tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייחוס האחריות השילוחית מעוגן בס'14 לפקודת הנזיקין, המכיר באחריות השולח למעשי השלוח (להלן).
בפקודת השותפויות מוגדר השותף כשלוח של השותפות, ומכאן ייחוס האחריות השילוחית.
ס'14 לפקודת השותפויות : כל שותף הוא שלוח השותפות לכל עניין של עסקי השותפות, ופעולותיו של כל שותף יחייבו את השותפות ואת שותפיו.
זאת למעט הסייגים המנויים בסעיף.
שותפות הוגדרה בס'1 לפקודת השותפויות כקשר בין אנשים המנהלים יחד עסק לשם הפקת רווחים.
ככלל בפסיקה משתמשים לרוב בחיוב מכוח שותפות לשם יצירת מחויבות משפטית-חוזית בין הנושא והנותן עם השותף לבין השותפות.
אולם, אם שותף מהווה שלוח של החברה, הרי שכל נזק נזיקי שייגרם על ידי השותף יחייב את השותפות כמעוול במשותף.
קיימים מצבים לפיהם אדם ייחשב לשלוחו של אחר, ויהווה "ידו הארוכה".
כדי לייחס אחריות לשולח נדרשים שלושה תנאים: 1. שהשלוח לא יהיה עובדו (שכן אז מדובר ביחסי עובד-מעביד, להלן) 2. שהשלוח יבצע עוולה 3. שהעוולה בוצעה במסגרת השליחות, משמע בכל פעולה שבוצעה עבור השולח.
השולח אחראי לכל מעשה השלוח בביצוע השליחות, וכן על דרך ביצועה.
לגבי עוולת התקיפה, עוולת הנגישה, ועוולת כליאת השווא: בעבר לא ניתן היה לייחס לעוולות הנ"ל אחריות שילוחית, אולם כיום ניתן לייחס אחריות לשולח אם ניתנה הרשאה מפורשת מצדו.
שינוי נוסף בדין נעשה לגבי יחסי מרשה-מורשה שהיוו בעבר קטגוריה נפרדת, אולם כיום נכללים תחת קורת הסעיף.
באשר לשאר העוולות - ניתן להסתפק בהסכמה מכללא מצד השולח.
לדוגמה: בפרשת טיפוגרף התרשל רופא בתחנת מד"א באבחון המערער, וכתוצאה מכך גרם לו לנזק גופני.
הוסכם כי אין לראות את מד"א כנושאת אחריות למעשה הרופא, שכן משרד הבריאות היה שלוח בשירות הרפואי הלילי, והמדינה תשא באחריות שילוחית למעשיו.
קיימים שלושה תנאים לייחוס האחריות:
קיום יחסי עובד-מעביד, הנקבעים על פי מבחן ה"שליטה הגמורה".
ביצוע עוולה על ידי העובד.
מבחן ביצוע העוולה "במהלך העבודה", או לחלופין הרשאה/אשרור המעשה על ידי המעביד.
לגבי עוולת התקיפה, עוולת הנגישה ועוולת כליאת השווא נדרש אישור מפורש מהמעביד.
ככלל, קבלן עצמאי לא ייחשב לעובד, ולפיכך פוטר מאחריות את שוכר שירותיו, שכן האחרון לא נחשב למעבידו.
בעבר קיים היה פטור גורף מאחריות המעסיק למעשי הקבלן.
הכלל תקף אף בהווה, למעט חריגים שונים הבוחנים את מערכת החיובים שביניהם, ועיקרה בחינת אלמנט האשמה מצד המעסיק.
גם במקרים חריגים אלו, מדובר באחריות מעורבת ולא שילוחית, ולכן העוולה מתגבשת אצל המעסיק בלבד.
במקרה שכזה המעסיק והקבלן לא ייחשבו כמעוולים במשותף.
הרציונלים להטלת אחריות שילוחית רבים ומגוונים, ובהם:
יצירת תמריצים למעביד למנוע נזקים עתידיים.
הטלת האחריות על מי שנהנה כלכלית כדרך קבע מפעולות העובד.
התייחסות לעובד כ"ידו הארוכה" של המעביד (למעשה – כשלוחו).
אינטרסים תועלתניים-כלכליים לפיזור יעיל של הנזק.
עיקרון "הכיס עמוק", משמע הרחבת מעגל החייבים אל בעלי האמצעים.
הקלות היחסית של מציאת המעביד, במקום בו לא ברור מי מהעובדים גרם לנזק.
עיקר חשיבות התפתחות אחריות המזיקים במשותף הייתה דרך התפתחות האחריות השילוחית בדין האנגלי.
ככלל, ייחוס מעשי העובד למעביד נעשה כעניין שבמדיניות, אך עם השנים התגבש מבחן "מהלך העבודה" שהחליף את אחריותו המוחלטת של המעביד, והשפיע אף על משפטנו.
דוגמה: בעניין מדר דובר בחייל שלקח טרמפיסט במהלך משימה שביצע ברכב צבאי.
בהמשך הדרך אירעה תאונת דרכים והטרמפיסט נהרג.
בית המשפט קבע כי אף על פי שהחייל הפר איסור מצד המעביד, עדיין המדינה חבה כמעוולת במשותף מכוח האחריות השילוחית, שכן העוולה בוצעה במהלך העבודה.
בעניין לוטם נקבע כי מנהל עבודה אחראי לנזק שנגרם עקב התרשלותו בתפקידו, וחייבו את החברה בה עובד כמעוולת במשותף.
זיהוי מקרי מעוולים במשותף אינו תמיד קל.
למעט הסיטואציה הקלאסית בה שניים או יותר מתכננים ומבצעים יחדיו עוולה למען מטרה משותפת, קיים לרוב קושי לסווג את המזיקים:
מקרה בו שניים או יותר תכננו יחדיו פעולה משותפת, אולם במהלך הביצוע מבצע רק אחד מהם עוולה.
ניתן לסווגם כמעוולים במשותף: המזיק יחויב מכוח פעולתו באחריות אישית, והאחר יחויב מכוח שיתוף או שידול .
אולם, מה בדבר מקרה כאמור בו אין השניים מודעים לכך שבפעולתם עתידים הם לבצע עוולה?
ללא מודעות או כוונה לבצע עוולה, לא ניתן לחייב אדם כמשדל או משתתף.
אם לשניים חובה משותפת שהופרה על ידי המבצע, ניתן לחייבם מכוח חובה משותפת (לעיל).
אולם, אם לשני חובה עצמאית שהופרה, אזי יש לסווגם כמעוולים הגורמים לנזק אחד בלתי ניתן לחלוקה.
הן על פי השיטה האנגלית והן על פי השיטה הישראלית ההעדפה היא להכיר בשני המקרים כמעוולים במשותף.
הפרת מספר חובות במעשה אחד
סוגיה מורכבת שעלתה בספרות המשפטית נוגעת למקרה בו מזיק פלוני מפר במעשיו חובה המוטלת על חברו אלמוני.
ההבחנה בין סוגי החובות המופרות עלולה להקשות על המשפטן להבדיל בין מקרים של מעוולים במשותף לבין מזיקים שגרמו לנזק אחד.
קח לדוגמה מקרה בו פלוני מבצע עוולה כלפי ניזוק, ותוך כדי ביצועה מפר חובתו של אלמוני כלפי הניזוק.
לכאורה, שניהם הפרו חובתם לניזוק תוך גרימת נזק במעשה אחד, והם מעוולים במשותף.
לדעת טדסקי, מסקנה זו אינה מבוססת, שכן החובה שהופרה איננה אותה חובה, וייתכן והיא אף בעלת משטר אחריות שונה (רשלנות כנגד אחריות מוחלטת או חמורה).
הנזק (Damnum) הוא אחד, אבל מדובר בשני מעשי נזיקין (Injuria) נפרדים.
לכן, למעשה אלו הם שני מזיקים המפרים חובות שונות וגורמים לנזק אחד בלתי ניתן לחלוקה.
דרך ניתוח אלטרנטיבית מובילה לקביעה כי אלמוני הפר חובתו מכוח מחדלו, ולכן יותר מפעולה אחת גרמה לנזק.
פרשת D.E.S והקושי בהחלת הדוקטרינה
הדוקטרינה של מעוולים במשותף לא יכולה לחול במקרים בהם מספר אנשים עסקו יחד בפעילות משותפת למען מטרה משותפת שבמהלכה רק אחד מהם או יותר, אך לא כולם, ביצעו עוולה ולא ברור מיהו או מיהם המזיקים.
דוגמה מעניינת מהפסיקה האמריקאית עלתה בפרשות הטראגיות הקשורות לתרופת ה-D.E.S אשר נועדה למנוע הפלות טבעיות, וניתנה לנשים רבות במהלך הריונן.
התרופה הייתה פגומה וגרמה לבנות של נשים שנטלו את התרופה בזמן הריונן למחלת סרטן הרחם.
הנזק התגלה רק כשהבנות הגיעו לגיל הבגרות.
התברר שחברות רבות לא ערכו בדיקות ראויות לפני ייצור התרופה, והתעלמו מממצאים רבים שהצביעו על סיכונים פוטנציאליים מהשימוש בתרופה, מבלי ליידע את הציבור או להזהירו.
הבעיה הייתה שבמקרים רבים אי אפשר היה להוכיח מי היה היצרן הספציפי של אותה תרופה שנטלה האם.
התרופה יוצרה ברשלנות על ידי עשרות יצרנים, ושווקה תחת שם גנרי.
הדוקטרינה של מעוולים במשותף יכולה הייתה לספק תוצאה רצויה אם כל חברות התרופות הזיקו לנשים שנטלו את התרופות בכך שייצרו את התרופה ברשלנות, כך שכל החברות אחראיות ביחד ולחוד לכל הנזק שנגרם.
לפי תוצאה זו, כל יצרן אחראי למלוא הנזק לכל נפגע.
ביהמ"ש העליון בוויסקונסין הגיע לתוצאה זו תוך החלת הדוקטרינה של מעוולים במשותף אך הוסיף הסתייגות, שאם יצרן מסוים יוכל להוכיח שהמוצרים שלו לא גרמו לנזק במקרה הספציפי, הוא ישוחרר מאחריות.
לפיכך, השימוש בדוקטרינה המקובלת של מעוולים במשותף היה מלאכותי ולא התאים לסיטואציה, ולכן נדחה על ידי בתי המשפט בקליפורניה ובניו יורק.
ביהמ"ש פיתח דוקטרינה אלטרנטיבית להתמודדות עם הסיטואציה על ידי הטלת אחריות על כל יצרן בהתאם לנתחו בשוק (Market Share Liability).
מקור הכלל הנ"ל הוא מהמשפט המקובל ומופיע בס' 11 לפקודת הנזיקין הקובע שמעוולים במשותף ומעוולים הגורמים לנזק אחד חייבים יחד ולחוד.
משמעות העיקרון היא שכל אחד מהמעוולים אחראי לנזק בשלמותו (אחריות סולידארית), בשונה ממעוולים נפרדים לפיהם כל מעוול אחראי לנזק שגרם.
התובע יכול לתבוע את הנזק במלואו מכל המעוולים בתביעה אחת (ביחד) או את הנזק כולו ממעוול אחד (לחוד).
הניזוק אינו צריך להוכיח מי מבין המעוולים גרם לנזק ישירות, ומהי מידת האחריות היחסית של כל מעוול, ובכך העיקרון מיטיב ומקל על הניזוק.
להבחנה בין מעוולים במשותף למעוולים הגורמים לנזק שאינו ניתן לחלוקה אין חשיבות מעשית בדין הישראלי.
הנפקות זהה עבור שתי הקטגוריות של ריבוי מעוולים, שכן לא נעשית הבחנה בפקודת נזיקין.
לפיכך, נראה כי הסיווג בין מעוולים במשותף למעוולים הגורמים לנזק בלתי ניתן לחלוקה הוא תאורטי וטרמינולוגי גרידא.
בעבר, במשפט האנגלי היה חל הכלל כי חיוב בדין כנגד אחד מהמעוולים במשותף, בשונה ממעוולים הגורמים לנזק בלתי ניתן לחלוקה, מונע הגשת תביעה נגד מזיקים אחרים שלא היו צד למשפט הראשון.
ביהמ"ש העליון פירש את ס' 11 לפקודת הנזיקין כהעתק של החוק האנגלי לאחר הרפורמה.
ההלכה השתרשה היטב כי מעוולים במשותף חבים כלפי הניזוק יחד (jointly liable) וניתן לתבעם יחד ולחוד.
בנוסף, בעבר באנגליה שרר הרעיון של "אחדות עילת התביעה"- עילת הניזוק כלפי המזיקים במשותף היא אחת.
פסק דין המחייב או מזכה מזיק אחד מבין המזיקים, שימש כמעשה בית דין כלפי שאר המזיקים.
אולם, לרעיון זה היה חסר בסיס עיוני, שכן סתר את העיקרון של "ביחד ולחוד" לפיו מס' העילות כמס' המזיקים, והביא לתוצאות לא רצויות.
הדין הישראלי דחה את הרעיון של אחדות עילת התביעה.
ס' 83(א) לפקודת הנזיקין מעגן זאת וקובע שפסק דין המחייב מזיק אחד לא משמש מעשה בית דין בתביעת הניזוק כלפי מזיק אחר.
עם זאת, ס' 83(ב) לפקודת הנזיקין קובע את הסייג שהניזוק לא יקבל פיצוי גבוה משנפסק במקור.
הרציונל מאחורי הסייג הוא לתמרץ את הניזוק לבצע תביעה משותפת שתתברר בהתדיינות אחת.
יש לשים לב כי ס' 83(א) לפקודת הנזיקין לא דן בפסק דין שניתן לזכותו של מזיק ואינו משיב לשאלה האם נוצר השתק לטובת מזיק אחר.
אולם, הרעיון של האחריות הנפרדת (לחוד) דוחה זאת, להוציא מקרה של אחריות שילוחית.
אחריות שילוחית נבדלת בכך שהיא במהותה אחריות נגזרת.
אם פסק הדין הראשון משחרר את העובד מאחריות, ישמש פסק הדין כמעשה בית דין בתביעת הניזוק נגד המעביד.
לא כך המצב אם התביעה הראשונה היא נגד המעביד ולא העובד.
בנוסף, אם מזיק אחד שילם את מלוא הנזק, הוא משחרר את שאר המזיקים כי לא נרצה להעניק פיצוי כפול לניזוק.
יחד עם זאת, למזיק ששילם את מלוא הנזק קמה זכות לתביעת השתתפות ושיפוי משאר המזיקים.
היחסים הפנימיים בין מעוולים במשותף- זכות ההשתתפות והשיפוי
בעבר באנגליה נשללה זכות המזיק להשתתפות מחמת הטענה ש"מעילה בת-עוולה לא תקום זכות תביעה" לפי הלכת Merryweather v Nixan.
ההלכה ספגה ביקורת, שכן העניקה כוח לניזוק להחליט מי מהמעוולים ישא באחריות לנזק, ופגעה בעקרון השוויון וההגינות.
ההלכה לא נהפכה 150 שנה, אך צומצמה בשורת פסקי דין ובוטלה בחקיקה.
כיום באנגליה ובישראל חל עקרון ההשתתפות בין המזיקים (Contribution) לפיו מעוול החב על נזק רשאי להיפרע ממעוול במשותף אחר.
ס'84 לפקודת הנזיקין קובע כי דמי ההשתתפות יקבעו על ידי ביהמ"ש לפי צדק, יושר ומידת אחריות המזיק לנזק.
ביהמ"ש למד מסעיף זה את מבחן האשמה המוסרית/ ההדדית בעוד המבחן האנגלי בוחן רק את מידת האחריות.
ביהמ"ש בוחן את כלל הראיות והנסיבות ומכריע מהי חלוקת האחריות בין המזיקים בהתאם למידת אשמתם המוסרית.
הפיתוח הפסיקתי בישראל הוא דל.
ביהמ"ש מיישמים את הדוקטרינה של מעוולים במשותף בדיוק כפי שנעשה במשפט המקובל, לפי המקרים הטיפוסיים המקובלים, ולא ערכו בדוקטרינה שינויים.
הפסיקה מחוזית אינה שונה במהותה מפסיקת העליון.
אחד מפסקי הדין הראשונים שתיאר את הסיווגים השונים וחשיבות האבחנה היה פסק הדין בעניין אדרי נ' עזיזיאן.
בפרשת קורנהויזר השופט לוין ציין כי סוגיית המעוולים במשותף מעורפלת, ולמעשה לא קיימים מבחנים מוגדרים אלא רק בחינת הסיטואציה העובדתית.
מגמת בתי המשפט היא לטשטש את ההבחנה בין מעוולים במשותף למעוולים הגורמים לנזק אחד, שכן הנפקות היא זהה.
בפס"ד רבים נקבע כי אין להבחנה חשיבות מעשית שכן בין כה וכה חייבים ביחד ולחוד.
בשני המקרים מדובר בנזק אחד, רק כשבמקרה של מעוולים במשותף צריך בנוסף להוכיח יחסי קרבה.
מגמה זו באה לידי ביטוי במיעוט ההכרה בסיטואציית המעוולים במשותף, וכן בעובדה שבמקרים מסוימים ביהמ"ש פוסחים על שלב ההבחנה ודנים בסיטואציה תחת היריעה הרחבה של מעוולים ביחד.
מגמה נוספת היא להכיר ביותר מקרים של מעוולים ביחד ולא במעוולים נפרדים.
נטל ההוכחה שהנזק ניתן להפרדה הוא על המעוולים מתוך הרצון למנוע את חלוקת הנזק ובכך להותיר חלקים יתומים מאחריות.
הלכה מעוגנת היטב היא שחלוקת האחריות בין המעוולים במשותף מסורה לשק"ד השופט המתרשם מן העדים ומחומר הראיות וקובע את החלוקה לפי מידת האשמה המוסרית של כל מזיק.
לפיכך ערכאת הערעור לא תיטה להתערב בחלוקת האחריות.
נפקות המבחן תתבטא בקביעת אחוז אחריות גבוה יותר לאחד המזיקים ואף השתתפות העולה כדי שיפוי מלא.
בשלשת האופנים הראשונים, אם כל המזיקים נתבעים, הן לפי פקודת הנזיקין והן לפי המשפט העברי כל אחד מהם נושא באחריות ישירה על חלקו בנזק.
עם זאת, האחריות "יחד ולחוד" הכתובה בסעיף החוק נכונה למשפט העברי רק בהתמלא שני תנאים: כשהיה די במעשיו של כל אחד מן המזיקים לגרום את הנזק לבדו, וכן כשאי אפשר לתבוע את השני.
בשאר המקרים, יהיה כל מזיק אחראי רק לחלקו היחסי בגרימה הנזק.
היבטים רלוונטיים בהצעת חוק הקודיפיקציה
בהצעת חוק הקודיפיקציה מודגשת ההבחנה בין הסוגים השונים של האחריות הנזיקית (אישית ושילוחית).
בס' 368 מוגדרת האחריות האישית לעוולה.
השוני המהותי מתבטא בהרחבת האחריות האישית גם למעשים הנעשים באמצעות "תם" אחר (כמו הסדר של חוק העונשין בנוגע לביצוע באמצעות אחר).
החלופה הבעייתית של אשרור המעשה או המחדל בס' 12 לפקודת הנזיקין הושמטה.
אולם, הותירו את החלופה של הרשאה בס' 368(א).
ייתכן וייחסו לחלופה זו גם פרשנות של הרשאה בדיעבד ולא רק הרשאה מראש, ובכך יחילו את אותם כללים של אשרור על ההרשאה.
בס' 368(ב) ב מייחסים אחריות אישית לתאגיד, ולא רק למעביד בשל עוולה של אורגנים במסגרת תפקידם, תוך הבהרה כי אחריותו של התאגיד לא גורעת מאחריות האורגן.
סעיפים 369-370 מחליפים את סעיפי 13–14 לפקודת הנזיקין הדנים באחריות שילוחית של מעביד ושולח.
הושמטה חלופת אשרור המעסיק, מתוך כוונה שתיכלל במבחן "מהלך העבודה".
כמו כן, הושמטה החבות של בעל חוזה (ס' 15 לפקודת הנזיקין) משום שהסייגים המנויים בסעיף נכללים ממילא תחת עוולת הרשלנות הכללית או עוולות אחרות.
בנוסף מחודדת האבחנה בין שלוח לבין קבלן עצמאי.
ס' 80 להצעת חוק הקודיפיקציה מגדיר חייבות לגבי חיובים חוזיים, נזיקיים או ערבים כ"יחד ולחוד".
בכך מורחבת האחריות המהותית של החייבים לכלל תחומי החיובים הנ"ל.
ס' 81 מקים את הזכות להיפרע ממלוא החוב מכל אחד מהחייבים, גם אם חייבים רק יחד או לחוד.
הסדרי השתתפות ושיפוי בין החייבים זוכים ליחס נרחב (סעיפים 85–86).
ככלל משומר ההסדר החוזי (ס' 56 כיום).
ההסדרים העיקריים משומרים בקודקס, מלבד הפשטת הנוסח וחידוד המושגים.
סוגיות ריבוי החייבים המרחיבה תחומיה אל מעבר לתחום החוזי תרחיב את עילות התביעה.
נראה שיש השראה מהדין הגרמני שם נעשה הסדר דומה.
לעניות דעתנו, הדוקטרינה של מעוולים במשותף צריכה להתבטל ולהתכנס תחת היריעה הרחבה של ריבוי מעוולים.
כאמור, בישראל טושטשה ונשחקה ההבחנה בין שתי הקטגוריות של ריבוי מעוולים.
הבסיס העיוני לכך הוא ס' 11 לפקודת הנזיקין המחיל על שתי הקטגוריות את עקרון ה"יחד ולחוד", ובכך גורם להבחנה להיות תאורטית, חסרת נפקות מעשית ולמעשה מהווה "אות מתה".
במקביל, קיימת לביהמ"ש נטייה מבורכת לסווג נזקים כבלתי ניתנים לחלוקה.
הרציונל הוא כפול: הגנה על הניזוק (מניעת מצב בו לא יפוצה בגין חלק מהנזק) והגנה על המזיקים (הרחבת זכות ההשתתפות).
הרחבה חיובית נוספת עולה בהצעת חוק הקודיפיקציה המבטלת את ההפרדה בין ענפי חיובים שונים.
בקיום מערכת אחידה לגבי כל הקטגוריות של ריבוי חייבים מקלים על המשפטן ועל הניזוק ומאפשרים הצגת מערכת דינים אחידה ופשוטה.
אם נחיל את הגישה החברתית הסבורה שדיני הנזיקין מושתתים על שיקולי צדק מתקן, עקרון ה"ביחד ולחוד" הוא עקרון מצוין שבא לטובת הניזוק חסר האשמה על פני המזיק האשם.
אם היינו מחילים את רעיונותיו של המלומד ריצ'רד פוזנר על הדוקטרינה של מעוולים במשותף, נראה שפוזנר היה רואה בדוקטרינה מכשיר יעיל מבחינה כלכלית והרתעתית.
הדוקטרינה משקפת את חלוקת הסיכונים בין המזיקים, שכן כל מזיק נושא באחריות לפי אשמתו האישית והסיכון שלקח על עצמו.
עקרון ה"ביחד ולחוד" מרתיע מזיקים מהסיכון שיאלצו לשאת בכל הנזק לבד אם מזיק אחר אינו משלם או אם למשל פושט את הרגל.
עצם ההרתעה של ביצוע פעולות משותפות מסייע לצמצום מספר המקרים, ובכך העיקרון משקף יעילות כלכלית.
עמד על כך המלומד קלברזי.
במקרה של אחריות שילוחית, הטלת אחריות על המעביד היא אמצעי יעיל לפיזור הנזק, שכן המעביד יכול לבטח עצמו מראש, ולפזר את הוצאות הביטוח בין בני הציבור הנהנים משירותיו.
האחריות השילוחית מאפשרת גישה נוחה ל"כיס עמוק" שבפועל נושא במרבית הנזק.
בנוסף, מי שנהנה מעבודת העובד חייב לשאת בסיכון הנזק שעלול להיגרם.
הנזק שנגרם במהלך עבודת העובד, הוא נזק שנגרם תוך כדי קידום האינטרסים של המעביד.
כמו כן, המעביד מצוי בעמדה כלכלית טובה יותר משל העובד שכן לו יש מקורות כיסוי לנזק, ולרוב מבוטח, ולכן הוא נושא הנזק היעיל ביותר, וכן מונע הנזק היעיל ביותר.
מצד שני, האסכולה הכלכלית של המשפט מחפשת דרכים לצמצם את עלויות הטיפול.
הדוקטרינה של מעוולים במשותף מובילה לריבוי התדיינויות (התדיינות בין הניזוק למזיק ובין ניזוקים) שאינו יעיל מבחינה כלכלית בשל עלויות משפט גבוהות והתמשכות הליכים זמן רב.
בנוסף, קיים אלמנט של חוסר ודאות שפוגע ביעילות הדוקטרינה.
יש לשים לב שכאשר מרחיבים את מעגל האחראים ומחלקים ביניהם את הנזק, ייתכן ונשיאת האחריות החלקית בנזק תשתלם למעוולים.
דוגמה מובהקת לכך עולה במקרים שלא מדובר באחריות אישית של המזיק אלא אחריות שילוחית או מעורבת.
בסיטואציה של שידול באמצעות אשרור בדיעבד, מחלקים את הנזק שביצע המזיק בפועל, עם אדם אחר שלאחר שבוצעה העוולה אשרר זאת.
ס' 11: חיוב ריבוי מעוולים "יחד ולחוד"
ס' 12: חיוב המשדל כמעוול במשותף.
ס' 13–14 עוסקים בסוגי האחריות השילוחית:
עיגון חוקי למבחן "מהלך העבודה" מופיע בס'13(ב).
ס' 14: אחריות השולח למעשיו של השלוח.
ס' 15: אחריות מכוח חיובים שונים, לרבות חריגים המפורטים בס'15(1)-(5).
ס' 16: הבהרה שייחוס האחריות למזיק נוסף אינה גורעת מהאחריות הראשונית.
ס' 68: כלי לבית המשפט להפחית הפיצוי בגין אשם תורם.
ס' 83: תביעה ושיפוי במעוולים יחד.
ס' 84: שיפוי בין מעוולים.
ס' 14 לפקודת השותפויות: מגדיר את האחריות של השותפות למעשה השותף, למעט חריגים.
בגאומטריה של המרחב, מעוינון (קרוי גם רומבוהדרון) הוא פאון תלת-ממדי בן שש פאות, שכולן מעוינים.
זהו מקבילון שכל צלעותיו באותו אורך, והוא דומה לקובייה מעוותת.
שש הפאות במעוינון מסודרות, כמו בכל מקבילון, בשלושה זוגות מקבילים, והפאות בכל זוג חופפות זו לזו.
לעומת זאת, פאות הנפגשות בצלע אינן בהכרח חופפות: הזוויות המישוריות הנפגשות בכל קודקוד עשויות להיות שונות זו מזו.
כאשר כל הזויות ישרות, מתקבלת קובייה.
מעוזיה סגל (נולד ב-21 בינואר 1953) הוא עובד סוציאלי, מגשר, סופר, מתנדב ופעיל חברתי ופוליטי.
הוא סיים את לימודיו בתיכון ישורון.
בנעוריו שיחק כדורסל בקבוצת אליצור פתח תקווה עימה זכה בגביע האיגוד בכדורסל.
בשנת 1972 הוזמן לנבחרת אליצור בכדורסל.
בנובמבר 1972 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בליל הקרב בחווה הסינית הוא הושאר על ידי מפקדו כשומר הציוד המחלקתי ולכן לא השתתף בקרב.
במאי 1974, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, ספג המוצב בו שהה הפגזה ארטילירית כבדה, אשר ממנה נפצע סגל באורח אנוש ואיבד את שתי רגליו, ידו השמאלית וראייה בעינו הימנית.
למרות פציעתו הקשה, הוא סיים את לימודי התואר הראשון והשני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
סגל סיים קורסי גישור בהם: גישור בסיסי ומתקדם, גישור משפחתי וקורס גישור של מרכז הגישור במשרד המשפטים.
מעוזיה סגל עבד במשך שנים רבות בפרויקט שיקום שכונות כשהוא ממלא את התפקידים הבאים: מנהל פרויקט שיקום חברתי בשכונת ג'סי כהן בחולון, היישוב בית דגן והיישוב ג'סר א זרקא.
יו"ר צוות היגוי ביישוב פרדס חנה, מנהל ארצי של תוכנית 18+ לטיפול בצעירים במצוקה, ממונה על התוכניות לטיפול בנפגעי סמים בשכונות שיקום וממונה על מגזר המיעוטים.
מעוזיה שימש גם כמנכ"ל מרכז וראייטי בירושלים, רכז הדרכה בעמותה להנחלת מורשת הצנחנים ויועץ ראש אגף לשיקום נכים במשרד הביטחון.
כיום משמש מעוזיה סגל כמנהל האגף לשירותים חברתיים במועצה האזורית חוף אשקלון.
במשך השנים פעל סגל בהתנדבות בעמותת אליחג לילדים חסרי גפיים, עמותת אמיתי למנהל תקין וטוהר מידות בשירות הציבורי, ועמותת "שמחה" להמשך דרכו והנצחת שמו של שמחה הולצברג אבי הפצועים.
כמו כן שימש שנתיים כרכז הליגות לנכים בכדורסל.
סגל התנדב לשירות מילואים כקצין מילואים אקדמאי (קמ"א) ושימש כקב"ן בכלא הצבאי 4, לאחר מכן הועבר למחלקת נפגעים שם היה איש מילואים במדור הדרכה.
במסגרת תפקידו הוענקה לו דרגת ייצוג רב-סרן.
במסגרת תפקידיו הפוליטיים והציבוריים שימש סגל כגזבר תנועת רצ, יו"ר ועדת כספים של מרצ, חבר בבינ"ה - בית נבחרי ההסתדרות, יו"ר ועדת הכספים של ההסתדרות, דירקטור בחברת העובדים, חבר במליאת מועצת הביטוח הלאומי, יו"ר הוועדה לנפגעי תאונות עבודה של מועצת הביטוח הלאומי.
בתוקף תפקידו זה שימש גם כיו"ר קרן מנוף לנפגעי תאונות עבודה, במסגרת זו הפיק את סדרת הטלוויזיה אישה באפור ששודרה שתי עונות בערוץ הראשון של הטלוויזיה.
סגל שימש גם כיו"ר הוועד המנהל של אגודת מונדרגון (ששינתה את שמה לפסיפיק) הישראלית שפעלה להקמת פרויקט נדל"ן ותיירות בונואטו, אך האגודה נסגרה.
כמו כן שימש כחבר בוועדת נכות ובוועדת כספים של מועצת הביטוח הלאומי.
סגל נאם בהפגנת האלופים שדרשה גיוס חרדים לצה"ל, בה השתתפו עשרות אלפי אנשים, היה ממנהיגי שביתת הרעב של נכי צה"ל לשינוי שיטת הממשל בישראל ויזם בספטמבר 1993 יחד עם שניים מחבריו את הפגנת התמיכה של נכי צה"ל ביוזמת השלום של ראש הממשלה יצחק רבין.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-1999, התמודד סגל ברשימת מפלגת המרכז, בה הוצב במקום ה-18. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-99 ברשימת מרצ.
בעונת המשחקים 2006/2007 מונה סגל לשנה אחת בלבד ליו"ר קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב שירדה באותה השנה מהליגה הלאומית לליגה הארצית.
סגל פרסם את הספרים הבאים: "להתחיל הכול מחדש" בהוצאת משרד הביטחון, "שמחה בלב" בהוצאת מודן ו"עדויות מגובה החול", קרב הצנחנים בחווה הסינית בהוצאת מודן.
כמו כן מעוזיה ערך את ספרו של טדסה באיוך "דברים שרציתי לומר" על מסורת יהדות אתיופיה.
כשהיה מנהל פרויקט שיקום בשכונת ג'סי כהן הפיק ספר בישול בו מתכונים של תושבות השכונה ושל נשות הקהילות המאמצות דייטון וקולומבוס ממדינת אוהיו בארצות הברית.
הוא זכה לאות הנשיא למתנדב לשנת החמישים למדינה ולאות השוויון לשנת 2007. בשנת 2018 הוענק לו אות המופת השיקומי מטעם משרד הביטחון.
כיום מעוזיה משמש כדירקטור בעמותת פשר לשירותים חברתיים בלוד, חבר מזכירות עמותת אומץ למנהל תקין וטוהר מידות ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית של מרצ-יחד.
נשוי לאיריס (לבית רוזנטל) ילידת קיבוץ גבעת עוז, מדריכה ארצית לקלינאיות תקשורת במשרד החינוך.
לזוג שלושה ילדים: איילת, איתמר גרשון (על שמו של סגן שנהרג מאותו פגז ממנו נפצע מעוזיה) ורותם.
שמחה בלב, סיפורו של שמחה הולצברג - "אבי הפצועים", מודן תל אביב, 2000.
להתחיל הכל מחדש, דרכו של צנחן מפציעה קשה לשיקום מלא, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אגף השיקום, תל אביב, תשמ"ג 1983.
עדויות מגובה החול - קרב הצנחנים בחווה הסינית, הוצאת מודן, תל אביב, 2007.
מַעֲוות הוא השינוי הגאומטרי החל בגוף הנתון תחת מאמץ.
מעוות יכול להיות אחיד (הומוגני) בכל חלקי הגוף או בלתי אחיד.
הביטוי הכללי למעוות הוא טנזור מעוות סימטרי.
לרוב מתייחסים למעוות היחסי, עיבור, שהוא ערך חסר יחידת מידה המגדיר את השינוי ביחס לערך הראשוני לפני הפעלת המאמץ, המסומן באמצעות האות היוונית אפסילון ().
בתחום האלסטי של החומר, הקשר בין המאמץ לבין העיבור נתון על ידי חוק הוק ומתואר באופן גרפי על ידי קו ישר.
התחום הפלסטי של חומר מתאפיין בהשתנות שאינה ליניארית, ובעיבור שיורי שנותר לאחר הסרת העומס (היסטרזיס).
שני התחומים מוצגים בעקומת מאמץ-עיבור, המבוססת על ערכים ניסוניים של העיבור כתלות במאמץ הפועל על דגם של החומר הנבדק.
כאשר המוט מתארך במאמץ מתיחה, המעוות הוא גודל חיובי, וכך גם העיבור.
כאשר המוט מתקצר במאמץ לחיצה, המעוות הוא גודל שלילי, וכך גם העיבור.
האורך הראשוני של המוט הוא ערך חיובי.
העיבור כתוצאה ממאמץ הגורם לשינוי אורך של מוט נתון על ידי הביטוי:
– האורך הראשוני של המוט
– האורך הנוכחי של המוט
הביטוי לעיבור בנקודה כלשהי בגוף מתקבל מהשינוי היחסי במרחק בין שתי נקודות:
– שינוי המרחק בין שתי נקודות קרובות
– המרחק הנוכחי בין שתי נקודות קרובות לאחר הפעלת המאמץ
באופן כללי העיבור הליניארי בגוף מוגדר על ידי שינוי המרחק בין שתי נקודות בגוף שנסמן אותן באופן אקראי על ידי A,B.
לשדה כלשהו של תזוזות העיבור הליניארי נתון על ידי הנגזרות החלקיות:
– הנגזרת החלקית של שדה התזוזות בנקודה כלשהי בכיוון ציר i
מעוות הגזירה מוגדר כשינוי הזוויתי בנקודה כלשהי בגוף בין שני קווים העוברים דרך הנקודה.
המעוות הליניארי ומעוות הגזירה מגדירים באופן מלא את המעוות שעובר הגוף.
ניתן להגדיר גם מעוות ניפחי:
– הנפח הסופי לאחר הפעלת המאמץ
במערכת קואורדינטות ישרת זווית (קרטזית) המעוות הנפחי היחסי הוא בקרוב:
הם העיבורים בכיוון הצירים x, y, z
ניתן לבטא את כל המעוותים בצורה של טנזור:
מעוז בודפסט היה המעוז הצפוני ביותר בקו בר-לב, ששכן על שפת הים התיכון.
"בודפשט" הוא המעוז היחיד שלא נכבש על ידי הצבא המצרי ושלא פונה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הכינוי "בודפשט" היה שם הקוד של המעוז במפת הקוד "סיריוס", שהייתה בתוקף בעת פרוץ המלחמה.
במלחמת ההתשה כונה המוצב "פליקן" ו"עטיפה".
המעוז השתייך לחטיבה המרחבית 275 ואויש על ידי חיילי מילואים.
בניגוד לשאר מוצבי קו בר-לב, "בודפשט" לא שכן על שפת תעלת סואץ אלא על רצועת יבּשה צרה שהפרידה בין הים התיכון לבין אזור של ביצות מלוחות שהוצף לפרקים.
דרך הגישה הסלולה היחידה אל המעוז, ציר "מכפלת", הייתה על השרטון שבין פורט פואד לימת ברדוויל.
מיקום זה הקשה על הגישה למוצב ובודד אותו טופוגרפית.
אחת הבעיות בבניית המעוז היו ההצפות החוזרות ונשנות של האזור.
חיל ההנדסה התגבר על אתגר זה באמצעות הגבהת המוצב על בסיס כלונסאות שנלקחו מאזור תעלת סואץ, שם שימשו את המצרים לתחזוקה שוטפת של התעלה.
עם זאת, למיקומו של המוצב היו גם יתרונות, ובהם היותו נקודת תצפית לכיוון מוצאה של תעלת סואץ ועל הים התיכון.
בודפשט היה אחד מן המוצבים הגדולים בקו בר-לב.
המוצב היה בנוי כמעין אגס, שראשו הצר כלפי צפון, על שפת הים, וחלקו התחתון, הדרומי, מתרחב לצורת אליפסה, סמוך לביצות.
אורכו של המוצב מצפון לדרום היה כ-160 מטרים, ורוחבו הלך וצר מדרום לצפון - מכ-100 מטר בחלקו הדרומי ועד ל-50 מטר בערך בקצהו הצפוני.
משימות המוצב היו ביצוע תצפיות מודיעיניות בשגרה, ובעת מלחמה תצפית, דיווח וטיווח ארטילריה.
המשימה הבסיסית הייתה הגנה עצמית.
בנוסף, היה המוצב אמור לשמש בסיס ליחידת תותחנים, שיפעילו תותחים ומרגמות כבדות בעת מלחמה.
בהתאם למשימות המוצב, כלל המעוז כמה מבנים:
מתקני פיקוד - בונקר חמ"ל ובונקר שהיה מיועד לאיוש על ידי חיל האוויר;
מתקני תצפית - מגדל בפינה הדרום-מערבית ועמדת תצפית ממוגנת עם פריסקופ בגובה 25 מטרים;
בונקר של חיל הים, ובו עמדות מכ"ם ימי
עמדות תותחנים שכללו שתי עמדות, כוורות לתותחי 155 מ"מ, שנועדו לספק כיסוי ארטילרי בטווח של 17 ק"מ.
תותחים אלו כונו "נָבָרונים", על שם התותחים בספר תותחי נברון.
בין עמדות התותחים היו שתי עמדות למרגמות כבדות מתנייעות בקוטר 120 מ"מ, שנועדו לספק כיסוי ארטילרי לגזרה הקרובה של המעוז.
משטחי ירי לטנקים, שהיו אמורים לתגבר את המוצב בעת מלחמה
מתקני שירותים, כולל בונקר תאג"ד
תעלות קשר, גדרות תיל, מיקוש, תעלות נ"ט
בודפשט נחשב המוצב הגדול ביותר בקו בר-לב וחשיבותו הרבה הייתה בהיותו על חוף הים התיכון וסמוך לפורט פואד.
ככזה היה 'העיניים של חיל הים מול המצרים' ומשום כך ניסו המצרים להשתלט עליו עם פתיחת המלחמה ב-6 באוקטובר.
על פי עדותו של אשכנזי, מצב המעוז היה מוזנח מאוד, עם מיגון חסר או לקוי, ללא התייחסות עניינית מצד מפקדי הגזרה חרף הפצרותיו, כך גם ממצאי מודיעין כגון עקבות אנשי צפרדע מצרים, שהתגלו על הציר המוביל למוצב.
ערב המלחמה דולל הכוח שעמד לרשותו, כשהעביר תשעה אנשים מיחידתו לתעוז "טרקלין" העורפי יותר.
התקפת המצרים ב-6 באוקטובר החלה בהפגזה ארטילרית והפצצה בנפלם על המעוז, שחיפתה על התקדמות טור שריון, נגמ"שים, ג'יפים נושאי תול"רים ומשאיות נושאות חי"ר מחטיבה 135 מהארמייה השנייה המצרית מכיוון פורט פואד, או צפון מערב.
חטיבת החי"ר המצרית כללה שלושה גדודי חי"ר, גדוד טנקי T-34 (22 טנקים), פלוגת סיור, פלוגת נ"מ (12 תותחי נ"מ 37 מ"מ), ארטילריית שדה (12-18 תותחי 122 מ"מ) וכוחות נ"ט.
בהפגזה נהרגו שלושה מחיילי המוצב שהפעילו את המרגמות: שניים מחיילי התותחנים ואמציה אילני חייל מהנח"ל שנשלח מהרבנות הצבאית לעריכת תפילות יום הכיפורים במעוז וסייע ללוחמים.
שלושה חיילים נוספים נפצעו וחייל נוסף מהסוללה נהרג מהפצצות אוויריות של מטוסי סוחוי.
למעוז חברו בצהריי היום, שני טנקי מגח בפיקודו של סגן-משנה שאול מוזס מגדוד 9 של חטיבה 14. הכוח של מוזס השמיד כשישה טנקים מצריים, 10 נגמ"שים וכלים נוספים והביא לנסיגה של הכוחות, סיוע אווירי ישראלי פגע בכוחות הנסוגים.
ביום השני של המלחמה יצאו מכלל פעולה התותחים של המוצב, לאחר שפגז זרחן פגע במצבור החומר ההודף של הסוללה.
בהמשך המלחמה הדפו הטנקים בסיוע חיילי המעוז תקיפות נוספות של המצרים שהגיחו על גבי כלי רכב אמפיבים מכיוון הים.
בערב היום הראשון של המלחמה, נחת כוח קומנדו מצרי על השרטון, חסם במוקשים את ציר "מכפלת" - דרך הגישה מדרום-מזרח למעוז, והציב מארב טילי סאגר.
טנקים מ"כוח לפידות", גדוד מוקטן שהורכב אד-הוק בתחילת המלחמה, בפיקודו של יעקב לפידות, ניסו לחבור אל המוצב אך פעמיים נהדפו לאחר שנפגעו מהמוקשים וממארב הטילים.
ב-9 באוקטובר תקף הכוח, בהרכב של פלוגת טנקים ופלוגת חי"ר מסיירת שקד, את המארב המצרי אך נבלם תוך שהוא סופג פגיעות קשות, 15 הרוגים וכ-30 פצועים.
ב-10 באוקטובר נערך ניסיון נוסף לפרוץ למעוז.
הכוח כלל פלוגת צנחנים מגדוד 564 בפיקודו של יוסי יפה, מחלקת טנקי שוט, וכוח מגדוד 906 (קורס מ"כים של הנח"ל).
הפעם לא נתקל הכוח בהתנגדות, לאחר שכוח הקומנדו המצרי נטש את במהלך הלילה את עמדותיו.
הכוח הביא למעוז תחמושת ומזון ופינה את חללי התותחנים.
לוחמי החטיבה הירושלמית הוחלפו בפלוגה מוקטנת מגדוד 906, והפיקוד על המוצב הועבר מאשכנזי לסרן סמי פור מפקד פלוגת הנח"ל.
כמה ימים לאחר מכן נוספה מחלקה שישבה בבלוזה וחברה ליתרת הפלוגה של 906 בבודפשט.
ב-15 באוקטובר חסמו שוב כוחות מצריים את ציר "מכפלת", כוח חרמ"ש מגדוד 141 של חטיבה 204, ספג פגיעות קשות בשעה שניסה לפרוץ את הציר ושלושה זחל"מים הושמדו.
משימת פתיחת הציר הוטלה על פלוגה ל' של גדוד חרמ"ש 128 מחטיבה 11 השכנה, שהועברה לפיקודה של חטיבה 204. פלוגה ל' מנתה כ-80 חיילי חרמ"ש מצוידים בכ-10 זחל"מים שציודם אינו משופר (מכשירי קשר תקולים או לא קיימים).
המצרים שהטמינו את המארב על הציר היו מצוידים בנשק נ"ט והתפתח קרב עקוב מדם.
מפקד הפלוגה נפגע מפגיעת כדור ונהרג.
הזחל"ם המשיך עד שהגיע למעוז, מפקד אחר לקח פיקוד והחזיר את הזחל"מים אחורנית כדי להגיע אל המארב, אולם המצרים החלו לירות אש חזקה.
כמה זחל"מים נפגעו, הכוח נעצר והסתער על המצרים.
בסיום הקרב יצאו המצרים מהבורות בהם התחפרו ונכנעו.
בקרב זה נהרגו 18 חיילי צה"ל ו-35 נפצעו.
מייד לאחר הקרב הגיעה תגבורת של גדוד צנחנים 564 שסייע לטפל בפצועים, לקחת את השבויים המצרים ולפנות את ההרוגים.
הדרך לבודפשט נותרה פתוחה עד לסיום המלחמה.
ב-15 באוקטובר נחתו כוחות חי"ר מצריים בנגמ"שים אמפיביים מהים מצפון וכן כוחות חי"ר נוספים תקפו את המוצב מכיוון דרום-מזרח בפעולת הטעיה מכיוון ציר מכפלת ומדרום למוצב, תוך הפגזות כבדות מאוד של המעוז.
כוח חיילי קורס המ"כים של נחל 906 הגן על המוצב.
ארבעה הנגמ"שים האמפיביים חטפו פגיעות ישירות ונשארו על חוף הים.
חלק גדול מהחיילים המצריים הצליחו לעלות למוצב דרך העמדה של חיל הים, שם החלה הלחימה, כמעט פנים אל פנים, על גדרות המוצב ובמעלה המוצב, אולם הם הושמדו על ידי חיילי המוצב.
בקרב כוחות צה"ל לא היו הרוגים ופצועים, בצד המצרי היו עשרות חיילים מצריים הרוגים בניסיון ההתקפה.
כוחות הקומנדו המצריים השאירו על החוף כקילומטר צפונית מערבית לכיוון פורט פואד סירות קומנדו שעל שעוני המנועים היו 2 שעות מנוע בלבד.
בערב לפני הפסקת האש יצא כוח קטן של חיילי הנח"ל עם חיילי שייטת 13 לאסוף את סירות ה'זודיאק' מקרבת המוצב המצרי.
על הסירות התגלה ציוד רב, בין היתר להביורים שהכינו להתקפה בתוך תעלות מוצב בודפשט.
הסירות הועברו לשֵרות חיל הים.
על גבורתו בקרב על המעוז זכה שאול מוזס בעיטור המופת.
על גבורתם בקרבות ב-15 באוקטובר זכו הלוחמים במעוז בעיטורים וציונים לשבח.
משה לוי, שהמשיך להילחם אף על פי שידו נקטעה מפגיעת סאגר, בעיטור הגבורה.
החללים , והלוחם דב גרשטיין זכו בעיטור העוז.
הלוחם רפאל צבר זכה בעיטור העוז בין השאר על גבורתו בקרב ב-9 באוקטובר.
הלוחם ניסים סוויד קיבל ציון לשבח מהרמטכ"ל.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם העניק ציון לשבח לסג"ם גבי שילה, מפקד תחנת המכ"ם שמונה על ידי מפקד המעוז מוטי אשכנזי לסגנו.
הלוחם גבריאל בורוכוב קיבל ציון לשבח על אומץ לב ודבקות במשימה בפינוי הפצועים תחת אש בקרב ב-15 באוקטובר.
הלוחם סלומון (שלמה) בלמס קיבל אות ציון לשבח מאלוף פיקוד הדרום, האלוף יקותיאל אדם.
ב-15 באוקטובר, תחת אש קטלנית ומכוונת היטב מטווח קרוב ביותר, ירד סלומון בלמס מספר פעמים מהזחל"מ וסייע לפצועים לעלות על הרכב המפנה.
במעשה זה גילה אומץ לב ודבקות במטרה.
במסגרת הסכם הביניים בין ישראל למצרים שנחתם בספטמבר 1975 הסכימה ישראל לסגת מהמעוז.
המעוז פורק בשלהי ינואר 1976, וב־18 בפברואר 1976 הועבר המרחב לשליטת כוח החירום של האומות המאוחדות.
בשנת 2021 התפרסם באסופת היה יהיה סיפור מאת נמרוד איזנברג מסוגת המדע הבדיוני וההיסטוריה חלופית בשם "בודפשט", העוסק בקרבות במעוז.
מעוז היא רשת מזון מהיר בינלאומית לממכר פלאפל ומזון צמחוני שהוקמה על ידי ישראלים.
הסניף הראשון של "מעוז" הוקם על ידי נחמן מילוא ואשתו סימה בר און, ישראלים אשר בילו שנת שבתון באמסטרדם.
בשנת 1991 הזוג קנה חנות לממכר שווארמה ופלאפל במרכז העיר אמסטרדם וכעבור זמן החליטו להתמקד רק בפלאפל.
בשנת 1999 נפתח הסניף הראשון מחוץ להולנד.
כיום לרשת סניפים ברחבי אירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
בתחילת דרכה, מכרה הרשת בעיקר פלאפל, אולם היום מוכרת מגוון רחב יותר של מזון צמחוני.
בגאולוגיה, מעוות הוא שינוי צורה וגודל החל על סלעי קרום כדור הארץ וגורם להיווצרותם של מבנים גאולוגיים דוגמת קמטים, גלישונים, העתקים וסדקים.
המעוות נגרם בעומקים שונים של הליתוספירה, ונובע בעיקר מתהליכים גאופיזיים דוגמת מעבר גלים סייסמיים ותנועה טקטונית ומתהליכים וולקנולוגיים דוגמת חדירה פלוטונית והיווצרות איים געשיים.
ליצירת מעוות בסלעים חוברים כמה גורמים הנובעים מהכוחות הפועלים עליו ומתכונות החומר:
כוח יכול לגרום לשינוי במצבו של גוף – במקרה זה, סלע – עד כדי שינוי צורתו.
במסגרת המעוות המתרחש בסלעים נובעים כוחות אלה מתנועתם של מוצקים או גלים לעומת החומר.
מאמץ (stress) הוא כל כוח המופעל על המסלע הגורם ישירות להיווצרות המעוות.
חוזק של המסלע הוא יכולת ההתנגדות שלו החומר למאמץ וליצירת מעוות.
לסלעים שונים חוזק שונה, המתבטא בעוצמת המעוות החלה עליהם.
קיימים 3 סוגים עיקריים של מאמץ: מתיחה – השאיפה של חלקיקים להתרחק זה מזה, לחיצה – השאיפה של חלקיקים להתקרב זה לזה, וגזירה – שאיפה של חלקיקים להיפרד זה מזה על מישור הניצב לקו המקשר ביניהם.
סוגי המאמץ האחרים הם מקרים פרטיים או שילוב שלהם.
מאמץ מתיחה (tension) נגרם בעקבות פעולתו של זוג כוחות על ציר אחד בכיוונים הפוכים וכלפי חוץ.
כוחות אלה מאריכים את החומר באמצעות משיכה.
מאמץ לחיצה (compression) נגרם בעקבות פעולתו של זוג כוחות בכיוונים הפוכים וכלפי פנים.
כוחות אלה לוחצים, דוחפים ודוחסים את החומר עד לקיצורו.
למאמץ הלחיצה שני אופני פעולה:
מאמץ לחיצה לא סיבובי – כאשר הכוחות פועלים בדיוק זה מול זה.
במקרה זה הם דוחסים את החומר לאורך ציר מרכזי המצוי ביניהם.
מאמץ לחיצה סיבובי – כאשר הכוחות פועלים זה לכיוונו של זה, אך לא בדיוק זה מול זה.
במקרה זה הם דוחסים חלקים של החומר לכיוונים מנוגדים על ציר אלכסוני.
מאמץ כפיפה מפעיל על החומר עומסים הגורמים לו להתכופף בהשפעת מומנט כפיפה.
חלק אחד שלו יילחץ וחלק אחר יימתח.
מאמץ גזירה הוא מקרה פרטי של כפיפה, בו פועל זוג הכוחות בקרבה רבה.
מאמץ פיתול נגרם מפעולתו של זוג מומנטים בכיוונים הפוכים סביב ציר אחד.
מאמץ קריסה הוא מקרה פרטי של לחיצה המתרחש כאשר החומר צר וארוך.
חוזקו של המסלע והתנהגותו במעוות נובעים מתכונותיו הראולוגיות, הנובעות ממאפייניו.
המאפיינים הפנימיים המשפיעים על המעוות
הגורמים המשפיעים על מאפייני המעוות ועל הכשל של סלעים לעמוד בו נחלקים לשתי קטגוריות: מאפיינים פנימיים ומאפיינים חיצוניים.
הקטגוריה הפנימית כוללת את המאפיינים הטבועים בסלע עצמו, בעוד הקטגוריה החיצונית כוללת את הגורמים הסביבתיים הפעילים בנקודה קבועה בזמן.
בין הגורמים הפנימיים חשובים ההרכב המינרלוגי והמרקם, אך סדקים בתוך המבנה הסלעי ומידת ההמרה של המינרלים המרכיבים אותו מתגלים לרוב כחשובים יותר.
תנאי הטמפרטורה והלחץ בהם מצוי הסלע משפיעים באופן ברור על התנהגותו המכנית, וכך גם תכולת המים בנקבוביות שלו.
מרכיבים חשובים נוספים הם משך הזמן בו חל שינוי במאמץ הפועל על הסלע וקצב פעולתו, המשפיעים באופן משמעותי על מאפייני המעוות החל בו.
ההרכב והמרקם של סלע נקבעים על פי מקורו וההיסטוריה הגאולוגית שלו.
סלעים ספורים בלבד מורכבים ממינרל יחיד, וגם בהם משתנים המאפיינים מסלע לסלע.
משתנים כאלה בתוך אותו מינרל עשויים להיגרם מפצילות, מהימצאות תכלילים וסדקים וכתוצאה מהמרה, כמו גם מהבדלים מזעריים בהרכב.
כל אלה משתקפים בהתנהגותו המכנית של הסלע, וכתוצאה מכך מפגינים מעט מאוד סלעים איזוטרופיות הומוגנית בחומר המרכיב אותם.
יחסי הגודל והצורה של גבישי המינרלים והגרגרים המרכיבים את הסלע חשובים גם הם, ובאופן כללי – ככל שהם קטנים יותר, כך גדל חוזקו של הסלע.
אחד המאפיינים החשובים של המרקם בהתנהגות המכנית – בעיקר החוזק – הוא מידת השתלבותם של החלקיקים זה בזה ליצירת המבנה הסלעי.
שבירה בין-גרגרית (intergranular fracture) מתרחשת בעיקר לאורך הגבולות בין החלקיקים ושבירה טרנס-גרגרית (transgranular fructure) דרך הגרגרים.
לכן, גבולות לא סדירים בין החלקיקים מהווים במידה מסוימת מכשול לשבירה.
הקשר בין החלקיקים בסלעי משקע רבים מסופק באמצעות חומר מלכד או מסת אם, יותר מאשר השתלבות הגרגרים זה בזה.
כמות החומר המלכד – ובמידה פחותה גם הסוג – משפיעים לא רק על החוזק והאלסטיות של הסלע, אלא גם על צפיפותו, נקבוביוּתו וחדירוּתו לנוזלים.
סלעים אינם מבנה עקבי ואחיד, אלא הם מכילים פגמים הכוללים סדקים מיקרוסקופיים, גבולות בין חלקיקים, פצילות, גבולות בין גבישים תאומים, רצפים של תכלילים וחלקיקים הזרים להרכב הסלע.
פגמים אלה משפיעים על חוזקו הסופי של הסלע ועשויים לפעול כמשטחי חולשה השולטים בכיוון בו יתפתח כשל.
נטיית חלקיק או גביש בכיוון מסוים מסייעת להתפתחות הכשל באותו כיוון.
במונחים של זרימה פנימית של חלקיקים בתוך הסלע מתבטאת השפעת ההרכב על התכונות הפנימיות ועל הזרימה הפנימית בתוך המסלע.
גם לגודל החלקיקים השפעה: הזרימה הפנימית מתאפשרת יותר כאשר הגבישים קטנים ויש להם שטח פנים גדול יותר לנוע בו.
ככל שעולה תכולת המים בסלע, מתגברת הזרימה הפנימית.
נוכחות של לחות בסלעים פוגמת ביכולתם המכנית בכך שהיא מגבירה את מהירות המעוות ומורידה את החוזק.
זווית החיכוך הפנימי אינה מושפעת באופן משמעותי משינויים בתכולת הלחות, בעוד תאחיזת הגרגרים פוחתת משמעותית.
לכן, הפחתת החוזק עם עליית תכולת הלחות נובעת בעיקר ממאמץ מתיחה – שהוא פונקציה של חוזק התאחיזה של החומר.
אף שבכל סוגי הסלעים חלה הפחתה בחוזק עם עליית הטמפרטורה והתגברות של החוזק עם עלייה בלחץ הליתוסטטי, התוצא המשולב של טמפרטורה ולחץ שונה במידה ניכרת בסוגי סלעים שונים.
עם עליית הטמפרטורה מתרחשת הפחתה במאמץ ובמעוות.
החימום מגביר את גמישות המסלע ואת יכולתו לשנות את צורתו באופן קבוע – בלי שיאבד מהמשכיותו ומשלמותו.
דוגמה טובה להתנהגות זו ניתן לראות בשוקולד: טבלת שוקולד קרה תישבר, בעוד לחץ דומה על טבלת שוקולד חמה יגרום לכיפופה.
בסלעים נקבוביים מתבטא המעבר ממעוות פריך למעוות גמיש בשינוי חד מהתרחבות בלחצים נמוכים לדחיסה במהלך מעוות בלחץ גבוה.
סוג זה של התנהגות שונה מזה של סלעים דלים בנקבוביוֹת, הממשיכים להתרחב גם במהלך מעוות גמיש.
הדחיסה המתרחשת בסלעים נקבוביים במהלך מעוות גמיש בלחץ ליתוסטטי גבוה נובעת מקריסה של חלל הנקבוביות ומסידור מחדש של הגרגרים – המאפשר את המשך הדחיסה.
דוגמה טובה לכך ניתן לראות בספוג: לחץ מקטין את נפח חלל הנקבוביות, וכתוצאה מכך – את נפחו הכללי של הספוג.
המעוות בסלעים מתבטא בשינוי גודלם וצורתם.
שינוי הגודל נובע משינוי בסידור הפנימי של החלקיקים:
במאמץ מתיחה נוצרים רווחים בין החלקיקים וסדקים, המגדילים את נפחו של הסלע
במאמץ לחיצה קטנים הרווחים וחלל הנקבוביות, וכתוצאה מכך קטן גם נפחו של הסלע
שינוי הצורה מתבטא בשני אופנים:
התארכות – מאמץ מתיחה גורם להתארכות הציר עליו פועל המאמץ
התקצרות – מאמץ לחיצה גורם להתקצרות הציר עליו פועל המאמץ
דוגמה להתארכות והתקצרות של מסלע ניתן לראות באזורים נרחבים שכוסו על ידי קרחונים: עם התהוות הקרחונים חלה שקיעה ומתיחה לצדדים של הקרום באמצעות זרימה וזחילה.
כאשר נסוגים הקרחונים מתקיימת זרימה וזחילה פנימית איטית מן החוץ פנימה, הגורמת להתעבות ולהתרוממות מחודשת של הקרום.
רֵאיד הוא סלע המגיב למאמץ בתהליכים של זרימה (flow) – תנועה של חלקיקים בתוך החומר, וזחילה (creep) – זרימה המגיעה לשיא בו נגרם שינוי צורה של החומר.
העמסה מתמשכת של המאמץ עשויה לגרום לזחילה שניונית.
סוג זה של זחילה מייצג שלב בשינוי הצורה שבו קצב המעוות קבוע ופרופורציונלי למשך הזמן בו פעל המאמץ.
אם נמשכת העמסה ועולה קצב המעוות, יתגבר הכשל ותתרחש שבירה.
אף שהיווצרות המבנים והשתנותם במהלך המעוות ניכרת בקנה מידה גדול הנמדד בקילומטרים, מתרחשות הזרימה והזחילה בתהליך סמוי ואיטי מאוד: אטום אחר אטום, מולקולה אחר מולקולה, בקנה מדה הנמדד במילימטרים לשנה.
זחילת פעפוע (diffusion creep) – הפעלת לחץ או מאמץ בכיוון אחד יגרום לזרימת חלקיקים לכיוונים המנוגדים למאמץ.
לדוגמה: לחיצה במרכזו של גוש בצק תגרום לזרימת החלקיקים אל ההיקף.
זחילת הזחה (dislocation creep) – הפעלת לחץ או מאמץ בכיוון אחד יגרום להתנתקות של קבוצת חלקיקים ממקומה, והתארגנותה תוך סידור מחדש של החומר.
לדוגמה: דחיפה של אבנים לאורך שורה על לוח דמקה תגרום לסידור מחדש של האבנים על הלוח.
קיימים שלושה שלבים עיקריים של מעוות, שניים מהם – מעוות אלסטי ומעוות פלסטי – הם מעוותים גמישים המשנים את צורת המסלע תוך שמירה על שלמותו, והשלישי הוא מעוות פריך הגורם לסידוק ושבירה של המסלע.
שלבים אלה תלויים באלסטיות, בצמיגות ובקשיחות הסלע, כמו גם בהיסטוריית המאמץ שלו, בטמפרטורה, במשך הזמן בו חל המעוות, בתכולת המים בנקבוביות ובאנאיזוטרופיות שלו.
המעבר ממעוות פריך למעוות גמיש מתרחש באופנים שונים בליתוספירה אוקיינית ובליתוספירה יבשתית, ותלוי במבנה הליתוספירה ובעומק: לליתוספירה ימית קרום דק שחוזקו וגמישותו עולים ככל שמעמיקים.
לעומתה, הליתוספירה היבשתית עבה יותר והמבנה השכבתי והראולוגי שלה מורכב יותר.
חלקה העליון פריך, ואילו חלקיה העמוקים יותר מושפעים מטמפרטורות גבוהות והופכים גמישים.
זרימת וזחילת חלקיקים בשלבי המעוות השונים
במהלך שלבי המעוות הגמיש – אלסטי ופלסטי – משתנה צורת המסלע אך שלמותו אינה נפגמת.
מעוות אלסטי מוגדר ככזה שנעלם כאשר המאמץ שגרם לו חדל מלפעול.
סוג זה של מעוות מורכב משינוי צורה כתגובה למאמץ וחזרה למצב קודם כאשר המאמץ אינו פעיל יותר.
מעוות אלסטי מתרחש כאשר המאמץ גדול מחוזקו של הסלע ומיכולתו להתנגד לו, ומתרחש בשלושה שלבים:
הסלע סופג את האנרגיה ומגיב עליו בשינוי צורה
כאשר חדל המאמץ משחרר הסלע את האנרגיה וחוזר לצורתו המקורית
האנרגיה נותרת כלואה בתוך הסלע כל עוד מופעל עליו כוח.
ברגע שהכוח פוסק מלפעול – הסלע חוזר לצורתו המקורית ומשחרר את האנרגיה הכלואה בו בצורה של עבודה (פיזיקה), בדומה לגומייה או קפיץ.
אלסטיות אידיאלית מתקיימת אם שינוי הצורה – גם בהעמסת המאמץ וגם בפריקתו – מתרחש מיידית.
עם זאת, אלסטיות אידיאלית אינה מתקיימת בסלעים מאחר שבעת הפריקה מתרחש בהם חֶשֶׁל – עיכוב בתגובה.
שינוי הצורה במעוות אלסטי טהור הוא פונקציה ליניארית של המאמץ, כלומר: החומר מציית לחוק הוק, המציג יחס ישר בין מאמץ לבין מעוות המתבטא כ- במודול האלסטיות.
עם זאת, מסלע מתקרב לאלסטיות אידיאלית המתבטאת בחוק הוק רק בקירוב.
למעשה, מודול האלסטיות אינו קבוע פשוט אלא הוא קשור לרמת המאמץ החלה על המסלע.
הקירוב לאלסטיות אידיאלית של הסלע תלויה בהומוגניות, באיזוטרופיות ובהמשכיות המבנה הסלעי:
הומוגניות מכוונת להמשכיות הפיזיקלית של החומר, כלומר: החלקיקים המרכיבים את הסלע מתקיימים בו ברצף, כך שהמאפיינים האלסטיים שלו זהים בכל נקודה.
איזוטרופיות מייצגת את המאפיינים הכיווניים של הסלע, כלומר: סלע הוא איזוטרופי אם החלקיקים המרכיבים אותו מצויים במערך שאינו תלוי-כיוון אלא מצויים בכיוונים אקראיים בתוך הסלע.
מאחר שמרבית הסלעים מורכבים משני מינרלים או יותר העשויים לפתח נטייה כיוונית, הם בדרך-כלל אנאיזוטרופיים.
המשכיות מכוונת להימצאות נקבוביות וסדקים בתוך הסלע.
מידת ההמשכיות משפיעה על תאחיזת החלקיקים ועל העברת המאמץ בכל חלקי הסלע.
התרוממות ליתוספירית לאחר הפשרה קרחונית, המתרחשת בקצב איטי מאוד הנובע מקצב הזרימה והזחילה של האטומים והמולקולות במסלע.
שקיעה ליתוספירית עם היווצרותם של איים געשיים – אלה מהווים למעשה העברה של חומר מן המעטפת או מתחתית הקרום אל מעל לליתוספירה.
זו שוקעת לאטה בתגובה לתוספת הכבידתית המקשה על ציפתה.
מעבר גלים סייסמיים – אלה דוחסים את המסלע לפרק זמן קצר במיוחד, והמסלע חוזר לצורתו המקורית כאשר תמה השפעת הגלים – בתנאי שעוצמתם אינה עולה על חוזקו של המסלע.
בכל חומר קיימת מגבלה לכמות האנרגיה שהוא יכול לספוג במצב אלסטי, הנקראת "גבול אלסטיות".
רק לאחר שחומר עבר את גבול האלסטיות, הוא מגיב במעוות פלסטי או במעוות פריך.
המעבר ביכולת שינוי הצורה של החומר בגבול האלסטי מציין את נקודת הכניעה של החומר למאמץ הפועל עליו.
אם המאמץ הפועל על הסלע עובר גבול זה, יחול מעוות קבוע שייגרם מזרימה פלסטית.
בתוך תחום הזרימה הפלסטית עשוי להתקיים אזור בו המאמץ האלסטי עדיין מתקיים ומתרחשת בו זרימה אלסטית-צמיגה.
פלסטיות היא תכונתו של חומר לעבור מעוות קבוע בתנאי מאמץ, כלומר: לשנות את צורתו לצמיתות.
ניתן להגדיר תכונה זו כתלויית-זמן, כחד-כיוונית (שאינה מאפשרת חזרה למצב קודם), כלא-אלסטית וכמעוות תלוי-מאמץ תחת עומס מתמשך וקבוע.
המעוות הפלסטי נובע ממאמצי מתיחה או לחיצה ומתרחש לאחר מעוות אלסטי מתמשך, המגיע לנקודה שבה לחומר כבר אין אפשרות לחזור למצבו המקורי מאחר שהוא אינו קשיח דיו, או כאשר המאמץ גדול או פועל לאורך זמן רב.
מעוות פלסטי מתרחש בארבעה שלבים:
הסלע מתעוות ומשנה את צורתו
האנרגיה שנספגה בתוך הסלע מתכלה והוא נותר במצבו הנוכחי
במעוותת פלסטי לא נותרת לסלע אנרגיה הדרושה להשיבו למצבו הקודם, ולכן המעוות הפלסטי הוא קבוע.
ניתן לעקוב אחר שלבים אלה בעת כיפוף של תיל נחושת: מאמץ קל בקצה יוצר מעוות אלסטי, והחוט יתכופף אך ישוב לצורתו המקורית עם תום פעולת המאמץ.
עם זאת, מאמץ גדול יותר יוצר מעוות פלסטי קבוע, וחוט הנחושת יתכופף לצמיתות.
מעוות פלסטי נוצר בעת תנועתם של לוחות טקטוניים: התקרבותם זה לזה יוצרת מאמץ לחיצה, ואילו התרחקותם זה מזה יוצרת מאמץ מתיחה.
מעוות פלסטי נוצר גם בעקבות היווצרותם של מחדרים פלוטוניים, המפעילים על המסלע מאמצי מתיחה, לחיצה וכפיפה, תוך חימומו.
דוגמאות לתוצרים של מעוות פלסטי בסלעים: קמטים וגלישונים.
מוצקים מוגדרים כפריכים או כגמישים בהתאם לכמות המעוות הפלסטי שהם מסוגלים לעמוד בה.
כמות המעוות הפלסטי בחומרים פריכים מוגדר כאפסי או נמוך מאוד, בעוד בחומרים גמישים הוא מוגדר כגבוה.
שבירה מתרחשת כאשר המאמץ עובר את גבול החוזק של החומר, ותחילת השבירה מצוינת בעלייה במהירות המאמץ – המונעת היערכות מחודשת של החלקיקים.
המעבר למעוות הפריך מייצג את המאמץ המרבי שהסלע יכול לשאת בטרם יאבד את התאחיזה באמצעות שבירה.
בשלב מעוות זה המסלע נשבר כאשר מופעל עליו כוח העולה על יכולתו לספוג אנרגיה אלסטית או מעוות פלסטי.
שבירה של סלע מאפשרת את הגדלת שטח הפנים שלו, הנחוצה לשחרור האנרגיה העודפת האגורה בו.
הסלע יישבר למספר החלקים הנחוץ להגדלת שטח הפנים לצורך שחרור האנרגיה העודפת: אם כמות האנרגיה העודפת מזערית – הסלע לא יישבר אלא רק ייסדק.
מעוות פריך מתרחש בעיקר במהלך תנועה טקטונית בגבולות חילוף, בשלושה שלבים:
דוגמאות למעוות פריך בסלעים: העתקים וסדקים.
בנוסף להבדל בכמות האנרגיה העודפת היוצרת העתקים וסדקים, קיים הבדל גם בתנועת המסלע במהלך המעוות: העתקים נוצרים לרוב במעוות פריך שנוצר בעת תנועה של המסלע, לעומת סדקים הנוצרים לרוב במעוות פריך שנוצר ללא שהמסלע היה בתנועה.
מָעֻזִּי אָז כָּלָה קֵץ הוא פיוט הנהוג לשירו במסורת יהדות חלב.
מחבר הפיוט מעוזי אז כלה קץ הוא הרב רפאל ענתבי.
נהוג לשיר את השיר בכל עתות השמחה ובייחוד בחגי שלוש הרגלים, סוכות, פסח ושבועות וזאת משום השורה האחרונה הכתובה בפיוט החותמת אותו; "בּוֹ אֶשְׂמַח שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה" (הכוונה היא לשלוש הרגלים).
חוץ מיהודי חלב שרות את הפיוט הזה גם עדות אחרות אשר הפיוט מצא חן בעיניהם.
נהוג לפייטו גם כפיוט בפזמוני ליל שבת בו הוא נחשב לפיוט אשר השרים אותו מתענגים בו.
מעוז פורז (15 באוקטובר 1934 – 17 באוקטובר 1973) היה טייס בחיל האוויר הישראלי ובחברת אל על שנהרג במלחמת יום הכיפורים מאש נ"מ במהלך גיחת הפצצה במטוס סקייהוק.
התפרסם בהקשר של שתי פרשות חטיפה של ארגוני טרור, האחת כשנאבק עם חוטף מטוס אל על לאלג'יריה, והשנייה כאשר בנו, ניר פורז, שהיה מפקד צוות בסיירת מטכ"ל, נהרג בניסיון חילוץ החייל החטוף נחשון וקסמן.
מעוז פורז נולד ב-15 באוקטובר 1934 בפתח תקווה להורים עולים חדשים מפולין.
בילדותו עבר עם הוריו לכפר סירקין.
סיים את לימודיו היסודיים בפתח תקווה ולאחר מכן למד בבית הספר החקלאי כדורי.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1952 והתנדב לקורס טיס.
לאחר סיום קורס מספר 15 שירת בתפקידים שונים ובהם מדריך בבית הספר לטיסה.
השתתף במבצע קדש כטייס הרווארד.
עבר לטייסת 101 והיה מהראשונים שעברו הכשרה על מטוס מיראז' 3. בשנת 1964 השתחרר משירות קבע ונקלט כטייס בחברת אל על ובמרוצת השנים הוכשר כקברניט מטוסי נוסעים.
השתתף במלחמת ששת הימים כטייס מיראז' והשתתף בגיחות במסגרת מבצע מוקד.
במהלך המלחמה נפגע מטוסו בסיני, והוא נטש אותו מעל גבול מצרים.
בשנת 1968, במהלך טיסה מלונדון לישראל שבה שימש קצין ראשון השתלטו מחבלים על מטוסו.
במהלך ההשתלטות נאבק פורז באחד המחבלים.
במהלך המאבק ירה המחבל באקדחו לעבר פורז אך החטיא.
כשירה לעברו שוב נתגלה מעצור באקדח.
בשלב זה הרגיע קברניט המטוס את המחבל ובכך נפסק המאבק.
נוסעי המטוס ובהם פורז שוחררו לאחר 39 ימים באלג'יריה.
כשחזר לארץ טען כי "ממשלת ישראל שגתה כשנכנעה לדרישות החוטפים", גם אם חלק מבני הערובה והוא ביניהם היו מוצאים להורג.
במלחמת יום הכיפורים, בגיל ארבעים, נלחם כטייס סקייהוק.
ב-17 באוקטובר 1973 יצא כמוביל זוג מטוסים מבסיס חצור למשימת הפצצה וסיוע לכוחות הקרקע בסיני סמוך לקאנטרה.
לאחר ההפצצה, בדרכו חזרה, נורתה לעבר המבנה אש נ"מ כבדה וטילי קרקע-אוויר.
במהלך תמרוני ההתחמקות צלל פורז והתרסק בלי שהפעיל את כיסא המפלט.
לא ידוע אם התרסק כתוצאה מפגיעת נ"מ או כתוצאה מתמרון חריף מדי.
הותיר אחריו אשה, מתיה, שתי בנות - תמר ועמית, ובן - ניר, שלימים היה מפקד בסיירת מטכ"ל ונהרג בניסיון לחילוץ החייל החטוף נחשון וקסמן.
פורז הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
לאחר מות בנו ניר עסקו אמצעי התקשורת בשאלות מוסריות באשר למדיניות צה"ל בשיבוץ חיילים יתומים כלוחמים.
פולמוס דומה התעורר לאחר נפילת טייס הקרב אסף רמון בנו של אילן רמון.
מעוז "דרורה" היה מוצב צה"ל בקו בר-לב.
המעוז שכן בגזרה הצפונית של תעלת סואץ, גזרת חטיבה 275, בלב אזור ביצות, כ-5 ק"מ מדרום למעוז "לחצנית" וכ-10 ק"מ מצפון למעוז "כתובה" על ציר "אשר" .
בחלק גדול ממלחמת ההתשה היה שם הקוד של המעוז "צחור".
הוא כלל 8 עמדות לוחמים, עמדת מרגמת 81 מ"מ, צריף חדר אוכל, מטבח, גנרטור, בונקר לוחמים ובונקר חמ"ל, חצר ל-3-5 כלי רק"מ ושני מגדלי תצפית.
העמדות היו מחוברות באמצעות תעלות קשר.
שטח המוצב היה בצורת ריבוע שצלעותיו באורך של כ-50 מטר.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים אויש המעוז על ידי 23 לוחמים מפלוגה ב' של גדוד 68, גדוד מילואים שהשתייך לחטיבת ירושלים, בפיקוד הסמ"פ סגן שמואל (מולי) רונן.
הגדוד גויס ב-23 בספטמבר 1973 ותפס את רוב מעוזי "קו בר-לב" לקראת חגי תשרי תשל"ד.
החפיפה הייתה קצרה וכללה אימון, תרגולות בסיסיות, כניסה לשגרת סיורים בין המעוזים ותצפיות לעבר מצרים, בטווח של כ-200 מטר של התעלה.
דיווחי המעוז על תנועות חריגות בצד המצרי התקבלו על ידי פנחס נוי (אלוש), מפקד החטיבה המרחבית 275, בהסבר כי הם חלק מהכנות לתרגיל "תחריר" של הצבא המצרי.
נורה אדומה נדלקה ב"דרורה" בזמן הסעודה המפסקת בערב יום כיפור: מיג 17 חלף מעל המעוז, ונעלם חזרה מערבה לפני שהספיקו לפתוח עליו באש.
בסביבות השעה 12:00, הודיע מפקד גדוד 68, אמיר ראובני, כי בשעה 18:00 תפרוץ מלחמה, אך היא תהיה בסגנון של יום קרב.
בפקודתו קופלה תצפית החוץ ותודרכו הלוחמים.
בשעה 14:00 נפתחה הפגזה מצרית כבדה לאורך כל קו המעוזים.
המעוז נכנס ל"כוננות ספיגה", כל חיילי המעוז ירדו לבונקר, מלבד מפקד המעוז רונן בעמדתו ותצפיתן בעמדת פריסקופ.
מגדל התצפית הגבוה קרס מיד מזעזועי ההפגזות.
במכשירי הקשר נשמעו דיווחי המעוזים "לחצנית" ו"כתובה" על סירות מצריות עמוסות חיילים החוצות את התעלה.
בעוד לוחמי "כתובה" הודפים מתקפות ראשונות כותר מעוז "לחצנית" ונלחם בגבורה על חייו על ידי הפעלת כוחות ארטילריה ב"אש על כוחותינו" בניסיון נואש להדוף את המצרים שהצליחו לחדור לתעלות הקשר במעוז.
בשעה 16:30 לערך דיווח מעוז "דרורה" כי דגל מצרים מונף על "לחצנית", ועבר ל"כוננות פשיטה" (כל הלוחמים בעמדות, בבונקר נשארו רק הרופא וסמל קשר סדיר) מחשש לתקיפה ישירה.
ב"כתובה" תפס רב"ט זבולון אורלב את הפיקוד לאחר פציעתו של המ"מ דודו סיטן.
מפקד "דרורה" תידרך את אורלב בהפעלת ארטילריה (תרגולת "קצין חי"ר מטווח"), וד"ר קרביץ הרופא הסביר לחובש "כתובה" כיצד להעניק טיפול רפואי לפצועים.
6 מסוקים מצרים, עמוסים בכ-60–100 לוחמי קומנדו חדרו מצפון והנחיתו את הכוח כמארב באזור רומני שם חסמו את הדרך ל"מעוז בודפסט".
כשחזרו ריקים, עם דמדומים, הצליחו לוחמי "דרורה" להפיל לפחות מסוק מי-8 מצרי אחד.
בלילה חלף טנק בלתי מזוהה מדרום על ציר "אשר", המשיך צפונה כקילומטר ונעצר.
למפקדת הגדוד והחטיבה נמסרו כל הזמן דיווחים והמג"ד עודד את לוחמיו בתוכניות צה"ל לתגבר ולחלץ ולנסות לסלק את המצרים בהתקפת נגד בבוקר.
עם עלות השחר נשמע רעש מצפון, והתברר שכנראה זה אותו טנק שחלף בלילה, ככל הנראה צוות מגדוד 9 של חטיבה 14, וכפסע היה מפתיחה עליו באש.
טנק זה נודע אחר כך כטנק "אלתגר".
עם זאת הופנם שציר "אשר" פנוי בין "דרורה" ל"כתובה" כי הטנק הגיע לשם.
עד הצהרים הדפו לוחמי "כתובה" עוד התקפות מצריות וספגו שני הרוגים - ו ומספר פצועים.
בפיקוד העליון הוחלט לבסוף להורות על פינוי כל מי שניתן לפנותו מקו המעוזים שאיבד את ייעודו והפך לנטל.
ניתנה פקודת נסיגה ל"כתובה" ורונן כיוון אותם צפונה אליו על ציר "אשר".
לאחר כ-10 דקות גם ל"דרורה" ניתנה פקודת פינוי.
הכוח התארגן על הזחל"ם התקין שנותר ויצא על ציר "מסחר" ומזרחה על ציר "זגוגית".
תוך כדי תנועה התברר לרונן ש-3 לוחמים נעדרים, הוא פקד על עצירת הזחל"ם וחזר למעוז המופגז תוך עדכונו של אורלב שנסע בעקבותיו.
תחת אש הגיע ל"דרורה" ופינה את סמל המרגמות ושני לוחמים נוספים שלא ידעו על פינוי המעוז.
הם המשיכו להשיב אש בעמדותיהם ובכך למעשה אפשרו ללא ידיעתם את הנסיגה.
הזחל"ם עם כל לוחמי המעוז חבר לכוח של אורלב ויחד הגיעו למפקדת הגזרה בבלוזה.
על פעולתו במלחמה עוטר אורלב בעיטור המופת.
תחקירי מודיעין מאוחרים העלו שמעוז "דרורה" היה בקו התפר בין שתי חטיבות מצריות שלא תכננו את כיבושו.
מעוז מול עזה שבקרבת קיבוץ סעד הוא אתר מורשת ומוזיאון לראשית ההתיישבות הדתית בנגב ערב מלחמת העצמאות.
המוזיאון הוקם בבית הביטחון של קיבוץ סעד - בניין בטון, המבנה היחיד ששרד בקיבוץ לאחר שעמד בדרכו של צבא מצרים הפולש במלחמת העצמאות (לאחר המלחמה הועתק הקיבוץ כולו כקילומטר מזרחה ממיקומו המקורי).
התצוגה שבמוזיאון עוסקת במספר נושאים:
סיפור העלייה לקרקע של קיבוץ סעד בשנת 1947 ועמידתו במלחמה.
עמידתם במלחמה של 27 היישובים היהודיים המבודדים בנגב, ובמיוחד של שני היישובים הדתיים השכנים לסעד - כפר דרום ובארות יצחק, שבעקבותיה הם נאלצו לעקור ממקומם לאתרים אחרים.
התצוגה מדגישה במיוחד את בעיית אספקת המים ליישובים בנגב מאז הקמתם וגם לאחר קום המדינה.
תיאור באמצעות תצפית מגג המבנה של המרחב הכולל בתוכו את שטחי שלושת היישובים, רצועת עזה והמשלטים והגדרות שביניהם.