tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרם וחלב קוקוס, נודלס, ממרחים ומחיות קארי, שימורים, תבלינים וצמחי תיבול, אורז, קטניות ומוצרי קמח, אצות וחטיפי אצות, מוצרים לסושי, טופו, כלי בישול והגשה.
מרבית המוצרים של החברה הם בכשרות.
"מזרח ומערב" פונה לאלפי לקוחות בשוק המוסדי בישראל, הכולל מסעדות, בתי מלון, חברות קייטרינג, מעדניות, חנויות המתמחות במזון אסייאתי, וכן משווקת לרשתות הקמעונאות הפונות לצרכן הפרטי.
לחברה שני סניפים מרכזיים בתל אביב: בשוק הכרמל ובשרונה מרקט.
רכישת "מזרח ומערב" על ידי טיב טעם
בדצמבר 2024 דיווחה חברת ישרקו מקבוצת טיב טעם על רכישת מלוא מניות חברת "מזרח ומערב" תמורת סכום המוערך בכ-121 מיליון שקלים.
עודד כליף היה הבעלים של חברת "מזרח ומערב" ושימש גם כמנכ"ל החברה.
מנכ"ל ובעל השליטה בטיב טעם, חגי שלום, ציין כי רכישה זו מהווה נדבך נוסף באסטרטגיית הצמיחה של הקבוצה.
הוא הוסיף כי "מזרח ומערב" תמשיך לפעול כחברה ייעודית ומתמחה בתוך הקבוצה.
במסגרת העסקה נקבע כי עודד כליף ימשיך בתפקידו כמנכ"ל לפחות לשנה.
רשות התחרות אישרה את הרכישה באפריל 2025. "מזרח ומערב" מעסיקה כ-100 עובדים ומנהלת את פעילותה מנכס במודיעין.
מכירות החברה במחצית הראשונה של שנת 2024 הסתכמו בכ-116.5 מיליון שקלים עם קצב שנתי של כ-235 מיליון שקלים ורווח נקי של כ-7.3 מיליון שקלים.
מזרח טוּרקֶסטָן (באויגורית: شەرقىي تۈركىستان, באותיות לטיניות: Sherqiy Türkistan, באותיות קריליות: ; השם נהגה גם טורקִיסטן, Turkistan), הוא אזור גאוגרפי בצפון-מערב סין, בין מזרח אסיה ומרכז אסיה, כמחצית מתושבי האזור הם אויגורים, מוסלמים, הדוברים שפה טורקית, הכתובה בכתב ערבי, שאימצו את האסלאם בשנת 934 לספירה.
אזור "מזרח טרקסטן" נמצא במחוז שינג'יאנג בצפון מערב סין, גובל בקזחסטן ופקיסטן.
גבולות האזור לא הוגדרו במדויק והם השתנו לאורך השנים כפי שיובהר להלן.
המונח נטבע במאה ה-19 על ידי רוסים שעסקו ב שהתכוונו שהוא יחליף את המונח המערבי הנפוץ לאזור, "", שהתייחס לאגן טארים בדרום מחוז שינג'יאנג.
החל מהמאה ה-20, השתמשו הבדלנים האויגורים ותומכיהם במונח "מזרח טורקסטן" ככינוי לכל מחוז שינג'יאנג, או לחלקו.
האויגורים דוחים את השם שינג'יאנג, שפירושו "טריטוריה חדשה", בשל הפרספקטיבה הסינית המשתמעת ממנו, בעוד הם רואים את עצמם קשורים לקבוצות טורקיות אחרות שנמצאות במערב.
המונח "האזורים המערביים" (בסינית: 西域, Xīyù ; באויגורית: Qurighar, Қуриғар) התייחס לאזורים שממערב ל.
במאה ה־2 לפנה"ס, כינו סופרים סיניים את ערי המדינה שבשוליים הצפוניים והדרומיים של מדבר טקלה מקאן "ערי החומה של האזורים המערביים".
בשנת 60 לפנה"ס הקימה שושלת האן את "משמרת האזורים המערביים", שהייתה "אחראית על כל מדינות הנווה במדבר טארים", ושליטתה בהן הייתה באמצעות מושבות חקלאיות־צבאיות קטנות.
ב-שנת 9 לספירה, איבדה סין את שליטתה באזורים אלו ושבה אליהם ב-שנת 94 ושלטה שם עד שנת 107. לאחר דיכוי כוחות בדלניים מבית, הקימו הסינים מוסד חדש בשם "הפקיד הראשי של האזורים המערביים".
מאז, נאלצו הממשלים הסיניים השונים להתמודד שוב ושוב עם מרידות מקומיות ותנועות בדלניות מצד אוכלוסיות מגוונות.
הגקטורקים איחדו את העמים הטורקיים והקימו אימפריה גדולה שהתפצלה לְח'אנות והח'אנה הטורקית המערבית שלטה בשינג'יאנג.
המונח "טורקסטן" (שמשמעו: "אזור הטורקים") הוגדר לראשונה על ידי גאוגרפים ערביים בימי הביניים.
בעיניהם, "הטורקים" היו נוודים דוברי טורקית — ולא יושבי נאות־המדבר, דוברי הפרסית.
בעקבות נדידות אוכלוסין ותהפוכות פוליטיות, לאחר, כיבושי המונגולים, חדלו הסינים להשתמש במונח "טורקסטן".
שינג'יאנג עברה תהליכי שליטה והגדרה שונים מהמאה ה-16 עד המאה ה-20. צ'אגאטאי השלימה את האסלמת והטורקיזציה של מערב האזור והסינים שלטו במזרח.
ב-1755 שושלת צ'ינג כבשה את השטח מהמונגולים וחילקה אותו ל בצפון ו־Huijiang בדרום.
ב-1764 צ'יינלונג, קיסר סין הפך את "שינג'יאנג" לשם רשמי, וב-1882 האזור הפך למחוז סיני רשמי.
במקביל, כבשה רוסיה חלקים מהאזור (1851–1881) באמצע המאה ה-19, סיפחה רוסיה את שלושת הח'אנות המרכז-אסייתיות חיווה, בוכרה וקוקאנד בזה אחר זה, והקימה את "ממשל טורקסטן" ולכן היו במערב מי שחילקו את האזור ל"טורקסטן המערבית" או "טורקסטן הרוסית", ולאזור שינג'יאנג הסיני קראו "טורקיסטן המזרחית".
למרות הכינויים החדשים, התושבים המקוריים של מרכז אסיה לא השתמשו במילה "טורקסטן" בהתייחסם למקום מגוריהם.
בשנת 1912, מהפכת שינהאי הפילה את שושלת צ'ינג ויצרה את הרפובליקה הסינית.
כאשר מושל צ'ינג האחרון, נמלט משינג'יאנג, צורף האזור לרפובליקה הסיניתה.
בשנת 1921 הגדירה ברית המועצות באופן רשמי את האויגורים כעמים טורקיים שהם חלק מארצם.
בתחילת שנות ה-30 פרצו ברחבי שינג'יאנג, באזורים שנכללו ב"מזרח טורקסטן" התקוממויות של מוסלמים, דוברי טורקית נגד השלטונות הסיניים.
(ETR) התקיימה בין 12 בנובמבר 1933 ל-16 באפריל 1934 ובהשפעת הפאן-אסלאמיזם נקבעה בה חוקה שחייבה את חוקי השריעה.
מזרח טורקסטן לא הוכרה על ידי אף מדינה.
המצביא הסיני שה-צאי ניצח במהירות את ה-ETR ושלט בשינג'יאנג, בתמיכתה של ברית המועצות.
התקיימה החל מ-12 בנובמבר 1944, בתמיכת ברית המועצות שהצהירה כי האויגורים הם "העם הטורקי העתיק ביותר" שתרם לציוויליזציה העולמית.
ביוני 1946, ברית המועצות חזרה בה מתמיכתה ב-ETR.
ב-1 באוקטובר 1955, הכריז יו"ר המפלגה הקומוניסטית הסינית מאו דזה-דונג כי שינג'יאנג היא "אזור אוטונומי אויגורי"
לאחר הפיצול הסיני-סובייטי בשנות ה-60, ברית המועצות השיקה את תוכניות הלימודים האויגוריות שלה, כחלק מ"מלחמה אידאולוגית" נגד סין.
במקביל, במהלך מהפכת התרבות בסין והמאבק נגד בדלנות לאומיות מקומית, החלה ממשלת סין לקשר את המונח "מזרח טורקסטן" עם "בדלנות אויגורית" ואסר על השימוש בו.
עם התפרקות ברית המועצות, בשנות ה-90 ובמקביל, עליית האסלאמיזם העולמי הוצתו רגשות הבדלנות בשינג'יאנג והובילו לגל של אלימות פוליטית שהרגה 162 בני אדם, בין השנים 1990 ו-2001.
בשנת 2001, ממשלת סין הסירה את האיסור על כלי תקשורת ממלכתיים להשתמש במונחים "אויגורסטן" או "מזרח טורקסטן",
בשנת 2004 הוקמה בוושינגטון די.
בהנהגת , במטרה לשאוף לעצמאותה של מזרח טורקיסטן.
כדי להצדיק את תביעת סין על מזרח טורקסטן, פורסם בשנת 2019 מסמך לבן שקבע כי "מזרח טורקסטן" מעולם לא הייתה קיימת, ושהיא נקראה רק "שינג'יאנג" והייתה חלק מסין מאז ההיסטוריה המוקדמת.
הארגון לעמים ולאומים שאינם מיוצגים
מזרח טורקסטן היא חברה מייסדת של (UNPO) שהוקם בשנת 1991, מזרח טורקסטן יוצגה על ידי "הקונגרס הלאומי של מזרח טורקסטן" (East Turkistan National Congress) והחל מ-2004 על ידי .
מַזְרַעָה הוא כפר ליד נהריה ומועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. בכפר ישנם שלושה בתי ספר, בי"ס יסודי ובי"ס חטיבת ביניים.
לאחר שהשיג שליטה בעכו, השתלט דאהר אל-עומר על מזרעה יחד עם הכפרים האחרים על החוף מצפון לעכו, הכריז על אדמותיהן כאדמות של השלטון (ג'יפתליק) ופיתח את הכפרים.
לאחר הקמת אמת עכו נספחה מזרעה לאמה.
האמה העוברת בתחומי מזרעה נקראת "אמת סולימאן פאשה".
את הכפר חוצה נחל בית העמק, הנקרא בערבית "ואדי מג'נונה".
במזרעה שוכן הבית אשר שימש כבית קיץ את בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, לפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 תושבים ובסקר 1922 נמנו 218 נפשות.
בימי המנדט הבריטי התגוררו בכפר כ-30 משפחות שהתפרנסו בדוחק מחקלאות ועבודה במחנות הצבא הבריטי.
באוגוסט 1938 הוטל על הכפר, יחד עם הכפרים האחרים באזור, קנס קולקטיבי בעקבות התנקשות ביהודי באזור.
לאחר מלחמת העצמאות נותר כפר מזרעה ריק ברובו, והועברו אליו ערבים מכפרים אחרים במסגרת המדיניות לריכוז בני המיעוטים במספר כפרים.
בין השאר הועברו אליו ערבים מבצה וערביי אום אל פרג', שהראשונים שבהם פונו למזרעה בפברואר 1949 והשאר הוכרזו כנפקדים ופונו מבן עמי למזרעה ב-14 בספטמבר 1953. כן פונו למזרעה תושבים מע'אבסייה בינואר 1950. התושבים התגוררו במקום בצריפונים ופחונים בציפייה לשוב לכפריהם המקוריים.
בשנת 1959 עודדה המדינה את התושבים בעזרת הלוואות לבנות בתי אבן, ובנובמבר 1960 התקיים טקס של חנוכת הבתים.
הכפר מזרעה השתייך למועצה אזורית געתון, אחד משני כפרי מיעוטים במועצה, יחד עם שיח' דנון.
בשנת 1955 אספו תושבי הכפר 728 לירות תרומה לקרן המגן.
באוקטובר 1959 נחנך בכפר בית ספר.
בשנת 1964 פעלה המועצה להקים בכפר מסגד.
בשנת 1969 הוכנה תוכנית מתאר לכפר.
בינואר 1972 נחנך כביש גישה לכפר.
בסוף 2016 אושרה תוכנית לבניית 728 יחידות דיור בתמהיל מגוון על אדמות מדינה במזרעה.
בכפר יש רוב מוסלמי ומתגורר בו מיעוט נוצרי.
מִזְרָע הוא קיבוץ בעמק יזרעאל, בין עפולה לנצרת, הנמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הקיבוץ השתייך לקיבוץ הארצי, אשר התאחד עם התק"ם לתנועה הקיבוצית.
שמות יישובים הכוללים את הביטוי "מזרע" נזכרים במקורות ובמפות מימי הביניים ומקורו בספר ישעיהו פרק י"ט, פסוק ז': .
המונח "מזרע" הפך מטבע לשון למקום קיום אנושי-חקלאי, בניגוד ל"ישימון" שהוא אזור ריק מצמחייה ומאדם.
al-Mezrah) כקילומטר מזרחית ממקום הקבוץ.
השם "מזרע" ניתן לקיבוץ באפריל 1928 על ידי ועדת שמות היישובים של הקרן הקיימת.
הקיבוץ הוקם על גבעת "רובע-אל-נצרא" ב-21 בנובמבר 1923 על ידי "קבוצת צריפין" של עולים יוצאי גליציה, בני העלייה השלישית, שעלו לארץ שלוש שנים קודם לכן והתגבשו בבניית מחנה הצבא הבריטי צריפין (סרפנד).
יחד עם קבוצת צריפין עלתה למקום קבוצת מרקנהוף שהתיישבה בצמוד לקבוצת צריפין.
בשל מחסור בקרקע מספקת לשני יישובים, החליטו המוסדות המיישבים להקצות למרקנהוף אדמות בעמק הירדן, בהן הקימו את קיבוץ בית זרע, ואת אדמתם העבירו לקבוצת צריפין.
עם יציאת מרקנהוף בשנת 1927 הוחלט לעבות את היישוב ולצרף אליו בהדרגה החל משנת 1929 ובמהלך שנות השלושים חברים מתנועת השומר הצעיר מגליציה, שעברו הכשרה בגבעת מיכאל.
בשנים אלו קבעו המוסדות את שמו הסופי של הקיבוץ והוא צורף לתנועת השומר הצעיר.
בשנים 1944–1946 שכן במזרע מטה הפלמ"ח עד שהתגלה על ידי שלטונות המנדט במסגרת מבצע אגאתה בשנת 1946. הבריטים הצליחו לתפוס את רשימת חברי הפלמ"ח שהייתה במקום אולם השמות היו מוצפנים.
לאחר שחבר המשק יעקב לוי הצליח להוציא את מחברת הקודים ולהשמיד אותה, לא הצליחו הבריטים לפצח את הקוד ולא נגרם כל נזק.
באותה תקופה עברה בשדות הקיבוץ רכבת העמק, ובמוזיאון הקיבוץ עדיין ניתן לראות מקטע מן המסילה המקורית.
הקיבוץ הוא מהמובילים בישראל בגידולי שדה ומצויה בו רפת חולבות גדולה, בבעלות משותפת עם קיבוץ גבעת עוז.
בשנת 1957 הקים הקיבוץ את מפעל "מעדני מזרע" לעיבוד בשר, ובכלל זה גם בשר חזיר.
במשך שנים רבות היה מפעל זה בין הספקים הבודדים של בשר לא כשר בישראל.
בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים קמו לו מתחרים, והקיבוץ מכר את המותג ומערך היצור לחברת "טיב טעם".
בשנת 1958 הוקם בקיבוץ מפעל ההידראוליקה והמעליות ההידראוליות "תעמ"ל" (תעשיית מוצרי לחץ).
בהמשך הוקם גם מפעל "מטלור 2000" לייצור מוצרי מתכת באמצעות הזרקת אבקות מתכת (מטלורגיה), אולם המפעל נמכר לחברת ישקר.
בכניסה ליישוב ניצב מלון "נוף תבור", הנמצא בבעלות משותפת של הקיבוץ ושל חברת הורן את ליבוביץ'.
כמו כן מפעיל הקיבוץ אירוח כפרי, תחנת דלק, מוסך, ובית אבות "אור העמק".
בסמוך לקיבוץ נמצא בית-הספר העל-יסודי "עמקים-תבור", בו לומדים תלמידים מהקיבוצים מזרע, דברת, מרחביה, עין דור וגזית, מהמושבים תל עדשים, בלפוריה ומושב מרחביה וכן תלמידים מאחוזת ברק ותלמידים בודדים גם מנוף הגליל הסמוכה.
בצמוד לבית הספר "עמקים תבור" נמצא בית הספר העל-יסודי "בנימין רוטמן העמק" לנערים על הרצף האוטיסטי.
בקיבוץ נמצא מוזיאון מזרע הקטנה ובו מוצגים רבים שנאספו מכל השנים בקיבוץ.
המקום פתוח לסיורים מודרכים לקבוצות.
כן יש אפשרות ביקור בסליק של מזרע שהכניסה אליו מוסתרת מתחת לאמבט.
בשטח הקיבוץ פועלת שלוחה של מכינה קדם-צבאית רבין.
שהיא אחת משלוש המכינות היחידות שמונגשות לחלוטין לבעלי מוגבלויות.
"מזרחים" הוא מונח רווח בשיח הישראלי כדי לתאר יהודים מארצות המזרח התיכון ומצפון אפריקה וצאצאיהם.
הכינוי נכנס לשימוש בתקופת היישוב הישן, והיה נפוץ בכתביהם של הוגים מזרחים כבר בתקופה זו במובנו הגאוגרפי.
הכינוי "מזרחים" מאפיין עולים יהודים המגיעים מהמדינות: מרוקו, תוניסיה, לוב, אלג'יריה, מצרים, תימן, סוריה, לבנון, איראן, עיראק, אוזבקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, כווית
המושג "מזרחים" תאם בעבר מרחבים גאוגרפיים המזוהים עם החלוקה האסלאמית של מערב "מגרב" (المغرب) לעומת מזרח "משרק" (مشرق), כאשר ה'מערב' מתאר את צפון אפריקה, וה'מזרח' מתאר את ארצות הנהריים מבחינת אימפריות אסלאמיות.
בפירושו הנוכחי, המושג אינו משקף בהכרח גבולות גאוגרפיים, אלא גבולות חברתיים.
כך לעיתים הוא משמש גם ליוצאי יהדות ספרד מצפון אפריקה.
עם זאת בסגנון התפילה יש שוני בין ספרדים למזרחים וכנראה שריד לסגנון התפילה של יהודים מוסתערבים שקדמו לעליות מספרד לצפון אפריקה ואסיה, מכך נראה שהמושג מזרחי מתייחס למוסתערבים שקדמו לעליות מספרד ולא לספרדים.
במהלך תקופת היישוב הישן, נחלקו יהודי העולם לשתי קבוצות עיקריות – "ספרדים" מאירופה ומארצות האסלאם, ו"אשכנזים" ממערב או ממזרח אירופה.
חלוקה זו התבססה על המסורות ההלכתיות העיקריות של יהודי העולם, מאז ימי הביניים, והיא נפוצה עד היום – כחלוקה לאשכנזים ולספרדים.
עם זאת, שיוך גנאלוגי לקבוצת האשכנזים או הספרדים והמזרחיים אינו-דיכוטומי כיום, בזכות נישואים בין-עדתיים המטשטשים חלוקה זו.
המושג מזרחים נוצר לכל הפחות בתקופת היישוב הישן, והשימוש בו היה נפוץ בכתביהם של הוגים מזרחים כבר בתקופה זו.
בעבר למושג "מזרחים" היו קונטציות גאוגרפיות החופפת עם החלוקה האסלאמית של מערב "מגרב" (مغرب) לעומת מזרח "משרק" (مشرق), כאשר המערב שמתאר את צפון אפריקה והמזרח שמתאר את ארצות הנהריים מבחינת אימפריות אסלאמיות.
לדוגמה, שמה הרשמי של מרוקו בערבית הוא "ממלכת המערב" (المغرب), ואזור צפון אפריקה מכונה בערבית "מגרב" (مغرب) שפירושו "מערב", יהדות אזור זה כונתה בעברית "העדה המערבית", או גם "מערביים" וכך נקראו במשך שנים רבות - עד לשנות ה-50 של המאה ה-20 - היהודים שעלו מאזורים אלה לארץ ישראל.
לפי הבחנה זו, רק יהדות סוריה, יהדות איראן, יהדות לבנון, יהדות מצרים, יהדות תימן, יהדות בוכרה, יהדות קווקז, יהדות בבל, נכללות תחת ההגדרה של "יהודים מזרחים".
בנוסף לכך, גם בקרב יהדות אשכנז התקיימה חלוקה גאוגרפית של מזרח ומערב: יהודי מזרח אירופה כונו בעבר בכינוי הגנאי "אוֹסְטְיוּדֶן" (Ostjuden), דהיינו "יהודים מזרחים", על ידי יהודי מרכז אירופה.
המושג "מזרחים" הוא לרוב מושג פוליטי, אך המושג המודרני של המושג מזרחים כוללת גם קהילות יהודיות ממרכז אסיה והקווקז, כמו יהדות פרס, יהדות אפגניסטן, יהדות בוכרה מאוזבקיסטן וטג'יקיסטן, ויהדות קווקז מדגסטן ואזרבייג'ן.
בעוד שקהילות אלה דיברו באופן מסורתי שפות יהודיות-איראניות כמו ג'והורית ובוכרית, חלק מצאצאיהן דוברי רוסית שותפת או פשוטה בשל קיומן של מדינות אלה כרפובליקות של ברית המועצות לשעבר.
בקרב סוציולוגים ישראלים קיימת ביקורת לגבי המושג מזרחים ומה הוא מייצג.
עזיזה כזום, בהתייחסותה לסוגיית האוריינטליזם, טוענת כי תהליך האוריינטליזציה בחברה הישראלית התחיל דווקא מהסימון של יהודי מזרח אירופה על ידי יהודי מרכז אירופה כיהודי המזרח (אוסטיודן).
לדבריה, יהודי מזרח אירופה בתורם, סימנו את יהודי ארצות האסלאם כ"מזרחים" והדירו אותם מעמדות השפעה בחברה בישראל מכיוון שעקב תיוג העבר הם לא היו בטוחים במעמדם.
ניסיון לכפות את הזהות "מזרחים" על יוצאי ארצות האסלאם, גם אם עלו מערים על חופי האוקיינוס האטלנטי, נראה עם החלפת שמות משפחותיהם הקודמים ל"מזרחי" במקרים רבים על ידי פקידי משרד הפנים עם הגעתם ארצה; "מזרחי" היה שם המשפחה הנפוץ ביותר בקרב אלה שישראלים בחרו לשנות או לעברת.
על פי גישה זו, המושגים "עדות מזרח" ו"מזרחים" משקפים שיח חברתי, בו הקבוצות ההגמוניות קובעות את ההמשגה של השיח וגבולותיו.
כך, שמצד אחד, הממסד המפא"יניקי ששלט במדינת ישראל הציג עצמו כ"תרבות האשכנזית", אשר ניכס לעצמו את ה"מרכז" הישראלי, תייג את הפריפריה החברתית (והגאוגרפית) כ"עדות"; ומצד שני, הקבוצות המוחלשות הפנימו את התיוג והשתמשו בו.
כך ניתן למצוא שימוש בתקופת היישוב בכינויים "ספרדים" ו"עדות מזרח", זה לצד זה.
תיוג זה, לפי הסוציולוגים מהזרם הרדיקאלי, היה מלווה ברה-סוציאליזציה ובדה-סוציאליזציה, אשר ביקשה לקלף את ערביותם ובו בזמן סימנה את "אחרותם" הלבנטינית.
אחרים דוחים את התפישה הזו וטוענים ש"עדות המזרח" זה שם נורמטיבי כדי לתאר קבוצה של עדות יהודיות שחיו במזרח התיכון וצפון אפריקה, ובצורה דומה היה שימוש במושג "עדות אשכנז" לגבי אשכנזים.
עם השנים הכינוי "מזרחיים" החל להחליף את הכינוי "עדות המזרח", כאשר משנות ה-90 החל הכינוי "מזרחים" לתפוס דומיננטיות הולכת וגוברת.
הוגים ופעילים חברתיים שונים (לדוגמה חלק מאנשי הקשת הדמוקרטית המזרחית) הציעו את השם "יהודים-ערבים".
על פי תפיסה זו, כשם שישנם יהודים-אירופאים שהגיעו מארצות אירופה, כך ישנם יהודים-ערבים שמוצאם מארצות ערב.
מנגד נטען שהמונח "יהודים-ערבים" אינו מקביל לכינוי "יהודים-אירופאים", אלא לכינויים לא נפוצים ולא-מקובלים כגון "יהודים-סלאבים" או "יהודים-גרמנים" שכן הוא מנסה לקשר את היהודים לקבוצה אתנית זרה מסוימת.
הראשון שייסד את הקטגוריה החברתית "יהודים-ערבים" היה אלבר ממי שציין גם שהמונח בעייתי ואינו מדויק, השני היה שמעון בלס, סופר ישראלי יליד בגדאד שכינה עצמו "יהודי ערבי".
טיעון שיטתי זה המשיכה לנסח גם אלה שוחט (1987), תוך שהיא יונקת מפעולות ודיונים של "החזית המזרחית" שפעלה מאז ראשית שנות ה-80. הוגה מרכזי נוסף בדיון זה הוא הסוציולוג יהודה שנהב-שהרבני, אשר התכתב בספרו "היהודים-הערבים: לאומיות, דת ואתניות" עם אלו שהניחו את היסודות לקטגוריה זו.
הוא הציע שהבחירה בשם "מזרחים" אינה מקרית וכי מדובר בקטגוריה סוציולוגית מכלילה, כפי שטענו סוציולוגים אחרים (לעיל), נוצרה והוגדרה על ידי ההגמוניה הלאומית.
המוסדות הציוניים תחילה, ומוסדות המדינה בהמשך, יצרו קטגוריה מהותנית להגדרת כל "המזרחים" תוך טשטוש ההבדלים ביניהם.
בפועל, הוא מוסיף, המציאות החברתית בישראל, שדחקה את ה"מזרחים" אל שולי החברה, אשררה בדיעבד דמיון בין קבוצות מושא שונות למדי מבחינה תרבותית.
יחד עם זאת, השם "יהודים-ערבים" אינו בשימוש רווח בשיח הציבורי בישראל, ואף זוכה לביקורת בקרב מזרחים ואשכנזים כאחד .
שנהב-שהרבני עצמו הבהיר כי מדובר בקטגוריה דיסקורסיבית, שגם אם יש לה תקדים בהיסטוריה היהודית והציונית (זיהוי עצמי מאידך, או כינוי שהעניקו שליחים ציוניים ליהודים בארצות ערב והאסלאם), היא קטגוריה ביקורתית בעיקרה.
יהדות ארצות האסלאם הייתה בעלת תרבות עשירה והיסטוריה מפוארת, שממנה יצאו אישים רבים ובהם הרמב"ם, רבי יהודה הלוי ורבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך.
העלייה מארצות האסלאם התקיימה לאורך הדורות, ובכללן בתקופת מבשרי הציונות והעליות שלפני קום המדינה.
מניעים דתיים וציוניים היו הסיבות העיקריות לעליית היהודים מארצות האסלאם לארץ ישראל דווקא.
עדת הספרדים הייתה עדה מיוחסת עוד מלפני העליות הראשונה והשנייה, בזמנן ואף שנים רבות לאחר מכן.
אנשי עדה זו, נחשבו לאנשי העילית החברתית וממנה באו רבים מעשירי היישוב.
היהודים הספרדים עלו לארץ לאחר גירוש ספרד בעיקר במאה ה-16 ומאז נספחו אליהם היהודים יושבי הארץ מקדמת דנא (מוסתערבים) וכן עולים מארצות המגרב (עדת המערביים).
עד לשנת 1822 נחשבו כיהודים, על ידי השלטון העות'מאני, רק בני העדה הספרדית (בראשות הראשון לציון – החכם באשי, שמינויו אושר על ידי הסולטאן העות'מאני).
עד שנת 1854 לא היו "המערביים" (יוצאי מרוקו) חלק משמעותי של העדה הספרדית (מספרם בירושלים לא עלה על תריסר משפחות).
לאחר עליית הרב דוד בן שמעון הגיעו ממרוקו בעקבותיו יהודים "מערביים" רבים ומספרם הגיע בשנת 1872 לכ-1,000 נפש.
"המערביים" שרבו ביניהם העניים, לא זכו לתמיכה והכרה מצד הספרדים הוותיקים והצליחו להיפרד מן הספרדים בעזרת הקונסול הבריטי פין.
במשך הזמן, קיבלו "המערביים" הכרה והשתייכו לעדת היהודים הספרדים, יחד עם הוותיקים.
משפחות ספרדיות, כמו משפחת שלוש הוותיקה, שעלתה מאלג'יריה תפסו מקום מרכזי ביישוב והיו בין מקימי תל אביב.
משה שלוש אף נבחר (בתמיכת מפלגות הפועלים) בשנת 1936 לראש עיריית תל אביב, אם כי מייד הודח על ידי הבריטים שמינו את ישראל רוקח במקומו.
בהדרגה, נדחק המיעוט הספרדי ממעמדו המרכזי ביישוב והחל בשנות ה-30 החלו העולים החדשים ממזרח אירופה (שעלו במספרם על הוותיקים) לתפוס את מקומם המרכזי ביישוב.
עם זאת, למרות מיעוט מספרם, תפסו בני עדת הספרדים מקום מרכזי בכלכלת היישוב והשתייכו לעילית האזרחית ביישוב גם בסוף תקופת המנדט.
הספרדים, שקיימו גם מסגרות פוליטיות משלהם, צירפו אליהן עולים חדשים מארצות האסלאם והופיעו כ"ספרדים ועדות המזרח", דבר שתרם לכוחם האלקטורלי ביישוב (אם כי כוח זה לא היה רב).
התימנים לא נכללו, בדרך כלל, במסגרות אלה של "ספרדים ועדות מזרח" והקימו לעצמם, עוד בשנת 1920, את התאחדות התימנים.
עם קום מדינת ישראל, במאי 1948, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל כ-650,000 נפש.
אוכלוסייה זו הייתה הומוגנית יחסית מבחינה תרבותית – כ-80% היו אשכנזים, ורק כ-20% מזרחים.
מייד עם קום המדינה עלו לישראל יהודי תימן (במסגרת מבצע מרבד הקסמים), יהודי לוב, יהודי טורקיה ויהודי עיראק (תחילה כמבריחי גבול דרך פרס ואחר כך במסגרת מבצע עזרא ונחמיה), ובשנות ה-50 וה-60 עלו רבים מיהודי צפון אפריקה ומיהודי איראן.
קבוצות עולים נוספות הגיעו מארצות אסלאם אחרות כגון בוכרה והקווקז.
בגל העלייה הגדול ("העלייה ההמונית") שבמסגרתו עלו לישראל כ-900,000 בעשור הראשון לקום המדינה, רק 44.5% מן העולים היו יוצאי אירופה ואמריקה, ואילו 53.4% מהם היו יוצאי אסיה ואפריקה.
כתוצאה מכך השתנה מאוד הרכבה העדתי של האוכלוסייה היהודית בישראל, ובתום העשור הראשון למדינה היו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה ו־42% יוצאי אסיה ואפריקה.
שיעור המזרחים בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל גדל בהתמדה, והחל מאמצע שנות ה-60 ועד העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 היוו המזרחים רוב באוכלוסייה.
מאפייני אוכלוסיית העולים מארצות המזרח
אוכלוסיית העולים מארצות האסלאם נבדלה מהאוכלוסייה האשכנזית (הוותיקה וזה מקרוב באה) בשתי תכונות דמוגרפיות עיקריות.
ראשית, המשפחות היו גדולות יחסית – פריון הנשים העולות מאסיה ואפריקה היה גדול כמעט פי שלושה מזה של הנשים האשכנזיות הוותיקות.
שנית, רמת ההשכלה הממוצעת הייתה נמוכה יותר מאשר בקרב האוכלוסייה האשכנזית.
רמת ההשכלה לא הייתה אחידה בין ארצות האסלאם, ובתוך כל מדינה ומדינה.
כך, בעוד שבקרב יהודי תימן, למשל, רמת ההשכלה המערבית הייתה נמוכה, הרי שבקרב יהודי עיראק ויהודי מצרים רמת ההשכלה המערבית עלתה על זו של חלק מארצות מזרח אירופה.
מאפיין ייחודי נוסף שהביאו איתם עולי ארצות האסלאם (למעט עולי תימן שהיו אדוקים מאוד בדתם) הוא דפוס דתי הסובלני יותר לגוונים, הן באמונה והן בפרקטיקות ההלכתיות.
גלי העלייה הצפופים הללו אתגרו את יכולות הקליטה של המדינה הצעירה.
אחד מפתרונות השיכון המיידיים היה יצירתן של מעברות.
על אף שהעלייה ההמונית בקום המדינה (במיוחד בשלוש השנים וחצי הראשונות) הייתה מורכבת מיוצאי אסיה וצפון אפריקה ומיוצאי אירופה ואמריקה ביחס כמעט שווה, ובשנה הראשונה להגעתם ההרכב העדתי במעברות היה באותו יחס, כבר בשנת 1952 מעל 80% מתושבי המעברות היו מיוצאי אסיה וצפון אפריקה.
יחס זה נשמר לאורך השנים.
היו לכך שתי סיבות עיקריות: הראשונה, גופי המדינה המיישבים (בעיקר הסוכנות היהודית) ביצעו מדיניות מפלה, כאשר דאגו יותר ליוצאי אירופה ואמריקה לדיור קבע (בעיקר במרכז הארץ), לעיתים על חשבון יוצאי אסיה וצפון אפריקה.
הסיבה השנייה נעוצה בטיב הקשרים בין ותיקי הארץ ובין יוצאי אירופה ואמריקה.
אלה האחרונים נעזרו באוכלוסיית הוותיקים (בעיקר קרובי משפחה) כדי לצאת מהמעברות.
גופי המדינה המיישבים ביצעו מדיניות מפלה גם בכל הנוגע לפיזור העולים ברחבי המדינה.
מרבית עולי ארצות אירופה יושבו באזור המרכז, בעוד שמרבית עולי צפון אפריקה יושבו באזורי הפריפריה.
מדיניות אי שוויונית זו הציבה תנאי פתיחה שונים לקבוצות העולים השונות, הנובעים מהמיקום הגאוגרפי של כל אחת מקבוצות העולים.
יחס הממסד הפוליטי והכוחות הדומיננטיים כלפי עולי ארצות האסלאם היה אמביוולנטי.
מחד, המדינה הצעירה נזקקה לעולים והעלתה על נס את אתוס העלייה ואתוס כור ההיתוך.
מאידך, חוקרים רבים מצביעים על היחס האי-שוויוני והמזלזל שזכו לו עולים אלו.
כך, למשל, אתוס כור ההיתוך שהתיימר להטמיע את העולים מארצות האסלאם, תואר אומנם כ"ישראלי", אך למעשה היה על טהרת הצבר-האשכנזי (למשל, עוז אלמוג).
טענות אחרות עסקו בשליטה מרחבית במסגרת יחסי מרכז–פריפריה (למשל, ברוך קימרלינג, אורן יפתחאל), בשליטה כלכלית (למשל, שלמה סבירסקי) ובשליטה ומחיקה תרבותית (למשל, יהודה שנהב).
קיימות דוגמאות רבות ליחסה של המנהיגות הפוליטית למזרחים.
דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בדבריו של אבא אבן משנת 1952, כשהיה שגריר ישראל בארצות הברית ובאו"ם, המצביעים על האופן שבו הממסד ראה את המזרחים כמי שהיה עליהם לעבור תהליכי מודרניזציה, כדי שישתלבו במרחב הישראלי:
דוגמה לדעות קיצוניות כלפי העולים המזרחים היא הספר המהפכה האשכנזית שספג ביקורת רבה בעת פרסומו.
בשנים הראשונות לקום המדינה התנהל מאבק בין המצדדים בעלייה סלקטיבית לבין התומכים בעלייה לכול.
בעוד שהממשלה בראשות בן-גוריון דגלה בעלייה לכול, עיתון הארץ תמך באלו שצידדו בעלייה הסלקטיבית ומאמריהם של גלבלום, עמוס אילון וכותבים נוספים בעיתון הארץ שתיארו את המועמדים לעלייה מארצות צפון-אפריקה באופן בוטה ומזלזל, השתלבו במגמה זו.
המדיניות הממשלתית התעצבה בפועל על פי יכולת קליטת העולים ומידת הסכנה שיהודי ארצות המזרח נמצאו בה.
בשנים הראשונות לקום המדינה, העולים החדשים מארצות המזרח יושבו בעיקר בפריפריה עקב מדיניות פיזור האוכלוסין וחיזוק אזורי הגבול.
בעוד שעולים חדשים רבים הצליחו להשתלב בכלכלה הישראלית, בעיקר דרך חקלאות, והצליחו לייסד יישובים מוצלחים יחסית לתקופה, הייתה גם תופעה של עזיבת יישובי הספר לטובת הערים.
אדריאנה קמפ (2002), שניתחה את התופעה, טענה שהמעבר של מזרחים מן הכפר שבספר הישראלי אל העיר היה מעין התמרדות נגד המדיניות הממשלתית ליישבם בפריפריה.
מצד שני, מחקרים כלכליים מצאו שמזרחים שחיו בערים הגיעו להישגים כלכליים ורמת חיים גבוהים יותר, וייתכן שזה ההסבר לתופעה.
יהודי ארצות המזרח השתלבו בפוליטיקה הישראלית עוד מימי היישוב במסגרת "הסתדרות חלוצי המזרח".
בעת קום המדינה נוסדה מפלגת ספרדים ועדות המזרח שהתבססה על הסתדרות חלוצי המזרח וקיבלה ארבעה מנדטים בבחירות לכנסת הראשונה.
מלבדה היו חברי כנסת מזרחים גם במפא"י ומפלגות ישראליות אחרות.
מטרותיהם של "חלוצי המזרח" והמפלגה שהוקמה בעקבותיהם, כפי שהן הופיעו במצע שלהם, כללו את "הרחבת השתתפותם (של ספרדים ועדות המזרח) בבנין ביתנו הלאומי" ו"הגנת זכויותיהם בכל המוסדות הלאומיים הציבוריים והרשמיים".
חבר כנסת מטעם הסיעה, בכור-שלום שטרית, כיהן כשר המשטרה הראשון של ישראל.
בעשורים הראשונים לקום המדינה חלו גם מאבקים שונים כנגד אפליה של מזרחים.
בשנת 1959 חלו אירועי ואדי סאליב, שהיו סדרה של הפגנות רחוב ומעשי ונדליזם בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
אירועים אלו, שכללו מרי חברתי נגד אי השוויון ונגד הממסד של מפא"י ששלט בשנים אלו במדינה, לא התייחסו לעניין העדתי בתחילתם.
אולם בעקבותיהם החל שיח תקשורתי וממשלתי שהחל להתייחס לנושא, אם כי בבסיסו הייתה טענה כי אין כל אפליה עדתית והאשמה היא במצב הסוציאלי ובתרבות ה"קלוקלת" של המפגינים.
בתחילת שנות ה-70 הוקמה תנועת הפנתרים השחורים, תנועת מחאה ישראלית של צעירים ממוצא מזרחי.
מקימי התנועה ביקשו להביע מחאתם על מה שכינו "התעלמות הממסד מהבעיות החברתיות הקשות", ולהילחם למען שינוי עתידם.
שיא המחאה התרחש ב-18 במאי 1971 כאשר אלפי מפגינים התאספו בכיכר ציון בירושלים והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי.
הפגנה זו התקיימה ללא רישיון המשטרה, אך כאשר כוחות הביטחון הגיעו לפזרה, הם נתקלו בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה.
לימים הפכה התנועה לתנועה פוליטית, אולם עקב סכסוכים ומאבקים פנימיים שגרמו לפיצול בה, לא צלחה דרכה במישור הפרלמנטרי.
חלק ממנהיגיה השתלבו במפלגות אחרות ודרכן קידמו את הנושאים החברתיים.
המודעות הציבורית לנושאים חברתיים בישראל גברה מאוד בעקבות פעולות הפנתרים השחורים והנושאים אותם העלו התנועה ופעיליה נכנסו לסדר היום של מדינת ישראל.
במהפך של 1977 בא לידי ביטוי בצורה גלויה לעין כוחם הדמוגרפי של המזרחים.
השתלבותם הכלכלית, החברתית והתרבותית של עולי אירופה ואמריקה לאחר קום המדינה "הייתה מושלמת" (כהן, 1998).
בתוך זמן לא רב (עשר עד חמש עשרה שנים מיום הגיעם לארץ) השכלתם, שכרם ומעמדם המקצועי דמה לזה של ילידי הארץ ועולי אירופה ואמריקה לפני 1948. בניגוד לכך לא הצליחו עולי ארצות האסלאם להדביק את הפער הסוציו-אקונומי.
יתרה מזו, מחקרים מסוימים טוענים שהפער הסוציו-אקונומי בין מזרחים לאשכנזים בקרב בני הדור השני (ילידי הארץ) דומה לזה שבין בני הדור הראשון.
עם זאת, מחקרים אחרים מצביעים על צמצום של הפערים בדור השני והשלישי ומגמה לסגירתם.
חוקרי החברה מונים מספר הסברים לפערים אלו בקרב בני הדור הראשון ובני הדור השני.
בין הגורמים העיקריים ניתן למנות את התבססות העולים האשכנזים שהגיעו קודם להם, ואחזו במערך מוסדות השלטון, הכלכלה והתרבות, והעדיפו את הדומים להם.
יצירת תקנים שונים להסמכה ולחינוך שהובילו מזרחים לעבודות כפיים פחות מכניסות.
ובנוסף, ריכוזם של העולים בפריפריה הרחוקה ובמעברות, מהלך שהגביל את נגישותם למרכזי הכוח השלטוניים, הזדמנויות תעסוקה, ובמיוחד חינוך נאות בבתי ספר טובים שיוביל אותם להשכלה גבוהה שהפכה לכלי הדומיננטי בצמצום פערים בין עדתיים.
סיבה נוספת המוזכרת באשר לפער בין מזרחים לאשכנזים, היא הרחבת הפער על ידי הסכם השילומים, הסכם שנחתם בין ישראל לגרמניה המערבית ובמסגרתו העבירה גרמניה לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה.
כמו כן התחייבה ממשלת גרמניה המערבית להעניק פיצויים לניצולי השואה.
משמע, תשלום חודשי קבוע לשם מימון ההוצאות הרפואיות להן זקוקים ניצולי השואה ולשם פיצוי על החיים הקשים במחנות הריכוז.
התוצאה הייתה, שפליטים יהודים מאירופה, שהגיעו לארץ חסרי כול, נהנו מקצבה קבועה ששולמה להם במטבע זר, ואפשרה להם לשקם את חייהם מבחינה כלכלית תוך זמן קצר.
המשמעות המהותית של הסכם השילומים היא שמזרחים שעלו לישראל ונאלצו להפקיר רכושם בארצות מוצאם, יכלו לסמוך אך ורק על שירותי מדינת ישראל כדי להשתקם כלכלית, בעוד שלפליטים אלו מאירופה, היה מנגנון חלופי של פיצוי אישי מגרמניה.
סיבה נוספת היא שבעשור הראשון למדינה 58% מהדיור במדינה היה ציבורי והבנייה התרכזה במרכז ישראל.
הקרקע שייכת למדינה, חוק מנדטורי לבנייה ייתר את אישור ועדת התכנון, וחברות הבנייה היו ממשלתיות.
המדינה עודדה את העולים לרכוש את הדירות השכורות מהמדינה דרך מתן הלוואות נוחות ומפליגות.
בעזרת מתן ההלוואות הדיירים הכפילו את הונם לקניית עוד דירות והרוב שזכו לכך היו עולים אשכנזים.
בשנת 1952 מדינת ישראל החליטה לשנות מדיניות והחליטה לפזר את האוכלוסייה לפריפריה בעקבות מחירי הדיור שעלו, ההיצע שירד והפשרת הקרקעות האיטית.
בשנים 1954 עד 1959, שנות השיא של העלייה ממרוקו, מחצית מהעולים נשלחו לעיירות הפיתוח בפריפריה, שהיו בהן פחות הזדמנויות בתעסוקה, חינוך פחות טוב ונגישות נמוכה להשכלה גבוהה.
הדיור הציבורי בפריפריה היה יקר יותר מאשר במרכז, ועלויות השילוח הכבידו על המדינה, דבר שגרם להגדלת הפער מהמרכז.
החינוך וההשכלה הגבוהה הפכו לאחד הגורמים המהותיים ביותר המשפיעים על הישגיהן והכנסותיהן של שתי הקבוצות.
קיימת ספרות סוציולוגית ענפה העוסקת בהסללה של מזרחים לבתי ספר מקצועיים.
מחקרים אלו הראו שמזרחים נותבו לבתי ספר מקצועיים על סמך מוצאם ללא קשר ליכולתם, ולא לבתי ספר עיוניים שבהם יש פוטנציאל גבוה יותר להגיע לאוניברסיטה ולחזק את הסטטוס החברתי שלהם.
המחקר הסוציולוגי מצביע על מספר סיבות לכך שמזרחים לא הצליחו לצמצם את הפערים.
לפי יוגב ושפירא (1992), מחקרים סוציולוגים רבים על הישגי סטטוס מצביעים על כך שההשכלה היא הגורם העיקרי לפער בין שתי הקבוצות.
לפי חוקרים אלו, העלייה המזרחית של שנות החמישים הגיעה בעיצומו של תהליך תיעוש בארץ, תהליך שבו הקבוצה ההגמונית, האשכנזים, "ביססה את ההסמכה ואת ההשכלה כקריטריון עיקרי להישגי תעסוקה".
אך תעודות ההשכלה התיכונית וההשכלה הגבוהה של המזרחים לא זכו להכרה עם הגעתם לישראל, ולכן מזרחים אחרים שהיגרו לארצות אחרות הצליחו טוב מהם במישור התעסוקתי (כהן, 1972 ושווארקי, 1975 בתוך יוגב ושפירא 1992, עמוד 33).
טענה שנייה שמעלים החוקרים היא כי ההתייחסות לחינוך המזרחים הייתה שונה, משמע, היו להם קריטריוני כניסה מיוחדים לבית הספר התיכון בנוסף לתוכניות מיוחדות ל"טעוני טיפוח" והם נידונו להסללה נוקשה.
ניתן לראות למשל, שבשנים 1961–1962 למדו בבתי ספר מקצועיים 21.6% ילידי אסיה ואפריקה, לעומת 30.6% ילידי אירופה ואמריקה.
בשנים אלו, ילידי אסיה וצפון אפריקה היו הקבוצה הגדולה ביותר מבין אלו הלומדים בבתי ספר מיוחדים, עם 32.1% למול 5.4% ילידי אירופה ואמריקה ובבתי ספר לנערים עובדים (74.1% מול 13.3% בהתאמה).
אך כאמור, מאמצע שנות השישים, תמונה זו השתנתה ונרשמה עלייה תלולה של מזרחים בחינוך המקצועי ואחוזים נמוכים של השתתפות בבתי ספר תיכונים עיוניים.
בשנת 1967, למדו 47% ילידי אסיה וצפון אפריקה בבתי ספר מקצועיים לעומת 46.4% ילידי אירופה-אמריקה, ובבתי ספר חקלאיים 52.4% מכלל הלומדים היו ילידי אסיה-אפריקה למול 38.8% ילידי אירופה-אמריקה ו-8.8% ילידי הארץ.
לעומת זאת, בבתי הספר התיכוניים (תיכוני, פירושו עיוני) ההתפלגות הייתה שונה, מכלל הלומדים בתיכון, 66.5% היו ילידי אירופה-אמריקה לעומת 25.4% ילידי אסיה וצפון אפריקה.
בנוסף, נרשמה דומיננטיות רבה של ילידי אסיה ואפריקה בבתי ספר על-יסודיים ללימוד ערב חלקי ובבתי ספר תיכוניים של ערב.
שנתון הלמ"ס לשנת 1972 מראה כי מבין הלומדים בבתי ספר מקצועיים 9.5% היו ילידי הארץ, 32.4% ילידי אירופה-אמריקה, או שאביהם נולד באחת מיבשות אלו.
קבוצת הרוב בחינוך המקצועי הייתה קבוצת המזרחים, ילידי אסיה-אפריקה, או שאביהם נולד שם, עם 58.1% מכלל הלומדים בחינוך המקצועי.
בדומה, ילידי אסיה אפריקה היו הקבוצה הגדולה בחינוך החקלאי עם 61.5% מכלל הלומדים בבתי ספר אלו, לעומת 27.1% ילידי אירופה-אמריקה או שאביהם נולד שם.
בבתי ספר תיכוניים (עיוני), ההתפלגות מראה כי שם נמצא רוב של ילדים ממוצא אירופאי-אמריקאי עם 56% למול 32% אשר מוצאם באסיה-אפריקה.
ממצאים דומים ניתן למצוא גם בשנים הבאות.
שנת 1976 למשל, מראה כי מבין כלל הלומדים בבתי הספר המקצועיים, אלה שמוצאם הוא מאסיה-אפריקה הם הקבוצה הדומיננטית, עם 63.3% מכלל הלומדים, ו-64% בבתי ספר חקלאיים.
בבתי הספר התיכוניים, ההתפלגות היא של 36.2% שמוצאם הוא מאסיה-אפריקה לעומת 45.9% שמוצאם הוא מאירופה-אמריקה.
בדומה, בשנת 1979, 64.3% מלומדי החינוך המקצועי הם ילידי אסיה-אפריקה, למול 18.5% מילידי אירופה-אמריקה, וממצאים דומים מתגלים גם בחינוך החקלאי.
לעומת זאת, חל שיפור בלימודי התיכון העיוני, שם נמצא כי יש כמעט שוויון בין הקבוצות עם 38.7% שמוצאם מאסיה-אפריקה לעומת 39.3 שמוצאם מאירופה-אמריקה ו-22% ילידי ישראל.
בעוד שנדמה כי אי השוויון העדתי בתיכון העיוני טופל, יש מחקרים שטוענים שהפער אומנם הצטמצם אך עדיין קיים.
במחקרה של חנה איילון (2000) שנערך בשנות התשעים של המאה ה-20 שנסמך על נתוני הלמ"ס ומשרד החינוך, נמצא כי קיים היעדר של מזרחים במקצועות מוגברים.
לפי המחקר, ככל שיש יותר מזרחים בבית הספר, מגוון המקצועות המוגברים, משמע, אלו שנותנים פקטור לציוני הבגרות, יורד.
אחד המחקרים החשובים בנוגע לפערי השכלה ושכר בין מזרחים ואשכנזים נעשה על ידי ינון כהן (1998).
ממצאיו של כהן מראים כי הפער בהכנסות בקרב בעלי השכלה אקדמית הולך ומתרחב.
נתוניו של כהן נתמכים גם בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מ-1995, המראים כי החלוקה האתנית בשוק העבודה עדיין אינה מצטמצמת.
הממצאים מלמדים על כך שכמחצית מהגברים האשכנזים בדור השני (שנולדו בארץ ואביהם אינו יליד ישראל) עובדים במקצועות צווארון לבן, מול חמישית מהגברים המזרחים.
לעומת זאת, 54.1% מהגברים המזרחים ילידי דור שני עובדים במקצועות של צווארון כחול למול 28.2% מהאשכנזים.
לפי ד"ר חיה שטייר מהחוג לסוציולוגיה ולימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, "הנתונים מצביעים על חלוקה מעמדית-עדתית ברורה בשוק העבודה".
הנתונים גם מלמדים כי יש לכך השפעה ברורה על ההכנסות, כיוון שמקצועות צווארון לבן הם בעלי תגמולים גבוהים יותר מצווארון כחול.
כאשר משווים ממצאים אלו לנתוני הדור הראשון (אלו שלא נולדו בארץ) רואים כי הפערים העדתיים אינם מצטמצמים בדור השני.
בדור הראשון שיעור המועסקים במקצועות צווארון לבן היה פי 2.1 לטובת האשכנזים, ובדור השני פי 2.5 (בתוך: קשתי, 1997).
לפי נתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ככל שהאבטלה גוברת, יש יותר מובטלים מזרחים.
בשנת 1995, למשל, שיעור האבטלה בקרב מזרחים ילידי הארץ היה גדול פי 2.5 מאשר בקרב אשכנזים בני דור שני.
ממצאים לאורך זמן מראים כי ככל שהאבטלה במשק גוברת, שיעור המזרחים מול האשכנזים גבוה יותר.
הסיבה לכך, לפי ד"ר נילי מארק מהחוג לכלכלה ובית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, היא פערי ההשכלה בין שתי הקבוצות הללו (בתוך: קשתי, 1997).
לדעת החוקרים, הגורם המרכזי שמסביר את פערי השכר הם פערי ההשכלה.
נוסף על פרמטר ההשכלה, כהן (1998) מציין את גיל הכניסה לשוק העבודה.
הנתונים של כהן מלמדים שמזרחים נוטים יותר מאשכנזים לרכוש השכלה אקדמית בגילאים מאוחרים יותר – כשני שלישים מהמזרחים רכשו את השכלתם האקדמית לאחר גיל שלושים לעומת שליש מהאשכנזים שעשו זאת.
לגיל הכניסה לשוק העבודה יש השפעה ישירה על השכר, כיוון שהתשואה מההשכלה גדלה ככל שהיא מתרחשת בשלב מוקדם יותר.
מאז שנות ה-70 הפערים בהשכלה ובשאר התכונות הקובעות שכר בין הגברים האשכנזים והמזרחים הצטמצמו, ולמרות זאת פערי השכר לא קטנו.
כהן (2006) מציין כי "ההסבר המרכזי לכך הוא שבעשורים האחרונים התמורה לתכונות קובעות שכר (כמו השכלה), גדלה בקצב מהיר מהקצב שבו צומצמו הפערים בתכונות אלו בין הקבוצות".
בנוסף, ככל שהפערים בין העשירונים העליונים לעשירונים התחתונים גדלים, כך הפערים בין מזרחים ואשכנזים גדלים, מאחר שלמזרחים ייצוג יתר בעשירונים התחתונים וייצוג חסר בעשירונים העליונים.
הסוציולוגים תמימי דעים באשר לקיומם של מנגנונים ממוסדים של אפליה המשפיעה על אופן הכניסה לשוק העבודה ("אפליה בלתי-ישירה"), כאשר המנגנון המרכזי לדעת החוקרים היא מערכת החינוך וההשכלה הגבוהה.
בנוגע לסוגיית האפליה בשוק העבודה עצמו ("אפליה ישירה") הממצאים מעורבים.
כהן (1998) מצא כי בשקלול כל הנתונים (השכלה, גיל הכניסה לשוק העבודה וכיוצא בזה) עדיין נשאר פער בלתי מוסבר שלא ניתן לייחסו לאף אחת מהסיבות שהוצגו (ובראשן ההשכלה).
לטענתו, אי אפשר לשלול את האפשרות שלפחות חלק מאותו פער בלתי מוסבר, מקורו באפליה ישירה כלפי המזרחים בשוק העבודה.
גוטליבובסקי ומארק (2003), שבדקו נתונים החל מאמצע שנות ה-70, טוענים כי ההשכלה היא הגורם המרכזי לפערים בשוק העבודה ולא אפליה ישירה על רקע עדתי.
במאמר מסכם מ-2006 מציין כהן כי "על אף שמחקרים קודמים לא הצליחו לשלול את האפשרות שגברים מזרחים סובלים מאפליה ישירה בשוק העבודה, הרי שאצלם, שלא כמו במקרה של נשים (לא חשוב מאיזו עדה) וערבים, אפליה ישירה היא גורם משני, אם בכלל, לשכרם הנמוך".
ממצאים שמעידים על סגירת הפער
לצד המחקרים שמתוארים לעיל ישנם מחקרים אחרים, שלעיתים מתבססים על נתונים מעודכנים יותר, המעידים על סגירת הפער בין מזרחים לאשכנזים בתחומים שונים.
מחקר של פרופ' מומי דהן מבית הספר למנהל ציבורי באוניברסיטה העברית, שפורסם בשנת 2013, מצא כי פערי ההכנסה בין מזרחים לאשכנזים קיימים, האי-שוויון העדתי אומנם הצטמצם אך למזרחים אין ייצוג הולם באליטות; פערי השכלה והכנסה עדיין קיימים, ייצוג המזרחים באוניברסיטאות, במערכת המשפט ובתקשורת אינו מספק.
ב-15 שנים הצטמצמו הפערים מ-40 אחוז ל-25 אחוז, בקצב ממוצע של אחוז לשנה, והמגמה נמשכת.
בנוסף מצא המחקר שבקצוות אין כלל פערים – ייצוג המזרחים בחמישון העליון (20 אחוז משקי הבית בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר) תואם את חלקם באוכלוסייה, בעוד שחלקם בחמישון התחתון (20 אחוז משקי הבית בעלי ההכנסה הנמוכה ביותר) דווקא קטן מחלקם באוכלוסייה.
פרופ' דהן הוסיף שנכון ל-2013 הזהויות העדתיות אינן זהויות מרכזיות בחברה הישראלית וההבדלים בין מזרחים לאשכנזים היטשטשו ברוב תחומי החיים.
אחד המחקרים הנרחבים ביותר שנערכו לגבי סוגיית הפערים העדתיים פורסם בשנת 2002 על ידי צוות מחקר מהמחלקה ללימודי אוכלוסייה באוניברסיטה העברית בראשות פרופ' דב פרידלנדר וצבי אייזנבך.
המחקר ארך כ-5 שנים ולטובתו יצרה הלמ"ס קובץ נתונים מיוחד שאפשר את בדיקת הפערים העדתיים לאורך זמן.
החוקרים מציינים גם שבקרב ילידי 1965–1969 המשיכו ללימודים גבוהים 46% מזרחים בני הדור השלישי לעלייה, לעומת 55% אשכנזים בני אותו דור.
מחקר נוסף, שנערך על ידי החוקרים אורי כהן וניסים לאון, העלה את הטענה שבישראל נוצר מעמד ביניים של מזרחים, שביחד עם מעמד הביניים של אשכנזים ויהודים בני מוצא עדתי מעורב מהווים את הגרעין של החברה הישראלית.
כך למשל, בשנת 1984 היו כ-300 סטודנטים ממוצא מזרחי שסיימו תואר שני בישראל, בעוד שבשנת 2003 היו 2,527 סטודנטים מזרחים שסיימו תואר שני – נתון שתואם לחלקם של המזרחים מהאוכלוסייה הכללית.
עם זאת, מספר הנשים המזרחיות בדרגות בכירות באקדמיה נמוך.
ראיה נוספת לכך היא שמאז שנות ה-80 הוקמו בישראל מספר רב של שכונות וערים חדשות ומטופחות יחסית שרוב תושביהן הם מזרחים.
בין יישובים אלה ניתן למנות את מודיעין, גן יבנה, מעלה אדומים, ושכונות חדשות בערים וותיקות יותר כגון חולון, ראשון לציון, חיפה ונתניה.
לפי החוקרים, מזרחים רבים ניצלו את הזדמנויות למוביליות חברתית ואינם גרים עוד בישובי פריפריה מרוחקים ומוזנחים, כפי שנהוג לחשוב במחקר הסוציולוגי, אלא במרכזים האורבניים החדשים של מעמד הביניים הישראלי.
הכלכלן ג'ימי ויינבלט מתאר בספרו "שוק עבודה בחברה פלורליסטית" שאין פערי שכר משמעותיים בין מזרחים עירונים ואשכנזים עירונים.
נקודה נוספת, שלדעת רבים תהפוך את הפער בין מזרחים לאשכנזים ללא רלוונטי בעתיד, היא נישואים בין-עדתיים.
הנתונים בנושא מעורפלים ומיושנים יחסית, אך לפי מחקרה של ברברה אוקן משנת 2001, כ-28% מהילדים היהודים בתחילת שנות ה-90 נולדו למשפחות מעורבות.
המחקר מצא מגמה של עלייה בחצי אחוז בחלקם של הילדים למשפחות בין-עדתיות מדי שנה, כלומר, אם המגמה נמשכה, בשנת 2013 עמד אחוז הילדים שנולדים למשפחות מעורבות על קרוב ל-40 אחוז.
נתון נוסף שיכול להעיד על שינוי בפער שבין מזרחים לאשכנזים הוא השתלבותם של יהודי ארצות המזרח בפוליטיקה הישראלית.
בממשלת אולמרט שכיהנה מ-2006 עד שנת 2009, רוב השרים (14 מתוך 25) היו ממוצא מזרחי, ובבחירות 2009 לכנסת שיעור חברי הכנסת המזרחים תאם את שיעור המזרחים באוכלוסייה.
הסקאלה הדתית, כלומר המרחק בין הקצוות מבחינה דתית, צרה יותר בקרב המזרחים מאשר בקרב האשכנזים, משום שתהליך ההקצנה, לחרדיות ולחילוניות, שעבר על יהודי אירופה, לא התקיים בצורה דומה בארצות האסלאם, ורבים מיוצאי אותן ארצות וצאצאיהם הם בעלי זיקה למסורת ושמירת מצוות.
הריחוק בין מזרחים בשני קצות הסקאלה קטן יחסית, וכאשר מוצאים אותו, הוא נובע במידה רבה כתוצאה מהמפגש שלהם עם האשכנזים (למשל התחרדות של מזרחים שלמדו בישיבות ליטאיות).
בקרב המזרחים יש רבים יחסית שהם בקטגוריית הביניים "מסורתי" – אדם הממלא אחדות ממצוות הדת, ואינו שולל אותה.
תופעה זו מסבירה את כוחה הגדול של מפלגת ש"ס, שהיא מפלגה מזרחית חרדית, אך קהל מצביעיה מגיע משכבות הרבה יותר רחבות בציבור המזרחי.
ישנם הבדלי מנהגים בפסיקה ההלכתית בקרב המזרחים, אם כי ניכרת מגמה של האחדת המנהגים, שהוביל אותה הרב עובדיה יוסף.
הבדלי מנהגים קיימים גם בנוסחי התפילה, ובולטת במיוחד שונותם של יוצאי תימן הנוהגים על פי התכלאל, בעוד מרבית המזרחים נוהגים על פי נוסח הספרדים (עם גרסאות שונות).
כמו כן, ישנם מנהגים דתיים שונים המיוחדים לאזורים גאוגרפים שונים, כדוגמת המימונה של יוצאי מרוקו.
גם טעמי המקרא נהגים בצורה שונה בקרב הקהילות.
יהודה שנהב טוען בספרו "'היהודים-הערבים: לאומיות, אתניות ודת" שהציונות עשתה הדתה למזרחים אותם הוא מכנה "יהודים ערבים".
הדת לפי שנהב, היא המסמן הלאומי אצל המזרחים ומשמשת כאמצעי גיוס של המזרחים ללאומיות היהודית.
לפי שנהב, הדת והלאומיות אינן קטגוריות בינאריות, אלא הן קשורות זו בזו בקשר שלא ניתן לנתקו.
הלאומיות הציונית הפקיעה את היהדות והכילה בתוכה סממנים דתיים, אך הם הולאמו ויוצרו מחדש על ידי הלאומיות (18 : 2003).
אין זה אומר שהציונות עשתה את המזרחים דתיים, מסביר שנהב, אלא שהציונות עשתה אוריינטליזציה למזרחים באמצעות הדת.
כדי להכליל את הערבים-יהודים (מי שהפכו לאחר מכן ל"מזרחים") בתוך הקולקטיב הלאומי היה עליהם לעבור דה-ערביזציה, טיהור מֵערביותם.
כך שהמזרחים יכולים להתקיים בשיח הציוני לאומי רק אם הם מסווגים כיהודים דתיים.
כך גם נוצרה אותה קטגוריית ביניים של מסורתים בישראל.
דפוסי ההצבעה של המזרחים בישראל נוטים לימין הפוליטי ולכיוון דתי-מסורתי, בעיקר מאז המהפך של 1977, והמזרחים מצביעים באחוזים גבוהים לתנועת הליכוד.
כמו כן, בבחירות של שנת 1999, 62% מהמזרחים הצביעו לבנימין נתניהו בעוד 38% לאהוד ברק.
בבחירות לאורך השנים כיהנו בכנסת שלוש מפלגות שפנו בעיקר לקהל המזרחי: ספרדים ועדות מזרח, תמ"י ומפלגת ש"ס.
לנטייה של המזרחים להצביע למפלגות הימין ניתנו מספר הסברים:
ערכיו הלאומיים של הימין הפוליטי קרובים יותר לערכי הדת והמסורת, ערכים החשובים ליוצאי ארצות האסלאם וצאצאיהם.
יחסו החשדני עד עוין של הממסד המפא"יניקי לעולים מארצות האסלאם.
כישלונות הקליטה, כמו גם היחס המזלזל והמתנשא, הרחיקו את העולים וצאצאיהם מהצבעה למפלגות השמאל.
לעומת זאת הליכוד, ובעיקר מנהיגו, מנחם בגין, הביעו יחס אוהד יותר למזרחים, הן רטורית והן מעשית – למשל, פרויקט שיקום שכונות.
המזרחים, או אבותיהם, חוו אנטישמיות מוסלמית בארצות האסלאם שמהן באו, והם רואים את הקמת מדינת ישראל כדרך נקמה במוסלמים.
אחת התרומות של המזרחים לתרבות הישראלית היא המוזיקה המזרחית, שיש המכנים אותה מוזיקה ים-תיכונית.
זהו ז'אנר מוזיקלי בזמר העברי שנוצר בישראל, המורכב ממגוון סגנונות מוזיקליים והמשלב השפעות של מוזיקה ערבית, מוזיקה טריפוליטאית, מוזיקה תימנית, מוזיקה יוונית, מוזיקה טורקית, מוזיקה בוכרית, מוזיקה עיראקית, מוזיקה צפון אפריקאית, מוזיקה צרפתית, מוזיקה איטלקית, מוזיקה קווקזית, פופ, רוק ועוד.
בכך, ז'אנר מוזיקלי זה שונה מאוד מהמוזיקה של המזרח התיכון או הערבית הקלאסית והמודרנית, ודומה יותר לסוגה הארצישראלית ההגמונית משנות ה-30 ועד שנות ה-50, שביקשה לשלב מוזיקה עברית וערבית.
למוזיקה המזרחית מגוון סגנונות, החל מהסגנון ה"קל" של זמרים כמו אייל גולן, ועד לסגנון ה"כבד" של זמרים כמו אבי ביטר ומשה כהן.
במהלך השנים סבלה המוזיקה המזרחית מאפליה ממסדית ומהתנשאות תרבותית.
החל משנות ה-90 הפכה מוזיקה זו למקובלת יותר ולחלק מהמרכז המוזיקלי בישראל.
על אף קיומם של נישואים בין שתי העדות הגדולות בחברה היהודית, מזרחים ואשכנזים, שיעורם היה נמוך והביא להומוגניות יחסית של שתי הקבוצות הללו.
דבר זה הוביל לכך שהמחקרים על העדות היהודיות בישראל נוטים להתרכז בשתי הקבוצות הגדולות, למרות השכיחות העולה עם השנים של נישואים בין-עדתיים.
הבעייתיות במחקר היא כפולה, הן עקב מיעוט המחקרים והן עקב מיעוט הנתונים.
לכך מצטרפת מדיניות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שמקשה על חקר נישואין בין-עדתיים ודפוסים סוציולוגיים של צאצאיהם.
בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מופיעה אך ורק ארץ הלידה של האב ולא של הסב, והדבר יוצר בעייתיות לחוקרים בבואם לחקור ישראלים שנולדו בעשורים האחרונים, שרבים נולדו להורים שנולדו בארץ.
החוקרים מנסים לעקוף בעייתיות זו בעזרת נתונים ממפקד האוכלוסין.
באופן משמעותי, רוב הנישואין שאחרי העלייה ההמונית בשנות החמישים בחברה היהודית בישראל, היו בתוך שתי הקבוצות האתניות האשכנזים והמזרחים.
בשנים 1957–1961, שיעור הנישואין הבין-עדתיים עמד על כ-14% ואילו בתחילת שנות התשעים שיעור זה עלה לכ-28%, לפי מחקרן של ברברה אוקן ואורנה חייט-מראלי ב-2006 מהאוניברסיטה העברית.
מחקר קודם של אוקן יחד עם גשור (Gshur and Okun) מ-2003 הצביע על כך ששיעור הנישואין הבין-עדתיים עולה ככל שחולף הזמן.
כלומר, ילידי ישראל נוטים יותר להתחתן מחוץ לעדתם, מאשר אלו שנולדו מחוץ לישראל.
בנוסף, הצביעה אוקן במחקריה מ-2001 ומ-2004 על תהליך של "המרה", דפוס סלקטיבי של נישואים בשנות החמישים, השישים והשבעים.
בתהליך זה בן או בת זוג ממוצא מזרחי נטו להתחתן עם אשכנזים, שזוהו כקבוצה הדומיננטית בישראל, אם לבן או בת הזוג המזרחים היה סטטוס סוציו-אקונומי גבוה יותר מזה של בן או בת הזוג האשכנזים שאיתם הם התחתנו.
אך ככל שנישואין בין עדתיים הפכו נפוצים יותר, תהליך ה"המרה" הפך פחות דומיננטי ודפוסי הנישואים הראו נטייה של משכילים להינשא אלו לאלו וכי נישואים בין-עדתיים נפוצים יותר בקרב המשכילים יותר.
אוקן הצביעה במחקרה מ-2004 כי קבוצה זו של צאצאי הנישואים הבין-עדתיים אינם מייצרים זהות אתנית לאומית חדשה, אינם מייסדים קבוצה מלוכדת ואף אינם חולקים זהות משותפת.
פרשנות חלקית היא מוצאת בכך שצאצאי נישואים בין-עדתיים הם קבוצה ללא גבולות אתניים ברורים בחברה היהודית בישראל.
עם זאת, מאחר שהמחקר בנושא אינו מפותח דיו עקב היעדר נתונים ומחקרים, נדרשים מחקרים איכותניים לצד מחקריים כמותניים נוספים, כדי לעמוד על זהות קבוצה זו ומאפייניה.
סמי מיכאל יצא נגד הרעיון של "זהות מזרחית" וטען כי זהו תוצר של הגדרת נגד ל"מחנה האשכנזי", וניסיון להתבדל מהעולים "המזרחים" כדי לשמור על הגמוניה תרבותית וכלכלית ולדאוג ש"המזרחים" יישארו מאחור.
הוא גם התנגד להגדרה "עדות המזרח" עבור מי שעלה מארצות מוסלמיות, ותהה האם מונח כזה היה יכול להתקבל אילו לא היו מדכאים את האליטות של אותן קהילות, וכופים את ההגדרה הזו על המעמד החלש כלכלית שלהן.
מיכאל יצא חוצץ נגד התהליכים שהובילה מפא"י להכפפת יהודים מארצות האסלאם לזהות מלאכותית אחת.
לדבריו, ה"מזרחיות" מבוססת על כל הסטריאוטיפים של המעמד הנמוך בקהילות אלה.
הוא גם תהה מדוע לא כונו היהודים הכפריים מאירופה (לדבריו, רוב היהודים מתחום המושב היו כפריים), שלא עלו ברמתם על היהודים הכפריים יוצאי ארצות האסלאם (לדבריו, מיעוט מקרב עולים אלה), בשם הגנאי "מזרחים" בעוד שהם באמת תאמו אותו ("המזרח" בימי מלחמת העולם השנייה היה חופף ל"מזרח אירופה").
לדבריו, הזהות "ספרדים" נכפתה בשיח הישראלי על כלל יוצאי ארצות האסלאם, גם על אלה שאינם באמת צאצאים של מגורשי ספרד ופורטוגל, ויהודי ארצות האסלאם הוגדרו כולם כמקשה תרבותית אחת, כשלמעשה לכל תפוצה יהודית הייתה תרבות והיסטוריה נפרדת משל עצמה לפני שהערבית, הטורקית או הפרסית הפכה לשפה השולטת במדינות הללו.
מיכאל גם יצא נגד סיווגה של ספרות שנכתבה בידי סופרים יהודים ספרדים ויוצאי ארצות האסלאם כ"ספרות אתנית", בעוד שספרות שנכתבה מאת סופרים יהודים אשכנזים לא נחשבת לכזאת - למרות שרבים מהכותרים הללו היו בעלי נושאים גאופוליטיים, ציוניים ודתיים - המאוזכרים בין כלל העדות היהודיות.
מזרקת ארבעת הנהרות (איטלקית: Fontana dei Quattro Fiumi) היא מזרקה הממוקמת במרכז רומא.
המזרקה עוצבה על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני כחלק מעיצוב פיאצה נאבונה.
הרעיון שעומד מאחורי העיצוב הוא שילוב של כמה סגנונות אדריכליים לכדי יצירת פאר.
במרכזה עומד אובליסק הנותן תחושה של עוצמה, אלוהות, שלטון.
בבריכת המזרקה מספר דולפינים מפוסלים.
המזרקה עשויה מאבן לא מעובדת עליה נמצאים פסלי השיש שעשה ברניני.
צינורות המזרקה נמצאים בתוך הסלע והם מתחברים לצינורות הראשיים של רומא שמתחברים לאמת המים.
המזרקה מייצגת את ארבעת הנהרות הגדולים בעולם שמייצגים את ארבע היבשות שהאפיפיור רוצה לשלוט עליהן:
אמריקה - ריו דה לה פלטה.
כל נהר מיוצג בפסל על ידי דמות אחרת.
כל דמות היא אל שיושב על סלע וממנו נובע הנהר המתאים.
ליד כל נהר יש סמלים המייצגים את הנהר.
לדוגמה, ליד הנילוס יש דקל.
ראש הדמות המייצגת את הנילוס מכוסה בקפלי בד, כנראה כדי לסמל שמקורות הנילוס עדיין לא היו ידועים באותם ימים.
הרעיון שעומד מאחורי המזרקה הוא שרומא היא המרכז של כל הנהרות/העולם (כי המזרקה נמצאת שם) ממנה נובעים כל הנהרות, והיא המקור שלהם.
מעל המזרקה יש סמלים של האפיפיור - שנותן את חסותו לקיום בעולם.
המזרקה משלבת בתוכה שימוש בכמה חומרים: שיש, אבן ומים.
בנוסף, המזרקה משלבת בתוכה כמה סוגים של תנועה: תנועה של הפסלים ותנועה של המים.
בספר מלאכים ושדים מאת דן בראון המקום הוא המזבח הרביעי של המדע של האילומינטי.
"מזרקה" ("Fountain") היא פסל "רדי מייד" שיצר הפסל הצרפתי מרסל דושאן בשנת 1917.
"מזרקה" היא משתנה עשויה חרסינה לבנה בגודל של 23.5 ס"מ על 18 ס"מ ובגובה של 60 ס"מ, עליה חתם דושאן את שמו של יצרן המשתנה "R.
דושאן הסביר כי החתימה על המשתנה מתייחסת הן לשם חנות החברה, "J.L.
Mott Iron Works", ששכנה בבית מס' 118 בשדרה החמישית שבניו יורק, והן לדמות בקומיקס בשם "Mutt and Jeff".
העבודה הוצגה לראשונה ב"תערוכת העצמאות" (the Independents show) בשנת 1917, כשהיא מוצבת על כן.
היצירה המקורית אבדה לאחר התערוכה ולא הוצגה לאחר מכן.
בשנת 1953 הציג דושאן העתק (רפליקה) של העבודה, בתערוכה קבוצתית של תנועת דאדא, בגלריית סינדי ג'ניס (Sindey Janis Gallery) בניו יורק (15 באפריל - 9 במאי).
דושאן, שארגן את התערוכה, הציג את העבודה כשהיא תלויה מעל משקוף דלת.
העתקים נוספים נוצרו בשנת 1964 על ידי ארטורו שוורץ, באישורו של דושאן.
עבודה זו, בסוגת אמנות ההלם, נחשבת לאחת מן העבודות המורכבות ביותר באמנות המודרנית, כיוון שהיא נראית כחסרת תוכן ממשי.
היא גורמת לצופה לשאול "מהי אמנות?" או "מה ראוי להיות אמנות?".
הדרך שבה דושאן בחר לעשות זאת היא בעזרת המושג "רדי מייד", שמשמעותו היא לקיחת עצם מן המוכן והפיכתו ליצירת אמנות.
בכך מבטל דושאן את ההנחה כי השיפוט העיקרי של יצירת אמנות הוא בטיפול האמנותי בה, כלומר ב"מגע היד" של האמן.
האסתטיקה של יצירות "רדי מייד" מצביעה דווקא על "המחשבה האמנותית" כאלמנט החשוב ביותר ביצירתה של אמנות.
רעיון זה נתפש בעיני ציבורים שונים כנלעג, דבר המועצם על ידי השימוש המכוון של דושאן דווקא במשתנה ציבורית וכינויה "מזרקה", תוך ערעור על המושג המקובל של מהי "מזרקה".
מאחר שמדובר ב"משתנה" - המזרקה היא בעצם הצופה ביצירה, ולא היצירה עצמה.
החלפת העבודה המקורית בהעתקים יוצרת מעין שיבוש של התפיסה האמנותית המקורית של העבודה כ"רדי מייד".
דושאן דאג לייצר את המשתנה בייצור מיוחד, שכן ייצור דגם המשתנה במפעל המקורי הופסק.
שיבוש זה גם חושף את האשליה המרקסיסטית של שיבוש ערך החליפין של העבודה המקורית.
כעת היא נתפשת שוב כמוצר אמנותי גבוה בעל ערך חליפין.
על פי השערה שהעלה חוקר האמנות ג'יימס לג'יו, שהשווה את צילום המשתנה המקורית לקטלוגים של חברות לכלים סניטריים, המשתנה המקורית לא הייתה כלל מתוצרת חברת "Mutt", אלא מתוצרת חברה אחרת (כנראה משתנה מדגם "Bedfodshire" מתוצרת חברת "A.
העתקים של העבודה נמצאים במוזיאונים שונים בעולם, בהם גם במוזיאון ישראל, במוזיאון פילדלפיה לאמנות ועוד.
מִזרקה היא מתקן נוי מעשה ידי אדם העושה שימוש במים זורמים.
המים זורמים בדרך כלל לתוך אגן היקוות המנוקז כך שכמות המים בו נשמרת.
קיימות מזרקות הבנויות כחלק מקיר, וכן מזרקות עומדות.
כחלק מעיצוב המזרקה משתמשים לעיתים במסכי מים הנופלים על פני משטחי אבן, בטון או מתכת.
מזרקות רבות מוצבות בתוך בריכות נוי, כך שמימיהן נופלים לתוך הבריכה.
במקרים רבים משולבים פסלים בעיצוב המזרקה.
שכיח לראות מזרקות שבהן זרימת המים היא בצורה של סילון, כאשר לחץ המים גורם להתזתם אל מעל לגובה המזרקה.
דוגמה מפורסמת למזרקה כזאת היא "מזרקת סילון המים" המתיזה את מימי אגם ז'נבה לגובה של 140 מטר.
המזרקה שמימיה ניתזים לגובה הרב ביותר היא מזרקת המלך פהד שבג'דה, ערב הסעודית שמימיה מגיעים לגובה של 260 מטר.
שנייה מדורגת מזרקת הגביע העולמי בסיאול, דרום קוריאה, המגיעה לגובה של 202 מטר.
שלישית מדורגת מזרקת גייזר גייטווי באילינוי שבארצות הברית, המגיעה לגובה של 192 מטרים.
בלטינית מסמנת המילה 'fons', אשר ממנה נובע שמה הלועזי של המזרקה (Fountain) את מקור הנביעה של המים.
לפני המצאת המשאבה, הופעלו המזרקות על ידי כוח הכובד, והיה צורך לחבר את המזרקה למאגר מים שהיה גבוה ממנה.
כמקורות מים שמשו מעיינות או אמות מים.
מהנדסי מים יוונים הפגינו כושר המצאה ומקוריות רבים בעיצוב מזרקות שכללו חלקים נעים.
הרומאים נקטו גישה מעשית ונהגו לבנות את קצה אמת המים המובילה מים לעיר כמזרקה ציבורית.
המזרקה המפורסמת פונטנה די טרווי ברומא הייתה מוזנת מאמת המים של העיר בגלגוליה הקודמים.
כבר במאה ה-16 התקיימו מערכות מורכבות של מזרקות כאלמנט קישוט בגנים של האצולה האיטלקית וכן בהודו.
מזרקות רחצה הן מזרקות המתוכננות כך שעוברים ושבים יכולים להרטיב עצמם במימיהן.
מזרקות רבות משמשות לרחצה למרות שלא נועדו לכך מראש, אולם מזרקות רחצה ייעודיות מתוכננות כך שהגישה אליהן קלה, כולל ציפוי הרצפה במשטחים מונעי החלקה, כדי לאפשר לציבור לקרר עצמו בימים חמים.