tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היסטוריונים ערבים מסוף האלף הראשון מציינים בכתבייהם כי הח'ליף עבד אלמלכ החל בבניית עיר בשם כפרלט בקרבת קיסריה.
כיום מקובלת ההנחה כי הכוונה לאחוזה המבוצרת שבתחומה נבנה המבצר הנושא שם זה גם כיום.
לאחר כיבוש מישור החוף על ידי הצלבנים בסוף המאה ה-11 נפלה גם כפרלט בידיהם.
בתקופת שלטון הערבים היה מישור החוף אזור ספר בעל חשיבות צבאית ואזרחית מועטה בשל ריחוקו ממוקדי האוכלוסייה בערי ההר המרכזי.
אולם, לממלכת הצלבנים, שקיומה היה תלוי בקשר הימי עם ארצות אירופה, היה האזור בעל חשיבות עליונה הן בשל היותו המוצא לנתיבי הסחר הימיים שקישרו בין המדינות הצלבניות המבודדות לאירופה, והן בשל היותו נתיב תנועה חשוב בין המדינות הצלבניות הצפוניות ובין ירושלים.
סיבות אלה הביאו את הצלבנים לבצר את ערי מישור החוף עד למאוד, ומקומו של מבצר כפרלט לא נפקד מרשימת הערים אותן ביצרו הצלבנים.
את המבצר כפי שאנו מכירים אותו כיום, אמנם לא בנו הצלבנים, אולם הם שיפצו וחיזקו את המבצר המוסלמי ללא הכר.
תולדות מבצר כפרלט בתקופת הצלבנים שרויות תחת ערפל היסטורי כבד.
ההיסטוריונים בני התקופה ממעטים להזכירו והמידע המצוי כיום אודות מבצר זה מועט ומקוטע, וזאת חרף היותו ממוקם על הדרך הראשית שחצתה את ממלכת ירושלים, ואשר מבצרים אחרים שנבנו לאורכה, דוגמת מבצר דור זכו לפרסום רב.
במעט המידע המצוי בידינו כיום נזכר כפרלט לא כמקום מבוצר אלא דווקא ככפר אזרחי שהיה מצוי בנחלתם של נסיכי קיסריה הצלבניים.
מחוזי בעלות שנשתמרו ידוע כי המקום נמסר באופן זמני לידי אבירי המסדר ההוספיטלרי בשנת 1213, בתמורה להלוואה אותה העניקו לשליטי קיסריה.
בשנת 1232 מכרו האבירים ההוספיטלרים את המקום לאבירים הטמפלרים תמורת 16,000 ביזנטים (סוג המטבע שהיה נהוג בממלכת ירושלים).
לאחר המכירה שוב לא מוזכר המבצר כלל, אולם ידוע כי בשנת 1256 עדיין היה ברשותם של הטמפלרים.
בשנת 1265 נפל המקום בידי המצביא הממלוכי ביברס, שנלחם למיגור הנוכחות הנוצרית בארץ ישראל.
משברי מידע הידועים כיום ניתן להסיק כי המבצר ואדמותיו הושבו לתקופה מסוימת לידי הטמפלרים, ככל הנראה בשנת 1283 עת נחתם חוזה בין הצלבנים לממלוכים, חוזה שהבטיח בין היתר את שלומו של מבצר עתלית.
בשנת 1291, עם חידוש ההתקפות הממלוכיות על מעוזי הצלבנים נפל גם המבצר בידי המוסלמים ונחרב.
לאחר הכיבוש הממלוכי השני של האזור נחרב המבצר והיישוב בקרבתו חדל מלהתקיים.
במרוצת השנים הוקם במקום כפר ערבי בשם כפר לאם.
הכפר הקטן על כשלוש מאות תושביו התקיים במקום עד לפרוץ מלחמת העצמאות.
ב-16 ביולי 1948, במסגרת מבצע כיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל, תקפו האוניות "חנה סנש" ו"התקווה" את הכפר, והוא נכבש כעבור זמן קצר לאחר שמרבית תושביו נטשו את המקום.
בשנת 1949 הוקם במקום מושב הבונים ובתחומו נמצא המבצר כיום.
המבצר פתוח למבקרים ללא תשלום, אולם המקום אינו נמצא תחת תחזוקה שוטפת והגישה אליו אינה מוסדרת.
מבצר כפרלט הוא מבצר מסוג "קסטרום": מצודה מלבנית שבארבעת פינותיה מגדלי שמירה בולטים.
ממדיו של המבצר 50X58 מטרים, והוא בנוי אבן כורכר מקומית.
בתוך המבצר קמרונות מקושתים, רובם במפלס נמוך ממפלס הקרקע שמחוץ לחומת המבצר ועל כן נדמים כמרתפים.
גובה חומות המבצר הוא כחמישה מטרים, ולאורכן נבנו תומכות חיצוניות.
המבצר היה בעל כניסה אחת, שנמצאה בחומה הדרומית.
משני צידיו של שער הכניסה הוקמו מגדלים עגולים, דומים בממדיהם לאלו שבפינות המבצר.
תוכנית הבנייה של המבצר מזכירה מאוד את תוכניתו של מבצר אשדוד ים, הן בממדים והן בסידור הפנימי ובסידור המגדלים בפינות החומות.
בתחומי המבצר נערכו חפירות ארכאולוגיות מצומצמות ביותר, ועל כן המידע אודות פנים המבצר מועט.
מבצר סן פדרו דה לה רוקה (בספרדית: Castillo de San Pedro de la Roca) שוכן 10 ק"מ דרומית-מערבית לסנטיאגו דה קובה, בפתח המפרץ שלחופו שוכנת העיר.
לעיתים מכונה המבצר גם "קאסטיו דל מורו" (Castillo del Morro), אולם שם זה, אותו הוא חולק עם מבצר אל מורו שבהוואנה, נפוץ פחות.
המפלס התחתון של המבצר הוקם בין 1590 ל-1610 על גדות המפרץ (El Morro) שהעניק למבנה כולו את אחד משמותיו.
המפלסים האחרים תוכננו ב-1638 בידי המהנדס האיטלקי ג'ובאני באוטיסטה אנטונלי, לבקשתו של מושל סנטיאגו, פדרו דה לה רוקה אי בורחה (Pedro de la Roca y Borja), לאחר שהביצורים הקיימים לא הצליחו להגן על העיר מפני התקפות של שודדי ים.
המבצר קרוי על שמו של אותו מושל.
העבודות החלו ב-1638 ונמשכו לסירוגין עד סוף המאה ה-17. המבצר הוקם על צלעו של צוק תלול המתנשא לגובה של 60 מ' מעל המפרץ.
הוא כלל ארבעה מפלסים ושלוש סוללות עליהן הוצבו תותחים.
הגישה אליו הייתה רק בדרך הים.
ב-1662 השתלטו שודדי ים אנגלים על סנטיאגו למשך שבועיים, שבמהלכם הרסו חלק מהביצורים שכבר נבנו, ובזזו את התותחים.
לאחר עזיבתם הציבו הספרדים במקום כוח שמירה של 300 חיילים.
שיקום המבצר נמשך עד 1669, ובמהלכו חוזקו בו יתר הביצורים.
תלאותיו של המבצר נמשכו גם בהמשך המאה.
ב-1678 הוא הותקף בידי צרפתים וב-1680 תקף אותו כוח של 800 שכירי חרב, אך המבצר הוכיח את יעילותו בפני התקפות אלה.
בנוסף, ניזוק המבצר בשורה של שלוש רעידות אדמה בין 1675 ל-1679, אך הוא שופץ ובוצר שוב בסופה של המאה.
לאחר שהוסר החשש מפני התקפות שודדי ים, הוסב המבצר לבית כלא לאסירים פוליטיים ולמחנה צבאי.
הוא שב ומילא את ייעודו במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898. במהלך המאה ה-20 ננטש המבצר, וסבל מהזנחה רבה, עד ששוקם בשנות ה-60. ב-1997 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בנימוקי ההכרזה צוין כי המבצר שמור באופן הטוב ביותר מבין המבצרים הספרדיים ביבשת אמריקה, וכי הוא מהווה את הדוגמה הטובה ביותר לארכיטקטורה הצבאית של הספרדים ביבשת.
כיום יש במבצר מוזיאון, והוא פתוח למבקרים.
במבצר ארבעה מפלסים ושלוש סוללות תותחים, חלקן הרוסות - סוללת לה אסטרייה (La Esrella - "הכוכב") וסנטה קטלינה (Santa Catalina) הפונות אל המפרץ ממערב וסוללת אגואדורס (Aguadores) הפונה אל הים הקריבי מדרום.
המבצר הוקם לפי כללי האדריכלות הצבאית הספרדית-אמריקאית, ועיצובו תואם את אדריכלות הרנסאנס האיטלקית.
מפלסי המבצר בנויים זה מעל זה ומחוברים בגרמי מדרגות:
המפלס הנמוך ביותר - "לה לנגואה דל אגואה רוולין" (La lengua del agua Ravelin) - הוא המוקדם והנמוך ביותר, וממוקם סמוך לקו המים.
שטחו 320 מ"ר, ונוסף לסוללה התותחים הוא כולל מחסן לאבק שרפה, עמדת שמירה ומבנה פיקוד.
מעליו נמצאים מפלסי "אל אלחיבה" (El Aljibe) הקטן ו"סנטיסימו סקרמנטו" (Santisimo Sacramento) הגדול יותר, שהוקמו במהלך המאה ה-17. חלקו זה של המבצר קיבל את צורתו הנוכחית במאה ה-18 עת הוקמו בו מגדלי השמירה בקצה הדרומי והצפוני של המבנה.
המפלס הגבוה ביותר - "סנטיסימה טרינידד" (Santisima Trinidad) הוקם בשנות השישים של המאה ה-17, ושוכן בו מחסן אבק שרפה גדול.
מאוחר יותר הוספו לו מגדל האיתות, המגדלור וקפלת "סנטו קריסטו", שנבנו כולם בשנת 1840. שתי סוללות נוספות הוקמו במקום מבטון במהלך מלחמת ארצות הברית ספרד ב-1898.
מבצר סמאיפאטה (בספרדית: Fuerte de Samaipata) שוכן במחוז סנטה קרוס בבוליביה, כ־120 ק"מ דרומית־מערבית לסנטה קרוס.
המבצר ממוקם במורדותיהם המזרחיים של הרי האנדים, בגובה 1,970 מטר מעל פני הים.
פירוש שמו בקצ'ואה: "מקום מנוחה בין ההרים".
ב־1951 הכריזה עליו ממשלת בוליביה כאתר לאומי, ובשנת 1998 הוכרז כאתר מורשת עולמית.
אף שהוא מכונה "מבצר", הוא לא שימש ככזה, והוא זכה לכינוי בציבור הרחב בשל מיקומו בראש גבעה.
בפועל, שימש סמאיפאטה כמקום בעל חשיבות טקסית־דתית בתקופה הפרה־קולומביאנית, וייתכן כי היו לו גם שימושים בתחום האסטרונומיה.
הראשונים לקיים פעילות דתית בסמאיפאטה הם בני המוחוקויה, בסביבות שנת 300, והם גם היו הראשונים לחצוב בסלע.
בתקופה מאוחרת יותר, המקום שימש כבירת מחוז של אימפריית האינקה, והוא אף סימן גבולה המזרחי בשיא התפשטותה.
השפעת בני האינקה ניכרת בכיכר המרכזית שסביבה מבני ציבור, האופיינית לעריהם, ובטראסות שהיו בסביבה.
סמאיפאטה מורכב משני חלקים עיקריים.
החלק הראשון כולל סלע חצוב שאורכו 250 מטר ורוחבו 60 מטר, שהוא ככל הנראה הפטרוגליף הגדול בעולם.
בסלע, שסוגו אבן חול, נחצבו גם ציורים בדוגמות יגוארים, נחשים, פומות וכן צורות גאומטריות שונות.
בחלק השני, דרומית לסלע, שכנו מבני המגורים והמבנים האדמיניסטרטיביים.
בני האינקה הקימו שלוש במות גדולות מדרום לסלע, העיקרית שבהן, ה־Kallanka, בגודל 68×16 מ', בגובה 12 מטר, ועובי בסיסי הקירות התומכים בה 1.4 מטר.
מערבית ל־Kallanka במה נוספת, הידועה כ־Akllawasi, ועליה 12 מבנים בצורת האות H.
מבנים אלה טרם נחקרו, אך על פי המסורת המקומית נמצאו בהם שריד בגדי נשים.
ככל הנראה מדובר בשרידי אריגים ששימשו למטרות פולחן.
על הבמה השלישית שבעה בתים, שתחתיהם נמצאו שרידים להימצאותם המוקדמת יותר של המוחוקויה.
לא ברור מתי השתלטו הספרדים על סמאיפאטה.
מלכות המשנה של פרו התפשטה לאזור בשנות ה־60 של המאה ה־16, אך ייתכן שבשל חשיבותו האסטרטגית, הוא נכבש עוד קודם לכן, לאחר הקמת העיר פוטוסי בסמוך למרבצי הכסף שבסרו ריקו ב־1546.
עם הקמת עיירה חדשה באותו שם 8 ק"מ למרגלות המבצר במאה ה־16, הוא ננטש, וצמחייה החלה לכסותו.
חוקרים החלו לגלות בו עניין החל מסוף המאה ה־18. מאז שנות ה־60 נערכו בסמאיפאטה חפירות ארכאולוגיות, ומ־1992 במיוחד בידי חוקרים מאוניברסיטת בון.
הפסבדו־מדען השווייצרי אריך פון דניקן ביקר בסמאיפאטה פעמיים, ותיאר את המקום בספרו "מרכבות האלים".
פון דניקן סבר שהסלע הגדול שימש כמנחת.
מבצר סנט אלמו (במלטית: Il-Forti Sant'Iermu, באנגלית: Fort Saint Elmo) הוא מבצר השוכן בקצה הצפון-מזרחי של חצי האי הצר שברס (Sceberras), עליו בנויה ולטה, בירת מלטה.
המבצר שולט על הכניסה לשני הנמלים משני צדדיו של חצי האי - הנמל הגדול (Grand Harbour) ממזרח, ונמל מרסמשט (Marsamxett Harbour) ממערב.
במקום ניצב מגדל תצפית לפני הגעתם של ההוספיטלרים למלטה בשנת 1530. בשנת 1533 החלו הוספיטלרים לבצר את האתר, ובעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי ב-1565, כבר ניצב במקום מבצר קטן בצורת כוכב שהוקם בסגנון הרנסאנס.
סביב המבצר נערכו חלק מהקרבות הכבדים ביותר במהלך המצור, והוא הופגז תדירות על ידי סוללות תותחים עות'מאניות החל ב-24 במאי 1565. התותחים הוצבו על חצי האי שמדרום למבצר, ועל הגדה המערבית של נמל מרסמשט.
במשך חודש הגנו 100 מהאבירים וכ-700 חיילים על המבצר, והוא נכנע לבסוף ב-23 ביוני 1565. למעט תשעה חיילים אשר נפלו בשבי ובודדים אשר נמלטו מהמבצר בשחייה דרך הים, איש מהמגינים לא שרד את הקרב.
מאידך, הטורקים איבדו בין 8,000 ל-10,000 חיילים בכיבוש המבצר.
המבצר שחרב כמעט לחלוטין, הוקם מחדש לאחר תום המצור על ידי הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, שזכה לתמיכתם של האפיפיור פיוס החמישי ומלך ספרד פליפה השני.
עבודות השיקום החלו בשנת 1566 והמבצר שולב בחומת הים של העיר ולטה שהוקמה כרובע מבוצר בצורת ריבוע, ונקראה על שמו של דה לה ולט, מייסדה.
המבצר בנוי בצורת כוכב מחומש שאורכו הכולל הוא כ-200 מטרים ורוחבו המרבי עומד על 110 מטרים.
מאז אמצע המאה ה-20 שוכנים במבצר בית הספר לשוטרים של משטרת מלטה ומוזיאון המלחמה הלאומי.
המוזיאון נחנך בשנת 1975 כדי להנציח את המצור על מלטה במלחמת העולם השנייה, ובין היתר מוצג בו צלב ג'ורג' המקורי, שהוענק לתושבי האי על ידי המלך ג'ורג' השישי ב-1942, כהוקרה על עוז רוחם בעת המצור.
הסרט אקספרס של חצות המתאר את קורותיו של אמריקאי בכלא הטורקי צולם במבצר.
מבצר סנט אנג'לו (במלטית: Forti Sant'Anġlu; באנגלית Fort St.
Angelo) הוא מבצר השוכן בקצה המערבי של העיר בירגו במלטה וצופה אל הנמל הגדול.
אורכו של המבצר כ-220 מטרים מדרום-מזרח לצפון מערב ורוחבו כמאה מטרים.
בינו לבין יתר חלקיה של בירגו מפרידה תעלה שמעליה שני גשרים, ואשר נחפרה בידי האבירים ההוספיטלרים.
לא ידוע בוודאות מתי הוקם המבצר, אך לפי האגדה ניצב במקום מקדש פיניקי ורומי אחריו.
במאה ה-9 כבר עמד במקום מבנה מבוצר.
במאות ה-14 וה-15 שלט כתר אראגון במלטה והמבצר, ששימש כמעוזם של השליטים הפאודלים של האי, נודע בשם "קסטליו א מארה" או "קסטרום מאריס" (Castello a Mare או Castrum Maris - "המבצר ליד הים").
כאשר ההוספיטלרים הגיעו למלטה בשנת 1530, הם קבעו את בירגו כמעוזם, והמבצר היה למקום משכנו של הגראנד מאסטר.
ההוספיטלרים חזקו ובצרו את המבצר, והוא עמד בהצלחה במצור הגדול שהטילו העות'מאנים על האי בשנת 1565, עת שימש כמפקדתם הראשית של האבירים.
לאחר המצור הקימו ההוספיטלרים את העיר ולטה מעברו האחר של הנמל הגדול, וקבעו בה את מרכזם ב-1571. ביצורי המבצר חוזקו בסוף המאה ה-17, והוקמו בו ארבע סוללות ארטילריה במפלסים שונים.
הבריטים קבעו את מפקדת זירת הים התיכון של הצי הבריטי במבנה בין השנים 1912-1979. ב-1998 העניקה ממשלת מלטה את הקומה העליונה במבצר, כולל קפלת אנה הקדושה, למסדר ההוספיטלרי, וזאת למשך 99 שנים.
בחודשי הקיץ נערכים במבצר מופעי מוזיקה.
מבצר סנט מייקל (מלטית Forti San Mikiel; אנגלית Fort Saint Michael) הוא שמם של שני מבצרים שונים שהקימו ההוספיטלרים על חצי האי הקטן עליו שוכנת כיום העיר סנגלאה במלטה.
המבצר הראשון בשם זה הוקם בין השנים 1551 ל-1565 ב"איל-פונטה" שבקצהו הצפון-מערבי של חצי האי, והוא השקיף על הנמל הגדול.
בעת המצור הגדול ששמו העות'מאנים על מלטה בשנת 1565, התבססה הגנתם של ההוספיטלרים על שלושת מבצריהם שלחופי הנמל הגדול - מבצר סנט מייקל, מבצר סנט אלמו (כיום בוולטה) ומבצר סנט אנג'לו בבירגו.
המבצר הותקף על ידי העות'מאנים ושימש כזירה לקרבות קשים ועקובים מדם; הוא שרד את המצור, אך ספג נזקים כבדים.
שרידיו של מבצר זה נותרו בגני איל פונטה.
לאחר המצור והקמתה מחדש של העיר, הוסב השם "מבצר סנט מייקל" או "סוללת סנט מייקל" אל מערך הביצורים בצידה הדרום-מזרחי של העיר, היינו בבסיסו של חצי האי הפונה אל היבשה.
מבצר זה נהרס במספר שלבים החל במאה ה-19 כדי לפנות מקום למספנה, ובמאה ה-20 לבית ספר.
המבצר נפגע באורח קשה בהפצצות האוויריות על מלטה בזמן מלחמת העולם השנייה, וכיום נותרו ממנו שרידים בלבד.
מבצר מרגט, הידוע גם בשם הערבי קלעת מרקב (قلعة المرقب), הוא מבצר צלבני גדול שנבנה על ידי מסדר ההוספיטלרים והשתמר במצב טוב יחסית.
כיום נמצא המבצר בתחומי סוריה ומצבו הלך והידרדר עד לשנת 2007 שבה החלו עבודות שימור מוגבלות.
ההיסטוריה המוקדמת של האתר איננה ידועה, ועל הגבעה עצמה זוהו מבנים שמקורם בביצורים מוסלמיים שנבנו בסמוך למסע הצלב הראשון על ידי אמירים מוסלמיים.
המוסלמים כנראה המשיכו להחזיק במבצר גם לאחר הקמת רוזנות טריפולי.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-12 נתפס המבצר על ידי השליט של רוזנות טריפולי, ובשנת 1186 נמכר לאבירי המסדר הצבאי ההוספיטלרי.
ההוספיטלרים בנו את המבצר מחדש והפכו אותו למפקדת המסדר בסוריה.
מבחנו הראשון של המבצר הגיע בשנת 1188 - לאחר קרב קרני חיטין צרו עליו צבאות מוסלמיים אך לא הצליחו לכבשו.
לאחר מסע הצלב השלישי נכלא בו השליט הביזנטי המורד של קפריסין איסאק קומננוס שהעז לעמוד בדרכו של ריצ'רד לב הארי.
המבצר הורחב וחוזק עד שהפך לשני בגודלו ובתפארתו רק לקראק דה שבלייה.
במהלך אפריל 1285 הטיל הסולטאן הממלוכי קלאוון מצור על מבצר מרגט ולאחר חודש הצליחו חפריו למוטט את החומה החיצונית הצפונית, וחיל המצב נכנע בתמורה לרשות לצאת מהמבצר עם רכושו.
המבצר לא נהרס אלא שוקם והוצב בו חיל מצב ממלוכי.
מרגט הוא מבצר ענק השייך למבצרי ההרים הצלבניים ונבנה כ"מצודה קונצנטרית", כלומר מבצר פנימי עצמאי בעל מערכת חומות ומגדלים החולשים על מערכת ביצורים חיצונית המקיפה אותו.
האלמנט המרשים ביותר במבצר מרגט הוא מגדל עגול גדול מידות ששימש כמגדל העוז של הטירה.
מבצר לטרון הוא מבצר צלבני השוכן על גבעת לטרון בגובה של 261 מטרים מעל פני הים.
המבצר ממוקם כ-250 מטרים דרומית-מזרחית למנזר השתקנים וצופה עליו.
המבצר הוקם כחלק ממערך הגנה על הדרך לירושלים.
המגדל הראשון הוקם בשנת 1132 או 1137 ועבר בשנת 1141 לידי מסדר הטמפלרים שבנה במקום מבצר גדול בשם "לה טורון דה שבלייה" (Le toron des chevaliers), היינו, "מגדל האבירים".
שם זה השתבש בפי תושבי הסביבה והפך ל"לטרון".
המבצר נהרס על ידי צבאות צלאח א-דין בשנת 1187. הצלבנים שבו וכבשו את המקום בשנת 1229, במסגרת מסע הצלב השישי, אך לא ידוע אם שבו והקימו את המבצר.
באמצע המאה ה-13 נהדפו הצלבנים מהמבצר.
במלחמת העצמאות שכנה במבצר עמדה של הלגיון הירדני, שכוחות צה"ל ניסו ללא הצלחה לכובשה בקרבות לטרון.
שרידי העמדה ניכרים בשטח וסביבה נראות עד היום תעלות קשר ירדניות.
האתר נכבש במלחמת ששת הימים.
במקום נערכו סקרים בלבד שחשפו מגדל עוז ומרתף, וכן שרידי חומה, קשתות, מגדלים וכנסייה.
בסמוך, ממזרח לשרידי המבצר, שוכנת אנדרטת עוצבת סער.
מראש הגבעה תצפית פנורמית, ממנה ניתן לצפות אל הרי ירושלים ושפלת יהודה, כביש מס' 1, שער הגיא, אזור מודיעין, גוש דן ומישור החוף הדרומי.
סביב לגבעה ועל מורדותיה חלקות של כרמי זיתים בבעלות מנזר השתקנים, ובעמק מדרום למבצר עובר נחל נחשון.
מבצר נח'ל הוא מבצר גדול בחבל אלבאטנה שבעומאן הנקרא על שם וילאייט נח'ל בה הוא שוכן.
כיום המבצר משמש כמוזיאון המנוהל על ידי משרד התיירות של עומאן ומציג בין היתר תערוכות של רובים היסטוריים.
המבצר הוקם עוד בתקופה הטרום-אסלאמית כדי להגן על נווה מדבר הנמצא באזור ועל נתיבי סחר שעברו שם.
במשך מאות השנים מהקמתו עבר שיפוצים ושינויים רבים.
השער והמגדלים כפי שהם היום נבנו בשנת 1834 והמבצר כולו עבר שיפוץ מקיף לאחרונה בשנת 1990.
מבצר ניזווא הוא מבצר גדול בעיר ניזווא שבעומאן.
המבצר נבנה בשנת 1650 בקירוב על ידי האימאם סלטאן בן סיף אליערבי על יסודות של מבצר קדום יותר מהמאה ה-12. בעבר היה המבצר מרכז שלטוני חשוב ונקודת הגנה מרכזית על אזור ניזווא, כיום הוא האתר הלאומי המתויר ביותר בעומאן.
המבצר בנוי בצורה המעידה על התקדמות גדולה בהקמת ביצורים, בעיקר מבחינת ההתחשבות באיום התותחים.
למצודה יסודות חזקים שבחלקם בנויים בעומק של 30 מטר בקרקע.
הקירות והדלתות בנויים בצורה יציבה וחזקה מאוד שמאפשרת להם להתמודד עם מטחי ירי מתותחים.
החלק המרכזי של המבצר הוא מגדל גדול בגובה של 30 מטר ובקוטר של 36 מטר, בראשו יש 24 פתחים עבור ירי מתותחים.
מבצר נַגוֹיָה (ביפנית: 名古屋城, נַגוֹיָה-ג'וֹ) הוא מבצר יפני בעיר נַגוֹיָה, שבמרכז יפן.שם נוסף ביפנית המשמש לתיאור המבצר הוא הכינוי "מֵיי-ג'וֹ".
שם זה משמש עבור רבים ממוסדות העיר, כגון פארק מֵיי-ג'וֹ, הרכבת התחתית של מֵיי-ג'וֹ, ואוניברסיטת מֵיי-ג'וֹ.
השימוש בשם זה עבור רבים ממוסדות העיר נגויה משקף את השפעתו התרבותית של מבנה היסטורי זה על כל העיר.
במהלך תקופת אֶדוֹ, המבצר היווה את הלב של אחת מערי הטירות החשובות ביותר ביפן, נגויה ג'וּקוּ.
עיר זו שימשה סניף דואר אזורי, הממוקם על כביש מינוֹג'י, המחבר שניים מתוך חמשת נתיבי המסחר החשובים באזור : טוֹקאידוֹ (נתיב הים המזרחי) ונאקאסֶנדוֹ (נתיב ההר המרכזי).
כדי לתקוע יתד בפרובינציית אוֹוַארי, החל המושל הצבאי של פרובינציית סוּרוּגָה, אימאגאווה אוּג'יצ'יקָה בבניית מבצר "יאנאגי-נוֹ-מארוּ" עבור בנו, אימאגאווָה אוּג'יטוֹיוֹ.
בניית המבצר נמשכה בעידן תַאיאֵיי, הבנייה החלה ב-1521 ותמה ב-1528.
מיקומו של מבצר זה היה בסמוך לאתר בו נבנתה מאוחר יותר "אחוזת ני-נוֹ-מארוּ".
אוֹדָה נוֹבּוּהידֶה העביר מבצר זה לבעלותו במרץ 1532 (קיוֹרוֹקוּ 5), השתכן בו, ואף שינה את שמו למבצר נגויה.
יש המשערים כי בנו, אוֹדה נוֹבֻּוּנאגָה, נולד שם בשנת 1534 (טֵנבּוּן 3), אך נושא זה לוט בערפל.
לאחר שהכניע את אוֹדָה נוֹבּוּטוֹמוֹ במבצר קיוֹסוּ בחודש אפריל 1555 (קוֹג'י 1), השתכן שם אוֹדָה נוֹבּוּהידֶה באופן סופי.
בשנת 1582 לערך (טֶנשוֹ 10) המבצר בנגויה ננטש.
לאחר הפיכות שונות ביפן, ניצח לבסוף טוֹקוּגאווָה איאיאֶסוּ, והחליט בנובמבר 1609 (קֶייצ'וֹ 14) לבנות מחדש את המבצר בנגויה.
עד רסטורציית מייג'י, מבצר נגויה שגשג, בשל היותו מבצר השייך לשושלת אוֹוַארי, החשוב ביותר מבין שלושה אילנות יוחסין השליטים באזור.
הוא הוסיף טכנולוגיות וטכניקות ביצורים שונות למבצר הקיים, ולבסוף יצר את התקנים עבור מבצרי השוֹגוּן של טוֹקוּגאווָה, כפי שמשתקף במבצר נגויה.
בינואר 1610 (קֶייצ'וֹ 15), האתר היה סגור והעבודות לצורך הרחבת המבצר החלו.
טוֹקוּגַאווָה איאיאֶסו מינה מספר דַאימיוֹ-ים, על מנת לסייע בבנייתו של מה שעתיד היה להוות את עיר הבירה החדשה של פרובינציית אוֹוַארי.
קאטוֹ קיוֹמאסָה, פוּקוּשימָה מאסאנוֹרי ומַאֵדָה טוֹשימיטסוּ היו בין 20 הפיאודלים מהאזורים הצפוניים והמערביים של יפן, שמונו לסייע בקידום הפרויקט.
את רישומי הסניורים והווסאלים שלהם, חצובים על גבי אבנים אשר וסאלים אלו נשאו, ניתן עדיין לראות כיום.
באוגוסט 1610, נחנכה אבן הפינה של המצודה הראשית, ובחודש דצמבר באותה שנה, בניית חומות האבן עבור מתחמי ההוֹן-מארוּ (המצודה הפנימית), ני-נוֹ-מארוּ (המצודה החיצונית), נישי-נוֹ-מארוּ (המצודה המערבית) ואוֹ-פוּקאי-מארוּ ("המצודה הנכבדת") - הושלמו כמעט לחלוטין.
ביוני 1611 (קֶייצ'וֹ 16) נבנתה תעלה, אשר כיום הפכה לנהר הוֹרי.
רוב חומרי הבניין, אשר שימשו לבניית המבצר החדש, נלקחו מטירת קיוֹסוּ, הקטנה יותר בממדיה, וממצודתה הראשית.
טירה זו, לאחר שכולתה באופן מוחלט בעקבות השימוש במרכיביה, נבנתה מחדש, במודל הדומה לצריח הצפון-מערבי בטירה- במתכונתה החדשה.
באמצע שנת 1612 (קֶייצ'וֹ 17), בניית ארמון הוֹן-מארוּ החלה, ובניית המצודה הראשית הושלמה בחודש דצמבר של אותה שנה.
אמנים שונים, ביניהם קאנוֹ סאדאנוֹבּוּ, צבעו את הקירות, התקרות, ודלתות ההזזה של ארמון הוֹן-מארוּ בשנת 1614 (קֶייצ'וֹ 19).
בניית השערים והחפיר הושלמה ביולי, ובחודש נובמבר של אותה שנה, הגיע השוֹגוּן טוֹקוּגאווה הידֵטאדָה כדי לבחון את הארמון.
לסאן-נוֹ-מארוּ (המצודה השלישית) נבנתה חומה נוספת, אשר היוותה מעטפת מיגון נוספת לחומה אשר כבר הייתה בנויה בו.
מקדש טוֹשוֹ-גוּ של העיר נגויה הוקם בתוך המובלעת של שתי חומות אלו, בשנת 1619 (גֶנָה 5), ובניית הצריח הצפון-מערבי, אשר לפני כן שימש כמגדל קיוֹסוּ של האוֹ-פוּקאי-מארוּ, הושלמה.
בשנת 1627 (קַאן-אֵיי 4) נבנה במקום גם היכל קודש.
שיפוץ כללי ורחב היקף החל בארמון הוֹן-מארוּ במאי 1633 (קַאן-אֵיי 10), כהכנה לביקורו המתקרב של השוֹגוּן טוֹקוּגאווה איאֵמיטסוֻּ בדרכו לבירת הקיסרות, קיוֹטוֹ.
חדרים נוספים כגון: חדרי אמבטיה ואולמות, כגון ג'וֹראקוּדֶן ו"אוֹ-יוּדוֹנוֹ-שוֹיין" נבנו אף הם.
קאנוֹ טאניוּ ואמנים נוספים קישטו בציורים את הקירות, התקרות, דלתות ההזזה בשיפוצים והרחבות נוספות לארמון, בשנת 1634 (קַאן-אֵיי 11).
השיפוצים הושלמו ביוני, בדיוק בעיתוי המתאים של ביקורו המתוכנן של השוֹגוּן במקום, בחודש יולי של אותה שנה.
במשך מאת השנים שבאו לאחר מכן, התבצעה תחזוקה שוטפת ושיפוץ של מבנים קיימים במבצר.
בשנת 1669 (קאנבּוּן 9), בוצעו תיקונים עבור הקירות והגגות של המצודה הראשית.
תיקונים בוצעו גם לדולפיני הזהב של המצודה הראשית, אשר ליבת העץ ממנו היו בנויים - הוחלפה.
באוגוסט 1728 (קיוֹהוֹ 13) שופץ גג הרעפים של ארמון הוֹן-מארוּ, והפך קל משקל.
תיקונים בוצעו גם לגגות אשר היו בנויים מעליו: הגג ברמות: השנייה, השלישית והרביעית של המצודה הראשית.
בנובמבר 1730 (קיוֹהוֹ 15), דולפיני הזהב נבנו מחדש בפעם הראשונה, ונכרכו ברשת תיל.
בשנת 1752 (הוֹרֶקי), במהלך "רסטורציית הוֹרֶקי" רחבת ההיקף, חזרה על כנה נטייתה המקורית של המצודה, אשר נגרמה בעטייה של שקיעה במידה שאינה שווה - של כל אחד מצדדיהן השונים של חומות האבן אשר תמכו בה - אל תוך הקרקע שעליה נבנתה המצודה.
כמו כן, כל גגות המצודה, החל מהקומה השנייה ומעלה - כוסו ברעפי נחושת.
כתוצאה מכך, דולפיני הזהב הומסו עד תום, על מנת לחפות על גירעונות כספיים אלו.
דולפיני הזהב נבנו מחדש עם שימוש בפחות זהב בתהליך בנייתם, בשנת 1827 (בּוּנסֵיי 10).
רשת תיל עדינה נכרכה סביב הדולפינים כדי להסתיר את העובדה שהם נבנו בצנעה יחסית, תוך שימוש בפחות זהב.
בשנת 1846 (קוֹקָה 3), הם שוב הומסו עד תום, ונבנו מחדש בפעם השלישית.
החוק והסדר הפכו בטלים כאשר שוגונות טוֹקוּגַאווָה הגיעה לסיומה.
בינואר 1868 (קֶיוֹ 4) התרחש בארמון ני-נוֹ-מארוּ אסון אאוֹמאטסוּבָּה, ואבן הנצחה לזכר אירוע זה הוקמה בסביבות שנת 1920. לאחר תום תקופת שוגונות טוֹקוּגַאווָה, החליטה שושלת אוֹוַארי למסור את הארמון לידי הקיסר.
בשנת 1870 (מֵייג'י 3), טוֹקוּגאווה יוֹשיקאטסוּ החריב את המבצר, ותרם את דולפיני הזהב למחלקת משק הבית הקיסרי.
הם הוצאו מהמצודה הראשית באפריל 1871 (מֵייג'י 4) והובלו באמצעות אוניית קיטור מנמל אצוּטָה- לטוקיו.
נוסף על כך, שימשו הדולפינים כמקור הכנסה תיירותי, כתערוכה נודדת, ובהתאם לכך- הובלו לאינספור יעדים ביפן.
פסל נקבת הדולפין הוצג בתערוכה העולמית של וינה (1873).
במאי 1872, הדיוויזיה (אוגדה) השלישית של חיל המצב בטוקיו הוצבה במבצר.
חיל המצב המבודד של נגויה התגורר בקסרקטינים שנבנו על אדמות המבצר.
המבצר נהרס כליל, לאחר שהשר הגרמני לענייני יפן, מקס פון בראנט, הטיף נגדו.
בדצמבר 1879 (מֵייג'י 12), שר המלחמה המלכותי, יאמאגאטה אָריטוֹמוֹ, החליט לכבוש את המבצר, זאת בעצת הקולונל נאקאמוּרה שיגֶטוֹ.
בחודש אוקטובר של שנת 1891 (מֵייג'י 24) התרחשה רעידת אדמה חזקה, אשר פגעה בפרובינציות מינוֹ ואוֹוַארי, הממוקמות במישור נוֹבּי.
רעידת אדמה זו פגעה קשות בצריח הדרום-מערבי, בצריח הטאמוֹן ובמבנים אחרים במבצר נגויה.
בנייה מחדש ותיקונים שלו באו לאחר רעידת אדמה זו, אך לא הכל שוקם.
ב-1893 (מֵייג'י 26), המבצר הועבר לידי המשרד הממשלתי למחלקת משק הבית הקיסרי.
בחודש יוני של אותה שנה, שונה שמו של המבצר ל"ארמון המבודד של נגויה", או בשמו השני: "הוילה המלכותית של נגויה", והוא יועד למגורים מלכותיים רשמיים.
במאי 20, שנת 1906 (מֵייג'י 39), המבצר נפתח ליום אחד עבור הקהל הרחב, לכבוד חגיגות בנייתם של 5000 מיילים של מסילת הרכבת הלאומית.
במרץ 1910 (מֵייג'י 43), דולפיני ברונזה שהובאו מטירת אֶדוֹ - נוספו לגגות המצודה המשנית ולצריחי הפינה.
בפברואר 1911 (מֵייג'י 44), השער הקודם של מבצר אֶדוֹ- שער האסוּאיקֶה - הועבר למבצר נגויה והותקן שם, על חורבות שער נישי-נוֹ-מארוּ-אֶנוֹקי, אשר כיום משמש כשער הכניסה הראשי למבצר עבור מבקרים ותיירים.
ב-11 בדצמבר 1930 (שוֹוָה 5), הבעלות על הטירה הועברה מהמשרד הממשלתי למחלקת משק הבית הקיסרי לעיר נגויה, בבטלה במעשה זה את היות המבצר וילה מלכותית.
באותו חודש, 24 מבנים בשטח המבצר הפכו ראויים להיכלל ברשימת האוצרות הלאומיים.
ב-11 בפברואר, שנת 1931 (שוֹוָה 6), נפתחה הטירה לביקורים תיירותיים לציבור הרחב.
במהלך העשור שלאחר מכן, חווה המבצר פעילויות שימור והפך למושא לחקר ולחפירות ארכאולוגיות.
כמו כן, תועד המבצר ונחקר באופן מדעי.
במאי 1932 (שוֹוָה 7), בוצעו בשטח הטירה סקירה, בחינה ומדידה.
ביולי אותה שנה, עץ אגוז המוסקט היפני בארמון נישי-נוֹ-מארוּ קובע כמונומנט לאומי.
בחודש דצמבר של אותה שנה, המבצר ביסס את מעמדו כאתר היסטורי.
בשנת 1936 (שוֹוָה 11), בית התה של סארוּמֶן הוכר כאוצר לאומי.
בחודש יוני של שנת 1942 (שוֹוָה 17), חלק מציורי ארמון הוֹן-מארוּ הוכרו כאוצרות לאומיים.
רוב דלתות ההזזה והציורים של הארמון אוחסנו במקום נסתר, כיוון שבמלחמת העולם השנייה, אדמות יפן היו תחת איום מתמיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבצר כמקום מושבה של מפקדת הצבא היפני במחוז טוֹקַאי, וכמשרד מנהלי של מחנה השבויים בנגויה.
הפצצות נגויה, אשר בוצעו על ידי חיל האוויר של צבא ארצות הברית כחלק מכלל ההפצצות על יפן, גרמו את ההרס הרב ביותר למבצר אי פעם, לאורך כל שנות קיומו.
ב-14 במאי של אותה שנה, המצודה הראשית, המצודה המשנית, דולפיני הזהב, ארמון הוֹן-מארוּ, הצריח הצפון-מזרחי ומבנים אחרים במבצר נהרסו לחלוטין בהפצצה.
בחודש יוני של אותה שנה, כמה מן הציורים בארמון הוֹן-מארוּ אשר שרדו את ההפצצות הועברו למשמרת במקדש הַאי-הוֹ, הנמצא בעיר טוֹיוֹטָה הם הוחזרו למבצר נגויה רק לאחר תום המלחמה, במאי 1946 (שוֹוָה 21).
שאריות המבצר ששרדו את המלחמה, אשר הוגדרו לפני תחילתה כ"אוצרות לאומיים", בכללם הצריחים: הדרום-מערבי, הדרום-מזרחי, והצפון-מערבי; שער אוֹמוֹטֶה-ני-נוֹ-מוֹן; כמה מציורי ארמון הוֹן-מארוּ - כל אלו הוגדרו מחדש כנכסי צאן ברזל תרבותיים בידי הממשלה הלאומית היפנית.
בשנת 1953, פורק הצריח הדרום-מזרחי לצורך תיקונו.
גן הני-נוֹ-מארוּ הוכר כגן נוי.
ביוני 1955 (שוֹוָה 30), רוב ציורי ארמון הוֹן-מארוּ הוכרו כנכסי צאן ברזל תרבותיים לאומיים, ושנה לאחר מכן- גם ציורי התקרה של הארמון.
בשנת 1957 (שוֹוָה 32), החלה בנייה מחדש של מצודות המבצר.
דולפיני הזהב של "הדור השני" ניצקו במִטבעת אוֹסַקָה והובלו למבצר.
ב-3 באוקטובר 1959, בנייתם המחודשת של שתי מצודות המבצר - הראשית והמשנית - הושלמה, והמבנים נפתחו לקהל הרחב.
בעשורים שלאחר מכן, ידע המבצר עבודות שיפוץ ותיקון נוספות.
בחודש מרץ של שנת 1964 (שוֹוָה 39), הצריח הצפון-מערבי פורק לצורך תיקונים.
בשנת 1967 (שוֹוָה 42) הני-נוֹ-מוֹן של שער הברזל המערבי פורק לצורך תיקונים.
בשנת 1972 (שוֹוָה 47), חומות האבן בצד המערבי של שער הברזל המזרחי, השייכות לארמון "ני-נוֹ-מארוּ" - פורקו.
הני-נוֹ-מוֹן, העשוי עץ, פורק, ומאוחר יותר נבנה מחדש בחלק של שער הני-נוֹ-מוֹן המזרחי של ארמון הוֹן-מארוּ.
כהכנה עבור תערוכת 2005 Expo, נתווספו לוחות בשפה האנגלית עבור מרבית המיצגים, וסרט תלת-ממד המציג את ציורי ארמון הוֹן-מארוּ נוצר עבור המבקרים הרבים, אשר היו צפויים, על פי התחזיות, לבקר במקום.
בנייה מחדש של ארמון הוֹן-מארוֻּ ההרוס החלה בשנת 2009. ראש העיר נגויה, טאקאשי קאווַמוּרָה, הכריז בשנת 2009, שעבודות השחזור תהוונה העתק מקורי ומדויק לחלוטין של מבנה המצודות הראשיות, אשר נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה, ומצודות אלו תבנינה מעץ, אשר ממנו היו בנויות לפני המלחמה.
תקציב עבודות השחזור של המצודות הוערך במיליארדי יֶנים.
פריסה גאוגרפית של המבצר ואלמנטים ארכיטקטוניים
מכלול מבני המבצר מורכב מחמש חומות היקפיות, אשר נחצות על ידי חפיר חיצוני ופנימי.
כל חומה הקפית כזו מוגנת באמצעות קירות שבראשם צריחים, הממוקמים באופן אסטרטגי בכל אחת מארבע פינות המבצר.
אופן הגישה והמעבר מחומה הקפית אחת למשנתה - נשלטו באמצעות שערים ממוגנים, אשר הגישה אליהם התאפשרה באמצעות גשרים.
המבצר ואופן בנייתו הם דוגמה טובה ומובהקת לסוג זה של מבנים, הבנויים על קרקע שטוחה.
החומה ההיקפית של ארמון הוֹן-מארוּ נמצאת במרכזו של המתחם, המכיל את המצודות הראשית והמשנית, נוסף על הארמון.
החומה ההקפית של המצודה החיצונית פונה לכיוון מזרח, המצודה המערבית פונה לכיוון מערב, "המצודה הנכבדת" פונה לכיוון צפון-מערב, והמצודה השלישית - לכיוונים הכלליים של מזרח ודרום.
פארק מֵיי-ג'וֹ של ימינו אלה, נחשב במקורו חלק מאדמות המבצר, ולא יחידה נפרדת ממנו, והוא פנה לכיוון צפון; במקורו נבנה כגן נוי, והכיל אגם גדול.
החומה ההקפית החיצונית יותר של הסאן-נוֹ-מארוּ נחצתה על ידי שני חפירים, והקיפה את החומות ההקפיות של המבצר הפנימי ממזרח ומדרום.
מקדשים שונים ווילות, נוסף על מבנים מנהליים, נבנו בשטחו של הסאן-נוֹ-מארוּ: בצידו המזרחי, תשתיות האבן הנרחבות של שערו המזרחי- עודן נראות לעין; בחלקה הפנימי של החומה ההקפית נבנו שני מקדשי שינטוֹ: מקדש טוֹשוֹ-גוּ ומקדש טֶנוֹשָה, שבו שכנה, על פי אמונתה של דת זו, ה"אלוהות השומרת" של המבצר.
לשני מקדשים אלו היה תפקיד משמעותי בקיום מצוות דת השינטוֹ.
טקסים ופסטיבלים נערכו לכבודן של ה"רוחות הקדושות".
שני המקדשים הועתקו ממקומם בסוף המאה ה-19, במהלך תקופת מֵייג'י.
אף לא אחד נוסף ממבני העץ המקוריים של הסאן-נוֹ-מארוּ, מלבד שני מקדשים אלו, שרד.
למרות זאת, האזור עודנו משמש כמרכז המנהלי של העיר נגויה ומחוז אַייצ'י, וכולל את בניין עיריית נגויה, המשרד הממשלתי של מחוז אַייצ'י ומבנים ומשרדים מנהלתיים נוספים הממוקמים שם.
כבישים כגון סוֹטוֹבּוֹרי-דוֹרי (כביש החפיר החיצוני) ואזור מארוּ-נוֹ-אוּצ'י- תחילתם במבצר.
מבצר נגויה כולל מספר לא מבוטל של אלמנטים ארכיטקטוניים, המשותפים לכלל המבצרים בכל רחבי יפן.
שער נישי-נוֹ-מארוּ-אֶנוֹקידָה משמש כיום ככניסה הראשית למבצר נגויה.
השער המקורי חרב בהפצצות על המבצר ושוחזר יחד עם המצודה הראשית, ב-1959.
עץ אגוז מוסקט עתיק מתנשא סמוך לשער נישי-נוֹ-מארוּ-אֵנוֹקידָה, ונוטה לכיוון צפון.
גובהו עומד על כשישה-עשר מטרים, כאשר שורשיו הם בעלי אחיזה איתנה בקרקע, ועומקם מגיע לכשמונה מטרים.
עץ עתיק זה קיים כבר למעלה משש מאות שנים, כאשר ישנן עדויות על כך, עת המבצר המקורי נבנה.
עץ זה מהווה מונומנט טבעי יחיד בנגויה, המוכר על ידי ממשלת יפן.
העץ הצליח להשתקם, אף על פי שניזוק, יחד עם כל המבצר בהפצצות.
ישנה אגדה אורבנית, לפיה טוֹקוּגַאווה יוֹשינָאוֹ, הפיאודל הראשון בפרובינציית אוֹוַארי, עיטר את מגש ארוחת הצהריים שלו עם אגוזי מוסקט אשר לוקטו מהעץ, לפני לכתו לקרב באוסקה, וכן במועד מאוחר יותר, בחגיגות השנה החדשה.
השער הקדמי הראשון חרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
ככלל, השער הקדמי הראשון, יחד עם השער הקדמי השני, יצרו תבנית חומות ריבועית, וכללו גם שער צדדי קטן יותר, אשר גגו היה משולש ומכוסה רעפים.
קטע החומה הנמצא מתחת לחלקו הקדמי של השער, צופה רעפי עץ, והשער עצמו צופה ברזל.
המבצר נבנה כך, שבמקרה של מתקפה עליו, סלעים יכלו להיזרק מהקומה השנייה שלו, באמצעות מכונה להשלכת סלעים אשר הייתה מוצבת שם.
הדלת הניצבת בקדמת השער הקטן יותר- בוצרה באמצעות סורגים שהורכבו עליה.
חפיר אוֹטֶה-אוּמָה-דאשי (חפיר השער הקדמי של המבצר) שימש בעברו חומת הגנה, המקדימה את השער הקדמי השני, בחלקה הקדמי של חומת המבצר.
חפיר זה שימש בעבר כאמצעי הגנה על השער הקדמי השני, ועל הנישי-נוֹ-מארוּ.
בעקבות ההחלטה להכיר במבצר כנכס צאן ברזל מלכותי, מולא החפיר ונסתם, בין השנים 1893 ו-1930, זאת, כיוון שהחפיר שיבש את התנועה במקום.
כיום, עם הפיכתו של מבצר נגויה ליעד תיירותי, החפיר מרוקן וניתן לצעוד בו.
החומה ההקפית המרכזית סובבת את ארמון הוֹן-מארוּ.
ארמון זה היווה את מקום מגורם הראשי של קיסרי שושלת אוֹוַארי וחרב בהפצצות.
כיום, הארמון נתון לעבודות שיקום ובנייה מחדש, תוך הקפדה מתמדת על שימוש בטכניקות ובחומרי הבנייה המקוריים, באמצעותם נבנה הארמון לפני שחרב.
עלות עבודות השיקום הכללית עומדת על כ-15 מיליארדי ינים (כחצי מיליארד שקל), והן צפויות להסתיים בשנת 2018 (הֶייסֶיי 30), אז ייפתח הארמון המחודש למבקרים.
הארמון המקורי נבנה בשנת 1615, דרומית למצודה הראשית, בסגנון ארכיטקטוני הקרוי "שוֹיין-זוּקוּרי".
זהו סגנון ארכיטקטוני יפני, המיועד עבור מבני מגורים, אשר לפיו עוצבו ונבנו אחוזות צבאיות (קסרקטינים), אולמות המיועדים לאורחים במקדשים ומשכנות עבור ראשי מנזרי זֶן, בתקופות של אַזּוצ'י-מוֹמוֹיאמָה (1600-1568) ואֶדוֹ (1868-1600).
סגנון זה הוא הבסיס של בית יפני, הבנוי בסגנון מסורתי, עד ימינו אלה.
מאפייניו של סגנון זה כוללים בנייה של חדרים ריבועיים, ועיצוב פני החדר נעשה אף הוא על פי תבניות ריבועיות.
כמו כן, רצפת החדר מרופדת לחלוטין במחצלות "טַאטַמי".
סגנון בנייה זה שואב את שמו מהמונח "שוֹיין".
הצריח הדרום-מערבי נקרא גם "צריח היטסוּג'י-סארוּ" ("צריח הכבשה והקוף").
הסיבה למתן שם זה נעוצה בכך, ששתי חיות אלו סימלו את הכיוון הדרום-מערבי, בהתאם לכיוון דרום-מערב במצפן - בגלגל המזלות הסיני.
צריח זה הוא בעל שלושה מפלסים (קומות), ובקצהו שתי רמות, אחת מעל השנייה, של גגות.
מתחת לצדדיו המערבי והדרומי של הגג התחתי, מותקנות דלתות סתרים, אשר נועדו לתת גישה ללוחמים זורקי אבנים על אויבים, תוך מתן מענה הגנתי למתקפה על המבצר.
את סמל פרח החרצית, אשר מהווה את החותם הקיסרי של יפן, ניתן לראות מפוסל בקצה העליון של גג הרעפים המשולש השני (העליון).
צריח זה חרב, יחד עם חומת האבן אשר תמכה בו, במהלך רעידת האדמה "נוֹבּי" בשנת 1891, והוא שוקם חלקית בשנת 1923, בעקבות הנחיות של המשרד הממשלתי של משק הבית המלכותי.
הצריח הוכר כאתר מורשת תרבותי ממעלה ראשונה.
השער הקדמי השני, אשר נקרא בעבר "השער הדרומי השני", מוליך אל תוך החומה ההקפית של ארמון ההוֹן-מארוּ.
צדי השער בנויים מקורות עץ עבות וכבדות, ומשקוף השער - מאריחי ברזל חזקים ועבים במיוחד.
שני צדי השער מהווים דוגמאות נדירות של קירות גבס חסיני אש.
מאחר שזהו שער ששמר על מבנהו המקורי (ולא שופץ), הוא נחשב אתר מורשת תרבותי ממעלה ראשונה.
למראית עין, נדמה כי יש לו שני מפלסים בלבד, אף על פי שבפועל הוא בעל שלושה מפלסים.
קירות הצריח בנויים מטיט, וציפוי הטיח הלבן המרוח עליהם - הופך אותם לעמידים בפני מים ולחסיני אש.
מבחינה ארכיטקטונית, צריח זה זהה בצורתו ובאופן בנייתו לצריח הדרום-מערבי של המבצר.
עיצוב צורתם של שני צריחים אלו, ואופי בנייתם, מסמלים מבחינה היסטורית את השפעתה הניכרת של שושלת טוֹקוּגַאווָה עליהם.
נוסף על כך, ניתן לראות את סמל פרח החוטמית, המאפיין את משפחת טוֹקוּגַאווָה, מפוסל בקצה העליון של גג הרעפים המשולש, העליון.
צריח זה, כמו עמיתו - הצריח הדרום-מערבי, הוכר כאתר מורשת תרבותי ממעלה ראשונה.
השער המזרחי הראשון היה שער איתן, אשר יצר, יחד עם השער החיצוני, מעטפת ריבועית, שסבבה את ארמון ההוֹן-מארוּ.
לשער זה היה גג רעפים משולש, ובצידו הימני נלווה אליו שער קטן יותר, אשר חיבר בינו ובין השער הראשי של המצודה הראשית - שער מגדל הטירה ("דוֹנג'וֹן").
שער זה הוא שחזור מדויק של השער המקורי, אשר חרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
צורת חלק ניכר מחומות האבן הסובבות את מבצר נגויה ומגנות עליו - היא ריבועית.
חומות אלו כוללות מספר אבנים גדולות, אשר נועדו לשקף את יכולותיו ההגנתיות של המבצר.
על פי האגדה, קאטוֹ קיוֹמאסָה, אשר היה גנרל נודע ומהנדס מבצרים, הוביל אחת מאבנים אלו אל המבצר, התקין אותה באחת מחומותיו - וזו נקראה מאוחר יותר על שמו, "אבן קיוֹמאסָה".
עם זאת, יש הסוברים שהאחראי להתקנת האבן הוא דווקא קוּרוֹדָה נאגאמאסָה, שהיה לוחם ודַאימיוֹ, החל מתקופת "אזוּצ'י - מוֹמוֹיאמָה", ועד תקופת אֶדוֹ המוקדמת.
בתקופה זו בעבר, כל פיאודל אשר היה אחראי על אבן מסוימת, חרט את שמו או סימן האופייני לו בלבד - על גביה, זאת על מנת להבדילה מאבנים אשר היו שייכות לפיאודלים אחרים.
מכאן, יש הסוברים כי סימני החריטה שנמצאו על אבן זו - מעידים על היות פיאודל זה האחראי להובלת האבן אל המבצר והתקנתה בחומה, במיקום בו היא נמצאת עד ימינו אלה.
שתי המצודות (דוֹנג'וֹנים) העיקריות של מבצר נגויה שוכנות בתוך מתחם ההוֹן-מארוּ, אשר חומה ריבועית מקיפה אותו.
מאפיין מובהק של מבצר נגויה הוא סגנון בנייתו הייחודי, המקשר בין שתי מצודות אלו.
המצודה הראשית היא בעלת חמש קומות, והמצודה המשנית, הקטנה יותר - בעלת שתי קומות.
שתי המצודות מקושרות זו לזו באמצעות גשר, אשר מעבר לתפקידו הראשי - אמצעי מעבר בין שתי המצודות, גם מווסת ומפחית את העומס הפועל על המצודות (אשר גורם להחלשותן).
כלומר, גשר זה מאפשר לפזר את הלחץ הצדי הפועל עליהן - גם על שטח פניו (לעומת לחץ רב יותר הפועל על המצודות לבדן, אילולא היה קיים גשר זה).
בנוסף לשתי מצודות אלו, קיימת ראייה לכך, שמצודה קטנת ממדים נוספת תוכננה להיבנות בצמוד למצודה הראשית, אך מערבית לה, על פני שטחה העליון של החומה, הסובבת את מתחם ההוֹן-מארוּ.
ראייה זו מתבטאת בדמות שרידים של כניסה נוספת, לכאורה, למבנה שבנייתו ננטשה טרם התחלתה, ואשר נמצאת, כאמור, במקום זה.
ניתן להסיק, על פי ממצאי כניסה זו, שמצודה זו נועדה להשקיף לכיוון מערב, אל מחוץ למתחם ההוֹן-מארוּ, ולספק מענה הגנתי נוסף ומידע על המתרחש מחוץ למתחם - בעת מתקפה אפשרית על המבצר.
כמו כן, הכניסה למצודה המשנית תוכננה אף היא לכיוון מערב, מאותם שיקולים ביטחוניים - בעת מתקפה אפשרית על המבצר.
מיקום הכניסה למצודה המשנית שונה במהלך תקופת בניית המצודה, וכיום הכניסה אליה אינה פונה עוד לכיוון מערב.
עם זאת, שרידי הכניסה המערבית, המקורית, נשארו חקוקות בחומת האבן של המצודה, עד ימינו אלה.
מספר סוגים של כלי נשק אוחסנו בקומה הראשונה של מצודת המבצר הראשית.
חומרים דליקים, כגון אבק שרפה, אוחסנו במכלים מחוץ לגבולות המבצר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חרבו שתי מצודות המבצר - הראשית והמשנית, ונבנו מחדש בשנת 1959, תוך שימוש בחומרים מודרניים לאורך תהליך שיקומם, אשר כללו, בין היתר, קורות פלדה ובטון.
עם זאת, ישנם תכנונים המתעתדים לבנות מחדש את מצודות המבצר בשלמותן, אך תוך שימוש בחומרי הבנייה המקוריים, מהן היו בנויות המצודות טרם חורבנן, כאשר חומר הבנייה העיקרי היה עץ.
התקציב המשוער להוצאה לפועל של תוכנית זו הוערך בכמה מיליארדי ינים.
נטל עבודות הבנייה של חומות המבצר חולק בין עשרים פיאודלים, ביניהם היה גם הדַאימיוֹ והלוחם קאטוֹ קיוֹמאסָה, אשר חי החל מתקופת אַזוּצ'י-מוֹמוֹיאמָה, ועד תחילת תקופת אֶדוֹ.
קאטוֹ קיוֹמאסָה הותיר את חותמו במבצר, בשל המוניטין הרב שרכש לעצמו כארכיטקט מצטיין, אשר התמחה בבניית טכניקות הגנה וביצורים עבור מבצרים.
חומות המצודה הראשית נבנו על ידי משפחת קאטוֹ, ובאבני הפינה שלה טבועים בסלע רישומיהם של בני המשפחה, אשר לקחו חלק בתהליך הבנייה.
רישומיהם של קאטוֹ קיוֹמאסָה ומשרתיו נטבעו באבן הפינה הצפון-מזרחית של חומת המצודה.
בחומת המצודה הראשית חקוקים סימנים רבים, כגון צורות (משולשים ומעגלים) וחפצים שונים (מניפות מתקפלות, מניפות מלחמה ועוד).
טביעות סימנים אלו בסלע קרויות "קוֹקוּמוֹן", והן מייצגות את סימניהם של הדַאימיוֹ-ים השונים והוסאלים שלהם, אשר להם היה חלק בתהליך בניית חומת המצודה הראשית.
טביעות הסימנים נחקקו באבנים, על מנת להבהיר באופן חד משמעי מיהו הפיאודל האחראי להובלת אבנים מסוימות אל המבצר, להתקנתן בחומת המצודה הראשית ולעיצובן.
כך נמנעו מחלוקות בנוגע ל"זהות" האבנים בקרב הפיאודלים, בוני חומת המצודה.
חלק מאבני הפינה של חומת המצודה הראשית הוצאו ממנה, והובלו למדשאה בחלקו הצפוני של המבצר, במהלך השיפוצים שנערכו בו ב-1959. זאת, בעקבות הנזק הנרחב אשר נגרם להן - כתוצאה מהחום העז אשר הכה בהן, במהלך ההפצצות.
החום הרב גרם, לבסוף, לקריסת המצודה כולה.
החומה התומכת במצודה הראשית נבנתה בטכניקת בנייה מיוחדת, הקרויה "שיפוע של מאוורר", או ליתר דיוק - "שיפוע של כנף מאוורר".
הסיבה למתן שם זה נעוצה בשיטת הבנייה הייחודית בה נבנתה חומה זו: החומה מתעקלת ומתפתלת בצורה חדה, כלפי חוץ, יותר ויותר, ככל שפני החומה קרבים לקרקע (במורד החומה).
טכניקת בנייה זו נקראת גם "חומת אבן בצורת חצי סהר", וגם בשם המאדיר את ממציאה ומפתחה - "סגנון קיוֹמאסָה"- על שם קאטוֹ קיוֹמאסָה.
שיטת בנייה זו מעניקה יכולות הגנתיות גבוהות למצודה, מקשה על הטיפוס עליה (בהשוואה לטיפוס על חומה בעלת שיפוע קבוע), ומוסיפה "חלקלקוּת" למדרון החומה.
נוסף על כך, מעניקה שיטת בנייה זו תמיכה מאוזנת יותר עבור תשתית המצודה, הנתונה ללחצי אדמת הקרקע והחול, אשר מהם היא בנויה מבפנים, וכן מצד לחץ הקרקע עליה היא בנויה.
כך מונעת שיטה זו "התנפחות" של המצודה מבפנים כלפי חוץ.
גשר חסר גג מקשר בין המצודה הראשית והמשנית.
גשר זה מכונה: "גדר החרבות".
חומרי הבניין המרכיבים גשר זה הם עפר ואבן.
בצידו החיצוני המערבי של הגשר, מתחת למרזבים הנמצאים בראש הגשר, מותקנים אינספור ראשי חץ, כולם באורך של כשלושים סנטימטרים, וייעודם היה סיכול טיפוס כוחות אויב על מרזבים אלו.
גשר זהה באופן בנייתו ובמרכיביו נמצא בשער פוּמֵיי, הפונה לצד המזרחי של המצודה הראשית, ונמצא אף הוא במתחם ההוֹן-מארוּ (המצודה הפנימית).
על גג המצודה הראשית, בשני קצותיו, בנויים שני פסלוני זהב, המתארים חיה אגדתית.
חצייה האחורי הוא זנב דג, הפונה תמיד כלפי השמיים, ואילו חצייה הקדמי הוא בעל פני נמר.
כמו כן, לחיה זו ישנם ארבעה סנפירים חדים - שניים מכל צד של החיה.
חיה אגדתית זו קרויה ביפנית "קין-שאצ'י" או "קין-שאצ'י-הוֹקוֹ" (דולפין זהב).
למרות התרגומים השונים מיפנית, הסנפיר האחורי של חיה זו דומה למדי לסנפיר של קרפיון, ופחות לסנפיר של דולפין או לוויתן, ומכאן המקור לשמו העברי.
חיה זו נחשבת עבור היפנים כ"אל שומר", המבטיח שבעת שרפה של המבנה עליו מותקנות חיות אלו - הן תכבינה את האש ותגרומנה לירידת גשם, אשר יסייע גם הוא בכיבוי האש האוחזת בבניין זה.
ראשיתם של קרפיוני הזהב מוערכת בתקופת מוּרוֹמאצ'י, בין השנים 1334–1400, ככלי שרת בידו של השליט הנוכחי להטביע את חותמו במקום.
קרפיוני הזהב המקוריים עוצבו בשיטה של סיתות גס של בולי עץ.
לאחר הסיתות, כוסו בולי העץ המגולפים בציפויי עופרת.
ציפויים אלו צופו בשכבה נוספת, העשויה נחושת.
לבסוף, צופו הקרפיונים בשכבה עליונה חיצונית של זהב, שיוצרה באמצעות ריסוק מטבעות זהב, עד הגיעם למצב שאפשר להפכם לציפויים דקים.
מחירו הכולל המוערך של הזהב, אשר נועד לצורך ציפוי הקרפיונים, נאמד בכ-18,000 ריוֹ (נכון לערך מטבעות הזהב בתקופת קֶייצ'וֹ).
ליבת קרפיוני הזהב סותתה במקורה מעץ ברוש מסוג "סַווארָה".
כיום, הליבה עשויה מעץ ברוש מסוג "הינוֹקי".
קרפיוני הזהב הומסו ונבנו מחדש שלוש פעמים במהלך תקופת אֶדוֹ, בעקבות קשיים כלכליים כבדים מהם סבלה שושלת אוֹוַארי.
כאשר קרפיוני הזהב נבנו מחדש בתקופת בֻּוּנסֶיי 10 (1827), אחוז הזהב הטהור, אשר ציפה את השכבה החיצונית של קרפיוני הזהב במתכונתם החדשה - היה נמוך באופן משמעותי מאחוז הזהב אשר ציפה את הפסלונים הראשונים, אשר הומסו, כאמור.
בהתאם לאחוז המופחת של הזהב הטהור פחת גם כן הברק של הפסלונים.
במטרה להסוות את הברק המופחת, המוקרן מקרפיוני הזהב, נכרכה וננעצה סביב כל אחד מהם רשת תיל בעלת חרכים קטנים, במהלך תקופת קיוֹהוֹ, בין השנים 1715–1735. מעבר למטרתן העיקרית כאמצעי הסוואה עבור הפסלונים, שימשו הרשתות גם אמצעי הגנה נגד חדירת ציפורים, והפחתת הסיכוי לגנבתם.
רשת זו לא עמדה, עם זאת, במבחן המציאות, כאשר בדיעבד, גנבות אלו אכן התרחשו מספר פעמים.
הפסלונים הכרוכים ברשתות התיל עמדו על כנם במתכונת זו, עד הפצצת המבצר.
לאחר רסטורציית מֵייג'י, התעצמה הנטייה לזנוח את שיטות הבנייה היפניות המסורתיות ולעבור לשיטות בנייה מודרניות.
כחלק מתהליך מודרניזציה זה, גברה הנטייה לפרק את מצודות המבצר, ונוצרו תכנונים ארכיטקטוניים להוצאה לפועל של פרויקט זה.
במהלך תקופה זו, קרפיוני הזהב נתרמו מטעם שושלת אוֹוַארי לממשל היפני הקיסרי.
בתקופת מֵייג'י 4, בשנת 1871, הוסרו הפסלונים מגג המצודה הראשית, והובלו לטוקיו באוניות שהפליגו מנמל אַטסוּטָה, אשר שימש כנמלה של העיר נגויה בתקופת מֵייג'י, קודם הקמתו של נמל נגויה המודרני.
הקרפיון הזכרי פונה לכיוון צפון, גובהו 2.62 מטרים, משקלו 1.272 טונות, הוא מעוטר ב-112 קשקשי זהב, ומשקלו הנקי של הזהב בו עומד על 44.69 קילוגרם; הקרפיון הנקבי פונה לכיוון דרום, גובהו 2.58 מטרים, משקלו 1.215 טונות, מעוטר ב-126 קשקשי זהב, ומשקלו הנקי של הזהב בו עומד על 43.39 קילוגרם.
איכות הזהב המצפה את שני הקרפיונים עומדת על 18 קרט, ועובי הציפוי הוא 0.15 מילימטר.
בחודש מרץ, שנת 1872 (מֵייג'י 5), הקרפיון הזכרי הוסר מגג המצודה הראשית, לצורך הצגתו בתערוכה הראשונה בתולדות יפן, אשר נערכה ביוּשימָה.
מאוחר יותר, הוצג קרפיון זה בתערוכות אזוריות שונות, אשר נערכו באישיקאווָה, אוֹיטָה, אֵהִימֶה ונגויה.
הקרפיון הנקבי הוסר אף הוא מגג המצודה הראשית, לצורך הצגתו בתערוכה הבינלאומית בווינה, אשר נערכה בשנת 1873.
מאוחר יותר, כאשר נפלה ההחלטה לשמר את המצודה הראשית, נוסדה תנועה שחרתה על דגלה להחזיר את שני קרפיוני הזהב לגג המבנה.
בשנת 1878 (מֵייג'י 11), קרפיוני הזהב הוחזרו לנגויה, ובפברואר 1879 הותקנו מחדש במקומם המקורי.
בשנת 1937 (מֵייג'י 9), במהלך ביקורת שנערכה במבצר על ידי "ועדת הנצחה של אתרי מורשת תרבותיים והיסטוריים, המתבצעת באמצעות מענקי מימון לשם כך מטעם הקיסר", התגלה גנב שטיפס על המצודה הראשית, עד הגיעו לגג המבנה, והצליח לגנוב כמה מקשקשיו המוזהבים של אחד הקרפיונים.
על פי העדויות, התפתח אחריו מרדף, בסופו נתפס האיש בעיר אוסקה.
מאוחר יותר, בשלבי החקירה של האירוע, הופנו מרבית חיצי הביקורת כלפי הוועד הפועל של העיר.
מאז תקופת מֵייג'י, קרפיוני הזהב נגנבו שלוש פעמים.
קרפיוני הזהב נהרסו יחד עם רוב מבני המבצר.
לאחר תום המלחמה, הם נבנו מחדש במִטבעת אוסקה, והובלו אל המבצר במרץ 1959 (שוֹוָה 39).
מאוחר יותר, בשנת 1984 (שוֹוָה 59), הוסרו הקרפיונים זמנית מגג המצודה הראשית, והוצבו על הקרקע, זאת לשם הצגתם בתערוכת מבצר נגויה.
לאחר התערוכה הותקנו הקרפיונים מחדש בגג המצודה.
הליך זהה של הורדת הקרפיונים מגג המצודה הראשית, בוצע שנית בשנת 2005 (הֵייסֵיי 17), החל מ-19 במרץ ועד 19 ביוני, לשם הצגתם בתערוכת 2005 Expo.
הם הוחזרו לגג המצודה לאחר תום התערוכה, ב-9 ביולי של אותה שנה.
על פי העדויות, עץ קַמֵליה ננטע במקום כלשהו, בגן המצוי דרומית לארמון ההוֹן-מארוּ.
מאז תקופת אֶדוֹ נחשב עץ זה "אוצר סודי" בידי שושלת אוֹוַארי.
על פי המסופר, עץ זה לבלב כל שנה באביב, בהצמיחו פרחים לבנים גדולים.
לאחר אחת ההפצצות של בעלות הברית על המבצר בשנת 1945, רווחה הדעה כי העץ מת, אך העץ הנץ ניצנים חדשים מהגדם המפוחם.
ניצנים אלו נקטפו מגדם העץ המקורי, נשתלו מחדש באדמה בשנת 1955, והעץ הנוכחי ממשיך לצמוח מניצנים אלו.
שער פוּמֵיי ממוקם בתוך החומה התומכת בצריח הטאמוֹן.
שער זה מוביל למתחם ההוֹן-מארוּ.
מאז ומתמיד שער זה היה נעול היטב ולפיכך נודע גם בשם "השער שמעולם לא נפתח".
חומה זו, כמו עמיתתה המחברת בין המצודה הראשית והמשנית, מכונה גם היא "גדר החרבות", וכוללת אינספור ראשי חץ מתחת למרזבים הנמצאים בראש הגשר, למטרת סיכול טיפוס כוחות אויב על מרזבים אלו.
גשר זה חרב בהפצצות, ונבנה מחדש, על פי צורתו המקורית, במרץ 1978.
מועד השלמת בנייתו של ארמון הני-נוֹ-מארוּ מוטל בספק עד ימינו.
יש המתארכים את מועד זה לשנת 1617.
טוֹקוּגאווָה יוֹשינאוֹ, הפיאודל הראשון של שושלת אוֹוַארי, העתיק את מגוריו מארמון ההוֹן-מארוּ לארמון זה, בשנת 1620. לצד שימושו העיקרי של ארמון הני-נוֹ-מארוּ כמשכן עבור פיאודל זה, הוא שימש גם כמרכז האדמיניסטרטיבי של הממשל הפיאודלי.
ארמונות מסוג זה נבנו כפטריות אחר הגשם בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1868 הוצאו להורג בארמון הני-נוֹ-מארוּ שלושה משרתים ראשיים.
אירוע זה ידוע בשם: "אסון אַאוֹמאטסוּבָּה".
בתחילת עידן שוֹוָה, בסביבות שנת 1926, נבנה מונומנט במקום ההוצאה להורג, למטרת הנצחת האירוע, אולם זהו מיקום שרירותי, מאחר שמיקומו המדויק של אתר ההוצאה להורג נותר עלום.
יש המשערים, כי מיקומו האמיתי היה כמאה מטרים דרומית למיקום המונומנט כיום.
המונומנט המקורי נעלם, ובאותו מקום נבנה מחדש העתק, שנותר במקומו עד ימינו אלה.
מתחם הני-נוֹ-מארוּ התקיים עד עידן קַה-אֵיי, שנפרש לאורך שש שנים (1848–1854).
במתחם מוקמו ציוד המשמש לניהול ענייני השליט, קוֹמֵיי טֵנוֹ, אשר שלט במקום בשנים אלו, כמו גם מגורי משרתים, גנים ואורוות ("מוּקאייאשיקי").
במקורם, הכילו הגנים עצים, עששיות אבן יפניות ובקתת תה בסגנון יפני מסורתי.
עם זאת, לאחר רסטורציית מֵייג'י, הוחלפה תכולת המתחם ונבנו בו קסרקטינים צבאיים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שוחזרה תכולת המתחם, הושבה למראה המקורי, והמתחם הוכרז כנקודת תצפית רשמית.
נהוג לחלק את מתחם הני-נוֹ-מארוּ לשתי חלקות: המערבית, הכוללת שני שלישים משטח המתחם, והמזרחית, הכוללת שליש אחד משטח זה.
המתחם המערבי נודע גם בכינוי: "אוֹ-שירוֹ" (הטירה); המתחם המזרחי נודע גם בכינוי: "ני-נוֹ-מארוּ-גוֹטֶן" (ארמון הני-נוֹ-מארוּ).
ארמון הני-נוֹ-מארוּ כלל שתי במות עבור הצגות, במסגרת תיאטרון ה"נוֹ": הראשון הוא "אוֹמוֹטֶה-בּוּטאי" (הבמה הקדמית) והשני הוא "אוֹקוּ-בּוּטאי" (הבמה האחורית).
הצגות במסגרת תיאטרון ה"נוֹ" נערכו במתחם הני-נוֹ-מארוּ, כדי להנציח את המאורע של מתן ירושה ותרומתו של פיאודל כלשהו לאחוזה הפיאודלית במתחם זה - בה התגורר עד יום מותו, ובהמשך לכך, חגיגות לכבוד הולדת יורש.
שליטי משפחת טוֹקוּגַאווָה לדורותיה, היו פטרונים ונותני חסות ומימון כלכלי עבור שחקני "נוֹ" רבים, ותיאטרון ה"נו" המודרני של העיר נגויה, אשר נפתח באפריל 1997, ממוקם כיום במתחם הסאן-נוֹ-מארוּ.
שחזור חלקי של החדרים המיועדים לקבלת אורחים נכבדים ("שיקידַאי") בארמון הני-נוֹ-מארוּ מצוי במוזיאון טוֹקוּגַאווָה לאמנות.
דוגמאות לחדרי קבלה אלו הן: "קוּסארי-נוֹ-מַה" ו-"הירוֹ-מַה", הכוללים מוצגים בתוך גומחות, מדפים אופקיים המקובעים לקירות ושידות מעוצבות, מרוהטות באופן אותנטי, המיועדות לכתיבה (כתחליף מהודר לשולחן עבודה).
כמו כן, ניתן לראות במוזיאון זה שחזור של אחת מבימות תיאטרון ה"נוֹ", אשר הייתה שייכת לארמון הני-נוֹ-מארוּ.
השער השני הגדול של הני-נוֹ-מארוּ
שערי ברזל נבנו במזרח ובמערב מתחם הני-נוֹ-מארוּ, ושניהם היוו כניסות למתחם הסאן-נוֹ-מארוּ.
השער השני הגדול של הני-נוֹ-מארוּ, יחד עם השער הראשון, אשר פורק, נודעו כ"שער נישי-קוּרוֹגאנֶה" ("שער הברזל המערבי"), והיוו את הכניסה הראשית לחומה ההקפית, העוטפת את מתחם הני-נוֹ-מארוּ.
השער המזרחי השני של הני-נוֹ-מארוּ
השער המזרחי השני, של מתחם הני-נוֹ-מארוּ, מכונה גם "שער הברזל המזרחי".
הוא נחצב בתוך החומה ההקפית, הסובבת את מתחם הני-נוֹ-מארוּ, ושימש ככניסתו החיצונית מכיוון מזרח.
בשער הותקנו שתי דלתות, אשר יכלו להיפתח כלפי פנים המתחם, או החוצה ממנו, מתוך הכרה בחשיבות הצורך בכניסה ויציאה מהירות ונוחות בשעת מתקפה על המתחם, תוך אספקת תחמושת ומזון ללוחמים המסתגרים בתוכו.
בשנת 1963 פורק השער, ואוחסן באופן זמני; זאת, על מנת לפלס דרך לפועלים, שייעודם היה בניית הגימנסיוּם המחוזי של מחוז אַייצ'י.
בשנת 1972, הותקן השער מחדש, כשער המזרחי של מתחם ההוֹן-מארוּ הישן, שם הוא ניצב עד ימינו אלה.
שער אוּזוּמי הוביל לעבר תעלה שנפרשה תחת חומות המבצר.
תעלה זו היוותה נתיב בריחה חשאי עבור שליט המבצר- במקרי חירום.
לצורך הגעה מהירה של השליט לתעלה, נבנו מדרגות תלולות, שענו על צורך זה.
לאחר הגיעו לתעלה, אשר היוותה למעשה סכר, היה יכול השליט לחצותה באמצעות סירה, זאת- על מנת להגיע בבטחה לגן האוֹ-פוּקאי-מארוּ, אשר ממוקם בצידו השני של המבצר.
לאחר הגיעו למקום זה, היה יכול השליט להיכנס לנתיב מילוט חשאי, ולהגיע בבטחה לאתרים בטוחים יותר, כגון "דרך קיסוֹ".
כדי להגיע לדרך זו, על השליט היה לעבור מספר אתרים המובילים אליה, כגון: דוֹישיטָה, קַאצ'יגַאווָה ומקדש ג'וֹקוֹג'י.
שרידי השער שחרב נותרו גלויים עד ימינו אלה, וניתן למצאם בחלק הצפון-מערבי של גן הני-נוֹ-מארוּ.
את שרידיה של חומת נאנבּאן ("החומה האירופאית"), הנפרשת ממזרח מתחם הני-נוֹ-מארוּ- למערבו, ניתן לראות מצפון לגן הני-נוֹ-מארוּ.
חומה איתנה זו נבנתה בהשראתה של שיטת בנייה האופיינית למבנים אירופאיים, ועיקרה- טיח מצופה באריחים.
נוסף על כך, נחצבו בגוף החומה אינספור חרכי ירי עגולים.
כיום, חומה זו נחשבת מאפיין ייחודי, המאפיין את מבצר נגויה, והוכרה כאתר מורשת תרבותי חשוב.
גן הני-נוֹ-מארוּ, הכולל גם חלק נוסף הקרוי בימינו "הגן המזרחי של מתחם הני-נוֹ-מארוּ", נכללו בעבר כיחידה אחת של מכלול אדמות ארמון הני-נוֹ-מארוּ, ומועד בנייתם המשוער מתוארך בין השנים 1615–1623. המקדש בצידו הצפוני של הארמון היווה את מרכזו של הגן.
הגן המקורי הוסב ל"גן נוי יפני יבש" ב-1716.
הגן עוצב מחדש פעמים רבות, במיוחד בשנת 1818 ובין השנים 1829–1830. אף על פי ששטחו קטן, הוא כולל בתוכו גבעות תלולות, יערות, עמקים עמוקים וסלעים גדולים רבים.
היערות, אשר צמחו בעיקרם בראש הגבעות, היו עבותים, והיוו כלי שרת בידי השליט למטרת הגנה מפני אויבים, בספקם אינספור מקומות מסתור ודרך מילוט סודית.
מאפיינים אלו של הגן דעכו עם השנים, אף על פי שצורתו המקורית נותרה כשהייתה- גם בימינו אלה.
הגן הורחב, וצורתו המקורית שוחזרה ברבות השנים.
גן הנוי היבש נפרש על פני 5,137 מטר מרובע, והוא מחולק לאזור צפוני ולאזור דרומי.
חציו הצפוני של הגן נוטה לשמר כיום את צורת הגן המקורי.
אגם הנמצא בחלק זה, מוקף על ידי חמישה הרים מלאכותיים, כולל בתוכו גם מספר איים.
קיימים מספר שבילים ומסלולי הליכה ברחבי הגן, ביניהם גשר אבן, מסלול הררי ושביל המתפתל לאורכו של קו החוף של האגם.
האגם הוא למעשה נקיק הכולל סלעים עגולים רבים.
בגן קיימים מיני עצים רבים, אשר הובאו מכל רחבי יפן ובו הם נשתלו.
כמה מהם, בכללם גם עצי אורן, ניחנים בסגולות מרפא.
בגן ישנו בית תה מודרני, הבנוי מעץ ברוש מסוג "הינוֹקי", שמקורו במחוז קיסוֹ.
בתוכו בנויים שני חדרים: חדר ובו מחצלות "טטאמי" וחדר רחצה.
הגן המזרחי של מתחם הני-נוֹ-מארוּ
בהשראת ציור היסטורי של הגן המזרחי, ששמו היפני הוא: "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ", נשתל מחדש גן מודרני משוחזר של ארמון הני-נוֹ-מארוּ.
על פי הציור, אדמותיו של גן זה היו שייכות למבצר המקורי של מתחם הני-נוֹ-מארוּ, וכן מתוארים בו גבולותיו.
הגן גובל בהר גוֹנגֶן בצידו הצפוני, בהר סַאזַאֶה בצידו המערבי, בבריכה גדולה בצידו הדרומי, וכן בשישה בתי תה, אשר נבנו במיקומים שונים בכל רחבי הגן.
במהלך ביכוריה של תקופת מֵייג'י, הוקם קסרקטין צבאי בחלקו המזרחי של הגן.
פסגתו של הר גוֹנגֶן שוטחה, והאגם מולא במים.
ב-1975, חלקים מסוימים בגן נחפרו ועוצבו, בהתאם לשרטוטים ארכאיים, המתארים את מבנהו המקורי של הגן.
בעיקרו, הגן שוחזר בארבעה אתרים מרכזיים השוכנים בו, שנחפרו לצורך השחזור: האגם הצפוני והדרומי, בית התה "סוֹקֵטסוּ-תֵיי" ומבנה המכונה "התעלה הצפונית".
ארבעת המבנים הללו עיצבו, על פי השרטוטים העתיקים, את מאפייניו העיקריים של הגן, ששטחו מוערך כיום בכ־14,000 מטרים ריבועיים (מ"ר).
ליד הגן נשתלו ערוגות פרחי אדמוניות ופרחים נוספים.
הגן נפתח לציבור בחודש אפריל, 1978.
שרידיה של תעלת ניקוז, הממוקמת מחוץ לגן, אשר מתוארת בציור "אוֹ-שירוֹ אוֹ-ניווָה אֶזוּ"- נמצאו במהלך חיפושים אחר ממצאים ארכאולוגיים במקום.
לכשנמצאו- הם שוחזרו באופן נאמן לתיאור מבנה התעלה המקורי, המופיע בציור.