tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1652 ירש את משרתו של אביו ורכש לעצמו ידע ממקור ראשון על הטבע.
הוא בילה את זמנו ביערות, דבר שצייד אותו ברגשות ציוריים שהזינו וריעננו את יצירתו במשך כל ימי חייו הנותרים.
בשנת 1658 עזב לה פונטן את אשתו ואת בנו ונסע לפריז.
מצויד בהמלצה של דודו הוא פגש את שר הכספים ניקולה פוקה והשביע את רצונו.
פוקה נתן לו קצבה שנתית בתנאי שימשיך לכתוב שירים.
בשנת 1661, כאשר פוקה נאסר בפקודת המלך לואי ה-14 והואשם במעילה בכספי הציבור, לה פונטן נשאר נאמן לפוקה ושלח למלך עתירה שבה ביקש מן המלך לחון אותו.
פוקה נידון למאסר עולם ולה פונטן איבד את קצבתו ולא ניתנה לו גישה לחצר המלכות.
הוא הפך לבן חסותה של אן, דוכסית מונפנסייה, שהייתה בת דודו של המלך לואי ה-14 והתגוררה בארמון לוקסמבורג בפריז.
לה פונטן התגורר בבית העירייה של פריז ושם כתב את ספר ה"מעשיות" הראשון שלו (1665).
לה פונטן היה חבר בקבוצת הארבעה שכללה גם את המחזאים מולייר ורסין, ואת המשורר והמבקר הספרותי ניקולה בואלו.
עצותיו של בואלו תרמו להחלטתו של לה פונטן לכתוב את משליו.
אן, דוכסית מונפסייה הזמינה את לה פונטן להתגורר אצלה בארמון לוקסמבורג בפריז, ושם כתב את ששת הספרים הראשונים של "המשלים" (1668).
שמו הגיע לכל רחבי צרפת ורבים קראו את משליו.
בשנת 1673, לה פונטן הפך לבן חסותה של מאדאם דה לה סבלייה, שניהלה חוג ספרותי בביתה בפריז.
בחוג זה השתתפו, בין היתר, מאדאם דה לה פאייט ומאדאם דה סבינייה.
מאדאם דה לה סבלייה הזמינה את לה פונטן להתגורר בביתה.
הוא נשאר שם עשרים שנה עד מותה בשנת 1693, ושם כתב את ששת הספרים האחרונים של "המשלים".
המלך לואי ה-14 התנגד למינויו של לה פונטן לחבר האקדמיה הצרפתית בגלל ספרו "מעשיות", שהכיל סיפורים שנחשבו לא מוסריים לפי קנה המידה של האמונה הקתולית.
לאחר שהמלך הסיר את התנגדותו, לה פונטן נבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1683. בשנת 1692 לה פונטן חזר בתשובה וקיבל את מרותה של הכנסייה הקתולית.
לה פונטן נפטר בפריז בשנת 1695
ונקבר בבית העלמין פר לשז.
בנוסף ל"מעשיות" (1665, 1666, 1671 ו־1674) לה פונטן כתב יצירות שונות בפרוזה ובחרוזים ומכתבים רבים.
אך יצירתו הגדולה והעיקרית היא "המשלים" (1668, 1678 ו־1693) שבחלקם הלך בעקבותיהם של איזופוס, הורטיוס, ג'ובאני בוקאצ'ו, לודוביקו אריוסטו, טורקוואטו טאסו, הקומדיות של ניקולו מקיאוולי, משלים מהתלמוד וספרי המדרש היהודים, והספרות ההודית העתיקה.
"זהו ספר המשלים השני שאני מציג בפני הציבור.
עליי להודות שבחלקו הגדול נכתב בהשראתו של החכם ההודי פילפה." ז'אן דה לה פונטן, הקדמה לאוסף המשלים השני (1678).
אוסף המשלים הראשון שכלל 124 משלים נבחרים הופיע ב-31 במרץ 1668 והוקדש ללואי, יורש העצר הגדול, בנם בן השש של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושל אשתו מריה תרזה מספרד.
באוסף ראשון זה הכולל את ששת הספרים הראשונים, לה פונטן לא הרשה לעצמו לסטות בהרבה מיצירותיהם של המחברים שקדמו לו, אך בספרי המשלים המאוחרים יותר הרשה לעצמו יתר חופש, ובהם בעיקר גאוניותו באה על ביטויה.
ברבים מן המשלים לה פונטן שם את הדברים בפיהן של חיות המדברות ופועלות בסביבתן הטבעית.
לה פונטן אמר: "אני משתמש בחיות כדי ללמד בני אדם." בכל אחד ממשליו קיים מוסר השכל: "הצדק תמיד עם החזק יותר." (הזאב והטלה).
"הגזע הגרוע ביותר הוא הסופר." (הקוף).
לה פונטן יודע גם לתאר את הנוף באופן ציורי ומדויק: "המים היו כה שקופים כמו בימים הכי יפים, ובמעלה ההר, בדרך חולית וקשה, שישה סוסים חזקים משכו מרכבה."
משליו הם מלאכת מחשבת של הספרות הצרפתית.
לה פונטן נחשב לאחד מגדולי כותבי המשלים בצרפת ובעולם.
משליו שימשו כמודל ליצירותיהם של משלים מאוחרים יותר ובהם איוואן קרילוב.
תרגום לעברית של משלי לה-פונטן
שני תרגומים עיקריים של משלי לה-פונטן לעברית הם:
כל משלי לה פונטן בתרגומו של יונתן רטוש, תשי"ט
כל משלי לה פונטיין בתרגומו של ראובן וימר, 2007.
בנוסף לכך תורגמו אחדים מהמשלים על ידי מתרגמים נוספים, ובהם יהודה לייב גורדון, שמואל לייב גורדון ודורי מנור.
ספרי ילדים רבים עם אוספים ממשליו יצאו לאור בעברית, בחלקם תורגם שמו כ"לה פונטיין".
ז'אן דה לה ברייר היה מסאי צרפתי.
ז'אן דה לה ברייר נולד בפריז בשנת 1645. למד משפטים, והתקבל כפרקליט בפרלמנט של פריז.
בשנת 1673 קנה את משרת הממונה על האוצר במחלקת הכספים של העיר קאן שבנורמנדיה; משרה זו העניקה לו תואר אצולה.
ב-1680 הכיר את הבישוף ז'אק-בנין בוסואה, שלאחר ארבע שנים המליץ עליו בפני לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה.
לה ברייר שירת בחצרו של קונדה, שהעסיק אותו כמורה פרטי של נכדו.
שנה לאחר מכן נישא התלמיד לבתם של לואי הארבעה עשר ושל מאדאם מונטספן, שהשתתפה גם היא בשיעוריו של לה ברייר.
ב-1686, עם מותו של הנסיך קונדה, נעשה לה ברייר ספרן.
הוא התפטר ממשרתו בקאן והתמסר לחיבור ספרו "הדמויות של תאופרסטוס עם דמויות ומנהגים של המאה הזאת" (Caractères de Théophraste, traduits du grec, avec les Caractères ou les mœurs de ce siècle).
הספר זכה לתשע הוצאות בשנים 1688–1696, שבכל אחת מהן הוסיף לה ברייר 'דמויות' ששיקפו את פריז של זמנו.
לה ברייר היה ביישן ומופנם באופייו וראה מעלות רבות ביכולת להיות לבד עם עצמך.
הוא היה בן המעמד הבינוני, שנמצא, לעיתים קרובות, בחברתם של אריסטוקרטים ואנשי חצר המלכות.
הוא בחן את 'גן החיות' הממלכתי בעין חודרת, ותיאר אותו בספרו.
הוא השתמש בשמות בדויים של אנשים מפורסמים בחצר המלכות.
בפריז פורסמו 'מפתחות' שלפיהם ניתן היה לזהות את הדמויות המקוריות.
לה ברייר מחה על כך ואמר שכל דמיון בין דמויותיו ואנשים מסוימים הוא מקרי לחלוטין; איש לא האמין לו, והוא הפך לאדם מפורסם.
ב- 1693 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
לה ברייר, שנשאר רווק כל חייו, מת ב-1696 לאחר שני התקפים של שבץ מוחי, אך במשך זמן רב רווחו שמועות שהורעל.
הפסיון של ז'אן ד'ארק הוא סרט אילם שהופק בצרפת בשנת 1928. הוא מבוסס על תיעוד משפטה של ז'אן ד'ארק.
הסרט בוים על ידי קארל תאודור דרייר ומככבים בו רנה ג'ין פלקונטי, ואנטונין ארטו.
הסרט מתאר בפרוטרוט את שעותיה האחרונות של ז'אן ד'ארק, לאחר נפילתה בשבי בידי האנגלים.
הוא מביא את משפטה, כליאתה, עינויה ולבסוף הוצאתה להורג במחזה ייסורים.
מה שהתבלט במיוחד באותה תקופה היה עבודת המצלמה של הסרט והדגש על הבעות הפנים של השחקנים.
דרייר צילם הרבה מן הסרט בתקריב ואסר על שחקניו להתאפר, על מנת להיטיב לספר את הסיפור באמצעות הבעות פניהם.
פלקונטי – בתפקידה השני והאחרון בקולנוע – קיבלה שבחים רבים על הופעתה מרובת הבעות הפנים כז'אן.
הסרט היה מכוון במקורו להשתמש בטכניקה החדישה של הקול, אולם דרייר היה חסר את המימון הדרוש ולכן נותר הסרט אילם.
דרייר ייעד את הסרט לצפייה בשקט מוחלט, בלא מוזיקה נלווית.
על כל פנים, ב-1994 חיבר המלחין ריצ'רד אינהורן אורטוריה המבוססת על הסרט וקרויה בשם "קולות האור".
היצירה זמינה כיום בגרסת ה-DVD של הסרט.
ב-1999 סיפקה הזמרת האמריקנית Cat Power, ליווי מוזיקלי במספר הקרנות של הסרט באמריקה.
דרייר ביסס את התסריט של "הפסיון של זואן ד'ארק" על רישומים היסטוריים ותמלילים שהתגלו רק כמה שנים לפני הפקת הסרט.
מסמכים אלה פירטו את משפטה של ז'אן ד'ארק בשנת 1431, וסיפקו חומר מקור אותנטי שהעניק לסרט דמיון מרתק.
לגילוי זה הייתה השפעה משמעותית על התיאור ההיסטורי של ז'אן ד'ארק, העלה את מעמדה והדגיש את העוול העמוק של משפטה והוצאתה להורג על ידי האנגלים ומשתפי הפעולה שלהם.
חלק מהמבקרים סבורים שז'אן ד'ארק הוא הסרט האילם הטוב ביותר שנעשה אי פעם, ופאולין קייל כתבה כי משחקה של פלקונטי את ז'אן ד'ארק הוא "ההופעה הטובה ביותר שהייתה אי פעם בסרט".
על כל פנים, הסרט נאסר להקרנה בבריטניה, בשל אופן הצגתו את החיילים הבריטים האכזריים הלועגים ומענים את ז'אן בסצנות המשקפות את התיעודים מן הברית החדשה של החיילים הרומאים הלועגים ומענים את ישו הנוצרי.
הארכיבישוף של פריז היה אף הוא ביקורתי ודרש לערוך שינויים בסרט.
לא ידוע אם בקשה זו נענתה, אם לאו.
הגרסה המקורית של הסרט נעלמה למשך מספר עשורים, לאחר שאש לחכה את העותקים המקוריים של הסרט.
דרייר עצמו ניסה לאסוף גרסאות מעותקים ששרדו ואולם הוא נפטר בעודו מאמין שהגרסה המקורית אבדה לעד.
כמעט בדרך נס, נמצא ב-1981 העתק של הסרט המקורי, היה זה בארון הבגדים של החצרן בבית חולים לחולי נפש באוסלו.
גרסה זו זמינה כיום ב-DVD.
סצנות מז'אן ד'ארק מופיעות בסרטו של ז'אן-לוק גודאר לחיות את חייה משנת 1962, שבו צופה השחקנית הראשית בסרט בקולנוע ומזדהה עם ז'אן ד'ארק.
בהנרי וג'ון, נראה הנרי מילר צופה בקטעים האחרונים מתוך הסרט וקול קורא מכתב לאנאיס נין, המשווה אותה לז'אן ד'ארק ואת עצמו ל"נזיר המשוגע", דמות אותה מגלם אנטונין ארטו.
ז'אן דה ז'ואנוויל היה היסטוריון צרפתי.
ז'אן דה ז'ואנוייל, שהיה בנם של סימון דה ז'ואנוויל ושל ביאטריס מאוסון, השתייך למשפחת אצולה רמת מעלה מחבל שמפאן בצרפת.
הוא קיבל את חינוכו, שכלל קריאה, כתיבה ויסודות הלשון הלטינית, בחצרו של תיבו הרביעי, רוזן שמפאן.
עם מות אביו מונה לראש לשכתו של הרוזן, וב-1241 התלווה אליו במסעו לחצר המלכות של לואי התשיעי, מלך צרפת.
ב-1244, כאשר המלך התכונן למסע הצלב השביעי למצרים, החליט ז'ואנוויל לעזוב את משפחתו ולהפוך לאביר.
הוא העמיד את עצמו לרשות המלך ונעשה ליועצו ולאיש סודו.
אחרי שהמלך וצבאו נפלו בשבי הממלוכים באל-מנצורה במצרים (13 באפריל 1250) השתתף ז'ואנוויל, שהיה בין השבויים, במשא ומתן שהביא לשחרור המלך וצבאו תמורת כופר נפש.
הוא שכנע את המלך שלא לשוב לצרפת אלא לפנות צפונה אל עבר יפו, קיסריה, עכו וצידון, שם סייע המלך לצלבנים לבצר את חומות הגנתם נגד תקיפה מוסלמית, וניהל משא ומתן עם שליטי סוריה ומצרים.
לפני שובו לצרפת ב-1254, השאיר המלך חיל מצב בעכו.
בכל אלה היה ז'ואנוויל יועצו המסור והנאמן.
ב-1270 יצא לואי התשיעי למסע הצלב השמיני בחברת שלושת בניו.
ז'ואנוויל התנגד למסע צלב זה, ומשום שחזה מראש את תוצאותיו סירב לקחת בו חלק.
ואמנם מסע זה הסתיים באסון: בהיותו לחופי תוניסיה חלה המלך בדיזנטריה ומת שם ב-25 באוגוסט 1270.
האפיפיור בוניפקיוס השמיני הכריז על לואי התשיעי כקדוש ב-1297. ב-1309 השלים ז'ואנוויל את כתיבת ספרו "תולדות לואי הקדוש", שרובו הוקדש לתיעוד מסע הצלב השביעי של המלך לואי התשיעי.
ז'אן דיפרן היה שחמטאי יהודי-גרמני.
דיפרן היה תלמידו של אדולף אנדרסן, והפסיד לו במשחק שנודע בכינוי "ירוק העד" בשנת 1852.
דיפרן היה סופר עם שם העט שהורכב מאותיות שמו בשינוי סדר E.
Freund , אך לא הצליח במכירת ספריו הספרותיים.
לספרי השחמט שכתב הייתה הצלחה, ואחד מהם Kleines Lehrbuch des Schachspiels (ספר הלימוד הקטן של השחמט, נודע בגרמניה בתור- "דיפרן הקטן") היה להצלחה גדולה והניב מהדורות רבות.
דורות של שחמטאים למדו מספר זה שבשנת 2004 יצאה המהדורה ה-31 שלו ().
כמו כן כתב ספר פופולרי על פול מורפי.
דיפרן ניצח בתחרות ברלין בשנת 1853 וניצח בדו-קרב את קארל מאיה +7 -5 חבר הפליאדות של ברלין.
לדיפרן הייתה תוצאה חיובית בסיכום משחקיו עם דניאל הארוויץ.
קברו של דיפרן ממוקם בבית הקברות היהודי Berlin-Weißensee שבברלין.
ז'אן די בלה היה קרדינל ודיפלומט צרפתי.
ז'אן די בלה היה בנם השלישי של לואי די בלה ושל מרגריט דה לה טור-לאנדרי, ואחיהם של מרטן די בלה ושל גיום די בלה.
הוא נהנה מתמיכתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת שמינה אותו לשגריר באנגליה ב-1527. ב-1534 התמנה לשגריר ברומא וב-1535 התמנה לקרדינל על ידי האפיפיור פאולוס השלישי.
ב-1536 השתתף במועצת קרדינלים שבה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הביע את זעמו על פרנסואה הראשון.
די בלה מיהר להודיע זאת למלכו כדי להתכונן לעמוד בפני כוחותיו של קרל החמישי, שפלש לפרובאנס בראש צבא גדול.
פרנסואה הראשון יצא לקראתו בראש צבאו והשאיר בפריז את די בלה בתפקיד סגן המפקד הראשי של צבא צרפת.
הספרדים הטילו מצור על העיר פרון שבחבל פיקרדיה והקרדינל די בלה שלח עזרה לנצורים והרגיע את אנשי פריז על ידי הקמת חומה מבוצרת סביב העיר.
ב-1541 הוא התמנה על ידי פרנסואה הראשון לבישוף העיר לימוז', ב-1544 - לארכיבישוף של בורדו, וב-1546 - לבישוף העיר לה מאן.
אך ב-1547 נושל ממעמדו הרם בגלל קנוניה של הקרדינל מלורן.
אחרי שלוש שנים שקטות של פרישה בצרפת (1550–1553), הוטלה עליו שליחות אל האפיפיור יוליוס השלישי, והוא לקח אתו כמזכירו את בן דודו, המשורר ז'ואקן די בלה.
ב-1555 התמנה לבישוף אוסטיה, תפקיד שבו שימש כראש מועצת הקרדינלים.
די בלה צידד ביחס של סובלנות כלפי הפרוטסטנטים.
הוא הקדיש את זמנו לקידום החינוך והמדע, וביחד עם המדען גיום בידה, הציע למלך לייסד את הקולז' דה פראנס.
הסופר פרנסואה רבלה היה ידידו, רופאו ומזכירו הפרטי.
די בלה כתב שלושה ספרי שירה בלטינית ומספר חיבורים אחרים.
התכתבותו הענפה ציורית ומלאת השראה.
ז'אן דה בריין 27 במרץ 1237) היה אציל צרפתי שהוכתר כמלך ירושלים בזכות נישואיו למריה ממונפראטו נושאת הזכות לכתר ממלכת ירושלים.
ז'אן דה בריין נשא בתואר מלך ירושלים משנת 1210 עד לשנת 1225. מצד אשתו השנייה סטפני מארמניה הוא היה מועמד לכתר ממלכת קיליקיה הארמנית ואף ניסה לממש זכות זאת.
עם ויתורו הכפוי על כתר ממלכת ירושלים הוא נקרא לקבל את כתר האימפריה הלטינית שנוסדה לאחר מסע הצלב הרביעי ונשא את הכתר משנת 1229 עד ליום מותו.
דמותו של ז'אן דה בריין מתוארת כרבת ניגודים - אביר נודד המחפש את מזלו, לוחם מהולל אך חסר-כל.
ז'אן מבריין היה בנו השני של אררד השני, רוזן בריין עיר במחוז שמפן-ארדן.
מתחילה ייעד אותו אביו לחיי כומר קתולי אך הוא בחר בחיים של אביר.
עד גיל ארבעים השתתף ז'אן דה בריין בתחרויות אבירים ורכש לעצמו מוניטין של לוחם אמיץ ומוכשר.
הוא הועיד לתפקיד את ז'אן מבריין.
מלווה בגדוד אבירים נחת ז'אן דה בריין בעכו ביום 13 בספטמבר 1210 ונתקבל על ידי האוכלוסייה המקומית הצלבנית ואף האוכלוסייה היהודית הקטנה של ממלכת ירושלים, שקיבלה את פניו עם ספר תורה בידם בסמוך לשפך נחל נעמן.
ב-14 בספטמבר 1210 התחתנה מריה עם ז'אן מבריין בעכו.
וביום 3 באוקטובר הוכתרו למלכי ירושלים בקתדרלה של צור.
עם מותה איזבל ירשה את הזכות לכיסא המלוכה של ממלכת ירושלים ואביה ז'אן מַלך בשמה כעוצר.
בשנת 1214 נשא ז'אן דה בריין לאישה את סטפניה (ריטה), בתו של לבון הראשון, מלך ארמניה.
ב-1216 נולד לזוג בן אחד בשם ז'אן, שנפטר כ-4 שנים לאחר מכן, בשנת 1220, ובסמוך לכך באותה שנה נפטרה גם סטפניה.
מבתי המדרש של בעלי התוספות, מרביתם מחוג תלמידי רש"י באשכנז ובצרפת ומיעוטם באנגליה ובאיטליה יצאה תנועת העלייה לארץ ישראל הידועה גם בשם "עליית הרבנים מצרפת ומאנגליה".
העולים היהודים זכו, בבואם לארץ לכתב זכויות חתום מז'אן דה בריין במעמדו כמלך ירושלים.
בגל הראשון, בין השנים 1211-1209 עלו לארץ ישראל כשלוש מאות תלמידי חכמים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל – הוא "הכהן הגדול, רבנו יונתן הכהן".
מסורות שונות מצביעות על מספר קברים בחיפה ובגוש חלב של העולים בעלייה זו.
בהמשך הם גם הגיעו לירושלים.
תפיסת כיסא מלכות ירושלים על ידי ז'אן דה בריין הבשילה את התנאים למסע צלב מחודש, וביוזמת האפיפיור הונוריוס השלישי יצאו צבאות צלבנים בפיקודו של לאופולד השני, דוכס אוסטריה ואנדרש השני, מלך הונגריה לממלכת ירושלים, אך נכשלו בהשגת הכרעה צבאית ולא הצליחו לכבוש את ירושלים.
שלב שני של מסע הצלב כוון – ביוזמת ז'אן דה בריין – אל מצרים, מתוך מחשבה כי היא המפתח לביטחונה ושלומה של ממלכת ירושלים.
לאחר גיוס כוחות יצא בשנת 1218 צבא גרמני וצבא מעורב של הולנדים, פלמים ופריזים עם כוחות של המסדרים הצבאיים והקומונות האיטלקיות ונחת בדמיאט שבדלתת הנילוס.
לאחר מצור מיגע שנמשך שנה וחצי הציע סולטאן מצרים הסכם שביתת נשק, שהיה מביא את רוב ארץ ישראל לשליטת הצלבנים.
ההצעה נדחתה בעיקר על ידי נציג האפיפיור ומפקד מסע הצלב בפועל, הליגאט פלגיוס מאלבנו, ובניגוד לדעתו של ז'אן דה בריין.
ביום 5 בנובמבר 1219 נפלה העיר דמיאט לידי הצלבנים.
על פי החלטת נציג האפיפיור נמסרה העיר לשלטון ז'אן דה בריין, שאף הטביע מטבעות מיוחדים לכבוד האירוע ועליהם רשום "מלך דמיאט" - תואר ריק מתוכן שמטרתו להכריז בפומבי על קניין העיר כרכוש מלכותי.
מעמדו של ז'אן דה בריין בדמיאט הלך והתערער כאשר נציג האפיפיור תובע זכויות מיוחדות לכנסייה הקתולית ולקומונות האיטלקיות בעיר.
בחודש פברואר 1220 הודיע האפיפיור כי הוא ממנה את פלאגיוס למפקד עליון של מסע הצלב.
באותו חודש נודע לז'אן דה בריין כי חותנו, לאו מארמניה, מת והשאיר את ארמניה תחת שלטונה של גיסתו - אחותה למחצה של סטפניה.
זמן קצר לאחר מכן עזב ז'אן דה בריין את דמיאט על מנת לנסות ולתבוע את זכותו במדינה הארמנית של קיליקיה.
בהגיעו לארץ ישראל נפטרו אשתו ובנו ובכך נסתם הגולל על חוקיות דרישתו לכתר ארמניה.
במהלך שהותו בארץ ישראל התברר כי הנסיכים האיובים החריבו באופן שיטתי מבצרים וערים בארץ ישראל ובראשם את ירושלים בה נותרו מבנים מועטים מלבד הר הבית ומגדל דוד.
בהיעדרו של ז'אן דה בריין לא זז המחנה בדמיאט ואבירי המסדרים והצלבנים האירופאים, שעתה לא עמד בראשם אביר כמפקד, סירבו להשמע להוראות נציג האפיפיור.
ניסיונות למשא ומתן עלו על שרטון.
בחודש יולי 1221 הופיע ז'אן דה בריין במחנה הצלבני בדימיאט לאחר שקיבל הבטחה מפלאגיוס לפרוע את חובותיו לאחר שהתרושש לחלוטין.
עתה יצאו הצלבנים למהלך צבאי דרומה לכוון קהיר.
נרדפים על ידי הגאות השנתית של הנילוס וכוחות מצריים וסוריים, נאלצו הצלבנים להגיע לעיר אלברמון תוך כדי לחימה מתמדת, בה שוב הוכיח ז'אן דה בריין את יכולתו כלוחם.
ביום 30 באוגוסט, לאחר משא ומתן של 3 ימים, הסכימו הצלבנים לסגת לחלוטין ממצרים ללא כל הישג נוסף מלבד שמירת חייהם.
ביום 30 באוגוסט 1221 נחתם הסכם אלברמון בין צלבני מסע הצלב החמישי לבין הסולטאן המצרי אלמלך אלכאמל, שהביא לידי סיכום את ההרפתקאה הצבאית במצרים.
האפיפיור הונוריוס השלישי, יוזם מסע הצלב החמישי, המשיך ללחוץ על פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לממש את הבטחתו ולצאת בראש מסע צלב חדש.
במהלך השנים 1221- 1222 מנהל האפיפיור סדרת פגישות, מגובה במכתבים, עם הקיסר ונציגיו על מנת להבטיח את ארגון מסע הצלב בתיאום עם המסדרים הצבאיים ומלך ירושלים ז'אן דה בריין.
בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור – ככל הנראה כתמריץ – שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים, ובכך יהפוך פרידריך למלך ירושלים משיתפנה כיסא המלכות.
ויתור על כיסא מלך ירושלים
לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים ושם טבעת על אצבעה של איזבל בכנסייה בעכו – כנסיית הצלב הקדוש ולאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה בקתדרלה של צור ששימשה תחליף לכנסיית הקבר בירושלים – מקום הכתרתם המסורתי של מלכי ממלכת ירושלים.
משם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225 בהשתתפות אביה ואצילי ממלכת ירושלים.
עם מימוש הסכם הנישואים הפכה ממלכת ירושלים לחלק מקיסרות רומא.
פרידריך השני דרש - וקיבל את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים, ובהמשך דרש וקיבל את שבועת הנאמנות של אבירי הארץ.
כך הפך -שוב- ז'אן דה בריין ממלך לאביר חסר כל.
בשנת 1223 ערך ז'אן דה בריין מסע של עלייה לרגל בדרך סנטיאגו אותו סיים בסנטיאגו דה קומפוסטלה.
במהלך מסע זה הוא קיבל הצעה לשאת את אחת מבנותיו של אלפונסו התשיעי, מלך ארגון.
ב-1224 נשא ז'אן דה בריין בטולדו את ברינגואלה דה קסטיליה ילידת 1204, נישואים שהעמידו את ז'אן דה בריין או צאצאיו מנישואים אלו בין בעלי הזכות לכיסא המלכות של קסטיליה.
מנישואים אלו נולדו 4 צאצאים:
מריה דה בריין, נולדה בשנת 1225 באיטליה ונפטרה בשנת 1275 באסיסי, נישאה לבודואין השני, קיסר קונסטנטינופול.
אלפונס דה בריין תאריך לידה לא ידוע, נפטר בתוניס 25 באוגוסט 1270
לואיס דה בריין תאריך לידה לא ידוע, נפטר בשנת 1297
ז'אן דה בריין השני נולד בשנת 1230, כיהן כעוצר הגדול של צרפת
בשנת 1229, לאחר שירות כמפקד הכוחות של האפיפיור בדרום איטליה, במהלכו השתתף בקרבות כנגד טריטוריות הכפופות לקיסר פרדריך השני וכניסה כחבר למסדר הפרנציסקני, הוזמן ז'אן דה בריין לשמש כמלך של האימפריה הלטינית.
הסכם הנישואים נערך בשנת 1229. ז'אן הוכתר בשנת 1231 ונישואי הזוג הצעיר נערכו בשנת 1234, בהיות מריה כבת תשע ובולדווין בן 16.
תשע שנים שלט ז'אן דה בריין על האימפריה הלטינית.
התקוות שתלו בו ברוני הקיסרות, לפיהן יוכל דה בריין להפוך את הקערה והמומנטום ולהציל את האימפריה משקיעתה, לא התממשו.
האימפריה הלטינית, אחד מהשברים של האימפריה הביזנטית, ותוצר לוואי של מסע הצלב הרביעי, ניהלה מלחמת הישרדות מול האימפריה של ניקאה, ובעלי בריתה האימפריה הבולגרית השנייה, כאשר במאבקים משתתפים גם האימפריה של טרפזונטס ונסיכות אפירוס - אף הם רסיסים ביזנטיים עצמאיים.
בשנת 1235 נחתמה הברית בין הצאר הבולגרי למלך ניקאה בנישואים של נסיכה בולגרית עם נסיך ביזנטי והצדדים פנו לסלק מדרכם את המטרד של האימפריה לטינית.
במסע צבאי הצליחו בני הברית להפשיט את האימפריה הלטינית חסרת המשאבים מחלק גדול מנכסיה בתרקיה, ובשנת 1236 שמו את העיר קונסטנטינופול, בירת האימפריה והנכס הטרטוריאלי העיקרי שלה תחת מצור.
תחת הנהגת ז'אן דה בריין וקומץ אבירים - 160 במספר, עמדה העיר תחת מצור בקרבות שהוכתרו על ידי היסטוריונים לטינים - קתולים כקרבות המכבים, והשוו את ז'אן דה בריין להקטור הטרויאני.
אחת הסיבות לכישלון המצור נעוצה לא רק בהתנגדות העיקשת של המגינים אלא באי נכונותו של הצאר הבולגרי לקחת חלק פעיל במצור.
ז'אן דה בריין נפטר ביום 27 במרץ 1237 ונקבר באסיסי בבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
אשתו נפטרה ביום 12 באפריל - 16 ימים לאחר מכן, ונקברה בספרד בקתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה.
ז'אן דה שֵׁל היה אדריכל ופסל צרפתי גותי משל (סן-אט-מרן).
דה של היה אחד מאדריכלי קתדרלת נוטרדאם דה פארי ותכנן את בית הרוחב (הטרנספט) ושתי חזיתותיו, ביחד עם פייר דה מונטריי בסגנון גותי קורן (Rayonnant).
הוא החל לעבוד על בית הרוחב הצפוני ב-1240 ועל הדרומי ב-1257. חלון הרוזטה הצפוני מיוחס לו, ולוחית על הקיר החיצוני של החזית הדרומית, החתומה בשם "Johanne Magistro" ומתוארכת לפברואר 1257, ומתעדת את תחילת השינויים והשיפוצים בבית הרוחב ושעריו ובנייתו בסגנון הקורן החדש.
ב-1265 הוחלף דה של על ידי פייר דה מונטריי שהשלים את חלון הרוזטה הדרומי.
כיום מייחסים לו את בית הרוחב הצפוני, בית הרוחב הדרומי (ביחד עם פייר), חלונות הרוזטה הקורנים של בית הרוחב, שער הקלויסטר ושער סנט אטיין.
ישנם חוקרים הסוברים שהוא עבד ביחד עם פייר דה מונטריי על סנט שאפל ועל קתדרלת לה מאן.
ב-1264 עבד על ארמון הלובר ב-1265 תחת השגחתו של ריימונד די טמפל.
פייר דה של, מ-Maître de l'Œuvre de la cathédrale de Paris, שהיה אחד מהאדריכלים שבדקו את הקמרונות בקתדרלת שארטר ב-9 בספטמבר 1316 בבדיקה רשמית, ייתכן והיה בן או אחיין של דה של, שירש אותו גם בעבודות על קתדרלת נוטרדאם דה פארי.
ז'אן דוז'רדן הוא שחקן קולנוע וקומיקאי צרפתי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ופרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט "הארטיסט" (2011).
דוז'רדן נולד ברואי מלמזון (Rueil-Malmaison) שבצרפת.
הוא התפרסם לראשונה ב-1996 במופע כישרונות בטלוויזיה הצרפתית.
בשנים 1999–2003 הופיע בסדרה קומית בטלוויזיה הצרפתית, "Un gars, une fille".
בשנת 2005 שיחק לראשונה בקולנוע בתפקיד ראשי, בסרט "Brice de Nice", בו גם השתתף בכתיבת התסריט.
ב-2006 ו-2009 הופיע בתפקיד הראשי בסדרת סרטי פרודיה צרפתיים על הסוכן החשאי 117 (פרודיה על דמותו הבדיונית של הסוכן החשאי 007, ג'יימס בונד); על הופעתו קיבל מועמדות לפרס סזאר כשחקן הטוב ביותר (2007).
בשנת 2011 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן, בפרס גלובוס הזהב, בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט האילם "הארטיסט", בתור שחקן הראינוע ג'ורג' ולנטין.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של רומן פולנסקי "קצין ומרגל".
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם משנת 2014 ומגולל את פרשת דרייפוס מנקודת מבטו של ז'ורז' פיקאר, בגילומו של דוז'רדן.
על תפקיד זה היה מועמד לפרס סזאר.
בשנת 2023 כיכב בסרט הדרמה "הדרכים הלא ידועות" שם גילם סופר בשם פייר, שמחליט לאחר שנפגע בתאונה וכמעט קיפח את חייו, לצאת למסע בשבילים הנסתרים של צרפת.
בין השנים 2009 ל-2014 היה נשוי לשחקנית אלכסנדרה לאמי.
ז'אן ד'אלסי הייתה שחקנית הקולנוע הצרפתייה הראשונה ואשתו של חלוץ הקולנוע הצרפתי ז'ורז' מלייס מ-1926 עד למותו ב-1938.
מתה בורסאי, צרפת בגיל 91.
דמותה מגולמת בסרטו של מרטין סקורסזה "הוגו" (2011) על ידי השחקנית הלן מק'קורי.
קלאופטרה (1899): קלאופטרה, הרוח של קלאופטרה
ז'אן דוד (ברומנית וצרפתית: Jean David; 16 בדצמבר 1908 – 26 במרץ 1993) היה מעצב, צייר ומאייר ישראלי, יהודי יליד רומניה.
עסק בציור, ברישום, בקולאז', בעיטורי קרמיקה וביצירת שטיחי קיר, בולים ועוד.
ז'אן דוד נולד בשנת 1908 בבוקרשט, בירת רומניה, במשפחה אמידה.
בשנת 1927 נסע לפריז ללמוד ארכיטקטורה, אך עבר ללימודי ציור באקול דה בוזאר בפריז, המשיך באותה עיר ב"אקדמיה הסקנדינבית" שבמונפרנס ובשנים 1927–1933 באקדמיה ז'וליאן.
בשנת 1929 השתתף לראשונה בתערוכה קבוצתית בבוקרשט, ובשנת 1933 הציג שם תערוכת יחיד ראשונה.
פעל בחוג דאדא שחזר משווייץ.
באותה תקופה צייר, בין היתר, דיוקנאות, הידועים בהם "האשה עם צמות קלועות" ותמונת השחקנית לנה קאלר, שהושפעו ממודיליאני.
עבד עבור כתבי עת של אוונגרד, כמו "אונו" (Unu)
של סשה פאנה, שאת ספרו "החיים הדמיוניים של אלהים" אייר.
בשנת 1937 יצר, יחד עם שטפאן קונסנטינסקו, פרסקו בשביל ביתן רומניה בתערוכה העולמית בפריז וב-1939 צייר ציור קיר בביתן הרומני בתערוכה העולמית בניו יורק.
ב-1935 שהה בחיפה במשך תשעה חודשים במסגרות מסע בארץ ישראל, מצרים וקורפו.
ב-1942 עלה יחד עם עוד 12 יהודים (בהם תאודור בראונר, אחי הצייר ויקטור בראונר) על ספינת מעפילים קטנה שנלכדה על ידי הבריטים מול חופי לבנון, ושהה שנתיים במחנה מעצר בקפריסין.
ב-1944 שוחרר והתגייס לצי הבריטי.
עם הקמת מדינת ישראל התגייס לחיל הים הישראלי.
לאחר מלחמת העצמאות התגורר בירושלים וקשר קשרי ידידות הדוקים עם דן בן אמוץ, ואייר את הספר המשותף לו ולחיים חפר, "ילקוט הכזבים" ואת ספרו של בן אמוץ, "איך לעשות מה".
נישא לסוזי, דיילת ב"אל על", מחברת ספר הבישול "המטבח הספרדי".
ב-1954 נמנה עם ראשוני כפר האמנים עין הוד.
השתתף בשלוש התערוכות הראשונות של קבוצת "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב לאמנות ובבית האמנים בירושלים.
זכה גם לתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1960 זכה בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול.
דוד היה המעצב הישראלי הראשון שנבחר כחבר באגודת הגרפיקאים הבינלאומית (AGI).
בשנת 2002, תשע שנים לאחר פטירתו, נערכה במוזיאון הפתוח תפן תערוכה מקיפה של יצירותיו, ותערוכה נוספת נערכה בבית ראובן בתל אביב.
ז'אן ד'ארק הוא מחזה פרי עטו של ג'ורג' ברנרד שו, המבוסס על חייה ומשפטה של ז'אן ד'ארק.
הוא הועלה לבמה לראשונה בסוף 1923, כ-3 שנים אחרי שזכתה לקאנוניזציה מידי הכנסייה הקתולית.
המחזה ממחיז את מה שידוע על חייה בהתבסס על התיעוד ממשפטה.
שו למד את פרוטוקול המשפט והחליט שהמעורבים בו פעלו בתום לב מתוך אמונתם.
מייקל הולורויד אפיין את המחזה כ"טרגדיה בלי רשעים" וה"טרגדיה היחידה" של שאו.
שאו מאפיין את "ז'אן ד'ארק" כ"מחזה היסטורי בשש תמונות ואפילוג".
יוהנה (ז'אן ד'ארק), נערה פשוטה ממשפחת איכרים, שומעת קולות שמתיימרים להיות קולותיהם של מרגרטה הבתולה, קתרינה מאלכסנדריה והמלאך מיכאל, אותם שלח אלוהים כדי להנחות את מעשיה.
בתמונה א' נפתחת כשרובר דה בריקור המתלונן על חוסר יכולתן של התרנגולות בחווה להטיל ביצים.
יוהנה טוענת שהקולות אומרים לה לפרוץ את מצור אורליאן ושישלח איתה שלושה מאנשים למטרה זו.
יוהנה מוסיפה ואומרת כי אלוהים אומר לה להמליך את הדוֹפן בכנסית העיר רֶנְס.
דה בריקור מלגלג על ז'אן, אולם משרתיו שואבים השראה מדבריה.
בסופו של דבר דה בריקור מתחיל לחוש אותה תחושת השראה, ונותן את הסכמתו ליוהנה.
המשרת נכנס בסיום התמונה ואומר שהתרנגולות חזרו להטיל ביצים.
דה בריקור רואה בכך אות מאלוהים להשראתה האלוהית של יוהנה.
תמונה ב' (8 במרץ 1429) יוהנה מפלסת דרכה כדי להתקבל לחצרו של הדופן החלש וחדל האישים.
שם, היא אומרת לו שהקולות שלה ציוו עליה לעזור לו לגרש את האנגלים מאורליאן ומצרפת ולהכתיר אותו למלך בכנסיית ריימס, בה הוכתרו כל מלכי צרפת האמיתיים.
דרכה של יוהנה צולחת תוך שהיא משתמשת בחנופה, משא ומתן, מנהיגות ומיומנות בשדה הקרב.
בתמונה ג' (29 באפריל 1429), דיונוא ונושא כליו נמצאים על גדת נהר הלואר.
הם ממתינים לרוח שתפנה מערב ותעזור לחיילים לשוט ברפסודות, לחצות את הנהר ולתקוף את האנגלים באורליאן מן העורף.
יוהנה מבקשת לחצות את הגשר ולתקוף את האנגלים ודיונוא מסביר לה שצריך להיות פרקטיים, לתקוף את האנגלים בהפתעה מהעורף.
היא נוסכת בדיונוא השראה לתקוף את האנגלים ובסיום התמונה הרוח פונה מערבה והם תוקפים.
לבסוף יוהנה נבגדת ונשבית בידי האנגלים בעת מצור קומפיין.
הכומר סטוגאמבר מתעקש על כך שהיא תוצא להורג מייד.
האינקוויזיטור, הבישוף מבווא, ואנשי הכנסייה משני צידי המיתרס דנים באריכות על טבעה של הכפירה.
יוהנה מובאת לבית המשפט וממשיכה לטעון שהקולות אומרים לה את דבר האל ושאין היא זקוקה לכנסייה.
היא נכנעת בפני האיום בהוצאה להורג בשריפה ונאותה לחתום על כתב הודאה שבו היא מודה שחטאה בכל ההאשמות המיוחסות לה, על כך שהקולות ששמעה היו שדים ורוחות ושהיא מוכנה לשוב לחיק הכנסייה ולהישמע לאפיפיור.
היא עושה זאת מתוך מחשבה שיחונו אותה.
אולם כשמתברר לה שלמרות כתב ההודאה היא דנים אותה לאכול לחם צר ולשתות מים לחץ כשהיא נתונה במאסר עולם כל חייה, היא חוזרת בה, קורעת אותו ואומרת:
הכומר סטוגאמבר דורש שיוהנה תילקח למוקד ותישרף מייד.
האינקוויזיטור והבישוף מבווא מנדים אותה ומעבירים אותם לידיהם של האנגלים.
האינקוויזיטור טוען שיוהנה חפה מפשע, במובן זה שהיא כנה ואינה מבינה את הכנסייה ואת החוקים.
סטוגאמבר שנכח בהוצאה להורג מדדה בחזרה לאולם, משמיע קולות מסכנים ביותר, כשפניו שטופי דמעות ואומר:
חייל אנגלי נתן ליוהנה שני קיסמים קשורים בצוותא (מעין צלב) לפני מותה.
הנזיר מרטין לאדבני מספר שהוא לקח צלב מהכנסייה כדי שתתבונן בו והיא הזהירה אותו שאם יתקרב עוד תאחז בו האש ואמר
באפילוג המתרחש כעבור 25 שנה, נערך משפט חדש כדי לטהר את שמה של ז'אן ד'ארק מכפירה.
מרטין לאדבני מביא את החדשות למלך שארל.
שארל חולם חלום ובו יוהנה נגלית לפניו.
היא משוחחת בעליצות לא רק עם שארל, כי גם עם אויביה לשעבר, שקורמים עור וגידים בחדר השינה של המלך.
שליח מהעת המודרנית (זמן תקופת כתיבת המחזה, שנות העשרים של המאה העשרים) מביא חדשות שז'אן ד'ארק הוכרזה קדושה בשנת 1920. היא אומרת שבכוחם של קדושים לחולל ניסים ושואלת אם הם רוצים שהיא תקום לתחייה.
כל הדמויות עוזבות את החדר בזו אחר זו, טוענות שהעולם אינו מוכן לקבל קדושה כמוה.
האחרון לעזוב הוא החייל האנגלי, שנמצא בגיהנום, פרט ליום אחד בשנה שחסים עליו בגלל שהוא נתן לה צלב לפני מותה.
המחזה מסתיים בכך שיוהנה נואשת ומבינה שהאנושות לעולם לא תקבל את קדושיה:
המוניטין של שאו אחרי מלחמת העולם הראשונה היה בשפל המדרגה, וסבורים שהוא רצה קודם כל לבחון את המחזה מחוץ לבריטניה.
הצגת הבכורה של המחזה התקיימה ב-28 בדצמבר 1923 בתיאטרון גאריק בברודוויי, בידי להקת תיאטר גילד בכיכובו של ויניפריד לניהאן בתפקיד הראשי.
הצגת הבכורה בלונדון הופקה בידי לואיס קאסון וכיכבה בה חברתו של שאו סיביל תורנדייק, השחקנית שעבורה הוא כתב את התפקיד.
מעצב התלבושות היה צ'ארלס ריקטס.
ג'ון פולדס הלחין פסקול מקורי למחזה וניצח בו.
גרהם גרין עיבד את המחזה לסרט אותו ביים אוטו פְּרֶמִינְגֶר, שיצא לאקרנים בשנת 1957. ג'ין סיברג גילמה את דמותה של ז'אן ד'ארק, בסרט שיחקו גם ריצ'רד וידמארק, ריצ'רד טוד וג'ון גילגוד.
ב-1927 לי דה פורסט ביים את סיביל תורנדייק בסצנת הכנסייה מז'אן ד'ארק בסרט קצר שהוא עשה במכשיר הפונופילם שפיתח.
ג'ורג' ברנרד שו, יוהנה הקדושה - ז'אן ד'ארק, מאנגלית: יעקב אורלנד, תל אביב: הוצאת ספרים נ.
1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 18 בדצמבר 1952
יוצרים: מתרגם - יעקב אורלנד, במאי – יוסף מילוא, צייר – תיאו אוטו.
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 1 במאי 1971
יוצרים: מתרגמת - תרצה אתר, בימוי - מייקל מיצ'ם, תפאורה ותלבושות - רובין פידקוק, מוזיקה : פולדי שצמן.
אנשי החצר, אבירים, רשמים : אורה פרוש, גד יסעור, רבקה מרומי, אדם שפירא, בתיה ארואטי, ג'ון פולטון, פנחס גולדברג.
ז'אן דה מנשה היה מזרחן נודע ומומחה בעל שם ללימודים איראניים.
שלט היטב ב-15 שפות, ועסק גם בתרגום, תאולוגיה, פילוסופיה ומשפטים.
על אף מוצאו כיהודי-מצרי הוא המיר את דתו במהלך חייו והיה לנזיר דומיניקני.
עם זאת שמר על קרבה גדולה למטרות יהודיות.
היה פרופסור באוניברסיטת פריבור בשווייץ ובמכון היישומי ללימודים מתקדמים בפריז.
ז'אן דה מנשה נולד באלכסנדריה ב-24 בדצמבר 1902, בן לברון פליקס דה מנשה, מנהיג קהילת יהודי אלכסנדריה.
משפחת דה מנשה הייתה משפחה ספרדית עשירה שהשתייכה לאליטה הוותיקה של יהודי מצרים.
ז'אן למד בנעוריו בגימנסיה צרפתית בעיר מולדתו ולאחר מכן השלים תואר במשפטים מהמכללה הצרפתית בקהיר.
בהמשך נסע ללימודי פילוסופיה, מזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
בעודו באנגליה התחבר לחוגים ספרותיים וחברתיים שכללו אישים כגון הסופר האנגלי גרהם גרין, הפילוסוף הידוע ברטראנד ראסל והמשורר ת"ס אליוט.
דה מנשה תרגם לצרפתית כמה מיצירותיהם של ראסל ואליוט, כמו גם מהיצירות של המשורר האנגלי הקלאסי ג'ון דאן והמשורר היהודי-גרמני המומר מקס שלר.
אישיות נוספת שדה מנשה שמר על קשר קרוב איתה היה הפילוסוף הצרפתי הקתולי ז'אק מאריטן , שאשתו היהודיה המירה את דתה לקתוליות.
רבים מחבריו הקרובים של דה מנשה בתקופה זאת היו מומרים חדשים לקתוליות, מה שלימים השפיע עליו להמיר את דתו גם כן בשנת 1926.
לאחר שהשלים את לימודיו באוקספורד נסע ללמוד באוניברסיטת הסורבון בפריז מזרחנות ופילוסופיה והשלים דוקטורט.
הוא שלט היטב ב-15 שפות, כולל שורה של שפות אירופאיות, עברית, סורית ופרסית פהלוית.
בעודו סטודנט בפריז, עוד לפני שהמיר את דתו, דה מנשה גילה עניין רב בנושאים יהודים ופיתח אהדה גדולה לציונות.
בהוראת חיים ויצמן, ידיד משפחת דה מנשה, הוא אף מונה למזכיר ההתאחדות הציונית בז'נבה.
הוא המשיך להביע עניין בסוגיות יהודיות גם לאחר שהמיר את דתו.
בשנה לאחר שהוטבל לקתוליות הוא שקד על כתיבת ספרו על תנועת החסידות היהודית (Quand Israel aime Dieu, 1931), שהיה, לפי אדריאן הייסטינגס .
בשנת 1928 פרסם ספרון אוהד על הציונות בשם 'Situation du sionisme, שנותן הצדקות תאולוגיות נוצריות לתנועה הלאומית היהודית.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא סייע לחברו היהודי אמיל בנבניסט להימלט לשווייץ.
עם זאת, דה-מנשה היה לקתולי אדוק.
בתחילת שנות ה-30 הוא הצטרף למסדר דומיניקני בבלגיה, ובשנת 1935 הוסמך רשמית בתור כומר.
הוא היה לפעיל בתנועת ההתחדשות הנאו-תומיסטית (על שם תומאס אקווינס) של הכנסייה הקתולית לאחר מלחמת העולם השנייה.
כנציג קתולי דה מנשה פעל למען יחסים טובים יותר בין הכנסייה ליהודים.
הוא היה אחד מ-9 הנציגים הקתולים בוועדה יהודית-נוצרית משותפת בשווייץ בשנת 1947 שנועדה, כתגובה לשואה, ללמוד את המניעים לאנטישמיות נוצרית ולהילחם בה.
דה מנשה היה פרופסור למזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת פריבור בשווייץ בין השנים 1936–1948 והעביר סמינרים במקביל גם באוניברסיטת הסורבון.
בשנים 1949-1970 היה למנהל האקדמי של המכון היישומי ללימודים מתקדמים בפריז.
הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות שונות, כולל באוניברסיטת הרווארד ופרינסטון בשנים 1954-1955.
לאורך חייו דה מנשה פרסם קורפוס גדול של ספרים, מאמרים ותרגומים על נושאים מגוונים, אך במיוחד נודע כמומחה בעל שם ללימודים איראניים - הזורואסטריות, החוק הסאסאני, אסכולת המועתזילה, מזדאיזם, בלשנות פרסית ועוד.
ז'אן ד'ארק הייתה גיבורה צרפתייה אשר מילאה תפקיד מפתח בתהליך שחרור צרפת מהכיבוש האנגלי בזמן מלחמת מאה השנים במאה ה-15. בין הישגיה הצבאיים היה שחרור אורליאן מהמצור האנגלי, מכאן כינוייה הבתולה מאורליאן והעלמה מאורליאן.
היא נשפטה בידי האינקוויזיציה בעוון כישוף, קשרים עם השטן ופשעים נוספים, והועלתה על המוקד בעיר רואן.
ז'אן ד'ארק נחשבת לגיבורה לאומית של צרפת ובמאה ה-20 אף הוכרה כקדושה של הכנסייה הקתולית.
ז'אן ד'ארק מהווה מיתוס מכונן בתרבות הצרפתית.
דמותה היוותה השראה ליוצרים רבים, לא רק צרפתים, מדובר באלפי יצירות בתחומי אמנות מגוונים: במחזאות, בספרות, במוזיקה, בקולנוע ובאמנות הפלסטית.
למרות העניין המחקרי הרב בנושא לא קיים ריכוז של כל היצירות.
ואפילו לא ריכוז כל היצירות בתחום ספציפי.
אמנם נעשו ניסיונות להכין רשימות כאלו.
כבר ב-1894 הכין אמיל אואט (Émile Huet) רשימה של מעל 400 מחזות ויצירות מוזיקליות.
ב-1979 הספרייה העירונית בעיר רואן הציגה תערוכה שכללה מעל 500 תמונות ומוצגים אחרים הקשורים לז'אן ד'ארק.
היצירות המובאות ברשימות שבהמשך הן אלה שהן בעלות הערך ההיסטורי-אמנותי הרב ביותר.
השנה שם המחול השם בשפת המקורהכוריאוגרף הערות 1955 דיאלוג של מלאכים Seraphic Dialogue מרתה גרהם
השנה שם הסרט השם בשפת המקורהבמאי הערותהשחקנית שגילמה את דמותה 1899 ז'אן ד'ארק Jeanne d'Arc ז'ורז' מלייססרט אילם קצר 1917 ז'אן האישה Joan the Woman ססיל ב.
ידוע שדיוקן של ז'אן ד'ארק, שלא שרד, צויר כבר במהלך חייה.
אבל קיימים ציורים של דמותה כבר מהמחצית השנייה של המאה ה-15.
בפריז - פסל מוזהב של ז'אן ד'ארק ניצב ברחוב ריבולי, מול הקצה הפתוח של ארמון הלובר.
פסלו של פרנסואה רוד ניצב במוזיאון לוקסמבורג בפריז,
באורליאן - הפסל "הבתולה מאורליאן" בכיכר המרכזית.
בקומפיין - פסל ז'אן רוכבת על סוס, במקום בו נפלה בשבי, ופסל מול בית העירייה של קומפיין.
על הבסיס חקוק משפט שלה: "אלך לקומפיין, להציל את חבריי הטובים"
בעיירת הולדתה, דומרמי לה פוסל, חבל לורן - בחזית הבזיליקה
בניו יורק - פסלה של אנה הנטינגטון בריבר סייד פארק .
ז'אן ז'וזף מריה גבריאל דה לאטר דה טסיני היה מפקד בכיר בצבא צרפת.
הוא התבלט באומץ ליבו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה לחם במלחמת הריף.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא לחם כנגד הגרמנים במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ולאחר כניעתה של צרפת נותר בצבא צרפת של וישי.
מאוחר יותר עבר לצבא צרפת החופשית, ולחם לצד בעלות הברית בקרבות החזית המערבית.
לאחר המלחמה המשיך למלא תפקידים בכירים בצבא צרפת, ובין היתר שימש כמפקד העליון של הכוחות הצרפתיים בהודו-סין בתחילת מלחמת הודו-סין הראשונה.
לאחר מותו הוענקה לו דרגת "מרשל צרפת".
לאטר נולד למשפחה אריסטוקרטית ב-2 בפברואר 1889 בכפר מויירון-אן-פארד במחוז ואנדה, בכפר זה נולד בין היתר גם ז'ורז' קלמנסו.
בין השנים 1898–1904 למד במכללת הצי הצרפתי (École navale), בין 1908–1911 למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, ודורג כחמישי במחזורו.
בשנת 1911 התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1912 הועלה לדרגת לוטננט והוצב ברגימנט הדרגונים ה-12.
ב-11 באוגוסט 1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נפצע לאטר בפעם הראשונה כתוצאה מרסיס כדור שפגע בו במהלך סיור רכוב.
הוא נפצע שוב ב-14 בספטמבר בעת שרכב בראש הפלוגה שלו, כתוצאה מרומח של אולאן.
ב-20 בדצמבר של אותה שנה קיבל את אות לגיון הכבוד.
ב-1915 הועלה לדרגת קפטן והוצב ברגימנט החי"ר ה-93. הוא לחם בקרב ורדן, ונפצע פעמים רבות נוספות, ועל כך עוטר בצלב הצבאי.
לאחר מכן מונה לראש המטה של הדיוויזיה ה-21, ובתפקיד זה החזיק עד סוף המלחמה.
בשנת 1919 הועבר לרגימנט החי"ר ה-49, ובין השנים 1921 עד 1926 שרת במרוקו והשתתף במלחמת הריף.
במהלך המלחמה מונה למושל הצבאי של אזור תאזה, ונפצע עוד מספר פעמים.
בין 1927–1929 למד בקורסים נוספים במכללת המלחמה, וב-1928 הועבר לרגימנט החי"ר ה-5. בשנת 1931 הוצב בקצין במטה הכללי, והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בשנת 1935 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט החי"ר ה-151. בשנת 1938 הוא מונה לראש צוות המטה של המושל הצבאי של שטרסבורג.
ב-22 במרץ 1939 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, וב-3 בספטמבר של אותה שנה מונה לראש המטה של הארמייה החמישית.
בינואר 1940 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחם נגד הגרמנים בקרבות על רתל, שמפאן-ארדן, מורמלון וקרבות רבים נוספים.
ב-22 ביוני 1940 נחתמה שביתת נשק בין צרפת לגרמניה, והוקמה ממשלת וישי שהייתה למעשה מדינת בובות גרמנית.
לאטר נותר נאמן למשטר וישי, כיוון שהאמין שהוא מגן על האינטרסים הלאומיים של צרפת.
ב-25 ביוני של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-13, ובהמשך מונה למושל הצבאי של פווי-דה-דום.
לאטר עמל קשות להחזיר לחייליו את המורל שאבד להם בשל התבוסות מול הגרמנים, והתמקד בחינוך הנוער, תוך שהוא פותח בתי ספר צבאיים שהכשירו מנהיגים לעתיד.
בספטמבר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה, ומונה למושל של תוניסיה.
הוא הודח מתפקידו ב-2 בפברואר 1942, והוחזר לצרפת בהוראת הגרמנים, כיוון שסירב להעניק דלק לקורפוס אפריקה.
עם מותו של שארל הונציגר, התמודד לשווא על תפקיד מפקד כוחות היבשה של צרפת של וישי.
הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-16. אף על פי שבפועל הוא היה נאמן לחלוטין למשטר וישי, הרי שהוא היה ידוע בתור אוהד של צבא צרפת החופשית ושל דה גול.
בהתאם לכך, בניגוד לרוב הגנרלים בצבא וישי, לא הוענק לו אות מסדר פרנסיסקה (Ordre de la Francisque, אות הערכה מיוחד שהיה מוענק באופן אישי בידי המרשל פטן).
בנובמבר של אותה שנה פלשו בעלות הברית למרוקו ואלג'יריה הצרפתיות במסגרת "מבצע לפיד".
ההתנגדות הצרפתית הייתה מזערית, מה שגרם לגרמנים לפקפק בבעלי בריתם, ועוד באותו חודש פלשו כוחות גרמניים ואיטלקים לצרפת במסגרת מבצע אנטון.
ההשתלטות על צרפת הייתה מהירה, והתוקפים נתקלו בהתנגדות מועטת.
לאטר היה הגנרל הצרפתי היחיד שניסה להתנגד, אולם התנגדותו הייתה חסרת תועלת והוא נכלא ונלקח למעצר בטולוז.
הוא נשפט בידי שופטים צרפתיים, ונידון למאסר בכלא בליון.
בלילה שבין ה-2 וה-3 בפברואר 1943 הוא נמלט מהכלא בסיוע אשתו, והגיע ללונדון שם הצטרף לצבא צרפת החופשית, וב-11 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל של ארמייה.
בדצמבר 1943 מונה למפקד "ארמייה B", שנכללה במסגרת קבוצת הארמיות השישית של בעלות הברית.
לצד הארמייה השביעית האמריקנית, לקחה הארמייה שתחת פיקודו חלק מכריע במבצע דרגון שבמסגרתו פלשו בעלות הברית לצרפת הכבושה.
באוגוסט 1944 פלשו חייליו צפונה לתוך צרפת במעלה עמק הנהר רון.
בהדרגה הצטרפו אל הארמייה שלו חיילים רבים מהמחתרת הצרפתית עד שהיא כללה כמה מאות אלפי חיילים.
ב-25 בספטמבר 1944, הפכה הארמייה שלו להיות הארמייה הראשונה.
ב-11 בספטמבר חברו הארמייה שלו והארמייה האמריקנית, ליד העיר דיז'ון עם אגפה הימני של קבוצת הארמיות ה-12, אשר הבקיעה את דרכה מחזית הפלישה לנורמנדי אל לב צרפת.
הארמייה הראשונה פלשה לאלזס, ובאוקטובר השתתפה בקרב על ווז'.
בעקבות מתקפת הארדנים הגרמנית בדצמבר 1944, נאלצו האמריקאים לדלל את כוחותיהם באלזס, מה שעודד את הגרמנים לפתוח במבצע נורדווינד על הבסיסים של קבוצת הארמיות השישית שם.
אמנם עמדותיה של הארמייה הראשונה ליד שטרסבורג נפגעו מעט יחסית, אולם הארמייה השביעית האמריקנית ספגה מכה קשה.
המפקד העליון של בעלות הברית, דווייט אייזנהאואר שקל להורות ללאטר לפנות את אלזס, אולם דה גול התנגד לכך, וטען שפינוי כזה יהיה "אסון לאומי בלתי הפיך" מבחינת העם הצרפתי, ואיים שיוציא את הכוחות הצרפתיים מהזירה.
אייזנהאואר נכנע, ולאטר המשיך להחזיק בשטרסבורג וסביבותיה חרף ההתקפות הגרמניות.
ב-19 בינואר 1945, העביר מפקד קבוצת הארמיות השישית, גנרל ג'ייקוב דיוורס תחת פיקודו של לאטר את הקורפוס האמריקני ה-21 בפיקודו של פרנק מילבורן.
לאטר היה, לפיכך, הגנרל הלא אמריקני היחיד שפיקד על כוחות אמריקניים גדולים במלחמת העולם השנייה.
בין 20 בינואר ל-9 בפברואר 1945 השתתף לאטר בצמצום הכוחות הגרמניים בכיס קולמר.
לאחר חיסול כיס קולמר, פלש לאטר לגרמניה, ובאפריל של אותה שנה כבש את קרלסרוהה, דרמשטאדט ושטוטגרט.
כיבוש שטוטגרט הצית מחלוקות חדשות בין האמריקנים לצרפתים.
דה גול דרש מלאטר להחזיק בשטוטגרט ולקיים בה ממשל צבאי צרפתי "לא משנה מה האמריקאים אומרים וחושבים".
בניגוד לכך, אייזנהאואר ודוורס דרשו ממנו לנוע הלאה.
לאטר מילא אחרי פקודותיו של דה גול והאמריקאים נאלצו לוותר.
ב-22 באפריל הוא כבש את זיגמרינגן, וב-24 באפריל את אולם.
ב-8 במאי ייצג לאטר את צרפת במעמד כניעתם של הנאצים.
החל מ-31 במרץ מונה לאטר למפקד חיל הכיבוש הצרפתי בגרמניה, והחזיק בתפקיד עד 27 במאי.
ב-17 ביוני של אותה שנה הוא היה זה שקיבל את פניהם של טייסי נורמנדי-ניימן ששבו מהחזית המזרחית.
בין אוקטובר לנובמבר 1947 הוביל משלחת צרפתית לאמריקה הלטינית.
ב-6 בדצמבר 1950 מונה לנציב העליון של הודו-סין הצרפתית, ולמפקד העליון של הצבא הצרפתי בווייטנאם.
החל משנת 1946 מרד הווייט-מין בהנהגתם של הו צ'י מין ווו נגוין ג'יאפ בשלטון הצרפתי, והמלחמה התפתחה למלחמת הודו-סין הראשונה.
הווייטנאמים השתלטו על בסיסים צרפתים מבודדים, וגרמו אבדות רבות ללגיונות חיל המשמר הצרפתי.
לאטר ניתח היטב את המצב בשטח, והחליט לשנות את האסטרטגיה.
מרדיפת האויב בשטח לא מוכר כהגנה אקטיבית הצרפתים עברו ליזום התקפות על מוצבי המורדים ולבנות קווי ביצורים.
עשרות אלפי חיילים וייטנאמים נהרגו במערכות, דיוויזיות התפרקו ומעמד המנהיגים הצבאיים התחיל להתערער.
בינואר 1951 הנחיל לאטר לכוחות של ג'יאפ תבוסה בקרב וין יאן, במרץ של אותה שנה ניצח שוב בקרב מאו קאה וביוני בקרב דו די.
ב-15 בנובמבר 1951 הוא פרש מתפקידו.
לאטר מת מסרטן ב-11 בינואר 1952 בפריז בגיל 62. בהלווייתו השתתפו בין היתר דווייט אייזנהאואר, שארל דה גול וברנרד מונטגומרי.
לאחר מותו הוא הועלה לדרגת מרשל צרפת.
אחריו זכו בדרגה זו רק שלושה גנרלים.
הוא נקבר בעיר הולדתו, שכאמור לעיל, בה נולד גם ז'ורז' קלמנסו.
בני העיר גאים מאוד בכך שהצמיחו שניים ממנהיגיה הגדולים של צרפת שהובילו אותה בשתי מלחמות העולם, וכיום קיים בה "מוזיאון קלמנסו-דה לאטר" (Musée national Clemenceau-de-Lattre).
ז'אן לואי פול דלה היה פסיכיאטר, נוירולוג וסופר צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית (משנת 1959).
כיהן בשנים 1943–1970 כפרופסור בקתדרה למחלות הנפש והמוח של אוניברסיטת פריז בבית החולים הפסיכיאטרי סנט אן בפריז.
יחד עם פייר דניקר, גילה דלה את ההשפעה האנטי-פסיכוטית של הכלורפרומזין, התרופה האנטי-פסיכוטית הראשונה, והיה לאחד המייסדים של הפסיכיאטריה הביולוגית והפסיכופרמקולוגיה.
ז'אן דלה נולד בשנת 1907 בעיר באיון, במחוז הפירנאים האטלנטיים שבארץ הבסקים הצרפתית, כבנו היחיד של מוריס דלה, כירורג וראש עיריית באיון.
אביו לא התלהב ממשיכת הבן לספרות ושאף שבנו ישמור על המסורת המשפחתית ושיהיה כירורג כמוהו.
אמו, אישה רגישה ותומכת, עודדה את בנה למצות את כישוריו.
נער מחונן מבחינה אינטלקטואלית ובעל זיכרון יוצא דופן, ז'אן דלה סיים את לימודי התיכון בגיל 14 עם עבודת בגרות בתחום הפילוסופיה "על היחס בין פיזי ולמוסרי".
בגיל 15 באישור מיוחד של שר החינוך, נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פריז.
בו זמנית למד גם אסתטיקה בפקולטה לפילוסופיה בסורבון.
את לימודי הרפואה סיים בהצטיינות בגיל 18 ועבר בהצלחה את מבחני הקבלה להתמחות בבתי החולים של פריז.
למורת רוחו של אביו לא בחר להתמחות בכירורגיה.
בעקבות התוועדותו להגותם של פייר ז'אנה ושל ז'ורז' דיומא בחר במקצוע הפסיכיאטריה.
הוא עשה התמחות בפסיכיאטריה ובנוירולוגיה בבית החולים סלפטרייר בקליניקה של הפרופסור גייאן (Guillain).
בימי התמחותו כתב דלה סיפורים קצרים אותם פרסם תחת שם העט ז'אן פורל (Jean Faurel).
לא השתמש בשמו האמיתי מפני שחשש שהיותו ידוע כסופר יפגע בהתחלת הקריירה שלו כרופא ומדען.
באותם הזמנים רשם ביומנו כי "חייו האמיתיים הם הספרות, בעוד פסיכיאטריה היא רק מקצועו"
בשנת 1935 סיים את עבודת הדוקטורט במדעי הרפואה שלו בנושא האסטריאוגנוזיה.
עשה בהמשך לימודי תואר ראשון בפילוסופיה בסורבון, ובשנת 1942 סיים שם תואר דוקטורט בספרות עם עבודה בשם "התמוססויות של הזיכרון".
במבוא לעבודה זו שיבח אותה פייר ז'אנה על כי מהווה מעין פיוס בין הרפואה לפסיכולוגיה.
החל משנת 1939 כ־agrégé התקבל דלה לעבודה קלינית ואקדמית בבית החולים סנט אן בפריז, שנוהל באותה תקופה על ידי אנרי איי.
דלה עבר גם פסיכואנליזה דידקטית אצל אדואר פישון, חתנו של פייר ז'אנה, אולם מאוחר יותר גישתו כלפי הפסיכואנליזה הייתה מסויגת.
בשנת 1942 אחרי שז'וזף לוי-ולנסי (1943-1879), פסיכיאטר ממוצא יהודי, שהתמנה לפרופסור ראש הקתדרה למחלות נפש והמוח בקליניקה האוניברסיטאית בסנט אן, לא יכול היה להיכנס לתפקידו בגלל חוקי הגזע, נתבקש דלה למלא את מקומו החל משנת הלימודים 1942–1943.
בשנת 1946, אחרי שהסתבר כי לוי-ולנסי נספה בוודאות באושוויץ התמנה דלה רשמית לראש הקתדרה.
דלה נמנה עם הפסיכיאטרים שבדקו פושעים נאצים אחרי מלחמת העולם השנייה, וניסו לעמוד על אישיותם.
הוא והפסיכיאטר האמריקאי-קנדי יליד סקוטלנד יואן קמרון בדקו את רודולף הס בעת משפטי נירנברג ותארו אצלו סימפטומים של "אמנזיה היסטרית" בביוגרפיה שלו התוודה הס כי זייף את האמנזיה.
דלה כיהן בשנים 1951–1970 גם כמנהל המכון לפסיכולוגיה של אוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנת 1950 עמד בראש החברה הצרפתית לפסיכולוגיה ובראש הקונגרס העולמי הראשון לפסיכיאטריה.
בשנת 1959 היה יושב ראש הוועד הלאומי ללימודי התפקודים והמחלות של המוח ובשנת 1965 בראש הקולגיום הבינלאומי לנוירופסיכופרמקולוגיה.
בבית החולים סנט אן ניהל דלה צוות תוכנית אקדמיים רב-תחומיים עם מעבדות בכל התחומים הקשורים לפסיכיאטריה.
עמיתיו הקרובים ביותר היו: פייר פישו, פייר דניקר, תרז למפרייר ורמון סאדון.
פישו כתב איתו שני ספרים חשובים בתחום הפסיכולוגיה והמבחנים הפסיכומטריים.
פייר דניקר עבד בימי המלחמה הקשר הודק עם הצלב האדום והיה שותף מרכזי למחקרים הפרמקולוגיים.
הוא כתב יחד עם דלה את הספר "התרופות הפסיכיאטריות החדשות".
תרזס למפרייר ניהלה את מחלקת הנשים וחקרה בעיקר את ההיסטריה.
רמון סאדון היה מומחה באפידמיולוגיה ועבד בתוכניות של ארגון הבריאות העולמי
ב-19 בספטמבר 1950 ישב דלה בראש הקונגרס העולמי הראשון לפסיכיאטריה שהתקיים בפריז, שבו השתתפו 53 ארצות ו־35 איגודים ושיזם תוכנית עבודה תלת-שנתית.
דלה ערך מחקרים חלוציים על סמים כמו אל.אס.די, מסקלין ופסילוציבין
דלה ערך יחד עם חוקרים נוספים מחקרים רבים בתחום הקליני והפסיכופרמקולוגי, במיוחד בנוגע לכלורפרומזין, שהיה התרופה ה"נוירולפטית" או האנטיפסיכוטית הראשונה.
בשנת 1952, יחד עם הפסיכיאטר ז'.מ.
הרל ופייר דניקר חקר דלה את ההשפעות המרגעיות של הכלורפרומזין.
תכשיר זה פותח מוקדם יותר באותה שנה תחת השם 4560 RP על ידי אנרי לאבורי (Laborit), איגנאר (Huguenard) ואליום (Alluaume), כירורגים בבית החולים הצבאי "וואל דה גראס" בפריז שחיפשו חומר טוב יותר לטרום-הרדמה ולצורך זה ביקשו ליצור חומר המשרה שנת חורף מלאכותית אצל חיות.
הם מצאו שתכשיר זה גורם למטופל להפוך לאדיש לסביבתו.
אצל 38 חולים במצבים פסיכוטיים מאניים ואחרים מצאו דלה ועמיתיו כי בעקבות הוספת כלורפרומזין לטיפול בעזרת ברביטורטים חלה הטבה במצבי אי שקט נפשי ומוטורי (אגיטציה) ומצבי תוקפנות.
כבר ב-1954 נכנסה התרופה לשימוש גם בארצות הברית, אם כי שם הטיפול בסכיזופרניה המשיך תקופה ארוכה להתבסס בעיקר על פסיכואנזליה.
בהתחלה, בביטאון Journées thérapeutiques de Paris ("ימי הטיפול של פריז") הוא הגדיר תרופה זו כ"גנגליופלגית".
בהמשך תיאר אותה כ"פסיכוטרופית בעלת פעולה מרכזית" (כלומר על מערכת העצבים המרכזית) וקרא לה "נוירופלגית" ולבסוף "נוירולפטית".
החל משנת 1957 הכלורפרומזין נפוץ בעולם כתכשיר אנטיפסיכוטי ראשון.
ב-1957 לאבורי, שלמעשה גם הוא גילה שלכלורפרומזין יש אפקטים פסיכוטרופיים, קיבל יחד עם דניקר את הפרס היוקרתי לסקר-דבייקי למחקר רפואי קליני
המצאת התכשירים האנטיפסיכוטיים תרמה תרומה חשובה ביותר בהפיכתם של בתי החולים הפסיכיאטריים מבתי מחסה עם תנאי אשפוז וטיפול פוגעניים כמו שימוש בכותנות כפייה, הזנה מלאכותית, אינטראקציות אלימות, "טיפולים" בלתי יעילים, לבתי חולים מודרניים עם הפנים לשיקום החולים בקהילה.
צעדים ראשונים לקראת טיפול תרופתי נגד דיכאון
בשנת 1952 בנפרד ממחקרם של לוריא וזאלצר, יחד עם ז'אן-פרנסואה בוויסון, הבחין דלה לראשונה את התכונות נוגדות הדיכאון של האיזוניאזיד, נגזרת של החומצה הניקוטינית.
בהמשך היה מעורב דלה ביישום הפסיכיאטרי של תגליתו.
ב-1952 זליקוף ועמיתיו דיווחו על השפעה הנוגדת דיכאון התרופה איפרוניאזיד (מרסיליד), נגזרת של האיזוניאזיד.
נתן קליין ממח למחקר בבית החולים רוקלנד בניו יורק אישר את תכונותיו האנטידיכאוניות של האיפרוניאזיד.
בשנת 1957 יחד עם פייר דניקר ערך סיווג של החומרים הפיסיכואקטיביים או "פסיכוטרופים", שאומץ בזמנו על ידי קונגרס עולמי לפסיכיאטריה בשנת 1961.
סיווג זה חילק את החומרים הנ"ל לפי פעילותם על מערכת העצבים המרכזית.
עם תלמידיו נמנו פייר פישו, פייר דניקר ורמון סאדון.
דלה הצטיין בכישרון כתיבה וחיבר מספר ספרים ביוגרפיים, ביניהם ספר "פסיכוביוגרפי" על "צעירותו של אנדרה ז'יד" וספר ":סוציוביוגרפי" על אבותיו מצד אמו (Avant- Mémoire) בארבעה כרכים.
מסתו "פסיכיאטריה ופסיכולוגיה של "חסר המוסר" זיכתה אותו בפרס הגדול של המבקרים הצרפתים.
דלה הכיר את ז'יד בבריסל בשנת 1945 באמצעותו של אנרי מונדור.
ז'יד הציג בפניו את רוז'ה מרטן די גאר, שהפך גם כן לידידו.
אחרי מותו של ז'יד ב-1947 בתו מסר לדלה את ניירותיו הפרטיים והתכתבויותיו המשפחתיות, שסייעו לדלה בשנת 1952 בחיבור הפסיכוביוגרפיה שלו על צעירות הסופר המנוח.
דלה היה מדען הומניסט, אחד מאבות הפסיכופרמקולוגיה ומחסידי הרפואה הפסיכוסומטית, בעל הכשרה רחבה ברפואה, במדעי ההתנהגות, בפילוסופיה ובספרות.
רוז'ה מרטן די גאר, שהיה ידידו, דיבר על ה"נס דלה", כפי הצהיר הוא עצמו נחשב לרופא בין פסיכולוגים, לפסיכולוג בין הרופאים, לנוירולוג בין פסיכיאטרים ולפסיכיאטר בין הנוירולוגים.
המצאתו שלו ושל דניקר את הטיפול התרופתי האנטיפסיכוטי הביא למהפכה בטיפול הפסיכיאטרי - לצמצום הצורך בנזע חשמלי, ובהמשך להפסקת השימוש בכותונת הכפייה ובעשורים הבאים צמצום מיטות האשפוז הפסיכיאטרי וקיצור האשפוזים של החולים במחלות פסיכיאטריות.
בנותיו הן הסופרות פלוראנס דלה, גם היא לימים חברת האקדמיה הצרפתית, וקלוד דלה, מחברת רומנים ופסיכואנליטיקאית.
ז'אן דלה כתב מעל 700 מאמרים ומעל 40 ספרים.
1942 - Les Dissolutions de la Mémoire (התפרקויות הזיכרון) - מסה שהצטיינה גם בסגנונה הספרותי, עם מבוא מאת פייר ז'אנה
1946 - "La Cité grise - "Cahier de Jean Faurel (העיר האפורה) (פורסם תחת שם העט ז'אן פארל)
7 Lit numéro (המיטה מספר 7)
La Jeunesse d'André Gide (צעירותו של אנדרה ז'יד) - פסיכוביוגרפיה
ָָ*מבוא לפרסום ההתכתבות של רוז'ה מרטן די גאר עם אנדרה ז'יד ועם ז'אק קופו
-Les Avant Mémoires (זיכרונות טרומיים) טטרלוגיה מוקדשת לתולדות אבותיו מצד אמו בפריז לאורך שלוש מאות שנה
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
אות מסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד
אות מסדר הלאומי להצטיינות של צרפת בדרגת קצין בכיר
התואר "מפקד של הבריאות הציבורית"
29 במרץ 1955 - חבר האקדמיה הצרפתית לרפואה
4 ביוני 1959- חבר האקדמיה הצרפתית - נבחר בכיסא 17 כיורשו של ז'ורז' לקונט
את הנאום לכבוד קבלתו נשא ב-21 בינואר 1960 לואי פסטר ואלרי-ראדו.
1999- האיגוד הפסיכיאטרי העולמי התחיל מיוזמתו של דריס מוסאווי להעניק פרס ע"ש ז'אן דלה (בשווי 40,000 יורו) לפסיכיאטרים "שהיטיבו לגשר בין ההיבטים הביולוגיים והפסיכוסוציאליים של הפסיכיאטריה".(עם חתני הפרס נמנו האגופ אסקיסקל, האנס-יורגן מלר ומיצומוטו סאטו)
ז'אן דה שנטל הייתה נזירה, בת אצולה צרפתייה, שיסדה מסדר של נזירות וקדושה של הכנסייה הקתולית.
ז'אן פרנסס דה שנטל נולדה בדיז'ון ב-28 בינואר 1572. אביה בנינגה פרמיאו (Bénigne Frémyot) היה נשיא (président à mortier) הפרלמנט של בורגון, אמא נפטרה כשז'אן הייתה בת שנה וחצי.
בגיל 21 נישאה לברון דה שנטל וקיבלה תואר ברונית.
הברון נהרג בתאונת צייד בשנת 1601, כשז'אן הייתה בת 28.
בתקופת התענית של שנת 1604 ז'אן פגשה את הבישוף של ז'נבה, פרנציסקוס הקדוש מסאל, שהטיף בכנסייה בדיז'ון.
הבישוף הפך לרועה הרוחני שלה.
בהשפעתו, ובתמיכת אחיה שהיה הארכיבישוף של בורז', עברה לאנסי והקימה שם קהילה של מסדר הביקור של מרים (Ordo Visitationis Beatissimae Mariae Virginis).
למסדר התקבלו נשים שנדחו על ידי מסדרים אחרים מפאת גיל או בריאות לקויה.
המסדר התפתח בקצב מהיר, ועד מותה של דה שנטל כבר כלל המסדר 86 מנזרים.
ביום שהוקדשה כבר היו במסדר 164 מנזרים.
דה שנטל נפטרה במולן ב-13 בדצמבר 1641. נקברה באנסי, במנזר הראשון שהקימה.
דה שנטל הוכרזה כמבורכת ב-21 באפריל 1751 על ידי האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר והוכרזה כקדושה ב-16 ביולי 1767 על ידי האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
יום החג שלה נחגג ב-12 באוגוסט.
ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080 הוא סרט קולנוע ניסיוני בלגי משנת 1975, בבימויה של במאית הקולנוע הבלגית היהודייה שנטל אקרמן.
הסרט ידוע בשל השפה הקולנועית ה"יבשה" שלו, המנוגדת למוסכמות השפה הקולנועית ההוליוודית הקלאסית: המצלמה נייחת, השוטים ארוכים, והאווירה מונוטונית ומנוכרת.
ז'אן דילמן (דלפין סריז') היא אלמנה המגדלת בן מתבגר.
לפרנסתה היא עוסקת בשמרטפות וכן מקבלת לקוחות זנות בביתה.
הסרט מתאר את שגרת חייה במשך שלושה ימים: בישול, ניקיון, גידול בנה, וקיום יחסי מין עם לקוחות גברים.
בדומה לפעילויותיה האחרות, שירותי המין הם חלק מהשיגרה שהיא מבצעת בכל יום באופן מכני ומשעמם.