tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעבר למורכבות הגבוהה יחסית שלהן, מאופיינות המלודיות הבופיות במהירות ובאנרגטיות שלהן.
מלבד המלודיה הכתובה, על הבופרים לאלתר מלודיות חדשות בזמן קטע הסולו.
לשם נגינת בופ דרושה יצירתיות רבה מאוד; כדי להקל על הנגן המבצע את הסולו ישנן כמה תבניות שבופרים נעזרים בהן תוך כדי האלתור.
תבנית אופיינית כזו היא "החמישית המונמכת", תבנית שבה במקום להדגיש את הטוניקה של הסולם, או את הבס של האקורד, מדגישים את התו שמונמך בחצי טון מהדומיננטה של הסולם, הלא הוא "התו הכחול".
תבנית נוספת היא תבנית שבה המלודיה עולה בארפג'ו ויורדת בסולם או בירידה כרומטית.
תבניות אלו מיוחסות בדרך כלל לפסנתרן ארט טאטום, שניגן מעט לפני תקופת הבופ.
כל התבניות הללו משמשות כקישוטים ועיטורים למלודיות הייחודיות של הנגנים.
בניגוד לדעה המקובלת, הביבופ אינו רק שינוי מלודי.
במקור, האלתור של צ'ארלי פארקר (בירד) היה אכן על מלודיות כרומטיות על בסיס הרמוניה פשוטה, אך עם הזמן התפתח גם התפקיד ההרמוני, ונוצרה הרמוניה ייחודית מאוד (אם כי לרוב מסתמכת על ההרמוניה המקורית).
בעוד שהסווינג והבלוז היו בנויים בסולמות פשוטים, היה הביבופ מושתת על סולמות מורכבים וייחודיים לסגנון.
האקורדים בביבופ, אף על פי שדרגתם לרוב זהה לסטנדרט המקורי, שונים למדי מהאקורדים המקוריים.
קודם כל, האקורדים בנויים על הרמוניה, סולמות, ומבנים, מורכבים יותר.
בעוד שבסגנונות הקודמים רוב האקורדים היו מז'ורים או מינורים, וספטאקורדים, בבופ רוב האקורדים היו אקורדים בעלי מתח הרמוני, כלומר אקורדים הכוללים גם נונה גדולה, לדוגמה.
היה גם שימוש נרחב באקורדים מוקטנים, מוגדלים וכיוצא בזה.
גם בתזמון האקורדים חל שינוי, יכולת האלתור המוגברת איפשרה לכלים ההרמונים לשלוט במשך האקורד ובתזמונו.
כך למשל, אקורדים בעלי מתח גדול יותר מוחזקים לזמן רב יותר.
מאפיין נוסף של הביבופ הוא שימוש באקורד עם ספטימה גדולה בתור אקורד הטוניקה.
זאת בניגוד לבלוז, שבו הטוניקה היא ספטאקורד דומיננטי, והסווינג - שבו היא אקורד עם סקסטה גדולה.
הסולם הראשון שבו השתמש פארקר היה הכרומטי, אך עם הזמן ועם פיתוח הבופ נתווספו סולמות נוספים, למשל סולם הטונים השלמים או הסולם המוקטן, שהפכו פופולריים, בין השאר על ידי נגינתו של הפסנתרן ת'לוניוס מונק.
אחרי מונק, המשיך ג'ון קולטריין לפתח את הסולמות ההרמוניים בכך שהוסיף את המודוסים שלא היו בשימוש במוזיקה המודרנית.
לבסוף, לאחר שנוצר מגוון עצום של סולמות שונים בשימוש, רבים מהם חסרי שם, החליט בארי האריס, פסנתרן ומפיק מוזיקלי, לקבץ את הסולמות, ולראות מהו הגרעין האמיתי שמקשר ביניהם.
האריס הגיע להבנה, שלמרות המספר הגדול של הסולמות, ניתן לשם הפשטות להסתכל על הבופ כבנוי מארבעה סולמות בסיסיים, ייחודיים, שעליהם מאלתרים ומפתחים סולמות חדשים.
שני הסולמות המרכזיים מבין הארבעה שזיהה האריס הם הסולם הדומיננטי של הבופ (דרגות: 1 2 3 4 5 6 7b 7) וסולם הבופ המז'ורי (דרגות: 1 2 3 4 5 5# 6 7).
נוסף על שני סולמות אלה קיימים סולם מודוס דורי של הבופ וסולם הבופ המינור מלודי.
סולמות הבופ הם רק הפשטה של ההרמוניה המורכבת של הבופ, והם מייצגים את הגרעין של המבנה ההרמוני בלבד.
לא כל המנתחים מסכימים עמם.
אמני בופ רבים נהגו לשלב את הסולמות הללו, וגם אחרים, זה בתוך זה ולעבור מאחד למשנהו.
בניגוד לביג בנדים של הסווינג, בבופ נהוג לנגן בקבוצות קטנות המונות 3–6 נגנים.
הכלים האופייניים לסגנון הם תופים, קונטרבס, פסנתר, סקסופון וחצוצרה.
לעיתים מצטרף עוד כלי נשיפה (לרוב סקסופון נוסף או טרומבון), או כלי מיתר (לרוב גיטרה או כינור).
במקרים אחרים מוותרים על אחד הכלים (לרוב אחת ה"קרנות") ונשארים בקווארטט.
בהרכבים אלה נהוג שכולם מנגנים קטעי סולו, בניגוד להרכבי הסווינג והבלוז שבהם לרוב רק הכלים המובילים זוכים לקטעי סולו.
עקב תופעה זו, הפכה המוזיקה לאינדיבידואלית יותר, ונוצר מקום לביטוי עצמי של כל חברי ההרכב.
בשנת 1939 הקליט הסקסופוניסט קולמן הוקינס הקלטה בשם "Body and Soul".
בהקלטה זו התנסה הוקינס באלתורים מורכבים מהרגיל וקפיצות קצב רבות.
אף על פי שנגינתו לא הייתה ממש בופ, הוא השפיע על מוזיקאים רבים, ביניהם סקסופוניסט האלט צ'ארלי פארקר.
פארקר, שכבר החל להתנסות בנגינה בסולמות כרומטיים ובפרצי תווים, הוקסם משינויי הקצב ומהתחושה החדשנית שאפפה את הקלטתו של הוקינס.
בשנות הארבעים החלו הבופרים הצעירים, ופארקר בראשם, לפתח לעצמם סגנון ייחודי, שנבע מתוך שורשי הסווינג של שנות השלושים.
הם הושפעו מאוד ממספר מובילים חדשניים כגון הפסנתרן ארט טייטום, הסקסופוניסטים הוקינס, ולסטר יאנג והחצוצרן רוי אלדרידג'.
פארקר ודיזי גילספי הופיעו עם חלק מהנגנים של התקופה שקדמה לבופ, ולקחו את ההרפתקנות הזהירה שלהם לשלב הבא.
הבופרים המוקדמים היו חדשניים מאוד ומספיק בטוחים במוזיקה שלהם כדי לא להירתע מהתגובות המזלזלות שבהן נתקלו בתחילת דרכם ממוזיקאים אחרים ומהקהל הרחב.
מועדון מינטונז פליי האוס (בתרגום חופשי מאנגלית: "בית המשחקים של מינטון") בניו יורק היה המקום להתנסויות ולפיתוח של הבופ בתחילת הדרך.
נוסף על פארקר וגילספי, החלו לנגן שם נגני סווינג שרצו להתנסות בסגנון החדש.
הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן, לדוגמה, שהחל להתנסות בשינויי מלודיות עוד כשהיה נגן בתזמורת של בני גודמן, היה מהנגנים הקבועים במועדון ונמנה עם חלוצי הביבופ.
אחרי מותו לקח פארקר את המושכות, ויחד עם גילספי וקני קלארק הפך למוזיקאי המזוהה ביותר עם הסגנון החדש בתקופה זו.
מוזיקאי נוסף, שהצטרף אליהם מאוחר יותר היה ת'לוניוס מונק.
אך הוא, בניגוד לאחרים, כמעט שלא התנסה קודם לכן בסווינג בצורה מקצועית, והחל ישר לנגן ביבופ.
מונק היה זה שהכניס את ההרמוניות המיוחדות שהקשו אפילו על חובבי הבופ.
מבחינה זו, מונק היה שחקן חשוב ביצירה ובפיתוח של הבופ.
המוזיקה שהם ניגנו הייתה קשה מאוד לקהל, כי בעוד נגינתו של כריסטיאן הייתה מעין הכלאה של סווינג ובופ, הסגנון החדש היה בופ טהור.
במשך מספר שנים נחשב הביבופ ל"מוזיקה עבור מוזיקאים".
אף על פי שרוב השמות הגדולים של תקופת הסווינג המשיכו לנגן בסגנון שבו הם התמחו, היו מוזיקאים רבים שעברו לביבופ, רובם מוזיקאים צעירים שנמשכו לסגנון החדש, שבו היה מקום לחידושים ולתוספות.
כמו כן, רבים נמשכו לבופ כיוון שהוא הציע להם מקום לביטוי עצמי, בניגוד לאפשרות המצומצמת לבצע סולו בתזמורות הסווינג הגדולות.
אט-אט החל להימשך לסגנון החדש קהל שלא חיפש את מוזיקת הריקודים הקלילה, אלא מוזיקה מורכבת ומעניינת יותר.
כך החלו להתפתח מועדוני ג'אז נוספים ועד סוף שנות הארבעים הפך הביבופ לזרם החשוב והמשמעותי ביותר בג'אז.
הג'אז האמריקאי התפתח בעיקר באזורים אפרו אמריקאים בארצות הברית.
הביבופ התפתח בעיקר בחוף המזרחי, בניו יורק, או ליתר דיוק בהארלם.
גם בניו אורלינס הייתה, ועודנה קיימת, קהילת בופ גדולה למדי.
כשהביבופ הגיע לצד המערבי של ארצות הברית, הוא כבר היא מקובל מאוד במזרח.
באופן כללי, הבופ תפס פחות במערב, ואפילו היום ניתן לראות את ההבדל הזה בין האזורים.
המקבילה של הבופ במערב הייתה הקול ג'אז, סגנון המהווה התפתחות של הביבופ אבל בהתאמה למורשת הג'אז המקובלת במערב ארצות הברית, כלומר ג'אז שקט ואיטי יותר.
בתחילת המאה ה-21 סגנון הג'אז השולט בישראל הוא הפיוז'ן, אשר גם הוא הושפע מאוד מהבופ.
עם זאת, סגנונות הג'אז הנפוצים בישראל בעבר היו ביבופ או פוסט-בופ.
להלן רשימה חלקית של בופרים ישראלים:
מקור המילה בופ בשירת הסקאט והיא בעצם ג'יבריש שבו משתמשים זמרים בעת אלתור.
קיימות מספר תאוריות לגבי מקורה המדויק של המילה, אולם אף אחת מהן לא הוכחה.
תאוריה אחת גורסת כי הגיטריסט צ'ארלי כריסטיאן היה משתמש בה כדי לזמזם את המנגינה שהוא ניגן.
תאוריה מקובלת יותר גורסת שמקור המילה במנהיגי להקות לטיניות שפעלו בארצות הברית של אותה תקופה, והיו קוראים "אריבה אריבה!" כדי ל"דרבן" את הנגנים שלהם.
התאוריה מתיישבת עם העובדה, שהמילה "ביבופ" הייתה מוחלפת לעיתים ב"ריבופ".
לראיה אפשר לבחון את שמות השירים "הי בא-בא-רי-בופ" (ליונל המפטון) ו"בי-בופ-א-לולה" (ג'ין וינסנט), שניהם מאותה תקופת זמן בערך.
בסדרת האנימציה האמריקאית "צבי הנינג'ה", ששודרה גם בישראל, הופיעו שתי דמויות של רשעים בשם ביבופ ורוקסטדי.
ביבופ נקרא על שם הז'אנר המדובר, ורוקסטדי הוא סגנון מוזיקה המושפע מרגאיי, שהיה פופולרי לזמן קצר בשנות ה-60 בג'מייקה.
בנוסף, שמה של סדרת האנימה היפנית "קאובוי ביבופ" נקראה על שם הז'אנר, וגם פסקול הסדרה הכיל ברובו שירים מהז'אנר.
אף על פי שזכה לזלזול רב בתחילת דרכו הפך הביבופ ליסוד הג'אז המודרני.
הבופ מהווה את הבסיס והשורש לכל החידושים בג'אז שבאו אחריו.
הארד בופ - סגנון שפותח על ידי המתופפים ארט בלייקי ומקס רואץ' (כל אחד בנפרד), הסקסופוניסט ג'ון קולטריין ועוד מספר מוזיקאים חשובים.
הסגנון משתמש בקצבים מורכבים יותר מהבופ, תוך הדגשת התופים והבס.
הארד בופ משתמש באקורדים הנוצרים על ידי מספר כלי נשיפה והוא מושפע מהבלוז ומהגוספל.
הסגנון נחשב להמשך ישיר של הביבופ.
פוסט-בופ - סגנון שפותח על ידי ביל אוונס וויין שורטר, ובו נשבר הבסיס ההרמוני של הבופ.
פוסט-בופ משתמש באקורדים חדשים וחדשניים וברצפים הרמוניים מדרגות שונות, ובכך הוא התרחק מן הבופ.
נוסף על כך, נגני הפוסט-בופ מאלתרים בצורה אחרת לגמרי.
הם נמנעים מלהשתמש בצלילים המתבקשים יותר וההגיוניים יותר מבחינה תאורטית.
קול ג'אז - סגנון שפותח בעיקר על ידי החצוצרן מיילס דייוויס.
קול ג'אז התפתח במקביל לביבופ, ואף על פי כן אין ספק שינק השראה רבה ממנו.
הסגנון, שמכונה לעיתים גם "ג'אז החוף המערבי", התפתח במערב ארצות הברית הרחק מאזור התפתחותו של הבופ.
הסגנון בנוי באופן דומה לבופ, אך מושם בו דגש על יצירת מלודיות ערבות לאוזן וקצבים איטיים.
ג'אז מודאלי - סגנון שפיתחו דייוויס וקולטריין בשיתוף עם ביל אוונס.
ג'אז מודאלי, שלא הגיע לרמת הפופולריות של שאר הפיתוחים של הבופ, הוא סגנון שנשען על הרמוניה במודוסים (סולמות שנעשה בהם שימוש רב בימי הביניים).
הסגנון נועד ליצור צורת אלתור מורכבת יותר, בה נוצרות מלודיות והרמוניות מיוחדות יותר.
נוסף על אלה, אפשר למנות את האוונגרד והג'אז החופשי כצאצאים של הבופ, אם כי צאצאים פחות ישירים מארבעת הנזכרים לעיל.
בג'אז יש חשיבות רבה לנגן (בניגוד למוזיקה קלאסית, שבה רוב הכבוד מיוחס למלחין), ובביבופ יותר מאשר בסגנונות שקדמו לו.
זאת כיוון שבביבופ יש חופש אמנותי רב יותר למבצעים (שהרי הם מחויבים רק למעברי האקורדים), ולטכניקה יש מקום רב בנגינה.
על כן ישנם נגנים רבים בבופ אשר ידועים בזכות הביצועים שלהם, הגדולים והמפורסמים הם:
צ'ארלי פארקר (כינויו - יארדבירד) הוא סקספוניסט אלט.
בעיני רבים נחשב פארקר למייסד הבופ ולגדול נגני האלט של כל הזמנים.
היכולת שלו לאלתר על סולמות כרומטיים במהירות מסחררת הפכה לסגנון נגינה שכל נגני הסקסופון אחריו היו מוכרחים להכיר.
מאז פארקר השתנתה לחלוטין צורת הנגינה בסקסופון.
בנוסף, על אף חייו הקצרים, הספיק פארקר להקליט מאות הקלטות, שרובן ככולן נחשבות לקלסיקות של הג'אז, ולמפתח בהבנת המוזיקה המודרנית.
לני טריסטנו אמר בשנות השישים ש"אילו פארקר היה רוצה לאכוף את חוקי זכויות היוצרים, הוא יכול היה לתבוע כמעט כל אחד שהקליט תקליט בעשור האחרון".
גילספי, החצוצרן, שקיבל את הכינוי "דיזי" בזכות יכולותיו הטכניות המדהימות ובשל התנהגותו הליצנית המלאה בהומור, היה מחלוצי הבופ.
הוא ניגן ברביעיית הבופ המקורית שכללה את פארקר, רואץ' ופאוול.
כמו כן, המציא דיזי שיטות חדשות לנגינה בחצוצרה, והיה להשראה להמוני נגני חצוצרה אחריו.
דיזי נחשב לגורם חשוב בהפצת הבופ ובהפיכתו מזרם שולי לתחום חשוב במוזיקת הג'אז.
בזכות אופיו הנחמד והאחראי (בניגוד לרבים מנגני הבופ האחרים), הוא קידם את הבופ בעולם המוזיקה המודרנית.
מקס רואץ', חבר נוסף ברביעיית הבופ המקורית, החל לנגן בסגנון זה כבר בגיל 16. הוא נחשב לאחד המתופפים הראשונים שניגנו בופ (הוא וקני קלארק היו שני מתופפי הבופ הראשונים).
נוסף על כך, נחשב רואץ' לאדם שהעביר את התופים מסטטוס של כלי משני, שתפקידו העיקרי הוא שמירת הקצב, אל מרכז הבמה, ונחשב לראשון שהוביל להקה.
כאמור, רואץ' פיתח את המבנה הקצבי של הבופ והג'אז בכלל, והוא נחשב למבשר הקצבים השבורים.
לימים, היה רואץ' ממפתחי ההארד בופ והפוסט-בופ, והיה הבופר האחרון שפרש והאחרון שנפטר מבין הבופרים של הרביעייה המקורית.
אף על פי שקשה להגדירה בדיוק, נחשבת נגינתו של הפסנתרן ת'לוניוס מונק כביבופ.
מונק ידוע בסגנונו הייחודי, הן בטכניקת הנגינה והן במבנה היצירות, האלתורים והקומפוזיציות.
הוא תרם לפיתוח ההרמוניות של היצירות על ידי יצירת סולמות חדשים ומהלכי אקורדים ייחודיים.
נוסף על כך, מונק היה מגדולי מלחיני הבופ.
הוא כתב עשרות קטעים ורבים מהם הפכו לסטנדרטים; המפורסם מכולם הוא הקטע "Round Midnight", שזכה לאינספור ביצועים.
באד פאוול, פסנתרן מחונן מהרביעייה המקורית של הבופ, שינה באופן משמעותי את צורת הנגינה על הפסנתר.
פאוול היה נגן ויוצר חשוב בהתפתחות הבופ עד כדי כך שרבים קראו לו "הצ'ארלי פארקר של הפסנתר".
פאוול שינה את הנגינה ביד שמאל מנגינת בסים לנגינת אקורדים צבעוניים, ופיתח את שיטת חיקוי הקרנות שבה מנגן הפסנתר מנגינות בופיות הדומות לנגינה של כלי נשיפה.
לאחר שהוכה על ידי שוטר איבד את שפיות דעתו והפסיק לנגן עם גדולי הבופ.
פארקר הסביר למה הוא לא מנגן איתו בכך שאמר: "הוא אפילו משוגע יותר ממני".
מלבד חמשת הנגנים הללו, מוזיקאים רבים נוספים השתייכו לזרם הבופ.
דקסטר גורדון - סקסופון טנור
סאני רולינס - סקסופון טנור
פילי ג'ו ג'ונס - תופים
סאני סטיט - סקסופון אלט
תאודור "פאטס" נאוורו - חצוצרה
בִּיבְּלִיּוֹגְרַפְיָה או רשימת מקורות היא תורה, שתכליתה מיסוד שיטות שונות לתיאור וסידור רשימות של מקורות מידע: ספרים, מאמרים וכל חומר כתוב אחר (כדוגמת תלמוד או תנ"ך).
רשימות ביבליוגרפיות מופיעות בספרים רבים המבקשים להפנות את הקורא לקריאה נוספת.
בנפרד מהן, קיימים ספרים שתכליתם היא ביבליוגרפית.
ישנם ספרים מועטים מראשית התפתחות הביבליוגרפיה המנסים למפות את כל הספרות שנכתבה אך רובם המוחלט כתוב על נושאים מסוימים, כגון: תחום מדעי, תקופה היסטורית, שפה, ביבליוגרפיה של ספרייה מסוימת או כל תחום ספציפי אחר.
הביבליוגרפיה קיימת כמקצוע מדעי, אולם כיום לא ניתן להשלים בה תואר אקדמי בפני עצמו.
באוניברסיטאות, ספריות ומוסדות לימוד שונים, נלמדת הביבליוגרפיה בסדנאות או קורסים ייעודיים.
אזכור המקורות שאותם מצטט הספר או שעליהם הוא מסתמך לשם מתן אסמכתה או קרדיט ליוצרים אחרים.
מטרה זו בולטת בעיקר במחקרים או ספרות מקצועית (לדוגמה: ספרות משפטית בה חשוב התקדים והמחקר הפרשני).
הפניית הקורא לספרות המרחיבה את הדיבור בנושאי הספר.
כמעט כל חיבור אינו צומח בחלל ריק ועל כן ברוב ספרי העיון קיימת חשיבות לביבליוגרפיה מהסוג הזה.
יתרה מזו, ביבליוגרפיה קצרה מדי מעוררת חשש שהספר שטחי, משום שמחברו בחן רק מעט מהספרים שראוי לבחון בעת כתיבת הספר.
לאופי הספר ולמטרת הביבליוגרפיה יש השפעה על תוכן הרשימה הביבליוגרפית ועל אופן הצגתה.
למשל, כאשר רישום המקורות לשם מתן אסמכתה הוא מטרה עיקרית, יופיעו ברשימה גם מקורות נדירים או בעלי השפעה זעירה על תוכן הספר.
לעומת זאת כאשר המטרה העיקרית היא הפניית הקורא לקריאה נוספת, לא יועילו מקורות מסוג זה בביבליוגרפיה.
ספר מצעיד את הקורא קדימה מבחינת הידע שלו, וביבליוגרפיה טובה הנלווית אליו המצליחה למפות את התחומים הקרובים בצורה מועילה, משמשת מקפצה להמשך קידום הידע.
בעבר התמקדה הביבלוגרפיה בעיקר בספרים.
במאה ה-21, היא מכסה גם עבודות באמצעי מדיה אחרים כולל הקלטות אודיו, סרטים, אובייקטים גרפיים, תקליטורים, מאגרי מידע ואתרי אינטרנט.
הביבליוגרפיה החלה את דרכה כרשימות הכוללות את שם החיבור בלבד למטרות פונקציונליות של הפניית הקורא.
ככל הנראה הוכנו רשימות כאלה לראשונה על ידי מדפיסים שעשו זאת כדי לפרסם את תוצרתם.
הביבליוגרפיה המקיפה הראשונה, "Bibliotheca universalis", נועדה לאחד את כל ספרי החכמה בעברית, לטינית ויוונית, ויצאה לאור בציריך בשנת 1545 על ידי קונרד גסנר.
גסנר אף הוכתר בעקבות ספרו "אבי הביבליוגרפיה".
בהמשך, במאה ה-16 הוכנו ביבליוגרפיות ספציפיות יותר לספרות בשפות שונות, אך רק במאה ה-19 חיו מומחים שזה היה תחום עיסוקם העיקרי.
מתיעוד עולה, כי בספרייה הלאומית בפריז היו, באותה תקופה, יותר מ-75,000 חיבורים ביבליוגרפיים.
בשנת 1878 התכנס בפריז הקונגרס הראשון לביבליוגרפיה, וב-1887 הקים מלוויל דיואי בניו יורק בית ספר, ראשון מסוגו, לביבליוגרפיה.
בשנת 1564 התפרסמה בידי גאורג וילר רשימה ביבליוגרפית של כל הספרים שנדפסו בהוצאתו למטרת פרסום ביריד בפרנקפורט ולאחר מכן פעם נוספת ליריד בלייפציג.
הספר הביבליוגרפי הידוע הראשון, נכתב ככל הנראה בשנת 1494 בידי יוהנס טריטהיים בבזל.
השני נכתב בידי קונראד גסנר בשנת 1574 בציריך.
כתיבת ספר זה, כאמור, היוותה ציון דרך בתולדות הביבליוגרפיה.
דמות בולטת במיוחד בתולדות הביבליוגרפיה בכלל והיהודית בפרט היה משה שטיינשניידר.
מוסדות, איגודים מקצועיים, כתבי עת ואוניברסיטאות מפרסמים כללים שונים לכתיבה ביבליוגרפית, אך אין מוסכמות מוחלטות באשר לאופן הכתיבה הביבליוגרפית.
למרות זאת, האזכור הביבליוגרפי הנפוץ ביותר, ספר, נכתב כמעט תמיד על פי הסדר הבא: שם המחבר, שם הספר, שם ההוצאה, מקום ההוצאה ותאריך יציאת הספר לאור.
כהכללה, ניתן לומר כי על כל אזכור ביבליוגרפי להכיל את שם המחבר או המחברים, שם המסגרת בה החיבור נכתב (הוצאת ספרים, כתב עת, עיתון, אנציקלופדיה או כל דבר אחר) שם החיבור ושנת ההוצאה.
רוב ההבדלים בין שיטות האזכור השונות, מסתכמים בפיסוק, לא בהבדלי תוכן.
כאמור, אין מוסכמות באשר לאופן האזכורים הביבליוגרפיים, אך אוניברסיטאות, כתבי-עת ומוסדות שונים קובעים הנחיות משלהם לאופן הצגת רשימות ביבליוגרפיות בעבודות או מאמרים המתפרסמים במסגרתם.
כתב-העת "קתדרה" למשל, פרסם הנחיות כאלה בגיליון ינואר 1994 ועצם פרסומן של ההנחיות הללו עורר ביקורת נוקבת מצד הסופר ס.
יזהר שכתב על כתב העת: .
בישראל נעשה ניסיון לקבוע מערכת כללים אחידה לציטוט מקורות משפטיים - "כללי הציטוט האחיד".
אך בפועל, כתבי עת שונים אימצו מערכות כללים שונות, כך שכיום מתקיימות במקביל כמה מערכות כללים לציטוט של מקורות משפטיים.
מערכת אחת קבועה בחוברת שהוציאה לשכת עורכי הדין בשנת 2006, ומהווה גרסה מעודכנת של הכללים שפורסמו בעבר (אם כי בהבדלים משמעותיים).
מערכת נוספת (חלופית) אומצה על ידי כתבי העת של אוניברסיטת חיפה.
במדעי החברה נהוג לכתוב ביבליוגרפיה לפי סגנון APA.
במדעי הרוח מקובל סגנון MLA.
גישה שונה לאזכור מקורות משתקפת בביבליוגרפיה המוערת, בה הדגש הוא על הפניית הקורא לקריאה נוספת תוך הרחבת דברים על המקורות השונים על פי ההקשר ולפי טעמו של המחבר.
הביבליוגרפיה המוערת היא במידה מסוימת פרק עצמאי שניתן לקוראו בנפרד משאר הספר.
שיטה זו אינה נפוצה, אך ניתן למצוא אותה בספרים שונים.
רשימה ביבליוגרפית מלאה של ספרי יגאל מוסינזון
רשימת ספרי סדרת "חסמבה" מאת יגאל מוסינזון, בהוצאות י.
טברסקי, גדיש, שחף, ברונפמן, רמדור-שלגי, כנרת, זמורה-ביתן-מודן ידיעות ספרים.
1. חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט.
1950. חבורת חסמבה מוקמת על מנת לעזור להגנה במאבק כנגד הבריטים ששולטים בארץ ישראל.
את הבריטים ה"רעים" מייצגים בספר הראשון בסדרת חסמבה, הסרג'נט (סמל במשטרה הבריטית) ג'ק סמית שמכונה ה"חיפושית האדומה" והשוטר שתחת פיקודו, טומפסון, שמוצג כטיפש.
במהלך המאבק נהרג החסמבאי אליהו חרמון.
הופיע במקור ב-1949 כסדרה בהמשכים בת 11 חלקים בכתב העת לילדים "משמר לילדים" כרך 4 חוברות 40 - 50 בין התאריכים 30 ביוני 1949 עד 8 בספטמבר 1949. ציוריו של שמואל כץ במשמר לילדים מופיעים גם בספר.
קטע מהספר עובד תחת השם "חסמבה" בידי המרכז לתוכניות הלימודים כחוברת לבתי ספר ב-1977. הספר עובד ל"עברית קלה" בידי יגאל מולדבסקי עבור סדרת גשר לנוער, בגרסה של 94 עמודים ב-1990. עודכן בידי רימונה דינור במהדורה של הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, שנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
יוני 1950. חסמבה ממשיכה במאבקה כנגד הבריטים גם מבית הסוהר ואף כולאת ושופטת את הבלשים הבריטים.
החסמבאים פוגשים לראשונה אך בהחלט לא לאחרונה בבית הסוהר את הפושע אלימלך זורקין.
הופיע במקור כסדרה בת 15 חלקים בכרך 5 של "משמר לילדים" חוברות 9 - 23 בין 10 בינואר 1949 עד 16 בפברואר 1950. ציוריו של שמואל כץ במשמר לילדים מופיעים גם במהדורת הספר.
עודכן בידי רימונה דינור, במהדורת כנרת בשנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011
מחזה "חסמבה" (חבורת סוד מוחלט בהחלט) הוצג בתיאטרון "אוהל" ב-1952 בעיבודו של יוסף אוקסנברג.
נראה שגם "חסמבה בבית האסורים" הוצג כמחזה לילדים בידי "אוהל".
שני הספרים עובדו למחזות "חסמבה חסמבה חסמבה" של מוסינזון ו"חסמבה" של עודד בארי ב-1985 והמחזמר "חסמבה" ב-1998 בידי אסף לוין עם מוזיקה של ירון כפכפי עם אקי אבני בתור ירון זהבי וסנדי בר בתור תמר.
3. חסמבה ושודדי הסוסים, נובמבר 1950. מהדורה ראשונה צייר שמואל כץ.
מהדורה שנייה מופיע כצייר מ.
חסמבה נאבקת בפושע אלימלך זורקין ואחיו ירוחם וזרח ובשודדי סוסים ערבים ששמותיהם: סעיד דנגור, אברהים פלאפל ומוסטפא ג'מאלי.
עודכן בידי רימונה דינור, במהדורה של הוצאת כנרת בשנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.הומחז להצגה בידי יוסף אוקסנברג עם שירים של רות בן דוד עבור תיאטרון "דו רה מי".נראה שהייתה גם הצגה של תיאטרון "טילון".
4. חסמבה ואוצר הזהב של המלך הורדוס.
אפריל 1951. צייר שמואל כץ, מהדורה שנייה מופיע כצייר מ.
חסמבה נאבקת בכנופיית פושעים בינלאומיים, בראשותו של "המיליונר היווני דמוקליטוס", כנופיה בעלת המצאות מתוחכמות, שמתנכלים לאוצרות הארכאולוגיים של המדינה.
עודכן בידי רימונה דינור, במהדורה של הוצאת כנרת בשנת 2001. יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011. הוצג כמחזה לילדים בידי "אוהל".
ספטמבר 1951. מהדורה ראשונה: צייר שמואל כץ.
החסמבאים מצילים חבורת ילדים עזובים מציפורני הפשע, ומידיו של הארכי פושע אלימלך זורקין.
עודכן בידי רימונה דינור במהדורה של הוצאת כנרת בשנת 2001.יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011. הומחז בידי יוסף אוקסנברג עבור תיאטרון בימתנו שליד "אוהל" ב-1955. הפך לסרט בשם "חסמבה ונערי ההפקר" עם שלמה ארצי בתור ירון זהבי וזאב רווח בתור זורקין.
לחסמבה מצטרף הילד אנריקו ממרוקו שסיפור גבורתו מסופר בספר (והופיע לראשונה כסיפור נפרד תחת השם "הנער ממרוקו" ב"דבר לילדים" בשנת תש"י כרך כ' 1950 חוברות 33-42.) יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
חסמבה פועלת בנגב כנגד כנופיה בינלאומית שמנסה לגזול מישראל את אוצרותיה הטבעיים.
במהלך המאבק נהרג החסמבאי רפאל כדורי.
החסמבאי השני והאחרון שנהרג תוך כדי ביצוע משימה.
יצא במהדורת ידיעות ספרים ב-2011.
החסמבאים יוצאים לעבר הירדן בחיפוש אחרי בנו של "נשר המדבר" ונופלים בשבי הלגיון הירדני.
במהלך הסיפור מחליט החסמבאי דני הקטן לעזוב את החבורה בגלל חששם של הוריו לחייו.
יוני 1953. המשך הסיפור, חסמבה נמלטת משבי הלגיון בעזרת דני הקטן שחזר בו, מחלצת את בן "נשר המדבר" ואת אהובתו עזיזה, בתו של השייך זכי חלטורה איבן מפלוס, ראש שבט ערב טורקלין, וחוזרים בשלום לישראל.
10. חסמבה והמרגלים בחיל האוויר.
נובמבר 1953. חסמבה נאבקת בכנופיית חבלנים שזוממת להרוס את חיל האוויר.
11. חסמבה בציפורני פלורנט והקיקלופים.
אריה, מרס 1954. המשך הסיפור.
תוך כדי חיפושים אחר מומחה אמריקני למטוסי סילון שנעלם נעלמים גם מרבית אנשי החבורה ורק אהוד השמן נשאר, מסתבר שכולם נחטפו בידי כנופיה מסוכנת.
12. חסמבה והאלמוני במסכה השחורה.
אריה, אוקטובר 1954. המשך הסיפור.
אהוד השמן וחסמבה נאבקים באלמוני במסיכה השחורה, אך למעשה הוא נאצי לשעבר ושמו: "פון בילוב" (כשמו של המנצח האגדי - הנס פון בילוף - של התזמורת הפילהרמונית של ברלין בסוף המאה ה-19), שעומד בראש הכנופיה.
בסוף המהדורה הראשונה של ספר זה (שהוא האחרון שיצא בהוצאת טברסקי) ישנו נספח קצר של המחבר מוסינזון שבו הוא מודיע על סדרת חסמבה החדשה מכיוון "שהחסמבאים התבגרו בינתיים" והם כעת הפכו לתיכוניסטים וגדנעים.
סוף דבר זה כולל גם תמונה של מוסינזון במדים, כנראה של המשטרה שהוא היה דוברה אז.
מפקד חסמבה נתפס בידי מרגלים ערביים זמן מה לאחר שיחה עם הרמטכ"ל משה דיין.
המהדורה הראשונה של הספר כוללת נספח של שפת מרגלים ונספח נוסף שלא נשאר במהדורות באות שבו מובא מכתב של ילדים קוראים נרגזים (ששמותיהם ניתנים) המתלוננים על העיכוב בהופעת הספר, עם תשובת המחבר.
14. חסמבה בקרבות רחוב בעזה.
צייר עמירם תמרי, יולי 1957. הוצאת גדיש.
חסמבה יוצאת לעיר עזה כדי להתחקות אחר ריכוז כוחות מצריים באזור.
המהדורה הראשונה כוללת נספח שמסביר את העיכוב בהוצאת הספר כקשור למלחמת סיני ב-1956. בספר זה מסתמן שיתוף פעולה יוצא דופן בין החבורה ונער ערבי מעזה בשם סובחי.
15. חסמבה במסתרי ניו יורק.
חסמבה יוצאת בניו יורק אחר מרגלים המאיימים על סודות האטום של ארצות הברית ועוזרת שם למדען שהמציא קרן המסוגלת להעביר אנשים וחפצים ממקום למקום ולהשמידם.
16. חסמבה והתעלומה בגבול הצפוני.
אריה אוגוסט 1959. הוצאת גדיש.
חסמבה מתחקה אחרי נזירים שנעלמו, ונלחמת בשודדים בינלאומיים שמנסים לגנוב את אוצרות המנזר.
ההרפתקה האחרונה של החסמבאים הראשונים.
הספר הבא בסדרה אמור היה להיות "חסמבה בשירות הריגול הנגדי" אך זה יצא רק כעבור שבע שנים.
(הייתה סדרה של חמישה כרכים בכריכה קשה בשם "כל סיפורי חסמבה" בהוצאת שחף שכללה כמה ספרים בכרך.
סדרה שלישית "חבורת חסמבה השנייה" בהוצאות ברונפמן ורמדור-שלגי.
17. חסמבה בשרות הריגול הנגדי.
אריה מהדורות נוספות מופיע כצייר שמואל כץ אך זאת טעות.
החסמבאים מתבגרים, ומוקמת חבורת חסמבה חדשה שיוצאת כנגד מרגלים הפועלים בכור האטומי של ישראל, ונעזרת לשם כך במדען ישראלי שהפך לרואה ואינו נראה.
הספר הבא אמור היה להיות: "חסמבה בהרפתקאות דם ואש" אך לא זה היה שם הספר הבא.
מכאן ואילך כל הספרים הם בהוצאת רמדור-שלגי.
18. חסמבה בפשיטה בתעלת סואץ.
1970. החסמבאים יוצאים אל מעבר לתעלת סואץ כדי לחלץ משם טייס ישראלי.
מבוסס על פרשת הניסיון לחטיפת הנאצי לאון דגרל שבו היה מוסינזון מעורב.
19. חסמבה במלחמה נגד כנופיית חשב"ז.
1971. חסמבה נאבקת בחבורת נערים פושעים.
20. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות בירושלים.
1972. החסמבאים החדשים והישנים נאבקים בכנופיית "העכביש הארסי" שמאיימת על ביטחון המדינה.
21. חסמבה בהרפתקאות מופלאות בחופש הגדול.
בכמה מהדורות מופיע שם צייר שמואל כץ.
הופיע במקור במגזין לכדורגל "פנדל" ב-15 ביוני 1972 עד 15 בדצמבר 1972 בחוברות 10 - 22 ולאחר מכן כספר ב-1973. החסמבאים עוזרים לכדורגלן צעיר שצעירים עברייניים מנסים להפלילו על לא עוול בכפו, כדי לסלקו מהכדורגל.
22. במלחמה נגד סוכן הריגול המסוכן 008. צייר גיורא רוטמן.
1974. בשבוע הראשון של מלחמת יום הכיפורים החסמבאים יוצאים ללכוד מרגל מסוכן ונעזרים באישה השמנה והאמיצה מנוחה צרנובסקי.
23. חסמבה בהרפתקאות עם הבלשית הנודניקית המופלאה.
1975. החסמבאים והבלשית מנוחה צרנובסקי יוצאים להיאבק בארכי נבל אלימלך זורקין ושני אחיו המסוכנים לא פחות ממנו אנשי חבורת "יאזז", שמחפשים אחר יהלום יקר ומשתמשים לשם כך במדען שאותו חטפו וגונבים גופות.
24. חסמבה במלחמות נגד המרגלים המסוכנים.
1976. חסמבה נלחמת בכנופיית מרגלים שמרעילים כלבים וחתולים בהכנה להרעלת מימי ישראל.
25. חסמבה מול החוטפים או פרשי הלילה הולמים שוב!
1977. החסמבאים מתמודדים עם כנופיית פושעים מסוכנים שחטפו את אורי, בנם של ירון זהבי ותמר ומסתתרים בעיר תת-קרקעית טכנולוגית מתחת לעכו.
על ידי החטיפה הם מנסים להשיג את רובה קרני הלייזר של ישראל "המתושמל".
אורי נהפך מכאן ואילך לחסמבאי בעצמו.
26. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות מול הסוכן X-107. צייר גיורא רוטמן.
1978. חסמבה נאבקת בסוכן אויב וברובוט האינטילגינטי שלו זגלובה.
לבסוף זגלובה מצטרף לחבורה ועוזר לה בהרפתקאותיה בעתיד.
27. חסמבה וזגלובה בהרפתקאות טאג' מאהל.
1979. הרובוט זגלובה עוזר לחסמבאים במיגור כנופיית פושעים שמטמינה מטעני נפץ בביוב של כלבו שלום במטרה להרוס את תל אביב, שאחד מהם הוא פוטשניק שעימו יתמודדו החסמבאים גם בעתיד.
28. חסמבה מול כנופיית פוטשניק המסוכנת מאוד.
1980. פוטשניק ואחיו הפושעים (שכולם עברו ניתוחים פלסטיים ששינו את הופעתם) מנסים להשתלט על המערה החשמלית של החסמבאים כדי להפוך אותה למפקדתם.
הם חוטפים את יואב צור.
29. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות בהגנה על התאומים הבורחים.
1980. החסמבאים מחפשים אחר צמד תאומים בניו של יהלומן עשיר שברחו מביתם, אך מסתבר שגם כנופייתו של פוטשניק מחפשת אחריהם כדי לחטוף אותם.
30. חסמבה בהרפתקאות מסתוריות בחירבת לונה ואלרו!!!
תוך כדי מאבק בכנופייתו של פוטשניק, ובכנופית היד השחורה בניסיון להציל את התאומים החטופים, החסמבאים נתקלים במדען שהופך את עצמו ואותם לבלתי נראים.
31. חסמבה בהרפתקאות מסתורי כתר הזהב המסתורי של דוד המלך.
1982. חסמבה נאבקת בכנופיית פושעים ובמנהיגם המטורף שמנסה לשים את ידו על כתר הזהב הקדום של המלך דוד.
32. חסמבה בפחדים ובסכנות נוראות !!!.
1983. הרובוט זגלובה מופעל מחדש לאחר תקופה ארוכה של אי פעילות ועוזר שוב לחסמבאים במאבקם בכנופיית מתנקשים שהיגיעו לארץ כדי לרצוח את הרמטכ"ל, שר הביטחון וראש הממשלה.
במהלך העלילה נפגשים החסמבאים בבנו של אלימלך זורקין ובדודנו שניהם פושעים מועדים כמו שאר בני המשפחה.
במהלך הסיפור הורג שרגא השמן אדם עם זריקת "אנטי חומר" שגורמת להתנפחותו של אדם ול"התפוצצותו".
33. חסמבה בהרפתקאות מסוכנות בארמון המכושף.
1984. תוך מאבק בכנופיה המנסה לגרום לים התיכון לחדור לתוך שטח ישראל בשיטפון ענק שיחלק את ישראל לשניים החסמבאים נעזרים באדם שהפך לבלתי נראה על ידי קוסם בהודו.
34. חסמבה במסתרי הודו הרחוקה.
החסמבאים מחפשים בהודו מחופשים למקהלת נערות הולנדיות אחר רואה ואינו נראה ואת הקוסם שהפך אותו לכך ונאבקים בפושעים ובסוכנים זרים שמנסים להשתלט על הסוד.
לבסוף הקוסם הופך את עצמו לקוף ונלקח בידי החסמבאים חזרה לישראל.
35. חסמבה נגד זוממי המזימה הנוראה!
(שם אחר: חסמבה נגד הפושעים הזוממים).
1985. חסמבה נאבקת באנגליה כנגד כנופיית פושעים המשתמשת בסם שיצר מדען פושע כדי לגרום לאנשים הזיות טירוף ולגרום להם לברוח מבתיהם.
36. חסמבה בהרפתקאות מסתרי פרשת טרנטלה!!!
1985. חסמבה נאבקת בכנופיית פושעים איטלקיים.
37. חסמבה במסתרי תעלומת הבתים הנופלים (על העטיפה: חסמבה בהרפתקאות מסתרי הבתים הנופלים) .
1986. החסמבאים נאבקים בכנופיית מרגלים מסוכנת שמתכננת למחוק ערים שלמות בישראל ובמדען שלה שיצר קוף מעופף מפלצתי בשם "כימרה"".
שרגא השמן הורג את הקוף במהלך קרב אווירי עמו.
38. חסמבה בעלילות גבורה ביפו העתיקה!!!
1987. חסמבה משתפת פעלה עם חבורת ילדי "החץ השחור" כנגד כנופיית פושעים מסוכנת ביפו.
39. חסמבה במלחמה מול שודדי הים האכזריים !
1988. החסמבאים מגיעים לאי היווני גרימוס, ונאבקים שם בין השאר בשודדי ים כמו גם בשבטי אטרוסקים שכמסתבר עדיין חיים באי ומשתמשים בחצים מורעלים כדי להחזיר את האי לשלטון אטרוסקי כפי שהיה בימי קדם.
40. חסמבה בהרפתקאות מסעירות מול סוחרי הסמים המסוכנים.
1988. החסמבאים נאבקים בכנופיית סוחרי סמים לובית שנשלחה בידי קדאפי כדי להרוס את ישראל מבפנים על ידי הספקת סמים לאלפי בני נוער.
הספר מוקדש למונה זילברשטין ולזוהר ארגוב שמתו כתוצאה משימוש בסמים.
41. חסמבה בהרפתקאות מסעירות במלחמות סודיות ביותר.
1989. החסמבאים נאבקים בכנופיית צרברוס המסוכנת ששואפת להתנקש באישים ישראליים.
42. חסמבה מול כנופיית "צרברוס" המסוכנת מאוד.
חסמבה יוצאת שוב לאי גרימוס (שהוא שונה מאוד מהאי המתואר בספר מספר 39 כאילו היה זה ביקום אחר) כדי להיאבק בכנופיה המסוכנת.
הרובוט זגלובה מופיע בפעם האחרונה.
הספר הבא אמור היה להיות "חסמבה בסכנות ומעללי גבורה אמיצים".
43. חסמבה בעלילות מלחמת המפרץ.
1992. חסמבה נאבקת בסדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ.
החסמבאים נשלחים במטוס "החמקן" המתקדם בידי הגנרל שוורצקופף להרוג את סאדאם חוסיין בבונקר שלו.
אך בדרך נשבים בידי כנופיה עיראקית.
הם מצליחים להשתחרר ולחזור לישראל ושם הם לוכדים כנופיית מרגלים עיראקית.
44. החסמבאים הגיבורים הולמים שוב !
הספר האחרון שבו החסמבאים מקבלים את משימתם האחרונה לפני גיוס לצבא האמורה להיות החשובה ביותר, מאבק בכנופיית מחבלים העקרב הצהוב שמתכוננת להתנקש בחיי ראש הממשלה וחברי הכנסת שמטמינים פצצות אטום קטנות בערי ישראל ובכנסת.
הספר כולל נספח על הפצצה האטומית הלקוח מהאנציקלופדיה העברית, רשימה של קרבות חשובים במלחמת העצמאות וסוף דבר של מוסינזון על בנו שנהרג במלחמה וכולל זכרונות מתקופת המאבק והמחתרת ובמידה רבה הוא הביטוי של "התזה" העומדת במרכז הסדרה, הצורך להילחם למען החרות היהודים במדינת ישראל.
אמור היה להיות ספר נוסף מס' 45: חסמבה במלחמה נגד הפושעים המסוכנים !!!
מוסינזון נתן לו לבסוף את השם החסמבאים במלחמות נגד כוחות הרשע והזדון !!
(45) בנוסף מוסינזון כתב פרקים מספר בשם חסמבה בעלילה המסוכנת המופלאה והמסתורית
שכנראה לא הושלם על חיפושי החסמבאים מהחבורה השנייה אחר מגילה גנוזה "מגילת בואו של המשיח" שנעלמה ומליונר מציע מיליון דולר למי שימצא אותה.
בספר יש התייחסויות למספר 18 בסדרה חסמבה בפשיטה בתעלת סואץ ונראה שהיה אמור להיות מספר 19 בסדרה.
סיפורי חסמבה הופיעו בספרדית ואיטלקית ותורגמו (אם כי לא ברור אם הופיעו) לאנגלית.
סדרת ספורי חסמבה לגיל הרך הוצאת שלגי
1977. סיפור המתרחש בזמן המנדט תקופת הספר הראשון כאשר אליהו חרמון עוד חי.
גיבור הספר והסדרה הוא התוכי של החסמבאים, זנזיבר.
1978. התוכי זנזיבר מארגן הקרנה מיוחדת לבעלי החיים של הסרט "טרזן על העצים" עם תרגום מיוחד לשפת החיות.
החסמבאים והתוכי זנזיבר בגן הילדים.
מה קרה לציפורנים של מרבי הרגלים ?
(על העטיפה: "הציפורנים של מרבה הרגלים").
מה קרה לילדים ולהורים שהתחלפו בתפקידים ?
דוד הרועה הקט נלחם בענק גוליית !
הוצאת שלגי, צייר רוטמן, 1988. סיפור שאותו מספר התוכי זנזיבר במערה החשמלית לילדי השכונה על דוד המלך.
גיורא רוטמן (24 ספרים כולל בסדרת "חסמבה לגיל הרך")
אלי גפן (שלושה ספרים בסדרת חסמבה לגיל הרך)
חסמבה (חבורת סוד מוחלט בהחלט) הוצג בתיאטרון "אוהל" ב-1952 בעיבודו של יוסף אוקסנברג.
עם שיש קולר בתור ירון זהבי ועם יוסי גרבר ועודד קוטלר.
הומחז להצגה בידי יוסף אוקסנברג עם שירים של רות בן דוד עבור תיאטרון "דו רה מי".
נראה שהייתה גם הצגה של תיאטרון "טילון".
חסמבה ואוצר הזהב של המלך הורדוס.
הומחז בידי יוסף אוקסנברג עבור תיאטרון בימתנו שליד "אוהל " ב-1955. ישראל אברהם גילם שם את זורקין.
בעיבודו של מוסינזון ובבימוי אברהם דוד על ידי התיאטרון מארץ עוץ.
מחזה בעיבוד עודד בארי עבור דב עילם.
1985. עיבוד של שני הספרים הראשונים בסדרה על חסמבה בתקופת המנדט.
עיבוד למחזמר של שני הספרים הראשונים בסדרה ב-1998. עובד בידי אסף ובן לוין עם מוזיקה של ירון כפכפי, עם אקי אבני בתור ירון זהבי וסנדי בר בתור תמר.
תסריט מוסינזון, ביים יואל זילברג, 1971. זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטי ילדים ונוער בספרד.
עם שלמה ארצי בתור ירון זהבי, זאב רווח בתור זורקין ודובי גל בתור עוזי הרזה.
ביים הילל דמרון, 1985. עם ספי ריבלין בתור זורקין.
המחזמר חסמבה נכתב על ידי אסף ובן לוין והוצג בשנת 1999 בבימויו של אסף לוין.
בהצגה השתתפו אקי אבני, סנדי בר, שלום אסייג, יוסי גרבר, משה פרסטר ואחרים.
חסמבה לילדים מגיל 8 ואילך.
יצא בהוצאת עמרנה בשנות ה-50 או השישים ובמהדורות חדשות בשנות ה-70 וה-80 בידי חברות אחרות.
במשחק זה יש ללכוד אויבים של חסמבה כמו ג'ק סמית, האלמוני במסכה השחורה, אלימלך זורקין ואחרים.
ספרים ומחזות אחרים מאת יגאל מוסינזון
פרסום בחוברות ילקוט הרעים (קובץ סופרי תש"ח), 1944.
אפורים כשק (סיפורים) הוצאת ספריית הפועלים, 1946. יצא גם בהוצאת רמדור ב-1977 מהדורה חדשה של הקובץ הופיעה בהוצאת מוסד ביאליק ב-1989 ביחד עם המחזות "תמר אשת ער" ו"קמביזס" ואחרית דבר מקיפה על מוסינזון מאת דן מירון.
מי אמר שהוא שחור (רומן).
דרך גבר (רומן) הוצאת טברסקי.
יהודה איש קריות או חטאיו של גרימוס הקדוש.
1962. רומן היסטורי על חיי ישו.
הפך לסדרת תסכיתי רדיו ב-1991 עבור קול ישראל בידי ראובן מורגן.
תורגם לאנגלית, צרפתית, ספרדית והולנדית.
ריצ'רד ברטון רצה לעשות ממנו סרט.
על נשים ועל גברים: סיפורים פנטסטיים.
מהדורת לאישה, הוצאת צ'ריקובר, 1971.
הנשים מצמיחות קרניים: סיפורים פיקנטיים.
מיתת נשיקה במיטה: סיפורי מתח והומור.
תרשיש, 1947. (הופיע גם במהדורת מוסד ביאליק של "אפורים כשק" ב-1989) הוצג בתיאטרון אהל ב-1952.
הוסרט בידי ריקרדו פרדה עם תסריט של מוסינזון ב-1972.
1949. מהדורה נוספת בהוצאת אור עם ב-1989 (הוצג ב"הבימה" ב-1948, גרסה שנייה: היה היה בערבות הנגב הוצגה בתיאטרון נוה צדק, 1986).
עובד לתסכית רדיו בבימוי שלמה בר-שביט.
יום אחרי המלחמה (הוצג בתיאטרון המטאטא, 1950) (טקסט נמצא בארכיון התיאטרון באוניברסיטת תל אביב)
מגדל בבל (הוצג בתיאטרון המטאטא 1951) (טקסט נמצא בארכיון התיאטרון באוניברסיטת תל אביב)
1955. הופיע גם במהדורת מוסד ביאליק של "אפורים כשק" ב-1989. מחזה היסטורי.
הוצג בתיאטרון דו רה מי, 1956.
זרוק אותו לכלבים (הוצג ב"הבימה" ב-1958)
אלדורדו (הוצג כמחזה ב"אהל" ב-1955) הוצאת תירוש.
1963. נעשה גם כסרט בידי מנחם גולן ב-1963 שתסריטו כפי שעובד בידי י.
טקסט המחזה הופיע בהוצאת אור עם ב-1988.
קזבלן מחזה מוזיקלי על פי המחזה בהפקת גיורא גודיק עם יהורם גאון.
בוים בידי מנחם גולן שכתב אותו עם חיים חפר ב-1973.
שברו את הכלים (מחזה) תיאטרון אהל, 1968. (טקסט נמצא בארכיון התיאטרון).
ערב מאושר בפרק אווניו (הוצג בתיאטרון חיפה, 1965)
פתקאות בכובע (מחזמר, שירים עמוס אטינגר, מנגינה משה וילנסקי).
ג'ודי ואודי חוזרים מכוכב פופיק.
שנות ה-70 מחזה על הפיתומית והבובה המפורסמת שלה לילדים.
המרגלים בבורדל של רחב הזונה בג'ריקו.
הצגה לילדים מאת מוסינזון הוצגה בידי ה"בימה הצעירה"
בארכיון התיאטרון באוניברסיטת תל אביב נמצאים כתבי יד של מחזות אלה:
יום לאחר המלחמה (הרכוש הנטוש)
"הרפתקאות גב-גב ועלילותיו" פורסם בדבר לילדים ב-1947 בשלושה חלקים.
דבר לילדים כרך כ' תש"י 1950 חוברות 33 - 42. (נכלל בתוך "חסמבה והסוד הגדול")
כתב סדרת תסכיתים: מגילת סן מיקלה על פי מונטה עבור קול ישראל ב-10 פרקים.
כתב מחזה תנכי על אברהם אבינו שלא הוצג.
ביבי (בדנית: Bibi) היא יצירת דמיונה של הסופרת הדנית, קרין מיכאליס, שכתבה עליה סדרת ספרי ילדים בין השנים 1929 - 1939.
ספרי "ביבי" משובצים ברישומים שונים ובציורים צבעוניים של נופי דנמרק, בתיה ותושביה בתלבושותיהם המיוחדות - הציורים שביבי מעלה על דפי מחברותיה כשהיא נוסעת ברחבי הארץ ברכבות של אביה.
נוסף לציורים, גדושים הספרים גם בשגיאות כתיב למכביר, משום שביבי איננה אוהבת ללמוד.
השגיאות במכתביה הן חלק אורגני מן הסיפור, ולכן קיימות גם בגרסאות התרגום.
הספר יצא לאור בעברית לראשונה בשנת 1935, בהוצאת "אמנות", בתרגום י.
ביבי היא ילדה מיוחדת במינה, עצמאית מאוד, ציירת מוכשרת וחובבת טיולים ארוכים, שאליהם היא לוקחת כמובן את חוברת הציור ואת עפרונותיה הצבעוניים.
אביה של ביבי הוא מנהל תחנת רכבת, ועל כן יכולה ביבי לנסוע על פני כל המסילות בכל רחבי הארץ, וזאת היא עושה בכל פעם שהיא מרגישה צורך לצאת למרחבים.
גם את שמה קיבלה בחליפין עם חברתה, משום שסברה, שהשם אולה יאה לילדה כהת שיער, כמו החברה, ואילו "ביבי" מתאים לילדה בהירה כמוה.
וכך נעשית אולריקה אליזבת הכבודה לביבי השובבה.
אמה של ביבי מתה עליה בינקותה ואת סבה וסבתה לא הכירה מעולם.
היא רק יודעת, שהם בני אצולה ועשירים מופלגים, שהכריתו את רגל בתם מביתם ומחייהם כאשר התעקשה להינשא לאביה של ביבי בניגוד לרצונם, ובהיותה ילדה עתירת דמיון, היא מבינה את הדברים כפשוטם וסבורה, שאכן כרתו לאמה את הרגל ואולי משום כך מתה.
בשיטוטיה ברחבי דנמרק מגיעה ביבי לכל מקום, ואביה מרשה לה לטייל כרצונה ורק דורש ממנה להבטיח לו דברים שונים הקשורים בביטחונה האישי, בין השאר אסור לה בשום פנים לנסוע למקום שם קבורה אמה.
אביה של ביבי יודע, שכאשר ביבי מתחייבת למשהו ב"הן צדק הגדול" שלה, היא עומדת בהבטחתה ויהי מה.
באחד ממסעותיה פוגשת ביבי את "האנשים האפורים", המגלים בה עניין מיוחד, בלי שתדע מדוע, ורק בהמשך, כאשר הרפתקאותיה מובילות אותה אל ביתם, נודע לה הסוד.
הביבליה (בלועזית: Biblia) היא כינוי לכתבי הקודש של היהדות או של הנצרות – כל דת לפי הקאנון שלה, ופעמים רבות אף בהתייחסות כוללת לשתיהן – הברית הישנה לצד הברית החדשה (בהתאמה).
מקור המילה Biblia במובן של כתבי הקודש הוא בלטינית של ימי הביניים והמאוחרת, מתוך הביטוי "biblia sacra", כלומר: "ספרים קדושים".
משם המילה השתרבבה לשפות אירופאיות רבות, כגון "Bible" באנגלית.
המילה biblion ביוונית שמשמעותה "דף", "מגילה", או "ספר" – נגזר מ-biblios, פפירוס, שנקרא כך על שם עיר הנמל הפיניקית גבל (ביוונית ביבלוס) שממנה שלחו פפירוס ליוון.
מכאן הוא שימש בביטוי היווני "τὰ βιβλία τὰ ἅγια – ta biblia ta hagia", כלומר: "הספרים הקדושים", ומשם ללטינית.
סביר להניח שיהודים דוברי-יוונית כינו כך את תרגום השבעים.
העדות הראשונה ל-"Ta Biblia" בתור כינוי לכתבי הקודש של הנצרות היא משנת 223 לספירה.
מאז תחילת המאה ה-19 קיבלה המילה משמעות משנית בשפות אירופאיות כגון אנגלית, שבה ניתן לכנות כל ספר בעל סמכות בשם "Bible".
לקאנון היהודי קוראים בשם "מקרא" או תנ"ך.
משמעותו של "מקרא" הוא "דבר הנקרא מתוך הכתב".
תנ"ך הוא קיצור של תורה, נביאים, וכתובים, ומשקף את החלוקה הקדומה של ספרי המקרא לשלוש קבוצות, דבר שיש עליו עדויות קדומות מאז המאה ה-2 לפנה"ס.
חלוקה משולשת זו הייתה עובדה חשובה אצל חכמי התלמוד, עם השלכות בהלכה ובהגות.
בתנ"ך יש עשרים וארבעה ספרים על פי המסורה, והביטוי "עשרים וארבעה ספרי הקודש" מוזכר מספר פעמים בספרות חז"ל.
בקאנון הנוצרי יש שני חלקים:
הברית הישנה של הנוצרים מקבילה בעיקרה לספרי התנ"ך.
אולם סדרם של הספרים שונה, וכן מספרם, ובכנסיות מסוימות (חוץ מהפרוטסטנטים) כוללת גם ספרים וחלקי ספרים שאינם בתנ"ך.
גם חלוקת הספרים לשלוש קבוצות (תנ"ך) אינה מקובלת במסורת הנוצרית, ובמקומה ספרי הברית הישנה מחולקים בדרך כלל לארבע או חמש קבוצות:
"ספרי חוק": חמשת חומשי התורה שבתנ"ך היהודי: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים.
"ספרי היסטוריה": יהושע, שופטים, רות, שמואל א', שמואל ב', מלכים א', מלכים ב', דברי הימים א', דברי הימים ב', עזרא, נחמיה, אסתר (חלוקתם של הספרים שמואל, מלכים, דברי הימים, ועזרא-נחמיה לשניים שונה מהתנ"ך, שבו כל אחד מספרים אלו נחשב לספר אחד).
"ספרי חכמה": איוב, תהילים, משלי, קהלת, שיר השירים.
"ספרי נבואה": ישעיהו, ירמיהו, איכה, יחזקאל, דניאל, וכל ספרי תרי עשר (שנחשבים לספר אחד בתנ"ך ול-12 ספרים בברית הישנה).
ספרים אחרים: ספרים וחלקי ספרים נוספים.
בכנסיות מסוימות נחשבים לחלק מהביבליה, ביהדות ובנצרות הפרוטסטנטית נחשבים לספרים חיצוניים.
בדר"כ אינם מקובצים לקבוצה אחת אלה הם מפוזרים בין חלקיה האחרים של הביבליה הנוצרית.
הסיבה המרכזית לשינויים האלה – הסדר השונה, החלוקה השונה, והחומר הנוסף – היא העובדה שהמסורת הטקסטואלית בנצרות נובעת מתרגום השבעים במקום מנוסח המסורה.
סדרם של ספרי הברית הישנה בכל הכנסיות הנוצריות דומה לזה של תרגום השבעים, וגם הספרים וחלקי הספרים הנוספים – מקורם בו.
הנצרות הפרוטסטנטית הקפידה לכלול בביבליה רק את הספרים הנמצאים בתנ"ך העברי (Veritas Hebraica), ואולם את סדרם של הספרים וחלוקתם השאירה לפי תרגום השבעים.
הברית החדשה של הנצרות כוללת 27 ספרים שנכתבו ביוונית קוינה בין השנים 45 ל-100 לספירה.
השם "הברית החדשה" מבוסס על האמונה הנוצרית כי הברית האלוהית עם ישראל הוחלפה בברית חדשה שאותה בישר ישו לכל אומות העולם (תאוריית ההחלפה).
ביביאנה אאידו אלמגרו (בספרדית: Bibiana Aído Almagro; נולדה ב-2 בפברואר 1977 באלקלה דה לוס גאסולס) הייתה השרה לענייני שוויון בממשלת ספרד.
אאידו, בעלת תואר ראשון במינהל עסקים מאוניברסיטת קאדיס, ובמינהל עסקים בינלאומי מאוניברסיטת נורת'מבריה בניוקאסל (בריטניה).
הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של ספרד (PSOE) ב-1995. היא מילאה מספר תפקידים ציבוריים, ובין היתר שימשה כנציגה במועצת התרבות של מחוז אנדלוסיה ועמדה בראש הסוכנות האנדלוסית לקידום הפלמנקו.
כן עמדה בראש הוועדה לענייני שוויון במחוז אנדלוסיה של ה-PSOE.
ב-12 באפריל 2008 מינה אותה ראש הממשלה חוסה לואיס ספאטרו לעמוד בראש משרד ממשלתי חדש שהקים, המשרד לענייני שוויון.
בגיל 31, הייתה אאידו לשרה הצעירה ביותר בממשלות ספרד בכל הזמנים.
פעילותה בראש המשרד הייתה שנויה במחלוקת.
באוקטובר 2010 משרד זה בוטל, שולב במשרד הבריאות בראשותה של ליירה פחין ולא הוקם מאז מחדש.
תקופה קצרה היא המשיכה לנהל מחלקה לשוויון במשרד הבריאות.
החל משנת 2011 היא מועסקת ב"ארגון האומות המאוחדות - נשים".
ביביאנה מנואלה פרננדס צ'יקה (בספרדית: Bibiana Manuela Fernández Chica; נולדה ב-13 בפברואר 1954), הידועה גם בשם הבמה שלה ביבי אנדרסן, היא שחקנית, דוגמנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ספרדייה.
נולדה בטנג'יר שבמרוקו כזכר בשם מנואל, כאשר הייתה ילדה היא ומשפחתה עברו למאלגה שבספרד.
היא עברה לברצלונה כדי להגשים את חלומה לעסוק באמנות.
עם התבגרותה עברה התאמה מגדרית, ואמצה את שם הבמה ביבי אנדרסן (שמקורו בכתיב שגוי של שמה של השחקנית השוודית ביבי אנדרסון).
היא החלה להופיע בקברטים, והופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1977 בסרט Cambio de Sexo ("שינוי מין") בבימויו של ויסנטה ארנדה.
הופעתה זו הפכה אותה לידוענית בספרד, והיא פרסמה פזמונים אחדים.
בשנת 1980 יצא לאור אלבום היחיד ובו להיטיה "Call Me Lady Champagne" ("קרא לי ליידי שמפניה") ו"Sálvame" ("תציל אותי").
באמצע שנות ה-80 החלה להופיע בסרטיו של פדרו אלמודובר, שבהם מילאה תפקידים אחדים שהדגישו את נשיותה.
בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar).
הופיעה גם בסרטים נוספים ובתוכניות אירוח.
בשנת 1998 הפכה את שמה הרשמי, ביביאנה פרננדס, גם לשם הבמה שלה.
בשנת 2005 החלה להופיע בתוכנית בערוץ 4 הספרדי.
בשנת 2014, בגיל 60, השתתפה פרננדס בעונה ה-13 של תוכנית המציאות הספרדית "הישרדות" משם הודחה חמישית.
בשנת 2017 השתתפה גם בעונה השנייה של תוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" בגרסתה הספרדית, משם הודחה שביעית.
Cambio de Sexo (1977), בבימויו של ויסנטה ארנדה.
La noche más hermosa (1983), בבימויו של מנואל גוטיירס אראגון.
מטדור (1986), בבימויו של פדרו אלמודובר.
בסרט זה גילמה צוענייה המחזיקה תינוק ועוסקת במכירת פרחים ובהגדת עתידות.
חוק התשוקה (1986), בבימויו של פדרו אלמודובר.
בסרט זה גילמה את דמותה של דוגמנית עסוקה, שחברתהּ הטרנסקסואלית מגדלת את בתהּ.
עקבים גבוהים (1992), בבימויו של פדרו אלמודובר.
בסרט זה גילמה את דמותה של אסירה, המובילה את חברותיה לכלא בריקוד סוער.
Acción mutante, בבימויו של אלכס דה לה איגלסיה.
קיקה (1994), בבימויו של פדרו אלמודובר.
בסרט זה הופיעה בעירום מלא, "כדי להראות את פלאי הרפואה המודרנית".
רשימה ביבליוגרפית של כתבי חנוך לוין
כתבי חנוך לוין הוצאו לאור על ידי הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה ב-1999 בסדרה בת 16 כרכים.
ב-2003 נתווסף הכרך אחרון שאיגד את רוב היצירות שלא נאספו עד כה וב-2005 יצא לאור המחזה הגנוז הרטיטי את לבי.
כמה יצירות מוקדמות שאינן כלולות בסדרה זו הופיעו ברבעון מטעם 19 - ספר חנוך לוין הצעיר.
מעבר לכך התסריט שלוין כתב עבור הסרט פלוך מעולם לא יצא לאור, וספר הילדים של לוין מסע הדוד מקס גם כן נפקד מסדרה זו (הטקסטים של לוין מספר הילדים הנוסף שלו - הילדה חיוּתה רואה מַמוּתה - כלולים בכרכים מה אכפת לציפור ואחרון).
ספרי חנוך לוין - הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה
יצירות חנוך לוין על פי ז'אנר
מערכונים ופזמונים 2 - הג'יגולו מקונגו "פרוזה" אחרון 46 קטעי פרוזה קצרים "5 סיפורים ראשונים" מטעם 19 הודעה אישית מטעם 19 מאמר על סאטירה "סאטירה, לפני יוני 67'" מטעם 19 כולל 7 קטעי פרוזה סאטיריים בגרות מטעם 19 סיפור קצר ששימש בסיס למחזה "הופס והופלה"
רשימה זו כוללת טקסטים שאינם מהווים חלק מיצירה גדולה יותר (מחזה, קברט או רביו).
מיכאל הנדלזלץ, חנוך לוין על-פי דרכו, הוצאת משכל, 2001. אוסף ביקורות על מחזותיו של חנוך לוין.
יצחק לאור, חנוך לוין: מונוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
נועם יורן, המילה האירוטית - שלוש קריאות ביצירתו של חנוך לוין, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה / זמורה-ביתן, 2002.
נורית יערי ושמעון לוי, עורכים, חנוך לוין: איש עם המיתוס באמצע, הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם קרן זגגי, 2004.
דנה-לשם עזרא, חנוך לוין - חפץ, הוצאת אור-עם, 1993.
חיים נגיד, צחוק וצמרמורת: על מחזות חנוך לוין, הוצאת אור-עם, 1998.
זהבה כספי, היושבים בחושך - עולמו הדרמטי של חנוך לוין: סובייקט, מחבר, צופים, הוצאת כתר, 2005.
גרשם שלום, אבי תחום חקר הקבלה והמיסטיקה היהודית ומגדולי חוקריה, היה כותב פורה מאוד.
חיבורו הראשון נכתב בגרמנית, על תנועת הנוער היהודית בגרמניה, והוא פורסם בשנת תרע"ה-1915. את הדיסרטציה שלו, באוניברסיטת ברלין, כתב על ספר הבהיר (אותו תרגם לגרמנית ופירשוֹ), וקיבל עליה, בשנת 1922, תואר דוקטור בהצטיינות יתירה.
שנה אחר כך פורסם ספרו Das Buch Bahir (ספר הבהיר), המבוסס על עבודת הדוקטורט הנ"ל.
מאז כתב מאות מאמרים ועשרות ספרים, בעיקר בעברית וגרמנית ומעט באנגלית, שתורגמו לשפות רבות.
כמו כן כתב עשרות רבות של ערכים אנציקלופדיים.
הוא זכה לפרסום עולמי, בעקבות פרסום ספרו משנת 1941, Major trends in Jewish mysticism ("זרמים עיקריים של המיסטיקה היהודית"), ובפרט בשל ספרו המונומנטלי "שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו", אשר נחשב לסמל למצוינות מחקרית וליצירת מופת של התרבות המערבית, אם כי לא בלי ביקורת, וכן בשל פרסומיו בחוג "ארנוס".
חיבוריו הראשונים של שלום בעברית התמקדו בפרסומים ביבליוגרפיים ובמקורותיהם של המקובלים הראשונים.
לדעת תלמידו, ישעיה תשבי, מחקריו המוקדמים על מקורות הקבלה, נועדו לתמוך בטענתו כי מחבר ספר הזוהר הוא מחבר קדום ולא ר' משה די ליאון.
עם זאת, לאור ממצאי חקירותיו בנושא, הוא נאלץ לחזור בו מטענה זו.
ספרים נוספים הוא הקדיש למקובלי ספרד, אולם אין ספק שחלק הארי של ספריו בעברית עסקו בחקר השבתאות וגלגוליה.
הספר האחרון שחיבר בעברית היה ספר האוטוביוגרפיה שלו, מברלין לירושלים, גרסה מורחבת לגרסה הגרמנית, שכתב בשנת 1977, והוא יצא לאור רק לאחר פטירתו.
בשנים שחלפו מאז מותו של שלום, יצאו לאור קובצי מאמרים או מחקרים, במסגרת מפעל ההוצאה מחדש של ספריו.
במסגרת זאת, מקובצים יחד מספר מאמרים או מספר מחקרים באותו הנושא, מצורפת להם הקדמה מאת חוקר קבלה, לרוב אחד מתלמידיו, ונספחים ביבליוגרפיים הבאים לעדכן את מצב המחקר כיום בנושא זה.
המחקרים עצמם נדפסים יחד עם תוספות בהתאם להערות שהוסיף שלום במאמריו במהלך השנים והערות המהדירים.
מלבד קובצי המאמרים או המחקרים יצאו לאור מהדורות חדשות של ספרים או מאמרים ארוכים שחיבר בחייו.
כמו כן יצאו לאור מספר ספרים המבוססים על יומניו האישיים והמכתבים אותם החליף במהלך השנים, עם משפחתו, חבריו, חוקרים ואישים מפורסמים.
ספרים וחוברות בעברית שיצאו לאור בימי חייו
סדר המקצועות במדעי היהדות, מוצע על ידי המחלקה היודאיסטית בבית הספרים הלאומי (סודר על ידי גרשם שלום), ירושלים: חמו"ל, תרפ"ז (מהדורה שנייה: מפעל לשכפול, תש"י; מהדורה שלישית: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשכ"ח).
קבלות ר' יעקב ור' יצחק בני ר' יעקב הכהן (מקורות לתולדות הקבלה לפני התגלות הזהר), מדעי היהדות ספר ב', ירושלים: דפוס המדפיס, תרפ"ז.
ספר התמר לאבו אפלח הסרקסטי בחכמת הרוחניות, עם תוספות מס' אם המלך למחבר ההוא (מחברת 1 - 2), ירושלים: דפוס הפועלים, תרפ"ז (פורסם גם ב"קריית ספר", רבעון לביבליוגרפיה, שנה שלישית, חוברת ב' - ג', ירושלים: תרפ"ז, עמ' 181 - 222).
ראו להלן תרגום הספר לגרמנית, ספרים וחיבורים בגרמנית שיצאו בחייו.
קונטרס אלו שמות ספרי מוהר"ן (נחמן בן שמחה מברסלב) וספרי תלמידיו ותלמידי תלמידיו, ירושלים: דפוס עזריאל, תרפ"ח.
כתבי יד בקבלה הנמצאים בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלם(!) (בהשתתפות יששכר יואל), ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, דפוס עזריאל, תר"צ.
ספר הרזים, שער הרזים, טודרוס בן יוסף הלוי אבולעפיה, על פי כ"י אוכספורד ושינויי נוסחאות מכ"י מינכן, הועתק (במכונת כתיבה) על ידי ג' שלום, ירושלים: חמו"ל, תר"ץ.
פראנץ רוזנצווייג וספרו כוכב הגאולה, דברי אזכרה שנאמרו באוניברסיטה העברית בירושלים ביום השלשים למותו, ירושלים: דפוס העברי, תר"צ (נדפס שוב בספרו עוד דבר שלהלן, עמ' 407 - 425).
פרקים לתולדות ספרות הקבלה, ירושלים: דפוס עזריאל, תרצ"א (קובץ של עשרה מאמרים שהופיעו בשמות שונים בכתב העת קריית ספר).
לחקר קבלת ר' יצחק בן יעקב הכהן, ירושלים: תרצ"ד (קובץ של שלושה מאמרים שהופיעו בשמות שונים בכתב העת תרביץ).
מצווה הבאה בעבירה, להבנת השבתאות, תדפיס מתוך כנסת, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תרצ"ו (מהדורה חדשה, תשל"ג, הוצאת יובל ליום הולדתו ה-75 ב-200 עותקים; נדפס שוב במחקרים ומקורות שלהלן, עמ' 9 - 67).
קונטרס עלו לשלום, רשימת ספרי קבלה וחסידות המבוקשים לאוסף ספריו של גרשם שלום, ירושלים: חמו"ל, תרצ"ז.
חלומותיו של השבתאי ר' מרדכי אשכנזי, על דבר פנקס החלומות של ר' מרדכי אשכנזי, תלמידו של ר' אברהם רוויגו, ירושלים: הוצאת שוקן, תרצ"ח.
לקט מרגליות (להערכת הסניגוריה החדשה של ר' יונתן אייבשיץ), תל אביב: הוצאת שוקן, תש"א (נדפס שוב בספרו מחקרי שבתאות שלהלן, עמ' 686 - 706).
רעיון הגאולה בקבלה, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית, הוצאת ראובן מס, תש"ב (מהדורה שנייה, תש"ו; נדפס שוב בספרו עוד דבר שלהלן, עמ' 191 - 216).
בעקבות משיח, אוסף מקורות מראשית התפתחות האמונה השבתאית, מלוקטים מתוך כתביו של ר' אברהם בנימין נתן בן אלישע חיים אשכנזי המכונה נתן העזתי, ירושלים: הוצאת תרשיש, תש"ד.
(מהדורה בת קי"ב עותקים בלבד).
המסתורין היהודי והקבלה, תל אביב: הוצאת ספריית השעות, תש"ד (נדפס שוב בעוד דבר שלהלן, עמ' 230 - 261).
ספר שירות ותשבחות של השבתאים, מועתק ומתורגם מכתב-היד על ידי משה אטיאש; עם הערות ובאורים מאת גרשם שלום, הקדמה על כת השבתאים בשאלוניקי וכתבי-היד מאת יצחק בן-צבי, תל אביב: הוצאת דביר, תש"ח.
שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו, שני כרכים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשי"ז (הדפסה שנייה, בשני כרכים, תשכ"ז; הדפסה שלישית, בשני כרכים, לאחר מותו, עם הקדמה אבודה שנתגלתה וכן מבוא מאת פניה שלום, תשמ"ח-1987).
קאריירה של פראנקיסט, משה דוברושקה וגלגוליו (הדפסה מיוחדת מתוך: ציון, רבעון לחקר תולדות ישראל, כרך ל"ה, ירושלים: חמו"ל, תש"ל.
נדפס שוב בספרו מחקרים ומקורות, שלהלן, עמ' 141 - 216).
מחקרים ומקורות לתולדות השבתאות וגלגוליה, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ד-1974 (הדפסה שנייה, תשמ"ב).
דברים בגו, פרקי מורשת ותחיה, ערך אברהם שפירא (פצ'י), תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו-1975 (מהדורה מתוקנת של שני כרכים, תשל"ו-1976).
פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה (תורגם מגרמנית בידי יוסף בן שלמה), ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ו-1976.
אברהם כהן הירירה וס' שער השמים, חייו, יצירתו והשפעתה, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ח-1978.
פרשת השבתאות; הרצאות של ג' שלום, בעריכת רבקה ש"ץ, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשט"ו.
ראשית הקבלה וספר הבהיר, הרצאותיו של פרופ' ג' שלום בשנת תשכ"ב, ערכה רבקה ש"ץ, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ב-1962.
הקבלה בפרובאנס (חוג הראב"ד ובנו ר' יצחק סגי נהור), הרצאותיו של פרופ' ג' שלום בשנת תשכ"ב, בעריכתה של רבקה ש"ץ, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ג-1963.
הקבלה בגירונה (פרקים בתולדות הקבלה בספרד א'), ערך לפי הרצאות ד"ר י' בן שלמה, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ד.
הקבלה של ספר התמונה ושל אברהם אבולעפיה (פרקים בתולדות הקבלה בספרד ב'), ערך ד"ר י' בן שלמה, ירושלים: הוצאת מפעל השכפול, תשכ"ה.
ספרים וקובצי מחקרים בעברית שיצאו לאור לאחר מותו
מברלין לירושלים, אוטוביוגרפיה, ערך אברהם שפירא, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ב-1982.
ולטר בנימין, סיפורה של ידידות, תרגם מגרמנית עדי נחמני; ערך אברהם שפירא, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ז-1987.
עוד דבר, פרקי מורשת ותחיה (ב), כינס וערך אברהם שפירא, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ן-1989.
מחקרי שבתאות, ההדיר יהודה ליבס, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשנ"ב-1991.
ספר הזוהר של גרשם שלום עם הערות בכתיבת ידו (יוזעפאף תרל"ג 1873), ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ב-1992.
כתבי גרשם שלום, 2 כרכים (דפוס צלום), ניו-יורק: ברוקלין, תשנ"ב.
כרך א', כתבים ביבליוגרפיים: (1) ביבליוגראפיה של כתבי גרשם שלום, (2) קונטרס אלה שמות, (3) לביבליוגרפיה של ספרות חסידי ברסלב, הוספות ותיקונים (4) כתבי יד בקבלה הנמצאים בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלם, בהשתתפות יששכר יואל, (5) D.
כרך ב', פרקים לתולדות ספרות הקבלה: (11) Einige kabbalistische Handschriften in Britischen Museum, (12) פרקים לתולדות ספרות הקבלה, (13) חלומותיו של השבתאי ר' מרדכי אשכנזי, (14) בעקבות משיח, (15) ראשית הקבלה, (16) אברהם הכהן הירירה בעל שער השמים, (17) Das Buch Bahir.
רציפות ומרד, גרשם שלום באומר ובשיח, כינס וערך אברהם שפירא, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשנ"ה-1994.
מחקרי קבלה (א), ההדיר יוסף בן שלמה, עדכן והשלים מספרות המחקר משה אידל, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשנ"ח-1998.
גרשם שלום ואמו, מכתבים 1917 - 1946; מגרמנית ארנו בר; ערכה, העירה הערות והקדימה מבוא איטה שדלצקי בשיתוף עם תומאס שפאר, ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ח-1998.
שדים, רוחות ונשמות, מחקרים בדמונולוגיה, בעריכת אסתר ליבס, ירושלים: הוצאת מכון בן צבי, תשס"ד-2004.