tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היות שהקיסר אלכסנדר השני עצמו היה בשדה הקרב, הדבר תרם למורל החיילים הרוסים והרתיע את הכוחות העות'מאנים.
בנוסף על כך, הקיסר הרוסי "המשחרר" התקבל בברכה ואהדה אצל תושבי בולגריה שהחשיבו את הגעת הכוחות הרוסים לשחרור לאומי משלטון הצוררות העות'מאני.
אלכסנדר השני הוציא מנשר רשמי שקרא לגיוס אזרחים בולגרים ליחידה מיוחדת בשורות הצבא הרוסי; האוֹפֶּלְצֶ'נְצִי.
צבא האימפריה הרוסית נע דרך חבל הדלקן והגיע עד לפרברי בירת האימפריה העות'מאנית, קונסטנטינופול.
רק במרחק של מספר קילומטרים מהעירם, חיל הרגלים הרוסי עצר במקומו לנוכח הפניית תותחים מצד אוניות מלחמה בריטיות וצרפתיות שנעו דרך מצרי הבוספורוס בין הים השחור לים השיש (ממוקם בין הבוספורוס והדרדנלים).
הממשלות של בריטניה וצרפת הטילו אולטימטום על האימפריה הרוסית שנועד להביא לסיום המלחמה.
שתי המעצמות חששו שעם כיבוש קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית תקרוס ותוקם אימפריה רוסית אדירה שתאיים על כל אירופה.
במהלך חוזה סן סטפנו שסיים את המלחמה הוסדרה ריבונותם של מספר מדינות בבלקן שהיו דה פקטו תחת חסות רוסית כך שבעת מלחמה נוספת יכול היה הצבא הרוסי פשוט לנוע דרכם ללא התנגדות ולהגיע עד לשערי קונסטנטינופול.
נוסף על כך רוסיה שוחררה מכל הסעיפים המשפילים בחוזה השלום הקודם בסופה של מלחמת קרים וסופחו לידיה שטחים בעבר הקווקז.
חוזה סן סטפנו הפך את רוסיה לשליטה בלתי-מעורערת בחבל הבלקן ורק ממלכת יוון, אלבניה העות'מאנית ובוסניה (שהייתה תחת חסות אוסטרו-הונגרית) נותרו מחוץ למעגל ההשפעה שלה.
האימפריה הרוסית, שבפועל הייתה מרוצה מהישגיה הצבאיים, נדחפה להשתתף בקונגרס במטרה להשתתף בסדר הכוחות האירופאי החדש.
המטרה הראשית של רוסיה, שיוצגה בידי הנסיך אלכסנדר גורצ'קוב, הייתה לפתור את המחלוקת עם אוסטרו-הונגריה בנוגע לחלוקת ההשפעה.
בפועל רוסיה יצאה מקונגרס עם הגב לקיר, כאשר הוסדרו מחדש הגבולות של הבלקן בצורה שייצבה את ההשפעה העות'מאנית לעומת ההשפעה הרוסית.
בולגריה הפכה למדינת חסות עות'מאנית ונחצתה לשניים בשטחה.
ליוון (בת ברית בריטית) הועברו שטחים על חשבון האימפריה העות'מאנית אך ריבונותן של מונטנגרו, סרביה ורומניה נותרו על כינן.
מצב זה של היחלשות בהמשך לקונגרס הוביל את הקיסר אלכסנדר לראות את הפעולה כבגידה של בעלות הברית אוסטרו-הונגריה וגרמניה, מה שהוביל את רוסיה לצאת מברית שלושת הקיסרים.
במהלך הקונגרס הוצע לרוסיה תחילה להשתתף בחלוקת המושבות באפריקה ובהמשך הוצעה גם הכרה בהקמת מושבה רוסית בחציו המזרחי של האי גינאה החדשה (החצי המערבי היה נתון לשליטת איי הודו המזרחיים ההולנדיים, מושבה של האימפריה ההולנדית).
בדומה למצב באלסקה, אלכסנדר לא ראה חשיבות כלכלית בגינאה החדשה וביחד עם המשאבים הנדרשים כדי לשמור על מושבה שכזאת לא ראה ערך בהקמת מושבות בתוך האוקיינוס השקט.
למרות ראיית המצב של הממשלה הרוסית, תנועה פרטית של קוזאקים הרפתקנים בראשות ניקולאי אשינוב יצאה לכיבוש וסיפוח שטחים בקרן אפריקה במטרה להפוכם למושבה רוסית.
אשינוב ומיליציית הקוזאקים התיישבו באזור ג'יבוטי, אשר באותה העת כבר הוכרה תחת ריבונות צרפתית.
על כן אשינוב גורש בידי הרשויות הצרפתיות חזרה לרוסיה, איפה שאלכסנדר השני הביא לגירושו לגלות בסיביר.
אלכסנדר השני התנגד להצעותיו הממושכות של אשינוב לשרתו במטרה לספח שטחים באפריקה ולהפוכם למושבות רשמיות תחת ריבונות האימפריה הרוסית וכך גם יורשו אלכסנדר השלישי.
למרות הרפורמות שהנהיג, שעוררו את חמת האצולה, נחשב הצאר מתון מדי בעיני הליברלים והרדיקאלים, ועורר התנגדות עזה בקרב חוגי האינטליגנציה, שדוכאה על ידיו.
לאורך שלטונו התרחבה ההתמרמרות העממית הכוללת כלפי השלטון.
בשנים הראשונות לתקופת שלטונו של אלכסנדר השני הייתה דרישה מסוימת מצד חוגים ליברלים בקרב האצולה לממשלה ייצוגית ברמה הלאומית - לא לשלטון פרלמנטרי מלא, ולא זכות בחירה דמוקרטית, אלא אספה מייעצת בה יוכל הציבור לדון בסוגיות ואשר יכולה לשים בפני הקיסר לפחות את דעותיו של החלק המושכל בעם הרוסי.
הצאר והביורוקרטים שלו סירבו לשקול זאת, יותר מכל מכיוון שהם ראו ברפורמה החוקתית מדרון חלקלק שיוביל להתפוררות המדינה והאימפריה ולמלחמה מעמדית בין בעלי קרקעות לאיכרים.
עקרון האוטוקרטיה חייב היה להישאר מקודש; כזו הייתה ההשקפה לא רק של ביורוקרטים, אלא גם של מדינאים והוגי דעות כמו ניקולאי מליוטין ויורי סמארין, שניהם הניחו את תקוותם לרפורמות שלא יפגעו בסמכויות הצאר.
עמדתם הייתה כי אסור לריבון להיות "קשור בזרועותיו" וכך למנוע ממנו לממש את "התוכניות שהיו לטובת האומה".
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 יצאה החלטה ממשלתית אשר שללה מרוסיה את האפשרות לחינוך פוליטי ציבורי כמו שהיה קיים, למשל, בממלכת פרוסיה באותה העת, והיא שללה מהממשלה אפשרות גיוס עתידי של רבים לתפקידים מדיניים.
במהלך שנות ה-60 האופוזיציה הליברלית התרכזה בעיקר בקבוצות בדלנים, שרוסקו באירועים כגון מרד ינואר בפולין הקונגרסאית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התחדשה הפעילות המהפכנית.
מרכזה היה הנוער באוניברסיטאות, שהושפע יותר ויותר ממגוון רעיונות סוציאליסטים שמקורם במרכז אירופה.
צעירים אלה ראו באיכרים את הפוטנציאל העיקרי לפעילות מהפכנית.
בשנים 1873–1874 מאות בני הנוער, כולל נשים, "הלכו לעם", פלשו לאזור הכפרי וביקשו לעורר את האיכרים בנאומיהם.
האיכרים ברובם לא מצאו אכפתיות באידאולוגיה המהפכנית והמשטרה עצרה את המהפכנים הצעירים.
חלקם נידונו למאסר, ומאות גורשו לגלות במחוזות נידחים או בסיביר.
התברר כי לא ניתן לצפות להתקדמות מפעילות מהפכנית גלויה ועל כן פנו רוב המהפכנים אל פעילות קונספרטיבית.
בשנת 1876 נוסד ארגון פוליטי חדש שקיבל את הכינוי זמליה אי ווליה ("ארץ וחופש").
כמה מחבריו העדיפו חיסול של פקידים בולטים בתגובה בגין התעללות בחבריהם וגם כאמצעי ללחוץ על הממשלה כדי ללחוץ על הצאר לחלץ חירויות פוליטיות מהמערב.
הניסיון גם הראה להם שבשונה מהאיכרים, העובדים בערי התעשייה החדשות הציעו קהל מבטיח יותר.
סיעה זו נפגשה בהתנגדות על ידי אחרים במפלגה ששללו את מבצעי ההתנקשות, המשיכו לשים לב יותר לאיכרים מאשר לעובדים והיו אדישים בכל הנוגע להשגת חירויות פוליטיות ליברליות ובעיקר פעלו לחלוקת סמכויות האוטוקרט.
בשנת 1879 המפלגה התפצלה ובתוך הפלג הקיצוני שלה קמה תנועה מהפכנית בשם "נרודניה ווליה" (בתרגום חופשי: "רצון העם").
השלטון עצר ושפט מאות סטודנטים, והדבר הביא לתגובה של טרור.
היו מספר ניסיונות להתנקש באלכסנדר השני בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19. מהניסיון הראשון ב-4 באפריל נחלץ בנס.
על מנת להנציח את הצלתו בנס, נבנו מספר כנסיות ברחבי רוסיה.
גם נציגי הקהילה היהודית הביעו את שמחתם וכתבו לכבוד האירוע תפילה מיוחדת.
ב-13 במרץ 1881 היה הקיסר אלכסנדר השני בדרכו מאקדמיית הרכיבה בזירת מייקל אל ארמון החורף בסנקט פטרבורג.
קהל של תושבי העיר עמד על המדרכות בצדי הכביש לצפות בשיירה הקיסרית.
בשעה 14:15 בצהריים, בעת עברה השיירה ליד המהפכן ניקולאי ריסאקוב (חבר הנרודניה ווליה), זרק האחרון פצצה לעבר הכרכרה הקיסרית.
אחד מבין הקוזאקים שרכבו לצד הכרכרה נפצע אנושות ונפטר מפצעיו בהמשך היום.
מספר עוברי אורח נוספים נפגעו מהפיצוץ.
הודות להיות הכרכרה חסינה בפני יריות רק חלק ממנה התפרק מהפיצוץ והצאר אלכסנדר השני יצא ללא פגע.
ריסאקוב נתפס בידי אנשי הז'נדרמריה והצאר דרש לראותו לפני שימשיך לפי התוכנית המקורית לנוע לארמון החורף.
אלכסנדר השני היה מוכן להמשיך בנסיעה כאשר התקרב מאחוריו מהפכן נוסף ממוצא פולני, איגנצי הרינייוצקי, עם פצצה בידיו.
במרחק של מספר מטרים בלבד זרק איגנצי את הפצצה לעבר רגליו של אלכסנדר השני והפצצה העיפה את שניהם.
רגליו של אלכסנדר התנפצו מתחת לברך והוא נפצע באורח חמור גם בבטנו ופניו.
לפי הפרוטוקול של הסובבים אותו, אלכסנדר השני קרא במילותיו האחרונות לעוזריו לקחת אותו אל הארמון, שם ימות.
אלכסנדר השני מת מפצעיו החריפים בארמון החורף, לצד בני משפחתו, בשעה 15:30. רופאו האישי סרגיי בוטקין, קבע כי לא ניתן להציל אותו.
במקום הירצחו נבנתה קתדרלת "כנסיית הדם השפוך".
אלכסנדר השני תמך וסייע בהקמת העיר הפינית הנקו.
פסלו הוצב במקומות אחדים, בהם בחזית כנסיית "ישו הגואל" במוסקבה, בסופיה כאות הוקרה לשחרור בולגריה משלטון האימפריה העות'מאנית, ובכיכר הסנאט בהלסינקי.
מספר שבועות קודם לכן הסכים אלכסנדר השני להמלצתו של שר הפנים מיכאיל לוריס מליקוב לרפורמה פוליטית, שנועדה ליצור אספה מחוקקת מוגבלת, אך ארבעה ימים לפני שעמד להציג את הרפורמה בקבינט שלו, הוא נרצח.
היה זה רק לאחר ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השני שהתגלתה תוכניתו לרפורמה פוליטית.
ההתנקשות באלכסנדר השני ב-1 במרץ 1881 הייתה מגדולי הניצחונות של התנועות המהפכניות האנטי-מלוכניות.
לאחר מותו ירש את מקומו בנו, אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
הקיסר החדש האשים את המדיניות הליברלית של אביו כגורם המרכזי להתנקשות בחייו ועבר לגבש מחדש את סמכות הצאר לכדי אוטוקרטיה מוחלטת.
תחת שלטונו של ניקולאי הראשון, אביו של אלכסנדר השני, סבלו קהילת יהודי רוסיה מפני 600 גזירות שנועדו להמיר אותם תרבותית להיות רוסים.
כמו כן, הושתו רדיפות דת רבות על יהודי רוסיה.
ליהודי רוסיה הותר להתגורר רק ב"תחום המושב", ונאסר עליהם להיות בעלי אדמות והושמו עליהם מגבלות על תנועה ופעילות, מגבלות שלא הוסרו בימי אלכסנדר השני.
עם זאת, אלכסנדר הביא לסיום המס המיוחד על יהודים והתיר ליהודים שסיימו לימודים תיכוניים לחיות מחוץ לתחומי המושב ולשרת בתפקידים מנהליים.
בתוך זמן קצר מאז רפורמות אלו אלפי יהודים עברו להתגורר בסנקט פטרבורג, מוסקבה וערים גדולות אחרות.
אלכסנדר הביא לסיום הגיוס של ילדים יהודים בני מתחת לגיל 12 לצבא הרוסי.
אלכסנדר פעל בצורה הפוכה מקודמיו וטען כי חיבור האוכלוסייה היהודית עם חיי החברה הרוסית יתרמו להמרה התרבותית שלהם בצורה עדיפה על כפייה.
ליחסו הסובלני של אלכסנדר השני הייתה תמורה מרחיקת לכת בקרב יהדות מזרח אירופה, שהתאפיינה ברובה בשמרנות וכעת ניצבה בפני חברה פתוחה בדומה למערב אירופה מה שהוביל לדיון ער על המשך ההתבדלות אל מול האפשרות להתערות בחברה (המקרה הידוע ביותר בקרב תומכי גישה זאת הוא השיר הקיצה עמי).
העיתונות האנטישמית בקייב ובאודסה רמזה שהיהודים הם אלו שרצחו את הצאר, הופצו כרוזים רבים ותועמלנים הטיפו לממשלה להכות ביהודים על שרצחו את "הצאר הגואל", משחרר הצמיתים.
בעקבות אירועים אלה פרצו מאורעות "הסופות בנגב", הפוגרומים ביהודי דרום-מערב האימפריה הצארית הרוסית.
אלכסנדר השני היה נשוי פעמיים:
מאשתו הראשונה, מארי, נסיכת הסן (מריה אלכסנדרובנה), בתו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן (מדינה בתוך הקונפדרציה הגרמנית), היו לו 8 ילדים:
הדוכסית הגדולה אלכסנדרה אלכסנדרובנה (1842–1849)
הדוכס הגדול ניקולאי אלכסנדרוביץ' (1843–1865)
הדוכס הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ' (1847–1909)
הדוכס הגדול אלכסיי אלכסנדרוביץ' (1850–1908)
הדוכסית הגדולה מריה אלכסנדרובנה (1853–1920), לאחר נישואין - דוכסית אדינבורו.
הדוכס הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' (1860–1919) - הוצא להורג על ידי הבולשביקים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1880, לאחר מות אשתו הראשונה, התחתן אלכסנדר השני עם המאהבת שלו, הדוכסית יקטרינה דולגורוקובה.
היא ילדה לצאר אלכסנדר השני 4 ילדים.
כולם נולדו לפני הנישואין הרשמיים בין בני הזוג, אך לאחר הנישואין הוכרו באופן רשמי על ידי הצאר.
הנישואין של הצאר לדוכסית דולגורוקובה היו נישואים מורגנטיים, לכן הילדים מנישואין אלו לא יכלו לקבל את התואר "הדוכס (או הדוכסית) הגדול".
הילדים של הצאר והדוכסית דולגורוקובה נשאו שם משפחה "יורייבסקי", שם שהומצא להם על ידי הצאר.
אלכסנדר השני (המאה ה-1 לפנה"ס) היה נסיך מבית חשמונאי.
אלכסנדר היה בנו של מלך יהודה, אריסטובולוס השני, אחיו של מתתיהו אנטיגונוס השני, אחיה של הנסיכה המורדת בהורדוס לאחר מות אביה ואחיה ובעלה של אלכסנדרה החשמונאית בת דודו הורקנוס השני.
ילדיו היו מרים החשמונאית (אשתו של הורדוס) ואריסטובולוס השלישי (הכהן הגדול החשמונאי האחרון).
בשנת 63 לפנה"ס מצבה של יהודה, שעד תאריך זה הייתה עצמאית, השתנה בעקבות כיבושה של סוריה על ידי המצביא הרומאי פומפיוס.
אביו של אלכסנדר, אריסטובולוס השני, ודודו הורקנוס השני, שהיו מצויים בסכסוך על המלוכה משנת 67 לפנה"ס, התייצבו בפני פומפיוס וביקשו ממנו להכריע מי מהם זכאי לשלטון.
לאחר שאריסטובולוס הבין שפומפיוס נוטה לכיוונו של הורקנוס הוא ניסה למרוד ברומאים, ניסיון שנכשל והסתיים בכיבוש ירושלים על ידי פומפיוס והגלייתו יחד עם בני ביתו, כולל בניו: מתתיהו אנטיגונוס השני ואלכסנדר השני.
אלכסנדר השני, נכדו של אלכסנדר ינאי, שלא השלים עם שינוי השלטון ביהודה, הצליח להימלט משבי פומפיוס, שהגלה את משפחתו לרומא ועשה את דרכו חזרה ליהודה.
על פי יוספוס כמעט שם קץ לשלטונו של דודו הורקנוס השני.
אלכסנדר השתלט על ירושלים ודודו הורקנוס השני ברח מהעיר.
אלכסנדר לקח לעצמו את משמרת בית המקדש.
אלכסנדר החל להקים מחדש את חומות ירושלים שהרס פומפיוס, אולם רומאים שגרו בעיר הפריעו לו במלאכתו.
במקביל הקים כוח צבאי גדול שעל פי המקור של יוספוס פלביוס מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים.
מרידתו של אלכסנדר הובילה את נציב סוריה אאולוס גביניוס לצאת נגדו למלחמה, בקרב הראשון שנערך ביניהם, בסביבות ירושלים, הובס אלכסנדר ונאלץ לסגת.
אחרי מפלתו אלכסנדר וכוחותיו התבצרו באלכסנדריון, מכוור והורקניה שם גביניוס הטיל עליהם מצור, לבסוף אלכסנדר נכנע לגבינוס ומסר את מבצריו לידי הרומאים ובשנת 57 לפנה"ס נשלח חזרה כשבוי לרומא.
גביניוס השיב את הורקנוס השני לירושלים ונתן עליו את משמרת בית המקדש (הכהונה הגדולה).
אלכסנדר הצליח להימלט מרומא בפעם השנייה וניצל את העובדה כי גביניוס שהה במצרים כדי לעורר מרד חדש כנגד רומא ביהודה.
כמנהיג המרד הוא גייס כוח צבאי גדול שמנה על פי המקור של יוספוס כ-30,000 לוחמים.
אלכסנדר קצר מספר הצלחות כנגד הכוחות הרומאים ביהודה אולם מהלך העניינים התהפך בעת חזרתו של גביניוס ליהודה בראש צבאו.
גביניוס ניסה תחילה להגיע להסכם שלום עם המורדים ושלח את אנטיפטרוס לנסות לשכנע אותם להיכנע, כשסירבו הוא תקף אותם ובקרב שהתחולל ליד הר תבור שוב הובסו באופן מוחלט כוחותיו של אלכסנדר והוא עצמו נפל בשבי.
אלכסנדר נתבע לדין על ידי פומפיוס "בדבר הנזק אשר עולל לרומאים" והוצא להורג בהוראתו.
ראשו הותז בגרזן בעיר אנטיוכיה על ידי קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה, נציב בסוריה (וחותן פומפיוס).
אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי היה פיזיקאי יהודי אוסטרי-פולני, שהיגר בשנות השלושים לברית המועצות מתוך אידיאליזם ורצון לתרום מהידע המדעי שלו לחברה הסובייטית.
נאסר בימי הטיהורים הגדולים באשמת שווא של ריגול.
כאזרח אוסטרי הוסגר על ידי הסובייטים לידי הנאצים בראשית מלחמת העולם השנייה, ברח מהם, ושרד את המלחמה והשואה בפולין.
בראשית שנות החמישים פרסם ספר ובו העלה על הכתב את חוויותיו בברית המועצות, מתקופת האימה של המעצרים ההמוניים, ממעצרו וממשפטו.
ספר זה התייחד בהיותו עדות ישירה מפי אחד מנאשמי משפטי הטיהורים.
נולד בשם אלכסנדר וייסברג בקרקוב שבגליציה, אז חלק מאוסטרו-הונגריה.
בהמשך, בזמן השואה, הוסיף לשמו את השם ציבולסקי.
אביו היה סוחר יהודי אמיד בשם שמואל וייסברג.
בהיותו בן חמש עברה משפחתו לווינה בירת אוסטריה.
וייסברג הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPD) בהיותו בן שבע-עשרה.
בשנת 1927 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
באוסטריה למד וייסברג פיזיקה, מתמטיקה ואלקטרוניקה.
הוא הוסמך בשנת 1929 וקיבל דיפלומה בפיזיקה שימושית.
מווינה עבר לברלין, בירת גרמניה, ושם נתקבל כאסיסטנט של פרופסור במכון לפיזיקה באוניברסיטת ברלין.
בברלין התרועע וייסברג עם אנשי רוח אוהדי הקומוניזם ובהם ברטולט ברכט וארתור קסטלר.
באותן שנים, שהיו שנות עליית הפאשיזם והנאציזם, הייתה לרבים מאנשי הרוח באירופה ואף בארצות הברית אהדה עצומה לברית המועצות בה ראו את התגשמות הסוציאליזם והיא נראתה בעיניהם כחומת מגן מפני הנאציזם והפאשיזם.
רבים מהם באו אישית לברית המועצות כדי להשתתף במה שראו כבניין הסוציאליזם.
וייסברג-ציבולסקי היה אחד מאנשי רוח אלה.
מתוך אידיאליזם עקר בחודש מרץ 1931 לברית המועצות יחד עם אשתו והחל לעבוד כמדען במכון האוקראיני לפיזיקה שימושית בעיר חרקוב.
וייסברג עבד בתחום הפרדת הגזים, ייסד את "העיתון הפיזיקלי של ברית המועצות" והיה לאחד מעורכיו.
וייסברג הכיר את הסופר ואיש הרוח ארתור קסטלר עוד מימיו בברלין, וקסטלר, שהיה באותה עת אוהד הקומוניזם, התארח בביתו של וייסברג, בעת שערך מסע בברית המועצות.
עד מהרה התפכח וייסברג מאשליותיו לגבי ברית המועצות והקומוניזם.
היו אלה ימי הרעב הגדול באוקראינה שנגרם על ידי מדיניותו של סטלין, ומיליונים נספו בו.
בראשית שנת 1936 עצר האו גה פה או את אשתו לשעבר (ממנה התגרש בשנת 1934, אך המשיך לשמור על קשרי ידידות עמה) באשמה כי הגניבה עיטורים של צלב הקרס לאגרטלים מקרמיקה שיצרה, וכי הטמינה אקדחים כדי להתנקש בסטלין.
לווייסברג-ציבולסקי היה ברור כי הוא הבא בתור, ואכן ב-1 במרץ 1937 הוא נעצר, נחקר בעינויים וחתם על כך שהיה בקשר עם הגסטפו והטרוצסקיסטים.
ההליכים נגדו ארכו זמן רב והוא חזר בו מהודאותיו הכפויות.
מברק שנשלח לסטלין, ועצומה שהוגשה לתובע הכללי של ברית המועצות אנדריי וישינסקי, ששניהם נוסחו על ידי ארתור קסטלר ועליהם חתמו שלושה חתני פרס נובל מצרפת לא נענו כלל.
גם אלברט איינשטיין שלח מכתב לסטלין בעניינו, אותו ניסח בלשון עדינה:
מכתבים דומים שנשלחו על ידי חתני פרס נובל, ובהם בני הזוג אירן ז'וליו-קירי ופרדריק ז'וליו-קירי לא נענו אף הם.
לאחר שלוש שנים במעצר, בעוד ההליכים המשפטיים נגדו טרם נסתיימו, היה וייסברג-ציבולסקי קרבן לתעתוע נוסף של הגורל.
לאחר שהנאצים תקפו את פולין בספטמבר 1939, התקדמו הסובייטים, בהסכמה עם הנאצים שהושגה בעקבות הסכם ריבנטרופ מולטוב, אל החלקים המזרחיים של פולין.
במסגרת שיתוף הפעולה הסובייטי-נאצי ששרר באותה עת, הוסגר וייסברג-ציבולסקי, בתוך קבוצה של עשרות פליטים גרמנים ואוסטרים; קומוניסטים, סוציאליסטים ואנטי-נאצים לידי הגסטפו.
ההסגרה התבצעה בליל ראש השנה האזרחית 1940 בגשר שעל נהר הבוג המערבי ליד העיר ברסט ליטובסק, נהר שהיה הקו שהפריד בין שני חלקי פולין, זה שבשליטה נאצית וזה שבשליטה סובייטית.
בשלב ראשון העבירו הנאצים את אנשי הקבוצה לכלא בעיר ביאלה פודלסקה ומאוחר יותר לכלא בוורשה.
בכלא זה הופרדו היהודים שבאנשי הקבוצה מיתר חברי הקבוצה.
5 יהודים הועברו לכלא בלובלין ויתר אנשי הקבוצה הועברו לעומק גרמניה.
אחרי שהייה של חודשיים בכלא בלובלין שוחרר וייסברג מן הכלא ועבר לחיות בקהילה היהודית בקרקוב, כשהוא עונד את אות הקלון בצורת סרט שרוול ועליו מגן דוד כיתר בני הקהילה.
וייסברג חי בקרקוב אצל קרובי משפחתו.
על המשך פעולתו כפיזיקאי בא קץ.
הוא הצליח בדרך כלשהי ליצור קשר עם אלברט איינשטיין, שניסה ללא הצלחה לגרום ליציאתו מפולין למנילה בירת הפיליפינים כדי לקבל משרת דיקן באוניברסיטה שבה.
מהלך זה, של יציאת יהודי מפולין, היה אפשרי עדיין עד להתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-6 ביוני 1941, אולם המהלך לא צלח וויסברג התבטא כי לאורך שנים לא יכל יותר לחזור לעיסוק שכה אהב – לפיזיקה.
ב-21 במרץ 1941 רוכזו יהודי קרקוב בגטו קרקוב.
וייסברג נכלא אף הוא בגטו וכאשר נתברר לו כי הוא מצוי ברשימת מבוקשים המיועדים להשמדה, הצליח לברוח מגטו קרקוב ושהה עד ספטמבר 1942 בגטאות של הערים בוכניה וטרנוב ומשם הגיע לגטו ורשה.
בתקופת ריכוז יהודי הגטו והובלתם להשמדה (ה"אקציות") חי וייסברג בפחד מתמיד ובאימה, הן ממשלוח להשמדה והן מן המלשינים שעסקו בציד יהודים והסגרתם לנאצים.
כשגברה השמדת יהודי פולין והפכה להשמדה טוטאלית, מצא וייסברג מקלט אצל אשה פולנייה משכילה ויפת תואר בשם סופיה ציבולסקי שהסתירה אותו בביתה.
ב-4 במרץ 1943 נעצר וייסברג על ידי הגסטפו, לאחר הלשנה של בעלת הבית ממנה שכרה סופיה ציבולסקי את דירתה.
אלכסנדר וייסברג הועבר לכלא בורשה ומאוחר יותר למחנה עבודה.
ממחנה זה הצליח וייסברג לברוח בעזרתו של מנהל עבודה גרמני וחזר לוורשה.
וייסברג השתתף באופן פעיל במרד גטו ורשה.
לאחר המרד הסתתר וייסברג שנית אצל סופיה ציבולסקי בעיירה ליד ורשה שם חי בחודשי המלחמה האחרונים.
עם סיום המלחמה, לאחר כניסת כוחות ברית המועצות לפולין והשתלטותם עליה, נשא וייסברג את סופיה לאישה והוסיף את שם משפחתה, ציבולסקי, לשם משפחתו על מנת להסתיר את זהותו האמיתית מאנשי הנ.ק.ו.ד..
בשנת 1946 הצליחו וייסברג ציבולסקי ואשתו לצאת מפולין והגיעו לשוודיה והחל משנת 1951 גרו בלונדון.
בשנת 1952 פרסם וייסברג-ציבולסקי את ספר זכרונותיו מימי הטיהורים הגדולים, "קשר השתיקה".
הספר נתפרסם זמן לא רב לאחר שהתפרסם בשנת 1950, הספר האל שהכזיב (The god that failed), שהיה אנטולוגיה של שישה סופרים מן המערב, שנסחפו בשנות השלושים לקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות, והתפכחו מאמונתם זו עקב הטרור הסטליניסטי.
בספר מספר כל אחד מן השישה על דרכו לקומוניזם ועל התפכחותו ממנו.
ששת הסופרים היו ארתור קסטלר, אנדרה ז'יד, סטיבן ספנדר, ריצ'רד רייט, איניאציו סילונה ולואי פישר.
הסיפור הארוך והמרכזי בקובץ הוא סיפורו של ארתור קסטלר.
הספר עורר הד רב בעולם הספרותי והפוליטי, בשיאה של המלחמה הקרה.
ספרו של וייסברג-ציבולסקי הוא מעין פרק שביעי שנוסף לקובץ, אלא שעתה כספר של למעלה מ-500 עמודים.
הספר הוא תיאור חי מפי עד ראייה, של אדם שחי בברית המועצות בתקופת הטיהורים הגדולים.
ותיאור האימה והחרדה האישית של כל אדם מפני האפשרות הקרובה כי הוא יהיה הקרבן הבא של הטיהורים.
הספר כולל תיאור מפורט של הליכי החקירה והמשפט, של העינויים, הווידויים הכפויים וההליכים המבוימים.
בפתח הספר הופיעה הקדמה של ארתור קסטלר בשם "פני רוסיה לאן?".
במדינת ישראל הופיעו שני הספרים בתרגום עברי באותה שנה, שנת 1953. שני הספרים עוררו עניין רב בישראל.
הופעתם הייתה בתקופה של המחלוקות החריפות בין מפא"י ומפ"ם בקשר ליחס לברית המועצות ובשאלה באיזה צד מן הצדדים הלוחמים במלחמת קוריאה על ישראל לתמוך.
ביחסי ישראל והגוש הסובייטי חלה, בתקופה זו, הרעה ניכרת בעקבות משפטי הראווה שנערכו בשנת 1952 בצ'כוסלובקיה, בהשראה סובייטית, למספר מנהיגים קומוניסטים ובראשם היהודי רודולף סלנסקי ולשני אזרחים ישראלים מרדכי אורן ממנהיגי מפ"ם ושמעון אורנשטיין, יחסים שהגיעו לשפל עם ניתוקם בשנת 1953 של הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל על ידי ברית המועצות.
במרץ של אותה השנה מת סטלין, על רקע אירועים אלה היה פרסומם של שני הספרים בישראל דבר בעיתו.
תיעוד סיפורו של יואל ברנד
בשנות החמישים פגש אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי ביואל ברנד, איש ועד ההצלה היהודי בבודפשט בתקופת השואה, אשר בשנת 1944 נשלח על ידי אדולף אייכמן לטורקיה הנייטרלית במטרה ליצור קשר עם אנשי הסוכנות היהודית ולהציע להם לקנות את חיי שארית יהודי אירופה בתמורה לציוד צבאי ו-10,000 משאיות (עסקה שכונתה "סחורה תמורת דם").
ברנד נותר אדם שבור ומתוסכל ששנים רבות חי בתחושה שהוחמצה הזדמנות להצלתם של מיליון יהודים.
ברנד מצא אוזן קשבת אצל וייסברג-ציבולסקי, אשר בכישרונו הספרותי העלה את סיפורו המלא של ברנד על הכתב ופרסם אותו בשנת 1958 בספר בשם "בשליחות נידונים למוות".
פרסומו של ספר זה היה המשימה הספרותית האחרונה של אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי שנפטר בפריז בשנת 1964.
בתרגום עברי: קשר השתיקה – רוסיה בכור ההיתוך של הטיהור.
בתרגום עברי: בשליחות נידונים למוות.
(30 בספטמבר 1895 - 5 בדצמבר 1977), מרשל ברית המועצות, מצביא דגול במלחמת העולם השנייה.
אלכסנדר ואסילבסקי נולד ב-30 בספטמבר 1895 בכפר נוביה גולצ'יחה בפלך קוסטרומה באימפריה הרוסית (כיום הכפר, בו נולד, הוא שכונה בעיר ויצ'וגה, מחוז איוואנובו בפדרציה הרוסית).
אלכסנדר היה ילד רביעי מבין שמונת הילדים של כומר נוצרי אורתודוקסי ועקרת בית.
בשנת 1924 ניתק ואסילבסקי את הקשר עם הוריו, מחשש כי קשר עם כומר יזיק להתקדמותו בסולם הדרגות בצבא האדום.
בשנת 1940, לפי עצתו של יוסיף סטלין, חידש את הקשר עם הוריו.
לאחר סיום בית ספר יסודי בכפר התקבל אלכסנדר ואסילבסקי לסמינר לכמורה בעיר קוסטרומה.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה
בשנת הלימודים האחרונה שלו בסמינר פרצה מלחמת העולם הראשונה.
אלכסנדר עם כמה מחבריו החליטו לעזוב את הסמינר ולהתגייס לצבא.
הוא הגיש מועמדות לבית ספר לקציני חיל רגלים במוסקבה ועבר בהצלחה את מבחני הקבלה.
במאי 1915, לאחר סיום הלימודים, הוענקה לו דרגת סגן משנה והוא נשלח לחזית.
על אומץ ליבו זכה בשני עיטורים קרביים והועלה לדרגת סרן.
באוגוסט 1917 מונה למפקד גדוד.
לאחר המהפכה הבולשביקית, בנובמבר 1917, עזב את השירות הצבאי וחזר לכפר הולדתו, שם עסק בעבודות חקלאיות ולאחר מכן היה מורה בבית ספר מקומי.
באפריל 1919 גויס אלכסנדר ואסילבסקי לצבא האדום.
תחילה היה מדריך טירונים ולאחר מכן מונה למפקד פלוגה, אשר לחמה במורדים אנטי קומוניסטיים.
בקיץ 1919 הוא הועבר לעיר טולה, שם מונה למפקד גדוד.
בשנת 1920 מונה לסגן מפקד רגימנט, עמו השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית.
בשנת 1921 השתתף בדיכוי מרד האיכרים באזור סמולנסק, הפעם כבר כמפקד רגימנט.
בשנים 1922–1931 שירת ואסילבסקי בתפקידי פיקוד שונים במערב רוסיה.
יחידות, עליהן פיקד צוינו לא פעם לשבח על ידי המפקדים הבכירים.
באחד התרגילים, בהם השתתף הרגימנט בפיקודו של ואסילבסקי, נכח סגן ראש המטה הכללי של הצבא האדום.
הוא התרשם מאוד מתפקודו של ואסילבסקי והציע לו לעבור לשרת במטה הכללי.
בשנים 1931 - 1934 שירת ואסילבסקי באגף תורה והדרכה במטה הכללי.
בשנים 1934 - 1936 - שימש כראש מחלקת תורה והדרכה במחוז צבאי.
בשנת 1936 הוענקה לואסילבסקי דרגת קולונל.
לאחר סיום הלימודים באקדמיה מונה ואסילבסקי, במפתיע, לראש הפקולטה באקדמיה.
בשנת 1939 מונה לסגן ראש אגף המבצעים במטה הכללי.
במסגרת תפקידו היה בין מכיני התוכנית למלחמה בפינלנד (התוכנית נדחתה על ידי סטלין).
בשנת 1940 הועלה אלכסנדר ואסילבסקי לדרגת גנרל.
ביוני 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות מונה לראש אגף המבצעים במטכ"ל, מכאן החלה העלייה המטאורית של ואסילבסקי.
באוקטובר אותה שנה מונה לסגן ראש המטה הכללי והוענקה לו דרגת גנרל לויטננט"(lieutenant general).
היה נציג הפיקוד העליון בחזית הצפון-מערבית.
החל מאפריל 1942, עקב מחלתו של הרמטכ"ל המכהן, מרשל שפושניקוב, מילא ואסילבסקי את תפקיד הרמטכ"ל בפועל.
באותו חודש הוא הועלה לדרגת גנרל - קולונל.
ב-26 ביוני 1942 מונה ואסילבסקי רשמית לראש המטה הכללי של הצבא האדום.
ביולי 1942 נשלח ואסילבסקי לחזית סטלינגרד, כנציג הפיקוד העליון וכמתאם פעולות הכוחות הסובייטיים שהגנו על דרכי הגישה לסטלינגרד.
לאחר תחילת המערכה בתוך העיר (ספטמבר-נובמבר 1942) תכנן והכין ואסילבסקי, ביחד עם גאורגי ז'וקוב, את התקפת נגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס), שהביאה לכיתורה ולאחר מכן להשמדתה של הארמייה השישית של הוורמאכט בסטלינגרד.
בינואר 1943 הועלה אלכסנדר ואסילבסקי לדרגת גנרל ארמייה וכעבור פחות מחודש הוענקה לו דרגת מרשל של ברית המועצות.
לאחר סיום המערכה בסטלינגרד פיקד ואסילבסקי בחודשים הראשונים של 1943 על שורת מתקפות מוצלחות של הצבא האדום באזור הנהר דון העליון.
במהלך קרב קורסק הוא מונה כמתאם הפעולות של חזית וורונז' וחזית הערבה, אשר הצליחו לבלום את המתקפה הגרמנית על הגזרה הדרומית של בליטת קורסק.
לאחר מכן תכנן את המבצעים לשחרור אוקראינה המזרחית וחצי האי קרים.
על חלקו בשחרור חצי האי קרים הוענק לו עיטור הניצחון, העיטור הגבוה ביותר של ברית המועצות.
במאי 1944 נפצע ואסילבסקי, כאשר רכב בו נסע באזור סבסטופול עלה על מוקש.
ביולי 1944 פיקד ואסילבסקי על ההתקפה של הצבא האדום בליטא ולטביה.
על פעילותו בתכנון וביצוע מבצע זה הוענק לוואסילבסקי תואר "גיבור ברית המועצות".
בסוף 1944 החל ואסילבסקי לתכנן את ההתקפה הסובייטית לכיבוש פרוסיה המזרחית.
בפברואר 1945 ביקש ואסילבסקי מסטלין לשחררו מתפקיד ראש המטה הכללי, כיוון שהוא מבלה את רוב זמנו בחזית ולמעשה אינו מתפקד כרמטכ"ל.
סטלין נענה לבקשתו ומינה אותו למפקד החזית הבלארוסית השלישית, עמה פיקד על מבצע פרוסיה המזרחית לכיבוש קניגסברג, בירת פרוסיה המזרחית.
לאחר כניעת גרמניה הנאצית מונה ואסילבסקי למפקד עליון של כוחות הצבא האדום במזרח הרחוק של ברית המועצות.
הוא תכנן ופיקד על ההתקפה של הצבא האדום במנצ'וריה, במסגרתה הובס הצבא היפני הקיסרי.
על פעילותו בתכנון וביצוע מבצע זה הוענק לוואסילבסקי שנית תואר גיבור ברית המועצות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה מונה ואסילבסקי שוב לתפקיד ראש המטה הכללי של צבא ברית המועצות, אותו מילא עד לשנת 1949, כאשר מונה לשר ההגנה.
לאחר מות סטלין ירד מעמדו של ואסילבסקי, הוא הודח מתפקיד שר ההגנה ומונה לסגן שר ההגנה.
בשנת 1956 מונה ליועץ שר ההגנה לענייני מדע, תפקיד סרק שהומצא בשבילו.
כעבור שנה אולץ על ידי ניקיטה חרושצ'וב לעזוב את הצבא ולצאת לפנסיה.
בשנת 1973 הוציא אלכסנדר ואסילבסקי ספר זיכרונות "מטרת כל החיים".
אלכסנדר ואסילבסקי נפטר ב-5 בדצמבר 1977 במוסקבה.
גופתו נשרפה ואפרו הוטמן בחומת הקרמלין.
היו לו שני בנים: יורי (1925 -2013), לימים גנרל בחיל האוויר הסובייטי, ואיגור (נולד ב-1935), ארכיטקט.
יורי ואסילבסקי היה נשוי לאחת מבנותיו של גאורגי ז'וקוב.
אלכסנדר ויטק היה ארכיטקט ושחמטאי אוסטרי.
ויטק פעל כארכיטקט בבוסניה והרצגובינה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עבודתו המפורסמת ביותר היא "Vijećnica" בעיר סרייבו.
מבנה זה שימש את העירייה ולאחר מכן הפך לספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של בוסניה והרצגובינה; כמו כן תכנן מבני מזרקות.
ויטק היה גם אמן שחמט.
הוא חלק מקום 5–6 בתחרות ברלין 1881 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן והגיע למקום התשיעי בתחרות וינה 1882 (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור).
אלכסנדר השני היה מלך סקוטלנד.
אלכסנדר השני היה בנו היחיד של ויליאם הראשון ושל ארמנגרד דה בומון.
אלכסנדר נולד בהאדינגטון שבמזרח לות'יאן בשנת 1198. בביקורו באנגליה בשנת 1213 העניק לו ג'ון, מלך אנגליה תואר אבירות.
לאחר מות אביו, ב-4 בדצמבר 1214 הפך אלכסנדר השני למלך סקוטלנד בפועל, וב-6 בדצמבר הוכתר על אבן הגורל במנזר סקון.
בראשית מלכותו מרדו נגדו השבטים הסקוטיים מקויליאם ומקהת'ס, אולם המרידה דוכאה זמן קצר לאחר שפרצה.
אלכסנדר השני תמך במאבק הבארונים האנגלים נגד ג'ון הראשון, ופלש לאנגליה בראש הצבא הסקוטי על מנת לסייע להם.
הצבא הסקוטי הגיע עד נמל דובר בדרומה של אנגליה שם המתין לסיוע של הצבא הצרפתי.
לאחר מותו של ג'ון הראשון שבו הצבאות לארצם, ובנו של ג'ון, הנרי השלישי חתם על הסכם שלום עם אלכסנדר (וכן נחתם הסכם שלום עם יורש העצר הצרפתי, לימים לואי השמיני, מלך צרפת).
על מנת לשפר את היחסים בין המדינות, ביוני 1121 נשא אלכסנדר לאישה את ג'ואן מאנגליה, אחותו של הנרי השלישי.
בשנת 1235 פרץ מרד נוסף נגד המלך בארגייל, אולם כוחות המלך דיכאו את המורדים במהרה.
באותה שנה פרצה מחלוקת גבולות בין אנגליה וסקוטלנד, ואלה הסדירו את המחלוקת בהסכם יורק משנת 1237, אשר הסדיר את הגבול בין המדינות וקבע כי הוא עובר בין סולווי פירת' במערב ושפך נהר טוויד במזרח.
ג'ואן נפטרה במרץ 1238 באסקס, וב-15 במאי 1239 נשא אלכסנדר לאישה את מארי דה קוסי, ונולד להם בשנת 1241 בנם היחיד - אלכסנדר השלישי, לימים מלך סקוטלנד.
בשנת 1243 ניסה הנרי מלך אנגליה לפלוש לסקוטלנד, אולם אלכסנדר מנע את הפלישה, והסכם שלום נחתם בין המדינות בניוקאסל.
כמו כן ניסה אלכסנדר לקבל את השליטה על האיים המערביים (שהיו בשליטת נורווגיה), וניהל משא ומתן עם נורווגיה, ללא הצלחה.
אלכסנדר ניסה לשכנע את אוון מקדוגל, בנו של דנקן לורד ארגייל לנתק את קשריו עם האקון הרביעי, מלך נורווגיה, אולם אוון דחה את דרישת אלכסנדר.
אלכסנדר הפליג בראש צי סקוטלנד על מנת להכריח אותו לקבל את שליטת סקוטלנד, אולם חלה בדרכו, ונפטר באי קררה שב.
אלכסנדר נקבר במנזר מלרוז שברוקסבורגשייר.
אלכסנדר השני מוזכר בספרה של ברברה ארסקיין "Child of the Phoenix" משנת 1992.
אלכסנדר ניקולאייביץ' וינוקורוב הוא רוכב אופניים מקצועני (רוכב עבר) קזחי.
הוא האלוף האולימפי (לונדון 2012) במרוץ הכביש.
החל מ-2013 מכהן וינוקורוב כמנהל הכללי של קבוצת האופניים "אסטנה".
וינוקורוב, המכונה לעיתים "וינו", החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1998 כפועל בקבוצת קסינו ומאוחר יותר בקבוצת טלקום.
הוא התבלט במשך השנים כרוכב רב גוני והתקדם לאט לאט למעמד של רוכב בכיר.
עד לתפיסתו בשימוש בחומרי אימרוץ היה וינוקורוב אחד הרוכבים האהודים ביותר בקרב אוהדי הספורט בשל אופיו ההתקפי והנחוש.
הוא הרבה לצאת לניסיונות בריחה, גם במקרים בהם היה נראה כי לבריחה סיכוי מועט להצליח וחזר על ניסיונות אלו גם כאשר נתפס.
הוא נחשב לרוכב רב גוני ביותר והצטיין בכל הדיסציפלינות של מרוצי האופניים: מרוצי קטעים ומרוצים חד יומיים, מרוץ נגד השעון, קטעים הרריים ואף יכולת האצה בסיום.
במקרים אחדים שימש וינוקורוב כמושך האחרון של הספרינטר הגרמני אריק צאבל בעת מיאוצים רבי משתתפים.
וינוקורוב החל להתאמן בצורה סדירה ברכיבת אופניים בגיל 11 (או בגיל 13, קיימים חילוקי דעות על כך).
בגיל 13 הצטרף לבית ספר לספורט בבירת קזחסטן, אלמטי.
בית הספר התנהל בצורה בה התנהלו כל בתי הספר לספורט בברית המועצות ווינוקורוב למד בו חמש שנים שבהן גם מילא את חובת הגיוס הצבאי במשך שנתיים.
ב-1991, בעת שקזחסטן הכריזה על עצמאותה, החל וינוקורוב בן ה-18 לרכוב בשורות הנבחרת הלאומית של קזחסטן שהוזמנה למרוצים בינלאומיים מדרג נמוך.
ב-1995 וב-1996 ניצח בשני קטעים בטור של אקוודור ובטור של סלובניה.
הוא ייצג את קזחסטן במרוץ הכביש באולימפיאדת אטלנטה (1996) וסיים במקום ה-53.
בחורף 1996 קיבל ז'יל מאס, מנהלה הכללי של הקבוצה הצרפתית "קסינו", מכתב ובו בקשה ממאמן נבחרת קזחסטן לסייע בשילוב שישה רוכבים קזחים בקבוצות מקצועיות צרפתיות.
מאס הסכים לקחת שני רוכבים בתנאי שירכבו בשנה הראשונה בקבוצת העתודה של קבוצה מסנט אטיין.
שני הרוכבים שנבחרו היו וינוקורוב ואנדריי מיזורוב, אלא שמיזורוב לא חפץ לעזוב את קזחסטן ווינוקורוב המליץ על חברו לבית הספר, אנדריי קיבילב ושניהם הגיעו לצרפת באביב 1997.
וינוקורוב הצטיין בקבוצת העתודה מיד מההתחלה וכשקבוצת קסינו עקבה אחריו במרוץ קטעים צרפתי, הוא ניצח בשלושה מתוך ארבעת קטעיו.
מנהלה הספורטיבי של קסינו, ונסן לאוונו, הציע לו חוזה לשנתיים ומסוף עונת 1997 החל וינוקורוב לרכוב בשורותיה.
ב-1998, שהייתה עונתו הראשונה כמקצוען, ניצח וינוקורוב בשישה מרוצים, ביניהם במרוץ ארבעת הימים של דנקרק וקטע בטור של פולין.
בתחילת עונת 1999 הוא ניצח במרוץ הקטעים של הקהילה האוטונומית של ולנסיה בספרד.
ביוני ניצח בשני קטעים במרוץ מידי ליברה ומיד לאחר מכן ניצח במרוץ דופינה ליברה והוכיח יכולת גבוהה שסימנה אותו לראשונה כרוכב בעל עתיד במרוצי הקטעים היוקרתיים.
בשנת 2000 הצטרף לקבוצת טלקום הגרמנית - אחת הקבוצות הבכירות בדבוקה בה היו שני כוכבים עיקריים: יאן אולריך שהתמחה במרוצי קטעים ארוכים ובמיוחד בטור דה פראנס ואריק צאבל שהיה אחד מהספרינטרים הבכירים בדבוקה המקצוענית.
הוא ניצח בקטגוריית השילוב (combination) במרוץ פריז - ניס וסיים שלישי במרוץ הקריטריום אינטרנשיונל.
בטור דה פראנס באותה שנה הוא סיים במקום ה-15 בדירוג הכללי לאחר ששימש כפועל של יאן אולריך שסיים שני במרוץ.
ניצחונו הראשון בקטע במדי קבוצתו החדשה היה בקטע בוואלטה אספניה.
בסיום אותה עונה ייצג את קזחסטן באולימפיאדת סידני.
במרוץ הכביש ברח וינוקורוב מהדבוקה יחד עם שני חבריו לקבוצת טלקום, הגרמנים יאן אולריך ואנדראס קלודן.
השלושה שיתפו פעולה בבריחה ובסיום ניצח אולריך ווינוקורוב ניצח את קלודן במיאוץ על מדליית הכסף.
ב-2001 ניצח בטור של גרמניה ובטור דה פראנס רכב שוב בשירותו של אולריך וסיים במקום ה-16 בדירוג הכללי.
ב-2002 ניצח במרוץ פריז ניס לאחר שניצח בקטע שהסתיים במון פארון והצליח לשמור על יתרונו בקטע המסיים שעבר דרך קול ד'אז.
בהמשך אותה שנה ניצח קטע הררי בטור דה סוויס אך נפצע בהמשך המרוץ ושבר את עצם העוקץ וכך נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס, וזאת לאחר שיועד להיות מוביל הקבוצה למרוץ, בהיעדרו של אולריך.
במהלך מרוץ פריז - ניס ב-2003 ארעה תאונה בה נפל חברו הקזחי של וינוקורוב, אנדריי קיבילב (שרכב בקבוצה צרפתית מתחרה), וספג חבטה בראשו.
מצבו התדרדר לתרדמת והוא מת כעבור כמה שעות בבית החולים.
וינוקורוב הזדעזע מהטרגדיה אך כפי שהמרוץ המשיך, החליט גם הוא להמשיך וביתר מוטיבציה.
הוא תקף בקטע החמישי שהסתיים במון פארון, ניצח בו כשהוא מניף את ידיו על קו הסיום ומצביע לשמיים, ועבר להוליך במרוץ.
בסיום בניס הוא הניף על הפודיום תמונה של קיבילב והקדיש לו את הניצחון במרוץ כולו.
בעקבות תאונה זו קבע איגוד האופניים הבינלאומי את תקנת חובת חבישת הקסדה במרוצי אופניים.
באפריל 2003 ניצח וינוקורוב במרוץ אמסטל גולד בהולנד.
הוא היה אחד מהרוכבים שנותרו בחבורת החוד לקראת סוף המרוץ ותקף לבד כ-5 קילומטרים לסיום.
במאמץ עילאי הוא הצליח לשמור על יתרונו בטיפוס על גבעת הקובורג והצליח לחצות את קו הסיום ראשון.
בטור דה סוויס, שנערך ביוני 2003, ניצח וינוקורוב בקטע הראשון והוביל את המרוץ, אך האיטלקי פרנצ'סקו קזגרנדה ניצח בקטע הררי ונטל את ההובלה בדירוג הכללי.
וינוקורוב השכיל להחזיר לעצמו את ההובלה לאחר קטע של מרוץ נגד השעון בו קזגרנדה לא הצטיין ובסיום ניצח במרוץ כולו.
בטור דה פראנס באותה שנה הוביל וינוקורוב את קבוצתו.
בקטע השמיני, שהסתיים באלפ ד'ואז הוא סיים שני, אחרי איבן מאיו.
ביום למחרת, תקף וינוקורוב במעלה הפסגה האחרונה, תשעה קילומטרים לסיום, וברח גם בירידה ממנה בכיוון לנקודת הסיום בגאפ.
הוא ניצח בקטע ועבר למקום השני בדירוג הכללי, כשהוא מפגר ב-21 שניות בלבד אחרי המוביל במרוץ, לאנס ארמסטרונג.
בקטע האישי נגד השעון, ניצח אולריך (שרכב בקבוצת קואסט) ועקף את וינוקורוב בדירוג הכללי, אך וינוקורוב הצליח לשמור על מקומו השלישי, ובסיום אחד המרוצים המרתקים ביותר בתולדות הטור דה פראנס, עמד בפריז על הפודיום יחד עם ארמסטרונג ואולריך.
במרוץ פריז - ניס ב-2004 ניצח וינוקורוב בשלושה קטעים, אולם לא הצליח לנצח במרוץ כולו אחרי שהחמיץ בקטע השני הצטרפות לבריחה של 36 רוכבים שהצליחה ושממנה יצא מנצח המרוץ ירג יקשה.
במרוץ לייז'–בסטון–לייז' באותה שנה היה וינוקורוב חלק משלישייה שברחה בשלבי הסיום, אולם לאחר שהוא וההולנדי מיכאל בוכרט התישו אחד את השני בניסיונות בריחה, ניצח האיטלקי דווידה רבלין ווינוקורוב נאלץ להסתפק במקום השלישי.
בטור דה סוויס של 2004 היה מעורב שוב בתאונה בה נגרמו לו קרעים ברצועות הכתף ושוב (כמו ב-2002) נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס.
לאחר תקופת החלמה וחזרה למרוצים באוגוסט 2004, השתתף וינוקורוב בוואלטה אספניה וסומן כאחד המועמדים לזכייה, אולם הוא סבל מהרעלת מזון וספג פיגור גדול בשלבים המוקדמים.
במחצית השנייה של המרוץ התאושש אך פרש לאחר הקטע ה-17 במטרה להתכונן לאליפות העולם.
באליפות העולם שנערכה בוורונה, זכה וינוקורוב במדליית הארד במרוץ נגד השעון.
במרוץ לייז'–בסטון–לייז' הצטרף וינוקורוב לבריחה של הגרמני ינס פויגט כ-50 קילומטרים לפני הסיום.
בריחה זו נראתה תחילה כחסרת סיכוי, אך צמד הרוכבים השכיל להגיע לסיום לפני הדבוקה ובמיאוץ אל הקו ניצח וינוקורוב וזכה לראשונה באחד מחמשת המונומנטים.
במרוץ הדופינה ליברה ניצח וינוקורוב בקטע היוקרתי שהסתיים בפסגת המון ונטו.
בתווך בין סיום מרוץ זה והטור דה פראנס, טס וינוקורוב לקזחסטן וניצח שם באליפות הלאומית במרוץ הכביש כשהוא מקדים את מיזורוב ואת אנדריי קשצ'קין.
לקראת הטור דה פראנס של 2005 הגיעה קבוצת טי מובייל (לשעבר טלקום) עם שלושה מובילים פוטנציאלים: יאן אולריך, אנדראס קלודן ווינוקורוב.
מולם עמדה קבוצת דיסקברי האמריקאית שבה היה מוביל ברור אחד - לאנס ארמסטרונג.
כוכבי הקבוצה הגרמנית הצהירו לפני המרוץ כי ירכבו בהתאם למטרות הקבוצה וכי כל אחד מהם יסייע למי שיהיה במצב הטוב ביותר במרוץ.
בפרולוג סיים וינוקורוב שלישי והקדים את אולריך ואת קלודן.
בקטע השמיני ניסה וינוקורוב לברוח, אך ארמסטרונג נצמד אליו.
רכיבתו בנפרד מחברי קבוצתו בהמשך הקטע, עוררה תהיות לגבי הטקטיקה של קבוצת טי מובייל ולגבי מחויבותם של רוכביה הבכירים למטרות הקבוצה.
בקטעים ההרריים המוקדמים איבד וינוקורוב זמן למובילים, אך בקטע ה-11 הצליח לנצח לאחר שגבר במיאוץ לקו הסיום על חברו לבריחה, סנטיאגו בוטרו.
בקטע ה-14 ההררי שוב פיגר וינוקורוב, אלא שהפעם התעשת, חזר לדבוקת המובילים ותקף אותה.
אולריך וקלודן היו אלו שרדפו אחריו וקבוצת טי מובייל שוב זכתה לבקורת על כך שאין תיאום בין רוכביה ואף קיימת יריבות.
לאחר קטע המרוץ האישי נגד השעון בקטע לפני האחרון במרוץ, טיפס וינוקורוב למקום השישי בדירוג הכללי ופיגר בשתי שניות בלבד אחרי האמריקאי לוי ליפהיימר.
בקטע האחרון במרוץ, שהוא בדרך כלל בעל אופי טקסי עד הקילומטרים האחרונים בפריז, ניצח וינוקורוב את ליפהיימר במיאוץ ביניים, קיבל שש שניות בונוס לעומת ארבע של ליפהיימר, וכך זמנם היה שווה.
עם כניסתם לפריז הודיעו המארגנים לרוכבים כי בגלל תנאי מסלול מסוכנים, יקבע לכל הרוכבים שנכנסו לפריז זמן אחיד בסיום.
עם זאת, בונוסי השניות לראשונים נותרו בתוקף.
כשני קילומטרים לסיום, תקפו וינוקורוב ועוד שני רוכבים את הדבוקה.
וינוקורוב היה היחיד שהצליח לשרוד בבריחה וחצה את קו הסיום ראשון.
ניצחון זה בקטע האחרון בפריז, שנחשב כיוקרתי במיוחד ובדרך כלל מסתיים במיאוץ המוני, העניק לו את המקום החמישי בדירוג הכללי.
בסוף 2005 הסתיים חוזהו של וינוקורוב בקבוצת טי מובייל ועל רקע הבנתו כי לא יזכה למעמד מוביל הקבוצה, החליט לחתום בקבוצה הספרדית ליברטי סגורוס.
בעקבות פרשת מבצע פוארטו ומעצרו של מנהלה הספורטיבי של הקבוצה, מנולו סאיז, נסוגה בסוף מאי 2006 חברת הביטוח ליברטי מעמדתה כמממנת הקבוצה.
קבוצה של חברות מקזחסטן הצטרפה למממן המשנה וירט (Würth) ושם הקבוצה הפך לאסטנה-וירט.
ב-30 ביוני נאלצה הקבוצה לפרוש מהטור דה פראנס עקב השעיית חמישה מרוכביה כתוצאה מ"מבצע פוארטו".
בוואלטה אספניה של 2006 הפסיד וינוקורוב זמן חשוב בקטעי ההרים הראשונים, אולם ניצח בקטעים מספר 8 ו-9 והעפיל למקום החמישי בדירוג הכללי.
לאחר רכיבה התקפית בקטעי ההרים המאוחרים הצליח וינוקורוב לעלות לראש הדירוג הכללי ולאחר שניצח גם בקטע האישי נגד השעון, לקראת סיום המרוץ, זכה וינוקורוב ללבוש את החולצה הזהובה (חולצת המוביל בוואלטה) גם בסיום במדריד.
בטור דה פראנס של 2007 היה וינוקורוב מעורב בנפילה בשבוע הראשון ונפגע בשתי ברכיו.
בקטעי ההרים באלפים הוא איבד זמן רב ויצא למעשה מרשימת המועמדים לניצחון.
הוא התאושש וניצח בקטע האישי נגד השעון ואמר בראיונות כי יתקוף בפירנאים ואמנם, הוא ניצח קטע הררי באחד מהימים שלאחר מכן.
ב-24 ביולי התפרסמה הודעה כי נכשל בבדיקת הסמים וכי בדם שנלקח ממנו לאחר ניצחונו בקטע נגד השעון הייתה רמה גבוהה של תאי דם אדומים, דבר שהעיד על עירוי דם אסור.
בעקבות כך, פרשה קבוצתו מהמרוץ.
התאחדות האופניים הקזחית השעתה אותו לשנה אחת, דבר שעורר זעם רב באיגוד הבינלאומי לאופניים מאחר שעבור עבירות דומות נענשו רוכבים בהשעיה לשנתיים.
וינוקורוב הודיע בדצמבר 2007 על פרישה, אולם מאוחר יותר, הודיע כי ברצונו לשוב ולהתחרות ב-2009.
ואמנם, באוקטובר 2009 נטל חלק בג'ירו די לומברדיה ושבוע לאחר מכן ניצח ב"Chrono des Nations" - מרוץ חד יומי יוקרתי נגד השעון.
ב-2010 ניצח במרוץ הקטעים ג'ירו דל טרנטינו ויום לאחר סיום המרוץ האיטלקי ניצח במרוץ הבלגי הקלאסי, לייז'–בסטון–לייז'.
בטור דה פראנס של 2011 הוא נאלץ לפרוש, לאחר שנפצע בתאונה במהלך הקטע התשיעי ופונה לבית חולים.
תחילה אישר וינוקורוב כי בכך באה הקריירה שלו כרוכב מקצועני לסיומה, אולם בהמשך הוא חזר בו ונטל חלק בג'ירו די לומברדיה באוקטובר 2011.
וינוקורוב נטל חלק בטור דה פראנס ב-2012 והפגין רכיבה התקפית בשבוע האחרון של המרוץ אך לא זכה בניצחון כלשהו.
כושרו הטוב בא לידי ביטוי שבוע לאחר סיום הטור, כשזכה במדליית הזהב במרוץ הכביש באולימפיאדת לונדון (2012).
הוא עשה זאת לאחר שברח בקילומטרים האחרונים של המרוץ יחד עם הרוכב הקולומביאני, ריגוברטו אוראן, והכניע את אוראן, הפחות מנוסה ממנו, במאוץ לקו הסיום.
כחודש לאחר ניצחונו באולימפיאדה, מכר וינוקורוב את האופניים עליהם רכב במרוץ האולימפי במכירה פומבית שהניבה מחיר של 243 אלף אירו.
סכום זה נתרם על ידי וינוקורוב לטיפול בחמישה ילדים קזחים שסבלו ממחלות קשות.
החל מעונת 2013 משמש וינוקורוב כמנהל הכללי של קבוצת אסטנה.
בסוף 2012 פרסמו המגזין השווייצרי ל'אילוסטרה והעיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, כי ניצחונו של וינוקורוב במרוץ לייז'–בסטון–לייז' ב-2010 הושג לאחר שסגר עסקה במהלך חלקו האחרון של המרוץ עם שותפו לבריחה שניצחה במרוץ, הרוסי אלכסנדר קולובנב.
לטענת העיתונים, 150-100 אלף אירו החליפו ידיים בעקבות עסקה לא כשרה זו.
נושא זה נחקר על ידי ה-UCI ונכון לסוף 2014 עדיין לא הסתיימה החקירה.
אך באוגוסט 2014 נמסר על ידי משרד התביעה בליאז' כי הוגש כתב אישום כנגד שני הרוכבים בו הם נאשמים בשחיתות ספורטיבית שהעונש עליה הוא עד שלוש שנות מאסר וקנס כספי גבוה.
לכסנדר ומפילוב היה מחזאי סובייטי.
אלכסנדר ומפילוב נולד ביישוב קוטוליק שבאזור העיר אירקוטסק ב-19 באוגוסט 1937. אביו היה פדגוג בולט.
אמו הייתה מורה למתמטיקה והייתה לה השפעה מכרעת על עיצוב אישיותו של בנה.
בשנת 1955 התקבל לאוניברסיטת אירקוטסק ללימודי היסטוריה ופילולוגיה.
את הסיפור הראשון שלו - "צירוף מקרים" - כתב בשנה השלישית באוניברסיטה.
סיפור זה נתן שם לספרו הראשון שיצא לאור ב-1961 וכלל סיפורים וסצנות קומיים.
בהיותו סטודנט התחיל לעבוד בעיתון "נוער סובייטי" ועבד שם עד פברואר 1964 בתפקיד בכיר.
בסתיו 1965, לאחר סמינר לסופרים צעירים, זכה ומפילוב להתקבל לאגודת הסופרים הכלל רוסית.
במהלך עבודתו הספרותית כתב קרוב ל-70 סיפורים, סצנות, כתבות, מאמרים ופליטונים.
ב-1963 כתב קומדיה "בית עם חלונות לשדה" וב-1964 כתב מחזה גדול ראשון - קומדיה "פרידה ביוני".
ב-1965 כתב קומדיה "הבן הבכור".
המחזה הפך מהר לפופולרי ואף צולם סרט על פיו אשר זכה בפרס בקטגוריה "התסריט הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפראג ב-1976.
בישראל ומפילוב מוכר לאוהבי תיאטרון לפי המחזה "הבן הבכור" שבוים בתיאטרון גשר עם משה איבגי בתפקיד הראשי.
המחזה זכה להצלחה רבה וביקורות טובות ממבקרים המקומיים.
ב-1968 סיים ומפילוב את המחזה "ציד הברווזים" אשר גם הוא בוים בהרבה תיאטראות ברחבי רוסיה וצולם לפיו סרט.
ב-17 באוגוסט 1972, יומיים לפני יום הולדתו ה-35, נהרג ומפילוב בתאונה בימת באיקל (סירה ממונעת שהיה בה התהפכה ואלכסנדר טבע).
על שולחן העבודה שלו נשארה עבודה לא גמורה – מחזה מוזיקלי.
אלכסנדר ורט היה עיתונאי, סופר וכתב צבאי בריטי ממוצא גרמני, יליד רוסיה, שתיעד את ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
אלכסנדר ורט נולד בשנת 1901 בסנקט פטרבורג, עיר הבירה של האימפריה הרוסית.
לאדולף ורט ,גרמני-בלטי, עובד של רשות מסילות הברזל, ולאם אנגלייה ממוצא גרמני – קמילה שמידט.
בגיל 16 היגר עם משפחתו לבריטניה בעקבות מהפכת אוקטובר.
בשנת 1922 סיים את לימודיו באוניברסיטת גלאזגו, ובשנת 1924 הפך לעיתונאי.
בשנות השלושים נשלח ככתב חוץ של העיתונות הבריטית לצרפת.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה כבר כתב ופרסם שלושה ספרים על אודות המצב הפוליטי בצרפת.
אחד מהם, שראה אור בשנת 1939, היה "צרפת ומינכן לפני ולאחר הכניעה" (France And Munich Before And After The Surrender).
ביוני 1940, בעת נפילת צרפת, הצליח להימלט מהמדינה.
בשובו לבריטניה פרסם את ספרו על נפילת צרפת, "ימיה האחרונים של פריס: מיומנו של עיתונאי" (The last days of Paris: A journalist`s diary), שהיה לרב מכר.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות נשלח ורט, שהיה קרוב בהשקפותיו לחוגי השמאל בבריטניה וגילה אהדה רבה לברית המועצות, לסקר את מלחמתה ככתב חוץ של רשות השידור הבריטית ה-BBC, של השבועון "סאנדיי טיימס" ושל סוכנות הידיעות "רויטרס".
כתבותיו משם התפרסמו גם בארץ ישראל בעיתון "פלסטיין פוסט" החל מיולי 1941, והמשיכו להתפרסם בעיתון גם שלוש שנים נוספות לאחר תום המלחמה.
שליחתו לברית המועצות המותקפת הייתה דבר בעתו.
ידיעת השפה הרוסית, שהייתה שפת האם שלו, והיכרותו את העם הרוסי, יחד עם הרקע של קרבתו לשמאל הבריטי, כל אלה פתחו בפניו את האפשרות לסקר את המלחמה ולשוחח עם אזרחים, עם חיילים, עם מפקדים ואף עם ראשי השלטון הסובייטי, שרחשו לו אמון.
נפתחה בפניו האפשרות, שלא ניתנה לאחרים, לבקר בזירות הקרב.
ידיעת השפה אפשרה לו לעמוד על הלך הרוחות בעורף, משיחות עם בני העם, מקריאת העיתונים ומהאזנה לשידורי הרדיו.
במשך תקופת שליחותו ברוסיה פרסם באנגליה שישה ספרים נוספים.
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1946, הפסיק להיות כתב של ה-BBC בברית המועצות, אך המשיך להיות בה כתב חוץ מטעם העיתון "גארדיאן".
בשנת 1948, לאחר שבע שנים, תמה תקופת שליחותו ברוסיה והוא חזר לבריטניה.
בשנים 1949–1953 שימש כתבו של המגזין האמריקני הליברלי "דה ניישן" (The Nation).
עם שובו לבריטניה פרסם תשעה ספרים נוספים.
בשנת 1964 ראה אור ספרו הנודע ביותר, "רוסיה במלחמה 1941–1945" (Russia At War 1941–1945), שעל כתיבתו שקד מאז שובו, ובו סיכם את רשמיו מתקופת שליחותו בה, מתוך יומניו ומחומר רב שאסף.
הספר זכה להד עולמי כספר המערבי המקיף ביותר על תקופת המלחמה בברית המועצות.
אלכסנדר ורט התאבד בביתו בפריז ב5 במרץ 1969.
לאלכסנדר ורט בן אחד בשם ניקולה ורט (Nicolas Werth) (יליד 1950).
ניקולה ורט הוא היסטוריון צרתי המתמחה בהיסטוריה של רוסיה וברית המועצות.
בהקדמה לספרו "רוסיה במלחמה 1941–1945" כתב ורט:
"כעשרים שנה חלפו מאז תום המלחמה ברוסיה, ואני הנני אולי בן-המערב היחיד אשר חי ברוסיה כל שנות המלחמה והקפיד לרשום מדי יום ביומו את שראה ושמע שם.
מתמיה ביותר כי בכל הכרוך בזרים, היו שנות המלחמה ה"ליברליות" ביותר בתקופה הסטליניסטית.
במוסקבה קשרתי קשרי היכרות אישית עם אחדים מראשי המנהיגים הפוליטיים הסובייטים, בעיקר מולוטוב, וישינסקי ושצ'רבקוב."
ספרו של ורט הוא בן קרוב ל-700 עמודים.
הספר אינו ספר היסטוריה צבאית במובנה הצר, אלא תיאור חי של מאבקו של העם הרוסי בפולש.
מבנה הספר הוא תערובת של תיאורים היסטוריים ושל רפורטז'ה.
מחד ניתוחים מדיניים, דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים, ומאידך תמונת מצב מקרוב – רשמים מהעורף, ביקורים בחזיתות בסטלינגרד, ראיונות שטח ושיחות.
ורט נכח בכל המקומות שבהם הוכרע גורל המערכה, כמוסקבה, לנינגרד, סטלינגרד ומקומות אחרים; ביקר במחנה ההשמדה מיידנק מיד לאחר שחרורו; ובסוף הדרך הגיע עם צבא האדום לברלין.
על ביקורו במיידנק כתב בספר:
"הרוסים למדו בעת התקדמותם מערבה, יותר ויותר על מעשי התועבה והאכזריות שביצעו הגרמנים וכן על המספר העצום של האנשים שהושמדו בהשמדה פיזית.
אולם, איכשהו היו מעשי ההרג הללו פזורים על פני שטחים נרחבים יחסית ואף שסך-הכל שלהם עלה בהרבה על זה של מיידנק, הוא חסר את האופי "התעשייתי" אשר היה ל"בית החרושת למוות" שעמד במרחק קילומטרים ספורים בלבד מלובלין.
אכן היה זה משהו לא-יאומן: מששלחתי לבי.
סי., באוגוסט 1944, את הדוח המפורט על מיידנק סירבו העורכים לעשות בו שימוש; הם חשבו כי הייתה זו רק תחבולת תעמולה של הרוסים.
רק אחר שנתגלו בוכנוואלד, דכאו ובלזן במערב שוכנעו כי מיידנק ואושוויץ התקיימו גם הם...".
לקראת סיום ספרו תיאר את האירועים ואת המהלכים שברית המועצות הייתה מעורבת בהם לאחר שנסתיימה המלחמה באירופה, השתלטותה על מזרח אירופה, ועידת ילטה והמלחמה הקצרה נגד יפן מ-6 עד 14 באוגוסט 1945.
את ספרו סיים במילים הבאות:
"אחר סיום המלחמה באו לעם הרוסי שנות אכזבה ותסכול.
את תקוות ימי המלחמה ל"השלום של שלושת הגדולים" ירשה המציאות הקודרת של "המלחמה הקרה" ו"מסך הברזל".
האשליות הוורודות משנת 1944 על משטר ליברלי יותר וחיים קלים וחופשיים לאחר המלחמה נמוגו חיש כעשן.
אולם חרף כל האכזבות שבאו בעקבותיה, נשארה מלחמת הגבורה הלאומית של שנות 41–45, חרוטה בזיכרון הרוסים כחוויתם הנוראה ביותר אך גם המעוררת גאווה שאין כמותה – מלחמה אשר חרף כל הקורבנות שתבעה, חישלה את רוסיה כמעצמה הגדולה ביותר ב"עולם הישן".
כבר עתה מתחילים ימי המלחמה להיראות כעלילה היסטורית של ימים עברו, אשר שוב לא תחזור.
ההרהור במלחמה חדשה נראה בעיני העם הרוסי מחריד כפליים, שכן תהיה זו מלחמה ללא "סבסטופול", "לנינגרד" או "סטלינגרד"; מלחמה שבכל מקום תתבע רק קורבנות ולא יקומו בה גיבורים".
מוטיב עיקרי בספרו של ורט, המלווה אותו לכל אורכו, הוא מנהיגותו של סטלין במלחמה ויחס העם הרוסי כלפיו.
בראשית ספרו תיאר את התאוששותו המהירה של סטלין לאחר המתקפה הגרמנית ותבונתו שגרמה למלחמה להיות בעיני העם הרוסי למלחמה לאומית, מלחמת המולדת הרוסית ולא המדינה הסובייטית, ולו עצמו להיות מנהיג לאומי שיביא לבסוף לניצחון.
גורם מכריע לביסוס מנהיגותו של סטלין הייתה החלטתו להישאר במוסקבה, כאשר משרדי הממשלה פונו מן העיר מזרחה.
מאז תחילת הפלישה התקדמו הכוחות הגרמניים מאות קילומטרים לכיוון מוסקבה.
מתקפתם על מוסקבה החלה בראשית אוקטובר 1941. לאחר 19 יום בלבד מתחילת המתקפה הגיעו הגרמנים עד למרחק של כ-30 קילומטר ממוסקבה, ואז האטו התקדמותם לאור ההתנגדות הנואשת של הרוסים.
לפי הלוח הנהוג ברוסיה חל יום המהפכה ב-6 בנובמבר.
כשהגרמנים עמדו בשערי העיר נתכנסה עצרת "ערב יום המהפכה" בליל 6 בנובמבר באולם גדול של הרכבת התחתית.
באולם נכח קהל של מאות אנשים, פעילי מפלגה ואיגודים מקצועיים וחיילים.
סטלין נשא בפניהם נאום, שוורט ציטט ממנו בספרו.
בראשית נאומו תיאר סטלין את המצב הקודר ופירט את מספרי אבדות הרוסים בארבעת חודשי הלחימה; 700,000 הרוגים, 378,000 נעדרים ו-1,020,000 פצועים.
בהמשך מנה סטלין את אבדות האויב והגזים במספרי האבדות, לדברי ורט, כדי להוכיח את טענתו על כישלון מלחמת הבזק הגרמנית.
בהמשך עבר לדברי עידוד לעם הרוסי, ואמר כי העורף הרוסי מוצק מאי פעם, וכי כל מדינה אחרת שהייתה מאבדת שטחים נרחבים כאלה הייתה מתמוטטת.
סטלין עבר לתאר את מצבם של הגרמנים הלוחמים בשטח אויב הרחק מבסיסי האספקה שלהם, הנמצאים באיום מתמיד מצד הפרטיזנים, והמשיך, על פי הציטוט של ורט:
"צבאנו לעומת זאת נלחם בתוך סביבתו הוא, ונתמך ללא הרף על ידי העורף, באספקת כח אדם ומזון.
הגנת מוסקבה ולנינגרד הוכיחה....כי באש מלחמת המולדת הגדולה מחושלים חיילים, קצינים, טייסים, תותחנים, צוותי טנקים ומלחים חדשים ...
אשר יהיו מחר לאימת הצבא הגרמני" וסיים: "לחיי הצבא האדום שלנו!
למחרת נשא סטלין נאום לפני החיילים שצעדו במצעד יום המהפכה, שוורט מתאר אותו כדרמטי אף יותר.
"חברים בתנאים הקשים ביותר אנו חוגגים היום במלאת 24 שנים למהפכת אוקטובר....האויב עומד בשערי מוסקבה ולנינגרד....אולם חרף מפלות זמניות, הודפים הצבא והצי שלנו את התקפות האויב לכל אורך החזית."
וכאן נשא סטלין דברים שהצביעו על הקו שלו בהמשך, הדגשת הרציפות ההיסטורית באזכור שמותיהם של הגיבורים הלאומיים הרוסים בתקופה שקדמה למדינה הסובייטית:
"חברים אנשי הצבא האדום והצי האדום, קצינים ופעילים פוליטיים, פרטיזנים ופרטיזניות!
עיני כל העולם נשואות אליכם כאל הכח המסוגל להשמיד את כנופיות החמסנים הגרמנים!
עיני העמים המשועבדים באירופה נשואות אליכם כאל משחרריהם....
היו ראויים לשליחות נעלה זאת!
מלחמתכם – מלחמת שחרור, מלחמה צודקת.
תשרה עליכם במלחמתכם זאת רוח-הגיבורים של אבותינו הגדולים אלכסנדר נייבסקי, דמיטרי דונסקוי, אלכסנדר סובורוב, מיכאיל קוטוזוב!
תשרה עליכם ברכת דגל הניצחון של לנין הגדול!
תחי ארצנו המהוללה, חרותה ועצמאותה תחת דגל לנין – קדימה לניצחון!"
בקו לאומי-רוסי זה, להבדיל מסובייטי-קומוניסטי, המשיך סטלין להנהיג את רוסיה במלחמה.
בין היתר, הנהיג סימני דרגה מוזהבים לקצינים, כדוגמת אלה שנהגו בתקופת הצארים ואותות הצטיינות שנשאו את שמותיהם של גיבורי העבר אלכסנדר נייבסקי, אלכסנדר סוברוב ומיכאיל קטוזוב.
כמו כן ניטלה מהקומיסרים הפוליטיים הסמכות להתערב בהחלטותיהם של הקצינים.
לאחר הדיפת הצבא הגרמני ממוסקבה בנובמבר 1941, לבש סטלין, לדברי ורט, "דמות אב בעיני החיילים" והם הלכו לקרב בקריאה "למען המולדת, למען סטלין" (За родину, за Сталина), אף כי הרוסים עדיין ספגו מפלות כבדות בחורף של שנת 1942.
הניצחון הרוסי בפברואר 1943 בקרב סטלינגרד היה נקודת מפנה במלחמה.
הוסר האיום הקיומי והחרדה לתוצאות המלחמה הוחלפה באופטימיות, למרות זאת היו עתידות לחלוף עוד כשנתיים וחצי עד הניצחון הסופי.
אל התעמולה הרשמית, שעד אז דיברה על המורשת הלאומית הרוסית, חזרה המילה "סובייטית" ותפסה את מקומה מחדש.
הודגשה העובדה כי הניצחון בסטלינגרד לא היה ניצחון הגבורה הרוסית, אלא פרי ניצחונו של הארגון הסובייטי והמפלגה הקומוניסטית.
בעקבות הניצחון האדיר מנגנון התעמולה של המפלגה את דמותו של סטלין ונולדה האגדה על "גאוניותו הצבאית".
בהמשך המלחמה נטש סטלין את המאבק בכנסייה, וזאת כפי שהוצהר "למען אחדות לאומית מוחלטת".
מספר המבקרים בכנסיות גדל בצורה בולטת.
בליל חג הפסחא של 1943, רחובות שלמים במוסקבה שליד כשלושים הכנסיות שבעיר המו אדם.
בספטמבר אותה שנה נחתם מעין קונקורדט בין הכנסייה למדינה, לאחר שסטלין נועד בקרמלין עם שלושת המטרופולינים של הכנסייה.
באוקטובר אותה שנה הוכרה הכנסייה כנציגתה הרשמית של הנצרות האורתודוקסית.
התהליך היה דו-צדדי והכנסייה מצדה האדירה את כבודה של הממשלה הסובייטית.
סטלין הפך למעשה את מוסקבה לוותיקן של הכנסייה האורתודוקסית.
התהליך שירת גם את יחסיה של ברית המועצות עם בעלות בריתה המערביות.
ורט סיפר כי שמע מהשגריר הבריטי במוסקבה כי בפגישתו עם סטלין בסוף שנת 1944 אמר לו הלה כי "לפי דרכו שלו, אף הוא מאמין באלוהים.
השגריר הוסיף "אני מעז לומר כי דברים אלה נאמרו מן השפה ולחוץ, אולם אין ספק כי יש משמעות בעצם העובדה שסטלין ראה להעיר הערה כזאת לפני."
בהמשך באה שורת הניצחונות של 1943 ו-1944, שהגדול בהם היה הניצחון בקרב קורסק.
את המצב לאחר ניצחון זה מתאר ורט: