tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם הציב את משאבי הצי בעמדת איום כנגד ספרד היבשתית כדי לגרום לספרדים להשיב את הכוח הימי שיעדו היה הפיליפיני לשוב על עקביו.
כתוצאה מלחץ שהופעל עליו על ידי מפקדי הצי, הקים לונג צוות ייעוץ קבוע לאחר המלחמה.
מועצה זו, שהוקמה במרץ 1900, נועדה לאחד את פעולותיהם של משרד מודיעין הצי, של מכללת המלחמה של הצי של פיקוד הצי להכנת תוכניות למלחמה ולביצוע ההכנות הנדרשות לה, תכנון והקצאת משאבים ימיים כפי שהוגדר בתוכניות אלו.
לאחר המלחמה קידם לונג תוכניות להקמת בסיס ימי בפיליפינים, אך המימון לתוכניות אלו הושהה על ידי הקונגרס, שביקש שוב ושוב לבחון את המיקומים האפשריים לבסיס באיים.
הסוגיה נגעה גם ליריבות מול מחלקת המלחמה, שהתנגדה להקמת בסיס קבוע של הצי בפיליפינים שלא יהיה כפוף אליה.
בנייתו של בסיס הצי במפרץ סוביק החלה רק לאחר סיום כהונתו של לונג כמזכיר הצי.
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1900 הועלה שמו של לונג כמועמד אפשרי לתפקיד סגן הנשיא על ידי המשלחת ממסצ'וסטס והוא היה הבחירה שהועדפה על ידי הנשיא מקינלי.
עם זאת, הנהגת המפלגה התנגדה למועמדתו בשל שיקולים גאוגרפיים, ולודג' (שעדיין היה מסוכסך עם לונג) ענד בחוסר כנות סרט תמיכה בלונג, אף על פי שהוא תמך ברוזוולט, שזכה בקלות במועמדות.
מקינלי ורוזוולט ניצחו בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה ולונג החליט להמשיך בתפקידו במחלקת הצי לתקופת הכהונה השנייה של מקינלי.
לאחר רצח הנשיא מקינלי בספטמבר 1901 הגיש לונג את התפטרותו לנשיא החדש רוזוולט ב-1 במאי 1902. הסיבות המדויקות לצעדו זה לא התבררו די צרכן, אך ככל הנראה היו לו כמה גורמים.
ראשית, לרוזוולט היו יחסים קרובים עם לודג' יריבו משכבר הימים של לונג.
שנית, במהלך החקירה בנוגע לפעולותיו של אדמירל וינפילד סקוט שליי בקרב סנטיאגו דה קובה ביולי 1898, התעוררה ביקורת משמעותית בנוגע לתפקודו של לונג במלחמה.
שלישית, אחת מבנותיו של לונג נפטרה באוקטובר 1901, פחות מחודש לאחר רצח מקינלי.
כל האירועים הללו גרמו ללונג לשקוע בדיכאון והמצב החמיר כאשר רוזוולט התעמת עמו בנוגע למהלכי הפתיחה של המלחמה ופרסם כמה מהמקרים בהם ביטל לונג את החלטותיו.
ההיסטוריון ונדל גארט מציין שלרוזוולט היה עניין אישי רב בצי, והיה לו קושי לעבוד בשיתוף פעולה גם עם מזכירי הצי שכיהנו לאחר לונג.
לונג שב למסצ'וסטס, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין והמשיך לגלות עניין בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית.
הוא שימש כחבר בדירקטוריונים של כמה חברות.
הוא המשיך לקדם את זכות הבחירה לנשים והיה חבר במועצות של כמה בתי ספר פרטיים, כולל אקדמיית הֶבּרוֹן שבה הוא למד בצעירותו.
את רוב זמנו בשנים אלו הוא בילה במיין, לאחר שב-1882 הוא רכש בחזרה את בית משפחתו בבקפילד.
באוגוסט 1915 הוא חלה ושב לביתו בהינגהאם.
ג'ון לונג נפטר ב-28 באוגוסט 1915 בהינגהאם.
בנוסף ליומנו רחב היריעה, כתב לונג במגוון של נושאים.
במהלך ניסיונו הבלתי מוצלח בעריכת דין בבקפילד, הוא פרסם מסמך בנוגע לסמכות הקונגרס והעבדות.
בעת שהותו בבוסטון בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19, הוא כתב מחזה שהוצג בעיר.
ב-1878 הוא הוציא תרגום של הפואמה האפית אינאיס של ורגיליוס.
ב-1903 הוא פרסם את "הצי האמריקאי החדש" (The New American Navy), היסטוריה של מלחמת ארצות הברית-ספרד ושל התפתחות הצי באותה תקופה.
בין פעולות הצדקה של לונג ניתן למנות את מימון וייסוד הספרייה הציבורית בבקפילד ב-1900, שכיום ידועה כ"ספריה החופשית על שם זיידוק לונג".
צי ארצות הברית הנציח את לונג בקריאת משחתת על שמו, שנכנסה לשירות ב-1919 וטובעה במתקפת קמיקזה בינואר 1945.
ג'ון פרנסיס ליהמן הבן הוא בנקאי השקעות וסופר אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1981–1987 בממשלו של הנשיא רונלד רייגן.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא קידם את תוכנית צי 600 הספינות.
ג'ון ליהמן נולד בפילדלפיה לקונסטנס וג'ון פרנסיס ליהמן האב, מהנדס תעשייה וניהול וקצין לשעבר בצי ארצות הברית שזכה לעיטורים.
הוא למד בבית הספר התיכון לה סאל קולג'.
ב-1964 הוא סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת סנט ג'וזף.
בהמשך הוא קיבל תואר ראשון ששודרג לתואר שני בגונוויל וקאיוס קולג' של אוניברסיטת קיימברידג', אנגליה והמשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה.
ליהמן הוא בן דודנה של גרייס קלי (הנסיכה גרייס ממונקו) המנוחה, והוא יושב ראש הקרן על שמה בארצות הברית, אגודת צדקה שהוקמה לאחר מותה כדי להעניק תמיכה באומנים מתחילים בתחום הקולנוע, המחול והתיאטרון.
הוא הוביל את המשלחת האמריקאית להלווייתו של רנייה השלישי, נסיך מונקו.
הוא חי עם משפחתו במחוז בקס שבפנסילבניה ובמנהטן לסירוגין.
הוא חבר וותיק במפלגה הרפובליקנית.
בתקופת לימודיו בקיימברידג' שירת ליהמן בכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1968 הוא עבר לכוחות המילואים של צי ארצות הברית, הוצב כקצין בדרגת אנסיין ובהמשך קודם לדרגת קומנדר ומונה כקצין אווירי ימי ושירת על מטוסי A-6 אינטרודר כמטילן/נווט.
הוא שירת בצוות המועצה לביטחון לאומי תחת הנרי קיסינג'ר.
ב-1977 ייסדר ליהמן את תאגיד אבינגטון, חברת ייעוץ שעל לקוחותיה נמנות חברות ביטחוניות כמו נורת'רופ.
הוא המשיך להיות נשיא החברה עד למינויו כמזכיר הצי ב-1981.
ב-1981 מונה ליהמן על ידי הנשיא הנבחר רונלד רייגן כמזכיר הצי של ארצות הברית.
בתור מזכיר הצי הוא קידם את תוכנית צי 600 הספינות.
ליהמן החל את כהונתו כמזכיר הצי כאשר היה בן 38, גיל צעיר יחסית לאדמירלים שהיו כפופים אליו.
הוא היה יוצא דופן בכך שהוא עדיין שירת בכוחות המילואים של הצי תוך כדי כהונתו כמזכיר הצי.
הוא פיתח תפישה אסטרטגית לעמידה מול האיום של פלישה של ברית המועצות למערב אירופה שנודעה כ"דוקטרינת ליהמן".
התוכנית הגדירה תגובה צבאית לכל פלישה סובייטית לאירופה באמצעות תקיפה ופלישה לשטחים של ברית המועצות במזרח הרחוק ובאוקיינוס השקט, שהייתה חזית מוגנת פחות.
הכוחות היו אמורים לנתק את הרכבת הטרנס-סיבירית ולהתקדם בלחימה מערבה לכוון מוסקבה.
בספרו "משחק הכוחות" טען הדריק סמית' שליהמן הפסיד במאבק בפנטגון מול סגן מזכיר ההגנה פול תייאר בנוגע להפחתת מספר נושאות המטוסים העתידיות.
מיד לאחר מכן הוא הגיע אל הבית הלבן, שם הם לא היו מודעים להחלטתו של תייאר, והוציאו הודעה לעיתונות על פיה החליט הנשיא רייגן לקרוא לשתיים מנושאות המטוסים "אברהם לינקולן" ו"ג'ורג' וושינגטון", ובכך השתמע שהנשיא אישר את תוכנית צי 600 הספינות.
ליהמן היה מעורב בקידום פרישתו של אדמירל היימן ריקובר.
ליהמן עצמו התפטר מתפקידו כמזכיר הצי ב-1987. ב-1989 הוא קודם לדרגת קפטן בכוחות המילואים של הצי ובהמשך פרש לאחר שירות של שלושים שנים.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21 הוא משמש כחבר במועצה המייעצת לביטחון לאומי של המרכז למדיניות ביטחון ובמועצת הנאמנים של צוות החשיבה של המכון לחקר מדינות החוץ.
בשנים 2003–2004 הוא היה חבר בוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר.
במסגרת זו הוא חתם על כמה מכתבי מדיניות שהופקו על ידי מיזם המאה האמריקאית החדשה.
הוא גם שימש כיועצו של הסנאטור ג'ון מקיין במסע הבחירות של 2008, ועבור מיט רומני בבחירות של 2012.
ג'ון צ'ארלס לייפילד , הידוע בשם הבמה "ג'ון בראדשו לייפילד" (בראשי תיבות: "JBL"), הוא מתאבק אמריקאי.
לייפילד זכה באליפויות הזוגות של ה-WWE כחלק מהצמד APA ולאחר מכן זכה באליפות ה-WWE.
בשנת 2020 נכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
לייפילד נולד בסוויטווטר, טקסס , למד במכללת אלבני כריסטיאן, והחל לשחק פוטבול.
בהמשך, עבר להיות שחקן מקצועני ושיחק בקבוצת סן אנטוניו ריידרס בליגה האמריקאית הלאומית.
בשנת 1992, פציעות קטעו את קריירת הפוטבול של לייפילד, והוא הפנה את תשומת-ליבו להיאבקות מקצועית.
בספטמבר 1992 החל לייפלד להתאבק, כשבחודשיו הראשונים הוא השתתף בעיקר בקרבות של הארגונים CWF ו-GWF.
לייפילד, שהתאבק בדמות "ג'ון הוק", חבר לבובי דאנקם ג'וניור, ויחדיו הם היו הטקסס מוסטנגס, הם ניצחו את בלאק בארט וג'וני מנטל כדי לזכות באליפות הזוגות של GWF.
הצמד החזיק בתואר כשנה עד שנוצח על ידי ה"באד בריד" (איאן ואקסל רוטן).
בשנת 1995 הצטרף לייפילד ל-WWF.
תחילה הופיע בדמות ג'סטין "הוק" בראדשו.
ב-1997 שינה את דמותו לבלאקג'ק בראדשו, וחבר אל בארי ווינדהאם.
השניים נקראו ניו בלאקג'קס, ונפרדו ב-1998, עת הצטרפותו של ווינדהאם לקבוצת ה־NWA.
לאחר מכן חבר לצמד עם טרי פאנק לתקופה קצרה.
בשנת 1999, הדמות של לייפילד התחברה עם רון סימונס בדמותו של פארוק.
תחילה, היו שניהם חברים בסטייבל מינסטרי אוף דרקנס של אנדרטייקר.
אחרי שהמינסטרי התפרקו, המשיכו השניים בתור צמד ונקראו "האקולייטס".
ב-25 במאי 1999, ניצחו פארוק ובראדשו את קיין ואקס-פאק כדי לזכות באליפות הזוגות של ה-WWF הראשונה שלהם.
בהמשך הפסידו את החגורות לצמד ההארדיז (ג'ף ומאט הארדי) וחודש לאחר מכן באירוע Fully Loaded, הם ניצחו אותם וזכו שוב בתארים בקרב של שלושה נגד שניים.
בסוף ינואר 2000, האקולייטס הקימו את הסטייבל APA.
ב-9 ביולי, ה-APA זכו באליפות הזוגות, כשניצחו את הדאדליז.
ה-APA התפרקו לאחר שבראדשו נבחר על ידי ריק פלייר לעבור ל-Raw, בעוד שפארוק נבחר בדראפט לעבור לסמאקדאון.
ב-22 באוקטובר 2001, זכה בראדשו כיחיד בתואר אליפות אירופה לאחר ניצחון על ההוריקן.
ביוני 2002, בראדשו ניצח את סטיבן ריצ'רדס וזכה באליפות ההארדקור.
בספטמבר 2002, בראדשו הצטרף לקיין לקרב זוגות נגד כריסטיאן ולאנס סטורם.
במהלך קרב הזה, ספג בראדשו פגיעה בזרוע השמאלית שלו, ונאלץ לעבור ניתוח.
אחרי שחזר מהניתוח, התאחד מחדש עם פארוק.
ג'ון בראדשו לייפילד - JBL
האיחוד המחודש של ה-APA נמשך עד סוף שנת 2003, כשפארוק פוטר מה-WWE.
אחרי זה, שינה בראדשו את דמותו לעשיר אמריקאי, איש בורסה, דמות "רעה" ששמה ג'ון בראדשו לייפילד, ובראשי תיבות JBL.
הגימיק החדש של JBL הביא לו עוינות מצד הקהל, והוא פתח בעימות עם אלוף ה-WWE, אדי גררו.
ביום הדין ניצח בראדשו את גררו בפסילה, מה שהשאיר את התואר אצל גררו.
באירוע הבא, המסיבה האמריקאית הגדולה, ניצח JBL את גררו וזכה בתואר אליפות ה-WWE.
שבועיים אחרי הזכייה, JBL שמר על התואר בקרב כלוב נגד אדי גררו.
בסאמרסלאם לאחר מכן, נאבק JBL מול אנדרטייקר בקרב שהסתיים בפסילה של טייקר, שהובילה להשארת התואר אצל JBL.
הם שוב נפגשו בקרב לאסט רייד על התואר באירוע ללא רחמים, שם JBL ניצח את טייקר הודות לעזרה של היידנרייך.
לאחר מכן החל JBL בעימות מול בוקר טי, כשהאחרון פגע בו במהלך קרב זוגות, מה שהוליך לקרב בין השניים באירוע סדרת ההישרדות על האליפות, כש-JBL ניצח הודות לעזרה של אורלנדו ג'ורדן.
בשלב הבא נקבע ששלושת המתחרים האחרונים, בוקר טי, אדי גררו ואנדרטייקר ישתתפו בקרב מרובע על התואר בארמגדון, גם שם ניצח JBL.
לאחר מכן, צירף אליו JBL את האחים בשהאם, וביחד יצרו את הסטייבל "הקבינט".
ברויאל ראמבל נקבע קרב משולש על התואר נגד קורט אנגל וביג שואו.
גם בקרב הזה, שמר JBL על התואר לאחר שהקבינט "הסיח את דעתו" של ביג שואו, ול-JBL ניתנה ההזדמנות להכות את אנגל לניצחון.
מיד אחר ניצחון זה, פתח JBL בפרומואים בהם הוא כינה את עצמו: רסלינג גאד (אל היאבקות).
ולאחר מכן, נקבע קרב נוסף על אליפות ה-WWE באירוע אין דרך החוצה, כש-JBL הגן על התואר נגד האיש שהוא לא הצמיד בקרב המשולש, ביג שואו במסגרת קרב כלוב ראשון מסוגו: קרב כלוב עם חוטי תיל.
בקרב זה, ניצח JBL לאחר שבוצע עליו צ'וקסלאם של שואו מהחבל העליון ששבר את הזירה והעביר את JBL בתוכה.
ביג שואו יצא מהכלוב דרך הדלת וחשב שניצח, אבל JBL המדמם זחל מתחת לזירה ויצא עוד לפניו, ובכך שמר על התואר.
לאחר הניצחון הזה, הקבינט הכה את ביג שואו.
לאחר למעלה מ-10 חודשים בהם שמר על התואר, נוצח JBL על ידי ג'ון סינה ברסלמניה 21, והפסיד את התואר.
הוא זכה בקרב חוזר לאחר שניצח בקרב מרובע לקביעת טוען לכתר את ביג שואו, בוקר טי, וקורט אנגל.
הקרב החוזר נקבע ליום הדין לקרב "אני נכנע".
גם בקרב הזה, הפסיד JBL לסינה, לאחר שנכנע.
אחרי שאיבד את אליפות ה-WWE, נקבע קרב משושה לצורך קביעת המתמודד מול אלוף העולם במשקל כבד, בטיסטה.
JBL ניצח והפך לטוען לכתר.
באירוע המסיבה האמריקאית הגדולה התאבקו השניים, אך JBL הפסיד ובטיסטה שמר על תוארו.
בתוכנית Raw שלאחר האירוע, נקבע ל-JBL קרב נגד אנדרטייקר על הזכות להיאבק על התואר, JBL ניצח והפך לטוען לכתר לאליפות העולם המשקל כבד.
בסאמרסלאם, JBL קיבל קרב חוזר נגד בטיסטה, אבל גם בקרב זה הפסיד JBL.
בתוכנית סמאקדאון קיבל JBL בפעם השלישית קרב נגד בטיסטה על האליפות, אבל כמו שני הקרבות הקודמים בין השניים, גם בו JBL הפסיד ובכך בטיסטה שמר על אליפות העולם.
ב-14 באוקטובר בתוכנית סמאקדאון נקבע ל-JBL קרב נגד בוקר טי, ריי מיסטריו וכריסטיאן בקרב מרובע אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות ארצות הברית, בקרב עצמו בוקר טי ניצח.
ברסלמניה 22, ניצח JBL את כריס בנואה וזכה באליפות ארצות הברית.
בשנת 2006 פרש JBL מהיאבקות והפך לפרשן ב-WWE.
לאחר מכן, חזר להופעות אורח מעת לעת ב-WWE.
בשנת 2017 פרש מתפקידו כפרשן.
בשנת 2020 נבחר להיכל התהילה.
ג'ון לי הוא מתמטיקאי וחוקר ביצועים אמריקאי, פרופסור להנדסה באוניברסיטת מישיגן.
הוא ידוע במחקריו באופטימיזציה דיסקרטית לא ליניארית ואופטימיזציה קומבינטורית.
לי סיים את לימודיו בתיכון Stuyvesant בשנת 1977. הוא סיים את לימודי התואר הראשון בשנת 1981 ואת הדוקטורט בהנחיתו של רוברט בלנד בשנת 1986, שניהם באוניברסיטת קורנל.
לי לימד באוניברסיטת ייל משנת 1985 ועד 1993, אז עבר למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת קנטאקי.
משנת 2000 עד 2011 עבד במרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון של יבמ, ולאחר מכן שב לאקדמיה באוניברסיטת מישיגן.
משנת 2010 עד 2012, לי היה יו"ר האגודה לאופטימיזציה של INFORMS .
לי הוא המחבר של "קורס ראשון באופטימיזציה קומבינטורית" (הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2004) ושל "קורס ראשון באופטימיזציה ליניארית" (Reex Press, 2013).
בשנת 2010, לי ושותפיו זכו בפרס ה- ICS של אגודת המחשוב של INFORMS על עבודתם בה הראו כי ניתן להציג בעיות החלטה קומבינטוריות רבות כמערכות של משוואות פולינומיות במשתנים מורכבים ואז להוכיח שלא קיים להן פתרון אפשרי באמצעות יישום ה-Nullstellensatz של Hilbert ומגוון רחב של טכניקות חישוב.
בשנת 2013 נבחר לי כעמית של INFORMS.
ג'ון הרדינג לוקאס השני הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, אשר משמש כעוזר מאמן בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
בין השנים 1976–1990 שיחק עבור שש קבוצות שונות ב-NBA, וממוצעיו הכוללים לאורך 14 עונותיו בליגה הם 10.7 נקודות, 7.0 אסיסטים, 2.3 ריבאונדים ו-1.4 חטיפות למשחק.
מאז שנת 1992 משמש לסירוגין כמאמן ראשי וכעוזר מאמן ב-NBA.
בנו, ג'ון לוקאס השלישי, שיחק אף הוא ב-NBA, בין השנים 2005–2017.
לוקאס נולד וגדל בעיר דרהאם שבקרוליינה הצפונית, ובין השנים 1972–1976 למד באוניברסיטת מרילנד.
לאורך ארבע עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 18.3 נקודות ו-4.7 אסיסטים למשחק, תחת המאמן לפטי דריסל.
בעונת 1972/1973 העפיל עם הקבוצה, לראשונה בתולדותיה, לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), בו הפסידה מול אוניברסיטת פרובידנס.
בעונת 1974/1975 הוביל את ה"טראפינס" לרבע הגמר פעם נוספת, לצדו של בראד דייוויס; במשחק עצמו קלע לוקאס 27 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת לואיוויל והודחה מהטורניר.
בשתי עונותיו האחרונות במרילנד נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
בין עונתו השנייה לשלישית בליגת המכללות השתתף בטורניר אליפות העולם בכדורסל 1974, כשחקן נבחרת ארצות הברית.
בתשעת משחקיו בטורניר הצטיין עם 19.7 נקודות בממוצע למשחק, אולם ארצות הברית סיימה במקום השלישי בלבד, וזכתה במדליית הארד.
לוקאס נבחר בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA 1976, על ידי יוסטון רוקטס.
בעונת הרוקי שלו קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה, לצדם של חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד מוזס מלון, רודי טומג'נוביץ' וקלווין מרפי, והעפיל עם הקבוצה לגמר האזור המערבי בפלייאוף ה-NBA, לראשונה בתולדותיה.
בסדרת גמר המערב הפסידו הרוקטס מול פילדלפיה 76', בתוצאה 2–4.
ביוני 1978, לאחר שתי עונות ביוסטון, הועבר לוקאס לגולדן סטייט ווריורס בתור פיצוי על חתימתו של ריק בארי עם הרוקטס.
בשלוש עונותיו עם הווריורס קלע 12.7 נקודות ומסר 8.0 אסיסטים בממוצע למשחק, בעוד קבוצתו רשמה מאזן כולל שלילי 101–145.
לקראת עונת הועבר בטרייד לוושינגטון בולטס, בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות.
בתקופתו בוושינגטון פתח בכמחצית מהמשחקים בהם שותף, והעמיד ממוצעים צנועים של 7.1 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק.
בדצמבר 1983 חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס.
ב-15 באפריל 1984 קבע שיא קריירה ושיא מועדון של 24 אסיסטים בניצחון הספרס מול דנוור נאגטס.
באותו משחק איבד שני כדורים בלבד, ולא קלע אף נקודה.
בקיץ 1984 הועבר בטרייד חזרה ליוסטון רוקטס, בתמורה לפורוורד ג'יימס ביילי.
בעונת קלע 15.5 נקודות ומסר 8.8 אסיסים למשחק, וסייע לרוקטס לסיים במקום השני באזור המערבי, עם מאזן 51–31. מעט לפני תחילת פלייאוף 1986 שוחרר לוקאס מהקבוצה, לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
בהיעדרו של לוקאס העפילו הרוקטס לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול בוסטון סלטיקס.
בינואר 1987, לאחר מספר חודשים במכון גמילה מהתמכרות לסמים ולאלכוהול, חתם על חוזה במילווקי באקס.
עד לסיום עונת קלע שיא קריירה של 17.5 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1988 שוחרר מהבאקס וחתם על חוזה בסיאטל סופרסוניקס, ושנה לאחר מכן חזר לתקופה שלישית עם יוסטון רוקטס.
בסיום עונת פרש לוקאס ממשחק, בגיל 36. ב-7 מתוך 14 עונותיו ב-NBA היה בין עשרת מוסרי האסיסטים המובילים בליגה, ובעת פרישתו ממשחק ניצב במקום התשיעי ברשימת מוסרי האסיסטים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 6,454 אסיסטים בסך הכול.
בדצמבר 1992 מונה לוקאס למאמן הראשי של קבוצת סן אנטוניו ספרס, במקומו של ג'רי טרקניאן.
עד לסיום עונת רשמה תחתיו הקבוצה מאזן חיובי 39–22, אשר הציב אותה במקום החמישי באזור המערבי.
בפלייאוף ה-NBA הודחו הספרס בשלב חצי גמר המערב על ידי פיניקס סאנס (2–4), על אף תצוגה מצוינת של כוכב הקבוצה דייוויד רובינסון.
בעונה העוקבת העמידה סן אנטוניו מאזן 55–27, אולם הפסידה כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול יוטה ג'אז (1–3).
לקראת עונת עבר לפילדלפיה 76', בה שימש הן כמאמן הראשי והן כג'נרל מנג'ר.
בשתי עונותיו בפילדלפיה ניצחה הקבוצה ב-42 בלבד מתוך 164 משחקיה (25.6%).
בסיום עונת הודח משני תפקידיו, ובמקומו מונה בראד גרינברג כג'נרל מנג'ר.
בין השנים 1998–2001 היה עוזר מאמן בדנוור נאגטס, תחת מייק ד'אנטוני.
בכל שלוש העונות לא הצליחה הקבוצה להעפיל לשלב הפלייאוף.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של קליבלנד קאבלירס.
בינואר 2003, לאחר כעונה וחצי בתפקיד, פוטר והוחלף על ידי קית' סמארט.
לאורך התקופה ניצחה קליבלנד ב-37 מתוך 124 משחקים (29.8%).
בעונת היה עוזר מאמן בלוס אנג'לס קליפרס, ובשנת 2016 חזר לשמש כעוזרו של ד'אנטוני, הפעם ביוסטון רוקטס.
בעונת רשמה הקבוצה את המאזן הטוב ביותר בתולדותיה, 65–17, והעפילה לגמר האזור המערבי בפלייאוף.
ג'ון מיטשל לונסברי היה אנימטור ובמאי הנפשה אמריקאי, שעבד באולפני ההנפשה של וולט דיסני, אשר ידוע כאחד מתשעת הזקנים של דיסני, כאשר הוא הראשון מהם שנפטר.
לונסברי נולד בסינסינטי בשנת 1911 וגדל בקולורדו.
הוא למד בתיכון איסט בדנוור ובמכון לאמנות בקולורדו.
בזמן שהשתתף במכללה למרכז אמנות העיצוב בלוס אנג'לס, מדריך שלח אותו לראיון עם וולט דיסני, כאשר הוא שכר אותו לאולפני ההנפשה של וולט דיסני ב-2 ביולי 1935.
באולפנים לונסברי החל כעוזר הנפשה בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", אשר הוקרן לראשונה בשנת 1937. בהמשך, בשנות ה-40 של המאה ה-20, עבד על מספר סרטים קצרים מונפשים, ביניהם "תערוכת הכלבים", "מעשיית החזיר", "כלב הצייד" ו"הקצין דאק".
כמו כן, הוא המשיך לקחת חלק בהנפשת סרטי ההנפשה באורך מלא של האולפנים, ביניהם "פינוקיו", "פנטסיה", "דמבו הפיל המעופף" ו"במבי".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 לונסברי קודם לבמאי סרטי הנפשה, וביים את הסרטים "פו הדב וטיגר גם", "הרפתקאותיו של פו הדב" ו"הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
ב-13 בפברואר 1976, בגיל 64, לונסברי נפטר ונקבר בפארק זיכרון פורסט לון.
לאחר מותו הוא קיבל את פרס וינזור מקיי בשנת 1986, והוכר כ"אגדת דיסני" בשנת 1989.
ג'ון אדי לונג הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1978–1997. בעונת זכה באליפות ליגת ה-NBA כשחקן דטרויט פיסטונס, וממוצעיו הכוללים לאורך 14 עונותיו בליגה הם 13.6 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק.
דודם של גרנט לונג וטרי מילס, אשר שיחקו גם הם בליגת ה-NBA.
לונג נולד וגדל בעיר רומולוס שעל ידי דטרויט, מישיגן.
בשנת 1974 החל ללמוד באוניברסיטת דטרויט מרסי, והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה ("דטרויט טייטנס") יחד עם טרי טיילר.
בעונת 1976/1977 הובילו לונג וטיילר את הטייטנס להעפלתם הראשונה אי פעם לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"), בו הפסידו מול אוניברסיטת מישיגן על אף 27 נקודות של לונג.
לונג סיים את קריירת המכללות עם סך הנקודות הגבוה בתולדות קבוצת האוניברסיטה (2,167), ועם ממוצעים כוללים של 19.7 נקודות ו-7.4 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1978 נבחר לונג בבחירה ה-29 על ידי דטרויט פיסטונס, אותה אימן מאמנו לשעבר בדטרויט מרסי – דיק וייטל.
בעונת הרוקי שלו היה הקלעי השלישי של הפיסטונס, כשקלע 16.7 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת שיפר את תפוקתו ל-19.4 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-3.0 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו סיימה עם המאזן הגרוע ביותר בליגה; 16–66. בעונות ו- היה הקלעי המוביל של דטרויט, עם ממוצעים של 17.7 ו-21.9 נקודות למשחק, בהתאמה.
ב-4 העונות הבאות נותר שחקן חמישייה בדטרויט, ותרם 13.1 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1986, לאחר 8 עונות רצופות עם הפיסטונס, הועבר בשני טריידים עוקבים לסיאטל סופרסוניקס וממנה לאינדיאנה פייסרס.
במשחקו השלישי עם הפייסרס, ב-4 בנובמבר 1986, קלע שיא קריירה של 44 נקודות מול פילדלפיה 76'.
בשתי עונותיו המלאות עם הפייסרס קלע 14.0 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן ג'ק רמזי.
בפברואר 1989 שוחרר מהפייסרס וחתם על חוזה עם הפיסטונס.
בסיום אותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA, לאחר שגברה על לוס אנג'לס לייקרס בסדרת גמר ה-NBA.
לאורך הפלייאוף שותף לונג בארבעה משחקים בלבד, ותרם 5 נקודות בסך הכול.
בין השנים 1989–1994 שיחק לתקופות קצרות עבור אטלנטה הוקס ודטרויט ב-NBA, וכן עבור "טור ז'ואה באסקט" הצרפתית וסו פולס סקייפורס מליגת ה-CBA.
בשנת 1996 חזר לשחק ב-NBA לאחר היעדרות של 5 שנים, בגיל 40, כשחתם על חוזה בטורונטו ראפטורס.
במשחק האחרון של אותה עונה, בעת שהיה בן 40 שנה ו-235 ימים, היה השחקן החמישי הכי מבוגר בתולדות ה-NBA.
ג'ון לינל היה חרט אנגלי, וצייר פורטרטים ונוף.
הוא היה חוקר טבע ומתחרה עם האמן ג'ון קונסטבל.
היה לו חיבה לאמנות הצפון אירופית של הרנסאנס, במיוחד לאלברכט דירר.
הוא התיידד עם אדוארד תומאס דניאל, ועם ויליאם בלייק.
ג'ון לינל נולד בבלומסברי, לונדון ב-16 ביוני 1792, שם אביו היה מעצב בזהב.
הוא היה בקשר עם אמנים מגיל צעיר, ובגיל עשר צייר ומכר דיוקנאות שצייר בגיר ובעפרון.
המורה הראשון שלו לאמנות היה האמן יליד אמריקה, בנג'מין וסט, והוא בילה שנה בביתו של הצייר ג'ון וארלי, שם היו גם ויליאם האנט וויליאם מולרידי ותלמידים אחרים.
בשנת 1805 התקבל ללימודים ב, שם קיבל מדליות לרישום, דוגמנות ופיסול.
הוא הוכשר כחרט, וביצע חריטה של "קבורת שאול" של וארלי.
בשנת 1808 עבר ג'ון לינל בן ה-16 לביתו של הצייר ויליאם מולרידי, שאשתו האשימה אותו שהוא בוגד בה עם נשים אחרות ועם גברים.
הקשר של ג'ון לינל עם ויליאם מולרידי גרם אולי לפירוק הנישואים של מולרידי.
מאוחר יותר בחייו, עסק לינל בחריטה, והוציא לאור בשנת 1833 סדרת תחריטים מציורי הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, ובשנת 1840 פיקח על מבחר הלוחות מהתמונות בארמון בקינגהאם, אחת מהן, נוף טיציאני, אותו חרט בעצמו.
בהתחלה הוא פרנס את עצמו בעיקר בציור מיניאטורות ובביצוע דיוקנאות גדולים יותר, כמו דמותם של מולרידי, ריצ'רד וואטלי, פיל ותומאס קרלייל.
הוא צייר נושאים שונים כמו "המטיף סנט ג'ון", "ברית אברהם" ו"מסע לאמאוס", שבהם הנוף בולט בדרך כלל, אך לדמויות יש חשיבות מספיקה כדי לספק את כותרת היצירה.
אך שמו התפרסם בעיקר בציור נופים לשמם.
עבודותיו עוסקות בדרך כלל בסצנה כלשהי של נוף אנגלי חסר אירועים אופייני, אשר מרשים על ידי אפקט של זריחה או שקיעה.
הם מלאים בתחושה פואטית אמיתית, ועשירים וזוהרים בצבעם.
לינל הקפיד על מחירים גבוהים עבור תמונותיו, ובשנת 1850 הוא רכש נכס ברדהיל, סארי, שם התגורר עד מותו ב-20 בינואר 1882, וצייר עד השנים האחרונות לחייו.
הוא הקדיש את עצמו לציור נופים, בעיקר של צפון דאונס וקנטיש וולד.
בשעות הפנאי שלו הוא עסק בחקר המקרא, ופרסם כמה חוברות ומאמרים על ביקורת המקרא.
לינל היה אחד החברים הטובים והפטרונים האדיבים ביותר של ויליאם בלייק.
הוא העניק לו שתי עבודות גדולות ושילם לו 150 ליש"ט עבור רישומים ותחריטים לספר איוב, וסכום דומה לאלה המלווים את הספר של דנטה אליגיירי.
ג'ון ליימן (נולד ב-13 בנובמבר 1967) הוא אמן קומיקס אמריקאי, זוכה שני פרסי אייזנר, הידוע בעיקר בשל ספרו "צ'ו" שזכה בפרסי אייזנר והארווי.
ליימן נולד ב-2 באוגוסט 1969 בארצות הברית בשם ג'ון סטילס ליימן.
בצעירותו הוא עבד בחברת "DC קומיקס" ואייר וכתב חוברות קומיקס רבות עבור גיבורים כמו סופרמן, באטמן, וונדר וומן ועוד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עזב את חברת DC קומיקס ועבר למתחרה, מארוול קומיקס, שם כתב ואייר חוברות קומיקס של האקס-מן והאוונג'רס.
הוא אף כתב חוברות קרוסאובר, כשהבולטת בהן היא Marvel Zombies vs.
משנת 2007 עד 2010 עבד ככותב ומפתח משחקי וידאו באולפני "Cryptic", בקליפורניה.
בעשור השני של המאה ה-21 עבד בחברת "אימג' קומיקס", שם כתב ואייר רומנים גרפיים עם יד חופשית רבה בהרבה מבחברות הקומיקס הגדולות, כמו הרומן הגרפי "Puffed".
יחד עם האמן רוב גלורי כתב את סדרת הספרים "צ'ו".
הסדרה זכתה להצלחה מרובה וזכתה בשני פרסי הארווי, שני פרסי איגל ושני פרסי אייזנר.
בשנת 2017 הגיע כדי לחתום על ספרו בחנות "קומיקאזה" בישראל ולאחר מכן השתתף גם בפסטיבל "אנימיקס" בתור אמן אורח.
בראשית חייו השתייך לזרם הפוריטני אם כי לקראת סוף חייו הפך לקווייקר.
עבודותיו צוטטו בחוות דעת משפטיות של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ג'ון לילבורן היה בנו של ריצ'רד לילבורן איש אצולה במחוז דורהאם, אנגליה, שנולד בסנדרלנד, בין השנים 1613–1615. לפי עדותו בילה לילבורן את השנים הראשונות של חינוכו בניו-קאסל בבית ספר פרטי יוקרתי, כמו כן למד שנים אחדות בעיירת השוק בישופ אואקלנד.
ב-1628, בגיל 14, נשלח ללונדון שם שימש כחניכו של ג'והן היוסון יצרן בגדים וסוחר אמיד שערך לו היכרות עם הרופא הפוריטני ג'והן בסטוויק, שנכלא בכלא גייטהאוז שבוסטמינסטר בעבור חוברת ביקורתית כנגד הבישופים האנגליים.
לילברן שביקר את בסטוויק בכלאו התלהב מרעיונותיו והציע לו להבריח את כתב היד להולנד להדפיסו שם ולהפיץ את העותקים המודפסים בחזרה באנגליה.
המשפט עורר את אהדתה של דעת הקהל בלונדון בגלל הסירוב הגא והעקשני של לילבורן להיכנע למאשימיו ובגלל הכרזתו כי הוא "ג'והן החופשי מלידה" כינוי פופולרי שדבק בו מעתה ואילך.
ב-18 באפריל 1638 הובל לילבורן כשהוא קשור בידיו לעגלת שוורים מכלא פליט לעמוד הקלון בווסטמינסטר שם ספג 200 מלקות במגלב כשהוא כבול לעמוד הקלון.
בזמן שנחתו המלקות על גבו הוא שר "הללויה" ולאחר מכן שלף מבגדו חוברות של בסטוויק, ציטט מהם אמרות נגד הבישופים והשליך אותם לעבר ההמונים שהתקהלו במקום.
בתגובה לכך הדקו מעניו את טבעת הצוואר בה הושם עד שפרץ דם מגרונו.
והוא הובל בחזרה לכלאו תוך שהוא מלווה בהמון אוהד הקורא לעברו קריאות עידוד.
למרות העינויים הקשים ומאסרו בצינוק המשיך לסרב להודות באשמתו.
בזמן מאסרו החל בכתיבתם של חיבוריו הראשונים, שהוברחו מחוץ לכלא.
בשתי החוברות הראשונות הוא מתאר את משפטו, סירובו להישבע וההשלכות על כך והוא מתאר את מסע העינויים ברחובות לונדון אותו הוא משווה לטקס אירוסין עם אלוהיו ואת עצמו ל"נבחר" חייל הנלחם "תחת דגלו של המצביא הגדול והכל-יכול".
בחוברת השלישית הוא פונה לעם להשתחרר מעריצות הבישופים אותם הוא מדמה לכוח השטן משרתי האנטיכריסט כשהוא מצטט מובאות מהתנ"ך לחיזוק טענותיו.
בחיבורו הבא תוקף לילבורן את דרכי הכנסייה האנגליקנית אותה הוא מאשים בהתרחקות מהמקורות ובעיקר מן התנ"ך ונותן ביסוס אידאולוגי להפרדות (ספרטיזם) מן הכנסייה הממוסדת שאיבדה זה מכבר את כוחה המלכד.
בהמשך הוא מוציא פרסומים הקוראים להפרדה בין הרשויות החילוניות (בית הלורדים ושאר הרשויות) מהכנסייה וקורא למעשה להפרדת הדת מהמדינה.
ב-1639 מחבר מספר עצומות בהם הוא יוצא כנגד עונשי העינויים ובעד זכויות האזרח ובחיבורו העונה לשם "זעקה לצדק" הוא מעלה שלוש נקודות מרכזיות:
האשמה נגד הארכיבישוף ויליאם לאוד המשתמש שלא כדין בצנזורה.
תביעה לרפורמה של בתי הסוהר כשהוא מתאר במיוחד את היחס הנוקשה והאכזרי כלפי העניים בבית הכלא.
בתיאורו הדרמטי את עינוייו תחת עמוד הקלון הוא מוחה כנגד העונשים המשפילים וקורא לפעול לביטולה של שיטת הענישה אותה נאלץ לחוות על בשרו.
ב-1641 בעקבות התערבות הפרלמנט, השתחרר לילבורן מהכלא ובספטמבר אותה שנה נישא לאליזבת דוול בתו של סוחר לונדוני.
באותה שנה נקט לראשונה בפעולה מלחמתית כאשר הוביל קבוצה של אזרחים חמושים כנגד צבא המלך צ'ארלס הראשון ואילץ אותו לסגת.
פעולה זו הייתה חלק ממאבקו המתמשך למה שכינה "זכויות מלידה" הכוללות את הזכות לשמוע את ההאשמה בבית משפט, הזכות לעמוד בפני המאשימים, ואת הזכות להימנע מהפללה עצמית.
זכויות ששימשו בסיס לתיקון החמישי בחוקה האמריקאית ואף צוטטו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית במשפט שנערך ב-1966 כשהם משמשים בסיס להכרעת הרוב בקרב השופטים.
במלחמת האזרחים האנגלית הראשונה גויס לילבורן כסרן ברגימנט הרגלים של הצבא הפרלמנטרי בפיקודו של הרוזן מאסקס והשתתף בקרב אדג'היל.
מאוחר יותר נטל חלק בקרב ברנפורד שהתחולל סמוך ללונדון ב-12 בנובמבר 1642 כנגד המלוכנים בפיקודו של הנסיך רופרט מהריין.
במהלך הקרב הצליחו המלוכנים להתקדם לעבר לונדון ולהביס את כוחות הצבא הפרלמנטרי, ג'ון לילבורן ניסה להמלט בקפיצה לנהר התמזה אך נלכד על ידי המלוכנים ונלקח בשבי.
המלוכנים תכננו לשפוט את לילבורן כמנהיגם הראשי של "עגולי הראש" (תומכי הפרלמנט) באשמת בגידה במלכות (ככל הנראה תכננו להוציאו להורג), אך לבסוף חזרו בהם לאחר שכוחות הפרלמנט איימו להוציא להורג את השבויים המלוכניים שברשותם ולבסוף בוצעה עסקת חילופי שבויים כאשר לילבורן הוחלף תמורת קצין מלוכני.
לאחר מכן התנדב לילבורן ליחידה בפיקודו של הרוזן מנצ'סטר ובמצור על לינקולן שהתחולל ב-7 באוקטובר 1643 מונה כרב-סרן ברגימנט הרגלים של קולונל קינג שהשתתף במצור.
ב-16 במאי 1644 הועבר ליחידת הדרגונים של מנצ'סטר בדרגת לויטננט-קולונל.
הוא התיידד עם אוליבר קרומוול שהיה השני בפיקוד ותמך בו במחלוקותיו עם מנצ'סטר.
ב-1644 השתתף בקרב מרסטון מור שהוכתר בניצחון, וזמן קצר לאחר מכן ביקש רשות ממנצ'סטר לתקוף את המעוז המלוכני בטירת תיקהיל לאחר ששמע כי היא עומדת להיכנע.
מנצ'סטר סירב בהציגו אותו כמשוגע, למרות זאת התקדם לילבורן לעבר הטירה עם חייליו וכבש אותה בלי שנורתה אף ירייה אחת.
מנצ'סטר ששאף לפשרה עם המלוכנים שש להפטר מלילבורן ותבע את הוצאתו להורג בגין הפרת משמעת.
סכסוך זה גרם להתפטרות לילבורן מהצבא.
ההיסטוריון פירת' ציין כי ללילבורן היה מוניטין רב של אומץ בשדה הקרב ונראה שהיה קצין מוצלח, אך הקריירה הצבאית שלו הייתה חסרת מזל.
הוא בילה שישה חודשים בכלא באוקספורד, נגזל מכל רכושו בזמן כיבושה של ניוארק על ידי הנסיך רופרט (ב-22 במרץ 1644) נורה בידו בזמן כיבושה של וולטון הול על ידי ווייקפילד (ב-3 ביוני 1644) וקיבל משכורת נמוכה עבור שירותו.
בזמן שהשתחרר מהשירות הצבאי עמד רכושו על כ-880 לירות שטרלינג.
כמו כן נקלע למריבות בתחילה עם קולונל קינג ומאוחר יותר עם רוזן מנצ'סטר אותם ראה כחסרי יכולת ובוגדניים.
הוא עשה כמיטב יכולתו להדיח את קינג וסייע להעמידו למשפט באשמת בגידה חמורה.
המחלוקת עם מנצ'סטר נבעה מכיבושה של טירת תיקהיל בניגוד לפקודות של מנצ'סטר ולילבורן היה אחד מהעדים של קרומוול במשפט כנגד מנצ'סטר.
עם הקמת צבא ה"ניו מודל" העממי ניסה קרומוול להחזיר את לילבורן לצבא – למטה הראשי.
אולם לילבורן סירב להישבע (מטעמים עקרוניים) את שבועת האמונים שהייתה תנאי הכרחי להצטרפותו ונשאר מחוץ לצבא הפרלמנט.
מעבר לעניין העקרוני של השבועה התנגד לגישה הפשרנית של הסיעה הפרסביטריאנית והחליט להמשיך את מאבקו בזירה הפוליטית באמצעות כשרון הכתיבה והנאום שלו והפופולריות הרבה בקרב ההמונים.
לילבורן המשיך את פעילותו הפוליטית כשהוא מטיף ל"זכויות המוקנות מלידה" שהם זכויות אדם להן זכאי כל אזרח אנגלי הגוברות לשיטתו על פריבילגיות המוענקות על ידי השלטון המלוכני או הממשלה.
לילברן ניסה לקדם את הזכויות המשפטיות של שוויון בפני החוק, זכות הצבעה כללית, וסובלנות דתית.
וכונה בפי מתנגדיו "לוולר" (leveler), כלומר "משטח" שרוצה 'לשטח' ולהוריד את החברה כולה לרמה (level) המשותפת הנמוכה ביותר.
לילברן ראה בזה כינוי גנאי אולם מאוחר יותר אומץ שם זה על ידי חברי התנועה.
ביולי 1845 הושם לילבורן במאסר של שישה חודשים עקב ביקורתו על חברים בפרלמנט שנהנו מחיי נוחות ורווחה כלכלית בזמן שהחיילים הפשוטים נלחמו ומתו בשירותם למען מטרות אידיאליסטיות.
ביולי 1646 נאסר שוב בטאואר של לונדון בשל הוקעתו את מפקדו הקודם מנצ'סטר כבוגד ואוהד המלוכנים.
הקמפיין הנרחב שהתחולל למען שחרורו היווה את הבסיס להקמתה של מפלגת הלוולרים.
ללוולרים הייתה תמיכה והשפעה ניכרת בצבא ה"ניו מודל".
בין ה-28 באוקטובר וה-11 בנובמבר 1647 התנהלו בצבא שורה של דיונים חופשיים שזכו לשם "דיוני פוטניי" בהם דנו בצורה חופשית בעקרונות לכינונה של חוקה דמוקרטית תוך שהם מושפעים מכתביו של לילבורן.
ב-1647 הארגון הדמוקרטי של חיילים בצבא תחת מפקדים נבחרים שכונו אגיטטורים (משלהבים מתסיסים) הושווה לעיתים תכופות למועצות החיילים הסובייטים בזמן המהפכה הרוסית של 1917.
ב-11 בספטמבר 1648 הגיש לילברן בפני הפרלמנט לאישור את "אמנת העם" אותה חיבר שעליה היו חתומים כשליש מתושבי לונדון.
האמנה קראה לשלום בטוח ובר קיימא, על הבסיס של זכויות הכלל, החירות והביטחון האישי.
בזמן מאסרו של המלך בטאואר של לונדון הוציאו לאור מנהיגי הלוולרים: ג'ון לילבורן, ויליאם ווללווין, תומאס פרינס וריצ'רד אוברטון את המהדורה השלישית של "אמנת העם החופשי" (an agreement of the free people) של אנגליה.
הלוולרים קיוו כי המניפסט יאושר במשאל עם וישמש כבסיס לחוקת הרפובליקה האנגלית.
שופט בית המשפט העליון האמריקאי הוגו בלאק שציטט לעיתים תכופות את ג'ון לילברן בחוות דעת משפטיות מצוטט בערך שכתב עבור אנציקלופדיה בריטניקה שהוא מאמין שהחוקה של 1649 (שלא התקבלה) היוותה את הבסיס לזכויות הבסיסיות בחוקת ארצות הברית והכרזת העצמאות.
בזמן מאסרו בטאואר ב-25 במאי 1649 ביקר את לילברן אחד מתומכיו.
3 חודשים מאוחר יותר פרסם לילבורן חוברת מטעמו שהופנתה אל החיילים והשוליות שנלחמו בצבא הפרלמנט ובה הכריז כי החיילים לחמו למען החוקה של הרפובליקה וסמכותו של הפרלמנט כנגד סמכות הכתר אך לא באופן אישי כנגד המלך ובכך הבהיר את התנגדותו להוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון.
כבר בינואר 1648 בעקבות מפגש חשאי של קצינים מלוכנים החלו רווחות שמועות בציבור שהלוולרים מנסים לקשור קשר עם המלוכנים במטרה להפיל את הרפובליקה החדשה.
שמועה זו הוכחה כנכונה בעקבות מכתב שיורט על ידי הפרלמנט והיה ממוען מאסיר מלוכני בטאואר לאחד מיועצי המלך ששהה עמו באותו הזמן בגלות בצרפת.
במכתב זה נתגלה קשר בין המלוכנים ללוולרים כאשר המלוכנים הסכימו לממן את פעילותם של הלוולרים על מנת להשיב את שלטונו של צ'ארלס הראשון ולבטל את הרפובליקה.
מכתב זה שימש כראיה מכרעת כנגד הלוולרים והפרלמנט פרסם הצהרה מפורטת כנגד הלוולרים וצו מעצר כנגד לילבורן באשמת בגידה.
במשפט שהחל בלונדון ב-24 באוקטובר 1649 היו תריסר מושבעים שהיו אמורים להכריע אם הוא אשם או זכאי.
המשפט נמשך יומיים ובסיומו מצאו המושבעים את לילבורן זכאי.
המשפט שהתחולל בנוכחות קהל גרם לסערת רוחות בקרב תומכיו של לילבורן שאילצו את המושבעים להפסיק את הדיונים למשך חצי שעה עד שניתן פסק הדין.
אף על פי כן לא שוחרר לילבורן מיידית אלא נשאר במעצר במשך שבועיים עד אשר לחצה של דעת הקהל ומספר מתומכיו בפרלמנט הביאו לשחרורו.
על אף זעמם של חלק מחברי הפרלמנט על שחרורו של לילבורן הצליח הפרלמנט לדכא התנגדות גלויה מצד הלוולרים שוויתרו על כל ניסיון לעורר את המדינה והצבא למרד גלוי, והסתפקו מעתה ואילך בפעילות מחתרתית.
ב-21 בדצמבר 1649, לאחר שנתיים של חוסר פעילות, נבחר לילבורן כנציג במועצת העיר לונדון, אך חמישה ימים מאוחר יותר ביטל הפרלמנט את בחירתו בשל סירובו להישבע שבועת אמונים ולהצהיר על נאמנותו לרפובליקה, עם זאת לא ננקטו כלפיו צעדים משפטיים.
החל מ-1644 החל לילבורן את פעילותו כאקטיביסט באיגוד האורגים ויצרני הסבונים כשהוא לוחם כנגד המונופולין של הסוחרים והחברות הגדולות בענף הביגוד ועל המגבלות שהטילו על בעלי מלאכה זעירים.
לילבורן כתב עצומות ובהם דרש את ביטולו של ההיטל על הסבונים אך בסופו של דבר הפך בעצמו ליצרן סבונים.
החקלאים שעיבדו את אדמותיה של אחוזת אפוורת' חשו עצמם נפגעים בעקבות תוכניות הניקוז של השטחים בבעלות האחוזה וצמצום דרסטי של השטחים שבבעלותם כחלק ממהפכת הגידור.
כמחאה על צעדים אלה הנהיג לילברן ב-1650 מצעד מחאה בדרישה להחזיר לאיכרים את הבעלות על אדמותיהם.
ב-1649 התערב לילבורן בסכסוך בין דודו לברון אנגלי בשם הסלריג' ופרסם מאמר בו הוא יוצא בהתקפה ישירה כנגד הברון אותו האשים בעיכוב התשלום המגיע לו בהתאם להחלטת הפרלמנט מ-1648. ועדה משפטית מיוחדת שמתמנה בעקבות כך פסקה לטובתו של הברון.
בתגובה יצא לילבורן בהתקפה חריפה כנגד החלטת הוועדה כשהוא מגנה את חבריה "בלתי צודקים וראויים לעונש חמור מתלייה" וב-23 בדצמבר 1651 הציג לפרלמנט עצומה המפרטת את ההאשמות החריפות כנגד הברון.
בתגובה לכך מינה הפרלמנט ועדה בת 50 חברים על מנת לבדוק עדויות ומסמכים וב-16 בינואר 1652 קבעה כי העצומה היא "שקרית, זדונית ושערורייתית".
לילבורן נתבע לשלם קנס של 3,000 פאונד למדינה 2,000 פאונד להסלריג' ו-500 פאונד לחברי הוועדה.
בנוסף לכך נשפט לילבורן לגלות מאנגליה למשך כל ימי חייו.
את שנות גלותו בילה לילבורן בהולנד שם פרסם מאמר המזכה אותו מהאישומים בהם הורשע ובו הוא תוקף את הממשלה האנגלית בחריפות.
בשל עוינותו למפקדי הצבא המלוכניים הוא משווה לעיתים קרובות בין הממשל הנוכחי לזה של צ'ארלס הראשון וטוען כי השלטון הנוכחי אף גרוע מזה של המלך המודח ואף קורא להדחתו של קרומוול הפרלמנט ומועצת המדינה.
הידיעות על פיזורו של הפרלמנט ב-1653 הגיעו להולנד ועוררו את תקוותיו של לילבורן לחזור למולדתו.
משפטו החל באולד ביילי ב-13 ביולי והסתיים בזיכויו ב-20 באוגוסט.
כהרגלו ניהל לילברן כל צעד במשפטו בנחישות רבה ובמהלך המשפט הצליח להשיג עותק של כתב האישום מה שלא הצליח לעשות אף נאשם לפניו על מנת להתייעץ עם עורכי דינו ולהגיש התנגדויות לבית המשפט.
במהלך המשפט נטתה דעת הקהל לטובתו ועצומות לשחרורו הוצגו בפני הפרלמנט.
חלק מהעצומות נוסחו בחריפות כה רבה עד שכותביהן הושמו במאסר.
בשל הרוחות הסוערות ומחשש למהומות הציבה הממשלה חיילים רבים ברחובות לונדון, אולם בניגוד להנחיות המפקדים הריעו החיילים בראותם את לילבורן ואף תקעו בחצוצרות ששמעו על זיכויו.
עם זאת השלטונות סירבו לשחררו ממאסר ככל הנראה בשל הפופולריות הרבה והמהומות שעורר והוא הועבר מכלא ניוגייט לטאואר של לונדון כביכול למען הגנתו ומשם הועבר ב-1654 למאסר מבודד בטירת מאונט אורגוויל באי ג'רסי.
קרומוול הציע ללילבורן את חירותו בתנאי שיתחייב שלא לפעול כנגד הממשלה, אולם לילבורן השיב שאינו מוכן לזכות בחירותו בשום דרך מלבד זו החוקית.
בריאותו של לילבורן נפגעה כתוצאה מתנאי המאסר הקשים וב-1654 התפרסמו דיווחים שגויים על מותו.
אשתו ואביו עתרו למען שחרורו ובאוקטובר 1655 הוא הושב לאנגליה ושוכן בטירת דובר.
ב-1656 הורשה לצאת מטירת דובר במשך היום לביקור אצל אשתו וילדיו שעברו להתגורר בסמוך לטירה.
שם פגש לילברן לראשונה אדם בשם לוק הווארד שהשתייך לקווייקרים.
לילבורן התרשם עמוקות מהשלווה והרוגע שהפגין הווארד והחל בתהליך של המרת דתו לקווייקריזם והודיע על כך במכתב לאשתו.
עותק מהמכתב התגלגל לידיו של קרומוול שסבר בתחילה כי מדובר בהונאה מצד לילבורן על מנת להשתחרר מכלאו.
אולם בהמשך השתכנע מכנותו והקל את תנאי מאסרו תוך שהוא מאפשר לו חופשות למספר ימים מהכלא על מנת שיוכל לקחת חלק במפגשי הקוויקרים ולהיפגש עם אשתו וילדיו.
ב-29 באוגוסט 1657 בזמן ביקור אצל אשתו שציפתה להולדת בנם העשירי מת לילבורן, שסבל מבריאות רופפת בשנותיו האחרונות, ונקבר בבית קברות סמוך ללונדון.
לילבורן היה נשוי לאליזבת בתו של הנרי דוול.
במהלך מאסרו ב-1649 איבד שני בנים, אולם בתו ושאר ילדיו שרדו אחריו.
לילבורן מגולם על ידי תום גודמן-היל בדרמת הטלוויזיה הבדיונית "זונת השטן", בה מתואר כיצד הוא מת בכלא בזמן ביקורה של אשתו אליזבת.
דמותו מגולמת על ידי מייקל פנינגטון במחזה הטלוויזיוני מ-1981 העונה לשם "המבקר האחרון של יו פטר", וע"י ג'רלד קיד בהצגת הבכורה מ-2012 של המחזה "55 יום".
אלבום קונספט מ-1997 העונה לשם "ג'ון החופשי מלידה" שהוציא הפזמונאי רייב האמר מתאר את סיפורו של לילבורן באלבום מתארחים חברי להקת ה"לוולרז" לצד חברים מלהקת ה"ניו מודל ארמי".
ג'ון אלכסנדר לוגן היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי.
לוגן היה חבר במפלגה הדמוקרטית (עד 1866) ובמפלגה הרפובליקנית (מ-1866 ועד מותו).
בבחירות לנשיאות 1884 ניסה לוגן להיבחר לתפקיד סגן הנשיא (תחת ג'יימס בליין) אך נכשל.
בנוסף על הקריירה הפוליטית שלו, לוגן שירת כקצין במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
דרגתו האחרונה הייתה מייג'ור גנרל (המקבילה לתת-אלוף).
כדמות פוליטית וצבאית בכירה, לוגן היה מעורב בעיצוב יום הזיכרון האמריקאי כמועד לאומי.
על שמו נקראים מחוזות במדינות קנזס, אוקלהומה, אילינוי, קולורדו ודקוטה הצפונית.
בצעירותו לחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו והגיע לדרגת לוטננט.
לאחר הלימודים למד לוגן משפטים ועריכת דין באוניברסיטת לואיוויל.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1851. בשנים לאחר מכן כיהן בבית הנבחרים של אילינוי.
בתקופה זו פעל מבחינה משפטית לאסור התיישבות של אפרו-אמריקאים (כולל בני-חורין) באילינוי.
בשנת 1858 נבחר לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
באפריל 1862 התפטר מתפקידו על מנת לפקד בצבא האיחוד.
הוא היה מעורב בקרבות רבים, ובהם קרב בול ראן הראשון (שהתרחש כשלוגן היה בבית הנבחרים) ובמערכת ויקסבורג.
לאחר המלחמה עזב לוגן את המפלגה הדמוקרטית לטובת הרפובליקנית ושב לבית הנבחרים.
בשנת 1868 היה מעורב במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון.
בתקופה זו גם הוביל את החקיקה שיצרה את יום הזיכרון.
נפטר ב-26 בדצמבר 1886 בוושינגטון די.
ג'ון קמפבל לונגסטאף היה צייר, אמן מלחמה אוסטרלי וזכה חמש פעמים בפרס ארצ'יבלד.
הוא היה בן דודו של ויל לונגסטאף, גם הוא היה צייר, ואמן מלחמה.
לונגסטאף נולד בקלונס, ויקטוריה, בנם השני של ראלף לונגסטאף וג'נט (ג'סי) קמפבל.
בהמשך למד בבית הספר של הגלריה הלאומית במלבורן, עם עמנואל פיליפס פוקס, פרדריק מק'קבין, דייוויד דייוויס.
כישרונו של לונגסטאף הוכר על ידי ג'ורג' פולינגסבי.
הוא התחתן עם רוזה לואיזה (טופסי) קרוקר ב -20 ביולי 1887.
הוא זכה במלגת המסע הראשונה של הגלריה הלאומית של ויקטוריה על ציורו הנרטיבי "Breaking the News" משנת 1887 (אשר נתן השראה לסרט עם אותו השם משנת 1912).
ג'ון ואשתו הפליגו ממלבורן ללונדון בספטמבר 1887. בינואר 1888 הם נסעו לפריז, שם הציג ג'ון בסלון פריז.
בהמשך עבר ללונדון, שם צייר דיוקנאות רבים.
הוא חזר לאוסטרליה בשנת 1894 וקיבל כמה עבודות.
הוא רכש סטודיו בגרוסוונור צ'יימברס במלבורן בין השנים 1897 - 1900. הגלריה הלאומית של ויקטוריה קיבלה את הבעלות על ציור "הסירנות" כתמורה למלגה וקנתה את ציור הנוף הגדול שלו "גיפסלנד, יום ראשון בלילה", ה -20 בפברואר 1898. הוא נסע שוב ללונדון ב -1901 שם הציג באקדמיה המלכותית.
לונגסטאף מונה לאמן מלחמה רשמי עם כוח החי"ר האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה.
הוא עשה כמה דיוקנאות של קצינים בצבא.
עם חזרתו לאוסטרליה הוא זכה במספר פרסים וקיבל תפקידים מכובדים, כמו מינויו לנשיא אגודת האמנים הוויקטוריאנית בשנת 1924 ונאמן הגלריה הלאומית של ויקטוריה בשנת 1927. הוא הוכתר כאביר בשנת 1928, האמן האוסטרלי הראשון שקיבל את התואר הזה.
בשנת 1924 פגש לונגסטאף את מיס ג'סיקה הרקורט, באותה תקופה מוכרת תוכניות תיאטרון, ואחר כך שחקנית, בסידני ומאוחר יותר כונתה "הנערה הכי יפה באוסטרליה".
הוא הוקסם מיופייה וצייר אותה פעמיים.
בשנת 1925 הציג את דיוקנה של ג'סיקה הרקורט עם עשרים ציירי מלבורן באולם אתנאום.
לונגסטאף התייחס להרקורט "כמעט כיופי נשי מושלם", והציור נחשב ל"אחד הטובים ביותר שעשה אי פעם".
דיוקנו מ -1929 של האמנית אליס רואן היה הדיוקן הלאומי הראשון של אישה אוסטרלית.
הגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה מחזיקה את דיוקנאותיו של פריז נסביט ואשתו של האמן.
דיוקנאות הנשים של לונגסטאף היו נושא התערוכה "דיוקן נשי" משנת 2012 במוזיאון לאמנות שפרטון.
ג'ון ויליאם לוין היה אמן יליד אנגליה, פעיל באוסטרליה משנת 1800. האמן המקצועי הראשון של המושבה ניו סאות' ויילס, הוא אייר את הכרכים הראשונים של היסטוריית הטבע האוסטרלית.
לוין היה בנו של אמן מדעי מקצועי, ויליאם לוין, שהיה מחבר היצירה בת שמונה כרכים על "הציפורים של בריטניה" (1789–1794).
שני בניו של ויליאם לוין, ג'ון ויליאם ותומאס, עבדו איתו בהכנת העבודה.
ויליאם מזכיר אותם בהקדמה לספרו.
בסביבות 1797, ג'ון לוין התעניין בביקור בניו סאות' ויילס.
ג'ון לוין תכנן לנסוע על האוניה "באפלו" לניו סאות' ויילס בשנת 1798 כדי לתעד חיים אורניטולוגיים ואנטומולוגיים עבור פטרון בריטי, דרו דרורי.
איכשהו הוא החמיץ את ההפלגה הזו אבל אשתו נסעה בה והגיעה לאוסטרליה ב -3 במאי 1799. לוין נסע באוניה "מינרווה", והגיע לאוסטרליה חצי שנה מאוחר יותר ב - 11 בינואר 1800, והפך לאמן המקצועני התושב הראשון במושבה.
הספרים שיצר נועדו לממן את המסע, אך האופנה של עניין בפלאי הטבע האוסטרלים כבר דעכה עד שפרסם את ספר האנטומולוגיה של ניו סאות' ויילס, בשנת 1805. רק שישה עותקים של הספר הבא, על ציפורי ניו הולנד שפורסם בשנת 1808 בלונדון, שרד.
מהדורה משנת 1813, שהורכבה מהדפסים הייתה הספר המאויר הראשון שנחקק והודפס באוסטרליה.
"ציפורי ניו סאות' ויילס", ששלושה עשר עותקים שרדו ממנו, נחשבת לאחת מהסדרות הנדירות האוסטרליות הגדולות.
הטקסט הבסיסי ביותר היה של לוין עצמו, שהודפס על ידי המדפיס הממשלתי ג'ורג' האו.
לוין ואשתו קיבלו חווה קטנה ליד פרמטה, אך ב־1808 הם עברו להתגורר בסידני שם פרסם האמן את שירותיו כצייר מיניאטורות של פורטרטים.
המושלים פיליפ גידלי קינג וויליאם בליי היו לקוחותיו הראשונים.
המושל מקווארי, שהכיר בתועלתו של אמן מקצועי בתוכניותיו למושבה, וכדי להבטיח לו הכנסה, מינה אותו בשנת 1810 לחוקר העיר, וכלל אותו במשימות הפיקוח הרשמית של 1815 על אדמות החדשות שהתגלו מעבר להרים הכחולים.
צבעי המים של לוין של מסע זה מוחזקים כעת על ידי הספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
מקווארי גם הזמין איורים של צמחים שאסף המודד הכללי, ג'ון אוקסלי, בחקירותיו את פנים הארץ.
לוין נפטר בסידני ב־27 באוגוסט 1819 והשאיר אלמנה ובן.
הרקע שלו כאמן היסטוריה טבעית הפך את לוין למתבונן מעולה במציאות הנוף האוסטרלי ובעלי החיים והצומח: המבקר רוברט יוז מעיר שהוא היה הראשון שרשם את "המראה" המובהק של אוסטרליה מבלי להתחשב בשיטות האמנות האירופיים.
ולדברי היסטוריון האמנות ברנרד סמית', "לוין תפס את אופי האקליפטוס, את העלווה השקופה והקלה שלו שניתן לראות דרכה את האופק ואת אופי הדשא הדקיק והנוצות של הפנים.
הוא הצליח גם לתאר אווירת בוש אותנטית."
וולטר וילסון פרוגט הצהיר בזכרונותיו על לוין: "הוא אסף את החרקים בכל שלבי ההתפתחות, חקר את תולדות חייהם, ציין את צמחי המזון שלהם, ועשה ציורים צבעוניים מדויקים מחרקים החיים".
אף על פי שלוין הפך למקורב לאגודת לינן, הוא לא היה חלק מהסביבה המדעית של חוקרי טבע משמעותיים כמו רוברט בראון, סר ג'וזף בנקס או אלן קנינגהאם.
במקום זאת הכשרתו הייתה של אספן מעשי.
הוא התקשה לכתוב על מדע - והטקסט שלו על ציפורי ניו סאות' ויילס הוא נאיבי ופשוט.
במקום זאת הוא הצטיין כמתבונן, ואף על פי שמעולם לא היה אמן גדול של היסטוריה טבעית, הביא ליצירתו תחושה חדה של התבוננות ועיצוב.
הרב ג'ון סיימון לוי AC (נולד בשנת 1934) הוא רב רפורמי וסופר אוסטרלי.
הוא היה הרב בבית הכנסת "בית ישראל" במלבורן, במשך שנים רבות והקים את בית הספר "המלך דוד" במלבורן.
לוי התקבל כחבר במסדר אוסטרליה (AM) לכבוד יום ההולדת של המלכה ב-1981. לכבוד יום אוסטרליה לשנת 2021 הוענק ללוי תואר ברמת הכבוד הגבוהה ביותר, החבר של מסדר אוסטרליה (AC).
הוענק לו הפרס על "שירות בולט ליהדות באמצעות תפקידים מכובדים עם ארגונים דתיים, קהילתיים והיסטוריים, לקידום הבנה בין-דתית, סובלנות ושיתוף פעולה וחינוך".
לוי הפך לרב הרפורמי הראשון באוסטרליה, כאשר הוסמך בשנת 1960 והצטרף לצוות בית הכנסת "בית ישראל".
הוא היה רב בכיר שם בשנים 1974 עד 1997, כשהפך לרב אמריטוס.
הוא זכה לתואר רב אמריטוס מבית הכנסת בית ישראל בשנת 1997 ולתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונש.
לוי סייע בייסוד המועצה האוסטרלית לנוצרים ויהודים בשנת 1985. הוא היה גם סגן נשיא האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת בשנים 1974 עד 1998.
ללוי יש שורשים משפחתיים עמוקים באוסטרליה, החל מאמצע המאה ה-19, הכוללים את נתנאל לוי, חבר הפרלמנט היהודי הראשון במדינה.
לוי כתב כ-20 ספרים, כולל:
מייג'ור גנרל סר ג'ון לונגלי היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית, בחזית המקדונית ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס שוב לצבא ופיקד על חיל מצב לאורך חופי אנגליה.
לונגלי נולד ב-1867 בצ'לטנהאם שבמחוז גלוסטרשייר לצ'ארלס תומאס לונגלי (Charles Thomas Longley) ולאמלין לבית לוייד (Emmeline Frances Lloyd) אח לצ'ארלס הרברט לונגלי.
אביו היה פקיד באדמיניסטרציה בהודו.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון של צ'לטנהאם אותו סיים ב-1887.
עם סיום לימודיו החל לונגלי את הכשרתו הצבאית במסגרת "רגימנט מזרח סארי" .
ב-1902 הצטרף, עם הרגימנט, למלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה תחת פיקודו של הוריישו קיצ'נר.
במהלך מלחמה זו נלחם בטרנסוואל, במדינת אורנג' החופשית ובמושבת הכף.
על שירותו המסור במערכה זו זכה במדליה המלכותית בתוספת 4 אבזמים (clasps).
עם שובו מדרום אפריקה מונה לשליש של יחידת הצופים הקנדים ובהמשך מונה לסגן מפקד היחידה.
ב-1903 חזר ל"רגימנט מזרח סארי" לאחר שהובטח לו שם קידום לדרגת מייג'ור.
ב-1911 מונה לונגלי למפקד הבטליון הראשון של "רגימנט מזרח סארי" ובהמשך קודם לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יצא בראש יחידתו לחזית המערבית בצרפת.
במהלך אותה שנה השתתף עם הבטליון שלו בקרבות הבאים:
הקרב הראשון על המארן (6–12 בספטמבר 1914)
קרב ארמונטייר (13 באוקטובר – 2 בנובמבר 1914)
בתחילת 1915 מונה לונגלי למפקדה של בריגדת הרגלים ה-82 שהייתה תחת פיקודה של הדיוויזיה ה-27. בתפקידו זה הוביל את הבריגדה בקרבות בצרפת (בין השאר בקרבות איפר).
בדצמבר 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לפקד על הדיוויזיה העשירית "האירית" שלחמה בחזית המקדונית תחת פיקודו של הקורפוס ה-16. בזירה זו פעלה הדיוויזיה עד ספטמבר 1917 כשבין השאר הייתה מעורבת בקרב קוסטורינו (6–12 בדצמבר 1915) ובקרב סטרומה (17–23 באוגוסט 1916).
בספטמבר 1917 הוביל לונגלי את מעבר הדיוויזיה ה-10 למערכה בארץ ישראל שם צורפה לחיל המשלוח המצרי והוכפפה לקורפוס ה-20 בפיקודו של פילדמרשל פיליפ צ'טווד.
במסגרת זו הייתה הדיוויזיה מעורבת בקרבות הבאים:
קרב תל א-שריעה ותל הוריירה (6–7 בנובמבר 1917)
כיבוש שכם כחלק מקרב מגידו (19–25 בספטמבר 1918)
בתקופה שקדמה לקרב מגידו חל שינוי בהרכב הדיוויזיה ה-10 כשהבטליונים האנגלים הועברו לחזית המערבית והבריגדות תוגברו בבטליונים הודים.
בנובמבר 1918 הוחזרה הדיוויזיה לסרפנד ובדצמבר הועברה למצרים שם ולונגלי שוחרר מהתפקיד.
על שירותו במהלך המלחמה זכה להתקבל למסדר האמבט ולמסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1919 מונה לונגלי למפקדה של הדיוויזיה ה-44 שחזרה לאנגליה משירות בהודו.
לונגלי מילא תפקיד זה עד פרישתו מהצבא ב-1923. לאחר שחרורו מונה למפקד במילואים של "רגימנט מזרח סארי".
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכשהוא כבר בן 72 "נקרא לונגלי לדגל" והוצב כבריגדיר גנרל בחיל המצב בדובר.
1911: מדליית ההכתרה של המלך ג'ורג' החמישי
1911: המדליה המלכותית של דרום אפריקה
1917: מפקד במסדר סנט מוריס ולזרוס (איטליה)
1919: מדליית הניצחון (בתוספת ענף מפני שאוזכר בשדרים)
1919: קצין גדול במסדר הנילוס
1935: מדליית היובל של המלך ג'ורג' החמישי
1937: מדליית ההכתרה של המלך ג'ורג' השישי
בנוסף אוזכר לונגלי בשדרים 10 פעמים.
לונגלי נישא ב-10 ביוני 1896 לאווה מלוני (Iva Malony) ונולדו להם 2 בנים (צ'ארלס וג'ון).
הבן צ'ארלס שירת במלחמת העולם הראשונה על סיפון ספינת המלחמה Indefatigable ונהרג ב-1916 כשספינתו טובעה במהלך קרב יוטלנד.
לונגלי נפטר ב-1953 ולזכרו הוצב ב"כנסיית כל הקדושים" שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה לוח זיכרון הנושא את שמו, תפקידיו ותואריו.
באותה כנסייה הוצב גם ציון לזכר הבן צ'ארלס לונגלי.
ג'ון לורי בוורידג' נולד בעיירה גריניץ' שבמדינת ניו יורק, כבנם של אן (לבית הוי) וג'ורג' בוורידג'.
ב-1842 הוא עבר עם משפחתו למחוז דהקלאב, אילינוי.
בוורידג' למד באקדמיית גרנוויל במשך שנה אחת ולאחר מכן בקולג' רוק ריוור.
לאחר תום לימודיו הוא עבר לטנסי, שם לימד בבית ספר.
ב-1851 שב בוורידג' לאילינוי כדי ללמוד משפטים בעיר סיקאמור.
שלוש שנים לאחר מכן הוא עבר לאוונסטון והחל לעסוק בעריכת דין בשיקגו.
הוא הקים שותפות עם ג'ון פ.
פראנסוורת' שפעלה עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
עם פרוץ המלחמה התנדב בוורידג' לשירות.
בתחילה הוא שירת כקצין יחד עם פראנסוורת' ברגימנט הפרשים המתנדבים השמיני של אילינוי.
יחד עם יחידתו הוא לחם בקרב פרדריקסברג, ב ובקרב גטיסברג, כשבזה האחרון הוא פיקד עליו.
בנובמבר 1863 הוא קיבל אישור להקים רגימנט משלו, רגימנט הפרשים המתנדבים ה-17 של אילינוי, והועלה לדרגת קולונל.
במרץ 1865 הוא קודם לדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל, וב-6 בפברואר 1866 הוא שוחרר מן השירות.
עם שובו מהמלחמה, נבחר בוורידג' לשרת כשריף של מחוז קוק.
ב-1870 הוא נבחר לסנאט של אילינוי מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר לאייש מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של ג'ון לוגן שהתפטר.
גם בבית הנבחרים הוא כיהן שנה אחת בלבד, שלאחריה הוא התפטר כדי לקבל על עצמו את תפקיד סגן מושל אילינוי שאליו נבחר.
הוא הושבע לתפקידו ב-13 בינואר 1873 כסגנו של המושל ריצ'רד אוגלסבי שהתפטר לאחר עשרה ימים כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, ובוורידג' הושבע כמושל ה-16 של אילינוי במקומו.
תקופת כהונתו של בוורידג' כמושל עמדה בסימן של שפל כלכלי ארוך.
תנועת החוואים הקימה את המפלגה האנטי-מונפוליסטית, שנודעה מאוחר יותר כ"מפלגת השטרות הירוקים" (Greenback Party), ושהתנגדה לרפובליקנים של בוורידג'.
בבחירות אמצע הכהונה של 1874 נבחרו כמה מנציגי המפלגה, בתמיכת הדמוקרטים, לכמה משרות בממשל המדינתי, כולל סגן המושל ארצ'יבלד גלן.
באותה שנה שונה גם תפקיד המושל לאחר ניסוח מחדש של חוקת אילינוי.
בוורידג' מינה תפקידי ניהול של התצוגה של אילינוי בתערוכת המאה .
הוא גם אישר את הקמתם של בית הספר לחרשים של אילינוי, בית הספר לעיוורים של אילינוי, בית החולים של מזרח אילינוי לחולי נפש, ואת פתיחתם מחדש של בית החולים של צפון אילינוי לחולי נפש, בית החולים של מרכז אילינוי לחולי נפש, הבית ליתומי המלחמה, ובית החולים המדינתי אנה.
לאחר תום כהונתו כמושל, מונה בוורידג' על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כעוזר גזבר ארצות הברית בשיקגו.
ב-1895 הוא עבר להוליווד, קליפורניה, שם הוא התגורר עד למותו.
ג'ון לורי בוורידג' נפטר ב-3 במאי 1910. הוא נטמן בבית הקברות רוזהיל שבשיקגו.
ג'ון אייברי לומקס היה מורה אמריקאי, מוזיקולוג חלוץ ופולקלוריסט שעשה רבות לשימור מוזיקת העם (פולק) האמריקאית.
הוא היה אביהם של אלן לומקס, ג'ון לומקס ג'וניור ובס לומקס האווס, גם הם אספני מוזיקת עם.
משפחת לומקס הגיעה מאנגליה עם ויליאם לומקס, שהתיישב במחוז רוקינגהאם במושבה של צפון קרולינה.
ג'ון לומקס נולד בגודמן במחוז הולמס במרכז מיסיסיפי, לג'יימס אייברי לומקס ולסוזן פרנסס לבית קופר.
בדצמבר 1869 נסעה משפחת לומקס בעגלת שוורים ממיסיסיפי לטקסס.
ג'ון לומקס גדל במרכז טקסס, צפונית למרידיאן במחוז בוסקה הכפרי.
אביו גידל סוסים, בקר, כותנה ותירס על פני 183 אקר (כ-3/4 קמ"ר) בקרקע שרכש ליד נהר הבוסקה.
ג'ון נחשף לשירי בוקרים בילדותו.
כילד, התיידד עם נט בליית', עבד לשעבר ששכר אביו כעובד משק.
הידידות, כך כתב מאוחר יותר, "אולי נתנה לחיי את נטייתי המיוחדת".
לומקס, שלימודיו היו ספורדיים בגלל עבודת החווה, לימד את בליית' קרוא וכתוב, ובליית' לימד את לומקס שירים וצעדי ריקוד כמו "ג'ובה" (Juba).
בגיל 21 לקח בליית' את שכרו וחסכונותיו והלך.
לומקס לא ראה אותו שוב ושמע שהוא נרצח.
שנים אחר כך חיפש את נט בשיטוטיו בדרום.
בגיל 21, כשחובתו החוקית לעבוד כשוליה במשק אביו תמה, התיר לו אביו לקחת רווחים מיבול אחד משדותיהם.