tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו מי שהציעו לזהות את נוב בעיסאוויה, שבה נמצאו חרסים מתקופת הברזל, אבל אין אתר זה משקיף על ירושלים.
ספק אם חרסים מתקופת הברזל שנמצאו בבית הקברות הצבאי הבריטי בקרבת עיסאוויה, הניצב על הרכס, מעידים על יישוב של ממש במקום זה.
אפשרות נוספת שהועלתה על ידי אולברייט היא לזהות את נוב בא-טור, אולם לא הובאו ראיות ארכאולוגיות לכך.
בנימין מטודלה, שביקר באזור סביב שנות הששים של המאה ה־12, זיהה את נוב בבית נובא שליד לטרון, ככל הנראה בהתבסס על הדמיון בצליל השמות.
נובה בע"מ (לשעבר נובה מכשירי מדידה בע"מ) , היא חברה ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור מערכות מדידה המותקנות במערכי השליטה והבקרה של תהליך היצור בתעשיית המוליכים למחצה.
נובה היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
נובה הוקמה במאי 1993 על ידי גיורא דישון ומשה פינרוב.
דישון בוגר האוניברסיטה העברית עם דוקטורט בהנדסת חומרים שימש כמנכ"ל עד 2006, פינרוב בוגר האוניברסיטה הטכנית במוסקבה עם דוקטורט בפיזיקה.
בשנת 1997 חברת אינטל הפכה ללקוח ומשקיע בנובה.
בשנת 1999 נובה הודיעה על הקמת חברה בת ביפן ועל פתיחת משרדים בסינגפור כדי להרחיב את נוכחותה בשוק אסיה-פסיפיק.
נובה הונפקה לראשונה בנאסד"ק באפריל 2000 וגייסה 60 מיליון דולר.
בעת הנפקת החברה בעלי המניות העיקריים היו כלל תעשיות 25% (באמצעות "כלל תעשיות אלקטרוניקה"), חברת השקעות ההון סיכון "אינוונטק" 18%, קרן הון סיכון "תעוזה" 16% ואינטל 9%.
בשנת 2006 רכשה נובה את חברת HyperNex.
בשנת 2015 רכשה נובה את חברת ReVera.
את שנת 2016 סיימה עם צמיחה של 10% בהכנסות, שטיפסו ל-164 מיליון דולר.
הרווח הנקי החשבונאי הסתכם ב-9.6 מיליון דולר.
בנובמבר 2021 רכשה החברה את חברת אנקוסיס (ancosys) הגרמנית, המייצרת מערכות למדידות כימיות עבור ייצור של מוליכים למחצה, תמורת מאה מיליון דולר.
נובא הוא כפר פלסטיני, הממוקם כ-11 ק"מ מצפון-מערב לחברון.
הכפר נמצא בנפת חברון, במרכז חבל יהודה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בכפר 4,336 תושבים.
בסקר ארכאולוגי שנערך בנובא לא נתגלו כלל שרידים קדומים.
רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 הצביעה על כך שלנובא היו 52 בתים, ואוכלוסייה של כ-200 תושבים.
ספירה זו התייחסה לגברים בלבד.
בשנת 1883 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את "נובא" ככפר קטן על גבעה נמוכה, עם באר הנמצאת כקילומטר ממזרח.
בשנת 1896 נאמדה אוכלוסיית נובא בכ-537 בני אדם.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בנובא הייתה אוכלוסייה של 357 איש, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 הייתה אוכלוסיית נובא 760 איש, שהיה בבעלותם 22,836 דונם על פי סקר קרקעות ואוכלוסין רשמי.
403 דונם מתוכם היו של מטעים ואדמות השקיה, 10,116 של גידולי דגנים, ואילו 33 דונם היו שטח בנוי.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן משנת 1949, עברה נובא לשליטה ירדנית.
בעקבות מלחמת ששת הימים עברה נובא לשליטה ישראלית.
מאז הקמת הרשות הפלסטינית, היישוב מנוהל במסגרת נפת חברון.
במסגד המרכזי של הכפר, המכונה בפי המקומיים 'מסגד עומר', מעל גומחת התפילה מוצבת כתובת בכתב ערבי כופי.
הכתובת חקוקה על לוח אבן גיר (60 ס"מ אורך על 40 ס"מ גובה) וזה תוכנה (תרגום מערבית לעברית):
הכתובת פורסמה על ידי הארכאולוגים הישראלים ד"ר אסף אברהם ופרץ ראובן בכנס "חידושים בחקר ירושלים וסביבותיה", שהתקיים בשנת 2016 ב בירושלים.
החוקרים תארכו את הכתובת ל (על פי ניתוח אפיגרפי).
בכתובת מוזכר שם הכפר נובא כהקדש (ואקף) עבור הסלע של 'בית אלמקדס' ו'מסגד אלאקצא'.
בנוסף צוין בכתובת שם המקדיש - עומר בן אל-ח'טאב, הח'ליפה השני אשר כבש את ארץ ישראל וירושלים סביב שנת 638 לספירה.
הכתובת בת כאלף שנה אולם ייתכן והיא משמרת מסורת הקדש קדומה יותר.
לטענת החוקרים, השימוש במונח 'בית אלמקדס' ('בית המקדש') נקשר ישירות עם מבנה כיפת הסלע וזאת כחלק מתפיסה אשר ביקשה להאדיר מחדש את מעמדה של ירושלים ואת זיכרון מקדש שלמה המקראי.
הכתובת מעידה על תהליך השפעתן של מסורות קדושה יהודיות מקומיות על התפתחות מסורות הקדושה המוסלמיות בארץ ישראל בראשית ימי האסלאם.
נובאיידראן (בהונגרית: Novajidrány) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בנובאיידראן הייתה קהילה יהודית קטנה ובמקום עדיין קיימים קברים יהודיים.
נובאטק (בעבר: OAO FIK Novafininvest; ברוסית: ОАО НОВАТЭК) היא יצרנית הגז הטבעי השנייה בגודלה ברוסיה והחברה השביעית בגודלה בעולם הנסחרת באופן ציבורי בענף ייצור הגז הטבעי.
משרדי נובאטק ממוקמים באזור האוטונומי ימאלו-ננץ במערב סיביר והיא מחזיקה משרד מכירות במוסקבה.
ישנה חברה אמריקאית בשם Novatek Inc, המייצרת יהלומים סינתטיים לתעשיית הנפט והגז וחברת Novatek Microelectronics Corp, המהווה ספקית של מעגלים אלקטרוניים משולבים, אך לחברות אלה אין קשר לנובאטק הרוסית.
בשנת 2006 החברה ייצרה בערך של גז טבעי.
עד שנת 2010 צמח הייצור ל- ובשנת 2011 ל- בשנת 2010 סיפקה נובאטק 13% מהשוק המקומי והיוו 32% מייצור גז שאינו מגיע ישירות מגזפרום.
סך כל העתודות מסתכם ב- תוך שימוש במתודולוגיה של נציבות ניירות ערך.
לגבי מכירות יבשות בגז, נובאטק פועלת רק בשוק המקומי, המאופיין במחירים נמוכים.
ה-EBITDA של נובאטק (רווח לפני ריבית, מיסים, פחת והפחתות) והרווח הנקי בשנת 2011 היו 49% ו-32% בהתאמה.
שדה הגז העיקרי בבעלות נובאטק הוא שדה יורחרובסקויה.
ב-27 במאי 2009, נובאטק רכשה נתח של 51% בשדה יאמל מחברת וולגה משאבים, השולטת בשדה הענק דרום-טאמבייסקויה.
ב-2 ביולי 2010, נובאטק רכשה את טאמביינפטגז, המחזיקה ברישיון לשדה מלו-ימאלסקויה הארקטי, השוכן בחצי האי חצי ימאל ומחזיקה של גז טבעי ו-14.4 מיליון טונות של גז מעובה.
נובאטק וגזפרום מתכננות להקים מפעל לגז טבעי נוזלי בימאלו-ננץ.
סך הכל החברה תהיה בעלת 30% ממניות המיזם.
יחד עם חברת Total SA מפתחת נובאטק את שדה טרמוקרסטובויה ביאמל.
בדצמבר 2010 רכשה נובאטק 51% ממניות Sibneftegaz מידי גזפרום בנק (Itere מחזיקה ב-49% מהמניות).
סיבנפטגז מחזיקה ברישיונות למחקר וייצור באזור ימאל-ננץ, לרבות עבור שדה ברגובוי, שדה פיירוינוי, שדה זאפדנו-זפוליארנויה ואזור חאדירייאחינסקיי.
Sibneftegaz מחזיקה בבעלות על זכויות לפתח שדות עיבוי נפט וגז עם משאב כולל של 395.53 bcm של גז טבעי ו-8.44 מיליון טונות של עיבוי גז.
נובאטק מפתחת את נמל סבטה, בפרויקט משותף עם ממשלת רוסיה.
נמל זה יאפשר ייצוא גז דרך הים מחצי האי ימאל.
נובאטק דורגה כאחת מבין 13 החברות הטובות מבין 92 חברות נפט, גז וכרייה בנושא שמירה על הזכויות ילידיות באזור הארקטי.
SNP נובה - בניית צנרת
נובאטק היא חברה ציבורית עם מניות הנסחרות בבורסה בלונדון ובמוסקבה.
בעלי המניות הגדולים של נובאטק הם ליאוניד מיכלסון, המנכ"ל, עם כ-28% מהמניות, קבוצת וולגה עם 23% מהמניות, טוטאל SA עם 16% וגזפרום עם 9.4%.
נוב הוא צמד מוזיקלי ישראלי שהוקם ב-2006 על ידי ניב כהן ומיטל פטש-כהן.
השניים כותבים את שיריהם בעזרת הפזמונאי דביר אנדרה.
חברת התקליטים הבריטית, צ'מפיון רקורדס, הפיצה את השיר "I'm Lost", אשר נחשב כהצלחה המסחרית הבין-לאומית הגדולה ביותר של הלהקה.
לאחר ההצלחה של "I'm Lost", חברת התקליטים הישראלית "תטה" החתימה את הצמד על חוזה לשלושה אלבומים.
לאחר מכן, הוציא הצמד סינגלים נוספים.
בשנת 2008, את אלבום הבכורה שלהם הנושא את שמם אשר הופץ באמצעות צ'מפיון רקורדס באירופה ובאמריקה הצפונית.
ב-2011 השתתף הצמד בקדם-אירוויזיון, עם השיר הרב-לשוני "אוהב את זה", במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2011 עם השיר.
בסופו של דבר, הגיע השיר למקום השמיני מבין עשרת השירים שהתחרו.
ב-2021 כתב הצמד יחד עם נוי אייזן ואלין כהן את השיר "Ue La La" שהיה לאחד מ-9 השירים שהיו מועמדים לייצג את ישראל באירוויזיון 2021. השיר היה משלושת השירים שעלו לגמר, שם סיים במקום השלישי עם 11% מההצבעות.
נובאיה גאזטה הוא עיתון רוסי ידוע במדינתו שמסקר באופן ביקורתי וחוקר עניינים פוליטיים וחברתיים ברוסיה.
בשנים האחרונות חלה פגיעה משמעותית בחופש העיתונות ברוסיה בעקבות רדיפה ורצח של עיתונאים עצמאיים ובגלל סגירת כלי תקשורת ועיתונים.
העיתון הוגדר בתור העיתון האחרון ברוסיה שביקר את המדינה באופן חופשי.
העיתון מתפרסם בבירה מוסקבה, באזורים נוספים בתוך רוסיה, ובכמה מדינות זרות.
המהדורה המודפסת יוצאת לאור בימים שני, רביעי ושישי ואילו המאמרים באנגלית באתר מתפרסמים על בסיס שבועי בצורת ניוזלטר תחת הכותרת "Russia, Explained".
מאז שנת 2000 נרצחו כשבעה עיתונאים של נובאיה גאזטה, בהם: יורי שצ'קוצ'יקין, אנה פוליטקובסקיה, סטניסלב מרקלוב, אנסטסיה בבורובה, נטליה אסטמירובה, איגור דומניקוב, ויקטור פופקוב.
הרציחות התרחשו לאחר פרסומי חקירותיהם או פעילותיהם השונות עבור העיתון.
באוקטובר 2021, הוענק לעורך הראשי של נובאיה גאזטה, דמיטרי מוראטוב, פרס נובל לשלום, לצד העיתונאית הפיליפינית מריה רסה, על "תרומתו לפיתוח ושמירת חופש הביטוי במדינות מולדתם".
בספטמבר 2022, בית המשפט הרוסי שלל את רישיון ההדפסה של העיתון.
מוראטוב הצהיר שיערער על ההחלטה.
בשנת 1993 קבוצה של עיתונאים לשעבר מהעיתון הרוסי היומי, קומסומולסקאיה פרבדה, ארגנה את היווסדותו של נובאיה גאזטה, בעוד שמו היה "Ежедневная Новая Газета" (העיתון היומי החדש).
מיכאיל גורבצ'וב, מנהיגה האחרון של ברית המועצות לשעבר, השתמש בכספיו מטעם פרס נובל לשלום בו זכה בשנת 1990 כדי לסייע בהקמת נובאיה גאזטה ב-1993 ולרכוש את המחשבים הראשונים שלו.
ב-28 בפברואר 2002, הבנק זכה בתיק בבית המשפט העירוני בבסמני במוסקבה וזוכה להפסד הכנסות בסך 15 מיליון רובל (כ-500,000 דולר), סכום חסר תקדים לעיתונים רוסיים שעלול לערער את עצם קיומה של נובאיה גאזטה.
נובאיה גאזטה חויב על ידי אותו בית משפט בסמני לשלם כמיליון דולר בגין האשמת שחיתות נגד השופט העליון של מחוז קרסנודר.
באפריל אושרה מחדש ההחלטה בעניין הבנק הבינלאומי לתעשייה על ידי בית משפט.
עם זאת, במאמר מ-27 במאי 2002. חשפה יוליה לטינינה, עיתונאית נובאיה גאזטה, כי שלושת הלקוחות של הבנק הנזכרים בתביעה היו חברות בת שלו או בשליטת הדירקטוריון שלו בדרך אחרת, וטענה כי נובאיה גאזטה ביקש פתיחת חקירת הונאה פלילית בפעילות הבנק.
כתוצאה מכך, ביוני 2002 התנער בנק התעשייה הבינלאומי מתביעתו לפיצויים.
ב-2004 הדפיס העיתון שבעה מאמרים מאת בעל הטור ג'ורג'י רוז'נוב, שהאשים את סרגיי קיריינקו במעילה בכספי קרן המטבע הבינלאומית ב-4.8 מיליארד דולר ב-1998 כשהיה ראש ממשלת רוסיה.
העיתון ביסס את ההאשמות על מכתב שנכתב לכאורה לקולין פאוול וחתום על ידי חברי הקונגרס האמריקני מטעם המפלגה הרפובליקנית: פיליפ קריין, מייק פנס, צ'רלי נורווד, דן ברטון והנרי בונילה אותם פרסם באתר האינטרנט של מועצת ההגנה האמריקאית.
העיתון טען כי קיריינקו השתמש בחלק מהכספים שנגרמו לרכישת נדל"ן בארצות הברית.
מאוחר יותר התברר שהמכתב היה מתיחה שנרקחה על ידי הצהובון הרוסי הגלות.
בתגובה, קיריינקו תבע את נובאיה גאזטה ורוז'נוב בגין הוצאת דיבה, ובמתן פסק דין לטובת קיריינקו הורה בית המשפט לנובאיה גאזטה לחזור בו מכל הפרסומים הנוגעים להאשמות והוסיפו כי על העיתון "חובה לפרסם רק מידע מוכח רשמית הקושר את מר קיריינקו עם מעילה".
ב-13 באפריל 2009, העיתון זכה לראיון מודפס ראשון אי פעם בפרסום רוסי עם נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, שדן בנושאים בהם החברה האזרחית והאמנה החברתית, שקיפות פקידי ציבור ופיתוח אינטרנט.
ב-26 בינואר 2010, אתר האינטרנט של העיתון היה נתון למתקפת מניעת שירות והוצא מזמינות שירותו המקוון.
נכון ל-1 בפברואר 2010, האתר עדיין לא היה נגיש.
בשיא ההתקפה השרת קיבל כ-1.5 מיליון חיבורים בשנייה.
העיתון שמר על נוכחותו המקוונת על ידי פרסום מאמרים בעמוד "LiveJournal" מטעמו.
ב-7 באפריל 2011, אתר האינטרנט נמצא במוקד של מתקפה נוספת של בוט, שגם שימש להתקפה בקנה מידה גדול על "LiveJournal" המארח בלוגים רבים של האופוזיציה הרוסית.
ב-25 ביולי 2014, העיתון נפתח במאמרו במשפט "Vergeef ons, Nederland" ("סלחי לנו, הולנד", בהולנדית וגם ברוסית), בתגובה לאסון טיסה 17 של מלזיה איירליינס.
בתחילת 2016 פרסם העיתון מאמר שטען לקיומו של המשחק "לווייתן כחול", כמי שמבקש לגרום לצעירים רוסים להתאבד.
הפרסום גרם לבהלה מוסרית ששטפה את רוסיה.
לאחר שנוביה גאזטה פרסם תחקיר של העיתונאי דניס קורוטקוב על איש העסקים הרוסי יבגני פריגוז'ין, באוקטובר 2018, קורוטקוב והעורך הראשי של נובאיה גאזטה (דמיטרי מוראטוב) היו יעד לאיום של משלוחים אשר כללו ראש איל כרות ופרחי הלוויה למשרדי העיתון.
סגנון האיום דמה לאחרים של יבגני פריגוז'ין, אשר נקשרו לקרמלין.
בשנת 2017 פרסמה העיתונאית ילנה מילאשינה מטעם נובאיה גאזטה דיווחים על "טיהורים" אשר כללו ציד מכשפות ועינויים נגד תושבי להט"ב ברפובליקה האסלאמית של צ'צ'ניה, בה למעלה מ-100 גברים תושבי הרפובליקה אשר הרשויות סברו כי הם הומוסקסואלים או ביסקסואלים, רוכזו, עונו ונרצחו על ידי הרשויות בשל נטייתם המינית.
ממשלת צ'צ'ניה הכחישה בתגובה את קיומן של רדיפות ברפובליקה בעוד מנהיגה רמזן קדירוב הכחיש את קיומם של הומוסקסואלים ברפובליקה.
על פי העורך הראשי של נובאיה גאזטה, דמיטרי מוראטוב, לארגונו של העיתון היו 76% מניות, אלכסנדר לבדב החזיק ב-14% מהמניות ומיכאיל גורבצ'וב כ-10%.
נכון לשנים 2018–2019, לארגון של נובאיה גזטה יש שני כותרות ברשימות החברות המקוונות הרוסיות,
ארגון לא מסחרי אוטונומי "בית ההוצאה לאור נובאיה גאזטה" אשר שולט במדיניות העריכה בעיתון ומיכאיל גורבצ'וב אשר מוגדר כחבר בגוף המנהל של הארגון האוטונומי הלא מסחרי.
החברה למלאי מוגבל 'בית הוצאה לאור' נובאיה גאזטה ('Limited Stock Society 'Publishing House 'Novaya Gazeta) שבבעלות 100% (כאמור ב-2017) של החברה המוגבלת "Informbyuro", בבעלות זוגית של דמיטרי מוראטוב וסרגיי קוז'יורוב, אוספת תרומות ציבוריות לתקציב העיתון שלה.
בחירות לעורך הראשי נערכות בעיתון מאז 2009. בנובמבר 2017 הודיע מוראטוב כי הוא עוזב את תפקיד העורך הראשי, אך ימשיך לעבוד בעיתון.
הוא הוחלף על ידי סרגיי קוז'ירוב, המנהל הכללי של העיתון.
עם זאת, נבחר מוראטוב שוב לתפקיד בנובמבר 2019.
איגור דומניקוב היה ידוע בנובאיה גאזטה בקרב עמיתיו בשל חיבוריו השנונים והטון החריף שלו.
הוא הותקף בדרכו לדירתו במוסקבה, ליד פתחה, ב-12 במאי 2000. במהלך התקיפה, נפגע על ידי חפץ קשה, ככל הנראה פטיש על ידי תוקף אלמוני ושכב מחוסר הכרה בבריכת דמו עד שמצא אותו שכנו.
דומניקוב נמסר לבית חולים עם פציעות גולגולת ומוח עבורה העברת ניתוח, אך נותר בתרדמת.
5 חברי כנופיה נעצרו באוגוסט 2007 בחשד לרצחו ונידונו לעונשי מאסר שנעו בין 18 שנים למאסר לכל החיים בגין הרצח כמו גם פשעים אחרים.
ב-11 במרץ 2015, סגן מושל מחוז ליפצק לשעבר, סרגיי דורובסקוי, הואשם על ידי ועדת החקירות של רוסיה בהסתה לרצח, אך דורובסקוי מעולם לא נענש בשל תקופת ההתיישנות.
חקירות בנושא מצאו כי דומניקוב כתב שורה של דיווחים על החיים המחוז ליפצק בשנים 1999-2000, שם מתח העיתונאי ביקורת על הממשל המקומי בנוגע לשחיתות, שהייתה המניע של דורובסקוי להסית אחרים לרציחתו.
ויקטור פופקוב, תורם פעיל בעיתון, נורה למוות בצ'צ'ניה ב-2001.
יורי שצ'קוצ'יקין, עיתונאי וסגן בדומא הממלכתית, עבד גם בעיתון כעיתונאי חוקר והיה סגן העורך הראשי עד שמת מאלרגיה מסתורית וקשה ב-3 ביולי 2003. חלק מתרומתו שפורסמה בעיתון הייתה קשורה לחקירת שערוריית השחיתות של שלושת הלווייתנים (שערוריית שחיתות גדולה ברוסיה המערבת מספר חברות רהיטים וגופים ממשלתיים פדרליים שהתחוללה מאז שנת 2000).
העיתונאית אנה פוליטקובסקיה, שהייתה ביקורתית באופן רחב בנוגע לפעולות רוסיה בצ'צ'ניה, בהם על מנהיג הרפובליקה רמזן קדירוב ונשיא רוסיה וולדימיר פוטין, כתבה עבור נובאיה גאזטה עד לרציחתה בכניסה לדירתה במוסקבה ב-7 באוקטובר 2006. פוליטקובסקיה כתבה במאמר שקיבלו העורכים: "מבקרים מדי יום במערכת שלנו שאין להם לאן להביא את שלהם.
צרות, כי הקרמלין מוציא את הסיפורים שלהם מחוץ למסר, כך שהמקום היחיד שהם יכולים להיות משודרים הוא בעיתון שלנו, נובאיה גאזטה".
בעקבות מותה כתב העיתונאי גאי צ'ייזן מאמר נרחב על העיתון בוול סטריט ג'ורנל "רוסיה היא אחד המקומות המסוכנים בעולם עבור עיתונאים.
המקום המסוכן ביותר להיות עיתונאי ברוסיה הוא 'נובאיה גזטה'".
15 שנים לאחר הירצחה, פרסם נובאיה גאזטה סרט קצר שחוקר את מותה, המתעד כשלים בכל רמה של החקירה שלאחר מכן.
העיתונאי ועורך הדין לזכויות אדם סטניסלב מרקלוב נורה למוות במוסקבה ב-19 בינואר 2009 בזמן שעזב מסיבת עיתונאים על ערעורו ברגע האחרון נגד שחרורו המוקדם של יורי בודאנוב, קצין צבא רוסי לשעבר שהורשע בחטיפה ורצח בנסיבות מחמירות של צעיר צ'צ'ני.
אנסטסיה בבורובה, עיתונאית עצמאית של נובאיה גאזטה הייתה עם מרקלוב באותה עת ונרצחה גם כן.
נטליה אסטמירובה, חוקרת זכויות אדם ועורכת דין שהתגוררה בצ'צ'ניה, פגשה לפעמים את העיתונאית הידועה פוליטקובסקיה ועורך הדין סטניסלב מרקלוב, מכיוון שכולם חקרו פשעים בצ'צ'ניה והגנו על זכויות הקורבנות, היא גם כתבה דוחות על נושאים אלה בנובאיה גאזטה.
אסטמירובה נחטפה ב-22 ביולי 2009 בבירת צ'צ'ניה, גרוזני, וכעבור שעתיים נהרגה ברפובליקת אינגושטיה השכנה.
"Svobodnoe Prostranstvo" (עברית: "חלל פנוי", רוסית: Свободное Пространство), שהיה מוסף צבעוני לנובאיה גאזטה, נכלל בגיליון שישי.
נובאיה גאזטה מכילה באופן קבוע תוספות חינם של פרויקטים צדדיים שלה או עיתונים אחרים שהושקו לאחרונה.
החזית האזרחית המאוחדת (על ידי התנועה המקבילה) ועיתונה של מפלגת יאבלוקו פורסמו בעבר בצורת תוספות.
התוספות הנוכחיות כוללות את פרויקט הצד של Shofyor (בעברית: "נהג", ברוסית: Шофёр) ואת המדע הפופולרי Kentavr (בעברית: "קנטאור", רוסית: Кентавр).
הגרסה הרוסית של העיתון החודשי הצרפתי "Le Monde diplomatique" קודמה על ידי הוצאה כתוספות מסוגים אלה למשך שנה.
נובאיה גאזטה גם מפרסם את הניו יורק טיימס הבינלאומי השבועי בימי שישי מאז 2009. מוסף זה בן שמונה העמודים כולל מבחר מאמרים מהניו יורק טיימס שתורגמו לרוסית.
הכתב המיוחד מטעם נובאיה גאזטה, רומן אנין, זכה בפרס נייט עיתונאות בינלאומית לשנת 2013 שנערך על ידי המרכז הבינלאומי לעיתונאים (ICFJ) ובפרס יוליאן סמנוב 2012 בתחום העיתונות הגאופוליטית הקיצונית לשנת 2011 אשר הוענק על ידי איגוד העיתונאים של מוסקבה.
ילנה קוסטיוצ'נקו, כתבת מיוחדת של מחלקת המידע של נובאיה גאזטה, זכתה בפרס החירות באלמטי 2013, ובאוסלו באותה שנה את פרס העיתונות החופשית של מזרח אירופה על שם גרד בוצריוס.
בשנת 2001 הפכה עיתונאית נובאיה גאזטה, אלווירה גוריוצ'ינה, לזוכה הראשונה בפרס אנדריי סחרוב "על עיתונות כמעשה".
פרס גרד בוצ'ריוס "העיתונות החופשית של מזרח אירופה", ויקטוריה איבלווה.
בשנת 2007, אלנה קוסטיוצ'נקו וסריוז'ה פיגח קיבלו את פרסי התואר השני בתחרות צעדים להצלחה לעיתונאים צעירים (בגיל 12).
פרס העיתונות של אונסק"ו, אנה פוליטקובסקיה.
פרס ארטיום בורוביק, ויאצ'סלב איזמאילוב.
"עט הזהב של רוסיה", סטניסלב רסאדין.
מועמדות לפרסים מטעם איגוד העיתונאים של רוסיה במועמדות "למצוינות מקצועית", ויקטוריה איבלווה ואלכסיי פולוכין.
פרס הנרי ננן על מפעל חיים בחופש העיתונות בשנת 2007, נובאיה גאזטה.
פרס הארגון הבינלאומי "עיתונאים ללא גבולות" ו-"קרן צרפת", נובאיה גאזטה ואנה פוליטקובסקיה.
פרס אנדריי סחרוב "על עיתונות כמעשה", אנה לבדבה.
דיפלומה מיוחדת של חבר השופטים "על החיים המוקדשים לעיתונאות", אנה פוליטקובסקיה.
פרס בינלאומי של האיגוד הלאומי של כתבים איטלקיים "כתב השנה 2006", אנה פוליטקובסקיה.
פרס "גונג הזהב" 2005 במועמדות "ביצועי פרסום", יורי גייקו.
פרס "עט הזהב של רוסיה-2005", בוריס ברונשטיין.
פרס איגוד העיתונאים של רוסיה במועמדות "למצוינות מקצועית", אנדריי ליפסקי.
פרס עט גבולות הזהב, יורי בטורין.
פרס איגוד העיתונאים של רוסיה, יבגני בונימוביץ'.
פרס ממשלת רוסיה, יורי רוסט.
זכייה בפרסי התחרות הכל-רוסית "ביחד!" 2005, במועמדות "הגירה: חקירה משלו", אירינה חליפ, במועמדות "ילדים ללא גבולות", מקווה שאנדרייבה ובמועמדות "תפקיד אזרחי", נובאיה גאזטה קובאן.
פרס מגזין טיים "גיבור אירופה" במועמדות "לב אמיץ", אירינה חליפ.
פרסי "תוצאות השנה בעולם תקשורת ההמונים בסנט פטרסבורג", במועמדות למדיה של השנה 2004, נובאיה גאזטה.
במועמדות "עיתונאי השנה-2004", ניקולאי דונסקוב.
עיתונאי הקולנוע הטוב ביותר של שנת 2004, על פי פסטיבל הסרטים הארכיוניים של העמודים הלבנים, לריסה מליוקובה.
פרס אולוף פאלמה, אנה פוליטקובסקיה.
פרס המכון לעיתונות אזורית וארגון זכויות האדם "בקרה אזרחית" "על נאמנות לחופש הביטוי והמקצועיות", ניקולאי דונסקוב.
פרס איגוד העיתונאים של מוסקבה במועמדות "הפרסום הטוב ביותר", אלווירה גוריוחינה.
פרס דמיטרי זבדסקי "על אומץ ומקצועיות", אירינה חליפ.
עט הזהב של סנט פטרסבורג-2003, ניקולאי דונסקוב.
פרס אנדריי סחרוב "על עיתונות כמעשה", אנה פוליטקובסקיה.
דיפלומות של התחרות "גונג הזהב-2000", אנה פוליטקובסקיה ואיגור דומניקוב במועמדות הנאמנות לנושא.
ב-8 בדצמבר 2008, זכתה יוליה לטינינה בפרס "מגן החירות", שהוקם על ידי מחלקת המדינה האמריקאית.
הפרס הוענק באופן אישי על ידי שרת החוץ האמריקאית, קונדוליזה רייס, ללטינינה.
ב-10 בדצמבר 2010, זכתה ולגה בוברובה את בפרס חופש העיתונות מאת עיתונאים ללא גבולות על סדרת כתבות על צפון הקווקז.
ב-21 בנובמבר 2010, פרס לב קופלב, נובאיה גאזטה.
בדצמבר 2010, ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" העניק לילנה מילאשינה את פרס אליסון דה פורג'.
בשנת 2010, העיתון קיבל את מדליית חופש הביטוי ממרכז הלימוד של רוזוולט.
דמיטרי מוראטוב, העורך הראשי של העיתון, פרס לגיון הכבוד.
פרס גונג הזהב לשנת 2010, נובאיה גאזטה.
2009, פרס חופש העיתונות הבינלאומי מטעם העיתונאים הקנדיים לביטוי חופשי, נובאיה גאזטה.
העיתונאים ארקדי בבצ'נקו וסרגיי קניב זכו בפרס ארטיום בורוביק על מאמריהם "מלחמה ושלום בכפייה".
בשנת 2009, מכון העיתונות הבינלאומי העניק לעיתון את פרס חלוץ המדיה החופשית.
עיתונאי העיתון, רומן שליינוב, זכה בשנת 2009 את פרס גרד בוצ'ריוס לקידום העיתונות החופשית של מזרח אירופה.
בשנת 2008, שקיפות בינלאומית העניק לעיתנואי העיתון רומן שליינוב את פרס היושרה.
בשנת 2004 העניק מרכז "PEN" האנגלי את פרס הסופרים בתרגום לאנה פוליטקובסקיה, וב-2007 לארקדי בבצ'נקו.
ב-10 במאי 2012, הוענק לנובאיה גאזטה מדליית קרל הגדול (גרמניה) על הישגים יוצאי דופן במטרת האינטגרציה האירופית בתקשורת.
בשנת 2017 זכה העיתון בפרס מיוחד המבוסס על אוסף החומרים של מחברים שונים של פרס מקצוע - עיתונאי של קרן רוסיה הפתוחה.
בשנת 2017 קיבל נובאיה גאזטה את פרס אנדריי סחרוב לחירות על חקירות עינויים שניהלה אלנה מילשינה על רקע רדיפות להט"ב בידי הרשויות בצ'צ'ניה.
בשנת 2018, זכו עיתונאיות נובאיה גאזטה אולגה בוברובה וגלינה מורסלייבה בפרסי תקשורת ממשלתיים.
בשנת 2020, גלינה מורסלייבה הפכה לזוכה בפרס עט הזהב הרוסי לעיתונות.
נכון לדצמבר 2021, נובאיה גאזטה קיבלה כ-25 פרסי ועדת העורכים (פרס חודשי רוסי בתחום העיתונות המקצועית) עבור מאמרים שלה, השני בגודלו אחרי העיתון האינטרנט וצובר החדשות, מדוזה, עם 27 פרסים.
באוקטובר 2021, העיתונאי והעורך הראשי של העיתון דמיטרי מוראטוב זכה בפרס נובל לשלום "על תרומתו לפיתוח חופש הביטוי".
נוּבָּאר פָאשָׁא היה פוליטיקאי ארמני-מצרי אשר שירת כראשון שבראשי ממשלת מצרים בשלוש קדנציות לא רצופות תחת שלטונם של הח'דיו המצריים אסמאעיל פאשא, תאופיק פאשא ועבאס חלמי השני.
יליד למשפחת ארמנים באסיה הקטנה, נובאר גדל והשכיל באירופה, למד שפות זרות רבות והכיר מקרוב את התרבות והמנהגים האירופיים - כישורים ששירתו אותו בהמשך חייו.
היה זה דודו, ששימש כמתורגמן הראשי של מוחמד עלי שליט מצרים, שהביא את נובאר למצרים.
העבודה החשובה הראשונה של נובאר כללה עבודה מנהלית על סיום בנייתה של תעלת סואץ.
המשנה למלך העות'מאני של מצרים, איסמאעיל פאשה אשר היה בפועל שליט על מצרים תחת סמכותה של האימפריה הבריטית (שלט בין 1863–1879), רצה לזרז את בניית התעלה, דבר שהביא לכדי סכסוכים עם חברת התעלה.
נובאר ייצג את ממשלת מצרים במשא ומתן לביטול ההוראות שבמחלוקת.
הוא גם סייע בהקמת מערכת של בתי משפט מעורבים (שהחלה בשנת 1875) לדיון בתיקים משפטיים אשר כללו מצרים ואירופאים.
הוא הציע כי בתי המשפט יאוישו עם שופטים מצרים וזרים, אשר ינהל גוף חוק המבוסס על החוק הצרפתי ויורכב על ידי ועדה בינלאומית.
בלחץ בריטניה וצרפת בשנת 1878, הקים אסמאעיל את תפקיד ראש ממשלת מצרים ונובאר הושם בממשלה שעתידה להקים רפורמות כלכליות ופוליטיות; אולם רפורמות אלה פגעו בסמכותו של אסמאעיל, והוא פיטר עד מהרה את נובאר.
לאחר הכיבוש הבריטי במצרים בשנת 1882 , שב נובאר לתפקיד ראש ממשלה, בשנת 1884.
תחת הבריטים הוקטנה במידה ניכרת סמכותו של הח'דיו (דאז תאופיק פאשא) בזמן שהוגדלה סמכותו של ראש הממשלה.
נובאר נטל בהצלחה את השליטה המצרית במשרדי המשפטים והפנים ובכך סייע בקביעת קו הפרדה בין הסמכות הבריטית למצרית בתוך המדינה.
כישרונותיו האדמיניסטרטיביים סיפקו מרכיב של יציבות שהיה חשוב מאוד להמשך השלווה של השלטון הבריטי במדינה, אך כאשר, בשנת 1888, הוא הפך לעצמאי יתרה על המתבקש ממנו וניסה לתבוע את סמכותו ביחס למשטרה הפנימית, בריטניה הבטיחה את פיטוריו.
בשנת 1894 שוב הפך נובאר לראש ממשלה, אך בריאות לקויה וחוסר סבלנות מהשליטה הבריטית הובילו להתפטרותו בשנה שלאחר מכן.
בנקודה זאת הוא סיים קריירה של 50 שנה עם פנסיה מכובדת.
הוא עבר מספר פעמים בין קהיר לפריז עד אשר נפטר באחרונה בשנת 1899.
נובאי (בהונגרית: Novaj) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנובאי מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1275 והכנסייה הראשונה בכפר נבנתה בשנת 1288.
יהודים חיו בנובאי במאה ה-18 ובמאה ה-19, החל משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת מזקבשד.
נובארופטה הוא הר געש שנוצר בשנת 1912, ממוקם באלסקה במדרון של הר הגעש טרידנט בפארק הלאומי קטמיי, כ-470 ק"מ דרומית מערבית לאנקורג'.
הוא נוצר במהלך ההתפרצות הגעשית הגדולה ביותר של המאה ה-20, נובארופטה שחררה פי 30 מנפח המאגמה מההתפרצות של הר סנט הלנס ב-1980.
במהלך המאה ה-20, רק ההתפרצות של הר פינטובו בפיליפינים ב-1991 וההתפרצות של סנטה מריה בגואטמלה ב-1902 היו בהיקף דומה.
לפחות שתי התפרצויות גדולות יותר התרחשו באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה) במהלך המאה ה-19: התפרצות של טמבורה ב-1815 וההתפרצות של קרקטואה ב-1883.
נובאקיד (NovaKid) היא פלטפורמת למידה מקוונת ללימוד אנגלית לילדים, שבסיסה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
הפלטפורמה זמינה בממשק בשפות: אנגלית, רומנית, טורקית, צרפתית, גרמנית, פולנית, עברית, איטלקית, רוסית, ספרדית, קוריאנית, יפנית וסינית.
נובאקיד נוסדה ב-2017 על ידי מקסים אזרוב ודמיטרי מאלין כפלטפורמה המשלבת משחוק ומציאות מדומה כדי להעצים את מעורבות הלומדים הצעירים.
ב-2018 התרחבה החברה בינלאומית והפכה לזמינה בטורקיה ובפולין; עד 2020 היא פעלה ברחבי אירופה, המזרח התיכון ואסיה.
במהלך מגפת הקורונה (2020) גדל מספר המשתמשים בפלטפורמה, והיא גייסה 1.5 מיליון דולר במימון ראשוני (Seed), ולאחר מכן 4.25 מיליון דולר בסבב A.
בשנת 2021 גייסה החברה 35 מיליון דולר בסבב B.
ב-2023 דיווחה החברה כי הפכה לרווחית.
בשנת 2024 רכשה נובאקיד את Lingumi, אפליקציית EFL מהממלכה המאוחדת, והשיקה את "NovaKid Junior" – חטיבה המתמקדת בלמידה מונחית בינה מלאכותית לילדים.
נובאקיד מספקת שיעורי אנגלית בסביבת כיתה מקוונת, בשילוב טכניקות משחוק כדי לשמר את מעורבות התלמידים; מעקב אחרי התקדמות התלמיד דרך לוח בקרה להורים; ותוכן אינטראקטיבי הכולל תרגילים, חידונים וסיורי מציאות מדומה.
תוכנית הלימודים משלבת שיעורים חיים עם תרגול אוצר מילים ודקדוק.
נכון ל-2024, דווח כי לנובאקיד יותר מ־70,000 משתמשים פעילים ברחבי העולם.
נובה סקוטיה היא פרובינציה השייכת למדינת קנדה והשוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
פירוש השם בלטינית: "סקוטלנד החדשה".
כבר לפני כ-11,000 שנים התגוררו על חצי האי ילידים פלאו-אינדיאנים.
החל מלפני כ-6,000 שנה התגוררו באזור אינדיאנים משבט מיקמאק (חלק מקונפדרציית ואבנקי), דוברי שפת אלגונקווין.
החוקר ג'ון קבוט ביקר בכף ברטון בשנת 1497, היו ניסיונות התיישבות שלא צלחו, ההתיישבות האירופית הקבועה הראשונה במה שלימים יהפוך להיות קנדה, הייתה ההתיישבות הצרפתית במיקמאו, שנוסדה עלי ידי פייר דוגה בשנת 1605 ונקראה פורט רויאל.
לאחר המצור על פורט רויאל בשנת 1710, שונה שמה של העיר לאנאפוליס רויאל לכבוד המלכה אן, ושימשה כבירת אקדיה ולאחר מכן נובה סקוטיה, עד שהבירה הועברה להליפקס בשנת 1749.
בשנת 1620 נשלחה קבוצה של סקוטים על ידי המלך צ'ארלס הראשון להקים את המושבה של "סקוטלנד החדשה" – "נובה סקוטיה", אולם לאחר שאנגליה חתמה על הסכם שלום עם צרפת, והטריטוריה נמסרה לשליטת הצרפתים, נאלצו הסקוטים לנטוש את משימתם טרם הקמת המושבה.
הצרפתים הקימו את מצודת לואיסבורג באי איל-רויאל כדי להגן על הכניסה לקוויבק מכיוון הים.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, בשנת 1758, כבשו הכוחות הבריטיים את המצודה.
אנשי שבט המיקמאק קיבלו את פניהם של המהגרים האירופאים בברכה, ב-1610 ראש קונפדרציית ואבנקי - אנרי, המיר את דתו לנצרות, ואנשי המיקמאק התחתנו עם הקתולים הצרפתים באקדיה.
במהלך השלטון הצרפתי הגיעו לאיזור גם בני קרי.
לאחר שנת 1783 וסיום המהפכה האמריקאית אנשי הממשל הבריטי התנגדו לנוכחותם של האקאדים הקתולים דוברי הצרפתית, אשר מספרם עלה על מספר המתיישבים הבריטיים, ושסירבו להישבע אמונים לכתר הבריטי.
בשנת 1755 החליט השלטון הבריטי לגרש את המתיישבים הצרפתים והילידים – ורובם התיישבו בטריטוריית לואיזיאנה.
על מנת להשלים את החוסר בידיים עובדות, שלושת אלפים עבדים משוחררים פונו לנובה סקוטיה על ידי אוניות בריטיות מהמושבות לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1763 הפך האי קייפ ברטון לחלק מנובה סקוטיה, ובשנת 1769 נפרד האי סנט ג'ון מהפרובינציה (כיום זהו אי הנסיך אדוארד) והפך למושבה עצמאית.
ב-1784 הפך החלק המערבי של המושבה למושבה נפרדת (כיום – פרובינציית ניו ברנזוויק.
קייפ ברטון הפך למושבה עצמאית בשנת 1784 אולם ב-1820 אוחד מחדש עם נובה סקוטיה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 נמשכה הגירת מתיישבים מהממלכה המאוחדת לאזור, רבים מהם היו מהגרים מסקוטלנד.
בשנת 1848 הפכה המושבה למושבה בעלת שלטון עצמאי, והייתה אחת הפרובינציות המקוריות שייצרו את הקונפדרציה של קנדה בשנת 1867.
באפריל 2020 התרחש הטבח בנובה סקוטיה.
נובה סקוטיה מנוהלת על ידי ממשלה פרלמנטרית במסגרת מונרכיה חוקתית; המלוכה בנובה סקוטיה היא הבסיס של הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
הריבון הוא צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, המשמש גם כראש מדינה של 15 ממלכות חבר העמים, כל אחד מתשעת המחוזות האחרים בקנדה, והתחום הפדרלי הקנדי.
מכיוון שברוב הזמן, המלך נמצא בעיקר ב, נציג המלך, מושל נובה סקוטיה, מבצע את מרבית תפקידי המלוכה בנובה סקוטיה.
בית המחוז משמש כמקום המפגש של בית האספה של נובה סקוטיה.
ההשתתפות הישירה של אנשי המלוכה והמשנה למלך המשנה בכל אחד מתחומי הממשל הללו מוגבלת, עם זאת; בפועל, השימוש בהם בסמכויות הביצוע מופנה על ידי המועצה המנהלת, ועדת שרים של הכתר האחראית על בית-האספה הנבחר, בית-האספה שנבחר וראש הממשלה, אשר עומד בראש בית-האספה, ראש נובה סקוטיה.
כדי להבטיח את יציבות הממשלה, המושל בדרך כלל ימנה לתפקיד ראש הממשלה את המנהיג הנוכחי של המפלגה הפוליטית שיכול להשיג את האמון של ריבוי בבית האספה.
מנהיג המפלגה בעל מספר המושבים השני בגודלו ברוב המקרים הופך להיות מנהיג האופוזיציה הנאמנה של הוד מלכותה.
כל אחד מ-51 חברי האספה המחוקקת בבית האספה נבחר על ידי ריבוי חברי יחיד ברובע בחירות או ברכיביה.
לקיום בחירות כלליות יש צורך באישור המושל בעצת ראש הממשלה, או שהדבר יקרה כאשר הממשלה מפסידה בהצבעת אי-אמון.
בנובה סקוטיה פועלות שלוש מפלגות פוליטיות דומיננטיות: המפלגה הליברלית, המפלגה הדמוקרטית החדשה והמפלגה השמרנית הפרוגרסיבית.
שתי המפלגות הרשומות האחרות הן המפלגה הירוקה של נובה סקוטיה ומפלגת אטלנטיקה, שלאף אחת מהן אין מושב בבית האספה.
הכנסות המחוז נובעות בעיקר ממיסוי הכנסות אישיות ותאגידים, אף כי מיסים על טבק ואלכוהול, חלקה בתאגיד הלוטו האטלנטי ותמלוגי נפט וגז הם משמעותיים.
בשנים 2006–2007 העבירה המחוז תקציב של 6.9 מיליארד דולר, עם עודף של 72 מיליון דולר.
תשלומי השוויון הפדרליים מהווים 1.385 מיליארד דולר, שהם 20.07% מההכנסות המחוזיות.
המחוז משתתף ב-HST, מס מכירות מעורבב שגובה הממשל הפדרלי באמצעות מערכת המס GST.
בשנת 1996 התרחש תהליך מנהלי שבמסגרתו ערים עצמאיות התמזגו לכדי עיריות אזוריות גדולות יותר הכוללות בתוכן לא רק את הערים, אלא גם את העיירות והאזורים הכפריים שסביבן.
חלקה היבשתי וגם חלקה הגדול של פרובינציית נובה סקוטיה הוא חצי אי הנושא שם זהה, המחובר ליבשת צפון אמריקה (ולפרובינציית ניו ברנזוויק) במצר צ'יגנקטו.
קייפ ברטון הוא אי גדול מצפון מזרח לחצי האי ומהווה חלק מהפרובינציה (ראה מפת מיטשל).
האי מופרד מחצי האי נובה סקוטיה על ידי מצר קנסו שאותו אפשר לחצות דרך סוללת קנסו.
הפרובינציה כוללת בנוסף גם את האי סייבל, השוכן כ-180 ק"מ דרום-מזרחית לחצי האי נובה סקוטיה, שנודע בשל הספינות הטרופות הרבות שלחופיו, ואת האי קייפ סייבל בחודו הדרומי של חצי האי (וכן איים קטנים אחרים נוספים).
מדרום-מערב לחצי האי נובה סקוטיה ועד לקייפ קוד, שוכן מפרץ מיין.
נובה סקוטיה היא אחת מהפרובינציות הקטנות ביותר בקנדה בשטחה, והיא גדולה רק מפרובינציית אי הנסיך אדוארד.
העיר הגדולה ביותר ובירתה של הפרובינציה נובה סקוטיה היא הליפקס.
במדף יבשתי נמצא מכתש מונטגנאיס בקוטר 45 ק"מ.
כ-3% בלבד מתושבי המקום הם דוברי השפה הצרפתית, ויתר התושבים דוברי אנגלית.
מרבית התושבים נוצרים, על הזרמים השונים.
40.9% מהנשאלים הגדירו את האתניות שלהם כ"קנדית".
נובה סקוטיה היא ביתם של הקהילה הגדולה ביותר דוברת הגאלית סקוטית מחוץ לסקוטלנד, עם מספר מצומצם של דוברים ילידיים במחוז פיקוטו, מחוז אנטיגוני, ובקייפ ברטון האי.
השפה נלמדת במספר בתי ספר תיכוניים ברחבי המחוז.
בשנת 2018 השיקה הממשלה לוחית רישוי חדשה לרכב הגאלי כדי להעלות את המודעות לשפה ולסייע במימון יוזמות שפה ותרבות גאליות.
הם העריכו כי היו במחוז 2,000 דוברים גאליים.
התוצר לנפש של נובה סקוטיה לנפש בשנת 2016 היה 44,924 דולר, נמוך משמעותית מהממוצע הארצי לנפש של 57,574 דולר.
צמיחת GDP מפגרת אחרי שאר המדינה לפחות בעשור האחרון.
נכון לשנת 2017 ההכנסה המשפחתית החציונית בנובה סקוטיה הייתה 85,970 דולר, מתחת לממוצע הארצי של 92,990 דולר; בהליפקס הנתון עולה ל 98,870 דולר.
הפרובינציה היא היצואנית הגדולה בעולם של עצי חג המולד, לובסטר, גבס ופירות יער בר.
שווי הייצוא של דגים עולה על מיליארד דולר, ומוצרי דגים מתקבלים על ידי 90 מדינות ברחבי העולם.
עם זאת, יבוא הפרובינציה עולה בהרבה על היצוא שלה.
מספרים אלה היו שווים בערך משנת 1992 ועד 2004, ומאז אותו זמן גירעון הסחר גדל מאוד.
הכלכלה מבוססת המשאבים המסורתית של נובה סקוטיה מגוונת בעשורים האחרונים.
עלייתה של נובה סקוטיה כתחום שיפוט בר-קיימא בצפון אמריקה, באופן היסטורי, הונעה על ידי הזמינות המוכנה של משאבי טבע, בעיקר מלאי הדגים שנמצאים מעל המדף הסקוטי.
הדיג היה עמוד תווך במשק מאז התפתחותו כחלק מצרפת החדשה במאה ה-17; עם זאת, הדיג ספג ירידה חדה בגלל דיג יתר בסוף המאה העשרים.
קריסת מלאי הבד וסגירת ענף זה הביאו לאובדן של כ־20,000 משרות בשנת 1992.
מגזרים אחרים בפרובינציה נפגעו גם הם קשה, במיוחד בשני העשורים האחרונים: כריית פחם בקייפ ברטון ובצפון יבשת נובה סקוטיה נפסקה למעשה, ומפעל פלדה גדולה בסידני נסגר במהלך שנות התשעים.
לאחרונה, השווי הגבוה של הדולר הקנדי ביחס לדולר האמריקני פגע בתעשיית היערות, מה שהוביל לסגירת מפעל עשיר ונייר ארוך טווח ליד ליברפול.
כרייה, בעיקר של גבס ומלח ובמידה פחותה סיליקה, כבול ובריט, היא גם ענף משמעותי.
מאז 1991 הנפט והגז הימיים הפכו לחלק חשוב בכלכלה, אם כי הייצור וההכנסות יורדים כעת.
עם זאת, החקלאות נותרה מגזר חשוב במחוז, במיוחד בעמק אנאפוליס.
תחום ההגנה והחלל של נובה סקוטיה מייצר הכנסות של כ-500 מיליון דולר ותורם כ-1.5 מיליארד דולר לכלכלה המחוזית בכל שנה.
עד כה 40% מהנכסים הצבאיים של קנדה ממוקמים בנובה סקוטיה.
נובה סקוטיה מחזיקה בתעשיית הקולנוע הרביעית בגודלה בקנדה המארחת למעלה ממאה הפקות בשנה, כאשר יותר ממחציתם הם מוצרים של מפיקי קולנוע וטלוויזיה בין-לאומיים.
בשנת 2015, ממשלת נובה סקוטיה חיסלה זיכוי מס להפקת סרטים במחוז, וסיכנה את התעשייה, מכיוון שרוב תחומי השיפוט האחרים ממשיכים להציע נקודות זכות כאלה.
המחוז מתגאה גם במגזר טכנולוגי מידע ותקשורת המתפתח במהירות (ICT) המורכב מיותר מ-500 חברות, ומעסיק כ-15,000 עובדים.
בשנת 2006, צבר ענף התעשייה מעל 2.6 מיליארד דולר בתוצר המשוריין, התפוקה הגדולה ביותר מכל מגזר תעשייתי בנובה סקוטיה.
מישלן נותרה ללא ספק המעסיק הגדול ביותר בענף זה, המפעילה שלושה מפעלי ייצור במחוז.
מישלן היא גם המעסיקה הגדולה ביותר במחוז הפרטי.
ענף התיירות של נובה סקוטיה כולל יותר מ־6,500 עסקים ישירים, התומכים בכמעט 40,000 משרות.
אוניות שיט מבקרות באופן קבוע במחוז.
בשנת 2010 קיבלו נמל הליפקס 261,000 נוסעים וסידני 69,000. ענף זה תורם למשק כ־1.3 מיליארד דולר בשנה.
קמפיין תיירות של נובה סקוטיה משנת 2008 כלל פרסום של טלפון סלולרי בדיוני בשם רימון והקמת אתר אינטרנט, שהפנה למידע על תיירות באזור.
ענף התיירות של נובה סקוטיה מציג את התרבות, הנוף וקו החוף של נובה סקוטיה.
בנובה סקוטיה יש מוזיאונים רבים המשקפים את המורשת האתנית שלה, כולל מרכז המורשת של Glooscap, האתר ההיסטורי הלאומי גרנד-פרה, קיי מורשת הקטור והמרכז התרבות השחור לנובה סקוטיה.
מוזיאונים אחרים בפרובינציה: מוזיאון הכורים בכף ברטון, והמוזיאון הימי של האוקיינוס האטלנטי.
נובה סקוטיה היא ביתם של כמה מוזיקאים בעלי שם בין-לאומי וישנם מרכזי מבקרים בעיירות הבית של האנק סנואו, ריטה מקניל ומרכז אן מוריי.
ישנם גם פסטיבלי מוזיקה ותרבות רבים כמו פסטיבל הפולק של סטן רוג'רס, צבעי סלטיק, Modic Gaelic Nova, Royal Nova Tattia International Tattoo, פסטיבל הסרטים האטלנטיים ופסטיבל פרינג 'אטלנטיק.
מגדלור נקודת Peggys במפרץ Peggys הוא אטרקציה תיירותית במחוז.
במחוז 87 אתרים היסטוריים לאומיים של קנדה, כולל היישוב בפורט-רויאל, מבצר לואיסבורג וגבעת המצודה (פורט ג'ורג ') בהליפקס.
בנובה סקוטיה יש שני פארקים לאומיים, Kejimkujik ו־Cape Breton Highlands, ואזורים מוגנים רבים אחרים.
מפרץ הפונדי הוא בעל טווח הגאות והשפל הגבוה ביותר בעולם, ו-Peggy's cove המרשימה זכתה להכרה בין-לאומית ולמעלה מ-600,000 איש בשנה מבקרים בה.
העיר העתיקה לוננבורג היא עיר נמל בחוף הדרומי שהוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
עלילת סדרת ספרי "האסופית" מתרחשת בחלקה בנובה סקוטיה, בה היה בית היתומים של אן שרלי עד שאומצה.
עלילת הסדרה "החבר'ה מפארק הקראוונים" מתרחשת בנובה סקוטיה.
נובה מיאסטו (פולנית: Nowe Miasto Lubawskie, גרמנית: Neumark in Westpreußen, נוימארק אין וסטפרויסן (בפרוסיה המערבית), יידיש: ניישטאט או ניישטוט) היא עיירה בפולין הנמצאת על גדות נהר הדרוונצה.
נובה מיאסטו היא בירת המחוז הפולני נובה מיאסטו.
העיירה נוימארק קיבלה זכויות מוניציפליות על פי חוק חלמנו בשנת 1325 מאת המסדר הטבטוני.
בשנת 1454 הצטרפה העיר לקונפדרציה הפרוסית בין מספר ערים ובני אצולה שהתנגדו למדיניות המסדר.
נוימארק הצטרפה לממלכת פולין כחלק ממערב פרוסיה ב-1466 במסגרת הסכם השלום השני של טורון.
העיר נשארה תחת שליטה פולנית עד חלוקת פולין הראשונה ב-1772.
בסוף המאה ה-19 הייתה העיר בירת מחוז קווידזן.
באותה תקופה המבנים הראויים לציון היו כנסייה קתולית וכנסייה לותרנית, קדם גימנסיה, בית משפט, תחנת קיטור ו- 2678 תושבים (1885).
מנזר מריה לונק עמד בקרבת מקום לעיר.
בעקבות חוזה ורסאי חזרה העיר לפולין בינואר 1920. ב-21 בינואר 1945 היא נכבשה על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה חזרה לפולין
הקהילה היהודית במלחמת העולם השנייה
הגטו היהודי בנובה מיאסטו החזיק מעמד עד נובמבר 1942. לפי ספר הזיכרון לשרפץ, כאשר הגיעו לגיטו השמועות כי חיסולו הולך וקרב, בחרה הקהילה היהודית לקיים משפט ולדון מדוע מגיע עונש זה לקהילה.
תוצאת המשפט קבעה כי על הקהילה להעמיד נר תמיד בבית הכנסת בגטו, לקרוא ספרי תהילים יומם ולילה, לעשות צדקה, להקפיד על שמירת שבת ועל הימנעות מאכילת בשר לא כשר שניתן להם מן הגרמנים.
גרסה נוספת של הסיפור קיימת בספר הזיכרון לפלונסק אך מספר המשתתפים במשפט ורמת הפירוט בו דלה יותר.
נובה זאגורה (בבולגרית: Нова Загора) היא עיר במזרח מרכז בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז סליבן ושוכנת 222 ק"מ מהבירה סופיה, 32 ק"מ מסטארה זאגורה ו-37 ק"מ מבירת המחוז סליבן.
ראשית ההתיישבות המאורגנת מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידיהם של כמה עשרות כפרים וכמה מאות אתרי קבורה מתקופה זו.
בהמשך עבר השטח לשליטת האימפריה הביזנטית וקרבתו הגאוגרפית היחסית למרכז השלטון הביזנטי בקונסטנטינופול הביאו לפיתוחו המואץ ולשגשוגו.
באזור הוקמו מספר מצודות כדי להגן על נתיבי הסחר ודרכי הגישה לבירת האימפריה ואחת מהן שנבנתה בראשית המאה ה-10 ומכונה ויאדיצה היוותה את הבסיס להקמת העיר המודרנית.
במהלך המאה ה-13 עבר היישוב לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה והיה לזירת קרבות בין הבולגרים לביזנטים ובין משפחות אצולה בולגריות מורדות לבין השלטון המרכזי.
ב-1371 נכבשה העיר על ידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
בשל קרבתה לסטארה זאגורה כינו אותה העות'מאנים יאנידז'ה זאגורה שמשמעה בטורקית עות'מאנית זאגורה החדשה.
שמה המודרני של העיר נגזר מהשם העות'מאני.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הועלתה העיר באש על ידי העות'מאנים וחרבה לחלוטין.
במקום נמנו אלפי הרוגים ואלפי פליטים שנמלטו ליישובים סמוכים.
עם נסיגת הכוחות העות'מאנים חזרו התושבים לעיר והוחל בשיקומה המואץ.
לאחר המלחמה ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין, נכללה העיר בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
ב-1885 אוחד המחוז ובכלל זה העיר נובה זאגורה עם הנסיכות הבולגרית.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון (תמותה לעומת ילודה).
בשטח הרשות המקומית מגדלים ענבים, חמניות ודגנים.
בעיר קיים מפעל לייצור מכשירים חקלאיים ומספר יקבים ומחלבות.
בנובה זאגורה תחנת רכבת הממוקמת על הקו סופיה–פלובדיב–בורגס.
בנובה זאגורה 2 בתי ספר מקצועיים לחקלאות והנדסה אזרחית, 2 בתי ספר יסודיים, 2 בתי ספר תיכוניים, פנימייה אקדמית ו-5 גני ילדים.
בנובה זאגורה אקלים ממוזג יבשתי עם השפעה מקצינה מכוון הרי הבלקן.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים ממינוס 1.2oc בינואר ועד 23.2oc ביולי.
ב-1835 התיישבו בנובה זאגורה פליטים יהודים מאדירנה שעזבו את העיר לאחר השריפה הגדולה שהחריבה את הרובע היהודי.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית נמלטו בני הקהילה מהעיר שחרבה וחזרו אליה רק לאחר נסיגת הכוחות הרוסים.
ב–1898 תועדה אגודה ציונית פעילה בעיר.
בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית.
ב-29 באוגוסט 1920 נערך בסופיה הכינוס הראשון של ראשי הקהילות היהודיות בממלכת בולגריה ואת קהילת נובה זאגורה ייצג יושב ראש ועד הקהילה מרדכי מרדכי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-100 יהודים ורובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובנובה זאגורה נמנו 17 יהודים.
בקרבות מלחמת העצמאות נפלו 2 לוחמים מעולי נובה זאגורה.
נובה הוא דמות בדיונית של גיבור-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Nova #1 מספטמבר 1976, והיא נוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר ג'ון בוסימה.
נובה הוא האלטר אגו של ריצ'רד ריידר, סטודנט אשר נבחר בידי רומאן דיי - סנטוריון חייזרי של חיל נובה הבין-גלקטי והאחרון מבני מינו - לרשת ממנו את זהותו כנובה פריים לאחר שעולמו קסאנדר הושמד בידי פיראט בין-גלקטי.
דיי, שנפצע אנושות בקרב שקרע את קסאנדר לגזרים, הצליח לאתר את הפיראט אך לא יכול היה להביסו עקב פציעותיו החמורות.
לפני מותו, דיי בוחר להעביר את כוחותיו לאדם אנושי, בתקווה כי זה האחרון ימשיך את דרכו וישלים את המשימה.
ריידר נהרג במהלך אירועי "הציווי של תאנוס" משנת 2011, כאשר הוא וסטאר לורד החזיקו את תאנוס ביקום כיס במטרה למנוע ממנו לשחרר את זעמו על יקום מארוול.
בתוך יקום הכיס, ריידר השתמש בכוחותיו ובכוחותיה של הקובייה הקוסמית כדי להחזיר את סטאר לורד ואת דראקס המשמיד ליקום מארוול, אך בלא ידיעתו, גרם גם לחזרתו של תאנוס.
תודעתו הועברה למערכת הבינה המלאכותית של קסאנדר, ולאחר שיחה עם ממשיכו סם אלכסנדר, נראה בחיים בביתה של אמו.
דמותו של נובה מדורגת במקום ה-98 ברשימת מאה גיבורי הקומיקס הגדולים של מגזין IGN.
מארב וולפמן וג'ון רומיטה האב יצרו את נובה בהשראת דמויות גיבורי-על קלאסיות, במטרה להביא דמות חדשה שתשלב אלמנטים של גיבורי-על ארציים עם סיפורי מדע בדיוני בין-גלקטיים.
הם שאפו ליצור דמות נגישה לקוראים צעירים, המתמודדת עם אתגרים יומיומיים לצד הרפתקאות קוסמיות.
ריצ'רד ריידר היה תלמיד תיכון מניו יורק שנבחר באקראי על ידי רומאן דיי, הסנטוריון האחרון מחיל נובה, לקבל את כוחותיו לאחר שהכוכב קסאנדר הושמד.
ריידר הפך לנובה, "הטיל האנושי", והחל להילחם בפשע ולהגן על כדור הארץ מפני איומים שונים.
במהלך השנים, הוא הצטרף לקבוצות כמו הלוחמים החדשים והאוונג'רס הסודיים, והתמודד עם אויבים כמו ספארקס והספינקס.
כנובה, ריידר מחזיק במגוון כוחות על-אנושיים:
כוח ומהירות על-אנושיים: מאפשרים לו להתמודד עם איומים פיזיים משמעותיים.
תעופה: יכולת לעוף במהירויות גבוהות, מה שמקנה לו יתרון בקרבות ובמשימות הצלה.
הקרנת וספיגת אנרגיה: ביכולתו לשחרר פרצי אנרגיה הרסניים ולספוג אנרגיה המופנית כלפיו.
עמידות גבוהה: גופו עמיד בפני פציעות רבות, מה שהופך אותו כמעט בלתי פגיע.
יכולת להשפיע על כוח הכבידה ולפתוח חורי תולעת: מאפשרים לו לנוע בין יקומים וממדים שונים.
במהלך הרפתקאותיו, נובה שיתף פעולה עם דמויות נוספות ביקום מארוול, כגון ספיידרמן, איירון מן וקפטן אמריקה.
מערכות היחסים הללו תרמו להתפתחותו כדמות ולמעמדו בקהילת גיבורי-העל.
נובה הופיע בסדרות אנימציה שונות של מארוול, כגון Ultimate Spider-Man, שם דובב על ידי לוגאן מילר.
בנוסף, דמותו הופיעה במשחקי וידאו כמו Marvel vs.
Capcom 3 ולגו מארוול גיבורי על.
נכון לעת זו, לא ידוע על עיבודים קולנועיים לדמותו ביקום הקולנועי של מארוול.
נובה היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ארבעת המופלאים ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #164 מנובמבר 1975, והיא נוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ורג' פרז.
נובה היא האלטר אגו של פרנקי ריי, מתורגמנית העובדת באו"ם, שפגשה בג'וני סטורם והפכה לחברתו, למרות פחדיה מאש.
בהמשך מוסבר כי פחדיה נובעים מכך שהושלכו עליה אותם כימיקלים שגרמו ללפיד האנושי המקורי (האנדרואיד ג'ים האמונד) לפרוץ בלהבות, ואביה החורג, פיניאס הורטון, נטע בה מחסום מנטלי כדי למנוע ממנה להשתמש בכוחות האש שהוענקו לה בעקבות התאונה.
לאחר שהמחסום המנטלי הוסר, זכרונותיה שבו אליה, והיא גילתה מחדש את כוחותיה הרדומים.
היא הדמות השלישית שנטלה את זהותו של הלפיד האנושי, ועזרה לתקופה מסוימת לארבעת המופלאים בטרם התנדבה כמו הגולש הכסוף להפוך למבשרו של גלקטוס.
נובה זמקי (בסלובקית: Nové Zámky) היא עיר בדרום מערב סלובקיה, בשפלות הדנובה, על הנהר ניטרה כ-100 ק"מ מברטיסלאבה וכ-25 ק"מ מגבול הונגריה.
כשני שלישים מתושבי העיר הם סלובקים וכשליש הם הונגרים.
בעבר נקראה ארשקויוור (בהונגרית: Érsekújvár) ובגרמנית: Neuhäus[e]l.
מהמאה ה-10 עד 1918 הייתה העיר בשטח ממלכת הונגריה.
בשטח העיירה נבנה מבצר בצורת כוכב, נגד התקפות האימפריה העות'מאנית.
העיירה התפתחה סביב המבצר, ומכאן שמה, שמשמעותו היא "טירתו החדשה של הארכיבישוף".
בסוף המאה ה-16 ובאמצע המאה ה-17, עד 1685, שלטו הטורקים בנובה זמקי.
עקב התקוממויות במאה ה-17 הרסו השליטים ההונגריים את העיירה בשנת 1724, כדי למנוע שימוש במבצרה בתור בסיס למרד.
בשנת 1920, לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, נכללה העיירה בשטח צ'כוסלובקיה.
בין השנים 1938–1945 נכללה העיירה בשטח הונגריה.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נפגעה העיירה קשות מהפצצות בעלות הברית.
רק חלק קטן מהמבצר עדיין קיים היום, אך המבצר עדיין מופיע בסמל העיירה.
בעיירה כנסייה ומנזר פרנציסקניים שנבנו בסגנון הבארוק המוקדם במאה ה-17 ושופצו במאה ה-18 ובסוף המאה ה-19. בעיירה לוח הנצחה ליהודי העיירה שנרצחו בשואה.
בית הכנסת האורתודוקסי של נובה זמקי שופץ ב-1992 והיום הוא אתר היסטורי סלובקי, ואחד מבתי הכנסת הבודדים שעדיין משמשים קהילות יהודיות בסלובקיה למטרות דתיות.
יהודים ראשונים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-18, ייתכן והיו מספר שנים בהן לא היו יהודים באזור בעקבות האיסור על ישיבת יהודים בחבל המכרות שבמרכז סלובקיה.
ראשוני הקהילה הממוסדת בעיר הגיעו באמצע המאה ה-19, רובם מהעיירה הסמוכה שוראני.
היו בעיירה שתי קהילות יהודיות, נֵאולוגית ואורתודוקסית, והן החזיקו בין היתר בית ספר יסודי (נפרד לכל זרם) חטיבת ביניים נאולוגית, תלמוד תורה אורתודוקסי וישיבה.
פעלו בה ארגונים ציוניים ויהודיים שונים וכן מפלגה יהודית שנציגיה נבחרו למועצת העיר.
בשנת 1930 היו בעיירה 2,535 יהודים, שהיוו כ-10% מתושבי העיירה.
לאחר החלוקה יהודי העיר היו תחת שלטון הונגרי ולא גרמני ועל כן לא חלו חוקי גזע נאצים במדינה.
עם זאת, גם להונגריה היו מספר חוקים אנטישמיים שנועדו להביע אהדה לשלטון הנאצי.
היהודים הורחקו ממשרות ציבוריות, הוטלו עליהם מגבלות כלכליות וגברים נשלחו לעבודות כפייה כחלק מהמאמץ המלחמתי.
למרות זאת, בשלב זה לא נשקפה סכנה לחייהם של יהודי העיר וגם איום הגירושים לא חל עליהם, למעט יהודים שלא החזיקו באזרחות הונגרית שגורשו מהמדינה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה במרס 1944. בתחילת אפריל נערך מפקד בעיר והקהילה האורתודוקסית מנתה 1,144 יהודים והנאולוגית 964. בראשית מאי הוקמה בעיר מועצה יהודית בראשותם של ינוש ברנפלד וליאו הורבט.
פעולתם הראשונה הייתה העברת היהודים לגטו בשבוע בין ה-7 ל-12 במאי, כל משפחה קיבלה חדר אחד.
בנוסף הקימו בגטו בית חולים כללי, בית חולים למחלות מידבקות ובית יולדות, שירות סדר יהודי ומכבי אש.
בראשית יוני פונו כל יהודי הגטו אל מרכז השילוחים בעיר יחד עם יהודים נוספים מהמחוז.
משם יצאו שני משלוחים, ב-11 וב-14 ביוני, שמנו 4,843 יהודים שהגיעו כולם לאושוויץ.
נובה גוריצה (בסלובנית: Nova Gorica, בגרמנית: Neu-Görz, באיטלקית: Nuova Gorizia) היא העיר ה-11 בגודלה בסלובניה, ובירת אזור גורישקה.
העיר ממוקמת במערב המדינה, סמוך לגבול עם איטליה.
בצידו האיטלקי של הגבול שוכנת העיר התאומה גוריציה, בין שתי הערים מתקיים שיתוף פעולה כמעט בכל התחומים, והאזור המטרופוליני מנוהל על ידי מועצה משותפת.
תחנת הרכבת של נובה גוריצה היא המבנה היחיד בעיר השוכן מערבית למסילה, והיא משרתת את תושביהן של שתי הערים.
נובו גוריצה ("גוריצה החדשה") היא עיר מתוכננת, העיר נוסדה בשנת 1948 לאחר ועידת השלום בפריז שקבעה את הגבול בין איטליה ליוגוסלביה.
במסגרת הסכם השלום נותרה העיר גוריציה בשטח איטליה, וכך נותקו עמק סוצ'ה, עמק ויפאווה, וצפון מערב הקראס מהמרכז המטרופוליני שלהם.
ממאי 2011 הצטרפו נובו גוריצה וגוריציה, למועצה משותפת חוצת גבולות המנהלת את האזור המטרופוליני.
העיר בנויה בסגנון אדריכלות מודרנית.
צפונית לעיר נמצא ההר הקדוש סווטה גורה, בפסגת ההר שגובהו 682 מטרים, ממוקמת כנסייה שנבנתה לראשונה בין השנים 1514–1544.
נכון לראשית המאה ה-21 לא מתגוררים יהודים בנובה גוריצה.
יהודים התגוררו בגוריציה משלהי המאה ה-13. ב-1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה השתלטה גרמניה הנאצית על האזור ויהודי גוריצה גורשו אל מחנות ההשמדה.
כאמור, ב-1948 הוקמה נובה גוריצה וחומת אבן הוקמה כדי להפריד בין היישובים.
החומה פורקה ב-2004. בפאתי הפרבר רוֹזְ'נָה דוֹלִינָה שבנובה גוריצה שוכן בית העלמין היהודי העתיק של גוריציה.
בית העלמין בנוי בצורת משולש, מוקף בחומת אבן שהוקמה בשלהי ה-19 ומשתרע על שטח של 5,662 מטרים רבועים.
שטחו הקדום גדול יותר, אך ב-1890 בוצעו במקום עבודות תשתית ופיתוח דרכים ושטחו של בית העלמין תוחם על ידי הרשויות האוסטרו-הונגריות.
במקום מצויות כ-900 מצבות, חלק גדול מהן הועברו למקום מבית עלמין קדום יותר, או משטחים אשר היו מחוץ לתחום המגודר של בית העלמין.
רישומי הקבורות בבית העלמין ומפה מפורטת שלו מצויים בארכיון הקהילה היהודית בטריאסטה.
בתוך בית העלמין גלעד לזכר הנספים בשואה.
המצבה הקדומה ביותר היא מ-1450 ככל הנראה של בן משפחת מוֹרְפּוּרְגוֹ .
מרבית המצבות המזוהות הן מהמאה ה-19 והכיתוב עליהן הוא באיטלקית ובעברית.
לנובה גוריצה חמש ערים תאומות:
נובה קחובקה (באוקראינית: Нова Каховка) היא עיר במחוז חרסון, אוקראינה.
העיר החלה להיבנות ב-1950 במקום כפר בשם קליוצ'בויה שהוקם ב-1891. העיר הוקמה כיישוב פועלים ובו התגוררו בוניה של תחנת כוח קחובקה.
לשנת ייסוד של העיר נחשבת 1952, שנת מתן השם לעיר.
המעסיק העיקרי של תושבי נובה קחובקה הייתה תחנת הכוח קחובקה.
ביוני 2023, במסגרת מלחמת רוסיה-אוקראינה, קרס סכר נובה קחובקה שעל נהר הדנייפר, ובעקבות זאת עשרות כפרים באזור הוצפו, ואספקת המים לחצי האי קרים שובשה.
רוסיה ואוקראינה החליפו האשמות בנוגע לאחראית להרס הסכר.
נובהורוד-סיוורסקי (אוקראינית: Новгород-Сіверський) היא עיר במחוז צ'רניהיב אוקראינה.
היישוב מוזכר לראשונה בחיבוריו של ולדימיר השני, נסיך קייב לצאצאיו.
לאחר חתימת הסכם שלום לאחר מלחמת רוסיה-ליטא (1500-1503) העיר עברה לידיה של רוסיה.
ב-1618 עברה לידיו של האיחוד הפולני-ליטאי וחזרה לידיה של רוסיה ב-1667 בעקבות חתימת הסכם אנדרוסובו.
ב-1808 בעיר נפתחה גימנסיה לבנים, ב-1875 גימנסיה לבנות.
נובהורוד-סיוורסקי נכבשה על ידי הגרמנים ב-25 באוגוסט 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-16 בספטמבר 1943.
לפי מירשם האוכלוסין של האימפריה הרוסית בשנת 1897, התגוררו בעיר 2941 יהודים (יהודים היוו כשליש מאוכלוסיית העיר).
נובה אודסה (באוקראינית: Нова Одеса) היא עיר במחוז מיקולאייב, אוקראינה.
הוקמה ב-1776 בתור כפר בשם פיודורובקה.
ב-1832 שמו שונה לנובה אודסה, וב-1976 קיבלה מעמד של עיר.
נובה רודה (בפולנית: Nowa Ruda; בגרמנית: Neurode) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
נובה רודה הייתה מיושבת בראשית ימי הביניים על ידי הגרמנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה האזור הפך לחלק מפולין, ועם גירוש התושבים הגרמניים, העיר קיבלה את שמה - נובה רודה.
ב-28 ביוני 1972 הקהילות הקתוליות של נובה רודה הועברו ממחוז הראדץ קראלובה לארכיבישוף של ורוצלב.
האזור היה ידוע בימי הביניים כמקור עשיר של עפרות ברזל.
עד שנת 2000 היה בה גם מכרה פחם.
נובה רודה ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית, במחוז קלודצקו היא שוכנת על נהר ולודזיצה, למרגלות הרי הינשוף.
העיירה מחולקת לשלוש שכונות: צנטרום (מרכז), דרוגוסלאב וסלופיק.
נובה רודה שוכנת ליד הגמיני: נובה רודה, רדקוב, ביילבה, סטושוויצה, גלושיצה וקלודצקו.
נובה בז'ז'ניצה (בפולנית: Nowa Brzeźnica) הוא כפר במחוז פיינצ'נו שבפרובינציית לודז' בפולין.
בכפר זה התקיימה קהילה יהודית עד השואה.
בשנת 1287 קיבל היישוב זכויות עירוניות, והוא שימש תחילה את הנזירים בצ'נסטוחובה.
במאה ה-17 סבל היישוב מפשיטות, שרפות ומגפות, ובשנת 1870 ניטל ממנו מעמדו העירוני.
יהודים הורשו להתיישב בנובה בז'ז'ניצה רק לאחר חלוקת פולין השנייה, ועם קהילת היישוב נמנו גם יהודים ממספר כפרים בסביבתו.
בית כנסת ובית מדרש הוקמו ביישוב בראשית המאה ה-19, וכן קודש בו בית עלמין.
בשנות השלושים של המאה ה-20 הורע מצבם הכלכלי של יהודי היישוב כתוצאה ממשמרות החרם הפולני על חנויות היהודים, ובשנת 1937 חולל בית העלמין היהודי ביישוב.
בהנהגת היישוב בלטו ארגון הציונים הכלליים ואגודת ישראל.
אחרוני רבני הקהילה היו הרב ישראל לסקר, ואחריו, הרב יחיאל אורבך, חתנו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי הכפר לראדומסק הסמוכה, ועם כיבושו בידי הגרמנים עלו בו באש כמה רחובות בהם התגוררו יהודים.
הגרמנים האשימו בכך את היהודים, ואסרו חלק מהם.
בד בבד, נשלחו גברים יהודים רבים מהכפר לעבודות כפייה ביער הסמוך, במהלכן הוכו והורעבו, ושבעה מהם נרצחו.
יתר היהודים שנשארו בכפר סבלו מהתעללויות מצד הגרמנים והפולנים, ורכושם נבזז.
הגם שגטו לא הוקם בכפר, יהודיו רוכזו במספר בתים מועט, והועסקו בפירוק הבתים השרופים בכפר.
כמו כן, נשים יהודיות מהכפר נחטפו לצורך עבודות כפייה בבתי הגרמנים.
בערב תשעה באב תש"א כונסו יהודי הכפר, ונכלאו בבניין תחת משמר.
שם נערכה בהם סלקציה, והכשירים לעבודה נשלחו לפיינצ'נו הסמוכה, וממנה הועברו רובם למחנות עבודה באזור פוזנן, שם נספו.
בפסח תש"ב הועברו יתר יהודי הכפר לגטו בפיינצ'נו, וגורלם היה זהה לגורל יתר יהודי המקום.
קבוצת נשים שהושארה בכפר לעבודות כפייה שולחה באוגוסט 1942 ליעד לא ידוע, ממנו לא שבה.