tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת עונת מונה מלמיליאן למאמן הפועל פתח תקווה, שירדה לליגת המשנה לראשונה אחרי 23 עונות, במטרה להעלותה לליגה הבכירה.
הקבוצה פתחה את העונה באופן לא משכנע, אך הצליחה להתאושש ואף לזכות בגביע הטוטו של הליגה הלאומית, וטיפסה עד למקום הראשון בליגה.
אמנם, שני הפסדים רצופים, מול הפועל רמת גן והפועל חיפה, הובילה לירידת הקבוצה למקום הרביעי בטבלה ולפיטוריו של מלמיליאן ב-14 בינואר 2008. מלמיליאן אימן את הקבוצה למשך 15 מחזורים, והוחלף באלי מחפוד.
בסיום העונה עלתה פתח תקווה לליגה הבכירה.
לקראת עונת מונה מלמיליאן למאמן הפועל אשקלון, ששיחקה אז בליגה הלאומית, והוביל אותה להעפלה לליגת העל.
הייתה זו הפעם השנייה בלבד בה אשקלון עולה לליגה הבכירה, והיא שיחקה בה לפני כן רק עונה אחת בתולדותיה.
אשקלון הייתה לקבוצה הרביעית אותה מעלה מלמיליאן לליגה הבכירה.
עם סיום העונה, הודיע מלמיליאן לבעלי הקבוצה כי הוא עוזב, וזאת עקב פנייה לא רשמית מקבוצת נעוריו, בית"ר ירושלים.
ב-11 ביוני 2010 מונה מלמיליאן למאמן קבוצת נעוריו, בית"ר ירושלים.
ב-17 בינואר 2011, כחצי שנה לאחר מינויו, הודיע מלמיליאן על התפטרותו מהמועדון, לאחר שהקבוצה דורגה במקום ה-12 בלבד.
בשנת 1984 פרסם מלמיליאן אוטוביוגרפיה בשם "הנער מממילא", שבה הוא מספר על עלייתו משכונת העוני הירושלמית להישגים בינלאומיים בכדורגל.
מלמיליאן היה נשוי לעורכת הדין סיגל מלמיליאן-אלימלך, אחותו של שוער וכדורגלן העבר שביט אלימלך.
בשנת 1996 נולדה בתם היחידה.
הזוג התגרש בשנת 2004. מלמיליאן מתגורר בתל אביב.
הכדורגלנים אבירם ברוכיאן ואביתר ברוכיאן הם אחייניו מדרגה שנייה, ילדיו של בן דודו של מלמיליאן.
השניים שיחקו בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים, וכן במדי הקבוצה הבוגרת.
בעוד אביתר לא הפך לשחקן משמעותי בקבוצה, אבירם היה מכוכביה הגדולים ואף זכה עם הקבוצה בתארים.
מלמיליאן אימן את ברוכיאן במשך חצי שנה בבית"ר ירושלים.
לאורך תקופתו בבית"ר, זכה ברוכיאן להשוואות רבות לדודו מלמיליאן, הן במספר 8 על חולצתו והן מבחינת יחס הקהל של הקבוצה כלפיו.
אורי שומר מסורת וכשרות, דבר שהתנגש לעיתים עם עיסוקו.
בית הוריו שבשכונת ממילא שכן קרוב למגרש ימק"א, ואף ששיחק בשבתות, היה מגיע למגרש בהליכה, או שנאלץ לשהות בבית מלון סמוך.
בעבר נפגשו הוא ועוד כמה שחקנים עם הרבנים הראשיים כדי לבטל את המשחקים בשבת, ולהעבירם למוצ"ש או לימי שישי וראשון, למען שומרי השבת.
בסרט הקולנוע "גבעת חלפון אינה עונה", זכתה האמירה המפורסמת לאזכור, כאשר בסיום הסרט מנסים חברי שלישיית הגשש החיוור למכור נפט ברחובות, תוך שהם קוראים: "כל אוקטן מלמיליאן".
בשיר "מספרים" של להקת הדג נחש, שמקור חבריה הוא בעיר ירושלים, נאמר: "שמונה הוא המספר של אורי מלמיליאן, שהוא בלי שום ספק גיבור ילדותי".
במאי 2009 נכנס מלמיליאן להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי, ואף נבחר לאחד מחמשת גדולי הכדורגלנים הישראלים בכל הזמנים.
ב-2017 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, ביום העצמאות שעמד בסימן ירושלים.
גביע הליגה / גביע ליליאן: 10 בספטמבר 1985
אליפות ישראל בקט רגל: 24 במאי 1988
אורי ליפשיץ (7 ביולי 1936 – 28 במאי 2011) היה צייר, פסל ואמן ישראלי, הרבה לעסוק ביצירת הדפסים בטכניקות התחריט.
עבודותיו נכללות באוספי מספר מוזיאונים.
ליפשיץ נולד וגדל בקיבוץ גבעת השלושה, בן להורים שנפגשו בקיבוץ חוצבי האבנים בקלוסובה, עלו לארץ ישראל והצטרפו אל הקיבוץ.
בנעוריו לא השתתף במסגרות ללימודי אמנות והיה לאוטודידקט במידה רבה.
בצבא שירת בפלוגה א' (סיירת צנחנים) של גדוד 890, תחת פיקודו של מאיר הר-ציון ושל המג"ד אריאל שרון.
ליפשיץ השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני הוא נלחם בקרב המיתלה ואף נפצע, מה שהוביל לשחרורו בשנת 1956. לאחר שחרורו החל להתמקצע באמנות.
ליפשיץ סלד ממסגרות ללימודי אמנות ואף התבטא כנגדן לא פעם, ולמרות זאת, כן השתתף לפרקים קצרים במספר מסגרות לימוד - הן כתלמיד והן כמורה.
במשך שנה (1952) היה ליפשיץ חבר במחזור הראשון של מכללת אורנים.
ליפשיץ למד ציור בהדרכתו של מרסל ינקו, פיסול בהדרכת דב פייגין ופסיפס בהדרכת פרלי פלציג.
ב-1959 השתתף בקורס ציור קצר בהדרכת חיים קיוה בקיבוץ נען.
שם הכיר את אשתו הראשונה, בת הקיבוץ אביבה, עמה נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1963, למד ליפשיץ את טכניקת התחריט מטוביה בארי והתנסה בכך בסדנה של דניאל פרלטה בכפר סאלד.
במהלך שנות ה-60 וה-70 זכה להכרה רבה והיה מזוהה עם הבוהמה התל אביבית.
הוא היה פעיל במסגרות אמנותיות שונות, כגון: "תצפי"ת" ו"עשר+".
עבודותיו מתקופה זו מתאפיינות בסגנון אבסטרקטי אקספרסיוניסטי.
בנוסף, באמצע שנות ה-60, החלו להופיע בעבודותיו ייצוגים פיגורטיביים.
תוכנם היה לעיתים פוליטי, כגון סדרת ציורי "כפר קאסם" מ-1965.
בשנת 1966, התגרשו הוא ואביבה, והוא עבר לתל אביב.
בשנת 1969, הוא הציג את יצירתו בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל.
בשנת 1970, השתתף ליפשיץ בביאנלה בסאו-פאולו ושם זכה לציון לשבח.
כמו כן, באותה השנה נישא לעדה, אשתו השנייה, ויחד עמה עבר להתגורר ביפו.
לזוג נולדו בהמשך שלושה ילדים.
בשנת 1974 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב.
במהלך שנות ה-70 בילה האמן את זמנו בין תל אביב-יפו לבין ספרד.
שם המשיך ביצירה פרודוקטיבית וייצר מספר רב של ציורים, כגון הסדרות: "על פי גויה", "על פי ולאסקז" ו"על פי ורמיר".
על כך נוספו סדרות תחריטים רבות, כגון: "הסיפורים הנוצריים", "הסעודה האחרונה" ו"צליבות".
בשנת 1982, הכיר את אשתו השלישית - דורית.
עמה, וביחד עם ילדם המשותף, התגורר ליפשיץ בנווה צדק עד יומו האחרון.
לעומת העניין הרב בו זכה האמן בשנות ה-60 וה-70, בהמשך דרכו המקצועית נתקל במה שגדעון עפרת כינה "חרם בלתי רשמי של הממסד האמנותי".
הערותיו הפוגעניות כנגד נשים, הומוסקסואלים, נכים ומזרחים הובילו במידה רבה להדרתו מליבו של שדה האמנות.
לאחר פרסום ראיון בעיתון "הארץ", מ-16 באוקטובר 1998, בו התבטא האמן בפרובוקטיביות כנגד קבוצות מוחלשות התעוררה אף מחאה ציבורית כנגדו.
לאחר הצגת עבודותיו בבית המשפט העליון בירושלים באותה שנה, התבטא שר החינוך, יצחק לוי, כנגד דברי האמן והגדירם כ"אנטי-אנושיות, גזעניות ונאציות".
בנוסף התקיימה הפגנה מול מבנה בית המשפט עם הקריאה להסרת עבודותיו.
ליפשיץ התנצל לא פעם על התבטאויותיו ולאחר פרסום אותו ראיון שערורייתי פרסם התנצלות רשמית ב"הארץ": "למקרא הכתבה הצטערתי וכעסתי מאד.
אני מבין שדברי פגעו באנשים רבים.
לא התכוונתי לפגוע באיש או בקבוצה כלשהי או להסית נגדם.
האוצרת גליה בר אור מייחסת את גישתו הבוטה ונטייתו לדון בנושאים שעלולים להרחיקו מאהדת הקהל כגורם ראשי לחשיבותו כאמן: "אני התרשמתי שהכוח שלו נשמר כל העת באופן שבו שיקף מגמות שהתפתחו בחברה הישראלית.
הוא תקף בצורה ישירה מצבים אקטואליים ושיקף חזות קשה מבחינת ערכים, זהות, אופי החברה.
את האלימות הבוטה, את הפשיזם, דברים שעולים לא רק מהדימויים בעבודות אלא גם מהחומרים שלהן ומהצירופים שלהן.
זה לא מצא חן בעיני המעגל האנין של האמנות, החוג הפנימי, שלא עסק בהתמודדות אקטואלית".
החל משנות ה-90 החלו ציוריו להתמקד בציור בסגנון אקספרסיבי ובו ייצוגים של מחאה חברתית ופוליטית.
דיוקנאות רבים ממלאים את עזבונו משנים אלו.
כך סדרת "הנואמים" מ-1988–1990, בהם צייר דמויות מרכזיות מהימין הפוליטי, ציורי פקידי ביורוקרטיה מ-1997 וסדרת תחריטי אנשי בית המשפט מ-1999. בשנות ה-2000 המשיך בקו הפוליטי.
ב-2001 צייר סדרת דיוקנאות ראשי ממשלה ישראלים והציגם בגלריית מכון אבני, ב-2002 ייצר את סדרת "האינתיפאדה השנייה" וב-2004 התפרסם הספר, בעריכת האמן, "אורי ליפשיץ: שלטון".
ב-28 במאי 2011, נפטר אורי ליפשיץ בעקבות מחלה קשה.
האמן, שהיה בן 75 במותו, נטמן בקיבוץ גבעת השלושה.
בשנת 2016 הוצגו 150 עבודות של האמן מתקופות שונות במהלך הקריירה.
תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון הרצליה, באוצרות איה לוריא ואורי דרומר, הוקמה לציון חמש שנים למותו של האמן והייתה לגדולה מתערוכותיו של ליפשיץ.
ריבוי התמונות אפשר להרהר בדמותו של האמן.
על אף שאיפתו ליצירת אמנות "אינדקס", אובייקטיבית, המשולה למפתח אינפורמטיבי על העולם, משיכות המכחול האקספרסיביות ונושאי הציור האלימים מבטאים גישה סובייקטיבית אמנותית.
לדברי גליה יהב, מהיצירות משתקפת דמותו של ליפשיץ, המתגלה כ"נציג מובהק של גבריוּת ישראלית, שוביניסטית ואלימה".
יהב טוענת שהאלימות בוקעת מפני הציורים, "פעם ככה ופעם ככה".
מלבד דמות האמן, פניה של המדינה נחשפות בתערוכה, כפועל יוצא של גישתו הטוטאלית ולא מתפשרת של ליפשיץ.
תוכן היצירות הוא קשה לרוב ומתכתב עם המופיע בעיתוני הבוקר.
ביצירות מתגלה דמותו הישראלית המייצגת של האמן ובד בבד אירועי מפתח קשים של ההוויה הישראלית.
נישא 3 פעמים ונולדו לו 7 ילדים, עם אביבה אשתו הראשונה נולדו לו 3 ילדים, עם עדה אשתו השנייה נולדו לו 3 ילדים ובגיל 52 נולד לו בן עם אשתו השלישית דורית, לה היה נשוי עד לפטירתו.
יאיר הורביץ, יונייקה, (ספור), רישום: אורי ליפשיץ, הוצאת עקד, תל אביב, תש"ל, 1969.
סיהאם דאוד, אני אוהבת בדיו לבנה, ספרית פועלים, 1981.
יוסי בנאי, מסיפורי אברם סוראמלו, זמורה ביתן, 1994.
נתן זהבי, על גדות הביוב, כנרת זמורה ביתן, 1995.
ניסן טיקוצינסקי, ציפיתי לך הערב, גוונים, 1996.
אלדד גלאור ויוחאי גולד, אני המלחמה, חלונות, 1998.
דידי מנוסי, ואם זימה אז מה, 2001.
מיכל סנונית, שאהבה נפשי, 2009.
1963 - תערוכה אחרונה של "אופקים חדשים", משכן לאמנות, עין חרוד.
1963 - תערוכה משותפת עם שלמה קסוס, יוסף גטניו ודניאל פארלטה, גלריה 202, תל אביב.
1963 - "תצפית", בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
1965 - "ציירים ישראלים צעירים", בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
1965 - "תערוכת הסתיו", בית הלנה רובינשטיין, תל אביב.
1969 - "שלושה אמנים ישראליים", גלריה ווייטצ'אפל, לונדון.
1970 - משתתף בביאנלה בסאו-פאולו מטעם ישראל, ברזיל.
1975 - תערוכה משותפת עם עודד פיינגרש ונפתלי בזם, גלריה אנגל, ירושלים.
1983 - "דיוקנאות", גלריה של אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
1984 - תערוכה משותפת עם מנשה קדישמן ושאול סמירה, ICC, אנטוורפן.
1984 - "שנתיים: איכויות מצטברות", מוזיאון תל אביב, תל אביב.
1984 - "בשר ודם", תיאטרון ירושלים, ירושלים.
1984 - "בשר ודם", גלריה של אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
1984 - "בשר ודם", מוזיאון הרצליה, הרצליה.
1984 - "קטסטרופה", תיאטרון ירושלים, ירושלים.
1994 - הצגת תגזירי נירוסטה בתערוכת פיסול, המוזיאון הפתוח, תפן.
2001 - "בית ספר לראשי ממשלה", גלריה של מכון אבני, תל אביב.
1965 - "פרס הצעירים", מטעם חוג ידידות מוזיאון תל אביב.
1965 - "פרס קולב", מטעם מוזיאון תל אביב.
1983 - "פרס אויגן קולב" לגרפיקה, מטעם מוזיאון תל אביב.
1985 - "פרס דיזנגוף" לאמנות הציור והפיסול, עריית תל אביב-יפו.
1974 - רישום ומבוא לציור ב"בצלאל", ירושלים.
1985 - רישום ב"קמרה אובסקורה", תל אביב.
1992 - ציור בבית ספר לאמנות "אבני", תל אביב.
ב-21 במאי 2015 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של אורי ליפשיץ ברחוב אמזלג 14 בנווה צדק.
פסלי הנצחה הוקמו גם בגבעת השלושה.
יונה פישר, אורי ליפשיץ ציורים ופסלים, מוזיאון ישראל, 1969.
אדם ברוך, אורי ליפשיץ: ציורים ותחריטים מספרד, גלריה גורדון, 1972.
חיים גמזו, אורי ליפשיץ: ציורים, רישומים, תחריטים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1974.
ישעיהו יריב, אורי ליפשיץ - תחריטים וליתוגרפיות 1963-1985, הוצאת גלריה גורדון, 1986 (מהדורה רגילה בת אלף עותקים ממוספרים, מהדורת פרמיום בת מאה עותקים ממוספרים הכוללת שני תחריטים מקוריים, מהדורת פאר בת שמונה עותקים ממוספרים הכוללת שני תחריטים מקוריים ופלטת מתכת מקורית אחת).
אלכס אנסקי, עמוס קינן, אורי ליפשיץ, אינדקס 1995-1993, משרד הביטחון ההוצאה לאור, ל.ת.
אורי ליפשיץ, הדיבוק, תיאטרון גבעתיים, 2000.
אורי ליפשיץ וזיו קורן, אבנים ודגלים, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2002 - (ציוריו של ליפשיץ לפי צילומיו של קורן מהאינתיפאדה השנייה).
אורי ליפשיץ - דחלילים, גלריה ברנרד, תל אביב, ל.ת.
איה לוריא, אורי דרומר, יעקב מישורי, ניסן שור, אורי ליפשיץ: בשר ודם, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2016.
אורי מיכאלי (פרסמן) (7 בינואר 1900 – 27 ביוני 1976) היה ממייסדי התעופה האזרחית בארץ ישראל.
מיכאלי נולד בקמניץ-פודולסקי, עיר המחוז של פלך פודוליה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של לאה לבית ולקמי ומיכאל פרסמן, פעיל ציוני.
בעת לימודיו בגימנסיה בעירו היה ממנהיגי הנוער היהודי והציוני.
בשנת תרפ"א-1921 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
עבד בקבוצות עבודה, ואחר-כך במרכז סולל בונה ובוועד הפועל של ההסתדרות בתפקיד מרכז העלית (1929–1941).
בשנת 1935 היה ממייסדי קלוב (מועדון) התעופה הארצישראלי.
היה פעיל בארגונים נוספים, בהם הוועדה המייעצת של הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון ואגודת התזמורת הסימפונית בישראל.
בקיץ 1939 היה ממארגני הוועידה הציבורית הראשונה לתעופה עברית, שנערכה בדגניה א' בנשיאותו של יו"ר הוועד הלאומי יצחק בן-צבי.
באותה שנה היה השליח הראשון של התעופה העברית לקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה.
פעל עם דב הוז ואליהו גולומב בניהול חברת אווירון.
לאחר שיצחק בן-יעקב נהרג בתאונת דרכים בשלהי 1940 היה מיכאלי למנהל החברה.
הוא שימש בתפקיד זה עד קום המדינה, אז התמנה לראש האגף לתעופה אזרחית במשרד התחבורה, וכיהן בתפקידו עד מאי 1960. לאחר מכן היועץ לענייני תעופה של שר התחבורה ומנכ"ל המועצה הלאומית לתעופה אזרחית.
בשנת תשכ"א (1960) זכה בפרס דב הוז מטעם עיריית תל אביב.
בשנת תשל"א-1971 זכה בפרס העבודה של ההסתדרות.
היה נשוי לחנה (אניה) לבית ברונשטיין, אב לבן ובת.
אחותו יוכבד הייתה מעסקניות ארגון אמהות עובדות והוועד למען החייל ואשתו של אהרן שולוב, אנטומולוג, הוגה, מייסד ומנהל גן החיות התנ"כי בירושלים ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכאלי נפטר ביוני 1976. נקבר בבית העלמין הדרום.
על שמו נקרא נמל התעופה חיפה.
אורי מילשטיין (נולד ב-29 בפברואר 1940) הוא היסטוריון ותאורטיקן צבאי ישראלי שפיתח את הפילוסופיה של השרידות.
מילשטיין עוסק בעיקר בהיסטוריה של מלחמות ישראל, ופרסם בנושא עשרות ספרים שבהם עסק בהיסטוריה של מלחמת העצמאות, של הצנחנים, יצחק רבין ועוד.
מילשטיין שידוע בביקורתו על הממסד הביטחוני בישראל, עוסק בהקניית ידע ביטחוני ותרבות צבאית לציבור הרחב באמצעות פורום שייסד, הרצאות פתוחות לציבור הרחב וערוץ יוטיוב שבו הוא מראיין מומחי ביטחון שונים.
בשנות ה-60 פרסם ספר שירה, ושירתו העכשווית מופיעה בפורום השירה שייסד, בו הוא מעורב בדיאלוג שירי.
אורי מילשטיין נולד לשרה ואברהם במטולה.
הוריו עלו מהאימפריה הרוסית ונמנו על מייסדי קיבוץ אפיקים בעמק הירדן בשנות ה-20 של המאה ה-20. אביו היה מתנדב בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ולוחם בארגון ה"הגנה" במלחמת העצמאות; אמו הייתה גננת נודדת.
אחיו היה מקלען בפלמ"ח והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
הוא למד בבית ספר "החי"ל" בשכונת יד אליהו בתל אביב, בבית הספר החקלאי "הדסים", וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
על פי תיאורו בספרו האוטוביוגרפי "על מה חלמנו" (2006), החל לחקור את מלחמות ישראל באופן ביקורתי בזמן לימודיו ב"הדסים".
כבר אז עסק בשבירת מיתוסים והיה שנוי במחלוקת בקרב המורים והתלמידים.
טענה זו אותה ביסס מילשטיין מאוחר יותר על עדות של קצין בריטי, נותרה שנויה במחלוקת ופרסומה עורר עליו זעם רב עוד בעת שהיה נער ושנים מאוחר יותר, כאשר פרסם תיאור מדויק של הארוע, על פי גרסתו, בסדרת ספריו על מלחמת העצמאות.
בשנת 1958 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. שימש כחובש קרבי וסיים קורס מ"כים חי"ר.
לפני שהשתחרר משירות חובה מינה אותו סגן מפקד חטיבת הצנחנים, רפאל איתן ('רפול'), להיסטוריון של הצנחנים.
כחובש קרבי לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
במלחמת יום הכיפורים, לדבריו, פיקד על כוח אשר חילץ נפגעים משדות הקרב.
כהיסטוריון של הצנחנים נחשפו בפניו ארכיונים סודיים ומסמכים סודיים של צה"ל.
בשנת 1974 הדיח אותו סגן מפקד החטיבה, יצחק מרדכי, מתפקידו כהיסטוריון בגלל כתיבה ביקורתית על קרב החווה הסינית.
הוא סיים את שֵרות המילואים שלו כקצין מקצועי אקדמאי במחלקת היסטוריה של חיל האוויר.
לאחר שחרורו משֵרות חובה בצה"ל בשנת 1960 למד באוניברסיטה העברית כלכלה, פילוסופיה ומדע המדינה.
ב־1966 הגיש את תֵזת ה-M.A שלו, "עיונים באסתטיקה של אפלטון", שנכתבה בהנחייתו של שלמה פינס; עבודת הדוקטורט שלו, "הטיעון הדתי בתהליך החקיקה בישראל", בהנחיָתם של יחזקאל דרור ורפאל יהודה צבי ורבלובסקי, הוגשה ב־1972. בזמן הלימודים ולאחר סיומם הקדיש את רוב זמנו לפיתוח פילוסופיה צבאית ולחקר מלחמות ישראל.
תפקידיו בשֵרות החובה ובמילואים אִפשרו לו לעיין במסמכים סודיים ולראיין אנשי צבא רבים.
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את מחקרו הראשון, "מלחמות הצנחנים", ובתחילת 1973 פרסם היסטוריה צבאית של היישוב והמדינה "בדם ואש יהודה".
עם התמשכות מחקריו, ובעיקר אחרי מלחמת יום הכיפורים, החל לחשוף ליקויים בסיסיים במבנה צה"ל ובתפקודו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 לימד היסטוריה צבאית במכללה לפיקוד ולמטה (פו"ם) ובאוניברסיטת בר-אילן.
תקופה מסוימת לימד מילשטיין בשלוחת אוניברסיטת לטביה בישראל.
אחר כך לימד במרכז האוניברסיטאי אריאל.
שימש כמרצה אורח במוסדות כגון המכללה למדינאות ומרכז מורשת מנחם בגין.
מילשטיין טען בראיון לתמיר דורטל, כי הוא לא המשיך ללמד באוניברסיטאות בישראל עקב דעותיו, המבקרות בחריפות את ראשי הצבא, דבר שהביא לכך שהופעל לחץ על האוניברסיטאות שלא להעסיקו.
מסיבה זו אין מימון למחקריו.
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לפרסם ספרים ביקורתיים ביותר על צה"ל ומפקדיו.
בשנת 1989 החל לפרסם סדרת ספרים על מלחמת העצמאות, בה חשף, לטענתו, את תפקודם הלקוי של מפקדים שנחשבו בישראל לגיבורים, שהקימו את צה"ל ופיקדו עליו עד מלחמת לבנון הראשונה ולאחר שהשתחררו עמדו בראש המערכת הפוליטית והכלכלית.
בשנת 1993 פרסם את ספרו "קריסה ולקחה", ובו ביקורת חריפה על תפקוד צה"ל במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1995 פרסם ספר ביקורת חריף ("תיק רבין: איך תפח המיתוס") על יצחק רבין שהיה מפקד בפלמ"ח, ועל הפלמ"ח בכלל.
הוא טען שכאשר פיקד רבין על חטיבת הראל, הוא ברח משדה הקרב ב-20 באפריל 1948 ומאז סבל מתסמונת פוסט-טראומטית, שמאוחר יותר - בתקופת 'ההמתנה' לפני מלחמת ששת הימים - התפרצה שוב.
מילשטיין הקים את "מכון שרידות" ואת הוצאת הספרים "שרידות" ומפעיל את ערוץ "לעומק עם אורי מילשטיין" ביוטיוב.
הוא מרכז את "הפורום לאזרוח תחקירי קרבות והפקת לקחים", שהעלה טענה בשנת 2006, שעיטורי גבורה רבים ניתנו ללוחמי קרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים על סמך דיווחי שווא.
בעקבות החלטת בג"ץ נפתחו בפני חברי הפורום תיקי העיטורים בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
המסמכים הסודיים בתיקים איששו, לטענת הפורום, את הטיעון בדבר הענקת עיטורים על סמך דיווחי שווא.
בשנת 2010 ממצאי המחקר של הפורום התפרסמו בספר "דרך רבין ומורשתו".
טענתו העיקרית של מילשטיין היא, שצה"ל הוא צבא בעל תפיסת ביטחון אנטי-אינטלקטואלית, אשר בעצם כלל איננו צבא מקצועי אלא "מיליציה חמושה עם אמצעי לחימה מתקדמים", ולכן איננו יכול לבצע את משימותיו באופן אופטימלי.
מלחמת לבנון הראשונה, מלחמת לבנון השנייה וטבח 7 באוקטובר 2023 ביישובי עוטף עזה הוכיחו, לטענתו, כי לא די באמצעי לחימה מתקדמים כדי לנצח במלחמות, אלא יש צורך בטקטיקות, ביכולת אופרטיבית ובאסטרטגיות אופטימליות, שאותן צה"ל אינו מסוגל לפתח במציאות הנוכחית.
לתפיסתו, לצה"ל יש דרג טקטי מצוין בעקבות "מהפכת ה-101 ו-890" של אריאל שרון בשנות ה-50 של המאה ועשרים, שהשפיע לטובה על המערך הלוחם, אך דרג אסטרטגי גרוע של קצינים בכירים בעלי השכלה צבאית דלה, ודל בידע הצבאי ההיסטורי.
הוא מבסס את טיעוניו על זמן ההכשרה של קצין בצה"ל, שהוא קצר בהרבה לעומת זמן ההכשרה בצבאות השונים ועל סוג ההכשרה שקציני צה"ל מקבלים.
הוא סבור שקציני צה"ל יודעים רק טקטיקות המבוססות על ניסיון אישי (שבדרך כלל דל בשל מעבר מהיר מתפקיד לתפקיד) ולפיכך פרימיטיבי, ולעומתם ראשי המדינה וראשי מערכת הביטחון הישראלית, שאינם מבינים את הטקטיקות, קובעים מטרות באופן שאינו מבוסס.
לכן מטרות אלה הן מניפולציות שלא ניתן ליישמן.
הוא סבור שקורס הקצינים בצה"ל אינו מכשיר את הצוערים לתפקידי פיקוד, אלא מבצע אינדוקטרינציה פוליטית ומיתולוגית.
לדעתו, צה"ל אינו צבא לומד, ותרבות התחקור הצה"לית מבוססת על שקרים.
לדוגמה, הוא מתאר את התחקיר בקיבוץ איילת השחר של מפקדי החטיבות בידי הרמטכ"ל רפאל איתן לאחר מלחמת לבנון הראשונה, שבו הטיח איתן במפקדים "כולכם משקרים חוץ מדורון רובין".
צה"ל אינו מפיק לקחים והראיה: הליקויים חוזרים ונשנים ממלחמה למלחמה; חוסר יכולת לנהל קרב משולב בין-זרועי ובין-חילי; העדר מודיעין קרבי; חוסר פיקוד ושליטה בכל הרמות; לוגיסטיקה לקויה; פער בין אימונים לבין המציאות הקרבית ועוד.
לטענתו, רוב ההיסטוריה הרשמית של מלחמות ישראל מורכבת ממיתוסים יותר מאשר מעובדות, ונועדה בעיקר להאדיר את שמם של המפקדים ושל נותני חסותם הפוליטיים ולחפות על ליקויים.
על כן צה"ל אינו מסוגל להפיק לקחים, שהרי בשביל להפיק לקחים יש לחשוף ליקויים ולהבין את גורמיהם.
לתפיסתו, שורש הבעייתיות של צה"ל היה שהוא הוקם בידי שמאל סוציאליסטי ציוני שהאמין בחזון השלום העולמי ולכן לא טרח להקים צבא מקצועי ראוי אלא הקים מיליציה אזרחית.
כשנכשלה התוכנית ויוקרתו של האצ"ל גברה בקרב האזרחים עקב הצלחות יחסיות של האצ"ל אל מול כשלונות ההגנה, נהגתה ובוצעה תוכנית ב', היא פרשת אלטלנה.
משנתחוור לבן-גוריון שהעלילה משרתת את ההרתעה הישראלית, במיוחד אל מול ערביי ישראל, המשיך ודבק בה עד מותו.
לתפיסתו של מילשטיין בפרשנותו לציונות האסטרטגית של ז'בוטינסקי, מדינת ישראל צריכה להקים אקדמיה צבאית ללימוד הידע הצבאי הקיים, ובנוסף גוף מחקרי אינטלקטואלי לפיתוח תורת הביטחון, שירכז את טובי המוחות מכלל החברה הישראלית, וייתן פתרונות קונקרטיים למצבים השונים, ויהווה גוף יועץ לממשלה בעניני ביטחון.
מילשטיין פיתח תאוריה פילוסופית שלפיה "עקרון השרידות" הוא אבן יסוד בפעולת כל הישויות הקיימות בעולם.
במרכזה ההנחה אותה הוא מבסס על הפילוסוף הפרה-סוקרטי הרקליטוס לפיה "המלחמה היא אבי הכל", כשב"מלחמה" הכוונה לניגודים המאפיינים את הטבע כולו.
בספר "תורת הביטחון הכללית – עקרון השרידות" קובע מילשטיין שעל פי עקרון השרידות האנושי כל הגופים האנושיים שואפים לשרוד, וכי מדובר בדחף שגדול מכל הדחפים האחרים, ונוכח בכל הדחפים האחרים כמרכיב בסיסי.
זהו ניסיון נואש להתגבר על הקץ הוודאי או לפחות לדחותו, הנובע מהפחד הקמאי מפני המוות.
ולכן הביטחון הוא היסוד האונטולוגי של היש באשר הוא.
כל גוף אנושי משקיע אנרגיית שרידות כדי להתמיד את קיומו, בנטרול הנטייה הטבעית לאנטרופיה.
המשימה העיקרית של בני האדם, היא צבירת אנרגיה שרידותית, וכל גוף אנושי חותר לצבור כמה שיותר ממנה לימי סגריר.
באנרגיית השרידות נכללים אמצעים שבני אדם משתמשים בהם כדי לשרוד כמו אינטליגנציה, טריטוריה, רכוש, מוטיבציה ומאמצים פיזיים.
כך שבני אדם עסוקים בעיקר בצבירת אנרגיה שרידותית, שהיא גם בין היתר המניע העיקרי שעומד מאחורי כל הפעילות הכלכלית וצבירת הון קפיטליסטית.
לעתים, נסיון-יתר לצבירת אנרגיה הישרדותית עלול לסכן את קיומו של הגוף הצובר או להפחית את כושר השרידות שלו, כמו התעצמות הצבא הסובייטי לאחר מלחמת העולם השנייה, או התעצמות צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים, או התעצמותו של הצבא העיראקי ופלישתו לכוויית.
כל גוף אנושי מורכב מחלקים רבים.
לכל חלק קיום משלו, ולכל חלק יש תהליכי אנטרופיה.
אינטרס השרידות של כל חלק חזק יותר מעניינו של החלק בקיום הגוף השלם.
האיום החזק והחמור ביותר על כל גוף הוא לא האיום החיצוני אלא דוקא הפנימי, הסתירות בין חלקיו השונים של השלם, בינם לבין עצמם, ובינם לבין השלם.
כל גוף ביקום סותר גוף אחר ומאיים עליו, מפני שהוא תופס נתח של חומר או אנרגיה שעשוי להיות זמין לגוף אחר.
מיתוס הביטחון מעצים מאוד אויבים חיצוניים, ומתעלם מאויבים פנימיים שהם שכיחים יותר ומסוכנים יותר לשרידות של כל מערכת.
האינטליגנציה שהיא יכולתו הייחודית של ההומו סאפיינס ללמוד כיצד לשפר את יכולות השרידות שלו, התפתחה בתהליך אבולוציוני בשל ערכה השרידותי הגבוה.
ככל שהאדם ישקיע באינטליגנציה כך ירבו סיכוייו לשרוד.
תנאי הכרחי להעצמת האינטליגנציה היא תקשורת ברמה גבוהה.
מילשטיין מסיק כי המודל האנתרופולוגי היסודי להבנת התנהגות האדם הוא הקרב, שבו כל צד מתאמץ לנטרל את הצד שכנגד עד כדי השמדתו.
כך בתחום הכלכלי, ביחסים בין בני זוג, בקנאת סופרים ועוד.
את פעולות המדינה קובעים המנהיגים השואפים לשרוד באושר, ומרגישים מאוימים כאשר נשקפת סכנה לשרידותם הפוליטית.
כיוָן שהם דואגים לשרידותם, לעיתים נוצרת סתירה בין הדאגה לעצמם ולשכבה שממנה באו לבין השרידות של כלל האזרחים.
למדינה יש אינטרס שרידותי לטפח בתושביה תחושה של תלות הדדית ולכן היא מטפחת את מוסדות המשפחה, הדת והרגש הלאומי.
במושג ריבונות מדינית נכללת היכולת הלגיטימית הבלתי מוגבלת של המדינה לכפות את רצונה על כלל האזרחים, ולכן מקבלי ההחלטות מכוונים את החוקים, התרבות, הערכים החברתיים והאידאולוגיות כך שיתאימו לרצונם לשמר את יכולת הכפייה הלגיטימית והבלתי מוגבלת שלהם.
אך על פי רוב אין הם מממשים את יכולת הכפייה מפני שהם חוששים מאובדן הסכמה לאומית.
לתפיסת המנהיגים, השרידות של המדינה היא ערך עליון, שתצדיק שימוש בכל אמצעי.
הצבת שרידותה של המדינה בראש כל האינטרסים השפיעה ותשפיע על המין האנושי יותר מכל גורם אחר.
כדי לשמור על שרידותם הקימו המדינות מערכות ביטחון שמרכיביהן העיקריים הם משטרה, צבא וגופים חשאיים.
מערכת הביטחון היא אנרגיית השרידות העיקרית של מערכות פוליטיות.
למערכות הביטחון אופי כפול, הן נועדו להבטיח את קיום המדינה, אבל יש להן אינטרס להבטיח את קיומם שלהם, דבר שלעתים עלול להוות איום על שרידותה של המדינה כמו במקרה של הצבא הסובייטי.
כל מלחמה היא אלימות מאורגנת של בני אדם שנועדה לאיים או להגן על מערכת פוליטית.
כל מלחמה, פנימית וחיצונית היא למען או נגד סדר חדש.
מערכות צבאיות, מכיוָן שהן מערכות היררכיות סגורות ובלתי דמוקרטיות, רמת התקשורת האינטליגנטית בהן נמוכה, וקשה להגיע בהן לחקר האמת, ולכן במערכות אלו אין תהליך של הפקת לקחים אינטליגנטית, אלא תהליך של "הפקת לקחים דרוויניסטית" של ברירה טבעית.
מילשטיין פרסם תאוריה זו בספרים בהוצאה עצמית והיא לא זכתה להתייחסויות בשיח הפילוסופי האקדמי.
עלילת דם בדיר-יאסין – הספר השחור
בספר "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור" טוען מילשטיין שלא היה טבח בדיר יאסין.
את טענתו גיבה מילשטיין בעדויות ומסמכים.
בספרו מציג מילשטיין את הטענות הבאות בנוגע למה שהתרחש בכפר:
הכפר שימש כבסיס ליחידות חצי סדירות שפעלו נגד ירושלים העברית.
לכן לא היה הבדל בין דיר-יאסין לבין כפרים אחרים שהותקפו ונחרבו בערך באותו זמן ותושביהם גורשו על ידי ארגון "ההגנה" וצה"ל בגזרת ירושלים, כמו, אל-קסטל, קאלוניה, סאריס ובית מחסיר.
לכן אין יסוד לטענה כי תושבי דיר-יאסין לא פעלו נגד היהודים ולא סיכנו אותם בשום צורה שהיא.
לפיכך, היתה ליהודים עילה לתקוף את הכפר ולגרש ממנו את תושביו.
חיסול הכפר דיר-יאסין נכלל בפקודת מבצע נחשון (1 באפריל 1948) של אגף המבצעים של "ההגנה", שכן פקודה זאת קבעה כי יש לחסל את כל הכפרים החולשים על הדרך לירושלים.
ההתקפה על דיר-יאסין תואמה עם מפקדת "ההגנה" בירושלים במסגרת "מבצע נחשון", שנועד להבטיח את התחבורה העברית לירושלים.
בפקודת המבצע של "נחשון" נקבע שכוחות "ההגנה" יהרסו כפרים ערביים הסמוכים לכביש לירושלים, המאיימים על התחבורה העברית לעיר.
לא היתה זו יוזמה של האצ"ל.
יחידת פלמ"ח השתתפה בקרב והשלימה את הכיבוש, ולא רק סייעה בחילוץ נפגעים, כפי שפורסם לאחר שנים רבות שבהן הוסתרה גם עובדה זאת.
חלק מההרוגים נפגעו ביריות מכונת ירייה, שנורו מרחוק על ידי אנשי ארגון "ההגנה", שעה שהערבים ניסו לברוח מהכפר המותקף לעבר הכפר עין-כרם, שנמצא מדרום לירושלים.
אש מכונת ירייה זאת פגעה בעיקר בלא-לוחמים, וכן פגעה מהגב גם בלוחמי האצ"ל שתקפו את הכפר.
בדיר-יאסין נהרגו, לכל היותר, 110 ערבים וייתכן גם שהרבה פחות ולא 254. הטבח, כביכול, אחרי הקרב, במחצבה או במקום אחר כפי שטענו אל"ם ד"ר מאיר פעיל ואחרים, לא היה ולא נברא, ורוב ההרוגים נפגעו במהלך הלחימה על ידי לוחמי האצ"ל, לח"י, חטיבת עציוני ופלמ"ח.
אמנם המספר שננקב מקורו היה בהודעת מפקד האצ"ל בירושלים, מרדכי רענן, אך הוא הגזים במספר הנפגעים ופרסם ביום הקרב מספר מוגזם של הרוגים – 240 – כדי להפחיד את הערבים ולפאר את התוקפים.
במהלך הלחימה התברר כי בניגוד למידע שהיה ללוחמים, היו דלתות הבתים עשויות מברזל ולא מעץ, וכדי לפורצן פוצצו אותן באמצעות מטעני חבלה.
מפיצוצים אלה נפגעו ונהרגו חלק מיושבי הבתים.
מילשטיין הוא בן אחייניתה של רחל המשוררת.
הוציא לאור את שיריה ופרסם את הביוגרפיה שלה בספר "שירי רחל - סוד קסמם", וערך שלושה מופעים לזכרה.
הוא אף נקרא בשם "אורי" בהשראת שירה של רחל "עקרה".
בביוגרפיה תקף בחריפות את חברי קיבוץ דגניה א' שגירשו את רחל מקיבוצם לאחר שנודע להם שחלתה במחלת השחפת.
אחיו, רם מואב, היה פרופסור לגנטיקה באוניברסיטה העברית וראש מכון וולקני, ואחותו, רחל מילשטיין, היא פרופסור בדימוס לאמנות אסלאמית באוניברסיטה העברית.
אחיינו, עומר מואב, הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת רייכמן.
נשוי לשחקנית שפרה מילשטיין (לבית בן דוד).
להם שתי בנות, בהן ד"ר דלית מילשטיין, מייסדת "תיאטרון נוצר" ומנהלת שלו לשעבר.
בשנת 2007 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור".
בשנת 2022 זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה, המוענק על ידי מרכז אריאל לביטחון ותקשורת באוניברסיטת אריאל, על הכרכים ז' וח' בסדרת ספריו "בשדות הקרב של מלחמת העצמאות": "ניצחון ערבי במלחמת הדרכים – השמדת שיירות יחיעם, נבי דניאל, חולדה", ו"מבצע נחשון וקרב הקסטל".
"אחרי הכול", שירים, הוצאת קריית ספר, ירושלים תשכ"ה (תחת שם העט מ.
"מלחמות הצנחנים", 1968, הוצאת רמדור.
"המסתערים ראשונה", 1969 הוצאת רמדור.
"שירי רחל ומכתביה בכתב ידה", 1969 הוצאת כנרת.
"דב הבלונדיני", 1970, הוצאת רמדור, על יעקב גרנק.
"רזמח", 1970, מחברות לספרות, על משה יוליש ותולדות "כור".
"בדם ואש יהודה", 1973, הוצאת לוין אפשטיין, על צמיחת העוצמה הישראלית מתחילת ההתיישבות ועד מלחמת יום הכיפורים.
"קדמון וחבורתו", 1974, הוצאת עם עובד, על יוסף ברפל, המוסד לעלייה ב' וצי"ם.
"ראיון מעולם האמת", 1980, הוצאת ספרית הפועלים, על עוזי פיינרמן ותנועת המושבים.
רחל - שירים, מכתבים, רשימות, קורות חייה, הוצאת זמורה ביתן, 1985.
כרך א - יחידה 101; כרך ב - קרב המיתלה; כרך ג - איחוד ירושלים; כרך ד - אביב נעורים.
"ההיסטוריה של מלחמת העצמאות כרכים א–ד", 1989–1991, הוצאת זמורה ביתן.
ארבעת הכרכים תורגמו לאנגלית והתפרסמו בהוצאת "University Press of America", בשנים 1996–2000.
"תככים בבזל - רומן ציוני", 1990, הוצאת ירון גולן.
"פרוץ המלחמה", 1992, הוצאת ירון גולן, (כרך ראשון על מלחמת יום הכיפורים).
"הצליחה שלא הייתה", 1992, הוצאת ירון גולן, (כרך שני על מלחמת יום הכיפורים).
"קריסה ולקחה", 1993, הוצאת מכון שרידות וידיעות אחרונות, (כרך שלישי על מלחמת יום הכיפורים).
"סיירת שקד", 1994, הוצאת ידיעות אחרונות (יחד עם דב דורון).
"קץ החיים" הוצאת שרידות 1994 (עם אריה טפר-עמית).
"תיק רבין: איך תפח המיתוס", 1995, הוצאת מכון שרידות, התפרסם באנגלית בהוצאת גפן ב-1999 התפרסם ברוסית בהוצאת שרידות ב-1977 ובאנגלית בהוצאת גפן ב-1999.
"שירי רחל סוד קסמם" (ביוגרפיה וכן כל השירים לרבות טיוטות ושירים היתוליים), מהדורה שישית מורחבת, 1997, הוצאת שרידות.
"קריסה ולקחה - מהדורה מורחבת", 1999, הוצאת מכון שרידות.
"תורת הביטחון הכללית - עקרון השרידות", 1999, הוצאת מכון שרידות.
במקביל התפרסמה גם מהדורה אנגלית.
תולדות מלחמת העצמאות, א-ד, 1999, הוצאת שרידות.
"תיק רבין - מיתוס ושברו", 2005, הוצאת מכון שרידות.
"על מה חלמנו" (עם גדעון אריאל) 2006, הוצאת שרידות.
"עלילת דם בדיר יאסין - הספר השחור", 2007, הוצאת המדרשה הלאומית ומכון שרידות.
עוסק בהפרכת הטענה שהיה טבח בדיר יאסין במלחמת העצמאות.
הספר זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר לשנת תשס"ח.
"נבי סמואל - הכתובת על הקיר שלא נקראה", 2009, הוצאות המדרשה הלאומית ומכון שרידות.
"דרך רבין מורשתו", 2010, הוצאת שרידות.
תורת הביטחון הכללית - עקרון השרידות, הוצאת שרידות, 2011, התפרסם באנגלית באנגלית בהוצאת שרידות ב-2011.
"לידת האומה הפלסטינית מתוך המיתוס של דיר יאסין" (באנגלית) 2012, הוצאת גפן.
"הופקרו למוות - על הפוליטיקה של מח"ט 'גבעתי' בתש"ח", שרידות, המדרשה הלאומית ומנדלי מוכר ספרים, 2013.
ספרו על הביוגרפיה הצבאית של אהוד ברק התפרסם ב-15 פרקים ב-NFC ב-2013.
"גלגל המנוף של ההיסטוריה - התגבשות הציונות האסטרטגית של ז'בוטינסקי", הוצאת מכון ז'בוטינסקי 2016.
"ניצחון בסבירות נמוכה - אמיתות על מלחמת יום הכיפורים", הוצאת אפי מלצר ושרידות, 2017 (בהשתתפות חברי הפורום לאזרוח תחקירי קרבות והפקת לקחים).
אורי מאיר (נולד ב-4 באוגוסט 1946) הוא ויולן ומנצח ישראלי-קנדי.
אורי מאיר נולד בטרגו מורש, רומניה.
בגיל צעיר עלה ארצה וולמד בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב ובאוניברסיטת תל אביב.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בשנת 1964, כשהיה עדיין תלמיד תיכון ע"ש "תלמה ילין" בת"א מחזור ד', אותו סיים במגמת מוזיקה קלאסית.
אורי מאיר היה עוזר מנצח של תזמורת הגדנ"ע בשנים 1964-1970 וחבר בתזמורת הפילהרמונית הישראלית בעונת 1967-1968. משזכה במלגת לימודים בשנת 1968, עבר לניו יורק ללמוד אצל ז'אן מורל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד.
הוא היה עוזר למנצח תזמורת הנוער של ניו יורק וויולן ראשי בתזמורת הסימפונית האמריקאית של לאופולד סטוקובסקי.
בשנת 1970 התקבל כמשנה לוויולן הראשי של התזמורת הסימפונית של מונטריאול ובשנת 1980 התמנה למנצח חבר.
בשנים 1981 עד 1994 היה מאיר מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אדמונטון בקנדה.
כמו כן היה מנצח ראשי של תזמורת לונדון (1988 - 1994) ויועץ אמנותי לסינפונייטה הישראלית באר שבע (1991 - 1999).
אורי מימון (16 בדצמבר 1946 – 18 באוקטובר 1973) היה מתווה הדרך של חוגי סיירות, שנקראו על שמו לאחר מותו.
מימון נולד בחיפה והתחנך בבית הספר הריאלי ובתנועת הצופים.
בסיום התיכון התנדב לשרת בנח"ל, נטל חלק בגרעין בקיבוץ חצרים והתנדב לשנת שירות נוספת עם הגרעין כמדריך נוער בירוחם.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1964, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח, שירת בסיירת הצנחנים כלוחם ולאחר מכן יצא לקורס מפקדי כיתות.
במלחמת ששת הימים לחם במסגרת חטיבת הצנחנים 55 שנטלה חלק במערכה על ירושלים.
הוא נפצע אך סירב להתפנות וחזר לפעילות ביחידתו.
עם תום שנת השרות בירוחם, החל את לימודיו ב.
בין יתר פעילותיו באוניברסיטה שימש כעוזר הוראה לפרופסור שלמה אבינרי ועבד במשרד החינוך כרכז פעילות בעיירות הפיתוח וכעוזר אישי למנכ"ל המשרד אלעד פלד.
לאחר סיום התואר המשיך אורי את לימודיו באוניברסיטת מישיגן באן ארבור שבארצות הברית.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, עזב את לימודיו וחזר לישראל כדי לקחת חלק בלחימה.
בהגיעו לישראל התקשר לאמו כדי שתחשוב שהוא נמצא עדיין בארצות הברית, כיוון שלא רצה להדאיג את המשפחה.
הייתה זו שיחתו האחרונה עם משפחתו.
אורי נהרג תוך כדי לחימה ביחידת קומנדו מצרית בגדה המערבית של תעלת סואץ.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בשנת 2024 הוצב בשכונת רוממה שבחיפה פסל זיכרון לזכרו של אורי וחבריו.
הפסל הוקם על ידי המלחינה וחוקרת הזמר ציפי פליישר, בת המחזור של אורי בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
מיימון היה חובב טיולים ונהג לערוך מסעות רגליים בישראל עם חבריו.
חבריו לגרעין הקימו לזכרו את האגודה ע"ש אורי מימון, המפעילה את חוגי הסיירות על שמו על מנת להנציח ולפתח את מורשתו, ולקרב את ערך אהבת הארץ לבני נוער בישראל.
אורי לוברני (7 באוקטובר 1926 – 5 במרץ 2018) היה דיפלומט ואיש ציבור ישראלי.
נולד בחיפה למשפחה אמידה, בנו היחיד של ד"ר אהרון לוברני, וטרינר בעיריית חיפה ומידידיו המקורבים של חסן שוכרי.
בבעלות משפחתו היה פנסיון טלטש.
הוא למד בבית הספר הריאלי והיה פעיל בצופים.
היה שותף בארגון ההעפלה ושירת במלחמת העצמאות בתור קצין מודיעין בחטיבה שבע ובחטיבת יפתח.
לאחר המלחמה הצטרף למשרד החוץ, והיה מזכירו של משה שרת.
ב-1956 התמנה ליועץ לענייני ערבים לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ופעל, בין השאר, לשילוב בני העדה הדרוזית בצה"ל.
ב-1963 החליף את יצחק נבון בתפקיד מנהל לשכת ראש הממשלה בן-גוריון, והיה הראשון ששמע ממנו על כוונתו להתפטר, בין השאר בעקבות דרישתו של בן-גוריון (שלא נתקבלה בהנהגת מפא"י) למנות ועדת חקירה ממלכתית למה שכונה "העסק הביש".
בסוף 1964 התפטר מתפקיד זה, לדבריו, מכיוון שראש הממשלה לוי אשכול לא נתן בו אמון מלא.
ב"על המשמר" נטען שהוחלף בגלל נאמנותו לבן-גוריון.
לוברני שב למשרד החוץ, נשלח ללמוד צרפתית בפריז, וביולי 1965 נתמנה לשגריר ישראל באוגנדה (לאחר שהוצע לו לבחור בין להיות שגריר בפינלנד או באוגנדה), שם קשר קשרים עם אידי אמין, שהיה אז סגן הרמטכ"ל.
בו-זמנית, שירת גם כשגריר לא-תושב ברואנדה.
בשנת 1968 התמנה לשגריר ישראל באתיופיה במקומו של חיים בן-דוד, שנספה בתאונת מטוס בנובמבר 1967. לובראני ריכז באתיופיה את הסיוע הישראלי שהתרכז בצוותים ישראליים של גאולוגים, מומחים לכותנה, רופאים, ומומחי מלונאות.
בשנת 1971 התמנה לתפקיד בכיר בקונצרן כור.
בשנת 1973 החליף לובראני את מאיר עזרי בתפקיד שגריר ישראל באיראן.
לובראני היה בקשרים הדוקים עם השאה מוחמד רזא שאה פהלווי והיה בין הראשונים שהזהירו מבעוד מועד כי קרב הקץ על משטרו של השאה.
ב-1978 החליף אותו בתפקיד יוסף הרמלין.
ב-1979 פרש לוברני לעסקים פרטיים.
בין השנים 1983–2000 שימש כמתאם פעולות הממשלה בלבנון, במסגרת זו היה מעורב במגעים עם נביה ברי, מנהיג תנועת אמל, לשחרורו של רון ארד, וכן שימש ראש משלחת ישראל למשא ומתן עם לבנון במסגרת שיחות מדריד.
לאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון ביוני 1985 ביקש אורי לוברני לשוב לעסקיו, אולם מאחר שהמדיניות הישראלית בדרום לבנון הייתה מורכבת ומסובכת, ביקש ממנו שר הביטחון יצחק רבין לדחות את התפטרותו.
ב-1990 ניהל את המגעים הדיפלומטיים בין ישראל לאתיופיה שהובילו למבצע שלמה.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 עבר לוברני לשמש כיועץ לשר הביטחון.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 2010, אז עבר לתפקיד יועץ לשר לנושאים אסטרטגיים, משה יעלון.
בנובמבר 2015 פרש משירות המדינה.
בשנת 2014 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
לוברני היה מהדמויות המזוהות ביותר עם תקופת רצועת הביטחון הישראלית, בהיותו מתאם פעולות הממשלה בלבנון.
לוברני הלך לעולמו במרץ 2018, בגיל 91.
בתו טלי לוברני היא שחקנית ומתרגמת.
אורי לוי (30 באוקטובר 1931 – 6 במרץ 2025) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, מדבב ומנהל תיאטרון ישראלי.
לוי נולד בתל אביב וגדל בפתח תקווה.
למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בגיל 16, הצטרף לארגון ההגנה.
היה חבר בהכשרה בקבוצת כנרת, היאחזות בתל גזר וחבר קיבוץ יזרעאל.
בשנת 1952 הצטרף לתיאטרון האהל, ובמשך שלוש שנים הופיע בתפקידים מרכזיים בהצגות: "אלדורדו", "תה וסימפתיה", "הם ידעו מה רצונם", "העיר הזאת", "סוף העולם", "הדגן הוא ירוק" ועוד.
ב-1955 הוזמן על ידי יוסף מילוא להצטרף כשחקן קבוע בתיאטרון הקאמרי.
בין תפקידיו הבולטים: "מריוס", "כנרת כנרת", "אדם לכל עת", "קוריולנוס", "נפוליון - חי או מת!", "בשפל", "ירמה", "מלאך האבן", "מנהל הבית" ועוד.
ב-1960 הופיע בלונדון בתיאטרון "וורק שופ" בניהולה של ג'ון ליטלווד במחזהו של ויליאם סארויאן "סם הקופץ גבוה מכולם".
דשא-פשנל) במחזמר "הרוטשילדים" וכן בהצגות בתיאטרון הפרטי: "למה לא הלילה", "האדיוטית", "משפט מרי דוגן" ועוד.
בשנת 1985, הופיע לצד חנה מרון בהצגה "אח, הימים הטובים" מאת סמואל בקט בתיאטרון הקאמרי.
ב-1995 נבחר לתפקיד מנכ"ל תיאטרון גשר.
בתקופת ניהולו הפך "פרויקט התיאטרון לעולים" לתיאטרון גשר, הגיע להישגים נכבדים ותפס מקום נכבד בשורה הראשונה של התיאטראות בארץ ומחוץ לה.
לוי זכה בשם התיאטרון בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן והמרכז האקדמי רופין.
בנוסף קיבל התיאטרון את אות ארגון ליונס על התרומה לפיתוח התיאטרון בישראל, ועל מפעל חיים בתחום קליטת אמנים ושחקנים עולים חדשים.
הוא פרש מניהול תיאטרון זה באוקטובר 2007.
באוקטובר 2008 התמנה לחבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות ונבחר לשמש כיו"ר המדור לתיאטרון.
בתפקידים אלה שימש עד אוקטובר 2014.
במרץ 2012 יצא לאור ספרו "תיאטרון בגוף ראשון", עדות אישית לסיפורו של התיאטרון העברי.
בשנת 1955 שיחק לוי בסרט הקולנוע "גבעה 24 אינה עונה", בתפקיד לקוח בבית הקפה בתקופת המנדט הבריטי.
ב-1972 שיחק לוי בתפקיד הראשי בסרטו של ברוך דינר - "הצד השני".
ב-1975 שיחק בסרטו של מיכאל קאליק "שלושה ואחת".
ב-1976 שיחק בסרט "מבצע יונתן"
בשנות ה-80 של המאה ה-20 דיבב את פייטרו רוסי (אבא של מרקו) בסדרה "הלב" ואת דוקטור ג'יימס שיגל ולורד ג'ראלדאן ב"מקרון 1".
כמו כן שיחק בסרטים "רומן בהמשכים" (1985), גילם את נציג האליאנס בסרט "ברלין ירושלים" (1989); וגילם את מפקד בית הסוהר בסרט "מאחורי הסורגים 2" (1992).
כמו כן השתתף בעשרות סרטים בין-לאומיים, בהם: "השליח לפקין", "לפני בוא החורף", "אישה ושמה גולדה", "מזימות בירושלים", "המתופפת הקטנה", "ירח 02", "אשנטי", "הבית ברחוב גריבלדי" ו"השגריר".
ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
משנת 1954 היה לוי נשוי לעיתונאית והתסריטאית טלילה לוי בן-זכאי עד למותה בשנת 2023. לזוג בת.
נפטר ב-6 במרץ 2025 בגיל 93, והובא למנוחות בקיבוץ עינת לצד אשתו.
אחיו היה תת-אלוף אשר לוי.
תיאטרון בגוף ראשון - סיפורו של התיאטרון העברי (2012)
אורי לשמן (נולד ב-22 באפריל 1969) הוא מוזיקאי רב תחומי, מלחין, מנצח ומעבד, יזם ואיש חינוך ישראלי.
הוא המנהל של מיזם "קידום דיאלוג באמצעות המוזיקה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב" וכן המייסד והמנהל הכללי של האתר "Pick a Music", ביחד עם אמנון הרציג ו-אביעד מיתר.
משנת 2012 לשמן הוא המנהל האמנותי של פסטיבל "צלילי ילדות" בחולון.
בת זוגו היא זמרת הסופרן מאי ישראלי לשמן.
לשמן הוא תלמידם של פרופ' יצחק סדאי ופרופ' נעם שריף.
ב-2007 קיבל את הדוקטורט שלו PhD במחלקה למוזיקולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן.
נושא הדוקטורט: "טקסט וסבטקסט במוזיקה של קורט וייל בין השנים 1933-1935".
את לימודיו לתואר ראשון ושני עשה באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב: M.A בניצוח תזמורת, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות יתרה, ב-2001. B.A בקומפוזיציה ובניצוח תזמורת, האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב, בהצטיינות, ב-1998.
את לימודי התיכון עשה בתיכון ע"ש תלמה ילין, מגמת המוזיקה.
ב-2014 זכה אורי לשמן בפרס שרת התרבות ליצירה בתחום הציונות על יצירתו "יריד המזרח" אותה כתב לטקסטים של המשורר חיים גורי.
זוכה מלגת קרן התרבות אמריקה ישראל להשתלמות במחיצתו של זובין מהטה ב-Bayerische Staatsoper במינכן.
במהלך שהותו השתלם אף בניצוח אופרות רנסאנס ובארוק עם אייבור בולטון.
זוכה מלגת הנשיא באוניברסיטת בר-אילן לדוקטורנטים מצטיינים למחקרו על המוזיקה של קורט וייל.
זוכה תעודת הצטיינות מיוחדת מהכנסת לדוקטורנטים מצטיינים.
ייצג את ישראל מטעם איגוד הקומפוזיטורים בכנס הבינלאומי של אגודת הקומפוזיטורים של יבשת אסיה שנערך בפיליפינים, שם ניצח על יצירתו "דברי שיכחון ושלווה".
זכה בפרס מטעם קרן רבינוביץ' לאמנויות על יצירתו "לאה".
זכה בפרס ראשון בתחרות הקומפוזיציה של האקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב על יצירתו "כתר מלכות".
זוכה פרס "מארק יגודה" על יצירתו למקהלה "בעין דור".
לשמן מרצה בכמה מוסדות מרכזיים בארץ: במרכז הבינתחומי הרצליה - בבית הספר לתקשורת, במרכז נבזלין לעמיות יהודית במסגרתו פיתח ומלמד קורס שנתי של עשרים ושש הרצאות שנקרא "השיר הישראלי בראיה היסטורית, חברתית ותרבותית".
בסדרת הרצאות זו, הזמר העברי מהווה גם כלי שדרכו לומדים הסטודנטים על תולדות הציונות, הקמת המדינה, שירה עברית, לשון עברית, זהות ישראלית וכמובן על היצירה התרבותית הישראלית.
לשמן מרצה במכללת לוינסקי לחינוך; מרצה במסלול המצטיינים בקריה האקדמית אונו; מרצה קבוע בהשתלמויות מורים עבור משרד החינוך; בבית הספר "מיוזיק"; מרצה מטעם "אסכולות", האוניברסיטה הפתוחה; מרצה מטעם מכון מגיד, האוניברסיטה העברית; מרצה במכון אבשלום ובמכללת השחר.
כמו כן מרצה אורי לשמן בקתדרות שונות ברחבי הארץ, ארגונים חברתיים וארגונים עסקיים.
הלחנה, ניהול מוזיקלי של פרויקטים רב תחומיים
לשמן עוסק בהלחנה, הפקה, עריכה וניהול של קונצרטים, סדרות מופעים והרצאות.
הוא מתרכז בהלחנה, שימור, חידוש והנחלת הזמר העברי, השירה העברית ומוזיקה של עדות ישראל.
בשנים האחרונות מוזמנים ממנו בקביעות יצירות ושירים לערבי ההוקרה למשוררים ישראליים.
יצירותיו מנוגנות בחו"ל ובאולמות רבים ברחבי הארץ.
להלן מספר דוגמאות מהשנים האחרונות
פרויקט יוטיוב, "קולו של הלב"- חידושים לשירי לאה גולדברג.
"קול המילים" – סדרת מופעים של שירה ומוזיקה בבית אביחי.
"ארץ האש" עם המשורר חיים גורי.
"פגישות לאין קץ" – מופע המוקדש למשורר נתן אלתרמן, צוותא תל אביב.
"יריד המזרח" יצירה לזמרים, שחקנים ותזמורת ע"פ טקסטים של חיים גורי עם הקאמרטה הישראלית ירושלים, תיאטרון ירושלים.
"השירים של חיי" סדרת מופעים של שירה ומוזיקה בתיאטרון צוותא.
"אומרים שהיא קוקו" קברט שירה עם השחקניות רמה מסינגר ושרית וינו אלעד בפסטיבל אישה, חולון.
סדרת מופעים של שירה ומוזיקה בתיאטרון צוותא.
"שרים משוררים" סדרת מופעים של שירה ומוזיקה בבית אבי-חי.
קונצרט מיוחד המוקדש לשירי המשוררים שהלחין בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, כפר בלום.
"נשים משוררות אהבה" מופע המוקדש לשירי משוררות בתיאטרון צוותא.
"שירים שנולדו בצוותא" סדרת מופעים בתיאטרון צוותא.
מופע המוקדש לשירי משוררים בהלחנת אורי לשמן בתיאטרון צוותא.
"קצה של חוט" קברט שירי משוררים עם השחקן דרור קרן בתיאטרון הקאמרי.
"לאה" (מונו-אופרה) – יצירה מקורית לשחקנית-זמרת-רקדנית ולתזמורת קאמרית, התזמורת הקאמרית הישראלית.
משנת 2003 מוזמן לשמן באופן קבוע לנצח על התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג וכמו כן הוא משתתף קבוע בפסטיבל "MIAGI" הנערך כל שנה בדרום אפריקה.
בשנים האחרונות מגיש לשמן באופן קבוע, מדי שבוע, תוכנית רדיו על מוזיקה קלאסית ב-106.2 FM, תחנת הרדיו של המרכז הבינתחומי.
כמו כן מגיש תוכניות ספיישל בקול ישראל.
לאה – מונו אופרה לשחקנית-רקדנית-זמרת, פסנתר, עוד וכלי הקשה
רקוויאם לאמא – לזמרת ושמינייה.
בעין דור – יצירה למקהלה
ברניקי – לשחקנית, 3 זמרים-שחקנים, פסנתר וצ'לו
כתר מלכות – למצו סופרן, כינור, ויולה, וצ'לו.
אלגיה – חליל אלט; קרן אנגלית, צ'מבלו, 2 תיבות סיניות
דברי שכחון ושלווה – חליל, קלרינט בס, ויולה, ויברפון, זמרת אלט ונבל.
שלושה פרקים לאבוב, קלרינט ובסון
אגי משעול: למה כה תרחיק, רגעי קסם, מי יברכך, אם תקום האישה ממיטתה
אורי צבי גרינברג: כריתת כנף, שיר נס השיר
אמיר גלבע: את שאהבה נפשי, קרן ראשונה, בביתנו היה חתול ענק, ככה כמו שאני הולך
דודי שכטר: אז אבוא אל הבית פנימה
דרור קרן: הנה הנה, תמונה על קיר
זלדה: הימים הבוערים, כאשר היית פה
חוה פנחס-כהן: אלוהים אחרים, כלבתא, וידוי
חיים גורי: זיכרון חיפאי, השרב הזה, חשבון עובר, רבת צררוה, סמירה האומכולתומית, יהיה רע, נוקטורנו, צפוף, עפר ואפר, עסקת חליפין, ארץ האש
כרמי: ידעתי אהבה, פתיחה, שיבה, פרשת מיים
יהודה עמיחי: רועה ערבי, אני עליו השלום, ירושלים, מן המקום בו אנו צודקים
יונה וולך: אני ערה, סיפון דמו, בעיות זהות, הבית ריק
ישראל בר כרכב: משתה רקוויאם, מומיות היי דיפינישן
לא צוין שם: שיר לירושלים
לאה גולדברג: ציפור כתומה, זמר, סנונית מאוחרת, על גבול האור, את אלוהי ראיתי בקפה
נגה יתומי רביב: אומרים שהיא קוקו, שיר לירושלים
נתן אלתרמן: הזר מקנא לחן רעייתו
נתן זך: במה להמתיק ימים, כשבדידות אינה פחד, הציפור כבר לא מזמרת, משנה לשנה
נתן יונתן: באותו גל, אישה ממתינה בפינה
פנחס שדה: אדמה, שפתי ישנים, עוד מעט, איך זינג וי א פייגאלע, סתיו
רוני סומק: שיר לילדה שכבר נולדה
אורי מאור (1 בינואר 1937 - 14 באוגוסט 2016) היה פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
למד בתיכון חדש וסיים את לימודיו שם ב-1954. סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בשנת 1959 ודוקטורט במכון ויצמן בפיזיקת חלקיקים בשנת 1963. בין השנים 1959 ל-1963 שירת בצה"ל ביחידת מחקר.
בשנת 1968 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1971 מונה לפרופסור במוסד, לימד וחקר בו עד ליציאתו לגמלאות בשנת 2005.
השתתף בכתיבת ספר הלימוד למכניקה קלאסית באוניברסיטה הפתוחה והיה יועץ לפיתוח הקורס בתורת הקוונטים ובפיזיקה מודרנית.
התראיין בספרו של צבי ינאי, "שיחות עם מדענים".
מאור היה חבר במספר התארגנויות שמאל במהלך שנותיו.
הוא היה חבר בקבוצת האקדמאים "עד כאן" שפעלה נגד מה שכונה על-ידם הכיבוש ביש"ע, עד להסכמי אוסלו, וכן היה חבר במועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף.
יצר קשרים עם מספר נציגי אש"ף אשר ישבו באירופה ובאמריקה, בהם עיסאם סרטאווי ונימר חמאד (עד מותו ב-2016, יועצו המדיני של אבו מאזן).
נישא בשנת 1963 לשילה אוסטין.
אב לשלוש בנות, יסמין - רופאה בתל השומר (מחלות זיהומיות), הדס - אוצרת מוזיאון, ועירית - פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת לואיזיאנה שבארצות הברית.
מבוא לחלקיקים אלמנטריים, האוניברסיטה המשודרת, 1980
מכניקה, האוניברסיטה הפתוחה, יחד עם פרופ יורם קירש, אורה מאור ויוסף זלצמן.
מודלים לתיאור יצירה מרובה: של מזונים באנרגיות גבוהות, האוניברסיטה העברית, 1963
אורי כוכבא (8 בפברואר 1910 – 23 בנובמבר 2001) היה חבר קיבוץ נען, אמן ומנהל ארכיון יד טבנקין.
כוכבא נולד בשם ואלטר קוֹך (Walter Koch) בעיר ליסא (Lissa) שבגרמניה.
היה פעיל בתנועה הציונית, ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30. ב-1934 הצטרף לקיבוץ נען, והיה חבר בו עד יום מותו.
ב-1938 נשלח להולנד כדי להכשיר בני נוער לעלייה לארץ במסגרת תנועת החלוץ.
עם פלישת הגרמנים להולנד במהלך מלחמת העולם השנייה נעצר כנתין מדינת אויב (פלשתינה-א"י) ונשלח למחנה מעצר.
בסיום המלחמה במאי 1945 שוחרר ונישא לעדינה לבית ון-קובורדן, שאותה הכיר בעת פעילותם בתנועה הציונית.
בשנת 1957 יצא שוב לגרמניה המערבית להדריך בני נוער יהודי.
לאחר חזרתו היה פעיל בקיבוץ וב-1976 החל לעבוד בסמינר אפעל של הקיבוץ המאוחד והיה מנהל ארכיון יד טבנקין.
כוכבא נפטר בקיבוצו ב-23 בנובמבר 2001.
כוכבא היה אחיהם של שמעון אבידן (1911–1994), מייסד ומפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות ורכז הביטחון של הקיבוץ הארצי ושל חנה.
הוא היה גיסו של יהודה שמעוני (לואי ון-קובורדן), מבכירי חברת אל על וקצין המבצעים שלה, שהיה מאלו שסייעו לצוות המוסד שלכד את אייכמן.
אשתו עדינה (1917–2008) הייתה אלמנתו של יואכים סימון (שושו) (1919–1943), לוחם המחתרת היהודית שהתאבד לאחר שנאסר על ידי הנאצים ועונה קשות.
אורי ועדינה השאירו אחריהם שלושה בנים: יכין, קברניט באל על ואמן מוערך; יוסף, איש היי-טק בכיר; ובן מאומץ - אפרים, שהוריו נספו בשואה - חבר קיבוץ נען; נכדים ונינים.
מרב פעילותו השקיע בציור ובנגינה (קלרינט בעיקר).
את פעילותו כצייר החל בעת היותו עצור במחנות בגרמניה, ואכן רוב יצירותיו תרם לבית לוחמי הגטאות.
גם לאחר שחרורו המשיך באמנות הציור בסטודיו בקיבוץ.
בנו יכין ממשיך את מסורתו.
אורי לויט (23 באפריל 1938 - 4 באוקטובר 2001) היה איש עסקים, כלכלן, יזם ובנקאי ישראלי שמילא שורה של תפקידים בכירים במשק הישראלי.
אורי לויט נולד וגדל בשכונת נשר הסמוכה לחיפה בשנת 1938. הוא הדריך בתנועת הנוער העובד והלומד והקים עם חבריו את גרעין "רעות".
לויט שירת בצה"ל בנח"ל המוצנח ולחם במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
לויט היה ממקימי קיבוץ עין גדי, עלה במסגרת הגרעין השני ושימש כגזבר ומזכיר הקיבוץ, בו יזם את ענף תיירות המרפא.
הוא הביא למקום את קבוצת הנופשות הראשונות שנודעו בכינוי "הבנות של לויט".
לאחר מכן, הלך לויט ללמוד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה.
בשנת 1962 החל לעבוד בסניף הראשי של בנק הפועלים בחיפה כפקיד מן השורה, ממנו התקדם במהירות בסולם התפקידים עד לניהול הסניף.
הצלחתו הובילה למינויו לתפקיד מנהל אגף סחר חוץ בהנהלה הראשית של הבנק בתל אביב.
בשנת 1979 התמנה לויט למנכ"ל "החברה להשקעות של בנק הפועלים", שאותה הצליח להפוך תוך מספר שנים מחברה קטנה שעסקה בעיקר במימון פעילויות פיננסיות חוץ בנקאיות לגוף השקעות דינמי ולאחת החברות המובילות בישראל בקידום השקעות מגוונות בתעשייה, טכנולוגיה מתקדמת, תקשורת, פרסום, מחשבים, סחר, נדל"ן ותחומים נוספים.
בין ההשקעות הבולטות והמוצלחות היו ההשקעה ב-1983 בחברת "טלדאטה תקשורת" והשקעה ב-1992 בחברת הזרע (1939).
ההשקעה בחברת התקשורת טלדאטה הובילה להנפקת החברה בהצלחה גדולה בארצות הברית.
היא זכתה בפרס היצואן המצטיין והתפתחה לחברת ענק בעלת חברות בנות שהונפקו והצליחו בזכות עצמן.
חברת הזרע לגידול ושיווק זרעים לשוק המקומי וליצוא הייתה בלתי רווחית אך באמצעות ההשקעה והניהול הנכון הפכה לבעלת מוניטין בארצות רבות ונחשבה לאחת מחברות הזרעים האיכותיות בעולם.
השקעות בולטות נוספות שביצעה הפועלים השקעות תחת ניהולו של לויט היו בחברות: אורלייט חברה להנדסה, מת"ב מערכות תקשורת בכבלים, טלדור, "מקסימדיה", רשת חברת תקשורת והפקות (1992), "טרנסכלל סחר", מבני תעשייה, "אופיר אחזקות", "פועלים ליסינג" וחברות נוספות.
תחת הנהגתו של לויט, שכיהן במקביל כדירקטור ב-46 חברות, הציגה הפועלים השקעות רווחיות עקבית ומרשימה, שהיטיבה עם בעלי המניות.
שווי החברה עלה בתקופתו מ-5 מיליון דולר (1979), עד ל-280 מיליון דולר, השווי לפיו היא נמכרה ב-1996 לקבוצת ההשקעות דוברת-שרם (לימים שרם-פודים-קלנר) שהקימו אהרן דוברת ויצחק שרם.
זאת בעקבות דיוני ועדת דוד ברודט לצמצום הריכוזיות במשק הישראלי, שהמליצה על צמצום החזקות הבנקים בתאגידים ריאליים.
פעילותו הענפה של לויט זכתה לאזכורים מחמיאים בתקשורת.
לקראת הנפקתה של טלדאטה, ב-29 בינואר 1992 דווח בעיתון הארץ כי "מניית פועלים השקעות הייתה ההשקעה המוצלחת ביותר מבין מניות המשתנים....היא המריאה בבת אחת ברציפות ובעקביות ב-54%, תוך כשלושה שבועות".
בעקבות ההנפקה דיווח העיתון גלובס ב-3.1.93, כי "את שנת 92' סיימה חברת הפועלים השקעות בעלייה של כ-424%.
בינואר 92' שווי השוק שלה עמד על 36 מיליון דולר, ובסוף 92' הוא הגיע ל-180 מיליון דולר...".
חודש לאחר מכן ב-3.2.93 נכתב בהארץ: "בשבוע האחרון שאלו אותנו במדור הבורסה ב"הארץ" לפחות 20 פעם "מה קרה בפועלים השקעות".
שיאנית עליית השערים בבורסה ב-92' המשיכה בחודש הראשון של 93' בקצב העלייה המדהים שלה, וצברה כבר 69%!".
לויט, למרות ההצלחות, נותר אדם צנוע, ונמנע מלהתבלט ומיעט להתראיין.
ב-23.10.96 פרסם "הארץ" כתבה מקיפה על פועלים השקעות והישגיה הרבים תחת שרביט הניהול של לויט.
עד לפני 3 שנים נהג שלא לדבר כלל עם אמצעי התקשורת...".
ב-16.1.97, לקראת עזיבת בנק הפועלים, ניסה עיתון "גלובס" לנתח את אישיותו והסיבות להצלחתו של לויט וכתב כי "אורי מי?
מנכ"ל פועלים השקעות, מחברות האחזקה הגדולות במשק, מעולם לא טרח להאדיר את שמו ברבים".
בשנת 1998 התמנה לויט לסגן יו"ר מועצת המנהלים של חברת דנקנר השקעות, וחברת מת"ב-מערכות תקשורת בכבלים.
הוא היה אחראי על פעילות התקשורת, האחזקות והנדל"ן.
בתחום התקשורת היה מיוזמי וממקימי חברת פרטנר שתחת עינו הפקוחה הפכה לחברת התקשורת הסלולרית המובילה בישראל באותה תקופה.
בין היתר ליווה לויט את חברת הטלפונים Netia בעלת פעילות רחבת היקף בפולין בתהליך הקמתה והתבססותה ועד להנפקתה המוצלחת.
בשנת 2000 יזם לויט את הקמתה של חברת "Israel Healthcare Ventures" והקים אותה יחד עם שותפים מאנגליה.
תחת ניהולו בוצעו גם שתי השקעות ראשונות ומוצלחות בחברות: CardioDex ו-OreSense.
לויט נפטר ב-4 באוקטובר 2001, ונקבר בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
הוא הותיר אחריו את אשתו אירית, ארבעה ילדים ושתי נכדות.
אוּרי לוי (נולד ב-25 בינואר 1952) הוא עיתונאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
מבכירי שדרני הספורט בישראל, לשעבר מנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון, שבו הוא עבד משנת 1977 עד 2017, עת עבר לתאגיד השידור הישראלי.
לוי נחשב לאחד משדרני הספורט המובילים בישראל.
הוא שידר רבים מהמשחקים של קבוצות הכדורסל של מכבי תל אביב והפועל ירושלים בגביעי אירופה, וכן אירועי ספורט במשחקים אולימפיים ובמסגרות אחרות.
אחד השידורים הזכורים שלו היה הקרב של יעל ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992), שהקנה לה מדליית כסף, ומדליה אולימפית ראשונה לישראל.
לוי נולד בישראל להורים יוצאי בולגריה.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו הוא נרשם לקורס כתבי ספורט, בעקבות מודעה שפורסמה בעיתון.
את הקריירה העיתונאית שלו החל בשנת 1977 ב.
בתקופת מלחמת המפרץ שידר לוי מאולפן החירום הלילי.
במהלך האינתיפאדה הוא עשה סדרת כתבות בשטחים, ולדבריו "זה היה מסוכן וחווייתי".
מאוחר יותר ערך לוי את תוכנית החדשות מבט במשך 5 שנים.
לוי שימש בתפקידים ניהוליים בערוץ הראשון.
הוא התמנה למנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון בשנת 2004 וכיהן בתפקיד עד 2009. לוי הוביל את החטיבה בסדרה של מבצעי שידור הכוללים את ההתנתקות, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה ושתי מערכות בחירות.
בתקופתו נעשו השינויים וריענון הפורמט במהדורת "מבט", בהם גם מינויים של ינון מגל ומרב מילר לתפקיד מגישי המהדורה.
ביום של הרצח בברנוער בתל אביב באוגוסט 2009 בחר הערוץ הראשון לא לשדר מבזק חדשות בנושא, בעקבות הביקורת על כך, הודה לוי בטעות ולקח אחריות עליה.