tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר קטטה בחדר האוכל, שני האסירים השלחים למנהל הכלא שמתגלה כלא אחרת מאשר " הרץ " אשר מספרת להם כי הפלילה את הסוכן הרטלי וכי פניה מועדות למתנקש ואספן האומנות הידוע בתור סוטו ווצ'ה- האיש אשר מחזיק בביצה השנייה.
השניים בורחים מהכלא וטסים למסיבת יוקרה שאותה מארח סוטו ווצ'ה בביתו (אל המסיבה מגיעה גם המפקחת דס שקיבלה הזמנה מהרץ) במטרה לעצור את "הרץ" ולהגיע אל הביצה השנייה לפניה.
לאחר שהתעמתו עם "הרץ" ופרצו לחדר העתיקות שם סוטו ווצ'ה שומר את הביצה השנייה, מתגלה כי הרץ כרתה ברית עם סוטו ווצ'ה והשניים מענים את הרטלי ובות' עד שבות' ללא ברירה פולט את מיקומה של הביצה השלישית ושולח את "הרץ" לחפש את הביצה במצרים.
כאשר הם נמלטים ברכבת, בות' מספר להרטלי כי לאחר שאביו מת, הוא גילה כי שעונו הכיל קאורדינטיות שמובילות למיקומה של הביצה השלישית וכי השעון היה שייך ללא אחר מאשר אדולף זייך – אספן עתיקות נאצי שהחביא את הביצה השלישית בבונקר נסתר.
השניים אוזקים את נולאן בות' שעדיין בשוק ונוסעים לחתונה במצרים שם הם מוסרים את שלושת הביצים וזוכים בשלוש מאות מיליון דולר אך בנוסף הם מסגירים את המיליונר המצרי לאינטרפול ולמפקחת דס אחרי שהם בורחים עם הכסף.
לאחר חצי שנה- ביאכטה מפוארת, השניים פוגשים בבות' פעם נוספת והוא מספר להם כי סיפר עליהם למפקחת דס ושהיא שללה את כל כספם.
הוא מסביר להם כי עליהם לשתף איתו פעולה תמורת סכום כפול או שיסגירם למפקחת.
השלושה נראים משתפים פעולה ליד הלובר בצרפת כאשר במקביל המפקחת דס מחתימה על כל אחד מהם הודעה אדומה.
דוויין ג'ונסון – סוכן מיוחד ג'ון הרטלי, פרופילאי ב-FBI.
גל גדות – שרה בלאק ("הרץ"), גנבת מוכרת בעולם האמנות.
ראיין ריינולדס – נולאן בות', הגנב הגדול בעולם.
ריטו אריה – אורבאשי דאס, מפקחת מטעם האינטרפול.
כריס דיאמנטופולוס – סוטו ווצ'ה, סוחר נשק בינלאומי.
אד שירן – מופיע בתפקיד עצמו כזמר בחתונה בסוף הסרט.
על הזכות לביים את הסרט היה מאבק בין האולפנים הגדולים ביותר – סרטי יוניברסל, האחים וורנר, סרטי פרמאונט, אולפני לג'נדרי, נטפליקס וסרטי סוני.
את הסרט בסך תקציב של 125–150 מיליון דולר הפיק ביו פלין באמצעות חברת Flynn Picture שבבעלותו, עם ג'ונסון, דני גרסיה והירם גרסיה כשותפיו.
ב-9 בפברואר 2018 פורסם כי יוניברסל ואולפני לג'נדרי זכו במכרז על הפקת הסרט.
התמלוגים של ג'ונסון יעמדו לראשונה על 20 מיליון דולר לפחות.
מאוחר יותר נחשף כי גדות תקבל גם 20 מיליון דולר עבור תפקידה בסרט, מה שהופך אותה לשחקנית השלישית בשכר הגבוה ביותר בעולם בשנת 2020.
הצילומים החלו ב-3 בינואר 2020 באטלנטה, ג'ורג'יה.
ההפקה הייתה צפויה בעבר להתחיל באפריל 2019 לאחר שג'ונסון השלים את הצילומים עבור ג'ומנג'י: השלב הבא.
ב-8 ביולי 2019, הצילומים נדחו לתחילת 2020. אך הצילומים שתוכננו באיטליה בוטלו עקב מגפת הקורונה במדינה.
ב-14 במרץ הוכרז שההפקה תושעה ללא הגבלת זמן בגלל המגפה.
הצילומים חודשו עד אמצע ספטמבר והם הסתיימו בחודש נובמבר.
גל גדות וראיין ריינולדס סיימו לצלם את תפקידיהם בסוף אוקטובר.
במקור תכננה יוניברסל להוציא את הסרט ב-12 ביוני 2020 ואז, ב-8 ביולי 2019, נטפליקס קנתה את הזכויות על ההפצה והודיעה שהסרט ייצא בנובמבר 2021.
הודיני הוא סרט ביוגרפי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1953, בבימויו של ג'ורג' מרשל, עם טוני קרטיס וג'נט לי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "הודיני" של הרולד קלוק.
פרט לכמה דמויות, רוב העלילה היא בדיונית.
היא מתארת את הודיני מאז הופעותיו בפסטיבל בקוני איילנד, התאהבותו בבס, עבודתו במפעל למנעולים, הצלחתו בארצות הברית ואירופה, מלחמתו באנשי המדיומים וכמה מביצועיו המופלאים בהיחלצות ממצבים בלתי אפשריים.
קרטיס ולי היו באותה תקופה זוג נשוי.
הארי הודיני (טוני קרטיס) מופיע מחופש כאיש פרא בתיאטרון המופעים של שולץ (סיג רומן) בקוני איילנד.
בס (ג'נט לי) מגיעה למופע ורואה איך שולץ "מצליף" בפרא.
היא מונעת זאת ממנו וזה מוצא חן בעיני הודיני שאחר כך מופיע כמנטליסט ומנחש את שמה.
במופע נוסף היא מגיעה עם בחור אך הודיני מחזר אחריה והיא נענית לו הם נישאים במהירות והודיני מביא אותה לביתו שם הם גרים עם אמו (אנג'לה קלארק) שמקבלת את בס באהבה.
הודיני ובס מתחילים להופיע ביחד כשהיא העוזרת שלו.
באחד המפגשים של הקוסמים מצליח הודיני לגבור על מתחרים ולהיחלץ מכתונת משוגעים וזוכה בכרטיס נסיעה לאירופה אך מוותר עליו כדי להישאר עם בס.
בס מכריחה אותו למצוא עבודה במפעל למנעולים וכספות.
הוא מצליח לפתוח שם את כל המנעולים ולאחר שהוא נכנס ללא רשות לאחת הכספות הוא מחולץ משם ומפוטר מעובדתו.
היחסים עם בס מתערערים והוא חוזר להופעות.
בס מפתיעה אותו בשני כרטיסים לאירופה שם הוא מופיע בלונדון, זוכה בהתערבות ומתפרסם לאחר שהצליח לפתוח מנעול חיצוני ולהימלט מהכלא של הסקוטלנד יארד.
בברלין הוא מצליח מאוד ופוגש את אוטו (תורין תאצ'ר) שהיה עוזרו של הקוסם הידוע פון שלייגר.
הוא ממנה את אוטו לעוזרו החדש וחוזר לארצות הברית.
לפני כן הוא מובא שם למשפט בטענה שהוא אומר שיש לו כוחות על טבעיים.
במשפט הוא נסגר בכספת שהקומבינציה ידועה רק לשופט, מצליח לצאת משם ומזוכה.
כדי להתפרסם שוב בארצות הברית, הוא נקשר למנוף מעל גורד שחקים כשהוא עטוף בכותונת משוגעים ומצליח להשתחרר ומתפרסם בעיתונות.
הוא נכנס אחר כך לתוך תיבה סגורה שמושקעת בתוך חור בקרח בנהר דטרוייט.
הוא מצליח להשתחרר אך לא מוצא את החור בקרח וכולם חושבים שהוא אבד.
הוא מצליח למצוא את החור לאחר ששמע את קולה של אמו קוראת לו ומושכת אותו ואכן באותו יום היא מתה.
הוא מתחיל להתעניין במדיומים, מגלה שזו תרמית ויוצא במסע מתוקשר נגד כל הספיריטואליסטים המתחזים האלה.
לבסוף הוא חוזר להופיע ומתכונן לבצע שחרור מ"תא עינויים" מלא מים שהוא מוכנס לתוכו כשראשו הפוך.
לפני כן הוא מרגיש לא טוב עם כאבי בטן שמוחרפים לאחר חבטה שקיבל ממכשיר בחדר ההלבשה.
בס מזהירה אותו לא לבצע את המופע הזה אך הקהל דורש והוא מוכנס למתקן אך מתקשה להשתחרר.
בס צועקת ואוטו מנפץ את הזכוכית.
המים נשפכים אך הודיני גוסס בזרועות בס ולוחש לה לפני מותו כי הוא רוצה לחזור לבמה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותטוני קרטיסהארי הודיניג'נט ליבס הודיניאנג'לה קלארקאמו של הודיניטורין תאצ'ראוטועוזרו של הודיניסיג רומןשולץ
ההודעה על כניעת יפן שודרה ברדיו היפני בנאום מפי הקיסר היפני הירוהיטו (Shōwa) ב-15 באוגוסט 1945. בנאום הודיע הירוהיטו לעמו שממשלת יפן קיבלה את הצהרת פוטסדאם הדורשת את כניעתו ללא תנאי של הצבא היפני כתנאי לסיום מלחמת העולם השנייה.
הנאום נישא בעקבות הפצצת הירושימה ב-6 באוגוסט, הכרזת המלחמה הסובייטית והפצצת נגסאקי ב-9 באוגוסט.
הוא שודר בצהריים על פי שעון יפן ב-15 באוגוסט 1945. הקיסר נימק בו את הכניעה כנובעת מהשימוש של האויב בפצצות האטום, וכתוצאה ממצב המלחמה הכללי "שהוא לאו דווקא לטובת יפן".
החתימה הרשמית על מסמך הכניעה היפני שאישר את כניעת האימפריה היפנית התרחשה על סיפון אוניית המערכה מיזורי במפרץ טוקיו ב-2 בספטמבר 1945.
הנאום הוא המקרה הידוע הראשון שבו קיסר יפן דיבר אל פשוטי העם (אם כי באמצעות הקלטה).
הוא נמסר ביפנית קלאסית רשמית, בהגייה שקשה להבנה ליפנים מן השורה.
הנאום לא התייחס ישירות לכניעה של יפן, אלא ציין כי הממשלה צוותה על ידי הקיסר לקבל את "ההצהרה המשותפת" של ארצות הברית, בריטניה, סין וברית המועצות (המעצמה האחרונה שהצטרפה למלחמה על יפן).
הדבר בלבל מאזינים רבים שלא הכירו את ההכרזה ולא הבינו שיפן אכן נכנעה.
גם איכות השמע הירודה של שידור הרדיו וגם השפה הרשמית החמירו את הבלבול.
גרסה מחודשת דיגיטלית של השידור שוחררה ביוני 2015.
טקסט הנאום חובר בידי חברים בממשלת יפן, לאור החלטת ראש הממשלה קנטרו סוזוקי שאין ליפן עוד סיכוי להימנע מתבוסה, והנוסח קיבל את הסכמת הקיסר.
הקיסר הסכים לקבל את ההודאה בתבוסה אחרי שבחן את הצהרת פוטסדאם ומצא שהיא ניתנת לעיכול.
בהצהרה הבהירו בעלות הברית שאין הן מחפשות את השמדתה או את שעבודה של האומה היפנית, ובתום שלב ראשוני של כיבוש תינתן ליפן עצמאותה אחרי שתופקד בידי ממשלה יפנית נבחרת שוחרת שלום המחויבת לזכויות האדם.
עם זאת, ההצהרה הזהירה שהאחראים לפשעי מלחמה ייענשו בחומרה, ולא הייתה ודאות שהקיסר לא ייכלל בקטגוריה זו.
ההחלטה לפטור את הקיסר מאחריות התקבלה מאוחר יותר בידי הגנרל דאגלס מקארתור שחשב שהקיסר יוכל למלא תפקיד חיובי בהרגעת האוכלוסייה אחרי הכיבוש ובהפיכת יפן למדינה שלווה.
אחרי שהוחלט שהקיסר יישא את הנאום בעצמו התקיים דיון לגבי משלב השפה שבו ינאם הקיסר, ולבסוף הוחלט להשתמש בשפה יפנית ספרותית, מאחר ששימוש בגוף ראשון ובפניות בגוף שני בצורתן הפשוטה בידי הקיסר בנאומו היה נראה לא ראוי.
הנאום לא שודר ישירות, אלא הושמע מחדש מתוך הקלטת פונוגרף.
ב-14 באוגוסט 1945, תאגיד השידור היפני שיגר טכנאי סאונד לארמון הקיסרי כדי להקליט את השידור.
מיקרופונים הוצבו בבונקר משרדי תחת משרד משק הבית הקיסרי, והקיסר הירוהיטו שידר את דבריו בין 11:25אחר הצהריים ל-11:30אחר הצהריים.
במהלך ההקלטה הראשונה הוא דיבר בטון רך מדי, ובעצת הטכנאים הוצע להקליט אותו מחדש.
בניסיון השני הקול שלו נדמה גבוה מדי, וכמה הברות בדבריו הובלעו.
עם זאת, הגרסה השנייה נחשבה לרשמית, ואילו הראשונה שימשה כגיבוי.
גורמים רבים בצבא היפני הקיסרי סירבו לקבל את העובדה שהקיסר עומד לסיים את המלחמה, והאמינו שהדבר לא מכובד.
כ-1,000 קצינים וחיילים פשטו על הארמון הקיסרי בערב 14 באוגוסט כדי להרוס את ההקלטה.
המורדים איבדו דרכם בעת שהסתובבו במבנה הארמון ולא הצליחו למצוא את ההקלטות, שהוסתרו בערימת מסמכים.
שני התקליטים סומנו כמקור והעתק והוברחו בהצלחה מהארמון, המקור בקופסת לכה והעותק בשקית אוכל.
מייג'ור קנג'י האטנאקה ניסה לעצור את השידור בתחנת תאגיד השידור אך קיבל הוראה לחדול ממעשיו מצבא המחוז המזרחי.
בבוקר 15 באוגוסט הודיעו כל תחנות תאגיד השידור כי הקיסר יפנה לאומה בצהריים.
רבים מהאנשים לבשו בגדים רשמיים לרגל האירוע.
באותו יום בצהריים הנחה כרוז של התאגיד להתכונן להודעה "בעלת חשיבות עליונה".
ההמנון הלאומי הושמע, ואחריו נאומו של הקיסר.
זו הייתה הפעם הראשונה שיפנים מן השורה שמעו את קולו של קיסר יפני כלשהו.
כדי להקל על הבלבול הצפוי, לאחר סיום הנאום הבהיר קריין רדיו כי הודעת הקיסר פירושה שיפן נכנעת.
לפי העיתונאי הצרפתי רוברט גווילין, שחי אז בטוקיו, עם סיום ההודעה הסתגרו רוב היפנים בבתיהם או בבתי העסק שלהם למשך מספר שעות כדי להפנים את משמעות ההודעה.
אף על פי שהמילה "כניעה" לא נאמרה במפורש, הקיסר הורה לממשלתו למסור לבעלות הברית כי "האימפריה מקבלת את הוראות ההצהרה המשותפת שלהן", כלומר לקבל את הצהרת פוטסדאם.
הוא נימק את החלטת יפן לצאת למלחמה כאקט שמטרו "שימור עצמי והבטחת היציבות במזרח אסיה" והתייחס לכישלונות ולתבוסות של השנים האחרונות, ואמר כי "מצב המלחמה התפתח לאו דווקא לטובת יפן".
הוא הזכיר את הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ימים קודם לכן, וכינה את פצצת האטום "פצצה חדשה ואכזרית ביותר", אשר מאיימת לא רק על יפן בהשמדה כוללת, אלא על האנושות כולה.
הקיסר סיים בקריאה לעם היפני "להתמסר לבנייה לעתיד".
השידור תורגם לאנגלית ושודר לעולם במקביל על ידי מגיש הרדיו טדאיצ'י היראקאווה.
בארצות הברית, רשות התקשורת הפדרלית (FCC) הקליטה את השידור, והטקסט שלו הופיע במלואו בניו יורק טיימס.
אף שכניעת יפן נחתמה באופן רשמי רק כשבועיים וחצי לאחר מכן, יום נאומו של הקיסר מצוין ביפן כיום סיומה של מלחמת העולם.
הודים הם האזרחים של הרפובליקה של הודו.
על פי מפקד האוכלוסין הלאומי של הודו משנת 2023, עמדה אוכלוסיית הודו על למעלה מ-1.4 מיליארד בני אדם, מה שהופך אותה למדינה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר בעולם (אחריה נמצאת סין), המכילה 17.80 אחוז מכלל האוכלוסייה העולמית.
בנוסף לאוכלוסייה ההודית, הפזורה ההודית מעבר לים מתהדרת גם היא במספרים גדולים, במיוחד במדינות ערב במפרץ הפרסי וברחבי העולם המערבי.
בעוד שהשם "הודי" כיום מתייחס לאנשים שמקורם ברפובליקה של הודו של ימינו, הוא שימש בעבר גם כמונח מזהה לאנשים שמקורם במה שהן כיום פקיסטן ובנגלדש לפני חלוקת הודו הבריטית ב-1947.
בצפון אמריקה, ובעיקר באנגלית, נהוג להשתמש במונחים "אינדיאני מאסיה" או "אינדיאני מהמזרח", כדי להבדיל בין הודים לעמים הילידים של אמריקה.
אומנם הזיהוי השגוי של ילידים אמריקאים כהודים התרחש במהלך הקולוניזציה האירופית של אמריקה, אך המונח "אינדיאני" עדיין משמש באנגלית כמזהה עבור אוכלוסיות ילידים בצפון אמריקה ובאיים הקריביים, אם כי כיום פחות מבעבר נהוג לקרוא להם ילידים, אמרינדיאנים ובמיוחד האומות הראשונות בקנדה, וילידים אמריקאים בארצות הברית, כולל בשיח הרשמי ובחוק.
תושבי תת היבשת ההודית והרפובליקה של הודו מאז 1949 קראו לעצמם בהראטה.
הכינוי "בהראטה" מופיע בשמה הרשמי של המדינה בסנסקריט, בהראטה ג'אראג'יה.
השם נגזר מהשפות העתיקות וודית ופורנאות, המתייחסות לארץ המורכבת מהודו כ"בהראטה וראם" ומשתמשת במונח זה כדי להבחין בינה לבין מדינות אחרות או יבשות אחרות.
הבהרטות היו שבט וודי המוזכר בריג ודה, שהשתתף בעיקר בקרב עשרת המלכים.
הודו נקראת על שמו של הקיסר האגדי בהראטה שהיה צאצא של שבט הבהראטס, נצר לשושלת קורו שאיחד את תת-היבשת ההודית תחת ממלכה אחת.
"המדינה השוכנת מצפון לאוקיינוס ומדרום להרים המושלגים נקראת בהרטאם; שם שוכנים צאצאיו של בהראטה."
בספרות הוודית המוקדמת, המונח אריאוורטה היה בשימוש פופולרי לפני בהראטה.
בספר חוקי מנו (2.22) ניתן השם אריאוורטה ל"אזור שבין רכס ההימלאיה לוינדהיה, מהמזרח (מפרץ בנגל) ועד לים המערבי (הים הערבי)".
המילה הודית והודו מקורה ביוונית עתיקה (הודו).
המילה אינדיה ביוונית קוינה ציינה את האזור שמעבר לנהר אינדוס, ונקראה כך מאז תקופתו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה החמישית לפנה"ס), בהמשך גם בלטינית השתמשו במונח.
גם בפרסית עתיקה נהגו לקרוא לה "הארץ ההודית" ובימי הביניים השתמשו במונח הינדוסטאני.
השם נגזר בסופו של דבר מ"סינדהו", שמו הסנסקריטי של נהר האינדוס, שמשמעותו גם "נהר" באופן כללי.
בני אדם מודרניים הגיעו לתת - היבשת ההודית מאפריקה לפני כ-55,000 שנה.
הם חיו זמן רב כציידים-לקטים בשבטים מבודדים זה מזה, מה שהפך את האזור למגוון ביותר, שני רק לאפריקה במגוון הגנטי האנושי.
חיים מיושבים הופיעו בתת-היבשת בשוליים המערביים של אגן נהר האינדוס לפני 9,000 שנה, והתפתחו בהדרגה לתרבות עמק האינדוס של האלף השלישי לפני הספירה.
עד 1200 לפני הספירה, השפה הייתה סנסקריט, שפה הודו-אירופית, שהתפשטה להודו מצפון-מערב.
העדויות לשפה הזו קיימות כיום נמצאות בפזמונים של ה-ריג ודה שנשמר על ידי מסורת בעל פה המתעדת את שחר ההינדואיזם בהודו.
השפות הדרווידיות של הודו הוחלפו באזורים הצפוניים והמערביים.
בכ-400 לפני הספירה, ריבוד והדרה לפי קאסטות הופיעו בתוך ההינדואיזם, ובודהיזם וג'ייניזם התעוררו, והכריזו על סדרים חברתיים שאינם קשורים לתורשה.
איחודים פוליטיים מוקדמים הולידו את האימפריות של מאוריה וגופטה שבסיסה באגן הגנגס.
העידן הקולקטיבי שלהם התאפיין ביצירתיות רחבת היקף, אך גם בירידה במעמדן של נשים, ובשילוב של חוסר נגיעה במערכת אמונות מאורגנת.
בדרום הודו, הממלכות האמצעיות ייצאו תסריטים ותרבויות דתיות בשפות הדרווידיות לממלכות דרום מזרח אסיה.
העם ההודי הקים בתקופות העתיקות ובימי הביניים עד לתחילת המאה השמונה עשרה כמה מהאימפריות והשושלות הגדולות ביותר בהיסטוריה של דרום אסיה כמו אימפריית מאוריה, שושלת סאטווהאנה, ממלכת גופטה, שושלת רשטראקוטה, אימפריית צ'לוקיה, אימפריית צ'ולה, אימפריה קרקוטה.
אימפריית ויג'איאנגר, סולטנות דלהי, האימפריה המוגולית, האימפרייה המראטהית והאימפריה הסיקית.
האימפריה הגדולה הראשונה של העם ההודי הייתה אימפריית מאוריה שבירתה (כיום פטנה, במדינת ביהר).
זו כבשה את חלקה הגדול של דרום אסיה במאות ה-4 וה-3 לפני הספירה בתקופת שלטונם של הקיסרים ההודיים צ'אנדראגופטה מאוריה ואשוקה לצדם.
היועץ הבכיר שלהם, צ'אנקיה, שנחשב למייסד מקצועות הכלכלה ומדע המדינה.
האימפריה העתיקה הגדולה הבאה של העם ההודי הייתה אימפריית הגופטה.
תקופה זו, עדה לתחייה דתית ואינטלקטואלית הינדית, וידועה כתקופה הקלאסית או "תור הזהב של הודו".
במהלך תקופה זו, היבטים של הציוויליזציה ההודית, הממשל, התרבות וההינדואיזם והבודהיזם התפשטו לחלק גדול מאסיה, בעוד שלאימפריית צ'ולה בדרום היו קשרי סחר ימיים משגשגים עם האימפריה הרומית בתקופה זו.
המתמטיקאים ההודיים הקדומים אריאבהטה, בהסקרה הראשון ובראהמגופטה המציאו את מושג האפס ואת מערכת הספרות ההינדית-ערבית העשרונית במהלך תקופה זו.
בתקופה זו התפשטה ההשפעה התרבותית ההודית על חלקים רבים של דרום-מזרח אסיה, מה שהוביל להקמת ממלכות הודיות בדרום-מזרח אסיה.
בתקופת ימי הביניים המוקדמים שלטה שושלת רשטראקוטה הגדולה ברוב תת-היבשת ההודית מהמאות ה-8 עד ה-10 והקיסר ההודי משושלת רשטראקוטה תואר על ידי הנוסע הערבי סולימאן כאחד מארבעת המלכים הגדולים בעולם.
המתמטיקאי הדרום הודי מימי הביניים מהאווירה היה חלק משושלת ראשטראקוטה והיה המתמטיקאי ההודי הראשון שהפריד בין אסטרולוגיה למתמטיקה וכתב את הטקסט ההודי הקדום ביותר שהוקדש כולו למתמטיקה.
האימפריה הימית הגדולה ביותר של ההודים מימי הביניים הייתה שושלת צ'ולה.
תחת הקיסרים ההודיים הגדולים רג'ארג'ה צ'ולה הראשון ויורשו ראג'נדרה צ'ולה הראשון הפכה שושלת צ'ולה למעצמה צבאית, כלכלית ותרבותית בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
כוחה של אימפריית צ'ולה נודע לעולם המזרחי על ידי המשלחת לגנגס שערך ראג'נדרה צ'ולה הראשון ועל ידי כיבוש הערים של האימפריה הימית של סריביג'איה בדרום מזרח אסיה, וכן על ידי המשלחות החוזרות ונשנות לסין.
האימפריה המוגולית איחדה חלק גדול מתת היבשת ההודית תחת ממלכה אחת.
תחת המוגולים, הודו פיתחה כלכלה חזקה ויציבה, שהובילה להתרחבות מסחרית ולחסות רבה יותר על התרבות, שהשפיעה רבות על החברה ההודית.
האימפריה המוגולית איזנה והרגיעה את החברות המקומיות באמצעות פרקטיקות מנהליות חדשות והיו לה אליטות שלטוניות מגוונות ומכילות, שהובילו לשלטון שיטתי, ריכוזי ואחיד יותר.
קבוצות חברתיות קוהרנטיות חדשות בצפון הודו ובמערבה, כגון המאראת'ס, הראג'פוטים, הפתאנים, הג'אטים והסיקים, זכו לשאיפות צבאיות ושלטוניות במהלך השלטון המוגולי, אשר, באמצעות שיתוף פעולה או בכח, העניקו להם הכרה וניסיון צבאי.
המאראטות והסיקים הופיעו במאה ה-17 והקימו את האימפריה המראטהית והאימפריה הסיקית, שהפכו למעצמות הדומיננטיות בהודו במאה ה-18. לאימפריה המראטהית מיוחסת במידה רבה סיום השלטון המוגולי בהודו.
האימפריה בשיאה השתרעה מטאמיל נאדו בדרום, עד פשאוואר, ח'ייבר פח'טונח'ווה בצפון ובנגל ואיי אנדמן במזרח.
שקיעתה של האימפריה המוגולית והאימפריה המראטהית מסוף המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-19 הביאה לכך ששטחים נרחבים בהודו סופחו על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית של האימפריה הבריטית.
דבר זה התחיל תקופה של פיתוח מהיר של תשתיות מצד אחד וירידה כלכלית ורעב גדול מצד שני.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, נפתח מאבק ארצי למען תנועת העצמאות ההודית, תת-היבשת ההודית קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1947, לאחר שהפרובינציות הבריטיות חולקו לשטחי הודו ופקיסטן.
והנסכיויות כולן הצטרפו לאחת מהמדינות החדשות.
הודו היא אחת התרבויות העתיקות בעולם.
התרבות ההודית, הנחשבת לעיתים קרובות כמיזוג של מספר תרבויות שונות, משתרעת על פני תת-היבשת ההודית, והושפעה ועוצבה מהיסטוריה בת אלפי שנים.
לאורך ההיסטוריה של הודו, התרבות ההודית הושפעה מאוד מהדתות הדהרמיות.
הם זכו בעיצוב חלק ניכר מהפילוסופיה, הספרות, האדריכלות, האמנות והמוזיקה ההודית.
ההשפעה ההיסטורית של התרבות ההודית השפיעה הרבה מעבר לתת-היבשת ההודית.
דבר זה נוגע במיוחד להתפשטות ההינדואיזם, הבודהיזם, הארכיטקטורה, המינהל והכתב שהתפשטו מהודו לאזורים אחרים של אסיה דרך דרך המשי על ידי המטיילים והסוחרים הימיים במהלך המאות המוקדמות של לספירה.
ממערב, הודו רבתי חופפת לאיראן הגדולה (ממלכת פרס), בהרי הינדו-כוש והרי פמיר.
בתקופת ימי הביניים, האסלאם מילא תפקיד משמעותי בעיצוב המורשת התרבותית ההודית.
במהלך מאות שנים, נוצרה אינטגרציה בין הינדים, ג'ינים וסיקים עם מוסלמים ברחבי הודו.
הודו היא מקום הולדתם של ההינדואיזם, הבודהיזם, הג'ייניזם והסיקיזם, הידועים ביחד כדתות הודיות.
דתות הודיות, הידועות גם כדתות דהרמיות, הן הדתות המרכזיות בעולם יחד עם הדתות האברהמיות.
כיום, הינדואיזם ובודהיזם הם הדתות השלישית והרביעית בגודלן בעולם בהתאמה, עם למעלה ממיליארד מאמינים בסך הכל, לאורך ההיסטוריה של הודו, הדת הייתה חלק חשוב מהתרבות של המדינה.
גיוון דתי וסובלנות דתית נקבעים במדינה בחוק ובמסורת, חוקת הודו הכריזה כי הזכות לחופש דת היא זכות יסוד.
לאתאיזם ולאגנוסטיזם יש היסטוריה ארוכה בהודו ושגשגו בתוך תנועת סראמנה.
אסכולת קרוואקה מקורה בהודו בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה והיא אחת הצורות המוקדמות ביותר של תנועה חומרנית ואתיאיסטית בהודו העתיקה.
סרמנה, בודהיזם, ג'ייניזם, אג'יוויקה וכמה אסכולות הינדואיזם כמו סמחיה רואים באתאיזם דבר מקובל ודוחים את המושג אלוהות בוראת, טקסיות ועל-טבעיות.
הודו יצרה כמה פוליטיקאים אתאיסטים בולטים ורפורמים חברתיים.
למרות שכ-80% מאזרחי הודו הם הינדים, במדינה יש אוכלוסייה ניכרת של מוסלמים, נוצרים, סיקים, בודהיסטים, ג'ינים, פרסים ומאמינים באמונות שבטיות.
לזורואסטריות וליהדות יש כמה אלפי מאמינים הודים, ויש להן גם היסטוריה עתיקה בהודו.
בהודו יש את האוכלוסייה הגדולה ביותר של אנשים שדבקים בזורואסטריות ובאמונה הבהאית בעולם, למרות ששתי הדתות הללו מקורן אינו בהודו.
גם לדתות עולמיות רבות אחרות יש קשר עם הרוחניות ההודית, כמו האמונה הבהאית שמכירה בגאוטמה הבודהה ובקרישנה כביטויים של האל הכול יכול.
למרות התפקיד החזק של הדת בחיים ההודיים, לאתאיזם ולאגנוסטיקה יש גם השפעה גלויה יחד עם סובלנות המיוחסת לעצמם לאנשים אחרים.
על פי דוח WIN-Gallup Global Index of Religion ואתאיזם לשנת 2012, 81% מההודים היו דתיים, 13% לא היו דתיים, 3% היו אתאיסטים ו-3% לא היו בטוחים או לא הגיבו.
באופן מסורתי, האנשים בהודו מחולקים לפי ארבע הווארנות שלהם.
זוהי מערכת שבה ריבוד חברתי בתוך חלקים חברתיים שונים המוגדרים על ידי אלפי קבוצות תורשתיות אנדוגמיות נקראות לעיתים קרובות ג'אטי או קאסטות.
בתוך ג'אטי, קיימות קבוצות אקסוגמיות הידועות בשם גוטראס, שושלת או שבט של יחידים.
מחסומי הקסטות התפרקו בעיקר בערים אך עדיין קיימים בצורה כלשהי באזורים כפריים.
מבחינה היסטורית, להודו הייתה מסורת רווחת של השיטה המשפחתית המשותפת.
בראש המשפחה עומד פטריארך, הגבר המבוגר ביותר, שמקבל החלטות בעניינים כלכליים וחברתיים בשם המשפחה כולה.
אשתו של הפטריארך אחראית בדרך כלל על משק הבית ועל מנהגים דתיים קלים.
משפחה משותפת פאטרילינאלית מורכבת מגבר מבוגר ואשתו, בניו, בנותיו הרווקות, נשות בניו וילדיהם.
ההכנסה המשפחתית זורמת למאגר משותף, ממנו נשאבים משאבים למתן מענה לצורכי כלל החברים, המוסדרים על ידי ראשי המשפחה.
עם זאת, עם המודרניזציה והפיתוח הכלכלי, הודו הייתה עדה להתפרקות של המשפחה המשותפת המסורתית למשפחות גרעיניות יותר והמשפחה המשותפת המסורתית בהודו מהווה כיום אחוז קטן ממשקי הבית ההודיים.
נישואים מאורגנים (נישואים בשידוך) היו המסורת בחברה ההודית.
נישואים נחשבים לאיחוד של שתי המשפחות ולא רק הפרטים, התהליך הכרוך בנישואים כאלו יכול להיות שונה בהתאם לקהילות ולמשפחות.
מחקר שנערך ב-2008 מצא כי קיימים בהודו פחות נישואים בשידוך שהם ללא הסכמה, אך עדיין רוב הנישואים ההודיים שנסקרו היו נישואים מאורגנים בהסכמה.
המחקר גם הצביע על כך שהתרבות ההודית מתרחקת מנישואים מאורגנים מסורתיים, וכי מגמות הנישואין בהודו דומות למגמות שנצפו במהלך 40 השנים האחרונות שבהן נישואים מוארגנים היו נפוצים בעבר, במיוחד בסין וביפן.
סגנונות הלבוש של הודו התפתחו ללא הרף במהלך ההיסטוריה.
כותנה תורבתה לראשונה בתת-היבשת ההודית בסביבות האלף החמישי לפני הספירה.
הצבעים ששימשו בתקופה זו עדיין בשימוש, במיוחד אינדיגו, מדרבן אדום, לאק וכורכום.
במאה ה-11 לפני הספירה כתבי ריג-ודה מזכירים בגדים צבועים (פארידאן) ורקומים (פסה) ובכך מראה על התפתחותן של טכניקות ייצור מתוחכמות של בגדים בתקופה זו.
במאה ה-5 לפני הספירה, ההיסטוריון היווני הרודוטוס מתאר את עושר האיכות של הטקסטיל ההודי.
עד המאה ה-2 לספירה, כותנה, מלמלה וטקסטיל משי שיוצרו בהודו יובאו על ידי האימפריה הרומית והיו אחד מענפי היצוא העיקריים של הודו העתיקה לאזורים אחרים של העולם יחד עם תבלינים הודיים ופלדת ווץ.
בגדים הודיים מסורתיים משתנים מאוד בין חלקים שונים של המדינה ומושפעים מהתרבות המקומית, הגאוגרפיה והאקלים.
נשים לובשות באופן מסורתי סארי, גאגרה צ'ולי, אנגרקה, פיראן, שלוואר קמיז, ג'אררה ובנדי עם דופאטה או ג'ונגהט על הראש או הכתף להשלמת התלבושת.
גברים לובשים באופן מסורתי אנגרח'ה, אח'קאן, קורטה, קמיז, פירן, שרווני וקוטי עבור הבגד העליון, הבגד התחתון כולל דוטי, צ'ורידאר, שלוואר, פגרי ולונגי בדרך כלל לובשים סביב הראש כדי להשלים את התלבושת.
במרכזים עירוניים, אנשים לובשים לעיתים קרובות בגדים מערביים ומגוון אופנה עכשווית אחרת.
האוכל ההודי משתנה מאזור לאזור.
מזונות עיקריים של המטבח ההודי כוללים מגוון של עדשים (דאל), קמח מלא (אטה), אורז ודוחן פנינים (בג'רה), אשר תורבת בתת-היבשת ההודית מאז 6200 לפני הספירה.
עם הזמן, חלקי האוכלוסייה אימצו את הצמחונות במהלך תנועת שראמאנה בעוד שאקלים נוח איפשר לגדל מגוון של פירות, ירקות ודגנים לאורך כל השנה.
הבהגווד גיטא רשם שיטות תזונה מסוימות כך שבמהלך המאה השנייה לפני הספירה צריכת סוגי בשר שונים, בעיקר של בקר, הפכה לטאבו, בשל היותה קדושה או טמאה.
המטבח ההודי משתמש במרכיבים רבים, פורסים מגוון רחב של סגנונות הכנת מזון, טכניקות בישול והצגה קולינרית בהתאם למיקום הגאוגרפי.
הדוגמאות העתיקות ביותר שהשתמרו של מוזיקה הודית הן הלחנים של הסמוודה (1000 לפני הספירה) שעדיין שרים בטקסים מסוימים של סראוטה.
זהו התיאור המוקדם ביותר של מזמורים מוזיקליים הודיים.
הסמוודה, וטקסטים הינדיים אחרים, השפיעו רבות על מסורת המוזיקה הקלאסית של הודו, המוכרת כיום בשני סגנונות שונים: מוזיקה הינדוסטנית ומוזיקה קרנאטית.
הן מערכות המוזיקה ההינדוסטנית והן הקרנאטית מבוססות על הבסיס המלודי המכונה ראגה, המושר במחזוריות קצבית המכונה טאלה.
עקרונות אלה שוכללו בנתיאשסטרה (200 לפני הספירה) והדתילם (300 לספירה).
הנתיאשסטרה הוא חיבור הודי עתיק על אמנויות הבמה, הכולל תיאטרון, מחול ומוזיקה.
הוא נכתב בתקופה שבין 200 לפני הספירה ו-200 לספירה בהודו הקלאסית והוא מיוחס באופן מסורתי לחכם בהראטה.
נתיה שסטרה היא רחבה להפליא בהיקפה.
למרות שהיא עוסקת בעיקר במלאכות הבמה, היא בעלת השפעה גם על מוזיקה, מחול קלאסי וספרות וכן כוללת גם עיצוב במה, מוזיקה, ריקוד, איפור, ולמעשה כל היבט אחר של מלאכות הבמה.
לדרמה ולתיאטרון ההודי יש היסטוריה ארוכה לצד המוזיקה והריקוד שלה.
אחד ממחזות התיאטרון המוכרים הקדומים ביותר הוא Mṛcchakatika שהולחן על ידי סודראקה.
סיפורי אגדה בולטים הם מחזות פנצ'טנטרה, בייטל פצ'יסי, קטאסאריטסאג'רה, בריהאטקאטה וג'אטקה שהוצגו בתיאטראות עממיים מאז התקופה העתיקה.
סיפורי ג'טקה הפכו לחלק מהפולקלור של דרום מזרח ומזרח אסיה עם התפשטות הבודהיזם.
ספרות זו השפיעה גם על ההתפתחות של אלף לילה ולילה בתקופת ימי הביניים.
אנשים הודים מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות הפילוסופיה, המדעים, המתמטיקה, האמנויות, נאדריכלות והאסטרונומיה לאורך ההיסטוריה.
במהלך התקופה העתיקה, הישגים בולטים במתמטיקה של הודו כללו את מערכת הספרות ההינדית-ערבית בה יש ערך עשרוני וסמל לאפס, נוסחת אינטרפולציה, פתרון משפט פיבונאצ'י, הפתרון האריתמטי השלם הראשון (כולל פתרונות אפס ושליליים) למשוואות ריבועיות.
ניתן לאתר את שיטת צ'קרוואלה, מוסכמת סימן, סדרת מדהבה והסינוס והקוסינוס בפונקציות טריגונומטריות לג'יה ולקוטי-ג'יא.
המצאות צבאיות בולטות כוללות פילי מלחמה, כלי נשק מפלדה בכור היתוך הידוע בכינויו פלדת דמשק ורקטות מיסוריות.
המצאות בולטות נוספות במהלך העת העתיקה כוללות שחמט, כותנה, סוכר, לבני בניין, דיו פיגמנט פחמן, סרגל, לכה, צבע אינדיגו, סולמות ונחשים, מלמלה, לודו, פלדת ווץ, שעון קטורת, שמפו, ובתים טרומיים.
היבטים תרבותיים הודיים, דתות, פילוסופיה, אמנויות ואדריכלות התפתחו במשך כמה אלפי שנים והתפשטו ברוב אסיה בצורה של שלום.
מבנים ארכיטקטוניים רבים של הודו כגון סנצ'י סטופה, טאג' מאהל ומקדש מהאבודהי הם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כיום.
בתקופה המודרנית, אנשים הודים המשיכו לתרום למתמטיקה, למדעים ולאסטרופיזיקה.
ביניהם סאטינדרה נאת בוז, סריניוואסה רמנוג'אן, ג'אגדיש צ'נדרה בוס, ומקבלי פרס נובל בולטים ביניהם: צ'נדרסקהארה ונקאטה ראמאן, הר גובינד קוראנה, וונקטרמן רמאקרישנן וסוברהמניאן צ'נדראסקאר שידוע כמי שפיתח תיאוריה על השלבים האבולוציוניים המאוחרים של כוכבים מסיביים, כולל חורים שחורים.
חקרי גנום עדכניים מראים שדרום אסיה מורכבת משני אבות עיקריים, מרכיב אחד מוגבל לדרום אסיה והמרכיב השני משותף עם מרכז אסיה, מערב אסיה ואירופה.
ההודים בישראל הם קהילות ויחידים, יהודים ושאינם יהודים, שמוצאם בהודו וחיים כיום או חיו בעבר במדינת ישראל.
ניתן לחלק את היהודים בהודו שעלו לישראל לארבע קבוצות עיקריות:
1. קהילת בני ישראל היא הגדולה ביותר בין יהודי הודו.
לפני אמונתם, הם צאצאי היהודים מאזור הגליל אשר נמלטו מגזרות אנטיוכוס במאה ה-2 לפני הספירה, אך אין עדויות מוצקות לכך.
במשך דורות רבים, הם נהגו לחיות ביישובים כפריים במחוז קולאבה שבמדינת מאהרשטרה.
חלקם עסקו בחקלאות, רוכלות ונגרות, אך עיסוקם המסורתי של מרביתם היה יצירת שמן שומשום ושירות בצבאות השונים.
לאחר הכיבוש הבריטי במאה ה-17, עברו רבים לעיר בומבאי ועסקו בעבודות בניין, מספנות ונגרות.
במהלך המאה ה-19 התיישבו משפחות מבני העדה בפונה, באחמדבאד, בקראצ'י, בדלהי ובערים נוספות.
בתקופת השלטון הבריטי שגשג היישוב של "בני ישראל" והם החלו לתרגם כתבים רבים לשפת המקום, שפת המראטהי ולימודי העברית שגשגו וכן פתחו בתי ספר.
2. יהדות קוצ'ין היא יהדות עתיקת יומין, מהעתיקות שבקהילות ישראל.
היא הקהילה הקטנה ביותר, שחייה באזור עיר הנמל קוצ'ין, שבמדינת קרלה בדרום-מערב הודו.
העדות הראשונה לישיבת יהודים באזור קוצ'ין היא מהמאה ה-10. היהודים הגיעו להתיישבות זו ככל הנראה למטרות מסחר.
בתחילת המאה ה-16, למעשה משנת משנת 1498 ואילך, הגיעו לקוצ'ין שני גלי הגירה יהודיים, יהודים מקראנגאנור, ויהודים מספרד ופורטוגל.
בתקופה הזו התחלקו יהודי קוצ'ין לשלוש קבוצות: הכהים, צאצאי היהודים המקומיים, להם בתי כנסת ונוסחי תפילה נפרדים, המשוחררים, צאצאי עבדים, שלאחר שחרורם דבקו בדת אדוניהם לשעבר, והלבנים, צאצאי מהגרים יהודים מספרד, תימן, הולנד, גרמניה וסוריה.
בשיא גודלה מנתה הקהילה כמה אלפי בני אדם.
לרוב, דיברו הקוצ'ינים בשפת מלאיאלאם.
3. קהילת הבגדדים, היהודים מעיראק החלו להגיע להודו בסוף המאה ה-18, תחילת המאה ה-19 בשל רדיפות יהודים במקום מוצאם.
ועברו להתגורר בעיקר בכלכותה, מומבאי ופונה.
יהודים אלה היו לרוב מבוססים ובעלי משרות בכירות.
בשלב יותר מאוחר הצטרפו לקהילה זו מהגרים יהודים מסוריה, האיפריה העות'מאנית, תימן, פרס ואפגניסטן.
היהודים הבגדדיים כינו את עצמם לעיתים "ספרדים" – רמז למסורת התפילה שלהם.
4. בני מנשה קבוצה של אנשים שבטיים, המייחסים עצמם להיותם מצאצאי שבט מנשה, הגרים בצפון-מזרח הודו – במדינות מיזוראם ומניפור.
נסים מוזס, היסטוריון של יהדות הודו, ציין את ההבדלים העשירים בקהילות השונות בהודו (בגדדים, קוצ'ין, בני ישראל ובני המנשה) במאכלים, מנהגים, לבוש, שפות, אדריכלות, היסטוריה וספרות.
עליית יהודי הודו לארץ ישראל
יהדות קוצ'ין החלה כבר ב־1918 לעלות לארץ ישראל מתוך אידיאליזם ציוני ותחושת שליחות.
בני העדה היו מן הבודדים ששילמו מכספם הפרטי את הוצאות העלייה.
מרבית הקהילה עלתה במסגרת שנות העלייה הראשונות, ורק מספר מצומצם של משפחות נשארו באזור קוצ'ין מסייעות לשמר את נכסי הקהילה כולל בתי הכנסת המפוארים.
הקהילה ההודית בארץ, מנתה בשנת 1947 כ-24 אלף איש ואשה.
קהילת בני ישראל החלה להגיע לישראל קצת לפני קום המדינה.
הודו קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1947 בעוד ישראל ב-1948.תחילה היגרו תושבי הערים ורק בשלהי שנות ה-60, החלה הגירה גדולה מהכפרים, הגירה שהתעצמה בשנות ה-70. בשנות הארבעים והחמישים קורות עלייתם נכרכו בקורות המהגרים ממדינות ערב והאסלאם.
הם נשלחו למעברות ולקיבוצים, שם סבלו מאפליה, מדיכוי ומגזענות על רקע צבע עורם.
בין השנים 1948 ו-1952, כ-2,300 בני ישראל עלו לישראל, מולדתם החדשה וההיסטורית, מהודו, רבים כפליטים מארצות מוסלמיות ברובן (חלקים מערביים של הודו הבריטית).
כמה רבנים סירבו להשיא את בני ישראל ליהודים אחרים, בטענה שהם לא יהודים לגיטימיים.
כתוצאה מהפגנות ישיבה ושביתות רעב, הסוכנות היהודית החזירה 337 אנשים ממספר קבוצות להודו בין 1952 ל-1954. רובם חזרו לישראל לאחר מספר שנים.
רוב היהודים ממוצא הודי שנשארו בישראל, שמרו על קשר עם ארץ מולדתם והיו עם זיקה חזקה להודו ולתרבותה, אך בארץ המשיכו לנהל אורח חיים יהודי.
אף על פי ששמרו על יהדותם לאורך אלפי שנים מספר רבנים, כבר מקום המדינה, הטילו ספק ביהדות ההודים הקוצ'ינים ובני ישראל.
ב-1962 דיווחו העיתונות ההודית והבינלאומית כי הרשויות האירופיות-יהודיות בישראל התייחסו לגזענות בבני ישראל בשל צבע עורם הכהה יותר.
הם התנגדו לפסיקת הרב הראשי לישראל שלפני רישום נישואים בין יהודים הודיים ליהודים שאינם שייכים לאותה קהילה, על הרב הרשום לחקור את השושלת של המבקש ההודי למוצא אפשרי שאינו יהודי.
במקרה של ספק, עליהם לדרוש מהמבקש לבצע גיור או טבילה.
האפליה עשויה להיות קשורה לעובדה שחלק מהרשויות הדתיות האמינו שבני ישראל אינם יהודים לחלוטין משום שנישאו נישואי תערובת במהלך פרידתם הארוכה מקהילות גדולות של יהודים.
רוב הישראלים חשבו שזהו כיסוי נוח להטיה גזעית נגד יהודים שאינם אשכנזים או ספרדים.
בין השנים 1962–1964 ערכה קהילת בן ישראל הפגנות, ובשנת 1964 הכריזה הרבנות הישראלית כי בני ישראל הם "יהודים מלאים לכל דבר".
מרבית יהודי קוצ'ין חיים בישראל ופרוסים ברחבי הארץ, בעיקר במושבים: נבטים, תעוז, מסילת ציון, אביעזר, כפר יובל וכן בראשון לציון, רכסים, אשדוד, באר שבע ועוד.
רוב יהודי הודו המתגוררים ברמלה, לוד, פתח־תקווה, אשדוד, קרית־גת, באר־שבע, ירוחם, דימונה והקריות נמנים עם עדת בני ישראל.
הקוצ'ינים מרוכזים בעיקר במושבים בדרום הארץ, בנגב ובמבואות ירושלים, והבגדאדים התפזרו, וחלקם נטמע בקהילות יוצאי עיראק.
שלא כמו קהילות אחרות, "בני ישראל", למרות התרכזותם בערים לא הצמיחו מתוכם מנהיגים או דמויות בעלות השפעה בציבור הישראלי.
החל מהמאה ה-20 החלה לעלות לישראל גם קהילת בני המנשה.
לפי נתוני משרד הקליטה משנת 2006 עד 2016 עלו מהודו לישראל 2,154 עולים חדשים.
ב-2018 לפי ההערכות חיו בישראל כ-80,000 מבני הקהילה ההודית – 60,000 "בני ישראל", והשאר קוצ'ינים בני מנשה ובגדדים.
כ-3,000 בני מנשה כבר עלו לישראל עד שנה זו, ושר הפנים הבטיח ב-2017, לפעול בממשלה על מנת להעלות לישראל את 7,000 בני קהילת שבט בני המנשה מהודו.
ב-2023 נעשה ניסיון נוסף להביא את שאר בני המנשה החיים בהודו לישראל.
בישראל לרוב הקהילות חיו בניתוק זו מזו.
ב-2023 הקהילה ההודית באשדוד הקימה סיעה שתתמודד בבחירות המוניציפליות.
מנהגים של יהודי הודו בישראל
בכל שנה בט"ו בשבט נוהגים לחגוג ההודים בישראל את טקס המלידה.
על פי האמונה כאשר הגיעו יהודים להודו לפני 2,000 שנה, לאחר שכמעט טבעו בים, הם פגשו על החוף את אליהו הנביא אשר הבטיח להם כי הם עוד ישובו לארץ ישראל.
בישראל לא קיימים מקדשים לאלים הודים, כך שהינדואיזם ובודהיזם, הדתות הנפוצות בהודו אינן תופסות מקום משמעותי.
ההודים החיים בישראל המעוניינים להתפלל עושים זאת בתוך בתיהם פנימה, שם הם בונים מקדשים לאלים בהם הם מאמינים.
בישראל קיימת קהילה של כמה אלפי צוענים, שמוצאם בהודו, אותה עזבו והחלו לנדוד בעולם סביב המאה השלישית לספירה.
קהילת הודים נוספת החיה בישראל החל משנות ה-80 שנים, היא קהילת היהלומנים.
מדובר בקהילה של כ-120 אנשים המנהלת חיי קהילה הדוקים, הם שומרים על אורח חיים מסורתי, חוגגים את החגים ההודים כמו ההולי.
כולם בני הג'ייניזם, דת הודית מהמאה ה-6 לפנה"ס, שאליה משתייכים רבים מבני הקהילה האמידה בהודו, ובכל בית יש מקדש עם פסל של אחד האלים, דרגש ומחצלת לתפילה.
הם שומרים על אורח חיים צמחוני כמקובל בדתם.
הילדים לומדים על המנהגים ההודיים, המשפחות חוגגות חגים הודיים כמו הולי ודיוואלי, והם נוהגים להתחתן רק עם הודים.
ב-2018 העניק להם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, אשרת שהייה מורחבת על מנת שלא יאלצו לחדש את אשרת השהייה כל שנה מחדש.
ב-2017 חיו כמה אלפי הודים בישראל, וחלקם באו לשמוע את ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בביקורו בישראל.
על פי שגרירות הודו בתל אביב ב־2020, יותר מ-12 אלף הודים הם עובדים זרים בישראל, רובם המכריע בתור מטפלים סיעודיים בקשישים או באנשים עם מוגבלויות.
ב-2021 במהלך מגפת הקורונה בישראל הוחלט לצמצם הבאת עובדים זרים לישראל, עקב התפשטות הנגיף..
ב-2023 הודיע שר הכלכלה ניר ברקת כי בכוונתו להביא 30,000 הודים לעבוד ולגור בישראל.
לפי ראשות האוכלוסין וההגירה, ב-2023 הועסקו בישראל כ-17,000 הודים המשלמים דמי תיווך גבוהים על מנת להגיע לעבוד בישראל.
הודיה קבדה (נולדה: 29 באוגוסט 2005) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בעמדת הפורוורדית בהפועל לב ירושלים ובנבחרת העתודה.
קבדה היא בתו של הכדורגלן זיו קבדה, שעודד אצל ילדיו את האהבה לספורט תחרותי.
בגיל שבע הגיעה לשחק כדורסל בקאנטרי קלאב אליו הייתה משפחתה מנויה, וכך החלה את קריירת הכדורסל שלה.
בגיל 16 החלה לשחק בקבוצת הבוגרות של אליצור חולון, בה שיחקה במשך שתי עונות.
בעונת 2021/2022 הוזמנה לשחק בקבוצת הבוגרות של אליצור חולון, המועדון בו גדלה, והפכה בכך לכדורסלנית הראשונה בת העדה האתיופית המשחקת בליגת העל.
במסגרת הליגה השתתפה ב-12 משחקים בהם שיחקה 11 דקות בממוצע למשחק, וקלעה בממוצע 1.7 נקודות למשחק.
במסגרת משחקי הגביע השתתפה בשני משחקים בהם שיחקה בממוצע 8.5 דקות וקלעה בממוצע 2 נקודות.
בעונה הבאה המשיכה קבדה באליצור חולון, כשהפעם שותפה ב-18 משחקים בהם שיחקה בממוצע 17.5 דקות למשחק, וקלעה 3.9 נקודות למשחק.
בעונת 2023/2024, אחרי שתי עונות בקבוצת הבוגרות של חולון, חתמה קבדה בהפועל לב ירושלים שעלתה באותה עונה לליגת העל.
עונה זו היוותה את עונת הפריצה שלה, ובסופה זכתה עם הקבוצה בגביע המדינה, ובסגנות אליפות המדינה (הפסידו את האליפות לאליצור רמלה).
בעונה זו שותפה קבדה ב-25 משחקים, בהם שיחקה בממוצע 28.3 דקות, וקלעה 9.6 נקודות למשחק.
במסגרת הגביע בו זכתה עם קבוצתה השתתפה בשלושת משחקי הגביע בהם שיחקה בממוצע 25 דקות, וקלעה 10.3 נקודות.
לקראת עונת 2024/2025 חתמה קבדה לעונה נוספת בהפועל לב ירושלים.
קבדה הייתה חלק מנבחרת הנערות של ישראל, בה הייתה חלק מהחמישייה הפותחת.
בשנת 2024 השתתפה קבדה כחלק מנבחרת העתודה באליפות אירופה עד גיל 20. הנבחרת סיימה במקום ה-9, ושמרה על מיקומה בדרג א'.
הודיס בע"מ, המוכרת במותג HOODIES, היא רשת אופנה ישראלית.
החברה מוכרת בגדים מסוגים שונים ובין היתר הלבשה תחתונה, כמו כן אביזרי אופנה שונים.
שם החברה נוצר מ-hoodies שמשמעותה קפוצ'ונים באנגלית.
הרשת הוקמה ב-2007, המשקיעים ובעלי המניות העיקריים בחברה היו האחים ניסים ואלי גבי, מארצות הברית והולנד.
האחים ביצעו את הרכישה ב-2008. ביוני 2018 רכשה חברת קסטרו מודל את קבוצת הודיס.
משרדי החברה שוכנים בראש העין.
ב-2014 יצאה פרסומת של החברה בכיכובה של בר רפאלי ביחד עם הדמות של רד אורבך, סולן להקת "רד בנד" בו היא נראית משוכפלת לשלוש.
ב-2015 קבע בית משפט שהחברה לא יכולה למכור ג'ינס החשודים כחיקוי, זאת לאחר שחברת דיזל טענה שמעתיקים ממנה את הג'ינס,
ב-2018 הפרסומת של החברה בה הופיעה בר רפאלי עם ניקאב עוררה סערה בקרב מוסלמים נתפסה כגזענית.
החברה הוציאה בשיתוף עם עמותת חלאסרטן סרטון בכיכובו של שחף רז להעלאת מודעות לסרטן האשכים בקרב גברים צעירים.
הודעה כנה למעשנים (A Frank Statement to Cigarette Smokers) הייתה מודעה שפורסמה בהרחבה ב-4 בינואר 1954 בעיתונים ברחבי ארצות הברית על ידי חברות הטבק הגדולות, תחת גוף חדש בשם "ועדת המחקר של תעשיית הטבק" (Tobacco Industry Research Committee).
המודעה פורסמה במעל 50 עיתונים מרכזיים בארצות הברית וכן במגזינים.
המודעה הייתה תגובה פומבית ראשונה של תעשיית הטבק לפרסומים מדעיים שקישרו בין עישון סיגריות לסרטן ריאות.
בהודעה הבטיחו החברות לחקור את הנושא, שמרו על עמדתן כי לא הוכח קשר סיבתי בין עישון למחלות, והדגישו את "כנותה ודאגתה לבריאות הציבור".
בדיעבד, ההודעה נחשבת לנקודת פתיחה של קמפיין דיסאינפורמציה מצד תעשיית הטבק, שנמשך עשרות שנים, במטרה לעורר ספק מדעי ולמנוע רגולציה ופיקוח על עישון.
לפי הערכות המודעה הגיעה לידעתם של כ-43 מיליון איש באמצעות למעלה מ-400 עיתונים ברחבי ארצות הברית.
ההצהרה ופרסומות שבאו בעקבותיה עוצבו על ידי משרד יחסי הציבור Hill & Knowlton, במטרה לעצב את תפיסת הציבור כלפי עישון ולזרוע ספק כלפי המחקר המדעי שקישר בין עישון למחלות.
כתוצאה מההצהרה הכנה ופרסומות טבק שממשיכות להתקיים גם כיום, תעשיית הטבק הצליחה להרחיב את שווקיה, תוך התחמקות מהשלכות בריאותיות והצגת מוצריה באופן חיובי — גם כשמדובר במוצרים מזיקים וממכרים.
עוד בסוף שנות ה-20 הבין החוקר הארנגטינאי אנחל רופו כי עישון טבק גורם למגוון סוגי סרטן.
כמנהל המכון לרפואה ניסיונית, לרופו הייתה גישה לחולי סרטן רבים, ועוד בין השנים 1920 ל־1940 פרסם רופו מספר מאמרים מדעיים שבהם הראה כי ניתן לגרום להיווצרות סרטן בניסויים בבעלי חיים באמצעות חשיפה לזפת שנוצרת מבעירת טבק.
רופו ועמיתיו אף הראו כי גם טבק נטול ניקוטין גורם לסרטן, דבר שהצביע על כך שהזפת לבדה – עם או בלי ניקוטין – היא חומר מסרטן.
בשנת 1950, במטרה לברר את הגורם לעלייה הדרמטית בשיעורי סרטן הריאות בארצות הברית ובבריטניה, ערכו ד"ר ריצ'רד דול ופרופ' אוסטין בראדפורד היל (Bradford Hill) מחקר מקרה-ביקורת.
במסגרת המחקר, רואיינו חולי סרטן ריאות, חולי סרטן מסוגים אחרים, ומטופלים שאינם חולים בסרטן, מ-20 בתי חולים באזור לונדון, בנוגע להרגלי העישון שלהם.
המחקר, שפורסם בכתב העת British Medical Journal, העלה כי חולי סרטן הריאות נטו להיות מעשנים כבדים יותר בהשוואה לשתי קבוצות הביקורת.
תוצאות המחקר הדגישו בפני הקהילה הרפואית כי ייתכן וקיים קשר בין עישון לסרטן ריאות.
עד אז, לאור שכיחות העישון הגבוהה בציבור, רבים ייחסו את העלייה בשיעורי סרטן הריאות דווקא לגורמים סביבתיים אחרים כמו הגידול במספר המכוניות, הכבישים והמפעלים בערים.
בדצמבר 1953 פורסם מחקר מאת אוורט גרהם (Evarts Graham) ועמיתיו Ernst Wynder ו-Adele Croninger שהראה כי מריחה של זפת שמקורה בעשן סיגריות על גב מגולח של עכברים יכול לגרום לגידולים סרטניים.
מחקר זה תפס תשומת לב ציבורית משמעותית בעיתונות בארצות הברית.
מגזין LIFE הקדיש מספר עמודים לנושא והעיתון Times ציטט את המסקנה של גרהם כי הסיפור נגד הטבק "הוכח מעבר לכל ספק".
אמון הציבור בטבק ספג מהלומה ומחירי המניות של חברות הטבק של ארצות הברית ירדו.
בתגובה לרעש הציבורי סביב מחקר העכברים וירידת מניות חברות הטבק בבורסה החליטו חברות הטבק להגיב.
ב-14 בדצמבר 1953, במלון פלזה בעיר ניו יורק, נפגשו המנכ"לים של חברות הטבק הגדולות בארצות הברית, בפגישה שאורגנה על ידי Paul M.
המנכ"לים פגשו את חברת יחסי הציבור Hill & Knowlton כדי להבין איך להגיב לפרסומים מדעיים שהצביעו על קשר בין עישון סיגריות לבין סרטן ריאות.
כתוצאה מהפגישה הוקמה "הוועדה המדעית של תעשיית הטבק" (Tobacco Industry Research Committee - TIRC).
הוועדה נוהלה על ידי חברת יחסי הציבור Hill & Knowlton בשמה של תעשיית הטבק, ושוכנה בבניין אמפייר סטייט בניו יורק בקומה מתחת למשרדי היח"צ.
המודעה מתחילה בהתייחסות לניסויים שבוצעו בשנות ה-50 והצביעו על קשר אפשרי בין עישון לסרטן.
אך טענות אלה היו ברובן שקריות, משום ש:
מחקרים רפואיים באותה תקופה כבר הראו כי אף שישנם גורמים אפשריים רבים לסרטן ריאות, העישון הוא הגורם המוביל, ולעיתים אף המשמעותי ביותר גם לסוגי סרטן אחרים.
רוב החוקרים – למעט חוקרים ספקנים ששכרו חברות הטבק – הסכימו שעישון סיגריות קשור באופן ברור להופעת סרטן ריאות.
מחקרים רבים הראו קשר ישיר ומובהק בין עישון סיגריות לבין סרטן ריאות.
המחקרים הללו לקחו בחשבון את "היבטי החיים המודרניים האחרים" כדי לבודד את עישון הסיגריות כגורם המרכזי.
רבים מאותם "מדענים רבים" שהטילו ספק בתוקף הסטטיסטיקות היו למעשה מדענים שקיבלו תשלום מטעם חברות הטבק.
ההצהרה של תעשיית הטבק סתרה את מה שכבר באותו זמן הוסכם על ידי רופאים רבים, שעישון טבק גורם לסרטן ולמחלות בדרכי הנשימה.
התעשייה לא הציגה כל ראיה לכך שמוצריה אינם מזיקים לבריאות.
על אף ניסוחה המתון והפונה ל"שיקול דעת הציבור", ההצהרה הכנה למעשנים ספגה ביקורת רבה מצד חוקרי בריאות הציבור, היסטוריונים וארגוני בריאות, בטענה שהיא מציגה מראית עין של אחריות וזהירות, אך למעשה משמשת ככלי לערפול מידע וליצירת ספק ציבורי באשר לנזקי העישון.
המודעה מכילה כשלים לוגיים ועקרוניים בהצהרה:
חמקמילים (Weasel words): המודעה עושה שימוש במונחים כלליים כמו "מדענים רבים" או "סמכויות רפואיות מכובדות", מבלי לציין שמות או מקורות.
בכך היא נמנעת מאפשרות להצליב מידע או לבדוק את אמינותו.
כשל הסחת הדעת: הטענה כי קיימים גורמים רבים אפשריים לסרטן ריאות מוצגת כאילו יש בה כדי לערער על הקשר לעישון, אף שאין בכך סתירה.
שימוש זה נחשב כשל לוגי מוכר, שנועד להמעיט ממשמעות ראיות קיימות.
יצירת תחושת מחלוקת מדעית (Manufactured Controversy): ההצהרה מציגה את התחום כאילו קיים בו חוסר הסכמה עמוק, למרות שעד לאמצע שנות ה־50 כבר החל להצטבר קונצנזוס מדעי לגבי הקשר בין עישון לסרטן.
טקטיקה זו מזוהה עם אסטרטגיות השהיה והכחשה מצד תעשיות בעלות אינטרס.
הצגת עצמם כסמכות בריאותית: בעוד שתעשיית הטבק אינה גוף מדעי או רגולטורי, ההצהרה מנוסחת כמי שפועלת למען בריאות הציבור, ומפנה אצבע ביקורתית כלפי חוקרים חיצוניים — מה שמעמיד שאלה של ניגוד עניינים מהותי.
מי שאמור לבדוק אם המוצרים של חברות הטבק מסוכנים או לא מסוכנים לבריאות הם לא חברות הטבק עצמן אלה גורמים חיצוניים שאין להם אינטרס מובהק בעד קיום התעשייה.
למעשה חברות הטבק עקבו במשך עשרות שנים עוד לפני המודעה אחר מחקרים שהעידו על סכנות לעישון.
אנשים בתעשיית הטבק היו מודעים לדוגמה למחקרים של אנחל רופו שפרסם את הקשר בין טבק לסרטן בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
בזיכרון דברים פנימי משנת 1939 שכתב היראם הנמר, מנהל המחקר של חברת הטבק האמריקאית (American Tobacco Company), הוא ציין: "אנו עוקבים אחרי עבודתו של רופו כבר זמן מה, ואני סבור כי חבל מאוד שהצהרה כמו שלו [שמקשרת בין עישון לסרטן] מופצת ברבים.".
ההצהרה הייתה שקרית גם ביחס להבטחות התעשייה ביחס לפעולותיה בעתיד.
במקום לשתף פעולה, כפי שהמודעה מבטיחה עם "הגורמים שתפקידם להגן על בריאות הציבור", המחקר מראה כי פעולות חברות הטבק במשך עשרות שנים היו הפוכות:
הטלת ספק והכפשת מחקרים עצמאיים שחשפו את הסיכונים הבריאותיים של מוצריהם.
יצירת תחושת מחלוקת בנוגע להשפעות הבריאותיות של עישון, ובכך נתנו לציבור רושם שגוי כאילו אין קונצנזוס מדעי על כך שסיגריות גורמות למחלות.
הטעיה פרסומית, כאשר המשיכו לפרסם סיגריות כמוצרים "בטוחים", למשל על ידי הצגת פילטרים כ"אמצעי הגנה בריאותי", או טענות כמו "יותר רופאים מעשנים קמיל מאשר כל סיגריה אחרת".
שיווק לילדים ולנערים - לדוגמה שימוש בדמויות מצוירות ובניצול תופעות חברתיות כמו לחץ חברתי בקרב מתבגרים.
שינוי כימי של המוצר להגברת ההתמכרות – על ידי הגברת "ההשפעה" וה"סיפוק" של הניקוטין, והוספת חומרים שמרככים את תחושת הגירוי של העשן, וכך מטשטשים את הסימנים המזהירים את הגוף כי מדובר בחומר מסוכן.
הוואי , לשעבר איי סנדוויץ' , היא קבוצת איים באוקיינוס השקט המהווה את המדינה ה-50 בארצות הברית - המדינה האחרונה שנוספה לאיחוד.
בדומה לאלסקה, היא נמצאת מחוץ לרצף היבשתי של ארצות הברית.
זוהי המדינה הדרומית ביותר של ארצות הברית והיא שוכנת במרחק של כ-4,000 קילומטרים מהחוף המערבי שלה.
נכון לשנת 2025 חיים בהוואי כ-1.45 מיליון איש.
העיר הגדולה ביותר במדינה היא עיר הבירה, הונולולו.
איי סנדוויץ' והמעבר לשם הוואי
השם הקודם של איי הוואי היה איי סנדוויץ', שניתן לאיים בשנת 1778 על ידי ג'יימס קוק על שם פטרונו, שר הימייה באותם ימים.
הכינוי אומץ על ידי זרים שפעלו באזור ככל הנראה מטעמי נוחות.
למבקרים ולמתיישבים הזרים הראשונים לא הייתה סיבה לשנותו.
לפיכך, במקורות ההיסטוריים המוקדמים מכונים האיים ברובם בשם איי סנדוויץ'.
השימוש בשם היה מקובל בערך עד שנת 1840, שנה שבה נחקקה החוקה הראשונה של הוואי, ושם מופיע השם "הוואי".
השם איי הוואי חוזר על עצמו שלוש פעמים בחוקה הראשונה והשם איי סנדוויץ' אינו מופיע כלל.
עם חתימת האמנה בשנת 1849 בין ארצות הברית לממלכת הוואי, התקבע השימוש בשם הוואי במקורות רשמיים.
בשנת 1959 הפכה הוואי למדינה ה-50 של ארצות הברית, לאחר שהנשיא דווייט אייזנהאואר חתם על הצעת החוק (18 מרץ 1959) שעברה בסנאט ובבית הנבחרים האמריקאי, לקבלתה של הוואי.
לאחר חתימתו של הנשיא נערך משאל עם כדי לאפשר לתושבי הוואי לאשר את הצבעת הקונגרס בעד הכרזת הוואי כמדינה.
מקור השם הוואי "Hawaii" כנראה מבוסס על שפת ילידי הוואי למילה "מולדת" (Owhyhee).
לפי ממצאים ארכאולוגיים, איי הוואי אוכלסו לראשונה בידי פולינזים לפני יותר מאלף שנים.
למרות עדויות מעורפלות על ביקורים מוקדמים יותר, הביקור האירופי המתועד הראשון באיי הוואי נערך על ידי החוקר הבריטי קפטן ג'יימס קוק, שביקר באיים בשנת 1778 והיה הראשון שפרסם את מיקומם המדויק.
קוק כינה את האיים "איי סנדוויץ'", על-שם מממן מסע המחקר שלו, .
לאחר סדרת קרבות שהסתיימה בשנת 1795 אוחדו האיים בסיועה של הממלכה המאוחדת לממלכה בשנת 1810. ממלכת הוואי התקיימה בין השנים 1810 עד 1893, כאשר בית המלוכה הודח.
בזמן קיומו של בית המלוכה שלטו באי שתי שושלות – שושלת Kamehameha ושושלת Kalkaaua.
שרשרת של הפיכות ב-1840, 1852, 1864 ו-1810 הביאו לכך שהשלטון המרכזי האבסולוטי של בית המלוכה נחלש, מה שהביא להקמת ממשלה נבחרת.
ב-1843 ניסה האנגלי לורד ג'ורג' פולט (Lord George Paulet) לספח את האיים לממלכה המאוחדת בתואנה של פגיעה בנתינים בריטים.
לאחר מחאות על מעשיו הכריזו בריטניה וצרפת כי הן רואות בהוואי מדינה עצמאית, והשלטון והעצמאות הוחזרו למלך הוואי.
ארצות הברית סירבה להצטרף להכרזה של אנגליה וצרפת.
בימי כהונתו של הנשיא ויליאם מקינלי, ב-1898, סופחה הוואי לארצות הברית והוכרזה על ידי הקונגרס של ארצות הברית כטריטוריה של ארצות הברית.
כשישים שנה לאחר מכן, ב-21 באוגוסט 1959, הפכו איי הוואי למדינה ה-50 של ארצות הברית.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסים של האימפריה היפנית את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור שבאי אואהו.
נשיא ארצות הברית ה-44, ברק אובמה, הוא יליד הונולולו, בירת הוואי.
הוואי מורכבת מ-19 איים ואטולים עיקריים במרכז האוקיינוס השקט.
האקלים בכל האיים הוא טרופי.
האי הוואי עצמו הוא נקודה חמה ויש בו שני הרי געש פעילים, מאונה לואה שהוא הר הגעש הפעיל הגדול ביותר על פני כדור הארץ, וקילוואה, הנחשב להר הגעש הפעיל ביותר בכדור הארץ.
הוואי היא המדינה היחידה בארצות הברית ששטחה נמצא בגידול מתמיד, עקב הרי הגעש הפעילים, הנמצאים בקרקעית הים של הונולולו בירתה, בעיקר הר קילוואה.
לאחר כל התפרצות לבה רותחת, מתקשה הלבה במהירות על ידי מי הים, והופכת לאדמת בזלת עשירה המתחברת לאדמה, ואיים געשיים קטנים בים הסמוך לחוף.
הוואי היא הבירה העולמית של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
ממשלת מדינת הוואי דומה לממשל הפדרלי של ארצות הברית עם התאמות שמקורן בתקופת ממלכת הוואי.
הרשות המבצעת מונהגת על ידי מושל הוואי וסגנו, הנבחרים ביחד.
שאר הממשל ממונה בידי המושל.
הרשות המחוקקת היא מערכת דו-ביתית המורכבת מבית נבחרים בן 51 נציגים ומסנאט בן 25 נציגים.
בשני הבתים מחזיקה המפלגה הדמוקרטית ברוב.
הוואי היא מדינה כחולה ונוטה לתמוך במפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות.
מאז מערכת הבחירות של 1960, הצביעה המדינה בקביעות למועמד הדמוקרטי (למעט שתי מערכות ב-1972 וב-1984), ונחשבת לאחת המדינות הנאמנות ביותר למפלגה.
הסנאטורים המייצגים את הוואי הם מייזי הירונו ובריאן שץ היהודי, חברי המפלגה הדמוקרטית.
שני נציגיה של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית הם דמוקרטים.
עד הפיכתה של הוואי לטריטוריה של ארצות הברית, התבססה כלכלתה על חקלאות, ענף בו הועסק מרבית כוח העבודה האזרחי במדינה.
עם הסיפוח פיתחה ארצות הברית את החקלאות, בעיקר את מטעי קנה הסוכר והאננס והמבנה התעסוקתי נשאר חקלאי בעיקרו.
הוואי היא המדינה היחידה בארצות הברית המייצרת קפה בכמות תעשייתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה הוואי לבסיס צבאי אדיר בו רוכזו כוחות אמריקאיים שנועדו לפעול נגד יפן.
כחלק מהתהליך התפתחו שירותים לחיילים וכן תעשיות עזר לשוכנים ולצבא.
הוואי הייתה תחת משטר צבאי, שהכתיב לחלק מהתושבים תפקידי שירות בתוך בסיסי הצבא (ניקיון וכביסה למשל) והכתיב לאחרים עבודה בבתי מלאכה שקמו לטובת המאמץ המלחמתי.
בשנת 1973 הועבר השידור החי הראשון באמצעות לוויין מחוף אל חוף מהוואי, שידור שבו הופיע הזמר אלביס פרסלי במופע מיוחד.
התיירות מהווה מרכיב מרכזי בכלכלת הוואי, כאשר היא אחראית לכרבע מהכלכלה המקומית.
לפי דו"ח המחקר השנתי של רשות התיירות של הוואי לשנת 2019, ביקרו במדינה כ-10.38 מיליון תיירים – עלייה של 5% לעומת השנה הקודמת – והם הוציאו כמעט 18 מיליארד דולר.
באותה שנה תרמה התיירות ליצירת מעל 216,000 מקומות עבודה ברחבי המדינה, והכניסה למעלה מ-2 מיליארד דולר בהכנסות ממסים.
בזכות מזג האוויר המתון לאורך כל השנה, הוואי נהנית מתיירות רציפה במשך כל חודשי השנה.
בין היתר, בשנת 2019 הגיעו להוואי יותר ממיליון תיירים ממזרח ארצות הברית, כ-2 מיליון תיירים מיפן וכ-500,000 תיירים מקנדה.
הוואי נחשבת לאזור מועדף לגלישת גלים.
הוואי היא המדינה היחידה בארצות הברית שאין בה רוב לבן, ויש בה השיעור היחסי הגבוה ביותר של אזרחים ממוצא אסיאתי מקרב מדינות ארצות הברית.
הערים הגדולות בהוואי (נתוני 2013) דירוג שם העיר אוכלוסייה חלק ממטרופולין 1 הונולולו 337,256 הונולולו 2 איסט הונולולו 49,914 הונולולו 3 פרל סיטי 47,698 הונולולו 4 הילו 43,263 הונולולו 5 קאהולואי 38,635 קאהולואי 6 ואיפאהו 38,216 הונולולו 7 קאנאוהה 34,597 הונולולו
המטרופולינים הגדולים בהוואי (נתוני 2014) דירוג שם המטרופולין אוכלוסייה מיקום 1 הונולולו 991,788 האי אואהו 2 קאהולואי 163,108 האי מאווי
הוואנה (בספרדית: , הגייה: ) היא בירת קובה והעיר הגדולה ביותר במדינה זו ובאיים הקאריביים.
העיר, המשתרעת על פני כ-720 קמ"ר, היא גם אחד ממחוזותיה של קובה.
הוואנה שוכנת במערב המדינה, לחופו של מצר פלורידה, כ-170 ק"מ דרומית לקי וסט שבפלורידה.
בשנת 1982 הכריז אונסק"ו על הוואנה העתיקה וביצוריה כאתר מורשת עולמית.
בראשיתה, נקראה העיר וייה דה סן קריסטובל דה לה אבנה (Villa de San Cristóbal de la Habana).
אין ודאות באשר למקור השם "הוואנה".
לפי אחת הסברות, הוא נגזר משמו של צ'יף מקומי בשם הַבָּגוּאָנֶקְס.
לפי גרסה אחרת, מקור השם הוא במילה ההולנדית העתיקה Havene, שפירושה "נמל", ואילו לפי סברה שלישית, המקור הוא במילה הספרדית Sabana, שפירושה סוואנה.
ראשוני האירופאים פקדו את המקום בו נמצאת הוואנה בשנת 1509, במסגרת מסעו של מגלה הארצות הספרדי סבסטיאן דה אוקאמפו, שסבב את האי קובה.
ב-25 באוגוסט 1515 נוסדה העיר בידי דייגו ולאסקס דה קוויאר, בחופה הדרומי של המדינה, בסמוך למקום בו שוכנת היום העיר סוּרְחִידֶרוֹ דֶה בָּאטְבָּאנוֹ.
מאחר שהניסיונות לבסס במקום נמל לא צלחו, הוקמה העיר מחדש בשנת 1519 במקומה הנוכחי.
במהלך המאה ה-16 סבלה העיר מהתקפות של שודדי ים ושל פריבטירים צרפתים.
ראשוני התוקפים, בראשותו של הצרפתי ז'אק דה סור, השתלטו על העיר בקלילות בשנת 1555, בזזו אותה והעלו אותה באש.
התקפות נוספות הביאו את הספרדים להתחיל בביצורה של העיר.
הביצורים לא נועדו רק להגנה על העיר, אלא גם כדי לאפשר לספרדים לשלוט ביתר קלות במסחר המתנהל בה, ולהתמודד עם השוק השחור שהתפתח בה.
אמצעי הגנה נוסף שנקטו הספרדים, החל מ-1561, הוא ליווי כל הספינות העושות דרכן לספרד בספינות מלחמה של הצי הספרדי.
התרחבות והתבססות כמרכז כלכלי חשוב
ספינות שעשו את דרכן מהמושבות הספרדיות ביבשת אמריקה לספרד, עגנו בנמל של הוואנה, בהמתנה לליווי של ספינות הצי ולהתארגנותו של צי האינדיאס.
כך, הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב של אוצרות הטבע של היבשת: זהב, כסף וצמר אלפקות מהרי האנדים, אזמרגד ומוצרי עור מקולומביה, מהגוני מגואטמלה ומקובה עצמה, תבלינים ממקסיקו, וכן תירס, מניהוט (יוקה) וקקאו.
מגמת ההתפתחות של העיר נמשכה גם במהלך המאה ה-17, אך נבלמה ב-1649, כאשר מגפה שמקורה בקרטחנה פקדה את העיר והביאה למותם של שליש מתושביה.
ב-30 בנובמבר 1665 העניקה לעיר אלמנתו של פליפה הרביעי, מריה אנה, את מגן העיר.
המגן כלל אלמנטים סימבוליים כמו 3 המבצרים החשובים בעיר, וכן מפתח, המייצג את כינויה של העיר באותה עת, "מפתח המפרץ".
ב-1674 החלו הספרדים בבניית חומה סביב העיר.
במחצית המאה ה-18 התגוררו בהוואנה כ-70 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה ביבשת אמריקה, אחרי לימה ומקסיקו סיטי.
שגשוגה הכלכלי של העיר צד את עיניהם של הבריטים, שכחלק ממאמציהם במלחמת שבע השנים החליטו לכבוש אותה.