tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתבסס על קריאה מדוקדקת של פרסומים בעיתונות וכן על בסיס שיחות שקיים עם אנשים שונים, תיעד קלנר בקפדנות את פשעי הנאצים ביומנו.
הוא כינה את כתיבת היומן "ההתנגדות שלי".
באפילוג ליומן, שפורסם עשרות שנים אחר כך, כתב קלנר: היומן כלל 861 עמודים בעשרה כרכים.
ר, "כתב פרידריך קלנר ביומנו הפרטי ב-17 בדצמבר 1942," הוא הפושע הערמומי ביותר בכל הזמנים ...
הוא הרודן העקוב מדם שמלא באכזריות ובקשיות בלתי פוסקת.
הוא, שמפתה, חושף, משקר ומרמה את העם, זכה במיליוני חסידים והופך אותם ללוחמים קנאים על כפירותיו, שהם לא אחר מאשר קונגלומרט של רעיונות שנגנבו מקנאים אחרים.
"לאורך המלחמה קלנר המשיך להודות ביומנו על זעמו המוסרי על פשעי המשטר ובוזו כלפי הגרמנים הנאמנים שקיבלו אותם והאמינו בשקריו של היטלר.
עשרת הספרים המובילים על Weimar וברלין הנאצית.
מי היה האיש המדהים הזה?
נולד בשנת 1885, היה פקיד בית משפט זוטר ופעיל סוציאל-דמוקרט פעיל בעיירה הרניש במינץ בתקופת רפובליקת וויימר.
כאן לא היו ידועות אהדותיו הסוציאליסטיות.
לאובאך התגלה כחממה של נאציזם.
לא פלא שקלנר חשב שכל הגרמנים הם מכאבים או שוטים.
לו היה חי באזור מעמד הפועלים כמו הרהר התעשייתי, עם לגיונותיו של קומוניסטים לשעבר וסוציאל-דמוקרטים לשעבר, הוא ללא ספק היה מסוגל לתעד תמונה מגוונת יותר של השקפותיהם של האנשים.
לקלנר לא היו שום אשליות בנוגע לשימושם של הנאצים בטרור וכפייה כדי לשמור על אנשים במקומם.
"עם הטרדות, מיוסרות, מאוימות ומוכפעות במיוחד", כתב בספטמבר 1939, נאלץ לסבול "טרור ללא שוויון ...
הגרמני הגון כמעט ולא נותר לו אומץ לחשוב, קל וחומר לדבר." קלנר עצמו חש שהוא צריך לעשות זאת נהג "זהירות יתרה" בהשמעת דעותיו שלו.
הוא ננזף על ידי ראש העיר לשעבר על כך שברך אותו ברחוב עם "יום טוב!": "אתה אומר 'הייל היטלר', צעיר!"
ההזדמנויות של קלנר להתנגד למשטר בכל דרך מעשית לא היו קיימות, אף כי ניסה להחליש את המוטיבציה של עמיתיו להצטרף למפלגה הנאצית, להפיץ עלונים שהוטלו על ידי מטוסי בעלות הברית במהלך המלחמה, והעביר באופן דיסקרטי את מה ששמע ב־BBC לידי עמיתים נבחרים.
התנגדותו הייתה מוגבלת כמעט לחלוטין רק לדפי יומנו, בהם המשיך להפגין לדורות הבאים את אופיו הפלילי של המשטר הנאצי במהלך המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היה קלנר חבר בוועדות שעסקו בדה-נאציפיקציה, וכן לקח חלק ביסודה מחדש של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
קלנר העניק את יומנו לנכדו האמריקאי בשנת 1968, על מנת שיתרגם אותו לאנגלית ויביא אותו לידיעת הציבור הרחב.
באפילוג ליומן סיפר נכדו של קלנר, רוברט סקוט קלנר, על תהליך הפרסום של היומן בגרמנית, כי מוציאים לאור בגרמניה לא היו מעוניינים בפרסום היומן במשך שנים רבות.
הוא פורסם לבסוף בגרמניה בשנת 2011, בשני כרכים שכללו כ-1,200 עמודים וכ-700 תמונות ואמצעי המחשה שונים.
ב-2005 פורסם בעיתון "דר שפיגל" כי נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' בוש, קרא במחברות היומן המקוריות, שהוצגו בספריה הנשיאותית על שמו באוניברסיטת A&M בטקסס.
מאז הוצג היומן המקורי במספר מוזיאונים ברחבי העולם; בין השאר הוצג ב-2007 בתערוכה בבית הכנסת הגדול של סטוקהולם, וב-2010 במסגרת תערוכה של קרן פרידריך אברט בברלין ובבון.
ב-2007 יצא סרט טלוויזיה תעודי קנדי בשם "ההתנגדות שלי: יומני פרידריך קלנר", המתאר את סיפורם של קלנר ושל נכדו; הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית נערכה בספריה הנשיאותית על שם ג'ורג' בוש, ב-26 בספטמבר 2007.
אוגוסט וינסנט תאודור ספיס היה רפד, עיתונאי, עורך עיתון, ואנרכיסט אמריקאי יליד גרמניה.
ספיס היה אחד מארבעת הפעילים הרדיקלים שהורשעו, בצורה מעוררת מחלוקת, ונתלו, בעקבות חלקם ב"מהומות היימרקט".
בשנת 1893 הוקמה לזכרם אנדרטה במקום קבורתם המכונה "אנדרטת קדושי היימרקט", שהוכרה בשנת 1997 כאתר היסטורי לאומי על ידי ממשלת ארצות הברית.
אוגוסט ספיס נולד ב-10 בדצמבר 1855 בעיירה שנקלנגספלד במדינת הסן שבגרמניה, כבן הבכור ליערן ממשלתי.
בילדותו קיבל ספיס שיעורים פרטיים, ולאחר מכן למד בפוליטכניון בקאסל.
כשהיה בן 17 נפטר אביו, ומצבה הכלכלי של המשפחה התדרדר באופן דרמטי, מה שהוביל אותו להחליט להגר לארצות הברית, שם היו לו מספר קרובי משפחה שהצליחו כלכלית.
ב-1872 הגיע ספיס לניו יורק, והחל להתמחות בריהוט.
שנה לאחר מכן, עבר לשיקגו.
לאחר מכן הצטרפו אליו בארצות הברית גם אמו ואחיו הצעירים.
בשיקגו הפך ספיס לרפד, והשתתף בפעילויות איגודי עובדים.
עקב חוסר הצדק שראה לנגד עיניו, הצטרף ב-1877 למפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה.
הוא הפך מהר מאוד לאחד מהחברים הבולטים בפלג השמאלי הרדיקלי בעל הנטיות האנרכיסטיות של המפלגה, וב-1880 הצטרף לצוות העיתון הסוציאליסטי המוביל באמריקה בשפה הגרמנית, ה"ארבייטר צייטונג של שיקגו" (עיתון הפועלים של שיקגו), שהיה קשור לפלג זה במפלגה.
באוקטובר 1883, שימש כציר בוועידה בפיטסבורג בה היו שותפים אנשי הפלג הרדיקלי, שפרשו ממפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה, בהקמת מה שכונה בשם "האינטרנציונל השחור", הסתדרות פועלים בינלאומית אנרכיסטית, בה היה שותף עד סוף חייו.
ב-1884 הפך לעורך ה"ארבייטר צייטונג של שיקגו".
בחודשים הראשונים של 1886 החל המזל להאיר פנים לעובדים, קואליציה של איגודי העובדים בארצות הברית הכריזה על שביתה כללית, לאחר שתביעתם משנת 1884, לקצר את יום העבודה לשמונה שעות, לא נענתה.
התביעה ביקשה להשוות את תנאי הפועלים השכירים בארצות הברית, אשר עבדו למעלה מעשר שעות ביום שישה ימים בשבוע בתנאים שסיכנו את בריאותם וחייהם, לאלו של הפועלים הקנדיים שזכו ביום עבודה מקוצר בן תשע שעות זמן קצר קודם לכן.
שביתות הענק שפרצו ברחבי הארץ שיתקו תעשיות רבות וכפו עליהן לבצע ויתורים למען העובדים.
ב-1 במאי 1886 התקיימה צעדה של כ-80,000 שובתים בשדרת מישיגן שבשיקגו, במה שנחשב בעיני רבים למצעד הראשון של האחד במאי אי פעם, בדרישה להגביל את יום העבודה לשמונה שעות.
יום למחרת, התקיימה צעדה נוספת של כ-35,000 איש.
העתיד נראה ורוד, ורבים מהעובדים הרגישו שהם סוף סוף השיגו את מה שהם ניסו להשיג במשך זמן כה רב, מחאה המונית לקיצור יום העבודה.
ב-3 במאי, היום השלישי למחאה, נאם ספיס בפני קהל שובתים מול מפעל בשיקגו, וקרא להם "להחזיק מעמד יחדיו, לעמוד לצד האיגוד שלהם, או שהם לא יצליחו".
כאשר שעון יום העבודה הושמע, קבוצה של שובתים זינקה לעבר שערי המפעל כדי להתעמת עם שוברי שביתה.
המשטרה ירתה אש על ההמון, והרגה שני שובתים.
ספיס לימים יעיד על המקרה באומרו "הייתי ממורמר מאוד.
ידעתי מניסיון העבר שהשחיטה הזו של האנשים נעשתה במטרה המפורשת של חיסול התנועה למען שמונה שעות עבודה".
זועמים על האלימות המשטרתית, הדפיסו האנרכיסטים המקומיים עלונים שקראו לקיים עצרת למחרת, ב-4 במאי, בכיכר היימרקט, שהייתה אז למרכז מסחרי הומה של שיקגו.
בעלונים, שהודפסו בגרמנית ובאנגלית, נטען שהמשטרה רצחה את השובתים בשם אינטרסים עסקיים, והפצירה בעובדים לדרוש צדק.
בעצרת שהתקיימה למחרת נאם ספיס.
האירוע הסתיים בסביבות 10 בבוקר, ובסוף האירוע, לאחר שהקהל החל להתפזר, הגיע למקום כוח גדול של שוטרים ודרש מהמפגינים בכוח להתפזר.
בשלב זה נזרקה פצצה לתוך הכיכר.
הפצצה גבתה את חייו של שוטר אחד ופצעה שוטרים נוספים.
השוטרים פתחו באש, הרגו שבעה אנשים ופצעו עוד עשרות.
איש לא ידע מי זרק את הפצצה, אך הכאוס השתולל כאשר החליטה המשטרה לירות לתוך ההמון.
מספר מפגינים ושוטרים נהרגו, כאשר רוב השוטרים נפצעים מאש ידידותית.
בימים שלאחר האירועים עצרו הרשויות שבעה גברים שלכולם קשרים לתנועה האנרכיסטית.
אלברט פרסונס הסגיר את עצמו מאוחר יותר.
ספיס היה אחד משלושה נאשמים, יחד עם לואיס לינג ואדולף פישר, שהואשמו בהחזקת חומרי נפץ.
ספיס העיד כי בתחילה רכש את הדינמיט מתוך סקרנות, "רציתי להתנסות עם דינמיט בדיוק כמו שהייתי לוקח אקדח ויוצא החוצה להתאמן איתו." הוא טען כי שמר את חומרי הנפץ כדי להרשים כתבים.
"כתבים נהגו להטריד אותי הרבה, הם תמיד חיפשו סנסציה, וכשהם הגיעו למשרד הייתי מראה להם את הדינמיט...והם היו הולכים וכותבים כתבה סנסציונית גדולה."
במהלך המשפט, הורשו המושבעים על ידי השופט להתייחס למאמרים שנכתבו על ידי הנאשמים כראיות.
בין המאמרים היו מאמרי תמיכה באלימות פוליטית, שיחות על הרצון שלהם במהפכה, וחומרים נוספים מן העבר.
על דוכן העדים, אישר ספיס שב-1884 קיבל מכתב מיוהאן מוסט.
במכתב זה נכתב כי מוסט יעביר לספיס 20 או 25 ליברות של "תרופה", שהתובעים טענו שזהו שם קוד לדינמיט.
בעל מכולת בשם מלוורן תומפסון העיד כי ראה את ספיס בהכנות לעצרת היימרקט בסמטה צדדית, שם שמע לטענתו את ספיס שואל את מייקל שוואב "האם אתה חושב שאחד זה מספיק, או שכדאי שנלך ונביא עוד?", וכן התייחסות לאקדחים ולמשטרה.
בנוסף, טען כי שמע את שוואב אומר לספיס "עכשיו, אם הם באים, אנחנו ניתן להם את זה".
הוא הוסיף כי לאחר מכן הצטרף אליהם אדם שלישי, אותו זיהה מאוחר יותר כרודולף שנאובלט, הנאשם המרכזי בהשלכת הפצצה וגיסו של שוואב.
לפי גרסתו, ספיס נתן משהו לשנאובלט והוא תחב את זה לכיס שלו.
עד אחר בשם הארי גילמר טען כי ראה את ספיס מדליק את הפתיל של הפצצה שהטיל שנאובלט.
בנוסף, טען ספיס כי עד בשם גוסטב לגנר יכול היה להוכיח את האליבי של ספיס, אך הוא אוים על ידי המשטרה ושולם לו כדי לעזוב את שיקגו.
ב-1887 ערערו ספיס וחבריו הנאשמים לבית המשפט העליון של אילינוי ולבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך ערעוריהם נדחו פה אחד.
בינואר אותה שנה, בעודו בכלא, נישא ספיס לנינה ואן זאנדט, בוגרת מכללת ואסר ובת לכימאי עשיר משיקגו.
ויליאם פרקינס בלאק, עורך דין תאגידי, הוביל את ההגנה על השמונה, אף על פי שבאופן בלתי נמנע נודה על ידי חבריו ואיבד עבודה עקב בחירה זו.
עדי ראייה העידו שאף אחד מהשמונה לא זרק את הפצצה.
למרות זאת, כולם הורשעו ברצח.
רק אחד, אוסקר ניב, נידון לחמש עשרה שנות מאסר, בעוד שבעת האחרים נידונו למוות.
שניים נוספים, סמואל פילדן ומייקל שוואב, ביקשו חנינה מהמושל, ובנובמבר 1887 עונשם הומתק למאסר עולם על ידי מושל אילינוי, ריצ'רד ג'יימס אוגלסבי, שאיבד מהפופולריות שלו עקב ההחלטה.
שלושתם זכו לחנינה ממושל אילינוי הבא, ג'יימס פיטר אטגלד, ושוחררו מהכלא ב-26 ביוני 1893.
ב-10 בנובמבר 1887, אחד מהנידונים למוות, לואיס לינג, התאבד בתאו באמצעות חומר נפץ שהוחבא בסיגר שנשלח אליו.
למחרת, נלקחו ספיס, אלברט פרסונס, אדולף פישר וג'ורג' אנגל לגרדום כשהם לבושים חלוקים וברדסים לבנים.
הנידונים למוות שרו את המארסייז, המנונה של התנועה המהפכנית הבינלאומית דאז.
רגעים לפני התלייה, צעק ספיס כי "יבוא יום ששתיקתנו תהיה חזקה יותר מהקולות שאתם חונקים היום".
לאחר מותו, נקבר ספיס ב"בית הקברות ולדהיים", לצד חבריו המוצאים להורג, בחלקה בה הוקמה אנדרטה המזוהה כאתר היסטורי לאומי המכונה "אנדרטת קדושי היימרקט".
אוגוסט פרדיננד, נסיך פרוסיה , היה אחיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה.
אוגוסט פרדיננד נולד בברלין ב-23 במאי 1730 לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, בתם של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וסופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה.
בגיל 5 הצטרף לצבא הפרוסי, ובשנת 1740 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-34. בשנת 1756 הועלה לדרגת גנרל מיור, ואף לחם בקרבות שונים במלחמת שבע השנים, אולם בשנת 1758 פרש מהצבא בעקבות בריאותו הרפויה.
בשנת 1763 מונה אוגוסט לריבון המסדר של מסדר יוחנן הקדוש, וב-2 במאי 1813 מת אוגוסט פרדיננד בביתו בברלין.
ב-27 בספטמבר 1755 התחתן אוגוסט פרדיננד עם אחייניתו, אליזבת לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה (אחותו של אוגוסט פרדיננד), ממנה נולדו לו 7 ילדים:
לואיזה, נסיכת פרוסיה (1770–1836), התחתנה עם אנטוני רדזיוויל
אוגוסט פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק היה נסיך דני-גרמני וחבר בית אולדנבורג.
אוגוסט פיליפ נולד ב-11 בנובמבר 1612 בזונדרבורג, שלזוויג (כיום סונדרבורג, דנמרק), כבנם החמישי של אלכסנדר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג ודורותיאה משוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של יוהאן גינטר הראשון, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן ואנה מאולדנבורג-דלמנהורסט.
לאחר שרכש את אזור בק בווסטפאליה בשנת 1646, הוא נטל את התואר דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק.
ב-6 במאי 1675 מת אוגוסט פיליפ בבק, ובנו אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1689 מת אוגוסט ללא ילדים, ואחיו פרידריך לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק ירש את הדוכסות.
ב-15 בינואר 1645 התחתן אוגוסט פיליפ עם קלרה מאולדנבורג, בתו של אנטון השני, רוזן דלמנהורסט, אולם לא היו להם ילדים.
ביוני 1649 הוא התחתן בשנית עם אחות אשתו הראשונה, סידוניה מאולדנבורג, ממנה נולדה לו בת אחת:
סופיה לואיזה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1650–1714), התחתנה עם פרידריך, רוזן ליפה-בראקה
ב-12 באפריל 1651 התחתן אוגוסט פיליפ בשלישית עם מריה זיבילה מנסאו-זארבריקן, בתו של וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1652–1689), התחתן עם הדוויג לואיזה, רוזנת ליפה-אלפרדיסן
פרידריך לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1653–1728), התחתן עם לואיזה שרלוטה, דוכסית שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
דורותיאה אמליה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1656–1739), התחתנה עם פיליפ ארנסט, רוזן ליפה-אלפרדיסן
ארנסט קזימיר משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק (1668–1695), התחתן עם מריה כריסטינה, ברונית פון פרסינג
קרל פרידריך וילהלם לאופולד אוגוסט פון ורדר היה גנרל פרוסי.
ורדר נולד בשלוסברג ליד נורקטן בפרוסיה המזרחית.
הוא התגייס לשורות המשמר הפרוסי בשנת 1825, ושנה לאחר מכן הועבר לחיל הרגלים, שבו שימש במשך שנים רבות כקצין זוטר.
בשנת 1839 הוא מונה למדריך בחיל הצוערים, ומאוחר יותר הועסק בלשכה הטופוגרפית של המטה הכללי.
בשנים 1842 ו-1843 הוא השתתף בפעולות הרוסיות בקווקז, ובשובו לגרמניה בשנת 1846, הוא הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר מכן הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים עד שנת 1863, אז התמנה לגנרל, וקיבל את הפיקוד על חטיבת המשמר.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866, ורדר הצטיין מאוד בקרבות גיטשין וקניגרץ בראש הדיוויזיה ה-3. הוא חזר הביתה בדרגת גנרל לויטננט, ואף עוטר בעיטור פור לה מריט.
בשנת 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה שירת ורדר בתחילה במפקדת הארמייה השלישית, ובפיקוד על כוחות וירטמברג ובאדן, ולאחר הקרב על וורת הוא הפנה את כוחותיו נגד שטרסבורג, שאותה הוא כבש אחרי מצור ארוך ומפורסם.
לאחר מכן הוא קודם לגנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-14 החדש, עמו ניצח ורדר את הצרפתים בדיז'ון ובנוטס, וכשצבא של שארל דניס בורבאקי התקדם כדי להקל על בלפור, פנה אליו ונלחם בפעולה הנואשת של קרב וילרסקסל, שאפשר לו לחפות על הגרמנים שצרו על בלפור.
ב-15, ב-16 וב-17 בינואר 1871, הצליח ורדר עם כוחות נחותים מאוד להחזיק את עצמו בקרב ליזן נגד כל מאמציו של בורבאקי להגיע לבלפור, ניצחון שעורר התלהבות רבה בדרום גרמניה.
בעקבות הלך הרוח הנלהב ששרר, הוקמה בפרייבורג אנדרטת הזיכרון, שהוקמה כדי לכבד את שירותיו ואת ניצחון העם הגרמני במלחמת צרפת–פרוסיה.
לאחר המלחמה פיקד ורדר על כוחות באדן, שנקראו עכשיו הקורפוס ה-14, עד שפרש בשנת 1879. עם פרישתו הוא הועלה לתואר רוזן.
הוא נפטר בשנת 1887 בגריסוב בפומרניה, ורגימנט הרגלים ה-30 (הרייני ה-4) נשא את שמו.
אוגוסט-אנרי פורל היה מירמקולוג שווייצרי, פסיכיאטר, פילוסוף,
נחשב למייסד תאוריית הנוירון ולאחד ממקימי הסקסולוגיה המודרנית.
פורל זכה למוניטין עולמי בחייו על לימודיו בתחומי אנטומולוגיה, אנטומיה של המוח,
פסיכיאטריה והיגיינה נפשית - היכולת לשמור על הנפש חסינה מפני אירועים הפוגעים בה.
בעל תחומי עניין רבים כגון: נוירואנטומיה, נוירופיזיולוגיה, מוניזם, פסיכיאטריה משפטית ותפקיד החינוך באלכוהוליזם ובבריאות הנפש.
הוא היה פעיל בתנועות רבות של רפורמה חברתית כגון זכויות נשים ותנועות שלום עולמיות.
ב-1920 התרחש מפגשו הראשון עם הדת הבהאית, ופורל מיד זיהה את הדמיון המובהק בין עקרונותיו לבין אלה שהוכרזו על ידי בהאא אללה, מייסד האמונה הבהאית.
שנה לאחר מכן הפך לחבר בדת הבהאית.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד בפילוסופיה, וכן דוקטורט במשפטים.
משנת 1978 עד לשנת 2000 הופיע דיוקנו על שטר של אלף פרנק שווייצרי.
נולד בוילה לה גרסיוס, מוֹרְז', שווייץ.
הבן הבכור מתוך ארבעת ילדיהם של ויקטור פורל ופאולין מורין.
בילדותו בודדה אותו אמו מפעילויות עם ילדים אחרים, והוא מצא נחמה בעולמם של החרקים.
כבר בגיל חמש הוא החל לאסוף מינים שונים של נמלים וללמוד עליהם,
וזו הייתה ההתחלה לתשוקתו הגדולה, אשר באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בספרו המפורסם - "הנמלים של שווייץ" (1874).
פורל קיבל חינוך דתי מאמו הפרוטסטנטית.
הוא למד את הברית הישנה וכן את הברית החדשה.
ספקותיו הדתיים הביאו אותו לראות את עצמו כחוטא, מנודה, שאינו צריך לקוות לרחמי האלוהים.
במינכן, בסוף אוגוסט 1883, בהיותו בן 35, נישא לאמה בת התשע-עשרה.
השניים הביאו לעולם שישה ילדים, ארבע בנות ושני בנים.
בסוף יולי 1910 מת בנו הראשון, אדוארד, מוות פתאומי עקב תסחיף ריאתי.
שנה לאחר מותו לקה פורל בשבץ פתאומי אשר גרם לו לשיתוק בצד הימני של הגוף.
ב-1903 עברו פורל ומשפחתו לכפר יבורן (Yvorne) שבמרכז שווייץ, ממערב לאגם ז'נבה.
ביתם, שאשתו כינתה "קן הנמלים" (La Fourmiliere), הוא המקום שבו חי במשך עשרים ושמונה שנותיו האחרונות.
ב-1866 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ציריך (Universität Zürich)
ובמשך כל שנות לימודיו בבית-הספר לרפואה הוא התעניין באופן רציף בחקר הנמלים.
אוסף מושבות הנמלים שלו התרחב והוא העשיר את עצמו בכל היבט של ידיעתו על חרק זה; פיזיולוגיה, ביולוגיה ואנטומיה.
בשנה גורלית זו (1866) פגש פורל את אדוארד בוגניון (Edward Bougainon), חוקר אנטומיה, ולמד לראשונה על צ'ארלס דרווין (Charles Robert Darwin) ועל עבודתו.
עם הופעתה של המסה המדעית שכתב באנטומולוגיה, האקדמיה השווייצרית למדעי הטבע (Swiss Academy of Natural Sciences) העניקה לו את פרס שפלי (Prix Schläfli).
בשנת 1874 הוא פרסם את ספרו "הנמלים של שווייץ" ועל כך זכה בשנת 1875 בפרס נוסף, פרס Thore שניתן לו על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים (French Academy of Sciences).
פורל התכתב עם צ'ארלס דרווין ושלח לו עותק של ספרו החדש על הנמלים השווייצריות וקיבל ממנו תגובות מעודדות.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה, החל פורל לגלות עניין בפסיכיאטריה.
בשנת 1877 כיהן פורל כמרצה מוסמך ב"אוניברסיטת מינכן (Ludwig-Maximilians-Universität München)
ובשנת 1879 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ציריך (Universität Zürich).
בין 1879-1898 החל פורל לעבוד כעוזר רופא במכון "Psychiatrische Universitätsklinik Zürich" בציריך, ובתוך מספר חודשים מונה באופן רשמי למנהל המכון.
פורל הבין מניסויים כי תא עצב הוא היסוד הבסיסי של מערכת העצבים.
גילוי זה הביא להבנה, שבדומה למקרה של צומת ניורומוסקולרית (Neuromuscular junction), שבה אקסון (סיב עצבי) אינו מתרבה עם סיבי שריר, כך גם במערכת העצבים מספיק מגע פשוט בין תהליכים עצביים, כדי להבטיח העברה נאמנה של מידע.
המשמעות היא שלא קיימת רשת עצבית, אלא, כל תא עצב נמצא במגע, לא מתמשך, עם תא עצב אשר סמוך לו.
תיאוריה זו נודעה בשם "תורת הקשר של פורל".
את המחקר כתב בשנת 1887 והוא הוביל לניסוחו של מה שכונה מאוחר יותר "תאוריית הנוירון" (Neuron doctrine).
המילה "נוירון" הוטבעה על ידי היינריך וילהלם ולדייר (Heinrich Wilhelm Waldeyer) רק ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1891, והוא קיבל את רוב הקרדיט על הגילוי, דבר אשר גרם לפורל להפנות את גבו למדעי המוח{{הערה| Parent, [https://www.biusante.parisdescartes.fr/chn/docpdf/parent_forel.pdf " Auguste Forel on Ants and Neurology "], p.
התרומה הגדולה האחרונה של פורל היא חמש מסות מרשימות שכתב על החיים החברתיים של הנמלים, אשר יצאו לאור בין 1921 ל-1923. מונוגרפיה זו מאוירת היטב ומציעה תובנות על שליטה עצבית בחושים ועל התנהגות אינסטינקטיבית משותפת לבני אדם ולחרקים.
באוגוסט 1921, לאחר הצטרפותו לדת הבהאית, הוסיף פורל לספר זיכרונותיו "מתוך חיי ועבודתי" (Out of My Life and Work), אשר כתב בשנת 1912, מסמך נוסף, אותו כינה כ"ברית אישית".
מסמך חשוב זה קובע את האמונה הבהאית של פורל.
בברית האישית, ציווה פורל כי בנו, אוסקר, יקרא את נוסח הברית במהלך שריפת גופתו [הערה: החוק הבהאי קובע קבורה, לא שרפה, אם כי פורל אולי לא היה מודע לחוק זה].
אוגוסט ז'אן-מארי פאבי היה עובד ציבור קולוניאלי, חוקר ודיפלומט צרפתי, ששימש דמות מרכזית בביסוס השליטה הצרפתית בלאוס בשני העשורים האחרונים של המאה ה -19. לאחר קריירה ארוכה בקמבודיה וקוצ'ינצ'ינה, הפך פאבי לסגן הקונסול הצרפתי הראשון בלואנג פרבאנג ב־1886, והפך בסופו של דבר למושל הכללי הראשון של המושבה הצרפתית החדשה לאוס.
יליד דינאן בברטאן, לא היה לאוגוסט פאבי כל הכשרה דיפלומטית או הכשרה באקדמיה צבאית.
במקום זאת, בהסתמך על האפשרות להרפתקה בארצות רחוקות, הוא התגייס לצבא בשנת 1864, בגיל שבע עשרה.
בשנת 1869, הוא הוצב בקונצ'יצ'ינה כחלק מחי"ר ימי.
הוא נקרא לחזור לשירות צבאי בצרפת בשנה שלאחר מכן, במהלך המלחמה הצרפתית-פרוסית, שם הגיע לדרגת רב-סרן.
ב־1871 הוא חזר לקוצ'ניצ'ינה, כחלק מהמנהל המקומי של הדואר והטלגרף, ומיד מונה למנהל תחנת הטלגרף הקטנה בנמל קמבודי המרוחק קמפוט, שם שירת במשך עשור.
השירות בקמפוט העניק לפאבי את ההזדמנות לרכוש ידע מעמיק על ההודו-סינים, תרבותם ולשונותיהם.
הוא היה אחד האירופאים המעטים ביישוב זה על נהר הקמפוט לרגלי הרי הפיל.
הוא התערב במקומיים והתנהג כיליד קמבודיה: הלך יחף, חבש כובע רחב שוליים, צייר את החיים בקמבודיה, רשם את כל מה שמצא מעניין.
גישתו של פאבי עוררה תגובות מעורבות: המעורבות שלו בחיים הקמבודים ספגה ביקורת מצד פקידים צרפתים בקוצ'ינצ'ינה.
עם זאת, קצין צרפתי אחד, ציין בזמנו כי "מתחת למראה החולשה הגופנית, קיימת אנרגיה וחוזק של רצון אדירים."במהלך תקופה זו, פאבי פיקח על בניית קו הטלגרף בין פנום פן לקמפוט.
בשנת 1879, פאבי משך את תשומת ליבו של צ'ארלס לה מיירה דה וילרס, מושל קוצ'ינצ'ינה שהיה לו קשר הדוק עם הלוביסטים הקולוניאליים בצרפת.
פאבי הפך ליועץ של המושל, והוטל עליו להוביל משלחת במשך חמש שנים כדי לחקור את האזור המשתרע ממפרץ סיאם ועד אגם המים המתוקים הגדול טונלה סאפ בקמבודיה ומעבר לנהר המקונג.
בתקופה זו הוא שיפר את כישורי התצפית שלו שעזרו לו במשימות עתידיות כחוקר וכדיפלומט.
אלה היו מה שנקרא "משימות פאבי" שביצע אותן במשך 16 שנים 1879–1895 במהלכן פאבי, מלווה בעוזריו, חקרו את כל חצי האי ההודו סיני.
בסוף המשימה הראשונה שלו, פאבי היה אחראי על בניית קו טלגרפי בין פנום פן לבין בנגקוק, פרויקט גדול.
הממונים עליו התרשמו מאוד מכישוריו בניהול הפרויקט הגדול הזה, שפאבי הועבר לשירות הדיפלומטי כסגן הקונסול הראשון בלואנג פרבאנג בשנת 1886. מינויו של פאבי שיקף את רצונם של הצרפתים להמשיך בהתפשטותם הקולוניאלית בהודו-סין, למרות יריבותם עם בריטניה, הכוח הקולוניאלי המרכזי השני באזור.
הבריטים כבר הקדימו את ההתפשטות הצרפתית, וכבשו את בורמה במלחמה האנגלו-בורמנית השלישית.
הסיפוח הצרפתי החדש בלואנג פרבאנג היה תוצר של ויתור סיאמי על דרישות מתמשכות לחלק מהשטחים הגובלים בנהר המקונג.
פאבי המשיך להיות קונסול בשנת 1886 וקונסול כללי בשנת 1891. בשנת 1887 לואנג פרבאנג הותקפה על ידי שודדים סינים ותאיים, בתקווה לשחרר את בניו של מנהיגם שהיו שבויים.
פאבי מנע את תפיסתו של השליט המקומי החולה אוון חאם, על ידי הרחקתו מן העיר הבוערת למקום מבטחים בבנגקוק, סיאם.
בכך זכה בהכרת תודה ולבניית אמון בתוכניות הקולוניאליות צרפתיות, שהיו אמורות להיות אחד העיסוקים העיקריים של פאבי משנת 1888 והלאה.
לאחר מכן הקים פאבי מערכת יחסים ידידותיים עם ממלכות באזורים ההרריים של טונקין, באגן הניקוז של הנהר השחור, והן הצטרפו לשטח החסות הצרפתית שנוצר בהודו-סין.
פאבי התייחס לסוג כזה של דיפלומטיה - "כיבוש הלב", שם שהפך לכותרת האוטוביוגרפיה שלו.
בשנת 1892 הוא התמנה לשגריר בבנגקוק.
ומילא תפקיד חשוב בדיפלומטיה בזמן תקרית פקנאם עם ספינות הקרב במלחמה הצרפתית-סיאמית ב -1883. תקרית שהביאה להקמת הפרוטקטוראט הצרפתי בלאוס.
הוא היה הנציב הכללי הראשון של המושבה הצרפתית החדשה של לאוס ב־1894. באותה תקופה, לאוס הפכה לחלק מהודו-סין הצרפתית, והצטרפה לאנאם, לטונקין, לקוצ'ינצ'ינה (שיוצרים יחדיו את וייטנאם המודרנית) וממלכת קמבודיה.
כתוצאה ממהלכים אלה - נהר המקונג, המכונה "הנהר שלנו" על ידי פוליטיקאים צרפתים ולוביסטים קולוניאליים, נשלט כולו על ידי צרפת.
במהלך משימותיו השונות, הצליח פאבי לסקור שטח של 676,000 קמ"ר, ועבר 30,000 ק"מ באזורי ההרים ממזרח המקונג, ברגל, על גבי פיל או במורד הנהר על רפסודות.
פאבי אסף במסעותיו כמות גדולה של מידע מדעי.
הוא לווה בצוות של עד 40 עוזרים, עם מגוון רחב של מומחיות, מארכאולוגיה ועד אנטומולוגיה, חלקם כמו דיפלומט-רופא פייר לפטר-פונטליס והאימונולוג אלכסנדר ירסין שהתפרסם בזכות עצמו.
רבים הוכשרו בפריז במכון מחקר להודו סין, אשר פאבי עזר להקים בשנת 1885. המכון הפך מאוחר יותר לבית הספר להכשרת צוותים לקולוניות, בשנת 1889 ומאוחר יותר - עד ימינו למוסד הלאומי של צרפת להכשרת עובדי מדינה.
פאבי עשה מאמץ מיוחד כדי להבטיח כי מוסדות אלה יכשירו גם ילידים מהקולוניות עצמן.
הוא ליווה באופן אישי את הקמבודים הראשונים שהגיעו לצרפת.
המשלחת הראשונה של פאבי, מ 1879 עד 1885, כיסתה את שטחי קמבודיה ודרום סיאם עד בנגקוק.
המשימה השנייה, מ־1886 עד 1889, כיסתה את צפון לאוס ואת חקר הנהר השחור בטונקין עד האנוי.
המשימה השלישית, מ -1889 עד 1891, עסקה בחיפושים אחר נהר המקונג מסאיגון ללואנג פראבאנג.
המשימה הרביעית, בין 1894 ל -1895, כללה את שטחי לאוס הגובלים עם סין ובורמה על הגדה השמאלית של נהר המקונג, עד לנהר האדום.
עם פרישתו מתפקידיו בהודו סין, פאבי חזר לצרפת ב־1904, והחל לעבוד בהכנת זיכרונותיו ותצפיותיו לפרסום.
בין השנים 1898 ו 1921 הוא פרסם את רב זכרונותיו בשבעה כרכים שיצאו בפריז בשנים 1898-1921.
אוגוסט קרל פרידריך כריסטיאן פון גבן היה גנרל חיל רגלים פרוסי, שזכה בצלב הגדול של צלב הברזל על פעולותיו במלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871.
פון גבן נולד ב-10 בדצמבר 1816 בשטאדה, 30 ק"מ מערבית להמבורג, שהייתה חלק מממלכת הנובר, ומגיל צעיר שאף לשרת בצבא הפרוסי.
בגיל שבע עשרה הוא התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-24 הפרוסי.
אך מכיוון שלא חווה פעילות במהלך שירותו הוא פרש מהצבא בשנת 1836, והתגייס לצבא הקרליסטי, עמו לחם במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה בספרד.
בחמש המערכות שבהם שירת את דון קרלוס, היו לו הרבה מקרים עם מזל רב.
לאחר שלחם כחודשיים הוא נפל פצוע קשה, בידי הכוחות המלכותיים הספרדים.
לאחר מעצר של שמונה חודשים הוא ברח, אך לא עבר זמן רב והוא נלכד שוב.
הפעם כליאתו הייתה ארוכה וכואבת, ובשתי הזדמנויות הוא נאלץ להמר על חייו עם חבריו השבויים.
עם שחרורו, גבן שירת עד 1840 בהצטיינות.
באותה שנה הוא עשה את דרכו חזרה, כאדם חסר אמצעים, לפרוסיה.
כלוטננט קולונל קרליסטי הצבא הפרוסי שמח לקבל אותו שוב לשירות כלויטננט, אך הוא עדיין היה צעיר, ומעטים מהקצינים הזוטרים היו בעלי רזומה של חמש שנות שירות במלחמה בגיל עשרים וארבע.
בתוך שנים ספורות הוא מונה להאופטמן במטה הכללי הפרוסי, ובשנת 1848 הועבר למטה הקורפוס ה-4, שם הממונה עליו מייד היה מיור הלמוט גרף פון מולטקה.
השניים הפכו במהירות לחברים, וההערכה ההדדית שלהם מעולם לא הופרעה.
במהלך המרידה בבאדן, גבן הצטרף למטהו של הנסיך וילהלם, הקיסר העתידי.
לאחר מכן מילא במשך כמה שנים כמה תפקידים בצבא הפרוסי, ובשנת 1863 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-26.
בשנת 1860 הוא נכח עם הכוחות הספרדים במרוקו, והשתתף בקרב תטואן.
במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, הוא הצטיין בראש החטיבה שלו בקרבות ראקביל וזונדרבורג.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 פיקד גנרל לויטננט פון גבן על הדיוויזיה ה-13, שהחטיבה הישנה שלו היוותה חלק ממנה, והוכיח שוב את תכונותיו של מנהיג מלידה וטקטיקן מיומן.
בשנת 1870 עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה הראשונה תחת פיקודו של קרל פרידריך פון שטיינמץ.
זו הייתה ההובלה הנחרצת והאנרגטית שלו שתרמה בעיקר לניצחון בקרב ספישרן ב-6 באוגוסט, ובעקבותיו זכה פון גבן להצלחות היחידות שהושגו באגף הימין הפרוסי בקרב גרבלוט ב-18 באוגוסט.
תחת אדווין פון מנטויפל, הקורפוס השמיני השתתף בפעילות באמיין ובפום, וב-8 בינואר 1871, פון גייבן מונה למפקד הארמייה הראשונה.
כעבור שבועיים הוא סים את המערכה בצפון צרפת, בניצחון המכריע בקרב על סן קנטן (19 בינואר 1871).
סיום המלחמה הותירה את גבן כאחד האנשים הנכבדים ביותר בצבא המנצח.
הוא מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-28, וזכה בעיטור הצלב הגדול של צלב הברזל.
לאחר מכן הוא פיקד על הקורפוס השמיני בקובלנץ עד מותו ב-13 בנובמבר 1880.
המבצר הצרפתי לשעבר דה קוליו במץ שונה למבצר גבן על שמו, ורגימנט הרגלים ה-28 נקרא על שמו.
פסל של גייבן מאת פריץ שפר הוקם בקובלנץ בשנת 1884. SMS גבן, מסדרת מולטקה של הצי הקיסרי הגרמני שהושקה בשנת 1911, נקראה גם היא על שמו.
אוגוסט קיס היה פסל גרמני.
למד באקדמיה הפרוסית לאמנות אצל כריסטיאן דניאל ראוך ואצל כריסטיאן פרידריך טיק ואצל קארל פרידריך שינקל.
קיס פיסל בעיקר בסגנון ניאו קלאסי: דיוקנאות, נושאים מיתולוגיים ונושאים אלגוריים.
בין תלמידיו: קארל היינריך מולר.
אוגוסט לי פלוגר השני הוא פוליטיקאי אמריקאי, שנבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת טקסס במהלך בחירות 2020. מחוז קונגרס זה שוכן במערב טקסס, וכולל בשטחיו את הערים מידלנד, סן אנג'לו, אודסה, גראנדברי ובראונווד.
פלוגר הוא צאצאו של הנרי פלוגר האב, מייסד העיר פלוגרוויל, פרוור של אוסטין בירת טקסס.
סבו מצד אמו, שלחם עם חיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, עורר השראה בפלוגר להיות טייס.
פלוגר למד בבית הספר התיכון המרכזי בסן אנג'לו שבטקסס, שם שיחק בקבוצת הפוטבול של התיכון כקוורטרבק.
לאחר מכן השלים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית לימודי תואר ראשון במדע המדינה.
אחר כך קיבל תואר שני באווירונאוטיקה מהאוניברסיטה האווירונאוטית אמברי-רידל (Embry – Riddle Aeronautical), תואר שני נוסף במדעי הצבא מאוניברסיטת אייר, ותואר שני במדעים במדיניות ציבורית ויחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 2000 קיבל לראשונה תפקיד קבע בחיל האוויר של ארצות הברית.
במשך 20 שנה היה נתון לשירות פעיל, הטיס מטוסי קרב מסוג F-22 ראפטור ובסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שפרש משירות פעיל המשיך לשרת בכוחות המליואים של חיל האוויר.
פלוגר היה חבר במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית במשך שלושה חודשים בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ.
לקראת בחירות 2020 פרש פלוגר מהמועצה לביטחון לאומי לשם התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-11 של טקסס.
בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית נבחר למועמד מפלגתו.
בנובמבר ניצב בפני ג'ון מארק הוג, מועמד המפלגה הדמוקרטית, וניצח עם 79.7% מקולות הבוחרים.
הוא החליף בתפקיד את מייק קונאוויי.
כהונתו החלה בראשית ינואר 2021, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
אוגוסט רידל היה צייר גרמני, שבילה את רוב הקריירה שלו באיטליה.
אביו היה האדריכל, קרל כריסטיאן רידל.
הוא למד באקדמיה לאמנויות, במינכן, אצל רוברט פון לנגר, ואז נסע לדרזדן, שם הצליח להעתיק יצירות של הציירים הישנים, ליחסם לצבע הייתה השפעה רבה על יצירותיו הבוגרות.
בשנת 1823 הוא יצא לביקור באיטליה, שם פגש רבים מהאמנים הגרמנים הקשורים לתנועת הנצרתיים.
בשנים 1828 עד 1829 שב לאיטליה ושהה בפירנצה.
לאחר שלוש שנים נוספות במינכן, הוא התיישב לצמיתות ברומא; אף על פי שנסע רבות והיה מדי פעם חוזר לגרמניה כדי להשלים משימות.
הוא היה ידוע במיוחד בזכות סצנות הז'אנר שלו ודיוקנאות רגישים של נשים.
אחת מיצירותיו המוקדמות הידועות ביותר היא תיאור הדמות המקראית, יהודית, משנת 1840.
אף על פי שהוא זכה להצלחה כלכלית רבה, כשקיבל עמלות מבני האצולה הגרמנית והאיטלקית, כמו גם מממלכת בוואריה, הוא המשיך בסגנונו ונראה מיושן, ככל שסגנון הציור פנה לריאליזם.
כשהוא הזדקן, תהילתו פחתה מאוד.
הוא נפטר בגיל שמונים ושלוש ונקבר בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
את עבודותיו ניתן לראות ב"נויה פינאקוטק"במינכן וב"אלטה נשיונלגלרי" בברלין.
אוגוסט פון וילה היה צייר נוף רומנטי ומאוחר יותר צייר ז'אנר.
וילה הגיע ממשפחה אצולה בהסן והיה הצעיר מבין שמונה ילדיו של חבר המועצה הממשלתית פרידריך פון וילה (1776–1837).
וילה היה האמן הראשון במשפחתו.
הוא למד באקדמיה בקאסל בין השנים 1843–1847 לפני שנכנס לשיעור הנוף של יוהאן וילהלם שירמר באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בשנת 1847. לאחר השירות הצבאי בין השנים 1851–1852, המשיך את הכשרתו אצל שירמר עד לשנת 1854. בשנת 1849 הוא חבר באגודת האמנים דיסלדורף מלקסטן.
וילה התגורר בויימאר בשנים 1859–1863 לאחר שהדוכס הגדול קארל-אלכסנדר פון זקסן-וויימר-אייזנאך מינה אותו כמורה בבית הספר המקומי לאמנות.
בשנת 1863 חזר לדיסלדורף עם משפחתו.
הוא עבד כצייר דיוקנאות, נוף, אדריכלות וז'אנר.
בין היתר נסע לתורינגיה, הסן, הריין התיכון והמוזל.
הוא בעיקר צייר בחוץ את נופיו בפורמט קטן.
מבחינת הסגנון, וילה הלך בעקבות מורו שירמר, אך התנתק מהריאליזם המפורט שלו.
עד סוף הקריירה שלו נשאר במסורת בית הספר של דיסלדורף, כולל את נופיו האטמוספיריים.
לעיתים קרובות הוא צייר גם מוטיבים עירוניים ואדריכליים רומנטיים, כמו רחובות ציוריים, מפותלים, טירה וחורבות מנזר, לעיתים קרובות עם דמויות.
סצנות לאור ירח אופייניות ליצירתו.
סצנות היער מעידות על פנייתו לרומנטיקה.
וילה העביר את ציור הנוף ההיסטורי של קרל פרידריך לסינג לפורמט הקטן ולסגנון אידילי.
מאוחר יותר החל וילה לצייר נושאי ז'אנר.
בנוסף לציורי הנוף והז'אנר, ידועים כמה פורטרטים מצוירים היטב.
גאורג דיטריך אוגוסט ריטר (11 בדצמבר 1826 – 26 בפברואר 1908) היה אסטרופיזיקאי גרמני ופרופסור למכניקה.
הוא פיתח שיטה הנושאת את שמו (Ritter intersection method) לחישוב מאמצים במסבכים, ותרם תרומות יסודיות רבות להבנת הפיזיקה של כוכבים.
אוגוסט ריטר למד בשנים 1843–1846 בהנובר, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בשנים 1850–1853 באוניברסיטת גטינגן, שם הגיש את עבודת הדוקטורט שלו שכותרתה "על עקרון האילוץ המינימלי", בהנחייתו של קרל פרידריך גאוס.
ב-1856 הוא הפך למורה במכון הפוליטכני של הנובר.
באוקטובר 1870, ריטר היה לראשון להחזיק בקתדרה למכניקה והנדסת מכונות ב-RWTH אוניברסיטת אאכן.
הוא נשאר באאכן עד לפרישתו ב-1899. ב-1903 הוא חזר לעיר מולדתו לונבורג, שם הוא נפטר ב-1908. הוא הוריש את כתביו לספרייה של RWTH אאכן.
מחליפו של ריטר באוניברסיטת אאכן היה ארנולד זומרפלד.
תרומות לתאוריה של מבנה כוכבים
בין השנים 1878 ל-1889 פרסם ריטר סדרה של 18 חיבורים בכתב העת המדעי שנתון הפיזיקה, תחת הכותרת "חקירות על המבנה של כוכבים גזיים", וב-1879 את המונוגרפיה "יישומים של התאוריה המכנית של החום לבעיות קוסמולוגיות" אשר במהותה מורכבת מהתכנים של חמשת החיבורים הראשונים בין אלו שפרסם.
בעבודות אלו, ריטר יוצא מנקודת הנחה שהכוכבים הם כדורים גזיים פוליטרופיים, כלומר שחוקי הגז האידיאלי תקפים לגביהם.
מהנחות אלו, הוא גזר את התוצאות הבאות, בין היתר:
המשוואה הדיפרנציאלית המתארת את הצפיפות של כדור הגז כפונקציה של המרחק ממרכזו.
תוצאה זו נקראת כיום משוואת ליין-אמדן, אף על פי שהיא לא נכללה במפורש בעבודתו של ליין על טמפרטורת השמש.
נוסחה לתדירות התנודה הרדיאלית של כדור גז.
ריטר ניסח את ההשערה שתנודות אלו עשויות להסביר את השינויים המחזוריים בבהירות נראית של כוכבים משתנים.
תאוריה ראשונה של אבולוציה כוכבית ושל הקשר בין מסה לעוצמת הארה (mass-luminosity relationship) של כוכבים.
חשיבות עבודתו של אוגוסט ריטר לחקר האסטרופיזיקה של כוכבים תוארה על ידי סוברהמניאן צ'נדראסקאר אשר כתב כי "כי כמעט כל היסודות לתאוריה המתמטית של מבנה כוכבים הונחו על ידו".
ריטר חיבר ספרים על מכניקה אנליטית והנדסת מכונות, כשעל תרומותיו לחקר המכניקה של מבנים הנדסיים הוענקו לו כהוקרה מספר אותות.
הוא חקר את חוקי הולכת החום בתווך חומרי, תוך שהוא מתבסס על התאוריה של יוליוס מאייר.
בתחום ההידראוליקה ומכניקת הזורמים, ריטר ידוע גם בשל שני מאמרים שפרסם בשנים 1892 ו-1895. בראשון שבהם הוא תיאר פתרון אנליטי לגל שנוצר כאשר סכר מים נפרץ, אשר מאוחר יותר שימש כאבן יסוד בהערכת בטיחות של סכרים, ואילו בשני מבין המאמרים הוא עסק בתופעת הזנק ההידראולי.
הפתרון של ריטר ל-"גל הסכר הנפרץ" (dam break wave) מניח גוף מים המונח בערוץ המעוצב בצורה של מנסרה מלבנית, כאשר לפתע השער האנכי של הסכר נפרץ בבת אחת (באופן מיידי).
על בסיס הנחות אלו תיאר ריטר את צורת הגל המתקבל.
על עקרון האילוץ המינימלי (עבודת דוקטורט, 1853).
תאוריה בסיסית של גגות וגשרי ברזל (1863).
על המבנה של גופים שמימיים גזיים (1898).
אוגוסט פוטון (נולד בשם ז'אן-בטיסט אוגוסט פוטון; באנגלית: Jean Baptiste Auguste Puton) (16 באוגוסט 1834 - 8 באפריל 1913) היה זואולוג צרפתי, המתמחה פשפשים של האזור הפלארקטי ובפרט בצרפת.
פרסם למעלה מ-150 מאמרים וכמה קטלוגים.
העוסקים בטקסונומיה, פאוניסטיקה וביולוגיה של אירופה ואזור הים התיכון.
במהלך חיים תיאר מינים חדשים רבים, רובם נמצאים כיום בבעלות המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (פריז).
בשנת 1869 פרסם את הקטלוג הראשון לפשפשי אירופה והאזור הים-תיכון.
במהדורה השנייה בשנת 1875 נוספו מינים מאזור הים התיכון ובמהדורות השלישית והרביעית בשנת 1886 ו-1899 הוסיף מינים מכל האזור הפלארקטי.
קטלוג זה היה המקיף ביותר בזמנו.
אוגוסט שלייכר היה בלשן גרמני.
שלייכר היה בין הראשונים להעלות את ההשערה של "עץ משפחה לשוני", שלפיה שפות מתפתחות משפות שקדמו להן.
ב-1868 חיבר שלייכר משל בשם "הכבשה והסוסים".
משל זה חובר בשפה פרוטו-הודו-אירופית, שפת האם המשוערת של כל השפות שבמשפחת השפות ההודו-אירופיות.
מטרתו של שלייכר בחיבור המשל היה לבחון את אוצר המילים המשוער של השפה.
אוגוסט פון הרינגן היה אדמירל פרוסי של הקיסרות הגרמנית.
הוא עמד בראש משרד המודיעין של הצי הקיסרי (Nachrichtenbureau des Reichsmarineamts) ושימש כראש המטה הכללי של הצי הקיסרי הגרמני (Admiralstab).
הרינגן נולד ב-26 בנובמבר 1855 בקאסל, נסיכות הבוחר מהסן.
אחיו הבכור יוזיאס פון הרינגן היה גנרל-אוברסט בצבא הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1872 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני.
הוא פעל לצד מנהיגי הקיסרות הגרמנית כמו הקייזר וילהלם השני, והאדמירלים אלפרד פון טירפיץ, גאורג אלכסנדר פון מילר, גוסטב פון זנדן-ביברן ופרידריך פון הולמן כדי לבנות צי גרמני חזק.
הוא ראה בכך אמצעי להבטיח את מעמדה של גרמניה על הבמה העולמית.
כמו כן, הוא ראה בצי לאומי גדול ככוח מאחד לאימפריה שעדיין הייתה מחולקת לממלכות שונות.
במשרד המודיעין של הצי הוא פעל וניסה לכוון קבוצות לחץ כמו הליגה הפאן-גרמנית והחברה הקולוניאלית (Deutsche Kolonialgesellschaft), וליגת הצי (גרמניה) (Flottenverein).
במרץ 1896, לבקשת אדמירל אוטו פון דידריכס, ראש המטה של הפיקוד העליון הימי, הוא הכין את התוכניות הימיות הראשונות למלחמה נגד בריטניה, שהדגישו גיוס מהיר ומתקפות מנע.
הוא הפך לאחד מתומכי טירפיץ, וכאשר הלה מונה לשר הממונה על משרד הצי הקיסרי הגרמני (Reichsmarineamtin) ב-1897, הוא הלך אחריו לעמוד בראש המחלקה המרכזית (Zentralabteilung).
הרינגן פרש מהצי בשנת 1914, וב-29 בספטמבר 1927 מת בביתו בברלין-גרונוולד.
אוגוסט פרידריך קראנץ היה סופר גרמני.
נולד בגרמניה ב-1737. אביו היה מטיף לותרני.
הוא למד תאולוגיה ומשפטים באוניברסיטת האלי .
וב-1772 כשהיה בגיל 35, מונה למורה של משפת האצולה סולמס בברלין.
בהמלצתם, הוא הפך מאוחר יותר ליועץ לענייני מלחמה ומיסים בקלווה, אך הודח בגלל אי-סדרים.
ב-1773 החל לשמש כעורך של השבועון Der Freund der Wahrheit und des Vergnügens am Niederrhein, שיצא לאור בעיר קלווה על ידי יוהאן גוטליב ברשטכר.
ב-1782 הוציא את החלק השני של החוברת שעסק בדרשת הרב דוד טבל בן נתן נטע מליסא נגד נפתלי הרץ וייזל וחיבורו דברי שלום ואמת.
באותה השנה הוא פרסם את החוברת Das Forschen nach Licht und Recht in einem ("החיפוש אחר האור והצדק") החוברת נכתבה כתגובה לדברי משה מנדלסון, בהקדמתו לספר "תשועת ישראל" של מנשה בן ישראל.
את החוברת פרסם קראנץ באנונימיות.
מנדלסון, שסבר בתחילה שהיא נכתבה על ידי יוסף פון זוננפלס – פרופסור יהודי מומר בעל מעמד בשלטון האוסטרי – ראה צורך להגיב עליה באופן יסודי, וכתגובה חיבר את ספרו "ירושלים".
בשנים 1779 עד 1784 התגורר בברלין ולאחר מכן עבר להמבורג, ככל הנראה כדי להתחמק מנושיו.
בהמבורג התחתן אך נישואיו הסתיימו עד מהרה בגירושין, והוא מת נטוש ועני.
אוגוסט פרידריך אלברכט שנק היה צייר גרמני-צרפתי, שנודע בציוריו בנושאי נוף ובעלי חיים.
שנק נולד בעיר גליקשטאדט, בדוכסות הולשטיין, אשר באותה תקופה הייתה תחת שליטה דנית, אך חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
את רוב חייו הבוגרים בילה בצרפת.
הוא היה תלמידו של הצייר הצרפתי ליאון קוגנייה, והציג לראשונה בתערוכה ציבורית בשנת 1855. ציורו המפורסם ביותר, "ייסורים" (Anguish), משנת 1878, מציג כבשה המתאבלת על טלה מת, מוקפים בעורבים שחורים קודרים.
היצירה נרכשה על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן בשנת 1880. בשנת 1885 הוענק לשנק תואר אביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
בצעירותו עזב שנק את גליקשטאט במטרה להשתכר כ"סוכן יין" ברחבי גרמניה, רוסיה ופורטוגל.
לאחר כחמש שנים בפורטוגל, עבר לפריז ולמד ציור אצל קוגנייה, מרצה באקול דה בוז-אר.
לאחר מכן השתקע שנק בצרפת לצמיתות.
בגיל 27 ערך את הופעת הבכורה שלו כצייר בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1855. בשנת 1857 השתתף בתערוכת זיכרון בשלזוויג-הולשטיין.
הוא התפרסם בעיקר כצייר בעלי חיים, ונחשב, לצד רוזה בונהר, לאחד מציירי החיות המבוקשים ביותר בתקופתו.
בסביבות 1862 השתקע שנק עם רעייתו לודוביקה סטפצ'ינסקה, ילידת ורשה, בעיירה אקואן צפונית לפריז, שהייתה מרכז לאמנים ואמנות.
האמן רכש בה נכס גדול, אשר כללו בית וסטודיו.
בשנת 1906 שונה שם הרחוב בו גר לרחוב אוגוסט שנק, לזכרו.
ציורו L'Échir תלוי בבניין העירייה המקומי, והציור שה האלוהים – Agnus Dei נמצא בכנסיית העיירה.
שנק הלך לעולמו באקואן ב-1 בינואר 1901. קברו נמצא בעיירה, ושם הרחוב בו התגורר ממשיך לשאת את שמו.
אוגוסט פרידריך מילר היה משפטן ולוגיקן גרמני.
מילר נולד בפניג שבגרמניה, בנם של יוהאן אדם מילר ויוהאנה סוזנה.
הוא התחנך על ידי אביו, ובשנת 1697 החל את לימודיו בבית הספר סנט אוגוסטין שבעיר גרימה .
בשנת 1703 החל ללמוד באוניברסיטת לייפציג, שם התמקד בתחילה בלימודי פילוסופיה, אצל אנדראס רודיגר (1673–1731), שנחשב למורו המרכזי.
בנוסף, למד משפטים אצל גוטליב גרהרד טיטיוס (1661–1714).
בשנת 1707 הוסמך לתואר מגיסטר (תואר שני) בלייפציג, שם גם ייסד בית-ספר לפילוסופיה.
לאחר תקופה באוניברסיטת ארפורט , שבה הוענק לו ב-8 באוקטובר 1714 תואר דוקטור למשפטים, שב ללייפציג, שם שימש מרצה למשפטים.
בעקבות חששות שמילר שנודע בהרצאותיו הנגישות, ייענה להצעת משרה באוניברסיטת האלה, מונה ב־19 באוקטובר 1731 לפרופסור שלא מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג, ובשנת 1732 קודם לפרופסור מן המניין בלוגיקה.
מילר הלך לעולמו בלייפציג בגיל 76.
ב-3 באוגוסט 1725, לרגל יום שמו של מילר, הלחין יוהאן סבסטיאן באך את הקנטטה "Zerreißet, zersprenget, zertrümmert die Gruft, רי"ב 205", שהושמעה מול ביתו ברחוב קתריננשטראסה 2 שבלייפציג.
אוֹגוּסְט צֶ'שְׁקוֹבְסְקִי (בפולנית: August Cieszkowski; ) היה פילוסוף, כלכלן ופעיל חברתי ופוליטי פולני.
הפילוסופיה ההגליאנית שלו השפיעה על מרקס הצעיר ועל .
צ'שקובסקי נולד ב, בדוכסות ורשה.
הוא למד ב ולאחר מכן, משנת 1832, באוניברסיטת ברלין, שם התעניין בהגליאניזם דרך הרצאותיו של , שהפך לידיד לכל החיים.
הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו בפילוסופיה מאוניברסיטת היידלברג בשנת 1838. לאחר לימודיו, הוא טייל באירופה, ביקר בצרפת, אנגליה ואיטליה לפני שחזר לפולין ב-1840 והתיישב דרך קבע בווייז'ניצה , ליד פוזנן, בשנת 1843.
צ'שקובסקי היה ממייסדי "הליגה הפולנית" (Liga Polska) ב-1848. הוא היה חבר באספה הלאומית הפרוסית (1848–1855) ופעיל פוליטי.
זו הייתה האגודה התרבותית והמדעית החשובה ביותר בפולין עד להקמת ה בקרקוב (Akademia Umiejętności) בשנים 1871–1873. ב-1870 הוא ייסד את "בית הספר החקלאי הלינה" בז'אביקובו , שנקרא על שם אשתו הלינה, שמתה ב-1861. בשנת 1873 הוא סופח לאקדמיה ללמידה בקרקוב, שהוקמה ב-1872.
צ'שקובסקי טבע את המונח היסטוריוסופיה ביצירתו Prolegomena zur Historiosophie (מבוא להיסטוריוסופיה; 1838), כתיקון לפילוסופיה של ההיסטוריה ההגליאנית.
הוא אימץ חלוקה משולשת של ההיסטוריה האנושית ממילניאריסטים מימי הביניים כמו יואכים מפיורה (בערך 1135–1202) וערבב אותה עם קטגוריות ומושגים הגליאניים.
ניתן לטעון שהוא היוצר של "".
התקופה הראשונה בהיסטוריה של צ'שקובסקי הייתה תקופת העת העתיקה.
התקופה השנייה הייתה התקופה הנוצרית, שייצגה את לידת ההתבוננות, הפניית המבט פנימה ומעלה מהחוויה החושנית הטבעית והמיידית, לעבר האוניברסלי והמופשט.
הרוח הייתה קיימת "למען עצמה" (für sich).
תקופה זו סומנה על ידי דואליות בלתי נסבלת בין העולמות המנוגדים של האל והקיום הארצי, הרוח והחומר, הפעולה והמחשבה.
הפילוסופיה ההגליאנית של רוח, מחשבה ואוניברסליות באה על חשבון הרצון, החומר ובמיוחד רוח (הגליאנית) שעדיין לא חוותה את ההפרדה בין נפש לגוף וחייתה באחדות ראשונית לפני ההתבוננות עם הטבע, והתבטאה בעיקר באמצעות אמנות.
הרוח הייתה "בתוך עצמה" (an sich) בעגה ההגליאנית.
קיום זה ייצג את ההאלהה ואת הביטוי העליון של תקופה זו בהיסטוריה.
התקופה השלישית בהיסטוריה הייתה ה"עידן הפוסט-הגליאני" שבו הדואליזם של התקופה הקודמת יתגבר ויעבור אל מעבר.
הדגש החד-צדדי על המחשבה בעידן הנוצרי יתגבר, והרוח תטמיע את הטבע בתוכה גם כן.
בכך תם עידן הפילוסופיה, מאחר שהרוח מגשימה את עצמה ומבצעת את הסינתזה באמצעות פעילות מעשית ויוצרת.
שלב סופי זה של התפתחות הרוח מייצג את הסינתזה האולטימטיבית של ניגודים: אל ועולם, כורח וחופש, תשוקה וחובה, גן עדן וארץ הופכים לאחד.
יצירותיו המאוחרות יותר של צ'שקובסקי, Gott und Paligenesie (אלוהים והתחדשות (או: אלוהים ופלינגנזיס); 1842) ו-Ojcze Nasz (אבינו (או: אבינו שבשמיים); 1848–1906, ארבעה כרכים), עיצבו מחדש את החלוקה המשולשת שלו במושגים דתיים ברורים בהרבה.
שלושת העידנים מבוטאים כעידני האב, הבן ורוח הקודש.
הוא מדגיש את תפקיד הכנסייה הקתולית ומייחס תפקיד משמעותי לשינוי עולמי לסלאבים (נושא נפוץ בפילוסופיה המשיחית שרווחה בפולין באותה תקופה) בתהליך שדרכו תופיע רוח הקודש.
נטען כי אמונתו של צ'שקובסקי באל אישי פוסלת אותו מלהיחשב לאחד מההגליאנים השמאליים, אשר נבדלו מחסידיו האורתודוקסים יותר של הגל על ידי יחסם הביקורתי בדרך כלל לדת ולנצרות.
אנשי השמאל בוודאי לא החשיבו אותו כאחד משלהם, אף על פי שחלק מחבריו אימצו עד מהרה את הרעיון של אחדות פילוסופיית הפעולה.
מאידך, צ'שקובסקי שילב בפילוסופיה שלו מערכת מפורטת של רפורמות חברתיות והושפע מאוד מהמסורת הסוציאליסטית הצרפתית, שהייתה לעיתים קרובות דתית באופן גלוי, ולפיכך הוא לא חלק את השמרנות הפוליטית האופיינית ל"הגליאנים ימניים".
צ'שקובסקי הפעיל השפעה ניכרת (והדדית) על המשורר הרומנטי הפולני, המחזאי וסופר הרומנים הגותיים זיגמונט קרשינסקי, אותו פגש במילאנו ב-1839 והפך לחבר קרוב שלו ( פרסם (בפולנית) שני כרכים של חליפת המכתבים שלהם בשנת 1912).
הוא גם השפיע על המשורר , הפילוסוף ברוניסלב טרנטובסקי והפילוסוף, היסטוריון האמנות והפרוטו-פסיכולוג .
מורשתו הפילוסופית החשובה ביותר היא כנראה השפעתו על מרקס הצעיר, באמצעות הקומוניסט הגרמני וההגליאני הצעיר משה הס.
האחרון אימץ את רעיונו של צ'שקובסקי לפיו הדואליזם בין תודעה לפעולה יקרוס בחלק האחרון של ההיסטוריה האנושית, אף על פי שהוא האמין שהסינתזה התרחשה בהזדמנויות שונות לאורך ההיסטוריה ומיקם את המעבר ל"עידן השלישי" ברפורמציה במקום בפילוסופיה של הגל.
החוקרים ושלמה אבינרי טוענים כי מרקס, שהיה ידיד ומשתף פעולה של הס החל משנת 1841 ואילך, שאב רעיונות שונים להגותו בדבר ניכור, טבעה של החברה הקומוניסטית והמעבר אליה, לאוגוסט צ'שקובסקי, כולל הדואליזם בין תודעה לפעולה שיקרוס בפראקסיס מהפכני.
(צ'שקובסקי היה אחד הפילוסופים הראשונים שהשתמשו במונח פראקסיס במשמעות של "פעולה מכוונת לשינוי חברתי" בעבודתו Prolegomena zur Historiosophie).
נקראה "האוניברסיטה החקלאית על שם אוגוסט צ'שקובסקי בפוזנן" מ-1996 ועד 11 באפריל 2008, אז קיבלה מעמד רשמי של אוניברסיטה, מתוך הכרה בתרומותיו של צ'שקובסקי למדעי החקלאות ולחינוך באזור.
Gott und Palingenesie: אלוהים והתחדשות (או: אלוהים ופלינגנזיס)
Ojcze Nasz: אבינו (או: אבינו שבשמיים)
אַוּגוּסט פְרִידְרִיךְ פּוֹט היה חלוץ גרמני בתחום הבלשנות.
פוט היה סטודנט לתאולוגיה באוניברסיטת גטינגן, שם החל לגלות עניין בפילולוגיה, פילוסופיה והיסטוריה.
הוא נעשה מורה בצלה, אך השלים את עבודת הדוקטורט שלו, De relationibus quae praepositionibus in Linguis denotantur ("על היחסים המצוינים על ידי מילות יחס בשפות"), בשנת 1827 באוניברסיטת גטינגן.
מכיוון שלא היה מרוצה מההוראה בצלה, עבר לאוניברסיטת ברלין כדי ללמוד אצל פרנץ בופ, חלוץ חשוב בבלשנות ההודו-אירופית.
הוא התמנה למרצה ללא שכר (פריבט-דוצנט) לבלשנות כללית שם בשנת 1830, לאחר שהשלים את ההביליטציה שלו, והיה לפרופסור לבלשנות כללית באוניברסיטת האלה בשנת 1833, שם נשאר למשך שארית חייו.
הוא היה ממייסדי (Deutsche Morgenländische Gesellschaft), בראשי תיבות DMG, שמטרתה לקדם את המחקר על שפות המזרח.
פוט הרצה בעיקר על בלשנות כללית, פילוסופיה של הלשון ודקדוק היסטורי.
בנוסף, הוא העביר הרצאות על סנסקריט, סינית וכתב חרטומים.
הוא טבע את המונח שפות איראניות.
חיבוריו, ובראשם Etymologische Forschungen ("מחקרים אטימולוגיים"; 1834–1836), ביססו את המחקרים האטימולוגיים המודרניים על בסיס התאמת הצלילים המופיעים במילים קשורות בשפות ההודו-אירופיות.
המהדורה הראשונה הופיעה בשני כרכים, והמהדורה השנייה (1841–1876) הורחבה לשישה כרכים.
הוא פרסם גם בתחום האונומסטיקה (חקר השמות) ומערכות ספירה.
הוא נחשב גם לפילולוג החשוב ביותר במאה התשע-עשרה של הרומאני, שפתם של בני הרומה.
עבודתו המתרחבת של פוט על שפות הרומאני הניעה את לפרסם את עבודתו מהר יותר, וכתוצאה מכך חלה עלייה בניתוח שפות הרומאני.
הוא מתח ביקורת חריפה על פוליטיזציה או פרשנות מיסטית של הבלשנות (למשל בחיבורו Anti-Kaulen: Oder mystische Vorstellungen vom Ursprung der Völker und Sprachen (אנטי-קאולן: או תפיסות מיסטיות על מוצא העמים והשפות) משנת 1863) ולפיכך דחה את ספרו של ארתור דה גובינו "מסה על אי-שוויון הגזעים האנושיים" כחסר בסיס מדעי.
הוענקו לו הפרוסי דרגה שנייה, הפור לה מריט, ו הרוסי (בית רומנוב) דרגה ראשונה.
בשנת 1850 נעשה חבר בהתכתבות ב וב-1877 נעשה חבר זר.
אַוּגוּסְטָה היה תואר כבוד רומי שהוענק מספר פעמים לנשים ממשפחת הקיסר הרומי בתקופת האימפריה הרומית.
התואר נשאב מהתואר אוגוסטוס, התואר הידוע ביותר של הקיסר הרומאי הראשון, אוגוסטוס קיסר, שנהפך במהלך הזמן לאחד מתארים הרשמיים של הקיסרים הרומים.
נראה שלפחות עד לתקופת הטטררכיה התואר עצמו, כמו התואר אוגוסטוס, היה חסר סמכויות ממשית והיה תואר כבוד בלבד.
האישה הראשונה שקיבלה את תואר ה"אוגוסטה "הייתה ליויה, אשתו של אוגוסטוס קיסר.
בצוואתו ציווה אוגוסטוס קיסר שליויה תהפוך לחלק ממשפחת היוליים והיא קיבלה את השם "יוּלִיָה אַוּגוּסְטָה".
נשים נוספות שקיבלו את התואר היו אגריפינה הצעירה, אשתו ואחייניתו של הקיסר קלאודיוס, ואאליה פלקילה, אשתו הראשונה של הקיסר תאודוסיוס הראשון.
אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך (Augusta von Sachsen-Weimar-Eisenach; 30 בספטמבר 1811 – 7 בינואר 1890) הייתה מלכת פרוסיה וקיסרית גרמניה הראשונה כרעייתו של וילהלם הראשון.
הנסיכה אוגוסטה מריה לואיזה קתרינה נולדה ב-30 בספטמבר 1811, בתם השנייה של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
בעוד שאביה נחשב למוגבל מבחינה אינטלקטואלית, אמה מריה תוארה על ידי המשורר והסופר יוהאן וולפגנג פון גתה בתור "אחת הנשים הטובות והמשמעותיות ביותר בזמנה".
אוגוסטה קיבלה חינוך מקיף שנועד להכין אותה לחיים בחצר מלוכה, במסגרתו קיבלה גם שיעורי מוזיקה ממוזיקאי החצר, יוהאן נפומוק הומל.
באותה התקופה וילהלם בן ה-30 לא היה יורש העצר, אלא היה אחיו הצעיר של המלך לעתיד פרידריך וילהלם הרביעי.
עם זאת פרידריך וילהלם ורעייתו אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה טרם הולידו ילדים ולכן וילהלם נחשב לקרוב לכס המלוכה וציפו ממנו להינשא נישואים טובים ולהביא צאצאים.
וילהלם היה מאוהב באותה התקופה בנסיכה הפולנית אליזה ראדזיוויל, אולם אביו המלך פרידריך וילהלם השלישי, אף על פי שחיבב את אליזה, הרגיש כי שושלת היוחסין שלה לא אצילה מספיק ודחף את וילהלם להינשא לאוגוסטה.
אוגוסטה הייתה בת 15 בלבד כשפגשה לראשונה את בעלה לעתיד, וילהלם.
וילהלם חיבב את אישיותה של הנערה אולם נמשך יותר לאחותה הבכורה, מריה, שנישאה לאחיו הצעיר קרל.
עקב היות מריה ובעלה בדרגה יותר נמוכה מאחותה, שהייתה מלכת פרוסיה, ולאחר מכן קיסרית גרמניה, התחרתה בה מריה בביגוד, פאות, תכשיטים ושאר פריטי האופנה.
בני הזוג התארסו רשמית בשנת 1828 ונישאו בברלין ב-11 ביוני 1829. אוגוסטה הייתה מאוהבת בבעלה, שהיה עדיין מאוהב באליזה, והיא התקבלה בצורה נעימה בחצר המלוכה הפרוסית.
עם זאת החיים בברלין שעממו אותה, משום שמרבית החובות המלכותיות בוצעו על ידי גיסתה, אליזבת, נסיכת הכתר של פרוסיה.
אוגוסטה עברה שתי הפלות, כמו כן חוותה תקופות מאניות-דיפרסיות מאז 1840, כתוצאה מהלחץ הרב בו הייתה נתונה וכן בגידותיו התכופות של בעלה.
הנסיכה אוגוסטה התעניינה מאוד בפוליטיקה והייתה מלאת תקווה לגבי כהונתו של גיסה, פרידריך וילהלם, שנחשב לליברלי ומודרני.
עם זאת לאחר הכתרתו בשנת 1840 המלך החדש הנהיג ממשלה שמרנית בהרבה מהאידיאלים הליברלים בהם תמך בעודו נסיך הכתר.
בזמן אביב העמים הנסיך וילהלם הצליח לעצור התמרדות שכוונה נגד אחיו הבכור, אולם השימוש בתותחים נגד המורדים ושפיכות הדמים הרבה גרמה לרגשי עוינות כלפיו בעם.
בעצת המלך וילהלם ברח ללונדון עד יעבור זעם, בעוד רעייתו אוגוסטה לקחה את שני ילדיהם לפוטסדאם.
בחוגים ליברלים באותה התקופה הועלה רעיון כי המלך יוותר על כסאו, נסיך הכתר וילהלם יוותר על כל זכויותיו לכתר ואוגוסטה תשמש כעוצרת לבנם הצעיר עד שיגיע לבגרות.
במאי 1848 נפגשה לראשונה האספה הלאומית של פרנקפורט כדי לדון באיחודה של גרמניה.
הנסיך וילהלם חזר מגלותו בחודש שלאחר מכן ובשנת 1849 הוא מונה כמושל הכללי של מחוז הריין.
בשנת 1850 וילהלם עבר יחד עם משפחתו להתגורר בקובלנץ.
אוגוסטה נהנתה מהחיים בקובלנץ, שהזכירו לה את ילדותה בוויימאר.
באותה התקופה בנם פרידריך למד בבון הסמוכה והיה לנסיך הפרוסי הראשון שקיבל השכלה אקדמאית.
ארמונם בקובלנץ היה נחשב לסובלני וליברלי והוא אירח רבים מהוגי הדעות הליברלים של התקופה.
בשנת 1856 בתם לואיזה בת ה-17 נישאה לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן ובשנת 1858 בנם פרידריך נישא לוויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
אוגוסטה הייתה מאושרת על נישואי בנה עם בתה של המלכה ויקטוריה והאמינה כי הנסיכה ויקטוריה, שהתחנכה במדינה מתקדמת כבריטניה, תכוון את פרידריך לכיוון מונרכיה דמוקרטית בגרמניה.
בשנת 1858 הנסיך וילהלם מונה לעוצר בשם אחיו לאחר שפרידריך וילהלם עבר מספר אירועי שבץ ולא יכול היה עוד להנהיג את ממשלתו, ובני הזוג שבו לברלין.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם בשנת 1861 ללא ילדים וילהלם הוכתר כוילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואוגוסטה הוכתרה למלכת פרוסיה.
וילהלם מיהר לפזר את ממשלתו של אחיו ולשים במקומה ממשלה ליברלית שכללה שרים מחצר המלוכה בקובלנץ.
יריביו השמרנים של המלך ראו בכך את השפעתה של אוגוסטה, אולם למעשה השפעתה על בעלה הייתה קטנה וחודשים ספורים לאחר מכן וילהלם פיזר את ממשלתו החדשה.
המלך מינה כראש הממשלה החדש את אוטו פון ביסמרק, אותו שנאה אוגוסטה וראתה בו אויבה.
אוגוסטה נחרדה ממדיניות החוץ של ביסמרק שהביאה לפרוץ מלחמת שבעת השבועות נגד אוסטריה.
באותה התקופה אוגוסטה התרחקה יותר ויותר מבעלה, בעוד שביסמרק החל לדבר עליה סרה בפרלמנט.
המלכה החלה לסבול שוב מהתקפים מאנים-דיפרסיים ונסעה לעיתים תכופות לבאדן-באדן כדי להבריא.
אוגוסטה גם התרחקה מכלתה, ויקטוריה, שהתקרבה לביסמרק ולדעותיו.
עם זאת המלכה אהבה מאוד את נכדה וילהלם, לימים וילהלם השני, קיסר גרמניה, והתעניינה רבות בחינוכו.
במהלך המלחמה ייסדה אוגוסטה את איגוד הנשים הלאומי, שדאג לחיילים פצועים וחולים.
בשנת 1870 פרצה מלחמה נוספת בה האשימה אוגוסטה את ביסמרק, מלחמת צרפת–פרוסיה, שבסופה הוכתרו וילהלם ואוגוסטה כקיסרי גרמניה.
אוגוסטה ראתה בכתר הקיסרי כתבוסה אישית, שכן היא רצתה שהאיחוד הגרמני יגיע על ידי "כיבוש מוסרי" ולא על ידי שפיכות דמים.
בשנותיה האחרונות אוגוסטה השלימה עם ביסמרק משום שהאמינה כי הוא האדם היחיד שיכול לתמוך בנכדה האהוב, וילהלם.
בשנותיה האחרונות סבלה אוגוסטה ממחלת השיגרון וביוני 1881 נפצעה כאשר נפלה מכרכרה ונותרה תלויה בכיסא גלגלים.
למרות זאת היא המשיכה למלא את חובותיה המלכותיות.