tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בליכטנשטיין מתמודדים עם אתגרים משפטיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית היא חוקית מאז 1989, בעוד גיל הסכמה (14) בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה מאז 2001, אך זוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים במשותף ולהינשא כגון תושבים הטרוסקסואלים.
עם זאת, מאז 2011 ישנה הכרה בשותפות רשומה בין זוגות חד מיניים, ואימוץ חורג מאז יוני 2021.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית ברחבי ליכטנשטיין בשנת 1989 על ידי הסרת סעיפים 129 ו-130 לחוק הפלילי, אם כי גיל ההסכמה לא הושווה לזוגות הטרוסקסואלים (14) עד 2001.
חוק העונשין תוקן בדצמבר 2000 כדי להסיר כל אפליה כלפי פעילות בין בני אותו המין, שנכנס לתוקף בשנת 2001 והשווה את גיל ההסכמה ללא קשר למגדר או נטייה מינית.
בשנת 2001 החלה הרשימה החופשית, אחת משלוש המפלגות הפוליטיות במדינה, לעבוד על טיוטה לחוק שותפות חד מינית.
העיתון התקבל על ידי הלנדטאג ונמסר לממשלת ליכטנשטיין.
ב-16 בדצמבר 2010 אושר על ידי הלנדטאג בקריאה ראשונה, ועבר את הקריאה השנייה שלו ב-16 במרץ ופורסם ב-21 במרץ 2011. הארגון השמרני "Vox Populi" הודיע על כוונתו לכפות משאל עם בעניין.
על פי החוקה, לארגון היו כ-30 יום לאסוף לפחות 1,000 חתימות עבור כך.
משאל העם נערך ב-17 וב-19 ביוני 2011. בסיומו, נקבע כי רוב של 68.8% מהמצביעים אישרו את החוק, שנכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2011.
החל מ-1 בינואר 2017 שותפים רשומים רשאים לרשום "שם" משותף כשווה ערך ל-"שם משפחה" של זוגות נשואים.
סקר שנערך באותה שנה על ידי "Liechtensteiner Vaterland" מצא תמיכת רוב בהכשרתם של נישואים חד מיניים בליכטנשטיין, בשיעור של 69%.
בשנת 2018, זוג הומוסקסואלים הגיש תביעה לבית המשפט בטענה שאיסור הכרה בנישואים חד מיניים בליכטנשטיין הוא הפרה של האמנה האירופית לזכויות אדם וחוקת ליכטנשטיין.
למרות שבית משפט של הערכאה הראשונה פסק תחילה עבור בני הזוג, בית המשפט המדיני (StGH) קבע בספטמבר 2019 כי איסור נישואים חד מיניים אינו מנוגד לחוקה.
עם זאת, בית המשפט הגיע למסקנה כי מספר הוראות של חוק השותפות משנת 2011 הן מפלות, במיוחד הוראותיו האוסרות על שותפים אזרחיים לאמץ את ילדיהם החורגים (מה שידוע כאימוץ חורג).
רווקים ללא קשר לנטייה מינית רשאים לאמץ בליכטנשטיין, אם כי אין הכרה באימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים.
בספטמבר 2019, הורה בית המשפט החוקתי לממשלת ליכטנשטיין לבדוק התרות אימוץ ילדים חורגים עבור שותפים אזרחיים.
מאז יוני 2021, ישנה הכרה באימוץ חורג על ידי זוגות חד מיניים.
ב-22 בפברואר 2005, בעקבות ארגון מחדש של המחלקה, הוטל על המחלקה לשוויון הזדמנויות לכלול אפליה על רקע נטייה מינית בתחום אחריותה.
חוק התקשורת שנחקק באוקטובר 2005, מצהיר כי תוכן תקשורתי ייחשב בלתי חוקי אם הוא מסית או תומך באפליה על רקע גזעי או אתני, מין, דת, גיל, מוגבלות או נטייה מינית.
מאז 1 באפריל 2016, הטרדה והסתה לשנאה על רקע נטייה מינית נאסרה שעונשה עד שנתיים מאסר.
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) בליכטנשטיין נאסרים לתרום דם נכון לשנת 2021.
ארגון הלהט"ב הליכטנשטייני, "Flay", נוסד ב-1998, ומארגן פעילויות חברתיות באזור המשולש בין ליכטנשטיין, פורארלברג ועמק הריין השווייצרי.
פרטיות וזכויות הפרט נחשבות כנכסי יסוד של החברה בליכטנשטיין.
אפליה גלויה וציבורית נגד להט"ב נדירה ביותר וכמעט לחלוטין בלתי נשמעת אם בכלל.
למרות המוניטין של ליכטנשטיין כאומה קתולית שמרנית, היחס לזוגות חד מיניים ותושבי להט"ב דומה מאד להטרוסקסואלים והם נהנים מקבלה רחבה.
לעיתים קרובות ליכטנשטיין מוצגת כ-"משפחה ענקית שבה כולם מכירים את כולם ומתעסקים בעניינים שלהם עם מעט התערבות מאחרים".
בין היתר בשל האוכלוסייה המצומצמת, אין ברים או מקומות ספציפיים לתושבי להט"ב.
זכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בלוקסמבורג הן מהמתקדמות ביותר בעולם.
החברה הלוקסמבורגרית ידועה כבעלת קבלה רחבה כלפי הומוסקסואליות ומערכות יחסים חד מיניות בעוד סקר שנערך בשנת 2019 מאת "Eurobarometer" מצא כי 87% מהלוקסמבורגרים האמינו כי הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות שוות כגון הטרוסקסואלים, תוצאות מהגבוהות ביותר באיחוד האירופי, בעוד 85% תמכו בהכשרת נישואים חד-מיניים ברחבי יבשת אירופה.
בשנת 2021, הארגון האירופי "ILGA-Europe" דירג את לוקסמבורג במקום השלישי במעמד הגנה על זכויות להט"ב באירופה מתחת לבלגיה (2) ומלטה (1).
ראש עיריית לוקסמבורג סיטי לשעבר וראש הממשלה הנוכחי מאז 2013, קסאבייה בטל, הוא המנהיג ההומוסקסואל המוצהר השלישי בהיסטוריה העומד בראש מדינה לאחר ראש ממשלת בלגיה, אליו די רופו (2011-2014) וראש ממשלת איסלנד לשעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר (2009-2013).
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי לוקסמבורג בשנת 1794 (כשהמדינה הייתה עוד חלק מנחלת צרפת).
סעיף 372 לחוק העונשין קובע כי גיל ההסכמה הוא 16 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
עם זאת, החוק שונה לגיל לא שוויוני עבור זוגות חד מינים לאחר שהוגדל ל-18 שנים ב-1971 על ידי הוספת סעיף 372 לחוק העונשין, שבוטל בשנת 1992.
הכרה בשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים זמינות בלוקסמבורג מאז 2004 המבוססות על מודל "PACS" הצרפתי.
החוק אשר מתיר איגודים אלה נחקק ב-1 בנובמבר 2004.
בשנת 2009 הודיעה ממשלת לוקסמבורג על כוונתה להכיר בנישואים חד מיניים.
עם זאת, לאחר עיכוב רב, הצבעה סופית לא נערכה עד יוני 2014, אז עברה ברוב של 56 קולות מול 4 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2015. ראש הממשלה, קסאבייה בטל, נישא לבן זוגו האדריכל הבלגי גוטייה דטנה, במאי 2015, כשנה לאחר הכשרתם בשטחי המדינה.
לאחר הצבעה בפרלמנט ביוני 2014, חוק המעניק זכויות אימוץ מלאות לזוגות חד מיניים (חורג ומשותף) נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2015. זוגות לסביות רשאיות לגשת לטיפולי הפריה חוץ-גופית וטיפולי הזרעה מלאכותית בסיוע רפואי.
תיק הורות בקרב זוג חד-מיני במדינה נבדק בבתי המשפט לאחר שהזוג ביקשו מתן אזרחות לבניהם התאומים שנולדו בקליפורניה, ארצות הברית, באמצעות הליך פונדקאות.
במאי 2017, שר המשפטים פליקס בראז העניק אזרחות לוקסמבורגית לאחד הבנים, אך בדצמבר סירב להעניק אזרחות לילד השני.
בני הזוג הגישו תביעה בנושא לאחר מכן.
בינואר 2019 ביטל בית המשפט לעניינים מנהליים של לוקסמבורג את החלטת שר המשפטים בעוד השופטים סברו כי התלונה מבוססת.
מכיוון ששני ההורים מתועדים במסמכי לידה בקליפורניה, השופטים פסקו כי שר המשפטים שגה בהחלטתו בהענקת אזרחות לילד אחד ושלילת אזרחות מהשני - גם אם אחד המבקשים אינו האב הביולוגי.
החוק בלוקסמבורג אוסר על אפליה (ישירה ועקיפה) על בסיס נטייה מינית ו-"שינוי מין" (המתייחס לזהות מגדרית) בתעסוקה, חינוך, ביטוח לאומי, שירותי בריאות ואספקת סחורות ושירותים.
בנוסף, חקיקת פשעי שנאה מתייחסת גם למאפיינים אלו בעודם מוכרים כגורמים מחמירים.
אזרחים לוקסמבורגים רשאים לשרת בצבא לוקסמבורג ללא קשר לנטייה מינית.
בעבר, לוקסמבורג חייבה באופן חוקי טרנסג'נדרים לעבור ניתוח, עיקור וגירושין מבני או בנות זוגן לפני החלה בשינוי מגדר במסמכי זיהוי.
עם זאת, ב-12 במאי 2017 אישרה מועצת הממשל הצעת חוק חדשה להסדרת ההליך בו נכללו הוראות אשר אדם מבוגר יצטרך להגיש בקשה למשרד המשפטים כדי לשנות את מינו החוקי בלבד על בסיס הגדרתו העצמית, בעוד לא יידרשו ניתוח, עיקור, גירושין או טיפול רפואי אחר לשם הכרה.
קטינים יוכלו להגיש בקשה בהסכמת האפוטרופוסים החוקיים שלהם.
ב-31 במאי הוגשה הצעת החוק לפרלמנט, ואושרה בהצבעת רוב של 57–3 ב-25 ביולי 2018. ב-27 ביולי 2018 נתנה מועצת המדינה את הסכמתה לדלג על ההצבעה השנייה, וההצעה הוכרזה על ידי הדוכס הגדול ב-10 באוגוסט, פורסמה בכתב העת הרשמי ב-12 בספטמבר ונכנסה לתוקף ב-16 בספטמבר 2018.
מאז ינואר 2021, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) מורשים לתרום דם לאחר 12 חודשים (שנה) של תקופת דחייה.
מתוך ארגוני זכויות הלהט"ב העיקריים של לוקסמבורג הוא לוקסמבורג הוורודה (לוקסמבורגית: Rosa Lëtzebuerg) אשר נוסד ב-26 ביוני 1996 בו היו כ-220 חברים עד 2004. מטרותיו הן לקדם זכויות האזרח של תושבי להט"ב, להיאבק באפליה, לפעול במונחים חברתיים, תרבותיים ומשפטיים למען שוויון ולארגן פעילויות חברתיות ותרבותיות.
הארגון מקים הפגנת גאווה שנתיות, המכונה פסטיבל "Gaymat".
אינטרסקס וטרנסג'נדר לוקסמבורג (ITGL) הוא ארגון הפועל למען זכויות טרנסג'נדרים ואינטרסקסים בפרט.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בהולנד מוגדרות כשוות לתושבים הטרוסקסואלים ומהמתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי המדינה ב-1811 לאחר שצרפת פלשה לשטחה, התקינה את "קוד נפוליאון" וביטלה את כל "חוקי הסדום".
חוקים אלה לא נחקקו מחדש לאחר תבוסת נפוליאון.
גיל הסכמה שווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד נקבע בשנת 1971.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 גברה המודעות סביב הומוסקסואליות בהולנד, והחברה אימצה גישה סובלנית ומקבלת כלפי תושבים להט"בים.
הסיווג של נטיות מיניות הומוסקסואליות כמחלת נפש בוטל ב-1973, מה שסלל את הדרך לאיסור על אפליה של להט"בים בצבא.
חוק היחס השוויוני משנת 1994 אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה, בדיור, בשירותים הפתוחים לציבור ובתחומים נוספים.
החוק הורחב בשנת 2019 כדי לכלול איסור על אפליה על בסיס זהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין.
ב-1998 החלה הולנד לאפשר רישום של זוגות חד מיניים כבני זוג, ולהנות מההטבות שמעמד זה מאפשר.
ב-2001 הייתה הולנד למדינה הראשונה בעולם שבה החוק מכיר בנישואים של זוגות מאותו המין.
הולנד נחשבת לאחת המדינות הליברליות ביותר בעולם מבחינה תרבותית.
לפי סקר "Eurobarometer" משנת 2019, 97% מההולנדים מאמינים כי הומוסקסואלים וביסקסואלים אמורים ליהנות מזכויות שוות לאלה של הטרוסקסואלים ו-92% תמכו בהכשרת נישואים חד-מיניים ברחבי יבשת אירופה.
עיר הבירה, אמסטרדם, מוכתרת לעיתים קרובות כאחת הערים הידידותיות ביותר בעולם ללהט"ב, והיא מציעה לחברי הקהילה אתרי בילוי רבים, לרבות ברים ההומוסקסואלים, בתי מרחץ, ומלונות.
ההומומונומנט, שהושלם בשנת 1987, הוא האנדרטה הלאומית הראשונה בעולם להנצחת הומוסקסואלים שנרדפו בגרמניה הנאצית.
בשנים 1730–1811, החוק רפובליקה ההולנדית אסר על קיום "מעשי סדום", אשר נחשבו לפעילות הומוסקסואלית בין היתר, וקבע עונש מוות לעוברים על החוק.
חוק זה עורר פחד והביא לרדיפה של מאות הומוסקסואלים.
לאחר שפלשו הצרפתים לשטחי הרפובליקה והתקינו את קוד נפוליאון ב-1811, בוטלו כל החוקים נגד פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1813, לא הוחזרו חוקים אלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבושה של הולנד, הכניסו הנאצים את סעיף 175 לחוק ההולנדי, שאסר על כל פעילות הומוסקסואלית.
באמצע המאה ה-20, פסיכיאטרים ואנשי דת הולנדים החלו למתן את יחסם להומוסקסואליות, ובשנת 1973, בוטלה ההתייחסות להומוסקסואליות כמחלת נפש.
שינוי זה איפשר להומוסקסואלים לשרת בצבא באופן גלוי.
החוק ההולנדי החל להעניק לזוגות חד מיניים הטבות של שותפויות במשפחה ב-1 בינואר 1998 כחלופה לנישואים.
בשנת 2001, הולנד הפכה למדינה הראשונה בעולם המכשירה נישואים חד מיניים, כאשר החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל.
באותו היום, יוב כהן, ראש עיריית אמסטרדם, חיתן כארבעה זוגות חד מיניים.
הצעת החוק עברה בבית הנבחרים ברוב של 109 קולות בעד מול 33 נגד.
אף על פי שניתן לערוך נישואים חד מיניים בטריטוריה האירופית של הולנד ובטריטוריות הקאריביות של בונייר, סנט אוסטטיוס וסאבא, נישואים חד מיניים המבוצעים בארובה, קוראסאו וסנט מארטן, שהן המדינות המרכיבות את ממלכת ארצות השפלה, אינם תקפים רשמית.
כתוצאה מסעיף 40 של האמנה לממלכת הולנד (מכשיר משפטי הקובע את היחסים הפוליטיים בין ארבע המדינות המרכיבות את הממלכה), יש להכיר בנישואים חד מיניים המבוצעים בכל מקום אחר ברחבי הממלכה.
באוקטובר 2021, הובהר כי כול תושבי "החברות במשפחת המלוכה ההולנדית" יכולים באופן חוקי להיכנס לנישואים חד-מיניים בתוקף מאז 1 באפריל 2001 - מבלי לאבד תארים, זכויות או הרשאות כלשהן.
לפני שנת 2014, עובדי מדינה יכלו לסרב לחתן זוגות חד מיניים כל עוד העירייה דאגה שעובדי מדינה אחרים יהיו זמינים לערוך את הנישואים.
בשנת 2014 התקבל חוק שהפך את המעשה ללא חוקי לכל מנהלי הנישואים לסרב בשירותיהם עבור זוגות חד מיניים.
אימוץ בקרב זוגות חד מיניים אושר לצד הכשרתם של נישואים חד-מיניים ב-2001, הכוללים אימוץ משותף וחורג.
בשנת 2009, הפרלמנט ההולנדי החל לאפשר לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים מעבר לים.
זוגות לסביות רשאיות לגשת לטיפולי הפריה חוץ-גופית כמו גם הזרעה בסיוע במקרה של אי פוריות היא מכוסה על ידי ביטוח בריאות, בין אם מדובר בנשים רווקות, זוגות הטרוסקסואלים או זוגות לסביות.
פונדקאות אלטרואיסטית היא חוקית בהולנד אם כי פונדקאות מסחרית אינה (עבור הטרוסקסואלים גם כן).
אף על פי שפונדקאות אלטרואיסטית היא חוקית, ישנם בתי חולים בודדים המבצעים את ההסדרים הללו, בעוד ישנם כללים נוקשים בנושא.
כתוצאה מכך מרבית הזוגות בוחרים לעבור את הליכי הפונדקאות שלהם מחוץ להולנד.
בשנת 2019, לפחות כשתי מרפאות הפריה חוץ-גופית בהולנד החלו להציע שירותי פונדקאות לזוגות חד מיניים, אחת בלידרדורפ העוזרת בהפריה של ביציות האם הפונדקאית, בעוד השנייה בגמרט-בקל העובדת עם בני הזוג להתאמה גנטית טובה יותר.
הפרלמנט ההולנדי חוקק במרץ אותה שנה את חוק יחס השוויון 1994, האוסר (בין היתר) על אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה, דיור, מקומות לינה ציבוריים ופרטיים כאחד.
לפני מרץ 2019, זהות מגדרית, ביטוי מגדרי ומאפייני מין לא הוזכרו במפורש, אך בכל זאת נאסרה אפליה על בסיס הגדרות אלה דה פקטו בעוד היו מקרים שבהם המכון ההולנדי לזכויות אדם קבע כי טרנסג'נדרים מוגנים על פי הסעיף של "מגדר" בתוכנו.
ב-16 בינואר 2017 הוגשה הצעת חוק להוספת מאפייני מין, זהות מגדרית וביטוי מגדרי לרשימת העילות האסורות באופן מפורש.
בשנים האחרונות תוקנה פרצה בחוק השוויון 1994 בעוד לפני כן, בתי ספר דתיים במימון ממשלתי לא הורשו לפטר או לשלול קידומים ממורים על סמך "עובדה אחת" של נטייתם המינית.
עם זאת, חלק מבתי ספר אלו פירשו זאת כך שיוכלו לפטר מורה בגלל התנהגויות מחוץ למתקן שנוגדות את "אתוס בית הספר".
פרשנות זו הביאה לפיטוריו של מורה בשנת 2005 בשל היותו במערכת יחסים חד מינית.
הצעת חוק שתסיר את תוכן ה-"עובדה האחת" ותבטיח כי לא ניתן לדחות תלמידים ומורי להט"ב בשל נטייתם המינית נדונה בפרלמנט ב-2014. ב-27 במאי 2014 אושרה הצעת חוק זו על ידי הרוב המכריע של בית הנבחרים (141–9) וב-10 במרץ 2015 אושרה הצעת החוק על ידי הסנאט (72–3).
ההצעה נכנסה לתוקף מלא ב-1 ביולי 2015.
באפריל 2017, זוג חד מיני הותקף על ידי קבוצת צעירים מרוקאים בעיר ארנהם.
לאחר הפיגוע, פוליטיקאים, שוטרים, כמרים ורבים אחרים הפגינו את התנגדותם לאלימות נגד להט"ב על ידי החזקת ידיים בפומבי.
תצוגות אלה התרחשו גם במדינות אחרות, בהן הממלכה המאוחדת, ארצות הברית ואוסטרליה.
הצעה להוספת נכות ונטייה מינית כעילות אסורות לאפליה לסעיף 1 של חוקת הולנד אושרה בבית הנבחרים ב-30 ביוני 2020 (124–9) ובסנאט ב-9 בפברואר 2021 (58–15).
ההצעה דורשת כעת את אישור הבית והסנאט ברוב של שני שלישים לאחר הבחירות במרץ 2021.
סקר משנת 2018 של הולנד הסטטיסטית הראה כי 11.4% מבני הנוער בקרב קהילת הלהט"ב התמודדו עם בריונות והטרדה מקוונת, נתון אשר היה גדול פי שניים מצעירים הטרוסקסואלים.
סקר של מכון הידע "Movisie" הראה שיש בהולנד כ-900 עד 2000 צעירי להט"ב חסרי בית בשנת 2020, בעוד לצעירי להט"ב היה סיכוי גבוה פי שלושה להיות חסרי בית מאשר לצעירים הטרוסקסואלים.
בסקרו "Movisie" הצהיר כי "צעירי להט"ב נדחים לעיתים קרובות בביתם ומתקשים לקבל את עצמם".
בדצמבר 2013, הפרלמנט ההולנדי אישר ברוב הצעת חוק המאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מינם באופן חוקי בתעודות לידה ובמסמכים רשמיים אחרים מבלי חיוב להעברת ניתוח להתאמה מגדרית או עיקור.
החוק נכנס לתוקף בשנת 2014. בפברואר 2020, הוגשה תובענה ייצוגית נגד ממשלת הולנד עבור הענקת פיצויים על דרישות עבר של חיוב העברת עיקור רפואי בקרב טרנסג'נדרים על מנת להכיר בשינוי מגדרם.
התנצלות רשמית פורסמה על ידי המדינה בדצמבר 2020, ותוכנית להענקת פיצויים לקורבנות העיקורים (5,000 אירו לכל אחד ממספר הקורבנות המוערך - 2,000) יושמה באותו החודש.
מאז 1993 ילד בעל מאפייני מין אמביוולנטיים (בעלי סמני מין זכריים ונקביים כאחד) יכול לרשום את מינו כ-"לא ניתן לקביעה".
ב-28 במאי 2018, בית המשפט המחוזי בלימבורג פסק לטובת אזרח הולנדי שעתר להיות מוכר ב-"מגדר שלישי" בתעודת הלידה שלו.
על אף שהחוקים הנוכחיים אינם קבעו אפשרות להירשם כ-"מגדר שלישי", השופט אכן נעתר לבקשה לנוסח "לא ניתן לקביעה".
בית המשפט דחק במחוקקים לספק אפשרויות רחבות יותר מהאפשרויות הגנריות היחדיות הקיימות של "זכר" (גבר) ו"נקבה" (אישה), בעוד היעדר אופציה "נייטרלית מגדרית" (א-בינארי) מהווה "פגיעה בחיים הפרטיים, בזכות להגדרה עצמית ואוטונומיה אישית עבור אנשים טרנסג'נדרים ואינטרסקסים כאחד".
ממשלת הולנד בוחנת כעת את ההשלכות המשפטיות של פסק הדין.
התובע בתיק, ליאון זיגרס, קיבל דרכון הולנדי עם סימון מגדרי "X" באוקטובר 2018. אף על פי מתן פסק הדין, מאחר שחקיקה מוסדרת בעניין לא חוקקה נכון לשנת 2021, התרת מתן סימון מגדרי נייטרלי של "X" נותרה כעת עניינים של בתי משפט.
תושבים הולנדים א-בינאריים רשאים כעת להשתמש בתעודת לידה נייטרליות מבחינה מגדרית.
מאז דצמבר 2021, סימוני מגדר "X" הפכו לזמינים מבחינה חוקית ומיושמים בהולנד בקרב דרכונים על ידי פסיקת בית משפט, ללא חיוב הצגת בירוקרטיה ודחיות נוספות.
בדצמבר 2019 אימץ בית הנבחרים פה אחד הצעה שהוצגה על ידי ורה ברגקאמפ וקירסטן ואן דן הול הקוראת לממשלת הולנד לחקור את היקף ההתערבויות הרפואיות הבין-מיניות בקרב תינוקות אינטרסקסים המנסות לשנות את מאפייני המין שלהם ברחבי המדינה.
ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בניתוחים אלה כלקויים, אשר לטענתם, יש לבצעם רק אם הפונה הוא מסכים לביצוע הניתוח על ידי דחיית ההתערבויות הרפואיות עד שיהיה רשאי להסכים לביצועם.
מאז 1973, לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים של הולנד, ומאז 2014 עבור טרנסג'נדרים.
בשנת 1987 הוקמה קרן הכוחות המזוינים ההומוסקסואלים (Stichting Homoseksualiteit Krijgsmacht), הארגון המקצועי הוותיק בעולם הפונה לתמיכה בשירות צבאי בקרב להט"ב ובני משפחותיהם במסגרת כוחות ההגנה ההולנדים המציע ייעוץ, טיפול נפשי, תנאים סוציאליים ועוד.
הארגון זכה לתשומת לב בינלאומית בעודו היה לראשון בעולם אשר חתר להתרת שירות צבאי עבור חיילי להט"ב מוצהרים בקרב מדינות העולם.
ארגונים בהולנד המציעים "טיפול המרה", טכניקה פסאודו-מדעית של ניסיון לשנות נטייה מינית מהומוסקסואלית להטרוסקסואלית או זהות מגדרית של אדם טרנסג'נדר לסיסג'נדר, באמצעות התערבויות פסיכולוגיות או רוחניות כגון גירוש שדים, אינם זכאים לסבסוד בעוד מאז יוני 2012, חסומים לכיסוי על ידי ביטוח בריאות.
ב-17 במאי 2019, לאחר תוכנית הטלוויזיה Ewout & homogenezing, ששודרה ב-RTL 5 ב-23 באפריל 2013, הראתה שכמה ארגונים, כולל קבוצות דתיות פנטקוסטליות ובפטיסטיות הולנדיות, מציעות טיפול המרה, מפלגת הלייבור (PvdA) והדמוקרטים 66 (D66) ביקשו לחקור את ההאשמות.
במאי 2019, שר הבריאות, הרווחה והספורט, הוגו דה יונגה, הודיע לבית הנבחרים כי אינו ראה "צורך חריף" לאסור טיפולי המרה בהולנד, והוסיף כי אינו מתכנן להורות על חקירה "מעמיקה ועצמאית" עד כמה צעירים בהולנד נחשפים לפרקטיקות אלה.
ב-22 במאי 2019, בית הנבחרים אימץ הצעה לחקור את היקף תרגול טיפולי ההמרה בהולנד.
ההצעה נתמכה על ידי המפלגות "D66", "GroenLinks" ו-"PvdA", בעוד שהמפלגות השמרניות "ChristenUnie", המפלגה הפוליטית הרפורמית (SGP) והמפלגה למען החירות (PVV) הצביעו נגד.
ב-29 במאי אימץ בית הנבחרים הצעה נוספת הקוראת לשר המשפטים והביטחון, פרדיננד גראפרהאוס, ליצור הצעת חקיקה לאסור במפורש על קיום טיפולי המרה במדינה.
חברי הפרלמנט כינו 'טיפולים' כאלה כ-"בלתי ניתנים לעיכול" ו-"מזיקים".
ההצעה הוצעה על ידי מפלגת העם לחופש ודמוקרטיה (VVD), ונתמכה על ידי חבריה, "D66", "GL", "PvdA" והמפלגה הסוציאליסטית (SP), בעוד המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, "CU", "PVV" והפורום לדמוקרטיה (FvD) הצביעו נגד.
ההצעה אשר התקבלה, אינה קובעת לוח זמנים.
בהולנד, כמו במדינות רבות אחרות, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לא היו רשאים בעבר לתרום דם.
באפריל 2012, הצביע בית הנבחרים על הצעה שתסיים את האיסור ותהפוך "התנהגות בסיכון מיני" לקריטריונים לתרומת דם.
בתגובה, ביקשה הממשלה מבנק הדם סנקווין ומאוניברסיטת מאסטריכט לחקור האם יש לאפשר לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים לתרום דם.
הדו"ח שהוצג ב-6 במרץ 2015 הראה שיש יסודות מדעיים רפואיים להתאים את מדיניות בחירת התורמים סביב גברים שקיימו יחסים עם גברים אחרים בעודו הסיר את הטיעון העיקרי של סיכוני הבטיחות.
ב-28 באוקטובר 2015 הודיע משרד הבריאות, הרווחה והספורט כי דחייה של 12 חודשים בתרומת דם תחליף את האיסור הקיים לכל החיים.
בפברואר 2019, בנק הדם "Sanquin" קיצר תקופה זו ל-4 חודשים.
ב-1 באוגוסט 2019, ממשלת הולנד הציגה סיקור מלא של "PrEP" וטיפול קשור אחר לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים.
התרופה היא זמינה בכל משרדי שירותי הבריאות העירוניים (GGD) במדינה, בעודה מפחיתה באופן דרסטי את הסיכון להידבק ב-HIV.
בנוסף, המהלך עתיד לחסוך כ-33 מיליון אירו בטיפולי HIV.
מאז ספטמבר 2021, גברים הומוסקסואלים במערכות יחסים מונוגמיות בהולנד יכולים לתרום דם באופן חוקי ללא תקופות דחייה, אם כי גברים הומוסקסואלים בתוך מערכות יחסים לא מונוגמיות עדיין צריכים לעבור באופן חוקי תקופת המתנה של 4 חודשים.
הברים ההומוסקסואלים הראשונים בבירה אמסטרדם נפתחו בתחילת המאה ה-20 בעוד המקום העתיק ביותר שקיים עד היום הוא הפאב "Café 't Mandje", שנפתח ב-1927 על ידי הלסבית הגלויה בית ואן בארן בעוד המגזין "Wij" (אנחנו) פורסם בתקופה זו.
בשנת 2017, זכתה ואן בארן לתואר כבוד על ידי עיריית אמסטרדם כאשר גשר תעלה שונה לכבודה במלאת 90 שנה לפאב.
רבים מהברים והמפעלים הללו נסגרו במהלך הכיבוש הגרמני-נאצי של הולנד, ועם הכנסת סעיף 175 לחוק ההולנדי אשר הפליל פעילות הומוסקסואלית.
לאחר תום המלחמה, הוקם ארגון מועדון שייקספיר אשר מטרתו הייתה אמנציפציה חברתית והצעת תרבות ובילוי להומואים ולסביות.
הוא שינה את שמו למרכז לתרבות ופנאי ("Cultuur - en Ontspanningscentrum") ב-1949 ובסופו של דבר ל-"COC Nederland" ב-2017. זהו ארגון הלהט"ב הוותיק ביותר הקיים בעולם.
במהלך המהפכה המינית של שנות ה-60, נפתחו ברים ומועדוני להט"ב רבים בערים הולנדיות, בעוד הקבלה החברתית עבור חברי הקהילה החלה לצמוח.
מחאת זכויות ההומואים והלסביות הראשונה בהולנד התקיימה ב-21 בינואר 1969 בביננהוף.
בשנת 1977 החלו קבוצות להט"ב לארגן צעדות שנתיות תחת השם שבת ורודה ("Roze Zaterdag") אשר התרחבו למדינות שכנות בהן בלגיה.
בשנת 1987 נוסדה אנדרטת הומומונומנט הלאומי, והייתה לראשונה בעולם להנצחת הומוסקסואלים שנרדפו בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הולנד מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם, בשל אימוצה המוקדם בעולם של חקיקת זכויות להט"ב ותפיסת קבלה עבור הקהילה בעוד על פי פרסומים שונים בהם עיתון האינדיפנדנט אמסטרדם מונתה כאחת מבירות הידידותיות בקרב חברי הקהילה בעולם.
מצעד הגאווה השנתי של העיר הידוע לעיתים כפסטיבל מתקיים בכול שנה מאז 1996 בעודו מוגדר כאחת מהאירועיים הגדולים במדינה.
אמסטרדם הייתה גם העיר המארחת של המשחקים הגאים בשנת 1998 עם כ-14,700 משתתפים ביוהאן קרויף ארנה ואירועי הגאווה האירופיים "Europride" פעמיים בשנים 1994 ו-2016 בה משכה מעל 560,000 מבקרים.
ב-2017, היוותה את אזור הכינוס של פורום האינטרסקס הבין-לאומי אשר במהלכו, כ-40 משתתפים, כולל נציגי ארגונים אינטרסקסים ותומכים עצמאיים, הגיעו מכלל יבשות העולם בהם אפריקה, אסיה, אירופה, אמריקה הלטינית והאיים הקריביים, צפון אמריקה, אוקיאניה ומדינות פוסט-סובייטיות.
מלבד אמסטרדם, ישנן סצנות להט"ב רחבות ברוטרדם, אוטרכט, האג וסכוונינגן.
בספטמבר 2019, המלך וילם-אלכסנדר קרא לעצרת הכללית של האו"ם לתמוך בזכויות להט"ב.
בנובמבר 2019 הודיעה ממשלת הולנד כי "תמשיך לתמוך בקבוצות זכויות להט"ב ברחבי העולם" בעוד בית הנבחרים הצביע בעד הצעה המבקשת שזכויות להט"ב יהיו אחד משלושת העדיפויות של חברות הולנדית במועצת זכויות האדם של האו"ם.
שרת סחר החוץ ושיתוף הפעולה למען הפיתוח, סיחריד קאח, הודיעה על תמיכת הולנד בקבוצות למען זכויות להט"ב בינלאומיות לצד ארגונים העוסקים במסע הסברה למען ביטחון תזונתי, טבע ואקלים, זכויות נשים וחופש הביטוי.
עם תמיכה הולנדית, ארגוני הלהט"ב המקומיים במדינות האפריקאיות איי סיישל ובבוטסואנה הצליחו במאבקיהם בכך שחוקי הסדום נגד פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מהתקופה הקולוניאלית בוטלו בשטחן.
ביולי 2020, העיר ההולנדית ניווחיין, כמו גם העיר דואי הצרפתית, סיימו את הסכמי הערים התאומות שלהן עם פולאווי הפולנית בשל הכרזת ההצהרה "אזור חופשי מלהט"ב" אשר נוספה בשטחה באותה תקופה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בהודו מוגדרות כמתפתחות במהירות בשנים האחרונות.
עם זאת, אזרחים להט"ב הודיים עודם מתמודדים עם קשיים חברתיים ומשפטיים מסוימים אותם תושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה מאז 2018, לאחר שבית המשפט העליון של הודו ביטל את חוקי העידן הקולוניאלי מאת האימפריה הבריטית (סעיף 377) שהפלו ישירות פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בתיק.
לצד פסק הדין, קבע בית המשפט הגנה חוקתית המכסה נטייה מינית וזהות מגדרית כקטגוריות המוגנות מפני אפליה.
טרנסג'נדרים בהודו רשאים על פי הכרה חוקתית לשנות את מגדרם לאחר ניתוח להתאמה מגדרית לפי חקיקה שהתקבלה ב-2019, בעוד כי מגדר שלישי מוכר.
בנוסף, הודו מחזיקה באוכלוסיית מגדר שלישי מסורתית לצד מדינות נוספות בדרום אסיה (סרי לנקה, בנגלדש, פקיסטן) הידועה כ-"קאסטת ההיג'רה", אוכלוסיית מין שלישי מסורתית בדרום אסיה באמצעות תוכניות דיור, ומציעות הטבות רווחה, תוכניות פנסיה, פעולות חינם בבתי חולים ממשלתיים וכן תוכניות אחרות שנועדו לסייע להן.
בשנת 2018, בפסק הדין נאוטג' סינג ג'והר נגד ממשלת הודו, פסק בית המשפט העליון של הודו לביטול הפללתה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה על ידי השמטת סעיף 377 של חוק העונשין ההודי והוצאה של קיום יחסים הומוסקסואלים בהסכמה בין מבוגרים מתחום תפקידו.
על פי סקר מאותה שנה, שליש מהגברים ההודים ההומוסקסואלים היו נשואים לנשים שלא ידעו על נטייתם המינית בסתר.
חברת המחקר הרב-לאומית "Ipsos" פרסמה דו"ח בשם "LGBT+ Pride 2021 Global Survey" שנערך בין 23 באפריל ל-7 במאי 2021. נתוניו קבעו ש-2% מהאוכלוסייה ההודית אשר נסקרה מזדהים כלא גברים או נשים, אלה כוללים טרנסג'נדרים, א-בינאריים, נון-קונפורמיות מגדרית ואחרים.
בהתייחס לנטייה המינית, הדו"ח הראה כי 3% מהאוכלוסייה ההודית שנסקרה מזדהים כהומוסקסואלים (הומואים ולסביות), 9% מזדהים כביסקסואלים, 1% מזדהים כפאנסקסואלים ו-2% מזדהים כא-מיניים.
בסך הכל, כ-17% מזהים כלא הטרוסקסואלים (לא כולל מי שענו כ-'לא יודע' ו-'מעדיפים לא לענות').
דת ההינדואיזם מכירה במגדר שלישי (קאסטת ההיג'רה).
ישנם דמויות מסוימות במהאבהארטה, שלפי גרסאות מסוימות של היצירה, מחליפות מגדר, כגון שיקנדי, שלעיתים נאמר כי היא נולדה כנקבה אך מזדהה כזכר ובסופו של דבר מתחתנת עם אישה.
בהוכר מאטה מוגדרת כאלת הפוריות, לה סוגדות ההיג'רות כפטרונית שלהן.
הנארדה סמריטי והסושרותא סמחיטה, שני טקסטים חשובים בסנסקריט המתייחסים לדהרמה ורפואה, בהתאמה, מכריזים על הומוסקסואליות כבלתי ניתנת לשינוי ואוסרים על הומוסקסואלים להתחתן עם בן או בת זוג מהמין השני.
הנארדה סמריטי מונה ארבעה עשר סוגים של "פנדה" (גברים חסרי אונים לנשים), בין אלה נכללים המוקהבהאגה (גברים המקיימים יחסים אוראליים עם גברים אחרים), הסוויאקה (גברים הנהנים מהם מינית על ידי גברים אחרים) והאירשיאקה (המציצן הצופה בגברים אחרים העוסקים ביחסים).
הקאמה סוטרה, טקסט בסנסקריט המכיל תוכן על התנהגות מינית אנושית, משתמש במונח "tritiya-prakriti" (טבע שלישי) כדי להגדיר גברים עם תשוקות הומוסקסואליות ומתאר את שיטות העבודה שלהם בפירוט רב.
כמו כן, הקאמא סוטרה מתארת לסביות ("svairini" (סווייריני), העוסקות בחתירה למגע אגרסיבי עם נשים אחרות, ביסקסואלים (המכונים קאמי או פקשה), טרנסג'נדרים ואנשים אינטרסקסים.
הטקסטים של סושרותא סמהיטה והצ'ארקה סמהיטה מתעמקים יותר בסוגיית ההומוסקסואליות, בעודם קובעים כי הומוסקסואלים נולדים כאשר זרעו של האב מועט, בעוד טרנסג'נדרים נולדים כאשר האב והאם הופכים תפקידים בזמן קיום יחסים רומנטיים ("purushayita" (פורושייטה), אישה על העליונה).
עם זאת, בטקסט הינדי אחר, המנוסמריטי, ישנם עונשים שונים על הומוסקסואליות.
אישה בוגרת שמקיימת יחסים עם בתולה נענשה בכך שגילחו את ראשה או קרתו שתיים מאצבעותיה, והיא נאלצה לרכוב על חמור בנוסף.
במקרה של גברים הומוסקסואלים, המנוסמריטי הכתיב שאיחוד מיני בין שני אנשים (הן הומוסקסואלים והן הטרוסקסואלים) ב-"עגלת שוורים" יגרום לאובדן מעמדו של האדם.
המיתולוג, נואם, מאייר והסופר ההודי, דוידוטה פאטון, מסכם את מקומה של הומוסקסואליות בספרות ההינדית באומרו כי, "אם כי לא חלק מהמיינסטרים, קיומה הוכר אך לא אושר".
קבוצות מקדשי האנדרטאות ההינדים של חאג'ורהו, המפורסמים בפסלים האירוטיים שלהם, המכילים תיאורים של פעילות הומוסקסואלית.
היסטוריונים טוענים כי החברה ההודית הפרה-קולוניאלית "לא הפלילה יחסים חד מיניים, וגם לא ראתה יחסים כאלה כבלתי מוסריים או חוטאים" בעוד ההינדואיזם הציג באופן מסורתי הומוסקסואליות כטבעית ומשמחת, אם כי חלק מהטקסטים מכילים צווים נגד הומוסקסואליות, כלומר בקרב כמרים קולוניאלים נוצרים.
במהלך האימפריה המוגולית, מספר חוקים מטעם סולטנות דלהי קיימים שולבו לפאטאווה אלמגירי האסלאמית, המחייבת מערכת עונשים משותפת על זינה (יחסי מין בלתי חוקיים) שכללו הומוסקסואליות בין היתר.
אלה יכלו לכלול 50 הצלפת מלקות עבור עבדים, 100 עבור כופר חופשי, או מוות בסקילה עבור מוסלמים.
קודיפיקציה של הפללת פעילות הומוסקסואלית נחקקה בסעיף 377 על ידי הבריטים, סעיף שנשמר יותר מ-70 שנה לאחר עצמאותה של הודו.
האינקוויזיציה של גואה העמידה לדין בעונש מוות פשעים של "מעשי סדום" בהודו הפורטוגזית, אם כי לא פעילות לסבית, בעוד שהראג' הבריטי הפליל מין אנאלי ומין אוראלי (הן להטרוסקסואלים והן להומוסקסואלים) במסגרת סעיף 377 של החוק.
חוק העונשין ההודי, שנכנס לתוקף ב-1861, הטיל עבירה על אדם לקיים מרצונו "משכב גשמי בניגוד לסדר הטבע" - פעילות הומוסקסואלית.
חוקרים טענו בנוסף כי הכוונה המקורית של סעיף 377 הייתה לשמש כאמצעי שבאמצעותו יוכל הראג' הבריטי להמשיך לשלוט בגופו של הסובייקט הקולוניאלי.
במוסר העידן הוויקטוריאני הקולוניאלי, נושאים כגון הומוסקסואליות נתפסו כסוטים מבחינה אירוטית וזקוקים להטלת קנסות על קיומם.
בשנת 1871, הבריטים תייגו את אוכלוסיית ההיג'רה כ-"שבט פושע".
לאחר קבלת עצמאותה של הודו
וכן דינו בקנס", בתוספת ההסבר כי: "די בחדירה כדי להוות את המשכב הגשמי הדרוש לעבירה המתוארת בסעיף זה".
על פי פסיקה קודמת של בית המשפט העליון של הודו, החלטות של בית משפט גבוה בעניין חוקתיות חוקים חלות בכל רחבי הודו, ולא רק על המדינה שעליה ישנה סמכות השיפוט של בית המשפט העליון הנדון.
ב-23 בפברואר 2012, משרד הפנים הביע את התנגדותו להעברת אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית, וקבע כי "בהודו, הומוסקסואליות נתפסת כבלתי מוסרית".
הממשלה המרכזית הפכה את עמדתה ב-28 בפברואר 2012, וטענה כי אין טעות משפטית בהעברת אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית.
שינוי עמדתה בנושא הביא לכך ששני שופטים שמרנים מבית המשפט העליון נזפו בממשל המרכזי על כך ששינה את גישתו לנושא.
ב-11 בדצמבר 2013, בית המשפט העליון של הודו ביטל את צו בית המשפט העליון של דלהי משנת 2009 אשר הפך פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים לחוקית במסגרת תחום השיפוט שלו.
ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" הביע דאגה שפסיקת בית המשפט העליון תהפוך זוגות חד מיניים ויחידים שהפכו גלויים לגבי נטיותיהם המיניות בעקבות פסיקת בית המשפט ב-2009, למי שיהיו נתונים לפגיעות, הטרדות משטרתיות וסחיטה, וקבע כי "פסיקת בית המשפט העליון מהווה נסיגה מאכזבת לכבוד האדם, ולזכויות הבסיסיות לפרטיות ואי-אפליה".
קרן נאז, ארגון לא ממשלתי הפועל למען מאבק במחלות ה-HIV/איידס, הודיעה כי תגיש עתירה לעיון בהחלטת בית המשפט.
קבוצת הפעילים "Kavi's Humsafar Trust" דיווחה כי הומוסקסואלים במדינה התמודדו עם אירועי סחיטה לאחר פסק הדין ב-2013.
ב-18 בדצמבר 2015, שאשי ת'ארור, חבר במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, הציג הצעת חוק לביטול סעיף 377, אך נדחתה לבסוף בבית הנבחרים בהצבעה של 71-24.
ב-2 בפברואר 2016 החליט בית המשפט העליון לבחון את מעמד הפללתה של פעילות הומוסקסואלית.
באוגוסט 2017 קבע בית המשפט העליון פה אחד כי הזכות לפרטיות הפרט היא זכות מהותית ויסודית על פי החוקה ההודית, לצד קביעתו כי נטייתו המינית של אדם היא סוגיית פרטיות".
בינואר 2018, בית המשפט העליון הסכים להפנות את שאלת תוקפו של סעיף 377 לספסל גדול, ודן במספר עתירות ב-1 במאי 2018. בתגובה לבקשת בית המשפט לעמדתו בעתירות הודיעה הממשלה כי לא תתנגד לעתירות, ותשאיר את התיק "לדעת בית המשפט".
שימוע בנושא החל ב-10 ביולי 2018, עם פסק דין צפוי לפני אוקטובר 2018. פעילים רואים בתיק את המקרה המשמעותי ביותר ו"פריצת הדרך הגדולה ביותר לזכויות הומוסקסואליות מאז עצמאותה של המדינה", ויכולות להיות לה השלכות מרחיקות לכת על מדינות אחרות בחבר העמים שעדיין מחוץ לחוק הומוסקסואליות.
ב-6 בספטמבר 2018 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו.
בית המשפט קבע פה אחד כי סעיף 377 אינו חוקתי מכיוון שהוא פוגע בזכויות היסוד של אוטונומיה, אינטימיות וזהות, ובכך מעניק לחוקיות הומוסקסואליות בהודו.
בית המשפט ביטל במפורש את פסק דינו משנת 2013.
בפסק הדין בין היתר קבעו שפוטי בית המשפט באומרם כי: "הפללת יחסי מין גשמיים היא לא הגיונית, שרירותית ואינה חוקתית בעליל" —  השופט העליון דיפאק מיסרה, "ההיסטוריה חייבת התנצלות בפני האנשים האלה ובני משפחותיהם.
יש להם זכות לכבוד וללא אפליה.
מעשים מיניים בהסכמה של מבוגרים מותרים עבור קהילת הלהט"ב".
— השופטת אינדו מלחוטרה, "קשה לתקן עוול לפי ההיסטוריה.
המקרה הזה כולל הרבה יותר מאשר ביטול הפללה של הומוסקסואליות.
מדובר באנשים שרוצים לחיות בכבוד" —  השופט דנאנג'איה י' צ'נדרכוד.
פסק הדין כלל גם אמצעי הגנה מובנה כדי להבטיח שלא ניתן לבטלו שוב במסגרת "דוקטרינת המימוש המתקדם של הזכויות".
יתר על כן, קבעו השופטים בפסק הדין כי כל אפליה על רקע נטייה מינית היא הפרה של החוקה ההודית באומרם,"נטייה מינית היא אחת מהתופעות הביולוגיות הרבות שהיא טבעית וטבועה באדם ונשלטת על ידי גורמים נוירולוגיים וביולוגיים.
מדע המיניות העלה תיאוריה שאדם מפעיל שליטה מועטה או לא על מי הוא/היא נמשכים.
כל אפליה על רקע נטייתו המינית תגרור פגיעה בזכות היסוד של חופש הביטוי".בית המשפט העליון הורה לממשלה לנקוט בכל האמצעים על מנת לשדר כראוי את העובדה שהומוסקסואליות אינה עבירה פלילית, ליצור מודעות ציבורית ולבטל את הסטיגמה העומדת בפני חברי קהילת הלהט"ב, ולתת למשטרה הכשרה תקופתית לרגישותם.
מומחים משפטיים דחקו בממשלה להעביר חקיקה המשקפת את ההחלטה, ולגבש חוקים שיאפשרו נישואים חד מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד מיניים וזכויות ירושה.
בתחילה, לא היה ידוע אם פסק הדין של בית המשפט העליון התרחב למדינת ג'אמו וקשמיר לשעבר, שהייתה כפופה לחוק הפלילי שלה, חוק העונשין של רנביר (RPC).
הדעות המשפטיות חלוקות בשאלה אם פסק הדין של בית המשפט העליון חל על המדינה או לא.
לפי פסק דין משנת 1995 של בית המשפט העליון במדינה, כאשר הוראת "IPC" (חוק העונשין ההודי) תבוטל בטענה של הפרת החוקה, תבוטל גם ההוראה המקבילה שלה בחוק העונשין של רנביר.
ב-31 באוקטובר 2019, המדינה פוצלה לשטחי האיחוד של ג'אמו וקשמיר ולדאק, המיישמות את ה-"IPC" ובכך, "RPC" בוטל.
נישואים חד-מיניים אינם מוכרים חוקית בהודו בעוד לזוגות חד-מיניים לא מוצעות זכויות מוגבלות כגון איחוד אזרחי או שותפות במשפחה.
בשנת 2011, בית משפט בהריאנה העניק הכרה משפטית בנישואים חד מיניים לשתי נשים.
לאחר הנישואים החלו בנות הזוג לקבל איומים מחברים וקרובי משפחן בכפרן.
עם זאת, בנות הזוג זכו בסופו של דבר להכרות משפחותיהן בנישואיהן.
עורך דינם של בנות הזוג הצהיר כי בית המשפט מסר הודעה ל-14 מקרובי משפחתן ותושבי הכפר של וינה שאיימו עליהן ב-"תוצאות קשות".
הריאנה הייתה מרכז הפגנות נרחבות של כפריים המאמינים שיש לאפשר למועצות הכפריות או החאפסים שלהם להטיל עונשים משלהן על אלה שלא מצייתים לפסיקותיהם או מפרים מסורות מקומיות - בעיקר רציחות על רקע כבוד המשפחה של אלה שנישאים בתוך הגטרה או המשנה שלהם.
סגן מפכ"ל המשטרה ד"ר אבה סינג הצהיר לעיתון הבריטי "דיילי טלגרף" באומרו: "בנות הזוג הועברו לבית בטוח וסיפקנו להם אבטחה נאותה על פי צו בית המשפט.
ההאבטחה ניתנת על בסיס תפיסת איום במקרה הזה בו בנות הזוג חששו שמשפחותיהן עלולות להתנגד למערכת יחסיהן".באוקטובר 2017, קבוצת אזרחים הציעה לוועדת החוקים של הודו טיוטה של קוד אזרחי אחיד חדש אשר יתיר נישואים חד מיניים.
הטיוטה הגדירה נישואין כ-"האיחוד החוקי כפי שנקבע בחוק של גבר עם אישה, גבר עם גבר, אישה עם אישה, טרנסג'נדר עם טרנסג'נדר או טרנסג'נדר עם גבר או אישה.
כל הזוגות הנשואים בשותפות זכאים לאמץ ילד.
נטייה מינית של בני הזוג הנשואים או בני הזוג שאינם נשואים לא תהווה מניעה מזכותם לאימוץ.
זוגות לא הטרוסקסואלים יהיו זכאים באותה מידה לאמץ ילד".
ישנן כיום מספר עתירות להכרה בנישואים חד מיניים בהודו אשר תלויות ועומדות בבתי המשפט.
ב-12 ביוני 2020, בית המשפט העליון של אוטאראקהנד הכיר שבעוד שנישואים חד מיניים אינם חוקיים, מגורים משותפים ו-"מערכות יחסים לחיים" מוגנות על ידי החוק.
בתגובה לעתירה שהוגשה לבית המשפט העליון של דלהי על ידי זוג מאותו המין להכשיר נישואים חד מיניים, התובע הכללי טושאר מהטה, המייצג את ממשלת הודו, אמר כי "נישואים מאותו המין נוגדים את התרבות ההודית", מה שהעיד על הגישה השלילית של הממשלה לנושא.
במשך השנים היו דיווחים רבים על התעללות, הטרדה ואלימות שהופנו נגד להט"ב.
בשנת 2003 נאנסה היג'רה בבנגלור, ולאחר מכן נאנסה על ידי המשטרה.
עדויות שנמסרו לבית המשפט העליון של דלהי בשנת 2007 תיעדו כיצד הומוסקסואל שנחטף על ידי המשטרה בדלהי נאנס על ידי פקידי משטרה במשך מספר ימים ונאלץ לחתום על "הודאה" האומרת כי ביצע מין אוראלי חד מיני בתקופה בה הייתה פעילות הומוסקסואלית פלילית.
בשנת 2011, זוג לסביות בהריאנה נרצחו על ידי האחיין של אחת מבנות הזוג בשל מערכת יחסיהן אשר תוארה על ידו כ-"לא מוסרית".
על פי דיווחים מקבוצת הפעילים "Kavi's Humsafar Trust", שתי חמישיות מההומוסקסואלים במדינה עמדו בפני סחיטה לאחר פסיקת בית המשפט העליון ב-2013. בתחילת 2018, זוג לסביות התאבדו והשאירו פתק בו כתבו באומרן כיף "עזבנו את העולם הזה כדי לחיות אחת עם השנייה.
העולם לא אפשר לנו להישאר ביחד".
סעיף 15 לחוקת הודו קובע כי,
15. איסור אפליה מטעמי דת, גזע, מעמד, מין או מקום לידה
(1) המדינה לא תפלה כל אזרח רק מטעמי דת, גזע, מעמד, מין, מקום לידה או מי מהם.
(2) לא יהיה אזרח, מטעמי דת, גזע, מעמד, מין, מקום לידה או מי מהם בלבד, כפוף לכל נכות, חבות, הגבלה או תנאי לגבי
(א) גישה לחנויות, מסעדות ציבוריות, בתי מלון וארמונות של בידור ציבורי, אוֹ
(ב) שימוש בבארות, מכלים, גדות רחצה, כבישים ומקומות נופש ציבוריים המתוחזקים במלואם או בחלקם מכספי המדינה או המוקדשים לשימוש הציבור הרחב.
במקרה של פסק הדין בתיק נאבטג' סינג ג'והר נגד ממשלת הודו, בית המשפט העליון קבע כי החוקה ההודית אוסרת אפליה על רקע נטייה מינית באמצעות הקטגוריה של "מין".
באופן דומה במקרה של הרשות הלאומית לשירותים משפטיים נגד איגוד הודו, בית המשפט העליון קבע כי אפליה על בסיס זהות מגדרית אסורה מבחינה חוקתית."זהות מגדרית היא חלק בלתי נפרד ממין ואין להפלות אזרח על רקע זהותו המגדרית, לרבות מי שמזדהה כמגדר שלישי.
לפיכך, אנו קובעים כי אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית כוללת כל אפליה, הדרה, הגבלה או העדפה, אשר יש בהן כדי לבטל או להעביר את השוויון על פי החוק או ההגנה השווה של חוקים המובטחים על פי החוקה שלנו".
- שופט בית המשפט העליון ק.ס.
פאניקר רדהקרישנןלמרות פרשנויות חוקתיות אלו, לא נחקק חוק לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית בעבודה מאחר שסעיף 15 הרחיב רק לאפליה מצד המדינה או הגופים הממשלתיים.
עם זאת, ב-4 בפברואר 2021, בית המשפט העליון באלאהבאד קבע כי פיטורים ואפליה של אדם על רקע נטייה מינית הם הפרה של פסק הדין נאוטג' סינג ג'והר נגד ממשלת הודו של בית המשפט העליון מאז 2018, ומכאן נקבע כי הרחיב את הוראותיו נגד אפליה בתעסוקה בכל רחבי המדינה.
יתרה מזאת, חוק המקרקעין (הסדרה ופיתוח), משנת 2016, הוציא אל מחוץ לחוק אפליה בדיור על רקע דת, מעמד, מין, נטייה מינית, מצב משפחתי והעדפה תזונתית.
במקרה של התקפות פיזיות נגד להט"ב, סעיף 307 (ניסיון רצח) או סעיף 323 (גרימת פציעה מרצון) של חוק העונשין ההודי משמש נגד העבריין.
במקרה של דברי שטנה, נעשה בעבר שימוש בסעיף 153 א' (חוק דברי שטנה).
בקרב חלק מהקהילה הטרנסג'נדרית היו הסתייגות, הן לגבי הקושי בקבלת תעודה, והן בגלל חוסר מודעות וחוסר רגישות לנושא בקרב פקידי ציבור מקומיים.
הפגנות להט"ב נגד הצעת החוק התרחשו, עם טענות שהצעת החוק פוגעת בקהילה הטרנסג'נדרית במקום לעזור לה.
המפגינים ציינו את תנאי ההסמכה, אך מתחו ביקורת על העובדה שהדבר יחייב אנשים להירשם בממשלה כדי להיות מוכרים כטרנסג'נדרים.
הם גם מתחו ביקורת על אי השוויון הכלול בהבדלים העצומים בענישה על אותו פשע, כגון התעללות מינית, שבוצעה כנגד אדם טרנסג'נדר מול סיסג'נדר (תיאור אדם אשר חש התאמה לזהותו המגדרית בניגוד לטרנסג'נדר).
פעילי להט"ב הודים מעודדים אנשים שהתמודדו עם אפליה בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית באזורים אחרים שאינם מדינתיים, להציב אתגרים בבית המשפט, במטרה לבחון את פסיקת בית המשפט שנקבעה בשני התיקים, בעודם פועלים למען חוק מפורש נגד אפליה שיוטל בכלל רחבי המדינה.
בספטמבר 2021, בית המשפט העליון של מדרס שבסיסו בצ'נאי, שיש לו סמכות שיפוט על טמיל נאדו, קבע כי אפליה "משתוללת בחינוך הרפואי" והנחה את המוסדות הרפואיים והמשטרה לחדש את השירותים שלהם כדי לתמוך במטופלי להט"ב.
אפליה, בריונות והטרדות המכוונות לתלמיד על רקע נטייתו המינית או זהותו המגדרית אסורה על פי תקנת ה-"UGC" בנושא ריסון איום ההשתוללות במוסדות חינוך גבוהים (תיקון שלישי), 2016.
השחקן כמאל ראשיד חאן עבר חקירה על ידי המשטרה ב-9 בדצמבר 2018 בגין הערות מגונות נגד קהילת הלהט"ב ההודית.
הודו מכריה באופן מסורתי באוכלוסיית מגדר השלישי, הנחשבת על ידי החברה כתושבים המזדהים כלא זכר או נקבה.
אנשים כאלה ידועים כהיג'רות או לחלופין חיג'אדות.
ההיג'רות קיבלו זכויות הצבעה באופן חוקי כבעלות מגדר שלישי בשנת 1994. בשל אי בהירות משפטית לכאורה של ההליך, טרנסג'נדרים הודים מתקשים לגשת למתקנים רפואיים בטוחים לניתוח.
ב-15 באפריל 2014, בית המשפט העליון של הודו הכריז על טרנסג'נדרים כבעלי מעמד מדוכא מבחינה חברתית וכלכלית הזכאי להסתייגויות בחינוך ובעבודות, וכן הנחה את ממשלות המדינות והטריטוריות של הודו לגבש עבורם תוכניות רווחה.
בית המשפט קבע כי לטרנסג'נדרים ישנה זכות חוקתית בסיסית לשנות את מינם החוקי ללא כל סוג של חיוב העברת ניתוח להאתמה מגדרית, וקרא לממשלה להבטיח יחס שווה לטרנסג'נדרים.
בית המשפט קבע בנוסף כי החוקה ההודית מחייבת הכרה במגדר שלישי במסמכים רשמיים, וכי סעיף 15 אוסר על אפליה על בסיס זהות מגדרית.
לאור פסק הדין, מסמכים ממשלתיים, כגון תעודות זהות של בוחר, דרכונים וטפסים בנקאיים, החלו לספק אופצית מגדר שלישית לצד זכר (M) ונקבה (F), המכונה בדרך כלל "אחר" (O), "מגד שלישי" (TG) או "טרנסג'נדר" (T).
סוואפנה וגופי שנקר מדוראי מקבוצת המתנדבים "Srishti Madurai" ערכו מחאה במאדוראי ב-7 באוקטובר 2013 בדרישה לאפשור סימוני מגדר א-בינארים בבחינות הנערכות על ידי הנציבות לשירות הציבורי של טאמיל נאדו (TNPSC), נציבות השירות הציבורי (UPSC) הוועדה לבחירת עובדים (SSC) ובחינות הבנק.
באותה שנה, הפעילה סוואפנה, העבירה בהצלחה את תיק בית המשפט העליון של מדרס בבקשת רשות לכתוב את מבחן "TNPSC" כמועמדת טרנסג'נדרית לראשונה.
ב-24 באפריל 2015, הרג'יה סבהה העביר פה אחד את הצעת חוק זכויות הטרנסג'נדרים, 2014 המבטיח זכויות, הסתייגויות בחינוך ובעבודות (2% הסתייגות במשרות ממשלתיות), סיוע משפטי, פנסיה, דמי אבטלה ופיתוח מיומנויות עבור טרנסג'נדרים.
החוק מכיל הוראות בנוסף לאיסור אפליה בתעסוקה וכן מניעת התעללות, אלימות וניצול של טרנסג'נדרים.
הצעת החוק קבעה הקמת ועדות רווחה ברמת המרכז והמדינה וכן לבתי משפט עבור זכויות טרנסג'נדרים.
הצעת החוק סימנה את הפעם הראשונה שהבית העליון העביר הצעת חוק פרטית מזה 45 שנה.
עם זאת, הצעת החוק כללה מספר חריגות וחוסר בהירות כיצד יתאמו משרדים שונים ליישום הוראותיה.
השר לצדק חברתי ולהעצמה, תוואר צ'אנד גהלוט, הצהיר ב-11 ביוני 2015 כי הממשלה תציג הצעת חוק מקיפה חדשה לזכויות טרנסג'נדרים במושב המונסון של הפרלמנט.
הצעת החוק תתבסס על המחקר בנושאי טרנסג'נדרים שנערך על ידי ועדה שמונתה ב-27 בינואר 2014. לדברי גהלוט, הממשלה ביקשה לספק לטרנסג'נדרים את כל הזכויות והזכויות שמהן נהנים כיום קסטות ההיג'רה ושבטים.
הצעת חוק הטרנסג'נדרים (הגנה על זכויות), 2016, אשר הוצגה לראשונה לפרלמנט באוגוסט 2016, הוצגה מחדש לפרלמנט בסוף 2017. מספר פעילים התנגדו להצעת החוק משום שאינה מתייחסת לנושאים כמו נישואים, אימוץ וגירושים עבור טרנסג'נדרים.
הצעת החוק עברה את הבית התחתון לוק סבהה ב-17 בדצמבר 2018 עם 27 תיקונים, כולל סעיף שנוי במחלוקת האוסר על טרנסג'נדרים "להתחנן".
הצעת החוק נשלחה לוועדה פרלמנטרית, אך בוטל עם פירוק ה-16 של לוק סבהה.
הצעת חוק ממשלתית, הצעת חוק טרנסג'נדרים (הגנה על זכויות), 2019, הוצגה מחדש לפרלמנט לאחר הבחירות הכלליות ב-2019. הצעת החוק אושרה ב-10 ביולי על ידי הקבינט של הודו.
הצעת החוק מגדירה טרנסג'נדרים ככאלה ש-"מגדרם אינו תואם את המגדר שהוקצה לאותו אדם בלידה וכולל גברים או נשים, אנשים עם וריאציות בין-מיניות (אינטרסקס), א-בינארים ואנשים בעלי זהויות חברתיות-תרבותיות כגון קינאר, היג'רס, ארוואני וג'וגטה".
לאדם תהיה הזכות לבחור להיות מזוהה כזכר, נקבה או "טרנסג'נדר".
עם זאת, טרנסג'נדרים נדרשים לפנות לשופט מחוזי כדי לקבל אישור לזהות המגדרית שלהם, ונדרשת לספק הוכחה להעברת ניתוח להתאמה מגדרית.
הצעת החוק אוסרת על אפליה של טרנסג'נדרים ב-9 תחומים, בהם חינוך, תעסוקה ושירותי בריאות.
עם זאת, פעילי טרנסג'נדר מתחו ביקורת על כך שהצעת החוק שותקת לגבי שילוב טרנסג'נדרים במרחב הציבורי או לגבי האופן שבו המדינה מתכוונת לאכוף זאת, או לגבי מה המדינה תעשה, אם וכאשר אפליה כזו אכן מתרחשת.
מטרת הצעת החוק היא להקים "מועצה לאומית לטרנסג'נדרים" שתכלול שורה של נציגי ממשלה וקהילה, ונועדה לייעץ לממשלה בגיבוש מדיניות ביחס לטרנסג'נדרים, לפקח ולהעריך את ההשפעה של המדיניות האמורה, לתאם את הפעילות של כל המחלקות העוסקות בעניינים אלה ולטפל בתלונות של טרנסג'נדרים.
סעיף שנוי במחלוקת שהיה מפליל נדבות של טרנסג'נדרים הוסר מהצעת החוק.
סעיף נוסף שנוי במחלוקת שהיה גורם לטרנסג'נדרים "להתחנן" לאישור של ועדת מיון מחוזית כדי לקבל הכרה בזהותם המגדרית נמחק גם כן.
החקיקה ספגה ביקורת נוספת הנוגעת לנושא התקיפה המינית בעודה קובעת שנתיים מאסר לכל היותר על תקיפה מינית של טרנסג'נדרית, בעוד שהעונש המינימלי על אונס אישה סיסג'נדרית הוא 10 שנים.
הצעת החוק התקבלה על ידי לוק סבהה ב-5 באוגוסט 2019 בהצבעה קולית, ועל ידי הרג'יה סבהה ב-25 בנובמבר 2019. היא נחתמה כחוק על ידי הנשיא ראם נאת' קובינד ב-5 בדצמבר.
ב-22 באפריל 2019, בית המשפט העליון של מדרס, בית המשפט העליון של מדינת טמיל נאדו, קבע כי המונח "כלה" לפי חוק הנישואין ההינדי, 1955 כולל נשים טרנסג'נדריות.
באופן ספציפי, הוא הנחה את הרשויות לרשום נישואים בין גבר לאישה טרנסג'נדרית.
מדינות טאמיל נאדו וקרלה היו המדינות ההודיות הראשונות שהנהיגו מדיניות רווחה טרנסג'נדרית.
על פי המדיניות, טרנסג'נדרים יכולים לגשת לניתוח להתאמה מגדרים בחינם בבתי חולים ממשלתיים (רק מהתאמת מגדר מזכר לנקבה), דיור חינם, מסמכי אזרחות שונים, קבלה למכללות ממשלתיות עם מלגה מלאה ללימודים גבוהים, מקורות חלופיים של פרנסה באמצעות הקמת קבוצות עזרה עצמית (לחסכון) וייזום תוכניות לייצור הכנסה (IGP).
טאמיל נאדו הייתה גם המדינה הראשונה שהקימה ועדת רווחה טרנסג'נדרית עם נציגים מהקהילה.
קרלה החלה לספק ניתוחים בחינם בבתי חולים ממשלתיים בשנת 2016.
מדינת מערב בנגל הקימה מועצת רווחה לטרנסג'נדרים ב-2015 כדי לתאם את כל החלטות המדיניות ועבודות הפיתוח הנוגעות לאוכלוסיית הטרנסג'נדרים במדינה.
עם זאת, מועצת המנהלים סומנה כ-"כישלון כללי" על ידי מספר פעילים לאחר שהייתה אמורה להיפגש אחת לחודש עם נציגים ממספר רב של מחלקות ממשלתיות במדינה, אך הדירקטוריון נפגש רק 5 פעמים נכון ליולי 2017.
ביולי 2016, חוקקה מדינת אודישה הטבות רווחה לטרנסג'נדרים, והעניקה להם את אותן הטבות לאלו שחיים מתחת לקו העוני.
הטבות אלה נועדו לשפר את מעמדם החברתי והכלכלי הכולל, על פי המחלקה לביטוח לאומי אודישה.
ממשלת הימאצ'ל פרדש הקימה ועדות רפואיות ברמת המחוז והמדינה לסיוע לטרנסג'נדרים.
המדינה חוקקה בנוסף תוכניות שונות המספקות פנסיה, פיתוח מיומנויות, מלגות ותמיכה כספית להורים של טרנסג'נדרים.
מועצת טרנסג'נדרים הוקמה בצ'אנדיגאר ב-22 באוגוסט 2017. מועצת המנהלים כוללת חברים ממחלקת המשטרה, מחלקת הרווחה, מחלקת החינוך ומחלקת המשפטים, אנשי מקצוע בתחום הבריאות ונציגי אוניברסיטת פנג'ב ואחרים.
באוקטובר 2017 פרסמה ממשלת קרנטקה את "מדיניות המדינה לטרנסג'נדרים, 2017", במטרה להעלות את המודעות לטרנסג'נדרים בכל מוסדות החינוך במדינה.
מוסדות חינוך יטפלו בסוגיות של אלימות, התעללות ואפליה נגד טרנסג'נדרים.
היא גם הקימה ועדת מעקב שתוכננה לחקור דיווחים על אפליה.
צ'נדרבאבו נאידו, השר הראשי של אנדרה פראדש, על חקיקת תוכניות פנסיה לטרנסג'נדרים.
ב-16 בדצמבר 2017, הקבינט של אנדרה העביר את המדיניות.
על פי המדיניות, ממשלת המדינה תעניק סכום של 1,500₹ לחודש לכל טרנסג'נדר מעל גיל 18 עבור קצבאות ביטוח לאומי.
הממשלה גם תקים שירותים מיוחדים במקומות ציבוריים, כגון קניונים ואולמות קולנוע, עבור טרנסג'נדרים.
בנוסף, הקימה המדינה גם ועדת רווחה לטרנסג'נדרים.
בינואר 2018, שר האוצר של קשמיר הציג בפני האספה המחוקקת של ג'אמו וקשמיר הצעה שתעניק לטרנסג'נדרים ביטוח חיים ורפואה חינם, וקצבת מזון חודשית לבני 60+ ורשומים במחלקת הרווחה.
ממשלת דלהי הודיעה על כוונתה במאי 2018 להקים ועדה בת שבעה חברים שתבדוק סוגיות סביב הקהילה הטרנסג'נדרית, כולל חששות של התעללות מינית, אפליה בעבודה וכן בעיות חברתיות אחרות.
"יהיה לנו תא ייעודי לטרנסג'נדרים, שבראשו יעמוד נציג מהקהילה.
לנציבות מגיעות הרבה תלונות על התעללות נגדם.
התא יאפשר לנו להתמקד בנושאים איתם מתמודדים טרנסג'נדרים ולספק לחברי הקהילה תמיכה ובטיחות רבה יותר", אמרה סוואטי מליוואל, ראש ועדת דלהי לנשים.
ביולי 2018, מועצת הרווחה לטרנסג'נדרים של רג'סטאן (RTWB) הודיעה כי תתחיל להנפיק "תעודות זהות רב-תכליתיות" לכ-75,000 טרנסג'נדרים במדינה כדי לעזור להם לגשת לתוכניות והטבות ממשלתיות.
בית המשפט העליון של אוטראקהאנד הנחה את ממשלת המדינה בסוף ספטמבר 2018 לספק הסתייגויות לטרנסג'נדרים במוסדות חינוך, ולגבש תוכניות רווחה חברתית לשיפור אנשים טרנסג'נדרים.
בתחילת 2019, מחלקת הרווחה של אסאם פרסמה טיוטת "מדיניות טרנסג'נדרית" עם מטרות רבות, כולל מתן גישה לטרנסג'נדרים למוסדות חינוך, מתן מחסה ותברואה לחסרי בית, העלאת מודעות והנפקת תעודות זהות עצמיות.
בפברואר 2019, ממשלת מהאראשטרה הקימה "מועצת רווחה טרנסג'נדרית" כדי לנהל תוכניות בריאות ולספק הזדמנויות חינוך ותעסוקה פורמליות לטרנסג'נדרים.
המועצה מספקת תוכניות לפיתוח מיומנויות כדי לעזור לטרנסג'נדרים למצוא עבודה ולינה חינם עבור אלה המחפשים מלגות.
לוח דומה הוקם גם במדינה השכנה גוג'ראט באותו חודש.
מועצת המנהלים של גוג'ראט מספקת תוכניות רווחה שונות לתעסוקה וחינוך, ומתאם עם מחלקות המדינה עבור הבטחה שהקהילה הטרנסג'נדרית תוכל לנצל את היתרונות של תוכניות ממשלתיות.
כמו כן הוקם קמפיין חינוכי על מנת לעורר רגישות בציבור לנושאים.
ביולי 2019 הודיעה ממשלת ביהר על הקמת ועדת רווחה לטרנסג'נדרים, שתחקור ותדווח על אתגרים חברתיים ומשפטיים איתם מתמודדים טרנסג'נדרים במדינה ותעניק סיוע כספי של עד ₹150,000 לניתוח להתאמה מגדרית.
בנוסף, מי שמסרב השכרת דירה או מתקנים רפואיים לטרנסג'נדרים במדינה יהיו נתונים למאסר שנע בין 6 חודשים לשנתיים.
באוגוסט 2019, מדינת מאדהיה פרדש הודיעה על כוונתה להקים מועצת רווחה לקהילה הטרנסג'נדרית בעתיד הקרוב בעוד נושאיה יכללו קצבה חודשית להורים לילדי אינטרסקס, הוראות להזמנת עבודה לטרנסג'נדרים בממשלה ושירותים ציבוריים נפרדים.
סאמוטירהם הוא הרומן הטמילי הראשון על קהילת קאסטת ההיג'רה המקומית בטאמיל נאדו, שפורסם בשנת 1994. הפעילה הטרנסג'נדרית א' רבתי הפכה להיג'רה הראשונה שכתבה על נושאי היג'רה ופוליטיקה מגדרית בטמילית.
יצירותיה תורגמו ליותר משמונה שפות והן משמשות כמשאב עיקרי ללימודי מגדר באסיה.
ספרה הוא חלק מפרויקט מחקר של יותר מ-100 אוניברסיטאות בעודה מוגדרת כמחברת של Unarvum Uruvamum ("רגשות של הגוף כולו"), הראשון מסוגו באנגלית מחבר קהילת ההיג'רה.
רבתי שיחקה וביימה בנוסף מספר הצגות במה בנושאי מגדר ומיניות בטמילית ובקנאדה.
The Truth about Me: A Hijra Life Story ("האמת עליי: סיפור חיי היג'רה מאת א' רבתי") הוא חלק מסילבוס לסטודנטים בשנה האחרונה של הקולג' האמריקאי במדוראי.
הקולג' האמריקאי הוא הקולג' הראשון בהודו שהציג ספרות ולימודים מגדר שלישי עם סמינרים מוכווני מחקר.
האוטוביוגרפיות Alla ,I Am Vidya אשר הוצאו לאור בין השנים 2007–2008 מאת אני סרוואנן היו בין האוטוביוגרפיות המוקדמות של נשים טרנסיות.
Kuri Aruthean של האמנית קלקי סוברמאניאם ("פאלוס, חתכתי") הוא אוסף של שירים טמילים על חיי טרנסג'נדרים.
בעיות בקרב תושבי אינטרסקס (בני-אדם שיש להם סימני מין זכריים ונקביים כאחד) בהודו עשויות להיתפס לעיתים קרובות כבעיות מגדר שלישי.
עוד קבוצות המגדר השלישי הידועות ביותר בהודו הן ההיג'רות.
ספרות סנגאם משתמשת במילה פאדי (pedi) כדי להתייחס לאנשים שנולדו אינטרסקסים, אך המיעוטים המגדריים הילידים בהודו היו ברורים לגבי אנשים אינטרסקסים וכינו אותם כ-"מאמדי מאבי" (mabedi usili) והעניקו זהות מובחנת לציונם.
תינוקות אינטרסקסים אינם מוגנים מפני הפרות של שלמות גופנית ואוטונומיה גופנית כפי שהופיעו בלידתם בעוד מקרים דווחו של רצח תינוקות בהם היו מעורבים עם מצבים בין מיניים (אינטרסקסים) ברורים בלידה.
דיווחים רפואיים מצביעים על כך שהורים בהודו מעדיפים להגדיר תינוקות עם מצבים אינטרסקסים כזכרים, בעוד התערבויות כירורגיות עבור קביעת מינם לזכר או נקבה מתקיימות לאחר אישור ההורים.
בתגובה למכתב של הפעיל האינטרסקסי, גופי שנקר מדוראי, השיב משרד הבריאות ורווחת המשפחה כי "כל סוג של הליך רפואי פולשני לרבות פעולות לשינוי מין נעשים רק לאחר הערכה יסודית של המטופל, תוך קבלת הצדקה להליך המתוכנן להיערך בעזרת בדיקת אבחון מתאימה ורק לאחר קבלת הסכמה בכתב מהמטפל/אפוטרופוס".
ב-22 באפריל 2019, בית המשפט העליון של מדרס פרסם פסק דין משמעותי שבו אישר את זכויות הנישואים של נשים טרנסג'נדריות ככלות, והורה למדינת טאמיל נאדו לאסור ניתוחים סלקטיביים עבור קביעת מינם של תינוקות אינטרסקסים.
בהתבסס על עבודותיו של הפעיל האינטרסקס מדוראי, בית המשפט הזכיר בפסיקתו את הפרקטיקה המשתוללת של התערבויות רפואיות המבוצעות בתינוקות וילדים אינטרסקסים בעודו הביא דוגמהה מהמיתולוגיה ההינדית בפסיקתו, סיפורו של הדמות מהאפוס ההינדי מהאבהארטה, אירוואן, לקיומם של אינטרסקסים.
ספורטאים הודים רבים ספגו השפלה, אפליה ואובדן עבודה ומדליות בעקבות אימות מינם האינטרסקסי.
האצנית למרחקים בינוניים, שאנטי סונדרג'ן, שזכתה במדליית הכסף בריצת 800 מטר במשחקי אסיה 2006 בדוחה, קטר, נשללה ממנה המדליה, ומאוחר יותר ניסתה להתאבד.
ספורטאית המסלול פינקי פראמניק הואשמה על ידי שותפה לדירה באונס ומאוחר יותר נבדקה מגדרית והוגדרה כגבר, אף על פי שהיא ומומחים רפואיים אחרים חולקים על טענות אלו על מינה.
הספורטאית ההודית דוטי צ'אנד זכתה בתיק נגד התאחדות האתלטיקה הבינלאומית ב-2015, אשר איפשרה לאתלטיות עם רמות טסטוסטרון גבוהות להתחרות כנשים, על בסיס העובדה כי אין ראיות ברורות ליתרונות ביצועיהן.
בשנת 2016, מספר קלינאי ספורט הצהירו באומרם כי: "אחת ההמלצות הבסיסיות שפורסמו לפני כמעט 25 שנה...
לפיה ספורטאים שנולדו עם הפרעה בהתפתחות מינם וגדלו כנקבות יורשו להתחרות כנשים, נשארת מתאימה".
גופי שנקר מדוראי היה אחד המועמדים הצעירים ביותר, והאינטרסקס הא-בינארי הראשון בגלוי, שהתמודד בבחירות בהודו, בעודו התמודד על מושב בבחירות לאספה המחוקקת של טאמיל נאדו ב-2016.