tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר הדפיס לוי נחום עיתון שזוהה עם העדה התימנית, ארגן קבוצות ספורט, ונודע בזכות מאמציו לגשר בין האוכלוסייה התימנית בכרם התימנים לבין העולם החיצוני.
לוי נחום ספג הרבה ביקורת מקרב בני העדה התימנית מאחר שהוא טען שהתימנים צריכים להתקדם ולצאת מהסגירות העדתית והמגורים במקומות מסוימים.
הוא עודד את ילדי השכונה ללכת ללמוד בכך שאמר להם "שילכו ללמוד כדי להיות כמו האשכנזים, לקבל פרנסה טובה ולא לעשות ספונג'ה".
בשנת 2003 החליטה עיריית תל אביב-יפו לשנות את שמו של רחוב הפדויים לרחוב מל"ן, על שמו של משה לוי נחום.
בשנת 1936 ייסד לוי נחום בקומת הקרקע של בית המשפחה ברחוב הלל הזקן מספר 6, את "דפוס מל"ן".
בהתחלה נקרא בית הדפוס "החושן" ואחר כך- מל"ן.
בית הדפוס שימש מגוון אוכלוסיות מימין ומשמאל, סופרים, אנשי רוח, נציגי המחתרות, ההגנה, אצ"ל ולח"י, אנשי הממשל הבריטי בתקופת המנדט ועם הקמת המדינה אף נציגי ממשלה שונים.
לוי נחום חש שבתקשורת אין ביטוי לקולותיהם של בני עדות המזרח בכלל והתימנים בפרט.
לוי נחום חש שיש צורך בייסוד בית דפוס שישמש מענה לצרכים שונים של תושבי שכונת כרם התימנים, ובאמצעותו תסופק במה לבני עדתו התימנים לפעולות שונות, לצמצום הפערים העדתיים ולמניעת הקיפוח שחשו רבים מהם באותה תקופה.
בבית הדפוס ייסד לוי נחום את עיתון "המזרח" ששיקף את חיי בני תימן בארץ, וכן הודפסו בו כרוזים וספרים.
בבית הדפוס עבדו כל ילדיו של לוי נחום: כסדרים, דפסים ועוד.
כאשר עזב לוי נחום את בית המשפחה, אסתר, רעייתו הראשונה, נשארה לגור בבית המשפחה וגידלה בו את שמונת ילדיהם.
לאחר עזיבתו של לוי נחום, בית הדפוס עבר לילדיו שהמשיכו להפעילו, ובסך הכל פעל במשך כ-65 שנים, עד למועד הריסת הבניין בשנת 2003.
משה לוינשטיין הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
הוא כיהן כמשנה לנשיא האוניברסיטה מאוקטובר 2017 ועד סוף ספטמבר 2024.
לפרופ' לוינשטיין תואר שלישי מאוניברסיטת בר-אילן.
את לימודי הפוסט דוקטורט ביצע במרכז המחקר ע"ש יבמ של תומאס ג'י ואטסון בניו יורק, על מלגת פוסט דוקטורט ע"ש הרמן גולדשטין.
הוא שימש כמרצה אורח במכון קוראנט למדעי המתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק וכמרצה אורח במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת ווטרלו בקנדה.
שימש בעברו בתפקידים שונים באוניברסיטת בר-אילן, בהם ראש המחלקה למדעי המחשב דיקן הפקולטה למדעים מדויקים והמשנה לנשיא האוניברסיטה (אוקטובר 2017 עד סוף ספטמבר 2024).
מחקרו של פרופ' לוינשטיין עוסק באלגוריתמים ומבנה נתונים.
עבודותיו הבולטות הן על התאמת תבניות ואינדוקס טקסטים עם טעויות, שילוב של טכניקות מתחומים אחרים לתוך התחום של התאמת תבניות, וסיבוכיות של אלגוריתמים.
משה לוי (8 בדצמבר 1927, סלוניקי – 28 בספטמבר 2015, רחובות) היה פרופסור לכימיה במכון ויצמן למדע.
בשנת 1933 המשפחה עברה לארץ ישראל.
הוא גר בדרום תל אביב.
לאחר סיום לימודי בית הספר התחיל לעבוד במעבדה של מכון ויצמן למדע.
בעזרת חיים ויצמן קיבל מלגת לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
זמן קצר לאחר תחילת הלימודים החלה מלחמת העצמאות ומשה לוי השתתף בה כחבר הגנה.
הוא חזר ללימודים בספטמבר 1949 וקיבל תואר שני בשנת 1952. בשנת 1955 נסע לארצות הברית והשתלם אצל מיכאל שווארץ.
בתקופה זו השתתף במחקרים שנעשו בצוות בראשותו עמד פרופסור שווארץ.
לאחר חזרתו לישראל עבד תקופה קצרה בטכניון ועבר לרחובות.
בשנת 1977 מונה לראש מחלקה למחקר בתחום הפלסטיקה וניהל אותה עד לשנת 1983.
בשנת 1982 החל מחקרים בתחום אנרגיה סולארית.
היה בין היזמים לבניית מגדל שמש בשטח המכון.
ערך מספר מחקרים בתחום ניצול פצלי שמן.
בשנים 1997 – 2003 היה נשיא האגודה הישראלית לכימיה.
הרב משה כרייף (כ'רייף) (נפטר קודם שנת תרי"א), היה מחכמי תוניס באמצע שנות ה'ת"ק.
מחבר ספר "באר משה" על מסכת נזיר.
היה תלמידם של רבי יצחק לומברוזו ורבי צמח צרפתי.
למד בחברותא עם הרב דוד בונאן מחבר שו"ת "די השב", שלאחר פטירתו הדפיס את ספרו על מסכת נזיר, גם אביו הרב יצחק בונאן מזכיר חידושים מהרב משה כרייף בספרו "אהלי יצחק".
חיבורו באר משה על מסכת נזיר נדפס בליוורנו בתחילת שנת תרי"ב, על ידי תלמידו רבי דוד בונאן.
נדפס שנית בשנת תשנ"א על ידי "ישיבת חברת לימוד התלמוד", גבעת-אולגה חדרה.
ספרו זה מובא רבות בספרי המפרשים על מסכת זו, והגהות מתוך הספר נדפסו במהדורת הש"ס של הוצאת עוז והדר.
חלקים נוספים מחיבורו "באר משה" על רוב הש"ס נמצאים בכתב יד.
חלק מהחיבור על מסכת סוכה נדפס בקובץ "מקבציאל" גיליון י"ט, על ידי הוצאת אהבת שלום.
בספר חיים לישראל לרב חיים דוד גיג' [גז] (מחכמי תוניס, נפטר בשנת ה'תרנ"ג) מביא הרבה מחידושיו אלו שהעתיק מכתב ידו ומפלפל בדבריו.
קונטרס על עניין מצווה הבאה בעבירה, נדפס בקובץ מקבציאל גיליון י"ט.
משה לוין (3 במרץ 1948 – 8 במאי 2018) היה קצין בדרגת תת ניצב במשטרת ישראל, אשר בתפקידו האחרון פיקד על היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל), היה גם קצין אגף החקירות במחוז ת"א ומפקד מרחב שומרון.
התחנך בציונות הדתית בתיכון עירוני דתי ע"ש הרב מימון.
הוא התגייס לצה"ל ב-1965 לסיירת שקד.
במהלך שירותו הצבאי, השתתף כחייל סדיר במלחמת ששת הימים בכיבוש אל עריש ובקרב הג'יראדי בו נפצע ברגלו.
בזמן מלחמת ההתשה שירת משה בבקעת הירדן ובסיני.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ונלחם בחזית סיני.
משה הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, כסטודנט עבד כמדריך חינוכי במוסד השיקומי לעבריינים צעירים "מצפה ים" בהרצליה.
בשנת 1975 התגייס למשטרת ישראל ושרת בתפקיד חוקר נוער במפלג הנוער ביפו.
בהמשך שירותו סיים קורס קצינים, במהלכו זכה לאבטח את ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בכנסת ישראל.
לאחר מכן היה קצין נוער בתחנת יפו, ראש צח"ם (צוות חקירה מיוחד), קצין נוער במרחב איילון, ראש לשכת חקירות במרחב איילון וקצין אח"ק (אגף חקירות) מרחב איילון, במינוי זה הועלה משה לדרגת סגן ניצב.
בשנת 1993 מונה למפקד תחנת משטרת בת-ים.
בעת כהונתו חלו המהומות הרבות לאחר הירצחה של הלנה ראפ.
לאחר מכן, באותה השנה מונה משה למפקד קורס הקצינים של משטרת ישראל, במינוי זה הועלה לדרגת ניצב-משנה.
ב-1995 מונה למפקד מרחב שומרון, במסגרת תפקידו זה היה אחראי על יציאת כוחות המשטרה מהערים הפלסטיניות הגדולות בשומרון.
ב-1997 מונה לקצין אגף החקירות במחוז ת"א.
ב-1999 מונה לסגן מפקד היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) תחת משה מזרחי, וב-2001 החליף אותו ומונה למפקד היאחב"ל.
בזמן שירותו בתפקיד זה, היה משה ממונה על חקירות רבות ובהן פרשת הבנק למסחר, פרשת נמרודי ופרשת שופטים באדום.
בשנת 2003 יצא לגמלאות לאחר 28 שנים בשירות המשטרה.
היה נשוי לבת שבע לוין לבית ארליך-גרכט, אב לשלוש בנות.
הרב משה לבל (נולד ב-י"ט באייר ה'תש"ך, 16 במאי 1960) משמש כמנהל הרבני של ועידת רבני אירופה, ראש ישיבת תורת חיים במוסקבה ואב בית הדין במוסקבה.
נולד בירושלים לרב דוד לייב ולחנה.
מצד אביו הוא דור שמיני בארץ ומתייחס לרבי סעדיה ולרב יצחק חסלביצ'ר (אבי משפחת חשין), שניהם מן העולים בעליית תלמידי הגר"א.
אמו (לבית לייפער) היא נכדת אחד האדמו"רים מנדבורנה.
סבה מצד אמה הוא רבי שמואל מאיר הולנדר.
הרב לבל בוגר ישיבת קמניץ הקטנה וישיבת פוניבז'.
כבר משנת 1988 היה פעיל בארגון "מסילות עליה", שבנשיאותו עמד הרב משה שפירא ונוהל על ידי הרב צבי וייספיש - ראש כולל הר"ן.
הארגון עסק בקליטתם הרוחנית והגשמית של העולים מברית המועצות.
ב-1991, בעקבות גיסו הרב אליהו טבגר, החל ללמד בישיבת תורת חיים במוסקבה, שהוקמה אחרי נפילת מסך הברזל בעידודם ובתמיכתם של רבי משה סולובייצ'יק והרב יצחק זילבר.
בהמשך הועמד בראשות הישיבה וכן נתמנה לדיין בבית הדין הרבני במוסקבה בראשותו של הרב פנחס גולדשמידט, והוא אחד האישים המשפיעים בענייני קהילות חבר המדינות לשעבר.
בתחילת המאה ה-21 מונה למנהל הרבני של ועידת רבני אירופה.
בשנת 2024 לאחר עזיבת הרב פנחס גולדשמיט את רבנות מוסקבה ואת תפקידו כאב בית הדין דמוסקבה מונה הרב משה לבל לתפקיד אב בית הדין הרבני במוסקבה.
בשנת 2017 בכינוס ה-30 של "ועידת רבני אירופה" שהתקיים באמסטרדם הוענק לו פרס ע"ש הרב אליהו טואף למנהיגות רבנית.
הרב לבל היה מקורב לרב יוסף שלום אלישיב ולרבי אהרן יהודה ליב שטינמן, מה שהביא להשפעת גדולי התורה החרדים בישראל על הקהילות היהודיות באירופה.
נכון ל-2020, הרב לבל נשוי לטובי (לבית קאופמן) ואב לעשרה, מתגורר בירושלים, ונמצא חלק מזמנו בישיבה במוסקבה.
גיסו הוא הרב אליהו טבגר מרבני הישיבה ומי וממקימי עמותת פתיל תכלת.
משה לגיל (לנגוויל) (30 באפריל 1938 – 16 בינואר 2021) היה שחקן ומאמן כדוריד ישראלי בקבוצות ובנבחרות ישראל השונות.
זכה בתקופתו כשחקן ומאמן במספר אליפויות ואף זכה להשתתף במשחקי מכבי אירופה בשנת 1959 בדנמרק .
משה לגיל נולד למרדכי וזלדה ברמת גן, בה נולד והתחנך.
היה נשוי לרבקה ואב לשלושה ילדים.
לגיל עבד במשך ארבעה עשורים בתעשייה האווירית.
בעקבות הקריירה הספורטיבית עבר לפתח תקווה ושם העביר את כל חייו הבוגרים.
לגיל החל את דרכו הספורטיבית במכבי רמת גן בכדורסל, אך לאחר שראה אותו הספורטאי בן-ציון באייער שהיה פעיל במס' ענפי ספורט באגודה זו, המליץ לו לעבור לענף הכדוריד 11. בשנת 1959 השתתף במשחקי מכבי אירופה בקופנהגן במשחקיו הראשונים כשחקן כדוריד.
במכבי רמת גן שיחק 3 עונות, במהלכן הוביל את הקבוצה לאליפות בשנת 1960 וגביע שנה לאחר מכן.
בסוף עונת 1961 נרשם הפסד טכני למכבי רמת גן בדרבי בשל מחדל ארגוני וכתוצאה מכך הקבוצה הפסידה את תואר האליפות במחזור האחרון.
הזעם והתסכול מאירוע זה הובילו את לגיל ואת שני חבריו לקבוצה- אמנון שפירא ודני ירושלמי, להיכנס להסגר של שנה כדי לעזוב את הקבוצה.
באותה שנה בהסגר, שנת 1962, סיים משה קורס שופטי כדוריד ועבר לשפוט בליגה, תוך כדי כך שהוא שומר על הכושר במי שתהיה קבוצתו הבאה- הפועל פתח תקווה.
בהפועל פתח תקווה שיחק בין השנים 1963–1970 ובהן זכה ב-3 אליפויות (1966,1967,1970), כאשר האחרונה שבן הייתה כמאמן-שחקן.
את האליפות של שנת 1966 השיגה הפועל פתח תקווה לאחר קרב צמוד מול הפועל רחובות, כאשר במשחק האחרון והמכריע בניהם לגיל הבקיע 3 שערים דרמטיים (האחרון שבהם 10 שניות לפני סיום המשחק) שהשוו את התוצאה ל-14:14, תוצאה שהספיקה להפועל פתח תקווה לאליפות.
לגיל פרש ממשחק פעיל ב-1970 לאחר האליפות האחרונה עם הפועל פתח תקווה.
בנוסף ובמקביל לפעולתו כשחקן, בין השנים 1963–1967 אימן לגיל קבוצות מהליגה השנייה- מכבי הרצליה, הפועל חולון והפועל אזור (2 קדנציות), ואת כולן הצליח להעלות לליגה הראשונה בתקופת האימון שלו (אך לא היה יכול להמשיך איתן מכיוון שעלו לליגה שבה שיחק).
בשנים 1969–1970 הוא אימן גם את נבחרת הקדטים של ישראל ובנוסף אימן את נבחרת הסטודנטים של ישראל באליפות העולם בצ'כיה 1970.
לגיל פרש ממשחק פעיל ב-1970 ומונה למאמן נבחרת ישראל.
לגיל לא סירב לתפקיד ובמשך 4 שנים הוליך את הנבחרת (1970–1974).
בשנת 1974 הוא מונה למאמן מכבי פתח תקווה והוליך אותה לתארים הראשונים שלה בהיסטוריה- גביע ב-1977 ואליפות שנה לאחר מכן, מה שהפך אותה לאימפריה באותן שנים והובילה לתארים נוספים לאחר עזיבתו.
לאחר מכן אימן עונה אחת כמאמן הפועל פתח תקווה בה שיחק בעברו.
בשנת 1980 חזר לאמן את נבחרת הקדטים עד שנת 1983, שבה גם חזר לאמן את נבחרת ישראל הבוגרת לעוד קדנציה.
בשנת 1984 אימן עונה אחת את הפועל ראשון לציון ושנה לאחר מכן עבר ליריבתה העירונית מכבי ראשון לציון, איתה זכה בעונתו הראשונה באליפות ובעונתו השנייה באליפות וגביע המדינה.
בשנת 1988 אימן בעוד קדנציה קצרה במכבי פתח תקווה ולפני פרישתו הספיק לאמן גם במכבי רעננה ובמחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, שלאחריהם פרש מאימון מקצועי בשנת 1993.
משה כרמיל (צ'רבינסקי, 1910–1992) היה מבכירי הנהלת המוסד לעליה ב'.
לאחר קום המדינה עבד בנתיב ובמשרד החוץ.
כרמיל נולד בקייב בן שביעי מתוך שמונה ילדים שנולדו לרבקה ויהודה צ'רבינסקי.
משפחתו הייתה משפחה מסורתית ציונית שהתפרנסה בקייב משיווק בירה.
כרמיל למד בתלמוד תורה עירוני.
בדצמבר 1924 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ובתחילה התגוררו אצל משפחה ערבית ביפו.
לאחר מכן עברו לגור בשכונת מחלול ובהמשך במקומות אחרים בתל אביב.
בתל אביב סייע משה כרמיל לאביו בעבודתו כמחלק חלב לפנות בוקר לפני שעות לימודיו בבית ספר תל נורדוי.
תקופה קצרה עבד כעוזר למסריט בקולנוע.
בלשונו: "נכנסתי כשוליה-מתלמד לראי-נוע "בית העם" על מנת ללמוד את עבודת המכונאות".
בשנת 1930 עבר לעבוד בתנובה בתפקידים שונים.
השם כרמיל מופיע בכתובים (ספר דברי הימים ב', פרק ב', פסוקים ו' ו-יג') פירושו אדום, שני.
את תרגום השם מצ'רבון שפירושו בשפה האוקראינית צבע אדום, מייחסת המשפחה למשה שרת.
באוגוסט 1936 נשא לאישה את חיה לבית רוזנברג אותה הכיר בתנועת הנוער העובד ובתנועת הבחרות הסוציאליסטית.
נולדו להם 2 בנות: שולה (שולמית) וריבי (רבקה).
בשנת 1950 עברו להתגורר בחולון ובשנת 1964 עברו לירושלים.
בשנת 1929 הצטרף לארגון ההגנה בעקבות הפעילות בנוער העובד.
בשנת 1936, בהמלצת מדריכו ישראל גלילי הצטרף לקבוצה קטנה שהתחילה לפעול להבאת מעפילים מאירופה, בעיקר מפולין.
בשנת 1939 עם הקמת המוסד לעלייה ב' בראשות שאול אביגור, החל כרמיל לעבוד כמזכיר, מרכז הארגון והתאום ובהמשך היה ראש המטה במוסד לעלייה ב' במקביל לעבודתו בתנובה.
בשנת 1942 עבר לפעילות כמעט מלאה בענייני ההעפלה.
העבודה בתנובה, רשמית עד שנת 1946, אפשרה לו כיסוי לפעילות וחופש תנועה בימי העוצר.
במוסד לעלייה ב' ניתן לו הכינוי "מיכאל", על שם סבו, ובהמשך כינוי נוסף "גד".
בתקופות בהן שהה שאול אביגור בחו"ל, ריכז כרמיל את פעולות המשרד של המוסד לעלייה ב' בתל אביב.
בין השאר, ליוה כרמיל את גיוס צנחני היישוב, הכשרתם, שליחתם וקיום הקשר עם משפחותיהם והיה איש הקשר בין תחנת השידור קול ישראל של ההגנה שפעלה בתל אביב, לבין המפקדה והיה אחראי לארגון השידורים מבחינה אדמיניסטרטיבית.
בשנת 1942 מונה משה כרמיל לנציג המוסד לעלייה ב' במפקדת הש"י, יחד עם זאב שרף וכתריאל כ"ץ.
בסוף אוקטובר 1944 הצטרפו כרמיל, מנחם קלר איש כפר גלעדי ויהושע גלוברמן, למשלחת שאורגנה על ידי ליגה V, שהובילה אמבולנסים וציוד רפואי מתקדם, מתל אביב לטהראן כסיוע לצבא האדום שנלחם בנאצים.
מטרת כרמיל וחבריו הייתה להיפגש עם שליחים וחברי התנועה הציונית בעיראק ובאיראן, לחפש דרכי מילוט לארץ ישראל ליהודים, ולמצוא דרכי מגע ותקשורת עם יהודים בברית המועצות.
הם הביאו איתם לבגדאד חוברות, ספרים וחלקי חילוף למכשיר האלחוט שכונה "גדעון" שעליו התבסס הקשר עם תל אביב.
בנוסף, הם פקחו עין על חברי המשלחת "האדומים" שנודעו בנטיותיהם הפרו סובייטיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה חידש המוסד לעלייה ב' את מבצעי ההעפלה מאירופה.
כרמיל עבד בפאריס מספטמבר 1946 ועוד יוני 1947. אהוד אבריאל כתב: "משה כרמיל היה, כך הובהר לי, יד-ימינו של הבוס (שאול אביגור) ...
שתמיד מצא מלה טובה, חיוך חם והערה מעודדת וליכד את צוות העובדים.
אולי יותר מכל אישיות אחרת הוא אשר עשה אותנו חבורת ידידים היכולים לסמוך זה על זה".
בקיץ 1947 ארגן משה כרמיל עם דוד נמרי חבר קיבוץ אשדות יעקב וגרישא שיינקמן חבר קיבוץ כפר גלעדי מבצע ראשוני של הברחת יהודים בדרך האוויר מעיראק לארץ ישראל, מבצע הידוע בשם מבצע מייקלברג או "מבצע כנף".
משה כרמיל גייס את שלמה הלל להיות מפקד המבצע.
שאול אביגור ומשה כרמיל המשיכו גם אחרי קום המדינה בניהול עליית יהודים מארצות המצוקה ובין השאר ארגנו את מבצע עזרא ונחמיה.
מסוף שנת 1950, עם פירוק המוסד לעלייה ב' ועד למרץ 1953 היה משה כרמיל חבר מטה שירות הביטחון הכללי ושמש כסגן ראש השרות למינהל.
כרמיל היה בין הראשונים שגויסו לארגון נתיב שקיים את הקשר עם היהודים בארצות שמעבר למסך הברזל שאסרו על פעילות ציונית ודכאו תרבות יהודית.
כרמיל ניהל את "המטה העורפי" של נתיב, השלוחה בישראל שפעלה בקריה בתל אביב.
עבודתו כללה גיוס אנשים וטיפול במשפחות השליחים שנותרו בישראל.
לקראת סיום מבצע סיני בשנת 1956 פיקדו שאול אביגור ומשה כרמיל על מבצע תושייה להעלאת יהודים ממצרים.
בשנים 1958–1961 יצא כרמיל עם משפחתו בשליחות נתיב לווינה.
תפקידו הרשמי היה מזכיר ראשון בשגרירות ישראל.
בפועל הוא מונה לאחראי על פעילות שליחי נתיב במזרח אירופה.
בשנת 1961 לבקשת משרד החוץ, סופח משה כרמיל כיועץ לתפקידים מיוחדים במחלקה לשיתוף פעולה בין לאומי עם אהרן רמז.
בשנת 1965 בין מאי לאוגוסט יצא לשליחות בדרום אמריקה לגיוס תמיכה כספית ודעת קהל לטובת המאבק למען יהודי ברית המועצות.
באוקטובר 1965 עבר למחלקת מזרח אירופה, כסגנו של יוחנן כהן.
בשנת 1966 עזב כרמיל את נתיב ועבר באופן רשמי למשרד החוץ.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1975 סייע בעצה ובהדרכה לעולים מברית המועצות.
שלמה הלל כתב על כרמיל"אם תשאל את אלה שעבדו אתו ויצאו לשליחויות מסוכנות לפי בקשתו, מה היה תפקידו הפורמלי של משה'לה במוסד לעליה ב', לא רבים ידעו להשיב במדויק, אך כולם יגידו כי משה'לה היה המוסד לעליה ב'".
משה לארי (נולד ב-1971) הוא רואה חשבון ישראלי, מנכ"ל בנק מזרחי טפחות.
משה לארי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיו הצטרף לארי לבנק טפחות, ושימש בו כחשבונאי הראשי.
בשנת 2005 התמזג בנק טפחות עם בנק המזרחי המאוחד ליצירת בנק מזרחי טפחות.
לארי שימש בבנק מזרחי טפחות, בין השאר, כמנהל החטיבה לחשבות.
בשנת 2009 מונה לסמנכ"ל ולחבר הנהלה, תחילה בתפקיד מנהל סיכונים ראשי (CRO) ובהמשך מנהל החטיבה לתכנון, תפעול ונכסי לקוחות.
ביולי 2012 מונה בנוסף גם ליו"ר מחיש, חטיבת הטכנולוגיה של הבנק.
באוגוסט 2013 מונה למנהל החטיבה הפיננסית ולמנהל כספים ראשי (CFO) של הבנק.
במסגרת תפקידו זה היה שותף בגיבוש המיזוג בין בנק מזרחי טפחות לבנק אגוד.
ב-16 בספטמבר 2020 החל לשמש כמנכ"ל הבנק.
בספטמבר 2020 רכש בנק מזרחי טפחות את כל מניות בנק אגוד.
בנוסף לתפקידו כמנכ"ל בנק מזרחי טפחות מונה לארי ליו"ר דירקטוריון בנק אגוד והוביל את תהליך מיזוגו לבנק מזרחי טפחות.
בתקופות כהונתו הגדיל הבנק את רווחיו.
בשנת 2021 הכפיל הבנק את רווחיו, לשיא של 3.2 מיליארד ש"ח, שהם תשואה של 15.8% על ההון העצמי.
ב-2022 הגדיל הבנק את רווחיו ב-40% והגיע לתשואה על ההון העצמי של 20.1%.
ובשנת 2023 גדלו רווחי הבנק בעוד 10% והתשואה על ההון הגיעה ל-19.1% לשיא של 4,910 מיליון ש"ח.
לארי מתגורר בירושלים, אב לשלושה ילדים.
משה כרובי (נולד ב-1935) הוא מסעדן ותעשיין מזון ישראלי.
משה כרובי (קרויטמן) נולד ב–1935 בתל אביב.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד במזנון שהפעילה משפחתו בתחנה המרכזית בתל אביב.
ב–1965 פתח מסעדה בשם "סטייק בר" ברחוב דיזנגוף בתל אביב, ומזוהה עם הפיכת הסטייק בפיתה למאכל פופולרי.
ב-1968 פתח בדרך פתח תקווה בתל אביב מסעדת בשרים בשם "מי ומי", שזכתה להצלחה רבה.
בעקבותיה פתח כרובי מסעדות נוספות בשם זה, מהן שנוהלו בזכיינות.
בדצמבר 1989 נשרפה מסעדת "מי ומי פרדייס" בקריית שאול.
בשנת 1978 הקים ביבנה מפעל לייצור סלטים למכירה בחנויות המזון, שתוצרתו הופצה במותגים "מי ומי" ו"כרובי", והפך למפעל החומוס המוכן הגדול בישראל.
אף שמסעדותיו של כרובי לא היו כשרות, המפעל היה כשר, אך רבנות יבנה סירבה לתת תעודת כשרות לסלטים במותג "מי ומי", בנימוק תעודה כזו עלולה לגרום להטעיית הציבור, שיחשוב שגם מסעדות "מי ומי" כשרות.
כרובי עתר לבג"ץ, אך עתירותו נדחתה.
בתחילת 1990 החל המפעל לייצר סלטים גם עבור חברת "שטראוס", ובשנת 1991 נמכר המפעל ל"שטראוס" והפך לבסיס לעסקי הסלטים המוכנים שלה (במותג "אחלה").
במהלך האינתיפאדה השנייה התדלדלה תנועת הסועדים במסעדות, ומסעדותיו של כרובי החלו צוברות הפסדים, שהובילו אותו לפשיטת רגל.
בעשור השני של המאה ה-21 הפך לשכיר במפעל קטן שמייצר חומוס עם המותגים שיצר ("סלטי כרובי" ו"חומוס מי ומי").
משה לוי (1950 – 28 בנובמבר 1991) היה רוצח ישראלי, שנודע בהזרקת קרוסין (נפט) לגופם של קורבנותיו.
משה לוי נולד ב-1950 והתגורר בבת ים.
כנער נשלח למוסדות שיקום לנוער עברייני, לאחר שהורשע במתן עדות שקר, גנבה, מרמה וסחיטה ובמספר עבירות נוספות.
ב-1972 הכיר לוי את אילנה עובד שהייתה בת 18. שנה לאחר מכן הם התחתנו, ונולדו להם שתי בנות.
באותו הזמן החל לוי להסתבך בפלילים, ולבצע עבירות חמורות מבעבר, בהן פריצה וגנבה.
בסוף שנות ה־70 החל לעבוד בשלל עבודות מזדמנות, בהן חשמלאי, שיפוצניק, אינסטלטור וצבע.
הפריצה לביתם של ארנון מילצ'ן ובארני באלקום
בשלהי 1979 הוזמן לוי לביתו של ארנון מילצ'ן בהרצליה לתקן ברז, מאחר שעובדת המשק לא הצליחה למצוא את השרברב הקבוע של מילצ'ן.
בקומת הגג בבניין של מילצ'ן הייתה דירה נוספת, דירתו של איש העסקים בארני באלקום, שהיה מראשי יהדות בריטניה, שבדרך כלל התגורר בלונדון אך ביקר בישראל לעיתים תכופות.
גם מילצ'ן נהג לשהות מחוץ לישראל במשך ימים רבים ולכן העסיק עובדת משק בית, שעבדה אצלו והחזיקה במפתחות לדירתו.
לוי ניצל את ההזדמנות, ותוך כדי תיקון הברז הדולף בחן את הבית והבין כי מדובר בדירה עמוסה ביצירות אומנות, שבעליה נמצא חלק נכבד מימי השנה מחוץ לישראל ולבית מגיעה עובדת משק בית מבוגרת.
לאחר שתיקן את הברז וחזר לביתו, הוא שיתף את חברו אבי משען בתוכנית הפריצה שתכנן והציע למשען להצטרף אליו כעוזר.
לאחר שסיכמו על הפריצה, יצר לוי קשר עם עובדת משק הבית בטענה שהוא צריך לבצע בדיקה חוזרת והסביר שיבוא עם משען שישמש כעוזר.
משען דאג לגנוב את המפתחות לדירה ולשכפלם.
לאחר שסיימו את "עבודתם", פנו השניים לשני שותפים נוספים והציעו להם לקחת חלק בפריצה המתכוננת לביתו של מילצ'ן וכן לסוחר אומנות, כדי לברר מה המחיר שהם יכולים לקבל מהציורים.
מאחר שהמוכר ביקש מהם פרטים נוספים על הציורים, הם פרצו לבית עם מצלמות פולארויד וצילמו את הציורים ובסופו של דבר הגיעו עם הסוחר להסכמות לגבי מכירת הציורים.
בינתיים ובטרם מכירת הציורים, פרץ לוי לביתו של באלקום וגנב פנקס צ'קים, סכו"ם מכסף ועוד.
מספר שבועות לאחר הפריצה לביתו, באוקטובר 1979, ביקר באלקום בישראל וגילה שפנקס הצ'קים שלו נעלם, הוא לא דיווח על כך לאיש כי סבר שאיבד אותו.
חודש לאחר מכן ביקר באלקום בישראל פעם נוספת וגילה כי נעלמו לו עשרות כלי סכו"ם וצלחות מכסף.
לאחר ששב ללונדון גילה שהופקד בבנק לאומי ביפו צ'ק על סך 3,000 לירות שטרלינג (שהיו שוות אז כ-250,000 לירות ישראליות) על ידי לוי, בחשבון שפתח זמן קצר לפני כן.
מספר ימים לאחר מכן, פתח לוי חשבון בנק בבנק הבניה לישראל והפקיד צ'ק נוסף מפנקסו של באלקום, הפעם על סך 5,000 לירות שטרלינג (שהיו שוות אז כ-416,000 לירות ישראליות).
ב-17 בדצמבר 1979 פרצו הארבעה לבית של מילצ'ן.
הם גנבו כ-13 ציורים יקרי ערך בשווי מוערך של כ-10 מיליון לירות ישראליות, בין הציורים היו ציורים של פבלו פיקאסו, מאנה כץ, רנה מגריט, נחום גוטמן ונפתלי בזם.
יום לאחר מכן גילתה עובדת המשק את הפריצה והיא הזעיקה את המשטרה.
חוקרי המשטרה סברו כי מדובר בפריצה שבוצעה באמצעות מפתחות משוכפלים, אחד מחשודי המשטרה היה לוי.
מספר ימים לאחר מכן, אנשי בנק לאומי פנו למשטרה בעניין הצ'קים הגנובים של באלקום וביקשו מלוי להגיע לסנף בנק הבנייה לישראל ב-21 בדצמבר, שם נעצר בחשד לגניבת פנקס הצ'קים.
לאחר שהבינו כי קיים קשר בין הפריצה לביתו של מילצ'ן לגניבת הצ'קים של באלקום, נחשד לוי גם בפריצה לבית וגניבת התמונות של מילצ'ן.
תוך ימים בודדים, נשבר לוי בחקירתו והחל להסביר לחוקריו כיצד ביצע יחד עם חבריו את הפריצה.
הארבעה הציעו למשטרה שתמורת סגירת התיק, הם יחזירו את התמונות הגנובות, אך המשטרה דחתה את ההצעה והחליטה להעמידם לדין.
לוי הורשע ונידון לחמש שנות מאסר, מהן ריצה בפועל שנתיים וחצי.
בית המשפט החליט להקל בעונשו משום שלוי התאלמן לאחרונה מאשתו אילנה והוא נשאר לטפל לבד בשתי בנותיו הקטנות.
מספר שנים לאחר מכן התברר כי לוי רצח את אשתו.
ב-1972 הכיר לוי את אילנה (ילידת 1954), שהייתה באותם ימים חיילת.
חודשיים לאחר שהכירו, לוי הסתבך בפלילים ונידון לשנתיים וחצי מאסר בפועל והם נישאו בתקופת מאסרו בכלא.
לאחר שהשתחרר, נולדו להם שתי בנות.
בין השחרור מהכלא למעצרו של לוי בעקבות הפריצה לביתם של ארנון מילצ'ן ובארני באלקום, החלו היחסים בין השניים להתדרדר אך אילנה נכנסה להריון שלישי.
לאחר שלוי נעצר בעקבות גניבת פנקס הצ'קים של באלקום, הודיעה אילנה כי ברצונה להתגרש ממנו, ובניגוד לרצונו היא ביצעה הפלה.
במרץ 1980 שם לוי סם מרדים במשקה ששתתה אילנה ולאחר שנרדמה, הזריק לה קרוסין (נפט).
מספר ימים לאחר ההזרקה, החלו להופיע על גופה של אילנה מורסות וחום גופה עלה והיא נשלחה לבית החולים דונולו ביפו.
שלושה חודשים לאחר ההזרקה, נפטרה אילנה מזיהומים בדם, לאחר שמספר ימים לפני מותה הועברה לבית החולים איכילוב, לאחר שמצבה בבית החולים ביפו החמיר, ולא ניתן היה להסיר את הזיהום בגופה.
לבקשת הוריה, היא נותחה בבית החולים ולא במכון לרפואה משפטית מאחר שלא היה חשד שנרצחה.
לימים, הרופא שניתח את גופתה של אילנה העיד שמצא נזק במוחה שלא נגרם מחיידקים, אלא ממקור מלאכותי וחיצוני.
בדצמבר 1980, כשהוא כבר אלמן, הסתיים משפטו בעניין הפריצה לביתם של מילצ'ן ובאלקום וכאמור הוא נדון לשנתיים וחצי שנות מאסר בפועל.
לוי הגיש בקשת חנינה לנשיא המדינה יצחק נבון ושוחרר בתחילת 1982. לאחר השחרור נחשד לוי שאנס ארבע נשים בדירתו, אך לא הועמד לדין לאחר שלא היה בידי החוקרים אפשרות לאתר את אותן נשים.
לאחר שהתאלמן החל לוי להופיע כאורח בתוכנית היכרות של קול ישראל "חבר מאותו כוכב" בהנחייתו של דודו דותן, שם הכיר בת זוג איתה יצא מספר חודשים.
בקיץ 1983 הכיר לוי את סוזן (סוזי) אמויאל, צעירה בת 21 מבת ים שעבדה במסעדת "רימיני", בה הכיר אותה לאחר שהגיע לשם לבצע עבודות חשמל.
לוי החל לחזר אחרי סוזן אך האחרונה דחתה אותו מפאת גילו.
בסוף אוקטובר 1983 לוי הציע לה לנסוע איתו לשווייץ לאחר שהתפטרה מהעבודה ב"רימיני".
השניים נסעו כידידים לשווייץ, ולאחר שחזרו מהחופשה, הציע לה לוי לעבוד כמטפלת בשתי בנותיו.
אמויאל הסכימה והחלה לעבוד אצלו.
במהלך העסקתה הביא לוי לאמויאל מתנות, חלקן היו באמצעות צ'קים ללא כיסוי שהוציא.
כמה ימים לאחר תחילת העסקתה של אמויאל, השניים סיכמו כי אמויאל תישאר בביתו יותר מהרגיל בגלל עבודות שנאלץ לבצע.
לפני שהלך הכין לוי לאמויאל קפה.
לאחר ששתתה את הקפה, נרדמה אמויאל בביתו של לוי והתעוררה רק בלילה שלאחר מכן.
לאחר שהתעוררה, הלכה הביתה והבינה כי היא סוממה ולוי אנס אותה.
מספר ימים לאחר מכן, החלה אמויאל לחוש ברע ונלקחה לבית החולים וולפסון עם מורסות בגוף.
לאחר שהאחיות זיהו את לוי כגבר שאשתו אושפזה ומתה בעקבות מורסות בגופה, חשבו הרופאים כי לוי חולה באיידס והוא הדביק את שתי הנשים במחלה, שהייתה חדשה בישראל באותם ימים.
במהלך האשפוז נמצאו אצלה מורסות בלתי רגילות בצוואר, בגב התחתון ובשד ובעקבות כך הועברה לבית החולים תל-השומר, שם נותחה והתברר שהיא הפכה למשותקת בפלג גופה התחתון, לאחר שנים של שיקום ארוך, ושל מאמצים להפוך לאמא למרות מצבה, נולדה לה בת.
בתל השומר מצאו הרופאים כי המוגלה שהייתה במורסות הייתה בגודל של למעלה מ-20 ס"מ וכי הריחה כמו נפט, בעקבות כך הגיעו הרופאים למסקנה כי קיים חשש שאמויאל הורעלה, והדבר דווח למשטרה.
בעקבות כך, החלה חקירה פלילית שבמסגרתה הועברה אמויאל לחדר נפרד בו הותקנו מצלמות נסתרות.
באותו הזמן זייף לוי מכתב מהרבי מליובאוויטש, שבו נכתב כי כדי להחלים, על אמויאל להתחתן עם "הצדיק" שמטפל בה.
תחילה, דחתה אותו על הסף, אך לאחר שכנועים מצד משפחתה הסכימה ונקבע תאריך לחופה.
עם זאת ובעקבות אי-שקט, בדקה אמויאל את המכתב וגילתה כי הוא מזויף.
מספר ימים לאחר הגילוי ועל אף בקשותיה שלא להגיע אליו יותר, ביקר לוי את אמויאל.
לוי נכנס לחדרה דרך החלון והתיז על עיניה חומרי חיטוי, אמויאל הזעיקה את השוטרים ולוי נעצר.
בחיפוש בדירתו נמצאו מזרקים ונפט, כמו כן על גג ביתן בבית החולים נמצא מזרק שהכיל שאריות נפט, שזרק לוי על הגג.
שלושה חודשים לאחר אירועים אלו, באפריל 1984, נפתח משפטו של לוי.
הסנגורית שלו טענה שלוי לוקה בתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח ולכן הוא איננו כשיר לעמוד לדין.
השופטים דחו את הבקשה וקבעו כי לוי כשיר לעמוד לדין, לוי הודה בפרשיות המיוחסות לו והודה במקרה רצח אשתו אילנה לוי ובניסיון רצח סוזן אמויאל, לאחר שסירבה לחיזוריו אחריה, ברצונו להתחתן איתה.
קרוב לשנה לאחר תחילת המשפט, הורשע בהריגת אשתו אילנה, וניסיון רצח של אמויאל, גרימת חבלה חמורה בכוונה מחמירה, גרימת פציעה מתוך כוונה מחמירה ובאינוס.
לוי נידון לכ-46 שנות מאסר, אחד מעונשי המאסר הארוכים ביותר שהוטלו עד אז בישראל.
ניסיון רצח דרור לוי ואינוסו
בתקופה שבין כניסתו לכלא איילון לניסיון הרצח הבא שביצע, נחשד משה לוי בקבלת טובות הנאה מיזמים פרטיים, שהזמינו עבודות מבית המלאכה שבכלא, ובשל כך הועבר לאגף נפרד, ומשלא נמצאו כלפיו ראיות הוא הוצב לעבודה במפעל השלטים של הכלא.
לוי קיבל תואר עובד מצטיין על קידום המפעל ואף מונה להיות מנהל המפעל.
לוי היה מיודד עם רוצחו של הילד אורון ירדן, צבי גור.
דרור לוי היה אסיר בן 29 שנשפט ל-22 שנות מאסר על פריצה לביתה של אסתר רוזנברגר ורציחתה ורציחת שני אנשים נוספים, וריצה את עונשו בכלא איילון.
ב-1988 הכיר משה לוי את דרור לוי והתיידד עמו והשניים נהגו להתרועע בתאו עד לשעת כיבוי האורות.
באפריל 1988 סימם משה לוי את דרור לוי, שאיבד הכרה.
בהיותו חסר הכרה, החדיר משה לוי לאיבר מינו של דרור סיכת ביטחון לצינור השופכה.
לדרור לוי נגרם זיהום ובעקבות כך אושפז בבית החולים אך החלים ושוחרר בחזרה לתאו בכלא.
משה לוי נהג לסמם את דרור עם כדורי שינה ואנס אותו בשנתו.
עם הזמן, החל גם להזריק לגופו של דרור לוי כימיקלים, בעיקר מדללי צבע וטרפנטין.
בדצמבר 1988 אושפז דרור בשנית בעקבות הרעלה קשה.
בתגובה לטענות שהועלו כי משה לוי הרעיל אותו, אמרו דרור לוי ואימו כי מדובר ב"רכילות מרושעת" וכי משה לוי סייע לו בבית הסוהר ותמך בו.
משה לוי נחקר והואשם בניסיון לרצח.
לטענת משה לוי, דרור לוי היה נרקומן והודות לטיפולו המסור, הוא נגמל ואף בזכותו החל ללמוד כדי להשיג תעודת בגרות, ונוצרו בין השניים קשר עמוק של אמון ואהבת נפש.
זמן קצר לאחר המקרה שוחרר דרור לוי מבית הסוהר, ונפטר בשנת 2006, לאחר מחלה קשה, השאיר אחריו בת.
ביוני 1990 הורשע משה לוי בגרימת חבלה חמורה לדרור לוי, ובביצוע מעשה סדום ונידון ל-20 שנות מאסר נוספות, והועבר לשהות בתא בידוד.
כמה חודשים לאחר מכן, חלה משה לוי בסרטן ומת ב-28 בנובמבר 1991. נקבר בבית העלמין ירקון.
בשנת 2024, עלתה ב-HOT8 סדרת דוקו-פשע בשם "פרשת מזריק הנפט", מיני-סדרה בת שלושה פרקים שביימה טל מיכאל.
נולד בסלא שבמרוקו לרב יעקב ואסתר לוי.
אביו היה דיין בבית דינו של הרב רפאל אנקווה, ולאחר עלייתו לארץ היה מחכמי ישיבת המקובלים בית אל ב בירושלים.
עלה ארצה עם משפחתו כשהיה כבן חמש או שש.
למד בישיבת פורת יוסף ובמכון הרי פישל, ונסמך לרבנות.
שימש כרב ושוחט לקהילה היהודית הקטנה שנשארה בחברון לאחר הטבח במאורעות תרפ"ט.
בשנת ה'תרצ"ו, לאחר שננטש היישוב היהודי בחברון בעקבות המאורעות, החל לכהן כרב בתל אביב.
בשנת ה'תש"ד (1943/1944) התמנה לרב הקהילה הספרדית בבת ים, ובשנת ה'תשי"ז אושר מינויו כרב ראשי לעיר, לצד הרב האשכנזי פסח קוקיס.
בתפקיד זה כיהן 25 שנה, עד למותו.
היה מראשי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי, והיה חבר ההנהלה של המפד"ל.
נפטר בג' בתמוז ה'תשכ"ט ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על שמו רחוב בבת ים.
היה נשוי לרחל בת יהודה חדד, ולהם נולדו שישה ילדים בנם הרב ד"ר אהרן חי לוי היה רב בדרום אפריקה, ראש המועצה המקומית מיתר ומנהל מחוזות במשרד הפנים.
בנם נפל בעת שירותו הצבאי
אחיו הרב ציון לוי היה רבה הראשי של פנמה.
אחיינו הוא איש התקשורת ג'קי לוי.
משה לויט (1892 – 24 ביולי 1982) היה מאנשי העלייה השנייה, מחלוצי היישוב העברי ושותף בכיבוש השמירה, כיבוש העבודה העברית, ההתיישבות החקלאית ורכש נשק.
חבר בארגוני השומר ו"הקיבוץ" החשאי, ממייסדי איילת השחר, מראשוני תחנת הכוח בנהריים וממייסדי באר טוביה.
משה לויט נולד ב-1892 בפלך חרסון שברוסיה למרדכי לויט.
ב-1894 נפטר אביו, ואימו עברה עם ילדיה לבית אביה באודסה שם קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובמקביל למד מקצוע של סדר בבית דפוס.
ב-1909 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד ביפו כפועל דפוס.
בזמן שהותו ביפו פגש את אחד ממייסדי השומר, צבי נדב, שסיפר לו על הארגון החדש.
מיפו עבר לתקופה קצרה לעבוד במושבות פתח תקווה וראשון לציון ואז עלה לירושלים ושם פגש את רחל ינאית ויצחק בן-צבי ושמע מהם על "השומר".
מירושלים עבר לויט לגליל והגיע למסחה שם פגש את ישראל גלעדי (ממייסדי בר גיורא והשומר) והחל את הכשרתו כשומר.
לאחר ההכשרה החל לויט לשמור במושבות יבנאל, בית-גן, מצפה, מסחה, סג'רה, כרכור ומקומות נוספים.
באוגוסט 1914 התקבל כחבר מן המניין בארגון השומר אחרי שעבר בחינות אומץ.
במקביל לפעילות השמירה היה לויט שותף להתארגנות להתיישבות וכיבוש עבודה עברית.
בוויכוח הגדול בארגון השומר בין התיישבות בתל-עדש או בחמארה החליט לויט להצטרף לעולים לחמארה.
לאחר מספר שנים עבר לאיילת השחר והיה מראשוני היישוב.
לאחר מספר שנים החליט לממש את חלומו להיות חקלאי ושהה תקופה בחוות הקואופרציה במרחביה שם למד בצורה מסודרת את יסודות המשק החקלאי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה התגייס לויט ל וכשהשתחרר הצטרף, יחד עם חברים מהשומר, לגדוד העבודה ועבד כפועל בכביש טבריה-צמח.
ב-1921 נשלח על ידי מניה וישראל שוחט, מטעם מחתרת "הקיבוץ", בשליחות חשאית לווינה לעזור לאיש "השומר", גרשון פליישר, לרכש נשק ושהה שם מספר חודשים.
כשחזר עבר עם משפחתו לירושלים שם עבד בחציבה וב-1926 החל לעבוד בחציבה בתחנת הכוח בנהריים.
ב-1929 עבר לויט עם משפחתו לחיפה וב-1930 עברו לכפר יחזקאל.
באותה שנה היה ממייסדי המושבה באר טוביה והקים בה את משקו.
במסגרת מעורבותו בפעילות הביטחונית במושבה בנה סליק מתחת לרפת במשקו.
ב-1948, לאחר ששכל את שני בניו, החליט לויט לנטוש את משקו והפך להיות עובד ציבור בכפר עד צאתו לגמלאות ב-1972. הבת זיוה לויט שמאלי הייתה ממייסדי קיבוץ בית קשת, היא חזרה לבאר טוביה וסעדה את הוריה עד מותם.
ב-1988 יצא לאור ספר על פועלו ועל חייו של משה לויט בין תל עדש לחמארה המבוסס על סדרת ראיונות שערך הסופר שאול דגן עם לויט, לפני פטירתו.
בספר פרש לויט את צוואתו הרעיונית והרוחנית לנכדיו (1969):"...דעו - מרה כלענה הגלות.
תזכרו - הבית הראשון והבית השני של עמנו נחרבו לא בכוח האויב הרב שצר עלינו אלא ובעיקר מריב אחים ששרר בפנים מחנה ישראל...צוואתי לכם: מכל משמר תשמרו על הנכס היקר ששני דורות האחרונים שקדמו השקיעו בו את כל אונם ומרצם, על ביתנו השלישי היא מדינת ישראל.
ועוד, נכדי, הזהרו מרדיפה אחרי הכבוד והבלי העושר – כי שניהם כצל עב נטוי משמים עלי ארץ, צל עובר שאין בו ממש ואין לו זכר..."
לויט הכיר את אשתו לעתיד, רבקה (ריבה) לבית ברזנר, בתקופה בה עבדו בכביש טבריה-צמח (במסגרת גדוד העבודה) והם נישאו ב-1921. לזוג נולדו שני בנים ובת, הבן נהרג כנוטר ב-1941 והבן השני, , נהרג בקרב בבית דראס ב-1948. שני הבנים קבורים בבאר טוביה.
אשתו רבקה נולדה בסימפרופול בחצי האי קרים ב-1899. עלתה ארצה באוניה רוסלאן ב-1919 במסגרת גרעין העלייה שארגן יוסף טרומפלדור בראשית העלייה השלישית.
לויט נפטר בבאר-טוביה ב-1982 ואשתו ריבה נפטרה ב-1983. שניהם קבורים בבית העלמין בבאר טוביה ליד קברי הבנים.
שמם של משה ורבקה מונצח ב"חלקת השומר" בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי.
ליליינבלום נולד ב-1843 בעיירה קיידאן שליד קובנה (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, כיום בליטא).
בגיל שלוש עשרה ארגן חבורת נערים ללימודי 'עין יעקב', בגיל חמש עשרה השיאו אותו הוריו לנערה בת 13, אחרי חתונתו עבר להתגורר ליד הורי אשתו בווילקומיר.
בווילקומיר נחשף בהדרגה לספרות ההשכלה הביקורתית, בעיקר זו של נחמן קרוכמל, ובד בבד החלו קנאי ורבני ווילקומיר לרדוף אותו עד חורמה.
תקופה מסוימת התגורר בקובנה, שם קיבל גיבוי ממשכילי העיר, אך בשל קשיי פרנסה שב לווילקומיר, פתח שם ישיבה לצעירים ולימד בה.
ליליינבלום הושפע גם מהסופר המשכיל אברהם מאפו.
האידיאל שהנחה אותו היה תיקון מצבו הרוחני של עם ישראל, וכך הצטרף לתנועת ההשכלה.
בתקופה זו היה שמרן יותר ממשכילים אחרים, האמין בתלמוד בכל ליבו, אך ראה צורך להקל בחומרות שהונהגו במשך הדורות ונאבק על דעותיו אלה מול הרבנים.
חיבוריו מתקופה זו 'ארחות התלמוד' ו'נוספות לארחות התלמוד' שהתפרסמו בהמשכים מעל דפי כתב העת המליץ, עוררו עליו את חמת רבני ליטא, בראשם הרב מרדכי גימפל יפה והרב יוסף זכריה שטרן, שנכנסו עמו לפולמוס חריף מעל דפי הלבנון ו'המליץ'.
בשנת 1869 הגיע לאודסה, מתוך מגמה ללמוד רוסית ולהכין את עצמו ללימודי גימנסיה מאוחרים.
אולם בעיר זו נחל אכזבה מרה לנוכח אופייה החילוני הבוטה בכל מה שהיה קדוש ויקר בעיניו, הלא היא המסורת היהודית.
הוא פחד ממה שהגדיר "רוח השרלטנות והכפירה שנושאת עמה רוח הלאום".
באודסה הרצה על השקפותיו נגד ההפקרות בכללה.
בתקופה זו נואש מלתקן את הדת ואת התלמוד, ופנה להטיף לשינוי כלכלי וחברתי כפתרון לעם ישראל.
על מנת ליישם את שיטתו פיתח את רעיונו לייסד מושבות ליהודי רוסיה.
פרעות סופות בנגב שינו את מגמתו של ליליינבלום לייסד מושבות ברוסיה, משום שהבין שבני עמו נרדפים, באשר הם משום ש"זרים אנחנו.
זה סוד צרותינו בימי גלותנו" ולכן הפתרון הנחוץ הוא שאין לחפש בית במקום אחר, אלא רק לצאת מהגלות ולשוב לארץ ישראל.
הוא פנה לעסוק ביישוב בארץ ישראל.
החל מ-1881 הצטרף לתנועת "חובבי ציון", והפיץ את הרעיון הלאומי.
צירף את יהודה לייב פינסקר לתנועה.
עם היווסדה של חברת תמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל שימש כמזכיר החברה עד יום מותו.
אחרי הקונגרס הציוני הראשון (בזל, 1897) נעשה ליליינבלום לציוני מעשי, והתנגד לשיטת הציונות הרוחנית של אחד העם.
במרבית שנותיו התפרנס ליליינבלום מכתיבה והוראה והתמודד עם קשיי פרנסה, עד שב-1885 מונה למזכיר החברה קדישא באודסה וכיהן בתפקיד במשך כ-25 שנה.
בשנת 1909 חלה וכעבור כשנה נפטר.
במסע ההלוויה השתתפו עשרות אלפי איש ובעשרות ערים, ברחבי העולם ובכלל זה בארץ ישראל נערכו לו הספדים.
בכל העיתונים היהודיים, בכל השפות, התפרסמו מאמרים על אודותיו.
בנו הוא זמר האופרה שלמה ליליינבלום, שעלה לארץ בשנת 1925 והתיישב בראשון לציון, שם נישא למיכל לבית חביב (לובמן), בתו של דב חביב לובמן, ראש מועצת ראשון לציון.
שירו הראשון של ליליינבלום התפרסם ב-1866 והוא חתם בשם "משה ליב העררליכטזאהן, מורה לבני-ישיבה בווילקאָמיר" (השם "העררליכטזאהן" הוא תרגום ליידיש של המלים: בן צבי, שהיה שמו של אביו.)
ליליינבלום כתב חיבורים שונים, חלקם ביוגרפיות, וכן מאמרים בעברית, ביידיש וברוסית, שנועדו לפרסם את רעיונותיו בנושא הציונות.
ספריו סודרו על ידו ויצאו לאור אחרי מותו על ידי חבריו מאודסה.
קהל רפאים: שיר, אודסה: דפוס מ"א בעלינסאן, תר"ל-1870.
בקרת לכל שירי יהודה לייב גארדאן, [חמו"ל, תרמ"ה].
חטאת נעורים (תחת שם העט "צלפחד בר חשים התוהה"), וינה: דפוס בראג וסמאלענסקין, תרל"ו-תרנ"ט (1876–1879).
על תחיית ישראל על אדמת ארץ אבותיו, אודסה: 1884 – החשוב שבחיבוריו הציוניים של ליליינבלום, שנכתב על שני חלקיו בעקבות הסופות בנגב.
לשאלת קיום הלאומיות הישראלית, [אודסה: אחיאסף, תרס"ז-תרס"ח].
זרובבל, אָדער, שיבת ציון: אַ דראַמע אין פינף אַקטען, אודסה: דפוס אדעססקי וויעסטניק, 1888 – דרמה היסטורית ביידיש.
דרך לעבור גולים [גאולים]: ורשה: אחיאסף, תרנ"ט-1899.
חמשה מומנטים בחיי משה: ורשה, 1901.
על שמו נקראו כפר מל"ל, רחובות מל"ל בירושלים, חיפה ורמת גן, וכן רחוב ליליינבלום המרכזי בתל אביב, וכן רחובות בנתניה, ראשון לציון ובערים נוספות.
משה לִיטְבָקוֹב (מוישה ליטוואַקוב; ברוסית: Моисей Ильич Литваков; 1879, צ'רקסי – 1939, מינסק) היה סופר יידיש, מבקר, עורך ופובליציסט.
האידאולוג הראשי של היידישיזם הסובייטי.
ליטבקוב נולד בתחום המושב היהודי, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
בצעירותו למד בפריז, והושפע מתורתו של אחד-העם, אך עם התפתחות התנועה הציונית הזדהה עם גישתו של תיאודור הרצל.
כמו רבים בני דורו ותקופתו, גם ליטבקוב התלבט בין הפתרונות השונים לשאלה היהודית, מבדלנות ועד לשוויון זכויות כחלק מרפורמה דמוקרטית או מהפכה סוציאליסטית שתקיף את כל רוסיה.
בשנת 1903 שוב עשה דרכו מרוסיה לצרפת במטרה לשוב וללמוד בסורבון.
אחרי המהפכה של שנת 1917 השתלב ליטבקוב במִמסד התרבותי-יהודי של הקומוניסטים.
פרסם מאמרים רבים בזכות המהפכה ואף היה במשך שנים רבות עורך העיתון היומי האנטי-ציוני החריף "דער עמעס" ("האמת"; תרגום של השם "פראבדה" הרוסי).
ה"עמעס" ניהל תעמולה אנטי ציונית מלאת שנאה וארס במשך שנים רבות.
והיה המרכז התרבותי של תרבות היידיש בחסות המשטר הסובייטי.
הוא היה ממייסדי ה"יבסקציה" – "ייבראיסקה סקציה", המחלקה היהודית – ששירתה את המשטר הסטליניסטי במסירות ואכפה בנוקשות אידאולוגיה של יצירת לאום יהודי-סובייטי דובר יידיש, תוך רדיפת המסורת הדתית ומי שדגלו בשפה העברית.
ליטבקוב כתב רבות גם על נושאים תרבותיים, וליווה במאמריו את חיי התרבות היידישאים של יהדות ברית המועצות, כל זמן שהדבר ניתן.
כך למשל הוציא ספר לתולדות התיאטרון הממלכתי היידישאי הסובייטי, במלאת לו חמש שנים.
וכן היה במשך כמה שנים יושב ראש אגודת הסופרים היהודיים בברית המועצות.
במשך השנים ניסו סופרים אחרים להשתחרר מעולו, אך ללא הצלחה רבה.
הוא פרסם יותר מחמישה כרכים של ביקורת ופובליציסטיקה ביידיש.
ביוני 1930 מונה חבר עורכים לצידו בכתב העת עמעס, במה שפורש כהדחה של ליטבקוב.
ביולי 1931, בעקבות מאמר בפראבדה שגינה את העיתונות היהודית על התנגדותה להכנסת יהודים לקולחוזים עם גויים, הודה ליטבקוב ששגה וגינה את דבריו הקודמים.
בסוף 1933 גונה ליטבקוב על תמיכתו בבונד, שמו הוסר מהעיתון מציון העורך האחראי והוא לא הורשה להרצות באספה של סופרים יהודיים.
באוקטובר 1937, כשהמשטר הסטליניסטי החל במסע הטיהור כנגד יוצרי היידיש, נעצר משה ליטבקוב.
הוא נפטר בבית סוהר סובייטי לאחר שנה של חקירות ועינויים קשים.
משה לייב הלפֵּרן (האלפרן; בכתיב יידי: האלפערן; באנגלית: Moyshe-Leyb Halpern; 2 בינואר 1886, זלוטשוב, גליציה – 31 באוגוסט 1932, ניו יורק) היה משורר יידיש מודרניסטי, עורך ומסאי.
הלפרן נולד בשנת 1886 למשפחה דתית בזלוטשוב שבגליציה, בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1898 עבר לבירת האימפריה, וינה, כדי להתמחות בציור שלטים.
בתקופת שהייתו שם כתב שירה בגרמנית.
כשהיה כבן עשרים שב לעיירת הולדתו.
בזלוטשוב החל בכתיבה ביידיש וכדי להימנע מגיוס לצבא היגר לארצות הברית בשנת 1908, שם הקים משפחה.
בניו יורק נמנה עם קבוצת המשוררים "די יונגע" ("הצעירים").
טוס הזהב: שירים ופואמות, תרגמו מיידיש ה' בנימין (בנימין הרשב-הרושובסקי) ואריה סיון, בלוויית מבוא מאת אליעזר גרינברג, ירושלים: מוסד ביאליק, 1963.
יאבדו שמיים וארץ, שירת האפוקליפסה היידית, משה-לייב הלפרן, א' ליילס, פרץ מרקיש, ה.
לייוויק; תרגם מיידיש עידו בסוק, ערך והוסיף אחרית-דבר אברהם נוברשטרן, קשב לשירה, תל אביב, 2002.
המתופף בחוצות, מבחר שירים, משה-לייב הלפרן, מבוא - בנימין הרשב, תרגום - בנימין הרשב בשיתוף עם אריה סיון, מוסד ביאליק, ירושלים, 1993.
משה לייב הלפרן פרסם כעשרה כרכי שירה ביידיש.
שירתו תורגמה לעברית ולאנגלית, על ידי חוקרת היידיש והמתרגמת קתרין הלרשטיין.
משה ליכטמן, הוא מהנדס ואיש עסקים ישראלי.
כיהן בתפקידים בכירים במיקרוסופט, בין היתר כסגן נשיא החברה העולמית.
משנת 2006 עד פרישתו ב-2011, ניהל את מיקרוסופט ישראל מחקר ופיתוח - מרכז המחקר והפיתוח של מיקרוסופט בישראל.
מ-2012 משה הוא מייסד ומנהל משותף של קרן הצמיחה IGP ובמקביל הוא משקיע אנג'ל אקטיבי.
לאחר לימודיו, התגייס ליכטמן לחיל האוויר, שירת כטייס פנטום ונלחם במלחמת לבנון הראשונה.
את תחילת דרכו בלימודים אקדמאים החל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון בחיפה, במסלול המשולב של חשמל ומדעי המחשב בהנדסת מחשבים.
בתקופה בה תחום המחשבים טרם נפוץ כתב את "המדריך השלם לשפת C" יחד עם עמית רש חברו לספסל הלימודים.
הספר, שהיה אחד הספרים הראשונים בעברית בתחום זה, זכה להצלחה רבה.
ליכטמן סיים את לימודיו בטכניון עם תואר בהנדסת מחשבים מהפקולטה להנדסת חשמל בשנת 1986, והחל לעבוד בחברות שונות.
לליכטמן תואר שני במנהל עסקים מ-MIT.
ב-1991 הגיע ליכטמן לעבוד במיקרוסופט, והתקדם במהירות לתפקידי מפתח בחברה.
בין היתר נתמנה לסגן נשיא במטה החברה בארצות הברית.
בשנת 1998 מונה לסגן נשיא האחראי לאסטרטגיה של מיקרוסופט בתחום הטלוויזיה טלוויזיה הדיגיטלית, וב-1999 קודם למנהל העולמי של עסקי האינטרנט של החברה.
בשנת 1999 הוביל את הפיתוח והיה אחראי על חטיבת Microsoft TV, שבה הוביל את הפיתוח, את השיווק ואת המכירות של קווי המוצר של מיקרוסופט בתחום הטלוויזיה בכבלים וה-IPTV, וכן את פרישתם אצל מפעילי הרשתות הגדולים בעולם.
כמו כן ניהל מרכז פיתוח במונטריאול על בסיס חברת הזנק שנרכשה על ידי מיקרוסופט, ולאחר מכן ניהל את מרכז הפיתוח של מיקרוסופט בעמק הסיליקון.
לפני שניהל את Microsoft TV, כיהן כסגן נשיא במטה החברה וב-1999 מונה למנהל MSN.
תחת הנהגתו צמח מספר משתמשי MSN, והכנסותיו ברחבי העולם גדלו ב-400%.
הוא הפך לפורטל הפופולרי ביותר באירופה, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ובכמה מדינות באסיה.
עם זאת, בארצות הברית נותר הפורטל במקום השלישי אחרי יאהו ו-AOL.
ליכטמן כיהן כנשיא של Softimage, חברת בת בבעלות מלאה של מיקרוסופט.
מאז סוף שנות ה-90 משקיע בחברות פרטיות כאנג'ל, והשקיע בעשרות חברות הזנק.
17 מהם כבר נמכרו או הנפיקו.
על שמו של משה ליכטמן רשומים שבעה פטנטים בארצות הברית לבדה.
ב-26 באפריל 2006 התמנה ליכטמן, לאחר 15 שנים בתפקידי ניהול בכירים בחברה ועם חזרתו עם משפחתו לישראל, לנשיא מרכז המחקר והפיתוח של מיקרוסופט בישראל.
הוא יזם והקים את מרכז המו"פ בהרצליה והפך את ישראל לאחד משלושה מרכזי הפיתוח האסטרטגיים של מיקרוסופט מחוץ לארצות הברית.
בהנהגתו של ליכטמן הגיע מרכז המו"פ האסטרטגי, על שני אתריו - בהרצליה ובחיפה, לשיעורי צמיחה של כ-400% בתוך שנתיים, הן באמצעות גיוסים רחבי היקף והן באמצעות רכישות של חברות הזנק ושילובן המלא במרכז.
במהלך חמש השנים שכיהן ליכטמן בתפקיד היה לו חלק משמעותי ביצירת שיתופי פעולה בין החברה העולמית לתעשייה המקומית, האחרון והבולט שבהם הוא פריים-סנס, שאחראי לטכנולוגיה העומדת בבסיס ה-Kinect.
בנוסף, הוביל ליכטמן רכישות של שבע חברות ישראליות נוספות על ידי מיקרוסופט, בסכום כולל של מאות מיליוני דולרים.
במאי 2008 השיקה מיקרוסופט את הקמפוס החדש של מרכז המו"פ בהרצליה על ידי מנכ"ל מיקרוסופט סטיב באלמר שהגיע לישראל, מהלך בו הייתה למשה ליכטמן מעורבות עמוקה.
ב-1 ביוני 2011 הודיע ליכטמן על פרישה ממיקרוסופט לאחר חמש שנים כנשיא מרכז הפיתוח בישראל ו-20 שנה במיקרוסופט, והוחלף על ידי סמנכ"ל הטכנולוגיות הראשי של המרכז, יורם יעקובי.
בעת עזיבתו של ליכטמן, העסיק מרכז המו"פ על שני אתריו כ-600 עובדים.
ב-2012 הקים ליכטמן יחד עם חיים שני את קרן ההשקעות IGP המתמקדת בהשקעות ובליווי חברות הייטק ישראליות בשלב הצמיחה.
מאז הקמתה, השקיעה הקרן מאות מיליוני דולרים בעשרות חברות עם מכירות של עשרות עד מאות מיליוני דולרים.
רבי משה לימא (1604 - כ"ב בחשון ה'תי"ז, 1656) היה מגדולי האחרונים, מחבר הפירוש חלקת מחוקק על שולחן ערוך חלק אבן העזר.
נולד בפולין בשנת 1604 לרבי יצחק יהודה סופר, למד בישיבת קראקא אצל רבי יהושע בן רבי יוסף מקראקא בעל שו"ת "פני יהושע" וספר "מגיני שלמה", שימש ברבנות של קהילת סלונים משנת 1631 עד שנת 1650 לערך, ולאחר מכן נתמנה לרב בקהילת ווילנא.
ר' שבתי הכהן (הש"ך) היה אחד מן הרבנים בבית דינו בווילנא.
היה ידידו של הרבי רבי השיל מקראקא, וחילופי תשובות שלהם נדפסו בספר "אספת גאונים".
בסוף ימיו התמנה לרב בבריסק, ליטא, שם נפטר.
היה מגדולי האחרונים, חיבורו המפורסם "חלקת מחוקק" על השו"ע אבן העזר (עד סימן קכ"ו), יצא לאור לאחר פטירתו על ידי בנו הרב רפאל.
החיבור נחשב לאחד החשובים בנושאי כליו של השולחן ערוך, ומודפס ברוב הדפוסים הנפוצים של שו"ע אבן העזר יחד עם פירושו של הרב שמואל מפיורדא "בית שמואל", בשם המשותף "אפי רברבי".
משה ליפל (נולד ב-23 בנובמבר 1964) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
משה ליפל נולד בסאו פאולו בברזיל.
בשנת 1981 עלה לבדו לישראל.
בהגיעו לארץ הצטרף לישיבה התיכונית "נתיב מאיר" שבירושלים.
מכיוון ששהה בארץ רק שנה וחצי, לא היה חייב בגיוס ולכן פנה ללימודי כלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
עם תום לימודיו, למרות שלא חויב בגיוס, החליט להתגייס כדי שיוכל לתרום בתחומו, כלכלה.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל, סיים קורס קצינים ושירת ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל.
בשנים 1988–1993 שימש כראש מדור שכר וראש מדור אוצר אשר אמון על מערכת היחסים בין משרד האוצר לבין משרד הביטחון החל מהדרגים הזוטרים.
בשנים 1994–1997 שימש כראש ענף תקציבי אכ"א ושכר וראש ענף תכנון שאחראי על תכנון תקציב הביטחון בהיבטיו השונים.
בשנת 2000 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת התכנון ביחידה.
בשנת 2001 מונה לראש מחלקת תקציבי יבשה שכוללת בתוכה אחריות לכלל תקציבי גופי היבשה בצה"ל.
במהלך שירותו סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים במגמת מימון באוניברסיטת בר-אילן.
בחודש אוגוסט 2004 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון.
בחודש יולי 2007 השתחרר מצה"ל והוחלף בתפקידו על ידי תת-אלוף מהרן פרוזנפר.
לאחר שחרורו מצה"ל היה מנהל הכספים של חברת אלתא עד לחודש פברואר 2021.
החל מחודש פברואר 2021 החל לכהן כמנהל הכספים של חברת רפאל.
מתגורר ביישוב חשמונאים, נשוי ואב לשלושה ילדים.
הרב משה ליכטנשטיין (נולד בכ"ג בתמוז תשכ"א, 7 ביולי 1961) הוא מראשי ישיבת הר עציון.
הרב משה ליכטנשטיין הוא בנם של הרב אהרן ליכטנשטיין וד"ר טובה ליכטנשטיין, בתו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, וב-1978 הצטרף כתלמיד לישיבת הר עציון, שירת בצבא בחיל השריון, חזר ללימודים בישיבה ובשנת 1992 התחיל לשמש בה כר"מ.
הרב ליכטנשטיין שימש ראש כולל תורה מציון בקליבלנד.
כמו כן למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק בשהותו עם סבו הרב סולובייצ'יק.
בסוף שנת תשס"ח (2008), בשיחת הפרישה של הרב יהודה עמיטל מראשות ישיבת הר עציון, הוכרז הרב ליכטנשטיין רשמית כאחד מראשי הישיבה, לצד אביו, הרב ברוך גיגי והרב יעקב מדן.
בשנת תשס"ב (2002) יצא לאור ספרו הראשון "ציר וצאן" בהוצאת ישיבת הר עציון.
תרגום לאנגלית יצא לאור בשנת 2008. ספרו השני, "נתיבי נבואה – מבט אל ההפטרות", יצא לאור בשנת תשע"ה (2015).
הרב ליכטנשטיין היה בין הרבנים הבודדים בציבור הדתי-לאומי אשר התבטאו בעד תוכנית ההתנתקות (אם כי ב-2013 העיד כי הוא מתחרט, וטען כי התכנית נכשלה בכל פרמטר אפשרי ועשתה בפועל הפוך ממה שהתיימרה לעשות).
באוקטובר 2020 טען שבישיבות התיכוניות לא קיים מספיק דגש על לימוד גמרא.
ביוני 2024 יצא נגד השינוי התפיסתי-פוליטי בציונות הדתית ואמר: "הרב כהנא והאגרוף הקמוץ שלו, דוחק הצידה את הרב צבי יהודה ואהבת ארץ ישראל שלו", "כאשר הציונות הדתית לגווניה, או רוב הציונות הדתית לגווניה, נותן לגיטימציה מכל מיני סיבות, ולא מנדים ומוציאים מחוץ לגדר קבוצה שעוסקת בכוח, אז אנחנו בבעיה קשה".
הרב ליכטנשיין נשוי לד"ר מיכל (לבית מינצר) ולהם שלוש בנות, הם מתגוררים ביישוב אלון שבות בו ממוקמת גם הישיבה בראשותו.
משה לִיסָק (9 ביוני 1928 – 10 ביולי 2018) היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ב.
אביו של ליסק עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית על סיפון הרוסלן במסגרת קבוצת החלוצים שארגן יוסף טרומפלדור באודסה.
מאוחר יותר היה חבר בגדוד העבודה, ולאחר מכן הצטרף לסולל בונה, שם עבד עד צאתו לפנסיה.
אימו של ליסק, חווה, עלתה ב-1924 בעלייה הרביעית.
שנת היוולדו הייתה שנת משבר כלכלי חמור בארץ, והוריו היגרו לצרפת.
מששבו לישראל התגוררו בשכונת נווה צדק בתל אביב.
משה ליסק החל ללמוד בבית הספר על שם אחד העם בתל אביב ומורהו הנערץ היה הסופר יהודה בורלא.
בגיל 16 הצטרף להגנה, ובשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת כפר גלעדי של התנועה המאוחדת.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד השלישי, בחטיבת יפתח.
הוא לחם בקרבות בלטרון, נבי יושע, מעיין ברוך ורמלה-לוד.
לאחר המלחמה חזר למעיין ברוך, גר שם כשנתיים, ואז עבר לירושלים.
בשנת הלימודים של 1952-1951 החל ללמוד היסטוריה כללית וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
החל משנת הלימודים השנייה עשה עבודת שדה בת שנתיים במושבים של עולים מתימן, במסגרת סמינר של שמואל נח אייזנשטדט שנסובה על קליטת העלייה במושבי עולים.
במהלך עשרות שנים שבהן לימד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ליסק העמיד דורות של תלמידים, ביניהם פרופ' ברוך קימרלינג, פרופ' דניאל ממן ועוד.
היה פעיל בחוג 77 של מפלגת העבודה.
לזוג נולדו שלושה ילדים, מיכל, גדי ומיכאל.
בתו של ליסק, מיכל, נהרגה בתאונת דרכים כשהייתה בת אחת עשרה.
משה ליסק סיים דוקטורט ב-1963. נושא הדיסרטציה שלו היה: "מגמות בבחירת מקצוע בקרב נוער עירוני בישראל".
הוא עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בנושא תפקיד אנשי הצבא והצבא בתהליכי המודרניזציה של העולם השלישי, עם התמקדות בדרום מזרח אסיה ואפריקה ומאוחר יותר פרסם ספר בנושא שנסוב על שתי מדינות: בורמה ותאילנד.
החל מ-1964 לימד בחוג לסוציולוגיה שבאוניברסיטה העברית.
ליסק כתב מספר מחקרים ביחד עם פרופסור דן הורוביץ שהיה ידידו מנוער.
מחקריו עסקו בניתוח היישוב של טרום המדינה ובמדינת ישראל לכל אורך שנות קיומה.
הוא חקר את החברה הישראלית כחברה מודרנית.
ליסק עסק בחילון ובהתנערות מהמסורת, עם חיזוק מבנה האידאולוגיה המפלגתית שבא במקומה.
בעליה מארצות האסלאם עסקו שני ספריו: "מצוקות באוטופיה: ישראל חברה בעומס יתר", "מישוב למדינה: יהודי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהילה פוליטית".
ישראל והמודרניות: למשה ליסק ביובלו / עורכים: אורי כהן ואחרים.
באר-שבע: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, 2006.
מישוב למדינה: שינוי והמשכיות במבנה הפוליטי של ישראל / דן הורוביץ ומשה ליסק.
ירושלים: האוניברסיטה העברית, בי"ס קפלן, תשל"ב 1972.
מישוב למדינה: יהודי ארץ-ישראל בתקופת המנדט הבריטי כקהיליה פוליטית / דן הורוביץ, משה ליסק.
האליטות של היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט: רקע חברתי ודפוסי קריירה.
מצוקות באוטופיה: ישראל - חברה בעומס-יתר / דן הורוביץ, משה ליסק.
ארבעים שנה לשביתת הימאים: יום עיון / משה ליסק ואחרים.
עדות בישראל ומיקומן החברתי / שמואל נח אייזנשטדט, משה ליסק, יעקב נהון.
ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, מחקרי מכון ירושלים לחקר ישראל מס 046, 1993.
העולים מחבר העמים בין התבדלות לאינטגרציה.
ירושלים: המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל, תשנ"ה 1995.
קהילות יוצאי ברית המועצות לשעבר בין מסרים של התבדלות, שילוב או טמיעה: (בעיתונות הרוסית ובמרכזי התרבות) דו"ח מחקר (שלב הגישוש) / נרספי זילברג, אליעזר לשם, משה ליסק.
ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, 1995.
העתיד שלא היה: קטעי זיכרונות ירושלים: הוצאת כרמל 2014.
עולים בישראל: מקראה / עורכים: משה ליסק, בוורלי מזרחי, עפרה בן-דוד.
מוסדות ותהליכים פוליטיים בישראל: מקראה ערוכה בידי משה ליסק ועמנואל גוטמן.
סוגיות בסוציולוגיה: מבנה וריבוד חברתי / מקראה בעריכת משה ליסק.
המערכת הפוליטית הישראלית / מקראה בעריכת משה ליסק ועמנואל גוטמן; המאמרים תורגמו מאנגלית בידי עמנואל לוטם.
תל אביב: עם עובד, תשל"ז.
אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל - שנים ראשונות, תש"ח-תש"ך / ביטחון - עורך יהודה ואלך; מדינה וחברה - עורך משה ליסק; עורך אחראי: אביתר נור.
צבא וביטחון: מקראה / עורכים: משה ליסק, ברוך קימרלינג.
עדה, לאום ומעמד בחברה הישראלית: מקראה מודרכת / ליקט והקדים מבוא: משה ליסק.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ט.
אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל: עשור שני / ביטחון - עורך יהודה ואלך; מדינה וחברה - עורך משה ליסק; ארצות ערב -עורך שמעון שמיר; עורך אחראי: אביתר נור.
לקסיקון דביר לסוציולוגיה / בעריכת ג' דנקן מיטשל.
מהדורה עברית מורחבת בעריכת משה ליסק.
ישראל לקראת שנות האלפיים: חברה, פוליטיקה ותרבות / בעריכת משה ליסק וברוך קני-פז.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ו.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ט 1989.
תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה / עורכים ראשיים: משה ליסק, גבריאל כהן.
ירושלים: מוסד ביאליק, ירושלים והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ן-תשס"ג, 1989–2002.
הציונות והחזרה להיסטוריה: הערכה מחדש / עורכים: שמואל נח אייזנשטדט ומשה ליסק.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ט 1999.
מרוסיה לישראל: זהות ותרבות במעבר / בעריכת משה ליסק, אלעזר לשם.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
פערים ואי-שוויון בישראל: מקראה / עורכים: משה ליסק, נטע האילן.
מכפר גלעדי למעין ברוך / עורכים: רם גופנא, אברהם יעקבזון, משה ליסק, בתיה בר.
ספריית יהודה דקל - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2015.
משה (מוריס) ליטוינסקי (12 ביוני 1888– 16 בספטמבר 1952), בנקאי ומקים המושבה תל ליטוינסקי (כיום ברמת גן).
ליטוינסקי נולד בעיר יפו בשנת 1888 לסוחר הקרקעות והעסקן האמיד יעקב אלחנן ליטוינסקי ולשרה ביילה לבית פינקלשטיין, במשפחה בת שלושה בנים.
כבר בצעירותו נמשך אחר עידוד התיישבות עברית עצמאית והיה בין מייסדי אחוזת בית יחד עם יוסף אליהו שלוש, ובהמשך פעל להקמתה של תל אביב.
היה ממקימי בית הכנסת הגדול (תל אביב).
בעת מלחמת העולם הראשונה, עם גירושם של תושבי תל אביב, עברה המשפחה לעיר קהיר שבמצרים.
שם הכיר ליטוינסקי את רבקה קארמן ונשא אותה לאישה.
לשניים נולדו שני בנים, חיים ואברהם, ובת, ז'קלין (1922-1929).