tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מראה את , או , צורה אכזרית של שיווה ההורגת את השד אנדהקה (מילולית, "עיוור, חושך").
התבליט נהרס ברובו מתחת למותניים, גובהו 3.5 מטרים והוא ניצב בפעולה.
אף על פי שהוא תבליט, הוא מגולף כדי לתת לו צורה תלת־ממדית, כאילו שיווה האכזר יוצא מהסלעים ומשפד את אנדהקה עם הקלשון המשולש שלו.
לכיסוי הראש של בהיראבה יש צווארון בגב, גולגולת וקוברה מעל המצח, והסהר גבוה מימין.
הבעת הפנים שלו היא של כעס, שכנוע עצמי במשהו שהוא חייב לעשות, ומי שנמצא באמצע הפעולה.
הרגליים וחמש מתוך שמונה הזרועות שבורים, נזק המיוחס לוונדליזם פורטוגלי.
הדמות השבורה הקטנה יותר אנדהקה נראית מתחת לדמותו של בהיראבה.
מגולפת גם ידו הימנית עם הנשק הסמלי שהמיתולוגיה של שיווה קובעת כי בעזרתו קטל שיווה את שד הפיל ההרסני.
יד נוספת אוחזת קערה לאיסוף הדם המטפטף מאנדהקה ההרוג, פעולה שלדברי האגדה של שיווה הייתה הכרחית מכיוון שלדם המטפטף היה הכוח להפוך לשדים חדשים אם הם ניזונים מהאדמה.
יתר על כן, יצירות האמנות מציגות חלקים הרוסים של זכר ושתי צורות נקבה, דמויות של שני סגפנים, דמות קטנה מלפנים, דמות נשית ושני גמדים.
בחלק העליון ניתן לראות אפסארות מעופפות המביאות זרים.
הסצנה המגולפת בגומחה בקיר הדרום-מערבי, ליד מקדש לינגה היא חתונתם של שיווה ופרוואטי.
אגדה זו נקראת בטקסטים הינדים בשם קליאנאסונדרה (Kalyanasundara).
פרוואטי נראית עומדת מימינו של שיווה, המקום המקובל לכלה הינדית בחתונה.
הגילופים ניזוקו באופן מהותי, אך שרידי הפסל ההרוסים היו משמעותיים למחקרים מלומדים בספרות ההינדית.
בגרסאות רבות ששרדו של ה, החתונה מתקיימת בארמונו של המלך פרוואטה.
עם זאת, בפאנל מערת אלפנטה זה, הנרטיב מציג גרסה קודמת.
כאן המלך פרוואטה העומד מאחורי פרוואטי מעניק את הכלה לשיווה ואילו ברהמה הוא הכוהן בתבליט המערה.
אלים, אלות ואפסארות שמימיות הם צופים מריעים בחתונה.
וישנו הוא עד לנישואין, עומד גבוה מאחורי ברהמה היושב בצד ימין של הפאנל.
ממש מעל לדמויות הראשיות רישי (חכמים) וכמה דמויות תלויות מהתקרה נראות מברכות על החתונה.
החתן שיווה מוצג רגוע וצעיר, בעוד פרוואטי מתוארת כביישנית ורגשנית.
ראשה מוטה אליו ועפעפיה מונמכים בשמחה, ואילו ידו (עכשיו שבורה) אוחזת בידה.
הלבוש שלהם משקף את המנהגים ההינדים.
הוא עונד את חוט הקודש על חזהו, היא את התכשיטים המקובלים.
הדמויות האחרות המוצגות בחתונה נושאות פריטים או מוצגות אוחזות בפריטים המקשטים בדרך כלל חתונה הינדית.
צ'נדרה (אלת הירח), למשל, מחזיקה בכלי מים מעוטר באופן מסורתי (קאלאש).
ברהמה, הכוהן, משתופף על הרצפה מימין ומטפל באש ה (טקס הנעשה מול אש קדושה).
הפאנל בצד המזרחי של האכסדרה ליד הכניסה הצפונית הוא שיווה ביוגה.
צורה זו של שיווה נקראת יוגישווארה.
שיווה, קובעת סטלה קרמריש, היא "ה הקדמון" בפאנל זה.
הוא המאסטר של הדיסציפלינה, המורה לאומנויות יוגה, המאסטר שמראה כיצד יוגה ומדיטציה מובילים למימוש המציאות האולטימטיבית.
התבליט מצוי במצב רעוע כשרוב הידיים והרגליים שבורות.
הוא יושב בתנוחת לוטוס, אבוד במדיטציה שלו.
היציבה שלו מעוצבת היטב ומראה שהאומן מהמאה ה-6 הכיר את ה (תנוחת יוגה) הזו.
הוא יושב על לוטוס עם גבעול שמוצג כאילו הוא יוצא מהאדמה, רגליו שלובות בצורה סימטרית.
שתי נאגות נמצאות בצדי הלוטוס ומביעים יראת כבוד בתנוחת נמסטה.
אל היוגי הגדול מגיעים אלים ואלות וודים ופורניים שונים, כמו גם נזירים וסדהוים, ובכל זאת יש סביבו הילה שמרחיקה אותם כאילו הם מעריצים אותו, אבל לא רוצים להפריע למדיטציה שלו.
במובנים מסוימים, יצירות האומנות של היוגי המוצגות במערה הינדית זו דומות לאלו שנמצאו במערות בודהיסטיות, אך ישנם הבדלים.
יוגי שיווה, או לקוליסה, חובש כאן כתר, חזהו מוצג בולט קדימה כאילו בתרגילי נשימה שנמצאים בטקסטים של יוגה הינדית, הפנים והגוף מביעים אנרגיה שונה.
יוגי שיווה זה מתגלה כ"אדון המערות" או גוהסווארה (Guhesvara) בשירה ההודית מימי הביניים, קובעת קרמריש.
לדברי צ'ארלס קולינס, התיאור של שיווה בתור יוגי במערת אלפנטה 1 הוא הרמוני לאלה שנמצאו בפוראנות המתוארכים לתחילת והמחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה.
הפאנל הפונה ליוגישווארה, בצד המערבי של האכסדרה ליד הכניסה הצפונית הוא שיווה כנטארג'ה, "רקדן קוסמי" ו"אדון הרקדנים".
הוא קרוי גם "נריטאמורטי" (Nrittamurti).
רוחבו של לוח התבליט שניזוק קשות 4 מטרים וגובהו 3.4 מטרים והוא מוצב נמוך על הקיר.
גופו וזרועותיו מוצגים כמסתלסלים בפראות במודרה של לאליטה (lalita), סמל לכיבוש כל המרחב, אנרגיה גואה וחוסר משקל גוף מלא.
פניו כאן דומים לטטפורושה, או לצורתו המופיעה של שיווה המשמרת ומקיימת את כל הבריאה, את כל פעילות היצירה.
זהו תיאור של נטארג'ה בן שמונה הזרועות.
חלקי הפאנל ששרדו מצביעים על כך שהוא אוחז בגרזן, נחש מלופף כרוך סביב חלקו העליון.
בחלק אחר הוא מחזיק בד מקופל, אולי רעלה סמלית של (אחד הכינויים של לקשמי).
יש פחות אלים, אלות וצופים בפאנל זה מאחרים במערה זו, בהם ברהמה, וישנו, לקשמי, סראסוואטי ופרוואטי, והבעת פניהם מוקסמת.
כמו כן נוכחים בניו גנש וסקאנדה המחזיקים את המטה של שיווה, כמו גם סגפן ורישי, ובכך שוזרים את חיי המשפחה ואת חיי הנזירים הסגפניים, החילוניים והרוחניים הקשורים באמצעות סמליות מטפורית של ריקוד בתוך אותו פאנל.
ההיבטים של הרקדן וההורס של שיווה מקובצים בחלקה הצפון-מערבי של המערה, בניגוד להיבטים של יוגה והיוצר הנמצאים בחלקים הצפון-מזרחיים.
נטארג'ה מהמאה ה-6 חולק אלמנטים אדריכליים עם אלה שנמצאו במקדשים בחלקים המערביים של דרום אסיה כמו בגוג'ראט ובאזור הדקאן העליון.
הגילופים בכניסה המזרחית חבוטים ומעורפלים.
האחת בפינה הדרומית-מזרחית של המנדאפה מתארת את שיווה ופרוואטי בהר קאילאש בהרי ההימלאיה, ומראה את סיפור אומאמהשווארה (Umamaheshvara).
הסצנה כוללת שטח סלעי ועננים מרובדים אופקית.
על גבי הסלע יושב שיווה בעל ארבע זרועות ופרוואטי לצדו.
השור ננדי עומד מתחתיו, בעוד שאפסארות שמימיות צפות על העננים שמעל.
יש עקבות של כתר ודיסק מאחורי שיווה, אבל הכל ניזוק.
הסצנה עמוסה בדמויות משנה, אולי משום שהכניסה המזרחית נועדה להתמקד באדיקות.
בלוח הפונה ללוח הר קאילאש לכיוון הפינה הצפונית-מזרחית , מתואר מלך השדים רוואנה מנסה להרים את קאילאש ולהטריד את שיווה, אגדה בשם רווננוגרה.
הסצנה העליונה היא הר קאילאש, שם יושבים שיווה ופרוואטי.
ניתן לזהות את שיווה עם כתר, ודמויות אחרות ניזוקו קשות.
חלק מתבליט הספגן בהרינגי שרד והוא יושב ליד רגלי שיווה.
ליד שיווה ניתן לראות מתאר של מה שאולי היו בניו גנש וקרטיקיה.
מתחת לפני השטח מוצג מלך השדים רוואנה עם כמה זרועות, מנסה לטלטל את שיווה ופרוואטי ללא הצלחה בהר קאילאש.
לדברי צ'ארלס קולינס, המרכיבים שניתן לזהות בפאנל זה תואמים בדרך כלל את אלה של הפוראנה מימי הביניים, אם כי חסרה התאמה עם טקסט בודד כלשהו.
המקדש המרכזי של מקדש המערה הגדולה הוא מקדש פנימי (נאוס) ריבועי העומד בפני עצמו, עם כניסות מכל צדדיו.
כל דלת מוקפת על ידי שני דווארפאלה (שומרי שער), בסך הכל שמונה סביב המקדש.
גובה שמונת הדווארפלות הוא כ-4.6 מטרים.
כולם במצב פגום למעט אלה שנמצאים בדלת הדרומית למקדש.
השומרים של שיווה נושאים נשק וניצבים משני צדדי הדלתות.
שש מדרגות מובילות אל פנים הנאוס ממפלס הרצפה.
במרכז לינגה, ממוקם על בימה מוגבהת מעל רצפת המקדש ב-1.8 מטרים.
זהו הסמל המופשט הבלתי גלוי של שיווה באיחוד עם יוני, והסמל של פרוואטי המסמל יחד את המקור היצירתי ואת אופי ההתחדשות של הקיום.
המקדש וכל העמודים מונחים כדי להוביל את מבטו של הצליינים אליו, הנאוס נראה מכל נקודה בתוך המערה והוא החלק המשמעותי ביותר.
בצד המזרחי של האולם המרכזי נמצא מקדש נפרד.
זוהי חצר ברוחב של 17 מטרים עם כן עגול.
פעם רבץ עליו ננדי מול מקדש לינגה, אך חורבותיו לא שוחזרו.
בצד הדרומי של חצר מזרחית זו נמצא מקדש שאקטיזם, עם אריות, כל אחד מהם יושב עם כף קדמית מורמת כשומר.
בחזית המערבית של מקדש קטן זה נמצאות יחד עם פרוואטי, גנש וסקאנדה.
קודש הקודשים של המקדש הקטן יותר כולל לינגה ויש מסביבו מסלול הליכה.
בדלת קודש הקודשים יש דווראפאלה (שומרים).
לוח שאקטי במקדש המזרחי הוא יוצא דופן בהוספת פרוואטי, והוא כולל שמונה אימהות (אסתא מטריקס) בעידן שבו שבע אימהות היו נפוצות יותר כמו במערות סמאלאג'י וג'וגשווארי.
בנוסף, האימהות מוקפות מצד אחד עם גנש ועם סקאנדה (Kartikeya) מהצד השני, כאשר יצירות אמנות טיפוסיות מאמצע האלף הראשון מראות את האימהות של שאקטה עם גנש ושיווה.
על פי שרה שסטוק (Sara L.
Schastok), הסקאנדה במקדש המזרחי של מערת אלפנטה 1 משמעותי, בדיוק כמו זה שנמצא באתר המקדש ההינדי של דאוגרה (Deogarh), מכיוון שהוא מתואר עם סממני מלכות, כלי נשק ואייקונים הדומים לשיווה ומכיוון שהוא מוקף באלים ואלות.
על ידי הצגתו של סקאנדה עם האימהות, הוא מושווה לאגדת הקריטיקאס ובכך לקרטיקיה, ועל ידי כך שהם מראים אותו במרכז בצורה כה בולטת, האומנים מנסים להעביר את המסר לאחדות של סקאנדה-שיווה, שכל האלוהויות הללו הן בעצם אותו מושג רוחני.
בצד המערבי של האולם הראשי נמצא מקדש נוסף צמוד, אם כי במצב הרוס הרבה יותר.
המערה הגדולה יותר בצד הדרומי של המקדש המערבי סגורה, מכילה חורבות וגדולה יותר מהמקדש של הצד המזרחי.
חלק מיצירות האמנות מכאן הועברו למוזיאונים ולאוספים פרטיים באמצע המאה ה-19, כולל אלה הקשורות לברהמה, וישנו ואחרים.
החזית המערבית כוללת שני פאנלים, האחד מציג גרסה נוספת של שיווה ביוגה ועוד נטארג'ה .
ביניהם קודש הקודשים עם שיווה לינגה.
לוח יוגי שיווה זה ניזוק, אך בניגוד לתיאור היוגי האחר, כאן מיקום הרגל ביוגה אסאנה שרד.
היוגישווארה יושב על לוטוס, ולידו שתי דמויות מושחתות מאוד, אולי אחת היא פרוואטי והשנייה סגפן.
מעליו שרידי הרוסים של אלים שמימיים או אלות או אפסארות.
היוגי שיווה חובש כתר, ושוב יש מרחב הפרדה סביב היוגי השקוע במדיטציה שלא נכנסת בו דמות אחרת.
מתחתיו, מתחת ללוטוס, נמצאים נאגה וכמה דמויות שניזוקו קשות, שתיים מהן במחוות כבוד של נמסטה.
הנטארג'ה המוצג במקדש המערבי דומה בסגנונו לזה שבמנדאפה הראשית.
עם זאת, קובע קולינס, עומק הגילוף שלה נראה נחות ונראה שהוא נשחק יותר מכיוון כשהוא חשוף יותר לגשמים ונזקי מים.
מדרום-מזרח למערה הגדולה נמצאת מערה 2. המערה לא גמורה.
חזית מערה זו נהרסה לחלוטין ושוחזרה בשנות השבעים עם ארבעה עמודים מרובעים.
יש בה שני תאים קטנים מאחור.
מערה 3 נמצאת ליד מערה 2, בכיוון ההפוך למקדש הראשי.
זהו פורטיקו בן שישה עמודים, ומנדאפה עם עמודים.
אורכו של הפורטיקו 26 מטרים ועומקו 11 מטרים והוא נתמך על ידי ארבעה עמודים משוחזרים.
בחלק האחורי של האכסדרה שלושה חדרים.
הדלת המרכזית בחלק האחורי של הפורטיקו מובילה למקדש שהושחת, נראה שקודש הקודשים מיועדת ללינגה, אבל הוא אבד.
המקדש הוא חדר רגיל בעומק 6 מטרים וברוחב 5.7 מטרים עם מזבח נמוך.
בדלת המקדש יש כמה שרידים של פיסול.
מהדווארפלות מכל צד, הנשענות על גמדים עם דמויות מעופפות מעל לראשם, יש כיום רק שברים.
ישנם שני תאים אחרים, משני צדי המקדש.
למערה 4 נגרם נזק רב, המרפסת הגדולה חסרה את כל העמודים שלה.
שרידי התבליט מצביעים על כך שהמערה הייתה פעם גם מקדש שיווה.
ישנם גם שלושה תאים לנזירים וקפלה בכל קצה של המרפסת.
מערה 5 לא גמורה ובמצב פגום מאוד, ללא שרידים אמנותיים.
גבעת הסטופה: מערות 6–7, סטופות 1–2
מעבר לנקיק ממערה 1 בגבעה שמצדה השני שתי מערות בודהיסטיות, יחד עם שרידי סטופה ומכלי מים.
נראה שהבודהיסטים היו הדיירים הראשונים באי.
אחת מהן היא אולם גדול המכונה מערה 6, או מערת המקדש של סיטבאי ().
באכסדרה יש ארבעה עמודים ושני פילסטרים.
באולם 3 חדרים מאחור, המרכזי מקדש והשאר לנזירים או כמרים.
האולם נטול כל קישוט, למעט דלת המקדש המרכזי, שיש בו פילסטרים ואפריז, כאשר הסף מעוטר בדמויות אריות.
בקודש הקודשים לא נותרו תבליטים.
מערה 6 היא משמעותית מבחינה היסטורית מכיוון שהוסבה ושימשה ככנסייה נוצרית על ידי הפורטוגלים בשנים המאוחרות יותר כאשר האי היה חלק מהמושבה שלהם (בשלב מסוים בין 1534 ל 1682).
לאחר מכן, בחזית הגבעה המזרחית מצפון למערת סיטבאיי, נמצאת מערה 7 (), חציבה קטנה נוספת עם מרפסת, שככל הנראה הייתה אמורה להיות שלושה תאים, אך ננטשה בעקבות גילוי של פגם בסלע.
מעבר למערה 7, ממזרח, יש בריכה יבשה, עם סלעים מלאכותיים גדולים וכמה בורות מים בודהיסטים לאורך גדותיה.
בסמוך לבור המים, כיום בקצה השלוחה הצפונית של הגבעה, נמצא תל שזוהה כשרידי סטופה בודהיסטית ().
סטופה זו, עונים מיצ'ל ודווליקר, הייתה במקור הרבה יותר גבוהה ומתוארכת למאה ה-2 לפני הספירה.
יצירות אמנות רבות מחורבות מערות אלפנטה מוחזקות כיום במוזיאונים מרכזיים ברחבי הודו.
אלה כוללים פסל האלה דורגה שנהרס כמעט לחלוטין כשרק שד הבופאלו עם רגליה של דורגה וחלק מהמותניים שרדו.
פסל אלפנטה במוזיאון אחר, כולל חלק מראשו של בראהמה, כמה שרידים מפסל וישנו מפסלים שונים, מגוון פאנלים וגילופי אבן שעומדים בפני עצמם.
לדברי שסטוק, חלקם "בוודאי אינם חלק מהמערה הגדולה", אך לא ברור היכן הם נמצאו כאשר הועברו למקום אחר, או מתי פונו השברים והתחיל תהליך שיקום.
את הפסלים המשמעותיים של וישנו קשה להסביר ולהציב אותם בתוך מערות אחרות ששרדו.
תאוריה אחת קובעת שחלק מהמערות ודאי ייצגו את מסורת הווישנויזם.
תאוריה אחרת של כמה חוקרים, כמו מוטי צ'נדרה, מציעה כי באי היו בעבר מקדשים הינדים בנויים באוויר הפתוח בנוסף למערות, אך אלה היו הקורבנות הראשונים להרס האמנות.
פסלי וישנו שנמצאו בין חורבות אלפנטה מבטאים סגנונות שונים.
אחד לבוש בדוטי ובעל חגורת לולאה, כשהוא אוחז בקונכייה בזווית ליד ירכו.
השרידים של צדדיו מצביעים על כך שמדובר ככל הנראה באיקונוגרפיה עם ארבע זרועות.
בפסל אחר יש אלמנטים של שיווה ווישנו.
הוא זוהה כשיווה על ידי פרמוד צ'נדרה, כקרטיקיה על ידי מוטי צ'נדרה, וכווישנו על ידי אחרים.
בפסל זה יש שרשרת חוליות ליד הירך, יש גאדה (אלה) בצד, ומישהו עומד לידו עם חלק עליון פגום אבל עם מותניים קטנים ושדיים מלאים המעידים על דווי.
גם פסל זה לובש דוטי.
באי היה גם סוס אבן על פי רשומות מהמאה ה-18, ממש כמו פיל האבן שגרם לפורטוגזים הקולוניאליים לקרוא לו "אילה אלפנטה" (Ilha Elefante).
עם זאת, סוס זה נלקח למקום לא ידוע לפני 1764.
פרסום מצבן, רישומיהן ופרשנותן על ידי ג'יימס ברג'ס בשנת 1871 תרם להגברת ההתעניינות באתר.
המאמצים המוקדמים ביותר לשימור מערות אלפנטה נעשו על ידי פקידי הודו הבריטית בשנת 1909, כאשר האתר הופקד בידי המחלקה הארכאולוגית ההודית וחוק שימור המונומנטים העתיקים כלל אותו בתחומו.
אלו עזרו לבודד את האי ולשמר את ההריסות.
עם זאת, בשנות השבעים של המאה העשרים זכה האתר למאמצי שימור ושיקום פעילים.
מאמצים אלה שיקמו את הריסות מערה 1 וחלקים מעמודים שבורים במערות אחרות, יחד עם פיתוח האי כאתר מורשת.
חוג אורנגאבאד של הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) מתחזק ומנהל את מערות אלפנטה.
הוא אחראי על ניטור וייצוב של פני הסלע, הקמת תומכות למבני המערות שבהם קרסו עמודים, ואיחוד רצפות מערות והקמת קיר מעקה המקיף את האתר.
בנוסף, הוא מתחזק את מתקני המבקרים והמוזיאון במקום.
באתר יש כ-1,000 מבקרים ביום, יותר ב"שיווה רטרי", בפסטיבלי ריקודים, ביום המורשת העולמית (18 באפריל) ובשבוע המורשת העולמית בין התאריכים 19 עד 25 בנובמבר לאירועים מיוחדים.
לאחר שהכריז על המערות כאתר מורשת עולמית, פעלו אונסק"ו ו-ASI יחד לפקח על האתר ולהטמיע שיטות שימור בדרך קבע.
בשירה "מערות אלפנטה" (The Caves of Elephanta) משנת 1834, מבכה המשוררת והסופרת האנגלית את אובדן המטרה הרוחנית המקורית של המבנה העצום הזה, כך שכעת: "המקדש האדיר, הלא-יאומן, מדבר בכוח, והכוח היחיד, התכונה המשמעותית ביותר של האדם".
מערות אלפנטה מוזכרות יותר מפעם אחת במובי דיק של הרמן מלוויל.
מערות אלורה (במראטהית: वेरूळची लेणी) הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, השוכנות במחוז אוראנגאבאד במדינת מהאראשטרה בהודו.
זהו אחד ממתחמי מערות המקדש ההינדיות החצובים בסלע הגדולים בעולם, ובו מרבית המונומנטים השייכים להינדואיזם וחלקם שייכים לבודהיזם ולג'ייניזם, והם כוללים יצירות אמנות מהתקופה 600–1000 לספירה.
מערה 16 המכונה היא מונולית, מקדש החצוב בשלמות מגוש סלע אחד הגדולים בעולם, מונומנט בצורת מרכבה המוקדש לאל שיווה.
בגילופים של מקדש קאילשה יש פסלים המתארים את האלים, והאלות מההינדואיזם וכן פאנלים של תבליטים המסכמים את שני האפוסים ההינדים הגדולים.
באתר יש מעל ל-100 מערות, כולן נחפרו מצוקי הבזלת בגבעות צ'אראננדרי (Charanandri), 34 מהן פתוחות לציבור.
אלו כוללות 17 מערות הינדואיסטיות (מערות 13–29), 12 מערות בודהיסטיות (מערות 1–12) ו-5 מערות ג'ייניות (מערות 30–34).
כל קבוצת מערות מייצגת אלוהויות ומיתולוגיות שרווחו באלף הראשון לספירה, כמו גם מנזרים של כל דת בהתאמה.
הם נבנו זה ליד זה וממחישים את ההרמוניה הדתית שהייתה בהודו העתיקה.
כל המונומנטים של אלורה נבנו במהלך שושלת רשטראקוטה, שבנתה חלק מהמערות ההינדיות והבודהיסטיות, ו שבנתה מספר מערות ג'ייניות.
מימון להקמת המונומנטים סופק על ידי מלכים, סוחרים ועשירי האזור.
אף על פי שהמערות שימשו כמקדשים ותחנת מנוחה לעולי רגל, מיקום האתר על דרך סחר עתיקה בדרום אסיה הפך אותו גם למרכז מסחרי חשוב באזור דקאן.
האתר שוכן 29 קילומטרים צפונית-מערבית לאוראנגאבאד, וכ-300 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית למומבאי.
מערות אלורה, יחד עם מערות אג'אנטה הסמוכות, מהוות אטרקציה תיירותית מרכזית באזור שבמהאראשטרה, ומונומנט מוגן בפיקוח סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו (בראשי תיבות ASI).
האתר מערות אלורה שוכן במדינת מהאראשטרה כ-29 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר אוראנגאבאד, וכ-300 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית למומבאי, 235 קילומטרים מפונה וכ-100 קילומטרים מערבית למערות אג'אנטה, 2.3 קילומטרים מ (הודו).
אלורה תופסת אזור סלעי שטוח יחסית בהרי גהט המערביים, שם הפעילות הגעשית העתיקה יצרה תצורות בזלת רב שכבתיות, המכונות מדרגות דקאן.
הפעילות הגעשית שיצרה את הצוק הפונה מערבה ובו מערות אלורה התרחשה בתור הקרטיקון.
החזית האנכית שנוצרה הפכה את הגישה לשכבות רבות של תצורות סלע לקלה יותר, ואפשרה לאדריכלים לבחור בזלת עם גרגירים עדינים יותר לפיסול מפורט יותר.
הבנייה באלורה נחקרה מאז השלטון הקולוניאלי הבריטי.
עם זאת, הסגנונות החופפים בין המערות הבודהיסטיות, ההינדואיסטיות והג'ייניות הקשו על קבלת הסכמה הנוגעת לכרונולוגיית בנייתם.
המחלוקות נוגעות בדרך כלל בשאלות: האם המערות הבודהיסטיות או ההינדואיסטיות נחצבו תחילה?
ומה התאריך היחסי של המערות במסגרת מסורת מסוימת.
הקונצנזוס הרחב שהתגבש מבוסס על השוואה בין סגנונות הגילוף באלורה למקדשי מערות אחרים באזור הדקאן שתוארכו, תיעוד טקסטואלי של שושלות שונות, וראיות אפיגרפיות שנמצאו באתרים ארכאולוגיים שונים ליד אלורה ובמקומות אחרים במהאראשטרה, מאדהיה פרדש וקרנאטקה.
[16] [17] גרי הוקפילד מלנדרה טוען שלמערות אלורה היו שלוש תקופות בנייה חשובות: תקופה הינדית מוקדמת (~ 550 עד 600 לספירה), שלב בודהיסטי (~ 600 עד 730 לספירה) ושלב מאוחר יותר, הינדואיסטי וג'ייני (~ 730 עד 950 לספירה).
ייתכן שהמערות הקדומות ביותר נבנו בתקופת שושלות ווקאטאקה, השנייה ידועה בחסות שהעניקה למערות אג'אנטה.
עם זאת, סביר להניח שחלק מהמערות הקדומות ביותר, כמו מערה 29 (הינדואיסטית), נבנו על ידי שסגדה לשיווה, ואילו המערות הבודהיסטיות נבנו על ידי שושלת צ'לוקייה.
המערות ההינדואיסטיות המאוחרות יותר והמערות הג'ייניות המוקדמות נבנו על ידי שושלת רשטראקוטה, ואילו מערות הג'ייניות האחרונות נבנו על ידי , שמימנה גם מקדשי מערות ג'ייניות אחרות.
המערות ההינדואיסטיות נבנו בתקופת שושלת קלאצ'ורי, מאמצע המאה ה-6 ועד סוף המאה ה-8 בשני שלבים.
תשעה מקדשי מערות נחפרו בתחילת המאה השישית, ואחריהם ארבע מערות נוספות (מערות 17–29).
העבודות החלו לראשונה, לפי הסדר, במערות 28, 27 ו-19 ואז במערות 29 ו-21 שנחפרו במקביל למערות 20 ו-26.
המערות המאוחרות יותר, 14, 15 ו-16, הוקמו בתקופת שושלת רשטראקוטה, חלקן מתוארכות בין המאות ה-8 עד ה-10. העבודות החלו לראשונה במערות 14 ו-15 כאשר מערה 16, המונולית הגדול בעולם, הייתה האחרונה מבין השלוש שהוקמו.
מערות אלה הושלמו במאה ה-8 בתמיכת המלך קרישנה הראשון.
מקדשים הינדים מוקדמים: מערה 29: דומר לנה
הבנייה במערות ההינדואיסטיות המוקדמות החלה לפני כל אחת ממערות הבודהיסטיות או הג'ייניות.
מערות מוקדמות אלה הוקדשו בדרך כלל לאל ההינדי שיווה, אם כי האיקונוגרפיה מרמזת כי בעלי המלאכה העניקו לאלים ואלות אחרות של ההינדואיזם כבוד בולט ושווה.
מאפיין נפוץ של מקדשי מערות אלה היה לינגה-יוני החצוב בסלע בליבת המקדש, כאשר כל אחד מהם מוקף במרחב לשביל הקפה סביב סביב.
מערה 29, הנקראת גם דומר לנה (Dhumar Lena), היא אחת החציבות הראשונות באלורה ובין הגדולות ביותר.
מבנה מקדש הינדי מוקדם במערה התרכז סביב "ואל גנגה" (Vale Ganga), מפל טבעי ששולב במונומנט.
המפל נראה ממרפסת מגולפת בסלע מדרום ותואר כ"נופל על מצחו של שיווה הגדול", במיוחד בעונת המונסונים.
הגילופים במערה זו גדולים מגודל טבעי, אך לדברי החוקר דבליקר (Dhavalikar), הם "גמלוניים, גוציים עם גפיים לא פרופורציונליים" בהשוואה לאלה שנמצאו במערות אלורה אחרות.
מערה 21, הנקראת גם רמשוואר לנה (Rameshwar Lena), היא חציבה מוקדמת נוספת שבנייתה מיוחסת לשושלת קלאצ'ורי.
המערה הושלמה לפני עליית שושלת רשטראקוטה לשלטון שהמשיכה את הרחבת המערות באלורה.
אף על פי שבמערה יש יצירות אומנות דומות לאלו שבמערות אלורה אחרות, יש בה גם מספר יצירות ייחודיות, כמו אלה המתארות את סיפור המרדף של האלה פרוואטי אחרי שיווה.
במערות אחרות נמצאו גילופים המתארים את פרוואטי ושיווה בשעות הפנאי, חתונתם של פרוואטי ושיווה וריקוד שיווה וקרטיקייה (סקאנדה).
המערה מכילה גם תצוגה גדולה של ספטא מטריקה (Sapta Matrika), שבע אלות האם של מסורת השאקטיזם של ההינדואיזם, כשמשני צדדיהן גנש ושיווה.
בתוך המקדש אלות אחרות החשובות למסורת השאקטי, למשל האלה דורגה.
הכניסה למערה 21 מוקפת בפסלים גדולים של האלות גנגה ויאמונה המייצגות את שני נהרות ההימלאיה הגדולים (גנגס ויאמונה) ומשמעותם לתרבות ההודית.
המערה מועצבת באופן סימטרי על פי עקרון המנדאפה הריבועית ויש בה תבניות גאומטריות משובצות החוזרות על עצמן בכל המערה.
לינגה שיווה בקודש הקודשים של המקדש נמצא במרחק שווה מהפסלים העיקריים של האלות גנגה ויאמונה, כששלושתם ממוקמים במשולש שווה-צלעות.
לדברי כרמל ברקסון (Carmel Berkson), פריסה זו מסמלת ככל הנראה את יחסי ברהמן-, התלות ההדדית של האנרגיות הגבריות והנשיות, שהיא מרכזית בתאולוגיה ההינדית.
מערה 16, המכונה , היא מקדש מערות בולט במיוחד בהודו עקב גודלו, הארכיטקטורה שלו והעובדה שנחצב כולו מגוש סלע אחד.
מקדש קאילשה, בהשראת הר קאילאש, מוקדש לשיווה.
מקדשים הקטנים שנחצבו מאותו סלע מוקדשים לאלים ולאלות גנגה, יאמונה, סראסווטי, עשרת האווטארים של וישנו, אלים ודים ואלות כולל אינדרה, אגני, ואיו, סוריה ואושה, כמו גם אלים לא-ודים כמו גנש, ארדהנארישווארה (חצי שיווה, חצי פרוואטי), הריארה (חצי שיווה, חצי וישנו), אנאפורנה, דורגה ואחרים.
מפלס המרתף של המקדש כולל עבודות רבות של שיווה, וישנו ושאקטי; מערכת גילופים בולטת כוללת את שנים עשר האפיזודות מילדותו של קרישנה, מרכיב חשוב בווישנויזם.
המבנה הוא מתחם מקדש רב-מפלסי העומד בפני עצמו המשתרע על שטח כפול מהפרתנון באתונה.
ההערכה היא כי האומנים הסירו 85,000 מטרים מעוקבים של סלע, במשקל של כ-200,000 טון, כדי לחצוב את המקדש.
בניית המקדש יוחסה למלך קרישנה הראשון משושלת רשטראקוטה (שלט 756–773 לספירה), אך נצפו גם אלמנטים מהאדריכלות של שושלת פלאווה.
ממדי החצר הם 82 מטר על 46 מטר בבסיס, וגובה המקדש 30 מטר.
המקדש המרכזי המאכלס את הלינגאם כולל מנדאפה עם גג שטוח הנתמכת על ידי 16 עמודים ו .
פסל של השור הקדוש ננדי שעליו רוכב שיווה עומד על מרפסת מול המקדש.
בשניים מהקירות בבית המקדש המרכזי יש שורות גילופים המתארות את המהאבהארטה, בצד הצפוני, והראמאיאנה, בצד הדרומי.
מקדש קאילשה נחשב דוגמה בולטת ביותר לבניית מקדשים מההיסטוריה ההודית של האלף הראשון, וכונה על ידי כרמל ברקסון, "פלא עולם" בקרב המונומנטים החצובים.
מקדש דשאוואטרה (Dashavatara), או מערה 15, הוא חציבה משמעותית נוספת שהושלמה בזמן כלשהו אחרי מערה 14. במערה 15 יש תאים ותוכנית הדומה למערות בודהיסטיות 11 ו-12, מה שמרמז כי מערה זו נועדה להיות מערה בודהיסטית.
עם זאת, נוכחותם של מאפיינים שאינם בודהיסטיים, כמו נרטיה מנדאפה (ביתן ריקודים קלאסי הודי) בכניסה אליו, הצביעו שלא כך הדבר.
על פי ג'יימס הארלה (James Harle), דמויות הינדיות נמצאו במערה הבודהיסטית 11, בעוד אלוהויות הינדיות רבות שולבו במערות בודהיסטיות באזור.
חפיפה זו בעיצוב שונה בין מערות בודהיסטיות להינדיות עשויה להיות משום שעל האתרים עבדו אותם אדריכלים ועובדים, או שאולי מערה שתוכננה להיות בודהיסטית הפכה בסופו של דבר למונומנט הינדי.
לדברי גרי מלנדרה, כל המערות הבודהיסטיות באלורה היו פלישה למקום שכבר היה ברהמנית מבוססת (אתר עלייה לרגל הינדי), ולא להפך.
יתר על כן, בהתחשב בכך שהמערות ההינדיות והבודהיסטיות היו אנונימיות בעיקר, בלא שהתגלו כתובות המתעדות תורמים למערות אלורה הבודהיסטיות מלבד אלה של השושלות ההינדיות שבנו אותן, הכוונה והאופי המקוריים של מקדשי המערות הללו הם ספקולציות.
במקדש ההינדי השוכן במערה 15 יש חצר פתוחה שבמרכזה מנדאפה מונוליתית חופשית ובקיר האחורי מקדש דו קומתי חצוב בסלע.
פאנלים פיסוליים גדולים בין עמודי הקיר בקומה העליונה ממחישים מגוון רחב של נושאים, כולל עשרת האווטארים של וישנו.
כתובת של דנטידורגה (Dantidurga, מייסד שושלת רשטראקוטה), קריטית לקביעת גיל המקדש, נמצאת על הקיר האחורי של המנדאפה הקדמית.
על פי קומראסוומי, התבליט הטוב ביותר במערה זו הוא זה המתאר את מותו של הירניאקשיפו (Hiranyakashipu), שם וישנו בצורת אריה-אדם (נראסימה), מגיח מעמוד להניח יד קטלנית על כתפו.
תבליטים אחרים במערה 15 כוללים את הגנגאדהארה, נישואיהם של שיווה ופרוואטי, טריפורנטיקה ממסורת השאקטי, מרקנדייה, גארודה, היבטים של החיים, ננדי במנדאפה, שיווה כרקדן, אנדהאקאסורה, גוברדנהאדארי, ואחרים.
הלוחות מסודרים בזוגות, שעליהם כתב כרמל ברקסון, כי הם מחזקים זה את זה על ידי הצגת "אנרגיה שיתופית אך גם אנטגוניסטית" עם הדדיות של העברת כוח.
מערות הינדיות בולטות אחרות הן "רוואן קי חי" (Ravan ki Khai, מערה 14) ונילקנתה (Nilkantha, מערה 22), ובשתיהן פסלים רבים, מערה 25 בפרט כוללת גילוף של סוריה (אל השמש) בתקרתה.
מערות אלה ממוקמות בצד הדרומי ונבנו בשנים 630–700 לספירה, או 600–730 לספירה.
בתחילה סברו כי המערות הבודהיסטיות הן המבנים הקדומים ביותר שנוצרו בין המאה החמישית לשמינית, כשמערות 1–5 נחצבו בשלב הראשון (400–600) ו-6–12 בשלב המאוחר יותר (650–750), אולם חוקרים מודרניים משערים שבניית המערות ההינדואיסטיות קדמה ליצירת המערות הבודהיסטיות.
11 מתוך 12 מערות בודהיסטיות מורכבות מוויהארות, כלומר מנזרים עם אולמות תפילה: בניינים גדולים רבי קומות שנחצבו בחזית ההר, הכוללים אזורי מגורים, חדרי שינה, מטבחים וחדרים אחרים.
במערות המנזר יש מקדשים כולל גילופי של גאוטמה הבודהה, בודהיסטוות וקדושים.
בחלק ממערות אלו, ניסו הפסלים להשוות לאבן מראה של עץ.
מערות 5, 10, 11 ו-12 הן מערות בודהיסטיות חשובות מבחינה אדריכלית.
מערה 5 היא ייחודית בין מערות אלורה שכן היא תוכננה כחדר אוכל עם צמד ספסלים מקבילים במרכז ופסל בודהה מאחור.
מערה זו, ומערה 11 מ, הן שתי המערות הבודהיסטיות היחידות בהודו המסודרות בצורה כזו.
מערות 1 עד 9 הן כולן מנזרים ואילו מערה 10, מערת וישוואקרמה (Vīśvakarma), היא אולם תפילה בודהיסטי מרכזי.
מערות 11 ו-12 הן מערות מנזר מהאיאנה בעלות שלוש קומות עם אלילים, מנדלות שנחצבו בקירות, ואלות רבות ואיקונוגרפיה הקשורה לבודהיסטווה, השייכים לבודהיזם של וג'ריאנה.
אלה ראיות משכנעות המציעות כי רעיונות הווג'ריאנה והטנטרה של הבודהיזם התבססו היטב בדרום אסיה בהגיע המאה ה-8 לספירה.
מערה 10 בולטת בין המערות הבודהיסטיות, צ'איטיה, אולם פולחן המכונה בשם "מערת וישוואקרמה", שנבנה בסביבות 650 לספירה.
היא ידועה גם בשם "מערת הנגר", מכיוון שהסלע קיבל גימור בעל מראה של קורות עץ.
מעבר לכניסה הרב-קומתית שלו נמצא אולם סטופה דמוי קתדרלה הידוע גם בשם צ'איטיה-גריהא (Chaitya-Griha, בית תפילה).
בלב מערה זו נמצא פסל בגובה 5 מטרים של בודהה היושב בתנוחת הטפה.
מערה 10 משלבת ויהארה עם אולם תפילה דמוי קפלה ובו שמונה תאי משנה, ארבעה בקיר האחורי וארבעה מימין, וכן פורטיקו מקדימה.
זוהי הצ'איטיה-גריהא היחידה בין המערות הבודהיסטיות של אלורה והיא בנויה בקווים דומים למערות 19 ו-26 של מערות אג'אנטה.
במערה 10 יש גם , חלון מקושת וחיבור צדדי למערה 9 של אלורה.
האולם הראשי של מערת וישוואקרמה בצורת אפסיס ומחולק לספינה מרכזית ולמעברים צדדיים על ידי 28 עמודים מתומנים עם כותרות פשוטות.
בקצה האפסיס של אולם הצ'איטיה נמצאת סטופה שבחזיתה מגולף בודהה גבוה גדול בישיבה בתנוחת לימוד.
עץ גדול של פיקוס קדוש מגולף בגבו.
באולם יש גג מקומר בו נחרטו בסלע צלעות (המכונה טריפוריום) המדמות עץ.
האפריזים שמעל העמודים הן מלכות נאגה, ויצירות התבליט הנרחבות מציגות דמויות כמו בדרנים, רקדנים ונגנים.
חזית אולם התפילה הוא חצר חצובה שנכנסים אליה דרך גרם מדרגות.
בכניסה למערה חזית מגולפת המעוטרת במוטיבים הודים רבים הכוללים אפסארות ונזירים במדיטציה.
משני צידי המפלס העליון יש פורטיקו של עמודים עם חדרים קטנים בקירות האחוריים.
במרפסת העמודים של הצ'איטיה יש מקדש קטן משני קצותיו ותא בודד בקצה הרחוק של הקיר האחורי.
עמודי המסדרון בנויים מקורות ריבועיות מסיביות וכותרות גטה-פלאווה (אגרטל ועלווה).
במפלסים השונים של מערה 10 מופיעים גם פסלי אלילים של אלוהיות זכריות ונקביות, כמו מאיטריה (הבודהה העתידי), טארה, אוולוקיטשוורה, הבודהיסטווה מנג'וסרי, והבודהיסטווה מהאמאורי, המגולפים בסגנון שושלת פאלא שנמצאו באזורים המזרחיים של הודו.
כמה מההשפעות של דרום הודו נמצאות גם ביצירות שונות במערה זו.
בקצה הצפוני של אלורה נמצאות חמש מערות ג'ייניות, השייכות לזרם ה, שנחפרו במאה התשיעית ובראשית המאה העשירית.
מערות אלה קטנות יותר מהמערות הבודהיסטיות וההינדיות, אך עם זאת מציגות גילופים מפורטים ביותר.
הן, והמערות ההינדיות המאוחרות יותר, נבנו באותה תקופה ושתיהן חולקות רעיונות אדריכליים ודבקות דתית כגון מרפסת עמודים, מנדאפה סימטרית ופוג'ה (puja, פולחן).
עם זאת, בניגוד למקדשים ההינדים, מושם דגש על תיאורם של עשרים וארבעה ה (כובשים רוחניים המכונים גם ג'ינאס, שזכו לשחרור מהמעגל האינסופי של הלידות מחדש).
בנוסף לגילופי ג'ינאס אלה, כוללות יצירות האומנות במקדשי הג'יין גילופי אלים ואלות, יאקסה (yaksa, אלוהות הטבע הגברית), יאקסי (yaksi, אלוהות הטבע הנשית) וחסידים אנושיים הרווחים במיתולוגיה של הג'יין של האלף הראשון לספירה.
לדברי חוסה פריירה (Jose Pereira), חמש המערות היו למעשה 23 חפירות שונות, בתקופות שונות.
13 מהם נמצאים באינדרה סבהא (Indra Sabha), 6 בג'אגאנתה סבהא (Jagannatha Sabha) והשאר בצ'וטה קאילאשה (Chhota Kailash).
פריירה השתמש במקורות רבים כדי להסיק שאת מערות הג'יין באלורה החלו לחצוב כנראה בסוף המאה ה-8, עם פעילות בנייה וחפירה שנמשכה מעבר למאה העשירית ועד למאה ה-13 עד דהפעילות נעצרה עם פלישת סולטנות דלהי לאזור.
עדות לכך היא כתובות מקודשות המתוארכות לשנת 1235 לספירה, שם מציין התורם כי "המיר את צ'ארנאדרי לטירתה קדושה" עבור ג'יינים על ידי מתנת חפירה של ג'ינאס.
מקדשי הג'יין החשובים במיוחד הם צ'וטה קאילאשה (מערה 30, 4 חפירות), אינדרה סבהא (מערה 32, 13 חפירות) וג'אגאנתה סבהא (מערה 33, 4 חפירות); מערה 31 היא אולם לא גמור עם ארבעה עמודים ומקדש.
מערה 34 היא מערה קטנה, אליה ניתן להגיע דרך פתח בצד שמאל של מערה 33.
מערות הג'יין מכילות כמה מדמויות ה המוקדמות ביותר בין גילופי הדבקות הדתית.
לסמווסארנה חשיבות מיוחדת למאמיני דת הג'ייניזם כי הוא האולם בו מטיף הטירתנקרה לאחר שהשיג את ה (ידיעת הכול המשחררת).
מאפיין מעניין נוסף שנמצא במערות אלה הוא זיווג הדמויות הקדושות בג'ייניזם, בפרט ו, המופיעות 19 פעמים.
יצירות אמנות אחרות בעלות חשיבות כוללות את אלה של האלוהויות סראסוואטי, סרי, סודהרמנדרה, סרוואנובוטי, גומוקה, אמביקה, קקרסווארי, פדמוואטי, קסטראפלה והאנומן.
צ'וטה קאילאשה (Chhota Kailash), או קאילשה הקטנה, נקראת כך בשל הדמיון של גילופים שבה לאלה שבמקדש קאילשה.
מקדש זה נבנה כנראה בראשית המאה ה-9, במקביל לבניית המפלס התחתון של אינדרה סבהא, כמה עשורים לאחר סיום מקדש קאילשה.
הוא כולל שני תבליטים גדולים מהחיים של אינדרה רוקד, אחד עם שמונה זרועות ואחד עם שתים עשרה, שניהם מעוטרים בקישוטים וכתר; זרועותיו של אינדרה מוצגות במודרות שונות המזכירות את יצירות האומנות הריקודיות של שיווה שנמצאו במערות ההינדיות סמוכות.
עם זאת, יש באיקונוגרפיה כמה הבדלים המצביעים שבמערה מגולף אינדרה רוקד ולא שיווה רוקד.
בפאנלים של אינדרה בכניסה מופיעים גם אלילים אחרים, מוזיקאים ורקדנים.
היסטוריונית האמנות ליסה אוון העלתה תמיהות הנוגעות לשאלה האם מוזיקה וריקוד היו חלק מהג'ייניזם של המאה ה-9, בהתחשב בכך שתאולוגיית ג'יין מתמקדת בסיגוף מדיטטיבי.
רג'אן, למשל, הציע שייתכן שמערה 30 הייתה במקור מונומנט הינדי שהוסב מאוחר יותר למקדש ג'יין.
עם זאת, אוון משערת שהיצירות החגיגיות במקדש זה יובנו טוב יותר כחלק מדוקטרינת הסמווסארנה בג'ייניזם.
החפיפה בין המיתולוגיות של ג'ייניזם להינדואיזם גרמה לבלבול, בהתחשב בספר השלישי של המהאבהארטה ההינדית, המתאר את משכנו של אינדרה כמלא במגוון גיבורים, קורטיזנות ובעלי מלאכה, בתוך מסגרת דמוית גן עדן.
דימויים אלה חוזרים על עצמם בכל מערה 30, בדומה למערות ההינדיות, וקובעים את ההקשר של המקדש.
עם זאת, הסמלים הקרובים יותר למרכז המקדש מתיישרים יותר עם רעיונות הליבה של הג'ייניזם; שכיחות רבה יותר של דמויות מדיטציה וג'ינאס - המקום בו המאמין בדת הג'יין מבצע את טקס האבישקה (abhisheka, פולחן).
מערה 31, המורכבת מארבעה עמודים, מקדש קטן ומספר גילופים, לא הושלמה.
גילופי פרסוונאתה, הנשמר על ידי יאקסה דרננדרה (Dharanendra) עם 7 ראשי הנחש שלו, ובהובאלי הוכנסו לקירות הימניים והשמאליים של האולם, בהתאמה, ואילו בתוך המקדש שוכן האליל של מאהאווירה.
האליל יושב בתנוחת לוטוס על כס האריה וצ'אקרה נראית בפאנל האמצעי של הכס.
דמותו של יאקסה מטנגה על פיל נמצאת בצד שמאל של המקדש ואילו דמותה של יאקסי סידהאיקי, יושבת על אריה עם ילד על ברכיה, מימין.
אינדרה סבהא (Indra Sabha, מערה 32), שנחפרה במאה ה-9, היא מערה דו קומתית עם מקדש מונוליתי בחצר שלה.
היסטוריונים מהמאה ה-19 טעו בין דמויות יאקסה מהג'יין לדמויות חלופיות של אינדרה שנמצאו ביצירות אמנות בודהיסטיות והינדיות, ובכך גרמו לכך שהמקדש קיבל את השם השגוי "אינדרה סבהא".
אינדרה הוא אלוהות חשובה בכל שלוש הדתות הגדולות, אך יש לו חשיבות מיוחדת בג'ייניזם, שכן לא רק שהוא אחד מ-64 האלוהויות השולטות על השמים, הוא, במיוחד, מלך גן העדן הראשון של הג'יין, סאודהרמקאלפה, והאדריכל הראשי של אולם הכינוס השמיימי על פי האדיפורנה, טקסט קדוש של הג'יין.
מקדש אינדרה סבהא הג'ייני חשוב מבחינה היסטורית מכיוון שהוא מכיל עדויות, בצורת תיעוד טקסטואלי, לפולחן פעיל בקרב קהילת ג'יין.
במיוחד היה ידוע כי טקסים נערכו במפלס העליון, שם ייתכן שהיצירות מילאו תפקיד מרכזי.
כמו במערות רבות באלורה, גילופים רבים מעטרים את המקדש, כמו אלה של פרח הלוטוס על התקרה.
במפלס העליון של המקדש, שנחפר בחלקו האחורי של החצר, נראית דמותה של , היאקשיני של (הטירתנקרה ה-22), יושבת על אריה מתחת לעץ מנגו, עמוס פרי.
מרכז המקדש מציג את סרבטובאדרה, שם ארבעה טירתנקרות של הג'ייניזם - רשיבה (הראשון), נמינאתה (ה-22), פרסוונאתה (ה-23) ומהאווירה (ה-24) מכוונים לארבע רוחות השמים תוך יצירת מקום פולחן למאמינים.
ג'אגאנתה סבהא (Jagannatha Sabha, מערה 33) היא מערת ג'יין השנייה בגודלה באלורה והיא מתוארכת למאה ה-9 לספירה על פי הכתובות על העמודים.
זו מערה דו קומתית עם שנים-עשר עמודים מסיביים וראשי פילים הבולטים לעבר המרפסת, כולם מגולפים מסלע אחד.
באולם יש שני עמודים מרובעים כבדים מלפנים, ארבעה באזור האמצעי, ואולם ראשי פנימי של כיכר ריבועי עם עמודים מחורצים, כולם מגולפים בצורה מורכבת עם כותרות, רכסים ותושבות.
בין האלילים העיקריים נמצאים פרסוונאתה ומהאווירה, שני הטירתנקרות האחרונות בג'ייניזם.
כתובות מסוימות במערה 34, או J26 כפי שמכנה אותה ההיסטוריון חוסה פריירה, עדיין לא פוענחו, אך ככל הנראה נוצרו בין 800 ל-850 לספירה.
כתובות אחרות, כמו זו של סרי נגווארמה, הן מהמאה ה-9 או ה-10.
מערה זו כוללת דמות גדולה של פרסוונאתה יושב עם ארבע משרתות (camara, קמארה), שתיים מהן אוחזות במניפות מרחיקות זבובים ולכאורה מגיחות מכס הג'יין.
כמו בחפירות רבות אחרות של ג'יין, נמצא גם זוג גדול של יאקסה-יאקסי במערה זו ליד הג'יין.
בחלק האחורי של המערה דמות מזוקנת עם קערה המכילה מנחות מעוגלות, בעלות צורות המזכירות פיננדות (כדורי אורז) או לאדוס (בשר מתוק).
זה מצביע על כך שהסצנה עשויה להיות קשורה לפולחן דבקות דתית של ג'יין, אולי טקס שרדה.
הפרסוונאתה במערה משולב עם גומטשבארה (Gommateshvara) עומד ומלווה בפיתוחים אחרים המראים מוזיקאים מנגנים על מגוון כלים כגון קרנות, תופים, קונכיות, חצוצרות ומצלתיים.
מאפיין בולט במיוחד במערה הוא גילוף פרח לוטוס פתוח ענק על תקרתו וגגו, שנמצא רק בחפירת ג'יין אחת אחרת ובמערה 25 ההינדית בכל אלורה.
מיקום הלוטוס על המערה ולא על פסל מסמל שהמקדש הוא מקום אלוהי.
דמות חצובה בסלע של פרסוונאתה
על הגבעה שמצפון-מזרח למתחם המערות הראשי נמצא מקדש ג'יין המכיל דמות מגולפת בסלע של לורד פרסוונאתה מתקופת שושלת רשטראקוטה בגובה 4.9 מטרים עם כיתוב משנת 1234 לספירה.
הדמות השמורה היטב מוקפת על ידי דהראנדרה ופדמוואטי.
הכתובת מזכירה את האתר כגבעת צ'ארנה, אתר קדוש.
המקדש עדיין פעיל ולכן אינו מוגן על ידי ה-ASI.
יש לטפס שש מאות מדרגות כדי להגיע אליו.
הגילופים באלורה היו צבועים בשעתם בשפע.
הסלע כוסה בסיד אשר נצבע.
הטיח והצבע שרדו בחלק מהמקומות.
יש מאות דיווחים שנכתבו במאות שנים לאחר השלמת בניית המערות, שהצביעו על כך שבמערות אלה נהגו לבקר באופן קבוע, בייחוד מכיוון שהן היו בטווח ראייה של דרך מסחר.
ידוע למשל, שנזירים בודהיסטים ביקרו באלורה לעיתים תכופות במאה ה-9, ובמאה העשירית.
אל-מסעודי תושב בגדאד מהמאה העשירית, מכנה את האתר בטעות בשם "אלאדרה", מקום של מקדש גדול, מקום העלייה לרגל בהודו ובו אלפי תאים שבהם מתגוררים מאמינים.
בשנת 1352 לספירה, ברישומים של הסולטאן מוזכר שהוא לן באתר.
Seely) שכתב על אלורה ב-1824. דיווחים מסוימים מכירים בחשיבותה של אלורה, אך מצהירים הצהרות לא מדויקות בנוגע לבנייתה; לדוגמה, תיאור המערות של הנוסע הוונציאני ניקולאו מנוצ'י, שההיסטוריה המוגולית שלו התקבלה היטב בצרפת, כתב כי מערות אלורה "...
בוצעו על ידי הסינים הקדומים" בהתבסס על הערכתו לגבי איכות הביצוע ומה שסיפרו לו.
אלורה הייתה אתר ידוע בתקופות המוגוליות: הקיסר אורנגזב נהג לעשות שם פיקניק עם משפחתו, כמו גם אצילים מוגולים אחרים.
מוסטייד חאן, אציל מחצרו של אורנגזב, הצהיר כי אנשים ביקרו באזור בכל עונות השנה, אך במיוחד במהלך המונסון.
הוא דיבר גם על "סוגים רבים של דמויות עם צורות טבעיות" שנחצבו על כל התקרות והקירות, אך ציין כי המונומנטים עצמם היו במצב של "חורבן למרות היסודות החזקים שלהם".
ה"לאליטקרירה" - טקסט מראטהי המתוארך לסוף המאה ה-13 לספירה, הוא הדיווח הראשון לפיו השימוש הפעיל באלורה הופסק במאה ה-13. מתיעוד חצר הסולטנות האסלאמית עולה כי דאוגירי, בירת שושלת ידאבה, וכ-10 קילומטרים מאלורה, הייתה תחת התקפה מתמשכת בתקופה זו ונפלה לאחר מכן לידי סולטנות דלהי בשנת 1294 לספירה.
על פי חוסה פריירה, ישנן עדויות לכך שהעבודות במערות הג'יין באלורה פרחו תחת סינגהאנה, ששלט בשושלת ידאבה בין השנים 1200 עד 1247 לספירה, ומערות אלה שימשו מבקרים ומתפללים של הג'יין במאה ה-13. עם זאת, הפעילות הדתית של ג'יין נפסקה לאחר שהאזור עבר לשלטון אסלאמי בסוף המאה ה-13.
המונומנטים הבודהיסטיים, ההינדיים והג'ייניים באלורה סבלו מנזק משמעותי, במיוחד דמויות האלילים, ואילו גילופים מורכבים על העמודים ודמויות מהטבע על הקירות נותרו על כנם.
חילול האלילים והדמויות יוחס למאות ה-15 עד ה-17, כאשר באזור זה של חצי האי דקאן היה איקונוקלאזם ביוזמת צבאות מוסלמים.
על פי גרי מלנדרה, הרס כזה מצד המוסלמים נבע מהאמונה ש"התמונות הגרפיות, האנתרופומורפיות של מקדשים הינדים ובודהיסטים" הם חטא.
היסטוריונים מוסלמים מתקופת הסולטנות האסלאמית מזכירים את אלורה בתיאוריהם של הנזק הנרחב וההרס הקנאי של אלילים ויצירות אמנות באזור, אם כי ידוע שחלק מהמוסלמים בתקופה זו הביעו דאגה בנוגע לנזק שלא לצורך ו"הצטערו עליו כהפרה של יופי ", לדברי קרל ארנסט.
מערוף אל רוצאפי היה משורר עיראקי, שנודע בשל דעותיו המהפכניות הנוגעות לסדרי המשטר והחברה בארצו.
ידוע כי מערוף אל רוצאפי נולד בשנת 1875 (יש גם דיווח על תאריך לידה כ-1 בינואר 1877) באל רוספה בבגדד בעיראק, למשפחה בעלת אמצעים כספיים דלים.
אביו, עבדול גאני, משבט ג'יבארה באזור הכורדי מת כשהיה ילד והוא חונך על ידי אמו, פתחימה שהייתה ממוצא טורקי.
לימודיו המוקדמים היו במדרסה המקומית.
בשאיפה לקריירה צבאית הצטרף לבית הספר הצבאי אל רושדייה בבגדד, אך נאלץ לעזוב לאחר שלוש שנים, לאחר שנכשל בלימודיו.
הוא המשיך את לימודיו בדת ובלשונות אצל חוקרים שונים ובעיקר אצל שייח' מחמוד שוקרי אל-אלוסי במשך שתים עשרה שנים.
הוא למד סופיות, בלשנות, אסלאם ומדעים כלליים.
לאחר סיום לימודיו החל רוצאפי לעבוד כמורה לערבית בבית ספר יסודי בניהולו של אחד ממוריו ולאחר מכן, בשנת 1902, עבר לבית ספר תיכון בבגדד.
אל רוצאפי עזב לטורקיה לאחר מהפכת הטורקים הצעירים ב-1908, והחל לעבוד באיסטנבול כמרצה לערבית בקולג' המלכותי.
הוא עבד בעיתון מקומי, סביל אל רשאד וידוע שניהל חיי חברה פעילים.
ב-1912, הוא הפך לחבר בלשכת הצירים הטורקית, המייצגת את מחוז אל-מותאנה בעיראק ונבחר מחדש ב-1914. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית ב-1918, עזב רוצאפי את איסטנבול לסוריה, שכן השלטונות הבריטיים בעיראק מנעו את חזרתם של עיראקים מטורקיה.
הוא התיישב בדמשק ב-1919 והחל ללמד שם, אך זאת לזמן קצר של פחות משנה אחת.
גם השלטון המקומי של סוריה, בפיקודו של האמיר פייסל שהיה בנו של השריף ממכה, נרתע לקבל את רוצאפי בשל התנגדותו של רוצאפי לקונגרס הערבי שנערך בפריז ב-1913 והמרד של 1916 שיזם השריף של מכה.
על פי הדיווחים, השלטון המקומי הבריטי בפיקודו של גילברט קלייטון, בניסיון להרחיק את אל רוצאפי מעיראק, הציע לו עבודה במכללה להכשרת מורים (דאר אל-מואלימין) בירושלים.
מערוף אל רוצאפי הגיע לירושלים ב-1920 וחידש את דרכו כמורה לספרות ערבית במכללה להכשרה מורים.
במהלך שהותו בירושלים הזדמן לרוצאפי להתרועע עם אישים ספרותיים כמו עיסף נשאשיבי, מנהל המכללה להכשרה שעל שמו הוקם בשנת 1982 מרכז עיסף נששיבי לתרבות וספרות, עדיל ג'בר, שהיה עוזר מנהל החינוך, וח'ליל א-סכאכיני.
בתקופה זו הייתה לרוצאפי הזדמנות לדקלם את שיריו בהתכנסויות ולהמשיך בקריירה הספרותית שלו.
בשנת 1920, כאשר מונה סר הרברט סמואל לנציב העליון, הוא הצהיר בקונגרס הערבי הפלסטיני בחיפה כי תוקם מכללה גבוהה ללימודים ערבים בירושלים, הבטחה שמעולם לא מומשה.
רוצאפי, שהשתתף גם הוא בקונגרס, כתב מאוחר יותר בשבחה של ההצהרה, מעשה שעל פי הדיווחים העמיד אותו בקונפליקט מול הלאומנים הערבים ותלמידיו.
חודש לאחר המחלוקת, כאשר תומכיו של טאליב פאשה אל-נקיק, מועמד בבחירות בעיראק ב-1921, החליטו להשיק עיתון, דווח כי רוצאפי הוזמן לעמוד בראש המערכת.
רוצאפי עזב את ירושלים במרץ 1921, וסיים שהות של 18 חודשים בעיר.
דווח כי רוצאפי הגיע לבגדד ב-9 באפריל 1921 ויש דיווחים לא מאושרים על מעצרו כמה ימים לאחר מכן.
עם זאת, ידוע שהוא הקים עיתון, אל עמל (الأمل) אך חייו היו קצרים.
מאז ידוע היה חי חיי עוני ובדידות כשהוא מתפרנס מחנות למכירת טבק.
ידוע כי מערוף רוצאפי השתמש בכתיבתו כדי להביא לידי ביטוי את הסוגיות החברתיות והפוליטיות של החברה במזרח התיכון, במיוחד החברה העיראקית והוא נחשב בעיני רבים כמייסד הז'אנר החברתי של השירה בעיראק.
הוא ידוע גם כמי שכתב להגנת נשים ואלמנות ונתפש כתומך חזק בהנחלת חינוך וידע.
חלק משיריו מתחו ביקורת על הכיבוש הבריטי בעיראק.
דוגמה לשירתו על מעמד האישה ניתן לראות בשיר הבא:
בשיר הבא הוא מתייחס לממשלה החדשה שקמה, כנראה לאחר מהפכת רשיד עלי.
מערות אוראנגאבאד (במראטהית: औरंगाबाद लेणी) הן 12 מערות חצובות בסלע של מונומנטים ומקדשים בודהיסטיים הממוקמות על גבעה העוברת בערך ממזרח למערב, קרוב לעיר אוראנגאבאד במחוז אוראנגאבאד שבמדינת מהאראשטרה בהודו.
ההתייחסות הראשונה למערות אוראנגאבאד היא בצ'איטיה הגדולה של .
מערות אוראנגאבאד נחפרו בסלע בזלת רך יחסית במהלך המאות ה-6 וה-7.
המערות מחולקות לשלוש קבוצות נפרדות בהתאם למיקומן: אלו הנקראות בדרך כלל "הקבוצה המערבית", עם מערות I עד V (1 עד 5), "הקבוצה המזרחית", עם מערות VI עד IX (6 עד 9), ו"אשכול צפוני", עם המערות הבלתי גמורות X עד XII (9 עד 12).
הגילופים במערות אורנגבאד בולטים בכך שהם כוללים סטופה בסגנון הינאיאנה, יצירות אמנות מזרם המהאיאנה ואלה מזרם הווג'ריאנה.
מערות אלו הן מסוג המערות החצובות שבהודו המציגות יצירות אמנות בודהיסטיות באלף הראשון לספירה עם אלות מההינדואיזם כמו האלה דורגה, ואלים כמו גנש, אם כי מערות בודהיסטיות בחלקים אחרים של הודו עם אומנויות אלו עתיקות יותר.
גם אלים בודהיסטים רבים ממסורת הטנטרה מגולפים במערות אלה.
מקדשי המערות של אוראנגאבאד שנחצבו בין המאה ה-6 למאה ה-8 נמצאים תשעה קילומטרים ממרכז העיר אוראנגאבאד, כמה קילומטרים מהקמפוס של אוניברסיטת ד"ר באבאסהב אמבדקאר מראתוואדה, סונרי מאהל והביבי-קא-מקברה.
מערות אורנגאבאד, שנחצבו ברכסי סיהאיצ'ל, הואפלו במידת מה על ידי המונומנטים של אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו של מקדשי מערות אלורה ומערות אג'אנטה.
אף על פי שהפסלים שלהן דומים לאג'אנטה ולאלורה, המערות קטנות בהרבה, מוזנחות יותר ופחות מתוירות.
אף על פי שבמאה ה-20, כמה חוקרים החלו להסתכל על מקדשי המערות הללו כעל חוליה חסרה בין אג'אנטה לאלורה, וגם לאחר מחקר ממצה, נאלצו לתאר זאת כ"חידוש רגיש של חיים הממוקמים בטווח זמן ומרחב".
המערות הן מונומנט מוגן בפיקוח הסקר הארכאולוגי של הודו.
"מערות I ו-III של אוראנגאבאד והמערות האחרונות של אג'אנטה התקיימו במקביל כפי שעולה מהקבלות בולטות בהן אנו נתקלים בעת בחינת שני האתרים.
שוב באוראנגבאד, לאחר מחקר מדוקדק של שתי המערות I וה-III, המסקנה של ההיסטוריונים היא שמערה III קדמה למערה I.
במערה III נראה שהאמן עיטר בעיצובים מסודרים ומאורגנים להפליא של פריטים, מגילות, פאנל של זוגות, גדילים, פרחים, עיצובים גאומטריים ונקודת שלמות וההשלמה הגבוהה ביותר".
מערות באג (בהינדי: बाघ की गुफाएँ) הן קבוצה של תשעה מונומנטים חצובים בסלע, הממוקמים בין המדרונות הדרומיים של בעיר של במדינת מאדהיה פרדש במרכז הודו.
מונומנטים אלו ממוקמים במרחק של 97 קילומטרים מהעיר .
אלה ידועים בציורי קיר של ציירים אמנים של הודו העתיקה.
השימוש במילה "מערה" הוא מעט כינוי שגוי, שכן אלו אינן טבעיות, אלא דוגמאות של .
מערות באג, כמו מערות אג'אנטה, נחפרו על ידי אומנים בסלע מאונך מאבן חול של גבעה בגדה הנגדית של נחל עונתי, הבאגאני.
מתוך תשע המערות הבודהיסטיות באופיין, רק חמש שרדו.
כולן ויהארות או מקומות מנוחה של מנזרים של נזירים בעלי תוכנית מרובעת.
חדר קטן, בדרך כלל מאחור, יוצר את הצ'איטיה, אולם התפילה.
המשמעותית ביותר מבין חמש המערות הקיימות הללו היא מערה 4, הידועה בכינויה ראנג מאהל (ארמון הצבעים).
מערות באג נחצבו במאות ה-5–6 לספירה, בשלבים המאוחרים ביותר של הבודהיזם בהודו, וזמן רב לאחר שנבנו רוב המערות הבודהיסטיות ההודיות, רבות מהן מאז המאה ה-2 או ה-1 לפנה"ס.
הסקר הארכאולוגי של הודו שיקם את המקום במשך 17 שנים.
הציורים על הקיר והתקרות של הוויהארות של באג, שקטעים מהם נראים עד היום במערה 3 ובמערה 4 (שרידים נראים גם במערות 2, 5 ו-7), בוצעו בטמפרה.
מערה 2 היא המערה השמורה ביותר, הידועה גם בשם "מערת פנדאווה" הציורים הללו הם חומריים ולא רוחניים.
מאפיינים של ציורים דומים לאלו של מערות אג'אנטה.
הבסיס לציורים שהוכן היה טיח בוץ עבה חום-אדמדם, מטויח על הקירות והתקרות.
מעל הטיח בוצעה תחול סיד שעליו בוצעו ציורים אלה.
כמה מהציורים היפים ביותר היו על קירות האכסדרה של מערה 4. כדי למנוע אובדן נוסף של ערכי האמנות הקלאסית ההודית, רוב הציורים הוסרו בקפידה בשנת 1982 וכיום ניתן לראותם ב, בגוואליור.
כתובת נחושת של המהאראג'ה סובאנדהו, המתעדת את תרומתו לתיקון הוויהארה נמצאה באתר מערה 2. אף על פי שהתאריך של הכתובת איננו, הכתובת שלו בנחושת בבדוואני מתוארכת לשנה (עידן גופטה) 167 (487).
אז התיקון של מערה 2 התרחש בסוף המאה ה-5.
מקדשי מערות בדאמי (בקאנדה: ಬಾದಾಮಿ ಗುಹಾಲಯಗಳು) הם מתחם של מקדשי מערות בודהיסטיים, הינדיים וג'יניים השוכנים ב, עיירה ב בחלק הצפוני של מדינת קרנאטקה בהודו.
מקדשי מערות בדאמי מייצגים כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר הידועות ל באזור הדקאן.
יחד עם המקדשים ב הפכו את עמק הנהר מלאפראבה לערש של אדריכלות מקדשים שהשפיעה על המרכיבים של מקדשים הינדיים מאוחרים יותר במקומות אחרים בהודו.
ארבע המערות נמצאות כולן במתלול הגבעה בתצורת בדאמי של אבן חול רכה מדרום-מזרח לעיירה.
במערה 1, בין פסלים שונים של אלים ונושאים הינדיים, גילוף בולט הוא של שיווה רוקד בתור נטראג'ה.
מערה 2 דומה ברובה למערה 1 מבחינת הפריסה והממדים שלה, וכוללת נושאים הינדיים שבהם האריהארה, ארדנארי שיווה, מהישמרדיני, דווי באהו גנש וסקאנדה בפרוזדור נפרד במערה המורחבת בצד המערבי, ליד פסל הנטראג'ה הגדול.
במערה 2 יש תבליטים של וישנו, שבהן דמותו כ היא הגדולה ביותר.
המערה הגדולה ביותר היא מערה 3, המציגה את וישנו כאננטה יושב על נחש מפותל, וראהה עם בהודווי, האריהארה, נראסימהה עומד, דמות גדולה של טריוויקרמה וויראטה וישנו.
במערה יש גילופים נאים המציגים שלב בוגר של האמנות העתיקה של קרנאטקה.
מערה 4 מוקדשת לדמויות נערצות של הג'ינייזם.
מסביב לאגם יש בבדאמי מערות נוספות שאחת מהן עשויה להיות מערה בודהיסטית.
במערה נוספת דמוית גלריה הידועה בשם אראלי טירתה יש בערך עשרים ושבעה גילופים.
מקדשי מערות בדאמי ממוקמים בעיירה בחלק הצפון-מרכזי של קרנאטקה, הודו.
המקדשים נמצאים בערך 142 קילומטרים מזרחית ל, ו-140 קילומטרים מצפון-מערב להאמפי.
הנהר נמצא כ-4 קילומטרים משם.
מקדשי המערות נמצאים כ-23 קילומטרים מפטאדקל, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו וכ-35 קילומטרים מ - אתר נוסף עם למעלה ממאה מונומנטים הינדיים, בודהיסטיים וג'ייניים מהתקופה הקדומה ותחילת ימי הביניים.
בדאמי, המכונה בטקסטים היסטוריים גם וטאפי, וטאפיפורה, וטאפינאגרי ואגאסטייה טירתה, בירת שושלת צ'לוקייה במאה ה-6, נמצאת בנקודת היציאה של נקיק בין שני צוקי הרים תלולים.
ארבעה מקדשי המערות במתלול הגבעה מדרום-מזרח לעיירה נחצבו בפני הסלע המונוליתי של המצוק.
המתלול נמצא מעל אגם מעשה ידי אדם בשם טירתה, שנוצר על ידי סכר עפר שעליו יש מדרגות אבן.
בקצה המערבי של מצוק זה, בנקודה הנמוכה ביותר שלו, נמצא מקדש המערה הראשון.
המערה הגדולה והגבוהה ביותר היא מערה 3, שנמצאת יותר מזרחה על פניה הצפוניים של הגבעה.
המערה הרביעית, מערה 4, נמצאת כמה מדרגות למטה מזרחה יותר.
מקדשי המערות, המסופררים מ-1 עד 4 לפי גובהן, בעיירה בדאמי - עיר הבירה של ממלכת צ'לוקייה (הידועה גם בשם צ'לוקייה הקדומה) - מתוארכים מסוף המאה ה-6 ואילך.
התיארוך המדויק ידוע רק לגבי מערה 3, שהיא מקדש המוקדש לווישנו.
כתובת שנמצאה כאן מתעדת את חנוכת המקדש על ידי המלך בשנת "סאקה 500" (לוח שמשי, 578–579 לספירה).
הכתובת, שנכתבה בשפת הקאנדה העתיקה, אפשרה את תיארוך מקדשי מערות הסלע הללו למאה ה-6. תיארוך זה הופך את המערה למקדש המערה ההינדי העתיק ביותר בהודו.
מתחם מערות בדאמי הוא חלק ממועמדות לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו תחת הכותרת "אבולוציה של אדריכלות המקדש - איהולה-בדאמי-פטאדקל" בעמק נהר מלאפראבה, הנחשב לערש של אדריכלות המקדשים שהיווה את המודל למקדשים הינדיים מאוחרים יותר באזור.
יצירות האמנות במערות 1 ו-2 מציגות את הסגנון הדקאני הצפוני של המאות ה-6 וה-7, בעוד שאלה במערה 3 מייצגות בו-זמנית שתי מסורות אמנותיות הודיות עתיקות; הצפוני ו הדרומי.
מערה 3 מציגה גם אייקונים ותבליטים במה שנקרא סגנון , מיזוג של רעיונות משני הסגנונות, כמו גם כמה מהדוגמאות ההיסטוריות המוקדמות ביותר ששרדו בקרנאטקה של מוטיבים של -צ'אקרה (סמליות גאומטרית) וציורי פרסקו צבעוניים.
שלוש המערות הראשונות מציגות פסלים של סמלים ואגדות הינדואיות המתמקדות בשיווה ובווישנו, בעוד שמערה 4 כוללת אייקונים ונושאים ג'ייניים.
מקדשי מערות בדאמי חצובים באבן חול רכה של בדאמי על צוק גבעה.
התוכנית של כל אחת מארבע המערות (1 עד 4) כוללת כניסה עם מרפסת (מוקה מנדאפה) הנתמכת על ידי עמודי אבן ו, מאפיין ייחודי של מערות אלו, המוביל למנדאפה עם עמודים, או לאולם מרכזי (גם מאהא מנדאפה), ולאחר מכן אל המקדש הקטן והמרובע ("קודש הקודשים", ) חצוב עמוק בתוך המערה.
מקדשי המערות מקושרים על ידי שביל מדורג עם טרסות ביניים המשקיפות על העיירה והאגם.
מקדשי המערות מסומנים 1–4 לפי גובהם; מספור זה אינו משקף את רצף החציבות.
האדריכלות כוללת מבנים שנבנו בסגנונות ו, שהוא הביטוי האדריכלי הראשון והמתמיד שאומץ על ידי שושלת צ'לוקייה.
מערה 1 נמצאת בגובה של כ-18 מטרים מעל פני הקרקע בחלק הצפון-מערבי של הגבעה.
הגישה היא דרך סדרה של מדרגות המתארות גילופים של ננסיות בתנוחות שונות כאילו הן מחזיקות את רצפת המערה.
במרפסת, עם מידות פנימיות של 21 מטרים על 20 מטרים, יש חמישה עמודים מפוסלים עם תבליטים של זרי פרחים, עלווה ותכשיטים.
המערה מציגה את שיווה הרוקד את ריקוד ה בתור נטראג'ה על פני הסלע מימין לכניסה וגם חלק מגאנדארוודה.
לדמות, בגובה 1.5 מטרים, יש 18 זרועות (9 בשמאל ו-9 בימין) בצורה המבטאת את עמדת הריקוד (בערך 81 שילובים בסך הכל) המסודרות בדוגמה גאומטרית, ש – היסטוריונית ואינדולוגית שווייצרית, טענה שהיא חלוקת זמן המסמלת את הגלגל הקוסמי.
שמונה עשרה הזרועות מבטאות את המודרה נטייה (תנועות ידיים סמליות), כאשר חלקן אוחזות בחפצים כגון תופים, לפיד, נחש, קלשון וגרזן.
לשיווה יש את בנו גנש והשור לצידו.
בסמוך לנטראג'ה, הקיר מתאר את מסורת האלה דורגה של השאקטיזם הורגת את התאו-שד מהישאסורה.
לפסלים היה ידע מצוין במודרות הנאטיה של בהאראטנאטיה (ריקוד קלאסי פופולרי מאוד בחלק הדרומי של הודו), מכיוון שאין סיכוי לתקן שגיאות כלשהן והוא צריך להיות מגולף בצורה מושלמת מלכתחילה, אחרת היו חייבים לנטוש את המערה כולה.
מצד ימין לגילוף נטראג'ה יש גילוף של עם צ'אטורבהוג'ה (צ'אטור פירושו 4, בהוג'ה פירושו ידיים).
הפסל מתאר את הריגת השד מאהישאסורה על ידי דורגה.
מאהישאסורה היה בנו של מאהישי ונכדו של בההמרישי קשיאפה.
משמאל לכניסה נמצא הדווראפאלה שאיווה בעל שתי ידיים שמחזיק בקלשון, ומתחתיו דמות של פיל-שור ממוזגים שבו הם חולקים ראש; ממבט שמאל רואים שזה פיל ומימין שור.
בתוך מרפסת המערה יש פסל מגולף של , פסל בגובה של 2.36 מטרים של דמות שחציה שיווה וחציה וישנו.
לצדו עומדות האלות פרוואטי ולקשמי מכל צד.
מימין, לקראת קצה הקיר, פסל תבליט של , דמות הממזגת בין שיווה לבת זוגו פרוואטי.
חצי אחד של הדמות היא שיווה עם ירח על המוקוטה (ראשו), נחשים בידיו, עגילים ולצד החצי שמייצג את פרוואטי נמצא מלווה הנושא מגש של תכשיטים.
ליד החצי של ארדהנארשווארה המייצג את שיווה נמצא ננדי השור, ו הצנום, חסיד של שיווה.
גילופי בהרינגי מציגים את הידע המוקדם באנטומיה לכל הגוף הכולל את הגולגולות, הצלעות, העצמות בידיים וברגליים.
הגילופים של ארדהנארשווארה והאריהארה נבנו בקפידה עם חזון של מלכי צ'לוקייה המעבירים מסר לאזרחיהם על שוויון הזכויות לגברים ולנשים בחברה ועליהם לכבד הדדי זה עם זה.
אין זכר גדול ואין נקבה גדולה.
בתוך מערה זו, נראים באחד הפסלים המגולפים על קירות המערה בניהם של שיווה, גנש וקרטיקיה, אל המלחמה ואלוהות המשפחה של שושלת צ'לוקייה, כאשר קרטיקיה רוכב על טווס.
בתקרת המערה חמישה לוחות מגולפים כאשר הלוח המרכזי מתאר את הנגאראג'ה, עם זוגות מעופפים משני הצדדים.
הראש והחזה מעוצבים היטב ויוצאים ממרכז הפיתולים.
בתא אחר בתבליט בקוטר 75 סנטימטרים יש גילופים של זכר ונקבה; הזכר הוא יאקשה (סוג של רוח טבע במיתולוגיה ההינדואית) נושא חרב והנקבה היא אפסארה (רוחות המים או נימפות) עם צעיף מתעופף.
בלוח העוקב יש גילופים של שתי דמויות קטנות והפאנל בקצהו מגולף בלוטוסים.
כל הדמויות מעוטרות בקישוטים מגולפים ומוקפות בשוליים עם תבליטים של בעלי חיים וציפורים.
עיצוב הלוטוס הוא נושא נפוץ.
על התקרה תמונות של זוגות וכן זוגות בחיזור ובסצנות ארוטיות.
דרך שסע בקיר האחורי של המערה נמצא מקדש ריבועי עם דמויות מגולפות יותר.
במנדאפה נמצא ננדי יושב מול ה (קודש הקודשים) המכילה לינגאם של שיווה.
מערה 2 נמצאת מעל וממזרח למערה 1 ופונה צפונה.
היא נוצרה בסוף המאה ה-6 או תחילת המאה ה-7. היא קטנה יותר ממערה 1, דומה במקצת מבחינת תוכנית המבנה שלה, אבל היא מוקדשת בעיקר לווישנו.
למערה 2 מגיעים בטיפוס של 64 מדרגות מהמערה הראשונה.
הכניסה למערה היא מרפסת מחולקת בארבעה עמודים מרובעים המסתיימים כחצי עמודים, כולם מגולפים בפני האבן המונוליתית.