tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במצבי כוננות נדרשת הכנה מוקדמת של ציוד במקום המקלט המשותף או הפרטי: ובתוך כך מים, שימורי מזון, אמצעי תקשורת (טלפון, נייד, מחשב, משדר רדיו נייד, ווקי-טוקי), סוללות, אמצעי תאורה, שירותים כימיים ואמצעי היגיינה, לדרמן, ערכת עזרה ראשונה ותרופות נדרשות.
לפי סעיפים 297-294 "תקנות ההתגוננות האזרחית (מפרטים לבניית מקלטים), תש"ן-1990" וסעיף 19 ב"תקנות התכנון והבנייה (עבודות ומבנים הפטורים מהיתר), תשע"ד-2014" קיימת חובת התקנת מערכות סינון אוויר במרחב מוגן לרבות חדרי ממ"ד.
וזאת בכל מבנה שנבנה לאחר אותן שנות חקיקה.
עם התקנת "מערכות סינון האוויר" יש לוודא כי כל הרכיבים קיימים ואת תקינותן ובעיקר את קיומו של שבשבת החיווי, שבהפעלת המערכת גם מספק אינדיקציה לגבי תקינות ואטימות הממ"ד.
בפועל לא הותקנו ברבים מהמרחבים המוגנים שנבנו עד 2014 מערכות סינון אוויר, עת בה הוחלט על ידי פיקוד העורף להפסיק חלוקתן של ערכות המגן: מסכות אב"כ ושמרטפים.
החל משנת 2014 חויבו קבלני בנייה על ידי ועדות התכנון והבנייה בהתקנה, כשהתקנות אלו נעשו בצורה מרושלת ורוב הבתים יחד עם המקלטים נמסרו לא תקינים או אטומים.
ואף במיקומים שונים ומרוחקים שלא מאפשרים חיבור בין "מערכות סינון האוויר" לבין שבשבת החיווי.
כשדירות אלו לרוב נמסרו לרוכשים ללא מפרט דירה והוראות תפעול בהתאם לסעיף 2 ב"חוק המכר (דירות), תשל"ג-1973", ובאישור טופס 4.
לפי "תקנות שירותי הכבאות (ציוד כיבוי בבנין מסחרי), תשל"ב-1971" כל בניין מסחרי מחויב במטפה ליד הכניסה לבנין, ובגישה לברז כיבוי "בכל כניסה, בקרבתה או מחוץ לכניסה של בנין מסחרי".
לפי "תקנות שירותי הכבאות (ציוד כיבוי במפעלי תעשייה או מלאכה), תשל"ב-1972" קיימת חובת התקנת מטפה בכל מפלס בנין תעשייה וברז כיבוי ליד כל כניסת בניין ראשית.
לפי "תקנות שירותי הכבאות (ציוד כיבוי בבתי מגורים), תשל"ב-1972" בבתי מגורים עם עד שלוש קומות הנתונים לסיכון אש קיימת חובת התקנת ברז כיבוי הכולל גלגלון כיבוי.
יש לוודא השמשתו ותקינותו של צינורי כיבוי האש תדיר, כמו עמידותו של המטפה בתאריך תפוגה.
אי תקינותם של צינורות כיבוי האש עלול להביא לסכנת חיים ורכוש ממשית בעת מקרה שרפה, גם במקום אירוע השרפה וגם לאילו שיגיעו לסייע ובפרט לשירותי כבאות האש.
כמו להאריך את זמן הפעולה בהבנת תקלות הצינור ומציאת פתרונות חלופיים.
"חוק זכויות נפגעי עבירה, תשס"א-2001"
"תקנות זכויות נפגעי עבירה, תשס"ב-2002"
"חוק איסור פרסום מידע לגבי נפגעים, תשפ"ב-2022"
"חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, תשל"ה-1975"
"חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב], תשנ"ה-1995"
"חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, תש"ל-1970"
"חוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום), תש"י-1950"
"חוק מס רכוש וקרן פיצויים התשכ"א – 1961" מזכה בפיצויי ביטוח מטעם רשות המיסים על נזק ישיר כפגיעה מבנית או הרס מבנה ללא תקרה, ונזק עקיף כמו הפסד או מניעת רווח בנוסף לפגיעה או אובדן ריהוט, חפצים אישיים, מוצרי חשמל, ביגוד והנעלה, וכדומה) כתוצאה ממלחמה עד סכום מסוים.
דרך רשות המיסים ניתן לקיים ביטוח נוסף בתשלום על חפצים יקרי ערך נוספים בבית.
עד שנת 2020 והתפרצות מגפת הקורונה ממשלת ישראל לא הגישה סיוע לעצמאים או בעלי מקרקעין שנפגעו במצבי סכסוך או לאור ירי טילים.
בתקופת הקורונה ממשלת ישראל דרך רשות המיסים פיצתה ב"קרן סיוע" ועל סמך "חוק מס רכוש וקרן פיצויים התשכ"א – 1961" בעלי עסקים על הפסדי תקופת הקורונה והסגרים.
לאחר מכן הפעילה "קרן פיצויים" על מלחמת חרבות ברזל ומיולי 2025 קרן פיצויים "עם כליבא" על מלחמת איראן-ישראל.
בתקשורת המונים, אירוע מדיה הוא אירוע מתוכנן, המושך סיקור בולט של כלי התקשורת, המשודר בשידור חי בטלוויזיה ומושך גם קהל צופים גדול במיוחד.
אלו אירועים נדירים יחסית, המרתקים את קהל הצופים ומאחדים אותו לקהילה אחת.
על האירוע להיות מתוכנן מראש, שידוע מראש מיקומו ומועד שידורו ולכן יש לצופים זמן היערכות לצפייה.
אירועי מדיה הם מהסוגים העיקריים הבאים:
עימות - התמודדות טקסית בין יחידים או קבוצות שווי כוחות אשר נערכת בזירה מסוימת, באמצעות כללים מראש, לעיתים בנוכחות שופט וקהל.
מדובר בעיקר באירועי ספורט ואירועים פוליטיים אשר חשיבותם מתרכזת בשאלה מי ינצח.
כיבוש - "צעדים גדולים לאנושות" ובהם גיבור בתנאי פתיחה קשים נכנס "בלתי חמוש" למחנה האויב.
הפעולה הדרמטית היא חציית הגבול האסור.
לדוגמה - שידור הנחיתה הראשונה על הירח.
הכתרה - טקסי מעבר של אנשי שם: טקסי כניסתם לתפקיד, או יציאתם מהתפקיד, אירועים מסוג זה מתרכזים גם באירועים חשובים בחיי אישים אילו, אשר מזמינים את הצופים להשתתף בתהליכי המעבר הטקסי של הגיבור.
לדוגמה: חתונת הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה, הלוויית הנסיכה דיאנה והלוויית יצחק רבין.
ההשפעות יכולות להיות על השלטון, על המשתתפים, על החברה ועל השידורים עצמם.
הציבור הצופה מושפע באופנים שונים:
רגשית - קיימת לצופה תחושה שהוא שותף לרגע היסטורי, תחושת חשיבות עצמית והרת גורל.
אנשים מזכירים זה לזה לחדול מכל פעילות אחרת ולהדליק את הטלוויזיה.
השפעה הכרתית - השפעה תודעתית ומחשבתית, אשר מסוגלת לשנות את דעתם של הצופים בין לילה.
לאירועים אילו מתלווה הרגשה שהמצב עשוי להשתנות.
יצירת אחדות והפחתת עוצמה של קונפליקטים – אירועי מדיה מחזקים את הלכידות והקונצנזוס הלאומי ותוך כדי כך מצמצמים את המפריד והמבדיל בין אנשים.
המשתתפים באירוע מתעלים מעל נקודות המחלוקת ומדגישים את המשותף והמאחד.
אירועים מסוג "הכתרות" מציעים "פסק זמן" להיזכר במסורת ובהמשכיות, כיבושים גוברים על מחלוקות ועל ההבדלים בין בני האדם.
כולם חשים שותפות גורל עם הגיבור האמיץ.
יצירת המשכיות ומסורת - טקסים לאומיים, כמו טקס הדלקת המשואות בהר הרצל, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, גורמים לעם להתאחד ולהרגיש המשכיות, קשר לעבר ולמורשת ההיסטורית המשותפת.
יצירת אחדות לאומית ופיוס - טקסי חתימת הסכמי שלום הם דוגמה לאירועים המחזקים אחדות ומצמצמים קונפליקטים בין העמים.
אירועי הדמים בנובוצ'רקסק היו אירועים בנובוצ'רקסק ב ב-1-2 ביוני 1962 ובמהלכם נערכו הפגנות על ידי תושבי העיר שהסתיימו בירי והריגת כמה עשרות מפגינים.
בתחילת שנות ה-60 המצב הכלכלי בברית המועצות היה גרוע.
ב-1 בינואר 1961 בוצעה רפורמה מוניטרית.
בעקבות טעויות ניהוליות של ראשי השלטון היו קשיים באספקת מזון לתושבי הערים.
באביב 1961 המחסור היה כה חמור שניקיטה חרושצ'וב לראשונה נתן אישור לרכישות דגנים ממדינות אחרות.
בסוף מאי 1962 הוכרז על עליית מחירי בשר ומצרכים נלווים בכ-30% ושל חמאה בכ-25%.
בעיתונות הסובייטית צוין שעליית המחירים בוצעה בעקבות בקשות הפועלים.
לצד אירועים אלו, הנהלת מפעל לייצור קטרים שהיה המפעל העיקרי בעיר נובוצ'רקסק הכריזה על הגדלת היקפי תפוקה נורמטיביים.
כתוצאה מכך ירדו משכורות העובדים.
באחר מאולמות הייצור התרחשה תאונת עבודה שבמהלכה כ-200 עובדים ספגו הרעלה.
בשעה 10 בבוקר כ-200 פועלים של אחד מאולמות הייצור הפסיקו את עבודתם ודרשו עליית התשלומים.
בשעה 11 הם החלו להתקרב לבניין הנהלת המפעל ולאחר הצטרפות עובדים מאולמי ייצור נוספות התווספו כ-1000 עובדים.
מנהל המפעל בוריס קורוצ'קין התחיל לדבר עם המפגינים, אך כאשר הוא ראה מוכרת עוגיות הוא אמר "נאכל את העוגיות ביחד".
ביטוי זה התפרש כמתנשא וגרם להתלקחות.
לעובדי המפעל הצטרפו פועלים ממפעלים סמוכים ויחד הם חסמו מסילת ברזל ראשית שחצתה את העיר.
ניקיטה חרושצ'וב קיבל דיווח על המתרחש ויצר קשר עם ראשי המפלגה באזור, שר ההגנה רודיון מלינובסקי, ראשי הק.ג.ב ומשרד הפנים.
הוא דרש לעצור את ההפגנות.
לעיר נשלחה משלחת רמת דרג שכללה חברי פוליטביורו: פרול קוזלוב, אנסטס מיקויאן, אנדריי קירילנקו, לאוניד איליצ'וב ודמיטרי פוליאנסקי.
לצוות הצטרף גם ראש ק.ג.ב לשעבר אלכסנדר שלפין.
לקראת שעה 16:00 בעיר התווספו ראשי השלטון ממחוז רוסטוב.
בשעה 16:30 ראשי השלטון המחוזי החלו לדבר עם המפגינים.
תחילה הקהל נרגע אך כאשר האנשים הבינו שבמקום שיחה פתוחה ועניינית ראש המחוז מקריא הודעה רשמית של המפלגה הם לא נתנו לו להמשיך וניסו להשתלט על בניין הנהלת המפעל.
בשלב זה אנשי משטרה וק.ג.ב לא התערבו והסתפקו בצילומים.
לקראת שעה 19:00 באזור היה כוח משטרתי משמעותי.
הוא ניסה לסלק את המפגינים משטח המפעל אך ללא הצלחה.
במשך כל היום יחידות הצבא הסובייטי לא התערבו בנעשה.
אמנם ראשי השלטון המקומי דרשו מראשי צבא באזור להתערב אך לא קיבלו שום מענה.
בשעה 19:00 רודיון מלינובסקי שהיה שר ההגנה נתן הוראה לעזור בהשבת הסדר אך ללא שימוש בטנקים.
בשעה 20:00 מספר מכוניות צבאיות ומשורייניות הגיעו לאזור בניין הנהלת המפעל.
ההמון הצטופף סביב המכוניות ותוך זמן קצר הבין שחיילים לא מתכוונים לקחת חלק פעיל במערכה.
בהמשך התברר שהמטרה העיקרית של הגעת הצבא היה למשוך את הקהל ולנצל את הזמן לצורך פינוי ראשי המחוז מבניין הנהלת המפעל.
לקראת הערב המפגינים הבינו שראשי השלטון לא מתכוונים לעשות מעשה.
בערב הפועלים המפגינים הורידו דיוקן של חרושצ'וב מחזית בניין הנהלת המפעל ושרפו אותו.
כמן כן הוחלט שמחר יש להתקדם לכיוון מרכז העיר ובמיוחד לבניין סניף עירוני של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במהלך הלילה לשטח המפעל הגיעו מספר טנקים והם ניסו לסלק את המפגינים ללא שימוש בנשק.
בין המפגינים התפזרה שמועה שכמה אזרחים נדרסו והחלו מהומות, אולם בסופו של דבר הצבא הצליח לנקות את שטח המפעל ממפגינים.
תושבי העיר לא אהבו את הופעת השריון ובלילה החלו לפזר כרזות נגד ניקיטה חרושצ'וב אישית.
במהלך הלילה כל בנייני מוסדות השלטון, התקשורת ותשתיות אחרות קיבלו הגנה של הצבא.
הופעת חיילים במפעלים בתחילת משמרת הבוקר הביאה לכך שפועלים בכל מפעלי העיר סירבו לעבוד "תחת איום הרובה".
ההמון התווסף והחל להתקדם לכיוון מרכז העיר.
החיילים ניסו למנוע זאת אך ללא הצלחה.
חברי המשלחת שהגיע ממוסקבה נכנסו ללחץ כאשר נודע להם שהצבא לא מצליח לעצור את תנועת המפגינים והם נמלטו למחנה צבאי בקרבת העיר.
ראשי העיר ניסו להרגיע את הרוחות ממרפסת בניין העירייה, אך ללא הצלחה.
חלק מהמפגינים הצליח להיכנס לבניין העירייה וגרמו נזק משמעותי לרכוש.
לקרבת בניין העירייה הגיעו כ-50 חיילים שהיו תחת פיקודו של מפקד חיל מצב העירוני.
הם נעמדו לאורך הבניין בשתי שורות.
ממרפסת בניין העירייה מפקד החיילים קרא למפגינים לעזוב את השטח.
כאשר קריאתו לא קיבלה מענה הוא נתן לחיילים פקודה לפתוח בירי.
ההמון החל לברוח תוך השארת הרוגים ופצועים.
לפי המניין הרשמי מהירי נהרגו 26 מפגינים וכמה עשרות נפצעו.
חלק מהמפגינים דיווחו על ילדים בני 8-10 הרוגים אך לפי המניין הרשמי בין ההרוגים לא היו ילדים.
כמו כן, קיימות עדויות לפיהם בנוסף לירי חיילים בוצע ירי מהקומה השנייה ומגג הבניין והוא זה שגרם לרוב ההרוגים והפצועים.
לפי הדעה הרווחת היורים היו אנשי ק.ג.ב שהובאו לעיר במיוחד.
עד היום לא ברור מי נתן פקודה לצבא להתחיל בירי.
ככל הנראה היה זה מפקד פיקוד צבאי הגנרל איסה פלייב, בידיעת חברי המשלחת שהגיעו ממוסקבה.
אחד מראשי הצבא באזור, גנרל שפושניקוב סירב לבצע פקודה למתקפת שריון.
זמן קצר לאחר האירועים הוא פוטר מהצבא והואשם בבגידה.
בשנת 1988 הוא טוהר מכול אשמה.
לבתי החולים של העיר פנו 45 אנשים עם פגיעות ירי, אך ככל הנראה מספר נפגעים היה רב יותר וחלק משמעותי של הפצועים העדיף לא לפנות לבית חולים ממשלתי.
במהלך הלילה גופות ההרוגים פונו מהעיר ופוזרו בין בתי הקברות השונים במחוז רוסטוב.
רק בשנת 1992 כאשר בוטלו ההצהרות הסודיות של העדים, נמצאו וזוהו קברים של 20 הרוגים והועברו לקבורה בעיר.
למרות הירי, אי הסדר בעיר נמשך עוד מספר ימים.
במהלך 3-4 ביוני נעצרו כ-240 מתושבי העיר.
מנגד, תנאי התעסוקה במפעלי העיר שופרו והחלה תוכנית מסיבית לבניית בנייני מגורים לשיפור איכות החיים של תושבי העיר.
בהתאם להחלטת ראשי ברית המועצות כל המידע על האירוע הוכרז כסודי ביותר.
במהלך חקירות שבוצעו בסוף שנות ה-80 התברר שמספר מסמכים נעלמו כולל תעודות מחלה של הנפגעים.
חלק ממסמכי הק.ג.ב בנושא נחשבים כסודיים עד היום.
על בסיס צילומים שבוצעו במהלך ימי המהומות נעצרו אזרחים רבים.
בעיר נערך משפט כנגד המפגינים.
בהתאם להחלטתו 7 ממשתתפי ההפגנות הוצאו להורג ו-105 קיבלו עונשי מאסר של 10-15 שנים.
בהתאם לצו נשיאותי משנת 1996 כולם קיבלו חנינה.
בשנת 1992 היה ניסיון להתחיל חקירה פלילית בנושא הירי אך חקירה נפסקה בעקבות פטירת רוב המעורבים בניהול המשבר מצד הממשלתי.
בשנת 2020 אנדריי קונצ'לובסקי הפיק סרט קולנוע עלילתי בשם "חברים יקרים" המבוסס על האירועים.
אירועי דצמבר היו התנגשויות ביוון בין כוחות בריטניה לכוחות של צבא השחרור העממי הקומוניסטי, שנמשכו 37 ימים בדצמבר 1944 - ינואר 1945. האירועים הסתיימו בניצחון של כוחות בריטניה והסכם הפסקת אש שאפשרה את המשך הפעילות החוקית של המפלגה הקומוניסטית היוונית.
אירועי דצמבר היו ההתנגשות השנייה בין כוחות ימין ושמאל ביוון, כאשר ההתנגשות השלישית הייתה מלחמת האזרחים ביוון, בשנים 1946–1949.
החל מקיץ 1944 היה ברור שימיה של השליטה הגרמנית ביוון ספורים.
חלקים נרחבים של יוון נשלטו בפועל על ידי מיליציית צבא השחרור העממי היווני (ELAS) הקומוניסטית, הגדולה שבין המיליציות שנאבקו נגד הנאצים ביוון.
נוסף עליהם התקיימו כוחות מיליציות האדא"ס של הימין.
הממשלה היוונית הגולה הייתה בעלת השפעה מועטת על המדינה עצמה אך לפיקודו עמדו החטיבה ההררית השלישית (ΙΙΙ Ελληνική Ορεινή Ταξιαρχία) והגדוד המקודש (Ιερός Λόχος), שתי יחידות של צבא יוון שלחמו תחת פיקוד בריטי.
לקראת שחרור יוון, בהתאם למדיניות סטלין שלא ליצור קרע עם המערב, הסכימה המנהיגות הפוליטית של צבא השחרור העממי, חזית השחרור הלאומית (EAM) להשתתף בממשלה היוונית הגולה ולהכניס את כוחות צבא השחרור העממי תחת פיקוד יווני מאוחד.
ב-15 באוגוסט 1944 הוקמה ממשלת אחדות יוונית בראשות גאורגיוס פפנדראו, בהשתתפות שישה שרים קומוניסטיים.
ב-26 בספטמבר 1944 נחתם הסכם קזרטה, על פיו הסכימו הצדדים להכנסת כוחותיהם תחת פיקוד בריטי בראשות הגנרל סקובי.
כוחות בעלות הברית נחתו ביוון ב-3 באוקטובר 1944, ועד אז חלקים ניכרים מהמדינה שוחררו על ידי כוחות ההתנגדות היווניים.
אתונה פונתה על ידי הגרמנים ב-12 באוקטובר, בסוף אוקטובר שוחררה סלוניקי וב-10 בנובמבר 1944 נסוג הכוח הגרמני האחרון מצפון יוון.
הממשלה הגולה של פפנדראו הגיעה ליוון.
פפנדראו דרש את איסוף הנשק של המחתרות, בהתאם להסכם קזרטה, והעברת השמירה על הביטחון ביוון לידי ילידי מחזור 1925, שיהוו גרעין לצבא יווני חדש.
נקבע שבנובמבר 1944 יפורקו מנשקם כל המחתרות למעט צבא השחרור העממי והאדא"ס שפירוקם נדחה ל-1 בדצמבר, שכן חלקים מהם יועדו להשתלב בצבא היווני החדש.
חזית השחרור הלאומית לא הסכימה לפירוק צבא השחרור העממי ללא פירוק מקביל של החטיבה ההררית השלישית (שהגיעה מאיטליה ב-9 בנובמבר והוצבה באתונה) והגדוד המקודש, בטענה שפירוקם מנשק על פי הצעת פפנדראו תותיר אותם חסרי מגן אל מול מתקפות של מיליציות ימניות.
ב-1 בדצמבר הורה פפנדראו על פירוק צבא השחרור העממי מנשקו עד ה-10 בדצמבר.
בתגובה התפטרו ב-2 בדצמבר שרי חזית השחרור הלאומית מהממשלה והכריזו על הפגנה גדולה ב-3 בדצמבר 1944 באתונה ושביתה כללית ב-4 בדצמבר.
לאור סירוב חזית השחרור הלאומית להורות על פירוק צבא השחרור העממי מנשקו, ראתה הממשלה היוונית בצעד חזית השחרור הלאומית מרידה ואסרה על ההפגנה שקודם לכן קיבלה רישיון.
ההפגנה, שבה השתתפו נשים וילדים, צעדה לכיוון כיכר סינטגמה והתפתחה למאורעות דמים.
לטענת חזית השחרור הלאומית, חיילי הממשלה, בגיבוי כוחות בריטיים, פתחו באש על הפגנה לא אלימה, בת כ-200,000 איש ומהיריות נהרגו 28 מפגינים ו-148 נפצעו.
לטענת הממשלה, היריות התפתחו בעקבות ניסיונות לחטוף נשק מידי השוטרים וזריקת רימונים על השוטרים.
לטענת הממשלה, 11 נהרגו בהפגנה ו-60 נפצעו ומספרי ההרוגים נופחו על ידי חזית השחרור הלאומית.
מצד הממשלה נטען גם שלפחות חלק מההרוגים נהרגו מרימוני יד שזרקו המפגינים.
ב-4 בדצמבר התקיימה שביתה כללית, אספקת החשמל לאתונה נפסקה והעיר הייתה שרויה בעלטה.
הרג המפגינים ב-3 לדצמבר הביא לעימות צבאי מלא בין חזית השחרור הלאומית לבין הצבא הבריטי בפיקודו של גנרל רונלד סקובל.
ההתנגשויות בין הצדדים אירעו באתונה ובכל רחבי יוון.
כוחות חמושים של צבא השחרור העממי זרמו לפרוורי אתונה והחלו בהתנגשות עם המשטרה, המשמר הלאומי של יוון וכוחות הביטחון.
ב-5 בדצמבר הותקפו חיילים בריטיים והשיבו אש.
כוחות צבא השחרור העממי השתלטו על הכביש הראשי פיראוס-אתונה וניתקו את התחבורה בו וכן השתלטו על המפקדה הימית בפיראוס.
במהלך הימים הבאים הכוחות הבריטיים והיווניים באתונה נדחקו באופן שיטתי למובלעות קטנות יותר ויותר.
למרות התקפות טילים והפגזות מטוסי חיל האווירה מלכותי, המשיך צבא השחרור העממי לצבור שטחים.
הקרבות באפירוס ואתונה נמשכו במשך 37 יום, ובשאר יוון לא תקפו כוחות חזית השחרור הלאומית את הבריטים.
כך למשל כוחות ה- DSE, בפיקודם של מרקוס ופיאדיס (Μάρκος Βαφειάδης) והגנרל בקינדזיס נפרסו בסלוניקי ובסביבותיה, אבל לא תקפו את החטיבה הבריטית שם.
פילדמרשל הרולד אלכסנדר, המפקד העליון של בעלות הברית, החליט עקב המצב לטוס ב-11 בדצמבר 1944 למטהו של סקובי באתונה על מנת לבדוק את המצב, וכשנוכח שהבריטים נמצאים בנחיתות, הורה להטיס את חטיבת החי"ר ההודית ה-4 מאיטליה כתגבורת לשעת חירום.
למחרת, כוחות השמאל השתלטו על בניין העירייה באתונה.
ב-18 בחודש כוחות השמאל כבשו את מטה חיל האוויר המלכותי (RAF) בקיפיסיה (Κηφισιά) ושחררו אסירים מכלא אוורוף (Φυλακές Αβέρωφ) באתונה.
ב-20 בחודש התארגנה החטיבה ההודית הרביעית ויצאה לקרב, הם הצליחו לכבוש מידי אנשי השמאל את הכביש המהיר אתונה-פיראוס ומתקנים בפיראוס.
במקביל תקפו כוחותיו של הגנרל סרפיס.
עד ה-24 בדצמבר השתלטו הכוחות הבריטיים על המחצית הדרומית של אתונה.
לעומת זאת, באפירוס היו לצבא השחרור העממי הצלחות נגד כוחות המיליציה של אדא"ס.
הם השתלטו על יואנינה והסבו אבדות כבדות לאדא"ס.
עד ה-1 בינואר השתלטו הכוחות הבריטים על שני שלישים של אתונה, כולל תחנת הכוח המרכזית, ומחצית פריאוס.
ב-7 בינואר הכוחות הבריטיים השתלטו על אתונה ומרבית פרווריה.
בשלב זה יצאו כוחות צבא בריטיים, שכללו טורי שריון להשתלט על מרחבי יוון שהיו בשליטת צבא השחרור העממי.
הכוחות הבריטיים נתקלו בהתנגדות מועטה והצליחו להשתלט במהירות על חלקים ניכרים של יוון.
בינתיים, עם אספקה מתדלדלת, התמודדות עם האשמות מצד הציבור כי פעולתם הביאה לפעולות תגמול גרמניות שהסבו סבל רב, אבדות גוברות ונטישה של לוחמים, הקרבות הסתיימו בהפסד של חזית השחרור הלאומית אשר הוביל לפירוק צבא השחרור העממי ש-2,000 משארית חייליו פונו על ידי הצי הבריטי לקורפו.
בכל מהלך הקרבות התקיים משא ומתן בין הצדדים בניסיון להגיע להפסקת אש.
אלכסנדר הציע את התפטרותו של פפנדראו והחלפתו בארכיבישוף דמסקינוס, מתוך הנחה שהארכיבישוף יהיה מקובל על כל שכבות הציבור.
ראש הממשלה פפנדראו, שחש כי ממשלתו עומדת ליפול, ניסה אף הוא למצוא פתרון פוליטי מקובל על כולם.
הוא החזיר את הגנרל ניקולאוס פלסטירס (Νικόλαος Πλαστήρας) מגלותו בצרפת כדי לשמש כראש הממשלה תחת דמשקינוס כעוצר; אולם המלך שזכר כי פלסטירס היה מעורב בהפיכה בשנת 1922 התנגד למינוי זה.
נציג חזית השחרור הלאומית פנה לסקובי לקבלת תנאיו להפסקת אש, סקובי ענה שמבחינתו התנאי הוא נסיגה מלאה של כוחות השמאל מאתונה והפסקה מוחלטת של ירי.
חזית השחרור הלאומית הסכימו בתנאי ש"חטיבת ההר" וה"חבורה הקדושה" ייסוגו מאתונה אף הן, הז'נדרמריה תפורק מנשקה ורק כוחות בריטיים יעסקו בביצוע המשימה כפי שהוגדרה בהסכם קזרטה.
וינסטון צ'רצ'יל יזם כנס באתונה ב-25 בדצמבר במטרה לגרום להפסקת הלחימה ולהגיע להסדר וטס לאתונה על מנת להשתתף בו.
הכנס היה בראשות הארכיבישוף דמשקינוס, השתתפו בו נציגים מכל הכוחות הניצים ביוון, נציגים בריטים, סובייטיים ואמריקאים.
אולם הכנס נכשל כי דרישות חזית השחרור הלאומית נראו בעיני צ'רצ'יל כמוגזמות.
המלך, ממקום גלותו, הוציא צו הממנה את דמשקינוס כעוצר הממלכה והטיל עליו לנקוט בכל הצעדים הדרושים כדי לשחזר סדר ושלווה ברחבי הממלכה.
עובדה זו הסיטה אהדה מכוחות השמאל אל כוחות הממשלה.
פפנדראו וממשלתו התפטרו ב-2 בינואר ופלסטריאס מונה כראש ממשלה.
ב-8 בינואר התחילו שיחות בין סקובי ונציגי השמאל, סקובי לא היה מוכן לדון על הסדר פוליטי אלא על הפסקת אש בלבד.
ברחבי העולם גינו מפלגות הפועלים את התערבות הצבא הבריטי בענייניה הפנימיים של יוון.
ב-15 בינואר 1945 הוכרזה הפסקת אש, לפיה כוחות צבא השחרור העממי נסוגו מ-16 מחוזות, שכללו 70% מאוכלוסיית יוון.
בידי צבא השחרור העממי נותרו 21 מחוזות שהיו בעיקר הרריים ודלילי אוכלוסייה.
כוחות השמאל היו צריכים למסור את נשקם ולחזור לבתיהם, אסירים השייכים לשמאל היו צריכים להשתחרר והשמאל התחייב למסור לכוחות בריטיים את כל השטחים שעדיין היו בחזקתו.
במקביל היו כוחות השמאל צריכים לשחרר בני ערובה, אזרחים יוונים שצבא השחרור העממי חטף מאתונה ובעיקר מהפרוורים במהלך הנסיגה ממנה.
חלקם מתו מהחשיפה לקור ועשרות הוצאו להורג על ידי ה-KKE בעוון התנגדות או פעילות נגד הקומוניסטים.
חזית השחרור הלאומית המשיכה להיות ארגון פוליטי רב מפלגתי.
המפלגה הקומוניסטית היוונית הייתה אמנם המפלגה הגדולה בו, אולם השתתפו בהחלטות גם נציגים ממפלגות אחרות, המתח נשאר והיו מספר התנגשויות בין כוחות הימין והשמאל.
מאוחר יותר פרשו הסוציאליסטים וסיעת העבודה מחזית השחרור הלאומית והיא נותרה למעשה ארגון קומוניסטי.
הסכם הפסקת האש נגע רק להיבטים הצבאיים, על מנת להגיע להסדר גם בנושאים האזרחיים התכנסו ב-2 בפברואר 1945 הקומוניסטים, הממשלה היוונית והבריטים, בעיירה ורקיזה צפונית לאתונה, כדי לדון על הסדר קבע.
ב-12 בפברואר נחתם הסכם ורקיזה (Συμφωνία της Βάρκιζας).
ההסכם דיבר על פירוק נשקם של כוחות השמאל (ואף קצב כמויות נשק שעליהם להסגיר לידי השלטונות) ושל קבוצות חמושות אחרות, חנינה על פשעים פוליטיים (בלבד) של צבא השחרור העממי, שחרור כל האסירים ובני הערובה, משאל עם על המלוכה ובחירות כלליות שתתקיימנה בהקדם האפשרי.
ההסכם התיר למפלגה הקומוניסטית להמשיך לפעול כמפלגה חוקית ולהמשיך להפיץ את ביטאונה "הרדיקל" (Ριζοσπάστης).
בפועל – מסרו הקומוניסטים בעיקר נשק לא שמיש ותותחים שלא הייתה להם תחמושת עבורם ושקשה להסתירם.
הנשק המודרני יותר הועבר אל ההרים ונקבר בסליקים (שחלקם התגלו על ידי השלטונות, לעיתים על סמך הלשנה).
אירוע משטרתי הוא כל אירוע המצריך פעילות משטרתית.
אירועי המשטרה נרשמים ביומן התחנה ומקבלים מספור המאפשר מעקב אחר הטיפול בהם.
הגורם המשטרתי המוסמך יקבע את דרך הטיפול באירועים, אם יפתח תיק פלילי או שהאירוע יועבר לגורמים אחרים.
לפי פקודות המטה הארצי של משטרת ישראל - "הטיפול בתלונה ובתיק חקירה" (להלן: פקודות המטא"ר), כל איש משטרה חייב לקבל תלונה על ביצוע עבירה, המופנית אליו, בין אם היא מעלה חשד לביצוע עבירה פלילית ובין אם אינה מעלה חשד כזה, ואין לו שיקול דעת בשלב זה.
התלונה יכולה להימסר על ידי המתלונן בכתב, בטלפון או בפנייה אישית לתחנת המשטרה או לשוטר (אף מחוץ לתחנת המשטרה).
עם התפתחות הטכנולוגיה התאפשרה גם הקשת תלונה באופן מקוון באמצעות אתר השירותים והמידע הממשלתי.
בהקשר פנייה לתחנת משטרה, אין הכרח להגיש את התלונה בתחנה הסמוכה למקום האירוע בגינו הוגשה התלונה, וניתן להגישה בכל תחנת משטרה.
לאחר הגשת התלונה, הסמכות לגניזה וסגירה של תיק החקירה היא של המשטרה בלבד, ועל כן בקשה של המתלונן "למשוך" את תלונתו לא תתקבל, אם התלונה לא עומדת בתנאים המקובלים לסגירת התיק.
עם זאת, זכותו של כל נפגע עבירה שהגיש תלונה במשטרה להיות מעודכן בסטטוס התלונה שלו ובטיפול בה.
לאחר קבלת התלונה, יחליט איש המשטרה, על פי נסיבות המקרה בין שלוש דרכי פעולה אפשריות:
הזעקת יחידת המשטרה הרלוונטית, שמתפקידה לטפל בעניין.
להפנות את מגיש התלונה ליחידת המשטרה, שבשטחה אירע המקרה.
בהתאם לסעיף 95 לחוק סדר הדין הפלילי, חייבת משטרת ישראל, ככלל, לפתוח בחקירה, משנודע לה על ביצוע עבירה, אם על סמך תלונה ואם בכל דרך אחרת.
במקרים שבהם התלונה מוגשת כנגד המשטרה עצמה, למשל במקרים שבהם אזרח ספג התנהגות לא נאותה מצד שוטר או שהיה עד לעבירה פלילית שביצע גורם משטרתי, הגורמים שיוסמכו לטפל בתלונה ובמידת הצורך לחקור את העניין הם המחלקה לחקירות שוטרים מטעם משרד המשפטים וכן היחידה לתלונות הציבור של משטרת ישראל.
יש להוסיף כי בעבירה שאינה פשע, רשאי קצין משטרה בדרגת פקד ומעלה להורות שלא לחקור, אם היה סבור, שאין בדבר "עניין לציבור", או אם הייתה רשות אחרת מוסמכת על פי דין לחקור בעבירה.
אירוע הירי במינכן התרחש ב-22 ביולי 2016 במרכז הקניות "אולימפיה" בעיר מינכן שבגרמניה ובסמוך אליו.
צעיר איראני-גרמני בן 18, עלי דויד סונבולי, פתח בשעה 17:52 בירי מאקדח גלוק 17 אל עבר הסועדים בסניף מקדונלד'ס שמול קניון אולימפיה, אחר-כך נכנס לקניון, והמשיך במסע הירי.
בשעה 0:34 למחרת הוא נמצא מת לאחר שהתאבד בירייה בראשו.
בעקבות אירוע הירי נחסמו הרחובות בקרבת קניון "אולימפיה", תנועת התחבורה הציבורית בעיר נעצרה, ופסטיבל "טולווד" שהתקיים בקרבת מקום הופסק ומבקריו נשלחו לבתיהם.
בנוסף, הופסקה תנועת הרכבות לעיר, והמשטרה הורתה לנהגים פרטיים להימנע מלהגיע אליה.
ב-23 ביולי 2016, מפכ"ל משטרת בוואריה הוברט אנדרה הודיע שהיורה שביצע את הפיגוע, עלי דויד סונבולי, התגורר במינכן במשך יותר משנתיים, ולא ביצע את הפיגוע בעקבות שנאת זרים או בגלל סיבה פוליטית.
"לא היו לו מניעים פוליטיים.
הוא סבל מדיכאון והיה בטיפול פסיכיאטרי בשל כך", אמר אנדרה.
עוד אמר כי היורה "התעניין מאוד באירועי ירי ורצח המוניים", וכי קיים "קשר ברור" בינו ובין אנדרס ברינג בריוויק, הפעיל הקיצוני שביצע את הטבח ההמוני במחנה הנוער בנורווגיה בדיוק חמש שנים קודם לכן, ב-22 ביולי 2011.
אירוע הירי בג'קסונוויל היה פיגוע ירי המוני שהתרחש בג'קסונוויל, פלורידה, ב-26 באוגוסט 2018. האירוע התרחש בצוהריים בשעה 13:30 לערך, במהלך טורניר ספורט אלקטרוני של חברת Electronic Arts (EA).
רוצח בודד, דייוויד כץ, ירה והרג שני אנשים ופצע עוד עשרה לפני שהתאבד.
ב-26 באוגוסט 2018 אירח מועדון ה-GLHF - Good Luck Have Fun) Game Bar), שהוא אתר משחקי וידאו, בשוק המקורה בג'קסונוויל, טורניר של משחק הווידאו Madden NFL 19, בו השתתפו כ-130 עד 150 משתתפים וצופים.
לאחר שאחד המשתתפים, דייוויד כץ, הפסיד במשחק, הוא סירב ללחוץ את ידו של המנצח ועזב את הטורניר.
זמן קצר לאחר מכן, הוא חזר עם אחד משני האקדחים שהביא לאירוע.
כץ ירה 12 יריות, הרג שני אנשים, פצע עשרה אחרים והתאבד.
שניים נוספים נפצעו בעת הבריחה מהמקום.
כתב שראיין את הקורבן הראשון דיווח שלפני שהוא נורה למוות הופיע עליו סמן לייזר מכוונת אקדח היורה.
לאחר מכן הסתובב היורה והחל לירות ללא הבחנה.
משתתפי האירוע דיווחו ברשתות החברתיות שהירי החל בשעה 13:34 בצהריים.
בשעה 14:13 כרז השריף של ג'קסונוויל לאנשים להתרחק מהמקום.
בזמן שקציני היחידה המשטרתית המיוחדת SWAT פינו וסרקו את האזור.
אנשי העזרה ראשונה הגיעו למקום תוך שתי דקות מהשיחה הראשונה ל-911, והגיעו בשעה 13:36 בצהריים.
נשיא איגוד הכבאים אמר לכתבים שהם התאמנו באזור כאשר הנפגעים רצו אליהם ובקשו עזרה.
אלייז'ה קלייטון, בן 22, מ, לוס אנג'לס, קליפורניה, היה גיימר מקצועי הידוע בכינויים "True" ו-"Trueboy".
לפי הדיווחים, הוא קיבל החלטה של הרגע האחרון להשתתף בטורניר ג'קסונוויל.
נראה כי סרטון שהסתובב ברשתות החברתיות לאחר הירי מראה נקודה אדומה על חזהו של קלייטון מכוונת הלייזר מהאקדח של כץ.
טיילור רוברטסון, בן 27, מ, וירג'יניה המערבית, היה גיימר מקצועי הידוע בכינוי "SpotMePlzzz".
11 בני אדם פונו לבתי חולים לטיפול בפציעותיהם.
חלק מהפצועים הצליחו לעזוב את המקום וביקשו סיוע מהעוברים ברחוב.
שניים אחרים נסעו בכוחות עצמם לבית החולים.
מבין הפצועים, עשרה אנשים נפצעו מירי ואדם אחד נפצע כשניסה לברוח מהמקום.
יום לאחר התקרית בית החולים פרסם הודעה שלפיה אדם אחד עדיין סובל מפציעות קלות, ושלושה במצב טוב, ארבעה אחרים שוחררו.
היורה, דייוויד כץ, היה שחקן Madden NFL 19 מקצועי בן 24 מבולטימור, מרילנד.
הוא השתתף בטורניר בג'קסונוויל כמשתתף.
כץ הפסיד בכמה סיבובים בתחרות, מה שמנע ממנו להגיע לגמר.
מתחרים אחרים דיווחו שהוא "התנהג בצורה מוזרה" וסירב ללחוץ איתם יד לאחר שהפסיד בתחרות.
השמות הבדויים שלו כללו "לחם", "לחם פרוס", "ראבנסשאמפ", ו-"TREXHAVAHARTATAK".
הוא זכה בעבר ב-10,000 דולר בטורניר מאדן ב-2017. לכץ היסטוריה של מחלות נפש והוא טופל בתרופות פסיכוטיות.
הוא אובחן כלוקה בדיסתימיה ואושפז באופן בלתי רצוני בבתי חולים לחולי נפש פעמים רבות.
ב-26 באוגוסט 2018, בשעה 14:45, הודיע משרד השריף של ג'קסונוויל כי ישנם הרוגים במקום וכי חשוד אחד נמצא מת בזירה.
לא היה ידוע בזמנו אם היו חמושים נוספים, אך מאוחר יותר אישרו גורמים רשמיים כי היה רק חשוד אחד בירי.
היורה היה חמוש באקדח בקליבר 45 ובאקדח 9 מ"מ.
משרד השריף קבע שאחד מכלי הנשק היה מצויד בכוונת לייזר המחוברת לשומרת ההדק.
כלי הנשק אוחסנו ברכבו של היורה, ונרכשו באופן חוקי בבולטימור, מרילנד.
בשעה 19:37 משרד השריף פרסם עדכון על כך שה-FBI היה מעורב בחקירה, וכי היה תיאום עם משטרת עיר הולדתו של החשוד, בולטימור, מרילנד.
שוטרים וסוכנים פדרליים ביקרו בבית בדרום בולטימור, אשר זוהה כבית אביו של כץ.
Electronic Arts, מפתחת המשחק, יזמה את התחרות והייתה אחראית למימונה, שיתפה פעולה עם כל צוותי החקירות.
ממשרד השריף נמסר כי האירוע נחקר כמעשה פלילי ולא כמעשה טרור.
נכון ל-30 באוגוסט 2018 הגיש לפחות נפגע אחד תביעה נגד נותנת החסות לטורניר Electronic Arts, מפתחת המשחק, וכנגד הקניון והמסעדה שבה התרחש האירוע.
התביעה טוענת שיש "להטיל אשמה על האחראים, ולהבטיח שגיימרים [...] יוכלו להיפגש בבטחה ולהמשיך לממש את התשוקה שלהם מבלי לפחד לחייהם".
בחקר האקלים, אירוע ה-8200 היה ירידה פתאומית בטמפרטורות העולמיות שהחלה כ-8,200 שנים לפני זמננו, או בקירוב 6,200 לפני הספירה, ונמשכה מאתיים עד ארבע מאות שנים.
האירוע מגדיר את תחילת השלב התיכון של תקופת ההולוקן.
ההתקררות הייתה קלה יותר מזו של יונגר דריאס שקדם לה, אך קיצונית יותר מאירוע עידן הקרח הקטן המאוחר יותר, והייתה חריגה ביחס לדפוס הכללי של ההתחממות בהולוקן.
במהלך האירוע, ריכוז המתאן באוויר ירד ב־80 חלקים למיליארד, הפחתה של 15% ברמת הפליטה, כתוצאה מהתקררות והתייבשות של חצי הכדור הצפוני.
ההתקררות המהירה בסביבות 6200 לפני הספירה זוהתה לראשונה על ידי הבוטנאי השווייצרי היינריך צולר בשנת 1960, שכינה את האירוע "תנודת מיסוקס" (על שם עמק מסולסינה שבשווייץ).
הוא ידוע בנורווגיה כאירוע "Finse".
העדויות החזקות ביותר לאירוע מגיעות מצפון האוקיינוס האטלנטי; השינויים באקלים מוצגים בבירור בליבות הקרח של גרינלנד ורישומי סלע המשקע ואזורים של האוקיינוס האטלנטי עד לאזור הטרופי שלו.
יש פחות עדויות לאירוע בליבות הקרח מאנטארקטיקה ובמשקעים של דרום אמריקה.
עם זאת, ההשפעות העיקריות היו גלובליות, והשינוי הבולט ביותר היה בגובה פני הים.
ייתכן שהאירוע נגרם כתוצאה מזרימה גדולה של מי הפשרת קרח שנוצרה בהתמוטטות הסופית של שכבת הקרח הלאורנטית בצפון-מזרח אמריקה הצפונית, ככל הנראה כאשר אגמי הקרחונים אוג'יבוויי וימת אגאסי התנקזו לפתע אל האוקיינוס הצפוני האטלנטי.
תהליך מאותו סוג יצר את שיטפונות מיסולה שיצרו את שקעי התעלות של אגן נהר קולומביה.
ייתכן כי הזרמת מי הפשרת הקרח השפיעה על המסוע הימי הצפון-אטלנטי – הפחיתה את הובלת החום צפונה באוקיינוס האטלנטי וגרמה לקירור משמעותי באזור הצפון-אטלנטי כולו.
ההערכות בנוגע להתקררות משתנות ותלויות מעט בפרשנות נתוני הביניים, אך נצפו ירידות של בערך מעלה עד חמש מעלות צלזיוס.
בגרינלנד האירוע התחיל ב-8175 לפנה"ס ונצפתה התקררות של 3.3 מעלות צלזיוס (בממוצע לעשור) בפחות מעשרים שנה.
התקופה הקרה ביותר נמשכה כ־60 שנים, ומשך הזמן הכולל של האירוע היה כ־150 שנה.
עם זאת, תאוריית מי הפשרת הקרח נחשבת עדיין להשערה בגלל חוסר עקביות בנוגע לזמן תחילתה ובגלל שאזור ההשפעה שלה אינו ידוע.
החוקרים משערים שהאפקט של הזרימה הצטרף לפרק זמן ארוך יותר של אקלים קריר יותר שנמשך עד ל-600 שנים, כך שהזרימה הייתה רק גורם אחד שתרם לאירוע במכלול.
בנוסף, כמה רשומות טרופיות דיווחו על התקררות של שלוש מעלות, על בסיס ליבות שנקדחו בשונית האלמוגים העתיקה באינדונזיה.
האירוע גרם גם לירידה בריכוז הפחמן דו-חמצני באוויר של כ-25 מולקולות למיליון למשך כ-300 שנים.
עם זאת, התיארוך והפרשנות של אתרים טרופיים אחרים הם פחות חד-משמעיים מאלה של האתרים הצפון-אטלנטיים.
בנוסף, דגמי האקלים מראים שכמות מי הפשרת הקרח ונתיבם חשובים להפרעה בחלק הצפון אטלנטי של המסוע הימי.
הזרימה הראשונית של מי הפשרת הקרח גרמה לעליית מפלס הים בין חצי לארבעה מטרים.
בהתבסס על הערכות של נפח האגם וגודל כובע הקרח, הערכות נעות בין 0.4 ל-1.2 מטר.
בהתבסס על נתוני מפלס הים בשפך מיסיסיפי, בסוף ניקוז האגם אגסיז–אוג'ווי התרחש בטווח הזמנים בין 8.31 עד ל-8.18 אלפי שנים ונעה בין 0.8 ל-2.2 מטרים.
הנתונים על גובה פני הים משפך ריין–מוז מצביעים על העלייה הכמעט מיידית בגובה של שתיים עד לארבעה מטרים בטווח הזמן שבין 8.54 עד 8.2 אלפי שנים, בנוסף לעלייה בגובה פני הים בתקופה לאחר עידן הקרח.
העלייה במפלס כתוצאה מזרימת מי הפשרת הקרח הורגשה היטב רחוק מאזור הגעתה לאוקיינוס.
כתוצאה מההשפעות של כוח הכבידה ושל ההחזר (rebound) הכרוכות בתנועה של כמויות גדולות של מים, טביעת האצבע של גובה פני הים הייתה קטנה יותר באזורים הקרובים יותר למפרץ הדסון.
בדלתה של מיסיסיפי נרשם כ-20%, בצפון-מערב אירופה נרשם כ-70% ובאסיה נרשם כ-105% מהסכום הממוצע בעולם.
ההתקררות בעקבות האירוע הייתה מאפיין זמני, אבל העלייה בגובה פני הים בעקבות זרימת מי הפשרת הקרח הייתה קבועה.
ב-2003, משרד הערכת הרשת (ONA) של משרד ההגנה של ארצות הברית התבקש לבצע מחקר על ההשפעות הסבירות והפוטנציאליות של שינויי האקלים המודרניים.
המחקר, שנערך בראשות ראש ה-ONA אנדרו מרשל, השתמש באירוע ה-8200 כמודל עבור שינויי אקלים פוטנציאליים, מפני שאירוע ה-8200 היה חלופת ביניים בין יונגר דרייס לעידן הקרח הקטן, המתון יותר.
השפעות האירוע על המזרח התיכון וצפון אפריקה
תנאיים יבשים יותר נצפו בצפון אפריקה ומזרח אפריקה.
הוצע ששני האזורים סבלו מחמש מאות שנים של בצורת כללית.
במערב אסיה, ובמיוחד, במסופוטמיה, האירוע גרם לכ-300 שנים של מדבור והתקררות אזורית, שאולי סיפק את הכוח הטבעי לחקלאות ההשקיה המסופוטמית ולייצור עודף, שהיו חיוניים להקמת המעמדות המוקדמים ולחיים העירוניים.
עם זאת, קשה לקשר בין שינויים שהתרחשו במשך מאות שנים באותה תקופה בערך ובין אירוע פתאומי ספציפי שנמשך כמאה שנים, כפי שתועד באופן ברור מאוד בשכבות הקרח בגרינלנד.
בפרט, בתל סבי אבייד שבסוריה, נצפו שינויים תרבותיים משמעותיים בסביבות 6200 לפנה"ס, אם כי היישוב לא ננטש באותה העת.
בתולדות ארץ ישראל, האירוע מקביל בקירוב לתחילת התקופה הנאוליתית הקראמית שהתאפיינה בשינויים באורח החיים כמו שימוש נרחב בכלי חרס ובבקר וחזיר מבויתים.
יישובים רבים ננטשו באותה העת, לצד צמיחת מספר כפרים גדולים כמו שער הגולן.
הוצע שתהליכים אלו, המסמנים את המעבר מהתקופה הנאוליתית הקדומה למאוחרת בארץ ישראל, קשורים לארגון מחדש של החברה והכלכלה לאור ההתייבשות וההתקררות האקלימית.
אירוע הירי בהיילנד פארק התרחש ב־4 ביולי 2022 בפרוור היילנד פארק (אילינוי), שבארצות הברית, במהלך חגיגות יום העצמאות.
מהירי נרצחו שבעה אנשים ונפצעו כשלושים וחמישה.
היילנד פארק הוא פרוור הנמצא באזור נורת' שור במטרופולין של שיקגו במדינת אילינוי שבארצות הברית.
הירי התרחש זמן קצר לאחר מספר אירועים שהגבירו את תשומת הלב הציבורית לוויכוח הפוליטי והמשפטי לגבי פיקוח על קנייה ונשיאה של נשק בארצות הברית.
כחודש וחצי לפני האירוע בהיילנד פארק התרחש הירי בבית הספר היסודי רוב ביובלדי שבטקסס, שבו נהרגו 19 ילדים ושני מבוגרים.
ימים לפני אירוע הירי בהיילנד פארק התקיים בפרוור אירוע להנצחת הנרצחים בטקסס.
בעקבות האירוע בטקסס והתגברות המחאה לגבי העדר פיקוח על מכירת כלי נשק, הצליחו תומכי הפיקוח, לראשונה מזה שלושה עשורים, להביא להעברת חוק בקונגרס של ארצות הברית, שמטרתו להגביר את הפיקוח על כלי נשק.
החוק עבר בתמיכה של מחוקקים משתי המפלגות, אך העברתו התאפשרה רק לאחר מציאת פשרה שצמצמה את הקף הפיקוח.
הנשיא ג'ו ביידן חתם על החוק כשבועיים לפני הירי בהיילנד פארק.
באותו השבוע שבו עבר החוק בקונגרס, פסל בית המשפט העליון של ארצות הברית חוק במדינת ניו יורק שהתנה קבלת רישיון לנשיאת נשק במקומות ציבוריים בקיומה של "סיבה ראויה" לכך.
בית המשפט קבע שהחוק בניו יורק מנוגד לזכויות המוקנות בתיקון השני לחוקת ארצות הברית.
בשנת 2013 עברה בהיילנד פארק תקנה שאוסרת על החזקה ברובים חצי-אוטומטיים ובמחסניות מוגדלות שמאפשרות שימוש רציף בהרבה תחמושת.
האיסור הוביל לעתירה משפטית, אך בית המשפט הפדרלי לערעורים באילינוי אישר אותו ובית המשפט העליון סירב לתת צו עיון מחדש כך שהאיסור עמד בעינו.
השופטים אנטונין סקאליה וקלארנס תומאס כתבו בדעת מיעוט שהם תומכים בבקשה לעיין מחדש בעתירה, משום שעל פניו האיסור נוגד את התיקון השני לחוקה.
במהלך חגיגות יום העצמאות תוכנן מצעד אשר התחיל בשעה 10:00 (שעון מקומי) ועבר ברחובות הפרוור.
אירוע הירי החל בשעה 10:14 (שעון מקומי) במרכז היילנד פארק.
היורה, שהצליח לעלות לגג מבנה של חנות למוצרי קוסמטיקה בעזרת סולם, החל לירות לעבר הצועדים במצעד וצופיו.
עדים למקרה דיווחו כי ראו לפחות חמישה אנשים מדממים שוכבים על הכביש ושנשמעו עשרות יריות.
לפני הגעת כוחות ההצלה, דווח כי אדם אחד העניק טיפול ראשוני לפצועים.
אדם אחר שהיה עם בנו בזירת האירוע, הכניס את בנו לפח אשפה על מנת שלא ייפגע.
היורה המשיך לירות לעבר הרחוב עד אשר השוטרים התקרבו לבניין, כרבע שעה לאחר תחילת הירי.
כתוצאה מאירוע נהרגו במקום חמישה בני אדם ושניים נוספים נפטרו מפצעיהם בבית החולים באוונסטון.
יותר משלושים בני אדם נוספים נפצעו באירוע.
כ־24 מהפצועים נפצעו כתוצאה מהירי, בעוד שכעשרה נוספים נפצעו עקב מנוסת הבהלה שחלה לאחר תחילת הירי.
הפצוע הצעיר ביותר הוא בן 8, בעוד שהמבוגר ביותר הוא בן 85. הפצועים הועברו למספר בתי חולים באזור.
ההרוגים באירוע הם ג'קי סנדהיים בת 63; סטיבן שטראוס, בן 88; קתרין גולסמית', בת 64; אירינה וקווין מקארתי, בני 35 ו-37, שהגיעו למצעד עם בנם בן השנתיים שניצל ואיבד את שני הוריו; ניקולס טולדו-סרגוסה, אדם נכה בן 76, בעל אזרחות כפולה בארצות הברית ובמקסיקו; ואדוארדו אובלדו, בן 69 מווקיגן.
היורה נמלט מזירת הירי והשאיר אחריו את כלי הירי.
החיפושים אחריו נמשכו במשך מספר שעות.
כתשע שעות לאחר האירוע, קרוב לשעה 19:00, הודיעה המשטרה כי היא עצרה את רוברט יוג'יו קרימו, אשר הוגדר כ"אדם בעל עניין" (person of interest) לחקירה.
הוא בן 21–22, העוסק כמוזיקאי וכראפר.
הוא נעצר בלייק פורסט , פרבר הנמצא מספר קילומטרים צפונית להיילנד פארק.
יום לאחר האירוע הודיעה המשטרה כי קרימו חשוד ומואשם בביצוע שבעה מעשי רצח.
לפי החשד הוא תכנן את הירי במשך שבועות ולבש בגדי נשים כדי להסוות את עצמו במהלך האירוע.
לאחר שהתגלתה זהות היורה, נודע שבשנת 2019 הגיעו למשטרה תלונות לגביו.
אחת התלונות הגיעה מבן משפחה שאמר לשוטרים שקרימו "יהרוג את כולם" ובעקבות זאת החרימה המשטרה שישה-עשר סכינים, חרב ופגיון.
בתלונה נמסר למשטרה שקרימו מתכנן להתאבד.
על אף התלונות, לא נמנע מקרימו לרכוש ב-2020 שני רובים חצי אוטומטים באופן חוקי.
אחד הרובים שימש אותו באירוע הירי והשני נותר בזמן האירוע במכוניתו.
לאחר שפורסמו הדיווחים על אירוע הירי, כלל פרוורי שיקגו ביטלו את מצעדי יום העצמאות שתוכננו.
בשיקגו עצמה בוטל מופע הזיקוקין שתוכנן, אך משחק הפוטבול בין הקבוצה המקומית, שיקגו וייט סוקס, לבין הקבוצה ממינסוטה, מינסוטה טווינס, נערך כסדרו.
ב-6 ביולי הובא קרימו בפני שופט, שאישר את המשך מעצרו ללא אפשרות לשחרור בערבות .
לטענת התביעה קרימו התוודה על מעשיו לאחר שנתפס.
לפי המשטרה, קיים חשד שהוא תכנן לבצע מעשה דומה בעיר מדיסון בוויסקונסין בעזרת הרובה השני שהיה ברשותו, אך הוא נמלך בדעתו וחזר לאזור מגוריו.
לאחר האירוע עלה החשד שמניעי היורה היו אנטישמיים, שכן יהודים מהווים חלק ניכר מאוכלוסיית היילנד פארק.
עם זאת, לפי המשטרה, נכון ל-6 ביולי, החקירה לא העלתה ראיות למניעים כאלה או מניעים אחרים הקשורים בפשעי שנאה.
הירי הביא לטענות לגבי פרצות באכיפת חוקי הפיקוח על מכירת נשק, שהם מחמירים יחסית באילינוי.
גורמי אכיפה אמרו שעל אף שהמשטרה הכירה את היורה, החרימה בעבר נשק קר שהיה שייך לו, והוזעקה לטפל בניסיון שלו לכאורה להתאבד, לא נמנע ממנו לרכוש נשק, משום שהתיק נגדו נסגר ולא נמצאו ראיות מספיקות שהוא מהווה סכנה ברורה ומיידית לציבור.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הביע זעזוע מאירוע הירי וקרא להחמרת הפיקוח על נשק בכל רחבי האיחוד.
ראשת העירייה היילנד פארק, ננסי רוטרינג, אמרה שהקהילה "מזועזעת עד היסוד".
פריצקר וראשת העיר שיקגו לורי לייטפוט הביעו גם הם זעזוע ואמרו כי הם מעמידים לרשות היילנד פארק את תמיכת משטרת אילינוי ומשטרת שיקגו.
הסנאטור מאילינוי, דיק דרבין, פרסם גם כן הודעת גינוי.
בראד שניידר המייצג את מחוז הבחירה העשירי באילינוי, ובכללו את היילנד פארק, בבית הנבחרים של ארצות הברית וג'ולי מוריסון שמייצגת את האזור בסנאט של אילינוי נכחו בזירת האירוע, אך לא נפגעו, והביעו את צערם ואת תמיכתם בתושבים.
אירועי האיחוז במחוז לובייר (נורמנדי, צרפת) היו סדרת אירועים במסגרתם נזירות הואשמו בדיבוק דמוני ועברו טקסים לגירוש שדים על ידי הכמרים במקום.
האירועים התרחשו במנזר לובייר בשנת 1647. כפי שקרה בשני מקומות נוספים, באקס-אן-פרובאנס ובלודון, ההשתכנעות של הכמרים בקיומה של התופעה הייתה תלויה בהתוודות של אלה, אשר כביכול היו אחוזים בשליטה דמונית.
מקור המידע על אודות הנושא מתבסס באופן ברובו על הספר: "ההיסטוריה של מדלן באבנט, נזירה מלובייר, עם חקירתה".
הנזירה מדלן באבנט הייתה הקורבן הראשון של תופעת האיחוז במחוז לובייר כשהייתה בת 18. היא טענה שכושפה על ידי מתורין פיקארד, מנהל לשעבר במנזר, שמת זמן מה לפני האירוע, והאב תומאס בול, הכומר של לובייר.
לפי הווידוי שמסרה לרשויות, שני הגברים חטפו אותה ולקחו אותה "לשבת של מכשפות", כינוי למפגשים שנערכו לכאורה בין מי שעסקו בכישוף ובטקסים אחרים.
שם, השיאו אותה לשטן, אותו היא כינתה "דגון" וביצעה איתו מעשים מגונים על המזבח.
המעיים של שני הגברים, פיקארד ובול, שנצלבו לטענתה, הוצאו מגופם עת שאירעו אותם המעשים.
בעקבות וידוייה של מדלן נערכה חקירה, שבמסגרתה נמצא כי נזירות נוספות דיווחו על כך שפיקארד ובול לקחו אותן לשבתות סודיות, שבהן התקיימו יחסי מין עם שדים, ובמיוחד עם דגון.
וידויים אלו חיזקו את תפיסת הכנסייה, אשר הגדירה אותם כסימנים מובהקים לאיחוז שטני: עוויתות, תנועות לא טבעיות, מלמול בשפה סתומה (גלוסולליה), הטחת עלבונות בשפה מגונה וחילול הקודש.
בדומה למשפט המכשפות במחוז לודן, שהתרחש בעשור שקדם לאירועי האיחוז בלובייר, גירושי השדים בלובייר היו פומביים.
כמעט כל אדם שנכח בטקס גירוש השדים נחקר על ידי החוקרים, וכל אוכלוסיית לובייר הראתה סימנים של היסטריה כאשר הבכי של הנזירות, שעברו את הליך גירוש השדים התעצם עם הצרחות של האב בול, שעונה באותו זמן.
מתורין פיקארד מת טרם מחזה פומבי זה.
האב בוסרוג'ה תיעד את ההליכים, שאותם הוא פרסם ב-1652. לפי התיעוד שלו, הנזירות הודו בראיות נוספות נגד פיקארד ובול.
בנוסף לכך שפיתה את הנזירות לבצע אקטים מיניים, השטן, כביכול בדמותם של פיקארד ובול, ניסה גם להוביל אותן לדרכי כפירה.
הוא נגלה אליהן כמלאך יפהפה, ופצח עימן בשיחות תאולוגיות מתוחכמות כל כך עד שהן החלו לפקפק בחינוך שלהן.
כאשר אמרו לו שעצותיו לא תואמות את הידע שהן רכשו, השטן בתגובה טען שהוא שליח מגן העדן, שנשלח על מנת לחשוף טעויות הרות גורל במה שמקובל כדוגמה.
סימנים של איחוז המשיכו תוך כדי הליך גירוש השדים.
עד אחד כתב כי נזירה אחת "רצה עם שינויי תנועה כה פתאומיים עד כי קשה היה לעצור אותה." אחד מאנשי הכנסייה שנכח, תפס אותה בזרועה, אך להפתעתו, זה לא מנע מיתר גופה להתהפך שוב ושוב, ונדמה היה שידה הייתה מחוברת לכתף על ידי קפיץ."
ככל שההיסטריה גברה, נראה היה כי בלתי נמנע שיתקיים משפט, וכי גורלו של האב בול נחרץ.
אך הפרלמנט ברון העביר את גזר הדין בזמן טקס גירוש השדים: האחות מדלן באבנט נידונה למאסר עולם בצינוק הכנסייה, האב תומאס בול נידון להישרף בעודו בחיים, וכן נקבע כי גופתו של מתורין פיקארד תוצא מהקבר ותישרף.
לפי התפיסה הרווחת כיום בדבר אירועי האיחוז מלובייר, אירועים אלו היו חלק מ"מופע" פוליטי ודתי בצרפת.
לפי סטיוארט קלארק: "איחוז וגירוש שדים היו אלגוריות טקסטואליות ותיאטרליות של הקונפליקט בין הכנסייה לשטן, קונפליקט אשר, לדעת מומחים בני ימינו, הגיע לשיאו בתחילת התקופה המודרנית."
לפי תפיסה זו, אירועים אלו נבדלים מציד המכשפות שהתרחש באנגליה ובאמריקה הקולוניאלית בזמן גירושי השדים בלובייר בשל התמות המיניות שהציגו.
בזמן האירועים בלובייר, נזירות נראו כשהן מרימות את בגדיהן וחושפות את גופן, הן התחננו לתשומת לב מינית, השתמשו בשפה גסה ושידרו תאווה בשפת הגוף שלהן.
רוב המקרים של תופעת האיחוז השטני בתקופה הזאת בצרפת (מתחילת ועד שלהי המאה ה-17), יוחסו לנשים צעירות, וצצו לעיתים קרובות יותר במנזרים.
רופאים ופסיכולוגים מהמאה ה-19 שייכו את ההתנהגויות המתועדות להיסטריה.
כיום משוער כי הפרכוסים הקיצוניים שהוסברו כתופעת איחוז במאה ה-17 היו למעשה מקרים של אפילפסיה ומחלות דומות.
יתרה מכך, נטען כי במסגרת הזמן של המקרים בצרפת, השתמשו בתופעת האיחוז השטני כדי לתת הסבר כולל עבור חריגות אישיותיות.
היסטוריונים פמיניסטים דוחים את המושג "היסטריה" כמיזוגני, וכן את האפיון של המנזרים במאה ה-17 כמקומות בהם שרר "תסכול מיני ו/או הוללות יחד עם שיממון אינלקטואלי מתמשך".
החוקר משה סלוחובסקי רואה את מקרי האיחוז הללו בתוך ההקשר של מיסטיקה דתית-נשית ומציין כי מקרים אלו נטו להופיע במנזרים חדשים או בכאלה שעברו שינויים מבניים.
אירוע הירי באוניברסיטת קארל בפראג היה אירוע ירי המוני שהתרחש ב-21 בדצמבר 2023 בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת קארל בפראג שבצ'כיה.
באירוע נרצחו 14 בני אדם ו-25 נפצעו, בהם תשעה באורח קשה.
כאשר הגיעו כוחות המשטרה למקום, התאבד היורה, דייוויד קוזאק.
אביו של קוזאק נמצא מת מוקדם יותר באותו היום, לפני תחילת הירי.
היה זה אירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בתולדות צ'כיה מאז התפרקות צ'כוסלובקיה בשנת 1993 ואחד מאירועי הירי ההמוניים הקטלניים באירופה מאז פיגועי נובמבר 2015 בפריז.
לפי הערכת המשטרה החשוד היה כנראה אחראי לרציחות של אב בן 32 והתינוק שלו ביער קלנוביצה אשר בפאתי פראג ב-15 בדצמבר.
לטענת האינטרפול החשוד רצח בתחילה את אביו בבית המשפחה בעיר קלדנו בשעות הבוקר של אותו היום שבו התרחש הירי בבית הספר.
המשטרה איתרה את גופת אביו של היורה בסביבות השעה 12:40.
כאשר המשטרה ערכה חיפוש בבית המגורים של משפחת קוזאק הם מצאו במקום מטען חבלה מאולתר, חומרי נפץ נוספים, וכלי נשק.
בעקבות כך המשטרה ערכה גם חיפושים בנמל התעופה ואצלב האוול שם עבד אביו של היורה במחלקת האבטחה של נמל התעופה.
החשוד היה אמור לתת הרצאה בבניין של אוניברסיטת קארל בשעה 14:00. המשטרה פינתה את הבניין בו החשוד היה אמור לתת את ההרצאה.
החשוד נכנס במקום זאת לבניין אחר באוניברסיטה.
בשעה 14:59 התקבלו במשטרה דיווחים ראשונים על ירי באוניברסיטת קארל.
הירי בוצע בבניין של הפקולטה לאמנויות של האוניברסיטה.
כאשר כוחות המשטרה הגיעו לזירה ב-15:20 הם גילו שהיורה התאבד.
כוחות המשטרה סרקו בהמשך את האזור בחיפושים אחר חומרי נפץ.
לטענת האינטרפול החשוד הוא דייוויד קוזאק, סטודנט להיסטוריה בן 24 מהעיר קלדנו אשר נמצאת 24 קילומטרים מפראג.
לטענת האינטרפול היורה ביצע את הירי ההמוני בהשראת אירועי ירי המוני אחרים שבוצעו בעבר ברחבי העולם.
מפקד משטרת צ'כיה, מרטין וונדרשק, ציין שליורה היה רישיון נשק והיו בבעלותו מספר כלי נשק.
היורה רצח 14 בני אדם באוניברסיטת קארל ופצע 25 אנשים נוספים.
אירוע ספורט רב-ענפי הוא אירוע ספורט מאורגן הכולל תחרויות בענפי ספורט רבים ושונים בין קבוצות מאורגנות של ספורטאים.
מרבית האירועים הללו נערכים על פני מספר רב של ימים ולרוב משתתפים בהם ספורטאים ממדינות שונות, לעיתים מכל רחבי העולם (למשל המשחקים האולימפיים או האוניברסיאדה), לעיתים מיבשת או אזור גאוגרפי מסוים (למשל המשחקים האירופיים) ולעיתים ממדינות בעלי תרבות משותפת (למשל משחקי חבר העמים הבריטי).
אירוע הספורט הרב-ענפי הבין-לאומי הראשון ב היה המשחקים האולימפיים שנערכו ב-1896 באתונה, יוון, בהשראת המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה שהיו אירוע ספורט רב-ענפי בו השתתפו ספורטאים מכל רחבי יוון העתיקה.
לרוב האירועים הרב-ענפיים המודרניים אותו מבנה בסיסי: המשחקים נערכים בכל מספר קבוע של שנים, כל פעם במשך מספר ימים בעיר או מדינה מארחת המשתנה בכל תחרות.
מדינות שולחות לכל תחרות משלחת המורכבת מספורטאים בודדים או נבחרות לאומיות המתחרות במגוון רחב של ענפי ספורט.
לספורטאים או לנבחרות מוענקות מדליות זהב, כסף וארד לזוכים במקום הראשון, השני והשלישי בהתאמה.
המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, שנערכו לראשונה בשנת 776 לפנה"ס, נחשבים לאירוע הרב-ענפי הראשון בהיסטוריה של הספורט.
בתחרויות, שנערכו כל ארבע שנים, השתתפו ספורטאים מהפולייס (ערי-מדינה) של יוון העתיקה, ובמהלכן הונהגה הפסקת אש אולימפית.
בתחילה נערכה במשחקים רק תחרות אחת, הסטאדיון (תחרות ריצה לכ-190 מטרים), אך לאחר מכן נוספו תחרויות כגון אגרוף, היאבקות, פאנקרטיון, מרוץ מרכבות, פנטאתלון, קפיצה לרוחק, הטלת כידון, זריקת דיסקוס ומקצי ריצה שונים לרבות דוליכוס.
בתקופה הקלאסית של אירופה נערכו מספר אירועים דומים:
המשחקים הפיתיים, נוסדו בשנת 527 לפנה"ס והתקיימו בדלפי מדי ארבע שנים
המשחקים הנמאיים, נוסדו בשנת 516 לפנה"ס והתקיימו בארגוליד מדי שנתיים
המשחקים האיסתמיים, נוסדו בשנת 523 לפנה"ס והתקיימו באיסתמוס הקורינתי מדי שנתיים
המשחקים הרומאיים - בעקבות שורשים אטרוסקים ולא יוונים גרידא, המשחקים הרומאיים שמו פחות דגש על תחרויות ריצה וזריקה ובמקום זאת ענפי הספורט היווניים מרוץ מרכבות והיאבקות, כמו גם קרבות גלדיאטורים אטרוסקיים, תפסו את הבמה.
פסטיבלי ספורט רבים אחרים נוסדו בימי הביניים באירופה, כולל המשחקים האולימפיים של קוטסוולד באנגליה של המאה ה-16, משחקי היילנד בסקוטלנד ואולימפיאדת הרפובליקה בצרפת בשלהי המאה ה-18. גם מחוץ ליבשת נערכו אירועים כאלו, כדוגמת פסטיבל הנאדאם, המהווה עד היום חג לאומי במונגוליה.
הנאדאם הוא אירוע בו משתתפים ספורטאים מכל רחבי מונגוליה בשלוש תחרויות מסורתיות המסמלות את "רוחה של מונגוליה": היאבקות, קליעה בחץ וקשת ומרוץ סוסים, שלושת העיסוקים החשובים ביותר לאדם בחברה הנודדת.
לצד אירועי הספורט מתקיימות פעילויות תרבות נוספות כמו ריקודים ומצעדים, והנאדאם הוכר כמורשת תרבותית בלתי מוחשית על ידי אונסק"ו בשנת 2010.
המסורת האולימפית חודשה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, כשב-1894 ייסד הברון הצרפתי פייר דה קוברטן את הוועד האולימפי הבין-לאומי ובאפריל 1896 נערכו באתונה המשחקים האולימפיים הראשונים ב.
באולימפיאדה הראשונה היו תשע תחרויות: אתלטיקה, מרוץ אופניים, היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, טניס, סיף, קליעה ושחייה.
עם הזמן נוספו יותר ויותר ענפי ספורט אולימפיים, ונכון לאולימפיאדת פריז (2024) ישנם 32 ענפי קיץ אולימפיים.
עד תחילת המאה ה-20 הספורטאים באירועי הספורט מרובי הענפים היו כמעט אך ורק גברים.
כשהחל להתפתח ספורט נשים בין-לאומי נערכו אירועים כמו המשחקים העולמיים לנשים (1922–1934) ואולימפיאדת החסד כדי לאפשר לנשים לעסוק בספורט ברמה בין-לאומית, והם הובילו להכללה רבה יותר של נשים באירועים מרובי ענפים במהלך המאה ה-20, בפרט להשתתפות נשים במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדה הראשונה לא שותפו נשים ובמשחקים הבאים ועד אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) אחוז הנשים המשתתפות היה פחות מ-10%.
עם זאת, בכל אולימפיאדה שנערכה מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) לפחות שליש מהמשתתפים במשחקים הם נשים, אם כי מעולם לא היוו הנשים רוב של המשתתפים.
ב-1924 נערכה בשאמוני שבצרפת תחרות ענפי ספורט חורף כחצי שנה לפני אולימפיאדת פריז, שאורגנה על ידי הוועד האולימפי, ובעקבות הצלחתה החליט הוועד לערוך בכל ארבע שנים את משחקי החורף האולימפיים והכיר בדיעבד במשחקי שאמוני כאולימפיאדת החורף הראשונה.
עד 1992 נערכו משחקי החורף באותה שנה של משחקי הקיץ האולימפיים, אך מאז 1994 הם נערכים שנתיים לאחריהם.
ב-1948 ייסד הנוירולוג הבריטי לודוויג גוטמן אירוע ספורט נכים מרובה ענפים לפצועי מלחמת העולם השנייה, שנודע מאוחר יותר בשם משחקי סטוק מנדוויל על שם העיר בה נערך לראשונה.
ב-1960 נערכה התחרות התשיעית לצד אולימפיאדת רומא, ומאז בכל ארבע שנים נערכים המשחקים הפאראלימפיים בעיר המארחת את המשחקים האולימפיים לאחר שאלו מסתיימים.
משחקים אלו נחשבים ליוקרתיים ביותר בספורט הפאראלימפי.
המכביה היא אירוע ספורט רב-ענפי המאורגנת מדי ארבע שנים בישראל על ידי תנועת מכבי העולמית.
במכביה משתתפים ספורטאים יהודים מכל התפוצות, והיא נוסדה על ידי יוסף יקותיאלי.
ב-1912 הוא נחשף לחוברת בנושא אולימפיאדת סטוקהולם וביקש לפעול למען השתתפות משלחת של יהודי ארץ ישראל במשחקים האולימפיים, אך נדחה על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי בטענה שספורטאים ללא מדינה אינם רשאים להשתתף.
ב-1929 התקבלה הצעתו של יקותיאלי בקונגרס מכבי העולמי לקיום המכביה הראשונה בארץ ישראל בשנת 1932, במלאת 1800 שנה למרד בר כוכבא, ובמסגרת הקונגרס שנערך באוסטרבה שבצ'כוסלובקיה נערכה המכביה האירופית הראשונה.
במכביה הראשונה שנערכה בתל אביב השתתפו 390 ספורטאים מ-27 מדינות בענפי ספורט רבים, כגון אגרוף, אתלטיקה, התעמלות, שחייה, הוקי שדה, טניס, כדורמים, כדורגל, כדורסל, כדוריד, כדורעף וסיף.
ב-1933 התקיימה מכביית החורף הראשונה בזאקופנה שבפולין, בה נערכו תחרויות בובסלי, הוקי קרח וסקי.
נכון ל-2024 נערכו 22 מכביות קיץ ושלוש מכביות חורף.
ביוני 1963 ארגנה יוניס קנדי שרייבר, אחותו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, מחנה קיץ לילדים בעלי מוגבלות שכלית בביתה שבמרילנד, במהרה הוקמו מחנות נוספים ברחבי ארצות הברית במימונה של קרן משפחת קנדי.
ב-1964 הראה מחקר של פרנק היידן, מרצה לחינוך גופני מאונטריו, שאנשים עם מוגבלות שכלית יכולים וצריכים להשתתף בפעילות גופנית, ובסתיו 1968 הוא ייסד את אחת מתוכניות הספורט הציבוריות המאורגנות הראשונות לאנשים עם מוגבלות שכלית.
הוא הובא במהרה לידיעת קרן קנדי, עימה שיתף את הרעיון לאירוע ספורט לאומי רב-ענפי לבעלי מוגבלות שכלית.
משחקי הקיץ הבין-לאומיים הראשונים של ספיישל אולימפיקס נערכו בשיקגו, אילינוי, בהשתתפות ספורטאים מקנדה וארצות הברית בלבד שהתחרו באתלטיקה ובשחייה.
המשחקים השניים ב-1970 שלחה צרפת ספורטאים והפכה לראשונה מחוץ לאמריקה הצפונית שעושה זאת.
ב-1977 נוסדו משחקי החורף של ספיישל אולימפיקס בסטימבוט ספרינגס, קולורדו.
משחקי הקיץ האחרונים של ספיישל אולימפיקס נערכו ב-2023 בברלין, גרמניה, בהשתתפות 6,500 ספורטאים מ-178 מדינות ב-26 ענפי ספורט, ומשחקי החורף האחרונים נערכו ב-2017 בגראץ ושלאמינג שבאוסטריה בהשתתפות 2,277 ספורטאים מ-113 מדינות בתשעה ענפי ספורט.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נוסדו אירועי ספורט מרובי ענפים רבים הייחודיים לקבוצה אחת של ספורטאים.
ב-1920 ארגנו הסובייטים את הספרטקיאדה הראשונה, אלטרנטיבה קומוניסטית למשחקים האולימפיים ה"בורגניים", וב-1923 נערכה אליפות האוניברסיטאות הבין-לאומית בפריז, צרפת, שב-1959 הפכה לאוניברסיאדה.
בנוסף נוסדו אירועי ספורט רב-ענפיים אזוריים, כגון משחקי אליפות המזרח הרחוק (1913), משחקי אמריקה המרכזית והקריביים (1926), המשחקים הפאן-אמריקאיים (1951) ומשחקי אסיה (1951).
ב-2015 נערך לראשונה בבאקו, אזרבייג'ן, אירוע ספורט מרובה ענפים ליבשת אירופה, המשחקים האירופיים.
אירועים בולטים נוספים הם משחקי הים התיכון (נוסדו ב-1951 למדינות הים התיכון) המשחקים הפאן-ערביים (נוסדו ב-1953 למדינות ערב) ומשחקי חבר העמים הבריטי (נוסדו למדינות חבר העמים הבריטי ב-1930 כ"משחקי האימפריה הבריטית").
ב-1981 נערכו בסנטה קלרה, קליפורניה, משחקי העולם הראשונים, הנערכים מדי ארבע שנים וכוללים ענפי ספורט לא-אולימפיים כגון ניווט ספורטיבי, פיתוח גוף וסקווש.
האירועים נערכים תחת חסותו של הוועד האולימפי הבין-לאומי, ונחשבים ליוקרתיים ביותר הענפים הלא-אולימפיים.
מאז ייסוד המשחקים האולימפיים, רוב האירועים מרובי הענפים אורגנו לקהלים ספציפיים ולמדינות או קהילות משתתפות.
אירועים אזוריים, כגון משחקי אסיה, המשחקים הפאן-אמריקאיים והמשחקים האירופיים
אירועים תת-אזוריים, כגון משחקי מערב אסיה ומשחקי איי האוקיינוס ההודי ומשחקי הים התיכון
אירועים פוליטיים, כגון הספרטקיאדה, שנערכה בברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי
אירועים תרבותיים-היסטוריים, כגון משחקי חבר העמים הבריטי למדינות חבר העמים הבריטי והמשחקים הפרנקופוניים למדינות הארגון הבין-לאומי לפרנקופוניה
אירועים אתנו-תרבותי או אתנו-דתיים, כגון המכביה ליהודים
אירועים דתיים, כגון משחקי הסולידריות האסלאמית והמכביה
אירועים תעסוקתיים, כגון משחקי העולם הצבאיים לאנשי צבא, משחקי המשטרה והאש העולמיים לשוטרים ולוחמי אש והאוניברסיאדה לסטודנטים
מוגבלויות פיזיות, כגון המשחקים הפאראלימפיים ואולימפיאדת החירשים
מוגבלויות שכליות, כגון משחקי העולם של ספיישל אולימפיקס
גיל, כגון המשחקים האולימפיים לנוער ואולימפיאדת הוותיקים
מגדר ונטייה מינית, כגון המשחקים האסלאמיים לנשים והמשחקים הגאים