרקעות שהתחוללה בשיקגו ב-1836 והתפשטה לכל רחבי המדינה, הוא מכר את קרקעותיו ועבר לעיר ג'ולייט.
ב-1838 הוא היה לקבלן במסגרת מלאכת הכרייה של תעלת אילינוי ומישיגן.
עם השלמת עבודתו ב-1841, כאשר הזמנים היו קשים, הוא קיבל את שכרו באיגרות חוב מדינתיות.
כאשר כל העבודות הציבוריות למעט התעלה הופסקו, הציעה המדינה למכירה 700 טון של ברזל למסילות רכבת, שאותם הוא רכש במחיר מציאה.
את הברזל הוא שלח למכירה בדטרויט, ובכך זכה לרווח נכבד, שהספיק לו כדי לשלם את כל החובות שהוא צבר בעקבות מיזם התעלה, ואף נותר לו רווח של כמה אלפי דולרים.
המיזם הבא בו הוא שלח את ידו היה מנפטת צמר בג'ולייט, שנחלה הצלחה, ולאחר שהרחיב אותה היא הייתה למפעל גדול.
ב-1842 נבחר מטסון לראשונה לסנאט של אילינוי, אך בשל אי-סדרים בבחירות, נמצא שהסנאטור המכהן מטעם המחוז ג'ון פירסון, נבחר לייצג את המחוז.
בחירתו של מטסון בוטלה, אך פירסון, בצעד אבירי החליט שלאור הנסיבות הוא לא ראוי לייצג את המחוז בסנאט והתפטר.
באותו יום הועבר חוק לעריכת בחירות חדשות ועשרה ימים לאחר מכן נבחר מסטון מחדש ושב לאייש את מושבו בסנאט המדינתי.
מתוקף המוניטין שלו כאיש עסקים ידוע, הוא נבחר כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, תפקיד בו הוא שימש במשך שתי תקופות כהונה ומחצה של הסנאט.
בנוסף לעסקי הצמר שלו, כאשר חודשה עבודת כריית התעלה לאחר שלצורך כך התקבלה הלוואה חדשה של 1.6 מיליון דולר, הוא שב לעבודת הקבלנות שלו במיזם, ושב לעסוק בסלילת מסילות הרכבת.
ב-20 באפריל 1852 נערכה בספרינגפילד הוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית, ומטסון נבחר כמועמד המפלגה למשרת מושל אילינוי מבין שבעה מועמדים.
כמועמד לסגן המושל נבחר גוסטב קורנר.
מנגד העמידו הוויגים את אדווין ב.
בבחירות הכלליות זכה מטסון ב-80,645 קולות מול 64,408 הקולות של וב.
מטסון לא היה מצוי בהלכי הפוליטיקה.
כישוריו התרכזו יותר בכיוון של יכולות ניהול.
תקופת כהונתו כמושל לא עמדה לרוב בסימן של ניהול נבון של המפלגה, או של קידום של עקרונות ממשל משמעותיים, כאלו בתחום הסחר והניהול העסקי, שאליהם הוא נכנס בעובי הקורה כמי שהנהיג את תושבי אילינוי.
כפוליטיקאי הוא פעל לאור עקרונות הצדק והליברליזם, ובחייו הפרטיים ובפעילותו הציבורית שמו לא הוכתם אז בשל פגם כלשהו.
האירוע המשמעותי ביותר במהלך תקופת כהונתו של מטסון כמושל היה ביטולה ב-1854 של פשרת מיזורי על ידי הקונגרס של ארצות הברית בהנהגתו של סטיבן דאגלס, כאשר הועבר חוק לארגונן של טריטוריית קנזס וטריטוריית נברסקה.
מספר רב של חברי המפלגה הוויגית בצפון, עקב תחושות המרירות כלפי המפלגה הדמוקרטית, נסחפו באופן טבעי לגישה שהתנגדה לעבדות, ועל רקע זה התגבש הגוף שנקרא באופן זמני "מפלגת אנטי-נברסקה", בעוד שחסידיו של דאגלס נודעו בשם "הדמוקרטים של נברסקה" או "הדמוקרטים של דאגלס".
היה זה במהלך השלב המקדים ליצירתה של המפלגה הרפובליקנית בו דרך כוכבו של אברהם לינקולן כמועמד סיעת "אנטי-נברסקה" כחבר הסנאט של ארצות הברית, בעוד שג'יימס שילדס, הסנאטור המכהן, נבחר כמועמד הדמוקרטים.
בכל אופן, לאחר כמה סבבי הצבעה שנערכו ב-1855 בבית המחוקקים המדינתי, פרשו השניים מן המרוץ, ובמקומם נבחרו ליימן טרמבול מטעם סיעת "אנטי-נברסקה", ומטסון נבחר כמועמד הדמוקרטים.
בסבב ההצבעה ה-11 זכה טרמבול ברוב ולפיכך הוכרז כמנצח.
עוד לפני תום כהונתו של מטסון כמושל, התארגנו הרפובליקנים באופן מלא כמפלגה ארצית, וב-1856 הם הציגו את מועמדותם של מועמדים רבים בבחירות המדינתיות והארציות, בהם הם נחלו הצלחה באילינוי, אך לא ברמה הארצית.
ב-1855 העביר בית המחוקקים של אילינוי שני צעדי חקיקה חשובים.
הראשון היה יצירתה של מערכת חינוך חינם במדינה, והשני היה העברתו של חוק על משקאות חריפים למשאל עם, שבסופו של דבר לא אישר אותו.
במהלך ארבע שנות כהונתו של מטסון כמושל עלתה הכנסת אילינוי ממיסים פי שלושה מכמעט 138 מיליון דולר לכמעט 350 מיליון דולר.
החוב הציבורי ירד מיותר מ-17 מיליון דולר לקצת פחות מ-13 מיליון דולר.
באותה עת הופחת שיעור המיסים והמדינה שבה לשלם את הריבית על חובותיה.
פריסת רשת הרכבות התרחבה מאורך כולל של פחות מ-400 מילים לכ-3,000 מילים.
אוכלוסיית שיקגו כמעט והוכפלה והיקף הסחר בה גדל פי יותר מארבעה.
לאחר תוקם כהונתו כמושל שימש מטסון במשך שנים כנשיא חברת הרכבות שיקגו ואלטון.
בשנים 1856–1859 הוא היה מעורב במסגרת זו בפרשת הונאה באיגרות חוב, ובעקבות חקירה של בית המחוקקים של אילינוי הוא נאלץ להשיב לקופת המדינה סכום של 224,000 דולר, סכום שאותו הוא מימן ממכירת בתיו בספרינגפילד ובקווינסי.
ג'ואל אולדריץ' מטסון נפטר בשיקגו ב-31 בינואר 1873. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבג'ולייט.
ג'ואל ברוס קינג הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סידני ובנבחרת אוסטרליה.
קינג גדל במחלקת הנוער של סידני.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סידני במסגרת ליגת העל האוסטרלית, ובסך הכל ערך 63 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-29 בינואר 2022 חתם קינג באודנסה בולקלוב מליגת העל הדנית.
ב-20 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לפ.צ.
קופנהגן במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת .
בפברואר 2023 חזר לסידני בהשאלה.
קינג היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של אוסטרליה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו ב-2021, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-27 בינואר 2022 ערך קינג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטרליה, בניצחון 4-0 על נבחרת וייטנאם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ג'ואל מילר הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת משחקי הווידאו "The Last of Us" מאת Naughty Dog.
את דמותו של ג'ואל מגלם השחקן טרוי בייקר באמצעות לכידת תנועה ודיבוב; ובעיבוד הטלוויזיוני המבוסס על המשחקים, את דמותו מגלם פדרו פסקל.
עלילת המשחק הראשון, "The Last of Us" (2013), נסובה סביב דמותו של ג'ואל, מבריח למוד סבל וטראומות שעליו מוטלת המשימה ללוות את אלי, מתבגרת מרדנית בת 14 ברחבי ארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית במטרה להפיק נוגדן למגפה ממנה היא חסינה.
ג'ואל מופיע גם בקצרה בחבילת ההרחבה "The Last of Us: Left Behind" (2014); ובמהלך עלילת "The Last of Us Part II" (2020), דמותו נהרגת על ידי חיילת מליציה בשם אבי, שאת אביה הוא הרג במשחק הראשון; מאורע המהווה זרז ליציאתה של אלי למסע נקמה.
את דמותו של ג'ואל הגה ניל דרוקמן, מיוצרי ותסריטאי "The Last of Us".
תהליך ליהוקו של הדמות היה מורכב ואינטנסיבי, שכן צוות הפיתוח ביקש למצוא שחקן שיוכל לתרגם כהלכה את יחסיו של ג'ואל עם אלי, ששימשו כמוקד המרכזי סביבו נסוב פיתוח המשחק הראשון.
בנוסף, העניק בייקר השראה רבה להיבטים נוספים באישיותו של ג'ואל, מה שהוסיף לדמות נדבך יותר רגשי מאשר בתחילה.
דרוקמן רצה ששחקנים, במיוחד ההורים שבהם, יזדהו עם דמותו של ג'ואל באמצעות תיאור הקשר שלו עם אלי.
בנוסף, תפס דרוקמן את הדמות כמורכבת מבחינה מוסרית.
במהלך פיתוח משחק ההמשך, חש דרוקמן שקשת העלילה של ג'ואל הושלמה לאחר סיום המשחק הראשון, וכי כתיבת מותו הכרחית עבור עלילת המשחק.
דמותו של ג'ואל זכתה לשבחי המבקרים; שהדגישו במיוחד את הכימיה של הדמות עם אלי ואת מורכבותו כגיבור פגום.
הופעותיו של בייקר בשני המשחקים זכו לשבחים רבים, לפרסים ולמועמדויות רבות.
במהלך פיתוח דמותו של ג'ואל, השקיע צוות הפיתוח של "The Last of Us" יותר זמן בליהוק השחקן עבור דמותו של ג'ואל מאשר לדמותה של אלי, מכיוון שהכימיה בין שתי הדמויות הייתה הכרחית עבור המשחק.
לאחר שנערך מבחן התאמה בין השחקן טרוי בייקר לשחקנית אשלי ג'ונסון, שנבחרה לגלם את אלי, צוות הפיתוח הבין כי בייקר הוא הבחירה המושלמת לדמותו של ג'ואל, חרף גילו הצעיר.
יוצר המשחק, ניל דרוקמן, ייחס את קולו ותנועתו של בייקר כאלו שהשפיעו על הבחירה ללהקו לתפקיד.
בייקר תרם רבות לפיתוח הדמות; למשל, הוא שכנע את דרוקמן לתת לדמותו של ג'ואל רגשות דאגה למצבה של טס בשל בדידותו.
כאשר צוות הפיתוח עבר לעיצוב מראהו החיצוני של ג'ואל, הצוות ניסה לגרום לו להיראות "גמיש מספיק" במטרה להעניק לו פרסונת "מבריח חסר רחמים במחתרתה של עיירת הסגר" אך גם "דמות אב אכפתית עבור אלי".
דמותו של ג'ואל נועדה לעורר תחושת "אמריקנה כפרית", תוך הבלטת ערכי ההסתמכות-העצמית וביטוי כושר ההמצאה בעודו מתמודד עם קשיים ומחסור.
בנוסף, לאורך תהליך הפיתוח, ערך צוות הפיתוח ניסויים במראהו החיצוני במטרה להגדיר את גילו במהלך עלילת המשחק.
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקו של פדרו פסקל לגילום דמותו של ג'ואל בעיבוד הטלוויזיוני של רשת "HBO" המבוסס על משחקי הווידאו.
את דמותו של ג'ואל הגה דרוקמן בהשראת דמותו של לוולין מוס בגילומו של ג'וש ברולין מהסרט "ארץ קשוחה" (2007), אותו הוא החשיב כ"שקט מאוד, מאוד קר-רוח תחת לחץ".
עם זאת, פרשנותו של בייקר לג'ואל כאדם רגשי יותר פיתחה את הדמות בצורה שונה.
בסופו של דבר, הנרטיב שימש ככלי לחקירת השאלה עד כמה יהיה מוכן אב להרחיק על מנת להציל ילד; בתחילה, ג'ואל מוכן להקריב את עצמו, לפני שהוא מתפתח למצב שבו יהיה מוכן להקריב את חבריו, עד שלבסוף מרגיש שיהיה מוכן להקריב את כל האנושות על מנת להציל את אלי.
דרוקמן הרגיש ששחקנים, במיוחד ההורים שבהם, יוכלו להזדהות עם דמותו של ג'ואל ועם הקשר שלו עם אלי.
בייקר ציין כי לאמונתו ג'ואל מפגין מוסר לאורך כל עלילת המשחק, ומבין את ההבדל בין אובדן להקרבה, וכי במהלכה אישיותו האמיתית מתחילה להופיע.
דרוקמן הסתקרן מדיוניהם של השחקנים, שדנו במוסריותו של ג'ואל כגיבור או כנבל; בריאיון, ציין דרוקמן כי לתחושתו ג'ואל הוא רק "אדם מורכב שקיבל החלטות טובות ורעות", אבל אפשר לשאלת מוסריותו להישאר פתוחה לפרשנויות.
בעת האודישן לתפקיד, קרא בייקר ביטוי בתקציר אפיון הדמות שקבע שלג'ואל נותרו "מעט קווים מוסריים לחצות", מה שהפך עבורו ל"נקודת העוגן" אל הדמות.
בייקר גילה קושי רב בצילומי הפרולוג של המשחק, שכלל סצנות עם ג'ואל ובתו, שרה, בגילומה של האנה הייז.
לאחר צפייה מאוחרת יותר בסצנות הפרולוג שצולמו ביום הראשון של הצילומים, חש דרוקמן שעדיין ניתן לשפר את הפרולוג; וכשצולמה שוב הסצנה, הסביר דרוקמן לבייקר כיצד לבצע אותה.
אף על פי שבתחילה בייקר מצא את הסצנה "מכנית" מדי, הוא הבין רטרואקטיבית שהוא ניסה להרשים את הקהל בזכות משחקו, ושזה "לא מה שנדרש מהסצנה".
לאחר סיום פיתוח המשחק הראשון, חש דרוקמן שהקשת העלילתית של ג'ואל הושלמה.
למותו של ג'ואל היה נדבך מרכזי במבנה הנרטיבי של "The Last of Us Part II" מראשית פיתוחו; דרוקמן ראה בו כאחת מהנקודות העלילתיות הקשות ביותר לכתיבה, חזרות וצילום.
על אף שבתחילה כתיבת מותו של ג'ואל גרמה להתנגדות פנימית, צוות הפיתוח הרגיש שעליו לכלול נקודה זו לאחר ששאר פרטי העלילה נכתבו ונערכו.
בגרסה ראשונית של סצנת מותו, קורא ג'ואל בשם בתו המתה, שרה, עד שבייקר הציע להשאיר את דמותו דוממת.
בעוד מותה של שרה במשחק הראשון נועד לעורר עצב בקרב השחקנים, מותו של ג'ואל כוון לעורר בהם כעס.
דרוקמן חזה שסצנה כזו עלולה להוביל לתגובות שליליות, אך חש שיש צורך לספר את הסיפור; דרוקמן חש במיוחד שהבולטות של "Naughty Dog" בתעשייה נתנה לו את ההזדמנות לקחת סיכונים שמפתחים אחרים לא יכולים.
בגרסה ראשונית של הסצנה, אבי דקרה את ג'ואל בגבו וסובבה את הסכין במטרה לשתק אותו; עם זאת, מכיוון שהסכינים במשחקים היו יותר מזוהים עם דמותה של אלי, התסריטאים החליף את הסכין במקל גולף, בהשראת חלקית מתקרית בצעירותו של דרוקמן.
בפרולוג של The Last of Us, מתואר ג'ואל, בהיותו הורה יחידני, כאדם רגיש הקשור לבתו.
לאחר מותה ו-20 השנים שחלפו מאז, בהן ג'ואל היה עד לאירועים מחרידים שהובילו להשתנות אישיותו בצורה משמעותית; שהופגנה בין היתר בשימוש באלימות על מנת לפתור בעיות והפגנת חוסר רצון מובהק כאשר התבקש ללוות את אלי.
ג'ואל מתואר לעיתים קרובות כאנטי-גיבור.
לאורך המשחק מתואר ג'ואל כשורד קשוח שהאובססיה שלו להישרדות ניזונה מחוסר האמפתיה שלו עקב מות בתו.
שנות הישרדותו של ג'ואל הובילו אותו להיות בעל תושייה, מעשי וקהה מבחינה רגשית, חרף היותו עדיין בטראומה ופגיע.
ג'ואל נמנע מלהיקשר לאחרים בעקבות חששו לאבד אותם.
תנועותיו של השחקן בדמותו של ג'ואל מפגינות את גילו וניסיונו, ונושאים את משקלם של החיים שאבדו.
ככל שהמשחק מתקדם, כך הופך ג'ואל להיות רגיש יותר כלפי אלי, ומתחיל לדבר אליה באופן שקודם לכן היה שמור רק לבתו.
החלטתו של ג'ואל להציל את אלי בסיום המשחק הראשון נועדה להעיד על הפיכתו לסנטימנטלי שוב ועל היקשרותו לאלי; ועל רצונו "לעשות את 'הדבר הנכון'".
מעשהו נתפס בעיני אחדים כפעולה של גאולה, ובעיני אחרים כפעולה של אנוכיות.
במקור מטקסס, ג'ואל הוא אב יחידני בשנות ה-20 המאוחרות או בתחילת שנות ה-30 לחייו כאשר התפרצה לראשונה מגפת הקורדיספס.
יחד עם אחיו, טומי, ובתו בת ה-12, שרה, נמלט ג'ואל מאוסטין, אך במהלך מנוסתם, השלושה נקלעים לתקרית מול חייל; במהלכו מתה שרה מפעיה האנושים בזרועותיו; ומותירה אותו בטראומה נפשית.
ב-20 השנים שחלפו לאחר מכן, עשה ג'ואל כל מה שהיה עליו לעשות במטרה לשרוד.
בזמן שבילה בעולם הפוסט-אפוקליפטי האכזרי, ובעודו מריר ממות בתו, הפך ג'ואל לשורד קשוח, פיזית ונפשית, ורכש סגנון לחימה אכזרי.
לאחר שהגיע לאזור ההסגר של בוסטון, הנשלט על ידי דיקטטורה מליצית, החל ג'ואל לעבוד כמבריח יח עם בת-זוגו ושותפתו, טס.
בזמן שהם מחפשים אחר שותף לשעבר שגנב חלק מהסחורה שלהם, מטילה מרלין, מכרה ומנהיגת מיליציית מורדים בשם "הגחליליות", על ג'ואל וטס את המשימה להבריח את אלי בת ה-14 לנקודת מפגש של הארגון.
כשהם עושים את דרכם לשם, מגלה ג'ואל שאלי חסינה מפני המגפה.
עם הגעתם לנקודת המפגש, מגלה טס שהיא נדבקה ומתעקשת שג'ואל ימצא את טומי, "גחלילית" לשעבר, במטרה להמשיך במשימה.
על אף ניכורו כלפיה בתחילה, מתחיל ג'ואל להתרב אל אלי בהדרגה עם הסתעפות מסעם.
הקשר בין השניים מתחזק כאשר ג'ואל, לאחר שבתחילה ביקש מטומי להמשיך במקומו לאחר שנפגש איתו בהתיישבות שהקים בעיירה ג'קסון, משנה את דעתו וממשיך כמתוכנן; ומעמיק כאשר אלי כמעט מאבדת את ג'ואל מפציעה קשה, וכאשר הוא נחלץ לעזרתה לאחר שכמעט נהרגה על ידי כת קניבלים בקולורדו.
בסופו של דבר, מפגין ג'ואל את מסירותו לאלי כאשר הוא בוחר לחלץ אותה מהרופאים של "הגחליליות" שמתכננים להסיר ולבחון את מוחה, ובכך לאפשר לה למות.
על מנת להבטיח שלא ירדפו אחריהם, ג'ואל הורג את מרלין.
לאחר התאוששותה של אלי, מספר לה ג'ואל שהרופאים ויתרו על גילוי תרופה, ונשבע לה שהוא דובר אמת.
בחלוף חמש השנים מאז, בנו ג'ואל ואלי חיים חדשים בג'קסון עם טומי.
בפרולוג של "The Last of Us Part II", מתוודה ג'ואל בפני טומי על כך ששיקר לאלי.
מאוחר יותר, מתוודה ג'ואל בפניה לאחר שנסעה חזרה לבית החולים וגילתה זאת בעצמה.
מאוכזבת וזועמת, מבטיחה אלי לנסות ולסלוח לו ביום מן הימים על שעצר את "הגחליליות".
תוך כדי סיור ביום המחרת, מצילים ג'ואל וטומי מצילים אישה זרה בשם אבי מהנגועים והשלושה נמלטים וחוזרים לנקודת תצפית הנשלטת על ידי קבוצתה של אבי.
עם זאת, מותקפים ג'ואל וטומי במהירות על ידי חברי הקבוצה, שמתגלים כחברי "גחליליות" לשעבר המשתייכים כעת לחזית השחרור של וושינגטון (WLF), מיליציה שבסיסה נמצא בסיאטל.
אלי מאתרת אותם, אך מותקפת ומתבוננת בחוסר אונים בעוד אבי מכה את ג'ואל למוות באמצעות מקל גולף; מאוחר יותר, מתגלה שאביה של אבי היה המנתח הראשי של "הגחליליות", שנהרג על ידי ג'ואל בזמן שהציל את אלי, וכי אבי חיפשה מאז לנקום בו.
דמותו של ג'ואל זכתה לשבחי המבקרים.
בין היתר ציין אולי וולש מהאתר "יורוגיימר" כי עד סוף המשחק ג'ואל ואלי "הפכו מקלישאות לדמויות מעוגלות".
מנגד, טען טום מקשיי מ-"GameSpot" כי דמותו של ג'ואל היא בלתי-חביבה ובלת-ניתנת להזדהות.
מאפיין נוסף בדמותו של ג'ואל שזכה לשבחי המבקרים, היה מערכת היחסים בינו לאלי – אותה החשיבו לגולת הכותרת של המשחק; בין היתר צוין בביקורות כי מערכת יחסים זו נכתבה בצורה ריאליסטית, נוקבת ואמיתית, שנבנתה בעקבות הפרטים הקטנים והאופציונליים לאורך המשחק.
בנוסף לדמותו של ג'ואל, זכתה גם הופעתו של בייקר לשבחי הביקורות.
מ-"Edge" נכתב שלצד ג'ונסון, גם בייקר "מכניס משב רוח חריף לתסריט".
אנתוני סברינו מ-"PlayStation LifeStyle" ציין כי הופעתו של בייקר גרמה לו לחשוש לגורל הדמות, בעוד שג'יאנקרלו ואלדז מ-"VentureBeat" שיבח את בייקר על הוספת "ניואנסים ומורכבות" לתפקיד.
אלכס אוורד מ-"" מצא כי בייקר "גנב כמה מהסצנות הטובות ביותר [של המשחק] בדמותו של ג'ואל" על ידי הוספת מורכבויות המעשירות את הדמות ואת מערכות יחסיה עם הסביבה.
אוון לואיס מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב כי לבייקר "מגיע כל שבח אפשרי על הופעתו קורעת הלב".
מ-"IGN" שיבחו את הופעתו של בייקר, המדגישה את עייפותו ושחיקתו של ג'ואל.
על גילום הדמות, זכה בייקר בפרס על "הביצועים הטובים ביותר של שחקן משני במשחק דרמה" בטקס פרסי האקדמיה הלאומית למבקרי שוק משחקי הווידאו (NAVGTR).
בנוסף, היה בייקר מועמד לפרס בקטגוריית "פרפורמר בתפקיד משני" בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-17.
ג'ואל מוחמד רמזאן פירוּ (בהולנדית: Joël Mohammed Ramzan Piroe; נולד ב-2 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בלידס יונייטד מהפרמייר ליג.
פירו נולד בהולנד להורים ממוצא סורינאמי.
הוא החל לשחק כדורגל בגיל חמש ועבר בהמשך לאקדמיית הצעירים של ניימכן.
לאחר שבתחילת הקריירה שלו שיחק בעמדות המגן השמאלי והקשר השמאלי והבקיע שערים רבים, החליט מאמנו בקבוצת הילדים של גיל 12 להעבירו לעמדת החלוץ.
ב-2013 עבר לאקדמיית הצעירים של פיינורד ולאחר שנה לזו של פ.ס.וו.
הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון, בנובמבר 2016.
את הופעת הבכורה שלו ערך פירו ביונג פ.ס.ו, קבוצת המילואים של איינדהובן, המשחקת בליגת המשנה ההולנדית, ב-2 בדצמבר 2016 מול אכילס 29'.
באוגוסט 2019 הושאל לשנה לספרטה רוטרדם וערך את הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית ב-25 באוגוסט כשעלה כמחליף בדקה ה-60 של המשחק מול זוולה שהסתיים בתיקו 2-2.
ב-2 ביולי 2021 עבר פירו לסוונסי סיטי בחוזה לשלוש שנים, תמורת סכום שלא פורסם, והוערך בכמיליון פאונד.
ב-10 באוגוסט הוא כבש במשחק הבכורה שלו בקבוצה במסגרת גביע הפוטבול ליג מול רדינג, שהסתיים בניצחון בתוצאה 0–3.
ב-24 באוגוסט 2023 חתם לארבע שנים בלידס יונייטד מהצ'מפיונשיפ תמורת סכום שלא פורסם, והוערך במעל עשרה מיליון פאונד.
ב-26 באוגוסט הבקיע שער בכורה בהופעתו הראשונה, במשחק הליגה מול איפסוויץ' טאון, שהסתיים בניצחון בתוצאה 3–4. ב-17 בספטמבר כבש צמד בניצחון 0–3 על מילוול.
ב-23 בספטמבר כבש את שערו הרביעי בחמישה משחקים בניצחון 0–3 על ווטפורד.
הוא נכנס כמחליף במשחק הראשון לעונת 2024/2025 ב-10 באוגוסט מול פורטסמות', ובישל את שער השוויון של לידס בדקה ה-95 של המשחק, שהסתיים בתיקו 3-3. ב-31 באוגוסט כבש שער בכורה לעונה בניצחון 0–2 על האל סיטי.
ב-1 בפברואר 2025 כבש צמד בניצחון 0–7 על קארדיף סיטי.
ב-21 באפריל כבש רביעייה בניצחון 0–6 מול סטוק סיטי, שהבטיח עלייה לפרמייר ליג לראשונה מזה שנתיים.
פירו סיים את העונה כמלך השערים של הצ'מפיונשיפ עם 19 כיבושים, ובסיומה העפילה לידס יונייטד בחזרה לפרמייר ליג מהמקום הראשון בליגה.
נעל הזהב באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2017
שחקן השנה של סוונסי סיטי לעונת 2021/2022
מלך השערים של הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לעונת 2024/2025
ג'ואל-פיטר ויתקין הוא צלם אמריקאי.
ויתקין נולד לאב יהודי ולאם קתולית.
אחיו התאום, ג'רום ויתקין, הוא צייר נודע.
בגיל צעיר היה עד לגירושי הוריו, שנגרמו בעיקר על רקע הבדלי הדת ביניהם.
לאחר מכן למד בבית הספר סיינט ססיליה, ואת שנותיו בתיכון עשה בבית הספר גרובר קליבלנד.
בשנת 1961 התגייס לצבא ארצות הברית, מתוך כוונה לצלם את המלחמה בוייאטנם, אך בשל סיבות מנהלתיות, לא הגיע לוייאטנם, ועשה את שירותו בפורט הוד, טקסס, כאחראי על מידע לציבור ותמונות מסווגות.
את התואר הראשון, בפיסול, עשה בקופר יוניון, ניו יורק (1974) ואת תוארו השני, באמנות, עשה באוניברסית ניו מקסיקו, באלבוקורקי, תוך שוויתר על מלגה שהוצעה לו מאוניברסיטת קולומביה.
ויתקין משתמש לצורך עבודתו במצלמת פילם, והוא נוהג לעבוד על התשליל עצמו בעזרת חומרי פיתוח שונים, שריטות על התשלילים ועוד מניפולציות המאפשרות לו להשיג את המראה האסתטי שאליו הוא שואף.
הוא מרבה לעסוק במוות, באמצעות צילומי גופות, חלקי גופות ואיברים, אותם הוא מעמיד בסצנות מבוימות בסטודיו שלו.
בנוסף, הוא מוכר בזכות צילומי בעלי המום, החריגים ואנשי השוליים.
הוא מעדיף לעבוד בשחור לבן על פני עבודה בצבע.
בראיון שנערך לקראת תערוכתו בגלריה מנשר בתל אביב, בשנת 2010, סיפר על עבודתו, ובין היתר, על הערכתו לצלמת דיאן ארבוס.
כיוון שהחוק בארצות הברית אינו מתיר צילום גופות בשטחה, עיקר עבודתו נעשית בדרום אמריקה, באישור הרשויות במקסיקו ובקולומביה.
עבודותיו של ויתקין הוצגו במוזיאונים וגלריות מהשורה הראשונה בעולם.
הוא מיוצג על ידי גלריית ברוס סילברסטיין בניו יורק, ועבודותיו נמצאות באוספים הקבועים של מוזיאונים רבים, ביניהם: המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המכון לאמנות של שיקגו, מוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס, ספריית הקונגרס, מוזיאון וויטני בניו יורק, מרכז ז'ורז' פומפידו בפריס, מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, ועוד.
ויתקין מציג רבות מעבודותיו בדף האינסטגרם שלו.
ג'ואל קארבר ויטבורן היה סופר והיסטוריון מוזיקה אמריקאי, האחראי על הקמת סדרת הספרים של Record Research.
ויטבורן נולד בוואוואטוסה , ויסקונסין, ב-29 בנובמבר 1939. הוא החל לאסוף תקליטים כשהיה נער, נרשם לראשונה לבילבורד ב-1953, וכשבילבורד הוט 100 הוצג ב-1958 התחיל לרשום את מיקומי התקליטים בתרשים בכרטיסי אינדקס.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון מנומוניי פולס ב-1957, הוא למד בקולג' אלמהרסט ובאוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, אך לא קיבל תואר מאף אחד מהמוסדות.
ויטבורן עבד על הפצת תקליטים עבור RCA באמצע שנות ה-60, תוך שימוש בסטטיסטיקות התרשים שלו כדי ליידע תחנות רדיו, לפני שהקים חברה עצמאית משלו, ב-1970. הוא הרכיב צוות חוקרים כדי לבחון בפירוט את כל מצעדי המוזיקה והווידאו של הבילבורד, וקבע הסדר רישוי עם בילבורד.
מאז, החברה פרסמה ספרי עיון המבוססים על נתונים ממצעדי המוזיקה הפופולרית השונים ועד היום פרסמה למעלה מ-200 ספרים, 50 מהם נמצאים בקטלוג Record Research.
מחקריו משתרעים משנת 1890 ועד היום ומכסים ז'אנרים רבים.
הספרים של ויטבורן נמצאים בשימוש נרחב בתעשיית הבידור (במיוחד בתעשיית תקליטני הרדיו) וחובבי מוזיקה ברחבי העולם.
פרסום הדגל שלו היה Top Pop Singles, אשר כיסה את ההיסטוריה של מצעדי הסינגלים הפופולריים של בילבורד, בעיקר בילבורד הוט 100. המהדורה האחרונה, Top Pop Singles 1955–2018, יצאה ביוני 2019. ויטבורן היה גם מחבר הסדרה Top 40 Hits, בהוצאת ספרי בילבורד.
ויטבורן היה אספן נלהב של תקליטי פטיפון, עם אוספים נרחבים בכספות התת-קרקעיים שלו.
האוסף שלו כולל עותק של כמעט כל תקליט של 78 סל"ד, סינגל של 45 סל"ד, אריכי-נגן ותקליטורים שהגיעו למצעדי הבילבורד.
בשנת 2013, על פי ההערכות, האוסף שלו מכיל למעלה מ-200,000 סינגלים.
ויטבורן היה נשוי לפרנסס (לבית מודגט), ונולדה להם בת, קים.
הוא נפטר בביתו במנומוניי פולס, ויסקונסין, בגיל 82 ב-14 ביוני 2022.
ג'ואל אולט הוא שחקן קנדי, הידוע בעיקר מהשתתפותו בסדרות הטלוויזיה, "חיי עם משפחת וולטר", "אווטאר: כשף האוויר האחרון" ו"הלב של סאליבן".
אולט נולד במדיסין הט, אלברטה שבקנדה.
הוא החל לשחק בגיל חמש, בעידודה של אמו, שהייתה שחקנית בעצמה.
הוא למד בבית הספר התיכון סטרטמור.
הוא גם שיחק בנבחרת הפוטבול של בית ספרו.
בשנת 2007 לוהק אולט לתפקיד קטן בדרמה ההיסטורית של HBO, "ליבי קבור בברך פצועה" (אנ').
בשנת 2018, הוא שיחק תפקיד קטן בסרט ההרפתקאות הפרהיסטורי, "אלפא".
מאוחר יותר הוא קיבל תפקיד גדול יותר בסרט הדרמה, "חוף הקופים", שיצא לאקרנים ב-2020. באותה שנה שיחק גם בסדרת דרמת הפשע בטלוויזיה, Tribal.
הוא שיחק בתור נמלט בסרט משנת 2020, Parallel Minds.
בספטמבר 2019, הוא לוהק לתפקיד הראשי של ג'ארד, בסדרת הטלוויזיה "טריקסטר".
הסדרה עלתה לראשונה באוקטובר 2020. הוא היה מועמד בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה עבור משחקו בסדרה Trickster.
בפברואר 2021, שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "Two Sentence Horror Stories" כיליד המתמודד עם היסטוריה אפלה כאשר הוא וחברתו מבקרים בשחזור מערב ישן עבור הפודקאסט שלהם.
באותה שנה הוא שיחק בסרט המותחן "Abducted" בתור דריק דז'ארדינס.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "Ruby and the Well".
בשנת 2023, אולט התחרה בעונה התשיעית של "המרוץ למיליון קנדה" עם אחותו שיילה.
בשנת 2024 שיחק בתפקיד האן בסדרה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" מבית נטפליקס.
שנהסרטתפקידהערות2018אלפאצייד צעיר2020Parallel MindsנמלטMonkey Beachג'ימי2021Abductedדריק דז'ארדינס 2023Cascadeג'סי2024Can I Get a Witness?דניאלכאן ולתמידיליד אמריקאיTBASeventeenפיניקיס
12 פרקים2025הלב של סאליבןג'ייקוב9 פרקיםספלינטר סל: משמרת המוות (אנ')ת'אנדרדיבוב; 8 פרקים2026היורשים: ארץ הפלאות הרעהרובי הודסרט טלוויזיה עתידי של ערוץ דיסניקאריטומי רוססדרה עתידית של אמזון פריים וידאוTBAGrendelאוסקרסדרה עתידית של נטפליקס
שנה פרס קטגוריהעבודהתוצאה הערות 2021פרסי המסך הקנדיים השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמהTrickster
ג'ואל פרנסיס האבנר היה אנדוקרינולוג וחוקר יהודי-אמריקאי, פרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד וחוקר בכיר בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
האבנר נודע בעיקר בזכות גילויו של ההורמון דמוי גלוקגון-1 , שהוביל לפיתוח תרופות מהפכניות לטיפול בסוכרת מסוג 2 ובהשמנת יתר.
הוא סיים תואר ראשון במדעים בהצטיינות באוניברסיטת רדלנדס בקליפורניה בשנת 1960. בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר מכן השלים התמחות ברפואה פנימית בבית החולים ג'ונס הופקינס, ובשנים 1967–1969 שימש כחוקר באנדוקרינולוגיה במכונים הלאומיים לבריאות.
בשנת 1971 הצטרף האבנר לסגל ההוראה של בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1989 מונה לפרופסור לרפואה.
במקביל, שימש כחוקר בכיר במחלקה לאנדוקרינולוגיה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס, שם ניהל את המעבדה לאנדוקרינולוגיה מולקולרית.
בשנים 1976–2006 היה חוקר במכון הרווארד יוז.
האבנר חקר את המנגנונים ההורמונליים הקשורים למטבוליזם של הסוכר והאינסולין.
בשנות ה-70 וה-80, יחד עם החוקרת סבטלנה מויסוב, גילה את ההורמונים GLP-1 ו-GLP-2, הנגזרים מהפרו-הורמון גלוקגון.
GLP-1 התגלה כהורמון המעודד הפרשת אינסולין בתגובה לאכילה, וכך מהווה בסיס לתרופות מודרניות לטיפול בסוכרת מסוג 2 ובהשמנת יתר.
האבנר תרם לגילוי חלבונים חשובים נוספים, כגון CREB (חלבון הקושר אלמנט תגובה ל-cAMP) ו-PDX-1 (פקטור שעתוק חשוב להתפתחות הלבלב).
האבנר זכה במספר פרסים יוקרתיים על תרומתו למחקר הרפואי:
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (2020)
פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2021)
פרסי נסיך אסטוריאס למחקר מדעי וטכני (2024)
פרס טאנג למדעי התרופות הביולוגיות (2024)
פרס לסקר למחקר קליני (2024)
פרס BBVA לגבולות הידע בביולוגיה וביומדיצינה (2024)
פרס פריצת דרך במדעי החיים (2025)
שומאכר היה במאי ותסריטאי קולנוע יהודי-אמריקאי.
נודע בעיקר כבמאי הסרטים "באטמן לנצח", "באטמן ורובין", "תא טלפון" ו"פנטום האופרה".
הוא נולד בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית.
אמו, מריאן (לבית קנטור) יהודייה משוודיה, התאלמנה כשהיה רק בן ארבע מאביו, פרנסיס שומאכר האמריקאי-נוצרי.
הוא למד במכון הטכנלוגי לאופנה של ניו יורק ולאחר מכן בבית ספר פרסונס לעיצוב, ולאחר שעבד בתעשיית האופנה, הוא החל לשמש כמעצב תלבושות בפרויקטים טלוויזיוניים ובהמשך במספר סרטי קולנוע, כולל שניים של וודי אלן.
בד בבד החל לעסוק בכתיבה וכתב את הלהיט דל התקציב "שטיפת מכוניות" (1976), כמו גם סרטים עצמאיים נוספים, ובהם "הקוסם" (1978), עיבוד קולנועי להצגת התיאטרון, בו כיכבו דיאנה רוס ומייקל ג'קסון.
לאחר שביים שני סרטי טלוויזיה בשנות ה-70 של המאה ה-20 ביים שומאכר ב-1981 את סרט הבכורה שלו, "האישה המתכווצת המדהימה", קומדיית מדע בדיוני לילדים שבא הציג את הקו הקולנועי בו נקט - סרטים הוליוודים נוסחתיים.
בהמשך הוא ביים סרט פעולה בכיכובו של מיסטר טי ("D.C.
הקריירה של שומאכר התחילה להתדרדר כשהוא ביים את שני סרטי ההמשך המבוססים על הקומיקס של באטמן: הסרט הראשון שביים "באטמן לנצח" הפך לשובר קופות מספר שתיים במדינה באותה שנה.
לעומתו, הסרט השני שביים "באטמן ורובין" קיבל ביקורות קשות ולא הצליח בקופות כמו קודמיו.
בהמשך שומאכר הודה שהסרט היה מצועצע ולא אפל מספיק כפי שהמעריצים ציפו באותה תקופה.
בשנות האלפיים, שלוש שנים לאחר שני סרטי באטמן שביים, הוא המשיך לביים סרטי פעולה ואקשן אבל בתקציב נמוך.
תחילה "טייגרלנד" ו"באד קומפני", ומשם המשיך לסרטו "תא טלפון", בו חרג מן הבימוי האופייני שלו וביים מותחן בסגנון היצ'קוק שזכה להצלחה קופתית רבה.
לאחר מכן ביים את הדרמה על חייה של העיתונאית ורוניקה גרין ועיבוד קולנועי למחזמר המצליח "פנטום האופרה", שקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב כסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר, דבר ששומאכר לא זכה לקבל בכל 20 השנים שבהן ביים סרטי קולנוע עד אז.
ב-2007 ביים את הסרט "מספר 23" שהוא מותחן פסיכולוגי בכיכובו של ג'ים קארי.
ב-2011 ביים את סרט המתח "הסגת גבול" בכיכובם של ניקולס קייג' וניקול קידמן.
שומאכר יצא מהארון ונודע כגיי מוצהר במשך רוב הקריירה שלו.
ג'ואן באאז (לעיתים באעז; באנגלית: Joan Chandos Baez, IPA: [dʒoʊn ˈbaɪ.ɛz]; נולדה ב-9 בינואר 1941) היא זמרת פולק, משוררת ואקטיביסטית חברתית אמריקאית.
את עיקר פרסומה קנתה בשנות השישים כזמרת עם וכן כפעילה למען הפציפיזם.
באאז נולדה בניו יורק לאב מקסיקני ולאם סקוטית.
סבה, אלברטו באאז, עזב את הכנסייה הקתולית כדי להיות מטיף מתודיסטי ועבר לארצות הברית כשאביה היה בן שנתיים.
אביה, אלברט באאז (1912–2007), נולד בפואבלה, מקסיקו, וגדל בברוקלין, ניו יורק, שם הטיף אביו לקהילה דוברת הספרדית.
אלברט שקל תחילה להיות כומר, אך במקום זאת פנה ללימודי מתמטיקה ופיזיקה וקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1950. מאוחר יותר היה ממציא שותף של מיקרוסקופ הרנטגן.
אמה, ג'ואן צ'אנדוס באאז (לבית ברידג'), המכונה ג'ואן סניור או "ג'ואן הגדולה", נולדה באדינבורו, סקוטלנד, בתו השנייה של כומר אנגליקני, אנגלי.
היא נולדה ב-11 באפריל 1913 ונפטרה ב-20 באפריל 2013. לבאאז היו שתי אחיות, פאולין תאליה באאז בריאן (1938–2016), הידועה גם בשם פאולין מרדן, ומרגריטה מימי באאז פארינה (1945–2001), שהייתה ידועה יותר בשם מימי פארינה.
שתיהן היו פעילות פוליטיות ומוזיקאיות.
משפחתה הצטרפה לקהילת הקווייקרים במהלך ילדותה המוקדמת והיא המשיכה להזדהות עם מסורת זו, במיוחד במחויבותה לפציפיזם ולנושאים חברתיים.
בזמן שגדלה, ספגה באז השמצות גזעיות ואפליה בגלל המורשת המקסיקנית שלה.
כתוצאה מכך, היא הפכה מעורבת בפעילות חברתית ופוליטית בתחילת הקריירה שלה.
היא סירבה להופיעה באולמות בהן הותר רק לקהל של לבנים להיכנס, כפי שהיה נהוג במדינות דרום ארצות הברית.
בשל עבודתו של אביה עם אונסק"ו, משפחתה עברה מקומות מגורים פעמים רבות, והתגוררה בערים ברחבי ארצות הברית וכן באנגליה, צרפת, שווייץ, ספרד, קנדה והמזרח התיכון, כולל בעיראק.
אביה גם השתתף בכנס מדעי במכון ויצמן ב-1965.
בנעוריה המשפחה התגוררה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם סיימה את לימודיה בתיכון בפאלו אלטו ב-1958.
באאז החלה לנגן ביוקולילי שחבר של אביה נתן לה במתנה, היא למדה ארבעה אקורדים, שאפשרו לה לנגן שירי רית'ם אנד בלוז, המוזיקה לה היא הקשיבה באותה התקופה.
כשהייתה בת 13, דודתה לקחה אותה להופעה של מוזיקאי הפולק פיט סיגר, והיא מצאה את עצמה נרגשת מאוד מהמוזיקה שלו.
עד מהרה החלה ללמוד את שיריו ולבצע אותם בפומבי.
ב-1957, רכשה את הגיטרה האקוסטית הראשונה שלה.
ב-1958, לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, אביה קיבל משרה ב והעביר את משפחתו מאזור סן פרנסיסקו לבוסטון, מסצ'וסטס.
שבאותה תקופה הייתה במרכז סצנת מוזיקת הפולק המתפתחת.
באאז החל להופיע באזור בוסטון ובקיימברידג' הסמוכה.
היא גם הופיעה במועדונים ולמדה באוניברסיטת בוסטון במשך כשישה שבועות.
מוזיקאי שפגשה באותה תקופה, בוב גיבסון, הציעה שתשיר איתו על בימת פסטיבל הפולק של ניופורט, בשנת ייסודו, 1959, כאשר הייתה בת 18. בעקבות החשיפה בפסטיבל היא חתמה על חוזה תקליטים ראשון.
ב-1961 פגשה לראשונה את בוב דילן.
באאז שכבר הייתה מפורסמת עזרה לדילן לפרוץ לתודעת הציבור והשניים אף היו בני זוג תקופה מסוימת.
ב-1963 הופיעה לצד בוב דילן בעצרת ההמונים בתום המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
ב-1965 צעדה במצעד מסלמה למונטגומרי.
ב-1967 נשלחה למאסר לאחר שהפגינה נגד מלחמת וייטנאם.
ב-2008 הוציא לאור את אלבומה ה-26 "Day After Tomorrow", שיוצא לאחר הפסקה של חמש שנים.
הוא זכה להצלחה מסחרית ונכלל בין 200 האלבומים הנמכרים ביותר במצעד בילבורד 200. 29 שנים אחר האלבום הקודם שלה שנכנס למצעד, "Honest Lullaby" מ-1979.
ב-2018 הודיעה שתצא לסיבוב הופעות האחרון שלה, שאחריו לא תופיע יותר.
בנוסף הוציאה לאור את האלבום "Whistle Down The Wind", שכולל גרסאות שלה לשירים שכתבו טום וייטס, אנהוני, ג'וש ריטר ואחרים.
והיא לא כללה בו שירים משלה.
סיבוב הפרידה שלה ננעל במופע בספרד, ביולי 2019.
ב-2023 יצא לאקרנים סרט תיעודי עליה בשם "אני רעש" (Joan Baez I Am A Noise) שכולל ראיונות איתה ואחרים ותיעוד של סיבוב ההופעות האחרון שלה ב-2018.
לבאאז קול סופרן גבוה וצלול בעל שלוש אוקטבות ובהופעותיה היא מלווה את עצמה בגיטרה אקוסטית.
באאז הרבתה לשיר שירים אותם כתבה, אך שרה גם גרסאות כיסוי רבות, בהן של בוב דילן, לאונרד כהן, הרולינג סטונז והביטלס, ובמקרה אחד, בהופעה בספרד, ביצעה את שירה של סי היימן "יורים ובוכים".
בן זוגה הראשון היה מיכאל ניו, צעיר שפגשה בזמן שלמדה במכללה בסוף שנות החמישים.
בהמשך דרכה, בשנת 1979, הוא היווה השראה לשירה "מיכאל".
ב-1968 פרסמה את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה "עם הנץ היום".
ב-1987 פרסמה את האוטוביוגרפיה השנייה שלה, "וקול לשיר עימו", בו חשפה פרטים על מערכת היחסים שלה עם בוב דילן.
באאז פגשה לראשונה את בוב דילן באפריל במועדון פולק בגריניץ' וילג' בניו יורק.
באותה עת היא כבר הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה והפופולריות שלה בתור זמרת הייתה במגמת עלייה.
בתחילה לא התרשמה ממנו, אבל היא אמרה שאהבה את אחת היצירות הראשונות של דילן, "Song to Woody" וציינה שהיא רוצה להקליט אותו.
עד 1963, היא הוציאה שלושה אלבומים, שניים מהם זכו לזהב, והייתה הראשונה להקליט גרסת כיסוי לשיר של דילן (השיר Don't Think Twice, It's All Right ב-1963).
באאז הזמינה את דילן להופיע לצדה בפסטיבל הפולק של ניופורט ב-1963. השניים ביצעו את השיר של דילן "With God on Our Side", שיתוף פעולה ראשון זה על הבמה, הוביל לעוד דואטים רבים בחודשים ובשנים שיבואו.
בזמן סיבוב ההופעות של דילן בבריטניה ב-1965, מערכת היחסים ביניהם החלה להסתיים לאט לאט.
אולם מאוחר יותר תיארה זאת כעצירה פתאומית ששברה את ליבה.
בסרט התיעודי "I Am a Noise Baez" מ-2023 התייחסה למערכת היחסים כ"מעצבנת לחלוטין", אך שעליה סלחה לו מאוחר יותר, אך אמרה שהם כבר לא בקשר אחד עם השני לאחר ששנים בהן המשיכו לשתף פעולה מבחינה מוזיקלית.
באאז השתתפה בסיבוב הופעות של דילן בשנים 1975–1976. ושרה ארבעה שירים עם דילן באלבום ההופעה שיצא לאור לאחר סיבוב ההופעות.
היא גם כיכבה בתור 'האישה בלבן' בסרט "רנלדו וקלרה" (1978), בבימויו של בוב דילן.
הם הופיעו יחד שוב בקונצרט נגד נשק גרעיני "יום ראשון של השלום" ב-1982. ויצאו שוב לסיבוב הופעות משותף ב-1984, יחד עם קרלוס סנטנה.
באאז כתבה והלחינה לפחות שלושה שירים שהיו ספציפית על דילן.
ב"To Bobby", שנכתב ב-1972, בו היא דחקה בדילן לחזור לאקטיביזם פוליטי.
השיר "Diamonds & Rust", שיר הנושא מאלבומה משנת 1975 באותו שם, בו היא הביעה את רגשותיה כלפיו במונחים חמים אך ישירים.
והשיר "Winds of the Old Days", גם הוא באלבום Diamonds & Rust, שהוא זיכרון מריר-מתוק מהתקופה שלה עם "בובי".
לאחר שהשתתפה עם נשים נוספות במניעת גיוס לצבא, פגשה במאסר את דוד האריס, שהיה אסור בצד הגברים, אך התאפשר לו לבקר את באאז באופן סדיר.
השניים התגוררו יחד לאחר השחרור מהמאסר בקומונת ההתנגדות שלו, בקליפורניה.
שלושה חודשים אחרי היכרותם החליטו להינשא.
הם נישאו ב-26 במרץ 1968, בכנסייה עם סמלי שלום וכומר פציפיסט.
לאחר החתונה, עברו לגור בחווה שהייתה חלק מקומונה.
הם טיפחו גנים והיו צמחונים אדוקים.
זמן קצר לאחר מכן, האריס נאסר כיוון שהתנגד להתגייס.
בנם גבריאל נולד ב-2 בדצמבר 1969. הקשר התרופף לאחר שחרורו של האריס, הם נפרדו שלושה חודשים לאחר שהשתחרר והתגרשו בידידות בשנת 1973. לכבודו הקליטה את השיר A Song for David שהופיע באלבומה ה-11 של באאז One Day at a Time, שיצא לאור בינואר 1970. האריס נפטר בפברואר 2023.
בתחילת שנות ה-80 יצאה עם מייסד אפל, סטיב ג'ובס.
לאחר מותו, דיברה עליו בחיבה, וציינה שגם לאחר שהקשר הסתיים, הם נותרו חברים והוא המשיך לבקרה.
בשנת 1956 שמעה נאום של מרטין לותר קינג אודות מאבק לא אלים לזכויות אדם ושינוי חברתי, שריגש אותה.
בהמשך הם נעשו חברים ובאאז השתתפה בהפגנות שקינג סייע לארגן.
היא התנגדה למלחמת וייטנאם, עסקה בזכויות אדם, התנגדה לעונש מוות, פעלה למען זכויות קהילת הלהט"ב, אהדה למחאה באיראן ב-2009, מאבקים סביבתיים והשתתפה במחאה כנגד מלחמת עיראק.
פעלה למען פתרון של שלום של הסכסוך בצפון אירלנד
ב-1993 במהלך מלחמות יוגוסלביה, ביקרה בקרואטיה וסרביה והופיעה בפני פליטים.
באאז זכתה לפופולריות בישראל החל מתחילת שנות ה-60 ותקליטיה אף הודפסו בייצור מקומי, בלייבל "השועל השורק" של חברת "התקליט חיפה".
הביצוע שלה לשיר היידי "דונה דונה", שהוקלט ב-1960, תרם לפרסומה בישראל.
באאז ביקרה לראשונה בישראל באוגוסט 1974 כאורחת פסטיבל ישראל, בהזמנת מייסד הפסטיבל אהרן צבי פרופס.
באאז הופיעה לפני בואה לישראל בלבנון ובתוניסיה.
היא הופיעה בבנייני האומה בירושלים ובתיאטרון הרומי בקיסריה.
נשיא המדינה אפרים קציר וראש הממשלה יצחק רבין היו בין הנוכחים במופע בקיסריה.
באוגוסט 1978 ביקרה בישראל פעם נוספת, והוזמנה להשתתף בפסטיבל נואיבה, שנערך בחוף הים של העיירה נואיבה שבסיני, שהייתה אז בשליטה ישראלית.
אולם לאחר מספר ימים ביטלה באאז את השתתפותה, לאחר שנודע לה כי הפסטיבל הוא ב (מארגני הפסטיבל אמרו לה תחילה שהוא בנביעות - שם ההתנחלות במקום, ושהיא ליד ירושלים).
עם זאת הופיעה בבנייני האומה בירושלים ובאמפי קיסריה.
במאי 1988 ביקרה שוב בישראל, בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה, בהזמנות התנועות "די לכיבוש" ו"שלום עכשיו".
תחנת גלי צה"ל ביטלה שידור חי מהופעתה בהיכל התרבות, לאחר שהודיעה שתשיר את שירה של סי היימן, "יורים ובוכים", שנפסל לשידור.
ב-2015 קיבלה את פרס "שגריר של מצפון", מטעם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, על תרומתה למאבק לזכויות האדם.
ב-2016 נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ב-2021 קיבלה את פרס מרכז קנדי על מפעל חיים.
ג'ואן מוריס היא זמרת מצו-סופרן, מחצית הדואו המוזיקלי המפורסם בולקום ומוריס.
שותפה המוזיקלי ובעלה הוא המלחין/פסנתרן ויליאם בולקום.
השניים מתמחים בשירים פופולריים ישנים, בעיקר מן המחצית הראשונה של המאה ה-20 (אבל גם מעבר לתקופה זו - שירי קברט עכשוויים ושירים מתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית).
ג'ואן מוריס מקפידה על דיוק היסטורי בביצועי שיריה ורק לעיתים נדירות היא חורגת מן הגרסאות המקוריות של שירים למען התקינות הפוליטית.
שירתה מצטיינת בבהירות, המאפשרת כמעט תמיד הבנה מדויקת של המילים.
ג'ואן, רוזנת קנט אשר נודעה גם בשם "העלמה היפה מקנט" (The Fair Maid of Kent) הייתה הראשונה שנשאה את התואר נסיכת ויילס.
ג'ואן הייתה בתו של אדמונד מוודסטוק, הרוזן הראשון מקנט ושל מרגרט וייק, הבארונית השלישית מוייק.
סבה (מצד אביה) היה המלך אדוארד הראשון, וסבתה (מצד אביה) הייתה המלכה הרעיה מרגריט מצרפת.
אביה היה אח למחצה של המלך אדוארד השני, ותמך בו בעת המאבק בינו לבין אשתו איזבלה מצרפת ומאהבה רוג'ר מורטימר, הרוזן הראשון ממארץ'.
לאחר הדחתו של אדוארד השני והוצאתו להורג, הוצא גם אדמונד מוודסטוק להורג, וג'ואן ואימה הושמו במעצר בית.
המלך אדוארד השלישי לקח תחת חסותו את האלמנה וארבעת ילדיה, והוא ורעייתו, המלכה פיליפה דאגו לילדים ובהם לג'ואן, אשר גדלה בחצר המלוכה, ושם התחברה עם בן דודה אדוארד, הנסיך השחור.
בהיותה בת 12, בשנת 1340 התחתנה ג'ואן בסתר עם תומאס הולנד, הרוזן הראשון מקנט, מבלי קבלת אישור המלך לנישואים אלה (כנדרש באותה עת).
מספר חודשים לאחר מכן, בעת שהולנד שהה מחוץ לאנגליה במסעי הצלב, הכריחה אותה משפחתה להתחתן עם ויליאם מונטצ'וט, הרוזן השני מסלסבורי.
ג'ואן חששה להודות בנישואיה הקודמים, שכן גילויים יכול היה להביא להוצאתו להורג של תומאס באשמת בגידה.
עם שובו של תומאס הולנד ממסעי הצלב, גילה שאשתו התחתנה עם אחר.
תומאס פנה לאפיפיור ודרש שאשתו תושב אליו.
שויליאם רוזן סלסבורי גילה שאשתו הייתה נשואה לאחר, כלא אותה בביתו.
בשנת 1349 ביטל האפיפיור את נישואיה של ג'ואן לוויליאם, והורה לה לשוב לתומאס הולנד, עמו התגוררה עד מותו של הולנד בשנת 1360. לג'ואן ולהולנד נולדו ארבעה ילדים שנותרו בחיים:
תומאס הולנד, הארל השני מקנט
ג'ון הולנד, הדוכס הראשון מאקסטר
ג'ואן הולנד (1356- 1384) אשר נישאה לג'ון החמישי, דוכס בריטני
מוד הולנד (1359–1391) אשר נישאה לואלראן השלישי מלוקסמבורג, רוזן ליני
אדמונד, שנולד ב-1354, נפטר זמן קצר לאחר לידתו.
בשנת 1352 הפכה ג'ואן לרוזנת קנט ובארונית וייק לידל.
לכל אורך נישואיה המשיך אדוארד, הנסיך השחור לנצור את אהבתו לג'ואן.
עדויות לכך ניתן למצוא במתנות שונות שהביא לה במהלך השנים.
משפחתו של אדוארד ראתה בעין קשה את הקשר - לאור נישואיה השנויים במחלוקת של ג'ואן, ובשל קרבת המשפחה בינה לבין אדוארד.
בשנת 1361 נישאו ג'ואן ואדוארד בנישואי סתר, ולבקשת המלך התיר האפיפיור לבני הזוג להינשא באופן חוקי.
טקס הנישואים הרשמי נערך ב-10 באוקטובר 1361 בטירת וינדזור בנוכחות המלך והמלכה.
סימון איסליפ הארכיבישוף מקנטרברי ערך את הטקס.