tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך, הפרשנות של הוועדה מחזקת את ההבנה לפיה החובה כלפי ילדים אינה מתמצה בהימנעות מהפרדה, אלא כוללת גם חובות חיוביות שנועדו למנוע מצב של ניתוק משפחתי מתמשך.
הערה פרשנית כללית מס' 6 (2005) – ילדים בלתי מלווים וילדים מופרדים מחוץ למדינת מוצאם
במסגרת ההערה הפרשנית הכללית מס' 6 (2005), הוועדה התייחסה באופן מפורט לילדים בלתי מלווים ולילדים מופרדים הנמצאים מחוץ למדינת מוצאם.
ההערה מדגישה כי ילדים אלו הם קבוצת סיכון מיוחדת, אשר חשופה לפגיעה מוגברת בזכויות בסיסיות, לרבות בזכות לחיי משפחה ובהגנה מפני הזנחה וניצול.
הוועדה הדגישה כי על מדינות לקדם מנגנונים יעילים לזיהוי ילדים מופרדים, להבטיח להם הגנה מיידית, ולפעול לאיתור בני משפחה כחלק מתהליך שמטרתו לאפשר פתרון יציב ובטוח עבור הילד.
בהקשר של איחוד משפחות, ההערה מספקת פרשנות יישומית להוראות האמנה הנוגעות למניעת הפרדה ולבחינת בקשות לאיחוד משפחות: הוועדה מדגישה את החשיבות של נקיטת צעדים מעשיים לקידום האפשרות של איחוד משפחות כאשר הדבר תואם את טובת הילד.
הערה פרשנית כללית מס' 23 (2017) – זכויות ילדים בהקשרי הגירה בין לאומית
ההערה הפרשנית הכללית מס' 23 (2017) עוסקת בזכויות ילדים בהקשרי הגירה בין לאומית, ומדגישה כי במצבים אלה ילדים עלולים להיפגע באופן ייחודי בשל מדיניות גבולות, הליכי משמורת הגירה, סירוב כניסה או עיכובים ממושכים בקבלת החלטות.
הוועדה מדגישה כי על מדינות להחיל את עקרון טובת הילד באופן עקבי כעיקרון מוביל בכל החלטה הנוגעת למעמד הילד ולהיבטים המשפחתיים של שהייתו.
בפרט ביחס לאיחוד משפחות, ההערה מדגישה את חשיבות השמירה על שלמות התא המשפחתי, ואת החובה לטפל בבקשות איחוד משפחות של ילדים באופן נגיש, פרטני ומהיר, תוך צמצום חסמים מנהליים והימנעות מסחבת העלולה להעמיק את הפגיעה בילדים.
איחוד משפחות במשפט ההומניטרי הבין לאומי
סוגיית איחוד המשפחות נידונה גם במשפט ההומניטרי הבין לאומי, בעיקר בהקשרים של סכסוכים מזוינים, עקירה כפויה והפרדת משפחות במהלך פעולות לחימה.
במסגרת דינים אלו קיימות הוראות העוסקות בהגנה על ילדים ובמאמצים לשמירה על שלמות התא המשפחתי, לרבות מניעת הפרדה מיותרת בין ילדים להוריהם ונקיטת צעדים לאיתור בני משפחה כאשר נוצר ניתוק במהלך סכסוך.
אף שהמשפט ההומניטרי הבין לאומי אינו מוסדר כמנגנון "איחוד משפחות" בדומה לדיני הגירה ומעמד, הוא מהווה מקור נוסף המחזק את ההכרה בחשיבות השמירה על קשר משפחתי בתקופות של חירום, והצורך במנגנוני הגנה מיוחדים לילדים במצבי סיכון
איחוד משפחות של ילדים בהקשרי הגירה ופליטות
בהקשרים של הגירה בין לאומית ופליטות, איחוד משפחות של ילדים מהווה אתגר משפטי ומעשי מרכזי, משום שמימוש הזכות תלוי בהחלטות ריבוניות של מדינות בנוגע לכניסה, אשרות שהייה ומעמד.
בדיני הפליטים ובמשפט ההגירה הבין לאומי מוכר עקרון שלמות המשפחה כעיקרון מנחה, במיוחד כאשר מדובר בילדים שנמצאים במצב של פגיעות מוגברת עקב ניתוק מהוריהם או הימצאות במדינה זרה ללא ליווי.
נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) מדגישה כי ילדים פליטים ובפרט ילדים בלתי מלווים או מופרדים זקוקים להגנה מיוחדת, וכי יש לתת עדיפות לפתרונות שמאפשרים יציבות, שמירה על קשר משפחתי וקידום איחוד משפחות במידת האפשר.
בדו"ח של הדווח המיוחד של האו"ם לזכויות אדם של מהגרים (UN Doc A/79/213) הודגש כי הפרדה משפחתית הנובעת ממדיניות הגירה לרבות עיכובים בירוקרטיים, חסמים פרוצדורליים או תנאים נוקשים עלולה להוביל לפגיעה משמעותית בזכויות ילדים.
גישה זו משתלבת עם פרשנות ועדת זכויות הילד לאמנת זכויות הילד, ובפרט עם ההדגשה כי בקשות לאיחוד משפחות צריכות להיבחן באופן פרטני, תוך מתן משקל מרכזי לעקרון טובת הילד, ובהליך יעיל ומהיר.
בהקשר זה, ראו ההערות הפרשניות הכלליות מס' 6 ומס' 23
כל יהודי שרוצה לעלות לישראל ולהתאחד עם משפחתו זכאי לעשות זאת ללא צורך בבקשה מיוחדת או נוהל בירוקרטי מיוחד, זאת בהתאם לחוק השבות, המאפשר לכל יהודי לעלות לישראל.
איחוד משפחות של בני דתות אחרות
איחוד משפחות של אלו שאינם יהודים על פי הגדרתם בחוק השבות אינו מוסדר בחוקים, אלא בנהלים של משרד הפנים.
אין למשל איחוד משפחות אוטומטי לילדיהם מנישואים קודמים של בני זוג לא יהודים שנישאו ליהודים, גם אם בני זוג אלו קיבלו אזרחות ישראלית.
ואילו להורים של בני זוג לא יהודים אין אפשרות לקבל מעמד, למעט בקשה מטעמים הומניטאריים על פי נוהלי משרד הפנים, בני זוג לא יהודים שנישאים לישראלים מקבלים לאחר חצי שנה מעמד של תושב ארעי, ולאחר עוד ארבע שנים מקבלים אזרחות.
פלאשמוּרה הם אלו מביתא ישראל אשר המירו את דתם לנצרות בלחץ המיסיון במרוצות המאה ה-19 וה-20 תחת הגדרה זו נמנים יהודים שלא הקפידו על קיום ההלכה היהודית, כמו גם יהודים שהמירו דתם לנצרות, מרצון או מאונס.
אחרי שנים רבות בהן איחוד משפחות של בני הפלאשמורה הותר במשורה ובצמצום, (יש בהם הממתינים לאישור כבר מאז מבצע שלמה), החליטה ממשלת ישראל בנובמבר 2010 על העלאתם בקצב של עד מאתיים עולים בחודש למשך 3–4 שנים.
כדי להיכנס ארצה נדרש כל מועמד לעמוד בכל התנאים הבאים:
על המועמד לענות על הגדרת "זרע ישראל מצד אמו" ולבקש לעבור גיור.
על המועמד להיכלל ב"פנקס קהילת הממתינים בגונדר" השמור במזכירות הממשלה, כפי שעודכן בשנת 2010.
על קרובי המועמד בישראל להגיש בקשה עבורו בתוך שלושה חודשים מ-14 בנובמבר 2010.
ב-2015 החליטה ממשלת ישראל על אישור לשארית בני הפלאשמורה להגר לישראל למי שקרובי משפחתו בישראל הגישו בקשה בשמו והוא מבקש להתגייר.
למרות לחץ של בני הקהילה, לא הותר איחוד משפחות לקרובי משפחה מדרגה ראשונה של בני הפלשמורה, שאינם יהודים ואינם זכאים לעלות לפי חוק השבות.
תהליך איחוד משפחות מתנהל בישראל באמצעות משרד הפנים.
בקשות מוגשות למשרד הפנים על ידי ערביי ישראל עבור בני משפחתם הפלסטינים המתגוררים בשטחי איו"ש, חבל עזה או בחו"ל.
הבקשות הן לרוב עבור קרובי משפחה מאזור יהודה ושומרון או מרצועת עזה בבקשה להיתרי כניסה לישראל או בבקשה לתושבות ארעית הקרויה על ידי משרד הפנים א'5. תהליך זה אורך לרוב שנים רבות ולאחר סירוב מתמשך בוחרים המבקשים לפנות לבית המשפט המחוזי בירושלים בעתירה מנהלית.
משפחות הופרדו לרוב על ידי המלחמות השונות, ורוב הבקשות המוגשות לאיחוד משפחות בישראל בין פלסטינים וערבים אזרחי ישראל הם תוצאה של נישואין.
עד שנת 2002 אפשרה מדינת ישראל הליך של איחוד משפחות, שבמסגרתו היו מקבלים הפלסטינים מעמד חוקי בארץ, כמו במקרה של נישואים עם כל לאום אחר.
אולם ב-2002, בעקבות האינתיפאדה השנייה, החליטה ממשלת ישראל העשרים ותשע, בראשות אריאל שרון, להפסיק את כל הליכי איחוד המשפחות עם תושבי השטחים, בטענה שהם מהווים סיכון ביטחוני.
בעת הדיונים על החוק מסר משרד הפנים שבין 1993 ו-2002, הוא אישר יותר מ-23,000 בקשות לאיחוד משפחות של פלסטינים שנישאו לערבים אזרחי ישראל ושלכל אחת מהבקשות כוללת בממוצע כשש נפשות, שהן בני משפחתו של המבקש, בעיקר ילדים, ובסך הכל כ-140 אלף נפש.
בדברי ההסבר להצעת חוק האזרחות והכניסה לישראל נאמר:
לפיכך, ובהתאם להחלטת הממשלה מס' 1813 מיום 12.5.2002 (להלן - החלטת הממשלה), מוצע להגביל את האפשרות להעניק לתושבי האזור אזרחות לפי חוק האזרחות, לרבות בדרך של איחוד משפחות, ואת האפשרות לתת לתושבים כאמור רישיונות לישיבה בישראל לפי חוק הכניסה לישראל או היתרי שהייה בישראל לפי תחיקת הביטחון באזור".
ב-30 ביולי 2003 אישרה הכנסת את התיקון לחוק האזרחות הנוגע לאיחוד משפחות בהוראת שעה זמנית לשנה.
תכלית התיקון הייתה למנוע מתן אזרחות ישראלית אוטומטית לתושבי השטחים שבן זוגם הוא אזרח ישראלי.
התיקון לחוק אושר ברוב של 53 נגד 25 ח"כים ונמנע אחד.
עתירות רבות שהוגשו במשך השנים נגד ההחלטה נדחו כולן בבג"ץ, ומדי שנה אושרה הוראת השעה מחדש במליאת הכנסת.
הטענה העיקרית בעתירות הייתה שהחוק סלקטיבי ופוגע בזכות החוקתית לשוויון, והוא החוק הראשון בישראל השולל זכויות חוקתיות של אזרחים על בסיס מפורש וישיר של השתייכות אתנית.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל אף כינה אותו חוק גזעני ומפלה.
שתי עתירות לבג"ץ שהוגשו על ידי חברת הכנסת זהבה גלאון והאגודה לזכויות האזרח ועדאלה נדחו סופית, ברוב של 6 שופטים נגד 5, ב-2012.
ב-2005 אושר תיקון לחוק האזרחות שהקל על איחוד משפחות, לפיו הותר לגברים שמלאו להם 35 שנה ונשים שמלאו להן 25 שנה להגיש בקשה לאזרחות, עם זאת הורחב החוק לכלול תושבים של "מדינות עוינות" נוספות, כולל: איראן, עיראק, לבנון וסוריה.
ביולי 2021 פג תוקפה של הוראת השעה החוק לאחר שבהצבעה בכנסת, סיעות האופוזיציה מימין (הליכוד, מפלגת הציונות הדתית, ש"ס ויהדות התורה) שיתפו פעולה עם הרשימה המשותפת והח"כ הפורש מימינה עמיחי שיקלי, והצליחו למנוע את אישור הארכת הוראת השעה לשנה נוספת.
למרות פקיעת החוק שרת הפנים, איילת שקד, הורתה לרשות האוכלוסין לטפל בבקשות של פלסטינים לאיחוד משפחות בהתאם למצב המשפטי שהתקיים כשחוק האזרחות היה בתוקף.
בינואר 2022, בעקבות עתירה מינהלית שהוגשה, בית המשפט העליון אסר על משרד הפנים להמשיך לפעול בהתאם למדיניות חוק האזרחות לאחר שפקע.
במרץ 2022 הכנסת העבירה הוראת השעה ל-12 חודשים לאחר שסיעות מהקואליציה והאופוזיציה הגיעו להסכמות לגבי הנוסח, שהוא מעט שונה מהנוסח שפג תוקפו.
בנוסח החדש הסעיף העוסק במטרת החוק, מתייחס לראשונה לשיקולים הדמוגרפיים של החוק.
החוק האורך שוב מאז מדי שנה.
איחוד משפחות של תושבי השטחים
לאחר מלחמת ששת הימים יישמה ישראל מיד הגבלות תנועה על תושבי יהודה ושומרון וחבל עזה.
ב-10 ביולי 1967 הודיעה ישראל כי תושבים שעזבו בעקבות המלחמה ובמהלכה לשטח ירדן, יכלו לבקש רשות לחזור.
כל מי שלא שיצא מהשטחים לפני כן ומבקש לשוב, יטופל במסגרת הליך של איחוד משפחות, מוגבל בזמן.
חודש אחר כך הודיעה ישראל כי תאריך את תוקף ההיתר לאיחוד משפחות.
אחר כך יישמה ישראל קריטריונים נוקשים לאיחוד משפחות, כך שעשרות אלפי פלסטינים ששהו מחוץ לשטחים לצורכי לימודים או עבודה לא הותרו לשוב למשפחותיהם.
בהמשך הרחיבה ישראל את ההגבלות, כך שאיחוד משפחות בעקבות נישואין עם אדם שאינו תושב השטחים הוגבלה.
בנוסף אנשים שיצאו מהשטחים לתקופה ממושכת וגרו במקום אחר התקשו לחזור.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 מדינת ישראל החלה לגרש בני זוג וילדיהם של מי שאינו תושב השטחים בנוסף הודיעה רשמית על שאין מאשרים יותר איחוד משפחות לתושבי השטחים.
במסגרת המשא ומתן על הסכמי אוסלו הוכר הצורך להסכים על מנגנון להשבת מעמד התושבות ברצועה ובגדה למי שזה נשלל מהם מ-1967 ואילך, וכמו כן הוכר קשר הנישואין כבסיס לאישור בקשות לאיחוד משפחות.
תחילה אכן, כמה אלפים קיבלו מעמד תושב אם במסגרת איחוד משפחות והשבת מעמד התושבות או במסגרת המכסה שניתנה לחברי אש"ף.
אך בהמשך המשא ומתן לא התקדם עקב חילוקי דעות על מנגנוני היישום ופרשנויות לסעיפי ההסכמים.
בסוף שנת 2000 הקפיאה ישראל את הליך איחוד המשפחות עקב האינתיפאדה השנייה והרעת היחסים בין הרשות הפלסטינית לישראל.
מאז למעט חריגים ישראל לא מאפשרת איחוד משפחות לתושבי השטחים.
ב-2017 ישראל אף החמירה את האפשרות של אזרחי מדינות זרות, הנשואים לפלסטינים תושבי הגדה המערבית, את האפשרות לקבל אשרות שהייה זמניות.
החל משנת 2002 נחקק חוק האזרחות והכניסה לישראל, המונע מתן אזרחות לזוגות גם אם אחד מבני הזוג הוא ישראלי, וזאת מהערכות הביטחוניות והדמוגרפיות לפי מציעי החוק, בעת האינתיפאדה השניה.
בעתירה שהוגשה נגד החוק לבג"ץ, נשאר החוק על קנו ובג"ץ לא קיבל את העתירה.
מצד שני, הפסיקה הכירה בזכות לחיי משפחה כזכות חוקתית הנגזרת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אולם נקבע כי אין מדובר בזכות מוחלטת וכי ניתן להגביל אותה מטעמי ביטחון ומדיניות ציבורית.
עם זאת, כאשר מדובר בילדים, בתי המשפט הדגישו כי יש לתת משקל לעקרון טובת הילד בבחינת בקשות הנוגעות למעמד ולחיי משפחה.
בפסיקה מנהלית עדכנית נדונו שיקולים ייחודיים הנוגעים לזכויות הילד בהקשר של החלטות רשות האוכלוסין וההגירה ובחינת בקשות שיש בהן רכיב של איחוד משפחות.
נ' רשות האוכלוסין וההגירה, משרד הפנים (נבו 25.2.2025) נפסק כי קיימת התייחסות להיבטים הנוגעים לזכות הילד לחיי משפחה.
בנוסף, עמ"נ (מנהלי תל אביב-יפו) 47371-10-23 אוסמאן א.מ נ' רשות האוכלוסין וההגירה, משרד הפנים (נבו 1.12.2024), נדונו בהרחבה שיקולים הנוגעים לזכויות ילדים בהליכי מעמד ואיחוד משפחות, ובפרט קיימת בו התייחסות לאמנת זכויות הילד כחלק ממסגרת השיקולים הרלוונטיים.
איחוד לאומי-ישראל ביתנו הייתה סיעה שנוצרה ב-1 בפברואר 2000 במהלך הכנסת החמש עשרה כתוצאה מאיחוד בין שתי סיעות: ישראל ביתנו והאיחוד הלאומי (מפלגות מולדת ותקומה).
עד לאיחוד הסיעות היה האיחוד הלאומי מורכב משלוש מפלגות: מולדת, חרות ותקומה.
נציג חרות מיכאל קליינר התנגד לאיחוד ובעת יצירת הסיעה המאוחדת הוא פרש ממנה ויצר מחדש את סיעת חרות - התנועה הלאומית.
הסיעה הייתה באופוזיציה במהלך כהונת ממשלת ישראל העשרים ושמונה שבראשות אהוד ברק.
לאחר התפטרות ברק מראשות הממשלה וקיומן של הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה (2001), בהן ניצח אריאל שרון, הצטרפה הסיעה לממשלה בראשותו.
מטעם הסיעה כיהנו שני שרים: רחבעם זאבי כשר התיירות, ואביגדור ליברמן כשר התשתיות הלאומיות, וכן סגן שר: יורי שטרן במשרד ראש הממשלה.
השרים הגישו ב-16 באוקטובר 2001 את התפטרותם מממשלת שרון במחאה על נסיגת צה"ל משכונות אבו סנינה וח'רת א-שייח בחברון, אך למחרת, בטרם נכנסה ההתפטרות לתוקף, נרצח רחבעם זאבי על ידי ארגון הטרור הפלסטיני החזית העממית וליברמן משך את התפטרותו.
לאחר הרצח נבחר ליברמן כמנהיג הסיעה המשותפת במקום זאבי ובני אלון מונה כמחליפו של זאבי במשרד התיירות.
בסופו של דבר פרשה הסיעה מהממשלה ב-14 במרץ 2002.
בבחירות לכנסת השש עשרה רצו שלוש המפלגות במשותף תחת השם "האיחוד הלאומי".
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה פרשה ישראל ביתנו מהאיחוד והתמודדה בנפרד בבחירות לכנסת.
כנסת חברי הכנסת הערות הכנסת ה-15 (1999) 7 מנדטים:
ישראל ביתנו: אביגדור ליברמן, אליעזר כהן, מיכאל נודלמן, יורי שטרן
מולדת: רחבעם זאבי1, בני אלון
תקומה: צבי הנדל, אורי אריאל1,1. ב-17 באוקטובר 2001 נרצח רחבעם זאבי.
איחוד קוריאה (בקוריאנית: 한국의 통일) הוא עתיד אפשרי של איחוד מדיני של שתי המדינות בחצי האי הקוריאני, קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית לכדי מדינה אחת.
התקדמות משמעותית בדרך לאיחוד התרחשה ב-15 ביוני 2000 בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
בתאריך זה נערכה ועידת פסגה בהשתתפות מנהיגי שתי המדינות – המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג איל ונשיא קוריאה הדרומית קים דה-ג'ונג.
בתום הוועידה חתמו השניים על "הצהרת איחוד הצפון והדרום" (남북 공동선언), בה הם מצהירים כי הם מחויבים לעשות מאמצים כדי להגיע לפתרון הוגן בו יאוחדו שתי המדינות.
עם זאת, משמעותה של ההצהרה היא דיפלומטית בלבד, ובפועל לא נעשו מאז מאמצים גדולים במיוחד לבצע את האמור בה.
התקדמות נוספות משמעותית התרחשה ב-27 באפריל 2018, עת שנערכה במסגרת הפסגה הבין-קוריאנית פגישה היסטורית בין קים ג'ונג-און מנהיג צפון קוריאה ונשיא דרום קוריאה מון ג'יאה-אין.
הפגישה נערכה בשטח הגבול שבין שתי המדינות, והשניים אף חצו את הגבול לשני הצדדים.
השניים חתמו על הצהרת פנמונג'ום, ובה התחייבות לפרוז חצי האי מנשק גרעיני, הפיכת הגבול ל"אזור שלום", וקידום שיחות עם ארצות הברית וסין, ובכך חל מפנה ביחסי קוריאה הדרומית-קוריאה הצפונית.
במסמך ההבנות שנחתם בפסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית בסינגפור (2018), אשררה קוריאה הצפונית את הצהרת פנמונג'ום, והתחייבה (עם ארצות הברית) להשקיע מאמצים בכינון משטר שלום יציב ובר-קיימא בחצי האי הקוריאני, ולפעול למען פירוק מלא של חצי האי הקוריאני מנשק גרעיני.
בתודעת העם הקוריאני, הן החיים בצפון והן בדרום, הם כולם בני עם אחד שאמור לחיות במדינה אחת.
איחוד שתי המדינות הוא תרחיש אפשרי אך מימושו כרוך בקשיים רבים ומגוונים.
הבעיה המרכזית מבחינתה של קוריאה הדרומית היא כלכלית.
איחוד מדיני עם צפון קוריאה הענייה יחסית אליה עשוי לגרום נזק קשה מאוד לכלכלתה היציבה והמבוססת.
התוצר המקומי הגולמי של קוריאה הדרומית עומד כיום על כ-37,900 דולר אמריקאי לנפש, בעוד התמ"ג לנפש של צפון קוריאה מוערך ב-1,700 דולר אמריקאי לנפש בלבד.
בצפון ישנם לערך כחצי ממספר תושבי הדרום.
בשל ההפרש האדיר, איחוד הכלכלות יוריד באחת את התוצר לנפש בדרום בכ-32% וכלכלתה של תושבי קוריאה הדרומית תיפגע משמעותית, בעוד שתושבי צפון קוריאה יישענו על תמיכה כספית וסיוע הומניטרי מקוריאה הדרומית.
אחת האפשרויות שהוצעו בעבר היא איחוד הדרגתי, ובו האיחוד המדיני יקרה בשלב הראשון ואילו האיחוד המוניטרי בין שתי המדינות יתבצע רק לאחר שכלכלת צפון קוריאה תתבסס ולא תזדקק לעזרת הדרום.
צפון קוריאה נחשבת למדינה עם מדד נמוך מאוד של פיתוח לנפש, קוריאה הדרומית נמצאת במקום ה-12 ונחשבת לאחת המדינות המפותחות באסיה.
פני השטח של חצי האי הקוריאני הרריים ומרבית השטחים אינם מתאימים לחקלאות.
מרבית המזון בקוריאה הדרומית מיובא ממדינות שכנות.
האוכלוסייה הצפון קוריאנית סובלת מרעב באזורים מסוימים.
בשנים מסוימות מתו מאות אלפים בצפון קוריאה כתוצאה ממחסור במוצרי מזון בסיסיים.
הודות לכלכלתה המשגשגת של קוריאה הדרומית, מתאפשר ייבוא מסודר של מוצרי מזון מכל הסוגים, בעיקר מיפן ומהרפובליקה העממית של סין.
קיים קושי תרבותי גדול באיחוד שתי המדינות.
בעוד שבצפון קוריאה הזמן קפא על שמריו, קוריאה הדרומית נמנית עם אחת המדינות המתקדמות בעולם מבחינה טכנולוגית.
מספר המחוברים האישיים לסלולרי ופס רחב הוא מגבוהים בעולם.
בצפון קוריאה החיבור לאינטרנט מוגבל למערכת אינטרנטית פנימית ועריקים שמגיעים מהצפון לדרום נדרשים לעבור קורסים מיוחדים כדי לרכוש ידע בסיסי בחיים במאה ה-21. לצפון קוריאנים קושי עצום בהשתלבות כיחידים, וקיים קושי גדול להתרגל מחיים במדינה דיקטטורית בעלת תכתיב שלטוני הדוק ואחיד, לאורח חיים של שפע ומבחר אפשרויות.
כל אלה מעלים חשש גדול מאוד מצד הדרום קוריאנים לשילובם בחברה, וקוריאה הדרומית תידרש להשקיע סכומי עתק בבניית מערכת חינוך חדשה, ושיפור ההשכלה הגבוהה ובצוותי חשיבה כיצד יש לערוך שינויים בשיטה החינוכית כולה שתתאים לקוריאה המודרנית, וגם לצפון הקוריאנים ועוד.
בעוד שמאז שנות החמישים קוריאה הדרומית נפתחה בהדרגה למערב ושילבה את תרבותו בתרבות הקוריאנית, התרבות בקוריאה הצפונית עוצבה במידה רבה על ידי שושלת קים ומהמסורות הקוריאנית.
סוגיה נוספת שמונעת מצפון קוריאה להתניע את תהליך האיחוד של קוריאה היא צורת השלטון.
לא סביר שקוריאה הדרומית תיאות לעבור במהירות משיטת הממשל הדמוקרטית הנהוגה בה כיום לצורת השלטון הצפון קוריאנית.
השלטון בצפון קוריאה שמאפייניו הם דיקטטורה טוטליטרית קורפורטיבית, אינו פתוח כלל לצורת החשיבה הדמוקרטית.
קוריאה הדרומית חוששת שחוסר בשלותם של הצפון קוריאנים למשטר ומסורת דמוקרטית (שאף היא חדשה בדרום, וקיימת רק מ-1988), תוביל לקריסתה בשל השינוי הדמוגרפי שכרוך בזה.
צמיחתה של חשיבה דמוקרטית בתרבות מצריכה זמן, ויהיה קושי עצום לשלב מדינה שהשתחררה מדיקטטורה טוטליטרית, למדינה שדמוקרטית כבר יותר משלושים שנה.
קשיים תרבותיים נוספים ישנם גם בכך שמרכיבי תרבות רבים שנחשבים קוריאניים בדרום קוריאה, הם למעשה קוריאניזציה של תרבות מערבית, בכך נכללת תרבות ה-קי-פופ כפי שמיוצגת במוזיקה, בהופעה, בטלוויזיה ובקולנוע, ובכך שונה בתכלית מהזרם התרבותי הקוריאני המסורתי, וכן גם המרכיבים הדתיים (נצרות, בודהיזם שאמניזם) שקיימים בשפע בדרום ונעלמו בצפון.
כל אלה יוצרים חשש שישנם פערים חברתיים עמוקים מאוד, ושילובם של 25 מיליון אנשים הוא אתגר מערכתי לקוריאה הדרומית.
איחוד קוריאה, היא תקווה לאומית חשובה במדינה ובעלת ערך.
בשל שישים שנה של ניתוק נוצרו גם פערים מבחינת זהות, קוריאה הדרומית נתפסת כאויב של הצפון, וככאלה שבגדו במולדת ונכנעו לכוחות אימפריליסטיים.
והצפון נתפס בעיני הדרום כדיקטטורה תוקפנית ומסוכנת שמאיימת על שלומה.
הנתק והעוינות רב השנים, והעובדה שקוריאה הצפונית מדינה כה מסוגרת, הובילה את הדרום קוריאנים לניתוק רגשי ממצבם של אזרחי הצפון.
סיפורי הדיכוי של המשטר מגיעים לאוזניהם, אך הם חיים בחשש מתמיד גם מנפילת המשטר ותסריטים של נהירה המונית לדרום, ואף קריסה חברתית וכלכלית אם הרשויות בדרום יכשלו בשילובם, או יבנו מערכת קליטה לא מספיק יעילה, במיוחד אם המשטר יקרוס באופן פתאומי.
הקוריאנים הדרומיים חיים בתחושות מעורבות כלפי הצפון, ישנו טיפוח של חלום האיחוד, והזדהות עם סבלם של אזרחי הצפון, אך גם פחד ושנאה עמוקים כלפי הממשל הצפוני וקושי גדול לרצות לבוא לעזרת מי שמאיים בנשק גרעיני.
השלטון הדיקטטורי של צפון קוריאה חושש לאבד מכוחו.
השלטון הכשיל ביוזמתו מהלכים בדרך לאיחוד.
השלטון הצפון קוריאני מודאג מהפוטנציאל לאי יציבות פוליטית וחברתית כתוצאה מהשפעות חיצוניות.
ממשלת קוריאה הדרומית משקיעה רבות בגיוס צוותי חשיבה ובגיוס אנשי מקצוע מתחומים רבים כדי לנסות לטוות תוכנית מתאימה לאיחוד.
סכום המיזמים נאמד בקרוב לטריליון וחצי דולר.
מודל נוסף שנבחן הוא שילוב הגולים בעת הקמת המדינה ותוכנית כור ההיתוך של בן-גוריון.
בקוריאה הדרומית נבחנות כמה מהגישות שנקטה ישראל באותה תקופה, אך גם במקרה הזה הוא יכול לספק להם ידע מוגבל.
איחוד מדינות הים התיכון הוא ארגון בין-ממשלתי (IGO) בו חברות 43 מדינות וארגוני מדינות: 27 מדינות האיחוד האירופי, 5 מדינות מצפון אפריקה, 5 מדינות מהמזרח התיכון ו-5 אחרים.
מטרת הארגון היא לקדם שיתוף פעולה ויציבות מדינית באזור הים התיכון.
בשנת 1995 החליט האיחוד האירופי, כחלק ממדיניות השכנות האירופית, להשיק את יזמת השותפות האירופית-ים-תיכונית, הידועה יותר בשם "תהליך ברצלונה", בוועידת שרי חוץ שנערכה בעיר ברצלונה ב-27 וב-28 בנובמבר 1995, ובסופה נחתמה "הצהרת ברצלונה".
מטעם ישראל חתם על ההצהרה שר החוץ אהוד ברק (שלא כיהן כח"כ באותה עת ומונה לתפקיד כמה ימים לפני כן, ב-22 בנובמבר 1995, זמן קצר לאחר רצח רבין).
ב"תהליך ברצלונה" היו חברות מדינות האיחוד האירופי, שבאותה עת מנה 15 מדינות, יחד עם 12 מדינות מאזור הים התיכון (אלג'יריה, תוניסיה, טורקיה, ירדן, ישראל, לבנון, מלטה, מצרים, מרוקו, סוריה, קפריסין, הרשות הפלסטינית, ולוב כמשקיפה).
הרעיון של יוזמי תהליך ברצלונה היה העתקת המודל האירופי לשם השגת יציבות אזורית באזור הים התיכון; כלומר, הפיכת אזור הים התיכון לאזור של שלום באמצעות חיזוק היציבות ועידוד הפיתוח הכלכלי האזורי.
לשם השגת מטרה זו הוסכם על פעולה בשלושה מישורים:
יצירת מרחב של שלום ויציבות באמצעות הגברת המחויבות של המדינות החברות בתהליך לשמור על עקרונות זכויות האדם והדמוקרטיה
הפיכה הדרגתית של אזור הים התיכון עד ל-2010 לאזור סחר חופשי בין המדינות שאינן חברות באיחוד האירופי לבין מדינות האיחוד האירופי
שיפור ההבנה ההדדית בין עמי האזור ופיתוח של חברה אזרחית חופשית ופורחת באמצעות הקמת מיזמים משותפים
על מנת להשיג מטרות אלה נקבעו שתי דרכי פעולה, האחד בילטראלי והשני רב-צדדי.
דרך הפעולה הבילטראלית התבססה על חתימת הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופאי () בין כל אחת ממדינות הים התיכון שאינן חברות באיחוד לבין האיחוד האירופי.
הסכמי התאגדות נועדו להפוך את אזור הים התיכון ומדינות האיחוד האירופי לאזור סחר חופשי, ולבנות תוכניות סיוע ייחודיות הממומנות על ידי האיחוד האירופי, שנועדו לשפר את המבנה הכלכלי של מדינות הים התיכון.
נתיב הפעולה הרב-צדדי נועד לשתף את מדינות הים התיכון בפיתוח פרויקטים, תוכניות ופורומים משותפים במימון האיחוד (במסגרת תוכנית MEDA Middle East Development Agreement).
לתוכנית MEDA-I הראשונה שנמשכה שלוש השנים, הקצה האיחוד האירופי 2.5 מיליארד אירו.
ישראל וטורקיה חתמו על הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופאי כבר ב-1995, מרוקו ב-1996, ירדן ב-1997 ומצרים ב-2001.
במאי 2004 הצטרפו קפריסין ומלטה כחברות מלאות לאיחוד האירופי.
בנובמבר 2005 נערכה ועידת ברצלונה השנייה.
בפברואר 2007, בנאום בחירות בעיר הנמל טולון, הכריז נשיא צרפת ניקולא סרקוזי על תוכנית בשם "האיחוד הים התיכוני", שיעבוד בשיתוף עם האיחוד האירופי, אך יהווה גוף נפרד לחלוטין מ"תהליך ברצלונה".
ליוזמה התנגדו קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, והנהגת האיחוד האירופי, עקב רצונו של סרקוזי לכלול באיחוד רק את המדינות השוכנות לחופי הים התיכון, דבר שיגרום לפיצול בתוך האיחוד האירופי.
לבסוף הושגה פשרה, מנהיגי האיחוד סיכמו כי הגוף החדש שייקרא "תהליך ברצלונה: איחוד הים התיכון" ויכלול את כל 27 מדינות האיחוד האירופי ואת השותפות ב"תהליך ברצלונה".
כמו כן הוסכם כי האיחוד החדש לא יחליף את התהליך הקודם אלא למעשה ירחיב וישדרג אותו על מנת שניתן יהיה להתמודד עם פרויקטים גדולים יותר.
את המימון יעבירו האיחוד האירופי והמדינות המשתתפות.
בנובמבר 2008, נערכה במרסיי ועידת שרי החוץ של 42 מדינות אירופה ואגן הים התיכון, והוחלט כי מטה האיחוד החדש ישכון בברצלונה ושם הארגון נקבע כ"איחוד מדינות הים התיכון".
כמו כן הוחלט שסגן מזכ"ל ישראלי יכהן במטה האיחוד.
טקס ההשקה של "איחוד מדינות הים התיכון" נערך בגראנד פלה בפריז ב-13 ביולי 2008, בהשתתפות, בין השאר: ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, נשיא מצרים חוסני מובארכ, נשיא סוריה בשאר אל-אסד, קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, וראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
בטקס ההשקה נחתמה "הצהרת פסגת פריז".
באוקטובר 2009 הייתה אמורה להתקיים פסגה המשך באיסטנבול בדרג שרי החוץ, אך התנגדות מצרית הביאה לביטולה.
ביוני 2010 ניסה האיחוד האירופי לכנס פסגה נוספת, אך מדינות ערב סירבו לקבל את השתתפותו של שר החוץ אביגדור ליברמן.
בנובמבר 2010 הייתה אמורה להתקיים פסגה בברצלונה, אך ההתנגדויות לקיום הפסגה שהגיעו מגורמים שונים, ביניהם: טורקיה, שהביעה הסתייגות מהפסגה בעקבות אירועי המשט לעזה, הרשות הפלסטינית שהביעה הסתייגות עקב חידוש הבנייה בהתנחלויות והליגה הערבית שהביעה הסתייגות עקב הקיפאון בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני, הביאה לביטולה של הפסגה.
בינואר 2020 עזבה הממלכה המאוחדת את הארגון, בעקבות כניסת פרישתה מהאיחוד האירופי לתוקף.
ישראל ואיחוד מדינות הים התיכון
מדינת ישראל הצטרפה רשמית ל"תהליך ברצלונה" כבר ב-1995 עם החתימה על הסכם ההתאגדות בין ישראל והאיחוד האירופי.
מ-2010 ועד 2016 כיהן פרופ' אילן חת כסגן המזכיר הכללי של הארגון והוביל בו את תחום ההשכלה הגבוהה והמחקר.
בנובמבר 2020, השתתף שר הכלכלה והתעשייה עמיר פרץ בכנס וירטואלי של האיחוד.
במהלך הכנס דיברו גם שרי הכלכלה והסחר של צרפת, מצרים, לבנון, אלג'יריה והרשות הפלסטינית.
הארגון כולל את מדינות האיחוד האירופי, לצד מדינות מהמזרח התיכון, מדינות אפריקאיות:
חברות באיחוד האירופימדינות צפון אפריקההמזרח התיכוןארגונים אחרים
על פי המוצע, המדינות יקיימו מועצה משותפת.
בדומה לנערך כיום באיחוד האירופי, נשיאות המועצה תעבור ברוטציה בין המדינות החברות בארגון.
האיחוד אמור להתמודד עם בעיות בנושאי אנרגיה, ביטחון, טרור, הגירה ומסחר.
בנוסף, יוקם בנק השקעות שיעזור לפתח אזורים של מדינות נחשלות יותר שבארגון.
אזור סחר חופשי במדינות הים התיכון
לאור אי התקדמות התוכנית הועלתה הצעה מעודנת יותר, שהייתה מיועדת לצאת אל הפועל בשנת 2010, למיסוד אזור סחר חופשי במדינות האיחוד האירופי ומדינות הים התיכון.
ההצעה אינה מדברת על איחוד מכסים, אלא על הקלה מסוימת של הגבלות יבוא והעדפות אחרות על חלק מהסחורות והשירותים הנסחרים בין המדינות.
המועמדות לשותפות בתוכנית מדיניות הסחר החופשי הן כל מדינות האיחוד האירופי, אך לא כל המדינות הגובלות לחוף הים התיכון, אלא מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, מצרים, ירדן, ישראל והרשות הפלסטינית.
בית הספר EMIS בכפר הירוק
איחוד מדינות הים התיכון משתתף במימון בית הספר התיכון הבינלאומי Eastern Mediterranean International School (EMIS), שהוקם בשנת 2014, ופועל בכפר הירוק בדרום רמת השרון.
בבית הספר לומדים בתנאי פנימייה, 150 תלמידים מרחבי העולם בכיתות י' עד י"ב.
מטרת בית הספר היא להשתמש בחינוך כמנוף לקידום שלום וקיימות באזור מזרח הים התיכון.
ארגון איחוד מדינות הים התיכון תורם כ-11 מיליון אירו מדי שנה לתקציב בית הספר.
איחוד מכסים הוא הסכם סחר בין מדינות השואפות להסיר את חסמי המסחר שביניהן.
ההסכם יכול להיחתם בין שתי מדינות או יותר.
המדינות החתומות על הסכם איחוד מכסים, מאפשרות מסחר חופשי ביניהן ובנוסף, מסכמות ביניהן על גובהו של מכס חיצוני משותף.
מכס חיצוני משותף משמעותו הסכמה לגבי אופן מדיניות הסחר של המדינות החברות בהסכם, כלפי המדינות שאינן חברות בו.
המדינות מגדירות מנגנון בלתי תלוי שיקבע את אופן מדיניות הסחר החיצונית המשותפת להן.
איחוד מכסים מאפשר בדרך כלל להגדיל את היעילות הכלכלית ויוצר קשרים פוליטיים, עסקיים ותרבותיים חזקים יותר בין המדינות החברות בהסכם.
איחוד המכסים הוא אחד השלבים ביצירת אינטגרציה כלכלית בין מדינות, והוא השלב הראשון בפגיעה בריבונות מדינה.
הדוגמה ההיסטורית הראשונה של איחוד מכסים בין מדינות עצמאיות הוא איחוד המכס של מדינות גרמניה 1834-1919.
כיום נחשב איחוד מכסים לנדיר יותר בתחום של היחסים הבינלאומיים, וזאת לעומת אזורי סחר חופשי שהם מקובלים יותר.
המדינות החברות באיחוד האירופי מקיימות ביניהן הסכמי איחוד מכסים, כמו גם עם מדינות צד שלישי.
בין ישראל לאירופה מתקיים הסכם שכזה, המעוגן בהסכם האסוציאציות עליו חתמו הצדדים בשנת 2000.
פרוטוקול פריז מגדיר איחוד מכסים בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית, ובפועל משלב את כלכלת ישראל עם כלכלת הרשות הפלסטינית.
איחוד לובלין היה איחוד היסטורי אשר המיר את האיחוד הפרסונלי של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא באיחוד אמיתי.
בעקבות קשרים אתניים, כלכליים ותרבותיים, ובמיוחד כתוצאה מלחץ צבאי אשר הופעל ממזרח, נחתם בלובלין ב-1 ביולי 1569 הסכם איחוד בו נקבע שלמדינה המאוחדת – האיחוד הפולני-ליטאי (שנודע גם כרפובליקת שני העמים) – יהיו מלך, פרלמנט ומטבע משותפים, אולם לכל צד יהיו הון משלו, גוף מינהלי עצמאי ומערכת שיפוט נפרדים.
פולין וליטא היו אמורות להיות מובחנות, שוות חלקים של הפדרציה, כשכל אחת מהן שומרת על צבא, אוצר, מינהל אזרחי וחוקים משלה.
שתי המדינות הסכימו לשתף פעולה זו עם זו בנושא מדיניות חוץ, אולם פולין, שהחזיקה את האדמות הליטאיות בהן תפסה, הייתה בעלת ייצוג גדול יותר באיחוד והפכה לשותפה הדומיננטית.
המדינה הפולנית-ליטאית נותרה ישות פוליטית אחת עד לחלוקתה לקראת סוף המאה ה-18.
המדינה המאוחדת הפכה עד מהרה למעצמה אזורית – מהמדינות העשירות והחזקות ביותר באירופה במאות ה-16–18, והביאה את פולין לשיא התפשטותה הגאוגרפית, כאשר המדינה השתרעה עתה מהרי הקרפטים עד הים הבלטי, וכללה חלקים נרחבים מהשטח המוחזק כיום בידי אוקראינה ובלארוס.
בכלכלה בינלאומית, איחוד מוניטרי הוא סוג של אינטגרציה כלכלית בין מדינות.
איחוד מוניטרי מתקיים כאשר שתי מדינות או יותר חולקות מטבע ומדיניות מוניטרית, או לחלופין משתמשות במטבעות שונים אך מתאמות שערי חליפין ומדיניות מוניטרית.
האיחודים המוניטריים הידועים ביותר הם גוש האירו, במסגרת האיחוד האירופי והבנק להסדרי סליקה בינלאומיים הממוקם בבזל, שווייץ.
איחוד מוניטרי הוא אינטגרציה בין מדינות החולקות מטבע ומדיניות מוניטרית.
ישנם שני סוגים של איחוד מוניטרי.
הסוג הראשון הוא איחוד מוניטרי עם מטבע אחיד.
באיחוד מסוג זה, המדינות משתמשות במטבע משותף ומנהלות מדיניות מוניטרית אחידה באמצעות בנק מרכזי.
הסוג השני מתקיים כאשר שתי מדינות או יותר מתאמות שערי חליפין קבועים ומדיניות מוניטרית אחידה, אך אינן משתמשות במטבע משותף.
תופעה של שימוש חד־צדדי של מדינה אחת במטבע של מדינה אחרת, ללא איחוד של המדיניות המוניטרית, לא נחשבת לאיחוד מוניטרי.
לרוב איחוד מוניטרי מתקיים בין מדינות שכנות גאוגרפית, אך אין הדבר הכרחי.
איחוד מוניטרי הוא אחד השלבים בתהליך של אינטגרציה כלכלית בין מדינות.
יש הרואים בו את השלב הרביעי מתוך חמישה שלבים של אינטגרציה כלכלית, לאחר יצירת אזור סחר חופשי, איחוד מכסים והקמת שוק משותף.
איחוד מוניטרי יכול, אך לא חייב להתקיים במקביל לאיחוד כלכלי.
איחוד מוניטרי לרוב ממשיך להתפתח לאיחוד כלכלי, או לחלופין מאבד את חשיבותו.
ניתן לומר שאיחוד מוניטרי מלא מתקיים כאשר התנאים הבאים מתקיימים:
המדינות המשתתפות משתמשות במטבע אחיד.
המדיניות המוניטרית של המדינות מנוהלת באופן אחיד.
קיים בנק מרכזי, או לחלופין מערכת מקושרת היטב של בנקים מרכזיים לאומיים, אשר קובעים את המדיניות.
המדינות החברות חולקות ביצועים אחידים בשווקים הפיננסיים העולמיים.
ישנה אינטגרציה של שוקי ההון.
בכל המדינות המשתתפות יש מדדי אינפלציה זהים.
המערכות הפיסקאליות במדינות המשתתפות עוברות הרמוניזציה.
היעדר שיווי המשקל במאזני התשלומים של המדינות מוחלפים על ידי חוסר איזון אזורי.
המדינות המשתתפות חולקות רמות דומות של פיתוח כלכלי, אשר מאפשר העברה של משאבים לאזורים הפחות מפותחים באיחוד.
המדינות המשתתפות מתייעצות ומתאמות באופן שוטף את המדינות הכלכלית שלהם, ומתקננות את המשכורות ברמת האיחוד.
התאוריה הכלכלית של איחוד מוניטרי
התאוריה הכלכלית של איחוד מוניטרי מבוססת על מודל ה־Optimal Currency Area (OCA) אשר פותח בשנות ה־60 על ידי הכלכלן רוברט מאנדל (Robert Mundell).
מודל זה בוחן מה הם התנאים האופטימליים ליצירת אזור בעל מטבע אחיד ומדיניות מוניטרית משותפת.
על פי מודל ה־OCA, התנאים המיטביים לאיחוד מוניטרי הם:
רמה גבוהה של ניידות של גורמי עבודה.
רמה גבוהה של חלוקת סיכונים, בדרך כלל באמצעות מנגנון של העברות פיסקאליות, אך לא בהכרח.
המודל מניח כי לשינויים בשערי חליפין יש השפעה משמעותית על השוק.
שינויים בשערי החליפין נתפסים ככלי בעל חשיבות במדיניות הכלכלית, שמאפשר למדינה להתמודד עם זעזועים חיצוניים.
כאשר השוק מאופיין בתנאים עמידים יחסית לשינוי בשערי חליפין, יהיה תמריץ לאיחוד מוניטרי.
זאת מכיוון שאובדן השליטה על שערי החליפין לא יהיה קריטי למדינה.
ההשפעה של שינויים בשערי חליפין תהיה נמוכה יחסית, ולכן התמריץ לאיחוד מוניטרי יהיה גבוה יותר, בתנאים הבאים:
פתיחות לסחר הדדי – ככל שהפתיחות גדולה יותר, המחירים נקבעים בשוק ברמה האזורית, ולכן לשינויים בשערי החליפין יהיו פחות השפעה.
מידת הגיוון של הכלכלה – כלכלה מגוונת תהיה פחות פגיעה לשינויים ספציפיים, ולכן שינויים בשער החליפין שלה יהיה כלי פחות משפיע.
ניידות - ניידות גבוהה יותר, בעיקר בשוק העבודה, מאפשרת התמודדות עם שינויים בשוק, וכך מקטינה את השפעה של שינויים בשערי המטבע.
לאיחוד מוניטרי יתרונות וחסרונות שונים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה פוליטית.
מידת האטרקטיביות של איחוד מוניטרי בעיני מדינה תלויה בין השאר באופי הכלכלה שלה ובמידת החשיבות שהיא מייחסת לעצמאות מוניטרית.
איחוד מוניטרי משמעו ויתור חלקי או מלא של המדינה על היכולת לשלוט על המדיניות המוניטרית שלה.
באיחוד מוניטרי, המדינה מחויבת לתאם את המדיניות המוניטרית שלה עם המדינות האחרות באיחוד, או להישמע לבנק המרכזי שמנהל את האיחוד המוניטרי.
מכיוון שמדיניות מוניטרית היא כלי בידי המדינה בכלכלה פוליטית, הצטרפות לאיחוד מוניטרי משמעה אובדן כלי שליטה זה.
מדינה החברה באיחוד מוניטרי אינה יכולה עוד לייסף או לפחת את הכסף שלה, לקבוע לבד את כמות הכסף הנמצא במחזור, או לשנות ריבית לטווח קצר באופן עצמאי.
רמת המוכנות של המדינה להיפרד משליטה על המדיניות המוניטרית שלה תלויה בין השאר בעמדה שלה לגבי היכולת של מדיניות מוניטרית להתמודד עם תנודות של השוק.
מדינה אשר רואה בשליטה על המדיניות המוניטרית כלי חשוב, תהיה מוכנה פחות לוותר עליו.
לאיחוד מוניטרי יש גם יתרונות.
איחוד מוניטרי מבטל או מקטין את העלויות הנובעות מעסקאות המרת מטבע.
בנוסף, הוא מבטל או מקטין את האי־ודאות הנובעת משינויים עתידיים בשערי המטבע.
גורמים אלה יכולים להגביר את היעילות ולהגדיל את הכדאיות בסחר.
למדינה כדאי יהיה להצטרף לאיחוד מוניטרי בתלות ברמת הסחר שלה עם מדינות אחרות.
כאשר רמת הסחר היא גבוהה, התמריץ למעבר לאיחוד מוניטרי יהיה גבוה יותר.
לכן גם למדינות עם שוק משותף, יהיה תמריץ גבוה יחסית לעבור לאיחוד מוניטרי.
איחוד מוניטרי אינו ייחודי למערכת הכלכלית הבינלאומית הנוכחית.
קיימות מספר דוגמאות של איחודים מוניטריים לפני המאה ה-20:
גוש הרייכסטאלר (Reichsthaler) – איחוד מוניטרי של מדינות צפון גרמניה, שהיוו את האימפריה הרומית הקדושה.
איחוד המטבע החל בשנת 1566, ונמשך עד למאה ה-19.
1857 – איחוד מטבע בין מדינות גרמניה לבין אוסטריה.
1860 – איחוד הלירה האיטלקית, כחלק מתהליך איחוד המדינות האיטלקיות.
1865 - איחוד המטבע הלטיני בין צרפת, בלגיה, שווייץ ואיטליה.
ב פועלים מגוון של איחודים מוניטריים.
חלק מהמנגנונים הם רשמיים, וחלקם הם בלתי רשמיים או רשמיים למחצה.
גוש האירו – איחוד מוניטרי של 19 מדינות מתוך 28 החברות באיחוד האירופי.
מדינות הגוש משתמשות במטבע האירו (Euro), והמדיניות המוניטרית של הגוש מנוהלת על ידי הבנק האירופי המרכזי (ECB).
השימוש הווירטואלי באירו החל כבר בינואר 1999, ובינואר 2002 הוחלפו המטבעות והשטרות הלאומיים באירו.
לצד מדינות הגוש, משתמשות באירו גם מונקו, סן מרינו וקריית הוותיקן, על סמך הסכם פורמלי עם הקהילה האירופית.
המדינות אנדורה, מונטנגרו וקוסובו עברו גם הן לשימוש במטבע, אך ללא הסכם פורמלי.
האיחוד המוניטרי והכלכלי של מערב אפריקה (WAEMU) – איחוד של בנין, בורקינה פאסו, חוף השנהב, גינאה, מאלי, ניז'ר, סנגל וטוגו, אשר משתמשות בפרנק CFA מערב אפריקני.
השימוש במטבע החל בדצמבר 1945, כאשר צרפת, השליטה הקולוניאלית באותה התקופה, אשררה את הסכם ברטון וודס (Bretton-Woods).
איחוד מוניטרי הוא כלי בידי מדינות או מנפיק מטבע דהוא להתמודדות עם לחצים מוניטריים.
בבחירה האם להקים או להצטרף לאיחוד מוניטרי, על המדינות לשקול את הכדאיות הכלכלית, אל מול הסכנה בוויתור על שליטה במדיניות המוניטרית.
לצד שיקולים כלכליים, עשויים להיות בידי המדינה שיקולים ולחצים פוליטיים, חיצוניים ופנימיים, אשר ישפיעו על הבחירה להצטרף לאיחוד מוניטרי.
המעבר למטבע משותף מהווה ויתור על רכיב בזהות הלאומית, ועשויה להיות לו התנגדות משמעותית מבית.
ניתן לשער כי הצלחתו של האירו תשמש כזרז לאזורים אחרים בהחלטה האם לעבור למטבע משותף ואיחוד מוניטרי מפותח.
איחוד לורידיאנה (בקטלאנית: Unió Laurediana) היא מפלגה בקואליציה באנדורה המשמשת כמפלגה משנית בה.
כיום (2011) יש למפלגה מיעוט במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה.
אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא מרכז-ימין.
בבחירות שנערכו בשנת 2001 באנדורה, זכתה המפלגה ב-2 מושבים בפרלמנט (מתוך 28).
בבחירות שנערכו ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 2005, איבדה המפלגה את ייצוגה בפרלמנט, ולא עברה את אחוז החסימה.
נתון זה (0 מושבים בפרלמנט) נשאר זהה גם בבחירות 2009 במדינה.
אך לאחר שנתיים (באפריל 2011), נערכו בחירות במדינה, ובהם זכתה ב-2 מושבים בפרלמנט.
המפלגה נחשבת למקורבת למפלגת דמוקרטים למען אנדורה, המכהנת כיום בראשות ממשלת אנדורה.
בראש המפלגה עומד הפוליטיקאי מונסראט גיל אי רוזר.
המפלגה לוקחת חלק פעיל במשרת התובע הכללי.
איחוד יחסי היא שיטת טיפול חשבונאית אפשרית בשליטה משותפת על חברה, על פיה החברה המחזיקה מאחדת את חלקה היחסי (על פי אחוזי ההחזקה שלה) בכל אחד מפרטי הנכסים, ההתחייבויות, ההכנסות וההוצאות של החברה המוחזקת.
לעיתים חברה המחזיקה מניות של חברה אחרת מקיימת שיתוף חוזי מוסכם עם בעלי המניות האחרים, בשליטה על הפעילות הכלכלית של החברה המוחזקת.
שיתוף זה יוצר למעשה שליטה משותפת, המתקיימת רק כאשר החלטות פיננסיות ותפעוליות אסטרטגיות, המתייחסות לפעילות, דורשות החלטה פה אחד של הצדדים ששולטים במשותף.
נציין כי על פי התקינה הישראלית ישנה חובה לבצע איחוד יחסי במקרים בהם מתקיימת שליטה משותפת.
על פי התקינה הבינלאומית ניתן לבחור אם לבצע איחוד יחסי או לטפל בהשקעה על פי שיטת השווי המאזני.
על פי התקינה הבינלאומית IFRS 11 משנת 2013 לא ניתן יותר להשתמש בשיטת האיחוד היחסי אלא רק בשיטת השווי המאזני על פי תקן חשבונאות IAS 28.
חברה א' מחזיקה 50% בחברה ב' שהוקמה על ידה (כלומר אין מוניטין והפרשים מקוריים אחרים) ומוחזקת בשליטה משותפת עם חברה ג'.
התחייבויות לזמן ארוך 200 מש"ח הון עצמי 150 מש"ח סה"כ 350 מש"ח
במידה וחברה א' תיישם את שיטת האיחוד היחסי היא תיקח 50% בכל נכס והתחייבות של חברה ב' ותאחד אותם במאזנה (כמובן שבהקבלה גם תוצאות הפעילות של חברה ב' תאוחדנה במסגרת דוח רווח והפסד של חברה א').
כעת לאחר האיחוד היחסי, המאזן המאוחד של א' יראה כדלקמן:
איחוד התשלומים האירופי הוא ארגון שהוקם בשנת 1950 במטרה לסייע בהסדרת מאזני התשלומים בין מדינות אירופה, שהשתתפו בשעתו בתוכנית מרשל.
האיחוד נועד להיות שיטה זמנית שתספק לאירופה מטבע בר-המרה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
איחוד התשלומים שימש מסלקה לזיכויים וחיובים של המדינות החברות וכן נתן אשראי לכל חברה שהיה לה גירעון במאזן התשלומים עם מדינה חברה אחרת.
לכל מדינה חברה הייתה מכסה המבוססת על הסחר שלה עם המדינות החברות במשך שנת 1949, והיא הייתה יכולה לקבל אשראי אוטומטית בשווי של עד עשרים אחוזים מהמכסָה שלה במקרה של גירעון (מעבר לגירעון זה היה צורך לשלם בזהב או בדולר אמריקאי).
האיחוד התפרק בסוף 1958, ובמקומו בא ההסכם המוניטרי האירופי.
בשנת 1949 הביעו האמריקאים את רצונם להקים איחוד תשלומים אירופי שיכלול את צרפת, איטליה, גרמניה, בריטניה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
הם היו מוכנים להקצות לאיחוד 350 מיליון דולר במסגרת תוכנית מרשל למטרה זו.
על מנת שהתוכנית תמצא חן בעיני האירופים החליט פול הופמן, המנהל הבכיר של תוכנית מרשל, לבטל תוכניות אמריקאיות קודמות בנוגע ליצירת "ארצות הברית של אירופה", שהאמריקאים הבינו שהיו שאפתניות מדי, ושהמשא ומתן עליהן רק הרחיק את המדינות המועמדות.
הבריטים סירבו לאינטגרציה עד שהבינו שסירובם יעלה להם ביוקר, ויפגע ברצונה הטוב של ארצות הברית לתת סיוע, ואילו הצרפתים שהתנגדו לכל דבר שהגרמנים כלולים בו סירבו גם כן, עד שהבינו שיתר המדינות מוכנות להתקדם בתוכנית בלעדיהם.
ביולי 1950 החליט הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי להחליף הסכמי תשלומים בילטרליים, שנחתמו עם סיום מלחמת העולם השנייה במטרה לחדש את הסחר הבין-לאומי, בשיטה מולטילטראלית חדשה שתחייה את הכלכלה האירופית.
בעקבות כך נוצר ב-19 בספטמבר 1950 "איחוד התשלומים האירופי" על ידי שמונה-עשרה המדינות החברות ב-OEEC: אוסטריה, בלגיה, דנמרק, צרפת, יוון, איסלנד, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, שוודיה, שווייץ, טורקיה, בריטניה ומערב גרמניה.
הניסיון של אירופה עם ה-EPU נתן השראה למספר הצעות להסדר דומה לאחר נפילת חומת ברלין והתמוטטות האיחוד הסובייטי.
הצעות שכאלה לא משאירות ספק שניסיונה של אירופה עם ה-EPU עדיין נזכר לטובה.
ה-EPU חיב את הקמתו, כמו מוסדות לשיתוף פעולה כלכליים אחרים שקמו לאחר המלחמה, לתוכנית מרשל.
ארצות הברית ראתה בתוכנית מרשל כלי לטיפוח האינטגרציה האירופית, שבתמורה לסיוע דרשה להסיר מגבלות בסחר הפנים-אירופי, ותיאום של תוכניות להתאוששות לאומית, וגם הסכמה מצד המקבלות על כיצד הן ינצלו את הסיוע.
הדרך שבה היה ניתן להשיג מטרות אלה הייתה דרך הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי (OEEC, שהתפתח ל-OECD המוכר לנו היום).
למרות שארצות הברית השתתפה כחברה ב-OEEC, ה-EPU וה-OEEC היו במהותם מוסדות אירופים.
בכל חודש האיחוד אסף את כל העודפים והגירעונות הבילטראליים של כל אחת מהחברות.
אם, לדוגמה, במהלך חודש יולי 1950 לבלגיה היה עודף בילטרלי מול בריטניה, הוא נחשב לעודף מול האיחוד לטובת בלגיה, ולגירעון מול האיחוד לחובת בריטניה.
סך כל העודפים הבילטראליים של בלגיה מול חברות אחרות ביולי 1950 פחות כל הגירעונות הבילטראליים שלה, נרשם על ידי הבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים (Bank for International Settlements, BIS) כמאזן הנטו (net-position) של בלגיה לאותו החודש, ואותו הדבר נעשה מול החברות האחרות.
מאזני הנטו החודשיים של כל מדינה מאז אמצע 1950 נצברו ונרשמו על ידי ה-BIS כך שבכל חודש לכל חברה היה מאזן נטו מצטבר מול האיחוד.
מאחר שבחישוב המאזן המצטבר של כל חברה, כל גירעונותיה הבילטראליים החודשיים באותו הזמן הנתון עמדו מול העודפים החודשיים שלה, יצא שכל הגירעונות ההדדיים (והעודפים) בין החברות פשוט נמחקו.
ה-EPU סיפק מנגנון להסכמים רב צדדיים מלאים ובתחומים שונים בין חברותיה, ונתן לשיתוף הפעולה ביניהן תמריצים, וכך למדינות החברות היה עדיף, לייצא או לייבא, למשל, מהמדינות החברות במנגנון.
התשלומים בין החברה לאיחוד או מהאיחוד לחברה נעשו בזהב, דולרים אמריקאים או באשראי.
האשראי היה בעצם שטרות חוב הנקובים במטבע של המדינה הלווה, שהמלווה הבטיחה לצבור עד למכסה מסוימת.
את האשראי של ה-EPU אפשר להגדיר כ"שירותי צבירה".
כשהאיחוד העניק אשראי לחברה, הוא צבר שטרות חוב בהתאם למטבע המדינה החברה, וכאשר מדינה חברה העניקה אשראי לאיחוד היא צברה שטרות חוב בהתאם ל"יחידת החישוב" של האיחוד.
יחידת החישוב הזו הייתה במידה מסוימת מטבע בין-לאומי חדש (שערכו נקבע בגרמים של זהב בהתבסס על ערך הזהב של הדולר), אך כזה שלא יכול להיות מועבר מחברה אחת לשנייה.
הערך של שטרות החוב של האיחוד לחברה המחזיקה בהם, היה אך ורק אמצעי לקיזוז עם האיחוד לחודשים הבאים, ואמצעי לתביעת נכסי האיחוד לכשיתפרק.
את החובות המצטברים יכלו המדינות לממן תחילה באמצעות אשראי, אך בסופו של דבר הן היו חייבות להתקזז בדולרים ובזהב.
כל מדינה קיבלה מכסה השווה ל-15% מסך הסחר שלה עם המדינות החברות במשך שנת 1949. במקרה שלמדינה היה חוב של עד 20% מהמכסה שלה, היא יכלה לשלם אותו באשראי.
כאשר החוב חרג מ-20% מהמכסה, 20 אחוזים ממנו היו צריכים להיות משולמים בזהב.
חובות של 40, 60 ו-80 אחוזים מהמכסה, שולמו ב-40, 60 או 80 אחוזים זהב או דולרים, אולם בנסיבות יוצאות דופן הוועדה המנהלת של ה-EPU העניקה אשראי נוסף.
גם עודפים מצטברים יושבו באופן דומה, אך באחוזים שונים.
כך הסחר הפך לרב צדדי והוא קיבל עידוד מהזמינות של האשראי מה-EPU.
מאחר שה-EPU כלל את כל המדינות שהשתתפו בתוכנית מרשל, היה קל יותר ליישם את הביטול המולטי-לטראלי של אי-איזונים בילטרליים מאשר בתקופה בה היו מגבלות גאוגרפיות.
מאחר שה-EPU מומן מכספי הסיוע של תוכנית מרשל, הוא סיפק כמות משמעותית של אשראי לכיסוי גירעונות זמניים ולסיוע למדינות שנתקלות בקשיים במהלך תקופת המעבר.
עם זאת הונהגו מנגנונים שהבטיחו למדינות המלוות שהן יקבלו את כספן בחזרה.
כאשר חברה כילתה את המכסה שלה, מועצת המנהלים של התוכנית, בה היו חברים מומחים עצמאיים שדיווחו למועצת ה-OEEC, התכנסה כדי לייעץ למועצה והמליצה על תיקונים.
מועצת המנהלים גם יכלה לאשר אשראי נוסף בנסיבות מיוחדות, וכל עוד המדינה המקבלת אימצה את כל המלצות ותיקוני המועצה.
מאחר שהתוכנית מומנה מכספי תוכנית מרשל, המדינות ידעו שעליהן להתייחס אליה ברצינות אם הן לא רוצות לאבד את ההטבות מארצות הברית.
האיחוד היה אטרקטיבי עבור מדינות בעלות עודפים משום שהאיחוד היה קשור לקוד הליברליזציה של ה-OEEC, שחייב את החברות לבטל צעדים מפלים נגד משתתפות אחרות.
ההתחייבות הזו הועילה למדינות יציבות שהרגישו את כובד האפליה והיססו להרחיב את האשראי לשותפותיהן המולטילטראליות.
ה-EPU הקל את ההמרה של המטבעות האירופים על ידי קביעת שערי חליפין, שהעריכו כי הם משקפים את המצב הכלכלי בכל מדינה.
האיחוד נהג כמסלקה בין-לאומית, שסייעה בהסדרת החשבונות של כל מדינה אירופית עם החשבונות של שכנותיה.
בפועל כל חברה ב-EPU השוותה בין המטבע שלה ליחידה שערכה נקבע בגרמים של זהב בהתבסס על ערך הזהב של הדולר – אותה "יחידת החישוב", וקבעה שער חליפין אחד.
הודות למערכת הזו, הבנקים הלאומיים המרכזיים גם כן הפכו את הכסף שלהן לזמין לשותפים שלהן, בעוד שהבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים בבזל תפעל את שיטת הסליקה הזו.
בכל חודש ה-EPU חישב את נקודות הזכות או החובה של כל מדינה ביחס למדינות האחרות באיחוד.
על פי היסטוריונים של הכלכלה ה-EPU היה לאבן הפינה של ההתאוששות של מערב אירופה אחרי המלחמה.
במנגנון ה-EPU היו שותפות, כאמור, המדינות החברות ב-OEEC, ודרכו הן היו יכולות ליישב את העודפים והגירעונות בתשלומיהן אחת עם השנייה על בסיס רב-צדדי, מבלי להזדקק להסכמים דו-צדדיים מגבילים.
ישנה הסכמה בספרות כי יצירת ה-EPU ב-1950 בשילוב הליברליזציה בסחר בתוך אירופה דרך ה-OEEC הביאו להתאוששות ביחסי המסחר בקרב הכלכלות המערב אירופיות.
הדבר גם תרם לפריחה הכלכלית של שנות החמישים והשישים של המאה העשרים, וסייע להנחת היסודות ליצירת השוק המשותף ב-1958.
בתקופה שאחרי המלחמה סייע ה-EPU להבטחת יציבות בשערי החליפין ולקדם סחר חופשי בקרב המדינות החברות.
בסוף דרכו, איחוד התשלומים, שעודד את החזרה ליכולת המרת מטבעות מלאה באירופה, הגיע לקיצו ב-27 בדצמבר 1958 – אחת הסיבות לכך הייתה החשש שיתחרה בקרן המטבע הבין-לאומית (International Monetary Fund, IMF).
הארגון הוחלף באותו היום בהסכם מוניטארי אירופי (European Monetary Agreement, EMA).
ב-1949 החליט ה־OEEC להנהיג ליברליזציה בסחר בין המדינות החברות בארגון כך שעד סוף השנה כל מדינה תסיר את המגבלות הכמותיות על חמישים אחוזים מהסחר שלה.
ספציפית דובר על מוצרי מזון, חמרי גלם וסחורות מיוצרות.
ככל שהמדינות הפגינו עמידה בליברליזציה כך עלה אחוז המסחר עליו הוסרו המכסות הכמותיות, עד שבסוף שנות החמישים הן הוסרו לחלוטין.
את הצלחת הליברליזציה ניתן לייחס לקיום ה-EPU ולהסדרים המולטי-לטראליים שהנהיג.
כתוצאה ממדיניות זו, היקף עסקאות הסחר קפץ ותפס תאוצה מ-1951. את הקפיצות המשמעותיות בסחר עשו אוסטריה (עם קפיצה של 89.1% בין 1950 ל-1952) וגרמניה (עם קפיצה של 87.4% באותן השנים).
בגרמניה דבר כזה לא היה מתאפשר אלמלא ה-EPU.
עם ההסרה של מחצית מהמגבלות על המכסות של גרמניה ב-1949 צרכנים יכלו סוף סוף לרכוש סחורה מיובאת, כשהפיחות, היחסית קטן, בדויטשמארק ב-1949 לא הרתיע אותם.
פריצת מלחמת קוריאה ב-1950 גרמה לחששות מפני תקיפה סובייטית על מערב אירופה.
הדבר הוביל ל"קניות בהלה", שהביאו לעלייה בהיקף ההזמנות מהתעשייה הגרמנית, שעטתה מחדש את גלימת היצרנית האירופית המובילה.
אך היה פער בין דרישת גרמניה לתשומה מיובאת (לחומרי גלם המיובאים לצורך הייצור) לבין ייצור הייצוא שלה.
ומכיוון שהייצוא של גרמניה התחיל מנקודה נמוכה יותר מאשר הייבוא שלה, אפילו עם שני המרכיבים של מאזן סחר החוץ שהתחזקו מאוד, הגרעון בחשבון השוטף המשיך להתרחב.
כאשר החשבון השוטף של גרמניה צלל לגרעון, וכאשר גרמניה ניצלה את מכסת האשראי שלה ב-EPU, דנמרק, הולנד ואיטליה שהיו תלויות בייצוא הגרמני, חששו ממשבר אם גרמניה תחזור להטיל פיקוח על הייבוא.
אם הדנים, ההולנדים והאיטלקים היו נאלצים לנקוט באותו האופן, רמת הסחר הפנים אירופי הייתה קורסת.
ה-EPU שיגר במהירות שליחים לגרמניה, שהסיקו כי הבעיות של גרמניה יכולות להיפתר מבלי לנקוט בפיקוח אם רק יתנו זמן לכלכלה.
המועצה המנהלת של ה-EPU החליטה להעניק לגרמניה אשראי נוסף בהיקף של 120 מיליון דולר שהותנו בנקיטת צעדים שיביאו לאיזון החשבונות החיצוניים שלה.
הרשויות בגרמניה הסכימו לשמור על שערי החליפין הקיימים, להימנע מהלוואות ממשלתיות, ולהעלות מיסים.
ואכן, כעבור מספר חודשים החשבונות החיצוניים של גרמניה הגיעו לעודף.
הגירעון בסחר באותה השנה ירד לשלושים מיליון דולר, מ-700 מיליון ב-1950. עד כדי כך שגרמניה יכולה הייתה להחזיר הלוואות של ה-EPU חמישה חודשים לפני המתוכנן.
ה-EPU הבטיח לחברות ולאזרחים כי לא יהיה פיחות, זה מנע את בהלת הקניות של מוצרים מיובאים והעלאת מחירם כתוצאה מכך, וגם שמר על יציבות בהשקעות.
הלקוחות והספקים הזרים של גרמניה שדחו את ביצוע התשלומים שלהם, ואשר דרשו תשלום מראש על רכישותיה של גרמניה, חזרו למסלול הרגיל, ובכך הקלו את הלחץ על החשבונות הבין-לאומיים של גרמניה.
הולנד, שסבלה ממשבר דומה, גם כתוצאה מהפיקוח והמגבלות המקרו-כלכליות שגרמניה נקטה, נשאה ונתנה על חבילת סיוע דומה.
בתמורה להעלאת מכסת האשראי שלה הממשלה ההולנדית נקטה בשורה של צעדים כלכליים מגבילים.
עד סוף 1951, עם התאוששות הכלכלה בגרמניה, גם הולנד הפכה למלווה קבועה ב-EPU.
פרץ הסחר האירופי חפף את כניסת ה-EPU לתפקיד.
הסחר הפנים אירופי התרחב באופן נמרץ תחת ה-EPU, מ-10 מיליארד דולר ב-1950 ל-23 מיליארד דולר ב-1959. הייבוא מאמריקה הצפונית גדל בקצב איטי יותר, מ-4 מיליארד דולר ל-6 מיליארד.
כל זה מראה שהאפקט הליבראלי של ה-EPU היה ניכר.
למרות ההתרחבות האיטית, יחסית, של הסחר עם ארצות הברית, מאזן הדולרים של אירופה הכפיל עצמו בין סוף 1949 ל-1956. כאשר הדולר הפך לפחות נדיר היה פחות צורך להפלות את הסחר נגד ארצות הברית.
כבר בתחילת הדרך, בשנים 1950 ו-1951 היה ברור שה-EPU פועל טוב בפתירת בעיות התיאום אשר מנעו ממדינות אירופה להתקדם לעבר ליברליזציה בסחר.
הגדילה המשמעותית בייצוא לא הייתה מתאפשרת בלעדיו.
עם זאת, המנגנון שאפשר להשיג כל זאת, ועדה על לאומית של טכנוקרטים של כלכלה שבמקום לדווח לממשלות הלאום דיווחו ל-OEEC, בישר על תחילת תפקיד האינטגרציה האזורית בהמשך צמיחת הכלכלה.
המדינות ה"תורמות" הסכימו להצטרף ל-EPU משיקולים של הסדרת גירעונות עתידיים, ושל קבלת חלק מנכסי האיחוד במקרה שהיא תפרוש ממנו או במקרה שהוא יתפרק.
משום שה-EPU רצה בחברותן, הוא היה מאוד נדיב עם מדינות אלה בתנאי ההתפרקות בהסכם הראשוני של הארגון, כדי להבטיח את הישארותן בו.
עם זאת הוא לא העיק מידי על המדינות הלוות עם תנאים קשים מדי, על מנת שלא להרתיע אותן מלהצטרף.
על פי תנאי ההתפרקות הראשוניים, הובטח למדינות התורמות שיקבלו מהאיחוד תשלום בזהב ודולרים, ואילו למדינות החייבות ניתנה האפשרות לשלם את חובן גם במטבעות הזרים שברשותן, במקום בדולרים, וניתנה להן גם האפשרות לפרוש את התשלומים לתקופה ארוכה.
לניקוי החובות סייע מענק על סך 350 מיליון דולרים מה-ECA (המנהל לשיתוף פעולה כלכלי, Economic Cooperation Agency).
התנאים הראשוניים האלה כמעט ולא שונו עד דצמבר 1958 (שאז 12 החברות התקדמו כבר ליכולת המרת מטבע גבוהה יותר), כשה-EPU הוחלף ב-EMA.
167 מיליון הדולרים שנותרו בקופת ה-EPU חולקו בין המדינות התורמות, באופן פרופורציונלי למאזן הסופי שלהן.
(גרמניה קיבלה את המנה הגדולה ביותר על סך 130 מיליון דולר, בלגיה קיבלה 20 מיליון, הולנד 15 מיליון ואיטליה, אוסטריה ושוודיה קיבלו שני מיליון דולרים כל אחת).
בנוגע לחובות וליתרות של המדינות, הם חזרו להיות חובות ויתרות בילטרליים – כל מדינה מול מדינה אחרת, והמאזן ביניהן.
איתן אבניאון, "איחוד תשלומים אירופי", בתוך לקסיקון לכלכלה, בעריכת ד"ר אשר הלפרין, (הוצאת לאור, תל אביב: 2004) עמ' 21.
במדעי המחשב, איחוד קבוצות זרות , הוא מבנה נתונים אשר מבצע מעקב אחרי קבוצה של עצמים המחולקים למספר של תתי-קבוצות זרות ולא חופפות.
אלגוריתם איחוד-חיפוש , הוא אלגוריתם המבצע את שתי הפעולות השימושיות הבאות על מבנה נתונים זה:
חיפוש (Find): קביעה איזו קבוצה מכילה עצם ספציפי.
פעולה זו יכולה גם לעזור בקביעה האם שני עצמים שייכים לאותה הקבוצה.
איחוד (Union): איחוד שתי קבוצות לכדי קבוצה אחת.
פעולה הכרחית נוספת היא יצירה (MakeSet), פעולה היוצרת קבוצה חדשה המכילה עצם אחד בלבד (סינגלטון).
על מנת להגדיר פעולות אלו בצורה מדויקת יותר, נדרשת דרך לייצוג הקבוצות במבנה הנתונים.
גישה שכיחה אחת היא בחירת עצם אחד מכל קבוצה להוות נציג, אשר תפקידו לייצג את הקבוצה כולה.
הפעלת חיפוש על עצם , תחזיר את הנציג של הקבוצה אליה שייך.
באופן דומה, פעולת איחוד תקבל שני נציגים כארגומנטים.
בהמשך הדיון נעבוד תחת ההנחה שלא ניתן למחוק או להסיר עצמים ממבנה הנתונים.
גישה פשוטה למימוש מבנה הנתונים היא בעזרת שימוש ברשימה מקושרת.
כל קבוצה תיוצג באמצעות רשימה שתכיל את כל העצמים השייכים לקבוצה.
הנציג ייקבע כעצם שבראש הרשימה.
פעולת יצירה תיצור רשימה בעלת איבר אחד.
פעולת איחוד תבצע שרשור של שתי רשימות.
אולם, בגישה ישירה זו, המימוש של פעולת חיפוש הוא יקר מבחינת סיבוכיות זמן.
בעוד שתי הפעולות הראשונות עובדות בסיבוכיות של זמן קבוע, אותה מסמנים בעזרת הסימון האסימפטוטי , פעולה זו תדרוש סיבוכיות ליניארית בגודל הרשימה, .
זאת מכיוון שבפעולת חיפוש אנו נאלצים לסרוק רשימה החל מהעצם הנתון ועד לנציג (ראש הרשימה), אותו אנו מתבקשים להחזיר כפלט.
מעקף (Workaround) אפשרי לבעיה זו, הוא תוספת של מצביע לראש הרשימה מכל איבר (Node) ברשימה.
בעזרת המצביע, נוכל פשוט לגשת לנציג באופן מיידי, וכך פעולת חיפוש תיעשה בזמן קבוע.
לעומת זאת, פעולת איחוד תידרש כעת לדאוג לתחזוקת המצביעים של איברי הרשימה המאוחדת.
שהרי, לאחר שרשור שתי רשימות, חלק מהאיברים מחזיקים מצביעים לראש הרשימה הישנה, שאינו רלוונטי יותר כנציג.
כתוצאה מכך, פעולת האיחוד תעבוד עתה בסיבוכיות ליניארית.
המסקנה היא שהבעיה לא נפתרה, אלא הצגנו שקלול תמורות (Tradeoff) בין סיבוכיות פעולות האיחוד והחיפוש.
ייעול נוסף של המימוש כולל ביצוע מעקב אחר האורך של כל רשימה.
אם נדאג תמיד לשרשר את הרשימה הקצרה אל הארוכה בזמן פעולת איחוד, נוכל לשפר את סיבוכיות הזמן של ביצוע הפעולה.
נרצה לנתח באופן אסימפטוטי את סיבוכיות הפעולות על מבנה נתונים הממומש כמתואר לעיל (בעזרת רשימות מקושרות ועם שימוש במצביעים והשוואת אורכים).
נראה כי סיבוכיות הזמן של ביצוע פעולות על פני מבנה נתונים בעל עצמים נתונה על ידי זמן.
נניח כי כל איבר ברשימה מקושרת שומר שני שדות: שם הרשימה אליה הוא שייך (מצביע לראש הרשימה) ואת אורכה של הרשימה.
בנוסף, נניח כי מספר האיברים הכולל בכל הרשימות הוא (כלומר, מבנה הנתונים מחזיק בסך הכל עצמים).
כפי שראינו, הפעולה היחידה שאינה עובדת בזמן קבוע היא פעולת איחוד.
כזכור, מימשנו פעולה זו בעזרת שרשור רשימות.
ברצוננו לאפשר את תחזוקתם של מאפייני הרשימה (שם ואורך) בכל האיברים ברשימה המאוחדת.
נבחר איבר כלשהו מרשימה כלשהי.
נרצה לספור כמה פעמים נצטרך לעדכן את שדה שם-הרשימה של האיבר במקרה הגרוע ביותר.
שדה זה מתעדכן בכל פעם שהרשימה אליה שייך משורשרת אל רשימה אחרת.