tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשילד מאובחן עם עיכוב התפתחותי כלשהו, לעיתים עשויים לתפוס אותו כנחשל או עם פיגור אחרי הסביבה.
יש עדויות לכך שתפיסה זו עלולה להפוך בהמשך למציאותית, זאת אומרת גם אם בהמשך הילד מדביק את הפער, מורים עדיין ימשיכו לדרג את הביצועים שלו כנמוכים יחסית ולהשפיע על המשך חייו והתפתחותו.
תומאס אדיסון שהפך לממציא ואיש עסקים ידוע, בילדותו כונה "מפוזר" לעיתים קרובות והמורה שלו כינה אותו כ"מוזר", ובכך נסתיימה תקופה של שלושה חודשים שהיא התקופה היחידה בעצם בה אדיסון התחנך בחינוך הפורמלי.
לאחר מכן הוא עבר לחינוך ביתי.
ייתכן שלאדיסון הייתה צורה כלשהי של הפרעת קשב וריכוז (ADHD).
על פי המכון הפסיכיאטרי האמריקאי, הפרעות קשב וריכוז משפיעות על כ-3%–5% מהילדים.
גם אלברט איינשטיין הוא דוגמה למי שסבל בילדותו המוקדמת מבעיות התפתחות שאופיינו על ידי קשיים בדיבור.
ישנן דוגמאות נוספות לאנשים שבצעירותם סבלו מעיכוב התפתחותי והחלו לדבר בגיל מאוחר שהפכו בבגרותם למהנדסים, מתמטיקאים, ומדענים, בין היתר ריצ'רד פיינמן ואדוארד טלר.
מדען המוח סטיבן פינקר סבור שצורה מסוימת של עיכוב שפתי עשויה למעשה להיות קשורה ליכולת אנליטית יוצאת דופן ומולדת אצל אנשים מסוימים.
דיסלקסיה היא לקות למידה שעלולה להשפיע על כ-3-10% מהילדים.
מחקרים מצביעים על כך של-20% עד 35% מהיזמים בארצות הברית ובבריטניה מוגדרים כלייט בלומרס.
חוקרים טוענים כי יזמים עם דיסלקסיה עשויים להשיג הצלחה על ידי האצלת אחריות והצטיינות בתקשורת מילולית.
ריצ'רד ברנסון, שמפורסם בשל היותו הבעלים של המותג Virgin הוא דוגמה בולטת וכך גם צ'ארלס שווב, המייסד והמנכ"ל של תאגיד צ'ארלס שווב.
פבלו פיקאסו, טום קרוז ווופי גולדברג הם דוגמאות נוספות לאנשים עם דיסלקסיה שנחשבו ל"איטיים" בילדותם.
הספקטרום האוטיסטי המתאפיין בהתנהגויות שחוזרות על עצמן ותחומי עניין מוגבלים, משפיע על כ-0.6% מהילדים עם סוגים שונים של הפרעות חברתיות ותקשורתיות.
דוגמאות מוכרות לאנשים על הספקטרום: טים פייג', סופר ועיתונאי אמריקאי זוכה פרס פוליצר וורנון סמית', חתן פרס נובל בכלכלה.
בגיל ההתבגרות עוברים בני נוער שינויים פיזיים ונפשיים האופיינים לגיל ההתבגרות.
"פריחה מאוחרת" יכולה להתייחס גם לילדים הסובלים מעיכוב בהתבגרות המינית, שמאחרים להתפתח ולהגיע לשיא גובהם.
הסופר והמשורר האירי ויליאם בטלר ייטס והפוליטיקאי הקנדי פייר אליוט טרודו שניהם מוגדרים כ"לייט בלומרס" במובן זה.
ברוב מערכות החינוך הציבוריות, ילדים ובני נוער באותו גיל לומדים באותן כיתות.
בגלל השונות הרחבה בהופעת גיל ההתבגרות, משמעות הדבר היא שבאותה כיתה ילמדו ילדים שטרם החלו את ההתבגרות לצד אחרים בוגרים מינית אך שלא סיימו את הצמיחה לגובה וילדים אחרים שכבר סיימו את תהליך ההתבגרות שלהם.
נראה שבגילאי הביניים האלו יש סיכון גבוה יותר לנשירה של תלמידים מהחינוך הפורמלי (בדרך כלל עקב עצלות, שעמום אינטלקטואלי, בריונות וכו') מבלי שהשיגו את מלוא פוטנציאל הלמידה שלהם.
המונח "פריחה מאוחרת" עשוי להתייחס לאנשים שמפתחים תחומי עניין אינטלקטואליים רק בשנות ה-20 או ה-30 לחייהם ומגיעים למוסדות להשכלה גבוהה, שם הם מתפקדים טוב במיוחד ובעקבות כך מבססים קריירות מקצועיות בתחומים שונים.
מבוגרים המוגדרים כלייט בלומרס הם כאלו שלרוב מגלים את הכישרונות והיכולות שלהם רק בגיל מאוחר יחסית.
במקרים מסוימים אפילו רק בגיל הפרישה.
אף על פי שקיימת תפיסה רווחת לפיה ההתפתחות האינטלקטואלית מגיעה לשיא אצל מבוגרים ולאחר מכן יורדת לאט עם העלייה בגיל, הדבר עשוי להיות פשטני.
אף על פי שהיכולת ליצור זיכרונות ומושגים חדשים אכן עשויה להצטמצם, למבוגרים יש יתרונות שונים הקשורים לידע מצטבר, אסוציאציות בין מושגים וטכניקות מנטליות שעשויות לתת לו יתרון בתחומים מסוימים.
דוגמאות בולטות לפריחה מאוחרת בתחומים שונים:
שחקנים רבים לא זוכים לפרסום ו"פריצה" לתעשיית הקולנוע עד שנות העשרים המאוחרות – שנות השלושים לחייהם.
מריל סטריפ סיימה את בית הספר לדרמה של ייל כשהייתה בת 27. אלן ריקמן התחיל את הקריירה שלו בגיל 28, לפני כן הוא היה עסק בתחום עיצוב גרפי, ואת הפריצה האמיתית הראשונה שלו בעולם התיאטרון עשה רק בשנות הארבעים לחייו.
דני איילו התחיל לשחק רק בגיל 40. ריצ'רד פרנסוורת' הפך לשחקן לאחר שעבד עשרות שנים כפעלולן, אף על פי שבצעירותו ביצע כמה תפקידי משחק קטנים ללא קרדיט.
רודני דיינג'רפילד עבד במועדונים שונים כשהיה צעיר בתור סטנדאפיסט אבל עזב את העבודה הזו כדי לעבוד בתחום המכירות.
לדני גלובר היה תקופה קצרה בקריירה פוליטית לפני שהשתלב במשחק בגיל עשרים ושמונה.
ליז סמית' הפכה לשחקנית מקצועית רק בגיל 50. גם קתרין ג'וסטן החלה בקריירת המשחק רק בגיל 42. סילבסטר סטאלון היה בן שלושים כשכתב וכיכב בסרט רוקי הראשון.
באמנות הלייט בלומרס מקושרים לרוב לתחום האומנות הנאיבית.
המונח הזה מתאים למי שמתחיל בשלב מאוחר יחסית בחיים ללא הכשרה אמנותית.
דוגמה קלאסית לכך היא סבתא מוזס שקריירת הציור שלה החלה בשנות השבעים לחייה לאחר שנטשה את הקריירה הקודמת שלה ברקמה בגלל דלקת פרקים.
האמנית הבריטית בריל קוק היא דוגמה נוספת; לא הייתה לה הכשרה אמנותית והיא הפכה לציירת ידועה רק בשנות הארבעים לחייה.
האמנית הבוטנית מרי דיליני הפיקה את היצירה "פסיפסי הנייר" החל מגיל 71 ועד 88. כרמן הררה, אף על פי שהייתה לה הכשרה בתחום האמנות, מכרה את יצירת האמנות הראשונה שלה רק בגיל 89, אחרי שישה עשורים בהם הציור היה עבורה תחביב אישי בלבד.
האומן ההולנדי וינסנט ואן גוך היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי שהפך לאחר מותו לאחת הדמויות המפורסמות והמשפיעות ביותר בתולדות האמנות המערבית.
רוב הציורים שיצר מתוארכים לשנתיים האחרונות לחייו.
רקדנית הבלט האמריקאית מיסטי קופלנד נחשבה לילדת פלא שהפכה לכוכבת אף על פי שהתחילה ללמוד בלט רק בגיל 13. הרקדן והכוריאוגרף היפני קאזואו אונו החל לקחת שיעורי ריקוד רשמיים רק בשנות העשרים המאוחרות לחייו והיה בן 43 כאשר ביצע את הרסיטל הראשון.
רק עשור לאחר מכן, הוא ועמיתו טאצומי היג'יקטה יזכו להערכה עולמית כמייסדי הגרעין של תנועת המחול בוטו.
הרקדנית מרתה גרהם עשתה את שיעור הריקוד הראשון שלה בגיל 23 ובנתה קריירה מצליחה בתחום.
בכדורסל, האקים אולאג'וון לא נגע בכדורסל עד גיל 15, אבל האתלטיות והבסיס שרכש בכדורגל ובכדוריד עזרו לו להתקדם כאחד השחקנים הבולטים ששיחקו אי פעם ב-NBA.
באיגרוף, אלופי המשקל הכבד , קן נורטון ורוקי מרציאנו, התחילו להתאמן בתחום האגרוף רק בשנות העשרים לחייהם, אך בסופו של דבר שניהם עשו קריירות מצליחות מאוד בספורט התחרותי.
בתחום הקליעה היו שתי דמויות חשובות שהישגיהן התרחשו בשנות השישים לחייהם או מאוחר יותר.
ג'ושוע קרני מילנר הבריטי היה בן 61 כשזכה במדליית הזהב האולימפית שלו ברובה חופשי.
הצלף השוודי אוסקר גומר סוואן זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות בגיל 60 ואחת בגיל 64. הוא זכה במדליה האחרונה שלו, כסף, בגיל 72, מה שהפך אותו למדליסט המבוגר ביותר.
בטניס יש דוגמאות מפורסמות רבות: אנג'ליק קרבר, לי נה, סטן ואוורינקה, פרנצ'סקה סקיאבונה, יאנה נובוטנה, גוראן איוואנישביץ' ואנדרס גומס: כולם לייט בלומרס שזכו בתוארי הגראנד סלאם הראשונים שלהם לאחר גיל 28.
הכדורגלן מחוף השנהב דידייה דרוגבה חתם על חוזה מקצועי במועדון רק לאחר שהיה בן 21. בגיל 26, כשהצטרף לצ'לסי, הראה את כישרונו האמיתי כשחקן ברמה עולמית.
דרוגבה כבש שער שוויון, ולאחר מכן את הפנדל המנצח בגמר ליגת האלופות ב-2012 כשהיה בן 34.
הקריירה של הכדורגלן הברזילאי ז'וניור מסיאס היא אחת המדהימות בתולדות הכדורגל.
מסיאס חזר לכדורגל בתחילת שנות ה-2010 וכמה שנים לאחר מכן הפך לכדורגלן מקצועני ואף הצליח להבקיע בהופעת הבכורה שלו שער ניצחון בליגת האלופות, בגיל 30 בזמן שהיה בהשאלה במילאן.
הקריירה של הכדורגלן פאולטה גם התפתחה מאוחר יחסית (אף על פי ששיחק כמה משחקים בנבחרות הצעירות של פורטוגל (לשחקנים עד גיל 16 ולשחקנים עד גיל 21).
הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה ובנבחרת הייתה כשהיה כבר בן 24, ולאחר מכן הוא גם היה מלך השערים של פורטוגל.
הוא כבש את שני השערים הראשונים שלו בנבחרת בגיל 26.
ג'ורג' גרין המתמטיקטי והפיזיקאי הבריטי, שעבד כטוחן וללא השכלה פורמלית במתמטיקה, פרסם את המסה המפורסמת שלו על היישום של ניתוח מתמטי לתיאוריות החשמל והמגנטיות בשנת 1828 כשהיה בן 35. אלכסנד ונדרמונד החל ללמוד מתמטיקה רק בגיל 35 והחל לפרסם בתחום זה באותה שנה.
מרג'ורי רייס מתמטיקאית חובבת ללא השכלה פורמלית במתמטיקה מעבר להשכלה תיכונית, התחילה ללמוד ריצוף רק בדצמבר 1975, כשהייתה בת 51 או 52. היא גילתה ארבעה סוגים חדשים של מחומשים ב-1976 ו-1977. זאנג יטנג הגיש מאמר ל־annals of Mathematics בשנת 2013, בגיל 58, אשר עסק בפערים בין מספרים ראשוניים עוקבים.
החיבור זיכה אותו בפרס אוסטרובסקי לשנת 2013, פרס קול לשנת 2014, פרס רולף שוק לשנת 2014 ולמלגת עמיתי מקארתור לשנת 2014. הוא הפך לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה בסתיו 2015.
יכולת מוזיקלית טבועה כמעט בכל האנשים, במידה רבה או פחותה.
עם זאת, מי שמפתח אותה לרמה גבוהה הם לרוב אנשים שעודדו אותם בהיותם ילדים צעירים לנגן בכלי כלשהו או לשיר.
במוזיקה הלייט בלומרס הם בדרך כלל מלחינים או אמנים שהפכו בולטים מאוחר יותר בחיים, אך הפגינו יכולת מוזיקלית עוד הרבה קודם לכן.
אנטון ברוקנר מלחין אוסטרי, הוא דוגמה לכך.
אף על פי שהוא ניגן על עוגב בכנסייה בשנות העשרים לחייו, הוא לא הפך למלחין עד שנות ה-40 לחייו.
גם הזמר אל ג'ארו שהוציא את אלבומו הראשון בגיל 35 הוא דוגמה לכך.
יוצרי קולנוע רבים מתחילים לביים בסוף שנות ה-20 או תחילת שנות ה-30 לחייהם אך עדיין רבים מהבמאים הבולטים בתולדות הקולנוע ביימו את הסרט הראשון רק בגילאי השלושים המאוחרים לחייהם.
ניקולאס ריי, אלן רנה, מייקל מאן, סטיאג'יט ריי, טרי גיליאם, ג'רי לואיס, דון סיגל, רידלי סקוט, לויד בייקון, אלכסנדר קלוגה, אידה לופינו, סם מנדס, אלכסנדר פיין, אנג לי וז'אק ריווט.
דייוויד מאמט ביים את הסרט הראשון שלו בגיל 40, לאחר שנחל הצלחה כמחזאי וגם קיבל פרס פוליצר.
אריק רוהמר ביים את סרטו העלילתי הראשון בגיל 39, אם כי הוא לא הפך ליוצר קולנוע במשרה מלאה עד לסוף שנות ה-40 לחייו.
במאים בולטים רבים התחילו אפילו מאוחר יותר: רובר ברסון, ז'אק טאטי וטקאשי קיטאנו ביימו את לראשונה סרטים עלילתיים בגיל 42; מיכאל הנקה בגיל 47; ג'ים שרידן בגיל 40; קלינט איסטווד, האדם המבוגר ביותר שזכה בפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר, ביים את סרטו הראשון בגיל 41.
מקובל שפוליטיקאים מגיעים לבולטות בשלב מאוחר בחיים, לרוב לאחר קריירה בעסקים, במשפטים או באקדמיה.
לדוגמה, בקונגרס של ארצות הברית בינואר 2009, מתוך 540 נבחרי ציבור, 215 עסקו בעריכת דין ו-189 עבדו בעסקים במגזר הפרטי.
הגיל הממוצע של סנאטורים היה 62. כמו כן, דונלד טראמפ היה הנשיא האמריקני הראשון שהגיע לגיל שבעים לפני בחירתו לנשיאות והראשון שהגיע לגיל שבעים לפני כניסתו לתפקיד וכן הנשיא האמריקני הראשון שנכנס לתפקיד ללא כל ניסיון צבאי או מדיני קודם.
כמה פוליטיקאים ידועים ומצליחים הגיעו לתחום מרקעים שונים, חלקם יוצאי דופן.
ואצלב האוול, הנשיא הראשון של צ'כיה, היה מחזאי וסופר בעל עניין בזכויות אדם.
הוא הפך לקול האופוזיציה בצ'כוסלובקיה בשנות ה-80 ולאחר מכן לנשיא צ'כיה לאחר התמוטטות המשטר הקומוניסטי ב-1989, כשהיה בן 53. רונלד רייגן, שחקן לשעבר, מנהיג איגודי עובדים ודובר תאגידים, נבחר לראשונה לתפקיד ציבורי בגיל 55 כאשר הפך למושל קליפורניה והיה האיש המבוגר ביותר שכיהן כנשיא ארצות הברית עד לבחירת טראמפ.
מלצ'ורה אקינו הייתה איכרה פיליפינית חסרת השכלה, אם לשישה ילדים, שהפכה לפעילה במאבק לקבלת עצמאות מספרד.
ידועה בתור האישה הגדולה של המהפכה.
הייתה בת 84 כאשר המהפכה הפיליפינית פרצה ב-1896. גם הקריירה של מרג'ורי סטונמן דאגלס עשויה להתאים להגדרה של לייט בלומר.
העבודה הראשונה שלה בתחום איכות הסביבה הייתה כשהייתה בת כמעט 60. כשהייתה בת 78 היא ייסדה את "חברי האוורגליידס", והיא המשיכה בפעילות כמעט עד גיל מאה.
בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה, תומך של גאודיה ואישוויזם, הקים את התנועה הבין-לאומית למען תודעה קרישנה (הידועה בכינויה תנועת ההארי קרישנה) בשנת 1966 כשהיה בן 70. בחמש עשרה השנים האחרונות לחייו, תרגם למעלה משישים כרכים של כתבים וודיים קלאסיים לאנגלית (כגון הבהגווד גיטה ובהאגווטה פוראנה).
סופרים רבים פרסמו את עבודתם הגדולה הראשונה בשלב מאוחר בחייהם.
מרי וזלי כתבה שני ספרי ילדים בשנות החמישים המאוחרות לחייה, אך קריירת הכתיבה שלה לא זכתה להכרה רבה עד שפרסמה את הרומן הראשון שלה, שנכתב לאחר מות בעלה כשהייתה בת שבעים.
נורמן מקלין כתב בגיל 74 את הרומן הראשון והיחיד שלו: "נהר זורם ביניהם".
הספר מתאר את זיכרונותיו של מקלין מתחילת המאה ה-20 במונטנה שם גדל.
הספר הפך לרב-מכר ועובד לסרט ב-1992. הרייט דור פרסמה את הרומן הראשון שלה בגיל 74, וזכתה לשבחי הביקורות.
לורה אינגלס ויילדר אומנם עסקה בכתיבת טור לעיתונות כשהייתה בשנות הארבעים לחייה, אך את הרומן הראשון שלה בסדרת ספרי הילדים בית קטן בערבה פרסמה רק כשהייתה בשנות השישים לחייה.
צ'ארלס בוקובסקי כתב את הרומן הראשון שלו ב-1971, כשהיה בן 51.
קנת גרהם נולד בשנת 1859, הצטרף לבנק אנגליה בשנת 1879, עלה בסולם הדרגות והפך למזכיר.
אף על פי שכתב סיפורים קצרים שונים בזמן עבודתו בבנק, רק לאחר פרישתו ב-1908 פרסם את יצירת המופת הרוח בערבי הנחל.
פנלופי פיצג'רלד השיקה את הקריירה הספרותית שלה ב-1975, בגיל 58, כאשר פרסמה ביוגרפיה של האמן הפרה-רפאלי אדוארד ברן-ג'ונס.
בשנת 2012, האובזרבר בחר את הרומן האחרון שלה, "הפרח הכחול", ל"אחד מעשרת הרומנים ההיסטוריים הטובים ביותר".
בשנת 1979 היא זכתה בפרס בוקר עבור ספרה Offshore.
הרומן הראשון של ריצ'רד אדמס, רב המכר גבעת ווטרשיפ, פורסם כשהיה בשנות החמישים לחייו.
המרקיז דה סאד פרסם את הרומן הראשון שלו, ג'סטין, לאחר שמלאו לו 51 שנים.
ריימונד צ'נדלר פרסם את סיפורו הקצר הראשון בגיל 45, ואת הרומן הראשון שלו, השינה הגדולה, בגיל 51. פול טורדיי פרסם את רומן הביכורים שלו "לדוג סלמון בתימן" בגיל 59, לאחר קריירה בתעשיית ההנדסה.
ג'ין ריס ידועה בעיקר בזכות הספר ים סרגסו הרחב שראה אור ב-1966, כשהייתה בת 76.
איטלו זבבו פרסם את הרומן הראשון שלו זקנה (ספר) כשהיה בן 38, אך פריצת הדרך הספרותית שלו הייתה רק כשהיה בן 61 לאחר שפרסם את הספר תודעתו של זנו.
בתחומי כתיבה אחרים, ההיסטוריונית גרדה לרנר, ילידת 1920, פרסמה את ספרה הראשון, "האחיות גרימקה מדרום קרוליינה", ב-1967, כשהייתה בת 47 או 46, תלוי ביום הולדתה.
המשורר וולאס סטיבנס התחיל לכתוב שירה מאוחר בחייו לאחר שנים ארוכות בהן עבד כמוכר ביטוחים וכמנהל.
בתחומי כתיבה על פילוסופיה מרי מידג'לי פרסמה את ספרה הראשון בגיל 56.
לייטנר ויטמר היה פסיכולוג אמריקאי, הנחשב לאבי הפסיכולוגיה הקלינית.
בשנת 1896 ייסד באוניברסיטת פנסילבניה את הקליניקה הפסיכולוגית הראשונה בעולם, שבה נערכו הערכה וטיפול בילדים עם קשיי למידה והתנהגות.
ויטמר נולד בפילדלפיה בשם דייוויד ל.
בהיותו בן 50 שינה את שמו ל-Lightner.
הוא למד באקדמיה האפיסקופלית של פילדלפיה, וב-1888 השלים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1891–1892 למד בלייפציג תחת הדרכת וילהלם וונדט, והשלים דוקטורט בנושא תפיסה חזותית.
במרץ 1896 טיפל בילד עם לקות כתיב - אירוע שהוביל לפתיחת קליניקה ייעודית לילדים.
גישתו שילבה אבחון פסיכולוגי, הערכה רפואית ותוכנית התערבות חינוכית.
ויטמר היה פעיל ב־APA וסייע להקמת האגודה לפסיכולוגים ניסויים (Society of Experimental Psychologists).
הוא ייסד בית ספר קליני (1907) ומרפאה ראשונה להפרעות דיבור (1914).
ויטמר פרש מהוראה בשנות ה-30. הוא נפטר ב־1956 ונקבר בפנסילבניה.
הגדיר ארבעה יעדים לפסיכולוגיה הקלינית: מחקר לקויות, הקמת מוסדות טיפול, הכשרת אנשי מקצוע וטיפוח פסיכולוגים קלינאים.
הדגיש טיפול פרטני ושיתופי פעולה עם הורים ומורים.
התנגד לשימוש במבחני אינטליגנציה כמדד יחיד ליכולת.
ליילה ח'אלד היא מחבלת בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין וחברה במועצה הלאומית הפלסטינית.
ח'אלד ידועה בעיקר בשל פעילותה בחטיפת מטוסים, בהם טיסה 840 של חברת TWA באוגוסט 1969, וניסיון חטיפת מטוס אל על כחלק מסדרת חטיפות מטוסים מתואמת ב-6 בספטמבר 1970.
ליילה ח'אלד נולדה בשנת 1944 בעיר חיפה, אז עדיין תחת שלטון המנדט הבריטי.
ב-1948, לאחר הקרב על חיפה במלחמת העצמאות, עזבו חלק ניכר מתושבי חיפה הערבים את העיר, בהם משפחתה של ח'אלד.
המשפחה עברה למחנה פליטים פלסטינים בעיר צור בלבנון, פרט לאב שנשאר בארץ.
מאוחר יותר הוא נמלט למצרים, ובהמשך הצטרף למשפחתו בלבנון.
ח'אלד גדלה בין הפליטים הפלסטינים תוך טיפוח רגשות לאומיים ותחושה עמוקה שהצדק מחייב את שיבת הפליטים למולדתם.
בגיל 15 הייתה מראשוני המצטרפים לארגון הלאומי הפאן-ערבי "אל-קוומיון אל-ערב – תנועת הלאומיים הערבים", בראשותו של ג'ורג' חבש ובהשראתו של קונסטנטין זריק.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה הזרוע הפלסטינית של הארגון לחזית העממית לשחרור פלסטין.
במשך זמן מה הייתה ח'אלד גם מורה בכווית.
ב-29 באוגוסט 1969 הייתה ח'אלד חלק מחוליית מחבלים שחטפה מטוס נוסעים אמריקני של חברת התעופה האמריקנית TWA בטיסה 840, בדרכו מרומא לאתונה.
המטוס אולץ לנחות בדמשק, לאחר שהטייסים נדרשו בידי ח'אלד לחוג מעל חיפה כדי שתוכל לחזות בעיר הולדתה.
בפעולת חטיפה זו לא היו נפגעים, אך המטוס פוצץ.
כל הנוסעים שוחררו לאחר יממה למעט 2 נוסעים ישראלים: צלח מועלם ושלמה סמואלוב, שנותרו בסוריה ושהו בכלא הסורי במשך 3 חודשים עד לשחרורם במסגרת חילופי שבויים.
על פי מספר דיווחים תקשורתיים לא-מאומתים, סברו שולחיהם של החוטפים בחזית העממית לשחרור פלסטין, כי על המטוס נמצא יצחק רבין, באותה עת שגריר ישראל בארצות הברית.
לאחר הפעולה וחשיפת זהותה במהלכה, עברה ח'אלד סדרת ניתוחים פלסטיים לשינוי חזות פניה.
ב-6 בספטמבר 1970 הייתה ח'אלד מעורבת יחד עם שותף בניסיון כושל לחטיפת מטוס אל על בטיסה 219 מתל אביב דרך אמסטרדם לניו יורק.
פעולת ניסיון החטיפה הייתה חלק מסדרת חטיפות מתוזמנת שנודעה בשם חטיפת המטוסים לשדה דוסון, שבמסגרתה נחטפו בתוך ימים אחדים ארבעה מטוסים של חברות תעופה מערביות שיעדם ניו יורק, ואולצו לנחות בשדה דוסון בזרקא שבירדן.
חטיפת מטוס אל על כשלה כאמור, אך מחבלי החזית העממית הצליחו לחטוף מטוסים של TWA, סוויסאייר, פאן אם ו-BOAC.
ניסיון החטיפה בוצע על ידי ח'אלד שהגניבה בתיקה שני רימונים ושותף אזרח ניקרגואה בשם פטריק ארגואלו שהבריח אקדח בבגדיו.
הם דרשו מהטייס לפתוח את תא הטייס, וארגואלו ירה ופצע אנושות את הדייל שלמה וידר שהתנפל עליו בידיים חשופות.
קברניט המטוס אורי בר לב סירב לפתוח את תא הטייס ובמקום זה ביצע צלילה פתאומית שגרמה לשניים לאבד את שיווי המשקל.
ארגואלו נורה ונהרג בידי המאבטח מוטי בר-לבב והנוסעים התנפלו על ח'אלד, נאבקו עימה וקשרו אותה.
המטוס נחת נחיתת חירום בנמל התעופה הית'רו בלונדון, וח'אלד נמסרה לידי המשטרה הבריטית ופונתה לבית חולים בלונדון.
לאחר שחרורה שבה ח'אלד לפעילות במסגרת החזית העממית לשחרור פלסטין והשתלבה בפוליטיקה הפלסטינית.
רבים ראו בה סמל למאבק לשחרור לאומי ולפמיניזם ערבי.
היא נבחרה למועצה הלאומית הפלסטינית, ונחשבת עדיין מרואיינת מבוקשת בעולם ובמיוחד בבריטניה, שאיתה פיתחה לטענתה יחסים מיוחדים מאז מעצרה שם.
לאחר שנישאה בשנית, היא מתגוררת בעמאן, בירת ירדן.
השיר Like Leila Khaled Said ("כפי שאמרה לילה ח'אלד") של להקת The Teardrop Explodes באלבומם משנת 1981 הנושא את השם Wilder הוא שיר אהבה לח'אלד.
ליים הוא כינוי למספר מינים של פירות הדר או הכלאות שלהם.
צבע הפרי ירוק כהה עד צהוב, קוטרו נע בין שלושה לשישה סנטימטרים.
הפרי בשרני, ומזכיר בצורתו וטעמו את הלימון.
מיני הליים בדרך כלל קטנים מהלימון, ומתוקים יותר.
הליים הנפוץ בשווקים הוא הליים הפרסי (Citrus × latifolia) הירוק וגדול, והליים הארצישראלי (Citrus limettioides).
כמו יתר פירות ההדר, הליים עתיר בוויטמין C.
מלחים בריטיים השתמשו רבות בליים ובלימונים כדי למנוע את מחלת הצפדינה.
בטעמו ובתמצית הליים משתמשים בייצור משקאות הספרייט וקוקטיילים כדוגמת מוחיטו וקפיריניה.
לליים, בניגוד ללימון, אין גרעינים.
בישראל נהוג למכור "ליים פרסי מיובש" בצבע שחור או ליים פרסי רגיל לצורכי בישול.
ליילה מסחי (בגאורגית: ლეილა მესხი, נולדה ב-5 בינואר 1968, טביליסי, גאורגיה הסובייטית כיום גאורגיה) הייתה שחקנית טניס לשעבר מגאורגיה.
דירוג השיא שלה היה המקום ה-12, ב-5 באוגוסט 1991.
ליילה מסחי זכתה במהלך הקריירה שלה ב-5 תארים אישיים:
נאשוויל, ארצות הברית, ב-6 בנובמבר 1989
אוקלנד, ניו זילנד, ב-29 בינואר 1990
מוסקבה, רוסיה, ב-1 באוקטובר 1990
ולינגטון, ניו זילנד, ב-4 בפברואר 1991
הובארט, אוסטרליה, ב-9 בינואר 1995
כמו כן, היא סיימה כסגנית בעוד 6 טורנירים:
אוקלהומה סיטי, ארצות הברית ב-27 בפברואר 1989
ולינגטון, ניו זילנד ב-5 בפברואר 1990
אינדיאנפוליס, ארצות הברית ב-5 בנובמבר 1990
הילטון הד, ארצות הברית ב-1 באפריל 1991
אוקלנד, ניו זילנד יחד עם נטליה מדבדבה, ב-29 בינואר 1990
ולינגטון, ניו זילנד יחד נטליה מדבדבה, ב-5 בפברואר 1990
לינץ, אוסטריה יחד עם אבגניה מניוקובה, ב-22 בפברואר 1993
אי אמליה, ארצות הברית יחד עם מנואלה מלייבה, ב-5 באפריל 1993
לינץ, אוסטריה יחד עם אבגניה מניוקובה, ב-7 בפברואר 1994
7 משחקי גמר בטורנירי זוגות:
המבורג, גרמניה יחד עם יקטרינה ביצ'קובה, ב-21 בספטמבר 1987
סינגפור יחד עם סבטלנה פרחומנקו, ב-18 באפריל 1988
ברמינגהאם, בריטניה יחד עם סבטלנה פרחומנקו, ב-6 ביוני 1988
וויצ'יטה, ארצות הברית יחד עם סנדי קולינס, ב-20 בפברואר 1989
נאשוויל, ארצות הברית יחד עם נטליה מדבדבה, ב-6 בנובמבר 1989
המבורג, גרמניה יחד עם אבגניה מניוקובה, ב-25 באפריל 1994
הסן, גרמניה יחד עם אבגניה מניוקובה, ב-24 באוקטובר 1994
ליילה פהלווי (בפרסית: لیلا پهلوی, תעתיק מדויק: לילא פהלוי), הידועה גם כהנסיכה לילה מאיראן (27 במרץ 1970 – 10 ביוני 2001), הייתה בתו הצעירה של שאה איראן, מוחמד רזה שאה פהלווי.
ליילה פהלווי נולדה בשנת 1970 בטהראן, בירת איראן, לשאה האיראני מוחמד רזה פהלווי ולאשתו השאהבאנו (בפרסית: شهبانو, "קיסרית"), פרח פהלווי.
בשנת 1979 התחוללה באיראן המהפכה האיראנית בה הודח השאה משלטונו והמדינה הפכה לתיאוקרטיה אסלאמית, אז עזבה משפחת השאה את איראן.
לאחר מותו של אביה במצרים בשנת 1980 היגרה משפחת פהלווי לארצות הברית.
פהלווי למדה בבית הספר הפרטי היוקרתי "Rye Country Day School" בניו יורק וכן למדה בבית ספר ממלכתי במסצ'וסטס.
בהמשך למדה תואר בספרות באוניברסיטת בראון.
בראיונות שהעניקה לתקשורת האמריקאית סיפרה פהלווי כי הבריחה מאיראן הייתה טראומטית מאוד עבורה וכי היא סובלת מסיוטים על רקע זה.
כמו כן, סיפרה הנסיכה כי היא מעוניינת לשוב לאיראן.
ליילה פהלווי העבירה את חייה בין ביתה שבקונטיקט, ארצות הברית, לערים שונות באירופה.
היא נודעה באורח החיים הבוהמי אותו ניהלה, אשר התבטא במסעותיה הרבים ברחבי העולם ובמסיבות ונשפים של בני המעמד העליון ברחבי ארצות הברית ואירופה, בהם לקחה חלק באופן קבוע.
על אף מערכות היחסים הרבות אותן ניהלה, היא מעולם לא נישאה.
פהלווי הייתה פעילה מאוד בקרב חוגי הגולים האיראניים: היא עסקה בארגון מפגשים של האליטה האיראנית הגולה, וכן נטלה חלק פעיל בארגון טקסי הזיכרון לאביה.
בנוסף לכך ניהלה את "קרן מורשת איראן", אשר עיקר פעילותה התבטא בארגון כנסים ותערוכות אומנות בנושא התרבות הפרסית ותרבות איראן המודרנית.
בשנים האחרונות לחייה, החלה פהלווי לעסוק בדוגמנות ודגמנה עבור מעצב העל ולנטינו גרוואני.
באותה התקופה מצבה הבריאותי והנפשי החל להדרדר, היא איבדה ממשקלה ואובחנה כסובלת מאנורקסיה נרבוזה.
היא נאלצה להפסיק את קריירת הדוגמנות שלה וטופלה במרפאות רבות בארצות הברית ובריטניה.
במקביל שקעה בדיכאון ופיתחה תלות בכדורי שינה.
ב-10 ביוני 2001 היא נמצאה מתה בחדר בית המלון בו שהתה בלונדון.
בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי סיבת המוות הייתה מנת יתר של ברביטורט (תרופה להרגעה ולשינה) וקוקאין, להם הייתה מכורה פהלווי.
עם זאת, ישנה תאוריית קשר הטוענת כי הנסיכה נרצחה.
מותה של הנסיכה ליילה פהלווי הכה בתדהמה רבים בקהילות יוצאי איראן.
מקורביה סיפרו כי חייה של פהלווי היו חיים טראגיים ועל אף חיי החברה שלה, היא חיה בבדידות ומתה לבד.
פהלווי נקברה בחלקת קבר ליד סבתה, פרידה ע'ותבי (בפרסית: فریده قطبی, תעתיק מדויק: פרידה קטבי), בבית הקברות הפריזאי "Cimetière de Passy".
רבים הגיעו להלווייתה וקהילות איראניות רבות הכריזו על יום אבל וקיימו טקסי זיכרון.
ליילה מילר היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת House of M #4 מאוגוסט 2005 ונוצרה על ידי הכותב בריאן מייקל בנדיס והמאייר אוליביה קויפה.
ליילה מילר הייתה ילדה מוטאנטית שגדלה בבית יתומים בשכונת הלז קיטשן, מנהטן, ואשר מתעוררת יום אחד ומגלה שכל העולם השתנה והיא בין הבודדים שמודעים לכך.
היא משחקת תפקיד חשוב בעלילת "בית אם" כאשר היא משתמשת בכוחותיה המוטאנטים כדי להשיב את זיכרונותיהם של גיבורי-העל, אשר בסופו של דבר מרדו והחזירו את המציאות הרגילה שלהם על כנה.
דוקטור סטריינג' הציע כי מכשפת השני, האחראית על האירועים, יצרה את ליילה מילר כמנגנון אל-כשל לעזור לגיבורים במקרה ומשהו ישתבש.
לאחר אירועי בית אם היא מצטרפת לקבוצת אקס פקטור חקירות כאשר היא מופיעה במשרדיהם ומתחילה לייעץ להם.
בשלב זה היא מראה יכולת ניבוי של אירועים לפני שהם מתרחשים.
מתברר שלפני אירועי בית אם היא הייתה מוטאנטית בעלת מראה לא אנושי ויכולת לירוק אש.
לאחר אירועי בית אם היא איבדה את היכולות המוטאנטיות שלה כמו רוב אוכלוסיית המוטאנטים.
רק מאוחר יותר מתברר שלמעשה עדיין יש לה כוח מוטאנטי אך הוא לא קשור ליכולת שלה לדעת מה עתיד להתרחש.
היכולת שלה היא להחיות את המתים, אך ללא נשמה.
במהלך אירועי "תסביך משיח" ליילה מועברת לעתיד הרחוק שבו המוטאנטים נרדפים.
היא חיה שם שנים רבות ומקועקעת מעל העין שלה האות M לציון עובדת היותה מוטאנטית.
לבסוף היא חוזרת לעבר כמבוגרת לזמן קצר לפני שהצטרפה לאקס פקטור כילדה.
היא משתמשת במכשיר כדי להעביר אל עצמה בתור ילדה את הידע שלה מהעתיד, וכך מתברר כיצד היא תמיד ידעה מה עומד להתרחש.
ליילה עוברת לחיות עם דוקטור דום לתקופה מסוימת כאשר היא מבצעת איתו עסקה, היא נותנת לו ידע מסוים על העתיד שהוא רוצה ובתמורה הוא מלמד אותה על כישוף ונותן לה מכשיר קסם חזק שצמוד לה ליד ונותן לה יכולות מסוימות כגון מגן אישי חזק.
לאחרונה היא החזירה לחיים את סטרונג גאי ובכך גרמה לשינויים גדולים בצורה בה היא זוכרת שהעתיד מתפתח.
כתוצאה מכך היא התחילה להיות אימפולסיבית יותר.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא חתונת בזק בלאס וגאס עם מנהיג אקס פקטור ג'יימי מדרוקס.
ליילה שהיד היא דיפלומטית פלסטינית, נציגת פלסטין לאיחוד האירופי.
לפני כן כיהנה במשך 12 שנים כנציגת הרשות הפלסטינית בפריז.
שהיד, ילידת ביירות, משתייכת למשפחת חוסייני, שנחשבת לאחת מהמשפחות הפלסטיניות המשפיעות ביותר.
למדה אנתרופולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 1978 התחתנה עם הסופר המרוקאי מוחמד בראדע והתיישבה במרוקו עד 1986. היא ייצגה את הארגון לשחרור פלסטין באירלנד, ולאחר מכן הפכה למנהלת משרד המידע בהאג.
באותה העת שימשה גם כנציגת אש"ף בהולנד ודנמרק.
בשנים 1993 עד 2005 עבדה כנציגת הרשות הפלסטינית בצרפת, עד שנטלה את תפקידה הנוכחי והוחלפה בחורי הינד.
ביקרה לראשונה ביהודה ושומרון וחבל עזה בשנת 1994.
בשנת 2004 הייתה עם המנהיג הפלסטיני יאסר ערפאת בימיו האחרונים.
ליילה שוורץ (נולדה ב-13 ביולי 1949) היא אוצרת ומודל אמנות, במאית ואמנית מיצגים חברתית ישראלית, המשתמשת בגופה כמדיום לצורכי אמנות חזותית.
שוורץ נולדה בקהיר לרחל שוורץ וברנרד לוי בשם לוסי לוי.
אמה ממוצא אירופי ואביה ממוצא לבנוני.
משפחת אמה הייתה משפחה אמידה שבבעולתה בית דפוס ועסק סיטונאות של משקאות חריפים.
אביה עבד כנער שליח עבור העסק המשפחתי, והשניים התאהבו והתחתנו בניגוד לרצון משפחת האם, והיגרו בעקבות כך למצרים.
כשהייתה בת 4 חודשים עלתה עם אמה לישראל, בעוד שהאב היה אמור להצטרף אליהן.
ואולם, בזמן זה אביה התאסלם ואבדו עקבותיו.
שוורץ ואמה התיישבו במעברה בפרדס חנה.
בגיל 3 וחצי מסרה אותה אמה למשפחת אומנה עקב חוסר יכולת לפרנס ולגדל אותה כאם חד-הורית.
שוורץ עברה בין חמש משפחות אומנה, וכשגדלה מעט חזרה אל בית אמה.
בגיל 12 עברה להתחנך בקיבוץ השומר הצעיר בית זרע שבעמק הירדן, ומשם נשארה בקשר מתמיד עם אמה.
בטרם הספיקה שוורץ להתגייס לצה"ל, חלה הידרדרות במצבה הרפואי של אמה, ועל כן היא שוחררה מחובת השירות וחזרה לפרדס חנה על מנת לטפל בה.
בתקופה זו נאלצה שוורץ לפרנס את שתיהן, כאשר עיקר עבודתה הייתה בתחום החינוך, במוסד "טוקייר" לנוער בסיכון ובאלוני יצחק, והייתה רכזת בנוער העובד והלומד בגבעת עדה.
כאשר מלאו לה 20, נפטרה אמה והיא נשארה יתומה וללא משפחה.
מאוחר יותר, במהלך קריירת האומנות שהתה באירופה כ-8 שנים, אז ניסתה לאתור בני משפחה בניסיון לאתר את אביה, אך לא צלחה במאמציה לאתרו ולא הכירה אותו מעולם.
באותה תקופה התגוררה תקופה קצרה בבלגיה, שם עבדה כמנקה בבית זונות בקרבת בריסל.
כשחזרה ארצה, החלה ללמוד במכללת בית ברל הדרכת נוער.
מודל עירום בעולם האמנות הישראלי
שוורץ החלה לשמש כמודל עירום לאמנים ב-1966, בעקבות פנייה של שכנתה לקיבוץ שהייתה בחוג אמנות.
מיד לאחר מות אמה, ב-1970, החלה לעבוד בתמורה לתשלום כמודל עירום לציירים, פסלים וצלמים מכל תחומי האמנות.
בעבר ציינה שוורץ כי הגיעה לעבודה זו מתוך משיכה לעולם האומנות, והשיגה באמצעות העירום דימוי גוף עצמי חיובי יותר, אך במועדים אחרים תיארה את המניע לעבודה בעירום כדרך "לצאת מחובות".
בשלב מאוחר יותר, חדלה מלדרוש תשלום בגין עבודתה, ובמקום זאת דרשה לקבל מהאמנים יציאות בהן מופיעה דמותה.
בספרה, תיארה שוורץ את החלטתה לעבוד כמודל עירום כך:
לאורך הקריירה בו שימשה כמודל ומודל עירום, עבדה שוורץ עם ציירים, פסלים, ואמנים רבים ובהם מנשה קדישמן, אורי רייזמן, רפי לביא, יגאל תומרקין, חנוך פיבן, בתיה לישנסקי, ידיד רובין, מאיר פיצ'חדזה, אורי גרשוני, חיים מאור, ציונה שמשי, מאירה שמש, יאיר גרבוז, שמואל בונים, מאיה כהן לוי ואביגדור סטימצקי.
שוורץ ציינה בעבר כי שמה לה למטרה להביא אל האמנות אל ה"רחוב" הישראלי של אותה תקופה ואת הזהות המגוונת שאימצה מתוך אורך החיים המאוד חריג והמורכב שלה.
על כן, ראתה בדוגמנות תפקיד אקטיבי ולא פסיבי, כפי שהיה מקובל עד אז ולכן הייתה מקפידה להיות מעורבת בתהליך ואופי היצירה.
אמנים רבים התלהבו מגישה זו של שוורץ לאחר שלמדו להכיר ולהעריך את האפשרויות הגלומות בה.
שוורץ למדה רבות על אמנות מן האמנים שאיתם עבדה, כמו גם גילויים על עצמה כפי שהשתקפו ביצירות להן הייתה שותפה.
פעילותה העצמאית כאמנית החלה בתקופה בה עבדה שוורץ כמנקה בבריסל, אז הציעה עצמה כמופע אומנותי במסגרת מסיבה אריסטוקרטית שנערכה בבית הזונות בו עבדה.
לדבריה, "אפילו את השיר הראשון לא נתנו לנו לגמור".
לאחר תקופה בה פעלה כמודל עירום, החלה לוקחת חלק פעילות בתכנון ובימוי היצירות, והחלה ליצור אמנות מיצגים בנושאים חברתיים ופוליטיים.
מספר מיצגים שביצעה, וביניהם "מיצג שחור", "החיים בזבל", "בית מטבחיים", "מיצג רפואי" ו"מסכת גז", זכו לתשומת ליבה של התקשורת הישראלית והעלו את שוורץ לתודעה האמנותית בישראל.
המיצג "החיים בזבל" בפרט, שבו הצטלמה בעירום בין ערמות האשפה שבחירייה, זכה להד תקשורתי רחב, ושוחזר במסגרת חגיגות ה-50 לעצמאות מדינת ישראל ולכבוד הקמת מוזיאון הציוניות בחירייה, בה הוקם פארק אריאל שרון.
שוורץ טענה שמטרת המיצג המקורי, שנערך ב-1984, הייתה להתריע כנגד הניתוק בחברה הישראלית.
את שחזור המיצג ביצעה ב-1994, חגיגות היובל למדינה, במסגרתו הצטלמה בשנית בחירייה, הפעם על מיטה ועליה פרוס דגל ישראל.
ביצוע המייצג תועד וסוקר על ידי יגאל מוסקו, בכתבה בתוכנית יומן החדשות.
לרגל 30 שנות פעילות אומנותית, החליט מוסד "אמנות לעם" להקים תערוכה מקיפה ומייצגת של עבודותיה, אשר בה שימשה שוורץ לא רק כ"מודל" אלא גם כאוצרת של התערוכה.
בשנת 2003 תשס"ג, הוציאה שוורץ ספר, 55 ליילה וליילה, ובו היא מציגה 55 יצירות אשר בהן שימשה כמודל משנת 1973 ועד שנת 2003.
ב-2007 הופיעה בסיפור מסגרת, תוכנית טלוויזיה מבית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומפעל הפיס ששאפה "למפות, לקטלג ולייצר קו עלילה אחיד ורציף ל-100 שנים של אמנות בישראל".
שוורץ טענה שחברת ההפקה בשמיטה את שמה מפרסומים הקשורים להפקת הסדרה.
שוורץ איימה להגיש בקשה לצו מניעה כנגד חברת ההפקה, לאחר שלדבריה הופעל עליה לחץ להצטלם בעירום לסדרה ונפגעו זכויותיה כאמנית בניגוד להסכם מולה, אפילו שזכתה לשורות קרדיט בתחילת הפרק בו הופיע ובכתוביות בסופו.
במלוא 50 שנה לקריירת האומנות, שוורץ ביקשה לתרום אוסף אמנות נרחב שצברה עם השנים למוסד תרבות, שמרביתו מקורו מיצירות שקיבלה מאמנים במקום תשלום על עבודה כמודל עירום בשבילם, ופרסמה מודעה בעיתון וקראה למוסדות תרבות להתחרות על הזכות לקבל את האוסף.
האוסף כונה "מיפוי של עולם האמנות הישראלי".
לבסוף בחרה שוורץ לתרום את האוסף למכללת תל-חי, שם הוקמה תערוכת קבע בשם "ליילה" להצגת 70 מהיצירות.
ליילה שוורץ מתגוררת בדיור ציבורי ברמת אביב, באחד משני בניינים אשר נתרמו על ידי תורם קנדי פרטי
ומקיימת לדבריה פעילות חברתית למען אזרחים ותיקים ודיירי הדיור הציבורי במדינת ישראל מאז 2010.
בכובעה כאמנית תקשורת, ליילה נוהגת לתעד תופעות חברתיות, עוולות שנגרמות נגד הציבור ומתפקדת לדבריה כ"תצפיתנית אזרחית", אחר פועלה ניתן לעקוב ברשתות החברתיות.
בתאריך 7.10.23 פרסמה ליילה יצירת אמנות בשם "ים המוות"
בשיתוף עם האמנית ע.ב.פ (צלמת).
היצירה עוסקת במאורעות ה-7.10.23 ומתריאה מפני הבאות.
בשנת 2024 פרסמה ליילה שוורץ יצירת וידאו, סרט תחקיר בשם "גירוש ילידי הארץ".
הסרט עוסק בהתנהלות הממסד לרבות חברת עמידר, עיריית ת"א-יפו וגורמים מוסדיים נוספים
הוא מכיל תיעוד מסוג מסמכים והקלטות אשר נאסף במשך 14 שנים ופורסם בעברית ובאנגלית
הסרט נעשה ללא מטרות רווח ולטובת ידיעת הציבור בכלל והדור הצעיר בפרט.
שוורץ זקפה את הצלחותיה והישרדותה למרות חייה הקשים לזכותם של התקשורת הישראלית ואמנים רבים.
בספרה, הקדישה פרק לסיקור העיתונאי והתקשורתי לו זכתה במהלך הקריירה שלה, אותו כינתה ""הם לא קיפחו אותי".
הכתבה הראשונה שנכתבה על שוורץ הייתה במקומון חיפאי בשנת 1967.
במהלך שנוות ה-80 ניהלה רומן עם נתן זך, אף שבעבר ציינה שייתכן שהיא א-מינית.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב-יפו.
בתערוכות הבאות הוצגו יצירות של אמנים אחרים שבהן הוצגה דמותה:
תערוכה ראשונה - גלריית מאפו בבעלות ישראל גרציאני, אוצרת ליילה שוורץ, 1983
תערוכה שחורה - מיצג שחור, דיזנגוף סנטר, אוצרת זיוה רון, 1983-1984
אגודת הציירים והפסלים, תל אביב, אוצרת ליילה שוורץ 1984
הגלריה לאמנות עכשווית-קלישר, אוצרת ליילה שוורץ, 2003
"אורי מדבר על אורי" (2004) - סרט המתאר את חייו ויצירתו של הצייר אורי רייזמן, שתואר כ"מסמך נדיר ובו מדבר הצייר המנוח אורי רייזמן על תהליך עבודתו ועל חייו".
ליילי מילר-מורו (נולדה ב-1972) היא עורכת דין ואקטיביסטית אמריקאית.
היא יסדה ומכהנת כמנכ"לית הארגון Tahirih Justice Center ("מרכז טאהירה לצדק"), מוסד ללא כוונת רווח שעוסק בהגנה על נשים מפני הפרת זכויות האדם שלהן, ומציע סיוע משפטי ומקיים פעילות הסברה לשינוי חקיקה.
מילר-מורו עבדה בראשית דרכה במשרד המשפטים של ארצות הברית, בתפקיד קשור לוועדת הערעורים לנושאי הגירה.
לאחר מכן עבדה כעורכת דין בחברת ארנולד ופורטר בוושינגטון די.
סי., ועסקה שם בתביעות בינלאומיות, לצד עיסוק רב בעבודה פרו בונו.
אחד מהתיקים שבהם טיפלה פרו בונו היה "תיק קאסינגה", מקרה משפטי משפיע, שקבע תקדים אמריקאי והביא לשינוי החוק בעניין פליטים בארצות הברית.
התיק עסק בנערה בת 17 בשם פאוזיה קאסינג'ה, אשר נמלטה מטוגו כדי להימנע מנישואים פוליגמיים כפויים ומכוונת השבט שלה לבצע בה השחתת איבר המין הנשי.
קאסינג'ה זכתה במקלט מדיני בארצות הברית בשנת 1996 לאחר דיון בוועדת הערעורים לנושאי הגירה.
ההחלטה יצרה תקדים להכרה ברדיפה על רקע מין כסיבה מספקת להענקת מקלט מדיני.
לאחר המשפט, חיברה מילר-מורו יחד עם קאסינג'ה ספר שתיאר את הפרשה, בשם Do They Hear You When You Cry?, ובעזרת חלקה מהרווחים ממכירות הספר, הקימה את ארגון "טאהירה".
בשנת 2012, זכתה מילר-מורו בפרס דיאן פון פירסטנברג.
באותה שנה, נכללה ברשימת "150 הנשים האמיצות ביותר בעולם" של ניוזוויק והדיילי ביסט.
מילר-מורו היא בהאית, ורואה בפעילות שלה מימוש של ערכי המסירות לזולת של דתה.
לייליסטאט () היא רשות מקומית ובירת מחוז פלבולנד שבהולנד.
העיר, שנבנתה על קרקע שיובשה, נוסדה בשנת 1967 ונקראה על שם קורנליס ליילי שתכנן את סוללת הכביש אפסלאוטדייק שאפשרה את ייבוש הקרקע.
לייליסטאט שוכנת בגובה של כ-3 מטרים מתחת לפני הים.
לייליסטאט נבנתה על קרקע הים לשעבר של הזאודרזי.
כ-6,500 שנים לפני זמננו היה שטח זה מעל מפלס הגאות והתקיימו בו יישובים, אך מאז הצטמצם שטח היבשה של הולנד.
בסוויפטרבנט שליד לייליסטאט, נתגלו שלדי האדם העתיקים ביותר במערב אירופה.
עקב עליית מי הים והסופות נשטפה אדמת הכבול והשטח הימי שבתקופה הרומית נקרא לוקס פלבו (Lacus Flevo), גדל להיות אגם אלמירה בימי הביניים ולאחר מכן התפתח להיות הזאודרזי.
הזאודרזי (הים הדרומי) היה נתיב התעבורה העיקרי מאמסטרדם אל הים הצפוני ולערי ברית הנזה.
בשל שברי הספינות הטרופות הרבות שהתגלו בפלבולנד, כיום משמשת לייליסטאט כמשכנו של המרכז הלאומי להיסטוריה ימית, הכולל מוזיאון ומספנה שבה נבנה העתק של הספינה בטאוויה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות הזאודרזי ונוצר הפולדר של פלבולנד המזרחי.
ב-1950 החלו העבודות ביצירת כמה איים במרכזו של האייסלמיר.
האי לייליסטאט-האפן היה הגדול שביניהם ומבני העץ שבו שיכנו קהילה של בוני סכרים.
ב-1955 נוצר רצף יבשתי בין האי לבין היבשה ואז התאפשר להגיע למקום ברכב.
אחת משלוש תחנות השאיבה שיבשו את אדמת הפולדר ביוני 1957, הייתה תחנת פורטמן ששכנה על האי והונעה במנועה דיזל.
עד 1967 היו התושבים היחידים בלייליסטאט מהנדסים, פועלים ומפקחים שהתגוררו באי לשעבר.
לייליסטאט הוכרזה כרשות מקומית ב-1980 וכיום היא העיר הגדולה ביותר בשטחה בהולנד, אך חלקים נרחבים בה הם שטחי מים כמו המרקמיר והאייסלמיר.
אזור נוסף בשטח העיר שזכה לפרסום עולמי הוא הפארק אוסטפדרספלסן (Oostvaardersplassen) ששטחו נחשף בעת יישוב הפולדר.
העיר מוקפת גם בשטחי יערות, פארקים ואדמת חקלאות שטוחה.
ליילה זאנה (Leyla Zana; נולדה ב-3 במאי 1961), היא פעילת זכויות נשים, זכויות אדם וזכויות אזרח, ופוליטיקאית כורדית, שנכלאה במשך 10 שנים בשל פעילותה הפוליטית, אשר על פי בית המשפט הטורקי הייתה כנגד אחדות המדינה.
בעת שהייתה חברה במפלגת החברה הדמוקרטית, נאסר עליה להצטרף לכל מפלגה פוליטית במשך חמש שנים כאשר מפלגתה הוצאה מן החוק.
בעקבות זאת, היא נבחרה כחברת פרלמנט עצמאית עבור מחוז דיארבקיר בתמיכת המפלגה לדמוקרטיה ושלום.
מאז נעצרה עוד מספר פעמים וההאשמות נגדה ממשיכות.
ב-1995, בעת מאסרה, הוענק לה פרס סחרוב מידי הפרלמנט האירופי, אך לא יכלה לקבל אותו עד שחרורה ב-2004. היא גם קיבלה את פרס ראפטו לזכויות אדם ב-1994, כשקרן ראפטו הכירה בה כאסירה פוליטית בגין פעילותה הבלתי-אלימה למען זכויות אדם ואזרח של העם הכורדי בטורקיה ובארצות השכנות לה.
ליילה זאנה נולדה ב-1961 למשפחה מסורתית בכפר קטן בשם באצ'ה במזרח טורקיה.
מגיל צעיר מחתה זאנה נגד הסדר החברתי הדתי הקפדני, והיא סירבה ללבוש כיסוי ראש לפני שנישאה, וגם לאחר מכן כיסתה ראשה למשך זמן קצר בלבד.
היא למדה בבית הספר היסודי רק למשך שנה וחצי, אז אביה השמרן הפסיק את לימודיה, מכיוון שלא האמין בחינוך לבנות.
בגיל 15 נישאה בכפייה לבן דוד של אביה, מהדי זאנה, המבוגר ממנה בעשרים שנה.
כשאמרו לה שעליה להינשא, התפרצה על אביה והכתה בו באגרופיה - התנהגות לא אופיינית לנערות בחברה שלה.
מאוחר יותר היא ציינה: "אינני מאשימה את משפחתי או את בעלי, אלא את התנאים החברתיים בכורדיסטן.
את אלה עלינו לשנות." באופן אירוני, היו אלה דווקא נישואיה למהדי, שהיה פעיל פוליטי כורדי, שאפשרו לה לשנות את מצבה האישי והחברתי.
דרכו, למדה על היקף הדיכוי הפוליטי מצד המדינה, ועברה תהליך פוליטיזציה.
לאחר שהזוג עבר לעיר דיארבקיר ב-1976, ילדה ליילה את בנם, רוניי.
שנה לאחר מכן, נבחר מהדי לראשות העיר ברוב מוחץ.
ההפיכה הצבאית של 1980 הגבירה את הרדיפה של הכורדים בטורקיה.
מהדי זאנה היה בין אלפי הפעילים הכורדים שנעצרו בשל דעותיהם הפוליטיים.
נגזרו עליו שלושים שנות מאסר.
ליילה נשארה אם יחידנית לרוניי בן החמש, והייתה בהריון עם בתה, רוקן.
במשך השנים הבאות, נדדה ממקום למקום כאשר העבירו את מהדי מכלא לכלא.
כשביקרה אותו בכלא, השומרים הטורקים הכו אותה ואת ילדיה, ואסרו עליהם לדבר כורדית.
במהלך הזמן, למדה ליילה טורקית, ובעידודו של מהדי, גם התחילה ללמוד והוציאה תעודת בגרות.
היא המשיכה במעורבותה הפוליטית בתקופה זו, והתחילה לעבוד באגודה לזכויות אדם.
פעילות זו חשפה אותה לאלימות נוספת, והיא אף נעצרה ועונתה ועברה השפלות מיניות.
ב-1991 היא רצה בבחירות הפכה לאשה הכורדית הראשונה (והיחידה) לזכות במושב בפרלמנט הטורקי.
היא יצרה שערורייה כאשר היא דיברה בשפה הכורדית באולם הפרלמנט בעת השבעתה, דבר שהיה אז לא חוקי.
השפה הכורדית הוצאה מן החוק גם לשימוש פרטי במשך עשרות שנים בטורקיה, ורק באותה שנה חזרה להיות חוקית לדיבור - אך עדיין נחשבה לבלתי חוקית במרחבים ציבוריים, לא כל שכן בפרלמנט עצמו.
שבועתה כללה את המילים הבאות:
השבועה ניתנה בטורקית, ורק המשפט האחרון - על אחוות העמים הטורקים והכורדים - בכורדית.
מיד קמו קולות זעקה הקוראים למעצרה, וכן כינו אותה "טרוריסטית", "ספרטיסטית" ו"כורדית מטונפת".
יו"ר הפרלמנט נבהל, ולבקשתו היא חזרה על השבועה בטורקית, אך גם מעשה זה לא הרגיע את הרוחות שקמו נגדה.
מתנגדיה ראו בשימוש בכורדית הצהרת ספרטיזם, ועד מהרה היא הפכה לסמל בעיני הלאומנים הטורקיים.
הם כינו אותה בתקשורת "מכשפת הספרטיזם", והם ראו בצעיף הראש שלה - בצבעי הדגל הכורדי - קריאה לנשק.
חסינותה הפרלמנטרית הגנה עליה במשך שלוש שנים, אבל ב-1994 הסיעות הלאומניות הצליחו לשכנע את הפרלמנט להסיר חסינות זו מחברי המפלגה הדמוקרטית.
בדצמבר 1994, יחד עם עוד ארבעה חברי פרלמנט מהמפלגה, היא נעצרה והואשמה בבגידה ובהיותה חברה במפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK).
האשמת הבגידה לא הובאה לבסוף בפני בית המשפט, וזאנה עצמה כפרה בהיותה משויכת ל-PKK.
אך התביעה, בהסתמך על עדויות שכנראה הושגו תחת עינויים, הצליחו להביא להרשעתה, ולהרשעת עוד שלושה חברי פרלמנט ממפלגתה - חטיפ דיקלה, סלים סדאק, ואורחאן דוגאן.
על כל אחד מהם נגזרו 15 שנות מאסר.
ראש הממשלה טנסו צ'ילר (האישה הראשונה לכהן בתפקיד), הצדיקה את המהלך כ"הוצאת ה-PKK מהפרלמנט".
המפלגה הדמוקרטית הפכה לבלתי חוקית, וחבריה נאלצו לצאת לגלות.
היא הוכרה כאסירת מצפון על ידי אמנסטי אינטרנשיונל.
ב-1994 הוענק לה פרס ראפטו (פרס זכויות אדם נורווגי), וב-1995 הוענק לה פרס סחרוב על ידי הפרלמנט האירופי.
היא גם זכתה בפרס ברונו קרייסקי.
ב-1998 עונשה הוארך בגלל מכתב שכתבה שהתפרסם בעיתון כורדי, אשר לכאורה הביע דעות בדלניות.
בעת שישבה בכלא, היא פרסמה ספר בשם "כתבים מן הכלא'".
כשטורקיה בקשה חברות באיחוד האירופי, האיחוד דרש את שחרורה של זאנה על בסיס זכויות אדם, עמדה שהובהרה שוב ושוב, ובמיוחד בהענקת פרס סחרוב לחופש המחשבה.
ב-2001, בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק נגד טורקיה לאחר בחינת המשפט של זאנה; אף על פי שטורקיה לא הכירה בהחלטה, בשנת 2003 עבר חוק הרמוניזציה חדש שאיפשר משפטים מחודשים בהתבסס על החלטות בית המשפט האירופי.
בינתיים, ב-2002, יצא סרט בשם The Back of the World, בבימויו של הבמאי הספרדי-פרואני חביאר קורקוארה, שסקר את המקרה.
באפריל 2004, במשפט חוזר לנאשמי המפלגה הדמוקרטית - שבתורם החרימו את רוב ההליכים - הרשעתם אושרה מחדש.
אך ביוני 2004, לאחר שהתובע ביקש ביטול של פסק הדין של בית המשפט הקודם על תקן טכני, בית המשפט הגבוה לערעורים הורה על שחרורם של זאנה ועמיתיה - לאחר כמעט עשר שנות מאסר.
בזמן מאסרה, בעלה מהדי - ששוחרר מן הכלא קודם לכן - נאלץ להימלט מטורקיה תחת איום של מעצר מחודש.
בנה הותקף וספג איומים, וברח בעקבות אביו.
בתה נשארה עוד מספר שנים, אך לבסוף הצטרפה לבני משפחתה הגולים.
בינואר 2005, בית הדין האירופי לזכויות אדם העניק לזאנה ולכל אחד מהנאשמים 9000 € מן הממשלה הטורקית, ופסק שטורקיה הפרה את זכויותיה לחופש הביטוי.
זאנה וחבריה הודיעו על הקמת התנועה לחברה דמוקרטית (DTH).
ב-17 באוגוסט 2005, מפלגת החברה הדמוקרטית (DTP) נוסדה כמיזוג של מפלגת העם הדמוקרטית (DEHAP) עם DTH.
זאנה המשיכה את פעילותה למען זכויות אדם בטורקיה במסגרת המפלגה החדשה.
אחת מהצעותיה השנויות במחלוקת היא ארגון מחדש של טורקיה לפדרציה בת מספר מדינות משנה, שאחת מהן תהיה כורדיסטן.
באפריל 2008, זאנה שוב נעצרה ונידונה לשנתיים בכלא על ידי השלטונות הטורקיים, בהאשמת "הפצת תעמולה טרוריסטית", כאשר אמרה בנאום, "לכורדים יש שלושה מנהיגים, מסעוד בארזאני, ג'לאל טאלבאני ועבדוללה אג'לאן".
מסעוד ברזאני הוא נשיא המחוז הכורדי בעיראק, ג'לאל טאלבאני הוא נשיא עיראק אשר ממוצא כורדי, ועבדוללה אג'לאן הוא מנהיג PKK כורדי הכלוא בכלא הטורקי.
בדצמבר 2008, זאנה נידונה ל-10 שנים נוספות בכלא על ידי בית המשפט, שקבע שהיא הפרה את חוק אנטי-הטרור הטורקי בתשעה נאומים שונים.
הוועדה האזרחית לטורקיה של האיחוד האירופי קראה לאיחוד האירופי ולקהילה הבינלאומית לנקוט בפעולה פוליטית וכן לגנות את טורקיה על הרשעה זו.
ב-28 ביולי 2009, בית המשפט הפלילי בדיארבקיר גזר על זאנה 15 חודשי מאסר בגלל נאום שהעבירה באוניברסיטת לונדון.
כל ההרשעות האלה בוטלו מאוחר יותר על ידי ערכאות משפטיות גבוהות יותר.
בדצמבר 2009, בית המשפט לחוקה של טורקיה הוציא את DTP מן החוק בשל התקשרותה לכאורה עם ה-PKK, וכתוצאה, נאסר על זאנה ויותר משלושים פוליטיקאים כורדים נוספים להצטרף לכל מפלגה למשך חמש שנים.
אך החוק לא אוסר על החזקת תפקיד פוליטי, ולא מנע מהם להיבחר לפרלמנט כעצמאים או להימנות לתפקידים מנהליים.
כתוצאה, זאנה רצה לבחירות כעצמאית בבחירות הכלליות של 2011, ונבחרה לפרלמנט מחדש.
בעקבות ראיון בעיתון שבו אמרה זאנה שהיא מקווה שראש הממשלה רג'פ טאיפ ארדואן יפתור את הסכסוך הכורדי-טורקי, הוזמנה על ידו ב-1 ביולי 2012 לפגישה בלשכתו.
דבריה בוטלו כ"נאיבים" על ידי המפלגה לדמוקרטיה ושלום (BDP), אך התקבלו כפתח לדיבור על ידי הממשלה הטורקית.
ליילנד קרוסר היא משאית כבדה אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1982–1990.
ליילנד היפו היא משאית כבדה, הנעה 6x4, אשר יוצרה על ידי חברת "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1931–1952.
בשנת 1944 בתקופת מלחמת העולם השנייה, החל הצבא הבריטי להשתמש בדגמי "ליילנד היפו", 9092 סמ"ק, הנעה 6x4, משקל 10 טון.
תא הנהג תוכנן ל-2 נוסעים + נהג.
בגלל ההנעה 6x4, תיפקדו דגמי "ליילנד היפו" כרכבי שטח.
ליילנד 15/20 היא מכונית בתצורת מסחרית ובתצורת מיניבוס, אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות הבריטית "British Motor Corporation" בין השנים 1958-1962, ובהמשך על ידי יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1962–1968.
דגם ה"ליילנד 15/20" יוצר בהודו על ידי חברת המכוניות ההודית "Standard Motor", בין השנים 1970–1980.
ליילנד טיטאן (B15) הוא אוטובוס קומתיים מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית"ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1978–1984.
מנוע דגם ה-"ליילנד טיטאן (B15)" הורכב מאחור
לדגמי "ליילנד טיטאן (B15)" הורכבו 1-2 דלתות.
ליילנד B21 ) הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1979–1985.
דגמי "ליילנד B21" יוצאו לבלגיה ולאוסטרליה.
חברת האוטובוסים הישראלית, אגד הייתה אמורה לרכוש בספטמבר 1978, 150 יחידות מדגם "ליילנד B21", ולהרכיבם בישראל.
היקף העסקה הוערך ב-3,400,000 לירות שטרלינג.
אב טיפוס עם מרכב יונקייר שרת באגד מס' שנים, הדגם הישראלי היה מצייד בתיבת הילוכים חצי אוטומטית (וילסון) בדומה לליילנד רויאל טייגר ששרת באגד, אב הטיפוס נמכר למסיע פרטי (שק"ם) שהפעיל אותו מס' שנים עד שהושבת.
ליילנד פנתר הוא אוטובוס, אשר יוצר על ידי חברת "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1964–1972.
בדגם ה"ליילנד פנתר" הורכבו 39 מושבים.
סך הכל הדגם יועד ל-83 נוסעים.
דגם ה-"ליילנד פנתר" יוצא לאוסטרליה.
ליילנד MCW אולימפיק הוא אוטובוס, אשר יוצר על ידי חברת "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1949–1971.
ישראל - דגמי "ליילנד MCW אולימפיק" הופעלו על ידי חברת אגד
סדרה ראשונה "ליילנד MCW אולימפיק" (1949-1954)
HR40 (שרות בבריטניה), מערכת היגוי מימין
ER36 (יצוא), מערכת היגוי מימין
EL36 (יצוא), מערכת היגוי משמאל
EL40 (יצוא), מערכת היגוי משמאל
ER40 (יצוא), מערכת היגוי מימין
EL44 (יצוא), מערכת היגוי משמאל
ER44 (יצוא), מערכת היגוי מימין
סדרה שלישית "ליילנד MCW אולימפיק" (1957-1966)
ליילנד 8 היא מכונית ספורט בתצורת קבריולה, 4 מושבים, אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1920–1923.
דגם ה"ליילנד 8" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית באולימפיה, לונדון, בשנת 1920.
בשנת 1922 נבנתה מכונית המרוץ "8 Leyland-Thomas" על בסיס דגם ה-"ליילנד 8".
ליילנד Sherpa היא מכונית בתצורות: מסחרית, מיניבוס ו-טנדר, אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות הבריטית יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1974–1982.
ייצור דגמי "ליילנד Sherpa" במספר תצורות
משנת 1982-1984 יוצר הדגם על ידי חברת המכוניות "Freight Rover", (סדרת Sherpa K2 Series).
משנת 1989-1993 הדגם יוצר על ידי חברת "Leyland DAF" והיה קרוי "Leyland DAF 200 Series".
משנת 1993-2006 הדגם יוצר על ידי חברת "LDV Group" (בבעלות חברת המכוניות "Rover Group" וחברת המכוניות "Leyland DAF ") ונקרא "LDV Pilot".
ליילנד סוויפט הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית ליילנד (שם מלא: BritishLeylandMotor Corporation) אשר יוצר בין השנים 1987–1990.
לדגם ה"ליילנד סוויפט" דלת צד בודדת.
דגם ה"לילנד סוויפט" יוצא לאוסטרליה ודרום אפריקה.
בסיס גלגלים קצר - 3.6 מטר
בסיס גלגלים ארוך - 4.4 מטר
ליילנד קוב CU הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1979–1987.
דגמי "ליילנד קוב" משנות ה-30 עד שנות ה-70 (אין קשר לדגם "ליילנד קוב CU")
בין השנים 1952–1970 יוצר דגם ה"Leyland Tiger Cub".
בין השנים 1964–1968 יוצר דגם ה-ליילנד פנתר קוב .
ליילנד פנתר קוב הוא אוטובוס, אשר יוצר על ידי חברת "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1964–1968.
לדגמי ה-"ליילנד פנתר קוב" בין 1-2 דלתות כניסה.
ליילנד משאית קיטור – שנת 1896 היא משאית מונעת על ידי קיטור אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בשנת 1896.
בשנים הראשונות לאחר שנוסדה, חברת "ליילנד", החברה הייתה קרויה "Lancashire Steam Motor Company".
בשנת 1907 שונה שם החברה ל-"Leyland Motors ".
ליילנד משאית קיטור – שנת 1896
דגם ה"ליילנד משאית קיטור – שנת 1896" היה הרכב הראשון שבנתה חברת "ליילנד".
קוטר הגלגלים האחוריים של הדגם היה גדול מקוטר הגלגלים הקדמיים.
הדגם הוגדר על ידי "המוזיאון הבריטי לרכבים מסחריים" כ"וואן פתוח".
פירוש "steam wagon" בעברית: "עגלת קיטור".
בתחילת המאה העשרים בנתה חברת "ליילנד" מספר דגמים של רכבי קיטור., הדגם שנבנה ב-1897 כשנה לאחר בניית "ליילנד משאית קיטור – שנת 1896" היה בעל כושר העמסה כפול מהדגם הקודם, ועמד על 3 טון.
מנוע קיטור – מכונה המנצלת את הלחץ שהאדים מפעילים כדי להניע בוכנה המחובר לגל ארכובה אשר מחובר בקצהו למכונה אחרת ומייצר עבודה מכנית.
מנוע הקיטור הוא מנוע בעירה חיצונית בוכנאי, המופעל על ידי לחץ קיטור.
מנגנון ארכובה הופך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של גל ארכובה, אשר מניע במקרה הנ"ל את משאית הקיטור.
ליילנד טייגר קוב הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1952–1970.
בדגמי "ליינד טייגר קוב" תוכננו 44 מושבים.
ליילנד טייגר הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1981–1992.
ליילנד טייגר (מנוע קדמי) ) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1927–1968.
במשך 41 שנות ייצורו של דגם ה"ליילנד טייגר (מנוע קדמי)", יוצרו כ-20 גרסאות של הדגם.
גרסה מיוחדת עבור השוק הישראלי הייתה הליילנד טייגרס (Tigress) בו הנהג ישב יחד עם הנוסעים מאחורי המנוע, (Normal Control).
סדרות "ליילנד טייגר (מנוע קדמי)"
יוצר בין השנים 1941 – אמצע שנות החמישים.
ליילנד רויאל טייגר מארק 1
מנוע דיזל תת-ריצפתי, 6 צילינדרים המפיק 150 כ"ס
ליילנד רויאל טייגר מרק 2 וורלדמאסטר
מנוע דיזל תת-ריצפתי, 6 צילינדרים 168 כ"ס
תמסורת מסוג וילסון – חצי אוטומטית
ליילנד טייגר – שנות ה-80
בשנת 1981 ליילנד בריטניה הציגה דגם חדש למשפחת הטייגר, הדגם יוצר עד שנת 1992.
הייצור הופסק לאחר שוולבו שרכשה את ליילנד ב-1987, העדיפה לפתח את הדגמים שלה.
ליילנד רויאל טייגר – שנות ה-80
דגם נוסף שיוצר בין השנים 1982 – 1988 הוא הליילנד רויאל טייגר (שוב שם שהוחזר לשימוש).
הדגם הבסיסי נמכר כשילדה עם מנוע אחורי (בניגוד לדגמים הקודמים בעלי המנוע התת-- ריצפתי).
היה אוטובוס אינטגרלי (מוגמר) שנבנה על ידי ליילנד על שלדת ליילנד רויאל טייגר בשנות ה-80.
הודו – דגמי "ליילנד טייגר (מנוע קדמי)" נבנו בהודו משנת 1953 על ידי חברת הרכב "Ashok Leyland".
ליילנד טייגרס (כונה: סוחוי) מודל 1949, נבנה בבית החרושת "הארגז" בעבור קואופרטיב שחר ושובץ לעבודה בסניף נהרייה.
דגם ה-"רויאל טייגר" הראשון הורכב בארץ במוסך "המקשר", חברת האוטובוסים הירושלמית, בשנת 1950, אולם עיקר האוטובוסים הורכבו בחברות "הארגז" ו"מרכבים" כאשר מאמצע שנות הששים נבנו גם השלדות בארץ במפעל "ליילנד אשדוד", יחד עם משאיות ליילנד מדגמים שונים.
הדגמים אשר הורכבו בישראל הופעלו על ידי חברות האוטובוסים הישראליות: שחר, אגד,דן, תח"צ עירוני ב"ש, שא"מ נצרת מועצות מקומיות רבות וחברות פרטיות שונות.
ליילנד טיטאן (מנוע קדמי - דו קומתי) הוא כלי תחבורה דו-קומתי בתצורת אוטובוס, אשר יוצר על ידי חברת "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1927–1942, ולאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945–1969.
אב הטיפוס "Tiger TS1" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות באולימפיה, לונדון בשנת 1927.
דגמי "ליילנד טיטאן (מנוע קדמי - דו קומתי)" (יוצרו לפני מלחמת העולם השנייה)
דגמי "ליילנד טיטאן (מנוע קדמי - דו קומתי)" (יוצרו לאחר מלחמת העולם השנייה)
PD2 - מנוע דיזל 6 צילינדרים, 9,800 סמ"ק המפיק 125 כ"ס ב-1,800 סל"ד (דגמי PD2 יוצאו לדרום אפריקה, סיירה לאון, קניה ואינדונזיה)
ליילנד משאית בנזין שנת 1904 היא משאית פתוחה המונעת על ידי בנזין אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1904–1906.
ליילנד משאית בנזין שנת 1904
דגם ה-"ליילנד משאית בנזין שנת 1904" היה דגם הרכב הראשון של "ליילנד" שמנועו היה מסוג מנוע בעירה פנימית, אשר מנועו תודלק על ידי בנזין.
הדגם יוצר לאחר שהרשויות הבריטיות העלו את המהירות המותרת לרכבי מנוע ל-6.4 קמ"ש.
"ליילה ואיב" הוא סרט פשע אמריקאי, אשר יצא לאקרנים ב-30 בינואר 2015, בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
הסרט בוים על ידי צ'ארלס סטון III, ובו משתתפות שתי השחקניות ויולה דייוויס, וג'ניפר לופז.
הסרט יצא לאור בצפון אמריקה ב-17 ביולי 2015, בהוצאה מוגבלת וחדישה יותר.
זו הפעם השנייה בה משתפות דייוויס ולופז פעולה, כאשר הסרט הקודם בו השתתפו יחדיו היה, "רומן לא חוקי", בשנת 1998.
ליילה, אם חד הורית המתגוררת באטלנטה, נאבקת בחיים לאחר רצח בנה סטפון שנעשה על ידי ירי מאקדח.
לנוכח אדישות מצד המשטרה ובקשיים בטיפול בעצמה ובנה הצעיר ג'סטין, מצטרפת ליילה לקבוצת תמיכה לאמהות שילדיהן נרצחו גם כן.
בקבוצה היא פוגשת את איב, אישה אשר בתה מתה כמה שנים לפני כן.
בדרך כלל, נוהגת איב לשבת בצד מבלי להשתתף במפגשים.
איב נראתה פחות מעוניינת להמשיך הלאה בחייה בשל חיפוש אחר נקמה באותם הרוצחים של ילדתה, וילדה של ליילה.
ליילה בוחרת את איב כ-"חונכת" אשר תתן לה חסות ומענה, ולילה אחד, בעודן עוסקות בטיפול בעצמן, הן מוצאות אקדח בילקוטו של ג'סטין.
תגלית זו מזעזעת את ליילה, וגורמת לאיב לחשוב על רעיון בו הן ימצאו את רוצחו של סטפון בעצמן.
לאחר מכן, השתיים פוצחות במרדף אחר הרוצח, ובדרך הורגות בחור שנחשד כרוצח בשל היותו חבר בכנופיית הסמים אשר רצחה את סטפון, אך לשווא.
לאחר שרצחו אותו, איב לוקחת לו את הטלפון, והשתיים בורחות.