tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"חורבן יהדות פולין": הרצאת ד"ר משה איינהורן על בקורו בפולין ומחנות ההשמדה של אושוויץ ובירקנאוי בדוכן העברי של ההסתדרות העברית באמריקה ב-29 בספטמבר 1956, ניו יורק: [חמו"ל], תשי"ז.
העורך הכלכלי של "הארץ" ובהמשך של "ג'רוזלם פוסט".
משה אטר נולד בשנת 1910 ברוסיה במשפחה ציונית וחובבת עברית, בנם של רחל לבית כהן ודוד אטינגר, איש עסקים ולימים ממייסדי בית החרושת לשוקולד "עלית בארץ ישראל.
אמו הייתה בתו של הנדבן הציוני חיים כהן מחרקוב, ואביו היה אחיינו של חיים אטינגר, איש עסקים מצליח ואמיד, מראשוני חובבי ציון באודסה, מראשי הוועד האודסאי וממייסדי חברת גאולה וראשיה.
בשנת 1919 עברה המשפחה למוסקבה, ושם קיבלו ילדי המשפחה חינוך בעברית.
ב-1923 עזבה המשפחה את ברית המועצות ועברה לברלין, וב-1925 עלתה לארץ ישראל.
אטר, שהיה אז בן 15, הצטרף למחזור הראשון של בית הספר הריאלי בחיפה.
עם תום לימודיו, נסע לברלין ללימודים אקדמיים באוניברסיטת הומבולט, שם קיבל כעבור מספר שנים תואר דוקטור בפילוסופיה וכלכלה.
ב-1933 שב לארץ ישראל, נישא לחווה בוקסבאום ונולדו להם שתי בנות ובן.
באותה שנה התמנה לעורכו הכלכלי של עיתון "הארץ".
ב-1949 נקרא על ידי השר דוד רמז לסייע בהקמת משרד התחבורה, ושימש כשנתיים בתפקיד בכיר במשרד זה.
בהמשך, מאמצע שנות ה-50 ועד לפרישתו לגמלאות ב-1975, היה עורכו הכלכלי של העיתון "ג'רוזלם פוסט".
בנוסף לעבודתו העיתונאית ולעיסוקו בכלכלה היה אטר איש רחב אופקים, יודע ספר ופוליגלוט (בקיא בשפות עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ורוסית).
התעניין בפילוסופיה, ספרות, שירה והעמיק בכתבי פרויד.
הקדיש זמן ומרץ רב לחקר השפה העברית וטיפוחה, וראה בשפה אחד מעמודי התווך של הלאומיות העברית המתחדשת.
היה מקורב לחוג הכנענים והיה חבר בוועד הלשון.
חידש מילים רבות, בין השאר בספרים שתרגם.
בעקבות מלחמת ששת הימים נמנה עם מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
עם פרישתו לגמלאות, הקים את קל"ע (קרן הלשון העברית) על שם אביו, דוד אטינגר – קרן שתכליתה הייתה להילחם בלעז שפשה והלך במרחב הישראלי ולקדם את מעמדה של העברית בשיח הציבורי.
ביזמתו חוקק חוק השפה העברית ובהשראת קל"ע התקיימו קורסים וימי עיון להנחלת העברית בקרב עולים חדשים וחיילי צה"ל.
משה וחווה אטר היו הורים לשתי בנות ובן.
בתם ד"ר חגית בנזימן היא סופרת ומשוררת ילדים ו-פסיכולוגית ומורה בכירה בדימוס במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
היא נשואה לעיתונאי עוזי בנזימן, ואמם של מאיירת ספרי הילדים והסופרת נעמה בנזימן וחוקר הפילוסופיה יותם בנזימן (חתנו של העיתונאי רם עברון).
אחיו של אטר, שלום אטינגר, היה עיתונאי ומחנך, העורך-המייסד של כתב העת "אספקלריה" (שהופיע עד מלחמת העצמאות) ועורך כתב העת "טרקלין", מורה ומנהל.
מתרגם מהדורה עממית של "ההיסטוריה של העם היהודי לגרץ, מחבר ספרי לימוד לבתי ספר תיכוניים: "תורת האזרחות" (הופיע במהדורות מסוף שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-70), "היסטוריה: ממחצית המאה הי"ז ועד למהפכה הצרפתית" (היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל, תשל"ד) והספר " הציונות, הבעיה הערבית והמנדט הבריטי" (1987).
דודנו של משה אטר מצד אמו, אהרן כהן-מינץ, היה בעלה של הטניסאית אדית כהן-מינץ (מחלוצות הטניס הישראלי לנשים בארץ), חתנו של פרופ' פאול מינץ (פרופסור לתורת המשפט הפלילי ומבקר המדינה בלטביה), אביו של הכדורסלן תנחום כהן-מינץ (מגדולי שחקני הכדורסל הישראלים) וסבו של הכדורסלן אורי כהן-מינץ.
"המאבק על מדינת ישראל יהודית", רמת גן: מ' אטר, תשל"ז.(ספרון)
מה אני שח: עיונים בלשון האדם, תל אביב: דביר, תשמ"ו 1986. (עיונים בלשון האדם ומחקר ודיון בשורשי השפה העברית)
עברית שפה חיה; הקדמה: משה שמיר, תל אביב: ש.
פרידמן, 1989. (על מקומה של השפה העברית והתחדשותה)
כמו כן, חיבר את הערך "נמלי ישראל" באנציקלופדיה העברית.
יוסף שטילמאן, בשורת העולם החדש; תרגם מכתב יד: מ' אטינגר, מרחביה: ספרית פועלים ('כתבים'), 1944. ("מדיניות התיכנון הקאפיטאליסטי")
יצחק דויטשר, האגודות המקצועיות בברית המועצות; תרגם: מ' אטר, תל אביב: עם עובד ('דעת'), תשי"ב.
גלוֹבֶר, העולם הקדמון; תרגם: מ' אטר, תל אביב: הלס, תשי"ד.
אדמונד וילסון , אל התחנה הפינלנדית: עיונים במסורת המהפכנית באירופה והתהוותו של הסוציאליזים ; תרגם מאנגלית: מ' אטר, תל אביב: עם עובד, תשט"ז.
זאב ז'בוטינסקי, מאמרים, בתוך: כתבים, ירושלים: ע.
נובומיסקי, מים הביקל לים-המלח, ירושלים: שוקן, 1958.
פול א' סמואלסון, תורת הכלכלה; תרגם: מ' אטר, ירושלים – תל אביב – חיפה: סטימצקי, 1961–1965. (מהדורה ב מתוקנת: תשכ"ג; מהדורה ג מתוקנת: תשל"ג)
ראינר מריה רילקה, שירים...; בחר ותרגם: משה אטר, ירושלים: ספרי תרשיש, תשכ"ג.
רוברט גרייבס, רוח מצפון: רומן; מאנגלית: מ' אטר, תל אביב: ש' פרידמן, תשכ"ו.
ולטר הֶסֶלבך , המפעלים השיתופיים; תורגם מגרמנית בידי משה אטר, תל אביב: עם עובד ומכון הורוביץ באוניברסיטת תל אביב ('ספרייה אוניברסיטאית'), תשל"ג.
ריינר מריה רילקה, שירים; בחר, תרגם, הקדים מבוא: משה אטר, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ז.
זיגמונד פרויד, משה האיש ואמונת היחוד; תרגם והוסיף אחרית דבר: משה אטר, תל אביב: דביר, תשל"ט 1978.
פול איידלברג, המזימה של סאדאת; עברית: משה אטר, תל אביב: רשפים, תשל"ט 1978.
משה אורן (נולד ב-28 בדצמבר 1947) הוא סופר, עיתונאי ועורך פרסומים ישראלי.
נולד בקיבוץ מזרע שבעמק יזרעאל.
בסיירת עבר אורן מסלול הכשרה כלוחם קורס סיור וכן קורס מ"כים חי"ר בגדוד 450 (קורס המ"כים של חטיבת הצנחנים).
עם תום המסלול השלים קורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס הוצב כמדריך בבה"ד 1, אך מאחר שהייתה זו תקופת ההמתנה שכנע אורן את מפקד גדוד 890, סא"ל , שיצטרף לגדוד כקצין נוסף.
אורן לחם בשורות גדוד 890 במלחמת ששת הימים ולאחריה הוצב כקצין בגדוד, בפלוגת מסלול שעליה פיקד דורון רובין.
בהמשך עבר אורן לסיירת צנחנים, עליה פיקד אז מתן וילנאי, ולחם בשורותיה במהלך פעולת כראמה.
בוגר החוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, בלימודי העת העתיקה.
כעיתונאי כתב ב"על המשמר", "הארץ" ו"ידיעות אחרונות" (בעיקר בנושאי תרבות ואמנות) והיה בעל טור לסרטים וקולנוע במוסף השבועי של "על המשמר".
בראשית שנות השבעים עבד אורן כעיתונאי בלונדון ובשנות השמונים יצא עם משפחתו לשליחות באיי הוואי (בעקבותיה פרסם שני ספרי ילדים, "אי" ו"הר געש").
ספרו הראשון, "כיבוי אורות", ראה אור בשנת 1981 ועובד אחר כך למחזמר שהוצג בבבימת הקיבוץ.
בתקופת עבודתו כמו"ל (ההוצאה לאור, משרד הביטחון), יזם ותכנן את סדרות הספרים "אדם בקו האש" (עם זמורה, ביתן, מודן), "קלע" (עם הוצאת מערכות) ו"תרמיל קלאסיקה" (עם ספריית תרמיל).
אורן יזם וערך את "לחיות בכל תנאי" (1983), מדריך ההישרדות הראשון בעברית למטיילים ותרמילאים, והיה הראשון שעבר את הארץ כולה ברגל, מדן לאילת (עוד לפני שנחנך שביל ישראל).
ספרו "איש הולך את ארץ ישראל" (1994) היה הראשון שתיאר מסע כזה.
כיבוי אורות איורים: ארנון אבני, (ספרית פועלים, 1981)
ספר החיים, ספר המתים (כנרת, 1983)
אי איורים: מושיק לין (הקיבוץ המאוחד, 1988 / עברית ספרים אלקטרוניים, 2013)
הר געש איורים: רות צרפתי (ביתן, 1991)
איש הולך את ארץ ישראל (ביתן, 1994 / עברית ספרים אלקטרוניים, 2013)
ילדה אחת גרה על ענן איורים: כריסטינה קדמון (שוקן, 1997)
השביל המחבר (יד יצחק בן צבי, 2014 / עברית ספרים אלקטרוניים, 2021)
מחזות קובץ של ארבעה מחזות (עברית ספרים אלקטרוניים, 2021)
נגיעות (הוצאת כרמל, 2021 / עברית ספרים אלקטרוניים, 2021)
מי אמר שאי אפשר, סיפורים ושירים לילדים (עברית ספרים אלקטרוניים, 2022)
ארץ גזֵרה (אנפה ספרים 2023/ עברית ספרים אלקטרוניים 2023)
כיבוי אורות (אנפה ספרים 2024/ עברית ספרים אלקטרוניים 2024)
טרויה (אנפה ספרים 2025/ עברית ספרים אלקטרוניים 2025)
רבי משה אייכנשטיין (כונה גם: רבי משה מסאמבור והתפלה למשה; ה'תקכ"ה - ו' באייר ה'ת"ר) בן רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מספרין שימש כרב ואדמו"ר בסאמבור.
נולד בשנת ה'תקכ"ה לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מספרין ולהינדא בתו של רבי צבי, נישא לבתו של רבי יהודה חריף.
היה תלמידם של החוזה מלובלין, המגיד מקוז'ניץ, רבי מנדל מרימנוב ורבי משה מפשעווארסק ובנוסף היה תלמידו המובהק של אחיו רבי צבי הירש (אבי חסידות זידיטשוב), כך שבהקדמה לספרו של רבי צבי הירש: "עטרת צבי" כותב רבי משה דברי שבח והודיה על שזכה ללמוד מתורתו של אחיו.
לאחר פטירת אחיו רבי צבי הירש בי"א בתמוז ה'תקצ"א ואת מקומו מילא אחיהם רבי ישכר בעריש אייכנשטיין אך כעבור שנה נפטר ובמקומו החל רבי משה מסמבור לנהוג באדמו"רות ובמקביל כיהן בנו רבי יהודה צבי מראזלא כממלא מקום חמיו רבי צבי הירש באדמו"רות.
בתקופה זו חיבר רבי משה את ספרו "תפילה למשה".
רבי אליעזר צבי ספרין, בעל ה"דמשק אליעזר", היה תלמידו.
רבי משה נפטר בו' באייר ה'ת"ר ונטמן לצד אחיו.
את מקומו מילא בנו רבי יחיאל מיכל.
רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין חתן רבי צבי הירש מזידיטשוב, רב בראזלא ואדמו"ר מזידיטשוב (נפטר ה'תר"ח)
רבי יעקב קופל אייכנשטיין, רב ברודיק
רבי ישעיה אייכנשטיין, רב בסניוטין
רבי יחיאל מיכל אייכנשטיין, ממלא מקום אביו באדמו"רות ומחבר "עטרת זקנים" (נפטר ה'תר"ה)
משה אליהו לוי היה איש עסקים ורפורמיסט יהודי-מרוקאי-אמריקאי, תומך התנועה לביטול העבדות.
לוי נולד בשנת 1782 באסואירה (מוגדור) שבמרוקו, בן למשפחת אבן יולי שהתיישבה במרוקו לאחר גירוש ספרד.
אביו, אליהו הלוי אבן יולי, היה סגן שר האוצר ודיפלומט לשירותו של הסולטאן מוחמד השלישי, ואף היה מעורב במאמצים למען הסכם השלום בין ארצות הברית למרוקו בשנת 1786. דודו היה שמואל הלוי אבן יולי, שכיהן לתקופה כנגיד של יהדות מרוקו.
משה אליהו לוי היה סוחר בינלאומי עשיר, שבמסעותיו הגיע לג'יברלטר, אנגליה, פוארטו ריקו, קובה, ולבסוף התיישב ב-1820, בפלורידה, ארצות הברית.
דיבר שפות רבות, והותיר את חותמו בכל ארץ שביקר בה.
לוי האמין בקולקטיביזם יהודי, חזרה לחקלאות ובחינוך אוניברסלי.
ב-1821 היה ממייסדי העיר מיקאנופי (Micanopy) שבפלורידה, ורכש כ-100,000 אקרים של אדמה (כ-400 אלף דונם) בקרבתה.
כוונתו הייתה להקים שם התיישבות יהודית חקלאית שתקלוט את יהודי מזרח אירופה שנמלטו לארצות הברית מפני רדיפות בארצותיהם.
ההתיישבות שהקים ב-1822, נקראה פילגרימג' (Pilgrimage), או "ירושלים החדשה".
היא אכן קלטה לתוכה משפחות יהודיות אחדות ואף החלה לצמוח.
במהלך שנות קיומה הוא הספיק להשקיע בייצור סוכר ובפיתוח טכנולוגיות הדרושות לכך, וזכה להצלחה שעודדה התיישבויות אמריקאיות ברחבי פלורידה לעבור לייצור סוכר.
אולם חייה של ההתיישבות היהודית הזו היו קצרים, 13 שנה בלבד עברו עד שנהרסה ב-1835, כחלק ממלחמה בין מתיישבים אמריקאים לאינדיאנים סמינולים.
בהשקפתו של לוי, האמנציפציה והניסיונות לשלב את היהודים בקרב לאומים זרים לעולם לא יצליחו.
"לאן שלא יפנה, לאומיותו של ישראל תעמוד מולו".
לכן אין ליהודים ברירה אלא ליצור מסגרות לאומיות.
באותה עת חזרה לארץ ישראל נראתה כבלתי אפשרית, ולכן בחר לוי בצפון אמריקה כבסיס לתוכניותיו.
לוי שילב בהשקפת עולמו גישה דתית ומסורתית ביחד עם גישה לאומית-מודרנית.
ההיסטוריונית האמריקאית כריס מונקו שכתבה את הביוגרפיה עליו, רואה בו כמי שמזכיר ומקדים ברעיונותיו את התנועה הציונית שצמחה מסוף המאה ה-19, והגדירה אותו כ"פרוטו-ציוני".
יוזמה נוספת של לוי הייתה הקמתו של בית ספר - פנימייה יהודי בשנת 1821. בית הספר היהודי היה מהמרכזים הקהילתיים והתרבותיים הראשונים מסוגו בקרב יהדות ארצות הברית והיה "בית הספר הציבורי-חינמי הראשון במדינת פלורידה".
לוי ידוע גם בתור מי שחיבר, ערך והוציא לאור ב-1828, בלונדון ספרון שזכה לתפוצה רבה בתקופתו, בשם "תוכנית לביטול העבדות" (Plan for Abolition of Slavery).
הספרון הוגדר כ"מסמך הראשון והחשוב ביותר נגד עבדות שנכתב בידי יהודי אמריקאי".
לו עצמו אמנם היו עבדים.
התוכנית שאבה השראה מרעיונות סיפור יציאת מצרים המקראי, והציעה ביטול הדרגתי של העבדות.
העבדים לא ישוחררו מיידית, שכן תודעתם היא זו של עבדים ועל כן שחרורם יצור בעיות חברתיות רבות ("דור המדבר") אך ילדיהם יגדלו כבר כבני-חורין ולא יהיו עוד עבדים.
בנו הוא דייוויד לוי יולי, היהודי הראשון שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית והראשון שנבחר לסנאט האמריקאי.
קרוב משפחה רחוק שלו היה יהודה פיליפ בנימין, היהודי השני שנבחר לסנאט האמריקאי ומי ששימש כשר החוץ של ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
משה אור (נולד ב-1970) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף אשר פיקד על עוצבת שועלי מרום, ועל גדוד שקד.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1988 החל קורס טיס, אך נשר ממנו ושובץ בחטיבת גבעתי.
בגבעתי עבר אור הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
לאחר ששימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובהם מפקד פלוגה הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף נשק מסייע גדודי בביסלמ"ח.
בשנים 2002–2004 פיקד אור על גדוד שקד, והוביל אותו בלחימה באינתיפאדה השנייה כנגד הטרור הפלסטיני ברצועת עזה.
בשנים 2004–2006 פיקד על בסיס האימונים החטיבתי.
ביוני 2006 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לפקד על עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים מילואים, והוביל אותה בלחימה במבצע עופרת יצוקה.
לאחר שסיים את תפקידו בדצמבר 2009, מונה לראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר ובהמשך מונה לנספח צה"ל בצ'ילה.
במבצע צוק איתן שימש ראש מטה חטיבת גבעתי.
משה אטיאַש (Attias; 9 בינואר 1898, ט"ו בטבת תרנ"ח – 20 באפריל 1973, י"ח בניסן תשל"ג) היה עיתונאי וסופר, מחנך, עסקן ופולקלוריסט ישראלי, המזכיר הכללי של הוועד הלאומי בשנות המנדט, מנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים (1949–1973), חוקר הפולקלור של יהדות ספרד.
משה אטיאש, בן פלומבה ודניאל, נולד ב-1898 בסלוניקי.
אביו היה צאצא למשפחה שעסקה שנים רבות בהוצאת ספרים באמסטרדם.
משה היה בין מייסדי אגודת בר כוכבא בסלוניקי, אגודה שפעלה לטיפוח הכושר הגופני והרוחני של הנוער, ולעידוד ההתעניינות בספרות ובתרבות העברית.
בצעירותו למד בבית ספר עברי והיה אחד מתלמידיו של ד"ר יצחק אפשטיין, שפעל למען החינוך העברי בסלוניקי.
אפשטיין נהג לבחור אחדים מבין תלמידיו שיסעו להשתלם בהוראה בארץ ישראל, כדי שישובו לסלוניקי וילמדו בה עברית.
משה אטיאש נבחר יחד עם עוד שישה תלמידים, שהגיע לירושלים באביב תרע"ד.
הוא סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי שבניהול דוד ילין.
בזמן לימודיו לימד עברית בשיעורי ערב למבוגרים בירושלים העתיקה.
לאחר מכן לימד בבית ספר בחדרה והיה גם למנהלו.
שם גם נתן שעורי ערב לפועלים ואף היה פעיל בסניף המקומי של מכבי.
כל העת פעל למען עלייתם של יהודי יוון ארצה.
אטיאש היה פעיל בעסקנות ציבורית.
עבד במזכירות הוועד הלאומי בירושלים ועמד בראשה משנת תרפ"ט ועד קום המדינה.
בשנות המנדט, כחלק מהנהגת היישוב, על התקופה הזו כתב בספריו: "ספר התעודות של הוועד הלאומי" ו"כנסת ישראל בארץ ישראל: ייסודה וארגונה".
אטיאש היה פעיל בוועד עדת הספרדים, בין בני עדות המזרח וביסוד הסתדרות הצעירים הספרדים בירושלים, ושימש כחבר בהתאחדות העולמית של היהודים הספרדים.
כמו כן היה חבר המועצה של מכון הארצישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
פרק חשוב בחייו הוא התעניינותו בפולקלור של יהודי ספרד, מנהגיהם ומסורתם.
אטיאש עסק באיסוף שירים, סיפורים, אגדות, אמרות ומנהגים הקשורים בחגים ובמועדים.
את מחקריו בנושאים אלה פרסם במאמרים רבים.
עוד בימיו בסלוניקי פרסם אטיאש מאמרים בעיתונות היהודית בעיתונים "אל ג'ודיו" ו"לא רינסנסה ג'ודיה" ואחר כך בעיתונות ובכתבי עת בארץ ישראל.
ב-1949 התמנה למנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים ושימש בתפקיד זה כעשרים וחמש שנה, עד פרישתו לגמלאות ב-1973.
שני ספריו, "רומנסירו ספרדי" (קריית ספר, 1961) ו-"קנסיונרו ספרדי" (המכון לחקר יהדות סלוניקי, 1972) הציגו תמונה עשירה של הרפרטואר של מסורת יהודי ספרד.
אטיאש נפטר בירושלים בשנת 1973 מהתקף לב, בן 74 במותו.
הותיר אחריו את אשתו אלֶיגרה (בתו של אברהם ביגאס מלאריסה שביוון,) שתי בנות ובן: יונה, אסתר ודניאל, ונכדים.
כנסת ישראל בארץ ישראל: יסודה וארגונה (1944, הוצאת "המחלקה לעיתונות ולהסברה של הוועד הלאומי")
נוצת הזהב של ציפור הפלא - עשרים סיפורי עם מפי יהודי יוון
רומנסירו ספרדי: רומנסות ושירי עם ביהדית-ספרדית (1961, הוצאת "קריית ספר")
ספר התעודות 1918-1948 (1963, ערך: משה אטיאש מהדורה שנייה מורחבת, הוצאת "ירושלים")
ספר התעודות של הוועד הלאומי לכנסת ישראל: תרע"ח-תש"ח 1918-1948 (1963, הוצאת "דפוס רפאל חיים הכהן")
קנסיונרו ספרדי (1972, הוצאת "המכון לחקר יהדות סלוניקי")
משה אישביתי מנהיים (נולד מור מנהיים; בהונגרית: Mannheim Mór, 6 בינואר 1898 – 25 בדצמבר 1991, י"ח בטבת תשנ"ב) היה לשונאי ומורה לעברית ומילונאי יהודי הונגרי, שהתיישב ב-1968 בישראל.
מנהיים נולד למשפחה יהודית אורתודוקסית ביישוב בארטפה, השייך כיום לסלובקיה.
אמו הייתה בת למשפחה חסידית ואביו צאצא למשפחה של רבנים אשכנזים ידועים.
השתתף במלחמת העולם הראשונה כחייל בצבא האוסטרו-הונגרי וזכה לעיטורים על תרומתו בלחימה.
למד בישיבות ובמקביל עשה לימודים אקדמיים בתחום השפות, תוך התרחקות מדרך החיים החרדית והימשכות לציונות הדתית.
החל משנות ה-1920 עסק בהוראה בעיר דברצן.
בשנת 1923 התמנה למורה לדת ישראל בתיכון היהודי לבנות בעיר.
לימד עברית גם במסגרת הארגונים היהודים "צעירי מזרחי" ו"תפארת בחורים".
יחד עם עזרא ארנה גרוס הצטיין מנהיים כחלוץ לימוד השפה העברית המודרנית והמילונאות העברית בהונגריה.
בשנת 1935 שניהם פרסמו את המילון העברי-הונגרי.
מנהיים כתב גם ספר לימוד ומילונים נוספים הונגריים-עבריים.
מנהיים וגרוס הירצו הרצאות רבות בקרב הנוער היהודי בנושאי יהדות ותרבות יהודית.
משפחתו של מנהיים נספתה בשואה.
הוא עצמו שרד, בין השאר, הודות לעיטוריו במלחמת העולם הראשונה.
בתום המלחמה הקים מנהיים בדברצן את הפדרציה הלאומית היהודית המקומית.
בתוקף תפקיד זה ביקר עם משלחת בבוקרשט, ויצר שם קשרים עם ארנה מרטון, עורך העיתון היהודי אוי קלט שהופיע אז בקלוז' ועם הג'וינט.
הג'וינט התגייס בהמשך לפרויקטים לרווחת היהודים הנצרכים בדברצן - הקמת בית תמחוי, בית יתומים, בית יולדות והענקת עזרה ראשונה לניצולי השואה שחזרו ממחנות המוות ומעבודות הכפייה.
אחרי 1946 חידש מנהיים עצמו את פעילותו כמחבר ספרי לימוד לשפות כמורה לעברית, גרמנית ואנגלית.
אחרי שבשנות ה-50 אסר המשטר הקומוניסטי סטליניסטי בהונגריה על לימוד העברית ועל הוראת השפות הזרות בבתי הספר, פרט לשפה הרוסית, נאלץ מנהיים להפסיק עבודתו זו.
בשנת 1968 עלה מור מנהיים לישראל.
מילונו ההונגרי-עברי פורסם במהדורות חדשות בחיפה ובתל אביב (בהוצאה לאור "סיני" של משפחת שלזינגר שעלתה מהונגריה).
הובא לקבורה בבית העלמין ירקון בפתח תקווה, בישראל.
(מילון עברי-הונגרי - ספר ללימוד קצר של השפה העברית, דברצן 1935)
Magyar- héber zseb szótár (מילון כיס הונגרי-עברי) 1936, דברצן, כולל 15,000 מילים
1100 המילים החשובות ביותר) מהדורה ב-1940 באויפשט
ספר לימוד חדיש של השפה העברית)
1972 חיפה, 1983 תל אביב - Modern magyar-héber szótár מילון הונגרי-עברי חדיש - מהדורה שנייה הכוללת 26,000 מילים.
(מוקדשת לזכר הוריו ואחיו שנספו באושוויץ)
משה אלחנתי (נולד ב-1951) הוא היסטוריון של העת החדשה ומלמד באוניברסיטת תל אביב בתוכנית הרב-תחומית במדעי הרוח שם הוא גם משמש כמרכז הֶקבץ הלימודים העוסק בתרבות הדיגיטלית וחברת הרשת בראי מדעי הרוח.
כמו כן הוא מלמד, במדרשה לאמנות שבבית ברל.
למד בבית הספר היסודי "גרץ" ולאחר מכן, בתיכון עירוני א'.
את לימודיו לתואר ראשון החל בשנות ה-70 בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב כשבמקביל, עסק באמנות פלסטית והציג כמה תערוכות.
לאחר כמה שנים, פנה אלחנתי לתחום האקדמי התמקד בו וסיים בהצטיינות את לימודיו לתואר שלישי בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
אלחנתי הוא ד"ר להיסטוריה מודרנית המתמחה בהיסטוריה תרבותית וחברתית של המודרניות בכלל ושל העידן הוויקטוריאני בבריטניה בפרט.
עבודת הדוקטורט שלו שנעשתה תחת הדרכתה של פרופ' בילי מלמן: "תצוגות מכובדות פנאי, תחביב וייצוג-עצמי בריטניה, 1864–1873" עסקה, במגוון פעילויות הפנאי היצרני והאקטיבי של מעמדות העובדים במחצית השנייה של המאה ה-19.
היה נשוי לאשת הרדיו תרצה יובל אלחנתי.
היסטוריה של תרבות הפנאי מחקרו של אלחנתי בנוגע לפעילויות המוגדרות כפנאי-רציני כפי שהתבטאו בבריטניה במאה ה-19, שרטט את התפקיד החשוב של הפנאי בהגדרה העצמית ובמאמציהם של מי שנמנו על מעמדות העובדים, להשיג הכרה ומכובדות אזרחית בעידן שבו טרם זכו בזכות להצביע ולבחור.
התרבות הדיגיטלית התעניינותו של אלחנתי בנושא הפנאי כאחד מן המסמנים החשובים של המודרניות וכמכשיר חברתי אקטיבי ואולי אף פוליטי, הביאה אותו לעסוק כבר בראשית שנות ה-90, בהיסטוריה תרבותית וחברתית של האינטרנט, ולבחון, בעזרת כליה המגוונים של התאוריה הביקורתית, מרחבים וירטואליים כזירה לפעילות פנאי יצרנית בקנה מידה חסר תקדים.
ההיסטוריה התרבותית של המחשבה והסנטימנט האקולוגי בחברה המערבית תחום נוסף הנמנה עם מחקריו הוא בדיקת הזיקות המתקיימות החל מן המאה ה-18 בין היחס לטבע לבין הקדמה, החל בהוגי הנאורות ועד לאנשי התרבות הדיגיטלית ועקרונותהקיברנטיקה באשר לטיב יחסי אדם, טבע וטכנולוגיה בעידן הפוסט-הומני.
כתיבה, תרגום ומחקר באוטופיתהתמקדות באוטופיות שנכתבו במאה ה-19 ובמשמעויות הפוליטיות והתרבותיות שנודעו להן.
ויליאם מוריס, חדשות משום מקום, הוצאת רסלינג, תל אביב 2015
אלחנתי תרגם והוסיף ביאורים, הקדמה וסוף דבר לרומן האוטופי: חדשות משום מקום (News from Nowhere), ספרו של הסוציאליסט, האומן ואיש הספרות האנגלי ויליאם מוריס (Morris).
בספר, שראה אור בשנת 1891, מציע מוריס דילוג בזמן אל אנגליה של המאה ה-21, זו, שלאחר מהפכה אלימה, התגבשה בה סוף סוף החברה הטובה.
חברה אוטופית זו מתוארת כחברה מבוזרת מבחינה פוליטית, שוויונית מבחינה חברתית, אסתטית לעילא בכל מה שנוגע בתרבותה החומרית וגן עדן אקולוגי מצד נופיה האורבניים, הכפריים והפראיים המתמזגים בנינוחות אלו באלו.
חכים ביי, טאז, הוצאת רסלינג, תל אביב 2008
בנוסף אלחנתי הוא עורך לשעבר וחבר מערכת בכתב העת "היסטוריה ותאוריה: הפרוטוקולים".
משה אלטמן (ביידיש: משה אַלטמאַן; 8 במאי 1890, ליפקאני, בסרביה, האימפריה הרוסית – 21 באוקטובר 1981, צ'רנוביץ) היה סופר ומשורר יידי.
אלטמן למד בתלמוד תורה ואחר כך, עד 1908 למד בגימנסיה פרטית בקמניץ-פודולסקי יחד עם יעקב שטרנברג.
ב-1918 עבר לבוקרשט, שנה מאוחר יותר עבר לצ'רנוביץ וב-1921 החל לעבוד בפדרציית תרבות היידיש של רומניה.
ב-1920 החל לפרסם את השירים הראשונים וביקורות ספרותיות.
יותר מאוחר הוא עבר לחבר פרוזה.
חיבוריו התפרסמו בעיתונים וכתבי עת ברומניה, פולין וארצות הברית.
ב-1926 יצא לאור בצ'רנוביץ קובץ חיבוריו הראשון, "בלענדעניש" (תעתועים).
ב-1930 היגר לארגנטינה, שם ניהל בית יתומים יהודי, אך ב-1931 חזר לרומניה והפך לעורכו של השבועון הספרותי "די וואָך" (השבוע).
ב-1939 עבר לברית המועצות יחד עם יעקב שטרנברג.
זמן קצר לאחר מכן עברו בסרביה ובוקובינה לידיה של ברית המועצות ואלטמן חזר לבסרביה.
הוא היה חבר באגודת הסופרים של ברית המועצות.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות התפנה אלטמן למרכז אסיה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה הוא שב להתגורר בצ'רנוביץ ועבד כעורך הספרותי של התיאטרון היידי של קייב (בניהולו של משה גולדנבלט), שעבר לצ'רנוביץ לאחר המלחמה.
ב-1949 נעצר אלטמן יחד עם יעקב יקיר, מוטל סקציאר והרץ ריבקין ונשפט לעשר שנים בגולאגים.
ב-1955 הוא שוחרר ושמו טוהר.
עם תחילת הופעתו של כתב העת "סאָוועטיש הײמלאַנד" ב-1961 החל אלטמן לפרסם בו את חיבוריו.
הרב משה אירירה (סלוניקי, ה'תרל"ח, 1878 - תל אביב, כ"ז בסיוון ה'תשי"ח, יוני 1958), היה רב בסלוניקי ובסוף ימיו אב בית דין בבית הדין הרבני בתל אביב.
לימד תורה בתלמוד תורה ובישיבת "אור החיים" בסלוניקי, מהיווסדה ועד עלייתו לארץ ישראל.
עלה ארצה עם אשתו הרבנית פלטה ובניו יעקב ואלעזר בשנת תרצ"ב באמצעות סרטיפיקט של הרבנות הראשית ובתיווכו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, והתיישב בשכונת פלורנטין בתל אביב.
בנו אברהם עלה לפניו והתגורר בתל אביב.
מונה על ידי הרב עוזיאל לבית הדין הרבני בתל אביב, וכיהן בבית הדין עד גיל שבעים ושבע.
שימש רב קהילת יוצאי סלוניקי בתל אביב.
נכדיו הם תא"ל מיל' אמנון הררי, והרב משה הררי (הקרוי על שמו).
כתבי מהר"ם איררה - פסקים ודרשות - חידושי הלכות ודברי תורה למועדים.
נערך על ידי נכדו הרב משה הררי, ירושלים תשס"ח.
דבריו מובאים בכתבי חכמי דורו.
התנגד לעריכת חופה בבית כנסת
הסתמך על שיטת רשב"ם שאין יורשים בני אח שנפטר עם אח חי.
הרב משה אלחרר (נולד בב' באב ה'תשכ"ד, 11 ביולי 1964) הוא רבה של המועצה המקומית שלומי, ראש בית המדרש שערי עוזיאל, מחבר ספרים, מעורכי כתבי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל וחוקר מנהגי יהדות מרוקו.
מתלמידיו הבולטים של הרב שלום משאש.
בעבר היה רב מושב כלנית והיישובים טפחות, וכפר חנניה.
נולד במרוקו ועלה לישראל בגיל 5. למד בישיבה התיכונית כפר גנים, ולאחר מכן בישיבת קדומים במשך שש שנים.
אחר כך למד שנתיים בישיבת מרכז הרב ומשם עבר לשנתיים נוספות לישיבת צוף דבש בעיר העתיקה שם למד אצל רבותיו, הרב שלום משאש והרב אליהו אברז'ל.
במהלך שנים אלו סיים את מבחני הרבנות וקיבל סמיכה לרבנות מהרב שלום משאש, מהרב מרדכי אליהו, מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ומהרב עובדיה יוסף.
בשנים ה'תש"ן-ה'תשנ"ה שימש כרב של היישובים והמושבים כלנית, טפחות וכפר חנניה.
לאחר מכן עבר לצפת ושימש כרב צבאי בגזרת לבנון בדרגת סרן.
בשנת ה'תשנ"ח התמנה לרבה של המועצה המקומית שלומי ומאז מכהן בתפקיד.
במשך כחמש עשרה שנים למד אצל רבו הרב שלום משאש והיה מקורב אליו מאוד עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ג.
נחשב לאחד מהרבנים הממשיכים את דרכו כיום.
היה מקורב גם לרב דוד שלוש.
בנוסף ממשיך את שיטתו ודרכו ההלכתית של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, במסגרת זו ייסד ועומד בראש בית המדרש שערי עוזיאל וחוקר את כתביו והגותו.
מכהן כחבר הוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל והיה שותף בעשור האחרון להוצאת הספרים משפטי עוזיאל, מכמני עוזיאל והשופט והמשפט בהוצאה מחודשת עם תיקונים ותוספות.
כתבי יד, מכתבים מקוריים ודברים בשם אומרם הנוגעים לכבודה של תורה.
הספר הוא לכבודו של הרב קוק ובו משיב על דעת המערערים עליו.
הספר קיבל את הסכמותיהם של הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב שאול ישראלי, הרב שאר ישוב הכהן, הרב עוזי קלכהיים והרב משה צוריאל.
לבירור יחסם של חכמי המזרח והמערב לארץ ישראל, למדינת ישראל ויום העצמאות.
בהוצאת "כתר מלכות" למחקר והוצאה של כתבי חכמי ספרד.
'שישה בטלית' - מתולדות התנא הקדוש רבי יהודה בר אלעאי.
'ענק התורה, אוהב ציון' - תולדות חייו של הרב כלפון משה הכהן.
"מעלה - המרכז לציונות דתית", ירושלים ה'תשנ"ז.
הרב אלחרר הוא מחוקרי יהדות מרוקו ומנהגיה, כתב מספר ספרים ועשרות מאמרים על מקור המנהגים ושורשם והחילוקים שנתגלעו במהלך השנים.
במסגרת עבודתו בולט החקר שלו אודות שיעור כזית, מנהגי חגים ביהדות מרוקו ודעת רבני מרוקו בדורות האחרונים ויחסם לציונות ולהקמת המדינה בראייה הלכתית.
בשנת 2019 פרסם פסק הלכה לפיו אסור לאכול בכלל עלי גפן, משום שהם נגועים בחרקים.
הרב משה אליהו הלפרין (ה'תרל"ב 1872 - י"ח בניסן ה'תרפ"א, 1921) היה רב נואם ועסקן ממנהיגי היהדות החרדית בפולין הקונגרסאית, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, ונציג בסיים הפולני.
נולד בלובלין לר' דוד מאיר הלפרין, איש-עסקים מחסידיו של האדמו"ר רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלה, מצאצאי הרב יחיאל הלפרין.
לאחר פטירת אביו, גדל בבית סבו הרב איטשע, מגדולי הבנקאים בוורשה, חבר בוועדת האשראי של הבנק הממשלתי בפולין (מטעם רוסיה).
בילדותו הוכר כעילוי, ובני תקופתו סיפרו גוזמאות על כישוריו בתורה ובמדעים.
לפי האגדה היה התנ"ך שגור על לשונו כילד.
בגיל 10 הוציאו אותו הוריו מהחדר משום שהקדים את הקצב, ושכרו מלמד מיוחד שיענה על כישוריו.
בהמשך החל לשמוע שיעורים מפי רב העיר רבי שניאור זלמן פרדקין מחבר שו"ת "תורת חסד".
הוא מתואר גם כאוטודידקט שרכש בעצמו יכולת שליטה בחמש שפות אירופיות, בהיסטוריה ובמדעים.
מתרועע בין מלומדים, שאחד מהם - פרופסור רוס - כותב לו: .
בהיותו בן 15 פגש הלפרין לראשונה את האדמו"ר רבי גרשון חנוך הניך ליינער, שהסתובב ברחבי אירופה במטרה לעשות נפשות לחידוש מצוות התכלת.
האדמו"ר השאיל לו את ספריו שחיבר בעניין, וכבר למחרת הפך לחסידו הקרוב עד סוף ימיו.
בהמשך אף נשלח לייצג את דעת רבו ולהתפלמס עם הגאון רבי ישראל יהושע מקוטנא למען חידוש מצוות התכלת.
בהשפעת רבו, החל הלפרין לעסוק בתורת הקבלה ואף כתב חיבור קבלי בשם "ספר האילן" שנותר בכתב יד.
בגיל 17 נשא את בתו של העשיר בער אדער מנכבדי קהילת קאליש, הוא נותר להתגורר בסמיכות לחותנו במשך 10 שנים, שבהן עמד לצדו של רב העיר שמשון ארנשטיין, וגיבש סביבו עדת מעריצים.
בקאליש השתלב הלפרין בפעילות ציבורית, והיה חבר הנהלה בכל מוסדות הצדקה והחסד.
לפרנסתו פתח מפעלים לברזל, סובין, טקסטיל וזהב, אלא שכולם נכשלו עסקית, בעיקר בשל התנהלות לא נכונה.
אחד ממיודעיו תיאר בעיתון דער יוד את הבעייתיות שבה התנהל:
גם לאחר שנכשלו עסקיו סירב הלפרין לעשרות הצעות רבנות שהגיעו אליו.
גם בשנת ה'תרס"ג (1903) כשידידו האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב וראשי קהילת קאליש הפצירו בו לכהן ברבנות העיירה, סירב ויצא בעצמו להביא את ידידו רבי יחזקאל ליבשיץ לרבנות.
כך גם הוצעו לו רבנויות ערים גדולות ונחשבות כמו אנטוורפן שבבלגיה, אודיסה, ועוד.
בשנת תרע"א (1911), הסכים לבקשת הלורד סמואל מונטגיו, ברון סוויית'לינג הראשון ומנהיגי הקהילה היהודית בלונדון לשמש במשרת הרב הראשי לאיחוד הקהילות ובתי הכנסת בלונדון.
הלפרין יצא ללונדון עם ידידו הרב ליבשיץ, שם פגש את ג'יימס דה רוטשילד שערך לכבודו סעודה.
בחירתו של הלפרין כבר הובטחה אלא שברגע האחרון הוא נתקף במחלת הטיפוס והדבר ירד מסדר היום.
בסוף אותה שנה הזמינו רבה של לודז' אליהו חיים מייזל לנהל את המוסדות הדתיים בעיר.
מאז ועד סוף ימיו התגורר בעיר, וכיהן כיו"ר 'ועד הרבנים' עד לבחירתו של יריבו הרב אליעזר יהודה טרייסטמן, שהלפרין ויתר לו על המשרה.
במלחמת העולם הראשונה החל הלפרין בפעילות עסקנית חובקת עולם להצלת יהודים ממשפטי שדה.
באותו זמן גם חבר, על פי מצוות רבו מראדזין לתנועת אגודת ישראל והפך לאחר מדבריה הבולטים.
בהמשך אף נבחר כחבר להנהגה הרוחנית - מועצת גדולי התורה.
עם כינונה של הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1919 נבחרו הלפרין ועמיתו הרב אברהם צבי פרלמוטר כנציגי אגודת ישראל בסיים הפולני.
הלפרין הוכר כנואם מיוחד שהתמודד מול האנטישמיות המקומית.
הקו הפוליטי שאותו נקט הלפרין, היה פחות מיליטנטי משל עמיתיו היהודים.
חודש אחרי כינוס הסיים ב-27 בפברואר 1919, הוא רשם היסטוריה, כאשר נשא נאום שבו ביקש להצהיר כי .
הסטנוגרמה מאותה ישיבה מציינת כי זו פעם ראשונה שהצהרה יהודית זוכה לקצור תשואות שכאלה.
בני דורו מעידים על אופיו החסידי שהשתמר גם בימי גדלותו.
אחד ממוקיריו ד"ר לוי ניימצביץ' (מנהל הסמינר האגודאי למורים בגרודנה) תיאר בכתביו: .
בעיצומה של אספת עסקנים שהתקיימה במעונו בי"ח ניסן - חול המועד פסח ה'תרפ"א, חטף שבץ מוחי ונפטר.
בלווייתו שהתקיימה בלודז' השתתפו אלפי בני אדם, ולמרות קדושת המועד, ספדו לו רבנים בראשות הרב פרלמוטר כדין חכם בפניו.
הותיר אחריו כמה חיבורים בכתב יד, שאבדו כולם במשך השנים.
נכדו הוא אלוף בדימוס אלי זעירא.
משה אטיאס (נולד ב-24 באוגוסט 1962) הוא רואה חשבון, דירקטור בחברת "שופרסל" ויושב ראש הנהלת ארגון "הרוח הישראלית".
שימש בעברו במשך שני עשורים כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס".
משה אטיאס נולד בתל אביב בשנת 1962. שירת בצה"ל ביחידת עורבי השחקים, יחידת לוחמה אלקטרונית מוטסת בחיל האוויר.
לאחר לימודיו לתואר ראשון המשיך ללימודי המשך בראיית חשבון וקיבל מדליה לאור הצטיינותו במבחני ההסמכה של מועצת רואי החשבון.
החל את דרכו המקצועית במשרד רואי החשבון חגי וולנשטיין ובסוף 1994 מונה לשותף במשרד.
בין השנים 1996–1998 שימש כסמנכ"ל הכספים של חברת N.C.C – בית תוכנה פרטי והוביל את מכירתה לאלרון.
לאחר מכירת N.C.C שימש כסמנכ"ל הכספים של אלרון טלסופט, מקבוצת אלרון.
בשנת 2002 הצטרף אל מוטי גוטמן והוביל את "מטריקס" להנפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומשמש מאז כסמנכ"ל הכספים שלה ודירקטור בעשרות חברות בנות ונכדות שלה.
מטריקס נסחרת מאז במסגרת מדד ת"א 100 ונכון ל-2019 היא מעסיקה מעל 10,000 עובדים עם מחזור מכירות שנתי בסך כ-3.5 מיליארד ש"ח.
במרוצת השנים מימש אטיאס אסטרטגיית מיזוגים ורכישות אינטנסיבית במסגרתה רכשה מטריקס למעלה מ-80 חברות מחשוב בישראל ובחו"ל ובהן:
בישראל: ניו אפליקום, סינטק, סיון, אלרון טלסופט, טאקט, פרוגרמה, סיבם, אונו-אפס, ספיה, נטוויז, מידעטק, KBIS, 2Bsecure, באבקום, חושן אליאב, מננג'וור, אינטגריטי, נוח טכנולוגיות, טקטופ, טופקיו, המי"ל, קמביום, סיווי.
בחו"ל רכשה מטריקס ב-2010 את EXZAC, EXTIVIA ובהמשך את NIT, STONS, PVPS.
במרוצת השנים הקימה מטריקס מיזמים רבים כמו מיזם "תלפיות" להכשרה והעסקת נשים חרדיות שהוקם בשנת 2005, מיזם המעסיק נכון לשנת 2019 כ-1,000 נשים חרדיות במודיעין עילית.
בין השנים 1988–2012 שימש אטיאס כמרצה מן החוץ בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2011 נבחר כמרצה מצטיין בפקולטה לניהול.
החל משנת 2016 מונה בהסכמה של רשות ניירות ערך ולשכת רואי החשבון למשתתף קבוע בישיבות הוועדה המקצועית של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות.
בשנת 2018, לאחר למעלה מעשור בו התנדב בארגון "הרוח הישראלית" ולאחר 4 שנים בהם שימש כדירקטור, נבחר להיות יו"ר הדירקטוריון של הארגון.
"הרוח הישראלית" הוקמה על ידי הסוכנות היהודית כדי לגייס את הציבור הישראלי והמגזר העסקי לצמצום פערים חברתיים בישראל לצד פילנתרופים מהעולם היהודי.
במסגרת תפקידו, אטיאס מגייס מתנדבים ותרומות ותומך במגוון תוכניות למען ילדים בסיכון, החל מהגיל הרך ועד אחרי הגיוס לצה"ל.
ביולי 2018 מונה לדירקטור חיצוני בחברת האופנה "עדיקה" ושימש בתפקיד זה עד למאי 2020. במסגרת תפקידו כדירקטור, אטיאס היה מעורב בגיבוש ויישום אסטרטגיית החברה להרחבת הפעילות שלה מחוץ לגבולות ישראל.
בשנת 2022, לאחר שני עשורים, הודיע אטיאס על פרישתו מתפקידו כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס", ובסמוך לכך מונה לדירקטור בחברת שופרסל.
משה אטיאס מתגורר ברמת אפעל, נשוי ואב לארבעה.
משה אזר (כ"ג בניסן תרצ"ד, 8 באפריל 1934 – ט"ז בחשוון תשע"ג, 1 בנובמבר 2012) היה פרופסור בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה.
משה אזר נולד בבריסל ב-8 באפריל 1934, ועלה ארצה בנובמבר 1944. בשנים 1954–1958 למד בישיבת מרכז הרב.
בשנים 1956–1959 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בלשון עברית ובפילוסופיה ולתואר שני בלשון עברית.
את התואר השלישי בבלשנות כללית עשה באוניברסיטת ננסי שבצרפת, ובשנת 1969 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "ניתוח מורפולוגי אוטומטי של המילים במקרא".
אזר היה פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה, שבה לימד החל מ-1969. בחלק מהשנים כיהן כראש החוג, וכן מילא תפקידים שונים במִנהל האקדמי של האוניברסיטה.
משנת 1974 היה חבר במערכת כתב העת "בלשנות עברית".
היה גם חבר האיגוד הארצי והבין-לאומי לבלשנות שימושית, חבר האיגוד האירופי ללקסיקוגרפיה וחבר האיגוד העולמי לארגומנטציה.
בשנת 1983 נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית, ובשנת 1993 נבחר לחבר מלא.
הוא כיהן בה כיו"ר הוועדה המרכזית למונחי הטכנולוגיה וכיו"ר ועדת הפרסומים.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו התחביר והסמנטיקה של העברית לתקופותיה השונות, ניתוח השיח ופרשנות לשונית-פרגמטית של טקסטים משפטיים.
היה נשוי ואב לשלושה, והתגורר בחיפה.
שטח ועומק בתחביר, חיפה תשל"ז.
לשונות התחייבות במקרא ובמשנה, חיפה תשמ"א.
תחביר לשון המשנה, ירושלים תשנ"ה.
(עורך ראשי) אברהם אבן-שושן, מילון אבן-שושן, הוצאה מחודשת ומעודכנת, תל אביב 2003.
פרשנות משפטית המנוגדת להבנת הנקרא, תל אביב תשס"ז.
ספר יובל לכבוד פרופ' משה אזר (העברית ואחיותיה ד-ה), בעריכת יצחק אבישור, חיפה תשס"ה.
משה אליהו (קמחג'י; 1919–1994) היה מוזיקאי יהודי-סורי, פייטן, חזן, זמר ונגן, מגדולי הפייטנים היהודים, ומוזיקאי ערבי נודע בסוריה בפרט, ובמזרח התיכון בכלל.
במחצית השנייה של חייו התגורר ויצר מוזיקה בישראל.
נולד בדמשק בשנת 1919 לאליהו (ח'אדר) קמחז'י, שהיה סוחר בעל חנות בשוק המקומי.
אביו נהג מדי יום בסיום עבודתו לנגן ולשיר בחברת ידידיו, ומשם התחבר משה אל עולם המוזיקה.
בצעירותו למד שירה ונגינה בעוּד אצל יהודי שגר בשכנות לו, ויחד הופיעו באירועים שונים ברחבי העיר.
מנעד קולו הרחב, יחד עם שליטתו בנגינה בעוּד, הביאו עד מהרה לפרסומו במדינה, ולהשמעת יצירותיו ברדיו דמשק.
עם השנים צבר פופולריות רבה בקרב אזרחי המדינה, ואף בקרב הממשל.
עם הקמת מדינת ישראל נאסרה בסוריה השמעת מוזיקאים יהודים בפומבי.
בשל מעריציו הרבים, נשיא סוריה אישר לבסוף להשמיע את שיריו.
אולם בשל יהדותו, בשלב מסוים התקשה להישאר בדמשק, ולאחר שנים רבות של קריירה מוצלחת, עבר להתגורר בחלב, שם קיווה להמשיך בקריירה המוזיקלית.
בחלב הכיר את נז'ירה, אשתו לעתיד, ולאחר תקופה בה לא הצליח לשחזר בחלב את הצלחתו בדמשק, חזר לעיר הולדתו יחד עם נז'ירה, ונישא לה.
עם חזרתו, הופיע רק בשמחות משפחתיות ובאירועים של הקהילה היהודית.
לאחר תקופה עבר להתגורר בביירות שבלבנון, אולם גם שם לא הסתדר בשל שמו היהודי, ולאחר תקופה עלה לישראל.
עם עלייתו לארץ ישראל השתכן במעברת עתלית למשך תקופה קצרה, ומשם עבר להתגורר בטירת כרמל, שם פתח מכולת לפרנסתו.
לאחר תקופה פגש אותו האדם שלימדו בצעירותו לנגן ולשיר, ולקח אותו תחת חסותו.
השניים החלו לנגן ולשיר באירועים שונים, והקליטו שירים לרדיו קול ישראל.
עד מהרה התפרסם וזכה להצלחה רבה, ונמנה עם הזמרים הראשונים מז'אנר המוזיקה הערבית שהושמעו בערוצי הבידור והרדיו בישראל.
הוא הוזמן להופיע כזמר וכנגן בערבי פיוטים, באירועים, בחאפלות, ואף בקולנוע אדיסון.
בשלב מסוים עבר עם משפחתו לוואדי ניסנאס שבחיפה.
מכיוון שלא היה יכול לצאת להופעות במרכז הארץ מביתו הרחוק, שכר דירה קטנה בתל אביב, בה התגורר במשך ימי השבוע ובסופו היה חוזר לביתו בוואדי ניסנאס.
מדי יום חמישי הושמעו שיריו ברדיו קול ישראל בערבית.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הופיע מדי מוצאי שבת בערוץ הראשון, לצד פאיזה רושדי והתזמורת הערבית של רשות השידור בניצוחו של זוזו מוסא.
ביצועיו לפיוטים ולקלאסיקות מהמוזיקה הערבית, לצד דמותו, האירו את הקשר שבין שירת הקודש והחול, בין התרבות הערבית לעברית ובין השירה העממית לקלאסית, והפכו אותו לאגדה בקרב חובבי הפיוט והמוזיקה הערבית, יהודים וערבים כאחד.
עם יצירותיו המפורסמות ביותר נמנים הלחן העממי של נגילה הללויה והשיר שמחה גדולה הלילה.
בשנת 2013 נערך בירושלים מופע מחווה לזכרו, במסגרת "פסטיבל הפיוט - מוזיקת עולם יהודית".
בשנה זו הפיק לזכרו אתר "הזמנה לפיוט" את הסרט "מרדיו דמשק לבית הכנסת" המתאר את דמותו, כפי שנחרטה בזכרונם של תלמידיו, מעריציו ובני משפחתו.
בחודש מרץ 2016, במהלך מפגש של יהודים יוצאי עדות המזרח עם יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, הצהיר האחרון כי משה אליהו הוא הזמר האהוב עליו.
משה אלופי נולד בשם משה לאופגס, בעיר ורשה, פולין.
לאחר עלייתו לישראל עיברת את שמו ל"אלופי".
הוא היה נצר למשפחת חסידי ראדזימין מצד אביו יצחק ולמשפחת "מתנגדים" מצד אמו רחל.
אביו היה יצרן טקסטיל ותעשיין, אמו הייתה בתו של ראש הקהילה בעיר פלוצק, ועבדה בתור עקרת בית.
למשה היו חמישה אחים ואחיות.
כשהיה בן 12 נפטרה אמו ממחלה, אביו התחתן בשנית ומשה עבר להתגורר עם דודתו.
אלופי למד ב"חדר" וב"תלמוד תורה", ומגיל 12 עד 16 בישיבה התיכונית "תורת חיים".
בגיל 16 עזב את הישיבה, הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", היה פעיל עלייה אצל יצחק גרינבוים (חבר הפרלמנט הפולני) והושפע ממנו.
בשנת 1932, בגיל עשרים, הצטרף להכשרה בעיר סלונים.
בשנת 1934 התגייס לצבא הפולני, שירת כתותחן כשנתיים וחצי ולאחר מכן שב לוורשה.
ב-1937 נשא לאישה את רניה לבית בנק.
באוגוסט 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא הפולני.
כבר בתחילת המלחמה נפל בשבי הגרמנים, שם עבר התעללויות, איבד את ראייתו בעינו השמאלית ולבסוף נמלט מהשבי והגיע לביאליסטוק.
אחרי זמן מה עבר לגרודנו, שם התמנה לנציג הוועדה הממשלתית לטיפול בפליטים.
משה ורניה סירבו לקבל אזרחות רוסית, לכן הוגלו למחנה עבודה בארכנגלסק בו שהו שלוש שנים.
ב-1943 פורק המחנה והיהודים נשלחו לסמרקנד, שם נולדה בתם הבכורה שנפטרה בגיל שנתיים ממחלה.
אלופי הואשם בפעילות ציונית ונשלח לכלא.
הוא ברח מהכלא ועבר עם רעייתו לטג'יקיסטן, משם ללובלין ולאחר מכן לרומניה, שם עסק בפעילות עלייה של "השומר הצעיר" ובנוסף סייע בהצלת יהודים במתן אישורי עלייה לארץ ישראל דרך ארגון הג'וינט.
אביו, אחיו ואחיותיו נספו בשואה.
באוקטובר 1945 עלו אלופי ורעייתו לישראל, באוניה "טרנסילבניה" והצטרפו לחבריו של משה בקיבוץ אילון, אותם הכיר עוד מתקופת ההכשרה בפולין.
בקיבוץ אילון נולדו לזוג שתי בנות: פנינה ואביחיל.
בתקופת שהותם בקיבוץ היה אלופי אחראי על מטעי הקיבוץ ופעיל בתחום התרבות.
בשנת 1952 עזב עם משפחתו את הקיבוץ, והעתיק את מגוריו למושב שרונה שבגליל התחתון.
בשרונה נולדה בתו השלישית, אילה.
כעבור זמן קצר נתמנה למרכז וגזבר המושב.
בשנת 1953 מונה אלופי לראשות המועצה האזורית של הגליל התחתון.
בשנת 1973 הקים אלופי ועדה לפיתוח הגליל התחתון, שתכננה כיצד להכפיל את האוכלוסייה ביישובים.
ממשלת ישראל הקצתה תקציב מיוחד לכך, ולאחר קבלת התקציב החל אלופי בתוכניות בינוי ופיתוח, הקים מוסדות חינוך ומבני ציבור, והקים את משרדי המועצה האזורית בכדורי.
בנובמבר 1976 מינה מנכ"ל משרד הפנים חיים קוברסקי את אלופי ליושב ראש ועדה קרואה שתנהל את המועצה המקומית מגדל, לאחר שזו נקלעה לקשיים וקריסת תשתיות, שנבעו מחובות כבדים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1978.
בשנת 1996 הוענק לאלופי אות "יקיר הגליל התחתון".
אלופי התגורר עד אחרית ימיו במושב שרונה, היה בעל משק חקלאי, בו עסק בגידול עופות ומטעי פרי.
הובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
משה אורון (15 במאי 1937 – 29 ביולי 2020) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר שירת בחיל הים.
במהלך שירותו בכל סוגי כלי השיט של חיל הים: פריגטות, משחתות, טרפדות וספינות סער.
היה מפקד מתקן האימון הטקטי ויחידת השליטה הימית.
השתתף במלחמות ובתפקידו האחרון היה מפקד זירת ים סוף.
האב דוד אקרמן היה ימאי בצי הסוחר הבריטי.
עשה הסבה מקצועית לליטוש יהלומים ובחר לגור באנטורפן שם פגש את שושנה ממשפחת רוזנברג ובשנת 1935 נישאו.
משה הוא הבן השני למשפחת אקרמן.
הוא נולד ב-15 במאי 1939 בעיר ברגסז שבצ'כוסלובקיה כאשר אימו בחודש הריונה התשיעי נסעה לבקר את הוריה.
לאחר שלושה חודשים חזרו האם והתינוק לבלגיה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לבריסל דוברת הצרפתית שהייתה נוחה יותר ליהודים.
את שנות מלחמת העולם עבר כל אחד מבני המשפחה בנפרד.
האב הוחבא בסיוע מחתרת שלחמה בגרמנים.
האח הבכור מיכאל היה מוסתר אצל משפחה בלגית.
האחות בתיה, צעירה ממשה בשנתיים, הייתה מוסתרת במשפחה אחרת.
מגיל שנתיים עד גיל שש היה משה מוחבא במנזר בו התקיים בית יתומים לילדים ממוצא בלגי, שנוהל על ידי נזירות.
בעקבות הלשנה תפסו הגרמנים את שושנה אקרמן ובמכות דרשו לדעת היכן הבעל והילדים.
שושנה לא ידעה, כי הייתה זו מדיניות המחתרת לא לתת מידע כדי שלא יתגלה בעינויים.
שושנה ברחה מהגרמנים (או ניסתה להתאבד) קפצה מהקומה השנייה.
נחתה על המדרכה שברה זרוע רגל ועמוד השדרה אך נותרה בחיים.
נלקחה לבית חולים במגמה שתחלים וייקחו אותה למחנה ריכוז.
בריסל שוחררה ושושנה אקרמן נותרה בחיים שבורה פיזית ונפשית.
משפחת אקרמן שרדה את השואה אך מרבית בני משפחות האב והאם הושמדו בשואה.
האב דוד אקרמן קיבל את משה מהנזירות הביאו לבית שלא זכר ופגש אישה שלא הכיר ואת השפה ההונגרית שדיברה כבר שכח.
את אחיו מיכאל הכיר ושמח.
לאחר המלחמה התגוררה משפחת אקרמן באנדרלכט, פרבר של בריסל.
נולדה בת סלוה אחות צעירה למיכאל, משה ובתיה.
מיכאל ומשה למדו יחד באותה כיתה בבית ספר דובר צרפתית.
את הבר מצווה חגגו במשותף.
הרמה הכלכלית הייתה טובה יחסית.
ילדי המשפחה לא קבלו חינוך יהודי או ציוני.
אלא רק חיו את התרבות של מערב אירופה.
לאחר קום מדינת ישראל החלה שושנה אקרמן ללחוץ לעליה לישראל.
דוד אקרמן סירב בתחילה, בטענה ששיקמו את חייהם וטוב להם בבלגיה.
הפעילה את נשק הבכי וההתעלפויות, עד שדוד הסכים.
הוא מכר את הבית על תכולתו, קנה חצי קילו זהב וארז הרבה פריטים, כולל אופניים לכול המשפחה.
בשגיאה החזיר אקרמן את תעודות האזרחות למשטרת הגבולות הבלגית.
בכך הפסידה המשפחה את מעמדה וכאילו ויתרו מרצונם על האזרחות הבלגית.
שנים מאוחר יותר לאחר משבר כלכלי ביקשו לשוב אך לא יכלו לקבל שוב אזרחות.
לאחר כשבועיים במחנה נופש ליד מרסיי, הפליגו ב"קדמה".
הייתה זו אניית משא, שהוסבה להובלת נוסעים על ידי הוספת ערסלים במחסנים.
הספינה הייתה צבועה בלבן, וזה נתן לעולים תחושה של התעלות.
תנאי הים היו מצוינים, ללא סערות, וההפלגה הפכה לחוויה מהנה.
ב-19 במאי 1949, בגיל 11, הגיע אורון עם משפחתו לנמל חיפה ומשם לשער עלייה, מחנה עולים שהיה בדרום חיפה.
לאחר כשבועיים הועברו למעברת "אגרובנק".
שם שוכנו באוהל הודי ענק, שהטמפרטורות בו, בקיץ הייתה בלתי נסבלת.
אחרי שנה בערך, הוחלפו האוהלים לצריפונים שהיו יותר מוגנים מהשפעות מזג האוויר.
האב מצא עבודה כפועל חקלאי בפרדסי חדרה.
והאם עבדה בניקיון במכולת בחדרה.
משה ומיכאל נשלחו לכפר נוער בניצנים בשאיפה ללמוד בתרבות צרפתית, אך הדבר התברר כאשליה.
ההורים קיבלו בית בקריית ים.
מיכאל מצא דרכו אליהם והאם באה ולקחה את משה מניצנים לביתם בקרית ים.
האב דוד אקרמן היה אדם אינטליגנטי.
הוא דיבר חמש שפות הונגרית, צרפתית, צ'כית, גרמנית, ואנגלית.
חוויית השואה, העלמות משפחתו, והטרגדיה של אשתו, קיבעו אותו בעצמו.
הוא החל לעבוד בליטוש יהלומים.
תעשייה שבימים ההם התרכזה בנתניה.
זה חייב אותו לשהות בחדרון בנתניה, וראה משפחתו רק בסופי שבוע.
הניתוק מהמשפחה לא התאים לאקרמן.
לאחר תקופה קצרה עזב את הליטוש ועבד כפועל בניין בבתים שנבנו בקריות.
בגלל הצורך של פרנסת המשפחה ורמת חיים סבירה, חזר אקרמן לשרת בצי הסוחר הישראלי.
לילדיו נדמה שהיה מאושר בדרכו: ימים של בריחה מן המציאות היומית של סבל אשתו.
תנאי העבודה הפיזית הקשה ואבק המלט הזיקו לבריאותו וחלה בסרטן ריאות.
בגיל 16 השלים אורון את לימודיו בבית הספר היסודי, אך לא למד בבית ספר תיכון.
אורון החל לעבוד כעוזר חשמלאי ולמד את יסודות המקצוע.
בהשראת אביו הימאי, התנדב משה לקורס החצי שנתי, בגדנ"ע ים של חיל הים.
המשיך והצליח לסיים קורס מפעילי מכ"ם ימי, כחניך מצטיין.
הוצב בפריגטה אח"י משגב (ק-30) בתפקיד מוכ"ם.
ובהפלגה ראשונה יצא למבצע משווה הפלגה ארוכה סביב אפריקה עם אח"י משגב (ק-30) בשנת 1955 המשגב (פריגטה) סביב אפריקה כולל ביקור בדרום אפריקה ומוזמביק, שעדיין הייתה תחת שלטון פורטוגזי.
לאחר הגעת המשחתות ביוני 1956 צורף לצוות המשחתת אח"י אילת.
בקרב חיפה בו נשבתה איבראהים אל-אוול שימש כצופה בגשר המשחתת.
הועבר לבה"ד חיל הים כמדריך בבית ספר בדרגת סמל ובין היתר הדריך את מחזור קורס חובלים ה' בתנועה יחסית.
אורון מצא עבודה כפקיד בבנק לאומי בחיפה.
בבנק השתלב טוב, ואפילו הצטיין בכך שלמד בעצמו הפעלת מכונות אוטומטיות וממוחשבות.
המנהל היה שבע רצון ואורון קודם בתפקיד בדרגת השכר.
בחודש אוגוסט 1959 זומן למילואים והשתתף בהפלגת אח"י מבטח (ק-28) לג'יבוטי ומסירתה לצי סרי לנקה.
באפריל 1960 זומן אורון שוב למילואים להפלגת אח"י מזנק (ק-32) ב מאילת לנמל טרינקומאלי, שם נמסרה הפריגטה לצי סרי לנקה.
היה עיכוב בהטסת והצוות זכה לטיול באי.
בשנת 1960 קיבל אורון מכתב הזמנה מרמי לונץ מפקדו לשעבר בהפלגת מבצע משווה לחזור לחיל הים להיות קצין ים.
אורון הסכים והחל בקורס הכנה שהיה קשה.
בקורס עצמו הצליח להעלות רמת ההשכלה הכללית, הייתה גם הרחבת ידע במקצועות הימאות, הניווט, מבנה אניות.
הקורס הסתיים בהפלגה עם שייטת המשחתות לטולון בצרפת.
בשנת 1961 סיים אורון את קורס חובלים מחזור י' בציון גבוה.
תפקידו הראשון של אורון כקצין ים היה סגן מפקד טרפדת ט-205 בפלגה 914 בחיפה.
לאחר שנת שירות עלה לדרגת סגן, ונשלח לקורס קציני גילוי, ניווט, וקשר.
אורכו של הקורס היה כשנה ומחציתו הראשונה התקיימה בבסיס בה"ד 7 של חיל הקשר.
מחצית השנייה של הקורס, נערכה בבה"ד חיל הים הקצינים החניכים רכשו בה ידע במקצועות ימיים ספציפיים: העמקת הידע בניווט אסטרונומי, מטאורולוגיה, ניווט חופי קשר בכלי שיט שכלל איתות מורס, דגלי הקוד הבינלאומי ודגלי סמפור שהיו אז עדיין בשימוש בחילות ים.
בטווחים גדולים במרחבי הים קשר רדיו, קשר מוצפן, תורת המכ"ם, לוחמה אלקטרונית ומודיעין ימי בסיסי.
תפקידו הבא היה סגן קצין מחלקת באח"י אילת.
שייטת המשחתות ביצעה הפלגת אימונים לצרפת.
בשנת 1964 נשלח אורון לאנגליה ולמד ב את מקצוע ה.
לקראת היציאה מחוץ לישראל עיברת את שמו מאקרמן לאורון.
במלחמת ששת הימים נעשה קצין באח"י חיפה (ק-38) שאוישה באנשי מילואים.
אחרי העמדת אח"י חיפה עבר אורון לפלגה 914 באשדוד כמפקד טרפדת ט-204. התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים אופיינה בהפלגות ארוכות, להגנה על הדיג הישראלי מול חופי סיני, בים התיכון.
נמל אשדוד הציב אתגר ובים סוער אין כניסה ויציאה לכלי שיט.
באחת ההפלגות אף כי הייתה תחזית לסערה מתפתחת אחרו הטרפדות לחזור.
אורון במיומנות, שנראתה כקור רוח הכניס את הטרפדת במהירות מלאה לפתח הנמל.
לאחר טיבוע המשחתת אילת צורף אורון לצוות החקירה בראשותו של אלוף ישראל טל.
בתחילת שנת 1968 בסיום תפקוד ועדת החקירה הוצב אורון כקצין באח"י משגב ספינת סער שנייה שכבר הגיעה לישראל והייתה בפיקוד עזרא קדם (כריש).
בסוף שנת 1968 קיבל אורון דרגת סרן ונשלח לשרבורג בתפקיד קצין וסגן מפקד אח"י חיפה (סער 2), הייתה זו ספינת סער החמשית בסדר הבנייה ובפיקוד אלי רהב.
ידיעת הצרפתית סייעה מאוד לתפקידו ולצוות הספינה.
באוקטובר 1968. לאחר שנסתיימו בדיקות הים יצאה אח"י חיפה (סער 2) משרבורג ברכה לישראל.
בהפלגתה במפרץ ביסקאיה נתקלה בגלים גבוהים ונכנסה למספר שעות מנוחה בנמל לוריאן בצרפת.
המשיכה בדרכה ולפני הכניסה לגיברלטר שוב נתקלה בים נגדה.
בהגיע הספינה לחיפה נכנסה למספנות ישראל להתקנת מערכת טילי גבריאל.
אורון ניהל את האימונים והשתתף בכל הניסויים.
בסיום התפקיד עבר אורון למפקדת חיל הים ושימש כראש מדור צי הסוחר בענף מבצעים.
לבקשתו הועבר לבה"ד חיל הים בצוות הראשון של כסגנו של אלי לוי כך קבע נוהלי התרגול והתחקיר שקידמו את החשיבה והתכנון של שייטת ספינות הטילים ויחידות אחרות.
חלק מבנין הכוח הימי שהביא להצלחה בקרבות הטילים.
בשנת 1971 עבר אורון קורס פו"מ זרוע הים והועלה לדרגת רס"ן בקיצור פז"מ.
בשנת 1972 הוסמך אורון לפיקוד על סטי"ל וקיבל את הפיקוד על אח"י חץ (סער 3).
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים הייתה הספינה בתחזוקה במספנת חיל הים.
הצוות ואנשי המספנה החזירו את הספינה לכשירות.
אח"י חץ שימשה ספינת פיקוד של מפקד השייטת מיכאל ברקאי בקרבות והייתה היחידה שתותח אוטו מלרה 76 מ"מ שלה פעל היטב בירי רצוף וכמעט ללא תקלות.
ב-16 באוקטובר הייתה אח"י חץ (סער 3) ספינת פיקוד בכוח שנשלח להפגיז את תותחי החוף המצריים ממזרח לפורט סעיד.
תותחנות החופים המצרית הייתה יעילה בטווח כפול מתותחי הסטי"לים.
הפגזים נפלו בקרבת הספינה ורק במזל לא נפגעה.
באחד הקרבות נתקעה רקטת מוץ במשגר ואורון מפקד הספינה יצא אישית לכבות את האש.
בגדיו נחרכו, האש כובתה והוא לא נפגע.
לאחר המלחמה מונה אורון כמפקד קורס הקצינים המתקדם.
דרישות והקפדה על ביצוע ומשמעת סייעו לבצע קורס טוב לקצינים שעברו מלחמה וראו עצמם כגיבורים.
הקורס ארך כשנה והסתיים בהצלחה וגם הקצינים החניכים שיבחו את תפקודו של אורון.
לאחר סיום הקורס הציע מפקד חיל הים בנימין תלם לבחור תפקיד בדרגת סא"ל.
אורון בחר את מתקן התרגול הטקטי בבה"ד חיל הים.
לאחר שצבר ניסיון והתחיל להוציא סיכומי תרגילים בכתב לתפוצה רחבה.
הסגנון הישיר והבלתי דיפלומטי, התפרש כבקורת שלילית, והתפתחו מתחים מול מפקדי היחידות המתאמנות.
במהלך השנתיים שפיקד על המתקן הטקטי הצליח אורון לסיים בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1976 קיבל אורון את הפיקוד על יחידת הקשר והגילוי במפקדת חיל הים, ועלה לדרגת סא"ל.
בהתאם לדרישותיו הקפדניות של אלוף מיכאל ברקאי למד אורון את תפקוד שחידת השליטה בחיל האוויר ושידרג את יחידת הקשר וגילוי לרמה של יחידת השליטה הימית המופעלת כך עד היום.
היחידה נעשתה צומת מרכזית בהפעלת חיל הים.
אורון כמפקדה קיבל מעמד של מפקד תורן בשעות היום הקשר עם מפקד חיל הים היה דרכו.
הפעילות הרבה והדרישות התקיפות של מפקד חיל הים מיכאל ברקאי סייעו להרמת מעמד היחידה ומעמדו של אורון.
בשנת 1979 הוצב אורון כסגן מפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת אל"ם.
הבסיס היה בשלבי חידוש והתארגנות מול חדירות מחבלים פלסטינים שבאו בסירות מלבנון.
השיפורים שהונהגו בבסיס תחת פיקוחו של אורון הביאו לחסימת מתקפות המחבלים.
מפקד הבסיס אלי רהב סמך על אורון ונתן לו יד חופשית לפעולה והבסיס נהנה מהתוצאות.
במסגרת תפקידו פיקד אורון בהצלחה ממוצב הפיקוד של בסיס חיפה, סיכול פיגוע באמצעות הכוונת שלושה דבורים ליירוט סירה מהירה שחדרה בגזרת ראש הנקרה.
ניסיונו כמפקד ספינת טילים וכמפקד יחידת השליטה הימית באו לידי ביטוי וסירת המחבלים המהירה הושמדה מול חוף נהריה.
לאחר שנתיים בתפקיד כסגן מפקד בסיס חיפה.
תפקידו האחרון של אורון בשירות הקבע היה בזירת ים סוף.
אורון קיבל את הפיקוד על זירת ים סוף בתחילת 1981. בתפקיד זה היה אחראי על העברת יחידות חיל הים מסיני והתבססות בבסיס אילת.
בחודש אוגוסט 1981 ארעה תקלה כשספינה אח"י געש (סער 3) עלתה על החוף הסעודי.
חיל הים התארגן לחילוץ במבצע הולנדי מעופף וחלקו של אורון היה להקים אתר שליטה קדמי בחוף דהב ולרכז את פעולות כוחות הזירה.
החילוץ עצמו נוהל על ידי ראש מספן הציוד חנוך בן אליהו.
לאחר הורדת אח"י געש מהחוף נשאר אורון לנהל את פינוי כל הציוד והאנשים עד שהשיב את המצב לקדמותו כפי שהובטח לסעודים.
כחלק ממבצע אחים להעלאת יהודי אתיופיה נעשו פעולות העלאה מן הים שכונו מבצע נמל בית באמצעות אח"י בת גלים 2 (בפיקוד אילן בוכריס).
אורון פיקד על ההפלגה הראשונה שהתקיימה בתאריכים 8-15 בנובמבר 1981 וכונתה מבצע "הגדרה עצמית".
לטענת אורון סירבו מפקד האנייה וצוות שייטת 13 לשתף איתו פעולה והפריעו לו לממש את אחריותו למבצע.
אורון מתח ביקורת על רמת הביצוע וקליטת העולים.
אורון דיווח על כך למפקד חיל הים אך לא קיבל ממנו גיבוי.
במהלך המלחמה נתנה הוראה ממפקד חיל הים להעביר את הנחתות 36 מטר שהיו מושבתות על החוף באילת לבסיס אשדוד.
אנשי הבסיס ומספנת אילת הצליחו להכשיר שתיים משלוש הנחתות להפלגה.
היה חשש ליכולתן לעמוד בתנאי הים ואי בהירות כיצד יתייחסו המצרים למעבר.
בגלל החשש מהסתבכות עם המצרים התבקש אורון על ידי ראש מספן הים אלי רהב לצאת כמפקד ההפלגה.
וב-16 ביוני 1982 יצאו שתי הספינות לדרך.
ההפלגה דרומה במפרץ אילת היה ים שקט, הכל התנהל כשורה.
בפניה צפונה במפרץ סואץ נתקלו בים נגדי קשה האופייני לאזור.
הצוותים התקשו לפעול עקב מחלת ים התחילו תקלות שונות, ובספינה המובילה הפסיק המכ"ם לפעול.
בצפון המפרץ כבה המנוע הראשי והנחתת נעמדה.
בהשפעת הרוח והזרם נסחפה הנחתת לכיוון מגדלי שאיבת הנפט.
הטילו עוגן והכננת לא קיבלה חשמל, כאשר המנוע חזר לחיים הרימו את העוגן בידיים.
התגברו על תקלות טכניות ולאחר שבוע הגיעו לאשדוד.
אורון חזר מיד לזירת ים סוף.
בבית דיבר עם הוריו בהונגרית, בבלגיה דיבר צרפתית.
בישראל למד אנגלית ודיבר עברית.
אורון לא למד בבית ספר תיכון תוך כדי שירות צבאי השלים בגרות חיצונית בלימוד עצמי.
בשנת 1961 סיים אורון קורס חובלים.
בשנת 1963 עבר קורס קציני גנ"ק ואחריו נשלח להשתלמות בנושא לחימה נגד צוללות ב.
תוך כדי קורס פו"מ בשנת 1973 התחיל אורון בלימודים האקדמאיים.
ובהיותו מפקד המתקן הטקטי למד תוך כדי מילוי תפקידו והשלים תואר BA בהיסטוריה כללית עם הצטיינות מיחדת באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1981' לאחר סיום תפקידו כסגן מפקד בסיס חיפה, יצא אורון ללימודים ב.
עסק בשיווק ביטחוני מטעם חברת "עיט" בסינגפור, וממנה הועבר לטאיוואן.
בחזרתו לישראל מצא עבודה כמנהל מכירות במפעל "מיקרו כלים" מקבוצת ישקר בכפר ורדים.
לאחר מספר שנים התפטר בשל חילוקי דעות עם המנכ"ל.
נכנס לעבודה עם מפעל סולתם ולאחר זמן קצר הפסיק שם.
הוזמן לעבודה שוב במיקרו כלים לתקופה קצרה.
עבד בכור פלדה ואחר כך בחברת כור אך החברה הייתה כבר בפשיטת רגל.
קיבל קשר לחברת "בלטון" חברה משותפת לכור ולאיש עסקים אנגלי, שפעלה בלאגוס שבניגריה עסקה במכירת מזגנים של תדיראן.
אורון נשלח לקבל ניסיון, במגמה להחליף את מנהלה הפורש.
בניגריה עבד אורון שבע שנים עסק במכירות והיה בקשר עם אנשי הצבא בהצלחה חלקית.
כל השנים קיים קשר עם משפחתו וחבריו בישראל ויזם מפגש מורשת לצוות אח"י חץ (סער 3) ששירתו איתו במלחמת יום הכיפורים
בשנת 1958 פגש אורון את נחמה ממשפחת אלפרוביץ, שהייתה מורה.
השניים נישאו והתגוררו בנווה שאנן.
הבן הבכור אמיר, שרת בחיל האוויר וכיום קברניט באל-על.
דפנה, הבת האמצעית, שרתה בחיל האוויר וכיום מעצבת גרפית ומעצבת פנים.
רונה, בתו הצעירה, שרתה בחיל הים וכיום במאית תיאטרון, שירה ואומניות הבמה.
מתוכם ארבעה מעל גיל 18 ושירתו בתפקידים קרביים בצה"ל.
בחודש לפני לכתו נולד הנין הראשון.
בשנת 2010 נישא לאישה תאילנדית והתיישב בכפר אודון-טאני בתאילנד, סמוך לגבול עם לאוס.
בשנת 2017 חזר אורון בגפו לישראל.
אורון התגורר ב"בית בכפר" בגבעת שפירא.
ב-29 ביולי 2020 הלך לעולמו ונקבר בבית העלמין במושב אביחיל.