tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד הרוסים המגורשים היה בנו של ולדימיר צ'יז'וב, שגריר רוסיה באיחוד האירופי; גם הוא וגם הדיפלומט האחר היו קשורים למשימה של רוסיה בנאט"ו והאמינו שהם עבדו באופן סמוי כסוכני ביון.
בית המשפט של מחוז טרטו החליט לשחרר את סים בשלב מוקדם על תנאי עם פסק דין ב-5 בדצמבר 2019. בית המשפט גזר עליו מאסר על תנאי עד 18 במרץ 2021. בית המשפט העריך כי הגישה של סים למידע מסווג שעשוי להיות מעניין עבור מדינות זרות מוגבלת להפליא.
בסופו של דבר, הוא שוחרר ב-23 בדצמבר 2019 מכלא טרטו.
הרמן פון קאולבך היה צייר גרמני של בית הספר במינכן.
קולבך היה בנו של הצייר וילהלם פון קולבאך.
במקור היה סטודנט לרפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, אך, בהשראת אביו, עזב את בית הספר כדי ללמוד ציור.
בשנת 1867 הוא הפך לתלמידו של קרל פון פילוטי.
בהשפעתו התמסר קאולבך כמעט לחלוטין לנושאים היסטוריים.
בסופו של דבר, הוא התפרסם בעיקר בזכות דיוקנאות הילדים שלו.
בשנת 1886 מונה לפרופסור לציור היסטוריה באקדמיה לאמנות יפה במינכן.
בשנת 1906 פרסם ספר תמונות, עם ילדים כמוטיב, שנמכר ב-135,000 עותקים.
הוא היה נשוי לסופי שרול, בתו של חרט, ונולדו להם שלושה ילדים.
רבות מיצירותיו מוצגות במוזיאון בבאד ארולסן (מקום הולדתו של אביו).
מכתביו וניירותיו נמצאים באוסף ארכיון הספרות הגרמני (חלק מהמוזיאון לספרות מודרנית) במרבאך אם נקאר.
הוא קבור בבית הקברות הדרומי הישן במינכן.
אף שעבודתו התקבלה בדרך כלל בצורה טובה, הוא ספג מדי פעם ביקורת על כך שהעניק יותר מדי תשומת לב לפרטים, תוך שהוא מפספס את משמעות הנושא העיקרי של הציור.
דיוקנו של לוקרציה בורג'ה יצר מחלוקת משום שהוא נחשב לבוטה מדי, וגרסתו להכתרת סנט אליזבת על ידי הקיסר פרידריך השני נדחתה על ידי כמה מבקרים כ"ציור תלבושות".
הרמן קורץ היה משורר וסופר גרמני.
לאחר שסיים את בחינת מדינת וירטמברג, השתתף בסמינר התאולוגי הפרוטסטנטי במולברון ולאחר מכן למד במנזר הפרוטסטנטי בטיבינגן.
לאחר בחינת התאולוגיה שלו בשנת 1835, עבד ככומר באהנינגן במשך כמה חודשים, אך אז עבר לשטוטגרט, שם התגורר כסופר ומתרגם עצמאי.
שם פגש בין היתר את אדוארד מריקה, יוסטינוס קרנר וגוסטב שוואב.
בשנת 1848 הוא הפך לעובד הספר המשפחתי הגרמני להוראה ובידור בקרלסרוהה ועורך המשקיף הדמוקרטי בשטוטגרט.
בשנת 1851 נאלץ קורץ לרצות שלושה שבועות בכלא בהוהנספרג כעונש על מאמר פסול.
אז הוא התחתן עם מארי פריין פון ברונוב.
על ידי תחינה לעוד חופש, שוויון ואנושיות.
לבני הזוג נולדו ארבעה בנים: אדגר, ארווין, אלפרד ובלדה ובתם איזולדה.
בשנת 1856 נסוג קורץ מהחיים הציבוריים ועבר לראשונה (1858) לאוברסלינגן, שם קנתה המשפחה אחוזה, בשנת 1863 לקירכיים אונטר טק ולאחר מכן לטיבינגן, שם הפך לספרן באוניברסיטת טיבינגן.
בשנת 1865 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוסטוק.
בחנוכת אנדרטת אולנד בטיבינגן הוא סבל ממכת שמש ממנה לא התאושש וכתוצאה ממנה נפטר ב-10 באוקטובר 1873. הוא נקבר בבית העלמין בעיר טיבינגן.
הרמן קורץ היה בעלה של הסופרת והמשוררת מארי קורץ ואב לחמישה: הרופא אדגר קורץ, המשוררת והסופרת איזולדה קורץ, הפסל ארווין קורץ ואלפרד ובלדה קורץ.
הרמן קורץ היה פוליטיקאי שווייצרי.
אביו של הרמן קורץ, יעקב קורץ, עבד כנגר ועובד סניפי דואר.
קורס סיים את לימודיו בבית הספר המסחרי בביל לפני שנכנס לתפקיד בבנק קנטונל נויכאטל בלה שו דה-פונד בשנת 1916. בשנת 1920 עבר לתפקיד רואה חשבון ראשי בחברת השעונים Tavannes Watch Co.
בשנת 1928 חזר הרמן קורץ לביל, שם הועסק כמורה לעסקים בבית הספר לעסקים ביל.
בנוסף, הוא קיבל את תעודת רואה החשבון הפדרלית ובשנת 1932 רישיון למדעי המסחר באוניברסיטת נויכאטל.
קורץ, שהיה נשוי לחולדה ברטה, בתו של המנעולן אדולף רופ, נפטר בשנת 1980 ממש לפני גיל 83 בעיר הולדתו.
הרמן קורץ, שהצטרף לשירות Parti socialiste romand bienne (PSR), לשעבר רובע עצמאי, היום חלק ממפלגה כולה (SP-PS Biel / Bienne), כיהן כחבר מועצת העיר ביל בין השנים 1933 ל-1940 ומשנת 1945 עד 1947, וב-1946 כיהן כנשיא.
בשנת 1948 נבחר למועצת עיריית ביל, שם כיהן במשרה מלאה כמנהל כספים עד שעזב ב-1960. בשנת 1951 העם בחר בו למועצה הלאומית, בה היה חבר עד 1955.
הרמן קורץ שימש גם כנשיא גוף הפיקוח.
בנוסף, הוא היה חבר בוועד המנהל של ברנישה קראפטוורקה AG ומשנת 1931 עד 1974 היה נשיא דירקטוריון חברת הדפוס השיתופית ביל.
מחויבותו הפוליטית התמקדה במיוחד בהכשרה מקצועית מסחרית ובניית דיור שיתופי.
הרמן קורץ היה אב המנזר של מנזר הוהנפורט.
קורץ למד תאולוגיה בפראג והוסמך שם לכהן בשנת 1748. תחילה לימד פילוסופיה ותאולוגיה במנזר ולעיתים גם בגולדנקרון עד שמונה לפרופסור מן המניין במכללת הארכיבישוף סנט אדלברט בפראג בשנת 1764. ב-22 במאי 1766 נבחר לכומר וב-21 במאי 1767 לאב המנזר.
בשנת 1786 הוא שוחרר מתפקידו על ידי הקיסר יוסף השני.
בתקופתו כפרופסור לתאולוגיה פרסם קורץ כמה ספרי לימוד תאולוגיים.
הוא נפטר בשנת 1795. המקום הרמנסדורף (בעבר מהלהיטל) נקרא על שמו.
הרמן פלויר היה אימפרסיוניסט ואמן נוף גרמני, הידוע בעיקר בזכות ציוריו של הרכבת הממלכתית וירטמברג.
הוא היה בנו של צורף ותכשיטן.
לאחר לימודים ראשוניים בבית הספר לאמנויות יישומיות בשטוטגרט (1879–1881) ובאקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בשטוטגרט (1881–1883), סיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
הוא חזר לשטוטגרט בשנת 1886 וחי בסגנון חיים בוהמייני, צייר עירום וסצנות מחיי הלילה המקומיים.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא הוקסם מהטכנולוגיה התעשייתית ומה שכונה "ריגוש המהירות", כתוצאה מכך פנה לצייר את הרכבות ותחנות של רכבת המדינה.
עבודתו נתמכה על ידי הברון פון קניג-פקסנפלד (1866–1918), שקנה רבים מציוריו והציב אותם בטירה המשפחתית.
מאוחר יותר הוא הפך לחבר באיגוד אמני גרמניה.
הוא נפטר משחפת בגיל 47.
יחד עם אוטו רייניגר, כריסטיאן לנדנברגר והיינריך פון ציגל, הוא אחד הנציגים החשובים ביותר של האימפרסיוניזם בדרום גרמניה.
בשנת 1982 הקים בנו של הברון, ריינהרד, ממציא ומהנדס רכב ידוע, קרן לשימור טירת אביו ולפתוח אותה לגישה ציבורית.
עבודותיו של פלויר נראות גם במוזיאון בשטוטגרט.
הרמן פרל היה פסל גרמני, צייר היסטורי ומונומנטלי ופרופסור באקדמיה לאמנויות יפות דרזדן.
פרל היה בנם של סוחר המשי והמתרגם אדוארד פרל-ארקנס (1814–1898) ואשתו (לבית קרופ).
מכיוון שהאב התנגד לרצונו של הבן להיות צייר, פרל ניסה לשנות את דעתו בבקשת עצת מומחה.
לשם כך הוא שלח טיוטת ציור לווילהלם פון קולבאך, המומחה לאמנות המוביל באותה עת, וביקש ממנו להעריך אם יש לו מספיק כישרון למקצוע זה.
האחרון כתב תשובה מפורטת לאב, כך שנעתר לבקשת בנו.
לכן פרל עזב את בית הספר והחל ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן בהנהגת תיאודור גרוס בגיל 16, לפני שעבר לקרל גוסוב באקדמיה בברלין בשנת 1876. ארנולד בוקלין, וגם מקס קלינגר, שהיו כמעט באותו גיל, היו המודל לחיקוי שלו.
בין 1879 ל-1881 הוא שהה ברומא ואז חזר לברלין.
לאחר שלמד באקדמיה לאמנות בברלין, הוא מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות בדרזדן בשנת 1892. ב-1893 או 1894 הוא קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
כמו כן הוענק לו תואר אצילות.
ב-1 בנובמבר 1886 הוא התחתן עם הציירת סופי שטמר.
פרל פרש לגמלאות בשנת 1914.
משנת 1897, הסטודיו והדירה שלו היו ממוקמים בווילה על גדות האלבה עד שנת 1902. בנו היה הזואולוג היינריך פרל (1888–1962).
החשיבות העיקרית של פרל נעוצה בתחום הציור המונומנטלי, שכן תחושת האפקט הדקורטיבי המפונפן שלו, פרסם אותו במיוחד.
בהתבסס על מחקרים, הסתמך פרל על סגנון אידיאלי המבוסס על צורות הרנסאנס, שכיוונו להשפעה נטורליסטית.
בהרכב הכללי של ציוריו השתדל פרל להתעלם מהמחסום בסגנון הבארוק ולתת למבקר את התחושה של מרחב דרך פתחים פיקטיביים.
בפברואר 1945 נשרפו רבים מציוריו בבניין משרד החוץ בברלין, כמו גם תיאוריו מהמיתולוגיה היוונית בחדר המדרגות של האלברטינום ובאולם הנשפים של העירייה החדשה במהלך הפצצות האוויריות על דרזדן.
הרמן אדוורד סדרברג היה שחיין פיני, שהתמודד באולימפיאדת הקיץ 1908 ובאולימפיאדת 1912.
+ הרמן סדרברג במשחקים האולימפיים משחקים תחרות שלב מקום זמן הערות אולימפיאדת לונדון 1908 200 מטר חזה סיבוב ראשון 4 - 5 בחום לא ידוע לא התקדם 100 מטר גב סיבוב ראשון לא התחיל אולימפיאדת סטוקהולם 1912 200 מטר חזה רבע גמר שלישית בחום 3:18.6 לא התקדם
הוא זכה באליפויות פיניות בשחייה:
הרמן פוראס (פורת) היה רופא ואיש ציבור יהודי-אוסטרי, שנודע כמייסד ומנהל בית ההבראה והמכון להידרותרפיה בעיירה סולקה בבוקובינה (בימינו עיירה - ברומניה).
הרמן פוראס (פורת) נולד בשנת 1835 בעיר צ'רנוביץ, בחבל בוקובינה, באימפריה האוסטרית כבנם הבכור מבין שני בניהם של ישראל פוראס, יהודי ליטאי ממרימפול ושל חנה לבית פרנקייל.
למד בגימנסיה בעיר הולדתו ואחר כך למד רפואה באוניברסיטת וינה בה סיים עם תואר דוקטור לרפואה ב-23 בדצמבר 1859.
בשובו לצ'רנוביץ עבד כרופא ברובע ב' של העיר.
פוראס הבחין במצב הגאוגרפיה המיוחד של היישוב סולקה, השוכן לא רחוק מהעיר רדאוץ, ובפוטנציאל הטיפולים שלו הודות למעיינות המלוחים ולאוויר הצח שבו.
בשנת 1876 הוא הקים בעיירה זו את בית ההבראה (סנטוריום) והמכון להידרותרפיה שנשא את שמו, עם שתי מחלקות: למרחצאות מינרליות ולטיפול בזרמי חשמל.
בקרבת הסנטוריום הוא הקים פארק עם עצי אשוח ואשוחית שיובאו ממרגלות הרי האלפים.
הפארק הצטיין באוויר עתיר אוזון.
ד"ר פוראס המשיך להתגורר ברדאוץ אולם בימי הקיץ גר בסולקה על מנת לנהל את בית ההבראה.
פעילותו הצליחה להפוך את סולקה לאטרקציה של תיירות מרפא שזכתה לכינוי "פנינת בוקובינה".
המקום משך אורחים מכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ומגרמניה.
פוראס נפטר בשנת 1899, בגיל 64, מאוטם שריר הלב.
בנו, יוזף (1936-1874), גם הוא בוגר בית הספר לרפואה בווינה (מחזור 1898) המשיך את דרכו.
הוא הביא את אשתו, אלאונורה לבית ונדר, ושאר משפחתו מווינה וניהל את בית ההבראה עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה כשחזר לצמיתות לווינה.
הסנטוריום המשיך להתקיים בשמות שונים ותחת הנהלות שונות גם במהלך המאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 הפך לבית חולים עירוני אולם בימינו פועל בו בית אבות.
פוראס היה נשוי החל משנת 1865 עם הנרייטה וייס, ילידת לבוב (למברג).
בשנת 1869 שנת נישואיו להנרייטה וייס מלבוב, נכנס פוראס לפוליטיקה ובשנים 1870–1871 נבחר כנציג של צ'רנוביץ בפרלמנט האוסטרי בווינה.
פוראס ומשפתחו עבר לגור עם משפחתו לעיר רדאוץ, שם נולדו ארבעה מילדיו.
ברדאוץ היה פוראס פעיל בחיי העיר כיועץ רפואי ואחר כך כרופא מחוזי.
תרם תרומה חשובה להקמת יחידות לטיפול ואשפוז בחבל בוקובינה, ביניהן בית החולים העירוני של רדאוץ.
פוראס כיהן גם כן למשך 20 שנה בחבר בפרלמנט של דוכסות בוקובינה בצ'רנוביץ.
ד"ר פוראס היה מעורב בסכסוך בין היהודים המודרניים ליהודים האדוקים על השליטה על בית הכנסת הגדול של רדאוץ (ה"טמפל").
באמצע מאמציו לחזק את הפעילות בבית ההבראה בסולקה, אחרי שהשיג מלווה מהשלטונות, נפטר הרמן פוראס בצ'רנוביץ באופן פתאומי מאירוע מוחי בשנת 1899. הובא לקבורה בעיר צ'רנוביץ.
אחיו יוזף פוראס היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי ובגיל 41 נהרג בסרייבו בעת מילוי תפקידו במבצע לכיבוש בוסניה בשנת 1878.
מנישואיו עם הנרייטה לבית וייס נולדו לו חמישה ילדים: רוזה ברדך, שנספתה בשנת 1942 בגטו טרזין, אדוארד, ריכרד, יוזף ופרדריקה וולינגר.
הרמן לבוביץ' סטרליגוב הוא איש עסקים רוסי, מהמיליונרים הראשונים של רוסיה.
סטרליגוב ב-1990 היה אחד ממייסדי בורסת הסחורות הראשונה ברוסיה - "אליסה".
היה מועמד בבחירות לראשות עיריית מוסקבה (2003).
בבחירות 2004, רץ לנשיאות הפדרציה הרוסית אך לא עבר את תהליך הרישום.
בשנת 2004 עזב את עסקיו ויחד עם משפחתו עבר ממוסקבה לאחד מהיישובים במחוז מוסקבה, שם הקצתה ממשלת מחוז מוסקבה 37 דונם של אדמה וסטרליגוב התחיל לעסוק בחקלאות.
מאז 2008, ארגן פרויקט צדקה בשם "סלובודה".
סטרליגוב מחשיב את עצמו נוצרי אורתודוקסי.
הרמן פרדריק זיינר-גונדרסן (בנורווגית: Herman Fredrik Zeiner-Gundersen; 4 באפריל 1915 - 13 באוקטובר 2002) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1972–1977, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1977–1980.
גונדרסן נולד בהלסינקי שהייתה אז בשליטת האימפריה הרוסית למשפחה נורווגית שעסקה בתיווך ספינות וגדל באוסלו.
ב-1936 הוא התגייס לצבא נורווגיה ולמד במכללת המלחמה הנורווגית.
ב-1938 החל ללמוד בבית ספר לתותחנים.
ב-1940 הגרמנים פלשו לנורווגיה בדיוק כשגונדרסן עמד למבחן הסופי.
גונדרסן לחם כנגד הגרמנים, ולאחר נפילת הארץ, נמלט לשוודיה, ומשם נדד דרך ברית המועצות, סין וקנדה עד לניו יורק שם התכנסה הממשלה הנורווגית הגולה.
מניו יורק הוא הפליג לבריטניה שם הצטרף לצבא נורווגיה החופשית ולחם עמו עד סיום המלחמה.
לאחר סיום המלחמה התקדם גונדרסן במהירות בסולם הפיקוד.
ב-1963 הוא מונה לראש פיקוד מחוז טרנדלג, וב-1967 הועבר לפקד על פיקוד צפון נורווגיה.
ב-31 בדצמבר 1971 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-20 במרץ 1977 הוא פרש מהתפקיד ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
הֶרְמַן קוֹלְבֶּה היה תורם מרכזי להולדת הכימיה האורגנית המודרנית.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת מרבורג ובאוניברסיטת לייפציג.
קולבה היה הראשון שיישם את המונח סינתזה בהקשר כימי, ותרם לדעיכת הפילוסופיה של הוויטליזם באמצעות סינתזה של התרכובת האורגנית חומצה אצטית מפחמן דו-גופרי, וכן תרם לפיתוח .
זה נעשה באמצעות שינויים ברעיון ה"רדיקלים" וחיזוי מדויק של קיומם של כוהלים שניוניים ושלישוניים, ולמערך התגובות האורגניות המתהווה באמצעות של מלחים קרבוקסילטים, בהכנת אספירין, ו.
לאחר מחקרים עם פרידריך ולר ורוברט בונזן היה קולבה מעורב בבינאום המוקדם של הכימיה באמצעות עבודה בלונדון (עם ).
הוא נבחר לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים, וזכה במדליית דייווי של החברה המלכותית של לונדון בשנת מותו.
למרות ההישגים הללו והכשרת חברים חשובים בדור הבא של הכימאים (כולל , קורציוס, , , מרקובניקוב ואחרים),
קולבה זכור בעיקר בשל עריכת כתב העת Journal für praktische Chemie (כתב עת לכימיה מעשית) במשך יותר מעשור, שבו חיבורים מכפישים על מבנה הבנזן של קקולה, על התאוריה של יאקובוס ואן 'ט הוף על מקור הכיראליות והרפורמות של באייר בנומנקלטורה היו ביקורתיות פרסונליות ואלימות מבחינה לשונית.
קולבה מת מהתקף לב בלייפציג בגיל 66, שש שנים לאחר מותה של אשתו, שרלוטה.
קולבה נולד באלייהאוזן (Elliehausen), ליד גטינגן בממלכת הנובר (גרמניה) כבנו הבכור של כומר פרוטסטנטי.
בגיל 13, הוא החל את לימודיו בגימנסיה של גטינגן, והתגורר בביתו של אחד הפרופסורים.
הוא השיג את תעודת הבגרות (ה) שש שנים מאוחר יותר.
הוא התלהב מלימודי הכימיה, והחל לימודיו באוניברסיטת גטינגן באביב 1838 כדי ללמוד אצל הכימאי המפורסם פרידריך ולר, שם פגש את ברצליוס שעודד אותו לחקור את פעולת הכלור על פחמן דו-גופרי.
ב-1842 הוא הפך לעוזרו של רוברט בונזן באוניברסיטת מרבורג.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1843 באותה אוניברסיטה.
הזדמנות חדשה צצה ב-1845, כאשר הפך לעוזר של במוזיאון החדש לגאולוגיה כלכלית (Museum of Economic Geology) בלונדון ולחבר קרוב של .
משנת 1847 עסק בעריכת הספר Handwörterbuch der reinen und angewandten Chemie (מילון לכימיה טהורה ויישומית) בעריכת יוסטוס פון ליביג, פרידריך ולר ו, וכן כתב ספר לימוד חשוב.
בשנת 1851, קולבה ירש את בונזן כפרופסור לכימיה במרבורג ובשנת 1865 הוא נקרא לאוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1864, הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
החל משנת 1870 הוא היה עורך ראשי של כתב עת "Journal für praktische Chemie".
הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1874.
ב-1853 נישא לשרלוטה, בתו של הגנרל-מייור וילהלם פון ברדלבן (Wilhelm von Bardeleben).
אשתו נפטרה בשנת 1876 לאחר 23 שנות נישואים מאושרים.
עוד בשנות הארבעים של המאה ה-19, ולמרות הסינתזה של שתנן על ידי פרידריך ולר ב-1828, כמה כימאים עדיין האמינו בתורת הוויטליזם, לפיה יש צורך בכוח חיים מיוחד כדי ליצור תרכובות "אורגניות" (כלומר, במשמעותן המקורית, נגזרות ביולוגית).
קולבה קידם את הרעיון שניתן לייצר תרכובות אורגניות מחומרים שמקורם בבירור מחוץ להקשר ה"אורגני" הזה, במישרין או בעקיפין, על ידי תהליכי החלפה.
(לכן, בעוד שלפי הגדרות מודרניות, הוא המיר מולקולה אורגנית אחת לאחרת, לפי השפה של תקופתו, הוא המיר חומרים "א-אורגניים" - אנאורגניים - לחומרים "אורגניים" שנחשבו שנגישים רק באמצעות תהליכים חיוניים).
הוא אימת את התאוריה שלו על ידי המרת פחמן דו-גופרי (CS2) לחומצה אצטית (CH3COOH) במספר שלבים (1843-45).
קולבה גם הציג רעיון שונה של רדיקלים מבניים, ובכך תרם לפיתוח .
הצלחה דרמטית הגיעה כאשר התחזית התאורטית שלו לגבי קיומם של כוהלים שניוניים ושלישוניים אושרה על ידי סינתזה של המולקולות האורגניות הראשונות מבין הקבוצות הללו.
קולבה היה האדם הראשון שהשתמש במילה סינתזה במשמעותה כיום, ותרם מספר תגובות כימיות חדשות.
במיוחד פיתח קולבה פרוצדורות לאלקטרוליזה של מלחים של חומצות שומן וחומצות קרבוקסיליות אחרות () והכין חומצה סליצילית, אבן בניין של אספירין בתהליך שנקרא "סינתזת קולבה או .
השיטה שלו לסינתזה של ניטרילים נקראת , ועם הוא מצא שניתן לבצע הידרוליזה של ניטרילים לחומצות המתאימות.
בנוסף למחקרים ולעבודה אקדמית, פיקח קולבה על מחקרי סטודנטים בלייפציג ובמיוחד במרבורג.
הוא לא היה סובלני כלפי מה שהוא ראה כספקולציות רופפות המוצגות כתאוריה, וביקש באמצעות כתביו להציל את מדע הכימיה האהוב עליו ממה שנראה לו כנגע של התאוריה המבנית המודרנית.
דחייתו את הכימיה המבנית, במיוחד את התאוריות של מבנה הבנזן של פרידריך אוגוסט קקולה, התאוריה של אטום הפחמן הא-סימטרי של יאקובוס ואן 'ט הוף, והרפורמה של המינוח הכימי מאת אדולף פון באייר, באו לידי ביטוי במאמריו המשמיצים בכתב העת Journal für Praktische Chemie.
כמה ציטוטים מתורגמים ממחישים את אופן ביטויו של הקונפליקט העמוק בין הפרשנות שלו לכימיה לזו של הכימאים המבניים:
השפה האלימה שבה השתמש פעלה להגבלת המוניטין שלו לאחר מותו.
הֶרְמַן אֲלֶכְּסַנְדֶר פוֹן קַיזֶרְלִינְג היה פילוסוף גרמני-בלטי ממשפחת קייסרלינגק.
סבו, , היה גאולוג בולט של האימפריה הרוסית.
קייזרלינג נולד למשפחת אצולה עשירה באחוזת , בפלך ליבוניה, האימפריה הרוסית, כיום באסטוניה.
לאחר השכלתו באוניברסיטאות טרטו, היידלברג ווינה.
בווינה התיידד עם הסופר האנטישמי יוסטון סטיוארט צ'מברלין, שבהשפעתו פנה לפילוסופיה.
בשנים 1911–1912 יצא לטיול מסביב לעולם, שאחר-כך פרסם את רשמיו ממנו בספר "יומן מסע של פילוסוף" (Reisetagebuch eines Philosophen).
הוא נישא למריה גודלה פון ביסמרק-שונהאוזן, נכדתו של אוטו פון ביסמרק.
בנו הלך בעקבות אביו והפך לפילוסוף בעל שם.
הרמן קייזרלינג התעניין במדעי הטבע ובפילוסופיה, ולפני מלחמת העולם הראשונה הוא נודע הן כסטודנט לגאולוגיה והן כמסאי פופולרי.
המהפכה הרוסית שללה ממנו את אחוזתו בליבוניה, ועם שרידי הונו הקים את ה-"Schule der Weisheit" ("בית הספר לחוכמה") וה-Gesellschaft für Freie Philosophie (אגודה לפילוסופיה חופשית) בדרמשטאדט.
המטרה של בית ספר זה הייתה להביא לכיוון מחדש אינטלקטואלי של גרמניה.
הוא היה הראשון שהשתמש במונח עקרון הפיהרר.
אחת הטענות המרכזיות של קייזרלינג הייתה ש"יחידים מחוננים" מסוימים "נולדו לשלוט" על בסיס הדרוויניזם החברתי.
אף שלא היה פציפיסט תאורטי, קייזרלינג האמין שהמדיניות הגרמנית הישנה של המיליטריזם מתה לנצח ושהתקווה היחידה של גרמניה טמונה באימוץ עקרונות בינלאומיים ודמוקרטיים.
משנת 1931 עסק קייזרלינג בפומבי בעליית הנאציזם.
הוא תיאר זאת כאי-רציונליזם שחייב להוביל לאסון והסיק: "נאציונל-סוציאליזם [...] אסור לעולם שישיג מנהיגות כמפלגה".
עם זאת, הוא ניסה למצוא היבטים חיוביים בנציונל-סוציאליזם.
הוא הותקף באלימות בעיתונות הנציונל-סוציאליסטית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, נאסר עליו לדבר.
הוא גם לא היה מסוגל לפרסם זמן מה בגרמניה ולא הורשה עוד לנסוע מחוץ למדינה.
עם זאת, בגלל המוניטין שלו מחוץ למדינה, הוסרו הגבלות אלו זמנית.
הרמן פרייזר נולד ב-1954 בפילדלפיה שבפנסילבניה (ארצות הברית).
למד ב"תיכון גרמנטאון" שבפילדלפיה ועם סיום לימודי התיכון החל ללמוד באוניברסיטת דניסון שבעיר גרנוויל , אוהיו.
בהמשך למד מדע המדינה באוניברסיטת המדינה של אריזונה והוסמך ב-1977. פרייזר החל לעסוק בספורט כבר בבית הספר התיכון ובתקופת לימודיו באוניברסיטת אריזונה מונה לקפטן של נבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו מונה לעוזר הוראה באוניברסיטה בה למד, המשיך לעבוד בה 23 שנה, והתקדם לתפקיד מנהל האתלטיקה של האוניברסיטה.
ב-2000 מונה לתפקיד מנהל ספורט ב"אוניברסיטת אלבמה" שבעיר בירמינגהאם, אלבמה .
ב-2002 התפטר מאוניברסיטת אלבמה ומונה לתפקיד דומה באוניברסיטת הוואי אך פוטר ב-2008 לאחר שלא הצליח להחתים מאמן פוטבול בו חשקה האוניברסיטה וכן על הכנת תקציב גרעוני.
באותה שנה מונה למנהל ספורט באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה וב-2011 מונה לתפקיד דומה באוניברסיטת סירקיוז בניו יורק.
במקביל לעבודתו מילא פרייזר מספר תפקידים בוועד האולימפי של ארצות הברית .
ב-1996 מונה לסמנכ"ל בוועדה וליווה את ההכנות של נבחרת ארצות הברית לקראת אולימפיאדת סידני שנערכה ב-2000. לאחר מכן מונה לראש משלחת הספורטאים לאולימפיאדת אתונה ב-2004. כמו כן מילא בוועד האולימפי תפקידים במועצה המייעצת לאתלטים אולימפיים ובוועדה לסקירה אולימפית.
כמו כן מילא מספר תפקידים באירועי פוטבול.
ב שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה פרייזר, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 3:00.76 דקות לפני נבחרת קובה (3:02.82 דקות) ונבחרת קנדה (3:03.92 דקות).
באולימפיאדת מונטריאול זכה פרייזר, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 2:58.65 דקות לפני נבחרת פולין (3:01.43 דקות) ונבחרת מערב גרמניה (3:01.98 דקות).
כמו כן זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.95 שניות אחרי אלברטו חואנטורנה מקובה (44.26 שניות) ופרד ניוהאוז מארצות הברית (44.40 שניות).
בתחרות שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה זכה פרייזר, יחד עם נבחרת אוניברסיטת אריזונה, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X200 מטר בשיא עולם של 1:21.4 דקות תוך שיפור של עשירית השנייה לשיא של איטליה שנקבע ב-1972. השיא נשבר ב-1978 על ידי נבחרת הריצה של אוניברסיטת דרום קליפורניה שקבעה 1:20.26 דקות.
בתחרויות גביע התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית שנערכה במונטריאול, קנדה זכה פרייזר, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 3:00.70 דקות לפני נבחרת אירופה (3:00.80 דקות) ונבחרת אפריקה (3:01.22 דקות).
ב שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו זכה פרייזר, יחד עם נבחרת ארצות הברית, במדליית זהב במרוץ שליחים 4X400 מטר בתוצאה של 3:03.8 דקות לפני נבחרת ג'מייקה (3:04.7 דקות) ונבחרת קובה (3:06.3 דקות).
פרייזר היה חלק מנבחרת האתלטיקה של ארצות הברית לאולימפיאדת מוסקבה אולם השתתפותו נמנעה בגלל חרם שהוטל על האירוע.
פרייזר היה אחד מ-461 חברי נבחרת זו שזכו במדליית הזהב של הקונגרס בגרסה מיוחדת שהונפקה עבור הספורטאים מהם נמנעה ההשתתפות.
1999 - התקבל להיכל התהילה של אוניברסיטת אריזונה
2002 - הכרזת מלגה על שם פרייזר (Herman R.
2005 - נבחר לאחד מ-50 האפרו-אמריקאים המשפיעים בספורט בארצות הברית.
2012 - "פרס החלוציות" על ידי התאחדות מנהלי הספורט באוניברסיטאות על תרומתו למשלחת הספורטאים לאולימפיאדת אתונה
2020 - התקבל להיכל התהילה של ספורטאי פילדלפיה
הֶרְמַן סַמוּאֶל רַיימַרוֹס היה פילוסוף גרמני ומחבר של עידן הנאורות שזכור בזכות הדאיזם שלו, הדוקטרינה לפיה התבונה האנושית יכולה להגיע לידע אלוהים ואתיקה מתוך חקר הטבע והמציאות הפנימית שלנו, ובכך מבטל את הצורך בדתות המבוססות על התגלות.
הוא דחה את המקור העל טבעי של הנצרות, והיה המבקר המשפיע הראשון שחקר את .
לפי ריימרוס, ישו היה נביא יהודי בן תמותה, והשליחים ייסדו את הנצרות כדת נפרדת מאמונתו של ישו עצמו.
ריימרוס חונך על ידי אביו ועל ידי המלומד יוהאן אלברט פבריציוס, שלאחר מכן הפך לחתנו.
הוא למד בבית הספר .
הוא למד תאולוגיה, שפות עתיקות ופילוסופיה באוניברסיטת ינה, הפך לפריבט-דוצנט באוניברסיטת האלה-ויטנברג ב-1716, ובשנים 1720–21 ביקר בהולנד ובאנגליה.
בשנת 1723 הוא הפך לרקטור בית הספר התיכון בוויסמר, ובשנת 1727 פרופסור לעברית ושפות מזרחיות בבית הספר התיכון של עיר הולדתו.
אף על פי שהוצעו לו משרות רווחיות יותר בבתי ספר אחרים, הוא החזיק במשרה זו עד מותו.
חובותיו היו קלות; ובזמן הפנאי שלו עסק בלימודי פילולוגיה, מתמטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, כלכלה פוליטית, מדע וידיעת הטבע, עבורם צבר אוספים גדולים.
ביתו היה מרכז התרבות הגבוה ביותר של המבורג; ואנדרטה של השפעתו בעיר ההיא עדיין נותרה ב-Haus der Patriotischen Gesellschaft ("בית החברה הפטריוטית"), שם עדיין נפגשות החברות המלומדות והאמנותיות שחלקן נוסדו על ידו.
היו לו שבעה ילדים, רק שלושה מהם היו עדיין בחיים בעת מותו: הרופא ושתי בנות, אחת מהן היא אליזה ריימרוס, שנהגה להתכתב עם גוטהולד אפרים לסינג.
המוניטין של ריימרוס כמלומד נשען על המהדורה יקרת הערך של דיו קסיוס (1750–1752) שהכין מהחומרים שאסף יוהאן אנדריאס פבריציוס.
הוא פרסם עבודה על לוגיקה (Vernunftlehre als Anweisung zum richtigen Gebrauche der Vernunft – "תורת התבונה כהנחיות לשימוש נכון בתבונה", 1756, מהדורה שנייה ב-1790), ושני ספרים פופולריים על השאלות הדתיות של התקופה.
אבל תרומתו העיקרית של ריימרוס למדע התאולוגיה הייתה ניתוחו של ישו ההיסטורי, Apologie oder Schutzschrift für die vernünftigen Verehrer Gottes ("התנצלות על, או כמה מילים להגנתם של עובדי אלוהים חושבים" - שנקרא רק על ידי כמה חברים אינטימיים במהלך חייו), שאותו לא פרסם.
לאחר מותו של ריימרוס, גוטהולד אפרים לסינג פרסם חלקים מיצירה זו כ"פרגמנטים מאת סופר אנונימי" ב-Zur Geschichte und Literature ("על היסטוריה וספרות") שלו בשנים 1774–1778, והוליד את מה שמכונה Fragmentenstreit ("מחלוקת הפרגמנטים").
הייתה לכך השפעה עמוקה כתחילתו של מחקר ביקורתי על ישו ההיסטורי.
ריימרוס הצביע על ההבדלים בין מה שישו אמר למה שאמרו השליחים, וזיהה את ישו כמטיף יהודי.
ישו, לפי השקפה זו, היה נביא אפוקליפטי שהטיף על ממלכה עולמית שתבוא בקרוב.
לתפיסה זו יש עדיין תומכים במחקר המודרני.
ריימרוס גם ראה בנצרות בדיה.
עמדתו הפילוסופית של ריימרוס היא בעיקרה זו של כריסטיאן וולף, אך הוא ידוע בעיקר בזכות ה"התנצלות" שלו כפי שהוציא לסינג לאור במה שנודע כ-Wolfenbüttel Fragmente.
כתב היד המקורי נמצא בספריית העיר המבורג.
עותק נוצר עבור ספריית אוניברסיטת גטינגן, 1814, וידוע שקיימים עותקים אחרים.
בנוסף לשבעת הפרגמנטים שפרסם לסינג, חלק שני מהיצירה הוצא ב-1787 על ידי C.A.E.
Schmidt (שם בדוי), תחת הכותרת Übrige noch ungedruckte Werke des Wolfenbüttelschen Fragmentisten ("יצירות שעדיין לא הודפסו מאת הפרגמנטיסט וולפנביטל"), וחלק נוסף מאת D.W.
Klose ב-Zeitschrift für historische Theologie ("כתב עת לתאולוגיה היסטורית") בעריכת בשנים 1850–1852. העבודה השלמה פורסמה בעריכת גרהרד אלכסנדר (2 כרכים, פרנקפורט אם מיין: אינסל, 1972).
דוד שטראוס כולל ניתוח ממצה של העבודה כולה בביוגרפיה שכתב על ריימרוס.
נקודת המבט של ה"התנצלות" היא זו של דאיזם טבעי טהור.
ניסים ותעלומות מוכחשים והדת הטבעית מוצגת כסתירה מוחלטת של הדת הנגלית.
האמיתות המהותיות של הראשונה הן קיומו של בורא חכם וטוב ונשמה נצחית.
אמיתות אלו ניתנות לגילוי על ידי התבונה, ויכולות להוות בסיס לדת אוניברסלית.
דת שהתגלתה לעולם לא תוכל להשיג אוניברסליות, שכן היא לעולם לא תוכל להיות מובנת ואמינה לכל בני האדם.
עם זאת, הביבליה אינה מציג התגלות כזו.
היא שופעת טעויות בעניינים עובדתיים, סותרת את הניסיון האנושי, ההיגיון והמוסר, והיא רקמה אחת של איוולת, הונאה, התלהבות, אנוכיות ופשע.
יתר על כן, אין זה חיבור דוקטרינרי, או קטכיזם, כפי שהתגלות הייתה צריכה להיות.
על פי ריימרוס, הברית הישנה מספרת מעט על פולחן האלוהים, והמעט הזה הוא חסר ערך, בעוד שכותביה אינם מכירים את האמת היסודית השנייה של הדת, הנשמה הנצחית .
התכנון של כותבי הברית החדשה, כמו גם זה של ישו, לא היה ללמד דת רציונלית אמיתית, אלא לשרת את השאיפות האנוכיות שלהם, ובכך להפגין שילוב מדהים של הונאה מודעת והתלהבות.
עם זאת, ריימרוס תקף גם את האתאיזם באותה כנות.
ניתן למצוא הערכות של ריימרוס בעבודותיהם של ברנהרד פינייר , ו.
פינייר מציין את עמדתו של ריימרוס באופן הבא: "אלוהים הוא בורא העולם, וחוכמתו וטובו בולטים בו.
חיי נצח מושתתים על טבעו המהותי של האדם ועל מטרת האל בבריאה.
הדת תורמת לאושר שלנו ורק היא גורמת לסיפוק.
ניסים סותרים את המטרה האלוהית ללא ניסים לא יכול להיות התגלות".
פפליידרר אומר שהטעויות של ריימרוס היו בכך שהוא התעלם מביקורת היסטורית וספרותית, מקורות, תאריך, מוצא וכו' של מסמכים, ונאמר כי הנרטיבים הם אלוהיים גרידא או אנושיים גרידא.
לא הייתה לו תפיסה של סיבה אימננטית.
להפדינג יש גם קטע קצר על ה"התנצלות", המציין את העמדה העיקרית בספר כדלקמן:
עבודתו של ריימרוס זכתה לשבחים רבים מאלברט שווייצר.
בעודו מכנה את הדעות המובעות בפרגמנטים מוטעות מבחינות מסוימות וחד-צדדיות, שווייצר מתאר את החיבור על "מטרות ישו ותלמידיו" לא רק כ"אחד האירועים הגדולים ביותר בתולדות הביקורת" אלא גם כ"יצירת מופת של ספרות כללית".
על המובאה השלישית של לסינג בפרגמנטים, "על מעבר בני ישראל בים סוף", נאמר שהיא "אחד הקטעים המוכשרים, השנונים והחריפים שנכתבו אי פעם".
סולן מציין כי אל ריימרוס "מתייחסים כיוזם 'מחקר חיי ישו' של שווייצר וזוכה לכבוד מיוחד על ידי הכרתו שעולם המחשבה של ישו היה אסכטולוגי בעיקרו, עובדה שהתעלמו ממנה עד סוף המאה ה-19".
הרמן סטאמפ הבן היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של מרילנד וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הרמן סטאמפ הבן נולד ב-8 באוגוסט 1837 בחוות אוקינגטון במחוז הרפורד, מרילנד, והיה בנם של שרה (לבית ביאיס) וג'ון וילסון סטאמפ.
בן דודו היה השופט פרדריק סטאמפ.
הוא התחנך על ידי מורים פרטיים ולמד במכללת דלאוור, ולאחר מכן למד משפטים אצל בן דודו הנרי וו.
ב-11 בנובמבר 1856 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך בבל אייר.
הוא הפך לעורך דין ידוע, והתבלט בייצוג של כמה נאשמים בתיקי רצח, כולל תיקי הרצח של ויליאם סקוט קצ'ום וניקולס מקומס.
הוא גם נעשה פעיל במיליציה של מרילנד, והגיע לדרגת קולונל.
סטאמפ רכש מטע של בל אייר בשם "וייברלי", שם גידל בעלי חיים.
ב-1878 נבחר סטאמפ כחבר הסנאט של מרילנד וכיהן בתפקיד עד 1880. ב-1879 כיהן כיו"ר הוועידה הדמוקרטית של המדינה, וב-1880 כיהן כנשיא הסנאט הזמני.
הוא הובס בבחירות לסנאט של המדינה ב-1881 על ידי אדוארד מ' אלן.
בשנת 1888 נבחר סטאמפ נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר השלמת כהונתו האחרונה בקונגרס, מונה סטאמפ למפקח על ההגירה לארצות הברית על ידי הנשיא גרובר קליבלנד וכיהן מ-8 באפריל 1893 עד 16 ביולי 1897.
סטאמ עסק בעריכת דין בבל אייר עד לפרישתו ב-1902, ולאחר מכן המשיך להתגורר בווייברלי.
בשנת 1903 התחתן סטאמפ עם מרי פרננדס דה ולסקו (1853–1944) מניו יורק, אולם לא היו להם ילדים.
הוא היה חבר בכנסייה האפיסקופלית.
סטאמפ מת בווייברלי ב-9 בינואר 1917, ונקבר בבית הקברות של סנט מרי באמורטון, מרילנד.
הרמן צבי ארליך היה חזן, מורה, מו"ל ומלחין יהודי־גרמני, מן הדמויות החשובות בעיצוב החינוך והחזנות בכפרי דרום תורינגיה במחצית השנייה של המאה ה־19. והותיר אחריו אוטוביוגרפיה מפורטת שהייתה לאחד המקורות המרכזיים לתולדות יהודי תורינגיה במאה ה־19.
ארליך נולד בעיירה גלייכרוויזן (Gleicherwiesen) שבדוכסות סקסוניה-מֵיינינגן (כיום חלק מגרמניה) להורים אהרן ולאה ממשפחות ארליך–פרידמן הוותיקות.
ילדותו עברה בבית סבתו מינדל פרידמן בעיירה הסמוכה סימרהאוזן (Simmershausen), שהטביעה בו יסודות של יראת שמים, מסורת וחינוך.
הוא למד בבתי הספר היהודי והנוצרי, אך בשל תחלופת מורים גבוהה כמעט שלא רכש ידע בסיסי עד גיל שלוש־עשרה.
בגיל 13 נשלח ללמוד אצל המחנך יעקב אפשטיין, אך לאחר פטירתו שב לביתו.
המשפחה חיה בעוני גדול, ובאוטוביוגרפיה שלו כתב: "הרעב והקור היו בני לוויה תמידיים".
בשנת 1832 התקבל לסמינר למורים בהילדבורגהאוזן, שם למד שלוש שנים וסיים בהצטיינות ב־1835.
ב־15 באפריל 1836 מונה ארליך למורה ב־ביברה (Bibra).
תפקידו כלל הוראה, ביקור חולים, טיפול ביתומים, הנהגת התפילה והדרכת הנזקקים.
תקופת שירותו התאפיינה בקשיים כלכליים, שרֵפה גדולה בכפר ובעוני משמעותי, אך הוא ראה בעבודתו שליחות.
ארליך החל בתקופה זו לעסוק בכתיבה מוזיקלית ובהכנת קטעים לבתי הכנסת הקטנים שבאזור.
בשנת 1845 התקבל ארליך למשרת המורה על ידי הכומר הפרוטסטנטי מיכאל רהריג, עמו טיפח קשרי ידידות עמוקים, ולחזן בקהילת ברקך (Berkach), תפקיד שבו שימש כשלושים שנה.
תפקידיו כללו הוראה, חזנות, הכנת נערים לבר מצווה, סיוע לנזקקים וביסוס קשרים עם השלטונות המקומיים.
ארליך מתאר באוטוביוגרפיה את היחסים הטובים ששררו בין יהודים לנוצרים בכפר, ואת מקום החזן כמנהיג קהילתי.
לדבריו, יהודים ונוצרים רבים הגיעו לשמוע את תפילתו בשבתות ובמועדים.
בשנת 1850 נישא לאישה גיטל (קרולינה) רומברג.
לזוג נולדו עשרה ילדים, אך חלקם נפטרו בגיל צעיר.
ארליך היה בן דורם של סלומון (שלמה) זולצר ושל חזנים–מלחינים נוספים שפעלו לרפורמה ולהעלאת רמת השירה בבית הכנסת.
כתב קטעי מקהלה, מנגינות ותרגילים מוזיקליים לשימוש בקהילות הקטנות של תורינגיה.
הוא ראה במוזיקה הליטורגית מרכיב מרכזי בעבודת החזן.
במאי 1851 החל לערוך את "כתב עת ליטורגי לשיפור החזנות בבתי כנסת" (Liturgische Zeitschrift zur Veredelung des Synagogengesanges), כתב־העת הראשון לחזנות, שמטרתו הייתה לשפר את השירה בבתי הכנסת.
הוא קיבל כתבי־יד ותווים ממינכן, פרנקפורט ופוזנן.
לאחר קשיים עם בית דפוס עבר להוצאה עצמית.
בשנת 1859 הוציא לאור את ספרו "מדריך מעשי שלב אחר שלב להקמת מקהלות בית כנסת פונקציונליות ועכשוויות" ("Praktischer Stufengang zur Gründung und Bildung zweck- und zeitgemäßer Synagogenchöre"), המיועד להנחיית הקמתן ופיתוחן של מקהלות בית־כנסת ברוח הזמן.
הספר משמש גם כמדריך תאורטי־מעשי לשירה ולנגינה עבור מוסדות חינוך יהודיים על־יסודיים ובתי־ספר עממיים.
ארליך כתב את היצירה "חיי ומעשי" ("Lebenslauf und Tagebuch"), מסמך בן עשרות עמודים.
כתב־היד המקורי אבד, אך השתמרה העתקת מכונה בארכיון מכון ליאו בק שבניו יורק.
בשנת 1876 פרש ארליך לגמלאות והתיישב אצל בנותיו הנשואות בעיר ארנשטאדט.
הוא נפטר שם ב־24 בדצמבר 1879 ונטמן בבית העלמין היהודי בבפְּלָאוֶוה (Plaue), הרב יחזקאל קרא רבה של ארפורט נשא הספד לזכרו.
על מצבתו חרוטה כתובת פיוטית המתארת את דמותו.
בשנת 2009 הוצב לוח זיכרון להרמן ארליך על מבנה בית-הספר היהודי הישן בברקך, ועליו נכתב כי ארליך התגורר ולימד במקום בין השנים 1853–1876, כחזן, מלחין ומורה.
הרמן פוס היה היסטוריון של האמנות גרמני, אוצר ומנהל מוזיאונים.
פוס נחשב למומחה בעל שם עולמי לציור הבארוק האיטלקי ולציור המנייריסטי.
עם זאת, מורשתו מוכתמת בשל מעורבותו העמוקה בביזת יצירות אמנות בידי הנאצים בתקופת השואה, בזמן שכיהן כמנהל "השליחות המיוחדת לינץ" (Sonderauftrag Linz) – הארגון שהיה אחראי על הקמת "מוזיאון הפיהרר" המתוכנן של אדולף היטלר.
לזכותו של פוס נזקף הגילוי מחדש של ז'ורז' דה לה טור, אחד מגדולי הציירים הצרפתים של המאה ה-17. אף על פי שלה טור זכה להערכה רבה בחייו, יצירתו נשכחה בחלוף השנים, ורבות מעבודותיו יוחסו בטעות לאמנים אחרים שנחשבו למוכרים יותר.
הרמן פוס נולד בלינבורג שבגרמניה.
הוא למד תולדות האמנות באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1907 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1922 מונה לאוצר הראשי של אוסף הציורים במוזיאון הלאומי לאמנות בלייפציג (Museum der bildenden Künste).
במהלך תקופה זו פרסם מחקרים משמעותיים על הציור האיטלקי והגרמני, וביסס את מעמדו כאחד החוקרים המובילים בתחומו באירופה.
הוא נודע בגישתו הקפדנית לזיהוי יצירות ובגילוי מחדש של אמנים נשכחים מתקופת הבארוק.
בדצמבר 1919 נשא פוס לאישה את מריאן בזה, בתו של הצייר קונרד בזה.
על אף שהיה חוקר מוערך, הקריירה של פוס תחת השלטון הנאצי ידעה עליות ומורדות.
בשנת 1934 הוא נאלץ להתפטר מתפקידו בלייפציג, ככל הנראה בשל האשמות על היותו בעל גישה "קוסמופוליטית" מדי ואי-התאמה לאידאולוגיה הנאצית הקיצונית של אותה עת, ואולי גם בשל קשריו עם עמיתים יהודים או סוחרי אמנות יהודים בעברו.
עם זאת, בשנת 1943, לאחר מותו של הנס פוסה (Hans Posse), שהיה אחראי על איסוף האמנות עבור היטלר, חיפשו בכירי המפלגה הנאצית, ובראשם יוזף גבלס, מחליף ראוי.
היטלר עצמו אישר את מינויו של פוס לתפקיד היוקרתי של מנהל הגלריה בדרזדן ומנהל "השליחות המיוחדת לינץ" (Sonderauftrag Linz).
במסגרת תפקיד זה, היה פוס אחראי על רכישת יצירות אמנות עבור המוזיאון המתוכנן בלינץ, אוסטריה.
תחת הנהגתו, הארגון רכש אלפי יצירות אמנות.
חלקן נרכשו בשוק האמנות, אך רבות מהן היו יצירות שנבזזו מאוספים יהודיים בצרפת ובהולנד, או נרכשו במחירים מגוחכים תחת לחץ (מכירה בכפייה).
פוס הזרים סכומי עתק לשוק האמנות וניהל רשת של סוכנים וסוחרים שפעלו עבור הרייך.
לעיתים קרובות פוס שיתף פעולה עם הילדברנד גורליט, שרכש יצירות אמנות בפריס, ועם ארהרד גופל שהיה קניין רשמי של המוזיאון.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, נתפס פוס על ידי צבא ארצות הברית ונחקר על ידי אנשי יחידת יחידת מונומנטים, אמנויות יפות וארכיונים, בהם החוקר רוברט פוסי (Robert Posey).
בחקירותיו הציג עצמו פוס כחוקר אקדמי טהור שניסה להציל יצירות אמנות, וטען כי לא היה מודע להיקף הפשעים או למקורן של היצירות השדודות.
הוא שיתף פעולה עם החוקרים וסייע באיתור מקומות מסתור של יצירות אמנות באוסטריה.
באופן מפתיע, פוס הצליח לחמוק מעונש משמעותי.
בהליכי הדה-נאציפיקציה הוא סווג כ"נגרר" (Mitläufer) בלבד.
הוא חזר לקהילה המדעית, ובשנת 1950 מונה למנהל כבוד של אוספי הציורים המדינתיים של בוואריה (Bayerische Staatsgemäldesammlungen) במינכן.
הוא המשיך לפרסם מאמרים וספרים עד מותו במינכן בשנת 1969.
דמותו של פוס נותרה שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים.
מצד אחד, תרומתו המחקרית לחקר האמנות, ובמיוחד הבנת הציור האיטלקי של המאות ה-16 וה-17, נחשבת ליסודית וחשובה.
ספרו על הציור הרומי בתקופת הבארוק (Malerei des Barock in Rom) נחשב לספר יסוד.
מצד שני, מעורבותו הישירה במנגנון הביזה הנאצי מטילה צל כבד על פועלו.
חוקרים מודרניים, כגון ג'ונתן פטרופולוס ולין ניקולס, רואים בו דוגמה לאופן שבו אנשי רוח ואקדמיה שיתפו פעולה עם המשטר הנאצי למען קידום אישי ומקצועי, תוך עצימת עיניים מוסרית מול הגזל והרדיפה של יהודים שמהם נלקחו היצירות.
הֶרְמַן פַּאוּל היה פילולוג, בלשן ומילונאי גרמני.
פאול נולד בזלבקה (כיום חלק ממגדבורג).
הוא למד בברלין ובלייפציג, וב-1874 הפך לפרופסור לשפה וספרות גרמנית באוניברסיטת פרייבורג.
ב-1893 מונה לפרופסור לפילולוגיה גרמנית באוניברסיטת מינכן.
הוא היה דמות בולטת בזרם "".
עבודתו העיקרית, "עקרונות היסטוריית השפה" (Prinzipien der Sprachgeschichte; האלה: מקס נימייר, מהדורה ראשונה 1880; מהדורה שלישית 1898), תורגמה לאנגלית תחת הכותרת Principles of the History of Language.
על פי פאול, משפטים הם סכום חלקיהם.
הם נוצרים באופן רציף (סדרתי) מאסוציאציות אינדיבידואליות, המקושרות יחד בצורה ליניארית (1886).
וילהלם וונדט התנגד לתאוריה זו של המשפטים, בטענו כי הם מתחילים כמחשבה סימולטנית המומרת לחלקים ליניאריים ורציפים (1900).
("האם הייתה שפה כתובה בגרמנית עילית בינונית?", 1873)
Mittelhochdeutsche Grammatik ("דקדוק גרמנית עילית בינונית", 1881; מהדורה 25, 2007)
החל משנת 1874 ערכו פאול ו את כתב העת Beiträge zur Geschichte der deutschen Sprache und Literatur ("תרומות להיסטוריה של השפה והספרות הגרמנית").
הרמנויטיקה (נגזר מיוונית עתיקה: ἑρμηνεύω; מילולית: פרשני) היא גישה ייחודית לחקר טקסטים, שיש המתארים אותה כמדע הפרשנות.
גישה זו התפתחה בכל התרבויות הטקסטואליות – לרבות בעולם היהודי.
מוצא המילה "הרמנויטי" נעוץ כנראה במיתולוגיה היוונית בשליח האלים הרמס.
תחום מחקר זה החל במאה ה-15, כמתודולוגיה להגעה לניתוח הנכון של התנ"ך.
במקביל, התפתחו הרמנויטיקות של תחומים שונים, בעיקר של המשפט ושל הכתבים הקלאסיים (בספרות, בפילוסופיה וכו').
הראשון שבנה את ההרמנויטיקה כתחום-ידע כולל היה הפילוסוף וההוגה הדתי הגרמני פרידריך שליירמאכר.
שליירמאכר הראה כי ניתוחם ופרשנותם של טקסטים מכל תחום שהוא, מצריכים למעשה צורת חשיבה ועבודה שונה.
לדעתו, מטרת כל פרשנות היא שחזור חוויית הכותב.
הפרשן שואף לחוות מחדש את עולמו של הכותב, אשר מתוּוך אליו על ידי הטקסט.
לאחר ימיו של שליירמאכר, התרחב העיסוק של ההרמנויטיקה מעיסוק בטקסטים לעיסוק במגוון של התנהגויות אנושיות – כולל אומנות לצורותיה ואף מולטימדיה.
חסידי גישה זו טוענים שטקסטים, והאנשים שמייצרים אותם, לא ניתן לחקור בעזרת אותן שיטות מדעיות, שנעשה בהן שימוש במדעי הטבע.
זאת ועוד, הם טוענים כי טקסטים אלו הם ביטויים שעברו קונוונציונליזציה, של ניסיון המחבר; כך, פרשנות של טקסטים אלה יכולה לחשוף דבר מה על ההקשר החברתי בו הם נוצרו, אך, ויש לכך לא פחות חשיבות, פרשנות זו גם תספק לקורא את האמצעים לחלוק את חוויותיו של המחבר.
בהקדמתו לפירוש לפרקי אבוקרט מנה הרמב"ם ארבע סיבות לקיומה של פרשנות.
שתי הסיבות הראשונות מעידות דווקא על כישוריו היתרים של מחבר הספר, השלישית – אינה נוגעת ישירות למחבר עצמו, ורק הרביעית מקורה בפגמיו של החיבור
הסיבה הראשונה מקורה דווקא ב"שלמות מעלת המחבר" על כישוריו היתרים: "שהוא, לטוב הבנתו, ידבר בעניינים עמוקים, נסתרים ורחוקים להשגה בדברים קצרים, מכיוון שהם ברורים אצלו ואינם מצריכים תוספת".
הפירוש בא לקראת הקוראים את הספר אשר "יקשה עליהם מאד" "להבין אותם העניינים מן הדברים ההם הקצרים" וזאת על ידי "תוספת מלים במאמר".
הפרשן אמור אם כן להבין יותר מן הקורא המצוי את הטקסט המתפרש, וגם להצליח יותר מן המחבר להבהיר את כוונת המחבר.
הצורך השני בקיומה של הפרשנות נעוץ דווקא בפער השכלתי, במקרה שהקוראים אינם יודעים את "ההקדמות הידועות אצל מחבר הספר".
הפרשן המשכיל המכיר את ההקדמות, מסוגל, אם כן, להשלים את הידע הבסיסי החסר.
הסיבה השלישית נובעת מכך שכל חיבור כתוב בשפה הטבעית שהיא רב-משמעית במהותה, ולפיכך "יהיה אפשר שיובן מן המאמר ההוא עניינים מתחלפים" (פירושים שונים או אף סותרים).
תפקידו של הפרשן כאן הוא "להכריע לאחד הביאורים, ולהביא ראיה אל אמיתתו וביטול זולתו".
הנימוק האחרון לצורך בתיווך בין המחבר לקורא הוא אי-תקינות הכתוב בספר המפורש.
בהקשר זה הפרשן הופך למעשה למבקר, והנכתב על ידו איננו "פירוש באמת אלא השגה והערה".
בין ההוגים המרכזיים של הגישה המוזכרת קודם, נמצאים פרידריך שליירמאכר, פילוסוף והוגה דתי; וילהלם דילתיי, היסטוריון ופילוסוף; הסוציולוג מקס ובר; הפילוסופים מהזרם הפנומנולוגי אדמונד הוסרל ומרטין היידגר; וממשיך דרכם הנס גאורג גדמר.
יורגן הברמאס תקף את עקרונות ההרמנויטיקה כשמרניים, ותמך בתאוריה ביקורתית כאלטרנטיבה.
פול ריקר ניסה לאחד שתי מסורות אלה, אף על פי שעבודתו אינה הרמנויטית במובן אותו תיאר גדמר.
בדומה לתרבויות טקסטואליות אחרות, היהדות פיתחה כלים הרמנויטיים לשם פירוש כתביה.
תופעה פרשנית זו קיימת ביהדות כבר מן התקופות הקדומות ביותר, וכבר המקרא מציג פירושים לעצמו.
התהליכים ההרמנויטיים פרחו ועברו מיסוד בעיקר בידי התנאים והאמוראים.
פירושים אלו עומדים ביסוד מערכת המשפט היהודית, המגולמת בהלכה וכן ביסוד המשמעויות התאולוגיות והמוסריות הטמונות באגדה.
היהדות פיתחה מערכת של היסקים, אשר נגזרו באמצעים לוגיים או בדרך הפלפול.
פן פרשני נוסף בפרשנות חז"ל מתבטא בסטייה מהמישור הפילולוגי, ובהפקת תובנות על דרך הפרשנות האלגורית, המיסטית או הפילוסופית– או על פי לשון חז"ל דרך, הפשט, הרמז, הדרש והסוד (פרד"ס).
לפי מיכאל פישביין, ההרמנויטיקה היהודית למעשה יוצאת מתוך מספר הנחות היסוד: ראשית, בהתחלה הייתה התגלות האל, אשר הועלתה על הכתב.
שנית, קיימת מסורת בעל פה, הממלאה את הפערים שבין ההתגלות לכתוב.
מסורת בעל פה זו אינה נופלת בערכה מזאת הכתובה ('כל הדברים האלה', שמות כ א).
היא יונקת את סמכותה משרשרת העברה.
אדרבה, הנוסח המקראי הוא 'אילם', ללא פרשנות הדורות; ואין לו שום תוקף לעצמו – ומכאן הערך המוסף העצום של הפרשנות.
מכאן עוד עולה כי בין אם ההתגלות עולה ישירות מהכתוב ובין אם לאו, צריכה להימצא הדרך ליישב בין שני המקורות.
שלישית, עולה ליישב בין התורה שבכתב ובין התורה שבעל פה בכלים הרמנויטיים – מידות שהתורה נדרשת בהן ואף עקרונות פרשניים יווניים או ערבים – ובתנאי שנשמרים גבולות החופש והאחריות שלהם.
למעשה לפרשנות מעמד שווה להתגלות האלוהית; וכן היא נזקקת למנגנון לצורך הגשמתה ולשם קבלת תוקף – ומכאן מעמדם הבכיר של החכמים.
דבריהם של אלו מקבלים משנה תוקף, מכיוון שהחלטותיהם מתקבלות על פי דעת הרוב.
בכל זאת, דעת המיעוט מתועדת – ובכך מעשירה את מסד הנתונים וזמינה לשימושם של מלומדים מהדורות הבאים.
התנ"ך נתפס אפוא כצופן מורכב שיש לפענחו באמצעות טכניקה הרמנויטית המתאימה לו במיוחד.
היות שאין בתורה דבר מיותר, ואין בה טעות - מחד גיסא, ניתן לגזור גזירה שווה על דברים שאין ביניהם קשר סמנטי, היסטורי, ענייני, נסיבתי או לוגי.
מאידך גיסא, ההקשרים המשתנים יצקו בכתובים משמעויות חדשות, והקנו להם רעננות וחדשנות.
למעשה קיימת אוטונומיה של מרכיבי התקשורת האלוהית.
ייחודיותו של הטקסט הכתוב לא הגבילה את ריבוי המשמעויות המורכבות, הנובעות ממנו, אלא זהו מעיין נובע של חיי נצח, מדריך וסמל לנצח ישראל.
על פי האגדה, אלוהים מגלה עניין בפרשנותו של עם ישראל; ואגדה זו מביעה את ההכרה, כי ההרמנויטיקה היהודית אינה בגדר אקט של ניכור רוחני, אלא הכרח דיאלקטי של קיום דתי, המצמצם את האוטונומיה של האל, ומממש את אינסופיות הבריאה על פני האדמה – על ידי יצירת דיאלוג מתמיד אתו.
כך מתמצת פישביין את ההרמנויטיקה היהודית:
ההרמנויטיקה הנוצרית התפתחה מתוך הצורך התאולוגי לפרש את כתבי הקודש היהודיים (הברית הישנה) לאור האמונה הנוצרית ולגשר בינם לבין הברית החדשה.
מראשיתה שילבה הפרשנות הנוצרית יסודות מן המסורת היהודית, מן הפילוסופיה הלניסטית ומן התאולוגיה הנוצרית המתהווה.
לאורך ההיסטוריה עברה ההרמנויטיקה הנוצרית תמורות משמעותיות: מן הפרשנות האלגורית של תקופת אבות הכנסייה, דרך שיטות פרשנות סכמתיות בימי הביניים, גישות בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית ועד לגישות ביקורתיות ופילוסופיות בעת החדשה.
במאות הראשונות לספירה (תקופת אבות הכנסייה, המאות ה־2 עד ה־5) התגבשו שתי מגמות פרשניות מרכזיות:
האסכולה האלכסנדרונית: בהשפעת הפילוסופיה האפלטונית וכתבי פילון האלכסנדרוני, הדגישה אסכולה זו פרשנות אלגורית ורוחנית של המקרא.
הוגים כגון קלמנס מאלכסנדריה ואוריגנס ראו בטקסט המקראי רבדים שונים של משמעות, כאשר מעבר למשמעות המילולית קיימת משמעות רוחנית עמוקה יותר.
אף שהמשמעות הליטרלית לא נשללה לחלוטין, היא נתפסה לעיתים כפחותה בחשיבותה לעומת המשמעות הרוחנית.
האסכולה האנטיוכית: אסכולה זו, שמרכזה היה באנטיוכיה (ונציגיה הבולטים היו תאודורוס ממופסואסטיה ויוחנן כריסוסטומוס), הדגישה פרשנות היסטורית־דקדוקית של המקרא.
הוגיה ביקשו להיצמד לפשט הטקסט ולהקשרו ההיסטורי, והתנגדו לאלגוריזציה שרירותית.
עם זאת, הם הכירו בלגיטימיות של טיפולוגיה – זיהוי קשרים בין דמויות ואירועים מקראיים לבין ישו – בתנאי שהקשרים אלו מעוגנים במשמעות ההיסטורית של הטקסט.
בימי הביניים התמסדה שיטת פרשנות המכונה "הקוואדריגה", לפיה לטקסט המקראי ארבעה רבדי משמעות (בדומה לארבע שיטות הפרדס ביהדות):
הרובד המילולי-היסטורי (Littera / Historia) – המשמעות ההיסטורית והעובדתית של הטקסט.
הרובד האלגורי (Allegoria) – המשמעות הדוקטרינרית והאמונית, לרוב בהקשר למשיח ולכנסייה הנוצרית.
הרובד הטרופולוגי (Tropologia) – המשמעות המוסרית והיישומית לחיי האדם.
הרובד האנאגוגי (Anagogia) – המשמעות האסכטולוגית והמיסטית, הנוגעת לאחרית הימים ולעולם הבא.
שיטה זו התגבשה בהדרגה במסורת הנוצרית של ימי הביניים ונוסחה באופן שיטתי בסכולסטיקה של הוגים כמו תומאס אקווינס, אשר הדגיש את מרכזיות הרובד המילולי כבסיס לכל שאר הרבדים.
במאה ה־16 חוללה הרפורמציה הפרוטסטנטית מפנה משמעותי בהרמנויטיקה.
הוגים כמו מרטין לותר וז'אן קלווין דחו את סמכותה הבלעדית של הכנסייה הקתולית בפרשנות המקרא ואת השימוש המופרז באלגוריה.
עקרונות מרכזיים של הרמנויטיקה פרוטסטנטית היו:
Sola Scriptura – "הכתוב לבדו", המקרא כסמכות העליונה בענייני אמונה.
Scriptura sui ipsius interpres – המקרא מפרש את עצמו באמצעות הקשרים פנימיים.
דגש על המשמעות המילולית וההיסטורית של הטקסט, תוך הנחה כי קיימת משמעות עיקרית אחת, במיוחד בנושאים הקשורים לגאולה ().
עם זאת, גם הוגי הרפורמציה לא ויתרו לחלוטין על פרשנות טיפולוגית וסמלית.
במאה ה־18 וה־19, עם עליית הנאורות והתפתחות ביקורת המקרא, עברה ההרמנויטיקה תהליך של חילון והרחבה.
היא חדלה להיות תחום תאולוגי בלבד והפכה לדיסציפלינה פילוסופית כללית העוסקת בתנאי ההבנה האנושית.
פרידריך שליירמאכר: נחשב לאבי ההרמנויטיקה המודרנית.
הוא הרחיב את ההרמנויטיקה מכללים לפרשנות טקסטים דתיים לתיאוריה כללית של הבנת טקסטים.
הוא הדגיש את ההבנה הדקדוקית של הטקסט ואת ההבנה הפסיכולוגית של כוונת המחבר, ופיתח את רעיון המעגל ההרמנויטי – היחס ההדדי בין הבנת החלק להבנת השלם.
וילהלם דילתיי: המשיך מגמה זו והבחין בין מדעי הטבע, המבקשים להסביר לבין מדעי הרוח, המבקשים להבין.
ההרמנויטיקה נתפסה אצלו כמתודה מרכזית של מדעי הרוח.
המאה ה־20 (מרטין היידגר, הנס גאורג גדמר): במאה ה־20 הפכה ההרמנויטיקה לשאלה אונטולוגית.
היידגר ראה בהבנה יסוד קיומי של האדם בעולם.
תלמידו, גדמר, פיתח בספרו "אמת ומתודה תפיסה הרמנויטית המדגישה את תפקיד המסורת, הנחות היסוד (Vorurteil) וההקשר ההיסטורי בתהליך ההבנה, וכן את רעיון "מיזוג האופקים" בין הפרשן לבין הטקסט.
הרמס (ביוונית עתיקה: Ἑρμῆς) הוא אל יווני, שליח האלים, פטרון הרופאים, הסוחרים, הסופרים, הנוודים וגם מגן הגנבים.
הרומאים זיהו אותו עם האל שלהם מרקוריוס.
הרמס הוא אל אולימפי אשר היה אהוב מאוד על היוונים.
הוא היה מעורה בענייניהם והוא שלימד אותם לשקול, לספור, למדוד ולכתוב.
הרמס מתואר במיתולוגיה כנועל סנדלים בעלי כנפיים (אשר הביאו אותו במהירות ממקום למקום ואיפשרו לו לעוף), חובש קסדה בעלת כנפיים ומחזיק במטה שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8, הידוע כקדוקאוס.
כמגן וכפטרון של סחר וארצות רחוקות, כלי המלחמה שלו אינם יווניים.
בעת קרב הוא מתואר כלובש שריון עור או שריון קל אחר.
כלי נשקו המועדף הוא חרב מעוקלת (סימיטר), המיועדת לכריתת ראשים.
הולדתו וימיו הראשונים של הרמס
הרמס הוא בנם של זאוס, מלך האלים, ושל הנימפה מאיה אשר אותה נהג זאוס לבקר במערתה שבהר קילנה בזמן שהרה, אשתו, ישנה.
בגלל שהיה בן של נימפה, ולא של אלה, הוא היה דומה גם לבן אדם וגם לאל: אמנם היה בן-אלמוות, אך נאסר עליו לאכול בשר (שכן זה יגרום לו להפוך לבן תמותה) והוא לא גר מלכתחילה על האולימפוס, הר משכנם של האלים.
הרמס היה פיקח כבר מלידתו ובנה את הלירה הראשונה מזוג קרני פרה, כשהיה בן יום אחד בלבד.
תמורת הנבל שהמציא, הסכים אפולו, האל חובב המוזיקה להפוך את הרמס לאל.
הרמס לימד את אפולו לפרוט על מיתרי הנבל.
לאחר שהפך הרמס לאחד מהאלים האולימפיים, הוא המציא גם את חליל הרועים.
אפולו ידע שהרמס הוא אל פיקח וערמומי, חשש ממנו ולכן השביע אותו אמונים.
בתמורה נתן לו אפולו את המטה הפלאי שמשמש אותו (הקדוקאוס).
הרמס היה מאוהב בסתר בנרקיסוס אשר תואר כנסיך יווני בעל מבנה גוף נערי.
הוא העניק לנרקיסוס עיינים כחולות כמו הים והשמיים, מה שגרם להגנתו של נרקיסוס על ידי הנימפה מדוזה.
במלחמת טרויה תמך הרמס ביוונים האכאים.
הוא נטל על עצמו את המלחמה בלטו, אמם של התאומים הקשתים ארטמיס ואפולו.
הוא נלחם בעוז ופצע את לטו קשות.
גם לאחר סיום המלחמה המשיך לעזור ליוונים.
כאשר פגש אודיסאוס בקירקה המכשפה, נתן לו הרמס פרח קסום שהדף את הכשפים של קירקה.
בזכות הרמס התחבב אודיסאוס על קירקה ועזב את האי שלה בשלום.
כאשר זאוס קיים יחסים עם הנימפה איו, גילתה זאת הרה והגיעה למקום.
זאוס הפך את איו לפרה כדי שהרה לא תגלה את מעשיו.
הרה לקחה את הפרה לעצמה וכשומר הפקידה את ארגוס, הענק מרובה העיניים.
ארגוס נתן למאה עיניו לישון בתורות, כך שתמיד ראה.זאוס לא היה יכול לראות עוד בסבלה של איו ולכן שלח את הרמס להצילה ולקטול את ארגוס.
הרמס, מחופש לרועה צאן, ישב לצידו של ארגוס וסיפר לו על המצאת חליל הפאן.
הרמס העמיק את השינה באמצעות מטהו (הקדוקאוס ניחן בקסם המביא שינה) ואז קטל את ארגוס באמצעות החרב המעוקלת שלו.
הרה הגיעה במהירות אבל זאוס שכנע אותה לרחם על איו.
זאוס הפך את איו חזרה לנימפה והרה שיבצה את עיני ארגוס על הטווס, החיה המקודשת לה.
מגן העדרים והרועים (מחליף: פאן בנו)
מגן הגנבים והמהמרים (מחליפו: אוטוליקוס, בנו)
מלווה את בני האדם אל השאול
הרמס 450 "זיק" הוא כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם) טקטי לשהייה ממושכת המיועד לדרגי האוגדה והגיס לשימוש במשימות תקיפה, סיור ואיסוף מודיעין מתוצרת "חץ הכסף", חברה-בת של אלביט מערכות הישראלית.
הוא הכטמ"ם השלישי בגודלו במשפחת כטמ"מי ההרמס של חץ הכסף, הכוללת גם את הרמס 90, הרמס 180, הרמס 900 והרמס 1500. על בסיס ההרמס 450 פותחו הרמס 900 ווטשקיפר.
בעקבות ביטול פרויקט הלביא נשקל פיתוח חלופה בתעשייה האווירית – מטוס ללא טייס, חמוש, בעל מנוע סילון, שכונה "פגיון".
חברת "חץ הכסף" הציעה בתחילת שנות ה-90 חלופה זולה יותר, של מל"טים קטנים שניתן לייצר בכמויות גדולות.
חלופה זו, שכונתה "זיק", זכתה לתמיכתו של הרמטכ"ל, אהוד ברק, שקידם אותה מול ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין.
חברת "חץ הכסף" נרכשה על ידי חברת אלביט (לימים אלביט מערכות), ובתחילת 1993 בחר רבין בחלופת ה"זיק".
בין השאר נועד ה"זיק" לשמש כאמצעי לתקיפה של שריון סורי במקרה שזה יתקוף שוב ברמת הגולן.
באינתיפאדה השנייה שימש ה"זיק" לסיכולים ממוקדים ברצועת עזה לצד מסוקי הקרב מדגמי AH-1 קוברה ו-AH-64 אפאצ'י.
ההרמס 450 יכול לשאת מטען ייעודי (מטע"ד) במשקל 150 ק"ג, ולשהות באוויר 20 שעות בגובה של עד 18,000 רגל.
הוא מונע על ידי מנוע רוטרי יחיד מתוצרת UEL בעל 52 כוח סוס עם מדחף דוחף.
ההרמס 450 כולל כנף עילית וזנב V והוא בעל מבנה קל שמיוצר מחומרים מרוכבים.
הוא מצויד במערכות אוויוניקה ומכניקה יתירות, המגדילות את אמינותו.
אופן הטיסה העיקרי של המערכת הוא אוטונומי, ללא צורך בהטסה פעילה מצד מפעיל הכטמ"ם.
קיימות גרסאות הממריאות ונוחתות אוטומטית.
במהלך התעבורה אל אזור המשימה וביצוע המשימה המערכת לרוב תופעל באופן אוטונומי באמצעות נתיב או נקודות שהוזנו מראש או במהלך הטיסה.
ניתן להטיס את המערכת גם באופן ידני.
ההרמס 450 הוא כטמ"ם בעל שלושה כני נסע קבועים, ומסוגל להמריא ולנחות ממָעוֹט או ממסלול המראה.
ניתן לצייד את ההרמס 450 באמצעים שונים ובהם טילי אוויר-קרקע, מטען ייעודי אלקטרו-אופטי / תת-אדום ומערכת מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR) המאפשרים הפקת הדמאות גם בשעות הלילה ובמזג אוויר גרוע, ושידורן לתחנה קרקעית בזמן אמת.
מלבד מערכות לאיסוף מודיעין חזותי, ניתן לצייד את ההרמס 450 גם במערכות לאיסוף מודיעין אותות (סיגינט).
תחנת השליטה הקרקעית של ההרמס 450 היא מדגם אחיד ומסוגלת לשלוט על כל הכטמ"מים ממשפחת הרמס.
ניתן להתקין אותה בתצורה נייחת או ניידת.
המערכות בתחנת השליטה כוללות מערכות לניהול משימה ולעיבוד והפצה של מידע המגיע בזמן-אמת מחיישני הכטמ"ם.
מערכות אלו מאפשרות את הפעלת הכטמ"ם על ידי מפעיל יחיד.
השליטה בהרמס 450 יכולה להיעשות באמצעות תקשורת בקו-ראייה או באמצעות תקשורת לווינית לטווחים שמעבר לטווח הראייה.
ההרמס 450 נמצא בשירות צה"ל ומכונה שם "זיק".
הוא מופעל על ידי טייסת 161 של חיל האוויר, המכונה "טייסת הנחש השחור", ועל ידי יחידת זיק של חיל התותחנים.
צה"ל עושה שימוש נרחב בהרמס 450 במשימות שונות.
בין היתר, שימש ההרמס 450 בלחימה נגד הטרור הפלסטיני ובלחימה נגד חזבאללה במסגרת מלחמת לבנון השנייה, שבה השתתף בגילוי משגרי הרקטות של הארגון ששימשו לירי לעבר יישובים בישראל.
לטענת כתב העת Aviation Week & Space Technology צוידו כטמ"מי הרמס 450 של חיל האוויר הישראלי במשגרי טילי אוויר-קרקע.
לטענת כתב העת, אלו שימשו לחיסול פעילי טרור פלסטינים במסגרת מדיניות "הסיכולים הממוקדים".
ההרמס 450 הופעל במסגרת מבצע עופרת יצוקה, וכן, לפי דיווח בעיתון סאנדיי טיימס, בתקיפות שיירות נשק איראניות המיועדות לארגון חמאס בצפון סודאן.
לפי דיווח בכתב העת האקונומיסט, חיסולו של אחמד ג'עברי בתחילת מבצע עמוד ענן, בוצע בעזרת הרמס 450.
ביולי 2015 התרסק כטמ"מ מדגם זה (מספר זנב 706) בים מול טריפולי, לבנון.
ב-2022 אישרה הצנזורה הצבאית לפרסם שצה"ל משתמש בכלי טיס בלתי מאוישים לביצוע תקיפות בשטח האויב ומשתמש ב"זיק" לביצוע סיכולים ממוקדים, תקיפות ברצועת עזה ובביצוע נוהל "הקש בגג".
ביוני 2023, אחרי כמעט 20 שנה של הימנעות מתקיפות מהאוויר ביהודה ושומרון, הותקפה וחוסלה חוליה בת שלושה מחבלים מהאוויר על ידי הזיק באזור ג'נין, לאחר שביצעה ירי לכיוון מחסום ג'למה.
במלחמת חרבות ברזל נעשה שימוש נרחב בזיק, שבמסגרתו נהרגו למעלה מ-500 מחבלים.