tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מ-1913 עד 1917 היה ריכרד ליכטהיים יורשו של ויקטור ג'ייקובסון, נציג ההסתדרות הציונית העולמית באיסטנבול.
עקב חשדות לריגול ולאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חזרה משפחת ליכטהיים לגרמניה בשנת 1919.
בשנת 1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל, שם למדה מרים אצל יעקב פולוצקי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת השנה, בכיתה המצרית של פולוצקי היו ארבעה תלמידים; בסוף רק היא נשארה.
בתקופתה באוניברסיטה העברית, אביה ריכרד, הפך לנציג ההסתדרות הציונית העולמית בחבר הלאומים, ועבר לז'נבה יחד עם אשתו.
הם חזרו לישראל בשנת 1946 לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והכרזת העצמאות.
בשנת 1941, לאחר סיום לימודיה, נסעה מרים לארצות הברית, שם למדה וקיבלה דוקטורט באגיפטולוגיה מאוניברסיטת שיקגו.
תחילה, היא עבדה כספרנית אקדמית באוניברסיטת ייל, ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם הייתה ביבליוגרפית ומרצה על המזרח עד פרישתה בשנת 1974.
בשנת 1982 חזרה לישראל, שם לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים בה למדה בעבר.
בשנת 1973, מרים הוציאה לאור את הכרך הראשון של "ספרות מצרית קדומה" (בקיצור: AEL), עם תרגומי כתבים מתקופות הממלכה הקדומה והתיכונה.
ביצירה זו היא מתארת את מקורם והתפתחותם של ז'אנרים ספרותיים שונים במצרים, המבוססים על אוסטרקון, כתובות חקוקות באבן וטקסטים של פפירוס.
בשנת 1976 הופיע הכרך השני של הספר, אשר מכיל כתבים של הממלכה המצרית החדשה, ואחריו בשנת 1980 הגיע הכרך השלישי העוסק בספרות האלף הראשון לפני הספירה.
אנתולוגיות נפוצות אלה הפכו לקלאסיקות בתחום האגיפטולוגיה, המתארות את ספרות מצרים העתיקה.
מרים חָנוּן (נולדה ב-6 ביולי 1994) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בנבחרת הנשים של ישראל ומשנת 2022 בקבוצת ב.מ.ס.
הרלב מהליגה המקצוענית הראשונה של דנמרק.
חנון נולדה בכפר דֶבֵּל שבדרום לבנון, בת למשפחת קצין בצבא דרום לבנון, שעקרה בהליכה רגלית אל מעבר לגבול, ומשם לנהריה.
זאת בעת נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000. היא החלה לשחק כדורסל בקבוצת הנערות של הפועל נהריה ולאחר מכן בקבוצת הבוגרות שלה, זאת על אף התנגדותו של אביה לאורך רוב דרכה.
בשנת 2013 קיבלה מלגה לשחק בארצות הברית ושיחקה שם עד שנת 2015 בקבוצת הנשים של אוניברסיטת מדינת ג'ורג'יה , ארצות הברית ואז עברה לשחק באקרד קולג' עד שנת 2017, שם הייתה שותפה לאליפות הקונפרנס באותה שנה.
בשנה זו חזרה לארץ והצטרפה בקבוצת בנות הרצליה לשתי עונות, ולאחר מכן לשתי עונות בקבוצת א.ס.
רמת השרון, ולבסוף בעונת 2021-22 לאליצור רמלה, איתה זכתה באליפות המדינה ושיחקה גם במסגרת היורוקאפ.
ב-11 אוגוסט 2022 יצאה הודעה שחנון מצטרפת לקבוצת הנשים של קבוצת ב.מ.ס.
מרים (מירי) ישראלי (נולדה ב-1966) היא זמרת, כותבת, מלחינה ומנצחת חרדית ישראלית-אמריקאית.
כתבה עשרות שירים לזמרים חרדים רבים, בהם גדולי הזמר החסידי.
נולדה וגדלה בבורו פארק שבברוקלין למשפחה של חסידי צאנז.
החלה לכתוב שירים בגיל 11.
לאחר נישואיה עלתה לישראל ושימשה כמורה בסמינרים, בין השאר ב"סמינר החדש" של הרב הלל ליברמן.
בגיל 11 לכתוב שירים, ובשנות לימודיה בסמינר בברוקלין החלה גם להלחין ולשלוח את שיריה לבתי ספר שונים בארצות הברית.
באותם ימים כתבה בשפת האם שלה - אנגלית.
לאחר נישואיה חדלה מפעילותה המוזיקלית, ובשנת 1988 חזרה לכתוב, כשכתבה את שירה הראשון בעברית, שיר על ארץ ישראל, לערב שירה של "מכון שרה שנירר".
שנה לאחר מכן כתבה לערב של המכון שיר נוסף שבוצע על ידי ילד הפלא אבי שרון, "אמא תגידי לי", שזכה לפרסום רב.
ישראלי הוציאה שני אלבומים עם שירים מקוריים שלה אותו ביצעו זמרים שונים.
האלבום הראשון, "אמא תגידי לי", יצא בשנת 1999 והשתתפו בו ברוך לוין, דב הנדלר, מוטי ושלמה קורנפלד, וילד הפלא אבי שרון שביצע את שיר הנושא "אמא תגידי לי".
האלבום השני, "אמן", אותו הפיק ג'ף הורביץ, יצא בשנת 2010 והשתתפו בו ארי גולדוואג, אלי תמיר, נחמן סלצר ומקהלתו "שירה חדשה", יונתן היל, אליעזר קוסוי, יהודה דים ואבי אבידני.
בשנת 2012 כתבה לצד ארי גולדוואג את השיר "יש תקווה" לזמר בני פרידמן, שהפך ללהיט.
מאז החלה לכתוב שירים בעברית ובאנגלית עבור זמרים חרדים רבים, בהם לגדולי הזמר החסידי, דוגמת יעקב שוואקי ומרדכי שפירא.
ישראלי בעיקר כותבת שירים, אך לפעמים גם משתתפת בהלחנה.
נשואה למשה ישראלי, אמא ל-11 ילדים ומתגוררת בשכונת רוממה בירושלים.
מרים כבהא (נולדה ב-6 באוגוסט 1974) היא נציבת שוויון הזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה לשעבר, משפטנית במקצועה.
כבהא היא בוגרת תואר ראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה ובוגרת תואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית.
בין השנים 1996–1997 ביצעה התמחות במשרד "הוד, סוקול ושות'" בחיפה.
בשנת 1998 עבדה כעורכת דין במשרד "עו"ד מאיר ברק" בתחום דיני הנזיקין והביטוח.
בשנים 1999–2010 הייתה שותפה במשרד עורכי דין פרטי בחיפה.
בהמשך נבחרה כנציבת מחוז חיפה והצפון בנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
בפברואר 2016 החליפה את ציונה קניג-יאיר כנציבת שוויון הזדמנויות בעבודה לאחר שגברה על 59 מועמדים לתפקיד.
במשך השנים אשר שימשה כנציבה הייתה כבהא חברה במועצות שונות, ובהן המועצה הציבורית של היחידה הממשלתית במשרד המשפטים לתיאום המאבק בגזענות, מועצת שירות התעסוקה, הוועדה המייעצת של התוכנית הכלכלית למען החברה הערבית במכון אהרון, הוועדה המייעצת לאפוטרופוס על נכסי נפקדים, וועדת המעקב הבין-משרדית לקידום תעסוקת ישראלים יוצאי אתיופיה.
מועצה לביטוח לאומי, נציגת משרד הכלכלה בחברת "אשרה - החברה הישראלית לביטוח סיכוני סחר חוץ בע"מ", בוועדה להרחבת סל שירותי בריאות לשנת 2019 ובוועדה לקידום התעסוקה לקראת 2030.
כבהא היא בוגרת קרן וקסנר ומעוז.
כבהא נבחרה פעמיים על ידי העיתון "גלובס" כאחת מחמישים הנשים המשפיעות ביותר.
במסגרת תפקידה פיתחה כבהא וקידמה בנציבות שוויון הזדמנויות את תחום השוויון והגיוון התעסוקתי, וכיום תחום זה מהווה נדבך מרכזי בנציבות.
כבהא פיתחה את "מדד הגיוון", פרויקט משותף של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ואוניברסיטת תל אביב.
כן קידמה שיתוף פעולה נרחב עם מעסיקים רבים בענפים שונים לקידום שוויון וגיוון תעסוקתי.
החל מ-2016 ועד לסיום תפקידה הייתה האישה הערבייה הבכירה ביותר בשרות הציבורי.
סיימה את תפקידה לאחר שתי קדנציות מלאות ורצופות בנות ארבע שנים, אותן לא ניתן היה להאריך, בינואר 2024.
בשנת 2024 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה על תרומתה המיוחדת לחברה ולקידום נשים בחברה הערבית בישראל.
החל מאוקטובר 2024 משמשת כבהא כמשנה למנכ"ל במרכז אקורד - פסיכולוגיה חברתית לשינוי חברתי.
זאת לאחר שבית המשפט אשר לה את קיצור תקופת הצינון.
כבהא נשואה לד"ר עורך הדין איהאב כבהא, אם לבן ובת.
מרים מבורך (נולדה ב-9 ביוני 1941) היא חוקרת בתחום הגיל הרך, פרופסור בגמלאות שכיהנה בין היתר כמנהלת מכללת לוינסקי לחינוך.
בעלת תואר דוקטור בחינוך מאוניברסיטת תל אביב (1994).
בתחילת דרכה האקדמית שימשה מרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב, ובהמשך עברה לכהן במשרה מלאה כחברת סגל במכללת לוינסקי שם הייתה המרכזת האקדמית ומרכזת המסלול לגיל הרך.
בשנת 2002 מונתה לעמוד בראש המכללה וכיהנה בתפקיד שמונה שנים (עד 2010).
לאחר פרישתה לגמלאות ממכללת לוינסקי בשנת 2016 הצטרפה לסגל מכללת תלפיות שם היא מכהנת כיושבת ראש המועצה האקדמית.
תחומי מחקרה העיקריים של פרופסור מבורך הם קוגניציה של מורים וגננות, אינטליגנציה פרקטית של ילדים צעירים, תהליכי שינוי בהכשרת מורים ובמערכות חינוך בגיל הרך.
פרופסור מבורך הייתה אחראית על הערכה ואישור של לומדות לגיל הרך במערכת החינוך בישראל, ועמדה בראש צוות לנושא הגיל הרך בוועדה המקצועית של ועדת דוברת לנושא הרצף החינוכי.
ובוועדות היגוי שונות לגיל הרך באגף לחינוך קדם־יסודי של משרד החינוך.
פיתחה תוכניות הכשרה לגיל הרך.
פרופ' מבורך מתגוררת בתל אביב.
נשואה לאלכס, גמלאי של בנק דיסקונט.
בתה היא פרופסור לילך שלו-מבורך מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
מריה (מרים) טננבאום דור (בלועזית: Maria (Miriam) Tenenbaum Dor) הייתה חסידת אומות העולם מפולין שהצילה יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
ערב מלחמת העולם השנייה עבדו מריה דור ובעלה בשמירה על הבית וחצר העצים של משפחה יהודית בוורשה.
עם פרוץ המלחמה מריה התאלמנה מבעלה הראשון ועברה לגור ביחד עם בנה בן העשר בבית חמותה אנטונינה דור ברובע מרימונט בוורשה.
בחורף שנת 1943 נסעה מריה למחנה העבודה אוקיינצ'ה, בשביל לפגוש את חברה משה טננבאום שהועסק בעבודת כפייה, ולהביא לו אוכל.
בזמן ההמתנה למשה, מריה הבחינה באנה גוטמר, יהודיה שברחה מגטו ורשה כמה ימים קודם לכן.
מריה שוחחה עם מכר שהודיע לה כי אנה היא יהודיה, וכי הוא מבקש ממנה להסתיר את אנה מכיוון שאין ביכולתו לעשות זאת.
מריה הסכימה ללא היסוס לקחת ולהסתיר את אנה גוטמר בביתה.
מריה הסתירה את אנה בביתה לתקופה בת חודשיים.
מריה רכשה עבור אנה מסמכים על שם סטניסלבה וישניבסקה, כך שאנה הייתה יכולה למצוא עבודה ולשכור חדר.
בזמן זה אנה חיכתה למשפחתה; בעלה משה גוטמר שהועסק במחנה הכפייה אוקיינצ'ה, ואחיה אדוארד שרון.
באפריל 1943 משה גוטמר, אדוארד שרון ומשה טננבאום הצליחו לברוח ממחנה אוקיינצ'ה, ומריה מצאה עבור שלושתם מקומות מסתור.
מריה הסתירה את משה טננבאום במרתף ביתה, והפצירה בבנה בן העשר מריאן להרחיק את חבריו מהאזור, בשביל שלא יתגלה דבר הסתרתו של משה.
בהמשך המלחמה סייעה מריה לליליאן שטרן, בת למשפחה היהודית אשר על ביתם היא שמרה ערב המלחמה.
מריה הסתירה את ליליאן בחלק הארי של ורשה, באכסניית סטודנטים מרוחקת מביתה ולמרות המרחק נהגה לבקרה כמעט כל יום, להביא לה מזון ולתמוך בה נפשית, זאת למרות הסכנה שהייתה כרוכה בכך.
לילאן שטרן נעזרה גם בסיוע של חסידת אומות העולם נוספת, זופיה מרתה אבני.
באחד הימים בהם ביקרה מריה אצל ליליאן הגיעו שני מלשינים, אך היא שמרה על קור רוח והצליחה לגרש אותם מהמקום.
בחג הפסחא שלחה מריה את בנה עם מאכלי חג עבור ליליאן, כדי שיטייל עם לילאן כאילו מדובר בדודתו.
בשנת 1944 נהרג מריאן בנה של מריה במהלך מרד ורשה הפולני.
לאחר המלחמה מריה נישאה למשה טננבאום, היהודי אשר הסתירה במרתף ביתה.
מריה שינתה את שמה הפרטי למרים, ועלתה לישראל יחד עם משה.
בני הזוג גרו בתל אביב, ולא הותירו אחריהם צאצאים.
ב-19 במרץ 1987 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם ביד ושם להכיר במרים טננבאום (מריה דור) כחסידת אומות העולם, ולהעניק לה את אות ההוקרה.
כמו כן ניטע עץ לכבודה בגן חסידי אומות העולם בגן חסידי אומות העולם בירושלים ושמה נחקק בקיר הכבוד.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ולשב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של מרים טננבאום, אך לא אותר קברה.
אלופה ושיאנית ישראל (1949), סגנית אלופת המכביה השלישית (1950) וזוכת מדליית ארד ב (1953) בקפיצה לרוחק.
הישראלית הראשונה שקפצה למרחק של יותר מ-5 מטרים.
טפר התאמנה בקבוצת הפועל חדרה.
באליפות הפועל שנערכה בתחילת יולי 1949 היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בהשוואת השיא הישראלי של אמירה זמיר 4.97 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב ביולי 1949 היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 5.02 מטר, לפני תמר מטל ממכבי תל אביב (4.62 מטר).
באליפות הפועל שנערכה באצטדיון תל אביב ביוני 1950 זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא הפועל חדש של 5.10 מטר, לפני נחמה שושני מהפועל פתח תקווה (4.99 מטר) ולאה הורביץ מהפועל קריית חיים (4.97 מטר)
במכביה השלישית שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.92 מטר, אחרי לאה הורביץ (4.99 מטר) ונחמה שושני (4.88 מטר).
במכביה הרביעית שנערכה בשנת 1953 זכתה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.86 מטר, אחרי איירין לדרמן מבריטניה (5.36 מטר) ותמר מיטל-שומכר מישראל (4.87 מטר).
מרים פיירברג-איכר (11 ביולי 1951, ז' בתמוז ה'תשי"א – 21 בנובמבר 2025, א' בכסלו ה'תשפ"ו) הייתה ראש עיריית נתניה מאז נובמבר 1998 ועד לפטירתה בנובמבר 2025.
נולדה בעכו לדבורה ולרפאל ברקוביץ'.
אביה היה שוטר משמר הגבול ואימה ניהלה מגדנייה וחנות משקאות.
כשהייתה בת שש, עברה עם משפחתה לנתניה.
בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה, קרימינולוגיה ועבודה סוציאלית ותואר שני בעבודה סוציאלית (בהצטיינות), שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1972–1988 הייתה עובדת סוציאלית, סגנית ומנהלת האגף לשירותים חברתיים בעיריית נתניה.
בשנת 1985 זכתה בפרס חזני לחדשנות בשירותי רווחה על מפעל חיים לקידום הלשכה לשירותים חברתיים והקהילה.
בשנים 1988–1993 שימשה ראשת מינהל חינוך, רווחה ובריאות בעיריית נתניה תחת ראש העירייה יואל אלראי.
בשנת 1990 זכתה בפרס מצוינות בניהול מטעם מרכז השלטון המקומי על ניהול יעיל.
בשנת 1993 פרשה מעבודתה ופנתה להתמודדות ברשימה מטעם הליכוד למועצת העיר נתניה.
בנובמבר 1993 נבחרה למועצת העיר, והפכה לממונה על תחום התרבות עד 1998, תחת ראש העירייה צבי פולג.
עסקה גם בתחומי החינוך, החברה, איכות החיים והסביבה.
הובילה גם מאבק לשינוי שיטת רישום התלמידים במערכת החינוך העל-יסודית.
שימשה יו"ר איגוד ערים לכבאות (אישה יחידה עד היום בתפקיד זה), דירקטורית בתאגידים: "מקורות", "המתנ"סים" ו"מגן דוד אדום", חברה במועצה הארצית לחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל וראשת המטה של המחנה הלאומי המשותף במאבק נגד הסכמי אוסלו.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בנובמבר 1998 נבחרה על ידי כ־47% מהבוחרים לראשות עיריית נתניה.
בטרם היבחרה כיהנה כראש העירייה בפועל ורד סוויד, שבהיותה מ"מ ראש העיר, צבי פולג, החליפה אותו כאשר החליט להתפטר מהתפקיד באמצע שנת 1998. עם בחירתה התמודדה עם קשיים כלכליים של העיר ועם התקפות טרור.
ענפי היהלומים והתיירות, שפרנסו אלפים מתושבי נתניה, קרסו והביאו למשבר חברתי-כלכלי.
פיירברג יזמה תוכנית הבראה בשיתוף פעולה עם משרד הפנים, שכללה פיתוח תשתיות בתחומי התיירות, התעשייה והמסחר, על ידי עידוד יזמים ומשקיעים להעתיק מפעלים ובתי עסק לנתניה ועל ידי גיוס משאבים ותקציבים ממשרדים ממשלתיים.
בתקופת כהונתה הגיעו לעיר עסקים גדולים כ"איקאה", ה"פאוור סנטר", סלקום, היי-טק ותקשורת.
במהלך כהונתה נבנו שכונות "קריית השרון" במזרח ו"גלי הים" לאורך החוף, והחלה בניית שכונת "עיר ימים".
כמו כן, נבנו טיילות הכוללות מעלית ייחודית לים.
פיירברג הביאה להפרטת משק המים והביוב.
בשנת 2007 הציבה יעד של מיתוג נתניה כבירת הספורט של ישראל.
המיתוג לא הצליח, בין היתר בשל הידרדרותן של קבוצות הספורט הייצוגיות של העיר בכדורגל וכדורסל בעשור האחרון.
לטענת האופוזיציה במועצת העיר, העדיפה פיירברג את פיתוח התשתיות על חשבון נושאים כגון חינוך, רווחה, ספורט, תרבות וניקיון העיר.
נמתחה עליה ביקורת בטענה שהזניחה את מרכז העיר לטובת אזור התעשייה החדש שאליו עבר גם בית העירייה עצמו.
בשנים הראשונות לכהונתה התמודדה עם ארגוני הפשע המאורגן בעיר, וסגרה עסקים לא חוקיים רבים.
בספטמבר 2008 אף התעמתה מילולית עם העבריין פרנסואה אבוטבול ואמרה לו: "אתה סכין בגב נתניה".
אולם שנה אחר כך העידה בבית המשפט, כעדת אופי, לטובת חבר בארגון הפשיעה של אחיו אסי אבוטבול.
באוקטובר 2003 נבחרה לכהונה שנייה ובנובמבר 2008 נבחרה בפעם השלישית לראשות העירייה, אחרי שזכתה לתמיכה של 80%.
רשימתה, "נתניה אחת", זכתה בתשעה מקומות במועצת העיר.
לאחר היבחרה בפעם השלישית יזמה מהלך לסיפוח לתחומה של נתניה 11,250 דונם משטחי המועצות האזוריות הסמוכות לה (בעיקר שטחים חקלאיים ואת כל שטח מושב אביחיל), שישמשו כעתודה להמשך פיתוח העיר.
בדיון בוועדת הגבולות בנוגע לבקשת העירייה התבטאה פיירברג באופן חריף בנוגע לאוכלוסיית יוצאי אתיופיה בעירה ואמרה: "הביאו לנו את העולים החלשים ביותר.
בשנת 2013 נבחרה לתקופת כהונה רביעית בראשות עיריית נתניה.
באוקטובר 2018 ניצחה שוב בבחירות המקומיות עם כ-48% מהקולות, והחלה תקופת כהונה חמישית.
במאי 2014 אישר שר הפנים גדעון סער להגדיל את שטח העיר בכ-6,100 דונם, אם כי מרביתם, כ־4,200 דונם, הם שטחים ימיים ברוחב של 400 מטר, אשר סיפוחם העביר את האחריות על הפעלת החופים שבין חוף 'בלו ביי' בצפון ועד לשטח ממערב למושב אודים בדרום, לידי עיריית נתניה.
שטח נוסף של כ-2,000 דונם הועבר לנתניה מהמועצות האזוריות עמק חפר, לב השרון וחוף השרון.
ביולי 2019 אישרה לראשונה קיום מצעד גאווה בנתניה, שהופק בידי מתנדבות ומתנדבים בלבד ובמימונם, ללא תמיכת העירייה.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל הצטרפה כחברה בקבינט הקורונה האזרחי.
בשנת 2022 נתנה פיירברג את ידה למהלך של סגן שר הדתות מתן כהנא למינוי חברת המועצה תרצה גרינפלד לממונה עם זכות חתימה על המועצה הדתית בנתניה, במסגרת מהלך כולל למינוי נשים לתפקיד זה במספר מועצות דתיות ברחבי הארץ.
לשם כך יזם מתן כהנא מכרז ארצי כדי לאייש משרות ממונים על מועצות דתיות שנותרו פנויות ברחבי הארץ, כאשר המכרזים היו פתוחים גם בפני נשים.
בשנת 2024 הייתה מתומכיו של הרב קלמן בר בהתמודדות לתפקיד הרב הראשי לישראל, זאת לאחר שבשנת 2013 נבחר בתמיכתה לרב העיר נתניה.
במרץ 2025 שונה שמו של אצטדיון הכדורגל המרכזי בעיר לאצטדיון מרים על שמה.
פיירברג שימשה גם כיו"ר ועדת ערי החוף במרכז השלטון המקומי וכנציגת הרשויות המקומיות בוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים.
היא הייתה חברה בגופים ציבוריים רבים, בהם חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, צוות השלום מטעם מרכז השלטון המקומי למול מרכז השלטון המקומי הפלסטיני ובוועדה ממלכתית לבחינת מבנה הממשלה והבחירות בישראל.
בדצמבר 2010 מונתה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לעמוד בראש צוות שיקום נזקי השרפה בכרמל.
תפקידה היה לתווך בנושא בין המועצות המקומיות לממשלה.
כעבור יומיים התפטרה בשל לחץ ציבורי וחוסר שיתוף פעולה מצד ראש מועצה אזורית חוף הכרמל.
בשנת 1999 נפתחה לראשונה חקירת משטרה נגד פיירברג.
החקירה עסקה במספר נושאים, והחלה בעקבות תלונות, חלקן מצד יריביה הפוליטיים.
ביולי 2016 פרסם העיתון "הארץ" תחקיר שהעלה סימני שאלה באשר למיזמי נדל"ן של אברהם תשובה ואיציק תשובה (אחיינו של יצחק תשובה), ובהם נכסים של פיירברג ובני משפחתה, שעל היתרי הבנייה שלהם חתמה פיירברג.
כעבור כחודש וחצי, ב-7 בספטמבר 2016, נעצרה פיירברג על ידי המשטרה, לאחר שנחקרה באזהרה בחשד לקבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים.
בית המשפט הורה, לבקשת המשטרה, על הרחקתה מהעירייה ל-13 יום.
במרץ 2017 המליצה משטרת ישראל על העמדה לדין של פיירברג באשמת קבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים.
המשטרה המליצה להעמיד לדין גם את בעלה לשעבר, אליהו פיירברג, בעבירות של ניסיון לקבלת שוחד, ואת בנה צפריר על ביצוע עבירות שוחד.
ביולי 2018 נסגר התיק נגד הקבלן איציק תשובה, וב-23 ביוני 2019 הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק נגדה מחוסר ראיות.
בפברואר 2022 מכרה את הדירה, שנחשדה ברכישתה שלא כדין, ברווח של 3 מיליון ש"ח.
באפריל 2022 חשף אתר התחקירים "המקום הכי חם בגיהנום" פרשה נוספת בה הייתה פיירברג מעורבת, אישור של שני מגדלי מגורים בדרום נתניה, באזור שיועד על פי התכנית המחוזית והארצית למלונאות ולנופש.
יזמי המגדל, משפחת בריגה, תרמו לפיירברג 15 אלף ש"ח לקראת בחירות 2018, והשימוש החריג אושר מייד לאחר הבחירות.
פיירברג הייתה נשואה לאלי פיירברג, והיא אם לשניים מנישואים אלו.
ב-2 באפריל 2004 נישאה לרוני איכר, אותו מינתה שנתיים קודם לכן למנכ"ל העירייה.
כחודש לפני הנישואים התפטר איכר מתפקידו כמנכ"ל העירייה וזכה במכרז לכהן כמנכ"ל תאגיד המים העירוני "מי נתניה".
בתחילת 2005, בעקבות עתירה לבג"ץ שטענה שאיכר שרוי בניגוד עניינים ולא דיווח על נישואיו הקרובים, התפטר מתפקיד זה.
ביוני 2024, לאחר שהופצו שמועות בעניין מצבה הבריאותי, חשפה פיירברג כי היא מתמודדת עם "אתגר בריאותי", אך ציינה שלמרות זאת, בחרה להמשיך לכהן כראש העיר.
ב-21 בנובמבר 2025 נפטרה מסרטן המעי הגס בעודה מכהנת כראש העיר.
מרים נייגר-פליישמן (נולדה ב-11 באוגוסט 1948, קומרנו - סלובקיה) היא אמנית, משוררת וחוקרת שירה עברית.
נייגר-פליישמן הציגה מספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במוזיאונים ובגלריות בישראל ובעולם.
כמשוררת פרסמה ארבעה ספרי שירה (אחד מהם, "חומר בשטח הפקר", זכה בפרס אקו"ם לשנת 2003).
נייגר-פליישמן נולדה ב-1948 בעיר קומרנו (Komárno) שעל גדות הדנובה, בסלובקיה, להורים ניצולי השואה מיהדות הונגריה ועלתה לישראל בשנת 1949. גדלה באזור הקריות שליד חיפה והיא בוגרת תיכון קריית-חיים (1966).
שירתה בצה"ל בין השנים 1967–1969 והשתחררה בדרגת סגן מחיל ההנדסה.
היא נישאה לבנימין (בני) נייגר בשנת 1968 והתאלמנה בשנת 1976. לאחר מכן עברה להתגורר בירושלים.
היא בוגרת המחלקה לאמנות ב"בצלאל" (1981), מוסמכת המחלקה לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (2008), ובעלת תואר דוקטור בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית (2015).
עבודת התואר השני שלה עסקה באסכטולוגיה בשירת יהודה עמיחי ונכתבה בהדרכת אריאל הירשפלד, ועבודת הדוקטורט שלה שעוסקת בשירת אביגדור המאירי נכתבה בהדרכת חנן חבר.
נייגר-פליישמן היא אמם של מוטי נייגר (חוקר תקשורת ותרבות) ושל ליאור נייגר (אמן פלסטי ויוצר וידאו ארט).
על יצירתה בתחום האמנות הפלסטית
מוזיאון ישראל, ירושלים, רכבת שדים - סביבות רגשיות; 1983
גלריה שומכר, קלן, גרמניה, ציורים ואובייקטים תלת־ממדיים; 1984
משכנות שאננים, ירושלים, מצור; 1986
"הנרי סטריט סטלמנט", ניו יורק, ספרים; 1986
הגלריה ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, מצור; 1988
מוזיאון חיפה לאמנות, רכב אש, כנגד כל הסיכויים; 1989
מוזיאון ישראל, ירושלים, 15 בינואר - 28 בפברואר; 1991
אצטדיון הכדורגל בורוסיה דורטמונד, גרמניה, צהוב- שחור; 1996
המוזיאון הלאומי, ברטיסלאבה, סלובקיה, ירושלים - עבודות על נייר; 1998
קאסה דיאזמו, גוונחווטו, מקסיקו, סוף המילניום; 1999
בית האמנים בירושלים, קרב יום; 2000
מוזיאון ג'יראלדי, טוסקנה, איטליה, עבודות על נייר; 2002
המכללה האקדמית נתניה, ירושלים, נופי תודעה; 2007
בית האמנים בירושלים, גבולות רקמה; 2007
גלריה IX רדאי, בודפשט, עבודות על נייר; 2007
מוזיאון תל אביב, רוח אחרת; 1981
מוזיאון ישראל, ירושלים, כאן-עכשיו; 1982
מוזיאון ישראל, בתיאטרון ירושלים, 80 שנות פיסול; 1984
בית האמנים, ירושלים, אל מיתוס ללא אל; 1985
הגלריה העירונית, דארמשטאט, גרמניה, פיסול בלתי נראה; 1987
המוזיאון הלאומי לנשים, וושינגטון די.
סי., ארצות הברית, ספרים כאומנות; 1990
Colegio de Arquitectos, מאלגה, ספרד, אמנים מהים התיכון - מחווה לאבן גבירול; 1995
פיינגוד, ווסט וולי, קליפורניה, ארצות הברית, נשות הספר (תערוכה נודדת); 1997
הביאנלה לאמנות דתית 2004 (תערוכה נודדת); 2004
Olimpic Fine Art, תערוכה בצד האולימפיאדה, בייג'ינג, סין; 2008
נייגר-פליישמן פרסמה ארבעה ספרי שירה ושיריה פורסמו בכתבי עת לספרות בישראל ובעולם (בהם: עכשיו, הליקון, MPT- Modern poetry in translation) יצירתה זכתה במספר פרסים ספרותיים בעילום שם: פרס אקו"ם (2003), פרס הקרן לספרות יפה (עיריית ירושלים, 1991) ופרס הרשון (האוניברסיטה העברית, 1988).
ביוני 2020 פורסם שירה "My pity is fake" ("רחמי מעושים ושירי כפרה") בתרגומו של אנתוני רודולף במדור "Poem of the Week" של "הגרדיאן" בליווי מאמר של עורכת המדור קרול רומאנס.
מלים במרחב חזותי, הוצאת כרמל, ירושלים, 1992, עורך: דוד וינפלד
דימויים משוכפלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1999, עורכת: לאה שניר
חומר בשטח הפקר, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2007, עורכת: לאה שניר
שיר למרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2018, עורכת: לאה שניר
מבחר משירתה תורגם לאנגלית וראה אור בקובץ:
מבחר משירתה תורגם להונגרית וראה אור בקובץ:
מרים לואיז מארי סידרַנסקי כָּצֶנשטיין היא מן הבולטות שבאתלטיות ישראל ומי שהחזיקה במשך זמן רב בעת ובעונה אחת בשיאים הלאומיים בריצות 60 מטר, 100 מטר, 200 מטר ו-400 מטר.
סידרנסקי נולדה בקונגו הבלגית לאב רופא כללי מומחה לריאות ולאם קונגולזית.
אביה, יהודי פולני שלמד בבלגיה, יצא לשנת שירות בקונגו במסגרת התמחותו במחלות ריאה.
שם הכיר אישה מקומית, אחות ונישא לה.
אמהּ נפטרה בתאונת דרכים כשהייתה בת שלוש.
אביה, אשר שב לבריסל, לקח עמו את בתו ובהמשך, האב שלח אותה לישראל, שם החלה ללמוד בפנימיית הדסים.
אביה עלה מאוחר יותר לישראל ונישא בשנית.
כישרונה נתגלה על ידי המורה להתעמלות שלה, טומי שחם.
בהמשך, התאמנה אצל עמיצור שפירא (שלימים נרצח באולימפיאדת מינכן) במועדון האתלטיקה של הפועל תל אביב.
סידרנסקי זכתה לראשונה באליפות ישראל באתלטיקה קלה לבוגרות בריצת 200 מטר עוד בטרם מלאו לה 16 שנים.
שנתיים מאוחר יותר זכתה סידרנסקי בתואר הכפול בריצת 100 מטר ו-200 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1960 זכתה סידרנסקי ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.9 שניות, אחרי אילנה קרשיק ממכבי תל אביב (26.8 שניות) ולפני גרבורג מהפועל תל אביב (28.1 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.04 מטר, אחרי אילנה קרשיק (5.13 מטר) ולפני סמדר מודעי מהפועל נען (4.96 מטר).
מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.7 שניות, אחרי אילנה אדיר ממכבי תל אביב (12.4 מטר) ואילנה קרשיק (12.6 שניות).
השתתפה ב-2 אוניברסיאדות: באוניברסיאדת סופיה (1961) בבולגריה עלתה לגמר וסיימה במקום החמישי.
באוניברסיאדת פורטו אלגרה (1963) שנערכה בברזיל בספטמבר 1963 סיימה סידרנסקי במקום רביעי בשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות ולא העפילה לריצת הגמר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סידרנסקי ייצגה את ישראל בריצת 100 מטר סיימה במקום 21 בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.6 שניות ובמקום 33 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.1 שניות.
לאחר שובה מטוקיו, התחלה לשחק במקביל כדוריד בקבוצת מכבי צפון תל אביב.
באחד המשחקים בכפר שמריהו נגד קבוצת הפועל כפר מנחם, (אלופת המדינה, אז) הכירה את יצחק כצנשטיין והשניים נישאו לאחר כחודשיים.
לאחר המכביה היא הפסיקה להתאמן.
באחד המשחקים בכפר שמריהו נגד קבוצת הפועל כפר מנחם, (אלופת המדינה, אז) הכירה את יצחק כצנשטיין ראש קבוצת הכדוריד מכבי כפר שמריהו.
השניים נישאו בנובמבר אותה שנה.
בינואר 1966 הודיעה על פרישה מן המסלול.
תוצאותיה של סידרנסקי מתנוססות עדיין ברשימת התוצאות הטובות ביותר של אצניות ישראל בכל הזמנים, כאשר במרחק 100 מטר תוצאתה מזכה אותה במקום השביעי ואילו ב-200 מטר במקום ה-12 .
סידרנסקי עמיתת כבוד של האיגוד הישראלי לאתלטיקה לשנת 2005.
מרים פריד (נולדה ב-9 בספטמבר 1946) היא כנרת ישראלית בעלת שם עולמי.
מרים פריד נולדה בסאטו מארה שברומניה, ובגיל שנתיים, עם קום מדינת ישראל, עלתה לארץ עם משפחתה והתיישבה בהרצליה.
אביה, טיבור, היה מנהל חשבונות, ואמה, לילי, מורה לפסנתר.
בגיל שמונה החלה ללמוד כינור אצל אליס פניבש-רוזנברג ואחר המשיכה את לימודיה בארצות הברית (עם מלגה מטעם מפעל המלגות ע"ש שרת של קרן התרבות אמריקה-ישראל) אצל איוון גלאמיאן בג'וליארד ואצל ג'וזף גינגולד באוניברסיטת אינדיאנה.
מרים פריד הופיעה עם תזמורות מן החשובות בעולם, בהן התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, תזמורת פילדלפיה ותזמורת פיטסבורג בארצות הברית, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית והתזמורת הסימפונית של וינה.
כמו כן הופיעה בפסטיבלי מוזיקה וניגנה במרכזי מוזיקה חשובים באמריקה ובאירופה.
מאז 1993 מנהלת מרים פריד את מרכז המוזיקה ברוויניה.
פריד מנגנת גם עם הרכבי מוזיקה קאמרית והיא חברה ברביעיית מנדלסון.
בין השאר ניגנה עם אייזק שטרן, עם פנחס צוקרמן ועם בעלה, הכנר-ויולן פאול ביס.
מלגת קרן התרבות אמריקה ישראל
1968 - פרס ראשון בתחרות הבינלאומית על שם פגניני
1971 - פרס בתחרות הבינלאומית על שם המלכה אליזבת
סונאטות ופרטיטות לכינור סולו של באך (לירינקס)
קונצ'רטו לכינור של סיבליוס, הפילהרמונית של הלסינקי בניצוח אוטו קאמו (פינלנדיה)
קונצ'רטו לכינור של דונלד ארב (נכתב למענה), התזמורת הסימפונית של גרנד רפידס (קוס)
מרים עֲקַבְיָא (20 בנובמבר 1927–16 בינואר 2015) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית, ניצולת שואה, שספריה עוסקים בזכר השואה.
עקביא נולדה בשם מתילדה וַיְינְפֶלְד בעיר קרקוב שבפולין, בתם של ברוניה לבית פלסנר והירש ויינפלד.
אביה היה איש עסקים מצליח, וכשבספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לקרקוב, השתלטו על נכסי אביה, ובמרץ 1941 גורשה המשפחה לגטו קרקוב.
בנובמבר 1942 שלח אותה אביה יחד עם אחיה איז'יו ללבוב לחפש מקלט, כשבידיהם תעודות מזויפות, אולם לאחר שאחיה החל לחלץ אנשים מגטו לבוב ונתפס על ידי הגסטאפו, שבה לגטו קרקוב.
עם חיסול גטו קרקוב במרץ 1943 נשלחו עקביא ומשפחתה למחנה הריכוז פלאשוב, שם חיו בתנאים קשים.
באוקטובר 1944, בעקבות התקדמות הצבא האדום, פינו הגרמנים את המחנה.
אביה נשלח למאוטהאוזן, שם נפטר, ועקביא הועברה יחד עם אמה ואחותה רלה לאושוויץ, שם הן נותרו עד ינואר 1945, עת הוכרחו לצעוד במשך שבועיים בצעדת המוות עד למחנה ברגן-בלזן.
אמה נפטרה מספר ימים לפני שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי ב-15 באפריל.
לאחר שחרורה שהתה עקביא תחילה בבית חולים סמוך, ולאחר מכן נשלחה להחלים בשוודיה במבצע שארגן ראש הצלב האדום השוודי, הרוזן פולקה ברנדוט.
היא החלימה במשך שמונה חודשים בבית חולים בהאלמסטאד, ולאחר מכן הצטרפה לאחותה, לאה שנער, במחנה המעבר מיקלבי, שם פגשה את חנן יעקובוביץ', לימים בעלה, ועלתה עמו לארץ ישראל ב-26 במאי 1946 באוניה "קיירו".
הם עלו באופן ליגאלי עם סרטיפיקטים, ביחד עם עוד שני חברים ממיקלבי ועם אחד המורים, שלום קופר.
בארץ הגיעו לקיבוץ דגניה ב', שם נישאו.
היא ילדה בת שנעלמה מיד לאחר הלידה וככל הנראה נפטרה.
בשנת 1948 הצטרפו למקימי קיבוץ נחשולים יחד עם חברים נוספים ממיקלבי.
לאחר שש שנים השתקעו בתל אביב.
תחילה עברה עקביא הסמכה כאחות, ולאחר מכן למדה ספרות והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, סיימה תואר ראשון, עבדה בסוכנות היהודית והצטרפה לבעלה בשליחות דיפלומטית בהונגריה ובשוודיה.
כתבה מעל 6 ספרים, וספריה תורגמו להולנדית, לשוודית, לגרמנית, לפולנית, להונגרית, לאנגלית, לצרפתית, ליידיש, לסינית ולרוסית.
עקביא ערכה את מדור הספרות הישראלית באלמנך היהודי בוורשה, הייתה ממייסדי פסטיבל לתרבות יהודית בקרקוב וייסדה את אגודת הידידות "ישראל-פולין".
על יצירתה הופקו ארבעה סרטים בישראל ובפולין, בהם הפקה של ספרה "גליה ומיקלוש" בטלוויזיה הישראלית.
על פועלה, זכתה עקביא בפרסי: יד ושם, יאנוש קורצ'אק, המכון האירופי לתרבות, פרס ראש הממשלה מאת יצחק רבין, מדליית הזהב מאת נשיא פולין, וכן תעודות הוקרה רבות.
עקביא הייתה יקירת העיר תל אביב.
במסגרת פעילותה ארגנה מפגשים בין בני נוער משתי המדינות כדי להילחם בסטראוטיפים ההדדיים ולעודד שיתוף פעולה פולני ויהודי.
הנושאים המרכזיים ביצירתה של עקביא הם: ילדותה, השואה וחוויות מלחמת העולם השנייה.
נפטרה ב-16 בינואר 2015 בגיל 87, והובאה למנוחות בבית העלמין ביישוב נטף .
עקביא הייתה נשואה, ואם לשתיים .
ארכיונה שמור במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
נעורים בשלכת, תחילה תל אביב: תמוז, (1975), ועוד 4 מהדורות - ירושלים: יד ושם
יורק ואניה – נעורים בשלכת (מהדורה שביעית מורחבת), יד ושם, 2000
גליה ומיקלוש :ניתוק יחסים : רומאן נעורים, ספריית פועלים, 1982 (ועוד 2 מהדורות - 1985)
הרפתקה באוטובוס ועוד הרפתקאות, תל אביב : דביר, תשמ"ו 1986
הדרך האחרת : סיפורה של קבוצה, תל אביב : ספרי ידיעות אחרונות, 1992
בית בונים באהבה : סיפור משפחה בחרוזים, קבוץ דליה מערכת, תשס"א 2001
בארצו של יאנוש קורצ'אק, ירושלים : כרמל, תשס"ו 2006
תדאוש פנקביץ', בית מרקחת בגטו קרקוב, ירושלים : יד ושם בשיתוף עם ארגון יוצאי קראקוב, תשמ"ה 1985
אלכסנדר ז'יימני, פנקסי כתובות, תל אביב : עקד, 1989.
רוברט יארוצקי, היהודי של פילסודסקי : סיפורו של אנטול מילשטיין, תל אביב : גוונים, תשס"ז 2007
ספר אחד בחייו : ד"ר ראובן וולף (1907–1997) - האיש ופעלו, יחד עם נתן גרוס ועמנואל מלצר, תל אביב : ארגון יוצאי קרקוב בישראל, תש"ס 2000
ינינה בז'וסטובסקה , מחשבות על האושר; עריכה: מרים עקביא; [מפולנית: יעל שליט, אריה בראונר, עירית עמיאל, שושנה רצ'ינסקה, מרים עקביא], ירושלים: כרמל, תשס"ד 2003. (שירים בעברית ובפולנית עמוד מול עמוד)
1988 – פרס המכון האירופי לתרבות (Société Européenne de Culture, S.E.C), על "נעורים בשלכת" ו"כרמי שלי"
1991 – מדליית זהב מאת נשיא פולין
1993 – פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול
1998 – פרס האישה היוצרת, ויצו
2000 – פרס הסובלנות, ורשה
2001 – אות הצטיינות מהעיתונאים הפולנים, ורשה
2003 – מדליית כסף מהצבא הפולני
מרים פוקס-ירושלמי (נולדה ב-24 באוקטובר 1961 במרסיי, צרפת) היא קיאקיסטית יהודייה-צרפתייה שהייתה פעילה משנות ה-70 המאוחרות עד אמצע שנות ה-90. בעלת מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996) ובעלת 10 מדליות מאליפות העולם, מהן 8 מדליות זהב.
בשנת 1996 זכתה באולימפיאדת אטלנטה במדליית ארד בענף ה-K-1 סלאלום.
כמו כן זכתה בגביע העולם במשך שלוש שנים רצופות בין 1989 ל-1991.
בשנת 2018 צורפה להיכל התהילה של הספורטאים היהודים.
בעלה של פוקס-ירושלמי, ריצ'רד פוקס , התחרה בענף קיאק סלאלום עבור בריטניה ובהמשך הקריירה שלו אימן את נבחרת אוסטרליה באותו ענף .
פוקס גם משמש כחבר מנהל של פדרציית הקאנו העולמית.
ירושלמי היגרה מאוחר יותר לאוסטרליה וכל המשפחה מתגוררת שם משנת 2005.
בתם, ג'סיקה פוקס, אלופה אולימפית (טוקיו 2020) ו-4 פעמים אלופת העולם בקנו סלאלום C-1. בתם הצעירה נעמי פוקס אף היא אלופה אולימפית (פריז 2024) בקיאק קרוס.
סגל נולדה בקייב שבדרום-מערב רוסיה.
למדה זמן קצר בקייב אצל אולנה מורביובה .
הצטרפה לתנועת השומר הצעיר, וב-1924 (או 1926) עלתה לארץ ישראל כחלוצה ועבדה בעפולה וביישובים אחרים בעמק יזרעאל.
בשנת 1927 נסעה ללמוד מוזיקה בצרפת.
שנתיים למדה בטולוז, ועוד שנה למדה במחלקה לזמרה ולאופרה בקונסרבטואר של פריז, שם זכתה במקום הראשון בתחרות מוזיקה.
בשנת 1930 שבה לארץ ישראל.
בשנים 1930 עד 1956 הופיעה בהפקות אופרה וברסיטלים (בין היתר על בימות האופרה הארץ ישראלית, האופרה הקאמרית, האורטוריה הארץ-ישראלית והאופרה הארצישראלית העממית) ולימדה זמרה בסטודיו של הבימה ובאופן פרטי.
הרפרטואר שלה כלל אריות של ורדי, מאסנה, דליב, רימסקי-קורסקוב ועוד, לצד שירים עבריים.
השיר האמנותי "עקרה" (~1940) מאת פאול בן-חיים, למילותיה של רחל, נכתב עבורה, וכך גם לחנה של רבקה גוילי לפזמון ליקינתון של לאה גולדברג (1940).
מרים סגל נישאה לצמח סגל (1902–1988), סוכן חברת קטרפילר בישראל.
השניים היו הורים לבת מאומצת, אֵלָה סגל (ילידת 1940~).
סגל נפטרה ב-1981 ונקברה בבית העלמין הדרום.
מרים פרץ (נולדה ב-10 באפריל 1954, ז' בניסן ה'תשי"ד) היא אשת חינוך ישראלית ששניים מבניה, קציני צה"ל, נהרגו בעת מילוי תפקידם.
כמו כן, הדליקה משואה בטקס בהר הרצל בשנת 2014.
פרץ התמודדה בבחירות 2021 לתפקיד נשיאת מדינת ישראל, אולם הפסידה בהתמודדות ליצחק הרצוג.
מרים פרץ נולדה וגדלה במלאח היהודי שבקזבלנקה שבמרוקו, בתם של איטו לבית ועקנין ויעקב אוחיון.
למדה בבית ספר של רשת אליאנס.
בשנת 1964 עלתה לישראל ושוכנה במעברת באר שבע - חצרים.
עבדה כמנקה החל מכיתה ג'.
בשנת 1970 עברו הוריה להתגורר בשכונה ד' בעיר.
סיימה תואר ראשון בספרות והיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
באמצע שנות ה-70 נישאה לאליעזר פרץ.
לאחר נישואיהם עברו לאופירה, שם עבד בעלה כמפקח של משרד הבריאות, והיא עסקה בחינוך והוראה.
באופירה נולדו שני בניהם הגדולים, אוריאל ואלירז.
בשנת 1982, בעקבות הסכם השלום עם מצרים, פונתה משפחת פרץ מביתה, יחד עם כל תושבי סיני.
המשפחה הגיעה לגבעון, ומשם לגבעת זאב, שבה היא מתגוררת עד היום, ובה נולדו להם עוד ארבעה ילדים: הדס, אביחי, אליסף ובת-אל.
במשך כ־22 שנים ניהלה את בית הספר של תל"י בגבעת זאב.
לאחר מכן, עד שנת 2022 בה פרשה לגמלאות, שימשה פרץ מפקחת במינהל חברה ונוער במחוז ירושלים של משרד החינוך.
פרץ שכלה שניים מבניה, אוריאל ואלירז, בעת שירותם בצה"ל.
ב-25 בנובמבר 1998 נהרג בנה הבכור, סגן בן ה-22, מפקד מחלקת הסיור בגדוד 51 של חטיבת גולני, במארב בדרום לבנון, באזור מרכבה.
בעלה אליעזר פרץ נפטר כשבע שנים לאחר מכן, בגיל 56, ממחלה קשה שהתפתחה אחרי מות בנו הבכור אוריאל.
ב-26 במרץ 2010 נהרג בנה השני, רס"ן , סגן מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני, בהיתקלות בחוליית מחבלים ברצועת עזה.
בעקבות מות בנה אלירז שנהרג כתוצאה מפגיעה של כדור ברימון שנשא עליו, היא נפגשה עם המהנדס איסר וקסלר שפיתח מנגנון מיוחד המונע מהרימון המאופסן להתפוצץ אם הוא סופג ירי או רסיס שננעצים בו.
בעקבות נפילת שני בניה מקדישה פרץ את חייה להנחלת המורשת היהודית והציונית ומרצה בפני קהילות יהודיות בישראל ובעולם, בני נוער וחיילי צה"ל.
בשיא פועלה זה, אשר החל לאחר נפילת בנה הראשון ובוצע בהתנדבות, פגשה כאלף חיילים בשבוע, וכן בני נוער רבים, וקיבלה אלפי מכתבים, רבים מהם מאמהות שכולות אחרות.
כן עורכת מפגשים עם נפגעי טרור.
כונתה לעיתים בכלי תקשורת: "אם הבנים".
בשנת 2011 פרסמה סמדר שיר את הספר "שירת מרים", ובו סיפור חייה של מרים פרץ.
עם מכירת העותק ה-40,000 זכה הספר באות "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל.
באותה שנה, עם פרישתה מהוראה, קיבלה את פרס "יקירת החינוך הדתי" מטעם ארגון המורים הדתיים.
כן נאמה באותה שנה בטקס הפרידה הרשמי שנערך עם פרישת הרמטכ"ל גבי אשכנזי באוניברסיטת תל אביב.
בשלהי שנת 2014 חשפה כי ראש הממשלה בנימין נתניהו הציע לשריין אותה ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת העשרים, אולם היא סירבה להצעה.
לדבריה, במהלך השנים פנו אליה בהצעות פוליטיות דומות גם יאיר לפיד, נפתלי בנט, גדעון סער ואחרים.
בשנת 2017 יצא לאור ספר הילדים "שני גבאים קטנים", המספר את סיפורם של אוריאל ואלירז.
בשנת 2019 נחנך במעמד חברי כנסת, קצינים בכירים ואישי ציבור, ביישוב גבעת זאב אולם ההרצאות "שבת אחים", לזכר שני בניה.
האולם נבנה במטרה לאכלס את המשתתפים בהרצאותיה.
ב־19 במאי 2021 הגישה פרץ את מועמדותה לבחירות לתפקיד נשיאת המדינה, בתמיכת אחד־עשר חברי כנסת.
בבחירות שהתקיימו ב-2 ביוני, קיבלה פרץ 26 מקולות חברי הכנסת וכך, הפסידה בהתמודדות ליצחק הרצוג, שזכה ל-87 קולות.
יו"ר ועדת פרס "אות גיבורי העורף"
בינואר 2024 עמדה בראש ועדת הפרס שניתן מטעם המועצה הציונית בישראל (מבית ההסתדרות הציונית העולמית), לאישים ולגופים שפעלו למען החברה במלחמת חרבות ברזל.
במסגרת מסעותיה לחיזוק הקשר עם הקהילות היהודיות יצאה פרץ לשליחות מטעם קק"ל, קרן היסוד וההסתדרות הציונית למפגשים בלמעלה מ-15 מדינות בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אפריקה ואירופה, נפגשה עם שגרירי ישראל, בתי הספר יהודיים, תנועות הנוער, קהילות יהודיות, ארגונים נוצריים וקהילות.
כן נפגשה, בתיווך מרים אדלסון, עם ראשי ארגונים וקהילות בארצות הברית, שגרירת ארצות הברית באו"ם, ניקי היילי וסגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס.
לבקשת הנשיא שמעון פרס השתתפה לצדו בביקור במוסקבה, ונפגשה עם וטרנים ממלחמת העולם השנייה.
בהמשך הוזמנה על ידו להשתתף בפורום מצומצם של מנהיגים ישראלים, וערכה מפגש עם ברק אובמה נשיא ארצות הברית.
בשנת 2003 זכתה ב"פרס גנגר על מצוינות בניהול בית ספר" מטעם קרן תל"י.
בשנת 2010 קיבלה את פרס בגין מטעם מרכז מורשת מנחם בגין על היותה "סמל למסירות והקרבה" ופועלה "למען הסברה עבור מסירות למען מדינת ישראל".
בשנת 2014 נבחרה פרץ להדליק משואה ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
ב-7 ביוני 2016 קיבלה פרץ תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בדצמבר 2017 קיבלה את אות יקירת הרשות מטעם מינהל חברה ונוער במשרד החינוך, בו היא עובדת כמפקחת, "על תרומה והתנדבות לבניית חברת מופת בישראל".
באפריל 2018, ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, קיבלה פרץ את פרס ישראל למפעל חיים על "חיזוק הרוח היהודית-ישראלית".
בטקס הענקת הפרסים נשאה דברים בשם מקבלי הפרס.
נאומה בטקס הענקת פרסי ישראל עורר תגובות חיוביות רבות בציבור, חלקן אף קראו לבחור במרים פרץ כנשיאה הבאה של מדינת ישראל ושר החינוך נפתלי בנט הורה ללמד את טקסט נאומה בטקס בבתי הספר.
בשנת 2018 קיבלה את אות פול האריס על ידי מועדון רוטרי ישראל.
בשנת 2020 בחר בה העיתון "מקור ראשון" למקום החמישי ברשימת משפיעי הציבור הדתי-לאומי בישראל, אחרי יוסי כהן, אביחי מנדלבליט, מאיר בן שבת ועמית סגל, כ"אישה שפועלת יום יום כדי להפוך את מדינת ישראל למקום טוב יותר עבור כל אזרחיה".
ב-2021 קיבלה פרץ את אות הכבוד של המרכז האקדמי שלם.
מרים קרולי (3 במאי 1925 – 17 בפברואר 1994) הייתה מעצבת גרפית, פסלת וציירת.
היא עיצבה כרזות, בולים ישראליים רבים, מדליות ומטבעות.
מרים רחל קלוגר נולדה ללאו אריה קלוגר, מהנדס מטלורגי ואויגניה לבית נויברגר בווינה שבאוסטריה.
היא למדה בילדותה ריקוד ורצתה להפוך לרקדנית.
עלתה ארצה עם משפחתה לחיפה בשנת 1939. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים למדה במשך ארבע שנים גרפיקה, רישום ועיצוב בסטודיו של אהרן מייזלמן.
בשנת 1944 נישאה בחיפה לאריק ולטר קרולי, מהנדס במקצועו ולימים בעל בית יציקה.
את הקריירה האמנותית החלה כגרפיקאית.
בשנת 1950 נבחר עיצובה לסמל העיר עכו.
סמל נמל חיפה (המופיע על בול ישראלי משנת 1969) גם הוא פרי עיצובה.
היא עיצבה כ-30 בולים עבור השירות הבולאי, בהם סדרת עליית הנוער, בולי מועדים לשמחה תשט"ז, תשי"ז ותשי"ח, וכן מספר בולים לגאנה ולקפריסין.
כמו כן עיצבה כרזות לימי העצמאות ולתערוכות פרחים וספורט בינלאומיות.
בשנת 1958 עיצבה את "מטבע העשור" בערך נקוב של 5 לירות, המטבע הראשון העשוי כסף שהנפיקה המדינה במלאת עשר שנים לקיומה.
מטבעות נוספים שעיצבה היו מטבע יום העצמאות (מאה שנה להולדת הרצל), תש"ך, 1960, מטבע חנוכה בערך של לירה אחת (פני המטבע, 1960) ומטבע "ויצמן" (פני המטבע) 1963.
קרולי עיצבה גם מדליות, בהן מדליה לכבוד הקמת המרכז הרפואי הדסה (1960), מדליה לציון שיגור הרקטה "שביט 2" (1962), מדליית הצליינים מכסף ומזהב (1964), ומדליות לציון פסטיבל ישראל (1962-1965).
תחומים נוספים בהם עסקה בעיצוב היו חרסינה שימושית עבור חברת "נעמן", אריזות, וכריכות ספרים.
במהלך פעילותה כפסלת ערכה 13 תערוכות יחיד והשתתפה ביותר מ-40 תערוכות קבוצתיות בישראל, בגרמניה, ביפן ובארצות הברית.
בשנים 1982–1983 יצרה סדרת כריות עשויות שיש, שעקבות אדם מוטבעים בהן.
כריות השיש הוצבו בשנת 1998 בתערוכת "פיסול ישראלי 1948 – 1998: סימני דרך" בגן הפסלים במוזיאון הפתוח בתפן.
בשנת 1965 החלה לעסוק בפיסול.
בעבודות הפיסול השתמשה בחומרי גלם מגוונים כגון זכוכית אקרילית, פלדת אל-חלד, שיש ובזלת.
ב-1975 הוצב תבליט שלה בתחנת הרכבת חיפה בת גלים.
תבליט נוסף נמצא על הקיר החיצוני בממגורות דגון.
בשנת 1980 הוענק על ידי עיריית חיפה לקרולי פרס הרמן שטרוק על פסלה עשוי הברונזה "צדף".
1965 - פרס בתחרות לעיצוב תבליטי מתכת
בפרס אונסק"ו על עיצוב מטבעות ומדליות.
1980 - פרס שטרוק מטעם עיריית חיפה על פסלה "צדף".
קרולי התגוררה בחיפה עד מותה.
בשנת 1994, בשל העובדה שבעלה סבל ממחלה סופנית, התאבדו בני הזוג בביתם בבליעת כדורי שינה.
בני הזוג היו חברים בעמותת ליל"ך.
הם הותירו אחריהם בת ובן משותפים.
נקברו בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
תערוכות יחיד בישראל ובשאר העולם
1975 – גלריה גולדמן, חיפה, פיסול יציקות אל-חלד
1979 – גלריה נתן מיד, סן פרנסיסקו קליפורניה, פיסול ברונזה
1979 – גלריה קוטוריה, סטמפורד קונטיקט, פיסול ברונזה
1981 – גלריה מבט, תל אביב, פיסול ותחריטים
1983 – גלריה מבט, תל אביב, גרפיקה ופיסול
1986 – גלריה גולדמן, חיפה
1991 – המוזיאון הפתוח תפן
1992 - גלריה גולדמן, חיפה
מרים פאוסט (1953 – 21 במרץ 2024) הייתה פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה שהתמקדה בייצוג המוחי של השפה, והיבטים קוגניטיביים ומוחיים של יצירתיות.
שימשה בתפקיד רקטור אוניברסיטת בר-אילן החל מאוקטובר 2014 ועד לאוקטובר 2020.
פאוסט למדה בתיכון בבית הספר צייטלין בתל אביב-יפו.
למדה לתואר הראשון באוניברסיטת תל אביב בחוג להפרעות בתקשורת ואת התארים השני והשלישי למדה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בהנחיית הרווי באבקוף ושלמה קרביץ.
היא זכתה במלגת פוסט-דוקטורט של קרן קורט עבור מחקר בהבנת שפה מורכבת ברמה של משפטים וטקסטים בשתי ההמיספרות המוחיות.
פרסמה למעלה מ-100 מאמרים מדעיים והדריכה למעלה מ-70 תלמידי מחקר.
הייתה חברת מערכת של כתב העת הבינלאומי "BRAIN AND LANGUAGE".
שימשה במועצה להשכלה גבוהה כיו"ר הוועדה העליונה למינוי פרופסורים במדעי החברה, ניהול ומשפטים.
פאוסט הייתה נשואה לעו"ד רפאל פאוסט, קונסול כבוד של אלבניה בישראל, אם לארבעה.
חתנה הוא פרופ' ערן סוחר מאוניברסיטת תל אביב.
פאוסט נפטרה ב-21 במרץ 2024 ממחלה קשה.
ראש המגמה המחקרית במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (1995–1999)
סגנית ראש המחלקה לפסיכולוגיה (2002–2003).
יועצת הרקטור לקידום נשים באוניברסיטה (2004–2010)
חברת הוועד המנהל של המרכז לחקר המוח (2005–2013)
חברת הוועדה האוניברסיטאית לתואר שלישי (2008–2024)
מחוץ לאוניברסיטה: חברת המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח (2004–2008)
מרים (מימי) נופך-מוזס (נולדה ב-1942 באנטוורפן, בלגיה) היא מנכ"לית השבועון "לאשה" ושותפה בעיתון "ידיעות אחרונות".
נודעת כמי שמכריזה מדי שנה על הזוכה בטקס בחירת מלכת היופי של ישראל, וחברה קבועה בצוות השופטים בתחרות.
נולדה ב-1942 באנטוורפן שבבלגיה בשם מרים האוזר, בתם של משה ואדלה, מהגרים מפולין, ואחות לשלמה האוזר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמסרה למשפחה נוצרייה תחת השם הבדוי מריה פיטרס ועם סיום המלחמה הוחזרה למשפחתה.
לאחר המלחמה המשיכה המשפחה לחיות באנטוורפן ומוזס סיימה לימודי תיכון בעיר.
בנוסף ללימודיה הייתה פעילה בתנועת בני עקיבא בעיר.
ב-1960 עלתה ארצה וב-1963 נישאה ליצחק נופך-מוזס (בנם של חמדה נופך-מוזס וראובן מוזס), מוזס הכירה את יצחק כשביקר קרובי משפחה באנטוורפן.
ב-1965 סיימה לימודי כימיה באוניברסיטת בר-אילן וב-1981 למדה מחשבים ועברה לעבוד בתחום זה.
ב-1986 הצטרפה לקונצרן העיתונות של הורי בעלה, שם מילאה שורה של תפקידים: ב-1986 מונתה כמנהלת מועדון עיתון לאשה, ב-1990 מונתה למנכ"ל השבועון לאשה וכן למנכ"ל השבועון פנאי פלוס, ב-1992 מונתה כעורכת אחראית של לאשה, וב-1994 מונתה לחברת מועצת מנהלים פעילה.
הקימה את אתר האינטרנט של קבוצת ידיעות אחרונות ynet.
מוזס הייתה שותפה פעילה בקרב הבעלות על חברת ידיעות אחרונות; בסכסוך בין דב יודקובסקי ונוני מוזס היא הצטרפה לנוני מוזס והייתה בין בעלי העניין שאיפשרו לו להשתלט על העיתון.
בנובמבר 2025 הודיעה משפחת נפך-מוזס על מכירת מניותיה ב"ידיעות אחרונות" ועל סיום עבודתה של מרים נפך-מוזס כעורכת האחראית של "לאשה" בסוף השנה.
מרים צנגן (6 באוגוסט 1929 – 15 בספטמבר 2015) הייתה רופאה ישראלית, יושבת ראש ההסתדרות הרפואית בישראל ויושבת ראש ארגון רופאי קופת-חולים של ההסתדרות הכללית (כיום שירותי בריאות כללית).
מרים גרינה צנגן נולדה בהאג, הולנד, לאברהם ורבקה-ברכה סטריקובסקי.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוסתרה אצל זוג נוצרים בכפר ביקברכן שבמזרח הולנד.
בשנת 1955 קיבלה תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ליידן שבהולנד.
באותה שנה נישאה ועלתה למדינת ישראל, ובהמשך התמחתה ועבדה כרופאת משפחה במחוז דן.
בשנת 1980 נבחרה לתפקיד יו"ר ארגון רופאי קופת-חולים, ושימשה בתפקיד עד 1991.
בשנת 1983 התקיימה שביתת הרופאים הגדולה, במהלכה חתמה ד"ר צנגן על הסכם עם הנהלת קופת-חולים בעניין רופאי המרפאות של קופת-חולים.
הסכם זה קבע לרופאי המרפאות ימי עבודה רצופים במקום ימי עבודה מפוצלים.
בשנת 1989 מונתה לתפקיד יו"ר ההסתדרות הרפואית ה-11 ושימשה בתפקיד זה עד 1995.
בתקופת כהונתה כיו"ר הר"י חל גל העלייה הגדול מברית המועצות,
במסגרתו עלו לארץ רופאים רבים.
עקב כך, מספר הרופאים המורשים בארץ עלה מ-14,400 בשנת 1989 ל-21,723 בשנת 1995, אז כ-30% מהרופאים המורשים בארץ היו עולים חדשים מגל עלייה זה.
תקופה זו לוותה במאבקים בין הר"י והממשלה בנוגע לתקנים לקליטת הרופאים החדשים ולהעלאות שכר, ובמהלכה נחתמו הסכמים קיבוציים בנושאים אלו.
בשנת 1995 25% מהרופאים המועסקים בישראל היו עולים מגל עלייה זה.
בשנת 1990 ניהלה ד"ר צנגן שביתה של כלל רופאי הר"י במחאה על החלטת שר האוצר (דן מרידור) ושר הבריאות (אהוד אולמרט) להגיש תביעה משפטית נגד קופת חולים הכללית כדי לחייב אותה לבטל העלאות שכר לרופאים במתקניה.
בשנת 1994 התקיימה שביתה נוספת בת יממה בנוגע לשכר הבסיס של הרופאים, בסופה נחתם הסכם קיבוצי בנושא.
בראשית שנות ה-90 ליוותה את תהליך החקיקה של חוק ביטוח בריאות ממלכתי שנחקק ב-1994, והייתה נציגה מכוחו במועצת הבריאות.
בשנת 1990, עקב כבילת אסירה ביטחונית במהלך לידה, פנתה ד"ר צנגן אל מפקד כלא השרון ואל ועד רופאי בית החולים מאיר, וכתבה כי "רופא שביצע לידה בתנאים כאלו, פעל בניגוד לכללי האתיקה של הרופאים, שהם אוניברסליים".
עקב כך האסירה שוחררה מכבליה.
בעקבות המקרה שירות בתי-הסוהר תיקן את פקודות הנציבות בנושא.
בשנת 1993 נחשף קיומו של טופס רפואי שהורה לרופא מתקן מעצר להעריך בפני החוקרים במתקן האם אסיר כשיר רפואית לכבילה, לכיסוי ראש ועיניים ולעמידה ממושכת במהלך החקירות.
עקב כך כתבה ד"ר צנגן לראש הממשלה דאז יצחק רבין שהדבר מהווה השתתפות בעינויים והפרה בוטה של כללי האתיקה הרפואיים, ולכן הר"י תאסור על הרופאים למלא את הטופס.
רבין השיב כי הטופס נכנס לשימוש בטעות וכעת מוצא משימוש.
לאחר תום כהונתה כיו"ר הר"י ניהלה מרפאה לרפואת משפחה ברמת גן עד 2003. בנוסף, שימשה כרופאה בפנימיית סמינר אור החיים לבנות בבני ברק עד שנת 2015. ד"ר צנגן הלכה לעולמה ב-15 בספטמבר 2015, בת 86 הייתה במותה.
מרים צנגן הייתה נשואה למנחם צנגן ז"ל, פרופסור לכימיה, ולהם ארבעה ילדים: שמואל ודוד צנגן הם רופאי ילדים, אברהם צנגן הוא חוקר מוח, והדסה צנגן היא עורכת דין.
מרים פרוינד-רוזנטל הייתה חוקרת, היסטוריונית ופעילה חברתית יהודיה אמריקאית.
נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה בין השנים 1956–1960.
פרוינד נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשנת 1906. היא הייתה בתם של הארי ורבקה קוטלר (Harry & Rebecca Kottler), יהודים אמריקאים ממוצא מזרח אירופאי.
למרות השתייכותם לזרם האורתודוקסי, נהגה המשפחה לפקוד את בית הכנסת עמנו-אל.
פרוינד ספגה מינקות ערכי מסורת וציונות והוריה היו פעילים בארגונים פילנתרופיים יהודים שונים.
בשנת 1927 נישאה למילטון פרוינד (Milton B.
Freund) לזוג נולדו שני ילדים, הארי פרוינד (Harry Freund) וד"ר מתיו פרוינד (Dr.
בשנת 1925 סיימה את לימודי התואר הראשון ממכללת האנטר שבניו יורק.
בשנת 1927 סיימה את לימודי התואר השני מאוניברסיטת ניו יורק, שם עבדה כמרצה.
בשנת 1935 הוענק לה תואר דוקטורט בלימודי יהדות ארצות הברית מאוניברסיטת ניו יורק.
עבודת התזה שלה עסקה בסוחרים יהודים מהתקופה הקולוניאלית בארצות הברית (Jewish Merchants in Colonial America).
מיד לאחר נישואיה מונתה פרוינד לנציגת ארגון ישראל הצעיר באזור מגוריה שבבורו פארק, וכיהנה כחברת חבר הנאמנים של בית הספר היהודי "ישיבה דפלטבוש".
בשנת 1935 ביקרה פרוינד לראשונה בפלשתינה.
במהלך הביקור נפגשה עם הנרייטה סאלד ממייסדות ארגון נשות הדסה, שחיה באותם הימים בפלשתינה, וברוז הלפרין נשיאת הארגון דאז.
נשים אלה חשפו בפניה את סוגיית עליית הנוער, את הצורך בסיוע והקמת תשתיות של מערכת בריאות ואת חשיבות פעילותן של נשות הדסה.
הביקור בפלשתינה השפיע על פרוינד רבות ועם שובה לארצות הברית החלטה להעמיק את מעורבותה בפעילות פילנתרופית ציונית והצטרפה לחבר הנאמנות הארצי של ארגון הדסה .
בשנת 1942 ובעקבות הקושי לתמרן בין משרתה, אימהות ופעילות פילנתרופית ביקשה פרוינד לסיים את פעילותה במסגרת הארגון.
בשנת 1943, כשנה לאחר שלקחה הפסקה מפעילות פילנתרופית, נתבקשה לשוב ולסייע לנשות הדסה.
היא התפטרה ממשרתה כמרצה באוניברסיטת ניו יורק, והפכה ליושבת הראש של "ועד הנוער הציוני באמריקה" (American Zionist Youth Commission), תפקיד אותו מילאה במשך חמש שנים.
בשנת 1948 שימשה כיושבת ראש הוועדה הלאומית לחינוך (National Vocational Education Chair) וסייעה בגיוס כספים לטובת הקמת מוסד אקדמי יהודי, אוניברסיטת ברנדייס, שהוקם באותה השנה.
בשנת 1949, עם כניסתו לתוקף של הסכם שביתת הנשק בין מדינות ערב למדינת ישראל, הגיעה פרוינד לביקור בארץ ונכחה בטקס חניכת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1953–1956 שימשה כיושבת הראש של ארגון עליית הנוער.
במשך תקופה זו סייעה להעלאת רבבות נערים ונערות יהודיים מרחבי אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, ואף הגיעה יחד עם משלחת פעילים יהודים לקזבלנקה כדי לפגוש את הרב הראשי של מרוקו ולשמוע את תלונות הקהילה היהודית המקומית לגבי יישום תוכנית עליית הנוער.
בשנת 1956 נבחרה פרוינד לנשיאות ארגון נשות הדסה, תפקיד אותו מילאה עד לשנת 1960. היא נכנסה לתפקיד הנשיאות על רקע מבצע קדש, וסייעה לאנשי הסוכנות היהודית בהעלאתם של רבבות יהודים לארץ מפולין והונגריה אשר חוו רדיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות.
במהלך ארבע שנות כהונתה גיבשה והוציאה לפועל פרויקטים רבים ושונים, ביניהם בניית מוסד רפואי חלופי לבית החולים הדסה הר הצופים, אשר נמצא באותם ימים תחת ריבונות ירדנית.
בית החולים הדסה עין כרם נחנך בשנת 1961. לפרויקט הבנייה גייסה פרוינד את האמן מארק שאגל לעיצוב שנים עשר חלונות ויטראז' המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל ומעטרים את חלונות בית הכנסת של בית החולים גם בימינו אלו.
במהלך הקונגרס האוריינטליסטי העולמי ה-25, שנערך במוסקבה בשנת 1960, הציגה את מחקרה בנושא רפואה והמסורת היהודית.
סיום תקופת הנשיאות והמשך פעילות פילנתרופית
עם סיום כהונתה כנשיאת ארגון הדסה המשיכה פרוינד להחזיק במספר תפקידים חשובים במסגרת הארגון ביניהם:
חברה בארגון המייסד של ארגון התנ"ך העולמי (world bible society).
נציגת ארגון נשות הדסה בארגון האומות המאוחדות.
1966–1971 עורכת מגזין הדסה, יושבת ראש הוועדה החינוכית של הארגון, ומעורבת בייעוץ וגיבוש תוכניות חינוכיות ציוניות.
בשנת 1968 נפטר בעלה של פרוינד כתוצאה מאירוע לב.
כשש שנים לאחר מכן, בשנת 1974, נישאה בשנית להארי רוזנטל (Harry Rosenthal), איש עסקים אמריקאי יהודי ופעיל ציוני נלהב.
עם נישואיהם עברו להתגורר בעיר סנט פול (St.
Paul) מינסוטה, ויחד הקימו קרן פילנתרופית חינוכית בחסות ארגון הדסה.
פעילות דיפלומטית למען שחרור אסירי ציון והעלאת יהודי אתיופיה
לקראת תחילת שנות ה-70 ואמצע שנות ה-80 פעלה פרוינד במסגרת המאמץ לשחרור יהודי ברית המועצות, אסירי ציון שנכלאו בבתי הסוהר הסובייטים והעלאת יהודי אתיופיה.
בשנת 1970 ביקרה בברית המועצות יחד עם נכדה.
בשנת 1972 ביקרה לראשונה באתיופיה ואף נפגשה עם הקיסר האתיופי היילה סלאסי.
גם בעשור השמיני לחייה המשיכה בפעילות בארגון הדסה וסייעה בעריכת אוסף זיכרונות וראיונות של מנהיגות הארגון (1989) "A Tapestry of Hadassah Memories" ".
פרוינד סייעה בהקמת "המוסד למנהיגות צעירה" (The Young Leaders Institute) במטרה להכשיר את דור המנהיגים הבא, ולהעשירו בידע אודות מורשת והיסטוריה יהודית ציונית באמצעות פעילותן של נשות הדסה.
בשנת 1991 נבחרה לכהן כחברת הנהלה בכירה במרכז האוניברסיטאי הבינלאומי להוראת תרבות ישראל (The International Center for University Teaching of Jewish Civilization).
באוטוביוגרפיה שכתבה אודות חייה ופועלה ציינה פרוינד כי חייה עוצבו בהשפעתן של שלוש נשים: הראשונה, אמה רבקה קוטלר (Rebecca Kottler).
השנייה, הנרייטה סאלד נשיאת הדסה הראשונה והשלישית אלינור רוזוולט, רעייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
האחרונה פעלה וסייעה להצלת חייהם של ילדים יהודים במסגרת עליית הנוער.
ב-18 בינואר 1999 נפטרה מרים פרוינד רוזנטל כשהיא בת 93. היא הותירה אחריה משפחה רחבה החיה בארצות הברית וישראל.
פרוינד הקדישה את מרבית חייה לפעילות פילנתרופית אשר הדגישה את אהבתה למסורת היהודית, לציונות ולמדינת ישראל, אותה ביקרה במהלך חייה יותר ממאה פעמים.
מרים עזורי (נולדה ב-1956) היא קצינת משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, שבתפקידה האחרון כיהנה כראש החטיבה לזיהוי פלילי באגף החקירות והמודיעין.
עזורי נולדה וגדלה בבריסל שבבלגיה, בת לאב מהנדס חשמל ואם עקרת בית.
הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר ובגיל 16 ביקרה בישראל במהלך מחנה קיץ בקיבוץ בית ניר.
בגיל 18 עלתה בגפה לישראל.
היא סיימה תואר ראשון ושני בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום לימודיה התגייסה למשטרת ישראל ושירתה במחלקת הזיהוי הפלילי.
תחילה שירתה במעבדה הביולוגית ולאחר מכן במעבדה האנליטית לזיהוי סמים.
שימשה סגן ראש המעבדה האנליטית וראש מעבדת פיתוח טביעות אצבעות.
במהלך תפקידה זה סייעה לפענוח רצח רחבעם זאבי באמצעות שימוש ראשון בפיתוח של שיטה כימית חדשה לחשיפת טביעות אצבע.
ב-2006 מונתה לראש מחלקת סיוע מרחבי בדרגת ניצב משנה, וב-2012 מונתה לראש מחלקת המעבדות.
באפריל 2013 קודמה לראש החטיבה לזיהוי פלילי בדרגת תת-ניצב והיא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2019 כאשר במקומה מונתה אשירה זמיר.
אחיה הצעיר הוא פרופסור דניאל זייפמן.
מרים סליפקין , מדענית, מנהיגה ופעילה חברתית פמיניסטית בארצות הברית, מייסדת סניף ארגון נשים לאומי (NOW) בצ'אפל היל, קרולניה הצפונית ונשיאת NOW של אזור קרוליינה הצפונית, מייסדת מרכז לסיוע לנפגעות אונס באורנג' קאונטי.
מרים סליפקין לבית קרסיס נולדה ב-24 במאי 1925 בברמינגהאם, אלבמה, לחיים ואמה קרסיס, שגידלו ארבע בנות ובן, יהודים שהיגרו בצעירותם מרוסיה ועבדו כבעלי צרכניה.