tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הלילה, משפחת פוסומים עשויה לתור אחר מזון לצד משפחות נוספות ללא הפגנת טריטוריאליות או היררכיה דומיננטית, ודווחו מקרים של לא פחות מ-10 משפחות באזור אחד.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי הפוסום הלמורי.
הפוסומים הבוגרים שקטים בדרך כלל, ועשויים להגיב רק לקריאות של צאצאים שאיבדו את הוריהם; כמו כן, אין עדויות לתקשורת קולנית בין משפחות.
כאשר יש סכנה, כל הפוסומים באזור מתקבצים יחדיו גב אל גב ויוצרים מעגל צפוף שבמרכזו הגורים; התנהגות זאת עשויה לגרום לטורפים לחשוש מלהתקרב לעברם בשל מספרם, ומאפשרת לבוגרים להגן על הגורים.
טורפיו של הפוסום הלמורי מוגבלים מאוד עקב הגובה הרב שבו הוא חי וידועים רק שניים בלבד: פיתון השטיחים וינשוף נצי.
הפוסום הלמורי הוא יונק צמחוני שתר אחר מזון בחופה הגבוהה של היער.
תזונתו מורכבת כמעט באופן בלעדי מעלים, והוא מגלה העדפה ברורה לקומץ מיני עצים שעליהם נמנים מייפל קווינסלנד (Flindersia brayleyana), קוונדונג חום (Elaeocarpus ruminatus) וליטסאה ליפאנה (Litsea leefeana).
עלים צעירים מבוקשים יותר, אך במידת הצורך הוא ניזון גם מעלים בוגרים מהעצים המועדפים או מעלים צעירים של עצים אחרים.
הפוסום אוכל לעיתים קרובות גם את פרחי הליטסאה ואת המעטפת הבשרנית של אגוזי בילצ'מידיה בנקרופטי (Beilschmiedia bancroftii).
הפוסום הלמורי הוא יונק מונגומי, ולזכר ולנקבה קשר זוגי חזק וארוך שנים.
שני בני הזוג משתתפים באופן פעיל בגידול והגנה על הצאצאים, והם גם תרים אחר מזון ביחד וחולקים מאורה משותפת.
ההמלטות מתרחשות בתחילת אוגוסט; אף על פי שלפוסומית יש שתי פטמות בכיס, היא ממליטה גור יחיד בכל פעם.
הגור הזעיר והלא מפותח זוחל בכוחות עצמו לכיס שם הוא נצמד לאחת הפטמות ומשלים את התפתחותו בחודשים הבאים.
לאחר 4 חודשי שהייה בכיס, הגור נגמל ועוזב את הכיס; הוא עובר לרכוב על גבה של האם למשך 5 חודשים נוספים (מאוקטובר עד אפריל) שלאחריהם הוא הופך לעצמאי.
במהלך פרק זמן זה, הגור עוקב בתשומת לב אחר תנועות הוריו, ונדיר שהוא יורד מהגב במכוון.
שני בני הזוג משקיעים זמן ניכר בהגנה על הגור ובהדרכתו; לעיתים קרובות, הם עשויים להישאר בסמיכות אליו אפילו לאחר שהפך לעצמאי.
גיל הבגרות של הפוסום אינו ידוע, אך ייתכן שהוא מתרחש בגיל שנתיים בדומה לדאון הענק.
הפוסום הלמורי לא הוחזק מעולם בשבי, כך שתוחלת חייו המדויקת אינה ידועה; סביר להניח שהיא בסביבות 12–15 שנים בדומה לפוסומים אחרים.
הפוסום הלמורי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון ששטח התפוצה של המין קטן מ-3,000 קילומטרים רבועים, הוא רגיש מאוד להפרעה בבית הגידול יותר מכל פוסום אחר, ועשוי להיות היונק האוסטרלי המושפע ביותר מההתחממות הגלובלית.
בירוא יערות הגשם היה האיום העיקרי על הפוסום בעבר, אולם כיום מרביתם נמצאים באזורים מוגנים.
מאחר שהפוסום הלמורי מוגבל ליערות בוגרים וצפופים עם חופות גבוהות ואינו יורד לאדמה, הפרעה אנושית בדמות סלילת כבישים ומסילות ברזל ופריסת עמודי חשמל מהווה איום בולט עליו, היות שהיא מובילה לפיצול בית הגידול, יוצרת מסדרונות יער צרים שאינם ראויים למחיה עבורו, ובכך מונעת מעבר של פוסומים מאזור לאזור.
הנדידה של יונקים רבים מהאזורים הנמוכים לאזורים הגבוהים, מובילה לתחרות על מקורות המחיה ולדחיקת המינים המקוריים שחיים בפסגות ההרים דוגמת הפוסום הלמורי.
נכון להערכה האחרונה של IUCN בשנת 2019, האוכלוסייה ובית הגידול של הפוסום הלמורי יציבים, וחלק גדול משטח התפוסה של המין מוגן בשל היותו חלק מאתר המורשת העולמית הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד.
פוסום מנוצה-זנב (שם מדעי: Distoechurus pennatus) הוא מין כיסאי קטן יחידי בסוגו במשפחת הפוסומים מנוצי הזנב, שאנדמי לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1847 על ידי הזואולוג הגרמני .
פוסום זה חי ביערות גשם טרופיים ונבדל בנקל מפוסומים אחרים בסימוני הפנים הבולטים שלו, במבנה המיוחד של אצבעותיו ובזנבו דמוי הנוצה.
הפוסום המנוצה הוא כיסאי קטן למדי שגודלו אינו עולה על זה של העכבר; מבנה גופו גמיש ואלגנטי, צווארו קצר וראשו שטוח ומחודד.
אוזניו קטנות ועירומות, אפו קטנטן וריבועי, ואילו עיניו גדולות ובולטות במיוחד ומותאמות לראיית לילה.
יש לו זיפים ארוכים בצידי החוטם, וזיפים קצרים יותר ליד הלוע, העין והאוזן.
הלשון של הפוסום ארוכה ודקיקה (כ-21 מילימטר), והיא מכוסה בפטמיות צפופות שפונות אחורנית ומיועדות לספיגת צוף ואבקה מתפרחות.
בכפות הידיים והרגליים יש לפוסום רפידות וכריות דביקות, והטפרים שלו דקיקים וחדים.
למרות הקרבה המשפחתית, לפוסום המנוצה אין קרומי כנף כמו אצל קרובו הדאון המנוצה, והוא אינו מסוגל לדאות.
זנבו של הפוסום המנוצה ארוך, דקיק וגמיש והוא קירח משיער; התכונה המפורסמת ביותר של הפוסום שהעניקה לו את שמו, היא הנוכחות של שורות שיער ארוכות ונוקשות בצדדי הזנב שמעניקות לו תבנית של נוצה או מסרק.
תכונה אחרת ייחודית לא פחות, היא הנוכחות של 6 אצבעות ברגליים במקום 5 אצל יתר הפוסומים.
נוסף על כך, האצבעות בידיים וברגליים פונות לכיוונים מנוגדים; שתי התכונות הללו, נועדו לשפר את האחיזה שלו בענפים במהלך הטיפוס.
אורך ראשו וגופו של הפוסום המנוצה: 13-10 סנטימטרים, אורך זנבו: 16-13 סנטימטרים, ומשקלו: 53-38 גרם.
משקל הזכר גבוה ב-3 גרמים ממשקל הנקבה, ומלבד זאת אין דו-צורתיות זוויגית ביניהם.
הכיס של הנקבה נפתח חזיתית ובתוכו 2 פטמות בלבד.
לפוסום המנוצה פרווה עבה, רכה ועדינה עם זיפים מזדקרים.
צבעה הכללי נע בין בז' לחאקי, והיא עשויה להיות גם עם גוון אפרפר חיוור או חום עמום.
הצד התחתון שכולל את הגחון, המפשעה, החזה והגרון, חיוור משמעותית מיתר הגוף ונע בין לבן בוהק לצהבהב-קרמי, אך לא תמיד זה ניכר לעין בשל הצבע הכללי הבהיר.
הפוסום מנוצה-הזנב מזוהה בקלות מפוסומים קטנים אחרים, עקב צבעי הפנים הבולטים שלו שמנוגדים לחלוטין לצבע החיוור של הגוף.
הראש כולו מפוספס לסירוגין ברצועות שחורות ולבנות בסדר הבא: רצועה לבנה במרכז הפנים לאורך החרטום, זוג רצועות שחורות עבות לאורך העיניים, זוג רצועות לבנות עבות לאורך הלחיים והסנטר, וזוג רצועות שחורות קטנות בצדדי הצוואר.
האוזניים בצבע בז', לבן או ורוד, ויש להן לעיתים רצועה שחרחרה דקיקה בקצה.
אפו של הפוסום וכפות ידיו ורגליו חשופים וורודים.
להוציא את הבסיס השעיר, שאר הזנב קירח ובגוון אפרפר-ורדרד, והנוצות הקשיחות שבצדדיו כהות יותר.
הפוסום מנוצה-הזנב אנדמי לאי גינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה.
הוא נפוץ כמעט בכל חלקי האי, להוציא את מרבית השפלה הדרומית והחלקים המערביים של חצי האי ראש-ציפור.
בית הגידול שלו מורכב מסוגים רבים של יערות גשם טרופיים ויערות עננים, והוא מסוגל להתקיים גם ביערות דלילים ובסמיכות למגורי אדם כל עוד יש לו כיסוי מספיק של צמחייה.
האדמה בסביבת המחיה שלו לחה ובוצית, והפלורה הצפופה מתאפיינת בשרכים, טחב וחזזיות.
הפוסום מנוצה-הזנב חי על מדרונות הרריים ברום 1,900 מטר מעל פני הים, ומצוי ברכסי הרים רבים ברחבי האי, כולל רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק, רכס מאוקי, הרי טוריצ'ילי, הרי פוג'ה והרי ארפק.
כמות המשקעים הממוצעת בתחומי המחייה שלו גבוהה במיוחד ומגיעה לכ-3,000 מילימטר לשנה.
הפוסום מנוצה-הזנב הוא יונק פעיל לילה ששוכן מרבית הזמן על העצים.
הרפידות והכריות הדביקות בכפות הידיים והרגליים מאפשרות לו להיצמד לעצמים, והצורה המיוחדת של אצבעותיו מותאמת בצורה מושלמת לאחיזת ענפים דקים; נוסף על אלה, זנב הנוצה הדקיק שלו משמש לאיזון או ללפיתת ענפים בתור רגל חמישית.
המאפיינים הללו הופכים אותו לטפסן מעולה וזריז.
את שעות היום הפוסום נוטה לבלות בשינה בחלל עץ או בעלווה הצפופה, אך נקבות מיניקות נאלצות לעיתים לתור אחר מזון גם בשעות האור כדי לייצר חלב לצאצאים.
הפוסום מנוצה-הזנב חי בבדידות ברוב השנה, להוציא מפגשים קצרים לצורך רבייה.
שטח המחיה שלו קבוע, והוא ניזון בעיקר מצוף, אבקה, פירות רכים, זרעים, פרחים וחרקים.
גודלו הקטן של הפוסום הופך אותו לטרף פוטנציאלי למינים רבים.
הפוסום נוטה להיצמד לעלווה הצפופה שעל הענפים כדי להימנע מטריפה, וממעט לרדת לקרקעית היער שבה הוא איטי ופגיע יותר.
הטורפים כוללים בין השאר דורסי לילה ונחשים.
לפוסום מנוצה-הזנב יש שתי עונות רבייה במהלך השנה: בסביבות ינואר ובין יולי לאוקטובר.
לא ידוע האם המין פוליגמי או מונגומי.
הפוסומית ממליטה בכל פעם 1–2 צאצאים בלבד, וגודל השגר מוגבל בהתאם למספר הפטמות בכיס.
התקשורת בין הפוסומים מנוצי-הזנב נעשית באמצעות קולות וחותמי ריח.
תוחלת החיים של הפוסום מנוצה-הזנב אינה ידועה בבירור; פוסומים שהוחזקו בשבי חיו שנה וחצי בלבד (כ-20 חודשים), אך לא ברור האם גם בטבע תוחלת החיים קצרה כל כך.
הפוסום מנוצה-הזנב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, סובלנות מסוימת לפעילות אנושית בבית הגידול, העדר איומים משמעותיים, וגם מאחר שלא סביר שתהיה ירידה במספריו בעתיד הקרוב.
הוא נמצא במספר אזורים מוגנים על פני טווח התפוצה שלו, וזקוק למחקרים מפורטים יותר אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו.
אומדן האוכלוסייה אינו ידוע והמגמה הכללית יציבה.
הפוסום מנוצה-הזנב ניצוד על ידי הילידים הפפואנים עבור זנבו הייחודי שנחשב ליקר ערך ובעל משמעות טקסית.
פוסום מפוספס ארך-אצבע (שם מדעי: Dactylonax palpator; קרוי גם טריוק ארך-אצבע) הוא מין של יונק כיס קטן במשפחת הכיסנאיים שמצוי ברמות ההרריות של גינאה החדשה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא נבדל מהמינים בסוג פוסום מפוספס במספר תכונות מורפולוגיות ייחודיות, שהבולטת שבהם היא האורך יוצא הדופן של האצבע הרביעית.
מין זה פעיל בעיקר בשעות הלילה וניזון מחסרי חוליות.
אין מידע רב אודותיו, ומצב שימורו יציב.
הפוסום האצבעי שייך למשפחת הכיסנאיים בתת-סדרת הפוסומים שבסדרת הקנגוראים.
הדגימה הראשונה של המין נאספה על ידי החוקר והצפר הבריטי וולטר גודפלו ששלח אותה לבריטניה, והזואולוג הצרפתי תיאר אותו לראשונה בשנת 1888 בתור מין בסוג פוסום מפוספס (Dactylopsila) לצד שלושת המינים האחרים: פוסום מפוספס מצוי, פוסום מפוספס טייט ופוסום מפוספס גדול-זנב.
בשנת 1910, הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס הקצה עבורו סוג נפרד הקרוי Dactylonax על בסיס המורפולוגיה הייחודית; אף על פי כן, לאורך המאה ה-20 טקסונומים רבים (קולין גרובס וטים פלנרי למשל) דבקו בסיווג של מילנה-אדואר, ורק בשנת 2007 המין קיבל שוב מעמד של טקסון מונוטיפי על ידי הזואולוג האוסטרלי כריס הלגן.
הרשימה האדומה של IUCN מתבססת על הסיווג של הלגן.
הפוסום האצבעי הוא כיסאי קטן בגודל סנאי, שמתאפיין בגוף גמיש וגלילי ובראש קצר ומעוגל.
האוזניים קצרות ומחודדות, העיניים בינוניות וחרוזיות והאף קטן.
הזנב ארוך, סבוך ועגול בקצהו.
כפות היד והרגל של הפוסום מכוסות ברפידות גדולות שהופכות אותו לטפסן מצוין, והאצבעות שלו ארוכות ודקיקות עם טפרים חדים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום האצבעי: 26-20 סנטימטרים, אורך זנבו: 24-17 סנטימטרים ומשקלו: 320 גרם.
הכיס של הפוסומית מחולק לשני חלקים באמצעות קפל עור מרכזי, ולכל חלק יש פתח נפרד ופטמה יחידה.
אף על פי שהפוסום האצבעי זהה למיני הפוסום המפוספס מבחינה חיצונית, הוא נבדל מהם במספר תכונות עיקריות: האצבע הרביעית בכף היד (הקמיצה) דקיקה מאוד וארוכה בצורה יוצאת דופן, כמעט פי 3 מהאצבעות הרגילות, והמורפולוגיה הייחודית שלה דומה מאוד לזו של האיי איי - פרימט לילי ממדגסקר.
הקמיצה מצוידת גם בטופר זעיר דמוי מסמר ששונה מטפרים הגדולים באצבעות האחרות, והיא מיועדת לשליפת חרקים מחורים וסדקים.
החותכות הקדמיות של הפוסום גדולות וחסונות ומתאמות לכסיסת קליפות עצים.
בנוסף, הפוסום האצבעי נבדל מהפוסומים המפוספסים בגולגולת מקושתת ומסיבית ובלוע קצר ומעוגל יותר.
לפוסום האצבעי פרווה עבה ועדינה עם מרקם משי.
צבעה לבן מלוכלך או אפרפר חיוור, והיא נוטה להיות בהירה ובוהקת יותר בגחון, במפשעה ובחזה.
הגוף מפוספס לסירוגין בדפוס חום ערמוני-לבן על פי הסדר הבא: 3 רצועות ערמוניות עבות במיוחד על הגב והצלעות, וזוג פסים לבנים דקיקים בצדדי הגב; בנוסף, יש רצועות ערמוניות על הזרועות והרגליים שמחוברות לרצועות הערמוניות בצלעות.
הזנב בצבע שחור פחם להוציא כתם ערמוני בבסיס וכתם לבן בקצה.
סימוני הפנים של הפוסום ארוך האצבעות דומים לאלו של הפוסומים המפוספסים: משולש שחור או ערמוני על המצח, רצועות שחרחרות עבות לאורך העיניים, וכתם לבן בצורת Y על החרטום.
הלחיים לבנבנות, האוזניים שחורות, וסביב העיניים יש טבעות לבנות דקיקות.
הפוסום האצבעי אנדמי לאי גינאה החדשה המחולק בין פפואה לאינדונזיה; טווח התפוצה העיקרי שלו משתרע לאורך רכסי ההרים החוצים את האי ממזרח למערב: רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק ורכס מאוקי, ויש אוכלוסיות מבודדות בחצי האי הואון וברכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור.
בית הגידול של הפוסום מורכב מיערות עננים ויערות גשם טרופיים ברום 3,050-850 מטר מעל פני הים, כשמרבית הפוסומים חיים מעל 1,200 מטר.
הפוסום האצבעי הוא יונק פעיל לילה ופעיל דמדומים שניזון בעיקר מחרקים וזחלים.
הפוסום נוהג להתרוצץ בין גזעים רקובים ששופעים ברמשים, ומשתמש בשיניו החדות והארוכות כדי לכרסם בקליפת העץ; האורך היוצא דופן של הקמיצה, מאפשר לו לתחוב אותה עמוק בקליפת העץ ובחורים קטנים ולהוציא באמצעותה חסרי חוליות; שימוש דומה נעשה גם בלשון הדקיקה והארוכה.
כאשר הקמיצה הארוכה איננה בשימוש, היא מקופלת בצורת סוגר מרובע ( ] ).
אף על פי שהפוסום האצבעי מטפס היטב על עצים, הוא פחות מותאם לחיים על צמרות העצים יחסית למיני הפוסום מפוספס.
עדות לכך, היא העובדה שהוא מבלה חלק ניכר משעות הציד שלו על האדמה, ולא רק על העצים; בנוסף, הוא בונה לעיתים קרובות את הקן העשבוני שלו על האדמה בין שורשי העצים, ובמידה פחות יותר בחללי עצים.
הפוסום האצבעי הוא יונק חברתי, וקן אחד עשוי לאכלס 4–5 פוסומים בו זמנית.
אין מידע זמין אודות הרבייה ומחזור החיים של המין.
הפוסום האצבעי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו במספר אזורים מוגנים, ומכיוון שירידה משמעותית במספריו איננה סבירה.
הפוסום אמנם נרדף לעיתים קרובות על ידי התושבים המקומיים עבור בשרו, אך בית גידולו הבלתי נגיש מגן עליו במידה רבה מפני ציד, כך שאין איומים משמעותיים על המין.
פוסום מפוספס גדול-זנב (שם מדעי: Dactylopsila megalura; קרוי גם טריוק גדול-זנב) הוא מין פוסום בינוני דמוי סנאי בסוג פוסום מפוספס שאנדמי לגינאה החדשה והמין הגדול בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1932 על ידי הזואולוגים הבריטים גיי דולמן (Guy Dollman) ווולטר רוטשילד, מזוג דגימות שנאספו על ידי האורניתולוג האוסטרלי פרד שו מאייר בהרי ויילנד במרכז האי.
הפוסום גדול-הזנב מתאפיין במבנה גוף גלילי ואלגנטי, ראש קצר וחרטום מחודד.
האוזניים קצרות ומשולשות, העיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה, והאף והלוע קטנים.
סימן ההיכר הבולט ביותר של המין אשר העניק לו את שמו, הוא זנבו העבה והענקי דמוי זנב הסנאי שזהה ברוחבו לרוחב הגוף ואף ארוך ממנו.
האצבעות של הפוסום דקיקות וארוכות, והאצבע השלישית בכף היד מוארכת במיוחד; הטפרים גם הם דקיקים וארוכים.
המבנה יוצא הדופן של האצבעות נועד לאפשר לפוסום לשלוף חרקים מקליפות עצים ומסייע לו גם להיתלות על ענפים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום גדול-הזנב: 24-20 סנטימטרים ואורך זנבו 28–29 סנטימטרים; משקלו אינו ידוע.
הדו-צורתיות הזוויגית אינה ניכרת, אך הנקבות קטנות ככל הנראה מן הזכרים.
הפרווה של הפוסום גדול-הזנב צפופה ושעירה.
צבעה הכללי אפרפר חיוור או לבן מלוכלך, והיא הופכת לבהירה יותר בגחון ובחזה.
לאורך הגב והצלעות ישנם שלושה פסים בולטים בצבע שחור מבריק או מהגוני, והם עבים וכהים יותר מאצל פוסומים מפוספסים אחרים.
למעשה, העובי של הפסים הכהים גורם לכך שפוסום זה נראה כבעל פרווה שחורה עם זוג פסים לבנים דקיקים וכתמים לבנים במותניים ובגחון.
זרועותיו ומחצית מרגליו של הפוסום בצבע שחור, שמהווה המשך לפסים השחורים שעל הצלעות.
הזנב בצבע אפרפר בבסיס, והופך לשחור מבריק לקראת האמצע.
סימוני הפנים של הפוסום גדול-הזנב בולטים במיוחד ומהווים המשך של הפסים בגוף; הם כוללים משולש שחור מבריק על המצח וזוג כתמים שחורים גדולים שמקיפים את העיניים וצדדי החרטום.
החלקים הנותרים בראש בצבע לבן בוהק, והם כוללים כתם דמוי Y במרכז הפנים ואת הלחיים; בנוסף יש טבעות לבנות קטנטנות סביב העיניים, שבולטות על רקע הכתמים השחורים מסביבן.
האוזניים שחורות בצידן החיצוני ואפורות בצידן הפנימי.
האף וכפות הידיים והרגליים בצבע ורוד.
הפוסום גדול-הזנב אנדמי למרכז גינאה החדשה.
טווח התפוצה שלו מוגבל לרכס מאוקי בצד האינדונזי של האי, עם גלישה קטנה לתוך הצד הפפואני.
הפוסום מצוי בעיקר ביערות גשם טרופיים וביערות עננים בגבהים של 2,300-1,000 מטר מעל פני הים.
כמות המשקעים הממוצעת במקומות הללו גבוהה במיוחד ומגיעה ל-3,000 מילימטר לשנה.
אף שהפוסום גדול-הזנב נפוץ בטווח התפוצה שלו, הוא נתפס לעיתים נדירות בטבע עקב בית הגידול ההררי והבלתי נגיש; מאז הלכידות הראשונות ב-1932, הוא לא נלכד במשך 60 שנה רצופות על ידי זואולוגים מערבים ורק ב-1994 נלכד שוב.
במהלך המאה ה-21, סקר מפורט של 600 שעות תיעד את המין רק 10 פעמים.
אין כמעט מידע אודות אורח חייו של הפוסום גדול-הזנב.
הוא יונק שוכן עצים שניזון בעיקר מזחלים וחרקים אותם הוא שולף באמצעות טפריו המוארכים מגזעים רקובים.
הוא פעיל ככל הנראה בשעות הלילה, ואת שעות היום מבלה בשינה בקינים עשבוניים על צמרות העצים.
הפוסום גדול-הזנב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה שנמצאת ברובה באזורים בלתי נגישים, היעדר איומים גדולים, וגם כי לא סביר שתהיה ירידה בשיעור הנדרש להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר.
אף על פי שהמין ניצוד לבשר על ידי התושבים המקומיים, הוא נתפס לעיתים רחוקות יחסית כך שלא מדובר באיום משמעותי.
נכון לשנת 2020, הוא נמצא באזור מוגן אחד: שמורת מקיל.
פוסום מפוספס טייט (שם מדעי: Dactylopsila tatei; קרוי גם טריוק טייט) הוא מין כיסאי קטן שוכן עצים בסוג פוסום מפוספס שאנדמי לאי יחיד הממוקם דרומית-מזרחית לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1952 על ידי הזואולוגית הבריטית אלינור מרי אורד לורי (Eleanor Mary Ord Laurie; ראו תמונה ראשית), וקרוי על שמו של הנרי טייט.
לפוסום טייט מבנה גוף ארוך וגלילי.
ראשו עגול וקצר עם חרטום מחודד, אוזניו קצרות ועגולות ועיניו גדולות ושחורות.
הזנב העבה קצר יחסית בדומה לסוג פוסום מפוספס ארך-אצבע.
האצבעות של פוסום טייט ארוכות ודקות, והאצבע השלישית בכף היד ארוכה במעט מהאחרות ומיועדת להוציא רמשים מגזעים העצים; בקצה כל אצבע טופר דקיק וחד.
אורך ראשו וגופו של פוסום טייט: 27-21 סנטימטרים, אורך זנבו 21–29 סנטימטרים ומשקלו עד 250 גרם.
הפרווה של פוסום טייט עבה ושעירה.
צבעה לבן בוהק עד אפרפר-צפחה שבהיר יותר מאצל מינים אחרים, והיא בוהקת במיוחד בצידה התחתון.
הפרווה מפוספסת לאורכה בשלוש רצועות כהות בצבע חום-שוקולד עד שחור: רצועה עבה וכהה במיוחד לאורך הגב (מהזנב עד למצח), וזוג רצועות דהויות וצרות יותר על הצלעות.
לאורך הגפיים יש רצועות שחרחרות דקיקות שמתחברות לרצועות בצלעות.
הרצועות הכהות אצל פוסום טייט דהויות וצרות יותר מאצל הפוסומים המפוספסים האחרים.
ראשו של פוסום טייט לבן כולו, להוציא את סימוני הפנים שאופיינים לסוג ומהווים המשך של רצועות הגב והצלעות: משולש שחור גדול על המצח וזוג כתמים שחורים גדולים סביב העיניים.
סימוני הפנים הכהים יוצרים כתם Y לבן בולט על הפנים.
האף וכפות הידיים והרגליים ורודים.
הזנב שחרחר כולו, ובקצהו כתם לבן גדול.
פוסום טייט אנדמי לאי פרגוסון מקבוצת איי ד'אנטריסקו שממוקמים בים שלמה מזרחית לחצי האי זנב-ציפור בגינאה החדשה, ושייך לפפואה.
בתוך האי, הוא מוגבל לרכס ההרים בחלק הצפון-מערבי של האי.
בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי, ברום 1,000-600 מעל פני הים.
המידע אודות אורח חייו של פוסום טייט מצומצם מאוד, בשל מיעוט פרטים שנתפסו בטבע מאז גילויו; במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21, הוא נתפס רק פעם אחת (בשנת 2003).
ככל הידוע, הפוסום הוא יונק פעיל לילה שחי מרבית הזמן על צמרות העצים וניזון בעיקר מפירות וחרקים.
את שעות היום הוא מבלה בשינה בקינים העשויים מעלים יבשים בתוך שקעים וחללים בגזעים.
פוסום טייט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), היות שטווח התפוצה שלו קטן מ-200 קילומטרים רבועים, האוכלוסייה מוגבלת למקום יחיד, ויש ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית הגידול של המין.
האיום העיקרי עליו הוא פגיעה בבית הגידול באמצעות כריתת עצים עבור שטחי חקלאות.
הפוסום אינו נמצא באזורים מוגנים כל שהם.
נדרשים סקרים נוספים כדי לקבוע האם הוא מתרחש גם באזורים אחרים באי.
פוסום ננסי (שם מדעי: Cercartetus), הוא סוג של יונק כיס קטן במשפחת הפוסומים הננסיים, הכולל 4 מינים החיים ביבשת אוסטרליה ובגינאה החדשה.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1841 על ידי הזואולוג הגרמני קונסטנטין וילהלם למברט גלוגר (Constantin Wilhelm Lambert Gloger), אך חלק מהמינים התגלו עוד קודם לכן.
הפוסום הננסי הוא הסוג הקטן ביותר בתת-סדרת הפוסומים ובסדרת הקנגוראים.
הכיסאים הקרובים אליו ביותר מבחינה חיצונית ואקולוגית הם הפוסום הננסי ההררי, הדאון מנוצה הזנב והצופון הייחודי.
הפוסום הננסי מסווג במשפחת פוסומים ננסיים שבתת-סדרת הפוסומים בסדרת הקנגוראים.
הוא כולל 4 מינים מוכרים:
פוסום ננסי זנבתן (Cercartetus caudatus) - מצוי בגינאה החדשה ובצפון אוסטרליה.
פוסום ננסי זוטי (Cercartetus lepidus) - מצוי בעיקר בטסמניה ובאזור מצומצם בדרום אוסטרליה.
פוסום ננסי מזרחי (Cercartetus nanus) - מצוי לאורך קו החוף המזרחי באוסטרליה.
פוסום ננסי מערבי (Cercartetus concinnus) - מצוי בדרום ודרום-מערב אוסטרליה.
בשנת 2007, משלחת של חוקרים משימור בינלאומי (CI) והמכון האינדונזי למדע שביקרה בהרי פוג'ה המבודדים בגינאה החדשה, גילתה אוכלוסייה לא ידועה של פוסום ננסי זנבתן, שעשויה לייצג מין חדש בסבירות גבוהה.
הפוסום הננסי הוא כיסאי קטן וחינני שדומה מבחינה חיצונית לנמנמן או לעכבר.
גופו אלגנטי ועגלגל, צווארו קצר וראש חרוטי.
העיניים גדולות ותפוחות ומותאמות לראיית לילה, והאוזניים גם הן גדולות ורחבות עם חוש שמיעה חד.
אפו של הפוסום הננסי קטנטן, וסביבו שפם ארוך.
הידיים והרגליים דקיקות וקטנות, ובכפות יש רפידות וכריות דביקות שמאפשרות לפוסום להיצמד לעצמים.
זנבו של הפוסום דקיק וגלילי והוא יכול ללפות באמצעותו ענפים.
הפרווה של הפוסום הננסי צפופה ורכה.
צבעה נע בין אפור כהה לחום בהיר או חלודה ומשתנה בין המינים; הצד התחתון בצבע לבנבן, וסביב העיניים יש כתמים כהים.
החוטם, הזנב, הכפות והאוזניים קירחים וורודים.
אורך הגוף של המינים בסוג נע בין 5 ל-12 סנטימטרים וטווח המשקל 7–42 גרם.
הפוסום הננסי הוא יונק פעיל לילה שחי בשטח ביתי קבוע; הוא בונה לעצמו קן כדורי בתוך חללי עץ או תחת שיחים, ומבלה בו את שעות היום.
מרבית המינים חברותיים וחולקים את הקן שלהם עם מספר פוסומים.
בית הגידול של הפוסום כולל יער גשם טרופי, יער אקליפטוס פתוח או בתה צפופה, וההעדפות משתנות בין המינים.
הפוסום הוא יונק זריז שנע במהירות על ענפים דקיקים הודות למשקלו הקטן, ומשתמש בזנבו כרגל חמישית.
הוא ניזון בעיקר מצוף, אבקה וחרקים, ומלקק ומסרק את גופו בתום האכילה.
לשונו של הפוסום דקיקה וארוכה ומותאמת מורפולוגית ליניקת צוף.
אף על פי שהאבקה נאכלת גם ישירות, לרוב הפוסום מתרכז בצוף, והאבקה שנדבקת לגופו במהלך הטיפוס על התפרחות נאספת לאחר מכן במהלך טיפוח הגוף.
בשל גודלו הקטן, הפוסום הננסי מתקשה לשמור על טמפרטורת גוף יציבה במזג אוויר קר; כדי להתמודד עם זה, הוא נופל מדי פעם לתרדמת זמנית (קהיון) שנמשכת עד כשבוע ימים, ובמהלכה קצב חילוף החומרים וקצב פעימות הלב צונחים, וטמפרטורת הגוף יורדת.
בדרך זו, הוא מסוגל לשרוד תקופות ארוכות שבהם יש מחסור במזון, ובהתאם לכך, תוחלת החיים שלו ארוכה בהשוואה ליונקים קטנים.
זנבו של הפוסום משמש כמאגר שומן לעתות מחסור.
בהתחשב בגודלו הקטן, טורפיו של הפוסום הננסי רבים ומגוונים; קצב הרבייה הגבוה שלו מחפה במידה רבה על כך.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה, והפוסומית ממליטה פעמיים עד שלוש מדי שנה.
גודל השגר תלוי במספר הפטמות שבכיס (6-4).
הגורים מבלים בכיס כחודש ימים, ולאחר מכן עוברים לקן של האם.
הם יוצאים לעצמאות בגיל 3 חודשים.
הדיאפאוזה האופיינית לקנגוראים אינה מתרחשת אצל הפוסומית, אך היא מסוגלת להאט את התפתחות העובר בהתאם לתנאים הסביבתיים או מצב התפוסה בכיס.
מצב השימור של המינים בסוג נחשב לשפיר דיו, אך רובם מאוימים במידה מסוימת מאובדן בית גידול ומטריפה על ידי טורפים פולשים דוגמת חתול הבית.
פוסום ננסי זוטי או פוסום ננסי קטן (שם מדעי: Cercartetus lepidus) הוא מין כיסאי זעיר בסוג פוסום ננסי המצוי בעיקר בטסמניה ובמידה פחותה גם בדרום יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1887 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, מדגימה במוזיאון שנחשבה קודם לכן כפוסום ננסי מזרחי צעיר.
הפוסום הזוטי הוא המין הקטן ביותר בסוגו, בתת-סדרת הפוסומים ובסדרת הקנגוראים.
הוא חי ביערות יבשים או בכיסי סבך צפופים, ופעיל בשעות הלילה.
הפוסומון ניזון מצוף, אבקה וחרקים ומשמש כמאביק של צמחים מסוימים.
הפוסום הננסי הזוטי הוא הכיסאי הקטן ביותר בסדרת הקנגוראים כולה.
גודלו כשל בוהן אנושית, והוא כמעט זהה בממדי גופו לנינגאווי ולפלניגל הזעירים מסדרת טורפי הכיס.
לפוסומון מבנה גוף קומפקטי בצורה קיצונית, צוואר קצרצר וראש חרוטי ושטוח שמתאפיין בחוטם ובלוע קצרים.
העיניים גדולות ובולטות כלפי קדימה, אך הן קטנות יחסית לפוסומים ננסיים אחרים.
אוזניו העגלגלות של הפוסומון רחבות וקרומיות, וסביב אפו הזוטי יש שפם ארוך.
הזנב ארוך וגלילי עם יכולת לפיתת עצמים; בסיס הזנב משמש כמאגר שומן ומתרחב לקראת החורף.
בכפות הידיים והרגליים יש לפוסומון רפידות וכריות דביקיות, והבהונות חסרות טפרים.
השיניים קטנות ועדינות ומותאמות ללעיסת מזון רך.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הננסי הזוטי: 7.5-6.6 סנטימטרים בלבד, אורך זנבו 7.2-6 סנטימטרים, ומשקלו 7–10 גרם.
אין הבדלים בין הזכר לנקבה באורך ובמשקל.
לנקבה כיס עם 4 פטמות שנפתח חזיתית.
הפרווה של הפוסום הזוטי צפופה ורכה מאוד, ומגיעה לאורך 7 מילימטר.
צבעה בדרך כלל אפור כהה, אפור-צפחה או חום-אפרורי, אך היא עשויה להיות גם בגוון חאקי או בז'.
הצד התחתון בצבע אפרפר חיוור עד לבנבן, בניגוד לצבע הלבן בוהק אצל המינים האחרים.
הראש זהה לצבע הגוף, ונוטה להיות חיוור באזור הלחיים והסנטר וכהה באזור המצח; לפוסומון אין טבעות שחרחרות בולטות סביב העיניים, ובמקומן יש לו כתמים אפורים מעורפלים.
החוטם, האוזניים, וכפות הידיים והרגליים קירחים משיער וצבעם ורדרד.
להוציא את הבסיס הפרוותי, הזנב מתאפיין בקשקשים ובשיער דליל במיוחד שמעניק לו צבע ורוד כהה.
הפוסום הננסי הזוטי מצוי בדרום אוסטרליה.
בעבר, הסברה הרווחת הייתה שהוא נכחד מן היבשת ושרד אך ורק בטסמניה; בשנת 1964 התגלתה אוכלוסייה שלו באי הקנגורו, ובהמשך גם באגן מארי-דרלינג בדרום היבשת (לאורך גבול ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית).
שרידי מאובנים מצביעים על תפוצה רחבה יותר בעבר שהשתרעה עד לניו סאות' ויילס, והטווח היבשתי שלו הצטמצם כנראה בעקבות התיישבות האירופאית באוסטרליה שגרמה להרס יערות ולהכנסת טורפים פולשים; עם זאת, ישנה סבירות לקיומן של אוכלוסיות לא ידועות בדרום-מערב ניו סאות' ויילס.
לפוסומון אין תת-מינים מוכרים, אך ייתכן שהאוכלוסייה היבשתית והטסמנית מייצגות תת-מינים או אפילו מינים נפרדים.
בית הגידול של הפוסום הזוטי כולל חורש ים-תיכוני, יער סקלרופילי סגור ויבש, יער אקליפטוס פתוח, כיסי סבך צפופים שמנוקדים בברוש, בנקסיה, האקאה, שיטה והדס דבשי, ערבות-שיח חופיות (הית'לנד), וכיסי מאלי (אקליפטוסים עבי-גזע שצומחים בצורת שיחים).
ההעדפות בית הגידול משתנות מעט בין טסמניה לבין אי הקנגורו או היבשת, אך בכל המקומות הפוסומון נמנע לחלוטין מיערות גשם טרופיים או כרי דשא תת-אלפינים.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 300 מילימטר בערבה הוויקטוריאנית עד ל-1,200 מילימטר באזור-הפרא הטסמני.
הפוסום הזוטי הוא יונק לילי שמבלה את שעות היום בשינה בקן מוסתר בצמחייה הצפופה.
הקן הכדורי נבנה מסיבים וקליפות בתוך חלל עץ או גזע רקוב, והוא עשוי לקנן גם בתוך קינים נטושים של דבשן ניו-הולנד.
אף על פי שהפוסומון בעל יכולת טיפוס מצוינת הודות לזנבו ולכפות רגליו, הוא מעדיף לשהות בסמוך לאדמה ולא להסתכן בטיפוס גבוה מדי; ככל הנראה, התנהגות זאת נובעת מהרצון להתחמק מעיני עופות דורסים.
בהתחשב בממדי גופו הזעירים, הטורפים הטבעיים של הפוסומון רבים ומגוונים; הם כוללים בין השאר: שד טסמני, נמיית כיס, קוקברה, תנשמת, ינשוף טסמני מנוקד, נחש טיגריסי ואוסטרלפס סופרבוס, ואפילו קרפדות ועכבישים גדולים דוגמת המברשן.
הפוסום חי בדרך כלל בבדידות בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בהתאם לזמינות המזון, והוא אינו חולק את קינו עם פוסומונים אחרים (להוציא צאצאים ובן זוג במקרים מסוימים).
זמני הפעילות של הפוסום חופפים לדפוסי הפריחה של הצמחים; כאשר המזון שופע, הפוסום צובר שומן רב בבסיס זנבו שמשמש עבורו כמאגר אנרגיה לעת מחסור.
בגלל גודלו הקטן, הפוסום הזוטי מתקשה לשמור על טמפרטורת גוף אחידה במזג אוויר קר או כשיש מחסור במזון.
על מנת להתמודד עם חסרונו אלה, הפוסום פעיל לסירוגין לאורך עונות השנה ונמנע מפעילות בתקופות קרות.
כאשר טמפרטורת הסביבה צונחת ל-9 מעלות צלזיוס ומטה, הפוסום הזוטי נכנס למצב של תרדמת זמנית (טורפור) במהלכה קצב חילוף החומרים וקצב פעימות הלב מואט, וטמפרטורת הגוף יורדת.
מצב זה נמשך כ-6 ימים ברציפות וחוזר חלילה אם טמפרטורת הסביבה עדיין קרה.
במהלך השינה או התרדמת, הפוסום מתכרבל לכדור, כשאוזניו וזנבו מקופלים.
תהליך היקיצה מהתרדמת איטי, ולוקח לפוסום כ-20 דקות של התאוששות כדי לחזור לפעילות מלאה.
אף על פי שהפוסום הזוטי מוגדר כאוכל-כל, בפועל, התזונה שלו מתבססת בעיקר על צוף ואבקנים שאותם הוא מלקט מתפרחות מגוונות (בייחוד של מיני בנקסיה ואקליפטוס).
מי סוכר, דבש, שרף ותפוח, תופסים גם הם נתחים משמעותיים מהתזונה.
שיניו של הפוסום מותאמות גם לאכילת מזון מן החי; הוא ניזון מחסרי חוליות קטנים ורכים, כולל עכבישאים, עקרבים, לטאות וזחלים.
זריזותו של הפוסום מאפשרת לו לחטוף את הטרף הקטן בידיו, והוא מחזיק אותו בכפותיו הקדמיות וקורע ממנו פיסות עם שיניו.
בתום ליקוק צוף או אכילת חרק הפוסום מטפח את גופו בכפייתיות, ובדרך זו הוא מנצל גם את האבקנים שנדבקו לגופו במהלך הטיפוס על התפרחת.
הפוסום הזוטי צורך מדי יום מזון המהווה 7% ממשקל גופו.
הפוסום הננסי הזוטי חופף במרבית התפוצה שלו עם הפוסום הננסי המערבי והמזרחי; עם זאת, נראה שאין בינו לבינם תחרות על מקורות המזון.
בעוד שביבשת הפוסום הזוטי מתרבה לאורך השנה, בטסמניה הרבייה מוגבלת לאביב ולקיץ.
הפוסומונית עשויה להמליט פעמיים בשנה, וגודל השגר מוגבל בהתאם למספר הפטמות בכיס (4).
הגורים נולדים לאחר תקופת היריון קצרה של חודש, והם שוהים בכיס 42 יום ונגמלים שבוע לאחר מכן.
כאשר הפוסומונית חשה שהגורים כבדים מדי לנשיאה בכיס, היא משאירה אותם בקן כשהיא יוצאת לתור אחר מזון.
במקרה שיש צורך להעביר את הגורים למקלט אחר, הפוסומונית תשא אותם על גבה.
הגורים מתלווים לאם לתקופה קצרה, והופכים לעצמאיים בגיל 3 חודשים.
הפוסום הננסי הזוטי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו נפוץ יחסית בטסמניה, התרחשותו באזורים מוגנים ומגמת אוכלוסייה יציבה.
אף שאין איומים משמעותיים על הפוסומון, בכל זאת המין זקוק לפיקוח הדוק כדי לוודא שלא מתרחשת ירידה במספריו; במקומות מסוימים, הפוסום סובל מאובדן בית גידול כתוצאה ממשטרי אש לא הולמים, כריתת יערות, פינוי כיסי סבך עבור אדמה חקלאית, והתפשטות עשבים פולשים.
טריפה על ידי חתולים עלולה לגרום לירידות אזוריות.
ארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור האוסטרליות לעשות מחקרים מפורטים יותר אודות הביולוגיה, הטקסונומיה וטווח התפוצה של הפוסום הזוטי.
פוסום ננסי זנבתן (שם מדעי: Cercartetus caudatus; ידוע גם כפוסום ננסי ניו-גינאי או בכינוי סומסום) הוא מין כיסאי קטן בסוג פוסום ננסי המצוי בצפון יבשת אוסטרליה ובעיקר באי גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1877 על ידי הזואולוג הצרפתי , ואחד הגדולים בסוגו.
פוסום זה חי ביערות גשם ונבדל מקרוביו בזנבו הארוך, בסימוני פניו הבולטים ובתזונתו מבוססת בעיקר על חרקים.
הפוסום הזנבתן מפוצל לשני תת-מינים, העשויים לייצג שני מינים:
caudatus - מצוי בגינאה החדשה.
הפוסום הננסי הזנבתן הוא כיסאי אוסטרלי זעיר, שנודע בדמיון יוצא מן הכלל לאופוסום העכברי מאמריקה הדרומית.
מבנה גופו עגלגל ואלגנטי, ראשו שטוח, וחוטמו המחודד ארוך משמעותית מהפוסומים האחרים בסוגו.
העיניים שלו גדולות ובולטות, והאוזניים העכבריות שלו קצרות יחסית לקרוביו.
הלוע קצר, הלשון ארוכה, והאף קטנטן; סביב האף יש שפם ארוך.
בכפות הידיים והרגליים יש רפידות מחוספסות לצד כריות דביקות רחבות בקצה האצבעות, והטפרים זעירים ונעדרים בבהונות.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא זנבו הדקיק והסלילי שארוך יותר מאורך גופו.
לנקבה כיס מפותח שנפתח כלפי קדימה ובו 4–6 פטמות.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הזנבתן: 10 סנטימטרים, אורך זנבו: 15-12 סנטימטרים, ומשקלו 25–40 גרם.
לפוסום הננסי הזנבתן פרווה עדינה ורכה עם שיער זיפי.
צבעה הכללי נע בין חום-קקאו לקרמל, בז' או חום-אפרורי, והיא עשויה להיות גם בגוון אפור-קוורץ או כתמתם.
הצד התחתון שכולל את הבטן, המפשעה, הגרון והחזה, מנוגד לחלוטין לשאר הגוף וצבעו נע בין לבן בוהק לצהבהב-קרמי.
על הזרועות והירכיים של הפוסום, יש לעיתים רצועות כהות בצבע חום-אגוז.
ראשו של הפוסום בצבע חום-קרמל או כתמתם, וסנטרו ולחייו לבנבנים.
סימוני הפנים של הפוסום הזנבתן הם הבולטים ביותר מבין הפוסומים הננסיים, עד כדי דמיון מסוים לפוסום מנוצה-זנב; סביב העיניים יש לו כתמים שחורים גדולים במיוחד בצורת יהלום, ולעיתים יש לו גם משולש לבן בוהק על לאורך החרטום שמבליט עוד יותר את הכתמים הכהים סביב העיניים.
המקומות החשופים אצל הפוסום דוגמת החוטם, האוזניים וכפות היד והרגל - בצבע ורוד, והאף אדמוני יותר.
להוציא את הבסיס, שיער הזנב דליל למדי, וצבעו נע בין אפור לבורדו.
הפוסום הננסי הזנבתן מצוי בצפון אוסטרליה וברחבי גינאה החדשה.
משלחת חוקרי טבע שביקרה בהר פוג'ה המבודד בשנת 2007, גילתה אוכלוסייה לא ידועה שלו שעשויה לייצג מין חדש.
הפוסום הזנבתן שוכן בעיקר ביער גשם ממוזג או טרופי, אך גם בטונדרה אלפינית בפסגות ההרים.
באוסטרליה הוא נמצא בשפלות עד מדרונות הררים ברום 1,800 מטר, בעוד שבגינאה החדשה הוא נמצא בעיקר ברכסים הררים עד רום 3,450 מטר.
בית הגידול לח ורטוב עם כמות משקעים גבוהה במיוחד, ומתאפיינים בנוכחות גבוהה של שרכים, טחב וחזזיות ובאדמה לחה ובוצית.
בסביבה התת-אלפינית בפסגות ההרים, בית הגידול מתאפיין בשיחים ועצים נמוכים ובכרי דשא.
בהתחשב בבית הגידול הבלתי נגיש, המידע אודות האקולוגיה של הפוסום מועט יחסית.
הוא פעיל בשעות הלילה, ומבלה את מרבית זמנו על העצים.
הוא נע מענף לענף בזריזות באמצעות זנבו וכפותיו הדביקות, וחרף גודלו הקטן, הוא מסוגל לקפוץ אופקית למרחק של יותר ממטר.
הפוסום בונה לעצמו קן כדורי מעלים ושרכים בחלל עץ או תחת שיח, והוא ישן בתוכו בשעות היום לבדו או בחברת 4–5 פוסומים אחרים.
נקבה עם גורים חולקת את הקן עם צאצאיה תקופה קצרה לפני שהם יוצאים לעצמאות, ובתקופה זו היא אינה מאפשרת לפוסומים בוגרים לשהות בו.
כשטמפרטורת הסביבה מתקררת ויורדת ל-9 מעלות צלזיוס ומטה, הפוסום הזנבתן נכנס למצב של תרדמת זמנית (טורפור), במהלכה הוא נראה חסר חיים.
התרדמת מאפשרת לו לשרוד תקופות של מחסור במזון מבלי להוציא אנרגיה.
זנבו של הפוסום משמש כמאגר שומן, והוא מתרחב בהדרגה לפני בוא העונה הקרה.
הפוסום תר אחר מזון בגפו, אך מדי פעם ניתן לראות גם קבוצה של 4 פוסומים.
הפוסום הזנבתן נבדל מהפוסומים הננסיים האחרים בתזונתו; בעוד ששאר המינים מתבססים בעיקר על צוף ואבקה כמזון עיקרי, מין זה מתבסס בעיקר על חרקים כמקור מזון, וצוף ואבקה משמשים כמזון משלים.
מערכת השיניים שלו מפותחת יותר מהאחרים, והחותכות הקדמיות שלו מותאמות גם לכסיסת קליפות עצים בדומה לפוסום הסנאי.
מאפיין זה מאפשר לפוסום להגיע לחרקים הקבורים בתוך הקליפה הקשה, והוא מאתר אותם באמצעות חוש השמיעה המצוין שלו.
הטורפים של הפוסום הזנבתן רבים ומגוונים, וכדי להתחמק מטריפה הוא מסתתר בעלווה הצפופה וסורק תדיר את סביבתו באמצעות חושיו החדים.
הפוסום הזנבתן מתרבה פעמיים בשנה, ושיאי המלטות מתרחשים בינואר-פברואר ובין אוגוסט לנובמבר.
בכל המלטה, גודל השגר של הפוסומית נע בין 1 ל-4 גורים.
ההיריון נמשך כנראה 30 יום, והגורים עוזבים את הכיס בגיל 45 ימים, כשמשקלם 5–7 גרם.
הגורים מתלווים לאם ולנים בקן שלה במשך חודש נוסף, ולאחר מכן הופכים לעצמאיים.
הפוסום הננסי הזנבתן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, נוכחותו באזורים מוגנים, והעדר איומים משמעותיים.
באוסטרליה יש צורך בפיקוח על האוכלוסיות עקב טווח התפוצה המצומצם וטריפה על ידי חתולים.
נדרשים מחקרים גנטיים ומורפולגיים על מנת לקבוע האם האוכלוסיות האוסטרליות והניו-גינאיות מייצגות מינים נפרדים.
פוסום ננסי מערבי או פוסום ננסי נאה (שם מדעי: Cercartetus concinnus; ידוע גם בכינוי מורדרדה) הוא מין פוסום קטנטן דמוי-עכבר בסוג פוסום ננסי המצוי בדרום ודרום-מערב יבשת אוסטרליה.
הוא חי ביערות דלילים ובכיסי סבך ופעיל בשעות הלילה.
הפוסום חי רוב הזמן בבדידות, ובונה לעצמו קינים בחללי עצים או תחת שיחים.
הוא ניזון בעיקר מצוף ואבקה ומשמש כמאביק של מספר צמחים.
מצבו נחשב ליציב, אך הוא נדיר יחסית במזרח.
הפוסום הננסי המערבי תואר מדעית לראשונה בשנת 1845 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד.
הוא אחד מתוך ארבעה מינים בסוג פוסום ננסי, ומשויך למשפחת פוסומים ננסיים בסדרת הקנגוראים.
במקור תוארו שני תת-מינים שלו על בסיס היותם מופרדים באמצעות מישור נולרבור הצחיח, אולם העדר הבדלים מורפולוגיים ביניהם הוביל למסקנה שחלוקה זו אינה נכונה, דבר שאושר בשנת 2008 באמצעות מחקר גנטי מקיף.
בנוסף, מאובנים של הפוסום נמצאו בתוך מישור נולרבור.
האטימולוגיה של שמו המדעי (Cercartetus concinnus) היא: "זקוף-זנב אלגנטי".
שמו הנפוץ שנקבע על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלית מתייחס לתפוצה המערבית שלו (לעומת התפוצה המזרחית או הדרומית של האחרים), ובעבר הוא כונה בשלל שמות: פלנגר חזירי נאה, פלנגר עכברי, אופוסום עכברי זוטר, דורמיסיה דרום-מערבי, ועוד.
לפוסום זה יש מספר כינויים מקומיים בשפות האבוריגיניות: מאן-דור-דה, מורדרדה, ויראפי וג'א-ג'אט.
הפוסום הננסי המערבי הוא יונק קטן-ממדים שדומה מאוד לעכבר הבית; מבנה גופו עגלגל וגוצי, והוא מתאפיין בצוואר קצרצר, בראש גדול ובחוטם קצר וחרוטי.
האוזניים שלו גדולות במיוחד והן אליפסיות ודקיקות.
העיניים גם הן גדולות ובולטות, ומותאמות לראיית לילה.
האף זעיר עם שפם ארוך בצידו, והלשון ארוכה בצורה יוצאת דופן (12 מילימטרים) עבור יונק כה קטן.
זנבו של הפוסום דקיק, ארוך וגלילי, והוא מכוסה בקשקשים במקום בשיער דליל.
זרועותיו ורגליו של הפוסום דקיקות, ובכפות יש לו רפידות דביקות.
השילוב של הזנב הגמיש עם הרפידות ברגליים מאפשר לפוסום לנוע בזריזות על העלווה.
האצבעות השנייה והשלישית בכף רגלו האחורית הן סינדיקטיליות, והבוהן מנוגד לשאר ונטול טפרים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הננסי המערבי: 10-7 סנטימטרים, אורך זנבו: 9-7 סנטימטרים ומשקלו: 18-8 גרם.
אין דו-צורתיות זוויגית משמעותית בין הזכרים לנקבות.
הנקבה בעלת כיס מפותח שבתוכו עד 6 פטמות.
לפוסום הננסי המערבי פרווה עדינה וזיפית.
צבעה הכללי חום-קינמון בהיר בניגוד לצבע האפור-כסוף של המין המזרחי והמין הזעיר, אך לעיתים עשוי להיות לה גם גוון אפרורי.
הבדל נוסף בינו לבין השניים האחרים, בא לידי ביטוי בצבע הלבן בצידו התחתון שבוהק ובולט יותר, ומשתרע על המפשעה, הבטן, החזה, הגרון והסנטר.
על הזרועות והרגליים יש רצועות חומות, וסביב העיניים טבעות כהות קטנות שדהויות יחסית למינים אחרים.
אזורים מסוימים בגופו של הפוסום קירחים משיער ובעלי מראה ורוד; ביניהם ניתן למנות את החוטם, האוזניים, כפות הידיים והרגליים והזנב.
הפוסום הננסי המערבי אנדמי לדרום ודרום-מערב אוסטרליה.
טווח התפוצה שלו מתחלק לשלושה אזורים עיקריים: הגדול שבהם נמצא בדרום אוסטרליה המערבית, לאחר מכן בחצי האי אייר בדרום אוסטרליה הדרומית, ואזור גדול נוסף במשולש הגבולות של מזרח אוסטרליה הדרומית, מערב ויקטוריה ודרום-מערב ניו סאות' ויילס.
אוכלוסיות קטנות נמצאות בחצי האי יורק (אוסטרליה הדרומית), ובאי הקנגורו.
בית הגידול של הפוסום הננסי המערבי נמצא באזורים עם טמפרטורות גבוהות ומשקעים נמוכים, וכולל יערות אקליפטוס פתוחים, יערות סקלרופילים יבשים, בתה צפופה של הקוונגאן, ערבות-שיח חופיות (הית'לנד) או חורש ים-תיכוני.
הפוסום זקוק לכיסוי קרקעי סבוך על מנת לנוע בבטחה מאזור לאזור, והוא מעדיף מקומות עם צפיפות גבוהה של צמחים פרחוניים כמו הבנקסיה, דריינדרה, מללויקה, קליסטמון וגרווילאה.
בניו סאות' ויילס, הוא מאכלס גם בתי גידול מיוערים למחצה, עם נוכחות של שיחי מלוח, קזוארינה, ירבוז, אוליריה וכדורי ספיניפיקס.
הפוסום הננסי המערבי הוא יונק פעיל לילה שחי רוב הזמן בגפו, וספון בשעות היום בתוך קן קטן שמרופד בעלים ועשבים.
הפוסום בונה את קינו בחללי עצים, בנקיקים, בתפרחות מתות, תחת כיסי סבך או עץ הדשא (Xanthorrhoea), ולעיתים משתמש בקינים נטושים של בבלר אוסטרלי או זברה פינק.
הוא עשוי להשתמש במספר קינים במקביל שמשמשים למטרות שונות (מחסה מטורפים, שינה או גידול צאצאים).
הפוסום מבלה את מרבית זמנו על העצים, אך באזורים מיוערים בדלילות נע על האדמה תחת חופת השיחים הצפופה שמסתירה אותו מטורפים.
תנועתו זריזה במיוחד, והוא עושה שימוש נרחב בזנבו הגמיש להידבקות ותלייה על עצמים ונשיאת חומרי קינון; כפותיו הדביקיות משמשות אותו לאחיזה בענפים, לטיפוס על תפרחות או להחזקת מזון.
לפוסום יש חושים חדים של ראיה, שמיעה וריח, והוא מתקשר עם בני מינו באמצעות חותמי ריח או קולות ציוץ צורמניים.
הפוסום חי בשטח ביתי קבוע, ובמהלך הלילה יוצא לתור אחר מזון או בן זוג למרחק 50–195 מטר מהקן; הזכר נוטה להתרחק יותר מן הנקבה.
הפוסום גם עשוי לנדוד מאזור לאזור במהלך השנה בהתאם למשאבי המזון הזמינים.
הפוסום הננסי נכנס למצב של תרדמת זמנית בתגובה למזג אוויר סגרירי או קר, שמאפשר לו לחסוך באנרגיה.
תרדמת ממוצעת עשויה להימשך 7–11 ימים, כשקצב חילוף החומרים וקצב פעימות הלב צונחים משמעותית וטמפרטורת הגוף יורדת.
במהלך התרדמת או השינה הרגילה, הפוסום מתכרבל לכדור עגול, כשאוזניו מקופלות על פניו וזנבו הארוך מגולגל לסליל וקבור מתחת לגופו.
בהשוואה ליונקים זעירים אחרים, הפוסום הננסי המערבי מתעורר מהתרדמת במהירות יוצאת דופן.
בהתבסס על הביולוגיה ומערכת השיניים, הסברה הרווחת בעבר הייתה שהפוסום הננסי המערבי הוא אוכל חרקים; מחקר משנת 1994, מצא שהוא למעשה ניזון בעיקר מצוף ואבקה של בנקסיה, דריינדרה, מללויקה ואקליפטוס, כשבמקרים רבים לא נמצאו כלל שרידים של חסרי חוליות בצואתו.
ההערכה היא, שהוא ניזון מחסרי חוליות רכים דוגמת זחלים, תולעים וגלמים אשר מתעכלים לגמרי בקיבה והם מהווים עבורו תזונה משלימה.
תצפיות מצאו שהוא טורף לעיתים לטאות קטנות.
בשבי, הפוסום ניזון ממזונות מתוקים מגוונים, כולל פירות רכים, עוגות, ריבה, דבש, חלב ותולעי קמח.
לאחר אכילת אבקה או צוף, הפוסום מלקק ומטפח את עצמו באינטנסיביות.
הפוסומים הננסיים יכולים להתרבות לאורך השנה כאשר התנאים הסביבתיים טובים; עם זאת, הפוסומית מסוגלת להאט את התפתחות העוברים בתגובה לטמפרטורות נמוכות או לבצורת עד לעלייה בזמינות המזון, ושיאי המלטות מתרחשים בעיקר באביב.
הפוסומית ממליטה 4–6 גורים בכל פעם, אשר זוחלים לתוך הכיס ומבלים בו 25 ימים בטרם הפוסומית תעביר אותם לקן.
הגורים עדיין עיוורים כשהם מועברים לקן, וממשיכים לינוק מהאם 25 ימים נוספים עד גמילה מוחלטת.
הגורים מגיעים לבגרות סביבות 12–15 חודשים.
הפוסומית עלולה לשאת ברחמה יותר מ-6 עוברים, אולם מכיוון שיש לה בכיס רק 6 פטמות, ההתפתחות של חלק מהם הופכת לאיטית מאוד עד שהשגר הראשון יעזוב את הכיס וייגמל.
מיד לאחר הגמילה של הגורים הקודמים הרכב החלב משתנה והופך לסמיך יותר (קולוסטרום) ומותאם עבור הגורים הזעירים החדשים.
בהתחשב בגודלו הקטן, טורפיו של הפוסום רבים ומגוונים: מנחשים ונמיות כיס ועד דורסי לילה.
עם זאת, מאחר שהפוסומית מביאה בממוצע שניים עד שלושה שגרים בשנה, קצב הרבייה של המין גבוה למדי ומחפה על כך.
הפוסום הננסי המערבי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה יחסית, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו במספר אזורים מוגנים, וגם כי לא סביר שתתרחש ירידה משמעותית בעתיד הקרוב.
אין איומים משמעותיים על המין; אף על פי שהוא ניצוד על ידי חתול הבית והשועל האדום, קצב הרבייה הגבוה שלו מפצה על כך.
בבתי גידול הסמוכים לפרברים, הפוסום מאוים מקומית מצד פגיעה בבית הגידול בעקבות פיתוח כפרי או עירוני, ותחרות על צוף ואבקה עם דבורות דבש מכוורות מלאכותיות.
בניו סאות' ויילס, הפוסום הננסי נחשב לנדיר ומאוים ומסווג כמין מוגן.
את הפוסום הננסי קל לגדל בשבי, אך הוא עשוי לסבול לעיתים קרובות מהשמנת יתר.
אומדן האוכלוסייה אינו ידוע, ומשתנה בהתאם לתנאי האקלים ולזמינות המזון.
פוסום ננסי מזרחי (שם מדעי: Cercartetus nanus) הוא מין כיסאי קטנטן דמוי עכבר בסוג פוסום ננסי האנדמי לחוף המזרחי של יבשת אוסטרליה ולטסמניה הסמוכה.
הפוסום פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מצוף, אבקה וחרקים.
הוא חי ביערות גשם ממוזגים או בכיסי סבך, ובעל יכולת טיפוס מעולה הודות לזנבו הגמיש ולרפידות הדביקות שברגליו.
מצבו של הפוסום הננסי נחשב ליציב יחסית, והוא מאוים במידה מסוימת מאובדן בית גידול.
הפוסום הננסי המזרחי התגלה על ידי המשלחת הצרפתית לחקר אוסטרליה בראשות ניקולה בודאן.
פרנסואה פארון, חוקר טבע במשלחת, רכש מהילידים האבוריג'ינים יונק קטנטן דמוי עכבר באי מריה ליד טסמניה במהלך עצירה קצרה באי בפברואר 1802. פארון תיאר אותו במילים הבאות:
מבין עשרות היונקים האוסטרליים הגדולים שראינו עד כה, פגשתי רק מין אחד של נמיית כיס שהיה בקושי בגודל עכבר.
השגתי פרט חי מפראי שהתכוון להרוג ולאכול אותו...
אני מאמין שמדובר במין חדש, ובחרתי לו את השם המדעי דידלפיס מורוידס (Didelphis muroides - כלומר: רחם-כפול עכברי) בגלל הדמיון שלו לעכבר הבית שתואר על ידי קארולוס ליניאוס...
הפוסום שנרכש על ידי פארון נשלח לצרפת ומוחזק כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בפריז.
מאוחר יותר, בשנת 1817, הוא תואר מדעית על ידי הזואולוג הצרפתי , שקרא לו סרקרטוס נאנוס (Cercartetus nanus) שמשמעותו: זנב-זקוף ננסי; הסיבה ששם זה נבחר לבסוף ולא של פארון, נובעת מכך שהשם הקודם ניתן כבר למיני האופוסום מיבשת אמריקה.
במשך תקופה ארוכה, המין היה מוכר בשם המדעי דרומיסיה (Dromicia) שפירושו אצן-מהיר עד שהוחזר לו השם המקורי של דמארה.
בניגוד למשתמע משמו המדעי, הפוסום הננסי המזרחי אינו המין הקטן ביותר; בתואר זה מחזיק קרובו, המין פוסום ננסי זוטי שחופף איתו בטווח התפוצה בטסמניה.
הפוסום הננסי המזרחי הוא אחד מתוך 4 מינים בסוג פוסום ננסי (לצד המין המערבי, הזוטי וארוך הזנב); הוא שייך למשפחת הפוסומים הננסיים שבתת-סדרת דמויי-קוסקוס בסדרת הקנגוראים.
מין זה מחולק לשני תת-מינים המובדלים גאוגרפית: היבשתי (C.n.
לפוסום הננסי יש שמות נפוצים רבים שניתנו לו במשך השנים, בהם: פלנגר גמדי, קוסקוס ננסי, אופוסום עכברי ואופוסום חזירי; השם הנוכחי נבחר על ידי ועדה של אגודת היונקים האוסטרלית, ומתייחס לטווח התפוצה המזרחי שלו.
הפוסום הננסי המזרחי הוא יונק קטנטן הדומה במראהו החיצוני לנמנמן.
גופו קומפקטי וגוצי, ראשו גדול וחרוטי ולועו קצר.
האוזניים הדקיקות שלו גדולות ורחבות והן בדרך כלל עירומות.
העיניים חרוזיות, תפוחות ובולטות חזיתית והאף מחודד וזעיר עם שפם ארוך בצידי החוטם.
לשונו של הפוסום דקיקה וארוכה, ומנוקדת בפטמיות צרות שמשפרות ספיגת צוף ואבקה.
הזנב הארוך והגלילי של הפוסום רחב ושעיר יותר בבסיס והופך בהדרגה לדקיק וקירח.
בידיו וברגליו הזעירות של הפוסום יש 5 אצבעות, אך ברגל שתיים מהן סינדקטיליות.
על כף היד והרגל יש לפוסום רפידות וכריות דביקות שמשמשות אותו לטיפוס ואחיזה והטפרים שלו זעירים וכמעט בלתי נראים.
הדו-צורתיות הזוויגית קיימת אך אינה ניכרת.
לנקבה כיס עור מפותח שנפתח קדימה ובו 4–6 פטמות, והיא כבדה משמעותית מן הזכר בזמן שהיא שנושאת בו גורים.
הפוסום משמין לקראת החורף, ובשבי, תזונה לא נאותה עלולה לגרום אצלו להשמנת יתר.
הפרווה הצפופה של הפוסום הננסי רכה ועדינה.
צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום-אפרורי או חום-זהוב, בעוד שבמותניים ובגחון היא משתנה ללבן-בוהק או קרמי.
הזנב, האוזניים, החוטם והכפות - ורודים, והאף עצמו אדום יותר.
הראש זהה לצבע הגוף, להוציא צבע לבן בוהק בלחיים ובחרטום וטבעות כהות בצבע אפור או שחרחר סביב העיניים.
כפי שמרמז שמו, הפוסום הננסי המזרחי אנדמי לחוף המזרחי והדרום-מזרחי של אוסטרליה, מדרום-מזרח קווינסלנד, דרך ניו סאות' ויילס, טריטוריית הבירה האוסטרלית וויקטוריה וכלה באזור מצומצם בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית; הוא נפוץ גם ברחבי טסמניה ובשני האיים המרכזיים במצר בס: אי המלך והאי פלינדרס.
בית הגידול של הפוסום הננסי מגוון למדי, וכולל יערות גשם ממוזגים, יערות סקלרופילים (צמחייה קשת-עלים), חורש ים-תיכוני פתוח המנוקד בשיחי בנקסיה, בתה סבוכה וגבוהה, וערבות-שיחים נמוכות בקו החוף המכונות הית'לנד.
הוא מאכלס אזורים הרריים עד רום 1,800 מטר מעל פני הים.
הפוסום הננסי המזרחי הוא יונק פעיל לילה; בסביבות 4–40 דקות לאחר השקיעה הוא מתעורר, ויוצא מהקן כשעה לאחר רדת החשיכה.
שיא הפעילות מתרחשת במחצית הראשונה של הלילה או בחצות.
באזורים דלילים בעצים ובפרחים הוא נע בעיקר על האדמה.
המרחק המרבי מהקן שאליו מגיע הפוסום בתורו אחר מזון הוא 450 מטר, והוא מסוגל לנוע עד מהירות של 101 מטר לשעה.
הזכר נוטה לנוע למרחקים גדולים מן הנקבה, שמוגבלת פעמים רבות בתנועותיה בשל הצאצאים שהיא נושאת בכיסה או על גבה.
הפוסום חי בשטח ביתי קבוע שגודלו 1.7 דונם לזכר ו-0.61 דונם לנקבה, עם רמת חפיפה גבוהה לפוסומים אחרים מאותו הזוויג.
צפיפות האוכלוסייה נעה בין 2.5 עד ל-20 פוסומים לאקר של בית גידול איכותי והזכרים מתפשרים על בית גידול באיכות נמוכה לעומת הנקבות.
הפוסום בונה לעצמו קן כדורי בקוטר 6 סנטימטרים בשקעים, גזעי עצים, סבכים וקינים נטושים של דבשן ניו-הולנד וסבכי צהוב-גרון, וגודלו הקטן מאפשר לו לשכון בחורים קטנים ובקני במבוק.
הקן מרופד בעלים ועשבים, והפוסום עשוי לגמוע מרחק רב כדי למצוא חומרי קינון מועדפים.
הפוסומית משקיעה יותר בבניית הקן בשל היותה מטופלת בגורים, והיא מעדיפה חללים גדולים בגזעי עצים שאותם היא ממלאת בריפוד.
אף על פי שהפוסום הננסי תר אחר מזון בגפו, הוא עשוי לחלוק את הקן שלו עם פוסומים אחרים לפרקים.
מחקר בניו סאות' ויילס, מצא קינים שאוכלסו על ידי נקבה וצאצאיה, קבוצת נקבות, קבוצה מעורבת, קבוצת מתבגרים ואפילו קבוצת זכרים; קינון משותף של זכרים נחשב לחריג למדי אצל כיסאים קטנים.
בדומה ליונקים קטנים רבים, הפוסום הננסי נכנס בעונה הקרה לתרדמת חורף ממושכת (כ-35 ימים ברציפות) על מנת לחסוך באנרגיה תוך הסתמכות על מאגרי השומן בזנב לקיום הגוף.
בנוסף, הוא עשוי להיכנס למצב של טורפור לשעות ספורות לעיתים קרובות בתגובה לטמפרטורות קרות פתאומיות.
מצב של טורפור או תרדמה גורם להאטת המטבוליזם ולירידה בטמפרטורת הגוף, ומאפשר לפוסום לשרוד תקופות ממושכות של מחסור במזון.
בניסוי שנערך בשבי על התמודדות של הפוסום עם טמפרטורות קרות, מבצעי הניסוי הצליחו לגרום לפוסום הננסי לשהות בתרדמת במשך שנה שלימה.
במהלך השינה, הפוסום מתכרבל לכדור, כשאוזניו מקופלות על פניו וזנבו מסתלסל קדימה בספירלה.
תהליך היקיצה שלו איטי ומתרחש בשלבים.
הפוסום שקט בדרך כלל, אך עשוי להשמיע שריקה קולנית כשהוא נבהל או רגוז.
הוא מפריש מפי הטבעת נוזל צהוב ומצחין שמשמש כנראה לתקשורת כימית בין הפוסומים.
טורפיו של הפוסום הננסי רבים ומגוונים, וכוללים בין השאר מספר מיני תנשמת, ינשוף נובח, נמיית כיס נמרית, שד טסמני, דינגו, פתן, הופלוצפלוס סטפנסי ואפילו אנטכינוס.
הטפילים שלו כוללים קרציות, פרעושים, תולעים נימיות, תולעים שטוחות וקרדיות.
הפוסום הננסי הוא אוכל חרקים ויונק צוף; מזונותיו המועדפים הם צוף ואבקה שאותם הוא מלקק מפרחי הבנקסיה, האקליפטוס, קליסטמון, טלופה וההדס הדבשי באמצעות לשונו הארוכה והדקיקה.
הפוסום משמש כמאביק חשוב של מספר מיני בנקסיה, והיחסים הסמביוטיים בינו לבין הפרחים מגיעים לעיתים לרמה כזו שעיתוי עונת הרבייה שלו מקביל לדפוסי הפריחה של הבנקסיה.
במקומות שבהם הפריחה אינה נפוצה דיה, הפוסום ניזון מפירות רכים, מזרעים, וממגוון רחב של חרקים (עשים, עכבישים, חיפושיות, גמלי שלמה, חגבאים וטרמיטים); זריזותו הרבה מאפשרת לו לתפוס חרקים מעופפים ביד אחת.
אכילת החרק מתחילה בנגיסה בכנפיים וזריקתם, והיא נמשכת דקות ספורות שלאחריהן הפוסום מנקה בכפייתיות את פניו וידיו.
הפוסום הננסי המזרחי מתרבה בדרך כלל פעמיים בשנה: באביב ובסתיו, אך עשוי להרבות פעם נוספת כאשר המזון נמצא בשפע.
לאחר תקופת היריון של 30 יום, הפוסומית ממליטה 1–5 גורים זעירים שגודלים במהירות בתוך הכיס ומבלים בתוכו 33–37 ימים; הגורים נגמלים בגיל 65 ימים, ומתלווים לאם 10 ימים נוספים.
הם הופכים לעצמאיים מיד לאחר מכן, כשמשקלם כמחצית ממשקל האם.
למרות שהגורים מגיעים לגודלם המלא בגיל 5 חודשים, הם עשויים להתרבות כבר בגיל 3 חודשים בהתאם לזמינות המזון ולעונה.
הדיאפאוזה האופיינית לקנגוראים שכוללת הפסקה מוחלטת של התפתחות הבלסטוציסטה אינה מתרחשת אצל הפוסומית, אך עדיין ישנה האטה מסוימת בהתפתחות בהתאם למצב התפוסה של הכיס, שמובילה להמלטה בסמיכות לגמילה של הגורים הקודמים.
למרות הבגרות המהירה של המין וקצב הרבייה הגבוה, תוחלת החיים של הפוסום הננסי המזרחי ארוכה באופן מפתיע ביחס ליונקים קטנטנים: 5-3 שנים בטבע, 8-7.5 שנים בשבי.
ייתכן שהכניסה לתרדמת בתקופות של מחסור במזון, גורמת לעלייה בתוחלת חייו של הפוסום.
הפוסום הננסי המזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה ונוכחותו באזורים מוגנים.
עם זאת, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, והוא זקוק למעקב צמוד באזורים מסוימים שבהם הוא לא שכיח על מנת לוודא שלא מתרחשת ירידה משמעותית.
האיומים המרחפים על המין אינם משמעותיים, וכוללים אובדן בית גידול בעקבות בירוא יערות (במיוחד בטסמניה), המרת שטחי טבע לחקלאות ומרעה או פריצת שריפות בר גדולות, וכן טריפה על ידי מינים פולשים כדוגמת שועל אדום וחתול הבית.
פוסט-אימפרסיוניזם הוא זרם באמנות שהתקיים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ונכללו בו אמנים שסגנונם היה שונה משל האימפרסיוניסטים, ולא אחיד.
משמעו "אחרי האימפרסיוניזם" והוא מתאר את האמנות המודרנית הצרפתית שבאה מיד אחרי האימפרסיוניזם וכתגובה לאימפרסיוניזם.
את המונח "פוסט-אימפרסיוניזם" טבע רוג'ר פריי, מבקר אמנות אשר קיים תערוכה בשם "מאנה והפוסט-אימפרסיוניסטים" בלונדון בשנת 1910. בכך שאף לבסס קשר צורני בין סגנונותיהם השונים של האמנים מתוך תיאורם כסוטים מן הייעוד הנטורליסטי של האמנות.
האמנים שבאו במקביל ואחרי האימפרסיוניסטים דחו את האימפרסיוניזם, כל אחד מסיבותיו.
הפוסט-אימפרסיוניסטים לא יצרו קבוצה או תנועה מגובשת, והמונח עצמו אינו מתייחס לסגנון הציור או לרעיון כלשהו אלא יותר מציין תקופה היסטורית מסוימת בתולדות האמנות שהייתה רבת השפעה אף היא.
את הפוסט-אימפרסיוניסטים מאחדת גישה מהפכנית לאמנות, הם ראו בה אמצעי לביטוי רגשות, עניין סובייקטיבי ואף סימבולי.
בעוד שהאימפרסיוניזם שאף להתייחס להתבוננות בטבע במבט אובייקטיבי, הפוסט-אימפרסיוניזם ביטא צורך רגשי של האמן להגיב על מה שהוא רואה וליצור דימוי חזותי אישי מתוך הטבע.
הם תיארו את העולם על-פי הופעתו החיצונית אך שילבו בתיאורם גם את מציאותם הפנימית והאישית או התמקדו בחקר נושא שהעסיקם.
הם אפשרו לעצמם להתמודד עם רגשות בציורים ולא רק עם המציאות החומרית.
בכך הם הביאו את האמנות להפשטה גדולה יותר.
בעוד שהאימפרסיוניסטים חקרו בעיקר את האור, אמנים אלה בטאו דרכי ביטוי ייחודיות וחקרו אלמנטים אחרים בשפה האמנותית ובביטוי האישי.
הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים גיבשו את סגנונם בעקבות חידושי האימפרסיוניזם, אך תוך שינויים מרחיקי לכת.
הפוסט-אימפרסיוניסטים קיבלו את השימוש בצבעים הטהורים והמהירים, אך הדגישו ערכם של האמצעים הציוריים: את הצבעים ודרך הנחתם, את הקומפוזיציה והצורות.
בכך היוו הפוסט-אימפרסיוניסטים מודל לציירים האקספרסיוניסטים שבאו אחריהם.
מבחינה טכנית נטשו הפוסט-אימפרסיוניסטים את שיטת הציור האימפרסיוניסטית שדגלה בשימוש בצבע מקומי טהור המתערבב בעין המתבונן ויוצר את הפיגורה.
אצל הפוסט-אימפרסיוניסטים הצבע הונח יותר בחופשיות ונעשה שימוש גם בצבע שחור (האמפרסיוניסטים השתמשו בצבע משלים או כחול לשם תיאור מקומות כהים או צל).
גם ציירים אימפרסיוניסטים עברו במהלך הזמן לשימוש בטכניקה יותר חופשית כמו קלוד מונה.
גם נושאי הציור משתנים וחלק מן הציירים דוחים את ההתבוננות והציור בטבע, שהייתה אחד מעקרונותיה המוצהרים של תנועת האימפרסיוניזם.
בין האמנים המאופיינים כאמנים פוסט-אימפרסיוניסטים כלולים: פול סזאן, וינסנט ואן-גוך, פול גוגן, ז'ורז' סרה וטולוז לוטרק.
התערוכה האימפרסיוניסטית האחרונה, בשנת 1886, סימנה את סופה של תקופה.
הוצגו בה יצירות רבות שלא היו נאמנות עוד לעקרונות המקוריים של האימפרסיוניזם.