tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1977, בשנת המהפך בו נבחר לראשות הממשלה מנהיג הליכוד, מנחם בגין עדיין ניסו גורמים במשרד השיכון להביא תושבים פוטנציאליים לעיר.
עד 1980 תוכננו לקום 450 יחידות דיור נוספות, בשאיפה להגדיל את אוכלוסיית העיר ב-2,600 תושבים נוספים.
בתחילת שנות השמונים חיו בימית כמה אלפי תושבים.
כרב המושב כיהן הרב ישראל אריאל, לצד אחיו הרב יעקב אריאל ששימש כראש הישיבה במקום.
ההחלטה על פינוי העיר ומתנגדיה
ב-1980, לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים, אשר חייב את פינוי כל ההתיישבות היהודית בסיני, התגוררו בימית כ-625 משפחות.
מתוכן כ-51 החליטו להתפנות מרצון, מבלי להמתין ליום הפינוי עצמו שהתרחש שנתיים לאחר מכן.
אולם, בתקופת התפר שבין קבלת ההחלטה על פינוי העיר לבין פינויה בפועל, התגבשו מתנגדים לפינוי ויצאו למאבק ציבורי נרחב ומתוקשר שהלך והתעצם ככל שתאריך הפינוי הצפוי התקרב.
התנועה לעצירת הנסיגה בסיני הוקמה במרוצת שנת 1981. היא הייתה מורכבת מקבוצות שונות שהיחסים ביניהן היו מתוחים, ונוסף על כך היו בשוליה קבוצות ויחידים שנאבקו באופן עצמאי.
המאבק בראשיתו כלל את רוב תושבי חבל ימית ששיתפו פעולה עם מתנחלי גוש אמונים אשר הגיעו לתמוך בהם והציגו חזית אחידה מול הממשלה.
חזית זו התפרקה עם קבלת חוק 'פיצוי מפוני סיני תשמ"ב' שהציע פיצויים כספיים נדיבים למפונים.
רוב התושבים קיבלו את הצעת הפיצויים, פרשו מהמאבק נגד החלטת הפינוי, החלו לחפש מגורים חלופיים במקומות שונים ברחבי ישראל ובהדרגה עזבו את סיני בחצי השנה שלפני הפינוי המתוכנן.
מנגד, חברי התנועה לעצירת הנסיגה הסתייגו ממהלך זה וקראו להתנגדות.
בשלב זה, מרבית אנשי התנועה לעצירת הנסיגה היו ציונים דתיים, חברי תנועת גוש אמונים, שירדו לחבל ימית וניהלו את המאבק מתוקף ניסיונם והיותם רוב בקרב משתתפי המאבק.
באפריל 1982 התבצרו חלק ממתנגדי הנסיגה על גגות העיר ימית והתכוננו למאבק בכוחות המפנים.
ב-21 באפריל 1982 פונתה העיר ונהרסה במסגרת הסכם השלום בין ישראל ומצרים.
למחרת צוין ברחבי המדינה יום השואה (ההכנות האחרונות של הצבא לפינוי החלו ביום השואה עצמו).
רוב תושבי המקום אמנם התפנו מרצון לפני הפינוי, אך בעקבות התבצרותם של פעילי ימין ובעיקר אנשי תנועת גוש אמונים בבתים, גלש הפינוי למאבק אלים בין המפנים למתבצרים.
על מערך הפינוי פיקד אריאל שרון.
לאחר שפונו המתנגדים, נהרסה העיר באמצעות בולדוזרים.
פירוק מרבית המבנים בוצע במהירות מאחר שאלו הורכבו מיחידות מתועשות.
ההחלטה להרוס את העיר ולא להשאירה למצרים נבעה מחשש שהמתנגדים ינסו לשוב ולהיאחז במקום, כמו גם מהשאיפה למנוע התיישבות מצרית בסמוך לגבול.
הריסות העיר נותרו באזור שעליו עמדה פעם העיר.
חלק ניכר מהבתים פוזרו ברחבי ישראל, בעיקר בהתנחלויות בצפון השומרון, ולאחר שגם אלו פונו בתוכנית ההתנתקות הועברו חלק מהם לשבי שומרון.
ההגעה לאזור הריסות ימית מלווה בקשיים רבים שמערימים השלטונות במצרים.
למרות זאת, בשנת 2005 ביקר באזור ההריסות חבר הכנסת צחי הנגבי.
בתקופת הפינוי התבצר הנגבי, שהיה אז סטודנט ואחד ממובילי המאבק בנסיגה מסיני, באנדרטת ימית עם מתבצרים נוספים.
לאחר הפינוי נחתכו קירות ורצפות הבתים בשלמותם והועברו למושב דקל, שבו הם נמצאים עד היום.
ישיבת ההסדר ימית שפונתה מהעיר הוקמה מחדש ביישוב נווה דקלים בגוש קטיף תחת שם חדש: ישיבת ההסדר נווה דקלים.
עם ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 פונתה הישיבה בפעם השנייה והוקמה מחדש בעיר אשדוד.
בישיבה שנבנית אמורים להיות מונצחים באנדרטאות מיוחדות הן העיר ימית הן היישוב נווה דקלים.
במושב דקל שבנגב המערבי, שבו התיישבו רבים מתושבי העיר, הוקם מוזיאון לעיר וליישובי חבל ימית.
הימין הפוליטי בישראל הוא מחנה שאידאולוגיית היסוד שלו היא לאומיות או לאומנות יהודית ומימושה במדינת ישראל באמצעות הציונות.
הימין בישראל, המונע מן הציונות הרוויזיוניסטית, דוגל בהדגשת הפטריוטיות, בהעצמת ערכי הלאומיות והמולדת, בעמדות קשוחות במשא ומתן עם הפלסטינים ועם מדינות ערב, התיישבות, בהרחבת ההתנחלויות ובנקיטת קו נוקשה בפעולות צבאיות נגד ארגוני טרור.
חלק מתנועות הימין רואות בארץ ישראל השלמה (או לפחות חלקים ממנה, משטח C) כגבולות הרצויים למדינת ישראל.
מבחינת חברתית ודתית הימין נוטה לשמרנות ושמירת אופייה היהודי של מדינת ישראל.
מאז קום המדינה ועד המהפך (1948–1977) היו ראשי ממשלת ישראל מהצד השמאלי של המפה הפוליטית.
ברוב השנים שחלפו מאז המהפך ממשלות ישראל הורכבו בדרך כלל בעיקר ממפלגות ימין או ימין-מרכז.
על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה, נכון לשנת 2022, רוב של 62% מכלל הציבור היהודי בישראל רואה עצמו כמשתייך לימין.
בשנת 1923 הקים זאב ז'בוטינסקי את התנועה הרוויזיוניסטית ("ברית הציונים הרוויזיוניסטים" – הצה"ר) לאחר שבהסתדרות הציונית לא התקבלו דעותיו לגבי נקיטת קו נוקשה יותר כלפי המדיניות האנטי ציונית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בימי השואה ארגונים רוויזיוניסטים לקחו חלק בהתקוממויות בגטאות, כך לדוגמה במרד גטו ורשה השתתף הארגון הצבאי היהודי (אצ"י).
לאחר שהנהגת היישוב לא הצליחה להניא אותם מכוונות אלו החלה הנהגה לפעול כנגד המחתרות.
הוקמה יחידה שמטרתה הייתה לחטוף ולהסגיר אנשי אצ"ל לידי הבריטים, כולל סגן ראש האצ"ל יעקב מרידור, ונוסף על כך פעילי אצ"ל פוטרו ממקומות עבודותיהם ותלמידים גורשו ממוסדות החינוך.
אירוע בולט נוסף ביחסים בין התנועה הרוויזיוניסטית להנהגת היישוב הייתה פרשת אלטלנה.
עם ההכרזה על עצמאות המדינה אוחדו המחתרות האצ"ל והלח"י יחד עם ההגנה לתוך צבא ההגנה לישראל, ואולם יחידות האצ"ל בירושלים נשארו עצמאיות.
ביוני 1948 הגיע לחופי ישראל האונייה אלטלנה אשר נקנתה על ידי התנועה הרוויזיוניסטית והועמסה בנשק רב לטובת הכוחות הלוחמים בארץ ישראל.
לאחר הגעת האונייה לישראל, כאשר המשא ומתן על חלוקת הנשק שעל-גבי האונייה עלה על שירטון, ומתוך חשש שהנשק ישמש למרי אזרחי, הוטבעה הספינה בפקודתו של דוד בן-גוריון.
עם הקמת המדינה, יוצאי ארגון האצ"ל הקימו את המפלגה הפוליטית תנועת החרות, אשר אליה הצטרפו לקראת הבחירות לכנסת השנייה אנשי ברית הצה"ר.
משנת 1965 התנועה החלה לפעול בגוש משותף עם המפלגה הליברלית במסגרת גח"ל ובשנת 1973 הוקמה סיעת הליכוד שהורכבה מגח"ל וכן ממספר מפלגות ותנועות נוספות: הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בראש תנועת החרות, הגח"ל והליכוד עמד מנחם בגין, לשעבר מנהיג מחתרת האצ"ל.
עד לשנת 1967 היו מפלגות הימין מפלגות אופוזיציה.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הצטרפה חרות לראשונה לקואליציה במסגרת ממשלת ליכוד לאומי, דבר שתרם במידה רבה ללגיטימציה של מפלגות הימין.
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 זכו מפלגות הימין לראשונה בניצחון, שזכה לכינוי 'המהפך' (בעקבות דבריו של שדר הטלוויזיה חיים יבין) והביאו להקמתה של ממשלה בראשותו של מנחם בגין.
ממשלה זאת וממשלות הימין הבאות שיבואו אחריה השקיעה רבות בהתיישבות היהודית ביש"ע ובגליל, ומצד שני חתמה על הסכם השלום עם מצרים בשנת 1979, הקרוי גם "הסכמי קמפ דייוויד".
הסכמי השלום עם מדינות ערב, ההתבססות של מפלגות הימין בתור מפלגות שלטון, יחד עם התנועה שלהם לעבר מרכז המפה הפוליטית הביא להתפצלות והקמתם של מפלגות אשר החזיקו בדעות ימניות יותר.
בשנת 1979 הוקמה מפלגת התחיה על ידי גאולה כהן ומשה שמיר, אשר פרשו שניהם מהליכוד בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
המפלגה הגיעה בשיאה ל-5 מנדטים (בבחירות לכנסת ה-11) ופורקה בשנת 1992 לאחר שבבחירות לכנסת ה-13 לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1987 פרש רפאל איתן מתנועת התחיה בעקבות חילוקי דעות עם גאולה כהן, והקים את מפלגת צומת, אשר כללה מצע חילוני נוסף על האידאולוגיה הימנית.
בבחירות 1996 אוחדה המפלגה אל תוך סיעת הליכוד.
בשנת 1988 הקים רחבעם זאבי את תנועת "מולדת" אשר חרתה על מצעה את מושג ה'טרנספר מרצון'.
בשנת 1999 רצה המפלגה במסגרת האיחוד הלאומי שכלל גם את חרות (מפלגה של פורשי מפלגת הליכוד) ואת תקומה (מפלגה של פורשי מפד"ל).
מפלגה זאת אוחדה בשנת 2006 בבחירות לכנסת השבע עשרה אל סיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
בשנת 2005 חוותה מפלגת הליכוד שבר גדול בעקבות תוכנית ההתנתקות והקמת מפלגת קדימה.
אריאל שרון, שעמד בראש המפלגה והממשלה, יישם את התוכנית שכללה יציאה חד-צדדית מרצועת עזה, וכללה את פירוק ההתנחלויות בגוש קטיף ופינוי תושביהן.
התוכנית עוררה גל מחאות חסר תקדים, שכלל התנגדות רבה מתוך המפלגה עצמה.
התנגדויות אלו, בתוספת החשש של שרון מכוחו ההולך וגדל של מרכז הליכוד, הביאו לכך ששרון יחד עם 14 מחברי הליכוד, פרשו מהתנועה והקימו מפלגת מרכז מתחרה בשם "קדימה".
מאז עזיבת שרון את הליכוד עומד בראשה בנימין נתניהו.
בבחירות לכנסת ה-17 שהתקיימו במרץ 2006 מפלגת הליכוד צנחה מ-38 מנדטים ל-12 בלבד.
בבחירות לכנסת ה-18 שהתקיימו בפברואר 2009 זכתה מפלגת הליכוד ל-27 מנדטים והרכיבה את הממשלה, כאשר קדימה זכתה ל-28 מנדטים, העבודה ל-13 מנדטים וישראל ביתנו ל-15 מנדטים.
בבחירות לכנסת ה-19 רץ הליכוד ברשימה משותפת עם ישראל ביתנו שזכתה ל-31 מנדטים והרכיבה את הממשלה.
בבחירות לכנסת ה-20 רץ הליכוד בנפרד וזכה ל-30 מנדטים, ונתניהו הקים את הממשלה בפעם הרביעית.
ב-2014 נבחר ראובן ריבלין, חבר הכנסת מטעם הליכוד ובעברו יושב ראש הכנסת, לנשיא מדינת ישראל.
ב-13 ביוני 2021 הסתיימה כהונה רצופה בת 12 שנה של בנימין נתניהו כראש ממשלת ישראל, ושל הליכוד בממשלה ובקואליציה, והתחדשה ב-29 בדצמבר שנה מאוחר יותר.
הציונות הדתית לא החלה דרכה בתנועת ימין, אך במרוצת השנים מפלגותיה ותנועותיה המרכזיות נעו יותר ויותר לצידה הימני של המפה הפוליטית, ובפרט בתמיכה בארץ ישראל השלמה (או בחלקים ממנה, כשטח C).
אף על פי כן, ישנם קהלים בציבור הזה המחזיקים בעמדות שמאליות יותר, והם יוצגו בעיקר על ידי מפלגת מימ"ד ותנועת ציונות דתית ריאלית.
הרעיון של שיבת היהודים לארץ ישראל והתעוררות לאומית דתית התפתח עוד בתחילת המאה ה-19, כאשר הוגים, אשר קרואים מבשרי הציונות, החלו לתת לראשונה ממד מעשי לרעיון שיבת היהודים לארץ ישראל.
עשרות אגודות, ובשמן הכולל חובבי ציון, הוקמו במטרה להגשים את הרעיון הלאומי.
העלייה הראשונה הייתה הסנונית הראשונה בדרך למימוש חזון הלאומיות.
העולים חברי אגודות חובבי ציון הקימו את המושבות הראשונות, אשר היו מושבות דתיות.
עם ייסוד הקונגרס הציוני הצטרפו אליו דתיים רבים, ובשנת 1902 ביוזמתו של הרב שמואל מוהליבר התאחדו הדתיים לסיעת המזרחי.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק אחד המנהיגים הרבניים הבולטים ביישוב העברי והתנועה הציונית שימש עבור התנועה הציונית דתית כאחד הסמכויות ההגותיות החשובות ביותר שלה.
בין היתר קרא ליישוב ארץ ישראל, להתקרבות בין דתיים לחילוניים והדגיש את הצורך לשלב את התורה בחיי המעשה.
בשנת 1929 הוקמה תנועת הנוער בני עקיבא אשר תפסה תאוצה בעיקר לאחר קום המדינה.
בשנת 1955 התאחדה מפלגת "המזרחי" עם "הפועל המזרחי" למפלגה חדשה בשם מפד"ל (מפלגה דתית לאומית).
עם השנים עברה המפד"ל פיצולים ואיחודים, בין השאר עם מפלגת האיחוד הלאומי שמייצגת הן פלגים בציונות הדתית והן ימנים חילוניים (על ידי מפלגת מולדת).
במאה ה-21 הפכה המפד"ל למפלגת הבית היהודי על מנת להפסיק להיות מפלגה מגזרית ולפנות לקהלים רחבים יותר בציבור הישראלי, בהם ימנים חילוניים ומסורתיים ובני מיעוטים ציוניים כמו הדרוזים.
בנוסף, הפכו תלמידיו של הרב אברהם יצחק קוק (נפטר ב-1935) ולאחריו תלמידיו הרבים של בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק (נפטר ב-1982) לגורם מוביל בחינוך ובהובלת הציבור הציוני-דתי.
הם הצטרפו כרבנים וכמורים במוסדות החינוך של הציונות הדתית, הקימו ישיבות, ישיבות תיכוניות ואולפנות, ישיבות ההסדר ומכינות קדם צבאיות ואף תפסו את מקומם כרבני ערים.
אחרי מלחמת ששת הימים, בעקבות כיבוש יהודה ושומרון, רצועת עזה, סיני, בקעת הירדן ורמת הגולן, וכחלק מרוח הלאומיות שהתעוררה בעקבות זאת, הוקמה תנועת גוש אמונים, אשר דגלה בחזון הציונות של ארץ ישראל השלמה.
התנועה הקימה יישובים רבים ביהודה ושומרון, בחבל עזה ובסיני.
היישובים הוקמו בתמיכת ועידוד הממשלה, אשר ראו בהתיישבות היהודית אינטרס ביטחוני ולאומי.
התנועה הלאומית והאידאולוגית עברה קשיים רבים, עם פינוי ימית ושאר חצי האי סיני כחלק מהסכם השלום עם מצרים, ולאחר מכן עם חתימת הסכמי אוסלו ובהמשך בהתנתקות מגוש קטיף.
ביישובים התפתחה חקלאות מתקדמת, הוקמו מוסדות חינוך, ישיבות, ומכינות קדם צבאיות.
הציונות הדתית מאמינה בערכי תרומה לעם ושירות צבאי, כחלק מתפיסה זו הוקם מערך השירות הלאומי, ורבים מבני הציונות הדתית מתגייסים לשירות קרבי בצה"ל.
עם השנים, יותר ויותר מבני הציונות הדתית הגיעו לתפקידי פיקוד וקצונה בצה"ל.
במהלך תוכנית ההתנתקות היה חשש מסירוב פקודה המוני, בעיקר מצד חיילי הציונות הדתית, ומכך שצו הרב ינצח את הפקודה הצבאית.
חשש זה התבדה, אך ביצוע תוכנית ההתנתקות, ומאוחר יותר גם הפינוי האלים בעמונה ב-2006, גרם למשבר ובירור עמוק בציונות הדתית, אך גם להקצנה: קבוצות שוליים, שזכו לכינוי "נוער הגבעות", נפרדו מתוכה והפנו עורף להנהגה המרכזית והממלכתית, וחלה עלייה בפעולות "תג מחיר".
בראש ממשלת ישראל השלושים ושש עמד נפתלי בנט ממפלגת ימינה, והוא ראש הממשלה הראשון שהוא דתי-לאומי ובן הציונות הדתית.
בכנסת העשרים וחמש מיוצגת הציונות הדתית על ידי סיעות הציונות הדתית (אשר כוללת את האיחוד הלאומי – תקומה), עוצמה יהודית ומפלגת נעם (המייצגת את הזרם החרד"לי).
ח"כים דתיים לאומיים נוספים כיהנו לאורך השנים בליכוד ובמפלגות נוספות.
בעבר ייצגו את הציונות הדתית מפלגות המפד"ל, הבית היהודי, תקומה וימינה.
ההתיישבות ביהודה שומרון וחבל עזה
גוש אמונים היא תנועה חברתית דתית-לאומית שקמה אחרי מלחמת יום הכיפורים הפועלת לחידוש ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון, בחבל עזה ובגולן, ולחיזוק ההתיישבות בנגב ובגליל.
התנועה קמה מתוך רגש דתי בעיקרו, אך בשנותיה הראשונות סחפה בהתלהבותה גם חילונים רבים, רובם חברים בהתיישבות העובדת.
ההתיישבות בשטחים החלה כהתיישבות אידאולוגית מטעמים ציוניים ודתיים של יישוב ארץ ישראל השלמה, ארץ האבות בה חיו אברהם, יצחק ויעקב ובה חיו דוד המלך ועוד גיבורים מהתנ"ך.
לאחר הסכמי אוסלו, התמקדה התנועה בהקמת התיישבויות ומאחזים בשטח C.
בין פעיליה הבולטים ומנהיגיה ניתן לציין את חברי הכנסת הרב חנן פורת, ניסן סלומיאנסקי וגרשון שפט, הרב משה לוינגר, יעקב כץ (כצל'ה) הרב יואל בן נון, הרב חיים דרוקמן, בני קצובר, הרב מנחם פליקס, דניאלה וייס ובעלה אמנון וייס, יהודה חזני, מאיר הרנוי ואורי אליצור.
בין תומכיה הבולטים בהתיישבות זו ניתן למנות את נעמי שמר ונתן אלתרמן.
ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון נמנה בתחילה עם תומכיה הבולטים של התנועה, אולם, בסוף דרכו הפוליטית עם תוכנית ההתנתקות הפך ליריב פוליטי מר של ציבור המתנחלים.
ניסיונות התיישבות ראשונים ביהודה ושומרון נעשו כבר ב-1975, אך המתנחלים פונו על ידי צה"ל והממשלה.
הפריחה בהתיישבות באיו"ש התרחשה אחרי המהפך ב-1977 ועליית מנחם בגין (הליכוד) לשלטון.
מאז נבנו עוד הרבה התנחלויות, חלקן בגושים (כגון גוש עציון), חלקן כערים (כגון אריאל) וחלקן כנקודות מבודדות (כגון יצהר).
בחבל עזה הוקם גוש קטיף, בו רוב התושבים היו דתיים לאומיים ורבים מהם עסקו בחקלאות.
גוש קטיף ושאר ההתנחלויות ברצועת עזה פונו במסגרת תוכנית ההתנתקות.
ארגוני הימין בישראל מאוחדים סביב הלאומיות היהודית ותמיכה בציונות וערכים פטריוטיים ופעמים רבות בשמרנות.
כמעט כל ארגוני הימין מאמינים שמדינת ישראל צריכה להיות מדינה יהודית ודמוקרטית, אחדים מהם תומכים גם במדינת הלכה.
ארגוני הימין המדיני נחלקים לארגונים לוחמניים מול ארגונים בעלי קו רך, וכן לארגונים המזוהים כדתיים אל מול ארגונים חילוניים.
מחזיקי דעות ימין נחלקים בדרך כלל באופן גאוגרפי בתמיכה בקבוצות הללו, לפי אופי היישובים בהם הם מתגוררים: ביישובים ובערים במרכז הארץ ובאלה שסמוכים למישור החוף, וכן בגולן ובחלק מיישובי בקעת הירדן מדובר בתושבים שרובם חילונים, התומכים בימין-מרכז פשרני.
כך גם ביישובים בגוש עציון ובאפרת.
לעומת זאת, בקרב היישוב היהודי בחברון ובקריית ארבע, וסביב שכם: יצהר, הר ברכה ואלון מורה, לרוב הדעות ניציות יותר.
ארגוני ימין דוגלים באידאולוגיית ארץ ישראל השלמה והתיישבות יהודית ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
זאת, באמצעות קידום מפעל ההתנחלות, תוך הסתייעות במועצת יש"ע (ובעבר, גם באמצעות תנועת "גוש אמונים").
ארגוני הימין מפולגים ביחסם לפשרה טריטוריאלית במסגרת הסדר עם הפלסטינים: בעוד חלק תומך בכך בתור "הרע במיעוטו" ומסכים למסירה חלקית של שטחים (למשל חלק מחברי הליכוד, אחרים תומכים בגישת "אף שעל" וקוראים לישראל לספח את יהודה ושומרון (כלל השטח, שטח C, או חלקים ממנו) ולהחיל שם את ריבונות ישראל.
התפיסה השנייה חזקה בעיקר בקרב ארגוני הימין הדתיים לאומיים.
רובם המכריע של ארגוני הימין מתנגד לפינוי התנחלויות.
חלק מארגוני הימין, בעיקר החילוניים, מוכנים לפינוי מספר קטן של התנחלויות מבודדות, או השארתן כמובלעות (כפי שמוצע בתוכנית טראמפ), במסגרת הסכם מדיני, תמורת השארת רוב ההתנחלויות הגדולות וגושי ההתנחלויות בידי ישראל.
רוב ארגוני הימין מתנגדים להסכמים עם הפלסטינים, ובפרט להקמת מדינה פלסטינית, מטעמים שונים:
מתוך אמונה אידאולוגית בזכותו של עם ישראל על ארץ ישראל השלמה.
מסיבות דתיות: ארץ ישראל השלמה הובטחה לעם ישראל על ידי אלוהים, ולאף אחד אין סמכות לוותר על חלקים ממנה.
משיקולים אסטרטגיים: שטחי יהודה ושומרון מהווים משלט אסטרטגי חשוב החולש על הבירה ירושלים, נמל התעופה הבינלאומי הראשי של ישראל, נתב"ג, כל ערי מישור החוף והשפלה.
ויתור על השטחים יותיר אותה פגיעה לפלישת אויב, ש עלול לבתר בקלות את הארץ בשל המרחק הקצר בין הקו הירוק למישור החוף.
כמו כן מרבית המדינה תהיה חשופה במיוחד לאיום ארטילריה רקטית, מה שיפגע אנושות בכלכלה.
משיקולים ביטחוניים: לטענתם, הפלסטינים לא נטשו את תורת השלבים ומשתמשים בהסכמי אוסלו כדי להקים בסיס טרור בלב ישראל, ובמטרה להתקרב עוד צעד להשמדתה.
מתן שליטה לפלסטינים בשטחים תיצור מקלט לטרוריסטים ומשם ייצאו פיגועים כנגד ישראל.
לדידם, טענה זו הוכחה כנכונה עם פרוץ האינתיפאדה השנייה וכן לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, כשבשטח שפונה מישראלים קמו קיני טרור.
מהאמונה שלא קיים עם פלסטיני אותנטי, ושהוא מורכב מאוסף של מהגרים בני האומה הערבית, ולפיכך אין לו זכות על הארץ.
מתוך התנגדות לפינוי התנחלויות בטענה שהדבר מהווה גירוש בלתי חוקי הפוגע בזכויות האדם והאזרח.
מתוך גישה שההסכם שנחתם עם ארגון טרור (אש"ף) הוא שאחראי, ישירות או בעקיפין, על רצח מאות ישראלים.
למרות הסתייגויות אלה, חלק מארגוני הימין מקבלים בחוסר ברירה את ההסכמים עם הפלסטינים וחותרים להסכם שלום.
גם אלה בימין המסכימים לפשרה טריטוריאלית, דורשים שאם תקום מדינה פלסטינית היא תהיה מפורזת, שבקעת הירדן תישאר בשליטה ביטחונית ישראלית, שירושלים לא תחולק ושגושי ההתנחלויות יסופחו לישראל.
חלק מארגוני הימין תומכים בפתרונות אחרים משתי מדינות לשני עמים, כגון סיפוח שטחי C על תושביהם הישראליים ומתן אוטונומיה לפלסטינים בשטחי A ו-B, כאשר ישראל מפקחת על הביטחון ועל הגבולות.
חלק מאנשי הימין מציעים לתת לפלסטינים אזרחות ירדנית ולחלק את האחריות על השטחים בין ישראל לירדן, כאשר ישראל תהיה אחראית על הביטחון וירדן על שירותי הפנים והרווחה.
לפי הימין, ביישום פתרונות אלה לא יהיה צורך לפנות אנשים מבתיהם וכן יושג פתרון של הבעיה הדמוגרפית.
חלק מהארגונים בימין, ובפרט מפלגת מולדת, תומכים בטרנספר בהסכמה לערביי השטחים וסיפוח יהודה ושומרון.
ארגוני ימין קיצוניים תומכים בגירוש כפוי של ערביי השטחים, וחלקם אף בגירוש ערביי ישראל.
עמדות אלה הן עמדות מיעוט בקרב הימין.
רוב ארגוני הימין הם בעלי יחס חם ואוהד לצה"ל, ומעודדים את בניהם לשירות קרבי ופיקודי וכן שירות כקצינים.
לשם כך הקימו ארגוני הימין מכינות קדם-צבאיות המכשירות בני נוער לשירות קרבי והמשכה לתפקידי פיקוד וקצונה, הידועות שבהן הן מכינת בני דוד בעלי ומכינת עֹצֶם שפעלה בגוש קטיף.
ארגוני הימין דוגלים בנקיטת יד קשה כנגד הטרור ובפרט כנגד הטרור הפלסטיני ומאמינים בלוחמה בטרור באמצעות פעולות צבאיות בהן מבצעים צבאיים בעומק מעוזי הטרור, הריגת פעילי טרור בסיכול ממוקד, מעצרים, הריסת בתי מחבלים וחקיקת חוקים כנגד הטרור.
חלקם תומך בצעדים דרסטיים יותר כגון עונש מוות למחבלים וגירוש משפחותיהם.
הימין מתנגד למעורבות של חיילי צה"ל בפינוי יישובים יהודיים, וגורס שגם אם הוחלט לפנותם, את הפינוי צריכה לבצע משטרת ישראל ולא הצבא.
ככלל, הימין מתנגד לסירוב פקודה, אך בעקבות תוכנית ההתנתקות גבר קולם של גופים בימין התומכים בסירוב פקודה לפינוי התנחלויות ומאחזים.
בנושא זה אין אחידות בקרב ארגוני הימין השונים.
חלקם תומכים בשוק חופשי ובכלכלה ליברלית בעוד אחרים תומכים במדינת רווחה וכלכלה סוציאל-דמוקרטית, ואחרים תומכים בשילוב של שתי הגישות.
במשך שנים, העמדה הדומיננטית בימין בנושאי דת ומדינה, הייתה עמדה שמרנית שמתנגדת לשינוי בסטטוס קוו.
מאז שנות ה-20 של המאה ה-21, חלה הקצנה בעמדת הימין וכיום מפלגות ימין וארגוני ימין חוץ פרלמנטריים מקדמים יחד רפורמות וחקיקה דתית ואף פועלים למען מדינת הלכה.
כך למשל, בשנת 2025, שר החינוך יואב קיש מהליכוד הכריז על רפורמה בלימודי תנ"ך וזהות יהודית בבתי הספר הממלכתיים, שגובשה על ידי ארגון הימין "מאירים", על בסיס מחקרים של מכוני המחקר הימניים "לביא" ו"מרכז יכין".
בשנת 2025, ח"כ גלית דיסטל אטבריאן מהליכוד קידמה הצעת חוק של "מרכז יכין", שמבקשת לקבוע "חופש דת מוחלט במרחב הציבורי" בהקשר לתפילה והנחת תפילין, ומסירה כל מגבלה על פעילות הדתה ודוכני תפילין במרחב הציבורי, ובכלל זאת בבתי ספר.
זרם הציונות הדתית דוגל בשילוב תורה ועבודה: קיום אורח חיים דתי וציוני, הכולל שירות בצה"ל, ואחר כך השתלבות בשוק העבודה.
הציונות הדתית שואפת לקרב את כלל עם ישראל ליהדות על ידי פעולות חינוך והסברה, בדרכי נעם ובגישה פחות מחמירה מהחרדים.
בין הציונות הדתית ליהדות החרדית מתנהל מאבק על ההגמוניה הדתית בישראל ועל עמדות השפעה וכוח ברבנות הראשית.
לצורך הרחבת שילוב דתיים לאומיים בשירות הצבאי, הוקם מסלול ישיבות ההסדר המשלב בין שירות קרבי ללימודים תורניים.
במשך שנים רבות כיבד הימין את מערכת המשפט בישראל, כפי שבא לידי ביטוי, למשל, באמירתו של מנחם בגין, "יש שופטים בישראל".
במאה ה-21 חל שינוי בגישה זו, והימין הולך ומקצין את עמדתו נגד מערכת המשפט וחותר להחלשתה.
במסגרת שינוי זה, הימין מתנגד לאקטיביזם שיפוטי ותומך בשמרנות שיפוטית, תוך שמירת עיקרון הפרדת הרשויות והאיזון בין הרשויות.
כמו כן הוא מבקר את בית המשפט העליון, בעיקר כשבתו כבג"ץ, על התערבותו בפעולות הרשויות האחרות, ובמיוחד ביטול חקיקה ראשית של הכנסת.
מאותן סיבות, הימין תומך בריסון כוחם של היועצים המשפטיים ובפרט של היועץ המשפטי לממשלה, ובמיוחד לגבי זכות הווטו בפועל שנטלו לעצמם.
שרת המשפטים איילת שקד נימקה מדוע על בית המשפט לא להתערב בשאלות מדיניות-ביטחוניות וכלכליות, והזכירה בהקשר זה את ציטוט "החרב והארנק" של אלכסנדר המילטון.
וכתבה בנושא התערבות בית המשפט בנושאי מדיניות ופוליטיקה:
אמון מחנה הימין בבג"ץ ירד עקב שורת פסיקות מעוררות מחלוקת, ביניהם האשרור שנתן לחוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה ופינוי היישובים מגוש קטיף וצפון השומרון ב-2005, פסיקות בנושאי מלחמה בטרור, התנחלויות, פינוי מאחזים, ביטול חקיקה נגד המסתננים מאפריקה וחוק ההסדרה ועוד.
כתוצאה מכך נמתחה על בית המשפט ביקורת רבה.
כך למשל חבר הכנסת יריב לוין, ולימים שר המשפטים, אמר שעל בית המשפט העליון "השתלטה קבוצת מיעוט שמאלנית קיצונית, שמנסה להכתיב את ערכיה לחברה כולה".
לדבריו, גישתם של שופטי בית המשפט העליון לנושאי דת ומדינה "רחוקה מאוד מהתפישה המסורתית של מרבית הציבור בישראל, שנוטה לגישה מסורתית".
מצב זה מהווה לדבריו "סכנה ליכולת שלנו להבטיח את קיומנו".
כתוצאה מכך נשמעות בימין קריאות לשינוי הוועדה לבחירת שופטים על מנת להגדיל את חלקם של שופטים שמרנים, שיימנעו לדעתם מהתערבות מוגזמת בהחלטות הרשות המבצעת ופסילת חוקים של הכנסת.
על רקע זה פתחה ממשלת ישראל השלושים ושבע בשנת 2023 בתהליכי רפורמה משפטית, שעוררה מחאה עממית נרחבת.
ארגוני הימין רואים בישראל את מדינת העם היהודי ומדינה יהודית, כאשר רובם תומכים בגישת מדינה יהודית ודמוקרטית וחלקם במדינת הלכה, וככזו יש בה מקום לזכויות לאומיות רק לעם היהודי.
זכויות לאומיות אלה כוללות סממנים יהודים בסמלי המדינה וחגיה, חוק השבות וחוק האזרחות ומתן מעמד מיוחד לארגונים יהודיים-ציוניים כגון הסוכנות היהודית וקרן קיימת לישראל.
עם זאת, רוב ארגוני הימין תומכים בשוויון זכויות מלא לכל אזרחי ישראל, כולל לבני המיעוטים, ומצהירים על רצונם לשלבם בחברה הישראלית.
ארגוני הימין מתייחסים בעוינות לבני מיעוטים החותרים תחת המדינה או המפרים את החוק באופן שיטתי.
ארגוני הימין רואים בעין יפה את הדרוזים הנאמנים למדינת ישראל ומשרתים שירות מלא בצה"ל, כולל שירות קרבי וקצונה בכירה.
הדרוזים, מצידם, משתלבים בארגוני ומפלגות ימין ואף רצים לכנסת מטעמן.
היחס לערביי ישראל, לעומת זאת, הוא עוין וחשדני, בעיקר עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בו נוקטים ערביי ישראל עמדה פרו-פלסטינית וכן התנגדותם למדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ורצונם להפכה למדינת כל אזרחיה נטולת סממנים יהודיים כגון דגל ישראל.
בקרב חלק קטן של ארגוני ימין קיצוני יש ביטויי גזענות כלפי ערבים, וזו הקצינה בתחילת המאה ה-21. עם זאת, רוב ארגוני הימין חותרים לשלב את הציבור הערבי המתון בחברה הישראלית תוך דיכוי הגורמים הקיצוניים והאנטי-ציוניים המסיתים להתנגדות לישראל.
היחס לבדואים בישראל הוא אמביוולנטי ולצד ההערכה על שחלק מהם משרתים בצה"ל כלוחמים וגששים, יש גם ביקורת עליהם בנימוק שרבים מהם פורעי חוק המשליטים אנרכיה ופשע בסביבתם.
רוב ארגוני הימין דורשים לאכוף את חוקי המדינה על הבדואים ולמנוע גזל אדמות וגנבות חקלאיות מצידם, כמו גם להיאבק בתופעות של פוליגמיה ונקמת דם.
כמעט כל ארגוני הימין מתנגדים להסתננות בלתי-חוקית לישראל של שוהים בלתי חוקיים פלסטיניים, מהגרים מאפריקה וממדינות ערב ותומכים בגירוש כל המסתננים מאפריקה בשל סיבות דמוגרפיות וכן בשל הגברת העוני, הפשע והאלימות בשכונות בהן מתרכזים המסתננים.
הליכוד – מפלגת ימין אשר נוסדה בתור "מפלגה לאומית ליברלית".
המפלגה הגדולה במחנה הימין שמהווה מפלגת שלטון ברציפות מאז שנת 1977 למעט בכנסות ה-13, מחצית הכנסת ה-15 וכל הכנסות ה-17 וה-24.
הציונות הדתית – מייצגת כיום את ציבור הציונות הדתית.
מבוססת על מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה יחד עם יוצאי הבית היהודי.
התמודדה בעבר ברשימות מאוחדות עם מפלגות נוספות, בהן האיחוד הלאומי, הבית היהודי (2013–2019), ו-ימינה.
בראשות המפלגה עומד כיום שר האוצר בצלאל סמוטריץ.
עוצמה יהודית (בעבר: חזית יהודית לאומית) – מפלגת ימין קיצוני בראשות השר לביטחון לאומי איתמר בן-גביר.
ישראל ביתנו – בראשות אביגדור ליברמן, מפלגת ימין חילונית שלה תמיכה ניכרת בקרב עולי מדינות ברית המועצות וחבר העמים.
נצית בדעותיה ותומכת בחילופי שטחים וחילופי אוכלוסיות.
בעבר רצה ברשימת האיחוד הלאומי עם מפלגות ימין נוספות ובבחירות לכנסת ה-19 רצה עם הליכוד ברשימה משותפת.
צומת – קמה על ידי רפאל איתן ב-1985 והצטרפה להתחיה בבחירות 1988. בשנת 1992 רצה לבד וחוללה סנסציה כשקיבלה 8 מנדטים.
צומת התפרקה לגורמים ולא עברה את אחוז החסימה ב-1999. נכון להיום המפלגה ממשיכה לרוץ בבחירות אך מאז 1999 לא עברה את אחוז החסימה.
תקווה חדשה – מפלגת ימין למרכז-ימין בראשות גדעון סער, שהתפלגה מהליכוד ב-2020. בבחירות 2022 התמודדה במסגרת המחנה הממלכתי, לאחר כשנה לכהונת כנסת זו פרשה מהאיחוד וכיום מכהנת כסיעה עצמאית.
עם שלם – מפלגתו של הרב חיים אמסלם המייצגת את יהדות ארצות האסלאם הדוגלת לדבריו בתורה ועבודה.
נעם – מפלגה חרדית-לאומית שקמה לקראת הבחירות לכנסת ה-22, אך פרשה מהן מחשש שלא תעבור את אחוז החסימה.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים וארבע והבחירות לכנסת העשרים וחמש רצה ברשימה משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית והאיחוד הלאומי בלחץ בנימין נתניהו, ויו"ר המפלגה, אבי מעוז, נכנס לכנסת.
דרך ארץ – מפלגת ימין-מרכז בראשות יועז הנדל וצביקה האוזר.
תנועת החרות (ובקיצור "חרות") – מפלגה שפעלה בישראל בתחילת ימי המדינה, בעלת אידאולוגיית ציונות רוויזיוניסטית.
גח"ל (גוש חירות ליברלים) – חיבור של מפלגות ימין בכנסות 6 ו-7, חיבור זה הקים לקראת הכנסת 8 את מפלגת הליכוד.
התנועה למען ארץ ישראל השלמה – תנועה שדגלה בשלמות הארץ, הייתה אחת ממפלגות שהקימו את הליכוד ולבסוף התמזגה בתוכה.
המרכז החופשי – מפלגת ימין בראשותו של שמואל תמיר, התמזגה בליכוד.
מפלגת זהות – מפלגה ליברלית שהוקמה בשנת 2015 בידי משה פייגלין.
יחד – מפלגה בראשות אלי ישי.
התמודדה בבחירות לכנסת העשרים ברשימה משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית, אך לא עברה את אחוז החסימה.
כך – מפלגה שהוקמה בידי הרב מאיר כהנא וזכתה במנדט אחד בבחירות לכנסת בשנת 1984, נכון ל-2022 מוכרת על ידי מספר מדינות בעולם, ביניהן מדינת ישראל כארגון טרור.
חרות – מפלגה בראשות מיכאל קליינר שהתפלגה מהליכוד.
פיתוח ושלום – מפלגת ימין פופוליסטית בראשות שמואל פלאטו-שרון.
אומץ – מפלגת ימין בראשות יגאל הורביץ, התמזגה בליכוד.
מפלגת גשר (1996) – מפלגה עדתית-חברתית שהוקמה על ידי דוד לוי, התמזגה בליכוד.
שלומציון – מפלגתו של אריאל שרון שהתמזגה לאחר הבחירות לכנסת התשיעית במפלגת הליכוד.
המפלגה הליברלית הישראלית (יוצאי הציונים הכלליים ולמעט הפלג הנוטה יותר שמאלה – ליברלים עצמאיים).
התמזגה אל תוך הליכוד בשנת 1988.
ישראל בעליה – בראשות נתן שרנסקי, מפלגת ימין-מרכז חילונית שייצגה את עולי מדינות ברית המועצות וחבר העמים, התמזגה לליכוד.
התחיה – התפלגה מהליכוד ב-1981 וחברו אליה התנועה למען ארץ ישראל השלמה וגוש אמונים
ארץ ישראל שלנו – מפלגת ימין דתית בראשות הרב שלום דובער וולפא.
ימין ישראל – נוצרה כאשר פרופ' שאול גוטמן פרש ממפלגת מולדת.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת מספר פעמים (לעיתים במשותף עם מפלגות אחרות), אך לא עברה את אחוז החסימה.
מפד"ל – מפלגה דתית לאומית, נחשבת למייצגת של הציונות הדתית.
אחרי הניצחון במלחמת ששת הימים ועלייתו של בגין ב-1977 הפכה למפלגת ימין מובהקת התומכת בארץ ישראל השלמה.
כולנו – מפלגת ימין מתונה עם אג'נדה חברתית בראשות משה כחלון, התמזגה לליכוד.
מולדת – מייסודו של רחבעם זאבי, תומכת ב"טרנספר בהסכמה".
התקווה - מפלגה ציונית לאומית – מפלגת ימין חילונית בראשות אריה אלדד.
התמזגה להאיחוד הלאומי-תקומה ולאחר מכן לעוצמה לישראל.
עוצמה לישראל – סיעת ימין בראשות אריה אלדד ומיכאל בן-ארי שפרשה מהאיחוד הלאומי.
הבית היהודי – מפלגה ציונית-דתית לאומית.
המפלגה נועדה לאחד את המפד"ל עם מפלגות האיחוד הלאומי אך בפועל נותרה המשך של המפד"ל.
המפלגה היא בעלת אוריינטציה דתית-לאומית, תומכת בארץ ישראל השלמה ומתנגדת למדינה פלסטינית.
בנוסף היא מייצגת את המגזר הדתי-לאומי ודואגת לצרכיו (כגון חינוך ממלכתי-דתי).
בראשות המפלגה עומדת כיום חגית משה.
המפלגה התמזגה לתוך מפלגת "הציונות הדתית".
מפלגת אח"י (בתחילה: מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת) – הפלג של אפי איתם והרב יצחק לוי שפרש מהמפד"ל.
רצה בעבר במסגרת האיחוד הלאומי, האיחוד הלאומי-מפד"ל, הליכוד והבית היהודי.
הימין החדש – מפלגה שהוקמה על ידי נפתלי בנט ואיילת שקד ב-2018, אשר כיהנה בתור מפלגת השלטון לאורך רוב תקופת כהונתה של הכנסת ה-24, בין השנים 2021–2022, בזמן כהונתו של נפתלי בנט כראש הממשלה.
המפלגה רצה במסגרת הרשימות "ימינה" ו"הבית היהודי".
אלע"ד (אל עיר דוד) – עמותה שמטרתה לייהד את ירושלים, מחזיקה בתים רבים במזרח העיר וכן בעלת החפירות הארכאולוגיות בגן הלאומי עיר דוד המציג את ההיסטוריה היהודית בעיר העתיקה בירושלים.
אם תרצו – ארגון הפועל למען קידום הציונות בישראל, הסברה ישראלית בארץ ובעולם, ועוסק במאבק בגורמים אותם הוא רואה כאנטי-ציונים.
בין פעולותיו הבולטות נמנים קמפיינים של מחאה נגד אנטי-ציונות באקדמיה ונגד עמותות שמאל הממומנות על ידי הקרן החדשה לישראל, עמותות BDS ומדינות זרות.
להב"ה – ארגון ימין רדיקלי המצהיר על מטרתו "למנוע התבוללות בארץ הקודש", אך פעילותו נגד דו-קיום יהודי-ערבי נרחבת יותר ופעיליו הציתו את בית הספר הדו-לשוני בירושלים.
אמנה – תנועה מיישבת של גוש אמונים.
התנועה עוסקת בבנייה ופיתוח קרקעות ביהודה ושומרון, רמת הגולן ובעוטף עזה.
גאווה בליכוד – תנועת להט"ב המושתתת על חוקתה ועל ערכיה של מפלגת הליכוד.
גוש אמונים – תנועת ההתנחלות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. תנועה זו הביאה להקמת נקודות היישוב הראשונות ביהודה ושומרון, ביניהן אלון מורה וקדומים.
נחלה – תנועה הפועלת למען יישוב ארץ ישראל השלמה, הוקמה על ידי הרב משה לוינגר ודניאלה וייס לאחר ההתנתקות.
התנועה רואה את עצמה כהמשך של תנועת גוש אמונים ופועלת להקמת יישובים חדשים והרחבתם, בעיקר ביהודה ושומרון.
האגודה לזכות הציבור לדעת (או ארגון "לדעת") – ארגון שפעל ליצירת שקיפות בעמדות גופי התקשורת, ביצע מספר מחקרים בנושא הטיות בתקשורת, פעל לעידוד הציבור להגשת תלונות על חריגות אתיות בתקשורת והעניק פרסים על ביקורת תקשורת משמעותית.
כמו כן, פעל הארגון לצמצום הרגולציה בתקשורת ולגיוון הדעות והאוכלוסיות המיוצגות בתקשורת, וזאת לאור הטיה של מרבית גופי התקשורת המרכזיים בישראל לעמדות השמאל.
הבית הלאומי – ארגון מחאה נגד תוכנית ההתנתקות, שכללה בין היתר חסימה של למעלה מ-20 כבישים ברחבי ישראל.
ראשי הארגון הורשעו בהמרדה לאור פעולות המחאה שארגנו וביקורת רבה הופנתה בעקבות זאת כנגד הפרקליטות על אכיפה בררנית ומחמירה.
חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי – תנועה של אקדמאים בעלי תואר דוקטור ופרופסורים ישראלים התומכים בארץ ישראל השלמה, בציונות ובכלכלה ליברלית.
רגבים – תנועה הפועלת לקידום מטרות הציונות, שמירת אדמות העם היהודי, שמירה על אוצרות הטבע והנוף של ארץ ישראל ומניעת השתלטות גורמים זרים על משאבים אלו.
נאבקת רבות בבנייה הבלתי חוקית של פלסטינים ביהודה ושומרון, ושל ערבים ובדואים בכל הארץ בדגש לנגב והגליל.
המטה העולמי להצלת העם והארץ – ארגון דתי-ימני שמתנגד להעברת שטחים לרשות הפלסטינית בהתבסס על ההלכה.
פעל נגד תוכנית ההתנתקות פועל לחיזוק מאחזים.
הסתדרות העובדים הלאומית – התאגדות עובדים מקצועית, ששמה לעצמה מטרה להוות אלטרנטיבה לאומית להסתדרות הכללית שהוקמה במקור על ידי מפלגת מפא"י הסוציאליסטית.
הפורום המשפטי למען ישראל (במקור "הפורום המשפטי למען ארץ ישראל") – ארגון עורכי דין ומשפטנים הפועל משפטית בנושאי מדיניים מנקודת מבט ציונית ימנית.
הוקם לפני תוכנית ההתנתקות על מנת לפעול בכלים משפטיים נגד ביצועה של התוכנית ולמען שיקום המפונים, ופעיל עד היום.
הקרן לאדמות ישראל – ארגון שמטרתו ליישב ביהודים את הנגב, הגליל, מזרח ירושלים, יהודה ושומרון, באמצעות רכישת קרקעות ובתים.
התנועה למען ארץ ישראל השלמה – קמה לאחר מלחמת ששת הימים וזכתה לתמיכת אנשי רוח וההתיישבות העובדת.
זו ארצנו – קמה ב-1993, התפרסמה בקיץ 1995 בחסימות הכבישים.
התאחדה עם לכתחילה והפכה למנהיגות יהודית בסוף שנות התשעים.
הצטרפה לליכוד ב-2000 והכניסה 130 צירים לוועידת הליכוד ב-2003.
זכויות אדם כחולבן – ארגון זכויות אדם ציוני העוסק בדאגה לזכויות אדם הן של יהודים והן של פלסטינים, תוך שיפור ושמירה על תדמיתה של מדינת ישראל בעולם.
חומש תחילה – ארגון שמטרתו לבנות מחדש את חומש, שפונה ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות.
חננו – עמותה המעניקה ייעוץ וסיוע משפטי לאזרחים, חיילים ושוטרים שנעצרו או שנקלעו להליכים משפטיים על רקע לאומי (תביעות נגד חיילים על ידי ארגוני שמאל, תביעות בחשד לפעולות תג מחיר, ייצוג אסירים ביטחוניים יהודים ועוד).
ישראל שלי – תנועה חוץ פרלמנטרית שנוסדה ב-2010 על ידי נפתלי בנט ואיילת שקד העוסקת בהסברה ישראלית כלפי פנים וכלפי חוץ, ובקידום ציונות באמצעות אקטיביזם במרחב הציבורי וברשתות החברתיות.
מועצת יש"ע – המייצגת הרשמית של המתנחלים, ארגון גג המאגד את כל המועצות האזוריות ביהודה ושומרון ועד לפינוין כלל גם את ההתנחלויות ברצועת עזה.
מטה חומת מגן – תנועת סרבנות שהתנגדה לתוכנית ההתנתקות וקוראת לסרב פקודה לעקור יישובים ולפנות התנחלויות.
מטות ערים – ארגון ימני המארגן פעולות שטח והפגנות.
מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי – ארגון המוקדש לשימור, הפצת ותיעודה של מורשת זאב ז'בוטינסקי: הגותו, פועלו וכן הגות בהתאם לאידאולוגיה שלו.
משוררים לימין ישראל – תנועת אנשי תרבות ורוח הפועלת בעיקר לקידום התרבות הציונית והיהודית, אך עוסקת גם בעניינים כלליים.
נשות חירות בישראל – ארגון נשים לאומיות שעיקר פעילותו כיום היא הקמת והפעלת מעונות יום לגיל הרך.
נשים בירוק – ארגון נשים ימני, מתנגדות להסכמי אוסלו ומסירת שטחי ארץ ישראל.
בין השאר הקימו את "גיס חמישי Watch" העוקב אחר פעילות מחסום Watch במחסומים.
נשים בכחול לבן – ארגון נשים המעודד ותומך את חיילי צה"ל המשרתים במחסומים ומתנגד לפעילות מחסום Watch.
עד כאן – צעירים למען ישראל – עד כאן צעירים למען ישראל היא עמותה ישראלית העוסקת בביצוע תחקירים ובפעילות ציבורית נגד תופעות שפוגעות בחוסנה ובתדמיתה של מדינת ישראל.
העמותה מחדירה אנשים לארגונים הנתפשים בעיניה כארגונים אנטי-ישראליים, מתוך מטרה לאסוף מידע מפליל אודות אותם ארגונים.
אז, מוסרים אנשי "עד כאן" את הממצאים לאמצעי התקשורת או לידי רשויות החוק.
בין הפעולות שפורסמו בכלי התקשורת, היא הכתבה בעובדה על פעילותו של עזרא נאווי, תחקיר ערוץ 2 על פעילות ארגון שוברים שתיקה והסדרה "שתולה" בה חשפה תחקירנית מטעם הארגון קשרים בין ארגוני שמאל רדיקלי שמגדירים עצמם "ארגוני זכויות אדם" לבין ארגוני טרור בהם חמאס והאחים המוסלמים.
קונגרס הרבנים למען השלום – איגוד רבנים המתנגדים למסירת שטחים תמורת שלום.
רבבה – ארגון שניסה לארגן תפילות המוניות בהר הבית.
שלושה אבות – תנועה שהתנגדה לנסיגה מרצועת עזה מטעמי ביטחון.
תא כתום – תא סטודנטים כלל-ארצי בעד ההתיישבות בגוש קטיף ונגד תוכנית ההתנתקות.
התא התמקד בהסברה, בהפגנות ובמחא לא אלימה.
חזון – ארגון חרדי-לאומי לא רשמי, הפועל להעלאת נושא המשפחה המסורתית והצביון היהודי של המדינה בציבור.
הביטחוניסטים – ארגון בכירים בדימוס ממערכת הביטחון שפועל למען מדינת ישראל מנקודת מבט ציונית-לאומית ותומך בהחלת הריבונות, חיזוק המשילות בארץ ישראל ובזכותה של מדינת ישראל להגן על עצמה בגבולותיה הבטוחים.
הארגון מבצע פעולות הסברה, סקרי דעת קהל ומחקר וכן כותב תוכניות וניירות עמדה.
קרן תקווה – קרן יהודית-אמריקאית עם שלוחה בישראל התומכת במיזמים שמרניים וציוניים.
מרכז יכין – מכון מחקר ימני שמרני וחרד"לי במימון הקרן האמריקאית "הקרן המרכזית לישראל", שמבקש לקדם כפייה דתית ומדינת הלכה.
פורום קהלת – מכון מחקר שמרני שניסח וקידם את חוקי הרפורמה המשפטית.
אנשיו מקדמים מדיניות כלכלית נאו-ליברלית כמו הורדת שכר המינימום, הפרטת מערכת החינוך והסרת הפיקוח על החינוך לגיל הרך.
מרכז ליב"ה – ארגון חרדי-לאומי קיצוני שפעל עד לשנת 2023 לקידום הדתה ומדינת הלכה, ועלה לכותרות בשל קמפיינים שניהל נגד צה"ל ובכללם נגד פקודת השירות המשותף, ונגד מצעד הגאווה.
נוער נחלה (לשעבר נוער למען ארץ ישראל)
בני עקיבא (תנועה ציונית דתית)
עיתונים, כתבי עת וכלי תקשורת
בשבע – העיתון של ערוץ 7, מחולק בחינם מדי יום שישי
גלי ישראל – תחנת רדיו אזורי ביהודה ושומרון, בעלת אוריינטציה דתית-לאומית
הקול היהודי – אתר חדשות המזוהה עם הימין הקיצוני
חדשות 0404 – אתר חדשות המתמקד בידיעות ומבזקים בנושאי ביטחון ומגדיר את עצמו כ"פרו-ישראלי ופרו-צה"ל".
מידה – מגזין אינטרנט העוסק בפוליטיקה, חברה והגות מתוך נקודת מבט שמרנית לצד תמיכה בליברליזם כלכלי.
מקור ראשון – שבועון ישראלי לאומי.
הצופה – עיתון המזוהה עם תנועת המפד"ל, מוזג לתוך "מקור ראשון" ונסגר.
נקודה – כתב עת שעסק בהגות ופוליטיקה מנקודת מבט ימנית, מוזג לתוך "מקור ראשון" ונסגר.
השילוח – כתב עת בחסות קרן תקווה הנוקט קו שמרני ליברלי.
ערוץ 7 – רשת תקשורת ימנית ציונית דתית.
בעבר תחנת רדיו פיראטית ששידרה תחילה מהים ונסגרה תחת ממשלת רבין.
עכשיו 14 – ערוץ טלוויזיה מסחרי, שהחל כ"ערוץ המורשת" בשנת 2014, אך התרחב גם לעיסוק באקטואליה וחדשות.
לאטמה – אתר שעסק בביקורת התקשורת, הפיק תוכנית סאטירה ימנית בשם "מהדורת השבט" שזכתה להצלחה רבה.
האתר נסגר ב-2012 אך היה שותף בתוכנית הכל שפיט בערוץ הראשון ובשתי העונות של לאטמה בערוץ 20.
תנועות שהוצאו אל מחוץ לחוק
הצדדים ימין ושמאל של כלי שיט נקבעים ביחס לחרטום שלו.
כשעומדים על סיפון כלי שיט ומביטים לכיוון החרטום, צד ימין של הצופה הוא צד ימין של כלי השיט, והוא נקרא באנגלית starboard ולא right side, וצד שמאל של הצופה הוא צד שמאל של כלי השיט, שנקרא באנגלית port side ולא left side.
הפירוש המילולי של המונח האנגלי starboard הוא "צד משוט ההגה" או "צד ההגה".
מקור המונח באנגלית עתיקה: stérbord (צירוף של stéor, משוט הגה, ו-bord, צד).
עד אמצע המאה ה-13, אז נכנס לשימוש לוח ההגה התלוי המוכר לנו כיום, נוהגו כלי השיט באמצעות משוט הגה מן החלק האחורי של הספינה.
על פי רוב נמצא משוט זה בצד ימין של כלי השיט, ולכן הקשירה לרציף נעשתה בדופן שמאל, כדי לאפשר היגוי ועל מנת להגן על משוט ההגה מפני פגיעה.
צד שמאל נקרא לפנים larboard, שפירושו המילולי "צד ההטענה" (מאנגלית עתיקה ladebord); מקור המונח, ככל הנראה, מפתח הטענת המטען (loading or lading port), שהיה ברוב אוניות הסוחר בדופן שמאל.
מאחר שצלילי הפקודות להגאי "סטארבורד" ו-"לארבורד" דומים, הוא עלול היה להתבלבל; ואמנם, בתחילת המאה ה-19 הוחלף השם מ-larboard ל-port, והוא נקבע רשמית כצד שמאל של האונייה ב-1844.
צד ימין באוניות מפרשים מלחמתיות היה שמור למפקד האונייה; הוא עלה לאונייה וירד ממנה מצד ימין של הסיפון, ושאר אנשי הצוות עשו זאת מצד שמאל של הסיפון.
גם צד ימין של סיפון האחרה, ששימש באוניות מפרשים כגשר הפיקוד, היה שמור למפקד האונייה.
על פי רוב נמצא תא המפקד גם כן בצד ימין.
זו גם הסיבה מדוע בכלי שיט מלחמתיים מניפים עד היום את נס הקצין הבכיר בצד ימין של התורן.
התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים קובעות כי כלי שיט הנמצא בדרך בין שקיעת השמש וזריחתה יציג, בנוסף לאורות אחרים, גם אורות צד: אור ירוק בצד ימין ואור אדום בצד שמאל.
לכן נהוג לעיתים לכנות את צדדי כלי השיט בשמות הצבעים האלה - ירוק לצד ימין ואדום לצד שמאל.
ימין משה היא שכונה ותיקה בירושלים בקרבת העיר העתיקה.
השכונה הוקמה בשנת 1891 כחלק מהיציאה מן החומות, בצמוד לשכונת משכנות שאננים שהקים משה מונטיפיורי, ונקראת על שמו.
השכונה ננטשה במלחמת העצמאות, ולאחריה יושבה מחדש על ידי עולים מטורקיה ומכורדיסטן, והייתה קרובה לקו העירוני שחצה את העיר.
לאחר איחוד שני חלקי ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים, והפיכתה משכונת ספר לשכונה במרכז העיר המאוחד, החליטה הממשלה על שינוי באופי השכונה, ובהפיכתה לשכונת אמנים, אקדמאים וסופרים.
מהלך זה לווה בהתנגדות תושבי השכונה, ובסופו של דבר בפינוים מהשכונה נגד רצונם.
אדמות השכונה משכנות שאננים נקנו מכספי עיזבונו של הנדבן האמריקני יהודה טורא.
טורא, שהיה ידוע כאדם שקט ומופנם, נפטר ב-13 בינואר 1854 ללא יורשים.
בצוואתו הוריש 50,000 דולר לרווחת עניי ארץ ישראל וירושלים.
ידידו, רזין שפרד, סוחר מווירג'יניה, דאג למילוי הוראות הצוואה.
מקור כספי נוסף לקניית האדמות סיפק השר משה מונטיפיורי (1784-1885).
מונטיפיורי ואשתו יהודית ביקרו בארץ שבע פעמים בין השנים 1827–1875. מונטיפיורי היה היהודי הראשון שרכש פרדס בארץ, בשנת 1841, שש עשרה שנים לפני שרכש את אדמות משכנות שאננים.
חלק חשוב בתהליכי הקמת משכנות שאננים יש לזקוף לזכותו של גרשון קורשיד, איש עסקים אמריקני שהתיידד עם יהודה טורא, וכנראה היה גם זה ששכנע אותו לתרום לרווחת עניי ארץ ישראל.
הכסף שהוריש טורא, 50,000 דולרים, הועבר באמצעות השר מונטיפיורי.
קורשיד התמנה לאחד האפוטרופוסים לעזבונו של טורא.
השר מונטיפיורי וקורשיד החלו בחיפושים אחר קרקע פנויה בין חומות העיר העתיקה לצורך בניית בית חולים, אך השטחים לא התאימו והם נאלצו להסתפק בקרקע מחוץ לחומות מול הר ציון, סמוך לדרך חברון.
ביטוי לתרומה של יהודה טורא ניתן בחותם של "חברת כרם משה מונטיפיורי ויהודית", בלוח האבן שמפאר את המבנה הגדול במשכנות שאננים ורחוב טורא שחוצה את השכונה לכל אורכה.
גלגולים שונים של הקרקע והקמת משכנות שאננים
המפעל הראשון שנוסד על הקרקע היה טחנת הקמח.
את הטחנה בנה מונטיפיורי על מנת לספק קמח במחיר זול ובכך לאפשר גם לעניים לקנות אותו.
השר מונטיפיורי שלח מאנגליה טוחן מומחה שיפעיל את הטחנה, שהיוותה מקור ברכה לתושבים.
הטחנה פעלה עד שנזקקה לתיקון, ובשלב זה הוחלט שלא להשקיע בתיקונה.
בשנת 1857 ביקרו במקום מונטיפיורי וקורשיד על-מנת לבחון שוב אפשרות להקמת בית חולים לתושבי העיר.
אולם התברר שאין צורך בבית חולים נוסף על זה שהקימה בירושלים משפחת רוטשילד.
עקב זאת, הפצירו ראשי היישוב בירושלים במונטיפיורי ובקורשיד שיחזרו בהם מהתוכנית ובמקום זה יבנו בתים לעניי העיר.
מונטיפיורי נענה לבקשת ראשי היישוב ושלח לירושלים אדריכל אנגלי בשם ויליאם סמית'.
השכונה הוקמה, לאחר עיכובים שונים, בשנת 1860. מונטיפיורי קבע כי "יתקבלו לבתים בעיקר אנשים בעלי מידות טובות.
תלמידי חכמים המקדישים את רוב זמנם ללימוד התורה ומוקירים את הטובה לגור במקום נהדר בבית יפה מבלי לשלם שכר דירה".
לאחר התייעצות עם הרב הראשי של לונדון נתן מרקוס אדלר ועם גרשון קורשיד, הוחלט לקרוא לשכונה "משכנות שאננים", ובכך לטשטש את העובדה שמדובר במגורים לעניים.
בשנת 1874 החליט מונטיפיורי, שבאותה שנה מלאו לו תשעים, לפרוש מתפקידו כיושב ראש "ועד שליחי הקהילות" בתום שלושים ושלוש שנים בתפקיד.
בעקבות זאת הוחלט לייסד מפעל צדקה מיוחד שינציח את פועלו, "קרן מזכרת משה".
לאחר מחלוקות שונות בקרב חברי ועד "קרן מזכרת משה", הוחלט שכספי הקרן ישמשו לבניית בתים ושכונות, וכך נבנו השכונות מאה שערים ומשכנות ישראל, ובהמשך אהל משה, זיכרון משה וקריית משה.
מאז הקמת משכנות שאננים נותר שטח ריק הצמוד לשכונה.
יוסף סבאג, אחיינו ויורש עיזבונו של השר מונטיפיורי שנפטר ב-1885, חשב בטעות שהשטח הריק כלול אף הוא בשטחים שרכש דודו המנוח, והתכוון להשתמש בשטח.
תחילה רצה סבאג להשכיר חלק מהקרקע לחברת "כל ישראל חברים" (כי"ח), אחת מחלוצות החינוך היהודי, שביקשה להקים בית ספר במקום.
עניי ירושלים שמעו על תוכניתו של סבאג ובתגובה פלשו לשטח הריק וללא כל אישור הקימו צריפים, חדרים ואוהלים, בטענה שמונטיפיורי ייעד את השטח למגורים לעניי ירושלים.
בשנת 1887 הוגשה תביעה משפטית נגד סבאג בלונדון, וסבאג נעתר להעביר את הקרקע לאחריות "קרן מזכרת משה".
בשנת 1892 נעשה מאמץ ראשון לפנות את התושבים שהתנחלו בשטח, ומנו כבר למעלה ממאתיים משפחות.
בסופו של דבר הצליחו להעביר חלק קטן מהתושבים למגרש ששכן בגבול שכונת "מאה שערים".
בעקבות מבצע זה הוקמו שכונות עבור המפונים: "נווה שלום" (שכונתה גם "בני משה") לאשכנזים ו"שבת צדק" לספרדים - שתיהן כיום חלק משכונות נחלאות.
בניית השכונה החדשה הושלמה בשנת 1893, כשלושים שנה לאחר הקמת משכנות שאננים, שלושים שנה שבהן השטח נותר ריק.
כבר בראשיתה נחלקה השכונה לשניים: חלק אחד, שהרחוב הראשי שלו היה רחוב נתן (על שם הרב נתן מרקוס אדלר, רבה של בריטניה), יועד לאשכנזים, והחלק השני, שהרחוב הראשי שלו היה רחוב יהודית (על שם אשתו של השר מונטיפיורי), יועד לספרדים.
בתי ימין משה היו קטנים ונבנו כטורים ארוכים.
הרחובות כולם רוצפו באבן, ורחובות בעלי מדרגות ירדו בתלילות לרוחב השכונה.
כל בניין בשכונה היה בעל שתי קומות ובכל דירה היו שני חדרים, האחד גדול מחברו.
המטבח היה בחלק האחורי של הדירה.
הבתים לא דמו אחד לשני: כל בעל בית בנה את ביתו לפי צרכיו ורצונותיו.
בחלק מן הבתים אף היה בור מים ששימש את המשפחה.
בשנת 1897 נחנך בית הכנסת הספרדי הגדול, ימין משה ובשנת 1898 הוקם בית הכנסת האשכנזי "בית ישראל".
שכונת ימין משה נחשבה שכונה מודרנית ביותר ונקיה ממחלות.
רבניה הספרדים והאשכנזים היו דתיים, אך לא נחשבו ל'קנאים'.
הורים בימין משה התירו לנערי הרובע היהודי להיפגש עם בנותיהם, בדרך כלל בבתי הקפה שבמושבה הגרמנית הקרובה.
התושבים עסקו בעיקר בדת ובמסחר; בימין משה התגוררו גבאים ורבנים רבים, כמו גם סוחרים משכילים.
השכלתם של הסוחרים ושליטתם בשפות זרות גרמו לפריחת עסקיהם שהתנהלו בדרך כלל בעיר העתיקה.
יעקב יהושע מביא בספרו "שכונות בירושלים הישנה" עדות בעברית ובלאדינו על אופייה של השכונה:
"זו הייתה שכונה של חכמים גדולים - איסטה אירה קומפניה די חכמים גראנדיס...
בעלי ראשים גדולים - איראן קאב'יסאס גראנדיס.
גאונים שלא מצאת כדוגמתם בשום עיר אחרת"
ואכן בין הרבנים ניתן היה למנות את חכם שמואל מיוחס, חכם שמואל נסים, הרב יצחק דאסה והרב חיים לוי והרב יצחק בדהב.
בהמשך הפכו בתי השכונה לרכושם הפרטי של התושבים: כזכור, יוסף סבאג חשב בטעות שאדמות ימין משה היו כלולות בין האדמות שרכש השר מונטיפיורי.
כשהשלטון הבריטי דרש לראות את שטרי המכירה עבור שכונת ימין משה, לא נמצא כל שטר: השטר היחיד שנמצא התייחס לרכישת אדמות משכנות שאננים.
בסופו של דבר השלטונות הבריטיים ויתרו על השטרות, והבתים הפכו לקניינם של התושבים.
במרוצת השנים לא נשמר המאזן בין אשכנזים לספרדים בשכונה.
תושבים אשכנזים רבים עזבו ותושבים ספרדים תפסו את מקומם.
בשל היות השכונה שכונת סְפר, מחוץ לחומות העיר, תושבי השכונה מצאו את עצמם תחת סכנת התקפה מתמדת מצד ערביי הסביבה.
בשנת 1920 הקימו התושבים שערים לשכונה כדי לתחום אותה, אך למרות זאת השכונה הייתה נתונה תחת התקפות קשות במאורעות תרפ"ט (1929) אז פרצו ערבים לשכונה.
המצב הקשה מתואר במכתב ששלחו מורים בבית הספר "מזרחי" השכונתי: המורים פנו למנהל תלמוד התורה על מנת שישיג להם אישורים ביטחוניים לנשיאת נשק.
המכתב בא בעקבות התנכלויות חוזרות ונשנות כלפי התושבים ורצח של אחד מתושבי השכונה.
מצב השכונה החל להידרדר כבר ב-1929, ובשנת 1948 אחרון התושבים הוותיקים עזב את ימין משה.
ימין משה בתקופת ירושלים המחולקת (1967-1948)
לשכונת ימין משה היה תפקיד חשוב במלחמת העצמאות, בהיותה מגשרת בין העיר החדשה לבין העיר העתיקה שבתוך החומות.
עם זאת, היה קשה להגן על השכונה, בשל מיקומה בשיפולי הר ומוקפת בשכונות ערביות.
"ההגנה" החלה לשלוח כוחות לימין משה בשמחת תורה 1947, כוחות שבהם נטלו חלק גם תלמידי תיכון.
ב-10 בפברואר 1948, כארבעה חודשים לאחר מכן, הסתערו כוחות ערביים על בית עבדאללה, בית ערבי שנבנה מעל לימין משה (כיום: בית הקונפדרציה).
הכוחות הערביים, שהשתלטו על בית עבדאללה, שלשלו לשכונה שלמטה חביות חומר נפץ.
הסיוע בא מצד אחד ממפקדי "ההגנה" ששמרו במקום, אברהם מיכאל קירשנבוים, שירה מגג אחד הבתים ופגע בכמה תוקפים וחביות חומר נפץ.
קירשנבאום נורה דקות ספורות לאחר מכן על ידי חיילים בריטים, פעם ראשונה מגג מלון המלך דוד ונפצע קל, אך בירייה שנייה, נפצע אנושות מכדור דום-דום שנורה מגג בניין "האחים דוד" לפי עדות האחות פנינה, ומת מפצעיו לאחר יומיים בסניף בית החולים "הדסה" שהיה ברחוב החבצלת דהיום.
התושבים ייחדו בשכונה פינת זיכרון לקירשנבאום.
זמן קצר לאחר מכן מונה שלמה חרל"פ, צעיר ירושלמי בן 27, למפקד ימין משה.
המעבר היחיד בין ימין משה לבין שאר השכונות בירושלים החדשה היה במקום בו נמצא כיום רחוב ז'בוטינסקי שבטלביה.
רבים מתושבי השכונה עזבו אותה, והשכונה בוצרה על מנת לשפר את המצב הביטחוני בה.
לשם כך נהרסו "בתי טורא", וגם כדי לאפשר תנועה מבלי להיחשף לצלפים שבהר ציון.
הבריטים השתלטו על בית עבדאללה ומדי פעם ירו משם לעבר ימין משה.
בליל 14 במאי, יום עזיבת הבריטים את ארץ ישראל והכרזת המדינה, ננטשה השכונה לגמרי ותושביה עברו לבתים ערביים נטושים בשכונת רוממה, אך רובם המשיכו להתפלל בשבתות בימין משה.
השכונה שימשה כמעבר לכוחות צבא.
הפסקת האש בשוך הקרבות בירושלים הותירה את בתיה הנטושים של ימין משה בצידו המערבי של "הקו העירוני", שחצה את העיר והפך לגבול ישראל-ירדן.
תושבי ימין משה בקשו לשוב אליו, אך לא מצאו את המשאבים הנדרשים על מנת לשפץ את הבתים ההרוסים.
בשנת 1949 עלו ארצה יהודים רבים מטורקיה.
יוסף מלכי, שעמד בראש ועד העולים מטורקיה, קיבל את הצעת הסוכנות היהודית להשתכן בימין משה, שהייתה אז מגודרת וסגורה.
מלכי מתאר את המקום כנטוש ומוזנח, בעל גגות שבורים וקירות פרוצים, שרידי מלחמת העצמאות.
אך למרות זאת, הוחלט שהעולים מטורקיה יגורו בימין משה.
בחלקה המזרחי של השכונה, חלק הגובל בחומת העיר העתיקה, לא התיישבו העולים מטורקיה, בשל הקרבה למוצבים הירדנים, אולם כעבור מספר שנים, בשל הצפיפות והצורך במקומות נוספים, הוחלט להתיישב גם בחלק זה של השכונה.
בשל העזובה במקום לא שיערו העולים מטורקיה שהדבר יהווה בעיה.
ועד העולים מטורקיה המשיך בסיוע לתושבי השכונה ועזר בשיפוץ הבתים.
בשל חוסר הגישה לרכב בשכונה, התושבים נשאו על גבם את שקי המלט וחומרי הבנייה.
התושבים השתמשו בבארות מים, כיוון שהשכונה לא חוברה למים ולחשמל.
בראשית שנות החמישים החלה העירייה לספק מים לשכונה, ולאחר מכן השכונה חוברה למערכות החשמל והביוב.
השכונה החלה להתפתח, ותושבים נוספים, אשכנזים וספרדים, התיישבו בה.
יוסף מלכי פתח את המכולת הראשונה של ימין משה ברחוב מלכי (שנקרא על שמו) מול בית הכנסת הספרדי, ששופץ בעזרת האדון פרנק, רב השכונה.
יוסף מלכי ואשתו יזמו פתיחת מקווה ובית מרחץ, בניין גבה-קומה ברחוב התקווה.
במהלך השבוע המקווה יועד לנשים, וגברת מלכי הייתה אחראית עליו, וביום שישי הוא שימש בית מרחץ לגברים, שרחצו בו תמורת תשלום סמלי.
יוסף מלכי העביר את האחריות על המכולת לתושבים אחרים, ובהמשך עברה המכולת לרחוב טורא.
בשנת 1949 נוסד "בית ספר מזרחי ימין משה", בית ספר ממלכתי דתי לבנים ולבנות, שבמשך שנים רבות נוהל על ידי ציפורה דיסקין ובהמשך שמואלי ולאחריו שלמה צחי.
בתחילת דרכו שכן המוסד בבתים שונים בשכונה, וב-1950 ייחדה העירייה עבורו צריף עם חמש כיתות (במקביל לכיתות שנותרו בבתים).
בהמשך ביקשו תושבי השכונה לשנות את שמו ל"הר ציון".
ב-1968 התמזג המוסד עם בית הספר "יהודה הלוי" בקטמון.
בתחילת שנות השישים החליטה הממשלה על מבצע שיקום האזור שמול חומות העיר העתיקה: כמו משכנות שאננים, ימין משה, אזור תחנת הרכבת ירושלים והחורבה, דאז, בה שוכן כיום החאן הירושלמי.
לצורך כך נוסדה החברה לפיתוח מזרח ירושלים בשנת 1966. עם תחילת פעילותה פנתה לכמה אנשי רוח, אקדמאים ואמנים כדי לסייע להם לעבור לגור בבתי השכונה, במטרה לפנות את תושבי השכונה ולשנות את צביונה.
לאחר המלחמה, משהפכה השכונה לאזור מרכזי ומבוקש, ולאחר הניסיון המר של חבריהם, הם התנגדו לפינויים.בשנת 1968 הודיע שר האוצר פנחס ספיר על הפקעתה של הקרקע לצורכי ציבור לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור) 1943, והרשה לחברה לפיתוח מזרח ירושלים להשתמש בכל הסמכויות הנתונות לו לפי הפקודה.
תושבי ימין משה עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה בטענה כי אין שר האוצר רשאי להשתמש בפקודת הקרקעות הפוגענית, בשעה שישנו חוק בינוי-פינוי שמטרתו זהה, ופגיעתו בתושבים פחותה.
עתירה זו נדחתה על ידי ביהמ"ש בנימוק ששני החוקים עומדים זה לצד זה ותכליותיהם שונות ושר האוצר רשאי להפעיל את החוק המתאים לדעתו.
חרף התנגדות התושבים, ומחאתם בכל הנוגע ללחץ שהפעילו פקידי החברה, התושבים התפנו.
תושבים רבים התמרמרו על חוסר הצדק שנעשה להם במהלך הפינוי מימין משה.
התמרמרות זו הייתה אחת הסיבות לפעולות המחאה של הפנתרים השחורים, שכן שינוי פני האוכלוסייה נשא אופי עדתי - תושבי השכונה שנאלצו להתפנות היו מזרחים, בעוד אלה שבאו במקומם היו בעיקר אשכנזים.
דיירים חדשים התיישבו בבתים, רובם אמנים, סופרים, ציירים ואנשים אמידים.
בשכונה התמקמו גלריות ציירים רבות, והוקם בה מרכז למוזיקה ובית הארחה.
טחנת הרוח המקורית, שעדיין עומדת בכניסה לשכונה, הפכה למוזיאון ובסמוך לה נבנתה מרפסת תצפית שממנה נשקף נוף של חומות העיר העתיקה.
סמוך לטחנת הרוח, מאחורי זכוכית, ניצבת המרכבה של מונטיפיורי, כשבמרכז סמל המשפחה והמילה "ירושלים".
לאחר מותו של השר מונטיפיורי, המרכבה המקורית הובאה לירושלים בידי בוריס שץ, אולם בשנת 1986 הוצתה המרכבה ונשרפה כליל.
המרכבה שנמצאת כיום היא שיחזור של המרכבה המקורית.
החברה לפיתוח מזרח ירושלים עדיין אחראית לתחזוקת השכונה ותושביה משלמים לה דמי אחזקה בנוסף לארנונה.
יֵמֵליָאן איבנוביץ' פּוּגָצ'וֹב היה מנהיג מרד הקוזאקים הגדול ביותר בהיסטוריה הרוסית.
המרד של פוגצ'וב התרכז באורל וכוון נגד הצארינה יקטרינה השנייה בשנים 1773–1774.
ימליאן פוגצ'וב נולד במחנה זימוביסקה של מחוז דון למשפחה אורתודוקסית מהקוזקים של הדון.
משפחתו של פוגצ'וב נמנתה עם הזרם הרשמי של הדת בניגוד לרוב הקוזקים שהיו מבני "אדוקי האמונה הישנה".
מגיל 18 שירת בצבא הרוסי בחיל הקוזקים של הדון והשתתף במלחמת שבע השנים בין 1756 ל-1763 ובמלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768. בגיל 19 נשא לאשה את סופיה.
פוגצ'וב נתפס על ידי הבולשת ונאסר במוזדוק, אך נמלט מהמאסר.
ב-1772 הגיע לסטניצה מצ'טניה ליד סראטוב שם התוודע אל סטרו-אוברדצי-אורתודוקסים רוסיים שלא קיבלו את חידושיו של הפטריארך ניקון ונחשבו מאז כופרים בכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
אי-שביעות הרצון מן היחס אליו בצבא, התלונות על הדיכוי מצד השלטון ששמע במצ'טניה וכן רצונם של הקוזקים להמשיך את המרידה שדוכאה בשנה שלפני כן הניעו אותו לארגן מרד קוזקים חדש נגד המלכה.
בשנת 1773 הגיע פוגצ'וב לנהר יאיק (אורל), למחנה הקוזקים שהיו שותפים למרד בשלטון בשנה שלפני כן, והכריז על מרד נגד השלטון.
הוא טען כי הוא הצאר פיוטר השלישי, וכי יקתרינה לא הצליחה לרצחו.
בהנהגתו, התמרדו כמעט כל הקוזקים באזור אורל, כמו גם בשקירים, טטרים וקלמיקים תושבי האזור.
לאחר כיבוש העיר יאיק, פוגצ'וב פתח במתקפה על הערים והמבצרים הממוקמים במעלה נהר אורל.