tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק ממאמציו ליצירת סביבה נקייה, הכריז קפרטון ב-13 באוגוסט 1992 על הקמת תוכנית שיקום הנחלים של וירג'יניה המערבית, שהוקדשה לטיפול בניקוז הרעלים בתעשיית המכרות.
לקראת תום תקופת כהונתו השנייה, שימש קפרטון ב-1996 כיושב ראש אגודת המושלים הדמוקרטים, כחבר בוועד מנהל של אגודת המושלים הלאומית, וכחבר במועצה המייעצת למדיניות בין-ממשלתית לסחר.
הוא היה יושב הראש של הנציבות האזורית של הרי האפלצ'ים, מועצת החינוך הדרומית, ושל מועצת מדיניות הצמיחה של הדרום.
חוקת וירג'יניה המערבית מונעת ממושל המדינה מלכהן ביותר משתי תקופות כהונה רצופות.
כך הסתיימה כהונתו של קפרטון בינואר 1997. בבחירות של 1996 הוא תמך במועמדותו של המושל לשעבר ססיל אנדרווד מול פריט, מהלך שהוביל לפיצול במפלגה ולתחושות רעות בקרב חלק מחבריה במדינה.
לאחר תום כהונתו, לימד קפרטון באביב 1997 באוניברסיטת הרווארד כעמית במכון לפוליטיקה שלה.
ב-1 ביולי 1999 היה קפרטון לנשיא והמנהל הכללי של מועצת הקולג'ים של ארצות הברית.
גוף זה, שבסיסו בניו יורק, הוא ארגון חברים ללא כוונת רווח שמאגד בתוכו יותר מ-4,200 בתי ספר, קולג'ים ומוסדות חינוך אחרים ברחבי ארצות הברית.
מועצת הקולג'ים ידועה בעיקר בשל מבחני הקבלה שלה SAT ובשל תוכנית ההשמה המתקדמת שלה, שמאפשרת לתלמידי בתי הספר התיכוניים לקבל גישה לקורסים ברמת הלימודים בקולג'ים.
מאז שלקח על עצמו תפקיד זה, שאף קפרטון להרחיב את הגישה לתוכניות ונקט בסדרה של יוזמות.
קפרטון נחשב אחד המועמדים המובילים לכהן בשארית תקופת כהונתו בסנאט של ארצות הברית של רוברט בירד כאשר זה נפטר בעת כהונתו, אך בסופו של דבר מונה קארטה גודווין.
מאז ינואר 2013 קפרטון הוא סגן יושב הראש של שותפות קרן ההשקעות לידס , קרן השקעות פרטיות מניו יורק שמתמקדת אך ורק בחינוך.
קפרטון היה נשוי שלוש פעמים.
נישואיו הראשונים היו ב-1965 לאלה די קפרטון (נולדה כאלה קאסל, מלכת היופי של וירג'יניה המערבית 1964).
בשנים 1986–1988 היא כיהנה כחברת בית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
ב-1989 הם התגרשו, ומאוחר יותר ניסתה די להתמודד ללא הצלחה על תפקיד הגזברית של וירג'יניה המערבית.
אשתו השנייה של קפרטון הייתה המנהלת המוזיקלית של התזמורת הסימפונית של וילינג, רייצ'ל וורבי.
השניים נישאו ב-1990 והתגרשו ב-1998, בעת כהונתו של קפרטון כמושל.
ב-2003 נישא קפרטון בשלישית למומחית לטכנולוגיה חינוכית בוגרת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ואוניברסיטת הרווארד, האמריקאית ישראלית עידית הראל הראל היא אם לשלושה ומייסדת והמנהלת הכללית של החברות MaMaMedia ו-Globaloria.
גֶסְטָפּוֹ או גֶשְׁטָפּוֹ , הוא קיצור שמה של "משטרת המדינה החשאית" של גרמניה הנאצית, שהייתה אחד הגופים המרכזיים לאכיפת הטוטליטריות הנאצית – תחילה בפרוסיה בלבד, משם לכלל גרמניה, ולבסוף לכלל השטחים הכבושים.
לפני עליית המשטר הנאצי, התקיימה במדינה החופשית פרוסיה סוכנות משטרה פוליטית שפעלה מאז 1851 בגלגוליה השונים של פרוסיה.
על בסיס משטרה זו הגסטפו הוקם ב-26 באפריל 1933 בפרוסיה על ידי הרמן גרינג שבאותה תקופה היה שר הפנים של המדינה הזאת (ולימים מפקד הלופטוואפה ושר האוצר של גרמניה), וב-1934 התמנה היינריך הימלר לסגנו.
בפרוסיה הוא שימש כמעין סוכנות חקירות פדרלית (כמו ה-FBI בארצות הברית, רק עם סמכויות מצומצמות יותר).
בנוסף, שליטתו המוחלטת של גרינג בגוף הזה שימשה אותו לצורך מעקב, ריגול ואף ציתות לטלפונים אחרי שאר חברי החוג הפנימי של היטלר ובמיוחד נגד אלה מביניהם שהיו מסוכסכים עם גרינג, ובראשם יוזף גבלס (לדוגמה: הארגון חשף את פרשיית האהבים של גבלס עם לידה בארובה שהביאה אותו כמעט לפיטוריו בידי היטלר).
ב-1935 מונה ריינהרד היידריך למפקדו.
שנה לאחר מכן, ב-1936, איחד הימלר, שקיבל אחריות על כל המשטרות בגרמניה, את הגסטפו עם הקריפ"ו (משטרת הפלילים) למשטרת הביטחון, גם היא תחת פיקוד היידריך.
אז התפרש הגסטפו לגרמניה כולה, התעצם, והחל להוות כלי חשוב בביצוע האידאולוגיה הנאצית.
באותה תקופה (סוף שנות השלושים) כלל הגסטפו שלושה אגפים:
משפטים וארגון, בפיקוד ד"ר בסט.
אגף זה כלל מחלקות מתמחות רבות: לפעולות נגד אויבי משטר (קומוניסטים, "הבונים החופשיים" וכדומה) בפיקוד היינריך מילר, לענייני יהודים, לקבוצות דתיות אחרות, מחלקה לאוסטריה ועוד.
ריגול נגדי, בפיקוד גינתר פלטן.
בשנת 1939 שונה מבנה זה, כשמשטרת הביטחון אוחדה עם שירות הביטחון (אס דה) של האס אס לכדי "המשרד הראשי לביטחון הרייך" בפיקוד היידריך.
הגסטפו הפך למשרד 4 במשרד זה, ולמפקדו מונה היינריך מילר (לשעבר מפקד מחלקת אויבי המשטר).
הוא חולק ל-14 מחלקות בנושאים שונים - לפי תפקיד או "אויב" מסוים.
בין המחלקות החשובות היו ב'-4 לענייני פינויים ויהודים בפיקוד אדולף אייכמן, לריגול נגדי בפיקוד ולטר שלנברג.
שני מפקדים אלו היו חלק מגל מפקדים פנאטיים ששטף את הגסטפו במהלך איחודו עם האס דה, והחליפו את העובדים הוותיקים והשמרנים שהיו בו ושלא הצטרפו ל"גל".
מאוחר יותר צורפה לגסטפו גם משטרת הגבולות.
למרות האיחוד ושיתוף הפעולה בין הגסטפו לאס דה, שררה יריבות ביניהם (בעידוד היידריך, מפקד שני הארגונים), שהגיעה עד לכדי תחרות על קצב החיסולים וכמותם.
המכשיר העיקרי בפעולות הגסטפו היה "מעצר המגן", שנועד לעצור את "אויבי הרייך או המשטר".
נגד "גזעים נחותים" השתמש בגירושים, בעיקר למחנות ריכוז והשמדה.
חקירות הגסטפו היו אכזריות מאוד וחסרות מעצורים (תיאור המאפיין את רוב פעולות הגסטפו וכלל האס אס) ולא עמדו תחת מגבלות משפטיות או חוקיות כלשהן, כל עוד לא התנגשו עם רצונו של הפיהרר ושאר הבכירים ברייך.
המבנה בברלין בו שכנה מפקדת הגסטפו, נהרס בהפצצות בעלות הברית בראשית 1945, ובמקומו עומד היום המוזיאון טופוגרפיה של הטרור המתעד את פעולותיהם של הגסטפו ושל ה-SS, בתקופת השלטון הנאצי.
גסטרואנטרולוגיה (Gastroenterology, או גסטרולוגיה, Gastrology; מיוונית, הלחם המילים gaster שמשמעה "בטן" ו-enteron, שמשמעו "מעי") היא ענף ברפואה העוסק בחקר מחלות מערכת העיכול.
התחום עוסק במחלות הוושט, הקיבה, התוספתן, המעי הדק והמעי הגס.
כמו כן, יש המכלילים בתוכו את הכבד.
במדינת ישראל הגסטרואנטרולוגיה עשויה להיות התמחות שנייה לאחר סיום ההתמחות במקצוע הרפואה הפנימית, או התמחות עצמאית, במסלול המשלב פרקי התמחות ברפואה פנימית.
חולים הפונים לרופא בעל תחום התמחות זה עוברים בדרך כלל בדיקה גופנית עם דגש על אזור הבטן ובמידת הצורך תבוצע על ידי הגסטרואנטרולוג בדיקה רקטלית על מנת להעריך הימצאות טחורים או חיפוש ממצא גושי באזור החלחולת.
על מנת להרחיב את הבירור יבצע הגסטרואנטרולוג, לעיתים, בדיקות משלימות כגון גסטרוסקופיה, שמהותה הכנסת צינורית עם מצלמה דרך פיו של הנבדק המדגימה את מערכת העיכול העליונה (ושט, קיבה וחלקו הראשון של התריסריון) ומאתרת בעיקר כיבים, בקעים, דמם וממצאים החשודים כגידוליים.
בדיקה נוספת שייתכן ותבוצע היא קולונוסקופיה שמהותה העברת צינורית עם מצלמה דרך פי הטבעת של הנבדק על מנת לדגום את המעי הגס בכללותו.
בדיקה זו מאתרת בעיקר מחלות מעי דלקתיות, סעיפים (diverticulosis), וממצאים החשודים כגידוליים.
בדיקה נוספת שעלולה להיכלל בתחום הגסטרואנטרולוגיה היא ביופסיית כבד שמטרתה היא לבדוק מחלות כ- הפטיטיס מסוגי A,B,C,D,E הנמצאות בכבד וכן דלקות נוספות.
הבדיקה מתבצעת על ידי החדרת מחט לתוך אזור הכבד והוצאת רקמה ממנה אשר לאחר מכן נבדקת.
ייתכנו הדמיות נוספות כגון CT בטן, צילום בטן ריק (ללא חומר ניגוד), חוקן עם חומר ניגוד או צילום של מערכת עיכול עליונה לאחר בליעת חומר ניגוד, בהתאם להערכת הצורך בכך על ידי הגסטרואנטרולוג.
דוגמאות למחלות בדרכי העיכול: מחלת קרוהן (דלקת במעי הדק), דלקת התוספתן, שחמת הכבד (דלקת בכבד), דיזנטריה ושלשול, גסטרופרזיס, קוליטיס (דלקת במעי הגס).
בדרך כלל הפניה לרופא גסטרו מתבצעת לאחר הפניה של רופא משפחה, וכאשר יש חשד למחלה חריפה או כרונית של דרכי העיכול.
הפניה לרופא גסטרו מתבצעת בדרך כלל במקרים הבאים:
רופא בעל מומחיות בגסטרואנטרולוגיה של ילדים התמחה ברפואת ילדים כללית לאחר סיום לימוד הרפואה (התמחות שאורכה כארבע וחצי שנים).
לאחר סיום ההתמחות עבר הרופא תת-התמחות נוספת, בגסטרואנטרולוגיה של ילדים.
סך זמן ההכשרה של רופא מומחה כזה הוא בין 6 ל– 8 שנים, מלבד לימודי הרפואה הכלליים.
גסיוס פלורוס (לטינית: Gessius Florus) היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 64–66 לספירה, אשר התנהגותו האכזרית והרצחנית הייתה בין הגורמים העיקריים לפרוץ המרד הגדול בשנת 66.
פלורוס, יליד העיר היוונית קלזומנאי, מונה לנציב יהודה בשנת 64, לאחר ארבעה נציבים שקדמו לו, שהיו אף הם מושחתים ואכזרים, אולם על פי יוסף בן מתתיהו, במקום בו הצניעו קודמיו את שחיתותם ורשעותם, התפאר פלורוס בשחיתותו.
ובלשונו: "אף כי היה אלבינוס איש חמס אשר כזה, בא אחריו גסיוס פלורוס והראה לדעת, כי למולו גם אלבינוס לצדיק גדול ייחשב".
פלורוס התיר לשודדים (בהם הסיקריקיים) לעשות בארץ כרצונם, ובלבד שיתנו לו חלק בשלל השוד.
ביקורו של גאלוס ופרוץ המרד
הממונה על פלורוס היה קסטיוס גאלוס, שהיה נציב סוריה.
האימה שהטיל פלורוס הגיעה עד כדי כך שאיש לא העז להתלונן עליו בפני גאלוס, אך עם ביקורו של גאלוס בירושלים, על מנת להשתתף בחגיגות קורבן הפסח, צעק אליו ההמון את התלונות והטענות כלפי פלורוס.
גאלוס הרגיע את ההמונים כי יגרום לשינוי לטובה בהתנהגותו של פלורוס, אך בפועל לא נקט בכל צעד מעשי.
יוסף בן מתתיהו מייחס לאירוע זה חשיבות רבה, שכן לדעתו, החליט פלורוס להכביד את עולו על העם, על מנת לעורר מרד, ובכך להתחמק מאחריות אישית לפשעיו, כמקובל בנהלים הרומיים, שעם מרדן מנוע מלשטוח את טענותיו לפני הרשויות הרומיות.
ניתן לטעון כי דבריו של יוסף בן מתתיהו, שנכתבו רק מספר שנים לאחר האירועים, חסרים את הפרספקטיבה ההיסטורית, ובהיותו מעורב באירועים, נטה לאפולוגטיקה שבאה להטיל את האחריות לפרוץ המרד על כתפי הנציבים הרומים.
אולם בהיותו היסטוריון בעל אנליזה היסטורית, הוא פורש בכתביו שורה די ארוכה של גורמים וסיבות להתחוללותו.
באותו הזמן קיבלו הסורים היושבים בקיסריה את זכויות האזרח.
מן היהודים נשללו זכויות אלו.
הדבר גרם להתמרמרות, אשר אך החמירה כאשר אחד מבעלי המקרקעין הסורים בקיסריה, מנע גישה לבית הכנסת, כאשר בנה מבנים משני צדי השביל המוליך אליו.
הדבר גרם למהומות, ופלורוס התבקש להתערב.
היהודים הבטיחו לפלורוס שוחד נאה אם יעצור את עבודות הבניה, אך פלורוס, לאחר שקיבל את השוחד, נמנע מלהתערב.
סמוך לבית הכנסת פרצה תגרה בין יהודים וסורים, אשר גרמה לכך שהיהודים עזבו את קיסריה, ועברו לעיר נרבתא (למרגלות הרי השומרון), כשספר התורה שלהם עמם.
מקרה זה עורר סערת רוחות רבה.
פלורוס לא עשה דבר כדי להרגיע את הרוחות, אלא הוסיף וסכסך בין הצדדים.
הוא הגיע לירושלים, ושם דרש מן העם את כספי המקדש.
הוא פיזר באמצעות רוכבים את בני ירושלים שיצאו לקראתו לברכו, ולמחרת קבע את מחנהו בשער העיר, ודרש מנכבדי העיר כי אלה שקיללו אותו בשל מעשיו יוסגרו לידיו.
משלא נענה הורה לאנשיו לצאת אל השוק העליון בעיר, לשדוד את כל הנמצא שם, ולהרוג את כל הנקרה בדרכם.
חלק מן האזרחים שנתפשו בחיים נצלבו.
באותו יום נהרגו שלושת אלפים ושש מאות איש.
למחרת היום הצליחה ההנהגה הירושלמית להרגיע את העם.
פלורוס דרש כי נכבדי העם יצאו לקראתו, ויברכו את חיילי הלגיון החונים מחוץ לעיר לשלום.
העם נענה לדרישה זו, ונכבדי העם, הכוהנים, יצאו לקראת הלגיונות הרומים.
פלורוס זימן את הכוהנים, והבטיח להם לצאת מירושלים.
לבקשת הכוהנים הושאר גדוד (קוהורטה) אחד על מנת לשמור על הסדר, ועיקר הצבא יצא מירושלים, אך הנזק שנגרם ביומיים אלו היה בלתי הפיך.
ההיסטוריון צבי גרץ כותב על הרס האולמות שהובילו לבית המקדש כי: "במעשה זה התחילו בני ירושלים את המרד בממלכת רומי, מבלי דעת ומבלי לשער מראש את תוצאותיו הגדולות והנוראות".
בצר לו פנה פלורוס אל גאלוס, ודיווח לו על האירועים בירושלים.
אך גאלוס קיבל דיווחים נוספים על האירועים בירושלים, מראשי ירושלים ומברניקי אחותו של המלך אגריפס השני.
גאלוס שלח אל העיר את אחד מקציניו, נפוליטנוס, על מנת שיחקור את האירועים.
ליד יבנה פגש נפוליטנוס את המלך אגריפס השני, והשנים המשיכו את דרכם לירושלים, שם נשא אגריפס נאום נרגש בו ניסה להניא את העם מלמרוד.
אך נאומו של אגריפס כלל הצעה כי העם יסכין עם שלטונו של פלורוס, עד שימונה נציב חדש.
לכך לא יכול העם להסכים.
מעשי האלימות הפכו לגלויים, ופרץ המרד הגדול.
לאחר פרוץ המרד, התיר פלורוס לסורים בקיסריה להתקיף את היהודים.
רוב יהודי קיסריה נהרגו, והיתר נלקחו לעבדים.
יוסף בן מתתיהו מספר כי לאחר תבוסת גאלוס, בראשית המרד, נשלחו יהודים שתמכו ברומאים ועזבו את ירושלים המורדת אל הקיסר נירון על מנת להטיל את האשמה למאורעות כולם על ראשו של פלורוס.
אין לדעת את שעלה בגורלו לאחר הדברים הללו.
על פי סווטוניוס בספרו "חיי שנים-עשר הקיסרים" נרצח פלורוס על ידי היהודים, אך דבר זה אינו מתיישב עם גרסתו של יוסף בן מתתיהו.
גַּסְטְרוֹסְקוֹפּ או מַשְׁקֵף קיבה הוא מכשיר המשמש לבדיקות רפואיות מסוג אנדוסקופיה.
הגסטרוסקופ הוא שפופרת דקה וארוכה המוחדרת לקיבה דרך הפה.
בקצה המוחדר יש מקור אור ומערכת עדשות.
משתמשים בגסטרוסקופ כדי לגלות סרטן הקיבה ועוד מחלות הקשורות בקיבה וכן בביצוע בדיקת גסטרוסקופיה.
אֶוּריקוֹ גספאר דוטרה (בפורטוגזית: Eurico Gaspar Dutra; 18 במאי 1883 – 11 ביוני 1974) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כיהן כנשיא ברזיל ה-16 בשנים 1946–1951. גספאר דוטרה היה הנשיא היחיד בתולדות ברזיל נכון להיום שמוצאו במדינת מאטו גרוסו.
דוטרה נולד בקויאבה בירת מאטו גרוסו ממוצא אזורי-פורטוגזי.
עשה קריירה צבאית והגיע לדרגת גנרל.
פיקד על דיכוי המרד הקומוניסטי ב-1935 במהלך השלטון הראשון של ז'טוליו ורגאס.
ורגאס מינה אותו לשר המלחמה ב-5 בדצמבר 1936. בתפקיד זה, סייע למיסוד הדיקטטורה הפופוליסטית של ז'טוליו ורגאס ב-1937. כאשר ברזיל הצטרפה למלחמת העולם השנייה שלח דוטרה כוח צבאי ברזילאי להילחם באיטליה.
לאחר ההפיכה שהדיחה את ורגאס באוקטובר 1945, התמודד דוטרה לנשיאות מטעם הסוציאליסטים מול אודארדו גומז מועמד הלאומיים וניצח בבחירות ב-2 בדצמבר.
עלה לשלטון ב-31 בינואר 1946 והפך לאיש הצבא השני מתוך שלושה (הראשון היה ארמס דה פונסקה והשלישי ז'איר בולסונארו) שנבחר לתפקיד נשיא ברזיל באופן דמוקרטי.
עם עלייתו לשלטון, פעל דוטרה לכינון חוקה חדשה, שהחליפה זאת של 1934. חוקת 1946 הבטיחה בין היתר שוויון זכויות לכל האזרחים וכן ביטלה את הצנזורה ואת עונש המוות.
ממשלת דוטרה גם הוציא את ההימורים מהחוק ב-30 באפריל 1946. במהלך שלטון דוטרה, ניתקה ברזיל את יחסיה עם ברית המועצות והצטרפה לצדה של ארצות הברית במלחמה הקרה.
למרות המאפיינים הליברליים בחוקה שקיננה, פעלה ממשלת דוטרה לפעמים באופן לא חוקתי על מנת לבלום את עלייתה של המפלגה הקומוניסטית הברזילאית וארגוני עובדים שמאלניים.
בינואר 1947, הוציא דוטרה את המפלגה הקומוניסטית מהחוק והדיחה את לואיס קרלוס פרסטס שנבחר כסנאטור.
ממשלת דוטרה גם המשיכה את תנופת פיתוח הכלכלה הברזילאית שהתחילה ורגאס.
יצר את המועצה הארצית לכלכלה וועדות תכנון אזוריות.
בדצמבר 1950 חנך את ערוץ הטלוויזיה הראשון בברזיל, ט.ו.
הוא פרש מתפקידו ב-1951 אך לא מהפוליטיקה.
גספאר דוטרה נפטר בריו דה ז'ניירו ב-11 ביוני 1974 כשהיה בן 91.
אוריקו גספאר דוטרה נולד בקויאבה, מחוז מאטו גרוסו, האימפריה הברזילאית, ב-18 במאי 1883. הוא היה בנו של ז'וזה פלורנסיו, סוחר ולוחם לשעבר בשורות הכוחות המזוינים של ברזיל במהלך מלחמת הברית המשולשת, ואשתו מריה ג'וסטינה דוטרה.
במרץ 1902 הצטרף דוטרה לבית הספר הצבאי והטקטי של ריו פרדו, במדינת ריו גראנדה דו סול.
בשנת 1903 הוא למד בבית הספר למלחמה בפורטו אלגרה (בירת מדינת ריו גראנדה דו סול) ובשנת 1904 הצטרף לבית הספר הצבאי של פראיה ורמלה, בריו דה ז'ניירו, בירת הרפובליקה הברזילאית הראשונה.
ב-14 בנובמבר 1904 הוא השתתף בהתקוממות נגד ממשלתו של הנשיא רודריגס אלווס, על רקע אבטלה, סבל נרחב וחוק החיסונים המחייב אשר נקראה "מרד החיסונים".
המרידה הופלה בידי המפקד הצבאי של בית הספר הצבאי, הנשיא לימים ארמס דה פונסקה.
דוטרה ועמיתיו גורשו מבית הספר ואיבדו את תפקידם בשירות גדוד הרגלים ה-24 בריו דה ז'ניירו.
בשנת 1905 דוטרה קיבל חנינה מידי בית המשפט הצבאי והושב לשירות בגדוד ה-24. באותה שנה הוא חזר לבית הספר הצבאי, שהועבר באותה העת לריאלנגו.
זמן רב היה בעל מוניטין ממוצע ולא התגלה כבעל פוטנציאל בקרב חוגי ממשל והנהגה עד לשנת 1932. שנתיים קודם לכך עלתה הדיקטטורה של ז'טוליו ורגאס אשר סיימה את השלטון הפוליטי של מדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס.
מיליציה מקומית בראשות הנשיא לשעבר, וושינגטון לואיס, התארגנה בסאו פאולו והחלה במרד מזוין להפיל את ממשל ורגאס אשר נודע בתור המהפכה החוקתית בברזיל.
דוטרה התבלט כמנהיג הכוחות הפדרליים והביא תוך כמה חודשים למצור על העיר סאו פאולו ולהפלת המרידה.
בשנת 1935 הוא הועלה לפיקוד דיוויזיית רגלים והוביל את ההתנגדות למפלגה הקומוניסטית בראשות לואיס קרלוס פרסטס ב-27 בנובמבר, בריו דה ז'ניירו.
דיכוי הפעילות הקומוניסטית הייתה חלק מתוך מדיניות ממשל ורגאס הדיקטטורי.
בשנת 1936 הוא מונה לשר המלחמה, ונשאר בתפקיד זה עד 1945, אז עזב להתמודד להנהגת הרפובליקה.
בעודו מכהן במשרד הקים את האקדמיה הצבאית של אגולה נגראס, את בית הספר לשירת במטכ"ל, את בית הספר הטכני של הצבא ואת ארמון המלחמה הלאומי.
חוק השירות הצבאי אשר המשיך את פועלו של ארמס דה פונסקה להביא לגיוס חובה בשנת 1945 עבר ביוזמתו של דוטרה.
בשנת 1937 תמך דוטרה בתשתית ממשלתית לבניית אצטדיון נובו על ידי ממשל הנשיא ז'טוליו ורגאס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר והצטרפה למלחמה בצד בעלות הברית.
ורגאס הורה לדוטרה לפקח על הקמתו של כוח המשלוח הברזילאי.
עם הקמתו יצא כוח המשלוח לשירות בזירה האיטלקית.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עם חזרתו מביקור בחזית באיטליה, הוא הודיע לנשיא כי עם שובו, כוח המשלחת מתכוון להשיב את המשטר הדמוקרטי בברזיל, משמע כי הצבא הברזילאי פנה נגד שלטונו של ורגאס.
רפורמות שביצע ורגאס לא תרמו ודוטרה הכין את הדחתו בידי כוחות הצבא.
ב-29 באוקטובר 1945 הודח ז'טוליו ורגאס, ללא שפיכות דמים, וירד מתפקידיו.
נשיא בית המשפט הפדרלי העליון, ז'וזה ליניארס, ירש את ורגאס לפי חוקת 1934 בתור נשיא זמני עד לבחירות הישירות לנשיאות המדינה שהתקיימו ב-2 בדצמבר 1945.
ב-2 בדצמבר 1945 זכה מרשל גספאר דוטרה, בתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העבודה הברזילאית, בבחירות לנשיאות ברזיל, כשהוא מנצח את בריגדיר אדוארדו גומס, המועמד מטעם האיחוד הלאומי הדמוקרטי (UDN) ואת יידו פיוזה, המועמד מטעמם המפלגה הקומוניסטית הברזילאית המפלגתית.
יחד עם הגנרל נבחרו הצירים והסנטורים שהרכיבו את הקונגרס הלאומי החדש של ברזיל.
עלייתו של דוטרה לנשיאות סימלה את תום עידן הדיקטטורה של ורגאס ואת תחילתה של הרפובליקה הברזילאית השנייה.
השנה הראשונה לממשלת דוטרה הייתה שנה של פיוס.
המדינה אשר דוטרה ירש הייתה זמן קצר לאחר יציאה מהדיקטטורה המחניקה של ורגאס ומלחמת העולם השנייה.
ב-18 בספטמבר 1946 הוכרזה החוקה החדשה שתבטיח זכויות אזרח ובחירות דמוקרטיות.
בשנת 1947 יחסיה החמים של ממשלת דוטרה עם ארצות הברית ולחצה מצדם של המגזרים החברתיים, הפוליטיים והצבאיים, הביאה לניתוק כל היחסים הדמפולטיים עם ברית המועצות ויצאה קריאה ממשלתית למיגור פעילותה של המפלגה הקומוניסטית, שהוכרזה בהדרגה כלא חוקית.
כל חברי הפרלמנט שנבחרו מטעם המפלגה הקומוניסטית איבדו את קולם.
כלכלת ממשלת גספאר דוטרה התאפיינה בעליות ומורדות כלכליות, הקמת כבישים מהירים ונטייה לשימוש מועט כמה שיותר ביתרות ממשלתיות של מטבעות חוץ.
דוטרה הנהיג בתקופת ממשלתו את תוכנית SALTE במטרה להביא לשיפורים בתחומי הבריאות, המזון, העבודה והאנרגיה.
עם זאת, הפרויקט לא זכה למימון ולא הושלם.
תפקידה של ארצות הברית בהשפעה על הכלכלה הברזילאית רק גדל בתקופת נשיאותו של דוטרה.
עמדת הממשלה שיקפה את המתחים בפוליטיקה הבינלאומית שלאחר המלחמה.
ארצות הברית הובילה את מדינות העולם הקפיטליסטי המערבי והתכוונה לעצור את צמיחת העולם הקומוניסטי, בראשות ברית המועצות, תחילת תחרות זאת החלה את המלחמה הקרה בין הגוש המערבי והגוש המזרחי.
באותה תקופה חתמה ברזיל על סדרת הסכמים עם ארצות הברית והחלה להגן על אותם אינטרסים צפון אמריקניים ברמה הבינלאומית.
הנשיא דוטרה ניהל מדיניות שמרנית בדרך כלל.
שתי תשתיות חשובות שנתמכו בידי הממשלה הוצאו לפועל במהלך ממשלו: סלילת הכביש המהיר ריו דה ז'ניירו - סאו פאולו (שנקרא בשם ויה הנשיא דוטרה) והתקנת שליחות של החברה ההידרואלקטרית סן פרנסיסקו, עם הקמת מפעל פאולו אפונסו בתמיכתה, שאפשר לייצור חשמל בחלק ניכר מצפון מזרח ברזיל.
בבחירות לנשיאות ב-3 באוקטובר 1950, חמש שנים לאחר שהודח, ז'טוליו ורגאס הציג את עצמו כמועמד לנשיאות מטעם מפלגת העבודה הברזילאית (PTB) והפיל בקלות יחסית את מתחריו בבחירות.
הגנרל דוטרה סיים את כהונתו ועזב את מוסד הנשיאות בשנת 1951.
עם ירידתו של דוטרה החלה מדיניות הלאומיות הקיצונית של ורגאס, שנתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית והמגזרים הרדיקליים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
שמועות על הפיכה חדשה שתכנן ורגאס להקמת רפובליקה של איחודי פועלים, בדומה לרפובליקה של חואן דומינגו פרון בארגנטינה, עורר חשש בתוך מספר מגזרים בחברה הברזילאית.
המרשל אוריקו גספאר דוטרה, שלוש שנים לאחר שעזב את הנשיאות, היה עדיין נוכח בחיים הפוליטיים בברזיל.
הוא השתתף בקנוניה שפעלה להדיח את ז'טוליו ורגאס מהשלטון והביאה בעקיפין להתאבדותו.
באקלים המתוח הזה, קפה פיליו, סגן הנשיא, לקח על עצמו את הנשיאות, עד לסוף כהונת הקדנציה שהייתה מיועדת לז'טוליו.
בשנת 1964 נשא דוטרה נאום נגד ממשלתו של הנשיא ז'ואאו גולאר, שהיה בעל סימפתיה לקומוניזם אשר הטרידה רבים בהנהגה הממשלתית והצבאית של המדינה.
הגנרל אומברטו קסטלו ברנקו הנהיג הפיכה נגד גולאר והחל בשלטון חונטה צבאית שהתפתח אל תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
במהלך הדיקטטורה הצבאית ניסה דוטרה להתערב בתוך ההנהגה הצבאית ולהתמנות לנשיא מחדש אך נכשל לנוכח קשרים הפנימיים של ארטור דה קוסטה אה סילבה שהיה בסופו של דבר ליורשו של ברנקו.
אוריקו גספאר דוטרה נפטר בריו דה ז'ניירו ב-11 ביוני 1974.
גספאר גוסטב קוריוליס היה מתמטיקאי, ופיזיקאי צרפתי.
נודע בזכות גילוי כוח קוריוליס, שנקרא על שמו.
כוח זה הוא השפעתה של תנועה על גוף מסתובב, ויש לו חשיבות רבה למטאורולוגיה, לבליסטיקה ולאוקיינוגרפיה.
כוח קוריוליס בכדור הארץ קובע את כיווני הרוח הכלליים ואחראי לסיבוב סופות ההוריקן וסופות הטורנדו.
בשנת 1816 הוא החל להיות מרצה באקול פוליטקניק, שם עסק בניסויים בנושא חיכוך והידראוליקה.
הוא הציג את המונחים עבודה ואנרגיה קינטית במשמעויותיהם המדעיות המודרניות בספרו הגדול הראשון, Du calcul de l'effet des machines (1829; " על חישוב הפעולה המכנית"), שבו ניסה להתאים עקרונות תאורטיים למכניקה יישומית.
גספצ'ו (בספרדית: gazpacho) הוא מרק עגבניות קר המקובל במטבח הספרדי, אשר נאכל בעיקר בעונת הקיץ.
מקור המרק במטבח האנדלוסי, והוא מבוסס על מרכיבים פשוטים המצויים באנדלוסיה: לחם יבש, שום, שמן זית, מלח וחומץ.
לאחר גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492 והבאת העגבנייה והפלפל לספרד הפכו גם אלה לחלק בלתי נפרד מהמרק.
גם כיום העגבנייה מהווה חלק בלתי נפרד ממרק הגספצ'ו והצבע האדום שלה מהווה את סימן ההיכר את המרק, אולם המתכון המקורי של המרק לא כלל עגבנייה.
באנדלוסיה עדיין פופולרי האחובלנקו - הגרסה המקורית של המרק, בלי העגבנייה.
גרסה אנדלוסית נוספת נקראת , גרסה זו סמיכה ועשירה יותר ולעיתים מוגשת עם חתיכות ביצה קשה וחמון.
גרסה נוספת של המרק התפתחה באזור לה מנצ'ה, ומרק זה מכונה "גספצ'ו מנצ'גו" על שם האזור בו נוצר.
מרכיבי מרק זה זהים למרכיבי הגספצ'ו, אולם הוא מוגש כנזיד חם, ולרוב מוסיפים לו גם בשר ארנבת ופטריות.
גסטרונומיה (מיוונית: gastro - קיבה; nomia - מערכת חוקים) הוא תחום החוקר את יחסי הגומלין בין המזון לבין התרבות האנושית.
בקרב רבים רווחת הדעה שהגסטרונומיה עוסקת אך ורק באומנות הבישול, היא הקולינריה, אולם למעשה מדובר רק בחלק קטן מהתחום.
אחד מהתחומים המרכזיים בגסטרונומיה הוא ההשפעות התרבותיות על סוגי המזון, צורת הכנתו והיחס אליו.
מבחינה זו, הגסטרונומיה משתייכת לאמנויות היפות ולמדעי החברה.
חלק מתחומי הגסטרונומיה, כגון חקר מערכת התזונה של גוף האדם, אף נוגעים למדעי הטבע.
במהלך הלימודים הגסטרונומיים מבוצעות פעילויות רבות, בהן חקר המזון וההשפעות התרבותיות עליו, טעימתו, חווייתו, כתיבה עליו והבנת שיטות הבישול או הרעיונות העומדים מאחוריו.
מכיוון שכך, הגסטרונומיה היא דיסציפלינה רב-תחומית.
המזון הוא נדבך חשוב בתרבות האנושית, ואמנויות יפות רבות קשורות למזון, השפיעו עליו או הושפעו ממנו: ריקוד, דרמה, ציור, פיסול, ספרות, אדריכלות ומוזיקה.
הגסטרונומיה מתמקדת בחקר הקשרים וההשפעות הללו.
אחד מהחיבורים הראשונים שעסקו בגסטרונומיה היה הספר "Physiologie du goût" ("הפיזיולוגיה של הטעם") שנכתב בתחילת המאה ה-19 על ידי השף הצרפתי בריה סאווארן.
בניגוד לספרי בישול סטנדרטיים המציגים לקוראים מתכונים בלבד, סאווארן עסק ב"הפילוסופיה של הטעם" ביחס בין הריח למזון ובנושאים נוספים הנוגעים לגסטרונומיה.
גסטרין (Gastrin) הוא הורמון המופרש מתאי G בקיבה ובתריסריון וגורם להפרשת חומצה גסטרית מתאי הדופן בקיבה.
בנוסף, יש מעט תאים המייצרים גסטרין במעי הדק, בלבלב, ברקמת המוח, בבלוטת יותר הכליה, דרכי הנשימה ואיברי הרבייה.
גן ה-GAS נמצא בזרוע הארוכה של כרומוזום 17 (17q21).
גסטרין הוא פפטיד ליניארי הנוצר על ידי תאי G בקיבה ובתריסריון ומופרש אל מחזור הדם.
הגסטרין מצוי בשלוש צורות עיקריות:
משמעות הערך הנומרי היא מספר חומצות האמינו המרכיבות את הפפטיד.
באופן כללי, הגסטרין הוא פרקורסור (קודמן) הכולל 101 חומצות אמינו המתחלקות ויוצרות את הצורות העיקריות דלעיל.
הצורות החשובות הקשורות למערכת העיכול הן גסטרין 17, וגסטרין 34.
גסטרין מופרש בתגובה לדחפים מסוימים, ובהם: התנפחות קיבה, גירוי של עצב תועה (וגוס), נוכחות של חלבונים שעוכלו באופן חלקי, עודף סידן בדם.
הפרשת גסטרין מעוכבת על ידי: נוכחות חומצה (בעיקר HCl שמופרש) בקיבה, סומטוסטטין, או למשל מצבים של צום.
הגירוי להפרשת גסטרין מתחיל בשלב ה- cephalic- זהו השלב טרם הגעת אוכל לקיבה, ובו מופרשת 30% מהחומצה בקיבה, על ידי גירוי ישיר של העצב התועה על תאי G המייצרים גסטרין.
לאחר מכן, בשלב ה- gastric, כאשר האוכל מגיע לקיבה, יש שני גורמים להפרשת גסטרין- הראשון הוא התרחבות הקיבה, והשני הוא הגעתם של החלבונים מהמזון.
התרחבות הקיבה, והגעת החלבונים, פועלים על תאי G להפרשת גסטרין.
נוכחות גסטרין מעודדת את תאי הדופן בקיבה להפריש חומצת מימן כלורי/חומצה גסטרית.
הדבר נעשה בצורה לא ישירה באמצעות היקשרות לקולטני CCK2/גסטרין בתאי ECL בקיבה, אשר בתגובה משחררים היסטמין אשר מאותת לתאי הדופן בקיבה להפריש יוני H+.
בנוסף גסטרין גורם לתאים גסטרים זימוגניים (Gastric chief cell) להפריש פפסינוגן, צורת הזימוגן (הצורה הלא פעילה) של האנזים פפסין.
פפסינוגן הופך לפפסין בסביבה שבה pH נמוך וה-HCl מספק סביבה מתאימה לפעילות האנזים.
היפר גסטרינמיה היא תופעה שבה יש הפרשה עודפת של גסטרין.
הפרשה עודפת זו יכולה להיווצר כתוצאה מירידה פתולוגית בחומציות הקיבה (למשל, כתוצאה מדלקת קיבה אטרופית), או כתוצאה מנטילת תרופות המדכאות את הפרשת החומצה כגון מעכבי משאבות פרוטונים- PPI.
סיבה נוספת להפרשה עודפת של גסטרין היא תסמונת אליסון זולינגר שבה יש גידול המפריש גסטרין.
גסטרונומיה מולקולרית הוא תחום מדעי החוקר תהליכים פיזיקליים וכימיים המתרחשים בעת בישול מזון.
תחום הגסטרונומיה המולקולרית חוקר את המנגנונים המסדירים את הפיכת מרכיבי מזון למאכל במהלך הבישול ומנסה להסבירם, כמו כן תחום זה עוסק במחקר על המרכיבים החברתיים, אומנותיים וטכניים של הגסטרונומיה והתופעות הגסטרונומיות, זאת מנקודת מבט מדעית.
ידע הנצבר במחקרים בתחום הגסטרונומיה המולקולרית יכול להיות מיושם על ידי טבחים כדי לשפר את אופן הכנת המזון.
כך למשל, כאשר טבח יודע מדוע סופלה תופח, הוא יכול לדאוג לתנאים המיטביים לתפיחת הסופלה.
בנוסף לידע באשר לסיבות מדוע אנו מכינים מזון בדרכים המוכרות לנו, מדע הגסטרונומיה המולקולרית מסייע אף לפיתוח טכניקות חדשות להכנת מזון, מתכונים ומאכלים.
לדוגמה, טבחים לומדים כי מים הם ה"אויב" הגדול של שוקולד מומס, מים גורמים ליצירת גושים בשוקולד במהלך עיבודו.
מדע הגסטרונומיה המולקולרית גילה כי כאשר מוסיפים מים לשוקולד מומס ביחס נכון ניתן ליצור מוס שוקולד ללא צורך במרכיבים נוספים.
ידע הנצבר בתצפיות מדעיות על ההיבטים החברתיים והאומנותיים של מזון והכנתו (לדוגמה, הדרכים בהן אופן הכנת המזון והגשתו משפיעים על הסועד), ניתן ליישום על ידי טבחים בהעצמת חוויית ההנאה מן האכילה.
גסטרונומיה מולקולרית שואפת לנתץ מיתוסים חסרי יסוד המהווים חלק מן הגסטרונומיה ותחתם לספק ידע מדעי על הכנת מזון לשיפור חוויית האכילה.
כיוון שגסטרונומיה מולקולרית חוקרת הכנת מזון, הרי שהכנת מזון מהווה חלק מן העשייה המדעית בתחום זה.
אולם, יש הטועים ועושים שימוש במונח זה כדי לתאר את אופן הכנת המזון של שפים חדשניים המאמצים את הידע המדעי במהלך עבודתם.
להבדיל מעבודתו המדעית של הגסטרונום המולקולרי, עבודתו של שף, אף כאשר היא נתמכת בידע מדעי, כרוכה במיומנות, יצירתיות, אומנות ומסורת, שאינם חלק מן ההוויה המדעית.
את המונח "גסטרונומיה מולקולרית ופיזית" טבע הפיזיקאי ההונגרי ניקולאס קורטי כחלק משמן של סדרת סדנאות אשר נערכו בעיר אריצה בסיציליה, אשר הפגישה מדענים עם טבחים מקצועיים לדיונים אודות הבסיס המדעי להכנת מזון מסורתית.
סדנאות אלה (ששמן המקורי היה "מדע וגסטרונומיה") היו יוזמתה של מורה למקצועות המטבח בשם אליזבת תומאס אשר למדה בבית הספר הידוע קורדון בלו בסניפו שבלונדון וניהלה בית ספר לבישול בברקלי, קליפורניה.
בין מכריה של תומאס, אשר הייתה נשואה בעברה לפיזיקאי, היו מדענים רבים אשר התעניינו בבישול.
בשנת 1988, בעת שהייתה בכנס בעיר אריצה, פגשה בחוקר מאוניברסיטת בולוניה אשר הסכים לדעתה כי רבים מפחיתים מערכו של מדע הבישול והוא עודד אותה לארגן סדנה בנושא זה.
ביוזמת תומאס נעשתה פניה לפיזיקאי קורטי, אשר התעניין כבר באותה עת במדע הבישול, כדי שירכז את הסדנה.
קורטי אירח בעברו תוכנית טלוויזיה אשר שודרה בבריטניה ושמה: "הפיזיקאי והמטבח".
לצורך ניהול הסדנה הצטרפו לקורטי ותומס אף המחבר הנודע בנושאי מדע המזון הרולד מקגי והכימאי הפיזיקלי הצרפתי הרווה תיס.
מקגי פרש מניהול הסדנה לאחר הפגישה הראשונה בשנת 1992.
לאחר מותו של קורטי בשנת 1998 שינה הרווה תיס את שמה של הסדנה וקרא לה: "הסדנה הבין-לאומית על גסטרונומיה מולקולרית ע"ש קורטי".
שם עבודת הדוקטורט של תיס בתחום הכימיה הפיזיקלית של חומרים היה: "גסטרונומיה מולקולרית ופיזיקלית" ואילו את תחום מחקריו נהג לכנות בשם "גסטרונומיה מולקולרית".
תיס אף חיבר ספר בשם זה.
הסדנה בעיר אריצה יצרה למעשה תחום מדעי חדש, אף שהדבר לא היה בין מטרותיה.
הרווה תיס, מן המדענים הבולטים בתחום הגסטרונומיה המולקולרית, הגדיר את מטרותיה בהווה ובעבר אף הגדיר את מטרותיה המקוריות.
בחינת המנגנונים של תהליכי הכנת המזון (מנקודת מבט פיזיקלית וכימית) בשלושה תחומים:
התופעה החברתית הקשורה לפעילות הכנת מזון
המרכיב האומנותי של פעילות הכנת מזון
המרכיב הטכני של פעילות הכנת מזון
מטרותיה המקוריות של הגסטרונומיה המולקולרית הוגדרו על ידי טיס בעבודת הדוקטורט שלו:
חקירת הבסיס המדעי של אמירות גסטרונומית, ו"עצות סבתא" בתחום הכנת המזון.
חקירת מתכונים מקובלים להכנת מזון
הצגת כלים, מרכיבים ושיטות חדשות למטבח
שימוש בגסטרונומיה מולקולרית כדי לסייע לציבור הרחב להבין את תרומת המדע לחברה
מאוחר יותר טיס הכיר בכך כי נקודות 3,4, ו-5 אינן מטרות מדעיות (אלא מתמקדות בישום טכנולוגי ובחינוך), ולכן הכניס שינויים בניסוח מטרות התחום.
גסטרקטומיה או כריתת קיבה היא קטיעה חלקית או שלמה של הקיבה.
כריתת קיבה מתבצעת בעת שישנו כיב מדמם דימום עז, או כשהכיב אינו מחלים על-אף טיפול תרופתי.
כריתת קיבה מבוצעת לרוב בחולי סרטן בקיבה או בבעלי גידולים שפירים בקיבה.
בלי קיבה לא ניתן לאכול שלוש ארוחות עיקריות ושלוש ארוחות ביניים ביממה.
לפיכך, אם כן, ברוב המקרים העדרה של הקיבה מאלץ את האדם להסתגל לתפריט בו הוא ניזון מארוחות ביניים בלבד, המכילות כמות מצומצמת של מזון (כגון כריך), בתדירות של פעם בשלוש שעות.
במהלך הניתוח כורתים את החלק הנגוע של הקיבה, בין אם בכריתה חלקית ובין אם בכריתה מלאה.
טרם הניתוח נדרש לרוקן את הקיבה על ידי שאיבה באמצעות צינורית, אשר מוחדרת דרך האף, עוברת בוושט ומשם ממשיכה לקיבה.
במהלך הניתוח מבוצע חיתוך של הבטן העליונה, על מנת לקבל גישה לביצוע כריתה חלקית של החלק הנגוע.
לאחר הכריתה מבוצע חיבור גדם הקיבה לפיתול המעי הדק או לתריסריון.
מקום בו מבוצעת כריתה מלאה, תופרים בזהירות את גדם הוושט לפיתול המעי הדק ויוצרים צינור רצוף למעבר המזון.
מאז שפותחה שיטת הלפרוסקופיה, נהוג כיום, במקרים מסוימים, לכרות את הקיבה בלפרוסקופיה.
בתקופת ההחלמה מחובר המטופל למכשיר הזנה מלאכותית.
כמו כן, מוחדרים לגופו נקז או שניים לניקוז נוזלים שהצטברו במהלך כריתת הקיבה.
בתוך 5 ימים עד כשבוע מיום הניתוח יכול המטופל לאכול ולשתות כבשגרה.
משך האשפוז הדרוש הוא בדרך כלל כשבוע וחצי או מעט למעלה מכך.
עם זאת, ייתכן משך אשפוז ארוך יותר במצבים בהם מופיעים סיבוכים למיניהם.
במהלך תקופת ההחלמה, בהנחיית פיזיותרפיסט, מבצע המטופל תרגילי נשימה.
כמו כן נעזר המטופל בדיאטנית על מנת להסתגל לשגרת החיים החדשה מבחינת עיכול המזון.
תופעות לוואי נפוצות לאחר הניתוח הן בחילות ושלשולים, אותן ניתן למנוע או לצמצם באמצעות תרופות.
מרבית המטופלים יכולים לשוב לשגרה תוך חודש עד חודשיים.
לאחר כריתת קיבה קיימת שגרת מעקב בה נהוג לבצע בדיקות דם.
לעיתים נהוג להוסיף ויטמינים לתזונת המטופל.
גספאר גראציאני (ברומנית: Gaspar Graţiani), נולד בערך ב-1575–1620, שליט נסיכות מולדובה בתקופה שבין 4 בפברואר 1619 - 20 בספטמבר 1620.
גספאר נולד בעיירה בוסנית בשם מילוסטיץ (Milostič).
הוא התגורר בעיר גראדאצ'אץ (Gradačac) ומכאן נגזר שמו, גראדזאנין (Gradezanin), שלאחר לטיניזציה הפך ל"גראציאני".
בראשית דרכו הוא נע ונד ועבד כמשרת אצל כמה אנשים ולבסוף נסע לוונציה.
בנדודיו ובעבודותיו למד שפות וידע בוסנית, קרואטית, גרמנית, אנגלית וטורקית.
התחיל לעבוד בשירות השער הנשגב כמתורגמן והצטיין בכמה משאים ומתנים, בתמורה קיבל את הדוכסות של איי נקסוס ופארוס.
גראציאני שאף לכס השלטון בנסיכות מולדובה, למרות שלא ידע רומנית והיה קתולי.
בפברואר 1619, לאחר שהשליט ראדו מיכניה ויתר מרצונו על השלטון, קיבל אותו גראציאני, שהמיר את הקתוליות שלו לנצרות אורתודוקסית בנוסח הרומני.
בראשית שלטונו התמודד עם מרד שהונהג על ידי מי שתבע את הכס לעצמו.
התובע נלכד וראשו נערף וגם ראשיהם של כמה מתומכיו.
למרות שהומלך על ידי העות'מאנים, גרציאני לא היה נאמן להם ועסק בתככים בתקווה להגיע למצב בו ישלוט על כל הנסיכויות המיושבות ברומנים (ולאכיה וטרנסילבניה).
גרציאני שם ידו על איגרות ששלח שליט טרנסילבניה לחאן של הטטרים ובו ניסה לתאם התקפה על הפולנים - גרציאני שלח איגרות אלה לפולנים.
הדבר נודע לשליט טרנסילבניה ובתגובה הלשין על גרציאני בפני השער הנשגב ובעקבות זאת החליט הסולטאן לבטל את מינויו של גרציאני ולמנות במקומו בפעם נוספת את אלכסנדרו איליאש.
בתחילת ספטמבר 1620 הגיע ליאשי השליח העות'מאני עם הצו לביטול מינויו של גרציאני, כשהוא מלווה במשמר טורקי ובכמה בויארים ממקורבי איליאש, שבאו להכין את עלייתו לכס השלטון.
גרציאני לא נכנע וציווה להוציא להורג את השליח האימפיאלי ולהרוג את המשמר הטורקי, את הבויארים של איליאש וגם את יתר הטורקים שהיו באותה עת ביאשי.
גרציאני הכין את צבאו לקראת ההתמודדות הבלתי נמנעת נגד הצבא העות'מאני.
צבא פולני, שכלל פרשים כבדים משוריינים, בראשותו של ההאטמן Zolkiewski, חצה את הדניסטר ונכנס למולדובה, שם הצטרף לצבא המולדבי לקראת ההתמודדות.
הפאשה Skender הגיע עם צבא עות'מאני וחילות סיוע ולאכים, טטרים והונגרים.
צבא זה מנה כשישים אלף לוחמים ועוד אלף יניצ'רים.
גרציאני והפולנים התבצרו בצוצורה (Ţuţora), באתר שכבר שימש בעבר כמחנה של Zamoyski.
לאחר תחילת הקרב, ב-19 בספטמבר 1620, המגינים עשו טעות ראשונה, כשהפרשים הכבדים יצאו מבין התעלות למרדף אחר הפרשים הטטרים - הטטרים מהירי התנועה, שמספרם עלה על מספר הפרשים הפולנים, הצליחו לשבור את שורות הפולנים ולהביא למפלה מולדובנית.
במהלך הלילה פשתה הבהלה במחנה הפולני והם החליטו לצאת במחנה מאורגן ומתגונן, בתנועה אל הגבול הפולני.
גראציאני העדיף להיפרד מהפולני ועבר את הפרוט, כשהוא מלווה בידי כמה לוחמים וכמה בויארים.
לאחר שהגיע לאזור ברנישטה (Branişte) נרצח על ידי מלוויו, ההאטמן שפטליצ'י (Şeptelici) והפוסטלניק גויה (Goia).
המחנה הפולני נסוג אל הדניסטר, כשהטטרים מציקים לא ללא הרף.
בלילה האחרון, כשהגיעו לחוף הנהר, נוצרה מהומה גדולה במחנה הפולני, כשהכל נדחפו להיות ראשונים במעבר הדניסטר ומשום כך סבלו אבדות כבדות.
ההאטמן Zolkiewski נהרג על ידי טטרי וסגנו, Koniecpolski, נפל בשבי.
השליט החדש, אלכסנדרו איליאש, לא ראה בעין יפה את מעשי ההאטמן שפטליצ'י והפוסטלניק גויה, שרצחו את השליט הקודם.
איליאש ציווה להוציא להורג את הרוצחים וגופותיהם החתוכות הושלכו ללא קבורה.
גסטרוליט הוא איבר המשמש לאגירת סידן בקרב סרטני מים מתוקים.
על מנת לגדול, כל פרטי משפחת הסרטנאים צריכים להשיל את השריון הישן ולגדל שריון חדש.
הסרטנים יוצאים מהנשל עם תשתית השריון החדש מוכנה, אך עליהם למצוא מקורות סידן מהסביבה על מנת לשקע את המינרל ההופך את השריון לנוקשה, לצורכי הגנה ואכילה.
בתקופת מעבר זו שבה השריון החדש לא מכיל סידן, הסרטנים פגיעים במיוחד.
במקרה של סרטני מים מלוחים, החיים בסביבה עשירה בסידן, מוצאים לעצמם מקום מחבוא בו הם מתנשלים ואז במהלך כשלושה שבועות הם מסננים סידן מהמים ומשתמשים בו על מנת לחזק את השריון החדש.
לעומתם, סרטני מים מתוקים חיים בסביבה דלת סידן ולכן היו צריכים לפתח שיטות יעילות יותר לבניית שריון החדש.
סרטנים אילו פיתחו מנגנון ייחודי המאפשר להם לספוג עד 30% ממשקל השריון הישן לאברי אגירה מיוחדים הנקראים "גסטרוליטים", במהלך תקופה בת 14 ימים לפני ההתנשלות.
גסטרוליטים אלו ממוקמים משני צידי קיר הקיבה, ולאחר סיום ההתנשלות הם קורסים אל תוך הקיבה והסרטנים מעכלים את הסידן (בדומה לעיכול טבליות סידן שבני אדם צורכים).
סידן זה משמש אותם להתחלת בנייתו של השריון החדש, בתהליך שאורך רק שלושה ימים, זמן קצר ביותר בהשוואה לשלושת השבועות שצריכים סרטני מים מלוחים.
מבנה הגסטרוליט מאפשר לסרטני המים המתוקים לבנות את השריון החדש בפרק זמן קצר כל כך.
הגסטרוליט מורכב משכבות של כיטין, אשר אליו מחוברים מספר סוגים שונים של חלבונים.
בין שכבות הכיטין הסרטן משקע סידן פחמתי אמורפי, מינרל ייחודי ולא יציב במיוחד, שהסרטן משקיע אנרגיה על מנת לשמור בצורתו האמורפית.
מספר מחקרים העלו את ההשערה כי נוכחות הסידן הפחמתי האמורפי בגסטרוליט אינה מקרית, ושהסרטן משתמש בה כיוון שמופע ייחוד זה של סידן פחמתי כנראה זמין יותר ולכן נספג בקלות יותר לגוף.
החברה הישראלית "אמורפיקל" עוסקת במחקר בתחום השימוש בגסטרוליט (בין השאר על ידי פרופסור אמיר שגיא מאוניברסיטת בן-גוריון), והיא מחזיקה כיום בפטנט לשימוש בגסטרוליט כתוסף תזונה, הנמצא בשלבים שונים של ניסויים קליניים להוכחת יעילותו.
הגסטרוליט אושר לשימוש בבני אדם על ידי משרד הבריאות.
גַסְפָּארוֹ דָה סָאלוֹ (באיטלקית: Gasparo da Salò 20 במאי 1542 - 14 באפריל 1609) הוא הכינוי שניתן לגספארו דה ברטולוטי, אחד מבוני כלי הקשת האיטלקים הקדומים ביותר ונגן קונטרבס מומחה, שמספר רב של רשומות היסטוריות מפורטות מאוד (כ-100 מסמכים ויותר מ-80 כלים מקוריים) מנציחות את שמו.
גספארו דה סאלו נולד בסאלו שעל אגם גארדה שבאיטליה, למשפחה שעסקה במשפטים, אמנות, מוזיקה ומלאכת מחשבת.
סבו, סאנטינו, בעל קרקעות ומגדל צאן, שיש מקום להניח כי ייצר מיתרי גידים לכלי נגינה, עבר מפולפנאצה לסאלו, בירת הריביירה דל גארדה.
מטרת המעבר הייתה, כנראה, לשפר את סיכוייו בזירת המוזיקה בסאלו, שהייתה עשירה מאוד ותוססת.
גספארו היה בן ואחיין לשני מוזיקאים מוכשרים, פרנצ'סקו ואגוסטינו, שהיו כנרים ומלחינים ברמה מקצועית גבוהה דיה להצדיק את אזכורם במסמכים ששרדו מן התקופה כ"ויולי" או, בגרסה ארוכה יותר, למנוע ספקות, כ"ויוליני".
גספארו רכש את השכלתו המוזיקלית בתקופה של התגברות העידון והמקצוענות בקרב המוזיקאים והכנרים בסאלו ובברשה, שרבים מהם ניגנו בבזיליקת סן מרקו בוונציה, כמו גם בקרב מוזיקאים מחצרות אירופיות רבות מראשית שנות ה-40' של המאה ה-16 ואילך.
הכשרתו המעמיקה בביצוע מוזיקלי, שעליה הקפידה משפחתו, הנודעת בקשריה המוזיקליים, באה לביטוי מתועד במסמך משנת 1604, שנמצא בברגאמו ועניינו המוזיקה בכנסיית סן מאריה מאג'ורה.
במסמך זה מוזכר גספארו ככנר מחונן ביותר.
לאחר מות אביו, בסביבות 1562, עבר גספארו לברשה.
כנראה שכר לו שם מיד בית ופתח סדנה בטבור חיי המוזיקה בשכונה, הקונטראדה אנטנייאטי, שנודעה בנוכחותה של שושלת בוני עוגבים מפורסמת ושאר אמנים מרובי-כלים, שישבו כולם בקוודרה סן ג'ובאני, בחזית הפאלאצו ורוקיו דל פודסטה (כיום ויה קאיירולי).
מן העובדה, שהיה לאל ידו לשכור כמעט מיד בית עם סדנה בשכונה מבוקשת זו, ולאור הסיכוי הקלוש שהיה לו לזכות בירושה משמעותית, בהתחשב במספר אחיו ואחיותיו, אפשר להניח, שגספארו נחל הצלחה מסוימת במקצוע המשפחתי המסורתי של בניית כלי קשת.
הוא הצליח בעסקיו די הצורך לשאת לאשה את איזבטה קאסטי, בתו של קדר ונופח זכוכית אומן, כעבור שלוש שנים.
במרוצת הזמן הזה טיפח גספארו קשרים עם ג'ירולאמו וירקי, מן הבולטים ביותר באמני מלאכת המחשבת של העיר, המוזכר במסמך משנת 1563 כ"מאסטרו די מוזיקה אינסטרומנטיס" ("רב-אמן של כלי נגינה").
בשנת 1565 היה וירקי סנדק לבנו של גספארו, פרנצ'סקו, הבכור לעוד שישה אחים, בהם שלושה בנים בשם מארקאנטוניו, ששניים מהם מתו בינקותם, ושלוש בנות.
באותה שכונה גרו גם שני נגני עוגב מפורסמים מאוד מן הקתדרלה של ברשה, פיורנצו מסקארה וממשיכו, קוסטאנצו אנטניאטי, וכנר נודע, ג'וזפה ביאג'יני.
בדומה למוזיקאים אחרים בברשה, שניגנו ביותר מכלי אחד, הצטיין מסקארה גם בנגינת ויולה דה גמבה.
הידידות עם וירקי ואנטניאטי והכרת עבודתם מקרוב פתחו לפני גספארו אופקים אמנותיים חדשים, שהביאו לשיפורים בצליל ובעיצוב של מיתרים ושל כלי מיתר.
שומת מס משנת 1568 מעידה על שגשוג בעסקים, שהמשיכו לגדול באופן משמעותי.
ב-1575 קנה גספארו בית ברובע קוסרה, המטה ההיסטורי שלו, ושם ייצר כלים רבים.
הסדנה שלו הייתה עד מהרה לאחת החשובות באירופה במחצית השנייה של המאה ה-16 כיצרנית כל סוגי כלי המיתר של התקופה.
גספארו פיתח את אמנות בניית כלי הקשת לרמה גבוהה מאוד ואת המסורת הזו הנחיל לחמישה תלמידים מוכרים: בנו הבכור פרנצ'סקו, הצרפתי אלכסנדר דה מרסיליס (שמוצאו ממרסיי, צרפת), ג'ובאני פאולו מאג'יני מבוטיצ'ינו שבסביבת ברשה, ג'אקומו דה לפרנקיני מוואלה קאמוניקה ובונה כלי קשת שנודע רק בשם באטיסטה.
כלים נשלחו לרומא, ונציה וצרפת, כפי שמעידה פוליסה משנת 1588 ושאר מסמכים, וגספארו הזמין מיתרים ומיני עץ יקרים לאמנותו, מרומא ומוונציה.
העסק איפשר לו לקנות אחוזות רחבות-ידיים בטריטוריה של קלוואג'זה, שכללו בתי אחוזה מפוארים ובתי חווה.
ידוע, שגספארו עזר ברוחב-יד לאחותו לודוביקה ושימש אפוטרופוס לשלושת בניו של אחי אשתו, רוקו קאסטי, שמת כנראה, כמוהו כאשתו של גספארו, במגפת הדבר של 1577.
גספארו מת באפריל 1609. תעודת הפטירה הקצרה אך המשמעותית שרדה ונאמר בה: "האדון גספארו ברטולוטי, מאסטרו די ויוליני, מת ונקבר בסאנטו ג'וזפו".
המקום המדויק שם טמונים שרידיו בין קברי הפנתיאון המוזיקלי של בני ברשה, יחד עם אנטניאטי קוסטאנצו, דון צ'זארה בולנייני ובנדטו מרצ'לו, אינו ידוע.
נראה הדבר, שהדגמים של גספארו שימשו את אנטוניו סטרדיווארי בין 1690 ל-1700, כשתכנן את טיפוס הכינור המכונה "סטראד ארוך", אחד המודלים הייחודיים ומבוקשים ביותר של רב-האמן הדגול.
יש רגליים לסברה, שהכלים של ברשה היו למעשה הפופולריים והנדרשים ביותר ברחבי אירופה בתקופת הרנסאנס, כיוון שהביקוש להם במרכזי המוזיקה בחצרות האצילים היה גדול יותר מאשר לכלי קרמונה עד 1630, כשהדבר שקטל את טובי האומנים מברשה הציב את קרמונה במרכז בניית הכינורות.
אף כי אומני ברשה לא שרדו את הדבר, יבול הכלים הפורה והמצוין בטיבו שהוציאו מתחת ידיהם לא נפגע, כפי שמבהיר מכתב מאת פולג'נצ'יו מיקאנציו אל גליליאו גליליי, משנת 1636: "את הכלים מברשה קל לקנות..." ומסמך אחר קובע "כי אפשר למצוא אותם בכל פינה...".
עוד ראוי לציין, כי המילה "ויולינו" מופיעה במסמכי הגנזך של ברשה כבר ב-1530 אם לא קודם, ואילו בקרמונה אין אזכור לה עד חמישים שנה לאחר מכן.
כמה מכינורות ברשה היו מעוטרים להפליא, בעוד שבאחרים ניכרת גולמיות מסוימת בגימור, אך כמעט כל הדוגמאות ששרדו ניכרות ביפי הצליל ובעוצמתו.
גספארו עצמו בנה כינורות רבים התואמים למידות הכינור המודרני, בתקופה שבה לא נקבע עדיין תקן מחייב למידות המדויקות של הכלים ממשפחת הכינורות, לצד מספר קטן של דגמים במתכונת קטנה יותר.
נוסף לכינורות, בנה ויולות במידות שונות, מקטנות עד גדולות מאוד (39 ס"מ עד 44.5 ס"מ, הן אלט והן טנור, אלה כאלה גדולות או קטנות בממדיהן, לעיתים עם שתי פינות בלבד), ויולות דה גמבה, צ'לי, ויולונים, וכנראה גם לירה ולירוני.
במסמכים ששרדו מן המאה ה-16 מוזכר גספארו כ"מאסטרו די ויוליני" (רב-אמן הכינור) כבר ב-1568. תואר זה ניתן לבוני כינורות ונבדל בפירוש במסמכי התקופה מן התואר :סונאדורה דה ויוליני" (נגני הכינור).
נראה שהתואר "מאסטרו די ויוליני" היה בשימוש בברשה לפחות מ-1558, והוא מיוחס לראשונה לבוני כלי הקשת גוליילמו פריג'יאדי ופרנצ'סקו אינוורארדי לפני הופעתו של גספארו בזירה, שבימים ההם היה עדיין בסאלו.
כשמונים כלי נגינה של גספארו דה סאלו שרדו ככל הידוע עד ימינו אלה, ומקום של כבוד שמור להם בין יצירותיהם של סטרדיוואריוס, גוארנרי, אמאטי, יאקוב שטיינר ותלמידו ג'ובאני פאולו מאג'יני, כדוגמאות ייחודיות לפסגת האומנות שהושגה בבניית כלי הקשת בברשה או, למעשה, באירופה בתקופתו, המצטיינות במאפייניהן הצליליים.
הודות לצליל וליופי יוצאי הדופן של כליו, מרבים לחקות אותם בשחזורים מודרניים מדויקים.
המנחות המודרניות הללו לגספארו אינן אלא האחרונות במסורת ארוכה ומכובדת של העתקה וחיקוי פרי עבודתו של האומן הדגול.
צ'ארלס בירי, שניתח את מיטב יצירותיו של גוארנרי דל ג'זו בתקופת חייו המאוחרת, לרבות כינור וייטאן המפורסם משנת 1741, מביא ראיות לכאורנה לכך, שגוארנרי העתיק בקפדנות רבה את בניית הקשתות של גספארו, שעזרה לפיתוח הכלי בעל האופי המודרני, אשר צלילו ויכולת ההטלה שלו חזקים במיוחד.
גם וירטואוזים הכירו זה מכבר בתכונותיהם יוצאות הדופן של כינורות גספארו.
בשנת 1841 קנה הווירטואוז הנורווגי אולה בול דה סאלו, שיוצר במקור בשנת 1570 לפי הזמנת הארכדוכס פרדיננד הראשון מטירול, וניגן בו בסיורי הופעות, יחד עם גוארנרי דל ג'זו וניקולו אמאטי, במשך קרוב לארבעים שנים של אלתורים ורסיטלים.
אי-אילו נגנים בינלאומיים בני ימינו מעדיפים גם ויולות וקונטרבסים של גספארו על פני כלים מקבילים של סטרדיוואריוס, בשל הצליל המלא, ה"כהה" והחודר, התגובה המהירה והעוצמה של גספארו.
גַּסְטְרוֹסְקוֹפְּיָה היא בדיקה שמתבצעת באמצעות צינור גמיש ודק אשר מוכנס דרך הפה שנקרא גסטרוסקופ.
בקצה הגסטרוסקופ ישנם מקור אור ומצלמת וידאו זעירה באמצעותם יכול הרופא המבצע את הבדיקה לצפות באיברים השונים אליהם מוכנס הגסטרוסקופ.
במהלך הבדיקה ניתן לבצע פעולות נוספות מלבד צפייה באיברים אלו, בין היתר נטילת ביופסיה.
גסטרוסקופיה היא סוג של בדיקה רפואית תחת הכותרת אנדוסקופיה שמתמקדת בדרכי העיכול העליונות: וושט, קיבה ותריסריון.
בדיקת הגסטרוסקופיה נעשית לכל מיני סיבות, בפרט לצפייה בפרטי הפרטים של מערכת העיכול, וגם שורה של פעולות באזור מסוים.
בירור עבור תסמינים של בעיות בדרכי העיכול העליונות (הכוללת את התריסריון, הקיבה והוושט) - למשל, הפרעות בבליעה או חשד לדימום, כאבי בטן, הקאות.
דיאגנוזה של מחלות בדרכי העיכול באמצעות לקיחת ביופסיה - דגימת רקמה.
בדרך הזאת ניתן לאבחן גידולים באיברים העליונים של מערכת העיכול או מחלות דלקתיות.
כמו כן מחלת צליאק מאובחנת על ידי לקיחת ביופסיה.
טיפול בבעיות באיברי מערכת העיכול העליונה - למשל: שליפת גוף זר, עצירת דימום, הרחבת היצרות של הוושט, .
שילוב של מצלמת וידאו להגדלת תמונות של רקמות המערכת העיכול, במטרה לזהות פתולוגיות ושינויים קטנים בדפנות האיברים.
תסמינים רלוונטיים שעשויים להצביע על צורך בבדיקה
אנמיה לא מוסברת (בדרך כלל יחד עם קולונוסקופיה)
חשד לדימום במערכת העיכול העליונה, בעקבות תסמינים כגון המטמזיס (הקאה דמית) או מלנה (צואה שחורה)
הפרעות בעיכול מתמשכות בחולים מעל גיל 45 שנה
רפלקס חומצה כרונית וצרבת - יכול להוביל לנגע טרום-סרטני הנקרא תסמונת בארט
לפני ביצוע הבדיקה, על מטופל לקבל הנחיות מהרופא המפנה או מהמרפאה\המכון שבו נעשית הבדיקה.
הימנעות ממזון וחלב לאורך 8 שעות לפני הבדיקה, הימנעות מים או כל משקה אחר לאורך 3 שעות לפני הבדיקה.
על הנבדק לשקף לרופא כל תרופה שהוא נוטל, במידה ויש צורך להפסיק נטילת תרופות אלה לפני הבדיקה בכמה ימים.
הבדיקה כרוכה במתן מקדים של חומר טשטוש או הרדמה ולכן נדרשת הגעה עם מלווה.
בדיקת הגסטרוסקופיה מורכבת ממספר שלבים:
טשטוש – בשלב הראשוני של הבדיקה מתבקש המטופל לשכב על צידו השמאלי ומוזרק חומר הרדמה או תרופה לווריד מה שגורם לבלבול.
באותו שלב עוקב הצוות הרפואי אחר רוויון החמצן בדם, לחץ הדם והדופק.
בנוסף, מרוסס חומר הרדמה מקומי בפה של המטופל מה שגורם להרדמת הגרון טרם החדרת הגסטרוסקופ.
הכנסת הגסטרוסקופ – לאחר השלב הראשוני, מוחדר הגסטרוסקופ דרך הפה.
המטופל עשוי להרגיש לחץ בגרון אך ללא תחושת כאב.
באמצעות הגסטרוסקופ הרופא מסתכל בסב-מוקוזה של הוושט במטרה לזהות קרעים או כרסומים (ארוזיות, שחיקה של רקמות).
אחר כך, בודקים הרופאים את הקיבה ומחפשים פצעים פתוחים או אזורים חשודים.
בסוף הבדיקה, ובמידת הצורך יכולים הרופאים לבדוק גם את הדואודנום.
לפעמים כדי שהגסטרוסקופ יעבור בקלות ותתאפשר צפייה יותר טובה לקפלים של מערכת העיכול, מנפחים את האיברים החלולים על ידי לחץ אוויר מה שגורם לתחושות של לחץ ומלאות.
במידת הצורך נעשית ביופסיה במטרה לבדוק אזורים חשודים.
סיכונים ותופעות לוואי לאחר הבדיקה
סיכויי הסיבוכים נחשבים לנמוכים, אך למרות זאת ישנם כמה סיכונים, כמו:
זיהום, שהטיפול בו מצריך טיפול באנטיביוטיקה.
דימום, במיוחד במקרים שיש בהם לקיחת דגימה (ביופסיה).
קרע בדרכי מערכת העיכול במיוחד בוושט, למרות שמדובר בסיכון זעיר אך מחייב טיפול ואפילו ניתוח כדי לתקן את הקרע.
בנוסף לכך, ישנן תופעות לוואי שעל הנבדק לשים לב אליהן: כאבים בבית החזה, הקאה דמית או הקאה בכלל, קושי בבליעה, צואה שחורה, קוצר נשימה וכאבי בטן.
בעיות בתפקוד מערכת העיכול בדרך כלל לא מאובחנות היטב על ידי אנדוסקופיה כאשר יש תנועה או הפרשה מסוימת במערכת העיכול בהיותן לא נבדקות בקלות על ידי גסטרוסקופיה.
עם זאת, ממצאים כגון תנועת נוזל או תנועה לקויה של המעי הדק במהלך אנדוסקופיה יכולים להיות רמזים של הפרעות בתפקוד.
תסמונת המעי הרגיז וקלקול קיבה אינם מאובחנים על ידי גסטרוסקופיה, אבל היא עשויה להיות מועילה בנטרול מחלות אחרות המחקות הפרעות נפוצות אלה.
מערכת סיביים אופטיים לשאת אור בקצה האנדוסקופ
מצלמה זעירה בקצה האנדוסקופ - החליפה את הסיבים האופטיים שנטו לפגוע התמונות.
ידית הבקרה - האחראית על כל הפעולות
מכשיר "משעל" - המסייע בסילוק הפרשות מדרכי הנשימה של מטופלים שאינם יכולים להשתעל כגון חולי מחלת ניוון שרירים או שיתוק מוחין.
מקליט וידאו או מדפסת תמונות
גספאר מונז', רוזן פלוסיום היה מתמטיקאי צרפתי, ממציא הגאומטריה התיאורית , המתמטיקה עליה מתבסס השרטוט הטכני.
בשנים 1792–1793, במהלך המהפכה הצרפתית, כיהן כשר הממונה על הצי הצרפתי והקולוניות הצרפתיות.
בתקופה זו היה מעורב במהפכה במערכת החינוך הצרפתית ונמנה עם מייסדי האקול פוליטקניק.
מונז' נולד בבון אשר במחוז קוט-ד'אור שבחבל בורגון, אביו היה סוחר.
תחילה למד בבית ספר של האטוריאנים בעירו בון ולאחר מכן בבית הספר שלהם בליון, שם נהיה מורה לפיזיקה בהיותו בן 17.
לאחר סיום לימודיו ב-1764 חזר לבון, שם הכין שרטוט בקנה מידה גדול של העיר המוצג עד היום.
קצין הנדסה שראה את השרטוט כתב על כך למפקד בית הספר הממלכתי למהנדסים במזייר , וזה העניק לו משרה כשרטט.
הלימודים בבית הספר הותרו לאריסטוקרטים בלבד לכן לא היה יכול להירשם כתלמיד לבית הספר.
לאחר שנה בבית הספר, מונג' התבקש להכין תוכנית למבצר ולייעל את מערך ההגנה עליו.
בניגוד לשיטה המקובלת עד אז של חישובי אורכים, מונז' המציא שיטה לפתרון הבעיה באמצעות שרטוטים.
תחילה תוכנית זו לא התקבלה אך לאחר בדיקה הכירו ביכולותיו של מונז' ובערכהּ של עבודתו.
אחרי ששארל בוסו , מורהו למתמטיקה, עזב את בית הספר במזייר, מונז' קיבל את תפקידו בינואר 1769, וב-1770 אף מונה למורה לפיזיקה ניסויית.
בשנת 1777 מונז' התחתן עם קתרין הואר (Huart), בעלת נפחייה, ולכך מיוחסת התעניינותו במטלורגיה.
בשנת 1780 נבחר לתפקיד מודד באקדמיה למדעים בפריז, ובאותה העת החלה חברותו עם קלוד לואי ברטולה .
אחרי שלוש שנים שבהן עבד במקביל בפריס ובמזייר הוצע למונז' להחליף את אטיין בֶּזוּ כבוחן של צוערים ימיים.
לאחר שנה בשלושת התפקידים עזב את משרתו במזייר.
המהפכה הצרפתית שינתה לחלוטין את הקריירה של מונז'.
הוא היה תומך נלהב במהפכה ובשנת 1792 מונה לשר הממונה על הצי הצרפתי והקולוניות הצרפתיות.
מונז' כיהן בתפקיד בין 10 באוגוסט 1792 ל-10 באפריל 1793. כאשר הוועד לשלום הציבור ביקש מאנשי אקדמיה עזרה בהגנה על הרפובליקה, מונז' הקדיש את כולו למטרה וחיבר שני מאמרים Description de l'art de fabriquer les canons ואת Avis aux ouvriers en fer sur la fabrication de l'acier.
מונז' לקח חלק פעיל בהקמת האקול פוליטקניק ואקול נורמל סופרייר והיה בשניהם פרופסור לגאומטריה תיאורית.
Leçons données aux écoles normales אשר התבסס על תמלול הרצאותיו ב-1795. יותר מאוחר פרסם מונז' את Application de l'analyse à la géométrie אשר הרחיב מעבר להרצאותיו.
החל ממאי 1796 עד אוקטובר 1797 מונז' שהה באיטליה עם קלוד לואי ברטולה וכמה אמנים לצורך בחירה של ציורים ופסלים אשר ניגבו כמס מערים באיטליה.
במהלך שהותו שם התיידד עם נפוליאון בונפרטה.
עם שובו לצרפת מונה למנהל של האקול פוליטקניק, אך בשנת 1798 נשלח לאיטליה למשימה שבעקבותיה הוקמה הרפובליקה הרומית קצרת הימים.
לאחר מכן מונז' הצטרף למסע נפוליאון למצרים, ושם יחד עם ברטולה השתתף בעבודת משלחת המדעים והאמנויות הצרפתית ואף מונה לנשיא מכון מצרים .
מונז' וברטולה נילוו לנפוליאון במסעו לארץ ישראל ויחד עימו חזרו לצרפת אחרי כישלון המצור על עכו ב-1799. הוא מונה לנשיא משלחת המדעים והאמנויות הצרפתית שאנשיה המשיכו בעריכה ובהפקה של כרכי "תיאור מצרים".
מונז' חידש את קשריו עם האקול פוליטקניק, מאמריו המאוחרים פורסמו בכתב עת של האקול פוליטקניק.
עם הקמת הסנאט הקונסרבטיבי מונה לחבר בגוף זה וקיבל את התואר רוזן פלוסיום, מונז'כיהן כנשיא הסנאט הקונסרבטיבי בשנים 1806–1807. לאחר נפילת נפוליאון נשללו ממנו תאריו.
מונז' מת בפריז ב-28 ביולי 1818 ונקבר במאוזוליאום בבית הקברות פר לשז, ולימים הועברו שרידיו משם לפנתאון של פריז.
פסל בדמותו של מונז' הוצב ב-1849 בעיר הולדתו בון שבבורגון.
שמו של מונז' הוא אחד מ־מ-72 השמות שנחרטו בבסיס מגדל אייפל.
ב-1990 הושקה ספינת טילים של חיל הים הצרפתי שנקראה על שמו "מונז'" .
גסטרופאב הוא הֶלחֵם המילים גסטרונומיה ופאב המעיד על שילוב בין קולינאריה לפאב.
המונח החל את דרכו בבריטניה של סוף המאה ה-20 כאשר פאבים בריטיים מסורתיים החלו במכירת מנות אוכל לצד תפריט האלכוהול והתפתח עם השנים והפך לתופעה של ממש החל מתחילת שנות האלפיים כאשר החלו להתפתח גסטרופאבים ברחבי העולם.
גסטרולציה היא שלב מוקדם בהתפתחות העוברית של רוב בעלי החיים, שבמהלכו הבלסטולה החד שכבתית מתארגנת מחדש למבנה תלת שכבתי (trilaminar) הנקרא גסטרולה.
שלוש שכבות הנבט האלה נקראות:
אקטודרם (Ectoderm), ממנו מתפתחים מערכת העצבים, אברי החישה, השיניים, האפידרמיס והמבנים הקשורים לו (שיער, ציפורניים).
מזודרם (Mesoderm), ממנו מתפתחות רקמות החיבור: השלד, הדם, השרירים והסחוס, וכן הלב והכליות.
אנדודרם (Endoderm), ממנו מתפתחים מערכת העיכול, הכבד, מערכת הנשימה והבלוטות הפנימיות.
גסטרולציה מתרחשת אחרי התבקעות והיווצרות הבלסטולה והפס הראשוני .
אחרי הגסטרולציה, איברי האדם מתפתחים בתוך שכבות הנבט שנוצרו מחדש בתהליך הנקרא אורגנוגנזה.
כל שכבה מעוררת רקמות ואיברים ספציפיים בעובר המתפתח: האקטודרם מוליד את האפידרמיס, את הרכס העצבי ואת הרקמות האחרות שמאוחר יותר יהוו את מערכת העצבים.
המזודרם נמצא בין האקטודרם והאנדודרם ומוליד סומיטים המהווים שריר, הסחוס של הצלעות והחוליות: הדרמיס, נוטוכורד, דם, כלי דם, עצמות, ורקמות חיבור.
האנדודרם מוליד את האפיתל של מערכת העיכול ומערכת הנשימה, ואת האיברים הקשורים למערכת העיכול, כגון הכבד והלבלב.
בעקבות הגסטרולציה, התאים בגוף מאורגנים לתוך סדינים של תאים מחוברים (כמו האפיתל) או כמו שרשרת של תאים מבודדים.
המנגנון והעיתוי המולקולרי של גסטרולציה
המנגנון והעיתוי המולקולרי של גסטרולציה שונה באורגניזמים שונים.