tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-90 הציב בנו של מייסד השכונה, רפאל הלפרין, שערים משוחזרים בכניסה לשכונה.
כמה מרחובות השכונה קרויים על שם אבות אבותיו של הלפרין: הלפרין, מהרש"ל, השל"ה, רש"י.
ביתו של החזון איש שכן בפאתי השכונה.
בין תושבי השכונה בעבר - השופט יצחק קיסטר.
בשנות הארבעים תרם מייסד השכונה יעקב הלפרין לרב יוסף שלמה כהנמן שטח גדול במרכז השכונה הממוקם על גבעה, עליו נבנתה ישיבת פוניבז'.
ההסכם בין השניים נערך בביתו של החזון איש, והתנאי המרכזי שהציב הלפרין היה שעל הרב כהנמן להתחיל בבנייה תוך שנה ושמדרגות הישיבה יפנו לכיוון שכונת זכרון מאיר.
בשנת תש"ז הזמין הלפרין את הרב שמואל הלוי ואזנר, מתלמידי הרב שפירא מלובלין, להקים את ישיבת חכמי לובלין, לזכר הרב מאיר שפירא, על שטח שבבעלותו בתחומי שכונת זיכרון מאיר.
הרב ואזנר, שכיהן אז כרב בירושלים, סר עם הלפרין לביתו של החזון איש, ולאחר שהחזון איש התוודע אל הרב הצעיר הוא העלה בפני הלפרין את ההצעה למנותו כרבה של זיכרון מאיר.
לאחר פטירתו של הרב ואזנר בליל פסח תשע"ה, מונה בנו הרב חיים מאיר ואזנר לראש הישיבה ולרב השכונה.
לאחר קום המדינה הקים הלפרין במרכז השכונה את "מוסדות הלפרין", עבור בנות ממשפחות מצוקה.
כמו כן הקים מבנים למוסדות תורה ב"מתחם הלפרין", ובסמוך לו ייסד את ישיבת אוהל יעקב, הנקראת על שמו.
בין מוסדות התורה הנוספים בשכונה: כולל חזון איש (שנבנה על שטח שתרם הלפרין), ישיבת רשב"י, מרכז חסידות מכנובקה, מרכז חסידות שומרי אמונים, וישיבת חזון נחום (על שם בנו של הלפרין, נחום יואל הלפרין).
בעבר שכן בשכונה מוסד ליתומות פליטות השואה "בית שרה שנירר", שנבנה על שטח שתרם הלפרין.
בשנות ה-40 שימשה בני ברק, ובמיוחד שכונת זיכרון מאיר, מקום מסתור לרבים מראשי המחתרות אצ"ל ולח"י.
ישראל שייב (לימים אלדד) הסתתר בבית ברחוב של"ה 16 במרכז השכונה, ובסמוך לו הסתתר יעקב אליאב.
את דירות המסתור עבור יעקב מרידור ויצחק שמיר באזורים אחרים בבני ברק שכר אריה וילק (זאבי), שבעצמו התגורר בלב שכונת זיכרון מאיר.
בביתו של וילק-זאבי, ברחוב רש"י 8, התקיימו רוב ישיבות התיאום בין ראשי המחתרות, ובהן השתתפו מנחם בגין, חיים לנדאו, יעקב מרידור, נתן ילין-מור יצחק שמיר וישראל שייב.
לשם הסוואה היו מונחות על שולחן תוכניות בנייה להקמת מלון, למקרה שזר יזדמן לבית וישאל לפשר ההתכנסות.
בבית זה תוכננו פעולות שונות של המחתרות, ובהן פעולת הלח"י של פיצוץ בתי הזיקוק בחיפה והתקפות האצ"ל על משרדי הבולשת הבריטית (ה–C.I.D) ביפו ובירושלים.
פעמים רבות נשארו המשתתפים ללון בבית ורק למחרת היו נעלמים למקום המסתור שלהם.
חברי חוליית לח"י שביצעה את ההתקפה על שדה התעופה של חיל האוויר הבריטי בכפר סירקין יצאו למבצע מחורשה בשכונת זיכרון מאיר.
הנשק והתחמושת הוחבאו בחורשה, ולאחר ששבו מן ההתקפה, שבה הושמדו שמונה מטוסי ספיטפייר, הושב הנשק למחבואו בחורשה.
זכרונות ארץ ישראל היא תוכנית רדיו שיזם זאב ענר, ושודרה ב"קול ישראל החל משנת 1965, במשך 17 שנים.
בשנת 1965 יזם זאב ענר פורמט חדש ברדיו: סיפור מוקלט בן שבע דקות המשודר לקראת מהדורת החדשות.
הרעיון של ענר היה להקליט סיפורים מפי זקני היישוב על קורות הארץ ולקרוע חלון אל עולמם של אנשי היישוב הישן, שרידי "השומר" ומתיישבי הגליל, בני מושבות יהודה והשומרון, ותיקי העלייה השנייה והשלישית, לוחמי הפלמ"ח והמחתרות.
ענר תר אחרי אמני הסיפור שבעל פה והקליט מפיהם כשבע מאות סיפורים ששודרו, בהפקתה של רחל הרמתי, במשך 17 שנים אחת לשבוע בפינתו "זיכרונות ארץ ישראל ".
כ-500 מהסיפורים האלה נשמרו לדורות בסרטייה של "קול ישראל" והם מהווים מסמך היסטורי.
אחת לחודש שודר במשך חצי שעה לקט של הפינות, כשביניהן חוצץ קטע חליל מבוצע על ידי החלילן אורי שוהם, אימפרוביזציה של גיל אלדמע על הנעימה "יפים הלילות בכנען".
סיפורים מהקלאסיקה שזכו להצלחה ושודרו פעמים רבות:
סיפורו של אליהו נאוי "מעשה בעז שנגנבה בבאר יעקב ונמצאה בביר עסלוג';
סיפורו של השומר אברהם דרוין על מעשה בנעליים שנגנבו בפרדס;
סיפורה של זהבה דרוין על נס שהתרחש בכפר סבא בערב שבת.
בשנים 1904-1906 משפחת ויינברג דב ורוחמה חיה בבדידות מזהרת בכפר סבא בסופי השבוע עת כל המתיישבים היו שבים לביתם בפתח תקווה.
40 מהסיפורים ראו אור בשנת 1978 בספר "על הגורן בליל לבנה" בהוצאת "עם עובד", שאויר בידי אבנר כץ והיה רב-מכר.
הפינה הונצחה במערכון באחת מתוכניות "הגשש החיוור".
זכרונותיה של גיישה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2005, המבוסס על רומן באותו השם.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר וזכה בשלושה: הצילום הטוב ביותר, עיצוב התפאורה הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר.
כמו כן זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר.
הסרט בוים על ידי רוב מארשל והופק על ידי חברת ההפקות של סטיבן ספילברג, אמבלין אנטרטיינמנט, ספייגלס אנטרטיינמנט וחברת ההפקות של דאגלס ויק, רד וגון פרודקשנז.
מככבים בו ג'אנג דזה יי, קן ואטאנבה, גונג לי, מישל יאו, יוקי קודו קרל יון וסוזוקה אוגו.
הסרט צולם בקליפורניה ובאתרים שונים בקיוטו, בהם מקדש קיומיזו ופושימי אינארי-טאישה.
הסרט מספר את סיפורה של נערה צעירה, צ'יו סאקאמוטו, שנמכרת על ידי משפחתה לעבדות.
משפחתה החדשה שולחת אותה ללמוד להיות גיישה.
כגיישה צ'יו נאבקת למצוא אהבה ויוצרת לעצמה אויבים רבים.
בתחילת הסרט סוזוקה אוגו מגלמת את צ'יו סאקאמוטו, ובהמשכו ג'אנג דזה יי מגלמת אותה.
פסקול הסרט כולל סולואים לצ'לו בביצוע יו יו מה וכן סולואים לכינור בביצוע יצחק פרלמן.
ג'ון ויליאמס הלחין את המוזיקה בסרט וכן ניצח עליה.
פסקול הסרט יצא על גבי אלבום בנובמבר 2005.
זכרונות לבית דוד - קובץ ספורים מדברי ימי ישראל הם סדרת ספרים מאת אברהם שלום פרידברג, המגוללים את סיפורה של משפחה יהודית דמיונית מבית דוד, החל מגלות בבל ועד לראשית תקופת ההשכלה.
הספרים כוללים סיפורים קצרים פסבדו-אוטוביוגרפיים, דברי זיכרון של אבות המשפחה לדורותיהם, הסוקרים תקופות היסטוריות שונות בחיי עם ישראל.
הספר היה פופולרי במשך דורות בקרב צעירים יהודים בגולה ובארץ ישראל, ושימש כספר יסוד בספרות הנוער העברית.
"זכרונות לבית דוד" חובר בעקבות "מסתורי היהודים" (Geheimnisse der Juden) שנכתב בין השנים 1856–1857 בגרמנית על ידי המלומד צבי הרמן רקנדורף, כשילוב של הרצאה היסטורית עם סיפור בדיוני.
פרידברג תרגם ועיבד לעברית חלק מהסיפורים, תוך תיקונים ושינויים בהתאם לאמת ההיסטורית ובמבע של שירה ורגש, ורוב הסיפורים שבקובץ הם סיפורים מקוריים ילידי רוחו.
פרידברג ייעד את הספר לחכמי לב, אלא שההוצאה לאור הוציאה אותו כספר לבני הנעורים.
הספר מביא את דברי זכרונות זרובבל בן שאלתיאל וצאצאיו, ומשבץ בשרשרת הדורות אישים ידועים כהלל הזקן, מלכים יהודים של ממלכות יהודיות קדומות בחצי האי ערב כח'יבר וחמיר, ודון יצחק אברבנאל.
הרעיון המרכזי של הספר הוא שנצח ישראל לא ישקר.
פרקי 'זכרונות לבית דוד', שיצאו תחילה בסדרת חוברות שבועית (תרנ"ג - תרנ"ד) ואחר־כך בארבעה כרכים, נחשבו עם הופעתם למאורע ספרותי.
הספר הופיע בפתחה של תקופת התחייה, אלפי החוברות עברו מיד ליד בתחום המושב; עלילותיהן המרתקות ובשורת נצח־ישראל המקופלת בהן הלהיבו את הדמיון והציתו את הניצוץ הלאומי.
הספר יצא לאור במהדורות רבות, ותורגם לרוסית, יידיש, ערבית, ופרסית.
בשנת 1896 אלחנן ליב לוינסקי הקדיש ל'זכרונות לבית דוד' סדרת פיליטונים ב"המליץ", בה ניתח את הסיפורים, שלדבריו "מלאים יופי וחן נעים ומביעים רוח העם וחייו הפנימיים בימים ההם, ושפתו צחה וזכה ומלאה לשד ורוח ונוחה ונעימה וקלה".
כתב אוריאל אופק: "ב'זכרונות לבית דוד' נתגלה פרידברג כיוצר בשל, עתיר דמיון וידע, וגם סגנונו הלך והשתחרר מכבלי המליציוּת.
כל סיפור סוקר תקופה היסטורית בחיי העם – אירועים ומסורות, מנהגים ותיאורי הווי, יחסים עם נוכרים וידידים, תיאורי נופים ויישובים, וכן גלריה ססגונית של עשרות דמויות בשר־ודם – ראשי־גולה ושרי־צבא, מלכים ופילוֹסוֹפים, גדולי תורה ופשוטי־עם; כל אלה תוארו בחיבה רבה, תוך הקפדה על הדיוק ההיסטורי...
בכל סיפור וסיפור השתדל פרידברג להעלות על נס את ייחודו של עם ישראל – הדת במובנה האנושי, ערכי המוסר, הזיקה בין חלקי העם, הגאווה הלאומית".
הספר עובד במהלך הדורות על ידי מעבדים שונים, ביניהם אברהם אריה עקביא, לסיפורים נאים ושוטפים, ועל ידי אשר ברש ושלמה זלמן אריאל למהדורה מעודכנת הקרובה ברוחה למהדורה המקורית.
זכריא מוחי א-דין היה איש צבא ומדינאי מצרי בזמן שלטונו של גמאל עבד אל נאצר כנשיא מצרים.
היה ראש המודיעין הכללי של מצרים הראשון ב-1954 ובשנות ה-60 שימש, בין היתר, פעמיים כסגן נשיא מצרים ובמשך כשנה כראש ממשלת מצרים.
נולד בכפר שוכר (كفر شكر ), שבמחוז אל-קליוביה, 60 קילומטר מצפון לקהיר.
ב-1936 החל ללמוד באקדמיה הצבאית המצרית ונמנה שם על מחזורם של גמאל עבד אל נאצר ושל אנואר סאדאת שסיים את לימודיו באקדמיה ב-1938. מוחי א-דין נטל חלק במלחמת העצמאות כקצין בחיל המשלוח המצרי.
הוא היה מכותר יחד עם נאצר בכיס פלוג'ה ועוטר על לחימתו בזכות פעולה בה הצליח לחצות עם יחידתו את הכיתור הישראלי בין הכיס ובין רצועת עזה.
לאחר המלחמה שימש כמדריך באקדמיה הצבאית ומאוחר יותר כמרצה במכללה לפיקוד ומטה.
ערב מהפכת הקצינים החופשיים הצטרף מוחי א-דין לקבוצת הקצינים החופשיים שיזמה וביצעה את המהפכה.
הוא נחשב כמי שהיה מבין מתכנני פרטי תוכניות ההשתלטות על מרכזי הכוח של שלטון המלך פארוק בפרוץ המהפכה, ב-23 ביולי.
בין מנהיגי המהפכה היה גם בן דודו, ח'אלד מוחי א-דין, שבשנים שלאחר מכן ייצג את האגף השמאלי בחוגי השלטון המצרי, בעוד שמוחי א-דין נחשב באופן מסורתי כמייצג האגף הימני.
ב-1953 התמנה כשר הפנים וב-1954 שימש במקביל גם כראש המודיעין הכללי (עד 1957).
ב-1958, עם כינון האיחוד בין מצרים וסוריה, מונה לשר הפנים של הרפובליקה הערבית המאוחדת.
ב-1961, עם פירוק הרע"ם, התמנה מחדש לשר הפנים ובמקביל, נבחר על ידי נאצר לכהונת סגן נשיא.
ב-3 באוקטובר 1965 מונה לראש הממשלה, במקביל לכהונתו כסגן נשיא.
קודמו בתפקיד ראש הממשלה היה יריבו הפוליטי הבולט, עלי סברי.
לאחר פחות משנה, ב-10 בספטמבר 1966, התפטר מוחי א-דין מראשות הממשלה לאחר חילוקי דעות עם נאצר בקשר עם המדיניות הכלכלית הנדרשת במצרים וייתכן כי גם בעניין רמת המעורבות במלחמת האזרחים בתימן.
מוחי א-דין המשיך לכהן כסגן הנשיא וב-11 ביוני 1967, מיד לאחר המפלה המצרית במלחמת ששת הימים, נאם נאצר והודיע על התפטרותו ועל מינויו של מוחי א-דין כנשיא.
אולם, בלחץ המוני מצרים שיצאו לרחובות בהפגנות כנגד ההתפטרות ויחד עם סירובו של מוחי א-דין לקחת על עצמו את התפקיד, חזר בו למחרת נאצר מההתפטרות.
ב-20 במרץ 1968 הדיח נאצר את מוחי א-דין ממשרתו כסגן נשיא.
בסוף שנות ה-60 היה נטוש מאבק פנימי ב"איחוד הלאומי", מפלגת השלטון במצרים באותה עת, בין האגף הימני בראשות מוחי א-דין ובין האגף השמאלי בראשות עלי סברי.
מינויו של אנואר סאדאת ב-1969 לסגן נשיא של נאצר היווה פשרה בין שני הפלגים במפלגת השלטון.
לאחר החלפתו כסגן נשיא, לא מילא מוחי א-דין תפקיד רשמי בצמרת השלטון אך נחשב אחד המועמדים לרשת את נאצר לאחר מותו ב-1970. לאחר מינוי סאדאת כנשיא מצרים, תמך בו מוחי א-דין, אך בהמשך הדרך נפרדו דרכי השניים.
מוחי א-דין התנגד ליוזמת השלום של סאדאת שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים.
בשנות ה-70 פרש מוחי א-דין מהחיים הפוליטיים ושב לכפר הולדתו.
הוא סירב להתראיין ולא כתב את זכרונותיו.
הוא נפטר ב-2012, בן 94, ובהלווייתו נכחו בכירי המשטר במצרים כולל מוחמד חוסיין טנטאווי וסאמי ענאן.
מוחי א-דין נחשב כמי שהתנגד ל"סוציאליזם הערבי" ולקשרים החזקים של מצרים עם ברית המועצות, אך הוא נכשל בניסיונו להטות את מדיניות נאצר בכיוון זה.
בשנות כהונתו כשר הפנים צבר מוחי א-דין כוח רב בהיותו הממונה על שרותי ביטחון הפנים.
גם במחצית השנייה של שנות ה-60, בהן מילא את תפקידי ראש הממשלה וסגן הנשיא, שמר על קשריו במערכת ביטחון הפנים ומנע כניסת תומכי יריביו הפוליטיים לעמדות מפתח בשירותים אלו.
זיהויו עם שירותי ביטחון הפנים, שנהגו בפעמים רבות ביד קשה, יצר לו בציבור המצרי תדמית שלילית.
חלק מהפרשנים הזרים טענו כי נאצר בחר בנאום ההתפטרות שלו למנות את מוחי א-דין כיורשו כדי לחזק את ההתנגדות העממית למינוי על רקע איבת ההמונים למוחי א-דין.
זַכַּרִיַא תַאמֶר הוא סופר סורי, מהחשובים שבכותבי סיפורים קצרים וספרות ילדים בעולם הערבי.
סיפוריו הקצרים מזכירים לעיתים סיפורי עם, והם ידועים במשמעויות הנסתרות החבויות בהם.
מרבית סיפוריו עוסקים באכזריותם של בני אדם כלפי רעיהם, ובדיכוי העניים והחלשים בידי העשירים והחזקים.
בסיפוריו שזורה ביקורת פוליטית-חברתית נוקבת על הנעשה בסוריה ובעולם הערבי.
סיפוריו הראשונים פורסמו בשנת 1957. מאז יצאו לאור אחד-עשר קובצי סיפורים קצרים, שני אוספים של מאמרים סאטיריים, ומספר רב של ספרי ילדים פרי עטו.
יצירותיו תורגמו לשפות רבות, בהן גם עברית.
נוסף להיותו סופר, שימש תאמר כעורכם של כתבי עת רבים לתרבות וספרות, וככותב פורה של מאמרי דעה סאטיריים בעיתונים שונים.
בשנת 2001 זכה בפרס אל-עווייס (العويس) לספרות עלילתית בערבית.
תאמר נולד ב-1931 בעיר העתיקה של דמשק.
ב-1944 עזב את לימודיו על מנת לסייע בפרנסת משפחתו, והיה לשוליית נפח.
כאוטודידקט הִרבה לקרוא, ואת הדעות והתכנים שלא מצא בקריאתו ביקש מאוחר יותר לבטא בכתיבתו.
כנער התעניין בפוליטיקה וקיים קשרים חברתיים עם מספר אינטלקטואלים, אשר עודדו אותו להמשיך וללמוד בלימודי ערב.
ב-1957 פרסם לראשונה מספר סיפורים בכתבי עת סוריים.
את כתב ידו הראשון קרא גם יוסוף אל-ח'אל, משורר סורי ומייסד "שִׁעְר" (שירה), כתב עת שבישר את לידתה של השירה הערבית המודרנית.
אל-ח'אל, שהתרשם מכישרונו של תאמר, החליט לפרסם ב"שער" את מה שהיה לקובץ סיפוריו הראשון של תאמר, "צהלת הסוס הלבן" (1960).
בשנות ה-60 כיהן תאמר כפקיד ממשל במשרד התרבות הסורי והיה עורכם של מספר כתבי עת.
ב-1968 היה ממייסדי איגוד הסופרים הסורי, שבו כיהן כחבר הוועד המנהל ולמשך ארבע שנים כסגן נשיא האיגוד.
לצד יצירתו הספרותית עסק באותו עשור גם ביצירה טלוויזיונית, כתסריטאי עבור רשת ג'דה הסעודית (1965–1966) וכראש מחלקת הדרמה בטלוויזיה הסורית (1967–1970).
ב-1980 פוטר ממשרתו באל-מַעְרִפַה, זאת לאחר שפרסם במאמר המערכת ציטוטים מספרו של עבד א-רחמן אל-כואכבי "על טבעי העריצות", שבו הוא מגנה את העריצות והשלטון העות'מאני וקורא לשחרור העם.
לאחר שנוכח תאמר שאין עוד ביכולתו ליצור בחופשיות תחת הצנזורה הסורית, החליט לגלות ללונדון.
בגלות המשיך בכתיבה ובעריכת כתבי עת שונים: תחילה היה עורכו הכללי של כתב העת "א-דוסתור" (Al-Dustoor; 1982–1981), בין 1983 ל-1988 היה עורך התרבות של כתב העת "א-תדאמון" (Al-Tadhamon), ובשנים 1988–1993 שימש עורך כללי ב"א-נאקיד" (Al-Naqid) וכעורך התרבות של ההוצאה לאור ריאד א-רייס.
בשנים 1989–1994 כתב טור יומי עבור העיתון "אל-קודס אל-ערבי".
בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21 המשיך לפרסם אסופות סיפורים ולכתוב טורים עבור עיתונים שונים.
בין הפרסים שקיבל על יצירתו: פרס לספרות עלילתית בערבית ע"ש סולטאן בן עלי אל-עווייס (بن العويس, 2001), על סך 100 אלף דולרים; העיטור הסורי למצוינות אזרחית (2002); ופרס הספרות הערבית בפסטיבל לספרות בינלאומית "בלו מטרופוליס" שבמונטריאול (2009).
"הזקָנים", מערבית: ששון סומך, בתוך: אהרן אמיר ואחרים (עורכים), קשת, מז (אביב 1970): חוברת מיוחדת לספרות הערבית אחרי 67, עמ' 138–139.
"ההוצאה להורג", מערבית: ששון סומך, בתוך: הארץ, 4 בדצמבר 1970.
"הרפתקתי האחרונה", מערבית: עמי אלעד-בוסקילה, בתוך: עמי אלעד (עורך), מעבר לאופק הקרוב: סיפורים ערביים בני זמננו, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1989, עמ' 101–106.
נמר מנייר: קובץ סיפורים, מערבית: אלון פרגמן, תל אביב: רסלינג, 2012.
הילדים צוחקים, ספר ילדים, תרגום: אלון פרגמן, איור: רוני פחימה, סדרת מכתוב, 2017.
זכרי אותי לנצח הוא סרט התבגרות רומנטי אמריקאי משנת 2010, בכיכובם של רוברט פטינסון ואמילי דה רייבין.
העלילה מתמקדת בטיילר, בחור צעיר החי בניו יורק ומתקשה למצוא שפה משותפת עם אביו מאז מות אחיו.
הוא פוגש בחורה מסתורית בשם אלי, שחיה מילדותה עם אביה השוטר לאחר שאמה נרצחה במהלך שוד טראומטי שהיא הייתה עדה לו, ברכבת התחתית של ניו יורק.
בהתחלה טיילר ניגש אל אלי רק בשביל לנקום באביה השוטר שעצר אותו אך עם הזמן בין השניים מתפתח רומן אמיתי, שנותן שוב משמעות לחייו של טיילר.
אך בהמשך נחשפים הסודות ונראה כי הנסיבות שהביאו למפגש ביניהם עשויות להביא לפרידתם.
לקראת סיום הסרט, טיילר מגן על אחותו הקטנה קרוליין, שסובלת מחרם חברתי, ומתפרע בבית הספר של אחותו ובעקבות כך נעצר.
על מנת לפגוש את עורכי הדין של אביו, שיעזרו לו בנושא שבגינו נעצר, טיילר הולך למקום העבודה של אביו, במגדלי התאומים.
בסיום הסרט נראית קרוליין בכיתתה ועל הלוח נראה התאריך: יום שלישי ה-11 בספטמבר 2001. לאחר מכן נראה טיילר עומד במגדלי התאומים, ולאחר מכן נראים האנשים הקרובים לטיילר כשהם מתוודעים לפיגוע הטרור וההבנה מסתמנת על פניהם.
לבסוף נראה הקבר של טיילר ליד הקבר של אחיו, מייקל, שהתאבד.
לבסוף בעקבות מותו של טיילר, קרוליין ואביה מקיימים קשר חיובי של אב ובת, ואלי עולה לראשונה לרכבת התחתית ממנה נמנעה מאז רצח אמה.
זכריא נאבסו (באדיגית: Закэри Нэпсэу; נולד ב-17 בנובמבר 1955) הוא פוליטיקאי, איש ציבור ואיש עסקים ישראלי-צ'רקסי, ראש המועצה המקומית כפר כמא.
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת רב-סרן.
מצעירותו היה פעיל חברתי בארגוני סיוע לצ'רקסים בסוריה ובטורקיה.
נאבסו היה בעברו איש עסקים, ובבעלותו הייתה חברה בחו"ל ועסקים נוספים בישראל.
לשעבר יו"ר הוועדה לתכנון ובניה - מעלה חרמון.
למד היסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה באוניברסיטה, אך לא סיים את לימודיו.
זכריא הוא נציג הצ'רקסים בישראל בפדרציה הצ'רקסית העולמית, ובעל זכות הצבעה.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשנת 2013 נבחר לתפקיד ראש מועצת כפר כמא, ובבחירות הבאות בשנת 2018 נבחר שוב לתפקיד.
במהלך כהונתו הושג אישור לתוכנית מתאר להרחבת היישוב, ונבנה היכל תרבות רב תכליתי.
בשנת תשע"ו הוענק ליישוב כפר כמא פרס שרת התרבות והספורט לרשויות המקומיות על זכייתה במקום השלישי.
כחלק מהחזון שלו לקדם את תחום התיירות בכפר כמא, נערך לראשונה מדרחוב במסגרת הפסטיבל הצ'רקסי.
עוד פרויקט שקידם הוא הקמת מתחם לשוק עירוני, שנכון לשנת 2020 נמצא בשלבי סיום.
בשנת 2019 במהלך כהונתו השנייה, תוכנן מרוץ לילה הראשון מסוגו בכפר, אך המירוץ בוטל בעקבות התנגדות התושבים בטענה שהמיאוץ פוגע בערכים של תושבי הכפר.
באותה שנה התחוללה סערה בכפר סביב מכרז קרקעות של רשות מקרקעי ישראל, בעקבות זכייה של משפחה שאינה צ'רקסית במכרז.
רבים מתושבי הכפר האשימו את ראש המועצה בתוצאות המכרז.
זכריא אבוח'לאל הוא כדורגלן מרוקאי-הולנדי המשחק בעמדת החלוץ בטולוז ובנבחרת מרוקו.
איינדהובן, וערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-12 במאי 2019 בהפסד 0–1 לא.ז.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 על הראקלס אלמלו.
ב-4 בנובמבר 2020 כבש שער בכורה בתיקו 4-4 נגד ספרטה רוטרדם.
ב-25 ביוני 2022 חתם בטולוז מליגת העל הצרפתית.
ב-7 באוגוסט ערך הופעת בכורה בתיקו 1-1 נגד ניס.
ב-28 באוגוסט כבש שער בכורה בהפסד 1–3 לנאנט.
אבוח'לאל נולד בהולנד, לאב לובי ולאם מרוקאית, ושיחק בנבחרות הנוער בהולנד.
הוא החליט לא לייצג את הולנד אלא את נבחרת מרוקו אלייה זומן בנובמבר 2020. הוא הופיע עבור מרוקו לראשונה בניצחון 4–1 במוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021 על הרפובליקה המרכז אפריקאית ב-13 בנובמבר 2020, וכבש את השער הרביעי של קבוצתו בהופעת הבכורה שלו.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022, ואף זכה לכבוש ב-27 בנובמבר את השער השני בניצחון 0–2 על נבחרת בלגיה במסגרת שלב הבתים.
זַכַּרִיַא אַל־קַזְוִינִי (השם המלא בערבית: أبو يحيى زكرياء بن محمد بن محمود القزويني, כלומר: "אבו יחיא זכריא איבן מוחמד איבן מחמוד אל-קזוויני") ידוע גם בשם קזוויני (בפרסית: قزوینی), נולד בערך ב-1203 בקזווין (איראן) ומת ב-1283, היה קוסמוגרף, רופא וגאוגרף פרסי ממוצא ערבי.
הוא נולד למשפחת משפטנים שמקורה בצאצא של (בן לוויה של הנביא מוחמד) שהתבססה בקזווין הרבה לפני לידת אל-קזוויני.
לא ידוע הרבה על חייו.
זכריא איבן מוחמד אל-קזוויני שימש כמומחה משפטי ושופט (קאדי) בכמה יישובים בפרס וכנראה נאלץ באמצע המאה ה-13 לעזוב בעל כורחו את פרס ועבר לבגדאד.
הוא ערך מסעות ברחבי מסופוטמיה וסוריה לפני שהפך לבסוף לחלק מחבורה מדעית שקודמה על ידי מושל בגדאד, (מת ב-1283).
למושל הקדיש קזוויני יצירתו המפורסמת ביותר הכתובה בערבית: "עג'אא'ב אלמחלוקאת" ("عجائب المخلوقات وغرائب الموجودات" - נפלאות הבריאה וה[תופעות] הייחודיות של הקיום), יצירה מכוננת בקוסמוגרפיה.
חיבור זה, המאויר לעיתים קרובות, זכה לתפוצה רחבה ועותקים רבים נשמרו עד ימינו.
קזוויני כתב בו גם על הענק "עוג בן ענק", עיבוד אסלאמי של המלך האמורי עוג מלך הבשן.
טקסט זה מתפרש על ידי אחדים כאגדה עתידנית פרה-מדע בדיוני.
קזוויני ידוע גם בזכות הלקסיקון הגאוגרפי שלו "آثار البلاد وأخبار العباد" (מונומנטים של הארצות ומסורות היסטוריות על עמיהם).
שני החיבורים משקפים ידע נרחב ממגוון רחב של דיסציפלינות.
קזוויני גם מזכיר כיצד אלכימאים שכונו "נוכלים" דיווחו על המרת מתכות לזהב, שלגביהם מציין קזוויני שהם הרסו את התפתחות הכימיה כמדע על ידי בגידה בשליטים רבי עוצמה כמו עימאד א-דין זנגי.
כתוצאה מכך, חוקרים רבים התבטאו נגד האלכימיה, מה שגרם לנטישה כללית של האלכימיה ולבידוד של מדע הכימיה.
זכרונות של חילזון הוא סרט הנפשה למבוגרים עצמאי אוסטרלי משנת 2024, המשלב טרגדיה וקומדיה בטכניקת סטופ מושן.
הסרט נכתב, הופק ובוים על ידי אדם אליוט ומבוסס באופן רופף על חייו האישיים.
בסרט מדבבים שרה סנוק, קודי סמית-מקפי, אריק באנה, מגדה סובנסקי, דומיניק פינון, ניק קייב וג'קי ויבר.
הסרט מגולל את סיפורה של גרייס פודל, צעירה במלבורן של שנות ה-70. גרייס מתמודדת עם מומים מולדים, טרגדיות משפחתיות וחיים מלאי מאבקים, אך גם עם רגעים של תקווה וחברות.
הסרט עוקב אחר חייה מילדות לבגרות, תוך הדגשת מערכת היחסים עם אחיה התאום גילברט, התמודדות עם משפחות אומנה מורכבות, אהבה כושלת, והדרך שבה האמנות מסייעת לה לבנות חיים חדשים.
פינקי (ג'קי ויבר) – אישה מבוגרת ואקסצנטרית שמסייעת לגרייס
ג'יימס (אריק באנה) – שופט
רות (מגדה סובנסקי) – האומנת הקשה של גילברט
פרסי פודל (דומיניק פינון) – אביהם של גרייס וגילברט
קן (טוני ארמסטרונג) – בעלה של גרייס לזמן קצר
איאן ונראל (פול קאפסיס) – זוג אומנה סווינגרי
ביל קלארק (ניק קייב) – בעלה השני של פינקי
הפקת הסרט נמשכה שמונה שנים, והוא צולם במלבורן במהלך מאי 2023. פסקול הסרט הולחן על ידי אלנה קאטס-שרנין, והפקת ההנפשה כללה שימוש נרחב בדמויות חימר ועיצוב סביבות מפורטות.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-10 ביוני 2024 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לאנימציה של אנסי, וזכה בפרס קריסטל לסרטים עלילתיים.
הוא הופץ באוסטרליה ב-17 באוקטובר 2024 על ידי חברת Madman Entertainment.
בארצות הברית הופץ הסרט בהקרנות מוגבלות ב-25 באוקטובר, עם הרחבה לבתי קולנוע נוספים בנובמבר 2024.
באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לדירוג של 94% מתוך 108 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.3/10. הקונצנזוס באתר קבע: "מסע מונפש מרגש המשלב ייאוש עם תקווה וחום אנושי, והופך את זכרונות של חילזון לסיפור נוגע ללב."
באתר Metacritic זכה הסרט לציון של 83 מתוך 100, המייצג "שבח אוניברסלי".
פיטר דברוג' מ-Variety שיבח את הסיפור הייחודי של אדם אליוט ואת הביצועים הקוליים.
לעומתו, סטפני בנבורי מ-Deadline ציינה אלמנטים חוזרים בעלילה, אך הדגישה כי אלו משתלבים היטב בנושאי האי-שלמות האנושית שבסרט.
זכריא אל-אע'א היה פוליטיקאי פלסטיני, חבר בוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין, חבר בוועד המרכזי של פת"ח בשנים 1994 עד 2017, ושר השיכון הראשון של ממשלת הרשות הפלסטינית.
נולד בח'אן יונס בשנת 1942. בשנת 1965 השלים לימודי תואר ראשון ברפואה וכירורגיה באוניברסיטת קהיר.
בשנת 1971 סיים התמחות ברפואה פנימית.
בין השנים 1974 ל-1987 היה ראש המחלקה הפנימית בבית החולים נאצר בח'אן יונס, עד שפוטר מסיבות ביטחוניות על ידי הרשויות.
בין השנים 1989 ל-1993 היה ראש המחלקה הפנימית בבית החולים הערבי אל-אהלי בעזה.
אל-אע'א היה חבר מייסד של ההסתדרות הרפואית הערבית ברצועת עזה ב-1977, גזבר ההסתדרות הרפואית הערבית בין השנים 1978–1984, נשיא ההסתדרות הרפואית הערבית בשנים 1985–1992 וגזבר המועצה להשכלה גבוהה בירושלים בין השנים 1985–1992. כמו כן, היה חבר באגודת בנק הדם בעזה מאז הקמתה וחבר באגודת הסהר האדום הפלסטיני.
אל-אע'א סומן על ידי מדינת ישראל בשל פעילותו תומכת הטרור, הוא הורחק מעבודתו ב-1987, והיה במעצר מנהלי למשך כחצי שנה ב-1988, בשל מעורבותו הכלכלית בתמיכה באינתיפאדה הראשונה.
לאורך העשור שבין 1981 ל-1990 נאסר עליו לצאת מרצועת עזה, ובינואר 1995 הוא נעצר למשך מספר שבועות לחקירה.
ב-16 בינואר 2004 הקים יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת את חבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה, ומינה את אל-אע'א לעמוד בראשותו.
אל-אע'א היה גם חבר במשלחת המשולשת הפלסטינית שניהלה משא ומתן מקדים לוועידת מדריד (1991) עם שר החוץ האמריקני לשעבר ג'יימס בייקר, לצד פייסל חוסייני וד"ר חנאן עשראווי.
בהמשך היה גם חבר במשלחת המשא ומתן הפלסטינית בוועידת מדריד ובוושינגטון בין השנים 1991–1993.
עם הקמת הרשות הפלסטינית, כיהן כשר השיכון בממשלה הראשונה בראשות יאסר ערפאת בשנים 1994–1995. בהמשך, מונה על ידי מחמוד עבאס לפתור סכסוכים פנימיים בין פלגי הפת"ח בעזה, עבאס גם העמיד אותו בראשות ההנהגה העליונה של המפלגה ברצועת עזה.
ב-2007, במסגרת עימות דתי בין הפת"ח לחמאס על תפילות סמוך למסגדים, נעצר אל-אע'א בידי אנשי חמאס.
ב-2008, בשיאם של מאבקי הפת"ח והחמאס ברצועת עזה, הוחזק אל-אע'א בידי אנשי חמאס יחד עם בכירים אחרים מארגון פת"ח.
ב-2011 הוביל את משלחת הפת"ח לשיחות בקהיר עם ארגון הטרור חמאס, כדי ליישם את ההסכם שנחתם בין הצדדים שנה קודם לכן.
עוד קודם לכן, כבר ב-2002, השתתף בשיחות מקדימות בין הארגונים בקהיר.
ב-2014, התייחס אל-אע'א לפעולות שנקטה ישראל כדי לאתר את שלושת הנערים החטופים, וטען כי הן מהוות "הכרזת מלחמה".
הוא דרש לכנס את המדינות החתומות על אמנות ז'נבה, על מנת לחייב את ישראל לציית להסכם על "אדמות פלסטין הכבושות", ולנקוט בכל האמצעים המעשיים על מנת "לספק הגנה לאזרחים הפלסטינים מפני פשעי ישראל".
ב-2017 יצא נגד דרישתו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לפרק את אונר"א בעזה.
שנה לאחר מכן התלונן על הקיצוץ האמריקאי בתקציבה של אונר"א והודיע כי אש"ף נחוש לשמר את פעילותה.
זכריא סינוואר היה היסטוריון פלסטיני, יליד ח'אן יונס שבדרום רצועת עזה.
אחיהם של יחיא סינוואר ומוחמד סינוואר.
זכריא סינוואר נולד ב-1965 בח'אן יונס שבדרום הרצועה למשפחת סינוואר.
הוא היה אחיו הצעיר של יחיא סינוואר ואחיו הגדול של מוחמד סינוואר.
בשנת 1983 סיים את לימודיו התיכוניים בח'אן יונס.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה האסלאמית ודיפלומה כללית מאוניברסיטת אל-אקצא.
בשנת 2003 הוא קיבל תואר שני, ובשנת 2006 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה של הציונות ממכון המחקר והלימודים הערביים בקהיר.
כיהן כמנהל המרכז להיסטוריה באוניברסיטה האסלאמית בשנים 2000–2002, וכמרצה חבר במחלקה להיסטוריה בפקולטה לאמנויות באותה אוניברסיטה.
חבר סגל באקדמיה לצוות הלבנונית.
בלילה שבין 17 ל-18 במאי 2025 תקף צה"ל את האוהל בו שהה סינוואר בנוציראת שבמרכז הרצועה.
התעשייה הציונית בארץ ישראל (1918-1948), מחקר שפורסם בכתב העת למדעי הרוח והחברה של האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
תפקידו של אורד וינגייט בפיתוח יכולות צבאיות ציוניות, כתב העת האוניברסיטאי האסלאמי, עזה,2007.
עקירת תושבי רצועת עזה: מחקר השוואתי בין הנרטיב הפלסטיני לנרטיב הישראלי, כתב העת האוניברסיטאי האסלאמי, 2007.
השקפת הציבור הישראלי הרוויזיוניסטי על ערבים ומוסלמים (1925-1948).
ראיון בעל פה, מחקר שפורסם בספר היסטוריה בעל פה.
חוויית המעצר של שייח' אחמד יאסין, מייסד תנועת החמאס, בבתי כלא בישראל.
האוניברסיטה האסלאמית של עזה, 2005.
מחוז עזה בתקופה העות'מאנית הראשונה, 2004.
זכרונות מרצח (בקוריאנית: 살인의 추억) הוא מותחן בלשי דרום קוריאני משנת 2003, בבימויו של בונג ג'ון-הו, שזהו סרטו השני.
בסרט מככב סונג קאנג-הו בשיתוף הפעולה הראשון שלו עם בונג.
הסרט מבוסס על המחזה 'בוא לראות אותי' משנת 1996 שכתבה קים קוואנג-לים, שמבוסס על סיפור הרציחות בהוואסאונג שביצע לי צ'ון-ג'ה.
ב-1986, כשברקע הדיקטטורה הצבאית בסיאול, גופתה של אישה צעירה שנאנסה ונרצחה נמצאת ליד שדה בכפר חקלאי.
זמן לא רב לאחר מכן, מופיעה סדרה של קורבנות חדשים בזו אחר זו, כולן נערות צעירות עם שיטות רצח דומות.
שני בלשים, פארק דו-מאן המקומי וסאו טה-יון שהגיע מסיאול, מנסים פעם אחר פעם לחשוף את זהות הפסיכופת שאונס, קושר את קורבנותיו ודוחף תחתונים לפיהן – אך המאמצים מעלים חרס.
אלא שהבלשים עצמם משתמשים בשיטות חקירה משונות למדי...
סונג קאנג-הו בתפקיד פארק דו-מאן, הבלש הראשי.
קים סאנג-קיונג בתפקיד סאו טה-יון, הבלש מסיאול.
קים רוי-הא בתפקיד צ'ו יונג-קו, שותפו של פארק.
סונג ג'אה-הו בתפקיד סמל שין דונג-צ'ול.
ביון הי-בונג בתפקיד סמל קו הי-בונג.
גו סאו-הי בתפקיד הקצין קוון קווי-אוק.
ריו טה-הו בתפקיד ג'ו בייונג-סאן, החשוד השני.
פארק נו-שיק בתפקיד בק קוואנג-הו, החשוד הראשוני.
פארק היי-איל בתפקיד פארק הייון-גיו, החשוד השלישי.
ג'יון מי-סאון בתפקיד קווק סאול-יונג, חברתו של פארק דו-מן ואשתו מאוחר יותר.
הסרט זכה לביקורות מהללות בכל העולם ונחשב לאחד מסרטיו הטובים של בונג.
הוא גם היה הסרט הקוריאני השני הרווחי ביותר באותה שנה.
הסרט מחזיק בציון ממוצע של 8.1 באתר IMDb, בציון מבקרים משוקלל של 95% אחוז באתר Rotten Tomatoes ובציון 92% משוקלל מביקורות קהל.
המגזין Sight & Sound כלל את הסרט בין 30 הסרטים הגדולים ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21. הניו יורק טיימס דירג אותו בשנת 2025 במקום ה-99 ברשימת 100 הסרטים הגדולים ביותר במאה ה-21.
הבמאי קוונטין טרנטינו אמר שהסרט, יחד עם הסרט המארח שגם הוא של בונג, הם שניים מעשרים הסרטים האהובים עליו בין 1992 ל-2009.
הסרט זכה בפרסים רבים, לרבות פרס צדף הכסף לבמאי הטוב ביותר לבונג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן, ובפרס הסרט האסייתי הטוב ביותר בפסטיבל טוקיו.
זכריה לירז-פלדמן (26 באפריל 1935 - 25 במרץ 2018) היה יזם אירועי תרבות ברחבי ישראל, זוהה במיוחד עם עיצוב חיי התרבות באזור הנגב בכלל ובבאר שבע בפרט.
יזם את חגיגות הזמר העברי בערד וחגיגות הכליזמרים בצפת.
בשנת 2000 זכה באות יקיר באר שבע.
זכריה לירז, נולד כזכריה פלדמן בבוקרשט רומניה לאברהם ורבקה פלדמן.
בין השנים 1940–1944, עת התרחשה השואה, נשלח על ידי הנאצים עם משפחתו למחנות ריכוז באוקראינה.
הוא עלה לישראל בשנת 1948 והגיע לעיר חיפה.
הוא שרת כחייל קרבי בחטיבת גבעתי, היה סמל מחלקה, והדריך בקורס מכים.
בהשפעת דוד בן-גוריון שקרא לפיתוח הנגב תוך מתן דוגמה אישית בהתיישבותו בשדה בוקר, עבר להתגורר באופקים, שם שימש בתפקיד מנהל מחלקת התרבות.
הוא הצליח במשך תקופה קצרה לערוך שינוי במערכת החינוך בעיירה.
הוא יזם חינוך משלים, הקים ספרייה ציבורית והפעיל קייטנות בקיץ.
לאחר מכן, זכה במכרז לתפקיד מנהל מחלקת התרבות בעיריית באר שבע, ועבר לגור בבירת הנגב ב-1962.
בשנת 1970, הקים לירז בבאר שבע את מועדון גלריה "הצריף", שהיה מקביל לרשת מועדוני "צוותא", אשר במסגרתו קוימו פעולות תרבות רבות, ובעיקר ערבי שירה ותרבות, ותערוכות של אמני ישראל כדוגמת אורי ליפשיץ, ואחרים.
שיאו התרבותי של "הצריף" היה בקיום תערוכה של האמנית הבינלאומית, חנה אורלוף אשר נפתחה בחודש אפריל 1976, ואשר במסגרתם הוצגו 37 פסלים ו-16 דפי רישום וגרפיקה, של אורלוף - מגדולות הפסלים בכל הזמנים - שהוערכו בשווי של מספר מיליוני שקלים (רות אנגל, "תערוכת חנה אורלוף", מעריב, 30 באפריל 1976).
בהמשך דרכו בעיר יזם לירז פעולות תרבות נוספות, כגון פתיחת גלריה לאמנות בבית ערבי ישן ברחוב סמילנסקי בעיר העתיקה.
כמו כן, יזם את הקמתם של אוניברסיטה עממית, סינמטק, ועוד.
לאחר שבע שנים של פעילות, עזב לירז לחיפה, העיר הראשונה בה גר בישראל, בעקבות הצעה שקיבל לניהול מרכז התרבות ע"ש אבא חושי.
ב-1972 חזר לירז לבאר שבע לאחר שסגן ראש העירייה בנ"ץ כרמל, הציע לו להקים את תיאטרון באר שבע, שלירז גם מונה להיות מנהלו הראשון.
בשנת 1978 הוענק ללירז פרס "גמל הזהב", לאומנות, תרבות וחינוך, מטעם "פרגוד, ירחון לענייני תרבות באר-שבע", על תרומתו יוצאת הדופן לפעילות התרבותית בבאר שבע.
בהקשר זה, ביום 14 ביוני 1978 הונפק על ידי "פרגוד" ירחון מיוחד בקשר עם הענקת הפרס, אשר כלל כתבת עומק מפורטת, במסגרתה תוארה בהרחבה פעילותו ותרומתו של לירז לחיי התרבות בכלל, ובדרום הארץ ובבאר שבע בפרט, שעמדה בבסיס ההחלטה ליתן ללירז את הפרס.
באותה כתבת עומק כונה לירז "קיסר התרבות הבלתי מוכתר, אך גם הבלתי מעורער של באר שבע".
יצוין כי הפרס הוענק על בסיס "המלצות על מועמדים לזכייה ששוגרו לוועדה ציבורית, אשר עמלה על מיון ההמלצות קביעת הזוכים".
הענקת הפרס זכתה לברכתו של ראש עיריית באר שבע דאז, מר אליהו נאוי, שנכללה בגוף הירחון.
בחג סוכות 1982, יזם הקים וניהל את חגיגות הזמר העברי בערד ביחד עם נחומי הרציון.
בשנת 1988 הגה וייסד את פסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת, והיה מנהלו של הראשון של הפסטיבל, ולאחר מכן ניהל מספר פסטיבלים בשנים מאוחרות יותר.
מאוחר יותר, זכה לאות הוקרה, על ידי ראש העיר צפת, מר אילן שוחט, "על החזון ליצירת וייסוד פסטיבל חג הכליזמרים הראשון בצפת בשנת 1988".
בשנת 2000 הוענק ללירז עיטור יקיר באר שבע על תרומתו לתרבות בעיר.
בשנת 2006 זכה להשיא את אחת מ-12 המשואות בטקס המסורתי שנערך בהר הרצל בירושלים לציון יום העצמאות ה-58 למדינת ישראל.
רבי זכריה אלצַ'אהִרִי , שנקרא גם הרז"א או יחיא בן סעיד, נולד בתימן בשנת 1519 בקירוב.
על אף היותו תושב כוכבאן, מצפון-מערב לעיר הבירה צנעא, הייתה השפעתו גם על צנעא.
כשהיה בן 20 עזב את עיר אבותיו ואת ארץ מולדתו ויצא לתור בעולם.
מתימן פנה מזרחית להודו, פרס, עיראק וטורקיה.
משם המשיך אל גולת הכותרת של המסע - ארץ ישראל.
בארץ התעכב במיוחד בערים צפת וטבריה.
בצפת הוא התרשם מסדרי הישיבה שבראשה עמד רבי יוסף קארו, בעל ה"שולחן ערוך", ומהנהגותיו.
מארץ ישראל הוא הדרים למצרים.
במהלך מסעותיו פגש דמויות חשובות נוספות בעולם היהדות, כגון הרב סעדיה בן יוסף, הרב משה קורדובירו והרב משה מטראני.
בצפת של אותם ימים היו גם חכמים רבים שעסקו בתורת הקבלה.
לאחר שהתבשם מתורת ארץ ישראל בנגלה ובנסתר, הוא חזר לתימן והיה ממנהיגי הקהילה של העיר הראשית צנעא.
בשנים 1568–1573 התנהלה מלחמה בין התימנים לבין הטורקים, שבמהלכה הדפו התימנים את הטורקים מארצם.
בתום המלחמה, תפסו התימנים את מנהיגיה היהודיים של העיר צנעא והשליכו אותם לבית הסוהר, באשמת סיוע לטורקים.
שבע שנים ישבו המנהיגים בבית הסוהר ועמם רז"א.
הוא ישב פעם נוספת בבית הסוהר מסיבות שאינן ברורות.
את השנים בכלא ניצל הרב זכריה כדי להעלות על הכתב את מה ששמע וראה במסעותיו.
דברים אלו סיפר בלשון המקאמה (שירה סיפורית מחורזת).
במאקמות שכתב הוא כלל סיפורי עמים, משלי חיות, חידות לשוניות ותיאורי מסעות.
בצד הדברים המשעשעים, כתב הרז"א גם דברי תוכחה, הגות ופילוסופיה.
אבנר בן חלק שדמותו מעוצבת כדמותו של הסופר, כלומר משורר מוכשר שזכה לשם ולתהילה כאומן המליצה והשירה.
משורר זה בקי בכל רזי השפה העברית והערבית.
הוא חכם בעל ידע רב בכל תחומי המדע והחכמה.
נוסף לכך, הוא הרפתקן שאינו יודע מנוח, ובעל עורמה שמסייעת לו להיחלץ מכל צרה.
נושא כליו של אבנר - מרדכי הצידני.
להבנת רוב החוקרים חלק מהעלילות שחוו שני הגיבורים בספר המוסר הן תיאורים אוטוביוגרפיים.
לספר המסעות נתן את השם ספר המוסר, ובהקדמה לספר הוא כתב:
"ספר המוסר, כל הקורא בו ילמד מוסר,
ואם הוא מבין בעזרת ה' לא יחסר,
ואם אין לו בינה - ה' מעליו סר,
ולכן צריך להתפלל ולהתחנן לה' יתברך שיתן לו בינה לדעת מוסר."
ספר המוסר שחיבר רז"א הוא מהיצירות השיריות האחרונות שנכתבו בשפה העברית עד לעת החדשה, וניכר מתוכנו שהמחבר ינק משירת ספרד והתבשם מטעמיה של שירת צפת.
נוסף לספר המוסר, חיבר רז"א ספר הלכות בנושא שחיטה ודיני טרפות, פירוש קבלי לתורה בשם צידה לדרך וכן שירים שונים כשהמפורסם בהם הוא "קריה יפהפייה" שנכתב בהשראת השיר "יפה נוף משוש תבל" של ר' יהודה הלוי.
הוא נפטר בהיותו כבן שבעים שנה.
זְכַרְיָה הוא מושב ליד העיר בית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
"לפי המסורת נקרא הכפר על שמו של זכריה הנביא שאת קברו מראים בכפר" ושמו נשתמר בשם הכפר הערבי זכריא.
מקורו של היישוב בתקופה הביזנטית, והוא מופיע במפת מידבא.
על פי המסורת הנוצרית נקבר במקום זכריה, אבי יוחנן המטביל והישוב נקרא על שמו.
המוסלמים שמחשיבים את זכריה לאחד מנביאי האסלאם אימצו את המסורת, ובנו מסגד במקום הקבר.
מבנה המסגד הנטוש שוכן עד היום במרכז היישוב.
במסמך משנת 1309 התחייבו תושבי כפר זכריה להעביר כסף להקדש כיפת הסלע.
עד מלחמת העצמאות התגוררו במקום כ-1,200 תושבים שהתפרנסו בעיקר מחקלאות וגידול בקר וצאן.
בסופה של מלחמת העצמאות נשארו בכפר כ-600 מתושביו.
בדצמבר 1949 הוכנה תוכנית לגירוש תושבי כפר זכריה הערבים, יחד עם יישובים ערביים נוספים, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן.
היישוב היה יישוב ספר, וסבל מהתנכלויות רבות מצד מסתננים, וכן מבעיות כלכליות וחברתיות קשות.
בינואר 1950 הוחלט בהחלטת ממשלה לפנות את תושבי הכפר הערבים וליישב במקומם אוכלוסייה יהודית בלבד.
בסוף שנת 1950 יושבו בכפר עולים מכורדיסטן מאזור ברזן שבעיראק.
על פי דו"ח של ארגון GlobalSecurity, בסיס חיל האוויר כנף 2 שוכן בסביבות המושב.
זכריה גלוסקא (אוגוסט 1895 – 19 בספטמבר 1960) היה חבר הכנסת הראשונה מטעם התאחדות התימנים בישראל.
זכריה גלוסקא נולד בעיר חידאן שבתימן בשנת 1895. הוא עלה ארצה בשנת 1909 והתיישב עם משפחתו בשכונת שבזי (שקדמה לתל אביב ומהווה כיום חלק ממנה).
הוא קיבל חינוך מסורתי במסגרת החדר.
עבד כפועל בבית חרושת ובפרדסי פתח תקווה.
לקח חלק פעיל בבנין העיר תל אביב, הוא עצמו עסק בקדיחת הבאר הראשונה של תל אביב, וכן עסק בהקמת גימנסיה הרצליה.
הצטרף למפלגת הפועל הצעיר בשנת 1911 ולהסתדרות עם ייסודה (1920).
נמנה עם מייסדי הסתדרות "צעירי המזרח", מפלגת לוויין של הפועל הצעיר, בשנת 1920, ונבחר מטעמה בבחירות לאספת הנבחרים הראשונה.
בשנת 1925 הוא נבחר כיושב ראשה.
נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב בתחילת 1925 מטעם רשימה של התימנים.
בשנת 1939 יצא בשליחותה לערוך מגבית במצרים ובארצות הברית, ועקב מלחמת העולם השנייה נשאר באמריקה וחזר לארץ רק בשנת 1949.
הוצב במקום הראשון ברשימת התאחדות התימנים ב והיה הנציג היחיד מטעם ההתאחדות בכנסת הראשונה.
התריע כנגד אפליית יהודי תימן.
נפטר בקנדה, בדרכו לשליחות בארצות הברית.
למען יהודי תימן, בהוצאת י.ב.
זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ הַנָּבִיא, הוא דמות מקראית, נביא אשר חי בימי שיבת ציון, ופעל לעידוד שבי הגולה ובניית בית המקדש השני.
ספרו, האחד עשר בתרי עשר, עשוי משני חלקים השונים זה מזה באופיים עד כדי כך, שמרבית החוקרים רואים בהם מעשה ידי שני נביאים שונים, כאשר חלקו השני של הספר שייך לנביא אלמוני מתקופה לא ברורה.
בחלק הראשון בולטים חזיונותיו של זכריה, ובחלק השני ישנם שני משאות נבואיים, העוסקים בעיקר באחרית הימים.
על זכריה הנביא ידועים מעט מאוד פרטים.
מן התנ"ך עצמו אפשר לשאוב פרטים בודדים בלבד; בין שורותיו אפשר לקרוא מעט יותר.
מסורות חז"ל מספקות מידע רב יחסית.
על פי עדותו, החל לנבא בשנה השנייה לדריווש מלך פרס (520 לפני הספירה).
זכריה מוזכר בשני ספרים במקרא.
בספרו הוא נזכר ארבע פעמים ובספר עזרא פעמיים נוספות.
הגמרא מזהה את זכריהו בן יברכיהו, המוזכר ב, עם הנביא זכריה בן ברכיה.
הרעש המדובר, מעיד על רעידת האדמה, שהתרחשה בארץ ישראל במאה ה-8 לפנה"ס ומופיעה גם בספר עמוס.
בעבר, נחשפו עדויות לכך, במספר מוקדים ברחבי ישראל, אך ב-2021, סבורים החוקרים לראשונה, שהצליחו לזהות שרידי חורבן, המעידים על כך, שרעידת האדמה פגעה גם בירושלים - בירת ממלכת יהודה באותם ימים.
בספרו, לבד מתפקידו כנביא, הוא מופיע כאדם, אליו פנו אנשי הגולה כדי לשאול שאלה דתית-מעשית (האם יש לצום בצומות הקבועים על חורבן בית המקדש למרות השיבה לארץ).
מכאן מומחשת סמכותו בעיני העם, אם כי אפשר לפרש קטע זה, כך שהשאלה לא הייתה מופנית דווקא אליו, אלא באופן כללי "אֶל-הַכֹּהֲנִים אֲשֶׁר לְבֵית-ה' צְבָאוֹת וְאֶל-הַנְּבִיאִים".
בספר עזרא, מופיע זכריה כנביא, אשר יחד עם חגי, עודד את העם לבנות את בית המקדש: "וְשָׂבֵי יְהוּדָיֵא בָּנַיִן וּמַצְלְחִין, בִּנְבוּאַת חַגַּי נְבִיָּאה וּזְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא" (; תרגום מארמית: "וזקני היהודים בונים ומצליחים, בנבואת חגי הנביא וזכריה בן עדוא").
אפשר ליישב את הסתירה המדומה על ידי ההשערה, שעדו היה אדם חשוב, ועל כן נזכר רק הוא בעזרא.
תופעה זו שכיחה במקרא (למשל, בנוגע למלך יהוא).
ייתכן שהוא נזכר גם בספר נוסף, שלישי: ב נזכר, בתוך משפחות הכהנים, "לְעִדּוֹא (כתיב: לעדיא) זְכַרְיָה", ויש מניחים כי מדובר בזכריה הנביא.
אם אמנם כן, היה זכריה הנביא כהן.
חז"ל אמרו על זכריה כי היה נביא בן נביא.
זכריה, כמעט שאינו מופיע לבדו.
במרבית הציטוטים מופיעים חגי, זכריה ומלאכי יחדיו, כאחרוני הנביאים ובעלי הסמכות הנבואית הבכירה.
על פי חז"ל, לאחר מותם של חגי, זכריה ומלאכי פסקה הנבואה:
"...דתנו רבנן: משמתו חגי זכריה ומלאכי נסתלקה רוח הקודש מישראל ואף על פי כן היו משתמשים בבת קול..." (, ומובא בנוסח דומה גם ב).
כאחד מאחרוני הנביאים, זכה זכריה להיות, על פי מסורת חז"ל, חלק חשוב משלשלת החכמים המעבירים את התורה מדור לדור:
"...ועזרא ובית דינו קבלו מברוך בן נריה ובית דינו, בית דינו של עזרא הן הנקראין אנשי הכנסת הגדולה והם: חגי זכריה ומלאכי (...) והרבה חכמים" (רמב"ם, הקדמה למשנה תורה).
עדויות התלמוד על תקנות הלכתיות שתיקן
בין השאר, מסופר בתלמוד על מספר תקנות הלכתיות שתיקן זכריה (כל ההפניות בהמשך הן לתלמוד הבבלי):
"אמר רבי אליעזר: זקנים הראשונים, מקצתן היו אומרים: 'חצי קב עצמות וחצי לוג דם לכל רובע עצמות ורביעית דם לא לכל' ומקצתן היו אומרים: 'אף רובע עצמות ורביעית דם'...
אמר רבי יעקב בר אידי: 'מפי שמועה אמרו - מפי חגי, זכריה ומלאכי'" ().
"תניא אמר רבי: 'אלמלא דבריהן דברי תורה ודברי בריבי קבלה אנן דברי בריבי שומעין וכל שכן שדבריהם דברי קבלה ודברי בריבי דברי תורה'.
והאמר מר אין הכרעה שלישית מכרעת?
אמר ר' יוחנן: 'מפי שמועה אמרה, מפי חגי זכריה ומלאכי'" ().
"אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן: 'שלשה נביאים עלו עמהם מן הגולה: אחד שהעיד להם על המזבח, ואחד שהעיד להם על מקום המזבח, ואחד שהעיד להם שמקריבין אף על פי שאין בית'.
במתניתא תנא: רבי אליעזר בן יעקב אומר: 'שלשה נביאים עלו עמהן מן הגולה: אחד שהעיד להם על המזבח ועל מקום המזבח, ואחד שהעיד להם שמקריבין אף על פי שאין בית, ואחד שהעיד להם על התורה שתכתב אשורית" ().
תרגום של הנביאים לארמית: - "תרגום של נביאים יונתן בן עוזיאל אמרו מפי חגי זכריה ומלאכי" ().
בתרגום השבעים מיוחסים לזכריה ולחגי כמה מאחרוני מזמורי התהלים (קמ"ו-קמ"ח).
נבואות זכריה ניחמו את התנאים לאחר כישלון המרד הגדול וחורבן בית המקדש השני:
"...פעם אחת (רבן גמליאל, רבי אלעזר בן עזריה, רבי יהושע ורבי עקיבא) היו עולין לירושלים.
כיוון שהגיעו להר הצופים קרעו בגדיהם.
כיוון שהגיעו להר הבית, ראו שועל שיצא מבית קדשי הקדשים, התחילו הן בוכין ורבי עקיבא מצחק.
אמרו לו: מפני מה אתה מצחק?
אמר להם: מפני מה אתם בוכים?
אמרו לו, מקום שכתוב בו: 'והזר הקרב יומת' (במדבר, א', נ"א) ועכשיו שועלים הלכו בו ולא נבכה?
אוריה במקדש ראשון וזכריה במקדש שני!
בלשון הזה אמרו לו: 'עקיבא, ניחמתנו!
זְכַרְיָה בֶּן יְהוֹיָדָע הֵכֹּהֵן (המאה ה-9 לפנה"ס) הוא דמות מקראית מתקופת יהואש מלך יהודה.
מוזכר במקרא בתוך סיפור על עבודת עבודה זרה על ידי שרי יהודה, כנביא המוכיח את העם שנהרג בידי אספסוף בחצר בית המקדש במצוות המלך.
הסיפור מוזכר באגדות החורבן ובקינות לתשעה באב.
מסורת עממית מייחסת את מקום קבורתו למונומנט אבן, "נפש", מתקופת בית שני בעמק קדרון אשר למרגלות הר הזיתים, הידוע בשם קבר זכריה.
הכתוב בדברי הימים מספר על כפיות הטובה של יהואש לאחר מות יהוידע.
כאשר זכריה בן יהוידע אמר דברי תוכחה כנגד מעשיהם הרעים של יהואש ושריו, ציווה הלה והוציאוהו להורג.
המקרא מספר כי הריגתו של זכריה גרמה לרציחתו של יהואש בידי עבדיו, אך רק לאחר שעלה חיל ארם על יהודה וירושלים, והניח את המלך פצוע.
המקרא מנמק את תבוסת ממלכת יהודה בעקבות עזיבתם את ה'.
הריגת זכריה בספרות חז"ל ובפרשנות חכמי ימי הביניים
הפרשנות המדרשית הוסיפה נופך להריגת יהואש, כשהיא מדגישה את חלקם של עבדי המלך הנזכרים כעמוני ומואבי, אומות הנתפסות ככפויות טובה, בהריגתו של המלך שכפר בטובתו של יהוידע הכהן, אביו של זכריה.
במדרש נאמר כי זכריה היה חתן המלך, ובגרסה אחת במדרש נאמר כי היה ככהן גדול.
לפי המדרשים, נקמת דמו של זכריה לא מוצתה בדמי יהואש בלבד, ונקשרים אליה מאורעות שאירעו בחורבנם של בתי המקדש.
מעשה הריגתו של זכריה מוזכר במדרשים כאחד החטאים הכבדים שגרמו לחורבן.
הרמב"ם, בהקדמתו לספרו משנה תורה, מציין את שמו של זכריה בשרשרת מסירת התורה ממשה ועד רב אשי.
לפי דברי הרמב"ם שם, זכריה למד את התורה מאביו, יהוידע, ומסר את התורה לנביא הושע בן בארי.
המדרש בקהלת-רבה, על הפסוק "ומקום הצדק שמה הרשע" (ג, טז), עוסק במעשה הריגתו של זכריה ובנקמת דמו:
המדרש עובר לעסוק במעשה נקמת דמו של זכריה על ידי נבוזראדן רב טבחים בשעת החורבן, כ-250 שנה לאחר הריגתו של זכריה (החלקים שבארמית תורגמו לעברית):
בתלמוד מסופר שנבוזראדן הזדעזע והתגייר בעקבות המעשה הזה.
בסיום המדרש רבי יודן מוסיף פרטים על הריגתו:
אם יהרג במקדש ה' כהן ונביא
ירמיהו הנביא מקונן במגילת איכה:
חזל דרשו, כי ה-"כהן ונביא" שמוזכר כאן, הוא זכריה, שנהרג בבית המקדש.
בהקשר הזה, התלמוד מביא את הברייתא הבאה, על חורבן בית המקדש השני:
בתוך הדברים שמביא המדרש באגדות על החורבן, מובאת ביקורת על זכריה, על כך ש"הניח (עזב) ענוותנותו":
במרוצת השנים הוזכר סיפור הריגת זכריה במספר קינות לתשעה באב.
הבולטת בהן היא "יום אכפי הכבדתי", שכתב רבי יהודה הלוי ונאמרת בקרב רוב קהילות ישראל ביום תשעה באב.
יש חוקרים שסבורים, שסיפור מותו של זכריה, המופיע בספר דברי הימים המאוחר, מתקופת בית שני, ולא בספר מלכים הקדום יותר - אינו משקף התרחשות שהייתה, אלא מהווה מעין מבוא למדרשים שחז"ל הרבו לספר, שמבטאים פעמים רבות הרחבה סיפורית-מדרשית לפסוקים ידועים.
לטענת חוקרים אלו, הסיפור מהווה מדרש על הפסוק "אם יהרג במקדש ה' כהן ונביא".
במסורת הפרשנית הנוצרית ובמחקר מקובל לעיתים לזהות רמיזה זו עם זכריה בן יהוידע, שנהרג בחצר בית ה' על פי המסופר בדברי הימים:
עם זאת, בגרסת הבשורה על פי מתי מופיע הכינוי "זכריה בן ברכיה", היוצר קושי זיהויי, שכן "בן ברכיה" מזוהה בדרך כלל עם זכריה הנביא מתקופת שיבת ציון.
בשל כך הוצעו הסברים שונים, ובהם אפשרות של בלבול מסורות או מסירה טקסטואלית מורכבת.
רבי זכריה בן שלמה הרופא (מכונה: הרז"ה, בערבית: יחיא אלטביב, או: אלחכים יחיא אבן סלימאן אלאסראילי) היה מגדולי רבני תימן במאה ה-15, פרשן מקרא והלכה ורופא.
כתב חיבורים הקשורים לכתבי הרמב"ם.
התגורר ביישוב "בני קיס" הנמצא בין הערים צנעא וד'מאר.
מכונה "אלד'מארי", ייתכן שהוא או אחד מאבותיו גרו בד'מאר, ומכאן כינוי זה.
היה מגדולי רבני תימן במחצית הראשונה של המאה ה-15. היה פרשן מקרא והלכה ורופא במקצועו.
כמו רבים מחכמי תימן כתב חיבורים הקשורים לכתבי הרמב"ם.
באחד מאזכוריו כותב עליו מהרי"ץ בספרו "זבח תודה" על השולחן ערוך: .
רבי זכריה היה בעל הלכה מובהק, כמשתקף מתוך חיבורים שונים שחיבר המוסבים על ספר משנה תורה של הרמב"ם, וחיבורי הלכה נוספים.
בנוסף היה לו ידע רב באגדה, וחיבורו מדרש החפץ משובץ במדרשי חז"ל, יחד עם קטעי הלכה, מוסר ומידות טובות, סיפורי עם ופניני חכמה עממיים.
בחיבוריו ניכרת השפעתם של גאוני בבל וארץ ישראל הקדומים וספרות המדרש שלהם, יחד עם משנתו של הרמב"ם, בהלכה ובפילוסופיה.
מקורות אלו הם המקורות העיקריים של חיבוריו.
רבי זכריה היה מחבר פורה וכתב 18 חיבורים:
מדרש החפץ – מדרש על התורה המאופיין גם כמדרש וגם כפירוש.
מלא בנושאים פילוסופיים ומדעיים כפי שהיה מקובל בתקופתו בתימן.
הושפע רבות מכל ספרי הרמב"ם ודרך חשיבתו, אך יש בו הרבה דרשות בדרך האלגוריה שאינה דרכו של הרמב"ם.
נכתב בערבית כדרכם של חכמי זמנו.
יצא לאור בתרגום לעברית על ידי הרב ד"ר מאיר חבצלת בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים (ה'תשנ"א (1991) – בראשית ושמות; ה'תשנ"ב (1992) – ויקרא, במדבר ודברים), בתוספת מבוא מהרב יוסף קאפח.
נימוקי הרז"ה – פירוש על משנה תורה לרמב"ם בדרך שאלה ותשובה.
פירוש למשנה – גם הוא בדרך שאלה ותשובה.
מבוסס על התלמוד וחיבורי הרמב"ם, כולל גם הסברים פילוסופיים.
עומד לראות אור על ידי מכון אור ישראל.
הפירוש על מסכת שביעית נדפס יחד עם פירושים נוספים של חכמי תימן על ידי הרב דוד צדוק, בני ברק ה'תשס"ג (2003).
פירוש למשנה תורה לרמב"ם, מתחילת הספר עד סופו, חיבור בן 147 עמודים, נמצא בכתב יד שתואר על ידי יוסף טובי, תגים ה' ו' 71.
פירוש להפטרות – יצא לאור על ידי יהודה לוי נחום.
ספר אלוגיז – ספר רפואה גדול, בנוי מארבעים פרקים בתוספת פרק בשמות הרפואות ופרק בתחליפיהן.
הספר מחולק לשלושה חלקים: החלק הראשון עוסק במזגי החולים וסימניהם, הקזת דם ומבנה גוף האדם; החלק השני עוסק בביאור התרופות, טבען ודרכי הכנתן; החלק השלישי מפרט תרופות, סיבות למחלות וסגולות וקמיעות.
המרגלית הנבחרת – בערבית: אלדרה אלמנתכ'בה.
ביאור לעניינים קשים שבמדרש החפץ.
פירוש אלגורי על התורה ובו גם רמזים להשפעה קבלית זוהרית.
פירוש לספר העיון לרבי חסדאי ראש המדברים
פירוש לשיר השירים – פירוש בסגנון פילוסופי.
נדפס על ידי הרב יוסף קאפח בתוך: חמש מגילות עם פירושים עתיקים, ירושלים ה'תשכ"ג (1963).
שו"ת רבי אברהם הנגיד – אסף וקיבץ לספר שאלות ששאלו חכמי עדן את רבי אברהם הנגיד, בנו של הרמב"ם.
מלבד מדרש החפץ ופירושו לשיר השירים, להפטרות ולמגילת אסתר, רוב כתביו נמצאים בכתב יד בספריות שונות בישראל ובעולם.
זכריה שלמה באומל (17 בנובמבר 1960, כ"ז בחשוון ה'תשכ"א – 11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) היה חייל צה"ל שהוגדר כאחד משלושת הנעדרים שמקום קבורתם לא-נודע בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון, יחד עם יהודה כץ וצבי פלדמן (שגופתו אותרה והושבה לישראל במאי 2025).
גופתו של באומל אותרה והובאה לישראל במרץ 2019.
באומל נולד בברוקלין, בנם הצעיר של יונה ומרים ואח לשמעון ואסנה.
באומל למד עד גיל עשר בבית-ספר יהודי בבורו-פארק, המוכר בשם ישיבת עץ חיים.
בשנת 1970 עלתה משפחת באומל לישראל, לקריית חיים.
באומל למד בבית ספר ממלכתי-דתי בקריית מוצקין ואחר כך עבר לישיבה התיכונית-מדרשית נעם בפרדס חנה.
לאחר סיום הלימודים המשיך באומל בלימודיו במסגרת ישיבת הר עציון ובמסגרת ההסדר שירת בצה"ל בחיל השריון שבו מילא תפקיד של מפקד טנק.
במהלך לימודיו בישיבה שימש באומל כיועץ לתלמידים יוצאי יהדות ארצות הברית שנזקקו לסיוע בהסתגלות לתוכנית הלימודים.
באומל התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, ותכנן ללמוד תואר בפסיכולוגיה.
כמו כן, בקיץ 1982 התקבל לעבודה כמדריך קבוצות נוער מחו"ל המגיעות באמצעות הסוכנות היהודית.
בעת פרוץ מבצע שלום הגליל היה באומל בישיבה, וגויס יחד עם חבריו לשירות.
בדבריו האחרונים של זכריה באומל להוריו, שנכתבו על-גבי גלויה זמן קצר לפני הקרב, הוא ביקש מספר פריטים אישיים וסיים במילות הרגעה להוריו המודאגים: "אל תדאגו, הכל בסדר, אך נראה שלא אבוא הביתה בקרוב".
בסיום הקרב, שישה חיילים הוכרזו נעדרים.
לאחר שהתברר כי שניים שבויים וגופת חלל אחד הושבה, נחשבו באומל, יהודה כץ וצבי פלדמן במשך שנים רבות כנעדרי קרב סולטאן יעקוב.
מאז הכרזתו של באומל כנעדר עסק צה"ל בניסיונות שונים להשגת מידע על גורלו של באומל.
גם בני משפחתו של באומל נסעו ברחבי העולם, עוקבים אחר כל פיסת מידע שיכולה להוביל לסיום הפרשה עבורם ועבור משפחות הנעדרים הנוספים מהקרב.
מנגד, על פי אגף המודיעין של צה"ל, מי שהחזיקו בנעדרים ובמידע על גורלם היו גורמים פלסטינים בסוריה, בהכוונת אש"ף ומנהיגו באותו עת, יאסר ערפאת, יחד עם סגנו לעניינים צבאים אבו ג'יהאד, שהוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של באומל.
לאחר הסכמי אוסלו הועברה על ידי יאסר ערפאת חצי דיסקית זיהוי של החייל זכריה באומל.
בשנת 2004 החליט הרב הראשי הצבאי ישראל וייס להכריז על שלושת הנעדרים כ"חללים שמקום קבורתם לא נודע", אולם בעקבות מאבק המשפחות נמנע המהלך.
בשבועות תשס"ט (2009) נפטר יונה באומל, אביו של זכריה.
ב-18 בדצמבר 2010 דיווח העיתון "ג'ואיש כרוניקל" כי ברשות ממשלת בריטניה דיווח משגריר בריטניה בסוריה, איוור לוקאס, שכלל עדות על שביית החיילים בידי הכוחות הסוריים.
ב־3 באפריל 2019 פורסם שזמן קצר קודם לכן הובאה גופתו לישראל.
באיתור הגופה עסק צבא רוסיה בסיוע סוריה, שהוציא את הגופה מבית קברות במחנה הפליטים הפלסטיני אל ירמוכ.
ב־4 באפריל 2019 טס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לרוסיה והשתתף בטקס צבאי רוסי בהשתתפות ראש המטה הכללי הרוסי ולרי גרסימוב.
בטקס הושבו גם הסרבל והנעליים של באומל.
יחד עם באומל הובאו גופות נוספות, אך לא נמצא זיהוי בינם לבין שני הנעדרים האחרים מהקרב.
שם המבצע שבמסגרתו הוחזרה גופתו לישראל נקרא מבצע זמר נוגה.
למחרת, ב־4 באפריל, נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
ספדו לו נשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו, הרמטכ"ל אביב כוכבי, ראש ישיבת הר עציון הרב יעקב מדן, ואחותו אסנה.
בהלוויה השתתפו אלפי אנשים בהם מאות מתלמידי ישיבת הר עציון בה למד, יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, ראש המוסד, יוסי כהן, ראש אמ"ן, תמיר היימן, חברי כנסת, שרי ביטחון לשעבר ושגרירים זרים.
זכריה מדר (נולד ב-1943) הוא מבכירי החוקרים בישראל בתחום הביוכימיה, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, וראש בית הספר לתזונה במרכז האקדמי פרס.
מדר נולד בתימן במחוז ירים בשנת 1943. עלה לישראל בעליית מרבד הקסמים בשנת 1949, למחנה העולים עין שמר.
משם עבר עם בני משפחתו למושב עמינדב ואחר כך לטירת יהודה.
משפחתו סבלה ממצוקה כלכלית קשה ועקב כך, נבצר ממנו ומשאר אחיו ללמוד בבתי הספר והוא התמסר לפרנסת הבית.
לאחר מאמצים ובעידודו של אחיו שמריה, הצליח לחזור ללימודים סדירים בישיבת כפר הרא"ה.
מדר סיים תואר ראשון ושני בבביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם סיים דוקטורט בשנת 1978. הצטרף כחבר סגל לפקולטה לחקלאות, בשנת 1984 הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
במחקריו ומאמריו הרבים הוא עסק במחלת הסוכרת וגורמיה.
הוא גר כיום ברחובות, נשוי ואב לשלושה.
ב-12 ביוני 2011 התמנה מדר למדען הראשי של משרד החינוך.
חתן פרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום מזון ותזונה לשנת 2015.
זכריה על פי המסופר בברית החדשה היה אביו של יוחנן המטביל, וקרוב משפחה של ישו.
על פי הבשורה על-פי לוקאס, זכריה היה כהן ממשמרת אביה, השמינית בסדר משמרות הכהונה בבית המקדש השני, בתקופת שלטונו של המלך הורדוס.
זכריה היה בעלה של אלישבע - אף היא ממשפחת כהונה.
על פי ספרי האוונגליון אלישבע וזכריה היו צדיקים אולם לא נולדו להם ילדים.
לוקאס מספר כי שניהם היו באים בימים ואלישבע הייתה עקרה.
בעת הקטרת קטורת הסמים במקדש על מזבח הזהב הופיע בפני זכריה מלאך אשר בישר לו כי ייוולד לו בן והוא יקרא לו בשם "יוחנן", וכי אותו ילד יבשר על בואו של המשיח.
בשל גילם המופלג שלו ושל אשתו פקפק זכריה בדברי המלאך, וביקש אות מהמלאך להראות שאמת בנבואה.
בתגובה, הזדהה המלאך כגבריאל והעניש את זכריה על ספקנותו בכך שהפך אותו לאילם עד היום שבו תתגלה לכל נכונות הנבואה.
זכריה יצא מן המקדש ולא יכול היה לברך ולכן הבינו הנוכחים במקדש כי הפך אילם לאחר התגלות של מלאך.
במהלך ההיריון ביקרה אותה מריה שהייתה באותה עת בהיריון עם ישו.
"הביקור" נחשב לאחד האירועים בחיי ישו, ומצוין בכנסיית הביקור בעין כרם (הממוקמת במקום בו, על פי האמונה הנוצרית, ניצב בית הקיץ של אלישבע וזכריה), ובכנסיות רבות ברחבי העולם הנקראות על שם הביקור.
שמונה ימים לאחר הולדת בנם, במהלך טקס ברית המילה חברי המשפחה אמרו שיקראו לילד על שם האב - זכריה, אולם אלישבע התנגדה ודרשה שלבן יקרא בשם "יוחנן".
זכריה, שהיה אילם, כתב על לוח "שמו יהיה יוחנן" ובאותו הרגע חזרה לו יכולת הדיבור, והוא נשא את תפילת הבנדיקטוס.
בבשורה על פי יעקב מסופר שכאשר הורה המלך הורדוס על טבח התמימים (טבח הילדים שנולדו באזור בית לחם), זכריה סירב לגלות היכן מסתירה אלישבע את בנו ולכן נרצח על ידי חיילי הורדוס בחצר בית המקדש.
המסורת הנוצרית מקשרת בין זכריה אבי יוחנן לבין זכריה בן יהוידע, שהיה אף הוא כהן שנרצח בחצר בית המקדש (אירוע המוזכר גם בבשורה על-פי מתי).
זכריה ואלישבע מוגדרים על ידי הכנסייה הנוצרית הקתולית כקדושים, ויום חגם הוא ה-23 בספטמבר.
בכנסייה הלותרנית יום חגם מצוין ב-5 בספטמבר וכך גם בנצרות האורתודוקסית.
שמותיהם של זכריה ואלישבע מוזכרים בחלק מהמיסטריות של הכנסייה האורתודוקסית כחלק מתפילות טקס הנישואים וטקס ההכתרה.
בכנסייה היוונית אורתודוקסית מצוין יום חגם של זכריה ואלישבע ב-24 ביוני.
הארמנים מאמינים כי שרידי גופתו של זכריה נמצאים במנזר גאנדזסאר בנגורנו קרבאך.