tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפט הנבואה ומשפט התורה, מתוך - "שבילין", ל"א-ל"ב, ה'תשל"ט עמודים: 28-35.
דיני שלל מלחמה, התורה והמדינה א, עמ' פט-צה; זמין בספריית אסיף
מנחם זלמן ווֹלְפוֹבְסקי (לעיתים נכתב ולפובסקי; Wolfowski; 11 באוגוסט 1893 – 15 בדצמבר 1975, י"א בטבת תשל"ו) היה סופר, משורר ומתרגם ישראלי.
וולפובסקי נולד בעיירה סוראז' שבמחוז צ'רניגוב של האימפריה הרוסית ליהושע פאלק ולשרה בת משה חייקין.
השכלתו המסורתית הייתה בחדר ובישיבה, ובמקביל למד עברית, רוסית, גרמנית והשכלה כללית בכוחות עצמו.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הרוסית ונלחם בגליציה ובפולין.
ב-1921 עלה לארץ ישראל, הצטרף לגדוד העבודה (1921–1924), ועבד בבניין ובסלילת כבישים.
היה מעורכיו הראשונים של עלון הגדוד, מחיינו, יחד עם יצחק רוכל.
לאחר מכן עבד בהוראה וכעורך ספרותי בהוצאת מצפה ובהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הוא תרגם לעברית כמה מספרי הספרות הרוסית הקלאסית, בהם כמה מספריו של פיודור דוסטויבסקי, טולסטוי, פושקין, צ'כוב וטורגנייב, ופרסם מספר סיפורים פרי עטו, עיבודי ספרות יהודית היסטורית, שירים ומונוגרפיה על דוד הראובני.
כמו כן עבד בתרגום מחזות עבור תיאטרון הבימה.
בין השנים 1922–1930 פרסם בכתב העת הספרותי "הדים".
ב-1952 זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגומיו מיצירות פושקין וטורגנייב.
אם בנו הייתה רחל מילנבנד.
מלך ביהודה מעובד על פי מקורות שונים ב-3 כרכים: א.
אודים אחרונים, הוצאת יזרעאל, תרצ"ו (1937).
החשמונאית האחרונה מעובד על ידי מ"ז ולפובסקי, הוצאת יזרעאל, תרצ"ח.
חבלי גאולה כתוב על פי מקורות שונים הוצאת יזרעאל, תרצ"ח.
נתיבות עולם כתוב על פי מקורות שונים ב-2 כרכים: א.
מושל ונביא, עם עובד, תש"ז.
דוד הראובני: כתוב על פי מקורות שונים הוצאת יזרעאל, תש"י.
נערים במחצבה הוצאת הקבוץ המאוחד, תש"ה.
ילד יולד לנו: סיפורים הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"י.
בית בישראל: סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ד-1963.
קרובים בנפש: פרקי מסה וזיכרון הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח.
סופי-שבילים הוצאת דבר, דפוס אחדות, תרפ"ח.
שירים ופואמות הוצאת הקבוץ המאוחד, תשי"ג.
"התינוק הבריא והחולה", מחבר ד"ר אריה בן גפן, מוציא לאור: "CRS Press" (1929), 370 עמודים
החטא ועונשו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961.
הקוביוסטוס, הוצאת עם עובד, 1970.
רשימות מבית המוות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1959.
האחים קרמזוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1965.
שיר תרועת האהבה, הוצאת גינזבורג, תרפ"ז.
אהבה ראשונה \ פלגים באביב, הוצאת עם עובד, 1970.
התחיה, הוצאת מצפה, תרפ"ט, יצא בשנית בתשכ"ז (1966) בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
כרכרנית, הנזיר השחור, ספריית תרמיל, 1965 .
הגברת עם הכלבלב ועוד סיפורים (עם עמנואל ביחובסקי), הוצאת הקיבוץ המאוחד
בת הקפיטן, הוצאת מצפה, תרצ"ו-1936.
רומאנים וסיפורים, הוצאת הקיבוץ המואחד, תשי"ב-1952.
הכושי של פטר הגדול, מלכת פיק, ספריית תרמיל, תשל"ד-1974.
דברי ימי רוסיה - 1968 - הוצאת הקיבוץ המאוחד, עריכה מדעית:מיכאל קונפינו
יעקב וסרמן, איש נדד למקסיקו, תרצ"ב (1932).
יעקב וסרמן, פרשת מאוריציוס, הוצאת עם עובד, 1983 (מהדורה ראשונה: הוצאת מצפה, 1928).
יעקב וסרמן, אטצל אנדרגסט, הוצאת מצפה, 1931.
סלמה לגרלף, קורות אחוזה אחת, הוצאת מצפה, 1932.
מקס ברוד, ראובני שר היהודים, עבור הפקת הבימה, 1940.
יצחק קצנלסון, השיר על העם היהודי שנהרג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ט.
וַן־לוּן, ספינות וספנים – כיצד חצו את שבעת הימים.
תל אביב, הוצאת עם עובד, תש"ג.
(מהדורה חדשה מעודכנת ומתוקנת, 1971.)
מנחם חודרה (Menahem Bey Hodara; 1869 – 1926) היה רופא עור יהודי-טורקי, קולונל בצבא הטורקי.
היה חלוץ תחום ההיסטופאתולוגיה של העור באימפריה העות'מאנית.
מנחם חודרה נולד בשנת 1869 באיסטנבול (קונסטנטינופול) במשפחה יהודית ספרדית והתיתם בילדותו.
אחרי לימודי תיכון, נשלח עם מלגה מטעם הקהילה היהודית ללימודי רפואה באקדמיה הצבאית לרפואה
"מכּתבּ אי תיבייה אי שאחנה" Mekteb i Tıbbiye-i Şahane - בעירו.
סיים חוק לימודיו בגיל 20 ועבד בהמשך בבית החולים של הצי הטורקי.
בהמשך נשלח ד"ר חודרה על ידי משרד הצי העות'מאני להמבורג בגרמניה, לצורך השתלמות בתחום מחלות העור והמין.
בהמבורג היה לתלמידו של הדרמטולוג הנודע, ממוצא יהודי פאול גרסון אונה.
מאוחר יותר עבד והשתלם בבתי חולים בווינה - אצל מוריץ קפושי ופרדיננד הברה ובמספר בתי חולים בפריז.
בחזרתו לטורקיה, ד"ר מנחם חודרה ערך מחקרים וכתב מאמרים רבים בשפות טורקית, צרפתית וגרמנית.
מרפאתו הפרטית שגשגה והוא הפך, בין היתר, להיות גם רופא ההרמון של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בשנת 1898 חודרה עשה אחד המחקרים הראשונים שבישרו את השתלות השיער כאשר ניסה להשתיל שערות בריאות חתוכות בקרחות שנגרמו על ידי פטריית הגזזת.
באחד ממאמריו, ב-1906, למשל, פרסם מקרה של אקנתוזיס ניגריקנס בעקבות סרטן בשד.
חודרה תרם גם לחקר הספירוטריכוזיס
(תאר למשל מקרה של אלח ספיוטריכוטי שהתפתח אצל רופא עמית)
, כמו כן חקר את תכונות החומצה הסליצילית, החומצה הכריסופונית,
מחלות עור נפוצות במזרח, את הילפת השטוחה הקווית, כיבים ורידיים, וכו'.
חודרה נמנה עם החוקרים הראשונים שתארו את המחלה הנקראת טריכורקסיס נודוזה, הפוגעת בשערות הקרקפת.
מנחם חודרה היה נשוי לאסטרלה לבית נר.
לזוג נולדו שמונה ילדים: 2 בנים - סמי וויקטור, ו-6 בנות - לוסי, אליז, לאורה, רבקה, רחל ואדילה.
אחרי מותו באיסטנבול בשנת 1926 בגיל 56, בני משפחתו התפזרו במצרים, בריטניה וצרפת.
(צמיחת שערות על צלקות גזזת באמצעות סקריפיקציות והשתלות של חלקי חוטי שערה) 1899
רבי מנחם בן רבי פרץ החברוני, הוא שמו־לכאורה של יהודי מצרפת ששהה בחברון מספר שנים ברבע הראשון של המאה ה-13. הוא מתואר ככותבה של איגרת בה סיכם בין השאר את מסורת הזיהוי של מקומות קדושים ליהודים בארץ ישראל שלמד להכיר בשנות מגוריו ומסעותיו בה, מפי היהודים יושבי הארץ.
החיבור המכיל את האיגרת המיוחסת לו מכיל שני חלקים.
בחלק הראשון כעין יומן מסע המתאר עלייה לרגל לאתרים שונים בארץ ישראל, והחלק השני מלא בסיפורי בדיות.
בחלק השני מתואר מנחם כשליח ציבור מזה שמונה שנים בחברון, ומצוין בה תאריך: תמוז ד'תתקע"ה.
תיאור המסע מתחיל בחברון, שם מבקר המחבר ביקור בקברי האבות, ממשיך לקבר יונה הנביא, ומשם הוא פונה לבקר את קבר רחל בבית לחם.
משם הוא פונה לירושלים, שם שהה והתפלל במחיצת קהילה גדולה.
בהר ציון ראה את קברי המלכים ויכול היה לראות משם
גם את מקום בית המקדש, ואת הכותל המערבי "שעדיין קיים".
מהר הזיתים הוא השקיף על מזבח שנבנה על ידי עזרא, ובעמק יהושפט ראה את קבר זכריה "שהיה כהן ונביא" ויד אבשלום.
מכאן והלאה הופך המסע למבולבל, ושמות האתרים המופיעים בו אינם מסודרים בסדר הגיוני כלשהו.
הוא סייר גם בגליל ובין השאר בארבל שם תיאר את קבר דינה.
בחיבור מופיעים אתרים שונים שלא במקומם המוכר כיום.
לדוגמה, את קברו של רבי שמעון בר יוחאי הוא מאתר בכפר חנניה.
בחלקו השני של החיבור אוסף אגדות, שכל אחת מהן פותחת במשפט "ועוד הגיד לנו ר' מנחם בן פרץ".
אדולף נויבאואר, פרסם ראשון את החיבור בהלבנון, ואחריו פרסמו אברהם משה לונץ ב"המעמר".
דעות החוקרים חלוקות בשאלת אותנטיות ואמינות החיבור.
לעומתם, אלחנן ריינר סבור שמדובר ב"חיבור אמין, מדויק ומעניין".
כיום מקובל במחקר לאמץ את מסקנותיו של ריינר בדבר אמינות כתב היד והמסע עצמו, ולפיהן אין מדובר כלל בזיוף.
הכותב עצמו חשש כפי הנראה שיחשדוהו במניעים פסולים, ולכן כתב בתוך איגרתו:
מפקד חטיבת הצנחנים, בה שירת מאז גיוסו, ואחר כך מפקד אוגדה משוריינת 370, ומפקד פיקוד הנח"ל.
בעל עיטור העוז על חלקו במבצע אביב נעורים.
מנחם זטורסקי נולד בתל אביב וגדל בחולון.
התגורר בקיבוץ ניר אליהו אליו הגיע במסגרת גרעין נח"ל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50).
עם סיום הקורס שב זטורסקי לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח.
זטורסקי לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה והיה למפקד פלוגה בצנחנים.
ב-1971 מונה למפקד פלחה"ן צנחנים.
בשנת 1973 השתתף במבצע אביב נעורים במסגרת כוח הצנחנים, בפיקוד אמנון ליפקין-שחק, שתקף את בנין מפקדת ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין בביירות (יעד "גילה").
כמפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית, הוטלה על זטורסקי האחריות להריסת הבניין בן 7 הקומות, באמצעות חומרי נפץ.
למרות שנפתחה על הכוח אש כבדה, והוא סבל מנפגעים, הפעולה הושלמה בהצלחה, והבניין פוצץ על עשרות המחבלים שהיו בו.
על פעולתו במבצע הוענק לזטורסקי עיטור העוז.
במלחמת יום הכיפורים לחם כסגנו של יורם יאיר מפקד גדוד הנח"ל המוצנח.
ב-1976 מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר מכן שימש כסגנו של מפקד חטיבת הצנחנים, אמנון ליפקין שחק, בין היתר במבצע ליטני.
לאחר מכן הועלה זטורסקי לדרגת אל"ם ובשנים 1983–1984 פיקד על חטיבת הנח"ל.
בשנים 1984–1985 פיקד זטורסקי על חטיבת הצנחנים.
בתחילת 1990 עמד בראש ועדה לבחינת הנטל על אנשי המילואים, שהמליצה להטיל משימות אבטחה על חיילי מילואים מתפקידים עורפיים, כדי להקל על חיילי המילואים הקרביים.
בשנת 1990 מונה למפקד פיקוד הנח"ל.
כמפקד פיקוד הנח"ל היה מעורב מקרוב בשינויים הארגוניים והאנושיים בחטיבת הנח"ל, שכללו את הקמת גדוד הנח"ל המוצנח בחטיבה לאחר העברתו מחטיבת הצנחנים, הקמת הפלנ"ט והחה"ן וכן את הקמת בסיס האימונים החטיבתי.
בשנת 1992, בעקבות ליל הקילשונים, המליץ הקצין הבודק, נחמיה תמרי, כי בתיקו של זטורסקי תירשם הערה פיקודית.
באוגוסט 1995 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
בשנת 2001 נפטר במפתיע בקיבוצו.
הרב ריזיקוב כיהן כרב במנהטן ובברוקלין.
נולד ב-1866 לרב צבי יוסף רזניק בז'טל ולמד בישיבת וולוז'ין וישיבות בעיר וילנא.
החל משנת תרנ"ה, 1895, הוא כיהן כרב בעיר קאזאן אשר ברוסיה במשך 11 שנה עד שנאלץ לברוח מפני פרעות אנטישמיות.
הוא הגיע לניו יורק בשנת 1906 כבן ארבעים שנה.
הרב ריזיקוב קיים קשרי מכתבים עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק בסוגיות תורה והלכה.
היה לו גם קשר מכתבים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ומהם הוא דורש ראשי תיבות של שם הנשיא וחיבתו של שתי המפלגות בקונגרס האמריקני - הרפובליקנים והדמוקרטים.
בערוב ימיו, בשנת ה'ת"ש, הדפיס הרב מנחם הכהן את חיבורו "הכהנים הלוים", בו הוא מאריך בחיבת הקדוש ברוך הוא לכהנים בני אהרן, ומציע לכהנים לערוך יום צום ותפילה לקדוש ברוך הוא להשגיח על דיכוי עם ישראל בידי הנאצים ולנקום באויבי העם.
בספר הוא גם מציע לאחיו הכהנים לקנות שטח בארץ ישראל להקים יישוב של כהנים.
בשנת ה'תש"ח הוא גם הדפיס ספר על עבודת הכוהנים בבית המקדש בשם "תורת הכהנים".
תפארת מנחם, 305 חידות בהלכה ופתרונן.
דברי מנחם, ספר הספדים שהספיד המחבר אישים שונים.
נדפס בארצות הברית תרע"א, (1911)
שערי זבח, (2 חלקים), על דיני שחיטה, ניקור וטריפות.
את ההכנסות ממכירת הספר הקדיש עבור בית החולים משגב לדך בירושלים.
מתורת צבי יוסף ספר חידות נוסף ובו 440 חידות בהלכה ופתרונן.
ההכנסות ממכירת הספר הוקדשו עבור תמיכה בישיבת שער השמיים בירושלים.
שערי רצון: א', ב' חידושים בתלמוד ובהלכה.
הספר קיבל את הסכמותיהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב אברהם דב כהנא שפירא, ועוד.
לקוטי דינים תורת הכהנים (1948)
הרב מנחם ריזיקוב נשא לאישה את עטל בת ר' שלום, ונולדו להם שבעה ילדים:
משה יהואש, נשא לאשה את לאה.
יהודה לייב, נשא לאשה את זלאטא.
עו"ד יצחק יעקב, נשא לאשה את ראזא.
פייגא רחל, נישאה לרב חיים יצחק, שהיה רבה של סרטוגה ספרינגס שבניו יורק
הרב מנחם הכהן ולדמן (נולד ב-1 ביולי 1954, ל' בסיוון ה'תשי"ד) הוא רבו לשעבר של המושב השיתופי ניר עציון, מייסד מכון שבות עם בימין אורד, דיין בבתי דין לגיור ואב בית דין, נציג הרבנות הראשית לעניין יהדות אתיופיה ובני הפלאשמורה בפרט וחוקר יהדות אתיופיה.
נולד ב־1 ביולי 1954 בחולון לזאב ולנקה, זוג ניצולי שואה, ובגיל 3 עבר עם הוריו להתגורר ברמת גן.
למד בבית הספר יבנה בעיר, ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים, בה נקשר ולדמן ל-ראש הישיבה הרב אריה בינה, ובו הוא רואה את אחד מרבותיו המובהקים עד היום.
לאחר לימודיו בנתיב מאיר חָבַר לקבוצה מתלמידי הישיבה, ובהדרכתו של הרב בינה, הקימו את ישיבת ההסדר בגולן, בה למד עד לשנת 1976, ובמסגרתה נלחם במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1976, ביחד עם עוד ארבעה חברים שסיימו את לימודיהם בישיבות הגולן והר עציון, החל את לימודיו בישיבת נצח ישראל שבראשה עמד הרב ישראל זאב גוסטמן, רבו המובהק השני של ולדמן.
לאחר נישואיו לעמליה לבית רוזנפלד, למד ולדמן כשנה בישיבת מרכז הרב, ולאחר מכן עבר ללמוד כאברך בכולל של ישיבת הר עציון, והוסמך לרבנות על ידי רבנים שונים ביניהם הרב שלמה גורן, שהיה באותה עת הרב הראשי לישראל.
עם סיום לימודיו, בשנת ה'תשמ"א (1981), התמנה לרבו הראשון של המושב ניר עציון.
בתפקידו זה התאים את העבודה בענפי המשק להלכה.
כן כיהן כרב בית הספר האזורי השוכן בניר עציון.
בנוסף פיקח על הכשרות בית המלון ומפעל הארוחות של המושב.
בשנת 1982, במהלך ביקור במרכז קליטה בעתלית הסמוכה ופגישה עם קבוצת עולים מאתיופיה, התוודע ולדמן לעדה האתיופית ולביתא ישראל.
מאז פעל רבות לקליטת עולי אתיופיה בישראל, קשר קשרים עם בני העדה, למד את שפתם, וחקר את תולדות יהודי אתיופיה, מורשתם הדתית, ומעמדם ההלכתי.
ולדמן רואה לדבריו בעלייתם וקליטתם של יהודי אתיופיה את מפעל חייו.
מתגורר בשכונת נווה שאנן בחיפה.
לקט דעות חכמי ישראל בנושא ה"פלאשים", ניר עציון, ה'תשמ"ג (47 עמודים)
יהודי אתיופיה - עדת "ביתא ישראל", הוצאת ג'וינט ישראל, ה'תשמ"ה (77 עמודים).
מהדורה נוספת פורסמה בשפה האנגלית
מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי, הוצאת משרד הביטחון, ה'תשמ"ט (364 עמודים)
נישואין וגירושין אצל יהודי אתיופיה – לאור הלכה, ניר עציון, ה'תש"ן (70 עמודים)
מאתיופיה לירושלים - יהודי אתיופיה בעת החדשה, הוצאת משרד החינוך והתרבות, ה'תשנ"ב (255 עמודים)
תפילות ובית הכנסת במסורת יהודי אתיופיה ובמסורת ישראל, הוצאת משרד החינוך והתרבות, ה'תשנ"ד (54 עמודים)
השבים לציון - סיפורם של יהודי אתיופיה המכונים "פלשמורה", הוצאת הוועד הציבורי להצלת שארית יהודי אתיופיה ועמותת מכנף לציון, ה'תשנ"ה (16 עמודים)
בני ה"פלשמורה" ושיבתם ליהדות לאור ההלכה, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"א (79 עמודים)
העולים החדשים מאתיופיה - קליטה רוחנית והשבה ליהדות לקט מקורות, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"ג (37 עמודים)
סדר ברכות, עורכים: הרב מנחם ולדמן וזאודו ברהן, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"ד (32 עמודים; בעברית ובאמהרית)
הלכות טהרת המשפחה, עורכים: הרב מנחם ולדמן וזאודו ברהן, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"ה (44 עמודים; בעברית ובאמהרית)
גיור ילדים ובני נוער - לקט מקורות, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"ה (21 עמודים)
תוכנית הכנה לקראת גיור עבור בני נוער יוצאי חבר העמים, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"ה (26 עמודים)
הגיור בישראל - בין המצוי לרצוי - דברים שנאמרו ביום עיון בנושא, הוצאת מכון שבות עם, ה'תשס"ז (40 עמודים)
הגדת אתיופיה - הגדה של פסח, הוצאת קורן, ה'תש"ע (195 עמודים).
מושגים ביהדות, הוצאת מכון שבות עם והסוכנות היהודית, ה'תשע"א (82 עמודים)
תולדות יהודי אתיופיה, אמנה ירושלים (11 עמודים בעברית+21 עמודים באמהרית)
מסע אל שארית יהודי אתיופיה, בהוצאת מכון בן צבי, ה'תשע"ה
הממתינים לציון, בהוצאת טובי, ה'תשע"ו
מנחם חבר הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, כיהן כנציג משטרת ישראל בארצות הברית.
חבר שירת במגוון תפקידים במחוז הצפון, בהם סגן מפקד היחידה המרכזית, מפקד תחנת המשטרה בעפולה ומפקד היחידה המרכזית.
ב-2007 מונה למפקד מרחב שומרון במחוז ש"י.
ב-2008 מונה למפקד מרחב גליל בדרגת תת-ניצב.
לאחר פיצול מחוז הצפון, מונה ב-2011 לסגן מפקד מחוז חוף.
ב-2014 מונה לנציג המשטרה בארצות הברית.
מנחם ינקוביץ (23 באפריל 1932 – 6 ביוני 1967), היה חייל צבא הגנה לישראל, מקבל עיטור המופת.
נולד למשה ולאיטה ביום י"ז בניסן ה'תרצ"ב (23 באפריל 1932) בעיר שטפנשטה ברומניה.
המשפחה עלתה לארץ בשנת 1948. לאחר שעבר את מחנות המעצר בקפריסין הגיע לארץ אז התחיל ללמוד במשק הפועלות בחדרה.
מנחם היה במסגרת עליית הנוער ועבד כמחסנאי בבית האריזה של "תנובה אכספורט" בחדרה.
גויס לצה"ל בחודש אפריל 1950 ושירת בחיל ההנדסה.
מדי פעם היה נקרא לשירות מילואים.
ערב מלחמת ששת הימים נקרא לשירות מילואים, ושימש כחובש פלוגתי.
ביום השני לקרבות, כ"ז באייר ה'תשכ"ז (6 ביוני 1967), בקרב על ג'נין הוא פעל עם פלוגתו במשימת חילוץ צוותי טנקים שהיו נתונים להתקפות שריון וחיל רגלים ירדני.
באותו קרב זינק פעמים מספר מהזחל"ם תחת אש מדויקת ויעילה ותוך חירוף נפש פנה לפצועים, חבש וטיפל בהם, הוא המשיך בפעולה זו עד שנפגע מטנק אויב - ונפל.
הניח אשה וילד, בנפלו הייתה אשתו בהריון.
הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בעפולה ולאחר זמן הועבר לבית הקברות הצבאי בנתניה.
צוין לשבח על ידי אלוף פיקוד הצפון על אומץ לב ומסירות למופת, מאוחר יותר הומר הצל"ש בעיטור המופת.
ב"ספר הגבורה" בהוצאת אגודת העיתונאים תל אביב וניצולי ברגן בלזן, תואר קרב הגבורה שלו.
בחוברת "לזכרם" לזכר גיבורי עוצבת "ברק" בהוצאת חבריו לנשק ואף בחוברת "לוחמי ההנדסה בגבורתם" הונצח שמו.
עמוד עליו ועל פרטים מחייו נמצא ב"תהילת נצח לבני נתניה שנפלו על משמרתם".
כן הונצח שמו בספר "אנשי הפלדה".
מנחם זיבצנר (נולד ב-12 ביולי 1964) הוא גיטריסט, מלחין, ומפיק מוזיקלי.
מנחם זיבצנר נולד וגדל בחיפה שם צמח ופעל בסצנת הרוק והבלוז של שנות השמונים.
בגיל 17 ניגן גיטרה בלהקת הרוק החיפאית "קילר הלוהטת".
בגיל 19 עבר לתל אביב ומאז יצר והשתתף בהרכבים רבים ועם אמנים ידועים בארץ ובחו"ל כגון להקת הג'אז "מינואט", גלעד עצמון, אלברט בגר, Kenwood Dennard, Jay Rodriguez, קבוצת טררם, קרן מלכה ורבים אחרים.
זיבצנר נטל חלק על הבמה ומאחוריה במספר גדול של מופעים פסטיבלים ואירועי תרבות והיה שותף ליצירה והוצאה של מספר אלבומים בתחומי יצירה שונים.
ב-1988 הקים זיבצנר יחד עם חבריו את רביעיית הג'אז "מינואט", שפעילה עד היום.
זיבצינר הקליט עם הרביעייה ארבעה אלבומים והשתתף איתה במופעים רבים ובפסטיבלים בישראל ובארצות אחרות.
התקליט הראשון של ההרכב "ריקוד ראשון", נמכר באופן חסר תקדים באלפי עותקים ועדיין נחשב כתקליט הג'אז הישראלי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בשנות ה-2000 עסק מנחם ביצירה והפקה של מוזיקה אלקטרונית-אקוסטית, השתתף במספר פרויקטים והרכבים המשלבים הלחנה עיבוד והופעות חיות כגון ההרכבים "פאקה" ו-"Compulsive Disorder" (אמביינט וD&B אקוסטי), "טררם" (הרכב כלי הקשה/מולטימדיה) ועוד.
בנוסף עסק בנגינה והפקה מוזיקלית של מספר הצגות לתיאטרון, הלחין וערך מוזיקה מקורית למופע "מלמעלה" ולמופע "אדום" של סאלי אן פרינדלנד שעלו בסוזן דלל במסגרת פסטיבל "מחול לוהט".
מנחם עסק גם בעבודת אולפן הכוללת הקלטות, מיקסים ומאסטרינג בין היתר באולפן אישי בביתו.
זיבצנר נשוי ואב לארבעה ילדים, יזם ותיק בתחום ההיי-טק בו הוא עוסק למחייתו, בנוסף הוא רוכב ועיתונאי בתחום אופני שטח במגזינים שונים.
שניים חופשי, "Two and Free", 1988
רביעיית הג'אז מינואט, "ריקוד ראשון", 1989
רביעיית הג'אז מינואט, "סיפורו של פטריסיו", 1992
רביעיית הג'אז מינואט, "הנהר הנצחי", 1995
הופעה חיה בקמלוט עם "Jay Rodriguez", 1998
רביעיית אלברט בגר, "Art Of The Moment", 2000
רביעיית הג'אז מינואט, "הופעה חיה", 2017
אוסף עבודות, "Dance & Drama"
פילין בלוזי, "Feeling Bluesy", 1982-1984, גיטריסט, מייסד
טררם, 2000-2003, גיטריסט מלחין ומפיק מוזיקלי
Malka Project", 2002-2004, מפיק מוזיקלי, מלחין, גיטרות, קלידים
להקת "Compulsive Disorder", 2003-2005, מחשב, קלידים, גיטרה, מייסד
שלישיית "Jazzlans", 2012-2014 גיטריסט אורח
מנחם הופנונג (נולד ב-12 ביולי 1950) הוא חוקר מדע המדינה, משפטן ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית.
הוריו ניצולי השואה מפולין, עלו לישראל ב-1950; בתחילה שוכנו במעברה, אחר-כך התיישבו בקיבוץ רמת השופט, אותו עזבו בשלהי 1950 לבאר שבע, שם כיהן אביו כמזכיר מועצת הפועלים.
כשמנחם היה בן שנתיים וחצי אביו נפטר, אמו חזרה לרמת השופט ונישאה בשנית לחבר הקיבוץ נתן זולטי.
מנחם הופנונג גדל ברמת השופט, שירת בשירות החובה בצה"ל בשנים 1969–1972 והשתחרר משירות המילואים בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו מהצבא עבד בתפקידים ביטחוניים שונים, ביניהם שנה כקצין ביטחון בצי הסוחר.
הופנונג עשה את מרבית לימודיו האקדמיים במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית: תואר ראשון (1978-1976) ושני (1983-1978).
הוא בוגר תואר ראשון במשפטים (1980–1984) ובעל רישיון לעריכת דין.
עבודת הדוקטור במדע המדינה בנושא "ישראל – דרישות ביטחון המדינה מול דרישות שלטון החוק", נעשתה בהדרכת הפרופסורים דן הורוביץ ושמעון שטרית (1990-1984) באוניברסיטה העברית ועובדה לספר בעברית "ישראל – דרישות ביטחון המדינה מול דרישות שלטון החוק 1948 – 1991" בהוצאת נבו בשנת 1991.
עשה פוסט-דוקטורט במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין בהדרכת פרופ' הארי אקשטיין (1990-1989).
מינוייו האקדמיים היו במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית: התמנה למרצה ב-1990, למרצה בכיר ב-1995 ולפרופסור חבר ב-2006.
היה עמית מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה (1994-1992), שהה כחוקר אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1998-1997), כפרופסור אורח באוניברסיטת פריז בנאנטר (2007) ובאוניברסיטת סידני, אוסטרליה (2010).
לימד באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט (1998), באוניברסיטת פלורידה (2003-2002) באוניברסיטת מוסקבה (2009 ו-2013), באוניברסיטת קליפורניה באירוויין (2010 – 2011) ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (2011).
עמד בראש ועדת מחקר בינלאומית בנושא מימון פוליטי ושחיתות פוליטית במסגרת International Political Science Association (IPSA) (2009-2006).
כיהן בוועדה לחקר מימון פעילות פוליטית בישראל בראשות השופט דב לוין, שהוקמה לאחר התפוצצות פרשת עמותות ברק בשנת 2000. היה חבר בוועדת מגידור, ועדת נשיא המדינה לבחינת שיטת הממשל בישראל (2006-2005).
ב-2013 התמנה מנחם הופנונג לנשיא האגודה ללימודי ישראל וכיהן בתפקיד זה עד 2015.
בשנים 2015-2017 כיהן כראש המחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי לרחל, מחנכת ומורה, ולהם ארבעה ילדים.
הופנונג ערך מחקר בו בדק מהו המחיר שמשלמת החברה הישראלית עבור שיקומם של משתפי הפעולה.
המחקר מבוסס על מידע גלוי שנאסף מכאלף ושלוש מאות תיקים משפטיים, מתוכן כ-750 עתירות לבג"ץ, בהם פלסטינים הגישו עתירות בדרישה להעניק להם מעמד של סייענים או מאוימים (אנשים שנמלטו לישראל ומבקשים היתר שהיה בשל המצאם בסכנת חיים שמקורה בחשד או בשמועה אודות היותם משתפי פעולה עם ישראל).
בישראל יושבו מאז הסכמי אוסלו בין 4,000–6,000 בתי אב של סייענים.
חבילת הסיוע לכל סייען נעה בין 2 ל-5 מיליון שקל וכוללת סיוע בדיור, שיקום, חינוך לילדים והוצאות המנגנון.
הם נקלטו בעיקר ביישובים חלשים, בערים מעורבות או בישובי פריפריה.
מנחם הופנונג, ישראל - ביטחון המדינה מול שלטון החוק 1948 – 1991. ירושלים: הוצאת נבו, 1991.
שני פרקים מתוך הספר הודפסו בספר: אילן בן עמי, בנימין נויברגר ואריאלה גרוס-רופא (עורכים), דמוקרטיה וביטחון לאומי בישראל : מקורות ראשוניים.
הפרק "חופש הדיבור" הודפס מחדש בספר: דן כספי ויחיאל לימור, אמצעי תקשורת המונים בישראל.
מנחם הופנונג, מימון מפלגות ומימון בחירות בישראל.
ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 1993.
מנחם הופנונג, מחאה וחמאה : השפעת הפגנות הפנתרים השחורים על הקצאות לצורכי חברה ורווחה.
הרב מנחם חשאי (ה'תש"א, 1941 - ה'תש"ע, 2010) היה דיין ישראלי, חבר בית הדין הרבני הגדול.
נולד בתימן בשנת ה'תש"א עלה ארצה כילד יתום במסגרת עליית הנוער ב-1949. למד בישיבת פורת יוסף, ובשנת ה'תש"ך (1960) נסמך לרבנות בידי הרב סלמן חוגי עבודי והרב עובדיה יוסף ורבנים אחרים.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת קריית אליעזר בחיפה, יסד בה בית כנסת ושימש כרבו.
הוא גם נהג להעביר שיעורים קבועים בבתי כנסת אחרים באזור.
בימות החול למד בכולל "תורה והוראה" בעיר.
במשך שנים כיהן כאב"ד בבית הדין הרבני האזורי בחיפה.
בשנת 2007 התמנה כחבר בית הדין הרבני הגדול, ולאחר שלוש שנים בתפקיד נפטר.
מנחם צאלח דניאל (1846–1940, ) היה מנהיג יהודי עיראקי, סנאטור, בעל קרקעות ונדבן.
דניאל היה הסנאטור היהודי הראשון בעיראק והעשיר ביהודי עיראק.
הונה של משפחתו נאמד בכ-400,000 לירות, השוות ל-2 מיליון דולר של לפני מלחמת העולם השנייה.
נולד בבגדאד, עיראק, בשנת 1846 למשפחה שמקורה ככל הנראה באפגניסטן.
בשנת 1869, עם הפעלת "חוק הוילאיתים" בהוראתו של מדחת פאשא, נתמנה דניאל לחבר "המועצה המינהלית" של וילאייט בגדאד ("מג'לס אל־אדארה לוילאית בגדאד"), וכיהן בה עד שנת 1901 (אז מונה במקומו בנו, עזרא).
במרץ 1877 נתמנה לציר בהאספה הכללית של האימפריה העות'מאנית באיסטנבול.
בשנת 1892 העניק לו הסולטאן העות'מאני את התואר "צאחב אל־סעאדה" (סעאדתלו).
בשנת 1924 נבחר דניאל לאספה המכוננת של בית הנבחרים העיראקי.
ב-1925 נעשה סנאטור וכיהן כנציג היהודים בסנאט העיראקי (בו היו 20 חברים) עד פברואר 1932 (אז החליף אותו בנו, עזרא).
דניאל גייס תרומות לצדקה ליהודים ומוסלמיים, הוא בנה גן ילדים ובית ספר יסודי יהודי בשנת 1910 על שמו, ובית יתומים מוסלמי בשנת 1928. בנוסף, היה הראשון מבין התורמים להרחבת מתחם קבר יחזקאל הנביא.
כהוקרה על תרומותיו למוסדות הציבור, בשנת 1925 החליטה עיריית בגדאד לקרוא רחוב על שמו - רחוב מנחם אל דניאל.
בנוסף, הקים שוק בעיר, הקיים עד היום ונושא את שמו.
דניאל היה מעסיקו של הרב סלמאן מוצפי במשך 18 שנים.
סלמאן היה מנהל ספרי החשבונות הראשי ובהמשך המנהל הראשי של עסקיו של דניאל, בטרם היה ראש ישיבת "בני ציון" בירושלים.
מנחם דניאל, שהיה בעל יחסים קרובים למלך עיראק הראשון, פייסל, אירח את המלך ואת משפחתו בארמונו שבמחוז א-סנכ בקצה בוסתני הווקף (שהקדיש מר סולטאן עלי).
זאת, לאחר שארמונו של המלך (קאסר 'שעשוע'), אשר נקנה מסוחר תה יהודי בשם שאול שעשוע, נהרס בהצפת נהר החידקל ב-9 באפריל 1926. המלך ומשפחתו התגוררו אצל דניאל עד לסיום בניית הארמון החדש ברובע כסרה שבבגדאד.
אחיינו של מנחם צאלח דניאל הוא סר ששון חזקאל.
בעקבות מאורעות תר"פ ומאורעות תרפ"א נתפסו היהודים באגן הים התיכון כאויבי הלאומיות הערבית ונאמני הציונות והיישוב היהודי בארץ ישראל.
משום כך, דחה בשנת 1922 דניאל, כאחד ממנהיגי יהדות עיראק, הצעה לפתוח בבגדאד סניף של ההסתדרות הציונית.
בין נימוקיו לדחייה כתב כי הציונות מאיימת על החיים הלאומיים בכל ארצות ערב, ועל פי דעת הקהל בארצות אלו היא נחשבת לבלתי לגיטימית.
מנחם דניאל תמך במגמת העיראקיזציה של היהודים, וסבר כי יהודי עיראק חייבים לגלות נאמנות לארצם הבונה את עתידה.
ב-8 בספטמבר 1922 כתב דניאל תעודת התנגדות לפתיחת סניף של ההסתדרות הציונית אשר תועדה במכתב ששלח אל מזכיר ההסתדרות הציונית בלונדון:
מנחם דניאל נפטר בשנת 1940 ובנו, עזרא דניאל (1874-1952), ירש את מקומו בפרלמנט העיראקי עד 1952. דניאל הבן, היה יחיד מבין מנהיגי הקהילה היהודית בעיראק, אשר בנאומיו בסנאט יצא בגלוי נגד המדיניות הממשלתית שהפלתה את היהודים לרעה.
נאומיו, אשר לא פורסמו בתקשורת, הכו הדים מפה לאוזן דווקא משום שלא היה ציוני.
אמנם בתי הספר והמוסדות הרשמיים המשיכו בחייהם התקינים, אך בתקופה זו מאות יהודים סולקו ממשרותיהם הממשלתיות, הם נרדפו, נפגעו זכויותיהם וסבלו מאפליות אדמיניסטרטיביות רבות בלימודים ובמסחר.
בנאומיו הסביר כי היהודים חיים בעיראק כ-3,500 שנה ולא יהגרו אלא אם יאולצו לכך.
הוא האשים את ממשלת עיראק כי היא זו שיצרה במדיניותה את התנועה הציונית והביאה את היהודים לרצות לברוח מעיראק.
על פי ההיסטוריון העיראקי נביל אל-רובייעי, קבריהם של מנחם ועזרא דניאל בעיר כיפל הוסרו.
עיריית רמלה קבעה רחוב על שמו, באחת מהכניסות לעיר מכביש 40.
מנחם זהרוני (1912–1979) היה מורה לטבע, מייסד מוזיאון בית חנקין, מכון ללימודי טבע וידיעת הארץ בכפר יהושע, ממקימי ומפעילי החברה להגנת הטבע, כתב ופרסם ספרים ומדריכים רבים בנושאי טבע וידיעת הארץ.
מנחם זהרוני נולד בשנת 1912 בעיירה קרינקי אשר בפולין וגדל בצל גילויי אנטישמיות ופוגרומים.
בהיותו בן 5, בזמן מלחמת העולם הראשונה, היה עד לפוגרום, חוויה אשר עיצבה את תפישתו הציונית.
במכתב ששלח לסופר הגרמני היינריך בל תיאר את רגשותיו וכתב: "האדמה השומטת אותי והבוערת מתחת לרגלי וחווית הערכה למולדת רחוקה ומסתורית...
את השם ירושלים למדתי לבטא מיד לאחר שלמדתי לבטא את שמם של אבי ואמי".
בגיל תשע עשרה סיים את לימודיו בסמינר העברי של 'תרבות' בעיר גרודנה ועבר לשמש כמורה בעיירה קוסוב בפולין.
בשנת 1934, בהיותו בן עשרים ואחת, עלה ארצה עם אשתו יפה.
בשנתו הראשונה בארץ ניסה לשלב בין רצונו להיות חלוץ עובד-אדמה, ובין חלומו להיות מורה והחל בעבודה בפרדסים תוך כדי שהוא משמש כמורה מחליף בבית הספר לילדי עובדים בנשר.
בבתי הספר בתל יוסף ופתח תקווה.
עם תחילת שנת הלימודים עבר לפתח תקווה, שם הקים בית הספר לילדי עובדים על שם משה הס.
בשנת 1936 עבר לעבוד בבית הספר בכפר יהושע, כשהוא משלב את ההוראה בלימודים במכון הביולוגי של יהושע מרגולין, בתל אביב ובלימוד עצמי.
באותן שנים ערך תצפיות וטיבוע בציפורים בעיקר בפרושיים, הקים פינת חי והרבה לשוטט בשבילי הארץ.
בקיץ 1947, לאחר שנודע לו כי הוריו ורבים מבני משפחתו נספו שואה, יצא לשליחות להקמת בתי ספר במחנות הפזורים ברחבי אוסטריה, וכחבר 'ההגנה' עסק גם במשימת גיוס אנשים וכספים.
הקמת המכון לטבע וידיעת הארץ בבית חנקין
בשנת 1950 בהתאם לצוואתו של יהושע חנקין, החל בהקמת 'בית חנקין - מכון אזורי לטבע וידיעת הארץ' בבית הספר בכפר יהושע.
מאחורי הקמת בית חנקין עמדו רעיונות חינוכיים-תרבותיים, שבבסיסם עמדה האדרתו של הכפר העברי כצורת חיים חברתית-כלכלית חדשה.
בפיתוח הפעילות החינוכית לדור הצעיר ניצבו הטבע והעבודה כיסודות לחיי רוח אסתטיים ומוסריים כאחד.
בבית חנקין למדו תלמידי הסמינר מנהלל, תלמידי סמינר גורדון (מכללת גורדון), חיפה ומורים לטבע מכל אזור הצפון.
המוזיאון הכיל אוספים מן החי, הצומח, ארכאולוגיה וגאולוגיה מהסביבה ומשך אליו אלפי מטיילים ומבקרים.
הכפר תמך בבניה, אך לא היה בידו לספק ציוד או להקצות כח אדם לתפעול המקום.
מנחם, יחד עם יפה, רעייתו, הקדישו את זמנם, רוחם וממונם הפרטי לפיתוח המקום.
מנחם תרם את האוסף הפרטי העשיר שלו לאוסף המוזיאון ואת שאר המוצגים הגאולוגיים והארכאולוגיים אסף מהסביבה, מן החי והצומח.
הגדרתם נכתבה על ידו בכתב מסוגנן ואופייני לו.
במקביל לעבודתו במוזיאון המשיך לשמש כמורה ומחנך בבית-המדרש למורים על שם א.ד.
גורדון בחיפה, במדרשה למורים בנהלל ובעבודות הוראה והדרכה.
מנחם ראה בלימודי הטבע חשיבות עליונה לאותם זמנים, עיתים של ציונות והגשמה.
הוא ארגן קורסים וימי השתלמות למורים, יסד חוג לידיעת הארץ של העמק המערבי, אשר כלל את כל היישובים על זרמיהם השונים, וקשר את חבריהם בקשר של אהבת הארץ.
מנחם זהרוני היה דמות משמעותית בחיי בית הספר ועבור התלמידים ובדמותו, הפכו לימודי הטבע והמולדת לחלק מהחינוך המרכזי.
לאחר שעות הלימודים עזרו לו תלמידיו בטיפול בפינת החי, בארגון בית חנקין ובאיסוף ותחזוקת המוצגים.
בשבתות היו מצטרפים אליו תלמידיו לטיולים בסביבה, לומדים כל צמח על
איכויותיו השונות, מריפוי ועד מאכל, קוראים שירה ופרקים מהתנ"ך.
בשנת 1960 עזב מנחם את כפר יהושע.
תושבי הכפר מעידים, כי עזב בכעס ובתחושת אכזבה קשה לאחר שנים של עבודה בהן לא זכה להערכה ופער בין שאיפותיו לגבי "בית חנקין" לבין תפישתם של החקלאים את המקום.
מנחם עבר לחיפה עם משפחתו, שם המשיך בתפקיד ההוראה ב'סמינר המורים ע"ש א"ד גורדון' והקים בו את המגמה הביולוגית.
בהמשך הצטרף להקים ולהפעיל את ה'חברה להגנת הטבע' והקדיש זמנו לפרסום ספרים ומדריכים בנושאי ידיעת הארץ.
בשנת 1979 בחצותו כביש סואן נהרג, ונקבר בבית העלמין של כפר יהושע .
מנחם היה נשוי ליפה זהרוני אשר נפטרה בשנת 2009. לבני הזוג שלושה ילדים.
סא"ל (מיל.) עירית זהרוני (1945–2015), אשר נפצעה קשה במלחמת ההתשה ולאחר לימודיה באוניברסיטה, ערכה והפיקה בשנות ה-80 את מדור "דרך ארץ" בעיתון "במחנה".
אילן זהרוני, אשר עוסק גם הוא בתחום ידיעת הארץ ומשמש כמדריך טיולים וותיק, עבד בחברה להגנת הטבע, וכתב מספר ספרים ומחקרים בנושאי טבע וידיעת הארץ.
אביבית ("ביבי") עציוני, רעייתו של פרופ' עמוס עציוני.
"החורש בעונות השנה", הוצאת אירואקס
"חיפה עיר הכרמל בהתפתחותה ההיסטורית", הוצאת מרכזיה פדגוגית (1968)
"טבע ונוף פרקים בהוראת מקרא היסטוריה וידיעת הארץ", הוצאת עם עובד (1970)
"טבע ונוף; פרקים בהוראת מקרא, היסטוריה וידיעת הארץ", הוצאת תרבות וחינוך (1970)
"להכרת חורש האלון המצוי", הוצאת משרד החינוך והתרבות, המחלקה לנוער
"למטייל בכרמל", הוצאת מכון הנריאטה סאלד
"מאוצרות הטבע של ארצנו", הוצאת תרבות וחינוך (1964)
"מגדיר שדה לעצים שיחים בני שיח ומטפסים של החורש הים תיכוני", הוצאת מעלות (1980)
"מדריך ישראל: אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ - גליל תחתון וארץ כנרות", הוצאת כתר, מדריכי נסיעות, ישראל
"עמק יזראל : חוברת מתודית", הוצאת מועצת המורים למען הקהק"ל
"תולדות חיפה עיר הכרמל", הוצאת אירואקס
מנחם זיגלבוים (נולד בתשל"ג, 1973) הוא סופר ומעורכי שבועון בית משיח.
זיגלבוים נולד וגדל בפתח תקווה, למד בישיבות חב"ד.
נשוי לרות ומתגורר ברמת גן.
בתקופת לימודיו בישיבה, פרסם בשבועון כפר חב"ד סיפורי צדיקים וכתבות על אישים חב"דיים ופעילות חב"דית ברחבי תבל.
ובשנים אלו שילב פרסום מאמרים וכתבות תחת שמו האמיתי ובשמות עט.
משנת 1999 מכהן כעורך בשבועון בית משיח ובמקביל מפרסם בעיתון, מאות מאמרים וכתבות, במגוון נושאים, ובהם חשיפות רבות הקשורות לתולדות תנועת חב"ד.
בשנים הראשונות כסופר, פרסם ספרים ובהם סיפורי צדיקים מעובדים על ידו בסגנון דרמטי ושוטף ובשנים הבאות שילב בין הוצאת ספרי היסטוריה, ביוגרפיה וסיפורי צדיקים מעובדים.
למד קאוצ'ינג באוניברסיטת בר-אילן, כן למד והשתלם בלימודי ייעוץ זוגי והנחיית קבוצות.
במקביל השתלם בלימודי גישור וכלכלה משפחתית בי.נ.ר..
טורים בנושאים אלה הוא מפרסם באתרי החדשות החרדים "כיכר השבת" וחרדים10. בנוסף, הוא מגיש פינה בנושא, מדי יום שישי, בשידורי רדיו קול חי.
מרומם ואיש עליה - ביוגרפיה - הרב מנחם מנדל מויטבסק
סיפורים מחדר הרבי - האנשים הקרובים לרבי מנחם מנדל שניאורסון מספרים, 2006
הנסיך השישי - ילדות רבי יוסף יצחק שניאורסון הרבי השישי של חב"ד.
מאחורי קווי האויב - פעולות שלוחי חב"ד במדינות עוינות, 2016
דוד עבדי - ביוגרפיה - הרב דוד חנזין, הוצאה עצמית, 2003
לספר מבראשית - סיפורים אודות אדמו"רי חב"ד.
אסתלק יקרא - סיפור הסתלקותם של נשיאי חב"ד
ומביא גואל - סיפורים על הגאולה
סיפורו של חג (8 כרכים) - סיפורים לפי חגים ומועדים.
סוערות בדממה (2 כרכים) - על מסירות נפשן של נשות החסידים ברוסיה הסובייטית.
לשם ולתפארת - סקירת ייסודה והתפתחותה של ישיבת תומכי תמימים בקריית גת, תשס"ט.
מנחם הרמן (נולד ב-1962) הוא זמר וגיטריסט חרדי ממוצא אמריקאי, חסיד ברסלב.
למד בבית ספר לאומנות בטורונטו.
ניגן בצעירותו ב"להקת ישיבת התפוצות" אותה הקימם יחד עם רוזנבלום, הריס, אברמסון, גולדשטיין, עד להתפרקותה.
מנגן בהופעות של אמנים רבים: יעקב שוואקי, אלי פרידמן, מרדכי בן-דוד ועוד, ובחתונות.
הוא מנהל הרכב מוזיקלי בשם אמת (בעבר נקרא ההרכב "אמונה").
בשנת 2000 הקים (יחד עם ג'ף הורביץ, יוחי בריסקמן ודני ממן) את ההרכב המוזיקלי "מטאליש".
הוציא את הסינגל-קליפ "Get clarity" (קאבר לשיר "get lucky") בחסות "אש התורה".
נשוי ואב לשמונה, מתגורר במצפה יריחו.
מנחם חיים ברייר (נולד ב-1947) הוא רופא חרדי ישראלי, מכהן כסגן מנהל רפואי במרכז הרפואי מעיני הישועה בבני ברק ואחראי על תחום האתיקה וקדושת החיים, בשנים האחרונות משמש כיועץ לרבנים בענייני רפואה ומהווה גורם מפתח מרכזי המקשר בין האוכלוסייה החרדית ועולם הרפואה.
ברייר נולד בתל אביב בשנת 1947, לבן ציון ולחיה ברייר.
למד במדרשית נעם (מנפ"ח) בפרדס חנה בראשות הרב יהושע יגל, שם התקרב לרב יהושע זליג דיסקין רבה של פרדס חנה והיה למקורבו.
בעודו נער (בשנת 1959) נהרג אחיו הגדול, רב"ט , בעודו משרת כחייל צה"ל בחיל השריון בתאונת אימונים.
בעקבות המאורע סירבו הוריו להתיר למנחם חיים להתגייס לשירות קרבי, והוא הופנה לשרת בתפקיד עורפי בחיל הרפואה.
החל משנת 1966 הדריך בחוליית הדרכה ארצית בחיל הרפואה במפקדת קצין רפואה ראשי, לימים יאמר ברייר בהרצאותיו כי במהלך תפקידו זה נפלה בליבו ההחלטה לפנות ללימודי רפואה ולהקדיש את חייו לעזרה לזולת ולחסרי ישע.
את לימודי הרפואה החל באוניברסיטת לאיק בריסל בלגיה, המשך וסיום לימודים באוניברסיטת בולוניה איטליה.
את התמחותו ברפואה פנימית וגריאטריה עשה במרכז הרפואי ת"א – איכילוב, עבד במחלקה הפנימית כ-6 שנים ובמחלקה הגריאטרית בבניין השיקום כ-5 שנים.
בין השנים 1983–1999 עבד במחלקה לטיפולי בית וגריאטריה קהילתית של המרכז הרפואי ת"א – איכילוב.
בשנת 1989 קיבל את פרס רוטרי לרפואה בתל אביב על עבודתו בטיפול בית וגריאטריה קהילתית איכילוב בהמלצת הנהלת המרכז הרפואי תל אביב וראש אגף הבריאות בעיריית תל אביב.
במשך 10 שנים שימש כרופא אחראי ב"מרכז גריאטרי גבעת השלושה" בפתח תקווה המשויך לעיריית תל אביב, המכיל כ-200 מיטות, תחת אחריותו התפתח המקום וגדל ונפתח גם לבריאות הנפש, הפרעות אישיות והתנהגות.
בשנת 1993 עקר מהעיר רעננה ועבר להתגורר בבני ברק בשכונת אור החיים.
מרצה בפורומים שונים בנושאי אתיקה, רפואה והלכה וגריאטריה, במסגרת עיסוקו בנושאי הלכה זכה לקרבתם של רבנים ידועים, בהם שמואל הלוי ואזנר, יצחק זילברשטיין ומשה שאול קליין והיה לאיש אמונם.
בשנת 1999 התבקש על ידי ועד הרבנים האחראי על ניהול המרכז הרפואי מעיני הישועה בבני ברק ועל ידי מייסד ביה"ח ד"ר משה רוטשילד לכהן כמנכ"ל בית החולים מאז שימש גם בתפקיד מנהל רפואי וכיום משמש כסגן מנהל רפואי.
במסגרת תפקידו הוא אחראי גם על תחום האתיקה וקדושת החיים בבית החולים מטעם רבני "ועד ההלכה", כאשר כל ספק בעניינים אלו מובא להכרעתו בהתאם להוראות הרבנים.
בין השנים 2000–2005 שימש כחבר בוועדה לענייני החולה הנוטה למות, שעל בסיס מסקנותיה חוקק חוק החולה הנוטה למות.
כמו כן פעל לשרש תופעה פסולה שרווחה בקרב המגזר החרדי של צריכת ביצים שאינם בפקוח ואינן מוחתמות, מחשש להדבקות בחיידקי מעיים כגון חיידק הסלמונלה.
בין הרבנים החתומים על מכתביו ניתן למנות את הרבנים יוסף שלום אלישיב, שלמה זלמן אויערבך, שמואל הלוי ואזנר, חיים קניבסקי, אהרן יהודה לייב שטיינמן, ניסים קרליץ, ועוד רבים אחרים, וכן הרבנים יצחק טוביה וייס ומשה שטרנבוך מהעדה החרדית בירושלים.
באוקטובר 2018 עקב התפרצות חריגה של מחלת החצבת בישראל, החתים רבנים על פסק הלכה המורה על חיוב להתחסן מפני המחלה, ועל הקביעה כי הנמנע מלהתחסן או לחסן את ילדיו דינו כשופך דמים, המכתב פורסם בהבלטה בעיתונות החרדית.
בשנת 2017 קיבל את פרס שר הבריאות לחיבורי איכות בנושאי בריאות רפואה והלכה, על ספרו מפנקסו של רופא.
בשנת 2019 החל לכתוב מדור קבוע בשם 'מפנקסו של רופא' במגזין התורני עונג שבת של העיתון יום ליום.
במרץ 2019, לקראת חג הפורים החתים רבנים על פסק הלכה המורה למעט בשתייה משכרת.
ברייר נשוי לרבקה בתו של הרב יהודה הלוי (ממייסדי התלמוד תורה של קהילת חוג חת"ם סופר בבני ברק) ואב לשמונה ילדים.
גיסו הוא הרב אהרן פפויפר.
מנחם ויינשטין (נולד בי"א בתמוז ה'תרצ"ו, 1936) הוא מחנך והיסטוריון ישראלי, שעסק בשני תחומי מחקר: בקהילות היהודיות באלג'יריה בימי הביניים ובשיקום הציונות הדתית בשארית הפליטה, ופרסם מספר ספרים בנושאים הללו.
מנחם ויינשטין נולד בשנת 1936 בחיפה לדבורה ולשמחה, שעלו מלבוב שבאוקראינה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי הדתי "יבנה", יצא לעבוד כשוליה במוסך, ובערב למד בתיכון גב"ע.
בשנים תשי"ג - תשי"ד התחנך בחברת הנוער בקיבוץ סעד.
התגייס לצה"ל לנח"ל במסגרת גרעין איתנים של בני עקיבא.
במסגרת השירות הצבאי זכה לתעודת הצטיינות מנשיא המדינה יצחק בן-צבי, ביום העצמאות 1956. במסגרת שירותו הצבאי במילואים השתתף בכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים ב-1967, במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
היה בין מקימי היישוב קרני שומרון והתגורר בו עם משפחתו בשנים הראשונות להקמתו.
בשנת 1960 החל ויינשטין את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, בחוגים תלמוד והיסטוריה יהודית, בדגש על הספרות הרבנית.
בשנת 1964 סיים את לימודי התואר הראשון, ובשנת 1965 סיים את לימודי התואר השני ותעודת הוראה לבתי ספר על-יסודיים.
על מחקרו לתואר השני שעסק בחברה היהודית באלג'יריה במאה הט"ו, זכה ויינשטין במלגה על שם נשיאה השני של מדינת ישראל יצחק בן-צבי שהוענקה לו על ידי מר קדיש לוז יו"ר הכנסת ויד יצחק בן-צבי.
ויינשטין עבד בשנים 1959–1964 במחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך.
בהמשך במכון ריבלין לחקר היישוב הישן באוניברסיטת בר-אילן, ובהוראת היסטוריה ותורה שבעל פה בבתי ספר על-יסודיים דתיים.
ויינשטין השתלב בשנת 1973 בעליית הנוער כמפקח חינוכי.
בשנת 1980 התמקד בתפקידים חינוכיים בעליית הנוער.
כמפקח חינוכי עסק ויינשטין בקידום חינוכי של בני נוער ישראלים משכבות השוליים בכפרי הנוער הדתיים, בקידום חינוכי ולימודי של בני נוער עולים.
בתחילה היו אלו עולים מברית המועצות ומאיראן, ומשנת 1984 גם בני נוער מאתיופיה.
פעילות אקדמית בחקר יהדות אלג'יריה
בין השנים 1968 - 1975 ריכז ויינשטין במסגרת האקדמית את הפעילות המחקרית של "המכון לחקר תולדות היהודים במזרח" באוניברסיטת בר-אילן.
מחקר זה מצוי ברשת באתר דעת, בעקבות פרסומו הוא זכה לאזכורים רבים בספרות המחקר של יהודי אלג'יריה.
בשנים 1970 - 1980 לימד ויינשטין במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 פרש ויינשטין מעליית הנוער וניהל את בית העדות להנחלת זיכרון השואה במושב ניר גלים.
בתפקידו זה חקר ופרסם במספר נושאים: הציונות הדתית בקרב שארית הפליטה.
בתחילה הוא חקר את פעילות הציונות הדתית במחנות המעצר בקפריסין.
פרי המחקר פורסם בספר: "ציונות דתית בשולי ארץ ישראל"; תנועת תורה ועבודה במחנות המעצר בקפריסין".
ספר זה זכה בשנת תשס"ג בפרס הרב ריינס מטעם מוסד הרב קוק.
ויינשטין חיבר ספרים נוספים העוסקים בציונות הדתית בקרב ניצולי השואה באיטליה ובמחנות העקורים בגרמניה.
מקום מיוחד ניתן לבני הנוער בשארית הפליטה בספר "בני עקיבא בהעפלה".
ציונות דתית בשולי ארץ-ישראל: תנועת 'תורה ועבודה' במחנות המעצר בקפריסין, הוצאת ניר-גלים, תשס"א 2001
פדויים לציון: תנועת 'תורה ועבודה' בקרב שארית הפליטה באיטליה 1945 - 1949, הוצאת ניר-גלים, 2004
פדויים לציון ברינה: תנועת 'מזרחי - תורה ועבודה' במחנות העקורים בגרמניה 1945 - 1949, הוצאת ניר גלים, 2008
בני עקיבא בהעפלה, הוצאת ניר ניר-גלים, 2015
תוכניות לתיקונים ביישוב היהודי בירושלים במצית המאה הי"ט, שנתון בר -אילן, רמת גן תשכ"ח, עמ' 339.
תוכניות החינוך בראשיתה של פתח תקווה, שנתון בר -אילן, ז-ח, רמת גן, תשכ"ט-תש"ל, עמ' 344.
פאס וקשריה עם אלג'יר המאה בט"ו, זכור לאברהם, ירושלים 1972, עמ' 13.
התושבים הוותיקים באפריקה הצפונית בימי גרוש ספרד, דבר בקונגרס העולמי החמישי למדעי היהדות, ה, ירושלים 1973, עמ' 115.
על חיי הרוח והחברה בירושלים במאה בי"ח, פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים, יד יצחק בן צבי, ירושלים תשל"ג, עמ' 178.
הרציפות ההיסטורית של הקהילות היהודיות באלג'ירה, ממזרח וממערב, (בר-אילן) רמת גן תשל"ד, עמ' 37.
הקשרים בין יהודי אלג'ירה בין ארץ ישראל, וותיקין (בר -אילן), רמת גן תשל"ה, עמ' 9.
הקהילות היהודיות באלג'ירה בין השנים 1300–1830, חיבור לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה בר-אילן, רמת גן תשל"ה.
קהילת אלג'יר וחכמיה במאות הט"ז והי"ז, תולדות מחברי החוט המשולש, שנתון בר-אילן יד-טו רמת גן תשל"ז,עמ' 139.
המשבר הרוחני והחברתי בקהילת אלג'יר במאה הי"ח ובראשית המאה הי"ט, יהדות צפון אפריקה במאות י"ט-כ, מכון בן-צבי, ירושלים תש"ם, עמ' נב.
דעות, אמונות ועמדות של בני נוער דתי בבית ספר תיכון מקיף דתי, עלים לענייני חינוך בעלית הנוער, סתו תשמ"ג 1982, עמ'46.
החינוך, פרק בספר יהודי המזרח בדורות האחרונים, תל, בר-אילן, ירושלים תשמ"ג, עמ' 55.
חכמי קהילת אלג'יר במאות הט"ז והי"ז (ב), קו-לקו, קובץ מחקרים על יהדות המזרח, מוקדש לזכרו שך שאול זיו, ירושלים תשמ"ג, עמ'33.
מחשבות על חינוך הפנימייתי ועלית הנוער לקראת השנים הבאות, עלים לענייני החינוך בעליית הנוער, ניסן תשמ"ה, 1985, עמ'79.
מאתיופיה לחרבה הישראלית דרך עלית הנוער, תולדות קליטת נוער עולה מאתיופיה בעליית הנוער, עלים לענייני החינוך בעלית הנוער, ירושלים תשנ"ה עמ' 7.
מנחם הלברשטט (נולד ב-7 במאי 1981) הוא צייר ומאייר ישראלי.
הלברשטט גדל ביישוב בית אל, שם גם למד בבית הספר היסודי ובתיכון.
בהמשך למד בישיבת מעלות ובישיבת שיח יצחק.
שירת בצבא כלוחם בחיל השריון.
את לימודיו המקצועיים עשה במכללת הרצוג לתואר ראשון בלימודי הוראת תורה שבעל פה ומחשבת ישראל, באקדמיה בצלאל במחלקה לאנימציה, ובמכללת הדסה ביחידה לעיצוב גרפי והפקות דפוס.
למד ציור ורישום אצל הציירים ליאוניד בלקלב, ארם גרשוני, ומארק ינאי.
מתגורר ביישוב תקוע, נשוי ואב לחמישה.
הלברשטט החל לפרסם איורים בעיתון מקור ראשון במוסף שבת להגות וספרות בשנת 2008, שם מופיעות עבודותיו באופן קבוע ומלוות את המאמר על פרשת השבוע.
מאייר קריקטורות עבור השילוח (כתב עת ישראלי) מאז היווסדו בשנת 2016.
הלברשטט מתמחה באיור ספרי ילדים, והוא אייר כבר עשרות ספרים להוצאות הספרים השונות בארץ ומחוצה לה.
מרבה לעבוד עם ספריית פיג'מה, ואחותה האמריקאית PJ Library.
פרויקט בולט שבו היה שותף הוא סדרת ספרי 'הפרשה', מאת הסופרת אמילי עמרוסי, שיצאה לאור בהוצאת ידיעות אחרונות והפכה לרב מכר.
בשנת 2021 כתב ואייר את הספר 'משהו אחד ולישון' שיצא לאור בהוצאת מזרחי וחולק במסגרת ספריית פיג'מה.
הספר אף תורגם לאנגלית, יצא לאור בהוצאת Green Bean Books וחולק במסגרת פרויקט Pj Library.
במסגרת לימודיו בישיבת שיח יצחק, נוצרו קשריו עם הוצאת הספרים של הישיבה ומכון כתבי הרב שג"ר, שהובילו ליצירת האיורים עבור העטיפות של כמה מספריהם של הרב שג"ר והרב יאיר דרייפוס.
הלברשטט יצר את הציורים ורישומים עבור עונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה שטיסל בשנת 2012. בשנת 2020 יצר חלק מהציורים לעונתה השלישית של הסדרה.
בשנת 2017 היה חלק מצוות התסריטאים, ויועץ תסריט של הסדרה המנצח ששודרה ב-yes.
בין השנים 2019–2020 לימד תקשורת חזותית בבית הספר מעלה לקולנוע.
הלברשטט הוא זוכה פרס שר התרבות לעיצוב, בתחום האיור, לשנת 2021.
בשנת 2023 ובשנת 2025 הוצגו עבודותיו של הלברשטט בביתן הישראלי ב-Biennial of Illustration Bratislava .
'קו פרשה'- איורי מקרא חדשים.
במסגרת שבוע האיור בירושלים 2018. אוצר: ליאוניד בלקלב.
'אמן ההדפס'- שישה אמנים ישראליים עכשוויים בעקבות קפלן.
בית אביחי 2023. אוצרות: אוריין גלסטר.
'לקפוץ למים'- גלריית מרכז האמנים תקוע 2021. ייעוץ אוצרותי: אביטל וכסלר.
'תפילות לדרך'- פסטיבל אאוטליין 2020. מנהרת הרכבת.
אוצרים: אהרון פרידמן, אלעד ליפשיץ.
'החדר שלי'- חדר הילדים כסמל וכמראה לעולם הילדוּת.
2020. אוצרות: עדי שלח ומיכל מגן.
טרמינל – 20 שנה למות מאיר אריאל - שבוע האיור בירושלים 2019 אוצרת: נעמה להב.
אאוטליין – עבודה בהשראת יצירות ספוקן וורד בבית הנסן בירושלים.
2016. אוצרים: נועה קלנר ויניב טורם.
עיר סיפור - עבודה שהודפסה כשלט חוצות ענק במרכז הער בירושלים במסגרת פרויקט עיר סיפור.
2016. אוצרות ועיון: איתם טובול.
הגרסה המאויירת - תערוכה במוזיאון ארץ ישראל.
'אני מכאן'- מקומיות ישראלית בספרות ילדים.
האסתטיקה של הקרוב - ליאוניד בלקלב ציורים ורישומים.
בית אבי חי 2017. אוצרות +טקסט אוצרות וקטלוג.
מנחם זהבי (27 באפריל 1935 – 29 ביולי 1998) היה קצין בחיל האוויר הישראלי שהגיע לדרגת אלוף-משנה.
שימש טייס קרב, מפקד י"ק 503, י"ב 501 ויב"א 509 במלחמת ששת הימים וכמפקד בסיס חיל האוויר 27 (לוד) במלחמת יום הכיפורים.
בתקופתו הגיעו לארץ מטוסי ההרקולס והבסיס הורחב משמעותית כדי לתמוך במשימות התובלה המבצעיות של החייל.
מנחם זהבי נולד בשנת 1935 בתקופת המנדט הבריטי.
ב־1952 התגייס לקורס טיס אותו סיים כעבור שנתיים.
בשנים 1954–1957 שירת במערך הקרב, כטייס אורגן ולאחר מכן ביצע הסבה לסופר מיסטר, והשתתף במלחמת סיני.
בשנת 1957 עבר למערך הבקרה של חיל האוויר.
ב־1968 מונה זהבי לקשל"ב (קצין שליטה ובקרה) ועמד בראש ענף שליטה ובקרה במחלקת אוויר.
ב־1971 מונה למפקד בסיס חיל האוויר לוד בדרגת אלוף-משנה, תפקיד בו החזיק עד לשחרורו ב־1975. במהלך כהונתו כמפקד הבסיס פרצה מלחמת יום הכיפורים, וזהבי השתתף בטיסות תובלה מבצעיות ואף הנחית כוחות בשדה התעופה פאיד ממערב לתעלת סואץ.
ב־1977 הקים עבור חיל האוויר את מנהלת הבקרה העתידית (מנב"ע) שפעלה בשדה דב כהכנה להקמת מפקדת יחידות הבקרה (מיח"ה 517).
ב־1978 הקים זהבי יחד עם עמי איילון את חברת תי"ל (תכנון ייעוץ לתעופה) שעסקה בפרויקטים תעופתיים.
מנחם כ"ץ (נולד ב־1955) הוא חוקר תלמוד ישראלי, מומחה בתלמוד הירושלמי ובמדעי הרוח הדיגיטליים, בפרט בעריכה של מהדורות ביקורתיות דיגיטליות של התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
מנחם כ"ץ נולד בברטיסלאבה ועלה לישראל בשנת 1968. למד בישיבת הר עציון בשנים 1973–1979. משנת 1980 למד תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתלמוד ולמחשבת ישראל.
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת בר-אילן, שם חקר את מסכת קידושין בתלמוד הירושלמי, בהנחייתו של פרופ' דניאל שפרבר.
בשנת 2016 הוציא כ"ץ מהדורה ביקורתית של תלמוד ירושלמי מסכת קידושין, שהייתה מהדורה ביקורתית ראשונה של מסכת מן התלמוד הזה.
במהלך השנים שימש כ"ץ במגוון תפקידים באקדמיה, כולל כמרצה וכמרצה בכיר במכללת אפרתה (שם היה ראש המחלקה לתורה שבעל-פה), האקדמית חמדת והאוניברסיטה הפתוחה, וכן כיהן כעמית מחקר באוניברסיטת חיפה.
כ"ץ ייסד את מכון שילובים בישיבת הקיבוץ הדתי ועמד בראש בית מדרש עלמא בתל אביב.
כיום הוא פועל במסגרת המרח"ב הדיגיטלי של האוניברסיטה הפתוחה.
כ"ץ נחשב לאחד המומחים בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים בישראל, והיה המנהל האקדמי של אתר "הכי גרסינן" במסגרת פרויקט פרידברג לחקר הגניזה, אתר האוסף ומנגיש את כל עדי הנוסח המוכרים של התלמוד הבבלי.
כ"ץ יזם והוציא לפועל כעורך ראשי מהדורה ביקורתית דיגיטלית של התלמוד הירושלמי, בתמיכת מענקים מן הקרן הלאומית למדע.
אביו היה אליהו כץ, שהיה הרב הראשי של ברטיסלאבה ושל באר שבע וחבר מועצת הרבנות הראשית.
אחיו הוא הרב אהרן כ"ץ, שכיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
פרופ' כ"ץ קרוי על שם סב סבו, הרב מנחם כ"ץ-פרוסטיץ, מגדולי תלמידי החת"ם סופר.
תלמוד ירושלמי, מסכת קידושין: מהדורה וביאור קצר - ירושלים: יד יצחק בן-צבי ומכון שכטר למדעי היהדות, 2016.
הירושלמי כפשוטו לר' שאול ליברמן (מהדורה שלישית בעריכת מנחם כ"ץ), 2008.
"הירושלמי בכתבי-היד של התלמוד הבבלי : האם לפנינו עדויות ממסורת נוסח תימן של התלמוד הירושלמי?", סידרא ז (תשנ"א)
"ירושלמי סוף מסכת עבודה זרה: שוב לחסרונות הירושלמי", סידרא יב (תשנ"ו)
"קובצי מאמרים בבבלי - פסקי הלכות או בירורים אנליטיים?", JSIJ 8 (2009)
"הלכה למשה מסיני כאבן בוחן אידאולוגית – מהחכמים בתקופת התנאים ועד העת החדשה", אוקימתא, ו (תש"פ), עמ' 22-1
"הברכה כדפוס בסיסי בתפילת העמידה", שפע טל – עיונים במחשבת ישראל ובתרבות יהודית, מוגשים לברכה זק, (בעריכת ז' גריס, ח' קרייסל וב' הוס), באר-שבע תשס"ד, עמ' 41-27
"חטיבת סוגיות בירושלמי – מגמות עריכה ומשמעותן", א' שמש וא' עמית (עורכים), מלאכת מחשבת – קובץ מאמרים בנושאי עריכה והתפתחות של הספרות התלמודית, רמת-גן תשע"א, עמ' 86-69
"הסיפורים על מינוי הלל בספרות התלמודית – אגדת ייסוד של עולם החכמים", סידרא, כ"ו (תשע"א), עמ' 115-81
מנחם פטר וייס (נולד ב-27 בספטמבר 1938) הוא פרופסור חבר בגמלאות מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
עבד שנים רבות ברפאל בתפקידי פיתוח, הנדסה וניהול.
נולד בעיר פיישטיאני שבצ'כוסלובקיה, בנם הבכור של אליס ויעקב וייס.
בהיותו ילד הלך לבית ספר בנובו מסטו, בשל אווירת האנטישמיות ששררה בבית הספר בעיר מגוריו.
בשנים 1943 עד 1945 התחבאה משפחתו מאימת הנאצים במסתור בכפר קריינה (Krajné), הנמצא בהרים במערב סלובקיה, בביתה של משפחת נבסקי (Nebesky) הסלובקית.
בשנת 1944 בנתה המשפחה מקלט עבור משפחת וייס וצירפה משפחה יהודית נוספת.
בני הזוג נבסקי, בנם סמואל וכלתם אנה הוכרו בשנת 1992 כחסידי אומות עולם בטקס שנערך ביד ושם.
אחרי המלחמה חזרה המשפחה לפיישטיאני, ובשנת 1949 עלתה לישראל.
המשפחה התגוררה בחיפה ומנחם התחיל ללמוד בבית הספר "מרכז" ובהמשך בבית הספר הריאלי.
הוא סיים את לימודיו במגמה הריאלית בשנת 1956 והחל ללמוד הנדסת מכונות בטכניון במסגרת העתודה האקדמאית.
שירת בצה"ל כקצין טכני בחיל האוויר, ולקראת סוף שירותו הצבאי התגייס לעבודה ברפאל.
בשנת 1961 נישא מנחם לרות לבית זידמן, ולהם שני בנים.
וייס עבד במערך התכנון ההנדסי-מכני ברפאל.
עסק בפיתוח אמצעי לחימה, כולל פיתוח פצצה גולשת נהוגה, "תדמית", שהייתה מראשוני טילי האוויר-קרקע שפותחו בישראל, ונעשה בה שימוש מוצלח, בין השאר בהשמדת מערך הנ"מ הסורי במלחמת לבנון הראשונה.
טיל הפופאי פותח בהמשך על בסיס ה"תדמית".
על פיתוחים אלו זכה בפרס ביטחון ישראל בשנת 1975, יחד עם צוות מיחידת הטילים.
וייס ניהל את הפיתוח המכני של "תדמית", עסק בתכנון מכני הנדסי של אמצעי לחימה חדשניים ומדויקים, וכיהן בתפקידי ניהול בכירים נוספים.
כמו כן שימש וייס כמנהל רכש במהלך הקמת חברת "רפאל בע"מ".
בתקופת עבודתו ברפאל השלים לימודי דוקטור בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, בהנחיית פרופ' זאב ארנסט.
בהמשך לימד בטכניון קורסי חוזק חומרים והתעייפות החומר, והנחה דוקטורנטים ומסטרנטים שהמשיכו את דרכו המחקרית.
וייס היה חוקר אורח באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה בשנים 1974–1975, במעבדה הלאומית לורנס ברקלי בשנים 1984–1985, ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון בשנים 1991-1990.
לאחר פרישתו מרפאל בשנת 1990 הצטרף וייס לסגל המחקר בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
מחקריו התמקדו בפיתוח מודלים של תכן הנדסי והתעייפות מתכות.
במסגרת מחקריו פיתח מודל משולב להתעייפות מתכות ומתודולוגיה משולבת לפיתוח מערכות ומוצרים (ICDM - an Integrated Methodology for the Conceptual Design of New Systems).
מתודולוגיה זו הוצגה בכנסים אקדמיים ומיושמת בחברות אחרות בעולם.
וייס ייסד תוכנית לימודים בהנדסת מערכות שהכשירה דור סטודנטים מקצועות במכניים מתקדמים ובמתודולוגיות לפיתוח מוצרים חדשניים.
וייס הנחה סטודנטים לתואר שני ושלישי, שעבודותיהם הוצגו בכנסים בינלאומיים ובמאמרים בכתבי עת.
בה בעת שימש משנת 1976 ועד 1988 כמורה-מסמיך של בודקים מוסמכים למתקני הרמה ומעליות.
מנחם מענדל חן (נולד ב-1 בנובמבר 2000) הוא אתלט ישראלי, פעמיים אלוף ישראל (2024 ו-2025) בזריקת דיסקוס.
אלוף ישראל (2025) וסגן אלוף המכביה (2022) בהדיפת כדור ברזל.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2019 סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.52 מטר, ובמקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.44 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2020 סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.06 מטר, ובמקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.68 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 2021 זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.50 מטר, אחרי איתמר לוי (18.49 מטר) ומרק אלטרמן (14.90 מטר).
בנוסף, סיים במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.98 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני 2022 זכה בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.77 מטר, אחרי איתמר לוי (17.59 מטר) ולפני אריאל אטיאס (14.11 מטר), ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 49.71 מטר, אחרי דניס ואליאולין (54.11 מטר) ולפני יהב אדיר (42.99 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של מכביה העשרים-ואחת שנערכו ביולי אותה שנה זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.11 מטר, אחרי איתמר לוי (16.33 מטר) ולפני אריאל אטיאס (13.66 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2023 זכה בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.94 מטר, אחרי קמרון בייטס לנדיס (16.20 מטר) ולפני דניס ואליאולין (14.00 מטר), ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.31 מטר, אחרי דניס ואליאולין (54.20 מטר) ולפני אליאס בטצ'איב (49.62 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.89 מטר, לפני דניס ואליאולין (51.56 מטר) ואליאס בטצ'איב (49.26 מטר).
מדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.99 מטר, אחרי דניס ואליאולין (14.14 מטר) ואריאל אטיאס (14.01 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 46.55 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2025 זכה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.26 מטר, לפני דניס ואליאולין (14.38 מטר) ועידו מור (14.04 מטר), ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 53.52 מטר, לפני דניס ואליאולין (53.05 מטר) וגיא פלש (45.53 מטר).
נוסף לכך, סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 46.49 מטר.
חן היה חלק מנבחרת ישראל בבובסלי שניסתה להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג (2022) אך ללא הצלחה, לאחר שדורגה במקום 31 בעולם עם 504 נקודות.
הוא יתחרה בנבחרת לצד אדם אדלמן, וארד פוארסה ועומר כץ, וזו תהיה הפעם הראשונה בה ישראל מיוצגת בענף זה באולימפיאדה.
מנחם מגידור (קורוטניצקי) (נולד ב-24 בינואר 1946) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס שכיהן כנשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בפתח תקווה, בן יחיד לשרה וישי קורוטניצקי, מראשוני נתניה.
גדל בנתניה ובמושב גבעת שפירא בשרון.
למד בתיכון טשרניחובסקי והוקפץ פעמיים כיתה.
בגיל 16 התקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור במתמטיקה באוניברסיטה העברית.
את העבודה לתואר עשה בהנחייתו של פרופ' עזריאל לוי.
במחקריו תרם תרומה נכבדה לתורת הקבוצות וללוגיקה מתמטית.
בשנת 1982 מונה לפרופסור באוניברסיטה העברית.