tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרדו ממנה רק הטרנספט עם שני צריחיו וכן בית המקהלה.
במקום בו עמדה הספינה נמצא כיום בית קברות.
הבניין כלול בנתיב התיירות Route Romane d'Alsace .
מנזר סלבטיו היה מנזר ציסטרציאני שפעל במהלך התקופה הצלבנית בארץ ישראל.
המנזר שכן ככל הנראה בחרב'ת תנור, כ-15 ק"מ מערבית לירושלים, בסמוך למושב מטע, שם נמצאו שרידים מתאימים.
המנזר נוסד בשנת 1161 כשלוחה של מנזר מורימונד, דרך מנזר בלאמנד.
לאחר שנת 1174, המנזר אינו מוזכר עוד במקורות היסטוריים.
הריסות הכנסייה, שזוהו על ידי ההיסטוריון לאמנות דניס פרינגל ככנסיית המנזר סלבטיו, ממוקמות בצדו המזרחי של מתחם חורבות רחב יותר.
גודלה של הכנסייה הוא כ-22 מטרים לאורך וכ-13.5 מטרים לרוחב, והיא המבנה השמור ביותר באתר.
על פי ההערכות, בקיר המזרחי הפנימי של הכנסייה הייתה אפסיס חצי-עגולה, אשר חלונה נשמר בקיר החיצוני, הסגור באופן ישר.
הקיר הצפוני של הכנסייה נותר עומד בגובה משמעותי, ובתוך המבנה נמצאו קונסולות ושרידי קמרונות, המעידים כי הייתה תקרה מקומרת.
מנזר סטרטה פלורידה (בוולשית: Abaty Ystrad Fflur; ) היה מנזר ציסטריאני על נהר הפליר (שעל שמו נקרא), סמוך לפונטרידפנדיגיד, קרדיגיון, ויילס.
המנזר היה אחד מהאתרים הדתיים המרכזיים והחשובים בוויילס במהלך ימי הביניים, שני רק לקתדרלת סנט דייווידס.
ראשיתו של המנזר בשנת 1164, כאשר נוסד על ידי האציל הנורמני רוברט פיץ סטיבן.
קהילת הנזירים הציסטרציאנית הראשונה הגיעה למקום ממנזר ויטלנד שבמחוז קרמרת'נשייר, והחלה בבניית המנזר על גדות נהר הפליר (Afon Fflur), שממנו נגזר שמו הלטיני של האתר, סטרטה פלורידה, "עמק הפרחים".
זמן קצר לאחר מכן השתלט על האזור הנסיך הוולשי ריס אפ גריפיד', והוא הפך לפטרון המרכזי של המנזר, העניק לו שטחי אדמה נרחבים וחיזק את קשריו עם האצולה הוולשית.
בחסות ריס ויורשיו הפך סטרטה פלורידה למרכז תרבותי ופוליטי חשוב בוויילס של ימי הביניים.
בשנת 1184 העניק ריס כתב זכויות חדש שהעביר את המנזר למיקומו הנוכחי, שם נמשכה הבנייה באיטיות והושלמה ברובה בסוף המאה ה-13. המנזר נחנך רשמית בשנת 1201, אך עבודות הרחבה ושיפורים נמשכו במשך עשרות שנים נוספות.
סטרטה פלורידה שלטה ברשת רחבה של חוות מונסטיות (Granges) ברחבי ויילס, אשר הבטיחו את יציבותה הכלכלית באמצעות גידול צאן ובקר.
עושרה אפשר לה לייסד שני מנזרי-בת, בל'אנטרנם ובאברקונווי, ולשמש מקום קבורה לאחד-עשר נסיכים מבית דינוור מממלכת דהייברת', דבר שחיזק את מעמדה כאתר מנוחת קודש לבני האצולה הוולשית.
חשיבותו של סטרטה פלורידה לא הוגבלה לדת ולפוליטיקה בלבד.
המנזר היה אחד המרכזים העיקריים של הספרות וההשכלה הוולשית, ונודע כמקום שבו נערך ותורגם החיבור הכרוניקלי החשוב "דברי ימי הנסיכים" (Brut y Tywysogion), מקור היסטורי ראשוני חשוב להבנת ימי הביניים בוויילס.
על פי המסורת, המשורר הידוע דַווִיד' אפ גווילם (Dafydd ap Gwilym) נקבר אף הוא בתחומי המנזר, עובדה שהוסיפה להאדיר את מעמדו הספרותי.
בראשית המאה ה-15, עם פרוץ מרד אווין גלינדור נגד הכתר האנגלי, מצא עצמו המנזר בלב הסערה.
בשנת 1401 החרים המלך האנגלי הנרי הרביעי את המקום לאחר שראה בנזיריו תומכים במורדים הוולשים.
הנזירים גורשו, המבנים נשדדו, והמנזר שימש כבסיס צבאי של הכתר האנגלי במערכה נגד תומכי גלינדוּר.
השליטה האנגלית נמשכה גם במהלך מסעות צבאיים נוספים בשנים 1407 ו-1415, עד שהמקום הוחזר לידי המסדר הציסטרציאני לאחר דיכוי המרד.
הקהילה המנזרית המשיכה לפעול עד לפירוק המנזרים בתקופת המלך הנרי השמיני בשנת 1539. לאחר מכן הידרדרו מבני המנזר בהדרגה לחורבות, אך האתר נותר מוקד עניין בשל קבורותיו, חשיבותו ההיסטורית ושרידי האדריכלות הגותית שבו, בהם שער האבן המעוטר המוכר שלו.
מנזר סטרטה פלורידה נחשב כיום לאתר מפתח להבנת חיי הרוח, הפוליטיקה והספרות בוויילס של ימי הביניים, ולסמל לעמידותו של המסדר הציסטרציאני ולזהות הלאומית הוולשית.
מנזר סנטה קתרינה (יוונית Ιερά Μονή Αγίας Αικατερίνης στο Όρος Σινά ; ערבית دير سانت كاترين) הוא מנזר נוצרי-יווני-אורתודוקסי בדרום חצי-האי סיני שבתחומי מצרים, בסמוך למקום הנחשב על פי המסורת הנוצרית כהר סיני, והמכונה בערבית "ג'בל מוסא" (הר משה).
המנזר נחשב למוסד הנזירות העתיק ביותר, שפעיל ברציפות מאז הקמתו, והוא הוכר כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
בתרבות הישראלית התפרסם המנזר כיעד תיירותי בעת השלטון הישראלי בסיני, ושימש כנקודת תחילת מסלול הטיפוס לג'בל מוסא.
באותה תקופה גם פעל בסמוך למנזר בית ספר שדה "צוקי דוד" של החברה להגנת הטבע.
בעקבות פינוי סיני, הועבר בית ספר שדה לחסות האוניברסיטה של איסמעיליה, ומשמש עד היום תחנת מחקר קדמית שלהם.
שמו הרשמי של המנזר הוא "מנזר ההשתנות", אולם הוא ידוע כיום כמנזר קתרינה הקדושה, על שם קתרינה מאלכסנדריה, מרטירית וקדושה נוצרייה שחיה כנראה בראשית המאה ה-4. לפי המסורת הנוצרית, גופה של קתרינה, אשר עונתה וראשה נכרת, נישא על כנפי מלאכים אל הר סיני.
מספרים כי בסביבות שנת 800 נמצאו שרידיה של קתרינה על ידי הנזירים בהר.
כתב יד המיוחס לצליינית נוצרייה מן המאה ה-4 לספירה בשם אגריה, מתאר את הביקור בהר סיני, ומציג אותו כאתר צליינות כבר בטרם הוקם שם המנזר.
השלב הראשון של תחילת הבנייה המסודרת במקום היה, לפי המסורת, ב-330 לספירה.
הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול, הקימה כנסייה קטנה (או קפלה) ותאי נזירים, במקום בו נגלה למשה, לפי אמונתה, הסנה הבוער.
המבנה הוקדש לבתולה הקדושה, היא מרים, אם ישו.
המנזר עצמו הוקם בין 527–565 לספירה בידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
הוא נבנה כמבצר בהשגחתו של ארכיטקט בשם סטפאנוס מאיילה, מאבני גרניט גדולות.
למבנה צורה מלבנית בעלת צלעות לא שוות, בהתאם לתוואי השטח.
אורך חומות המנזר בין 75 מטר ל-89 מטר.
גובה החומות בין 8 מטרים בדרום המתחם, ל-35 מטרים בצפון.
הכותל הדרומי של חומות המנזר, הפונה לכיוון הר סיני, הוא השמור ביותר ונושא סימנים של צלבים עתיקים שגולפו באבני החומה.
תאי הנזירים, ובנוסף להם חדרים נוספים, נבנו לאורך החומות.
השטח יושר בעזרת מערכת של קשתות וקמרונות חבית.
על פי המסורת המקומית, פירמן השמור בכנסייה, ואשר נטען כי נחתם בידי מוחמד, מעניק הגנה למנזר מפני מתנכלים מוסלמים.
מסורת זו טוענת כי הנביא המוסלמי הסתתר במנזר מאויביו.
מסגד שהוקם במקום בסביבות המאה ה-12, נתן תוקף להגנה זו על המנזר גם תחת השלטון המוסלמי.
עם זאת, ראיות שונות מעידות על דלדול אוכלוסיית הנזירים במקום תחת השלטון המוסלמי.
חדר האוכל במנזר נבנה בעזרת קשתות מחודדות בסגנון גותי.
על אבנים רבות באולם מופיעים כתובות וסמלים המזוהים עם הצלבנים.
מבנים נוספים במכלול הם מבנה כנסייה גדול, מגדל פעמונים, גלריית איקונות וחדר אוצר, קפלות שונות, בית חולים, ארכיון, גת לדריכת זיתים ועוד.
כנסיית המנזר, המכונה קתוליקון, נבנתה ב-557, לאחר מותו של יוסטיניאנוס.
על כך מעידות כתובות המפוזרות במקומות שונים בכנסייה שמזכירות את הקיסר ואשתו תיאודורה.
אישור נוסף לתאריך בניית הכנסייה נמצא בכתביו של קוסמאס אינדיקופלאוסטס, נזיר יווני יליד אלכסנדריה שחי בסיני, וחיבר סביב שנת 550 חיבור בשם "הטופוגרפיה הנוצרית", בו הזכיר את המנזר הנוצרי בפראן, אך לא את המנזר בהר סיני.
מבנה הכנסייה ממוקם בחלק הצפוני של מתחם המנזר.
היא נבנתה במתכונת של בזיליקה ואורכה כ-40 מטר.
מאחורי האפסיס הוקמו שלוש קפלות ההופכות את הכנסייה למבנה בעל שלושה אפסיסים.
מבנה משולש כזה אופייני גם לבזיליקות נוצריות אחרות מאותה תקופה בארץ ישראל, כמו הכנסייה הדרומית בשבטה, או זו בעבדת.
שינויים במבנה נערכו במאה ה-17 ובמאה ה-18 ברצפת הכנסייה ובעיטורים שבה.
במאה ה-18 גם כוסה גג הכנסייה המקורי כדי להגן עליו.
מן העיטורים המקוריים של הכנסייה נותרו כמה פסיפסים ביזנטיים.
גם בדוגמאות אלו מן האמנות הביזנטית יש נטייה לשטיחות בתיאור הרקע.
אולם, לעומת פסיפס הטרנספיגורציה בכנסיית סנט אפולינרה אין קלאסה, מציג הפסיפס בכנסייה של מנזר סנטה קתרינה גישה נראטיבית יותר לתיאור הנושא.
במרכז הפסיפס, הנמצא באפסיס, מופיע ישו כאדם צעיר עטור בזקן שחור קצר העולה לשמיים, כשמסביב לגופו הילה אובאלית.
דמויות השליחים בסצנה מציגות את רגשותיהן ומביעות את הדרמה של המאורע המתואר.
לצד ישו מופיעים אליהו ומשה.
גם בקטע פסיפס המציג את משה לצד הסנה הבוער מורגשת הנטייה הנראטיבית בעיצוב תנוחתו של משה, המתואר כשרגלו האחת מונחת על אבן והוא מסיר את סנדלו.
התיאור מציג עומק בהסתרה של היד מאחורי הרגל הכפופה ובעזרת קפלי הבגד של משה.
בשל איכותם הנדירה של הפסיפסים הללו, שהם אחת הדוגמאות הבולטות לאמנות מונומנטלית בשטחים המזרחיים של האימפריה הביזנטית, נטען כי מקורם של פסיפסים אלו הוא בקונסטנטינופול.
אולם, העובדה כי גם אדריכל המבנה היה מקומי עשויה לסתור הנחה זו.
דלתות הבזיליקה מתוארכות למאה ה-11. הן מעוטרות בארבעה תבליטים ועליהם תיאורים של ציפורים, חיות, צמחים ועלים.
מעליהן מופיעה כתובת ביוונית המצטטת את : "זה-השער ליהוה צדיקים יבאו בו".
ספריית המנזר מכילה את האוסף השני בגודלו בעולם של כתבי יד וקודקסים יקרי ערך.
האוסף הגדול, שני רק לזה של הוותיקן, מכיל חיבורים ביוונית, בלטינית, בעברית, בסורית, בערבית בגאורגית ועוד.
כתב היד המפורסם ביותר שנמצא בה היה ה"קודקס סינאיטיקוס", תרגום השבעים מהמאה ה-4 או מהמאה ה-5. הקודקס נמכר בשנת 1859 לרוסיה ובשנת 1934 נמכר שוב למוזיאון הבריטי.
בשנים 2018–2022 בוצעה דיגיטציה של כ־1.5 מיליון עמודי כתבי היד בשפות השונות.
אוסף יצירות האמנות הגדול של המנזר מכיל כמה מתמונות האיקונין המוקדמות ביותר.
הוא מכיל כאלפיים עבודות אמנות.
בין יצירות אלו ישנן המתוארכות למאה ה-5 או ה-6, אולם מרבית האיקונות נעשו בין המאה ה-9 למאה ה-13. בין העבודות נמצא דיוקן של פטרוס, עשוי בטכניקה של ציור בשעווה, המתוארך למאה ה-6. ציור מפורסם אחר, מן המאה ה-16, מציג את מרים, אם ישו אוחזת בבנה ישו.
חלקם הגדול של הציורים נעשו על ידי נזירים תושבי המנזר, שפיתחו סגנון ציור בעל מאפיינים מקומיים.
לאחר מלחמת סיני ירדה משלחת של פרופסורים מהאוניברסיטה העברית למנזר ובמשך 8 ימים חקרה את כתבי היד במנזר.
מיכאל אבי יונה פרסם חלק מצילומי כתבי היד שנסקרו.
ב-18 באפריל 2017 פתחו חמושים בירי על שוטרים מצריים המאבטחים את המנזר המשמש כאתר תיירות חשוב בדרום סיני.
מנזר סן סימון הוא מנזר יווני-אורתודוקסי, השוכן בלב גן בשכונת קטמון, שאחת ההשערות למקור שמה הוא שיבוש מיוונית של המילים 'קטה-מוניס', שפירושן 'סמוך (ומתחת) למנזר'.
מנזר סן סימון נבנה באמצע המאה ה-19 על חורבות מבנה מנזר נוצרי קדום.
מפות מימי הביניים מלמדות על מסורת שקשרה את המקום לביתו, ואף למקום קבורתו, של שמעון הקדוש, מראשוני המאמינים בישו:
מעל לפתח הכנסייה חקוקה כתובת יוונית בלוח שיש ובה מסופר כי:
הכתובת נחקקה ב-1881, ומעל לכתובת מופיע תבליט של כלי עבודה, בהם השתמשו בוני המנזר: איזמל, צבת, קרדום, מחוגה, אנך, כלי מדידה, פטיש ומשור.
במלחמת העצמאות היה המנזר לזירת קרבות, ובו התחולל אחד הקרבות הקשים ביותר של המלחמה, במסגרת מבצע יבוסי.
בפינת הגן מצבת זיכרון לנופלים.
לוחמים מפורסמים שהשתתפו בקרב: רפאל איתן (רפול), דוד אלעזר (דדו), אליהו סלע (רעננה), יורם קניוק, בני מהרשק, ואורי בן-ארי שהיה מפקד הפלוגה.
ניתן לראות פגיעת כדורי רובה ופגזים של המשוריין הערבי-עיראקי ממלחמת העצמאות במעון הפטריארך.
בשנת 1949, הוכרז רוב השטח שהקיף את המנזר כנכס נפקדים, מאחר שהיה בבעלות ערבים תושבי קטמון שברחו בזמן המלחמה.
מאות הדונמים בגבעה עליה ממוקם המנזר היו נטועים עצי זית, תאנה ואורנים עתיקים ועברו לחזקת רשות הפיתוח.
חלק מהשטח הוקצה לטובת הקמת חוות הנוער הציוני, שנחנכה ב-23 בינואר 1950. חלקים אחרים הוקצו לטובת הקמת שיכונים לעולים חדשים.
בשנת 1950, פשטה בארץ מגפת הפוליו וגרמה למספר רב של חולים בשיתוק ילדים.
היות שבית חולים אלי"ן היה היחיד אליו ניתן היה להפנות את הילדים, הוקצה לו במנזר סן סימון שטח עם בניינים הרוסים.
בשנת 1954, עבר השטח מרשות הפיתוח לבעלות עיריית ירושלים, שביקשה להקים גן עירוני בשטחים שעוד לא עברו פיתוח סביב המנזר.
בשנת 1962, החלה הקמתו של מושב הזקנים הכללי המאוחד מדרום למנזר ובשנת 1963, ביקשה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית למכור שטח של 40 דונם שבבעלותה ממערב למנזר, לצורך בנייה.
קרקע זו נרכשה על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה באזור בשותפות עם חבר כנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן.
קרמרמן ושיף הקימו בשטח, החל מ-1978, את שכונת גבעת אורנים.
שכונה נוספת, הקרויה רשמית "גונן ה'" אך ידועה בשם "שכונת סן סימון" הוקמה בין השנים 1969 ל-1970. בתי שכונה זו מאופיינים בחיפוי אבן נסורה.
הסופר והעיתונאי יהודה האזרחי הוביל מאבק נגד תוכנית הבנייה ובעד שימור השטח הפתוח וחורשת האורנים שנותר סביב המנזר, לאחר שרובו הוקצה לבנייה.
לבסוף חלק קטן מחורשת האורנים, השטח שמדרום וממערב למנזר נשמר כשטח פתוח.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 השטח פותח כגן ציבורי באמצעות תרומות שגייסה הקרן לירושלים.
בכנסייה מתגורר (נכון ליוני 2009) נזיר בודד בשם האב תיאודוריטוס, אליו מצטרפים לתפילת יום ראשון נזירים ומאמינים ממקומות אחרים בירושלים.
בשטח המנזר (כנראה מתחתיו היום) מספר מערות קבורה.
נמצאו בהן שמות הנקברים, ומסתבר שהם היו כהנים ממשפחה המוכרת לנו מן המקורות.
המערות נחפרו בסוף המאה ה-19, והתפרסמו ב-1912 על ידי הנסלר הגרמני.
ראש המשפחה היה יהוסף קלון בן שמעון ממשמר הכהנים ישבב, ובניו ובנותיו היו יוסף, שמעון, יחזק, ושלומציון ברת גמלא, שנישאה ליהועזר והם הולידו את שמעון.
שמעון בן יהוסף קלון הוליד את שמעון, ויחזק בן יהוסף קלון הוליד את יהועזר, מרים ויועזר.
בצד המנזר ניצב בניין ששימש מעון קיץ לפטריארך היווני בירושלים, בניית המבנה הושלמה בשנת 1890, והוא שימש לאחר מכן כמעון גם לצלייני העדה.
בתקופת המנדט התגוררו בבניין דיירים בשכירות, ובהם הסופר, המשורר והמתרגם שאול טשרניחובסקי, שהיה חובב מושבע של תרבות יוון, ואף תרגם לעברית את האיליאדה והאודיסאה של הומרוס.
טשרניחובסקי התגורר בבית עד מותו ב-1943.
בשנת 1951, לאחר משא ומתן עם הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, הועבר בית הפטריארך שבמנזר לידי בית החולים אלי"ן, לצורך אשפוז וטיפול בילדים הרבים שנפגעו במגפת הפוליו.
בשנת 1955 החלה הקמתו של אגף חדש לבניין בצמוד למבנה המקורי של מעון הפטריארך.
בשנת 1971 עבר בית החולים למשכנו החדש ובית הפטריארך הפך למעון לבוגרי בית החולים, עד לפינויו ולהשבתו לידי בעליו, הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, בשנת 2016.
הסרט הדוקומנטרי "הילדים ממנזר סן סימון", הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב בשנת 2024. בסרט, סימה שמעוני ופיני נויבירט עוקבים אחר סיפורם של הילדים שגדלו בבית החולים אלי"ן, ששכן במעון הפטריארך.
את הסרט ביים שחר גל-נור והפיקו מולי וצליל לנדסמן.
מנזר סן סלוודור (בספרדית: "San Salvador", המושיע הקדוש - כלומר: ישו הנוצרי) הוא מנזר פרנציסקני המצוי ברחוב סנט פרנסיס ברובע הנוצרי שבעיר העתיקה בירושלים.
בשטח המנזר מצויים מבני מגורים לנזירים, בית ספר וספרייה, בית דפוס, בתי מלאכה ויקב.
הכנסייה פתוחה למבקרים בכל ימות השבוע, אך לא ניתן לבקר במנזר עצמו אלא בתיאום מראש.
השטח עליו בנוי המנזר נרכש בשנת 1560 מידי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית והמנזר נבנה בהדרגה.
עם השנים נבנו במתחם המנזר בתי ספר לבנים ולבנות, בית דפוס ובית מלאכה לבניית עוגבים הפעיל עד היום.
מבנה הכנסייה שבמנזר נבנה בשנת 1885 על פי תוכניותיו של האב רפאלה צ'ינגולאני (Cingolani).
את התרומה הראשית לבניית הכנסייה העמיד הקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף בעת ביקורו בירושלים בשנת 1869. תחילה התנה את תרומתו בכך שהכנסייה תבנה על פי תוכנית שיכין אדריכל מטעמו.
ראשי המסדר דחו את התנאי אך למרות זאת הסכים פרנץ יוזף לתרום כשישים אלף פרנק לבניית הכנסייה.
בניית הכנסייה במתכונתה הנוכחית ארכה כשלוש שנים והסתיימה ב-29 בנובמבר 1885.
אחיות ממסדר סן ז'וזף של ההתגלות, שהגיעו לארץ בשנת 1847, השתכנו במנזר סן סלוודור.
הנזירות ניהלו את בית החולים הקשור למנזר, בסיוע שני גברים 'בלתי מקצועיים' העניקו טיפול לבני כל הדתות וכן החזיקו משק בית, ספריה, בית מרקחת וחדר תפילה, עד להשלמת בנייתו של בית החולים הצרפתי סן לואי בשנות התשעים של המאה ה-19.
מבנה הכנסייה בעל צורת בזיליקה האופיינית לכנסיות, אך בשונה מכנסיות רגילות הבנויות על ציר מזרח מערב כשמרכז הכנסייה (האפסיס והמזבח) במזרח, כנסייה זאת נבנתה על ציר צפון-דרום.
לצד הכנסייה הוקם מגדל פעמונים.
בשנת 1932 נוספו למגדל הפעמונים שתי קומות וזאת על מנת לציין את שנת ה-700 למותו של הקדוש אנטוניוס מפדובה.
בשנת 1985 שופצו המנזר והכנסייה לרגל מלאות מאה שנים להקמתו.
מנזר פוטנה (ברומנית: Mănăstirea Putna) הוא מנזר רומני אורתודוקסי ואחד החשובים ברומניה מבחינה תרבותית, דתית ואמנותית.
המנזר הוקם ביישוב פוטנה בדרום חבל בוקובינה (כיום במחוז סוצ'אבה, ב-1466 על ידי שליט נסיכות מולדובה שטפן הגדול.
המנזר פוטנה נוסד על אדמות עליהן זרם הנחל פוטנה (אשר מקורו בהרי אובצ'ינה של בוקובינה).
שטפן הגדול התפרסם בזכות בנייתו והשפעתו, כאשר בנה עשרות מנזרים וכנסיות ברחבי מולדובה (הוא נהג לבנות מבני דת אחרי כל ניצחון צבאי חשוב שצלח).
מנזר פוטנה מכיל את קברו של שטפן ושל חלק מבני משפחתו.
הסמלים שמעטרים את קברו הם עדויות לצביון האמנות המולדבית בעת שלטונו של שטפן הגדול.
הכנסייה מוקדשת לעלייה השמיימה של מרים, אם ישו.
המנזר כפוף לארכיבישופות סוצ'אבה ורדאוץ ולמטרופוליה האורתודוקסית הרומנית של מולדובה ובקובינה.
בספריית המנזר נשמר "האוונגליון של פוטנה".
אחרי ששטפן הגדול ניצח את ההונגרים בקרב באיה והשתלט על מצודת קיליה, הוא החל בעבודות הבנייה של המנזר כאות תודה לאלוהים, ב-10 ביולי 1466. הכנסייה נועדה להיות מוקדשת למרים הבתולה.
האמונה הייתה שבשטח שעליו המנזר נבנה פעם היה מבצר.
ישנן עדויות ששטפן קנה באותו הזמן את הכפר ויקובו דה סוס תמורת 200 זלוטים (המטבע הפולני השגור באותה התקופה), ונתן את תשואת האדמה לאוצר המנזר.
בניית פוטנה הושלמה כעבור 3 שנים, אבל הוא הוקדש רק אחרי 4 שנים נוספות, מכיוון שהמולדובנים היו שקועים עדיין במאבקים מזוינים.
ב-3 בספטמבר 1469, נחנך המנזר בנוכחות השליט שטפן על ידי המיטרופוליט תאוקטיסט והפך בהמשך לאחד מחשובי האתרים הדתיים באזור.
המתחם הפנימי, המגדל בכניסה והביצורים הושלמו עד 1481.
ב-1478 נקבר במנזר המיטרופוליט תאוקטיסט וב-1504 השליט שטפן הגדול עצמו.
כנסיית המנזר נהרסה על ידי הקוזקים של טימוש חמלניצקי באמצע המאה ה-17. אירוע זה תואר בכרוניקה של יון נקולצ'ה.
המראה הנוכחי של המנזר נוצר בעקבות בנייתו מחדש בין השנים 1653 ל-1662 בידי השליט וסילה לופו ויורשיו לכס הנסיכות.
סילה לופו התחיל את עבודות הבנייה מחדש ב-1653 והמשיכו בהן השליטים גאורגה שטפאן (1658-1653) ואוסטאטיה דביז'ה
אף על פי שיסודו של המבנה בנוי בסגנון מולדובני מן המאות ה-15 וה-16, ניכרים בו הרבה מאפיינים אדריכליים ואמנותיים מהמאה ה-17.
למשך זמן ארוך, רווחה האמונה שהמבנה עוצב בידי אדריכל יווני בשם תאודור - אבל הסתבר שפירוש הכרוניקות מן העיר קיליה שעליו התבססה השערה זו לא היה נכון.
המנזר שופץ ב-1760-1756 בהוראת המיטרופוליט יאקוב פוטניאנול ("מפוטנה") ושוב בימי השלטון האוסטרי ב-1902 כששופץ הגג לפי תוכניות האדריכל קארל רומשטורפר.
שיפוץ נוסף נערך בתקופה הקומוניסטית ב-1975-1961.
ב-1871 בחגיגות המנזר בזמן השלטון האוסטרי השתתף המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו.
הוא כינה את פוטנה "ירושלים של האומה הרומנית"
כשבעקבות תכתיב נכבשה בוקובינה הצפונית ללא קרב על ידי הצבא הסובייטי תוארה על ידי מקורות אחדים תקרית ב-6 ביולי 1940 שבה החצתה יחידה סובייטית את הקו שנקבע באולטימטום שהופנה לרומניה והתקדמה אל עבר המנזר פוטנה וחיילים רומנים יצרו מגע איתה וגירשו אותה.
על ידי כך לפי אותם המקורות הבטיחו את הישארות המנזר בשטח הממלכה הרומנית.
בשטח המנזר נמצאים קברותיהם של מספר שליטי נסיכות מולדובה:
שטפן הגדול (השלישי), ובני משפחתו - לקבות אשתו השלישית - מריה ווייקיצה
הכניסה למנזר נעשית מתחת לקשת של מגדל המורכב מקומת קרקע וקומה עליונה, ועל החזית המזרחית שלו הוצב סמל נסיכות מולדובה מ-1471. המגדל נבנה ב-1757 בימי השליט קונסטנטין רקוביצה
בחזית המערבית נמצאים סמל מולדובה וסמל ולאכיה גם יחד.
מכיוון שהמשורר אמינסקו, הסופר יואן סלאביץ', הכימאי ניקולאיה טקלו, ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול, המלחין צ'יפריאן פורומבסקו ואחרים שהשתתפו בחגיגות אוגוסט 1871 של המנזר לנו באולם שבקומה מכנים את המבנה "מגדל אמינסקו".
בצד המזרחי נמצא גם מגדל הפעמון שנבנה ב-1882.
ה"פאראקליס", קפלה במערב המנזר לכבוד השליחים פטרוס ופאולוס נכנבה ב-1759 על ידי המיטרופוליט יאקוב פוטניאנול במקום מגדל פעמון שנהרס ברעידת האדמה מ-1739. הפרקליס שופץ והורחב בשנים 1983-1976. ב-1984-1980בעת כהונתו של הסטארץ הארכימנדריט יאקינת אונצ'וליאק צוירו קירות הפרקליס על ידי ציירים אחים מיכאיל וגבריל מורושן.
בצד הדרומי של מתחם המנזר נמצא הבית הנסיכותי Casa Domnească שנבנה ב-1988-1982 על היסודות הישנים שנהרסו על ידי האוסטרים.
עבודות הבנייה מחדש נערכו בפיקוחו של מיטרופוליט מולדובה, תאוקטיסט ארפאשו.
הבניין ביחיד ששרד מתקופת שטפן הגדול הוא מגדול האוצר שבנייתו הסתיימה ב-1481. שם הוטמנו אוצרות המנזר בתקופות אפלות.
הכנסייה המקורית עברה שינויים מרחיקי לכת בשנים 1662-1653. נשמרו הקווים האדריכליים ההתחלתיים הספציפיים לסגנון המולדובני והיא כוללת חמישה חללים: האכסדרה, פרונאוס - טרום-ספינה, "גרופניצה" (חדר הקברים) "נאוס" (ספינה) וההמזבח.
מופיעים בהם יסודות אדריכליים ביזנטיים, גותיים ובסגנון רנסאנס.
הגישה לכנסייה נעשית דרך שתי דלתות צדדיות של האכסדרה, מצוידות בפורטלים מאבן.
בחלק העליון של הדלת הכבדה שבין טרום-הספינה לספינה ישנה כתובת ("פיסאניה") המספרת על עבודות הבנייה מחדש מימי גאורגה שטפאן ואאוסטראטיה דביז'ה.
המעבר מחסר הקברים אל הספינה נעשה בין שני עמודים מוצקים שהחליפו במאה ה-18 את המחיצה האופיינית לאדריכלות מזמנו של שטפן הגדול.
מבחוץ הכנסייה חגורה בחגורה מפותלת המסמלת את השילוש הקדוש, מוטיב המופיע גם בקישוטים בפנים.
מנזר סנט אוגוסטין היה מנזר בנדיקטי בקנטרברי, קנט, הממלכה המאוחדת.
בשנת 597 הגיע סנט אוגוסטין לאנגליה, לאחר שנשלח לשם על ידי האפיפיור גרגוריוס הראשון לצורך שליחות מיסיונרית.
מלך קנט בתקופה זו היה את'לברט, שבמקרה היה נשוי לברטה שהייתה נוצרית.
לא ברור האם אשתו השפיעה עליו, אך את'לברט התיר לאוגוסטין לייסד מנזר במרחק קצר מחומות העיר קנטרברי.
באתר שבו הקים אוגוסטין את הכנסייה כבר היו שלוש כנסיות אחרות שהוקדשו לקדושים פנקרס, פטרוס ופאולוס, ולבסוף למרים, אם ישו.
כיום ניתן למצוא במקום שרידים מהתקופה הסקסונית של כנסיית סנט פנקרס, ואילו שתי הכנסיות האחרות אוחדו על ידי הנורמנים למבנה אחד.
אחת הסיבות לבניית הכנסייה במיקום זה הייתה הכוונה להפוך אותה לאתר קבורה למלכי קנט ולארכיבישופים מקנטרברי.
ב-978 בניין גדול יותר הוקדש על ידי הארכיבישוף דאנסטן לקדושים פטרוס, פאולוס ואוגוסטין.
עד ל-1100 כל שרידי המבנה האנגלו סקסוני המקורי נעלמו תחת מבנה גדול שנבנה בסגנון האדריכלות הרומנסקית, וב-1154 נבנה בצמוד למקום בית מחסה לעניים.
מלבד עבודת בנייה מחדש ב-1168 כתוצאה משרפה, לא היו אירועים משמעותיים נוספים במנזר במהלך המאה ה-12.
החל משנת 1250 בקירוב והלאה המנזר היה פעיל שוב.
הקלויסטר, חדר הרחצה, הרפקטוריום והמטבח נבנו מחדש.
בנוסף, נבנו מגורים גדולים וחדשים עבור ראש המנזר.
שטח המנזר הוגדל גם כן על מנת לבנות היכל גדול.
ב-1309 נבנה שער חדש כחלק ממערכת הביצורים של המנזר ובכך הושלמה החצר הפנימית.
בצד הצפוני הנזירים סיפחו יותר שטח למנזר, פעולה שתוצאתה הייתה יותר מקום עבור חצר חיצונית חדשה שבה היה מתחם באחריותו של נזיר האחראי על מרתפים, מבשלת שיכר, מאפייה, וב-1320 כרם מגודר.
כמו כן, המנזר התרחב גם בכיוון מזרח ובכיוון זה נבנו מבני מגורים ביחד עם גן חדש.
רעידת אדמה ב-1382 גרמה לצורך בעבודת בנייה נוספת, וב-1390 נבנה בית השער שקיים עד היום (2007).
המבנה האחרון שהוקם היה קפלת הגבירה, שנבנתה ממזרח למנזר.
ב-1500 המנזר כבר היה גדול מאוד, והספרייה שלו הכילה כ-2,000 ספרים, מספר מכובד מאוד ביחס לאותה תקופה.
רוב הספרים הללו נכתבו בסקריפטוריום של המנזר עצמו.
ב-1535 הנרי השמיני ציווה לפזר את כל המנזרים שהרוויחו פחות ממאה לירות שטרלינג בשנה.
המנזר שרד את סיבוב הסגירות הראשון, כיוון שהכנסתו הייתה 1733 לירות.
אולם, ב-30 ביולי 1538 גורלו של המנזר נחתם כאשר המנזר נקלע לתהליך פיזור המנזרים של הנרי.
המנזר פורק במהלך חמש עשרה השנים שלאחר מכן, למרות שחלק מהאתר הומר לארמון, כהכנה להגעתה של אן מקליווס מצרפת.
הארמון הוחכר לשורה של אצילים, ובראשית המאה ה-17 היה בחזקתו של אדוארד לורד ווטון, שהעסיק את ג'ון טראדסקנט האב על מנת לבנות גנים רשמיים מסביב לארמון.
ארמון זה שרד ככל הנראה עד הסערה הגדולה ב-1703, שגרמה נזק כבד למבנה הרעוע של המנזר.
ב-1988 האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, והשרידים החשובים הללו של המנזר שנבנה על ידי סנט אוגוסטין נמצאים באחריותה של חברת המורשת הבריטית.
השרידים שנותרו כיום (2007) נמצאים ממזרח לקתדרלה, ולמעשה בשיא פריחתו המנזר היה בגודל דומה לזה של קתדרלת קנטרברי.
מנזר יוסף הקדוש של ההתגלות הוא מנזר קתולי, בית ספר חילוני-צרפתי, ואכסניה לסטודנטיות, השוכן ברחוב הנביאים 66 בירושלים.
נקרא על שם יוסף הנגר - אבי המשפחה של ישו.
מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות נוסד במרסיי, צרפת, בשנת 1843 במטרה לעסוק ברפואה ובטיפול ביתומים.
החל לפעול בעיר העתיקה בשנת 1851, וכשהצרכים גדלו, נרכש המגרש ברחוב הנביאים ב-1884, והבניין נבנה החל משנת 1887 עד 1893 - אז עבר המנזר לרחוב הנביאים.
המבנה בנוי בסגנון נאו-רנסאנסי טיפוסי.
בראש פתח הכניסה אבן ראשה מסוגננת, עליה מסותתות האותיות JMJ ראשי תיבות של Jesus-Maria-Josef (ישו-מריה-יוסף), לב - לציון ההקרבה והאהבה בדת הנוצרית, עוגן - לציון מקום היווסדו של המנזר בעיר הנמל מרסיי.
הקומה השלישית נוספה בתקופה מאוחרת יותר, וזאת ניתן להבחין לפי סדר שונה של החלונות בקומה זו לעומת שתי הקומות התחתונות.
אבן הפינה של המבנה הונחה במערב לכניסה הראשית ובה כתוב את שנת תחילת בניית המבנה הראשון.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כמרפאה ובית חולים צבאי לכוחות הישראליים.
לאחר המלחמה - כאשר בית החולים הדסה עבר לבנייני בית החולים של המיסיון האנגלי בהמשך רחוב הנביאים - העבירו את בית הספר לאחיות של הדסה למנזר זה, עד 1961.
המסדר הקים בשנת 1880 את בית הספר הצרפתי, שפעל בעיר העתיקה עד מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1967 נפתח בית הספר מחדש בחצר המנזר ברחוב הנביאים שכיום הוא בית ספר פרטי חילוני העובד דרך ממשלת צרפת.
מנזר פראפונטוב (רוסית Ферапонтов монастырь) הוא מנזר במחוז וולוגדה ברוסיה, הממוקם כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לעיר וולוגדה.
המנזר משמש דוגמה מובהקת לאדריכלות הרוסית בימי הביניים ומשלב בין סגנונות אדריכלות מתקופות שונות.
בשטח המנזר שוכן מוזיאון הפרסקות של דיוניסיוס, ובשנת 1997 הוא הוכרז בצו נשיאותי כאתר מורשת של עמי הפדרציה הרוסית.
החל בשנת 2000 הכלל המנזר גם ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
המנזר הוקם בשנת 1398 על ידי פראפונט הקדוש שפעל ביחד עם קיריל בלאוזרסקי, שהיה גם הוא לקדוש.
חשיבות המנזר גדלה בתקופת מרטיניאן הקדוש אשר התמנה בשנת 1447 לראש לאוורת השילוש-סרגייב.
במחצית השנייה של המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16 הפך המנזר למרכז הדתי, התרבותי והאידאולוגי של האזור, ונודעה לו גם השפעה פוליטיקית.
לצידו של מנזר קירילו-בלאוזרסקי היה מנזר פראפונטוב לאתר דתי אותו פקדו נציגי האצולה הרוסית וצארים, ומקרב נזיריו יצאו מנהיגי הכנסייה הרוסית באותה עת.
בנוסף שימש המנזר כמקום גלותם של מתנגדי הממסד הדתי, כמו הפטריארך ניקון.
המנזר נכבש על ידי הפולנים בתחילת המאה ה-17 ולאחר שחרורו הוקמו בו מספר כנסיות חדשות.
עם העברת שרידי גופתו של מרטיניאן הקדוש אל המנזר, חשיבותו גדלה, ובבעלותו היו אדמות רבות בסביבה.
מנזר פראפטוב החל שוקע במהלך המאה ה-18 ולבסוף נסגר לחלוטין על ידי הצאר פאבל הראשון בשנת 1798. הוא נפתח שוב כמנזר לנזירות בשנת 1904 ותפקד משך 20 שנים עד שנסגר על ידי הסובייטים בשנת 1924. מאז 1975 משמש המנזר כמוזיאון.
מכלול המנזר הוא דוגמה נדירה של שימור הסגנון האדריכלי של מנזרים בצפון רוסיה, ולשילוב עם הטבע.
כנסיית הולדת מרים, אם ישו הוא המבנה העתיק במנזר ונבנה על ידי אומנים מרוסטוב בשנת 1490. פנים הכנסייה מעוטר בפרסקות בשטח של כ-600 מ"ר מעשה ידיו של הצייר דיוניסיוס אשר צייר אותם בעזרת בניו בשנת 1502. פרסקות אלה השתמרו בשלמותם ללא צורך בעבודות חידוש, והמבנה מעוטר גם בחלק מקירותיו החיצוניים.
כנסיית הבשורה וחדר אוכל (1530-1531) - לפי השערת ההיסטוריונים נבנתה על בסיס תרומת הצר ואסילי השלישי לאחר הולדת בנו.
השטח הפנימי כולל שלושה מפלסים והכנסייה עצמה ממוקמת במפלס המרכזי.
בכנסייה נמצא גם ארכיון המנזר וחדר אוכל עם עיטורים פנימיים ששרדו עד היום.
כנסיית מרטיניאן הקדוש נבנתה ב-1641 מעל קברו של מרטיניאן הקדוש בצמוד לקיר הדרומי של הכנסייה המרכזית במנזר.
חלונות הכנסייה ערוכים כך שקרני השמש מאירות את קבר מרטיניאן הקדוש.
במגדל הפעמונים מ-1680 17 פעמונים ושעון עתיק נקבע בו בשנת 1638.
בניין האוצר מ-1530שימש לשמירת כספי ומסמכי המנזר.
כנסית ההתגלות וכנסיית פראפונט הקדוש נבנו ב-1650 בסמוך לשערי המנזר הקדושים.
מנזר סנט גאלן (גרמנית Fürstabtei Sankt Gallen) היה במשך שנים רבות אחד מהמנזרים הבנדיקטיניים העיקריים באירופה.
המנזר שוכן בעיר סנט גאלן בצפון-מזרח שווייץ, והוא ידוע בספרייתו (Stiftsbibliothek St.
מאז שנת 1983 מוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית.
על פי האמונה הקתולית, במקום זה חי כמתבודד .
בהתאם לאותה אמונה, גאלוס היה חלק מחבורתו של קולומבנוס, אשר יצאו מאירלנד בשנת 589, להביא את בשורת הנצרות לחלקים שונים באירופה.
כאשר קולומבנוס המשיך במסעו לאיטליה, גאלוס נשאר בשווייץ והקים לעצמו תא התבודדות, כפי שהיה נהוג באירלנד.
במשך הזמן הצטרפו אליו 12 נזירים מתבודדים נוספים אותם הוא הדריך.
גאלוס רכש לעצמו שם של מטיף דגול ומחולל ניסים, אך סירב לקבל תפקידי הנהגה.
הוא מת בשנת 645. קרל מרטל מינה את כאחראי על שרידיו של גאלוס.
בתקופת שלטונו של פפין הגוץ, בנו של מרטל, במאה ה-8, ייסד את המנזר, באזור תא ההתבודדות של גאלוס.
אוטמר היה ראש המנזר הראשון.
בזמנו נוסדו במקום בתי ספר להוראת האומנות, הספרות והמדעים.
אחד מראש המנזר הבאים, (740–814) הורה על העתקת כתבי יד וייסד את ספריית המנזר, ומספר אנגלו-סקסונים ונזירים אירים באו להשתתף במפעל.
לבקשת קרל הגדול, שלח האפיפיור אדריאנוס הראשון מזמרי מזמורים מרומא אל המנזר, ואלה הפיצו את השימוש במזמור הגרגוריאני.
בין 924 ל-933 המדיארים איימו על קיומו של המנזר ולכן הספרים הועברו לרייכנאו לשם הגנה עליהם.
רובם הושבו למקומם מאוחר יותר.
במאה ה-13, המנזר והעיירה היו לנסיכות עצמאית שנשלטה על ידי ראשי המנזר לכל דבר ועניין וכפי שדוכסים ומלכים שלטו בנסיכויות אחרות באימפריה הרומית הקדושה.
בסוף המאה ה-15 נתגלע סכסוך חריף בין ראש המנזר לבין ראש העיר סנט גאלן, לגבי שליטתו של אב המנזר על העיר.
העיר אימצה את הרפורמציה בשנת 1524, בעוד המנזר נשאר שייך לזרם הקתולי.
כתוצאה מכך, חלה התדרדרות נוספת ביחסים בין אזרחי העיר למנזר.
בשנת 1530 , החל בשיקום וחידוש הלמידה, יחד עם התרחבות הספרייה.
תחת מרותו של ראש המנזר פיוס (1630–1674) הוכנס הדפוס לשימוש.
בשנת 1712 נבזז המנזר על ידי שווייצרים, ורבים מהספרים ומכתבי היד שנגנבו הגיעו לציריך ולברן.
בשנת 1798 בוטל שלטון אב המנזר, הנזירים פוזרו בין מנזרים אחרים ובשנת 1846 היה המקום למושבו של הבישוף ומקום מגוריו.
הספרייה והקתדרלה שמרו על תפקידן המקורי.
כיום שוכנים במנזר משרדיו של הבישוף ומשרדיה של ממשלת קנטון סנט גאלן.
מהמבנים המקוריים של המנזר בימי הביניים נותרו רק שרידים, ורוב המבנים הקיימים, כולל הקתדרלה, עוצבו בסגנון הבארוק המאוחר ונבנו בין השנים 1755 ו-1768.
הספרייה בסנט גאלן נחשבת לאחת מספריות ימי הביניים העשירות בעולם ונמצא בה האוסף המקיף ביותר של ספרים מימי הביניים המוקדמים בחלק דובר הגרמנית של אירופה.
האולם המרכזי בספרייה שעוטר בסגנון הרוקוקו נחשב ליצירת מופת אדריכלית בפני עצמה.
בספרייה מסמך עתיק מהמאה ה-9 הידוע כתוכנית סנט גאלן והוא השירטוט האדריכלי החשוב היחיד ששרד מהתקופה בת 700 השנים שבין שקיעת האימפריה הרומית והמאה ה-13.
התוכנית נשמרה כנראה משום שמצדו האחר של הקלף הועתקו במאה ה-12 קורות חייו של מרטין הקדוש ונשמרו בספריית המנזר.
התוכנית האדריכלית לא יצאה מעולם אל הפועל, אך היא נשמרה בקנאות בספרייה עד היום.
התוכנית נחשבה לאידיאל בתכנון מנזרים, ונעשה בה שימוש על ידי מועצת הכנסייה באאכן בעת שלטונו של לואי החסיד (814-817).
בשנת 2019 נערך שיפוץ במרתף בעל הקמרונות של ספרית המנזר, אשר שימש כ וכעת מתקיימת בו תצוגה קבועה של כתבי יד וחפצים נוספים, אשר מתעדים 1400 שנות היסטוריה, מאז תא ההתבודדות של סנט גאל ועד הרכזת המנזר כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
בין המוצגים במרתף נמצאים שרידי עבודות אבן, כולל כותרות עמודים, מהמאה השמינית ועד המאה השבע עשרה.
אלה התגלו בחפירות שבוצעו במקום בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתצוגה מוצבים שרידים מהכנסייה הקרולינגית והכנסייה הגותית, אשר קדמו לקתדרלה הנוכחית.
במרתף מוצגים מספר ספרים יקרי ערך וביניהם ספר בעל כריכות שנהב מגולפות.
העתק של תוכנית סנט גאלן
מנזר פאונטיינז שנוסד ב-1132 הוא מנזר ציסטרציאני שחורבותיו שוכנות בצפון יורקשייר, אנגליה.
בשנת 1986 העניק אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית ביחד עם הפארק המלכותי סטאדלי הנמצא בסמוך אליו.
המנזר נוסד ב-1132 לאחר מחלוקת חריפה שהתרחשה במנזר סנט מרי ביורק.
בעקבות המהומה הוגלו 13 נזירים, ולאחר שהם ניסו לשוב ללא הצלחה לחיות לפי תקנון בנדיקטוס מהמאה ה-6, הארכיבישוף תורסטן מיורק לקח אותם תחת חסותו.
הוא סיפק להם מקום לצרכיהם השונים בעמק הנהר סקל.
בעמק הסגור היו את כל המרכיבים הדרושים להקמת המנזר, והוא היה עבורם מקלט מפני מזג האוויר, ומקור לאבן ועץ עבור המבנה, ואספקה שוטפת של מים.
הנזירים הצטרפו למסדר הציסטרסיאני ב-1132.
המנזר הוכר כמנזר משנה של מנזר קלרבו ב-1133. ברנרד מקלרבו שלח את ג'פרי ד'אינאי, שהיה אחד מתלמידיו, לפקח על בניית המבנים הראשונים.
המנזר נהנה מתרומות נדיבות החל מתחילת העבודות.
בשנת 1135 עבר להתגורר במנזר הדיקן של הכנס של יורק לענייני דת, ביחד עם שניים מעוזריו, ספרייתו הגדולה ועושרו הרב.
עושרו של המנזר ואדמותיו המשיכו לגדול במאה ה-13.
תקופה השגשוג של המנזר, שנמשכה 400 שנים, משתקפת בהריסות המבנים המהוות את המתחם המנזרי הגדולה ביותר בממלכה המאוחדת.
בניית המנזר נמשכה עד המאה ה-16. המגדל של המנזר נבנה בחלקו הצפוני של הטרנספט זמן קצר לפני שהמלך הנרי השמיני הורה על פירוק המנזרים ב-1539. הכתר הבריטי מכר את המבנים של המנזר והקרקעות שמסביבם נמכרו ב-1 באוקטובר 1540 לסר ריצ'רד גרשאם, שהיה סוחר לונדוני.
בזמן המכירה המנזר נחשב לעשיר ביותר בממלכה.
בנייתו של המנזר החלה ב-1132 כאשר האבנים נחצבו מהסביבה המקומית, אם כי בתקופות מאוחרות יותר הוספו למנזר מספר תוספות ושינויים, ובכך סגנון הבנייה שלו היה שונה מהקו הנוקשה של הסגנון הציסטרסיאני.
המנזר שוכן במרחק קצר בכיוון צפון מהנהר סקל.
הקלויסטר נמצא בדרום, כאשר הצ'פטר האוס והפיסליס (חדר משותף לנזירים) פונים אל השביל המזרחי, וחדר האוכל (ביחד עם המטבח והמזווה) נמצא בזווית ישרה ביחס לשביל הדרומי.
במקביל לשביל המערבי נמצא תת-מבנה מקומרן שבו יש קלויסטרים רבים המשמשים כתאים עבור הנזירים וכתאי אחסון, ומהווים תמיכה למגורי העובדים שמעליו.
הבניין הזה משתרע לאורך הנהר.
מגורי הנזירים היו מעל הצ'פטר האוס, בחלק הדרומי של הטרנספט.
האופי החריג של סידור המנזר ניכר במטבח הנמצא בין הפיסליס וחדר האוכל, ובמיקומה של המרפאה מעל הנהר במערב, בסמוך לבתי האורחים.
בנוסף, במנזר יש בית מקהלה גדול שהוקם על ידי אב המנזר ג'ון מיורק בין 1203 ל-1211, והורחב על ידי יורשו עד לטרנספט המזרחי, ולאחר מכן עד המגדל שנבנה באופן חריג בקצה הצפוני של הטרנספט הצפוני.
בין שאר החלקים של המנזר ניתן למנות את קפלת הנאומים שמידותיה היו 46.5 על 23 רגל, ואת המטבח שמידותיו היו 50 על 38 רגל.
ארגונו ואופיו של הבניין מעידים על עושר ועוצמה פאודלית רבים.
מנזר פאונטיינז מתוחזק על ידי קרן המורשת האנגלית, והוא שייך לקרן הלאומית.
הוא נמצא בסמוך לגן המים המלכותי סטאדלי, שהוא אתר נוסף השייך לקרן הלאומית.
הקרן מחזיקה בבעלותה גם את פאונטיינז הול, שהגישה הציבורית אליו מותרת באופן חלקי.
מנזר סנט אנטוניו, הוא מבנה בשכונת טלביה בירושלים, השוכן ברחוב ז'בוטינסקי 46, פינת רחוב רד"ק.
המבנה משמש כיום בחלקו כמנזר ובחלקו את האוניברסיטה העברית.
המבנה נבנה בשנת 1936 עבור משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית על פי תוכנית של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי על מנת לשמש כבית ספר נוצרי לבנות.
בית הספר פעל במבנה ונקרא בשם "קולג'יו סנט אנטוניו" (Collegio St.
בשל היות הנזירות איטלקיות, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרפות איטליה לגרמניה הנאצית בשנת 1939, הפקיעו שלטונות המנדט הבריטי את המבנה.
בין השנים 1939- 1948 פעל בקומה העליונה של המבנה בית דין צבאי בריטי.
על מנת להגן על המבנה מפני המחתרות (ההגנה, האצ"ל והלח"י) נאטמו חלונות המבנה, והוקמו סביבו מבני שמירה.
ב במלחמת העצמאות, ביוני וביולי 1948, שוכנו לוחמיה של פלוגת יהונתן במנזר סנט אנטוניו, שם התאמנו לקראת המשך קרבותיהם.
לאחר מלחמת העצמאות, ביולי 1949, החזירה מדינת ישראל את הבעלות על המבנה לממשלת איטליה ומשמורת ארץ הקודש.
חלק מהמבנה הושכר (בדומה למבנה קולג' טרה סנטה) ל.
כיום משמש המבנה בחלקו כמנזר ובחלקו כמשרדי האוניברסיטה העברית.
חזית המבנה קעורה, ופונה לכיוון צפון מערב.
שלושת אגפי המבנה הנמצאים מאחוריו יוצרים את צורת האות "ש".
בחזית המבנה גמלון ובמרכזו חלון בצורת צלב.
למבנה גג רעפים וחזית עמודים סימטרית היוצרת מראה של מבנה שלטוני.
מעל דלת הכניסה למבנה קשת.
מבנה זה נבנה בסמוך לבניית בניין קולג' טרה סנטה, ולו אותו סגנון, ואולם בעוד שלמבנה טרה סנטה חזית קמורה, למבנה זה חזית קעורה.
מנזר ג'ורג' הקדוש או מנזר חוזיבה הוא מנזר נוצרי-יווני-אורתודוקסי הבנוי בצלע ערוץ נחל פרת במדבר יהודה, בקירוב בגובה פני הים, המצוי בשטחי C.
ראשית ההתיישבות בו נעשתה על ידי חמישה נזירים סורים שלאחריהם, במאה החמישית נזיר בשם יוחנן מהעיר תבי התיישב במקום והקים מנזר מסוג קוינוביון.
המנזר הורחב במהלך המאה השישית על ידי הנזיר גאורגיוס מכוזיבא , שעל שמו נקרא המנזר.
המנזר נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים.
הוא נהרס במהלך הכיבוש הפרסי, שוקם ונהרס מחדש על ידי הערבים.
המבנה הקיים נבנה ברובו במהלך המאה ה-19. קומתו העליונה של המנזר היא מערה עתיקה, שסביבה נבנו שלוש כנסיות.
הנזירים מאמינים כי זו המערה בה התגורר אליהו הנביא בהגיעו לנחל כרית, ובה ניזון מהלחם ומהמים שהביאו לו העורבים.
כן מאמינים הנוצרים כי במערה זו בישר מלאך לסבו של ישו, יהויקים, כי אשתו חנה תלד את מרים הבתולה.
הפסגות שסביב למנזר מוקפות בצלבים מברזל, שהוצבו על ידי הנזירים בשנת 1967. כן מצויים בצוקים כוכי התבודדות בהם מתבודדים הנזירים.
בסוף 2011 התגוררו במנזר עשרה נזירים, תשעה מהם מיוון ואחד מסרביה.
למנזר זיקה עמוקה למנזר דיר חג'לה שליד יריחו ואב המנזר של דיר חג'לה נחשב גם כאב המנזר של סנט ג'ורג'.
מנזר סנט אטיין הוא שמו של מתחם נוצרי-קתולי סמוך לשער שכם בירושלים, המנציח את זכרו של המרטיר הראשון סטפנוס הקדוש ("סנט אטיין", בצרפתית: Saint Étienne).
מנזר סנט אטיין נבנה בתקופה הביזנטית על ידי יובנליס, הבישוף של ירושלים, במימונה של הקיסרית הביזנטית אאודוקיה.
המקום נקרא על שם סטפנוס, המרטיר הראשון בנצרות, שעל פי המסורת הנוצרית נסקל ונהרג על ידי יהודים במקום זה, סמוך לשער שכם עקב ויכוח שפרץ בינו לבין יהודים שטענו כי במילותיו ביזה את בית המקדש ואת תורת ישראל (מעשי השליחים פרק ו', הברית החדשה).
למרבית האירוניה, יש הטוענים שזהו אחד מהאתרים, בין אתרים אחרים, שייתכן שאליו הועברו כלי קודש שהיו במקדש, ואשר התגלגלו לפני כן מרומא לקרתגו - ולאחר מכן לקונסטנטינופול, בירת הקיסרות.
העברת שרידים קדושים אלה, מתקשרת אולי לנסיעתה של אאודוקיה לירושלים, בין השנים 438–439.
הכנסייה הגדולה נחנכה בשנת 439 בנוכחותו של קיריליוס, הפטריארך של אלכסנדריה.
במהלך הטקס העביר קריליוס לכנסייה באופן רשמי את שרידי עצמותיו של סטפנוס, שנשמרו מאז גילוין ב-415 בכנסיית ציון על הר ציון.
כעשרים שנה מאוחר יותר החליטה הקיסרית אאודוקיה להגדיל את הכנסייה, ולבנות בה מנזר המורכב ממספר בניינים.
העבודה נמשכה לאורך שנים, ואאודוקיה, שחששה שלא תאריך ימים עד גמר המלאכה, ערכה טקס הקדשה רשמי ב-15 ביוני 460, בטרם הסתיימה המלאכה.
היא מינתה את האח גבריאל, נזיר מלומד ששלט ביוונית, בלטינית ובארמית-סורית, לעמוד בראש המנזר.
לאחר מותה של אאודוקיה באוקטובר אותה שנה, היא נקברה בקריפטה של הכנסייה.
בשנת 614 כבשו הפרסים את ירושלים והרסו את המקום.
לאחר גירוש הפרסים בידי הביזנטים הקימו הנוצרים במתחם ההרוס קפלת תפילה קטנה, סמוך לאטריום (החצר הקדמית) המקורי, ששימשה מצורעים מקומיים.
מיד לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 שופצה הכנסייה מן היסוד, אולם במהלך כיבוש ירושלים ב-1187 על ידי צלאח א-דין, נהרסה הכנסייה שוב בידי צבאו, שביקש להשתמש בשטח הקרוב כל כך לשער שכם למטרת כיבוש העיר.
המנזר נבנה מחדש בשלהי המאה ה-19 ביוזמה משותפת של האב אלפונס רטיסבון והרוזן דה פיילא עבור המסדר הדומיניקני.
המקום נחנך ב-15 במאי 1900, במטרה לשמש גם את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (École Biblique et Archéologique Française), שהוקם על ידי הדומיניקנים ב-1890.
לבזיליקת סנט אטיין בנויה שלוש אפסידות קדמיות, בדומה לכנסייה רומנסקית קלאסית.
מול האפסיס המרכזי ישנה במה מוגבהת, תחתיה קבור האב מארי-ז'וזף לגראנז' (Marie-Joseph Lagrange), מייסד בית הספר הצרפתי למקרא וארכאולוגיה, שעבד במתחם במשך שנים רבות.
בחזית האפסיס המרכזי מופיע טריפטיכון שנעשה בשנת 1997 ובו במרכז דמותו של ישו, משמאל - יוחנן המטביל ומימין - סטפנוס הקדוש.
בראש האפסיס הימני ניצב פסל של המדונה והילד, ובראש האפסיס השמאלי ניצב פסלו של אב הבזיליקה הירונימוס.
בחזית הבזיליקה מבחוץ ישנו אטריום - חצר קדמית, המשמשת את הקהל בהיכנסו ובצאתו מן הבזיליקה.
במרכז האטריום ניצב על עמוד גבוה פסלו של סטפנוס הכורע על ברכיו בעת סקילתו, כמתואר בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז':
המתחם החדש מן המאה ה-19 משלב בתוכו כמה פריטים ארכאולוגיים, בעיקר מן המאה ה-5, שנמצאו באתרם: האטריום החדש מכסה על בור מים ענק, שהשתמר כמעט במלואו, כולל הקשתות התומכות.
בור זה, שחלק מריצופו המקורי מן התקופה הביזנטית עוד קיים, מתמלא עדיין במים, דבר המוכיח כי מערכת הניקוז שלו לא נפגעה, אף על פי שחלפו כ-1,500 שנה מאז נבנתה.
בתוך הבזיליקה, ברצפת האכסדרה הימנית (הדרומית) השתמר קטע פסיפס ביזנטי, המציג דגמים גאומטריים.
קטע פסיפס זה מכוסה בשטיחים, אותם ניתן להרים כדי לראות את הפסיפס.
בחלק הצפוני של הבזיליקה השתמרה מצבת אבן הנושאת את הכיתוב היווני: "זהו קברו הפרטי של הדיאקון נונוס אונסימוס (Nonnus Onesimus), של כנסיית עליית אדוננו ושל מנזר זה."
בשנת 1885, במהלך הכשרת השטח לבנייתו המחודשת של המתחם, נחשפה במקום מערכת קבורה קדומה, המיוחסת לתקופת הברזל II על פי סגנון הקבורה.
מדובר במערכת חללים רבועים תת-קרקעיים, שנחצבו כולם בסלע האם.
סגנון החציבה המוקפד, תוך יצירת חדרים מסודרים וכוכי קבורה מפוארים, מעיד על עושרם הרב של הנקברים, אולם לא נתגלו כל כתובות המעידות על זהותם.
המאפיינים האדריכליים של חדרי הקבורה כוללים אלמנטים שיובאו לארץ ישראל מאשור, דבר המסייע לתארך את מערכת הקבורה לסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
מערות הקבורה אלו הן מהגדולות ביותר הידועות לנו מתקופת הברזל II (תקופת המלוכה בארץ ישראל).
שטחה של מערה מס' 1 הוא כ 78 מ"ר, וניתן היה לקבור בה 23 נפטרים בעת ובעונה אחת ואילו שטחה של מערה מס' 2 הוא כ-94 מ"ר, ובה מקום ל-28 נפטרים.
מערות אלה כה מפוארות, עד כי חוקרים אחדים חשבו אותן למערות הקברים של מלכי יהודה המאוחרים.
עם גילוייה של מערכת הקבורה, היא הפכה לחלק בלתי נפרד ממתחם סנט אטיין.
חללים חדשים נחצבו לצדה, ובתוכם נקברו רבים מחבריו של המסדר הדומיניקני.
מנזר פו לין הוא מנזר בודהיסטי הממוקם ברמת נגונג פינג, באי לנטאו שבהונג קונג.
המנזר נוסד בשנת 1906, וקיבל את שמו הנוכחי בשנת 1924. במרכז המנזר מקדש המכיל שלושה פסלי ברונזה המייצגים את בודהה בעבר, בהווה ובעתיד.
בשנת 1993 הושלמה הקמה פסל בודהה טיאן טאן בסמוך למנזר, באמצעות כספים שנאספו על ידי הנזירים.
כמו כן הוקם בסמוך כפר השעשועים נגונג פינג המציג את חייו של בודהה, ונבנה רכבל נגונג פינג 360 המקשר את הכפר עם טונג צ'ונג.
מנזר פרפה (באיטלקית: Abbazia di Farfa) הוא מנזר בצפון מחוז לאציו במרכז איטליה.
המנזר הוא אחד המפורסמים באירופה כולה.
הוא משתייך למסדר הבנדיקטיני ומרוחק כ-60 ק"מ מרומא, ביישוב פארה (Fara in Sabina).
זהו מנזר אזורי (טריטוריאלי), שבו לאב המנזר סמכויות רוחניות על המאמינים שמחוץ לגבולת המנזר.
קיימים ממצאים ארכאולוגיים המצביעים על מנזר עתיק שהיה קיים באזור, על חורבותיו של אתר פגאני.
מסמכים מעטים מצביעים על כך שהמנזר כבר היה קיים במהלך המאה ה-6, אך נחרב במתקפה של ונדלים.
קיימות אף טענות כי המנזר עתיק אף יותר והתקיים בתקופת גרטיאנוס (המאה ה-4).
על פי סיפורים מן המאה ה-12, המנזר הוקם על ידי לורנציוס הסורי, במהלך תקופת גרטיאנוס או אף מוקדם יותר בתקופת שלטונו של יוליאנוס הכופר.
במהלך המאה ה-7 שטף את אירופה גל של פעילות מיסיון מצד נזירים אירים וסקוטים שהחיו את תנועת הנזירות.
תומאסו מפרפה, אחרי שלוש שנים בירושלים, לקח על עצמו, בעקבות גילוי רוחני ועל פי בקשתו ותמיכתו של דוכס ספולטו פרואלד השני, לחדש את המנזר בפרפה.
במהלך מאה השנים הבאות, המנזר צבר כוח, והיה לתחנה בדרכו של קרל הגדול לרומא, להכתרתו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מכן הפך המנזר למעצמה כלכלית ופוליטית – לעיתים קרובות הטילה עוצמתו צל על זו של הוותיקן, דבר שעורר מתחים בין אפיפיורים שונים לאבות המנזר בפרפה.
ב-18 בפברואר 1145 הוכתר במקום, בבחירות מעוררות מחלוקת, אאוגניוס השלישי כאפיפיור.
מנזר קיילמור הוא מנזר של מסדר בנדיקטיני השוכן בחבל קונמארה, במחוז גולוויי שבמערב אירלנד.
בסמוך למנזר נמצאים גנים ויקטוריאנים וכנסייה, ומופעלת מסעדה וחנות המוכרות מוצרים שיוצרו על ידי הנזירות, כמו ריבות ושוקולד.
המבנה הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית, על ידי מיטשל הנרי כבית חלומות לכבוד אשתו, עשר שנים לאחר ששהו באזור בירח דבש והתאהבו במקום.
בניית הטירה נמשכה מספר שנים.
בני הזוג שתלו אלפי עצים ששימשו כשוברי רוח באזור.
בשנת 1903 מכר הנרי, שעבר בינתיים להתגורר באנגליה, את הטירה לדוכס ממנצ'סטר.
הדוכס שהיה מהמר כבד נאלץ למכור את הטירה תוך כעשור.
ובסופו של דבר היא נרכשה ב-1920 על ידי המנזר הבנדיקטיני.
הנזירות פתחו בטירה פנימייה בינלאומית יוקרתית לבנות.
הפנימייה נסגרה סופית בשנת 2010 לאחר שנשארה במקום רק ילדה אחת.
כיום חלק מהמנזר פתוח לציבור הרחב ונחשב לאטרקציה תיירותית.
הגנים הכילו 21 חממות, בית תה וגן מוקף חומה בסגנון ויקטוריאני.
הגנים הוזנחו בתקופתו של הדוכס ממנצ'סטר ועבודות לשחזורם החלו בשנות ה-90 של המאה העשרים.
עד עתה שוחזרו 2 חממות מתוך ה-21.
ליד המנזר עומדת כנסייה לא פעילה שנבנתה על ידי הנרי לזכר אשתו שנפטרה בשנת 1874 ולידה מאוזוליאום שבו קבורים השניים.
המנזר נוסד בשנת 996 על ידי הנסיך גזה עבור הבנדיקטינים.
נכון לשנת 2014, מתגוררים במנזר כ-50 נזירים וצמודה אליו פנימייה בניהולם.
המנזר הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל חשיבותו ויופיו וניתן לבקר בו בבזיליקה שנבנתה במאה ה-13, בקריפטה, בקלויסטר ובספרייה האדירה ובה 360,000 כרכים.
המסמך העתיק ביותר הקיים היום ובו מילים בשפה ההונגרית, מגילת היסוד של המנזר הבנדיקטיני בטיהאן, מסמך משנת 1065, נמצא בספרייה.
במקור נבנה המנזר לכבודו של מרטין הקדוש מטור.
בנו של הנסיך גזה, המלך אישטוון הראשון העניק למנזר שטחים ופריבילגיות.
המבנים הראשונים במנזר נחרבו בשנת 1137 ושוקמו לאחר מכן.
ב-1486 בנה המלך מתיאש הראשון את המנזר מחדש בסגנון הגותי.
המנזר הפך להיות מנזר ראשי (Archabbey) בשנת 1541 ובמהלך המאות ה-16 וה-17 בוצר בגלל הפלישות העות'מאניות.
במהלך מאה וחמישים שנות הכיבוש העות'מאני של הונגריה נאלצו הנזירים לעזוב את המקום לתקופות מסוימות ורק לאחר מכן שבו אליו.
במאות ה-17 וה-18 התווספו למנזר תוספות וקישוטים בסגנון הבארוק ורוב החזית הנוכחית שלו היא מאותה תקופה.
את צורתו הסופית קיבל המנזר ב-1832 עם בניית הספרייה והמגדל שנבנו בסגנון נאו-קלאסי.
ב-1950, חמש שנים לאחר הפיכתה של הונגריה למדינה קומוניסטית, הוחרמו נכסי המסדר הבנדיקטיני בידי המדינה והם הושבו רק עם נפילת הקומוניזם בהונגריה.
ב-1995, שנה בטרם מלאו למנזר אלף שנים, הוא שוקם ובשנת המילניום שלו, 1996 זכה בתואר אתר מורשת עולמי של אונסק"ו.
הבזיליקה והקריפטה - הכנסייה במנזר פאנונהאלמה נבנתה בתחילת המאה ה-13 והוקדשה, כנראה, ב-1224 וקיימים כיום מספר שרידים שלה.
כנסייה זו הורחבה בימיו של המלך מתיאש, ומהרחבה זו נותרו כיום תקרת הכנסייה וקפלת בנדיקטוס הקדוש.
במהלך הכיבוש הטורקי נהרס כל הריהוט בכנסייה ושיקומה החל בשנות ה-20 של המאה ה-18. התוספות המשמעותיות האחרונות הן משנות ה-60 של המאה ה-19 והמזבח, דוכן המטיף, ציורי הקיר שעל התקרה וחלק מחלונות הוויטראז' הם מאותה תקופה.
הקלויסטר - הקלויסטר נבנה בין השנים 1472 ו-1486 תחת שלטונו של המלך מתיאש כפי שמעידה כתובת על אחת מאבני הפינה.
את העבודה ביצעו, ככל הנראה, בעלי מלאכה מסדנת הבנייה המלכותית בווישגראד.
הגן הפנימי, המוקף על ידי הקלויסטר נקרא פרדיסום (Paradisum), כשהכוונה באופן סימבולי לגן עדן.
הקפלה של סנט אישטוואן נפתחת מהפינה הצפונית-מזרחית של הקלוסיטר.
בימי הביניים הייתה הקפלה מקום אשפוז לחולים.
הוא נבנה מחדש לחלוטין במהלך שיקום במאה ה-19, ושני החלונות הויטראז' נבנו באותה עת על ידי אמן הוויטראז' ההונגרי-יהודי מיקשה רוט על בסיס ציורי דיולה בנצור.
הספרייה - בניית הספרייה הסתיימה בשליש הראשון של המאה ה-19. על התקרה מארבעת צידיו של האולם הסגלגל ניתן לראות אלגוריות של ארבע הפקולטות של האוניברסיטה בימי הביניים: חוק, תאולוגיה, רפואה ואמנות.
כיום יש בספרייה 360,000 כרכים, בהם עתיקים ביותר, מימיו של המלך לאסלו הראשון, מלך הונגריה, במאה ה-11.
ארכיון - ארכיון המנזר כולל את אחד האוספים הגדולים והיקרים של מסמכים מתקופת יסודה של הממלכה ההונגרית, כולל מגילת היסוד של המנזר בטיהאן, מסמך משנת 1055 שהוא העתיק ביותר הקיים ובו מילים בהונגרית (בתוך טקסט שרובו לטינית).
בין השאר מצויים בארכיון רישומי המנזר לאורך ימי הביניים, רישומים ממנזרים נוספים, רישומים ממשרדו של אב-המנזר, רישומים כספיים ועוד.
בנוסף נשמרים במקום ארכיונים של מספר משפחות אצולה הונגריות.
אנדרטת המילניום מציינת את שנת האלף להתיישבותם של המדיארים באגן הקרפטים, אירוע שהתרחש בשנת 896. האנדרטה היא אחת משבע אנדרטאות דומות שהוקמו ב-1896 ברחבי אגן הקרפטים.
קפלת גבירתנו נבנתה ב-1714 ויועדה לאוכלוסייה מסביבת המנזר שלא התגוררה בו.
מתחת לקפלה נמצאת קריפטה ובה נטמנים הנזירים שמתו במנזר מזה מאות בשנים.
גן בוטני ובו כ-400 מיני עצים ושיחים, חלקם נדירים בהונגריה.
בית ספר לתאולוגיה על-שם גלרט הקדוש.
יקב שראשיתו ב 996. בשנות השלטון הקומוניסטי לא יכלו הנזירים להמשיך לייצר יין בגלל שרכושם הוחרם, ורק בתחילת המאה ה-21 הם חידשו את המסורת.
מנזר סן ונסן דה פול הוא מוסד צדקה קתולי ברחוב ממילא בירושלים ובו בית יתומים, בית ספר ומחלקה לעיוורים ולנפגעי נפש.
שכר הדירה שגבה המוסד מבתי העסק סייע במימון פעולות המוסד, אך החנויות נמכרו לעיריית ירושלים במסגרת תוכנית הפיתוח של האזור שהפך ל"שדרת אלרוב ממילא", בעסקה שנויה במחלוקת.
חזית המנזר לא פונה לעיר העתיקה אלא פונה דרומית אל עמק ממילא.
המנזר נוסד ונבנה בין השנים 1886–1911 על ידי מסדר "בנות הצדקה של סן ונסן דה פול" "Filles de la charité de saint Vincent de Paul" , שאותו ייסד בצרפת האב ונסן דה פול ב-1629.
דה-פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים.
המנזר היה המבנה הראשון שנבנה לאורך רחוב ממילא ההיסטורי בסוף המאה ה-19. הוא כלל מבנה של שש עשרה חנויות בחזית הראשית שלו ברחוב ממילא.
שהכנסותיו סייעו במימון פעולות המוסד, לחנויות היה חלק משמעותי בהפיכת רחוב ממילא לאזור מסחרי חשוב בירושלים של תחילת המאה ה-20. בעקבות חלוקת ירושלים במהלך מלחמת העצמאות, האזור הפך לשטח הפקר על גבול הקו העירוני.
אחרי איחוד ירושלים ב-1967 יזמה העירייה וממשלת ישראל תוכנית לשיקום ופיתוח של שכונות הגבול ממילא ומוסררה שהיו שכונות עולים דלות.
בראשית שנת 1971 הוקמה "חברת קרתא" - חברה לפיתוח מרכז ירושלים בע"מ, כדי לחדש את האזור על ידי שיקום ופיתוח אזור ממילא והסביבה.
התכנון הופקד בידי האדריכלים ז'ילבר וייל ומשה ספדיה.
התוכנית שהציע כללה פינוי והריסת רוב המבנים באזור עובר בנייה חדשה, בנוסף הייתה צריכה להיבנות, מתחת לרחוב הנוכחי, מנהרה למכוניות.
לשם בניית המנהרה היה צורך להרוס את שורת החנויות שבחזית המנזר.
ב־13 בספטמבר 1973 כתב ראש עיריית ירושלים טדי קולק לאם המנזר דופונט־פרייר: "לפי תוכניות, הנמצאות כעת בבדיקה, יהיה הכרח להנמיך את מיפלס רחוב ממילא, והנכסים שבשטחים המונמכים ייוותרו חסרי־גישה.
כתוצאה מכך יפחת ערכם בצורה משמעותית"; בעקבות המכתבת הסכימה, ביוני 1974, אם המנזר למכירת מבנה החנויות לעיריית ירושלים, תמורת 1.5 מיליון לירות.
בעקבות התנגדויות רבות לתוכנית משה ספדיה למתחם, בין השאר ההריסה של רוב המבנים ההיסטוריים במתחם, פיתוח המתחם התעכב ובוצע שינוי בתוכנית.
לבסוף הוסכם שינוי לתוכנית הדרכים של המתחם, שעיקרו הסבת הרחוב המרכזי של המתחם המסחרי (רחוב ממילא) למדרחוב, תוך שימור חזיתות המבנים הקיימים בצדו הצפוני ושילוב מבנה החנויות במתחם.
בדצמבר 1985, בעקבות שינוי התוכנית, ביקש המנזר צו-מניעה וביטול המכירה בטענה שהמנזר הוא הוטעה בעת המכירה.
עתירת המנזר נדחתה מאחר שמבנה החנויות, לאחר שנמכר, הופקעה על ידי "חברת קרתא" ולא היה בסיס משפטי לביטול העסקה.
מנזר פרן (נקרא גם הלאורה של פרן, ברוסית Фара́нская ла́вра, באנגלית: Faran Monastery) הוא המנזר הנוצרי הראשון שהוקם במדבר יהודה, בסביבות שנת 330 לספירה.
המנזר הוקם בנחל פרת, ליד עין פרת, על ידי הנזיר חריטון שנחשב למייסד נזירות מדבר יהודה.
המנזר נחרב בשנת 614 לספירה בידי הפרסים, חודש בסוף המאה ה-19 אך שופץ בסוף המאה ה-20 בידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית, וניתן לראות בו שרידים של המנזר הביזנטי.
המנזר נמצא בשמורת הטבע נחל פרת ופתוח למבקרים בתיאום מראש.
בעקבות יצירתו של קירילוס מסקיתופוליס, שכתב ביוגרפיות של נזירים משפיעים במדבר יהודה, בחר נזיר אלמוני לכתוב את "חיי חריטון" – תולדות חייו של מייסד המנזרים הראשונים במדבר יהודה.
זהו המקור הבלעדי לחייו ופועלו של חריטון, נכתב במאה השישית, כמאתיים שנה אחרי מותו של חריטון, מתוך מגמה ברורה להנציח את שמו של ראשון נזירי מדבר יהודה, לכן דיוקו לוקה בחסר.
חסרים מקורות המתארים את השלב הראשוני של נזירות מדבר יהודה, ועולות שאלות בנוגע למקורותיה.
אין עדות כלשהי על קשר בין הנזירות הנוצרית לבין תופעות דומות של כיתות יהודיות, כגון האיסיים.
כמו כן, לא ברורה ההשפעה של הנזירויות השונות באזור (בסוריה ובמצרים) על חריטון, אך ניכר כי הוא ייסד זרם נזירות מסוג חדש.
המילה "לאורה" שנועדה לתאר את סוג המנזר החדש שהקים, מעידה על עצמאות מסוימת מנזירות מצרים.
על פי מחבר "חיי חריטון", הנזיר היה בן למשפחת אצולה מהעיר איקוניום (קוניה שבדרום טורקיה).
בתום רדיפות הדת שחווה, אחרי שנת 312 לספירה, החליט לעלות לרגל למקומות הקדושים שבארץ ישראל.
המחבר מספר סיפור מיסטי על ראשיתו של מנזר פרן:
המחבר מציין שהקמת המנזר קרתה בימיו של מקאריוס, הגמון ירושלים בשנים 314–333 לספירה, והחוקרים משערים שהוא הוקם בשנת 330 לספירה.
קירילוס מסקיתופוליס מציין כי שמו של המנזר נגזר מכפר קרוב שנשא את אותו שם, אך החוקרים טוענים כי המקור הוא שמו העתיק של המקום – גיא "פרתאי" (Pheretai), הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו כמקום ששימש מסתור בזמן המרד הגדול.
הטענה מתבססת על מערות מסתור מהתקופה שנמצאו בקרבת המנזר.
המנזר היה מסוג "לאורה", ומאפייניו, ששילבו חיי התבודדות עם חיי שיתוף, היו חדשים וייחודיים.
לאחר הצלחת המנזר, חריטון עזב את מנזר פרן מפאת המוני המבקרים שפקדו אותו, ובהמשך נדודיו הקים עוד שתי לאורות: דוקה (הר קרנטל) וסוקה (נחל תקוע).
רק בערוב חייו חזר חריטון למנזר פרן, שם נקבר לפי הסיפור.
"חיי חריטון" מציין את חשיבותו הרוחנית של מדבר יהודה בעיני חריטון, שהגיע אליו במטרה "לחקות את אורח חייהם של אליהו ויוחנן המטביל במדבר".
הקרבה לירושלים ולמקומותיה הקדושים תרמה אף היא.
אך המדבר הציע גם יתרונות פיזיים: מחסה טבעי במערות, בדידות ושקט הנובעים ממיעוט תושבים, תוך קרבה מסוימת ליישובים איתם אפשר לסחור (לקנות מזון ולמכור את מעט התוצרת הנזירית).
שלוש הלאורות של חריטון מוקמו בקרבה לנביעות מעיין, שכן בשלב זה עדיין לא למדו הנזירים את אמנות איסוף מי הגשם.
למנזר פרן הייתה חשיבות מיוחדת כדגם הראוי לחיקוי, שהשפיע על מנזרים עתידיים והפך לצורה הנזירית הנפוצה ביותר במדבר יהודה.