tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה התארגנה התנועה הריוויזיוניסטית להקמת הסתדרות ציונית נפרדת מההסתדרות הציונית העולמית, והוא נקרא להצטרף; זאב ז'בוטינסקי, כתב במברק למרכז הצה"ר בתל אביב (25.07.1935): "קובנה כותבת שהגאון זוסמנוביץ מסלבודקה, פסבדונים הירושלמי, הנמצא בירושלים אצל הרב אשר די ליאון, נוטה להשתתף ב-n.z.o [=נייע ציוניסטישע אורגניזאציע] והבטיח שבארץ יחליט.
רבי יוסף זוסמנוביץ חזר מירושלים לסלובודקה, אך מצב זה של קהילה מפולגת לא היה נוח לשני הצדדים, וכאשר נפטר רבה של וילקומיר, הרב אריה לייב רובין, הציע "הירושלמי" את מועמדותו, ונבחר לכהן כרבה של וילקומיר.
הרב זוסמנוביץ נספה בשואה יחד עם בני קהילת וילקומיר.
הרב מרדכי גיפטר שביקר אצלו בווילקומיר לפני המלחמה, מספר כי ראה אצלו מחברות חידושי תורה על כל מסכתות הש"ס, מלבד חיבוריו המוכרים על מסכת ראש השנה והלכות מאכלות אסורות.
ספרים אלו אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחיו, יעקב צבי די ליאון, נפטר בצעירותו; לימים, בתו של יעקב צבי, רבקה, נישאה לרב יוסף בא-גד.
אחותו, פועה מרים, נישאה לרב דוד יונגרייז שלימים היה רבה של העדה החרדית בירושלים.
אחותו שרה נישאה לרב מרדכי גימפל בארג שהיה מנהלה הרוחני של ישיבת שער השמים.
אחות נוספת נישאה למאיר הורביץ, בנו של הרב יוסף גרשון הורביץ רבה של שכונת מאה שערים.
גיסיו מצד אשתו היו ראשי ישיבת חברון: רבי משה פינקל, רבי אהרן כהן, רבי יחזקאל סרנא ורבי משה חברוני.
משפט ירושת משרה, בדיני ירושת משרה ורבנות, קובנה תרפ"ה
ולקר נולד בפולין ועלה לארץ ישראל.
ולקר עלה עם אשתו קלרה ושלושת בניו הצעירים, אחד מהם יצחק ולקר, בשנת 1935, כשנה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
יוסף ווּלף (Joseph Wulf; 22 בדצמבר 1912 – 10 באוקטובר 1974) היה היסטוריון יהודי ממוצא גרמני-פולני וניצול השואה.
וולף הוא יליד קמניץ, גדל והתחנך בעיר קרקוב.
באוניברסיטה היהודית בעיר החל בהכשרה ללימודי רבנות.
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, וולף ומשפחתו נאסרו בגטו קרקוב.
בגטו חבר לחברי מחתרת יהודים.
פעילותו המחתרתית נתגלתה והוא נשלח למחנה אושוויץ, שרד את תלאות המחנה ואת צעדת המוות ממנו.
אשתו ובנו שרדו אף הם את המלחמה, אך הוא איבד את אביו, אימו, אחיו, גיסתו ואחיינית.
בשנת 1965, וולף הציע שוילת ואנזה, הבניין בו התנהלה ועידת ואנזה בה הוחלט על הפתרון הסופי בשנת 1942, תהפוך לאתר הנצחה ומרכז תיעוד לזכר השואה, אך הממשלה הגרמנית דחתה את ההצעה בזמנו.
המבנה שימש כבית ספר ולא היה תקציב להוציא את הרעיון אל הפועל.
ביאושו, התאבד וולף בשנת 1974 בקפיצה מחלון דירתו בקומה החמישית של בית מגורים בעיר שרלוטנברג.
"פרסמתי 18 ספרים על הרייך השלישי ולא הייתה להם אף השפעה.
ניתן לתעד כל דבר עד המוות לגרמנים.
אולם רוצחי ההמונים מסתובבים חופשי, חיים בבתיהם הקטנים ומגדלים פרחים" - כך כתב במכתב ההתאבדות שהותיר לבנו דייוויד.
לאחר התאבדותו הובא לקבורה בחולון.ב-20 בינואר 1992, יובל שנים מאז שהתקיימה הוועידה ההיסטורית, וילת ואנזה נפתחה לציבור כמוזיאון וכאתר הנצחה לזכר השואה.
בחדר האוכל בו התכנסו ראשי המשטר הנאצי, ישנן תמונות וביוגרפיות על המשתתפים בוועידה.
המוזיאון מכיל גם מיצגים קבועים של תמונות וטקסטים המתעדים את השואה ואת תכנונה.
בקומה השנייה קיים חדר הנקרא על שמו של וולף ובו שוכן אוסף גדול של ספרים העוסקים בימי המשטר הנאצי וכן חומר תיעודי נוסף כגון סרטי מיקרופילם ומסמכים רשמיים של הנאצים.
עם תום מלחמת העולם השנייה וולף נותר בפולין, ובין השנים 1945 עד 1947 היה חבר בוועדה היהודית ההיסטורית המרכזית.
בקיץ 1947 עבר לפריס ובשנת 1952 השתקע בברלין.
וולף פרסם ספרים רבים אודות הרייך השלישי, ביניהם ביוגרפיות אודות היינריך הימלר ומרטין בורמן.
וולף זכה במספר פרסים ועיטורים, ביניהם פרס ליאו בק (1961), מדליה על שם קרל פון אוסייצקי (1964) ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברלין החופשית.
יוסף ויצמן (נולד בשנת 1976) הוא עורך דין המכהן כמשנה לראש לשכת עורכי הדין ומרצה לשעבר חבר הוועדה למינוי רשמי הוצאה לפועל דירקטור חבר מועצה ודירקטוריון ועד הפועל של מגן דוד אדום וראש הוועדה ההומניטרית לסיעוד במשרד הפנים.
נולד בבני ברק, את לימודיו היסודיים למד בבתי ספר חרדים וכן בישיבות חרדיות.
לאחר נישואיו עבד שנה כמדריך בפנימייה, וחמש שנים כמנהל פנימייה, את לימודי המשפטים למד בקריה האקדמית אונו, שם כיהן במקביל כחבר נציגות הסטודנטים.
ב-2007 סיים את לימודי המשפטים וב-2008 הוסמך לעורך דין, סמוך להקמת משרד עורכי דין בתחום ההוצאה לפועל שאותו ייסד.
ב-2021 התגייס למילואים בפיקוד העורף ביחידת ית"ם חילוץ והצלה, ומאז משרת במילואים ביחידה.
ויצמן הוא בעל תואר ראשון ושני במשפטים ובביקורת פנים, מוסמך בגישור בוגר לימודי מנהיגות ציבורית באוניברסיטת הרווארד לעסקים בבוסטון.
מרצה באוניברסיטה העברית ובקריה האקדמית אונוראש הקליניקה 'להוצאה לפועל' מינואר 2011 ועד היום.
מרצה בלשכת עורכי הדין בתוכנית צעד אחר צעד לעורכי דין, וכן בלשכת רואי החשבון, נשיא המדרשה למשפט מעשי של המועצה הארצית בלשכת עורכי הדין, ומנהל פורום ההוצאה לפועל וחדלות פירעון בלשכה.
ממרץ 2021, ויצמן היא עמית בתוכנית העמיתים של ארגון מעוז (ארגון) שמטרתו להכשיר מנהיגים בחברה הישראלית, ומכהן כחבר ועדת האתיקה של מעוז.
בשנת 2008 הקים ויצמן משרד עורכי דין בתחום המשפט האזרחי, הוצאה לפועל וחדלות פירעון.
בשנת 2012 הקים את 'הקליניקה לסיוע בהליכי הוצאה לפועל' בהקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו.
בשנת 2011 כיהן ויצמן כפרקליט וקובל של ועדת האתיקה בלשכת עורכי הדין, בשנת 2013 כיהן מונה לדיין ובהמשך לראש הרכב בבית הדין המשמעתי של מחוז תל אביב באתיקה מקצועית.
מתפקיד זה פרש לאחר בחירתו לכהן כמשנה לראש לשכת עורכי הדין, מאז מייצג וסנגור באתיקה מקצועית.
בשנת 2016 הקים סיעה עצמאית בשם "אמונה במקצוע" בבחירות למוסדות לשכת עורכי הדין שנערכו ב-16 לחודש יוני בשנה זו.
אחראי על הקמתו וייסודו של מרכז "גישור לפועל" אשר עוסק בגישור ארצי לתיקי הוצאה לפועל ומנהל של בית הספר "פרקטיקה מקצועית".
מבקר רשמי בבתי הכלא בישראל והוציא בין היתר דו"ח מורכב על כלא אופק מתקן כליאה של ילדים
ויצמן מגיש קבוע של תוכנית שטח משפטי ברדיו קול חי, כותב טור משפטי קבוע בעיתון News1 ובאתר כיכר השבת ומכהן כראש תחום עצמאיים דתיים חרדים בלהב - לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל
בשנת 2016 הוציא ויצמן ספר בתחום ההוצאה לפועל בשם הוצאה לפועל - מעשה והלכה.
השקת הספר התקיימה בקריה האקדמית אונו בה מרצה ויצמן במעמד שרת המשפטים, ראש ועדת חוקה חוק ומשפט, הרב הראשי לישראל, נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב, חברי הוועדה לבחירת שופטים, שופטים רשמים וכ-600 עורכי דין וסטודנטים.
הספר יצא בהוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, ומצוטט בפסקי דין רבים לרבות של בית משפט העליון ונמכר ביותר מ-1,000 עותקים.
בשנת 2019 הוציא ויצמן ספר נוסף בהוצאת ספרי ניב בשם סיפורי אולם המשפט בו יש סקירה על פסקי דין רבים עם מסקנות בצידם.
בשנת 2024 הוציא ויצמן ספר נוסף בשם מחיקת חובות בישראל בהוצאה לאור של לשכת עורכי הדין.
הספר מבאר על הליכי חדלות פירעון של עסקים ויחידים, ונפתח בהקדמה של שר המשפטים יריב לוין ושר הפנים משה ארבל.
ויצמן מטפל בהתנדבות באופן קבוע במיעוטי יכולת בכל תחומי המשפט ומשרדו נבחר זו השנה הרביעית על ידי דן אנד ברדסטריט כאחד מתוך עשרת המשרדים המובילים בישראל בפעילות פרו בונו בתחום ההוצאה לפועל.
מנהל בהתנדבות את המחלקה המשפטית של חסדי נעמי אשר מגישים עזרה למיעוטי יכולת שידם אינה משגת לקבל ייעוץ משפטי.
כמו כן עו"ד ויצמן מקבל קהל במתנ"סים השונים ברחבי הארץ ומסייע בייעוץ לנזקקים.
כמו כן, משמש בהתנדבות כחובש רפואת חירום ונהג אמבולנס במגן דוד אדום.
ויצמן נשוי לזהבה, בעלת עסק בתחום הפאות, להם חמישה ילדים, וגרים בבני ברק
יוסף (גיאורג) וייס היה חוקר חסידות וקבלה, תלמידו של גרשום שלום.
תחום עיסוקו העיקרי היה חקר רבי נחמן מברסלב.
מחקריו מהווים יסוד למחקר המודרני של חסידות ברסלב.
וייס נולד בשנת 1918 בבודפשט בירת הונגריה למשפחה יהודית מתבוללת, אך גילה עניין רב בשורשיו היהודיים.
למד שנתיים בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת בודפשט לפני שעלה לארץ ישראל בסוף שנת 1939 על מנת ללמוד באוניברסיטה העברית.
הוא התמקד בתחילה בשירת ספרד ובהשפעת גרשם שלום החל להתמחות בספרות הקבלה.
וייס לא התאקלם היטב בארץ ישראל והיה רחוק מכל שיח פוליטי.
עם זאת, וייס הגיע לארץ ישראל מתוך מניעים ציוניים-תרבותיים בהשפעת כתבי מרדכי מרטין בובר.
מיטיבו היה גרשום שלום, שסידר לו עבודה אקדמית במכון לחקר הקבלה שהקים בספריית שוקן.
וייס התעמק בחקר ר' נחמן מברסלב, באופן דומה בו התעמק שלום בחקר שבתי צבי, במטרה לכתוב את הספר המכונן של התחום.
על מנת לספק לו תחום פרנסה נוסף, שכנע שלום את מיטיבו זלמן שוקן להזמין מווייס קובץ מקורות לספרות חב"ד.
במקביל פרסם וייס מאמרים רבים, רובם קצרים, מעל דפי עיתון הארץ, שהקנו לו שם של חוקר מוכר.
ב-1950 הגיש וייס לשלום דיסרטציה שנועדה להיות עבודת הדוקטורט שלו בנושא: "תאוריית הדיאלקטיקה והאמונה של ר' נחמן מברסלב".
על אף ששלום הקפדן כתב על שלושת הפרקים הראשונים שהם "מהווים תרומה חשובה ומקורית מאוד...
שלום לא אישר את עבודת הדוקטורט ודרש שוייס יעשה בו תיקונים ויגישו בשנית.
עוד לפני שוייס שמע את דברי שלום, עזב את הארץ ועבר ללונדון, שם קיווה להשלים את עבודתו.
שלום המשיך לתמוך בוייס ודאג שתנתן לו מלגת ורבורג ללימודי דוקטורט גם באנגליה, אך וייס לא השלים את הדוקטורט.
שלום סייע לו למצוא עבודה ומשנת 1953 כיהן כמרצה באוניברסיטת לונדון, מנהל המכון למדעי היהדות (Institute of Jewish Studies) ועורך ה-Journal of Jewish Studies בבריטניה.
פרופסור עדה רפפורט-אלברט הייתה תלמידותו הקרובה והמשיכה את דרך מחקרו בלונדון.
וייס ביקר בישראל מספר פעמים והעביר הרצאות בקונגרסים העולמיים למדעי היהדות.
ב-1961 דאג שלום שלקט מאמרי וייס על ראשית החסידות (שאינם קשורים לדוקטורט הראשון שכתב) יוכרו כעבודת מחקר לקבלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת לונדון.
החל משנות הארבעים, אסף וייס סיפורים משעשעים ואנקדוטות מחייו של שלום.
כאמור, חיזר וייס אחרי חנה סנש, שהייתה צעירה ממנו בשלוש שנים, עמה היה מיודד עוד בהונגריה.
אולם מבחינת חנה לא היה וייס יותר מידיד אינטלקטואל מרתק.
וייס נישא פעמיים, רעייתו הראשונה הייתה מרים וינר־וייס.
ב-1961 נשא לאישה סטודנטית גרמניה בשם ארנה, שהתגיירה על מנת להתחתן עמו, שלוש שנים לאחר מכן נולד בנם היחיד, עמוס, שהיה משורר ומתרגם שירה.
וייס התמודד שנים רבות עם סכיזופרניה פרנואידית ודיכאון.
גם אשתו הראשונה, שהייתה אף היא תלמידתו של שלום, לקתה במחלה ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי.
ב-1965, זמן קצר לאחר לידת בנו, החל מצבו הנפשי של וייס להתדרדר, עד להתאבדותו בלונדון.
"עיונים בתפיסתו העצמית של ר' נחמן מברסלב", תרביץ, כז, תשי"ח, עמ' 358–371
"תורת הדטרמיניזם הדתי לר' יוסף מרדכי לרנר מאיזביצא", ספר היובל ליצחק בער, ירושלים תשכ"א, עמ' 447–453
מנדל פייקאז' (עורך), מחקרים בחסידות ברסלב, ירושלים תשל"ה
יוסף שוויג ואבינועם סטילמן (עורכים), ליקוטים, ספרי בלימה, ירושלים, תשע"ט 2019.
יוסף וייס (ביידיש: יוסף ווײַס; באנגלית: Joseph Weiss; 1891, ורשה – 1979, לוס אנג'לס) היה סופר יידי אמריקאי.
יוסף וייס נולד בשנת 1891 בעיר ורשה שבפולין הרוסית.
בשנת 1914 היגר לארצות הברית.
תחילה התגורר בניו יורק, ובהמשך עבר ללוס אנג'לס.
בשנות ה-50 וה-60 פרסם שלושה קובצי סיפורים קצרים ביידיש.
אונדזער וועלט: דערציילונגען, ניו יורק: איקוף, 1957. ("עולמנו") ()
זון און וואָלקנס: דערציילונגען, לוס אנג'לס: בעי סיטיס בוך קאָמיטעט אין וועניס, קאַליפֿאָרניע; יִידישער קולטור-קלוב, י.ל.
פּרץ לייען-קרייז, עמאַ לאַזאַרוס פֿרויען אָרגאַניזאַציע, 1962. ("שמש ועננים") ()
יוסף שאול וקרולין גרוס היו זוג פילנתרופים יהודים אמריקאים ילידי גליציה, שתרמו מאות מיליוני דולרים לחינוך יהודי ומטרות רווחה ברחבי העולם היהודי, ולמניעת התבוללות.
יוסף שאול גרוס נולד בלמברג, אז בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחת בנקאים יהודית עשירה.
הוא נקרא על שם רבה הנודע של העיר, הרב יוסף שאול נתנזון.
קרולין צלזניק נולדה אף היא בלמברג, בת לסוחר עצים עשיר.
הם נישאו ב-1934, וב-1939, בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה, שהו בניו יורק לצורך הקמת סוכנות נסיעות; הם לא יכלו לשוב לביתם במזרח אירופה, וכך ניצלו חייהם.
בנם הבכור, וכן רוב בני משפחתם המורחבת, נספו בשואה.
הם החליטו להישאר בארצות הברית ולהתאזרח בה והשתקעו בשדרה החמישית בניו יורק.
יוסף, כעת ג'ו, הצליח מאוד בעסקי ארביטראז' בבורסה הניו יורקית ולאחר מכן בעסקי הנפט והם התעשרו.
בעקבות הידיעות על חורבן יהדות אירופה החליטו בני הזוג לתרום חלק משמעותי מרכושם והכנסותיהם לטובת מיזמים של חינוך יהודי.
הם הקימו את "הקרן לחינוך יהודי" המשותפת למשפחה ולפדרציה היהודית והמגבית היהודית המאוחדת, ומימנו פרויקטים של סיוע כספי לישיבות ולמוסדות לימוד יהודיים אחרים בניו יורק, כמו גם מלגות לתלמידים.
לפי דיווח של הפדרציה של הנדבנים היהודים בניו יורק שצוטט ב"מעריב", העניקה משפחת גרוס לקרן לחינוך יהודי, סכום של 1,500,000 דולר מדי שנה.
הקרן העניקה מענקים של 10,000 דולר למורים מצטיינים בישיבות ובבתי ספר יהודיים כדי לעודד את ציבור המורים להשקיע בעבודתם.
ב-1971 יסדו בני הזוג גרוס את "קרן ברכה" המממנת את מבצע "עובד ישראל" ושותפה בכירה בתכנון והקמת פארק אריאל שרון.
ב-1979 יסדו בני הזוג גרוס קרן ביטוח חיים למורים יהודיים כחלק מחבילת הטבות למורים אלו שכללה גם ביטוח בריאות ופנסיה בתנאים טובים מן המקובל.
מטרת קרן ביטוח החיים הייתה להקל על מצבן הכלכלי של משפחות מורים שנפטרו, והתוכנית שילמה עד 1987 כמיליון דולר למשפחות אלו.
ב-1985 יסדה משפחת גרוס את הקתדרה למשפט עברי באוניברסיטת ניו יורק שבבית הספר למשפטים שלה קיבלה קרולין את הכשרתה כעורכת דין, וב-1987 תרמה לאוניברסיטה ספרייה עשירה למשפט עברי.
בישראל תרמו בני הזוג לבתי חולים: אסף הרופא, הדסה עין-כרם, לניאדו, שיבא ושערי צדק.
וכן למוזיאון ישראל, לטכניון ולמכון ויצמן למדע.
הם הקימו בירושלים את המרכז הקהילתי ע"ש גרוס בשכונת רוממה, ואת מכון גרוס - שלוחת ישיבה יוניברסיטי בישראל, הממוקמת בין גבעת מרדכי לבית וגן (ליד מכון לב).
קרולין גרוס נפטרה ב-1987 ולבקשתה נקברה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים סמוך לקברה של ידידתה הקרובה עליזה בגין.
בעלה נקבר לצדה כעבור 16 שנים, ביולי 1993.
מאז 1989 פועלת בירושלים העמותה לניהול נכסי קרן ההנצחה ע"ש יוסף וקרולין גרוס.
בני הזוג גרוס השאירו אחריהם שני ילדים:
מרטין גרוס - ניהל את עסקי אביו כבר בחייו.
בנו ג'ושוע קרל גרוס נשוי למעצבת האופנה שושנה לונסטיין גרוס .
הייתה נשואה לאיש הפיננסים קנת' ליפר שהיה גם סגן ראש עיריית ניו יורק בתקופת אד קוץ'.
בני הזוג ליפר התגרשו בשנת 2000 ולהם 4 ילדים.
יוסף ורצמן שימש קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב.
היה קצין חבלה ראשי של משטרת ישראל בשנות ה-70.
ורצמן היה קצין בצה"ל שהושאל באמצע שנות ה-70 למשטרת ישראל בדרגת סגן ניצב כדי לשמש כחבלן הראשי.
במרץ 1977 הועלה לדרגת ניצב משנה ופיקד על 200 חבלנים של משטרת ישראל.
ורצמן שם דגש על הדרכה של החבלנים בשיטות שונות לפירוק מטענים.
ועדת בדיקה שמונתה בעקבות תלונות על תפקודו ותפקוד יחידת החבלנים מצאה שלא היה דופי בתפקודו ובתפקוד היחידה.
בשנת 1979 עמד לדין משמעתי באשמה של הדלפה של מסמך סודי לעיתונאי.
הוא הודה שהוא אישר לעיתונאי את קיום המברק, שכבר היה, לטענתו, בידי העיתונאי.
הוא נדון לקנס ומאסר על תנאי.
בדצמבר 1981 קיבל את עיטור השירות של משטרת ישראל.
בהמשך מונה לראש מחלקת מבצעים ושיטור במטה הארצי ולאחר מכן היה סגן מפקד המשמר האזרחי.
בשנת 1986 הועמד לדין משמעתי על רכישת טלוויזיה לעצמו בהנחה כאשר רכש טלוויזיות למשטרה.
בתחילת 1989 הועמד לדין על תקיפה מינית של אחת מפקודותיו.
הרב יוסף ווייסע (י"ט בכסלו תקע"ג, 23 בנובמבר 1812 – ז' בכסלו תרנ"ח, 2 בדצמבר 1897) היה רב ואיש תנועת ההשכלה יליד מוראביה, מתרגם ספרי תנ"ך לגרמנית.
נולד בפלומנאו , כפר סמוך לפרוסניץ, לאביו יצחק שמואל.
בין 1832 ל-1838 התגורר בפראג, בה הפך לידיד קרוב של מוריץ שטיינשניידר ושל הרב לאופולד לעף, ולמד אצל יום-טוב ליפמן צונץ.
ב-1838 הוזמן לשמש כמנהל בית-הספר המודרני שפתח הרב צבי הירש פאסל בפרוסניץ, וכיהן במשרה עד 1841. כמנהל הקפיד על הקדשת זמן רב ללימוד הדקדוק העברי והמקרא, ולהתקדמות הדרגתית בחומר עם מבואות מסודרים.
ווייסע היה מקורב למעגל האינטלקטואלים בעיר שבראשו עמד גדעון ברכר, נציגה הבולט ביותר של תנועת ההשכלה המוראבית, וסייע לשטיינשניידר בכתיבת "האנציקלופדיה הריאלית היהודית" שחיבר הלה ולא הובאה לבסוף לדפוס.
ב-1841 קיבלו ברכר, ווייסע והאחרים בהתלהבות את ד"ר אברהם גייגר שביקר בפרוסניץ ונשא מספר דרשות בבית-הכנסת.
באותה שנה עבר לנהל את בית-הספר היהודי בפרערויא , ולאחר מכן כיהן כרב בקהילת קאסטלץ .
ב-1845 קיבל את הרבנות בגאיי חיבר הקדמה ובה פירוט תולדות המחבר לספר בחינות עולם של הרב ידעיה הפניני שיצא לאור בוורשה.
ב-1855 נתמנה לרבה של ואג-ניישטדטל (עיר חדש) שבהונגריה, וכיהן בה עד לפטירתו.
ווייעה היה מראשוני הרבנים הנאולוגים; יחד עם בן-דורו ועמיתו משה אריה בלוך, היה אחד מנציגיה האחרונים של תנועת ההשכלה המוראבית, וכתיבתו התאפיינה בשימוש בלעדי בעברית ובזיקה חזקה לסגנון הרבני המסורתי, כמעט ללא שימוש במחקר מודרני השוואתי.
במהלך הקרע ביהדות הונגריה, בחרה הקהילה להיוותר במעמד סטטוס קוו ולא להצטרף לאף אחד מן המחנות הנצים.
יוסף (יוסי) ויסמן (מרץ 1942 – 15 בינואר 2021) היה רופא ילדים ומומחה לאנדוקרינולוגיה, אשר היה חוקר עולמי במטבוליזם של העצם וכן של ויטמין D.
ויסמן שימש כפרופסור באוניברסיטת תל אביב והיה מנהל היחידה למחלות עצם ומחלות מטבוליות ב.
ויסמן נולד בתל אביב ב-1942. אביו יעקב עלה מאוקראינה ועבד כפועל בניין.
אמו, ברוריה, עלתה מפולין ועבדה כתופרת.
בת דודותו אלימה הייתה ציירת ישראלית מפורסמת.
למד בבית הספר "בלפור" ובעירוני ה'.
בצבא שירת כמדריך בגדנ"ע, שם הכיר את פרופ' שמואל אדלשטיין, ביוכימאי, שהיה אז אחד החוקרים הבודדים בעולם שעסקו בוויטמין D.
ויסמן למד בית הספר לרפואה ב והתמחה ברפואת ילדים בבית החולים "הדסה" בתל אביב, תחת פרופ' צבי שפירר.
ההתמחות המשנית שלו הייתה באנדוקרינולוגיה.
הוא הצטרף למעבדה של אדלשטיין ב"איכילוב".
בשנים הראשונות נהג לרקוח ויטמין די בעצמו עבור מטופליו.
בהמשך ניהל את המרפאה והיה למנהל היחידה למחלות עצם ומחלות מטאבוליות בבית החולים.
במקביל שימש כ-40 שנה כרופא ילדים מוערך בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשנת 2021 נפטר ממחלת הקורונה.
ויסמן פרסם כמאתיים מאמרים מדעיים בנושא ויטמין D, מטבוליזם של השלד.
בשנת 1979 פורסמה בNATURE תגליתו שהשלייה מייצרת ויטמין D ונגזרות שלו בהריון.
ויסמן הראה שניתן לרפא ילדים עם רככת מתנגודת לוויטמין די על ידי הזלפה קבועה של סידן לוריד.
בין השאר חקר את המחסור בוויטמין D באוכלוסייה החרדית והערבית במדינת ישראל.
יוסף וֵקִיל הוא שוטר ולוחם מג"ב ישראלי, אשר בעת מלחמת ההתשה הפך לשני והאחרון שקיבל את עיטור הגבורה של משטרת ישראל.
וקיל היה סמל שני ומפקד כיתה במשמר הגבול בעת מלחמת ההתשה, והיה שייך לגדוד שהופקד על שמירתם של יישובי עמק בית שאן, בסמוך לגבול עם ירדן.
כחודש לפני התקרית שהעניקה לו את עיטור הגבורה, נפצע וקיל בלשונו מנתזים של כדור שנורה ממקלעון אל תוך הנגמ"ש שעליו פיקד.
ב-29 באפריל 1969, שימש וקיל כמפקד נגמ"ש סיור בגבול ירדן, מזרחית לקיבוץ מעוז חיים.
באותו יום יצאו לסיור שגרתי על הגבול כוח רגלי, בו נכלל חברו של וקיל, חיים ספקטור, ואותו ליוו נגמ"ש מג"ב בפיקודו של וקיל וזחל"ם צה"לי.
וקיל וספקטור היו חברים ותיקים, והוריו של ספקטור אף לא ידעו שהוא משרת בקרבי, לאחר שווקיל שכנע אותו להצטרף אליו ולעזוב את בסיס ההדרכה.
בעת שהיה הזחל"ם עם חלקו האחורי לעבר הגבול, נכנס הכוח למארב ירדני והזחל"ם נפגע מבזוקה והחל לבעור.
וקיל העמיד את הנגמ"ש כך שיגן על הזחל"ם מפגיעות נוספות, ומיהר לפתוח את דלת הזחל"ם כדי לחלץ את יושביו.
כאשר פתח את הדלת, הבחין וקיל כי התחמושת שבזחל"ם מתחילה לבעור.
הוא החל לחלץ את יושביו ולהעבירם אל הנגמ"ש שלו, וניסה לכבות את הלהבות תוך שהוא סופג אש ירדנית כבדה.
לאחר שסיים לחלץ את הלכודים, עלה וקיל על הזחל"ם והשתמש במקלע שהיה על גביו כדי להרחיק את האויבים ולאפשר לאנשי הכוח הרגלי להיחלץ מהמקום בו התחפרו ולעבור למקום בטוח.
לאחר שכל הכוח הרגלי חולץ, נותר במסתור רק חיים ספקטור, ואז ירו לעברו הירדנים בזוקה והוא נפצע.
וקיל, חברו, נטל את נשקו האישי ורץ לעברו.
הוא הגיע אליו, למרות שהיה במרחק מטרים ספורים מהגבול, חבש אותו וארגן את כוח הסיור להשיב מכת אש לאויבים עד שהגיע זחל"ם חילוץ נוסף ופינה את השניים למקום בטוח.
בדצמבר 1974 העניק לו שר המשטרה שלמה הלל את עיטור הגבורה של משטרת ישראל, בו נכתב:
יוסף וורקני (1902–1992) היה רופא ילדים אמריקאי יהודי ממוצא אוסטרי, הידוע כ"אבי הטרטולוגיה".
וורקני נולד בווינה ולמד שם רפואה.
ב-5 בינואר 1932 עבר לסינסינטי, אוהיו שם גר עד מותו.
שתי תסמונות גנטיות נקראות על שמו: תסמונת וורקני 1 ותסמונת וורקני 2.
פרס האגודה לחקר רפואת ילדים, E.
פרס האגודה לחקר רפואת ילדים Borden Award (1950)
פרס ג'ון האולנד של האגודה האמריקאית לרפואת ילדים (1970)
יוסף ויזינו (באנגלית Joseph Vecinho ובפורטוגזית José Vizinho) היה איש מדע יהודי פורטוגזי שפעל במאה ה-15 בחצרו של מלך פורטוגל ז'וּאָאוּ השני בתור רופא, מתרגם ואסטרונום.
יוסף ויזינו נולד בעיר קוֹבִילָה בפורטוגל.
בבגרותו למד מתמטיקה ואסטרונומיה אצל האסטרונום היהודי בן קסטיליה אברהם בן שמואל זכות.
הוא נחשב לסמכות בתחומו ונמנה עם קבוצת המדענים שהועסקה על ידי המלך ז'וּאָאוּ השני.
בשנת 1497 נאלץ להתנצר ואימץ את שם המשפחה מֶנְדֶז ( או מֶנְדֶש, בכתב לטיני: Mendes) .
בנו, פרנסיסקו מנדז ויזינו, היה אסטרולוג בחצר המלך.
בשלב מסוים ברח לפרארה שם חזר לשמו המקורי עזרא ויזינו.
בסידור התפילה תמונות תְחִנוֹת תְפִלוֹת ספרד - סידור ספרדי ונציה רפ"ד שהודפס בשנת 1583 בוונציה אפשר למצוא את הפרק פרי עתו "לוח המועדים וראשי חודשים ופרשים והפטרות לכל השנה ...
סדרו וחברו הישיש והנעלה עזרא ויזינו"
בן נוסף, אברהם (אלפונסו מנדז) היה רופא.
נכדו מִגוּאֶל מָנוּאֶל ויזינו היה קוסמולוג ורופא.
יוסף ויזינו תרגם מעברית ללטינית, לספרדית ולפורטוגזית את עבודתו של מורו אברהם זכות החיבור הגדול - על חכמת הניווט באמצעות התכונה ומפות השמים.
התרגום ללטינית יצא לאור בשנת 1496 תחת השם "אלמנך פרפטום" בבית הדפוס של שמואל ד'אוֹרטָס (Samuel D'Ortas) ובנו אברהם בלייריה שבפורטוגל, בית דפוס שהתמחה בהדפסת ספרי תנ"ך והלכה.
מלבד המהדורה הלטינית, הודפסה באותו בית דפוס ובאותה השנה מהדורה בה הטבלאות בשפה הלטינית אך הוראות החישוב (canon) בספרדית.
תרגומיו של יוסף ויזינו בשפות השונות הודפסו פעמים רבות והיו מוכרים בכל רחבי אירופה.
הם שימשו לא רק לניווט בלב ים אלא גם לעריכת לוחות שנה כפי שאפשר לראות בחיבורו של רבי יוסף בן שם טוב בן יהושע חי שהודפס בסלוניקי בשנת 1568. בחיבור שהופיע תחת השם שארית יוסף – על מלכת העִבּוּר וחישובי לוח השנה נכלל:
"ביאור לוחות כה"ר אברהם זכות בלשון לעז מועתקים בהעתקה נוצרית לה"ר יוסף ויזינו נ"ע והם כ"ג פרקים בתוספת ביאור ומשלים חדשים למען ירוץ הקורא בהם בלי מכשול בהנאה"
בשנת 1483, יוסף ויזינו נשלח למפרץ גינאה על ידי המלך ז'וּאָאוּ השני כדי לפתח שיטה למדידת גובה השמש באמצעות האצטרולב ששופר על ידי האסטרונום היהודי מפרובנס יעקב בן מכיר אבן תיבון.
כאשר כריסטופר קולומבוס הציג את תוכניותיו למציאת נתיב שייט מערבי להודו לפני המלך ז'וּאָאוּ השני בשנת 1484, המלך כינס ועדת מומחים וביניהם יוסף ויזינו כדי שיעריכו את סיכויי ההצלחה.
הוועדה פסלה את התוכנית בטענה שהתוכנית מבוססת על הערכת חסר של היקף כדור הארץ.
לאחר שתוכניתו אושרה על ידי המלכים הקתוליים פרדיננד ואיזבלה בשנת 1492 הוא הצטייד, לקראת יציאתו למסע הראשון, בתרגום לספרדית של אלמנך פרפטום, שהיה עדיין בצורת כתב יד, בו הוא השתמש לאורך כל מסעותיו.
מסופר גם שחיזוי ליקוי ירח ב-29 בפברואר 1504 באמצעות הטבלאות הציל את חייו ואת חיי אנשי הצוות שלו כאשר ספינתו עלתה על שרטון בז'מאיקה.
בשנת 1515, יוסף ויזינו, על פי דרישתו של מלך פורטוגל מנואל הראשון, הציג לפני האפיפיור לֵאוֹ העשירי את חוות דעתם של האסטרונומים הפורטוגזים בנושא ביצוע שינויים בלוח השנה היוליאני.
מטרת השינוי הייתה בין היתר קביעה יותר מדויקת של המועדים בהם יחול חג הפסחא.
האסטרונומים הפורטוגזים התנגדו לשינויים המוצעים.
כתב היד של חוות דעת זאת, שנשמר בוותיקן, הושאל לתערוכת אקספו דובאי 2022 לצורך תצוגה.
יוסף דווידוביץ' ויטבסקי (באוקראינית: Ио́сиф Дави́дович Ви́тебский; ) היה סייף יהודי-סובייטי יליד אוקראינה.
סגן אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) ואלוף עולם (1967) בדקר קבוצתי.
ויטבסקי נולד וגדל בקייב, אוקראינה.
למד ספורט ותרבות הגוף באוניברסיטת קייב.
באליפות עולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 1967 הוא זכה במדליית זהב בדקר קבוצתי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית כסף בדקר קבוצתי.
לצידו בקבוצה השתתף היהודי גרגורי קריס.
ויטבסקי אימן את נבחרת אוקראינה במשך 13 שנים, ולאחר מכן ניהל במשך כ-10 שנים (1988–1998) את בית הספר ההישגי בספורט באוניברסיטה הממלכתית של אוקראינה.
בהמשך שימש במשך 12 שנים כעוזר מאמן באוניברסיטת פנסילבניה של קבוצת הסייף של האוניברסיטה.
ויטבסקי היה נשוי לאמה ולהם שני בנים.
הם התגוררו בפילדלפיה וב-2013 עברו לדנבר.
יוסף וֶרבין (נולד ב-25 בספטמבר 1953) הוא פיזיקאי ישראלי ואיש חינוך, פרופסור בגמלאות לפיזיקה במחלקה למדעי הטבע, וחבר במרכז המחקר באסטרופיזיקה של האוניברסיטה הפתוחה (ARCO).
ורבין נולד בבאר יעקב למרים לבית וולס ונח ורבין.
קרוי על שם סבו יוסף ורבין (1881–1948), שרכש אדמות במושבה באר יעקב והיה שם פרדסן ואיכר.
בגיל 7 עבר עם משפחתו לפתח תקווה ולמד שם בתיכון אחד העם (סיים ב-1971).
בשנים 1971–1974 שירת שרות חובה בצה"ל בחיל התחזוקה ושירת במילואים שנים רבות כמפקד מחלקת תובלה ובהמשך, עד שחרורו בשנת 2002 כמרצה וחונך בבית הספר לפיקוד ולמנהיגות, שמפעיל בין השאר את תוכנית תלפיות.
לאחר סיום שרות החובה למד לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, לתואר שני במכון ויצמן למדע ולתואר שלישי שוב באוניברסיטת תל אביב.
את התואר דוקטור בפיזיקה קיבל בשנת 1987. את עבודת הדוקטור כתב בהדרכת פרופ' אהרן כשר, והיא עסקה במנגנונים לשבירת סימטריה בנוכחות שדה כבידה.
בשנים 1987–1989 השתלם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסגרת פוסט-דוקטורט והחל במסגרתו שיתוף פעולה מדעי עם פרופ' אהרן דוידסון, שהוליד כמה מאמרים משותפים.
במקביל ללימודיו לתואר שני ושלישי עסק בהוראת פיזיקה כמרכז קורסים לתואר ראשון באוניברסיטה הפתוחה החל משנת 1977 וכמתרגל ומדריך באוניברסיטת תל אביב בשנים 1981-1987. בין השנים 1989–1992 לימד גם פיזיקה בבית הספר התיכון המקיף בהרצליה ובתיכון בליך ברמת-גן.
בשנת 1992 הצטרף לסגל האקדמי הבכיר של האוניברסיטה הפתוחה בדרגת מרצה ובשנת 2008 קודם לדרגת פרופסור חבר.
במסגרת עבודתו באוניברסיטה הפתוחה עסק במחקר ובהוראה בפיזיקה וכן באדמיניסטרציה אקדמית ברמות שונות.
הוא נשאר פעיל במחקר ובהוראה גם לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 2021.
במהלך השנים ביקר ורבין כחוקר אורח וכמדען אורח באוניברסיטאות ומוסדות מחקר בחו"ל: במכון נילס בוהר בקופנהגן, בפרמילאב (מעבדת המאיץ הלאומית על-שם פרמי) סמוך לשיקגו (ארצות הברית), באוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר (קנדה), באוניברסיטת סאו פאולו (בברזיל) ובאוניברסיטת הלסינקי (בפינלנד).
ורבין נשוי משנת 1981 לפרדריקה לבית חינקס ולהם בת ושני בנים.
מצד משפחת אביו, דודו היה רופא הילדים פרופ' בן ציון ורבין, ובן דודו היה הסופר משה שמיר.
תחומי המחקר העיקריים של ורבין הם הרחבות והכללות של תורת היחסות הכללית ויישומיהן למערכות גרוויטציוניות שונות - מחורים שחורים ועד היקום הקדום (בתחילת הכרונולוגיה של היקום).
תוצאות מחקריו, שרובם נעשו כשיתופי פעולה עם עמיתים ברחבי העולם, פורסמו בכ-50 מאמרים בכתבי עת מדעיים.
באוניברסיטה הפתוחה עסק במקביל לפעילותו המחקרית בהקמת תוכנית הלימודים לתואר ראשון בפיזיקה ביחד עם פרופ' יורם קירש והיה מעורב בפיתוח רוב הקורסים בתוכנית זו ככותב ספרי הלימוד או חומר לימודי אחר, מרכז הפיתוח או יוזם ומלווה.
כשהתקרבה רשימת הקורסים להשלמה, ריכז במהלך שנת 2018 את הכנת תוכנית הלימודים שקיבלה את אישור המועצה להשכלה גבוהה בשנה שלאחריה.
בנוסף יזם כמה קורסים במתמטיקה ובכימיה ותרם לפיתוחם ולהוראתם.
ורבין היה פעיל גם בתחומי הניהול האקדמי, היה חבר או יו"ר בוועדות אקדמיות ומילא באוניברסיטה הפתוחה תפקידי מינהל ובהם: ראש המחלקה למדעי הטבע וראש תחום הפיזיקה.
כמו-כן היה ממייסדי מרכז המחקר באסטרופיזיקה של האוניברסיטה הפתוחה, שנחנך ב-2021, ומיוזמי התוכנית לתואר שני בפיזיקה שנפתחה ב-2024.
מחוץ לאוניברסיטה הפתוחה היה חבר בוועדות ארציות שונות כמו ועדת המקצוע בפיזיקה של משרד החינוך והתרבות וועדת השאלונים של בחינות הבגרות בפיזיקה.
בנוסף עוסק ורבין בכתיבה מדעית פופולרית בפיזיקה ובהיסטוריה של הפיזיקה ופרסם כמה מאמרים בעיקר בעברית.
על המאמר "קיצור תולדות כוח הכובד", שהופיע בשנת 2001 בכתב העת גליליאו, זכה בפרס רפאל פרוינד לכתיבה מדעית פופולרית מטעם החברה הגיאולוגית הישראלית.
ורבין משתתף גם בימי עיון, שמיועדים לציבור הרחב, ונתן במשך השנים הרצאות בנושאים כמו: התפתחות היקום או ליקוי החמה של 1919 והוא מופיע גם בתקשורת האלקטרונית.
ורבין פרסם כ-50 מאמרים מדעיים בתחומי עיסוקו.
ורבין פיתח או השתתף בפיתוח כ-35 קורסים בתחומי הפיזיקה באוניברסיטה הפתוחה.
מבחר מספרי הלימוד שיצאו לאור במסגרת קורסים אלה:
יורם קירש, יוסף ורבין ויונתן שפיר, פרקים בפיזיקה מודרנית, מהדורה ראשונה, 1980
דניאל עמית ויוסף ורבין, פיזיקה סטטיסטית (בשתי מהדורות: 1995, 2008)
יוסף ורבין, דן גורבונוס, מיכאל קרויטר ופז בנימיני, מכניקה, מהדורה שנייה 2021
כתביו משמשים כמקור היסטורי על חיי היהודים באסיה.
נולד בכפר קטן ליד במברג שבוואריה, אביו דוד היה רבה של קהילת ויילרסבאך .
בהיותו ילד משפחתו עברה לבאד קיסינגן בשל הפלישה הצרפתית לבוואריה.
בגיל צעיר מאוד החל לנדוד בגרמניה ובמקומות נוספים.
ב-1811, בהיותו בן 17, הוטבל לנצרות במנזר בנדיקיטי בפראג.
ב-1816 הוצג לפני האפיפיור פיוס ה-7, שהתרשם ממנו וקיבל אותו לבית ספר לכמורה בוותיקן.
בעקבות השמעת ביקורת על עקרון האלטעות הוא סולק מהכנסייה.
לאחר סיבוב נוסף בגרמניה הוא עבר לאנגליה ונכנס ל.
באנגליה למד גם מזרחנות באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1822 עבר לארץ ישראל למטרות מיסיונריות, והיה אחד המיסיונרים הראשונים בירושלים.
בירושלים הניח את התשתית לפעילותה של החברה המיסיונרית במקום.
הוא התקבל באופן חיובי על ידי קהילת הפרושים בשל יחסה החיובי של הכנסייה האנגליקנית ליהודים – בשונה מהכנסייה הקתולית.
וולף לא התערבב עם הציבור אלא ניהל דיונים רבים עם הרב מנחם מנדל משקלוב, הרב שלמה פ"ח ואחרים.
רבנים ספרדים ניסו לסלקו מהעיר על ידי תקנת הרווקים, אך רמ"מ משקלוב שיכן אותו מחוץ לגבולות העיר.
הרבנים הפרושים ניסו להחזירו בתשובה ולא עלה בידם.
ב-1823 עזב את ירושלים וחזר לאנגליה.
שנה לאחר מכן פרסם את יומניו ורשמיו מירושלים.
לאחר מכן החל לבקר עם אשתו במספר מדינות ותיאר את חיי היהודים באזור.
הוא המשיך לנדוד בערי אסיה ועבר שם חוויות רבות.
לדבריו, הוא ניצל ממוות פעמים רבות ואף חווה התגלות של ישו, שסיפר לו שבעמק קשמיר תקום ירושלים חדשה.
ב-26 בספטמבר 1837 קיבל תואר דיאקון בארצות הברית.
בהמשך חייו קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטריניטי קולג' (דבלין), והוסמך לכמורה על ידי ריצ'רד מאנט .
סיים את חייו ככומר כפרי בלינת'ווייט שבמחוז סומרסט.
סמוך לפטירתו הכתיב למספר אנשים את סיפור מסעותיו הכולל אוטוביוגרפיה עצמית.
את החיבור הקדיש לבנג'מין דיזראלי.
הוא הדגיש שהוא מזרע ישראל משבט לוי, והטיף לנצרות מהתמזה ועד לגנגס.
ב-26 בפברואר 1827 נישא לג'ורג'ינה – בתו של הוריישו וולפול, הרוזן השני מאורפורד ונינתו של רוברט וולפול, הנישואים הקנו לו אזרחות אנגלית.
אשתו הראשונה נפטרה בפברואר 1859. במאי 1861 נישא בשנית ללואיזה דסימה.
בנו הוא הנרי דרומונד דיפלומט אנגלי.
מנכדיו: לוקאס קליב סופרת, אלג'רנון קינגסקוט טניסאי, הנרי דרומונד פוליטיקאי.
Nisbet & Co., 1835. Reprints:כתביו מצוטטים במחקר.
וולף מתאר באופן פרטני קהילות רבות באסיה.
יהדות בוכרה, יהדות משהד ועוד.
מספר חוקרים מפקפקים באמינות סיפוריו.
יוסף ז'מיאן (זיסמאן) (1922 – 30 בינואר 1971) היה סופר ישראלי, מלוחמי גטו ורשה ומראשי הארגון היהודי הלוחם.
ספרו מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים יצא לאור בהוצאת יד ושם בשנת 1962 בתקופת משפט אייכמן, זכה לפופולריות עצומה ותרם להעלאת השיח הציבורי אודות השואה שעד אז היה די מושתק ומודחק.
יוסף ז'מיאן נולד בוורשה בשנת 1922. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הועברה משפחתו (יוסף, הוריו, אחותו, ושני אחיו) לגטו ורשה, שם הוא הצטרף למחתרת ופעל באגודת צנטוס שטיפלה בילדים יתומים והקימה עבורם בתי מחסה בתחום הגטו.
לאחר דיכוי המרד הוא חי בוורשה בזהות בדויה, שימש איש קשר בין הצד הארי של ורשה מטעם הוועד היהודי הלאומי ועסק ברכישת נשק לאי"ל (הארגון היהודי הלוחם), המחתרת היהודית ששפעלה בוורשה לאחר דיכוי המרד בגטו
בסתיו 1943 נתקל ז'מיאן באחד מרחובות ורשה בחברות ילדים, חלקם צעירים מאד, שעסקה בממכר סיגריות ועיתונים בכיכר שלושת הצלבים, אחת הכיכרות המרכזית של העיר ורשה.
ז'מיאן, בחושיו המפותחים, חשד שמדובר בילדים יהודים, יצר עימם קשר ופרש את חסותו על הקבוצה.
הוא השתדל לדאוג לכל צורכיהם ואף הנפיק להם תעודות מזויפות.
את זכרונותיו מאותם ימים, כולל המפגש עם אותם ילדים, העלה ז'מיאן על הכתב ביומנו.
לאחר עלייתו לארץ העלה על הכתב את הסיפורים בצורה מסודרת ופרסם אותם כספר שיצא לאור בשנת 1962. הספר זכה כאמור להצלחה עצומה.
הוא נדפס במהדורות רבות ותורגם לשפות רבות, ואף זכה בפרסים ספרותיים.
בשנת 2022 יצא הספר במהדורה מחודשת ביוזמתם של בני משפחותיהם של הילדים מכיכר שלושת הצלבים.
כאשר הסתיימה המלחמה גילה ז'מיאן כי שני הוריו, אחותו שרה (סילה), ושני אחיו שלום (סווק) ומרדכי (מייטק), שהיו גם הם לוחמי מחתרת, נספו כולם.
הוא נשאר בוורשה, למד הנדסת בניין באוניברסיטת ורשה ובשנת 1955 עלה לישראל, ונישא לינינה (לבית בראנדווין), מורה ומחנכת, שהייתה גם היא פעילת מחתרת בוורשה.
בשנת 1958 נולד בנם היחיד, רמי.
המשפחה התיישבה בחולון ולמחייתו עבד ז'מיאן כמהדנס בסולל בונה.
יחד עם רעייתו הקדיש ז'מיאן חלק ניכר מזמנו לשימור זכר השואה בכלל, ומרד גטו ורשה בפרט.
בין היתר שירטט ז'מיאן מפות מדויקות של גטו ורשה.
המפות מצויות בארכיון יד יערי ומשמשות חוקרים רבים של התקופה.
ז'מיאן נפטר בינואר 1971 מסרטן הריאות והוא בן 49 בלבד.
יוסף זיוביש (י"ז בחשוון ה'תשי"ג, 5 בנובמבר 1952 – כ"ו בתשרי ה'תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
זיוביש נולד בתל אביב לבלהה ולבן-בצלאל.
הוא התחנך בבית ספר יסודי על שם משה הס ובתיכון עירוני ט' בעיר.
בעת לימודיו התיכוניים נפטר אביו ממחלת הסרטן.
בתחילת פברואר 1971 גויס לצה"ל והוצב בחיל השריון.
הוא עבר קורסי טנקים ולקראת סיום שירותו הצבאי נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב.
הללי נהרג ביומה ה-17 של המלחמה, 22 באוקטובר 1973, בקרב בתעלת סואץ, לאחר חצייתה.
לאחר נפילתו קיבל את עיטור העוז על מעשה גבורה שגילה בקרב ב-8 באוקטובר, בו השתתף:
זיוביש נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
יוסף חיים בְּרֶנֶר (11 בספטמבר 1881, י"ז באלול תרמ"א – 2 במאי 1921, כ"ד בניסן תרפ"א) היה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, הוגה דעות, פובליציסט ומנהיג ציבור.
נודע במספר שמות עט, כגון בר יוחאי, ח.ב.
בנוסף לשכלולים ולחידושים ספרותיים, ברנר קנה לעצמו מוניטין בגין אורח חייו הסגפני ואומץ לבו לצאת נגד מוסכמות, הניכרים באמרות ייחודיות כגון "אף על פי כן" ו"זכות הצעקה".
תכונות אלו, יחד עם מותו הטרגי בפרעות תרפ"א, יצרו סביבו הילה שהפכה אותו לדמות כמעט אגדתית בתולדות הספרות והתרבות של ארץ ישראל.
ברנר נולד ב-1881 בעיירה נובי מליני (Новi Млини) בפלך צ'רניגוב שבצפון-מזרח אוקראינה (אז האימפריה הרוסית), כבן בכור להוריו, חיה-רייזל (לבית מינץ) (1861-1914) ושלמה ברנר ׁׁ(1860-1919).
אחריו נולדו עוד חמישה אחים ואחיות: שמואל, אהובה (לובה), בתיה, מאיר ובנימין.
שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, שמואל לובנוב, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'.
אביו היה מתנגד, אולם רב העיירה נובי מליני, אצלו החל ללמוד בשנת תרנ"ג ב"חדר" היה חסיד לובביץ'.
בפורים 1894 הוצגה בעיירה הצגת פורים היתולית ("פורים שפיל") שכתב ברנר הצעיר (הוא גם שיחק בה בתפקיד מרדכי), מה שהיה, ככל הנראה, ניסיונו הספרותי הראשון.
באביב של אותה שנה עבר לישיבה בהומל ולמד בה כשנה וחצי.
הוא למד תקופה גם בהלוסק ובקונוטופ.
בקונוטופ החל לקרוא בספרים חיצוניים, ונעשה מתנגד חריף לחסידות.
הוא סולק מהישיבה בבושת פנים לאחר שנתפס כותב דברי-חול.
בין השנים 1896–1898 למד בישיבה בעיירה פּוֹצֶ'פּ, בהּ התיידד עם אורי ניסן גנסין, שאביו היה ראש הישיבה.
בתקופה זו החל לקרוא יצירות מהספרות העברית ועשה צעדים ראשונים בכתיבה.
ב-1898 התגורר זמן מה בביאליסטוק, שם ניסה להתפרנס כסופר סת"ם.
באותה שנה חזר להומל, הצטרף לתנועה הסוציאליסטית היהודית, 'הבונד' וערך את העלון "דער קאמפף" ("המאבק"), אולם בהשפעת הלל צייטלין הצטרף לתנועה הציונית.
בסתיו 1901 גויס לצבא הרוסי.
שנתיים לאחר מכן, כאשר פרצה מלחמת רוסיה–יפן, ערק מהצבא, אך נתפס, ובשנת 1904 חבורת בונדאים הצליחה לחלצו מידי המשטרה כשהובל לבית סוהר בעיר בוברויסק ולהבריחו ללונדון.
בין השנים 1904–1907 התגורר בשכונת וייטצ'אפל (Whitechapel) בלונדון.
בשנת 1904 כתב את הספר "מסביב לנקודה", שהתפרסם בירחון "השילוח" בעריכתו הספרותית של חיים נחמן ביאליק.
בשנים 1906–1907 ערך והוציא לאור, ביחד עם חברו הסופר יהושע רדלר פלדמן (הידוע גם כר' בנימין), את כתב העת הספרותי 'המעורר', שהשפיע רבות על התפתחותהּ של הספרות העברית החדשה.
באנגליה למד ברנר את מקצוע סדר הדפוס, ובירחון 'המעורר' עשה הכול במו ידיו, למעט ייצור הנייר.
בשנת 1907 הגיע ללונדון חברו מנוער, אורי ניסן גנסין, וסייע לו להוציא את העיתון.
לאחר מספר חודשים התערערו יחסיהם, וגנסין עזב ועלה לארץ ישראל.
ב-1908 עבר ברנר לעיר לבוב שבגליציה, בה פרסם את שני הכרכים הראשונים של "רביבים".
בלבוב התיידד עם הסופר גרשון שופמן, ואף שכר דירה בשותפות עמו לתקופה מסוימת.
כעבור זמן מה נוצר קרע ביניהם, כנראה בשל אישה.
בעקבות המריבה עם שופמן, החליט ברנר לעזוב את לבוב כדי לעלות לארץ ישראל.
על פי זיכרונותיו של הסופר חיים שלום בן-אברם, חלק ברנר דירה עם משפחתה של דורה אברהמית, ובתקופה מסוימת הלין בחדרו גם את האחים חיים-שלום ומשה בן-אברם.
ברנר עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1909, והיה לאחד מראשי העלייה השנייה.
בתחילה רצה לעסוק בחקלאות כדי להגשים בגופו את הרעיון הציוני, וניסה את כוחו כפועל חקלאי בחדרה, אך בשונה מידידו ומורו א"ד גורדון, לא עמד בעבודת האדמה ונטש אותה לאחר שבוע לטובת עבודות פחות פיזיות.
לפי גרסה אחרת, הדבר נכפה עליו.
עד 1914 התגורר בשכונת עזרת ישראל בירושלים בחדר נזירי שכור סמוך לבית הדפוס אחדות, היה חבר מערכת העיתון "האחדות" ופרסם מאמרים בעיתונים נוספים.
בסוף 1910 פרסם ברנר בעיתון "הפועל הצעיר" מאמר שהצית פולמוס ציבורי נרחב, אשר כונה בהמשך "מאורע ברנר".
המאמר פגע ברגשותיהם של דתיים ומסורתיים בארץ-ישראל ומחוצה לה, כיוון שהיו בו, מצד אחד, דחייה בוטה ומבטלת של כל הדתות, כולל הדת היהודית, ומצד שני, הצהרת אמונים לתרבות היהודית הגלומה, על-פי ברנר, בברית הישנה (התנ"ך) ובברית החדשה גם יחד.
הסערה לא שככה במשך חודשים רבים.
"הוועד האודסאי" הפסיק את תמיכתו הכספית בעיתון, ובתגובה התגייסו סופרי ארץ ישראל ופועליה ותרמו להמשך קיומו.
הוויכוחים הסתעפו לכיוונים נוספים, ומאות מאמרים ומכתבים פורסמו בכל כתבי העת בארץ ישראל ובתפוצות סביב הפרשה וספיחיה.
לאחר שדעכה המחלוקת ופינתה מקומה למחלוקות אחרות, עדיין הייתה לאירוע השפעה על חייו של ברנר.
כך למשל, תחילת דרכו כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה בשנת 1915 לוותה בהתנגדות מצד הוועד המפקח על הגימנסיה.
כפשרה מונה מורה מיוחד, שתפקידו לפקח על שיעוריו של ברנר ולוודא שהוא מלמד בהתאם לתוכנית ואינו מסית נגד הדת.
בהמשך נמצאה עבודתו של ברנר תקינה, והוא המשיך ללמד בגימנסיה גם תנ"ך, משנה ולשון.
במסגרת פעילותו בתחום הספרות תרם ברנר לפריצתו של ש"י עגנון אל התודעה הספרותית-תרבותית היהודית, כאשר סייע בהוצאת ספרו "והיה העקוב למישור".
הוא גם תרגם מרוסית לעברית את "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי, את "בעל בית ופועלו" מאת טולסטוי, שני ספרים מאת גרהרט האופטמן מגרמנית לעברית, ואת "היהודים בזמן הזה" שכתב ארתור רופין.
כמו כן עסק ברנר בתרגומי מדע פופולרי.
בשנת 1913 נישא ברנר לגננת חיה ברוידא, וכעבור שנה נולד בנם היחיד, שברנר קרא לו אוּרי ניסן, על שם חברו אורי ניסן גנסין שמת כשנה קודם לכן.
נישואיו לא החזיקו מעמד זמן רב, ואשתו עזבה אותו ונסעה עם בנם לברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, קיבל ברנר אזרחות עות'מאנית שאפשרה לו להישאר בארץ ישראל, והוא עבד כמורה בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנת 1917, בימי גירוש תל אביב, כאשר גורשו תושבי תל אביב והתושבים היהודים של יפו על ידי השלטון העות'מאני, עבר ברנר לחדרה, ושב ליפו רק לאחר כיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי.
ב-1919 נבחר לעורכו של הירחון הספרותי "האדמה", שצורף לכתב העת "קונטרס", ביטאון אחדות העבודה בעריכתו של ברל כצנלסון.
באותה שנה נרצחו בפוגרום אביו שלמה ואחיו שמואל ושלושת ילדיו, שלא עלו ארצה.
ב-1920 הצטרף ברנר למחנה "גדוד העבודה" על שם יוסף טרומפלדור בכביש טבריה–מגדל, שם הורה עברית לעולים חדשים.
במחנות הכבישים של הגדוד היה "מהנלהבים והמלהיבים לאיחוד מפלגות הפועלים בארץ ישראל".
בחנוכה תרפ"א (1920) השתתף כאורח כבוד בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית, אך לא היה בה ציר.
באירוע זה טבע את מטבע הלשון "זכות הצעקה", לאחר שהיו"ר העיר על הערת הביניים שלו: "ברנר, אינך ציר!
ברנר השיב מיד: "זכות הדיבור אין לי, אבל זכות הצעקה יש לי".
לאחר מכן חזר לתל אביב והתגורר בשכונה ערבית ליד אבו כביר.
ב-2 במאי 1921, כ"ד בניסן תרפ"א, נרצח ברנר בפרעות תרפ"א.
התנפלות הרוצחים החלה כנראה בקהל של אבלים ערבים בהלוויה של ילד בבית הקברות המוסלמי שייח' מוראד הסמוך לבית שבו התגורר אז, בית אברהם יצקר.
הבית ניצב באזור פרדסים, אשר באותה עת היה חלק מהעיר יפו, וכיום הוא משתייך לדרך קיבוץ גלויות שבשכונת אבו כביר בדרום תל אביב.
עם ברנר נרצחו גם בני משפחת יצקר והסופרים יוסף לואידור וצבי שץ.
גופותיהם של שבעה נרצחים נתלו על חומות בית הקברות.
כ-150 מטרים ממקום הירצחו עומד כעת "משכן ברנר וחבריו" - מרכז הנוער העובד והלומד, שהוא שחזור של בית יצקר, המציג תערוכת הנצחה לנרצחים.
על שמו נקרא קיבוץ גבעת ברנר ובו תיכון אזורי ברנר, וכן רחובות בערים הבאות בישראל: חיפה, תל אביב, ירושלים, נתניה, פתח תקווה, רחובות, חדרה, רעננה, בת ים, קריית שמונה, עכו, טבריה וחולון.
בשנת 1923 ביקר דוד בן-גוריון בברית המועצות, ובשובו לארץ ישראל הבריח בחפציו את אוסף המכתבים של ברנר אשר קיבל מחברו שמעון ביחובסקי.
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים" ועליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם יוסף חיים ברנר ושתי סופרות.
ב-2021, במלאת 100 שנים להירצחו ועל תרומתו הגדולה כמנהיג התרבות העברית וטיפוחה, הקדישה לו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעיםיום עיון מקוון.
בשנת 1900 התפרסם סיפורו הראשון, "פת לחם", בכתב העת 'המליץ'.
באותה שנה יצא לאור בוורשה ספרו "מעמק עכור" - אוסף סיפורים על עלובי החיים בעיירה היהודית של סוף המאה ה-19. בסיפורים אלה בולט ריאליזם מגמתי.
הרומן "בחורף" (שברנר הסתייג מהגדרתו כרומן) החל להתפרסם בשנת 1903 בחלקים בכתב העת "השילוח".
שם גם התפרסם הרומן השני של ברנר, מסביב לנקודה, בשנת 1904.
יצירתו של ברנר מבוססת על שני מרכיבים עיקריים: מצד אחד קיים אדם צעיר בשנותיו אך זקן בנפשו.
הביוגרפיה של כלל גיבורי יצירותיו דומה.
גיבור יצירתו הוא בחור שהתפקר ומחפש דרך חדשה בעולם שאינו מאיר פנים אליו.
הוא נידון למצוקה כלכלית, מחלות ונדודים.
אישיותו מורכבת מניגודים, אין הוא שלם עם עצמו ועם המציאות החדשה והמכוערת שעימה הוא מתמודד.
נושא היצירה של ברנר הוא תמיד המפגש בין גיבור כזה ובין עולם מכוער ואכזר.
זהו תמיד אדם בודד בעל קשרים חברתיים מועטים, הנוטה להסתגרות ולחשדנות.
הקשרים היחידים שנרקמים לעיתים בינו ובין אחרים, הם בדרך כלל בעייתיים ונוטים, לעיתים קרובות, להסתיים במפח נפש.
פייארמן בנובלה "בחורף" אינו איש רעים, ונוטה להתקפד בתוך עצמו, כאשר הוא שולף מדי פעם את קוציו.
אברמזון ברומן "מסביב לנקודה" מנסה אמנם לרקום קשרי ידידות עם הזולת, אך יכולתו הדלה לקיים קשרים חבריים חמים היא בעוכריו.
כך גם שאר הגיבורים, נוטים להיכשל ביחסי החברה שלהם, ויחסיהם עם נשים נידונים מראש לכישלון.
שלא כשאר הגיבורים התלושים בספרות העברית של התקופה, כמו למשל ביצירותיהם של שופמן וברדיצ'בסקי, נשארים גיבוריו של ברנר, גם כשהם תלושים ממקום הולדתם וממשפחתם, במסגרת יהודית כלשהי.
בדרך כלל הם מתגוררים באזורים יהודיים וחווים עם בני עמם את אווירת הפליטים.
לרוב הם חסרי בית וחסרי תקווה, אין הם מתפתים לצאת אל העולם הרחב ולהשליך לאחור את אחיהם, אף שהם מודעים לפגמיהם וסובלים מהם.
ברנר וגיבוריו, על התלבטויותיהם וביקורתם, אינם מתנתקים מגורלו של העם היהודי.
בסיוון ה'תרפ"א, לאחר הירצחו של ברנר, פרסם אברהם אליהו קפלן מסה הגותית על העם היהודי, במתכונת של ביקורת על ספרו של ברנר "שכול וכישלון".
בביקורתו התייחס קפלן באהדה לתחושותיו של ברנר (למרות המחלוקת האידאולוגית העזה ביניהם), ניתח את היסוד היהודי שמתבטא בספר, והעלה השערה כי בספר ניתן ביטוי להרהורי תשובה שפקדו את ברנר.
במלאת חמישים שנה למותו של ברנר ביקשה הלית קתמור ממספר סופרים ואנשי תרבות לכתוב את חוות דעתם על ברנר.
יזהר התרשם מאוד מהאמת וחוסר הזיוף ביצירתו.
ברנר, מוסיף יזהר, סוגד לחיים עצמם, לוויטאליות שלהם, ועל אף כל לבטיו וקשייו, יש לו תיאבון אדיר לחיים.
דן מירון אמר שהספרות עמדה בראש מעייניו של ברנר.
המולדת של ברנר היא הספרות העברית.
הביקורות הספרותיות שלו היו קצרות וחריפות.
כי גם אם החשיב מאוד את הספרות, לא חשש לבקר אותה קשות.
יסוד נוסף ביצירתו היה ההתחייבות המוסרית שלו לאדם באשר הוא אדם, ועל אף שכתב בדרך כלל את עצמו, ניסה לתפוס את האוניברסלי.
עמוס עוז כתב שברנר שנא את המליצה ואת הזיוף.
הוא היה שורף גשרים ופורץ בבכי למראה הריסתם.
מה שעשה עגנון באירוניה - עשה ברנר בשצף קצף.
שניהם שנאו את העמדת הפנים.
על הקשר ההדוק והבלתי ניתן להפרדה בין צורה ותוכן בספרות כתב ברנר:
סיפוריו של ברנר יכולים להיראות כהיפוכם הגמור של סיפורי ידידו שופמן – אם שופמן מבליט את מלאכותיותם המסוגננת של סיפוריו, ברנר מבקש ליצור את הרושם שהדברים הם תיעוד אמיתי, וידוי אוטוביוגרפי, ולא יצירת אמנות.
בנוסף לכתיבתו הספרותית, הרבה ברנר לפרסם בבמות השונות מאמרים עיוניים בנושאים שונים: ספרות, יהדות, ארץ ישראל, פועלי ארץ ישראל, ענייני דיומא ועוד.
כתיבתו העיונית הצטיינה בגילוי לב ובאבחנה חדה.
ברנר היה הראשון שהתפעל מכתיבתו של עגנון, לאחר שקרא את סיפורו הראשון, "עגונות", שהתפרסם בכתב העת העומר.
במאמר ביקורת שלו על מצב הספרות בארץ ישראל כתב: "היצירה 'עגונות'– מסופקני, אם הרבה מקוראינו יודעים זאת – היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש!".
במאמרו הידוע "הערכת עצמנו בשלושת הכרכים", אשר מתייחס לפרסום כתביו של מנדלי מוכר ספרים בשלושה כרכים, הוא עושה מעין אנלוגיה בין כתיבתו של מנדלי למודעות העצמית של היהדות.
אדם או עם, טוען ברנר, מגיעים להערכה עצמית רק כאשר הם באים לידי בגרות רוחנית.
רק אז הם מסוגלים לראות מעבר לאני האישי שלהם ולצרכיו הבסיסיים.
הם מתחילים להתעניין ביחסים עם זולתם, במשמעויות מטאפיזיות, בתהיות נפשיות וכדומה.
לספרות הרבנית אין הערכה עצמית, מפני שהכול מבוסס על דברי אלוהים חיים.
ספרות ההשכלה הטיפה לשלטון השכל, לרכישת שפות זרות, לעימות עם האויב מבחוץ (אומות העולם) ולמלחמה באויב מבית (האורתודוקסיה הרבנית).
אבל לא הייתה לה "הערכה נכונה, אנושית, בלתי משוחדה [...] מנקודת מבט גבוהה, גלוית עין".
מנדלי היה האמן הראשון שכתב באמת על אודותינו, כותב ברנר.
הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו.
הייחוד שלו הוא בכך, שאינו כותב על הכלל מתוך ניסיונו וחוויותיו האישיים.
הוא מעמיד את האובייקט, החברה היהודית והעיירה היהודית, כדבר שעומד בפני עצמו.
לכסלון, העיירה הבדיונית של מנדלי, ישנה האמת שלה.
במאמרו, "הַזַּ'נְר הָאֶרֶץ יִשְׂרְאֵלִי וַאֲבִיזְרַיְהוּ", אשר הופיע במכתב שכתב לידיד, הוא שולל את קיומו של ז'אנר ארץ ישראלי כלשהו.
האמן האמיתי כותב מהמיית נפשו.
במילים אחרות, לא המקום (ארץ ישראל) עושה את היצירה, אלא הסופר בלבד הוא מולידה, ומכאן שהמילה ז'אנר מיותרת כאן.
ברנר פרסם עשרות מאמרים שונים שדנו בענייני ספרים וספרות.
חלק מהמאמרים נלמדים עד היום בחוגי ספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטאות השונות בישראל.
ברנר היה בעל תפיסה אקזיסטנציאליטית (קיומית) חילונית מובהקת, ושאף לתקומת העם היהודי תוך שחרורו מעול הגויים ומעול הדת.
בגיל צעיר חדל להאמין באלוהים וכתב בלשון חריפה נגד "מבקשי האלוהים".
לדבריו "סופר נאור, מודרני, הבא ומדבר לנו בדעה צלולה על בקשתו את האלוהים, על געגועיו לאלוהים, על מציאותיו באלוהים – מה פני האיש כזה בעינינו, אם לא של בדאי, של בדאי גמור?".
ברנר לא כתב את הדברים מתוך האדרת השכל והניסיון האנושי או מתוך שהוא מציע משמעות אובייקטיבית חדשה לעולם.
דרישתו של ברנר היא שנעמוד אל מול הקושי והפחד הזה כבני חורין מבלי לברוח לאשליות שווא, כדבריו, כדוגמת הדת ואלוהים.
"האומנם פסקה האשׁ היוקדת בקרבנו לשחרור, לחופש בכל
הגילויים, למרות אימת הריקניות, שאין לה תקנה?
הטרם נדע, כי מתו, מתו האלים, כל
כן, מתו בשבילנו, מתו לעולמים, ואיתם גם חוקיהם, פקודיהם ומצוותיהם המעשיות" (שם).
תפיסתו את היהדות היא תפיסה קיומית חילונית ולא תפיסה דתית.
לדבריו "כל מעשי היהודים בתוך סביבתם ולתכלית קיומם זאת
העיקר הוא לבקש בכול את היהודים תחילה – סוף היהדות לבוא.
יהודים, יעבדו את עבודתם ויחיו את חייהם העצמיים – כבר תהיה ממילא איזו יהדות.
כל מה שיהיה – יהדות יקרא לו" (עמ' 152 אצל שגיא).
על פי ברנר היהדות היא תרבותו של העם היהודי, תרבות אשר דורשת שינויים רדיקליים, ולא רק דתו.
"צורות-החיים העיקריות של היחיד והאומה לא מפי הדת
בין אם אנחנו מתענים ביום-כיפור ובין אם אנו אוכלים בו בשר בחלב, בין אם אנו
מחזיקים במוּסרה של הברית הישנה, בין אם אנו בהשקפת עולמנו תלמידים נאמנים
לאפיקוֹר – אנחנו איננו חדלים להרגיש את עצמנו בתור יהודים" (ברנר, שם, עמ' 57–59).
למרות סלידתו הגדולה של ברנר מכל הקשור בדת ובאמונה הדתית, הוא נתן מקום של כבוד לתורה שבכתב ולתורה שבע"פ כשורשי ספרותנו, וחשב שעלינו לינוק מהם, אך גם לדעת לצאת כנגדם.
במאמרו "מן הספרות העברית" הוא כותב: "ספרותנו העברית אעפ"י שענפיה מועטים – הנה שרשיה מרובים.
שרשי ספרות זו – אל לנו לשכוח!
– חודרים לתוך המשך-עת של שלשת אלפים שנה.
ראשיתה של ספרות זו נעוצה בכתובים ראשונים אחרונים.
ינוק ינקה מהרבה יובלים ודורות של אוּמה רבת-כוח ומערת נפשה למות קדושים.
ליווּה על דרכה וחכמי המשנה ובעלי-האגדה, אמוראי בבל ותַנאי ארץ ישראל, רבנן סבוראי והגאונים, הפוסקים והמפולפלים, המקובלים והחוקרים, הרבנים והחסידים, המאספים והמשכילים הראשונים.
כל זה אוצר של אנרגיה מונח ביסוד, כל זה הוא עושר, כל זה הוא כוח כביר, כל זה הכה שרשים עמוקים בנפש האומה ולא יחלוף – אי אפשר שיחלוף".
שלל יצירות היהדות הם מעין קרקע שעליה צומחת היהדות של ימינו, יהדות שברצותה יכולה להתנגד להם וברצותה לקבלם אך בכל מקרה נמצאת בשיחה עם מקורותיה.
על ארץ ישראל כתב ברנר:
מכאן, וממקומות אחרים הגיע הביטוי הברנרי האופטימי הידוע,"אף על פי כן" שמשדר לכולם: אמנם יש צרות וספקות, אף על פי כן "כל החשבון עוד לא נגמר".
כמו כן, חלק ברנר כבוד להוגים דתיים מקוריים, שהתעמתו עם שאלותיו של ברנר וחבריו ועם השקפת עולמם, כדוגמת הרב קוק, כפי שכתב: "גם השקפת העולם הרוממה (בכל הכרת אחריות הדבר הננו מדגישים מלה זו!) המבוטאה בכל 'זרעוניו' של מרן רבי אברהם יצחק הכוהן קוק שבספר הזה ופרכה היא לגבי דידן...
מי שכתב את הפרק "הנשמות של עולם התוהו" ו"ייסורים ממרקים" הוא מעיד על עצמו שכלל וכלל לא זרים לו פירכוסי הנפש של הכופרים ו"המהרסים"".
הלל צייטלין מתאר שיחה עם הרב קוק בה הסביר הרב שהוא שופט את ברנר לחיוב על אף שהוא "כתב הרבה דברים שהכאיבו לב כל איש יהודי חרד על דתו".
יחד עם אחד העם הטביע ברנר את חותמו על התרבות ועל הלכי הרוח של רבים בחברה הישראלית באותה עת, בפרט באשר למשנתו היהודית-חילונית.
שכול וכישלון, 1920. מהדורה חדשה 2023: שכול וכישלון (או: ספר ההתלבטות), הוצאת ספרי בלימה
בנשף, ספרים הוצאה לאור 2006
מהתחלה, 1921 (ספרו האחרון והבלתי גמור), הוצאת הגימנסיה העברית הרצליה, 2021
יוסף חיים ברנר, סדנא דגלותא: שבעה מאמרים, בעריכת יונתן מאיר ורפי צירקין-סדן, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג
יוסף חיים ברנר, הערכת עצמנו: הרצאה (על מנדלי מוכר ספרים), בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג
האורגים, חזיון משנות הארבעים, מאת גרהרט הופטמן, ירושלים, 1910
אנשים בודדים, דרמה בחמש מערכות, מאת גרהרט הופטמן, ירושלים, 1912
בעל הבית והפועל, לב טולסטוי, בבל, תל אביב, 2002
בעל העגלה הנשל, חזיון בחמש מערכות, מאת גרהרט הופטמן, יפו, 1913
הר הקרח, ספורי מדע מימים קדמונים, מאת יוהנס ב' ינסן, יפו, 1914
החטא וענשו, רומן בשישה חלקים עם אפילוג, מאת פ"מ דוסטויבסקי, הוצאת שטיבל, ורשה, 1924
מיכאל קרמר, דרמה, תרגם י"ח ברנר, עם רשימה מאת יעקב רבינוביץ, יפו, 1911
מעבר לגבולין (1907) - הועלה בהבימה בשנת 1971. (בימוי: יוסף מונדי)
מחזהו עוולה, סיפור של ברנר, בעיבוד ישראל המאירי, הועלה בתיאטרון הבימה, בבימויו של עמית גזית בינואר 1986. וכן בטלוויזיה הכללית בבימוי פרופ' תום לוי.
המחזה "עלילות יחזקאל פיירמן" מאת דניאל הורוביץ בבימוי פרופ' יעקב רז בתיאטרון החאן בשנת 1986.
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "המעורר, י.ח.
הסרט נכלל בסדרת העברים, שביים והפיק יאיר קדר, בהשתתפות אריק גלסנר, אריאל הירשפלד, מנחם ברינקר ואחרים.
הסרט לווה בקריינות של דורון תבורי ומנשה נוי, וכלל אנימציה של דוד פולנסקי ורועי ניצן.
הקרנת הבכורה נערכה במאי 2015 בפסטיבל דוקאביב, והוא הוקרן בהמשך ברחבי הארץ.
הרב יוסף חיים זוֹננפלד (בכתיב יידי: זאנענפעלד; ו' בכסלו תר"ט, 1 בדצמבר 1848 – י"ט באדר ב' תרצ"ב, 27 במרץ 1932) היה רבה הראשון של העדה החרדית בירושלים.
נולד בשם "חיים" (השם יוסף הוסף לו על פי הוראת הגרי"ל דיסקין בסוף ימיו בעת מחלתו) בעיירה ורבו שבמחוז ניטרה (אז בממלכת הונגריה), לאברהם שלמה, שהיה בנו של הרב שמואל נאדאש, הרב של יארגן ותלמיד בולט של החתם סופר ולמרת זאלדה זוננפלד.
התייתם מאביו בגיל חמש, ואמו נישאה לתושב העיירה סמינטץ שאליה עברו.
בגיל 11 החל ללמוד אצל הרב יהודה לייב לעפלער, רבה של עיר מגוריו סמינטץ.
בגיל 13 חזר לעיירת הולדתו, שם למד אצל הרב חיים צבי מנהיימר, ולאחר כשלוש שנים עבר לפרשבורג לישיבתו של הכתב סופר.
לאחר נישואיו עבר לעיירה קוברסדורף, שם למד אצל הרב אברהם שאג-צוובנר.
בשנת תרל"ג עלה לארץ ישראל עם רבו ר' אברהם שאג, והשתכן ב בירושלים.
הוא התקרב לרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין רב הישוב הישן בירושלים ולבנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין, ועמד לימינם במאבקיהם הציבוריים.
בשנת תרל"ח הקים עם הרב דיסקין את "בית הדין של החוגים היראים".
השניים איחדו את כולל ורשה וכולל הונגריה.
הרב דיסקין מינה את הרב זוננפלד כגבאי בית היתומים דיסקין שהקים.
לאחר פטירת רבו הרב שאג, הוא שימש גם כממונה על כולל שומרי החומות וכן כגבאי ראשי של החברה קדישא הכללי בירושלים.
הרב זוננפלד שימש בסוף המאה התשע עשרה כראש כולל אונגרין אוסטראין (כולל שומרי החומות) וכן העביר שיעורים בבית המדרש של הרב ישעיה ברדקי.
הרב זוננפלד עודד את הרחבת היישוב היהודי בירושלים.
בשנת תרל"ט הצטרף למועצת "ועד כל הכוללים" שעסקה בגאולת אדמות מידי ערבים והקמת שכונות עליהן.
מקצת מהשכונות נבנו על גבי קרקעות שנקנו על שמו, מכיוון שהיה נתין אוסטרי, והחוק העות'מאני אפשר לו לרכוש קרקעות בקלות.
בקונטרס התקנות של שכונת "בית ישראל" נכתב: "שטרי המקנה נכתבו על שם הרב רבי חיים זאננענפעלד והרב שלמה זלמן בהר"ן כאשר הסכימו רוב בני החברה".
הרב זוננפלד היה גבאי ראשי בחברת "גמילות חסדים הכללי שערי חסד".
והוא כתב בפרוטוקול את החלטת "גמ"ח שערי חסד" להקים שכונה זו.
כשהיה מגיע לשכונת שערי חסד שם התגורר נכדו, אמר: "קורת רוח מיוחדת יש לי לבקר בשכונה זו שנבנתה על טהרת הקדש.
שכונה זו שלי היא, ויש לי חלק נכבד בהקמתה".
מאז בואו לארץ ישראל לא יצא ממנה מלבד פעם אחת כשנסע לפגישה עם מלך ירדן, ולפני נסיעתו עשה התרת נדרים.