tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סביבת העיר הייתה מיושבת כבר מימים קדומים.
ההתיישבות הגדולה הראשונה, שהייתה קלטית, מתוארכת למאה ה-5 לפנה"ס.
העיר נקראה ארבונה (Arrabona) ושם זה נשמר במשך כ-800 שנה.
עקבות מהשם הזה ניכרים עד היום בשם הגרמני (Raab) ובשם הסלובקי (Ráb) של העיר.
סוחרים רומאים הגיעו לארבונה במאה הראשונה לפני הספירה.
בשנת 10 לספירה כבש הצבא הרומי את חלקו המערבי של הונגריה שנקראה פאנוניה.
אף על פי שהקיסרות הרומית נטשה את האזור במאה ה-4, עקב התקפות בלתי פוסקות של שבטים גרמנים והונים, העיר נותרה מיושבת.
במאות שלאחר מכן הייתה התיישבות של סלאבים, לומברדים, ואווארים בעיר ובסביבתה.
המדיארים כבשו את העיר בסביבת 900 וחיזקו את המצודה הרומאית הנטושה.
אישטוון הראשון, מלך הונגריה, ייסד דיוקסיה בעיר, ובאותה תקופה קיבלה העיר גם את שמה ההונגרי – גיור (Győr).
ב-1044 התקיים ליד העיר קרב מנפו בו איבדה הונגריה את עצמאותה לזמן קצר לטובת האימפריה הרומית הקדושה.
העיר נכבשה על ידי המונגולים בפלישה המונגולית להונגריה (1241–1242) ולאחר מכן, בשנת 1271, היא נהרסה על ידי הצבא הצ'כי.
בתקופת הכיבוש העות'מאני כאשר הצבא העות'מאני התקרב לעיר, המפקד של העיר החליט לשרוף את העיר במקום להגן עליה.
כאשר הצבא העות'מאני הגיע לעיר הוא מצא רק חורבות שרופות.
עד היום שמה של העיר בטורקית הוא "העיר השרופה" (Yanik kale).
העיר והמצודה נבנו מחדש כמו כן היא הוקפה בחומה חדשה.
העיר השתנתה לגמרי בעקבות הבנייה מחדש שתוכננה על ידי ארכיטקטים ומהנדסי צבא איטלקיים בסגנון מודרני לאותה תקופה.
במקום הרחובות והסימטאות המעוקלות מימי הביניים נבנו רחובות ישרים ומבנים מפוארים בסגנון הרנסאנס שחלקם קיימים עד היום.
המצודה החדשה לא מילאה את התקוות שתלו בה, וב-1594 הצבא העות'מאני הצליח לכבוש את העיר.
היא נכבשה בחזרה על ידי גייסות הונגרים ואוסטרים ב-1598.
במאות שלאחר מכן העיר התפתחה ושגשגה.
ב-1743 המלכה מריה תרזה העניקה לעיר מעמד של עיר מלכותית חופשית.
מסדרים נוצריים רבים התמקמו בעיר ובנו בה בתי ספר, כנסיות בית חולים ומנזר.
נפוליאון כבש את העיר והרס חלק מהחומות.
ראשי העיר ראו שאין תועלת רבה בחומות והרסו ביוזמתם חלקים נוספים מהן, כדי לאפשר את הרחבת העיר.
באמצע המאה ה-19, עם תחילת תנועת ספינות הקיטור על נהר הדנובה, הפכה גיור לאחד מצמתי המסחר החשובים בהונגריה.
עדויות מהתקופה מספרות על 400 ספינות קיטור שעברו דרכה בשנה.
הספינות, בדרכן לווינה, הובילו תבואה, טבק, צמר, עורות, בקר ומוצרי חקלאות אחרים, ובשובן הביאו עצים לבניה, ברזל ומוצרי מותרות שונים.
רבים מתושבי העיר עסקו בתיווך ובמסחר, בעיקר במוצרי תבואה ובקר.
השגשוג בתחום המסחר הסתיים עם סלילת קו הרכבת שעקף את העיר והחליף את ההובלה בספינות הקיטור.
בעקבות כך, ראשי העיר החליטו לפתח את התעשייה בעיר, ובסיוע של משקיעים הוקמו בתי חרושת רבים.
בין שתי מלחמות העולם, הפכה גיור לעיר התעשייה השנייה בגודלה בהונגריה.
במלחמת העולם השנייה, העיר ניזוקה קשות מהפצצות.
לאחר המלחמה, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הוקמו בעיקר שיכוני בטון גדולים ומרכז העיר העתיק הוזנח והפך לשכונת מגורים אפורה ומתפוררת.
ב-1970 הוחל בשיקום ובשימור מרכז העיר, ובעקבות כך בשנת 1989 זכתה העיר בפרס האירופי לשימור מונומנטים.
המידע הקדום ביותר על התיישבות של יהודים במקום היא מסוף המאה ה-14, אם כי ייתכן שקהילה מאורגנת הייתה קיימת כבר אף לפני כן.
"רחוב היהודים" מופיע ברישום מקרקעין עירוני משנת 1567. הכנסייה אפשרה רק לקתולים להתיישב בתחומי העיר גיור, והיהודים נאלצו להתיישב ביישוב גיורסיגט על אי סמוך על נהר הדנובה.
ב-1791 התארגנה הקהילה וב-1795 הוקם בית כנסת.
רק ב-1840, לאחר שיצא החוק המתיר התיישבות יהודים בערים המלכותיות החופשיות, החלה התיישבות של יהודים בתוך העיר עצמה.
ב-1851 הוקמה קהילה מאוחדת שכללה גם את היהודים על האי.
ב-1870 נבנה בית כנסת חדש ומפואר.
ב-1871 הוקמה קהילה אורתודוקסית נפרדת.
ביו 1942 ל-1944 גויסו רוב הגברים היהודים לשירות העבודה במסגרת הצבא ההונגרי.
הגרמנים השתלטו על הונגריה במרץ 1944. ב-13 במאי 1944 רוכזו כל היהודים הנותרים בעיר בגטו.
ב-11 וב-14 ביוני נשלחו 5,635 יהודים מהעיר ומהסביבה בשתי רכבות למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו כ-700 ניצולים ממחנות העבודה וההשמדה לעיר.
ב-1946 היו בה כ-950 יהודים אך ב-1970 נותרו רק כ-200. בית הכנסת הגדול, שלא היה בשימוש מאז השואה, נמכר לרשות המקומית.
הוא שופץ ושוחזר ומשמש כיום כמרכז תרבות עירוני.
הערים התאומות של גיור הן:
דז'ה אורבן במקור אוסטררייכר, (1884 – 1986) היה צייר אוונגרד, גרפיקאי, מורה לאמנות יהודי-הונגרי.
פרידיש ריס (1880–1956) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי.
מרסל ריס (1886 – 1969) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, אחיו הצעיר של המתמטיקאי פרידיש ריס.
אַרְפַּאד אוֹרְבַּאן (1938 – 2008) שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל יהודי-הונגרי, זוכה מדליית זהב אולימפית באולימפיאדת טוקיו (1964) בכדורגל ומאמן כדורגל.
נתן גשטטנר – רב, דיין ופוסק הלכה, ראש ישיבת פנים מאירות בבני ברק ומחבר פורה של ספרים בהלכה, בתלמוד ובאגדה.
אמיל צוקרקנדל – רופא ואנטומיסט יהודי-אוסטרי.
דוד ויטמן – אדריכל וצייר ישראלי שפעל בעיקר בחיפה.
ממקימי כפר האמנים עין הוד.
מיקשה ברמן (1861 – 1925) היה מהנדס מכונות, מפקח רכבות ממלכתי, כותב ספרות טכנית טכנית, ממציא יהודי-הונגרי.
ינה סקיי, במקור שטרן אמן שחמט יהודי-הונגרי, מחבר חידות השחמט, אלוף העולם בפאזלים בשחמט (1936).
אנדראש וארקוני (1926 – 1977) היה עיתונאי, עורך עיתון, מנחה טלוויזיה יהודי-הונגרי.
פאל רנשבורג (1870 – 1945) פסיכולוג יהודי-הונגרי בעל שם בינלאומי, נוירולוג, פרופסור, מייסד הפסיכולוגיה הניסיונית.
מת ימים לפני שחרור גטו בודפשט.
ויקטור רנשבורג (1862 – 1930), היה יהודי-הונגרי, מנכ"ל חברת ההוצאה לאור אתנאום, מומחה לכתיבה מקצועית, בנו של הרב שלמה רנשבורג.
אירן ורשאני במקור מלווין וולנר (1877 – ב-1932) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה.
דיולה קניג (1849 – 1913) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, שהתנצר בגיל 40, פרופסור באוניברסיטה, שעסק באנליזה מתמטית, באלגברה, בתורת הקבוצות.
יאנוש אנטל, עד 1890: זינגר (1869 – 1945) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
מיהאי פוגאן (1875 – 1924) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי.
לאסלו פוגאן (1901 – 1956) היה עיתונאי, מוציא לאור, פוליטיקאי וסופר יהודי-הונגרי.
דז'ה רדוש (במקור גולד 1891 – 1974) היה פרופסור לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, יהודי-הונגרי.
ארנה סיץ' (במקור סיס 1908 – 1950) היה קומוניסט יהודי-הונגרי חבר ה-נ.ק.ו.ד.
הסובייטי, קולונל וסגן המנהל של המשטרה החשאית ההונגרית (ÁVO).
מרגיט קובאץ' (1902 – 1977) אמנית קרמיקה יהודייה-הונגרייה זוכת פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל) זוכת פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול
זולטאן ארנסט (1892 – 1945) היה דוקטור לרפואה מומחה ברפואה פנימית, מרצה בכיר, אחד החלוצים והמומחים בייצור וטיפול באינסולין בממלכת הונגריה.
לאסלו פראדי (במקור רייכנפלד, 1909 – 1993) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אלוף בצבא הונגריה.
אימרה הירשלר (1906 – 1989) היה רופא נשים-מיילד יהודי-הונגרי, רופא ראשי בבית חולים, מנהך מחלקת יולדות וגינקולוגיה.
טיבור שיין (בהונגרית: Schön Tibor) היה אדריכל ישראלי ממוצא הונגרי.
בנה בנייני מגורים ומסחר רבים באזור חיפה ונשר.
גיוס חרדים לצה"ל והימנעותם מגיוס מהווה נקודת מחלוקת ב מאז הקמת המדינה ועד ימינו.
עם הקמת מדינת ישראל הונהג שירות חובה בצה"ל, אך גיוסם של תלמידי ישיבות נדחה בהסדר המכונה "תורתו אומנותו", שלפיו ניתנה אפשרות לדחות את הגיוס לצה"ל כדי לעסוק בלימוד תורה.
רוב תלמידי הישיבות שגיוסם נדחה במסגרת "תורתו אומנותו" הם חרדים, ורוב החרדים דוחים את גיוסם מדי שנה עד לחציית גיל הגיוס, כך שאינם מתגייסים כלל.
מנהלת החרדים הצבאית היא האמונה על נושא גיוס החרדים בצה"ל.
כיום רוב הגברים היהודים שאינם מתגייסים לצה"ל נפטרים מכך באמצעות "הסדר תורתו אומנתו"
בעקבות טבח שבעה אוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, בוצע גיוס מילואים נרחב בהיקף חסר תקדים.
חיילי מילואים רבים גויסו לשישה ואף שבעה מחזורי שירות מילואים, מצב שהוביל להתמרמרות בקרב הציבור ולדרישה לגיוס חרדים והשתתפות בנשיאה בנטל.
מלחמת חרבות ברזל המחישה את הצורך המבצעי הדחוף בכוח אדם.
בעוד שהתוכנית המקורית של צה"ל הייתה לקצר את שירות החובה ל-28 חודשים, המלחמה חייבה את הארכתו ל-36 חודשים עבור המשרתים והכבדת נטל המילואים.
על פי דול המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2026, שירות סדיר של חרדים בהיקף דומה לזה של יהודים לא-חרדים יכול היה לאפשר את קיצור השירות הסדיר בחזרה, ולספק חלופה לשירות מילואים יקר.
הדוח מזהיר כי ללא שינוי, שיעור הגברים המתגייסים לצה"ל יצנח לכ-45% בלבד בעשורים הקרובים.
מצב זה, בשילוב עם הארכת השירות למעטים שכן משרתים, עלול למוטט את המודל של "צבא העם", לפגוע בלכידות החברתית ולסכן את הביטחון הלאומי.
בשנת 1998 פסק בג"ץ כי הפטור הגורף משירות, שנתן שר הביטחון לכלל תלמידי הישיבות, אינו חוקתי בשל הפגיעה הלא-מידתית בשוויון, ופסל אותו.
מאז פסל בג"ץ את כל ההסדרים שהושגו בסוגיה זו.
החל מ-1 ביולי 2023 אין תוקף חוקי לשחרורם של בני הישיבות משירות בצה"ל.
במרץ 2024 החל להתגבש מתווה לחקיקת תיקון לחוק שירות ביטחון שנועד להסדיר את פטור "תורתו אומנותו" תוך צמצום השימוש בו, ולהסדיר את חובת הגיוס לצבא או לארגוני התנדבות חלופיים למי שאינו עונה על הגדרות הפטור.
ביוני 2024 פסק בג"ץ שאין מסגרת חוקית המאפשרת להבחין בין בני ישיבות לאזרחים אחרים בישראל המחויבים בגיוס, ולכן לממשלה אין סמכות חוקית למנוע את גיוסם לצבא, ובהתאם לכך חובה לפעול לגייסם.
ההחלטה גם אסרה על העברת כספי תמיכה לישיבות וכוללים עבור תלמידים שקיבלו פטור.
שיעור הגיוס בקרב החרדים נמוך משמעותית לעומת שאר המגזרים בחברה הישראלית.
עם קום המדינה 400 חרדים קיבלו פטור משירות צבאי אך במהלך השנים המספר עלה לעשרות אלפים.
6% מהציבור החרדי מתגייס לעומת 72% בציבור הכללי.
מספר המתגייסים החרדים עומד על כ-1,200–1,300 בשנה (מאות מהם רשומים כחרדים אך אינם חרדים בפועל).
עם הפקיעה הסופית של ההסדר המאפשר לחרדים לא להתגייס הפך אי הגיוס ללא חוקי.
במקביל היה מחסור משמעותי בחיילים בשל תקופת הלחימה הממושכת במלחמת חרבות ברזל.
כתוצאה נוצר צורך בגיוס רחב יותר.
הדבר העלה על סדר היום את הנושא ועלה צורך להסדירו.
בנוסף להפרת החוק עלה גם היבט ההוגנות והחובה האזרחית להגנה על המדינה בגוף.
בנוסף ממחקרי מדיניות עולה כי בשל מגמות דמוגרפיות, הקהילה החרדית הולכת והופכת לאחוז גבוה יותר מהחברה הישראלית ולכן גיוסה בלתי נמנע.
על פי דו"ח המכון הישראלי לדמוקרטיה, בשנת 2025 חלקם של החרדים באוכלוסייה המיועדת לגיוס היה 23.5%, בשנת 2040 הוא צפוי לגדול ל-33% ובשנת 2050 ל-40%.
כתוצאה מגורמים אלו החל צה"ל בשנת 2024 בתהליך גיוס חרדים.
בשלב הראשון, עד נובמבר 2024, 3,000 צווים לחרדים בשלוש פעימות של 1,000 מתוך 3,000 הצווים הגיעו 273 חרדים ללשכת הגיוס ומתוכם התגייסו בפועל 48 חרדים.
בשלב השני, הוחלט לשלוח צווי גיוס לכ-7,000 בחורי ישיבה חרדים, כהמשך להרחבת מדיניות הגיוס.
לאחר החלטה זו גברו בקרב מנהיגי הציבור החרדי הקריאות לסרבנות.
עד סוף אוקטובר 2025 נשלחו 54 אלף הצווי גיוס, מתוכם חויילו כ-800 חרדים.
כ-400 בתהליך של צו גיוס, כ-9,400 לא שיתפו פעולה עם צו הגיוס, וכ-5,700 הוכרזו כעריקים.
בדיון שהתקיים באוגוסט 2025 בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת, הציג ראש חטיבת תכנון ומנהל כוח האדם בצה"ל, תא"ל שי טייב, נתונים לפיהם בשנת הגיוס 2024 התגייסו לצה"ל 2,940 בוגרים ובוגרות של החינוך החרדי, אך על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כ-70% מבוגרי החינוך החרדי שהתגייסו לצה"ל אינם מגדירים עצמם כחרדים.
הם נספרים בצבא כחרדים, אך מגדירים את עצמם כחרדים לשעבר.
מספר בני הישיבה שבהסדר "תורתו אומנותו" הלך וגדל עם השנים ומאז ראשית שנות ה-70 הוא עומד במרכזו של ויכוח ציבורי.
בשנת 2017 11,800 צעירים חדשים הצטרפו להסדר דחיית השירות.
הגידול המשמעותי ביותר במספר בני הישיבות הכלולים בהסדר היה עם כינונה של ממשלת בגין הראשונה, כאשר שר הביטחון, עזר ויצמן, ביטל את ההגבלה על מספר דוחי הגיוס, שעמד עד אז על 800 תלמידי ישיבות חדשים בכל שנה, ואף הרחיב את הגדרת הזכאות לדחיית שירות.
1992 24,000 מוקמת ועדת ישראלי להגברת הפיקוח על הסדרי דחיית השירות.
1999–2002 31,174 בג"ץ מקבל עתירה נגד דחיית השירות ומחייב את הכנסת להסדיר את הנושא בחוק – ועדת טל.
2002 36,887 מתקבל חוק טל: חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם.
בג"ץ דוחה עתירה נגד חוק טל; הכנסת מחליטה להאריכו בחמש שנים.
2011–2012 63,000 ועדת מעקב של הכנסת (ועדת פלסנר) אחר חוק טל מחליטה כי החוק נכשל.
2012 53,000 בג"ץ מבטל את חוק טל על סמך חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ונותן לכנסת אורכה לחוקק חוק שוויוני יותר.
2014 59,553 ועדת שקד וחקיקת תיקון 19 לחוק שירות הביטחון: קביעת יעדים מחייבים לגיוס, הטלת סנקציות אישיות ומוסדיות על משתמטים, קביעה של תקופת הסתגלות.
2015 64,605 העברת תיקון מס' 21 בכנסת לחוק שירות הביטחון: תום תקופת ההסתגלות ותחולת היעדים המחייבים נדחים לשנת 2022.202052,741הצעת חוק מתווה משרד הביטחון.
סוגיית גיוסם של תלמידי הישיבות לשירות צבאי עמדה על סדר היום כבר ב-1948, עם הקמת המפקד לשירות העם, בשלב הראשון של מלחמת העצמאות.
בפברואר התנהל משא ומתן בין נציגים בכירים של המפקדה הארצית של 'ההגנה' לבין ראשי ישיבות בירושלים מטעם ועד הישיבות.
ב-10 במרץ, נחתם "הסדר והסכם" ובו פורטו הכללים לגיוס ולשחרור תלמידי ישיבות ורבנים, הכולל התחייבות ראשי הישיבות לא לרשום בישיבות תלמידים שלא מגיעים מתוך המסגרת הישיבתית ושלא יפגעו בזכויות בחורים שבחרו להתגייס.
הסדר זה התקבל בשיתוף ועד הישיבות בהתנגדות גורמים חרדים קיצונים שיוצגו על ידי "איחוד הישיבות" שהיה שותף להסכמות קודמות, אולם סירב לקבל את ההסדר החדש.
במלחמת העצמאות קראה אגודת ישראל לגברים החרדים בגיל גיוס להתגייס במסגרת המפקד הכללי שעליו הוכרז אז ביישוב, ולהצטרף לגדודים הדתיים.
עם התעצמות הקרבות התגייסו גם חלק גדול מבחורי הישיבות בירושלים לגדוד טוביה, לשירות חלקי במקביל ללימודיהם.
הגדוד היה אמור להעניק לבני הישיבות אימונים בנשק, אולם בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, בשל התנגדות ראשי הישיבות וכן חשש של ראשי הצבא להעניק נשק לקבוצה חרדית, והגדוד עסק בעיקר בעבודות הביצורים.
באוקטובר 1948 השיב ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בוועדת הביטחון של מועצת המדינה ש"יש 400 בחורי ישיבה, שהם כולם בגיל צעיר ושאם הם יתחייבו בגיוס יהיה צריך לסגור את בתי הישיבות, ושהם גם בארצות אחרות שוחררו מגיוס", ועל כן הוסכם לשחררם.
ב-9 בינואר 1951 כתב דוד בן-גוריון למנהל משרד הביטחון ולרמטכ"ל:
בשנת 1954 הורה שר הביטחון, פנחס לבון לגייס תלמידי ישיבות לאחר שלמדו בישיבה ארבע שנים.
בעקבות מחאה מצד ראשי הישיבות, הורה ראש הממשלה משה שרת על ביטול הוראה זו.
בשנת 1958 הגיע מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, באישור שר הביטחון בן-גוריון, להסדר חדש עם ראשי הישיבות.
במסמך שפורסם נקבעו נוהלי דחיית השירות, ובפרט נקבע כי תלמיד ישיבה שיתגייס לאחר גיל 25 יתאמן במשך שלושה חודשים ("טירונות שלב ב'") ומשם יועבר לצבא המילואים.
לאחר מלחמת ששת הימים התפתח דיון מחודש בנושא זה.
בשנת 1968 כתב הרמטכ"ל חיים בר-לב לשר הביטחון כי יש להפסיק את הגידול במספר דחויי הגיוס משום שמתחילה ירידה במקורות כוח-אדם לגיוס.
במרס 1968 הקימה הממשלה ועדת שרים לבחינת נושא דחיית השירות לתלמידי ישיבה, בראשות שר הביטחון משה דיין.
הוועדה קיבלה את המלצת המטכ"ל "מבלי לחולל בשעה זו שינויים מרחיקי לכת".
חבר הוועדה משה קול התנגד להחלטות הוועדה והציע עמדת יחיד שלפיה כל בן ישיבה יעבור אימונים קודם שייכנס לישיבה ובמהלך הלימודים בישיבה.
בשנת 1975 ביטל שר הביטחון שמעון פרס את ההגבלה על הצטרפות ישיבות חדשות, אולם מכסה מקסימלית של 800 מקבלי דיחוי חדשים בשנה נותרה בעינה.
עם זאת כבר בשנת 1975 מכסה זו נפרצה, ומספר מקבלי הדיחוי החדשים עמד על 881.
העתירה הראשונה נגד הסדר דחיית השירות הוגשה לבג"ץ בשנת 1970, בית המשפט דחה אותה בשל היעדר זכות עמידה וחוסר שפיטות בסוגיה לאור אופייה החברתי-פוליטי השנוי במחלוקת ציבורית.
גם בעתירה לבג"ץ שהוגשה בשנת 1986 (בג"ץ רסלר נגד שר הביטחון) קיבל בית המשפט את עמדת המדינה וקבע כי לשר הביטחון סמכות ליתן דחיית שירות ביטחון לבחורי ישיבה.
עם זאת, בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט כי מדובר בסוגיה שפיטה, כי קמה לעותר זכות עמידה וכי יש משמעות למספר הבחורים שגיוסם נדחה: "קיים גבול שאותו אין שר ביטחון סביר רשאי לעבור.
במסגרת ההסכמים הקואליציוניים בין הליכוד ואגודת ישראל לקראת הקמת ממשלת בגין הראשונה בשנת 1977, הוסרה המכסה של מספר תלמידי הישיבה שיכולים להצטרף להסדר תורתו אומנותו.
בשנת 1981, עם חידוש ההסכם הקואליציוני בין הליכוד לאגודת ישראל, הורחב ההסדר לכלול מלמדים בישיבות, רבני ערים, דיינים, בעלי תשובה שלא למדו במסגרת ישיבתית עוד בגיל תיכון, מורים בחינוך העצמאי ועוד.
ב-1986 מונתה ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת (ועדת הכהן), לבחינת מצב גיוס תלמידי ישיבות.
בראש ועדת המשנה עמד חבר הכנסת הרב מנחם הכהן ממפלגת העבודה, וחברי הוועדה הנוספים היו חברי הכנסת בנימין בן אליעזר, שרה דורון, הרב חיים דרוקמן, מיכה חריש, רפאל פנחסי ויוסי שריד.
דין וחשבון הוועדה הוגש ב-1988. הוועדה קבעה כי "מספר השחרורים הגיע לממדים ולהיקף של רבבות, אין מנוס מבחינה מחודשת של ההסדר ותוקפו".
ההמלצה הראשונה של הוועדה הייתה לחזור למצב שלפני שנת 1975, דהיינו שרק תלמידי ישיבות מוכרות וישיבות תיכוניות יוכלו להיכנס להסדר.
בנוסף, המליצה הוועדה ליצור מסגרת של מעין "עתודה אקדמאית" לבוגרי ישיבות, בה יוכל כל תלמיד ישיבה ללמוד מגיל 18 ועד גיל 24. בתום תקופה זו, יעמדו התלמידים בבחינות, וסך של 200 התלמידים המצטיינים בכל שנה יקבלו פטור מלא משירות ביטחון ויורשו להמשיך בלימודיהם.
יתרת התלמידים יגויסו לשירות מקוצר כבן שנה, ולאחריו ישובצו במערכי המילואים של צה"ל וישרתו שירות מילואים בכל שנה תוך תיאום מועדי השירות עם ראשי הישיבות.
עוד המליצה הוועדה לקבוע מכסה של שלושה אחוזים משנתון הגיוס של תלמידי ישיבות שיוכלו להצטרף להסדר "תורתו אומנותו".
המלצות ועדת הכהן לא יושמו באופן גורף.
בשנת 1992, על רקע ביקורת ציבורית, הקים רה"מ יצחק רבין את "ועדת ישראלי" בראשות חיים ישראלי, במטרה לבחון את הסדר "תורתו אומנותו".
הוועדה הוגבלה על ידי רבין לעיסוק בסוגיות המינהלתיות בלבד.
בדיונים שנערכו הבהירו נציגי צה"ל כי אינם זקוקים לתלמידי הישיבות, וכי גיוסם מכביד על המערכת.
בשנת 1995 הגישה הוועדה את המלצותיה שכללו קביעת קריטריונים להכרה בישיבות, הרחבת חובות התלמידים, הטלת אחריות על ראשי הישיבות, הגברת הפיקוח והאכיפה, ועיגון ההסדר בתקנות.
בעקבות רצח ראש הממשלה התעכב היישום, וב-1998 הוקם צוות יישום שתיאם עם ועד הישיבות את רוב המלצות הוועדה, למעט התקנת תקנות רשמיות ודרישה מראשי הישיבות לדווח על תלמידים שלא עומדים בתנאי ההסדר.
שתי המלצות אלו לא יושמו עקב התנגדות ראשי הישיבות, שחזרו בהם מהסכמה קודמת בעקבות פסיקת בג"ץ רובינשטיין שסימנה בחינה מחודשת של ההסדר.
אי הגיוס של רוב הציבור החרדי עורר ביקורת.
מפלגת "שינוי", שזכתה להצלחה רבה בבחירות בשנת 1999 ו-2003, ביססה את תעמולתה במידה רבה על הטינה בחלק מהציבור בישראל כלפי החרדים בעניין זה.
בין היתר נשמעו קולות, גם בתוך הציבור החרדי, שקראו לחרדים הכלולים בהסדר "תורתו אומנותו" ואינם מקדישים את כל זמנם ללימוד תורה, להתגייס.
נשמעו קולות נגד המצוקה הכלכלית שגורם ההסדר בקרב הציבור החרדי, משום שעל דחויי הגיוס במסגרת ההסדר נאסר לעבוד.
עם זאת, ההנהגה הרבנית החרדית הייתה מאוחדת בראייתה את ההסדר כחיובי וחיוני.
ועדת טל והחוק לדחיית שירות לתלמידי ישיבות
באמצע שנות התשעים חל מפנה באופן התערבותו של בית המשפט בחוקיות ההסדר.
בשנת 1998, בג"ץ פסק שסמכותו של שר הביטחון לפטור מועמד לשירות ביטחון משירות צבאי אינה כוללת הענקת פטור גורף לכלל תלמידי הישיבות, ודרושה חקיקה ראשית.
בעקבות פסיקה זו מונתה ב-1999 ועדת טל, בראשות השופט בדימוס צבי טל, במטרה לגבש הצעת תיקון לחוק.
הוועדה הונחתה לבחון את היבטי הסוגיה ולהמליץ על הסדרים לחלק מהציבור החרדי, כגון מסגרות ייחודיות והורדת גיל הפטור.
באפריל 2000 הוגש דו"ח הוועדה, וב-23 ביולי 2002 עבר בכנסת חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל") המאפשר המשך מתן פטור לבחורי הישיבות בכפוף לתנאים המפורטים בו.
בגיל 22 יקבל בחור ישיבה שנת הכרעה שבה יוכל לבחור האם להמשיך ללמוד או לצאת לעבוד.
מי שיבחר לעבוד יוכל לבחור בין שירות צבאי מקוצר ומילואים לפי צורכי הצבא, לבין שירות אזרחי של שנה, ללא שכר ועם אפשרות עבודה נוספת.
בנוסף יורחבו מסגרות לשירות בצבא כמו הנח"ל החרדי.
היחס לוועדת טל בקרב הרבנים הליטאים לא היה אחיד.
חלקם סברו כי אין לשתף פעולה כלל עם עבודת הוועדה, משום שהיא בחנה גם דרכים להגביר גיוס חרדים.
הרב אהרן יהודה לייב שטינמן הוביל קו שלפיו יש לשתף פעולה עם הוועדה כדי להסדיר את מעמד בני הישיבות, ומקורבו מרדכי קרליץ, בנו של הרב נסים קרליץ, היה הנציג הבכיר של החרדים בוועדה.
חברי הוועדה ביקרו במהלך עבודתם בבתיהם של הרב שטיינמן ושל הרב שמואל הלוי ואזנר, ובישיבת פורת יוסף, שבה נפגשו עם הרב שלום כהן.
הרב ברוך מרדכי אזרחי הופיע בפני הוועדה בשליחות הרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר שסיימה ועדת טל את עבודתה בשנת תש"ס (2000) שיגר הרב שטיינמן מכתב תמיכה לקרליץ ובו כתב: "באתי בדברים אלה להודות לך על המאמצים הגדולים אשר עשית למען שכל בחור ישיבה יוכל ללמוד תורה כל זמן שירצה בלי שום הגבלה".
קבוצה של עשרים וחמישה רבנים וראשי ישיבות, ובהם הרב נסים קרליץ, הרב גרשון אדלשטיין, הרב ברוך דב פוברסקי, הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב אביעזר פילץ, צרפו את חתימתם למכתב.
לעומת זאת, קבוצה של רבנים בולטים הביעה התנגדות נחרצת לכל שיתוף פעולה עם הוועדה, בהם הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב משה שמואל שפירא, הרב שמואל אוירבך, הרב יחיאל מיכל פיינשטיין והרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק.
בשנת תש"ס (2000) פרסמו שישה מחברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה כרוז נגד כוונת ועדת טל לבצע שינויים בהסדר גיוס בני הישיבות, ובו נכתב: "אין לעשות כל שינוי אפילו כל שהוא ממה שהיה, ולבל יעיזו גורמים מבחוץ להכתיב דרכו וצורתו של עולם התורה, שכל רצונם להמעיט הלומדים...
ובל יפחידונו באיומים שמחויבים אנו לקבל הצעותיהם ומזימותיהם, כי לא מפיהם אנו חיים, כי אם מהבטחת הבורא שלא תשתכח תורה מישראל".
מלבד הרבנים ליפקוביץ, שפירא ואוירבך, חתמו על הכרוז הרב אברהם יעקב זלזניק, הרב זלמן רוטברג והרב חיים פינחס שיינברג.
מספר שבועות לאחר מכן פורסם גילוי דעת על ידי עשרים ראשי ישיבות, בהם הרב ברוך רוזנברג והרב יצחק שיינר, ובו הם מצטרפים להתנגדות לשינויים כלשהם בהסדרי הגיוס של בני הישיבות.
על פי דרישת רבנים נמנע חבר הוועדה הרב אשר טננבוים מלחתום על החלטותיה.
במקום זאת צירף "חוות דעת יחיד" ובה דרש שלא לבצע שום שינוי מההסדר שהיה קיים מאז קום המדינה.
בעקבות זאת כתבו לו הרב מיכל יהודה ליפקוביץ והרב משה שמואל שפירא מכתבי הוקרה.
על רקע החלטות הוועדה נתגלעו חילוקי דעות בין הרב משה שמואל שפירא לבין הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן.
הרב שפירא שלח אליו מכתב אישי ובו ביקש ממנו שלא להיכנע לדרישות הבג"ץ ולסרב לכל הצעת פשרה, ובין השאר כתב: "ומהנסיון הוא שהדרך היחידה פה בארץ הקודש הוא לעמוד בתוקף מוחלט על כך כי אין לגעת בישיבות הקדושות ובהיכלי התורה, ורק על ידי עמידה תקיפה ישמר המצב הקיים".
ביולי 2002, ערב ההצבעה בכנסת על חוק טל ובעקבות חילוקי הדעות הללו, פרש הרב שפירא מחברותו במועצת גדולי התורה של דגל התורה, בנימוק שאינו יכול לקחת אחריות על הנעשה בתחום זה על ידי נציגי המפלגה.
חוק טל נחקק כהוראת שעה לחמש שנים שניתן להאריכן.
ביולי 2005 הודיעה המדינה לבית המשפט העליון כי הניסיון לשנות את ממדי ההתגייסות לצבא בקרב בני הישיבות באמצעות חוק טל נכשל כליל.
בשלוש השנים שמאז חקיקתו הוא הביא לגיוס עשרות בודדות של בני ישיבות בלבד.
ביולי 2009 הודיע אגף כוח אדם בצה"ל לצוות המעקב הפרלמנטרי ליישום חוק טל, כי מספר מקבלי דחיית השירות גדל בצורה משמעותית, לעומת גדילת ההתגייסות של בני-הישיבות שקיבלו את הדחייה.
בכך נכשל לחלוטין השילוב בצה"ל באמצעות חוק טל.
על מנת להיכלל בהסדר "תורתו אומנותו" יש להיות צעיר (גבר בגילאים 18–54 הכשיר לשירות צבאי) ולהיות תלמיד בישיבה גבוהה מגיל 16, או לסיים לימודים בישיבה תיכונית.
על פי ההסדר, על תלמיד ישיבה הרוצה להצטרף להסדר להתחייב להקדיש 45 שעות שבועיות ללימוד תורה, ולא לעסוק בכל עיסוק אחר שמקובל לקבל בגינו תמורה.
לאחר אישור ראש הישיבה ומזכיר ועד הישיבות, צה"ל נותן אישור לדחיית שירות.
האישור תקף לחצי שנה ויש לחדש אותו בסוף התקופה.
אפשר לדחות את השירות עוד ועוד, עד גיל 41, שבו ניתן פטור מלא משירות ביטחון.
קודם לכן, בגיל 31, ניתן פטור לאבות לחמישה ילדים, ובגיל 35 מוענק פטור לאבות לארבעה ילדים.
שירות שלב ב' מתאפשר מגיל 27 לאבות לשני ילדים ומגיל 29 לשאר.
במסגרת התוכנית הכלכלית לשנת 2003 בוצע שינוי בהסדר ביוזמת משרד האוצר, וניתנה לתלמידים האופציה לצאת לעבוד בגיל 23 לצד המשך הלימודים התורניים.
לצד שינוי זה נקבע כי התמיכה באברך שעבר את גיל 23 תרד משמעותית.
תיקון זה התאפשר לאחר שמפלגת שינוי נאותה לו, למרות חילוקי דעות פנימיים בתוכה.
המפלגות החרדיות ברובן, לא היו בעד התיקון.
היו שטענו שהשינוי חותר תחת הישגיה של ועדת טל, אחרים קיוו שתהיה בו תרומה ליציאת החרדים לשוק העבודה.
בסופו של דבר, עם חזרת החרדים לקואליציה נשאר היתר העבודה על כנו, אך התמיכה בישיבות בגין כל אברך שעבר את גיל 23 הוחזרה לרמתה הקודמת (נכון לדצמבר 2012 – 900 ש"ח לחודש).
בחודש מאי 2012 הקימה הממשלה את הוועדה לקידום השוויון בנטל, בראשות חבר הכנסת יוחנן פלסנר כדי לגבש חלופה לחוק טל, באופן שיבטל את דחיית גיוסם של בני הישיבות ללא הגבלה במספרם, הוועדה כללה נציגים ממפלגות הקואליציה למעט נציגי המפלגות החרדיות שהחרימו את הוועדה, והודיעו כי לא ישתפו פעולה עמה.
לקראת סיום עבודתה כחודש וחצי לאחר שהוקמה, הודיע ראש הממשלה על פירוק הוועדה, זאת לאחר שמספר נציגים ממפלגות הקואליציה פרשו ממנה, לאחר שהתנהלות הוועדה הייתה שלא לרוחם.
לאחר ביטול חוק טל, פרסמו ראשי הישיבות הוראה לתלמידיהן לא לחתום על מסמכים בלשכת הגיוס מעבר לאישור הפרטים האישיים, וחלק אף הורו לא להתייצב כלל עם קבלת זימון ללשכת הגיוס.
לאחר הקמת ממשלת נתניהו השלישית במרץ 2013, הוקמה ועדת שרים בראשותו של יעקב פרי, שהמליצה על תוכנית גיוס אשר לפיה יהיו פטורים מגיוס רק 1,800 "מתמידים" בכל שנתון.
הוועדה קבעה כי יוטלו סנקציות כלכליות על ישיבות שלא יעמדו ביעדי הגיוס, ואילו ישיבות בעלות אחוזי גיוס גבוהים יתוגמלו כספית.
כמו כן המליצה הוועדה כי אם יעדי הגיוס לא יתממשו, ייפתחו הליכים פליליים כנגד המסרבים להתגייס.
ביולי 2013 הניחה הממשלה על שולחן הכנסת שתי הצעות חוק: הצעה לתיקון מס' 19 לחוק שירות הביטחון בעניין השוויון בנטל ולהסדרת מעמדם של תלמידי הישיבות ולשילובם בשירות אזרחי.
לאחר שוועדת פרי הגישה את מסקנותיה, ולאחר שהחוק עבר בכנסת בקריאה ראשונה, קמה הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת החוק בעניין השוויון בנטל בשירות הצבאי, בשירות האזרחי ובשוק העבודה, ולהסדרת מעמדם של תלמידי הישיבות בראשות חברת הכנסת איילת שקד מהבית היהודי ("ועדת שקד"), שתפקידה להכין את הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית.
בוועדה נכחו נציגי החרדים שהשמיעו את התנגדותם לחובת גיוס תלמידי ישיבות, בשאר המפלגות נתגלעו ויכוחים שונים, הבולט מביניהם היה מחלוקת בין סיעת "יש עתיד" לסיעת "הבית היהודי", האם יש להטיל על המשתמטים מגיוס סנקציות כלכליות או פליליות.
בפברואר 2014 לאחר התערבותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, אישרה ועדת שקד את סעיף הסנקציות הפליליות בחוק השוויון בנטל.
בתגובה לאישור המלצות ועדת שקד, ב-2 במרץ 2014 התקיימה הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות ("עצרת המיליון") שהשתתפו בה מאות אלפי חרדים, בראשות מנהיגי היהדות החרדית בישראל.
משתתפי ההפגנה מחו נגד הצעת החוק שגובשה בוועדת שקד.
ב-12 במרץ 2014 אושר בכנסת בקריאה שנייה ושלישית התיקון מס' 19 לחוק שירות הביטחון בעניין השוויון בנטל ולהסדרת מעמדם של תלמידי הישיבות (חוק הגיוס) שהוכן על ידי ועדת שקד.
בעקבות החרמת ההצבעה על ידי האופוזיציה, אושר התיקון ברוב גדול מול מתנגד אחד (יוני שטבון).
לאחר העברת החוק המשיכו תלמידיו של הרב שמואל אוירבך וכן חוגים בעדה החרדית לדבוק בגישה שלפיה גם כשבני הישיבות יכולים לקבל דחיית שירות מהצבא, אסור להם להתייצב בלשכת הגיוס ולבקש אותה, משום שיש בכך שיתוף פעולה עם החוק החדש.
הרב אוירבך אף תקף את ועד הישיבות שעוסק בהסדרת המעמד מול הצבא.
בספטמבר 2014 נערך בירושלים כינוס רבנים המתנגדים להתייצבות, ובהם ראשי ישיבות ליטאים המזוהים עם "בני תורה", רבני העדה החרדית, אדמו"רים ורבנים ספרדים, ובהם הרב דוד בצרי והרב בן ציון מוצפי.
לעומתם רוב בני הישיבות המשתייכים לחוגים המיוצגים על ידי הסיעות החרדיות בכנסת, וכן חלק מבחורי הישיבות המשתייכים לעדה החרדית, המשיכו להסדיר את מעמדם.
אנשי הפלג הירושלמי והעדה החרדית גינו בחריפות את תמיכת הח"כים החרדים בתיקון החוק.
על מנת לאפשר לכנסת זמן לחקיקת חוק מתוקן, קבע שבטלות הפרק תיכנס לתוקף כעבור שנה ממתן פסק הדין.
את העתירה נגד התיקונים 19 ו-21 לחוק הגישו התנועה למען איכות השלטון בישראל ומפלגת "יש עתיד".
ביוני פורסמו המלצות הוועדה של משרד הביטחון, הכוללות יעדי גיוס המעוגנים בחוק והעמידה בהם מהווה תנאי להמשך תחולתו, וכן סנקציות כלכליות במקרה של אי עמידה זמנית ביעדים.
היעדים עולים משנה לשנה עד שלאחר כעשור מחייבים בגיוס את רוב השנתון של גברים חרדים.
במקביל פעלה בכנסת, בין יוני 2018 לאפריל 2019, הוועדה המיוחדת להסדרת מעמדם של תלמידי ישיבות ושילובם של בוגרי ישיבות בשירות צבאי, בשירות לאומי-אזרחי ובתעסוקה.
כעבור שבועיים הצליחה הקואליציה לאשר את חוק הגיוס בקריאה ראשונה.
ביולי 2022, בעקבות ההחלטה על פיזור הכנסת העשרים וארבע, בג"ץ אישר דחייה נוספת של ביטול החוק עד יולי 2023.
בעקבות הבחירות לכנסת והשבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע בדצמבר 2022, התחייב ראש הממשלה נתניהו להביא לכנסת חוק גיוס חדש שיסדיר את שאלת גיוס בני הישיבות.
ב-25 ביוני 2023, החליטה ממשלת ישראל להסדיר את העניין בחוק עד לחורף 2023/24, ועד אז להימנע מגיוס בחורי ישיבות.
במקביל, העבירה מפלגת יהדות התורה אולטימטום לממשלה כי תפרוש מהקואליציה אם לא תחל חקיקת חוק הגיוס המתוכנן מיד עם תחילת מושב החורף של הכנסת באוקטובר 2023. ביולי 2023 פקעו תיקונים 19 ו-21 לחוק שירות ביטחון המסדיר את מעמדם המיוחד, ובכך הפכו בני הישיבות הכלולים בהסדר לעריקים.
ב-9 ביולי 2023 דחה בג"ץ על הסף פה אחד עתירה של התנועה לאיכות השלטון הדורשת לגייס מיידית את בני הישיבות, נוכח הזמן הקצר שחלף מאז השינוי המשפטי וקבע כי "הגשת עתירה בעניין יכולה להתקבל על הדעת לאחר שתינתן למשיבים שהות מספקת למתן תשובה".
ב-16 באוגוסט 2023 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטת הממשלה שלא לגייס את בחורי הישיבות לאחר פקיעת החוק המסדיר את הדבר.
ב-26 בפברואר 2024 הוציא בג"ץ צו ביניים המחייב את הממשלה לנמק עד 31 במרץ מדוע לא יגויסו בני הישיבות בהיעדר חקיקה המסדירה את הפטור.
ב-28 במרץ הוציא בג"ץ צו ביניים נוסף המחייב את הממשלה להפסיק לתקצב, החל מ-1 באפריל, את הישיבות שתלמידיהן אינם מתגייסים.
פסיקה זו עוררה התנגדות של שרים בממשלה ושל חלקים רבים מקרב הציבור המסורתי, הדתי והחרדי בישראל וקמו התארגנויות אזרחיות להשלמת המימון לתלמידי הישיבות ישראל פריד, מיכאל בן ארי ובתאל בנימין האשימו את בג"ץ במניעים פוליטיים וברצון להפיל את ממשלת הימין בזמן מלחמה.
בדצמבר 2023 הורה שר הביטחון על הקמת הצוות לשילוב תכליתי של חרדים בצה"ל, בראשותו של אלוף (מיל') אליעזר שקדי..
הצעת חוק שירות ביטחון לשילוב בני ישיבות
במרץ 2024 הוכן מתווה לחקיקת "חוק הגיוס", לפיו בחורי ישיבות ש'תורתם אומנתם' יהיו פטורים מגיוס.
לבחור חרדי שאינו עומד בהגדרת 'תורתו אומנותו' תינתן אפשרות לבחור אם לשרת בצבא או לשרת במסגרות התנדבותיות כדוגמת איחוד הצלה, משטרה וכדומה.
מתווה זה קיבל לראשונה הכרה פומבית של רבני הציבור החרדי.
בתגובה לדיונים אודות חוק הגיוס והאפשרות שבני ישיבות יגויסו לצבא במסגרתו, אמר הראשון לציון יצחק יוסף בשיעורו בבית הכנסת היזדים ב-9 במרץ 2024: "יש בחורים שהולכים שם למילואים, לא כולם זוכים ללמוד תורה.
כולם זכו להיות אברכים שפטורים מהצבא?
אבל שבט לוי פטור מהצבא.
לא לוקחים אותם, בשום פנים ואופן.
אם יכריחו אותנו ללכת לצבא – ניסע כולנו לחוץ לארץ.
ב-15 במאי 2024 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי החליט לקדם את החוק על ידי החלת דין הרציפות על הצעתו של שר הביטחון בני גנץ מממשלת ישראל השלושים ושש לשילוב תלמידי ישיבות בתיקון מס' 26 לחוק שירות ביטחון, הצעה שעברה ב-2022 בקריאה ראשונה.
בני גנץ שהתייחס להצעת החוק מ-2022 במילים: מדובר ב"צעד ראשון בדרך למתווה שיענה על הצרכים הביטחוניים והחברתיים של מדינת ישראל", הגיב כי התיקון שהוגש ב-2022 כחוק גישור זמני וכבסיס לפיתוח מתווה שירות ישראל אינו רלוונטי במציאות שאחרי טבח השבעה באוקטובר.
למחרת הודיעה היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב מיארה כי יש מניעה משפטית לקדם את החוק שאושר בממשלה הקודמת מאחר שהצעת החוק נעדרת תשתית עובדתית עדכנית, ומתעלמת מהצרכים הדחופים, מהמציאות שהשתנתה ומעמדת שר הביטחון.
הממשלה אישרה את החלת דין הרציפות על הצעת החוק וב-10 ביוני 2024 נדונה ואושרה במליאת הכנסת בהצבעה ברוב של 63 מול 57 והועברה לוועדת החוץ והביטחון להכנתה לקריאה שנייה ושלישית.
במקביל לניסיונות להעביר את הצעת החוק במהלך 2024, ולאור צורכי הביטחון בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הונחו ביוני וביולי 2024 על שולחן הכנסת הצעות לתיקונים מס' 27 ו-28 לחוק שירות הביטחון להעלאה בגיל הפטור למשרתי מילואים ולהארכת השירות לכל החיילים הנמצאים בשירות סדיר.
הצעות שאושרו בקריאה ראשונה והועברו להכנה לקריאה שנייה ושלישית בוועדת חוץ וביטחון.
בהמשך להגשת הצעות חוק אלו החלה הממשלה בישראל, באוגוסט 2024, במשלוח צווי התייצבות ראשוניים למספר מאות בני ישיבות כצעד ראשוני לאחר ביטול הפטור מגיוס.
מאמצים אלה נתקלו בשיעור התייצבות נמוך והפגנות סוערות מצד חרדים המתנגדים לגיוס.
במהלך 5–6 באוגוסט 2024, נדרשו להתייצב 900 צעירים חרדיים בגיל הגיוס, אך הגיעו רק 48. במהלך ספטמבר 2024, החל הצבא לשקול אפשרות של העמדה לדין של חרדים שזומנו להתגייס ולא עשו כן.
ב-14 בינואר 2025 הציג שר הביטחון ישראל כ"ץ את עקרונות מדיניותו בנוגע לגיוס חרדים לצה"ל.
המדיניות כללה קביעת יעדי גיוס שנתיים והטלת סנקציות על אי-עמידה בהם, אך לא כללה חובת גיוס כוללת.
הדגש ניתן על גיוס לצה"ל תוך צמצום ההסתמכות על שירות אזרחי-חברתי, וכן על שימור מסלול ייעודי לעילויים – נבחני תורה מצטיינים בלבד.
בדיון בוועדת החוץ והביטחון אמר ראש אגף כוח האדם, דדו בר כליפא, שיש צורך מבצעי בהול בגיוס חרדים, ושחסרים לצה"ל כעשרת אלפים חיילים, רובם לוחמים ומיעוטם תומכי לחימה.
כמו כן ציין המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, גיל לימון, שלא נעשתה עבודת מטה ממשלתית כנדרש לפני הצגת נוסח החוק, וכי נראה שאינו מקיים את חובת השוויון ואינו עונה על צורכי צה"ל.
המכון הישראלי לדמוקרטיה מתח ביקורת על המתווה בטענה כי הוא כללי מדי, אינו נותן מענה מספק לצרכים הביטחוניים, ומתבסס על הגדרה רחבה מדי של המונח "חרדי", מה שמקשה על מיקוד מדיניות הגיוס.
בנוסף, המכון הביע ספק ביכולת הצבא לקלוט בהצלחה אוכלוסייה חרדית נרחבת והתריע על כך שהמתווה אינו צפוי לעבור חקיקה, דבר שעלול לפגוע ביציבותו.
בהמשך אותה שנה, הוצג מתווה נוסף שצפוי להיכנס לתוקף ב-2026, ולפיו תחול חובת גיוס כללית לצד קביעת מכסות גיוס שנתיות לחרדים, סנקציות כלכליות על מוסדות שלא יעמדו ביעדים, ושימור מסלול העילויים.
עם זאת, המכון סבור כי גם מתווה זה אינו צפוי לשנות משמעותית את המצב הקיים, שבו מרבית הצעירים החרדים מקבלים דחיית שירות שמובילה לפטור, וממליץ להחמיר את הסנקציות נגד משתמטים ולהתמקד בגיוס בגיל צעיר.
גיוס חרדים שאין תורתם אומנותם
לפי הערכות המכון הישראלי לדמוקרטיה, נכון לשנת 2025 קיימים לפחות 35 אלף חרדים בגילאי גיוס חובה שאינם לומדים כל היום; חלקם עובדים, חלקם אינם לומדים ואינם עובדים.
עמדות מוצהרות לגבי גיוס חרדים שאין תורתם אומנותם
בציבור ובהנהגה החרדית קיימת מחלוקת הצהרתית לגבי שאלת גיוס צעירים חרדים שאינם לומדים.
חלק מהפוליטיקאים והרבנים החרדים מצהירים שחרדים שלא לומר תורה צריכים להתגייס לצבא.
חלקם טוענים, עם זאת, שאין זה מתפקידם לדאוג לגיוס אותם החרדים לצבא.
כאשר יולי אדלשטיין הציע ב-2025 לחרדים ויתורים מסוימים בהצעת תיקון החוק בעניין גיוס חרדים, בתמורה להצהרה פומבית חד משמעית של גדולי התורה שחרדים שלא לומדים חייבים להתגייס, הוא נענה בשלילה.
כמה מגדולי הרבנים החרדים הביעו עמדה נחרצת כנגד גיוס חרדים צעירים שאינם לומדים תורה.
הראשון לציון הרב יצחק יוסף, אמר ב-2024 כי גם מי שבטלן אסור לו ללכת לצבא.
גם חברים נוספים במועצת חכמי התורה של ש"ס ופוסקים חסידיים חשובים אמרו שאפילו לצעיר חרדי שלא לומר תורה אסור בשום אופן להתגייס לצבא אפילו במסלול שמיועד לחרדים.
לגבי עמדתו של הרב שך בנושא ישנן דעות שונות.
יש הטוענים שהרב שך לא התנגד לגיוס חרדים שאינם לומדים, ומביאים כראיה את דבריו לפיהם אסור לראשי ישיבות לתת מעמד "תורתו אומנותו" למי שאינו לומד, ומי שמקבל מעמד תורתו אומנותו ואינו לומד הוא בגדר רודף.
אחרים טוענים שכוונתו הייתה רק לדרבן את הצעירים החרדים ללמוד, ועבור אלו שבאמת אינם יכולים ללמוד צריכים למצוא דרכים אחרות להשתמט משירות צבאי.
כראיה הם מביאים את הדברים שפורסמו בשמו ביתד נאמן ב-1998 ולפיהם "איסור גמור ללכת לצבא, וצריך למסור את הנפש על זה.
כל אבא צריך לשמור ולהשגיח על ילדיו, כי איסור גמור לשלוח את בניו לצבא".
סקרים שונים מראים ששיעור החרדים שמוכנים להסכים לגיוס חרדים שאינם לומדים תורה בתנאים מסוימים הוא בין 28% ל-44%, ושיעור החרדים שמתנגדים בכל מקרה לגיוס חרדים שאינם לומדים תורה הוא בין 46% ל-63%.
הנימוק העיקרי שמועלה על ידי המתנגדים לגיוס מי שאינו לומד הוא החשש מעזיבת החברה החרדית והדת, שהוא אולי אף חזק יותר ביחס למי שהמסגרת הישיבתית לא התאימה לו.
בנימין בראון מציין כסיבה נוספת גם את ההתנגדות למצב שבו חיילים חרדים ימצאו במצב שבו מוכרעות שאלות של חיים ומוות שלא לפי ההלכה.
אחרים סבורים שהסיבה העיקרית היא ריחוק נפשי של רוב הציבור החרדי מהפרויקט הציוני – "זה לא הסיפור שלנו".
גיוס חרדים שאין תורתם אומנותם בפועל
הסדר תורתו אומנותו דורש ממקבל דחיית השירות ללמוד תורה במשך לפחות ארבעים שעות ("שלושה סדרים" ביום) בישיבה או בכולל מוכרים, ולא לעבוד כלל עד גיל 22. ניתן לחלק את הצעירים החרדים המקבלים פטור מגיוס בשל מעמד תורתו אומנותו לשלוש קבוצות: א.
תלמידי ישיבות שאכן עומדים בתנאים הללו באופן מלא.
תלמידי ישיבות שעומדים בתנאים הללו באופן חלקי בלבד.
צעירים הרשומים בישיבות, אבל אינם עומדים בתנאים כמעט בכלל.
ישנן הערכות שונות לגבי גודל הקבוצות השונות.
לפחות כשליש מהתלמידים הרשומים בישיבות נמצאים בקבוצה ב' או ג' מתוקף כך שהם עובדים באופן רשמי ומדווח.
לדעת החוקר נרי הורביץ קבוצה א' מונה רק כ-15% מכל מחזור גיוס חרדי.
בנוסף לכך יש צעירים חרדים רבים המקבלים פטור נפשי/רפואי משירות צבאי.
תלמידי ישיבות המקבלים פטור תורתו אומנותו אף על פי שהם לומדים באופן חלקי בלבד
התלמידים בקבוצה זו לומדים בחלק משמעותי מהזמן, אבל גם עובדים או מבלים בחלק משמעותי מהזמן, כך שאינם עומדים במכסת "שלושת הסדרים" או בתנאי שאסור להם לעבוד.קבוצה זו מודגמת למשל על ידי הגיבורים הראשיים בסדרה שבאבניקים.
קשה להעריך במדויק את גודלה של הקבוצה.
החוקר נרי הורביץ טוען שמדובר על כ-40% מכל מחזור גיוס חרדי.
החוקר אסף מלחי טוען ש־21% מתלמידי הישיבות הרגילות מדווחים שהם חווים קשיים בלימודים בישיבה וגם עובדים.
צעירים הרשומים בישיבות ומקבלים פטור תורתו אומנותו אף על פי שאינם לומדים כמעט כלל
חלק ניכר מצעירים אלו (כ-9,000) רשומים בישיבות "הרכות" (או ישיבות הנושרים) ומהווים כשליש מהחרדים שאינם לומדים ואינם מתגייסים.
אלו הן מסגרות המוגדרות כישיבות באופן פורמלי ומעניקות פטור מגיוס לרשומים בהן על פי הסדר תורתו אומנותו אף על פי שבפועל היקף הלימודים הישיבתיים בהן הוא נמוך בהרבה מתחת לסף הנדרש על פי ההסדר.
הן מיועדות לצעירים שבאו ממשפחות חרדיות והפסיקו לקיים אורח חיים חרדי מלא או שאינם מסוגלים כלל ללמוד באינטנסיביות הנדרשת ממי שמוגדר כ"תורתו אומנותו".
ייעוד הישיבות הללו הוא למנוע מהצעירים להתרחק מהקהילה החרדית, לאפשר להם לעסוק גם בעבודה או בצבא, תוך שמירה על פיקוח קהילתי.
ישיבות נושרים נחשבות למסגרות רכות יחסית: האווירה בהן פחות נוקשה, ניתן להחזיק טלפון חכם ולעבוד, אך הכול תחת פיקוח רבני.
המטרה המרכזית של מסגרות אלו היא לשמור את הצעירים במסגרת קהילתית עד שיתחתנו עם בת זוג חרדית.
על פי החוק, התלמידים אמורים ללמוד כל היום, אך בפועל הדרישה היא לנוכחות של שעתיים בלבד, ולעיתים אף פחות.
יש תלמידים שמגיעים לישיבה פעם בחודש או חודשיים, ועדיין נחשבים תלמידים בעיני הרבנים.
ב-2024 מספר הישיבות הללו היה כ-130 ותלמידיהן מהווים קרוב לחמישית מכלל תלמידי הישיבות החרדיות.
קרוב לשלושת רבעי מהתלמידים בישיבות אלו עובדים למעשה במהלך שהותם בישיבה.
לדעת רבים מטרתן העיקרית של המסגרות הללו היא להעניק פטור פיקטיבי מגיוס לצעירים חרדים שאינם למעשה בגדר "תורתו אומנותו".
העיתונאי וחוקר החברה החרדית אבישי בן חיים טען שקיומן של הישיבות הללו מוכיח שהאמירה של חלק מאנשי הציבור החרדיים שמי שלא לומד צריך להתגייס היא שקר, והציבור החרדי למעשה אינו מוכן להסכים לגיוסם של צעירים חרדים שאינם לומדים.
בינואר 2025 הגיש ארגון ישראל חופשית עתירה לבג"ץ כנגד תקצוב 21 מתוך הישיבות הללו שבהם 480 תלמידים על ידי משרד הרווחה.
תקציב זה שהוגדר כמיועד ל"נוער חרדי מנותק", שהגיע בשנת 2023 ל-49 מיליון שקלים ובשנת 2025 ל-35 מיליון שקלים, שהם כ-72,000 שקל לנפש בשנה.
ביולי 2025 פסק בג"ץ כי תלמידים אלו לא יקבלו עוד את התקצוב אלא אם יתייצבו בלשכת הגיוס ויקבלו פטור מלא משירות צבאי.
צעירים חרדים המקבלים פטור נפשי/רפואי
צעירים במגזר החרדי מקבלים פטור נפשי או רפואי מגיוס לצבא בשיעור גבוה פי 2 עד 3 מאשר במגזרים אחרים, המגיע לכ-15% עד 20% ממחזור הגיוס החרדי.
מבקר המדינה יוסף שפירא קבע בשנת 2017 כי "נותר בעינו הסיכון כי כי חלק מהמועמדים לשירות ביטחון מהאוכלוסייה החרדית מצליחים להשיג פטור [...] באמצעות ניצול אפיק בריאות הנפש, בלי שניתן לוודא כי קיימת הצדקה רפואית ממשית לכך".
קצין רפואה ראשי מסר אז למבקר כי יש קושי להתמודד עם התופעה במגזר החרדי משום ש"המועמד לשירות ביטחון אשר אינו מעוניין להתגייס רותם לעזרתו את הממסד כולו – משפחתו, מוריו ורופאיו" ובמצב כזה קשה להוכיח כי מדובר בהתחזות.
תחקירים שנעשו לאורך השנים חשפו מקרים שבהם צעירים חרדים השיגו פטור נפשי במרמה גם כאשר לא סבלו מכל בעיה נפשית, באמצעות מנגנונים שיטתיים של שיתוף פעולה בין רבנים ועסקנים חרדים ובין פסיכיאטרים אזרחיים וצבאיים.
במספר מקרים אף נפתחו חקירות במשטרה.
תנאי דחיית השירות הביאו לשינויים חברתיים וכלכליים בחברה החרדית.
תוצאת לוואי של דחיית גיוס בני הישיבות הייתה פגיעה בשיעור התעסוקה של גברים בחברה החרדית והתבססות "חברת הלומדים".
משום שהפסקת הלימודים בישיבה לטובת עבודה טומנת בחובה אפשרות גיוס (עקב ביטול מעמד 'תורתו אומנותו'), אלו שמתנגדים לגיוס לצה"ל מסיבות אידאולוגיות נאלצים להמשיך בלימודים עד הגעה לגיל הפטור מגיוס.
משרד האוצר התייחס לתופעה זו, והדגיש גם הוא שגיוס חרדים יחזק את מעגל התעסוקה.
בשנת 1980 עמד שיעור התעסוקה בקרב גברים חרדים על 63%, ואילו בשנת 2003 הגיע שיעור זה ל-37% בלבד.
כך התבססה "חברת הלומדים" החרדית, והתחזקה ההתבדלות של המגזר החרדי משאר המגזרים.
בשנת 2009 העריך משרד האוצר כי כל שנת דחייה משמעותה אובדן תוצר של 4 מיליארד ש"ח.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה מדינת ישראל לדון בצורך להגביר את שילוב המגזר החרדי בשוק העבודה הישראלי באמצעות הורדת גיל הפטור, והצעת מסגרות שירות המאפשרות השתלבות בשוק התעסוקה.
בשנת 2014 נקבע כי יהיה ניתן להפחית משעות הלימודים בישיבה 15 שעות שבועיות ללימודים להכשרה מקצועית.
מעבר לפגיעה בתעסוקה, אי-הגיוס מייצר נטל כלכלי לכשעצמו כאשר נלקחת בחשבון עלות גיוס המילואים המגיעה על חשבונם.
לפי מחקר של משרד האוצר, העלות הכלכלית למשק בעקבות הכבדת הנטל על משרתי מילואים גבוהה ב-21 אלף ש"ח לחודש לכל חייל לעומת עלות הארכת השירות הסדיר.
זאת תוך התחשבות לא רק בשכר שיש לשלם, אלא גם בעבודה האזרחית האלטרנטיבית שאותו חייל מילואים היה יכול לבצע בפועל.
על פי דוח המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2026 העלות הכלכלית של חייל מילואים מוערכת כגבוהה פי 1.8 מזו של חייל סדיר.
על פי אגף הכלכלן הראשי במשרד האוצר, גיוס חרדים לסדיר במקום חיילי מילואים יתרום לתוצר כ-8 עד 10 מיליארד ש"ח בשנה, סכום המהווה כ-2% ממנו.
הערכת דוח המכון הישראלי לדמוקרטיה גבוהה יותר ועומדת על יותר מ-13 מיליארד ש"ח בשנה.
שירות צבאי מותאם לבני ישיבות
מסלול ההסדר משלב לימודים תורניים גבוהים עם שירות צבאי.
רוב תלמידי ההסדר הם בוגרי ישיבות תיכוניות ומסתייכים לזרם הדתי לאומי.
ישיבות ההסדר משקפות את תפיסת החברה הדתית-לאומית בנוגע לחובתה הדתית ללמוד תורה ולהתפתח רוחנית וגם לשרת בצה"ל ולהשתלב בחברה הישראלית.
התלמידים בישיבות ההסדר (המכונים בני"שים – בני ישיבות) מחויבים לשנה ושמונה חודשים של שירות צבאי, ושלוש שנים וארבעה חודשים של לימוד ישיבתי.
בסך הכול אורך כל המסלול הוא 44 חודשים.
לרוב התלמידים מתגייסים לצה"ל במהלך שנת הלימודים השנייה, משרתים את מלוא משך השירות שנדרש מהם, וחוזרים לישיבה כדי להשלים את משך הלימודים הנדרש.
רבים ממשיכים בלימודיהם בישיבה גם מעבר לכך.
מעמדן החוקי של ישיבות ההסדר התקבע בתקנות שהוציא שר הביטחון.
בסיסו של ההסדר ברעיון הקמת נח"ל תורני, אולם בעקבות החלטת בג"ץ ב-1999 כי יש לקבוע את הסדר דחיית השירות לחרדים בחוק, עוגן בחוק גם הסדר השירות הצבאי של בני ישיבות ההסדר.
נכון ל-2011, קיימות 68 ישיבות הסדר ברחבי הארץ, ובהן כ-8,500 תלמידים, מהם כ-5,400 נמצאים במסלול ההסדר.
הגדרתה של ישיבה כישיבת הסדר נעשה בהמלצת איגוד ישיבות ההסדר.
ארגון זה גם מייצג את ראשי ישיבות ההסדר במגעים, דיונים, ובקשות מול צה"ל ומשרד הביטחון בנושא שירות וזכויות חיילי הסדר.
מספר ישיבות אינן חברות באיגוד והן מתנהלות מול צה"ל בצורה עצמאית.
מסלול "שילוב" כולל שלוש שנים של שירות צבאי ושנתיים של לימוד בישיבה, עם אפשרות ללימודי המשך.
בניגוד למסלול ההסדר, במסלול זה השירות הצבאי והלימודים מתקיימים לסירוגין.
מיד לאחר סיום בית הספר התיכון, התלמידים מתחילים בשנת הלימודים הראשונה ובסופה מתגייסים למשך שנה וחצי.
לאחר מכן חוזרים התלמידים לעוד שנה בישיבה, ואחריה משלימים עוד שנה וחצי בצבא.
בניגוד לשירות במסגרת של ישיבות ההסדר התלמידים אינם משרתים במחלקות נפרדות, ויכולים להתגייס לכל יחידה בצה"ל.
ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים, שנסגרה בתחילת ה'תשס"ט, הייתה הישיבה הראשונה שפעלה במסלול זה.
כיום שתי ישיבות פועלות במסלול זה: ישיבת מעלה גלבוע, השייכת אף היא לתנועת הקיבוץ הדתי, והישיבה החילונית שמופעלת על ידי ארגון בינה.
מסלול הישיבות הגבוהות הציוניות (הסדר מרכז) הוא מסגרת השירות הצבאי המקוצר של תלמידי ישיבות גבוהות ציוניות שאינן ישיבות הסדר.
מקור השם בישיבת מרכז הרב, שם הופעל לראשונה ההסדר וגם כיום הוא מאושר דרכה.
השירות יכול להיות מיושם בכל ישיבה שהוגדרה כישיבה גבוהה וחפצה להצטרף להסדר בתיאום עם ישיבת מרכז הרב.
מסגרת "הסדר מרכז" מיועדת לבחורי ישיבות בשיעור ד' או מגיל 22 ואילך שדחו עד עתה את שירותם הצבאי בתור תלמידי ישיבות שתורתם אומנותם.
ההסדר הוא כזה שבחור הישיבה מתגייס לצה"ל, ולאחר שירות מקוצר בצבא נדחה המשך השירות על מנת שיוכל לחזור ללמוד בישיבה.
בעבר הונהגו הסדרים שונים לגבי השחרור הסופי של החיילים מן התוכנית, שהיו תלויים במצבם המשפחתי, אך בשנת 2010 הוחלט שחייל ששירת במסגרת "הסדר מרכז" ישוחרר מחובותיו כלפי הצבא כאשר יגיע לגיל 26. משך השירות הוא בין 6–15 חודשים, תלוי ביחידה שאליה בוחר החייל להתגייס.
גדוד טוביה, שנודע גם בשם גדוד בני הישיבות, היה גדוד שפעל בירושלים במלחמת העצמאות, בחודשים מאי–נובמבר 1948. הגדוד היה פרי הסכמה של המרכז למפקד העם מצד אחד ואיגוד הישיבות בארץ ישראל מצד שני.
חיילי הגדוד עסקו בביצורים בקו החזית, אך לא נלחמו.
בגדוד שירתו בני כל הישיבות בירושלים, ומכל קצות הקשת ישיבתית – ליטאים לצד חסידים ובני ישיבה מישיבת מרכז הרב.
הנח"ל החרדי היה גדוד שפעל בשנות השישים תחת חסותה של תנועת צעירי אגודת ישראל.
גדוד נצח יהודה (גדוד 97, נקרא בעבר הנח"ל החרדי, משום שהיה שייך לפיקוד הנח"ל) הוקם ב-1999 על ידי צה"ל בשיתוף עם רבנים ומשרד הביטחון, על מנת לאפשר לחרדים לשלב שירות צבאי קרבי מקוצר של שנתיים עם המשך השמירה על אורח חייהם.
חיילי הגדוד משרתים שירות קרבי במשך שנתיים (שירות פעיל) ובשנה השלישית הם עוזבים את הגדוד והולכים לעשות הכשרה מקצועית ולימודים להשלמת בגרויות כהכנה לחיים האזרחיים בחינם על חשבון צה"ל (בנוסף ממשיכים לקבל משכורת צבאית גם במהלך הלימודים).
מסלולים קרביים נוספים נפתחו בחטיבת הצנחנים ("חץ"), בחטיבת גבעתי ("תומר") ובחיל האוויר ("מגיני הנגב").
שח"ר (ראשי תיבות של "שילוב חרדים") הוא מיזם לשילוב חיילים חרדים בתפקידים עורפיים בצבא.
מיועד לדחויי שירות מבוגרים ובעלי משפחות.
במסגרת מסלול זה החיילים החרדים מקבלים הכשרה לתפקידים במערך הטכנולוגי של צה"ל.
הקבוצה הראשונה התגייסה בנובמבר 2007 למערך הטכני של חיל האוויר, ובעקבות הצלחת הפרויקט פתחו עוד חילות (חיל המודיעין, חיל הים, אכ"א, אט"ל) מחזורי גיוס במודל שח"ר, כשהם נעזרים בניסיון של חיל האוויר.
הצבא מציין בפני המועמדים כי בכל הבסיסים פועלים רב צבאי, בית כנסת ושיעור תורה יומי, אוכל כשר למהדרין, ושירות לצד גברים בלבד במעגל הראשון של העבודה.
כמו כן הוא מדגיש את ההכשרה המקיפה הניתנת למתגייסים, המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות.
מחלקות הומוגניות לבני ישיבות: באחדות מחטיבות צה"ל התקיימו מחלקות שכל חייליהן הן בני ישיבות הסדר, כך שנשמר בהן צביון דתי.
ראש אכ"א, האלוף אלעזר שטרן, ביטל את רוב המחלקות ההומוגניות של בני הישיבות שהיו נהוגות עד כניסתו לתפקיד, והפך אותן למחלקות משולבות של בני ישיבות וחילונים.
כך ביטל את מחלקות בני הישיבות בחטיבות הצנחנים וגולני, אך ביטל את ההחלטה בתחילת 2008.
שירותם של בני ישיבות נשואים ובעלי משפחות כרוך בעלות גבוהה עבור צה"ל, משום שהם זכאים לתשלומי משפחה של אלפי שקלים בחודש.
ב-2011 נקבע מנגנון בהסכם בין משרד האוצר לצה"ל, לפיו יועברו לצה"ל תקציבים מיוחדים עבור כל חייל המשרת במסלולי שח"ר או שלב ב'.
בנוסף, נקבע תמריץ תקציבי לצה"ל, שאם יצליח לגייס חיילים למסלולים המיועדים לחרדים מעבר למכסות מסוימות, יקבל תוספת תקציבית נוספת.
קורס רבנים צבאיים מכשיר רבנים ליחידות צה"ל.
הקורס מיועד לחיילי מילואים המעוניינים לכהן כרבנים צבאיים.
מטרתו העיקרית של הקורס היא להכשיר רבנים צבאיים במילואים עבור יחידות המילואים של צה"ל, אך מעטים מבוגרי הקורס עוברים לתפקידי קבע.
על המועמדים להיות לאחר שירות חובה מלא (כלומר, סיום המסלול – הסדר, שלוש שנים, וכדומה), מעל גיל 25, ובעלי השכלה תורנית של חמש שנות לימודים ישיבתיים גבוהים לאחר גיל 18, וכן להביא מכתב המלצה מראש הישיבה שבה למד המועמד.
גיוס בוגרי החינוך החרדי למסגרות כלליות (כלל צה"לי)
עמדות בעד ונגד גיוס בני ישיבות
כנימוק להסדר (ובעיקר לאפשרות הפטור המלא באמצעותו) מביאים חרדים את דברי חז"ל שהתורה מגינה על לומדיה ושתלמידי חכמים פטורים מתשלום מיסים לצורכי שמירה.
הם טוענים כי לומדי התורה מגינים על כלל תושבי המדינה וזוהי "חובתם האזרחית".
הם נוהגים לצטט בעניין זה גם את דברי הרמב"ם בסוף הלכות שמיטה ויובל: .
עם זאת, ההתנגדות החרדית לשירות בצה"ל נובעת גם מהחשש מפני עזיבת הדת והחברה החרדית של המתגייס בעקבות האופי החילוני של המסגרת הצבאית, העירוב הנוהג בצבא בין גברים לנשים וההתערות במי שאינם חרדים.
הדבר התבטא במכתבו של הרב שטיינמן על רקע גיבוש התיקון לחוק שירות ביטחון בוועדת פלסנר ולאחר מכן בוועדת פרי, שבו כתב כי .
העסקן החרדי מרדכי בלוי ביטא זאת במילים: "חרדים לא יהיו בצה"ל, גם כאלו שלא לומדים.
המצב הוא שאי אפשר ללכת לצבא, הצבא זה מיקסר שאתה נכנס חרדי ויוצא משהו אחר".
עמדה קיצונית יותר בציבור החרדי גורסת כי אין צורך בקיומה של המדינה, ולכן גם אין צורך בצבא שיגן על קיומה.
כך כתב הרב דוד שמידל בשם הרב גדליה נדל: "מלחמות שערכו כאן והצבא דכאן אין מגמתם הצלת נפשות ישראל מצר העומד לכלותם.
מלחמתם היא על קיומה של המדינה.
[...] קיומה של המדינה הוא דבר שאין לנו שום עניין בו.
לא מקובל ולא ייתכן להכריח איש להילחם עבור משימה שאין לו שום עניין בה".
עמדה קיצונית עוד יותר בציבור החרדי [על עצם ההכרה במדינה] מתבססת על דבריו של רבי יוסי ברבי חנינא בתלמוד: , לטענתם בעצם הקמת המדינה הופרה השבועה שלא יעלו בחומה, ובשירות בצה"ל מופרת השבועה שלא ימרדו באומות העולם.
על פי סקר שנערך בזמן מלחמת חרבות ברזל בדצמבר 2023 ופורסם על ידי המכון למדיניות העם היהודי 82% מהציבור החרדי מתנגדים לגיוס חובה של תלמידי ישיבה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל חל גידול מסויים במספר החרדים התומכים בגיוס חרדים.
סקר של מעריב מצא שרוב קטן בחברה החרדית (51%) סבור כי אין מקום לפטור גורף מגיוס לחרדים.
עם פרוץ הקרבות במלחמת חרבות ברזל התקבלו בצה"ל אלפי בקשות לגיוס, חלקן מחרדים בעלי משפחות שקיבלו פטור וראו לעצמם חובה להשתתף במאמץ להגנה על המדינה.
סקר שנערך בקרב בוחרי ש"ס ויהדות התורה מצא גם הוא כי 31% תומכים בגיוס לצבא לאנשים שלא לומדים בישיבה.
מדובר בשיעור כפול מהמצב קודם למלחמה.
קולות אלו מגיעים מקרב קבוצות שונות בחברה החרדית בעקבות מלחמת חרבות ברזל, אולם בשלב זה מדובר במיעוט.
אישים בודדים מקרב החברה החרדית הביעו בפומבי עמדה נחרצת בעד גיוס חרדים.
הרב אברהם מרדכי גוטליב קורא להשתלבותם של חרדים בשירות הצבאי ורואה בהשתמטות מהשירות הצבאי חילול השם.
הרב משה תורג'מן מפורום "שירות לכתחילה" יזם את תוכנית 'תחל"ס – תוכנית חרדים לסדיר' המקדמת גיוס של נוער חרדי שלא מקדיש את כל זמנו ללימוד תורה.
מחקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה שנערך בתחילת 2024 הראה כי כ-25% מהצעירים החרדים מביעים את הרצון לעשות שירות צבאי, אולם רק 10% מהם מתכוונים לעשות זאת בפועל.
נתון זה עולה בקנה אחד עם אחוז הגיוס בפועל בקרב גברים חרדים, העומד על כ-10%.
על פי המחקר, הסיבה המרכזית לחוסר הרצון להתגייס היא החשש של הצעירים מההשלכות החברתיות הקשות בקרב הקהילות שלהם.
על פי סקר שנערך במאי 2024 ופורסם על ידי המכון לאסטרטגיה ומדיניות חרדית, 70% מגברים חרדים מעל גיל 24 מעוניינים להשתלב בשירות פעיל ומחייב במערך המילואים.
בנוסף, המכון פרסם תוכנית לשנים 2025–2030 בשם "תוכנית הבכירים": 1. גיוס 50,000 חרדים להכשרת רובאי 05, כדי לשלבם בשירות מילואים פעיל בהגנת גבולות.
2. ניתוב מערך ההכשרות הלאומי למגזר החרדי לתעסוקה במערכות ובתעשיות הביטחוניות.
3. הכשרה מתקדמת לעשרות אלפי מתנדבים קיימים לסיוע בעורף הלאומי ונתינת מענה באירועי חירום מורכבים.
לעומת העמדה החרדית, אצל רבני הציבור הדתי לאומי רווחת הדעה שהשירות הצבאי הוא בגדר מלחמת מצווה מאחר שמטרתו "עזרת ישראל מיד צר" ומצוות יישוב ארץ ישראל, המחייבת לשמור את הארץ ביד ישראל ושלא להניחה ביד האומות.
בעיתות שגרה מצווה זו 'יכולה להיעשות בידי אחרים' ולפיכך אינה דוחה את מצוות תלמוד תורה, אך בעיתות מלחמה ישנו צורך בכוח אדם מקצועי רב לשירות ולפיכך גם תלמידי הישיבות אינם יכולים להיפטר משירות סדיר ומשירות מילואים שיכשיר אותם למטרה זו.
כמו כן לטענתם ישנה חובה לשרת בצה"ל מדין לא תעמוד על דם רעך, המחייב כל יהודי הרואה את חבֵרו שרוי בסכנה לנסות להצילו ומשכך חובה על כולם להתגייס בכדי להציל את שאר החיילים הנלחמים.
הרב אהרן ליכטנשטיין טען שדברי הרמב"ם בסוף הלכות שמיטה ויובל, שנוהגים החרדים לצטט כתמיכה בעמדתם, הם דברי מוסר והגות, שבהם נוהג הרמב"ם לחתום כל אחד מספרי "משנה תורה", ואין בהם שום בסיס לפטור תלמידי חכמים ממצוות "מלחמת מצווה".
באופן דומה דחה הרב ליכטנשטיין את יתר המקורות שנוהגים החרדים לצטט בהקשר זה.
עם זאת, סבר הרב צבי יהודה הכהן קוק, ותלמידיו אחריו, כי טרם השירות הצבאי יש ללמוד תחילה מספר שנים רצופות בישיבה, על מנת לרכוש מטען רוחני-תורני, ובכך לתרום הן לאדם עצמו, והן לאומה בכללה הזקוקה לאנשי רוח ותלמידי חכמים שישפיעו מרוחם על הכלל.
בנוסף, קיימים גם מקצת רבנים בציבור הדתי לאומי הסוברים כי מי שלומד תורה פטור משירות צבאי אך אם הוא מפסיק מלימודיו עליו להתגייס מייד.
כמו כן דעת הרב שלמה אבינר כי אם ישנן בעיות צניעות אין להתגייס.
בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל גברה הדרישה לגיוס חרדים וצה"ל הדגיש כי חסרים לו עשרות אלפי חיילים על מנת לעמוד במשימותיו, בשל אובדן בגוף ובנפש והעומס המתמשך על חיילי המילואים.