tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האפיפיור ניקולאוס השני כינס בחג הפסחא של 1059 ועידה כנסייתית (קונציל) בכנסיית לטראן ברומא, בוועידה זו עסקו בין היתר בנושא הניקולאיזם ואסרו על מאמינים להיות נוכחים במיסות המנוהלות על ידי כמרים שאינם מקיימים פרישות מינית.
ועידת לטראן הראשונה ב-1123, אשר סיימה את מאבק האינווסטיטורה, אישרה את האיסור על ניקולאיזם.
סעיף 3 בהחלטותיה אסר באופן מוחלט על כמרים, דיאקונים ותת-דיאקונים לחיות עם אישה מלבד אלו שהקונציל של ניקאה אישר בסעיף 3. כך למשל נאסרה שהותן בבית הכומר של בתולות שהקדישו עצמן לדת (virgines subintroductae).
איסור זה לא כלל את אימו, אחותו או דודתו של הכומר, או נשים בעלות קרבה דומה שאין חשש לגביהן.
ניקולאי גוצה (ברומנית: Nicolae Guţă, שמו בלידה ניקולאיה לינגורארו Nicolae Linguraru, נולד ב-3 בדצמבר 1967 באנינואסה) הוא זמר-ויוצר מוזיקה רומנית צוענית עירונית, במיוחד בז'אנר הידוע בשם "מאנלה" (manele).
לרוב הוא שר ברומנית, לעיתים בשפה רומאני.
ניקולאיה גוצה נולד בשנת 1967 במשפחה עניה, בת 8 ילדים, של צוענים רומנים בשם לינגורארו, מן היישוב אנינואסה, בסביבות עיר כורי הפחם פטרושאן בעמק הז'יו שבדרום טרנסילבניה.
אמו הייתה ידועה כ"מריה מגדת העתידות" והאב עסק ברוכלות, בעיקר של סבונים שהוברחו מחו"ל.
בשנת 2004 שינה באופן רשמי את שם המשפחה מ"לינגורארו" ל"גוצה", שם הבמה שבו נודע מזה שנים רבות.
ניקולאיה גוצה התחיל כזמר ואקורדיוניסט בסוף שנות ה-80. במשך שנה וחצי לקח שיעורי אקורדיון בבית הספר העממי לאומנויות בפטרושאן.
עוד בזמן שעבד ברשות הרכבות הרומנית, ואחר כך שמונה שנים ברשות המים כרתך-שרברב, בשעות הפנאי היה שר מוזיקה אתנית עממית, כפרית ובעיקר עירונית, במיוחד של החבל באנאט ודרום-מערב טרנסילבניה.
לאחר שהתפטר, החל בקריירת זמר חתונות וערבים חברתיים בעיקר במסעדות של העיר טימישוארה.
אלבום הבכורה שלו הופק ב-1992. שנתיים לאחר מכן, הקליט להיט ראשון בשם "De când te iubesc pe tine" (מרומנית: "מאז שאהבתיך") ובכך סלל את דרכו בעולם המוזיקה האתנית.
פרץ אף לתודעה הבינלאומית באמצעות אלבום מ-1996 שהוצא לאור בצרפת ומאז המשיך למנף את הצלחתו.
אחרי שבהתחלה התמקד בסגנון המסורתי של מוזיקת הלאוטארים ואף והג'אז הצועני, ואחרי שנת 1998 אימץ בעיקר את המקצב הצועני-הבלקני המאפיין את הז'אנר "מאניה" או "מאנֶלֶה".
בשנת 2004 הכתיר את עצמו כ"מלך המאנלה".
שיריו בסגנון זה שילבו יסודות של מוזיקה צוענית מסורתית עם השפעות של הפופ ושל ההיפ הופ".
המוזיקה העירונית הצוענית שצברה תאוצה בזירת עולם הבידור הרומני אחרי מהפכת 1989 ברומניה ומעריצים רבים גם מחוץ לגבולות רומניה.
בנסיבות אלה פרחה גם הקריירה של ניקולאיה גוצה, שהפך לזמר הדגל של הז'אנר.
לעיתים קרובות גוצה עושה שימוש בכלים אלקטרוניים כמו גיטרה חשמלית וסינתיסייזר בהתאם לטעם הקהל הצעיר.
לאורך השנים ועד היום מרבה הזמר להקליט אלבומים הכוללים מחרוזות, שירים מקומיים, שירים מקוריים וכן משתף פעולה עם אמנים אחרים מעולם הזמר הצועני לצד ראפרים ודיג'יי.
בשנים 2002 ו-2004 הוא הוציא אלבום משותף עם כרמן שרבן.
ב-2004, יצא אלבום המכיל גרסאות דאנס ללהיטיו של גוצה הנקרא "Regele dance".
ב-2007 הוציא גוצה לאור גרסת כיסוי לשיר "lejla" של הארי מאטה הארי הבוסנית, אשר סיים במקום השלישי בפסטיבל האירוויזיון 2006, כאשר שינה את שם השיר ל-"?Cine eşti" (בתרגום: "מי את?").
מגיל 16 לגוצה הייתה בת זוג בשם מריאנה, ללא רישום רשמי.
מקשר זה לניקולאיה גוצה נולדו שני בנים ושתי בנות.
הוא אביה של זמרת הפופ האתנית הצוענייה ניקולטה גוצה.
גם בניו מוזיקאים: אחד הבנים, ניקו מנגן בקלרינט ובתוף "טאראבאנה", בעוד הבן השני קוסמין הוא נגן אורגן חשמלי.
אחיו של האמן, כולל סמיר, איש עסקים שעשה חיל בתחום ענף הברזל, תמכו בגוצה בהתחלת הקריירה המוזיקלית.
לניקולאיה גוצה אוסף של יותר מ-50 אלבומים של שירים בסגנון צועני מודרני, אותם כתב, הלחין או ביצע.
ניקולאיה גוצה קיבל את הכינוי "מלך המוזיקה הצוענית" ב-2005 וחברו אדריאן קופילול מינונה (אדריאן ילד הפלא) נקרא "נסיך המוזיקה הצוענית"
ניקולאיה ורמונט (ברומנית: Nicolae Vermont; שמו בלידה: איזידור גרינברג, Isidor Grünberg; 10 באוקטובר 1866 – 14 ביוני 1932) היה צייר, גרפיקאי ותחריטן יהודי-רומני.
אמן פורה מאוד, ורמונט מוגדר כצייר ריאליסטי לירי שהושפע על ידי הנאו-קליסיציזם, האימפרסיוניזם (במיוחד הגרמני) והאקספרסיוניזם.
עסק בציור נוף וטבע דומם, דיוקנאות ותמונות עירום של נשים, אך נמשך גם לנושאים חברתיים ודתיים.
ניקולאיה ורמונט נולד כאיזידור גרינברג בעיר בקאו, (לפי מקורות אחדים בעיירה מוינשט) במשפחתו של המורה יוסיף גרינברג.
בהמשך עבר עם משפחתו לגור בעיר פלוישט ואחר כך בברשוב (אז באוסטרו-הונגריה), בה למד בבית ספר גרמני.
בשובו בגיל 18 לממלכת רומניה, לבוקרשט, התחיל לשלוח ציורים לעיתון הרומני "אוניברסול".
נרשם ללימודי ציור אצל תאודור אמן באקדמיה לאמנויות יפות בבירה הרומנית, שבה היה התלמיד היהודי הראשון.
אחרי סיום לימודיו בבוקרשט בשנת 1886, בעזרתו של ניקולאיה גריגורסקו אותו הכיר מילדותו בבקאו, התאפשר לו השתלם באקדמיה לאומנות במינכן (1893-1887), ב-1893 למד גם בפריז.
בשנת 1890 ביקר ברומניה והשתתף בתערוכות של "החוג האמנותי" (Cercul artistic) ולאחר מכן נסע לאוסטריה ואיטליה.
מתנגד לקונפורמיזם האקדמיסטי, הצטרף ורמונט לתנועת ההתחדשות של קבוצת ה"ציירים העצמאיים" ברומניה ("מנשר העצמאות" מ-1896) מיסודם של ארטקינו, שטפאן לוקיאן והאספן והנדבן יואן בוגדן-פיטשט.
הוא נמנה גם עם החברים המייסדים של אגודת "איליאנה" (Ileana) שהתקבצה סביב לכתב-העת בעל אותו השם, ואחרי 1904 בחוג של "הנוער האמנותי" (Tinerimea artistică) בו פעלו, בין השאר, אמנים כמו לוקיאן, ארתור ורונה, מריוס בונסקו, אלכסנדרו סטמרי וז'אן אל.
הוא הציג באופן סדיר בתערוכות החוגים הנ"ל.
הציג באתנאום הרומני, וכן בתערוכות אישיות במהלך השנים - 1929,1928,1919,1912,1911. בשנת 1900 בביתן רומניה בתערוכה העולמית של פריז הציג ורמונט 2 תמונות.
ב-1906 לרגל מלאת 40 שנה לעלייתו של קרול הראשון לשלטון ברומניה, ציוריו הוצגו לצד תמונות מאת גריגורסקו, ורונה ולוגי.
ב-1913 נסע בבוהמיה ומוראביה, בשנים 1925,1926 ו-1929 בצרפת ואחר כך בהולנד וגרמניה.
בשלב מאוחר יותר בחייו התנצר ורמונט לפי הדת הנוצרית האורתודוקסית השלטת ברומניה.
קרוב בגישתו לניקולאיה גריגורסקו, במיוחד בצעירותו, בציורי הנוף שלו יצר ורמונט תמונות מקמפולונג ומאולטניה המתאפיינות בליריות טהורה ועדינה,
והנותנות ביטוי לספונטניות וחדות ההסתכלות ולווירטואוזיות הרישום.
נמשך על ידי הקופמוזיציה, הצטיין האמן בציורי ז'אנר שקיבלו השראה מחיי האנשים הפשוטים אותם תיאר ברגש חם ב מיוחד ("המהגרים", "המובטלים", "מנקה הארובות", "מוכר ה"בראגה"" וכו').
בדומה ללוקיאן וארטקינו הושפע גם על ידי סגנון הצייר פריץ פון אודה ממינכן.
יצירותיו זכו להערכתם של אספני האומנות בוגדאן-פיטשט שקנה 80 מתוכן, קריקור זמבקצ'יאן ואף המלכה מריה של רומניה.
תמונות רבות של ורמונט מוצגות באוספים ציבוריים כמו המוזיאון הלאומי לאמנות בבוקרשט, המוזיאון ע"ש וסילה פרבאן בברלאד, מוזיאון האומנות של בוקובינה בסוצ'אבה, המוזיאונים לאמנות בקונסטנצה ורמניקו ולצ'ה.
חלק גדול מיצירותיו מתוך האוסף של השופט לאזר מומנטיאנו נהרס בהפצצות האוויר של ה"לופטוואפה" על בוקרשט באוגוסט 1944.
ניקולאיה ורמונט צייר גם קירות של כנסיות בצ'רנאוודה (1893), מנשט, פרחובה (1895), סופיה (הכנסייה הרומנית בסופיה, 1903, יחד עם ארטקינו וסרפים) ועיטר את תקרות הארמונות קלינדרו (1904) וקנטקוזינו (1909) בבוקרשט.
בשנותיו האחרונות נטה ביצירותיו לרצות את הקהל חובב ה"ציוריות".
ניקולאיה ורמונט נפטר בבוקרשט בשנת 1932 בגיל 65. הוא הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
אחיו היה המתרגם והאסטרונום ברנרד ורבארה ורמונט, ואחותו הייתה שחקנית התיאטרון לאה פנשטה ורנמונט, אמה של השחקנית התיאטרון הצרפתית-רומנית מריה ונטורה.
עם תלמידיו נמנו ז'ול פרחים, רודיקה מאניו.
אחרי מותו, בשנת 1934 הוצגה תערוכה אחרונה של 212 מציוריו ועוד 21 אקוורלים ורישומים באתנאום הרומני.
בשנת 1945 קוימה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו באולם "דאלס" בבוקרשט.
2014 - ציור שלו הופיע על בול בסדרת הבולים של הדואר הרומני המוקדשת ל"צוענים בציור הרומני"
שתי מוכרות פרחים Doua florărese
המשפט של סטרויה לאורדיאנול, בארמון קטנטקוזינו - בימינו בית איגוד המלחינים, בוקרשט 1914
כניסת מיכאל האמיץ לאלבה יוליה - 1909
קרב בין רומאים לדאקים 1916
הנמל קונסטנצה 1910 - נועד לבניין משרד העבודות הציבוריות
קפלה ואיקונוסטזיס בכנסיית "יוחנן המטביל" בטקוץ' 1914 ( עם דימיטריה הרלסקו)
הערך ניקולאיה ורמונט באתר האנציקלופדי "קריספדיה"
אמליה פאבל - ציירים יהודים ברומניה - אינטראקציות תרבותיות בכתב העת "אובסרבטור קולטורל" גיליון 29,ספטמבר 2000
ציורים של ורמונט - באתר יו טיוב - בליווי צלילי חליל פאן של גאורגה זמפיר
כתבה על ציורי טוניצה, ורמונט ודרסקו באופסי התקופה - מאת ורוניקה מרינסקו, Curierul naţional 8 בדצמבר 2010
ניקולאיה הרליה (ברומנית: Nicolae Herlea; 28 באוגוסט 1927, בוקרשט – 24 בפברואר 2014, פרנקפורט) היה זמר בריטון רומני ממוצא גרמני.
הרליה נולד בבוקרשט שברומניה, הוריו היו פקידים.
שם משפחתו המקורי היה גרמני: "הרלה" (Herle).
אביו שירת בצבא הרומני שלוש שנים בחזית במלחמת העולם השנייה.
בגיל 16 נרשם לקונסרבטוריון הפרטי של ניקולאיה אואנצ'ה, בו למד פיתוח קול אצל המורה אורליוס קוסטסקו-דוקה.
כעבור שלוש שנים התקבל לקונסרבטוריון הממלכתי (האקדמיה למוזיקה) "צ'יפריאן פורומבסקו".
ניקולאיה הרליה השתלם בהמשך ברומא באקדמיה סנטה צ'צ'יליה אצל ג'ורג'ו פאבארטו.
אחרי שעבר שבעה מבחני קבלה, ב-14 באפריל 1950 הופיע לראשונה על במת האופרה הלאומית בבוקרשט בתפקיד סילביו ב"ליצנים" מאת לאונקוואלו וקיבל את משרת הבריטון הראשון.
הרליה זכה בפרס הראשון בשלוש תחרויות בינלאומיות לזמרת אופרה בז'נבה (1954), פראג (1951) וורווייה שבבלגיה (1957).
אחרי שנת 1958 הופיע על במות בתי האופרה הגדולים בעולם – בקובנט גרדן בלונדון (1961), "לה סקאלה" במילאנו (1963), האופרה הלאומית של פראג, בתיאטרון בולשוי במוסקבה (1958), באופרה "לה מונה" בבריסל (1957) ובאופרה הלאומית בברלין.
בשנים 1964–1967 הופיע במסגרת חוזה עם מטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הופיע גם על במות האופרה בבוסטון, קליבלנד ודטרויט.
הוא הופיע בתפקידים החשובים מן הרפרטואר הקלאסי האופראי: פיגרו ב"הספר מסביליה" מאת רוסיני, הלורד אשטון ב"לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי, ריגולטו ב"ריגולטו" מאת ורדי, אסקרמילו ב"כרמן" מאת ביזה, אונייגין ב"יבגני אונייגין" מאת צ'ייקובסקי, איגור ב"הנסיך איגור" מאת בורודין וסקרפיה ב"טוסקה" מאת פוצ'יני.
הוא שר לצד אמנים בינלאומיים מפורסמים כמו מונסראט קאבאייה, מריו דל מונקו, פרנקו קורלי, פלסידו דומינגו, ג'ואן סאת'רלנד, ניקולאי גיאורוב, ניקולאי גיוסלב, ג'ולייטה סימיונטו, ג'יימס מקקרקן, פיורנצה קוסוטו, ניקולאי גדה, לואיג'י אלווה, איוואן פטרוב ואחרים.
בשנת 1984 הופיע ב-12 מופעים עם "ריגולטו" בישראל.
בשובו לרומניה, הצטרך לוותר לטובת השלטון הקומוניסטי ברומניה על 90% מרווחיו בישראל ויצא לגמלאות.
ניקולאיה הרליה כיהן כיושב ראש חבר השופטים הבינלאומי של קרן "הריקלאה דרקלה" ולימד במהלך השנים באקדמיה למוזיקה בבוקרשט.
לאחר פרישתו לגמלאות לימד בכיתות אמן.
גרמנית ידע מבית אביו, אחר כך למד צרפתית בבית הספר ואיטלקית בשיעורים פרטיים בנעוריו.
ניקולאיה הרליה היה נשוי לסימונה, בת לבית יונסקו, רופאת נשים, שערקה מרומניה הקומוניסטית בשנת 1983.
הזוג התאחד מאוחר יותר וחי בפרנקפורט.
נולדו להם שני בנים – האחד הוא פיליפ אנטון, משפטן, והשני, רוברט ניקולאיה – פסנתרן.
ב-1971 הזמר החליף את שם המשפחה מ"הרלה" ל"הרליה" ,שם בעל צליל רומני.
הרליה נפטר בפרנקפורט ב-2014 בגיל 86.
1954 - מדליית הזהב והפרס הגדול בפסטיבל האביב של פראג
1954 - הפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לקנטו בז'נבה
1957 מדליית הזהב והפרס הגדול בתחרות הבינלאומית לקנטו בוורבייה
1962 - תואר "אמן העם של הרפובליקה העממית הרומנית"
1963 - מדליית "ג'וזפה ורדי" במילאנו
קיבל את מפתח העיר דטרויט
1964 פרס המדינה - של רומניה
1968 עיטור "ההצטיינות בתרבות" של רומניה
1974 עיטור העמל של רומניה
1997 - יקיר העיר בוקרשט
2012 במלאת 85, קיבל את המדליה ע"ש הריקלאה דרקלה ואת דיפלומת הכבוד של קרן דרקלה- בפסטיבל "הריקלאה דרקלה" בעיר בראילה.
1975 - "טוסקה" בטוקיו - עם ג'וזפה די סטפנו ומונסראט ראבאייה
1971 - "אנדראה שנייה" מאת ג'ורדאנו, סרט טלוויזיה רומני, עם קורנל סטאברו, מריאנה סלטינארו-ניסטור
"כוחו של גורל" מאת ורדי -סרט טלוויזיה רומני - עם מריאנה סלטינארו-ניסטור ולודוביק שפיס
1984 - "ריגולטו" סרט טלוויזיה, סילביה וויניה, אוקטביאן נאגיו
1984- "לה טרוויאטה" מאת ורדי - סרט טלוויזיה רומניה - עם וסילה מולדוביאנו, אוקטביאן נאגיו,
1983 - "הספר מסביליה" - סרט רומניה - עם סילביה וויניה, ולנטין תאדוריאן
1984- "נשף מסיכות" מאת ורדי, סרט, עם סילביה פופ, לודוביק שפיס
1985 - "לוצ'יה די למרמור", סרט - עם סילביה וויניה, פלורין ג'ורג'סקו
ניקולאי שברניק 1888 - 24 בדצמבר 1970) היה מהפכן רוסי, מראשי הממשל הסובייטי במחצית המאה ה-20.
ניקולאי שברניק נולד בפרברי סנקט פטרבורג למשפחת פועלים.
במשפחה היו 13 ילדים אך חמישה נפטרו בילדות.
לאחר סיום בית הספר ליד הכנסייה, שברניק למד בבית ספר מקצועי.
בגיל 14 הוא התחיל לעבוד במפעל כעוזר חרט.
בשנת 1905 שברניק התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
הוא תמך בבולשביקים ובשנים 1910–1911 היה חבר הנהלה של איגוד מקצועי בבירה.
בשנת 1913 שברניק נמלט מסנקט פטרבורג מחשש למעצר ועבר לטולה.
בהיותו בטולה הוא הכיר פעילה בולשביקית והם התחתנו.
באביב 1915 הזוג הצעיר גורש לסמרה אך גם בעיר זו הם המשיכו בפעילות מהפכנית.
בעקבות פעילות נגד השלטון הם גורשו לסראטוב ולאחר מהפכת פברואר שברניק חזר לסמרה.
בתקופה זו הוא נבחר למספר תפקידים באיגודים מקצועיים.
באפריל 1917 שברניק נבחר ליושב ראש ועד ארצי של עובדי מפעלי תותחים.
ביוני 1918 שברניק השתתף בקרבות נגד הלגיון הצ'כוסלובקי בסמרה ואחר כך כיהן במספר תפקידים בצבא האדום.
באפריל 1919 הוא מונה לראש הממשל העירוני בסמרה.
בשנת 1921 שברניק חזר לפעילות בתחום האיגודים המקצועיים.
החל משנת 1923 הוא כיהן במספר תפקידים במנגנון המפלגתי ובוועידה ה-14 נבחר לחבר של הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1929 שברניק חזר לעבודה במנגנון של האיגודים המקצועיים ובשנת 1930 נבחר למזכיר הראשון של ועדת איגודים מקצועיים של ברית המועצות.
בשנת 1937 הוא נבחר לפרלמנט הסובייטי החדש ומונה ליושב ראש של הבית התחתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה שברניק היה אחראי ויושב ראש "מועצת הפינוי" ופעל להעתקת מפעלי התעשייה לאזורים מרוחקים מהחזית.
בנובמבר 1942 מונה ליושב ראש הוועדה לחקירת פשעי הנאצים ופעל בוועדה זו עד לשנת 1951.
לאחר למיכאיל קלינין בשנת 1946 יצאה לגמלאות, שברניק מונה במקומו ליושב ראש הסובייט העליון.
הוא לא היה פופולרי כמו קודמו בתפקיד.
בהיותו איש מנגנון הוא פעל מול הפקידים וכמעט ולא קיבל אזרחים לפגישות.
למרות שבאופן פורמלי הוא היה ראש המדינה, השלטון המעשי היה בידי יוסיף סטלין.
בשנת 1947 לפי יוזמת יוסיף סטלין שברניק חתם על צו הפסקת עונש מוות בברית המועצות וכבר ב-12 בינואר 1950 חתם על חידוש עונש זה.
בדצמבר 1949 היה המארגן הראשי של חגיגות יובל ה-70 להולדת יוסיף סטלין והציע להתחיל בהענקת "עיטור סטלין".
לאחר פטירת סטלין, הועבר שברניק לתפקיד אחר והוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה.
בעקבות כך חזר לפעילות באיגודים המקצועיים.
בדצמבר 1953 היה חבר בחבר השופטים המיוחד במשפטו של לברנטי בריה.
עם חיזוק מעמדו של ניקיטה חרושצ'וב, הופסקה למעשה הקריירה של שברניק.
בתחילת שנות ה-60 עמד בראש הוועדה למתן חנינה לקורבנות רדיפות של סטלין ("ועדת שברניק").
שברניק היה איש מנגנון שפעל בהתאם להנחיות הממונים - בתקופת יוסיף סטלין הוא היה שותף לפעולות הענישה ובתקופת ניקיטה חרושצ'וב הוא היה יושב ראש הוועדה למתן חנינה לקורבנות הרדיפות.
בשנת 1966 יצא שברניק לגמלאות.
נפטר בשנת 1970 ונטמן בכיכר האדומה במוסקבה.
במהלך פעילותו הציבורית הוענק לשברניק עיטור לנין 5 פעמים ובשנת 1958 קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, זאת בנוסף לעיטורים אחרים רבים.
ניקולאיה טימופטי נולד בשנת 1948 בכפר צ'וטולשט, פלורשט, ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדבית, שהייתה אז חלק מברית המועצות.
אביו היה וסילה טימופטי, בן לטודור טימופטי מנפת קנטמיר אשר בשנת 1940 נשלח תחת איומים על ידי השלטונות הסובייטים שסיפחו את בסרביה, לעבוד ככורה במכרות דונבס.
הסב הורשה לחזור למולדובה בשנת 1946 אך נאסר עליו לשוב לאזור הולדתו.
האם של טימופטי היא אלנה לבית בוז'אק, שמוצאה מהכפר צ'ובלאקצ'ה.
בגיל שנה עבר טימופטי עם הוריו לגור בעיר פלורשט.
בשנת 1949 הסב טודור טימופטי, הסבתא וארבע מילדיהם גורשו על ידי השלטון של סטלין לאזור הנהר
אמור, שם נפטר הסב כעבור 4 שנים.
לניקולאיה - 4 אחים ואחיות.
אחרי לימודי תיכון בפלורשט עבד טימופטי בשנים 1967-1965 כפועל מסגר ומנוען אחראי על תחזוקת הדרכים בנפתו.
אחר כך עבד כשנתיים כיערן.
בשנים 1972-1967 למד משפטים באוניברסיטה הממלכתית של מולודבה הסובייטית.
אחר כך גויס לצבא הסובייטי למשך שנתיים ושרת בגרמניה המזרחית.
סיים את השרות עם דרגת סגן ראשון.
בתום השירות הצבאי, בשנים 1976-1974 כיהן טימופטי כיועץ בכיר במשרד המשפטים של הרפובליקה הסובייטית.
באפריל 1976 התמנה לשופט ברובע פרונזה לשעבר של העיר קישינב והחל משנת 1980 הועבר כשופט בבית המשפט העליון.
בשנת 1987 בתוקף תפקיד זה שפט את הדיסידנט גאורגה דוד שנשפט על הוצאת דיבתה של המדינה הסובייטית.
על סמך חוות דעת של פסיכיאטרים דן השופט את הנ"ל בהיעדרו, לטיפול פסיכיאטרי כפוי, ממנו הנאשם שוחרר כעבור שנה וחצי, בעקבות פרסומים בתקשורת הסובייטית ומחאות בעולם.
ביוני 1990 נבחר לסגן נשיא בית המשפט העליון, יושב ראש של הקולגיום הפלילי, כנציג של קולגיום השופטים.
אחרי שרפובליקה מולדובה השיגה את עצמאותה והתחוללה רפורמה של מערכת המשפט, בשנת 1996 התמנה טימופטי לנשיא בית המשפט לערעורים.
הודח מתפקיד זה בדצמבר 2001.
החל משנת 1996 כיהן כיושב ראש של איגוד השפוטים.
השתתף בעריכת הצעות החוק שעמדו ביסוד מערכת המשפט החדשה ובקידום רפורמת החוקים והרשות השופטת.
החל משנת 2005 התמנה שוב בשופט בבית המשפט הגבוה של מולדובה.
בשנת 2009 נבחר שוב כחבר במועצת המשפטנים אך ללא זכות להחזיק גם בתפקיד של שופט.
במרץ 2011 נבחר ליושב ראש מועצת המשפטנים העליונה.
בחירת נשיא על ידי הפרלמנט המולדבי דורשת רוב של לפחות 61 קולות.
אחרי תקופה של משבר פוליטי שנמשך שנתיים וחצי נוצרו תנאים לבחירת נשיא עקב פרישת פלג של 3 חברי פרלמנט מן מפלגת הקומוניסטים (PCRM) והקמת סיעה נפרדת בשם "מפלגת הסוציאליסטים של רפובליקה מולדובה" בראשות איגור דודון.
הם הצטרפו בהצבעה ל-58 חברי הפרלמנט מטעם "הברית למען השילוב באירופה" (AIE) בתנאי שהמועמד לנשיאות לא יהיה נציג של אף מפלגה.
נמצאה פשרה על ידי בחירתו של השופט ניקולאיה טימופטי, שנבחר לבסוף ב-62 קולות.(הקול הנוסף היה של מיכאי גודיה, חבר לשעבר של המפלגה PLMD).
מפלגת הקומוניסטים החרימה את ההצבעה.
הקומוניסטים ערערו על ההצבעה מפני שלדעתם הפרלמנט היה צריך להתפזר אחרי שלא הצליח לעמוד במשימת בחירת הנשיא בזמן הקצוב בחוק.
בית הדין לחוקה דחה את טענותיהם.
ב-22 במאי 2012 ניקולאיה טימופטי אישר את שינוי החוק 100 לגבי מסמכי רישום האוכלוסין והשלמתו.
לפי הרפורמה הנ"ל הורשו אזרחי הרפובליקה מולדובה לציין בתעודת הזהות שלהם את הלאום הרומני אם רואים עצמם כרומנים.
עם בחירתו התחייב טימופטי לכבד 10 התנאים שהוצגו לפניו על ידי מפלגת הסוציאליסטים וראשו, איגור דודון, שנקראו "מבחן הממלכתיות".
הגנתם וקידומם של הממלכתיות, השלמות הטריטוריאלית, העצמאות והסוברניות של המדינה המולדבית.
נייטרליות המדינה, ואי הצטרפותה לאף גוש מדיני-צבאי, התנגדות לנוכחות צבאית זרה כלשהי על אדמתה.
כיבוד הנורמות החוקתיות בתוקף ושמירת סעיפי החוקה הנוכחית בשלמותם.
שמירת החברות הרפובליקה מולדובה ב"חבר המדינות העצמאיות".
שמירת האיזון ביחסי חוץ בין מזרח ומערב.
השכנת שלום אזרחי במדינה על ידי חיזוק העם המולדבי וכיבוד זכויותיהם של המיעוטים האתניים במדינה.
שמירת המסורות והערכים המוסריים המקומיים, ברוח הדת הנוצרית, תוך כיבוד האופי החילוני של הרפובליקה.
על ראש המדינה לשמור על נייטרליות פוליטית, ללא הצטרפות לאף מפלגה ולאף רשימה.
יקדם את הפלורליזם הפוליטי, יעמוד בעמדת בוררות ביחס לרשויות היסוד -( המחוקקת, המבצעת והשופטת) וביחד לכל השחקנים הפוליטיים האחרים במדינה.
במדיניות חוץ טימופטי רואה בצורה חיובית את שילובה של מדינתו באיחוד האירופי, את חיזוק היחסים עם רומניה ומעוניין להשיג את נסיגת הכוחות של רוסיה מטרנסניסטריה.
אינו בעד שילובה של מולדובה באיחוד הכלכלי האירואסייתי כפי שמציעה מוסקבה.
בתגובה לבחירתו, רוסיה שלחה לטרנסניסטריה כנציג מיוחד של הנשיא פוטין, את דימיטרי רוגוזין, פוליטיקאי רוסי הידוע בגישתו הלאומנית.
ניקולאיה טימופטי הוא נשוי למרגריטה, ספרנית במקצועה.
לזוג שלושה ילדים: אלקסיי, יליד 1977, עורך דין, ניקולאיה, יליד 1982 עיתונאי, שדרן רדיו וטלוויזיה, ושטפאן, יליד 1991, כדורגלן.
2001 - תואר "שופט ותיק של מערכת המשפט"
2006 - דקאן של הרשות השופטת
ניקולאי שצ'ולוקוב 1910 - 13 בדצמבר 1984) פוליטיקאי סובייטי שכיהן כשר הפנים במשך כ-20 שנים, עד לשנת 1983. הוא התאבד בעקבות האשמות בשחיתות.
ניקולאי שצ'ולוקוב נולד למשפחת פועל בית החרושת לייצור פלדה בקרבת העיר לוהנסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה).
בגיל 12 הוא התחיל לעבוד במכרה.
לאחר סיום שבע שנות לימוד הוא חזר לעבודה במכרה.
לאחר מספר שנים שצ'ולוקוב נסע לדנייפרופטרובסק והחל לימודי הנדסה.
לאחר קבלת הסמכת מהנדס שצ'ולוקוב התחיל לעבוד במפעל לייצור פלדה בדנייפרופטרובסק.
במהלך השנים הוא עבר לעבודה בממסד הממשלתי והמפלגתי של העיר והכיר את ליאוניד ברז'נייב, שעבד באותו עיר.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה היה שצ'ולוקוב אחראי לפינוי תשתיות תעשייתיות מהעיר לכיוון המזרח.
לאחר נסיגת הצבא האדום מהעיר, גויס שצ'ולוקוב לצבא וקיבל תפקיד ניהולי בממסד הפוליטי בצבא האדום.
בשנת 1946 הוא עבר לקייב וקודם לתפקיד בכיר בממשל הסובייטי.
בתחילת שנות ה-50, כאשר ליאוניד ברז'נייב הועבר למולדביה הסובייטית שצ'ולוקוב עבר לקישינב ופעל תחת חברו בממסד המקומי.
בראש משרד הפנים של ברית המועצות
לאחר שברז'נייב קיבל את התפקיד של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולמעשה היה שליט ברית המועצות, הוא קידם את חברו הוותיק.
בשנת 1966 שצ'ולוקוב הועבר למוסקבה וקודם לתפקיד שר להגנת הסדר הציבורי ובשנת 1968 לשר הפנים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1982.
במהלך כהונתו שר הפנים כאחראי על המשטרה הסובייטית שצ'ולוקוב פעל רבות לקידומה.
הוא הסדיר העלאת התשלומים לשוטרים, קבלת השכלה מקצועית, רכישת ציוד מתקדם ופעל להעלאת תדמית השוטר הסובייטי בעייני הציבור.
הוא יזם צילומי סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה על עבודת השוטרים.
בתקופתו השרות הורחב בעשרות אלפי משרות.
בשנת 1971 הוא כתב לפוליטביורו פנייה להגנת אלכסנדר סולז'ניצין והצעה לפרסם את יצירותיו.
בשנת 1976 הוא קיבל דרגת "גנרל ארמייה" למרות שבאופן פורמלי לא שירת בצבא ולא הייתה לו השכלה צבאית או ניסיון קרבי.
בהיותו בראש המשטרה הסובייטית ומקורב מאוד לליאוניד ברז'נייב הוא התנגש לא פעם עם ראש הק.ג.ב יורי אנדרופוב.
אך קרבתו לברז'נייב איפשרה לו לשרוד ולהמשיך לכהן בתפקיד למרות כל מאמצי יריבו.
ב-17 בדצמבר 1982, חודש לאחר פטירת ליאוניד ברז'נייב ניקולאי שצ'ולוקוב שוחרר מתפקיד שר הפנים.
העילה הפורמלית היה תחילת חקירת הריגת קצין ק.ג.ב על ידי השוטרים.
עד מהרה הפרשה הסתעפה ושר הפנים החדש שהגיעה משורות הק.ג.ב נתן פקודה לתחילת חקירה של שחיתויות ואי-סדרים בתקופת כהונה של השר הקודם.
בעקבות הלחץ והחקירות ב-19 בפברואר 1983 אשתו של שצ'ולוקוב התאבדה.
ב-15 ביוני 1983 הוא הוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה.
החקירה שהחלה לפי הנחיית יורי אנדרופוב לא הופסקה עם פטירתו והחלה להניב תוצאות.
בהתאם לתוצאות החקירה במהלך תפקודו של שצ'ולוקוב במשרד שר הפנים לטובתו ולטובת בני משפחתו הועברו נכסים, דברי ערך, מכוניות וכו'.
חלק מהנכסים וכספים הוחזרו לקופת המדינה.
ב-6 בנובמבר 1984 נשללה ממנו דרגתו הצבאית.
ב-7 בדצמבר 1984 הוא הוצאה מחברות במפלגה הקומוניסטית (בדרך כלל זה היה שלב מקדים להענשה) וכעבור מספר ימים בעקבות החלטת הסובייט העליון נלקחו ממנו כול העיטורים שקיבל בתקופת כהונתו כשר ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
רק עיטורים שקיבל במהלך שרותו בצבא בתקופת מלחמת העולם השנייה נותרו בידיו.
שצ'ולוקוב כתב פנייה לקונסטנטין צ'רניינקו וציין שהוא לא עבר על שום חוק ולא קיבל טובות הנאה, וביקש להגן על ילדיו שלא אשמים בשום דבר.
שצ'ולוקוב התאבד ב-13 בדצמבר 1984. בעקבות התאבדותו נסגרו כל תיקי החקירה, אך גם בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות נושא החנינה לא עלה כלל.
ניקולאי ריז'קוב היה מדינאי סובייטי, שכיהן כראש ממשלת ברית המועצות בין השנים 1985–1990.
ניקולאי ריז'קוב נולד בכפר באזור דונצק (אז בברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחת כורה פחם.
בשנים 1953–1959 הוא למד באוניברסיטה טכנית בעיר סברדלובסק ולאחר סיומם החל לעבוד במפעל "אוראלמאש" לייצור מכונות כבדות בעיר.
ריז'קוב עבד במפעל זה במשך 25 שנים.
במהלך התקופה הוא התקדם מתפקיד מהנדס מן השורה למהנדס ראשי של המפעל ובשנים 1971–1975 היה המנהל הכללי של המפעל.
על הישגיו בתחום ההנדסי ריז'וקב פעמיים (בשנת 1969 וב-1979) זכה בפרס ברית המועצות.
בשנת 1975 הוא עבר למוסקבה ומונה לסגן ראשון של שר לבניית מכונות כבדות.
ריז'קוב עבד במשרדי הממשלה הסובייטית עד לשנת 1982.
בנובמבר 1982 יורי אנדרופוב קידם אותו לתפקיד מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית והוא היא אחראי על התחום הכלכלי.
בהתאם לזכרונותיו, אנדרופוב ביקש ממנו וממיכאיל גורבצ'וב להכין תוכניות לרפורמה בכלכלה הסובייטית.
כאשר במרץ 1985 גורבצ'וב קודם לתפקיד המזכיר הכללי, הוא מינה את ריז'וקב לתפקיד ראש ממשלת ברית המועצות.
בהיותו בתפקיד זה הוא ניסה לקדם את הרפורמות ופעל לצד מיכאיל גורבצ'וב.
יחד עם זה הוא התנגד לחלק של היוזמות של גורבצ'וב, למשל מערכה נגד שתיית יתר של משקאות חריפים שאכן לא תרמה לשום תועלת של ממש.
בשנת 1988 ריזקוב פעל רבות לשיקום ארמניה הסובייטית לאחר רעידת האדמה בספיטק ועל פעילות זו בשנת 2008 הוענק לו תואר "גיבור לאומי של ארמניה".
בשנת 1990 על רקע משבר קשה בכלכלה הסובייטית היו ויכוחים לגבי הרפורמות הדרושות.
באותה תקופה התנהל מאבק בין התוכנית שהוצעה על ידי הממשלה בראשות ריז'קוב לבין תוכנית שהוצעה על ידי גריגורי יבלינסקי.
ב-26 בדצמבר 1990 ריז'קוב עבר התקף לב והועבר מתפקידו.
בשנת 1991 הוא התמודד לתפקיד "נשיא הרפובליקה הרוסית" מול בוריס ילצין אך זכה ב-16% מהקולות בלבד.
ריז'קוב פעל בתפקידים ציבוריים שונים ובשנת 1995 נבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
במהלך השנים כיהן ריז'קוב בתפקידים שונים בפרלמנט הרוסי.
הוא כיהן במועצת הפדרציה של רוסיה.
ניקולאס רמיחיו אאורליו אבז'אנדה (בספרדית: Nicolás Remigio Aurelio Avellaneda; 3 באוקטובר 1837 – 25 בנובמבר 1885) היה עורך דין, עיתונאי, פוליטיקאי, מדינאי, ונשיא ארגנטינה בין 1874 ו-1880.
אבז'אנדה נולד בטוקומאן, בנם של מארקו מנואל דה אבז'אנדה (Marco Manuel de Avellaneda, אחד ממושלי טוקומן) ודולורס דה סילבה אי סבלטה (Dolores de Silva y Zavaleta), ואחיו של מארקו אאורליו אבז'אנדה (שר בממשלה).
הוא החל לכתוב במספר עיתונים בסביבות גיל 20.
בגיל 23 החל לשמש כמרצה לכלכלה באוניברסיטת בואנוס איירס, וזכה להצלחה רבה.
בגיל 28 פרסם ספר על חוקי הקרקעות, ועל הבעלות על הקרקע הכפרית.
כמו כן שימש כחבר בבית הנבחרים של בואנוס איירס וכשר בממשל הפרובינציאלי.
עם כניסתו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) לתפקיד נשיא ארגנטינה, אבז'אנדה התמה לשר המשפטים והחינוך הציבורי, ומילא את תפקידו במקצועיות בין 12 באוקטובר 1868 ו-23 בנובמבר 1874.
הוא היה שותף לדעותיו של סרמיינטו לגבי חשיבות החינוך לשיגשוג הארץ וייצוב הדמוקרטיה.
במהלך תקופת כהונתו נוסדו הסמינרים הראשונים למורים, והתארגנה מערכת החינוך היסודית הציבורית.
ב-14 באפריל 1874, אבז'אנדה ניצח בבחירות לנשיאות ארגנטינה בה הוא התמודד מול ברטולומה מיטרה (שניצח בשלוש פרובינציות בלבד).
כהונתו היא השלישית מבין המכונות "הנשיאויות ההיסטוריות" (presidencias históricas) – יחד עם סרמיינטו ומיטרה, שייצבו את הרפובליקה שהייתה שסועה במהלך העשורים הראשונים לקיומה במלחמות אזרחים על שלושה יסודות: אומה, חוקה, חירות:
אומה: גיבוש הזהות של אזרחי ארגנטינה סביב הרפובליקה במקום סביב הפרובינציה.
חוקה: מגדירה את היחסים בין האזרחים, ומגבילה את שלוש ראשויות השלטון.
חירות: העיקרון הבסיסי של הליברליזם.
כבר בשנה בה נכנס לתפקידו היה עליו להתמודד עם המרד בראשותו של מיטרה שהיה חלק מהשאיפות הבדלניות של הפרובינציה של בואנוס איירס, מרד שדוכא.
ארגנטינה סבלה מגירעון תמידי בתקציב ומנטל של חוב ציבורי; ובראשית 1875 הוחלט להעלות בשל כך את המכס על יבוא מוצרים תעשייתיים.
בסוף אותה שנה המשבר הפיננסי הממשלתי החמיר בשל התנהלותה הכספית וירידת ערך מחירי חומרי הגלם שארגנטינה יצאה בשוק הבינלאומי.
הממשלה פנתה לבנק המרכזי לקבלת הלוואה, והוא פנה לשם כך לבנק של הפרובינציה של בואנוס איירס.
לבסוף, אבז'אנדה החליט על קיצוץ חד בהוצאה הציבורית, פיטר כ-600 עובדים, וקיצץ את השכר בכ-15%.
האופוזיציה טענה שיש להתמודד עם המשבר בדרך של הגנה על התוצרת המקומית כדי להפחית את התלות ביבוא וביצוא ולעודד את התעשייה המקומית, אולם הצעות אלו נדחו.
הקלה מסוימת הורגשה בעקבות עליית מחיר הצמר בשוק הבינלאומי.
משהורגשה היציאה מהמשבר, אבז'אנדה הציע את החוק הנקרא על שמו ושנועד לעודד הגירה לארגנטינה והתיישבות בפרובינציה.
במסגרת החוק, המהגרים זכו לסיוע במגורים ובעבודה עם הגיעם לארגנטינה; והגידול בהגירה הוביל להתיישבות חקלאית בסנטה פה, אנטרה ריוס וקורדובה; ובשיעור נמוך מבעבר – גם בבואנוס איירס.
בכך, היה שותף לקודמו – דומינגו פאוסטינו סרמיינטו – ולהלכי רוח מקובלים באותה תקופה שראו בהגירה ובהתיישבות – בעיקר מאירופה – ערך ואידיאל.
בשנת 1876 נשלח לראשונה בשר קפוא לאירופה, בשנה שאחריה – היצוא הראשון של דגנים.
היקפם של שני אלו הלך וגדל עד שבראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 הפכו למוצרי היצוא העיקריים של ארגנטינה.
ב-1875 נערכה לראשונה התערוכה של החברה הכפרית הארגנטינאית (Sociedad Rural Argentina) – האגודה הפרטית שמייצגת באופו היסטורי את מגדלי הבקר, החקלאים והתעשיות הנלוות להם; ושהתערוכה השנתית שלה מתקיימת עד היום.
במקביל – הורחבה רשת מסילות הברזל, גם כדי לתמוך בהתיישבות וגם כתוצאה ממנה; והגיעה לאורך של 2,516 ק"מ עם תום כהונתו של אבז'אנדה; גידול מצטבר של כ-89%.
הוא השלים את הקו לטוקומן שסלילתו החלה עוד בתקופתו של סרמיינטו, הקווים בתוך הפרובינציה של בואנוס איירס, והקו לסן לואיס שנועד להגיע בעתיד לצ'ילה.
עם כניסתו לתפקיד, אבז'אנדה מינה קבינט שכלל 4 נציגים מהפרובינציות ונציג אחד מבואנוס איירס – אדולפו אלסינה (Adolfo Alsina) ששימש כשר המלחמה.
ב-1875, כנופיה של אנטי-קלאריקלים וחברי הבונים החופשיים בזזה והציתה כנסייה של הישועים.
זה היה חלק מגל מחאה שניצת עקב מה שנתפס כדתיות יתר של הנשיא.
בראשית אותה שנה נערכו הבחירות למושל בואנוס איירס שבהן תומכי מיטרה סירבו להשתתף, והתמודדו שתי סיעות אוטונומיסטיות (שדרשו אוטונומיה רבה יותר לבואנוס איירס): אחת מהן בתמיכת אבז'אנדה שהייתה מקורבת יותר לתומכי מיטרה, ובראשה קרלוס קסארס (Carlos Casares) שהביס את יריבו שייצג את החוגים היותר רדיקאליים.
כך, אבז'אנדה העדיף להתפשר עם תומכי מיטרה כדי להימנע מעימות, הוא העניק חנינה למפקדי המרד משנת 1874, קידם מועמדים שלהם בבחירות לקונגרס ובמינויים לתפקידים בכירים בממשל; ובבחירות לראשות עיריית בואנוס איירס זכה מועמד מטעמם.
יחד עם זאת, עדיין היו חיכוכים ואי הסכמות בין הצדדים שהובילו לפרישת המיטריציסטים מהממשלה, ואבז'אנדה צירף אליה בין היתר את הנשיא לשעבר – דומינגו פאוסטינו סרמיינטו – בתור שר הפנים ושר החוץ; וכנגד המפלגה האוטונומיסטית הלאומית (Partido Autonomista Nacional) בה תמך, מיטרה עצמו הקים את המפלגה הלאומנית (Partido Nacionalista).
בשנת 1867 נחקק חוק 215 שקבע שיש להרחיב את גבולות המדינה דרומה עד לריו נגרו, אך בשל מלחמת הברית המשולשת הדבר לא יצא אל הפועל.
המערכה נגד האינדיאנים שהתגוררו ושלטו באותם שטחים, נדחתה אפוא עד 1872.
קאלפוקורה (Calfucurá), הצ'יף האינדיאני הבולט מעם המאפוצ'ה (Mapuche), יזם את המאלון (malón) הגדול ביותר בהיסטוריה של האזור במרכז הפרובינציה של בואנוס איירס, והדבר גרר תגובה מהירה של הצבא הארגנטינאי בשיתוף עם בעלי ברית אינדיאנים, ולניצחון בקרב סן קרלוס דה בוליבר (San Carlos de Bolívar) ב-8 במרץ 1872.
החל מאותה שנה, ובעיקר בעקבות מותו של קאלפוקורה בשנת 1873, החלה סדרת כבושים, בעיקר במערב בואנוס איירס.
בתחילת 1876, יורשיו של קאלפוקורה יזמו פשיטת ביזה נגד דרום הפרובינציה.
כיבוש מספר אגמים שבהם האוכלוסייה האינדיאנית הייתה תלויה, ומגפת אבעבועות שחורות שהכתה בהם פגעה קשות בילידי האזור הכבוש.
לאחר מותו של אדולפו אלסינה ב-1877, אבז'אנדה מינה כמחליפו את הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) שביקר את מדיניותו ההגנתית של אלסינה וראה את הפתרון לאיום האינדיאנים בגירושם ובחיסולם.
הוא הוביל לחקיקת חוק שתמך בהשתלטות על כל השטחים עד לריו נגרו ונאוקן, חוק שאושר ב-1878 כשהמערכה כבר יצאה לדרך.
לאורך 1878 בוצעה סדרה של התקפות שגרמה למאות הרוגים בקרב כוחותיהם, לנפילתם בשבי של חלק ממנהיגיהם, ולשבייתם של אלפים – רובם נשים וילדים.
ב-11 באוקטובר באותה שנה הוקמה מנהלת פטגוניה שעל פי החוק – משלה עד קצה היבשת (בפועל יעברו שנים עד שהחלקים הדרומיים של ארגנטינה כיום יכבשו).
באפריל 1879 יצאה אל הדרך המתקפה הסופית, כשכ-6,000 חיילים, ארגנטינאים ומקרב בעלי הברית האינדיאנים, התקדמו עד לריו נגרו.
את יום העצמאות ב-25 במאי – ארחנטינו רוקה ציין בריו נגרו.
לפי זיכרונותיו של רוקה – אלפי אינדיאנים נהרגו או נישבו, וביניהם רבים ממנהיגיהם וכן נשים וילדים.
כך הושלם כיבוש שטחים שמהווים כשליש משטחה של ארגנטינה כיום.
בעקבות זאת החלה התיישבות לבנה בשטחים האלו והוקמו בהן חוות ורשתות תחבורה ותקשורת.
לאחר כישלון הפיוס, הלאומנים קידמו את מועמדותו של מושל הפרובינציה קרלוס טחדור (Carlos Tejedor) לנשיאות, בתמיכתם של רבים מבואנוס איירס – העיר והפרובינציה.
לאחר פטירתו של אדולפו אלסינה – מועמדם המועדף של האוטונומיסטים – הדמות המובילה מבחינתם הייתה הגנרל רוקה, שמהר מאוד זכה לתמיכתם של רוב המושלים.
זמן קצר לפני כן, אבז'אנדה העלה את הצעתו לפדרליזציה של בואנוס איירס, כפתרון למחלוקת שליוותה את מעמדה במשך עשרות שנים: העיר תופרד מהפרובינציה, ותיהנה ממעמד מיוחד ונפרד כעיר הבירה.
רבים מתושבי העיר שהתנגדו להחלטה שהפרידה את העיר מהפרובינציה רכשו נשק והצטרפו למיליציה העירונית ההתנדבותית, בשעה שקרלוס טחדור הקים מליציות פרובינציאליות.
אבז'אנדה אסר בתגובה על פעילותן של אותן מיליציות.
תושבי בואנוס איירס פתחו בפעולות מחאה שלא היו רחוקות מתקיפת קאסה רוסאדה, משכנו הרשמי של הנשיא בבואנוס איירס.
ב-17 בפברואר 1880 אבז'אנדה וטחדור נועדו, והנשיא הסכים לא להכניס את הצבא לעיר.
ב-11 ביוני 1880 נערכו הבחירות לנשיאות, בהן ארחנטינו רוקה זכה בניצחון סוחף בכל הפרובינציות, למעט בואנוס איירס וקוריינטס.
לאחר מכן החלו חילופי אש בין המיליציות העירוניות לצבא בעקבות פריקת מטען תחמושת סמוך לנמל.
ב-13 ביוני, אבז'אנדה העביר את הבירה באופן זמני לעיירה בלגרנו (היום – חלק מבואנוס איירס), כולל חלק מהמוסדות הנבחרים, ובאותו היום האלקטורים בחרו ברוקה כנשיא.
כעבור 4 ימים החלו קרבות בין הצבא למיליציות ליד ריאצ'ואלו (Riachuelo), הנהר המשמש כגבולה הדרום מזרחי של העיר בואנוס איירס, ושנשפך לים בנמל, מה שגרם לנסיגתם של המיליציות.
בקרבות היו כ-3,000 הרוגים, לבואנוס איירס לא היה סיכוי מול הצבא, וטחדור שלח את מיטרה לשאת ולתת עם הנשיא, וסוכם על הכפפת הפדרליזציה של הבירה לאישור הקונגרס, הכרה ברוקה כנשיא, פירוק המיליציות, והתפטרות טחדור.
ב-24 באוגוסט 1880, אבז'אנדה הגיש את הצעת החוק לפדרליזציה של בואנוס איירס, והוא פורסם ב-21 בספטמבר.
ב-12 באוקטובר 1880, ארחנטינו רוקה נכנס לתפקידו כנשיא; ומבחינה היסטורית הסתיימה תקופת הנשיאויות ההיסטוריות שייצבו את דמותה של ארגנטינה כרפובליקה, והחלה התקופה השמרנית (República Conservadora) שנמשכה עד מלחמת העולם הראשונה ובה ארגנטינה נהנתה משגשוג וצמיחה מואצת בכלכלה ובאוכלוסייה.
נדרש עדיין אישור בית הנבחרים של בואנוס איירס, שהתקבל לאחר דיון ממושך ב-25 בנובמבר ברוב קולות.
ניתוקה של עיר הבירה מהפרובינציה הייתה שאיפה ממושכת של הפרובינציות – למעט בואנוס איירס – לאורך חלק גדול מתהליך התגבשותה של הרפובליקה מאז ההתנתקות מספרד ב-1810.
בשנת 1881 הוא התמנה לרקטור אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1882 הוא התמנה כסנאטור מטעם טוקומן, המקום בו נולד, ונשא בתפקיד עד לפטירתו.
חוק המזוהה עמו הוא חוק האוניברסיטאות מ-1885, שהעניק אוטונומיה אקדמית למוסדות הלימוד הגבוהים, מתוך כוונה להבטיח את חופש המחשבה, והקדים את הרפורמה האוניברסיטאית של 1918. המדינה נותרה אחראית רק לניהול הכספי של המוסדות.
בנוסף, הוא גילה נטייה ספרותית, ועסק בכתיבה.
אבז'אנדה נפטר בלב הים, בשובו ממסע באירופה, ב-25 בנובמבר 1885. הוא נקבר בבית הקברות לה רקולטה.
ניקולאיה בלאט (ברומנית: Nicolae Blatt; 24 ביוני 1890 – 1 באפריל 1965) היה רופא עיניים רומני, כירורג וחוקר, בן למשפחה יהודית מטרנסילבניה, מייסד כתב העת הראשון לרפואת עיניים ברומניה - "Revista de Oftalmologie" (רביסטה דה אופטלמולוגיה).
בלאט תרם לתחום רפואת העיניים במחקרים רבים וב-400 כתבים - מאמרים, ספרי לימוד, מונוגרפיות.
בשנת 1931 התמנה בלאט לרופא העיניים הרשמי של חצר המלוכה הרומנית, מעמד אותו החזיק עד שנת 1947, כשבוטלה המונרכיה על ידי השלטון הקומוניסטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בימי המשטר אנטונסקו, ד"ר בלאט עזר למלכה האם אלנה בהצלת משפחות יהודיות רבות מפני סכנת גירושן למחנות ריכוז.
אחרי המלחמה, בלאט התמנה לפרופסור לרפואת עיניים האוניברסיטה לרפואה על שם ויקטור באבש בטימישוארה ולראש החוג לרפואת עיניים במכון להשתלמות הרופאים במסגרת האוניברסיטה לרפואה על שם קרול דבילה בבוקרשט.
הוא ערך מחקרים חלוציים בתחום הגרענת, הירוד המולד, הסרת הירוד החוץ-קפסולרי, השתלות הקרנית והפזילה.
בימי המשטר הקומוניסטי נרדף בתירוץ יחסיו בעבר עם משפחת המלוכה ובתירוצים אידאולוגיים מדעיים ופוליטיים.
אחרי שבשנת 1949 הקים את כתב העת לרפואת עיניים בבוקרשט, הותקף על ידי מדענים בשירות המשטר כ"בוגד ואויב של רומניה העממית המפוארת", על "התרפסות בפני המערב".
בהמשך פוטר מתפקידיו ומנעו ממנו לעבוד ככירורג בבתי חולים.
בשנת 1958 נעצר והוחזק תקופה במאסר.
הצליח לעזוב את רומניה בשנת 1964. בהגעתו במערב, התמנה לפרופסור אורח לרפואת עיניים באוניברסיטת גתה בפרנקפורט בגרמניה, והועמדה לרשותו מעבדת מחקר.
ניקולאיה בלאט (מיקלוש בלאט) נולד במשפחה של יהודים דוברי הונגרית, בכפר פנטיקול רומנסק, בקרבת העיר דז' בטרנסילבניה, שהשתייכה באותם ימים לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריו, יעקב בלאט, עורך דין, וברתה, היו יהודים שומרי מצוות.
גם הם וגם אחיו ושתי אחיותיו של בלאט נספו בשואה, במחנה ההשמדה אושוויץ, לשם גורשו על ידי הנאצים בשיתוף ממשלת הונגריה בשנת 1944.
בשנת 1913 סיים בלאט את הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קלוז' (קולוז'וואר).
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918 שירת כרופא צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנים הבאות, התמחה ברפואת עיניים בקלוז' ובבודפשט ואחר כך למשך 5 שנים השתלם אצל רופאי העיניים י.
קרוקמן בברלין, אלפרד פוגט בציריך, ז'ול גונן בלוזאן, הנריקוס וובה באוטרכט ופרנק ג'ולר בלונדון.
אחרי שבשנת 1918 הסתפחה טרנסילבניה לממלכת רומניה במסגרת "האיחוד הגדול" קיבל בלאט אזרחות רומנית יחד עם שאר אזרחי באזור.
בשנת 1930 התחתן עם מרתה שיינר (1972-1894), צלמת ועיתונאית בטימישוארה.
הוא המיר פורמלית את דתו לנצרות הלותרנית אך במהלך חייו היה חילוני לחלוטין.
אחרי שפתח קליניקה פרטית בעיר טרגו מורש, ביום מן הימים נקרא לבצע ניתוח התנתקות רשתית אצל אחד מבני משפחת המלוכה היוונית, שהיה קרוב משפחה של המלכה אלנה של רומניה.
בעקבות הצלחת הניתוח, בשנת 1931 הוזמן לעבור עם כל משפחתו לבוקרשט והתמנה לרופא העיניים הרשמי של החצר המלכותית הרומנית.
בבוקרשט פתח קליניקה ואחרי מכרז התמנה למרצה בפקולטה לרפואה בעיר.
בשנת 1941, אחרי שרומניה הצטרפה למעצמות הציר בראשות גרמניה, הקליניקה של בלאט הופקעה כדי לארח קצינים גרמנים עם משפחותיהם.
בלאט העביר את הקליניקה לדירת 3 חדרים, והתגורר באחד מהם יחד עם אשתו ובתו, עד אוגוסט 1944 כשכוחות הצבא הגרמני גורש מבוקרשט.
בחשאי ד"ר בלאט שיתף פעולה עם מלכת האם אלנה כדי להציל משפחות יהודיות מסכנת הגירוש וההשמדה (למשל בעניין יהודי צ'רנוביץ).
לעיתים קרובות הוא נהג להודיע למלכה על אירועים שהיא לא ידעה ושימש מתווך בינה לבין הרב הראשי של יהדות רומניה באותם הימים, ד"ר אלכסנדרו שפרן, תוך כדי השתדלות לשמור על סודיות מעשים אלה מפני משטר אנטונסקו ונציגי גרמניה הנאצית.
בנוסף לימד בלאט באחד משלושת בתי הספר לרפואה ליהודים, שפעל רשמית בשנים 1944-1941 במסגרת המכללה היהודית על שם אונסקו
באוגוסט 1944, כשהצבא האדום התקרב לגבול רומניה, המלך מיכאי הראשון חבר לפוליטיקאים שאהדו את בעלות הברית והורה על מעצר המרשל אנטונסקו ועל עזיבת מחנה הציר ועל כניסת רומניה למלחמה נגד בת בריתה לשעבר, גרמניה הנאצית.
באוגוסט 1944 בלאט פינה את משפחתו לסינאיה, בעוד הוא נשאר בבוקרשט כדי לטפל בפצועים.
עד תום המלחמה הוא פעל כרופא טייס בהטסת פצועים לבתי חולים בו זמנית המשיך להרצות באוניברסיטה ולטפל בחוליו הפרטיים.
אחרי סיום המלחמה התמנה ניקולאיה בלאט ראש הקליניקה והמעבדות לרפואת עיניים בטימישוארה ולפרופסור וראש המחלקה לרפואת עיניים במכון (בית הספר) לרפואה (כיום האוניברסיטה לרפואה) על שם ויקטור באבש בעיר טימישוארה שבדרום-מערב רומניה.
כמו כן מונה כפרופסור וכראש המחלקה לאופטלמולוגיה במכון להתמחות ולהשתלמות הרופאים בבוקרשט.
המשיך עד שנת 1947 להיות גם רופא העיניים של חצר המלוכה ושמר את הקליניקה הפרטית שלו בבוקרשט.
בתקופה זו נסע כל שבוע ברכבת בין טימישוארה לבוקרשט.
בשנת 1947 אילצה ממשלת ד"ר פטרו גרוזה, בשליטה קומוניסטית, את המלך מיכאי להתפטר, ורומניה הוכרזה רפובליקה עממית.
משפחת המלוכה בדרך לעזוב את המדינה ביקשה מהשלטונות הקומוניסטים להרשות גם למשפחת בלאט להגר יחד איתה כחלק מהפמליה.
אבל הרשויות הקומוניסטיות דחו את הבקשה בעילה כי המדינה נזקקת לכישוריו של בלאט.
עד שנת 1953 איפשרו לו לשמור על מעמדו האקדמי.
בינתיים סגר המשטר את כל הקליניקות והמרפאות הפרטיות והחרים את כל הציוד הרפואי שבהן.
לרופאים הותר לטפל בחולים אך ורק במרפאות ובתי חולים ממלכתיים.
בשנת 1948 ייסד פרופ' בלאט את הכתב עת הרומני הראשון לרפואת עיניים, שאירח על דפיו מאמרים מאת רופאי העיניים המובילים בחו"ל, ביניהם -ולדימיר פילטוב מברית המועצות, באייאר וז'אנדליז מצרפת, ביאטי מאיטליה, בוסאקה מברזיל, קובמטאטוס מיוון, פרנצ'סקטי משווייץ, איגרסהיימר ור.
גיפורד מארצות הברית, פאשב מבולגריה, דיוק-אלדר מאנגליה וובה מהולנד.
מועצת העורכים כללה רופאי עיניים מקומיים וירג'יל פופוביץ', ניקולאיה זולוג ויון מויססקו.
אחרי פרסום הגיליון הראשון, השלטונות הקומוניסטים אסרו על המשך הופעת הג'ורנל.
אחר כך נדרש בלאט לערוך לעצמו "בקורת עצמית" והודות בפומבי בכל אותן ההאשמות, אך סירב.
סדרת ההתקפות נגד בלאט בחוגי האקדמיה הרומנית משכו באותה תקופה את תשומת ליבו של רולאן בארת ששימש אז נספח תרבות של צירות צרפת בבוקרשט.
הוא ציין את המקרה בדו"חו בן 8 העמודים מ-21 ביוני 1949 על "הפוליטיזציה של המדע ברומניה".
באותם הימים נמצאו בלאט ומשפחתו בכוונת המתמדת של הבולשת - הסקוריטאטה.
בשנים 1953–1954 סולק בלאט מכל תפקידיו באוניברסיטאות ונאסר עליו לבדוק חולים ולנצח בבתי חולים אוניברסיטאיים.
בקושי השיג את המינוי כמנהל מחלקת רפואת העיניים בקליניקה הרב-מקצועית קנטקוזינו בבוקרשט.
בספטמבר 1958 הוזמן להשתתף כיושב ראש בכנס הבינלאומי ה-18 לאופטלמולוגיה בבריסל, אך הממשלה הרומנית סירבה להנפיק לו דרכון.
בסוף שנת 1958 הגישה משפחת בלאט בקשה לרשויות לעזוב את רומניה.
זה קרה בדיוק בימי התחלת גל הרדיפות המחודש שהוכרז על ידי משטרו של גאורגה גאורגיו-דז' בשנים 1958–1961.
ניקולאיה בלאט ואשתו, מרתה, נאסרו, אוימו ועונו על מנת שיסכימו להודות על "קשריהם הזדוניים עם האימפריאליזם המערבי" ועל שהחזיקו בשנות ה-1930 חשבונות בנק במערב אירופה ובארצות הברית.
נכפה על בלאט לכתוב לאותם הבנקים ולבקש את שחרור הסכומים שבפיקדונותיו שם ושילוחם לרומניה.
כשהכספים הגיעו לרומניה הם הוחרמו מיד על ידי השלטונות.
כשהאיגודים לרפואת עיניים במערב אירופה הפסיקו לקבל מאמרים מדעיים מבלאט, התחילו לחקור מהן הסיבות לכך.
כעבור זמן שוחררו בלאט ואשתו מן הכלא אך בהתחלה לא התקבל בלאט לעבודה לאף מוסד רפואי.
בסופו של דבר מצא משרה בפוליקליניה קטנה בפרברי בוקרשט.
אחרי התערבותו של פרנצ'סקו ביאטי מאיטליה, קבוצת רופאי עיניים מאירופה ואמריקה התכנסו לרגל כנס בינלאומי, כדי לדון בדרכים להשיג את הסכמת המשטר מרומניה לעזיבת משפחת בלאט את המדינה.
לבסוף אחותה של מרתה בלאט שחיה בקנדה שילמה לממשלת רומניה סכום של כסף כדי להשיג את הגירת המשפחה.
משפחת בלאט עזבה את רומניה בשנת 1964.
הקונסוליה הצרפתית הניקה לבלאט ומשפחתו אשרה לזמן בלתי מוגבל.
הפרופסור ואשתו התיישבו תחילה בפריז באוגוסט 1964. באוקטובר 1964 קיבל מינוי כפרופסור אורח לרפואת עיניים באוניברסיטת פרנקפורט, במערב גרמניה.
האוניברסיטה העמיד לרשותו מעבדת מחקר לזמן בלתי מוגבל
אחרי זמן קצר של פעילות ומחקרים, הלך בלאט לעולמו ב-15 באפריל 1965 בבית החולים של אוניברסיטת פרנקפורט, אחרי מחלה קצרה, בגיל 74.
מרתה בלאט המשיכה להתגורר בפרנקפורט ונפטרה שם כעבור 7 שנים, בגיל 67.
ניקולאיה בלאט היה חבר בוועדי העריכה של כמה מהחשובים שבכתבי העת בתחום רפואת העיניים ברומניה ובחו"ל - אופתלמולוגיה, בוקרשט (1954), Excerpta Medica Ophthalmology" מאמסטרדם,
הוא היה חבר בחברות הצרפתית, הגרמנית (מהיידלברג) והאיטלקית (מרומא) ושל החברה הלומברדית לרפואת עיניים ממילאנו.
בלאט פרסם 373 מאמרים מדעיים בכתבי עת בינלאומיים שונים, רובם מבוססים על מחקריו.
חלק מהם פורסמו מחדש בספר "Cercetări și Studii Oftalmologice" בשפה הרומנית.
ניקולאיה קוסטין (ברומנית: Nicolae Costin; 1660–1712) היה אציל (בויאר) רומני מנסיכות מולדובה, שנודע בכרוניקן וכווריניק גדול של מולדובה, כסופר ומתרגם.
הוא היה בנו השני של הכרוניקן מירון קוסטין.
ניקולאיה קוסטין נולד בשנת 1660 כבנו השני של האציל והכרוניקן מירון קוסטין.
אמו הייתה קרובת משפחה של שליט מולדובה, סימיון מובילה.
בשובו למולדתו מילא בנסיכות מולדובה תפקידים בכירים כמו לוגופט, הטמאן, לוגופט גדול (או רב-לוגופט).
בתפקיד האחרון היה ראש לשכת השליט ושומר חותמו.
עם זאת התנגד להגמוניה של היוונים הפנריוטים בארצו.
ניקולאיה קוסטין כתב מספר כרוניקות היסטוריות של נסיכות מולדובה:
lumii până la 1601 (ספר ההקמה הראשונה.
כרוניקת ארץ מולדובה מבריאת העולם ועד 1601),ו-Cronica domniei lui Nicolae Mavrocordat (1709-1711) וכרוניקת שלטונו של ניקולאיה מברוקרודט.
ספרו החשוב ביותר היה "כרוניקת ארץ מולדובה" שהיה למעשה ספר קומפילציה שבו שילב קטעים מהרודוטוס, תאלס איש מילטוס, אריסטו, אובידיוס, קטעים מכרוניקות פולניות מאת יאן דלוגוש, מקצין קרומר, מרצין ביילסקי ובניו, יואכים ביילסקי, וכמו כן מהכרוניקה של גריגורה אורקה ומספרי אביו, מירון קוסטין.
מקום מיוחד תופס בכרוניקה שלטונו של דימיטריה קנטמיר, קרב פולטבה ושלטונו השני של ניקולאיה מברוקורדט (1711-1709), עדויות ראייה על הגעתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה לבנדרי ועל מסעו הצבאי של הצאר פטר הגדול על נהר הפרוט וכיבוש המבצר הטורקי שבבראילה.
הוא תרגם מלטינית את הספר הפילוסופי-אלגורי "שעון השליטים" מאת אנטוניו דה גווארה, הכרוניקן של קרל החמישי - Ceasornicul domnilor
כרוניקת ארץ מולדובה מבריאת העולם ועד 1601)
(כרוניקת ארץ מולדובה אחרי שטפאן בנו של וסילה וודה, מן המקום שהופסק על ידי מירון קוסטין הלוגופט, לפי מקורות של וסילה דמיאן שהיה טרטי-לוגופט, טודוסיה דובאו הלוגופט ואחרים)
(עותק אחד נמצא בספרייה הממלכתית ביאשי ועותק אחר בספריית הסמינר לכמרים; קטעים פורסמו על ידי משה גסטר באוסף ספרות עממית.(1883)
ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק , היה נסיך יווני, בנו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
ניקולאס נולד באתונה ב-22 בינואר 1872, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ולאולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
בשנת 1896 היה ניקולאס אחראי יחד עם אחיו קונסטנטינוס וגאורגיוס בארגון אולימפיאדת אתונה, והוא כיהן כנשיא ועדת המשנה לספורט קליעה.
הנסיך ניקולאס היה צייר מוכשר, ולעיתים קרובות חתם על יצירותיו כ"ניקולא לה פרינס"
ב-29 באוגוסט 1902 התחתן ניקולאס עם ילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ומריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ממנה נולדו לו 3 בנות, אשר גודלו על ידי אומנת אנגלייה בשם קייט פוקס.
באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, וניקולאס קיבל תפקיד פיקוד צבאי, בעוד אשתו ניהלה בית חולים שדה.
ניקולאס השתתף בכיבוש מקדוניה, ולאחר מכן התמנה למושל סלוניקי.
בשנת 1913 נרצח אביו גאורגיוס הראשון, מלך היוונים, וניקולאס ירש את התיאטרון המלכותי של יוון, אשר ניקולאס, בתורו, העבירו לאחריות ממשלת יוון בשנת 1935. הוא היה ידיד עם גאורגיוס סימיטיס והיה הסנדק לבנו, ראש ממשלת יוון, קוסטס סימיטיס.
בינואר 1938 השתתף ניקולאס בחתונתם של אחיינו פבלוס, נסיך יוון ודנמרק ופרדריקה, נסיכת הנובר, וב-8 בפברואר אותה שנה הוא מת באתונה, כתוצאה מטרשת העורקים ממנה סבל.
ב-29 באוגוסט 1902 התחתן ניקולאס עם ילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ומריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, ממנה נולדו לו 3 בנות:
ניקולאי אלכסנדרביץ ש'צורס היה מפקד בצבא האדום, חבר המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
בשנים 1918–1919 נלחם בהקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה ובני בריתה הרפובליקה הפולנית השנייה.
שצ'ורס נולד בעיר סנובסק מחוז צ'רניגוב למשפחה של קולאקים.
אביו אלכסנדר ניקולאייביץ' היה נהג קטר, מלבד ניקולאי היו לו עוד ארבעה בנים.
ב-1905 נכנס ניקולאי לבית ספר כנסייתי, וסיים את לימודיו בשנת 1909.
בשנת 1910 החל את לימודיו בבית הספר הצבאי לרפואה בקייב.
אחר שסיים את לימודיו בשנת 1914 והוכשר להיות עוזר רופא עבר שצ'ורס למחוז הצבאי של וילנה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא למקום הארטילריה השלישית שעמדה בסמוך לווילנה, שם שימש כעוזר רפואי.
באחד הקרבות נפצע ופונה לבית החולים.
לאחר התאוששותו, בשנת 1916 שב לשדה הקרב, אך עד מהרה הוחזר בשל שחפת.
עם התאוששותו ב-30 בדצמבר 1917 שוחרר משירות צבאי בשל בעיות בריאות, ובתחילת 1918 הוא חזר לכפר הולדתו סנובסק.
תוך זמן קצר הוא עבר לסמניבקה בה הקים יחידה פרטיזנית שהחלה לחימה באזור זלינקה.
בסתיו 1918 נרשם שצ'ורס למפלגה הקומוניסטית הרוסית.
ב-5 בפברואר 1919 מונה לראש עיריית קייב.
במלחמת האזרחים ברוסיה נטל שצ'ורס חלק פעיל, והשתתף בקרבות רבים.
בתו נישאה לפיזיקאי היהודי-סובייטי איסאק חלטניקוב, חבר האקדמיה הרוסית למדעים.
עיר מולדתו סנובסק נקראה בין השנים 1935–2016 על שמו.
ב-2016 חזרה העיר לשמה המקורי.
הסרט שצ'ורס משנת 1939 של הבמאי אלכסנדר דובז'נקו.
הסרט מספר את סיפורו של ניקולאי שצ'ורס, וזכה לעידודו של סטלין.
נכתב עליו השיר Песня о Щорсе (בתרגום מרוסית: שיר על שצ'ורס), לימים תורגם ועובד לשיר העברי צעדה החבריא (ידוע גם בשם שיר הקומנדיר).
ניקולאיה יונל צ'וקה (ברומנית: Nicolae Ionel Ciucă, נולד ב-7 בפברואר 1967 פלניצה, דולז') הוא איש צבא (במילואים) ופוליטיקאי רומני, ראש ממשלת רומניה בין 25 בנובמבר 2021 ל-12 ביוני 2023 .
הוא עמד אז בראש קואליציה מורכבת ממפלגתו - המפלגה הלאומית ליברלית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (שבראשות מרצ'ל צ'ולאקו), האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה ונציגי המיעוטים הלאומיים.
כסגני ראש הממשלה מכהנים סורין גרינדיאנו, מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וקלמן הונור מהמפלגה ההונגרית UDMR.
צ'וקה כיהן בחודש דצמבר 2020 לזמן קצר כראש ממשלה זמני של רומניה.
החל מיוני 2023 ממלא את התפקיד של יושב ראש הסנאט של רומניה.
החל מ-4 בנובמבר 2019 ועד לנובמבר 2021 כיהן כשר הביטחון של רומניה - בהתחלה בממשלות לודוביק אורבן ואחר כך בממשלת פלורין קיצו.
בשנים 2015–2019 הוא היה ראש המטה הכללי של הצבא הרומני.
ב-28 באוקטובר 2019 פרש למילואים.
ב-21 באוקטובר 2021 ואחר כך שוב ב-21 בנובמבר 2021 התבקש על ידי הנשיא קלאוס יוהאניס להרכיב ממשלה חדשה בעקבות התפטרות ממשלת פלורין קיצו .
ניקולאיה יונל צ'וקה נולד בשנת 1967 בכפר פלניצה במחוז דולז' בחבל אולטניה ברומניה.
גדל כאחד מארבעת ילדיה של משפחה דלת אמצעים.
אביו, גאורגה צ'וקה, שירת בצבא כקצין זוטר.
בשנת 1985 הוא סיים את התיכון הצבאי "טודור ולדימירסקו" בקראיובה ובשנת 1988 סיים לימודיו בבית הספר לקצינים על שם "ניקולאיה בלצ'סקו" של כוחות היבשה של רומניה, הפועל בעיר סיביו.
במהלך הקריירה הצבאית שלו השתתף במשימות צבאיות באנגולה, אפגניסטן, בוסניה והרצגובינה ובעיראק.
בשנים 2001–2004 פיקד על גדוד הרגלים 26 ("העקרבים האדומים") שהשתתף במבצע חופש קבוע באפגניסטן ובמבצע בבל העתיקה בעיראק.
במאי 2004 בנאסיריה בעיראק פיקד על הקרב הראשון שבו היו מעורבים חיילים רומנים מאז מלחמת העולם השנייה
בשנת 2003 סיים באוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם "קרול הראשון" בבוקרשט עבודת דוקטורט במדעי הצבא שדנה ב"ממדי מעורבות הצבא הרומני במבצעים משותפים רב-לאומיים".
בשנת 2006 סיים השתלמות במכללת המלחמה של כוחות היבשה של ארצות הברית עם תואר שני במדעים אסטרטגיים.
ב-25 באוקטובר 2010 הועלה לדרגת גנרל.
בשנת 2015 החליף את הגנרל שטפאן דנילה כראש המטה הכללי של צבא רומניה.
כהונתו הוארכה על ידי הנשיא יוהאניס בשנת 2018. החלטה זו עוררה מתח בין הנשיא, ראש הממשלה ויוריקה דנצ'ילה ושר ההגנה, גבריאל בנימין לש.
החל משנת 2019 פרש מהצבא.
המפלגה הלאומית ליברלית הציעה את צ'וקה לתפקיד שר ההגנה בממשלת לודוביק אורבן הראשונה.
צ'וקה התמנה בתפקיד ב־4 בנובמבר 2019. הוא נכנס לשורות המפלגה.
ב-7 בדצמבר 2020 התמנה צ'וקה לראש ממשלה זמני עד להרכבת ממשלה חדשה בעקבות הבחירות מדצמבר 2020.
בנובמבר 2021 הצליח להרכיב ממשלת קואליציה יחד עם המפלגה הסוציאל -דמוקרטית, האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ועם קבוצת המיעוטים הלאומיים.
ב-25 בנובמבר 2021 ממשלתו קיבלה את אמון הפרלמנט עם 318 קולות בעד ו-126 נגד
עטור המסדר הלאומי להצטיינות של רומניה בדרגת קצין
מדליית האו"ם עבור השתתפותו בשנת 1995 בכוח לשמירת השלום באנגולה במסגרת השליחות UNAVEM III
אות הכבוד של כוחות היבשה של רומניה
2020 - עיטור המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת
2020 - אות לגיון ההצטיינות של ארצות הברית
ניקולאס אמודיו (בספרדית: Nicolás Amodio; נולד ב-10 במרץ 1983 במונטווידאו, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי ששיחק בנאפולי.
ניקולאס אמודיו החל לשחק כדורגל מקצועי בשנת 2003 כאשר חתם בדפנסור ספורטינג.
לאחר מספר עונות הוא עבר לאיטליה בה נקלט בקבוצה ששיחקה בליגה השלישית.
לאחר שנה, ביחד עם עמיתו לקבוצה מריאנו בוגליאסינו (גם הוא מאורוגוואי הם עברו לנאפולי.
לאחר שקבוצה ירדה לליגת משנה, ניקולאס אמודיו הושאל לקבוצות שונות באיטליה.
לאחר עונת 2011 הוא חזר למולדת והחל לשחק בפניארול.
בשנת 2013 ניקולאס אמודיו חזר לאיטליה ושיחק בלצ'ה לצד מריאנו בוגליאסינו.
בשנת 2015 הוא פרש ממשחק מקצועי.
ניקולאס אמברייזיס היה סייסמולוג הנדסי יווני.
פרופסור לסייסמולוגיה הנדסית בקולג' האימפריאלי למדע טכנולוגיה ורפואה של אוניברסיטת לונדון.
במשך שנים רבות אמברייזיס נחשב לדמות והסמכות המובילה בהנדסת רעידות אדמה וסייסמולוגיה באירופה.
אמברייזיס סיים תואר ראשון בהנדסה כפרית ומדידות בשנת 1952 באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה, ולאחר מכן רכש תואר ראשון בהנדסה אזרחית עם התמחות במכניקה של קרקעות וסייסמולוגיה הנדסית בקולג' האיפריאלי של אוניברסיטת לונדון.
בשנת 1958 הוא קיבל תואר דוקטור בקולג' האימפריאלי בנושא של "יציבות סייסמית של סכרים".
באותה שנה הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה ובשנת 1968 קיבל דרגה של פרופסור מלא בתחום של סייסמולוגיה הנדסית באותה אוניברסיטה.
בשנת 1968 הוא ייסד את החוג לסייסמולוגיה הנדסית באוניברסיטת לונדון ושימש כיו"ר שלו עד שנת 1994, עת פרש לגמלאות, אך המשיך להיות פעיל ביותר במחקר, לרבות הנחיית סטודנטים לדוקטוראט ופרסום מאמרים רבים.
הוא הקים את הוועדה הלאומית הבריטית להנדסת רעידות אדמה והיה היושב ראש הראשון שלה.