tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואמר רב חסדא: מכר לו שְווה שש בחמש, והוזלו ועמדו על שלוש, מי נתאנה?
מוכר, מוכר יכול לחזור בו ולא לוקח, שאומר לו: אילו לא הונית אותי לא היית יכול לחזור בך, עכשיו תוכל לחזור בך?!
ותנא תונא: רעות ונמצאו יפות - מוכר יכול לחזור בו ולא לוקח.
בדיני עדות, אסורים קרובי משפחה להעיד זה על זה בבית הדין.
בתלמוד מוקדשת סוגיה נרחבת להגדרת הקרובים ורמת הקרבה שנכללת באיסור עדות זה.
במסגרת זו התייחס רב חסדא לשאלה האם מחותנים מותרים להעיד זה על זה: אמר רב חסדא: אבי חתן ואבי כלה - מעידין זה על זה, ואינם דומים זה לזה אלא כמגופה (=מכסה חבית) שאינה מתאימה לחבית (כלומר, אינם נחשבים כקרובים).
אחד ממאמריו ההלכתיים שמסר רב חסדא, בשם רבו, מר עוקבא, עוסק במזונות האישה והילדים של אדם שנעשה שוטה: מי שנשתטה, בית דין יורדין לנכסיו, וזנין ומפרנסין את אשתו ובניו ובנותיו ודבר אחר.
משמעותן של המילים "ודבר אחר" בהקשר זה, לפי ביאור התלמוד שם, נתונה במחלוקת אמוראים, והביטוי מכוון לתכשיטים לאשתו או לצדקה.
בדיני מזונות של יתומה שהתייתמה מאביה והאחים מפרנסים אותה על פי תנאי הכתובה, קבע רב חסדא כי "בת - אצל אמה" מקומה הטבעי של הבת הוא אצל אמה, ולכן היורשים צריכים לפרנס את הבת אף על פי שהיא אצל אמה ואינם אוכלת עם אחיה בביתם.
רב חסדא היה עוסק גם בהלכות בית הכנסת ותפילה.
אודות כך מסופר, שאמר לו רבא לרפרם בר פפא: אמור לנו אדוני מן הדברים הטובים שאמרת בשמו של רב חסדא בעניין בית הכנסת!
אמר לו, כך אמר רב חסדא: מהו שכתוב (כלומר, מהי דרשת הפסוק) "אוהב ה' שערי ציון מכל משכנות יעקב"?
- אוהב ה' שערים המצוינים בהלכה יותר מבתי כנסיות ומבתי מדרשות.
רב חסדא אסר להרוס בית כנסת עד שייבנה בית כנסת אחר.
יש אומרים שטעמו היה מחשש פשיעה - שמא לא ייבנה בית הכנסת, ויש שסוברים שמטעמי צורכי תפילה תיקן זאת, שמא לא יהיה היכן להתפלל עד שייבנה בית הכנסת החדש.
הוא הורה, כי על האדם להראות בעצמו שחביבה עליו הכניסה לבית הכנסת, ואינה נראית עליו כמשוי.
מסיבה זו הוא הורה, שיש להיכנס לבית הכנסת פנימה במרחק של שני פתחים (שמונה טפחים), ושם להתפלל, כי אם ייכנס לפתח בית המדרש ויישאר סמוך לפתח, נראה הדבר כאילו קשה עליו לשהות בבית הכנסת ואינו נכנס פנימה כדי שיוכל לצאת במהירות.
אך אם מקומו הקבוע הוא ליד הפתח, אין בעיה זו קיימת, סיבה אחרת היא שהישיבה ליד הפתח, גורמת ליושב להציץ מחוץ לפתח ומסיחה את דעתו מהתפילה, ולפי טעם זה אם הדלת אינה פתוחה לרחוב אלא לפרוזדור אין בכך כל בעיה.
לפי פרשנות אחרת, הוראתו הייתה לשהות זמן מועט, כשיעור הליכת שני פתחים (שמונה טפחים) לאחר הכניסה לבית הכנסת עד לתפילה, כדי להשיג יישוב הדעת בשעת התפילה.
כי אם האדם מתחיל להתפלל מיד בכניסתו לבית הכנסת אין דעתו מיושבת עליו.
להלכה נפסק שנכון לקיים את דבריו של רב חסדא לפי כל הפירושים.
מכוח אמרה זו של רב חסדא, נהגו כיום לעשות עזרה (כעין פרוזדור) לפני בית הכנסת, כדי לקיים את הוראתו של רב חסדא לפי הפרשנות שיש לשהות מהלך "שני פתחים" ובכך יוצאים ידי חובה לפי כל הפירושים.
נוסח תפילת הדרך מסר רבי יעקב בשמו של רב חסדא: כל היוצא לדרך צריך להתפלל תפילת הדרך.
יהי רצון מלפניך ה' אלהי שתוליכני לשלום ותצעידני לשלום ותסמכני לשלום, ותצילני מכף כל אויב ואורב בדרך, ותשלח ברכה במעשי ידי, ותתנני לחן לחסד ולרחמים בעיניך ובעיני כל רואי, ברוך אתה ה' שומע תפלה.
בין הנחת תפילין של יד לתפילין של ראש אסור לדבר.
והוסיף רב חסדא: סח בין תפילה לתפילה - חוזר ומברך (על מצוות תפילין).
רב חסדא היה עוסק רבות באגדה, והיה לו אמורא שישב לפניו והיה מסדר לפניו את אגדות התלמוד.
רב חסדא אמר: לעולם ישכים אדם בערב שבת, לטרוח ולזמן הוצאת שבת להוצאת שבת.
הוא הביא ראיה לכך מפרשת המן.
אמר רבא, ויש אומרים רב חסדא: אם רואה אדם שייסורין באין עליו - יפשפש במעשיו, שנאמר "נחפשה דרכינו ונחקורה ונשובה עד ה'".
פשפש ולא מצא - יתלה בביטול תורה, שנאמר: "אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו".
ואם תלה ולא מצא - בידוע שייסורין של אהבה הם, שנאמר: "כי את אשר יאהב ה' יוכיח".
אמר רב חסדא: בדור המבול לא נגזרה גזרה על דגים שֶׁבַּיָּם, שנאמר: "מכל אשר בחרבה מתו", ולא דגים שבים.
אמר רב חסדא: נישאת פחותה מבת עשרים - יולדת עד גיל ששים, בת עשרים - יולדת עד ארבעים, בת ארבעים - שוב אינה יולדת.
אמר לו רב חסדא לאבימי: קיבלנו במסורת, שמסכת עבודה זרה של אברהם אבינו ארבע מאות פרקים הייתה; ואנחנו שונים רק חמישה, (במשנה שלנו יש 5 פרקים במסכת עבודה זרה), וגם אותם איננו מבינים.
רב חסדא הרבה להטיף אודות מידות טובות, בין חברים ובין איש לאשתו.
הוא היה אומר: , מאמר דומה של רב חסדא קובע, כי תוקפנות בבית מחריבה את הבית כתולעת האוכלת שומשמים ומחסלת אותם.
במסכת שבת מובאת הנחייתו של רב חסדא לבנותיו: "נקיט מרגניתא בחדא ידיה, וכורא בחדא ידיה.
מרגניתא - אחוי להו, וכורא לא אחוי להו, עד דמיצטערן, והדר אחוי להו".
על פי פירוש רש"י זו המלצה להאריך במשחק המקדים על-מנת להגביר את תשוקתו של בן הזוג.
על פי פירושם של הגאונים המובא בחידושי הריטב"א, בא רב חסדא ללמד את בנותיו, שלא בהקשר המיני, "שדבר המוצנע מושך יותר מדבר גלוי ואפילו הוא פחות בערכו ממנו".
לפי גישתו של רב חסדא, לעולם לא יתעלמו בשמים מתוקפנות מילולית בין אדם לחבירו, ואדם שפגע בזולתו תמיד יענש על כך; הוא היה אומר: כל השערים ננעלים חוץ משערי אונאה, שנאמר: .
רב חסדא עצמו שימש מופת לדוגמה של אדם המקפיד על כבוד חברו, ועל אף שרב חסדא היה מעיר על קיום ההלכה במידת הצורך, הוא עשה זאת באופן מכובד ביותר.
כך למשל מסופר שכאשר רב חסדא מצא את רב חננאל שהיה כותב ספרי תורה שלא מן הכתב (בעל פה).
חטא הגאווה וגסות הרוח היה נחשב אצלו כחטא חמור ביותר; אודות כך הוא אמר, שכל אדם שיש בו גסות הרוח - אמר הקב"ה: אין אני והוא יכולין לדור בעולם, שנאמר:: "מלשני בסתר רעהו אותו אצמית גבה עיניים ורחב לבב אותו לא אוכל", אל תקרי 'אותו' אלא 'אִתו לא אוכל'.
יש שגורסים דרשה זו על מספרי לשון הרע, שנאמר: "מלשני בסתר רעהו אותו אצמית".
הוא ייחס את סילוק השכינה מעם ישראל לחטאי עריות.
הוא הסביר, שבתחילה, קודם שחטאו ישראל (בעריות) - הייתה שכינה שורה עם כל אחד ואחד, שנאמר: , כיוון שחטאו - נסתלקה שכינה מהם, שנאמר: .
במיוחד היה חמור בעיניו ניבול פה.
הוא היה אומר: כל המנבל את פיו - מעמיקין לו גיהנם, שנאמר "שׁוּחָה עמֻקה פי זרוֹת".
הוראותיו והנהגותיו האישיות ובענייני העולם
רב חסדא היה לומד בשקידה, ובשל כך היה ממעט לישון בלילות.
על כך נאמר בתלמוד, כי בתו של רב חסדא שאלה אותו האם איננו חפץ לנוח מעט.
רב חסדא השיב לה: "תיכף יבואו ימים ארוכים וקטנים (- הם הימים בקבר שהם ארוכים לישון, אך קטנים שאי אפשר לעסוק בתורה ובמצוות - פירוש רש"י), ואז נישן הרבה".
חתימתו של רב חסדא הייתה האות סמ"ך (האות השנייה בשמו).
רב חסדא התברך בעושר, ומכספו בנה את בית הישיבה בסורא בשנת (ד'נ"ג, 293).
למרות עושרו הרב נמנע רב חסדא מלזלזל בממון, ונזהר בשמירתו.
מסופר עליו שאת כל המפתחות שהיו לו היה מוסר לשמשו, מלבד המפתחות למחסן העצים, המשמשים לבישול ולהסקה, שכך היה אומר: מחסן אחד של חיטים צריך 60 מחסנים של עצים.
בפרדסיו היה מסייר בעצמו, ומסופר כי פעם אחת ראה דקלים בין הגפנים, ואמר לאריסו לעוקרם, כי הביקוש והשווי של הגפנים רב מהביקוש של הדקלים ומשוויים: "גופני קני דקלי, דקלי לא קני גופני" (= גפנים קונות דקלים, דקלים אינם קונים גפנים).
עוד מסופר עליו, שכשהיה הולך בין הקוצים, היה מגביה את בגדו (שלא ייקרע בקוצים).
אמר: זה מעלה ארוכה, וזה אינו מעלה ארוכה (= דרכו של בשר החי להתרפא מפצעיו, אבל הבגד אינו מתרפא מקרעיו).
דומה לכך גישתו של רב חסדא ביחס לגדרי איסור "בל תשחית": .
חכמי התלמוד דחו מאמר זה של רב חסדא מן ההלכה, בהסבר כי (=איסור "בל תשחית" של הגוף משמעותי יותר) - יש ערך לטובת הגוף והנאתו, ואין אכילת לחם חיטים נחשבת לאיסור בל תשחית.
כאמור לעיל, הרבה רב חסדא לדרוש בענייני מוסר ודרך ארץ.
הוא גינה את הכעס והקפדנות, וכן גינה את ניבול הפה, את הזנות ואת האונאה וקרא לערוך חשבון נפש.
רב חסדא אמר שירקות מגדילות את הרעב ולכן אדם שאין לו די לחם לא יאכל ירקות.
על עצמו התבטא רב חסדא כי הוא מעולם לא אכל ירקות: בתקופה שבה היה עני לא אכל ירקות מכיוון שלא היה לו מספיק לחם לאכול אחריו, ובזמן שבו היה עשיר לא רצה לאכול מכיוון שרצה לאכול במקום זה בשר ודגים.
רב חסדא, שהיה בעצמו עני בצעירותו, היה נותן עצות לעניים: מלבד העצה לעיל, לא לאכול ירקות, הוא סבר כי אין לעני לבצוע את הלחם שיש לו אלא יאכל את כולו בפעם אחת, שאז הוא שבע ולא בכמה פעמים שאז לעולם אינו שבע; וכן עצות נוספות מובאות משמו בתלמוד.
לתלמידי הישיבות שהיו מתאכסנים בבתי העיר הוא יעץ שלא לתת לבעלת הבית לכבס להם את בגדיהם, שמא תמצא בהם שכבת זרע ויתגנה עליהם.
כן הורה להם צניעות יתירה, שכאשר ידפוק אדם על הדלת לא ישאלו "מי אתה", אלא "מי אתם", כדי להתרחק מדיבור עם גברים.
רב חסדא האריך ימים ונפטר בגיל 92. בתלמוד הבבלי מסופר, שמלאך המוות התקשה לבצע את שליחותו בנוגע לרב חסדא, כיוון שפיו של רב חסדא לא הפסיק מלימוד תורה.
מלאך המוות הבעית את רב חסדא, וכך הפסיק רב חסדא לרגע את לימודו, ומלאך המוות הצליח לגשת אליו.
כשנפטר רב חסדא רצו החכמים לשים ספר תורה על מיטתו ולומר כנהוג "קִיים זה מה שכתוב בזה".
אמר להם רבי יצחק: האם יכולים אנו לעשות לרב חסדא דבר המנוגד לדעת רבו המובהק, רב הונא?
בנוסף, על פי הלכות אבלות, קורעים קרע בבגד על תלמיד חכם שנפטר; חשבו החכמים, שעל פי ההלכה חכם דינו כאב שנפטר, שאין היתומים שוללין את הקרע (השלילה היא החזרת הקרע למקומו, לקראת האיחוי).
אמר להם רבי יצחק בר אמי: חכם, כיון שהחזירו פניהם (שהסתובבו) מאחורי המיטה - שוללין.
רבא, חתנו, לא היה סמוך אליו בשעת פטירתו, על פי המסופר בתלמוד, ושמע על כך ברמז מן השמיים: אריסו של רבא היה מביא לו עופות שליו בכל יום (שהיה מוצא בכל יום).
שאל רבא את עצמו: מה פשר הדבר?
עלה לגג, שמע ילד שאומר את הפסוק שמשמעותה "רעד אחזני לקול השמועה, עד ששפתי נוקשות זו לזו".
רבא הבין כי מדובר ברמז מהשמים כי רב חסדא נפטר, ופרנסתו באה לו בזכות רב חסדא, ולכן נפסקה בפטירתו.
ממלא מקומו, אשר לימד בסורא, היה, כאמור, רבה בנו של רב הונא, או - לפי נוסחה אחרת: רבה בר חייא, אבל לא מונה לראש ישיבה רשמי.
רב חלקיה בר טובי היה אמורא בבלי בדור השני (המאה ה-3).
מאמריו בתלמוד הבבלי מועטים, רובם ככולם בענייני הלכה.
הוזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי.
שימש כדיין לצד רב הונא וחייא בר רב.
כנראה היה מתלמידי רב, שכן הוא נמצא בחברת תלמידיו.
לא ידוע דבר על מקומו ומשפחתו, אם כי יש המשערים שרב מניומי בר חלקיה היה בנו.
מסופר שהיה עובד אדמה, והייתה לו שיטה מיוחדת להפיק תבואה משובחת: היה זורע בכל שנה רק מחצית מחלקתו, ואת המחצית השנייה היה חורש.
התלמוד אוסר לשתות מים ששהו בלי כיסוי ללא השגחה, מחשש שמא בא נחש והטיל בהם את ארסו.
רב חלקיה בר טובי פסק שאם אדם ישן ליד מים מגולים אין חשש גילוי, מאחר ש"אימת ישן עליהם" (=הנחשים מפחדים גם מאנשים ישנים).
התלמוד הבבלי קובע שאין הלכה כדבריו.
מסופר עליו שישב עם חכמים נוספים (רב מניומי בר חלקיה ורב הונא בר חייא) וסיפרו על מעשי צדקתם של אנשי "כפר סכניא של מצרים".
לאחר מכן תהו מדוע אם כן חרב מקום זה, והשיבו שהם לא התאבלו על חורבן ירושלים.
רב חן היא רשת בתי קולנוע בישראל בבעלות חברת "תיאטראות ישראל".
לרשת ארבעה בתי קולנוע מרובי אולמות בגוש דן: בתל אביב, גבעתיים וקריית אונו, ובית קולנוע נוסף במודיעין-מכבים-רעות.
לרשת עוד שישה בתי קולנוע (מגה-פלקס) הקרויים "פלאנט" ברמת גן, חיפה, ראשון לציון, ירושלים, באר שבע וזכרון יעקב.
בשנת 1981 אושרה תוכנית להסבת קולנוע "חן" שבכיכר דיזנגוף בתל אביב, שבו אולם גדול יחיד, למבנה של חמישה אולמות קולנוע.
הקולנוע נפתח בשנת 1982 וזכה לכינוי "רב חן".
הכיסאות המרופדים בקולנוע רב חן היו חידוש בישראל.
הקולנוע זכה להצלחה רבה ובעקבותיו הוקם קולנוע דומה בקניון איילון שנפתח ביולי 1985. קולנוע זה זכה לכינוי "רב גן".
לאחר מכן נפתחו ברשת בתי קולנוע נוספים, חלקם שעברו הסבה מבתי קולנוע ישנים וחלקם שנבנו מלכתחילה כמרובי אולמות.
החל משנת 2002 נסגרו רבים מבתי הקולנוע של הרשת.
בשנת 2006 עבר בית הקולנוע רב חן רמת גן בקניון איילון לתת-רשת הקרויה "יס פלאנט", ובשנת 2008 עבר לתת-רשת זו קולנוע רב חן לב המפרץ בקניון לב המפרץ בחיפה.
בשנת 2012 נפתח קולנוע שלישי, חדש, בתת-רשת זו, במערב ראשון לציון.
ב-13 באוגוסט 2015 נפתח "יס פלאנט" בירושלים ועם פתיחתו נסגר סניף רב חן בעיר.
ב-26 במאי 2016 נפתח בית הקולנוע החמישי בתת-הרשת "יס פלאנט" (כיום פלאנט) בבאר שבע.
הפיגוע בקולנוע חן תל אביב
ב-11 בדצמבר 1974 מחבל נכנס לאולם קולנוע חן תל אביב, ישב בשורה האחרונה והחל להשליך רימוני יד על הקהל שהיה באולם.
58 צופים נפגעו, ושני צופים נרצחו במקום.
רב חייא בר אבין היה אמורא בבלי מהדור הרביעי.
אביו היה רבי אבין נגרא, (אמורא ששימש לפרנסתו כנגר) ואחיו היה רב אידי בר אבין.
למד תורה מפי רב עמרם ואף מסר מִספר שמועות משמו, כמו כן למד תורה אצל רב הונא ורב חסדא, יחד עם אחיו רב אידי בר אבין.
היה תלמידו המובהק של רב הונא, ומסופר ששאל את רב הונא שאלה והוא ענה לו: "הוצאה את".
רב חייא הובך מפני שחשב שרב הונא אמר לו לצאת החוצה, אך לאחר בירור קצר הובהר לו הקשר הדברים, על ידי רב הונא: כוונתו הייתה לומר שדבריו עולים בקנה אחד עם שיטת רב אסי דהוצל (מן העיר "הוצל").
במקומות נוספים מופיע שלמד גם אצל רב חסדא ורב ששת.
מסר שמועות רבות בשם רב ושמואל, אך ככל הנראה לא שמע אותן מפיהם, כיוון שלא נזכר בשום מקום שהיה לו קשר איתם.
חי תקופה מסוימת בארץ ישראל, שם למד תורה מפי רבי יוחנן.
בתקופה זו, שמע כמה מאמרותיהם של חכמי ארץ ישראל, ולאחר מכן מסר אותן בשמם.
בירושלמי נזכר בשם רבי חייא בר בון.
היה חבר של רב הונא בר חיננא ותלמידו היה רב נחמן בר יצחק.
רב חייא בר אשי היה אמורא בדור השני והשלישי לאמוראי בבל.
בצעירותו למד אצל רב, ושימשו.
במסגרת שימושו את רב, הוא למד הרבה הלכות, אותם מסר לדורות הבאים.
הוא סיפר למשל, שהוא היה רוחץ את מלבושיו של רב, שהיו עשויים עור, בשבת.
מכאן למדו חז"ל, כי אין איסור כיבוס בכלי עור בשבת.
כן סיפר, שכאשר הקים את רב משנתו, הוא היה רוחץ את ידיו, מברך ברכת התורה, ורק לאחר מכן מסר את שיעורו הקבוע, ומכאן שיש לברך ברכת התורה גם על תלמוד ולא רק על תנ"ך.
בהמשך, סיפר רב חייא, הוא היה מניח תפילין, וקורא קריאת שמע, ומכאן למדו כי על אדם להניח תפילין לפני קריאת שמע, גם אם כבר הגיע זמן קריאת שמע.
רוב אמרותיו של רב חייא הם בשם רבו רב, ולעיתים נדירות בשם שמואל לעיתים מובאים בתלמוד גם פסקיו הוא, לעיתים אף חלוק עם רבו רב.
היה חברו של רב הונא ודן עמו על פסקיו של רבם המשותף - רב.
היה גם תלמידו של זעירי, ויש הסוברים שעבר בנהר ביום כיפור כדי להקביל פניו.
לאחר פטירתו של זעירי רבו, נשא רב חייא את אלמנת רבו.
מסר בשם רב, שמי שמזמן, נוטל מים אחרונים באחרונה, לאחר כל הסועדים
אמר רב חייא בר אשי בשם רב חסדא: 'היוצא ליהרג - משקים אותו קורט של לבונה בכוס של יין, כדי שתיטרף דעתו, שנאמר תְּנוּ שֵׁכָר לְאוֹבֵד וְיַיִן לְמָרֵי נָפֶשׁ'; ושנויה ברייתא: נשים יקרות שבירושלים היו מתנדבות ומביאות אותן (את היין והלבונה).
(מאמר זה נאמר ככל הנראה על ידי רב חייא בר אשי השני).
רב חמא היה אמורא בדור החמישי לאמוראי בבל, מחכמי ישיבת נהרדעא.
מוזכר עשרות פעמים בתלמוד בבלי.
רב חמא מזוהה כל כך עם ישיבת נהרדעא, מה שהוליד את כינויו נהרדעי.
רב חמא היה חברו של רב פפא.
ניהל בית דין מפורסם, ופסק רבות בדיני ממונות במשפט העברי.
אחד מהמקרים שהתפרסם ברחוב, הוא מקרה בו כפה רבי חמא על אדם, שתבעו ממנו כסף לשלם לבעל חובו, למכור את קרקעותיו ולשלם בכסף מזומן במקום לבצע את התשלום על ידי נתינת הקרקע עצמה.
השמועה שיצאה ברחוב היא, שרב חמא פסק פסק זה על פי פסק שהיה מקובל בידו מרבא.
כאשר רב פפא שאל אותו אם הדברים נכונים, התברר כי השמועה היא עורבא פרח, ואין לה אחיזה במציאות.
הסיפור האמיתי היה שונה: אדם, שהיה ברשותו כסף, התחמק מלשלם את התשלום המגיע לאדם שהלווה לו כסף, באמרו שהכסף שייך לאדם אלים שהיה גוי, דבר שלא היה נכון.
מכיוון שהוא עשה דבר שלא כהוגן, קנס אותו רב חמא, שהוא יאלץ למכור את קרקעותיו ולשלם בכסף מזומן דווקא.
רב חמא עצמו, עסק במסחר.
אחת מהעיסקאות אותם היה מבצע היא העסקה הבאה: הוא היה מוכר סחורה במחיר יקר מהרגיל במקום, כך שבעיר בה המחיר זול הוא היה מוכר במחיר של עיר במדינה אחרת, בה התשלום עבור הסחורה גבוה יותר.
מצד שני, הוא היה לוקח אחריות על הסחורה עד שהקונים היו מעבירים אותה לאותה מדינה, כך שרק אם הסחורה הגיעה בשלום למקום, הם היו צריכים לשלם; בנוסף, לא היו הקונים צריכים לשלם, עד שמכרו את הסחורה, וקיבלו את הכסף.
הרווח העיקרי שלהם היה, בכסף שהרוויחו, בו קנו סחורה במדינה האחרת.
בעסקה זו, יש לכאורה חשש ריבית; שכן הקונים משלמים מחיר כפול, רק בשביל שהם משלמים את הכסף בזמן מאוחר יותר, ונמצא שכאילו רב חמא מלווה להם את הכסף מזמן הקנייה עד זמן התשלום, תמורת ההפרש בין המחירים.
רב חמא, הבהיר כי אין בעסקה זו חשש ריבית, שכן מכיוון שהוא מקבל אחריות על הסחורה בדרך הובלתה למדינה האחרת, נמצא שהסחורה עדיין שלו עד שהיא נמכרת, וזמן התשלום הוא רק כאשר הסחורה נמכרת, והפרש התשלום אינו בשביל הארכת הזמן; שהרי זמן התשלום כלל לא הגיע קודם לכן!
כך גם, החכם ושליחיו לא היו צריכים לשלם מסים עבור הסחורה.
לכן, מוטב היה לקונים, שהסחורה תהיה ברשותו של רב חמא עד המכירה, ולכן הסכימו לשלם מחיר יקר, ולא בשביל שיוכלו לשלם מאוחר יותר.
חכמי הגמרא פסקו, שההלכה היא אכן כרב חמא.
הגמרא נוטה לשייך את דבריהם של ישיבת נהרדעא, ראשיה וחכמיה, כשיטה אחת משותפת, ולכן מקשרת הגמרא בין דבריו של רב חמא שהיה מחכמי ישיבת נהרדעא לדבריו של שמואל, ראש הישיבה ומקימה.
על תלמידיו של רב חמא נמנה האמורא המפורסם אמימר, מגדולי חכמי ישיבת נהרדעא.
אמימר מוסר בשמו כלל במשפט העברי, אותו הוא פסק: אדם שיש ברשותו סכום כסף מסוים בלבד, ועליו שני תובעים: האחד - אדם שהלווה לו אותו סכום כסף, והשנייה היא גרושתו, התובעת את דמי כתובתה, במקרה כזה עלינו להחליט מי מבין השנים יקבל את הכסף.
רב חמא פוסק כי על בית הדין להעניק את הכסף לבעל החוב, שכן עלינו לדאוג לכך שאדם שהלווה לשני כסף יקבל אותו תמיד חזרה, שכן אם נקשה על המלווים לקבל את מעותיהם חזרה, אנשים ימנעו מלהלוות כסף, לפי ההלכה העברית שאסור להלוות לשם ריבית.
לעומת זאת, אין לחשוש לכך שהאישה לא תרצה להינשא, שכן יותר משהאיש רוצה להתחתן, רוצה האישה להינשא.
רב חמא בר גוריא היה אמורא בבלי בן הדור השני (המאה ה-3).
תלמיד מובהק של רב, וכמעט כל מאמריו בתלמוד הם בשמו.
נזכר פעמים מעטות גם בתלמוד הירושלמי.
רבים ממאמריו עוסקים בענייני דרך ארץ והמלצות על ההתנהגות הראויה בענייניו האישיים של האדם.
כמה ממאמריו עוסקים בענייני רפואה בשבת ובכלל (בבלי, שבת סו ע"ב).
פעם אחת הקשה על האמורא שמואל והוא דחה קושייתו בתקיפות (בבא קמא צט ע"ב).
כנראה היה זה לאחר פטירתו של רב, כאשר כמה מתלמידיו עברו ללמוד בפני שמואל (הרב אהרן היימן, 'תולדות תנאים ואמוראים', בערכו).
כמה חכמים קיבלו ממנו את מאמרי רב, ובעיקר מסרו בשמו רבא בר מחסיא (סדרת מאמרים בשבת י ע"ב - יא ע"א), רבי חלבו (שבת לז ע"א, מגילה יט ע"א) ואבין בר הונא (סדרת מאמרים בשבת סו ע"ב).
רבה בר רב הונא מכנה אותו: "רבותינו הבקיאים בדבר הלכה" (גיטין פו ע"ב).
על קורותיו לא ידוע דבר.
מסופר בתלמוד (שבת צה ע"א) על חכם בשם רב נחמן בר גוריא, שכנראה היה אחי רב חמא (ספר יוחסין השלם, אות נ).
עוד מסופר (ברכות נג ע"ב) על אדם בשם גוריא בר חמא, בדור השלישי או הרביעי לחכמי בבל (יש גרסאות שונות האם היה בשכנותו של רבה או רבא), ואפשר שהיה בנו של רב חמא (הרב יחיאל היילפרין, סדר הדורות בערכו).
הנותן מתנה לחבירו - צריך להודיעו.
לעולם אל ישנה אדם בנו בין הבנים, שבשביל משקל שני סלעים מילת [=צמר משובח] שנתן יעקב ליוסף יותר משאר בניו - נתקנאו בו אחיו, ונתגלגל הדבר וירדו אבותינו למצרים
כל עיר שגגותיה גבוהין מבית הכנסת - לסוף חרבה.
כל חולי - ולא חולי מעים, כל כאב - ולא כאב לב, כל מיחוש - ולא מיחוש ראש, כל רעה - ולא אשה רעה.
אם יהיו כל הימים דיו, ואגמים - קולמוסים, ושמים - יריעות, וכל בני אדם לבלרין - אין מספיקים לכתוב חללה של רָשות (העניינים העומדים על סדר יומו של השלטון).
בא שמואל והעמידן על שש עשרה, בא דוד והעמידן על עשרים וארבעה..
רב חנינא (לפעמים חנניא) היה אמורא בדור השני והשלישי, שנולד בבבל ובצעירותו עלה לארץ ישראל.
תלמידו של רבי ינאי ורבי יוחנן, ואחיו של האמורא המפורסם רב אושעיא.
יש משערים כי מדובר בעצם על רבי חנינא בר חמה על סמך הופעת אחיו בתיאור "רבי אושעיה בר רבי חמה".
נולד בבבל למשפחת חכמים כהנים המיוחסת לעלי הכהן, אך כבר בצעירותו עלה לארץ ישראל יחד עם אחיו רב אושעיא, והם למדו יחד בישיבתו של רבי יוחנן בטבריה.
יש הסוברים שהם היו אחיו של רבה בר נחמני, ראש ישיבת פומבדיתא בדור השלישי לאמוראי בבל, שהיה אף הוא מיוחס לעלי הכהן.
לאחר עלייתם לארץ ישראל הם קראו לרבה לעלות גם הוא לארץ הקודש וללמוד מרבי יוחנן, וכנראה רבה נענה להצעתם ועלה לארץ ישראל לזמן מועט.
השימוש בכינוי זה נפוץ במיוחד אצל רב חנינא שמכונה פעמים רבות "חברון דרבנן".
חברו ללימוד היה אחיו רב אושעיא, והם עסקו יחד הן בלימוד הלכה והן בלימוד תורת הסוד.
לעיתים ניתן לטעות בין רב חנינא לבין רבי חנינא, במיוחד במקומות בהם כתוב בתלמוד ר' בראשי תיבות, ולא ידוע אם הראשי תיבות הוא של המילה רבי או רב.
אך לרוב הכוונה לרבי חנינא, המוזכר בתלמוד מאות פעמים, לעומת רב חנינא המוזכר פעמים מעטות יחסית.
רב חננאל היה אמורא בבלי מן הדור השני לאמוראים, תלמידו המובהק של רב, אך למד גם אצל רבה בר בר חנה.
אודות תקופה זו מסופר, כי הוא ישב יחד עם חבירו לבית המדרש רב ברונא ואכלו סעודת מצווה, ורב ייבא סבא שימשם.
כאשר סיימו לאכול החליטו כי הגיעה הזמן לברך ברכת המזון ובכך לסיים את הסעודה, ולאחר מכן ביקשו מרב ייבא ששימשם להביא לפניהם משקה לשתייה ולקינוח הסעודה.
רב חננאל שימש כסופר סת"ם.
אודות כך מסופר, כי רב חסדא מצא את רב חננאל שהיה כותב ספרים (תורה) שלא מן הכתב (בעל פה).
אמר לו: ראויה כל התורה כולה להיכתב על פיך, אלא (אבל) כך אמרו חכמים: אסור לכתוב [אפילו] אות אחת שלא מן הכתב.
גם אחת מאמרותיו של רב חננאל אותה מסר בשם רב היא אודות הלכה בכתיבת סת"ם, הוא פוסק כי כאשר קרתה טעות ויש צורך למחוק מילה בקלף לספר התורה, מותר למחוק את המילה למרות שאז יהיה צורך לכתוב את השם המפורש מחוץ לשורה.
עשרות מפסקיו של רב בהלכות סת"ם, נמסרו על ידי רב חננאל.
רב חננאל היה נחשב לאחד מגדולי דורו, ואף חידש פסק מיוחד וחדשני, ששימש כיסוד ראשוני לדין המרעיש אפקעינהו רבנן לקידושי מיניה.
הסיפור המובא בתלמוד במסכת יבמות שהתרחש בעיר נרש שבבבל.
רב חננאל מסר משמו של רב שהעיר "חלזון" בבל דינה כפומבדיתא שבבבל לעניין יוחסין, וניתן להתחתן עם בני המקום ללא בירור נוסף.
פסק זה סותר את פסקו של רבי אבא בר כהנא שפוסק שבני העיר פסולין ליוחסין.
בתלמוד "אמר רב חננאל אמר רב: שלש כתות של מלאכי השרת אומרות שירה בכל יום: אחת אומרת קדוש, ואחת אומרת קדוש, ואחת אומרת קדוש ה' צב-אות...
ואין מלאכי השרת אומרים שירה למעלה עד שיאמרו ישראל למטה, שנאמר (איוב לח): 'ברן יחד כוכבי בקר' והדר - 'ויריעו כל בני אלהים'".
בתלמוד מוזכר אמורא בשם זעירא בן רב חננאל, אמורא זה מסר מתורתו של רב, וייתכן שמדובר בבנו.
רב חננאל קבור בטבריה, ועל קברו וקבריהם של שני חבריו רב ברונא ורב יוחנן הוקמה מצבה משותפת.
אודות מקום קבורתו מופיע בספר הגלגולים: "חוץ לטבריה, כנגד כותל הצפוני של החומה - וקרוב אליו, יש שם כמו שנים או שלשה כוכין, ואומרים כי הם קברי צדיקים, ואיני זוכר מה שאומרים העולם.
ונלע"ד שאומרים שרבי יצחק נפחא אחד מהם, והודה לי מורי שהם קברי צדיקים.
ונלע"ד שאמר לי, שהוא כמו שאומרים בני אדם:
תלך עוד משם בשדה לצד מערב החומה, נוטה באלכסון קצת לצד דרום, ושם חצר אחד מוקף כתלים ובתוכו ציונים וארונות רבים, ובכוך הסמוך לפתח החצר שם קבור רבן יוחנן בן זכאי: תלך עוד משם לצד מערב החצר, ושם ציון אחד ושם קבור הרמב"ם ואביו ז"ל כמו שאומרים העולם.
ורחוק ממנו מעט לצד מערב, יש כמו חצר קטנה מאוד, ואומרים כי שם קבורים רב יוחנן האמורא, והאחר שכחתיו.
ומורי ז"ל אמ"ל, כי האחד הוא רב חננאל תלמידו של רב.
והשני הוא צדיק אמר ושכחתיו, ונ"ל ששמעתי ממנו שהוא רב כהנא".
רב חנן בר רבא (215–297) היה מגדולי האמוראים בבבל בדור השני של התקופה.
מוזכר פעמים ספורות בתלמוד הבבלי.
יש להבדיל בינו לבין אמורא אחר באותו שם שהיה בדורות האחרונים לאמוראי בבל.
בתו הייתה אשתו של רב חסדא.
יחסם השלילי של חז"ל לניבול פה מודגש בדבריו במסכת שבת, שבו נאמר:
אמר רב חנן בר רבא אמר רב חיה גסה הרי היא כבהמה דקה לפרכוס אבל לא למכירה.
אמר רב חנן בר רבא אמר רב מבוי שנפרץ מצידו בעשר, מראשו בד'.
רב חיננא בר שלמיא, (מוזכר לפעמים כחנינא, חנניא או חנניה).
(בתלמוד ירושלמי מוזכר שם אביו בכתיב 'שלמיה') היה אמורא מהדור השני של אמוראי בבל במאה ה-3. מחשובי תלמידיו של רב.
מאמריו מובאים גם בתלמוד הירושלמי.
כל מאמריו שבשני התלמודים הם בשם רב והיה שואלו שאלות.
פעם רבי טבלא פסק כשיטתו בעניין מסוים, ורב נחמן אמר לו: ("לך חזור בך, ואם לא אני מוציא את רב חיננא בר שלמיא מאוזנך!").
שימש כמלמד משניות לבנו של רב, חייא.
אחרי פטירת רב שלח שאלות לשמואל.
תלמיד חכם צריך להשתלם גם בידיעה מעשית של קשר התפילין, ברכת חתנים וציצית.
"כיוון שניתקו שיניו של אדם - נתמעטו מזונותיו".
שמשמעו לפי פרשנות אחת: בזקנה, במקביל לנשירת השיניים יש קושי להתפרנס.
רב חנן בר אמי היה אמורא שחי בדור השני לאמוראי בבל.
אמרותיו של רב חנן בר אמי מוזכרות בתלמוד פעמים אחדות.
לרוב הוא מוסר הלכות בשם שני רבותיו, רב ושמואל.
אחת מהם היא במסכת בבא מציעא הוא פוסק בשם שמואל, שההלכה נפסקת כאבא שאול ש, אך גם אבא שאול אמר זאת רק כאשר המשכון הוא דבר שכדאי מאוד להשכירו (כפטיש וקרדום) ששכרם מרובה ואינם מתקלקלים כל כך על ידי השכירות.
במסכת ביצה מובאים הפסקים הבודדים אותם פוסק מעצמו ולא בשם רבותיו, אחת מהן היא אודות מחלוקת בית שמאי ובית הלל בדין טלטול סולם בחג, האם הדבר אסור מחשש שיראה כאילו עוסק בסיוד גגו או בצורכי חול.
רב חנן בר אמי קובע, כי המחלוקת היא רק ברשות הרבים שנחלקו האם קיים חשש מראית העין (אם הרואה יבין שמדובר בנטילת סולם לצורך שובך או לא), אך לא ברשות היחיד שבה וודאי מותר.
לפי גרסה אחרת, קובע רב חנן בר אמי כי המחלוקת היא רק ברשות היחיד, אבל ברשות הרבים וודאי שאסור.
קיים אמורא אחר שמזכיר אמרה של רבי פדת בשם רבי יוחנן, אך היימן משער שמדובר באמורא אחר שחי בארץ ישראל ולמד מפי רבי פדת, ולא באמורא זה שחי בבבל.
רב חנינא מסורא (נכתב בטעות "רבי" פעמים רבות) היה אמורא שחי בדור השביעי לאמוראי בבל, מחכמי סורא.
למרות זאת, מר זוטרא שלפניו בא הבעל לדין תורה קבע את ההלכה לפי דעתו השונה שהיא שגם באישה כזו קיימים דין "מורדת", ולמרות זאת יצא ממנה האמורא רב חנינא מסורא.
רב חנינא מסורא מוזכר בתלמוד פעמים בודדות:
אך חכמי התלמוד דוחים את דבריו ומסבירים ששם מדובר שהשליח מצא שליח יוקרתי השווה באופן רגיל שש, והוא היה במבצע ועלה שלוש, כך שהוא קיים את שליחותו.
דיון אחר של רב חנינא מסורא שבו חכמי התלמוד מקבלים את דבריו להלכה הוא במסכת סוטה שם מסתפקים חכמי התלמוד אם אישה המורדת על דת משה ויהודית.
צריכים התראה, או שמא מפסידים את כתובתם ללא התראה.
רב חנינא מסורא הביא ראיה מפורשת מברייתא שבה נאמר שגם נשים אלו אינן מפסידות את כתובתן ללא התראה.
בתלמוד מוזכרת הנהגתו של רב חנינא מסורא בעניין איסור ריבית.
הוא נהג להלוות כסף לסוחרים שקנו תבואה בכפרי בכמות השווה ארבעה זוזים ומכרו אותה בסורא במחיר שישה זוזים, ובתנאי שיעניקו לו עצמו את הסחורה במחיר זול יותר.
בתלמוד הוסבר כי מותר היה לו לעשות כך מפני שתי סיבות: 1. הרווח במחיר הזול המוענק לסוחר קשור ישירות גם למלווה, שכן סוחר שברשותו כסף מזומן בכמות גדולה מוכר כסוחר בקלות ומוענקת לו סחורה במחיר סיטונאי.
2. מכיוון שהמוכרים יודעים שהקונה מוכר חלק מהסחורה במחיר הקרן הם מוכרים לו את הסחורה במחיר זול יותר - בלית ברירה - כדי שימשיך לקנות אצלם.
רב חנניה (או חנינא), הידוע גם בכינויו- רבי חנניה דציפורין היה אמורא בארץ ישראל בדור החמישי.
החברות הרבה בין רב חנניה לרבי מנא מתבטאת בעיקר במחלוקותיהם הרבות.
לאחר מספר שנים ששימש כראש ישיבת ציפורי העביר את התפקיד לרבי מנא ורב חנניה עצמו היה יושב ולומד לפניו.
בגלל זה נאמר עליו שהוא אחד מאלה- "שהניחו כתרן בעולם הזה וירשו חיי העולם הבא"
כעבור מספר שנים הלך רב חנניה לבבל ושהה שם ביחד עם רב אשי ולמד עמו ולכן בתלמוד הבבלי מוזכרות מספר מחלוקות בין רב אשי לבין רב חנניה.
רב חנא בר ביזנא היה אמורא בדור השני-שלישי לאמוראי בבל.
היה דיין בפומבדיתא, וכשפסק שיתומות ניזונות ממטלטלי אביהן, ביטל רב נחמן את הדין, וכן כשגבה חוב של אדם שנפטר מעבדים שהוריש לבניו, ביטל רב נחמן את הדין.
מסר את רוב שמועותיו בשם רבי שמעון חסידא, וכולן עוסקות בענייני אגדה, עד שפעם אחת, לאחר שניצח את רב ששת בוויכוח באגדה, אמר רב ששת: "בהני חנא באגדתא למה לי?" כלומר: רב חנא בקיא ממני באגדה.
אמר ליה אליעזר לשם רבא: כתיב: 'למשפחותיהם יצאו מן התבה', אתון היכן הויתון?
אמר ליה: צער גדול היה לנו בתיבה, בריה שדרכה להאכילה ביום האכלנוה ביום, שדרכה להאכילה בלילה האכלנוה בלילה.
האי זקיתיא לא הוה ידע אבא מה אכלה, יומא חד הוה יתב וקא פאלי רימונא, נפל תולעתא מינה, אכלה.
מיכן ואילך הו הגביל לה חזירא, וכי מתלע אכלה.
אריא אשתא זינתיה...אורשינ אשכחיניה האבא דגני בספנא דתיבותא, אמר ליה: לא בעיית מזוני?
אמר ליה: חזיתיך דהות טרידא אמינא לא אצערך, אמר ליה: יהא רעוא שלא תמות, שנאמר: 'ואומר עם קני אגוע וכחול ארבה ימים' (פירוש: שאל אליעזר עבד אברהם את שם בן נח: כיצד הצלחתם לדאוג למזונה של כל חיה וחיה בזמן המבול?
ענה לו שם: אכן היה לנו צער גדול, חיה שרגילה לאכול ביום האכלנו אותה ביום, וחיה שרגילה לאכול בלילה האכלנו אותה בלילה.
הזיקית, לא ידע אבי מה היא אוכלת, עד שיום אחד חתך רימון ונפלה מתוכו תולעת ואכלה אותו הזיקית, ומאז היה מכין לה בלילה עשויה סובין וממתין עד שתתליע ומגיש לה.
האריה לא טרף את שאר החיות כי היה חולה, וניזון מהחום של עצמו.
והעוף שנקרא אורשינה היה ספון בתאו ולא אכל, וכששאל אותו אבי מדוע לא אכל ענה לו שלא רצה להטריחו, וכששמע זאת אבי ברכו שלא ימות לעולם).
נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים.
כל המונע הלכה מפי תלמיד - אפילו עוברין שבמעי אמו מקללין אותו, שנאמר: 'מונע בר יקבוהו לאום'.
המתפלל צריך שיראה עצמו כאילו שכינה כנגדו, שנאמר 'שויתי ה' לנגדי תמיד'.
מאי דכתיב: 'כה אמר ה': צום הרביעי וצום החמישי וצום השביעי וצום העשירי יהיה לבית יהודה לששון ולשמחה', קרי להו צום וקרי להו ששון ושמחה, בזמן שיש שלום – יהיו לששון ולשמחה; אין שלום – צום".
'והסירותי את כפי וראית את אחורי': אמר רב חנא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא: מלמד שהראה הקב"ה למשה קשר של תפילין".
כינור היה תלוי למעלה ממטתו של דוד, וכיוון שהגיע חצות לילה בא רוח צפונית ונושבת בו ומנגן מאליו, מיד היה עומד ועוסק בתורה עד שעלה עמוד השחר.
כיוון שעלה עמוד השחר נכנסו חכמי ישראל אצלו, אמור לו: אדונינו המלך, עמך ישראל צריכים פרנסה.
אמר להם: לכו והתפרנסו זה מזה.
אמרו לו אין הקומץ משביע את הארי ואין הבור מתמלא מחולייתו.
אמר להם: לכו ופשטו ידיכם בגדוד.
מיד יועצים באחיתופל ונמלכין בסנהדרין ושואלין באורים ותומים.
'ויראני ה' ארבעה חרשים' – אמר רב חנא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא: משיח בן דוד ומשיח בן יוסף ואליהו וכהן צדק.
אילמלא לא נצטננו גחלים מידו של כרוב לידו של גבריאל, לא נשתייר משונאיהן של ישראל (כלומר: מישראל) שריד ופליט.
כל שפניה מוריקות – בידוע שהיא ראויה ליבעל; כל שאין פניה מוריקות – בידוע שאין ראויה ליבעל
רב חנא בגדתאה הוא אמורא בבלי.
הוא חי במאה השלישית בבגדאד שבבבל והיה בן הדור השני של האמוראים.
רבו היה שמואל ובדרך כלל הוא אף מסר מאמרים בשמו.
רש"י על ה טוען ששמו מגיע משם עירו, בגדאד שבבבל.
אולם רש"י ב כתב שהדבר על שם שהיה בעל אגדה.
רש"י מזהה את בגדת עם העיר בגדאד, בירת עיראק של ימינו: .
בגדאד המודרנית הוקמה אמנם רק בשנת 762 על ידי הח'ליפה ג'עפר אל-מנסור, כ-500 שנה אחרי תקופתו של רב חנא, אך עוד לפני בניית העיר שכן כפר בעל שם זהה באותו מקום, ואברהם ברלינר שיער שגם בתקופות קדומות יותר הייתה באותו מקום עיר בשם בגדאד.
אדולף נויבאואר דוחה את הזיהוי עם בגדאד, ומעלה השערה שבגדת היא אסקי-בגדאד של ימינו.יעקב לוי מזהה את בגדת עם העיר בגדא, שמיקומה אינו ידוע, אך נמצאת בצפון בבל, סביר להניח שמרוחקת כ-60 ק"מ מבגדאד.
הוא היה בקי באדמה, ששיבח ב את התמרים "משחנן (מחממות), משבען (משביעות), משלשלן (משלשלות), מאשרן (נותנות כוח) ולא מפנקן (מקלות על הלב)".
הוא גם אמר שם שמטר של גשם משקה, מרווה, מזבל את הארץ, מעדן אותה ונותן עדנה וזיו בפירות.
פעם אחת מכל התלמוד בבלי מובא שאלתו על רב מני בלשון "מתקיף", ב.
שיטתו בשם רבו שמואל שמותר להחזיר שבר כלי למקומו בשבת.
לדעת רב חנא בגדתאה המילה אלמנה הגיע מלשון מנה, כיוון שאם באה לינשא אחרי שנתאלמנה בעלה חייב לכתוב בכתובתה רק מנה, במקום השתיים שבתולה מקבלת.
ואף אישה שנתאלמנה מאורסת נקראת כך, אף על פי שהיא כן מקבלת בכתובה שתי מנים אגב נשואה.
לשיטתו זו אף על פי שגם בתורה כתוב את המילה אלמנה, זה על שם העתיד שחז"ל יתקנו שבתולה מקבלת אחד ואלמנה שתיים, והראיה שהתורה מתייחסת לעתיד היא מהפסוק "ושם הנהר השלישי חדקל הוא ההולך קדמת אשור" אף על פי שבבריאת העולם לא היה את ממלכת אשור.
רב חגא (בתלמוד הירושלמי: רבי חגי או רבי חגיי) היה אמורא בבלי וארצישראלי בדור השלישי.
נולד בבבל, שם למד בעיקר מפי רב הונא אך גם מפי עולא, והיה חברו של רב נחמן.
לאחר מכן עלה לארץ ישראל, שבה למד מפי חכמי הדור הראשון השני, בהם רבי יהושע בן לוי מנחם, רבי אבהו, רבי יאשיה, רבי אבא בר זבדא, רבי פדת, רבי יוסה (כנראה הכוונה לרבי יוסי בר חנינא), רבי שמואל בר נחמני, רבי שמואל בר יצחק ורבי יצחק.
בארץ ישראל זכה למעמד גבוה בין החכמים, ופעמים רבות היה פותח ראשון את הלימוד.
בין תלמידיו היה כנראה רבי יעקב איש כפר נבוריא, וכאשר האחרון שגה בהוראתו, זימנו רב חגא לקבל מלקות.
כמו כן, קיבל מפיו רבי מנא.
חברו היה רבי שמואל קפודקיא.
כשנפטר רב הונא, הועלה ארונו לארץ ישראל וחיפשו מי שיסכים להיכנס לקוברו במערת רבי חייא ובניו.
רב חגא הסכים, בשל היכרותו העמוקה עם גדלותו של רב הונא.
כשהכניס את הארון למערה, ראה רב חגא עמוד של אש בתוך המערה, ונבהל.
הוא זקף את הארון ויצא.
לפי המסופר בתלמוד הירושלמי, רב חגא היה אז בן שמונים שנה, ובחרו בו להכניס את רב הונא לקבורה, משום שחששו שמי שייכנס למערת רבי חייא ימות, ורב חגא היה מבוגר דיו.
לפני שנכנס למערה, קשרו חבל לרגלו, שאם ימות יוכלו למשוך אותו החוצה.
כשכר על שהתעסק בקבורת רב הונא, זכה לאריכות ימים שהכפילו לו את שנותיו.
רב חביבי (ולפעמים חביבא) מחוזנאה הוא אמורא בבלי, שהתגורר בעיר מחוזא, בדור השישי לאמוראי בבל.
רב חביבי מוזכר מספר פעמים בש"ס כתלמיד חבר של רב אשי.
רב חנא בר חנילאי היה אמורא בבלי בן הדור השני והשלישי (המאות ה-3 וה-4 לספירה).
תלמיד מובהק של רב הונא.
מקום מגוריו אינו מופיע בספרות חז"ל, אך מדברי התלמוד עולה כי עירו הייתה פרבר הסמוך לסורא, עירו של רבו רב הונא, והיא הייתה תחת אחריותו ההלכתית של רב הונא, שהיה רבה של סורא.
לדעת הרב אהרן הימן מקום מגוריו היה מתא מחסיא, שנחרב בימיו ונבנה שוב בהמשך ימי האמוראים.
מהתלמוד עולה שהיה אדם חשוב ומכובד, והוא אף מכונה 'אדם גדול' כלומר תלמיד חכם, הטרוד בשמועתו (כלומר, שראשו תפוס בלימודיו), אך לא מופיע כל דבר הלכה או אגדה ממנו.
עם זאת, בתלמוד מופיעה קושיה שהקשה, וכן שאלה הלכתית ששאל את רבו רב הונא.
בדברי ריא"ז הוא מתואר כצדיק "שהיה גומל חסדים ביותר".
אזכורו הבולט והמפורסם, הוא אודות מעשי הצדקה המיוחדים שלו, ועל ביתו שנחרב.
בתלמוד בבלי מסופר על עולא ורב חסדא שהלכו יחד בדרך, ועברו על יד תל חרבות שהיה לפני כן ביתו של רב חנא בר חנילאי.
לנוכח המראה נאנח רב חסדא.
עולא, שהיה אמורא ארץ-ישראלי ונחותי, לא ידע את הרקע ושאל את רב חסדא על סיבת אנחתו.
רב חסדא הסביר לו את סיבת האנחה, תוך פירוט תיאור מעשי הצדקה של רב חנא בר חנילאי בביתו:
במגבית צדקה שערך רב הונא, מופיעה השתתפותו באופן ייחודי מבין כל בני מקומו.
רב חייא בר רב מדיפתא היה אמורא שפעל בבבל בימי הדור השלישי הרביעי והחמישי של אמוראי בבל.
במרבית הפעמים שהוא מוזכר בתלמוד הבבלי הוא מופיע כמי ששונה ברייתות.
את הברייתות שנה בבתי המדרש של אמוראים מדורות שונים: רב חסדא, רב ביבי בר אביי, וכן אצל רב פפא.
מוזכר בציון שם מקומו, דיפתא או דיפתי, ככל הנראה כדי להבחין בינו לבין אמורא אחר בעל אותו שם, חייא בר רב.
מעלת הדן דין אמת לאמיתו -
רב יוסף בר חייא היה אמורא בבלי בן הדור השלישי.
היה תלמידו של רב יהודה בר יחזקאל, רבם של אביי ורבא, ובר פלוגתא של רבה בר נחמני – ראש ישיבת פומבדיתא.
לפי הגרסה המובאת בספר מקור חיים הוא גרם בעצמו את עוורונו, כשישב במקום אפל ארבעים יום ואז הביט באופן פתאומי באבני שיש מאירות.
הסיבה לכך מובאת ברמב"ן ורבינו גרשום, שרצה לנהוג במנהגו של רב שלא להביט מחוץ לארבע אמותיו, ומכיוון שלא יכול היה לעשות זאת הוא סימא את עצמו.
מצאנו ששאל הלכה מרב הונא.
כשנפטר רבו, רב יהודה בר יחזקאל, היה רב יוסף המועמד המוביל להחליפו בתפקיד ראש ישיבת פומבדיתא, משום שהצטיין בבקיאות וידע הרבה שמועות (בניגוד לרבה, שהצטיין דווקא בפלפול).
רב יוסף לא הסכים לקבל את התפקיד, ולכן מונה רבה, שהיה באותו זמן בן 18 שנה, ועמד בראשות הישיבה עד מותו, בגיל 40. לאחר מכן הסכים רב יוסף להתמנות לראש הישיבה, ובתפקיד זה הוא כיהן במשך שנתיים עד מותו.
היה נוהג לומר את הדרשה בשבת, לפני תפילת מוסף.
כאמור, הצטיין רב יוסף בבקיאותו הרבה.
למרות עיוורונו היה ידוע בתור בקיא גדול בתורה שבכתב, והיה יכול למנות פסוקים בעל-פה.
גם בתורה שבעל פה הוא היה בקיא גדול, ובשל כך היה מכונה "סיני".
באופן טרגי לקה רב יוסף במחלה שגרמה לו לשכח את תלמודו, ותלמידו המובהק, אביי, סייע בידו לשחזר את תורתו שלמד.
רב יוסף כובד מאוד על ידי תלמידיו.
מסופר על רבא שכשהיה נפטר ממנו "הוה קא אזיל לאחוריה עד דמנגפן כרעיה ומתווספן אסקופתא דרב יוסף דמא", היה הולך לאחוריו מבלי להביט קדימה עד שהיו האסקופות של רב יוסף מתמלאות בדם.
כמו כן מסופר על אביי שאמרו עליו שכאשר היה רואה את "אוזן חמורו של רב יוסף שֶׁבָּא - היה עומד מפניו".
רב יוסף היה עניו גדול.
כאשר הוא הגיע לגיל שישים הוא ערך סעודה על כך שניצל ממיתת כרת, שהיא עד גיל שישים.
אף הוא העיד על עצמו שהוא ענוותן: "שנינו: משמת רבי בטלה ענווה ויראת חטא.
אמר ליה רב יוסף לתנא: לא תיתני ענווה דאיכא אנא".
הוא היה תמיד אוסף צדקה לעניים, ושימש כגבאי צדקה בעיר פומבדיתא.
רבים מהתרגומים על התנ"ך, בין השאר על ספר איוב נשתכחו, והוא החזירן על פי זכרונו.
רב יוסף התענה תעניות רבות שלא תסור התורה מזרעו.
הוא התענה ארבעים תעניות עד שהקרוהו מהשמים את הפסוק , ארבעים נוספות עד שהקרוהו גם את המילים , ועוד ארבעים עד שהקרוהו את המילים (כלומר, שלא תסור התורה גם מנכדיו).
כאשר שמע זאת הפסיק מלהתענות, בסומכו על הכלל הטוען כי כאשר שלושה דורות ברציפות הם תלמידי חכמים, קל מאוד לצאצאים הבאים להמשיך בכך, שכן התורה מחזרת את עצמה על האכסניה שלה.
ואכן, בניו הם רב נחמיה ורב נחמן בר יוסף, ונכדו הוא רב דימי השני (בר נחמן).
רב יהודה בר יחזקאל (194 או 220–299) היה מגדולי האמוראים בדור השני בבבל.
מייסדה של ישיבת פומבדיתא, שהתקיימה כ-800 שנה, וראש הישיבה.
בתלמוד מוזכר תמיד בשם הסתמי "רב יהודה".
רב יהודה היה תלמיד מובהק של רב ושל שמואל, ומאות מאמרים שלהם מובאים על ידי רב יהודה בתלמוד.
אביו, רב יחזקאל, נמנה אף הוא עם החכמים.
תלמידיו של רב יהודה, רבה בר נחמני, רב יוסף ורבי זירא, היו גדולי הדור הבא של האמוראים.
נהג לשקוד על תלמודו, והתמיד לחזור על הנלמד.
רבו, שמואל, שיבח אותו לא אחת בביטויים שונים.
חיבר כמה ברכות, בהן קידוש לבנה ושבע ברכות של חתן וכלה.
ידועה הייתה חיבתו לארץ ישראל, ועם זאת אסר לעלות אליה מבבל.
רב יהודה נולד בבבל לרב יחזקאל.
הגמרא שם מוסיפה: "כשמת רבי – נולד רב יהודה, כשמת רב יהודה – נולד רבא...
ללמדך שאין צדיק נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו, שנאמר: "וזרח השמש ובא השמש".
מקובל להבין את הדברים האלו כפשוטם, ועל פיהם קבע הרב היימן את שנת לידתו של רב יהודה לשנת תק"ד או תק"ה למניין השטרות (194), השנה אשר לה הוא מייחס את פטירתו של רבי.
על פי השיטה הרווחת, שרבי נפטר בשנת 220 לערך, נקבעה לידתו של רב יהודה לאותה שנה.
ההיסטוריון זאב יעבץ טען, כי הנוסח "כשמת" מציינת קירוב בלבד ואינה מדייקת.
לעומתו, ההיסטוריון צבי גרץ העריך שרבי נפטר בסביבות שנת 210, בעוד שהוא קובע את הולדתו של רב יהודה לסביבות שנת 220. בהתאם לכך, ובעקבות ראיות אחרות, היו שטענו שהמימרא בתלמוד אינה חד משמעית ואינה מציינת את זמן לידתו של רב יהודה.
רב יהודה תואר בתלמוד כאדם גבה קומה, "ארוך בדורו": "רב ארוך בדורו היה, ורב יהודה מגיע לכתפו.
ורב יהודה ארוך בדורו היה, ואדא דיילא מגיע לכתפו".
גופו היה חלש ונוטה לחלות, וכשהיה יוצא לשוק היה נועל לרגליו חמישה זוגות של נעלי בד, זה על גבי זה.
בילדותו, למד רב יהודה תורה מפי אביו, רב יחזקאל.
בצעירותו, למד בישיבת סורא, אצל רב, שהיה ראש הישיבה.
רב היה רבו המובהק, ותורתו הייתה שגורה על לשונו של רב יהודה.
בתלמוד מובאים מאות מאמרים שמסר רב יהודה בשם רבו – רב – בהלכה ובאגדה.
כן מוזכר שנלווה לרבו בדרכו.
לפי שיטת רש"י, אמרותיו הרבות של רב המוזכרות בתלמוד פעמים רבות, ללא שם התלמיד המוֹסר, כולן נאמרו על ידי רב יהודה בישיבתו.
רב יהודה היה תלמיד מובהק גם של רב אסי, וגם בשמו הוא מסר מספר מאמרים.
על פי דעה אחת בקרב החוקרים, לאחר פטירתו של רב ( – 247 בערך, לפי אגרת רב שרירא גאון) הלך רב יהודה לעיר הוצל, לישיבתו של רב אסי.
על פי דעה אחרת, רב יהודה למד אצל רב אסי בצעירותו, לפני שלמד אצל רב וכשבא רב לבבל עבר ללמוד אצלו.
לאחר זמן מועט נפטר רב אסי ורב יהודה הגיע לנהרדעא, ישיבתו של שמואל, שהיה גם הוא לרבו המובהק.
מאמרים רבים נמסרו על ידי רב יהודה בשמו של שמואל, ולמעשה רוב תורתו ומעשיו היו על פי תורתו של שמואל רבו.
רב יהודה היה מרצה לפניו את דבריהם של רבותיו הקודמים, רב ורב אסי, ושמואל היה מתייחס אליהם ומעיר את הערותיו.
שמואל רבו חיבב אותו מאוד.
שגור בלשון התלמוד הביטוי "שיננא", שאמר שמואל לרב יהודה, ביטוי שמשמעותו היא: שנון, בעל השיניים, כלומר - משובח בחריפותו ובחכמתו.
בעקבות שמואל רבו, פנו אל רב יהודה גם חבריו בביטוי "שיננא".
שמואל אמר עליו עוד "אין זה ילוד אישה" (אלא מלאך).
רב יהודה נלווה אל שמואל במסעותיו מספר פעמים.
אודות אחת מהפעמים שבהן נלווה אליו, מסופר בתלמוד: רב יהודה הלך אחרי רבו שמואל בשוק של היישוב בי דיסא.
באמצע השוק, שאל רב יהודה את שמואל: אדם שמוצא ארנק במקום כזה, האם חלה עליו מצוות השבת אבידה?
אמר לו: לא, המציאה שייכת למוצא – "הרי אלו שלו".
הוסיף רב יהודה ושאל את רבו מה יש לעשות, אם בא יהודי ונתן בה סימן?
כאשר תמה רב יהודה על הסתירה שבין שתי ההוראות של רבו, הסביר לו שמואל כי הוראתו האחרונה נאמרה כחיוב של "לפנים משורת הדין".
רב יהודה למד גם מפיהם של רב ירמיה בר אבא, זעירי וחכמים נוספים, מלבד מה שלמד אצל רבותיו המובהקים – רב ושמואל.
שקידה והתמדה אפיינו את רב יהודה.
היה נוהג לחזור על כל תלמודו בכל חודש.
לאחר פטירתו של שמואל (נפטר בשנת , 253 בערך), התמנה רב הונא לראש ישיבה בסורא, ורב יהודה הלך לפומבדיתא והקים בה את ישיבת פומבדיתא.
הישיבה נחשבה "להמשכה של הישיבה בנהרדעא", על פי ההיסטוריון מיכאל אבי יונה, "וחכמיה שנודעו בחריפותם היו מעצבי דרכי המחשבה של התלמוד הבבלי".
שתי הישיבות בסורא ובפומבדיתא היו, לאורך כ-800 שנה, החשובות והקובעות בעולם היהודי, ומהן יצאה תורה והוראה לכל תפוצות הגולה.
בזמנו של רב יהודה התמקדו הלומדים בישיבת פומבדיתא בדיני ממונות המסודרים בסדר נזיקין, ואשר עליו נאמר במשנה: רב יהודה עצמו התבטא: מי שרוצה להיות חסיד, יקפיד לקיים את הלכות נזיקין.
שיטת הלימוד בישיבה התאפיינה בחריפות ובידיעת ההלכה על בוריה (בקיאות).
תלמיד הישיבה, רמי בר תמרי, אשר נקלע לסורא, נקלע לדיון הלכתי עם רב חסדא, ובסיום הדיון אמר לו רב חסדא: אני רואה שאתה די חריף!
רמי בר תמרי ענה: לו היית במקומו של רב יהודה, הייתי מראה לך את חריפותי.
הדעות חלוקות לגבי משמעות המונח חריף.
הרב אייזיק הירש וייס זיהה את החריפות כהצטיינות בפלפול ובסברה, והסמיך את הדברים לביטוי בארמית: תרגום: שמא מפומבדיתא אתה, שמכניסים פיל בקוף (נקב) של מחט?
לעומת זאת, הרב אהרן היימן טען שהחריפות היא רק הבנה ברורה של ההלכה.
התלמוד מציין כביטוי לסמכותו של רב יהודה את העובדה שברשותו הוחזק ה"שופר", ומפרשי התלמוד דנים בטיבו ותפקידו של שופר זה.
רש"י הציע שני פירושים: האחד - שופר ששימש לתקיעות ביום שישי אחר הצהריים, סמוך לכניסת השבת, כדי להזכיר ולהודיע על כניסת השבת.
בעלי התוספות דחו פירוש זה, וקיבלו את פירושו השני של רש"י, שהובא באגרת רב שרירא גאון שלפיה מדובר היה בשופר ששימש מעין קופת צדקה לצורכי ישיבת פומבדיתא.
ה"שופר", כדברי התלמוד, הוחזק בביתו של רב יהודה, ראש הישיבה, ומשם עבר, אחרי פטירתו, לביתו של רבה, ואחריו לרב יוסף, לבית אביי ולבסוף לביתו של רבא.
רב יהודה עמד בראש הישיבה בפומבדיתא, ובמשך 40 שנות כהונתו של רב הונא בישיבת סורא היה רב יהודה – ככל חכמי בבל (ולאחר פטירת רבי יוחנן ורבי אלעזר גם חכמי ארץ ישראל) – כפוף לרב הונא, והיה לעיתים הולך אליו לראותו.
לדעת הראב"ד, בספרו "ספר הקבלה", היה רב יהודה גדול מרב הונא בחכמה, וקרבתו של רב הונא למשפחת ראש הגולה הייתה זו שגרמה לכך שהתמנה לראש ישיבת סורא.
עם זאת, מן התלמוד משתמע שרב יהודה היה כתלמיד חבר לפני רב הונא.
לאחר פטירתו של רב הונא, ד'נ"ז (297), היה רב יהודה ראש חכמי בבל, וכל חכמי דורו היו כפופים לו ובאו לפניו לפומבדיתא.
מצב זה נמשך כשנתיים, עד פטירתו של רב יהודה.
לאחר פטירתו של רב יהודה (שנת ד'נ"ט, 299) עברה הגדולה לסורא, לידיו של רב חסדא, שהיה תלמיד-חבר של רב הונא, עד פטירתו לאחר עשר שנים.
בפומבדיתא, בינתיים, לא הוסכם על ראש ישיבה תחת רב יהודה, מכיוון שגדולי תלמידיו – רבה ורב יוסף – לא אבו ליטול את התפקיד הרם.
רב הונא בר חייא כיהן, אפוא, כראש הישיבה בפומבדיתא, לא באופן רשמי ומלא, אך עם תלמידים רבים; ולאחר מכן, ואף במקביל, הועבר התפקיד לידיו של רבה, כאשר נֵאות לקבלו.
רב יהודה היה תקיף, ולא נמנע מלנהוג כפי שנדרש ממנו ללא משוא פנים.
עוד בהיותו תלמיד לפני שמואל, לא חשש לפנות אל רבו, שהתעלם מאישה שצעקה לפניו, ולהעיר לו על כך.
על כך מסופר בתלמוד: רב יהודה ישב לפני שמואל.
שאל רב יהודה את שמואל: האין רבינו סובר כפי הנאמר בפסוק .
נענה שמואל: שיננא (כינוי של רב יהודה), ראשך – רבך – יקבל את עונשו רק במים קָרים, אך ראשו של ראשך – ראש הגולה – ידון בחמים, כלומר: מידת האחריות שלי אינה גדולה כמו זו של ראש הגולה.
הרי יושב מר עוקבא כאב בית דין, וכתוב: .
בהיותו דיין ופוסק לא חשש לבטא את דבריו בתוקף.
במספר מקרים שהורה בהם הלכה, הנחה את תלמידיו לקיימה ללא חשש, גם כאשר הייתה מחלוקת בדבר וקמו עוררין על הוראתו.
כשהתיר ניעור גלימה מן האבק בשבת, מפני שבבבל לא הקפידו על הסרת האבק ולכן אין בכך מלאכת כיבוס, נקלע האמורא עולא לפומבדיתא.
לשמע מחאותיו, שבארץ ישראל אסרו את הדבר, הורה רב יהודה "נערו את הגלימות בפניו, אנו איננו מקפידים (שיש אבק)".
מסופר, שאישה אחת מנהרדעא הגיעה לדין לפני רב יהודה, ויצאה חייבת בדין.
אמרה לרב יהודה: וכי שמואל רבך היה דן כך?!
אמרה לו: כן, גוץ וכרסו גדולה, כהה ושיניו גדולות.
בשמתא תהיי (מין של נידוי)!
מעשה נוסף אירע בזקנותו של רב יהודה, באחד מבני הישיבה, תלמיד חכם מכובד, שיצאו עליו שמועות רעות שאינו מתנהג כשורה.
רב יהודה התלבט: צעד של נידוי (שמתא) קשה במקרה זה, שכן חכמי הישיבה היו זקוקים לאותו תלמיד חכם; ומצד שני השמועות הרעות על מעשיו גורמות לחילול השם.
רב יהודה התייעץ עם רבה בר בר חנה, אשר בפיו היה מאמר ששמע מפי רבי יוחנן: "כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא", כלומר, אם דומה הרב למלאך ה' – יבקשו תורה מפיו, ואם לאו – אל יבקשו תורה מפיו".
לאחר זמן חלה רב יהודה, ובאו החכמים לבקרו.
ביניהם נכנס אותו תלמיד מנודה.
כשראהו רב יהודה – חייך.
לתהייתו של התלמיד, ענה: אינני לועג לך, אלא – לקראת הליכתי לעולם האמת דעתי נוחה מכך שלא התחנפתי ולא נשאתי פנים לאיש, אפילו לאדם חשוב כמותך.
לאחר פטירתו של רב יהודה הלך אותו תלמיד לבית המדרש וביקש שיתירו לו את הנידוי.
בני הישיבה שלחו אותו לארץ ישראל, באמרם שאין בבבל אדם גדול דיו שיוכל להתיר נידוי של רב יהודה.
מעשה זה מופיע בתלמוד כדוגמה להתנהגות הראויה כלפי תלמיד חכם שסרח.
רב יחזקאל, אביו של רב יהודה, היה "בעל מעשים", כלומר – אדם שמפורסם במעשיו הטובים, וגם שמואל היה נוהג לעמוד מפניו לאות כבוד.
מסופר, שפעם אחת היה רב יחזקאל מלמד את בנו, רמי, משנה במסכת סנהדרין, ורב יהודה תיקן את אביו באחד מטעמי המשנה, באומרו: "אבא, אל תשנה לו (=תלַמד אותו) כך".
שמואל העיר לרב יהודה על כך והורה לו שלא להתבטא בלשון כזו כלפי אביו, גם כאשר עליו לתקן את דבריו, משום מצוות כיבוד הורים; אלא בנוסח עדין יותר.
אחיו הצעיר של רב יהודה היה גם הוא מן האמוראים, ונזכר בשם רמי בר יחזקאל.
לפעמים היה חולק על רב יהודה בדברי הלכה, ואומר לבני בית המדרש: אל תקשיבו לכללים הללו שכולל יהודה אחי בשמו של שמואל (או רב).
לפי גרסה מסוימת בתלמוד היה לו אח נוסף בשם רב כהנא אחוה דרב יהודה.
רב יהודה התייחס אל רעייתו ברגשות מעורבים.
מצד אחד, אמר שהיא משמשת כדוגמה לאשה שבעלה מוצא בה קורת רוח, וכאשר לימד רב יהודה לרב יצחק בריה דרב יהודה בנו: .
ושאל אותו רב יצחק: "כגון מי?" ענה לו רב יהודה: כגון אימך.
מצד שני, כאשר רצה רב יהודה להביא לבנו דוגמה לאשה שעליה נאמר: – הביא כדוגמה את אשתו, אמו של רב יצחק.
בתלמוד מוסבר כי היא הייתה כועסת (ועל כך הוזכרה לגנאי), אך הייתה מתפייסת מהר ומעבירה על מידותיה.
כפי הנראה סבר, שגם נשים חייבות במצוות ציצית, שכן מוזכר שהיה מטיל חוטי ציצית גם בבגדיה של רעייתו.
בנו של רב יהודה, רב יצחק בר רב יהודה, נמנה גם עם תלמידיו ואף מסר שמועות בשמו.
רב יצחק למד גם אצל רב הונא ואצל רבה בתלמוד מוזכר אמורא בשם רב הונא בר יהודה, תלמידם של רב נחמן ורב ששת, שלמד אצל אביי, ואצל רבא, ויש מן החוקרים שסבורים שהיה בנו של רב יהודה.
אחד מבניו של רב יהודה התחתן עם בתו של רב יהודה בר חביבא.
עוד מבניו הוא רמי בר רב יהודה.
במקורות מוזכרת נינתו של רב יהודה, חומא, בתו של איסי בנו של רב יצחק בנו של רב יהודה, אשר נישאה לתלמידו של רב יהודה, רחבא.
סדר הזמנים מחייב שהדבר היה לעת זקנתו של רחבא.
אחר פטירתו של רחבא נישאה חומה לרב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ולאחר שגם הוא נפטר נשא אותה אביי.
לאחר פטירתו באה חומא לבית דינו של רבא כדי שיקצוב לה מזונות מנכסיו של אביי.
מחבריו הגדולים של רב יהודה היה רב הונא, ראש ישיבת סורא.
ממקורות שונים בתלמוד הבבלי משתמע שרב יהודה היה תלמיד חבר של רב הונא, ואף הלך אליו להתייעץ עמו.
פעמים מספר בתלמוד חולקים רב הונא ורב יהודה ביניהם, לעיתים על מה ששמעו מרבותיהם.
רב יהודה היה גדול יותר בחכמה מאשר רב הונא, אבל מכיוון שהוא היה מקורב לבית הנשיא גברה ישיבת סורא שבראשה עמד, ולאחר פטירת רב יהודה עברה גם ישיבת נהרדעא לעמוד בראשותו של רב הונא.
רב יהודה נשא ונתן בהלכה עם חבריו, גדולי דורו, הדור השני של האמוראים.
ביניהם מוזכר רב נחמן, רב עינא, רבה בר אבוה, רב מתנה, רב שמואל בר יהודה, עולא ועוד.
הכינוי "סבי דפומבדיתא" (זקני פומבדיתא) מכוון לרב יהודה ולרב עינא.
לאחר פטירת שמואל שלח רב יהודה שאלות לארץ ישראל, אל רבי אלעזר.
תלמידיו היו גדולי הדור השלישי של האמוראים ומסרו הלכות בשמו.
המפורסמים שבהם – רבה ורב יוסף, שכיהנו אחריו כראשי ישיבת פומבדיתא; רבי זירא, רבי אבא, חייא בר רב, רב המנונא, אשיאן בר נדבך (שהיה חתנו של ייבא חמוה דאשיין בר נדבך), רב כהנא, רבין בריה דרב נחמן, ועוד.
האמורא רחבא דפומבדיתא היה גם הוא מתלמידיו המובהקים של רב יהודה.
הוא מסר בשמו דברי הלכה ואגדה, ואמוראי הדורות הבאים שיבחוהו על שהיה מדייק בלשון רבו ומוסר את הדברים כלשונם בדיוק.
שמשיו של רב יהודה היו אדא דיילא ורב כהנא בר נחוניא.
מתורתו של רב יהודה מובאים בתלמוד מאמרים רבים, שמספרם מגיע למאות, והם עוסקים בהלכה ובאגדה, ובתחומי משנֶה רבים הנוגעים אליהם; ואף בענייני הטבע והוויות העולם.
ברוב מאמריו ציין רב יהודה ממי מרבותיו למד אותם.
אחד ממאמריו המפורסמים, המופיע שבע פעמים בתלמוד הבבלי ושלוש פעמים חוּצה לו, הוא "מתוך שלא לשמה בא לשמה".
המאמר המלא מופיע במסכת סוטה:
נאמר בתלמוד שרב יהודה היה אדם צנוע, שלא הסיר את גלימתו, עם חוטי הציצית המוטלים בה, במשך כל היום.
רב יהודה גרס ש"לא נברא הלילה אלא לשינה", בניגוד לשיטתו של ריש לקיש, ש"לא נברא הלילה אלא לגרסה (=לימוד)".
הוא חיבב את לשון הקודש, מקורה של השפה העברית, ואף בבית המרחץ דיבר בלשון הקודש, ובשיחה עם רב נחמן הוכיח אותו על שאינו מדבר בלשון הקודש אלא בניב הארמי שהיה מקובל במקומו.
כמו כן שלל רב יהודה תפילה בשפה הארמית.
רב יהודה עסק גם בהלכות ניחום אבלים ואף קיים בעצמו הלכות אלו בפומבי.
הוא פסק, שמת שאין לו מנחמין (פירוש רש"י: שאין מי שיתאבל עליו) - הולכין עשרה בני אדם ויושבין במקומו.
כאשר בשכונתו של רב יהודה נפטר אדם, ולא היו לו קרובים שיתאבלו עליו, אסף רב יהודה עשרה אנשים למניין, והם ישבו במקומו של המת.
לאחר שבעה ימים נראה המת לרב יהודה בחלום ואמר לו: "תנוח דעתך שהנחת את דעתי".
תלמידו של רב יהודה, רחבה (בעל נינתו חומא) מסר בשמו: "כל הרואה המת ואינו מלווהו - עובר משום לועג לרש חרף עושהו".
רב יהודה התייחס בכובד ראש לתפילה, והיה מכין את עצמו אליה.
הוא נהג להתקשט בבגדים נאים לכבוד התפילה, והיה מתפלל בכוונה.
היה מכין עצמו לפני תפילתו בחזרה על נוסח התפילה, מפני שהיה מתפלל אחת לשלושים יום בשל טרדתו בתלמודו.
לדעתו, אין לאדם להתפלל בשפה הארמית, ואכן, התפילות והברכות שחיבר רב יהודה כולן נאמרו בלשון הקודש.
את טעם הדבר הסביר לפי מאמר של רבי יוחנן:
רב יהודה חיבר את נוסח ברכת הלבנה, שלפי ההלכה יש לברך פעם בחודש:
חיבר גם את הנוסח של ברכת האילנות, הנאמרת בימי האביב של חודש ניסן:
הנוסח של ברכת האירוסין, וכן נוסח שבע הברכות הנאמרות לחתן ולכלה בשבעת ימי שמחת הנישואין, חוברו גם הם על ידי רב יהודה, אשר הוסיף ששבע הברכות נאמרות רק כאשר משתתפים בסעודה "פנים חדשות", כלומר - אנשים שלא היו נוכחים במעמד החופה.
רב יהודה לימד גם את הלכותיה של ברכת הגומל, ואמר בשם רבו רב: .
רב יהודה עצמו הרחיב ולימד את נוסח הברכה - "ברוך גומל חסדים טובים".
בתלמוד מסופר על בצורת שהייתה בימיו.
כשיצא רב יהודה לשוק וראה אנשים מזלזלים בלחם וזורקים אותו זה לזה, הקפיד ואמר: כנראה יש שובע בעולם (יותר מדי)!
חכמי העיר דיברו עם שמשו, רב כהנא בר רב נחוניא, שיוציא אותו לשוק, כדי שיראה את הרעב שבא לעולם.
כשראה רב יהודה את הצער, ביקש משמשו שיחלוץ לו נעליו לאות צער.
כשחלץ נעל אחת בא גשם.
כשבא לחלוץ את השנייה בא אליהו ואמר: "אמר הקדוש ברוך הוא, אם תחלוץ את הנעל השנייה – אחריב את העולם!" סיפר רב מרי נכד שמואל, שעמד ליד הנהר וראה מלאכים שנדמו כמלחים ממלאים ספינות בחול ונעשה קמח סולת.
רב יהודה הורה שלא להשתמש בקמח הזה, מפני שהוא "של מעשה נסים".
למחרת הגיע משלוח תבואה גדול ממקום בשם פרזינא, וממנו קנו אנשי פומבדיתא.
חיבתו של רב יהודה לארץ ישראל הייתה מפורסמת בקרב האמוראים.
על כך ניתן ללמוד מדברי רב חסדא בדו-שיח שמצוטט בתלמוד:
אמר לו רב חסדא לרב יצחק: שמן אפרסמון, מה מברכים עליו?
אמר לו: כך אמר רב יהודה: בורא שמן ארצנו.
הגיב רב חסדא: אין להביא ראיה מרב יהודה, שחביבה עליו ארץ ישראל; שאר האנשים מה צריכים לברך?
אמר לו: כך אמר רבי יוחנן: בורא שמן עָרב.
באחד ממאמריו באגדה עסק רב יהודה במעלתם המיוחדת של עצי ההסקה של ירושלים לפני החורבן.
תלמידו רחבה מסר משמו שאמר: (- ונמצא באוצר המלכה ששמה צימצמאי).
למרות חיבתו של רב יהודה לארץ ישראל, התנגד לעלייה אליה מבבל.
הוא פסק כי "כל העולה מבבל לארץ ישראל - עובר בעשה, שנאמר: בבלה יובאו ושמה יהיו עד יום פקדי אותם נאם ה'".
מסופר על שניים מתלמידיו המובהקים, רבי אבא ורבי זירא, שהשתמטו ממנו ועלו לארץ ישראל בלי להודיע לו ולהיפרד ממנו, מחשש שימנע מהם לעלות.
רב יהודה סבר שלגלות בבל חשיבות מיוחדת ואמר, בשם רבו שמואל: .
רש"י מפרש כי הסיבה היא לפי שבבל הייתה מקום תורה, והיו בבבל ישיבות המרביצות תורה תמיד.
תלמידיו של רב יהודה, רבה ורב יוסף, הוסיפו על תחומי האיסור, ואמרו שגם בתוך בבל יש מקומות עדיפים: "אפילו מפומבדיתא לבי כובי" (לגור שם - רש"י).
מאמר נוסף בהקשר זה - "אמר רב יהודה: כל הדר בבבל - כאילו דר בארץ ישראל, שנאמר: הוי ציון המלטי יושבת בת בבל".
דין התורה לפני רב נחמן
רב יהודה הוזמן לדין לפני רב נחמן, שהיה בצעירותו דיין בנהרדעא.
היה זה לאחר שרב יהודה נידה אדם שביזה את שליח בית הדין ואת רב יהודה עצמו.