tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה העוקבת דרשו האוהדים מחברי ההנהלה להתפטר מיידית אחרי שסיימה במקום ה-16 בליגה השנייה.
עם חובות עתק שנצברו, ועם קבוצת בוגרים עמוק בתחתית הליגה השנייה, פיטרה ההנהלה את טומי קאמינגס (שהחליף את טיילור), ובתוך מספר שבועות כלל חברי ההנהלה התפטרו לאחר לחץ כבד של האוהדים.
אולם בליגה השלישית החל המועדון להתאושש בהדרגה, והשיג כמות שיא של 70 נקודות בעונה ועלה חזרה לליגה השנייה.
ב-1974 מונה רון סאנדרס למאמן הקבוצה.
שיטתו החדשה של ניהול כוח האדם הוכחה כיעילה, כאשר המועדון בנוסף גם זוכה בגביע הליגה בסוף העונה העוקבת, תוך שהוא עולה בסיום עונת 1974/1975 חזרה לליגה הראשונה.
לאחר מכן זכה המועדון גם בסופר קאפ האירופי אחרי שניצח 1–3 את ברצלונה בסיכום שני משחקים, מה שסימן את נקודת השיא עבור המועדון שהצליח תוך מספר שנים להגיע מהליגה השלישית באנגליה לצמרת הכדורגל האירופי.
מכאן חלה ירידה במעמדו של המועדון, שירד לליגה השנייה פעם נוספת ב-1987. בעונת 1989/1990 חזר המועדון לליגה הראשונה תחת הדרכתו של המאמן גרהאם טיילור מהמקום השני.
וילה הייתה אחת מ-22 הקבוצות שהקימו את הפרימיירליג בעונת 1992/1993, וסיימה כסגנית האלופה בעונת הבכורה של הפירמיירליג, שנייה רק למנצ'סטר יונייטד.
בשאר שנות ה-90 החליפה וילה שלוש פעמים את מאמן הקבוצה והקבוצה חוותה עליות וירידות במיקומה בטבלה אך לא הצליחה להטביע את חותמה מעבר למקום רביעי אליו הגיעה ב-1995/1996. באירופה הצליחה להעפיל מספר פעמים לגביע אופא, ובנוסף זכתה ב-2 גביעי ליגה נוספים.
בשנת 2000 הגיעה הקבוצה לגמר גביע ה-FA אך הפסידה 0–1 לצ'לסי באצטדיון ומבלי.
מתחילת שנות ה-2000 נכנסה שוב הקבוצה לחוסר יציבות בליגה והחליפה מספר מאמנים, ובשנת 2006 עזב את הקבוצה המאמן דייוויד אולירי.
לאחר 23 שנים במועדון, היושב ראש ובעלים של 38% מהמועדון, דאג אליס החליט למכור את חלקו במועדון בגלל מצבו הבריאותי, ולאחר ספקולציות רבות קנה איש העסקים האמריקאי רנדי לרנר את חלקו ואת הבעלות על המועדון אסטון וילה, שהיה גם הבעלים של הקליבלנד בראונס, קבוצת הNFL האמריקאית.
חמישה ימים לפני פתיחת עונת 2010/2011, התפטר המאמן אוניל.
במקומו מונה ז'ראר הוייה, שהוחלף אחרי עונה אחת בלבד על ידי אלכס מקליש, שהגיע ישירות מהיריבה המרה, ברמינגהאם סיטי (הפעם הראשונה שמאמן עבר בין היריבות האלה בהיסטוריה).
חוזהו של מקליש לא חודש בסיום 2011/2012 אחרי שוילה סיימה במקום ה-16 בליגה ולא הצליחה להתרומם, והוחלף על ידי פול למברט.
בפברואר 2012 המועדון הכריז על הפסד שיא של 53.9 מיליון ליש"ט, ולרנר העמיד את המועדון למכירה שלושה חודשים לאחר מכן, תמורת ערך נקוב של 200 מיליון ליש"ט, שלא הצליח להשיג רוכשים בשנים הללו.
החלפת בעלות, ליגה השנייה ועליית ליגה (2016 ואילך)
ביוני 2016, איש העסקים הסיני טוני שיאה - קנה את המועדון תמורת 76 מיליון פאונד.
מאמן העבר של צ'לסי רוברטו די מטאו מונה לתפקיד במועדון, אך פוטר באמצע העונה עקב תוצאות גרועות בליגה השנייה.
הוא הוחלף על ידי מאמן היריבה ברמינגהאם, סטיב ברוס, שהוביל את הקבוצה לסיים במקום הרביעי בעונת 2017/2018, אך הפסידה בגמר הפלייאוף לפולהאם שעלתה לפרימיירליג.
ב-20 ביולי 2018 דווח כי קבוצת NDWE בבעלות של הביליונר המצרי נאסף סוויריס והביליונר האמריקאי וס אדנס, מעוניינות להשקיע במועדון וקנו שליטה ב-55% ממניות המועדון, בעוד סוויריס ממנה את עצמו ליושב ראש המועדון.
באוקטובר 2018 פוטר ברוס מהמועדון לאחר שהקבוצה השיגה ניצחון אחד ברצף של תשעה משחקים.
במקומו מונה דין סמית', כאשר ג'ון טרי וריצ'רד או'קלי מונו לעוזריו.
תחת סמית' יכולת הקבוצה השתפרה והיא סיימה במקום החמישי אחרי רצף של עשרה ניצחונות רצופים.
הקבוצה הגיעה שוב לפלייאוף העלייה לפרימיירליג, ניצחה את דרבי קאונטי 2-1, והעפילה חזרה לפרימיירליג לאחר 3 שנות היעדרות.
ב-9 באוגוסט 2019, ערב עלייתה של וילה חזרה לפרימיירליג, נחשפו מסמכים המעידים על כך שטוני שיאה איננו יותר אחד מהבעלים של המועדון ולא מחזיק באחוזי שליטה עליו, וסיוויריס ואדנס נשארו הבעלים היחידים על המועדון.
בעונתו הראשונה לאחר שחזר לליגה העליונה, 2019/2020, הצליח המועדון להישאר בפרימיירליג לאחר קרבות הישרדות וסיים במקום ה-17, כאשר ניצל במחזור האחרון של העונה.
היא הגיעה למחזור האחרון ביתרון של 3 נקודות מול המתמודדות על ההישרדות, בורנמות' וווטפורד.
כאשר ווטפורד הבטיחה את הירידה לצ'מפיונשיפ הקרב היה בינם לבין בורנמות' ובסוף נשארה בליגה.
בעונת 2020/2021 הקבוצה סיימה במקום ה-11. לאחר רצף תוצאות רע בנובמבר 2021 פוטר דין סמית' מתפקידו ובמקומו מונה לתפקיד המאמן כדורגלן העבר סטיבן ג'רארד.
הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-14. עם זאת, לאחר שניצחה שני משחקים ב-12 המחזורים הראשונים של עונת 2022/2023 פוטר ג'רארד מתפקידו ב-20 באוקטובר 2022, ובמקומו מונה אונאי אמרי.
עידן אמארי וחזרה למפעלים האירופים
תחת אמרי הצליחה הקבוצה לצבור נקודות, סיימה את העונה במקום השביעי והעפילה לקונפרס ליג.
בקונפרס ליג, הקבוצה הגיעה לחצי הגמר, אז הודחה על ידי אולימפיאקוס היוונית שזכתה בתואר.
בליגת האלופות הצליחה הקבוצה לסיים במקום השביעי והעפילה לשמינית הגמר.
לאחר שגברה על קלאב ברוז' בשמינית הגמר הפסידה 4-5 לפריז סן-ז'רמן בסיכום שני המשחקים.
היה זה רבע גמר ליגת האלופות הראשון של המועדון מאז עונת 1982/1983. בליגה פספסה הקבוצה הזדמנות לסיים ב-5 הראשונות ולהעפיל פעם נוספת לליגת האלופות, אולם לבסוף סיימה במקום ה-6 בלבד והעפילה לליגה האירופית.
לאסטון וילה בסיס אוהדים רחבים באזור מרכז אנגליה (ה"Midlands"), וכיום גם בכל העולם.
השיר "The Bells Are Ringing" מנוגן לפני משחקים.
כמו לכל המועדונים באנגליה, לוילה יש מספר פירמות (קבוצות אוהדים חולגניות מהגרעין הקשה) המקושרות לאוהדי המועדון כמו: ה"Villa Youth" (צעירי וילה), ה"Steamers", ה"Villa Hardcore", וה"C-Crew", שהיה פעיל בשנות ה-70 וה-80. ב-2004 היו מעורבות חלק מהפירמות בהתפרעויות אלימות כנגד אוהדי QPR, בהן מת אחד הסדרנים במגרש.
רבים מאוהדי הקבוצה משתייכים למועדון האוהדים הרשמי של אסטון וילה בו קיימים אוהדים מכל העולם.
היריבה המרכזית של אסטון וילה היא ברמינגהאם סיטי, ומשחקי הדרבי ביניהם ידועים כ"דרבי העיר השנייה" ("Second City derby"), אולם לאורך ההיסטוריה, היריבות בין וילה לבין וסט ברומיץ' אלביון הפכה ליריבות גדולה יותר בעיני חלק מהאוהדים, לפי סקר אוהדים שנערך ב-2003 (בין שני המועדונים התרחשו 3 משחקי גמר גביע ה-FA).
לוילה יריבות נוספת אך קטנה יותר עם קבוצות וולברהמפטון וונדררס וקובנטרי סיטי.
לאחר ירידתן של ווסט ברומיץ' וברמניגהאם סיטי לליגה השנייה ב-2005/2006, הייתה וילה הקבוצה היחידה מהמידלאנדס (מרכז אנגליה) שהייתה בליגה העליונה, עד שב-2010/2011 עלתה ווסט ברומיץ' חזרה והצטרפה לוילה, לוולבס ולברמניגהאם סיטי בפרימיירליג.
או אז בפעם הראשונה בהיסטוריה מאז עונת 1983/1984, ש"ארבע הגדולות של מערב המידלאנדס" היו ביחד בליגה העליונה באנגליה.
אסטבן מתיאס קמביאסו (בספרדית: Esteban Matías Cambiasso; נולד ב-18 באוגוסט 1980 בבואנוס איירס, ארגנטינה), המכונה "קוצ'ו" (Cuchu), הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר.
קמביאסו מפעיל יחד עם בן ארצו, חבייר זאנטי, מרכז ספורט לילדים בעיר מילאנו.
תחילה, התעניין קמביאסו בכדורסל ואף שיחק מגיל 4 עד גיל 11 אז החליט להתמסר לכדורגל.
קמביאסו החל את הקריירה שלו ב-1995 בנוער של קבוצת ארחנטינוס ג'וניורס, המשמשת לרוב כחממה לכדורגלנים צעירים וכישרוניים, וממנה עבר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד ב-1996 אחרי שהמועדון הספרדי התרשם מהופעותיו במסגרת הנבחרת הצעירה של ארגנטינה כשהוא רק בן 15.
לאחר שנתיים מוצלחות בספרד חזר קמביאסו לארגנטינה בהשאלה לאינדפנדיינטה לשלוש שנים בהן הפך לאחד הקשרים הטובים בליגה המקומית.
קמביאסו הזכיר בסגנון משחקו וכן במראהו את פרננדו רדונדו שגם הוא, כמו קמביאסו, גדל במחלקת הנוער של ארחנטינוס.
לאחר 3 עונות מוצלות במדי ה"רוחוס" עבר קמביאסו לריבר פלייט, מועדון הפאר של ארגנטינה.
במהלך עונתו במדי ריבר שהייתה שנתו האחרונה בארגנטינה הפגין קמביאסו בנוסף למשחק ההגנתי גם משחק התקפי משובח והבקיע 12 שערים ב-37 משחקים.
בעקבות הפגנת כישרון זו הוחזר קמביאסו לריאל מדריד ב-2002 בתקווה שלאור הניסיון הרב שרכש יוכל להשתלב היטב בחוליית מרכז השדה של הקבוצה, בעונתו הראשונה שימש קמביאסו בעיקר כמחליף וחסה תחת צילו של קלוד מקאללה.
עם עזיבתו של מקאללה את הקבוצה, קמביאסו היה אמור לתפוס את מקומו אך הציפיות ממנו היו גבוהות והוא התקשה לתפקד בתור קשר אחורי יחיד במערך הקבוצה.
לאחר שנתיים בקבוצה, החליטה הנהלת הקבוצה שלא לחדש את חוזהו.
קמביאסו עבר ב-2004 לאינטר מילאנו האיטלקית, שם נראה כי מימש את הפוטנציאל שהראה בתקופת נערותו בארגנטינה.
קמביאסו הפך במהרה לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה.
באינטר הוא שיתף פעולה עם בן ארצו חואן סבסטיאן ורון והשניים יצרו יחד קישור אימתני.
גם עם עזיבתו של ורון המשיך קמביאסו להצטיין ובמהרה הפך לאחד הקשרים המצטיינים בליגה האיטלקית.
במדי אינטר זכה קמביאסו ב-5 אליפויות ו3 גביעים.
בעונת 2009/2010 זכה קמביאסו בטרבל היסטורי במדי אינטר כששימש ברוב העונה כשחקן הרכב והשלים משחק מלא בגמר ליגת האלופות נגד באיירן מינכן.
ב-28 באוגוסט 2014 עזב את אינטר לאחר עשור, וחתם בקבוצה האנגלית לסטר סיטי מהפרמייר ליג לשנה אחת.
ב-21 בספטמבר 2014 הבקיע קמביאסו את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, במשחק הליגה נגד מנצ'סטר יונייטד, משחק בו ניצחה לסטר 3-5 לאחר שכבר פיגרה בתוצאה 3-1.
ב-7 באוגוסט 2015 חתם קמביאסו באולימפיאקוס היוונית לשנתיים.
ב-8 באוגוסט 2017 הודיע על פרישה מכדורגל.
בשנת 1996 זומן קמביאסו לסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה כשהוא רק בן 15 כדי להשתתף בטורניר הנוער היוקרתי בטולון.
זימון זה התאפשר בין היתר בשל סירובן של קבוצות מהליגה הארגנטינאית לשחרר את שחקניהן לטורניר.
קמביאסו זומן יחד עם פאבלו איימר וסיקסטו פראלטה ששיחקו אז בנבחרת עד גיל 17. הופעתו במהלך הטורניר הייתה מהגורמים לרכישתו על ידי ריאל מדריד.
שנה לאחר מכן, קמביאסו היה קפטן הנבחרת הצעירה של ארגנטינה אשר זכה בגביע העולם לנוער ב-1997.
לאחר שנה (2005) בקבוצה הנראזורית החל לשתף פעולה עם שחקן ששיחק איתו בריאל מדריד, סנטיאגו סולארי.
אַסְטוֹן מַרְטִין היא חברה בריטית לייצור מכוניות יוקרה, החברה נוסדה בשנת 1913.
מקור שמה של החברה הוא בניצחונו של מייסד החברה, ליאונל מרטין, במרוץ אסטון קלינטון עם דגם מכונית שיצר.
משנת 1994 עד שנת 2007 הייתה החברה תחת חטיבת היוקרה של חברת פורד, ב-12 במרץ 2007 אסטון מרטין נמכרה לאיל המרוצים דייוויד ריצ'רדס בעל סדנת המרוצים פרודרייב תמורת 925 מיליון דולר, מטה החברה נמצא בגיידון, ווריקשייר שבאנגליה.
מעצב החברה לשעבר, מיילס נורנברגר, עבר לחברת דאצ'יה ביוני 2021 לאחר שעבד כמעצב אסטון מרטין במשך 4 שנים, בין עיצוביו אסטון מרטין DBX, אסטון מרטין ואלקירי וחלק מאסטון מרטין DB11.
חברת "אסטון מרטין" נוסדה בשנת 1913 על-ידי ליאונל מרטין ורוברט במפורד, מרטין שהיה מומחה למרוצים באסטון היל החליט ביחד עם במפורד להקים חברת מכוניות עצמאית.
הרכב הראשון שנקרא אסטון מרטין היה כשהכניסו מנוע ארבע צילינדר ברכב מסוג איסוטא-פראשיני, הם הבטיחו לייצר את הרכב הראשון ביצור מסחרי אך מלחמת העולם הראשונה מנעה בעדם כאשר מרטין ובמפורד התגייסו לשירות הממלכה.
אחרי המלחמה החברה הוקמה שוב ואף הצליחה לייצר רכב שקבע בזמנו שיא עולמי חדש במהירות במרוץ הגראנד פרי הצרפתי, אך למרות ההצלחה החברה כשלה ופשטה רגל.
בשנת 1926 קבוצת משקיעים פרטית קנו את החברה ושינו את שמה לאסטון מרטין מוטור והעבירו את היצור למפעל סיטרואן בשנת 1929 חברת אסטון מרטין הצליחה במרוץ לה מאן החברה העבירה מספר בעלויות עד מלחמת העולם השנייה ויצרה כ-700 מכוניות עד המלחמה.
מאז המלחמה עד רכישת פורד
לאחר המלחמה, החברה נמכרה לדייוויד בראון.
בראון צירף את חברת לגונדה לאסטון מרטין ושתי החברות החלו לחלוק ידע ויצור.
בשנות החמישים בראון החל את סדרת המכוניות הקלאסית "DB".
הDB הראשון הוצג ב-1950. החברה הכריזה על DB2 ואחר כך על גרסת המרוצים DB3 בשנת 1957, ואת DB4 שחלקה עיצוב איטלקי ומנוע 3.7 ליטר בשנת 1958. ה-DB5 הוצגה בשנת 1963, והיא הייתה המכונית הכי פופולרית בסדרה עד אז.
החברה החלה לפתח גם גרסאות גראנד טורינג GT בשם DBS ואחר כך DBS V8 עם מנוע 8 צילינדרים.
DB9 - מכונית מסוג גראן טורינג שהוצגה בשנת 2004.
V8 Vantage - המכונית הזולה והקטנה בהיצע.
מיועדת להתחרות בפורשה 911. ב-2006 הוצגה גרסת רודסטר (פתוחה).
DBS - מכונית על גראן טוריסמו שהוצגה לראשונה בסרט קזינו רויאל.
המכונית החליפה את דגם הואנקוויש S.
ראפיד - סדאן-קופה ארוכה בעלת ארבע דלתות וארבעה מושבים.
V12 Vantage - מכונית המבוססת על ה-V8 עם מנוע של V12 שמספק 510 כ"ס.
ויראג' - דגם שיצא למלא את הפער בין ה-DB9 ל-DBS, הופסק לאחר זמן קצר.
Cygnet - מכונית קומפקטית יוקרתית המבוססת על טויוטה IQ, תוכנן כדי להוריד את ממוצע פליטת הפחמן דו-חמצני במותג.
One-77 - מכונית על קיצונית המשווקת משנת 2010. הוצגה לראשונה בתערוכת פריז ב-2008 בעוד שהמכונית חשופה רק בצידה הימני מקדימה.
רק 77 מכוניות מתוכננות לייצור.
וולקן - מכונית על המיועדת למסלול בלבד אבל קיימת חברה המאפשרת להמיר את המכונית לגרסה המותרת לנהיגה בבריטניה וחזרה לגרסת מסלול.
הוולקן יוצרה במהדורה מוגבלת של 25 רכבים במחיר של 2.3 מיליון דולר.
למכונית מנוע אטמוספירי בתצורת V12 בעל נפח של 7 ליטר בעל מנגנון המאפשר בחירת הספק מדורג של 500 כ"ס ,675 כו"ס והספק מקסימלי של 820 כו"ס.
למכונית שילדת אלומיניום ומרכב קרבון פייבר
סדרת הדגמים DB שנוצרה עם הצגת ה-DB1 הייתה המוכרת ביותר של החברה ביחס לשאר הדגמים.
סדרת DB, הייתה קרויה על שמו של David Brown אשר רכש את חברת אסטון מרטין.
הדגם הראשון אשר היה קרוי 2 ליטר ספורט וגם "DB1" יוצר משנת 1948.
החל מה-DB5, דגמי הסדרה השתתפו בצילומי סרטי ג'יימס בונד, שם הם נחשפו לראשונה, ואחרי כן נמכרו לציבור (חוץ מה-DB10 שתוכננה ויוצרה רק בשביל הצילומים).
את הסדרה חותמת ה-DB11 שנחשפה ב-2016 ונמכרת במקביל ל-DB9.
מכוניות מתוצרת אסטון מרטין הופיעו עד 2020 בשמונה סרטי ג'יימס בונד.
כמו כן, הם הופיעו בסרט הג'וב האיטלקי, ובסרט מהיר ועצבני: הובס ושואו
רפיד S - רכב פאר ספורטיבי, הוצג לראשונה בשנת 2009, ודור שני יצא ב-2013. מתחרה במזראטי קווטרופורטה, מרצדס S-קלאס, ב.מ.וו סדרה 7, פורשה פאנאמרה ודומותיהם.
בתחילת 2017 הוצגה גרסת קיצון בשם AMR שמגיעה למהירות מרבית של 338 קמ"ש.
ואנקוויש - מכונית GT שהוצגה לראשונה בשנת 2001. הדור השני הוצג ב-2012, והוא מצויד במנוע 5.9 ליטר המפיק 576 כ"ס.
התאוצה מעמידה למאה קמ"ש עומדת על 3.8 שניות, והמהירות המרבית היא 323 קמ"ש.
ביצועי המכונית הם תאוצה מעמידה ל-100 קמ"ש תוך 4.6 שניות, ומהירות מרבית של 305 קמ"ש.
DB9 - רכב ספורט שדורו השני הוצג בשנת 2012, ומצויד במנוע V12 בנפח 6 ליטרים המפיק 540 כ"ס.
הרכב מוצע בתצורת קופה או קבריולה בעלת גג בד נפתח חשמלית.
DB11 - רכב ספורט GT, האחרון בסדרת DB הוותיקה.
הרכב הוצג לראשונה בשנת 2016, והוא מבוסס על שיתוף הפעולה החדש בין אסטון מרטין למרצדס.
לרכב מנוע V12 בנפח 5.2 בעל מגדש טורבו המפיק 600 כ"ס.
החברה הוציאה לדגם גרסה פתוחה בסוף שנת 2017, ובאפריל 2018 הוצגה גם גרסת AMR בעלת ביצועים עדיפים.
וואלהאלה - מכונית על תוכננה תוך שיתוף פעולה עם אדריאן ניואי, ממתכנני הרכבים של קבוצת המרוצים של רד בול והיא בעלת עיצוב אווירודינמי מתקדם והיא מבוססת על שילדת הקרבון פייבר של הוואלקירי.
משקל מכונית 1350 ק"ג והיא מונעת על ידי מנוע טורבו בתצורת V6 שפותח על ידי אסטון מרטין עצמה לראשונה מזה 60 שנה וע"י מנוע חשמלי המשותף לוואלקירי.
הוואלהאלה מיועדת להימכר במהדורה של 500 כלי רכב מסוף 2021, אבל כבר התקבלו הזמנות.
ואלקירי - מכונית קיצון במהדורה מוגבלת של 150 רכבים שמחירה 3.2 מיליון דולר שפותחה בשיתוף פעולה בין אסטון מרטין לקבוצת המרוצים רד בול.
המנוע בנפח 6.5 ליטרים בתצורת V12 אשר פותח על ידי חברת קוסוורת שהייתה בין מפתחות מנועי הפורמולה 1 המצליחות בעולם.
אליו נוסף מנוע חשמלי המוסיף 160 כו"ס בנוסף, אסטון מרטין תייצר 25 מכוניות מגרסת PRO עם ביצועים משופרים ללא רישוי לכביש.
ביצועי הגרסה הרגילה הם: תאוצה מ-0 ל-320 קמ"ש תוך 10 שניות, ומהירות מרבית של יותר מ-350 קמ"ש.
אבל היתרון של הרכב הזה על רכבים קיימים בקטגוריה יהיה על המסלול בזכות אירודינמיקה מתקדמת וטכנולוגיה מתקדמת נוספת שהובאה ממכוניות הפורולה 1 בזכות אדריאן ניואי מתכנן רכבי המרוצים המחונן של רד בול.
מאחר שרכב כזה יהיה יוצא דופן לאסטון מרטין מדיניות שמיועדת לצמצם מכירת זכות שניתנה לרוכש פוטנציאלי ורוכש שיבצע מכירת זכות תמנע ממנו האפשרות של רכישת רכבים מיוחדים בעתיד.
ונטאג' - הוצגה בנובמבר 2017.
DBS סופרלג'רה - הוצגה ביוני 2018.
וואלהלה - הוצגה ביולי 2021.
דגמי אסטון מרטין החלו את שיווקם בישראל בספטמבר 2014 באמצעות חברת "אוטו דיל"
קלוב אסטודיאנטס דה לה פלאטה (בספרדית: Club Estudiantes de La Plata) הוא מועדון ספורט מהעיר לה פלאטה שבארגנטינה, הידוע בעיקר בשל קבוצת הכדורגל שלו.
לזכות המועדון 6 אליפויות, 4 גביעים לאומיים ו-6 גביעים בינלאומיים.
הקבוצה נוסדה ב-4 באוגוסט 1905 על ידי קבוצת סטודנטים שהתאכזבו מהעדפתו של מועדון הספורט חימנסיה לה פלאטה למשחקים בתוך אולמות במקום בשדה.
הקבוצה בחרה תלבושת הדומה לזו שלבשה קבוצת אלומני - מהבכירות בכדורגל הארגנטינאי באותן שנים - חולצה לבנה עם פסים אדומים אנכיים, מכנסיים שחורים וגרביים שחורות.
עם הזמן נוצרה יריבות בין שני המועדונים, ומשחק הדרבי ביניהם מכונה "אל קלאסיקו פלאטנסה".
המשחק הרשמי הראשון בין הקבוצות נערך ב-27 באוגוסט 1916, במסגרת ליגת העל.
הקבוצה זכתה באליפות ב-1913 בתקופה בה הליגה הארגנטינאית עדיין נחשבה לחובבנית.
עם הקמת הליגה המקצוענית נודעה אסטודיאנטס בשחקני ההתקפה שלה שזכו לכינוי הפרופסורים וכללו את השחקנים מיגל אנחל לאורי, אלחנדרו סקופלי, אלברטו סוסאיה, מנואל פריירה ואנריקה גואיטה.
חוליית התקפה זו נחשבת בעיני רבים לאחת המבריקות בהיסטורית הכדורגל הארגנטינאי.
שניים מאותם שחקנים, גואיטה וסקופלי, זכו עם נבחרת איטליה בגביע העולם לשנת 1934. סוסאיה היה לשחקן הראשון שכבש בליגה ובנוסף, סיים את העונה כמלך השערים.
ב-1953 נשרה הקבוצה לליגה השנייה אך שבה לליגה הראשונה עונה לאחר מכן.
בשנות ה-60 הציגה הקבוצה סגל שחקנים צעיר שהורכב משחקנים מתחת לגיל 19 וכונו הרוצחים הצעירים.
יחד עם מספר שחקני רכש, הצליחו הצעירים של אסטודיאנטס לזכות באליפות ראשונה בטורניר המטרופולין בשנת 1967. בכך הייתה אסטודיאנטס לקבוצה הראשונה מחוץ לחמש הגדולות (ריבר פלייט, בוקה ג'וניורס, סן לורנסו, אינדפנדיינטה וראסינג קלוב) שזוכה באליפות.
הקבוצה המשיכה בהצלחותיה וזכתה 3 פעמים בגביע הליברטדורס בשנים 1968, 1969 ו-1970. הקבוצה גם התמודדה 3 פעמים בגמר הגביע הביניבשתי - ב-1968 גברה על מנצ'סטר יונייטד, ב-1969 הפסידה למילאן וב-1970 הפסידה לפיינורד.
הקבוצה גם זכתה ב-1969 בגביע האינטראמריקנה.
משחק הגמר של הגביע הביניבשתי מול מילאן התאפיין במשחק נוקשה מצידם של שחקני אסטודיאנטס.
בתגובה להפסד, נאסרו שחקני הקבוצה בהוראת נשיא ארגנטינה דאז, הדיקטטור חואן קרלוס אונגאנייה.
בין היתר הושעה השוער פולטי לכל החיים ואף נכלא יחד עם חבריו לקבוצה סוארז ומאדרו.
סגנון משחקה של הקבוצה זכה באותם ימים לכינוי אנטי-פוטבול.
בסגל הקבוצה הופיעו גם שני רופאים - קרלוס בילארדו וראול מאדרו.
כוכב הקבוצה באותם ימים היה חואן רמון ורון, אביו של חואן סבסטיאן ורון, כוכבה היום.
בשנות ה-70 פרש בילארדו ממשחק והחל לאמן.
הוא הוביל את אסטודיאנטס לאליפות המטרופוליטנו בשנת 1982. שנה לאחר מכן הוביל מחליפו אדוארדו לוחאן מאנרה את הקבוצה לאליפות שנייה (טורניר הנסיונל לשנת 1983).
בילארדו מונה כמאמנה של נבחרת ארגנטינה והוליך אותה לזכייה במונדיאל 1986 ולסגנות במונדיאל 1990 כשמאדרו משמש כרופא הנבחרת.
בגמר 1986 כבש חוסה לואיס בראון, ששימש כקפטן אסטודיאנטס במהלך האליפות ב-1982, את השער הראשון של ארגנטינה.
ב-1994 ירדה הקבוצה פעם נוספת ליגה וחזרה לליגה הראשונה שנה לאחר מכן.
בשנים שלאחר החזרה לליגה החלו לככב בקבוצה שחקנים כמו חואן סבסטיאן ורון, מרטין פלרמו, לוסיאנו גאלטי, ארנסטו פאריאס ומריאנו פאבונה.
ב-18 במאי 2006 מונה דייגו סימאונה, מגדולי שחקני ארגנטינה בכל הזמנים, כמאמנה של הקבוצה.
סימאונה ביסס את הקבוצה סביב ורון שחזר מאירופה לקבוצה והנחיל את אופיו הווינרי לשחקנים, כך שתחת הדרכתו השיגה הקבוצה ניצחונות רבים שהוכרעו בדקות האחרונות של המשחק.
ב-15 באוקטובר 2006, במסגרת אפרטורה 2006, השיגה הקבוצה את אחד מניצחונותיה הגדולים כשהביסה בדרבי את חימנסיה 0:7, הקבוצה ניצחה במהלך הטורניר 10 משחקים רצופים וסיימה את הליגה במקום הראשון יחד עם בוקה ג'וניורס.
שתי הקבוצות התמודדו במשחק אליפות ב-13 בדצמבר ואסטודיאנטס ניצחה 1:2 לאחר שחזרה מפיגור.
בסגל שזכה באליפות כיכבו בין היתר השוער מריאנו אנדוחאר, הקשר חוסה סוסה, החלוץ מריאנו פאבונה וחואן סבסטיאן ורון.
אחרי טורניר האפרטורה לשנת 2007 התפטר סימאונה מתפקידו לטובת אימון ריבר פלייט ובמקומו מונה רוברטו סנסיני, מגדולי שחקני ההגנה של ארגנטינה בשנות ה-90. בשנת 2009, תחת המאמן אלחנדרו סאבלה וכשבסגל שלה חואן סבסטיאן ורון ואנסו פרס, זכתה אסטודיאנטס בגביע ליברטדורס הרביעי שלה.
במשחקי הגמר היא גברה על קרוזיירו הברזילאית (0-0 בארגנטינה ו-2-1 בברזיל, משערים של גסטון פרננדס ומאורו בוסלי - מלך השערים בטורניר).
באליפות העולם לקבוצות שנערכה באבו דאבי הגיעה הקבוצה לגמר, שם הפסידה בהארכה לברצלונה בתוצאה 2-1. בשנת 2010 זכתה הקבוצה בטורניר האפרטורה, כשלסגל זוכי הליברטדורס מצטרפים מרקוס רוחו וגבריאל מרקאדו.
ביוני 2017 הודחה ממפעל הגביע על ידי פסיפיקו מהליגה הרביעית מה שהוביל לפיטוריו של המאמן נלסון ויוואס.
הקבוצה שיחקה באצטדיון חורחה לואיס הירשי שנחנך ב-25 בדצמבר 1907. האצטדיון נקרא על שמו של יושב ראש הקבוצה בשנים 1927-1932. האצטדיון ידוע בכינויו "1 אי 57" (1 פינת 57) וזאת בשל מיקומו בין הרחובות 55 ו-57 לאורך השדרה הראשונה בעיר.
ב-1937 הותקנה מערכת תאורה באצטדיון, וכך הייתה אסטודיאנטס לאחת הקבוצות הראשונות ששיחקו בשעות החשכה.
תכולת האצטדיון היא 23,000 מקומות בלבד ולכן הקבוצה מקיימת את משחקיה הבינלאומיים באצטדיונה של בוקה ג'וניורס.
בספטמבר 2005 נסגר האצטדיון בשל תקנות בטיחות שאסרו הכנסת קהל ליציעי עץ, ובנוסף, ראש עיריית לה פלאטה ביקש להצדיק את בניית האצטדיון העירוני, אצטדיון סיודד דה לה פלאטה, וניסה לאכוף על שתי הקבוצות בעיר לשחק באצטדיון החדש שבנה.
באוגוסט 2006 הציגה הקבוצה תוכניות לבניית אצטדיון חדש כשחואן ורון, שחקן הקבוצה, מבטיח לתרום סכום נכבד שיכסה חלק ממימון הבנייה.
ביולי 2007 נהרס האצטדיון ובניית האצטדיון נתקלה בהתנגדות מצד ארגונים שונים, ביניהם ארגוני איכות הסביבה.
מכירתם של כוכבי הקבוצה מריאנו פאבונה וחוסה סוסה תסייע במימון הבנייה ביחד עם תרומותיו של ורון.
עד לחנוכתו של האצטדיון הביתי הקבוצה מארחת באצטדיון העירוני.
(קופה אסקובר 1944, קופה דה לה רפובליקה 1945, קופה ארגנטינה 2023, קופה דה לה ליגה פרופסיונאל 2024)
קלוב בלונססטו אסטודיאנטס (בספרדית: Club Baloncesto Estudiantes, מועדון כדורסל אסטודיאנס) הוא מועדון כדורסל ספרדי מעיר הבירה, מדריד.
נכון לעונת 2022/2021 המועדון משחק בליגה השנייה בספרד (ירדה מהליגה הבכירה לאחר עונת 2020/21).
המועדון נוסד בשנת 1948 על ידי קבוצת תלמידים ("אסטודיאנטס") מבית הספר התיכון על שם רמירו דה מאסטו במדריד.
הוא היה לראשון ששיחק בליגה הספרדית, עוד לפני הקבוצות הגדולות בספרד, ריאל מדריד וברצלונה.
לאורך כל שנותיו, שיאו בליגה הספרדית היה המקום השני בלבד.
המועדון נחשב לשני בגודלו במדריד, אחרי ריאל מדריד.
בעונת כמעט וירד המועדון לליגה השנייה לראשונה בתולדותיו, ורק הפרש הסלים השאיר אותו בליגה הראשונה.
המועדון ניצל מירידה פעמיים נוספות, בעונות 2011/12 ו-2015/16, שבשתיהן סיים במקום ה-17 והלפני אחרון המוביל לירידה - אך נשאר בליגה הראשונה כיוון שהעולות המיועדות מהליגה השנייה לא הציגו מסמכים ותקציבים מתאימים.
בסיום עונת 2020-21 נשרה אסטודיאנטס לליגה השנייה בפעם הראשונה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום הלפני האחרון.
במפעלים האירופאים הגיע המועדון לפיינל פור של גביע אירופה לאלופות ב-1992, פעמיים לחצי גמר גביע יול"ב ופעם אחת לגמר גביע קוראץ' (1999).
במסגרת היורוצ'לנג', הגיעה הקבוצה עד לחצי הגמר (2007), והפסידה לאקשבאו.
והפסד לצדביטה זאגרב ברבע הגמר (2011).
אולם הבית של המועדון כיום הוא פלאסיו דה דפורטס דה לה קומונידד דה מדריד, המכיל 15,000 מקומות ישיבה.
בשנים 2003-2010 שיחקה הקבוצה במדריד ארנה החדש, המכיל כ-10,500 מקומות ישיבה.
אסטון מרטין one-77 היא מכונית על בריטית מתוצרת אסטון מרטין.
שמה של המכונית הוא one-77 מפני שיוצרו רק 77 יחידות מהדגם.
ה-one-77 כוללת מנוע טורבו בנזין V12 צילנדרים בנפח 7.3 ליטרים המספק כ-750 כ"ס ותיבת הילוכים רובוטית כפולת מצמדים בת 6 הילוכים.
היא מאיצה מ-0 ל-100 ב-3.6 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 375 קילומטרים לשעה.
היא מבוססת על אסטון מרטין DB9 והיא גם גרסה משודרגת של אסטון מרטין DBS.
ה-ONE-77 היא המכונית המהירה והחזקה ביותר של אסטון מרטין והכי יקרה שלה.
היא עולה 1.2 מיליון פאונד.
(עד ל-2016 שאז הוצג הוולקאן העולה 1.8M פאונד).
לעומת למבורגיני אוונטאדור שעולה 450 אלף יורו.ה-One-77 מופעל כניידת משטרה ב-משטרת דובאי.
אסטבן ויגו בניטס (בספרדית: Esteban Vigo Benítez; נולד ב-17 בינואר 1955 בוולס-מאלגה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ספרדי שנודע בשמו הפרטי, אסטבן.
כשחקן, שיחק אסטבן כקשר והוא בילה את רוב הקריירה שלו בקבוצות מאלגה וברצלונה, ובנוסף הוא ערך 3 הופעות במדי נבחרת ספרד.
כמאמן, עזר לחרס, בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, וכן להרקולס להעפיל לליגה הראשונה בספרד.
לאחר ששיחק במחלקות הנוער של הקבוצות הקטנות סנטה מריה וולניו, הצטרף אסטבן למאלגה ב-1973 והוא החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, אתלטיקו מלגווניו.
בעונת 1974/1975 הושאל למרביה שמהליגה השלישית.
לאחר מכן שב למאלגה, ששיחקה אז בליגה השנייה והפך לשחקן קבוע בהרכבה.
עם 6 שערים ב-33 משחקים בעונת 1975/1976, עזר אסטבן למאלגה לעלות לליגה הראשונה מהמקום ה-3 בליגה.
בעונה הבאה שיחקה לראשונה בליגה הבכירה בספרד, ואת שער הבכורה בליגה כבש ב-6 בפברואר 1977, בהפסד 2-1 לברצלונה.
אסטבן לא הצליח לעזור למאלגה להימנע מירידה חזרה לליגה השנייה, לאחר שסיימה את העונה במקום ה-18.
בקיץ 1977 עזב אסטבן את מאלגה והצטרף לברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד.
בברצלונה היה לרוב שחקן מחליף, אך בכל זאת מילא תפקיד חשוב בתקופות מסוימות.
בעונתו הראשונה בקבוצה ערך 13 הופעות בליגה, ואת שער הבכורה במדיה כבש בניצחון 5-1 על אלצ'ה ב-23 באפריל 1978. בעונה זו זכה בתואר ראשון עם ברצלונה, בגביע הספרדי, הודות לניצחון 3-1 על לאס פאלמס בגמר, בו פתח אסטבן בהרכב.
בעונה הבאה היה שותף עם ברצלונה לזכייה בגביע מחזיקות הגביע.
במשחק הראשון של רבע גמר הטורניר, מול איפסוויץ' טאון, כבש את השער היחיד לזכות ברצלונה, שהפסידה 2-1, והודות לניצחון 1-0 בגומלין היא עלתה לחצי הגמר.
אסטבן לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את פורטונה דיסלדורף.
לאחר שבעונת 1979/1980 הבקיע שער בודד ב-14 הופעות בליגה, השתפר מעמדו בעונת 1980/1981, והוא הופיע ב-23 משחקי ליגה, בהם כבש פעמיים, עוזר לברצלונה להגיע למקום ה-5 בלבד בליגה.
בסוף עונה זו זכה אסטבן עם ברצלונה בגביע בפעם השנייה, ובמשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ספורטינג חיחון בתוצאה 3-1, כבש את השער השלישי לזכות קבוצתו.
בעונת 1983/1984 זכה אסטבן עם ברצלונה בסופר קאפ הספרדי לאחר שפתח בשני המשחקים מול אתלטיק בילבאו.
אסטבן פתח ב-9 משחקי ליגה, נכנס כמחליף ב-10 נוספים והבקיע שני שערים.
בעונת 1984/1985, עם טרי ונבלס כמאמן, הפך לתקופה לשחקן הרכב והוא זכה עם הקבוצה באליפות ראשונה מזה 11 שנים.
לזכייה זו תרם 4 שערים ב-19 הופעות, כשאחד מהשערים היה בניצחון 3-2 על ריאל מדריד בקלאסיקו שנערך ב-30 בדצמבר 1984. לאחר שבמחציתה הראשונה של עונת 1985/1986 מיעט לשחק, הפך אסטבן פעם נוספת לשחקן הרכב.
ב-1 במרץ 1986 כבש צמד לראשונה בקריירה שלו, בניצחון 4-0 על ריאל ואיאדוליד, והוא סיים את העונה עם 4 שערי ליגה עונה שנייה ברציפות.
אף על פי שפתח במשחקי רבע וחצי גמר גביע אירופה, בהם הצליחה ברצלונה לגבור על יובנטוס וגטבורג בהתאמה, אסטבן לא שותף במשחק הגמר מול סטיאווה בוקרשט, שניצחה את ברצלונה בדו-קרב בעיטות עונשין.
בסוף העונה זכה עם ברצלונה בגביע הליגה, לאחר שפתח בכל משחקי הטורניר והבקיע 3 שערים במהלכו, כולל אחד מול ריאל מדריד.
בעונת 1986/1987 דעך מעמדו של אסטבן, שפתח ב-9 משחקי ליגה בלבד.
הוא הבקיע 2 שערים במהלך העונה, הראשון היה השער היחיד של ברצלונה בשני המשחקים מול פלאמורטרי ולורה בגביע אופ"א, שהביא לכך שהיא העפילה לשלב הבא, והשני בניצחון 2-0 על ריאל בטיס בליגה.
בסוף העונה עזב את ברצלונה ושב למאלגה, שהייתה בליגה השנייה באותן שנים.
אסטבן עזר למאלגה לשוב לליגה הראשונה מהמקום הראשון, עם 11 שערים ב-28 הופעות.
בעונת 1988/1989 נשארה מאלגה בליגה הראשונה בקושי רב, לאחר שסיימה במקום ה-16, ואסטבן הבקיע 4 שערים ב-32 משחקים.
בעונה הבאה, בה שיחק ב-26 משחקים והבקיע שער אחד, ירדה מאלגה פעם נוספת לליגה השנייה, לאחר שהפסידה לאספניול בפלייאוף על המקום בליגה הראשונה.
אסטבן נשאר במאלגה בעונת 1990/1991 והוא עזר לה לסיים במקום ה-4, שהוביל אותה פעם נוספת לפלייאוף להעפלה לליגה הראשונה.
במשחק הראשון מול קדיס כבש אסטבן את השער היחיד במשחק, שהסתיים בניצחון 1-0 לזכות מאלגה, אך בגומלין, לאחר ניצחון 1-0 לקדיס, הוכרע המשחק בדו-קרב בעיטות עונשין בו הפסידה מאלגה 5-4. אסטבן פרש ממשחק לאחר הפסד זה, בגיל 36.
אסטבן ייצג את מדינתו באולימפיאדת מונטריאול בקיץ 1976. הוא פתח בשני הפסדיה של נבחרתו בשלב הבתים, בגללם הודחה כבר אז.
את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד ערך במשחק ידידות מול בלבד במדי הנבחרת - שניהם בהמשך השנה, במשחקי ידידות נגד ו.
הוא לא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1982 שנערך על אדמת ספרד.
לאחר פרישתו ממשחק, פנה אסטבן לקריירת אימון.
תפקידו הראשון היה כמאמן זמני באלמריה, שהייתה אז בליגה השנייה, לשלושה משחקים בחודש מאי 1996. הוא עזר לאלמריה להישאר בליגה השנייה עם שתי תוצאות תיקו, ששמרו עליה מעל לקו האדום.
בין 2001 ל-2003 אימן את ברצלונה ג', קבוצת המילואים השנייה של ברצלונה, ששיחקה באותן שנים בליגה הרביעית.
באמצע עונת 2003/2004 החל לאמן את חרס שמהליגה השנייה.
תחתיו עלתה הקבוצה מהמקום ה-20 למקום ה-9 במהלך העונה, אך הוא פוטר עוד לפני סוף העונה, מכיוון שתמך בשחקנים, שמחאו לנשיאות המועדון על כך שלא שולמו משכורתיהם.
בפתח עונת 2004/2005 מונה לתפקיד מאמנה של קורדובה, גם היא מהליגה השנייה, והוא פוטר כעבור 7 מחזורים, בהם הפסידה הקבוצה 6 פעמים.
בהמשך עבד כעוזר מאמן ברומניה, ובפגרת החורף של עונת 2005/2006 התמנה למאמנה של דינמו בוקרשט, אך הוא סיים את תפקידו עוד לפני שתמה הפגרה.
באמצע עונת 2006/2007 אימן את ליידה ששיחקה בליגה השלישית, אך הוא פוטר לאחר 10 משחקים בלבד, בהם ניצחה הקבוצה 3 פעמים בלבד.
בארבעת תפקידי אימון אלה ליווה אותו אורבנו אורטגה כעוזר מאמן.
בפברואר 2008 שב לקדנציה שנייה בחרס, שהייתה במקום ה-21 ולפני האחרון בליגה השנייה.
למרות 3 הפסדים בתחילת דרכו, הצליח אסטבן להדריך את הקבוצה במעלה הטבלה, והיא סיימה את העונה במקום ה-15, הודות לכך שצברה 30 נקודות ב-18 המשחקים תחת אסטבן.
העונה הבאה, עונת 2008/2009, הייתה מוצלחת הרבה יותר עבור חרס, שזכתה באליפות הליגה השנייה עם 82 נקודות, הכמות השנייה הכי גבוהה בהיסטוריית הליגה השנייה עד אותה עונה, והיא העפילה לראשונה ב-62 שנות קיומה לליגה הראשונה.
למרות חיבת האוהדים של חרס, עזב אסטבן את הקבוצה, וב-30 ביוני 2009 חתם על חוזה ל-3 שנים בהרקולס, קבוצה נוספת מהליגה השנייה.
גם בהרקולס זכה אסטבן להצלחה, היא הובילה לפרקים את הליגה, והיא העפילה לליגה הראשונה בסוף עונת 2009/2010, כששני ניצחונות במחזורים האחרונים מעלים אותה מהמקום ה-4 לשני.
בכך הפך אסטבן למאמן הראשון שעולה עם שתי קבוצות שונות מהליגה השנייה לראשונה בשתי עונות רצופות.
בקיץ 2011 פנתה חרס פעם נוספת לאסטבן בהצעה להעסיקו כמאמן, אך הצדדים לא הגיעו להסכמה.
באפריל 2012 התמנה למאמנה של אלמריה פעם נוספת, במטרה לבלום את הידרדרות הקבוצה, שהייתה במקום ה-3 והגיעה למקום ה-7, ולהשיבה לליגה הראשונה.
אולם הקבוצה נותרה במקום ה-7, במרחק נקודה בלבד מהמקום ה-6 המוביל לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה, ודרכו של אסטבן באלמריה תמה.
בפתח עונת 2012/2013 שב אסטבן לקדנציה שלישית בחרס.
קדנציה זו הייתה שונה לחלוטין משתי קודמותיה, וחרס הציגה יכולת דלה מאוד.
אסטבן פוטר בפברואר 2013 לאחר 6 הפסדים רצופים ואף ניצחון מזה 14 משחקים, כשהקבוצה במקום האחרון.
בסוף העונה ירדה חרס לליגה השלישית.
אֶסְטוּאֵר הוא מחוז הנמנה בין תשעת מחוזות גבון.
אסטואר משתרע על שטח של 20,740 קילומטר רבוע.
בירת המחוז היא עיר הבירה של גבון, ליברוויל.
משמעות השם בצרפתית היא "שפך נהר" והמחוז נקרא כך על שם השוכן בו.
המחוז גובל במערב במפרץ גינאה, בצפון בגינאה המשוונית, במזרח במחוז אוגואה תחתית, בצפון מזרח במחוז וולה נטם ובדרום במחוז אוגואה-מריטימה.
אסטון מרטין DB5 היא מכונית ספורט, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1963–1965.
סך הכול יוצרו 1,059 יחידות.
הדגם מסדרת "DB" אשר הייתה קרויה על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20.
Aston Martin DB5 Vantage (2 מקומות + 2 מקומות צרים מאחור).
DB5 shooting-brake (גרסת חלונות צד אחוריים מוארכים - 2 דלתות).
אסטון מרטין DB5 בסרט גולדפינגר מסדרת סרטי ג'יימס בונד
אסטון מרטין DB5 כיכבה בסרט גולדפינגר מסדרת סרטי ג'יימס בונד, אשר הוקרן בעולם החל משנת 1964, נהוגה על ידי השחקן שון קונרי.
בעקבות הסרט, הפכה ה"אסטון מרטין DB5" לאחד מסימני ההיכר הבולטים של סרטי ג'יימס בונד.
בשנת 2019 נמכרה האסטון מרטין שהופיעה בסרט "כדור הרעם" במכירה פומבית תמורת 6.4 מיליון דולר.
חברת קורגי קלאסיקס יצרה מכונית צעצוע להרכבה שזכתה להצלחה מסחרית.
אסטון מרטין DB4 היא מכונית ספורט, 2 דלתות, בגרסת קופה אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1958–1963.
סך הכול יוצרו 1,204 יחידות, מהן 1,185 יחידות בגרסת DB4, ו- 19 יחידות בגרסת DB4 GT Zagato.
הדגם מסדרת "DB" אשר הייתה קרויה על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
עלות הדגם בשנת 1958 ב- בריטניה היה 3,967 לירות שטרלינג.
אסטון מרטין DB2/4 היא מכונית ספורט, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1953–1957.
מחיר ה"אסטון מרטין DB2/4" בשנת 1953 היה בבריטניה 2,621 לירות שטרלינג.
ה"אסטון מרטין DB2/4" כיכבה בסרט "הציפורים" של אלפרד היצ'קוק, בשנת 1963. (גרסת קבריולה, אוטומטית).
גרסת ספורט סלון הצ'בק (2 מושבים + 2 מושבים מאחור)
גרסת קבריולה (ברטון-ספיידר, 2 מושבים), (יוצרו 4 או 5 יחידות)
גרסת קופה (2 מושבים) (באנגלית : Fixed Head Coupé)
אסטון מרטין DB Mark III היא מכונית ספורט, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1957–1959.
סך הכול יוצרו 551 יחידות.
תאוצת "אסטון מרטין DB Mark III" מ-0 ל-97 קמ"ש היא 9.3 שניות.
גרסאות "אסטון מרטין DB Mark III"
גרסת קבריולה (2 מושבים), יוצרו 84 יחידות
אסטון מרטין DB2 היא מכונית ספורט, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1950–1953.
סך הכול יוצרו 411 יחידות.
מחיר ה"אסטון מרטין DB2" בשנת 1950 היה בבריטניה 1,914 לירות שטרלינג.
תאוצת דגם ה"אסטון מרטין DB2" בין 0-97 קמ"ש היא 11.2 שניות.
הדגם מסדרת "DB" נקרא על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
אסטון מרטין 2 ליטר ספורט היא מכונית ספורט, 2 דלתות, 2 מושבים, בתצורת קבריולה אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1948–1950. הדגם "אסטון מרטין 2 ליטר ספורט" הוצג לראשונה בסלון המכוניות בלונדון בשנת 1948.
הדגם היה קרו גם: "Aston Martin DB1" והיה הדגם הראשון שיוצר תחת ניהולו.
סך הכול יוצרו 15 יחידות.
גרסאות אסטון מרטין 2 ליטר פלוס
אסטון מרטין DB6 היא מכונית ספורט, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1965–1970.
הדגם מסדרת "DB", אשר הייתה קרויה על שמו של David Brown, אשר רכש את חברת אסטון מרטין בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
2 דלתות קופה (2 מושבים + 2 מאחור)
2 דלתות קבריולה (2 מושבים + 2 מאחור)
Aston Martin DB6 - DBR2 (דגם פתוח, 2 מושבים, תצורת מכונית מרוץ)
אסטון מרטין DBS היא מכונית ספורט, 2 דלתות, בתצורת קופה, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1967–1970.
סך הכול יוצרו 787 יחידות.
מחיר דגם ה"אסטון מרטין DBS" בהשקה בשנת 1967 בבריטניה עמד על 4,473 לירות שטרלינג.
מחיר דגם "אסטון מרטין DBS V8" בהשקה עמד על 5,281 לירות שטרלינג.
אסטון מרטין DBS Vantage (מנוע 3,995 סמ"ק המפיק 330 כ"ס)
בשנת 1969 כיכב דגם ה"אסטון מרטין DBS" בסרט בשירות הוד מלכותה בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
בסרט יהלומים לנצח, בסדרת סרטי ג'יימס בונד, מופיע "אסטון מרטין DBS" לפרק זמן קצר.
בסדרת הטלוויזיה "המשכנעים" (The Persuaders), (1971 –1972), בכיכובו של רוג'ר מור מככבת "אסטון מרטין DBS V8".
אסטון מרטין V8 היא מכונית ספורט, 2 דלתות, בתצורות קופה, וקבריולה, אשר יוצרה על ידי חברת אסטון מרטין הבריטית בין השנים 1969–1989.
סך הכול יוצרו 4,021 יחידות.
סדרה DBS V8, יוצרו 402 יחידות
סדרה 1 - 38 יחידות + 13 יחידות לארצות הברית
סדרה 2 - 304 יחידות + 14 יחידות לארצות הברית
V8 Vantage Volante - סך הכל : 192 יחידות + 56 יחידות ל- ארצות הברית
אסטון מרטין V8 בסרטי ג'יימס בונד
בשנת 1987 דגם של "אסטון מרטין V8" כיכב בסרט "007 באזור המסוכן" מסדרת סרטי ג'יימס בונד בכיכובו של טימותי דלטון, וגם בסרט "לא זמן למות" בכיכובו של דניאל קרייג.
אסטבן רכב השמש - צוות היא מכונית סולארית (מכונית ירוקה) אשר יוצרה והוצגה על ידי סטודנטים מאוניברסיטת מונטריאול, מבית הספר להנדסה (École Polytechnique de Montréal).
תמונות מכוניות סולאריות מדגמים שונים ממרוצי מכוניות סולאריות
ז'והאן אסטבן צ'אבס רוביו (בספרדית: Jhoan Esteban Chaves Rubio; נולד ב-17 בינואר 1990) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני לשעבר.
לצ'אבס ניצחון במונומנט ג'ירו די לומברדיה, בשנת 2016. בנוסף לכך סיים שלישי בוואלטה אספניה 2016 ושני בג'ירו ד'איטליה 2016.
צ'אבס הצטרף לקבוצת קולומביה בשנת 2009, בשנת 2011 הוא ניצח את הטור דה ל'אווניר.
בשנת 2012, הוא ניצח את הקטע החמישי בוואלטה של בורגוס וסיים במקום השלישי הכללי.
הוא סיים שישי באליפות העולם עד גיל 23.
2014: השתתפות ראשונה בגרנד טור
צ'אבס הצטרף לקבוצת אוריקה - גרין אדג' (כיום נקראת מיצ'לטון - סקוט).
הוא ניצח את הקטע השישי ב, וסיים במקום השביעי הכללי.
הוא ניצח את הקטע השמיני בטור דה סוויס, אחרי שהקדים את רומן קרויזגר ואת באוקה מולמה בשלוש שניות.
הוא השתתף לראשונה בגרנד טור, כאשר נבחר לוואלטה אספנייה וסיים במקום ה-41 הכללי.
צ'אבס סיים שלישי בטור של בייג'ינג', וניצח את קטגוריית המאיצים במרוץ.
2015: חמישי בוואלטה אספנייה וניצחון בטור של אבו דאבי
צ'אבס סיים במקום ה-14 הכללי בטור דה סוויס.
בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע השני לאחר שהקדים את טום דימולן בחמש שניות.
הוא שמר על ההובלה עד הקטע החמישי, שם איבד אותה לאחר שסיים בשמונה שניות פיגור לאחר קיילב יואן, בן קבוצתו שניצח.
אך טום דימולן סיים בפער של שתי שניות מיואן, ובכך עבר להוביל את המרוץ ביתרון של שנייה בלבד על צ'אבס.
אך צ'אבס החזיר לעצמו את ההובלה קטע למחרת, לאחר שניצח את השלב והוביל בפער של עשר שניות על דימולן שהיה שני.
הוא שמר על ההובלה עד הקטע התשיעי, שם שוב איבד לדימולן שניצח את השלב ביתרון של 59 שניות על צ'אבס, שחזר למקום השני.
בסופו של דבר צ'אבס סיים במקום החמישי הכללי, בפער של 3:10 דקות מהמנצח פאביו ארו.
הוא סיים שמיני בג'ירו די לומברדיה, וניצח את הקטע השלישי בטור של אבו דאבי, את דירוג הצעירים ואת המרוץ כולו, לאחר שהקדים את פאביו ארו ב-16 שניות, ואת ווט פולס ב-27 שניות.
2016: ניצחון בג'ירו די לומברדיה, שני בג'ירו ד'איטליה ושלישי בוואלטה אספנייה
צ'אבס ניצח את הקטע ה-14 בג'ירו ד'איטליה, ובעקבות כך עלה למקום השלישי הכללי.
הוא עלה למקום השני הכללי לאחר הקטע ה-15, בו סיים במקום השישי.
לאחר התאונה של סטיבן קרוויסווייק בקטע ה-19, הוא עלה למקום הראשון הכללי אך איבד אותו לוינצ'נצו ניבאלי בקטע האחרון, וסיים במקום השני הכללי, 52 שניות פיגור אחרי ניבאלי שניצח.
הוא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, וסיים במקום ה-21 במרוץ אופני כביש.
הוא סיים שלישי בוואלטה אספנייה, בפער של 4:08 דקות מנאירו קינטנה המנצח.
הוא ניצח את מרוץ ג'ירו דל'אמיליה, אך אחד מרגע השיא בעונה הזו הגיע במונומנט האיטלקי, ג'ירו די לומברדיה, כשהוא ניצח את המרוץ לאחר שגבר במאוץ על דייגו רוסה וריגוברטו אוראן.
2017: שני בטור דאון אנדר
צ'אבס סיים שני בטור דאון אנדר, בפיגור של 48 שניות אחרי המנצח ריצ'י פורט.
בנוסף לכך, הוא סיים תשיעי גם בהראלד סאן טור.
הוא השתתף לראשונה בטור דה פראנס, אך לא היה חלק ממאבקי הדירוג הכללי, וסיים במקום ה-62, סייע לבן קבוצתו סיימון ייטס, לסיים במקום השביעי.
בוואלטה אספנייה, הוא סיים במקום ה-11, 16:46 דקות אחרי כריסטופר פרום שניצח.
בנוסף לכך, בקטע התשיעי הוא סיים שני, אחרי אותו פרום.
2018: ניצחון בהראלד סאן טור
הוא ניצח את הקטע השלישי בהראלד סאן טור, וניצח את המרוץ כולו לאחר שגם בני קבוצתו, קמרון מאייר ודמיאן האוסן, סיימו על הפודיום במקומות 2 ו-3. הוא ניצח את הקטע השישי בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-72 הכללי.
צ'אבס ניצח את הקטע ה-19 בג'ירו ד'איטליה, לאחר שהיה חלק מקבוצת בריחה.
הוא סיים שישי בטור של סלובניה, ובמקום ה-19 הכללי בוואלטה אספנייה.
את עונת 2020 פתח צ'אבס במדינתו קולומביה, לצורך האליפות הלאומית, צ'אבס סיים חמישי גם במקצה נגד השעון וגם במקצה הכביש.
לאחר מכן התחרה ב וסיים שביעי, 3:08 דקות מסרחיו היגיטה המנצח.
המרוץ הבא בו התחרה צ'אבס היה יותר מחמישה חודשים, בשל פגרת הקורונה שנכפתה על הרוכבים.
המרוץ היה הוואלטה אה בורגוס וצ'אבס סיים אותו במקום הרביעי, 1:26 דקות מרמקו אוונפול המנצח.
גם המרוץ הבא בו התחרה צ'אבס נוצח בידי אוונפול, זה היה הטור של פולין וצ'אבס סיים אותו במקום ה-11, 3:19 דקות מאוונפול.
צ'אבס התחרה ב-2020 גם בטור דה פראנס וגם בוואלטה אספניה, אך מיעט להתבלט בשני המרוצים, כשבטור סיים במקום ה-23, ובוואלטה, למרות התחלה חיובית שכללה מקום רביעי בקטע ה-1 ומקום שביעי בקטע ה-2, סיים במקום ה-27.
אֶסְטְהָמַּר (בשוודית: Östhammar) הוא יישוב במחוז אופסלה שבשוודיה.
כיום היישוב הוא חלק ממחוז אופסלה, אך מבחינה היסטורית, שטחו של היישוב היה שייך למחוז סטוקהולם.
אסטהמר הוכרזה כעיר בשנת 1368 על ידי אלברכט, מלך שוודיה.
בסוף המאה ה-15 הוחלט שאסטהמר תחשב כיישוב, ולא כעיר, אך בשנת 1539 היא הוכרזה שוב כעיר.
בשנת 1651 הוקם בעיר בית העירייה, שהיה אחראי על התנהלותה והתפתחותה של העיר.
בין תחילת המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19 היה דיג הרינג חלק חשוב ועיקרי בכלכלתה של אסטהמר.
ב-1971 הוחלט שאסטהמר תחזור להיות במעמד של יישוב.
אסטון מרטין DBX היא מכונית ספורט במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אסטון מרטין משנת 2019. היא הוצגה בנובמבר 2019 והגיעה לישראל בנובמבר 2020.
עיצוב פנים המכונית שודרג מהדגמים הבסיסים של החברה וכולל מסך מולטימדיה בקוטר 10.25 אינצ'ים ולוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 12.3 אינצ'ים.
ה-DBX כוללת מנוע טווין טורבו בנזין V8 צילנדרים בנפח 4.0 ליטרים המספק כ-550 כוחות סוס ב-6,500 סיבובים לדקה.
תיבת הילוכים אוטומטית בעלת תשעה הילוכים.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 291 קילומטרים לשעה.
אסטון מרטין DBX707 היא גרסה בעלת ביצועים גבוהים יותר מהגרסה הבסיסית.
גרסה זו נחשפה ב-1 בפברואר 2022. גרסה זו כוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.0 ליטר טווין-טורבו משופר המספק 707 כ"ס ומומנט מרבי של 91.7 קג"מ.
במקום תיבת הילוכים אוטומטית בעלת 9 הילוכים בגרסה זו קיימת תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת 9 הילוכים.
התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 3.3 שניות במקום 4.5 שניות בגרסה הבסיסית והמהירות המרבית עומדת על 310 קמ"ש במקום 291 קמ"ש בגרסה הבסיסית.
אסטון מרטין DB11 היא מכונית ספורט במרכב קופה ורודסטר, שמיוצרת על ידי אסטון מרטין משנת 2016. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2016, והגיעה לישראל בינואר 2017.
העיצוב של ה-DB11 מעוצב ממש כמו רוב המכוניות של אסטון מרטין אך בפנים המכונית העיצוב כולל מושבי עור בצבע שחור, מסך מולטימדיה בקוטר 8 אינץ' ולוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 12 אינץ'.
בצד המכונית ישנה סימון V12 המציג את תצורת המנוע שלה.
ה-DB11 כוללת מנוע טווין טורבו בנזין V12 צילנדרים בנפח 5.2 ליטרים המספק כ-600 כוחות סוס ב-6,500 סיבובים לדקה, ומומנט מרבי של 71.38 קילוגרמים בין 2500 ל-5000 סיבובים לדקה.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 320 קילומטרים לשעה.
מלבד הגרסה הבסיסית הציגה אסטון מרטין שלוש גרסאות נוספות.
הראשונה, אסטון מרטין V8, היא גרסה בעלת מנוע V8 טווין טורבו בנפח 4.0 ליטר המספק כ-503 כוחות סוס.
גרסה זו מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 301 קילומטרים לשעה.
גרסה זו הוצגה ביוני 2017. השנייה, אסטון מרטין DB11 וולנטה, גרסת הגג הנפתח לגרסה הבסיסית הכוללת את המנוע של גרסת ה-V8. היא כוללת גג רך העשוי מ-16 שכבות של בד ונפתח בתוך 16 שניות ונסגר בתוך 14 שניות עד למהירות של 50 קילומטרים לשעה.
היא הוצגה במאי 2018, ויצורה הוגבל ל-100 יחידות.
אסטון מרטין היא יצרנית רכב בריטית.
במהלך השנים לקחה החברה חלק, במגוון צורות, באליפות הפורמולה 1. בשנת 1959 השתתפה אסטון מרטין לראשונה באליפות, ממנה פרשה לאחר שתי עונות.
במהלך שנות האלפיים בחנה החברה את האפשרות לחזור לאליפות במספר הזדמנויות.
בשנת 2016 חזרה החברה כספונסרית של קבוצת רד בול, שיתוף פעולה שנמשך לאורך חמש עונות.
לורנס סטרול, הבעלים של קבוצת המרוצים רייסינג פוינט, רכש בשנת 2020 16.7% ממניות אסטון מרטין.
החל מעונת 2021 מותגה הקבוצה מחדש תחת שם היצרן.
אסטון מרטין השתתפה לראשונה באליפות הפורמולה 1 עם ה-DBR4, מכונית המירוץ הפתוחה הראשונה שלה.
ה-DBR4 נבנתה כבר בשנת 1957, אך הופעת הבכורה שלה באליפות נדחתה עד לשנת 1959. העיכוב נגרם בשל העדיפות שנתנה החברה לפיתוח מכונית הספורט DBR1, שלבסוף זכתה במרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1959. גרנד פרי הולנד היה המרוץ הראשון בו לקחה הקבוצה חלק.
קרול שלבי ורוי סלבדורי דורגו במקומות 10 ו-13, בהתאמה.
סלבדורי פרש מהמירוץ בהקפות הראשונות עם כשל במנוע.
מכוניתו של שלבי סבלה מאותו גורל בהמשך המירוץ.
המרוץ הבא של הקבוצה היה גרנד פרי בריטניה בו הפתיע סלבדורי שדורג במקום השני.
כשל במערכת ההצתה פגע ברכבו של שלבי, שנאלץ לפרוש לבסוף.
סלבדורי סיים במקום השישי, אך לא זכה לנקודות.
בהמשך השתתפה הקבוצה בשני מרוצים נוספים, אותם סיימה ללא נקודות.
לקראת עונת 1960 בנתה הקבוצה את ה-DBR5. המכונית התבססה על הדגם הקודם, אך הייתה קלה יותר.
עם זאת, המנוע בקדמת המכונית היה כבד והפך את המכונית לאיטית בהשוואה ליריבות בעלות המנוע האחורי.
ההשתתפות הראשונה של הקבוצה הייתה רק במרוץ הרביעי של העונה, שהתקיים בהולנד.
מכיוון שהמכונית החדשה עדיין לא הייתה מוכנה, הקבוצה שיתפה רק את סלבדורי, שהתחרה עם מכונית מהדגם הקודם.
ודורג במקום ה-18. מארגני המרוץ מסרו לאסטון מרטין שהקבוצה תוכל להתחרות, אך הצוות לא יקבל תשלום.
בעקבות כך סירבו חברי הקבוצה להתחרות.
המכונית החדשה הייתה מוכנה לבסוף לקראת המרוץ בבריטניה וסלבדורי התחרה, כשלצידו מוריס טרנטיניאן.
בעיות בהיגוי הובילו לפרישה מוקדמת של סלבדורי.
טרנטיניאן סיים את המרוץ במקום ה-11, בפער של חמש הקפות אחרי ג'ק ברבהאם המנצח.
חוסר היכולת להיות תחרותי ואי צבירת הנקודות הובילו את אסטון מרטין לפרוש מהאליפות לאחר המרוץ.
בחינת אפשרויות לחזרה ומתן חסות
דייוויד ריצ'רדס, שהוביל את הקונסורציום שניהל את אסטון מרטין ובמקביל היה הבעלים של חברת פרודרייב, בחן בשנת 2006 אפשרות להצטרפות מחודשת של הקבוצה לאליפות בעונת 2008. ריצ'רדס הבהיר כי יש עוד דרך ארוכה עד שאסטון מרטין תוכל לחזור כקבוצה עתמאית וכי הוא בוחן אפשרות לשיתוף פעולה עם קבוצה קיימת.
בשנת 2009 הכריז ריצ'רדס בשנית על בחינת האפשרות לחזרה של הקבוצה בשותפות עם קבוצה אחרת החל מעונת 2010. גם תוכנית זאת לא באה לידי מימוש.
בין השנים 2016 עד 2020 הייתה אסטון מרטין נותנת חסות של קבוצת רד בול.
בינואר 2020 רכש לורנס סטרול, הבעלים של קבוצת המרוצים רייסינג פוינט, 16.7% ממניות אסטון מרטין.
לאחר הרכישה הכריז על מיזוג החברות והמיתוג מחדש של הקבוצה כקבוצת אסטון מרטין, החל מעונת 2021. אף על פי שהיה לסרחיו פרס חוזה בקבוצה עד לעונת 2022 הוא הוחלף על ידי סבסטיאן פטל שעזב את קבוצת פרארי.
חברת קוגניזאנט (Cognizant) הוחתמה כנותנת החסות הראשית של הקבוצה.
אחרי פתיחת עונה חלשה יחסית, בגרנד פרי אזרבייג'ן, המרוץ החמישי בעונה, פטל סיים במקום השני וזכה בפודיום הראשון עבור הקבוצה.
פטל סיים שוב במקום השני בגרנד פרי הונגריה, אך נפסל בעקבות בעיה במדגם הדלק.
בינואר 2022, אוטמר זאפנאואר עזב את הקבוצה לאחר 12 שנים.
מייק קראק, שבעבר עבד בקבוצות המרוצים של BMW ופורשה, מונה כמחליפו באותו חודש.
בפברואר 2022, אראמקו הוכרזה כנותנת החסות הראשית של הקבוצה לאחר שחתמו על הסכם שותפות ארוך טווח, בעוד שקוגניזנט תישאר כשותפה אסטרטגית.
פטל החמיץ את שני המרוצים הראשונים של עונת 2022 לאחר שנמצא חיובי לקורונה.
הוא חזר במרוץ השלישי של העונה, בגרנד פרי של אוסטרליה 2022. פטל פרש באופן סופי מפורמולה 1 בסיום עונת 2022. פרננדו אלונסו, אלוף העולם פעמיים, מונה להחליפו מעונת 2023 והלאה בחוזה רב-שנתי.
לאנס סטרול נוהג במושב השני של הקבוצה מ-2021. אסטון מרטין צפויה לשמור על צמד הנהגים פרננדו אלונסו ולאנס סטרול כנהגי הקבוצה לעונת 2025.
לאסטון מרטין יש מפעל חדש שיכיל את מנהרת הרוח החדשה של הקבוצה בשטח של 37,000 מ"ר בבסיס שלהם בסילברסטון.
הבנייה החלה בספטמבר 2021. המפעל מורכב משלושה בניינים מחוברים והוא מבוסס על שטח של 40 דונם שממוקם מול מסלול המרוצים בסילברסטון.
אסטון מרטין היא הקבוצה השישית שפועלת מבסיס סילברסטון מאז 1991.
אסטון מרטין DBS סופרלג'רה היא מכונית ספורט במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אסטון מרטין משנת 2018. המכונית הוצגה לראשונה ביוני 2018והיא מכונית הכביש המהירה ביותר של היצרן.
העיצוב החיצוני של ה-DBS סופרלג'רה מעוצב בדומה לרוב הדגמים של אסטון מרטין אך בפנים המכונית העיצוב יותר "אגרסיבי" וספורטיבי.
הפנים כולל מושבי עור בצבע שחור-אדום, מסך מגע המציג את המולטימדיה ולוח מחוונים דיגיטלי.
תיבת הילוכים אוטומטית היא בעלת שמונה הילוכים.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 3.4 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 340 קמ"ש.
צריכת הדלק המשולבת עומדת על 8.1 ק"מ לליטר.
הראשונה, אסטון מרטין DBS סופרלג'רה וולנטה, היא גרסת הגג הנפתח לגרסה הבסיסית, הוצגה באפריל 2019. היא כוללת את אותו מנוע אך התאוצה אורכת 3.6 שניות במקום 3.4 שניות.
הגג עשוי מבד ובעל שמונה שכבות, פתיחת או סגירת הגג אורכת 14 שניות.
השנייה, DBS סופרלג'רה OHMSS, היא מהדורה מוגבלת לכבוד הסרט של ג'יימס בונד, בשרות הוד מלכותה.
הדגם כולל את מערכת ההנעה המופיעה בסרט עצמו, הוצגה במאי 2019. השלישית, DBS סופרלג'רה מהדורת 007, היא מהדורה מיוחדת שהוצגה באוגוסט 2020. היא כוללת עיצוב יפה יותר, גלגלים בצבע שחור מבריק בקוטר 21 אינץ'.
אסטבן ויסנטה היה צייר אמריקאי ספרדי יליד טורגאנו, ספרד.
הוא היה אחד מאמני הדור הראשון של אקספרסיוניזם מופשט של אסכולת ניו יורק.
אסטבן ויסנטה נולד בטורגאנו, ספרד ב-20 בינואר 1903. אמו, סופיה פרז אי-אלווארז הגיעה ממשפחה אסטוריאנית ונולדה בויאדוליד.
אביו, טוריביו ויסנטה רואיז, הגיע ממשפחה אנשי צבא ליד סלמנקה והיה קצין צבא.
לאסטבן ויסנטה היו שתי אחיות ושלושה אחים.
הוא היה הילד השלישי והבן השני.
אביו של ויסנטה התפטר מתפקידו והעביר את משפחתו לבירה מדריד, שם עבד עבור בנקו דה אספנייה כדי שהילדים יוכלו להתחנך בבתי ספר ישועיים טובים.
ויסנטה נלקח למוזיאון פראדו על ידי אביו, חובב אמנות, כמעט בכל יום ראשון מגיל ארבע והחל לצייר כשהיה בן שש עשרה.
ציפו ממנו ללכת לפי המסורת המשפחתית ולהתגייס לצבא.
לאחר שלושה חודשים בבית ספר צבאי החליט להיות אמן.
ויסנטה נרשם לריאל אקדמיה דה בלאס ארטס במדריד בשנת 1921 בכוונה ללמוד פיסול.
הוא השלים את הכשרתו בשנת 1924. בהתייחסו לניסיונו באקדמיה אמר "זה לא נותן לך רעיונות על שום דבר.
זה נותן לך כלים, ומלמד אותך על חומרים.
זה מכין אותך להיות נגד."
את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך במדריד ב-1928, ולאחריה עזב לפריז ולא חזר לספרד עד 1930. ב-1935 התחתן עם אסטל צ'רני, אמריקאית שאותה הכיר בפריז.[2] לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936, ויסנטה, שתמך בכוחות הנאמנים, הוא שהה בהרים מחוץ למדריד במשך כמה חודשים.
מאוחר יותר באותה שנה הוא ואשתו עברו לניו יורק.
שגריר ספרד (הנאמן) בארצות הברית קיבל אותו כסגן קונסול בפילדלפיה, תפקיד שתמך במשפחתו במשך שלוש שנים.
לויסנטה נותר מספיק זמן להקדיש לאמנות שלו והציג את תערוכת היחיד הראשונה בניו יורק בגלריה קליימן ב-1937. לאחר נפילת הרפובליקה הספרדית ב-1939 הוא חזר לעיר ניו יורק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פרנס את עצמו בעבודות דיוקן ובהוראת ספרדית.
תערוכה ב-1945 בפוארטו ריקו הובילה ב-1946 לתפקיד באוניברסיטת פוארטו ריקו בהוראת ציור.
לאחר שובו לניו יורק ב-1947 הוא יצר קשרים עם רוב חברי אסכולת ניו יורק, והשתתף בתערוכות המכוננות שלהם בגלריה קוץ ב-1950, בתערוכת האמנות של רחוב ה-9 ב-1951 ובתערוכות בסידני ג'ניס וגלריה צ'ארלס איגן.
לאחר מכן הוא יוצג על ידי גלריות ליאו קסטלי, אנדרה אמריך וברי-היל בניו יורק.
הוא היה חבר מייסד של New York Studio School, שם לימד במשך 36 שנים.
אף שמעולם לא הציג בספרד בתקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו, בשנת 1998 פתחה ממשלת ספרד את מוזיאון אסטבן ויסנטה לאמנות עכשווית בסגוביה.
ויסנטה החזיק בית וסטודיו בברידג' המפטון, ניו יורק משנת 1964. נישואיו לאסטל צ'רני הסתיימו בגירושים ב-1943. בתם מרסדס, מתה בגיל שש.[2] נישואים שניים, לסופרת מריה תרזה באבין, הסתיימו אף הם בגירושים.
ויסנטה מת בברידג' המפטון ב-10 בינואר 2001.[2] הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית, הרייט פיטרס, לה נישא ב-1961.
הוא זכה לכבוד כאמן נודע ותומך בילדים על ידי בית הספר הציבורי בברונקס ניו יורק.
בית הספר, מגן ילדים עד כיתה ב' זכה לשם בית הספר אסטבן ויסנטה.
שם שילב תוכניות אמנות בכיתות, ברעיון שכשרונותיהם של התלמידים מתגלים כשהם נחשפים לתרבות.
התלמידים בבית הספר, לומדים על אסטבן ויסנטה ואמנותו.
דוגמאות לעבודותיו מעטרות את קירות בית הספר.
לויסנטה מוקדש המוזיאון בסגוביה, ספרד, ורחוב הקרוי על שמו בטורגאנו.
במרץ 2011, הגלריה לאמנות גריי באוניברסיטת ניו יורק הציגה אלתורי בטון: קולאז'ים ופיסול מאת אסטבן ויסנטה.
בנוסף ל-60 קולאז'ים מנייר, התערוכה כללה 20 מכלולים קטנים של ויסנטה המכונים דיברטימנטו (צעצועים), שהורכבו מחתיכות עץ שנמצאו מכוסות בטיח לבן או מורכבים מפלסטיק ועץ עם אלמנטים ארכיטקטוניים.
אסטודיאנטס דה בואנוס איירס (בספרדית: Club Atlético Estudiantes, Estudiantes de Buenos Aires) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1898 בעיר קסרוס, גראן בואנוס איירס.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
למועדון קיימות קבוצות בענפי ספורט נוספים.
המועדון הוקם בשנת 1898 כאשר קבוצת תושבי האזור ממוצא אנגלי הציעו לסטודנטים ללמוד כדורגל.
הקבוצה הוקמה בשנת 1898 ושיחקה תחת שם Colegion Nacional Sur.
בשנת 1899 שונה השם ל-Estudiantes.
בשנת 1904 קבוצת המועדון קודמה לליגה הבכירה של ארגנטינה.
בשנת 1910 היא זכתה בגביע.
בשנת 1907 הקבוצה נסעה לעיר רוסריו בה ניצחה את קבוצת ניואל'ס אולד בויס בתוצאה 3:2. בשנת 1910 הם נסעו לברזיל.
בסיור זה הם ניצחו בכל 4 המשחקים עם תוצאה כוללת 24:3.
בשנת 1974 הקבוצה סיימה במקום השני ולא עלתה לליגה הבכירה.
בעונת 1977 הם זכו באליפות ליגת משנה.
בעונת 1978 בליגת העל הארגנטינאית הקבוצה שיחקה לראשונה בליגה הבכירה לאחר שנות ה-20 של המאה ה-20. היא סיימה במקום האחרון וחזרה לליגת המשנה.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 הקבוצה משחקת לסירוגין בליגת המשנה או בליגה השלישית.
בסך הכול היא שיחקה 46 עונות בליגת משנה.
בעונת 2012/2013 ובעונת 2018/2019 הקבוצה הגיע למשחק חצי הגמר של גביע ארגנטינה.
משחקי הבית של הקבוצה מתקיימים באצטדיון עירוני של קסרוס.
הוא הוקם בשנת 1963 ומכיל כ-16 אלף מקומות.