tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
והיה מחנה חיל הים טהור, 'חיל הים' חוברת ו' דצמבר 1948, עמ' 3.
לאורה של תנועה, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך ('ספרית מן המוקד'), תשמ"א.
גרשון זק לך עשה לך חיל הים, ימים עלי ימים - מערכות חיל הים, מפקדת חיל הים, ספטמבר 1974, עמ' 6
גרשון דרור (שוולבה; 1911 – 2 בינואר 1986) היה הצנזור הצבאי הראשי הראשון במדינת ישראל.
דרור שירת כפקיד צנזורה בכיר עוד בממשלת המנדט הבריטי ולאחר קום מדינת ישראל מונה ב-18 ביולי 1948 לצנזור הצבאי הראשי שלה.
ב-1951 הודח דרור מתפקיד הצנזור הצבאי הראשי ואת מקומו תפס סגן-אלוף אבנר בר-און.
דרור נשאר בצנזורה והופקד על מדור צנזורה לדואר ומברקים של אזרחים.
בעוד שני המדורים האחרים שהרכיבו בשעתו את הצנזורה הצבאית – מדור צנזורה לעיתונות ומדור צנזורה לדואר חיילים, הועברו לאחריות בר-און.
מערכת הביטחון לא הייתה מוכנה להסביר כיצד עובד בכיר במשרד הביטחון יכול לפרסם דבר הפוגע בביטחון המדינה ולא הייתה מוכנה להיחקר על שיקוליה של הצנזורה, והיא נאלצה להסכים לפתיחת משא ומתן להסכם צנזורה חדש, ובתמורה ביטל "מעריב" את העתירה.
על תפקודו של דרור כצנזור צבאי ראשי סיפר מחליפו בתפקיד, אבנר בר-און:
כך למשל, הוטל איפול על פגישה בין ראש הממשלה דוד בן-גוריון וסגן-אלוף משה דיין, וכן על משחק כדורגל שנערך באצטדיון ימק"א בירושלים בין חיילי צה"ל למאבטחים של חיל הנחתים האמריקני ששמרו על הקונסוליה האמריקנית.
בר-און נוכח לדעת, לדבריו, כי דרור מפרש "פגיעה בביטחון" בדרך-כלל כפרסום שאחד מקציני צה"ל הבכירים מתנגד לו.
בר-און סיפר כי מפקדי חילות וחזיתות הרבו להתערב בעבודתו של דרור וכי מצא עשרות מכתבים שלהם שיועדו לדרור בהם נטען כי ידיעות שהתפרסמו בעיתונות גרמו נזק כבד לחיל.
לדברי בר-און, הידיעות עסקו באירועים לא חיוביים בתוך היחידות, וניכר היה בהן שנמסרו מתוך היחידה, אך ברוב המקרים לא הצליח להבין כיצד עלולים היו הפרסומים להזיק.
גרשון בֶּרגסוֹן (21 באוגוסט 1913, שרפץ, פולין הרוסית – 14 בינואר 2009, ירושלים) היה מחנך וסופר ילדים ונוער ישראלי, מנהל מחוז ירושלים במשרד החינוך (1971–1983), מייסד המדור לספרות ילדים במשרד החינוך וראשו ומייסד כתב העת "ספרות ילדים ונוער" ועורכו במשך יותר משלושה עשורים.
ברגסון נולד בקיץ 1913 בעיירה שֶרְפְּץ שבפולין, בנם של לאה לבית זֶליגמן ויששכר, ואח לשבעה.
למד מגיל ארבע ב"חדר" לימודי קודש, עברית ולימודי חול: טבע וחשבון.
היה פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות "הנוער הציוני".
בשנים 1932–1935 למד בסמינר למורים של רשת החינוך העברי בפולין "תרבות" בווילנה.
בסמינר הכיר את מניה גייפמן (ילידת 1916), אשתו לעתיד.
בשנים 1936–1939 עבד כמורה בבית הספר היסודי "תרבות" בעיירה ניֶיסבִיז'.
התמנה למנהל בית הספר של הרשת בעיירה קרטוז-ברזה ובאוגוסט 1939 הגיע לשם, אך בסתיו 1939 פלשו הנאצים לפולין והוא נמלט מזרחה לברית המועצות, לעיר רובנו, שם למד בבית ספר למוזיקה.
עם הפלישה הנאצית לברית המועצות ב-1941 נמלט לפנים המדינה.
התפרנס במשך תקופה מהוראת מוזיקה וזמרה, ואחר-כך גויס לעבודה במפעל כותנה באוזבקיסטן.
בשואה נספו קרוב למאה מבני משפחתו, בהם הוריו.
לאחר המלחמה שב לפולין ופעל בהברחת פליטים במסגרת תנועת הבריחה.
משם עבר לעיר מינכן שבדרום גרמניה (שבה התרכזה שארית הפליטה), היה חבר בהנהגת "הנוער הציוני", עסק בחינוך ילדים במחנות העקורים ובריכוז מחנות ההכשרה, וייסד וערך את עיתון תנועת "הנוער הציוני", "די ציוניסטישע שטימע" ('הקול הציוני').
בספטמבר 1947 עלה לארץ ישראל עם סרטיפיקט מזויף, והתיישב בקיבוץ אושה.
ראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות היהודית, משה קול, הציע לברגסון להיות שותף לייסוד מוסד חינוכי לילדים ניצולי השואה מאירופה – כפר הנוער אלוני יצחק – והוא היה למנהל בית הספר והמנהל הפדגוגי הראשון של הכפר (בין חניכיו: איש החינוך אפרים בר קובץ ורופא הילדים פרופ' שאול יציב).
באלוני יצחק נולדו שני ילדיו: בנו (שאותו שכל במלחמת יום הכיפורים) ובתו שָׂרי.
לאחר מספר שנות ניהול והוראה, ביקש לעבור לתפקיד בארגון ופיקוח החינוך.
ב-1955 עבר עם משפחתו לאשקלון, ובשנים 1954–1956 עבד, לצד עבודתו באלוני יצחק, באופן חלקי כמפקח כללי באזור הדרום.
ב-1957 עבר לבאר שבע, ושימש בשנים 1957–59 כמ"מ מפקח מחוז הדרום של משרד החינוך.
בשנת 1960 עבר לירושלים, שבה התגורר עד מותו.
במסגרת תפקידו פעל להקמת מוסדות לילדים טעוני טיפוח ולקידום החינוך הקדם-מקצועי, ולקידום העמקת האוריינות והוראת ספרות ילדים.
מ-1971 ועד פרישתו לגמלאות ב-1983 כיהן כמנהל מחוז ירושלים.
התנגד לרפורמה במערכת החינוך שבמסגרתה הוקמו חטיבות הביניים.
ב-1972 יזם את פרס זאב לספרות ילדים ונוער (על שם סופר ומשורר הילדים וקצין חינוך ראשי של צה"ל, אלוף-משנה אהרן זאב), המוענק מטעם האגודה למען החייל, עיריית תל אביב ומשרד החינוך.
בשנת תשל"ד-1974 ייסד את המדור לספרות ילדים במשרד החינוך ואת הרבעון "ספרות ילדים ונוער" שיצא מטעם המדור; ברגסון עמד בראש המדור מאז הקמתו וערך את כתב העת במשך יותר משלושים שנה.
ב-1974 יזם את מפעל "הספר הטוב במחיר מוזל", שבמסגרתו מוצעים לילדי בתי הספר ספרים איכותיים במחירים מסובסדים.
מ-1978 הועמד בראש "קרן הספריות לילדי ישראל", לבקשתה של רחל ינאית בן-צבי, מייסדת הקרן (שבמקור נקראה "קרן בית הנשיא"), המספקת ספרי קריאה ליישובי עולים ולעיירות פיתוח.
פעמיים בשנה ארגן במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים סמינר לספרות ילדים.
לאחר פרישתו ב-1983 המשיך לנהל בהתנדבות את המדור לספרות ילדים.
כתב מאמרים רבים וספרים בתחומים שונים.
על פועלו כאיש חינוך זכה בפרסים ועיטורים רבים.
בשנת תשמ"ו-1986 זכה בפרס לעובדים בתחום החינוך העברי מטעם עיריית תל אביב.
בשנת תשס"ד זכה בפרס זאב על מפעל חייו בספרות ילדים ונוער, ועד לשנה לפני זכייתו היה בחבר השופטים.
בשנת תשס"ה-2005 קיבל את תואר הכבוד "יקיר ירושלים".
גרשון ברגסון נפטר בינואר 2009, בגיל 95. הותיר את אשתו, מניה.
נקבר בבית העלמין בגבעת שאול בירושלים.
ג' ברגסון, א[ברהם] מלמד, המנהל בבית ספרו: פרקי הדרכה למנהל בית הספר היסודי, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"ד 1963.
שלושה דורות בספרות הילדים העברית; העורך המקצועי: משה חלפן; הביא לדפוס: דויד פאיאנס, תל אביב: יסוד, תשכ"ו 1966 (שער א: ספרות ילדים מהי?; שער ב: לתולדות ספרות הילדים העברית; שער ג: היוצרים לדורותיהם)
ג' ברגסון, א[ריה] לוי, "בית ספר ליום לימודים ארוך: עמדת המורים והערכתם", ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים – המרכז למוסדות חינוך טעוני טיפוח, תשכ"ט.
מערכת השיעורים בבית הספר, תל אביב: אוצר המורה, תש"ל.
קורצ'אק סופר ילדים, תל אביב: ספרית פועלים ('השכלה וחינוך'), 1978.
הפעמון מצלצל והפסקה אין, תל אביב: מרכז הסתדרות המורים בישראל, תש"ם 1980.
צחוק בין קמטים: סבים ונכדיהם בספרות הילדים העברית, תל אביב: דביר, תשמ"ז 1987.
מצא את הנושא: נושאים ייחודיים בספרות הילדים והנוער, ירושלים: קרן הספריות לילדי ישראל, תשנ"ז.
תשעה עשורים במראה: השתקפות במארג חיי, תל אביב: ספריית פועלים, תשס"ב.
אברהם ליבוביץ, "חוג הבולאים"; ערך: ג.
ברגסון, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים – המרכז למוסדות חינוך טעוני טיפוח, תשכ"ו.
ג' ברגסון (עורך), הקריאה המונחית בבית הספר: ליום לימודים ארוך, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים – המרכז למוסדות חינוך טעוני טיפוח, תשכ"ח.
ג' ברגסון (עורך), השיעור בעיתון לילדים, ירושלים: מפעלי תרבות וחינוך; משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים – המרכז למוסדות חינוך טעוני טיפוח, תשכ"ח 1968.
גרשון ברגסון וירחמיאל וינגרטן (עורכים), תורה לבית הספר: ...
באור ולקוטי רש"י לכתות ב'–ג', 5 כרכים, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ה 1975–תשל"ז 1977. (התוכן: כרך א: בראשית; כרך ב: שמות, ויקרא ...
לכתה ג'; כרך ג: בראשית – מחברת עבודה; כרך ד: בראשית – חוברת למורה; כרך ה: שמות, ויקרא – מחברת עבודה) ("באישור משרד החינוך והתרבות") (הופיע בהדפסות נוספות)
אליעזר שמואלי, גרשון ברגסון (עורכים), לדמותו של יוסף שוחט, ירושלים: מחלקת הפרסומים; המזכירות הפדגוגית, משרד החינוך והתרבות, תשמ"ד.
גרשון ברגסון (עורך), באֹמר ובשיח: לקט ספרותי לבית-הספר היסודי, 3 כרכים, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ה 1985–תשמ"ז 1987. (מקראה) (התוכן: ספר א: לכתות ג–ד; ספר ב: לכתות ד–ה; ספר ג: לכתות ה–ו) (כרך ג בהוצאת דביר)
גרשון ברגסון (עורך), מולדתי ואני בבגדי חג: לקט ספרותי ליום העצמאות לגן חובה ולכיתות א–ג, ירושלים: כנה, תשמ"ח 1988.
גרשון ברגסון (עורך), ספרי קריאה לילדים: קטלוג מנומק ומפתחות, ירושלים: קרן ספריות לילדי ישראל (משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית – המדור לספרות ילדים, קטלוג מס' 5), תשמ"ט.
גרשון ברגסון (עורך), ש' שלום בן 85: מבחר שירים לבית-הספר היסודי והעל-יסודי מלווה פרשנות, ירושלים: קרן ספריות לילדי ישראל, תש"ן.
גרשון ברגסון (ליקט), פגישת חכמים: לקט מיצירות אשר ברש לשנת ה-500 לגירוש ספרד, גבעתים: מסדה, 1991.
גרשון ברגסון (עורך), ירושלים בשיר ובסיפורת: הרצאות שנישאו בכנס המוקדש לירושלים לרגל ההכרזה על הנושא השנתי במערכת החינוך, ירושלים: קרן ספריות לילדי ישראל, תשנ"ג.
יעל פישביין, רוח באלונים: שיחות עם בוגרים לרגל יובל ה-50 של כפר הנוער אלוני יצחק, 1998-1948; עריכה: גילי פרל וגרשון ברגסון; עיצוב והפקה: תמר אלידע, כפר גליקסון: אלוני יצחק, 1999.
מירי ברוך ויעל פישביין (עורכות), בין חינוך לספרות ילדים: שי לגרשון ברגסון, קריית גת: קוראים, תשס"ה 2005.
דקל, שגובהו היה 1.88 מטר, כיכב בקבוצת הפועל תל אביב בשנות השישים ואף שימש כמאמן בקבוצה לאחר מכן.
דקל נולד בקיבוץ גליל ים, גדל בקיבוץ גבעת חיים ושיחק בקבוצה המקומית.
דקל היה הקלע השלישי בהישגיו בתולדות הקבוצה עם 3,462 נקודות.
גרשון דקל היה יועץ בכיר למחלקת ספורט ואימון במכללת וינגייט.
החל את דרכו כמורה לחינוך גופני בבתי ספר יסודיים ובבתי ספר תיכוניים (1969–1975).
שחקן מוביל בקבוצת הצמרת של הפועל תל אביב בליגת-העל.
מלך הסלים הישראלי של קבוצת הפועל תל אביב בכל הזמנים, שחקן מוביל בזכייה בארבע אליפויות המדינה ופעמיים בגביע המדינה.
במסגרת זו השתתף בשתי אליפויות אירופה.
אימן קבוצות בליגת-העל: מכבי רמת גן עד לסיום העונה בצמרת ליגת העל; הפועל גן שמואל עד לעלייה לליגת-העל; הפועל תל אביב, עד להגעה לגמר גביע המדינה.
אימן קבוצות שונות עד לעליית ליגה: כפר ויתקין, תל יצחק, אליצור יבנה.
בשנים 1974–2002 שימש מרצה מוביל במכללות להכשרת מורים ומאמנים במכללת וינגייט, בסמינר הקיבוצים ובבית הספר למאמנים.
הפסיק לאמן בשנת 2002 לאחר שנפגע ממחלה.
מאז התמקד בהעברת הידע הרב שצבר במגרש ובהוראה ובאימון על ידי יצירת מודל הוראה ואימון חדשני המחולק לשניים: (1) למורים לחינוך גופני (2) למאמנים.
המודל משמש בסיס לספר "הדרך לסל" (גישה להבנת המשחק), שיצא לאור בשנת 2013 ב"הוצאת אסיף".
המודל המוצג בספר הוא פריצת דרך מתודית דידקטית, בתחומי הוראה ואימון כדורסל בשני היבטים עיקריים: (1) הקניית יכולת חשיבה תוך הבנת מהלכי המשחק, (2) למידת קבלת החלטות במצבי משחק.
בתחום ההקשר המדעי נכתב בספר מאמר מאת פרופסור רוני לידור, נשיא המכללה האקדמית בווינגייט, את ההקדמה כתבה ד"ר אסיה שרון.
ב-1969 אימן דקל את קבוצת הנוער של הפועל רמת גן והוביל אותה לגמר אליפות ישראל לנוער מול הפועל ירושלים (המשחק הסתיים בתוצאה 72:40 להפועל ירושלים).
בחצי הראשון של עונת 1977/78 שימש כמאמנה של בית"ר תל אביב מהליגה הלאומית.
נפטר ב-29 ביוני 2019, והובא למנוחות בבית העלמין של קדימה- צורן .
דקל היה אב לשישה ילדים.
אחד מבניו, אור דקל, משמש כיום כמאמן קבוצת נוער במועדון הספורט עירוני נתניה.
גרשון נפצע ושימש כעוזר מאמן לבנו אור דקל וכיועץ למכללת וינגייט.
גרשון יצחק (איזאק) קְרִישֶבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי; ח' בסיוון תרכ"ח, 29 במאי 1868 – א' בניסן תרע"ו, 4 באפריל 1916) היה איש העלייה הראשונה ששימש כרופא במושבות הראשונות ראשון לציון, פתח תקווה ועקרון, וכן בירושלים.
נולד בפלך יקטרינוסלב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לחיים יעקב ורחל לאה קרישבסקי, נצר למשפחה חסידית מחסידות חב"ד.
קיבל חינוך מסורתי, תחילה ב"חדר" ואחר כך בישיבה.
כמו כן רכש לימודים כלליים.
עקב מכסה בקבלת תלמידים יהודים לא התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה בפולטבה, ונאלץ להסתפק בלימודים בבית הספר לחובשים שבעיר.
בשנת תרמ"ח (1888) עלה האב לארץ ישראל, וכעבור שנה עלו שני בניו גרשון יצחק ומשה.
גרשון יצחק שימש כחובש ורוקח בראשון לציון, בפתח תקווה וכעבור זמן בעקרון.
בשנת תרנ"א (1891) נסע ללימודי רפואה באוניברסיטת שטרסבורג.
הוא התמחה באוניברסיטת וירצבורג, והשתלם בכירורגיה באוניברסיטת פלרמו שבאיטליה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נסע לקושטא כדי לקבל הסמכה לעבוד כרופא בכל רחבי האימפריה העות'מאנית.
הוא שב לארץ ופעל כרופא בירושלים מטעם ארגון "למען ציון".
בשנת תרס"ב (1902) חבר לאברהם משה לונץ בהקמת בית חינוך עיוורים בירושלים.
אחיו מרדכי אזרחי-קרישבסקי שימש המורה הראשון של המוסד.
בשנת תרס"ב (1902) חלה אחיו ד"ר משה קרישבסקי, ששימש כרופא במצרים, וגרשון יצחק יצא לקהיר כדי לטפל בו.
לאחר מות האח נשאר גרשון יצחק במצרים, ובמשך מספר שנים שימש כרופאו האישי של החדיב (המושל מטעם הסולטאן) המצרי.
בשנת תר"ע (1910) שב לארץ, השתקע בירושלים והחל לפעול בה כרופא פרטי.
על מסירותו לחוליו מסופר כי פעם הוזעק לטפל ברב בחברון, אך סירב בטענה כי לא יוכל להניח לחולים השוכבים בביקור חולים, אף כי לא היה ממונה עליהם.
רק לאחר לחצים ניאות לנסוע.
זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה עבר קרישבסקי לפתח תקווה לשמש כרופא המושבה, אך לא הספיק לשהות בה זמן רב, ועם פרוץ המלחמה הוא גויס לצבא העות'מאני ושב לעבוד בירושלים כרופא בבית חולים למחלות מידבקות.
באמצע המלחמה חלה בטיפוס הבהרות שפשט אז בצבא העות'מאני, והוכרע על ידי המחלה.
נפטר בא' בניסן תרע"ו בירושלים, ונקבר ליד קבר אביו בבית הקברות בהר הזיתים.
ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי היה חבר ב"אגודת הרופאים דוברי העברית", ונבחר פעמיים להיות יושב ראש האגודה.
כמו כן היה חבר ב"שפה ברורה", שממנו קם ועד הלשון העברית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 נישא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי לבתיה הירשפלד, שעלתה עם הוריה שמואל וגרונה לארץ ישראל בשנת 1887. כעבור עשר שנים נשא בנו של אחיה אליהו מאיר, צבי הירשפלד, את ברכה קרישבסקי, אחותו של ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
בשנת 1910 נפטרה אשתו בתיה ממחלת השחפת, בטרם מלאו לה ארבעים.
כעבור זמן נישא ד"ר קרישבסקי בשנית לחנה יהודית לבית גוסקוב.
מאשתו הראשונה בתיה (לבית הירשפלד):
רחל (נישאה לבן דודה יצחק קרישבסקי, בנו של מרדכי אזרחי-קרישבסקי)
מרדכי (מרקו) קרישבסקי, שהיה פקיד בכיר בבית החרושת למלט "נשר"
מאשתו השנייה חנה יהודית (לבית גוסקוב):
פנינה (נינה) (אשת המורה צבי פרח)
יעקב קרישבסקי, פקיד באפ"ק (נשוי לציפורה (פאני) פולק)
גרשון גרא (ב' באב תרפ"ב; 22 ביולי 1922 - י' בשבט תשס"א; 3 בפברואר 2001) היה אמן, צייר, צלם וסופר ישראלי וחוקר תולדות היישוב בארץ ישראל.
גרא נולד בנצרת בשם גרשון קרישבסקי, בעת שאביו, גרו גרא, שירת בתפקיד מושל המחוז מטעם השלטון הבריטי.
הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, בשומריה שבמשמר העמק, בכדורי, ובאוניברסיטה האמריקנית בביירות.
גרשון גרא שירת בצבא הבריטי במשך ארבע שנים, וכן בש"י של ההגנה.
בשנת 1947 התגייס לפלמ"ח ושירת בנגב.
בין השאר השתתף בכיבוש באר שבע.
בתפקידו האחרון היה קצין קשר עם קציני האו"ם.
בשנת 1949 היה חבר במשלחת הצבאית לארצות הברית שפעלה לגיוס כספים.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה מרכז תרבות.
גרא שימש גם כקונסול כללי וכיועץ בשגרירות ישראל בדרום אפריקה.
גרא היה גרפיקאי, מעצב, צלם וצייר.
הוא הקים ביתנים בתערוכות בינלאומיות, זכה בפרסים על עיצוב ספרים וכרזות.
כמה מציוריו נמצאים במוזיאונים ברחבי העולם, והוא הציג בתערוכות יחיד רבות.
גרא כתב וערך ספרים רבים ובעיקר ספרים המתעדים את תולדות היישוב בארץ ישראל, ספרי זיכרון ואלבומים.
כמה מספריו מוקדשים לתקופת העלייה השנייה ולאנשיה: "חמדת אבות", "כל ההתחלות", "חצר כנרת ואנשיה", "בית בתל אביב" ו"אנשי השומר בחייהם ובמותם" ועוד.
גרא אסף לספריו חומרים היסטוריים ותצלומים רבים, שמקורם בבני משפחות הוותיקים.
באוסף תצלומים של העליות הראשונות ואנשי המושבות, ערים ויישובים בארץ ישראל בראשית המאה ה-20, פרעות תרפ"ט, מפעלים ציוניים מתקופת היישוב ועוד.
חלקים מאוספיו נמצאים בבית יד בן צבי בירושלים, בבית השומר שבכפר גלעדי, ארכיון חברון, מכללת עמק הירדן, ארכיון תל אביב ועוד.
האוספים נתרמו על ידי רעייתו, ד"ר שולמית גרא.
גרשון גרא נקרא על שם סבו מצד אביו, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
אחיו הוא מעצב התפאורות צבי (ציצי) גרא.
בן דודו מצד אביו הוא עזר ויצמן.
אמו של גרא, יהודית, היא בתו של יצחק זאב אלטשולר (1866 - 1934) שעלה לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1890 והיה ממייסדי רחובות.
דודו מצד אמו הוא יוסף ויץ, ובן דודו מצד אמו הוא גדעון אלטשולר.
אשתו הראשונה של גרא היא ציפור, בתם של אנדה עמיר-פינקרפלד ואריה עמיר, ומנישואים אלה נולד לו בן.
הוא נישא בשנית למאירה לבית סגל, שהייתה אשת תרבות והמנהלת האמנותית של קרן התרבות "אמריקה ישראל".
גם מנישואים אלה נולד לגרא בן.
בהמשך נישא להיסטוריונית וחוקרת האמנות היהודית ד"ר שולמית לבית בן-סירא (סורביץ), ונולדו להם שני ילדים.
אבן יהודה: בראשית היו החולות אבן יהודה
אדמה ללא תנאי, הוצאת "בית ראשונים", 1989
בית בתל אביב - סיפורה של משפחת הוז, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1987
השומר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985
כל ההתחלות, ספרית מעריב, 1984
מים לחיים, הוצאת מסדה, 1967 (בשיתוף מרדכי יעקובוביץ)
נופים ואתרים, הוצאת קצין חינוך ראשי, 1974 (עיצוב - גרשון גרא)
שחרור ירושלים ואיחודה: המערכה לשחרור ירושלים - גרשון גרא, עיצוב ועריכה
מנחם תלמי, שיירות באש, הוצאת "עמיחי", 1957
יישובים באש, מאת מנחם תלמי
מנחם תלמי, הכנופיה של חיימו, הוצאת "עמיחי", 1957
הגדה של פסח מאת יוסף חיימוב
יהודה אופן, הר וחול, הוצאת "עקד", 1963
הרב גרשון ליבמן (תרס"ה, 1905 – כ"ט באדר א' תשנ"ז, 8 במרץ 1997) היה מייסד וראש מוסדות נובהרדוק בצרפת ובראשם ישיבת "אור יוסף", דמות בולטת בקהילה החרדית הקטנה בצרפת.
נולד באסטרופול שברוסיה ללאה ואברהם חיים בילנקי, מחסידי סקווירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שינה את שם משפחתו לליבמן.
בנעוריו למד בישיבת נובהרדוק, ישיבת האם של רשת ישיבות המוסר "בית יוסף" שנקראה על שם המייסד הרב יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק"), שעברה מנובהרדוק להומל בגלל מלחמת העולם הראשונה ואחרי כן לביאליסטוק בגלל רדיפות הקומוניסטים, ומאותן סיבות עברו ישיבות אחרות מרשת "בית יוסף" למקומות אחרים מהמקומות שבהן נוסדו.
רבו המובהק היה הרב דוד בליאכר, מגדולי תלמידיו של "הסבא מנובהרדוק" (נשלח בהמשך להקים את ישיבת "בית יוסף" בקייב שעברה מאוחר יותר למזריץ').
כן הושפע מכמה אחרים מגדולי תלמידי "הסבא מנובהרדוק": הרב אברהם זלמנס (ראש ישיבת "בית יוסף" ברוסטוב על הדון שעברה לוורשה) הרב שמואל וינטרוב (ראש ישיבת "בית יוסף" בברדיצ'ב שעברה לפינסק), הרב אברהם יפה'ן (ראש ישיבת נובהרדוק לאחר פטירת ר' יוסף יוזל) והרב מרדכי בלצניק.
בראשית מלחמת העולם השנייה עברו רוב תלמידי הישיבה ורבניה לווילנה.
הרב ליבמן העדיף להישאר בביאליסטוק עם המשגיח, הרב ישראל מובשוביץ, וחלק מתלמידיהם.
לאחר שהחמירו הרדיפות כלפי היהודים, עברו בפסח ת"ש לבירז', שם נשבעו הרב ליבמן ותלמידיו בספר תורה שלא יפסיקו ללמוד גם בניסיונות הקשים ביותר.
בסופו של דבר גם החלק של ישיבת נובהרדוק שהיה בבירז' הגיע לווילנה.
בת"ש התחתן עם מרת רחל שנשלחה להשמדה לאחר שהנאצים כבשו את ווילנה בתש"א (1941).
כשעצרה רכבת רוסית בווילנה בשבת אחת ובתוכה יהודים שנשלחו לגלות בסיביר כולל בני ישיבה, שהיה חסר להם ציוד המתאים לתנאים בסיביר, מיד פעל למענם: נכנס לבית הכנסת הגדול וביקש מכל המתפללים שיביאו כסף למטרה זו, והספיק להעביר את הכסף ליהודים שברכבת.
בקיץ 1941 נכבשה ליטא בידי הגרמנים.
הם ביצעו מעשי טבח המוניים ביער פונאר הסמוך לווילנה, ולאחריהם הקימו את הגטו.
הרב ניצל ממוות מספר פעמים, ובמקרה אחד הושבה הרכבת שלקחה אותו לאתר השמדה עקב הפצצת המסילה.
הוא פתח בגטו ישיבה במחתרת בדרך נובהרדוק בשם "בית יוסף".
הישיבה הגיעה לכ-30 תלמידים שלמדו בתנאים קשים מאוד.
בנוסף ללימוד תורה ומוסר, התאמץ מאוד בהצלת נפשות, כשהוא מסכן בכך את חייו והצליח להציל כמה מתלמידיו ממשלוחים להשמדה.
ב-1943 הועבר עם תלמידיו הנותרים למחנות באסטוניה ובלטביה.
כל העת ניסה להמשיך ללמד במחתרת.
המחנה האחרון שאליו נשלח היה בסביבות ברגן-בלזן.
גם שם התאמץ מאוד בקיום המצוות: קיבל תפילין בעבור לחם, השיג ציצית, נמנע מגילוח בתער והשיג מספריים כדי למנוע אחרים מאיסור זה.
הוא המשיך להימנע מעבודה בשבת, ובמקרה אחד אף ספג מכות חזקות ביותר בגלל סירובו לעבוד בשבת.
היה מתחלק במנת האוכל הקטנה מאוד עם תלמידיו וחבריו, ואף מהמעט שבמעט שנשאר לו, הותיר בצלחת ואמר: "צריך לשמור על צלם אלוקים ולא לאכול כמו חיה".
הצליח לשמור בסתר ספר משניות, סידור, ספר תורה זעיר ותנ"ך, ועימם המשיך ללמוד וללמד, וכן להתפלל מסידור ולקיים את מצוות קריאת התורה.
לאחר השחרור פתח ישיבה מאולתרת במחנה העקורים בברגן בלזן, והגיעו אליו למעלה מ-50 נערים.
לצידו כיהן הרב יוסף וילנסקי (חתנו של הרב אליהו לופיאן).
לאחר זמן מסוים ועדי ההצלה בארצות הברית ובלונדון תמכו בישיבה והתנאים השתפרו מאוד.
הישיבה התבססה וגדלה עד שעברה לציילסהיים שליד פרנקפורט.
בתש"ח (1948) עברה הישיבה לצרפת והרב ליבמן קרא לה ישיבת "אור יוסף".
הרב הרחיב את מוסדות נובהרדוק בצרפת לרשת "'אור יוסף' נובהרדוק" של כ-40 מוסדות ברחבי צרפת לכל הגילאים, לבנים ובנות, סטודנטים וזקנים.
עסק גם בשידוך תלמידיו, ועסק רבות בהפצת השקפות אורתודוקסיות.
הסופר והמשורר היידי חיים גראדה, שהיה חניך ישיבות נובהרדוק, היה חברו של ליבמן וניהל איתו דיונים מרובים.
הוא הנציחם בספרו "הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי".
ליבמן היה מודע לספר, ואמר שניסה לשכנע את גראדה לעשות תשובה אך כשל.
הקים קהילות בארמונטייר (Armentières) ובוסייר (Bussières).
יצאו לאור כמה חיבורים משיחותיו:
דגל המוסר: שיחות "אור יוסף" על התורה ומועדים: שיחות מוסר שנאמרו בישיבות אור-יוסף - נובהרדוק בצרפת - יצא לאור בהוצאת "טל אורות", ירושלים תשנ"ה (מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת כשהראשונה יצאה בתשנ"ב ללא "על התורה ומועדים" בכותר).
במהדורה החדשה צורף לשיחות "חלק שני: פרקים תיעודיים לתיאור חיי הישיבה ודרכי העבודה המיוחדות לה - מהווי הישיבה".
נכתב והובא לבית הדפוס על ידי דוד שניאור.
בן פורת יוסף: שיחות קודש בענייני יראה, מוסר ומידות לפי סדר הפרשיות ומועדי השנה - יצא לאור בהוצאת "אגודת ברית אברהם - ברית שלום", ירושלים תשנ"ג.
נכתב על ידי תלמידו הרב שלום [רוטאריאל] אסולין, נערך והותקן לדפוסי על ידי אהרן סורסקי.
דרך החיים: שיחות מוסר על פרשיות השבוע - יצא לאור באשדוד תשס"ה יחד עם גבורי כח עושי דברו: פרקי גבורה ומעש מפועלו של גרשון ליבמן, במלאת 8 שנים לפטירתו.
הרב גרשון לפידות (תרל"ח 1878 -י"ז באדר תשט"ז 29 בפברואר 1956) ירש את הרב שמשון אהרן פולונסקי ("הרב מטפליק") בכהונת רב שכונת בית ישראל בירושלים ודיין בביה"ד של אגודת ישראל .
נולד ביאסי שברומניה לרב חיים יצחק לפידות, מחסידי רבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל 3, למד אצל הרב בצלאל ישעיה ברנשטיין ולאחר מכן בישיבת תורת חיים בה למד במשך שנים רבות והיה מראשי הישיבה.
במאמרי דברי תורה שכתב בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הזדהה: "מלומדי הישיבה הגדולה תורת חיים, ובסוף שנות ה-20 הזדהה: "גרשון לפידות רב בירושלים..." או "הרב גרשון לפידות מירושלים".
נסע מספר פעמים לארצות הברית כשליח לאיסוף תרומות עבור ישיבת תורת חיים.
בשנת 1910 נבחר לאחד משבעת מנהלי כולל רומניה.
היה מקורב לרבי דוד בידרמן מללוב.
תמך בדרכו של הרב קוק, ששוחח רבות בדברי תורה עמו, והשתתף בחגיגות הקמת הרבנות הראשית ונאם בהן מטעם ישיבת תורת חיים.
למרות זאת למד בחברותא עם הרב יצחק ירוחם דיסקין, ממנהיגי העדה החרדית בירושלים.
היה מעורכי הירחון התורני אהל תורה לצד הרב ישעיהו זאב וינוגרד, מראשי ישיבת עץ חיים, הרב שמשון אהרן פולונסקי והרב משה אריה לייב שפירא.
הרבה להתכתב בדברי תורה עם עמיתיו, בהם הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אברהם זיידה הלר והרב משה קליערס.
הוא פרסם מאמרים רבים בדברי תורה בכתבי עת רבים.
בסוף ימיו, לאחר פטירת הרב שמשון אהרן פולונסקי ("הרב מטפליק") בתש"ח, כיהן בירושלים כרב שכונת בית ישראל, תפקיד בו כיהן עד פטירתו.
כן מילא את מקומו של הרב מטפליק בבית הדין של אגודת ישראל.
התפרסם בהתמדתו בתורה ובכך ששקד ללמוד תורה למרות שחי בעניות רבה.
מסופר עליו כי הוא היה מסיים את הש"ס כל תשעה חודשים.
נשא לאישה את מרת דבורה לפידות (בת רבי חיים צבי נפטרה י"ז בתמוז תשי"ג) וממנה היו לו כמה ילדים ואחד מהם היגר לארצות הברית.
בתו מרים גרוסברג נישאה לרב ירוחם פישל גרוסברג (נפטר בנר ראשון של חנוכה יום כ"ה בכסלו תשנ"ה) הוציא לאור את ספר כפתור ופרח לרבינו אשתורי הפרחי וכן את הספר המורה נבוכים להרמב"ם.
בתו חיה בלומא לוצקין (נולדה ב-ה'תרנ"ט 1899 - נפטרה ב-ערב סוכות י"ד בתשרי ה'תשנ"ב) אשת הרב אליעזר הלוי לוצקין.
הרב עמנואל לפידות, מבני ברק.
הרב אהרן חיים לפידות, מארצות הברית.
משנת רבי גרשון : תשובות, חידושים וביאורים - נכדו, הרב ידידיה גרוסברג (מחבר "משכנות ידידיה" שבו חידושים על התורה ועל הש"ס ויצא לאור בירושלים תשמ"ז), בן חתנו, הרב ירוחם פישל גרוסברג, ערך את הספר מכתביו של הרב לפידות, ירושלים תשנ"א.
קונטרס לפיד אש - קונטרס עם מעט מחידושי התורה שהשאיר אחריו ר' גרשון, הנספח לספר 'נחלת עמ"י : חידושים ובאורים במסכת עירובין ובעוד סוגיות בש"ס' (יצא לאור בדפוס עקיבא-יוסף בירושלים תשל"ג) מאת נכדו, הרב עמנואל יצחק גרוסברג, עמ' קכ"ז-קס"ד.
גרשון דובינבוים, שכונה דֶבַּמבַּם (1 באפריל 1927 – 26 באוקטובר 1948) היה מפקד פלוגה בגדודים השני והתשיעי של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
הוא פיקד על יחידות הפלמ"ח בקרבות מכריעים ביד מרדכי, גברעם, ומבצע יואב, במהלכו נהרג בהתקפה על גשר דאהרייה.
גרשון, בן לתנחום ומלה דובינבוים, נולד ב-1927 בברסט ליטובסק שבפולין, על הגבול עם ברית המועצות.
בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה ברחובות.
בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ומונה למפקד כיתה בקיבוץ גבעת ברנר ואחר כך למפקד מחלקה.
השתתף במבצעי העלאת מעפילים, בליל וינגייט, בליל הרכבות ובליל הגשרים בפיצוץ גשר אלנבי שם מילא תפקיד מכריע בפיצוץ הגשר יחד עם אריה עמית (טפר).
בדצמבר 1947 נמנה דבמבם על אנשי הגדוד השני של הפלמ"ח.
עם פרוץ הקרבות על הדרכים במלחמת העצמאות פיקד דבמבם על התגבורת הראשונה שנשלחה לנגב - מחלקת פלמ"ח שנשלחה ליד מרדכי.
הוא נתמנה למפקד המחלקה האחראית על יד מרדכי, ואחר כך למפקד הפלוגה האחראית על ניר עם, גברעם ויד מרדכי.
בתפקידו זה הוא ארגן את שיירות המשוריינים שהעבירו אספקה ליישובי הנגב הנצורים ופיקד עליהן.
באחת השיירות גם נפצע באורח קל.
אנשי המיליציות הערביות בדרום הכריזו על פרס של 1000 לא"י למי שיתפוס אותו, ועל פי סיפור נפוץ כינוהו "השד האדום" על שם צבע שיערו.
עם התקרבות החזית ליד מרדכי הועבר מטה הפלוגה מקיבוץ זה לקיבוץ גברעם.
בקרב יד מרדכי היה דבמבם מפקד כח המשוריינים שפרץ את המצור המצרי וחילץ את ילדי המשק מן הקיבוץ מעט לפני תחילת הקרב.
הפינוי התבצע אחרי ויכוח עם מפקד חטיבת הנגב נחום שריג אשר התנגד לו.
מספר ימים לאחר מכן, במהלך הקרב על הקיבוץ, חדרו אנשי חיות הנגב בפיקוד שמחה שילוני ודבמבם לקיבוץ וחילצו 30 פצועים מהמצור במשוריינים.
במהלך שהותו הקצרה בקיבוץ עמד דבמבם על מצבם הנואש של המגינים, ואישר להם, בניגוד להוראות מפקדת החטיבה, לסגת מן המקום.
בזמן ההפוגה הראשונה פיקד דבמבם על אחד מכוחות הפלמ"ח שהתעמתו עם אנשי האצ"ל בתל אביב במהלך פרשת אלטלנה.
במהלך קרבות עשרת הימים ובעקבות אישור הנסיגה שנתן לחברי יד מרדכי, ניטל ממנו הפיקוד על פלוגתו, והוא "הוגלה" מהגדוד השני של הפלמ"ח לגדוד התשיעי - גדוד הפשיטה החדש שהוקם וצורף לחטיבת הנגב.
דבמבם הועלה לדרגת סרן, ומונה למפקד פלוגה.
בתפקידו החדש השתתף במבצע יואב לשחרור באר שבע, שם הוביל את שיירת הגדוד בפריצת המצור המצרי על יישובי דרום הנגב במקביל לכיבוש משלטי חוליקאת.
למחרת כיבוש באר שבע, ב-23 באוקטובר 1948 נשלח כוח משימה בפיקודו לפוצץ את הגשר על נחל חברון, דרומית ליישוב דאהרייה כדי לבלום התקפת נגד אפשרית של כוחות הצבא המצרי והלגיון הירדני שהיו באותה עת בהר חברון.
במהלך הפעולה נפגע בבטנו מכדור חודר-שריון, הוא פונה למרפאה ברוחמה, ושם מת בתום יומיים.
דבמבם נודע כמפקד אבהי, נערץ וקר רוח ומותו היווה מכה קשה לפקודיו; אחד מהם, ראובן פריגוזין אף ביקש להיקבר לידו.
מבצע שחרור משטרת עין חוצוב וסדום במסגרת מבצע לוט בנובמבר 1948 נקרא על שמו "מבצע דבמבם".
כביש באר-שבע ערד נקרא על שמו.
ביום הזיכרון לחללי צה"ל ב-2007 הונצח דבמבם בגשר לידו נפגע על נחל חברון צפונית ליישוב מיתר.
הגשר נושא היום את שמו "גשר דבמבם".
קבוץ יד מרדכי קרא לבתי הילדים שלו "בתי גרשון" על שם מבצע חילוץ הילדים שהוא הוביל והקים לו יד זיכרון למרגלות גבעת הפסל של מרדכי אנילביץ' ובה המשוריין המשוחזר ששימש אותו.
על שמו נקרא רחוב דובנבוים בעיר רחובות בה גדל.
בעיר העתיקה בבאר שבע אשר בשחרורה השתתף, קיים רחוב על שמו, "רחוב גרשון (דובנבוים)", אשר בו מציגים אמנים את יצירותיהם.
המשורר אבא קובנר הקדיש לו את השיר "מות דבמבם" בספר שיריו "פרידה מהדרום",
על שמו נקראת חורשה ליד צומת צאלים.
גרשון הנדל (13 במאי 1914 – 25 באוקטובר 1998) היה עיתונאי עברי, מזכ"ל "האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים", חבר ועד אגודת העיתונאים בתל אביב.
שמותיו הספרותיים היו "גרשון הל", "ג.
נולד באוסטרולונקה, מחוז ביאליסטוק, פולין, לאמו רבקה דבורה לבית סגל ואביו אליעזר דוד.
קיבל חינוך מסורתי ב"חדר", ישיבה, בית מדרש ובבית מדרש למורים, בוורשה.
בהיותו בן ארבע איבד את זרועו מפגיעת קטר בתחנת הרכבת של עיר הולדתו, בעת שרץ לעבר אחד הקרונות לקבלת פני דודו.
מאז ועד למותו תיפקד עם זרוע אחת.
לעיתונאית חיה יוסף סיפר: "לא לימדו אותי לחיות עם זרוע אחת, החיים לימדו אותי.
לא פעם חשבתי: אלוהים, בשביל מה נתת לכל בן-אדם שתי זרועות?
אני כל כך טוב מסתדר עם זרוע אחת".
הצטרף לתנועת הנוער בית"ר, בעקבות הידיעות שהגיעו מארץ ישראל על מאורעות הדמים בתרפ"ט (אוגוסט 1929).
מילא בבית"ר שורת תפקידים, בהם: מפקד קן ובהמשך מחוז בית"ר ברדז'ימין, מפקד בית"ר בוורשה-מזרח ומזכיר מפקדת גליל-ורשה.
כמו כן היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית בהנהגת זאב ז'בוטינסקי.
החל לפרסם מאמרים בעיתון "המדינה" של בית"ר, דו-שבועון (שלעיתים גם הופיע בתור שבועון), בעריכת אייזיק רמבה, אהרן צבי פרופס, ירחמיאל ווירניק, ובהשתתפותם של ראש בית"ר זאב ז'בוטינסקי וקציני שלטון בית"ר.
העיתון יצא לאור בוורשה, החל מיום 7 בינואר 1934, ועד ליום 7 ביולי 1939 בשפות: יידיש, עברית ופולנית.
משנת 1934 פרסם רשימות ומאמרים, בעיקר על חיי היהודים בפולין, בעיתונים: "ראדיא" בהוצאת "מאמענט" (באידיש), "היינט-נייעס" (הוצאת "היינט" (באידיש) בשמותיו הספרותיים.
בשנת 1936 כיהן כמזכיר סוכנות לעיתונות "פ.א.ד.", אשר סיפקה ידיעות לעיתונות היהודית ולעיתונות הפולנית הליברלית.
הנדל עלה לארץ ישראל באניית המעפילים "פאריטה".
האנייה יצאה לדרכה לחופי הארץ מנמל קונסטנצה, רומניה, ועל סיפונה הפליגו 860 בני אדם, רובם חברי בית"ר מפולין ורומניה, ביולי 1939. לאחר הפלגה של 40 ימים הגיעה לחוף תל אביב ביום בו פרצה מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939), ולא שנעצרה על ידי ספינות המשמר הבריטיות.
בשעות הלילה נעצרה האונייה כחמישים מטר מחוף תל אביב.
למזלם הטוב של המעפילים, קידמו את פניהם תושבי העיר בסירות, וקלטו אותם עד עלות השחר בבתיהם.
אלה שלא הספיקו למצוא מקלט אצל תושבי העיר, נעצרו על ידי משטרת ממשלת המנדט, ושוחררו לאחר זמן קצר.
בשנת 1943 נשא את לאה לבית הנדלמן.
בארץ ישראל המשיך בפעילותו העיתונאית.
משנת 1941 ועד לסגירתו באוקטובר 1948, היה חבר מערכת יומן "המשקיף", עיתון המפלגה הרוויזיוניסטית.
למרות נכותו, הצטרף לשורות אצ"ל ב-1943, השתתף בעריכת העיתון המחתרת "חרות", שכינויו היה "עיתון הקיר", מכיוון שגיליונותיו היו מודבקים על קירות הבתים ובמקומות הומי אדם בערים ובמושבות, על ידי נערים ונערות חניכי בית"ר ושהצטרפו לאצ"ל.
כן מילא תפקיד של עיתונאי שטח, תוך סיכון חיים במהלך חילופי אש בין לוחמי המחתרות אצ"ל ולח"י לבין השלטונות הבריטיים.
כך למשל, נקלע עם עיתונאים עמיתים מהבוקר ודבר לתקרית אש בין לוחמי האצ"ל לבין אנשי ביטחון בריטים ליד בית הדר, בתל אביב, ששימש באותה תקופה מטה מפקדת גדוד מוצנח של "הדיוויזיה המוטסת השישית" ב"אזור הביטחון" הבריטי ("בווינגרד"), בתל אביב.
הוא נחשד על ידי השלטונות הבריטים בהשתייכות לאצ"ל, והוצאה נגדו פקודת מעצר.
החל משנת 1949 היה חבר מערכת "הבוקר", שהיה יומון מפלגת "הציונים הכלליים", עד לסגירתו בשלהי 1965. הוא פרסם ב"הבוקר", בין השאר את הסקופ בשנת 1955 – דברי יהודה ארזי בהופעה סגורה לחברי ארגון "בני ברית", לפיהם "רק 48 שעות האמין שסטבסקי הוא רוצח חיים ארלוזורוב".
בעקבות גילוי זה דרש חבר הכנסת מנחם בגין להקים ועדת חקירה פרלמנטרית על רצח ארלוזורוב.
עם מיזוג "הבוקר" עם "חרות", יומון תנועת החרות, ליומון "היום", יומון גח"ל – גוש תנועת החרות – המפלגה הליברלית בישראל, היה עורכו בפועל.
עורכי "היום" בארבע שנות קיומו היו אייזיק רמבה ויצחק רגר.
עם סגירתו של "היום" (15 בדצמבר 1969), היה חבר מערכת ידיעות אחרונות (1970 – 1974), וגם פרסם טור קבוע בירחון "בארץ ישראל", שיצא לאור בהוצאת חברת "היום".
כן פרסם מאמרים ורשימות במעריב ובכתבי עת שונים, לרבות ביידיש.
הוא גילה דאגה ליהודי התפוצות וחרד לעתידם והיה עורך "העיתונות שלנו", כתב עת של האיגוד העולמי של עיתונאים יהודים.
ערך גם את ספר הזיכרון ליהודי העיר רדז'ימין בפולין.
משנת 1952 התגורר בשיכון הוותיקים ברמת גן, והיה שכנו באותו בית של ד"ר אב"א אחימאיר, עמו קשר קשרי ידידות אמיצה.
צאצאיו: פרופ' דוד הנדל, רופא אורתופד, ואסתר הנשואה לפרופ' פנחס שראלי.
רק לאחר צאתו לגמלאות, יצא ללימודים באוניברסיטה הפתוחה.
הוא למד מדעי הרוח לתואר ראשון ושני.
גרשון ברין (נולד ב-21 באוקטובר 1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
בילדותו למד בתלמוד תורה ומשם עבר לבית הספר העממי תחכמוני, ואחר כך בתיכון עירוני תל אביב.
ב-1961 קיבל תואר ראשון בחוגים מקרא, ספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב וב-1965 קיבל תואר שני בחוג למקרא ולימודים צמודים באוניברסיטה העברית.
הוסמך לדוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, נושא הדיסרטציה: "הבכור בישראל בתקופת המקרא" בהדרכת פרופ' יעקב ליכט (1972).
עמית מחקר כ-Harry Starr Fellow, המרכז ללימודי היהדות, אוניברסיטת הרווארד 1997.
חוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1985, פרופסור אורח באוניברסיטת פלורידה בשנת 1987, חוקר אורח באוניברסיטאות פרינסטון בשנת 1991-1990; בהרווארד בשנת 2001- 2002, וסטנפורד בשנים 2004 – 2005.
גרשון ברין לימד שנים רבות בחוג למקרא שבמכללת סמינר הקיבוצים.
הוא אף שימש שם כראש החוג למקרא בשנים 1976 ועד 1983 וכן משנת 1989 ועד 1990 ומשנת 1992 ועד 1995, כמו כן הוא משמש עד עתה כחבר במועצה האקדמית של המוסד.
תחומי התמחותו במחקר — ספרות הנבואה הקלאסית; החוק המקראי; ספרות המגילות הגנוזות; פרשנות המקרא בימי הביניים.
כתב וערך שבעה עשר ספרים ועוד כמאה מאמרים.
ברין עוסק בספרות הנבואה בהרבה ממחקריו.
ראש לכל אלה הוא עיסוקו האינטנסיבי בספר יחזקאל ובדמות הנביא יחזקאל.
פירוש שלם על ספר יחזקאל מצוי בין שאר פרסומיו, כאשר הראשון שבפרסומיו הוא מונוגרפיה מקפת על ספר יחזקאל: "עיונים בספר יחזקאל".
הוא גם עסק בספר ירמיה, בעיקר בסיפורים הביוגרפיים שבו.
במסגרת המונוגרפיה המקפת על כלל הנבואה "מחקרים בספרות הנבואה הקלאסית" הקדיש מקום נרחב לעיון בנבואת מיכה, בן זמנו של הנביא ישעיהו.
בחוקה המקראית עסק ברין בחיבורו Studies in Biblical Law ובו סוגיות של התפתחות החוק המקראי וזיקת החומר החוקי שבמגילות הגנוזות לחוקת המקרא.
עיסוקו המקיף בספרות המגילות מוצא את ביטויו בשלושה מספריו: "סוגיות במקרא ובמגילות", "The Concept of Time in the Bible and the Dead Sea Scrolls" ו"מחקרים במקרא ובמגילות".
בנוסף על כך הוא דן בסוגיות מגוונות בספרות המגילות מתוך התמקדות בתעודות חוכמתיות מקומראן ובתעודות אחרות.
ברין פרסם חיבורים רבים על ספרות הפרשנות של ימי הביניים, ובכלל זה בארבעה ספרים, האחד מוקדש לר' יוסף קרא, והאחר, "רעואל וחבריו" מוקדש לספרות הפרשנית הביזנטית, וזאת על פי כתבי יד מגניזת קהיר.
השלישי, "עיונים ב'לקח טוב' לחמש מגילות" (תשע"ח), הרביעי, "פרשנים ביזנטיים יהודים באלף השני לספירה" דן במשנתם של ארבעה פרשנים מיוון ומאיטליה הדרומית הביזנטית.
נוסף על אלה פרסם מחקרים על פרשנים אחרים, כגון מחקרו החלוצי על ר' יהודה החסיד.
עיונים בספר יחזקאל, תל אביב תשל"ה, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב.
הנביא במאבקיו - עיון בארבעה סיפורים ביוגרפיים בנבואה, תל אביב תשמ"ג, הוצאת בית הספר למדעי היהדות ומפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור.
מחקרים בפירושו של ר' יוסף קרא, תל אביב תש"ן, הוצאת בית הספר למדעי היהדות ומפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור.
סוגיות במקרא ובמגילות — אסופת מחקרים, תל אביב תשנ"ד, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב.
מחקרים בספרות הנבואה הקלאסית, מוסד ביאליק, תשס"ו.
רעואל וחבריו — פרשנים יהודים מביזנטיון מסביבות המאה העשירית לספירה, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב תשע"ד.
עיונים ב"לקח טוב" לחמש מגילות — קווים בפרשנות הביזנטית בתחילת האלף השני לספירה, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשע"ח.
פרשנים ביזנטיים יהודים באלף השני לספירה — עיונים במשנתם של ר' טוביה ב"ר אליעזר, ר' מנחם ב"ר שלמה, ר' ישעיה מטראני ור' מיוחס ב"ר אליהו, הוצאת כרמל, ירושלים תשפ"א.
מחקרים במקרא ובמגילות, הוצאת כרמל, ירושלים תשפ"ב.
יעקב ליכט, גרשון ברין, הצבי ישראל, קובץ מאמרים במקרא לזכרם של ישראל וצבי ברוידא, תל אביב תשל"ו, הוצאת בית הספר למדעי היהדות, אוניברסיטת תל אביב.
מרדכי ע' פרידמן, אברהם טל, גרשון ברין, תעודה ג', מאסף בית הספר למדעי היהדות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב תשמ"ג.
ספר יחזקאל, אנציקלופדיה עולם התנ"ך (פרקים מ-מח נערכו על ידי פרופ' מנחם הרן), רמת גן תשמ"ו, הוצאת רביבים.
ספר מלאכי בתוך: תרי עשר ב', אנציקלופדיה עולם התנ"ך, תל אביב תשנ"ה, הוצאת רביבים.
ספר תהילים, חומש שלישי [פרקים עג-פט], אנציקלופדיה עולם התנ"ך, תל אביב תשנ"ו, הוצאת רביבים.
יובל לחקר מגילות ים המלח (ביחד עם בלהה ניצן); ירושלים תשס"א, יד יצחק בן-צבי.
פרס מפעל הפיס על הדיסרטציה "הבכור בישראל בתקופת המקרא" (1973)
פרס סמואל יאנג על הספר "עיונים בספר יחזקאל" (1974/5)
פרס מטעם American Academy for Jewish Research על "מחקרים בפירושו של ר' יוסף קרא" (1990)
פרס מטעם American Academy for Jewish Research על "סוגיות במקרא ובמגילות ים המלח" (1990)
גרשון גפנר (12 במרץ 1892 – 1 באוקטובר 1975) היה מאנשי העלייה השנייה וממנהיגי הקואופרציה במרחביה, פעיל בהתיישבות מטעם הסוכנות היהודית, וחבר המושבה מגדיאל.
גרשון גפנר נולד ב-1892 בעיירה צ'רנליצה (צ'רנולידה) שבמזרח גליציה שבפולין, להוריו צבי ועטרה קריינדל (גולדברג).
בילדותו התחנך ב"חדר", בבית-ספר עממי של הברון הירש והמשיך למודיו בבית ספר חקלאי תיכוני של יק"א בעיר סלובודקה, שם גם ספג את הרעיונות הציוניים מצעירים חברי פועלי ציון שהגיעו לבית הספר כדי לארגן את התלמידים להגנה עצמית בפני פורעים.
עם סיום לימודי התיכון עבר להדריך בבית ספר חקלאי יהודי תיכוני בשם "שטינהורס" בקרבת העיר האנובר שבגרמניה.
בתקופה זו פעל לארגן את עלייתם ארצה של חלק מהתלמידים בבית הספר בו למד בסלובודקה וגם הוא עצמו ביקש להיכלל בתוכנית "המושבה הקואופרטיבית" בארץ של פרופ' פרנץ אופנהיימר ואף זכה להיפגש איתו.
ב-1910 עלה גפנר לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד כפועל בפתח תקווה ואחר כך בחוות כנרת.
ב-1911, עם הקמת הקואופרציה במרחביה, הצטרף אליה והפך לאחד ממובילי הקבוצה.
הרקע החקלאי שלו ויכולותיו הטכניות איפשרו לגפנר לפתח כלי עבודה חקלאיים ופתרונות טכניים אחרים להקלת חיי התושבים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חלה גפנר ונשלח להבראה במצרים.
במלחמת העולם הראשונה היה פעיל בארגון הפינוי והסידור של תושבי יהודה שגורשו לגליל.
כמו כן פעל מול השלטונות העות'מאנים להקלת תנאי החיים של אסירים שנכלאו בבתי-הסוהר בנצרת ובדמשק.
ב-1919 החל גפנר לנהל את חוות בלפוריה מטעם חברת קהילת ציון אמריקאית ולאחר חיסול החווה המשיך לעבוד במקום במסגרת כפר ילדים.
ב-1927 התיישב גפנר עם משפחתו במושבה מגדיאל והקים שם משק, אך זמן קצר לאחר מכן הוזמן על ידי שלמה קפלנסקי (הסוכנות היהודית) לסייע בהתיישבות בעמק יזרעאל על שטחים שנרכשו.
תפקיד זה מילא עד 1931 ואז חזר למגדיאל.
ב-1936 נקרא שוב לסייע להתיישבות בעמק בית שאן, ובהמשך עזר להתיישבות בשרון ובעמק חפר.
ב-1938 הצטרף להנהלת "המדור להתיישבות המעמד הבינוני" בסוכנות היהודית, ובתפקידו זה הקים מערך הדרכה לחקלאים במושבי עולים.
בנוסף קידם גפנר הקמת משקי עזר שאיפשרו הספקת התצרוכת העצמית של המשקים.
ב-1959 פרש גפנר לגמלאות וחזר למשקו במגדיאל.
הוא נפטר בשנת 1975, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ גדות שם התגורר בנו אורי גפן שהיה ממייסדי הקיבוץ.
אשתו רבקה נפטרה בשנת 1984, ונקברה לצידו.
ב-1918 התחתן גפנר עם רבקה לובנוב.
גרשון יבוסלה הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בפילדלפיה 76 מליגת ה-NBA ובנבחרת צרפת.
יבוסלה נולד בדרו שבצרפת, בן להורים שהיגרו מקונגו.
הוא החל לשחק כדורסל בגיל שמונה וכנער שיחק במועדון הכדורסל של קוראל רואן באסקט.
בעונת 2013/2014 שיחק באופן מצומצם במדי הקבוצה הבוגרת בליגת העל הצרפתית ובעונת 2014/2015 היה חלק מרכזי בקבוצה ששיחקה בליגת המשנה הצרפתית.
ב-2015 עבר לרואן מטרופול בסקט מליגת העל הצרפתית.
בדראפט ה-NBA 2016 נבחר במקום ה-16 על ידי בוסטון סלטיקס.
בעונת 2016/2017 שיחק בקבוצת שאנגחאי שארקס מליגת העל הסינית ובמרץ 2017 עבר לשחק במיין רד קלאוס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בבוסטון זכה לכינוי "הדב המרקד" שהוענק לו על ידי עוזר מאמן הסלטיקס.
ביולי 2019, לאחר שנתיים בבוסטון, שוחרר מהקבוצה.
באוגוסט 2019 חתם יבוסלה על חוזה בנאנג'ינג מאנקי קינגס מליגת העל הסינית.
בשל התפרצות מגפת הקורונה בוטלה הליגה הסינית בפברואר 2020. לאורך תקופתו בקבוצה רשם יבוסלה ממוצעים של 17.9 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק.
לאחר שחרורו מנאנג'ינג חתם יבוסלה על חוזה באסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ב-12 ביולי 2021 חתם בריאל מדריד בחוזה לעונה אחת.
ב-27 באפריל 2023 במהלך קטטה שארעה במהלך משחק של ריאל מדריד נגד פרטיזן בלגרד במסגרת פלייאוף היורוליג הפיל יבוסלה לרצפה בחוזקה את שחקן פרטיזן בלגרד דנטה אקסום וגם לפציעתו.
בעקבות האירוע הורחק יבוסלה לחמישה משחקים.
מה שבעצם סיים לו את העונה האירופית.
ולא היה שותף בזכייה של ריאל מדריד ביורוליג באותה עונה.
יבוסלה היה חבר בנבחרת צרפת עד גיל 18 שהשתתפה באליפות אירופה ב-2013 ובסגל הנבחרת עד גיל 20 לאליפות אירופה ב-2014 וב-2015. הוא זכה עם נבחרתו במדליות כסף באולימפיאדת טוקיו ובאולימפיאדת פריז.
גרשון הוברמן (2009-1920) היה ממייסדי ספורט הנכים בישראל.
הוברמן נולד בגרמניה וגדל בדנציג.
היה חבר מועדון הספורט היהודי בר כוכבא.
ב-1937 עלה לארץ ישראל והחל לימודים במקווה ישראל.
הוא הצטרף לארגון ההגנה וב-1941 התגייס לצבא הבריטי.
במהלך שירותו נפגע בתאונת דרכים והחל שיקום רפואי ממושך בלבנון ובארץ ישראל.
תוך כדי תקופת השיקום למד פיזיותרפיה ולאחר מכן סיים הכשרה בחינוך גופני.
במלחמת העצמאות שירת בבית החולים תל השומר כפיזיותרפיסט.
הוברמן התמחה בטיפול בנפגעי עמוד השדרה וקשר קשרים עם לודוויג גוטמן ועם הנס לורנזן, שניים מחלוצי ספורט הנכים בעולם.
ב-1950 ייסד את הארגון הישראלי לפיזיותרפיה ועמד בראשו.
ב-1953 החל לאמן בתל אביב נפגעי שיתוק ילדים.
יחד עם מרגלית זוננפלד הנהיג קייטנות לילדים משותקים ויחד היו מחלוצי ספורט הנכים השיקומי בישראל.
בעקבות הניסיון המוצלח נרתם למאמצים להקמת מרכז הספורט לנכים שהוקם ב-1960 בחסות איל"ן.
הוא היה למנהל המרכז הראשון ועמד בראשו כשני עשורים.
בתפקיד זה הכין ואימן את נבחרות ישראל לאולימפיאדת הנכים ולתחרויות עולמיות.
ב-1968 הוביל את יוזמת האירוח של אולימפיאדת הנכים בישראל.
ב-2006 הוענק לו אות יקיר העמותה הישראלית לפעילות גופנית מותאמת.
נפטר ב-2009 ונקבר בקיבוץ עינת.
כיהן כמשגיח בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', רב העיר אולקסנדריה באוקראינה, מייסד וראש ישיבה בעיר, דיין בבית הדין הרבני בחיפה ובבית דין רבני חב"ד, רב שכונת שיכון חב"ד בירושלים ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
נולד ברוהצ'וב לדוד ונחמה מינה חן.
אביו היה בנו של אברהם אהרן בן הרב פרץ חן ומבני משפחת חן.
אחיו היה הרב יוסף חן רבו של עמק יזרעאל.
למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' ובהורדשיץ.
בה'תרס"ז (1906) מונה על ידי רבי יוסף יצחק שניאורסון בעודו תלמיד בישיבה למשגיח זמני בישיבה בלובביץ'.
בהוראת אדמו"ר הרש"ב למד הוראה הלכתית, והוסמך לרבנות על ידי הרב סעדיה באליטר, הרב יצחק יואל רפאלוביץ', הרב דוד יעקובסון, דוד אביו הרב דוד צבי חן, בנו הרב מנחם מנדל חן והרב שמריהו יהודה לייב מדליה.
בה'תרע"ג נישא לגיסיא בת הרב חיים לייב איטקין שהיה רב העיר אולקסנדריה ונפטר כשנה קודם השידוך.
עם נישואיו ירש את תפקיד חמיו, הדבר התפרסם גם בעיתון האח.
בה'תרע"ט ייסד באולקסנדריה סניף של ישיבת תומכי תמימים ועמד בראשה.
בט' באב ה'תרצ"ג (1933) עלה הרב חן לישראל והתגורר בחיפה, שם הוסמך על ידי הרב קוק ומונה בהמלצתו לדיין בבית הדין הרבני.
בה'תשכ"ב עבר לירושלים ומונה לרב שיכון חב"ד.
בה'תשל"ח (1978) נפטר ונקבר בהר הזיתים.
חלק מכתביו פורסמו בספר "אהלי גרשון" (קה"ת, תשפ"ה).
הרב גרשון אברהם גולדברגר (תר"ל, 1870 – כ"ב בניסן תרצ"ו, אפריל 1936) היה רב ואב בית דין של העיר טיסה-ברצל (Tiszabercel) שבהונגריה למעלה מארבעים שנה.
נולד בליסקה שבהונגריה, בן הרב יוזפא גולדברגר, שהיה חתנו של הרב צבי הירש פרידמן, מייסד חסידות ליסקא.
בגיל שלוש עשרה החל ללמוד בישיבתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים בסיגט, והיה מתלמידיו הקרובים.
בהיותו בן שמונה עשרה נשא את בתו של הנגיד יעקב נחמיה הנדלר מברזנה.
לאחר נישואיו התגורר אצל חמיו במשך שבע שנים.
בתקופה זו התכתב רבות בעניינים הלכתיים עם רבי יחזקאל הלברשטאם משינובה ורבי צבי הירש שפירא, בעל "דרכי תשובה".
בשנת 1895, בהיותו כבן עשרים וחמש, התמנה לרבה של העיר טיסה-ברצל שבהונגריה.
מי שפעל למינויו היה האדמו"ר רבי שלמה שפירא ממונקאטש, שהיו לו חסידים בעיר זו.
שימש בתפקידו למעלה מארבעים שנה.
נפטר ביום השמיני של חג הפסח תרצ"ו.
נקבר בעירו, ועל קברו נבנה אוהל.
את מקומו ברבנות טיסה-ברצל מילא חתנו הרב עזרא הכהן פריד, בנו של הרב נתנאל פריד.
חתנו השני היה הרב יחיאל יוסף בוקסבוים, בנו של הרב יהושע בוקסבוים מגלנטה.
לאחר פטירתו יצא ספרו "נחלת הגרשוני" על התורה.
גרשון בר-כוכבא (נולד בשנת 1963) הוא היסטוריון צבאי, המתמחה בהיסטוריה צבאית בימי בית שני ותולדות היישוב היהודי בחברון.
מלמד במכללת אורות ישראל, מכללת אפרתה, אולפנת אמית נטע עלי זהב, ובמדרשת חברון.
בר-כוכבא נולד בשם גרשון קסלר בניו-יורק בארצות הברית, ועלה לישראל בשנת 1970. אימו נשואה בשנית לעזרא יכין.
הוא גדל ברחובות, למד בישיבת הדרום, ולאחר מכן עבר לישיבה התיכונית ביד בנימין.
לאחר סיום לימודי התיכון למד בישיבת ההסדר בקרני שומרון ובישיבת ההסדר ניר בקריית ארבע.
במסגרת לימודיו בישיבה התגייס לחיל השריון במסלול "הסדר", ולאחר מכן המשיך לקצונה במסגרת אותו מסלול.
לאחר שסיים את מסלול ההסדר, חזר לשורות הצבא ובמקביל למד בישיבות 'ניר' ו'שבי חברון'.
הוא סיים את שירות הקבע כרב-סרן, מפקד בסיס ברמת הגולן, וקודם לדרגת סגן-אלוף במילואים, בתפקיד ראש מטה חטיבה 8 של השריון.
במהלך שירותו הצבאי עבר קורס פו"ם (פיקוד ומטה), שם עבר את עיקר הכשרתו הפיקודית ולמד את תורת הלחימה המודרנית אצל בנימין עמידרור.
במהלך הקורס הכיר חברים שנטלו חלק במערך הפיקוד של צה"ל, ביניהם דרור ויינברג, נועם תיבון (שהיה מח"ט חברון לפניו) ויוסי בכר.
במסגרת הדרישות של קורס פו"ם נדרש לחקור נושא צבאי מסוים, והתבקש להציג את המחקר שלו, בנושא הקרב בעמק הבכא, אז התוודע לכושר הרטוריקה שלו, המשחק והיכולת להציג נושאים מורכבים בצורה חווייתית.
לאחר שחרורו מצה"ל, המשיך להעביר הרצאות שהתמקדו במורשת קרב, והרכיב הרצאות נוספות במגוון נושאים צבאיים, כגון ירושלים בתש"ח, המרד הגדול, מלחמת יום הכיפורים, מלחמות דוד ותולדות היישוב היהודי בחברון.
בשנת 2001, כתב את עבודת המוסמך באוניברסיטה העברית בנושא: "מסע אספסיינוס ליודפת: היבטים צבאיים ולוגיסטיים".
בשנת 2008 השלים את עבודת הדוקטורט שכותרתה הייתה: "הפקת לקחים והיבטים לוגיסטיים בקרבות מצור של הצבא הרומי במרד הגדול".
במקביל לעבודתו החינוכית, מרצה בר-כוכבא במסגרות שונות וקהל היעד שלו מגוון מאוד, החל באנשי היי-טק וכלה במכינות קדם צבאיות.
במהלך הרצאותיו מקפיד בר-כוכבא להשתמש במוצגים אותנטיים ובאמצעי המחשה ויזואליים כדי להכניס את הקהל לרוח התקופה הנלמדת, כולל חרבות, קשתות ואבני קלע, מתוך הנחה שדרך שימוש באמצעים ויזואליים ניתן יהיה להבין את ההתרחשות ההיסטורית בצורה ברורה יותר, ואת חוויותיהם של הלוחמים בקרבות הללו.
בספרו הראשון, "מקדש בלהבות: סיפור הקרב האחרון" (2014), שאותו כתב יחד עם הארכאולוג אהרון הורוביץ, מציגים השניים תמונה מפורטת של מהלכי המצור הרומי על ירושלים, בסיפור המשלב גבורה צבאית ותקווה לאומית שנכזבה, עד לפריצה אל תוך חומות העיר ושרפת המקדש.
לצד תיאורים אלה מובאים בספר ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה, שנחשפו בשנים האחרונות בעיר דוד ובירושלים הקדומה, על ידי שחזור חדש ומפורט של ירושלים בתפארתה בימי הבית השני.
בספרו השני "כתובות אבן, עץ ונחושת במערת המכפלה" (2016), חושף בר-כוכבא באופן שיטתי ומלא את הכתובות בכל השפות ומכל התקופות המצויות בחלקים השונים – הן הגלויים והן הנסתרים של מכלול המבנים שמעל מערת המכפלה.
אחת מתגליותיו הבולטות היא חשיפת פתחי הורדוס למערת המכפלה.
בר-כוכבא התגורר במשך למעלה משלושים שנה בשכונת אברהם אבינו בחברון, ובשנת תשפ"א עבר להתגורר ביישוב רבבה.
נשוי לשלומית, בתו של משה זר, דמות ידועה במפעל ההתיישבות ביהודה ושומרון, ולהם תשעה ילדים.
במהלך שנותיו בצבא גילה ששם משפחתו קסלר, הוא כשמו של מצביא גרמני נודע בשם אולריך קסלר (Ulrich Kessler), שהיה גנרל מעוטר בלוּפְטְוַואפֶה במלחמת העולם השנייה.
משהתוודע לכך החליט לשנות את שמו לבר-כוכבא; המצביא היהודי שבחקר תקופתו עסק רבות וחש אליו קשר מיוחד.
מקדש בלהבות: סיפור הקרב האחרון (נכתב עם אהרון הורביץ), מכון מגלי"ם ומגיד, ירושלים: 2014.
כתובות אבן, עץ ונחושת במערת המכפלה, מדרשת חברון, קריית ארבע: 2016.
"המצור על יודפת והמצור על גמלא כמקרי בוחן לבחינת הפקת לקחים בצבא הרומי"", קתדרה 136 (תמוז, תש"ע), עמ' 7–36
"הרא"ם (רבי אליהו מני) – אישיותו, דמותו ופועלו", כנס מחקרי חברון ויהודה הרביעי, תשע"ה, עמ' 45–63
"מצור טיטוס על ירושלים – הצעת שחזור מנגנון האספקה הרומי", מחקרי יהודה ושומרון, כה 1 תשע"ו, עמ' 59–88
"כתובות אבן, עץ ונחושת במערת המכפלה", כנס מחקרי חברון ויהודה–דברי הכנס החמישי, תשע"ו, עמ' 60–143.
"מסע טיטוס לירושלים – הצעת שחזור הרכב הכוחות ואופן התנועה", מחקרי יהודה ושומרון, כו 1, תשע"ז, עמ' 69 – 99.
"חמאם איברהים אל-חליל – בית המרחץ הגדול בחברון", כנס מחקרי חברון ויהודה–דברי הכנס השישי, תשע"ז, עמ' 28–68.
"השערים ההורדוסיים במתחם מערת המכפלה", כנס מחקרי חברון ויהודה–דברי הכנס השביעי, תשע"ח, עמ' 51–106.
"הרובע היהודי העתיק בחברון בתחילת המאה העשרים: מבנה, הווי ושרידים", קתדרה 169 (תשרי, תשע"ט), עמ' 45–75.
"תהליך התפתחותו של בנין ה'יוספיה' במערת המכפלה", במעבה ההר, גיליון 11(2), (אלול תשפ"א), עמ' 207–239.
"המצור הרומי על מצדה: הצעה לשחזור התנועה ומנגנון האספקה", מחקרי יהודה ושומרון, לא 2 (2022), עמ' 137–181.
"המדרגה השביעית במערת המכפלה: הצו, החור בחומה, המדרגה והמנהרה", מחקרי יהודה ושומרון, לג 1 (2024), עמ' 67–105.
"תעלומת השערים ההרודיאניים במתחם מערת המכפלה בחברון", קתדרה 187 (2025, ניסן תשפ"ה), עמ' 9–34.
"פתח הנרות והאדיקולות במערת המכפלה", מחקרי יהודה ושומרון, לד 2 (2025), עמ' 5–46.
גרשון גליל (נולד ב-2 באוקטובר 1952) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות ישראל ומקרא באוניברסיטת חיפה, ולשעבר ראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה.
פרסם למעלה מ-150 מאמרים וספרים בעברית ובאנגלית על המקרא ועל ההיסטוריה של עם ישראל והמזרח הקדום.
גליל למד ב וקיבל שם תואר דוקטור ב-1983. התזה שלו, הכרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה, מציעה כרונולוגיה חלופית למלכי ישראל ויהודה, כנגד כרונולוגיות מסורתיות יותר, כפי שהוצעו על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט ועל ידי .
התזה פורסמה בהוצאת בריל ב-1996.
שימש ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת חיפה; ראש תוכנית המ"א "המקרא ועולמו" וראש תוכנית המצטיינים "רוח הכרמל" המשותפת לפקולטאות לחינוך ומדעי הרוח באוניברסיטת חיפה.
היה גם העורך והמרכז של סדרת "עולם התנ"ך", פירוש מדעי למקרא ב-24 כרכים.
לטענתו, ממצאים שנמצאו בחורבת קייאפה הם הוכחה לקיומה של ממלכה חזקה באזור יהודה, בתקופת דוד ושלמה.
בשנת 2022 פרסם בפייסבוק פענוח של כתובות מימי חזקיהו מלך יהודה, המוכיחות לטענתו את ההיסטוריוגרפיה המקראית של תקופת חזקיהו, כולל חציבת נקבת השילוח ובריכת השילוח, ומלחמתו בפלשתים.
בשנת 2024, פרסם גליל ספר שנושאו הוא לוחית העופרת מהר עיבל.
מחקריו של גליל עוסקים בהיסטוריה ובתרבות של המזרח הקרוב, ובכללם:
אחד ממחברי סדרת עולם התנ"ך – פירוש מדעי למקרא, ועורך של כמה מן הכרכים
מעורכי שניים מכרכי ההשלמה לכתב העת Vetus Testamentum:
גרשון טץ (1914 – 20 בנובמבר 2000) היה ראש עיריית נהריה הראשון עם הקמת המדינה (1947–1974) - ראש המועצה השלישי של העיר נהריה מהקמתה.
עם הגעתו לארץ ישראל, בשנת 1933, השתקע בנהריה והתמנה למזכיר מועצת הפועלים הראשון.
בשנת 1941 נבחר לתפקיד סגן ראש המועצה.
ב-18 בדצמבר 1947 נבחר לתפקיד ראש המועצה לאחר התפטרותו של ד"ר ארנולד כהאן ולאחר מכן הפך לראש העיר הראשון של נהריה בשנת 1961. בתקופת כהונתו הפכה נהריה ממושבה חקלאית בת כ-1200 אנשים לעיר תיירות, העיר היהודית הראשונה והגדולה בגליל המערבי בת כ-25,000 תושבים.
הוא כיהן בתפקידו עד ל-5 בפברואר 1974 והיה לראש העיר הוותיק ביותר בישראל באותה העת.
גרשון טץ נפטר בנובמבר 2000 בגיל 86, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בנהריה.
בשנת 1972 זכה טץ לפרס הוקרה מהמרכז השלטון המקומי בישראל.
על שמו קרויה השכונה הצפונית ביותר של נהריה (שהיא גם שכונת החוף הצפונית בישראל), קריית גרשון טץ, מערבית לקיבוץ גשר הזיו ודרומית מזרחית לחוף אכזיב.
גרשון בקון (נולד ב-17 בדצמבר 1948 בפילדלפיה, ארצות הברית) הוא היסטוריון, חוקר תולדות יהדות מזרח אירופה, פרופסור בדימוס באוניברסיטת בר-אילן.
גרשון בקון נולד ב-17 בדצמבר 1948 בפילדלפיה, ארצות הברית.
בשנת 1981 הוא עלה לישראל.
החל מאותה שנה הוא מכהן כפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1972 קיבל בקון הסמכה לרבנות מבית המדרש לרבנים באמריקה
את לימודיו האקדמיים בתחום ההיסטוריה היהודית הוא השלים באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, שם הוענק לו בשנת 1979 התואר דוקטור לפילוסופיה.
כמו כן, הוא למד והשלים תואר שני בספרות עברית, תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון העתיק ותעודת הוראה.
בקון שולט בשפות: עברית, אנגלית, יידיש, צרפתית, גרמנית, פולנית ורוסית.
ההיסטוריה הפוליטית, החברתית והאינטלקטואלית/דתית של יהודי פולין ורוסיה במאה ה-19 וראשית המאה ה-20 עם דגש מיוחד על התקופה בין שתי מלחמות העולם
תולדות היהדות האורתודוקסית במזרח אירופה
תולדות הרבנות באירופה ובארצות הברית
תנועות פוליטיות ואידאולוגיות ביהדות אירופה במאה ה19 והמאה ה-20
החל משנת 1981 ועד לשנת 2017, עת פרש לגמלאות, שימש גרשון בקון כפרופסור חבר במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
במקביל כיהן בתפקידים ציבוריים, אקדמיים וקהילתיים רבים.
עורך ראשי של כתב העת הדו-לשוני "גלעד" לחקר יהדות פולין, בהוצאת המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב, החל משנת 2016
בעל הקתדרה לחקר יהדות פולין ותרבותה ע"ש מרסל ומריה רוט, במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו, אוניברסיטת בר-אילן
חבר הנהלת האיגוד העולמי למדעי היהדות, 2009-2001
חבר מערכת כתב-עת מדעי היהדות/ Jewish Studies, 2009-2005
חבר הנהלת הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי (נציג החברה ההיסטורית הישראלית), 2009-2004
חבר מערכת של אנציקלופדיית ייווא ליהודי מזרח אירופה; ראש החטיבה על "פולין, 1939-1795", 2008-2001
בעל הקתדרה לתולדות הרבנות באירופה בדורות האחרונים ע"ש קליין, אוניברסיטת בר-אילן
חבר מועצת החברה ההיסטורית הישראלית, 2003-2000
ראש המכון לחקר הציונות הדתית, אוניברסיטת בר-אילן, 1998-1997
פוליטיקה ומסורת, אגודת ישראל בפולין, מרכז זלמן שזר, 2005
מחקרים בתולדות יהודי אשכנז, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2008