tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1983 נבחר כדיקן הפקולטה לחקלאות, וכיהן בתפקיד זה כשלוש שנים.
במהלך השנים כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ובתחנת המחקר של משרד החקלאות האמריקאי במרילנד.
כמו כן, פעל בוועדות למחקר של משרד החקלאות והיה פעיל בקידום תוכניות לימודים לחקלאות במשרד החינוך.
בשנים 2004–2005 שימש כיו"ר ועדת ההיגוי לאיחוד המכללות בקמפוס אחוה.
בנוסף לפעילותו האקדמית, השתחרר ממילואים בדרגת סא"ל כמפקד גדוד מרחב איילון בפיקוד העורף, כמו כן, היה פעיל וחבר מזכירות בעמותה למען המבוגר (על"ה) בעיר רחובות.
כיהן בהנהלות ובאגודות ידידים של גופים בתחום הבריאות, המוזיקה, השלום והביטחון.
במסגרת פעילותו המוזיקלית, היה חבר בוועד המנהל של מקהלת גארי ברתיני, ניגן בפסנתר ולמד מוזיקה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2000 יצא לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר כמעט עד שנתו האחרונה והיה לממציא עם שותפיו למחקר: פרופ' עקיבא אפלבאום, פרופ' אליעזר גולדשמידט, ד"ר משה הוברמן, פרופ' יוסף ריוב ופרופ' אדוארד ס' סיסלר.
הם פיתחו חומר שבאפשרותו להגדיל את יבולי החיטה, להאריך את חיי המדף של פירות ואת חיי האגרטל של פרחים.
החומר טרם עבר תהליך גמלון תעשייתי אך פעילותו הוכחה בניסויים במעבדה.
התגורר ברחובות, ונקבר בבית העלמין גורודיסקי בעיר.
את חייו המדעיים הקדיש גורן למחקר והוראה בפקולטה לחקלאות, בתחום ההדרים ובתחומים הקשורים לפיזיולוגיה, ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית – כל אלה בהקשר לגדילה, לפריחה ולהתפתחות פרי.
חקר היבטים שונים של בעיות הקשורות לבקרה של הביו-סינתזה ומטבוליזם של הורמונים צמחיים, במיוחד בנושא הנשירה ובקרתה.
בהמשך פנה למחקר ביוכימי-מולקולרי הקשור לאיכות הפנימית של פרי ההדר, תוך התייחסות ייחודית למטבוליזם הפחמימות בפרי – עד לרמה הגנטית.
בהמשך, מחקרו עסק בפעולתו של אתילן בצמחים, בבחינת יעילותם של חוסמי אתילן בדחיית הזדקנות של צמחים, וכן בהארכת חיי המדף של פירות ופרחים.
במהלך עבודתו המחקרית, פרסם למעלה מ-200 מאמרים בעיתונות המדעית הבינלאומית, כ-30 מאמרים בספרות המקצועית בישראל, וערך 4 ספרים שכינסו אסופות של הרצאות שניתנו בכינוסים מדעיים בינלאומיים.
היה חבר בשורה של אגודות מקצועיות בישראל ובעולם בתחומי הבוטניקה, ביולוגיה ופיזיולוגיה של הצמח, הורטיקולטורה וחקר פירות ההדר.
הוא היה בעל שם עולמי בתחומו, הנחה תלמידים רבים לתארים מתקדמים, לימד קורסים מתקדמים, הוזמן להרצות בכנסים בינלאומיים וזכה בפרסים ובהוקרה בינלאומית על עבודתו.
היה נשוי לנורית גורן, עורכת לשונית ומתרגמת (נפטרה ב-1992), בתם של קלרה (לבית אובשני) ופנחס כחולי, שהיו בעלי חנות הספרים הראשונה בתל אביב.
הותיר שלושה ילדים, שמונה נכדים ובת זוג.
בתו הבכורה, ד"ר סמדר ברסלר, היא אסטרופיזיקאית, שותפה מייסדת בחברת עורכי הפטנטים ד"ר איל ברסלר ושות'; בתו האמצעית, ד"ר איריס גורן דגן, היא רופאה העוסקת באינפורמטיקה רפואית ולשעבר שחקנית כדורסל בליגה הבכירה ובנבחרת ישראל; בנו ד"ר נמרוד גורן הוא מייסד מכון מיתווים ונשיאו, ומייסד-שותף של Diplomeds – המועצה לדיפלומטיה ים-תיכונית.
בת זוגו, ד"ר הדרה כהן, היא גמלאית של המחלקה לחינוך בפקולטה לחקלאות.
דודו היה השחקן משה הלוי, שנמנה עם מקימי תיאטרון האהל, ובת-דודתו הייתה השחקנית אהלה הלוי.
גיסו הוא צלם הקולנוע חנניה בר.
פרס זלמן יעקבזון למחקרים מקוריים בענף ההדרים (1963)
חבר כבוד בחברה הישראלית לעצי פרי נדירים (1986)
מחזיק הקתדרה להורטיקולטורה ע"ש ג'יימס דה רוטשילד (1987)
עמית החברה האמריקאית למדעי ההורטיקולטורה (1993)
עמית החברה הבינלאומית לציטרוקולטורה (2012)
רפי זוכר (22 ביוני 1955 תל אביב-יפו, ישראל – 28 באפריל 2011, סנטיאגו דה קאלי, קולומביה), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי יפו.
ב-1964 הצטרף לקבוצת מכבי יפו ובעונת 1972/1973 בליגה הלאומית עלה לקבוצה הבוגרת.
משחק הליגה הראשון שלו נערך ב-21 באפריל 1973. זוכר שיחק ב-77 משחקי ליגה ובהם כבש ארבעה שערים.
משחק הליגה הסדירה האחרון שלו נערך ב-28 במאי 1977, במחזור האחרון של עונת 1976/1977 בליגה הלאומית, בה סיימה מכבי יפו כסגנית האלופה ועלתה למשחקי האינטרטוטו.
זוכר השתתף עם יפו בטורניר ואף כבש שער בניצחון הביתי של מכבי יפו 2–1 על פ.צ.
אמסטרדם במשחק שנערך ב-9 ביולי 1977 באצטדיון בלומפילד.
לאחר מכן זוכר התחתן ועבר להתגורר בקולומביה, שם התגוררו הוריו ואחיו, והשתלב בעסקי הביגוד של משפחתו.
ב-1983 שב לישראל וניהל מספר עסקים.
בסיוע חברו אלי שכטר הצטרף שוב לשורות מכבי יפו תחת המאמן אליעזר שפיגל והצטרף למחנה האימונים של הקבוצה באוסטריה לקראת עונת 1983/1984. במחזור הראשון של העונה ב-24 בספטמבר 1983 עלה כמחליף בדקה ה-52 במשחק בו סיימו מכבי יפו ובית"ר ירושלים בתיקו אחת.
היה זה משחקו הרשמי האחרון בליגה הסדירה.
לאחר המשחק החליט לפרוש ולהתמקד בעסקיו.
במהלך שהותו בארץ השתלב בשורות "ותיקי יפו" במסגרת ליגת הוותיקים.
בין השנים 1972–1974 שיחק זוכר בנבחרת הנוער בכדורגל תחת דוד שווייצר.
בשנותיו האחרונות נאבק במחלת סרטן הריאות, הלך לעולמו ב-2011 ונקבר בקאלי, קולומביה.
היה נשוי לאורית והם היו הורים לבן ובת וסבים לנכדים.
אלמנתו וילדיו שבו להתגורר בישראל.
האחים רפי שאולי (נולד ב-29 באוקטובר 1939) ותדי (טדי) שאולי (נולד ב-11 ביולי 1945) הם מסעדנים ואנשי עסקים.
משנת 1965 ועד 2023 פתחו עשרות מסעדות, מועדונים ודיסקוטקים בתל אביב, בירושלים, בחיפה, באילת, ברודוס, בלונדון ועוד.
בין השאר פתחו את הדיסקוטק הראשון, את מועדון החברים הראשון ואת המסעדה הסינית הראשונה בישראל.
האחים שאולי הפיקו את המחזמר "שיער", ייסדו את המגזין "מוניטין", והיו הבעלים של הדולפינריום בתל אביב.
רפי שאולי הוא יקיר העיר תל אביב לשנת 2013.
רפי ותדי נולדו בבית החולים ליולדות פרויד למשפחת שאול והתגוררו בילדותם בשכונת פלורנטין בתל אביב.
רפי שאולי התגייס לצה"ל בשנת 1957 ושירת בחיל האוויר.
לאחר שחרורו מהצבא שימש דייל בחברת אל-על במשך כשנתיים.
תדי שאולי התגייס לצה"ל בשנת 1963 ושירת כמדריך נוער בשדה בוקר.
בשנת 1965, עם שחרורו של תדי מהצבא, פתחו רפי ותדי עם איקא ישראלי ודן בן אמוץ, את הדיסקוטק הראשון בישראל, במרפסת החמאם ביפו.
רפי תיקלט בו והיה למעשה הדי ג'יי הראשון בארץ, ותדי עמד מאחורי הבר.
את ההשראה קיבל רפי מ"גינזה" בניו יורק.
באותה שנה פתחו רפי ותדי שאולי את הדיסקוטק "ויסקי א־גוגו" ברחוב בן יהודה פינת ז'בוטינסקי בתל אביב, ובשנת 1966 נפתח סניף נוסף של הדיסקוטק במרכז הכרמל בחיפה.
בשנת 1966 פתחו את מועדון "מנדי'ס", ברחוב בן יהודה 67 בתל אביב, וסניף נוסף בירושלים.
המועדון נקרא על שמה של אשתו של רפי, מנדי רייס-דייוויס, שהייתה מעורבת בפרשת פרופיומו, פרשת ריגול בריטית-סובייטית בשנות ה-60 של המאה ה-20. במועדון הופיעו, בין השאר, להקת הצ'רצ'ילים.
את המקום פקדו שחקני הקולנוע שון קונרי, מייקל קיין וברנדה ואקרו, ידידיה של מנדי, ועוד.
בשנת 1967 פתחו רפי ותדי את המועדון-דיסקוטק "צ'יטה" ברחוב שונצינו בתל אביב.
במועדון הופיעו בין השאר הצ'רצ'ילים והאריות.
בשנת 1968 פתחו האחים שאולי את מסעדת "דה סינגינג במבו" (הבמבוק המזמר) ברחוב יורדי הסירה בנמל תל אביב, המסעדה הסינית-יפנית הראשונה בישראל, בתקופה שבה היה מתחם הנמל ריק ושומם לגמרי.
תדי ורפי הביאו לארץ את הו יאנג צ'אן, טבח סיני, לעבוד במטבח של המסעדה.
צ'אן נשאר בישראל כ-30 שנה ופתח בעצמו כמה מסעדות.
בשנת 1973 פתחו מסעדה סינית נוספת, "מיסטר סינג", ברחוב פרישמן בתל אביב.
זאת המסעדה הראשונה בישראל שהציעה מנות אוכל בטייק אוויי.
באותה שנה פתחו מסעדה מקסיקנית ביפו.
בשנת 1976 פתחו את המסעדה הסינית "מנדיס על החוף" בעיר אילת.
ראש הממשלה יצחק רבין גזר את הסרט בערב הפתיחה.
באותה שנה פתחו האחים שאולי מסעדה ברודוס.
תדי ורפי פתחו בשנת 1976 בתל אביב את מסעדות ההמבורגר הראשונות בסגנון אמריקאי, "תל אביב הקטנה" ברחוב הירקון ו"מנדיס דרגסטור" בדיזנגוף.
בערב הפתיחה של "תל אביב הקטנה" נערך טקס הטבעת כפות ידיהם של מפורסמים בבטון.
בשנת 1977 פתחו רפי ותדי את מועדון החברים הראשון בארץ, "המועדון", ברחוב הירקון בתל אביב.
המועדון כלל ארבע קומות ומונתה ועדת קבלה כדי לבחור את המצטרפים למועדון, נוסף על התשלום המשמעותי שנדרש מהחברים לשלם.
במועדון הייתה מסעדה ודיסקוטק, והוצגו בו גם תערוכות אמנות, בין השאר של אסי דיין.
בשנת 1982 המקום נשרף, והוא נפתח מחדש בשנת 1984. בשנת 1981 נפתח סניף נוסף של המועדון בגן האם בחיפה, ביוזמתו של גד זאבי.
בשנת 1978 ייסדו האחים שאולי, עם שוקי בן פורת, מיכאל אלבין, דוד מושביץ, יורם מושקט וחיים בר און, את המגזין מוניטין.
עורכו הראשון היה אדם ברוך.
הירחון היה המגזין הראשון בישראל שהודפס בדפי כרומו בצבע.
בשנת 1989 פתחו את מסעדת הגלריה הלבנה בשדרות רוטשילד, ואת מסעדת הסושי הראשונה בישראל, כחלק מסניף של מסעדת "סינגינג במבו" ברחוב הירקון.
בשנות ה-80 כתב רפי שאולי סרטים בהוליווד, ביניהם "הגולאג", שבו שיחק מלקולם מקדואל בתפקיד הראשי.
בסוף שנות ה-80 פתחו תדי ורפי בתל אביב את חנות הפרוזן יוגורט הראשונה בישראל, "מנדיס שרי", בפינת הרחובות בן-גוריון ודיזנגוף.
שנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך
בשנת 1990 פתחו רפי ותדי מחדש, עם שותפם יהודה טלית, את הדולפינריום בתל אביב, שנסגר כמה שנים קודם לכן.
הם שיפצו את המבנה, הביאו דולפינים ומאמנים מרוסיה ופתחו במקום מסעדה.
המקום נסגר בשנת 1993 ולא נפתח שוב.
בשנת 1991 העלו רפי וטדי, עם יהודה טלית וחיים סלוצקי, הפקה מחודשת של המחזמר "שיער" באולם הסינרמה, בבימויו של צדי צרפתי.
באותה שנה חבר תדי לקבוצת איזנברג כשותף בחברה הציבורית "קיסריה מקרקעין ונופש".
כחלק מהפעילות העסקית של הקבוצה הקים עם רפי אחיו את הקאנטרי קלאב "קיסרית" בקיסריה.
בתחילת שנות האלפיים הקים רפי שאולי עבור חברת Park Plaza את מסעדת "צ'ינו לטינו" בנוטינגהאם, לידס ולונדון.
באותן שנים חבר תדי שאולי למוזאון תל אביב עם שותפו יצחק חנגל, וביחד הקימו את "סטודיו קפה" (במוזאון) ואת בר הטאפס "הלנה" (בביתן איל עופר) ואת המסעדות "דובנוב 8", "ג'קומטי" ו"פסטל", שזכתה בתואר "המסעדה המעוצבת היפה בעולם" לשנת 2014, בתחרות שהתקיימה בסין.
תדי פתח עם חנגל גם את מסעדת "ריברסייד" על שפת הירקון ו"קפה אריאלה" בבית אריאלה בתל אביב.
בשנת 2013 קיבל רפי שאולי את פרס יקיר העיר תל אביב.
רפאל (רפי) ועקנין (נולד ב-1949) הוא פסיכולוג חינוכי מומחה לביבליותרפיה.
ועקנין נולד במרקש שבמרוקו ועלה לישראל עם הוריו ב־1956.
שירת בצה"ל כקצין בריאות נפש (קב"ן) וכקצין יחסי אנוש של המדרשה הצבאית לחינוך.
ועקנין למד לתואר ראשון ולתואר שני בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים במגמה לפסיכולוגיה חינוכית, תחום התמחות: ביבליותרפיה.
שימש כמרצה לפסיכולוגיה וחינוך במכללה ירושלים, במכון לנדר (מיסודו של "טורו קולג'"), במכללת חמדת הדרום, וראש החוג לחינוך יהודי במכללת הרצוג.
ועקנין שימש כיועץ בכיר במכון לה"ב (לימודי התמחות בחינוך).
בעבודתו ובמחקריו פיתח ועקנין קריאה פסיכולוגית וחינוכית של סיפורי אגדה ומדרש.
ב-1997 הוכתר בתואר דוקטור (PhD) על סמך עבודת מחקר שערך בנושא: "הוראה מחנכת: הוראת תוכני לימוד ממקצועות הקודש ותרומתה לעיצוב זהות יהודית ולטיפוח ערכי היהדות".
בהדרכת פרופסור משה ארנד (ז"ל) ופרופסור דוד צוריאל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2000 הוענק לו פרס שר החינוך ליוצרים בתחום התרבות היהודית.
ב-2015 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר מטעם הוועדה העליונה של המועצה להשכלה גבוהה.
ועקנין מרצה לפסיכולוגיה במכללת "אורות" ברחובות,
ועוסק בהנגשת היהדות לקבוצות צליינים נוצרים מארצות הברית.
זהות יהודית – עיון פסיכולוגי במקורות ישראל, 1998
הוראה מחנכת – גישה פסיכולוגית חינוכית בהוראת תוכני לימוד,2001
מה שלבך חפץ – מבט אל הנפש באגדה ובמדרש,2013
נפש יהודי – פסיכולוגיה של הזהות לאור מדרשי חז"ל ,2015
אלה החיים – זוגיות, משפחה וחינוך באגדות חז"ל, 2018
גינאי היה שחקן ישראלי, שפעל בזירה התרבותית בישראל ובצרפת.
הוא נולד באיסטנבול שבטורקיה ועלה לישראל בשנת 1956. את דרכו האמנותית החל בלהקת חיל הים, בה שירת בין השנים 1967–1969 לצד שלמה ארצי.
בשנת 1970 הופיע במחזה "דוד השמן" פרי עטם של דוד קריבושי ויורם טהרלב, ובהמשך השתתף במחזמר "אל תקרא לי שחור", בבימוים של דן אלמגור ובני נגרי.
בשנת 1980 השלים את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך לימודיו ביים שני סרטים קצרים.
סרטו השני, A Tender Night, זכה בפרס בפסטיבל יוסטון (1987) ובציון לשבח בפסטיבל שיקגו (1989).
גנאי הופיע בסרטים "עברית בסימן טוב" (1975), "גבעת חלפון אינה עונה" (1976) בתפקיד חיליק, חייל במילואים, "רק היום" (1976) בתפקיד לקוח אצל חיון, "מבצע יונתן" (1977) בתפקיד מפעיל מגדל פיקוח, "השיר של שפירא" (1978), וב-1979 ביים ושיחק בסרט "ברגע האחרון".
גנאי נפטר ב-23 בינואר 1995 בגיל 46 בפריז שבצרפת.
ההרכבים להקת חיל הים ואל תקרא לי שחור - במצעדים השנתיים (הגל הקל)
גינאי שירת בלהקת חיל הים, ובשנת 1969 נטל חלק בתוכנית הלהקה "רפסודה בכחול", ממנה בלט השיר "אנשי הדממה", אשר זכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
לאחר שחרורו מצה"ל, השתתף גינאי בשנת 1972 במופע "אל תקרא לי שחור".
שניים משירי המופע זכו להיכלל במצעדים השנתיים "יום יבוא" דורג במקום ה-16 לשנת תשל"ב (1972), ו"קליפסו בשחור לבן" הגיע לאותו דירוג בשנת תשל"ג (1973).
שנהמקוםשירביצועתש"ל (1970)20אנשי הדממהלהקת חיל היםתשל"ב (1972)16יום יבואאל תקרא לי שחורתשל"ג (1973)16קליפסו בשחור לבןאל תקרא לי שחור
רפאל (רפי) גרינברג (נולד ב-10 בינואר 1958) הוא פרופסור אמריטוס במכון לארכאולוגיה, אוניברסיטת תל אביב.
נולד ב-10 בינואר 1958. למד במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים תואר ראשון (1981), תואר שני (1987) ודוקטורט (1997).
כותרת הדוקטורט שלו הייתה: "יישוב עמק חולה מראשית תקופת הברונזה הקדומה ועד סוף תקופת הברונזה התיכונה 2א : מחקר ארכיאולוגי אזורי." בין 1985–2000 ערך את "חדשות ארכיאולוגיות" ב"עתיקות".
החל מ-1998 הוא מלמד באוניברסיטת תל אביב, ובראשית 2026 יצא לגמלאות.
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (2010-2011), באוניברסיטת בראון (2019‒2020) ואוניברסיטת שיקגו (2015).
בין 2011- 2016 שימש כ ביוניברסיטי קולג' לונדון.
שימש כחבר מערכת בכתבי העת: , LEMA (Brepols) ו-Strata.
גרינברג חבר בארגון אקדמיה לשוויון.
גרינברג הוא מייסד-שותף של החל"צ עמק שווה, המבקשת למנוע שימוש בארכאולוגה ככלי פוליטי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-2025 היה גרינברג צפוי להשתתף בכנס הארכאולוגיה הישראלי ה-49. עמיחי אליהו, שר המורשת הישראלי, דרש לבטל את השתתפותו של גרינברג בכנס בשל הקו הביקורתי שמתח על התנהלות הקהילה הארכאולוגית הישראלית בגדה המערבית.
בעקבות ההתערבות הפוליטית, הודיעה הוועדה המארגנת על ביטול הכנס.
רפאל גרינברג, יאניס חמילקיס , אומה וגזע : התמודדות עם העבר ודה קולוניזציה של העתיד בישראל וביוון הקיבוץ המאוחד, 2024.
רפי פסחזון (י"ז בניסן ה'תרצ"ז, 29 במרץ 1937 – ט"ו בחשוון ה'תשנ"ב, 23 באוקטובר 1991) היה מוזיקאי, מנחה זמר עברי ומנצח על חבורות זמר.
את דרכו בניצוח החל כעוזרו של יצחק גרציאני כמנצח מקהלת צדיקוב.
היה הממונה על המדור המוזיקלי בהסתדרות ובמסגרת תפקידו פעל להפצת הזמר העברי בציבור הרחב.
הוא עשה זאת במסגרת שירונים וספרי זמר שהוציא המדור וכן בעריכת מפגשי חבורות זמר במקומות שונים בארץ, במפגשים אלה היה גם שר עם הקהל.
פסחזון ניצח על חבורות זמר רבות ובהן חבורת הזמר "האירוסים - זמרי בית אלפא".
הוא ערך יחד עם תלמה אליגון-רוז את ששת הכרכים של "אלף זמר ועוד זמר", המקיפים חלק גדול מהשירים העבריים המוכרים.
גיל אלדמע ותלמה אליגון-רוז הקדישו לפסחזון את היצירות : "רעי הטוב" ו"שירים עד שנמות"..
הלך לעולמו ב-1991 ממחלת לב והוא בן 54. היה חבר קיבוץ גבעת השלושה.
רפי נלסון אילון (30 באוקטובר 1930 – 6 בפברואר 1988) היה מפיק ודמות ידועה בבוהמה הישראלית, בעליו של הכפר של רפי נלסון בטאבה, שהיה מוקד חיי בוהמה מסוף שנות ה-60 עד סוף שנות ה-80. המקום היה סמל של מין חופשי, מריחואנה ושיזוף בעירום.
מאוחר יותר עברת את שמו לאֵילון.
השתתף במלחמת העצמאות, ואיבד עין בקרב לטרון.
הוא התייחס לכך בהומור, באומרו כי "כאשר איבדתי עין אחת, אז התחלתי לחיות.
עם שתי עיניים לא ידעתי איך חיים".
הוא נקרא נלסון על שם האדמירל הבריטי הוריישו נלסון, שאיבד את עינו בקרב בשנת 1794. אחרי מלחמת השחרור יצא נלסון לאמריקה, וכשחזר הגיע להתיישב באילת הצעירה.
הוא עבד במכרות תמנע כנהגו של מנהל המכרה מאיר בית אש והיה גם כתב נודד שפרסם טורים בעיתונים ארציים מסיפורי אילת והדרום.
ב-22 ביולי 1957 נעצר נלסון, כשיצא בשליחות עיתונאית של מגזין "העולם הזה" לחצות את תעלת סואץ במסווה של מלח על אוניית מטען.
הוא עלה על סיפון האונייה הדנית "בריגיטה טופט" שעברה בתעלת סואץ, ובעת שעברה בתעלה עצרו אותו שלטונות מצרים.
נלסון נכלא באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר לאחר התערבות האו"ם.
כשחזר לישראל סיפר כי עבר עינויים בעת מעצרו.
הוא נחשד כי מסר סודות למצרים והועמד לדין, וב-11 בפברואר 1960 נדון למאסר על־תנאי של שנתיים ולתשלום קנס של 1,000 לירות.
אורי אבנרי, עורך השבועון שבשליחותו יצא נלסון לחצות את תעלת סואץ, טען כי השלטונות בישראל נטפלו לנלסון כחלק מדה־לגיטימציה לעיתון "העולם הזה", שנתפס חתרני.
לאחר שובו מן השבי ניסה נלסון את מזלו כמדריך תיירים באילת.
ב־1959 הוא פתח בר בשם "סוף העולם" בדירת שיכון.
בהמשך נסגר המקום ונפתח שוב כמועדון לילה באותו שם, במבנה ייעודי תלת־מפלסי.
המועדון היה ידוע במגוון האומנים שהחלו שם את הקריירה שלהם כזמרים, כמו חוה אלברשטיין, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ ולוליק, שהופיעו בו.
ב-1959 נשא נלסון לאישה את לאה לוין, רקדנית צעירה מלהקת בת־שבע.
לשניים יש בן המתגורר כיום בארצות הברית.
בני הזוג נפרדו בתחילת 1961.
בשנת 1964 ניהל לזמן מה את מועדון "מינוס 206" בטבריה ומכר אותו לצלם מקסים סולומון.
אחר כך ניסה מזלו כאמרגן אך ללא הצלחה מרובה.
רק לאחר כיבוש סיני נכנס לתודעה הישראלית כאשר הקים את כפר הנופש שלו בטאבה בשנת 1970.
תדמיתו הציבורית כנהנתן וכמאצ'ו, עם שרשרת שיני כריש, כובע בוקרים, בקבוק בירה והזקן התמידי, הפכה אותו לדמות ידועה בישראל.
הוא פרסם את הבירה האמריקנית "באדוויזר", וגילח את זקנו המפורסם בפרסומת לסכיני גילוח של חברת "בונד".
באפריל 1985 הקליט נלסון את שירם של דוד קריבושי ואלון אבידר "טאבה סבבה", והופיע איתו בתוכנית הטלוויזיה "סיבה למסיבה", שהנחה מני פאר.
בפברואר 1987 הוא נישא למריאן ויצמן, בתו של הסופר הצרפתי ז'אק דרוז'י-ויצמן.
ב-1988 נפטר נלסון מהתקף לב ונקבר באילת בלוויה המונית.
נאמרו עליו הספדים על ידי אישים רבים: ראש העיר רפי הוכמן, שולמית אלוני, מיכאל בר זוהר, דידי מנוסי ועוד.
על המצבה שלו נכתבה בלדה שכתב חברו עמוס אטינגר.
נלסון נישא ארבע פעמים ונולדו לו לפחות ארבעה ילדים מנישואיו.
הכפר של רפי נלסון בטאבה היה למרכז לפעילויות מוזיקליות ותרבותיות רבות.
אורחיו היו אנשי שלטון, גנרלים ואנשי בוהמה רבים.
הכפר הפך ללוקיישן אהוב על במאי קולנוע ובין השאר צולמו בו הסרט "כץ וקרסו" (1971), שבו שיחק נלסון בתפקיד אורח, וסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" (1981) נלסון שיחק בתפקיד משנה גם בסרט "שלושה ואחת" (1975) והופיע בתוכניות טלוויזיה רבות.
ב-1982 כאשר ישראל נסוגה מחצי האי סיני הכפר של נלסון שהיה סמוך לגבול נשאר במחלוקת קשה בין ישראל ומצרים.
נלסון עשה כל שביכולתו להשאיר את הכפר שלו בשליטה ישראלית מה שגרם לקרע בין המדינות.
בשנת 1986 החליטה ממשלת ישראל לצאת לבוררות בינלאומית על טאבה כדי לשקם את היחסים עם מצרים.
פסק הבוררות שניתן ב-29 בספטמבר 1988 קבע שטאבה היא שטח מצרי.
ב-1989 הוחזרה טאבה למצרים – החלק האחרון מחצי האי סיני שהעבירה אליה ישראל – במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
באלבומו השני של דויד ברוזה, "קלף" (1982), הופיע השיר "בלדה לנלסון", שהלחין ברוזה למילים מאת יהונתן גפן.
בשנת 2021 יצא סרטו הדוקומנטרי של הבמאי אבי מאור מרזוק "המלחמה האחרונה של נלסון", על סיפורו של נלסון וכפר הנופש שלו בטאבה, שנקלע לסכסוך הגבול בין ישראל למצרים.
הסרט שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב מביא תיאורים וסיפורים על עלילות חייו של נלסון והוויית הכפר.
הסיפור מסופר דרך עיניהם של אורחי הכפר וחבריו של נלסון, ומשולבים בו קטעי ארכיון נדירים ותמונות מהאוסף הפרטי העצום של נלסון.
בכניסה לחוף של מוש, אילת ניצבת אנדרטה לזכרו "כובעו של נלסון", אותה עיצב חובב כרובי.
הרב רפאל (רפי) פוירשטיין (נולד ב-1958, ה'תשי"ט) הוא רב קהילה לשעבר בשכונת הר נוף בירושלים, מראשי ארגון "צהר", ונשיא "מרכז פוירשטיין לקידום כושר הלמידה".
אביו היה חתן פרס ישראל פרופ' ראובן פוירשטיין, שפיתח שיטות ייחודיות לשיפור תהליכי חשיבה ולמידה, והקים את מכון פוירשטיין לקידום כושר הלמידה.
אחיו הוא השחקן, התסריטאי והבמאי אהרן פוירשטיין.
פוירשטיין למד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ולאחר מכן גם לימד בה.
בשנת 1977 החל את לימודיו בישיבת מרכז הרב בירושלים, בה למד במשך שמונה שנים וקיבל סמיכה לרבנות.
לאחריהן המשיך לשנתיים נוספות של לימודי דיינות בכולל פסגות.
בשנת 1988 התמנה הרב פוירשטיין לר"מ לגמרא ולימד גם פילוסופיה יהודית בישיבה בקיבוץ עין צורים, שם לימד במשך חמש שנים נוספות ובשנת 1993 התמנה לרבו הראשון של הקיבוץ.
בשנת 1989 חל מפנה ראשון בדרכו המקצועית של הרב פוירשטיין, עם לידת בנו השני אלחנן הלוקה בתסמונת דאון.
הוא התחיל ללמוד פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית והשלים את התואר והדוקטורט באוניברסיטת פריז VIII בצרפת ובכך החלה דרכו כמומחה בתחום ההתפתחותי-קליני.
בשנת 1993 הצטרף הרב פוירשטיין לצוות מכון פוירשטיין והתמחה בעיקר בתחום האבחון הדינאמי.
במשך שנותיו במכון פיתח שיטות התערבות ואבחון נוספות ופורצות דרך בתחום והיה שותף בכתיבה של ספרות ומאמרים בתחום ההתערבות-הקוגניטיבית, קידום אנשים בעלי מוגבלויות והאבחון הדינאמי.
במהלך עבודתו במכון פיתח הרב פוירשטיין שיטות התערבות למניעת טעויות אנוש במגזר העסקי, פעל לשילוב אוכלוסיות המגיעות מרקע תרבותי שונה באוכלוסייה, קידם את הכנסת תחום תהליכי חשיבה ולמידה למערכת החינוך בישראל ובעולם ועוד.
בשנת 2014 לאחר פטירתו של אביו, התמנה הרב ד"ר רפי פוירשטיין לנשיא מכון פוירשטיין, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
היה ממייסדי ארגון רבני צהר, שם הוא מכהן כיושב ראש עמית והוביל את הקמת מערך כשרות צהר של הארגון.
בשנת 2004, נמנה פוירשטיין עם ראשי התומכים בהקמת מכון שילה, המטפל בבעיות פסיכולוגיות בציבור הדתי לאומי.
פוירשטיין מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים וכיהן כרב קהילת בית הכנסת הדתי לאומי עד לשנת תשפ"ב.
בתו בתיה נשואה לרב אברהם סתיו.
לפרוץ את חומת הזכוכית - זוגיות ונישואין לאנשים עם מוגבלות (עורך), ידיעות ספרים 2019
אבי הפוטנציאל האנושי - חייו ויצירתו של פרופסור ראובן פוירשטיין, ידיעות ספרים 2021
רפי לביא (23 בפברואר 1937 – 7 במאי 2007) היה אמן, צייר, צלם, מורה לאמנות, מבקר תקליטורים של מוזיקה קלאסית ומבקר אמנות במקומון "העיר".
רפי לביא נולד ברמת גן למשפחת לוי בעלת רשת בתי-הקפה "עטרה".
הוא היה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד.
הוא החל להציג בראשית שנות השישים את יצירותיו, שסגנונן מעיד על זיקתו לאמנותם של אריה ארוך ואביבה אורי.
ב-1961 וב-1965 הציג תערוכות יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
לציוריו אופייניים שרבוטים בעיפרון, בדרך כלל על פני רקע ורוד.
הוא התבלט כמורה וכמחנך של דור אמנים צעירים במסגרת עבודתו במדרשה למורים לאמנות ב-1966 ייסד את קבוצת +10 ("עשר פלוס").
רפי לביא יצר בראשית שנות השישים ציורים המבוססים על שרבוט ספונטני, בהשפעת אביבה אורי.
באמצע העשור הופיעו בציוריו דימויים שסגנונם שאול הן מעולם ציורי הילדים, הן מן הגראפיטי והן מן הקומיקס.
אף על פי שהוזמן להציג בתערוכות "אופקים חדשים", הייתה ביצירתו כבר מראשית שנות השישים קריאת תיגר על הליריות המעודנת והמפויטת של ציורי אמני הקבוצה.
בשנים האחרונות של העשור החל רפי לביא להדביק לציוריו צילומים, רפרודוקציות וכרזות.
הוא העמיד ביצירה אחת רמות אסתטיקה שונות (קיטש, גרפיקה שימושית, רישום ילדותי, רטוריקה חזותית פוליטית).
הוא הפך את הבנאלי לאמנות וטיפח את האסתטיקה של הסתמי.
לביא הקים את קבוצת +10, שארגנה תערוכות שונות ששיקפו את מגוון ההשפעות האמנותיות בשנות השישים והשבעים.
באותה התקופה התנסה לביא ביצירת סרטים ניסיוניים במסרטת 8 מ"מ בסגנון אותו כינה "אבסטרקט לירי-קינטי".
לביא בוחר "להצמיד קטע של כינור של פגניני לתמונה דהויה עד כדי הפשטה של רחוב יונה הנביא (שבו התגורר).
בהמשך מתחלפת המוזיקה בשיחה שבה מספר המוזיקאי ג'ון קייג' שלושה סיפורים.
בהמשך הסרט צירף לביא הקלטה מן הרדיו ובה הוא מתאר את אנדרטת השואה של יגאל תומרקין אשר מוצבת בכיכר רבין, פסל של אילנה גור, ופסל רחוב נוסף.
בתערוכה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית", שנערכה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1986, באצירתה של שרה בריטברג-סמל, ניסחה ברייטברג-סמל את סגנון "דלות החומר" הישראלי, כשלביא משמש כמודל העיקרי של סגנון זה.
בשנת 1989 עבד במשותף עם העיתונאי ומבקר האמנות אדם ברוך על ספר שאמור היה לשמש מפתח לאמן ולמקומו בשדה האמנות, אך על אף שהתחקיר לספר הושלם, והשיחות אף תועדו על ידי הצלמת מיכל היימן.
הספר מעולם לא ראה אור.
במשך השנים הפך לביא לאחד המשפיעים העיקריים על הציור הישראלי בן זמנו; במשך 35 שנים היה מורה סמכותי במדרשה למורים לאמנות ברמת השרון, וחנך דורות של אמנים.
בין תלמידיו הנודעים האמנים יאיר גרבוז, דגנית ברסט, מיכל נאמן, תמר גטר, אהוד פקר ואחרים.
בשנת 1999, עם יציאתו של לביא לגמלאות מהוראה במדרשה לאמנות במכללת בית ברל, יצא לאור גיליון של כתב העת "המדרשה", שהוקדש לכבודו של לביא.
בין המשתתפים בגיליון: העיתונאי אדם ברוך, הקריקטוריסט דודו גבע, הציירים תמר גטר, מיכל נאמן, דוד גינתון, יאיר גרבוז, משה גרשוני ונורית דוד, הצלמת מיכל היימן, המשורר מאיר ויזלטיר והאוצר יונה פישר.
בשנת 2002 נערכה במוזיאון ישראל בירושלים רטרוספקטיבה ליצירתו של לביא, באצירתה של שרית שפירא.
בשנת 2005 הציג לביא תערוכת יחיד בגלריה גבעון שנקראה: "ערבי - שפם סגול", ושסיכמה את עבודתו של האמן בשנתיים מאז התערוכה הגדולה במוזיאון ישראל.
באותה שנה עבר האמן דירה, ובצעד מפתיע תרם את אוסף האמנות הישראלית העשיר שלו למשכן לאמנות על שם חיים אתר שבקיבוץ עין חרוד מאוחד.
ב-7 במאי 2007 נפטר לביא בביתו בתל אביב עקב מחלת סרטן הלבלב.
גופתו נתרמה לאוניברסיטת תל אביב.
את טורו האחרון ב"עכבר העיר", שהופיע ימים מעטים לאחר פטירתו, חתם במילים "זה הטור האחרון שלי.
ביוני 2012, הוצגה תערוכת יחיד של לביא בגלריית מונטיפיורי בתל אביב אשר כללה עבודות נייר מוקדמות משנת 1956 ועד שנות ה-60 המאוחרות.
בנו הוא העיתונאי אביב לביא.
1979 - "רפי לביא - מבחר תמונות", מוזיאון תל אביב לאמנות.
1988 - "רפי לביא - רטרוספקטיבה", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1991 - גלריה גבעון, גלריה שרה אספרגר, ברלין.
2009 - הביתן הישראלי, הביאנלה של ונציה, ונציה.
2010 - "להתבונן בעצים ולא לראות את היער", גלריה גבעון, תל אביב.
2010 - גלריה שרה אספרגר, ברלין.
2012 - "עבודות נייר מוקדמות", מונטיפיורי מכירות פומביות, תל אביב.
2019 - "בעקבות השנה האבודה של רפי לביא 1961", גלריה גורדון, תל אביב.
בי"ס למורי אמנות, תל אביב.
1966 - מכללה להדרכה למורי אמנות, רמת השרון.
1978 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
ספרים וקטלוגים אודות יצירתו האמנותית
יונה פישר, רפי לביא, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1973.
שרה ברייטברג-סמל (אוצרת), חנוך רון, רפי לביא - מבחר תמונות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1979.
מאיר אהרונסון, רפי לביא, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1988.
אדם ברוך, איתמר לוי, רפי לביא, גלריה גבעון, תל אביב, גלריה שרה אספרגר, ברלין, 1991 (קטלוג רב לשוני).
דוד גינתון, רפי: הציורים המוקדמים, 1961-1957, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993.
נעמי סימן טוב (עורכת), אדם ברוך ואחרים, בקשר לרפי - מבטים על רפי לביא, המדרשה, כתב העת של בית הספר לאמנות, מכללת בית-ברל, גיליון מס' 2, 1999.
שרית שפירא, זה לא צבר, זה גרניום - רפי לביא: עבודות מ-1950 עד 2003, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2003.
אפרת ביברמן ודגנית ברסט (עורכות), רפי לביא: נא לקרוא מה שמצויר כאן, המדרשה לאמנות, מכללת בית ברל, 2009.
בנו כלב, בעקבות השנה האבודה של רפי לביא 1961,גלריה גורדון, תל אביב, 2019.
רפאל (רפי) פלד (נולד ב-2 ביולי 1944 בקיבוץ הזורע) הוא איש עסקים שהיה המפכ"ל ה-11 של משטרת ישראל, מנכ"ל חברת החשמל ולתקופה קצרה מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
פלד נולד בקיבוץ הזורע לאורי ולהילדה.
אביו, קצין בצה"ל ואיש הגנה ותיק, נפל במלחמת השחרור, בקרבות כנגד המצרים בסמוך לנגבה.
בהיותו בן שש נפטרה גם
אמו והוא אומץ בידי משפחת הלה וזאב פלד מקיבוץ הזורע.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים.
במלחמת ששת הימים לחם כקצין מבצעים בגדוד 202, בקרבות לכיבוש רצועת עזה.
בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
למד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
לאחר פרישתו מהשב"כ התגייס למשטרת ישראל ומונה לראש מחלקת עיקוב במרחב ירושלים.
ב-1976 מונה למפקד היחידה לעיקוב.
ב-1978, לאחר שסיים קורס פיקודי, מונה לראש לשכת מודיעין ובילוש, הנקראת גם "הלשכה לתפקידים מיוחדים".
בשנת 1980 מונה לתפקיד ראש ענף מודיעין במחוז הדרומי בדרגת סגן ניצב.
בתפקידו זה עסק בהפעלת סוכנים סמויים במלחמה בסחר בסמים.
תחת פיקודו פותחו שיטות חדשות להפעלת סוכנים ויחידותיו הפעילו סוכנים בקנה מידה מבצעי נרחב.
על פעילותו בתחום הסמים קיבל פלד בשנת 1983 את עיטור השירות של המשטרה.
באותה תקופה הוא התלונן על ריבוי התלונות נגד אלימות משטרתית וצוטט כאומר "כשחוטבים עצים ניתזים שבבים".
פלד שימש כסגן ראש צוות החקירה המיוחד בפרשת רצח אמיל גרינצווייג.
ב-1983 מונה לעוזר ראש אגף המודיעין וב-1988 מונה למפקד האגף והועלה לדרגת תת ניצב.
בשנת 1991 קודם לדרגת ניצב ומונה לתפקיד מפקד המחוז הדרומי שאורגן מחדש עם הקמת מחוז ירושלים.
בפברואר 1993 מונה פלד למפקד מחוז ירושלים, וכעבור חודשיים, באפריל 1993, מונה לתפקיד המפכ"ל ה-11 של משטרת ישראל.
בתחילת 1994 נחשפו בעיתונות טובות הנאה שקיבל, ביניהן חבילות נופש בבתי מלון.
לפרסום מיוחד זכתה תמונה בה נראה פלד משתכשך בג'קוזי עם קציני משטרה נוספים.
החשיפה זכתה לכינוי "פרשת הג'קוזי".
בעקבות הפרשה נחקר פלד על לקיחת שוחד.
היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, החליט שלא להעמידו לדין, אולם בג"ץ קבע, בעקבות עתירות, שיש להעמידו לדין משמעתי.
ב-1 במאי 1994 התפטר פלד מתפקידו כמפכ"ל, ולמעשה מנע את ההליך המשפטי נגדו.
בינואר 1995 מונה למנכ"ל חברת החשמל לישראל, וכיהן בתפקיד זה עד אפריל 2000.
במהלך שנת 2001 כיהן זמן קצר כמנכ"ל משרד ראש הממשלה.
לאחר פרישתו מחברת החשמל פנה פלד לעסקים פרטיים, במסגרתם הקים, יחד עם אנשי העסקים אריה גבעוני ודוד הבי, קבוצת חברות בורסאיות בשם "קרן פלד".
דוד הבי היה חבר מרכז הליכוד ומקורב למשה קצב, וכן נודע בקשריו עם אנשי הפשע מיכה אסלן וזאב רוזנשטיין.
קבוצה זו, ביחד עם טל יגרמן רכשה חברות אחדות, ובהן חברת "פויכטונגר" (שכללה, בין השאר, את משב קירור ואת החברה הציבורית אפקון תעשיות), שעסקה בתעשייה כבדה: מערכת חשמל, לוחות חשמל, שנאים, ציוד מיתוג ובקרה.
קבוצת חברות זו קרסה ב-2002, והשאירה אחריה חובות של מאות מיליוני ש"ח.
בעקבות קריסה זו הוגש ביולי 2003 כתב אישום נגד פלד, גבעוני והבי, המייחס להם עבירות של מרמה והפרת אמונים.
ב-26 בדצמבר 2012 הורשע פלד בעבירות של מרמה והפרת אמונים בתאגיד וב-4 באפריל 2013 נגזר עליו עונש של 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 100 אלף ש"ח.
פלד והמדינה ערערו על גזר הדין, ערעורו נדחה, ערעור המדינה התקבל והקנס הוכפל ל-200 אלף ש"ח.
בית המשפט העליון הוסיף בדברים משלו:
במשך השנים פיתח פלד את תחביבי הציור והפיסול.
הוא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, והציג בתערוכות רבות בישראל ובחו"ל.
בשנת 1982 הוציא ספר בשם "כל אנשי הכלב" המכיל ציורים של דמויות מפורסמות מאותה תקופה, כאשר יש להן פני כלב במקום פני אדם.
ב-1999 הוצב פסל שלו בככר במפגש הרחובות ויצמן ובני-דן בתל אביב.
בשנת 2000 הוציא ספר על אמנות הפיסול.
ב-2007 הוצב פסל שלו בדרך אם המושבות פינת דרך זבולון המר בפתח תקווה.
רפי פרץ (נולד ב-4 במרץ 1965) הוא צייר ישראלי, הידוע בייחוד בזכות יצירתו בתיאור ההוויה ההומו-לסבית וציורי נוף נאיבי של ערים בישראל.
רפי פרץ נולד למשפחה מסורתית וגדל בירושלים.
לרפי אח תאום, המעצב התעשייתי מיקי פרץ (הנשוי לאוצרת רויטל בן-אשר פרץ).
הוא עבד 15 שנה בחינוך במסגרות טיפוליות לילדים ולימד אמנות ותנועה.
פרץ בוגר המרכז לאומנות חזותית בבאר שבע, בה למד בשנים 1989–1992. הוא מצייר מאז שנת 1989 ומאז 1999 מתפרנס רק ממכירת אמנות.
משנת 1995 מתגורר ופועל מהסטודיו שלו בתל אביב.
בגילאי 17–32 כתב כארבעים יומנים, ספרי סקיצות וספרי אמן בהם כתב מדי יום ותיאר את מחשבותיו, חוויותיו ורגשותיו ואת מאבקו בנטיותיו המיניות ההומוסקסואליות.
לימים עיטר את היומנים באיורים וציורים.
היומנים הוצגו בתערוכת יחיד בקמרה אובסקורה ובתערוכה קבוצתית בגלריה זומר.
בעבודותיו החל משנת 1995 עסק במערכות יחסים, בתחילה במערכות יחסים בין גברים לנשים, בהן ניתן לראות יחסים מורכבים בין הגבר לאישה.
בנוסף לציורים מפורשים, יצר סדרות של ציורי פרחים, כמטפורה ליחסים בין גבר לאישה.
בגיל 32 יצא מהארון והחל לצייר מערכות יחסים בין גברים.
בתחילה מבוטאים בציורים התלבטות וחוסר שלמות, כשפרץ אינו חושף את פני המצוירים.
לאחר אהבתו הראשונה לגבר ב-1999 וההשלמה עם נטייתו המינית, הפכו הציורים לשלווים והוא הציג את היחסים ההומוסקסואליים בצורה אידיאלית.
פרץ יצר סדרת ציורים נאיביים העוסקים ביחסים אוהבים בין גברים ופעולות יומיומיות משותפות בסביבה הביתית.
לאורך השנים צייר את בני זוגו.
בשנת 2000 החל לצייר ציורי ענק המתארים את מקומות הבילוי של הקהילה הלהט"בית ובמקביל עסק ברישום.
הוא תיאר את אהבתו החדשה והתכתב באמנותו עם דייוויד הוקני.
בציורים אלה עסק בנישואים חד-מיניים ובאימוץ גאה, בעירוב של סגנון נאיבי וריאליסטי.
בשנת 2003 יצר סדרת ציורים ששמה "פורטרטים מן הקהילה" – בסגנון פוטוריאליסטי, בה עיצב שמונה עשרה דיוקנאות של חברי הקהילה הלהט"בית שפעלו למען שוויון זכויות בשנות השמונים והתשעים.
הללו הוצגו בשנת 2009 בתערוכת יחיד במרכז הגאה בגן מאיר.
משנת 1997 פרץ מצייר נופים אורבניים בתל אביב בסגנון נאיבי, תוך התמקדות באתרים ארכיטקטוניים, גאוגרפיים והיסטוריים מוכרים ובמקומות בילוי ומסחר.
הוא מתאר אותם מנקודת התבוננות גאה ומעטרם בדגלי גאווה.
בעבודותיו מופיעות משפחות גאות צעירות וזוגות של גברים בחוף הים, ברחובות, בגינות, בבתים ובמרפסות.
הוא מתאר באופן אידילי את הקהילה הלהט"בית ומציג אידיאל של זוגיות הומוסקסואלית שלווה והרמונית.
הדמויות מצוירות בצורה דומה ובכך מתכתב פרץ עם יוחנן סימון, שתיאר את הקולקטיב הקיבוצי בו כולם שווים.
במחווה לנחום גוטמן, פרץ מתאר את תל אביב באופן אוהב ובצבעוניות ושמחה ומקפיד לתאר את אופיים הארכיטקטוני של המבנים: סגנון הבאוהאוס מאיחד ומבנים מודרניים מאידך.
כמו כן מצייר נופים ומבנים של ירושלים וחיפה.
בציוריו נראים יחסים הרמוניים בין יהודים לערבים ובין נשים לגברים.
מ-2009 ניתן לראות ביצירתו מוטיב של צייר שעומד ומצייר זוגות אוהבים של גבר ואישה.
עבודותיו של פרץ הוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות בתערוכה קבוצתית באצירתה של טלי תמיר.
תערוכות יחיד של עבודותיו הוצגו במוזיאון ינקו דאדא, ובבית האמנים ע"ש זריצקי.
כמו כן השתתף בתערוכות קבוצתיות רבות ביניהן בגלריות זמן לאמנות (באצירתה של תמי כץ-פרימן), בגלריה "הקצה" בבית הפתוח בירושלים, ובגלריות שונות.
הציורים והסטודיו של פרץ הופיעו ב"ילדים טובים", סרט הביכורים של יאיר הוכנר משנת 2005, בסרט הקולנוע "החשוד האחרון" של מתי הררי ואריק לובצקי משנת 2005, בשלושה סרטי סטודנטים ושני סרטי גמר.
ציוריו ואיוריו הופיעו על גבי עשרות עטיפות ספרים ולוחות שנה והופיעו בין השאר בכתבי העת: הקשת, 42 מעלות, פנדורה, עכבר העיר, זמן תל אביב, Time Out תל אביב.
במשך חמש שנים היה בעל מדור קבוע במגזין "הזמן הורוד", בו הציג מדי חודש ציור.
בשנת 2011 ייצג את ישראל במסע פרסום של משרד התיירות באנגליה.
במסגרת הקמפיין נבחרו שמונה אנשים משמונה תחומים שונים (פרץ הוא היחידי מתחום הציור).
הציורים הנאיבים של תל אביב שיצר פרץ הופיעו על גבי שישים שלטי חוצות במטרו של לונדון, על תחנות אוטובוס, על שלטי חוצות בקניונים, בעיתונים יומיים באנגליה ובמגזיני נישה רבים, חולקו 30.000 ארנקים לכרטיסי חופשי חודשי עם ציור של תל אביב.
במסגרת הקמפיין לקח חלק בתערוכה קבוצתית שנדדה לארבעה אתרים שונים בערים לונדון ומנצ'סטר.
בשנים 2020–2021 יצר בשיתוף פעולה עם המשוררת סמדר שרת שלושה ספרים המשלבים ציורים ושירים: "זאת עיר", "סבא יהודה" ו"אוחזת בחיים בתאווה".
בשנת 2021 תרם עשרה הדפסים גדולים לפרויקט אומנות במרחב הציבורי בתל אביב, שכולל למעלה מ-400 יצירות של 150 אומנים.
ההדפסים הוצבו לאורך שדרות ירושלים (יפו), בנתיב הקו האדום של הרכבת הקלה.
בשנת 2021 יזם פרויקט שיר-ציור דיגיטלי עם שנים-עשר משוררים, ביניהם ניקולא יוזגוף-אורבך ודניאל באומגרטן.
משנת 2013 בזוגיות עם אסף הניגסברג.
1997 – פנקסים ויומנים, המחלקה לאוצרות בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות, אוצרת: אליס מחליס, אוצרת ראשית: רֵלי אברהמי
1998 – פלמנגו מסעדה גלריה
2001 – הבית הפתוח ירושלים
2002 – גאים בגליל, קריית שמונה
2006 – "אישה עם זנב – תערוכת רישומים לפני חתונה", בית האמנים תל אביב, אוצר: דניאל כהנא-לוינזון
2008 – "הנשיקה", בית האמנים תל אביב, אוצר: דניאל כהנא-לוינזון
2008 – "פנורמה תל אביבית" (תערוכה זוגית עם שלום פלש), מכון המים הגלריה העירונית גבעתיים, אוצר: דניאל כהנא-לוינזון
2009 – "צבא של אוהבים", מוזיאון ינקו דאדא עין-הוד, אוצר: דניאל כהנא-לוינזון
2009 – "דיוקנה של קהילה: ציורים ריאליסטים של פעילים מרכזיים מקהילת להט"ב", המרכז העירוני לקהילה הגאה, אוצר: אבי סופר
2010 – "הבית הפתוח לגאווה וסובלנות", ירושלים, אוצרת: אורטל פל
2016 – "פנטסיה ים-תיכונית", מרכז הקונגרסים הבינ"ל בנייני האומה ירושלים, אוצר: ערן ליטוין
2017 – מפעל אינטל קריית גת
2017 – במסגרת הכנס השנתי של איגוד המהנדסים לבנייה ולתשתיות בישראל, גני התערוכה.
2023 - "שכרון צבעים" במוזיאון qu art museum, סוג'ואו, סין
2023 - בינאלה לאמנות, סוג'ואו, סין
החל מ-2018 בבניין בית הספר למדעי היהדות ע"ש רוזנברג באוניברסיטת תל אביב
החל מ-2016 בבנייני האומה, ירושלים
הרב רפאל (רפי) פרץ (נולד ב-7 בינואר 1956, כ"ג בטבת תשט"ז) הוא רב, פוליטיקאי, ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כיו"ר מפלגת הבית היהודי, כשר החינוך, השר לענייני ירושלים ומורשת וכחבר הכנסת מטעמה.
טרם כניסתו לפוליטיקה שימש כראש המכינה הקדם-צבאית "עצם", כטייס מסוקים בצה"ל ובהמשך כרב הצבאי הראשי השישי של צה"ל בדרגת תת-אלוף.
נולד בירושלים ליוסף ולמרגלית, יוצאי מרוקו.
למד בבית הספר היסודי "נווה עציון" בשכונת בית וגן.
בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר למד בכיתה עם אלעזר שטרן, יאיר נוה וישי בר, והיה חניך ומדריך בתנועת הנוער בני עקיבא.
הוא היה אתלט מצטיין, זכה באליפות ישראל לנוער בקפיצה לרוחק ובמדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות באליפות ישראל (1974).
שירת בצה"ל כטייס מסוקים (יסעור) בחיל האוויר הישראלי והשתחרר בדרגת רב-סרן.
במסגרת שירות המילואים שירת בהכשרת טייסים בבית הספר לטיסה.
ב-10 באוגוסט 1992, במהלך תרגיל בו הטיס מסוק יסעור, נפלו מן המסוק ונספו שני לוחמים של יחידה 669 באסון הכבל.
פרץ הנחית את המסוק וחובשים שהיו בו יצאו לטפל בלוחמים שנפלו.
לאחר ניסיונות החייאה הוטסו השניים לבית החולים סורוקה, שם נקבע מותם.
ועדה שחקרה את התאונה המליצה למפקד חיל האוויר להעיר לפרץ על כך שלא שלח את נווט המסוק לתמוך בחובשים.
בשנת 2010 עתרו בני המשפחות של החללים לבג"ץ, בטענה שאין למנותו לתפקיד הרב הצבאי הראשי בשל מעורבותו בתאונה.
למד בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות בישיבת הכותל.
בסוף שנות השמונים כיהן כמנכ"ל אל עמי.
בשנת 1992 הקים את המכינה הקדם-צבאית "עצם" ביישוב עצמונה שבגוש קטיף, ב-2005 עברה, במסגרת תוכנית ההתנתקות, ליתד שבנגב המערבי ובשנת 2011 עברה אל יישוב הקבע נווה השוכן בחולות חלוצה.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, היה הרב פרץ מהקולות הבולטים ששללו סירוב פקודה.
בעת הפינוי הוא אמר: "גרגר לא יפריד בינינו לבין צה"ל לעולם.
זה מאוד קשה לי שכל החברים שלי צריכים לבוא לפה היום.
יש בזה ציניות שהממשלה העמידה אותנו בסיטואציה הזאת".
לימים הוא השתבח בכך שבין מאות תלמידיו שהיו בצבא, לא היה אחד שסירב להשתתף בביצוע תוכנית ההתנתקות.
במהלך התוכנית, סייע לאלו מתלמידיו אשר ביקשו זאת להימנע מהשתתפות פעילה במבצע על ידי שיתוף פעולה עם גורמים צבאיים.
ביוני 2010 חזר לשירות קבע, הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה ל במקומו של הרב אביחי רונצקי.
עם בחירתו לרב הצבאי הראשי חזר והדגיש את עמדתו העקרונית נגד סירוב פקודה.
לאחר אירוע בבה"ד 1, שבו יצאו צוערים דתיים מטקס בשל שירת חיילות, אימץ הרב פרץ את דעתו של רמ"ח הרבנות, אל"ם הרב אייל קרים, שלפיה במקום לעזוב, רשאים החיילים הנוכחים במקום להסתפק בהיסח הדעת או בהשפלת מבט.
חוות דעת זו אומצה כפקודה גם על ידי הרמטכ"ל רא"ל בני גנץ, ונכנסה מאוחר יותר לפקודת "השירות המשותף".
במהלך כהונתו נערך מבצע צוק איתן, שבו קבע, מתוקף תפקידו, את מותם של החיילים הנעדרים, אורון שאול והדר גולדין, ומסר את ההודעה למשפחותיהם.
באוקטובר 2015 המליץ לרבנות הראשית להכיר בשני קצינים ברבנות הצבאית כרבני ערים, הכרה שתגמול כספי בצידה.
הוא ננזף על כך בידי הרמטכ"ל, לאחר שנמצא שההכרה אינה עומדת בקריטריונים.
ב-2016 החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט להוציא מידי הרבנות הצבאית את ענף תודעה יהודית, ולהעבירה לאגף כוח האדם, זאת בניגוד לדעתו של הרב פרץ.
ביולי אותה שנה החליט לפרוש מתפקידו.
בתקשורת הדתית פורסם בשם מקורביו כי הוא עשה זאת במחאה על פגיעת ראשי הצבא ברבנות הצבאית ובפרט על העברת ענף תודעה יהודית מן הרבנות לאכ"א.
בדצמבר 2016 שוחרר מצה"ל והוחלף על ידי תא"ל הרב אייל קרים, ושב לעמוד בראש מכינת "עצם" שהקים.
ב-3 בפברואר 2019 החליטה המועצה הציבורית שמינתה מפלגת הבית היהודי לצורך איתור מנהיג למפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-21 להמליץ על מינויו, ולמחרת אישר מרכז המפלגה את ההמלצה.
פרץ הגיע להסכם בדבר ריצה משותפת עם האיחוד הלאומי-תקומה, ולפיו הוצב במקום הראשון ברשימת איחוד מפלגות הימין לכנסת.
בהמשך הגיעו שתי המפלגות להסכם עם עוצמה יהודית, ולפיו תצטרף גם היא לרשימה, ואחר הבחירות יתפלגו לשתי סיעות.
בבחירות קיבלה הרשימה חמישה מושבים בכנסת.
ביוני 2019 מונה פרץ לשר החינוך ה-21 של מדינת ישראל, במסגרת הממשלה ה-34, בכהנה כממשלת מעבר.
בבחירות לכנסת ה-22 עמד פרץ בראש מפלגת הבית היהודי, הוצב במקום השני ברשימה "ימינה" ונבחר לכנסת.
בדצמבר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, חתם פרץ הסכם עם איתמר בן-גביר, ולפיו מפלגת הבית היהודי תתמודד ברשימה אחת עם מפלגת עוצמה יהודית.
בינואר 2020, זמן קצר לפני תום המועד להגשת הרשימות, לאחר שמפלגת האיחוד הלאומי חברה למפלגת הימין החדש, הצטרפו פרץ והבית היהודי גם הם לרשימת "ימינה" הכוללת את הבית היהודי, האיחוד הלאומי והימין החדש.
בן-גביר ורשימתו לא הוכנסו לרשימה, בשל התנגדותו של בנט לצירופו של בן-גביר.
רשימת ימינה זכתה בשישה מנדטים, מתוכם אחד בלבד למפלגת הבית היהודי, ופרץ היה נציגה היחיד בכנסת העשרים ושלוש.
ב-14 במאי 2020 פרש פרץ משאר חבריו בסיעת ימינה וחתם על הסכם קואליציוני עם הליכוד.
הוא הצטרף לממשלת ישראל השלושים וחמש בתור השר לענייני ירושלים כראש סיעת היחיד של הבית היהודי, בעוד סיעת ימינה ממנה התפצל נותרה באופוזיציה.
ביוני 2020 כחלק מתפקידו כשר ירושלים הנחה פרץ את העברת כל משרדי הממשלה שעדיין לא שוכנים בירושלים לתוך ירושלים.
בינואר 2021 הודיע שלא יתמודד בחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע וימשיך לכהן כשר עד להרכבת הממשלה הבאה.
לאחר בחירתה של חגית משה היא החליפה אותו בתפקיד יו"ר הבית היהודי.
עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש ב-13 ביוני 2021 סיים הרב פרץ את תפקידו כשר.
לאחר מכן התמנה ל"ראש מוסדות עצם" ובאוקטובר של אותה שנה מונה במקביל לדיין בבית הדין לגיור של צה"ל.
במלחמת חרבות ברזל הוא גויס למילואים ועסק בתחילת המלחמה בזיהוי גופות חללים במחנה שורה.
פרץ התנגד לתוכנית ההתנתקות בשנת 2005. בריאיון ביולי 2019 אמר פרץ שהוא שואף להחיל את הריבונות הישראלית על כל יהודה ושומרון, ולו בשלבים, ללא מתן זכות הצבעה לכנסת לתושבים הפלסטינים.
בישיבת ממשלה ביולי 2019 שעסקה במצב הקהילות היהודיות בעולם אמר פרץ שנישואי תערובת בין יהודים ללא יהודים גרמו לאובדן שישה מיליון יהודים בשבעים השנים האחרונות.
כשנשאל האם הוא מאמין שאפשר להמיר נטייה הומוסקסואלית, השיב שמניסיונו החינוכי הדבר אפשרי.
בראיון שהעניק לידיעות אחרונות שפורסם בינואר 2020, נשאל פרץ כיצד היה מגיב אם אחד מילדיו היה מגלה נטייה מינית שונה, והשיב: "ברוך השם הילדים שלי גדלו בצורה טבעית ובריאה.
לאחר מכן נשאל מה זו משפחה נורמטיבית בעיניו, וענה: "בציבור הדתי שחי על פי התורה, המשפחה הנורמטיבית היא איש ואישה, על פי המסורת של עם ישראל.
ואנחנו צריכים לדעת גם לשמור את הערכים האלה איתנו.
לא צריך להתבייש בזה שאנחנו חיים בדרך הטבעית הזאת".
נשוי למיכל לבית היימן (אחותו הגדולה של תת-אלוף יוסי היימן), ואב ל-12 ילדים.
עד לביצוע תוכנית ההתנתקות התגורר ביישוב עצמונה שבגוש קטיף.
מאז מתגורר בחבל שלום, תחילה ביישוב יתד ולאחר מספר שנים בנווה.
רב-סרן אלעד פרץ, שימש כסגן מפקד גדוד 202 בחטיבת הצנחנים והתפטר מתפקידו, בעידודו של אביו, בעקבות תקרית ירי דו-צדדי בגבול רצועת עזה שבה נהרג אחד מחייליו.
הרב רעי - החליף אותו בתפקיד ראש מכינת עצם לאחר שמונה למנהיג הבית היהודי, וחתנו של הרב נחום רכל.
הרב פרץ הוא בן דודו של העיתונאי אבישי בן חיים.
רפי כהן (נולד ב-28 בנובמבר 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן השוערים בקבוצת מועדון ספורט אשדוד.
ערך 43 הופעות בנבחרת ישראל, והוא מהשוערים הבולטים בכדורגל הישראלי.
לזכותו של כהן 546 הופעות בליגת העל, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של הליגה בכל הזמנים.
כהן נולד באילת להורים ממוצא מרוקאי, כבן האמצעי מבין שלושה.
הוא למד בבית הספר היסודי ובחטיבת הביניים "ערבה", בהמשך בתיכון "אילת".
התחיל את דרכו במחלקת הנוער של קבוצת הפועל אילת ובעונת עלה לקבוצת הבוגרים, אשר שיחקה בליגה ב', שהייתה אז הליגה הרביעית.
הוא עבר להפועל אשדוד וכעבור חצי שנה חזר להפועל אילת.
אף על פי ששיחק בקבוצה קטנה מהפריפריה, התאמן בנבחרת הנוער של ישראל, שם התרשמו ממנו אנשי הליגה העליונה.
בעונת 1988/1989 עבר להפועל פתח תקווה, והוקפץ על ידי מאמנו, אברהם גרנט, לעמדת השוער הראשון, עוד בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנים.
בשני משחקיו הראשונים הוא ספג שלושה שערים, אך בהמשך העונה השתפר והיה אחד השחקנים המרכזיים שהובילו את קבוצתו למקום השני בליגה.
כהן המשיך לשחק היטב גם בשתי העונות שלאחר מכן, בהן השלימה הפועל פתח תקווה רצף של שלוש עונות ברציפות במקום השני.
כמו כן, ב-1990 וב-1991 זכה כהן עם קבוצתו בגביע הטוטו.
ב-1992 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת קפריסין.
באותה שנה זכה עם הפועל פתח תקווה בגביע המדינה, ובעקבות הזכייה רשם כהן הופעה בגביע המחזיקות עם הקבוצה בעונת 1992/1993, בפעם הראשונה בה השתתפו קבוצות ישראליות במפעלי אופ"א.
תחילה הציג יכולת טובה, אך טעות שביצע במשחק הגומלין של הסיבוב הראשון, גרמה לספיגת שער חוץ ולהדחה מהמפעל.
בהמשך העונה נפצע, ונאלץ להיעדר ממשחקים רבים.
בעונת 1993/1994 עבר כהן למכבי חיפה, ושיחק בה בעונה שהייתה אחת מהמוצלחות בתולדות הקבוצה, בה זכתה באליפות ללא אף הפסד, והעפילה עד לשמינית גמר גביע המחזיקות.
בשמינית הגמר הצליחה לכפות על פארמה האיטלקית הארכה, לא מעט בזכות יכולת טובה של כהן, שאף הדף פנדל.
לבסוף הפסידה מכבי חיפה בבעיטות הכרעה.
כמו כן זכתה מכבי חיפה בגביע הטוטו.
בעונה שלאחריה זכה כהן עם מכבי חיפה בגביע המדינה.
בשנת 1996 עזב כהן את מכבי חיפה ועבר ליריבה העירונית, הפועל חיפה.
כהן שיחק בהפועל חיפה של רובי שפירא עונה אחת, ואחריה עבר לבני יהודה.
שם שיחק עונה אחת, בה ניצלה הקבוצה מירידה ברגע האחרון.
בתקופה זו היה כהן שוערה הקבוע של נבחרת ישראל במשחקי מוקדמות מונדיאל 1998. את עונת 1998/1999 עשה במכבי תל אביב.
אירוע מביך קרה באותה עונה, לאחר הפסד הנבחרת 1–2 לנבחרת בספרד במסגרת מוקדמות יורו 2000. מאמן הנבחרת, שלמה שרף, האשים את כהן בהפסד, והדיחו מהנבחרת בשידור חי, במהלך מסיבת העיתונאים שלאחר המשחק.
בעונה זו הייתה פתח תקווה בתמונת האליפות עד למחזורי הסיום, ובסופה, ב-30 ביוני 2000, ערך כהן את הופעתו האחרונה בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת הונגריה.
את עונת 2001/2002 התחיל במכבי קריית גת, העולה החדשה לליגת העל, ובהמשכה עבר למכבי פתח תקווה לעונת הישרדות.
לאחר מכן חזר כהן להפועל פתח תקווה ל-5 עונות נוספות.
בעונות אלו הרבתה הפועל פתח תקווה להיות בתחתית הליגה, ושוב מצא עצמו כהן מעורב במאבקי הישרדות.
ב-2005 זכה עם הפועל פתח תקווה בגביע טוטו נוסף.
ב-2006 עבר כהן פציעה לא קלה, ושוער זר הובא במקומו.
גם לאחר שהחלים, המשיך כהן לשבת על הספסל.
בעונת 2006/2007 חזר אל בין הקורות, ובמהלכה רשם בדרבי הראשון מול מכבי פתח תקווה את הופעתו ה-500 בליגה.
בסיומה של העונה הפך לשחקן בעל מספר ההופעות הגבוה ביותר בליגה בכל הזמנים, עם 519 הופעות בסך הכול, ובכך השתווה לגידי דמתי שקבע את השיא.
לימים נשבר השיא בידי אלון חרזי.
בעונת 2007/2008 עבר באמצע הסיבוב הראשון לקבוצת הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית על מנת לקבל דקות משחק, ועמה עלה לליגת העל.
לאחר עונה אחת בהכח עבר כהן בעונת 2008/2009 ליריבה העירונית הפועל רמת גן, עמה עלה בשנת 2009 לליגת העל.
לאחר שחזר עם הפועל רמת גן לליגת העל, במשחק נגד מכבי תל אביב שבר שוב כהן את שיא ההופעות של אלון חרזי אשר עמד על 526 הופעות, שיא שמאוחר יותר נשבר על ידי אריק בנדו.
ב-3 בינואר 2010 פתח בהרכב במשחק ליגה מול מכבי פתח תקווה, ובכך הצטרף אל שוער העבר יעקב אסייג והפך לכדורגלן השני אי-פעם ששיחק בליגה הישראלית הבכירה במשך ארבעה עשורים שונים.
בקיץ 2010 עזב רפי כהן את הפועל רמת גן אחרי שנתיים וחתם בהפועל ירושלים אשר ירדה לליגה א'.
בעונה שלאחר מכן עלה עמה לליגה הלאומית, ובסך הכול שיחק שלוש עונות במדיה.
ב-27 במאי 2013 הודיע כהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 42, ומונה למאמן השוערים בקבוצת הפועל פתח תקווה.
ב-1 ביולי 2018 התפטר מתפקידו ומונה למאמן השוערים של הפועל רמת השרון.
ב-2020 עבר למועדון ספורט אשדוד.
ביתו, עמית, הייתה שוערת נבחרת הנשים של ישראל.
רפאל (רפי) דוד עמרם (6 ביולי 1946 – 19 בדצמבר 1997) היה איש חינוך ישראלי אשר הקים את מתא"ן, העמותה למצוינות בחינוך והתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות.
עמרם נולד בשנת 1946 בווזאן שבמרוקו למסעודה ואברהם.
הוא היה הבן הצעיר במשפחה בת שמונה ילדים.
בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל, והתגורר בתחילה במעברה בחצור הגלילית ואחר כך בעכו.
מגיל צעיר התבלט כילד חריף, סקרן ובעל רצון עז.
בשנת 1980 הקים יחד עם בוב ומרי-ג'ין אשר את מתא"ן.
בשנת 1987 הקים וניהל עמרם את העמותה למצוינות בחינוך, וב-1990 את התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות.
במהלך השנים שימש גם כמנהל בית הספר.
עמרם נפטר בשנת 1997, בגיל 51, ממחלת הסרטן.
על מצבתו צוטט מצוואתו "יש צורך לעשות, על כן עשו בשמחה ובאהבה כי זה כל האדם".
רפי כהן (נולד ב-1976) הוא שף ישראלי, בעליה לשעבר של מסעדת ביסטרו "רפאל".
רפי כהן נולד בירושלים וגדל במושבה הגרמנית.
הוא החל לבשל בחיק משפחתו בגיל צעיר.
את רזי המטבח המרוקאי למד בגיל תשע מסבתו עזיזה, ילידת קזבלנקה, שהתגוררה בקטמונים.
כהן התקבל בגיל שלוש עשרה כמתלמד במחלקת קונדיטוריה של מלון המלך דוד בירושלים.
במהלך שירותו הצבאי עבד במסעדת ארקדיה מיום פתיחתה תחת השף עזרא קדם.
לאחר שחרורו מצה"ל, שהה במשך שנתיים בפריז, ושם התלמד אצל אלן פאסאר ופייר גנייר.
לאחר מכן עבר ללונדון למשך שנה וחצי, ושם התלמד אצל השף מרקו פייר וייט, באיטליה למד במלון-מסעדה "דון אלפונסו" במאסה לוברנסה, ביישוב סנט'אגאטה סואי דואה גולפי, שעל יד נאפולי.
ארבעת המורים שלו היו בעלי שלושה כוכבים במדריך מישלן כל אחד.
בשובו לישראל שב לעבוד במלון המלך דוד, במסעדת "לה רז'אנס", הפעם כשף ראשי.
ב-17 באוקטובר 2001 פתח כהן את מסעדת רפאל בתל אביב.
התבשילים מבוססים על המטבח הישראלי, ולהם נוספו בשרים ופירות ים.
המסעדה זכתה לתשבחות במדורי ביקורת המסעדות השונים.
בשנת 2004 נפתח במקום בר חמארה, שבו מוגש מגוון של משקאות אלכוהוליים יחד עם מנות בר.
במסעדה העסיק בין השאר את השף יובל בן נריה כטבח, אשר הקים בהמשך מספר מסעדות משלו.
מאז שנת 2009 מפתח כהן קו סלטים ביחד עם סלטי צבר.
בסוף 2013, פתח כהן מסעדה נוספת, "חמש" ברחוב מנדלי בתל אביב.
באפריל 2014 סגר רפי כהן את המסעדה לחודש לאחר שלטענתו התגלתה מעילת ענק בכספי המסעדה באמצעות מערכת המחשוב.
בשיאה של הפרשה התמוטט כהן ואושפז.
באפריל 2017 נסגרה המסעדה שוב ועובדיה ביקשו לקבל צו פירוק מאחר שלטענתם לא שולמו להם משכורות מאז פברואר וכהן אינו ניתן להשגה.
קדמו לסגירה זו שנתיים בהן רפי כהן הסתבך בתביעות משפטיות מול עובדים לשעבר.
ב-7 בספטמבר 2017 שב כהן לישראל ונעצר בנתב"ג עם שובו בגין היעדרותו מדיונים משפטיים המתנהלים נגדו בגין תקיפה.
ב-6 בנובמבר נעצר שוב בחשד כי איים לרצוח את שותפו העסקי לשעבר.
הלה הגיש תלונה במשטרה ולאחר זמן קצר, כהן נעצר.
באפריל 2018 הוכרז כהן כפושט רגל.
בפברואר 2023 הורה בית המשפט המחוזי בתל אביב להקצות 450 אלף ש"ח מתוך הכספים שהצטברו בתיק פשיטת הרגל לשיקומו של כהן.
באפריל 2021 נעצר כהן לאחר שפרץ לבית הכנסת ותקף את בתו של רב בית הכנסת לאחר שניסתה להניסו החוצה.
אופים בבית, ישראל אהרוני ורפי כהן, הוצאת מודן, 2004.
ממולאים, רפי כהן, הוצאת כתר, 2016.
לחם בהגנה ובצה"ל במלחמת העצמאות ובסוף המלחמה נפצע.
לאחר פציעתו הקים את ארגון נכי צה"ל ועמד בראשו.
בשנות החמישים והשישים מילא מגוון תפקידים בקיבוץ הארצי ובמפ"ם ואחר כך עסק בתפקידי ניהול שונים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל עם הוריו, והצטרף לחברת נוער בקיבוץ שער הגולן.
קוצר שירת בהגנה ובפרוץ מלחמת העצמאות נמנה עם ראשוני הלוחמים של חטיבת גולני.
לחם בקרבות משמר העמק, גשר וצמח.
כמו כן הקים את "מחלקת הקומנדו" של גדוד 12 (ברק), שהייתה גלגולה הראשון של סיירת גולני, ופיקד עליה במהלך קרבות סג'רה, הקרב על קיבוץ גשר ומבצע חירם.
לקראת תום מלחמת העצמאות נפצע קוצר קשה ברגליו בקרבות באזור פתחת רפיח.
פעולתו במסגרת ארגון נכי צה"ל
בזמן ששכב בבית החולים הקים יחד עם קבוצת חברים את "ועד הפעולה של הנכים", גוף שניסה לטפל במצוקותיהם של נכי המלחמה.
באותה תקופה נעדרה מדינת ישראל הצעירה תשתית ארגונית לטיפול ושיקום נכים, וצה"ל ומשרד הביטחון התקשו להתמודד עם מצוקות הנפגעים.
בשנת 1949 נחקק בכנסת "חוק הנכים (תגמולים ושיקום)" וקוצר היה מגיע לישיבות ועדת העבודה והרווחה של הכנסת באלונקה כדי להשתתף בדיונים שליוו את ניסוח החוק.
כיהן כיו"ר הראשון של ארגון נכי צה"ל עד שנת 1951.
פרסם את הספר "חזרה לחיים – מארגון נכי מלחמת השחרור לארגון נכי צה"ל".
רפי מָן (נולד ב-30 בינואר 1952) הוא פרופסור חבר בגמלאות בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל, חוקר תקשורת ועיתונאות, היסטוריון.
מחבר ספרים ומאמרים, בנושאי תקשורת והיסטוריה.
רפי מן נולד בתל אביב, נכדו של הסופר והמתרגם ד"ר יצחק מן.
רפי מן היה עיתונאי במקצועו, בין היתר היה מנהל מחלקת החדשות של גלי צה"ל (1977–1978), כתב גלי צה"ל ומעריב בוושינגטון הבירה (1978–1983) ואחר כך הכתב המדיני של מעריב, ראש דסק החדשות ומ-2003 עורך מוסף שבת במעריב.
ב-2008 מונה לעורך מדור הדעות של העיתון.
בראשית 2009 פרש ממעריב לאחר 29 שנות עבודה בעיתון ועבר לסגל האקדמי של בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
ב-2015 קודם לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1976 סיים בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט בנושא "בניין האומה והמאבק על המרחב הציבורי: הממד התקשורתי בפעילותו של דוד בן-גוריון 1948-1963" כתב באוניברסיטת תל אביב במסגרת מסלול ישיר לדוקטורט.
בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת תל אביב,
נמנה, לצד עוזי בנזימן, נחום ברנע וכרמית גיא, עם מייסדי ועורכי כתב העת לביקורת התקשורת "העין השביעית", שהוקם ב-1996 בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ומופעל מאז אפריל 2015 על ידי עמותת "העין השביעית - עיתונות עצמאית, חוקרת וחופשית" ומאז 2020 בשיתוף עם עמותת "שקוף".
חבר סגל ההוראה בבית הספר לעיתונאות "כותרת" בתל אביב מאז הקמת בית הספר ב-1990 ועד לשנת 2014. בין השנים 1991-2020 היה מרצה ועמית הוראה במחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית.
בשנת 2013 הוענק לו פרס ראש הממשלה להנצחת זכרו של דוד בן-גוריון על ספרו "המנהיג והתקשורת - דוד בן-גוריון והמאבק על המרחב הציבורי 1963-1948".
בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב - ציון לשבח לעיתונאות ביחד עם אחיו פרופ' יחיאל לימור, על הספר שכתבו "עיתונאות - איסוף המידע, כתיבה ועריכה".