tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקריסת קהל, אנשים נתונים לכוחות דחיסה על ידי כך שהם נדחפים מכל עבר (או כנגד מחסום כמו קיר) ואין להם לאן לעבור.
בקריסת קהל אדם אחד נופל ובכך יוצר מרחב בקהל שאליו נופלים אחרים שיוצרים חור גדול עוד יותר.
אלה שנפלו, נמעכים על ידי משקלם של אנשים רבים מעליהם (ערימה אנכית).
בשני המקרים התוצאה היא קטלנית לרוב.
דחיסה אופיינית יותר לקהל שנדחק לאזור סגור; קריסת קהל מתמשכת עלולה להתרחש בקהל גדול הנע קדימה לאורך מסלול מוגדר.
5 ביוני 1715 – האסון בקהילת יהודי מץ, 6 הרוגות וכ-30 פצועות בעקבות מנוסת בהלה מעזרת הנשים של בית הכנסת במץ, בעקבות קול נפץ שנשמע במקום, במהלך תפילת שחרית של חג השבועות.
11 בפברואר 1823 – אסון קרנבל 1823, בו מתו כ-110 נערים לאחר שנפלו במדרגות כדי להשיג לחם.
16 ביוני 1883 – אסון ויקטוריה הול, בו מתו 183 ילדים שמיהרו לקבל ממתקים מאחורי דלת צרה בקצה גרם מדרגות.
18 במאי 1896 – אסון חודינקה, בו מתו 1,389 בני אדם ונפצעו מעל 1,300, במהלך חגיגות הכתרתו של הצאר ניקולאי השני.
13 בספטמבר 1899 – אסון לנצ'יצה (לינטשיץ) בו נהרגו 33 נשים במהלך מנוסה מעזרת נשים בבית הכנסת בזמן "כל נדרי" בניסיון להימלט מאזעקת אש שגויה.
24 בדצמבר 1913 – אסון האולם האיטלקי, 73 בני אדם מתו בניסיון להימלט מאזעקת אש כוזבת במסיבת חג מולד צפופה.
6 ביוני 1941 – במהלך הפצצה יפנית על צ'ונגצ'ינג, סין, נהרגו 1,000 אנשים בדריסה במנהרת ג'יאוצ'אנג-קו, נקודת גישה למקלט לפשיטה אווירית.
5 במרץ 1953 – דריסת הלוויה של סטלין – במאמצי הציבור לחלוק כבוד אחרון ליוסיף סטלין, מספר אנשים מתו כשהם נמחצו ונרמסו על ידי הקהל.
ניקיטה חרושצ'וב העריך כי 109 בני אדם מתו בקהל.
2 בינואר 1971 – אסון אייברוקס – 66 הרוגים ו-200 פצועים בניסיון לעזוב משחק כדורגל.
כמעט מחצית הקורבנות היו מתחת לגיל 20.
3 בדצמבר 1979 – אסון קונצרט ה-Who 11 – אוהדים נחנקו למוות כדי להיכנס לריברפרונט קולוסיאום, בסינסינטי, אוהיו.
אלפי מעריצים נרגשים ניסו להיכנס דרך מעט מאוד דלתות פתוחות.
המחץ כתוצאה מכך הרג אחד עשר אוהדים ופצע רבים אחרים.
15 באפריל 1989 – אסון הילסבורו – 97 הרוגים ו-766 נפצעים מזרם של אוהדי כדורגל שנדחסו לטרסות עומדות במטרה להקל על הצפיפות בחוץ.
18 ביולי 1995 – אסון פסטיבל ערד – שלושה בני נוער נמחצו למוות במהלך פסטיבל ערד.
אלפי בני נוער המתינו לפני ההופעה ליד שער הכניסה למתחם.
בהוראת המארגנים לא נפתחו שערים נוספים ונוצר דוחק רב בכניסה.
בזמן הופעת החימום של להקת "טיפקס" חלק מהשער התמוטט מלחץ הקהל, וקרס על הצעירים שעמדו על ידו.
קריסת השער הביאה למותם של שני צעירים: איטן פלד וחן יצחק.
צעירה נוספת, נעמה אלקריב, נפצעה אנושות ומתה בבית החולים אחרי חמישה ימים.
4 בפברואר 2006 – 73 בני אדם נהרגו וכ-400 פצועים במהלך מנוסת בהלה מחוץ לאצטדיון PhilSports בפיליפינים.
כ-30,000 איש נאספו מחוץ לאצטדיון והמתינו להשתתף בפרק של תוכנית הטלוויזיה Wowowee.
30 בספטמבר 2008 – ג'ודפור – 224 הרוגים ו-425 פצועים במבצר מהראנגר בג'ודפור.
24 ביולי 2010 – אסון מצעד האהבה – 21 הרוגים ולמעלה מ-500 פצועים על הרמפה שהובילה למצעד האהבה בדיסבורג.
31 בדצמבר 2014 – הימחצות קהל בשאנגחאי 2014 – 36 הרוגים ו-47 פצועים בשאנגחאי במהלך חגיגות השנה החדשה.
4 באפריל 2015 – האסון בהלוויית הרב וואזנר – 2 הרוגים ופצועים עקב דוחק בעת ההלוויה של הרב שמואל הלוי ואזנר.
24 בספטמבר 2015 – אסון העלייה לרגל במכה – לפחות 2,177 בני אדם נרמסו למוות ו-934 פצועים בחאג' השנתי בסעודיה.
3 ביוני 2017 – הימחצות הקהל של טורינו 2017 – 2 נשים נהרגו ולמעלה מ-1,500 בני אדם נפצעו כשפרצה פאניקה במהלך הקרנת גמר ליגת האלופות של אופ"א בטורינו, איטליה.
29 בספטמבר 2017 – הימחצות הקהל של מומבאי 2017, תחנת אלפינסטון (כיום פרבהדווי), מומבאי, הודו – יותר מ-22 בני אדם מתו ומאות נפצעו על גשר רגלי צר.
בדיווחים נאמר כי פאניקה שהחלה כתוצאה מלוח בטון שנפל גרמה לאנשים למהר מחשש להתמוטטות הגשר, מה שהוביל לדחיפה.
הגשר היה צפוף בשעות העומס וגשמים עזים דחסו יותר אנשים שתפסו מחסה ליד הגשר.
7 בינואר 2020 – הלוויית קאסם סולימאני בכרמאן, איראן – 56 הרוגים ומעל 200 פצועים בעקבות דריכה במהלך מסע ההלוויה של מפקד כוח קודס קאסם סולימאני.
22 באוגוסט 2020 – הימחצות הקהל של לוס אוליבוס, לימה, פרו – לפחות 13 הרוגים ו-6 פצועים מהימחצות בעקבות פשיטת משטרה על מסיבת ריקודים שנערכה בניגוד להוראות הסגר, במהלך מגפת הקורונה בפרו.
30 באפריל 2021 – אסון הר מירון, הר מירון – 45 הרוגים וכ-100 פצועים במהלך הילולת רבי שמעון בר יוחאי, במה שתואר כאסון האזרחי הגדול ביותר שהתרחש במדינת ישראל.
5 בנובמבר 2021 – אסון המחיצה בפסטיבל אסטרו-וורלד התרחש ביוסטון ארצות הברית.
עשרה אנשים נהרגו ומעל ל-300 נפצעו.
29 באוקטובר 2022 – האסון בפסטיבל ליל כל הקדושים בסיאול.
תדירות אלל מינורי (מאנגלית: MAF - Minor allele frequency) היא התדירות בה מופיע האלל השני בשכיחותו באוכלוסייה נתונה.
אללים מינוריים ממלאים תפקיד מפתיע בתורשה שכן וריאנטים מסוג זה המתרחשים רק פעם אחת, המכונים "סינגלטונים", מובילים לסלקציה משמעותית.
פולימורפיזמים של נוקלאוטידים בודדים (SNPs) עם תדירות אללים מינורית של 0.05 (5%) או יותר, התגלו על ידי פרויקט HapMap.
MAF נמצא בשימוש נרחב במחקרי גנטיקה של אוכלוסיות מכיוון שהוא מספק מידע המאפשר להבדיל בין וריאנטים נפוצים ובין וריאנטים נדירים באוכלוסייה.
לדוגמה, מחקר משנת 2015 ריצף את הגנום של 2,120 תושבים מהאי סרדיניה.
החוקרים סיווגו את הוריאנטים שנמצאו במחקר לשלוש קבוצות על פי ה-MAF שלהם.
מן המחקר עלה כי וריאנטים נדירים (MAF < 0.05) הופיעו בתדירות גבוהה יותר באזורים מקודדים בגנום מאשר וריאנטים נפוצים (MAF > 0.05) באוכלוסייה זו.
הצג את ההפניה של SNP לעניין, כדוגמה: rs429358, במסד נתונים (dbSNP או אחר).
MAF/MinorAlleleCount: C=0.1506/754 (1000 גנומים); כאשר C הוא האלל המינורי עבור הלוקוס המסוים הזה; 0.1506 הוא התדירות של אלל המינורי C (MAF), כלומר 15% מתוך מסד הנתונים של 1000 גנומים; ו-754 הוא מספר הפעמים ש-SNP זה נצפה באוכלוסיית המחקר.
תדהר הוא שם של עץ המופיע במקרא פעמיים, העץ לא מזוהה בוודאות וישנן השערות רבות.
העץ מופיע פעמיים בספר ישעיהו פעם אחת כעץ שיפריח את השממה ופעם אחת כעץ שישמש לבנית בית המקדש.
בפיוט דרור יקרא מאת דונש בן לברט נכתב "אלקים תן במדבר הר - הדס שיטה ברוש תדהר" דבריו מבוססים על פסוק זה.
על פי הפסוק הקודם, לפי התלמוד, התדהר נכלל בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
המושב תדהר נקרא על שם עץ זה.
במגילת ההודיות נזכר הצמח תחת הכינוי "עץ חיים במעין רז", צבי זילברשטיין טען שהכוונה שהעץ הוא ירוק-עד ובכך שלל את הזיהויים כאדר, מילה ואולמוס.
יחוסו של עץ התדהר מוטל בספק; פרופ' יהודה פליקס מציע מספר אפשרויות לזהותו – עץ מחטני כלשהו, מין של אדר, מין של 'מילה' – Fraxinus excelsior , זיהויים נוספים הם אולמוס, אורן ברוטיה, אשכרוע, קרנית נאכלת , ערער ועוד.
תדמית היא דימוי, דמות אדם או ארגון המצטיירת בעיני אחר, או הרושם שאדם עושה על המתבונן בו.
הדימוי במהותו הוא אינסטינקט, והרושם שאחרים מקבלים הוא בגין מגוון סימנים חיצוניים שהאדם מקרין כגון לבוש, דיבור, שפת גוף וכדומה.
התדמית יכולה להיות זהה לדמות אותה היא משקפת, אך בימינו לעיתים קרובות יש פער ביניהן עקב נטייתם של אנשים לעסוק בעיצוב התדמית, וביצירת הרושם אותו הם מבקשים להציג בפני אחרים.
יועץ התדמית הוא אדם אשר מייעץ לחברה או אדם פרטי על המראה החיצוני שלהם, אישיותם וכן על הלבוש המקובל בקרב קבוצה או אוכלוסייה מסוימת.
יועץ התדמית מיידע את הלקוח שלו אודות הצהרותיו ופעולותיו החיצוניות אשר משפיעות על התדמית העסקית שלו.
היועץ יכול לייעץ ללקוח שלו להשתתף באירועים מסוימים או להימנע מאירועים שאינם מועילים לשמירה על תדמיתו.
מחקרים מוכיחים כי תשעים ושלושה אחוזים מהתקשורת הבין אישית של בני האדם מורכבים מהמסר הבלתי מילולי, הכולל את המידע המועבר דרך ההופעה החיצונית, היציבה, תנועות הגוף, מאפייני הקול וסמלי סטטוס.
רק שבעה אחוזים מהווה המסר המילולי, הכולל מידע בצורת מילים ומשפטים (בנצור, נ., 1987).
בשנת 1960, בארצות הברית נערך העימות הטלוויזיוני הראשון בין שני מועמדים לנשיאות, ריצ'רד ניקסון הרפובליקני וג'ון קנדי הדמוקרטי, אשר הוכיח כי ישנה חשיבות רבה לתדמית האישית.
משנת 1960, נעזרים פוליטיקאים ברחבי העולם ובארץ בפרט ביועצי תדמית אשר מדריכים אותם בבחירה של המסרים המילוליים והבלתי מילוליים אשר יסייעו להם להקרין נחישות, אמינות ומנהיגות לעין הציבורית.
יועצי התדמית עוזרים לפוליטיקאים לעצב את הסגנון שישקף בצורה הטובה ביותר את תכונותיו החיוביות, ועם זאת יתאם את ציפיות הבוחרים (בנצור, נ., 1987).
הפוליטיקאי ניזון מן התדמית הציבורית שלו והיא עומדת למבחן יום-יומי: די בפליטת-פה בלתי מוצלחת, במעידה בהופעה בפני כלי התקשורת- ומאמץ של שנים עלול לרדת לטמיון.
כלי העבודה החשוב ביותר של פוליטיקאי הוא יכולת העברת מסר פומבי.
מה שקהל הבוחרים רואה במועמד לתפקיד פוליטי מותנה בתדמית שהמועמד מקרין בהופעותיו הציבוריות: בנאומיו, במסר שהוא מעביר, בהופעותיו וראיונותיו בכלי התקשורת ובמדיה השונים וכמו כן בוויכוחים פומביים.
מחקרים שנעשו בתחום תקשורת ההמונים מוכיחים כי המרכיבים השכיחים ביותר שאנשים מייחסים למעביר המסר הפומבי המוצלח הם ביטחון, דינאמיות ומומחיות.
ביטחון ודינאמיות הם מרכיבים צורניים המתבססים על התרשמות מדרך העברת המסר ולא על תוכנו, לכן התדמית שמקרין הפוליטיקאי היא תנאי להצלחתו בקריירה (בנצור, נ., 1987).
מחקרים מוכיחים כי שבע שניות, זה הזמן שלוקח ליצור רושם ראשוני חיובי.
בראיונות עבודה חשוב למרואיין לגייס את יכולתו בפרק זמן קצר וקצוב של הראיון כדי להקרין תדמית שתפעל לטובתו ותאפשר לו ליצור רושם ראשוני חיובי מול המראיין.
נקודת מוצא של ייעוץ תדמית
המילה תדמית נגזרת מהשורש "דמה".
לשורש זה יש תכונה של אי ודאות וחוסר ביטחון לגבי המהות האמיתית.
כלומר, במילה תדמית משוקעת אי-הוודאות.
לכל אחד מבני האדם ישנם שני סוגי "אני": ה"אני הפנימי" – מכלול הרגשות והמידע, ו"האני החיצוני" – אותו חלק מתוך ה"אני הפנימי" שאותו יחלוק עם סביבתו החברתית.
ישנו פער בין האופן בו בני האדם תופסים את ה"אני הפנימי" שלהם, לאופן בו הסביבה רואה את ה"אני החיצוני שלך".
למעשה, קיים פער בין המסרים שהאדם מעוניין להעביר ולבין המסרים שהוא מעביר בפועל.
תפקידם של יועצי התדמית הוא ליצור התאמה בין המסר המילולי והבלתי-מילולי.
תעשיית ייעוץ התדמית הראשונה החלה בשנות ה-70 המאוחרות.
לפני כן, מושג "ייעוץ התדמית" אינו היה מוכר בקרב הציבור הרחב.
עקרונות אלו היו רלוונטיים לתחומים של עיצוב אופנה, דוגמנות, ובתי ספר שהתמחו בתחום.
המועמדים היחידים אשר שכרו יועצי תדמית והיו מיועדים למהפך היו דוגמניות, אושיות טלוויזיוניות וסלבריטאים.
בשנת 1980 התאחדו מספר כוחות משלובים על מנת לסלול את הדרך לתעשיית ייעוץ התדמית ולגרום לה להתפתח.
ספרו של ג'ון מולוי, "להתלבש להצלחה", זכה לפופולריות עצומה ותאוריית ה"צבע העונתי" החלה לצבור תאוצה בכל העולם.
במקביל, נשים נכנסו לשוק העבודה והחלו להתחרות בזירה הגברית, תוך שהן מודעות לעובדה כי התדמית העסקית חשובה בזירה זאת, וכמו כן החלו להשקיע את כספן במראה החיצוני.
בשנת 1990 חברות ההייטק הושפעו ממגמה של עיצוב ביגוד נוח ועובדיהן החלו להתלבש בסגנון הנקרא "עסקי מזדמן" אשר תפס תאוצה בכל רחבי העולם.
מעסיקים דיווחו כי לבוש עסקי עבר מפורמלי לעסקי מזדמן ומשם לעסקי אוים וגרם לבלבול בעניין התדמית העסקית.
לכן היה חשוב להציג את קוד הלבוש המקובל ולהציב מגבלות ותקנים.
כיום, הביקוש ליועצי תדמית איכותיים בשוק העבודה נמצא בשיאו.
ישנה תחרות קשה וארגונים מוכרחים לבדל את עצמם מהמתחרים.
כמו כן, פיתוח מיומנויות אישיות ומקצועיות הופכות להיות קריטיות בעידן זה.
האופן בו מקדמים תדמית עסקית
תחילה האדם צריך לשאול עצמו אם הופעתו החיצונית משרתת או בולמת את התקדמותו: אם אכן אין ניגוד בין ה"עטיפה" ובין הרצון להתקדם.
לאחר מכן יועץ התדמית משתמש נכון בנתונים הטבעיים המוצלחים של הלקוח שלו, ועוזר לו לחפות על נתונים פחות מוצלחים בעזרת לבוש מתאים, עיצוב שיער ואיפור – כאשר כל אלה יגדילו את סיכוייו "להימכר" ויעלו את מחיקו בשוק.
כמו כן, יועץ התדמית דואג לברור בקפידה את המסרים אשר יובילו את הלקוח שלו להשגת המטרה וכי יהיו בהירים ויעילים ככל האפשר.
האיכות הבסיסית, ההופעה החיצונית והמיומנות התקשורתית- מהווים יחד את התדמית (בנצור, נ., 1987).
בני האדם הורגלו לסממנים חיצוניים כדי לקטלג כל אחד ואחד על פי אמונתו, עיסוקו ודרך חייו.
כך גם הורגלנו לקטלג מוצרים, חברות, קבוצות חברתיות, וכל תופעה אליה אנחנו מתוודעים - על פי קריטריונים הקשורים לנורמות וערכים חברתיים.
כיוון שהרגל זה הפך לטבע אנושי, מהווה התדמית חלק מהאישיות של רבים מאיתנו, ואנו נוקטים בפעולות שונות לסייע לעיצובה.
כך למשל, אישה מתאפרת כדי להוסיף עוד ממד לדמותה, גבר מתגלח או מגדל זקן כדי לשוות לעצמו מראה מסוים, איש עסקים ירהט את משרדו באופן שיצור רושם מסוים על לקוחותיו.
טיפוח תדמית אישית על ידי האדם עצמו לא נתפסת בהכרח על ידי הצופה מהצד ויש והיא מקבלת פרשנות אחרת.
לעיתים קרובות מדובר במהלך המשנה באופן מהותי את הדימוי המצטייר בעיני הסביבה ויכול אף להטעות את המתבונן בו.
אם למשל אישה שמנהלת אורח חיים דתי, לובשת מכנסיים וראשה גלוי - יש לה תדמית (מראה חיצוני) של חילונית אך דמות של דתית, ונראה כי לתדמית שלה יש יכולת השפעה הרבה יותר משמעותית על הסביבה מאשר למהות האמיתית שלה.
ענייני תדמית נשזרים כמעט בכל תחומי החיים.
הקידמה בעידן המודרני מספקת אפשרויות רבות לשנותה ולעצבה בשלל דרכים, ובשנים האחרונות היא מושכת יותר ויותר בעלי מקצוע המתמחים בכך.
כמעט כל תחום שיש בו שיווק ומכירה, נלווה לו מעשה של עיצוב תדמיתי, ומושקעים בכך משאבים רבים.
המיתוג הוא עניין של רושם ויצירת דימוי, וכך גם השירות הניתן ללקוחות, והשידול המכירתי.
נושאים אלה ואחרים הביאו להיווצרותם של בעלי מקצוע שמתמחים בנושאי עיצוב התדמית וביניהם: פרסומאים, יחצ"נים, מעצבי מוצר, גרפיקאים, תסריטאים, במאי סרטים, יועצים ארגוניים, יועצי שיווק ועוד.
בנוסף לזה, משקיעים חברות וארגונים ביצירת מוניטין אותו הם חפצים להביא לידיעת לקוחותיהם וכלל הציבור.
כך למשל חברה ששמה הטוב נפגע ממהלכים שונים, תשקיע בשיפור המוניטין, בדרך של עשיית מעשה חיובי ופרסומו באופן שיחזיר לציבור את האמון בה.
זוהי דרך עקיפה ליצירת תדמית.
באותה מידה חברה כלכלית יכולה גם להקצות אחוז מסוים מפעילותה, לטובת מפעלי תרבות וחינוך.
גם זוהי דרך להוסיף ממד לדימוי החברה בעיני הציבור.
האופן בו מתנהל קשר עסקי בכללותו, עובר דרך עולם הדימויים שיש לכל אחד מהצדדים הקשורים לעסקה.
משא ומתן עסקי יכול לקום או ליפול על הדימוי שיש לאחד הצדדים.
למשל חברה אמינה, מנהל שאפשר לסמוך על המילה שלו, וכך הלאה.
לפוליטיקאים יש אינטרס ברור ליצירת תדמית בעיני בוחריהם, ובעיני הציבור בכלל.
רבים מהם נעזרים באנשי מקצוע המתמחים בכך, ולפני כל מהלך שהם נוקטים יביאו בחשבון את השפעתו על תדמיתם כפי שהם מבקשים להצטייד בה.
המאה ה-20, ובמיוחד התפתחות אמצעי התקשורת, הביאו להתמחויות מיוחדות בתחום הדימוי של פוליטיקאים כמו: דוברים, קציני עיתונות, כותבי נאומים, יועצי תדמית ויועצי תקשורת.
מדינות רבות זקוקות לעיצוב תדמיתן בעיני עמים אחרים, כדי לזכות באהדה לצורכי סיוע מתבקש או כדי לזכות בנקיטת עמדה מדינית התואמת את צרכיה.
ישראל, כמדינת עימות וכנזקקת לסיוע כלכלי, משקיעה מאמצים רבים בעיצוב תדמיתה.
משרד החוץ אחראי על כך במידה רבה, יחד עם ארגונים יהודיים הפזורים ברחבי העולם ומסייעים לה בכך.
שופטים יכולים לקבוע פסקי דין, בין היתר מהאופן בו הם מתרשמים מהעדויות הנשמעות לפניהם, ולכן ישקיעו הצדדים בסיוע עורכי דינם, משאבים רבים באופן הצגת טיעוניהם ובהישענות על יצירת הרושם המתאים.
אמצעי התקשורת ההמוניים, משמשים כלי חשוב ביצירת תדמיות.
האופן שבו התקשורת מסקרת אירועים ואישים, נתון במידה רבה להשפעות חיצוניות, ואלו נעשות לעיתים קרובות על ידי האישים המעורבים או שלוחיהם.
התקשורת היא המגרש עליו משחקים בעלי המקצוע כמו: פרסומאים ויחצ"נים, דוברים ויועצי תקשורת.
מאחר שאמצעי תקשורת נתונים להשפעות של קבוצות מצומצמות, הן לא תמיד מבטאות דעה נרחבת של הציבור.
זו נבחנת טוב יותר באמצעות בדיקה של דעת הקהל.
ליצירת התדמית הרצויה משמש לעיתים מסע פרסום, הפועל להשגת מטרה זו באופן ישיר, ובעיקר משמשת התקשורת למטרה זו באופן עקיף, באמצעות חדשות וכתבות התורמות למוניטין ולתדמית של האדם או הארגון.
בספטמבר 2006 יצא השב"כ במסע פרסום לגיוס אנשי מחשבים, אך למסע פרסום זה הייתה מטרה נוספת: שינוי תדמיתו של הארגון.
עיצוב תדמית של ארגון או אדם מתנהל גם במרחב הווירטואלי, ברשת האינטרנט, המשמשת כיום, אחד המקורות המרכזיים לפרסום ולהשגת מידע.
ניהול תדמית הוא השפעה על הדרך בה מצטיירת דמותו של אדם, ארגון או מותג בעיני הגולשים.
כבר בשנת 2007 חשף מחקר שנערך באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה כי מוכרים באתר המכירות הפומביות eBay עסקו בניהול תדמית ברשת על ידי מכירת מוצרים בהנחה בתמורה למשוב חיובי.
על-פי מחקר שנערך בשנת 2010 על ידי חברת Microsoft וחברת cross-tab למחקרי שוק, 70% מהחברות האמריקאיות דחו מועמדים לעבודה על בסיס התדמית שלהם ברשת אולם רק שבעה אחוז מהאמריקאים מאמינים שלתדמית שלהם ברשת השפעה על תהליך חיפוש העבודה.
סקר נוסף שנערך על ידי אתר CareerBuilder.com מצא כי 1 מכל 4 מנהלי גיוס משתמש במנועי חיפוש לשם מיון מועמדים לעבודה ואחד מכל 10 בודק גם את פרופיל המועמד ברשתות חברתיות ברשת.
מונח אשר מציג את הדימוי הקיים לאובייקט נתון - אדם מסוים, חברה, מדינה או כל תופעה.
דעת הקהל כלפי אובייקט מסוים, יכולה להיבחן בכמה דרכים: באמצעות סקרים הנעשים על ידי מכונים מקצועיים, באמצעות בדיקה ישירה של ה"איש ברחוב", או באמצעות בדיקה של התגובות באמצעי התקשורת השונים - מאמרים פובליציסטיים, טוקבקים, מכתבים למערכות העיתונים.
התרבות היהודית עוסקת בענייני תדמית, הן ברמה הלאומית והן ברמת הפרט.
התפיסה הבולטת היא השמירה על תדמית נקיה של היחיד והכלל.
גישה זו מתבטאת בביטוי המביע חשש מפני רושם העלול להצטייר בעיני עמים אחרים: "מה יאמרו הגויים".
גם הביטוי "מראית עין" מביע התייחסות לענייני תדמית ולצורך להראות ניקיון כפיים.
תדמיתו החיצונית של האדם ומידותיו האישיות באות לידי ביטוי בולט במימרה מפורסמת מהגמרא במסכת עירובין: "אדם ניכר בכוסו בכיסו ובכעסו" או בדברי שלמה המלך: "טוב שם טוב משמן טוב".
ההיסטוריה היהודית כוללת פרקים רבים הנוגעים לתדמית המיוחסת לעם היהודי, תדמית אשר בדרך כלל הביאה עליו צרות צרורות: המן בן המדתא המוזכר במגילת אסתר התלונן על היהודים אשר אינם מתחשבים בגויים ומסיבה זו ביקש להשמידם.
דימוי שלילי הוא אחת הסיבות אשר הביאו במשך השנים להתפתחותן של עלילות דם הקשורות בהנחות תדמיתיות אודות יהודים ובעקבותיהן לפוגרומים.
השפעת הדימויים הללו מוצאת את ביטויה באמנות – היהודי מופיע בציורים שונים במראה מסוים, ובספרים ובמחזות הוא לעיתים קרובות גיבור שלילי עם תכונות דוחות.
התעמולה הנאצית עשתה שימוש נרחב ביצירת תדמית ליהודים שתרמה להסתה ולביצוע קל יותר של דרכי ההשמדה.
התהליכים הציוניים שהביאו להקמת המדינה, לא נתנו משקל רב לתדמית ורבים ממנהיגי היישוב בחרו להתעלם ממנה לחלוטין, כפי שמתבטא באימרה המיוחסת לדוד בן-גוריון: "לא חשוב מה יאמרו הגויים חשוב מה יעשו היהודים".
תה ארל גריי הוא תערובת תה שחור המבושמת בשמן אתרי הממוצה מקליפת ברגמוט.
תערובת תה פופולרית זו נקראת על שם צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני שהיה ראש ממשלת בריטניה.
המילה "ארל" (רוזן) היא תואר האצולה של גריי.
על פי המסופר, קיבל הרוזן גריי במתנה מדיפלומט כלשהו תה בטעם שמן ברגמוט.
תפוז ברגמוט הוא פרי הדר ריחני, המשמש יותר לבישום מאכלים אחרים מאשר למאכל כמות שהיא.
האגדה כוללת בדרך כלל פקיד סיני אסיר תודה, אך תערובת תה זו נעשתה לראשונה מתה הודי שחור ותה ציילוני.
עם השנים תערובות שונות שימשו להכנת תה ארל גריי.
התה התגלה כאיכותי עד כדי כך שצ'ארלס גריי, רוזן גריי השני ביקש מחברת המסחר לתה "טוויינינגס" ליצור תערובת תה שדומה לזו שקיבל.
חברת "טוויינינגס" מכרה את "תה ארל גריי" הראשון בשוק הבריטי - וקראה לו על שמו של הארל מגריי.
הארל גריי שלהם הוא תערובת של תה סיני, תה דרג'ילינג הודי, תה ציילוני ואפילו קמצוץ של לפסנג סושונג.
חברת "טוויינינגס" מייצרת תה דומה בשם "ליידי גריי" שמכיל תפוזים מסביליה, לימון וברגמוט.
תה ארל גריי היה התה האהוב על דאגלס אדמס, מחבר סדרת ספרי מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
התה הוא המשקה האהוב על דמותו הבדיונית של קפטן ז'אן לוק פיקארד מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", שפנייתו למשכפל המזון "Tea, Earl Grey, hot" (תה, ארל גריי, חם) הפכה לאמרת כנף מפורסמת המזוהה עם דמותו.
בדומה לתה שחור אחר, הפוליפנולים והקפאין שמכיל תה ארל גריי נחשבים כבעלי יתרונות למניעת מחלות קרדיווסקולריות, בעיות עיכול ומניעת סרטן, אך המחקרים בתחומים אלה עדיין אינם חד-משמעיים.
שמן הברגמוט עשוי לספק יתרונות בריאותיים כמו גם סיכונים בריאותיים.
כמה מחקרים גילו כי השמן עשוי להוריד את רמות הכולסטרול ויש לו כמה תכונות של משככי כאבים.
מצד שני, לברגמוט יש סיכונים בריאותיים.
סיכונים אלה יכולים לכלול מגוון של בעיות עור.
צריכה מופרזת של תה ברגמוט עלולה לגרום לבעיות בספיגת האשלגן.
ירידה ברמת האשלגן בגוף עלולה לגרום להתכווצות שרירים.
ארל גריי משמש כנותן טעם בעוגות ובממתקים.
למשל חברת נסטלה ייצרה ממתק שוקולד מסדרת קיטקאט בטעם ארל גריי (שווק ביפן בלבד).
ליצירת רטבים משתמשים בדרך כלל בתמצית שמכינים משקיות התה.
לשימוש במיני מתיקה משרים את העלים בחמאה מותכת ולאחר שהטעם נספג מסננים את העלים.
תה אוּלוׁׁנג (בסינית מפושטת: 乌龙茶; בפין-יין: Wūlóng chá) הוא סוג תה סיני שעובר תהליך חימצון חלקי, בניגוד לתה ירוק שאינו עובר חמצון כלל ותה שחור שעובר חימצון מלא.
מידת החימצון של אולונג משתנה ונמדדת באחוזים בין 8% ל-85% חימצון.
בסין, אולונג נחשב לתה האיכותי ביותר והמורכב ביותר בטעמיו, אם כי קיימים גם סוגים זולים של אולונג, כמו גם סוגים יוקרתיים של סוגי תה אחרים.
משמעות השם הוא "דרקון כהה" או "נחש כהה" בסינית.
אגדות שונות מתארות את המקור המסתורי של השם.
באחת האגדות הנפוצות, חקלאי בעל חלקת תה בשם וו-לונג, וו-ליאנג או או-לונג פגש בצבי לאחר יום של קטיף עלים.
הצבי הסיח את דעתו, וכשחזר למלאכת עיבוד העלים גילה שהם כבר החלו להתחמצן.
תחילת תהליך היצור של תה אולונג מתחיל בקטיף.
אחריו פורסים את העלים בשמש לזמן קצר כדי לרכך את העלים.
לאחר מכן העלים מנוערים בסלסלות קש, דבר המייצר בהם פצעים מזעריים וחושף את פנים העלה לחימצון.
לאחר מכן העלים נפרסים שוב ליבוש, לא יותר משעתיים בסין, אך לעיתים יותר בטאיוואן ובתאילנד, עד שהוא מגיע למידת החימצון הרצויה.
לאחר מכן הוא נקלה בווק גדול ולוהט על מנת לעצור את תהליך החימצון, ומשם העלים חוזרים ליבוש.
ישנם זני תה שנהוג לגלגל לכדור אחרי הקליה ולייבש בצורה זו, דבר המייצר תה הנפתח בזמן החליטה ומשחרר טעמים שונים לאורך זמן.
דה חונג פאו (大紅袍) (גלימה אדומה גדולה) - מין תה יקר במיוחד הגדל בהרי וו-יי במחוז פוג'יין בסין.
דונג דינג אולונג (冬顶乌龙) (אולונג פסגה קופאת) שגדל בהרי מחוז נאנטאוּ בטאיוואן.
טְיֵה גְוַאן יִין (铁观音) (גואן יין מברזל) שגדל במחוז פוג'יין בסין.
תה אסאם הוא תה שחור שנקרא על שם האזור בו הוא מיוצר בהודו.
סוג תה זה ידוע בטעם הלתת והצבע הבהיר והחזק שלו.
תה האסאם הפך להיות אזור ייצור התה השני לאחר סין והחל בייצור המוני של תה מקומי לאחר המחצית השנייה של המאה ה-19.
צמח התה (קמיליה סיננסיס ואר אסאמיקה) גדל באזורים הנמוכים של אסאם, שלא כמו תה דרג'לינג או תה נילגיריס, שגדלים באזורים הגבוהים של המדינה.
קיים טקסט רפואי בסנסקריט מהמאה ה-10 על תה אסאם בשם נידאנה שמזכיר עלים בשם שאמאפטרה שמכינים מהם שאמאפאני.
זהו כנראה האזכור הראשון לתה בהודו.
לפני המסחור של התה באזור אסאם עלי התה שימשו אנשים לאחר תהליך עיבוד מועט.
שיטה זו של שתיית תה נמשכת באזורים מבודדים ליד אסאם.
מסופר שרוברט ברוס גילה את הצמח גדל בר בטבע.
הוא חזר עם ידע רב ופועלים מסין.
התברר שהזן המקומי של צמח התה התאים לאקלים המקומי טוב יותר מהזן הסיני.
ב-8 במאי 1838 נשלחו 160 ק"ג תה אסאם ללונדון ונמכרו בבית הודו בלונדון ב-10 בינואר 1839. חובבי התה התרשמו מטעמו וכך נולדה תעשיית תה האסאם.
צ'ארלס ברוס ואחרים, ובהם מאנירם דיואן, החלו לפנות את הג'ונגל וליצור שטחים לגידול תה.
ב-26 בפברואר 1858 נתלה מאנירם דיואן, מגדל התה המקומי היחיד, על בסיס מכתב ששלח באשמת קשירת קשר והשתתפות במרד הפועלים ההודים נגד הבריטים.
תֶּה הוא משקה המכיל קפאין המיוצר על ידי חליטת העלים וניצני העלים של צמח התה במים חמים עד רותחים (לרוב בטמפרטורת 80° עד 95° מעלות צלזיוס).
ישנם גם תערובות תה מתובלות שמכילות עשבים ותבלינים נוספים, לדוגמה קליפות פרי, שמן אתרי ועוד.
ישנם גם סוגי תה נטולי קפאין המופקים בתהליך כימי.
בשפה יומיומית משמשת המילה "תה" גם לחליטות של צמחים אשר אינן כוללות את עלי השיח קמליה סינית, ואלו מכונות לעיתים "תה צמחים", אך שמם המדויק הוא חליטת צמחים כי הן לא מכילות את צמח התה.
דוגמה לצמחים שניתן לחלוט ולשתות: לואיזה, מרווה, עשב לימון, זוטה לבנה, נענע, שיבה, וגם אזוב, פלרגוניום חריף ועוד.
התה משמש לעיתים כמרכיב בדיאטת הרזיה משום ששתייתו עשויה לעורר תחושת שובע בקיבה.
תה הוא המשקה הנפוץ ביותר בעולם אחרי מים.
הסמניה ל"תה" בסינית מסורתית נכתבת 茶, אך מבוטאת באופן שונה בכל אחת מהשפות הסיניות.
שתי צורות מרכזיות השתרשו בשפות אחרות, ולמעשה בכל השפות המילה תה מגיעה מאחת מאלו.
בשפת הוקיאֵן המדוברת במחוז פוג'יין המילה מבוטאת "תה", צורה שהשתרשה בעברית, ביידיש, באנגלית ובמספר רב של שפות אירופאיות נוספות.
בקנטונזית ובמנדרינית המילה מבוטאת צַ'ה, צורה שהשתרשה בשפות האזור (יפנית, קוריאנית, הינדי ועוד), והפכה לצ'אי בהינדי (הינדי: चाय) ושַאי בערבית (ערבית: شَاي).
ההגייה היא "תה", "תיי" או "טי" בשפות: איטלקית, אינדונזית, איסלנדית, אנגלית, אסטונית, אספרנטו, ארמנית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, טמילית, לטבית, לטינית, מלאית, נורווגית, ספרדית, עברית, פולנית (herbata, כנראה מלטינית 'herba te'), פינית, צרפתית, ושוודית.
ההגייה היא "צָ'ה" או "צ'אי" בשפות: אוקראינית, אלבנית, אמהרית, בולגרית, גאורגית, וייטנאמית, טורקית, טיבטית, יוונית, יידיש, יפנית, נפאלית, סוואהילית, סלובנית, סרבית, ערבית, פורטוגזית, פרסית, צ'כית, קוריאנית, קרואטית, רומנית, רוסית, ואזרית.
בעברית של ימינו מקובל שהמונח "צ'אי" מתייחס לתה מועשר תבלינים הודי.
לא ברור מדוע הגיעה לשפה מסוימת צורת הגייה אחת ולא אחרת.
ההגיות לא הגיעו בהתאם לדרכי המסחר (כך לדוגמה, התה הגיע לאנגליה דרך קנטון, שבה הוא נהגה "צ'ה", ואילו באנגליה ההגייה היא "תי").
ביידיש ההגייה המקובלת היא טיי.
משם זה נגזרות גם המילים לתיון (טשייניקל) ולבית תה (טשיינע).
נראה שמסיבה וגם בשל השפעת השפה הרוסית, נפוצה גם ההגייה טשיי ביידיש.
הקמליה הסינית היא צמח ירוק-עד שגדל בעיקר באקלים טרופי וסובטרופי.
מינים מסוימים מסוגלים לצמוח גם באקלים ימי .
שיאנית גידול התה בעולם היא סין שמגדלת ומעבדת כ־2.4 מיליון טון תה בשנה, אחריה נמצאת הודו שמגדלת כ-900,000 טון בשנה, ואחריה קניה עם 305,000 טון בשנה.
חוץ מאלו נהוג לגדל תה גם בסרי לנקה, יפן, אינדונזיה ומדינות נוספות בדרום-מזרח אסיה ובדרום-מערב אסיה.
כאשר מתייחסים למקור התה, טאיוואן וסרי לנקה נקראות בשמן הקודם - פורמוזה וציילון, בהתאמה.
טעם התה תלוי בסוג הקרקע ובאקלים.
שיח תה הגדל בר יכול להגיע לגובה של 5 עד 15 מטרים ולעיתים אף 30 מטרים, אך במטעי התה השיחים נגזמים למטר וחצי, כדי לעודד צמיחה חדשה ולהקל על האיסוף.
עלי התה הנקטפים לצריכה כמשקה הם רק העלים הצעירים ביותר של הצמח וניצני העלים החדשים.
חלק זה בצמח נקרא "פלאש".
צמח התה מגדל פלאש חדש כל 7–15 ימים בעונת הגדילה.
עלים המתפתחים לאט (לדוגמה בצמחים הגדלים בגובה 1,500 מטר ומעלה) נחשבים עדיפים מבחינת טעם על עלים הגדלים מהר יותר.
עלי תה צעירים ושלמים יותר לרוב ימכרו במחיר גבוה יותר והתה שנחלט מהם יחשב איכותי יותר.
לצמח התה ישנם שני תת-מינים מרכזיים, התה הסיני (C.
assamica) אשר מכונה גם "תה אסאם" על שם מדינת אסאם אשר בהודו.
כל סוגי התה מופקים מאחד מן השניים, או מהכלאה של שניהם.
הזן הסיני מתאפיין בריבוי גבעולים ובעלים קטנים, וממנו מפיקים את ששת סוגי התה.
הוא הזן נפוץ מבין השניים ואותו שותים ברב חלקי העולם.
הזן ההודי מתאפיין בגזע מרכזי יחיד ובעלים גדולים יותר ביחס לתה הסיני.
ממין זה ניתן טכנית להפיק את כל סוגי התה, אך בפועל מפיקים ממנו רק תה שחור.
זן זה נפוץ בעיקר בהודו ואנגליה, אם כי גם במדינות אלו כמה מהחלקות הנחשבות ביותר למעשה מגדלות את הזן הסיני (כך גם דרג'ילינג, אחד מבתי הגידול הנחשבים ביותר לתה באימפריה הבריטית).
מתוך שני סוגים אלו בויתו מאות זני תרבות, לדוגמה הזן ג'ין שואן שפותח בטאיוואן המשמש להפקת תה המכונה דונג דינג אולונג.
בנוסף לשני סוגים אלו קיימים מספר מינים של תה בר ותה נוי, לדוגמה התה הקמבודי והקמיליה היפנית, אך נדיר שסוגים אלו משמשים לחליטת משקה.
את עלי התה ניתן לסווג על פי מגוון קטגוריות.
החשובות מבייניהן הן תהליך העיבוד ואזור הגידול.
נהוג לסווג את התה לשש קבוצות בהתאם לתהליך העיבוד אותו עובר התה.
ההבדל המרכזי בין ששת סוגי התה הוא רמת החמצון שהעלים עוברים.
תה לבן - תה העובר עיבוד מינימלי.
לאחר הקטיף מפזרים את ניצני עלי התה בלבד ליבוש תחת קרני השמש.
תה זה נקרא תה לבן מכיוון שתהליך זה משמר את השערות הלבנות העדינות של ניצן הצמח, המכונים "מחטי הכסף" (או 'יין ז'ן' בסינית) נחשב למכיל קפאין דל.
תה ירוק - עלים צעירים וניצנים העוברים חימום על מנת לעצור את תהליך החמצון באופן מלאכותי מיד לאחר הקטיף.
השיטה הנפוצה לבצע פעולה זו היא השיטה הסינית, בה עלי התה נקלים במחבת ווק גדולה על אש חמה ביותר.
ביפן נהוג לאדות את התה כדי לעצור את תהליך החמצון שלו, דבר המעניק לתה היפני ארומה ייחודית.
תה ירוק הוא התה הנפוץ בעולם, ובפרט ביפן בה נהוג לשתות אותו באופן כמעט בלעדי.
מאצ'ה הוא סוג תה ירוק הייחודי ליפן המשמש לטקס התה.
התה נטחן לאבקה דקה ואז מוקצף בקערה גדולה.
תה צהוב - עובר תהליך דומה מאוד לתה הירוק, אך עם עוד שלב - אידוי תחת בד לח.
שלב זה מעניק לעלים גוון צהוב וריח שונה מהתה הירוק.
סוג זה של תה אינו נפוץ, כמעט לא ניתן להשיגו מחוץ לסין ואינו נחשב טעים במיוחד.
בסין העתיקה שימש תה זה כמנחה לקיסר מכיוון שצבעו הצהוב תאם את צבע הקיסרות.
בסין העממית משמש תה זה כמנחה לפוליטיקאים וגדולי האומה.
תה אולונג (בסינית מפושטת: 乌龙茶; פין-יין: wūlóngchá; מילולית: תה דרקון כהה) - תה העובר חימום לעצירת החימצון אך רק לאחר שהעלים התחמצנו חלקית.
למעשה, סוגי תה האולונג נעים על מנעד החמצון מ-15% עד ל-85% חמצון.
תה זה נחשב התה האנין והמגוון ביותר בסין.
לפעמים מגלגלים את עלי התה לפני היבוש, תהליך המשפיע על טעמיו (עם כל חליטה חוזרת העלים נפתחים מעט ומשחררים טעמים שונים) וגם מאיץ את תהליך החימצון מפני שהעלה נפצע בתהליך.
בזכות תהליך הגלגול ניתן לחלוט עלי אולונג מספר פעמים ועם כל חליטה לקבל עלים פתוחים יותר פיזית עם פרופיל טעם אחר במקצת.
תה שחור (紅茶, פין-יין: hóngchá, מסינית: "תה אדום") - תה מחומצן לחלוטין.
בתהליך העיבוד עוברים על התה עם מכבש הפוצע את העלים ומאיץ את תהליך החמצון שהם עוברים.
תה זה הוא התה הנפוץ בהודו ובמערב.
תה מותסס (黑茶, פין-יין: hēichá, מסינית: "תה שחור") או פּוּ אֶר - תה המיושן בדומה ליין.
העלים והניצנים עוברים תהליך עיבוד הדומה לתה הירוק, אך העלים מיובשים ללא חום בשביל לא לפגוע באנזימים החיונים ליישון.
לאחר היבוש נדחסים לצורות שונות ונותרים בסביבה לחה על מנת שיתססו מפעילות שלמיקרואורגניזמים החיים באוויר.
התהליך יכול להסתיים כעבור מספר חודשים, ובדומה ליין, סוג זה של תה מתייקר עם הגיל.
הסוג הנפוץ ביותר של תה מותסס הוא זה המגיע ממחוז יונאן אשר בסין ונקרא פו אר.
ישנם שני סוגים מרכזיים של תה מותסס, פו אר בוסרי ופו אר בשל, הנקראים בסינית שֶנְג ׁ(סינית: 生, פין-יין: Shēng) ושוּ (סינית: 熟, פין-יין: shú) בהתאמה.
הפו אר הבוסרי הוא השיטה העתיקה והארוכה יותר להפקת פו-אר, בה מיישנים את העלים באופן טבעי וללא התערבות, תהליך שלוקח שנים (ולמעשה, לא נעצר לעולם).
פו-אר בשל הוא תה בו מאצים את תהליך התסיסה על ידי שמירת העלים בסביבה לחה וחשיפתם למיקרואורגניזמים האחראים על תהליך התסיסה, בדומה לקומופסט.
פו-אר בשל אינו דורש זמן רב להתיישנות, ובאופן כללי נחשב יציב ושטעמו אינו משתנה גם לאורך שנים, בניגוד לפו-אר בוסרי.
תכולת הקפאין בסוגי התה השונים
בממוצע, תה שחור מכיל את הכמות הגבוהה ביותר של קפאין (כאשר מופק מעלי תה נקרא גם תאין), בממוצע בין 40–60 מיליגרם בכוס, בעוד תה ירוק מכיל בין 15–20 מ"ג.
אך בגלל מגוון שיטות הגידול והעיבוד ומגוון הזנים ישנם סוגי תה ירוק עם כמות קפאין גדולה בהרבה.
הירוקים היפניים ידועים בתכולת הקפאין הגבוהה שלהם, תה סנצ'ה ירוק מכיל לעיתים 75 מ"ג קפאין בכוס, בדומה לקפה, ותה מאצ'ה, תה ירוק הנטחן לאבקה דקה, עשוי להכיל 88 מ"ג קפאין לכוס (של 60 מ"ל, כפי שנהוג להגיש מאצ'ה), גבוה משמעותית מכל סוגי התה והקפה.
לעיתים מייצרים תערובת של עלי תה ממקורות שונים, לרוב מאותו סוג (כלומר, תערובת תה שחור לא תכיל תה ירוק), על מנת לייצר תערובת אחידה ועקבית שניתן למוכרה לאורך שנים, גם כאשר תה מאזור מסוים נפגע או שינה את טעמו.
תה מסוג זה נהוג לרוב בבריטניה ונקרא שם "בְּלֵנְד" (מאנגלית: Tea blend).
כמעט כל סוגי התה הנמכרים בשקיקי תה הם תערובות, אך ישנן גם תערובות של עלים שלמים.
בנוסף, ישנו גם מנהג של תיבול ובישום התה בתבלינים, פרחים ותמציות.
סוג זה של תה זה נקרא לרוב "תה מתובל".בלנדים נפוצים ותערובות מתובלות כוללות:
תה ארוחת בוקר- זה הוא בלנד של תה שחור הנפוץ במיוחד בבריטניה ובאירלנד המורכב לרוב מתה ציילוני, אסאם, ותה קנייתי ומאופיין בגוף מלא וטעם עשיר.
נהוג להגישו עם סוכר וחלב לצד ארוחת בוקר אנגלית.
תה יסמין - תה יסמין הוא התה המתובל הנפוץ ביותר באסיה.
הוא לרוב מיוצר מתה ירוק סיני על ידי פריסה של עלי התה המעובדים באסם ועליהם פרחי היסמין למשך מספר ימים.
במהלך ימים אלו עלי התה יספגו את ריחם ואת שמנם של פרחי היסמין ולאחר מכן פרחי היסמין יופרדו מעלי התה ידנית ויזרקו.
טעמם של פרחי היסמין בחליטה מר, ולכן איכותו של תה זה נמדדת בכמות הפרחים שנשארו בתוצר הסופי, כאשר ככל שישנם מעט יותר התה נחשב איכותי יותר.
תה ארל גריי - תערובת של תה שחור עם תמצית שמן אתרי מקליפת תפוז הברגמוט.
צ'אי מסאלה- בהודו נהוג לתבל תה בתערובות תבלינים המכונות מסאלה, המכילות לרוב זנגביל, הל, קינמון, פלפל שחור, ציפורן ולעיתים גם אגוז מוסקט.
לאחר מכן מוסיפים לו חלב וסוכר בדומה לתה הבריטי.
תה נענע - תה זה מופק מתה ירוק מסוג "תה אבקת שריפה" הנקרא כך על שם עליו המגולגלים לדסקיות קטנות המזכירות אבקת שריפה.
לאחר מכן הוא נחלט עם נענע וסוכר.
תה זה נפוץ במיוחד באזור המגרב ובקרב יוצאי מרוקו בישראל.
ג'אגרטי - תה עם רום.
קומבוצ'ה - משקה המופק מתה מומתק במיוחד ומסימביוט שמרים הנקרא לרוב פטריית התה.
טעמו חמצמץ ומקורו במזרח הרחוק.
תה מעושן - תה שעליו עברו עישון.
דוגמה לתה כזה הוא הלפסנג סושונג.
תה כסף - תה כסוף - זה אינו תה של ממש, אלא חליטת צמחים שמכילה עלים של ליבנה כסוף, הנותנות לו את צבעו הכסוף.
יש מספר אמונות המנסות להסביר את מנהג שתיית התה:
לפי אחת המסורות, גאוטמה הבודהה גילה את עלי התה כאשר עלה תה נפל לתוך כוס מים ששתה כאשר ישב ועשה מדיטציה.
מסורת אחרת משייכת את גילוי התה לבודהידהרמה אשר תלש את עפעפיו כדי שלא יירדם בעת מדיטציה, ומעפעפיו צמח צמח התה.
מסורת זו מנסה להסביר את תכונותיו המעוררות של התה.
מסורת שלישית משייכת את גילוי התה לשנונג, קיסר סין האגדי, אשר בעת מסעו, כאשר ישב לשתות כוס מים חמים, נפלו לתוכה מספר עלי תה.
לאחר ששתה את המשקה ונהנה מטעמו גילה את השפעותיו הרפואיות.
חוקרים היום מאמינים שמקור צמח התה נמצא היכן שהוא בגבול סין-מיאנמר.
שתיית תה החלה באזור יונאן, במקור מסיבות רפואיות.
במחוז סצ'ואן שתו תה לראשונה כמשקה הנועד להנאה ולא לשם תועלת רפואית.
הראיה הפיזית המוקדמת ביותר לשתיית תה בסין התגלתה ב־2016 בחפירות בקבר הקיסר ג'ינג, המתוארך ל.
הפעם הראשונה שבה פגשו אנשי אירופה את המשקה הייתה כאשר הפורטוגזים הגיעו ליפן בשנת 1560. תקופה קצרה לאחר מפגש זה החל יבוא התה לאירופה.
התה הפך לפופולרי בקרב אצולת צרפת והולנד, וב-1650 הגיע התה לאנגליה על ידי קתרינה מברגנזה, נסיכה פורטוגזית שנישאה למלך צ'ארלס השני.
הביקוש הרב שנוצר באירופה לתה הרב הוביל לגירעון מסחרי בין אירופה לסין, והבריטים החלו לגדל תה בהודו על מנת לספק את הביקוש.
ניסיון אחר לפתור את הגירעון המסחרי באמצעות מכירת אופיום לסין הוביל לפרוץ מלחמת האופיום הראשונה (1838 - 1842).
שקיקי התה הם מוצר חדש יחסית: שקיקי תה מבד פותחו בראשית המאה ה-20; שקיקי תה מנייר בראשית שנות ה-40; ושקיק תה ללא סיכה (פס הכסף) פותח על ידי חברת ויסוצקי רק בשנות ה-60.
יש שתי גרסאות בנוגע להמצאת שקיק התה:
האחת מספרת כי סוחר תה הודי קיבל משלוח של ארגזי תה ששהו באניה שחלפה בדרכה בסערה, טילטולי האניה גרמו לעלי התה להמחץ ובמקום עלים יפים קיבל עלי תה מרוסקים.
על מנת לא להשליך את כל המטען, ארז את שברי העלים בשקיקי בד ושיווק אותם.
הגרסה השנייה משייכת את ההמצאה לסוחר תה ניו-יורקי בשם תומאס סליוואן שקיבל תה מסוג חדש וטוב, כקידום מכירות שלח ללקוחותיו דוגמיות של התה ארוזות בבד משי, הלקוחות התעצלו לפתוח את השקית והטילו אותה לכוס עם מים רותחים.
לתה חשיבות תרבותית רבה במספר מדינות ברחבי העולם.
במזרח הרחוק, ובמיוחד בסין שנחשבת ליצרנית התה הגדולה בעולם, ישנה תרבות שתיית תה מפותחת הדומה לתרבות שתיית היין במערב, כאשר סוגי תה שונים נמכרים לפי אזור הגידול, איכות העלים, אופן הקטיף והאיכויות השונות המתבטאות בתה.
סוגי תה מסוימים אף נמכרים במחירי עתק, לדוגמה תה דה חונג פאו שעשרות גרמים ממנו נמכרים במחירים השווים למאות אלפי שקלים.
בנוסף, תרבויות רבות פיתחו מנהגי שתייה מפותחים הנקראים לרוב "טקס תה".
טקס תה היפני הוא המפורסם ביותר בקטגוריה זו של מנהגים, אך גם בסין נהוגה שיטת הכנה טקסית המכונה גונג-פו צ'ה, ובמערב נהוגים אירועי תה דומים, לדוגמה ארוחת מנחה, בה שותים תה בכלים ייעודיים בליוי מזון קל.
באזורים מסוימים השייכים לחבר העמים הבריטי ארוחת ערב אף נקראת "תה" והפסקות עובדים מכונות "הפסקות תה".
גם במזרח אירופה ישנם מסורות סביב שתיית התה, ונהוגים כלים ייעודיים לחליטת ולשתיית התה.
הדרך הנפוצה ביותר להכנת תה היא על ידי שימוש בשקיק.
השקיק, אשר מכיל בדרך כלל אחד עד שלושה גרמים של עלי תה בצורת אבק, מוצר שנחשב באיכות נמוכה ביחס לעלי תה שלמים ופוגם בתכונותיו הבריאותיות, אך מאפשר את זמן החליטה הקצר ביותר.
התיון מוכנס לכוס, ולתוכה נמזגים מים רותחים או חמים.
לעיתים מוכנס השקיק לכוס לאחר שכבר יש בה מים, וזו היא צורת ההגשה המקובלת בבתי קפה למשל.
מפני שתיונים מכילים אבק תה, ניתן לחלוט אותם מספר שניות, אם כי לעיתים מומלץ לחלוט אותם למספר דקות שאינו עולה על חמש.
את התה המוכן לעיתים ממתיקים בעזרת סוכר, דבש או ממתיק אחר.
לעיתים מוגש התה גם בתוספת לימון, חלב, קינמון ועוד.
התה הארוז בשקיקי התה הוא לרוב תה זול ובאיכות ירודה בהשוואה לתה עלים שלמים, ומפורר לחלוטין במטרה לתת כמה שיותר טעם בחליטה קצרה.
נדיר להשיג תה שאינו שחור או ירוק בשקיקי תה.
השיטה הנחשבת האיכותית ביותר להכנת תה היא חליטת עלי תה חופשיים (לא בשקיק) בקומקום תה, מכיוון שהעלים השלמים והיכולת שלהם לנוע ולהתרחב בקומקום מאפשרים להם לשחרר טעמים נוספים.
במהלך ההיסטוריה וגם היום חברות שונות משתמשות בסוגים שונים של קנקני תה, לרוב מחרס, זכוכית או חרסינה.
בסין נהוג לחלוט תה במגוון כלים, חלקם אף עשויים חרסית בעלת נקבוביות המתרחבות בחום וסופגות את טעמי התה.
כלים אלו, לאחר שנחלטו בהם עלי תה איכותיים מספר רב של פעמים, נמכרים עבור מחירים גבוהים.
הטמפרטורה היא גורם משפיע משמעותי בחליטת התה, ולכן על מנת לשלוט בטמפרטורה בצורה יותר טובה נהוג לחמם את הקנקן מבעוד מועד, על ידי שטיפתו במים רותחים.
לאחר מכן מרוקנים את המים מהקנקן, ומכניסים במקומם את עלי התה לפי הטעם ומוזגים שוב מים בטמפרטורה הרצויה.
מומלץ לחלוט סוגי תה שונים במים בטמפרטורות שונות כדי למצות את מרב מורכבות טעמו ומרכיביו הבריאותיים של התה עם כל כוס.
תה ירוק ולבן נהוג לחלוט בטמפרטורה שלא עולה על 80° צלזיוס.
חליטה בחום גבוה מזה תוליד תה מר וחסר יתרונות תזונתיים, מכיוון שנוגדי החמצון בתה מתפרקים בטמפרטורות גבוהות.
תה אולונג, תה שחור ופו אר מומלץ לחלוט בטמפרטורה שבין 90° ל-95° מעלות, ותה דחוס ומותסס מומלץ לחלוט במים בשיא רתיחתם.
ישנן שתי שיטות חליטה נפוצות לעלים חופשיים, השיטה המערבית והשיטה הסינית, המכונה גם גונג פו צ'ה.
לסין ההיסטוריה הארוכה ביותר עם צמח התה ומגוון הדרכים הרחב ביותר לעיבודו ולחליטתו.
בשיטה הסינית המקובלת כיום נהוג לחלוט כמות גדולה של עלים על כמות קטנה של מים, בין שלוש לשש גרם על כל 100 מיליליטר מים, ונהוג לחלוט זמנים קצרים - בין 10 שניות לדקה לרוב.
את סוגי התה השונים נהוג לחלוט בטמפרטורות שונות, כשככל שצבעו של התה כהה יותר כך נהוג לחלוט אותו בטמפרטורה גבוהה יותר.
נהוג בתרבות הסינית לחלוט את אותם עלים מספר פעמים, במיוחד עלי תה מגולגלים או דחוסים, ויש האומרים שאלו מוצאים טעמים שונים בכל חליטה.
כלי התה הסיניים קטנים בהשוואה לאלו המערביים, כשהקומקומים לרוב מכילים בין 80 ל-160 מיליליטר (אם כי קיימות גם דוגמאות היסטוריות לקומקומים גדולים מזה) והכוסות לא עולות על 60 מיליליטר, בדומה לכוס אספרסו.
בסין מגישים תה ללא חלב או סוכר.
שיטה זו מכונה בסינית "גונג פו צ'ה", מכיוון שבסינית המושג גונג-פו מתאר מומחיות בכל אמנות, לאו דווקא באמנויות לחימה.
טקס התה היפני מבוסס על שיטת חליטה זו.
השיטה המערבית מתאפיינת בכמויות עלים נמוכות ביחס לכמות המים, שלא עולה על גרם לכל 100 מיליליטר מים.
בגלל כמות התה הקטנה זמני החליטה במערב ארוכים יותר, בין דקה לחמש דקות.
שיטה זו פותחה עם הבאת התה למערב על ידי חברות הסחר של האימפריה הבריטית.
מכיוון שהתה שהגיע למערב היה יקר בעקבות עלויות המסע, וטריותו פחותה, פותח המנהג לפיו מפיקים מכמות קטנה של עלים כמות גדולה של משקה, ולעיתים מגישים אותו עם סוכר וחלב.
כך נהוג להגיש תה במסיבת תה בריטית.
בטיבט נהוג לשתות חליטת תה מותסס עם חמאה העשויה חלב יאק ומלח.
התה מבושל במים במשך שעות, ולאחר מכן נמזג למכל עם חמאה ומלח ונחבץ עם מוט עץ.
היום, בגלל הזמינות הגדלה של חמאת פרה בטיבט ובהודו ובגלל מחירה הזול יחסית לחמאת יאק, לעיתים מחליפים את החמאה בחמאה רגילה.
תַּדְמוֹר היא עיר קדומה השוכנת בשטחה של סוריה.
העיר הוקמה בנווה מדבר והייתה בין ערי השיירות החשובות ששימשו סוחרים בנתיבות המסחר הבין-לאומי דוגמת דרך המשי, ובעיקר בין האימפריה הפרתית לבין האימפריה הרומית.
שרידים ארכיטקטוניים מרהיבים של העיר מהעת העתיקה נשתמרו עד התקופה המודרנית, על אף שהעיר נשארה מאוכלסת.
בשנת 1980 הכריז ארגון אונסק"ו על תדמור כאתר מורשת עולמית.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה הוכרזה תדמור בשנת 2013 כאתר הנתון בסיכון.
במאי 2015 נכבשה העיר תדמור על ידי ארגון הטרור "המדינה האסלאמית", ומאות תושבים ומתנגדים הוצאו להורג, בעיקר על ידי עריפת ראשם.
לפני שאנשי המדינה האסלאמית נכנסו אל מתחם המוזיאון והאתר הצליחו כוחותיו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, להעביר חלק ממוצגי המוזיאון למקום מבטחים, כדי להצילם מההרס.
במרץ 2016, לאחר התאוששות מסוימת של הצבא הסורי, הצליחו כוחות משטר אסד לשוב ולכבוש את תדמור מידי כוחות המדינה האסלאמית, אך מדצמבר 2016 עד פברואר 2017 שוב הייתה העיר בשליטת המדינה האסלאמית, עד שנכבשה בשנית בידי צבא סוריה.
ב-5 בדצמבר 2024 כבשו כוחות האופוזיציה את העיר מידי צבא סוריה, במסגרת מתקפת הפתע של ארגון תחריר א-שאם שהחל מספר ימים קודם לכן בצפון סוריה.
העיר תדמור מוזכרת בטקסטים קדומים כנקודת ציון במדבר.
המלך תגלת פלאסר הראשון האשורי ציין בכתובת ניצחון כי ניצח את הארמים בעיר תדמור בשנת 1110 לפנה"ס.
אולם, רק במאה הראשונה לפנה"ס החלה התפתחות משמעותית בעיר, והחל בתקופה זו נתגלו ממצאים ארכאולוגיים שונים, לרבות כתובות.
המערב נחשף לעיר תדמור בשנת 41 לפנה"ס, כאשר מרקוס אנטוניוס פשט על העיר בניסיון לבזוז את אוצרותיה.
זמן קצר לאחר מכן נכנסה העיר רשמית לאזור ההשפעה הרומי, לאחר דחיקת האימפריה הפרתית מהאזור.
נראה כי בשלב זה לא נפגעה העצמאות של העיר והיא נותרה עצמאית עוד כמאה שנים.
במאה הראשונה לספירה התחזקה השפעת רומא בעיר תדמור והתבטאה, בין היתר, בהקמת סנאט והצבת כוחות צבא לסיוע בהגנה על שיירות הסוחרים שעברו בעיר.
הקיסר אדריאנוס זכה לתהילת עולם במקורות התדמוריים והוכרז על ידי התושבים כמייסדה השני של העיר.
אדריאנוס ביטל את מדיניותו של הקיסר טראיאנוס במזרח וכונן שוב יחסי שלום עם האימפריה הפרתית, מה שאיפשר לעיר תדמור ליהנות שוב משיירות הסוחרים שעברו בשטחה.
היחלשותה של האימפריה הרומית בראשית המאה השלישית, הביאה לכך שהאימפריה הסאסאנית התפשטה מערבה ואיימה על הפרובינקיות הרומיות במזרח.
אחד ממנהיגי תדמור, ספטימיוס אודינטוס (בלשון חז"ל: פפא בר נצר), המליך עצמו למלכה ומונה כנציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה .
ספטימיוס אודינטוס השיג עם צבאו ניצחונות רבים על האימפריה הסאסאנית, עד לתבוסתו של המלך הסאסאני שאפור הראשון.
כתוצאה מכך זכה הלה לתהילה רבה באימפריה הרומית ואף קיבל תואר "מתקן כל המזרח", שנשמר לקיסרים עד אז.
בשנת 267 נהרג ספטימיוס אודינטוס במהלך ריב משפחתי.
בנו ירש להלכה את אביו, אך למעשה, אשתו השנייה זנוביה היא ששלטה בעיר ובצבא.
זנוביה הקימה את האימפריה התדמורית.
המלכה זנוביה וצבאה ניצלו את הכוח הרב שהיה בידיהם ואת חולשת האימפריה הרומית והאימפריה הסאסאנית, הכריעו בתוך שנתיים את הפרובינקיות הרומיות במזרח והכפיפו אותן לשלטון העיר תדמור.
לאחר מספר ניצחונות צבאיים הוא כבש את תדמור והמלכה זנוביה, שניסתה להימלט, נתפסה.
בדרכו חזרה, נודע לאורליאנוס כי תושבי תדמור התקוממו וחיסלו את חיל המצב.
על סופה של המלכה זנוביה לא ידוע בוודאות, אם כי לפי אחת הסברות, אורליאנוס חס על חייה בטענה שהיא יפה מכדי להיות מוצאת להורג והיא זכתה לסיים את חייה בשלווה בווילה בטיבולי.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה ביקר בתדמור בשנת 1170 וכתב עליה: "והעיר תדמור מוקפת חומה והיא במדבר רחוקה מן היישוב ומבעלות הנזכרת ד' ימים.
ובתדמור כמו אלפיים יהודים גיבורי מלחמה ונלחמים עם בני אדום ועם ערב שהם תחת ממשלת נור אל דין המלך ועוזרים לשכניהם הישמעאלים.
ובראשם ר' יצחק היווני ור' נתן ור' עוזיאל".
בתנ"ך מסופר על העיר תדמור כי נבנתה על ידי שלמה המלך, כך עולה גם מכתביו של יוסף בן מתתיהו.
בספרות חז"ל הובא כי התיישבו בעיר קבוצת בני עבדי שלמה.
לחז"ל הייתה מסורת על השתתפותם של בני תדמור בלגיונות שהחריבו את ירושלים, כפי שעולה מפרשנותם הדרשנית את הכתוב בספר בראשית: "ויירש זרעך את שער שונאיו -- רבי אומר: זו תרמוד, אשריו כל מי שהוא רואה במפלתה של תרמוד, שהייתה שותפת בשני חורבנות".
על הכתוב במגילת איכה פרשו: "אמר רבי יוחנן; אשרי מי שראה במפלתה של תדמור.
רבי יודן אמר בחורבן ראשון העמידה פ' אלף קשתין, ובשני העמידה מ' אלף קשתין.
רב הונא אמר, בחורבן אחרון הם כראשון".
כעסם של חז"ל על אנשי תדמור בא לידי ביטוי בגזר הדין שהוציאו עליהם: "אין מקבלים גרים מן התרמודים", משום ש"בשעה שנכנסו עובדי כוכבים להיכל הכל נפנו על כסף וזהב והם נפנו על בנות ירושלים".
כיוון שיש ספק ממזרות על התרמודאים, עתידים ישראל לעשות יום טוב לכשתיחרב.
כמו כן מסופר על בני תדמור שהיו מוכרים עצים להדלקה בשווקים של בבל, ולהלכה נפסק שמצוות הדלקת נר חנוכה היא עד שמוכרי תדמור עוזבים את השוק.
מתואר ששלמה המלך בתחילה שלט על כל העולם, לאחר מכן נתמעטה מלכותו ושלט על ישראל ותדמור ועוד נתמעטה מלכותו על ישראל בלבד.
עולה כי מרבית מקורות חז"ל העוסקים בתרמודאים מתארים תקופות מעבר ומשבר לעם ישראל, ושותפותם התמידית לרעת ישראל.
המקורות ההיסטוריים על אודות העיר תדמור מצומצמים, ונכתבו על ידי סופרים רומים, בדרך כלל תוך התייחסות למעשיהם של קיסרים רומים במזרח.
לא נתגלו טקסטים ספרותיים של תושבי העיר תדמור.
מקורות ארכאולוגים על אודות העיר מצויים בשפע יחסי, בעיקר בכתובות.
הכתובת המפורסמת ביותר תוארכה לשנת 137 לספירה, ובה נרשמו בארמית בניב התדמורי ובתרגום ליוונית סעיפי החוק הקובעים את שיעור המס שייגבה מסחורות שונות שמועברות בעיר ואת המחירים לשירותים שונים שהוענקו בעיר לשיירות הסוחרים.
לאחר חורבן תדמור היא נשכחה במדינות המערב.
בתחילת המאה ה-17 החלו נוסעים לבקר בעיר.
בין השנים 1616–1625 ביקר בעיר הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה, ובשנת 1638 ביקר בה הסוחר והנוסע הצרפתי ז'אן-בטיסט טוורנייה .
בנוסף ביקרו בעיר נוסעים וחוקרים שוודיים וגרמנים.
בשנת 1678 ביקרה בעיר קבוצה של סוחרים אנגלים.
התיאור המלומד הראשון של העיר פורסם בשנת 1705, ונכתב על ידי אבדנגו סלר (Abednego Seller).
בשנת 1751 הגיעה לאתר משלחת בריטית שבראשה עמדו רוברט ווד וג'יימס דוקינס .
המשלחת למדה את האתר ואת המבנים האדריכליים שלו, ופרסמה את ממצאיה בשנים 1753 ו-1757. בשנת 1813 ביקרה באתר ליידי הסטר לוסי סטנהופ שהתגוררה ליד ביירות וביקרה גם בארץ ישראל.
בשנת 1901 נלקח מהאתר לוח אבן ברוחב 5 מטרים, הידוע בכינוי "תעריף תדמור", שעסק בתקנון המסחרי של תדמור.
לוח זה התגלה באקראי בשנת 1881, והוא הועבר למוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
ב-1902 ביקרה באתר גרטרוד בל וסיפרה על האתר במכתביה.
בתדמור נערכו לאורך השנים חפירות ארכאולוגיות רבות על ידי משלחות שונות ממדינות שונות.
החפירה הארכאולוגית הראשונה נערכה ב-1902 על ידי הארכאולוג הגרמני אוטו פוכשטיין (Otto Puchstein).
חפירה נוספת נערכה ב-1917, גם היא על ידי ארכאולוג גרמני, תאודור ויגאנד.
חפירה גדולה באתר החלה ב-1929 בראשות מנהל מחלקת העתיקות בסוריה ובלבנון, הארכאולוג הצרפתי הנרי ארנולד סייריג (Henri Arnold Seyrig).
הוא החל את חפירותיו במקדש בל, ובשנים 1939–1940 חפר את האגורה.
החפירות שלו פסקו במלחמת העולם השנייה ונמשכו מיד לאחריה.
הארכאולוג הצרפתי דניאל שולברגר (Daniel Schlumberger) חפר בשנים 1934–1935 את האזור הצפוני-מערבי בתדמור.
בשנים 1954–1956 נחפר מקדש בעל שמין על ידי משלחת שווייצרית שאורגנה על ידי אונסק"ו.
משנת 1958 האתר נחפר על ידי מחלקת העתיקות הסורית ומשלחות פולניות שונות.
המשלחת הפולנית חפרה את מחנה הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס, ואילו מחלקת העתיקות של סוריה חפרה את מקדש נבו.
אזור ההיפוגאום (אזור קבורה תת-קרקעי) נחפר על ידיהם במשותף.
הם גם חפרו את אזור הנקרופוליס של תדמור.
אזור המעיינות נחפר על ידי ז'אן סטרקי , תאולוג וארכאולוג צרפתי, ביחד עם ג'עפר אל-חסני.
המקדש של בעל חמון התגלה בשנת 1970 על ידי רובר דו מסניל דו ביסון , היסטוריון וארכאולוג צרפתי.
מערכת ההשקיה של תדמור התגלתה בשנת 2008 על ידי יורגן כריסטיאן מאייר (Jørgen Christian Meyer), היסטוריון וארכאולוג נורווגי מאוניברסיטת ברגן, שחקר את האזור הכפרי של תדמור באמצעות בדיקות קרקע ותמונות לוויין.
חלק גדול בעיר עדיין לא נחפר, במיוחד אזורי המגורים מצפון ומדרום לאתר.
בשנת 2011, עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, עזבו משלחות החפירה את האתר ולא שבו אליו.
במיתולוגיה הקדם-מוסלמית של תדמור יש שני אלים תאומים – ארסו ואזיז.
אזיז הוא האל של כוכב השחר וארסו הוא האל של כוכב הערב.
שני האלים מתוארים כרוכבים על גמל.
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה נפגע האתר כתוצאה ממעשי ביזה ומהקרבות שהתחוללו בין שני הצדדים.
במהלך קיץ 2012, דאגות בקשר לביזה במוזאון ובאתר גברו כאשר פורסם סרטון וידאו חובבני של חיילים סוריים הסוחבים אבני קבורה, אולם לא ניתן לדעת אם מדובר בביזה.
בשנה לאחר מכן, חזית מקדש בל ניזוק בחור גדול מאש מרגמה ועמודים ניזוקו מרימונים.
מקדש האל בעל נפגע מירי פגזים.
במאי 2015 כבש ארגון המדינה האסלאמית חלקים גדולים ממחוז חומס סביב תדמור והחל להפגיז את העיר; כתוצאה, הוכרזה סכנה לעתיקות מצד הקבוצה האיקונוקלאסטית שהרסה את כלח.
ב-13 במאי 2015, פתח ארגון המדינה האסלאמית במתקפה על תדמור החדשה.
בלילה שבין 20 ל-21 במאי 2015 נכבשה כליל העיר תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית הג'יהאדיסטי, בתום קרב בן מספר ימים שבו נהרגו כ-350 איש.
מאז 27 במאי 2015 שימש התיאטרון הרומי בתדמור כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי המדינה האסלאמית.
ב-18 באוגוסט 2015, נערף ראשו של מנהל העתיקות לשעבר של תדמור, ח'אלד אל-אסעד בן ה-83, על ידי המדינה האסלאמית, לאחר שעונה במשך חודש כדי להשיג מידע על העיר ואוצרותיה וסירב למסור כל מידע לשוביו.
באוגוסט 2015 פוצצו אנשי המדינה האסלאמית את מקדש בעל שמין, שנבנה בשנת 17 לספירה.
בתחילת אוקטובר 2015, הרסו את השער המונומנטלי שהייתה חלק מהקשת הגדולה של העיר.
במרץ 2016 צבא סוריה בגיבוי אווירי של חיל האוויר הרוסי החל בכיבוש העיר בחזרה.
ב-27 במרץ 2016 הודיע צבא סוריה כי השלים את כיבוש העיר מידי המדינה האסלאמית.
בדצמבר 2016 פתח ארגון המדינה האסלאמית במבצע לכיבוש מחדש של העיר תדמור.
לאורך כל יום ה-10 בדצמבר 2016 העיר החליפה ידיים ותחילה שלטו בה כוחות צבא סוריה עד שהעיר נכבשה על ידי המדינה האסלאמית שנסוגה לקראת ערב, אך כבש את העיר שוב.
בזמן שצבא סוריה נסוג, חיל האוויר הרוסי הפציץ 64 פעמים בתחומי העיר והביא למותם של כ-300 מחבלים של ארגון המדינה האסלאמית, אך חלק נכבד מהעיר נכבש על ידי המדינה האסלאמית, לאחר שכוחות רוסיים וסוריים הספיקו להבריח חלק נכבד מהעתיקות שבעיר אל העיר דמשק.
בינואר 2017 דווח שאנשי ארגון "המדינה האיסלאמית" החריבו את הטטרפילון, אחד מהאתרים הארכאולוגיים המפורסמים ביותר בעיר העתיקה תדמור שבסוריה.
בנוסף, לוחמי המדינה האסלאמית הרסו גם את חזית התיאטרון הרומי.
ב-1 במרץ 2017 נודע כי צבא סוריה השתלט על יעדים אסטרטגיים במערב ובדרום תדמור וב-2 במרץ השלים את כיבוש העיר.
בתורת הדגימה, תדר נייקוויסט (על שם הארי נייקוויסט, מהתורמים הראשיים לתורת האינפורמציה) הוא מחצית מתדר הדגימה בו מערכת ספרתית פועלת.
תדר זה הוא התדר הגבוה ביותר שניתן לשחזור מתוך אות ספרתי אשר מייצג דגימה של מידע אנלוגי.
תופעה זו נקראת "התחזות" או "קיפול תדרים" (aliasing).
יש צורך בשימוש במסנן אידיאלי על מנת לאפשר שחזור מדויק של אות שנדגם בדיוק בתדר נייקוויסט.
משום שמסנן זה איננו ניתן למימוש מעשי נהוג לדגום אותות תדר גבוה מהנדרש על פי תדר נייקוויסט.
לדוגמה, התדר הגבוה ביותר שבני אדם מסוגלים לשמוע, הוא בסביבות 20,000 הרץ, והקלטה שתיחשב איכותית צריכה לאפשר שימור גם של התדרים בסביבת 20,000 הרץ.
משום כך תדר הדגימה בתקליטורים הוא 44,100 הרץ, מעט יותר מכפליים מתדר זה.
לעומת זאת, באשליית גלגל העגלה, מודגם מה קורה כאשר הדגימה נעשית בתדר נמוך מהנדרש לצורך שחזור מדויק של האות.
גלגל המסתובב בתדירות גבוהה, ייצור את האשליה כי הוא מסתובב בכיוון ההפוך, אם התדירות הזוויתית של סיבוב הגלגל היא גבוהה יותר מתדירות הדגימה של מצלמת הווידאו (כ-24 תמונות בשנייה).
תדמור – בית הספר המרכזי ללימודי המלונאות על שם אריה אבישר, הוקם ב-1962 כחברה ממשלתית, לשם הכשרת מלונאים מקצועיים בכל התחומים ובכל הרמות.
בית הספר שכן במבנה ייעודי בהרצליה פיתוח.
בית הספר התיכון חדל לפעול בקיץ 2019, ובית הספר להכשרות מבוגרים נסגר בסביבות מרץ 2020.
בית הספר הפעיל בעבר לימודי טבחות וכן לימודי ערב וקורסי העשרה בנושאים שונים הקשורים במזון ומשקאות, ניהול אירועים ואירוח.
לרשות בית הספר עומדים מתקני הוראה ייחודיים להכשרת עובדים במקצועות התיירות: מטבחים, אולמות הדגמה, מתקני מלון לימודי, מעבדות מחשב וכו'.
מטרת התוכנית להקנות ידע כללי על תעשיית התיירות וידע מקצועי על אגפים מרכזיים במלון.
תחומי הלימוד כוללים התייחסות לתעשיית המלונאות כחלק מתעשיית התיירות.
משך הלימודים 18 חודשים, פעמיים בשבוע, 12 שעות לימוד בשבוע.
יש להשלים 400 שעות סטאז' בתעשיית המלונאות תיירות.
בסוף הקורס מקבלים הסטודנטים תעודת מקצוע של משרד התיירות והתאחדות בתי המלון.
מעסיקים פנו דרך קבע לבית הספר במטרה לגייס כוח אדם מקצועי ומיומן.
בית הספר סייע ככל יכולתו בשילוב הבוגרים במערך האירוח בארץ.
בית הספר היה מקושר לכל בתי המלון בארץ, למסעדות וגורמי אירוח אחרים.
בית ספר שיתף פעולה עם אגף הלוגיסטיקה של צה"ל במטרה להטמיע אוכל בריא, טעים ומזין לכלל הצבא.
בבית הספר נמצאת גם "ספריית הבישול והאפייה" הגדולה בארץ.
בשנת 2005 החליטה ועדת השרים לענייני הפרטה לקדם את הפרטתו של בית הספר.
בפועל הנושא לא קודם, ובשנת 2012 נערכה בדיקה בנושא של מבקר המדינה.
במהלך 2016 נעשו צעדים לקדם את הליך ההפרטה, בליווי ועדת הכספים של הכנסת.
בנובמבר 2016 נחתם הסכם קיבוצי עם עובדי החברה, באשר לזכויותיהם בתהליך ההפרטה.
החברה נכנסה להליך פירוק מרצון, ומונה מפרק – ברי בן-ציון, שאמור היה להכין אותה להעברה לזכיין פרטי.
ב-2019 הוחלט על סגירת תדמור בשל חובות ואי-יכולת למצוא משקיעים על ידי המפרק.
במרץ 2020 הסתיימו הקורסים בבית הספר.
בבית הספר פעלה הספרייה הגדולה ביותר בארץ שהוקדשה כולה לבישול ואפייה.