tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל שוב החלו שינויי הצורה ואלה הרחיקו לכת כל כך עד שכבר לא היית שם, ובמקום, היה זה אני שעלה באש והיה זה אני שעדיין חבט את מעילו בלהבות.
אבל החבטות לא הועילו, דבר שרק אישש את הפחד הישן שלי שפעילות מעין זו אינה יעילה כלל ללוחמה באש.
בינתיים הגיעו מכבי האש ובאיזשהו אופן ניצלת.
אבל היית שונה מדמותך הקודמת, היית דמות רפאים מצוירת בגיר לבן אל מול החשכה ואז נפלת בזרועותיי חסרת חיים, או אולי התעלפת מאושר על כי ניצלת.
אבל גם כאן מעורבת אי בהירות שקשורה בשינויי הצורה, אולי היה זה אני שנפל לזרועותיו של מישהו".
מילנה כתבה לקפקא, כי אין בכוחה לעזוב את בעלה.
"זה היה מרומז כמעט בכל מכתבייך...
"לעולם לא נוכל לחיות יחדיו באותה דירה, גוף לצד גוף, ליד אותו שולחן.
מילנה הציעה לקפקא להיפגש פעם נוספת, אך לא היה בכוחו לשאת יותר את הייסורים שנגרמו לו כתוצאה מהקשר.
"אי אפשר לעמוד בפני קולך החזק.
קולך דורש ממני שתיקה...המכתבים הללו הם לא יותר מאשר ייסורים שנוצרו מייסורים חשוכי מרפא..."
היה זה קפקא שסיים למעשה את הקשר עם מילנה.
במכתבו האחרון באותה תקופה, הוא ביקש ממנה לחדול מכתיבת מכתבים ומשלוחם אליו:
"אל תכתבי והימנעי מפגישה עימי.
רק מלאי את בקשתי בשתיקה.
זו הדרך היחידה עבורי להמשיך להתקיים באופן כלשהו..."
בשנת 1922, הפקיד קפקא את כל יומניו בידי מילנה ושנה לפני מותו הוא שלח לה מכתב נוסף בו דיווח לה במרומז על הכרותו עם דורה דיאמנט – האשה שהייתה עמו וסעדה אותו בחוליו עד לרגעיו האחרונים.
לאחר שקפקא נפטר משחפת בגרון בשנת 1924, פרסמה מילנה בשבועון 'נרודני ליסטי', הספד שכתבה:
רק לאחר מותו של קפקא, אזרה מילנה כוחות והתגרשה מבעלה.
היא עזבה את וינה וחזרה להתגורר בעיר הולדתה.
בפראג החלה מילנה לבסס את הקריירה שלה כעיתונאית, כעורכת וכמתרגמת.
היא כתבה עבור מספר עיתונים ומגאזינים וערכה ותרגמה ספרי ילדים.
כמו כן היא תרגמה שני סיפורים קצרים שכתב קפקא, טקסטים של הרמן ברוך, פרנץ וורפל, אפטון סינקלר ואחרים.
חלק מהמאמרים שכתבה באותה תקופה, התפרסמו בשני אוספים נפרדים על ידי בית ההוצאה לאור 'טופיק' בפראג.
בשנת 1927, נישאה מילנה לארכיטקט ירומיר קרייצר (Jaromír Krejcar), מהפכן צ'כי ושנה לאחר מכן נולדה בתם יאנה.
נישואין אלה הסתיימו בשנת 1934, כאשר נתנה את הסכמתה לגירושין ואפשרה לבעלה לשאת אשה לטבית אותה פגש בביקור שערך בברית המועצות.
בשנת 1930, החלה מילנה לאמץ את הרעיונות הקומוניסטיים שרווחו באותה תקופה בקרב רבים מהאינטלקטואלים הצ'כים.
היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית וכתבה מאמרים ל'סביט פראצה' - כתב העת של המפלגה.
בשנת 1936, נטשה מילנה את המפלגה הקומוניסטית בעקבות הטיהורים הגדולים שביצע סטלין בארצו.
בין השנים 1938–1939, ערכה מילנה את המגזין היוקרתי לענייני פוליטה ותרבות 'פריטומנוסט' שנוסד ויצא לאור על ידי הפרשן הפוליטי הדמוקרט פרדיננד פרוטקה.
במגזין זה היא כתבה מאמרים על עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, על האנשלוס - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי ועל ההשלכות שעלולות להשפיע על צ'כוסלובקיה כתוצאה מהמהלכים הללו.
בספטמבר 1938, נחתם הסכם מינכן על ידי מנהיגי בריטניה, צרפת, איטליה וגרמניה.
הסכם זה העניק להיטלר את הלגיטימציה לספח את חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה, שהיה מיושב ברובו על ידי תושבים ממוצא אתני גרמני, לבעלות הרייך הגרמני, בתנאי שלא יפתח במלחמה באירופה.
בעקבות הסיפוח, הגיעו לפראג פליטים רבים, שרובם היו יהודים.
חצי שנה לאחר סיפוח חבל הסודטים הפר היטלר את הסכם מינכן וכבש את בוהמיה ומוראביה.
מילנה הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצ'כית והחלה לסייע בהברחת פעילים פוליטיים אנטי נאצים ויהודים לפולין, בתקווה כי משם הם ימצאו את דרכם מערבה.
האדם שסייע לה בפעולות אלה, היה ידידה, הרוזן יואכים פון זדטוויץ, גרמני במוצאו יליד 1910, שהיה באותם זמנים סטודנט לרפואה בפראג.
הוא יידע את מילנה על קיומו של נתיב בריחה באזור מורבסקה אוסטרבה הסמוך לגבול, וכי ניתן לחצותו בעזרתם של מורי דרך מקומיים ולהגיע לקטוביץ שבפולין, שם שכן משרד שמנהליו הבריטים סייעו לנמלטים להגיע לאנגליה.
מילנה וזדטביץ החליטו לנצל את נתיב הבריחה לצרכיהם.
דירתה של מילנה ברחוב קורמסקה מספר 6, החלה לשמש כמקום מסתור עבור הפליטים, עד שנמצאה ההזדמנות הנאותה להעבירם בבטחה אל מעבר לגבול.
בזמן שהותם במקום, דאגה מילנה לכל מחסורם וסיפקה להם מסמכים מזויפים שישמשו אותם בהמשך דרכם.
כשהעיתוי לעזיבה, היה בטוח, נטל זדקביץ את מכוניתו הדו-מושבית והסיע בה את הפליטים לגבול.
בין האנשים שנצלו הודות לתושייתם של יסנסקה וזדקביץ, היה העיתונאי הקומוניסטי היהודי, אויגן קלינגר שהצליח לאחר חצייתו את הגבול, להגיע ללונדון ולשרוד שם את המלחמה.
עוד בהיותו בפראג, ניסה קלינגר לשכנע את יסנסקה להימלט מארצה, אך היא סרבה בכל תוקף מתוך אמונה שהסכנה בה היא נמצאת קטנה לאין ערוך מהסכנה המרחפת מעל ראשם של ידידיה היהודים.
התעקשותה של מילנה להמשיך בפעולות ההצלה, הייתה בסופו של דבר בעוכריה.
6 חודשים לאחר כיבוש השטחים הצ'כיים, ב-1 בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה וגרמניה פלשה לפולין.
כתוצאה מכך, נחסמו כל דרכי המילוט ולא ניתן היה להבריח פליטים נוספים לפולין.
חודש לאחר כיבוש פולין, ב-11 בנובמבר 1939, הוזמנו מילנה וזדביץ לארוחת צהריים בביתם של משפחת מאייר.
מילנה לא הופיעה לארוחה זו.
באותו יום היא נלקחה מביתה על ידי הגסטפו ונכלאה בכלא פנקרץ.
בהמשך הועברה לכלא בדרזדן ומשם נשלחה למחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק.
הגסטפו מצא בביתה של מילנה 3 מכתבים שכתב לה זדביץ, בהם הוא הזכיר את כוונתו להגר לאנגליה.
מכתבים אלה הובילו למאסרו ב-27 במרץ 1940. לפי עדותו של זדביץ, הגסטאפו לא ידע כלל על פעילותם המשותפת שלו ושל מילנה בהברחת פליטים מעבר לגבול, לפיכך הוא נחקר בעיקר אודות מילנה.
במהלך חקירותיו, הצליח זדביץ לזייף מחלת נפש ושוחרר מכלאו ללא משפט לאחר 15 חודשים.
במחנה הריכוז ראוונסבריק, פגשה מילנה את מרגרט בובר נוימן, אלמנתו של הקומוניסט הגרמני היינץ נוימן שנורה בידי הסובייטים ב-1937 (הייתה נשואה עד 1929 לרפאל בובר, בנו הקומוניסט של הפילוסוף היהודי מרטין בובר).
בובר נוימן שנדונה ל-5 שנות מאסר בסיביר, הוסגרה ב-1940 לידי הגסטפו, ונכלאה בראוונסבריק.
בזמן שהותן במחנה, הן התחברו והבטיחו האחת לשנייה כי אם מי מהן תינצל, היא תכתוב ספר שיתעד את התופת אליהן הן נקלעו.
תנאי החיים ששררו בראוונסבריק היו קשים מנשוא.
הצפיפות הרבה, המזון המצומצם והעבודות הקשות שהוטלו על האסירות, גרמו להתפרצות של מגפות ולמותן של אלפי אסירות.
התנאים הללו הובילו להידרדרות במצב בריאותה של מילנה והיא נפטרה בשנת 1944, שלושה שבועות לפני פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
בשנת 1963 קיימה מרגרט בובר נוימן את הבטחתה, וספרה "Kafkas Freundin Milena" ("ידידתו של קפקא, מילנה"), יצא לאור ותורגם לשפות רבות, בהן עברית.
ב-14 בדצמבר 1994, הכיר יד ושם הן במילנה יסנסקה והן ברוזן יואכים פון זדטביץ כחסידי אומות העולם.
אסופת כתבים ומאמרים של מילנה יסנסקה שהתפרסמו בחייה
אסופת כתבים, מאמרים, והתכתבויות של מילנה שפורסמו אחרי מותה
קפה מילנה - בכיכר המרכזית של העיר העתיקה בפראג, לא הרחק מהבית בו גדל קפקא ממוקם בית קפה מילנה, שנקרא על שמה של מילנה יסנסקה.
קנטטה מילנה - מילנה יסנסקה, הייתה נושא ליצירת קנטטה לסופרן ולתזמורת שנקראה על שמה.
הקנטטה נכתבה על ידי המלחין הארגנטינאי, אלברטו ג'ינסטרה בהשראת מכתביו של קפקא למילנה.
מילנה - סרט קולנוע - בשנת 1991 ביימה ורה בלמונט, סרט ביוגרפי על חייה של מילנה, בהשתתפותה של השחקנית Valérie Kaprisky שגלמה את דמותה.
Souvenir Press, 1988. - ספר זה נכתב על ידי בתה של מילנה יסנסקה.
מילניום פלקון היא החללית של האן סולו ביקום הבדיוני המתואר בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים.
האן סולו זכה בה במשחק קלפים מלאנדו קלריסיאן.
למרות יכולת תמרון עילאית ומהירות הטיסה המרשימה, המילניום פלקון סובלת מתקלות חוזרות ונשנות במנוע העל-חלל שלה עקב בלאי גבוה ותחזוקה נמוכה.
מילניום פלקון גדולה יותר מחללית x-wing ואורכה כ-34 מטרים.
תא הטייס נמצא בצד הימני של החללית ובו ארבעה מושבים.
בתוך החללית יש פינת ישיבה עם שולחן עגול.
בנוסף בחללית יש מיטה לפצועים (לוק סקייווקר שוכב במיטה לאחר שדארת' ויידר כרת את ידו בסרט החמישי - האימפריה מכה שנית).
ישנם תאים סודיים במילניום פאלקון ששימשו את האן סולו להברחת סחורות ובהם הוא מתחבא כאשר החללית נגררת לתוך כוכב המוות.
המילניום פאלקון נחשבת על פי האן סולו לחללית המהירה ביותר ביקום והוא מעיד כי היא יכולה לטוס במהירות של פי 1.5 ממהירות האור.
מילניום פלקון חמושה בשני תותחי לייזר נשלטים ידנית, ובסרט החמישי נעשה שימוש בתותח לייזר הפועל ללא שליטת בני אדם.
החללית כוללת שדה מגן (Deflector Shield).
מילניום פלקון משמשת את האן סולו וברית המורדים.
היא עמידה יותר מחללית x-wing (ירייה אחת של חללית אויב מחסלת x-wing אבל לא מחסלת את מילניום פלקון) ולכן היא טובה למשימות מיוחדות.
לפני שהאן סולו הצטרף לברית המורדים, הוא השתמש בחללית להברחות לא חוקיות.
החללית היא גם מקום מגוריהם של האן סולו וצ'ובאקה (טייס המשנה של המילניום פלקון).
מילניום פלקון נפוצה ב"לגו מלחמת הכוכבים".
ישנם שני דגמים: לגילאי 14 ודגם גדול לגילאי 16. יש גם דגם מיניאטורי שמורכב מחלקים בודדים.
דגם של המילניום פאלקון נכלל בין הצעצועים המצורפים לארוחת ילדים במקדונלד'ס בסמוך ליציאת סרטים בסדרה, לצד בובות של דמויות נוספות.
בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", נבנה דגם חלקי בגודל מלא בשביל הסצנה בה המילניום פלקון נמצאת על כוכב המוות.
בנוסף, נבנה דגם באורך 5 מטר בשביל הסצנות שבהן המילניום פלקון טסה בחלל.
בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית", נבנה דגם בגודל מלא שלם.
בנוסף נבנה עוד דגם באורך 5 מטר בשביל הסצנות שמתרחשות בחלל וגם נבנה דגם קטן שמשמש לסצנה שבה המילניום פלקון עוגנת בפריגטת הרפואה.
בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'די", השתמשו בדגמים של הסרט הקודם.
מילֶן פארמְר היא זמרת, כותבת ויוצרת צרפתייה.
פארמר נולדה בקוויבק אך גדלה בצרפת ונחשבת בין האומנים הכי מצליחים של כל הזמנים בצרפת.
מאז שנות השמונים, פארמר היא האמנית הצרפתייה שמכרה הכי הרבה תקליטים (למעלה מ -30 מיליון).
פארמר היא גם האמנית שהכניסה הכי הרבה שירים למקום הראשון במצעד הסינגלים הרשמי הצרפתי "הטופ 50" (20 שירים במקום הראשון), כמו גם מספר שיא של 57 שירים לטופ 10 - הישג שאליו אף אמן צרפתי או בינלאומי לא הגיע.
פארמר נולדה בעיר פיירפונד (כיום פיירפונד-רוקסבורו, פרבר במונטריאול) שבחבל קוויבק שבקנדה אך עברה עם משפחתה לצרפת בגיל שמונה.
בנעוריה התעניינה מאוד ברכיבה על סוסים ובגיל 17 החלה להתעניין במשחק.
לאחר מכן שינתה את שם משפחתה לפארמר כמחווה לשחקנית ההוליוודית האהובה עליה, פרנסיס פארמר.
היא החלה לדגמן עבור מוצרים שונים וביניהם מוצרים של חברת פיסקרס.
ב-1984 פגשה את לורן בוטונה, שהיה אז סטודנט צעיר לקולנוע, בזמן שחיפש אחר שחקנית לאחד הפרויקטים שלו.
הם התיידדו, ובוטונה הפך להיות הכותב והמפיק של השירים שלה, וכן המפיק והבמאי של הקליפים שלה.
ב-1984 הקליטה פארמר את השיר "Maman a tort", שנכתב על ידי בוטונה ביחד עם ז'רום דהאן, ולאחר מכן המשיכו השלושה לעבוד ביחד על מה שהפך לימים לאלבום האולפן הראשון שלה.
באפריל 1986 יצא אלבום הבכורה של פארמר שנקרא "Cendres de Lune".
הסינגל השלישי יצא ב-25 בספטמבר 1985 ונקרא "Plus grandir".
הסינגל הרביעי היה "Libertine" והסינגל החמישי והאחרון יצא בפברואר 1987 ונקרא "Tristana".
באפריל 1988 יצא אלבומה השני של פארמר שנקרא "Ainsi soit je...".
הסינגל הראשון יצא ב-16 באוקטובר 1987 ונקרא "Sans contrefaçon".
ב-20 בפברואר 1989 יצא הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום שהיה "Sans logique".
ב-4 בדצמבר 1989 יצא האלבום "En Concert" שהיה אלבום ההופעה החיה הראשון של פארמר.
הסינגל "À quoi je sers..." יצא על מנת לקדם את האלבום והסינגל הראשון מהאלבום היה "Allan" ואחריו יצא "Plus grandir" שהיה הסינגל השני והאחרון.
ב-9 באפריל 1991 יצא אלבום האולפן השלישי של פארמר אשר נקרא "L'Autre...".
הסינגל הראשון מהאלבום היה "Désenchantée" וב-29 ביולי יצא הסינגל השני שהיה "Regrets".
הסינגל השלישי היה "Je t'aime mélancolie" והסינגל הרביעי והאחרון יצא ב-13 באפריל 1992 והיה "Beyond My Control".
ב-23 בנובמבר 1992 הוציאה פארמר אלבום רמיקס שנקרא "Dance Remixes".
הסינגל הראשון מהאלבום היה "Que mon cœur lâche" ואחריו יצא "My Soul Is Slashed" שהיה הסינגל השני והאחרון מהאלבום.
ב-1995 יצא אלבום האולפן הרביעי של פארמר אשר נשא את השם "Anamorphosée".
הסינגל הראשון היה "XXL" והסינגל השני היה "L'Instant X" אשר יצא ב-12 בדצמבר.
הסינגל השלישי יצא ב-26 במרץ 1996 ונקרא "California" אחריו יצא הסינגל "Comme j'ai mal" וב-16 בנובמבר יצא הסינגל החמישי והאחרון שהיה "Rêver".
במאי 1997 יצא אלבום ההופעה החיה השני של פארמר שנקרא "Live à Bercy".
הסינגל הראשון מהאלבום היה "La Poupée qui fait non" והסינגל השני והאחרון מהאלבום היה "Ainsi soit je...".
ב-7 באפריל 1999 יצא אלבום האולפן החמישי של פארמר שנקרא "Innamoramento".
הסינגל הראשון מהאלבום היה "L'Âme-stram-gram" ואחריו יצא "Je te rends ton amour".
ב-2 בספטמבר יצא הסינגל השלישי שהיה "Souviens-toi du jour" וב-22 בפברואר 2000 יצא הסינגל הרביעי שהיה "Optimistique-moi".
הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום היה "Innamoramento" אשר יצא ב-18 ביולי.
ב-5 בדצמבר 2000 יצא אלבום ההופעה החיה של פארמר שנקרא "Mylenium Tour".
הסינגל היחיד שיצא מהאלבום היה "Dessine-moi un mouton".
ב-26 בנובמבר 2001 הוציאה פארמר את אלבום האוסף הראשון שלה אשר נקרא "Les Mots".
ב-16 באפריל 2002 יצא הסינגל השלישי שהיה "C'est une belle journée".
הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה "Pardonne-moi".
ב-2003 הוציאה פארמר אלבום רמיקס שני אשר נקרא "RemixeS" וממנו יצאו שלושה משיריה של פארמר משנים קודמות בעריכה אלקטרונית מחודשת.
ב-4 באפריל 2005 יצא אלבום האולפן השישי של פארמר אשר נקרא "Avant que l'ombre...".
הסינגל הראשון מהאלבום נקרא "Fuck Them All" ואחריו יצא "Q.I".
הסינגל השלישי מהאלבום יצא ב-2 בינואר 2006 ונקרא "Redonne-moi".
הסינגל הרביעי היה "L'amour n'est rien..." ואחריו יצא "Peut-être toi" אשר היה הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום.
ב-4 בדצמבר 2006 הוציאה פארמר את אלבום ההופעה החיה הרביעי שלה אשר נקרא "Avant que l'ombre...
הסינגל הראשון ממנו היה "Avant que l'ombre..." ואחריו יצא הסינגל השני והאחרון שהיה "Déshabillez-moi".
ב-25 באוגוסט 2008 יצא אלבום האולפן השביעי של פארמר אשר נקרא "Point de suture".
ב-16 בפברואר 2009 יצא הסינגל השלישי אשר נקרא "Si j'avais au moins...".
הסינגל הרביעי היה "C'est dans l'air" וב-31 באוגוסט יצא הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום שהיה "Sextonik".
ב-7 בדצמבר 2009 יצא אלבום ההופעה חיה החמישי של פארמר אשר נשא את השם "N°5 on Tour".
הסינגל הראשון היה "C'est dans l'air" ואחריו יצא "Paradis inanimé" שהיה הסינגל האחרון מהאלבום.
ב-6 בדצמבר 2010 הוציא הפארמר את אלבום האולפן השמיני שלה שנקרא "Bleu Noir".
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "Oui mais...
הסינגל השני היה "Bleu Noir" ואחריו היה "Lonely Lisa" אשר יצא ב-5 ביולי 2011 והיה הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום.
הסינגל היחיד שיצא מהאלבום היה "Du temps" אשר יצא ב-7 בנובמבר.
ב-3 בדצמבר 2012 יצא אלבום האולפן התשיעי של פארמר שנקרא "Monkey Me".
הסינגל הראשון היה "À l'ombre" ואחריו היה "Je te dis tout" אשר יצא ב-28 בינואר 2013. הסינגל השלישי מהאלבום היה "Monkey Me" ויצא ב-30 באוגוסט.
ב-6 נובמבר 2015 יצא אלבום האולפן העשירי של פארמר שנקרא "Interstellaires".הסינגל הראשון היה "Stolen Car" עם הזמר סטינג שיצא ב28 אוגוסט 2015. ואחריו היה "City of Love" אשר יצא ב8 ינואר 2016.
ב-28 ספטמבר 2018 בהפקה של פידר יצא אלבום האולפן האחד עשר של פארמר שנקרא "Désobéissance".הסינגל הראשון היה "Rolling Stone".
פארמר הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקני ג'ף דאלגרן לאחר שנפגשו על סט הצילומים של הסרט "Giorgino", שיצא ב-1994. הזוג עבר ללוס אנג'לס לאחר יציאת הסרט, ובנוסף לכך ניגן דאלגרן אף בגיטרה באלבומים Anamorphosée ו-Innamoramento שיצאו בשנות ה-90 ואף השתתף בחלק מסיבובי ההופעות שלה כגיטריסט.
בין השנים 2002 ל-2022 פארמר הייתה בזוגיות עם מפיק הקולנוע, הבמאי והאנימטור בנואה די סבטינו , אותו פגשה כשהפיק עבורה את הקליפ לשיר C'est une belle journée.
1994: Giorgino - קת'רין דגרייס
2006: ארתור והמינימונים - הנסיכה סלניה (בדיבוב הצרפתי של הסרט)
2009: ארתור: נקמתו של מלתזאר - הנסיכה סלניה (בדיבוב הצרפתי של הסרט)
2010: ארתור 3: מלחמת שני העולמות - הנסיכה סלניה (בדיבוב הצרפתי של הסרט)
2018: תקרית בארץ הרוחות- פאולינה
מילנציפרן או מילנסיפרן (בלועזית: Milnacipran (שמות מסחריים: מילנאוניר (Miln-Avenir), איקסל (Ixel), סאוולה ( Savella), דלסיפרן (Dalcipran), טולדומין (Toledomin) היא תרופה, תכשיר מעכב באופן סלקטיבי את השאיבה מחדש של הסרוטונין והנוראפינפרין - מקבוצת ה-SNRI, בשימוש בדיכאון ובפיברומיאלגיה (דאבת).
התכשיר אושר לטיפול נגד דיכאון באיחוד האירופי ולטיפול בפיברומיאלגיה בארצות הברית.
התרופה פותחה על ידי מעבדות "פייר פאוור" (Pierre Favre) בצרפת ושווקה תחת השם "איקסל" (Ixel).
המילנציפרן, או לפי נוסחתו הכימית 2-(Aminomethyl)-N,N-diethyl-1-phenyl cyclopropancarbamid קיים ב 4 צורות (איזומרים):
התרופה עצמה היא תערובת רצמית של האיזומרים (1R,2S) ו (1S,2R).
לאיזומרים האחרים (1R,2R) ו (1S,2S)- אין חשיבות שימושית.
מנגנון הפעולה של מילנציפרן הוא על ידי עיכוב השאיבה מחדש (reuptake) של הסרוטונין והנוראפיפרנין (נוראדרנלין) אל הבועיות הטרום-סינפטיות, הגברת הריכוז הסינפטי של מתווכים עצביים אלה,
בשיעור סלקטיביות 1:1.6 לטובת נוראפינפרין, מה שעושה את ייחודיותו.
לפיכך שייך מילנציפרן לקבוצת התרופות SNRI יחד עם ונלפאקסין ודולוקסטין.
לתרופות האחרונות יש השפעה יותר סרוטונרגית: דולוקסטין פי 10 יותר סלקטיבית בפעולתה על סרוטונין, ונלפאקסין - פי 30.
מילנציפרן אינו פועל על הקולטנים הפוסט סינפטיים H1 היסטמינרגי, אדרנרגי α-1, D1 ו D2 דופמינרגיים, מוסקריני, בנזודיאזפינים ואופיואידיים, דבר שמסביר את העדרן של תופעות לוואי רבות האופייניות לתרופות נוגדות דיכאון אחרות.
במחקרים קליניים שבהם השתתפו מעל 1,000 מטופלים, הודגמה יעילות הדומה לזו של האימיפראמין, אם כי לא יותר מזו של הקלומיפראמין.
מטא אנליזה של 11 מחקרים לא הדגימה הבדל ביעילות בין מילנציפרן ובין התרופות מקבוצת SSRI.
כמו במקרה התרופות האחרות נגד דיכאון יש להמתין 1–4 שבועות עד להתחלת האפקט הטיפולי.
לעומת זאת מטא אנליזה משנת 2007 של 93 מחקרים שכללו מעל 17,000 מטופלים, הראתה עליונות -SNRI לעומת תכשירי SSRI.
במטא אנליזה משנת 2008 לא גילתה הבדל בהשפעה ובסבולת של התרופה לעומת תכשירים נוגדי דיכאון אחרים, אך במקרה המילנציפרן פחות מטופלים עזבו את הטיפול בגלל תופעות לוואי.
מילנציפרן נספג היטב במערכת העיכול, הזמינות הביולוגית שלו היא 85% והתזונה אינה משפיעה על מהירותה ודרגתה של הספיגה בדם.
ריכוז השיא (Cmax) בדם מושג אחרי שעתיים.
הוא מגיע אז ל-120 ננוגרם/מ"ל אחרי נטילה חד פעמית של 50 מ"ג.
הריכוזים עולים יחסית אחרי עליה במינון של עד 200 מ"ג ליום.
מחצית החיים של התרופה היא 8 שעות ואינה עולה במקרה של מחלות כבד וגם לא עם העלייה בגיל.
יכולה להיות מושפעת על ידי מחלות כליות.
נפח הפיזור של מילנציפרן מגיע ל-5 ליטר/ק"ג כשסך הפינוי הוא 40 ליטר/שעה, והפינוי הכלייתי והלא כלייתי הם זהים.
המטבוליזם של החומר נעשה בעיקר על ידי קוניוגציה עם החומצה הגלוקורונית ואינה משתנה בכליות.
לריכוזים הזעירים של מטבוליטים פעילים אין רלוונטיות קלינית.
מחצית החיים של התרופה בפלזמה היא כאמור 8 שעות.
הפרשת התרופה מתרחשת ברובה (90%) בכליות דרך הפרשה טובולרית של החומרים הבלתי משתנים.
אחרי מתן מילנציפרן באופן יומיומי קבוע התרופה מופרשת במלואה מן הגוף בתוך 2–3 יום אחרי סיום הטיפול.
אי ספיקה של הכבד אינה משפיעה באופן משמעותי על הפרמקוקינטיקה של התכשיר.
אצל חולי אי ספיקת כליות התרופה ניתנת בזהירות במינון מופחת, משום ההפרשה האיטית יותר.
אין אינטראקציה עם מערכת הציטוכרומים CYP.
החיבור לחלבונים הוא בערך 13% ואינו רווי.
ההתוויות העיקריות של מילנציפרן הן:
הפרעות דיכאוניות, כולל דיכאון מז'ורי (דיכאון רבא)
בדיכאון מומלץ להגיע למינון של 50 מ"ג פעמיים ביום, רצוי אחרי אוכל, אחרי שב-1–4 ימים הראשונים לוקחים מינון של 50 מ"ג.
על חולי כליות ליטול מינונים נמוכים יותר.
אחרי העלמות התסמינים הדיכאוניים יש להמשיך מתן התרופה לפחות 9 חדשים, לצורך מניעת חזרתם.
בפיברומיאלגיה (דאבת) המינון היומי צריך להיות 100–200 מ"ג.
באמריקה התרופה Savella מסופקת על ידי מעבדות פורסט באמצעות קופסת ערכה של דוגמיות הניתנת ישירות על ידי הרופא למטופל לצורך התחלה הדרגתית של המינון.
הערכה כוללת 5 טבליות של 12.5 מ"ג (אחת ביום הראשון, טבלייה פעמיים ביום בימים 2–3), 8 טבליות של 25 מ"ג (טבלייה פעמיים ביום בימים 4–7) ו-14 טבליות של 50 מ"ג (טבלייה פעמיים ביום בימים 8–14).
הטיפול ממשיך במינון של 50 מ"ג פעמיים ביום, או לפי התאמה לפי הצורך על ידי הרופא.
תרופות נוגדות דיכאון וחרדה מעלות את הסיכון להתנהגות ומחשבות אובדניות בילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים עד גיל 25. עם תחילת הטיפול בתרופה, על המטופלים בכל הגילים וקרוביהם לעקוב אחר שינויים התנהגותיים, כגון החמרת הדיכאון, מחשבות אובדניות, תוקפנות, וכדומה.
אם חלים שינויים כגון אלה, יש לפנות מייד לרופא.
תרופות כמו מילנציפרן (המכונות SNRIs/SSRIs) עלולות לגרום לתסמיני ליקוי בתפקוד המיני ובמקרים מסוימים תסמינים אלה נמשכו לאחר הפסקת הטיפול.
אין נתונים זמינים על ההשפעה של מילנציפרן על פוריות בבני אדם.
אין ליטול את התרופה גם כשיש קושי במתן שתן בשל בלוטת ערמונית מוגדלת (הגדלה שפירה של בלוטת הערמונית) או הפרעות אחרות במערכת איברי המין והשתן.
תסמונת זו נצפית בעיקר במטופלים הנוטלים תרופות אחרות בו-זמנית.
כאב ראש או בחילות הן תופעות לוואי שכיחות מאד (מעל 10% מהמטופלים).
כתרופה נגד דיכאון אושרה התרופה לשימוש במעל 45 מדינות, כולל צרפת (דצמבר 1996), יפן - תחת השם טולדומין, רוסיה, פינלנד, אוסטריה (1998), ישראל, בולגריה, פורטוגל, מקסיקו (תחת השם דלסיפרן).
חברת סייפרס בייוסיאנס (Cypress Bioscience) רכשה בשנת 2003 ממעבדות פייר פאוור את הזכויות הבלעדיות לשיווק התרופה לכל מטרה בארצות הברית וקנדה
בינואר 2009 אושר מילנציפרן תחת השם Savella לשימוש בארצות הברית על ידי ה- FDA רק להתווייה של פיברומיאלגיה (דאבת) והוא היה לתכשיר השלישי בהתווייה זו שאושר בארץ זו.
לא התקבל אישור מהסוכנות האירופית לתרופות לתרופה דומה תחת השם Impulsor.
חברת פייר פאוור ושותפה, מעבדות פורסט, פיתחו גם אננטיומר של מילנציפרן, לבו-מילנציפרן ( או 2695 F ).
ביולי 2013 אושרה תרופה זו על ידי FDA לשיווק בארצות הברית תחת השם Fetzina.
מילקי צ'אנס (Milky Chance) הוא צמד מוזיקלי שמקורו בעיר קאסל שבהסן גרמניה, ומנגן בסוגות רוק, פולק, פופ ופולקטרוניקה.
הצמד מורכב מהסולן קלמנס ריביין והתקליטן פיליפ דאוש.
את עיקר פרסומו קנה הצמד לאחר ששירם Stolen Dance הגיע למקומות הראשונים במצעדי מוזיקה רבים ברחבי העולם.
הצמד הופיע בישראל, בבארבי בשנת 2018.
מילקה הוא מותג שוקולד וחטיפים מתוקים, בבעלות תאגיד מונדליז (Mondelēz International, עד 2012 קראפט פודס).
המפעל הראשי של מילקה, ממוקם למרגלות הרי האלפים באוסטריה, בעיר בלודנץ, אליה נוהרים מדי שנה אלפי אנשים לפסטיבל מילקה, הנערך בתחילת כל חודש יולי.
ב-17 בנובמבר 1825 הקים השוקולטייר השווייצרי פיליפ סושרד (1797–1884) קונדיטוריה בנשאטל, מקום שבו נמכר קינוח שוקולד בשם פין דה סה פבריק (fin de sa fabrique) ובשנה שלאחר מכן החל בייצור שוקולדים.
ב-1901 השיקה חברת השוקולד סושרד את שוקולד Milka ורשמה אותו כסמל מסחרי.
סושרד שיווקה מספר רב של טעמי שוקולד ומילקה - שוקולד החלב ללא תוספות - היה אחד מהם.
על פי האתר הרשמי של מילקה, השם נגזר משילוב המילה חלב (Milch) וקקאו (Kakao) - המרכיבים העיקריים של השוקולד.
אריזות מוצרי המותג מילקה הן סגולות ומזוהות עם סמל הפרה הסגולה על רקע הרי האלפים.
השוקולד הראשון של החברה נארז באריזה הסגולה שהפכה עם השנים למזוהה עם המותג מילקה.
כדי להבטיח שהקישור המילולי של הצבע מוגן אף הוא, המילה Lila = צבע לילך בגרמנית נרשמה כחלק מהסימן הרשום של מילקה.
מילס הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, נחשב לרוב למלך ספרטה השני.
מילס היה בנו של ללגס והנימפה קלאוקאריה.
אביו היה המלך של לאקוניה הקדומה לפני ייסוד ספרטה, ומילס ירש אותו בתפקיד זה.
היה לו בן בשם אאורטס, שיירש בעצמו את התפקיד לאחר מות מילס.
לאאורטס הייתה בת בשם ספרטה, שנישאה ללאקדיימון, שייסד את העיר ספרטה וקרא לה על שם אשתו.
לספרטה נולדה בת בשם אורידיקי שנישאה לאקריסיוס, וילדה לו את דנאה שילדה את פרסאוס.
מילנה פבלוביץ'-ברילי (בסרבית: Милена Павловић-Барили; ) הייתה ציירת ומשוררת סרבית.
אביה, ברונו ברילי, היה מלחין איטלקי ידוע, ואמה, שהייתה סרבית ושארה רחוקה של שושלת קאראג'ורג'ה, למדה אמנות.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 היגרה מסרביה, ורק ביקרה ביקורים קצרים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
היא התגוררה בספרד, בלונדון, בפריז, וברומא, והכירה את ז'אן קוקטו ואנדרה ברטון.
היא הושפעה מאסכולות מערביות מגוונות, ובמיוחד מג'ורג'ו דה קיריקו.
מאז 1939 התגוררה בניו יורק בלבד, שם מתה בתאונת רכיבה על סוסים, בשנת 1945.
יצירתה של פבלוביץ'-ברילי נעה בין דיוקנאות לבין פרשנויות יצירתיות לסיפורי התנ"ך והברית החדשה.
מוטיבים של רעלות, מלאכים, חלומות, פסלי ונוס, ומוקיונים היו נפוצים בציוריה.
רבים מהם שייכים לאוספים קבועים ברומא, ניו יורק, במוזיאון לאמנות מודרנית בבלגרד, ובעיר הולדתה פוז'ארוואץ, שם בית ילדותה הוסב למוזיאון לכבודה.
מועדון כדורגל מילסאמי אורחיי (ברומנית: FC Milsami Orhei) היא קבוצת כדורגל מולדובית מהעיר אורחיי אשר משחקת בליגת העל המולדובית.
הקבוצה נוסדה בשנת 2005, והחלה לשחק בליגת העל המולדובית בעונת .
בעונת זכתה לראשונה בגביע המולדובי, ובעונת זכתה לראשונה באליפות מולדובה.
מילנה ווקוטיץ' (בסרבית: Милена Вукотић; 4 במאי 1847 - 16 במרץ 1923), הייתה אשתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
מילנה נולדה ב-4 במאי 1847 בכפר צ'בו, צטיניה, לפטר ווקוטיץ' ולילנה ווקוטיץ', בתם של טדיג'ה ויוטיץ' ומיליצה פאבלצ'ביץ'.
אביה היה אחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר במונטנגרו וידיד קרוב של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, שעמו הוא לחם במלחמות שנות החמישים.
בשנת 1853 אירס אותה אביה עם ניקולה פטרוביץ'-נייגוש, בנו של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, ולאחר מות אמה בשנת 1856, נשלחה מילנה לצטיניה לביתו של מירקו פטרוביץ'-נייגוש, שם התחבבה מאוד על בני המשפחה.
לאחר ההתנקשות בחיי דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו, הוכתר ארוסה כניקולה הראשון, נסיך מונטנגרו ב-13 באוגוסט 1860, וב-8 בנובמבר אותה שנה התחתנו השניים.
בתחילה החיים בחצר היו קשים למילנה, שנאלצה להתמודד עם דרינקה קבקיץ' אלמנתו של הנסיך דנילו, אולם עם הזמן תפסה מילנה את מקומה ומעמדה בחצר, ובעת שביקר בעלה ברוסיה ובאוסטרו-הונגריה, ניהלה מילנה את ענייני הנסיכות.
בשנת 1899 ביקרה מילנה עם בעלה באימפריה העות'מאנית, על פי הזמנתו של הסולטאן עבדול חמיד השני, והתקבלה שם בהערכה ובכבוד רב.
ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה בעלה את תארו והכריז על עצמו כניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912, החליט בעלה ניקולה כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה ממלכת מונטנגרו לעזרתה של ממלכת סרביה, וצבאה שיתף פעולה עם הצבא הסרבי.
בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, נכבשה מונטנגרו אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, ומשפחת המלוכה נמלטה לאיטליה ולאחר מכן לצרפת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שולבה מונטנגרו בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שלימים נקראה יוגוסלביה, וב-16 במרץ 1923 מתה מילנה באנטיב, צרפת.
ב-8 בנובמבר 1860 התחתנה מילנה עם ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
זורקה, נסיכת מונטנגרו (1864–1890), התחתנה עם פטר הראשון, מלך סרביה
מיליצה, נסיכת מונטנגרו (1866–1951), התחתנה עם פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו (1868–1935), התחתנה עם גאורג, דוכס לוכטנברג, ולאחריו התחתנה עם ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
אלנה, נסיכת מונטנגרו (1873–1952), התחתנה עם ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
אנה, נסיכת מונטנגרו (1874–1971), התחתנה עם פרנץ יוזף פון באטנברג
מילקו בייליצה (במונטנגרית: Милко Бјелица; נולד ב-4 ביוני 1984 בבלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) הוא כדורסלן סרבי-מונטנגרי המשחק בקבוצת מורנר בר מליגת העל המונטנגרית, ובנבחרת מונטנגרו.
בייליצה גדל במחלקות הנוער של הכוכב האדום בלגרד, ועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בגיל 17. הוא שיחק במועדון במשך חמש שנים במסגרת ליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית וגביע יול"ב בלי לקבל תפקיד משמעותי, כשבעונת השיא שלו הוא קלע 6.5 נקודות למשחק בממוצע.
התואר היחיד בו זכה בתקופה זו עם הקבוצה הסרבית היה הגביע המקומי, ב-2004 וב-2006. בעונת 2006/2007 עבר לשחק בבונדסליגה, בבראונשווייג ואז בעונה לאחר מכן בקלן, ששיחקה גם בגביע יול"ב.
ב-2008 הצטרף בייליצה לריטאס וילנה הליטאית, בה שיחק שלוש עונות.
בעונה הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע יול"ב, וכתוצאה מכך בעונתו השנייה הוא הופיע לראשונה ביורוליג עם הקבוצה.
ביצועיו במפעל האירופי הבכיר בעונתו הראשונה הפיקו מדד יעילות ממוצע של 9 נקודות ב-21.5 דקות.
בעונה הבאה העמיד בייליצה מספרים משופרים, כשקלע 12.3 נקודות, הוריד 4.7 כדורים חוזרים ומסר 1.7 אסיסטים למשחק בממוצע.
בזירה המקומית זכה בייליצה עם הקבוצה בשני דאבלים מקומיים בעונות 2008/2009 ו-2009/2010, ובאליפות הליגה הבלטית ב-2009, כאשר בסך הכל הקבוצה זוכה בעונתו הראשונה של בייליצה ב-4 תארים, כשכוכבה באותה עונה היה צ'אק איידסון.
בעונת עבר בייליצה לשחק בקאחה לאבורל ויטוריה מליגת העל הספרדית והיורוליג למשך שתיים וחצי עונות.
בדצמבר 2013 חתם באנאדולו אפס.
בספטמבר 2016 חתם בכוכב האדום בלגרד לשנתיים.
מילסטריט (באירית: Sráid an Mhuilinn; באנגלית: Millstreet) היא עיירה קטנה, במערב מחוז קורק, דרום אירלנד.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בעיר, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה 1,555 אנשים.
ארנת "Green Glens Arena" אשר ממוקמת בעיירה, אירחה את אירוויזיון 1993, ובכך הפכה את מילסטריט לעיר הקטנה ביותר שאירחה את התחרות אי פעם.
למרות אוכלוסייתה הקטנה, מילסטריט אירחה אירועים רבים.
ארנה "גלנס" היא אחת ממרכזי הסוסים הגדולים ביותר באירלנד, ובנוסף, העיירה אירחה את מהדורת האירוויזיון לשנת 1993.
הכנסייה הקתולית בעיירה מוקדשת להילולת פטריק הקדוש.
מילסטריט היא חלק מקו הרכבת "Mallow - Killarney - Tralee" של רשת הרכבות האירית.
תחנת הרכבת "מילסטריט" נפתחה בשנת 1853 ונסגרה לתנועת סחורות בשנת 1976.
מילניאריזם (Millenarianism או Millenarism), מלטינית – mīllēnārius "המכיל אלף" – היא האמונה של קבוצה או תנועה דתית, חברתית או פוליטית בטרנספורמציה יסודית וקרבה, מיידית, של החברה האנושית, שלאחריה "כל הדברים ישתנו".
המילניאריזם קיים בתרבויות ודתות שונות ברחבי העולם, עם הגדרות שונות של הטרנספורמציה בכל אחת מהן.
תנועות אלו מאמינות בשינויים קיצוניים בחברה לאחר אסון גדול או אירוע טרנספורמטיבי ואינן קשורות בהכרח לתנועות המילניאליסטיות (Millennialism) בנצרות ובזורואסטריות.
תנועות מילניאריסטיות יכולות להיות חילוניות (לא דוגלות בדת מסוימת) או דתיות.
המונחים "מילניאריות" ו"מילניאליזם" (Millennialism) משמשים לפעמים לסירוגין, אך השימוש הזה אינו נכון.
כפי שציין סטיבן ג'יי גולד:
היישום של לוח זמנים אפוקליפטי לשינויים בעולם חל בתרבויות ודתות רבות, נמשך עד היום, ואינו מוגבל לעדות ולדתות הגדולות בעולם.
במחקר של תנועות דתיות אפוקליפטיות חדשות, הביטוי מילניאריזם משמש יותר ויותר להתייחסות להגעה קטלנית יותר והרסנית יותר של תקופה אוטופית בהשוואה למילניאליזם המשמש לעיתים קרובות לציון ביאה שלווה יותר וקשור יותר באוטופיה של חלוף אלף שנה.
המילניאליזם הוא סוג ספציפי של מילניאריות נוצרית, ולעיתים מכונה "chiliasm" מהשימוש בברית החדשה בכיליה היוונית (אֶלֶף, מכאן גם המילה קילו).
זה חלק מהצורה הרחבה יותר של ציפייה אפוקליפטית.
תורת ליבה בכמה וריאציות של האסכטולוגיה הנוצרית היא הציפייה שהביאה השנייה של ישו קרובה מאוד ושתקום ממלכת אלוהים עלי אדמות.
על פי פרשנות של נבואות של ספר ההתגלות, מלכות אלוהים בעולם הזה תימשך אלף שנים (מילניום) ואף יותר.
קבוצות רבות של מילניארים, אם לא רובן, טוענות שהחברה הנוכחית ושליטיה מושחתים, או לפחות שוגים, וכי בקרוב יושמדו על ידי כוח רב עוצמה.
הסטטוס קוו נחשב למזיק ללא השינוי הדרמטי הצפוי.
תנועות מילניאריות צפו לעיתים קרובות שלושה שלבים שבהם עשוי להתרחש השינוי.
ראשית, החברים הנבחרים בתנועה ידוכאו יותר ויותר, מה שיוביל לתקופה השנייה שבה התנועה מתנגדת לדיכוי.
התקופה השלישית מביאה לעידן אוטופי חדש, ובו תחול גאולתם של חברי התנועה.
בעולם המודרני, תורות כלכליות או מבני כוח או התרחשויות שנתפסות כקונספירציות, נתפסים כמייצרים דיכוי.
רק אירועים דרמטיים נתפסים כמסוגלים לשנות את העולם.
לפי תפיסה זו, קבוצה של אדוקים באמונתם ומסורים להנהגה ולרעיון היא שצפויה לחולל את השינוי, או לשרוד אותו.
ברוב התרחישים של המילניום, האסון או הקרב שיתרחשו יביאו אחריהם עולם חדש ומטהר, שבו יתוגמלו המאמינים.
קבוצות דת ואמונה מילניאריסטית בנות אלפי שנים הן פציפיסטיות, אך חלק מהאמונות של המילניום גורמות להתעלמות מכללי התנהגות קונבנציונליים ועלולות לגרום לאלימות המופנית כלפי פנים (כגון ההתאבדות ההמונית של ג'ונסטאון) או כלפי חוץ (כגון פעולות הטרור של אום שינריקיו).
לפעמים זה כולל אמונה בכוחות על-טבעיים או בניצחון קבוע מראש.
במקרים מסוימים בני דור המילניום נסוגים מהחברה כדי להמתין להתערבותו של אלוהים.
מצב זה ידוע גם בשם world-rejection ("דחיית העולם").
אידאולוגיות מילניאריות או כתות דתיות מופיעות לעיתים בעמים מדוכאים, כמו תנועת ריקוד הרפאים של המאה ה-19 בקרב אינדיאנים, מורמונים, וכתות המטען של המאה ה-19 וה-20 בקרב תושבי איי האוקיינוס השקט המבודדים.
לפי הקטכיזם של הכנסייה הקתולית, יש דרך לאבחן מילניאריזם:
מילקשייק אבק שרפה הוא סרט פעולה אמריקאי שבוים בידי נבות פפושדו ונכתב בידי פפושדו ואהוד לוסקי.
הסרט יצא בארצות הברית בשירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-14 ביולי 2021, וב-15 ביולי בבתי הקולנוע בישראל.
בסרט מככבות קארן גילאן, לנה הידי, קארלה גוג'ינו, קלואי קולמן, מישל יאו, אנג'לה באסט ופול ג'יאמטי.
סם (קארן גילאן) הייתה רק בת 12 כשאמה סקרלט (לנה הידי), מתנקשת-על, נאלצה לנטוש אותה ולהיעלם.
15 שנים מאוחר יותר, סם היא ציידת ראשים והיא עובדת עבור "הפירמה" החברה בה עבדה אמה.
היא משתמשת בכישרונה יוצא הדופן על מנת לנקות אחר התיקים הכי מסוכנים של "הפירמה" לה היא נאמנה בצורה עיוורת.
סם נשלחת למשימת חיסול שגרתית ונאלצת לבחור בין נאמנותה לחברה שגידלה אותה, או להצלת חייה של אמילי (קלואי קולמן) בת ה-8. כדי לשרוד היא חוברת מחדש לצוות "הספרניות" שעבדו עם אמה.
שלושה דורות של נשים חייבות למצוא דרך לסמוך זו על זו, לעמוד מול "הפירמה" וצבא המתנקשים שלה ולחסל את אלו שיכולים לקחת מהן הכל.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות קארן גילאן סמנתה / "סם" מתנקשת העובדת עבור הפירמה, בתה של סקרלט.
קלואי קולמן אמילי ילדה בת 8 שסם מצילה.
לנה הידי סקרלט מתנקשת, אמה של סם.
פול ג'יאמטי נייתן ראש מחלקת משאבי אנוש של הפירמה.
ראלף איינסן ג'ים מק'אלסטר גנגסטר אירי.
איוואן קיי יאנקי אדם נגייטיס וירג'יל דייוויד ברנל שוקר
הפקת הסרט הוכרזה בשנת 2018, כשהחברות Studiocanal ו-The Picture Company זכו בזכויות ההפקה של הסרט.
התסריט נכתב בידי נבות פפושדו ואהרון קשלס (שעבדו יחדיו בעבר על הסרטים כלבת ומי מפחד מהזאב הרע), יחד עם אהוד לוסקי.
פורסם שאנדרו רונה ואלכס היינמן יפיקו את הסרט.
בינואר 2019 פורסם שקארן גילאן תככב בסרט, ולאחר מכאן פורסמו גם הליהוקים של לנה הידי, אנג'לה באסט, פול ג'יאמטי,מישל יאו, קארלה ג'וגינו, איוואן קיי, אדם נגייטיס וראלף אינסון.
הסרט צולם מיוני עד אוגוסט 2019 בברלין.
מִילפֿלֶר (מצרפתית: Mille-fleurs, "אלף פרחים", באנגלית ובשפות רבות אחרות: Millefleur) הוא סגנון עיטורים שבו שימשו משטחי פרחים ועלים כרקע לנושא המרכזי בטפטין ארוגים, בעיקר אלה שנוצרו בשלהי המאה ה-15 ובמאה ה-16 בצרפת ובארצות השפלה.
הסגנון נקרא בשם זה בשל הצורות המורכבות והמרובות של פרחים ועלים המייחדות אותו.
על רקע "אלף הפרחים", שבהם נחבאים לעיתים ציפורים ובעלי חיים, הוצג מוטיב מרכזי, כגון שלט אצולה או מחזה, הן חילוני והן דתי-אלגורי.
סדרות השטיחים "הגבירה והחד-קרן" ו"ציד החד-קרן" הן הבולטות ביצירות שנעשו בסגנון מילפלר.
גן פרחים משמש במערכת הסמלים הנוצרית כסממן היכר לבתוליה הנצחיים של מרים אם ישו, המשולה ל"גן נעול" (שיר השירים ד' 12).
עיצובי ערבסקה שונים מאלה בסגנון מילפלר שבהם כל פרט ופרט מעוצב בנפרד ובמערך לא סדיר.
עיטורי מילפלר שונים גם מעיטורי השוליים הצמחיים בכתבי יד מימי הביניים, שאינם גודשים את מלוא דפיהם.
סגנון דומה למילפלר האירופי מאפיין שטיחים הודיים מתקופת השנים 1650–1800. עיטורים נוסח מילפלר זכו לתחייה באנגליה במאה ה-19 בעיצובי האריגים והטפטים של ויליאם מוריס, מאבות תנועת האמנויות והאומנויות שנודע בדבֵקותו במורשת תרבויות ימי הביניים.
המונח מילפיורי (Millefiori) באיטלקית מציין גם עבודות פסיפס וזכוכית צבעונין גדושות דגמי פרחים וצמחים.
גודווין היה אחרון מושלי וירגיניה שנבחר מטעם המנגנון הפוליטי של הסנאטור הארי פ.
בירד, סיעה שמרנית במפלגה הדמוקרטית ששלטה על הפוליטיקה של וירג'יניה במשך שלושה עשורים.
לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל הוא הוחלף בלינווד הולטון, המושל הלא-דמוקרטי הראשון בווירג'יניה לאחר יותר מ-80 שנה.
ב-1973, כאשר הוא התמודד על תקופת כהונתו השנייה, היה גודווין כבר רפובליקני, שכן ירד אז קרנה של הדומיננטיות הדמוקרטית בפוליטיקה המדינתית, והמנגנון הפוליטי של בירד התפורר.
מילס גודווין נולד בעיירה צ'וקטוק שבמחוז נאנסמונד (ב-1972 הפך המחוז לעיר עצמאית בשם נאנסמונד, והחל מ-1974 לחלק מהעיר העצמאית סאפוק, שצוקטוק היא אחת משכונותיה), כבנם של אוטילה מרגרט (לבית דרדן) ומילס אדווין גודווין האב.
הוא למד באוניברסיטת אולד דומיניון, וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
גודווין כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1948–1952, לאחר מכן ועד 1962 כחבר הסנאט של וירג'יניה, ולאחר מכן ועד 1966 כסגן מושל המדינה.
בסנאט היה גודווין אחד ממנהיגי מדיניות תומכת ההפרדה הגזעית, "ההתנגדות המסיבית" ,שמטרתה הייתה למנוע את יישום החלטות בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שדרש שסטודנטים שחורים יתקבלו לבתי ספר לבנים.
עם זאת, במהלך השינוי התרבותי של וירג'יניה בשנות ה-60, הוא היה אחד מרבים מחברי סיעתו של הארי פ.
בירד במפלגה הדמוקרטית שבידלו את עצמם מהעמדות הקיצוניות של בירד והגיעו למסקנה שההתנגדות העיקשת לשילוב הגזעי לא תוכל להימשך.
כשהוא היה מוכוון לבחירות למשרת מושל וירג'יניה של 1965, הושיט גודווין את ידו למצביעים האפרו-אמריקאים במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1964 כאשר היה פעיל במסע הבחירות של לינדון ג'ונסון, שהוביל את התנועה לחקיקת חוק זכויות האזרח באותה שנה.
ב-1965 הצליח גודווין לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל מבלי שנצבו מולו מתמודדים אחרים וללא קיום בחירות מקדימות.
תמיכתו בנשיא ג'ונסון בשנה הקודמת גרמה לו בכל אופן לאבד את תמיכת רוב התומכים המושבעים של ההפרדה הגזעית, שהסירו את תמיכתם מהמפלגה הדמוקרטית לטובת תמיכה בוויליאם ג'.
סטורי הבן, מועמד המפלגה השמרנית של וירג'יניה קצרת הימים.
התמודדותו של גודווין למשרת המושל באותה שנה זכתה לתמיכת הסניפים המקומיים של ה-NAACP ושל פדרציית העבודה האמריקאית.
על אף האתגר של התמודדות בבחירות של מפלגה שלישית, הביס גודווין את מועמד המפלגה הרפובליקנית לינווד הולטון (שב-1970 החליף את גודווין כמושל), בהפרש של 48 מול 36 אחוזים, כשסטורי קיבל 13 אחוזים, ואחוז אחד קיבל מנהיג המפלגה הנאצית האמריקנית ג'ורג' לינקולן רוקוול שהתמודד כמועמד עצמאי.
לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל, החל גודווין לבדל את עצמו מהמפלגה הדמוקרטית.
הוא ניהל את מסע הבחירות לסנאט של הארי פ.
בירד הבן, שהתמודד כמועמד עצמאי.
גודווין דחה הצעה למושב בוועידה המדינתית של הדמוקרטים ב-1972, והיה חבר בארגון מטקסס "דמוקרטים למען ניקסון" שתמכו בנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון מול המועמד הדמוקרטי ג'ורג' מקגוורן.
סגן המושל הנרי האוול נבחר לתפקידו כמועמד עצמאי בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-1971 כיריבם של המועמדים הדמוקרטי והרפובליקני.
ב-1973 הוא התמודד כמועמד עצמאי למשרת המושל, שכן הדמוקרטים כשלו בהצגת מועמד.
האוול היה פופוליסט בסגנון עצמאי משלו, אך שמרנים רבים ראו בו בפשטות כליברל שהם האמינו שיש לבלום את ריצתו למשרת המושל.
גודווין שוכנע להתמודד לתקופת כהונה שנייה כמושל על ידי הרפובליקנים השמרנים שראו בו כמועמד הראוי ביותר שיביס את האוול.
אף על פי שגודווין שאף להשיג את מועמדות הרפובליקנים ואף הצליח בכך, הוא לא הצהיר שהוא באופן אישי העביר את זיקתו הפוליטית למפלגה הרפובליקנית עד לנאומו בוועידת הרפובליקנים שבה הוא קיבל על עצמו את המועמדות "כאחד מכם".
בבחירות הכלליות הביס גודווין את האוול בהפרש קל של 15,000 קולות וביחס של 50.74 אחוזים מול 49.3 אחוזים, ונבחר לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
חוקת וירג'יניה אוסרת על המושל להתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה.
גודווין היה ליחידי מבין מושלי המדינה שנבחר לשתי תקופות כהונה במהלך המאה ה-20. הוא גם היה מושל וירג'יניה האחרון במשך 40 שנה שמפלגתו החזיקה בנשיאות ארצות הברית בעת היבחרו, זאת עד לבחירתו של הדמוקרט טרי מקאוליף ב-2013.
כמושל, נטש גודווין את המדיניות הפיננסית של המדינה "שלם כשאתה עובר" (pay as you go) שבה היא החזיקה מאז כהונתו של הארי פ.
בדצמבר 1975 הורה גודווין על סגירת נהר ג'יימס ויובליו לדיג בקטע שמריצ'מונד ועד מפרץ צ'ספיק.
הוראה זו הוצאה כתוצאה מטיפול בלתי ראוי בשפיכת כלורדקון אל מימי הנהר.
הכלורדקון הוא חומר הדברה שיוצר על ידי חברה בעיר הופוול שבווירג'יניה וגרם למחלוקת לאומית בנושאי זיהום.
ב-1976 תמך גודווין במועמדותו לנשיאות של ג'רלד פורד מטעם הרפובליקנים מול יריבו רונלד רייגן.
אף על פי כן, ועידת הרפובליקנים בווירג'יניה של אותה שנה בחרה במשלחת שתמכה ברובה ברייגן כאשר ייצגה את המדינה בוועידה הארצית של הרפובליקנים, אף על פי שגודווין נבחר כיושב ראש שותף של המשלחת לצדו של ריצ'רד ד.
לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, פעל גודווין מאחורי הקלעים במפלגה הרפובליקנית של וירג'יניה עד זמן קצר לאחר מותו.
ב-1940 נשא גודווין לאישה את קתרין תומאס ביל מהעיירה הולנד, גם היא במחוז נאנסמונד.
הם אימצו ילדה בשם בקי.
באוגוסט 1968, כאשר השתתף גודווין בוועידה הארצית של הדמוקרטים בשיקגו, נפשו בקי בת ה-14 ואמה בחוף האוקיינוס של וירג'יניה ביץ', ובקי נהרגה מפגיעת ברק.
המשפחה התגוררה בעיר הולדתו של גודווין, צ'וקטוק.
מילס גודווין נפטר בעיר ניופורט ניוז ב-30 בינואר 1999 כתוצאה מדלקת ריאות.
הוא נטמן בבית הקברות סיידר היל שבסאפוק.
בית נעוריו של גודווין, בית גודווין-נייט הוכנס ב-1985 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
שני בתי ספר בווירג'יניה נקראו על שמו של גודווין, כולל בית הספר התיכון מילס א.
גודווין בפרבר הנריקו של ריצ'מונד, בו מוענק מדי שנה פרס הזיכרון על שם בקי גודווין לבוגר בית הספר שנבחר על ידי חבריו לספסל הלימודים, וכולל חטיבת הביניים גודווין במחוז הנסיך ויליאם.
ב-2016, על רקע מחלוקת על חלקו של גודווין ב"התנגדות המסיבית", ועל אי-התנצלותו על כך עד יומו האחרון, שונה שמו של בית הספר לחטיבת הביניים על שם ג'ורג' המפטון.
על שמו של גודווין נקראה דרך בעיר מנאסס.
בניין המנהלה של אוניברסיטת וירג'יניה וסלין נקרא בניין קתרין ב.
בניין הפסיכולוגיה והביולוגיה בקמפוס אוניברסיטת אולד דומיניון קרוי בניין מדעי החיים על שם מילס גודווין.
מרכז הסטודנטים לשעבר באוניברסיטת המדינה נורפוק נקרא גם הוא על שמו.
הבניין נהרס בראשית 2010 ומרכז סטודנטים מודרני נפתח בקמפוס.
בניין גודווין בקמפוס הקולג' הקהילתי צפון וירג'יניה בעיר אננדייל קרוי על שמו.
מלגת הזיכרון על שם בקי גודווין מוענקת לתלמידי הקולג' בכנסייה הנוצרית אוקלנד בצ'וקטוק.
הכנסייה הקדישה גם חלק מהבניין שלה על שמו של גודווין.
ב-1972 הושלמה בנייתו של בניין גודווין בקמפוס אוניברסיטת ג'יימס מדיסון והוא הוקדש על ידי רעייתו קתרין שהייתה בוגרת המוסד.
מילנקו ראדומאר וסניץ' (בסרבו-קרואטית: Milenko Radomar Vesnić; 13 בפברואר 1863 – 15 במאי 1921) היה פוליטיקאי ודיפלומט סרבי, אשר כיהן כשר החוץ וכראש ממשלת סרביה בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
בעקבות קשריו עם הקצין היהודי דוד אלבלה, הכיר וסניץ' בשם ממשלת סרביה בהצהרת בלפור, ובכך הייתה סרביה למדינה הראשונה אשר הכירה בהצהרה.
וסניץ' נולד בכפר דונישיצ'ה אשר בדרום-מערב סרביה.
רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת בלגרד וב-1888 רכש דוקטורט במשפטים באוניברסיטת מינכן.
הוא התמחה במשך מספר שנים בלונדון ופריז.
ב-1891 הצטרף לשירות הדיפלומטי הסרבי, ובמקביל כיהן כפרופסור למשפטים מן המניין, באוניברסיטת בלגרד.
ב-1893 נבחר לפרלמנט הסרבי מטעם המפלגה הרדיקלית העממית , וכיהן כשר החינוך והדתות בממשלתו של סאבה גרוייץ' .
ב-1899 נשפט ונדון לשנתיים מאסר בעוון העלבתו של המלך מילאן הראשון, וב-1901 שב לשירות הדיפלומטי ומונה לשגריר סרביה לממלכת איטליה.
ב-1906 מונה לשר המשפטים בממשלתו של ניקולה פאשיץ'.
בהמשך, כיהן כשגריר סרביה בצרפת, וכיהן כנציגה של הממלכה לוועידת לונדון אשר חתמה את אירועי מלחמת הבלקן הראשונה.
היה חבר המוסד לחוק בין-לאומי.
לאחר הכרעת המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה, הכריז הוויווד ראדומיר פוטניק הכריז על נסיגה כללית של הכוחות הלוחמים, שנסוגו דרך מונטנגרו לדורס שבאלבניה.
הנסיגה התנהלה במזג אוויר חורפי, ללא מזון או ציוד מספק וכאשר לחיילים מצטרפים אלפי אזרחים חסרי-כל וכן פטר הראשון, מלך סרביה, בני ביתו וממשלתו.
נוסף לתקיפות מצד האויב סבלו הנסוגים מרעב ומחלות.
בסופו של דבר הגיעו לחופי אלבניה כ-155,000 איש.
נוסף לכ-90,000 הרוגים במהלך הקרבות עוד כ-100,000 קרבנות נפלו במהלך הנסיגה הקשה דרך ההרים האלבניים.
וסניץ' כיהן כשר החוץ של הממשלה הגולה ובהמשך כראש המשלחת הצבאית הסרבית לארצות הברית.
בקורפו יצר דוד אלבלה קשר עם הממשלה הגולה והציע להיעזר בארצות הברית וביהודיה למען שיקומה של הממלכה.
בעקבות פעילותו העביר אליו מילנקו וסניץ' מכתב מטעם הממשלה הגולה ובו הכרה של ממשלת סרביה בהצהרת בלפור.
ב-1919 כיהן וסניץ' כחבר במשלחת הממלכה לוועידת השלום בפריז, וב-1920 מונה לראש ממשלת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
ניסיונו הדיפלומטי לצד היכרותו הרחבה עם מערכות המשפט, הפכו אותו לגורם מוביל בדיפלומטיה הסרבית בראשית ימיה של הממלכה היוגוסלבית.
בין השאר ניהל את המגעים שהובילו לחתימת הסכם רפאלו עם איטליה.
הוא כיהן גם כשר החוץ בממשלתו שלו.
לאחר סיום כהונתו נפטר וסניץ' מדום לב בעת ביקור בפריז ב-1921, והובא לקבורה בבית הקברות החדש בבלגרד.
מילרד פילמור היה נשיאה ה-13 של ארצות הברית (1850–1853), הנשיא האחרון מטעם המפלגה הוויגית, והאחרון שלא כיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית או הדמוקרטית.
נבחר לכהן כסגן נשיא ארצות הברית השנים עשר ב-1848, והפך לנשיא לאחר מותו של זאכרי טיילור.
הוא האחראי לפשרת 1850, שהובילה להפסקת אש קצרה בקרב על העבדות בארצות הברית.
לא הצליח להיבחר להיות המועמד הוויגי ב-1852 ונכשל גם כעבור ארבע שנים, כמועמד המפלגה הנייטיביסטית.
פילמור היה עורך דין בולט באזור באפלו ונבחר לאספה הכללית של ניו יורק ב-1828, ולבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1832. טען שהעבדות היא רשע, אבל שהממשלה לא יכולה לטפל בה.
כסגן נשיא, ניהל עימותים כועסים בסנאט, למול אלה שניסו להתיר את העבדות באזורים שמקסיקו הפסידה לארצות הברית.
פילמור תמך בחוק של הנרי קליי (הבסיס לפשרת 1850), בעוד הנשיא טיילור התנגד לו.
לאחר מותו של טיילור ביולי 1850, הפעיל לחץ כדי להעביר את הפשרה הזמנית בין הצפון והדרום.
חוק העבד הנמלט, שהורה על החזרת עבדים נמלטים אל בעליהם, היה החלק השנוי במחלוקת בפשרה, ופילמור הרגיש מחויב לאכיפתו, אף על פי שהדבר פגע בו במפלגה הוויגית.
במדיניות החוץ, הוא תמך בניסיונות להגיע להסכמי סחר חופשי עם יפן, התנגד להשפעות צרפתיות על הוואי, ונאלץ להתמודד עם פשיטות ימיות בקובה.
הוא קיבל שבחים על מדיניות החוץ שלו, אולם ספג ביקורת על אכיפת חוק העבד הנמלט ועל קשריו לתנועת "שאינם יודעים דבר".
מילרד פילמור נולד בבקתת עץ בחווה באזור מוראביה, ניו יורק, באזור אגמי פינגר של ניו יורק, ב-7 בינואר 1800. הוריו היו פיבי (מילרד) ונתנאל פילמור.
הוא היה השני מתוך שמונה ילדים והבן הבכור.
נתנאל פילמור היה בנו של נתנאל פילמור האב (1739–1814), יליד קונטיקט שהפך לאחד מהמתיישבים הראשונים באזור ורמונט.
הוא היה חבר במיליציה המקומית ושירת כלוטננט ראשון במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
הוא התחתן ב-1767 עם חפציבה ווד (1747–1783), אמו של נתנאל פילמור וסבתו של מילרד פילמור.
משפחת פילמור התגורהה באזור ניו אינגלנד במשך כמה דורות.
נתנאל פילמור האב היה בנו של ג'ון פילמור (1702–1777) שגר במסצ'וסטס ובקונטיקט, ועבד כקפטן של ספינה.
ג'ון פילמור היה בנם של ג'ון פילמור האב (1676–1712), יליד מנצ'סטר, אנגליה, שהיה גם ספן ומת כאסיר אצל הצרפתים באי מרטיניק.
נתנאל פילמור ופיבי מילרד עזבו את ורמונט ב-1799, ועברו קרוב לניו יורק, בה חכרו אדמה כצמיתים, כשנתנאל עובד לעיתים כמורה.
ילדותו של פילמור הייתה מלאה בעבודה קשה וללא לימודים פורמליים.
ככל שעבר הזמן, החל נתנאל פילמור להצליח באזור, אולם המשפחה הייתה ענייה במהלך ילדותו של מילרד.
נתנאל פילמור הצליח לבסוף לשרת בבתי משפט חשובים, כולל בית משפט השלום.
כשמילרד היה בן ארבע עשרה, שכנע אותו אביו לא להתגייס למלחמת 1812, וסידר לו עבודה אצל עורך דין מקומי.
פילמור עבד בעבודות שוליות יחסית, ולכן עזב את העבודה.
לאחר מכן החל לקרוא ספרים בספרייה מקומית.
ב-1819, השתמש במעט כסף שחסך כדי להירשם לאקדמיה החדשה בעיר, בה פגש באביגייל פאוורס.
לאחר מכן, העביר נתנאל את המשפחה אל אזור מונטוויל, כפר קטן ליד מוראביה.
הוא שכנע את בעל הקרקעות, והאדם העשיר באזור, השופט וולטר ווד, להעסיק את בנו כרשם לתקופת ניסיון.
ווד לימד את פילמור משפטים.
פילמור לימד במשך שלושה חודשים כדי להרוויח כסף.
לאחר שמונה עשר חודשים עזב את ווד, כיוון שפילמור ייעץ לחקלאי בתביעה קטנה.
נתנאל פילמור העביר את משפחתו לאזור באפלו.
החווה שנתנאל רכש שם שגשגה.
נתנאל פילמור היה האבא הראשון של נשיא שביקר את בנו בבית הלבן.
ב-1821, היה פילמור בן עשרים ואחת ועצמאי.
הוא לימד בבית ספר, וקיבל כמה תיקים בבתי משפט השלום, שלא דרשו רישיון לעריכת דין.
הוא עבר לבאפלו כעבור שנה, המשיך ללמוד משפטים, בהתחלה כשהמשיך בעבודתו כמורה, ולאחר מכן במשרד עריכת דין.
ב-1823, הוסמך לעריכת דין ודחה הצעות ממשרדים כדי להפוך לעורך הדין היחיד בעירו.
מאוחר יותר, טען שלא היה לו הביטחון לעבוד בבאפלו הגדולה.
פילמור נהנה מהעצמאות שהשיג במשרדו.
ב-5 בפברואר 1826, התחתן עם אביגייל.
בני משפחת פילמור היו פעילים בפוליטיקה ובממשלה.
סבו של מילרד, נתנאל פילמור האב, שירת בתפקידים מקומיים באזור מגוריו.
בנוסף לכך שאביו היה שופט בית משפט השלום, דודו של פילמור, קלווין, היה באספה הכללית של מדינת ניו יורק, ודודו השני, סיימון, היה מפקח העיר בקלארנס, ניו יורק.
גם מילרד התעניין בפוליטיקה, ועליית המפלגה המתנגדת לתנועת הבונים החופשיים בסוף שנות העשרים הובילה לכניסתו לנושא.
המתנגדים לבונים החופשיים התנגדו למועמדותו של הגנרל אנדרו ג'קסון, בונה חופשי, לנשיאות.
למרות זאת, הוא הצליח להעביר חקיקה שאפשרה לעדים בבתי משפט להישבע להגיד את האמת ולא להישבע שבועה דתית, וב-1830 ביטל חוק שאפשר מאסר בשל חוב.
רוב עסקיו בעריכת דין היו בבאפלו והוא עבר לשם עם משפחתו.
הוא לא ניסה להיבחר שוב ב-1831.
באפלו התרחבה במהירות, והתאוששה מהשרפה הבריטית במלחמת 1812 בשל כריית תעלת אירי.
פילמור ייצג נאשמים רבים, והתבלט כעורך דין בבאפלו.
הוא שכר את ניית'ן הול כפקיד, והול הפך לידידו ולמזכיר הדואר שלו כשהפך לנשיא.
באפלו הייתה כפר באופן חוקי כשפילמור הגיע לשם, לאחר שהחוק להפיכת באפלו לעיר עבר במועצה המחוקקת, הוא סייע לפיתוח העיר.
הוא הקים את איגוד התיכונים של העיר, ונכח בכנסייה היוניטארית של העיר.
הוא היה פעיל במיליציה של ניו יורק והשיג דרגת מייג'ור בבריגדה שלו.
אף על פי שפילמור פרש מהמועצה המחוקקת ב-1831, הוא לא נשאר מחוץ לפוליטיקה.
התובע הכללי לשעבר ויליאם וירת', המועמד הנשיאותי שהתנגד לבונים החופשיים, ניצח רק בוורמונט והנשיא ג'קסון נבחר בקלות לכהונה שנייה.
באותה התקופה, הקונגרס התכנס רק בדצמבר, ולכן נאלץ פילמור לחכות יותר משנה כדי להתחיל את כהונתו.
פילמור ואחרים הבינו שהתנגדות לבונים החופשיים לא יכולה ליצור מפלגה לאומית, והחליטו לקבץ רפובליקנים לאומיים, מתנגדים לבונים החופשיים ודמוקרטים פורשים כנציגי המפלגה הוויגית.
הוויגים התאחדו כנגד ג'קסון, אולם הפכו למפלגה מרכזית כשהחלו לתמוך בצמיחה כלכלית בעזרת מתן זיכיון לבנק השני של ארצות הברית, ומימון ממשלתי ל"שיפורים פנימיים" כולל כבישים, גשרים ותעלות.
מתנגדי העבדות, כמו ויליאם סיוארד, שלטו במפלגה, בניגוד לפילמור, שלא ראה את הממשלה כיכולה להתערב בעבדות.
בוושינגטון, תמך פילמור בהרחבת מזח באפלו, ולחץ על הרחבת תעלת אירי.
פילמור זכה לתשומת לבו של הסנאטור דניאל ובסטר, שהפך למורו.
פילמור הפך לתומכו ומערכת יחסים קרובה בין השניים נמשכה עד למותו של ובסטר לקראת סוף כהונתו של פילמור.
אף על פי שתמך בבנק השני, הוא לא נאם במהלך הדיונים לחידוש הזיכיון של הבנק.
פילמור תמך בבניית תשתיות, כולל בניית גשר מעל נהר הפוטומק ושיפור התנועה בנהר הדסון.
ההתנגדות לבונים החופשיים הייתה חזקה במערב ניו יורק, וכשמתנגדי הבונים החופשיים סירבו לבחור בו לכהונה שנייה ב-1834, סירב פילמור להיות המועמד הוויגי, בטענה שפיצול יגרום להיבחרו של מועמד דמוקרטי.
הוא החל להתעמת מול סיוארד במפלגה המקומית, לאחר שסיוארד נכשל בניסיונו להיות מושל המדינה.
פילמור עסק בעריכת דין וחיזק את המפלגה, שספגה בהדרגה את רוב מתנגדי הבונים החופשיים.
ב-1836, היה פילמור בטוח מספיק באחדות מתנגדיו של ג'קסון והסכים להתמודד מטעם הוויגים לקונגרס.
הדמוקרטים, שהובלו בידי המועמד הנשיאותי, סגן הנשיא מרטין ואן ביורן, ניצחו ברחבי המדינה ובניו יורק, מדינתו של ואן ביורן, אולם ניו יורק המערבית בחרה בפילמור כנציגה בבית הנבחרים.
ואן ביורן, שנאלץ להתמודד עם בהלת 1837, שנגרמה בגלל חוסר ביטחון באיגרות חוב של בנקים לאחר שהנחה ג'קסון על הממשלה לקבל תשלום רק בזהב ובכסף, כינס מושב מיוחד של הקונגרס.
הכסף הממשלתי הוחזק בבנקים מקומיים מאז שג'קסון הוציא אותו מהבנק השני.
ואן ביורן הציע לשים חסכונות בקרנות של האוצר, שלא ילוו כספים.
פילמור הרגיש שהמשאבים הממשלתיים צריכים לפתח את המדינה, והרגיש שאספקת הזהב המוגבלת של המדינה לא תהיה סחירה בשל כך.
ואן ביורן הצליח להעביר את תוכניותיו הכלכליות, אולם המשבר המשיך, והוויגים זכו לתמיכה רחבה בבחירות של 1837, כשהשיגו רוב באספה הכללית של ניו יורק.
הדבר הוביל למאבק על המועמדות לתפקיד מושל ניו יורק ב-1838. פילמור תמך בפרנסיס גריינג'ר, מועמד לתפקיד סגן הנשיא ב-1836. אחרים תמכו בסיוארד.
פילמור כעס כשסיוארד ניצח אולם תמך בו, וסיוארד נבחר.
פילמור נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
היריבות בין פילמור וסיוארד הושפעה מצמיחת התנועה לביטול העבדות.
פילמור לא תמך בעבדות, אולם לא ראה אותה כנושא פוליטי.
סיוארד שנא את העבדות והבהיר בתור מושל שלא יחזיר לדרום עבדים שברחו אל המדינה.
ב-1839, סירב סיוארד למנות את פילמור לתפקיד סגן שופט מחוזי בניו יורק.
פילמור היה פעיל בהחלטה על בחירת המועמד הוויגי בבחירות של 1840. הוא תמך בגנרל וינפילד סקוט, אולם רצה שהמפלגה תדחה את הסנאטור מקנטקי, הנרי קליי, בעל עבדים שהרגיש שלא יוכל לנצח בניו יורק.
פילמור לא נכח בוועידה, אולם שמח כשהוועידה בחרה בגנרל ויליאם הנרי הריסון לנשיאות, כשסגנו הוא הסנאטור לשעבר מווירג'יניה, ג'ון טיילר.
פילמור ארגן את המפלגה בניו יורק, הריסון ניצח שם, ופילמור נבחר בקלות לכהונה רביעית בבית הנבחרים.
בהוראת הסנאטור קליי, כינס הריסון מושב מיוחד של הקונגרס.
הוויגים שלטו בבית הנבחרים בפעם הראשונה, ופילמור רצה להיות יושב הראש.
קליי מנע זאת ממנו, אולם פילמור מונה ליושב ראש הוועדה לענייני מיסים.
ציפו שהריסון יסכים להצעותיהם של קליי ומנהיגי המפלגה, אולם הוא מת ב-4 באפריל 1841, וסגן הנשיא טיילר הפך לנשיא.
טיילר היה דמוקרט בעברו, והתנגד להצעות קליי להקמת בנק לאומי.
פילמור תמך במפלגתו, והעביר את המכס של 1842. המכס הישן לא הגן על ייצור, וחלק מההכנסה בו הועברה למדינות, והייתה נחוצה לקופת המדינה הריקה.
פילמור הכין חוק להעלאת שיעורי המכס.