tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנגדה קיימת גם הגירה אל האיים, בעיקר מאיים אחרים בים הקריבי ובפרט מהרפובליקה הדומיניקנית.
כשלושה רבעים מהתושבים הם נוצרים המשתייכים למספר רב של זרמים נוצריים.
העדה הגדולה ביותר היא הכנסייה האנגליקנית, אחריה הקתולית, ואחריה כתות פרוטסנטיות שונות.
יתר התושבים הם מאמיני דת הראסטפארי, מוסלמים או בהאאים.
באנטיגואה שוכנת גם קהילה יהודית קטנה.
השפה הרשמית במדינה היא אנגלית, אך התושבים מדברים בעיקר בניב קריאולי מקומי.
בעיר הגדולה שהיא גם הבירה סנט ג'ונס מתגוררים כ-30 אלף תושבים.
בערים משמעותיות אחרות אוכלוסייה לרבות ליברטה האוכלוסייה לא מגיע ל-4 אלף תושבים.
אנטיגואה הוא אי בים הקריבי, חלק ממדינת אנטיגואה וברבודה.
אנטיגואה נמצא כ-41 קילומטרים דרומית לאי השני של המדינה, ברבודה.
האי מתפרס על פני שטח של 281 קמ"ר.
השטח בעיקרו הוא מישורי ומורכב בעיקר מאבן גיר ואלמוגים, ועם זאת ישנם מספר אזורים געשיים גבוהים.
הנקודה הגבוהה ביותר באי מגיעה לכדי 402 מטרים בהר אובמה.
האקלים באי הוא אקלים ימי טרופי ומתאפיין בכך שהשינוי בטמפרטורה בין העונות כמעט ולא מורגש.
העם הראשון שיישב את האי ב-2,400 לפני הספירה היו הגואנחטבאי, עם יליד מערב קובה שהיגר לאנטיגואה וכבש אותה.
האירופאי הראשון שביקר באנטיגואה היה כריסטופר קולומבוס שנתן לאי את שמו, על שם "הבתולה של הקתדרלה הישנה" (בספרדית: "La Virgen de la Antigua").
בתקופת הקולוניאליזם האירופאי הייתה נפוצה עבדות שחורים באי, והם יובאו ממערב אפריקה גם לשם.
בריטניה שהשתלטה על האיים מאוחר יותר ביטלה את סחר העבדים בשנת 1807, וכל העבדים שוחררו עד 1834. בשנת 1968 יחד עם ברבודה והאי הקטן רדונדה, הפכה אנטיגואה לחלק ממדינת אנטיגואה וברבודה שהייתה שטח תלוי של חבר העמים הבריטי.
בשנת 1981 קיבלה אנטיגואה וברבודה עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת.
מתחם המספנה הימית של אנטיגואה זכה למעמד של אתר מורשת עולמית.
אוכלוסיית האי מונה כ-80,000 איש, כאשר כ-32,000 חיים בעיר הבירה (והעיר הגדולה ביותר באי) סנט ג'ונס בחוף המערבי.
כלכלת אנטיגואה נשענת בעיקר על תיירות, ומלונות ואתרי נופש רבים ממוקמים סביב קו החוף שלו.
נמל התעופה היחיד באי, נמל התעופה VC Bird, משרת מספר חברות תעופה גדולות, כולל טיסות סדירות לאי ברבודה.
האי אנטיגואה מחולק ל-6 קהילות:
אנטיגנוס איש סוכו (על פי כתב יד קאופמן: אנטיגנס) היה תנא בפתח תקופת הזוגות המוזכר במשנה.
לפי הכתוב היה תלמידו של שמעון הצדיק ורבם של יוסי בן יועזר איש צרדה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים וכן של צדוק ובייתוס.
האזכורים היחידים במקורות קדומים של אנטיגנוס הם במסכת אבות ובאבות דרבי נתן.
במסכת אבות הוא מוזכר כמי ש"קיבל משמעון הצדיק", ורבם של יוסי בן יועזר איש צרדה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים, עליהם נאמר: "קבלו מהם" ובחלק מהגרסאות "קבלו ממנו".
לפי דברי הרמב"ם, שימש רבי אלעזר בן חרסום ככהן הגדול בתקופתו של אנטיגנוס (אולם יש הגורסים שכיהן רק סמוך לחורבן בית המקדש).
החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי התקופה של אנטיגנוס איש סוכו.
והראשון הנודע לנו נשיא ולא כהן גדול הוא אנטיגנוס איש סוכו ונראה שהיה בימי חניו כהן גדול איש כילי ונבזה והיה לשמצה בעיני בני דורו".
נחמן קרוכמל טוען שאנטיגנוס פעל בדורו של שמעון השני והמשנה אומרת על יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן "קבלו מהם", כי הם קבלו גם משמעון השני, אותו הוא מזהה עם שמעון הצדיק וגם מאנטיגנוס.
קרוכמל גם טוען ששמו היווני של אנטיגנוס מתאים רק לאדם שחי תקופה ממושכת אחרי כניסת היוונים לארץ ישראל ולא לאדם שחי בתחילת שלטון היוונים.
לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי טוען שאנטיגנוס היה תלמידו של שמעון הראשון, אותו הוא מזהה כשמעון הצדיק, ושהוא פעל בימיו של תלמי השני ובנו תלמי השלישי.
על פי שם עירו, נראה כי מקום מגוריו היה אחת מהערים בשם שוכה (גם: "שׂכֹה") שהיו בארץ ישראל בימי קדם, אשר בתקופת בית שני נכתבו כנראה בצורה "סוכו".
רבי חיים ויטאל, מקובל בולט מהמאה ה-16, מציין את קברו של אנטיגנוס בדרך העולה מצפת לאבנית, לא רחוק משם הוא מגלה את קברו של נתן דצוציתא.
על פי מחקר שנעשה בשנת 2007, אותר וסומן המקום אותו זיהה ויטאל כקברו של אנטיגנוס, תוצאות המחקר פורסמו בספר "מקומות קדושים וקברי צדיקים בגליל".
מאמרו היחיד הנזכר מופיע ב:
הפרשנות הרבנית לכך היא שאף על פי שיש שכר לעתיד לבוא, עבודת ה' שלמה יותר כאשר היא נעשית מתוך אהבת ה', ולא לשם קבלת השכר.
יחד עם אהבת ה' צריכה להיות יראה ופחד מפניו, מצד רוממותו וגדולתו.
אליהו ביקרמן סבר כי דבריו היו פרוזאיים יותר, מאחר שאנטיגנוס חי טרם מרד החשמונאים.
תקופה זו קדמה בהרבה לוויכוחים על השאלה אם ציות לרצון האל צריך לנבוע מיראה, תקווה לקבל תמורה או אהבה, שהטרידו את בית שמאי ובית הלל וגם פילוסופים יוונים.
בימיו לא היה פסול בציפייה לשגשוג תמורת קיום התורה.
משמעות אמרתו, לפי ניתוחו של ביקרמן, הייתה שהאל איננו מחויב בעזרה למאמיניו מאחר שהם עבדיו ממילא, ממש כשם שבעל עבדים איננו מחויב באספקת קצבת המזון (פְּרָס) של השייכים לו אך נגזר עליהם לשרתו בכל זאת.
ביקרמן הניח שמסר פשוט זה קיבל בימי גזירות אנטיוכוס משמעות חדשה, של ציות גם בתנאים קשים, מעמדו רומם והוא הפך לשנוי במחלוקת.
המסורת הרבנית מייחסת את היווסדות כיתות הצדוקים והביתוסים לשניים מתלמידי אנטיגנוס, צדוק ובייתוס, שעסקו בדבריו במסכת אבות ופירשום באופן שגוי.
כפי שמוזכר באבות דרבי נתן (ה, ב):
הצדוקים מצדם כנראה ראו עצמם כיורשי בית צדוק התנ"כי, אם כי ביקרמן העריך שאכן ניסו לנכס את אנטיגנוס (שפעל כאמור עוד לפני המרד, בטרם התבססות כיתות בית שני) ואת שמעון הצדיק כחלק ממייסדיהם, והדבר היה ידוע כמובן ליריביהם.
אנטיגואה גואטמלה (בספרדית: Antigua Guatemala, לרוב מכונה בקיצור "Antigua") היא עיר עתיקה במרכז גואטמלה.
העיר ההיסטורית, אשר שימשה כבירתה של המדינה במשך למעלה מ-200 שנה, מפורסמת בזכות האדריכלות הקולוניאלית המאפיינת את רחובותיה הצרים, בתיה הייחודיים ורבי הצבעים וכן מבנים היסטוריים וכנסיות שהשתמרו בצורה מצוינת.
אנטיגואה הוכרזה ב-1979 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
אנטיגואה (שפירוש שמה בספרדית "גואטמלה העתיקה") הייתה בירתה ההיסטורית של גואטמלה מאז הקמתה ב-1543. היא לא הייתה הבירה הראשונה, כי אם העיר "סיודאד וייחה" (העיר העתיקה) הסמוכה, שהוחרבה על ידי שיטפון אימתני שנים ספורות לפני היווסדה של אנטיגואה.
באותה התקופה הקולוניה השתרעה על שטח גדול הרבה יותר משטחה של גואטמלה כיום, וכיסתה את מרבית יבשת מרכז אמריקה.
אז כונתה העיר "סנטיאגו דה גואטמלה" (Santiago de Guatemala), לכבוד הפטרון של העיר – "סנטיאגו", הוא יעקב בן זבדי).
רעידת האדמה המפורסמת שאירעה ביבשת ב-1773 הרסה אותה כליל ולאחריה ננטשה.
ב-1776 הורו הספרדים להעביר את עיר הבירה של הקולוניה לגואטמלה סיטי, מטרופולין סואן וצפוף בן כ-2,000,000 מיליון תושבים.
במהלך המאה ה-19 העיר אוכלסה באיטיות בקצב גובר והולך, אך למרות זאת בעיר חיים היום רק כ-40,000 תושבים.
בשנת 1955 התקיים בעיר כנס של שרי חוץ של מדינות מרכז אמריקה.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 נעשים מאמצים עילאיים של הרשויות לשמר את מבניה ההיסטוריים ולשפץ את מה שניתן.
רעידת אדמה נוספת שהתרחשה ב-1976 פגעה במאמצים אלה, אך ההכרזה על מרכז העיר כאתר מורשת עולמית ב-1979 הפיחו בהם רוח מחדש וכיום העיר נראית יפה ומחודשת.
הכנסיות המסוגננות והמבנים המפוארים נותנים לעיר חזות קולוניאלית ייחודית.
בין המבנים הללו ניתן למצוא מספר אתרים ארכאולוגיים הנמצאים ממש בלב העיר.
לצד רעידות אדמה תכופות הפוקדות את העיר (הגדולה והמפורסמת בהן החריבה אותה כמעט לגמרי בשנת 1773), העיר מוקפת שלושה הרי געש – הר אגואה (Agua – מים), הר אקטננגו והר פואגו (Fuego – אש).
שלושתם מתנשאים לגובה של בין 3,700–3,900 מטרים מעל פני הים.
פואגו הוא הר געש פעיל מאוד ובמהלך המאות האחרונות אירעו מספר התפרצויות געשיות משמעותיות של הר זה.
ההתפרצות הידועה האחרונה של אקטננגו אירעה בדצמבר 1972. ההר אגואה היה פעיל בתקופת הפליסטוקן המאוחרת ואינו פעיל מאז.
מפולת להאר בהר אגואה החריבה את הבירה הראשונה של גואטמלה (Ciudad Vieja).
הרי געש פעילים אחרים, כגון הפקאיה נמצאים גם כן בקרבת העיר.
ארכיטקטורת הבארוק הקולוניאלית נשקפת מכל פינה בעיר.
בעיר ישנן כנסיות רבות מהתקופה הקולוניאלית, חלקן משופצות וחלקן הרוסות למחצה בשל רעידת האדמה שהתרחשה ב-1773. בנייתה של הכנסייה הגדולה והחשובה מכולן – הקתדרלה העירונית הסמוכה לכיכר המרכזית (Plaza Mayor) – מתוארכת ל-1680.
בין המבנים בעיר ישנה אוניברסיטה, שנבנתה ב-1676 וכן בית דפוס עתיק שעובד מיום הקמתו ב-1660 ועד היום.
הארמון העירוני, שנבנה ב-1558 בסגנון הבארוק, נהרס חלקית ב-1773 ושוחזר בשנים האחרונות, היה מקום מושבם של גנרלים ואנשי שלטון בימים עברו וכיום הוא מאכלס את המשטרה המקומית ומשרדים ממשלתיים שונים.
רחובותיה של אנטיגואה בנויים בצורת שתי וערב המקובלת בדרום אמריקה.
כבישי העיר מרוצפי אבן ולרוב אינם סובלים מעומסי תנועה.
מרבית בתי העיר הצבעוניים בנויים לכל היותר משתי קומות בלבד, כאשר חלקם בנויים כדופלקס המאכלס חנות או בית עסק אחר בקומה הראשונה, ובית מגורים טיפוסי בקומה השנייה – לרוב של בעל העסק.
רובם הגדול של תושבי העיר דוברי ספרדית – שפתה הרשמית של גואטמלה.
רובם בני מסטיסו – בני תערובת של ספרדים ומקומיים בני המאיה.
חלק מהילידים אף אינם מבינים ספרדית, ומדברים בלשונות מאיה שונות שהנפוצה בהן היא שפת הקִיצֵ'ה.
בעיר פועלים למעלה מ-70 בתי ספר ומוסדות ללימוד השפה הספרדית, השפה השגורה בפי רובה המכריע של אוכלוסיית אנטיגואה וכן שפתה הרשמית של גואטמלה.
תיירים וסטודנטים מכל העולם מגיעים לעיר כדי ללמוד את השפה ולחוות את האווירה.
תיירים רבים, בעיקר מארצות דרום אמריקה וצפונה, אירופה ויפן, מגיעים לבלות בעיר.
העיר לא פסחה אף על התרמילאים הרבים שמבקרים בגואטמלה, שניתן לראותם בכל בית מלון הודות לנוחות היחסית ולמחירים הסבירים.
אורחי העיר נהנים מחיי הלילה שלה, הבארים והמועדונים שלה, המסעדות, השווקים התוססים והעושר התרבותי וההיסטורי הרב שיש לה להציע.
העיר גם מהווה מרכז תיירותי חשוב לחבל בו היא נמצאת ושקרוי על שמה.
סוכנויות הנסיעות הרבות הפזורות ברחבי העיר מציעות טיולים בני חצי יום עד כמה ימים לאתרים הסובבים אותה (המפורסם שבהם הוא הר הגעש הפעיל "וולקן פקאיה").
באנטיגואה ישנם מספר שווקים קבועים ועוד כמה ארעיים.
הגדול שבהם – השוק המרכזי (Mercado Central) – נמצא ממש בסמוך לטרמינל האוטובוסים העירוני ומציע סחורה איכותית במחירים אטרקטיביים.
המוצרים המבוקשים ביותר בשווקים הם יצירות ועבודות יד של בני המאיה, כגון חלילים, בקבוקים ייחודיים, פסלים מרשימים ואריגי בד צבעוניים, שלא ניתן להשיג במקומות אחרים.
מבקרים רבים בשווקים נוטים להתמקח על המחירים (המסומנים בקצאלים – המטבע המקומי) ולהוריד אותם לעד כדי מחצית מהסכום המקורי המבוקש על ידי המוכרים.
מוזיאונים רבים בנויים בעיר, חלקם בתוך מבנים בני מאות שנים.
המפורסמים שבהם הם מוזיאון סנטיאגו, מוזיאון הספרים העתיקים, מוזיאון לאומנות קולוניאלית ספרדית ו"קאסה פופנוא" – מוזיאון חפצים מקומיים מתקופות שונות, בראשן תקופת השלטון הספרדי במדינה.
חגיגות השבוע הקדוש, מתקיימות בשבוע שלפני חג הפסחא הנוצרי בפארק המרכזי (Parque Central) ומושכות אליהן תיירים רבים.
החל מערב יום שישי הטוב (Good Friday) מרצפים התושבים את הרחובות הסמוכים לבתיהם בשטיחים עשויים פרחים ונסורת צבעונית, ולמחרת, בשעות שלפני הצהריים, מתקיימת תהלוכה דתית (Procession) על גבי "שטיחים" אלה.
אנטיגונוס מונופתלמוס היה אציל מקדוני, מצביא בצבאו של אלכסנדר הגדול ואחד הדיאדוכים שנלחמו על ירושת ממלכתו במאה הרביעית לפנה"ס.
אנטיגונוס מונופתלמוס היה בנו של אציל מוקדוני בשם פיליפוס.
הוא שירת תחילה כקצין בכיר בצבאו של פיליפוס השני, מלך מוקדון, ולאחר מכן בצבא של בנו, אלכסנדר הגדול, במהלך מסעות כיבושיו.
שירות צבאי אצל אלכסנדר הגדול
בשנת 333 לפנה"ס מונה על ידי אלכסנדר הגדול לסטראפ פריגיה שבמערב אנטוליה.
במסגרת תפקידו היה אחראי על שמירה על קווי האספקה של אלכסנדר עם יוון ועם מוקדון.
לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס, הוכרזו כמלכים בנו התינוק, אלכסנדר הרביעי איאגוס, ואחיו החולה, פיליפוס ארידאיוס.
באופן מעשי, היה השלטון בידי אצילי מוקדון, כשהחשובים שבהם אנטיפטרוס, קרטרוס ופרדיקס.
בעת כיבושיו של אלכסנדר היה אנטיפטרוס מושל מוקדון.
קרטרוס היה קצין בכיר שנלווה אל אלכסנדר בכיבושיו, אך זמן קצר לפני מותו נשלח ליוון.
מרב הכוח נותר אם כך בידיו של פרדיקס, לשעבר מפקד הפרשים בצבא אלכסנדר וכעת עוצר הממלכה.
פרדיקס כבש מספר מובלעות שנותרו עצמאיות בתחום שליטתה של ממלכת אלכסנדר, וחילק את מחוזות האימפריה (הפחוות הפרסיות לשעבר) לידיהם של אצילים מוקדונים מקורבים לאלכסנדר, שראו את המחוזות שעליהם הומשלו כממלכותיהם הפרטיות.
כך לדוגמה תלמי הראשון קיבל את מצרים, אנטיגונוס מונופתלמוס את פריגיה וליסימכוס את תראקיה.
פרדיקס, שניסה לשמור על אחדות הממלכה ולמנוע מהמושלים לפרוש ממנה, נחשד בשאיפת הכתר לעצמו.
אי לכך התארגנה כנגדו ברית שכללה את תלמי, ליסימכוס, אנטיפטרוס, קרטרוס ואנטיגונוס.
פרדיקס שלח את היווני אאומנס, מזכירו לשעבר של אלכסנדר, בראש צבא אל מערבה של אסיה הקטנה, על מנת לבלום את צבאותיהם של קרטרוס ואנטיפטרוס ממקדוניה, ליסימכוס מתראקיה ואנטיגונוס מפריגיה.
באותה עת יצא פרדיקס בעצמו אל מצרים, על מנת להכניע את תלמי, אך הוא הובס על גדת הנילוס בשנת 321 לפנה"ס ונרצח על ידי קציניו, כנראה בסיועו של תלמי.
לאחר מותו של פרדיקס, התכנסו הדיאדוכים בטריפרדסוס שבסוריה.
אנטיפטרוס נבחר כעוצר הממלכה, אך מיד חזר למקדוניה ולקח איתו את שני מלכי־הבובה; סלוקוס נתמנה למושל בבל והארצות שממזרחה (דהיינו מדי, פרס, פרתיה, באקטריה, סוגדיאנה ועוד), ותלמי צירף לשלטונו את ארץ ישראל ודרום סוריה.
פריגיה, ממלכתו של אנטיגונוס, הורחבה, והוא קיבל את הפיקוד על הצבאות באסיה, ולקח על עצמו את המשך המלחמה באומנס באסיה הקטנה.
בינתיים, במוקדון, מינה אנטיפטרוס את פוליפרכון ליורשו, במקום בנו קסנדרוס.
פעולה זו ומותו של אנטיפטרוס כשנה לאחר מכן יצרו מלחמה חדשה כשניסה קסנדרוס לתפוס את השלטון במוקדון מידיו של פוליפרכון.
זה האחרון כרת ברית עם אומנס, ומינהו לשר צבא ראשי באסיה, ואילו קסנדרוס התחבר אל תלמי ואל בן בריתו, אנטיגונוס.
אנטיגונוס המשיך לרדוף את אומנס באסיה הקטנה, ובשנת 320 לפנה"ס הצליח להטיל עליו מצור במבצר נורה שבדרום הרי הטאורוס, אך נוצח על ידו ב־317 לפנה"ס בקרב פאסיטיגריס, ליד אספהאן שבפרס.
הקרב המכריע התחולל ליד העיר שושן בפרס, ובו בגדו באומנס הקצינים המוקדונים של צבאו ומסרוהו לידי אנטיגונוס, שהוציאו להורג.
לאחר מכן גירש את סלאוקוס ונטל את שטחי שלטונו, ובכך הפך אנטיגונוס לשליט על רוב שטחי האימפריה של אלכסנדר הגדול.
ניסיונו של אנטיגונוס לאחד את הממלכה
התחזקותו של אנטיגונוס הביאה את שאר הדיאדוכים (תלמי, סלאוקוס, ליסימכוס וקסנדרוס, שהצליח לבסוף לתפוס את השלטון מידיו של פוליפרכון) לכרות ברית כנגדו.
ב־315 לפנה"ס יצא אנטיגונוס במסע מלחמה נגד קסנדרוס, שאיתו כרתו ברית שאר הדיאדוכים.
תחילה הייתה ידו של אנטיגונוס על העליונה, אך בסתיו 312 לפנה"ס הובס בנו דמטריוס פוליורקטס (מאשתו ) בקרב גדול ליד עזה על ידי תלמי וסלאוקוס.
לאחר הקרב נסוג תלמי למצרים מתוך חשש לעימות עם אנטיגונוס עצמו, אך סלוקוס הצליח לשכנעו לתת לו גדוד מצבאו, ובעזרת גדוד זה ביסס את שלטונו בבבל ובארצות שממזרחה.
בשנת 311 לפנה"ס נחתם לבסוף הסכם שלום בין הצדדים, אשר לא כלל את סלאוקוס.
אנטיגונוס ובנו, אשר ביססו את שלטונם באסיה הקטנה ובסוריה, הפנו את משאביהם לחיסולו של סלאוקוס, אך הוא הצליח להביס את אנטיגונוס ואף הרחיב את ממלכתו מזרחה.
העימות הבא פרץ כשפלש תלמי אל יוון.
דמטריוס פוליורקטס כבש את אתונה ב־307 לפנה"ס, וניצח את תלמי בקרב הימי הגדול בקפריסין (306 לפנה"ס); בעקבות הניצחון קיבל לידיו אנטיגונוס את השליטה על האי קפריסין והכתיר את עצמו ואת בנו כמלכים.
הוא פלש למצרים בדרך הים והיבשה, אך נסוג חזרה לסוריה לאחר שצבאו בפיקוד דמטריוס טבע בסערה ליד רפיח.
ב־305 לפנה"ס הלכו בעקבותיו שאר הדיאדוכים והכתירו עצמם למלכים, אך אנטיגונוס לא התיאש; אדרבא, כאשר יצא סלאוקוס למסע מלחמה במזרח, ניצל זאת אנטיגונוס והתכונן למלחמה.
דמטריוס בנו כבש חלקים נרחבים מיוון והתכונן להנחית מהלומה מכרעת על קסנדרוס, כשקרא לו אנטיגונוס לשוב לאסיה ולהתגונן מפני צבאותיהם של ליסימכוס, אשר חצה את הבוספורוס לאנטוליה; תלמי, אשר כבש את ארץ ישראל; וסלוקוס, ששב בינתיים מן המזרח עם כ־500 פילים הודים.
הקרב המכריע, קרב איפסוס התחולל בפריגיה במערבה של אסיה הקטנה, בין צבאם של אנטיגונוס ודמטריוס לבין צבא סלאוקוס וליסימכוס, שכן תלמי נסוג בחזרה לארץ ישראל לאחר ששמועה התגנבה לאוזנו כי אנטיגונוס עומד לתקפה.
צבא אנטיגונוס נחל תבוסה מוחצת בקרב, אנטיגונוס עצמו נהרג, ודמטריוס הצליח רק בקושי להימלט משדה המערכה.
אנטיגונוס היה הדיאדוך האחרון אשר שאף לאחד את האימפריה של אלכסנדר בראשותו.
הוא היה השליט המשפיע ביותר במלחמות הדיאדוכים ברוב הזמן עד למותו, וניתן לו מקום חשוב בדברי הימים של התקופה ההלניסטית.
שושלתו המשיכה, דרך דמטריוס בנו, לשלוט במוקדון עד לכיבושה על ידי רומא ב־168 לפנה"ס.
"אנטיגרציוזו" (באיטלקית: Antigrazioso) הוא פסל מאת האמן הפוטוריסטי אומברטו בוצ'וני, אשר נוצר בין השנים 1912–1913 כיציקת גבס ונוצק בברונזה בין השנים 1950–1951. הוא מצוי בכמה אוספים ברחבי העולם.
הפסל מהווה דיוקן של אמו של בוצ'וני.
הוא משתמש בשפת הפיסול הקוביסטית כדי לחלק את הנפח לצורות גאומטריות.
הפסל מנסה להדגים את השילוב בין מסת הגוף בין הסביבה בצורה מוחשית, על ידי כך שהוא משלב בדמות אלמנטים חיצוניים מסביבתה כגון ירקות וחפצים אחרים.
בכך מנסה בוצ'וני לערער על תפיסות אסתטיקה ויופי מקובלת.
היופי האמיתי הוא בביטוי של חיים המודרניים.
שמו של הפסל מדגיש מסר זה: "אנטיגרציוזו" פירושו באיטלקית "נגד הגרציה", כלומר נגד הגראציות המסמלות בתרבות המערבית את החן והיופי, ומהוות "השראה" או "מוזה" בעבור האמנים.
הפסל הוצג לראשונה בתערוכת פסלים של בוצ'יוני אשר נערכה בגלריה "La Boëtie" בפריז בחודש יוני 1913.
אנטיוך קָנטֵמיר (1670 - 1726, מנזר גוֹליה) היה וויווד של נסיכות מולדובה מ-18 בדצמבר 1695 עד 12 בספטמבר 1700, ושוב מ-23 בפברואר 1705 עד 31 ביולי 1707. אנטיוך קנטמיר היה בנו של קונסטנטין קנטמיר ואחיו הבכור של דימיטריה קנטמיר.
שני האחים - אנטיוך ודימיטריה קשרו קשר נגד קונסטנטין דוקה שעלה על כס מולדבה בעקבות הדחתו של דימיטריה קנטמיר על ידי מזימה שנתמכה של ידי השליט מבוקרשט, קונסטנטין ברנקוביאנו.
הממסד העות'מאני הסכים להדיח את דוקה ולהכיר באנטיוך כשליט החדש של הנסיכות.
להבדיל מאביו, אנטיוך קנטמיר אימץ מדיניות ידידותית כלפי השכנה מצפון, פולין.
כמו כך תכנן ברית אנטי עות'מאנית עם האימפריה הרוסית של פטר הגדול, ברית שתמומש אך לא בהצלחה רבה בתקופת שלטונו השנייה של דימיטריה קנטמיר.
אנטיוך יצר מגעים גם עם פרנץ ראקוצי השני מטרנסילבניה.
בתקופת שלטונו הראשונה נחתם הסכם קרלוביץ (1699) בין אוסטריה (האימפריה הרומית הקדושה), רוסיה, פולין וונציה מצד אחד ובין האימפריה העות'מאנית מצד שני.
בהסכם קרלוביץ ביקשה פולין את ההגמוניה במולדובה, ואוסטריה את ההגמוניה בוולאכיה.
מאחר שלא הגיעו להסכמה, האימפריה העות'מאנית המשיכה להחזיק בחסות על שתי הארצות הרומניות האלו .
על פי ההסכם האימפריה העות'מאנית חויבה לפנות את פודוליה ואת קמניץ-פודולסקי, הכוחות העות'מאניים המפונים עברו לבסיסיהם החדשים דרך מולדובה.
פולין אפשרה למולדובה לחזור למבצרים שלה בניאמץ, סוצ'אבה וכו.
באותו זמן הטטרים נאלצו לפנות אזורים מדרום לקישינב שכבשו בבסרביה ב-1683.
למרות שבמלוכתו השנייה הטיל מיסים כבדים על הארץ, כמו המס על העשן, נותרה לו תדמית של שליט טוב והגון.
תדמית זו משתקפת בתיאורו על ידי הכרוניקון בן זמנו, יון נקולצ'ה, שמצא אותו "בן אדם גדל-גוף, ישר, טוב מראה, מיושב, שופט הוגן".
ציין גם כן שלא אהב בצע כסף, שקרים או רמאויות, והיה צייד וחייל מוכשר.
בשנת 1707 ייסד ביאשי אקדמיה נסיכותית בהשראת הפטריארך מירושלים, כריסנתוס, אך תוך שמירה על אופייה החילוני ברובו.
אנטיוך קנטמיר היה נשוי לקטרינה.
לזוג היו שלשה ילדים: בת, אנה, ושני בנים - דימיטריה וקונסטנטין.
אין לבלבל בינו ובין אנטיוך דימיטרייביץ קנטמיר, בנו של דימיטריה קנטמיר, שהצטיין בשירה הרוסית.
אנטיגואה וברבודה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מונטריאול (1976), עוד בהיותה מושבה בריטית.
היא נעדרה מאולימפיאדת מוסקבה (1980), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ושבה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כמדינה עצמאית.
מאז, היא משתתפת במשחקים ברציפות.
מרבית הספורטאים שייצגו את אנטיגואה וברבודה במשחקים לא הגיעו להישגים גבוהים.
להישג הגבוה ביותר הגיע האתלט ברנדן כריסטיאן, שסיים במקום התשיעי בריצת 200 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
לכריסטיאן חסרו 4 מאיות השנייה כדי להעפיל לשלב הגמר.
אנטיגואה וברבודה מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.
אנטיגוריט הוא מינרל פילוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת לוחיות) של ברזל, מגנזיום והידרוקסיד, השייך לקבוצת הסרפנטין.
נוסחת המבנה הכימי של האנטיגוריט היא .
נוסחה זו זהה למרבית המינרלים של קבוצת הסרפנטין ומשום כך המינרלים קלינוכריזוטיל, ליזרדיט, אורתוכריזוטיל ופאראכריזוטיל הם פולימורפים של האנטיגוריט וההבדל ביניהם הוא בסימטריה הגבישית וביחסים שבין כמויות הברזל והמגנזיום.
האנטיגוריט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית המיהדרלית" , וחבורת סימטריות מרחבית Cm.
המבנה הפנימי של האנטיגוריט הוא של לוחיות זעירים ברוחב של מספר אנגסטרם.
כל לוחית בנוי משלוש שכבות.
השכבה העליונה והתחתונה בנויות מטטרהדרונים של סיליקה (SiO4).
שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים.
אטום החמצן הרביעי בסיליקה מתקשר עם שכבת הביניים (כלומר "מצביע" למעלה בשכבה התחתונה ו"מצביע" למטה בשכבה העליונה).
שכבת הביניים היא של Mg(OH)2 הקרויה "שכבת הברוסיט" משום ששכבות של Mg(OH)2 מצויות גם במינרל ברוסיט.
השכבות לא נערמות בצורה מושלמת והתוצאה היא לוחיות מעוותות.
המינרל מופיע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או בצורת סיבים, לוחיות או קשקשי דגים (כמו נציץ).
לאנטיגוריט יש פצילות מושלמת בכיוון אחד ({001}), ופצילות שאובחנה בשני כיוונים נוספים ({100} ו־{010}).
לחלק מהלוחיות המתקלפות מהמינרל יש תצורה מלבנית בשל הפצילות.
הקשיות של המינרל נמוכה, 4-3.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.54 גרם לסמ"ק.
צבעו וצורתו דומים מאוד לאלו של מינרלים אחרים בקבוצת הסרפנטין (למעט כריזוטיל המופיע בתצורת סיבים ובגוון זהוב) ונדרשת בדיקה במעבדה בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן על מנת להבדיל ביניהם.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי.
מקדמי השבירה של האנטיגוריט הם: nα=1.555-1.567, nβ=1.56-1.573 ו-nγ=1.56-1.573. השקיפות של גבישי האנטיגוריט נעה משקיפות מלאה דרך שקיפות למחצה ועד אטומה, צבעם בדרך כלל הוא בגוונים של ירוק, ירוק-כחול, חום, אפור, אפור כחלחל ושחור.
בשקף מנוסר האנטיגוריט חסר צבע עד ירוק חיוור.
הברק של האנטיגוריט הוא זגוגי, שמנוני, משיי או אדמתי, והנפיצה שלו חלשה.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1840 במחשוף של סרפטיניט על הגבול שבין שווייץ לאיטליה ולכן יש שני מקומות לגביהם נטען כי המינרל נתגלה בהם לראשונה: באזור גייספפד (Geisspfad) בעמק בין (Binn) שבקנטון ואלה שבשווייץ מצד אחד, ובעמק אנטיגוריו (Valle Antigorio), חלק מעמק אוסולה (Valle Ossola) בפרובינציה ורבנו-קוסיו-אוסולה (Verbano-Cusio-Ossola) שבמחוז פיימונטה שבאיטליה.
המינרל קרוי על שם עמק אנטיגוריו, על שם המקום באיטליה בו נתגלה לראשונה.
הדוגמית הראשונה של המינרל שנתגלתה בשווייץ יחד עם אוליבין בתוך סרפטיניט מצויה כיום במכון הטכנולוגי של ציריך.
שני סוגים שקופים למחצה של אנטיגוריט, בואניט וויליאמסיט מוערכים על ידי אומנים ואספנים ומכונים "סרפנטין אציל" או "סרפנטין יקר ערך", והם מצויים בשימוש נרחב כאבני חן ובעבודות גילוף.
השימוש בסרפנטין למטרה זו, בעיקר לפיסול החל עוד בתקופת הפרעונים.
בואניט הוא סרפנטין קשה במיוחד (5.5 בסולם מוס) בצבע ירוק בהיר עד ירוק כהה בגוון התפוח, ולעיתים קרובות מנומר בכתמים לבנים מעורפלים ועורקים כהים.
זהו הסרפנטין הנפוץ ביותר בגילוף ובתכשיטים.
לעיתים מכנים בואניט צהוב בשם רטינליט.
המאורים בניו זילנד נהג לגלף חפצים יפהפיים מבואניט מקומי שלו נהגו לקרוא "טאנגיווי" (tangiwai), כלומר דמעות.
החפץ הידוע הגדול ביותר שגולף מבואניט שגודלו 35 ס"מ מצוי במוזיאון הלאומי של סין.
לעיתים קרובות כשצובעים את האבן היא יכולה לחקות ירקן.
לחומר זה נוהגים לקרוא בשמות מטעים כמו "ירקן קוריאני", "ירקן סוג'ואו", "ירקן שטיריה" ו"ירקן חדש".
אף על פי שבואניט אינו סוג מוכר רשמית הוא הוכרז כמינרל מדינתי רשמי של מדינת רוד איילנד, זהו גם המקום בו נמצא סוג זה לראשונה.
קבושון (ליטוש אבן חן בצורה מעוגלת) של באוניט היווה חלק מ"סיכת מורשת המינרלים שלנו" שהוענקה לגברת הראשונה ליידי בירד ג'ונסון ב-1967.
בנוסף לרוד איילנד וניו זילנד קיימים מקורות נוספות לבואניט: אזור סוג'ואו בסין (ומכאן הכינוי "ירקן סוג'ואו") ודרום אפריקה, שם נתגלה מרבץ גדול ב-1989. ביקוש נמוך ועקב כך מחירים נמוכים הפכו את כריית המינרל לבלתי כלכלית.
הכינוי בואניט ניתן לסוג זה של אנטיגוריט על ידי המינרלוג האמריקני ג'יימס דנה (James Dwight Dana) ב-1850 לכבודו של הכימאי והרופא האמריקני ג'ורג' בואן (Ggeorge Thomas Bowen 1828-1803) שביצע אנליזה למינרל שנתגלה ברוד איילנד ב-1822.
לוויליאמסיט גוון ירוק-נפט שבו משובצים לעיתים קרובות גבישים של כרומיט או מגנטיט.
את הוויליאמסיט, הדומה במידת מה לירקן משובח, נוהגים לחתוך לקבושונים או לחרוזים.
אבן זו מצויה בעיקר במרילנד ובפנסילבניה שבארצות הברית.
אַנטיגוֹריט נוצר בדרך כלל כתוצאה מהתמרה של סלעים אולטרה-מאפיים (עשירים בברזל ובמגנזיום), התמרה שתוצאתה יצירת סלעים עשירים בסרפטנטין המכונים סרפטיניטים.
כשהתמרה זו מתבצעת בעומק של כ-60 קילומטרים מתחת לפני השטח נוצר אנטיגוריט היציב בטמפרטורות גבוהות מעל ל-600°C.
בניגוד לו, הליזרדיט והכריזוֹטיל נוצרים בדרך כלל קרוב לפני השטח ומתפרקים בטמפרטורות נמוכות יחסית, כנראה פחות מ-400°C.
דגימות של הקרום הימי ומחלקה העליון של המעטפת שמתחת לאוקיינוסים מראות שסלעים אולטרה-מאפיים שם מכילים כמויות גדולות של סרפנטין.
אנטיגוריט כולל בהרכבו מים, כ-13% ממשקלו.
מכאן שייתכן שלאנטיגוריט תפקיד חשוב בהולכת מים לתוך כדור הארץ באזורי הפחתה ועקב אידוי המים נוצרת המאגמה הבונה את "קשת האיים" (מונח המתאר איים הנוצרים בקשת במקביל ליבשת, לדוגמה יפן), וחלק מהמים מולכים אף לעומק רב יותר.
אנטיגוריט נוצר גם בהתמרת מגע של דולומיט צורני עם סילים של דיאבז.
אנטיגואה וברבודה השתתפה פעם אחת בלבד ב בלונדון (2012).
במשחקי החורף לא נטלה אנטיגואה וברבודה חלק מעולם.
האתלט היחידי אותו שלחה המדינה למשחקים שנערכו בלונדון בשנת 2012 היה האצן ג'מול פילגרים.
פילגרים היה ספורטאי בעל שאיפות אולימפיות אולם תאונת דרכים בה היה מעורב בשנת 2009 שאילצה לקטוע את רגלו הימנית מעל הברך גדעה את החלום.
ב-15 במרץ 2012 הקימה המדינה ועד פאראלימפי במטרה אחת בלבד - לשלוח את פילגרים להתחרות במשחקים הפאראלימפיים.
המחזה אנטיגונה פרי עטו של ז'אן אנוי הוא טרגדיה בהשפעת המיתולוגיה היוונית ומחזה באותו שם (אנטיגונה מאת סוֹפוֹקְלֵס) מהמאה ה-5 לפנה"ס.
באנגלית נוהגים להבדיל אותו מקודמו בביטוי המחזה בצורתו הצרפתית המקורית, on-tee-GONE.
המחזה נכשל בתחילה, אף ברבות הימים הפך להצלחתו הגדולה ביותר של אנווי.
העלילה דומה מאוד לזו שבמחזה המקורי של סופוקלס, למעט שלושה שינויים: נוספה האומנת שמגדלת את הבנות והושמטו פרשת תריסיאס ופרשת חרטתו של קריאון.
המחזה הועלה לראשונה בפריז בתיאטר דה ל'אטליה, ב-6 בפברואר 1944, במהלך הכיבוש הנאצי, והופק תחת הצנזורה הנאצית.
המחזה מציג עמדה דו-משמעית בנוגע לדחיית סמכות (אותה מבטאת אנטיגונה) וקבלתה (אותה מבטא קריאון).
ניתן להבחין בבירור בהקבלה לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
השחקנית קתרין קורנל הפיקה וכיכבה בהפקת 1946 של התיאטרון הלאומי בוושינגטון די.
סר סדריק הרדוויק גילם את דמותו של המלך קריאון, בהפקה שיחקו גם ברטה בלמור, וסלי אדי, רות מתסון, ג'ורג' מתיוס, אוליבר קליף, מרלון ברנדו (בתפקיד הרץ) ומייקל היגינס (בתפקיד שומר 3).
ההצגה בוימה בידי גאתרי מקלינטיק, בעלה של קתרין קורנל.
1. "אנטיגונה", תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 30 בדצמבר 1946
יוצרים: תרגום – נתן אלתרמן, בימוי – יוסף מילוא, הצייר – מרסל ינקו.
שחקנים: המקהלה– קרני ברטוב-גוטמן, קריאון – אברהם בן-יוסף, המון – יוסף סוקניק, אנטיגונה – ימימה פטובסקי, איסמנה – חנה סוקניק, האומנת – רוזה ליכטנשטיין, זקיף יונס – נתן כוגן, זקיפי המשמר – חיים פולני ומאיר יוניש, הרץ – א.
בן-צבי, הפג' – אסתר מרגלית.
2. "אנטיגונה", תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 24 בספטמבר 1997
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי – גדליה בסר, תפאורה - אבי שכוי, תלבושות - עינת קוש, מוזיקה - עודד זהבי, תאורה - אמיר ברנר.
שחקנים: אנטיגונה - נעמי פרומוביץ', קריאון - דורון תבורי, עליזה רוזן, המקהלה - בסאם זועמוט, ז'ונאס - אריה צ'רנר, איסמנה - תמרה דיין, ניר רון, יורם יוספסברג, המלכה - קטיה זימבריס.
ילדים: איל גביש/תום אוחיון, אלכס ליסון.
3. "אנטיגונה", תיאטרון אנסמבל הרצליה, הצגת בכורה: 8 ביוני 2002
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי – גדליה בסר, תפאורה - אבי שכוי, מוזיקה – עודד זהבי, תלבושות - עינת ניר, תאורה - עמיר ברנר.
משתתפים: משתתפים: קריאון – יוסף אבו ורדה, אנטיגונה – קלרה ח'ורי, אמנון פישר, השומר - דרור ססובר, גדליה בסר, סלווה נקרה חדד, פלורנס בלוך, נינה קוטלר, עידן אמר, רמי דנון, רונן חיים, חליל יצחק, אורי יבור.
4. "אנטי", תיאטרון גשר, הצגת בכורה: ינואר 2013
יוצרים: תרגום – רועי חן, בימוי - יבגני אריה, תפאורה ותלבושות – מיכאל קרמנקו, מוזיקה – אבי בנימין, תאורה - איגור קפוסטין.
שחקנים: אנטיגונה – רות רסיוק, קריאון – שמואל וילוז'ני/מיקי לאון, מקהלה - ישראל (סשה) דמידוב, האומנת – ליליאן רות חיילובסקי, היימון – הנרי דוד, איסמנה – קארין סרויה, שומר 1 - שיר שנער, שומר 2 - מיכאל ריבקין, שומר 3 - אלכסנדר טורופובסקי, מזכירת המלך קריאון - בר שדה.
פמליית המלך קריאון - ויטלי פוקס, גור קורן, דוד זיסלסון, פאולו אדוארדו מואורה.
ילדים: פיליפ דולב, יובל קרוצ'נצקי, עדן גרינברג, אבישי בוקיש.
נגנים: כלי הקשה - אורי יניב, טרומבון - יאיר סלוצקי, ירון אוזנה, גיטרה - איליה מיחכיך.
5. "אנטיגונה", תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 29 ביולי 2024
יוצרים: תרגום - רועי חן, בימוי - יאיר שרמן
שחקנים: קריאון - ששון גבאי, אנטיגונה - ליהי קורנובסקי, יורם טולדנו, קרן צור, תום חגי, ערן שראל, אורה מאירסון, גיא תור, יגאל ויאדר, יגאל רזון.
אנטיגונה הייתה נסיכה יוונית, בתה של ברניקי הראשונה ואשתו של פירוס.
תאריך הלידה של אנטיגונה אינו ידוע, אולם ברי שהיא נולדה לפני שנת 317 לפנה"ס.
אביה היה מצביא בשם פיליפוס, ששרת בצבאו של אלכסנדר הגדול.
היה לה אח גדול בשם מגאס ואחות קטנה בשם תיאוקסנה.
בשנת 318 לפנה"ס, מת אביה, ואמה ברניקי נסעה למצרים ביחד עם שלושת ילדיה כדי לשמש כבת לוויה לקרובת משפחתה אורידיקה בתו של אנטיפטרוס, שהייתה אשתו של תלמי הראשון.
תלמי התאהב בברניקי ונשא אותה לאישה בשנת 316/317 לפנה"ס.
תלמי אימץ את בניה של ברניקי, וכך הפכה אנטיגונה לנסיכה מצרית.
בשנת 300 או 299 לפנה"ס, הגיע למצרים פירוס הראשון נסיך אפירוס, כבן ערובה מטעם דמטריוס פוליורקטס מלך מוקדון.
פירוס מאוד מצא חן בעיני תלמי, והוא החליט להשיא לו את אנטיגונה.
עבור שניהם היו אלו נישואים ראשונים.
הודות לקשריו עם תלמי, הצליח פירוס להשיג די כסף וחיילים כדי לכבוש מחדש את ממלכתו - ממלכת אפירוס.
אנטיגונה הפכה איפוא למלכת אפירוס.
טיב יחסיה עם פירוס אינו ידוע.
היא ילדה לו בת בשם אולימפיאס השנייה, ומאוחר יותר בן בשם תלמי.
ההערכה היא שמתה בלידתו של תלמי, בשנת 295 לפנה"ס.
לאחר מותה נישא פירוס ללאנאסה מסיציליה, שילדה לו את אלכסנדר והלנוס.
אנטיגונוס השני (ביוונית עתיקה: Ἀντίγονος B΄; 319 לפנה"ס, תסליה - 239 לפנה"ס, מוקדון) אשר כונה "גונאטס" (Γονατᾶς - "ברך") היה מלך מוקדון בין השנים 277 לפנה"ס-274 לפנה"ס ופעם נוספת בין 272 לפנה"ס-239 לפנה"ס.
הוא בנו של דמטריוס פוליורקטס ואביו של דמטריוס השני איטוליקוס, והעניק למוקדון שקט ויציבות לאחר תקופה ארוכה של אנרכיה וכאוס.
אנטיגונוס נולד בסביבות שנת 319 לפנה"ס בעיר גונוי שבתסליה, בן לשושלת האנטיגונידית.
אביו היה דמטריוס פוליורקטס, בנו של הדיאדוך אנטיגונוס מונופתלמוס.
אמו הייתה פילה, בת אנטיפטרוס.
הייתה לו אחות בשם סטרטוניקה, שנישאה לסלאוקוס הראשון ומאוחר יותר לבנו אנטיוכוס הראשון.
בשנת 301 לפנה"ס התרחש קרב איפסוס שהסתיים במותו של אנטיגונוס מונופתלמוס ובחלוקת האימפריה שלו בידי אויביו.
דמטריוס פוליורקטס, אביו של אנטיגונוס השני, נמלט משדה הקרב יחד עם 9,000 חיילים.
אנטיגונוס בן ה-18 התלווה אליו.
עד מהרה הצליח דמטריוס להשתלט מחדש על אתונה, ובהמשך כבש את כס מוקדון מידי אלכסנדר החמישי.
אנטיגונוס היה למעשה בן דודו של אלכסנדר, שכן אלכסנדר היה בנו של קסנדרוס אחיה של פילה, אמו של אנטיגונוס.
הקשר שלו לשתי שושלות המלוכה, האנטיגונידית והאנטיפטרידית, סייע מעט להרגעת תומכי משפחת אלכסנדר.
בשנת 292 לפנה"ס כאשר היה בן 28, מונה בידי אביו למושל בויאוטיה.
לא עבר זמן והבויאוטים, בתמיכת פירוס מלך אפירוס פתחו במרד.
אנטיגונוס דיכא את המרד בהצלחה, והטיל מצור על העיר הבויאוטית תבאי.
בהמשך חזר דמטריוס לזירה, ופירוס מיהר לסוב על עקביו.
דמטריוס הפנה את חייליו כדי לעזור לבנו אנטיגונוס במצור על תבאי.
ההיסטוריון פלוטרכוס כותב שהחיילים המוקדונים התקדמו אל העיר בכבדות רבה, התבאים התגוננו באומץ וקטלו בהם קטל רב.
אנטיגונוס לא היה מסוגל לשאת זאת ושאל את דמטריוס: "מדוע אבי, אנו מאפשרים לחיים הללו להיות מבוזבזים ללא כל צורך?" דמטריוס התרגז והשיב: "מדוע אתה מוטרד בשל כך, האם המתים דורשים מזון?".
עם זאת, בעיני דמטריוס כיבוש יוון היה רק קרש קפיצה להקמת אימפריה שתהיה שווה בגודלה לממלכתו של אלכסנדר הגדול.
באביב 288 לפנה"ס התאחדו נגדו פירוס, ליסימכוס, תלמי הראשון וסלאוקוס הראשון.
עד מהרה התפוררה האימפריה של דמטריוס.
תלמי הופיע עם צי בחופי יוון, בעוד ליסימכוס תקף את מוקדון ממזרח ופירוס ממערב.
דמטריוס הבין עד מהרה שאין לו סיכוי מול הקואליציה שכנגדו, והחליט להפתיע את האויב בצעד לא צפוי.
הוא פלש לממלכתו של ליסימכוס עם 11,000 חיילים.
בינתיים שימש אנטיגונוס כמושל מה שנותר בידיהם ביוון.
פירוס פלש לתסליה, ואנטיגונוס הגן עליה בצורה נואשת.
עם זאת, בתמיכתו של ליסימכוס הצליח פירוס עד מהרה לדחוק את אנטיגונוס מכל תסליה, והוא נאלץ להתבצר בעיר דמטריאס.
למזלו, בגד ליסימכוס בפירוס ותקף את נחלותיו של זה במוקדון.
בלית ברירה כרת פירוס ברית עם אנטיגונוס, ושניהם סייעו זה לזה.
עם זאת, ליסימכוס הביס את פירוס שנאלץ לסגת חזרה לממלכתו המקורית - אפירוס, וליסימכוס הוכתר כמלך מוקדון.
בשנת 285 לפנה"ס נפל דמטריוס בשבי סלאוקוס, שהתייחס אליו באצילות יחסית.
דמטריוס כתב לאנטיגונוס והורה לו להתעלם מכאן ולהבא מכל המכתבים הנשלחים אליו בשמו ולהתייחס אליו כאל מת.
עם זאת, אנטיגונוס, שהיה בן נאמן, לא היה מסוגל לסבול זאת, והציע הכל לסלאוקוס: נכסים, מה שנותר בידיו מיוון, וכן את עצמו כבן ערובה במקום אביו, אך סלאוקוס התעלם מהצעותיו.
בשנת 283 לפנה"ס מת דמטריוס בשבי, וסלאוקוס שרף את גופתו בטקס מכובד.
הוא הציע לאנטיגונוס את האפר כדי שיביא אותו לקבורה, ואנטיגונוס יצא עם צי שלם כדי להביא אותו.
האפר הונח בתוך כד מזהב, והערים שעבר בהן בדרך חלקן קישטו את הכד בזרים ואחרות שלחו גברים בלבוש אבלות כדי שישתתפו בקבורה.
נגן החליל הטוב ביותר באותה תקופה ישב ליד הכד וליווה את החותרים במנגינות נוגות.
ההמונים שחיכו על החוף בדמטריאס נזדעזעו כשראו את אנטיגונוס עצמו עומד ובוכה מעל לכד.
האפר נטמן בדמטריאס, העיר שאותה ייסד דמטריוס ונקראה על שמו.
נראה שלאחר מות אביו הכריז על עצמו אנטיגונוס כמלך מוקדון, עם זאת מרבית הארץ עוד נשלטה בידי ליסימכוס, ואנטיגונוס לא היה אלא תובע לכתר בלבד.
בשנת 282 לפנה"ס פרצה מלחמה בין סלאוקוס לליסימכוס.
ליסימכוס פלש לממלכתו של סלאוקוס, אולם סלאוקוס הביס אותו בשנה הבאה בקרב קורופדיום.
סלאוקוס סיפח את הממלכה המובסת, ובין היתר הכריז על עצמו כמלך מוקדון.
עם זאת, מלכותו לא ארכה זמן רב, ועד מהרה הוא נרצח בידי הנסיך המצרי תלמי קראונוס.
המאורעות הדליקו תקווה חדשה בלבו של אנטיגונוס להחזיר לעצמו את ממלכתו של אביו.
הוא הפליג עם כל ציו וכל צבאו (שלא היו גדולים מדי) מדמטריאס אל מוקדון בתקווה שתלמי עוד לא הצליח לבסס שם את מלכותו.
עם זאת, בתחילת שנת 280 לפנה"ס הובס הצי שלו בקרב ימי נגד תלמי.
התבוסה הכואבת עוררה גל של התקוממויות נגד חילות המצב שנותרו לו ברחבי יוון ותסליה.
אראוס הראשון מלך ספרטה ראה בכך הזדמנות להחזיר לספרטה את העוצמה שאבדה לה עוד בשלהי התקופה הקלאסית.
יוזמתו נכשלה, אולם אנטיגונוס שלט כעת בצורה מלאה רק בדמטריאס, קורינתוס, פיריאוס וחלקיס.
אף על פי שחיל מצב שלו שהה באתונה, שלטונו שם היה כה שברירי עד שבאגורה של העיר הוצב ללא בושה פסל של הנואם האנטי-מוקדוני הידוע דמוסתנס.
בחורף 279 לפנה"ס שטף את הבלקן גל של גאלים מהצפון.
תלמי נהרג בקרב נגדם, ואחיו מלאגרוס הוכתר כמלך במקומו.
מלאגרוס לא שרד במלכותו זמן רב, ואנטיפטרוס השני הוכתר כמלך במקומו.
גם אנטיפטרוס הודח, והמצביא סוסתיניס תפס את הפיקוד על הצבא המוקדוני ולמעשה על הממלכה כולה, אך סירב להצעות להכתירו כמלך בצורה רשמית.
בשנת 278 לפנה"ס פלשו 20,000 גאלים בפיקודו של קאראטריוס לתראקיה.
אנטיגונוס פלש גם הוא לתראקיה באותה תקופה בתקווה למצוא בה ראש גשר לפלישה למוקדון, והערים היווניות שהותקפו בידי הגאלים ביקשו ממנו עזרה.
אנטיגונוס לא סירב להזדמנות להגדיל את כוחו ושמו הטוב, והביס את הגאלים בקרב ליד ליסימכיה.
ניצחון זה הוכיח שאנטיגונוס הוא הכוח המאורגן היחיד במוקדון וביוון.
אותה שנה מת סוסתיניס, מה שהותיר את אנטיגונוס כתובע הרציני היחיד לכס מוקדון, פרט לפירוס ששהה בסיציליה.
בשנת 277 לפנה"ס הוא הוכתר כמלך.
אנטיגונוס חיזק את מעמדו על ידי כריתת ברית עם גיסו אנטיוכוס הראשון מלך הממלכה הסלאוקית.
בכריתת ברית זו הם סיימו למעשה יריבות היסטורית בין בית סלאוקוס לשושלת האנטיגונידית, וקבעו את צביונה של הפוליטיקה ההלניסטית למשך שני רבות.
הברית חוזקה בנישואים עת נישא אנטיגונוס לפילה, שהייתה למעשה אחייניתו.
אנטיגונוס למד להשתמש בגאלים כשכירי חרב, והם התגלו כזולים בהרבה על פני שכירי חרב יוונים ממוצעים.
בעזרתם של אלו, הוא הצליח לדחוק את רגליהם של כל התובעים לכתר, מה שהביא אותו בהתנגשות עם הפוליס שבתחומי שליטתו.
מרביתם סופחו לממלכתו לאחר משא ומתן, ורק קסנדריה נכבשה לאחר מצור ארוך שנמשך עשרה חודשים.
בשנת 275 לפנה"ס העתיק אנטיגונוס את בירתו מעירו של אביו, דמטריאס, אל הבירה המוקדונית העתיקה פלה.
כמלך, הוא ניסה לשקם את יוקרתה האבודה של מוקדון.
הוא הטיל מיסים על הקרקע, כמו גם מסי נמל וגבולות.
המלחמות הממושכות שעברה הארץ, הותירו אזורים שלמים ריקים מאדם.
אנטיגונוס לא היסס להחכיר קרקעות אלו לגאלים ואילירים.
הוא ריכז בידיו את הזכות לטביעת מטבעות, והערים היווניות שבעבר הייתה לה זכות לטבוע מטבעות משל עצמן, איבדו אותה.
הוא הציב נציבים מטעמו בכל עיר ועיר, והחזיק דרך קבע צבא שכירים שלא עלה על כמה אלפים.
כמו כן ייסד מספר ערים חדשות, וקרא להן "אנטיגוניאה" על שמו.
אותה שנה הגיעה אליו בקשה מפירוס, שהיה שקוע במלחמה ממושכת באיטליה נגד קואליציה שכללה את המעצמות הרפובליקה הרומית וקרתגו.
פירוס הבין שלא יוכל להחזיק זמן רב בעוד הצבא הרומי שוחק אותו והצי הקרתגי סוגר עליו בים, וביקש עזרה ממוקדון.
אנטיגונוס סירב להסתבך במלחמה נוספת.
בלית ברירה פירוס שב לממלכתו עם כוח גדול באופן מחשיד שכלל 8,500 איש.
תלמי השני מלך מצרים, שש על ההזדמנות לערער את ממלכת מוקדון, ושיחד את פירוס כדי שיתקוף את אנטיגונוס.
פירוס פלש למוקדון, ונפגש עם צבאו של אנטיגונוס בקרב הנהר אאוס.
במהלך קרב התרחש ירוע מעניין כאשר דווקא שכירי החרב הגאלים לחמו עד האיש האחרון, בעוד לוחמי הפלנקס המוקדונים ערקו בהמוניהם אל פירוס.
אנטיגונוס המובס נמלט אל סלוניקי עם קומץ נאמנים, וניהל משם מלחמה אבודה נגד פירוס.
בשנת 274 לפנה"ס הוכתר פירוס כמלך מוקדון.
למזלו, פירוס החליט לנטוש את מוקדון ולהשקיע בפלופונסוס.
הוא הטיל מצור על ספרטה, ובמהלכו גילה אנטיגונוס אבירות ושלח גיס שכירים לעזרת ספרטה, האויבת הוותיקה שלו.
המצור על ספרטה התברר ככישלון מוחלט, ואנטיגונוס מיהר לנצל את הסחת הדעת כדי לכבוש חזרה את כל מוקדון.
בהמשך הוא אף נע אל ארגוס לבקשת ראש הסיעה הפרו-מוקדונית בעיר, אולם אז גילה שגם פירוס הגיע לשם, בהזמנת ראש הסיעה השנייה.
שתי הסיעות הגיעו לתמימות דעים, והסכימו ששום תועלת לא תצמח עם העיר תהפוך לעיי חורבות בקרב בין המלכים.
שליחיהם השיגו הבטחה חגיגית הן מאנטיגונוס והן מפירוס, שהעיר לא תותקף.
עם זאת, פירוס לא הקפיד על קיום ההבטחה, וחדר לעיר עם לילה.
בקרב רחוב שהתפתח, פירוס נהרג.
על פי המסופר, אחד מבניו של אנטיגונוס, אלקיונאוס, כרת את הראש מגופתו של פירוס והשליך אותו לרגליו של אנטיגנוס.
אנטיגונוס הזדעזע ממעשהו של בנו, כינה אותו ברברי ופרץ בבכי.
לטענת פלוטרכוס, גורלו של פירוס הזכיר לאנטיגונוס את גורלו של אביו, שידע עליות ומורדות.
לאחר מכן אלקיונאוס מצא את הלנוס, בנו של פירוס, והביא אותו לפני אביו.
אנטיגונוס הצהיר שהמעשה הזה טוב יותר ממעשהו הקודם, והוא הלביש את הלנוס בבגדים מכובדים והחזיר אותו לאפירוס.
בשנת 272 לפנה"ס יכל אנטיגונוס להכריז על עצמו מחדש כמלך מוקדון.
כעת משהשיג את השלום המיוחל, הוא נפנה לפתח את ארצו.
הוא השקיע רבות בפיתוח מכרות הברזל העופרת והכסף, וכן ניצל את יערותיה הנרחבים של מוקדון לצורך בניין צי מלחמתי גדול.
עם זאת הוא נאלץ להחזיק חיל מצב קבוע של שכירים על הגבול עם הארצות הצפוניות.
הוצאות אלו, גרמו לכך שחצר המלכות ש אנטיגונוס בפלה הייתה פשוטה וצנועה בהרבה מאשר חצרות המלכות באלכסנדריה ואנטיוכיה.
אף על פי שהוא נודע כמלך מתון יחסית, שבניגוד לקודמיו לא שלט בפולייס ביוון באמצעות שכירי חרבו, הרי שבערים רבות התעוררה התקווה להחזיר את הכוח בבלקן לידיים יווניות ולא מוקדוניות.
הנואם והמצביא האתונאי כרמונידס פתח במסע תעמולה אנטי-מוקדוני ברחבי יוון, ובסתיו 268 לפנה"ס הוכרזה סופית ברית צבאית של אתונה, ספרטה ומצרים נגד מוקדון.
מעשי האיבה החלו כבר באביב של שנת 267 לפנה"ס, והמלחמה זכתה לכינוי "המלחמה הכרמונידית".
עד מהרה הופיע בחופי אטיקה צי מצרי בפיקוד פטרוקלוס, אולם הוא היה מוגבל ביכולותיו.
אנטיגונוס ניתח את המצב במהירות, וניצל היטב את יתרונותיו.
צבאותיו נעלו בפלופונסוס את הצבא הספרטני, והמלך אראוס הראשון שהיה אחד מעמודי התווך של הקואליציה האנטי-מוקדונית, נהרג בקרב.
הצי המצרי הובס בקרב ימי, והיות שהצי האתונאי היה קטן וחלש ולספרטה לא היה צי, הצי המוקדוני שלט למעשה בימים.
כמו כן אנטיוכוס השני פתח במתקפה על מצרים, בעידודו של אנטיגונוס.
בנו של פירוס, אלכסנדר השני, מלך אפירוס אמנם הפר את בריתו עם אנטיגונוס ופלש שוב למוקדון, אולם אנטיגונוס הביס אותו והוא הודח ממלכותו בידי בני עמו.
כך יצא שעיקר נטל המלחמה נפל על כתפיה של אתונה.
הכוחות המצריים המעטים שכן הצליחו לנחות בחופי אטיקה הופנו להגנת המשאבים הקיימים ולא נוצלו להרחבת הפעילות מעבר לגבולות אטיקה.
חילותיו של אנטיגונוס חנקו לאט לאט את ההתנגדות האתונאית ולאחר תבוסת הצי המצרי לא נותרה להם ברירה, אלא להיכנע.
כרמונידס ברח למצרים ואילו באתונה עצמה הוקם משטר ידידותי למוקדון.
מציתי המלחמה נענשו וחלקם הוצאו להורג.
לאחר שהושג השלום במלכותו, הפך אנטיגונוס לפטרון תרבות במלוא מובן המילה.
חוג המשכילים והמלומדים בצרו שבפלה הלך והתרחב, והוא התייחד בכך שאנטיגונוס היה מיודד עם מרבית חבריו, והיה מעורב בהם אישית ואינטלקטואלית.
בין תושבי הקבע בחצרו נמנו ההיסטוריון הירונימוס מקארדיה, שהיה ידיד קרוב של אנטיגונוס, וכן המשורר אראטוס, שהוזמן לפלה לרגל חתונתו של אנטיגונוס עם פילה בת סלאוקוס, וחיבר לכבוד המאורע המנון לאל הנערץ על אנטיגונוס, פאן.
במשך הזמן נקשרה ידידות אמיצה בין השניים, ואראטוס תמיד ראה בפלה את ביתו.
אנטיגונוס גם גילה התעניינות רבה באסכולה הסטואית ועמד בקשר הדוק עם הפילוסוף זנון מקיטיון ששלח אליו כמה מתלמידיו.
אנטיגונוס מינה כמושל יוון את אחיו למחצה קרטרוס.
קרטרוס שמר על נאמנות לאנטיגונוס כל חייו, אולם לאחר מותו תפס את השלטון בנו אלכסנדר, שבשנת 249 לפנה"ס מרד באנטיגונוס, ייתכן שבתמיכת מצרים.
המרד היה אסון מדיני כבד לאנטיגונוס: שני חילות מצב חשובים האחד בכלקיס והשני בקורנתוס, שבה קבע אלכסנדר את מושבו, עברו לצדו של אלכסנדר, אם כי חיל המצב בפיראוס שמר על נאמנות לאנטיגונוס.
אלכסנדר מיהר לנצל את שעת הכושר ופתח במסע תעמולה נמרץ במסגרתו אף הסיג חילות מצב מכמה ערים.
לאחר מכן, פתח במסע מלחמה ביוון עצמה ותקף את ארגוס ואת אתונה.
כישלונו של אנטיגונוס להגן על החזקותיו, שהיה עסוק במלחמה הסורית השלישית (246 לפנה"ס - 241 לפנה"ס) לצדה של הממלכה הסלאוקית נגד מצרים, ערערה את אחיזתו ביוון.
עם זאת, בהדרגה איבד את אלכסנדר את הערים ששלט בהן ובסופו של דבר נותרה בידו קורינתוס בלבד.
בשנת 245 לפנה"ס, מת אלכסנדר (ייתכן שהורעל), ואנטיגונוס הציע לאלמנתו ניקאה להינשא לבנו דמטריוס.
ניקאה קיבלה את ההצעה, והנישואים חיזקו את מעמדה ואת מעמד אנטיגונוס כאחד.
בליגה האכאית חששו מאוד מפני ההתעצמות המוקדונית, וסטרטגוס הליגה אראטוס מסיקיון, הוביל התקפת לילה נועזת שבסופה נפלה קורינתוס בידי האכאים.
ההצלחות האכאיות עוררו את חששם של אנטיגונוס והליגה האיטולית כאחד, והללו כרתו ברית ביניהם במטרה לבלום את ההתפשטות האכאית.
עם זאת, ארטוס פירש את הברית כניסיון למחוק כליל את הליגה האכאית.
בשנת 239 לפנה"ס נסוגו האיטולים מהברית עם מוקדון, וכרתו ברית עם האכאים.
באותה שנה מת אנטיגונוס בגיל 80, והוריש את המלוכה לבנו דמטריוס השני, אשר נתכנה "איטוליקוס" בשל ניצחונותיו הרבים על הליגה האיטולית.
אנטיגונוס השלישי (ביוונית עתיקה: Αντίγονος Γ΄; 263 - 221 לפנה"ס), אשר כונה "דוסון" (Δώσων - "המבטיח"), היה מלך מוקדון בין השנים 229 - 221 לפנה"ס.
הוא היה בנו של דמטריוס הנאה, וירש את המלוכה לאחר מות בן דודו, דמטריוס השני "איטוליקוס".
אנטיגונוס נולד בשנת 263 לפנה"ס.
הוא היה בנם של דמטריוס "הנאה" ושל אשתו הראשונה אולימפיאס, אצילה יוונית מהעיר לאריסה.
סבו היה דמטריוס פוליורקטס וסבתו הייתה פתולומאיס, בתו של תלמי הראשון מלך מצרים.
דודו היה אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון ודודתו הייתה סטרטוניקה מלכת הממלכה הסלאוקית.
היה לו אח בשם איכאקראטס, שהיה אביו של אנטיגונוס.
אביו מת בקירנה בסביבות שנת 250 לפנה"ס.
בשנת 229 לפנה"ס מת בן דודו דמטריוס השני איטוליקוס, מלך מוקדון, שהותיר מאחוריו ילד בן תשע בשם פיליפוס.
האצולה והצבא סברו שהמצב הפוליטי במוקדון תנודתי מדי בשביל שניתן יהיה להמתין עד שפיליפוס יתבגר, ולפיכך הוחלט למנות את אנטיגונוס, שהיה המועמד הפוטנציאלי היחיד, כעוצר הממלכה וכסטרטגוס.
אנטיגונוס אף נישא לאמו של פיליפוס, המכונה אצל אוסביוס כריסאיס (Chryseis), אולם מזוהה בידי חלק מהחוקרים עם פתיה, נסיכת אפירוס.
אנטיגונוס המשיך במפעלו של קודמו והביס את שבטי הדארדאנים והתסלים שתקפו את מוקדון מצפון.
לדברי יוסטינוס: "הוא לא רק שמר על כבודם של המוקדונים, אלא גם הוסיף לו".
אולם לאחר הניצחון, התעוררו חילוקי דעות בין האצולה המוקדונית, שרצתה להוסיף על סמכויותיו של אנטיגונוס ולמנותו כמלך לכל דבר, לבין מפקדי הצבא המוקדוני שרצו להגביל את סמכותו לתפקיד סטרטגוס בלבד.
מרד פרץ בעיר הבירה פלה וההמונים והצבא צרו על הארמון המלכותי.
אנטיגונוס בתגובה, יצא מהארמון וניצב מול המורדים לבדו, לא חמוש.
הוא השליך לכיוונם את סמלי המלכות שלו, וציווה עליהם למסור אותם לאדם אחר אשר בו יבחרו למלכם.
בתום דין ודברים סוער, הסכימו החיילים לקבל עליהם את אנטיגונוס כמלכם.
סביר להניח שפיליפוס מונה במקביל כיורש העצר שלו.
מיד עם עלותו לשלטון, נאלץ פיליפוס להתמודד עם החלטות קשות וגורליות.
פולייס רבות מרדו בשלטון המוקדוני והשיגו עצמאות, והרפובליקה הרומית תפסה מאחזים באיליריה.
למרבה ההפתעה, אנטיגונוס לא בחר לצאת כנגד הערים המורדות, ובמקום זה יצא למסע להרחבת שלטונה של מוקדון בים האגאי.
לא ברור כנגד איזו מעצמה כוון המסע, יש חוקרים המצביעים על מצרים התלמיית, בעוד אחרים סוברים שהוא כוון כנגד האימפריה הסלאוקית או פרגמון.
הוא הצליח להביא תחת מרותו חלק מקאריה, וכרת בריתות עם ערים שונות בכרתים וכן עם רודוס.
הצלחות אלו הצטיירו ביוון גופא כמרשימות למדי, והבהירו היטב ליוונים מי השליט האמיתי בארצם.
בשנת 228 לפנה"ס פרצה מלחמה בין ספרטה לבין הליגה האכאית.
אראטוס מסיקיון, מנהיג הליגה האכאית, שלח שליחים אל אנטיגונוס, שדרש בתמורה לתמיכתו במלחמה את קורינתוס, וכן ברית שברור מראש מי עומד להיות הצד המוביל בה.
אראטוס היסס להסכים, אולם לא זנח את המשא ומתן.
עם זאת, לאחר שנכשלו הניסיונות לפיוס עם ספרטה, נאלץ אראטוס להסכים לתנאיו של אנטיגונוס.
כך פרצה המלחמה המכונה "המלחמה הקלאומנית", על שם מלך ספרטה קלאומנס השלישי.
קלאומנס ניצל את חולשת הליגה והשתלט על כמה ערים בפלופונסוס, כמו ארגוס וערים נוספות, ואף הטיל מצור על קורינתוס.
עם זאת, בשנת 225 לפנה"ס, צבא מוקדוני גדול שמנה 21,300 חיילים ופרשים הגיע אל הפלופונסוס, ומצבו של קלאומנס הורע מיד.
ארגוס מרדה בספרטה וחברה למוקדון, וכמה ערים חשובות ובראשון קורינתוס עברו אף הן לידיים מוקדוניות.
ארעו, אמנם, מספר קרבות מקומיים בין המוקדונים לספרטנים, בעיקר באזור לאכיון, אך הצדדים לא הגיעו לכדי קרב הכרעה.
אנטיגונוס היה מודע היטב לכך שהאכאים נמצאים במצב נואש, וניצל זאת עד תום לטובתה של מוקדון.
הוא דרש לשחזר את הליגה הקורינתית שהקים בזמנו פיליפוס השני, מלך מוקדון.
אזורים שהיו כפופים למוקדון, כמו פוקיס ואחרים, שלחו נציגים לאייגיון, שם הייתה אמורה להיחתם הברית החדשה.
פרטי הברית לא השתמרו, אך נראה שאנטיגונוס ביקש בעיקר לפקח על מדיניות החוץ של הגופים היוונים השונים ולא להתערב בענייני הפנים או להטיל עליהם מיסים.
הברית הייתה חלשה והאכאים הסכימו לה בעיקר כדי לזכות בתמיכתו של אנטיגונוס נגד ספרטה.
בשנת 222 לפנה"ס החליט אנטיגונוס לסיים את המלחמה.
הוא גייס צבא גדול, ומנגד גם קלאומנס גייס צבא.
עם זאת, צבאו של קלאומנס הגיע לכל היותר לגודל של שני שלישים מהצבא המוקדוני.
קלאומנס העדיף לא להיפגש בקרב הכרעה, אולם ברגע גורלי זה מלך מצרים הפסיק את תמיכתו בו, והוא נפגש עם צבאו של אנטיגונוס בקרב סלאסיה, שנערך כ-16 ק"מ מצפון לספרטה.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לאנטיגונוס, וקלאומנס נמלט לאלכסנדריה.
אנטיגונוס גילה רחמים מפתיעים כלפי התושבים ולא התיר קטל וביזה.
הוא ביטל את כל הרפורמות הקלאומניות תוך שימוש בסיסמאות נבובות על להחזיר "על כנה את חוקת האבות".
חודש מוסד האפוראט שקלאומנס ביטל, אולם מוסד המלוכה בוטל וספרטה הפכה לרפובליקה אוליגרכית.
כמו כן, נציב מוקדוני הושאר בספרטה וספרטה הוחתמה על בריתות שונות שהכפיפו אותה למרותן של מוקדון ובעלות בריתה.
אנטיגונוס לא היה יכול להיות מאושר בניצחונו לאורך זמן.
האילירים תקפו את גבולו הצפוני והוא יצא למערכה נגדם.
במהלך הקרב הוא חלה קשה, ומת בשנה שלאחר מכן (221 לפנה"ס).
שנתו האחרונה עברה עליו בפעילות מצומצמת מאוד, שעיקרה שמירה על הקיים והעברת הכס בלא זעזועים מיותרים לידי פיליפוס הצעיר.
בצוואתו האחרונה, שאותה מסר בעל פה לפיליפוס, הוא הורה לו להתהלך בנעימות עם בעלי בריתו, ולהשתדל למושכם לנאמנות שברצון ולא להביאם בכפייה לציות וכניעה.
אנטיוכוס (ביוונית עתיקה: Ἀντίοχος; ?
- 406 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי, אשר התפרסם בשל פיקודו על הצי האתונאי בקרב נוטיון שבמהלכו מת.
הוא נזכר לראשונה בסיפור שמביא פלוטרכוס.
על פי הסיפור, אלקיביאדס נכנס פעם כדי לתרום למגבית כספים, ותוך כדי כך ברח ממנו עוף שליו מאולף שהחזיק אצלו.
אנטיוכוס רדף אחרי העוף והחזיר אותו לאלקיביאדס "וכך נעשה האיש חביב מאוד על אלקיביאדס".
תיאוריו אצל ההיסטוריונים העתיקים, לא מחמיאים כלל וכלל.
דיודורוס מכנה אותו "איש פזיז מטבעו", ופלוטרכוס כותב עליו: "איש זה יורד ים טוב היה, אבל קל דעת בשאר הדברים וגס רוח.
במהלך המלחמה הפלופונסית, אנטיוכוס היה אחד מקציניו של אלקיביאדס, שבשנת 406 לפנה"ס הטילו מצור על אפסוס, שם חנה הצי הספרטני בפיקוד ליסנדרוס.
עם זאת, בתקווה להשיג ממון שיעזור לו להגדיל את ציו, החליט אלקיביאדס לנטוש את המצור, ולסייע לתרסיבולוס לצור על פוקאיה.
אלקיביאדס מינה את אנטיוכוס כמחליפו, והשאיר עמו 80 טריארות, 10 יותר משהיו לליסנדרוס.
ההוראות של אלקיביאדס היו לא לפתוח בקרב בשום מחיר, אולם אנטיוכוס לא שעה להזהרות אלו, וניסה לגרור את ליסנדרוס לקרב.
אנטיוכוס לקח 10 טריארות "וחתר בשחצנות על פני מקום חניית האניות תוך לגלוג ושאון", תוך שהוא משמיע "דברי כיעור ותפלות".
ליסנדרוס שלח חלק מהטריארות שבפיקודו למרדף אחרי אנטיוכוס, אולם אז יצאו גם האתונאים לקרב וליסנדרוס מיהר ושלח את שאר הטריארות שלו.
בקרב הימי שהתפתח, נחל ליסנדרוס ניצחון.
בתחילה הטביע את ספינתו של אנטיוכוס והוציאו להורג, ולאחר מכן השתלט על שאר הצי האתונאי, שלא היה מוכן לקראת בואו של כוח רב כל כך.
אף שאבדותיהם של האתונאים הסתכמו ב-22 ספינות בסה"כ, הרי שהניצחון הספרטני השפיע עליהם קשות מבחינה מוראלית, ותרם להדחתו של אלקיביאדס מהפיקוד, למרות שבפועל לא הוא היה האשם אלא אנטיוכוס.
אנטיגואה וברבודה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מאנטיגואה וברבודה לא זכה במדליה אולימפית לנוער, והשתתפות ספורטאי הנוער היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של אנטיגואה וברבודה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה.
הישג השיא של המשלחת היה בגמר ריצת 100 מטר נערים בה סיימה במקום הרביעי.
ביתר התחרויות ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים.
גם המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג לא הגיעה להישגים משמעותיים.
המשלחת מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים, אתלטיקה, שחייה ושיט.
הישג השיא של המשלחה היה בגמר ריצת 100 מטר נערות בה סיימה במקום הרביעי.
יתר ספורטאי המשלחת, בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, סיימו במקומות האחרונים בתחרויות.
אנטיהיסטמין (או אנטיהיסטמינים, באנגלית: Antihistamines) הוא שם כולל לקבוצת תרופות המעכבת את פעילות ההיסטמין על ידי חסימת קולטני ההיסטמין בגוף.
השימוש באנטיהיסטמין נפוץ בעיקר לטיפול באלרגיה כטיפול קצר טווח, כמו הקלה על גודש באף והתעטשות עקב אלרגיה לקרדית האבק או לבעלי חיים.
השימוש הנפוץ בקרב האוכלוסייה במונח "אנטי-היסטמין" הוא לתיאור תרופות לטיפול באלרגיות.
רופאים ומדענים משתמשים במונח כדי לתאר סוג של תרופה המתנגדת לפעילות של קולטני היסטמין בגוף.
במובן הזה אנטיהיסטמינים מסווגים לפי קולטן ההיסטמין שאת פעולתו הם מעכבים.
קיימים ארבעה סוגי אנטי-היסטמינים, אך שניים מהם יותר נפוצים מהאחרים: אנטיהיסטמין-H1 ו-אנטיהיסטמין-H2. אנטיהיסטמינים המעכבים את פעולת היסטמין-H1 משמשים לטיפול תגובות אלרגיות באף (כגון גירוד, נזלת ועיטוש) וכן עבור נדודי שינה.
לעיתים הם משמשים גם לטיפול בסחרחורת הנגרמת על ידי בעיות באוזן תיכונה.
אנטיהיסטמינים המעכבים את פעולת היסטמין-H2 משמשים לטיפול בחומצת הקיבה (למשל כיב פפטי ורפלוקס קיבתי-ושטי).
תרופות אנטיהיסטמניות קיימות בשתי צורות עיקריות: תרופה סיסטמית שניתנת בכדור או זריקה וטיפול מקומי כמשחה או טיפות לעיניים או לאף.
שחרור היסטמין בגוף האדם קשור לתגובות אלרגיות הגורמות לתגובה דלקתית ולכיווץ רקמת שריר חלק, (רקמת שריר המצטיינת במבנה האחיד בציטופלזמה).
בנוסף כאשר הוא מופרש ונקלט בקולטני ההיסטמין H1 במוח, גוברת תחושת הנמרצות והאנרגטיות (תרופות מסוג אנטי-היסטמין עשויות לגרום לישנוניות מסיבה זו).
היסטמין נקלט בקולטני ההיסטמין (קולטנים אשר מותאמים למולקולת ההיסטמין), אשר מסווגים למספר משפחות:
H1- קישור היסטמין לקולטן זה גורם לתופעות התרחבות כלי הדם, כיווץ דרכי הנשימה בריאות כתוצאה מהתהדקות השריר החלק סביבם, הפעלת שריר חלק, הפרדת תאי אנדותל, סרפדת, כאבים וגירוד כתוצאה מעקיצת חרקים.
H2- קשור בעיקר לבקרה על ייצור חומצת הקיבה.
H3- גורם להפרשה מופחתת של המוליכים העצביים: היסטמין, אצטילכולין, נוראפינפרין וסרוטונין.
H4- מצוי על גבי אאזנופילים ונויטרופילים, גורם לכמוטקסיס (נדידת תאים) לאתר הדלקת ולביטוי מולקולות אדהזיה בכלי הדם באזור (קולטן זה עדיין לא נחקר דיו).
תרופות הדור הראשון של האנטיהיסטמין הפכו לזמינות ב-1930, ויועדו לטיפול באלרגיות בדרכי הנשימה.
המשך המחקר גילה שהן היו חוסמי היסטמין מסוג H1, והביא לפיתוח חוסמי H2, כשאנטיהיסטמינים של H1 השפיעו על האף ואנטיהיסטמינים של H2 השפיעו על הבטן.
המשך המחקר הוביל לפיתוח תרופות חוסמי קולטן H3, שמשפיעות גם על קולטן H4.