tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באפריל 2023 האקדמיה האיטלקית לקולינריה עדכנה את המתכון הרשמי לרוטב בולונז, והפקידה את הגרסה החדשה בלשכת המסחר של בולוניה.
העדכון כלל התאמות קלות בכמויות המרכיבים, אך שמר על העקרונות הבסיסיים של המתכון המקורי.
השם "בולונז" (Bolognese) מתייחס ישירות לעיר בולוניה באיטליה, ומשקף את מקום מוצאו של הרוטב.
באיטלקית נקרא הרוטב Ragù alla Bolognese, כלומר: "ראגו בסגנון בולוניה".
המונח ragù עצמו הגיע מצרפת – מהמילה ragout, שפירושה "תבשיל מתובל או מעורר תיאבון".
באיטליה שימשה המילה לתיאור כל רוטב בשרי מבושל ארוכות, אך עם הזמן התקבעה משמעותה בהקשר של רטבים לפסטה.
רוטב הולנדז (בעבר נקרא גם רוטב הולנדי) הוא תחליב של חלמון ביצה, חמאה מומסת, מים ומיץ לימון (או יין לבן או חומץ בן יין מצומצם).
הרוטב מתובל לרוב במלח, פלפל לבן או פלפל קאיין.
הרוטב מלווה בדרך כלל מאכלי דגים, פירות ים וירקות (בעיקר אספרגוס) וכן ביצים בנוסח בנדיקט.
רוטב הולנדז הוא בין הרטבים הקלאסיים של המטבח הצרפתי.
מקור השם הוא בחמאה המפורסמת של הולנד.
להכנת הרוטב ממיסים חמאה ומסננים אותה במסננת דקה.
אחר כך מקציפים חלמוני ביצים, ובחלק מן המתכונים מוסיפים להם מעט מיץ לימון או יין לבן או חומץ בן יין מצומצם, בצלי פנינה, עלי דפנה ופלפל לבן.
אל החלמונים מוסיפים את החמאה הפושרת בהדרגה.
את הרוטב מתבלים במלח, פלפל לבן ומיץ לימון, לעיתים גם במעט רוטב ווסטרשייר.
רוטב שנקרש ניתן להפוך שוב לנוזלי על ידי הוספה של מעט מים קרים.
ניתן להכין רוטב אחר, דמוי הולנדז, על בסיס של רוטב לבן שאליו מוסיפים חלמונים, חמאה ומיץ לימון.
רוטב ברביקיו הוא רוטב המשמש להכנת בשר וירקות במצלה (גריל).
הרוטב משתנה בהתאם לצורת ההכנה ויחס החומרים מרוטב נוזלי דליל, לרוטב סמיך.
יש המשתמשים ברוטב זה על מנת לתבל טוגנים (צ'יפס) ולהכנת פיצה בטעם ברביקיו.
הרוטב משלב טעמים חריפים, מלוחים ומתוקים, ולרוב יש לו טעם מעושן.
הרוטב מורכב מרסק עגבניות, חומץ, סוכר או דבש ותבלינים.
מקורו של הרוטב אינו ידוע, וככל הנראה התפתח במושבות הבריטיות בצפון אמריקה ומשם התפשט לאירופה.
יש הסוברים שמקור הרוטב ברוטב חרדל שפיתחו מתיישבים מגרמניה שהגיעו אל מושבת קרוליינה הדרומית.
הייצור המסחרי הראשון של רוטב ברביקיו היה על ידי חברת היינץ בשנת 1948.
סוגי רוטבי הברביקיו שונים מאזור לאזור.
בדרום ארצות הברית מקובלים רטבים המבוססים על חרדל וחומץ.
באסיה מקובל רוטב המבוסס על קטשופ או על רוטב הויסין.
באוסטרליה מייצרים רוטב ברביקיו משילוב של רוטב עגבניות ורוטב ווסטרשייר.
רוטב בשאמל הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" - רוטבי היסוד של המטבח הצרפתי.
הוא מורכב מחלב המעובה ברביכה לבנה.
לרוטב נהוג להוסיף מלח, עלה דפנה ותבלינים כגון פלפל לבן ואגוז מוסקט.
הרוטב ככל הנראה הוזכר לראשונה בדפוס ב-1651 בספר Le Cuisinier françois (1651), מאת השף פרנסואה פייר דה לה וארן.
לפי אגדה נפוצה הרוטב נקרא על שם המרקיז לואי דה בשאמל.
רוטב בשאמל משמש כבסיס למספר רב של רטבים אחרים בהם:
רוטב מורניי (הכולל גבינת גרוייר)
רוטב ננטואה (רוטב עם חמאה, חסילונים ושמנת)
רוטב מוטרד (רוטב לבן עם חרדל)
רוטב סווביז (רוטב בשאמל עם בצלים קצוצים)
רוטב קארוזו שנוצר לראשונה באורוגוואי ומשם נדד למטבח האיטלקי
רוטב מורניי הוא רוטב בשאמל שנוספה לו גבינה מגוררת, כמו פרמזן או גרוייר או שילוב של גבינות כמו גרוייר, אמנטל וצ'דר.
הרוטב משמש לתיבול מאכלי ים וירקות.
הרוטב קרוי על שם הדיפלומט הצרפתי פיליפ דה מורניי, מושל סומיר.
כאשר רוטב זה הומצא הוא התבסס על הוספת גבינה לרוטב ולוטה (שכן באותה עת טרם הומצא רוטב הבשאמל).
הרוטב הפך פופולרי לאחר שהוגש במסעדת לה גראן ופור שבפאלה רויאל בפריז במאה ה-19.
מנת עוף דיוואן מוגשת עם רוטב זה.
רוטב סופרם הוא אחד מהרטבים הקלאסיים של המטבח הצרפתי.
רוטב זה נחשב לאחד מ"הרטבים הקטנים" – היינו, רוטב הנוצר משילוב בין רוטב אם למרכיב אחד נוסף.
רוטב זה עשוי מרוטב ולוטה (רוטב העשוי מרביכה (שילוב של קמח ושומן) וציר בשר – לרוב, במקרה של רוטב סופרם – ציר עוף).
הציר מצומצם (בישול על אש נמוכה עד לאידוי מרבית הנוזלים), ומעורבב עם שמנת או קרם פרש.
כמו כן נהוג להוסיף מעט מיץ לימון לרוטב.
רוטב זה מוזכר בלארוס גסטרונומיק משנת 1938 כאחד הרטבים החשובים של המטבח הצרפתי.
שיטה אחרת להכנת רוטב זה היא שימוש ברוטב בשאמל עם ציר עוף.
רוטב אפריקן הוא אחד מ"הרטבים הקטנים" של המטבח הצרפתי (רטבים המהווים וריאציה של רוטבי האם).
רוטב זה מהווה וריאציה של רוטב אספניול (רוטב חום בסיסי) לו נוספו תבלינים שמקורם במטבח הקריאולי (שמתבסס על שילוב של טעמים אפריקאיים עם המטבח הצרפתי).
רוטב זה משמש לתיבול אומצות, מאכלי צלעות ומאכלי עופות.
הרוטב מיוצר, בדומה לרטבים חומים אחרים, על ידי צמצום יין (בישול יין עד לאידוי המים שבו) בתוספת תבלינים, והוספת היין והתבלינים לרוטב האספניול.
רוטב בורדלז או רוטב בורדו הוא רוטב עיקרי במטבח הצרפתי.
הרוטב, המבוסס על יין אדום יבש, קרוי על שם אזור בורדו שבצרפת בו מיוצרים היינות הנחשבים לטובים בצרפת.
הרוטב עשוי מיין אדום שצומצם (בושל עד לאידוי המים שבו) עם מח עצמות, בצלצלי פנינה ורוטב חום המכונה דמי גלאס.
רוטב זה מהווה מרכיב עיקרי גם במטבח הקריאולי של ניו אורלינס, אולם בגרסת ניו אורלינס הרוטב מתבסס על רסק של שום במקום על יין אדום.
רסק זה מבושל עם מח העצמות ודמי גלאס.
בגרסה אחרת הנפוצה בניו אורלינז הרוטב נעשה מחמאה, שמן זית ובצל ירוק, פטרוזיליה ושום - כאשר גרסה זו מוגשת כרוטב לאסקרגו (שבלולים) המכונים "אסקרגו בורדלז".
רוטב אספניול הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" - הרטבים היסודיים של המטבח הצרפתי.
הרוטב מורכב מרביכה עם ציר בשר, אותם מצמצמים בבישול במשך מספר ימים.
שמו של הרוטב "ספרדי" אינו מעיד על מוצאו או על מרכיביו.
לדברי לואי דיאה (Louis Diat) (לפי מספר גרסאות ממציא הוישיסואז) מחבר הספר "Gourmet's Basic French Cookbook", שמו של הרוטב ניתן לו לאחר שהטבחים הספרדים של אן מאוסטריה, אשתו של לואי ה-13, התעקשו על הוספת עגבניות מספרד לרוטב החום הצרפתי.
לפי גרסה אחרת, מקורו של שם הרוטב בצבעו - בעוד צבע הרוטב הגרמני "רוטב אלמנד" בא לתאר את צבע עורם של תושבי גרמניה, וצבע הרוטב ההולנדי "רוטב הולנדז" מתאר את צבע עורם של תושבי הולנד, כך צבע רוטב אספניול (חום) מתאר את צבע עורם של תושבי ספרד.
הרוטב קיבל את שמו מן השף אוגוסט אסקופייה בסוף המאה ה-19, ואופן ההכנה של הרוטב נשאר זהה עד ימינו.
הכנת רוטב אספניול מתבצעת על ידי הכנת רו בעל צבע חום כהה, אליו מוסיפים כמות גבוהה של ציר בשר או מים, וכן עצמות שמושחמות, בשר בקר, ירקות ותבלינים.
מצמצמים רוטב זה בבישול איטי, ממושך ומסונן.
במהלך הבישול מוסיפים לרוטב ציר בשר וממשיכים לצמצמו.
לקראת סיום הכנת הרוטב מוסיפים אליו רסק עגבניות.
משך ההכנות של רוטב כהלכתו הוא מספר ימים.
לרוטב אספניול טעמים חזקים המשתלטים על המזון, ולכן אין מוסיפים אותו ישירות לתבשילים שונים, אלא משתמשים בו כ"רוטב אם" שממנו מייצרים רטבים אחרים, כגון: רוטב אפריקן, רוטב בריגארד, רוטב בורגיניון, רוטב או צ'סור, דמי גלאס ורוטב שבריו.
אסקופייה מציין בספרו כי ישנה גרסה של הרוטב לתקופת התענית - שאינה כוללת בשר, ובה מצמצמים ציר ירקות ופטריות שונות.
רוטב חמאה שחורה הוא רוטב במטבח הצרפתי.
הרוטב נוצר באמצעות המסת חמאה ובישולה על חום נמוך עד אשר מוצקי החלב נשרפים ומקבלים צבע חום כהה.
לאחר השחמת מוצקי החלב מוסיפים לרוטב חומצת מאכל (לרוב מיץ לימון או חומץ).
רוטב זה משמש לתיבול מאכלי ביצים, דגים וירקות.
רוטב חמאה לבנה או בר בלאן הוא רוטב עשיר העשוי מצימצום (בישול על חום נמוך עד לאידוי הנוזלים) של חומץ, יין לבן ובצלי פנינה (שאלוט) קצוצים אליו מוסיפים חמאה קרה.
יש המחליפים את החומץ במיץ לימון ויש המוסיפים לרוטב גם ציר בשר.
מקורו של רוטב זה במטבח הצרפתי ובייחוד במטבח עמק הלואר.
המלומדים חלוקים בדבר מקורו של הרוטב.
לפי אחת הסברות הומצא הרוטב במטבחו של המרקיז דה גולן (Marquis de Goulaine) - כאשר השף הורה לעוזרו להכין רוטב ברנייז עבור הדגים, אולם העוזר שכח להוסיף את הטרגון ואת חלמוני הביצה.
מאחר שלא היה זמן להכין רוטב חדש, הוגש הרוטב שהכין העוזר וזכה להצלחה רבה.
לעיתים מוסיפים לרוטב שמנת במטרה למנוע היפרדות הרוטב למרכיביו, אולם שפים רבים מתנגדים למרכיב זה (בהם השף אנתוני בורדיין).
רוטב ביארנז הוא רוטב העשוי מחמאה וחלמוני ביצים המתובלים בטרגון, בצלצלי פנינה ועירית המבושלים ביין וחומץ.
המלומדים סבורים כי הרוטב הומצא בידי השף קולינה (Collinet) (אשר המציא גם את תפיחת תפוחי האדמה - pommes de terres soufflés), והוגש לראשונה בפתיחת מסעדת "ביתן אנרי הרביעי" ("Le Pavillon Henri IV") בסן-ז'רמן-אן-לה בשנת 1836. הרוטב נקרא בשם זה לכבודו של המלך אנרי הרביעי אשר נולד באזור ביארן בדרום-מערב צרפת.
רוטב זה דומה לרוטב ההולנדז בכך שהוא תערובת של חמאה וחלמוני ביצים.
ההבדל בין שני הרטבים הוא בתבליניהם בלבד (ברוטב הולנדז משתמשים במיץ לימון במקום בחומץ ובטרגון).
רוטב ביאנז מועשר בעגבניות מרוכזות נקרא "רוטב שורון" על שם אלכסנדר אטיין שורון שהמציא אותו.
אופן הכנת הרוטב פורט לראשונה בספרו של פרנאן פואן (Fernand Point) "הגסטרונומיה שלי" (Ma Gastronomie).
הרוטב משמש כתוספת לאומצה (סטייק).
רוטב ברווז (מאנגלית: Duck sauce) הוא רוטב צהוב מתוק המוגש במסעדות סיניות באירופה ובארצות הברית כרוטב לתיבול אגרולים וספרינג רולים.
הרוטב עשוי משזיפים, משמשים או אפרסקים וכן סוכר, חומץ, זנגביל ופלפל צ'ילי.
שמו של "רוטב הברווז" מקורו בשמו האנגלי: "duck sauce".
ברוטב זה אין ברווז, אולם הוא הוגש במסעדות סיניות בארצות הברית שם הוגש כתוספת לברווז בנוסח פקינג במקום רוטב ההויסין המסורתי.
רוטב הויסין (בסינית מסורתית: 海鮮醬, בסינית מפושטת: 海鲜酱) הוא רוטב המשמש לתיבול של מאכלים רבים, כדגומת ברווז בנוסח פקינג, ספרינג רולס, אגרולס, חזיר מו שו ומאכלים נוספים במטבח הסיני ובמטבח הווייטנאמי, בו מכונה הרוטב "טיינג דן" – "רוטב שחור".
הרוטב עשוי מפולי סויה מותססים בתוספת שום, חומץ ופלפלי צ'ילי.
בנוסח המנדריני של רוטב זה הוא עשוי ממים, סוכר, פולי סויה מותססים, אורז, מלח, קמח מחיטה, שום ופלפלי צ'ילי.
בניגוד לדעה הרווחת הרוטב אינו מכיל שזיפים.
משמעות שם הרוטב בסינית – "רוטב מאכלי ים", מאחר שהרוטב שימש בעבר לתיבול מאכלים אלה.
רוטב חמוציות הוא רוטב העשוי מחמוציות.
לרוטב זה מספר גרסאות בעלות טעמים שונים, בהתאם למקום ייצורו.
באירופה הרוטב חמוץ בעוד שבארצות הברית וקנדה הרוטב ממותק - מקור הטעם המתוק הוא בסוכר או תוספת קינמון.
על אף שמו, אין זה רוטב במובן המקובל של המילה, אלא מאכל המזכיר יותר קונפיטורה או ריבת פירות.
הכנת הרוטב נעשית על ידי הרתחת חמוציות עם מים וסוכר, עד שהחמוציות פוקעות ונוצר נוזל סמיך דמוי ריבה.
יש המוסיפים מיץ תפוזים או קליפות תפוזים.
זהו רוטב מסורתי שנהוג להגיש יחד עם תרנגול ההודו - המאכל המסורתי של חג המולד וחג ההודיה בארצות הברית ובקנדה.
בארצות הברית מיוצר הרוטב באופן מסחרי, ונמכר בקופסאות שימורים.
בשל כמות הג'לטין הרבה שבו, מקבל הרוטב את צורת הקופסה, ונותר בצורה זו גם לאחר חילוצו מהקופסה.
בשל הג'לטין גם נמנעים צמחונים מלאכול אותו.
רוטב ולוטה הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" - חמשת הרטבים הקלאסיים של המטבח הצרפתי לפי סיווגו של השף אוגוסט אסקופייה.
רוטב זה מוכן על ידי הכנת ציר בשר זך (ציר עוף, עגל או ציר דגים), לו מוסיפים תערובת רו סמיכה העשויה מחמאה וקמח.
רוטב זה משמש לתיבול מאכלי בשר עוף ומאכלי ים וכן כבסיס לרטבים אחרים כגון רוטב אלמאנד (רוטב ולוטה בתוספת חלמוני ביצים, שמנת ומיץ לימון), רוטב סופרם (רוטב ולוטה העשוי מציר עוף בתוספת פטריות וחמאה), ורוטב ברסי (רוטב ולוטה העשוי ציר דגים בתוספת שאלוטס ויין לבן).
גרסאות נוספות של רטבים כוללות:
רוטב פולט (Poulette) - רוטב ולוטה עם פטריות, פטרוזיליה ומיץ לימון.
רוטב אורורה (Aurora) - רוטב ולוטה בתוספת פירה עגבניות.
רוטב הונגריאן (Hungarian) - "רוטב הונגרי" - רוטב ולוטה בתוספת בצל, פפריקה ויין לבן.
רוטב נורמנדי (Normandy) - רוטב ולוטה בתוספת ציר פטריות וצדפות.
רוטב ונשיאן (Venetian) - "רוטב ונציאני" - רוטב ולוטה בתוספת טרגון, שאלוטס ועירית.
רוטב סוביס (Soubise) - רוטב ולוטה בו מבושל בצל קצוץ.
ישנם גם רטבי סויה שאינם מותססים באופן ביולוגי, אלא מיוצרים בתהליך של הידרוליזה של חלבוני סויה, אך אלו שונים למדיי בטעמם ונחשבים רטבים באיכות נמוכה ביחס לרטבים המסורתיים.
ניתן למצוא גרסאות מקומיות של הרוטב בכל רחבי מזרח אסיה, שם הוא מוגש כמעט בכל ארוחה בדומה למלח במערב ומשמש גם לבישול ולהקפצה.
בשיטת ההכנה המסורתית משרים בתמלחת בשיעור של 1.5%, פולי סויה צהובים, גרעיני חיטה סדוקים ונבגים של קוג'י - שלאורך חודשים מפרקים את חלבוני הדגנים לחומצות אמינו לסוכרים ולאלכוהול.
מקורו ככל הנראה ברוטב דגים סיני מתקופת שושלת ג'ואו שהותסס עם מחית סויה.
בתקופת שושלת האן הופרדו שני המרכבים לשני רטבים שונים- רוטב דגים ורוטב סויה.
באזורים שונים במזרח אסיה התפתחו צורות שונות להפקת הרוטב וטעמים שונים.
כיום טבחים רבים במזרח ובמערב נוהגים להחזיק מספר סוגים של רוטב סויה המשמשים למטרות שונות.
המתכון לרוטב הסויה נדד ליפן כשהוא מכיל דגים, אך עם התפשטות הבודהיזם ביפן הוצאו הדגים מהמתכון.
המטבח היפני הוא כנראה המטבח עם מגוון רטבי הסויה הגדול ביותר, כשבמחוזות שונים של המדינה נהוג לייצר ולאכול רוטב סויה באופנים שונים.
ובכל זאת נוהגים היפנים לחלק את רוטב הסויה, המכונה שוֹיוּ (קאנג'י: 醤油, רומאג'י: shōyu), לארבע קטגוריות על בסיס כמות הסויה והחיטה בתוצר הסופי.
רוטב זה, המכונה ביפנית קוׂיקוּצ'י (קאנג'י: 濃口), הוא רוטב הסויה הנפוץ ביותר בעולם.
רטבים אלו עשויים מחיטה קלויה, סויה ומלח ומאופיינים בטעם עשיר ומורכב אך פחות מלוח מהרוטב היפני הבהיר.
הרטבים מקטגוריה זו נחשבים לרוטב רב תכליתי, ומשמשים לתיבול, בישול, הקפצה, השריה ולהעמקת הצבעים בתבשילים.
רוטב זה נקרא ביפנית אוּסוּקוּצ'י (קאנג'י: 薄口) והוא עשוי מרוטב בסיס הדומה לרוטב הכהה (אך עם רמות מליחות גבוהות יותר) ומירין.
רוטב זה מתאפיין בטעמים יותר שטוחים, אך יותר מורגשים של מלח, סוכר ואלכוהול.
הוא משמש לתיבול מאכלים מבלי לצבוע אותם כפי שעושה הרוטב הכהה.
רוטב תמרי (היראגאנה: たまり) מותסס ללא חיטה כלל או עם כמות מזערית של חיטה, והוא במקור תוצר לוואי של התססת המיסו.
בגלל אחוז הסויה הגבוה, לרוטב התמרי הטעם החזק ביותר מבין השלושה והוא משמש לרוב כמטבל.
כיום הוא רואה עליה בתפוצה ובשימוש בגלל המודעות הגוברת לאלרגיות לגלוטן והטרנד הבריאותי להמעיט בשימוש בחיטה.
בניגוד לרוטב התמרי, שמורכב מאחוז גבוה של פולי סויה, הרוטב הלבן (רומאג'י: shiro, קאנג'י: 白, מילולית "לבן") עשוי מאחוז גבוה של חיטה.
טעמו עדין וצבעו בהיר יותר מכל שאר רטבי הסויה.
הוא משמש בעיקר לתיבול סשימי העשוי דגים לבנים, שטעמם וצבעם עדין ורטבים חזקים וכהים עשוים להאפיל עליו.
מעבר לארבעת הסוגים הללו של רטבי סויה מיוצרים ביפן גם רטבי סויה כימיים (המיוצרים בתהליך הידרוליזה ולא בתסיסה טבעית) ורטבי סויה מופחתי נתרן, אך אלו נחשבים נחותים לרטבים המותססים באופן טבעי.
רטבי סויה סינים (בסינית: 醬油, פין-יין: jiàng yóu) מכילים פחות דגן מהרטבים היפנים (למעט התמרי).
בדומה לרטבים היפנים, גם בסין נהוג לאפיין את הרטבים לפי צבעם.
הרוטב הסיני הכהה מאופיין בטעם עשיר, מליחות מופחתת ומתיקות עדינה וסמיכותו גבוהה משל שאר רטבי הסויה.
המתיקות מגיעה מדבשה המתווספת לרוטב אחרי תסיסתו.
הרוטב הסיני הבהיר פחות סמיך בהשוואה לרוטב הכהה ואינו מתוק כלל.
הוא הרוטב הנפוץ ביותר בסין.
רוטב סויה זה מופק בהתססה, אך לאחר ההתססה מבשלים ברוטב שרימפס, סוכר, משקה אלכוהולי מזוקק סיני בשם באי ג'וׂ ותבלינים שונים.
רוטב זה מיוצר בעיקר בסוג'ואו שבסין.
בקוריאה רוטב סויה נקרא גאנג'אנג (קוריאנית: 간장, מילולית "רוטב תיבול") וניתן לחלק אותו לשתי קטגוריות- האנסיק (מסורתי) ו- גַאֶר-יאנג (מודרני).
השם גאנג'אנג משמש גם כדי לתאר רוטב דגים (אֵאוׂה-גאנג'אנג).
רוטב סלסה הוא רוטב חריף, הכולל בדרך-כלל עגבניות ופלפל צ'ילי.
הוא רוטב טיפוסי למטבח המקסיקני, במיוחד הסוגים המשמשים כמטבלים.
בספרדית או באיטלקית, Salsa הוא כל סוג של רוטב, אך באנגלית פירוש המושג הוא הרוטב הספציפי.
מקור המילה הוא מלטינית - מלח הוא sal וsalsa פירושו מלוח.
רוטבי סלסה מקסיקניים יוצרו באופן מסורתי על ידי המולקאחטה (molcajete), הגרסה המקסיקנית של עלי ומכתש.
עם זאת, כיום מיוצרים רוב הרטבים על ידי בלנדר.
סלסה רוֹחָה (salsa roja, "רוטב אדום") - משמש כתבלין במטבח המקסיקני ובאמריקני הדרום-מערבי.
נעשה בדרך-כלל מעגבניות מבושלות, צ'ילי, בצל, שום וכוסברה.
סלסה קרוּדָה (salsa cruda, "סלסה גסה") - ידועה גם כ"פּיקוֹ זה גאיוֹ" (pico de gallo, "מקור התרנגול"), סלסה קצוצה (salsa picada), סלסה מקסיקנית (salsa mexicana) או סלסה טרייה (salsa fresca): נעשה עם עגבניות חיות קצוצות, מיץ ליים, צ'ילי, בצל, עלי כוסברה, ועוד מספר רכיבים קצוצים בגסות.
סלסה וֶרְדֶה (salsa verde, "רוטב ירוק") - הגרסה המקסיקנית עשויה עם טומטיו, שהן עגבניות ירוקות, בדרך-כלל מבושלות.
הגרסה האיטלקית עשויה עם עשבים.
סלסה טָקֶרַה (salsa taquera, "סלסה לטאקו") - עשוי מצ'ילי "מוריטה" ומטומטיו.
סלסה רַנְצֶ'רָה (salsa ranchera, "סלסה בסגנון חווה") - עשוי מעגבניות, צ'ילי ותבלינים.
בדרך כלל מוגש חם, ויש לו אופי סמיך ומרקי.
יש לו טעם אופייני המזכיר פלפל שחור, למרות שאין בו כלל פלפל כזה.
סלסה בְּרַאוָה (salsa brava, "רוטב בר") - רוטב קצת חריף, בדרך כלל כולל פפריקה.
יחד עם חתיכות תפוחי אדמה משולשות, הרוטב יוצר את המאכל patatas bravas, האופייני לטאפס בר בספרד.
גואקמולה (guacamole) - סלט אבוקדו הכולל גם עגבניות, פלפל חריף וכוסברה.
מוֹלֶה (mole, בספרדית מקסיקנית "רוטב") - רוטב מקסיקני העשוי מפלפל צ'ילי, תבלינים, קקאו, שקדים ומרכיבים אחרים.
ישנם עוד סוגי סלסה רבים, חלקם ישנם וחלקים "נוּבוֹ" - חדשים, כגון רטבים עם מנטה, אננס או מנגו.
רוטב סלסה נעשה פופולרי בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, בשל מדיניות קיצוב שהקשתה על ייצור קטשופ.
רוטב בשר הוא רוטב אנגלי מסורתי עתיק, מעובה ומתובל המבוסס על מיצי בשר וירקות הניגרים בעת צלייה.
מקור המילה gravy במאה ה-14, ופירושה המקורי היה נזיד או ציר.
הרוטב מוגש לרוב עם צלי, צלי יום ראשון, קציץ בשר, מחית תפוחי אדמה או תפוחי אדמה צלויים ולעיתים גם עם אורז.
רוטב בשר מעובה לרוב באמצעות עמילן.
ההכנה מתחילה ברביכה מקמח חיטה או קמח תירס/עמילן תירס או מקנה שורש של הצמח "Maranta arundinacea".
מוסיפים לתערובת בהדרגתיות נוזלי בישול של בשר או ציר תוך בחישה מתמדת על מנת שהחומר המעבה לא יצור גושים.
בחלק מהמתכונים נמנעים מלהוסיף שומן מן החי לרביכה בשל היותו שומן רווי.
כיום משווק גם רוטב בשר להכנה מהירה באבקה או בקוביות דחוסות ומיובשות וכן בקופסאות שימורים.
רוטב בשר אלוהי - נוזלים הניגרים מהבשר בעת צלייתו ומוגשים כרוטב מבלי שהוספו להם רכיבים נוספים.
רוטב חלקי פנים - רוטב הכולל חלקי פנים (כגון לבבות, כבד וכיוצא בזה) של עוף או הודו.
הרוטב מיועד להגשה עם בשר עוף או הודו או כולל ציר העשוי מחלקי הפנים שברוטב.
רוטב בצל - מכיל כמות גדולה של בצל קצוץ שאודה באיטיות עם ציר ויין.
מוגש לרוב עם נקניקיות ומחית או סוגים נוספים של בשר מטוגן או צלוי, אשר לא מגירים נוזלים במהלך הכנתם.
רוטב לבן - עשוי לכלול חלב או שמנת אך לרוב הוא פשוט מיצי בשר שהוסף להם קמח לבן.
מכונה גם "רוטב שמנת", "רוטב כפרי" ו"רוטב מנסרה".
לעיתים מערבבים לתוכו חתיכות בשר קטנות.
רוטב זה משמש כליווי מסורתי למנות "ביסקט אנד גרייבי" ושניצל בקר.
רוטב אדום עין - הוא רוטב העשוי מנטיפי שינקן שנצלה במחבת, מזוגג בקפה (זו הדרך המסורתית) או במים, ולרוב גם מעט סוכר.
רוטב זה אופייני למטבח של דרום ארצות הברית ומוגש לרוב מעל שינקן, ביסקטס ודייסת תירס.
רוטב עגבניות - מכיל עגבניות מקופסת שימורים, קמח ומעט שומן.
זהו מתכון מדרום ארצות הברית.
רוטב "בשר" צמחוני - יש מתכונים העושים שימוש בציר צמחוני במקום בשרי, עם קמח תירס כחומר עיבוי.
לעיתים מוסיפים מיצי ירקות המקנים לרוטב צבע ירוק כהה.
קיימים מוצרים תעשייתיים - גרגרים להכנת רוטב בשר, שאינם בשריים.
רוטב בשר עם מחית תפוחי אדמה הוא מאכל אמריקאי אהוד.
רוטב בשר מוגש גם עם תבשילים ממגוון סוגי בשר - חזיר, עוף, כבש, תרנגול הודו ובקר.
במיוחד מקובל להוסיפו לקציץ בשר, למאפי פודינג יורקשייר, ביסקטס ולמילוי.
בדרום ארצות הברית הוא מוגש עם שניצל בקר.
בקנדה, אוסטרליה ובממלכה המאוחדת מאכל פופולרי הוא טוגנים עם רוטב בשר.
הגרסה הקנדית כוללת לעיתים גבינה.
הוא נפוץ גם בצלי יום ראשון.
בארצות שונות באסיה, בפרט הודו, מלזיה וסינגפור המילה gravy משמשת לתיאור נוזל מעובה כלשהו בתבשיל, לאו דווקא בשרי.
כך למשל היא עשויה לשמש לתיאור נוזלי מאכלי קארי סמיכים.
רוטב טֵרִיָאקִי (או טָרֵיָאקִי, ביפנית 照り焼き או テリヤキ או てりやき) הוא רוטב מתוק מהמטבח היפני המכיל רוטב סויה, מירין וסוכר.
השם מורכב משתי מילים: טרי (照り) שפירושה ציפוי מבריק שמזכיר לק, שהוא בעצם המרקם הסירופי, שנוצר עם המסת הסוכרים והגעה לקרמליזציה.
ויָאקִי (焼き), מונח בשיטת הבישול צלייה.
השימוש העיקרי ברוטב טריאקי ביפן הוא למרינדה לדגים, פירות ים ממשפחת הסרטנאים ובשר חזיר אשר נצלה על הגריל.
בישראל ובארצות הברית הוא משולב בעיקר עם עופות ובשר בקר צלויים בגריל או בתנור.
הסוכר שברוטב מעניק לדג או לבשר ציפוי מבריק.
הכנת הרוטב פשוטה ונמשכת בערך 10 דקות.
במסעדות רבות בישראל ובעולם המערבי רוטב הטריאקי מוגש לצד מנת סושי.
רוטב ווּסטרשייר הוא רוטב דגים מותסס שמקורו באנגליה.
הרוטב יוצר לראשונה בעיר ווסטר באנגליה על ידי חברת "ליה ופֵּרינְס" (Lea & Perrins) בשנות ה-30 של המאה ה-19. הרוטב יוצר באופן מסחרי ב-1837, ונשאר מותג רוטב הווסטרשייר היחיד שעדיין מיוצר בממלכה המאוחדת.
ב-1930 נמכרה החברה ל-HP Foods ונרכשה לאחר מכן על ידי חברת היינץ.
המוצר, בגרסת היינץ, נקרא "The Original Lea & Perrins Worcestershire Sauce" ומכיל חומץ, דבשה, סירופ תירס, אנשובי, מים, בצל, מלח, שום, תמרהינדי, ציפורן ופלפל חריף.
הרוטב משמש לתיבול מאכלים רבים, מבושלים וטריים, ובמיוחד המכילים בשר בקר; וכמרכיב בקוקטיילים כמו בלאדי מרי וומפירו.
בחודש פברואר 2005 נקראו צרכנים בבריטניה ובקנדה להחזיר יותר מ-400 מוצרי מזון שהכילו רוטב ווסטרשייר שבו נעשה שימוש בצבע מאכל שנחשד כמסרטן.
רוטב חמוץ-מתוק (בסינית מסורתית: 甜酸醬, בסינית מפושטת: 甜酸酱; תעתיק: טיאם-סון-ג'יאונג; מילולית: רוטב חמוץ מתוק; באנגלית: Sweet and Sour) הוא רוטב ומטבל מהמטבח הסיני ומהמטבח הסיני אמריקאי שטעמו חמוץ-מתוק וצבעו אדום עז.
רוטב זה הפך פופולרי בצפון אמריקה ובאירופה בעקבות פיתוח המטבח הסיני אמריקאי.
הרוטב מוגש לרוב עם אגרול, מנה סינית-אמריקאית נפוצה.
מקורו של רוטב מודרני זה ברוטב מהמטבח הסיני אשר הכיל חומץ אורז עדין, רוטב סויה וסוכר או דבש.
לעיתים הרוטב כולל גם זנגביל כתוש.
רוטב זה שימש במטבח הסיני כמטבל עבור מאכלי דגים או בשר (ולא כרוטב המשמש בבישול עצמו).
רוטב זה השתנה בהתאם לסוג השימוש, כך שלחסילון הוכן הרוטב עם פלפל צ'ילי ורוטב סויה, ולבשר אווז הרוטב כלל גם שום.
הרוטב נפוץ בעיקר במטבח הקנטונזי בו משמש הרוטב לתיבול חזיר חמוץ מתוק, מנה המסמלת את המטבח, והפכה פופולרית ביותר במסעדות סיניות במערב.
רוב המהגרים הסינים למערב עד שנות החמישים הגיעו ממחוז גואנגדונג, ולכן המטבח הסיני אמריקאי הושפע רבות מהמטבח הקנטונזי.
גם רוטב זה, כפי שהוא מוגש במערב, מבוסס על רוטב דומה מהמטבח הקנטונזי, ומשמש במערב בעיקר במנות עוף או וחזיר.
בהמשך נוספו לתבשילים המסורתיים מרכיבים כגון רסק עגבניות (בעיקר קטשופ) ואננס ומאכלים מערביים שבושלו בניסיון להידמות לאוכל סיני מסורתי עשוי שימוש ברוטב זה ובשני מרכיבים אלה.
אחד משימושיו המרכזיים של רוטב זה הוא כמטבל לאגרול.
עם הגידול בפופולריות הרוטב ובתפוצתו במערב החל שיווק של רוטב מוכן.
רוטב טרטר (Tartar או tartare) הוא רוטב סמיך על בסיס מיונז המתלווה לרוב למאכלים המטוגנים בשמן עמוק בציפוי בלילה (פריטר).
המרכיב הבסיסי של הרוטב הוא מיונז, ואליו נלווים ירקות משומרים קצוצים דק כגון צלפים, מלפפון חמוץ, מיץ לימון (או חומץ בן-יין) וטרגון.
לרוטב וריאציות שונות בארצות הברית, בבריטניה ובאוסטרליה וניו זילנד הכוללים גם מרכיבים כבצל, שום העירית ופטרוזיליה.
בגרסה הצרפתית מוסיפים חרדל דיז'ון וזיתים קצוצים.
הרוטב מופיע בספרי בישול צרפתיים מן המאה ה-19, כ-sauce tartare, על שם הטטרים או בשל המובן השאול של רוטב "קשוח".
המרכיבים המוספים למיונז ברוטב (צלפים, בצל ועשבי תיבול) הם מרכיבים שנהוג להוסיף לסטייק טרטר.
רוטב עגבניות הוא שם כללי לרטבים רבים המבוססים על עגבניות, אשר לרוב משמשים כחלק מתבשיל (ולא כתיבול).
רוטבי עגבניות נפוצים בתבשילי בשר וירקות, אך מוכרים בעיקר בשימוש כרוטבי פסטה.
לעגבניות תכונות אידיאליות להכנת רטבים מוצלחים בפשטותם: יש להן טעם עשיר, תכולת מים גבוהה, מרקם רך והרכב מתאים לעיבוי הרוטב (כך שלא נדרש עיבוי על ידי רביכה, למשל).
רוטב עגבניות פשוט מכיל עגבניות קצוצות מבושלות מתובלות במלח.
ניתן גם לקלף את העגבניות, לטגן אותן, ולהיפטר מהגרעינים כדי למנוע מרירות.
לעיתים מוסיפים לרוטב מים או נוזל עשיר יותר, כגון ציר או יין, כדי למנוע הסמכת-יתר של הרוטב.
לרוב מתחילים את ההכנה באידוי או הקפצה של בצל ושום לפני הוספת העגבניות.
תבלינים מקובלים נוספים הם ריחן, אורגנו, פטרוזיליה, פלפל חריף ופלפל שחור.
במטבח הצרפתי רוטב עגבניות הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" כפי שהוגדרו על ידי אוגוסט אסקופייה.
הרוטב כולל בשר חזיר מומלח, בצל, ער אציל, טימין, מחית עגבניות או עגבניות טריות, רביכה, שום, מלח, סוכר ופלפל שחור.
לרוב כולל הרוטב גם קמח וחמאה להכנת רביכה.
במטבחי הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה, דרום אפריקה
המונח "רוטב עגבניות" במטבחי הממלכה המאוחדת, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה משמש לרוב לתיאור תבלין תעשייתי דמוי קטשופ.
רוטב זה משמש לפאי בשר, נקניקיות, בשר וצ'יפס.
רוטב עגבניות המוגש עם פסטה מכונה "רוטב פסטה".
למרות שעגבניות הגיעו לאירופה מ"העולם החדש" הספרדי במאה ה-16, רוטב העגבניות מתועד במטבח האיטלקי רק החל מהספר Lo scalco alla moderna מאת אנטוניו לטיני (נאפולי, 1692).
לטיני היה השף של המשנה למלך הספרדי בנאפולי, ואחד ממתכוני העגבניות שלו נקרא alla spagnuola - "בסגנון ספרדי".
שימוש ברוטב עגבניות עם פסטה תועד לראשונה בספר הבישול האיטלקי L'Apicio moderno מאת השף הרומאי פרנצ'סקו לאונרדי משנת 1790.
פיצה כוללת לרוב שכבת רוטב עגבניות המרוחה על הבצק, ומעליה תוספות שונות ולרוב גם גבינה.
קיימים מגוון מאכלי פסטה עם רוטב העגבניות, ביניהם "פסטה אל פומודורו" הפשוט, ספגטי אלה פוטנסקה, ארביאטה ולזניה.
פסטה ברוטב עגבניות עשויה להיות בסיס לתבשיל מורכב יותר הכולל למשל נקניק, חסילונים, כדורי בשר או ירקות.
רוטב עגבניות היה תבלין במטבח האצטקי הקדום.
האדם המערבי הראשון שתיעד רוטב כזה היה ברנרדינו דה סהגון, אשר תיאר רוטב מוכן שהוצע למכירה בשוק טנוצ'טיטלאן (כיום מקסיקו סיטי).
רוטבי עגבניות מקסיקנים בסיסיים הם רוטב אדום ורוטב ירוק.
הם משמשים בסיס לרטבים חריפים ולמולה.
בארצות הברית קיימים כמה סוגים של רוטבי עגבניות תעשייתיים.
"רכז עגבניות" עם מלח ועשבי תיבול, משמש לבישול ולרוב אינו נצרך כפי שהוא.
"מחית עגבניות" ו"רסק עגבניות" דומים לרכז אך בסמיכות שונה.
עבור מחית עגבניות ורסק עגבניות קיימות תקנות מחייבות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי לגבי שיעור מוצקי העגבנייה במוצר, וככלל אינם מכילים תבלינים מלבד מלח; רוטב עגבניות אינו מתוקנן.
המונח רוטב עגבניות מתייחס גם לרוטב מבושל, לרוב עם שמן זית ושום, לעיתים גם עם בשר.
גרסה פופולרית של רוטב כזה היא רוטב מרינרה, מונח איטלקי-אמריקאי המתייחס לרוטב עגבניות פשוט עם עשבי תיבול, לרוב פטרוזיליה וריחן.
השם מרינרה נראה כרומז על מאכלי ים, אך בפועל אינו מכיל אותם.
זהו אימוץ של מונח איטלקי, אשר באיטליה יוחס למורשת של ימאים ולפיכך קרוי כך.
המטבח הישראלי כולל מאכלים מסורתיים של העדות השונות ומושפע מאופנות בין לאומיות מודרניות, לכן גם מגוון התבשילים הכוללים רוטב עגבניות הוא סובב-עולם; בין השאר פיצה, רוטבי פסטה, קציצות, חריימה, אבס קון ארוז, מוסקה, זיתים ברוטב עגבניות, במיה ברוטב עגבניות, ושעועית ירוקה ברוטב עגבניות.
רוטב לחם הוא רוטב חם או קר מהמטבח האנגלי, הנאכל בדרך כלל עם בשר עוף או בשר הודו צלויים.
הרוטב מהווה חלק ממאכלי חג המולד המסורתיים, ונאכל על פי רוב ביחד עם הצלי בארוחת חג המולד.
יש הרואים ברוטב הלחם חלק בלתי נפרד מחג המולד במטבח הבריטי.
לצורך הכנת הרוטב מפוררים לחם, מבשלים חלב, חמאה עם בצל בו נעוצים ציפורנים, עלי דפנה ופלפל אנגלי, התערובת מסוננת, מעורבבת עם פירורי לחם, וחמאה נוספת, הבצל נסחט לתוך התערובת, וזו מתובלת עם מוסקט, עלה דפנה, פלפל ומלח.
ראשיתו של הרוטב במטבח האנגלי של ימי הביניים והוא הוגש כשהוא מלווה עוף או הודו ממולאים.
בראשיתו נעשה שימוש בלחם יבש, כך שהוא אפשר שימוש מחדש בלחם זה.
הרוטב קל להכנה, ונעשה שימוש במרכיבים זמינים.
מאכלים על בסיס לחם, היו מקובלים בכל רחבי אירופה בימי הביניים.
רוטב פטריות הוא רוטב לבן או חום בו המרכיב העיקרי הוא פטריות מאכל.
ישנן שיטות הכנה מגוונות להכנת הרוטב, ומגוון רחב של מאכלים, אותם מקובל ללוות ברוטב פטריות.
רוטב הפטריות מעניק למאכלים אותם הוא מלווה ריח ייחודי של אדמה.
הגרסה הלבנה של הרוטב מבוססת על בישול פטריות חתוכות בשמנת.
רכיבים נוספים נפוצים בגרסה זו הם חמאה, יין לבן וציר עוף.
הגרסה הלבנה נחשבת מתאימה במיוחד לליווי מאכלי פסטה ועוף.
הגרסה החומה מבוססת על פטריות וציר בקר, בדרך כלל בתוספת רביכה כהה.
גרסה זו נחשבת מתאימה במיוחד למאכלי בשר בקר וחזיר.
בשתי הגרסאות מקובל להשתמש במגוון של תבלינים ועשבי תיבול, אם כי תוספת של חומרי טעם שונים מצמצמת את הארומה הייחודית של הפטריות.
לרטבי הפטריות גרסאות תעשייתיות רבות הניתנות לרכישה במרכולים, אם כרטבים מוכנים לשימוש מיידי, ואם כאבקות להכנת רוטב על ידי בישול במים, חלב או שמנת.
רוטב הפטריות פופולרי במיוחד בישראל בקרב נותני שירותי הסעדה, בשל אפשרות להכין אותו בגרסת פרווה.
עד לשנות ה-80 של המאה ה-20 לא נמכרו בישראל פטריות טריות, כתוצאה מכך מאכלי פטריות נחשבו יוקרתיים, והדבר הוביל לפופולריות גבוהה של מנת "בורקס ברוטב פטריות" שהוצעה לאירועים שקיבלו שירותי הסעדה.
רוטב דגים הוא שמה של קטגוריה בה נכללים מספר רטבים העשויים מדגים או קריל שהותססו בין מספר חודשים לשנתיים.
רוטב דגים משמש במגוון מטבחים מזרח אסייתים ודרום מזרח אסייתים ונחשב מרכיב מרכזי במנות רבות, למשל פאד תאי, אך ישנם גם מספר רטבי דגים שמקורם במערב.
רוטב דגים לא רק משמש כתיבול, אלא משמש גם כבסיס למטבלים.
רטבי דגים מתאפיינים לרוב בריח של אנשובי, כשלרוב ריחם של הרטבים האיכותיים יותר הוא עדין, ובטעם מלוח מתמלחת התסיסה, ואומאמי כתוצאה מהחומצות הגלוטמיות הנוצרות בתהליך התסיסה המתווספות לאלו הקיימות בדג הגולמי.
הם לרוב יחסית נוזליים ודלילים ללא מוצקים כלל (אם כי יש יוצאי דופן) וצבעם ענברי ושקוף.
רטבים העשויים חלקי דגים מותססים עם מרכיבים אחרים כמו בשר ופולי סויה תועדו בסין ומתוארכים ללפני 2,300 שנה.
במהלך שושלת ג'ואו בסין העתיקה שימשו דגים המותססים עם פולי סויה ומלח כתבלין וכדרך לגוון את השימוש במלח.
בזמן שושלת האן, פולי סויה הותססו ללא דגים על מנת לייצר מחית הדומה למיסו ותוצר הלוואי שלה, רוטב סויה.
במקביל החלו גם להתסיס דגים בנפרד ולהופכם למגוון רטבי דגים.
אחד מהרטבים האלו, הנקרא קֵסאפּ באינדונזיה, ככל הנראה היווה את הבסיס לרוטב קטשופ.
היסטורית, רטבי דגים הותססו ממינים שונים של דגים ופירות ים, משימוש בדגים השלמים, או על ידי שימוש בדם דגים או איברי פנים בלבד.
רוב רטבי הדגים המודרניים (למעט רוטב ווסטרשייר) מכילים רק דגים ומלח ועשויים לרוב מאנשובי, שרימפס, מקרל או דגים עתירי שומן ובעלי טעם חזק.
ישנן גרסאות המכילות גם עשבי תיבול ותבלינים.
רטבי דגים מודרניים מותססים ביחס של 10%–40% מלח ממשקל הדג, ומותססים עד שנתיים.
לאחר ביקבוק נוזל התסיסה הראשון (הנחשב לרוב לאיכותי ביותר), לעיתים ממצים עוד נוזל דרך הרתחת הדג המותסס, תוצר הרתחה זו זה נקרא לעיתים "רוטב שני", ונחשב באיכות פחותה.
כדי לשפר את מראה וטעם הרוטב השני מוסיפים לעיתים קרובות קרמל, דבשה או אורז קלוי.
רטבים אלו דלילים יותר וזולים יותר.
יצרנים מסוימים גם ידללו את הרוטב הראשון כדי למכור יותר ממנו בנפח.
רטבי דגים שהותססו לזמן קצר מאופיינים בטעם וריח "דגי" מודגש.
תסיסה ארוכה מפחיתה מהטעם הדגי ומעניקה למוצר טעם אגוזי, עשיר ומלוח יותר.
גארוּם היה רוטב דגים שהיווה את התבלין המרכזי במטבח הרומי.
הוא הופיע לראשונה בתקופת יוון העתיקה והפסיק להופיע במתכונים במאה ה-11.
רוטב דגים מדרום מזרח אסיה עשוי לעיתים קרובות מאנשובי, מלח ומים, וטעמו וריחו עזים.
אנשובי והמלח מוכנסים לחביות עץ לתסיסה ונסחטים אט אט, ומהם ניגר נוזל מלוח עם ניחוח ימי.
המלח גורם להגרת נוזלים באמצעות אוסמוזה.
בדרום מזרח אסיה משתמשים בדרך כלל ברוטב דגים כרוטב בישול.
אך קיימת גרסה חמוצה ומתוקה של רוטב זה המשמשת כמטבל, במיוחד בווייטנאם.
בקמבודיה, רוטב דגים נקרא טיק טְרֵיי (קמרית: ទឹកត្រី, ליטון: tœ̆k trei).
חוקרים מאמינים שמקורו בתקופה שלפני הממלכות המוקדמות.
רוטב דגים תעשייתי מיוצר מאנשובי ומלח בלבד שמותסס בחביות עץ גדולות.
במהלך תקופה של שישה עד שמונה חודשים, הוא מזוקק חמש פעמים, ואז מועבר לצנצנות ומותסס בשמש במשך 2–3 חודשים נוספים.
רוטב הדגים המפורסם ביותר בקמבודיה מיוצר במחוז קמפוט.
חברת ייצור המזון של קמפוט מייצרת רוטב דגים מיוחד המכיל ביצי דגים.
רוטב דגים מתוק הוא המטבל הפופולרי ביותר בקמבודיה.
הוא מיוצר על ידי ערבוב רוטב דגים עם סוכר, מיץ ליים, פלפלי צ'ילי ובוטנים קלויים כתושים.
רוטב הדגים הפיליפיני מכונה "פּאטיס".
זהו אחד המרכיבים החשובים ביותר במטבח הפיליפיני.
הפאטיס מיוצר בתסיסת הבאגנוּנג, תהליך בו מיוצרת גם משחת הדגים הפיליפינית המכונה באנגונג איסדַה או באנגונג אלַמָנג אם עשויה מקריל.
הדגים בהם עושים שימוש בתהליך הם דגים קטנים, לרוב סרדינים, אנשובי או דגים צעירים ממינים גדולים יותר.
בשונה מרוב רטבי הדגים, בפיליפינים לא נפטרים ממוצקי ההתססה, אלא אלו נמכרים בנפרד כבאגנונג איסדה.
לכן ייצור הפאטיס ארוך יותר מיצורם של רטבי דגים אחרים, מכיוון שיש חשיבות גם למוכנות הדג למאכל.
רוטב דגים בתאילנד נקרא "נאם פְּלַא" (בתאית: น้ำปลา), ובאיסאן (ובלאוס) הוא נקרא "נאם פּא".
הנאם פלא הוא רוטב נוזלי ומלוח, אך ישנה גם גרסה המכילה מוצקים הנקראת "פּלא רא".
בתאילנד משתמשים ברוטב דגים גם בבישול וגם מוגשים בשולחן כתבלין בדומה למלח או רוטב סויה.
נהוג גם להגיש רוטב פריק נאם פלא כמטבל לצד רוב המאכלים, העשוי מרוטב דגים, מיץ ליים ופלפלים תאילנדים חריפים.
היסטורית התקיימו שני סוגים של רוטב דגים שיוצרו בתאילנד: רוטב העשוי מדגי מים מתוקים, "פלא סוֹי", ורוטב העשוי מדגי ים, "פלא קְראטאק".
בשני המקרים הדגים הותססו לפחות לשמונה חודשים, בתערובת המכילה שני חלקי מלח על כל שלושה חלקי דג (לדוגמה – שני קילו מלח על שלושה קילו דג), לאחר סינון, הנוזלים שניגרו משמשים בתור רוטב הדגים ברמה האיכותית ביותר.
לאחר מכן שאריות הדג מותססות שנית עם מלח לעוד ארבעה חודשים, תוצר של התססה זו הוא רוטב דגים באיכות נמוכה יותר המשמש לבישול.
רוטב דגים וייטנאמי נקרא "נוּק מאם" (וייטנאמית: nước mắm).
רטבי דגים וייטנאמיים מיוצרים עם אנשובי, מקרל, ודגים נוספים.
הם לא מכילים תוספים כמו סוכר או חומרים משמרים.
הווייטנאמים מעדיפים רטבים ללא ריח חזק, שקופים עם צבע ענבר זהוב עמוק.
רוטב דגים "סחיטה ראשונה" הוא הרוטב המופק מהתסיסה הראשונית של הדגים, ובדומה לתאילנד נחשב לרמת האיכות הגבוהה ביותר, כשרוטב שהופק מהסחיטה השנייה משמש רק לבישול.
ישנו דירוג גם בתוך רטבי הרמה הגבוהה שנשען על כמות החנקן שברוטב, שנחשב איכותי יותר ככל שהיא גבוהה יותר.
כמו בתאילנד, גם בווייטנאם נהוג להכין רוטב שולחן המלווה את הארוחה מרוטב דגים הנקרא נוּק צ'אם.
הנוק צ'אם סמיך ומתוק יותר מרוטב הדגים הרגיל, ולעיתים מכיל גם מיץ ליים ופלפל חריף.
בסין רוטב דגים נקרא יוּלוּ (מסינית: 鱼露, פין-יין: yúlù, תרגום מילולי: טל דגים) ומקורו בגואנגדונג ופֿוּגְ'יֵין.
הרוטב מותסס מחלקי דג שלא מתאימים למאכל, מכיוון שהם שמנים, מלאי עצמות ובעלי ריח חזק.
ביפן רוטב דגים נקרא גיוֹשוֹ (קאנג'י: 魚醤, רומאג'י: gyoshō) או אוֹשוֹיוּ (קאנג'י: 魚醤油, רומאג'י: uoshōyu, מילולית: רוטב סויה עם דגים).
ישנן מספר וריאציות מקומיות, בין השאר אישירוּ שמגיע מחצי האי נוֹטוֹ העשוי סרדינים ודיונון.
שוֹטסוּרוּ, שמגיע ממחוז אקיטה, הוא רוטב הדגים הנפוץ ביותר ביפן ולפעמים משמש כשם גנרי לכל רטבי הדגים היפניים.
איקאנַגוֹ שוֹיוּ ממחוז קגאווה עשוי מצלופחול ומשמש למגוון מאכלים, מתיבול סלטים ועד מרקי ראמן.
בקוריאה רוטב דגים נקרא אֶאוֹ-ג'אנג (הנגול: 어장).
רוטב דגים המותסס מאנשובי או צלופחול הוא מרכיב חיוני במתכוני קימצ'י רבים, וחשיבותו מתבטאת גם בטעם וגם בכך שהוא מועיל לתסיסה, מכיוון שהוא כולל בקטריות Lactobacillus acidophilus החיוניות לתסיסה.
באי צ'ג'ו שבקוריאה נהוג להשתמש ברוטב דגים המותסס מיני מקרל הנפוצים במזרח אסיה במקום רוטב סויה.
קוֹלטוּרה די אליצ'י (מאיטלקית: Colatura di Alici, מילולית: "רוטב אנשובי") הוא רוטב דגים איטלקי שמקורו בקמפניה.
הוא מיוצר מאנשובי מותסס בדומה לרטבים המזרח אסייתים.
רוטב ווסטרשייר הוא רוטב מכיל בין השאר אנשובי מותסס, הוא נפוץ בכל רחבי האנגלוספירה.
רוטב לסלט הוא רוטב עבור סלטים.
רטבים משמשים להענקת טעם עבור רוב סוגי הסלטים, בהם סלט ירוק, סלט ירקות ישראלי וסלט קיסר, וכן סלט פסטה, אטריות, אנטיפסטי, סלט תפוחי אדמה ועוד.
את הרוטב ניתן לטפטף מעל הסלט, לערבב אותו יחד עם הסלט, לצרף אותו בצד הסלט או להגיש כמטבל.
בתרבות המערבית ישנם שני סוגי רטבים בולטים:
וִינֶגְרֵט (תחמיץ) על בסיס תחליב משמן זית או שמן צמחי וחומץ, שבהם מוסיפים עשבי תיבול ותבלינים שונים, מלח, פלפל שחור וסוכר.
רטבים על בסיס חובצה ומיונז, בשילוב שמנת חמוצה, יוגורט וכדומה.
רוטב מרינרה (באיטלקית: Alla marinara) הוא רוטב עגבניות העשוי, בנוסף לבסיס שהוא עגבניות, בדרך כלל משום, עשבי תיבול ובצל.
גרסאות שונות מכילות צלפים, זיתים, תבלינים ושפריץ יין.
הרוטב נמצא בשימוש רחב במטבח האיטלקי-אמריקאי, הוא ידוע בשם אלה מרינרה באיטליה, פירוש המילה מרינרה באיטלקית הוא 'מַלָּח'.
באיטליה הוא מוכן בדרך כלל מעגבניות, בזיליקום ואורגנו, אך לפעמים גם זיתים, צלפים ואנשובי מומלח.
הוא משמש כרוטב לספגטי וורמיצ'לי, אבל גם לבשר או דגים.
מנה זו מבולבלת לעיתים עם המנה 'ספגטי מרינרה', מנה פופולרית באוסטרליה, ניו זילנד, ספרד ודרום אפריקה, שבה מערבבים רוטב על בסיס עגבניות עם פירות ים טריים.
באיטליה, רוטב פסטה הכולל פירות ים נקרא בדרך כלל אלה פסקטורה (alla pescatora).
קיימות מספר תיאוריות עממיות לגבי מקורו של רוטב זה.
על פי גרסה אחת, טבחים בספינות נפוליטניות שחזרו מאמריקה המציאו את רוטב המרינרה באמצע המאה ה-16 לאחר שהספרדים ייבאו את העגבנייה לאירופה.
לפי תיאוריה אחרת זהו רוטב שהכינו נשותיהם של מלאחים נפוליטניים עם שובם מהים.
אולם מבחינה היסטורית, ספר הבישול האיטלקי הראשון שכלל רוטב עגבניות, Lo Scalco alla Moderna ('הדייל המודרני'), נכתב על ידי השף האיטלקי אנטוניו לטיני ופורסם בשני כרכים ב-1692 וב-1694. לטיני שירת בתפקיד דייל השר הראשון של המשנה למלך הספרדי של נאפולי.
רוטב עגבניות מוקדם זה דומה יותר לסלסת עגבניות מודרנית.
רוטב דומה לרוטב המרינרה האיטלקי-אמריקאי ידוע באזורים מסוימים במרכז איטליה בשם "סוגו פינטו", שפירושו המילולי "רוטב מזויף" (מכיוון שאינו מכיל בשר).
רוטב וִיאֶרְז', מילולית "רוטב בתולה" הוא רוטב לימוני ממוצא צרפתי.
למעשה, לשני רטבים יש את השם הזה: הידוע ביותר והחדש יותר יחסית, שזכה לפופולריות בקֶרב הנובל קוויזין, מכיל עגבניות בצורת קוביות.
הרוטב השני הוא העתיק יותר.
רוטב זה עשוי משמן זית, מיץ לימון, שום, עגבניות קצוצות ובזיליקום.
לפעמים מוסיפים מרכיבים נוספים, כמו זרעי כוסברה מרוסקים, שאלוט ועשבי תיבול אחרים, כמו תמכה, עירית, טרגון או פטרוזיליה.
רוטב ויארז' זכה לפופולריות בשנות ה-80 לאחר שימוש נרחב שעשה בו מישל גראר, אחד מהשפים הצרפתים שאחראים על החזרה לקדמת הבמה של תנועת הנובל קוויזין (המטבח החדש).
הוא נמצא במיוחד במתכוני התזונה הים תיכונית.
רוטב זה מוגש בדרך כלל עם רכיכות או דגים כגון קוד (מסוגי הבקלה), סול, בורי אדום או סלמון.
לפעמים הוא מוגש על פסטה או כתוספת לסלט או בשר בצבע לבן כמו חזה עוף.
רוטב ויארז', ששורשיו מהגסטרונומיה הצרפתית המסורתית, הוא תערובת פשוטה של חמאה מרוככת ומיץ לימון, מוקצף עד לקבלת קצף.
הוא מוגש בדרך כלל קר, עם ירקות מבושלים, כמו כרישה או אספרגוס.
רוטב אמטריצ'אנה (באיטלקית: Sugo all'amatriciana), או Alla matriciana (בדיאלקט רומאי), הידוע גם בשמות נוספים, הוא רוטב פסטה איטלקי מסורתי המבוסס על גונאנצ'אלה (לחי חזיר מבושלת), גבינת פקורינו רומנו, עגבנייה, ובחלק מהווריאציות, בצל.
מקורו מהעיירה אמטריצ'ה (בנפה ההררית של ריאטי שבאזור לאציו), האמטריצ'אנה היא אחד מרטבי הפסטה הידועים ביותר במטבח האיטלקי הרומאי והאיטלקי בכלל של ימינו.
ממשלת איטליה כינתה אותו כמוצר חקלאי-תזונתי מסורתי של לאציו ו-amatriciana tradizionale רשומה כהתמחות מסורתית מובטחת באיחוד האירופי ובבריטניה.
מקורו של הרוטב אמטריצ'אנה ממתכון שנקרא "פסטה אלה גריצ'ה".
מקור המילה גריצ'ה אינו ברור.
ברומא במדינת האפיפיור, הגריצ'י היו מוכרנים של מאכלי רחוב נפוצים, שקיבלו את השם הזה מכיוון שרבים מהם הגיעו מואלטלינה (Valtellina), באותה תקופה באזור קנטון גראובינדן (באיטלקית גריג'וני) בשווייץ.
לפי השערה אחרת, מקור השם מהכפר גרישאנו, במחוז אקומולי, ליד אמטריצ'ה.
הרוטב בימינו נקרא גם amatriciana bianca - מוכן עדיין עם גואנצ'אלה (לחי חזיר מבושלת) ופקורינו רומנו מגורר.
בשלב מסוים הוסיפו למתכון מעט שמן זית.
בשנות ה-60, רוטב אמטריצ'אנה עדיין הוכן כך באמטריצ'ה עצמה.
מתכון האמטריצ'אנה התפרסם יותר ויותר ברומא במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בשל הקשר בן מאות השנים בין רומא לבין אמטריצ'ה.
המתכון התקבל היטב והפך במהירות לקלאסיקה של המטבח הרומאי, למרות שמקורו במקום אחר.
שם המנה בניב הרומאי הפך בסופו של דבר ל-matriciana בשל האפרזה האופיינית לניב זה (אפרזה היא כינוי לשינוי צליל שגורם לקטע ראשוני של מילה להתנתק.
זה יכול להיות צליל דיבור או קבוצת צלילים).
בעוד שאת הגריצ'ה נטולת העגבניות עדיין מכינים במרכז איטליה, זו האמטריצ'אנה המועשרת בעגבניות המוכרת יותר ברחבי איטליה ובמקומות אחרים.
בעוד שבאמאטריצ'ה מכינים את המנה עם ספגטי, הבוקטיני משמשים כיום לרוב ברומא.
משתמשים גם בסוגים אחרים של פסטה יבשה (במיוחד ריגטוני).
המתכון ידוע במספר גרסאות בהתאם, בין היתר, על פי זמינות המרכיבים.
ב-Amatrice, השימוש בגואנצ'אלה ובעגבנייה אופייני.
בצל לא בעדיפות, למרות שהוא מוצג בספרי הבישול הקלאסיים של המטבח הרומאי.
לטיגון משתמשים בשמן זית לרוב, אך משתמשים גם בסטרוּטו (שומן חזיר).
עבור הגבינה ניתן להשתמש בפקורינו רומנו או בפקורינו של אמטריצ'ה (מאזור מונטי סיביליני או מונטי דלה לאגה).
תוספת של פלפל שחור או פלפל צ'ילי נפוצה.
רוטב אררביאטה, (באיטלקית: L'arrabbiata או Sugo all'arrabbiata או רק Arabbiata בניב הרומאי), הוא רוטב חריף לפסטה העשוי מ: שום, עגבניות ופלפל צ'ילי אדום מיובש המבושל בשמן זית.
מקורו של הרוטב מאזור לאציו, המחוז בו שוכנת רומא ובמיוחד מהעיר רומא.
אררביאטה פירושו המילולי באיטלקית "כועס".
בניב הרומאי, התואר arabbiato מציין "מאפיין" כלשהו (במקרה זה חריפות).
ברומא, למעשה, כל מזון שבושל במחבת עם הרבה שמן, שום וצ'ילי כדי לעורר צמא עז, נקרא "אררביאטו" (למשל "ברוקולי ארביאטי").
המצאת המנה החלה בשנות ה-50 ובשנות ה-60, בתקופה שבה אוכל בעל חריפות (הכוונה כאן לחריף ממש או למפולפל) היה באופנה במטבח הרומאי.
המנה נחגגה מספר פעמים בסרטים איטלקיים, בעיקר בסרטים "La grande abbuffata" של מרקו פררי (1973) וב"רומא" של פדריקו פליני (1972).
המרכיבים העיקריים הם עגבניות קלופות, שום, שפע פלפלי קאיין צ'ילי, מלח ושמן זית כתית מעולה.
לפעמים מוסיפים לפסטה פרמזן מגורר וגבינת פקורינו רומנו.
בכפרים פונטה באסו ופונטה אלטו בעיריית קסטל סנטאנג'לו בנפת ריאטי, מתקיים פסטיבל פנה אל'ארביאטה למעלה מחמישים שנה.
רוטב פלפל הוא רוטב שמנת קולינרי שמוכן עם גרגיר פלפל.
את הרוטב מכינים באמצעות צמצום השמנת בתהליך הבישול.
ניתן להשתמש בסוגים שונים של גרגירי פלפל בהכנתו, כמו שחור, ירוק וורוד, בין היתר.
ניתן להגיש רוטב פלפל עם סטייק בקר כגון פילה מיניון ושאר נתחי פילה כמו כן עם כבש, עוף ומנות דגים, כגון אלה שהוכנו מטונה ומסלמון.
חלק מהגרסאות משתמש בכמה סוגים של גרגירי פלפל בהכנת הרוטב וחלקן עשויות להשתמש במרכיבים הדומים בטעמם לגרגרי פלפל, כגון sansho (מהמטבח היפני והקוריאני), אך אינם מסווגים כגרגרי פלפל.
ניתן להשתמש ברוטב פלפל על מנות המוגשות במסעדות ביסטרו צרפתיות.
גרסאות מסוימות של אומצה מפולפלת (steak au poivre) משתמשות ברוטב פלפל בהכנתן.
המרכיבים העיקריים הם בדרך כלל גרגירי פלפל ושמנת.
מרכיבים נוספים עשויים לכלול חמאה, יין, ברנדי, כגון קוניאק, שאלוט, שום ותבלינים נוספים, כגון עלה דפנה, כוכב אניס, טרגון ומלח בישול.
גרסאות מסוימות עשויות לכלול משקאות חריפים נוספים כגון וויסקי.
רוטב מנטה (נענע) הוא רוטב ירוק שמקורו בבריטניה.
הרוטב עשוי מעלי מנטה (נענע קרחת) קצוצים דק (Mentha spicata) ספוגים בחומץ, וכמות קטנה של סוכר.
לרוטב על בסיס מנטה וחומץ יש סמיכות דלילה למדי והוא מעובה בעלים קצוצים של התבלין.
במטבח האירי ובמטבח הבריטי הוא מוגש לעיתים קרובות כרוטב תיבול לצלי טלה או, באזורים מסוימים, עם אפונה יבשה מבושלת.
לעיתים קרובות הוא נרכש מוכן, קל למצוא אותו בחנויות מזון בריטיות.
חלופה פופולרית היא ג'לי מנטה, בעל מרקם סמיך ומתוק יותר מרוטב הנענע.
רטבים ירוקים דומים על בסיס עשבי תיבול היו נפוצים ברחבי אירופה של ימי הביניים, כאשר השימוש בנענע היה נפוץ יותר במטבח הצרפתי והאיטלקי של התקופה מאשר זה של המטבח האנגלי.
עם זאת, הם הפכו פחות נפוצים ובעיקר גוועו עם כניסת אירופה לעידן המודרני.
צ'אטני מנטה הוא רוטב על בסיס נענע המוגש עם חטיפים הודיים ופריטי ארוחת בוקר כמו Idly, Dhokla וכו'.
הוא עשוי עם עלי נענע טריים טחונים עם מגוון מרכיבים כמו כוסברה, צ'ילי ירוק, מיץ לימון (בחלקים הצפוניים של הודו) או תמרהינדי (בדרום הודו), מלח, גרם בנגלי מטוגן ואופציונלי כמשחה.
בתוניסיה מכינים רוטב דומה מנענע מיובשת וניתן להגישו עם משואי (טלה צלוי), מלוח'יה או כבסיס לוויניגרט.
נענע מיובשת וטרייה הם גם חלק מכמה מנות מהמטבח התוניסאי.
רטבי נענע בהכנתם עשויים לכלול פירות, כגון פטל.
רוטב מונייר הוא גם רוטב צרפתי וגם שיטת הכנה.
שיטת ההכנה היא בעיקר לדגים, כשהרוטב המורכב מחמאת אגוזים, פטרוזיליה קצוצה ולימון.
השם מרמז על אופי פשוט כפרי, כלומר לבשל משהו במקור היה לבשל אותו על ידי "ציפויו" תחילה בקמח (גריפה או חפירה היא טכניקת ציפוי בישול המשמשת לציפוי מזון רטוב או לח במרכיב יבש לפני הבישול).
רוטב מונייר הוא וריאציה על רוטב חמאת אגוזים.
אמנם יש הסכמה כללית לגבי תוספת של פטרוזיליה ולימון, אבל חלק מהטבחים כוללים גם מרכיבים כמו רוטב ווסטרשייר, חומץ יין אדום או ציר בקר.
וריאציה נפוצה נוספת היא להשתמש באגוזי פקאן במקום שקדים באמנדין (אמנדין, הוא מונח קולינרי המציין קישוט של שקדים.
מנות מהסוג הזה מבושלות בדרך כלל עם חמאה ותבלינים, ואז מפזרים שקדים שלמים או פתיתים קלויים).
המונח מאוית לעיתים קרובות almondine בספרי בישול אמריקאים.
ישנן שתי דרכים עיקריות להכנת הדג (הפופולרי ביותר, סול או טרוטה כלומר פורל).
האחת היא על ידי הקפצה – תחילה ציפוי (חפירה) של הדג בקמח מתובל (קמח לבן או קמח תירס) ולאחר מכן בישול במחבת חמה עם כמות קטנה של חמאה מזוקקת.
השיטה האלטרנטיבית היא לטגן במחבת או לטגן בשמן עמוק את הדג המקומח.
בטיגון במחבת משתמשים בשמן או בשילוב של שמן וחמאה – עד אולי 2 ס"מ עומק.
הטיגון בשמן עמוק נעשה בסיר טיגון גדול.
הדג המקומח שקוע לגמרי בשמן החם.
טכניקות הטיגון מביאות למרקם פריך יותר, אבל את הרוטב יהיה צורך להכין בנפרד.
הדג המוקפץ יהיה בעל עור רך יותר בהשוואה לזה בשמן עמוק, אך מאפשר את האפשרות ליצור את הרוטב "à la minute" כלומר "תוך דקה" לאחר הוצאת הדג מהמחבת על ידי הוספת חמאה טרייה, פטרוזיליה ולימון.
טרוטה מונייר והווריאציה שלו טרוטה אמנדין (פורל ים מנומר קרום בשקדים, מוגש באופן מסורתי עם רוטב מונייר) הם מנות יסוד של המטבח הקריאולי של ניו אורלינס.
שפע פירות הים ממפרץ מקסיקו הסמוך הופך את הפשטות של סגנון ה-meunière למתאים.
מסעדת גלאטואר בניו אורלינס טוענת שמוכרת יותר טרוטה מונייר אמנדין מכל מנה אחרת.
סרטן רך ודגים זמינים לעיתים קרובות גם א-לה-מונייר.
מנת "אויסטר ברושט" מוגשת בדרך כלל עם רוטב מונייר.
רוֹטְווַיְילֶר מצגרהונד הוא גזע במין כלב, השייך למשפחת הכלביים.
הרוטוויילר הקדום (צאצא של המולוסוס האירופי) שימש ככלב רועים שרירי וקשוח, שצעד לצד הלגיונות הרומיים ברחבי אירופה.
את שמו קיבל מהעיר הגרמנית רוטווייל ששימשה אז מרכז אזורי לסחר בבקר ואליה הגיע יחד עם אותם לגיונות.
הרוטוויילר הנהיג והוביל עדרי בקר עצומים, ושמר עליהם מפני טורפים.
בנוסף שימש גם לציד חזירי בר.
אך את עיקר פרסומו קיבל בזכות היותו כלב קצבים – כלב שתפקידו היה להוביל את הבקר לשחיטה או לזירת המכירות בכיכר השוק.
כבר בזמן לידתו יש לכלב זנב
פרוותו קצרה; צבעה שחור עם כתמים חומים בהירים וכהים
באופן כללי, הרוטווילר אוהב חברת בני אדם, ובייחוד את של בעליו.
עם זאת, כלבי רוטוויילר שטופלו באופן לא ראוי עלולים לתקוף גם בני אדם, ובשל כוחם הרב להסב נזק משמעותי.
בכמה מדינות (אירלנד, צרפת) כלב מזן זה מחויב על פי חוק ברצועה ובמחסום במקומות ציבוריים.
בחלק ממדינות ארצות הברית קיימות הגבלות בהקשר לזן זה.
עם זאת במדינות כמו בריטניה וגרמניה אין עליו הגבלות.
בישראל הרוטווילר נחשב לכלב מסוכן במסגרת החוק להסדרת הפיקוח על כלבים.
הביותים המפורסמים ביותר של הרוטוויילר הם השפווילר והדוברמן.
הרוטוויילר משמש רבות בתערובות בזכות גופו השרירי ואופיו המגונן.
רוטור (Rotor) או קרל (Curl) הוא גודל דיפרנציאלי המודד את נטייתו של שדה וקטורי להסתובב סביב נקודה מסוימת (לא לפי שינוי בזמן אלא לפי כיוון וגודל הווקטורים).
הרוטור של שדה וקטורי הוא בעצמו שדה וקטורי.
הרוטור משמש רבות בתחומים הקשורים לתנועת זורמים, כגון הידרודינמיקה, אווירודינמיקה ומטאורולוגיה (שם לרוב ניתן לפגוש בו בהגדרת הערבוליות), וגם בתחום האלקטרודינמיקה כאשר מתארים את הקשר בין שדות מגנטיים, שדות חשמליים וזרמים.
במערכת צירים קרטזית, הרוטור של שדה וקטורי מוגדר להיות
כדי לזכור זאת ביתר קלות, נהוג לסמן את הרוטור כ-, משום שעל ידי הצבה של הווקטור בנוסחת המכפלה הווקטורית מתקבלת אותה שקולה אך פשוטה יותר לשחזור:
נדמיין את השדה הווקטורי כמתאר מהירות של מים בכל נקודה בנהר ונקשור לנקודה מסוימת בנהר כדור קטן.
אם הזרימה בנהר אחידה, לא יקרה כלום לכדור (הוא ירצה לרדת במורד הזרם אך הוא קשור לנקודה).
לעומת זאת, אם מהירות המים עולה ככל שמתרחקים מהגדה, הכדור יתחיל להסתובב.
זאת משום שהמים בחלק של הכדור שקרובים יותר לגדה דוחפים את הכדור לאט יותר מהמים בחלק השני של הכדור, ולכן ייווצר כוח שיתחיל לסובב את הכדור.
כיוון הרוטור יהיה ציר הסיבוב (בהתאם לחוק יד ימין), והמהירות הזוויתית של הכדור תהיה ליניארית בגודלו.
כדוגמה, עבור נהר שזורם בכיוון ותחום בין גדה אחת בישר וגדה שנייה בישר ניקח את שדה הזרימה בנהר להיות
נשים לב ששדה זה מתאפס בגדות הנהר והולך ומתחזק ככל שמתקרבים למרכז.
נחשב את הרוטור של השדה:
עבור הנקודה שבמרכז הנהר, ונקבל שהרוטור מתאפס.
זאת משום שנקודה במרכז הנהר מרגישה אותם כוחות משני צידיה ולכן לא מסתובבת לאף כיוון.
בשאר הנקודות נקבל שהרוטור מצביע בכיוון זאת משום שציר הסיבוב יהיה מאונך לקרקעית הנהר במקרה זה.
אם היינו מסתכלים על אבן טבועה בנהר עם שדה זרימה שונה, היא הייתה עלולה להסתובב עם צירי סיבוב שונים.
בדוגמה שלנו נראה שעבור נקודות שקרובות לקצה העליון של הנהר () נקבל שהרוטור מצביע בכיוון z החיובי, משום שהמים במרכז הנהר החזקים מסובבים יותר חזק מהמים קרוב לגדה, ולכן הכדור יסתובב נגד כיוון השעון.
עבור נקודות שקרובות לקצה התחתון של הנהר, המצב הוא הפוך ולכן נקבל סיבוב עם כיוון השעון, דבר שמתאים לרוטור שמצביע בכיוון .
בנוסף, קרוב למרכז הנהר השינויים במהירות המים לא גדולים כמו השינויים במהירות קרוב לקצה, ולכן מהירות הסיבוב של הכדור תגדל ככל שמתקרבים לקצה.
דבר זה בא לידי ביטוי בכך שהגודל של הרוטור, גדל ככל שקרבים לקצה.
במכניקה, כוח הוא שדה וקטורי משמר אם ורק אם הרוטור שלו הוא .
אחד השימושים הנפוצים ביותר הוא במשוואות מקסוול הבאות:
הרוטור מופיע גם בגרסאות הקלאסיות של משפט סטוקס, משפט בעל חשיבות רבה באנליזה וקטורית.
רוטוטם או רוטוטום הוא תוף חסר-מעטפת, לו רק ראש ומסגרת אבץ או אלומיניום.
בניגוד לתופי "טם" אחרים (כמו טמטמים), לרוטוטמים יש גובה צליל מדויק, ויש הכותבים להם תפקידים כמו לכלים הרמוניים.
את הרוטוטמים ניתן לכוון בקלות על ידי סיבוב ראש התוף.
מכיוון שהראש מסתובב על חוט, הסיבוב מגביר או מוריד את הראש ביחס לקצה התוף, ולכן מגדיל או מקטין את המתח בראש.
שני מתופפים שהשתמשו ברוטוטמים בתחילת דרכם היו ביל ברופורד וטרי בוזיו.
הרוטוטמים הומצאו על ידי חברת REMO.
ניק מייסון מלהקת פינק פלויד השתמש בהם בשיר Paintbox ובפתיחה של השיר Time באלבומם The Dark Side of the Moon מ 1973.
מאסטר ג'יימס הולאנד, מתופף לשעבר בתזמורת הפילהרמונית של לונדון, ממליץ מאוד על השימוש ברוטוטמים בספרו Percussions, חלק מאנציקלופדיה מוזיקלית שפורסמה על ידי יהודי מנוחין.
הולאנד המליץ עליהם כתחליף לתופי הטימפני, כיוון שיש להם צליל דומה והם יותר שקטים וזולים (ולכן מתאימים לתלמידי טימפני, שלא רוצים להשקיע בקניית טימפני).
רוג'ר טיילור מקווין משתמש בהם בגרסת הכיסוי של "Let There Be Drums" ב-Return of the Champions.
רוטב צדפות הוא רוטב כהה וסמיך הנפוץ במטבח הדרום סיני והפיליפיני.
הרוטב מוכן מצדפות המבושלות במי מלח, מונוסודיום גלוטמט וחומרי שימור.
השימוש הנפוץ ברוטב הוא להעשרת טעם של תבשילים שונים כירקות מאודים או מוקפצים.
הרוטב הומצא בשנת 1888 על ידי לי קם שונג, בעל דוכן מזון בכפר נאם שוי בפרובינציית גואנגדונג.
הוא בישל מרק צדפות ושכח אותו על האש, עד שגילה כשחזר שהמרק הצטמצם לרוטב חום, עשיר וריחני.
שונג החל לייצר את הרוטב מסחרית, עבר למקאו וממנה להונג קונג, וחברת הרטבים שלו "לי קום קי" מייצרת שם רוטב צדפות ורטבים אסיאתיים אחרים עד היום.
רוטב צדפות איכותי מוכן על ידי צמצום ציר צדפות על ידי בישול ואידוי המים עד להגעה לסמיכות הרצויה.
אין להוסיף תבלינים כלשהם, ואף לא מלח, משום שהצדפות צריכות לתת את הטעם כולו.
הרוטב אמור להיות ריחני ובעל טעם אוממי עז.
שיטה זו היא ממושכת ויקרה ולכן מיעוט זעום של יצרני רוטב הצדפות פועלים לפיה.
רוטבי צדפות תעשייתיים הם בדרך כלל מי בישול צדפות שעובו בעמילן, הוכהו בקרמל ונוספו להם משמרים שונים.
בחלקם שיעור מרכיב הצדפות זעום או לא קיים כלל, בין היתר בשל הגבלות על ייבוא מזון מפירות ים.
קיימת גם גרסה צמחונית לרוטב המופקת בעיקרה מפטריות.
רוֹטוֹנְדָה (באיטלקית: Rotonda) הוא מבנה אדריכלי, או חלק ממבנה, הבנוי בצורה של גליל.
מבני רוטונדה מתאפיינים בסימטריה כללית לכל הכיוונים ובתכנון מרכזני המציב את מרכז חלל הרוטונדה כמקום החשוב ביותר.
כלפי חוץ, מעצם היותו של המבנה עגול, יחס המבנה אל סביבתו הוא זהה לכל הכיוונים והוא הופך לצורה העומדת בפני עצמה ומרמזת על חשיבותו.
לרוב, מבני רוטונדה מקורים על ידי כיפה או גג חרוטי המדגיש את מרכזיותו של המבנה.
מבני רוטונדה, העומדים בפני עצמם במרכז שטח כלשהו החלו להופיע באופן מינורי כמקדשים יווניים בתקופת יוון העתיקה אך הם היו נדירים.
האדריכלות הרומית עשתה שימוש נרחב ברוטונדות, ובצורות מעגליות בכלל, כחלק מפיתוח שפה אדריכלית חדשה שצמחה בזכות המצאת הקשת.
השימוש ברוטונדות, במיוחד כמקדשים, התאים לצורת הפולחן הדתי של הרומאים אשר בה פוזרו פסלים במעגל שסביב מרכז החלל וקידשו את מרכז המבנה, כדוגמת הצורה של הפנתיאון ברומא, שנבנה ב־27 לפני הספירה.
שימוש זה היה נפוץ למדי גם באדריכלות הביזנטית, על אף שהיה מדובר במבנים נוצריים בהם צורת הפולחן היא בכיוון מסוים לאורך החלל.
בניית רוטונדות הייתה פופולרית מאוד בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
אדריכלי הרנסאנס אהבו במיוחד לבנות רוטונדות בשל היחס המיוחד שנוצר בין המבנה וסביבתו הטבעית.
מעבר למבני רוטונדה שנבנו בפועל, מבני רוטונדה הוצגו פעמים רבות כחלק מקומפוזיציה של ציורי רנסאנס.
השימוש המודרני במושג נעשה גם עבור חלקי או אגפי מבנים עגולים המקובלים מאוד בשלל סגנונות בנייה.
מועדון הכדורגל רוטור הוא מועדון כדורגל רוסי מקצועני מהעיר וולגוגרד.
זהו מועדון הכדורגל המצליח ביותר בעיר וולגוגרד ששיחק מספר עונות בליגת העל הרוסית בכדורגל.
הקבוצה הוכתרה פעמיים סגנית אלופה, פעם אחת אלופת רוסיה הסובייטית והעפילה מספר פעמים לחצי גמר הגביע ולגמר 1995. העפילה גם לגמר גביע אינטרטוטו.