tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר היא ילדה לדיגבי עוד שלושה בנים, ג'ון, ג'ורג' ואוורארד, שהאחרון מת בינקותו; היא גם הפילה תאומים.
לדברי בעלה, שהתעקש שתתנהל "ללא אשם" לאורך כל נישואיהם, היא נכחה במיסה מדי יום והתפללה לפחות כמה שעות ביום.
היא גם הצטרפה לקבוצה פרנציסקאנית עממית וביקרה אצל העניים בלונדון.
היא ייסדה את עבודת הצדקה שלה בעזרת תחביב ההימורים שלה, ומזל טוב במיוחד בשולחן הקלפים, יחד עם תוכנית חיסכון של הרווחים שלה.
ונישיה דיגבי מתה בפתאומיות בשנתה באפריל 1633.בעלה, שהיה מבועת מאובדנה, התיר לבצע נתיחה שלאחר המוות שלא הייתה עניין שגרתי באותה עת.
לדבריו, במהלך שמונה השנים הקודמות למותה, היא סבלה מדי פעם מכאבי ראש, שבגללם נטלה "יין צפע" (שיכול היה להיות אחד מכמה תבשילים שכללו נחשי צפע או ארס שלהם ביין, אך סביר להניח שלא היה רעיל).
הרופאים דיווחו שמצאו את "מוחה רקוב ופגוע: כל המוח הקטן (צרבלום) היה רקוב, ולא נשמר בצורתו אלא היה כולנו מוגלה וחומר שניזוק".
מותה של ונישיה לא היה רק טרגדיה עבור דיגבי, אלא הפך כנראה לאירוע המכונן בחייו.
אף על פי שלא שמר לה אמונים בעודה בחיים, ובהמשך לאחר מותה גם ניהל מערכת יחסים ארוכה עם אישה אחרת, הוא מעולם לא נישא בשנית.
אירוע מותה הפריד בין שתי התקופות העיקריות בחייו: הראשונה, בה היה איש חצר צעיר ומבריק שניהל מאבקי שררה; והשניה, כמדען מלנכולי וקתולי אפולוגטי.
בשנת 1655, זמן קצר לפני מותו, הכניס דיגבי לצוואתו את רצונו כי "האבק שלו ישכב על ידי זו שהייתה ברכתי הארצית הגדולה ביותר".
לפיכך, הוא נקבר באותו קבר נחושת ושיש שחור בו נקברה ונישיה שלושה עשורים קודם לכן.
לבקשתו, לא התווסף כל כיתוב על הקבר מעבר לשלה.
דמותה צוירה לפחות שלוש פעמים על ידי ואן דייק בשנות השלושים של המאה ה-16: בדיוקן משפחתי; בדיוקן בדמות פרודנציה - "הזהירות" (אחת משבע המידות הנוצריות); ובדיוקן ערש מותה, אותו הזמין ממנו דיגבי, שבהמשך גם איבד אותו דיוקן באחת מהפעמים בהן ברח מאנגליה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית.
(הציור נמצא כעת בגלריית דאליץ' בלונדון).
בנוסף צוירה ונישיה במספר מיניאטורות.
לאחר מותה דיגבי הזמין גם יציקות גבס של ראשה, ידיה ורגליה של ונישיה.
על קבר השיש המפואר שלה הוקם פסל של ראשה.
בשנת 1666, שנה בלבד לאחר מותו של דיגבי, נשרפה הכנסייה כליל בשריפה הגדולה של לונדון.
מאוחר יותר תיאר החוקר ג'ון אוברי כי ראה את פסל הברונזה המוזהב שעמד על קברה של ונישיה, אך האש המסה את כל הזהב כליל, ומאוחר יותר, נמס הפסל לחלוטין.
לאחר מותה, שלח דיגבי את ילדיו לגור עם סבתם, בעוד הוא עצמו עבר לקולג' גרשם.
שם הוא בילה בתחילה את זמנו בכתיבת דפי הספד לאשתו, אותם איגד יחד עם שירי משוררים תחת פטרונותו לספר בשם "בשבחי ונישיה".
חיבורו של דיגבי "זכרונות פרטיים" העוסק בונישיה ובו בתקופת החיזור שלהם פורסם בגרסה מצונזרת בלונדון בשנת 1828 חיבור זה הוא אחד ממקורות המידע העיקריים על ונישיה, ונראה כי דיגבי תיקן אותו מדי פעם במהלך חייו.
הוא השתמש בשמות הבדויים תאג'נס וסטליאנה עבור הדמויות הראשיות, ותיאר את רומן הנעורים שלהם, את המכשולים שונים לאורך התבגרותם, ואת איחודם הסופי בנישואים חשאיים, שלאחריהם נולד ילדם בחשאי בבית אביה של סטליאנה.
הספר מסתיים כשטיאגנס נמצא במשלחת ימית (בדומה לדיגבי עצמו), ומצפה לשובו הביתה אל אשתו ובניו.
עם זאת, אין ראיות המאמתות את הבסיס העובדתי של המסמך.
לא ידוע, למשל, זהותו המדויקת של "מרדונטיוס", המחזר המתחרה לו הייתה מאורסת "סטליאנה" בתקופה שבה "תיאגנס" נחשב מת.
אוברי ניסה לזהות אותו כריצ'רד סאקוויל, הרוזן השלישי מדורסט, אך הזיהוי אינו תואם שום בחינה היסטורית.
כאשר פורסם החיבור לראשונה, החלקים שצונזרו ממנו, שהיו בעיקר מיניים, הופצו תחילה באופן פרטי בחוברת נפרדת, ולבסוף נכללו כנספח להדפסה מאוחרת יותר, תוך שנה או שנתיים מהפרסום הראשון.
החוקר האיטלקי ויטוריו גבריאלי פרסם ברומא מהדורות באנגלית של החיבורים "בשבח ונישיה" ו"זכרונות פרטיים" במחצית השנייה של המאה ה-20.
החיבור "חיים קצרים" של ג'ון אוברי היה מקור המידע ביותר אודות ונישיה במשך מאות בשנים, על אף שהמידע שפורסם בו היה בגדר שמועה בלבד.
גם בקטלוג של גלריית דאליץ' שפורסם יחד עם תערוכת הדיוקנאות של ואן דייק שכללה גם את דיוקנאות דיגבי וונישיה, נפלו שגיאות מסוימות (למשל התייחסות אליה כענייה על אף שלא הייתה כזאת), אך זהו המשאב הוויזואלי העדכני הטוב ביותר.
) אוליבר, אולי ליידי ונישיה סטנלי, לימים דיגבי, בסביבות 1615, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון
אחרי אנטוני ואן דייק, מיניאטורה דיוקן כפול, 1632, טירת שרבורן העתיקה, דורסט
אחרי אנטוני ואן דייק, מיניאטורה דיוקן כפול, עם Kenelm Digby, Sherborne Old Castle, Dorset
אחרי אנטוני ואן דייק, דיוקן משפחתי, עם ילדים, 1633
אנטוני ואן דייק, "ונישיה סטנלי על ערש דווי", 1633, גלריית תמונות דולוויץ', לונדון
אנטוני ואן דייק, דיוקן, שתי גרסאות, בפאלאצו ריאלה, מילאנו; ובאוסף המלכותי, ווינדזור
אנרי טוטין, מיניאטורה, 1637, מוזיאון וולטרס לאמנות, בולטימור
ונסה לנגיס היא שחקנית, רקדנית וזמרת קנדית.
היא ידועה בתפקידה בדרמה "חלום אמריקאי" בתור רוקסן בוג'רסקי.
היא הופיעה בתור האחות האחראית קלי אפסון בדרמה הרפואית "הות'ורן", והופיעה בתפקיד החוזר של שוגר מוטה בעונות השלישית, הרביעית והשישית של "Glee".
ב-2021, לנגיס גילמה את אריקה ב"טרנר והוץ'".
לנגיס נולדה במונטריאול, קוויבק, קנדה, לאב גרמני ולאם מצרית.
היא גדלה בהדסון, קוויבק, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון הדסון ב-2002.
לנגיס החלה את הקריירה בטלוויזיה הקנדית בתוכניות כמו "Sponk!", "מי מפחד מהחושך?", "רדיו אקטיב" ו"מכניקה פופולרית לילדים".
היא דיבבה את אמילי בסדרת האנימציה "ארתור".
בשנת 2000 היא שיחקה בתפקד הראשי בסרט "ראץ" של שואוטיים.
בשנת 2002, היא לוהקה לתפקיד מרכזי בדרמה הקומית "חלום אמריקאי", כשגילמה את רוקסן בוג'רסקי, חברתה הטובה של מג פריור (בריטני סנואו).
הסדרה התרחשה בפילדלפיה באמצע שנות ה-60, ודמותה הופכת לאחת הרקדניות בתוכנית הטלוויזיה American Bandstand בהנחיית דיק קלארק.
הסדרה רצה במשך שלוש עונות, כשהפרק האחרון שודר במרץ 2005.
באוגוסט 2005, היא שיחקה יחד עם הילרי דאף והת'ר לוקליר בקומדיה "האיש המושלם".
היא גם שיחקה כנטשה, בסרט האמריקני משנת 2005 "Waiting..." ושחזרה את התפקיד בסרט ההמשך ב-2009, "Still Waiting...".
בשנת 2006, היא שיחקה יחד עם ג'ף ברידג'ס ומיסי פרגרים בתור מתעמלת בסרט" Stick It".
היא הופיעה בתוכנית "הלוחשת לרוחות" של CBS בפרק שכותרתו "The Vanishing" ובתוכנית "מדיום" בפרק "Apocalypse...
היא הופיעה בתור האחות קלי אפסון בדרמה הרפואית של TNT "הות'ורן" מ-2009 עד 2011. התפקיד היה משני בעונה הראשונה, אך היא הפכה למשתתפת קבועה בשתי העונות הבאות.
התוכנית, שרצה במשך שלוש עונות של עשרה פרקים כל אחת, לא חודשה לעונה רביעית.
באוגוסט 2011 לוהקה לנגיס לתפקיד החוזר של שוגר מוטה לעונה השלישית של "Glee".
שוגר מגיעה ממשפחה עשירה ולוקה בתסמונת אספרגר, היא חסרת כישרון שירה.
הופיעה לראשונה בבכורה של העונה השלישית ב-20 בספטמבר 2011. מאז, השירה של שוגר השתפרה מאוד, והיא החלה להופיע עם מועדון גלי הראשי, New Directions; היה לה שיר סולו ראשון בפרק העשירי של העונה.
לפי לנגיס, האיבחון העצמי של שוגר בתסמונת אספרגר הוא חלק מהדמות שלה.
לאחר סיום העונה הרביעית, לנגיס הודיעה על עזיבתה את Glee, תוך ציון תסכול מכך שלא הייתה לה הזדמנות לשחק היטב מכיוון שהתקבלה לעבודה לפי פרק, למרות שהיא חזרה לשתי הופעות בעונה השישית.
היא הכריזה על עצמה ג'נדרפלואיד וביסקסואלית בסדרה התיעודית שלה "The 'S' Word עם ונסה לנגיס" ב-2017.
ב-2013, לנגיס ביקרה בבית הספר התיכון הישן שלה כדי לראות כמה הוא השתנה, וכדי לדבר עם תלמידים על המסע שלה ואיך היא הגיעה ל-Glee.
+ שנה סרט תפקיד 2005 סקס והמסעדה הגדולה (אנ') נטשה הגבר המושלם (אנ') איימי פרל 2006 The Substance of Things Hoped For דפני תקפצו לי (אנ') ג'ואן קאריס 2008 Foreign Exchange רובין צעירים באקסטרים (אנ') קרלה 2009 My Suicide מלורי Still Waiting...
נטשה 2015 מל 2016 Happy Birthday קייטי אליזונדו 2019 Immortal אלכס Married Young טליה I'd Like to Be Alone Now ליסה מלחמת הכוכבים: עלייתו של סקייווקר קולות נוספים
+שנהסדרהתפקידהערות1996–2006ארתוראמילידיבוב; 29 פרקים1997לאסיצ'אריטיפרק: "The Manhunt"1998–1999עכבר העיר ועכבר הכפרמספר קולותדיבוב; 21 פרקים1998–2001Radio Activeשרה ליתפקיד ראשי (3 עונות); 78 פרקים1999המופע של לולואננידיבוב; פרק: "Iggy and the Ice Cream Factory/Game Show Gaffe/Art Frenzy"1999–2000מי מפחד מהחושך?ואנג'תפקיד ראשי (עונות 6–7); 26 פרקיםPopular Mechanics for Kidsמנחהתוכנית חינוכית לילדים
עונות 3–4; שודר ב-Global TV (אנ')2000קאיובן / בתדיבוב; 3 פרקיםRatzמרסי קורנבלםסרט טלוויזיה של שואוטיים2000–2001For Better or For Worseאליזבת פטרסוןדיבוב; 5 פרקים2002–2005חלום אמריקאירוקסן בוג'רסקיתפקיד ראשי (3 עונות); 61 פרקים20058 כללים פשוטים (אנ')מוניקהפרק: "The After Party"2006הלוחשת לרוחותקייטלין אמרסוןפרק: "The Vanishing"Monarch Coveסופיה פרסטוןתפקיד ראשי; 14 פרקים2007Moonlightלני הייספרק: "Fever"2008הגומל (אנ')לוליפרק: "Rag Dolls"2009מדיוםזואי להמןפרק: "Apocalypse...
תפקיד ראשי (עונות 2–3); 29 פרקים2010במקרה בכוונה (אנ')טרייסיפרק: "Back to School"CSI: מיאמישאה ויליאמסוןפרק: "Reality Skills"חוקי המשחקג'וליהפרק: "Refusing to Budget"2011קאסלאלייזה וינטרפרק: "Poof!
You're Dead"2011–2013, 2015Gleeשוגר מוטהתפקיד חוזר (עונות 3–4, 6); 26 פרקים2012–2013MyMusicלוקו אונוסדרת רשת; 7 פרקים2014מיקסולוגיה (אנ')קייסיתפקיד ראשי; 13 פרקיםLlama Copד"ר קריסטן ריינולדס2 פרקים2015Resident Advisorsמאריסה4 פרקים2016הזדמנות שנייה (אנ')אלכסהתפקיד ראשי; 11 פרקיםThe Detourאלףפרק: "The Drop"2016–2017מלחמת הכוכבים: הרפתקאות משפחת פרימייקרקורדי פרימקרדיבוב; 31 פרקים2017The 'S' Word with Vanessa Lengiesמנחה6 פרקים
גם מפיקה בפועל2018I.R.L.קתרין ואן ריכטרפרק: "The Boredroom - "The Future Is"2019A Date By Christmas Eveצ'לסי סימססרט טלוויזיה של Lifetime2020Heart of the Holidaysסאםסרט טלוויזיה של הולמרק2021טרנר והוץ'אריקהתפקיד ראשי; 12 פרקים2022Christmas in Toylandצ'רלי סויארסרט טלוויזיה של הולמרק2023True Liesקווין6 פרקיםTake Me Back for Christmasרנהסרט טלוויזיה של הולמרק2024Sweet Summer Loveלינדי סאמרסרט טלוויזיה של הולמרק
+ שנה וידאו קליפ אמן 2006"We Run This" מיסי אליוט
ונסה פילו היא במאית ותסריטאית קולנוע צרפתייה.
פילו נולדה לאב במאי מסחרי ואם מורה לספרות.
היא הוקסמה מהקולנוע בגיל 13 כשצפתה בשלושת הצבעים: כחול (1993) של קשישטוף קישלובסקי.
ב-2001 ביימה פילו את סרטה הראשון באורך בינוני, "".
מאוחר יותר היא ביימה כמה קליפים והשיקה קריירה מוזיקלית משלה כחלק מהצמד הנשי Smoking Smoking.
הופעת הבכורה שלה בבימוי של סרט באורך מלא היה בסרט "פני מלאך" , בכיכובה של מריון קוטיאר.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2018. ב-2019 התארחה עם הסרט בסינמטק ירושלים.
סרטה העלילתי השני של פילו, "ההסכמה" , המבוסס על רב המכר של ונסה ספרינגורה באותו שם, יצא ב-2023 והפך לשובר קופות בצרפת, ופילו הייתה מועמדת לפרס סזאר לשנת 2024 לעיבוד הטוב ביותר.
ב-23 באוגוסט 2022, הוכרז שפילו תביים את הסרט "Trespassers", בכיכובן של ונסה פאראדי ונינה הוס.
שנה סרט הערות 2001 סרט באורך בינוני 2007 Be a Good Girl סרט קצר 2018 פני מלאך 2023 הסכמהTBATrespassers
שנה פרס / פסטיבל קטגוריה סרט תוצאה 2018 פסטיבל הקולנוע בקאן פרס Un Certain Regard פני מלאך Camerimage הבכורה הטובה ביותר לבימוי 2024 פרסי אגודת מבקרי הקולנוע של פריז התסריט המעובד הטוב ביותר הסכמה פרס סזאר העיבוד הטוב ביותר
ונסה ביקרופט היא אמנית פרפורמנס עכשווי אמריקאית, ילידת איטליה; היא יוצרת בנוסף צילום, וידאו ארט, פיסול וציור.
ברבות מיצירותיה עשתה שימוש בדוגמנים מקצועיים, לעיתים כמעט עירומים או בעירום מלא, כדי לביים "תמונה חיה (טבלו)".
היא עובדת בארצות הברית ומשנת 2009 חיה בלוס אנג'לס.
עבודותיה המוקדמות התמקדו במגדר והיו בעלות אופי אוטוביוגרפי; עבודותיה המאוחרות מתמקדות בגזע.
משנת 2008 היא החלה לעבוד עם קניה ווסט על שיתופי פעולה ופרויקטים מסחריים.
ונסה ביקרופט נולדה ב-25 באפריל 1969 בגנואה, איטליה וגדלה בסנטה מרגריטה ליגורה ובמאלצ'זינה ליד אגם גארדה.
שני הוריה היו מורים; היא נולדה לאם איטלקייה, מריה לואיזה ואב בריטי, אנדרו ביקרופט.
אחרי שנולדה משפחתה עברה לזמן קצר להולנד פארק שבמערב לונדון.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שלוש והיא לא ראתה שוב את אביה או אחיה הצעיר עד שהייתה בת 15. אמה גידלה את ביקרופט לבדה בכפר באיטליה בבית טבעוני קפדני ללא מכוניות, ללא טלוויזיה וללא טלפון.
בילדותה היא אושפזה בשל אכילת יתר של מזונות ספציפיים בניסיון לבצע ניקוי רעלים, והיא נאבקה בהפרעת אכילה.
מ-1988 עד 1993 למדה באקדמיה לאמנות בררה במילאנו, איטליה.
תערוכת האמנות הראשונה שלה VB01 (1993) הייתה בגלריה במילאנו והציגה פרפורמנס עם סטודנטיות נוספות מאקדמיית בררה שלבשו את בגדיה וחלקו את "ספר האוכל" של ביקרופט, יומן המתעד את צריכת המזון שלה בין השנים 1985-1993 "ספר האוכל" תיעד את הרגלי האכילה הבולימית של ביקרופט והוזכר שוב בעבודתה המאוחרת.
היא עברה לארצות הברית ב-1996, בהזמנת סוחר האמנות ג'פרי דייטש.
נושאים נפוצים בעבודה כוללים משמעת עצמית (של הדוגמנים), מציצנות ויחסי כוח.
יצירות האמנות של ביקרופט מבוססות לרוב על מיצג או מיצב עם דמויות אנושיות חיות.
את המיצגים היא גם מתעדת בצילום ובווידאו ויצירות אלו נמצאות במוזיאונים לאמנות ואוספים רבים כולל המכון לאמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA),Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía,Österreichische Galerie Belvedere, Van Abbemuseum, ועוד.
רבים ממיצגי ה-VB תועדו בספרו של דייב היקי VB 08-36 עבודות פרפורמנס של ונסה ביקרופט (2000)
הדוגמניות קיבלו הוראות נוקשות להתנהגות במהלך המופעים.
הן הונחו שלא להתעמת עם הקהל.
הן לבשו מדים, או עירום או לבוש מינימלי, ונדרשו לעמוד במשך שעות, לעיתים קרובות בעקבים גבוהים ללא תזוזה או קשר עין.
ביקרופט תמיד השתמשה בדוגמניות גבוהות, רזות וצעירות אותן כינתה "בנות", ללא קשר לגילן.
בעבודות מאוחרות יותר, ביקרופט השתמשה באביזרי מעצבים או נעליים כאביזרים לדוגמניות.
VB02, VB03, VB04 ו-VB08 התקיימו בשנת 1994 והציגו דוגמניות לבושות בפאות אדומות בוהקות (ייצוג מוגזם של צבע השיער של ביקרופט עצמה) ותחתונים לבנים.
מופע VB08 (1994) התקיים ב-MoMA PS1 במוזיאון לאמנות מודרנית ניו יורק, תוך שימוש בדוגמניות לבודשות גרביונים ופאות אדומות בוהקות.
מופע VB25 (1996) התקיים במוזיאון ואן אבה Van Abbemuseum באיינדהובן, הולנד, עם שבע נשים צעירות זהות במראה עם ריסים מזויפים ולק אדום, כל אחת לבושה בסוודר עם צווארון פולו, תחתונים לבנים, גרביונים ונעלי עקב.
מופע VB35 (1998) התקיים במוזיאון גוגנהיים בניו יורק; עשרים נשים עמדו במוזיאון במשך שעתיים במעגל כדי לשקף את הארכיטקטורה של המבנה.
15 מהנשים לבשו ביקיני מעוטר באבנים נוצצות שעוצב על ידי טום פורד, וחמש מהנשים היו בעירום.
זה היה מופע גדול יותר מעבודותיה הקודמות וקיבל סיקור בינלאומי.
(2007), אחד המופעים הפוליטיים ביותר של ביקרופט, הוצג בביאנלה ה-52 בוונציה.
הוא כלל "כ-30 נשים סודאניות שעורן צבוע, שוכבות עם הפנים כלפי מטה על בד לבן על הקרקע, מדמות גופות שנערמו זו על גבי זו", וייצגו את רצח העם בדרפור, סודאן.
מופע VB65 (מרץ 2009) ב-Padiglione d'Arte Contemporanea (PAC) במילאנו, איטליה, כללה "סעודה אחרונה" של עשרים גברים מהגרים אפריקאים, לבושים בחליפות רשמיות (חלקם ללא נעליים), שותים מים, אוכלים עוף ולחם ללא סכו"ם.
באוקטובר 2005, ביקרופט העלתה הופעת פרפורמנס בת שלוש שעות לרגל פתיחת חנות לואי ויטון, "Espace Louis Vuitton" בשאנז אליזה בפריז.
לאותו אירוע הציבה ביקרופט על מדפים דוגמנים שחורים ולבנים לצד תיקי לואי ויטון ב"אלפבית אנושי".
בשנת 2007 חברת לואי ויטון התנצלה בפני המעצב הגרפי ההולנדי Anthon Beeke על כך שחקו את העיצוב "Naked Ladies Alphabet" ללא הסכמתו.
בשנת 2018, ביקרופט וקים קרדשיאן שיתפו פעולה בסדרת תמונות עירום של קרדשיאן שהוצגו ברשתות החברתיות לצורך השקת הבושם שלה, בעל "בקבוק בצורת גוף קרדשיאן".
שיתופי פעולה עם קניה ווסט
מאז 2008, ביקרופט משתפת פעולה עם האמן Kanye West.
הם החלו לעבוד יחד עם מסיבת האזנה ב־Ace Gallery, לוס אנג'לס עבור אלבומי המוזיקה של ווסט 808s ו- Heartbreaks.
בשנת 2010, ביקרופט נבחרה כמנהלת קריאייטיב עבור הקליפ לשיר Runaway.
בסיבוב ההופעות המוזיקלי של קניה ווסט Yeezus Tour (אוקטובר 2013 - ספטמבר 2014), ביקרופט עיצבה את התפאורות והכוריאוגרפיה.
ביקרופט עבדה על הקליפ של ווסט בבימויו של ספייק ג'ונזה לשיר "Only One" משנת 2014. בשנת 2014, ביקרופט הרכיבה ובנתה את טקס החתונה של קים קרדשיאן וקניה ווסט.
בפברואר 2015, ווסט פתח בקריירת עיצוב אופנה עם Yeezy עונה 1, תחת הלייבל של אדידס וביקרופט ביימה את מופע הפרפורמנס.
Beecroft המשיכה לעבוד על Yeezy עונה 2 (ספטמבר 2015), Yeezy עונה 3 (פברואר 2016), ועל Yeezy עונה 4 (ספטמבר 2016).
ביקרופט טענה שהייתה עובדת במשרה מלאה עבור ווסט עד 2016, אז השתנה תפקידה והיא הפכה לעובדת במשרה חלקית.
ב-2019 היא שיתפה פעולה עם ווסט בשתי הופעות מבוססות אופרה, נבוכדנצר ומרי.
עבודות הפרפורמנס שלה על מגדר זכו לעיתים קרובות לביקורת על היותן "הצהרה פוסט-פמיניסטית על אופנה או נטייה לדרך ראייה מושחתת".
הצלם קולייר שור ציין, "ביקרופט מתעניינת באסתטיקה של איך נשים נראות כשמסתכלים עליהן, והפרויקטים המודעים לגוף שלה מעודדים ניכור בין דוגמנית, אמנית וקהל".
עבודתה של ביקרופט עם דוגמניות עירומות חיות משתמשת לעיתים קרובות בסוג מסוים של מודל, עם "אידיאליזציה" מערבית של הגוף הנשי, כל הדוגמניות רזות, גבוהות וצעירות באופן אחיד.
בחירות אלו זכו לביקורת כמזיקות, מעוותות ומתאימות לסטריאוטיפים מגדריים.
ביקרופט צוטטה בראיון בשנת 2016, "חילקתי את האישיות שלי.
יש את ונסה ביקרופט נקבה לבנה אירופאית, ואז יש את ונסה ביקרופט בתור קניה, זכר אפרו-אמריקאי".
עבודתה המאוחרת עוסקת בגזע, והיא התבטאה בסדרה של הערות חסרות רגישות בראיונות.
הניסיון הכושל של ביקרופט לאמץ תאומים סודנים היה נושא לסרט תיעודי The Art Star and the Sudanese Twins (2008) מאת פיטרה ברטקלי, שנכלל בתחרות הקולנוע התיעודי העולמי של פסטיבל סאנדנס.
הסרט מציג את ביקרופט כ"מודעת לעצמה בצורה צבועה, נרקיסיסטית" ומתאר את "הציטוטים המזיקים וההתנהגות המזעזעת" שלה כשהיא מנסה לאמץ את היתומים לשימוש בתערוכת אמנות.
וניס היא שכונה ב"וסטסייד" בעיר לוס אנג'לס שבמחוז לוס אנג'לס שבדרום קליפורניה, הממוקמת בחוף המערבי של ארצות הברית.
השכונה ידועה בחופי הים שלה, בתרבותה המגוונת ובאווירה האמנותית המאפיינת אותה.
וניס מהווה יעד פופולרי עבור תיירים ומקומיים, בזכות החנויות, המסעדות והאטרקציות הרבות שבה.
וניס הוקמה בשנת 1905 על ידי אבנר נ.
וולינגטון, שהתכוון ליצור שכונה המחקה את העיר ונציה שבאיטליה.
הוא ייסד רשת של תעלות מים, גינות וחופים, דבר שהקנה לשכונה אופי ייחודי.
בתחילת המאה ה-20, וניס הפכה ליעד נופש פופולרי, ובשנות ה-20 וה-30 חוותה התפתחות עם הקמת בתי מלון, מסעדות ואטרקציות נוספות.
בשנות ה-60, השכונה נחשבה למוקד לתרבות הנגד והאמנות, כאשר אמנים, מוזיקאים ואנשי רוח התיישבו במקום והשפיעו על האווירה.
בשנות ה-80 וה-90, וניס עברה תהליך של פיתוח נדל"ן, תוך שמירה על אופי השכונה.
נכון לשנת 2024, וניס נותרה מרכז תרבותי פעיל, עם אירועים קהילתיים, פסטיבלים והופעות חיות.
וניס ממוקמת בצפון מזרח האוקיינוס השקט, בין מרינה דל ריי למערב לוס אנג'לס.
השכונה משתרעת על שטח של כ-3.5 קילומטרים רבועים.
החוף של וניס מפורסם בחולותיו, ופועל בו טיילת ארוכה המיועדת להולכי רגל ורוכבי אופניים.
השכונה כוללת תעלות מים, שהוקמו בראשית הקמתה, והן מהוות חלק מאופייה הייחודי, ומכאן שמה (על שם ונציה).
נכון לשנת 2024, אוכלוסיית וניס מונה כ-40,000 תושבים.
השכונה מתאפיינת במגוון דמוגרפי רחב, הכולל תושבים מרקעים אתניים ותרבותיים מגוונים.
אוכלוסיית השכונה כוללת משפחות, צעירים, אמנים ודיירים ותיקים, והיא נחשבת ליעד פופולרי עבור סטודנטים ואנשי מקצוע צעירים.
חוף וניס הוא חוף רחצה הממוקם לאורך האוקיינוס השקט, הידוע בחולותיו הזהובים ובפעילויות ימיות כגון גלישה, שיט וקיאקים.
החוף משתרע על פני שטח נרחב וכולל מסעדות ודוכנים המציעים מגוון מוצרים ושירותים.
במהלך השנה מתקיימים בו אירועים קהילתיים כגון תחרויות גלישה ופסטיבלים.
טיילת וניס היא מסלול הליכה ורכיבה על אופניים באורך כ-2.5 קילומטרים, הממוקמת לצד חוף וניס.
הטיילת משתרעת לאורך החוף ומחברת בין כמה אזורים מרכזיים בשכונה.
היא מציעה נוף פנורמי של האוקיינוס השקט ומשמשת כמוקד לפעילות יומיומית.
לאורך הטיילת ניתן למצוא מגוון רחב של מסעדות, בתי קפה ודוכנים המציעים מזון ומשקאות.
הטיילת גם ידועה במופעי רחוב, שבהם מופיעים אמנים, נגנים ומופיעים מכל הסוגים.
בעונות השונות מתקיימים אירועים ופסטיבלים, שמושכים קהל רב.
הטיילת כוללת מתקני ספורט, כגון מגרשי כדורסל, אזורי כושר פתוחים ופינות משחק לילדים, ומספקת מסלולים נוחים להולכי רגל ורוכבי אופניים.
שוק האומנים של וניס הוא אירוע קהילתי המתקיים באופן קבוע, בדרך כלל בסופי שבוע, במטרה לתמוך באמנים ויוצרים מקומיים.
השוק מציע מגוון רחב של עבודות יד, אמנות, תכשיטים, בגדים ומוצרי מזון.
השוק משמש כזירה עבור אמנים להציג ולמכור את עבודותיהם, והוא מושך מבקרים מקומיים ותיירים כאחד.
במהלך השוק מתקיימים מופעי מוזיקה חיה, הופעות אמנותיות וסדנאות יצירה, המאפשרות למבקרים להשתתף ולהתנסות בפעילויות שונות.
השוק מספק גם אפשרויות למפגשים חברתיים ואינטראקציה בין אמנים לקהל, והוא מהווה חלק בלתי נפרד מהתרבות הקהילתית של וניס.
תעלות וניס הן מערכת של תעלות מים שהוקמו בתחילת המאה ה-20. התעלות משתרעות ברחבי השכונה ומשמשות כאזור להולכי רגל ורוכבי אופניים.
בסביבת התעלות ישנן כיכרות וגינות, המוסיפות לאטרקטיביות של המקום.
ונסה קיי טראמפ (לבית פרגוליצי, לימים היידון; נולדה ב-18 בדצמבר 1977) היא דוגמנית ושחקנית, אשתו לשעבר של דונלד טראמפ ג'וניור (2005–2018).
ונסה קיי פרגוליצי גדלה בבית עירוני באפר איסט סייד במנהטן ולמדה בבית הספר דווייט.
צ'ארלס היידון, אביה החורג היה עורך דין, ואמה, בוני קיי היידון, ניהלה סוכנות דוגמנות בשם קיי מודלס.
סבה מצד אמה היה מוזיקאי הג'אז הדני קאי אוונס .
במהלך שנות ה-90, בשנות העשרה והעשרים לחייה, הייתה דוגמנית והוחתמה ב-Wilhelmina Models.
כשחקנית, הופיעה בסצנה של הסרט "באהבה אין חוקים" (2003).
בסתיו 2003, ונסה ואחותה ורוניקה פתחו מועדון לילה בשם 'ססה'.
ב-2011 הופיעה ונסה בפרק של "המתמחה" (בהנחיית דונלד טראמפ).
מ-2010 עד 2013, ונסה הוציאה ליין תיקים משלה בשם La Poshett.
בשנת 1998, פורסם כי ונסה בקשר רומנטי עם השחקן לאונרדו דיקפריו.
מ-1998 עד 2001, יצאה עם הנסיך הסעודי חאליד בן בנדר בן סולטן אל סעוד.
מערכת היחסים הסתיימה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, כאשר חאלד בן בנדר עזב את ארצות הברית לאחר שאביו השגריר הסעודי, בנדר בן סולטן אל סעוד, נחשד בקשרים עקיפים עם אל-קאעדה.
ב-12 בנובמבר 2005 נישאה ונסה לדונלד טראמפ ג'וניור.
החתונה נערכה בבית הנופש מאר-א-לאגו בפלורידה.
פורסם כי טראמפ ג'וניור הציע לה נישואים עם טבעת בשווי 100,000 דולר שהוא קיבל במתנה מתכשיטן בתמורה לביצוע הצעת הנישואין מול פפראצי מחוץ לחנות התכשיטן בקניון שורט הילס בניו ג'רזי.
לוונסה ולטראמפ ג'וניור נולדו חמישה ילדים משותפים.
בתם הבכורה, קאי טראמפ, נקראת על שם סבה של ונסה, קאי אוונס.
ב-2018 דווח כי הזוג התגרש.
ונציה (ביוונית קדומה לרוב ההיגוי בצ' רפויה בכתיבה כזו: וִנֵסְיַה או וְנֶשְׂיַה, באיטלקית: Venezia; בוונטית: כיום Venesia ובעבר Venexia) היא בירת נפת ונציה ובירת מחוז ונטו בצפון-מזרח איטליה.
העיר שוכנת בלגונה שלשפך הנהר פוֹ לחוף הים האדריאטי.
בימי תפארתה הייתה העיר בירת הרפובליקה של ונציה, מעצמה ימית שהגיעה לשיא כוחה בימי הביניים, ונודעה לה חשיבות רבה באמנות הרנסאנס ובמסעות הצלב.
העיר הייתה מרכז סחר חשוב בין מזרח ומערב, במיוחד בסחר התבלינים.
ידועה גם כ"עיר המים", "עיר הגשרים" וכ"מלכת הים האדריאטי".
המרכז ההיסטורי של ונציה בנוי מבנים על יסודות מכלונסאות עץ שנבנו על 118 איים בצורת דולפין בשטח המרכזי של העיר, המקושרים ביניהם בכ-400 גשרים.
בין האיים עוברות כ-170 תעלות מים, שהשיט בהן הוא אופן התחבורה העיקרי בעיר.
ונציה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בעולם.
כעשרים מיליון תיירים פוקדים את העיר בכל שנה.
נכון ל-2009 מתגוררים בוונציה רבתי 270,000 תושבים, מרביתם תושבי העיר מסטרה, בעוד שבמרכז ההיסטורי של המטרופולין מתגוררים כ-60,000 תושבים.
חלקה המערבי של העיר נמצא על היבשה של איטליה.
על פי אגדה עממית שאמיתותה מוטלת בספק, העיר נוסדה ב-25 במרץ בשנת 421 בידי שלושה שליחים רשמיים מהעיר פדובה הסמוכה, שציוו להקים תחנת מסחר באי ריאלטו שבלגונה.
על פי השערה סבירה יותר, איי הלגונה אוכלסו במאה החמישית לספירה על ידי פליטים שנמלטו מאימת כיבושיו של אטילה ההוני בצפון איטליה.
על פי גרסה מקובלת, ראשונים הגיעו פליטים מעיר החוף האדריאטי אלטינו אל האי טורצ'לו, בו נמצאו הבניינים העתיקים ביותר בלגונה.
עד המאה ה-7 שלטו באיי הלגונה מספר טריבונים עד הקמת הרפובליקה של ונציה ואיחודם תחת שלטון דוג'ה נבחר בשנת 697. בראש הרפובליקה עמד הדוג'ה, שהיה מוגדר כ"ראשון בן שווים", אך בפועל שלטו בעיר משפחות אצולה בשלטון אוליגרכי.
מתוכן נבחרו עשר משפחות, ששימשו כ"מועצת העשרה", שהייתה המקבילה לממשלה וטיפלה בענייני ביטחון ובקשרי חוץ.
העיר צברה מוניטין רב בשנים 811 עד 827, כאשר המושל המקומי של האימפריה הביזנטית העתיק את מקום מושבו לאי ריאלטו בלגונה.
בשנת 828 התחזק מעמדה לאחר ששרידיו, כביכול, של מרקוס השליח נגנבו מאלכסנדריה והועברו לעיר על ידי סוחרים ונציאנים.
בעקבות זאת אימצה הרפובליקה הוונציאנית את סמל האריה המכונף, סמלו של השליח מרקוס, שהוכרז כפטרונה המגן של העיר.
עם היחלשות האימפריה הביזנטית והתחזקותה של העיר, הפכה ונציה לעיר-מדינה עצמאית בעלת צי גדול משל עצמה, ושלטה על נתח משמעותי מהמסחר בין מזרח הים התיכון לאירופה ובמושבות רבות.
בין השאר היא שלטה על מרבית חופי הים האדריאטי ועל האי כרתים.
על כן הרפובליקה של ונציה היוותה גורם מדיני וכלכלי חשוב בשלהי ימי הביניים ולאורך הרנסאנס.
מלבד המסחר המפותח, העיר נודעה בזכות ייצור התחרות הוונציאניות באי בוראנו, ייצור מוצרי זכוכית יוקרתיים באי מוראנו ובניית ספינות.
החל מהמאה ה-16 החלה קרנה של ונציה לרדת.
העות'מאנים החלו לכבוש את מושבותיה בים התיכון ולשלוט בסחר בו.
מצפון איימו המעצמות האירופאיות על ונציה.
במאי 1797 נכבשה העיר על ידי נפוליאון, ובינואר 1798 היא סופחה לאוסטריה.
בשנים 1805 עד 1814 שבה ונציה לשלטון נפוליאון ואחר כך חזרה לשלטון האוסטרי.
לאחר מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, סופח חבל ונטו ובו ונציה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה שהחל לאחר מלחמת שחרור נגד אוסטריה.
בזכות חשיבותה הכלכלית ושליטתה הימית ואף לאחר ירידתה ממעמד של מעצמה, הייתה ונציה לאורך השנים מרכז תרבותי חשוב.
פסלו של גולדוני מוצב בעיר ברחבת Campo S.Bortolomio, בקרבת התעלה הגדולה וגשר "ריאלטו".
אמנים נוספים ביקרו בעיר ופעלו בה תקופות קצרות, בהם אל גרקו, לאונרדו דה וינצ'י ורובנס.
השפעתה התרבותית של ונציה לא הייתה רק בשדה האמנותי: בזכות השלטון המתירני ששרר בה, ביחס לשאר אירופה, התפתחה בה תרבות השעשועים.
תרבות מתירנית זו אף הובילה את העיר למספר עימותים עם האפיפיורים.
האופי נטול העכבות של העיר משך אליה את האצולה האירופית, אשר נהגה לנפוש בה, ולהשתתף בנשפים, במשתאות ובמשחקי הימורים.
האווירה ההדוניסטית של העיר הונצחה בספרים ומחזות רבים, בהם המחזה הסוחר מוונציה מאת ויליאם שייקספיר והרומן הערים הסמויות מעין מאת איטלו קאלווינו, ואחד מגיבורי התרבות הידועים של ונציה הוא ג'קומו קזנובה (1725 - 1798) ששמו יצא בעולם כמאהב.
בהקשר זה, ידוע קרנבל המסכות של ונציה הנחוג בהפסקות מאז ימי הביניים ועד ימינו.
הקרנבל, שאותו חוגגים כיום במשך שבוע בפברואר, היה בעבר ארוך יותר: הוא החל מיד לאחר חג המולד ונמשך עד יום רביעי של האפר, אך במקרים רבים ניתן אישור ללבוש מסכות בעיר כבר מ-1 באוקטובר, כך שהחגיגות ארכו חודשים ארוכים ולעיתים נמשכו אף בזמן התענית.
במהלך הקרנבל ערכו בני האצולה נשפים ראוותניים של הוללות, בהם הנוכחים הסתירו את זהותם האמיתית מאחורי מסכות ובכך הסירו מעליהם עכבות חברתיות רבות.
כיום מתקיימים בוונציה מדי שנה גם פסטיבל סרטים וביאנלה אמנותית.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על ונציה ועל הלגונה שבה היא נמצאת כאתר מורשת עולמית.
על הכלונסאות הונחו לוחות עץ מסיביים, ומעליהם משטחי שיש, שמהווים את יסודות הבניינים.
עליהם נבנו בנייני אבן או לבנים.
עמידות קורות העץ היא טובה משום שהן כמעט אינן חשופות לחמצן ובמהלך מאות השנים עברו קורות העץ תהליך של התאבנות.
יסודות הבניינים של ונציה עמדו בתנאים הקשים של הים האדריאטי במשך מאות שנים, אולם בהדרגה החלה העיר לשקוע: משקלם העצמי של הבתים גרם לקורות העץ שמתחתם להינעץ עמוק יותר בקרקע הלגונה, וב-300 השנים האחרונות שוקעת העיר לאיטה, בקצב של כמה סנטימטרים לכל מאה שנים.
התופעה הוחמרה במהלך המאה ה-20, אז נחפרו בעיר בארות רבות ששאבו את מי האקוויפר שמצוי מתחתיה, וגרמו לשקיעה של קרקעית הלגונה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאסרה חפירת בארות כאלו, ושקיעת העיר אכן הואטה.
מלבד השקיעה מאיימות על העיר גם גאויות מן הים האדריאטי, המכונות אקווה אלטה, אשר מציפות את רחובות העיר בחודשי החורף.
העיר בנויה כך שההצפות לא יפגעו בתשתיות - כך לדוגמה, במדרכות יש חריצים המאפשרים למי הגאות לעלות דרכם, וכך נמנעת הצטברות מים שעלולה הייתה להרים את המרצפות ממקומן.
מפלס המים נמדד באופן קבוע, וכאשר הוא עולה יתר על המידה מופעלת אזעקה ברחבי העיר.
הוונציאנים רגילים להצפות האלה וערוכים בהתאם: בזמן הצפה, במות מוגבהות מונחות במרכזי הרחובות המוצפים ומאפשרות תנועת הולכי רגל.
כמו כן מצוידים ונציאנים רבים במגפיים גבוהים הדומים למגפי דייגים ומגיעים עד לירכיים, ואלה מאפשרים להם ללכת גם בתוך המים מבלי להירטב.
כאשר ההצפות חמורות אין אפשרות לנוע בעיר בסירות, כי מפלס המים הגבוה מונע מעבר מתחת לגשרים.
האזורים הנמוכים בעיר (במיוחד אזור כיכר סן מרקו) עלולים להיות מוצפים 100 פעמים בשנה.
כתוצאה מההצפות התכופות זנחו תושבים רבים את קומת הקרקע בביתם והם גרים בקומות העליונות.
כדי למנוע את הבעיה הכריזה ממשלת איטליה במאי 2003 על פרויקט MOSE, שעלותו כ-3 מיליארד אירו, ובמסגרתו יניחו על קרקעית הלגונה מחסומים מתנפחים מיוחדים בפתחי התעלות, כך שבעת הצפת העיר הם יתנפחו ויחסמו את המים.
עיריית ונציה פועלת לעצירת מגמת הירידה המתמשכת במספר התושבים של ונציה רבתי.
מגמת הירידה חריפה במיוחד במרכז העתיק, שמספר תושביו ירד בשליש תוך כמה עשרות שנים.
אפילו ביבשת פחת מספר התושבים ב-15%.
הסיבה העיקרית לירידה במספר התושבים היא יוקר המחיה.
מוצרי הצריכה ושאר הסחורות לחנויות, מגיעות לעיר בספינות אל מסוף המטענים בכיכר רומא או ברכבות אל מסוף המטענים בכניסה לעיר.
משם, נשלחות הסחורות בסירות מיוחדות, נמוכות סיפון, בסיוע עבודת ידיים, אל יעדן ברחבי העיר.
תהליך זה מייקר משמעותית את עלות המחיה.
כמו כן, תחזוקת ושיפוץ בניינים בעיר השוקעת דורשת משאבים רבים.
דרישות הפיקוח הקפדניות של העירייה, שנועדו לשמור על המראה ההיסטורי של העיר, קובעות שורה ארוכה של הנחיות.
לא פחות מכך, קיימת אכיפה קפדנית ומחמירה של ההוראות.
התוצאה מתבטאת במספר הדירות והבתים הריקים בוונציה.
לירידה בכמות התושבים נלווית עלייה בגילם הממוצע.
בדומה למגמה הכללית באירופה ובאיטליה, הייתה עלייה בגילאי 65 ומעלה וירידה בגילאי 14 ומטה.
העיר ונציה עצמה מחולקת באופן מסורתי לשישה רבעים המכונים "ססטיירי" (sestieri; יחיד "ססטיירה" - Sestiere), כל מחוז מנוהל בידי נציג מורשה וצוותו:
סן מרקו כולל האי סן ג'ורג'ו מג'ורה
קסטלו כולל סן פייטרו די קסטלו וסנט'אלנה
דורסודורו כולל ג'ודקה וסאקה פיזולה
שמספרן הכולל בשנת 1033 היה 70, אך הן צומצמו בידי נפוליאון בונפרטה וכעת קיימות 38 קהילות בלבד.
קהילות אלה התרחשו לפני חלוקת העיר למחוזות, אשר נוצרו בשנת 1170. איים אחרים בלגונת ונציה לא מהווים חלק כלשהו במחוזות העיר וכוללים היסטוריה אוטונומית משל עצמם.
איים אחרים בלגונת ונציה היו בעבר יישובים עצמאיים ולא חלק מהעיר ונציה, ולכן הם אינם חלק מרובעי העיר.
מאז 21 באפריל 2005 מחולק מטרופולין ונציה לשש עיריות, שהחליפו את החלוקה לשלושה עשר הרבעים שהייתה תקפה מאז שנת 1997:
1. עיריית ונציה-מוראנו-בוראנו (69,136 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה בכחול):
2. עיריית לידו-פלסטרינה (21,664 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה אדום):
4 פלסטרינה-סן פייטרו אין וולטה
3. עיריית פוורו-ונטו (23,615 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה צהוב):
4. עיריית מסטרה קרפנדו (88,952 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה ירוק):
5. עיריית קיריניאנו-צלרינו (38,179 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה כתום):
6. עיריית מרגרה (28.466 תושבים) כוללת את הרבעים הקודמים (במפה סגול):
קודם לשנת 1997 חולק אזור המטרופולין ל-18 רבעים.
ונציה היא עיר שכלכלתה מבוססת על תיירות ומספר התיירים השנתי בעיר גדול ממספר תושבי העיר.
בשנת 2004 נמנו שבעה מיליון לינות של תיירים באזורי התיירות, כשני שלישים מהן במרכז ההיסטורי.
גובה התשלום נקבע לפי סוג האוטובוס, כאשר הכניסה לאוטובוסים חשמליים היא הזולה ביותר.
אוטובוסים עם מנוע דיזל משלמים לפי סיווג פליטת כמות הגז, לפי תקן אירופי.
גובה התשלום מגיע עד למאות אירו (EURO).
לפני פריצת מגפת הקורונה הגיעו מספרי התיירים בוונציה לשיא של מעבר ל-5 מיליוני מבקרים, אך המגפה צמצמה מאד את היקף התיירות.
לאחר שוך המגפה, ב-2022 חזרו כמויות המבקרים ל-4.65 מיליון, והמשיכו לעלות עוד.
בחודש מאי 2023 דווח כי המים בתעלה הגדולה של וונציה הפכו לירוקים.
בתום בדיקה התברר כי הסיבה לכך היא נוכחות של פלואורסצין לא רעיל, המשמש בדרך כלל לבדיקת מערכות ביוב, במים.
החל מאביב 2024 החליטה עיריית ונציה על הפעלת תוכנית חלוץ (פיילוט), לפיו ייגבו 5.35 אירו מכל תייר המגיע לביקור יום בעיר, בימים עמוסים שנקבעו מראש על ידי שלטונות ונציה.
המרכז ההיסטורי של ונציה מקושר ליבשת בגשר מהעיר מסטרה.
החל מינואר 1846 החלו להגיע לעיר הרכבות.
אבל רק בשנת 1933, מוסוליני חנך את גשר החירות, שאורכו 4 ק"מ, אשר אפשר חיבור יבשתי בין מסטרה לבין הכיכר הגדולה רומא (Piazzale Roma).
במקביל לגשר עוברים צינורות מים, כבלי חשמל וטלפון, אשר התוואי שלהם מסומן בכלונסאות עץ, עליהן שילוט ותאורה בולטת, על מנת למנוע פגיעה מכלי שיט.
המכוניות המגיעות לעיר מורשות לחנות רק בחניוני ענק בכניסה לעיר, חלקם בקומות תת-קרקעיות אחדות מתחת לפני הים.
מאחר שוונציה מהווה ארכיפלג מתבצעת רוב התחבורה הפנימית בעיר באמצעות סירות.
באופן מסורתי השיט בעיר נעשה בגונדולות, סירות ונציאניות מיוחדות, בעלות קרקעית שטוחה ומבנה צר ומאורך שנועד לאפשר שיט בתעלות הצרות של העיר.
כיום משמשות הגונדולות בעיקר כאטרקציה תיירותית והן אחד מסמלי העיר.
רק חברי איגוד משיטי הגונדולות, שהם בני משפחות המחזיקות בחזקה זו מימים ימימה, מורשים להפעיל גונדולה.
בעיר פועלת גם תחבורה ציבורית, הגובה תעריפי נסיעה גבוהים מתיירים, כדי לכסות את ההוצאות הכרוכות בתחזוקת העיר, ובמטרה לווסת את מספר התיירים המבקרים בה.
בין כלי התחבורה הציבורית הפועלים בעיר, נמנים:
ואפורטו (Vaporetto) - מעבורות מיוחדות, כעין אוטובוס מים, שמשייטות בתעלה הגדולה ובין האיים, ועוצרות בתחנות קבועות.
טרגטו (Traghetto) - סירות פתוחות שמעבירות נוסעים מצידה האחד של התעלה הגדולה לצידה השני, בנקודות מרוחקות מגשר.
מוניות - סירות סגורות אשר שטות לפי הזמנת הנוסע ומגיעות גם לשדה התעופה הסמוך לעיר.
באי לידו יש גם תחבורה ציבורית באוטובוסים.
במרכז ונציה עוברת "התעלה הגדולה", עורק התחבורה הראשי של העיר.
התעלה היא בצורת האות S, ומשני צידיה ארמונות מפוארים, שבהם גרו בעבר המשפחות החשובות של העיר.
ונציה כולה מרושתת במאות תעלות, היוצאות מהתעלה הגדולה ומשמשות כעורקי תחבורה.
תנועת הולכי הרגל בעיר והמשאות הקלים הנישאים על ידי כלי רכב קלים מתבצעת ברחובות הצרים של העיר תוך שימוש ב-400 גשרים הנמתחים מעל התעלות.
בין הגשרים המפורסמים, שבעזרתם ניתן לעבור בתעלה הגדולה מן הגדה האחת לאחרת, ניתן למנות: גשר ריאלטו (הנזכר במחזהו של שייקספיר "הסוחר מוונציה"), גשר האקדמיה (Ponte dell'Accademia) וגשר היחפנים (Ponte degli Scalzi).
באוגוסט 2007 הוצב גשר חדש רביעי במספר, ליד הכיכר הגדולה של רומא (Piazzale Roma) של האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה (Santiago Calatrava), ונקרא גשר החוקה.
אם "התעלה הגדולה" היא "הרחוב הראשי" הרי התעלה המקבילה לה, העמוקה והרחבה יותר, תעלת ג'ודקה (Canale della Giudecca) היא הכביש המהיר של העיר ומהווה עורק תחבורה ימי מרכזי בה.
התחבורה המהירה מהכניסה לעיר לאיי ונציה מתנקזת דרכה ואוניות גדולות המבקרות בעיר עוברות דרכה בעזרת ספינות גרר מיוחדות.
נכון ל-2007 מתכננים לבנות מתחת לתעלה זו רכבת תחתית.
במרחק של כ-8 ק"מ מצפון לעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו.
ונציה מוזכרת בפירוש רש"י לספר ישעיהו (), בו נותן רש"י את ונציה כדוגמה לעיר שבה נוסעים בסירה מבית לבית.
המסמכים הקדומים ביותר המקשרים את ונציה עם יהודים הם מהשנים 945, 992, כאשר הסנאט של ונציה אסר על קברניטים המפליגים לארצות המזרח ומשם להוביל יהודים בספינותיהם.
מאז ימי הביניים התגוררו יהודים בוונציה ברובע מיוחד בפאתי העיר, שכונה "גטו", משום שהיה בו בית יציקה (באיטלקית: ג'טו).
כינוי זה השתרש בשפה ומאז הפך השם גטו למונח רווח לכל רובעי היהודים באירופה ובעקבות כך לכינוי לרובעי מיעוטים בכלל.
אחרי המאה ה-13 החלה הגירה לוונציה של יהודים מן המזרח הקרוב ומגרמניה.
הם לא הורשו להתגורר בעיר עצמה אלא באי הסמוך ג'ודקה.
יהודי ונציה עסקו במסחר ובבנקאות, והיחס כלפיהם היה אמביוולנטי.
הגטו היה נסגר בשעות הלילה והיציאה ממנו הייתה בפיקוח.
לאחר שכבש נפוליאון את העיר בשנת 1797 נפתחו שערי הגטו והיהודים הורשו לגור בכל העיר.
הקהילה היהודית בוונציה מונה כיום כ-540 חברים, רובם גרים ברחבי העיר ולא בגטו.
בגטו הוונציאני חמישה בתי כנסת אשר שניים מהם פעילים עד היום: בית הכנסת הלבנטיני, הפתוח בחורף בשל ההסקה המותקנת בו ובית הכנסת הספרדי, המרווח יותר, הפתוח בקיץ.
במבנה בית הכנסת האשכנזי נמצא מוזיאון, שבו אוספי תשמישי קדושה.
בבתי הכנסת מתקיימות כיום תפילות רק בשבתות ובחגים, ובמהלך השבוע מתקיימים בהם סיורים של המוזיאון היהודי של ונציה.
לחב"ד יש בגטו מסעדה בשרית ומסעדה חלבית כשרות, חנות ספרים עבריים ותשמישי קדושה וישיבה.
בכיכר המרכזית של הגטו, שבה ניתן להתפלל גם בימי חול.
בבית האבות שבגטו היה קיים מקווה יחיד מסוגו בעולם עם אספקת מי ים, מקווה זה נהרס בינתיים ונבנה מקווה חדש תחתיו.
ונציה היא אחת הערים הבודדות באירופה ובגולה בכלל שבה קיים עירוב, המתיר טלטול בשבת.
בית הקברות היהודי שוכן באי "לידו", הסמוך לוונציה.
בית הקברות הפסטורלי נוסד בשנת 1385. חלקו החדש יותר משמש לקבורה גם כיום.
ב-2013 סיימה ונציה את קשרי הידידות בינה לבין סנקט פטרבורג, שהייתה בעבר עיר תאומה לוונציה, כתגובה על כך שרוסיה הוציאה חוקים כנגד הומוסקסואליות, ואנשים שתומכים בזכויות ההומואים.
הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה (בספרדית: República Bolivariana de Venezuela) ובקיצור ונצואלה (בספרדית: Venezuela, בֶּנֶסְוֶלָה, ) היא מדינה באזור הצפוני של דרום אמריקה הגובלת במערבה בקולומביה, בדרומה בברזיל, במזרחה בגיאנה ובצפונה בים הקריבי.
כ-500 אלף בני שבטי הקאריב, אראוואק וצ'יבצ'ה חיו באזור שנקרא כיום ונצואלה, עד שהגיעו הכובשים הספרדים.
אמריגו וספוצ'י היה כנראה האירופאי הראשון שהגיע לחופי ונצואלה (ב-1500).
אנשי המשלחת שבראשותו הם אלה שהעניקו למדינה את שמה הנוכחי שמשמעותו – ונציה הקטנה, בגלל מנהגם של התושבים שחיו בשפך הנהר לבנות בתים על עמודים הנטועים ביובלי הדלתה.
הספרדים התיישבו בתחילת המאה השש עשרה בעיר קומנה (Cumaná), והפכו אותה לעיר מרכזית.
המקומיים נאבקו בספרדים, אשר היו נחושים בדעתם לחפש אחר זהב.
כאשר מאמציהם עלו בתוהו, נטשו את ונצואלה.
ונצואלה הכריזה על עצמאותה ב-5 ביולי 1811, אך ניסיון ראשון זה להקים רפובליקה עצמאית לא צלח, וכמוהו גם ניסיון נוסף ב-1813. ב-1821 הביסו כוחותיו של המשחרר הגדול של דרום אמריקה, יליד המקום בעצמו, סימון בוליבר, את הספרדים וסילקו אותם מאזור ונצואלה, שנעשה חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה.
ב-1830 מרדה ונצואלה בקולומביה הגדולה והכריזה על עצמאות.
משבר פקד אותה, מאבקי כוח, הפיכות ומעשי טרור שאיימו על שלמותה, וסדרה של רודנים מיליטנטיים שלטו בה ביד רמה.
בשנת 1945 כיהן מדינה אנגריטה כנשיא ונצואלה.
הוא התנגד להנהגת זכות הצבעה כללית ונתפס כמי שמעל באוצר המדינה.
באוקטובר 1945, בעקבות הפיכה צבאית-אזרחית בהן השתתפו המפלגה הקומוניסטית, מפלגת הפעולה הדמוקרטית ואנשי צבא ליברליים שהדיחו מהשלטון את הנשיא איסאיאס מדינה אנגריטה, התמנה רומולו בטנקור לראש "החונטה המושלת המהפכנית" והנהיג אותה באמצעים דמוקרטיים.
הוא הנהיג לראשונה זכות הצבעה אוניברסלית לכל תושביה הבוגרים של המדינה, התחיל ברפורמות חברתיות וברפורמה של תעשיית הנפט, תוך ניכוס לטובת ונצואלה של מחצית הרווחים של חברות הנפט הזרות.
בטנקור סבר שחלוקה זו של הרווחים מתאימה יותר לכלכלתה השבירה מאוד של ונצואלה מאשר הלאמה כללית ומידית.
בבחירות בשנת 1947 זכתה מפלגתו של בטנקור, "הפעולה הדמוקרטית", ב-71% מהקולות.
ב-1948 פינה בטנקור את כסאו לטובת הנשיא הנבחר באופן דמוקרטי, הסופר רומולו גאייגוס.
אולם כעבור חודשים אחדים, גאייגוס הודח על ידי הפיכה צבאית חדשה, בפיקודם של מרקוס פרס חימנס וקרלוס דלגדו צ'לבו.
בסוף 1952 קיימה החונטה השלטת בחירות.
אולם משהתוצאות הראו על ניצחון של האופוזיציה, ביטלה החונטה את הבחירות, ומינתה את מרקוס פרס חימנס לנשיא בעל סמכויות דיקטטוריות.
בשנת 1957 התערער מעמדו של חימנס ובינואר 1958, לאחר התגברות המהומות נגדו והתפטרות ממשלתו, הוא הודח על ידי הצבא.
ממשלה זמנית שלטה בוונצואלה עד לבחירות בסוף 1958 בהן זכה רומולו בטנקור הודות לתמיכה באזורים הכפריים.
ב-1989, עקב המצב הכלכלי הקשה החלו התקוממויות עממיות בפרברי קראקס שהתפשטו תחילה לקראקס עצמה ולאחר מכן ליתר המדינה.
במהלך האירועים בהם פשטו עניים על בתי עסק, חסמו כבישים ושיתקו את הבירה קראקס, הורה הנשיא קרלוס אנדרס פרס למשטרה לפתוח באש חיה על מפגינים וגרם למותם של מאות עד אלפי אנשים.
התקוממויות אלו הנקראות קרקסו (מילולית: מכת קראקס), היו שלב ראשון בשינוי מאזן הפוליטיקה בוונצואלה.
ב-1992 הוביל גנרל הוגו צ'אווס ניסיון הפיכה צבאי שנכשל אך מיקם את צ'אווס עמוק בתודעה הציבורית מבחינה פוליטית.
לאחר יציאתו מן הכלא הקים צ'אווס את התנועה לרפובליקה החמישית, שחרתה על דגלה את הסוציאליזם והמלחמה בשחיתות ודרשה ליצור חוקה חדשה שתשרת את האינטרסים של העם.
ב-1998 נבחר צ'אווס לנשיאות, והוביל מהלך ליצירת חוקה חדשה שתגביר את הדמוקרטיה במדינה.
ב-1999 נבחר מחדש על פי אותה החוקה.
באופוזיציה יושבות המפלגות המסורתיות "אקסיון דמוקרטיקה" (הפעולה הדמוקרטית) וקופאי (דמוקרטית נוצרית), יחד עם מפלגות נוספות קטנות יותר, אך האופוזיציה איננה מאוחדת וחלשה.
בעשורים האחרונים מאופיין העם הוונצואלי בפילוג רב בין האופוזיציה לקואליציה, כאשר תומכיו של צ'אווס מכונים צ'אוויסטים והמתנגדים מכונים אסקוולידוס (escuálidos), הכחושים בעברית.
עיקר הפילוג מזוהה בדרך כלל סביב השאלה האם לתמוך בסוציאליזם שנתמך על ידי צ'אווס, לבין כלכלת שוק חופשית, והוא מאופיין בהתפלגות מעמדית ברורה שבה העניים תומכים ברובם הגדול בסוציאליזם והעשירים תומכים בשוק החופשי.
מעמד הביניים אינו אחיד כמו היתר.
האופוזיציה מואשמת פעמים רבות בניסיונות לא דמוקרטיים להפיל את השלטון, כמו ניסיון ההפיכה באפריל 2002 שהסתיים בכישלון וכן התנקשות בחייו של התובע הכללי דנילו אנדרסון ובשביתה הכללית 2002–2003.
צ'אווס הוביל מדיניות של סכסוך עם ארצות הברית על רקע "מדיניותה האימפריאליסטית" לדבריו, שהובילה להטלת מגבלות על ידי ממשלת ארצות הברית על מכירת נשק לוונצואלה, לאחר שנים רבות שבהן רוב הנשק של צבא ונצואלה היה מתוצרת ארצות הברית.
המגבלות על רכישת נשק מארצות הברית הובילו את ונצואלה להידוק יחסים עם רוסיה.
בקיץ 2006 נחתמה בין רוסיה לוונצואלה עסקת נשק גדולה שכללה 103,000 רובי קלצ'ניקוב, 24 מטוסי קרב מדגם סוחוי-30 ו-30 מסוקי קרב.
בשנת 2011 אושפז צ'אווס בבית חולים בקובה לאחר שלקה במחלת הסרטן.
ב-7 באוקטובר 2012 התמודד צ'אווס בבחירות לנשיאות מול מועמד האופוזיציה אנריקה קפרילס רדונסקי, שהיה הפוליטיקאי הראשון זה שנים שנתמך על ידי כל גורמי האופוזיציה המשמעותיים בוונצואלה.
צ'אווס ניצח בבחירות, אך ברוב דחוק ביחס למערכות בחירות קודמות שבהן השתתף.
ב-10 בינואר 2013 היה צריך צ'אווס להישבע לנשיא, לפי החוקה, אך בריאותו הלקויה לא איפשרה לו.
לפי החוקה, את מקומו של הנשיא צריך היה למלא נשיא האספה הלאומית דיוסדאדו קבאז'ו, אולם ב-8 במרץ הושבע לנשיא סגן הנשיא ניקולאס מאדורו.
לפי החוקה, עם מותו של הנשיא צריכות להתקיים בחירות במדינה בתוך שלושים ימים, והללו נקבעו ל-14 באפריל.
מאדורו ניצח בבחירות והושבע כנשיא.
תקופת נשיאותו של מאדורו התאפיינה בהידרדרות של המדינה הן מבחינה כלכלית והן מבחינה דמוקרטית.
במאי 2018 התקיימו בחירות על רקע אינפלציה של כ-700% (ויש מעריכים אפילו 14,000%), תפוקה ארצית של 1.8 מיליון חביות נפט ביום (פחות מהתפוקה לפני עליית מאדורו לשלטון) ועל רקע החרמה מוחלטת של האופוזיציה בשל חוסר אמון בטוהר הבחירות הללו.
מאדורו ניצח עם תמיכה של 68% מהמצביעים שהיו רק 46% מבעלי זכות הבחירה.
התוצאות התקבלו בחוסר אמון והוקעו על ידי המערכת הבין-לאומית.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הכריז על הגברת העיצומים על המדינה בתגובה ובמרכזם איסור מוחלט לסחור באיגרות חוב ונצואלניות.
בסוף שנת 2018 ארגון Freedom House ציין את ונצואלה בדו"ח החירות המקוונת השנתי, בכך שלקראת הבחירות נחקק חוק מעורפל שכופה מאסרים ממושכים על מפיצי "שנאה" באינטרנט.
הדו"ח שייך את החוק לשאיפת הממשלה ליצור איום של מאסר על מבקריה.
ב-13 בינואר 2019 מונה חואן גואידו לנשיא זמני.
במהלך אותו היום נעצר על ידי שירות המודיעין SEBIN, אך שוחרר באותו יום.
ב-23 בינואר 2019 חואן גואידו השביע את עצמו לנשיא.
המדינות שהכירו בו הן: ארצות הברית, צרפת, קנדה, ברזיל, ארגנטינה, אקוודור, פרו, פרגוואי, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה וישראל.
לעומתן המדינות רוסיה, קובה, בוליביה ומקסיקו המשיכו להכיר בנשיא מאדורו, שהמשיך לשלוט בפועל במוסדות המדינה הוותיקים.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2024, ועדת הבחירות הנשלטת על ידי נאמניו של מאדורו הודיעה על ניצחונו.
בוונצואלה ובמדינות רבות בעולם הטילו ספק רב בניצחון וטענו לזיוף התוצאות.
מדינות באמריקה הלטינית קראו לבדיקת התוצאות בנוכחות משקיפים חיצוניים בלתי תלויים אך קריאתם לא נענתה בחיוב.
בעלות הברית של מדורו רוסיה סין וקובה הכירו בהכרזתו.
לאחר הצהרת הניצחון פרצו הפגנות סוערות רבות ברחבי המדינה.
ב-2025 פתחה ארצות הברית במבצע חנית דרומית נגד המדינה.
במסגרתו, היא קיימה ב-3 בינואר 2026 מתקפה נרחבת כלפיה ועצרה את נשיאה ניקולאס מדורו.
ב-5 בינואר 2026 הושבעה דלסי רודריגס כנשיאה זמנית של ונצואלה.
הפוליטיקה של ונצואלה, כמו מדינות אחרות באמריקה הלטינית, אופיינה לאחר עצמאותה בחוסר יציבות פוליטית והפיכות צבאיות.
ב-1958 הסתיימה תקופת הדיקטטורה של הגנרל מרקוס פרס חימנס ששלט מ-1952 והוכרז על בחירות להמשך אותה שנה.
אך טרם הבחירות נחתם הסכם פונטו פיחו בין נציגים של שלוש המפלגות הגדולות.
הסכם זה חילק את השלטון בין המפלגות הללו.
כיום נהוג בוונצואלה לכנות את המשטרים שבין אותה תקופה לתקופת בחירתו של הוגו צ'אווס לנשיא – המשטרים הפונטו פיחסטים.
עד תחילת שנות האלפיים מערכת היחסים בין המדינות הייתה טובה.
ב-1998 הנפיקה ונצואלה גיליונית מזכרת לציון 50 שנים לעצמאות ישראל.
לאור הקשר הקרוב של ישראל וארצות הברית, היחסים הדיפלומטיים של ונצואלה וישראל הידרדרו מאוד מאז עליית צ'אווס לשלטון.
צ'אווס הביע תמיכה בפלסטינים במספר מקרים.
את מלחמת לבנון השנייה כינה "התקפת ישראל".
בתגובה שגריר ונצואלה בישראל זומן לפגישה במשרד החוץ, שבה הובהר לו כי "ישראל קובלת על חוסר האיזון בדברי הנשיא".
בעקבות הפגישה הורה הנשיא צ'אבס להחזיר את השגריר, ושב וגינה את ישראל.
משרד החוץ הישראלי בתגובה, השיב את השגריר להתייעצויות בירושלים.
בעקבות מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה, סילקה ונצואלה את כל אנשי סגל השגרירות מארצה, והודיעה על ניתוק היחסים דיפלומטיים עם ישראל.
בינואר 2009 נסגרה הנציגות הדיפלומטית של ונצואלה בישראל.
למרות פריחה כלכלית במחצית השנייה של המאה ה-20, נכון לתחילת שנת 2020 נמצאת הכלכלה של ונצואלה בעיצומו של משבר כלכלי והומניטרי.
תעשיית הנפט שולטת בכלכלה המעורבת בוונצואלה.
חברת הנפט הלאומית היא PDVSA.
תעשיית הנפט מספקת כשליש מהתוצר המקומי הגולמי במדינה, בערך 80% מסך הייצוא שלה, ובערך חצי מהכנסות הממשלה.
ונצואלה היא אחת מחמש מייסדות אופ"ק.
ונצואלה מנסה לגוון את כלכלתה, ולהפחית את תלותה בתעשיית הנפט.
היו ניסיונות לפתח תעשייה כבדה בתחום הברזל והאלומיניום וניסיון להחיות את החקלאות במדינה.
תעשיית הברזל והחקלאות במדינה מספקים חלק מסך הייצוא של המדינה.
במדינה גם קיימות תעשיות של חומרי בניין, טקסטיל, הרכבת כלי רכב וכלי טיס.
תחום הנדל"ן והתיירות במדינה מפותחים גם כן.
למרות היחסים המתוחים בין ארצות הברית לוונצואלה, כמעט חצי מהייצוא הוא לארצות הברית וכמעט שליש מהייבוא הוא משם.
קולומביה (מדינה נוספת שיחסיה עם ונצואלה מתוחים מאוד), ברזיל, מקסיקו, סין ופנמה הן המדינות מהן מגיע שאר הייבוא.
שאר הייצוא מגיע לאנטילים ההולנדיים ולסין.
הבנק המרכזי של ונצואלה אחראי על פיתוח המדיניות המוניטרית של הבוליבר הוונצואלי המשמש כמטבע המדינתי.
נשיא הבנק המרכזי של ונצואלה משמש כנציג המדינה בקרן המטבע הבין-לאומית.
משנות ה-50 עד שנות ה-80 הייתה כלכלת המדינה החזקה ביותר בדרום אמריקה.
הפריחה הכלכלית באותן שנים משכה מהגרים רבים.
כלכלת המדינה נחלשה במהלך משבר הנפט של שנות ה-80. עם עליית מחירי הנפט התחזקה הכלכלה, ונחלשה מאוד עם ירידתם.
המטבע המקומי הוא בוליבר ונצואלי.
עד שנות ה-80 נחשב הבוליבר לאחד המטבעות היציבים ביותר באמריקה הלטינית, אך מאז 1983 נחלש בשל אינפלציה גבוהה.
ב-2014 חל משבר עקב ירידת מחירי הנפט, שהוביל להתנגשויות אלימות של מפגינים וכוחות המשטרה, לצד מחסור במוצרי מזון בסיסיים ואף רעב בקרב חלק מאוכלוסיית המדינה.
ביולי 2017 פורסם כי המשבר הפוליטי החריף גרם להורדת יתרות המט"ח לרמה הנמוכה ביותר מזה 15 שנה.
עד 2018 הפכה ונצואלה למדינה ענייה, בה תינוקות רבים סובלים מתת תזונה ורבים אף מתים מרעב.
כתוצאה מהמשבר כ-4.5 מיליון מאזרחי ונצואלה עזבו אותה.
נכון לתחילת שנת 2020, קרוב ל־9.3 מיליון בני אדם, כשליש מהתושבים, מצויים במצב של חוסר ביטחון תזונתי מתון או חמור.
בני משפחה של 33% ממשקי הבית הסכימו לעבוד תמורת מצרכי מזון במקום כסף, ו־20% ממשקי הבית נאלצו למכור נכסים משפחתיים כדי לשלם בעבור צרכים בסיסיים.
לפי דיווחי הבנק המרכזי במדינה , בינואר 2008 עמדה האינפלציה על 21.9%.
ונצואלה נמצאת בצפון אמריקה הדרומית, בין קווי הרוחב 0 ל-10 צפון.
היא גובלת בים הקריבי בצפון, בגיאנה במזרח, בברזיל בדרום ובקולומביה במערב.
ונצואלה מחולקת מבחינה מנהלית ל-24 יחידות: 23 מדינות (estados) ומחוז הבירה.
קו החוף משתרע לאורך 2,800 ק"מ.
הנקודה הנמוכה ביותר היא בגובה פני הים והגבוהה ביותר בגובה 4,981 מטרים, פיקו בוליבר.
אזור קורו (Coro) בצפון המדינה
רמת גיאנה הכוללת כמחצית המדינה.
גובהה הממוצע 2,700 מטר מעל פני הים.
הרמה אינה משטח אחיד אלא מחורצת על ידי ערוצי נחלים ופסגות הרים; בחלק המזרחי של הרמה נמצא מפל אנחל הנחשב לגבוה ביותר בעולם (979 מטר).
תכסית הרמה כוללת יער צפוף ומטעי עץ הגומי.
האוכלוסייה המקומית כוללת שבטים השומרים על בידולם משאר האוכלוסייה.
שפלת מאראקאיבו (Maracaibo Basin) בחלקה המערבי של המדינה, שבמרכזה נמצא אגם מאראקאיבו.
המדינה נמצאת כולה בתחום שבו שורר אקלים טרופי.
למרות זאת האקלים משתנה החל מאקלים טרופי מובהק ועד לאקלים אלפיני בהתאם לגובה, לטופוגרפיה, לכיוון ולמהירות הרוח בכל אזור.
השינויים העונתיים באים לידי ביטוי בעיקר במשקעים ולא בהבדלי טמפרטורה.
ברוב המדינה יש עונה גשומה מובהקת.
גשמים יורדים בעיקר מחודש מאי ועד נובמבר הנחשבים חודשי החורף.
שאר חודשי השנה מהווים את הקיץ בוונצואלה.
ונצואלה מתחלקת לארבע קבוצות גובה הנבדלות זו מזו באקלים.
מתחת לגובה 800 מטר האקלים הטרופי מייצר אוויר חם וטמפרטורות יציבות שבין 26°C ל-28°C.
בגובה שבין 800 ל-2,000 מטרים מזג האוויר קר יותר והטמפרטורות נעות בין 12°C ל-25°C.
רבות מן הערים במדינה, כולל הבירה, קראקס, שוכנות דווקא בגבהים אלה.
מעל 3,000 מטרים הטמפרטורות צונחות כבר מתחת ל-8°C, אך האוכלוסייה באזורים אלה מועטה ביותר.
כמות המשקעים הממוצעת בשנה נעה בין 430 מילימטר באזור הקאריבי במערב, לבין 1,000 מילימטר שבמפרץ אורינוקו במזרח.
בהרים כמויות המשקעים משתנות מאוד בין אזור אחד למשנהו.
בעמקים שאינם חשופים לרוח לא יורדים משקעים רבים ולעומת זאת מדרונות החשופים לרוחות צפון-מזרחיות מקבלים גשם רב.
בקראקס יורדים 750 מילימטר של משקעים בממוצע בשנה כשיותר מחצי מהם יורדים בין חודש יוני לאוגוסט.
תוחלת החיים הממוצעת היא 73 שנים (70 שנים לגבר ו-76 שנה לאישה).
שיעור הפריון הוא 2 ילדים בממוצע לאישה.
כמו כן במדינה מדוברות 31 שפות ילידיות ידועות.
החל משנת 1926 מפקד האוכלוסין בוונצואלה לא מתייחס לחלוקה אתנית ולכן ההערכות בנושא הן גסות.
כ-70% מהאוכלוסייה הם מסטיסים, כלומר צאצאים לאירופאים ולילידי אמריקה (אינדיאנים).
כ-20% נוספים הם לבנים, בעיקר ממוצא ספרדי, איטלקי, פורטוגזי וגרמני.
מיעוט מוכר נוסף הוא אפרו-ונצואלים, אך מספריהם אינם ידועים בגלל מידע דמוגרפי דל ממפקדי האוכלוסין.
כמה מיעוטים קטנים מיבשת אסיה קיימים בוונצואלה.
ורק 5% מהאוכלוסייה הם ילידים (אינדיאנים).
לקבוצות אלה חברו מהגרים מאירופה ושאר מדינות דרום אמריקה באמצע המאה ה-20 בימי הפריחה הכלכלית במדינה.
90% מהתושבים הם נוצרים: 64% נוצרים-קתולים, 22% אוונגליסטים, 4% זרמים אחרים בנצרות.
8.3% מהתושבים מגדירים עצמם כחסרי דת.
הקהילה היהודית בוונצואלה, שהיא אחת הקהילות העתיקות באמריקה הלטינית, מנתה בתחילת שנות ה-2000 כ-25,300 איש, אך כיום עקב המצב הפוליטי והמדיני, הכולל התנכלויות מכוונות כנגד יהודים, וכן עקב ההתדרדרות בתחושת הביטחון האישי, ההערכה היא שהקהילה הצטמצמה לכ-7,000 איש בלבד (רובם מבני הקהילה הספרדית).
המרכז היהודי הגדול במדינה הוא בקראקס.
עם זאת, ישנם גם ריכוזי יהודים קטנים בערים מרקאיבו ופורלמאר.
בבירה קראקס בית ספר יהודי בשם "הרצל-ביאליק" (הברייקה) ובו כ-1,000 תלמידים (90% מילדי היהודים), המוחזק על ידי "ההתאחדות היהודית", וגן ילדים וכן בית שמואל/מאור התורה ותלמוד תורה סיני, בהם לומדים כמה מאות ילדים.
שליחי המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית מקיימים לימודים גם באמצעות האינטרנט.
העיתונות היהודית כוללת שבועון בספרדית.
אין ארגון כללי ארצי, אך קיימת "ההתאחדות היהודית" (אוניון) של הקהילה האשכנזית, ולספרדים – "ארגון יהודי ונצואלה" (אסוססיון), בקראקס.
ובכל רחבי המדינה יש בתי-כנסת אחדים, ומספר רבנים.
בעיר קראקס קיימים מספר בתי כנסת מרכזיים: רבינטו ונצואלה – בית הכנסת הראשון בעיר הוקם ב-1952. בתי כנסת נוספים הם האוניון ישראליטה (שמשמש גם כמרכז של הקהילה האשכנזית בעיר), מגן דוד, תפארת ישראל מריפרץ אסוסיון (המרכז הספרדי), בית אל, כתר תורה, מאור התורה, אור תורה ובית שמואל.
כ-88.4% מסך האוכלוסייה (נכון לשנת 2023) חיים באזורים עירוניים.
הערים העיקריות של ונצואלה מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים.
נתוני האוכלוסייה הם ממפקד האוכלוסין והדיור האחרון של המכון הלאומי לסטטיסטיקה לשנת 2019.
73% האוכלוסייה מרוכזת ברמות הצפוניות והמערביות, במרחק של לא יותר מ-100 קילומטר מקו החוף, לאורך שלוחה מזרחית בקצה הצפוני של הרי האנדים, אזור הכולל את בירת קראקס, אף על פי שכמעט חצי משטח המדינה נמצא מדרום לנהר האורינוקו רק 5% מהתושבים מתגוררים שם.
הסיבה לכך היא הגישה הקלה יותר לנמלים, במקרה של החוף; או לפי האקלים הממוזג יותר, במקרה של אזורים הרריים.
מרכז האוכלוסייה החשוב ביותר מחוץ לאזור החוף/ההר הוא סיודד גואיאנה, במפגש הנהרות אורינוקו וקארוני, במזרח המדינה.
93% מהתושבים יודעים קרוא וכתוב.
ונצואלה היא חברה בארגון המדינות האיברו-אמריקניות (מדינות עם אוכלוסיות ממוצא פורטוגזי או ספרדי שדוברות שפות אלו עד ימינו), בו משתפות פעולה כלל המדינות האיברו-אמריקאיות בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
לוונצואלה אוכלוסייה קתולית ברובה, על כן מרבית המועדים החגיגיים של הכנסייה הקתולית הם ימי חג בוונצואלה.