tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקרה של עליה בגובה המים באגם לוצרן, דרושה עבודה ידנית, מפרכת ומסוכנת, של 4–5 אנשים, השולפים חלק מהמוטות, שאורך כל אחד הוא 3.5 מטר.
הסכר נבנה בשנים 1859–1861 ונוצל להפקת חשמל כבר בשנת 1888, שודרג בשנת 1926 ושודרג שוב ב-1996. ההצפות נמשכו ועבודות חידוש בוצעו ב-2009 וב 2011. עבודות אלו הגדילו בשליש את יכולת מעבר המים מאגם לוצרן אל נהר הרויס, בעת הצורך.
אתר נוסף בעיר הוא מוזיאון ובו תמונת פנורמה, הנקראת פנורמת בורבקי (Bourbaki Panorama).
זהו ציור עצום ממדים מאת הצייר קאסטרס, המתאר את נסיגת צבא צרפת מפני צבאו של ביסמרק במלחמת צרפת–פרוסיה, בשנת 1871. מקום ההתרחשות הוא הצד השווייצרי של הרי היורה, ונראים בו התושבים המקומיים מטפלים בפצועים הצרפתים.
בדי הציור מודבקים זה לצד זה במעגל באולם גדול ולבדי הציור מחוברים חפצים אמיתיים, המשתלבים בתוכן הציורים.
כתוצאה מטכניקה זו, הצופה ניצב במרכז האולם מקבל רושם של צפייה בהתרחשות אמיתית.
בסמוך לפנורמת בורבקי ניצבת אנדרטת "האריה הגוסס".
זו יד זיכרון לאנשי המשמר השווייצרי של לואי ה-16, מלך צרפת, שנפלו על משמרתם בהגנה על ארמון טווילרי בצרפת, בשנת 1792, במהלך המהפכה הצרפתית.
כ-650 מחיילי המשמר נהרגו בפשיטת ההמון אל ארמון הטוילרי ו-200 נוספים נתלו, אחרי משפטים בפני אנשי המהפכה.
יוזם האנדרטה היה אחד מחיילי המשמר, אשר היה בחופשת מולדת בעת הטבח, וכך ניצל.
לזכר חבריו, הוא גייס כספים ואת הפסל הדני להקמת אנדרטה.
האנדרטה נחצבה בקיר הסלע המקורי, במקום ששימש קודם מחצבה, ומתארת אריה פצוע, אשר חנית נעוצה בגבו, והוא שומר על מגן המעוטר בסמלי מלכי צרפת.
אתר נוסף, הסמוך לאנדרטת "האריה הגוסס", הוא גן הקרחון - מוזיאון המציג את התהוות הקרחונים והשינויים המתרחשים בהם במורדות ההרים.
כן מוצגים ממצאים לגבי התקופה הפרה-היסטורית של אזור לוצרן, לפני כ-20 מיליון שנים.
בגן של המוזיאון מוצגות עדויות לקרחונים שכיסו פעם את האזור.
המוזיאון כולל גם מבוך מראות רחב.
תחנת הרכבת הנוכחית היא השלישית בסדרה של מבנים אשר שימשו בתפקיד זה.
התחנה הראשונה נבנתה מעץ ונחנכה בשנת 1856. היא שרתה קווים שהגיעו מצרפת ומגרמניה ללוצרן.
התחנה עמדה על שפת האגם, בסמוך לרציפי הספינות.
המהדורה השנייה של התחנה נבנתה ב-1896 והמבנה שלה קורה בכיפת זכוכית מרשימה.
מבנה זה עמד בזווית של 90 מעלות לעומת המבנה הקודם, כך שפסי הרכבת כבר לא חצו כבישים בתוך העיר.
אולם, ב-5 בפברואר 1971 התלקחה אש בתחנה, והכיפה התמוטטה.
מספר גופים שווייצריים התאחדו לשם הקמת תחנה מחודשת ובחרו בסנטיאגו קלטרווה לתכנונה.
היא נחנכה ב-1991. השער ההסטורי של התחנה הראשונה הוצב בכיכר התחנה ופניו שוב אל האגם.
מעל השער הועמד פסל, יצירתו של גדול הפסלים המודרניים של שווייץ.
במרכז לוצרן, ליד תחנת הרכבת, מצוי מוזיאון קטן, אך מעניין.
מוצגות בו עבודות של פיקאסו, אשר היה ידיד אישי של משפחת רוזנגרט וראשה, , אשר היה סוחר אומנות.
במוזיאון מוצגות עבודות של אומנים אימפרסיוניסטים ומודרניסטים נוספים, ביניהם פול קלה ומקס ליברמן.
האוסף התחיל את דרכו כאוסף פרטי של סיגפריד רוזנטל ובתו, אנגלה.
בשנת 1985 אנגלה רוזנגרט רכשה מבנה של סניף הבנק הלאומי של שווייץ.
הבניין, בסגנון ניאוקלאסי, מארח את האוסף ונפתח לקהל במרץ 2002. כהוקרה לפעילות המשפחה, בשנת 2002 כיכר קטנה ליד הקפלבריקה קיבלה את השם " כיכר רוזנגרט".
מרכז התרבות והקונגרסים – KKL
ראשי תיבות של המרכז -KKL, מקורן בשמו של המרכז בשפה הגרמנית Kultur- und Kongresszentrum Luzern.
הוא נבנה על פי תוכניותיו של האדריכל הצרפתי ז'אן נובל, בין השנים 1995 ו-2000. שתי תעלות מים מחברות בין אגם לוצרן הסמוך לבין המבנה ומחלקות את המבנה לשלושה חלקים נפרדים.
החלקים הללו מאוחדים על ידי גג נחושת ענק, משופע ובולט 20 מטר מהחזית הראשית.
את הפן האקוסטי של המתחם תכנן מהנדס אקוסטיקה אמריקאי מפורסם, בשם ראסל ג'ונסון, בעוד האפקטים המיוחדים של התאורה הם יצירה של אינגו מאורר .
באולם הקונצרטים הראשי יש קרוב ל-2,000 מקומות ישיבה, אורכו 46 מטר, רוחבו וגובהו 22 מטר.
מעל הבמה ניצב עוגב בעל 4,387 קנים.
אולם זה נחנך כבר בשנת 1998, בטרם השלמת המבנה, בהופעה של התזמורת הסימפונית של ברלין, בניצוחו של קלאודיו אבדו.
תודות לאקוסטיקה המיוחדת שלו, אשר עברה גם שדרוג בשנים האחרונות, האולם מוכר כאחד הטובים באירופה.
באגפים האחרים של המרכז מתקיימים כנסים, ועידות ותערוכות.
לוצרן ידועה בפסטיבל המוזיקה שלה, המתקיים מדי שנה, החל מאמצע חודש אוגוסט, במשך למעלה מחודש.
הוא נקרא "קיץ של מוזיקה קלאסית".
תחילת דרכו בשנת 1938 וידוע כאחד הפסטיבלים האיכותיים באירופה.
המנצח הידוע קלאודיו אבאדו יסד בשנת 2003 את תזמורת הפסטיבל של לוצרן והיה המנהל המוזיקלי של האירוע השנתי עד מותו, בשנת 2014. רוב הקונצרטים של הפסטיבל מתקיימים במרכז התרבות והקונגרסים של לוצרן, ה-KKL.
מדי שנה, בחודשים פברואר- מרץ, מתקיים בעיר הקרנבל הידוע בשם "פאסנכט" (Fasnacht), בו נהוגים מסיבת תחפושות, מוזיקה רועשת ותהלוכות המוניות ברחובות העיר העתיקה.
מקור החגיגות בתקופה הפגאנית ונועדו לגרש את שדי החורף ולזרז את בוא האביב.
בנצרות, ובעיקר בזו הקתולית, הקרנבל קיבל פן של חגיגות פרועות לפני צום הלנט, המהווה תקופה של איפוק וחשבון נפש.
בלוצרן החגיגות סובבות סביב דמותו האגדית של פריצ'י, אך אין תמימות דעים לגבי מקור הדמות.
- המוזיאון השוכן על גדות האגם הוא מוזיאון התחבורה הגדול ביותר באירופה.
במקום יש מקבץ מגוון של למעלה מ-3,000 כלי תחבורה עתיקים וחדשים: מכוניות עתיקות, קטרים, חשמליות, ספינות ומטוסים, וכן תצוגות על התפתחות התחבורה בעולם.
לא הרחק מלוצרן מתנשא הר פילאטוס, שהוא אחד מאתרי הסקי והטיול המפורסמים ביותר של שווייץ.
הגישה אל ראש ההר היא באמצעות רכבל או רכבת הרים על גלגלי שיניים (cogwheel railway), ששיפועה הוא הגדול בעולם.
במועצת העיר, שהיא הרשות המבצעת, חברים 5 חברי מועצה.
בפרלמנט של העיר, שהוא הגוף המחוקק שלה, 48 מושבים.
הקהילה היהודית בלוצרן נוסדה בשנת 1867, אך מנתה כעשרים משפחות בלבד ולא קיימה שירותי קהילה מסודרים.
לאחר מספר שנים הגיע למקום אברהם ארלנגר שארגן את יהודי המקום לכדי קהילה ממוסדת, בנה מקווה (בין היחידים בשווייץ כולה בתקופה זו), בנה סוכה בחג הסוכות ובשנת 1912 יזם את הקמת בית הכנסת של העיר (הפעיל עד היום).
ארלנגר גם שימש כנשיא החברה קדישא בלוצרן.
לאחר פטירתו נכתב עליו כי היה המייסד והמנהיג של הקהילה.
בשיאה מנתה הקהילה כ-150 משפחות, אך כיום חיות בה משפחות יהודיות בודדות.
הקהילה היהודית מפעילה ישיבה בבית הכנסת הישן ברחוב Bruchstrasse 51, מקווה לנשים ולגברים, וכן מספקת מזון כשר.
נוסף לקהילה המקומית קיים בלוצרן מאז 2003 בית חב"ד הנמצא ברחוב Pilatusstrasse 20.
בעבר התקיימה בעיר ישיבה ותיקה מיסודו של הרב משה סולובייצ'יק (בהתחלה מקום מושבה היה בלוגאנו), שהתפרסמה בעיקר בזכותו של מחליפו בתפקיד, הרב יצחק דוב קופלמן, שנפטר בשנת 2011. הישיבה נסגרה בסוף שנת הלימודים תשע"ה (2015), עקב חובות.
באייר תשע"ו נפתחה ישיבה קטנה בבית הכנסת של הקהילה היהודית אשר מטפלת בכל ענייני הדת, מארגנת תפילות בחגים ושבתות ותפילות בכל יום עם מניינים ושיעורים.
בלוצרן התקיימה ועידת הקונגרס הציוני העולמי ה-19 בשנת 1935. ואף קודם לכן התקיימו בו ועידות ציוניות שונות.
לוק בסון הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע צרפתי זוכה פרס סזאר ופרס באפט"א.
הוא מייסד שותף של חברת ההפקה europacorp.
הקריירה של בסון מתפרסת על פני יותר מארבעה עשורים, והוא אחד הקולנוענים הצרפתים המוכרים ביותר בעולם בין היתר בזכות סרטים כמו "ניקיטה", "לאון" ו"האלמנט החמישי" ובזכות סדרת "ארתור והמינימונים".
בסון נולד בפריז להורים שהיו מדריכי צלילה.
בצעירותו הרבה בנסיעות ברחבי העולם עם הוריו, לאתרי צלילה, למדינות כמו: איטליה, יוגוסלביה ויוון.
מקצועם של הוריו הביא להתעניינותו הרבה של בסון בים והוא תכנן לעסוק כשיגדל בביולוגיה ימית.
כשהיה בן עשר חזרה המשפחה לפריס והוריו של בסון התגרשו ונישאו לאחרים.
בשנת 1976, כשהיה בן 17, עבר בסון תאונת צלילה שמנעה ממנו לשוב לפעילות זו.
בראיון משנת 2000 מתאר בסון את התאונה כאירוע מכונן בחייו, שהוביל אותו לקריירה הקולנועית שלו.
מאחר שלא יכול היה להתעסק לזמן רב בתחביבו העיקרי, החל בסון לעסוק במלאכת הכתיבה, מתוך שיעמום ולאחר זמן באמתחתו היה רעיון ראשוני למה שנודע מאוחר יותר כסרטו "האלמנט החמישי".
שנה לאחר מכן הוא חזר לעיר הולדתו, כדי להתנסות בקולנוע.
בתחילת שנות ה-80 לאחר שעבד כעוזר במקצועות שונים בסטים של קולנוע וכן כעוזר במאי ביים בסון מספר סרטים קצרים, סרט דוקומנטרי וכן כמה פרסומות.
לאחר מכן נסע לשלוש שנים לארצות הברית וכשחזר הקים חברת הפקה בשם "סרטי הזאב" (מאוחר יותר שינה את שמה לסרטי הדולפין).
בצרפת הוא פגש את אריק סרה, שהפך למלחין של כל סרטיו וכן את השחקן שעתיד לעבוד עמו רבות בעתיד ושמזוהה עמו ז'אן רנו.
בשנת 1983 הפיקה החברה את "הקרב האחרון" - סרט מדע בדיוני פוסט אפוקליפטי שביים בסון בהשתתפות ז'אן רנו ואריק סרה.
הסרט זכה בפרסים רבים בפסטיבלים ברחבי העולם וסימן את בסון ככישרון בולט.
סרטו משנת 1985, "רכבת תחתית", זכה להצלחה קופתית בצרפת ובעולם.
סרטו משנת 1988, "הכחול הגדול", הפך לאחד הסרטים הצרפתיים המצליחים ביותר בעולם לאחר שהוקרן בפסטיבל קאן והקנה לבסון שם עולמי.
בשנת 1990 יצא סרטו "ניקיטה" בכיכובה של אשתו דאז, השחקנית אן פאריו, שעד מהרה הצליח אף הוא ומיתג את בסון כבמאי סרטי פעולה מחונן.
הסרט זכה לחידוש אמריקאי בשם Point of No Return (בישראל הופץ בשם "קוד סודי נינה") וכן לגרסה הונג קונגית.
לאון (שידוע במדינות רבות כ"המקצוען" או "לאון: המקצוען"), שיצא ב-1994, כבר היה דובר אנגלית ובהפקה אמריקאית וצולם בארצות הברית, בכיכובם של ז'אן רנו, גארי אולדמן והילדה נטלי פורטמן בתפקידה הקולנועי הראשון.
גם סרט זה זכה להצלחה קופתית וביקורתית מרשימה ושומר על מעמד של סרט פולחן עד היום.
3 שנים אחר כך ביים את האלמנט החמישי, בכיכובם של ברוס ויליס ומילה יובוביץ, שזכה גם הוא להצלחה גדולה בקופות ובין המבקרים, והוא זכה עליו בפרס סזאר (אחרי שהיה מועמד עוד קודם לכן עם לאון).
בראשית המאה ה-21 בסון השקיע הרבה בהפקה ובכתיבה, ומיעט לביים סרטים.
שמו נחשב לתו תקן של איכות קולנועית בצד קולנוע מסחרי.
החל מ-1998 כתב והפיק את סדרת הסרטים "טקסי", שזכתה להצלחה אדירה בצרפת ולעיבוד אמריקאי, ובמהלך שנות ה-2000 את סדרת הסרטים "המשלח" ואחר כך את סדרת הסרטים "חטופה" בכיכובו של ליאם ניסן.
בשנת 2014 יצא הסרט לוסי, בכיכובה של סקרלט ג'והנסון, אותו כתב, הפיק וביים.
ב-2017 יצאה אופרת החלל "ולריאן ועיר אלף הכוכבים".
עד שנת 2023 ביים בסון 20 סרטים, וכתב והפיק עוד עשרות רבות.
בסון וקולנוענים אחרים מוחים על קביעה זו.
בארצות הברית בסון זוכה להערכת המבקרים בשל פעילותו בשנים האחרונות כבמאי ובעיקר ככותב וכמפיק של סרטי פעולה חדשניים כמו סרטי טקסי, סדרת המשלח, חטופה ואחרים.
יצירתו של בסון חוצה ז'אנרים רבים: החל מסרטי פעולה ומותחני פשע, מדע בדיוני, פנטזיה ובשנים האחרונות אנימציה.
כמו כן ביים בסון דרמות וכמה סרטים דוקומנטריים.
פעמים רבות ישנם סיפורי אהבה בין שני הפכים, שלרוב אינה ממומשת בשל נסיבות טראגיות.
בניקיטה, הגיבורה נקרעת בין הבוס שלה, סאדיסט לבין בחור נורמטיבי שאינו יודע על עברה דבר ובלאון, כשפעמים רבות כתיבתו היא קומית, דבר המסייע לקבל את קטעי האקשן כאמינים יותר.
דבר נוסף שמזוהה עם בסון הוא ייצוג של אלימות, דם והרס בצורה ויזואלית כחלק אינטגרלי מהסיפור ובצורה אסתטית ברורה.
פרט לבימוי בסון הוא כותב ומפיק פורה, בעיקר בתחום הפעולה והוא המוח היוצר מאחורי סדרות סרטים מצליחות כמו טקסי, המשלח, "פרבר 13", "פרבר 13: אולטימטום", חטופה ומפריז באהבה.
בשנים האחרונות כתב בסון את סדרת ספרי ארתור, שמכרו קרוב למיליון עותקים ברחבי העולם, מהם יצר במקביל כתסריטאי וכבמאי 3 סרטי אנימציה.
מדובר בהרחבת הנושאים שבהם מתעסק בסון לאחר שהתעסק בשנים האחרונות בכתיבתם ובהפקתם של סרטי פעולה ומתח.
כבר מהקרב האחרון, סרטיו של בסון זכו בפרסים בפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
הפרסים היוקרתיים ביותר בהם זכה בסון הם פרס סזאר - האוסקר הצרפתי, כבמאי וכמפיק, על סרטו האלמנט החמישי ופרס באפט"א לקולנוע, כמפיק, על סרטו של ידידו השחקן גארי אולדמן "Nil by Mouth".
זכה פעמיים בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטיו "ז'אן ד'ארק" ו"האלמנט החמישי".
לבסון חמישה ילדים משלוש נשים שונות.
בסון היה נשוי לשחקנית הקולנוע הצרפתייה אן פריו, ששיחקה בתפקיד הראשי בסרטו ניקיטה ממנה התגרש.
מאוחר יותר נישא לדוגמנית והשחקנית מילה יובוביץ', כוכבת סרטו האלמנט החמישי הצעירה ממנו ב-16 שנה ולאחר שנתיים של נישואים הזוג התגרש.
ב-2004 בסון נישא למפיקת הסרטים וירז'יני סילה.
הקרב האחרון (תסריטאי, מפיק ובמאי, 1983)
רכבת תחתית (תסריטאי, מפיק ובמאי, 1985)
הכחול הגדול (תסריטאי ובמאי, 1988)
אטלנטיס (תסריטאי, מפיק ובמאי, 1991)
לאון (תסריטאי, מפיק ובמאי, 1994)
האלמנט החמישי (תסריטאי ובמאי, 1997)
נשיקת הדרקון (תסריטאי ומפיק, 2000)
אנג'ל A (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2005)
ארתור והמינימונים (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2006)
ארתור: נקמתו של מלתזאר (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2009)
פרבר 13: אולטימטום (תסריטאי ומפיק, 2009)
מפריז באהבה (תסריטאי ומפיק, 2010)
הרפתקאותיה המופלאות של אדל (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2010)
ארתור 3: מלחמת שני העולמות (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2010)
החבר'ה הרעים (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2013)
לוסי (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2014)
ולריאן ועיר אלף הכוכבים (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2017)
אנה (תסריטאי, מפיק ובמאי, 2018)
סופשבוע לא רגוע (אנ') (מפיק ותסריטאי, 2024)
דרקולה: סיפור אהבה (במאי ותסריטאי, 2025)
תרגום מצרפתית: שרון פרמינגר, 2006.
ארתור והמינימונים 2: נקמתו של מלתזר, הוצאת כנרת.
תרגום מצרפתית: אביגיל בורשטיין, 2009.
ארתור והמינימונים 3: מלחמת שני העולמות, הוצאת כנרת.
תרגום מצרפתית: אביגיל בורשטיין, 2010.
לוציפראז הוא שם כללי לאנזימים המשמשים לביולומינסנציה.
לוציפרז הוא אנזים מטיפוס המורכב משתי תת-יחידות הנוצרות בנפרד אך מתחברות זו לזו במהלך הקשירה ללוצפרין (לוצפרין הוא שם כללי לסובסטרט שמשמש מעביר של חמצן בתהליך ההארה).
יצירת אור על ידי אורגניזם חי באמצעות תגובה כימית.
בתגובות המפיצות אור, האור נוצר מחמצון של (הפיגמנט) לוציפרין, לכאשר מקור האלקטרונים הוא ATP.המתחזר ל־AMP ( אדנוזין מונו פוספט).
ללא נוכחות לוציפראז, קצב התגובה בין הלוציפרין והחמצן איטי ביותר.
מערכת הארה דומה יש גם בבעלי חיים כמו תמנונים, דיונונים, מדוזות, ודינופלגלטים ימיים.
הלוציפראז המוכר ביותר הוא הלוציפראז של הגחליליות מהמין Photinus pyralis .
התגובה המזורזת על ידי אנזים זה מתרחשת בשני שלבים:
לוציפרין + ATP ← לוציפריל אדנילט + PPi
לוציפריל אדנילט + O2 ← אוקסילוציפרין + AMP + אור
אף כי האנזים לוציפרז בחיידקים מאירים דומה במבנהו ללוציפרז שבגחליליות, בחיידקים פעילותו שונה, והיתרון היחסי של ההארה איננה באור עצמו אלא בסילוק עודף חמצן שבמפריע לחיידקים האל- אווירניים.
נוסחה כללית: לוציפרין + FMNH₂ + O₂ --(לוציפראז)--> לוציפרין מחומצן (פולט אור) + FMN + H₂O<ref></ref>
לוציפרין: מולקולת "הדלק" שפולטת אור.
בחיידקים ימיים מאירים הוא אלדהיד ( R8COH).
FMNH₂ (פלבין מונונוקלאוטיד מחוזר): מולקולה המסייעת בתהליך החמצון.
O₂ (חמצן): נחוץ לתגובה הכימית.
לוציפראז: האנזים (המזרז) שמבצע את התגובה.
כאשר שני חלקי האנזים מתחברים ללוצפרין בנוכחות החמצן.
לוציפרין מחומצן התוצר של התגובה, שהוא המולקולה המעוררת שמשחררת אור.
במהלך התהליך האלדהיד מתחמצן לחומצה (R8COOH), אשר מיד מתחזר לאלדהיד תוך שהוא מעביר את החמצן ל־FMNH₂.
בתהליך החיזור עוברים אלקטרונים דרך כרומופור – יוצר האור וקובע את אורך הגל, כלומר צבע האור.
החמצן מתחבר למימן ויצר מים.
כאשר החומצה מתחזרת לאלדהיד המקורי שיכול להמשיך בתהליך המחזורי.
FMN (פלבין מונונוקלאוטיד): הצורה המחומצנת של FMNH₂.
H₂O (מים): תוצר לוואי של התגובה.
היתרון היחסי של מערכת ההארה בחיידקים
חיידקים ימיים מאירים הם ספרופיטים אל-אווירניים ( אנאירוביים) פקולטטיבים.
בחיידקים אנ-אירוביים עודף חמצן גורם ליצירת תרכובת מימן על חמצני, H2O2 ( מי חמצן), אשר משחררים חמצן אטומרי, O0, שהוא מחמצן חזק וגורם לפגיעה בתא החיידק.
מערכת ההארה קולטת את החמצן באמצעות הלוצפרין שבחיידקים הוא אלדהיד ארוך שרשרת.
יתרון נוסף הוא ביצרת סימביוזה עם דגים ממינים שסיגלו איברים מיוחדים, ששם תנאי גידול מתאימים לחיידקים, ובתמורה מקבלים אור שמשמש להם לצייד או לאיתות.
הגן האחראי ליצירת מערכת ההארה בודד בחיידקים וגם בגחליליות.
לאחר הבידוד ניתן להעביר את הגן באמצעות פלסמיד לחיידקים ולבעלי חיים.
מכיוון שהארה בחיידקים מאירים ימיים מותנית בנוכחות אינדיוסר ( מולקולה ספציפית המפעילה את מערכת ההארה בחיידקים), קשה לנצל את הלוציפרז הבקטריאלי להארה מחוץ למערכת הטבעית.
לכן מפיקים את האנזים לוציפרז מגחליליות, ואז ניתן לקבל אור כשמוסיפים את מרכיבי המערכת המתוארת למעלה.
שימוש באימונולוגיה: בדיקות מהירות וזולות לגילוי חיידקים, וירוסים או נוגדנים כנגדם אפשריות על-ידי חיבור של האנזים לנוגדן ספציפי לווירוס או לחיידק.
מוסיפים את הלוצפרין, FMN ןATP ומקבלים תגובת אור הצמוד למטרה.
מערכת המבוססת על קרינת אור רגישה ומהירה יותר מהמערכות המקבילות המשתמשות באנזימים אחרים המבוססים על יצירת צבע כמו אלקלין-פוספטז אשר קיימים עדיין בערכות ביתיות ובמעבדות.
זיהוי גנטי של וירוסים: מצמידים את הלוציפרז לפרוב (גלאי שהוא קטע RNA התואם לרצף ה DNA) הספציפי בגנום של הווירוס.
את הרצף ניתן לייצר במכונות לפי סדר החומצות
מהדגימה הנבדקת מייצרים כמות מספקת של רצפים מהמקור הוויראלי, בשיטה המכפילה את הגנום הנמצא בבדיקה לכמות מספיקה לגילוי באמצעות PCR)(Polymerase Chain Reaction- שיטה המאפשרת קבלת כמות גדולה של DNA מדגימה קטנה.
הפרוב המסומן באנזים ייצמד לקטע המתאים ב־DNA הוויראלי, ולאחר שטיפה של עודף האנזים מקבלים קרינת אור רק בנוכחות ה־DNA הנבדק.
שיטה זו משמשת למשל לזיהוי וירוס הקורונה במהירות ודיוק רב.
שימוש בלוציפרז לניטור מים ואוויר
כדי לאפשר ניטור מתמשך ( continous), ללא צורך בדגימות, נדרשת מערכת הנותנת תגובה מיידית לנוכחות אלמנטים כמו מתכות כבדות, רעלים או כימיקלים מסוגים שונים.
לשם כך ניתן למדוד הארה ישירה של חיידקים מאירים הרגישים לאלמנט הנבדק.
מגדלים את החיידקים בתרבית מתמשכת במצב הארה מקסימלי, כאשר נוכחות האלמנט הנבדק מוריד את עוצמת האור.
או במערכת ביוכימית מבודדת של האנזים הקשור לנוגדן ספציפי לאלמנט הנבדק.
ניתן לעביר את הגנום המקודד להארה ( יצירת לוציפרז ולוציפרין) באמצעות פלסמיד לתאים של בעלי חיים וצמחים.
וכך לקבל הארה באיברים הנחקרים ואף בכל החיה.
כך ניתן לעקוב אחר המטבוליזם בתאים הנבדקים במהירות ודיוק ולאורך זמן.
לוּצִיפֵר (מלטינית Lucifer, "נושא אור"), הידוע גם כהֵילֵל בִּן-שָׁחַר, הוא כינויו של השטן באמונה הנוצרית.
מקור השם בספר ישעיהו: .
דבריו אלה, שבמקור כוונו כדברי תוכחה למלך בבל, מרמזים על-פי שיטת הפרה-פיגורציה המקובלת בנצרות, לנפילתו של השטן מגן העדן כתוצאה מגאוותו.
בתרגומים הנוצריים של התנ"ך תורגם הצירוף "הֵילֵל בֶּן-שָׁחַר" ככינוי לכוכב השחר.
בשל כך, פירשו הנוצרים את המילה "הילל" כשם פרטי של ישות מיתולוגית כלשהי שזוהתה עם "כוכב בוקר בן אור" שהיה כינוי של האל לוציפר "נושא האור" במיתולוגיה הרומית.
הירונימוס הקדוש מפרש גם את השם הילל בן שחר כשמו של המלאך שהיה קודם מבריק כמו כוכב השחר וכעת מילל בזמן נפילתו ארצה.
הוא מסתמך על דבריו של לוקאס האומר "ראיתי את השטן הנופל כברק מהשמים" (לוקאס י,18).
נפילת המלאכים ומנהיגם לוציפר (השטן)
על-פי מסורת נוצרית מאוחרת יחסית, לוציפר נחשב כמי שהיה במקור אחד ממלאכיו הבכירים ביותר של האל, היפה והחכם שבהם, והממונה על מקהלת המלאכים.
ברגע מסוים, קבוצה של מלאכים ובראשם לוציפר חטאו נגד אלוהים.
כעונש על חטא זה לוציפר והמלאכים החוטאים הושלכו מהשמיים (מגן העדן) ארצה.
כאן המלאכים הפכו לשדים (diaballein ביוונית, כלומר מאשימים, קטגורים) ואילו לוציפר הפך לשטן שפירושו - עומד כנגד, קטגור, מלשין.
ייתכן שסיפור זה הושפע מסיפורו של פאתון, שהתרסק לאדמה לאחר שניסה לרכב במרכבתו של אביו, אל השמש, בניגוד לרצונו, מסיפורו של הפייסטוס, שהושלך לארץ על ידי זאוס, או מסיפורו של איקרוס, שנפל לים לאחר שכנפי השעווה שלו נמסו.
על מהות החטא שלוציפר ומלאכיו חטאו היו ויכוחים רבים במסגרת התאולוגיה הנוצרית.
הרי אלוהים לא היה יכול לברוא אותם חוטאים, עקב שלמותו הרוחנית המוחלטת.
בוועידת לטראנו הרביעית שכונסה בשנת 1215 על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הוחלט ש"אלוהים יצר את השטן ואת השדים טובים מטבעם אך הם עצמם ומרצונם הפכו לרעים".
לפי הגרסה המקובלת ביותר הם חטאו בחטא הגאווה ולוציפר רצה לתפוס את מקומו של אלוהים בעזרת מלאכים שתמכו בו (סוג של הפיכת חצר).
השוללים גרסה זו טוענים שהוא לא רצה להיות אלוהים בעצמו אלא להיות שוה ערך לאלוהים.
גרסה מאוחרת יותר טוענת שלוציפר ומלאכיו סירבו להוראתו של אלוהים להתייחס לבנו ישו, שהפך לבשר ונהרג על הצלב, כחלק מהאל.
בכל מקרה, אלוהים שלח את המלאך מיכאל, שלאחר מלחמה קשה ניצח את לוציפר ועוזריו (חזון יוחנן יב, 7-8) והם הושלכו ארצה.
על-פי האמונה הנוצרית, מלחמתו המתמשכת של לוציפר - השטן באלוהים נחשבת להיות מקור כל הרוע, הצרות והייסורים עלי אדמות, וצפויה להסתיים רק ביום הדין.
הוא זה שפיתה, בדמות הנחש את אדם וחוה לאכול מפרי עץ הדעת (השטן הוא הנחש הקדמון, ראו חזון יוחנן יב, 9), והוא זה שממשיך לפתות את בני-האדם לסטות מדרך הישר על ידי ניצול חולשותיהם, תאוותיהם וגאוותם.
הקישור לכוכב הלכת נוגה נובע ככל הנראה מתכונותיו האסטרונומיות: זהו הכוכב הבהיר ביותר מבין כוכבי הלכת בשל קרבתו לכדור הארץ ובשל שכבת העננים המקיפה אותו.
מאחר שיחסית אלינו הוא בזווית קרובה לשמש, ניתן לצפות בו רק עם זריחת השמש ועם שקיעתה.
קל, לכן, להבין כיצד נקשר לכוכב זה מיתוס של גאווה (יומרה להחליף את השמש) שבאה על עונשה.
יש גם המייחסים את השם "בן שחר" לכוכב השחר, הוא נוגה.
סיפורו של לוציפר, מרידתו ונפילתו, הוא נושא מקובל ונפוץ באמנות הנוצרית.
בולט בעיקר תיאורו המעמיק של ג'ון מילטון בגן העדן האבוד המציג באופן טראגי את מידת הגאווה והשנאה הגורמות ללוציפר לבחור להתמרד כנגד אלוהיו למרות ההכרה שמאבק זה הוא חסר סיכוי.
דמותו של לוציפר רווחת בתרבות הפופולרית, והוצגה במגוון רחב של סרטים, סיפורי קומיקס ומשחקי מחשב.
הוא מוצג לעיתים כמפלצת אימתנית ומעוררת-אימה, ולעיתים דווקא כאדם מעודן ומתוחכם, המשתמש בערמה, ולא באלימות, כדי להשיג את מטרותיו.
דמותו של לוציפר שימשה בתקופות מסוימות ובתרבויות מסוימות כסמל למרד צודק נגד עריצות העולם הנוצרי.
כך לדוגמה השתמשו בה המשוררים הרומנטיים בזמן המהפכה הצרפתית.
דומה לכך השימוש בדמותו בתרבויות נגד, למשל שירי הבי מטאל רבים עוסקים בנפילתו של לוציפר ומלחמתו באלוהים.
ב-2016 שודרה סדרת טלוויזיה בשם "לוציפר" המגוללת את סיפורו של השטן שנטש את הגיהנום ועבר לגור בלוס אנג'לס שם הוא פותח מועדון לילה.
דמותו של לוציפר בסדרה זו מבוססת על דמותו כפי שהופיעה בסדרת הקומיקס "סנדמן" (1989–1996) מאת ניל גיימן.
בסרט "סינדרלה" של דיסני, לדמות החתול המרושע קוראים לוציפר.
לוצרן הוא קנטון של שווייץ.
בירת הקנטון, שנושאת גם את שמו, היא לוצרן והיא העיר הגדולה בקנטון.
קנטון לוצרן ממוקם במרכז שווייץ.
חוצים אותו נהר רויס ונהר קליינה אמה, ובמזרחו הוא גובל בימת ארבעת הקנטונים.
שטח הקנטון נמצא למרגלות האלפים השווייצרים.
הנקודה הגבוהה בקנטון היא 2,350 מטר.
קנטון לוצרן מכיל טריטוריות שהשיגה בירתה לוצרן על ידי הסכם, כיבוש צבאי או רכישה, בצורה נרחבת עד 1415. לוצרן הצטרפה לאיחוד השווייצרי ב-1332. הקנטון ניסה להפרד מהאיחוד בשנים 1841–1847 אך הובס בקרב על ידי כוחות שווייצרים והצטרף מחדש לאיחוד השווייצרי ב-1848 כחבר מלא.
כ-90 אחוז משטח הקנטון היא אדמה הראויה לעיבוד חקלאי.
חקלאות היא המקור הראשי לפרנסה בקנטון, אך גם התעשייה מפותחת.
התוצרים החקלאיים החשובים הם דגנים, פירות ובקר.
התעשייה מתרכזת בעיקר בטקסטיל, תעשיית מכונות, נייר, עץ וטבק.
הקנטון קולט תיירים בחופשה לאלפים הקרובים.
כמו כן, חלק ניכר מהתחבורה היבשתית החוצה את שווייץ מצפון לדרום עוברת בקנטון.
אוכלוסיית לוצרן מונה (נכון לדצמבר 2014) 394,604 נפשות.
רוב האוכלוסייה (החל משנת 2010) דוברת גרמנית (91%) ואחריה ישנן סרבו-קרואטית, איטלקית, אלבנית ואנגלית (3%), פורטוגזית וצרפתית 2% וספרדית עם 1%.
מהמפקד שנערך בשנת 2000, 70.9% הכריזו על עצמם כקתולים, בעוד ש- 11.2% שייכים לכנסייה הרפורמית השווייצרית.
2.23% מכלל האוכלוסייה, היו בכנסייה האורתודוקסית ו- 2.16% מכלל האוכלוסייה שהשתייכו לכנסייה נוצרית אחרת.
3.77% מוסלמים, 875 בודהיסטים, 1,715 הינדים, 5.90% הכריזו על עצמם כאתאיסטים או חסרי דת, ו-3.71% מכלל האוכלוסייה שלא ענו על השאלה.
בלוצרן חיים כ-400 יהודים, ומצוי בו בית חב"ד בניהול הרב חיים דרוקמן.
לוּצְק (באוקראינית: Луцьк, בפולנית: Łuck, ברוסית: Луцк) היא עיר באוקראינה, מרכזו של מחוז ווהלין, השוכנת ממערב לעיר הבירה קייב.
מהמאה ה-14 התקיימה בעיר קהילה יהודית חשובה, חברה מרכזית בוועד ארבע ארצות.
לוצק, אחת מהערים הראשונות באוקראינה, נוסדה ב-1085. העיר שימשה כבירת נסיכות גליציה-ווהלין עד להקמתה של לודמיר.
ב-1240 נכבשה העיר על ידי הטטרים, אך המבצר נשאר בידי הנסיכים.
ב-1321 נרצח הנסיך האחרון מבית ריוריק גאורגי בן לב בקרב עם הליטאים של גדימינס, והעיר על מבצרהּ נכבשה על ידם.
מלך פולין קזימיר השלישי כבש את העיר ב-1349, אך הליטאים השיבוה לשלטונם מיד אחר כך.
בנו של גדימינס פיתח את המבצר והוסיף מבצר נוסף מאבן.
הנסיך ויטאוטס הגדול הביא לעיר מתיישבים חדשים מכל הנסיכות, בהם יהודים, קראים, טטרים וארמנים.
ב-1427 עברה בישופות ווהלין מלודמיר ללוצק.
הנסיך האחרון של ווהלין היה ויטאוטס, בנו של ויטאוטס הגדול.
במאה ה-15 המשיכה העיר להתפתח מאוד, והפכה גם למרכז דתי חשוב, כשבתקופה זו שכנו בה 2 כנסיות קתוליות ו-19 אורתודוקסיות, ולכן נקראה בפי העם "הרומא של ווהלין".
ב-1429 התקיים בעיר מפגש של רוב שליטי אירופה בנושא בלימת המתקפה הטטרית.
במפגש השתתפו מלכי פולין וליטא ולדיסלב השני יגלו וידוויגה, זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסילי השני, נסיך מוסקבה, מלך דנמרק אריק מפומרניה ונסיך שטטין.
ב-1432 לאחר מותו של סבידריגיילו הייתה העיר לנחלת הכתר הפולני, וקיבלה זכויות מגדבורג, ולאחר 1569 צורפה רשמית לפולין, והייתה לבירת מחוז (ווייוודת) ווהלין.
בשנה זו גם התרחש איחוד לובלין, וכל הכנסיות האורתודוקסיות קיבלו עליהם את מרותו של האפיפיור.
במאה ה-17 המשיכה העיר להתפתח כמרכז מסחרי חשוב, והגיעה באמצע המאה ל-50,000 תושבים.
בזמן מרד חמלניצקי סבלה העיר קשות; כשנכבשה על ידי קולונל קולודקו נטבחו כ-4,000 איש ו-35,000 ברחו מערבה.
ב-1781 פגע במקום אסון נוסף – שרפה שהתפרצה בעיר כילתה כ-440 בתים, בהם כנסיות ומבנים היסטוריים.
בחלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה ביחד עם כל החבל לתחומי האימפריה הרוסית.
מרכז החבל (גוברנייה) הועבר לז'יטומיר.
רבים מהתושבים תמכו במרד נובמבר של יוזף חלופיצקי (Chłopicki) כנגד השלטון הרוסי ובעד עצמאות פולין.
לאחר שהמרד דוכא, החלה הממשלה הרוסית ברוסיפיקציה של האזור.
ב-1845 שוב נפגעה העיר על ידי שרפה.
ב-1850 נבנו 4 מבצרים ליד לוצק, שאחד מהם נקרא מיכאילגורוד.
ב-1915, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבש האזור על ידי האוסטרים, ובעיר אף שכנה מפקדתו של הארכידוכס יוזף פרדיננד.
מחוסר אספקת מזון בעיר, פרצה בה מגפת טיפוס, ותושבים רבים נספו.
ב-4 ביוני 1916 החלה בעיר מתקפה של 4 פלוגות של הצבא הרוסי המתקדם כנגד הגרמנים והאוסטרים, בהנהגתו של אלכסיי ברוסילוב, וב-7 ביוני נפלה העיר נפלה.
לפי חוזטרוה ברסט-ליטובסק נמסרה העיר לגרמנים ב-7 בפברואר 1918, אך כבר ב-22 באותו חודש נסוגו הגרמנים והעיר הועברה לסימון פטליורה האוקראיני.
ב-16 במאי 1919 כבש הגנרל הפולני אלכסנדר קרניצקי את העיר, שצורפה סופית לפולין לפי הסכם ריגה.
הפולנים פיתחו את העיר משמעותית; נבנו בה בתי חרושת וכן משדר רדיו המודרני ביותר, שנבנה ב-1938. ב-1 בינואר 1939 היו בעיר 39,000 תושבים, מתוכם 17,500 יהודים ו-13,500 פולנים.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכבשה לוצק על ידי ברית המועצות בספטמבר 1939. המשטרה החשאית מיד התחילה בפעולה ואסרה כ-10,000 מתושבי העיר, שרובם נשלחו לגולאג.
בתי חרושת הועברו לפנים ברית המועצות.
ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית; היהודים רוכזו בגטו, ורובם נרצחו.
בזמן המלחמה בעיר התרחש גם טבח אוקראינים בפולנים, שבו נרצחו כ-10,000 איש.
לאחר המלחמה חזרה העיר לאוקראינה, והפולנים שנשארו נאלצו בעל כרחם להגר לשטחי פולין.
הממשלה הסובייטית השקיעה רבות בשיקום העיר, והיא חזרה להיות מרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי של האזור, עם אוכלוסייה של 200,000 איש.
באותה תקופה בעיר נבנו מספר מפעלים לרבות מפעל לייצור מכוניות נוסעים ורכב אמפיבי מדגם LuAZ-967. כיום המפעל מתמחה בייצור טרוליבוסים.
מ-1991 נמצאת העיר בתחומי אוקראינה העצמאית.
הקהילה היהודית בעיר נזכרת לראשונה ב-1388. באותה תקופה התגוררו היהודים בעיקר בכפר ז'ידיטין הסמוך.
ב-1432 הכריז מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו על חלק ממחוזות ליטא כאזורים הכפופים לו, ובשטח זה נכללה גם לוצק.
באותה שנה החליט המלך לתת לעיר זכויות מגדבורג, שהיו אמורות להיות שוות לכל התושבים, אך האצולה הקתולית לחצה עליו למנוע את הזכויות מהארמנים ומהיהודים.
ב-1495 גורשו היהודים מהעיר במסגרת גירושם של כל יהודי ליטא מהמדינה, אך כבר ב-1504 הותר להם לחזור.
כתוצאה ממצבם הדחוק פטר אותם ב-1507 מלך פולין זיגמונד הראשון ממסים.
ב-1554 ניתנו זכויות מגדבורג גם ליהודים.
ב-1569 אולצו היהודים לשלם חוב למדינה; ומשלא עלה בידם לאסוף את הסכום המספיק, הוחרמו בתיהם ובית הכנסת.
אך כבר באותה שנה חל איחוד לובלין, פולין וליטא אוחדו למדינה אחת, ומעמד העיר לוצק בכלל ויהודיה בפרט עלה בתקופה זאת.
עסקי היהודים התחילו לפרוח, היהודים ריכזו בידם את תעשיית הבירה, חייטות, מסחר ביערות, והשתתפו בירידים הגדולים בעיר.
בגלל ריבוי בתי המלאכה היהודיים באותה תקופה התחזקה התחרות עם התושבים המקומיים, אשר פנו למלך בבקשה להגביל את חיי היהודים ולהגדיל את עול המיסים עליהם.
ואולם מלכי פולין נטו חסד ליהודים, השוו אותם בזכויותיהם לתושבים הנוצרים, והעבירו חוק האוסר על ניצול יהודים והגדלת נטל המיסים ללא הסכמתם של האחרונים.
בנוסף נאלצו פקידי הממשל לתת דו"ח מפורט על גודל המיסים שהם אמורים לאסוף (1580).
בשנת 1600 קיבלו היהודים מהמלך זיגמונד השלישי זכויות אשר היקנו להם ניהול עצמי של קהילתם.
חלק מהמבצר העתיק של לוצק ניתן לקהילה, למרות מחאת הנוצרים; במקום הוקם בית כנסת מבוצר עם עמדות ירי והגנה מזוינת.
בתקופת מרד חמלניצקי נפגעה הקהילה היהודית בעיר, אך חיש מהר השתקמה וחזרה להיות חברה מרכזית בוועד ארבע ארצות.
בעיר כיהנו גדולי הרבנים של התקופה, והתקיימו ישיבות רבות.
הרבנים הידועים באותה תקופה: משה בן יהודה הכהן, יעקב שור, יואל היילפרין "הגדול", יצחק בן אברהם.
בעיר התקיימה גם קהילה קראית קטנה, שהוציאה מתוכה אנשי רוח, הידועים בהם הם: לוצקי, סולטאנסקי ואברהם פירקוביץ'.
מספר החברים בקהילה זאת עלה בקושי על 100 בתקופת הפריחה.
ב-1764 אירעה בעיר עלילת דם נגד היהודים, ולאחריה פרעות, שבהן נהרג רב הקהילה יהודה זאב בן טוביה.
ב-1768 נהרגו יהודים נוספים בעקבות מרד ההיידמקים בשנה זו.
ב-1795, בעקבות חלוקת פולין השלישית, צורפה לוצק לאימפריה הרוסית, ויהודים רבים מהכפרים הסמוכים– שגורשו משם לפי חוקת היהודים מ-1804 – התיישבו בעיר.
בתקופה זו גדלה הקהילה משמעותית: מ-1,012 נפש ב-1765 ל-5,010 ב-1847. בין 1844 ל-1862 חיה הקהילה בפחד מתמיד מפני הגירוש, שכן נחקק חוק חדש על איסור מגורי היהודים במרחק 50 מיל מהגבול.
בתקופה זו השתייכו מרבית היהודים בעיר לתנועת החסידות, שהתפשטה באזור.
החסידויות החזקות בעיר היו קרלין וצ'רנוביל, שיוצגה על ידי האדמו"ר מטריסק.
ב-1910 היו בעיר 20 בתי כנסת ובתי תפילה שונים.
במלחמת האזרחים ברוסיה נפגעו היהודים מאוד מצבאו של סימון פטליורה וחיילי פולין (ע"ע פרעות פטליורה).
בעיר אורגנו גדודים להגנה יהודית.
כשב-1920 צורפה העיר סופית למדינה הפולנית הצעירה, והממשלה התחילה בפיתוח תעשייתי מואץ של האזור, עסקי היהודים הסנדלרים הקטנים נפגעו מאוד מבית החרושת הגדול "בטיה" שייסדה הממשלה.
בעיר התקיימו כ-50 בתי כנסת, תלמודי תורה וישיבות, ורשת בתי ספר של רשת החינוך "תרבות".
בעיר יצא גם עיתון ביידיש: "ווהלינר פרעסע".
כרב העיר כיהן הרב זלמן סורוצקין.
בעיר גם ישב ר' יוחנן פרלוב, האדמו"ר מקרלין-לוצק.
אדמו"רים נוספים בעיר היו משפחת קצנלבויגן משושלת נישכיז, רבי יחיאל מיכל לנדמן משושלת סטרליסק, רבי פנחס רבינוביץ צאצא של רבי פנחס מקוריץ, רבי מרדכי וחתנו רבי אלעזר סאפיאן מחסידות קשיבקא, רבי צבי אריה לנדא משושלת אליק, רבי חנינא רוקח משושלת בעלז ורבי יצחק יונגרלייב מהורחוב.
היהודים בלוצק לקחו חלק גם בפוליטיקה הארצית וב-1930 נבחר העו"ד ד"ר מוריס רוטפלד לסיים, הפרלמנט הפולני.
כשלעיר הגיעו כוחות ברית המועצות מצאו בה יהודים פולנים מקלט מהגרמנים שבמקביל כבשו את פולין.
השלטון החדש הזדרז להשתלט על כל החיים היהודיים, סגר את רוב בתי הכנסת ובתי הספר ואת פעיליהם היגלה לסיביר ולמחנות עבודה.
יהודים צעירים רבים הצליחו להימלט עם נסיגת הרוסים, ואחרים כבר גויסו לצבא האדום.
מיד עם כניסת הגרמנים ב-25 ביוני 1941 רוכזו כל היהודים בגטו, ובימים שלאחר מכן נרצחו 5,000 מהם.
בגטו הוקם יודנראט אשר הורכב מ-12 איש.
ראשיו ניסו לעשות כל שביכולתם כדי להתגונן בפני המגפות.
ביוני 1942 ברחו כ-500 צעירים ליערות כדי להצטרף לפרטיזנים, אך רובם נרצחו על ידי הגרמנים.
אלו שהצליחו להימלט הצטרפו לגדוד בפיקודו של יואל שצ'רבטו.
בין 19 ל-23 באוגוסט שולחו 17,000 מתושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ או חוסלו על ידי הוורמאכט ונקברו בקברי אחים.
500 בעלי מלאכה ניסו להתמרד, אך המרד נכשל וגם הם חוסלו.
ויטולד פומיינקו הציל יהודים רבים ועל כך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
בעיר בת-ים נקרא לזכרם רחוב "קדושי לוצק" שבשיכון עמידר וכן בית-תרבות בשם זה.
בתום המלחמה שבו אל העיר יהודים מעטים.
בשנת 1959 התגוררו בעיר כ-770 יהודים (1% מכלל האוכלוסייה).
לאחר התפרקות ברית המועצות ופתיחת הגבולות עזבו כמעט כל היהודים את העיר.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך באוקראינה בשנת 2001 התגוררו בלוצק רק 84 יהודים.
לוק, סטוק ושני קנים מעשנים הוא סרט שוד בריטי משנת 1998, שנכתב ובוים על ידי גאי ריצ'י והופק על ידי מת'יו ווהן.
עלילת הסרט עוסקת בשוד, המתבצע על ידי מומחה להימורי קלפים ושלושת חבריו, שהפסידו חצי מיליון פאונד במשחק קלפים לנוכל מסוכן.
על מנת לשלם את חובם מתכננים החברים לשדוד חבורה של פושעים, הגרים בדירה הסמוכה אליהם, המתכננים אף הם לשדוד חבורה של סוחרי סמים.
הסרט הביא לגאי ריצ'י הכרה בינלאומית, והביא לתודעת הציבור שחקנים חדשים כגון ויני ג'ונס, שחקן כדורגל לשעבר, וג'ייסון סטיית'האם.
הסרט מכיל אלמנטים קולנועיים לא קונבנציונליים כגון תנועת מסך רועדת המוסיפה לאופי הדינמי של הסרט.
פסקול הסרט הוא תוסס מאוד.
הסרט הוא קומדיה שחורה אלימה המתגאה בצוות שחקנים עשיר.
שם הסרט הוא משחק מילים עם ביטוי שגור מאנגלית "Lock, stock & barrel" שפירושו "כולל הכול" / "בשלמותו" / "על כל חלקיו" (מילולית, Lock פירושו "בריח", Stock הוא קת הרובה ו-Barrel הוא הקנה.
שלושת אלה הם המרכיבים המרכזיים של כל רובה).
במקרה זה שינו את המילה Barrel ל-Two smoking barrels שפירושו שני קנים מעשנים.
ארבע חבורות פשע מעורבות בעלילה.
הראשונה היא לא בדיוק חבורת פשע אלא רביעיית חברים אדי, תום, סואפ ובייקון.
החבורה השנייה היא זו של הארי "הגרזן" לונדסדייל יחד עם חברו בארי "המטביל", שומר ראשו של הארי וגובה החובות שלו "ביג כריס" ובנו של "ביג כריס" "ליטל כריס", המתלווה אליו למסעות הגבייה שלו.
החבורה השלישית היא של רורי ברייקר הכוללת חבורה של בריונים כבדי גוף.
לבסוף ישנה חבורתו של דוג, הכוללת כחמישה אנשים, שאחד מהם הוא "פלאנק", שהוא דמות מפתח בעלילה.
שותפים נוספים בעלילה הם "ניק היווני" ושני הפושעים הליברפוליים החובבניים גארי ודין.
בתחילת הסרט אדי וחבריו אוספים כל אחד 25,000 פאונד כדי לסייע לאדי להמר כנגד הארי "הגרזן" לונדסדייל, גנגסטר ידוע לשמצה וחובב הימורי קלפים.
אולם הארי מרמה במהלך המשחק, ובסופו אדי חייב לו 500,000 פאונד.
הארי מאיים לחתוך לאדי וחבריו את האצבעות אחת אחת עבור כל יום שבו לא יצליחו להחזיר לו את חובו.
מטרתו של הארי היא להשתלט על הבר אותו מנהל אביו של אדי.
על פי הסיפור אביו של אדי, ג'יי די, ניצח את הארי לפני שנים ספורות במשחק קלפים ובכסף הקים את אותו בר.
ג'יי די מסרב לוותר על הבר שלו, למרות האיום על חיי בנו.
באותו הזמן, גארי ודין מקבלים הוראות מבארי "הבאפטיסט" בפקודתו של הארי לגנוב למענו שני רובי ציד בעלי ערך רב.
על פי הוראתו של הארי, בארי מסתיר מהם את שווים של הרובים, ומבקש מהם להביא את כל תכולת ארון הנשק, ושמצידו, ייקחו לעצמם מה שהם רוצים מתוך הבית.
הם פורצים לבית ומצליחים לגנוב רובים, אך מתגלים תוך כדי הפעולה ונורים על ידי בעל הבית, שהשתמש ברובים העתיקים.
שני הנוכלים שלא ידעו על שווים של הרובים, מביאים לבארי את הרובים החדישים יותר מתוך ארון הנשק, ואת שני הרובים העתיקים, מוכרים לניק היווני תמורת סכום פעוט.
בינתיים דוג, המתגורר בשכנות לאדי, ומנהיג כנופיה קטנה אך אלימה ביותר, מתכנן לשדוד מעבדת סמים, המנוהלת על ידי ארבעה בוטנאים אוהבי שלום שכל נשקם הוא רובה אוויר.
פלאנק, שהוא לקוח ותיק של הבוטנאים וחבר בכנופייתו של דוג, מספק את המידע הדרוש לביצוע השוד.
ביד המקרה אדי וחבריו שומעים את פרטי תוכניתו של דוג דרך הקיר, ומחליטים לארוב להם בדירתם, כאשר יחזרו מביצוע השוד, ואז ישדדו אותם שם מכספם ומהסמים.
הם יוצרים קשר עם ניק היווני, שלו הם מתכננים למכור את הסמים שיגנבו והוא מספק להם את הנשקים שלהם יזדקקו על מנת לבצע את המארב, שמן הסתם מדובר ברובים העתיקים, שבהם התעניין הארי.
הארי מגלה, שהרובים שבארי הביא הם לא הנכונים, ומאיץ בו לתקן את שגיאתו.
בארי מתקשר לגארי ומצווה עליו למצוא את הרובים.
גארי מתקשר לניק היווני, אך זה אומר לו שכבר מכר אותם ואין להשיבם.
גארי ודין, החוששים מתגובתו של בארי, מחליטים להשיב לעצמם את הרובים בכוחות עצמם.
דוג וכנופייתו מבצעים את תוכניתם לשדוד את מעבדת הסמים.
במהלך הפשיטה אחד הבוטנאים נהרג ואחר נורה ברגלו, כמו כן אחד מכנופייתו של דוג נורה למוות בנשקו שלו על ידי חברתו של אחד הבוטנאים.
פרט לכך הפשיטה יוצאת לפועל כמתוכנן, והם חוזרים לדירתם כמתוכנן עם הסמים והכסף רק כדי להיתקל במארב, שהטמינו להם אדי וחבריו.
ארבעת החברים עטויי המסכות לוקחים את השלל, ומשאירים אותו בדירתו של אדי ויוצאים לחגוג את מזלם הטוב.
בחמת כעס על שתוכניתם נכשלה ועל כך שיצאו בידיים ריקות דוג משליך את פלאנק וזה נכנס עם ראשו בקיר, ויוצר בו חור, החושף את דירתו של אדי ומכשירי ההאזנה, שהטמינו לו בדירה.
חשוב מכל הם מוצאים את הכסף ואת הסמים.
דוג מחליט לארוב לאדי וחבריו בדירתם.
באותו הזמן מנסה ניק היווני למכור את המריחואנה לרורי ברייקר, אולם לרוע המזל המעבדה ממנה נגנבו הסמים הייתה בבעלותו של רורי.
ניק, המפוחד מתגובתו של רורי, מסגיר את חבורתו של אדי כמקור לסמים, ורורי מיד שולח לדירתו של אדי את החבורה שלו להעניש את הגנבים.
חבורתו של רורי פורצת לביתו של אדי רק כדי לגלות את חבורתו של דוג, האורבת להם במקום.
בקרב יריות המתפתח בדירה נהרגים כל המשתתפים פרט לדוג והבוטנאים.
דוג נמלט דרך החלון, כשבידו שני הרובים העתיקים, אך מיד נתקל בביג כריס, שנשלח על ידי הארי להזכיר לאדי וחבריו על חובם לאדונו.
ביג כריס מזהה מיד את הרובים, ולוקח אותם ואת הכסף מידיו של דוג ההמום.
אדי וחבריו חוזרים מחגיגותיהם לביתם כדי למצוא תריסר גופות זרוקות להן בתוך הדירה במקום הכסף.
ארבעת החברים ההמומים מקבלים טלפון מהארי, שבידו נמצאים הכסף והרובים, והוא מעוניין לדעת מדוע הם היו בידיהם ודורש מהם לבוא אליו ולהבהיר לו את העניין.
הארבעה, שמבינים כי חייהם אינם בסכנה עוד, מצייתים.
בינתיים גארי ודין עוקבים אחרי כריס והרובים בלי ידיעה, כי הוא עובד בשביל אותו הבוס של בארי.
הם מחליטים לפרוץ למשרדו של הארי ולקחת את הרובים.
עם פריצתם, דין מזהה את הארי שניות לפני שנורה על ידו.
גארי שרואה את חברו נרצח למול עיניו יורה בהארי.
בארי, היושב מאחוריו, זורק לו גרזן הנתקע לו בגב, והוא תוך נפילתו מספיק לירות בבארי.
ברגע שזיהו אחד את השני המשפט האחרון ששניהם ממלמלים הוא "What the fuck are you doing here?".
אדי וחבריו מגיעים למשרדו של הארי רק כדי לגלות ארבע גופות נוספות.
הם לוקחים את הכסף, ויוצאים לדרכם.
תום מתמהמה כדי לקחת את הרובים.
באותו הזמן דוג עוקב אחרי כריס, שגנב לו את הכסף ואת הרובים.
באמצעות איומים על חיי בנו, הוא משכנע את כריס לקחת אותו להארי שבמשרדו נמצא הכסף.
כריס מסכים, ובהגיעו לרחוב בו נמצא משרדו של הארי הוא מתנגש במכוון במכונית הנמצאת ברחוב, שבמקרה נמצאים בה שלושה מחבורתו של אדי, שכרגע יצאו ממשרדו של הארי כשבידם הכסף.
כריס הורג את דוג בסצנה אולי המוכרת והאלימה ביותר בסרט בו הוא חוזר וסוגר על ראשו של דוג את דלת מכוניתו, כשהוא צועק ומקלל.
הסצנה הזו היא ייחודית בסרט, מכיוון שבה דמות מתה לא כתוצאה מפעילות פלילית, אלא מכיוון שאיימה על חיי בנו של דמות אחרת.
מגמה זו באה לידי ביטוי במוזיקה ובאופן הצילום של הסצנה.
סצנה זו היא גם אירונית, משום שבמהלך כל הסרט מזהיר כריס אנשים מלנבל את פיהם, ובמיוחד את בנו ליטל כריס.
כריס מגלה, כי ברכב שבו התנגש היו שלושה אנשים.
הוא גם מבחין כי בידי אחד מהם נמצא תיק מוכר, שבו נמצא הכסף של הארי.
הוא לוקח את התיק למשרדו של הארי שם הוא פוגש את תום המחזיק בידיו שני רובים, ומסביבו פזורות ארבע גופות.
תום יודע כי הרובים אינם טעונים.
שניהם יוצאים מדלתות נפרדות, כשבידיו של כריס הכסף ואילו בידיו של תום הרובים.
ארבעת החברים כמובן נעצרים, אך משוחררים ללא הרשעה.
הדבר היחידי שיכול לקשר אותם לפשע הם שני הרובים העתיקים.
משוכנעים כי תום נפטר מן הרובים הם יושבים בבאר של אביו של אדי, וחוגגים את שחרורם.
ואז תום מתוודה כי הרובים עדיין אצלו.
תום נשלח לזרוק את הרובים לנהר.
בינתיים נכנס כריס לבאר כדי להחזיר לחבורה את התיק שלהם.
הוא מתוודה בפניהם, שמכיוון שהרגו את מעבידו הוא לקח חלק מהכסף לעצמו, כדי לכלכל אותו ואת בנו.
בפותחם את התיק הם מגלים כי התיק ריק מלבד קטלוג של בית מכירות פומביות, בו מצוין כי הרובים שהיו בידיהם שווים כרבע מיליון ליש"ט כל אחד.
הם ממהרים להתקשר לתום, שבדיוק נמצא על הגשר ומתלבט לגבי זריקת הרובים למים.
סצנת הסיום היא של תום, העומד על הגשר, ומתלבט בין זריקת הרובים קודם לבין מענה לשיחה.
הסרט יצא ב-28 באוגוסט 1998 בממלכה המאוחדת, וב-5 במרץ 1999 בארצות הברית.
הרווחים של הסרט בארצות הברית היו 3,753,929$.
ג'ון פרגוסון, כתב ב-Radio Times, קרא לסרט "סרט הפשע הבריטי הטוב ביותר מאז 'יום שישי הארור'".
הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע ל-1998 כסרט השנה.
בשנת 2000 ריצ'י זכה בגינו בפרס אדגר מאגודת סופרי המסתורין האמריקאי, עבור התסריט הטוב ביותר.
בשנת 2004 המגזין טוטאל פילם הכריז על הסרט כמספר 38 בסרטים הבריטים הטובים בכל הזמנים.
בסיס חיל האוויר לוק (Luke Air Force Base) הוא בסיס גדול של חיל האוויר האמריקני הממוקם מערבית לפיניקס, בפאתי העיר גלנדייל, אשר באריזונה.
נכון ל-2006 מוצבות בו שמונה טייסות F-16 פייטינג פלקון והוא משמש לאימון טייסים המבצעים גיחות הפצצה במטווח חיל האוויר בארי מ.
גולדווטר הנמצא בסמוך לגבול עם מקסיקו.
הבסיס הוא מקום מושבה של כנף הקרב 56.
בסיס חיל האוויר לוק מארח את כנף מטוסי הקרב הגדולה ביותר בחיל האוויר האמריקני, כנף הקרב 56. הכנף מורכבת מארבע קבוצות, 27 טייסות, לרבות שמונה טייסות קרב.
קיימות בבסיס מספר יחידות המסופחות לו, לרבות כנף הקרב 944, השייכת לחיל האוויר 10 ולמילואי חיל האוויר.
אוכלוסיית הבסיס מונה כ-7,500 חיילים וכ-15,000 בני משפחתם.
עם כ-80,000 חיילים בדימוס הגרים בפיניקס רבתי, הבסיס משרת אוכלוסייה של יותר מ-100,000 איש.
הוא קרוי על שם הטייס הראשון שקיבל את מדליית הכבוד - לוטננט פרנק לוק.
לוק נולד בפיניקס ב-1887, וכונה "משמיד הבלונים מאריזונה" על שום 14 הפלות של בלוני תצפית גרמניים מתוך 18 ההפלות שנזקפו לזכותו בסך הכול במלחמת העולם הראשונה, בשמי צרפת, לפני שנהרג בקרב, בגיל 21, ב-29 בספטמבר 1918.
ב-1940, צבא ארצות הברית שלח נציג לאריזונה כדי שיבחר אתר להקמת שדה תעופה עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית שישמש לאימון מתקדם במטוסי קרב.
העיר פיניקס קנתה 5.827 קמ"ר של קרקע והחכירה אותו לממשל בעלות של דולר 1 לשנה החל מה-24 במרץ 1941. ב-29 במרץ 1941 החלה חברת "Del.
Webb Construction Co." בהכנות לבניית המבנה הראשון של מה שנודע אז בשם בסיס הטיסה ליטשפילד פארק (Litchfield Park Air Base).
בסיס אחר שנקרא שדה לוק, בפרל הארבור, אשר בהוואי, שחרר את שמו כדי שהבסיס באריזונה יוכל להיקרא שדה לוק.
אימון טיסה מתקדם ב-AT-6 החל בלוק כבר ביוני אותה שנה.
כיתה ראשונה של 45 חניכים, כיתה 41 F, הגיע לבסיס ב-6 ביוני 1941 להתחיל באימון טיסה מתקדם ב-AT-6, זאת אף על פי שבנייתם של רק מבנים חיוניים ספורים הושלמה.
עד שבניית המסלולים של לוק הסתיימה השתמשו הטייסים בנמל התעופה סקיי הארבור.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לוק היה בסיס אימוני הקרב הגדול ביותר של חילות האוויר, עם יותר מ-12,00 טייסי קרב מבוגריו שהוכשרו על ה-AT-6, קרטיס P-40 וורהוק, P-51 ו-P-38, מה שזיכה אותו בכינוי "בסיסו של טייס הקרב".
עד ה-7 בפברואר 1944, טייסים בלוק צברו במצטבר מיליון שעות טיסה.
ברם, עד 1946 מספר הטייסים שאומנו בבסיס צנח ל-229 והפעילות בבסיס הופסקה ב-30 בנובמבר אותה שנה.
הפעילות בלוק חודשה ב-1 בפברואר 1951, זמן קצר לאחר תחילת הלחימה בקוריאה, תחת השם "בסיס חיל האוויר לוק", כחלק מפיקוד האימונים האוויריים תחת חיל האוויר האמריקני לאחר ארגונו מחדש.
חניכים בבסיס אומנו תחילה על ה-P-51 מוסטנג והמשיכו ל-F-84 עד 1964, אז הוחלף ב-F-104 סטארפייטר.
טיסות האימון עברו ל-F-100, וב-1 ביולי 1958, הבסיס הועבר מפיקוד האימונים האוויריים לפיקוד האוויר הטקטי.
במהלך שנות השישים, אלפי טייסי קרב אמריקניים מבוגרי לוק לחמו במלחמת וייטנאם.
ביולי 1971, הבסיס קלט את ה-F-4 פנטום והפך לספק העיקרי של טייסי קרב לפיקוד האוויר הטקטי ויחידות מטוסי קרב אמריקניות ברחבי העולם.
ביולי 1987 החלה קבוצת הקרב הטקטית 944 להפעיל בבסיס מטוסי F-16C/D.
בשנות התשעים המוקדמות עבר הבסיס תמורות רבות.
כתוצאה מהיערכות מחדש של חיל האוויר, הודממו טייסות 312, 426 ו-550, כמו גם דיוויזיית האוויר 832 וכנף הקרב הטקטי 405. דגמי ה-F-15A ו-B הועברו מהבסיס, וכנף האימון הטקטי 58, בהיותה הכנף הבכירה בלוק, שינתה את שמה לכנף הקרב 58 והפכה שוב ליחידה המארחת בלוק.
באפריל 1994, לאחר 24 שנים בלוק, כנף הקרב 58 הוחלפה בכנף הקרב 56.
מועדון הכדורגל לוצרן הוא מועדון כדורגל שווייצרי, מהעיר לוצרן, אשר נוסד בשנת 1901. צבעי המועדון הם כחול ולבן, שנלקחו בהשראה מסמל העיר לוצרן, ומדגל הקנטון לוצרן.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אלמנד המכיל 25,000 מקומות.
למרות זאת, מסיבות אבטחה, התאחדות הכדורגל השווייצרית לא מרשה להכניס לאצטדיון יותר מ-13,000 אוהדים.
ההצלחה הגדולה ביותר בתולדות המועדון הייתה זכייה בליגת העל השווייצרית בשנת 1989. הקבוצה זכתה פעמיים בגביע השווייצרי (1960 ו-1992), ולקחה את סגנות מחזיקת הגביע שלוש פעמים.
מבחינת המפעלים האירופים, הקבוצה השתתפה בגביע אירופה למחזיקות גביע 3 פעמים, בהן היה הישג השיא בשנת 1960 בו הגיעה הקבוצה לרבע הגמר, בו הודחה על ידי פיורנטינה האיטלקית.
בגביע אירופה לאלופות השתתפה לוצרן פעם אחת, ב-1989, והודחה בשלב הראשון על ידי פ.ס.וו.
כמו כן, הקבוצה השתתפה פעמיים בגביע אופ"א, ב-1986 כאשר הודחה בסיבוב הראשון על ידי ספרטק מוסקבה הרוסית, וב-1990, עברה הקבוצה בסיבוב הראשון של המפעל את מ.ט.ק הונגריה ההונגרית והודחה בסיבוב השני על ידי אדמירה וואקר האוסטרית.
בליגה האירופית השתתפה לוצרן פעמיים, ב-2010 כאשר הודחה בסיבוב המוקדמות השלישי על ידי אוטרכט וב-2012 כאשר הודחה בשלב הפליי אוף על ידי ראסינג גנק.
לוצרן ירדה לליגה השנייה בשווייץ בסוף עונת 2002, וחזרה לליגת העל בשנת 2006, אחרי זכייה באליפות ליגת המשנה.
ב-30 במאי 2006, לוצרן היוותה יריבת מבחן לנבחרת ברזיל לקראת מונדיאל 2006. המשחק שוחק באצטדיון זנקט יאקוב פארק בבזל.
תוצאת המשחק הייתה 0–8 לזכות ברזיל.
לוק אילוזי הוא מתמטיקאי צרפתי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת פריז XI: דרום.
אילוזי החל ללמוד ב-1959 באקול נורמל סופרייר, והיה תלמידו של אנרי קרטן.
סיים דוקטורט ב-1971 באוניברסיטת פריז XI, בהנחיית המתמטיקאי הידוע זוכה מדליית פילדס אלכסנדר גרותנדיק; נושא עבודתו היה "Complexe Cotangent, Application to the theory of deformations".
אילוזי היה מרצה וחוקר באוניברסיטת פריז XI, עד פרישתו ב-2005. בשנים 2006–2007 היה פרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בארצות הברית.
ב-2012 זכה במדליית אמיל פיקאר, מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים.
בינואר 2010, כתב גרותנדיק לאילוזי מכתב בו הוא מבקש להפסיק לפרסם את ספריו; הייתה זאת החשיפה הפומבית הראשונה של גרותנדיק (שפרש מקהילת המתמטיקה ב-1970 והתבודד בהרי הפירנאים) מזה שנים ארוכות.
לוק ג'קסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
לוק ג'ייקוב אשווד, בשמו המקורי Luke Jacob Ashwood, הוא שחקן ומנחה טלוויזיה אוסטרלי.
ג'ייקובז נולד וגדל בסידני, אוסטרליה הוא החל לעסוק במשחק בגיל צעיר, וב-1999 לוהק לעונה השביעית והאחרונה של דרמת הנוער "תיכון הלבבות השבורים".
בין 2001 ל-2005 היה בין מנחי תוכנית הטלוויזיה "The Big Arvo", וב-2004 הנחה את תוכנית הכישרונות "Popstars Live".
ב-2005 חידש את קריירת המשחק, כשהצטרף לצוות סדרת הטלוויזיה "בנות מקלאוד", בה גילם את דמותו של החוואי ההרפתקן פטריק ברואר במשך שלוש עונות.
ב-2008 הצטרף לאופרת הסבון הוותיקה "קרוב רחוק", וגילם את דמותו של השוטר אנג'לו רוזטה עד 2011. תפקידו בסדרה הקנה לו מועמדות לפרס לוגי בקטגוריית השחקן הפופולרי ביותר בשנת 2010. בסמוך לאחר תחילת השתתפותו בסדרה, השתתף גם בגרסה האוסטרלית ל"רוקדים עם כוכבים", וזכה במקום הראשון.
בשנת 2010 מונה ג'ייקובז להנחות את העונה השנייה של הגרסה האוסטרלית לתוכנית הכישרונות "אקס פקטור", ממנה פרש בתום העונה השביעית.
לוק רישר בא א מוטה הוא כדורסלן עבר קמרוני, ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
לצד יכולת קליעה בינונית, נחשב לשומר מצוין בזכות יכולותיו האתלטיות.
בא א מוטה למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ("UCLA") ושיחק במדי קבוצתה במשך שלוש שנים בין 2005 ל-2008. בסיום עונתו הראשונה זכה בתואר "ה המצטיין של מחוז ה-Big 10" לאחר שהעמיד ממוצעים של 8.9 נקודות ו-8.1 ריבאונדים למשחק.
בתקופתו ב-UCLA עזר לקבוצתו להעפיל לשלב פיינל פור אליפות המכללות במשך שלוש עונות רצופות, בהן שיתף פעולה עם כוכבי ה-NBA לעתיד ראסל וסטברוק וקווין לאב.
ב-2008, בסיום עונתו השלישית ב-UCLA, נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר בבחירה ה-37 על ידי קבוצת מילווקי באקס.
כבר במהלך עונת הרוקי הפך לשחקן חמישייה קבוע בבאקס, כשתפס את מקומו של הפאוור פורוורד צ'ארלי וילנואבה.
ב-3 בפברואר 2011 קבע שיא קריירה של 19 ריבאונדים בהפסד קבוצתו לגולדן סטייט ווריורס.
לאחר עונתו השלישית במילווקי חתם על הצעת חוזה ל-4 עונות עבור כ-18.7 מיליון דולר בדנוור נאגטס, אך לאחר שלושה ימים השוו הבאקס את ההצעה והשאירו את הפורוורד במילווקי.
גם את שיא הנקודות שלו קבע בא א מוטה מול גולדן סטייט, כשקלע 22 נקודות בניצחון הבאקס על הווריורס ב-16 במרץ 2012. בא א מוטה המשיך לשחק בשורות הבאקס עד סוף עונת , וב-5 עונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 6.9 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק.
ב-12 ביולי 2013 הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס, בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות.
לאחר 9 משחקים בלבד במדי הקינגס, הועבר בא א מוטה בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס, בתמורה לפורוורד דריק ויליאמס.
בסיום עונת , ב-23 באוגוסט 2014, נשלח לפילדלפיה 76' כחלק מטרייד משולש ששלח את קווין לאב לקליבלנד קאבלירס, את אנדרו ויגינס, אנתוני בנט ות'דאוס יאנג למינסוטה ואת אלכסיי שבד, בא א מוטה ובחירת דראפט עתידית לפילדלפיה.
ב-14 ביולי 2015 חתם כשחקן חופשי בסקרמנטו קינגס, אך יומיים לאחר מכן נפסל החוזה על ידי הקינגס לאחר שנכשל בבדיקות הרפואיות של הקבוצה.
ב-25 בספטמבר 2015 חתם על חוזה לעונה אחת בלוס אנג'לס קליפרס, וב-8 ביולי 2016 האריך את חוזהו בקבוצה לשנתיים נוספות עבור כ-4.5 מיליון דולר.
לקראת עונת חתם בקבוצת יוסטון רוקטס על חוזה לעונה אחת.
בפלייאוף של אותה עונה העפיל עם הרוקטס לגמר המערב, בו הפסידו לגולדן סטייט ווריורס בתוצאה 3–4.
ב-20 ביולי 2018 חזר ללוס אנג'לס קליפרס, כשחתם בקבוצה על חוזה לעונה אחת בסך כ-4.3 מיליון דולר.
לאורך כל עונת השתתף ב-4 משחקים בלבד, בשל פציעה בברכו השמאלית, וב-7 באפריל 2019 שוחרר מהקבוצה.
ביולי 2020 חתם על חוזה ביוסטון רוקטס עד לסיום עונת .
אימו, קאמיל, היא ראש הכפר "ביה מסה" שעל-יד יאונדה, בירת קמרון.
אביו בכיר בממשלה, מנהל קרן התעסוקה של קמרון.
אחיו התאום של לוק, עמנואל, שיחק כדורסל באוניברסיטת המדינה של טקסס, ואחיו הצעיר, רוג'ר, משחק במדי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
תומאס לותר "לוק" בריאן הוא זמר קאנטרי אמריקאי.
לוק בריאן נולד וגדל בלייסבורג, ג'ורג'יה.
בגיל 14 הוריו קנו לו את הגיטרה הראשונה שלו.
לאחר שלמד לנגן בה, הוא הצטרף ללהקות מקומיות שונות והחל לנגן במועדונים מקומיים.
הוא תכנן לעבור לנשוויל עבור תעשיית המוזיקה, אבל אחיו הגדול, כריס מת בתאונת דרכים בלילה שלפני מעברו לשם.
לוק החליט ללמוד במכללה קרובה לבית, אוניברסיטת דרום ג'ורג'יה כיוון שהרגיש שהמשפחה שלו חשובה יותר מללכת אל "עיר המוזיקה".
למרות זאת, בריאן לא ויתר על קריירה מוזיקלית והמשיך לכתוב שירים, להופיע בסביבת האוניברסיטה והיה חבר בלהקה.
בשנת 2001, אביו שכנע אותו לעבור לנשוויל ולפתח קריירה מוזיקלית.
לאחר שהגיע לנשוויל, בריאן החל לעבוד בבית הוצאה לאור.
הוא המשיך להופיע במועדונים ולאחר שהבחין בו נציג מקפיטול רקורדס, הוחתם בריאן לחוזה הקלטות בידי קפיטול רקורדס.
האלבום הגיע למקום השני במצעד "Top County Albums".
לאחר הוצאת המיני אלבום שלו, הוא הוציא את הסינגל הרביעי שלו, Do I.
בריאן כתב את השיר יחד עם צ'ארלס קלי ודייוויד הייווד מליידי אנטבלום.
השיר הגיע למקום השני במצעד "Hot Country Songs".
הסינגל "Do I" נכלל באלבומו השני של בריאן, "Doin' My Thing" שיצא באוקטובר 2009. באלבום 11 שירים מתוכם: "Rain Is A Good Thing" ו"Someone Else Calling You Baby" שהגיעו למקום הראשון במצעד "Hot Country Songs".
בנוסף, האלבום כולל גרסת כיסוי לסינגל "Apologize" של ואן ריפאבליק.
ב-18 אפריל 2010 הופיע בריאן בעונה התשיעית תוכנית המציאות המתמחה, לצד זמרת הקאנטרי, אמילי וסט.
המשימה של כל קבוצה הייתה לבצע "מייקאובר" לכוכבי הקאנטרי החדשים.
בריאן נבחר בידי הקבוצה "רוקסוליד" בראשותו של ביל גולדברג ואילו וסט נבחרה בידי "טנסיטי" בראשות סינדי לאופר.
האיפור של בריאן הוביל להפסדה של קבוצת "רוקסוליד".
הסינגל החדש של בריאן, "Rain Is a Good Thing" והסינגל של וסט, "Blue Sky" נמכרו שניהם ב-iTunes והרווחים מהמכירות נתרמו לארגון הצדקה של לאופר, "Stonewall Community Foundation".
ב-14 במרץ 2011 הוא הוציא את הסינגל השביעי שלו, "(Country Girl (Shake It for Me".
ב -6 במרץ 2012, יצא המיני אלבום הרביעי של בריאן, Spring Break 4 ...
הסינגלים נכתבו בשיתוף פעולה עם דאלאס דוידסון, רהט אקינס ובן האיסליפ.
הוא כולל את השירים "Spring Break-Up", "Little Bit Later On" ו"Shake the Sand".ב-12 באוקטובר 2012, בריאן הודיע על מסע ההופעות הראשון שלו, "Dirt Road Diaries Tour" שהחל ב-17 בינואר 2013 בעיר אוונסוויל שבאינדיאנה ונמשך בעשרים ערים לפני שהסתיים ב-23 במרץ בעיר שרלוטסוויל, וירג'יניה.
אמני הפתיחה של מסע ההופעות היו ת'ומפסון סקוור ופלורידה ג'ורג'יה ליין.
ב-30 בינואר 2013, בריאן הודיע על אלבום האוסף הראשון שלו, "Spring Break...Here to Party" הכולל 14 שירים.
האלבום דורג במקום הראשון גם במצעד "Top Country Albums" וגם בבילבורד 200 והפך לאלבום הראשון בקריירה שלו שהגיע לראש מצעד בילבורד 200.
אלבום האולפן הרביעי של בריאן, "Crash My Party", הופץ ב-13 באוגוסט 2013 והוא כולל 13 שירים.
הסינגל הראשון של האלבום, "Crash My Party", בוצע לראשונה בטקס פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי 2013 והופץ ב-7 באפריל 2013. ביולי 2013, השיר הגיע למקום ראשון במצעד Country Airplay.
ב-11 במרץ 2014, הוציא לאור בריאן את המיני אלבום השישי שלו "Spring Break 6...Like We Ain't Ever"
ב-11 בנובמבר 2014, אושר שבריאן החל לכתוב ולהקליט שירים עבור אלבום האולפן החמישי שלו.
אלבום חופשת האביב (Spring Break) האחרון שלו, Spring Break...Checkin' Out, יצא ב-10 במרץ 2015. הוא כולל 6 שירים מהמיני אלבום הקודם שלו, "Spring Break 6...Like We Ain't Ever" ו-5 שירים חדשים.
ב-19 במאי 2015, הוציא בריאן את הסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן החמישי שלו בשם "Kick the Dust Up".
השיר הגיע למקום הראשון במצעד Country Airplay.