tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיבת ההתרסקות נשארה לא ידועה, מכיוון שרק חלק מהמטוס נמצא ולא היו בו פגיעות ירי.
אפשרות אחת היא כי המטוס הופל על ידי מטוס קרב גרמני מדגם פוקה-וולף Fw 190 אותו הטיס רוברט היישל, שטען כי הפיל מטוס לייטנינג תוקפני והציג רישומים לכך כבר בסוף שנות הארבעים.
אשתו של סנט-אכזופרי, קונסואלו דה סנט-אכזופרי, חיברה את הספר "זכרונות הוורד", שנה או שנתיים לאחר היעלמו, כשהכאב על מותו היה עדיין טרי.
כשהושלם הספר היא גנזה אותו בארגז.
עם מותה ב-1979 היה הספר עדיין גנוז.
לאחר עשרים שנה התגלה כתב-היד כאשר חוסה מרטינס-פרוקטואוסו, שהיה יורשה של קונסואלו ועבד בשבילה שנים רבות, ואשתו מרטינה, גילו את הספר בארגז.
אלאן וירקונדלה, מחברה של הביוגרפיה של סנט-אכזופרי, ערך את "זכרונות הוורד", שִכְתֵב את הצרפתית של קונסואלו וחילק את הספר לפרקים.
הוצאתו לאור של כתב-היד בצרפת ב-2000, במלאת מאה שנים להולדתו של אנטואן דה סנט-אכזופרי ב-29 ביוני 2000, הפכה לסנסציה בצרפת.
הספר תורגם לשש-עשרה שפות (בין השאר לעברית; הוצאת כרמל, ירושלים, 2006).
יצירתו של סנט-אכזופרי, למרות שאיננה רק אוטוביוגרפית, הושפעה רבות מחוויותיו כטייס.
גם ספרו המפורסם ביותר, "הנסיך הקטן", הוא סיפור פואטי מאויר בו הוא מדמיין עצמו תקוע במדבר סהרה (גם כאן, בעקבות תקלה במטוסו כפי שאכן קרה למחבר בשנת 1935 כשנחת נחיתת חירום במדבר סהרה) כשהוא פוגש את הנסיך הקטן, ילד קטן ומוזר.
למרות שהספר דומה בכמה ממאפייניו לסיפור ילדים, באים בו לידי ביטוי רעיונות עמוקים בנוגע לחיים ולאהבה.
(1931) Vol de nuit - טיסת לילה, תרגם מנשה לוין, 1946. הספר תורגם פעם שנייה בידי משה מרון ונדפס כחלק מן הספר טיסת לילה | אדמת אנוש (ספרית פועלים, 2012).
(1942) Pilote de Guerre - טייס קרב ("טיסה לאראס", "Flight to Arras" בתרגום לאנגלית), מצרפתית: גדעון טיקוצקי, ספרית פועלים, 2009. הספר נכתב בעקבות משימת סיור שערך הסופר-הטייס בקרב העיר אראס בצרפת בקיץ 1940, שעליה זכה בציון לשבח.
בספר מובעת אהדה ליהודים, בין השאר לטייס היהודי-צרפתי , ולכן ספג ביקורת קשה והופץ במחתרת.
(1943) Lettre à un Otage - מכתב לבן ערובה, מכתב גלוי לידידו לאון ורת שהסתתר בצרפת מאימת הכובש הגרמני.
במכתב-מסה זה העלה סנט-אכזופרי על הכתב את רשמיו מן המלחמה ואת מחשבותיו על אודותיה.
בין השאר כתב סנט-אכזופרי לידידו היהודי ורת: "אם אלחם עוד, אלחם מעט למענך [...] אני חש צורך לעזור לך לחיות.
אני רואה אותך כה חלש, כה מאוים, מושך את חמישים שנותיך, במשך שעות, כדי להתקיים עוד יום אחד [...] בהיותך צרפתי, אני חש שאתה בסכנה כפולה: גם כצרפתי וגם כיהודי".
ספר-מכתב זה הגיע לידי ורת רק בתום המלחמה.
מצרפתית: גדעון טיקוצקי, ספרית פועלים, 2009.
(1943) Le Petit Prince - הנסיך הקטן, תרגם אריה לרנר, מהדורה ראשונה - 1952 בהוצאת עם עובד.
תרגום שני, בידי אילנה המרמן, יצא לאור בשנת 1993 באותה הוצאה.
נמל התעופה הבינלאומי סנט-אכזופרי בליון, צרפת ותחנת הרכבת גאר דה ליון סנט-אכזופרי קרויים על שמו.
עד שנכנס האירו לשימוש ב-2002, הופיעה תמונתו על שטר של חמישים פרנק בצרפת.
סנט-אכזופרי ואשתו גולמו על ידי ברונו גנץ ומירנדה ריצ'רדסון בסרט הבריטי "סנט-אקס" (זה היה כינויו בפי חבריו).
סנט-אכזופרי מונצח על ידי לוח זיכרון בפנתיאון בפריז.
על שמו נקראים 389 בתי ספר בצרפת - לפי מפקד העיתון "לה פריזיין" בשנת 2017 (במקום החמישי בין האישים הצרפתים, אחרי ז'ול פרי, ז'אק פרוור, ז'אן ז'ורס וז'אן מולן)
על שמו בית ספר צרפתי בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה.
דואר ישראל הוציא בול לכבודו ב-21 ביוני 1994 ומכר 1,367,000 בולים היימנו.
ז'אן-אנטואן ואטו היה צייר צרפתי.
ואטו נולד בעיר ולנסיאן שבפלנדריה (היום בצרפת), שסופחה מעט לפני כן על ידי לואי הארבעה עשר מלך צרפת.
כבר בגיל צעיר הראה ז'אן-אנטואן עניין בציור והתקבל כשוליה לז'אק אלבר ז'רַן, צייר מקומי.
לוואטו התחוור עד מהרה שאין לו כמעט מה ללמוד מז'רן, ולכן עזב ונסע לפריז (בערך בשנת 1702).
שם מצא עבודה בגשר נוטרדאם ביצירת העתקים של ציורים פופולריים בסגנון ובמסורת הפלמיים.
בשנת 1703 עבד ואטו כעוזר לצייר קלוד גילו.
בסטודיו של גילו נחשף ואטו לדמויות הקומדיה דל'ארטה - נושא שהיה אהוב על גילו, שהפך לאחד ממושאי הציור האהובים גם על ואטו.
לאחר מכן עבר לעבוד אצל קלוד אודראן ה-3 - מעצב פנים.
שם למד למלא את ציוריו באלגנטיות שמאפיינת אותם.
אודראן היה האוצר של ארמון לוקסמבורג, ושם נחשף ואטו לסדרה של ציורים מרהיבים מאת פטר פאול רובנס שצוירו עבור המלכה מריה דה מדיצ'י.
הצייר הפלמי הפך לאחד ממקורות ההשראה העיקריים של ואטו, כמו גם ציירי ונציה, שאת יצירותיהם הכיר מאוחר יותר באוסף של פטרונו, הבנקאי פייר קרוזט.
בשנת 1709 ניסה ואטו לזכות במלגת הפרי דה רום, אך נדחה על ידי האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול.
בשנת 1712 ניסה שוב ונחשב לטוב כל כך עד שבמקום לקבל את המלגה לשנת שהייה אחת ברומא לה השתוקק, הוא התקבל כחבר מלא באקדמיה.
הוא עבד במשך חמש שנים על "יצירת הקבלה" שלו, אך לא לשווא - היה זה הציור "העלייה לרגל לקיתרה" (Pélerinage à l'ile de Cythère) המוכר גם בשם "הפלגה לקיתרה".
על יצירה זו העירו מבקרים רבים כי היא מציגה דווקא את היציאה מקיתרה (האי שהיה מקום הולדתה של ונוס, על פי המיתולוגיה, ועל כן מסמל את תמצית האהבה).
על אף שציוריו של ואטו מעלים על נס את האלגנטיות האריסטוקרטית של המעמד השליט (אם כי הוא דווקא חי את רוב חייו הקצרים תחת האקלים המדכא של תקופת שלטונו המאוחרת של לואי הארבעה עשר), מעולם לא היו לו פטרונים אריסטוקרטיים.
האנשים שרכשו את ציוריו היו בורגנים כדוגמת בנקאים וסוחרי אומנות.
למרות העובדה שציוריו הבוגרים יותר נראים כמו הצגה של "חגיגות עליזות" (fêtes galantes), הם למעשה מציגים מלנכוליה מפוכחת, ותחושה של חוסר משמעות מוחלט של החיים, מה שהופך אותו מבין ציירי המאה ה-18 לאחד הקרובים ביותר לציירים הרגישים המודרניים.
בכך הוא עולה על רבים מאלו שחיקו אותו, כמו ניקולס לנקרט וז'אן-בטיסט פאטר, ששאלו את נושאי הציור שלו, אך לא הצליחו ללכוד את רוחו.
ידידיו של ואטו חששו בשל חוסר הזהירות שהפגין בקשר לעתידו ואיתנותו הכספית.
נראה כאילו צפה את מותו בטרם עת, וכשחלה בשנת 1720 עקר לאנגליה כדי ליהנות ממזג אוויר טוב יותר, אך שב לצרפת כשמצבו הבריאותי היה בכי רע, והתארח בבית ידידו מר לפבר בעיר נוז'אן-סור-מארן, ושם נפטר בשנת 1721 בגיל 37 כתוצאה ממחלת השחפת.
שמלת ואטו (Watteau dress), שמלה ארוכה דמוית שק עם קפלים רפויים התלויים מהכתף בגב, בדומה לאלו שלובשות חלק ניכר מהנשים ביצירותיו, נקראת על שמו.
הסופרת האנה רוטשילד חיברה ספר על גלגוליה של תמונה של ואטו.
אנטואן-ז'אן גרו היה צייר צרפתי שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות ונחשב לאחד מאבות האוריינטליזם הצרפתי.
את הכשרתו הראשונית קיבל גרו בביתו מהוריו הציירים.
אחד מציוריו המפורסמים מתקופה זו מתאר את בונפרטה מבקר את קורבנות המגפה ביפו.
גרו גילה כושר עמידות מרשים נוכח התהפוכות הפוליטיות של תקופתו.
ב-1814 התמנה לצייר הרשמי של לואי ה-18 וב-1824 קיבל את התואר "ברון" מידי המלך שארל העשירי.
ב-1819 הוענקה לו דרגת אביר במסדר סן-מישל וב-1828 הוענקה לו דרגת קצין בלגיון הכבוד.
ב-20 השנים האחרונות לחייו הכשיר הסטודיו שלו יותר ממאה ציירים.
ב-25 ביוני 1835, מדוכא בגלל ביקורת שלילית על ציוריו ונטישת תלמידיו, הטביע עצמו בסן, קרוב לסוור (Sèvres).
גרו נטמן בבית הקברות פר לשז בפריז.
אנטואן-אנרי ז'ומיני היה היסטוריון צבאי וגנרל בצבא הצרפתי ובצבא הרוסי יליד שווייץ.
היה משתתף פעיל במלחמות נפוליון, תחילה בצד הצרפתי ואחר כך בצד בעלות הברית.
נודע כהיסטוריון צבאי חשוב במחצית הראשונה של המאה ה-19, והשפיע השפעה רבה על התפיסות הצבאיות שלפני מלחמת העולם הראשונה.
ז'ומיני נולד בשווייץ בשנת 1779 ומגיל צעיר גילה נטייה לחיי צבא.
הוא שירת בצבא השווייצרי ובשנת 1801 עבר לפריז, שם עבד כבנקאי ופרסם את חיבורו הצבאי הראשון.
הגנרל מישל נה מהצבא הצרפתי, שקרא את החיבור, התרשם מאוד וקרא לז'ומיני לשרת תחת פיקודו.
נה אף עזר לז'ומיני להוציא את חיבורו האסטרטגי השני, ולהבאת עותק ממנו לידי נפוליאון שהתרשם ממנו עמוקות.
ז'ומיני קודם לדרגת קולונל בשנת 1805 ושירת כשלישו הראשון של נה ולאחר מכן כראש מטהו, אך קידומו לדרגת גנרל נבלם עקב היותו שווייצרי.
ז'ומיני, מתוסכל מכך, ערך מגעים עם הצבא הרוסי על קבלת דרגת גנרל רוסי, ובשנת 1813 ערק אל הצבא הרוסי ובו שירת עד סוף ימיו.
גם בצבא הרוסי לא זכה ז'ומיני לפיקוד על גייסות בקרב, עקב חוסר האמון שרחשו כלפיו בכירים בצבא הרוסי.
ז'ומיני מת בגיל 90 ממגפה.
על אף שז'ומיני הדגיש כי ניהול המלחמה הוא אומנות ואינו מדע מדויק, התייחסותו של ז'ומיני למלחמה היא כשל טכנאי ולא כשל אומן או פילוסוף.
ז'ומני בהתייחסותו למלחמה מנסה לפשט את המלחמה לגורמיה ולהציג דרך שלדעתו תוביל בדרך כלל לניצחון.
ז'ומיני ראה במערכה מעין לוח שחמט בו מתנהל משחק עמדתי בין שני כוחות, וכך הוא ניתח קרבות רבים, בעיקר של נפוליאון או פרידריך הגדול.
לדעתו, ניתן להגדיר את שטח המערכה כריבוע הסגור מכמה מצדדיו על ידי מכשולים טבעיים ומכמה מצדדיו על ידי בסיסי הצדדים הלוחמים.
בהסתכלות כזאת, מופשטת, ניתן לראות בבירור לאן ראוי שיחתור כל צד והיכן הן נקודות התורפה שלו.
ז'ומיני היה סבור כי ישנם כמה עקרונות קבועים, שמצביא שינקוט בהם בדרך כלל ינצח ומצביא שיתעלם מהם יפסיד.
הוא סבר שמדע המלחמה צריך לנסות ולעמוד על אותם עקרונות יסוד שיהוו מעיין מתכון לניצחון.
ז'ומיני אף הרחיק לכת וסבר כי ישנו עיקרון בסיסי שחייב לתבטא בכל טקסיסי המלחמה על מנת שיצליחו.
את עיקרון זה מנסח ז'ומיני כך: (מועתק מתוך ספרו של יהודה ואלך, בתרגומו של אליקים ואלך):
בעקבות חישוב אסטרטגי להעביר בהדרגה את עיקר כוחות הלוחמים אל נקודות ההכרעה שבזירת המלחמה.
להטיל כוח רב ככל האפשר לעבר קווי התחבורה של האויב מבלי לסכן את כוחותיך שלך.
לתמרן כך, שחלק עיקרי זה של גייסותיך יופעל רק מול חלקים קטנים של כוח האויב.
בדומה לכך לכוון על ידי תמרון טקטי באחד מימי הקרב את חלקם העיקרי של כוחותיך אל נקודת ההכרעה שבשדה הקרב או אל מול אותו קטע שבמערך האויב, שיש להכריעו בהתאם לתוכנית.
לנהל את הפעולות כך שריכוזי כוחות אלה לא רק ימצאו בנקודות ההכרעה אלא שיופעלו במרץ ובמתואם כדי שהשפעתם תהיה בו זמנית.
ז'ומיני סבר כי העקרונות האלו הן טרנס-היסטוריים, ואף טבע את המשפט: "השיטות משתנות ואילו העקרונות נשארים בתוקפם".
דעתו של ז'ומיני ביחס לסוגיות אסטרטגיות חשובות
ז'ומיני חילק את המלחמה לשש רמות או ענפים, שאת כל אחד מהם צריך ללמוד בפני עצמו, אף שיש קווים השווים בכולם:
ההנדסה (ביצורים ולחימה כנגד ביצורים)
ז'ומיני רצה להוסיף את הגורם המוראלי שבמלחמה אך למעשה לא עסק בו בכלל.
על פי תורתו של ז'ומיני, האסטרטגיה היא ראיית הלחימה בכללותה, היא אומנות הזזת הגייסות ממקום למקום, הטקטיקה, לעומת זאת, היא אומנות ניהול הגייסות בקרב עצמו.
ז'ומיני כלל ברכיבי המלחמה את המדיניות אך בניגוד לבן דורו, קלאוזביץ, דגל בעליונותה של המערכת הצבאית על המערכת המדינית.
הוא סבר שאסור למדיניות להכתיב למערכת האסטרטגית את דרכה, אלא שהמערכת המדינית צריכה להתאים את עצמה לבעיות האסטרטגיות.
ז'ומיני העדיף את ההתקפה על פני ההגנה.
ז'ומיני ציין את הכלל כי רק ההתקפה תניב הישגים, וגם סבר כי ההתקפה היא צורת הלחימה החזקה.
בחירתו של ז'ומיני בהתקפה הייתה חד משמעית, את ההגנה הוא שלל באופן מוחלט וראה בה כישלון, הן ברמה הטקטית והן ברמה האסטרטגית, אפילו כשהיא נדרשה ממניעים מדיניים.
ז'ומיני בהתאם לאופן ניתוחו את המלחמה כטכנאי, הציג 12 תבניות למתקפה חזיתית ומנה את יתרונותיהן וחסרונותיהן.
אמירתו זו של ז'ומיני השפיעה רבות על שיטת הלחימה הצרפתית ערב מלחמת העולם הראשונה, שסברה כי לא משנה מה יעשה האויב חייבים להיות כל הזמן בהתקפה.
לחימה בקווים פנימיים ובקווים חיצוניים
ז'ומיני היה מחסידי המלחמה בקווים פנימיים, הוא סבר כי אחת הסיבות העיקריות שבגינם נפוליאון ניצח הייתה דגילתו שוב ושוב בקווים פנימיים.
ז'ומיני ציין כי קווים פנימיים עדיפים על קווים חיצוניים שכן כך ניתן לספק תגבורות ממקום למקום במהירות ולהפתיע את האויב.
תחת פיקודו של הגנרל נה השתתף ז'ומיני במלחמה העממית בספרד והיא השאירה עליו רושם רב.
ז'ומיני סבר כי מלחמה עממית תגרום רק נזק לעולם ואסור שירבו מלחמות כאלה שכן מלחמת חורמה המתבססת על אמוציות לאומיות היא מטבעה אכזרית ואינה מתבססת על עקרונות הגיוניים.
לז'ומיני הייתה השפעה רבה על המצביאים והוגי המלחמה שלפני מלחמת העולם הראשונה, בעיקר על הצרפתים שבהם.
ז'ומיני נחשב למפרש האסטרטגי החשוב ביותר של נפוליאון וכמי שאי אפשר להבין את קרבות נפוליאון בלעדיו.
השיטה האסטרטגית הצרפתית שבתחילת מלחמת העולם הראשונה, שדגלה בהתקפה בכל מחיר ובלא התחשבות במעשי האויב, התבססה רבות על הכרעתו של ז'ומיני כי ההתקפה היא צורת הלחימה החזקה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה דעכה קרנו של ז'ומיני שכן הוא מתעלם מהגורמים הבלתי ניתנים לחישוב שבמלחמה, וגם מפני ששיטתו ההתקפית נכשלה במבחן מלחמת העולם.
היום הוא מוכר יותר כאנטיתזה לקלאוזביץ ופחות כהוגה צבאי חשוב.
השפעתו של ז'ומיני על הטקטיקה הייתה חשובה אך זמנית וחולפת.
אנטואן לאחד היה גנרל לבנוני, מפקד צבא דרום לבנון (צד"ל) משנת 1984 ועד פירוקו לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000.
לאחד נולד בכפר קטרה שברכס הרי השוף, למשפחה מרונית.
ב-1948, לאחר שסיים את בית הספר התיכון, התגייס לצבא לבנון.
ב-1952 סיים את הכשרתו כקצין באקדמיה הצבאית הלבנונית.
ב-1957 למד באקדמיה העליונה ללימודים צבאיים בצרפת.
בתחילת דרכו בצבא הוצב בדרום לבנון, התקדם בסולם הדרגות, ומונה לסגן מפקד האזור.
ב-1975, עם תחילתה של מלחמת האזרחים בלבנון, מונה למפקד כוחות צבא לבנון בגזרה המזרחית – אזור בקעת הלבנון.
כעבור מספר שנים מונה למפקד המודיעין הצבאי הלבנוני (המכונה "האגף השני").
הוא התקדם בסולם הדרגות, בין השאר בשל היותו מקורב לנשיא הלבנוני כמיל שמעון.
בשנת 1958 היה לאחד בין קציני המודיעין הלבנוני שפיקחו על קבלת משלוחי נשק חשאיים מישראל עבור משטרו של נשיא לבנון דאז כמיל שמעון.
בין השנים 1972–1973 למד לאחד במכללה לפיקוד ומטה של צבא צרפת.
בשהותו שם התוודע לשותפו לספסל הלימודים מנחם עינן.
מבין הקצינים הערבים במכללה באותה תקופה, היה לאחד הקצין הערבי היחיד שיצר קשר כלשהו עם התלמיד מישראל.
במאי 1983, לאחר שהפסיד בהתמודדות על תפקיד רמטכ"ל צבא לבנון, פרש מהצבא.
לאחר מותו של רס"ן סעד חדאד, שנפטר ממחלת הסרטן בינואר 1984, פנו אליו ראשי מערכת הביטחון הישראלית והציעו לו להתמנות למפקד צבא לבנון החופשית במקומו.
בטרם הסכים לקבל על עצמו את התפקיד התייעץ לאחד עם שני האנשים הקרובים אליו ביותר: אביו, ופטרונו הפוליטי כמיל שמעון.
שני האישים הללו, בהסתייגות מסוימת, המליצו לו לקבל על עצמו את המשימה.
לאחד גם קיבל, לפי דרישתו, הצהרה משר הביטחון דאז משה ארנס שלישראל אין עניין לא באדמת לבנון ולא במקורות המים שלה.
כמפקד צבא דרום לבנון פעל להפיכתו ממיליציה נוצרית לארגון צבאי שמתיימר לייצג את כלל תושבי דרום לבנון, תחת הסכמה שבשתיקה של ממשלת לבנון לפעילות צד"ל.
אם כי באופן פומבי, הודיע נשיא לבנון אמין ג'ומאייל, כי אינו מכיר בצד"ל והפסיק את תשלום משכורותיהם של חיילי צד"ל, שהצטרפו לארגון מתוך שורות צבא לבנון.
לאחד החליט שטקס מינויו לתפקיד יערך בעיירה בינת ג'בייל, שרוב תושביה שיעיים, ולא במפקדת צד"ל במרג' עיון, שרוב תושביה נוצרים, מתוך רצון להדגיש שצד"ל יפעל בשיתוף של כל העדות.
הטקס נוהל על ידי כרוז שיעי ובין השאר נאם בו גם אימאם שיעי.
ב-9 באפריל 1984, ערך פגישה ראשונה עם עיתונאים ישראלים והכריז שמטרתו היא להגדיל את סדר כוחות של צד"ל מ-2,000 חיילים ל-6,000, כוח שיאפשר שליטה אפקטיבית בשטח ואת יציאתו של צה"ל מלבנון.
מדינת ישראל מצידה סיפקה לצד"ל נשק כבד, טנקים, נגמש"ים ותותחים.
וסייע בהקמת בסיס אימונים באל-חיאם בו נערכו טירונויות וקורסי קצינים.
המאמץ העיקרי הופנה לגיוס שיעים, העדה הגדולה ביותר בדרום לבנון.
בעת הקמת צד"ל, צה"ל עוד היה פרוס עד קו נהר אוואלי ושלט בשליש משטחה של לבנון, כולל שלוש הערים הגדולות באזור צור צידון ונבטיה.
כחלק מהנסיגה מלבנון לקו רצועת הביטחון הועברו אזורים אלו לשליטת לאחד וצד"ל.
ב-6 במאי 1984 קיבל את השליטה על צידון מידי צה"ל וב-10 ביולי 1984 קיבל את השליטה בנבטיה.
ב־19 בספטמבר 1984, חייל צד"ל שיעי מכפר סוחמור דיווח למפקדיו שחוליית טרור שחיפשו אחריה מתחבאת בכפרו.
על קומנדקר של צד"ל שנשלח לכפר נורה והתפוצץ טיל אר פי ג'י.
ארבעה חיילים, שלושה מהם דרוזים, נשרפו למוות תוך שניות.
חמשת האחרים יצאו בכוויות קשות.
ככל הנראה האירוע היה מלכודת מתוכננת לחיילי צד"ל.
בבוקר 20 בספטמבר 1984 אישר צה"ל ללאחד, להטיל מיד סגר על הכפר ולחפש חשודים.
קציני צה"ל, שחששו מנקמת דם, אסרו על לאחד לשתף דרוזים מרשאיא, אבל התירו לו להפעיל יחידה דרוזית מחאצביא.
כאשר רוכזו גברי סוחמור לחקירה במרכז הכפר, פרצו לכפר שבעה דרוזים חמושים, קצתם במדי צד"ל, וירו בעצורים.
13 נהרגו ו-25 נפצעו לפני שהגנרל לאחד וקציני צה"ל, שנכחו במקום, הצליחו לעצור את מרחץ הדמים האירוע זכה לכינוי "טבח סוחמור".
בעקבות הטבח מפקד יחידת הקישור ללבנון, שלמה אליה, מינה ועדת בדיקה.
הוחלט להדק את הפיקוח על צד"ל, לבצע סיורים בשעות הלילה רק בשיתוף צה"ל ולהגדיל את מספר הקצינים החונכים שצה"ל מינה לכל פלוגה.
ב-3 בנובמבר 1984, בוצע ניסיון התנקשות ראשון בלאחד, על ידי ארגון אמל, שהניח מטען צד על הכביש המוביל למפקדת צד"ל במרג' עיון.
בסוף 1984 נערכו "שיחות נקורה" עם ממשלת לבנון, שהיו דיונים על ההיערכות מחדש של צה"ל בדרום לבנון, בתיווך האו"ם במפקדת יוניפי"ל.
תחילה הסתייג לאחד מהשיחות, אך לאחר שממשלת לבנון הביע נכונות לדון בפרישה משותפת של צד"ל וצבא לבנון, תמך בהצעה אם צד"ל יחומש כראוי.
"שיחות נקורה" נכשלו וצה"ל נסוג אחר כך לאזור הביטחון ללא הסכם עם ממשלת לבנון על ההיערכות החדשה.
למרות המאמצים להקים כוח בו שותפים כל העדות בדרום לבנון, רבים מהשיעים שגויסו לצד"ל ערקו אחר כך, וגם מספרם של החיילים הדרוזים לא גדל למרות המאמצים.
צד"ל לא התפתח לכוח משמעותי וגם ההנהגה הנוצרית בבירות ניתקה את הקשרים עם לאחד.
עם נסיגת צה"ל לקו רצועת הביטחון, נסוג גם צד"ל לקו זה.
למעט מובלעת ג'זין אליה נמלטו אליו כ-35,000 פליטים נוצרים ב-1984, שנסו מחשש לחיסולם מצד הדרוזים בעת קרבות הרי השוף שמצפון.
באזור התארגן כוח נוצרי ששמר עליהם ועל הכפרים הנוצריים באזור שמנו אז כ-15,000 תושבים.
כוח זה הפך ב-1985 לגדוד בצבא דרום לבנון תחת פיקודו של גנרל אנטואן לאחד ופלוגה נוצרית של צבא לבנון אשר פעלו בשיתוף פעולה.
ב-7 בנובמבר 1988 נפצע קשה בניסיון התנקשות בחייו, לאחר שנורה מטווח קצר על ידי צעירה לבנונית בשם סוהא בשארה, בלשכתו שבמארג'-עיון, כנראה בשליחות ארגון קומוניסטי לבנוני.
לאחד פונה לבית החולים רמב"ם בחיפה במצב קשה, ב-2 בינואר 1989 עזב את בית החולים רמב"ם, אחרי מספר שבועות התאושש וחזר לתפקידו.
בסוף שנות השמונים ניסה לאחד לתווך, בלא הצלחה, בין ממלא מקומו של נשיא לבנון, גנרל מישל עאון, ובין מפקד הכוחות הלבנוניים דאז, סמיר ג'עג'ע.
בעקבות הקמת תנועת המחאה ארבע אמהות בשנת 1997, שפעלה להביא ליציאת צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון, בריאיון לעיתון הצרפתי "לה-פיגארו" הזהיר שנסיגה ישראלית חד צדדית מדרום לבנון, תגרום לכך שמחצית מחייליו יעברו להילחם לצד החזבאללה ויתר החיילים יקימו מיליציה שתילחם כנגד ישראל.
במאי 1999, הודיעה על פינוי מובלעת ג'זין, לאחר שרוב הנוצרים עזבו את המובלעת, לאחר שנים של התקפות מצד החזבאללה, ומספר החיילים בגדוד צד"ל שבמקום ירד ביותר ממחצית.
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון
לאחר נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון בלבנון בשנת 2000, הצטרף, בניגוד לרצונו, לאשתו ולילדיו שהתגוררו בפריז.
משם עברו לתל אביב, בה פתח בר-מסעדה בסגנון לבנוני.
בנוסף לפעילותו במסעדה, היה לאחד פעיל בהקמת מזקקת ערק אלנמרוד בגליל העליון.
בראיונות עמו הביע את תקוותו לחזור לארץ מולדתו ואמר כי מדינת ישראל "הונתה ובגדה בו, אולם אינו מתחרט על ששיתף עמה פעולה".
בשנת 2004 פרסם לאחד אוטוביוגרפיה בשם "בעין הסערה" בהוצאת ידיעות אחרונות.
בספרו הוא מתאר את תולדות חייו במשולב עם ניתוח מצבה המורכב של לבנון כמדינה המורכבת ממיעוטים ועדות שונות.
לאחד נפטר בפריז, היה נשוי ואב לשניים.
הובא לקבורה בכפר הולדתו קטרה.
אנטואן גלן היה מזרחן וארכאולוג צרפתי שהתפרסם בעיקר כמתרגם האירופי הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה (שתורגמו לצרפתית כ-"Les mille et une nuits").
גרסתו של גלן למעשיות הופיעה בשנים עשר כרכים שפורסמו בין השנים 1704 ו-1717 והשפיעה במידה ניכרת על הספרות האירופית המאוחרת יותר ועל ההתייחסות כלפי העולם האסלאמי.
לדברי חורחה לואיס בורחס, תנועת הרומנטיקה החלה כשתרגומו של גלן נקרא לראשונה.
גלן נולד ביישוב רולו (Rollot).
בילדותו התייתם ועבר לגור בפריז, שם גם למד בגימנסיה כשהוא מפרנס את עצמו.
לאחר שעבד בקטלוג כתבי יד מזרחיים באוניברסיטת סורבון, הוא נקרא בשנת 1670 לשרת כמזכיר השגריר הצרפתי בקושטא, שם גם למד יוונית מודרנית.
בשנת 1673 הוא סייר בסוריה וחקר את עתיקותיה.
הוא שב לפריז עם אוסף יקר ערך של מטבעות יווניים.
בשנת 1676 שב לסייר בלבנט, ובשנת 1679 כבר נשלח לשם על ידי ז'אן-בטיסט קולבר כדי לרכוש כתבי יד בערבית.
בשנת 1704 החל לפרסם את התרגום האירופי הראשון של אלף לילה ולילה.
זה יצא לאור בתריסר כרכים; אחדים מהם הודפסו רק אחרי מותו.
המהדורה הצרפתית מכילה גם סיפורים שאינם ידועים מכתבי היד המזרחיים, בהם מעשיות פופולריות ביותר כגון עלי באבא וארבעים השודדים ואלאדין ומנורת הקסמים.
לטענתו של גלן הוא שמעם מפי מספרי סיפורים מסוריה.
אנטואן אוגוסטן קורנו היה מתמטיקאי כלכלן ופילוסוף צרפתי.
ידוע בעיקר בזכות התאוריות הכלכליות שלו המהוות הקדמה לתורת המשחקים.
קורנו נולד בעיירה הצרפתית גריי.
בגיל 20 החל ללמוד בבית ספר למורים ובגיל 29 השלים את עבודת הדוקטורט שלו במתמטיקה.
קורנו התמנה לפרופסור והחזיק במספר תפקידים אקדמיים, ביניהם גם כיהן כרקטור של אוניברסיטת דיז'ון.
למרות שקורנו הקדיש את מרבית עבודתו למתמטיקה, הוא ידוע כיום בעיקר בזכות המודלים הכלכליים שאותם פיתח.
קורנו היה מהראשונים שדגלו בניצול כלים מתמטיים להבנת הכלכלה ולביסוסה כמדע.
המודלים המתמטיים שלו לתיאור מונופולים ודואופולים מהווים בסיס להבנת תחרות ונמצאים בשימוש עד היום.
בשנת 1838 פרסם קורנו את ספרו "העקרונות המתמטיים של תורת הכלכלה", שבו נעשה שימוש ראשוני בנוסחאות וסימונים מתמטיים בניתוח כלכלי.
ספר זה ספג קיתונות של ביקורת ולא זכה להצלחה בתקופתו, אך הפך לספר בסיס משפיע ביותר על כלכלנים במאה ה-20 והוא מסמן, בעיני רבים, את ראשיתה של התורה הכלכלית המודרנית.
בין חידושיו, קורנו הציג לראשונה שימוש בפונקציות מתמטיות ובהסתברות לאפיון מערכות כלכליות.
הוא היה הראשון שהציג פונקציות ביקוש, המתארות את השפעת ההיצע והביקוש על מחיר של מוצרים.
עבודתו של קורנו אף נחשבת כחלוצית בתחום תורת המשחקים, אף על פי שהיא הוכרה ככזו רק עם התפתחות התחום למעלה ממאה שנים מאוחר יותר.
אנטואן בינואה היה מלחין ומשורר צרפתי מן האסכולה הבורגונדית של ראשית תקופת הרנסאנס.
אם כי אין להתעלם מחשיבותו כמלחין מוזיקת קודש, כגון מוטטים, בינואה היה אחד הנודעים ביותר במלחיני השאנסון החילוני במאה ה-15. הוא היה המוביל באסכולה הבורגונדית המאוחרת לאחר מותו של גיום דופאי.
הפרטים על חיי בינואה בשנותיו הראשונות מסתמכים בעיקר על השערות, אבל יש מקום להניח, כי מוצאו מסביבות ביתון בפה דה קאלה, אולי מן הכפר בינה, משם כנראה לקוח שמו.
אפשר שהתייחס על המשפחה האריסטוקרטית בינה; ייתכן שפיליפ דה בינה, הכומר של כנסיית נוטר-דאם בלן, היה קרוב משפחתו.
אין ספק, שבינואה זכה להשכלה מוזיקלית מעולה, כנראה בבית ספר כנסייתי לשירת מקהלה אי שם בצפון או מרכז צרפת.
מוצא אריסטוקרטי יכול להסביר את קשריו עם חצר המלוכה הצרפתית; כבר בשנות ה-50' של המאה ה-15 מופיע שמו ברשומות החצר, וב-1461 כיהן ככומר של משפחת המלוכה בטור.
בינואה לא היה אדם שוחר שלום, כפי שמסתבר מבקשת מחילה שהגיש בטור, מן ה-28 בפברואר 1461, ובה הוא מודה בחלק שלקח בהכאה קבוצתית של כומר "עד זוב דם", לא פעם יחידה אלא חמש פעמים.
בהיותו מנודה, העיז פנים לחגוג את המיסה, מעשה שהביא להחרמתו, אך האפיפיור פיוס השני חנן אותו.
מן הקתדרלה עבר בינואה לכנסיית המכללה סן מרטין, גם היא בטור, שם התמנה לתת-דיאקון בשנת 1465. יוהנס אוקכם היה גזבר המוסד הזה ונראה ששני המלחינים הכירו היטב איש את רעהו.
בהמשך אותה שנה עבר בינואה לפואטיה, שם לא זו בלבד שהתמנה ל"מטריז" (ממונה על נערי המקהלה), אלא הצליח גם למשוך זרם מתמיד של זמרים מחוננים מכל המחוז; נראה שהמוניטין שלו כמורה לשירה, מלומד ומלחין נפוצו כבר למרחקים.
אף על פי כן, הוא עזב את המקום בה בפתאומיות שהגיע, בשנת 1466; לא ניתנה סיבה לדבר, אבל משרת המטריז הוחזרה לקודמו בתפקיד.
בשלב זה עבר בינואה לבורגונדיה.
בשנת 1467 שהה בינואה בחצר דוכסות בורגונדיה והחל לחבר מוזיקה ליושביה ממש לפני עליית שארל לכס השלטון כדוכס הבא, ב-15 ביוני, כיוון שאחד המוטטים שלו - "אין הידראוליס" - מכיל הקדשה, לפיה עודנו רוזן.
שארל היה לדוכס בורגונדיה ומקץ זמן קצר נודע כשארל האמיץ, בשל שאיפותיו הצבאיות הנועזות, האכזריות ולא פעם פזיזות (שאכן הביאו לנפילתו בקרב כעבור עשר שנים).
אלא שלצד אהבת הלחימה שלו, אהב שארל גם מוזיקה ובינואה נהנה מהערכה ומגמול נאה בשירותו.
זאת ועוד, בשנת 1467 הופיע בינואה ברשומות יחד עם היינה ואן חיזכם ואדריאן באזין כ"מוזיקאי ומשרת אישי" לשארל.
נוסף לחובותיו כזמר ומלחין, ליווה בינואה את הדוכס במסעות הלחימה שלו, כמוהו כהיינה ואן חיזכם.
בינואה היה נוכח במצור על נויס בגרמניה בשנת 1475 ויצא בשלום מן הקרב הרה האסון של 1477 בננסי (אם השתתף בו), שעלה לשארל האמיץ בחייו ובלם לצמיתות את התפשטותה של בורגונדיה.
בינואה נשאר בשירות החצר הבורגונדית עד 1482, אבל דבר אינו ידוע על עלילותיו בין שנה זו ל-1492, כאשר הלך לעולמו.
בעת מותו, עבד בכנסיית סן סובר בברוז'.
לאורך כל הזמן הזה התפרסם כמלחין במידה שאינה שכיחה והמוזיקה שלו נפוצה הרחק ממקום שבתו.
המוניטין של בינואה בתקופתו היו עצומים; קרוב לוודאי, שהיה המוזיקאי הנודע ביותר באירופה בין זמנו של גיום דופאי לזה של יוהנס אוקכם.
בינואה כתב מוזיקת קודש וחול.
מתוך מוזיקת הקודש שלו, שרדו שתי מיסות קנטוס פירמוס ושמונה מוטטים (הגיוני להניח, שעוד רבים אבדו).
הוא כתב כמה יצירות על פי האנטיפון המריאני "מלכת השמיים" (Regina coeli).
מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו יכולה להיחשב לנקודת האמצע בין הפשטות והמרקמים ההומופוניים של דופאי ובנשואה, לבין האימיטציה השולטת בחיבוריהם של ז'וסקן וניקולאס גומברט.
הוא משתמש באימיטציה במיומנות אך לעיתים רחוקות, כותב קווים מלודיים חלקים ונוחים לשירה, ומגלה נטייה מובהקת למצלולים משולשים, המבשרת את נוהלי המאה ה-16.
על פי פייטרו ארון, ייתכן שבינואה היה מחברה של הנעימה המפורסמת L'homme armé, אחת המלודיות הנפוצות ביותר בתקופת הרנסאנס, ששימשה יותר מכל אחת אחרת כקנטוס פירמוס לחיבור מיסה.
אם היה הראשון לכתוב מיסה המבוססת על L'homme armé, אם לאו, המיסה שלו עלתה על כל האחרות במידת השפעתה; המיסה של אוברכט, למשל, מקבילה במידה רבה לזו של בינואה, ואפילו דופאי מצטט ממנה באופן ישיר.
ייתכן אפילו שבינואה היה זה שחיבר מחזור של שש מיסות, מבוססות כולן על אותה נעימה עצמה, שנמצא בנאפולי ויוחס לו על פי השוואה סגנונית.
בינואה חיבר גם שאנסונים, שירים חילוניים בצרפתית, ושאנסונים אלה הם הבסיס העיקרי למוניטין שלו.
רובם בצורת רונדו, אבל יש ביניהם גם כמה בצורת ברז'רט; רבים מן החיבורים האלה היו לשירים פופולריים, וייתכן שאחדים התבססו על שירים פופולריים, שאבדו בינתיים.
סביר להניח, שבינואה כתב בעצמו את הטקסטים לכל שיריו, כמעט.
כמה מנעימותיו שימשו כחומר לחיבור מיסת קנטוס פירמוס יותר מדור אחרי מותו, לדוגמה, "פורטונה דספראטה" (ששימשה הן את אוברכט והן את ז'וסקן).
שאנסון יוצא דופן הוא "אישה איומה" (Terrible dame), שלא זו בלבד שהוא דיאלוג אנטיפוני, יחיד במינו בספרות השאנסון, אלא ששמו כתוב בצרפתית עתיקה, שאיננה דורשת מומחיות מיוחדת לתרגומה.
אף כי רוב השאנסונים של בינואה מבוססים על טקסטים צרפתיים, הם כוללים גם שני טקסטים לפחות באיטלקית וטקסט אחד בפלמית.
רובם כתובים לשלושה קולות, אם כי יש גם מעטים לארבעה.
מיסות המיוחסות דרך השערה לבינואה
Missa L'homme armé (VI) (שש המיסות האלה מנאפולי מיוחסות לבינואה על סמך הדמיון הסגנוני)
אנטואן דה פיליפו היה קצין תותחנים צרפתי, למד בנעוריו ביחד עם נפוליאון בונפרטה, שפיקד בשרות הבריטים על הגנת עכו בעת המצור על עכו.
דה פיליפו היה בן כיתתו של נפוליאון באקדמיה הצבאית בצרפת.
דה פיליפו היה בן אצולה אמיד ויפה תואר והצטיין בלימודים ואילו נפוליאון היה בן למשפחה ענייה ללא ייחוס רם ולא נמנה בין המצטיינים.
בשנת 1785 סיימו שניהם את הלימודים והתגייסו לצבא בתור קציני תותחנים זוטרים.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 נלחם דה פיליפו כיאות למעמדו-לצד המלוכנים ונאלץ בשנת 1791 לברוח לאנגליה.
משנודע לו שאיש הצי האנגלי סידני סמית נתפס בעת פעולה בנמל לה האבר ונאסר בבית הכלא בפריז, החליט לשחררו.
הוא חזר בחשאי לצרפת, זייף ניירות של קצין משטרה, התיידד עם בתו של מנהל בית הסוהר והצליח ליצור קשר עם סמית.
בליווית ארבעה מחבריו שלבשו בגדי שוטרים הגיע דה פיליפו לבית הסוהר כשהוא לובש בגדי קצין משטרה והציג תעודה מזויפת המצווה למסור לידיו את סמית.
לאחר הרפתקאות רבות הגיעו השניים לאנגליה.
סמית גמל למצילו ושכנע את האנגלים למנותו כקצין בחיל הים האנגלי למרות היותו צרפתי.
סמית עלה בדרגה והתמנה למפקד שייטת בדרגת גנרל.
עם מסעו של נפוליאון למצרים וארץ ישראל נצטווה סמית להפליג לחופי הארץ ולעזור לטורקים להדוף את הצבא הצרפתי.
כשהתקרב נפוליאון לעכו מינה סמית את דה פיליפו למפקד אניה וציווה עליו לנחות בעכו עם חייליו כדי לעזור למושל העיר אחמד אל ג'זאר.
אל ג'זאר חשש שלא יוכל להגן על העיר לאור ניצחונותיו של נפוליאון והיה מוכן לנטשה.
דה פיליפו עם כמה מאות חיילים אנגלים הגיע לעכו ושכנע את אל ג'זאר להגן עליה.
סמית הפגיז מאוניותיו במפרץ את ריכוזי הצבא הצרפתי.
שני התלמידים-חברים מהאקדמיה הצבאית נלחמו זה בזה משני צדי חומת עכו.
מדי פעם היה דה פיליפו עולה על החומה וצופה לעבר הצרפתים.
מסופר כי פעם אחת הבחין בנפוליאון עומד מוקף בקציניו.
סמל התותחנים שעמד לידו ביקש ממנו רשות לירות לעברם אך דה פיליפו סירב.
כוחותיו של דה פיליפו נהנו משפע של תחמושת שסופקה להם דרך הים בעוד שנפוליאון סבל מהעדר אספקה צבאית ובעיקר מהעדר תותחים שבעזרתם קיווה לפרוץ את החומות, כי האוניות שהובילו את התותחים ממצרים נפלו בידי השייטת של סמית ושימשו את מגיני העיר.
דה פיליפו נקט בהגנה אקטיבית.
בתור קצין תותחנים היה מאתר את נקודות התורפה של הצרפתים ופוקד על התותחנים הטורקים לירות לשם.
בלילות היה יוצא בחשאי עם חיילים אנגלים ומתנפל על החיילים הצרפתים המופתעים.
הוא ארגן קווי הגנה פנימיים בעיר ופעם אחת הצליחו הצרפתים לחדור לעיר אבל נתקלו בקו הגנה שני ונהדפו על ידי המגינים שבראשם דה פיליפו.
ביטחונו של אל ג'זאר גבר עד כדי כך שהוא ציווה לכרות את ראשו של הנציג הצרפתי שבא לדון על תנאי הכניעה ולהציבו על החומה לנוכח עיניהם של הצרפתים.
דה פיליפו לא זכה לראות בנסיגת הצרפתים.
הוא מת ממחלה (מכת שמש או דבר שהיה נפוץ בעיר בגלל תנאי התברואה הירודים) כשבועיים לפני נסיגת הצרפתים.
סמית הספיד אותו ואמר כי מת "מאחר שלא נתן מנוחה לעצמו בשני חודשי המלחמה, ונמצא בכל מקום ובכל רגע שבו נערך קרב.
ביום ובלילה, הקדיש למלחמה בבני עמו ובבן כיתתו לשעבר".
אנטואן ברימל היה מלחין צרפתי.
ברימל היה אחד הראשונים והנודעים בחברי האסכולה הפרנקו-פלמית של תקופת הרנסאנס ואחרי ז'וסקן דה פרה, מן המשפיעים ביותר בקרב מלחיני דורו.
ברימל נולד כנראה מערבית לשארטר, אולי בעיר ברומלה, סמוך לנוזן-לה-רוטרו.
הוא היה אחד המלחינים הראשונים של ארצות השפלה, שהיה למעשה צרפתי.
קאפלת החצר פורקה בשנת 1510, ואחר כך, כנראה, נשאר ברימל באיטליה.
מסמכים אחדים מתעדים את קשריו עם כנסיות בפנזה ובמנטובה, שם כנראה הלך לעולמו בשנת 1512 או זמן קצר אחר כך.
ידוע, שכתב לפחות יצירה אחת אחרי פיטוריו בפרארה (ה"מיסה לבתולה המבורכת"), וייתכן שהיה עדיין בחיים בשנת 1513: במסה שכתב וינצ'נצו גליליי, יותר משנות דור מאוחר יותר, הוא מדווח מכלי שני על מפגש של האפיפיור לאו העשירי עם קבוצת מלחינים שכללה גם את ברימל.
אין ראיות נוספות למפגש זה.
היינריך גלארינו כתב מאוחר יותר על ברימל שהאריך ימים "עד זקנה ושיבה", כך שייתכן שברימל חי שנים רבות יותר, אך הרשומות לא שרדו.
אדם בשם ג'אקה ברימל היה נגן עוגב בחצר פרארה בשנת 1543, ומשערים שהיה בנו של אנטואן.
ברימל היה בלב התמורות שהתרחשו במוזיקה האירופית בסביבות 1500, כאשר הסגנון הקודם של קולות מופרדים בקפידה, מולחנים בזה אחר זה, פינה את מקומו להלחנה מקבילה ובו-זמנית של קולות שווים, הזורמים בתנועה חלקה.
אפשר להבחין בתמורות אלה ביצירותיו, שהמוקדמות שבהן שומרות על הסגנון הישן ואילו במאוחרות יותר ניכרת הזרימה הפוליפונית, שהייתה לנורמה הסגנונית בדורו של ז'וסקן.
ברימל נודע בעיקר במיסות שלו, שהמפורסמת ביותר בהן היא Missa Et ecce terræ motus בת שנים-עשר הקולות.
טכניקות ההלחנה שלו השתנו לאורך חייו: לעיתים השתמש בטכניקת קנטוס פירמוס, שנחשבה כבר לארכאית בסוף המאה ה-15, וכן בטכניקה של מיסת פרפרזה, שבה חומר המקור מופיע מעובד ומשוכלל, בקולות אחרות מן הטנור ובמקרים רבים באימיטאציה.
הוא השתמש בצמדי אימיטאציות, כמו ז'וסקן, אבל לא פעם בצורה חופשית יותר מזו שהייתה מקובלת על המלחין המפורסם יותר.
טכניקה יוצאת דופן יחסית שנקט במיסה ללא שם הייתה השימוש בחומר מקור שונה לכל אחד מהפרקים (שמות מיסות לקוחים מן היצירה הקיימת, ששימשה להן לבסיס, בדרך כלל קנטוס פלאנוס, מוטט או שאנסון; מסיבה זו המיסה נטולת שם).
ברימל כתב מיסה l'homme armé כמו עוד מלחינים רבים בתקופת הרנסאנס; הוא הלחין אותה כיאות כמיסת קנטוס פירמוס, כשהשיר הפופולרי מופיע בצלילים ארוכים בטנור, כדי שיישמע בקלות.
כל המיסות שלו, בחריג אחד של המיסה ב-12 קולות, כתובות לארבעה קולות.
במהלך המאה ה-16 הייתה המיסה המפורסמת ביותר של ברימל "המיסה לבתולה המבורכת" (Missa de beata virgine) – מיסת פרפרזה, שעשתה שימוש בעיבודים ושכלולים של מלודיות קנטוס פלאנוס.
לדברי היינריך גלאריאן משנת 1547, המיסה נכתבה בתחרות עם ז'וסקן, שכתב בו בזמן "מיסה לבתולה המבורכת" משלו, ושתי היצירות דומות בסגנונן.
ברימל כתב גם מספר רב של מוטטים, שאנסונים וכמה יצירות אינסטרומנטליות.
גם סגנונו ביצירות אלה התפתח במהלך חייו, כשביצירות המוקדמות ניכרים הקווים לא-סדירים והמורכבות הרתמית האופייניים לדורו של אוקכם, ואילו במאוחרות נעשה שימוש בפוליפוניה האימיטאטיבית החלקה של סגנון ז'וסקן בד בבד עם המרקמים ההומופוניים של המלחיני השירים הפופולריים האיטלקים של זמנו (כמו ברתולומאו טרומבוצ'ינו, ששהה בפרארה באותו זמן כמו ברימל).
"מיסת האשכבה" (Missa pro defunctis) של ברימל, יצירה מאוחרת לארבעה קולות, ראויה לציון בהיותה הרקוויאם הראשון שכלל מוזיקה פוליפונית לדיאס אירה.
נוסף לכך, זהו אחד הרקוויאמים המוקדמים ביותר ששרדו: רק זה של אוקכם קדם לו.
אחרי ז'וסקן דה פרה, ברימל נחשב לאחד מגדולי המלחינים בדורו.
במהלך חייו, הוציא אוטביאנו פטרוצ'י ספר של המיסות שלו, וכמה מלחינים אחרים כתבו יצירות שהנציחו את שמו לאחר מותו.
Missa et ecce terræ motus, יצירתו המרשימה ל-12 קולות, שרדה מתוך ספר תווים שיצא במינכן בשנת 1570, זמן רב לאחר מותו, ונראה שאורלנדו די לאסוס ביצע את היצירה באמצעותו.
אנטואן דבון ווקר הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
ווקר זכה באליפות ליגת ה-NBA בשנת 2006, כאשר שיחק במיאמי היט.
במהלך הקריירה שלו הוא השתתף שלוש פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA.
ווקר הוא בוגר בית הספר התיכון מונט כרמל, במסגרתו שיחק בנבחרת הכדורסל של בית הספר.
כאשר שיחק בקבוצתה של התיכון, בה שיתף פעולה עם שחקן הפוטבול המפורסם דונובן מקנאב, הוא רכש לעצמו מעמד של שחקן מצטיין וידוע בכל רחבי מדינת אילינוי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון קיבל ווקר מלגת כדורסל מלאה מאוניברסיטת קנטקי, בה שיחק תחת המאמן האגדי ריק פיטינו.
כבר בעונת ה"פרשמן" שלו במכללה הוא היה השחקן הבולט של הקבוצה, ונבחר ל-MVP של טורניר ההתאחדות הדרום-מזרחית (SEC).
בעונתו השנייה, , הוא היה הפורוורד הפותח של הקבוצה שזכתה באליפות ליגת המכללות.
באותה שנה הוא אף נבחר לחמישיית העונה של טורניר ה-SEC ולנבחרת האזורית של העונה מטעם ה-NCAA.
כבר לאחר שנתיים של לימודים באוניברסיטה, החליט ווקר לעזוב אותה לטובת קריירה מקצוענית בליגת ה-NBA.
בשנת 1996, היה ווקר לבחירה השישית בדראפט ה-NBA, על ידי קבוצת בוסטון סלטיקס.
כבר בעונתו הראשונה בבוסטון, , הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, והוביל את קבוצתו במדדי הנקודות (17.5 בממוצע למשחק) והריבאונדים (9 בממוצע).
על אף הצלחתו האישית של ווקר, בוסטון נחלה עונה חלשה במיוחד, וסיימה עם מאזן של 15 ניצחונות בלבד מול 67 הפסדים.
בעונה הבאה המשיך ווקר את הצטיינותו, והעמיד ממוצעים עונתיים של "דאבל דאבל" - 22.4 נקודות ו-10.2 ריבאונדים.
הוא אף קלע 49 נקודות - שיא אישי בעבורו במהלך הקריירה - במשחק בו הפסידה בוסטון לוושינגטון ויזארדס.
הוא נבחר באותה עונה לשמש כמחליף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בוסטון הציגה יכולת משופרת מאשר זו שבעונה הקודמת, אך עדיין סיימה עם מאזן שלילי, 46-36. בדראפט הליגה של 1998, בחרה בוסטון את פול פירס במקום העשירי.
בשנים הבאות ווקר היווה יחד עם פירס את אחד משני כוכביה של בוסטון, והשילוב המוצלח בין השניים הועיל רבות לקבוצה.
בעונת הציג ווקר את העונה הטובה ביותר בקריירה שלו, כאשר הוביל את בוסטון למאזן של 33-49 ולהעפלתה הראשונה מזה שבע שנים למשחקי הפלייאוף.
הוא סיים שני בדירוג של הקבוצה (22.1 נקודות), ובמקום הראשון בדירוגי הריבאונדים (8.8) והאסיסטים (5.0) שלה.
יחד עם פירס, הוביל ווקר את קבוצתו עד לסדרת גמר המזרח, שם הפסידו לניו ג'רזי נטס לאחר שישה משחקים.
באותה עונה הוא השתתף בפעם השנייה בקריירה במשחק האולסטאר, ונבחר בשלישית למעמד זה ב-2003.
בעונת סבל ווקר מירידה ביכולתו.
על אף שקלע מעל עשרים נקודות בממוצע למשחק, הוא התקשה מאוד להצליח בקליעתו, כאשר רשם 38.8 אחוזי קליעה מהשדה בלבד - מספר נמוך מאוד בעבור שחקן המתפקד כפורוורד.
גם בוסטון כולה נחלה הצלחה פחותה ביחס לעונה הקודמת כאשר הודחה כבר בחצי גמר המזרח, פעם נוספת בידי ניו ג'רזי.
מספר ימים לפני פתיחתה של עונת , עבר ווקר לקבוצת דאלאס מאבריקס.
בעונתו היחידה בדאלאס פתח ווקר בחמישייה בכל 82 משחקי הקבוצה, אך למרות זאת לא קיבל את המעמד הבכיר שהיה לו בתקופתו בבוסטון, בשל מספר פורוורדים כישרוניים נוספים, כדוגמת אנטואן ג'יימיסון, שהיו בסגל הקבוצה.
באוגוסט 2004 הועבר ווקר בטרייד לאטלנטה הוקס.
כבר באמצע העונה שלאחר מכן, בפברואר 2005, הוא הועבר בטרייד נוסף בחזרה לבוסטון סלטיקס.
ווקר המשיך לפתוח בחמישייה בכל המשחקים בהם השתתף בעונה זו, אם כי תפוקתו ודקות המשחק שלו בתקופתו השנייה בבוסטון היה פחותים מאלה שהציג באטלנטה.
לפני עונת הועבר ווקר לקבוצת מיאמי היט, במסגרת העסקה הגדולה ביותר בתולדות ה-NBA, שכללה חמש קבוצות ו-13 שחקנים.
בעונתו הראשונה במיאמי זכה ווקר עם הקבוצה באליפות ה-NBA הראשונה בקריירה שלו, לאחר שהעמיד ממוצעים של 12.2 נקודות ו-5.1 ריבאונדים בעונה הסדירה, ושל 13.3 נקודות ו-5.6 ריבאונדים במהלך הפלייאוף.
הוא הצטיין גם במשחק השישי של סדרת הגמר, מול דאלאס מאבריקס, שבו הבטיחה מיאמי את תואר האליפות.
עם זאת, בעונה הבאה ירדה יכולתו של ווקר בצורה ניכרת, כאשר הוא קלע 8.5 נקודות בממוצע ופתח ב-15 משחקים בלבד בחמישייה.
באוקטובר 2007 הועבר ווקר לקבוצת מינסוטה טימברוולבס.
לאחר עונה אחת במינסוטה, שבמהלכה מיעט לקבל דקות משחק, הוא הועבר לממפיס גריזליס.
בדצמבר 2008 שוחרר ווקר מממפיס מבלי ששיחק אף משחק במדי הקבוצה, ובכך סיים את קריירת ה-NBA שלו.
לאחר למעלה משנה בה לא שיחק כלל באופן מקצועני, חתם ווקר בפברואר 2010 בקבוצת "גוויאנבו קונקיסטדורס" הפורטו ריקנית, יחד עם שחקן NBA אחר לשעבר, מרכוס פייזר.
בתחילת עונת 2010/2011 חתם ווקר בקבוצה איידהו סטמפיד מה-NBDL.
בסיום עונת 2011/2012 עזב את איידהו, ופרש ממשחק פעיל.
במהלך חייו היה ווקר מעורב בשני אירועים של שוד.
ביולי 2000, נשדדו הוא וחברו לשעבר לאוניברסיטת קנטקי, נאזר מוחמד, ליד מסעדה בדרום שיקגו.
מקרה דומה אירע שנית בשנת 2007, כאשר ווקר, ששהה בביתו יחד עם אדם נוסף, נשדד שם על ידי שני תוקפים שפרצו לביתו.
התוקפים ברחו עם חפצים בשווי שהוערך ב-200,000 דולר, כולל מכונית המרצדס של ווקר.
מכוניתו הוחזרה לו מאוחר יותר והנזקים הרבים בה תוקנו.
ארבעה אנשים זוהו ככאלה הקשורים לאותו מעשה שוד, ושניים מהם קושרו לשוד שאירע לשחקן NBA אחר, אדי קרי.
ביולי 2009 הואשם ווקר בזיוף צ'קים בסך של למעלה מ-800,000 דולר לבתי קזינו בלאס וגאס ובנבדה.
אנטואן קורטז ג'יימיסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
במהלך הקריירה שלו השתתף פעמיים במשחק האולסטאר של ה-NBA, נבחר בשנת 2004 לשחקן השישי של העונה, וכן השתתף עם נבחרת ארצות הברית באליפות העולם 2006.
בילדותו הצטיין ג'יימיסון הן בענף הכדורסל והן בענף הפוטבול.
כאשר הצטרף לבית ספר תיכון פרובינצה שבשארלוט הוא התמקד בעיקר במשחק הכדורסל, והיה חלק מנבחרת בית הספר שהשתתפה בליגת בתי הספר התיכוניים בארצות הברית.
בסיום שנתו האחרונה בתיכון נבחר ג'יימיסון להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
לאחר מכן הצטרף ג'יימיסון לנבחרתה של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ובשנתו הראשונה באוניברסיטה נבחר לחמישייה המצטיינים הראשונה של התאחדות החוף המזרחי (ACC).
הוא היה ל"פרשמן" הראשון בתולדות קרוליינה הצפונית והחמישי בהיסטוריית המכללות שמגיע להישג זה.
בשנתו השנייה סייע ג'יימיסון לקרוליינה הצפונית לזכות באליפות ה-ACC, ואף נבחר לחמישייה הראשונה של ה"אול-אמריקה" - נבחרת המצטיינים של ליגת המכללות.
בשנתו השלישית באוניברסיטה, , הגיע ג'יימיסון לשיאו - הוא זכה בשלושה פרסים של כדורסלן השנה בליגת המכללות, על שם ג'יימס נייסמית', על שם ג'ון וודן ועל שם אוסקר רוברטסון, ובנוסף זכה בתואר ה-MVP של התאחדות ה-ACC.
הוא הפך לשחקן השלישי בהיסטוריית התאחדות אזורית זו, שזוכה בכל תארים אלו בשנה אחת.
ג'יימיסון סיים את קריירת המכללות שלו בתור הקולע השביעי בטיבו בתולדות קרוליינה הצפונית עם 1,974 נקודות, וכלוקח הריבאונדים הרביעי בטיבו של האוניברסיטה (1,027).
ג'יימיסון נבחר במקום הרביעי בדראפט ה-NBA ב-1998 על ידי קבוצת טורונטו ראפטורס, מה שהעניק לו חוזה מובטח ב-NBA.
מיד לאחר הדראפט העבירה אותו טורונטו לגולדן סטייט ווריורס, כאשר חברו לקבוצה בקרוליינה הצפונית, וינס קרטר, הועבר תמורתו לטורונטו.
לאורך מרבית עונתו הראשונה בגולדן סטייט ג'יימיסון לא קיבל דקות משחק רבות, והעמיד באותה עונה ממוצעים של 9.6 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק ב-47 משחקים בלבד בהם השתתף.
עם זאת, לקראת סיום העונה הוא החל להצטיין, ואף קלע 20 נקודות בממוצע למשחק בחמשת המשחקים האחרונים של העונה.
הוא נבחר לתואר חמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
במהלך עונתו השנייה, , הפך ג'יימיסון לשחקן חמישייה קבוע בגולדן סטייט והשיג ממוצעים של 19.6 נקודות ו-8.3 ריבאונדים.
את פריצתו הגדולה עשה ג'יימיסון בעונת .
הוא הפך בעונה זו לשחקן המוביל של גולדן סטייט על אף גילו הצעיר, כאשר פתח בחמישייה בכל 82 משחקי הקבוצה ושיחק למעלה מ-40 דקות בממוצע.
הוא קלע 24.9 נקודות, הוריד 8.7 ריבאונדים וחטף 1.4 חטיפות בממוצע למשחק, וכן הפך באותה עונה לשחקן הראשון שקולע 50 נקודות ומעלה בשני משחקים רצופים, מאז עשה זאת מייקל ג'ורדן ב-1987. גם בעונות הבאות המשיך ג'יימיסון להיות השחקן המצטיין של גולדן סטייט.
על אף יכולתו הטובה של ג'יימיסון נחשבה קבוצתו לחלשה במיוחד, והוא לא העפיל עמה באף עונה למשחקי הפלייאוף.
לפני עונת הועבר ג'יימיסון לקבוצת דאלאס מאבריקס, במסגרת עסקה בה היו מעורבים שמונה שחקנים.
ג'יימיסון תרם לדאלאס בעיקר כשחקן העולה מהספסל - הוא פתח בחמישייה בשני משחקים בלבד באותה עונה - אך סייע לקבוצתו להשיג מאזן של 52 ניצחונות מול 30 הפסדים בלבד, ובכך העפיל לראשונה בקריירה שלו לפלייאוף.
במשחקי הפלייאוף הודחה דאלאס כבר בסיבוב הראשון, לאחר הפסד לסקרמנטו קינגס בסדרה של חמישה משחקים.
ג'יימיסון השיג באותה עונה ממוצעים של 14.8 נקודות ו-6.3 ריבאונדים, וזכה בתואר השחקן השישי של העונה ב-NBA כהוקרה על יכולתו הטובה.
בעונת הועבר ג'יימיסון לקבוצת וושינגטון ויזארדס.
בעונתו הראשונה בוושינגטון השיג ג'יימיסון ממוצעים של 19.6 נקודות ו-7.6 ריבאונדים, ונבחר לראשונה בקריירה שלו להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
הוא סייע לוושינגטון להשיג את המאזן הטוב בתולדות הקבוצה מזה 26 שנים (37-45), ולהעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה מאז שנת 1997. בפלייאוף עצמו ניצחה וושינגטון את שיקגו בולס והעפילה לסיבוב השני, שם הפסידה למיאמי היט.
גם בעונה הבאה העפיל ג'יימיסון עם קבוצתו לפלייאוף, אך הפעם הודח עמה כבר בסיבוב הראשון, על ידי קליבלנד קאבלירס.
בתקופתו בוושינגטון היה ג'יימיסון אחד משלישיית הכוכבים המובילה של הקבוצה, יחד עם גילברט ארינאס וקארון באטלר.
בשנת 2006 השתתף ג'יימיסון עם נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל, והיה שותף לזכייה במדליית הארד.
ג'יימיסון הגיע לשיאו במדי וושינגטון בפלייאוף של עונת , כאשר קלע 32 נקודות והוריד 9.8 ריבאונדים בממוצע למשחק בסדרת הסיבוב הראשון, שוב נגד קליבלנד.
על אף יכולתו הטובה, הפסידה קבוצתו את אותה סדרה כבר לאחר ארבעה משחקים.
בעונת השתתף ג'יימיסון בפעם השנייה בקריירה שלו במשחק האולסטאר והעפיל עם וושינגטון עונה רביעית ברציפות למשחקי הפלייאוף.
בפברואר 2010 עבר ג'יימיסון לקבוצת קליבלנד קאבלירס, במסגרת עסקה בה היו מעורבים שלוש קבוצות ושישה שחקנים.
הוא נועד להיות אחד מהשחקנים המסייעים הבכירים בקליבלנד, לצד לברון ג'יימס.
ב-18 ביולי 2012 חתם ג'יימיסון על חוזה מינימום לשנה אחת בלוס אנג'לס לייקרס.
אחרי כן חתם בלוס אנג'לס קליפרס.
אנטואן-לורן דה ז'יסְיֶיה היה בוטנאי צרפתי, הזכור בעיקר בשל היותו הראשון שהציע חלוקה סיסטמטית טבעית של הצמחים בעלי הפרחים.
חלק ניכר משיטתו עודה בשימוש כיום.
הקיצור לשמו של דה ז'יסייה בבוטניקה הוא "Juss".
דה ז'יסייה נולד בעיר ליון כאחיינם של הבוטנאים אנטואן, ברנאר וז'וזף דה ז'יסייה.
הוא למד רפואה בפריז, והוסמך בשנת 1770. הוא כיהן כפרופסור לבוטניקה בגן הבוטני המפורסם של פריז, ז'רדן דה פלאנט, בשנים 1770–1826. בנו, אדריאן-אנרי, היה אף הוא לבוטנאי.
היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
במחקרו על אודות הצמחים בעלי הפרחים, Genera plantarum ("סוגי הצמחים"), סיגל דה ז'יסייה שיטה המבוססת על מיון קבוצות צמחים על-פי תכונות מרובות – רעיון שהושפע מחוקר הטבע הצרפתי-סקוטי מישל אדנסון.
שיטה זו מהווה שיפור ניכר בהשוואה למערכת המיון שהגה קארולוס ליניאוס, שמיין צמחים למחלקות וסדרות על-פי מספר אברי הפרח בלבד.
לעומת זאת, שמר דה ז'יסייה על המערכת הדו-שמית של ליניאוס.
הישגיו של דה ז'יסייה בולטים על רקע חלוקת עולם הצומח שהייתה מקובלת בזמנו – לעשבים ועצים.
דה ז'יסייה הציע חלוקה של עולם הצומח לשלוש קבוצות עיקריות: מחוסרי פסיג (אצות, פטריות, טחבים ושרכים), חד-פסיגיים ודו-פסיגיים.
במבט לאחור, תפיסתו של דה ז'יסייה היוותה קפיצת דרך מרשימה, אם כי הכללת כלל הצמחים הנחותים בקבוצה אחת הייתה גסה באופן יחסי, ומעידה על דלות הידיעות באותה תקופה על אודות הצמחים הנחותים.
לעבודתו של דה ז'יסייה נודעת השפעה רבה, ורבות ממשפחות הצמחים של ימינו עדיין נסמכות על החלוקה שקבע.
בספרו של מרטון 'היסטוריה של המחקר הבוטני' (1981) נמנו 76 משפחות שאיגד, שעדיין נמצאות בשימוש על-פי החלוקה המוכרת - זאת המפורסמת והמעודכנת על ידי ה-ICBN.
לשם השוואה, מבין המשפחות שאיגד ליניאוס, 11 עדיין בשימוש.
במהלך חייו פרסם כ-60 חיבורים, כולם בצרפתית או לטינית.
אנטואן וסטרמן הוא שף צרפתי.
אביו היה בעל חברה לצבעות.
וסטרמן שאף להיות טבח כבר מגיל שמונה.
בתחילה עבד במזנון תחנת הרכבת של שטרסבורג, בשירותו הצבאי בישל למושל שטרסבורג, אחר-כך עבד בכמה מלונות ולבסוף במסעדה פריזאית בת כוכב במדריך מישלן.
וסטרמן ניסה להתקבל לעבודה אצל גדולי השפים של צרפת, אבל נענה בשלילה.
ב-1970 מצא וסטרמן בשטרסבורג את הבית שהפך למסעדתו, שמה הוא "בוריהיזל" (Buerehiesel).
בתחילה הגיש מטבח צרפתי עממי.
מדי חצי שנה נסע וסעד על שולחנם של גדולי השפים בצרפת, על מנת לקבל השראה וללמוד לבשל טוב יותר.
ב-1975 זכה בכוכב הראשון במישלן, ב-1985 בכוכב השני, ב-1994 זכה בשלושה כוכבים במישלן.
היה אחד משמונת טבחי המילניום בהם בחר מדרך הגו מיו בשנת 2000.
ב-2006 עזב וסטרמן את מסעדתו, הפקידה בידי בנו הצעיר אריק ועבר לפריז, שם נהפך לשף מסעדת "דרואן" (Drouant) ברובע השני, שהיא מקום בו מתכנס חבר השופטים של פרס גונקור לישיבות לקראת החלטה על זוכי הפרס.
בעקבות עזיבתו, הוריד המישלן את מסעדת "בוריהיזל" לכוכב אחד.
כיהן כנשיא איגוד השפים של המטבח העילי הצרפתי.
אנטואן נולד ב-22 באפריל 1518 בחבל פיקרדיה שבצרפת, כבנם של שארל דה בורבון, דוכס ונדום ושל פרנסואז ד'אלנסון.
כיוון שהיה צאצא ישיר של לואי התשיעי, אנטואן היה יורש העצר לכתר הצרפתי, למקרה שבית ולואה לא יעמיד בן זכר שיוכל לרשת אותו.
ב-1548 נישא לז'אן ד'אלברה שהייתה בתו של אנרי השני, מלך נווארה.
עקב נישואים אלה, החלו ממלכות צרפת ונווארה להיות תחת שליט אחד מאז בנם אנרי.
לזוג נולדו חמישה ילדים שמהם שרדו שניים בלבד: אנרי (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת) וקתרין דה בורבון (1559–1604).
בשנת 1555 מת אביה של ז'אן ד'אלברה, אנרי השני, מלך נווארה ואנטואן ואשתו הפכו לשליטי ממלכת נווארה.
המאבק בין הקתולים לפרוטסטנטים התפשט ברחבי צרפת והפך למלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562. אנטואן דה בורבון, שלחם נגד הקתולים, נפצע במצור על העיר רואן ומת ב-13 בנובמבר 1562. כתוצאה, בנו אנרי נעשה ליורש העצר הצרפתי.
ב-20 באוקטובר 1548 התחתן אנטואן עם ז'אן ד'אלברה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
קתרין דה בורבון (1559–1604), התחתנה עם אנרי השני, דוכס לורן
אנטואן דה פֵווָן היה מלחין מהאסכולה הפרנקו-פלמית מתקופת הרנסאנס.
תקופת פעילותו חפפה לזו של ז'וסקן דה פרה, ויש לו הרבה מן המשותף עם בן תקופתו המפורסם ממנו.
פוון נולד ככל הנראה באראס, בנו של חבר במועצת העירייה.
אחיו רובר דה פוון היה גם הוא מלחין.
קרוב לוודאי, שאנטואן עזב את אראס בסוף שנות ה-80' של המאה ה-15, אם כי אין ראיה לכך שנסע לאיטליה, היעד המקובל ביותר על המלחינים הפרנקו-פלמיים בימיו.
בשנות ה-90' היה כנראה לכומר (אם כי אין תיעוד ידוע לכך כיום), וייתכן גם שקיבל תואר מוסמך באוניברסיטה, הואיל ובהמשך חייו נודע בתואר מייסטר (maistre).
בשנת 1507 עבד כזמר ומלחין בקאפלה המלכותית של לואי ה-12, שהילל אותו בפה מלא.
אנטואן דה פוון מת בבלואה.
תאורטיקאי המוזיקה והביוגרף השווייצרי היינריך גלאריאן ציין בכתבים משנת 1547, שפוון היה מחסידי ז'וסקן וכי הלך לעולמו בגיל צעיר; עוד הזכיר אותו כמלחין מאורליאן, אף כי סביר להניח שבכך כיוון לקשר שהיה לעיר זו עם חצר לואי ה-12.
כל המוזיקה של אנטואן דה פוון ששרדה מתקופתו הנה ווקאלית.
הוא כתב מיסות, מוטטים ושאנסונים.
מבחינה סגנונית, המוזיקה שלו דומה לזו של ז'וסקן בבהירות המרקם והעיצוב.
פוון נטה גם חיבה מיוחדת לתחבולה של הצבת דואטים ווקאליים לעומת המצלול המלא של המקהלה.
בחלק מיצירתו השתמש פוון בטכניקה של פנטזיה קונטרפונקטית חופשית, שז'וסקן ליטש בהמשך לכלל שלמות, טכניקה שבה אין שימוש באימיטציה מחמירה; קטעי קנטוס פירמוס עוברים כחוט השני במרקם ומעניקים תחושה של אחדות כללית ושל שוויון מושלם בין כל הקולות.
מכלל יצירתו, שרדו 14 מיסות, 3 קינות, 3 מגניפיקטים, 14 מוטטים ו-17 שאנסונים.
אנטואן גְּרִיזמָּן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדות החלוץ והקשר ההתקפי באתלטיקו מדריד.
גריזמן הוא מלך השערים בכל הזמנים של אתלטיקו מדריד.
נחשב לאחד השחקנים הכי טובים בדורו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בריאל סוסיאדד בשנת 2009, וכבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בליגת המשנה הספרדית ועלה איתה ללה ליגה.
לאחר חמש עונות במדי סוסיאדד עבר גריזמן לאתלטיקו מדריד תמורת 30 מיליון אירו.
בסוסיאדד שיחק גריזמן לרוב כקיצוני, אולם באתלטיקו תפקד בעמדות התקפה מגוונות, ובעיקר במרכז ההתקפה, והפך במהרה לחלק מרכזי בקבוצה.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה שבר את שיא השערים לעונה ראשונה של שחקן באתלטיקו, ונבחר לנבחרת הלה ליגה לעונת 2014/2015. נבחר ב-2016 לשחקן המצטיין בלה ליגה.
באותה שנה הגיע גריזמן למקום השלישי בפרסי כדור הזהב ו־The Best.
בעונת 2017/2018 הוביל את אתלטיקו לזכייה בליגה האירופית.
בסוף עונת 2018/2019 הודיע על עזיבתו מאתלטיקו מדריד וב-12 ביולי 2019 חתם בברצלונה.
באוגוסט 2021 חזר לאתלטיקו מדריד בהשאלה ובאוקטובר 2022 חתם בה על חוזה קבוע.
גריזמן ייצג את מגוון הנבחרות הצעירות של צרפת, והוביל את צרפת לזכייה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2010. בשנת 2014 הופיע לראשונה במדי נבחרת צרפת הבוגרת, ושיחק במדיה במונדיאל 2014. ביורו 2016, צרפת, מארחת הטורניר, סיימה כסגנית, כאשר הוא זוכה בפרס השחקן המצטיין של הטורניר והיה למלך השערים.
במונדיאל 2018 היה שותף בכיר לזכייה בתואר, תוך כיבוש ארבעה שערים ובישול שניים, זכייה בכדור הארד ובחירה בו כשחקן המצטיין במשחק הגמר.
נולד במאקון שבחבל בורגון-פראנש-קונטה בצרפת למשפחה נוצרית-קתולית.
אביו, אלן, ממוצא גרמני (ולכן שם המשפחה בגרמנית) היה חבר מועצת העיר.
אמו, איזבל, ממוצא פורטוגזי, הייתה מנהלת משק הניקיון בבית חולים.
סבו של גריזמן מצד אמו, אמארו לופס, היה כדורגלן ששיחק בקבוצת פאסוס די פריירה.
אמארו וקרולינה לופס, סבו וסבתו, הגיעו לצרפת ב-1957 על מנת לעבוד בבנייה.
אמארו נפטר כשנה לאחר לידתו.
בילדותו בילה לעיתים קרובות בפאסוס די פריירה, פורטוגל, במהלך חופשות החגים.
בגיל צעיר החל לשחק בקבוצה המקומית מעיר הולדתו מאקון.
הוא התקשה להתקבל לקבוצות צרפתיות בכירות, עד שב-2005 שותף במשחק ידידות בין קבוצת נערים של מונפלייה, במדיה נבחן, לפריז סן-ז'רמן.
גריזמן צד את עיניהם של סקאוטים מריאל סוסיאדד הספרדית שהזמינה אותו להתאמן ולהיבחן בסן סבסטיאן.
לאחר אישור הוריו של גריזמן בן ה-14 הוא חתם על חוזה-נוער בקבוצת הכדורגל הבסקית.
כאשר הגיע לריאל סוסיאדד, בגיל 14, סוכם יחד עם הוריו כי ימשיך ללמוד במערכת החינוך הצרפתית.
בכל בוקר היה נוסע מעבר לגבול, ולומד בבית ספר בעיר באיון.
בערב היה חוזר לסן סבסטיאן ומתאמן יחד עם סוסיאדד.
לאחר ארבע שנים באקדמיית הנוער של סוסיאדד, שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במסגרת משחקי קדם עונת 2009/2010. בקמפיין זה כבש חמישה שערים בארבעה משחקים.
עקב פציעת אמונל אגירצ'ה, החליט המאמן האורוגוואי מרטין לסרטה לתת לו הזדמנות ולשלב אותו בהרכב הקבוצה הראשונה (דבר שאינו נפוץ, שכן בדרך כלל שחקנים עוברים קודם כל בקבוצת המילואים).
ב-2 בספטמבר 2009 ערך גריזמן את הופעת הבכורה שלו במשחק תחרותי, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-77, בהפסד 0–2 לראיו ואיקאנו, במסגרת גביע המלך הספרדי.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה הספרדית השנייה, כמחליף, בתיקו המאופס מול ריאל מורסיה.
ב-27 בספטמבר פתח לראשונה בהרכב, וכבש את שער הבכורה שלו במדי הבוגרים של הבסקים, בניצחון 0–2 על וסקה.
שבועיים לאחר מכן כבש גריזמן בניצחון 0–2 על סלמנקה.
בנובמבר 2009 כבש בשני משחקי ליגה רצופים: בהפסד 1–5 להרקולס, ואת השער היחיד במשחק, בניצחון על רקראטיבו ולבה.
בהמשך העונה היה שחקן הרכב בסוסיאדד, וכבש שני שערי ליגה נוספים, בניצחונות על קדיס ועל נומנסיה.
בסיום העונה העפילה סוסיאדד ללה ליגה, לאחר שסיימה כאלופת הליגה הספרדית השנייה.
ב-8 באפריל 2010 חתם בסוסיאדד על חוזה מקצועני ראשון, לחמש שנים.
בחוזה נקבע סעיף שחרור של 30 מיליון אירו.
גריזמן ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-29 באוגוסט 2010, במשחק פתיחת עונת 2010/2011, בו ניצחה סוסיאדד 0–1 את ויאריאל.
לאחר המשחק תיאר גריזמן את הסיטואציה כ"הגשמת חלום ילדות".
ב-18 בספטמבר בישל את שער השוויון, שכבש ראול טאמודו, במשחק שהסתיים בהפסד 1–2 לריאל מדריד, כאשר את שער הניצחון כבש כריסטיאנו רונאלדו.
ב-25 באוקטובר כבש את שער הבכורה בלה ליגה, בניצחון 0–3 על דפורטיבו לה קורוניה.
הוא חגג את השער כאשר נכנס לרכב הפרסומת בחונה בשולי המגרש.
שבוע לאחר מכן כבש את השער הראשון בניצחון 1–2 על מאלגה.
בנובמבר 2010 כבש את השער היחיד של קבוצתו, בהפסד 1–2 להרקולס.
במשחק השני של קבוצתו בשנת 2011, כבש גריזמן בניצחון 4–0 על חטאפה.
לאחר תשעה משחקים בהם לא כבש, הבקיע במרץ 2011, בהפסד 1–2 לראסינג סנטנדר.
לאחר שלא שיחק במשחק פתיחת עונת 2011/2012, כבש שבועיים לאחר מכן את שער השוויון, בתיקו 2–2 מול אלופת ספרד ברצלונה.
בעונה שלאחר מכן כבש עשרה שערים ב-32 משחקי ליגה.
במשחק סיום העונה כבש את השער היחיד במשחק, בניצחון על דפורטיבו לה קורוניה, שהבטיח את העפלת סוסיאדד לפלייאוף ליגת האלופות, לראשונה מאז עונת 2003/2004. משחק זה גם חתם את ירידת הליגה של דפורטיבו.
ב-20 באוגוסט 2013 הבקיע גריזמן שער בחצי מספרת מול קבוצת ליון הצרפתית, אותה אהד בילדותו, במוקדמות ליגת האלופות.
בסיכום שני המשחקים גברה סוסיאדד 0–4 על ליון, והעפילה לליגת האלופות.