tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז המסעדה החמישית נפתחה בטנברידג' ולס, קנט, אחרת בווינצ'סטר, ואחת במילטון קינס.
בלאן מחזיק בחלק מהבעלות וממשיך להיות פעיל ומעורב ביצירת תפריטים חדשים, מפתח את צותי השף והמטבח ולוקח חלק בקידום המסעדות.
בראסרי טנברידג' ולס נסגר ובלאן פתח בראסרי חדש בבניין גאנוורף קייז, פורטסמות'.
בלאן היה אחד מהמארגנים של Children's Food Festival, שנערך באחוזת נורת'מור טרסט בדרום אוקספורד שייר ביוני 2009.
בנו, אוליבייה בלאן, עובד כעוזר במאי סדרת הטלוויזיה The Bill בחברת הפקת הטלוויזיה הבריטית Talkback Thames.
לה מנואר או קואט סזון
ב-1984 פתח בלאן את לה מנואר או קואט סזון הוא מלון-מסעדה בכפר Great Milton באוקספורדשייר, אנגליה.
היא ממוקמת בבית אחוזה היסטורי בסמוך לכנסייה שביקר בו אוליבר קרומוול.
למסעדה יש שני כוכבים במדריך מישלן האדום והיא בעלת ניקוד של 9/10 במדריך The Good Food Guide.
היא כלולה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם", כאחת מ-144 המסעדות הטובות בעולם.
המסעדה נבחרה במקום 29 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2003,
לה מנואר הוא מלון בוטיק, השוכן בטירה מהמאה ה-15 ומשתייך לרשת רלה א שאטו.
ללה מנואר מאה דונם של גינות בהם מגדלים למעלה ממאה ירקות ועשבי תיבול בצורה אורגנית המשמשים למטבח המסעדה.
במקום מנחת מסוקים לאורחי לה מנואר.
רימון כשר (נולד בא' באדר תש"ה, 14 בפברואר 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בירושלים, בא' אדר תש"ה, לשמעון וציפורה, כשר שירת בצה"ל כסמל דת למשך שנתיים וחצי, ועסק בזיהוי חללים.
לאחר מכן למד באוניברסיטת בר-אילן תואר ראשון, שני, ודוקטורט.
כשר סיפר שהושפע בעיקר מהפרופסורים משה גרינברג, עזרא פליישר, וג'יימס בר.
תחומי התמחותו הם אמונות ודעות בתקופת המקרא, ספרות הנבואה של סוף תקופת בית ראשון ותחילת בית שני, ותרגומי המקרא הארמיים.
שימש ראש המכון לתולדות חקר הפרשנות ודקאן הספריות באוניברסיטת בר-אילן.
פרופ' כשר פרסם מחקרים בתחום חקר המקרא ובתרגומים ארמיים.
בין חיבוריו: פירוש לספר יחזקאל במסגרת הסדרה מקרא לישראל, וכן פירושים לספר חגי ולספר מלאכי יחד עם פרופ' אליהו עסיס, אף הם באותה הסדרה.
כמו כן השתתף בעריכתם של כמה קבצים בסדרה "עיוני מקרא ופרשנות" היוצאת לאור מטעם המחלקה לתנ"ך שבאוניברסיטת בר-אילן.
אביו שמעון כשר היה משורר - בנו של הרב מנחם מנדל כשר, אימו צפורה הייתה בתו של הרב יעקב רבינוביץ', רבה של רוגולי, ונכדתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
אחיו הוא פרופ' אסא כשר.
רימון היה נשוי לחנה לבית אדלר, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
לשניים שני ילדים: כרמל - רופא במקצועו, ואלמוג - מרצה במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
יחזקאל עם מבוא ופירוש (2 חלקים), בסדרת מקרא לישראל, תשס"ד
חגי עם מבוא ופירוש, יחד עם פרופ' אליהו עסיס, בסדרת מקרא לישראל, תשפ"ב 2022
מלאכי עם מבוא ופירוש, יחד עם פרופ' אליהו עסיס, בסדרת מקרא לישראל, תשפ"ב 2022
'מקרא ומוסר בחקר המקרא המודרני' - כתב העת בית מקרא (נא, תשס"ו, עמ' 1 - 42)
'חיקוי האל ושיקוף האל בספרות המקרא' - כתב העת שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום (כרך כא).
מאמר זה הוא חלק ממחקר רחב שבו הוא דן בשאלת היחס בין האל המקראי לבין בני האדם על פי הספרות המקראית, לאור ספרות המזרח הקדום וספרות בית שני.
במחקר זה המחבר מבקש לענות על השאלה האם האלוהים המקראי הוא ישות על-אנושית או ישות אחרת, שונה לחלוטין (טרנסצנדנטית).
'שארית, תשובה וברית: לבירורם של שינויים בעמדותיו של הנביא יחזקאל – מעמדה 'אופטימית' לעמדה 'פסימית' ' בית-מקרא, מד (תשנ"ט), עמ' 34-15
'אמונותיהם של המתורגמנים וקהלם', אצל י' לוין (עורך), רצף ותמורה.
יהודים ויהדות בארץ ישראל הביזנטית-נוצרית, ירושלים תשס"ד, עמ' 420–442
'מדוע נעלמו קרניו של משה: לגלגולי פירושו של הכתוב 'קרן עור פניו" (שמ' לד, כט–ל)', מועד, טז (תשס"ו), עמ' 8–25
'יחזקאל ואפוקליפטיקה במחקר המודרני', אצל ש' יונה (עורך), אור למאיר.
מחקרים במקרא, בלשונות השמיות, בספרות חז"ל ובתרבויות עתיקות מוגשים למאיר גרובר במלאת לו שישים וחמש שנה, באר-שבע תש"ע, עמ' 239–259
"אלוהים דורש צדק חברתי: הרפורמה החברתית בספר יחזקאל", אצל מ' גרובר ואחרים (עורך), תשורה לצפרירה.
מחקרים במקרא, בתולדות ישראל ובמזרח הקדום מוגשים לצפרירה בן-ברק, באר-שבע תשע"ג, עמ' 223 - 242
בשנת 2013 יצא ספר יובל לכבודו בשם: זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופ' רימון כשר בהוצאת SBL באטלנטה, בספר מחקרים במקרא מאת תלמידיו, ביניהם, ערן ויזל, מרים סקלרץ ואחרים.
הספר כולל רשימה ביבליוגרפית של פרסומיו.
רימייק (מאנגלית: Remake; על פי האקדמיה ללשון העברית: מֶחְדָּשׁ) הוא תיאור של יצירת אמנות מצורה מסוימת, אשר מבוססת בעיקר על עבודה מוקדמת יותר, באותו המדיום .
זאת לעומת יצירה המבוססת על עבודה מוקדמת, אך במדיום אחר ונקראת אדפטציה.
בתעשיית הקולנוע, רימייק הוא יצירה חדשה של סרט קולנוע, לרוב בהתבסס על התסריט המקורי עם שינויים, תוך שימוש באותו עולם ואותן דמויות ראשיות.
האלמנטים החדשים בסרטי רימייק הם לרוב הבמאי ובימוי, צוות השחקנים והאפקטים המיוחדים.
למעשה, שיפור ביכולות הטכניות של אפקטים מיוחדים ושילוב גרפיקה ממוחשבת, שלרוב לא היו זמינים בעת צילום הסרט המקורי, הם סיבה נפוצה לצילום רימייק.
לעיתים יש גם שינויים בתסריט, ואם השינויים גדולים (ומהווים התחלה לסרטת סרטים חדשה) הסרט נקרא "ריבוט/אתחול".
תהליך נפוץ פחות הוא עיבוד סרט או סדרה לחוברת קומיקס צילום או קומיקס קולנועי.
לפי קביעת האקדמיה ללשון העברית משנת תשע"ב, 2012, המונח העברי ל"רימייק" הוא "מֶחְדָש".
רימון השנהב הוא פריט ארכאולוגי בגודל אצבע שנרכש על ידי מוזיאון ישראל.
בניגוד למשתמע משמו, הרימון אינו עשוי משנהב אלא מעצם של היפופוטם.
בעת רכישתו נחשב לפריט הארכאולוגי היחיד שנמצא עד אותה עת מבית המקדש הראשון, אולם בשנת 2004 הועלו חשדות שהפריט מזויף והוא הוסר מהתצוגה.
הפריט נושא את הכתובת "לבי (תיהו) ה קדש כהנם" ("לבית ה' קודש כהנים"), והוא זוהה כחלק משרביט ששימש את כוהני בית המקדש הראשון.
קוטרו המרבי הוא כ-2 ס"מ וגובהו כ-4 ס"מ.
הראשון שחקר את הפריט היה הפרופסור הצרפתי אנדרה למר (André Lemaire) , אשר נתקל בו אצל סוחר עתיקות ירושלמי בתחילת שנות השמונים.
הוא פרסם את הממצאים במאמר בשנת 1984. לאחר מכן הוצג הפריט במוזיאונים שונים ברחבי העולם.
הרימון נרכש בשנת 1988 על ידי מוזיאון ישראל.
הוא נרכש מסוחר עתיקות אנונימי בעבור 600 אלף דולר, אשר התקבלו מתורם שווייצרי.
לאחר רכישת הפריט החל להתעורר חשד כי הפריט מזויף.
ועדת מומחים של רשות העתיקות בהשתתפות פרופ' יובל גורן קבעה בשנת 2004 כי הרימון הוא זיוף והוא הוסר מתצוגת המוזיאון.
באותה שנה, משטרת ישראל הגישה כתבי אישום פליליים נגד עודד גולן, באשמת זיוף עתיקות.
זו הייתה הפעם הראשונה שבית המשפט דן במקרה של זיוף עתיקות.
ב-14 במרץ 2012 גולן זוכה מכל אשמה, מחמת הספק.
בין הפריטים בהם דן בית המשפט היה גם רימון השנהב.
בחודש מאי 2007 שלושה מחברי ועדת המומחים המקורית בדקו מחדש את הכתובת שעל הרימון.
שמואל אחיטוב, אהרן דמסקי ויובל גורן שינו חלק קטן מהמסקנות של הוועדה המקורית, אך בסופו של דבר דבקו במסקנה שמדובר בזיוף.
פרופסור למר דבק בעמדתו לפיה הרימון הוא אותנטי.
בשנת 2008 הגיש פרופ' יצחק רומן חוות דעת מומחה, לפיה הרימון אינו מזויף.
לדבריו טעתה ועדת המומחים מ-2004 כשטענה שמדובר ברימון עתיק שהוסיפו לו כיתוב לאחרונה.
רומן בדק את הרימון באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים וגילה שהן הרימון והן הכיתוב עתיקים באותה מידה, מכיוון שקווי השבר העתיקים ברימון חוצים את האותיות.
כמו כן הוא גילה שהפטינה שנמצאת בתוך האותיות לא הודבקה אליהן, אלא האותיות חרוטות לתוך החומר ולכן הפטינה טבעית.
רימון הזהב הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של דן תורג'מן משנת 2013, אשר מבוסס על ספרה של דבורה וייסמן, "תליון הזהב".
הסרט נפתח בשנות השבעים של המאה העשרים.
זמרת ישראלית (אחינועם ניני) ממוצא תימני עורכת חזרות לקראת מופע גדול שלה שיתקיים באותו ערב בבריכת הסולטאן, בירושלים.
בפאתי האולם יושב ערבי זקן שמתבונן בה, היא ניגשת אליו ובשיחה שמתפתחת ביניהם הוא מספר לה על חייה של מזל, סבתא רבתא שלה, אותה מעולם לא פגשה ונותן לה במתנה את "רימון הזהב" - תכשיט העובד מדור לדור במשפחתה.
מזל (הדר עוזרי), גדלה במשפחה יהודית בצנעא שבתימן לאב צורף במקצועו (מתי סרי).
בהיותה בת ארבע עשרה, בשנת 1887, היא מתחתנת עם עזרא (אופיר נהרי), שלומד מאביה את מקצוע הצורפות.
מיד אחרי כן הם עולים לארץ ישראל, ביחד עם יהודים נוספים מארצם.
הם מתיישבים בירושלים ושם נתקלים בעוינותה של העדה האשכנזית ושל הערבים בעיר.
מזל (כעת מגלמת אותה גלית גיאת) ועזרא פותחים חנות קטנה בה הם מוכרים תכשיטים מעשי יד שעזרא מכין.
יום אחד עזרא נהרג מסוס דוהר ומזל פונה להכין תכשיטים מלאכת יד במקום בעלה, עיסוק שהיה אסור על נשים בתימן ואותו למדה מבעלה ומאביה תוך כדי צפייה בהם.
נכדה של מזל, מתי (מתי אטלס), הוא לוחם מחתרת יהודי הנלחם בבריטים ומעלה לארץ ישראל יהודים בעלייה בלתי לגלית ונישא לבחורה ניצולת שואה.
הסרט מסתיים בירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל, בה מזל המבוגרת (תמנה בראואר), חוגגת עם משפחתה.
מעצב פסקול - גיל תורן
עיצוב תלבושות - רונה דורון
איפור ושיער - אתי בן נון
מתי סרי יעקב רונית שולר שרה יהושע סופר אביו של ראובן שרון טל נעמי אושר צברי ג'איה קארין זעפרני מילה יפעת זנדני צפריר מרים מוסה זאחלקה האפנדי חוסייני
רימונה די-נור גבעון (נולדה ב-6 ביוני 1943) היא סופרת, פזמונאית, עורכת ומתרגמת ישראלית.
די-נור נולדה, גדלה ומתגוררת בתל אביב.
הוריה עלו לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30 והיו ממייסדי מושב בן שמן.
אביה היה איש משרד הביטחון.
די-נור החלה לכתוב פזמונים עוד בימי נעוריה, כאשר הייתה תלמידה בגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
היא שירתה בצה"ל ככתבת צבאית של העיתון "במחנה גדנ"ע" במהלך שירותה הצבאי פגשה את סגן-אלוף שאול ביבר, ראש ענף הווי ובידור במפקדת קצין חינוך, שעודד אותה לכתוב פזמונים ולא רק כתבות.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1967 זכה במקום הראשון השיר שכתבה "מי יודע כמה" ללחן של יעקב הולנדר ולעיבוד של שמעון כהן בביצוע של מייק בורשטיין.
החל משנות השבעים כתבה די-נור פזמונים ללהקות ולזמרים רבים, ביניהם חוה אלברשטיין ויגאל בשן בין השירים שכתבה: "כשאהיה גדול" (הידוע גם בשם: "שוטי ספינתי"), "כל יום אני מאבדת", "החזיקי לנו אצבעות" ועוד.
השיר "כשאהיה גדול" שהולחן על ידי יאיר רוזנבלום, בוצע על ידי להקת חיל הים בשנת 1969 בסולו של מי שהיה אז זמר בתחילת דרכו, שלמה ארצי.
השיר זכה להשמעות רבות והפך ללהיט של אותם הימים.
משנות השמונים ואילך החלה די-נור לכתוב ולתרגם לעברית לילדים: היא כתבה וערכה עשרות ספרי שירה ופרוזה לילדים ולפעוטות, וכן תרגמה ספרים רבים מאנגלית ומצרפתית.
רימונה די-נור נשואה לאחינועם גבעון, איש עסקים, ואם לארבעה ילדים, אחיה הוא שוקה די-נור, כלכלן, בלוגר ומספר סיפורים.
על עבודת התרגום וכתיבה לילדים
די-נור על כתיבה לילדים ופעוטות:
היא תרגמה ספרים רבים, ביניהם כאלה המבוססים על חריזה בשפת המקור.
די-נור על מלאכת התאמת השפה:
די-נור על ההבדלים בין כתיבה לתרגום:
כעורכת ומתרגמת די-נור עוסקת הרבה בטקסטים שנכתבו על ידי אחרים ומציינת את היתרונות שבכך:
על ייצוג דמויות נשיות בספרות ילדים/נוער
די-נור בוחרת על פי רוב גיבורות נועזות לספרי הילדים שלה.
בספרי אלונה ("אלונה לא", "לילה טוב אלונה", "אלונה לא לבד") הגיבורה היא פעוטה מרדנית שמצליחה למרוט את העצבים לסובבים.
די-נור על גיבורת סדרת הספרים, אלונה:
די-נור מגדירה את עצמה כפמיניסטית בדעותיה, מה שבא לידי ביטוי בכתיבתה לילדים.
בספרה "מול הבית המכושף", (חלק מסדרת ספרים שבמרכזה שלוש בלשיות חובבות ששמותיהן: מאי, יוני, יולי) הבנות נמצאות במרכז.
הגיבורות שלה לא מבלות ברשת האינטרנט.
הן יוצאות החוצה, שואפות אוויר ומייצרות הרפתקאות.
די-נור כתבה ספרים פמיניסטיים למדי שמיועדים להציג לקוראים הצעירים גיבורות בלשיות מהסוג שבדרך כלל נעדר מספרות הילדים והנוער.
גיבורות ספר זה הן לא גיבורות המשנה ולא מושא האהבה של הגיבורים, אלא הן הגיבורות.
שם השירלחןמבצעהערותכל יום אני מאבדתמשה וילנסקיחוה אלברשטייןכשאהיה גדוליאיר רוזנבלוםלהקת חיל היםישנם מבצעים נוספים לשירמי יודע כמהיעקב הולנדרמייק בורשטייןישנם מבצעים נוספים לשירהחזיקי לנו אצבעותנורית הירשרן אלירןשיר לפנות ערבנורית הירשיגאל בשןמה קורה לימישה סגל ומיכאל כהןכהן את מושוןכתיבת המילים יחד עם מיכאל כהן ומיכאל מושונובזה חוזרז'וליין קלרקדני גרנותישנם מבצעים נוספים לשיר
רימונדה טוויל חווא היא סופרת, משוררת, עיתונאית ופעילה פוליטית פלסטינית.
בתה, סוהא ערפאת, הייתה נשואה ליו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
נולדה בשנת 1940 בעכו למשפחה נוצרית.
אביה חביב חווא היה איש עשיר בעל קרקעות רבות, שירד מנכסיו, אמה קריסמס חווא הייתה עובדת סוציאלית, בת למשפחת קובטי מכפר יאסיף, שגדלה בארצות הברית.
סבה מצד אביה היה קונסול כבוד של בריטניה, והמשפחה גם החזיקה בעסקי קבלנות ועבדה בשירות הצבא הבריטי בארץ ישראל.
האם הייתה דעתנית ומרדנית, והתגרשה כאשר רימונדה הייתה בת 7. התנהגותה של קריסמס לא הייתה מקובלת אז בחברה הערבית באותן שנים, וכעונש נלקחו ממנה הילדים ובהם רימונדה, שנשלחה למנזר בנצרת.
במהלך מלחמת העצמאות עברו בני המשפחה לתקופה קצרה ללבנון, ואחר כך חזרו לישראל.
רימונדה המשיכה ללמוד במנזר בנצרת ולאחר מכן במנזר בחיפה, שם פגשה בנות יהודיות שהוטבלו לנצרות בתקופת השואה.
היא למדה מהן על השואה, ואף קראה והתרשמה מיומנה של אנה פרנק.
מאוחר יותר זכתה בתואר מלכת היופי של המגזר הערבי בעכו, למורת רוחו של אביה.
בשנת 1954 עברה רימונדה לבית ספר סן ז'וזף בירושלים, המנוהל על ידי נזירות קתוליות מצרפת.
בגיל 18 הייתה פעילה בצעירותה ב"ברית פועלי ישראל" שהוקמה על ידי ההסתדרות.
ארגנה פגישות הסברה לנשים ערביות, בהשתתפות נציגות ההסתדרות.
עבדה גם במשרד הפנים בעכו.
לימים עזבה את ישראל ועברה להתגורר בשכם שהייתה תחת שלטון ירדן.
בשכם החלה לעבוד כעיתונית עבור העיתון הירדני בשפה האנגלית "דיילי סטאר" ועבור סוכנויות ידיעות זרות, וכתבה עבורם כתבות בצרפתית ואנגלית.
בשנת 1972 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות השבעים רימונדה הקימה וניהלה במזרח ירושלים סוכנות ידיעות, שפרסמה החל מ-1982 את המגזין אל-עודה (العودة השיבה), וכן הקימה מכון ללימודים פלסטיניים.
היא אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה, והשמיעה באוזניהם את דעותיה נגד ישראל ונגד הכיבוש.
הממשל הצבאי עצר אותה מספר פעמים עקב פעילותה הפוליטית, ואף הושמה במעצר בית לתקופה של חצי שנה.
עורך הדין אמנון זכרוני יצג אותה בעתירות נגד מעצרה וגם נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, פעל למען שחרורה.
באפריל 1983 הועלתה במועדון צוותא בתל אביב ההצגה "מקרה גבול" מאת רות חזן.
ההצגה מתארת מפגש דמיוני בין טוויל לבין ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
את טוויל גילמה השחקנית עפרה ויינגרטן.
בינואר 1984 נכחה טוויל בהצגה והשתתפה בדיון שנערך לאחריה.
במרץ 1984 נכחה שוב בהצגה ודיון ב"צוותא", יחד עם מאיר עוזיאל, בו השתתפו גם קציני צה"ל.
בשנת 1984 נעשה ניסיון ראשון של משרד הפנים לסגור את המגזין אל-עודה של טוויל, אך לאחר שעתרה לבג"ץ הותר לה להמשיך לפרסם אותו.
ב-6 בנובמבר 1986 נפגשה ברומניה, יחד עם קבוצה של אנשי אש"ף, עם משלחת שמנתה כ-20 אנשים פעילי שלום ישראלים].
ארבעה מחברי המשלחת הישראלית (יעל לוטן, ראובן קמינר, לטיף דורי ואליעזר פיילר) הועמדו לדין אחר כך, באשמת הפרה של "חוק המפגשים", שאסר על מגע בין ישראלים לנציגים של ארגון טרור.
לאחר פריצת האינתיפאדה הראשונה הוציא, במרץ 1988, אלוף פיקוד המרכז אלוף עמרם מצנע צו סגירה
בתקופה זו עסקה הסוכנות בהפצת מידע, בדרך־כלל בצורה מדויקת ומהירה, על התקריות
בשטחים וסיפקה אותם לעיתונאים זרים.
חודש אחר כך הוציא משרד הפנים צו סגירה גם למגזין אל-עודה.
בעקבות כך עברה לפעול מפריז.
בשנת 1994 הגיעה לעזה בעקבות הגעת ערפאת לעזה במסגרת הסכמי אוסלו.
בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה היא גרה ברמאללה לא רחוק מהמוקטעה, והייתה בקשר הדוק עם יאסר ערפאת, שסמך עליה מאוד.
לאחר מותו של ערפאת ב-2004 עברה להתגורר עם בתה סוהא בתוניס, עד שהן גורשו משם באוגוסט 2007 על ידי הנשיא בן עלי, ואז עברו למלטה, שם הן חיות עד היום.
נישאה לדאוד טוויל, בנקאי אמיד תושב שכם שעבד בירדן ובגדה המערבית.
הבכורה נישאה לאיבראהים סוס נציג אש"ף בצרפת.
הצעירה סוהא, נולדה בשנת 1963 ועברה בגיל 18 ללמוד בסורבון שבפריז.
בעקבות פעילותה של רימונדה, יאסר ערפאת הציעה לבתה סוהא לעבוד במשרדו בתוניס, ובשנת 1990 נישאו השניים שם בטקס חשאי, לאחר שסוהא התאסלמה.
על פי ספרה "מעצר בית", שפורסם בעברית בינואר 1979, רימונדה חשה תמיד קונפליקטים - כנוצרייה בחברה שרובה מוסלמית, וכאישה מודרנית בחברה מסורתית.
היא מתנגדת לכיבוש הישראלי בשטחים, פעלה רבות נגדו, ואף נעצרה מספר פעמים.
מצד שני היא תמכה תמיד בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היא דוברת עברית רהוטה, ובעבר אירחה ישראלים רבים בביתה ברמאללה.
בשנת 1988 פגשה רימונדה את העיתונאי הישראלי נתן זהבי ביוון, במהלך ניסיון פלסטיני לשלוח ספינת פליטים פלסטינים לישראל.
היא הכירה לו את בתה סוהא, והציעה לו להינשא לה.
זהבי סירב להצעה, ולמעשה לא התחתן מעולם.
טוויל הייתה במשך שנים רבות ביחסי ידידות עם רות דיין.
ב-2017 יצאה לאור ספר המספר את סיפור חברותן.
רימונים הוצאה לאור היא הוצאה לאור המתמקדת בפרסום תרגומי סיפורת קלאסית ומודרנית ובספרות ילדים ונוער.
ההוצאה הוקמה בשנת 2004 על ידי יעל שכנאי, עורכת ספרות ולשון ומתרגמת.
רימונים הוצאה לאור החלה את דרכה כהוצאה לאור המתמחה בספרות מתורגמת מספרדית ומקָטָלָאנִית.
ההוצאה מתמחה כיום בספרי ילדים ונוער, בספרות קלאסית מתורגמת, בספרי עיון והדרכה ובשירה.
אחת מהמטרות המרכזיות של רימונים הוצאה לאור היא התמקדות בספרות ילדים ונוער.
המטרה של ההוצאה היא להעשיר את המגוון בתחום ספרות ילדים ונוער בישראל ולהשפיע על קהל הקוראים הצעירים בעברית החל מהגיל הרך.
בחירת הספרים עצמם היא מגוונת ונעשית על מנת להביא להרחבת הנושאים השונים בהם עוסקים הספרים על מנת לקדם חינוך לתרבות ולקריאה בעברית, לרכישת מיומנויות חיים דרך הקריאה בספרות מתורגמת ומקורית ועוד.
בתחום ספרות העיון וההדרכה, רואים אור בהוצאת רימונים ספרים שונים במגוון תחומי הניהול, החינוך והאמנות.
כמו כן ברימונים גם סדרה רומנטית שנקראת סדרת "פנדורה".
בנוסף להוצאה לאור, רימונים מעניקה שירותים פרטניים למבקשים להוציא לאור ספרים בהפקה עצמית, דוגמת ספרי משפחה או ספרי הנצחה, שירותי לקטורה, ליווי ספרותי והדרכה לסופרים במהלך הכתיבה.
ספרים שיצאו לאור ברימונים הוצאה לאור
זיעה, מאת: ז'ורז' אמאדו, תרגום: רמי סערי
בין מלחמה לאהבה – המשורר יהודה עמיחי, עורכות הספר: רנטה אייכמאייר ואדית ריים, תרגמה מגרמנית: חנה לבנת
גלוי ונעלם, מאת: איאן רנקין, תרגום: ירון פריד
חנות הטבק, מאת: פרננדו פסואה, תרגום: יורם מלצר
שירת אל-סיד, מאת: אל-סיד, תרגום: אריה סתיו
פרננדו פסואה מעין אוטוביוגרפיה, מאת: ז'וזה פאולו קוולקנטי, תרגום: יורם מלצר
תמונה דבלינאית, מאת: אנריקה וילה-מטאס, תרגום: איתי רון
פירורי קינמון, מאת: יעל שכנאי
לא יכולה לשתוק, מאת: הלנה מגר טלמור
פוקסיה ופוקסין, מאת: נורית זרחי, איורים: הילה חבקין
אריה זה"ב, מאת: לימור טלמור, איורים: שחר קובר
סלט אותיות, מאת: לימור טלמור, איורים: יונת קציר
סדרת "עלילות שיטאקי" – ספר ראשון: "יערות הטרולים התחתיים", מאת: אשכר ארבליך בריפמן, איורים: טלי פלד
תעלומה במגדל השעון, מאת: ישי (אישי) רון, איורים: ליאורה גרוסמן
עץ המשאלות, מאת: ויליאם פוקנר, איורים: ענבל אבן, תרגום: יהודה ויזן
עד הבת מצווה זה יעבור, מאת: נועה רום, איורים: גיל טרויצה
נערים כמוך, מאת: ג'וליאנה סטון, תרגום: מרב זקס-פורטל
יונה דמיונה, מאת: שרה מונטה, איורים: ליאת אלוף
המנהל הישראלי בעולם הגלובלי – מדינות אוסטרליה ואוקיאניה, מאת: ד"ר חנה אורנוי
המדריך הגדול לכתיבת תסריטים לילדים, מאת: מוטי אבירם
ניהול ומנהיגות שינוי וחדשנות, מאת: ד"ר עמיר לוי
רִמֹּן פָּרֶץ הוא אתר מקראי, מתחנות נדודי בני ישראל במדבר.
בני ישראל הגיעו אל רימון פרץ מרתמה, והמשיכו במסעם ללבנה.
בתרגום המיוחס ליונתן תרגם את שם המקום , שפירושו רימונים - שחזקים פירותיו.
רימוני תעשיות בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בייצור תבניות לתעשיית פלסטיק ובהזרקת חלקים מדויקים רוויי פלסטיק, לצד פיתוח ועיצוב מוצרים.
החברה מספקת את מוצריה בעיקר לתעשיות הרכב, הרפואה, האלקטרוניקה, המזון, החקלאות ולתעשיות הביטחון.
החברה נוסדה בידי יותם רימוני, שניהל אותה עד 2020. מנכ"ל החברה הנוכחי הוא בנו, דני רימוני.
יו"ר החברה הנוכחית היא לילך אשר טופילסקי.
מייסד החברה, יותם רימוני רכש את השכלתו בבית ספר מקצועי, ועבד בתחילת דרכו בתעשייה הצבאית, כאשר החליט לפנות לדרך עצמאית ב-1954 הפכה התעשייה הצבאית ללקוחה הראשונה של המפעל.
ב-1973 עברה רימוני לפתח תקווה, והחלה לייצר תבניות לתעשיית הפלסטיק ועיבוד שבבי סדרתי עבור לקוחותיה.
ב-1979 נרכשה מכונת הזרקת הפלסטיק הראשונה, ורימוני החלה להציע שירות משולב של ייצור תבניות ושל ייצור חלקים מפלסטיק בהזרקה.
בניו של יותם, רפי, גדי ודני הצטרפו לחברה במהלך השנים.
רפי רימוני הקים את מפעל הפלסטיק וגדי רימוני פיתח ביחד עם יותם רימוני את מפעל התבניות.
עם פרישתו של האב יותם רימוני מתפקיד המנכ"ל בשנת 2020, מונה בנו הצעיר דני במקומו, תפקיד בו הוא משמש עד היום.
בשנת 1995, לאחר הנפקת החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, הוחלט על הקמת מפעל נוסף בצפון, שמוקם בתחילה בפארק התעשייה בתל חי ובהמשך עבר לאזור התעשייה הצפוני של קריית שמונה.
בתחילה נשכרו 4,000 מ"ר, לאחר 8 שנים השטח נרכש והוכפל וכיום חולש המפעל על 14,000 מ"ר.
בשנת 1999 רכשה החברה את חברת EOR שיצרה מסנני דלק לרכב ומיזגה אותה לחברת רימוני.
כיום ייצור המסננים הוא מחלקה במפעל רימוני בקריית שמונה.
באותה שנה הוקמה חברת MPE – Metal Plast Engineering יחד עם שתי שותפות, "שירן הנדסה", ו "לב מבלטים".
החברה עוסקת בשיווק מכלולים מורכבים מחלקי פלסטיק ומתכת לתעשיית הרכב.
בשנת 2017 רכשה החברה את פעילות חברת "פרידריך תעשיות פלסטיק".
בנוסף לפעילות רכשה רימוני את מרבית הציוד של פרידריך, ואפשרה לעובדי החברה להשתלב במפעל בקריית שמונה ואכן מספר עובדים נקלטו ברימוני צפון.
באותה שנה רכשה החברה את פעילות חברת הפיתוח "שירן הנדסה", שכללה גם את רכישת החלק של שירן בחברת MPE.
אחרי הרכישה הועברה חברת MPE ממשרדיה ביקנעם למשרדי שירן הנדסה בנשר
באותה שנה עברו מטה החברה ומפעל הייצור למשכנם החדש באזור התעשייה במודיעין.
בשנת 2019 רכשה החברה את חברת אר.
אם תעשיות פלסטיק בע"מ, שעסקה בייצור של מוצרים בתחום ההיגיינה בטכנולוגיה של הזרקת פלסטיק.
בשנת 2020 קרן פימי רכשה 37.5% ממניות החברה מידי בעלי חברת רימוני.
בניו של מייסד החברה, האחים דני, רפי וגדי רימוני, מחזיקים ב-29.52% ממניות החברה.
עיקר פעילות העיצוב ופיתוח מתבצעת באתרי הקבוצה במודיעין ובנשר.
ייצור התבניות של החברה מבוצע במודיעין ומאפשר ייצור IN-HOUSE של תבניות.
ייצור זה של תבניות מדויקות ומורכבות לתעשיית הפלסטיק ותבניות מרובות שקעים-cavities שמיועדות לייצור סדרות ארוכות במיוחד, פותר בעיית "תפרים" בין ספקים שונים הקיימת בתעשייה זו.
טכניקת הזרקת הפלסטיק משמשת בשני אתרי ייצור בישראל, במודיעין ובקריית שמונה, בשטח של 21,000 מ"ר (נכון לשנת 2025).
בנוסף החברה משתפת פעולה עם מפעלי ייצור בצ'כיה, פולין וסין.
לחברה כ־130 מכונות הזרקה, בעלות כוח נעילה מ-35 טון עד 500 טון.
רימוני מפעילה שני חדרים נקיים לתעשייה הרפואית.
מחלקות הרכבה ואוטומציה הכוללים מערך אוטומציה - רובוטים, קובוטים, מערכים פנאומטיים ואלקטרוניים להרכבה נקייה ללא מגע יד אדם, הרכבות ידניות הדורשות דיוק ובקרה אנושית.
רימילק בע"מ (בלועזית: Remilk) היא חברה ישראלית העוסקת בייצור חלבוני חלב הזהים לחלבוני חלב מן החי באמצעות טכנולוגיית תסיסה מיקרוביאלית.
החברה פיתחה שיטת תסיסה על בסיס שמרים על מנת לייצר חלבוני חלב בעלי תרכובת כימית זהה לזו של חלב המיוצר על ידי פרות.
רימילק הוקמה בפברואר 2020 על ידי אביב וולף וד"ר אורי כוכבי.
בדצמבר 2020 השלימה החברה סבב גיוס של 11 מיליון דולר.
בין המשקיעות נמנתה אחת מחברות החלב המובילות בגרמניה, Hochland ולצידה חברות מזון ישראליות כגון: תנובה וטמפו.
בנובמבר 2021, קרן הון הסיכון Hanaco Ventures הובילה סבב גיוס עבור החברה וגייסה 120 מיליון דולר.
באפריל 2022 הודיעה החברה כי היא מתכננת לפתוח בדנמרק את המפעל הגדול בעולם לייצור חלבוני חלב ללא שימוש בפרות.
ביוני 2022 הודיעה החברה כי היא קיבלה אישור רגולטורי בארצות הברית (Self-affirmed GRAS) למוצרים שהיא מייצרת.
באפריל 2023 קיבלה אישור לשיווק בישראל.
בנובמבר 2025 השיקה החברה בשותפות עם מחלבות גד, חלב בשלוש קטגוריות: בריסטה, מועשר בטעם וניל ובטעם רגיל.
החברה מייצרת חלבוני חלב הזהים לחלבוני חלב מן החי באמצעות טכנולוגיית תסיסה מיקרוביאלית, בקנה מידה רחב.
חלבוני החלב המתקבלים זהים בהרכבם לאלה המיוצרים על ידי פרות, ומהווים בסיס ליצירת מוצרי חלב כגון יוגורט, גבינה וגלידה אך ללא לקטוז, כולסטרול, הורמוני גדילה ואנטיביוטיקה אך זהים בטעם ובמרקם למוצרי החלב שמופקים מחלב מן החי.
בשנת 2022 נערך כנס של רבנים ומדענים בנושא בשר וחלב מתורבתים, במסגרתו הרב זאב וייטמן אמר כי חלב המיוצר כך הוא פרווה.
רבנים המשיכו לדון בנושא וכאשר המוצר יצא למדפים, הוא סומן כפרווה עם כשרות בד"צ ובאישור הרבנות הראשית לישראל.
רִמּוֹן היה כתב העת האמנותי הראשון שיצא לאור בעברית.
מייסדי כתב העת היו בני הזוג רחל ומארק וישניצר, ילידי רוסיה והיסטוריונים בהשכלתם, שהיגרו לברלין ב-1921. הם גייסו למשימה את בעל ההון אליהו פאינסון ואת אלכסנדר קוגן מגדולי המו"לים היהודים-רוסים שהיגר גם הוא לברלין.
העיתון עסק בשני תחומים: אמנות בעריכת רחל, וספרות בעריכת מארק וברוך קרוא ויותר מאוחר משה קליינמן.
על העריכה הגרפית היו אמונים פרנציסקה ברוך וארנסט בהם .
העיתון יצא בתקופת פריחה של תרבות עברית בברלין של אחרי מלחמת העולם הראשונה.
היהודים הרוסים בברלין קראו עברית, אך דיברו ביניהם גם רוסית ויידיש, ולכן בני הזוג וישניצר החליטו להוציא לאור כתב עת תאום לרימון - 'מילגרוים', ביידיש (תרגום של רימון ליידיש).
בין היוצרים שכתבו מאמרים ספרותיים לרימון נמצאו שאול טשרניחובסקי, אביגדור המאירי, ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק ובנימין ברלוי.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי פרסם חלק (כנראה) מעבודת הדוקטורט שלו בשם "מוסר ויופי".
בד בבד עם הוצאת העיתונים, הוציאה לאור חבורת רימון שבעה כותרים (לעיתים בשלוש וארבע שפות) ובסה"כ 12 ספרים.
שאיפותיהם של מייסדי העיתון להוציא לאור עיתון איכותי גם ברמה החומרית כשלה אל מול המציאות.
ב-1924 החליטו המייסדים לסגור את העיתונים וסה"כ יצאו לאור שישה גליונות של רימון ושישה גליונות של מילגרוים.
רימון (שם מדעי: punica) הוא סוג עץ קטן או שיח בעל גזעים אחדים ממשפחת הכופריים שבסדרת הדסאים, ובעבר תחת משפחה נפרדת – רימוניים.
מוצאו של הסוג על פי הערכות מאזור פרס, משם התפשט באופן טבעי אל המזרח התיכון המורחב.
בהמשך תפוצתו הורחבה בידי האדם למקומות נוספים.
מיני הרימון מאופיינים בפרחים אדומים, ובהם חמישה עד שמונה עלי כותרת אדומים.
גביע הפרח בעל ארבעה עד תשעה עלים בשרניים דמויי "כתר", שאינם נושרים כעלי הכותרת אלא נשארים ומעטרים את ראש הפרי, והם המעניקים לו את צורת "הכתר" האופיינית.
פרי הרימון הוא ענְבָה מדומה.
בסוג רימון כלולים שני מינים ידועים:
רימון מצוי (pomegranate או Punica granatum) – המין הנפוץ יותר בין השניים, חשוב יותר לאדם המרבה לגדל ממנו זנים תרבותיים רבים.
זהו המין המוזכר בשבעת המינים.
רימון סוקוטרי (Socotran pomegranate או Punica protopunica) – מין אנדמי לסביבת האי סוקוטרה (כפי העולה משמו) ופחות מוכר של הרימון, מידותיו של מין זה קטנות יותר מהרימון המצוי, פרחיו בהירים יותר ופירותיו פחות מתוקים.
מין זה נמצא בסכנת הכחדה.
בנוסף יש מעריכים כי זה הוא האב הקדום של הרימון.
סר ריצ'רד סטארקי ג'וניור , הידוע בשם הבמה רינגו סטאר (Ringo Starr), הוא מוזיקאי, זמר ושחקן בריטי שהתפרסם כמתופף של להקת הרוק הבריטית הביטלס.
נולד בשם ריצ'רד סטארקי ג'וניור בליברפול בשנת 1940. הוריו נפרדו כשהיה בן 3, ואימו נישאה לבעל אחר.
אמו עודדה אותו להתעניין במוזיקה.
בילדותו היה רינגו חולה תקופות ארוכות.
השהיות הארוכות בביתו לא בוזבזו לריק, ואת מערכת התופים הראשונה שלו העניק לו אביו החורג.
על מערכת זו התאמן רינגו הצעיר עד שהחל את קריירת התיפוף שלו בלהקות שונות.
בשנת 1957 הקים עם אדי מיילס את הלהקה הראשונה שלו, שנקראה "להקת הסקיפל של אדי קלייטון".
סטאר פגש את הביטלס לראשונה בשנת 1960 בהמבורג בזמן שהופיע עם רורי סטורם וההוריקנז (Rory Storm & the Hurricanes).
בשנת 1962 צורף ללהקת הביטלס במקומו של פיט בסט שהודח מהלהקה.
כמעט בכל אחד מאלבומי הביטלס שובץ שיר בו משמש סטאר כזמר מוביל.
כמו כן, סטאר כתב, הלחין ושר את השירים Don't Pass Me By ו-Octopus's Garden, וכן השתתף בכתיבת השירים What Goes On ו-Flying.
סטאר, שהיה חובב משחק, נטל על עצמו את מרבית התפקידים המרכזיים בסרטי הביטלס, וכן במספר סרטי קולנוע שונים.
במשך מרבית שנותיו עם הביטלס לא זכה סטאר לחופש אומנותי רב בתוך הלהקה והתקשה לממש את עצמו בתור מתופף או כמוזיקאי בכלל.
מצב זה השתנה מעט באלבום Abbey Road, שבשיר The End מתוכו הקליט את סולו התופים הראשון שלו ואחד מהראשונים במוזיקת הרוק בכלל.
עם התפרקות הלהקה פנה כמו שאר חברי הלהקה לקריירת סולו, שבמהלכה הוציא כ־15 אלבומים.
אלבומי הסולו הראשונים שלו, אותם הוציא בין השנים 1970 - 1973 היו:
Sentimental Journey - הוא אלבום מחווה לשירים עליהם גדל רינגו בילדותו.
כל שיר באלבום זכה לעיבוד של אחד מחבריו: פול מקרטני, ג'ורג' מרטין, קלאוס פורמן, קווינסי ג'ונס ועוד.
עטיפת האלבום מציגה את הפאב השכונתי בשכונת ילדותו של רינגו בליברפול.
Beaucoups of Blues - אלבום הסולו השני מביא את הז'אנר המוזיקלי האהוב על רינגו: קאנטרי.
אלבום זה הוקלט כולו בליווי נגני קאנטרי בארצות הברית ומכיל שירים חדשים שנכתבו במיוחד לאלבום זה.
Ringo - באלבומו השלישי פונה רינגו למוזיקה הפופולרית בזמנו ולצורך יצירת האלבום, יחד עם חבריו: ג'ון לנון, ג'ורג' האריסון, פול מקרטני, רנדי ניומן, רובי רוברטסון ועוד.
עטיפת האלבום היא מעין מחווה לעטיפת האלבום "תזמורת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר" ואת ציורי הפנים צייר נגן הבס קלאוס פורמן (שעיצב גם את עטיפת אלבום הביטלס, Revolver).
Goodnight Vienna - בעקבות הצלחת האלבום "רינגו" הוציא סטאר אלבום חדש חודשים ספורים לאחר מכן.
אלבום זה, בו נעשה שימוש זהה לנוסחה של אלבומו הקודם, אירח את חבריו המוזיקאים וכן חלק ממיטב היוצרים של אמצע שנות ה-70: ג'ון לנון (שתרם גם את שיר הנושא), בילי פרסטון, אלטון ג'ון וברני טאופין, קלאוס פורמן, רובי רוברטסון, ניקי הופקינס והארי נילסון.
ניסיונו של רינגו לרכב על ההצלחה של אלבומו הקודם על ידי שימוש בנוסחה זהה, הניב תוצר איכותי, ומרגע זה ואילך התפרסם יותר ויותר.
Look Up - ב-2025 חזר רינגו לאחר יותר מחמישים שנה והוציא אלבום שירי קאנטרי, בהפקתו של המוזיקאי זוכה הגראמי והאוסקר ט.
בון ברנט (T Bone Burnett) שגם כתב את מרבית שירי האלבום.
בין השנים 1984 ו-1986 שימש סטאר כקריין הראשון של סדרת הטלוויזיה לילדים "תומס הקטר וחברים" המבוססת על ספרי "סדרת הרכבות".
בשנת 1989 גילם את מר כרטיסן בעונה הראשונה של התוכנית האמריקאית הנלווית "Shining Time Station".
בשנת 1985 הפך לסב הראשון מחברי הביטלס כשלבנו נולדה בת.
ב-2010 הוציא אלבום סולו נוסף "y not".
ב-2015 נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
סטאר הופיע בישראל, בהיכל מנורה מבטחים, ב-23 וב-24 ביוני 2018.
סטאר נישא למורין קוקס ב-11 בפברואר 1965. לזוג שלושה ילדים.
הזוג התגרש ב-1975. ב-1980, פגש סטאר את ברברה באך על הסט של הסרט "איש המערות".
הם התחתנו ב-27 באפריל 1981, כמה שבועות לפני צאת הסרט לאקרנים.
בנו של סטאר, זאק סטארקי הוא המתופף של הלהקות אואזיס והמי.
סטאר סידר לבנו הדרכה בתחום התיפוף מאלילו של זאק, קית' מון, מתופף "המי", אשר היה חבר קרוב של סטאר.
באפריל 2009 הופיעו רינגו סטאר ופול מקרטני ביחד במופע צדקה להבאת המדיטציה הטרנסצנדנטלית לשכבות החלשות, כחלק מהעשייה של קרן דייוויד לינץ'.
סטאר הפך לצמחוני מטעמי מצפון לאחר צפייה במלחמת שוורים בספרד ב-1965. בריאיון משנת 2015 סיפר כי הוא משתדל להימנע גם ממוצרי חלב.
על שמו של סטאר נקרא המין אבלנשורוס סטארי - מין במחלקת הטרילוביטים - פרוקי רגליים פרה-היסטוריים.
בסוף שנת 2017 הוענק לו תואר אבירות ממלכת אנגליה.
רינאט פאיזראחמנוביץ' דסאייב הוא כדורגלן עבר סובייטי ממוצא טאטארי, ששיחק בעמדת השוער בקבוצת ספרטק מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
השוער הטוב בעולם מטעם IFFHS לשנת 1988 .
נולד בעיר אסטרחן שבברית המועצות (כיום ברוסיה).
זכה בפרס שוער השנה בברית המועצות 6 פעמים, יותר מכל שוער סובייטי אחר.
דסאייב החל לשחק בספרטק מוסקבה בשנת 1978. הוא זכה איתה בחמש אליפויות ברית המועצות.
במשך כ-10 שנים היה השוער הראשי של נבחרת ברית המועצות.
בנוסף זכה דסאייב עם הנבחרת האולימפית במדליית ארד באולימפיאדת מוסקבה (1980) ובמקום השני ביורו 1988. לאחר הופעה מוצלחת ביורו 88 זומן לשחק בסביליה הספרדית.
בשנת 1991 פרש ממשחק פעיל .
במרץ 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם, והיה נציגה היחיד של רוסיה ברשימה זו.
רימנוב (בפולנית: Rymanów; ביידיש: רימאנאוו) היא עיירה בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין, בה התקיימה אחת הקהילות היהודיות העתיקות בדרום פולין.
לרימנוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1376, ובשל ישיבתה על נתיבי סחר מרכזיים, הואץ פיתוחה.
במהלך השנים סבלו תושבי העיירה מפלישות הרוסים, הקוזקים, השוודים והטורקים.
משנת 1794 ועד ראשית המאה ה-20 הייתה העיירה בבעלות משפחת פוטוצקי הפולנית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ברימנוב הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ובשנת 1593 כבר התקיימו בעיירה בית כנסת ובית עלמין.
אחד ממפיציה הראשיים של תנועת החסידות בפולין, רבי מנחם מנדל מרימנוב, כיהן כאדמו"ר ורב בעיירה.
ממלא מקומו של רבי מנחם מנדל היה תלמידו רבי צבי הירש מרימנוב.
שניהם טמונים בבית העלמין ברימנוב.
כרב בעיר כיהן הרב ישכר בעריש פרעגר מחבר הספר 'מוצל מאש'.
בזמן הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, ובנובמבר 1918 פרץ פוגרום ביהודים ששבו לעיירה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,500 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
במאה ה-21 שופץ בית הכנסת העתיק בעיר.
רימנוב נכבשה בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, ואלו גירשו כעבור 10 ימים את מרבית יהודיה אל מעבר לנהר סן, התחום שהיה בשליטת הסובייטים.
רוב המגורשים חזרו כעבור זמן מה לעיירה, ונלקחו בידי הגרמנים לעבודות כפייה.
אלו שנותרו בצד הסובייטי גורשו לסיביר עקב אי אזרחות רוסית.
בתקופה זו הוחרב בית הכנסת העתיק שבעיירה.
קברי רבי מנחם מנדל ורבי צבי הירש וסביבותיהם נהרסו.
שאר בית העלמין במורד ההר נותר כמעט בשלמותו, קבריהם שוחזרו בסביבות שנות השמונים.
עם הבאת מגורשים יהודים לעיירה בשנת 1940, הגיע מספר יהודיה באותה שנה לכ-3,000 איש, ובד בבד, הוחרם רכוש יהודיה.
ב-13 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כמה עשרות יהודים במקום, וצעירים שעברו סלקציה הועברו למחנה פלאשוב ולמחנה ברווינק.
יתר היהודים שולחו במועד זה למחנה ההשמדה בלז'ץ, לאחר שהוצעדו כ-5 ק"מ עד לתחנת הרכבת האזורית.
באפריל 1943 הוקם בעיירה מחנה עבודה לכ-150 יהודים מאזור טרנוב.
מחנה זה חוסל ביולי 1943.
רינגטון או נְעִימוֹן הוא מנגינה המושמעת כצלצול של טלפון סלולרי, לציון שיחה נכנסת.
המילה נכנסה לשימוש בשנות ה-90 של המאה העשרים עם תחילת השימוש במכשירים הסלולריים.
בתחילת דרכם היו הרינגטונים מורכבים ממספר צלילים במנעד מצומצם, אשר הושמעו אחד בכל פעם ובאותו גון צליל, זאת בשל מגבלות טכנולוגיית הסלולר באותם ימים.
עם התפתחות הטכנולוגיה נכנסו סוגים חדש של רינגטונים פוליפוניים בפורמט MIDI ומאוחר יותר פורמטים מתקדמים כמו mp3 (הנקראים גם טרוּטוֹנים – Truetones).
הצלצולים ה"חדשים" של תקופה זו כללו רמות שונות של צלילים, כלים ואפילו דיבור.
מאחר שלקוחות הסלולר מוכנים לשלם בעבור רינגטונים שונים התפתחה תעשייה רווחית.
הערכות לרווחים ממכירות רינגטונים משתנות: חברת Consect העריכה כי ב-2004 נמכרו רינגטונים בעלות של ארבעה מיליארד דולר ברחבי העולם, על פי המגזין Fortune ב-2005 נמכרו רינגטונים ברחבי העולם בעלות כוללת של שני מיליארד דולר.
בישראל, שוק המוזיקה הסלולרית, המורכב ברובו מרינגטונים, גלגל בשנת 2004 50 מיליון שקל.
בעקבות עליה ביכולת הטכנולוגית של המכשירים המודרניים, כיום הטלפון יכול להשתמש כמעט בכל פורמט מוזיקלי כמנגינת צלצול ומשתמשים רבים מורידים שירים מהאינטרנט לצורך זה.
רין טין טין היה שם שניתן למספר כלבי רועה גרמני אשר הופיעו בסרטי קולנוע וטלוויזיה.
הכלב הראשון שנשא שם זה (הופיע בין התאריכים 10 בספטמבר 1918 (משוער) - 10 באוגוסט 1932), נמצא כגור במכלאת כלבים בצרפת על ידי חייל אמריקאי, לי דאנקן, בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
הכלב שב עם בעליו בסוף המלחמה לביתו בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא זכה לכינוי רינטי (Rinty) ואומן לבצע תעלולים שונים, ביניהם הוא היה יכול לזנק למרחק של למעלה מ-3.5 מטר.
רין טין טין לכד את תשומת לבו של מפיק הסרטים צ'ארלס ג'ונס בתצוגת כלבים וזה שילם לדנקן תמורת הסכמתו להנציח את הכלב בסרט.
פריצת הדרך הגדולה של רין טין טין הייתה כאשר מילא את מקומו של זאב מרדן בסרט The Man From Hell's River בשנת 1922. מאז מילא את תפקיד הזאב בסרטים רבים, אף שמעולם לא נראה כזאב.
בשנת 1923 כיכב לראשונה בסרט Where The North Begins לצידה של השחקנית קלייר אדמס.
הסרט היה ללהיט ויש אף שטוענים כי הציל את האחים וורנר מפשיטת רגל.
באותה שנה כיכב אף בסרט Shadows of the North.
הצלחתו של רין טין טין אצל האחים וורנר הולידה מספר חיקויים באולפני סרטים אחרים.
החל משנת 1930 ועד לשנת 1955 שודרו שלוש סדרות של תסכיתי רדיו על רין טין טין בארצות הברית.
עד לשנת 1932 נשמעו ברדיו נביחותיו של רין טין טין המקורי.
עם מותו, בשנת 1932 (על פי הסיפור בהוליווד מת בזרועותיה של כוכבת הסרטים ג'ין הארלו), דאג בעליו להטיסו בחזרה לצרפת לקבורה בבית הקברות המפורסם לכלבים בפרברי פריז Cimetière des Chiens.
שמו של רין טין טין הונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בתקופתו נחשבה התנהגותו של רין טין טין לאמינה ומוערכת ביחס לכלבים אחרים שהשתתפו בסרטים, עם זאת כלבים המופיעים בסרטים חדשים יותר מופיעים בצורה אמינה הרבה יותר בזכות התקדמות שיטות האילוף.
בשנות ה-30, 40 ו-50 של המאה ה-20 הופיעו שני כלבים נוספים בשם רין טין טין בסרטים שונים, אף שמראם היה שונה מזה של הכלב הכוכב המקורי.
רין טין טין מוזכר בשירו של אהוד מנור "ימים של קולנוע" שהלחין שמוליק קראוס ובוצע על ידי ההרכב "הטוב, הרע והנערה", שכלל את בני אמדורסקי, ישראל גוריון וג'וזי כץ.
רימיני () היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה, ובירת נפת רימיני.
העיר שוכנת סמוך לחוף הים האדריאטי, בין הנהרות מארקיה (Marecchia) ואוסה (Ausa).
ענפי הכלכלה המסורתיים שלה הם ספנות ודיג חופיים, ויחד עם ריצ'ונה (Riccione) היא קרוב לוודאי אתר הנופש המפורסם ביותר בריביירה האדריאטית בקרב האיטלקים.
הקתדרלה מן המאה ה-13 - הייתה במקור בסגנון גותי, אך שונתה לפי הוראת סיג'יזמונדו פאנדולפו מאלאטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta) לאונה בטיסטה אלברטי, ובעיצוביו של לאונה בטיסטה אלברטי, אך בנייתה מעולם לא הסתיימה.
בקתדרלה נמצאים קברים של סיג'יזמונדו ואשתו איזוטה (Isotta).
הקשת של אוגוסטוס - נבנתה בשנת 27 לפנה"ס.
החומה שמעל הקשת נוספה בימי הביניים.
הערים התאומות של רימיני הן:
רינגוּ (מיפנית リング, מילולית: טבעת) הוא סרט אימה יפני משנת 1998 המבוסס על ספר רומן אימה מ-1991 בעל אותו שם.
הסרט גרף ביפן כ-12 מיליארד ין (כ-1.045 מיליון דולר), ובכך היה לאחד מסרטי האימה הרווחיים ביותר ביפן באותה שנה.
בשנת 2002 הופקה גרסה אמריקאית של הסרט בשם "הצלצול".
נערה נמצאת קפואה ומרוטשת, והגורם למותה לא ידוע.
זמן קצר לאחר מכן כתבת צעירה וגרושה מטוקיו, בשם אסאקאווה, שהיא דודתה של הנערה, מוצאת קלטת וידאו מקוללת בצימר בו שהתה הנערה וצופה בה.
הכתבת, שבעבודתה חקרה אגדה אורבנית על קלטת זו, מבינה שבעוד שבוע תמות.
אסאקאווה מבקשת עזרה מהגרוש שלה (הורוקו סאקי) לגלות את מוצא הקלטת ולעצור את הקללה.
בתחילה הוא מסרב להאמין שהנערה מתה בגלל קללה, אך לבסוף משתכנע ועוזר לה.
כמה ימים לאחר מכן הכתבת מוצאת את בנה צופה בקלטת, ומבינה שנשארו לה רק מספר ימים כדי לעצור את הקללה ולהציל אותה ואת בנה.
היא מצליחה לגלות מה התחיל את הקללה, מותה של נערה בשם סאדאקו ימאמורה שנרצחה בידי אביה המאמץ והושלכה אל באר סמוך לביתה, מה שגרם לרוחה של הנערה לנקום בכל מי שצפה בקלטת המקוללת כהבעת זעם על אדישות העולם לסבל שלה.
הכתבת חשבה שהיא הצליחה לעצור אותה לתמיד כשהיא מצאה את שרידי גופתה של הנערה ודאגה שישלחו לקבורה הולמת (מכיוון שלא נהרגה לאחר שבוע), אך הגרוש שלה, שגם צפה בקלטת, מת זמן קצר לאחר מכן באותה דרך שבה מתה הנערה.
אסאקאווה מבינה שלא עצרה את הקללה, אלא רק הסירה אותה מעצמה.
היא מבינה שעשתה זאת על ידי יצירת עותק מהקלטת ונתינתו לגרוש שלה שיצפה בה.
בסוף הסרט אסאקאווה נוסעת לבית אביה עם עותק של הקלטת ומכשיר וידאו, על מנת להסיר את הקללה מבנה.
הצלחתו של הסרט הביאה ליצירת 2 סרטי המשך, פריקוול אחד ומספר רימייקים (גרסאות מחודשות לסרט).
הספירלה (1998) – יצא בסמוך לסרט הראשון בסדרה, אך נכשל.
Sadako DX (2022; ביפנית: 貞子DX) – המשכון עתידי.
נגיף הצלצול (1999) – הופק בקוריאה הדרומית
הדמות סאדאקו נקראת סמארה מורגן בסרטים אלו.
"רינגו: קנזנבן" - סרט טלוויזיה יפני שיצא ב-1995 ומבוסס על אותו רומן, אך לא קשור לעלילות הסרטים הבאים בסדרה.
"סאדאקו נגד קיאקו" - סרט משנת 2016 המהווה קרוסאובר בין דמותה של סאדאקו יאמאמורה לבין דמותה של קיאקו סא'אקי, דמות האנגוניסט מסרטי "ג'ו-און".
רינגו הוא שמה של סדרת חוברות וספרי כיס בכריכה רכה בסוגת המערבון שיצאה לאור בהוצאת רמדור בשנים 1967–1982.
מקור ההשראה לספרים אלו היו מערבוני הספגטי ובמיוחד סרטיו של ג'וליאנו ג'מה בהם שיחק ג'מה דמות בשם "רינגו", נגזרת של המילה "גרינגו": "אקדח לרינגו" או "האקדוחן" (Una pistola per Ringo; 1964), "שובו של רינגו" (Il ritorno di Ringo; 1965) ו"לילו הגדול של רינגו" (1967 ;La Grande Notte Di Ringo).
אף שעטיפת הספרים הכריזה כי הסופר שכתב אותם הוא "ג'ף מקנמרה" הרי רוב הספרים נכתבו במקורם בעברית על ידי עיתונאים וסטודנטים, שהבולט מבניהם היה הסופר והמתרגם אלישע בן מרדכי.
זאת, כנהוג בשנים אלו לגבי ספרות זולה, בדומה לספרי פטריק קים שיצאו אף הם באותה הוצאה.
הגיבור, רינגו, אופיין לרוב כלוחם אמיץ למען הצדק.
רינה בן-שחר היא בלשנית, סטיליסטיקאית, וסופרת ילדים ישראלית, פרופסור במכללת אורנים, שם שמשה עד סוף שנת הלימודים ה'תשע"א ראש החוג ללשון עברית.
כמו כן היא משמשת מרצה בכירה בחוג ללמידה, הוראה והדרכה בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
מחקריה עוסקים בחקר לשון הספרות והתיאטרון, התרגום הספרותי, שפת הדיבור, והוראת העברית בבתי הספר.
בן-שחר נולדה בירושלים ומשם עברה משפחתה לגבעת עדה, ומשם לחיפה.
למדה בבית הספר הריאלי בעיר.
לאחר שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבלה תואר ראשון מהחוג ללשון העברית ומהחוג לספרות אנגלית, ותואר שני בחוג ללשון העברית.
בשנת 1984 קיבלה תואר שלישי בספרות ובלשנות מאוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופסור איתמר אבן-זהר, ובשנת 2009 הוענקה לה דרגת פרופסור.
בעבר שימשה יועצת מדעית ל"מילון הסלנג המקיף", שכתב רוביק רוזנטל.
כיום היא העורכת ראשית של סדרת המחקר "העברית שפה חיה", בהוצאת הקיבוץ המאוחד והמכון לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר באוניברסיטת תל אביב, (נכון לפברואר 2015, התפרסמו בסדרה 7 קבצים).
חלק נכבד ממחקריה של בן-שחר, עוסקים במגמות סגנוניות בספרות הישראלית, בסיפורת, ובדרמה.
יזהר, מאיר שלו, חיים באר, עמוס עוז, יהושע קנז, יורם קניוק, אורלי קסטל-בלום, עוזי וייל, אתגר קרת, דליה רביקוביץ ואחרים.
היא עוסקת בהשוואת מאפייני הלשון העשירה בהתייחס ליוצרים הבולטים העושים בה שימוש, לעומת מאפייני הלשון "הרזה" ונציגיה.
מקום מרכזי במחקר מוקדש למעמדה של העברית המדוברת לגווניה בספרות הישראלית, ולשלבי חדירתה לדרמה ולספרות.
'לשון הדיאלוג בדראמה העברית המקורית ובדראמה המתורגמת מאנגלית ומצרפתית בשנים 1948–1975', עבודת דוקטורט בהנחיית פרופ' איתמר אבן-זהר.
'סגנון הסיפורת: הלשון, הסגנון ולשון הספרות', בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1990.
'הלשון בדראמה העברית', בהוצאת הקיבוץ המאוחד והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 1996.
'"העברית שפה חיה", קובץ מחקרים על הלשון בהקשריה החברתיים-תרבותיים':
כרך א', בשיתוף עם עוזי אורנן וגדעון טורי, בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 1992.
כרך ב', בשיתוף עם גדעון טורי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 1999.
כרך ג', בשיתוף עם גדעון טורי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 2003.
כרך ד', בשיתוף עם גדעון טורי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 2006.
כרך ה', בשיתוף עם גדעון טורי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 2010.
כרך ו', בשיתוף עם גדעון טורי, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 2013.
רינאט לאונידוביץ' אחמטוב (באוקראינית: Рінат Леонідович Ахметов, בטטרית: Ренат Леонид улы Әхмәтов) הוא איש עסקים ואוליגרך אוקראיני ממוצא טטרי.
הבעלים של קבוצת הכדורגל שחטאר דונצק, מייסד ונשיא SCM אחזקות (Систем Кепітал Менеджмент).
הוא פעיל במפלגת האזורים ומאז 2007 הוא חבר הפרלמנט האוקראיני.
הוא נחשב לאדם העשיר ביותר באוקראינה.
אחמטוב נולד בדונצק שבאוקראינה הסובייטית דאז למשפחת פועלים מוסלמית סונית ממוצא וולגה-טטרי, אביו היה כורה בפוטילובסקאיה ואמו הייתה זבנית.
אחיו הבכור של רינאט, איגור אחמטוב עבד אף הוא במכרה, בכריית פחם אך פוטר עד מהרה.
ב-2001 סיים אחמטוב את האוניברסיטה הלאומית של דונצק והתמחה בתחום הכלכלה.
הוא היה למומחה בנקאי וראש הבנק העירוני של דונצק.
ב-1996 התמנה לנשיא קבוצת הכדורגל שחטאר דונצק ומאז הוא נושא תפקיד זה.
אחמטוב הקים בשנת 2000 את SCM אחזקות שהפכה לאחת מחברות התעשייה והפיננסים הגדולות באוקראינה, עם מחזור שנתי של 18.539 מיליארד דולר ב-2009, שוויה של החברה מוערך ב-16 מיליארד דולר.
במרץ 2004 הפך אחמטוב לנשיא החברה.
נשוי לליליה ניקולייבנה סמירנובה, ולהם שני בנים (דמיר ואלמיר אחמטוב).
רינגשטראסֶה היא שדרה רחבה המקיפה במעגל (למעשה בשלושת-רבעי מעגל) את מרכז וינה, בירת אוסטריה.
העיר וינה הוקפה בחומה וביצורים החל מן המאה ה-13. החומות והביצורים הורחבו ב-1529, בעת המצור העות'מאני על וינה.
בשנת 1857 הוציא פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה צו המורה להרוס את החומות (שחנקו את התפתחות העיר), לספח לעיר את השטחים שמעבר לחומות ולסלול במקומן שדרה רחבה בנוסח פריזאי, כפי שעשה באותה עת בפריז נפוליאון השלישי.
יוהאן שטראוס חיבר לרגל הרס החומות פולקה עליזה, Demolirer-Polka (אופוס 269).
המבנה היחיד שלא נהרס, ושאף זכה לחיבור לעיר, היה כנסיית ווטיפקירכה, שנבנתה מחוץ לחומות.
מטרת השדרה הייתה להוות חלון ראווה לעוצמתה ופארה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והמשאבים שהושקעו בהקמתה היו משאבים אימפריאליים, ולא מכיס העירייה.
בין מבני הפאר הממלכתיים כפרלמנט, מיניסטריון המשפטים, מיניסטריון המלחמה והנהלת הדואר, הוצעו למכירה חלקות קרקע למשקיעים ויזמים פרטיים.
אלה הקימו בתי מידות שנקראו "פָּאלֶה" (בצרפתית Palais).
רבים מבעלי האחוזות היו ממוצא יהודי, בהם הענף הוינאי של משפחת רוטשילד, משפחת ויטגנשטיין, משפחת פון גוטמן, משפחת אפרוסי, משפחת באואר (שבתם, אדלה, הייתה מודל לציורו של גוסטב קלימט) ועוד.
נשות חברה ערכו בארמונות אלה סלונים תרבותיים (הידוע והחשוב שבהם היה הסלון של ברטה צוקרקנדל) שתרמו לקידום רעיונות בעירם של זיגמונד פרויד, גוסטב קלימט, ארתור שניצלר, קרל מנגר, הוגו פון הופמנסתאל, שטפן צווייג, קרל קראוס, אלמה וגוסטב מאהלר ורבים אחרים.
בעוד שהמבנים הרשמיים הוקמו ברובם בסגנון נאו-קלאסי, רבים מהמבנים הפרטיים נבנו בסגנון היוגנדסטיל ומקנים לשדרה את אופייה האדריכלי.
במלחמת העולם השנייה ניזוקו מבנים רבים, בהם הבורגתיאטר שנשרף וכן מבני האופרה של וינה ומלון מטרופול (המלון המפואר והמרכזי של וינה בראשית המאה ה-20, שהפך לאחר האנשלוס למטה הגסטפו בעיר) שנהרסו כליל.
השדרה מקיפה את מרכז העיר ("העיר הפנימית") בשלושת-רבעי מעגל, כאשר את המקטע הנוסף מהווה נהר הדנובה והיא מורכבת ממספר קטעים ושמות-רחובות:
Universitätsring (על שם אוניברסיטת וינה, עד 2012 נקרא על שם ראש העיר האנטישמי של וינה קארל לואגר)
Burgring (על שם הוף-בורג, "ארמון הכתר" מקום מושב הקיסר לשעבר)
Opernring (על שם האופרה של וינה)
Käranter Ring (על שם מדינת קרינתיה)
Schubertring (על שם פרנץ שוברט)
Stubenring (על שם קטע היסטורי מחומת העיר)
חלק גדול מהשדרה כולל צמחייה, עצים, גינות ופארקים.
כן מוצבים בה פסליהם של גתה, שילר, מריה תרזה, הנסיך אויגן מסבויה, יוזף רדצקי פון רדץ, יוהאן שטראוס ורבים אחרים.
כיכר מריה תרזה מחברת בין השדרה לבין מקבץ מוזיאונים, בהם המוזיאון לידיעת הטבע והמוזיאון לתולדות האמנות.
לאורך השדרה כולה עוברת חשמלית מספר 2 וקווי תחבורה רבים אחרים חוצים אותה.
רִינְגְווּדַיְט הוא פולימורף לחץ גבוה של אוליבין, בעל מבנה ספינל.
הוא יציב בטמפרטורות ולחץ גבוהים בעומק מעטפת כדור הארץ (בין 450 ל-650 ק"מ מתחת לפני הקרקע).
הרינגוודיט ידוע ביכולתו להכיל מים במבנה הגבישי שלו, המים המוכלים בגביש אינם נמצאים בו כנוזל אלא כהידרוקסיד (אטום חמצן ואטום מימן קשורים).
המינרל נקרא על שמו של הגאולוג האוסטרלי טד רינגווד (1993-1930) אשר צפה כי המינרל אמור להימצא בכמויות גדולות במעטפת כדור הארץ.
רינגוודיט זוהה לראשונה במטאוריט טנהאם בשנת 1969. טנהאם הוא חלק ממטאוריט גדול שנפל בשנת 1879 בטנהאם שבמערב קווינסלנד.
עד לשנת 2014 נצפה המינרל רק במטאוריטים או בייצור עצמאי במעבדות מחקר, ולא היה ידוע על הימצאותו בכדור הארץ.
ב-2014 נמצא המינרל באורח מקרי בתוך יהלום שנכרה ממכרה יהלומים במאטו גרוסו שבברזיל, בגילוי זה הכיל המינרל כ-1.5% מים.
במטאוריטים, רינגוודיט מתרחש בעורקיקות של נמס-הלם מרוווה החותך את המטריצה ומחליף אוליבין שנוצר כנראה במהלך מטמורפזית הלם .
בחלק הפנימי של כדור הארץ, אוליבין מופיע במעטפת העליונה בעומקים של פחות מ-410 בערך.
בדרך כלל מאמינים שהאי-רציפות בעומק של 520 ק"מ נגרמת על ידי מעבר של פולימורף אוליבין וואדסלייט (בטא-פאזה) לרינגוודיט (פאזה גמא), בעוד שאי-רציפות בעומק של 660 ק"מ על ידי טרנספורמציה פאזה של רינגוודיט (פאזה גמא).
) לפרובסקיט סיליקט בתוספת מגנזיווסטיט .להיות קיים באזור המעבר מ-520 ל-660 בערך עומק ק"מ.
אי רציפות בפעילות סייסמית בסביבות 410 ק"מ, 520 ק"מ, וב-660 עומק ק"מ יוחס לשינויי פאזה הכוללים אוליבין והפולימורפים שלו.
ש להסיק כי רינגוודיט בחצי התחתון של אזור המעבר ממלא תפקיד מרכזי בדינמיקה של המעטפת, והתכונות הפלסטיות של רינגוודיט נחשבות קריטיות בקביעת זרימת החומר בחלק זה של המעטפת.
היכולת של רינגוודיט לשלב הידרוקסיד חשובה בגלל השפעתו על הריאולוגיה
רינגוודיט סונתז בתנאים המתאימים לאזור המעבר, המכיל עד 2.6 אחוזי משקל מים..
מכיוון שאזור המעבר בין המעטפת העליונה והתחתונה של כדור הארץ עוזר לשלוט בקנה המידה של מסה והעברת חום ברחבי כדור הארץ, נוכחות המים באזור זה, בין אם גלובלית ובין אם מקומית, עשויה להשפיע באופן משמעותי על ריאולוגיה של המעטפת ולכן על זרימת המעטפת.
באזורי ההפחתה, שדה היציבות של הרינגוודיט מארח רמות גבוהות של סיסמיות.
יהלום "אולטרה-עמוק" (כזה שעלה מעומק גדול) שנמצא בג'וינה שבמערב ברזיל הכיל הכללה של רינגוודיט - באותה תקופה הדגימה הידועה היחידה ממקור יבשתי טבעי - ובכך סיפק עדות לכמויות משמעותיות של מים כידרוקסיד ב מעטפת כדור הארץ.
אבן החן, באורך של כ-5 מ"מ, הועלתה בהתפרצות דיאטרית .
תכלית הרינגוודיט קטנה מכדי לראות בעין בלתי מזוינת.
מאוחר יותר נמצא יהלום שני כזה.
מאגר המעטפת יכול להכיל בערך פי שלושה יותר מים, בצורה של הידרוקסיד הכלול בתוך מבנה הגבישים הוואדלייט והרינגוודיט, מאשר האוקיינוסים של כדור הארץ גם יחד.
לרינגוודיט יש מבנה ספינל, במערכת הגבישים האיזומטרית עם קבוצת החלל Fd מ' (או F 3 מ').
בקנה מידה אטומי, מגנזיום וסיליקון נמצאים בתיאום אוקטהדרלי וטטרהדרלי עם חמצן, בהתאמה.
לקשרי Si-O ו-Mg-O יש אופי יוני וקוולנטי מעורב.
הרכבים של Ringwoodite נעים בין Mg 2 SiO 4 טהור ל-Fe 2 SiO 4 בניסויים סינתזה.
רינגוודיט יכול לשלב עד 2.6 אחוזים לפי משקל H 2 O.
רינגוודיט סינתטי: לצורך ניסויים, רינגוודיט הידרוס סונתז על ידי ערבוב אבקות של פורסטריט (), ברוסיט ( ), וסיליקה () כדי לתת את הרכב היסודות הסופי הרצוי.
לשים את זה תחת לחץ של 20 ג'יגה-פסקל ב במשך שלוש או ארבע שעות הופך את זה לרינגוודיט, שאותו ניתן לקרר ולהוריד לחץ.
התכונות הפיזיקליות של רינגוודיט מושפעות מלחץ וטמפרטורה.
זהו מינרל איזוטרופי עם אינדקס שבירה n = 1.768.
צבעו של רינגוודיט משתנה בין המטאוריטים, בין אגרגטים נושאי רינגוודיט שונים, ואפילו בצבר אחד בודד.
אגרגטים של רינגוודיט יכולים להראות כל גוון של כחול, סגול, אפור וירוק, או שאין להם צבע כלל.
מבט מקרוב על אגרגטים צבעוניים מראה שהצבע אינו הומוגני, אלא נראה שמקורו במשהו בגודל דומה לקריסטלי הרינגוודיט.
בדגימות סינתטיות, רינגוודיט Mg טהור הוא חסר צבע, בעוד שדגימות המכילות יותר מאחוז שומה אחד Fe 2 SiO 4 הן בצבע כחול עמוק.
נראה שהצבע נובע מהעברת טעינה Fe 2+ -Fe 3+ .
רינדור גרפיקת תלת-ממד (בעברית: תִּיצוּג גרפיקת תלת־ממד; באנגלית: 3D rendering) הוא תהליך ההמרה האוטומטי המבוצע באמצעות מחשב על מודלים תלת־ממדיים מדומים (וירטואליים) כדי ליצור תמונות או סרטוני אנימציה דו־ממדיים המכילים גרפיקת תלת־ממד.
תהליך זה לוקח בחשבון גאומטריה, תאורה, צללים, מרקם, שקיפויות, החזרה ועוד פרמטרים שהמשתמש או התוכנה מגדירים כדי להגיע לתמונה קוהרנטית.
לאורך השנים פותחו טכניקות רינדור שונות.
ברינדור מבוסס מצולעים קיימות טכניקות אשר כוללות רינדור בעל מראה לא-מציאותי כגון מודלים תלת-ממדיים מסוג Wireframe, אך כמובן טכניקות מתקדמות יותר כגון: Scanline rendering, Ray Tracing, Radiosity ועוד, אשר ניתן לייצר איתם ספקטרום רחב של תוצאות ואף להגיע לאולטרה ריאליזם.
כיום שיטות רנדר על פוליגונים הם הנפוצות ביותר בתעשיית הסרטים והמשחקים.
בשיטות מידול לא מבוססות פוליגונים (כגון CAD) גם קיימות שיטות מתקדמות לרינדור, אך נכון להיום לא אידיאליות לרינדור אופטימלי (כמו למשחקי מחשב בזמן אמת).
שיטות אלו נפוצות בעיקר בהצגה של הדמיות וע"י אמני קונספט.
תהליך הרינדור של תמונה (פריים) אחת בתמונה או בסרטון גרפיקת תלת-ממד עשוי לקחת משבריר שנייה ועד למספר ימים, וזה תלוי בסוג הסצנה ובכח המחשוב.
באופן כללי, ישנן טכניקות שונות המתאימות יותר לרינדור גרפיקת תלת-ממד המבוצע בזמן אמת וישנן טכניקות המתאימות לרינדור גרפיקת תלת-ממד שאינו מבוצע בזמן אמת.
רינדור גרפיקת תלת-ממד המבוצע בזמן אמת
הרינדור של גרפיקת תלת-ממד עבור מדיה אינטראקטיבית, כגון במסגרת משחקי וידאו וסימולציות מחשב, מחושב ומוצג על גבי המסך בזמן אמת.
במהלך ביצוע רינדור של גרפיקת תלת-ממד בזמן אמת המטרה היא להציג כמה שיותר מידע אשר העין האנושית תהיה מסוגלת לעבד בשבריר של שנייה.
המטרה העיקרית היא להשיג בסוף התהליך תמונה אחת או סרטון אנימציה המורכב מתמונות רבות אשר נראה מציאותי ככל הניתן במהירות עיבוד מינימלית סבירה (בדרך כלל 24 תמונות לשנייה, שכן זו מהירות העיבוד המינימלית שהעין האנושית צריכה לקלוט על מנת שתיווצר אשליית תנועה מוצלחת).
בנוסף לכך, במסגרת רינדור של גרפיקת תלת-ממד בזמן אמת ניתן לדמות תופעות חזותיות כגון Lens flare (השתברות קרני אור), עומק שדה, ו-Motion blur (טשטוש שנובע מתנועה בזמן הצילום), הנובעים מהמאפיינים האופטיים של מצלמות ושל העין האנושית, על מנת להקנות אלמנט של ריאליזם לסצנות אותם יוצרים.
תופעות חזותיות מסוג זה משולבות לעיתים רבות במשחקי וידאו בהם הרינדור של גרפיקת התלת-ממד מבוצע בזמן אמת.
העלייה המואצת בכוח העיבוד של המחשבים אפשרה בהדרגה להציג ריאליזם בדרגה ניכרת בהרבה לגרפיקת תלת־ממדית אשר עוברת רינדור בזמן אמת, כולל לגרפיקה תלת־ממדית בזמן אמת בה משולבים גם טכניקות מתקדמות כגון High-dynamic-range rendering.
רינדור גרפיקת תלת-ממד שאינו מבוצע בזמן אמת
סרטוני אנימציה המופקים למדיה שאינה אינטראקטיבית, כגון סרטים עלילתיים וסרטי וידאו, עוברים תהליך רינדור איטי בהרבה.
רינדור של גרפיקת תלת-ממד אשר איננו מבוצע בזמן אמת מאפשר להעצים במידה ניכרת את כוח העיבוד המוגבל שישנו למחשבים, על מנת לקבל איכות תמונה גבוהה במידה ניכרת.