tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת המחלוקת לאחר הפיצוץ בבית החולים הערבי אל-אהלי, במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023, אל-ערבי אל-ג'דיד הציג גרסה מורכבת של האירועים באתר האינטרנט באנגלית, בעוד האתר בערבית האשים את ישראל בפיצוץ והוקיע את נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על אימוץ הנרטיב הישראלי.
חברת החדשות נמצאת בבעלות פדאאת מדיה הקטרית.
עבד א-רחמן א-שַיַּאל הוא מנכ"ל העיתון.
פדאאת מדיה היא חברת השקעות במדיה ערבית.
אל-עדייסה (, בתעתיק מדויק: אלעדיסה, בהגייה ספרותית: אַל-עֻדַ֫יְסַה, בהגייה מקומית, בקירוב: אֶל-עַדֶ֫יְסֶה או אֶל-עַדַ֫יְסִי) או בקיצור עדייסה הוא כפר שיעי בדרום לבנון ששייך לנפת מרג' עיון במחוז א-נבטיה.
הכפר ממוקם בסמוך לגבול עם ישראל, במרחק מאות מטרים ממשגב עם.
לפי אדוארד הנרי פאלמר, השם היה "עודייתַ'ת א-תחתא" שפירושו הוא "עודיית'ה התחתונה", להבדיל מ"עודייתַ'ה אל-פוקא" שפירושה: עודייתַ'ה העליונה, שהייתה בסמוך ובמיקום גבוה יותר .
היישוב ממוקם על גבעה בגובה של 700 מטרים מעל פני הים, סמוך לגבול ישראל–לבנון ומשקיף על קיבוץ משגב עם.
מעט צפונית לאל-עדייסה נמצא מקום שנקרא בעבר "עודיית'ה אל-פוקא" (העליונה).
ב-1875 תיאר אותו ויקטור גרן כ"רמה מוגבהת עטורת חורבות של מבצר קטן בעל צורה מלבנית, שאורכו ארבעים צעדים על שלושים ברוחב.
הוא בעבודת הריסות, עם מעטפת חיצונית של אבנים רגילות בגודל קטן, ושטחו הפנימי מחולק למספר תאים".
ב-1881 מצאה שם משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל "בניין סָרָצֶנִי הרוס עם בור מים אחד".
עוד מצאה המשלחת "בורות מים ומספר משקופים".
הסקר ציין גם שמדובר ב"כפר, בנוי מאבן, המכיל כ-250 מתואלים, השוכן בעמק מוקף אדמה חקלאית.
מתקיים כאן שוק יום אחד בשבוע.
אספקת המים מגיעה ממעיין בכפר, ממעיין קרוב, וממספר בורות מים".
המחצית הראשונה של המאה ה-20
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 החלו לעבור חלק מקווי התחבורה בין לבנון לארץ ישראל, דרך אל-עדייסה.
בסוף שנות ה-40 הוקמה ביישוב תחנת מכס.
באותן שנים הייתה תנועת מרי נגד השלטון הקולוניאלי של צרפת בלבנון ואחד המורדים הידועים היה בן הכפר – (1894–1926), שנדון למוות.
בספטמבר 1962 נתפסו בכפר 14 צוערות ישראליות שעברו בטעות את הגבול, והועברו לחקירה בביירות.
בסוף שנות השבעים תמך הכפר בכוחותיו של סעד חדאד וצבא לבנון החופשית.
הכפר נכלל ברצועת הביטחון שהתקיימה משנת 1985 ועד לנסיגת צה"ל בשנת 2000. חלק מתושביו שירתו בצד"ל.
בדצמבר 1988 נחנך בכפר בית ספר שהוקם בסיוע פיקוד צפון.
זה היה היישוב הראשון שנכבש על ידי צה"ל ב־1977 והיישוב האחרון שממנו נסוג צה"ל בשנת 2000.
ב-2010 התרחשה בכפר תקרית גבול, בזמן שחיילי צה"ל הלכו לכרות עצים בצד הישראלי.
במהלך התקרית נרשמו חילופי אש בין כוחות צה"ל לצבא לבנון, וכמה פגזי ארטילריה ישראלית פגעו בכפר במהלך הלחימה.
בינואר 2019, במסגרת מבצע מגן צפוני, חפר צה"ל אל מול הכפר כדי לשלול ולסכל מנהרות אל שטח ישראל.
צבא לבנון הגיש מחאה ליוניפי"ל בשל עבודות שביצע כוח צה"ל מעבר לגדר המערכת בשטח שבין הגדר לקו הכחול.
במהלך מלחמת חרבות ברזל בוצעו מספר תקיפות של חזבאללה מכיוון הכפר לעבר שטח ישראל.
צה"ל תקף מספר פעמים עמדות, מתקנים ופעילי חזבאללה שהיו שם.
ב-2 באוקטובר 2024 התרחש בכפר קרב אל-עדייסה.
במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-73% מהמבנים בכפר (591 מבנים מתוך 813), וכ-7% נהרסו חלקית (61 מבנים), לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024.
בשנת 2014 היו רשומים ביישוב 4,024 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
מתוכם, 97.12% היו מוסלמים שיעים.
אל עין הוא כפר לבנוני-שיעי בנפת בעלבק שבמחוז בעלבכ-הרמל.
הכפר שוכן במדרון המערבי של הרכס המזרחי של הר הלבנון, בגובה ממוצע של 1,000 מטר מעל פני הים, בשכנות לכפר , ליד הכביש הלבנוני A4 המוביל מבעלבכ צפונה לעבר סוריה, לעיר חומס.
השם ניתן לכפר על שום ריבוי מעיינות המים שבו, שהחשוב שבהם הם: , , ו.
בעבר, הכפר נקרא על שמו של האמיר שהיה שליט בעלבכ ומת בשנת 1255 לספירה.
עלי סמית ביקר בכפר בשנת 1838 וציין שרוב תושביו מתואלים.
בתאריך 26 מרץ 2024 תקף צה"ל מטרה של חזבאללה ליד הכפר.
מועדון הכדורגל אל-עהד הוא מועדון כדורגל לבנוני מאזור אוזאעי פרוור של ביירות המשחק בליגת העל הלבנונית.
לזכותו של המועדון 9 אליפויות, 6 גביעים וזכייה אחת בגביע ה-AFC.
כל אלה הפכו אותו למועדון השני המעוטר בלבנון אחרי אל-אנסאר, איתו יש לו יריבות רבת שנים.
המועדון מזוהה באופן מסורתי עם המוסלמים השיעים בלבנון בכלל ועם ארגון הטרור חזבאללה בפרט.
המועדון נוסד בשנת 1964 תחת השם "אל-עהד אל-ג'דיד" ברובע הדאחייה והתחיל את דרכו בליגה השלישית בלבנון.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קיים את משחקיו ברובע המסייתבח תחת השם "אל-חודה".
בשנת 1982 המועדון נאלץ להפסיק את פעילותו עקב מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1984 המועדון נוסד מחדש תחת השם "נג'מת אל-עהד אל-ג'דיד".
בעונת הגיע לפלייאוף העלייה לליגה הראשונה, בו הפסידה לאל-מג'די.
ב-20 בדצמבר 1996 המועדון הבטיח עליה לליגת העל הלבנונית לראשונה בתולדותיו, אך כעבור שתי עונות חזר לליגה השנייה.
בשנת המועדון זככה בגביע ה-FA הלבנוני וגביע הפדרציה הלבנוני בהתאמה לראשונה בתולדותיו.
בעונת המועדון זכה באליפות הראשונה בתולדותיו.
ב-9 במאי 2009 ערך את המשחק הראשון שלהם בזירה האסיאתית בו ניצחו 0-1 נגד דמפו ההודית.
בשנת הפך למועדון הראשון בלבנון שזוכה בקוואדרפול (זכייה בארבעה תארים).
ב-4 בנובמבר 2019 המועדון ניצח בגמר גביע ה-AFC את מועדון ספורט 25 באפריל מליגת העל של קוריאה הצפונית והפך למועדון הלבנוני הראשון שזוכה בתואר יבשתי.
בשנת הגיעו לגמר המפעל פעם נוסף בו הפסידה לסנטרל קואסט מרינרס האוסטרלית.
המועדון מחזיק בבעלותו את אצטדיון אל-עהד בביירות המכיל 2,000 מקומות.
למרות זאת, האצטדיון משמש את המקום בעיקר לאימונים בעוד את משחקי הבית שלו הוא מקיים ברחבי המדינה, לרוב באצטדיון כמיל שמעון ובצידון בין היתר בשל היותם אצטדיונים עם יותר מקומות ישיבה.
ב-27 בספטמבר 2018 במסגרת נאומו במהלך העצרת הכללית של האומות המאוחדות, טען ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי ארגון הטרור חזבאללה מחזיק טילים ואמצעי לחימה נוספים מתחת לשטח האצטדיון.
שר החוץ של לבנון ג'ובראן בסיל, הכחיש את הטענות.
אל-עטארה הוא כפר פלסטיני כ-15 ק"מ מדרום-מערב לג'נין, בגובה 350 מטרים מעל פני הים.
עטארה פירושו "כתר", ובתקופה הרומית הכפר היה ידוע בשם "אטרוס".
בסביבות הכפר נמצאו כלי חרס מהתקופות הרומית המאוחרת, הביזנטית והאסלאמית המוקדמת.
במקורות צלבניים היא נקראה "לאת'ארה".
בשנת 1140, אוסאמה, נוסע מוסלמי, הזכיר את העיר עטארה יחד עם העיר השכנה סילת א-ד'אהר.
בשנת 1178 היא הותקפה על ידי בדואים, אך עמדה בהתקפה.
אל-עטארה, כמו כל שטחי פלשתינה, סופח לאימפריה העות'מאנית בשנת 1517. כ-10% מהחרסים שנמצאו בכפר מתוארכים לתקופה זו.
ברישומי המס העות'מאניים משנת 1596, עטארה נרשם ככפר מוסלמי לחלוטין בשם "עטרה", עם אוכלוסייה של 12 משפחות ו-2 רווקים.
הוא היה ממוקם במחוז ג'בל סאמי במחוז שכם.
התושבים שילמו גם מס אחיד של 33.3% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות נלוות ומס על תושבי אזור שכם, בסך כולל של 5,000 פיאסטרים.
במרכז הכפר נמצאת גם טירה מהמאות ה-16 וה-17.
בשנת 1870, ציין ויקטור גרן שזהו כפר עני, אך כזה שהצליח לרשת מקום עתיק.
בשנת 1870/1871, מפקד האוכלוסין העות'מאני כלל את הכפר במחוז שעראוויה המערבי.
במפקד האוכלוסין של פלשתינה בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית אל-עטארה מנתה 164 מוסלמים, ובמפקד האוכלוסין של 1931 היא עלתה ל-193 מוסלמים, ב-51 בתים.
במפקד האוכלוסין של 1945 אוכלוסיית אל-עטארה מנתה 250 מוסלמים, ושטחה היה 3,844 דונם על פי סקר רשמי של קרקעות ואוכלוסייה, מתוכם, 88 דונם היו חוות ואדמות מושקות, 1,784 דונם הוקצו לגידול תבואה, בעוד ש-5 דונם היו אדמות בנויות (עירוניות).
לאחר מלחמת העצמאות והסכמי שביתת הנשק ב-1949, אל-עטארה עבר לשלטון ירדני.
מפקד האוכלוסין הירדני של 1961 מצא כי אוכלוסיית אל-עטארה מנתה 388 תושבים.
לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967, הכפר אל-עטארה היה תחת השלטון הישראלי ביהודה ושומרון, עד 1993 אז נחתמו הסכמי אוסלו והכפר הועבר לשליטת הרשות הפלסטינית.
בכפר ישנו אתר ארכאולוגי המכיל שרידים היסטוריים, כולל מערות וחורבות פרסיות.
הוא מכיל גם מנהרה החודרת את ההר, בגובה 7 מטרים ובאורך 300 מטרים.
המנהרה נבנתה מבפנים מאבן לבנה חרוטה ושימשה כמעבר לרכבת לחיג'אז.
משרד התיירות הפלסטיני הפך אותו לאטרקציה תיירותית.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,072 תושבים באמצע שנת 2006, ו-1,244 תושבים בשנת 2017.
אל-עריש היא עיר הבירה של מחוז צפון סיני שבמצרים.
העיר נמצאת בצפון חצי האי סיני לחוף הים התיכון, סמוך לשפך ואדי אל-עריש, 47 ק"מ מערבית למעבר רפיח ו-271 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קהיר.
העיר נבנתה סביב מצודה פרעונית, באזור שאוכלס בעיקר על ידי נוודים במשך אלפי שנים.
אל-עריש מזוהה עם העיר המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כמקום שאליו נמלט הורדוס מפני מתתיהו אנטיגונוס השני כשהאחרון השתלט על ממלכת יהודה בשנת 40 לפנה"ס בסיועה של האימפריה הפרתית.
רינוקורורה הייתה חלק מממלכת יהודה לאחר שנכבשה על ידי אלכסנדר ינאי.
במהלך המרד הגדול חנה בה טיטוס במסעו מאלכסנדריה לירושלים.
יוסף בן מתתיהו מציין כי לאחר מכן חנה ברפיח, והיא "תחילת גבול סוריה" ומכאן שבתקופה זו הייתה אל-עריש חלק ממצרים.
פירוש השם "רינוקורורה" ביוונית הוא "קצוצי האף", ויש כסטרבון הסבורים כי למקום זה הוגלו פושעים, לאחר שאפם נקצץ כעונש.
ב נכבשה העיר בידי הצלבנים אך בהמשך איבדו את השליטה בה.
האימפריה העות'מאנית בנתה ביצורים חדשים למצודה בשנת 1560. במהלך מלחמות נפוליאון, בדרכו של נפוליאון אל ארץ ישראל, הטילו הצרפתים בפיקודו של ז'אן לואי אבנעזר רנייה מצור על המצודה, שנפלה לאחר 11 ימים ב-19 בפברואר 1799.
לפני תקופת כיבוש המזרח התיכון על ידי הבריטים, מיפה איש הצבא הבריטי, הוריישו קיצ'נר את אזור המזרח התיכון וישראל.
בשל העובדה כי האזור הדרומי ביותר בו הייתה מיושבת אוכלוסיית קבע הייתה עזה, מיקם קיצ'נר את ראשית הצירים באזור אל-עריש וכך מיפה את כל אזור ארץ ישראל המיושבת.
באזור הנגב לא היו יישובי קבע באותה תקופה, ולכן האזור לא הוכלל ברשת המפות.
ב-1903 סיירה באזור משלחת ציונית ביוזמת בנימין זאב הרצל אשר בחנה את "תוכנית אל-עריש" להקים במקום מדינה יהודית בחסות בריטית.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, ואת מקומה תפסה "תוכנית אוגנדה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסה המצודה על ידי מפציצים בריטים וב-1917 נכבשה אל-עריש בידי הבריטים.
במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו בעיר 9,706 תושבים, יותר ממחצית כל תושבי חצי האי סיני באותה עת.
ל הייתה תחנה בעיר במסלולה בין ארץ ישראל לקנטרה.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חורב הפציץ צה"ל את אל-עריש ב-22 בדצמבר 1948, ולאחר מכן החל טור ישראלי משוריין, בפיקודו של יגאל אלון לעשות את דרכו אל העיר, עד שנעצר לאחר התערבות בינלאומית.
העיר, כמו כל חצי האי סיני, נכבשה על ידי ישראל במהלך מבצע קדש ב-2 בנובמבר 1956, אך הוחזרה למצרים ב-15 בינואר 1957 במסגרת נסיגת צה"ל מסיני שהחלה ב-10 בינואר 1957.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל בפיקודו של האלוף ישראל טל (טליק) אל העיר עוד ביומה הראשון של הלחימה, 5 ביוני 1967. כחמישה קילומטר צפונית מזרחית לעיר הוקמה ההתנחלות נאות סיני.
ההתנחלות הוקמה כהיאחזות נח"ל ב-1967 ולאחר מכן אוזרחה בשם "נאות סיני".
באזור אל-עריש שכן גם בסיס חיל האוויר הישראלי איתם.
בדצמבר 1967 מונה מוחמד אל־חפני לראש עיריית אל־עריש לאחר בחירות שנערכו כחודש וחצי קודם לכן בעקבות עזיבת ראש העירייה הקודם למצרים.
אל־חפני מונה לתפקיד על ידי מפקד כוחות צה"ל ברצועת עזה וצפון סיני אל"ם מרדכי גור.
העיר היא בירת מחוז צפון סיני.
בעיר פועלת אוניברסיטת סיני, אוניברסיטה פרטית מצרית, וכמו כן קמפוס צפון סיני של אוניברסיטת תעלת סואץ.
בנוסף, פועל בעיר נמל מסחרי בעל קיבולת של 1.2 מיליון טון סחורה בשנה.
בינואר 2010, בעקבות שיטפון בוואדי אל-עריש נהרגו ונפצעו עשרות אנשים באל-עריש, מאות בתים נסחפו, שדה התעופה נסגר ואלפי בדואים שרפו את תחנת המשטרה בטענה של חוסר עזרה מצד הממשלה המצרית.
לפי אומדן רשמי, נכון ל-1 ביולי 2023 מנתה אוכלוסיית העיר 204,391 בני אדם, בהם פליטים פלסטינים.
אל־פסק הוא מכשיר המיועד להגן על מכשירים הניזונים מרשת החשמל מפני הפרעות אפשריות באספקת המתח החשמלי, בהן הפסקות חשמל, קפיצות מתח פתאומיות, נפילות מתח או מתח רשת נמוך או גבוה ממושכים העלולים לגרום נזק לרכיבים אלקטרוניים, ותנודות בלתי רצויות ורעשים חשמליים הנובעים מפעילות מכשירים סמוכים הניזונים אף הם מאותה רשת.
מערכות אל-פסק נועדו לגיבוי מחשבים, שרתים, ציוד תקשורת, מרכזיות טלפון, ארונות שרתים, מכונות הנשמה, ציוד תעשייתי, צמתים מרומזרים ועוד.
מערכות אל-פסק יכולות לגבות ממחשב בודד ועד חדרי שרתים ובניינים שלמים.
האל-פסק נועד להגן על הצרכן (המכשיר המחובר אליו) מפני הפרעות ברשת החשמל ומתן גיבוי בעת הפסקות חשמל.
לדוגמה, המחשב תופס חלק חשוב בחיינו וכבר מסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-20, עסקים החלו לנהל את כל הנתונים על המחשב גם את הנהלת החשבונות וגם את המכירות.
כל המידע רוכז במקום אחד, גיבויים נערכו אחת לתקופה אבל חומר שלא גובה וחומר שהוקלד בזמן העבודה הושמד בעת הפסקת חשמל או בשינוי מהותי בזרימת החשמל (קפיצות ונפילות מתח).
חלקיו העיקריים של מכשיר אל-פסק הם: מַטען חשמלי, סוללה חשמלית (על פי רוב סוללת עופרת חומצה) וממיר המכיל מעגל להמרת זרם ישר (DC) לזרם חילופין (AC).
במרבית המכשירים יש גם התקן לתקשורת עם הציוד שמגנים עליו, על מנת לספק מידע על אופן הפעולה של האל פסק, ולקבל ממנו הוראות, למשל לכיבוי.
המַטען החשמלי של מכשיר אל־פסק ניזון בזרם חילופין מרשת החשמל לצורך טעינת הסוללה, ואלה מספקים זרם ישר לממיר.
הממיר ממיר את הזרם הישר לזרם חילופין, וממנו ניזון המכשיר החשמלי.
בחלק ממכשירי האל פסק הממיר תמיד מזין את הציוד שמגנים עליו, ובחלקם ההזנה היא רק במצבים בהם רשת החשמל אינה פועלת באופן תקין.
משך זמן הגיבוי של אל־פסק למקרה של הפסקת חשמל תלוי בקיבולת המצבר או הסוללה ובמידת הצריכה של הציוד החשמלי הניזון מהם.
יכולת ההזנה של האל-פסק נמדדת ביחידות וולט-אמפר (VA).
מערכות אל-פסק גדולות מסוגלות לספק מאות קו"א ולהזין משתמשים רבים.
משך זמן הגיבוי נקבע על ידי גודל המצבר באל פסק.
ניתן להאריך את פרק זמן הגיבוי על ידי הוספה של מארז עם מצברים.
גיבוי לפרקי זמן ארוכים נדרשים כאשר מדובר בציוד אבטחה שמחייב מעקב ותיעוד 24 שעות ביממה, כאשר מדובר על גיבוי מכשירים מצילי חיים כמכונות החייאה, דיאליזה, ציוד מעבדתי רגיש ועוד.
למערכות אל פסק ניתן להוסיף תוכנה שתפקידה לכבות את כל התוכנות הפועלות בזמן הפסקת חשמל ולכבות את הצרכן.
כל זאת אוטומטית ללא צורך בנוכחות אדם בסביבה.
בטכנולוגיית אל פסק אינטראקטיבי מחוברת מערכת האל פסק אל שקע החשמל והמכשיר המגובה (הצרכן) מחובר אל האל פסק.
כאשר יש הפסקת חשמל נכנס האל פסק לפעולה ומספק חשמל לצרכן ישירות מהמצבר שבתוך האל-פסק.
בזמן המעבר ממצב של אספקת חשמל מרשת החשמל, למצב שאספקת החשמל היא מהאל פסק עצמו מתרחשת הפסקת החשמל רגעית, האורכת מספר מילישניות שאיננה מספיקה בשביל לגרום לנזק או לכיבוי המחשב.
מערכת אל פסק זו גם מייצבת את המתח המגיע על ידי מייצב מתח אלקטרוני.
ייצוב המתח נעשה על ידי העלאת מתח המוצא ב-30-40 וולט אם המתח נמוך מדי או הורדת מתח המוצא באותו הסכום אם המתח גבוה מדי.
ייצוב המתח מיועד בעיקר למנוע שימוש מיותר במצבר,ומאפשר שימוש במחשב כאשר המתח אינו נמוך או גבוה מדי.
מייצב המתח של האל פסק, יכול לייצב את המתח רק בתחומים מוגבלים של מתחי רשת (למשל מייצב המתח לא יכול לייצב מתח חשמלי הנמוך מ-180V או הגבוה מ-290V).
במקרה ומתח החשמל נמוך או גבוה ממה שמכשיר האל פסק יכול לייצב (למשל מעל ל-290V או מתחת ל-180V), הוא ינתק את הצרכן מרשת החשמל ויספק מתח חשמלי מהמצבר, כמו בעת הפסקת חשמל.
בטכנולוגיית אל פסק מקוון מערכת האל-פסק מחוברת לשקע החשמל, הצרכן מחובר אל האל פסק וניזון ישירות מהמצבר אשר בתוך המערכת.
במערכת זו מתרחשת המרה כפולה: מחברת החשמל מסופק זרם חלופין (AC) המגיע אל האל פסק עובר המרה במערכת האל-פסק לזרם ישר (DC) ועובר שוב המרה לזרם חילופין אשר מוזרם לצרכן, זהו זרם ישר מיוצב ונקי.
כאשר מתרחשת הפסקת חשמל הצרכן ממשיך לקבל חשמל ישירות מהמצבר הטמון בתוך המערכת כאילו לא אירע דבר.
במערכות אלו, אין מייצב מתח אלקטרוני, בניגוד למערכות אינטראקטיביות, כיוון שהצרכן מקבל מתח מהסוללה כל הזמן.
מערכת גיבוי בזרם ישר (DC)
קיים סוג נוסף של מערכות אל פסק הנקרא מערכות גיבוי DC.
מערכות אלו המגבות את הצרכן בזרם ישר (DC), מתאימות לצרכנים הצורכים זרם ישר, לצרכנים הזקוקים לזמן גיבוי ארוך ובמקרים בהם אין מקור אספקת חשמל בנמצא כדוגמת ציוד תעשייתי, ציוד רפואי, ציוד תקשורת, מצלמות במעגל סגור, מרכזיות טלפונים, ציוד עבודה כבד, מערכות אזעקה וכדומה.
אַל עַרְיַאן הוא כפר ערבי באזור נחל עירון הנמצא בתחום המועצה האזורית מנשה.
הכפר נוסד בשנת 1880 על ידי אחמד סולימאן, וצאצאיו מתגוררים בו גם כיום.
משמעות השם היא "עירום", ומקורו מיוחס למראה השטח, שהיה מיוער בעבר, אחרי שעציו נכרתו כדי לשמש כדלק לרכבות.
אל-עריאן הוא יישוב מוכר מאז ינואר 1995. ההכרה הושגה בעקבות פעילות של המועצה האזורית מנשה וראשיה יאיר גבאי ואילן שדה, יחד עם עמותת הכפר, שהחלה ב-1987, ובמהלכה אף הוגשה עתירה לבג"ץ.
אל-פאלוג'ה הייתה עיירה ערבית כפרית בגבול מישור חוף יהודה ושפלת יהודה, כ-20 קילומטרים ממזרח לעיירה הערבית מג'דל.
היישוב עבר לשליטה ישראלית בחודש פברואר 1949 ואחר כך נהרס.
היום אזור העיירה נקרא פלוגות או צומת פלוגות ולידו שוכנת העיר קריית גת.
שמו של היישוב נשתמר בשם הצומת, המחבר את כביש האורך, כביש 40 בקטע מקריית מלאכי לבאר שבע עם כביש הרוחב, כביש 35 מאשקלון לחברון.
בכפר נמצאו ממצאים מהמאה ה-12. במאה ה-14 נקרא על שם השיח' אל-פאלוג'י, הקבור בו, ומאז הוא מוזכר באגרות נוסעים.
במאה ה-16 נמנה הכפר בין יישובי סנג'ק עזה שבאיילט דמשק.
בסוף המאה ה-19 היה הכפר מוקף בוואדיות משלושה עברים, בתיו היו בנויים מלבני טיט ומרכז הכפר נבנה סביב קבר השיח' אל-פאלוג'י, שהיגר מהעיר פאלוג'ה בעיראק.
לכפר היו שתי בארות מים ובריכת אגירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים הצבא הבריטי צפונית לעיירה מנחת זמני עבור חיל האוויר המלכותי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התרחב הכפר לכיוון צפון.
בחלק הצפוני נבנו חנויות, בתי קפה ומרפאה.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שטחי העיירה היו 38,038 דונם ומספר תושביה 4,670 נפשות.
לפי תוכנית החלוקה משנת 1947 נועדה פאלוג'ה להכלל במדינה הערבית.
במלחמת העצמאות חסמו אנשי הכפר את הדרך ותקפו את השיירות היהודיות בדרכן ליישובים המבודדים בנגב.
ב-13 במרץ 1948, במסגרת פתיחת המצור על היישובים היהודיים, הוחלט על שליחת שיירה מלווה בכוח מוגבר של לוחמי חטיבת גבעתי דרך הכפר.
תחילה לא נתקלה השיירה בהתנגדות, אולם בהגיעם ליציאה מהכפר נתקלו במחסום ובאש עזה.
במהלך הקרב חלה טעות בזיהוי הכוחות במהלכה נפגעו שבעה ממלווי השיירה מאש חבריהם.
למחרת בוצעה פעולת תגמול בה פוצצו מבנים ברחוב הראשי של הכפר ונהרגו 15 אנשים.
בעקבות הפעולה ובקשת תושבי הכפר החלו חיילים בריטים ללוות את השיירות היהודיות שעברו באזור.
הצבא המצרי, שפלש לנגב במהלך מלחמת העצמאות השתלט על האזור, אולם ככל שהמלחמה התמשכה, החלו כוחות צה"ל להדוף את הצבא המצרי.
אזור פלוג'ה לא נכבש בידי צה"ל, אולם הוא הצליח לכתר את הכוחות המצריים מכל עבר.
חלק מתושבי הכפר עזבו אותו במהלך המלחמה.
בתום המלחמה נוצרה מובלעת מצרית שכונתה "כיס פלוג'ה".
בתחילת 1949 נמצאו בכיס פלוג'ה חטיבה מצרית וכ-3,140 אזרחים ערבים, כ-2,000 מהם היו תושבי הכפרים פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה, והשאר היו פליטים שהגיעו לשם קודם לכן מאזורים אחרים בדרום הארץ.
ביום 24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים, ובעקבותיו פינו המצרים את המובלעת ב-26 בפברואר.
בהסכם נקבע שישראל תערוב לביטחונם, לזכויותיהם ולרכושם של האזרחים בכיס, ובנספח של חילופי מכתבים שצורף להסכם, היא התחייבה להתיר לאזרחים להישאר בכפרים אל-פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה.
חלק קטן מהם, אולי מאות, רובם פליטים, יצאו מהכיס יחד עם הצבא המצרי או יום או יומיים לאחר מכן.
הרוב המכריע נשארו והוטל עליהם שלטון הממשל הצבאי, אולם מספר ימים לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, גרמו יחידות צה"ל למנוסתם של כ-2,000 עד 3,000 תושבים משני הכפרים.
על אדמות העיירה הוקמו היישובים קריית גת, נוגה וניר ח"ן.
מחוז אל-קאדִסִיָּה הוא מחוז בעיראק, הנמצא במרכז המדינה ובירתו היא א-דיוואניה.
המחוז נוצר בשנת 1976. כיום, מרבית אזרחי המחוז הם שיעים.
אל-פונדוק הוא כפר פלסטיני, במערב השומרון, במרחק כ-15 ק"מ ממזרח לקלקיליה וכ-13 ק"מ מדרום-מערב לשכם.
בגובה ממוצע של כ-470 מטר מעל פני הים.
הכפר נמצא בנפת קלקיליה של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2012 החליטה הרש"פ שאל-פונדוק והכפר הסמוך ג'ינסאפוט יהיו תחת מועצה מקומית אחת.
ההחלטה בוטלה ב-19 בינואר 2016.
שטח הכפר מסווג כשטח B, אך כביש 55 העובר במרכז הכפר נמצא בשטח C בו האחריות האזרחית והביטחונית בידי ישראל.
יש מספר הסברים למקור השם:
במקום היה פונדק על הדרך הקדומה לשכם.
בערבית: فندق פונדוק (פ רפויה) הוא פונדק אכסניה, מלון וכדומה.
וילנאי מביא שמקור השם פוּנְדוּק (פ' רפויה) הוא במלה היוונית העתיקה – פונדוקיון (ביוונית מודרנית פָנְדוֹקִיוֹ πανδοχείο) שמשמעותה: אכסניה.
בכפר ובסביבתו נמצאו שרידים וחרסים מהתקופה הביזנטית, ונטען שזה היה המקום פונדקה, שהיה פעם מיושב בשומרונים ואף הועלתה השערה שמדובר במקום שהוזכר בתלמוד הירושלמי לעניין אכילת יבול בא"י: "עד היכן פונדקא דעמודא פונדקא דטיבתא עד כפר סבא".
בתקופה הצלבנית הכפר היה מיושב במוסלמים.
בשנת 1596 הופיע הכפר פונדוק בפנקסי המס העות'מאניים, ככפר במחוז שכם.
בספרו של ז'קוטן, במפת הפלישה של נפוליאון בשנת 1799, הופיע כפר פונדוק, ליד הדרך מיפו לשכם.
בשנת 1882, בסקר ה-PEF תואר הכפר כ"כפר עני קטן ליד הכביש הראשי, עם בארות מצפון ושני מקומות קדושים, ניצב על אדמה גבוהה", במחוז בני צאב.
מפקדי אוכלוסין אל-פונדוקשנהתושביםמקורהערות159686 בתי אב.
בשנת 1596 שילמו תושבי הכפר לשלטונות העות'מאניים מס בשיעור קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, בנוסף להכנסות מזדמנות וסכום קבוע לתושבי שכם, סך של 10,500 אקצ'ה.
בשנת 1999 הוקמה בכפר רשת המים ציבורית ואליה מחוברים כ-99% מהבתים.
מי השקיה לחקלאות, מסופקים מבורות, בארות וכמה מעיינות.
מצפון לכפר מצויה מערת נטיפים הכלולה ב"שמורת מערת לאקף".
בדרך היוצאת מהכפר לעמנואל נמצאת שלולית חורף בשם בִּרִכֶּת אֶל-פֻנְדֻק ובה מצוי ריכוז נדיר של הצמח דמסון כוכבני, וכן של המין הדו-חי חפרית מצויה.
בפי תושבי המקום השלולית נקראת "בִּירְכֶּת עַסְכּוּר" בדומה לשמה של הח'ירבה הסמוכה.
לפי ההיסטוריון דיא א-דין אל-מקדסי , בכפר נולד ונקבר מלומד חנבלי בשם אחמד בן עבד אל-דיים אל-מקדסי אל-חנבלי (1180–1270).
בין השנים 1146–1223 התגוררו בכפר גם חסידי המלומד החנבלי איבן קודמה, ובתקופה זו התגורר באל-פונדוק גם שייח' מוסלמי בעל ניסים שהיה ידוע בשם "עבד אללה מאל-פונדוק".
ב-19 בנובמבר 2007 נרצח בכפר עידו זולדן, בן 29 משבי שומרון.
במקום הרצח הוצב גל-עד לזכרו.
ב-25 באוקטובר 2022 נרצח בכפר שלום סופר בדקירה בחנות.
ב-6 בינואר 2025 אירע פיגוע הירי בפונדוק שבו נרצחו 3 ישראלים ונפצעו 6, בהם 1 באורח קשה, בפיגוע ירי לעבר אוטובוס שעבר בכפר.
אבו נצר מוחמד אבן מוחמד אל-פאראבי היה מתמטיקאי, מדען, רופא ופילוסוף מוסלמי.
תרומתו רבה גם בתחומי הפסיכולוגיה, סוציולוגיה, קוסמולוגיה, לוגיקה ומוזיקה.
נודע בכינוי "הפילוסוף השני", מכיוון שנתפס (בפילוסופיה הערבית) כממשיכו של אריסטו.
הגותו הפילוסופית הושפעה מכתבי אפלטון ואריסטו.
כתב ספרי פירוש והרחבה ל"ספר החוקים" ו"המדינה" של אפלטון, ויצר הגות פילוסופית, תאולוגית ופוליטית המשלבת את שיטת אפלטון ואריסטו עם דת האסלאם.
הוגים יהודים בימי הביניים הושפעו עמוקות מאל-פאראבי, בהם הרמב"ם, אשר מזכיר אותו רבות בחיבורו "מורה הנבוכים" ואף מכנה אותו "גדול הפילוסופים מאז אריסטו".
בנוגע למוצאו של אל-פאראבי הוצעו השערות שונות, בהן מוצא פרסי, טורקי או מאזור קזחסטן של היום.
כל המקורות באשר למוצאו נכתבו לפחות 300 שנה לאחר תקופתו, ומקורות אלה הזכירו תיאור שונה לגבי מוצאו.
ידוע בוודאות כי לאחר שאל-פאראבי סיים את לימודיו הבסיסיים בפאראב ובבוכרה, בתקופת שלטונו של הח'ליף אלמותווכל (874–861), הוא עבר לעיר חרן, לשם הועברה הספרייה המפורסמת של אלכסנדריה לאחר שהייתה בעיר אנטיוכיה כ-140 שנה.
בחרן למד על האומות הקדומות ולוגיקה על ידי יוחנן בן הילאן.
בשנת 901 עבר לבגדאד, אשר נחשבה לבירת המדע והספרות, כדי ללמוד לימודים מתקדמים.
בבגדאד הצטרף לשיעורים של בישר בן מתי בן יונה (بشر متى بن يونس), אשר התמחה בכתביו של אריסטו ובלוגיקה.
למרות הצטיינותו של אל-פאראבי, הוא לא בלט בבגדאד ונאלץ לעבור לחלב, שם קיבל תמיכה משליט העיר, סיף א-דולה אל-חמדאני (سيف الدولة الحمداني) מבית חמדאן שהיה תומך נלהב במדע ובמדענים.
אל-פאראבי חלק את שהותו בין חלב לדמשק, שכן העדיף את האווירה של דמשק, את השדות, הגנים והמים שהתאימו למזגו ולרצונו להשקיע זמן רב בהתבוננות וחשיבה.
על אל-פאראבי נאמר שהיה בעל לבוש צנוע, לובש קלנסווה (قلنسوة, סוג של כובע מוסלמי) לבנה ושחור, והיה מרוכז בהתבודדות ובלמידה.
כמו כן נאמר שהיה אדיש לגבי הון ובתים מפוארים, והיה מסתפק במועט.
על פי אבן ח'לכאן (ابن خلكان), אל-פאראבי שהה תקופה מסוימת במצרים ושם השלים את שני ספריו "הפוליטיקה האזרחית" ו"העיר המעולה".
אל-פאראבי מצא את מותו בשנת 950 לספירה, בעת שכנופיית שודדי דרכים מהעיר אשקלון (عسقلان – עסקלאן) תקפה את דמשק, והוא נהרג בקרב.
נקבר בדמשק ליד החומה, כשהוא בן יותר משמונים שנה.
עבודה נרחבת על חייו ויצירותיו של אל-פאראבי חיבר פרופ' דימטרי גוטס .
אחד ההישגים המרכזיים של אל-פאראבי הוא חיבור מאגר אנצקלופדי על המדעים האנושיים בספרו "מניית המדעים".
הוא היה מן הראשונים בימי הביניים שדיברו על תאוריית האמנה החברתית, ובכך הקדים את תומאס הובס וג'ון לוק האנגלים שביססו תפישה זו במאה ה-17, ואת הפילוסוף הצרפתי ז'אן-ז'אק רוסו מן המאה ה-18 (יש לתפישה זו שורשים גם בפילוסופיה היוונית העתיקה).
בנוסף, חקר את החברה הפוליטית והתפתחות המדינה והמשטר מנקודת מבט פילוסופית, בספרו "העיר המעולה".
הרמב"ם אמר על אל-פאראבי (במכתב לשמואל אבן תיבון, שאף תרגם לעברית את "החברה הפוליטית"): "לא תתעסק בספרי מלאכת ההיגיון אלא במה שחיבר החכם אבונצר אלפראבי, כי כל מה שחיבר בכלל...
אל-פאראבי כתב ספר נודע על מוזיקה בשם "כתאב אל-מוזיקא אל-כביר" ("ספר המוזיקה הגדול", كتاب الموسيقى الكبير), בו סיפק הגדרה והסבר למוזיקה, וקבע ביטויים וסולמות מוזיקליים שנמצאים בשימוש עד היום הזה.
אל-פאראבי המציא מספר כלי נגינה, והיו שיחסו לו את פיתוח כלי הנגינה קאנון.
אל-פאראבי היה הראשון שסיפק תיאור והסבר לכלי הרבאב (الرباب) זה עם המיתר הבודד, וזה שמורכב משני מיתרים.
בתחום הפיזיקה, נחשב אל-פאראבי לראשון שביצע ניסויים בתרמודינמיקה הנוגעים לקיומו של ואקום.
בניסוייו הוכיח כי נפח האוויר יכול להתרחב וכך למלא חללים פנויים.
אל-פאראבי חבר מספר רב של ספרים במשך חייו ומסעותיו.
ביניהם הסברים על הלוגיקה של אריסטו ושאר חיבוריו, עשרה חיבורים בהם הגן על אריסטו, אפלטון, פטולמיאוס, אוקלידס, ו-15 חיבורים נוספים במטפיזיקה, שבעה ספרים על המוזיקה והשירה, שישה ספרים על פוליטיקה, ושלושה ספרים על פסיכולוגיה.
זאת בנוסף לספרים בהם מיין את המדעים והספרים השונים.
רוב ספרי וחיבורי אל-פאראבי אבדו, ורבים מעולם לא תורגמו.
אל-פאראבי כתב רבות על פילוסופיה פוליטית.
לשיטתו (מתוארת ב"א-סיאסה", או "החברה הפוליטית") מטרת קיומו של האדם היא השגת האושר המקסימלי.
מכאן, גוזר אל-פאראבי תאוריה פוליטית שלמה, הנחשבת לרלוונטית גם כיום, בפרט בחברות מוסלמיות.
להלן תיאור המבוסס על הקדמתו של שוכרי עבד ל"החברה הפוליטית" של אל-פאראבי.
כמתואר, אל-פאראבי בונה מערכת הדנה בנושא העקרוני של פוליטיקה בעולם הערבי, ניהול העוצמה, ומציב אותה כמעין שרשרת הוויה שבה מקומו של האדם נקבע על ידי יכולותיו והידע שלו.
לכאורה, ניתן לראות בכך צידוק של מבנה פוליטי מסורתי ודכאני.
אולם לפחות במצב הנוכחי, שבו ידע פילוסופי זמין לכל סטודנט שנה א', אל-פאראבי מייצג עמדה שלפיה הפילוסוף, כלומר הסטודנט שלמד פילוסופיה, מסוגל להיות סוכן פוליטי עצמאי, מבלי שיהיה כפוף לסמכות המלך, הקאדי, או הנביא.
מי שלומד את אל-פאראבי, עשוי להגיע לתפיסה המשלבת אוטונומיה, הן במחשבה והן בפעילות, המיישמת בפועל את זכויות הפעולה והמחשבה הדמוקרטיות הרגילות, יחד עם מחויבות למסורת אסלאמית/ערבית מכובדת.
הסתירה בין תפיסה דמוקרטית ובין שלילה של "העיר הדמוקרטית", נפתרת על ידי א) הנגדה בין הדמוקרטיה דהיום והדמוקרטיה שאל-פאראבי התייחס אליה, ב) על ידי קבלה של עמדה המנוגדת לזו של אל-פאראבי, או ג) הנחה שלטקסט משמעות נסתרת.
שלטון המורכב ממלכים-מנהיגים רבים מתואר על ידי אל-פאראבי כלהלן:
ה"עיר הדמוקרטית" מתוארת אצל אל-פאראבי באופן רב-משמעי.
היא אומנם נכללת בין הערים הבורות, אולם אל-פאראבי מדגיש כי יש לה היבטים הרחוקים מאוד מבורות ושפלות.
הפילוסוף הפוליטי ליאו שטראוס התייחס רבות לאל-פאראבי בחיבורו רדיפה ואמנות הכתיבה, בעיקר בקשר לפירוש אזוטרי-אקזוטרי של מורה נבוכים לרמב"ם, שטראוס מסכם את אל-פאראבי כלהלן:
ליאו שטראוס מפרש את סודו של מורה הנבוכים בהתאם למשנתו הפוליטית-דתית של אל-פאראבי, כלומר: בניגוד לטקסט הגלוי של החיבור, שבו נראה הרמב"ם מתאמץ להתאים בין הדת והאמת המדעית, הרי שדעתו האמיתית היא כדעתו של אל-פאראבי, ולפיה הדת נעוצה במטרה הפוליטית של הנהגת החברה ותיקונה ואינה צריכה להתאים אל האמת המדעית.
בעקבות עבודתו של שטראוס לימד סרי נוסייבה, פילוסוף ופוליטיקאי פלסטיני, את אל-פאראבי ועליו בשורה של קורסים בפילוסופיה אסלאמית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת ביר זית.
דעותיהם של אנשי העיר המעולה (תורגם לעברית)
השילוב בין דעות שני החכמים (פילוסופים) – ניסיון לשלב בין דעותיהם של אפלטון ואריסטו
אַל-קַאאִם בִּאַמְר אללה (מילולית: המחייה במצוות האל), אבו ג'עפר עבדאללה בן אחמד אל-קאדר באמר אללה , היה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין שנת 1031 ל-1075. מחציתה הראשונה של מלכותו עמדה בסימן היחלשותה של השושלת הבוויהית ששלטה בבגדאד.
לעיתים קרובות נותרה העיר ללא מושל ומהומות פרצו בעיר.
ב-1055 נפלה העיר לידי השושלת הסלג'וקית אשר עתידה הייתה לשלוט בה ובח'ליפות במשך מאתיים השנים הבאות.
בשנת 1055 עלה על בגדאד טוגריל בכ, השליט הסלג'וקי אשר כבש את סוריה וארמניה, בחיל גדול במסווה של עלייה לרגל.
טוגריל ביקש רשות לבקר בעיר מהשליט הבוויהי אל-מלכ אל-רחים , אך הלה סירב.
לאחר הפצרות רבות, נעתר מליכ רחים ופתח בפני הסלג'וקים את שערי העיר, הללו ניצלו את המצב והשתלטו על בגדאד.
הח'ליף הכיר בטוגריל כסולטאן החדש, ושמו הוזכר מעתה ואילך בתפילות יום השישי במקום שם השליט הבוויהי.
חילופי השלטון הביאו לסוף תקופת האנרכיה שפקדה את העיר למעלה משני עשורים.
בשלהי ימי השושלת הבוויהית הייתה התרחשה בבגדאד פריחה של התרבות הפרסית.
בשנת 1037 נפטר בעיר המלומד הגדול אבן סינא.
בשנת 1058 פרץ מרד כנגד השלטון השיעי הקרמטי בבחריין בראשות אבו אל-בהלול אל-עוואם .
המרד הסתיים בהצלחה וריבונות הח'ליף הוכרה על האי.
המדינה הקרמטית קרסה לחלוטין עם נפילת מאחזה האחרון בנווה המדבר אל-אחסא בשנת 1067.
אל-קאא'ם גם הורה על הוצאתו להורג של חזקיה בן דוד שהיה ראש הגולה של יהדות בבל בסוף תקופת הגאונים וראש ישיבת פומבדיתא האחרון.
מסופר כי לאחר ששונאיו של חזקיה בן דוד הלשינו עליו דבר שקר לח'ליפה המוסלמי אל-קאא'ם הראשון באמר אללה, הח'ליפה אסר את מר חזקיה, והוא עונה והוצא להורג.
אל-קאדר באללה (מילולית: בעל היכולת באל), אבו אל-עבאס אחמד בן אסחאק בן אל-מקתדר באללה היה נכדו של הח'ליף אל-מקתדר והח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין השנים 991 ל-1031.
נולד בשנת 944 לערך, בילה את מרבית ימיו בגלות עד שנבחר לח'ליפות במקום בן דודו המודח אל-טאא'ע באללה.
בימיו עמדה הח'ליפות מול איום מצד מחמוד מבית ע'זנה וניצלה אך ורק בשל סכסוכים משפחתיים שהתפרצו לאחר מותו.
אל-קאדר נודע כמוביל המאבק בשיעה לאחר הדומיננטיות השיעית במאה ה-9. הוא פרסם שורה של צווים ובהם אימץ את האסכולה החנבלית, הכריז על אי-נבראותו של הקוראן (ובכך אסר למעשה על השתייכות לאסכולה המעתזלית).
ימי שלטונו מסמלים את קץ ה"מאה השיעית" ואת ראשיתה של "המאה הסונית" ופעל שהאסכולה החנבלית יקבל מעמד מרכזי.
במקורות היהודים נודע לשמצה משום שאסר את גאוני ישיבת פומבדיתא שרירא והיי וגזל את רכושם.
שרירא נפטר זמן קצר לאחר מאסרו.
אל-קאהר באללה (מילולית: המנצח באל), אבו מנצור מוחמד בן אל-מעתדד (תעתיק מדויק: מעתצ'ד) באללה נולד בשנת 899 והיה הח'ליף העבאסי בין 932 ל-934, הוא נפטר בשנת 950. ימיו זכורים כתקופה של עריצות ואכזריות יתר, כמוה ידעה הח'ליפות פעמים ספורות בלבד קודם לכן.
לאחר רציחתו של קודמו בתפקיד, אל-מקתדר, אנשי החצר שהשתתפו ברצח העדיפו למנות את אל-קאהר, אחיו למחצה, במקום את אחד מילדיו, מחשש שיבקשו לנקום בהם.
בסופו של דבר הם ראוהו כרע אף יותר מקודמו - ח'ליף ירא שמים כלפי חוץ אך עריץ ואכזר.
הוא עינה את אמו, בניו ונשותיו המועדפות של אל-מקתדר, וסחט מהן את העושר שצברו במהלך ימי שלטונו.
למרות זאת, רבים מהם חמקו מידו.
אל-קאהר לא חס אף על בני משפחתו שלו, וקבר את אחיינו ויורשו המיועד בעודו בחיים, בקיר.
שלטונו האכזרי של אל-קאהר הוביל לתסיסה בקרב אנשי חצרו, ורבים מהם קשרו נגדו.
לילה אחד, בעודו שתוי מיין, הוא נלכד, עוור והושלך לכלא לאחר שסירב לוותר על כיסאו.
ב-945 הוא שוחרר מכלאו והיה למקבץ נדבות בחוצות בגדאד.
אל-קאא'ם באמר אללה השני (מילולית: המחייה במצוות האל), אבו אל-בקאא חמזה בן אל-מתוכל עלא אללה היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר תחת הממלוכים בין השנים 1450 ל-1455. הוא ירש את אחיו אל-מסתכפי באללה השלישי וכיהן בזמנם של הסולטאנים הממלוכיים ג'קמאק ואל-מנצור פח'ר אל-דין עת'מאן.
אל-פרע'אני, אבו אל-עבאס מחמד בן כת'יר היה אסטרונום פרסי בן המאה ה-9. אל-פרע'אני נולד בעיר פרגנה (כיום בקצה המזרחי ביותר של אוזבקיסטן).
הוא היה מעורב עם צוות אסטרונומים אחרים בפרויקט חישוב היקפו של כדור הארץ תחת פטרונותו של אל-מאמון בבגדאד.
ספרו החשוב על תורת האסטרונומיה - "ג'ואמע עלם אל-נג'ום ואל-חרכאת אל-סמאויה" - ובתרגום: "יסודות בתורת הכוכבים והתנועות השמימיות" נכתב ב-833 והיוה עיבוד מקוצר לאלמגסט של תלמי מאלכסנדריה.
הספר תורגם ללטינית במאה ה-12 ונותר פופולרי באירופה עד למחצית המאה ה-15. מקור הידע הניכר של דנטה אליגיירי באסטרונומיה תלמאית, כפי שמתבטא בספרו "הקומדיה האלוהית", היה בספרו של אל-פרע'אני.
במאה ה-17 פורסם מחדש כתב היד המקורי בערבית בידי האוריאנטליסט ההולנדי יעקוב גוליאוס יחד עם תרגום לטיני מחודש והארות רבות.
ב-856 היגר אל-פרע'אני למצרים וכתב שם חיבור על האצטרולב.
הוא פיקח על בנייתו של הנילומטר באי רודה שבקהיר.
בשנת 861 הוזמן בידי אל-מתוכל הראשון לתכנן תעלת מים מהחידקל לסאמרא, אך הוא טעה בחישוביו וניצל רק בשל הירצחו של האחרון.
שנת מותו המדויקת לא ידועה.
מכתש אלפרנגוס (Alfraganus) על הירח קרוי על שמו.
גַ'מְעִ֫יַּת אל-עַרַבִּ֫יַּה אל-פָתָ֫את הייתה האגודה הלאומית הפאן-ערבית הראשונה במסגרת התנועה הלאומית הערבית.
התנועה נוסדה ב-1911 בפריז, על ידי שבעה סטודנטים מ"סוריה הגדולה", בהם עווני עבד אל-האדי מג'נין, רפיק אל-תמימי משכם, ג'מיל מרדם ושוכרי אל-קוותלי מסוריה, תאופיק א-סווידי מעיראק ועיזאת דראוזה מג'מאעין כאגודת סתרים.
התנועה הפכה לגרעין התנועה הלאומית ודגלה במתן עצמאות לארצות הלבנט מהאימפריה העות'מאנית ובאחדות מדינית של כל ארצות ערב.
התנועה יזמה וכינסה את הקונגרס הערבי הלאומי הראשון ביוני 1913 בפריז, אירוע שהיה בד בבד גם החשוב ביותר בפעולתה וגם האירוע שהביא לקרע הגדול ביותר בקרבה.
לאחר נעילת הקונגרס הבטיחה הממשלה העות'מאנית להנהיג מספר תיקונים ברוח החלטות הקונגרס (מתן קדימות לשפה הערבית, למשל), כמו כן מינתה מספר אישים ערביים לאומיים למשרות במנגנון ובסנאט.
הדבר יצר פילוג עמוק בין הלאומנים הקיצוניים בתנועת אל-פתאת לבין המתונים שהסכימו לוויתורים הקלים שהחילה הממשלה העות'מאנית.
בשנת 1914 עברו הפעילים המרכזיים בתנועה לדמשק, שם חברו לעזיז אל-מצרי שייסד קבוצה מחתרתית צבאית-למחצה בשם אל-עַהְד אל-עַרַבִּי ("הברית הערבית").
בימי מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי שימשו כקצינים בצבאו של האמיר פייסל.
כאשר הקים פייסל את ממשלתו קצרת הימים בסוריה יצאה התנועה ממסגרתה המחתרתית והפכה למפלגה פאן-ערבית בשם חִזב אל-אִיסתִקְלאל אל-עַרַבִּי ("מפלגת העצמאות הערבית"), הורתה הרעיונית של מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית ושל מפלגות פאן-ערביות נוספות במרחב הערבי.
בשנת 1919 הציגו אנשי אל-פתאת את העמדה הקיצונית לעצמאות ערבית מלאה בפני ועדת קינג-קריין, בניגוד לדעת פייסל שביקש מנדט בריטי, לדעת ארגונים מוסלמיים שביקשו מנדט של ארצות הברית ולדעת גורמים ערבים נוצרים שביקשו מנדט צרפתי.
פעילות התנועה, מציין יעקב שמעוני, הייתה נחלת חוג מצומצם של משכילים ולא פרצה להשפעה על שדרות רחבות של העם.
עם זאת היוותה התנועה בית גידול אידאולוגי וחברתי למנהיגי התנועה הלאומית הערבית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
ג'ורג' אנטוניוס החשיב את התנועה בספרו מ-1938 "ההתעוררות הערבית, המניפסט של הלאומיות הערבית" כתנועה האופוזיציונית החשובה ביותר באימפריה העות'מאנית וכגורם מכריע לביזורה.
אל-פג'ר (בערבית "השחר") היה עיתון בשפה הערבית שיצא לאור במזרח ירושלים, רוב שנותיו בעריכתו של חנא סניורה.
אל-פאג'ר תמך באש"ף ומאוחר יותר ביוזמות השלום.
לעיתון הייתה קיימת גם מהדורה בשפה האנגלית, ולזמן קצר גם בעברית.
העיתון יצא לראשונה בשנת 1971, על ידי יוסף (ג'ו) נאצר וג'מיל חמד, תחילה כשבועון.
השניים היו חלק מקבוצה של צעירים שבשנים הראשונות שלאחר מלחמת ששת הימים רצו לעודד את ה"ישות הפלסטינית" המקומית בשטחים ולהתנתק מהשפעת ירדן.
הם הציגו עמדה מתונה ושאפו להקים מדינה פלסטינית לצד ישראל.
הרצון להתנתק מהשפעת ירדן ערער על ההנהגה הקיימת בשטחים, שרובה מונתה על ידי שלטונות ירדן.
בנובמבר 1972 אף ביקשו אישור ממשטרת ישראל לערוך הפגנה נגד המשטר בירדן, כמחאה שהוא מיצג את הפלסטינים באו"ם בעוד שהוא פועל במקביל "להשמיד את הישות הפלסטינית".
נאצר גר בארצות הברית מספר שנים ואחותו התחתנה עם איש עסקים אמריקאי ממוצא פלסטיני, פול עג'לוני, שסיפק את המימון להקמתו.
אחד הראיונות הראשונים שערכו היו בפברואר 1972 עם מאיר כהנא, אז מנהיג הליגה להגנה יהודית שעלה מארצות הברית חודשים ספורים לפני כן.
ב-16 באפריל 1973, נעצרו נאסר וחמיד על ידי שלטונות ישראל, לאחר שפרסמו ידיעה על כך שאנשי מינהל המודיעין הכללי של ירדן נפגשו עם המודיעין הישראלי במלון נפטון באילת כחודש לפני מבצע אביב נעורים ומסרו להם מידע מודיעיני שהביא להצלחת המבצע.
בנוסף פרסמו שיר שכתבה אמו של כמאל נאצר, משורר פלסטיני נוצרי מביר זית שנהרג על ידי צה"ל במבצע.
לאחר שבוע שוחררו בהוראת השופט יהודה כהן.
ביוני 1973 הכריזו שהעיתון יופיע בתדירות יומית.
בסוף 1973 החל העיתון לפרסם סדרה של מאמרים בגנותו של מוחמד עלי אל-ג'עברי, שהיה ראש עיריית חברון במשך עשרות שנים, ותמך בסיפוחה של הגדה המערבית לממלכת ירדן בקונגרס יריחו בדצמבר 1948. העיתון האשים אותו בשיתוף פעולה עם שלטונות ישראל ואף כינו אותו "שייח הכיבוש".
בין השאר גינו אותו, על אישור להתקנת סככה למתפללים היהודים במערת המכפלה, על כך שלא נאבק נגד הפקעת קרקעות לטובת הקמת קריית ארבע, ושהסכים עם התוכנית להקמת המנהל האזרחי.
בפברואר 1974, נעלם יוסף נאצר, אחותו האשימה את אנשיו של ג'עברי בחטיפתו.
החוטף של יוסף נאצר נתפס אחר כך ונידון לשש שנות מאסר.
לאחר העלמות המו"ל בן דודו חנא סניורה לקח את ניהול העיתון.
משרד הביטחון ומשרד הפנים לא אישר לסניורה להיות מו"ל העיתון, תחילה בטענה שלא נרשם כחוק כעורך, ואחר כך בטענה שמכר תרופות ללא אישור כשהיה רוקח.
לאחר שהגיש עתירה לבג"ץ באמצעות עורכת הדין פליציה לנגר, התירו שלטונות ישראל את יציאת העיתון.
בשנת 1977, הודיעה שיוציא שבועון בעברית "שיהיה מיועד לציבור הישראלי", בו יפרסמו מאמרים של כותבים יהודים וערבים.
השבועון בעברית יצא לאור לראשונה בספטמבר 1982, בעריכת זיאד אבו זיאד, ונסגר מסיבות כלכליות לאחר תקופה קצרה.
בתחילת שנות ה-80, אימץ "אל-פג'ר" בעריכת סניורה את הקו המדיני של תנועת הפת"ח, והוא היה לנציג בלתי רשמי של הארגון בירושלים.
סניורה הציג קו מתון וקרא לפשרה טריטוריאלית על בסיסי קווי 1967. ב-1985 היה בין הנציגים המקומיים שמדינת ישראל הסכימה לשתף במשלחת ירדנית-פלסטינית למשא ומתן מדיני בחסות ארצות הברית.
בדצמבר 1985 השתתף במשחק סימולציה על עתיד המשא ומתן, שארגן שר החוץ לשעבר אבא אבן.
בתקופה זו נהגו פוליטיקאים ודיפלומטים זרים להיפגש אותו כנציג אש"ף בירושלים.
בין השאר פגש את ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר בעת ביקורה בישראל במאי 1986, שר החוץ של צרפת רולאן דומא ושר החוץ של גרמניה הנס-דיטריך גנשר.
באפריל 1986 השתתף בכנס שלום במלון "פארק" בחברון, בו השתתפו חברי הכנסת יוסי שריד, שולמית אלוני ואורי אבנרי.
בדרכם לכנס הקימו מתנחלי קריית ארבע וחברון מחסמי אבנים ותקפו אותם.
מפקד פיקוד מרכז, אהוד ברק, הגיע למקום וחילץ אותם.
בספרו פה ושם בארץ ישראל, ספר מסע תיעודי משנת 1983, הקדיש הסופר עמוס עוז פרק שלם לעיתון.
בפרק הקרוי "השחר" מבקר עוז במערכת העיתון ומשוחח עם כתבי העיתון.
הכתבים מביעים עמדות מתונות לגבי הסכסוך, אך גם פסימיות רבה לגבי עתידם ועתיד המדינה.
מוצגות גם עמדותיהם ביחס ל"פתרון מדינה אחת" לעומת פתרון "שתי מדינות לשני עמים".
בנוסף, מוצגת שאלת הזהות של ערביי ישראל.
אחד הכתבים מדגיש שהוא ישראלי, ולא פלסטיני.
עוז דיבר בפרק זה על עיתון השחר של פרץ סמולנסקין ("אל פג'ר" פירושו "השחר" בערבית), והעלה את השאלה – האם מותר להשוות בין העיתונים?
(בהרחבה – האם מותר להשוות בין מאבק הפלסטינים לעצמאות לבין התנועה הציונית?).
בנובמבר 1984, יהודה ריכטר, איש תנועת כ"ך וארגון טרור נגד טרור, נידון לחמש שנות מאסר על הצתת מערכת העיתון ועל ירי על אוטובוס שהסיע פועלים פלסטינים.
לקראת הבחירות המוניציפליות ב-1988, הודיע סניורה שיציג את מועמדותו בבחירות לעיריית ירושלים, ותמך ברעיון שירושלים תישאר עיר מאוחדת כבירה משותפת של מדינת פלסטין במזרח ירושלים, ומדינת ישראל במערב ירושלים.
לא יושמו הגבלות על תנועת בני אדם וטובין בין חלקי העיר.
תושבי מזרח ירושלים היהודים יקבלו אזרחות של פלסטין כפי שיש לאזרחים הערבים בישראל, עם שוויון זכויות מלאה.
בתגובה יזמה סיעת התחיה בכנסת, הצעת חוק שתחייב מועמדים בבחירות המוניציפליות להישבע אמונים למדינת ישראל, והוא החליט ללא להשתתף בבחירות.
בשנת 1989, ביקש איש העסקים פול עג'לוני להפסיק את התמיכה בעיתון והוא נסגר לאחר מספר שנים.
אל-פארוק אג'ידה אמינו הוא כדורסלן ניגרי-אמריקאי, שמשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
אמינו נולד בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה, ובנעוריו למד בעיר נורקרוס הסמוכה.
ב-2008, שנתו האחרונה בתיכון, העמיד ממוצעים של 23.1 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק עבור קבוצת "תיכון נורקרוס", ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בסיום לימודיו התיכוניים עבר לאוניברסיטת וייק פורסט שבקרוליינה הצפונית, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה בין השנים 2008–2010, לצד שחקני ה-NBA לעתיד ג'ף טיג, איש סמית' וג'יימס ג'ונסון.
בעונת ה שלו קלע אמינו 13.0 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית הפרשמנים המצטיינים של מחוז ה-ACC (ACC All-Freshman team).
בעונה הבאה שיפר את ממוצעיו ל-15.8 נקודות ו-10.7 ריבאונדים למשחק, ונבחר לחמישייה השנייה של העונה במחוז (Second-team All-ACC).
אמינו נבחר בבחירה השמינית של דראפט ה-NBA לשנת 2010, על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 5.6 נקודות בממוצע למשחק, לרוב כמחליפו של ראיין גומס בעמדת הסמול פורוורד.
בסיום עונת הרוקי שלו נשלח אמינו בטרייד לניו אורלינס הורנטס, יחד עם אריק גורדון, כריס קיימן ובחירת דראפט עתידית, בתמורה לרכז כריס פול.
בשלוש העונות הבאות הפך אמינו לשחקן קבוע ברוטציית הקבוצה, בעיקר הודות ליכולותיו ההגנתיות, אך ניו אורלינס לא העפילה לפלייאוף ה-NBA בתקופה זו ורשמה מאזן כולל של 82 ניצחונות לעומת 148 הפסדים (36%).
לקראת עונת חתם אמינו על חוזה לעונה אחת בדאלאס מאבריקס, עבור כמיליון דולר.
לאורך אותה עונה שימש כמחליפו של הסמול פורוורד הפותח צ'נדלר פארסונס, ובסיומה העפיל עם קבוצתו לפלייאוף ה-NBA מהמקום השביעי באזור המערבי.
בפלייאוף עצמו הודחו המאבריקס כבר בסיבוב הראשון, כשהפסידו ליוסטון רוקטס בתוצאה 4–1.
בסיום עונת 2014/2015 חתם אמינו על חוזה ל-4 עונות בפורטלנד טרייל בלייזרס, עבור כ-30 מיליון דולר.
ב-31 במרץ 2016 קלע שיא קריירה של 28 נקודות, כולל שיא נוסף של 6 שלשות, בניצחון קבוצתו על בוסטון סלטיקס.
את עונת סיימו הטרייל בלייזרס עם מאזן ניצחונות חיובי 44–38, שהציב אותם במקום החמישי במערב וזימן להם מפגש עם הקליפרס בסיבוב הפלייאוף הראשון.
במשחק הרביעי מול הקליפרס התעלה אמינו כשקלע 30 נקודות, הוריד 10 ריבאונדים ועזר לקבוצתו לנצח במשחק ולהשוות את תוצאת הסדרה ל-2–2. פורטלנד ניצחה גם בשני המשחקים הבאים והעפילה לשלב הפלייאוף השני, בו הפסידה לגולדן סטייט ווריורס בתוצאה 4–1.
בפלייאוף העפיל עם הטרייל בלייזרס לגמר האזור המערבי, אך קבוצתו הפסידה מול גולדן סטייט ווריורס בתוצאה 0–4. אמינו פתח בכל 16 משחקי קבוצתו בפלייאוף, וקלע 7.4 נקודות בממוצע למשחק.
ב-6 ביולי 2019 חתם אמינו על חוזה באורלנדו מג'יק לתקופה של שלוש שנים עבור 39 מיליון דולר.
לאחר 18 משחקים בעונת סבל מקרע במניסקוס, אשר אילץ אותו להחמיץ את כל המשך אותה עונה.
במרץ 2021 הועבר יחד עם ניקולה ווצ'ביץ' בטרייד לשיקגו בולס, תמורת ונדל קרטר, אוטו פורטר ושתי בחירות דראפט עתידיות.
באוגוסט 2021 הועבר עם ת'דאוס יאנג ו-3 בחירות דראפט עתידיות בטרייד לסן אנטוניו ספרס, תמורת דמאר דרוזן.
באוקטובר 2021 שוחרר מסן אנטוניו, בטרם שיחק במדיה.
ב-26 בדצמבר 2021 חתם על חוזה לעשרה ימים בבוסטון סלטיקס.
בשנת 2012 השתתף אמינו באולימפיאדת לונדון כשחקן נבחרת ניגריה, ובאליפות אפריקה בכדורסל לשנת 2015 הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הזהב.
בשבעת המשחקים של נבחרתו רשם ממוצעים של 12.0 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק, ובסיום האליפות נבחר לאחד מחמשת מצטייני הטורניר.
בטורניר גביע העולם בכדורסל 2019 קלע אמינו 8.2 נקודות בממוצע למשחק, ונבחרתו סיימה במקום ה-17.
עונה קבוצה משחקים חמישייה דקות אחוזים מהשדה אחוזים משלוש אחוזים מהקו ריבאונדים אסיסטים חטיפות חסימות נקודות ל.א.
פוואר הוא מחנה פליטים פלסטיני בנפת חברון, שישה קילומטרים דרומית־מערבית לחברון במרכז חבל יהודה בקרבת טראמה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה בכפר מנתה 6,544 תושבים בשנת 2007.
מחנה הפליטים פוואר הוקם בשנת 1949 על מנת להכיל פליטים פלסטינים מבאר שבע ומבית ג'יברין וסביבותיה.
בעיר יש שני בתי ספר, לבנים ולבנות, אשר יש בהם יחד כ-1,050 תלמידים.
מאז מלחמת ששת הימים, פוואר נמצאת תחת שליטה ישראלית.
האוכלוסייה במפקד 1967 שנערכה על ידי הרשויות הישראליות הייתה 2,233.
מועדון כדורגל אל-פתח הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר אל-חסא.
הקבוצה משחקת כיום בליגת העל הסעודית.
הקבוצה זכתה באליפות בעונת 2012-13 בפעם הראשונה בתולדותיה.
מועדון כדורגל אל-קאדסיה הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר ח'ובאר.
מועדון כדורגל אל-פייסלי ; הוא היה יורש העצר באותה התקופה.
אל-פאחשה הוא מושג באסלאם, שמשמעותו זימה או דבר מגונה.
המושג מוזכר בסורה 17 בפסוק 32 בקוראן:
קיימת מחלוקת בין פוסקי ההלכה המוסלמים, בנוגע למשמעות ההלכתית של המושג.
הדעה הראשונה אומרת שהמושג מדבר אך ורק על חטאים הקשורים למין, כזנות וניאוף.
הדעה השנייה אומרת שהמושג כולל סוגים רבים של חטאים ביניהם גנבה ורצח.
טארק אבו כְּוׇיְכּ , ידוע בשם הבמה אל-פרעי (ערבית: الفرعي) הוא זמר, ראפר, פזמונאי, מתופף ומפיק מוזיקלי ירדני-פלסטיני.
הוא חבר בלהקות 47סול (47 سول) ושאמסטפ וחבר לשעבר של להקת אל מורבע (المربّع).
מאז 2012 שחרר אל-פרעי ארבעה אלבומי סולו.
בספטמבר 2025 הצטרפף לקונצרט הצדקה "Together for Palestine" ביוזמת בריאן אינו.
אל-פרעי מבקש לא להיות מתויג כאמן מחאה.
בריאיון לכתב העת "Scenenoise" אמר: "אני לא אקטיביסט, אני ראפר".
עם זאת, הוא נצפה בעבר עם סטיקר של תנועת ה-BDS על הגיטרה שלו בהופעותיו; הוא הוריד אותו בהמשך, וטען שאין הוא בטוח כי גישת התנועה היא הנכונה לפתרון הסכסוך.
ארגון אל-פותווה היה ארגון נוער לאומי-צבאי ערבי במתכונת הנוער ההיטלראי, שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי (מפברואר 1936 עד לפחות אחרי מלחמת השחרור) ובעיראק.
המנהיג הראשי של הארגון היה המופתי אמין אל-חוסייני.
מותו של עז א-דין אל-קסאם ב-1935 עורר התקוממות ערבית כללית יותר בארץ ישראל.
אמין אל-חוסייני תפס כעת שהזמן בשל להשתתפות פעילה יותר.
הוא הקים קבוצת נוער צבאית, "אל-פותווה" שהפכה למחתרת הפלסטינית או לקבוצת הטרור העיקרית הן במהלך המהומות ב-1936 והן בשנת 1948.
במרץ 1935 הקימו החוסיינים (אמין אל-חוסייני וג'מאל אל-חוסייני) את המפלגה הערבית הפלסטינית.
המפלגה קיימה תנועת נוער משלה, "אל-פותווה", שעוצבה על פי תנועת הנוער ההיטלראית ובתחילה נקראה רשמית "הצופים הנאצים".
ב-11 בפברואר 1936 נערך כנס היסוד של ארגון הנוער הערבי הנאצי בפלסטין, בהשתתפות כ-70 צעירים, רובם סטודנטים.
אחד הנואמים ציטט את דבריו של הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק: "בעייתנו לא תיפתר במילים אלא בדם ופלדה".
בכינוס זה הכריז ג'מאל אל-חוסייני, עוזרו הראשי של אמין אל-חוסייני, כי היטלר התחיל עם שישה אוהדים בלבד וכעת יש לו שישים מיליון.
בכנס התקבלו החלטות, בין היתר על מדי הארגון, על הצורך באימונים צבאיים, ועל עקרונותיו.
שבעים המתגייסים הראשונים נשבעו: "החיים – זכותי.
פלסטין – ארצי ואין מקום בה זולת לערבים.
בזה אני מאמין ואללה הוא עדי."
רוב חברי "פותווה" באו משורות בני הנוער הפלסטיני-העירוני.
באותו הזמן התקיימה רדיקליזציה כללית של ארגוני הנוער הערביים בארץ ישראל.
בשנות ה-30, סטודנטים פלסטינים שהתחנכו בגרמניה חזרו לארץ ישראל נחושים בדעתם להקים את המפלגה הנאצית הערבית.
החוסיינים השתמשו במפלגה הערבית הפלסטינית להקמת חיל הנוער אל-פותווה שנקרא על שם אגודה של צופים נאצים ערבים.
המפלגה הערבית הפלסטינית נתנה חסות להתפתחות פלוגות הסער בדוגמת המודל הגרמני.
חיילי הסערה האלה, כולם ילדים ובני נוער, היו אמורים להתלבש במכנסיים שחורים ובחולצות אדומות.
"המרד הערבי הגדול" בארץ ישראל (1936–1939) חיסל את הנהגת הקהילה הערבית הפלסטינית.
זה קרה בעיקר משום שאל-פותווה חיסל את מרבית האופוזיציה הפלסטינית, במיוחד מקרב משפחות נשאשיבי ונוסייבה.
הארגון פורק על ידי הבריטים ב-1937 במקביל לפירוק הוועד הערבי העליון.
הקמת הארגון מחדש בשנת 1946
עם עליית כוחו של ארגון הנג'אדה, שבראשו עמד מוחמד נימר אל-הווארי, ניסו החוסיינים לבלום את התפתחותו של הארגון.
ביולי-אוגוסט 1946 הם פתחו באמצעות עיתוניהם במסע הכפשה של הנג'אדה ושל העומד בראשו, והאשימו אותם כזורעי פלגנות.
עקב נהירת אלפי בני נוער לשורותיו של אל-נג'אדה, הקימו החוסיינים מחדש ארגון נוער מתחרה, "אל-פתווה", ובראשו העמידו את כאמל עריקאת .
בספטמבר 1946 התקיים כנס היסוד של הארגון והוכרז על הצטרפותם של 3,500 צעירים לשורותיו.
החוסיינים הפעילו לחץ על אל-הווארי שיסכים למיזוג שני הארגונים.
אל-הווארי סיפר שג'מאל אל-חוסייני אף איים על חייו אם לא יעמיד את אל-נג'אדה תחת מרותה של המפלגה הערבית הפלסטינית של החוסיינים.
אל-הווארי מצדו הסכים להכניס את ארגונו למסגרת אחת עם התנועה החדשה שארגנו החוסיינים, אך בתנאי שהארגון החדש לא יהיה תחת השפעה של מפלגה פוליטית, ושתהיה למסגרת הזאת חוקה ברורה.
אולם אל-הווארי וארגונו לא יכלו להתחרות במנגנונים של המחנה החוסייני, ונכנעו לדרישותיו.
קבוצות הנוער של אל-פותווה קישרו את הנוער הפלסטיני לתנועות נוער פשיסטיות במקומות אחרים במזרח התיכון.
בסוף 1935 ותחילת 1936 הקימו פאדל אל-ג'מאלי וסאמי שווכת תנועת נוער במדים בשם "אל-פותווה", שחיקתה באופן כמעט מלא את תנועת "נוער היטלר" הנאצית, על סמליה, סיסמאותיה, מצעדיה והערצתה את הכוח והאלימות.
ב-1938 יצאה משלחת של "אל-פותווה" לגרמניה כאורחת "נוער היטלר", והשתתפה כמשקיפה במפגן העוצמה הנאצית באותה שנה בנירנברג.
בשנת 1939, כאשר שימש שווכת כמנכ"ל משרד החינוך העיראקי, מיסד את ארגון אל-פותווה כגוף השייך רשמית למשרד החינוך.
על פי הנחויותיו, כל תלמידי התיכון ומוריהם חויבו להצטרף לארגון, ללבוש מדים ולענוד דרגות וסמלים על פי סולם היררכי, שבראשו עמד שווכת עצמו, שנטל לעצמו את הכינוי "מגן האבירות" (חאמי אל־פתווה).
התלמידים היו חברים ב"גדודים" ("פוג") של אל-פותווה.
לאחר הפיכת "ריבוע הזהב" הפרו-נאצית ב-1941 , התחולל במהלך חג השבועות הפוגרום ביהודי עיראק הידוע בשם "הפרהוד".
את האות לתחילת הפרעות, נתן מנגנון מאורגן שהוקם מקרב בני הנוער והסטודנטים של "אל-פותווה" ושל "מועדון אל-מות'נא" , שמאז שנות ה-30 היו חשופים לתעמולה גרמנית נאצית, ובמהלך החודשיים של ממשלת רשיד עאלי, אורגנו במסגרת "פלוגות הנוער" (כתאאב א־שבאב) על פי מתכונת פלוגות הסער של ה"היטלריוגנד".
האחראי על ארגון "פלוגות הנוער" היה שר הפנים והכלכלה (הממונה גם על המשטרה) בממשלת אל-כילאני, יונס א-סבעאוי , שהיה מעריצם של מוסוליני והיטלר (בתחילת שנות ה-30 תרגם את ספרו של היטלר, "מיין קאמפף").
הוא החזיק בהשקפות נאציות ואנטישמיות, והפיץ את התורה הזו בשיטתיות בקרב "פלוגות הנוער", וצייד אותן בנשק.
הכנופיות החמושות הללו קיבלו סמכויות שיטור שנוצלו לרדיפת היהודים.
אל-פיקה אל-אכבר הוא טקסט אסלאמי קדום, ואחת היצירות הבודדות ששרדו מבין יצירותיו של האימאם אבו חניפה.
הספר עוסק בתאולוגיה האסלאמית ובכלאם.
אל-פראדיה (; תעתיק מדויק: אלפראצ'יה) היה כפר ערבי דרומית-מערבית לצפת.
תושבי הכפר ברחו בפברואר 1949, וסמוך לו נבנה קיבוץ פרוד.
אל-פראדיה היה ממוקם במורדות הדרומיים של הר זבוד בגובה ממוצע של מעל פני הים.
כביש צפת-נצרת (כביש 866) עבר בצפונו.
שטחו הכולל היה 19,747 דונם, מתוכם 25 דונם שטחים בנויים ו-5,365 דונם לעיבוד חקלאי.
שמו דומה ל"פרוד", בהתבסס על שם היישוב היהודי הקדום פרוד שהיה קיים במקום זה בתקופת התלמוד, ובימי הביניים.
משמעות השם מצביעה ככל הנראה על מיקומו הגאוגרפי – מפריד בין הגליל העליון לגליל התחתון ובין הגליל המזרחי לגליל המערבי.
במקום התקיימה הקהילה היהודית ב"פרוד" במאה ה-2 לספירה, שמוזכרת ב כמקום מגוריו של בר קפרא.
מסורת יהודית מציבה את אתר קבורתו של נחום איש גמזו על הכביש הראשי בדרך לאל-פראדיה.
תחת הח'ליפות העבאסית, אל-פראדיה היה חלק מג'ונד אל-אורדון.
בשנת 985 לספירה, הגאוגרף הערבי מוקדסי מתאר אותו ככפר גדול בין עכו לטבריה, עם מסגד לדרשות יום השישי.
אל-פראדיה סופח באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, לאחר שנשלטה על ידי הצלבנים, האיובים והממלוכים.
לפי רישום המס של 1596, הכפר היה חלק מנפת ג'ירה, חלק מסנג'ק צפת .
הכפר כלל 40 משקי בית ו-3 רווקים, 237 מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מיסים על חיטה, שעורה, זיתים, פירות, כוורות, עיזים ומרעה.
במפה מפלישת נפוליאון ב-1799 שצוירה על ידי פייר ז'קוטין מופיע המקום, שנקרא בשם "פארוד".
בשנת 1875 ציין ויקטור גרן את המעיין, עין פראדיה.
הוא מצא בכפר כ-150 תושבים מוסלמים.
בשנת 1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר כבנוי מאבן ועם תושבים מגדלי זיתים ותאנים.
האוכלוסייה עדיין הוערכה ב-150 תושבים.
מפקד אוכלוסין משנת 1887 הראה שאל-פראדיה היו כ-455 תושבים מוסלמים.
לאחר שהבריטים כבשו את ארץ ישראל בשנת 1917, אל-פראדיה הפכה לחלק מהמנדט הבריטי בשנת 1922. היה לה מגזר חקלאי משגשג, שנודע בזכות חווה ששטחה 300 דונם.
החווה הוקמה במטרה לשפר את מגוון התפוחים, המשמשים, השקדים, התאנים, הענבים, האגסים ולפיתוח זני זרעים חדשים.
היה בו ארבורטום שבו גידלו וחולקו 2,000 צמחים לפלאחים מקומיים, והחווה סיפקה שירותי ייעוץ כדי ללמד חקלאים ממחוזות עכו וצפת כיצד לגדל עופות וכוורות.
מלבד החווה היו בסביבת אל-פראדיה כמה טחנות רוח מונעות במים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1922), היו בכפר 362 תושבים מוסלמים.
מספרם עלה ל-465 במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1931).
הבריטים הקימו בסמוך לכפר תחנת משטרה מבוצרת אשר הייתה חלק מהגבול העורפי של מצדיות גדר הצפון.
המצודה נבנתה על ידי חברת סולל בונה, אשר אמונה על הקמתם של מספר רב של מצודות טיגארט ברחבי הארץ ובצפון בפרט.
מתוכם 1,182 דונם מטעים ואדמות השקיה, 4,137 לדגנים, ו-25 דונם היה שטח בנוי.
אל-פראדיה נכבשה על ידי חטיבת גולני במבצע חירם ב-30 באוקטובר 1948. היא לא הותקפה ישירות, אך כשהתקדמה החטיבה צפונה מהעיירה הערבית עיילבון בדרום לכיוון סעסע בצפון, הוקפת אל-פראדיה בכוחות ישראליים.
לפני לכידתו, בתחילת מאי, מצאו מקלט בכפר ערבים מעכברה ומאז-זהיריה.
מכיוון שלא הותקף, נשארו רבים מתושבי אל-פראדיה בכפר עד פברואר 1949. ב-15 בדצמבר 1948 החליטו שלטונות ישראל לגרש את 261 התושבים הנותרים, אך התוכנית יצאה לפועל בפברואר.
כוחות ישראליים פינו את רוב תושבי הכפר לכפרים ערביים אחרים בגליל שבשליטתם או לצפון יהודה ושומרון.