tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלחצנים עשויים גם הם ממתכת, ובתחתיתם שכבת לבד המצופה בעור-דג או חומר סינתטי אחר המונע בריחת אוויר בהסגרם.
לחליל ישנה פייה המיועדת לנשיפה, העשויה לרוב גם היא ממתכת.
חלילים שמיועדים למתחילים עשויים "ניקל סילבר" שזוהי תערובת ניקל מצופה כסף, ואילו החלילים היותר מתקדמים עשויים כסף סטרלינג (92.5%).
יש שעשויים מזהב (בתערובות שונות), ואף מפלטינה.
סוג המתכת משפיע בהכרח על גוון הצליל, אך הוא אינו ערובה להיותו של החליל "מקצועני" יותר או פחות, אלא עניין של טעם משתנה בגוון הרצוי של הצליל.
חליל צד מתקופת הרנסאנס והבארוק (והעתקים שלו המיוצרים כיום), נקרא "טרברסו" ועשוי מעץ, מלבד קלפה אחת (או יותר) שעשויה ממתכת.
קיימים גם חלילי-צד מודרניים העשויים עץ עם מכניקה ממתכת.
חלילי-צד מעץ הם כבדים יותר, והעץ ממנו הם עשוים הוא לרוב גרנדילה - עץ כהה בצפיפות מאוד גבוהה, שממנו מכינים לרוב גם פיקולו.
חליל הצד המודרני בנוי מ-3 חוליות אשר מורכבות יחד וניתנות לפירוק.
החוליה הראשונה, המכונה "ראש", בינונית באורכה, כוללת את הפייה, לתוכה נושפים כדי להפיק את הצליל.
הפיה בדרך כלל מצופה בכסף או זהב, או עשויה מהם.
הראש בנוי בצורת קונוס מתרחב (החלק המתרחב היחיד בחליל) החל מן הפקק וכמעט עד לאזור המפרק.
החוליה השנייה, הארוכה ביותר, מכונה "גוף", וכוללת את רוב הלחצנים והמנופים.
החוליה השלישית, המכונה "רגל", הקצרה ביותר, הכוללת בדרך כלל 3 לחצנים וחורים נוספים, אך לעיתים היא כוללת ארבעה, מה שמרחיב את מנעד החליל בחצי טון נמוך יותר מחליל צד רגיל (עד לתו סי שבאוקטבה הקטנה).
בחליל צד מודרני ישנם 17–18 חורים (מלבד הפיה ופתח הצינור בקצה החוליה האחרונה) אשר יכולים להיות פתוחים או סגורים (או פתוחים חלקית בחלילים בעלי לחצנים חלולים) בהתאם למצב המכסים שלהם.
לכל חור יש מכסה, אך מכסים שונים הם בגדלים שונים ובאופן הפעלה שונה.
למרבית החורים ומכסיהם גודל אחיד, אך שלושה מהם קטנים מהשאר.
החורים שבמפרק הרגל גדולים מעט מן החורים שבמפרק הגוף.
אופן ההפעלה של המכסים מתחלק לשלושה סוגים:
לחצנים, כלומר סוגרים ישירות את החור.
בחלילים מקצועיים, חמשת הלחצנים האלה חלולים (הם בצורת טבעת עם חור קטן יותר במרכזה) - כך שהם סוגרים את רוב החור, ואצבע הנגן אוטמת את החור הקטן שנותר בלחצן, מה שמאפשר יותר חופש לנגן ואף משפר את איכות הצליל, אך מקשה על נגנים מתחילים לסתום את החורים.
מכסים שמופעלים על ידי לחצן המחובר עליהם באמצעות מנוף אחד או יותר, ולא על ידי לחיצה ישירה.
אלה מתחלקים לשני סוגים: כאלה שלחיצה פותחת אותם, וכאלה שלחיצה סוגרת אותם.
בסך הכול ישנם 12 לחצנים בחליל, כאשר שתי קבוצות מסוימות של לחצנים מיועדות לאצבע אחת.
ההבדל בין מספר המכסים למספר הלחצנים מוסבר על ידי העובדה שיש לחצנים מסוימים המפעילים שניים ואף שלושה מכסים.
בזמן הנשיפה, חלק מהאוויר אשר ננשף על ידי הנגן, נכנס לתוך הצינור דרך הפיה, מסתחרר בתוכו, רועד, ויוצא החוצה.
רוב האוויר יוצא בחזרה דרך הפיה, והשאר יוצא דרך החורים הפתוחים וקצה הצינור.
רעידת האוויר בתוך הצינור היא הצליל שאנו שומעים.
גובה הצליל שמפיק הכלי נקבע על פי שלושה משתנים:
מצב החורים (פתוח/סגור) אשר משפיע על נפח האוויר הרועד - אורך הגל בצליל שמשמיע החליל נקבע לפי גודל "עמוד האוויר" (כך נקראת רעידת האוויר בגוף הכלי) שנוצר כתוצאה מן הנשיפה בו.
גודלו של עמוד האוויר הוא בקירוב מתחילת החליל עד לנקב הפתוח הקרוב ביותר.
הנגן מגדיל או מקטין את עמוד האוויר בכך שהוא סותם את נקבי החליל ברצף מהפייה והלאה או פותח אותם בכיוון ההפוך, ובכך מנמיך או מגביה את הצליל המופק מן החליל.
עוצמת הנשיפה - ככל שמהירות האוויר הננשף גדולה יותר, עולה גובה הצליל.
מהירות האוויר מגובה מסוים והלאה תורמת ליצירת צלילים עיליים, שהם גבוהים בהרבה מהצלילים הבסיסיים.
נשיפת אוויר מהיר יותר משמשת בין השאר כדי לנגן באוקטבה האמצעית והגבוהה של החליל.
מהירות האוויר נקבעת במידה רבה לפי מידת פתיחת/כיווץ השפתיים.
כיוון הנשיפה - במידה מסוימת, ככל שהאוויר הננשף מכוון גבוה יותר, עולה גובה הצליל.
גם במקרה זה, החל מזווית מסוימת עשויים להיווצר צלילים עיליים, המשמשים לנגינה ברגיסטרים הגבוהים של החליל.
בעת הנשיפה לפיה, לא מצמידים אליה את כל הפה, אלא רק את השפה התחתונה, או את הסנטר העליון, בעוד שהשפה העליונה מכוונת את האוויר לעבר הקצה המנוגד של חור הפייה, בדומה לאופן הנשיפה לבקבוק.
בכך נבדל חליל הצד מרוב כלי הנשיפה מעץ וכלי הנשיפה בכלל, בהם מצמידים את שתי השפתיים לפיה.
על פתח הפיה להיות מכוון ב-90 מעלות כלפי מעלה או בהטייה קלה פנימה, כשהפיה נחה מעל שקע הסנטר או בתוכו, תלוי במבנה פניו של החלילן.
על השפה התחתונה לכסות רבע עד שליש מחור הפייה.
יד שמאל אוחזת בחליל מלפנים-מלמטה (גב היד מופנה קדימה), ויד ימין מאחור-מלמעלה (בדומה לכידון של אופניים או אופנוע - גב היד מופנה מעלה).
לחליל שלוש נקודות אחיזה עיקריות:
ביד שמאל - האגודל והאצבע המורה מעניקים לחליל יציבות, החליל מונח על חלקה התחתון של האצבע, ממש מעל נקודת החיבור שלה לכף היד, וצד-כרית האגודל תומך בחליל בחלקו האחורי ומפעיל את שני הלחצנים שנמצאים שם.
אין להסתמך על האגודל כנקודת אחיזה וייצוב לחליל, כיוון שבצלילים דו ודו# על האגודל להרפות מהחליל מבלי שיזוז, ולכן היא לא יכולה לתמוך בו.
ביד ימין - צד כרית האגודל, המונחת על החליל מתחת ללחצן הצליל פה, והזרת הנמצאת על אחד השסתומים (רה#) ב"רגל" של החליל.
בצלילים מסוימים (רה) הזרת לא מונחת על החליל ואז לא מהווה נקודת אחיזה.
שאר האצבעות משמשות בעיקר לפתיחה ולסגירה של השסתומים.
נקודת אחיזה נוספת היא נקודת המגע של החליל בשפה-סנטר.
נקודה זו היא שמאפשרת לייצב את החליל בצלילים כמו דו ודו#, שבהם יש נקודות אחיזה מעטות.
החליל, שהצורה הסטנדרטית שלו היא החליל התזמורתי קיים גם בעוד מספר גדלים ומנעדים שונים, המסודרים מהגבוה לנמוך:
חליל גבוה - קצר יותר מחליל סטנדרטי.
גבוה ממנו בקווינטה, וכמעט שאינו בשימוש כיום.
חליל-צד סטנדרטי ("תזמורתי") במנעד סופרן - ראו למעלה.
חליל אלט - במקום השלישי בתפוצתו אחרי החליל הרגיל והפיקולו.
חליל באס - במקום הרביעי בתפוצתו.
חליל קונטרה-אלט בסול - נמוך באוקטבה מחליל האלט.
חליל דאבל קונטרה-באס - מסוגל להגיע לדו הנמוך ביותר בפסנתר.
חליל היפר קונטרה-באס - מסוגל להגיע לדו הנמוך באוקטבה מהדו הנמוך ביותר בפסנתר (16Hz).
הוא סוג קטן של חליל צד העשוי ממתכת או מעץ הובנה, ואורכו כמחצית מאורכו של החליל הרגיל וצליליו גבוהים באוקטבה מאלה של החליל.
היות שצליליו של הפיקולו גבוהים מצלילי החליל מהחליל (ומצלילי כל כלי הנשיפה מעץ), הם מבריקים וחזקים יותר ומשמשים בתזמור על מנת להכפיל את צלילי הכינורות.
הרפרטואר לחליל הוא מגוון, וראשיתו בסוף המאה ה-17. במאה ה-18 נכתבו בעבורו יצירות רבות, אך הוא כמעט נזנח במאה ה-19. החל מן המאה ה-20 חזר החליל להיות דומיננטי ביצירות סולניות של מלחינים רבים וחשובים.
מן המלחינים הידועים אשר כתבו יצירות לחליל ניתן למנות את באך ובניו, הנדל, טלמן, היידן, מוצרט, שוברט, פורה, דביסי, פולנק, פרוקופייב ומלחינים נוספים.
פול טפנל ופיליפ גובר - מן המייסדים של האסכולה הצרפתית לנגינה בחליל צד הנפוצה על חליל מודרני, ומוריהם של מרסל מואיז וחלילנים ידועים אחרים בתחילת המאה ה-20.
מרסל מואיז - נחשב לאחד הנגנים והמורים בעלי ההשפעה הרבה ביותר על סגנון הנגינה המודרני בחליל צד.
אורל ניקולה - תלמיד ידוע של מואיז.
סולן ונגן לשעבר בפילהרמונית של ברלין, ומורם של חלילנים רבים וידועים (ביניהם עמנואל פהו).
ז'אן-פייר רמפל - רבים רואים בו את גדול החלילנים במאה העשרים.
סר ג'יימס גולוויי - רבים אחרים רואים בו את גדול החלילנים במאה העשרים.
כונה על ידי רבים "האיש עם חליל הזהב".
עמנואל פהו - החלילן המוביל בפילהרמונית של ברלין, ואחד מן הסולנים הידועים ביותר כיום.
איאן אנדרסון - "מנהיג" להקת ג'ת'רו טאל
אנדרו לאטימר -גיטריסט ו"מנהיג" להקת Camel
פיטר גבריאל - סולן ו"מנהיג" לשעבר של להקת ג'נסיס
ריי תומאס - החלילן ונגן כלי נשיפה נוספים של המודי בלוז
איאן מקדונלד - החלילן, הסקסופוניסט והקלידן לשעבר של להקת קינג קרימזון
מל קולינס - החלילן והסקסופוניסט לשעבר של קינג קרימזון וקאמל
דייוויד ג'קסון - החלילן והסקסופוניסט של להקת ואן דר גראף ג'נרייטור
חליל הקסם מספר 620 ברשימת קכל, היא אופרה בשתי מערכות שנכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט, ללברית בגרמנית שכתב עמנואל שיקאנדר, ומבוססת על סיפורו של אוגוסט ליבסקינד "לולו או חליל הקסם".
האופרה היא מסוג זינגשפיל (גרסה מוקדמת של מחזמר) אשר כולל הן מוזיקה והן דיאלוג מדובר.
האופרה ידועה באלמנטים וברעיונות המביעים את האידאולוגיה של הבונים החופשיים וכן רעיונות הקשורים לעידן הנאורות.
מנגינות ונושאים רבים מתוך האופרה מוכרים ביותר, בייחוד האריה " נקמת הגיהנום רותחת בליבי" ("Der Hölle Rache kocht in meinem Herzen"), אשר לעיתים מכונה "האריה של מלכת הלילה".
האופרה בוצעה לראשונה ב־30 בספטמבר 1791, בפרייהאוס אאוף דר וידן בווינה בניצוח המלחין.
זרסטרו, הכהן במקדש איסיס ואוזיריס, חטף את פמינה כדי להגן עליה מפני אמה, מלכת הלילה.
מלכת הלילה משכנעת את טמינו (שאיננו מודע לרשעותה) למצוא את פמינה ולהחזירה, ואז יוכל לשאתה לאישה.
טמינו מגיע למקדש, מוצא את פמינה, אך שם הוא מגלה שזרסטרו פעל בעצם ממניעים נעלים, הוא הופך לאחד מתלמידיו של זרסטרו ולומד את חכמתו.
בסופו של דבר טמינו ופמינה מתאהבים ומתאחדים.
תמונה ראשונה: נוף פראי והררי
טמינו, נסיך יפה תואר, מנסה לחמוק מנחש אימתני.
הוא מתעלף, ושלוש גברות חמושות בכידונים מופיעות והורגות את הנחש.
הגברות מתרשמות מיופיו של טמינו, ורבות ביניהן מי תישאר לשמור על הצעיר בזמן שהשתיים האחרות יודיעו למלכה על האירועים, אך מסכימות בסופו של דבר ללכת שלושתן.
טמינו מתעורר, מגלה שעודנו חי והנחש מת לרגליו, ותוהה כיצד קרה הדבר.
הוא פוגש את פפגנו, אשר מציג את עצמו כצייד ציפורים.
פפגנו מספר לטמינו שהוא צד ציפורים עבור מלכת הלילה תמורת אוכל ושתייה, וטוען שהוא הרג את הנחש במו ידיו.
שלוש הגברות שומעות את השקר ומענישות אותו – במקום יין הוא מקבל מים, במקום עוגות – אבנים, ומנעול מונח על פיו.
הגברות נותנות לטמינו תמונה של פמינה, בתה של מלכת הלילה, ומספרות לו שזרסטרו, שד מרושע, חטף את פמינה לטירתו.
מיד מופיעה גם מלכת הלילה ומבטיחה לטמינו שבתה תהיה שלו לנצח אם יציל אותה ויחזירה למלכת הלילה.
לאחר שהמלכה עוזבת מסירות הגברות את המנעול מפיו של פפגנו, והוא מצווה להתלוות לטמינו במסע אל טירתו של זרסטרו ולהיות לו לעזר.
הן מעניקות לטמינו חליל קסום ולפפגנו מערכת של פעמונים קסומים שיגנו עליהם במהלך המסע, ומספרות להם שיופיעו גם שלושה ילדים שידריכו אותם במסעם.
תמונה שנייה: חדר נפלא במקדשו של זרסטרו
מונוסטטוס, משרתו המורי של זרסטרו, מנסה לפתות את פמינה כשפפגנו נכנס.
מפוחדים אחד מן השני, פפגנו ומונוסטטוס בורחים לכיוונים נגדיים, אך פפגנו חוזר במהרה ומציג עצמו בפני פמינה.
הוא מספר לה אודות טמינו, הנסיך יפה התואר, שנשלח להצילה, והם שרים יחדיו שיר הלל לאהבת בני האדם.
תמונה שלישית: חורשה ובה שלושה מקדשים
טמינו עומד בפני שלושה מקדשים – משני צדדיו נמצאים "מקדש הטבע" ו"מקדש ההיגיון", וממולו נמצא "מקדש החוכמה".
שלושת הילדים מופיעים בפני טמינו ואומרים לו להיות איתן, סבלני וחרישי.
הוא ניגש לאחד המקדשים בצדדים אך קול בלתי נראה מצווה עליו לסגת.
הוא ניגש למקדש שבצד השני אך קול בלתי־נראה מזהירו לסגת בשנית.
לבסוף הוא דופק על דלת "מקדש החוכמה" ובפניו מופיע נביא זקן, הדובר.
הוא מסביר לטמינו ברוגע שזרסטרו אינו רשע – הוא למעשה השליט של מקדש החוכמה – ואין לסמוך על מילתה של אישה.
שבועה עתיקה מונעת מן הדובר להרחיב, והוא נעלם.
קולות בלתי־נראים אומרים לטמינו שאת האור יראה בקרוב או לעולם לא, ושפמינה עודנה בחיים.
טמינו מודה על כך ומנגן בחליל, ושומע כתשובה את חליל הפאן של פפגנו.
בתקווה שפמינה נמצאת עם פפגנו, טמינו רץ לכיוון ממנו נשמע חליל הפאן, אך בדיוק מחמיץ אותם כשהם רצים לכיוון אחר כדי למצוא אותו.
פמינה ופפגנו נתפסים על ידי מונוסטטוס ועבדיו, אך פפגנו נזכר בפעמוני הקסם ומנגן בהם, ולמשמע קולם העבדים רוקדים מכושפים.
תרועות ומקהלה מאחורי הקלעים מודיעים על הגעתו של זרסטרו.
כשהוא מופיע, פמינה מבקשת ממנו מחילה על שניסתה לברוח, ומסבירה שעשתה זאת עקב נסיונותיו של מונוסטטוס לפתותה.
טמינו, אשר נתפס על ידי מונוסטטוס, מובל פנימה, וכשטמינו ופמינה מזהים זה את זה הם מתחבקים.
מונוסטטוס זועם על התנהגות זו, ומבקש מזרסטרו שיענישם, אך זרסטרו מעניש את מונוסטטוס במקום ודן אותו לשבעים ושבע מלקות.
זרסטרו מתייחס להתנהגות האוהבים באדיבות, ושולח אותם לעבור את מבחני ההיטהרות.
הכהנים נכנסים בתהלוכה, וזרסטרו מודיע שטמינו מעוניין להצטרף למסדר שלהם.
הוא מתחייב למעלותיו של טמינו, ומסביר שהאלים ייעדו את פמינה לטמינו, ולכן הוא לקח אותה מאמה.
הוא ממנה שני כהנים כמדריכים לטמינו ופפגנו, וכולם מצטרפים לתפילת הלל לאיסיס ואוסיריס.
תמונה שנייה: לילה בחצר המקדש
שני כהנים מובילים את טמינו ופפגנו ומשאירים אותם לבדם.
טמינו מוכיח את פפגנו על פחדיו, והכהנים חוזרים כדי לבדוק את נכונותם של טמינו ופפגנו לעבור את מבחני הקבלה.
שניהם מסכימים, אחרי שטמינו מהסס, ונשארים בחשכה לאחר שהם נודרים נדר של שתיקה.
שלוש הגברות חוזרות ומנסות לשכנעם לחזור לשירותה של מלכת הלילה, אך קולות בלתי־נראים קוראים לגיהנום שייקח אותן, והן מסתלקות.
מונוסטטוס מוצא את פמינה ישנה, ועומד לתקוף אותה כאשר מלכת הלילה מופיעה.
לאחר שהיא מגלה שטמינו מצטרף למסדר, נותנת המלכה לפמינה פגיון ומצווה עליה להרוג איתו את זרסטרו ועוזבת בכעס.
מונוסטטוס מופיע שוב, לוקח את הפגיון מפמינה ומאיים לבגוד בה אם לא תכנע לו.
זרסטרו מתערב ומציל את פמינה, ולהפצרותיה של פמינה בשם אמה, מבטיח לה שנקמה אינה קיימת במקדש והוא לא יפגע בה.
תמונה רביעית: חלק אחר במקדש
שני הכהנים מכניסים את טמינו ופפגנו ועוזבים.
פפגנו מתחנן לשתייה, ומיד אישה זקנה ומכוערת מופיעה ומביאה לו כוס מים.
הוא מפטפט איתה, אך היא נעלמת למשמע קול רעם לפני שהוא מספיק לגלות את שמה.
שלושת הילדים מופיעים, נותנים לטמינו ולפפגנו את כלי הנגינה הקסומים שלהם, ומזמינים אותם לסעודה שעולה מן האדמה.
פפגנו מתחיל לזלול, אך טמינו מנגן בחליל ופמינה מופיעה.
מאחר שטמינו נדר נדר של שתיקה, הוא לא מדבר איתה, והיא בטוחה שאינו אוהב אותה יותר ועוזבת בייאוש.
הכהנים מודים לאלים על שטמינו ראוי להצטרף למסדר, והוא ופמינה מובאים ונאמר להם להגיד מילות פרידה אחרונות.
הם נלקחים בנפרד והכהנים יוצאים.
כשפפגנו מגיע הוא לכוד בלהבות.
הכהן השני מסביר לו שלעולם לא יכיר את נחת המסדר מאחר שהוא לא מתאים, אך לפפגנו לא אכפת.
הוא רק חפץ בכוס יין, ומקבל אותה מיד.
הוא מתחיל להרגיש כמיהה לאישה, ומיד מופיעה האישה הזקנה ואומרת לו שהוא מוכרח לשאת אותה אחרת יישאר לבד לנצח.
הוא מסכים לאחר היסוסים רבים, כשהיא אומרת לו שהאלטרנטיבה היא חיים עלובים בשבילו.
באותו רגע היא הופכת לנערה יפה, זוהי פפגנה, בת זוגו, אך הכהנים מגרשים אותה.
שלושת הילדים מביטים בפמינה מתקרבת עם הפגיון של אמה, ועומדת להתאבד איתו.
הם עוצרים אותה בדיוק בזמן ומבטיחים לה שטמינו עדיין אוהב אותה.
שני אנשים בשריון עומדים להוביל את טמינו למבחן האחרון שבו יטוהר באמצעות אש ומים, כאשר קולה של פמינה נשמע – היא הגיעה כדי להצטרף אליו במבחן.
יחדיו הם עוברים באש ובמים, טמינו מנגן בחליל הקסם, והם יוצאים ללא פגע.
מיואש מכך שאיבד את פפגנה, פפגנו עומד לתלות את עצמו בעזרת חבל, אך שלושת הילדים ממהרים להצילו ואומרים לו שצליל הפעמונים הקסומים שלו יביא אליו את פפגנה.
הוא מנגן בהם והיא מופיעה, והזוג מתאחד בשמחה בדואט המוכר (פה...
תמונה תשיעית: נוף פראי והררי
מונוסטטוס, מלכת הלילה ושלוש הגברות עומדים לתקוף את המקדש, אך ברקים ורעמים מכניעים אותם והם מובסים.
זרסטרו מודיע במקדשו על ניצחון השמש על החשכה, וכולם מצטרפים לשיר סיום האופרה שבו טמינו ופמינה מתארסים.
חלילית היא כלי נשיפה, העשוי לרוב מעץ או מפלסטיק.
החלילית היא אחד מהכלים הוותיקים ביותר במוזיקה המערבית, וניתן למצוא עדויות לכך שאנשים ניגנו בה החל מימי הביניים, תקופת הבארוק והרנסאנס, ועד ימינו.
באנגלית החלילית נקראת "recorder" מאחר שבאנגלית עתיקה אחת המשמעויות של הפועל to record היא "לסלסל או לשיר כמו ציפור".
עד תחילת שנות הארבעים נקראה החלילית בעברית "חליל".
השם "חלילית" הושרש בשפה העברית על ידי המלחין פואה גרינשפון שקרא לה בשם זה כדי להבדילה מחליל הצד.
גרקליין בדו (אוקטבה מעל סופרן) המכונה גם "סופרנינינו".
כלי קטנטן מאוד, שקשה לנגן בו בגלל החורים הקטנטנים והצפופים הקדוחים בו.
סופרנינו בפה (אוקטבה מעל אלט).
לכלי זה כתב וויוולדי שלושה קונצ'רטי, שניים בדו מז'ור ואחד בלה מינור.
בפרטיטורה נקרא הכלי ottavino, לפעמים הכלי נקרא גם flautino.
סופרן בדו, הכלי הנפוץ ביותר (יש בין השאר גם סופרנים ברה, כלי שנקרא באנגלית sixth flute' וב-לה, כלי הנקרא באנגלית third flute).
אלט בפה (בתקופת הרנסאנס היה בשימוש אלט בסול), הכלי העיקרי ברפרטואר הסולו מהבארוק.
טנור בדו (אוקטבה מתחת לסופרן).
קיים גם כלי הנקרא voice flute שהוא חלילית טנור ברה.
בס או basset בפה (אוקטבה מתחת לאלט).
בס בדו (נקרא באנגלית great bass) (אוקטבה מתחת לטנור).
קונטרה-בס בפה (אוקטבה מתחת לבס).
סוב-קונטרה בס בדו (אוקטבה מתחת לבס בדו).
סוב-סוב קונטרה בס בפה (אוקטבה מתחת לקונטרה בס).
חלילית סוב-קונטרה בס בסי במול, החלילית הגדולה בעולם, שנבנתה על ידי Adriana Breukink וגובהה הוא שלושה מטרים.
נבנו רק 3 חליליות כאלה.
אחת מהן בשימוש חברי הרכב החליליות Loeki Stardust.
חליליות משוחזרות שהחלו להבנות מחדש בתחילת המאה ה-20 נבנו בעזרת חומר לימוד תאורטי ובעזרת חקר ציורים עתיקים.
כמו כן נעשה שימוש רב בחליליות עתיקות שנמצאו במוזיאונים ובאוספים שונים.
במספר ספרי לימוד מתקופת הרנסאנס והברוק המוקדם שעסקו בתאוריה מוסקלית, לימוד טכניקת נגינה, קישוטים ואלתורים מופיעים מדי פעם תרשימים ושרטוטים של חליליות, למשל אצל סבסטיאן וירדונג, סילבסטרו גאנאסי ומיכאל פרטוריוס.
כיום מספר חברות ובוני כלים מייצרים חליליות שנקראות כיום דגם "גנאסי" (למשל יואב רן מישראל) או "פרטוריוס" (בעבר וילי הופף מגרמניה וכיום חברת קובליצק).
חלק מחליליות הברוק המיוצרות כיום הן בעקבות דגמים ששרדו עד היום ונמצאים במוזיאונים כמו למשל דנר, הוטטר, קינסקר, ברסן ועוד.
כיום מיוצרים גם דגמי חליליות מודרניים שאינם נאמנים לכלים העתיקים ובהם שיפורים ושינויים, כמו למשל חליליות נמוכות מכופפות במקום חליליות הבס העתיקות והארוכות.
אלה כוללות מערכות מכניות כמו בכלי נשיפה המודרניים האחרים (חליל, אבוב קלרינט וכו'), אשר מקלות את הנגינה, מפחיתות את מתיחת האצבעות ומגדילות את מנעד הכלים.
מיוצרות חליליות פלסטיק זולות יחסית, כמעט לכל מנעד החליליות, מגרקליין ועד בס.
כמו כן מיוצרות כיום חליליות הניתנות להגברה חשמלית וניתן לחבר אליהן פדלים ותיבות אפקטים, בדומה לגיטרות חשמליות (למשל אלודי של חברת מולנהאואר).
יש יצרני חליליות שאת מוצריהם ניתן לחבר למחשב בעזרת חיבורי USB ולבצע מניפולציות אלקטרוניות שונות.
טכניקות דגימות הצליל שקיימות בכלי המקלדת האלקטרוניים מאז שנות ה-80 הגיעו לכלי הנשיפה, וכיום אפשר לנגן דגימות של כלי נשיפה וכלים אחרים ובהם חליליות בכלים כמו ה-EWI, וה-elody של מולנהאואר.
יש כיום גם חליליות העובדות בממשק מידי.
ההלחנה לחלילית התחילה כבר בימי הביניים והיא מופיעה ביצירות מוקדמות ביותר.
בתקופת הרנסאנס, נהגו לנגן בכמה סוגים שונים של חליליות, וארבעת הכלים הבסיסיים של המשפחה הם: סופרן, אלט, טנור ובס, אשר מקבילים לחלוקת הקולות האנושיים.
אמנם בתקופת הרנסאנס הכתיבה לא הייתה אידאומטית, כלומר לא צוין בתווים כמעט באילו כלים יש לנגן, אך ציורים ותחריטים מהתקופה מעידים על השימוש בחליליות ביצירות כליות כמו בריקודים, קנצונות, דואטים (שנקראו אז bicinia) ובהרכבים נוספים.
בתקופת הבארוק המשיכו אמנים ליצור עבור החלילית, במיוחד לחלילית האלט, שהפכה לאחד הכלים המרכזיים עבורם כתבו מלחינים רבים.
ביצירות באך יש לחלילית מקום במספר קנטטות (71, 106, 118, 127, 182, 208 ואחרות), במגניפיקט בגרסתו המוקדמת, בשניים מתוך הקונצ'רטים הברנדנבורגיים, בקונצ'רטו לצ'מבלו, BWV 1057 ועוד.
החלילית מופיעה גם באופרות מהבארוק כגון אלו של פרסל או הנדל וכן בקנטטות מאת הנדל, ויוולדי, אלסנדרו סקרלטי ואחרים.
הרפרטואר הועשר בעזרת עיבודים בני זמננו לקונצ'רטי שבמקור נכתבו לכלים אחרים כמו חליל, אבוב או כנור (מאת אלבינוני, ויולדי, באך, הנדל, טלמן ועוד).
עם שינוי האידיאלים המוזיקליים בשלהי המאה ה-18, לקראת המאה ה-19 נעלמו מספר כלים מן הבמה, ביניהם הצ'מבלו, הלאוטה, הויולה דה גמבה, ואיתם גם החלילית.
במאה ה-19 הייתה תקופת פריחה קצרה בווינה לכלי בשם צ'קאן, שהוא סוג של חלילית ששימש גם כמקל הליכה.
נכתבו לכלי כמאתיים יצירות, ביניהן מאת אנטון דיאבלי.
עם התעוררות התנועה לביצוע מוזיקה עתיקה, בתחילת המאה העשרים, חזר העניין בחלילית ולצד לימוד הרפרטואר ההיסטורי שלה וחזרתה לבימות הקונצרטים נוסף לה רפרטואר עשיר ומגוון של יצירות.
בין המלחינים שהלחינו עבור החלילית במאה העשרים ניתן למצוא את: הנס פוזר, צזאר ברזגן, הנס אולריך שטפס, הנס מרטין לינדה, פאול הינדמית, בנג'מין בריטן, ארוו פרט, ועוד.
כיום מקובל לנגן בחליליות מוזיקה כלית מהרנסאנס שרובה מתאים לכלי כמעט ללא שינויים.
כיום נפוצים עיבודים למוזיקה מהברוק ומהתקופות המאוחרות יותר, חלקם כוללים טרנספוזיציות ושינויים מוזיקליים שונים ולכן חלקם מוצלחים יותר וחלקם פחות.
מתחילת המאה ה-21 נפוצים עיבודים אלה מאוד באינטרנט.
כיום, בעשור השני למאה ה-21, קיים רפרטואר עצום של חומר לחליליות, יצירות מקור ועיבודים בכל רחבי העולם.
מהנגנים החשובים במאה ה-20 וכיום: פרנס בריכן (הולנד), הנס-מרטין לינדה (גרמניה), מיקלה פטרי (דנמרק), פדרו ממלסדורף, מריון ורברוכן (הולנד), הייקו טר-סככט (הולנד), מיכאל שניידר (גרמניה), האן טול (הולנד), דן לאורין (שוודיה), סבסטיאן מרק (צרפת) ועוד.
בשנת 1941 הקים פואה גרינשפון בית מלאכה לייצור חליליות בשם "חלילית", כדי לפצות על המחסור שנוצר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עקב אי היכולת לייבאן מצ'כיה וגרמניה.
ברבות השנים הפך בית המלאכה לרשת חלילית המייצרת ומייצאת חליליות עד ליום זה.
בהמשך יוצרו חליליות גם על ידי החברות זמיר ואריאל.
כיום פעילים בישראל מספר בוני חליליות עצמאיים, ביניהם יואב רן הפועל ברחובות וניר פריזנט בקיבוץ יד חנה.
בישראל הייתה פריחה של החלילית בשנות האלפיים ובין הנגנים המובילים ניתן למצוא את: אפרים מרכוס, המלחין והמנצח עמוס מלר, גרשון פרנסקי, מיכאל מלצר, דרורה ברוק, ברכה קול, ליאורה ויניק, נעמי רוגל, רובי הוד, שלמה תדהר, ענבר סולומון, אורי דרור, יפעת כהן, עדי זילברברג, הילה להב, תמר לאלו, דורט פלורנטין ועוד.
חלוצי לימוד החלילית בארץ ישראל בשנות הארבעים והחמישים היו אפרים מרכוס (אשר לימד במדרשה למוזיקה בסמינר לוינסקי), חנן אייזנשטדט (בכפר הנוער בן שמן), דורה רוזוליו, אברהם עומר, ומאוחר יותר שושנה חצור, שלמה תדהר, חווה פרידלנדר, אורי גולן ואחרים.
כיום ישנה מחלקה לחליליות באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים בה מלמד מיכאל מלצר ולצידו דרורה ברוק.
מנחם אבידום חיים אלכסנדר יהודה אנגל חנן אייזנשטדט זוהר איתן צבי אבני מרי אבן-אור אלונה אפשטיין יצחק אדל חנן אבדורי אליהו אלון יריב אזרחי בן-ציון אורגד
יוחנן בוהם יחזקאל בראון, בנימין ברעם אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' אייל באט פאול בן חיים גארי ברתיני יוסף בן-ברוך מנחם בן-רון משה בודמור אפריים בן חיים ארי בן שבתאי יצחק ברזם אביאסף ברנע
ארטור גלברון פואה גרינשפון נועה גיא
מיכאל וולפה אמנון וולמן זיו ונטורה יוסי ואלד
עמנואל זמיר משה זורמן עדי זילברברג
יוסף טל הילה טמיר אוסטרובר
גדי יער חנוך יעקבי רוברט ישראל ציפורה יוכסברגר יהודה ינאי
שרה לוי-תנאי יהושע לקנר נפתלי להב משה לוסטיג
צבי נגן נסים נסימוב ארנסט נתן
מרדכי סתר יעקב סלע יהויכין סטוצ'בסקי
עדן פרטוש ענבל פרג ציפי פליישר
גיורא שוסטר רונן שפירא אלון שב אריך ולטר שטרנברג יעקב שגיא אברהם שטרנקלר יקותיאל שור אהרון שפי
בשנים 2018, 2019 ו-2020 התקיימו בקונסבטוריון למוזיקה ישראלית בתל אביב פסטיבלי החליליות הראשון השני והשלישי ביוזמת וההנהלה המוזיקלית של דרורה ברוק.
חליל ברקטאי (בטורקית: Halil Berktay; נולד ב-27 באוגוסט 1947) הוא היסטוריון טורקי, בעל טור ביומון Taraf.
חליל ברקטאי נולד בשנת 1947 לארדואן ברקטאי, שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית של טורקיה, שפעלה בחשאי.
ב-1964 סיים את קולג' רוברט באיסטנבול.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1997. מאז אותה שנה מלמד באוניברסיטת סבנג'י באיסטנבול.
תחומי מחקרו של חליל ברקטאי הם הלאומיות הטורקית במאה העשרים וההיסטוריוגרפיה שלה.
חוקר את ההיסטוריה החברתית והכלכלית באירופה, במיוחד זאת של ימי הביניים מפרספקטיבות משוות.
כתב על בניין הזיכרון הלאומי הטורקי.
בספטמבר 2005 ערך עם היסטוריונים מרקעים אקדמיים שונים (מוראט בלג', אדהם אלדם, סלים דרינגיל ורבים אחרים) ועידה שנויה במחלוקת על שקיעתה של האימפריה העות'מאנית.
חליל פאן הוא כלי נגינה עתיק ממשפחת כלי הנשיפה מעץ אשר מורכב מעשרה צינורות עץ או יותר, פתוחים מצד אחד וסתומים מהצד שממול, באורכים שונים, המחוברים זה לזה ומסודרים בצורה אנכית.
לחליל וריאציות שונות, והשימוש בו נפוץ ברומניה, אוקראינה, דרום אמריקה, סין, קוריאה ועוד.
עשוי לרוב מחזרן או לחלופין מעבקנה או מקנה מצוי.
אך לעיתים עשוי להיות גם מחומרים אחרים שכוללים מתכת, פלסטיק ושנהב.
שמו של החליל לקוח מן המיתולוגיה היוונית, על שמו של פאן, אל הרועים, המוזיקה, הטבע והשעשועים.
על פי המיתולוגיה, פאן התאהב בנימפה סירינקס אך זו לא רצתה אותו ופנתה לאלים לעזרה.
על מנת להרחיק את פאן מהנימפה, הפכו אותה האלים לקנה.
פאן, באבלו, חתך את הקנה לחלקים באורכים שונים ויצר מהם את החליל שנקרא על שמו "חליל פאן".
במקור היה החליל נקרא בשם "סירינקס" או "סירינגה", על שמה של סירינקס, הנימפה בה התאהב האל.
גיבור הרומן "פיטר פן", פרי יצירתו של הסופר ג'יימס מתיו ברי, מזוהה אף הוא עם כלי נגינה זה.
חליל אף הוא חליל שהנשיפה לתוכו לשם הפקת צליל מתבצעת דרך האף ולא, כפי שמקובל בכלי נשיפה אחרים, דרך הפה.
את החליל ניתן למצוא בעיקר במדינות פולינזיה ואלה הסובבות את האוקיינוס השקט.
גרסאות שונות שלו נמצאות גם באפריקה, סין והודו.
בהוואית, Ohe hano ihu, פירושו "במבוק, נשימה, אף".
בהוואי מייצרים חלילי אף בעזרת מפרק אחד של עץ במבוק.
בקצהו האחד מחוררים חור, כדי שיהיה אפשר לנשום ולשאוף דרכו עם האף, ועוד שלושה חורים בגבו, שנועדים להפקת הצלילים.
בהוואי נוהגים לשלב את החליל כליווי לשירה.
תושבי הוואי מאמינים כי האף הוא טהור וחף מרע, שלא כמו הפה שיכול לומר הרבה דברים.
כך שלהבדיל מן הפה, כשהאוויר נכנס ויוצא דרך האף, הוא נחשב לנקי.
בימי קדם, הגברים היו שרים לאהובות לבם ומנגנים בחליל אף כסימן לחיזור ולהבעת חיבה.
בפיליפינים חלילי האף הם בעלי החוד הקצר ביותר מבין החלילים (החוד אשר מכניסים לנחיר כדי לנשוף אוויר אל החליל).
כיוון שהחוד ארוך ובעל קוטר צר, ניתן לנגן בו בצורה הרמונית יותר, ולשנות צלילים ביתר חדות וניקיון - אפילו כשפעולות הנשימה בעת הנגינה חלשות.
החורים לאצבעות נמצאים בצד החליל, מה שמשנה את אורך הצליל ומאזן אותו מעט.
נגני חליל אף מסוימים לקחו פילטרים של סיגריות וסתמו את אחד החורים לאצבעות כדי שהאוויר שהם נושפים אל החליל יעבור בצורה חלקה יותר.
כיוון שקוטר החוד צר, במקרים רבים נגן החליל יסתום את נחירו השני על מנת להוציא כמה שיותר אוויר לחליל.
בניו זילנד, המאורים לא יכלו לעשות חלילי אף מעץ במבוק, לכן חלילי האף שלהם היו מפוסלים מאבן רכה.
לעיתים היו נוהגים להשתמש בכדים שנעשו מקליפת דלעת לחילול אף.
במקרים כאלה, צוואר הכד היה נחתך בפיתחו לכדי קוטר צר מאוד אשר שימש לנחיר, ובעומק הכד היו מחוררים בטור חורים לאצבעות, מה שמטבעו היה נותן לחליל מסוג זה גוון צליל עמוק יותר מלחלילים הרגלים.
הומאנטון הוא חליל אף מודרני, שעשוי מפלסטיק בדרך כלל.
בניגוד לכלי המקורי, כאן הנגן נדרש להחזיק את החליל מתחת לאפו (ולא כשהחוד בתוך הנחיר), להטות אותו מעט לעבר הפה שצריך להיות פתוח, ולשרוק אל החוד, כמו במכשיר להגברת הקול על ידי תהודה.
הצלילים המופקים מן הכלי יכולים להשתנות מאדם לאדם, שכן מבנה חלל הפה משתנה מאדם לאדם (בדרך כלל), מה שמשנה גם את התהוות ומערך התנועות והעיצורים, כמו בנבל פה.
חלילית אירית היא חלילית עשויה צילינדר דק (קיים גם בצורה קונית) מעץ או מתכת.
כיום מיוצרת בעיקר ממתכת ומכאן שמה (Tin הוא פח).
אל הצילינדר מחוברת הפיה דמוית המשרוקית (whistle) אשר לרב כיום עשויה פלסטיק (מלבד בכלים מסורתיים או יקרים יותר שם היא עשויה מתכת או עץ).
לחלילית האירית שישה חורים בגדלים משתנים על-פי הסולם בו נבנתה החלילית כאשר רוב החליליות הן בסולם D (רה מז'ור) מאחר שזהו הסולם הנפוץ ביותר במוזיקה האירית.
בכל חלילית ניתן לנגן רק סולם אחד ללא אפשרות להחליף סולם תוך כדי נגינה
ניתן לנגן שתי אוקטבות בחלילית.
האוקטבה הגבוהה נוצרת באותו אצבוע כמו בנמוכה, ובנשיפה חזקה יותר עד ל"שבירת" הצליל.
הבסיס אמנם פשוט אך כדי לקבל את האפקטים והצליל הייחודי של המוזיקה הקלטית ישנן מספר טכניקות מוכרות אשר משולבות תוך כדי הנגינה.
באנגלית אפקטים אלו נקראים cuts, rolls, strikes, slides וכו'.
אלו דרכים שונות לסתום ולשחרר חורים נוספים לצליל המנוגן במהירות ובכך ליצור צליל מתגלגל ומהיר יותר.
חליל קלאסי הוא שמם הכולל של חלילים אירופיים אשר יוצרו בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. חלילים אלו היו החלילים מרובי המפתחות המערביים הראשונים, אשר זכו לתפוצה כלל אירופאית רחבה.
החליל הקלאסי הוא למעשה תוצר אבולוציוני של חליל הבארוק, הידוע גם כטרברסו.
כלי זה היה בעל שישה חורים לאצבעות וחור אחד נוסף שהיה מכוסה, ונפתח באמצעות מפתח (קלאפה).
החליל היה בנוי לפי הסולם רה מז'ור, אם כי לא בכוונון מושווה; היו בו שתי טרצות גדולות נמוכות מאוד - פה דיאז ודו דיאז.
על מנת לנגן את כל רצף הצלילים הכרומטי, היה צורך להשתמש ב"אצבועי מזלג", כלומר, אצבועים שבהם משני צדיו של חור בלתי מכוסה, יש רצפים של חורים מכוסים.
אצבועי מזלג דרשו לרוב תיקון של גובה הצליל, ויצרו גון צליל שונה, וכהה במעט מן הצלילים שאינם באיצבועי מזלג.
מטרת תכנונו של החליל הקלאסי היא ליצור אחידות בגון הצליל, ולקרבו אל הכוונון המושווה.
לשם כך נוספו לדגמים הראשונים של החליל הקלאסי שלושה מפתחות, ולפיכך גם קידוח של שלושה חורים חדשים בחליל.
חורים אלו יצרו את הצלילים פה, סול דיאז וסי במול.
כמו כן נעשו גם שינויים קלים בגופו של החליל עצמו ובחורים הקיימים, על מנת להתאים אותם למצב החדש.חלילי המפתחות הראשונים החלו להיות מיוצרים באופן נרחב בעיקר באנגליה, שם זכו לתפוצה רחבה יחסית, וחלקם מצאו את דרכם מאנגליה ליבשת.
דגם זה החל להיות נפוץ כבר בשנות ה-70 של המאה ה-18, אם כי היו חלילנים מקצועניים שהעדיפו להשתמש בחליל בעל מפתח אחד, בעיקר מחוץ לאנגליה.
בפורטרטים של חלילנים ידועים מן התקופה (למשל, החלילן פרנסואה דוויאן, שצויר בסוף המאה ה-18), ניתן להבחין כמעט תמיד שהם אוחזים בחליל בעל מפתח אחד.
כחלק מהתפתחותו של החליל הקלאסי, נעשו ניסיונות להגדיל את מנעדו של החליל בטון שלם כלפי מטה על לצליל דו, ובכך להוסיף לו שני חורים ושני מפתחות נוספים.
ידוע שבעבור חליל מדגם זה כתב מוצרט את הקונצ'רטו לחליל ונבל - מן היצירות הידועות הראשונות בה מופיע הצליל דו ראשון בחליל.
היו שנמנעו מלהשתמש בפטנט זה מאחר שהוא מעוות את האינטונציה של החליל ומשנה את האיזון שלו.
עם זאת, חלילים בעלי רגל דו החלו להיות נפוצים מאוד בעיקר בגרמניה ובאנגליה.
החל מסוף המאה ה-18 החל להופיע חליל בעל שני מפתחות נוספים בגוף החליל.
מפתח אחד נקדח בעבור חור חדש אשר יצר את הצליל דו.
מפתח שני נקרא "פה ארוך"; מאחר ששימוש במפתח פה יחיד באצבע הרביעית של יד ימין לא היה מתאפשר כאשר אצבע זו הייתה עסוקה בלסתום חור (בשביל צלילים כמו רה ומי במול), נוצר מפתח חדש לשימוש בזרת של יד ימין, אשר החליף את "פה קצר" בעת הצורך.
בחליל זה נעשו גם שינויים נוספים בצורת פיית הנשיפה ובקדח של הצינור (למשל, הוספת טבעת מתכת במפרק הראש), בעיקר על מנת להגדיל את עוצמת הצליל.
הדגם של החליל בעל ששת המפתחות (או שמונת המפתחות, אם הייתה לו רגל דו) היה נפוץ זמן רב, גם כשהחל להופיע החליל הרומנטי בעל המנגנון המסובך, שלו תשעה עד שישה עשר מפתחות, והוא למעשה גלגול של החליל הקלאסי.
החליל בגרסתו המודרנית הוצג לראשונה בשנת 1851 על ידי בונה החלילים תאובלד בהם.
חלילו של בהם החליף את כל דגמי החלילים המבוססים על חורים סגורים (דהיינו החליל הקלאסי והחליל הרומנטי) בצרפת, שנים ספורות לאחר הופעתו.
באנגליה הוא נעשה פופולרי מיד אחר כך, ובגרמניה רק בתחילת המאה ה-20.
כיום זוכה החליל הקלאסי לעדנה בביצועים אותנטיים של מוזיקה מסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. לרוב דגמים שלו נבנים מהעתקים היסטוריים, אם כי ישנם חלילים קלאסיים שהשתמרו במצב המאפשר נגינה עליהם.
חליל רומנטי הוא כינוי לחליל מערבי אשר היה נפוץ באמצע המאה ה-19. החליל הרומנטי הוא דגם מרובה מפתחות ושסתומים, אשר היה בשימוש לפני שחליל-בהם (דגם זהה לחליל המודרני הקיים היום) החל להיות נפוץ.
מבין דגמי החליל ההיסטוריים, החליל הרומנטי הוא הקשה ביותר להגדרה, מכיוון שבמוזיקה המערבית באמצע המאה ה-19 היו בשימוש דגמי חליל מסוגים שונים ומתקופות שונות.
ניתן לומר אם כן, שהחלילים הרומנטיים היו אלו שנעשה בהם שימוש תדיר באמצע המאה ה-19, ושלהם 10 מפתחות ומעלה, אם כי אין נקודת ציון היסטורית-רשמית אשר אותה מחשיבים כראשיתו של החליל הרומנטי.
אחת התכונות הבולטות של חליל רומנטי הוא מנגנון האיצבוע המורכב שלו (ויש אף שיאמרו, המסובך), הקרוב לזה של האבוב.
הוא מתבסס על עיקרון של סגירת שסתומים ראשיים, תוך כדי פתיחתם של אחרים, בעוד שמנגנון בהם מתבסס בעיקר על סגירת שסתומים (ופתיחת שסתומים אחרים בו-בזמן היא די נדירה).
בחליל קלאסי, האצבעות אשר עסוקות בסגירת שסתומים מסוימים, אינן מסוגלות בו בזמן לפתוח שסתומים אשר חיוניים לאיצבועים של צלילים אחרים.
בעיה זו גרמה לגלישת האצבעות ולמעברים לא חלקים, אשר היה ניתן לפתור אותם בשימוש ב"אצבועי מזלג" (שהם בשימוש רב מאוד בנגינת חליל בארוק).
משום הקפדה על אסתטיקת הצליל, ניסו בוני החליל להימנע משימוש באצבועי מזלג, ולכן נקדחו בחליל הרומנטי חורים נוספים לרוחב החליל, ולהם הותאמו שסתומים (בחליל קלאסי, רק הצליל פה הוא בעל שני קידוחים, ושני אצבועים מקבילים).
לעיתים ניתן למצוא מקטע בחליל אשר בו קדוחים כמה חורים מקבילים בצורה טבעתית.
בשסתומים החדשים משתמשים אם כן, כאשר אצבוע מסוים אינו מאפשר גישה נוחה לאחד מן השסתומים.
שסתומים מרובים אלו נמצאים בעיקר באיצבועים של הצלילים פה, סי במול (לה דיאז) ודו.
לדוגמה, במעבר בין הצליל רה לצליל דו באוקטבה השנייה היה צורך, בחליל הקלאסי, להחליק את האצבע המורה של יד ימין, אשר אך כיסתה חור מסוים, למנוף אשר פותח שסתום.
החלקה זו לוותה ביציאתו של החליל מאיזון ובקשיים בחיבור שבין הצלילים.
לפיכך, בדגמי חליל רומנטי מסוימים, נוסף מנוף חדש לאחת מאצבעות יד שמאל, אשר הקל מעבר צלילים זה.
מעברים בעיתיים נוספים הביאו ליצירת מנופים ושסתומים נוספים בהתאם.
מאפיין נוסף של החליל הרומנטי, אשר לא היה קיים בדגמים של חליל קלאסי, הוא הוספת מנופים ושסתומים לאיצבועי טרילים (למשל, הטריל דו-רה, ודו דיאז-רה).
פטנטים אלו אף נכנסו למנגנון של החליל המודרני.
על מנת להגדיל את עוצמת הצליל של החליל, השתמשו בוני החליל בפטנטים שונים; ציפוי חור הנשיפה במתכת, הגדלתו והפיכתו לאליפטי יותר, והיו אף שקרבו אותו לצורה מלבנית.
צורת המלבן, אשר הייתה נפוצה בחלילים מבאווריה השפיעה על בהם בבואו לעצב את חלילו; ציפוי הצינור של מפרק הראש במתכת ואף זניחת העץ לטובת מתכת ולעיתים אף שנהב (בעיקר בחלילים גרמניים); הגדלה מינימלית של החורים, עיבוי דופן הצינור ושימוש בעצים כבדים יחסית לבנייתו.
רוב דגמי החליל היו בנויים מארבעה מפרקים, אך ישנם גם דגמים בשלושה מפרקים.
אורך המפרק הרחוק ממפרק הראש השתנה; לעיתים היה בעל רגל דו (חליל אשר צלילו הנמוך ביותר הוא דו ראשון), או ארוכים יותר, בעלי רגל סי (מנעד הנמוך יותר בחצי טון).
בוני חלילים גרמניים ואיטלקיים אף הרחיבו את המנעד מטה לסי-במול ויש שהרחיקו והרחיבוהו עד לצליל סול באוקטבה הקטנה.
זהו גם צלילו הנמוך ביותר של הכינור מה שייתר את הצורך לשנות מוזיקה לכינור על מנת להתאימה למנעד החליל.
אף באמצע המאה ה-19 נעשה שימוש בחלילים מתקופות מוזיקליות קודמות (חלילים קלאסיים), ובשנת 1851 הופיע לראשונה חלילו המהפכני של בהם.
חלילי בהם תפסו את הבכורה במהירות בצרפת, אך חלילנים גרמנים התעקשו להמשיך במסורת הנגינה בחליל רומנטי אשר לו מנגנון שונה לגמרי.
בעקבות מפנה זה, ואימוץ החליל המודרני על ידי הצרפתים, הפכה מאוחר יותר אסכולת נגינת החליל הצרפתית להיות דומיננטית ביותר, והאפילה מאוד על האסכולה הגרמנית, אשר בה נמצאו נגנים אשר עוד ניגנו בחליל רומנטי בתחילת המאה ה-20, דבר שבשאר העולם כבר לא נעשה כלל.
המנגנון המורכב של החליל הרומנטי, גודלו ומשקלו הרב (שכן עליו מורכבים מנופי מתכת רבים, וכן הוא עשוי מעץ כבד), הביאו לירידתו המהירה יחסית.
לעומתו ניצב חלילו של בהם, אשר היה פשוט יותר להפעלה, ואף היה קל ממנו, והיה ניתן להפיק ממנו צליל עוצמתי ובעל תהודה רבה יותר.
החליל הרומנטי זוכה לעדנה כיום, בביצועים "תקופתיים" של יצירות מהמאה ה-19, אשר ידוע שנוגנו כאשר החליל הרומנטי היה עוד נפוץ.
דגמים שונים של חלילים רומנטיים שרדו עוד מן המאה ה-19, וחדשים נבנים על ידי בוני חלילים המתמחים בבניית חלילים היסטוריים, על ידי העתקה של דגמי-חליל רומנטי ידועים.
חליל אירי (באירית: fliúít Gaelach) או "חליל סקוטי" הוא כלי ממשפחת כלי הנשיפה מעץ.
החליל האירי הוא חליל עץ עם שישה חורים, וניתן לנגן בו קצת יותר משתי אוקטבות.
אופן הנגינה בכלי, המבנה והמראה שלו דומים יחסית לחליל צד, אם כי הצליל של החליל האירי נחשב ליותר רך ועדין.
חליל שלושה נקבים או חליל טמבורין הוא חליל עממי שמנגנים בו ביד אחת, כך שהיד השנייה חופשית לנגן בטמבור, פעמון, פסלטריום או "תוף מיתרים" (tambourin à cordes), עצמותיים (bones), משולש או כלי ליווי אחר.
לחליל שני נקבי אצבעות ונקב אגודל אחד.
לפי מסורת הנגינה באנגליה מפיקים שלושה נקבים אלה את אותם הצלילים שמפיקים שלושת הנקבים התחתיים של חלילית אירית, או טון שלם, טון וחצי טון.
חלילי שלושה נקבים אחרים, כמו הגאלובה (galoubet) הצרפתי, חליל פיקו, הטשיסטו (txistu) והשירולה (xirula) הבסקים, הצ'יפלו (chiflo) האראגוני והפיטו רוקיירו (pito rociero) האנדלוסי מכוונים בצורה שונה.
חליל שלושה נקבים מתוחכם וגדול הרבה יותר הוא הפויארה (fujara) הסלובקי, שאורכו בדרך כלל בין 150 ל-170 ס"מ והוא בנוי משני קנים מקבילים (ארוך וקצר).
אין לבלבל בינו לבין החליל הפולני המיושן בעל הקנה האחד הקטן הרבה יותר (עד 40 ס"מ לכל היותר) המיוצר מקליפת עץ ערבה (בפולנית: fujara, fujarka) ומצוי גם בגרסאות מודרניות מקומיות.
חליל שלושת הנקבים והטמבור היו נפוצים בימי הביניים בכל רחבי אירופה ונותרו פופולריים גם כיום בחלקים אחדים באירופה ואמריקה.
באנגליה הלכה והתמעטה הפופולריות של הרכב כלים זה, אך הוא זכה לעדנה מחודשת בתחילת המאה ה-20 בידיהם של נגני ריקוד המוריס העממי.
חלילי שלושת הנקבים עשויים לפי המסורת מקנה, עצם, שנהב או עץ, אך כיום מייצרים אותם גם ממתכת או פלסטיק.
חליל מוטלו (בבולגרית: Халил Мутлу, נולד בשנת 1973 בבולגריה), הוא מרים משקולות טורקי מקצועי שזכה במספר אליפויות עולם.
חליל מוטלו הוא אחד מארבעת מרימי המשקולות שהשיגו שלוש מדליות זהב ברציפות במשחקים האולימפיים.
הקריירה שלו כמרים משקולות כוללת חמש אליפויות עולם, תשע אליפויות אירופה ויותר מעשרים שיאי עולם ב-52 קילוגרם, 54 קילוגרם ו-56 קילוגרם בשילוב.
מוטלו שלט בקטגוריית המשקל שלו מאז אמצע 1990. הוא עשה את ההופעה האולימפית הראשונה שלו באולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992 בקטגוריית 52 ק"ג וסיים במקום החמישי.
בשנת 1994, הוא זכה בשתי אליפויות אירופה ועולם.
בשנת 1996, בקטגוריית 54 קילוגרם, חליל מוטלו שבר את שיאו של אלוף העולם המכהן ומחזיק שיא העולם, והמשיך לזכות במדליית הזהב לאחר שהמשקל המצטבר שהרים היה 7.5 קילוגרם יותר מהמקום השני.
באליפות עולם בשנת 1999 הוא ניצח את אדריאן ג'יאגו שזכה במדליית כסף לאחר שהרים בשני התרגילים עשרים קילוגרם יותר, וקבע שיא עולם חדש.
הוא נשאר בלתי מנוצח גם באולימפיאדה בשנת 2000 בסידני, שבה הוא היה אפילו יותר דומיננטי ממה שהוא היה באטלנטה.
הוא קבע שיאים אולימפיים הן בהנפה והן בדחיקה וזכה במדליית הזהב בקטגוריית 56 קילוגרם.
הוא סבל מפציעה בכתף בשנת 2003 ובאופן זמני עבר לקטגוריית 62 קילוגרם.
היה ספק להמשך הקריירה שלו כשהוא קרע גיד, נפגע בשריר והיה מושבת בשנת 2002.
כשהחלה אולימפיאדת אתונה 2004, מוטלו היה כבר עם חמש זכיות באליפות העולם, אף על פי שהוא החמיץ את העונה בשנת 2002 בגלל פציעה.
הוא זכה במדליית הזהב השלישית ברציפות שלו באולימפיאדה באתונה.
בשנת 2005, מוטלו הושעה מן התחרות הבינלאומית על ידי הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות למשך שנתיים עקב שימוש ב-"Nandrolone"- סטרואידים אנאבוליים, אף על פי שהוא טוען שהוא אף פעם לא לקח סטרואידים ביודעין.
מוטלו נשוי ומתגורר באנקרה, טורקיה, מאז תחילת 1990. הוא אומן על ידי איברהים אלמאלי.
לצד הרמת משקולות, מוטלו נהנה מהיאבקות.
25 מדליות זהב בסך הכל באליפות אירופה, זכה בהכי הרבה מדליות זהב לאחר דוד ריגרט שזכה ב-27 מדליות זהב;
אחד מארבעת מרימי משקולות שזכו בשלוש מדליות זהב אולימפיות (2004, 2000, 1996);
הוא כונה בשם "ספורטאי השנה 1999" בטורקיה;
הוא אחד מחמישה גברים בהיסטוריה שהרימו שלוש פעמים את משקל גופם.
חליל אלטינטופ (בטורקית: Halil Altıntop, נולד ב-8 בדצמבר 1982 בגלזנקירכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר טורקי-גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אלטינטופ ערך 38 הופעות והבקיע שמונה שערים במדי נבחרת טורקיה.
אחיו התאום הוא כדורגלן העבר חמיט אלטינטופ.
חליל אלטינטופ החל לשחק בשנת 1997 בקבוצת הנוער של וטנשייד 09, ובשנת 2000 עלה לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה האזורית של מחוז צפון בגרמניה, שהייתה השלישית בהיררכיית הליגות.
חליל אלטינטופ, ששיתף פעולה בקבוצה עם אחיו חמיט אלטינטופ, הבקיע בעונות 2001/02 ו-2002/03 שלושים שערי ליגה, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה אל הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2003 חתם חליל אלטינטופ בקייזרסלאוטרן, כשאחיו חמיט עבר לשאלקה 04. בשתי העונות הראשונות בקייזרסלאוטרן השיג חליל אלטינטופ מספרים צנועים, אך רשם עונת שיא ב-2005/06, בה הבקיע 20 שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם בובקאר סאנוגו ועם ארווין סקלה.
למרות זאת, ירדו אלטינטופ וקייזרסלאוטרן אל הבונדסליגה השנייה בתום עונה זו.
בקיץ 2006, לאחר ירידת הליגה עם קייזרסלאוטרן, עבר חליל אלטינטופ בהעברה חופשית לשאלקה 04, שם חזר לשתף פעולה עם אחיו חמיט, ועם קווין קוראני, לבאן קוביאשווילי ופטר לובנקרנדס.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה, 2006/07, סיימה שאלקה במקום השני בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה שטוטגרט.
אלטינטופ הבקיע בעונה זו שישה שערי ליגה, ובעונת 2007/08 הבקיע שוב שישה שערים, הפעם ללא אחיו חמיט שעבר לבאיירן מינכן, וסייע לשאלקה לסיים במקום השלישי בבונדסליגה.
אלטינטופ הבקיע בעונה זו ארבעה שערי ליגה, ושער אחד בליגה האירופית בניצחון 3-1 בשלב הבתים על פריס סן ז'רמן.
את עונת 2009/10 החל אלטינטופ בשאלקה, אך איבד את מקומו בהרכב, ועד למחצית העונה ערך שש הופעות בלבד.
בפגרת החורף עבר אלטינטופ לאיינטרכט פרנקפורט.
אלטינטופ הבקיע שלושה שערים עד לתום העונה, וסיים עם פרנקפורט במקום העשירי בבונדסליגה.
בעונת 2010/11 אלטינטופ היה שחקן הרכב קבוע, אך לא מצא את הרשת ולו פעם אחת, ועיקר מלאכת ההבקעה נפל על תאופניס גקאס שהבקיע 16 שערים.
איינטרכט פרנקפורט ירדה אל הבונדסליגה השנייה בתום העונה.
לאחר ירידת הליגה עם פרנקפורט, חתם אלטינטופ בקיץ 2011 בטרבזונספור, שם שיחק שתי עונות.
בעונת 2011/12 הבקיע אלטינטופ שישה שערים וסייע לטרבזונספור לסיים במקום השלישי בליגת העל הטורקית.
בעונת 2012/13 סיימה טרבזונספור רק תשיעית, אך לאלטינטופ הייתה עונה מצוינת מבחינה אישית, בה הבקיע שבעה שערים ובישל עשרה.
בתום עונה זו הגיע אלטינטופ עם טרבזונספור לגמר הגביע הטורקי, בו הפסידה הקבוצה 1-0 לפנרבחצ'ה.
בקיץ 2013 עזב אלטינטופ את טרבזונספור וחזר לבונדסליגה כאשר חתם באאוגסבורג.
עונת 2013/14 הייתה עונה אישית מצוינת עבור אלטינטופ, שהבקיע עשרה שערי ליגה וסיים עם קבוצתו במקום השמיני המפתיע, כשהוא משתף פעולה עם אנדרה האן, ארקדיוש מיליק, ראול בובאדייה וטוביאס ורנר.
בעונת 2014/15 הבקיע אלטינטופ שלושה שערים בלבד, אך היה שותף להישג הגדול ביותר בתולדות מועדון הכדורגל של אאוגסבורג, כאשר סיים עם הקבוצה במקום החמישי בבונדסליגה והעפיל עמה אל הליגה האירופית.
בעונת 2015/16 סיימה אאוגסבורג רק במקום ה-12 בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות ממבחני הירידה, ואלטינטופ הבקיע שער ליגה אחד.
באותה עונה רשמו אאוגסבורג ואלטינטופ הישג נאה בליגה האירופית, כאשר צלחו את שלב הבתים, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי ליברפול.
אלטינטופ הבקיע שער אחד במסגרת זו, בהפסד 3-1 לאתלטיק בילבאו בשלב הבתים.
בקיץ 2017 חתם אלטינטופ בסלביה פראג הצ'כית.
אלטינטופ ערך בקבוצה שמונה הופעות והבקיע שער אחד, אך כבר לאחר חצי עונה עזב את סלביה פראג וחתם במועדון בו פרץ, קייזרסלאוטרן, שהיה במקום האחרון בבונדסליגה השנייה בעת החתימה.
אלטינטופ חתם על חוזה בקייזרסלאוטרן עד לתום עונת 2017/18, אך לא הצליח להציל את הקבוצה מירידה אל הליגה הגרמנית השלישית.
בסיום עונה זו, פרש אלטינטופ ממשחק פעיל.
אלטינטופ ערך את הופעת הבכורה בנבחרת טורקיה במרץ 2005, בניצחון 5-2 על נבחרת גיאורגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006, כאשר נכנס כמחליף.
את שער הבכורה הבקיע ביוני 2005, גם כן במוקדמות מונדיאל 2006, בניצחון 6-0 על נבחרת קזחסטן.
למרות ניצחונות אלו, טורקיה לא העפילה למונדיאל 2006 עצמו.
אלטינטופ השתתף עם טורקיה גם בטורניר מוקדמות יורו 2008 בו הבקיע שני שערים.
טורקיה העפילה ליורו 2008 עצמו, אך אלטינטופ לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
אלטינטופ השתתף גם בטורניר מוקדמות מונדיאל 2010 בו הבקיע שער אחד, אך לא הצליח להעפיל עם טורקיה למונדיאל 2010. הופעתו ה-38 והאחרונה של אלטינטופ במדים הלאומיים נערכה בנובמבר 2011 במסגרת פלייאוף העלייה ליורו 2012 מול נבחרת קרואטיה.
אלטינטופ וטורקיה כשלו בפלייאוף זה, ולא העפילו ליורו 2012. לאחר מכן, אלטינטופ לא זומן עוד לנבחרת, בה הבקיע שמונה שערים ב-38 הופעות.
חלים אבו רחמה היה רופא פלסטיני נוצרי פרוטסטנטי.
שירת בצפת ובטבריה מטעם מחלקת הבריאות הבריטית במיגור המלריה (1920–1924), ב-1925 התמנה למנהל בריאות הציבור ליד ממשלת עבר הירדן, מונה לשר הבריאות בממשלת ירדן, בתקופת עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
אבו רחמה נולד בשפרעם, למד רפואה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, וסיים בשנת 1912. בין השנים 1914–1918 היה רופא ממשלה עות'מאני.
בנובמבר 1918 הצטרף לשורות הבריטים.
בשנת 1920 הוצב בצפת מטעם מחלקת הבריאות הבריטית.
בשנת 1924 עבר לעבוד בטבריה.
בצפת ובטבריה עסק במלחמה נגד המלריה.
בשנת 1925 עבר אבו רחמה לירושלים.
בנובמבר 1925 התמנה אבו רחמה למנהל בריאות הציבור ליד ממשלת עבר הירדן, ובשנות ה-30 של המאה העשרים קיבל מינוי של מנהל שירות הבריאות בעבר הירדן.
ב-1939 חזר לארץ ישראל ושימש מנהל מחלקת הבריאות הממשלתית במחוז שכם.
אבו רחמה מונה לשר הבריאות בממשלת ירדן בתקופת עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
בשנת 1926 בימי המנדט הבריטי נתמנה אבו רחמה להיות חבר כבוד ב"אורדר המצוין ביותר של הקיסרות הבריטית".
אבו רחמה נפטר בשנת 1945. השאיר אשה: רוזה חלים, ואת הבנות נוהא ואידה.
חלימה בינתי יעקוב (בג'אווי: حليمة بنت يعقوب; בסינית: 哈莉玛·雅各布; בטמילית: ஹலிமா பின்தி யாகொப்; נולדה ב-23 באוגוסט 1954) היא פוליטיקאית סינגפורית שכיהנה כנשיאה ה-8 של סינגפור.
בתפקידה הקודם כיהנה כיושבת הראש התשיעית של הפרלמנט של סינגפור, תפקיד בו כיהנה בין ינואר 2013 לאוגוסט 2017, עת נאלצה להתפטר כדי שתוכל להתמודד בבחירות לנשיאות סינגפור.
חלימה, חברה לשעבר במפלגת הפעולה העממית השלטת בסינגפור, נבחרה לפרלמנט בשנת 2001 מטעם אזור הבחירה של ג'וּרוֹנג וכיהנה כנציגתו עד 2015. משנת 2015 ייצגה את אזור הבחירה של מרסילינג-יו טי (Marsiling–Yew Tee).
ב-7 באוגוסט 2017 התפטרה מהפרלמנט ומחברותה במפלגה והייתה היחידה מבין המועמדים לבחירות לנשיאות שלא נפסלה, דבר שהוביל אוטומטית להכרזתה ב-14 בספטמבר 2017 כנשיאת סינגפור.
חלימה היא האישה הראשונה בתולדות המדינה והמוסלמית השנייה מאז הנשיא הראשון, יוסוף בן אסחאק המכהנת בתפקיד זה.
חלימה היא מוסלמית, בת לאם ממוצא מלאי ואב הודי.
חלימה יעקוב נולדה בסינגפור ב-23 באוגוסט 1954 לאם ממוצא מלאי ולאב הודי.
חלימה התחנכה בבתי ספר לבנות בסינגפור בטרם המשיכה ללימודים אקדמיים באוניברסיטת סינגפור, שם השלימה תואר ראשון במשפטים בשנת 1978. בשנת 2001 סיימה את התואר שני שלה במשפטים.
ב-7 ביולי 2016 הוענק לה תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד על ידי אוניברסיטת סינגפור.
חלימה עבדה כקצינה משפטית בקונגרס איגוד המסחר הלאומי של סינגפור, והפכה למנהלת מחלקת השירותים המשפטיים שלה בשנת 1992. בשנת 1999 היא מונתה כמנהלת המכון לחקר העבודה בסינגפור (הידוע כיום כמכון ללימודי העבודה על שם הנשיא אונג טנג צ'יאונג).
חלימה נכנסה לפוליטיקה בשנת 2001 כשנבחרה כחברת פרלמנט מטעם מחוז הבחירה, ג'וּרוֹנג.
לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2011 מונתה חלימה לשרת מדינה במשרד לפיתוח קהילתי, נוער וספורט.
לאחר חילופי קבינט בנובמבר 2012, היא הפכה לשרת מדינה במשרד לפיתוח חברתי ומשפחתי.
היא שימשה גם כיו"ר מועצת העיר ג'וּרוֹנג.
ב-8 בינואר 2013, מינה ראש הממשלה לי הסיין לונג את חלימה ליושבת ראש הפרלמנט של סינגפור לאחר התפטרותו של מייקל פאלמר .
פאלמר התפטר לאחר שהתגלה כי ניהל רומן מחוץ לנישואים.
היא נבחרה ליושבת הראש בתאריך 14 בינואר 2013, ובכך הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה של סינגפור המכהנת בתפקיד זה.
בינואר 2015 נבחרה חלימה לוועד המנהל המרכזי של מפלגת הפעולה העממית (PAP), גוף קבלת ההחלטות הגבוה של המפלגה.
חלימה התבטאה רבות כנגד האסלאם הקיצוני בכלל, וארגון המדינה האסלאמית בפרט.
ב-6 באוגוסט 2017, הודיע חלימה כי תפרוש מתפקידיה כיושבת ראש הפרלמנט וחברת פרלמנט מטעם מחוז מרסילינג-יו טי (Marsiling–Yew Tee) כדי להתמודד בבחירות לנשיאות סינגפור, אשר הוקדשו הפעם למועמדים בני הקהילה המלאית.
היא נחשבה על פי רוב כמועמדת של מפלגת הפעולה העממית וזכתה לתמיכתו של ראש הממשלה (שהוא גם חבר במפלגת הפעולה העממית) לי הסיין-לונג.
בהיותה המועמדת היחידה עם זכאות להתמודד, נבחר חלימה לנשיאה השמינית של סינגפור.
חלימה היא גם האישה הראשונה המכהנת כנשיאה של סינגפור והאישה הרביעית שכיהנה כראש מדינה בדרום מזרח אסיה, אחרי קורסון אקינו וגלוריה מקפגל ארויו מהפיליפינים ומגוואטי סוקרנופוטרי מאינדונזיה.
ביוני 2020 פיזרה הנשיאה חלימה מתוקף תפקידה ולאחר קבלת עצתו של ראש הממשלה הסיין-לונג את הפרלמנט הסינגפורי במהלך התמודדות המדינה עם נגיף הקורונה, ובכך סללה את הדרך לקיומן של בחירות כלליות.
חלימה נשואה למוחמד עבדאללה אלחבשי, מלאי ממוצא ערבי, ולהם חמישה ילדים.
חֲלִילוֹן (שם מדעי: Fistularia) הוא סוג דגי ים מסדרת האבובונאים בה מצויים סוסוני הים.
סוג זה הוא היחיד במשפחה ובו 4 מינים.
החלילונים הם דגים מוארכים שמגיעים עד לאורך 2 מטר, ומתאפיינים בגופם המוארך, הצר והנוקשה (בניגוד לגופם הגמיש של צלופחים ומורנות), וחרטומם המוארך, שמותאם לשליפת סרטנים ודגים קטנים מבין סלעים, שהם מזונם העיקרי.
הם חיים בעיקר בשוניות אלמוגים וחופים חוליים.
הם לא משמשים כדגי מאכל, אבל לעיתים משמשים כדגי נוי לאקווריומים.
בסוג חלילון ישנם 4 מינים:
חלילון חלק (Fistularia commersonii) - המין היחיד המצוי בישראל.
במקור רק במפרץ אילת, ובשנים האחרונות גם בים התיכון כתוצאה מהגירה לספסית.
חֲלִילוֹן חָלָק (שם מדעי: Fistularia commersonii) ידוע גם כחלילון אילתי, הוא דג ממשפחת החלילוניים.
החלילון הוא דג מוארך ששוכן בשוניות אלמוגים, והוא חלק מסדרת האבובונאים, אותה סדרה אליה שייכים סוסוני הים.
חי באזורים טרופיים באוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי, והים האדום, כולל מפרץ אילת.
בשנת 2000 דווחה הימצאותו גם בים התיכון לחופי ישראל, ככל הנראה בגלל הגירה לספסית.
מאז התפשט כתושב קבע לחופים רבים במזרח הים התיכון.
לחלילון החלק חשיבות מועטה כדג מאכל, אבל הוא נפוץ כדג נוי לאקווריומים של מים מלוחים.
החלילון, כשאר בני משפחתו, ייחודי בצורתו המוארכת והנוקשה.
יש לו פה מוארך, עיניים גדולות ביחס לגופו, וגוף וזנב מוארכים ומכוסים חיישני תנועה, שכנראה עוזרים לו לצוד את טרפו.
הגוף הוא בצבעי אפור-חום, עם שני פסים של נקודות כחולות בצדי הגוף.
החלילון מגיע לאורך של עד 1.6 מטר, כשפרטים ממוצעים הם בערך באורך מטר אחד.
החלילון ניזון מסרטנים ודגים קטנים, אותו הוא שולף מבין סלעים באמצעות החרטום המוארך המותאם לכך.
החלילון הוא יצור מתבודד באופן כללי, אף על פי שלעיתים ניתן למצוא חלילונים בקבוצות קטנות של עד עשרה פרטים שמסתובבים ביחד בצל ומחפשים מזון ביחד.
החלילונים מטילים ביצים שמתפתחות מחוץ לגופם, בתוך המים, והחלילונים הצעירים בוקעים באורך 6–7 מילימטר.
בישראל החלילון מצוי במפרץ אילת, וניתן לראות אותו בשמורת האלמוגים.
בנוסף ישנם חלילונים במצפה התת-ימי ובאקווריום ישראל.
חלימה מודעת, הידועה גם בשם חלימה צלולה או חלום צלול, היא תופעה המתרחשת כאשר אדם מודע לכך שהוא נמצא בחלום כאשר הוא ישן.
תודעה זו מאפשרת לאותו אדם לשלוט על פעולותיו ב"מרחב החלום".
חולמים צלולים, מדווחים כי במהלך חלומות צלולים הם מסוגלים להתחשב בכל הנסיבות הקשורות לזמן העֵרוּת, ואף לנהוג בחלום מתוך רצונם, כל זאת כאשר הם נמצאים במרחב חלום הנתפס כאמיתי להפליא.
לאדם שנמצא במצב של חלימה מודעת, יש שליטה מלאה ב"עלילת החלום".
במקרים אחרים יש לחולמים שליטה על חלקים במרחב החלום עצמו: הם מסוגלים לשלוט על עצמם באותו מרחב, ומתפקדים כמעין שחקנים בסיטואציה מוגדרת.
חלומות מודעים הם בדרך כלל זכירים הרבה יותר מחלומות רגילים.
על פי אחת התאוריות, חלומות צלולים זכירים יותר בשל העובדה שבדרך כלל האונירונאוט יתעורר מרוב התרגשות במהלך החלום - בדומה למה שקורה במהלך סיוט.
כאשר מתעוררים לפתע מתוך שנת REM (השלב במחזור השינה בו מתרחשים רוב החלומות) קל הרבה יותר לזכור את החלומות כשמתעוררים מאשר אחרי שאר שלבי מחזור השינה.
השגה וזיהוי של חלומות צלולים
אנשים רבים מדווחים על חלומות צלולים במהלך חייהם, על פי רוב בזמן ילדותם.
בכל אופן, גם באמצעות אימון, קשה להשיג חלומות צלולים על בסיס קבוע.
למרות קושי זה, פותחו מספר שיטות להשגת חלומות צלולים מתוך כוונה לכך.
מספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת סטנפורד, מקיימות מחקר ממושך אודות השפעות החלימה המודעת ועל השיטות להשגתה.
כיום לא ידוע על מקרים בהם חלימה מודעת גרמה לנזק כלשהו הן ברמה הפסיכולוגית והן ברמה הפיזיולוגית.
יש הטוענים כי חלימה מודעת מונעת מהאדם החווה אותה ליהנות מיתרונותיהם של חלומות רגילים.
השיטה הנפוצה ביותר לחוויה של חלום צלול היא ביצוע בדיקות מציאות שבהן בודק האדם אם הוא חולם בכל פעם שהוא מתעורר.
כאשר מתעוררים תוך כדי חלום (התעוררות שווא) ומבצעים בדיקת מציאות, מגלים כי זהו חלום ולא מציאות.
הדרך מגילוי כזה ועד לחלימה מודעת היא קצרה.
ככל שאדם מבצע בדיקות מציאות בתדירות גבוהה יותר במהלך היום, כך גובר הסיכוי שהוא יבצע אותן במהלך חלום (ולאו דווקא בהתעוררות שווא).
סדרה של בדיקות שנועדו לוודא האם האדם המבצע את הבדיקה ער או ישן.
במהלך החלום, כל מה שכביכול נתפס על ידי חושי הראייה אינו אלא תמונה שנוצרת על ידי המוח בכל רגע נתון.
מפני שמדובר בעומס רב שנדרש להתקיים מיד, המוח אינו מסוגל ליצור כל תמונה בצורה מדויקת, ונוטה לפספס.
בדיקות המציאות שמות דגש על אותם הפספוסים, בניסיון "לתפוס את המוח על חם" יוצר את תמונת החלום.
למשל, ניתן לעשות בדיקת טקסט, אשר בה צריך לקרוא טקסט כלשהו, להביט לכיוון אחר, ולשוב לקרוא את אותו הטקסט.
בעוד שבזמן בדיקות המציאות בזמן עֵרות הטקסט יישאר ללא שינוי, בחלום תוכן הטקסט ישתנה.
ניתן גם לבצע בדיקת מציאות על ידי קריאת השעה על ידי שעון.
שיטה נוספת היא להתבונן בכף היד ולספור כמה אצבעות יש לנו, בחלום לא תמיד יהיו שם חמש אצבעות.
השימוש הקבוע בבדיקות מציאות שונות במהלך היום הופך אותן עם הזמן לטבע שני, ואז, החולם זוכר לבצע אותן במהלך החלום, בכוונה או בטעות.
כתיבת יומן חלומות, בו אדם רושם את חלומותיו, היא שיטה יעילה למי שרוצה לחלום חלום צלול.
בעזרת יומן החלומות, האדם מזהה מוטיבים שחוזרים בחלומותיו כגון חפץ מסוים או סיטואציה, ובכך מתאפשר לו לזהות שהוא חולם כשהוא נמצא בחלום.
יומן החלומות גם משפר את זיכרון החלומות של האדם, וניתן באמצעותו לזכור חלומות רבים בלילה אחד.
כאשר כותבים את יומן החלומות, רצוי ברגע ההתעוררות לשחזר את החלום בראש ולאחר מכן לכתוב אותם במחברת שמוכנה מראש ליד המיטה, כך הפרטים ייזכרו טוב יותר.
שיטה לחלום צלול שפותחה במקור בסין.
בשיטה זו צריך להתעורר בלילה בשנת REM ולבצע "סבבים" שבכל סבב מפעילים חוש אחד, בערך חמש שניות כל חוש: ראייה, שמיעה, מישוש.
אחר כך חוזרים על הסבבים עוד כמה פעמים, כשכל סבב אורך כשלושים שניות.