tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עונה זו זכתה לכינוי 'עונת התינוקות של קשטן', שכן בנוסף לאפק פרצו בעונה זו גם סלים טועמה, כפיר אודי ופיני בלילי, כולם שחקנים צעירים שהיו בני טיפוחיו של המאמן דרור קשטן.
מבין הארבעה, היה זה אפק שנבחר בסופו של דבר לתגלית העונה.
את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע ב-29 בינואר 2000, בניצחון 2-4 על מועדון ספורט אשדוד באצטדיון בלומפילד, ובמשחק האליפות של הקבוצה כבש את שער השוויון מול בני יהודה באצטדיון שכונת התקווה.
בעונת 2001/2002 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו והיה שותף להעפלתה של הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א, הישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל.
בשנת 2003 עזב אפק את הפועל תל אביב ועבר לשחק באירופה בקבוצת ראסינג סנטנדר הספרדית, בה שיתף פעולה עם הישראלים יוסי בניון ודודו אוואט.
אפק שיחק בקבוצה כשנה וחצי, ולאחר מכן הושאל לקבוצת סלמנקה ששיחקה בליגה השנייה בספרד.
בעונת 2005/2006 חזר אפק לישראל וחתם בבית"ר ירושלים, שם שיחק תחת הדרכתו של אלי אוחנה.
לאחר תחילת עידן גאידמק בקבוצה ומינויו של לואיס פרננדס למאמן, שובשו היחסים בין פרננדס לאפק, שכמעט לא שיחק עד סוף עונה זו.
בתחילת עונת 2006/2007 שיחק תחת הדרכתו של יוסי מזרחי כשחקן הרכב קבוע והרבה לכבוש.
במהלך העונה נפצע אפק וכמעט ולא שיחק, למעט מספר משחקים בהם שותף לקראת סוף העונה.
בעונה זו זכה עם בית"ר ירושלים באליפות.
בתחילת עונת 2007/2008 חתם אפק במכבי חיפה אך לא הצליח למצוא מקום קבוע בהרכב הקבוצה, עמה זכה באליפות בעונת 2008/2009. לאחר שנתיים בחיפה עבר לקבוצת בני יהודה.
בספטמבר 2011 פרש מכדורגל עקב פציעה במפרק הירך.
אפק היה שחקן מגוון, ועל אף שהחל את הקריירה כחלוץ ושיחק במשך רוב הקריירה כקשר התקפי, מדי פעם שימש גם כמגן ימני.
בית הדין של ההתאחדות לכדורגל השעה את אפק לשנתיים מפעילות בנבחרות הלאומיות ועוד שנתיים על תנאי, אך הוא זכה לחנינה בינואר 2002.
ב-21 באוגוסט 2002 ערך אפק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת ליטא.
הוא נכנס כמחליף וכבר במשחקו הראשון כבש צמד שערים.
אפק שיחק עם הנבחרת במוקדמות יורו 2004, מוקדמות מונדיאל 2006 ומשחקו האחרון במדי הנבחרת היה מול נבחרת קרואטיה ב-15 בנובמבר 2006, במסגרת מוקדמות יורו 2008. בסך הכל רשם 27 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 5 שערים.
בילדותו השתתף אפק בתוכנית הטלוויזיה "חלום עליכם" בהנחיית עוזי חיטמן.
אפק ביקש אז להגשים חלום ולעבוד על משאית זבל.
עוד לפני שפרש מכדורגל, שימש אפק ככתב חוץ בתוכנית הטלוויזיה "ספורטי.וי." ששודרה בטלוויזיה החינוכית בהנחייתו של הג'ודוקא, אריק זאבי.
לזוג יש שני בנים ובת והם מתגוררים ברמת השרון.
ביוני 2009 סיים אפק את לימודיו לתואר ראשון במנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
כמו כן עבר קורס מאמנים.
החל משנת 2011 משמש אפק כפרשן כדורגל בערוץ הספורט ובפרט במשחקי ליגת העל (לצד השדרן עמיחי שפיגלר), בין היתר גם בתוכנית "חדשות הספורט", ובמשחקי כדורגל מליגות וטורנירי UEFA.
בנוסף לכך, משמש גם כפרשן בתוכנית "שער השבת".
אפק משמש כפרשן משחקי נבחרת ישראל בקמפיין שלה בליגת האומות 2022/2023 של אופ"א בערוץ הספורט, לצד השדרן עמיחי שפיגלר.
עֹמר ישראל בר-לב (נולד ב-2 באוקטובר 1953) הוא פוליטיקאי ישראלי ואיש צבא בדימוס, שכיהן כשר לביטחון הפנים וכשר לחיזוק וקידום קהילתי מטעם מפלגת העבודה.
בר-לב הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
במהלך שירותו שימש כמפקד סיירת מטכ"ל בין השנים 1984–1987 ומפקד חטיבת הבקעה בין השנים 1992–1993.
בר-לב הוא בנו של חיים בר-לב, הרמטכ"ל השמיני.
עמר בר-לב, בנם של תמר וחיים בר-לב, הרמטכ"ל השמיני ושר המשטרה.
הוא צאצא (דור תשיעי) לרב אברהם אבלי הלוי גומבינר (מגן אברהם).
בר-לב נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה מגן ברמת השרון ובצעירותו שהה עם משפחתו מספר שנים בארצות הברית ובצרפת.
למד בתיכון חדש שבתל אביב-יפו, במסגרתו התנדב בחקלאות בתל קציר.
לאחר שלא התקבל לקורס טיס בשל פגם בראייה, בחר בר לב להתנדב לסיירת מטכ"ל, בעקבות בן דודו , בזמן שאביו, חיים בר-לב, היה הרמטכ"ל.
הוא עבר הכשרה כלוחם, ועם פרוץ מלחמת יום הכיפורים השתתף עם חבריו ליחידה בלחימה ברמת הגולן ובחצי האי סיני.
לאחר המלחמה, עבר קורס קצינים מזורז בן שלושה חודשים.
בפברואר 1974 חזר לסיירת, ובאפריל 1974 פיקד על צוות ב.
היה אחד מארבעה מפקדי כוחות הפריצה למלון סבוי ב-1975, ובמבצע יונתן פיקד על אחד מצוותי היחידה.
בנובמבר 1976 השתחרר והחל ללמוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודיו עבד כאגרונום בתחנת ניסיונות ביטבתה.
בתקופה זו פנה לפוליטיקה והיה ממייסדי תנועת השמאל "שלום עכשיו".
במקביל הוא שירת במילואים כמפקד פלוגה ביחידת שלדג שבאותה עת השתייכה לסיירת מטכ"ל, ומפקד כוחות המילואים של הסיירת, תפקיד בו שימש במבצע שלום הגליל.
בינואר 1982 הצטרף בר-לב ליישוב כוכב יאיר.
ב-1984 השתתף בכוח הפריצה לאוטובוס קו 300 וימים ספורים לאחר מכן החליף את שי אביטל בפיקוד על היחידה.
בתקופת פיקודו ספגה היחידה שלושה כישלונות מבצעיים.
בדצמבר 1984 התרחש אחד מהכישלונות המבצעיים הגדולים ביותר בתולדות היחידה.
מבצע שערכה הסיירת בשטח סוריה הסתבך, לוחם היחידה נהרג ומספר לוחמים נוספים נפצעו.
עם זאת, אופן החילוץ מההסתבכות עם מינימום אבדות ונזקים נחשב להצלחה.
לנוכח זאת, במהלך שנותיו כמפקד, שקד בר-לב על שינוי קונספציה ביחידה, שקצר פירות בעיקר בתקופת המפקד הבא, משה יעלון.
בר-לב כיהן כמפקד היחידה במשך שלוש שנים (עד מרץ 1987), פרק זמן ארוך מהשנתיים המקובלות.
תחת פיקודו קיבלה היחידה את צל"ש הרמטכ"ל.
לאחר הפיקוד על סיירת מטכ"ל
לאחר שחרורו מצה"ל, החל בלימודי תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989. עבודת המאסטר שלו עסקה בהסדר ביטחוני אסטרטגי בין ישראל לסוריה ובמסגרתה שימש כעמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
ספר שכתב בעקבות העבודה - "הסדר ביטחון בגולן לנוכח פני הקרב המודרני", יצא לאור ב-1999 בהוצאת ספרית פועלים.
עבד בתחום אבטחת תעופה אזרחית כסמנכ"ל תפעול ושהה עם משפחתו במשך שנתיים בפריז
חזרה לשירות צבאי, יזמות ופעילות חברתית
בשנת 1992 נקרא בר-לב על ידי הרמטכ"ל ומפקדו לשעבר, אהוד ברק לחזור לשירות הצבאי.
קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת הבקעה.
לאחר שנה בתפקיד הועבר לאגף התכנון, שימש כיועץ בשיחות מול הפלסטינים ומול ירדן.
ביולי 1994 הוא פרש מהשירות הצבאי באופן סופי.
בשנים שלאחר מכן עסק ביזמות בתחום ההיי טק והיה בין מקימי חברת איתוראן.
בשנת 2000 יסד את חברת פאיון מדיקל שעסקה בתחום הדימות הרפואי ומאז שימש מנהלה, אך החברה חוסלה מרצון אחרי מספר שנים.
בר-לב פעל במסגרת תנועת דור שלום והקים בשנת 1997 את תנועת "אחריי!" בראשה הוא עמד עד היבחרו לכנסת ב-2013. התנועה מפעילה תוכניות לצמצום פערים בפריפריה, קבוצות הכנה לצבא ולבחינות הבגרות.
ביום העצמאות ה-63 של מדינת ישראל נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב במקום השביעי ברשימת מפלגת העבודה ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-19 כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון, כראש ועדת המשנה למשאבי אנוש והכשרות וכחבר בוועדה המיוחדת ליישום חוק השוויון בנטל.
היה חבר בוועדה משותפת של ועדת החוץ והביטחון וועדת החוקה, חוק ומשפט לענייני פטור מטעמי הכרה דתית ובוועדה מיוחדת למעקב אחר יישום הוראות בחוק שירות ביטחון וחוק שירות לאומי אזרחי.
שימש יושב ראש של ארבע שדולות: השדולה למען קידום הנוער בפריפריה, השדולה למען קידום צורכי האוכלוסייה הבדואית, השדולה החקלאית והשדולה למען פנסיה הוגנת.
היה חבר בשדולה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני והישראלי-ערבי ובשדולה למאבק בשחיתות במינהל הציבורי.
היה חבר משלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית נאט"ו ומשלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית של האיחוד למען הימ"ת UFM-PA.
במהלך כהונתו, יזם, בין היתר, חוק המבקש לסבסד קייטנות עבור ילדים להורים עובדים בפריפריה.
במאי 2014 השעה את עצמו מהשתתפות בדיוני שתי ועדות משנה של ועדת החוץ והביטחון, לאחר ששלח מכתב בסיווג ברמת "בלתי סודי" שהכיל פרטים מתוך דיון חסוי בוועדה הקשור לתקציב הביטחון.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום השישי ברשימת המחנה הציוני ונבחר לכנסת העשרים.
והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
ב-3 במרץ 2017 הכריז בר-לב כי יתמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות, שנערכו ב-4 ביולי 2017, הגיע בר-לב למקום החמישי מבין שבעה מתמודדים עם 6.9% מהקולות.
בחודש דצמבר 2018 הגיע בר-לב למקום הראשון בין כל חברי הכנסת במחקר של האוניברסיטה הפתוחה שדירג את חברי הכנסת על פי תרומתם לשיח ערכי ודמוקרטי ברשת האינטרנט.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הגיע במקום השישי בפריימריז והוצב במקום השמיני ברשימה ולא נכנס לכנסת, לאחר שהמפלגה זכתה בשישה מושבים בלבד.
בבחירות שלאחר מכן, הוצב במקום החמישי ברשימת העבודה-גשר ונכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הוצב במקום ה-9 ברשימת העבודה-גשר-מרצ ולא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום השני ברשימת מפלגת העבודה אחרי יו"ר המפלגה, מרב מיכאלי, אחרי שזכה במקום הראשון בפריימריז.
בבחירות קיבלה מפלגת העבודה 7 מנדטים ובעקבות זאת, בר-לב נכנס לכנסת.
ביוני 2021 מונה לשר לביטחון הפנים בממשלת ישראל ה-36, ובכך נכנס לתפקיד אותו מילא אביו כשלושה עשורים קודם לכן.
בר-לב כיהן גם כשר לחיזוק וקידום קהילתי עד לסגירת המשרד ביוני 2022. עם תחילת כהונתו, מינה את תומר לוטן לכהן כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
בהמשך, בר לב התפטר מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי על מנת לאפשר את כניסתה של נעמה לזימי.
בספטמבר 2021 הקים ועדת בדיקה ממשלתית לבדיקת אירועי הבריחה מבית הסוהר גלבוע.
בדצמבר 2021 אישר הקמת מפלג חדש במשטרה למניעת שחיתות ציבורית בלהב 433. הוא גם הכריז כי יוקם שיטור אזורי למאבק בפשיעה החקלאית.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, והגיע למקום התשיעי ולא נבחר בשנית לכנסת.
באפריל 2023 מונה בר-לב ליו"ר הדירקטוריון של מאפיית אנג'ל.
במאי 2023 השתתף בר-לב במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בר-לב הביע תמיכה בהפסקת התנדבות של חיילי מילואים אם הרפורמה תעבור, וכן השתתף בהפגנות, בין השאר בפריצה לכנס הציונות הדתית בפתח תקווה, ובהפגנה מול ביתו של הרב אדלשטיין בבני ברק.
בר-לב נשוי בשנית, לתמי, צלמת ועורכת וידאו, ואב לשלושה ילדים.
בנוסף, החזיק בר-לב בבית מגורים פרטי בהר אליעזר, שכונת מגורים פרטית שהוקמה באופן בלתי-חוקי במקום חוות סוסים בסמוך למושב שדה אליעזר בעמק החולה באמצע שנות ה־90, והוכשרה מאוחר יותר על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
עַמְר מוּסָא הוא מדינאי ופוליטיקאי מצרי.
בתפקידו האחרון היה מזכ"ל הליגה הערבית, מאז נבחר לתפקידו בחודש מאי 2001 ועד לסיום תפקידו ביוני 2011. בין שאר תפקידיו היה גם שר החוץ בממשלת מצרים ואף שירת כדיפלומט בשירות החוץ המצרי.
מוסא הוא בנו של מוחמד מוסא, שהיה חבר הפרלמנט המצרי.
מוחמד מוסא למד בצרפת בשנות ה-20 ובעת שהייתו שם נולד לו בן בשם פייר.
פייר הוא אחיו-למחצה של עמר מוסא.
מוסא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קהיר ב-1957. עם סיום לימודיו החל לעבוד בשירות החוץ של מצרים עד לפרישתו מתפקיד שר החוץ.
החל משנת 1967 שימש כשגריר מצרים בהודו, ובשנת 1990 נבחר לשגריר מצרים לאומות המאוחדות.
בשנת 1991 הוא מונה לתפקיד שר החוץ בממשלת עאטף צדקי, ונותר בתפקידו זה עד שנת 2001.
בעת כהונתו כשר החוץ בממשלת מצרים מתח מוסא ביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית ועל אופי יחסיה עם ישראל.
מבקרי משטרו של הנשיא חוסני מובארכ במצרים טוענים כי מינויו של מוסא למזכיר הליגה הערבית נעשה ביוזמת נשיא מצרים כדי להרחיקו מעין הציבור, לאחר שזכה לאהדה אישית רבה בדעת הקהל המצרית.
אהדתו בציבור הייתה כה גבוהה עד שבשנת 2000 צעד בראש מצעד הפזמונים במצרים שירו של שעבאן עבד אלרחים ששמו: "אני שונא את ישראל...
אני אוהב את עמר מוסא".
בשנת 2004 חתמו עשרות אלפים על עצומה ברשת האינטרנט הקוראת למוסא להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2005, אולם מוסא לא הגיב לקריאה.
בעת פורום דיוני דוחא, בשנת 2006, אשר שודרו ברשת ה-BBC, נשאל מוסא באשר לתקוותיו לזכות בנשיאות מצרים.
מוסא לא השיב ישירות לשאלה, וענה רק כי הוא מקווה להמשיך את שרשרת ההצלחות שהושגו תחת הנהגתו בליגה הערבית, עד לתום כהונתו.
ביוני 2010 ביקר מוסא ברצועת עזה, זמן קצר לאחר פרשת המשט לעזה.
היה זה הביקור הרשמי הראשון של נציג הליגה הערבית לאחר עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה ב-2007. בביקור אמר מוסא שהליגה הערבית תבקש ממועצת הביטחון להסיר את הסגר על רצועת עזה.
בראשית קיץ 2011 סיים מוסא את תפקידו כמזכ"ל הליגה הערבית בו כיהן בעשור האחרון והעביר אותו למחליפו נביל אל ערבי שהיה עד לאחרונה שר החוץ של מצרים במסגרת המהפכה שעברה על המדינה.
על פי שמועות שהופצו לקראת הבחירות במצרים ב-2011, מוסא הוא בנה של שחקנית הקולנוע היהודיה-מצרית ראקיה אברהים.
טענה זו הוכחשה על ידו.
מוסא התמודד במסגרת הבחירות לנשיאות מצרים (2012), אשר נערכו ב-23–24 במאי 2012. הוא קיבל 2,588,850 קולות, שהם 11.13% מכלל הבוחרים, סיים במקום החמישי, ולא עלה לסיבוב השני של הבחירות.
מחוז עַמְרָ֫אן הוא מחוז בצפון-מערב תימן.
בירת המחוז היא העיר עמראן.
המחוז הוא ה-10 בגודלו בתימן מבחינת גודל האוכלוסייה (877,786 איש) והמחוז ה-14 בגודלו מבחינת שטח (9,013 קמ"ר).
המחוז גובל בצפון עם סעדה, במערב הוא גובל עם חג'ה, בדרום עם אל-מחוית, בדרום מזרח עם המחוז צנעא ובמזרח עם אל-ג'וף.
במהלך המאה ה-17 נבנה גשר שהארה שנמצא בשימוש גם כיום.
היהודים במחוז התגוררו בעיר עמראן עצמה ובכפרים ובעיירות סביבותיה כדוגמת: בית עד'אקה, בנא'ל עוואם, ג'בל עמר, כוחלאן, ד'חייאן, עת'אר ועוד.
עֹֹמר ברטוב (נולד ב-17 באפריל 1954) הוא היסטוריון ישראלי-אמריקאי ופרופסור להיסטוריה וללימודים גרמניים וראש המחלקה להיסטוריה אירופית מודרנית באוניברסיטת בראון ברוד איילנד.
עוסק ברבים ממחקריו בהיסטוריה של השואה ושל הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
נולד בקיבוץ עין החורש ליהודית ילידת בוצ'אץ' ולסופר חנוך ברטוב.
גדל בתל אביב ולמד בתיכון חדש.
שירת בנח"ל כקצין במלחמת יום הכיפורים וסיים את השירות כמפקד פלוגה.
ב-1976, במהלך שירות המילואים הראשון שלו כקצין, נפצע קשה בתאונת אימונים.
למד באוניברסיטת תל אביב, וסיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה בשנת 1979. את הדוקטורט, בנושא "החזית המזרחית 45–1941, חיילים גרמנים וברבריזציה של לוחמה", כתב בקולג' סנט אנטוני באוניברסיטת אוקספורד, וסיים אותו בשנת 1983. לצורך עבודת הדוקטורט שהה גם בגרמניה, במטרה לחקור בארכיונים שם מסמכים של הוורמאכט.
אחר כך חזר לישראל ושימש כמרצה וכפרופסור חבר בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב עד לשנת 1992. בין השנים 1993 ל-2000 לימד באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
משנת 2000 מלמד באוניברסיטת בראון.
במקביל לעבודותו האקדמית כהיסטוריון עסק במשך השנים בכתיבת שירה ופרוזה.
ב-1988 פרסם את הרומן "פתיחת ציר" שהיה בעל יסודות אוטוביוגרפיים, על היסטוריון ישראלי הנמצא בגרמניה ומגלה פרטים חדשים על העבר של משפחתו.
שנה אחר כך פרסם רומן שני "קרב יום".
בשנת 2007, פרסם את הספר "Erased: Vanishing Traces of Jewish Galicia in Present-Day Ukraine", בו הוא בוחן את הזיכרון שנותר מהקהילות היהודיות של גליציה באוקראינה
בשנת 2002 זכה במלגת גוגנהיים.
ב-28 בנובמבר 2019 הוענק לברטוב הפרס הבינלאומי של יד ושם לספר מחקר על השואה על ספרו: Anatomy of a Genocide: The Life and Death of a Town Called Buczacz.
בשנת 2020 פרסם את הספר "אנטומיה של רצח עם - חייה ומותה של עיירה ושמה בוצ'אץ'", על בסיס מחקר מקיף שערך על תולדות העיירה בוצ'אץ, בה גדלה אמו.
הוא חשף כי האוקראינים בעיירה במלחמת העולם השנייה שיתפו פעולה רצחנית עם הגרמנים בטבח שכנים, חברים ובני משפחה פולנים ויהודים בעיירה, זאת לאחר שבמשך כ־400 שנה חיו כולם בשלום.
לצורך "המחקר הוא למד לקרוא פולנית ואוקראינית ובילה חודשים ארוכים באזורים נידחים של אוקראינה לאסוף עדויות אישיות.
נשוי בחמישית לוואי-יי לי (Wai-yee Li), במקור מהונג קונג, פרופסור לספרות סינית באוניברסיטת הרוורד, ואב לשלושה ילדים.
באוגוסט 2023, ברטוב חתם על עצומה לפיה ישראל מקיימת "משטר של אפרטהייד".
עצומה זו קראה לקבוצות יהודיות בארצות הברית להתבטא נגד "הכיבוש" וה"אפרטהייד".
במהלך מלחמת חרבות ברזל, כתב מאמר דעה לעיתון הניו יורק טיימס, שם טען כי "עדיין יש זמן לעצור את ישראל מלאפשר למעשיה להפוך לרצח עם.
אנחנו לא יכולים לחכות עוד רגע אחד".
דעתו אף העמיקה בנושא, וביולי 2025, במאמר לניו יורק טיימס, הכריז כי "מסקנתי חסרת המנוס נהייתה שישראל מבצעת רצח עם בפלסטינים".
היהודי בקולנוע (תרגום: רפי קינן), הוצאת עם עובד, 2008.
קרב יום, הוצאת ספרית פועלים 1989.
פתיחת ציר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
אנטומיה של רצח עם: חייה ומותה של עיירה ושמה בוצ'אץ', הוצאת עם עובד, 2020.
הפרפר והגרזן, הוצאת עברית, 2023
עמרי ידלין (נולד בשנת 1959) הוא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לשעבר סגן דקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ודקאן בית הספר למשפטים במכללת ספיר (2013-2009).
מחקריו עוסקים בדיני חברות, ניירות ערך וניתוח כלכלי של המשפט.
נולד בתל אביב, בנם של אשר ידלין, מבכירי תנועת העבודה, ודליה, בתו של אליהו גולומב.
לפני הצבא יצא לשנת שירות בקריית מלאכי.
שירת בחיל האוויר כנווט פנטום.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב, אך עבר ללמוד משפטים.
התמחה במשרדו של עורך הדין ד"ר יעקב ויינרוט.
השלים לימודי תואר השני והדוקטורט באוניברסיטת ברקלי.
בשנת 1994 שב לישראל והצטרף לאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר.
במשך מספר שנים ניהל את מרכז פישר לממשל תאגידי ורגולציה של שוק ההון.
בשנת 2008 הצטרף כעורך דין מייצג לערעורו של עו"ד ישראל פרי, שהורשע בגנבת מאות מיליוני מרקים מאלפי לקוחות ניצולי השואה ונידון ל-10 שנות מאסר.
היה זה תיק הייצוג היחיד של ידלין כעורך דין.
בשנת 2009 פרש מניהול מרכז פישר ומאוניברסיטת תל אביב, לשם הקמת בית הספר למשפטים במכללת ספיר.
באוקטובר 2009 מונה לדקאן בית הספר, וכיהן בתפקיד עד למינויו לנשיא המכללה.
בשנת 2019 שב לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ומאז הוא מנהל את מערך הקליניקות בפקולטה.
ידלין נשוי לנעמה, עורכת דין, ואב לבת ובן.
בשעות הפנאי הוא זמר בלהקת רוק בשם "צד ב".
עמרי אסנהיים (נולד ב-26 באפריל 1975) הוא עיתונאי ישראלי בעל חברת ההפקות "סטוריליין".
בעבר כתב ובמאי בתוכנית התחקירים עובדה וכתב-חוקר ב"סופשבוע" ו"מוספשבת" של "מעריב".
אסנהיים גדל במושב תל עדשים.
כשהיה בן 14 נסע עם הוריו לשליחות בבון, גרמניה ולמד שם בבית ספר אמריקאי.
עם גיוסו לצה"ל התנדב ל.
ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
בשנת 1997 היה אסנהיים בין לוחמי היחידה שחילצו את לוחמי חטיבת גולני באסון השריפה בוואדי סלוקי.
את דרכו כעיתונאי החל אסנהיים כשדרן רדיו במשחקי כדורגל בתחנת הרדיו רדיו ללא הפסקה.
במקביל החל לעבוד ככתב ותחקירן בעיתון העיר.
בשנת 2004 הצטרף לעיתון מעריב ככתב חוקר המתמחה בענייני פלילים וצבא וביטחון.
בשנת 2006, הצטרף לתוכנית התחקירים "עובדה".
בין תחקיריו הבולטים שלו היה תחקיר ששודר אודות שמעון קופר ששתי נשותיו נפטרו.
התחקיר הביא לפתיחת חקירת משטרה ולסוף להרשעתו של קופר ברצח שתי נשותיו.
תחקיר בולט נוסף שלו שודר באפריל 2016 על תקיפות מיניות ועבירות אחרות שיוחסו לרחבעם זאבי.
בשנת 2009 הוענק לו פרס סוקולוב לעיתונאות חוקרת בעבור תחקיר הניסוי הסודי של חיסון האנתרקס בחיילי צה"ל.
בשנת 2011 הוענק לו פרס פרימור של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו על תחקירו בנושא הלוביסטים בכנסת.
בשנת 2015, הוענק לו הפרס בשנית עבור תחקיר שהכין על הנעשה במכון לרפואה משפטית.
בשנת 2012, יצא לאור ספרו הראשון "צאלים – הטראומה של סיירת מטכ"ל", העוסק בפרשת אסון צאלים ב'.
בספטמבר 2016, יצא לאור ספרו השני "לתפוס רוצח" בהוצאת "כנרת זמורה ביתן", העוסק בפרשת שמעון קופר, בתחקיר על אודותיו בתוכנית "עובדה" ובאירועים שהובילו להרשעתו ברצח הכפול.
בשנת 2020 הקים אסנהיים את חברת סטוריליין הפקות, הפרויקט הראשון של החברה הוא הסדרה פולארד שעלתה בשנת 2022 בכאן 11.
מלבד תפקידו במערכת "עובדה", נמנה אסנהיים על צוות המרצים של בית הספר לתקשורת ועיתונאות "כותרת" באוניברסיטת תל אביב.
לאסנהיים תואר ראשון בכלכלה ותקשורת מאוניברסיטת תל אביב, והוא בוגר כותרת.
ב-2020 למד במלגה לעיתונאים באוניברסיטת סטנפורד.
אסנהיים גרוש ואב לארבעה בנים.
בפברואר 2023 שודרה הסדרה "סיירת מטכ"ל", בשיתוף גלעד טוקטלי, ברשת 13 ובהוט 8. באוקטובר אותה שנה החל להגיש יחד עם רוני קובן את התוכנית "יהיה טוב" שמשודרת בכאן 11.
בסוף שנת 2024 העלה אסנהיים, בשיתוף הבמאי גלעד טוקטלי, את הסדרה "המו"לים" בערוץ כאן 11.
+שםזמן שידורהערותעובדה2022 - 2006כתב תחקירים בכירפולארד3 בפברואר 2022 - 23 בפברואר 2022יוצר ומפיקסיירת מטכ"לפברואר 2023יוצר ומפיקהמו"לים30 באוקטובר 2024 -יוצר ומפיק
צאלים: הטראומה של סיירת מטכ"ל, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, תשע"ג 2012.
לתפוס רוצח, כנרת זמורה ביתן, ספטמבר 2016.
עִמראני (1454–1536) היה מגדולי המשוררים היהודים בפרס.
נחשב לממשיך דרכו של המשורר מולאנא שאהין, וכמוהו חיבר אפוסים בסגנון הספרותי הפרסי הקלאסי על סיפורים מהמסורת היהודית.
עמראני נולד בשנת 1454 בעיר אספהאן שבפרס הספווית.
"עמראני" הוא כנראה שם העט שלו, ושמו המלא אינו ידוע.
בסביבות גיל 25 עמראני עבר לעיר כאשאן, העיר בה הוא חי ופעל עד פטירתו בשנת 1536. הנסיבות לכך שבחר לעבור לעיר אחרת אינן ידועות במלואן, אך בכתביו יש רמזים לכך שהוא החל בפעילותו הספרותית והלירית עוד באספהאן ועורר קנאה, וייתכן שזה מה שהניעו לעזוב את העיר.
באותה תקופה העיר כאשאן נחשבה למרכז תרבותי גדול לתושבי האזור, והייתה בה קהילה יהודית מאורגנת היטב.
לא ידועים פרטים רבים על משפחתו וזהותה, אך ביצירתו "גנג-נאמה" (ספר האוצר) הוא מקדיש כמה מהפרקים האחרונים לייעוץ עצות והדרכה לבנו ג'לאל אל-דין שר שלום.
ביחד עם מולאנא שאהין, עמראני נחשב לאחד מגדולי משוררי יהדות פרס.
ידוע על לפחות כעשרים חיבורים שנכתבו על ידו, ועוסקים בנושאים מגוונים.
בראש ובראשונה, חיבוריו ממשיכים את המסורת שהתחיל המשורר שאהין ומהווים עיבוד של סיפורים מהתנ"ך והמסורת היהודית לשירה אפית, הכתובה כמיטב המסורת של הספרות הפרסית הקלאסית ובפרט של יצירותיה הגדולות של הספרות הפרסית כגון השאהנאמה, יצירותיו של פירדוסי ושל המשורר הידוע חאפז.
חיבוריו של עמראני כתובים בפרסית יהודית, הדיאלקט היהודי של השפה הפרסית שבו דברו יהודי פרס, ונכתבו כולן באלפבית העברי.
הוא הרבה יותר מאשר מולאנא שאהין לערבב מילים עבריות בכתיבתו.
ידוע על כעשרים חיבורים של עמראני, רובם מצויים עד היום בכתב יד אך זכו להעתקים לאורך הדורות.
החיבורים הם כולם פואטיים באופים, אך בסגנונות שונים.
רובם עוסקים במסורות יהודיות וחלקם בנושאים כלליים יותר.
להלן פירוט של כמה מחיבוריו:
"פתח-נאמה" (ספר הכיבושים) - יצירת מסוג אפוס.
היצירה הגדולה והידועה ביותר של עמראני, שמורכבת מכרבבה של בתי שיר.
מושפעת במידה רבה מהיצירה הפרסית הקלאסית השאהנאמה ויצירותיו של המשורר הפרסי הידוע פירדוסי.
היצירה עוסקת בפרקים מספר יהושע, מגילת רות וספר שמואל, ומעבדת אותם לשירה אפית עם מוטיבים מהשירה האגדתית הפרסית.
"חנוכה-נאמה" (ספר חנוכה) - יצירה מסוג אפוס.
מורכבת מכ-1,800 בתי שיר והושלמה בשנת 1524. מספרת את סיפור מאבקם של המכבים ביוונים.
"עשרה הרוגי המלכות" - חיבור שמשלב שירה ופרוזה, ועוסק במסורת על עשרת הרוגי מלכות - עשרה תנאים שהוצאו להורג על ידי השלטון הרומאי בארץ ישראל במאה ה-2.
"קצה הפת בראדראן" (סיפור שבעת האחים) - שיר קינה מדרשי שמשולבים בו קטעי פרוזה, ועוסק בסיפור חנה ושבעת בניה.
"עקדת יצחק" - חיבור פרוזה, שעוסק בעקידת יצחק על פי מסורות המדרש.
"גנג-נאמה" (ספר האוצר) - פואמה הבנויה בתבנית של קופלט.
הפואמה כוללת כ-5,000 בתי שיר, ועוסקת בפרקי אבות.
החיבור הושלם בשנת 1536 לאחר שעמראני עבר את גיל 80, והייתה כנראה יצירתו האחרונה.
בשנת 1995 ספר זה יצא לאור במהדורה מדעית ובתרגום לאנגלית על ידי פרופ' דוד ירושלמי.
"י"ג העיקרים של אמונת ישראל" - חיבור שכולל כ-780 קופלט, ועוסק בעיקרי האמונה היהודית לפי הרמב"ם.
"אנתכ'אב נכ'לסתאן" (מבחר גן הדקלים) - חיבור לירי שנועד להורות מוסר לחברי הקהילה היהודית ומנהיגיה.
"סאקי-נאמה" (ספר מוזג היין) - פואמה מיסטית קצרה וחסרת צביון יהודי מובהק.
בנויה במידה רבה על בסיס יצירה בעלת שם זהה של המשורר הפרסי הידוע חאפז בן המאה ה-14.
השייח עמראן נזאר חוסיין הוא מלומד אסלאמי המשויך לאסכולה החנפית, סופר ופילוסוף המתמחה בחזון אחרית הימים האסלאמי, יחסים בינלאומיים, כלכלה, פוליטיקה וכלכלה-חברתית מודרנית.
נזאר חוסיין נולד בשנת 1942 באי הקריבי טרינידד, למשפחה מוסלמית ממוצא הודי.
בשנת 1971 סיים את לימודי הבוגר במכון אלאמייא ללימודי האסלאם שבקראצ'י, למד גם באוניברסיטת קראצ'י, אל-אזהר והמכון הגדול ללימודי יחסים בינלאומיים ופיתוח בשווייץ.
לפי אתר האינטרנט של נזאר חוסיין עבד במשך מספר שנים כקצין בשירות החוץ במשרד חוץ של ממשלת טרינידד וטובגו אך בשנת 1985 עזב את עבודתו כדי להקדיש את חייו לאסלאם.
הוא חי בניו יורק במשך 10 שנים במהלכן כיהן כמנהל הלימודים האסלאמיים בוועדה המשותפת של הארגונים המוסלמיים בניו יורק.
נזאר חוסיין הרצה על האסלאם במספר אוניברסיטאות, מכללות, כנסיות, בתי כנסת, בתי כלא, אולמות קהילה אמריקאיים וקנדיים, וכן השתתף בדיאלוגים בין-דתיים רבים עם נוצרים ומלומדים יהודים, תוך ייצוג האסלאם בארצות הברית.
שימש כאימאם עבור מספר מסגדי דאר אל-אסלאם בלונג איילנד וניו-יורק, והוביל את תפילת הג'מעה במספר מטות של האומות המאוחדות במנהטן פעם בחודש למשך עשר שנים ברציפות.
לשעבר מנהל מכון אלאמייא ללימודי האסלאם שבקראצ'י; מנהל המחקר של הקונגרס האסלאמי העולמי בקראצ'י, פקיסטן; מנהל המכון האיסלמי לחינוך והמחקר במיאמי, פלורידה; ומנהל הדעוה בתנזים האסלאמי של צפון אמריקה.
החל משנת 1971 נזאר חוסיין נסע רבות ברחבי העולם והרצה בענייני אסלאם, תוך הפצת תכנים אנטישמים רבים.
בין היתר כתב ספרים אנטישמים הטוענים כי קיימת קונספירציה בעלת קנה מידה עולמי של היהודים, הציונים וישראל נגד האסלאם יחד עם ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות ומוסדות כמו האו"ם; כי בעתיד הקרוב עומדת לפרוץ מלחמת גוג ומגוג נגד ישראל; כי המגזר הבנקאי נמצא בשליטת היהודים במטרה לשעבד את האנושות.
מבט אסלאמי על גוג ומגוג בעידן המודרני.
עמרי טלמור (נולד ב-1 בפברואר 1980) הוא צלם ישראלי המתמחה בצילום אדריכלות ונוף בנוי.
טלמור נולד בבת ים לזוג הורים אנשי צבא וגדל ביישוב רעות.
לאחר שירות צבאי כאיש קבע, למד צילום בחוג לתקשורת צילומית במכללת הדסה בירושלים.
מאז סיום לימודיו הציג עבודות במגזיני אמנות וצילום בישראל ובחו"ל.
הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות בגלריות בירושלים, בחיפה, בלוס אנג'לס, בסן דייגו ובפורטלנד.
ב-2015 הוצגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכת יחיד שלו, במסגרתה הוצגה סדרה של 78 תצלומים, המתארים מבנים שונים שתכנן האדריכל מנחם באר ברחבי הארץ.
סדרת הצילומים הופיעה גם בספר "אבני דרך, אבני בניין - דרכו האדריכלית של מנחם באר" בעריכת מוקי צור ויובל דניאלי ולאחר מכן גם בקטלוג התערוכה "באר בקיבוץ - האדריכלות של מנחם באר" שהוצגה בגלריה בבית האדריכל בתל אביב.
טלמור מצלם לאדריכלים שונים וכן לערוץ האדריכלות באתר xnet מבית ידיעות אחרונות.
מוקי צור ויובל דניאלי: אבני דרך - אבני בניין, על דרכו האדריכלית של מנחם באר, הוצאת יד יערי, 2015
מיכאל יעקובסון: באר בקיבוץ - האדריכלות של מנחם באר, עמותת האדריכלים, 2016
עמרי הרצוג (נולד ב-1973) הוא מבקר ספרות וחוקר תרבות ישראלי המתמחה בספרות ותרבות פופולרית.
זוכה פרס ברנשטיין לביקורת ספרותית בעיתונות יומית.
הוא פרופסור חבר המכהן כמנהל האקדמי (רקטור) של המכללה האקדמית ספיר.
הרצוג סיים ב-1999 תואר ראשון בהצטיינות בספרות כללית והשוואתית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ב-2002 סיים תואר שני במחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית ולאחר מכן סיים תואר שלישי במסגרת התוכנית ללימודי תרבות של האוניברסיטה העברית.
הרצוג משמש כמנהל האקדמי (רקטור) של המכללה האקדמית ספיר.
הוא שימש עד ספטמבר 2018 כראש המחלקה לתרבות יצירה והפקה במכללת ספיר, שימש מרצה במחלקה לספרות כללית ובמחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטה הפתוחה, בבצלאל, בקריה האקדמית אונו במכללת עלמא ובמוסדות נוספים.
הוא משמש מבקר ספרות בעיתון "הארץ" משנת 2002 וערך את כתב העת "הכיוון מזרח".
בשנת 2011 זכה בפרס ברנשטיין לביקורת ספרותית בעיתונות יומית.
עַמְר עבד אל-באסט עבד אל-עזיז דיאב הידוע כעמר דיאב הוא זמר מוזיקת פופ מצרי, מלחין ושחקן קולנוע, אחד הכוכבים של זמרת ה"שעבי" בגרסתה המודרנית ו"אל ג'יל" בעולם הערבי.
נודע בשירי האהבה המשלבים מקצבים וצלילים מסורתיים ערביים עם נגינה בכלים ערביים ומערביים כמו גיטרה.
שיחק בתפקידים משניים וראשיים במספר סרטים ערביים.
עמר דיאב נולד בשנת 1961 בפורט סעיד במשפחה בעלת כישורים מוזיקליים, ושר מילדותו, בעידוד אביו, עבד אל-באסט עבד אל-עזיז דיאב, שהיה מחונן בעצמו בקול ערב.
האב עבד כמנהל המספנה במנהלת תעלת סואץ ואמו לימדה כמורה לצרפתית בתיכון הצרפתי בעיר.
בשנת 1968, בגיל שש, לרגל יום המהפכה, 23 ביולי, שר עמר דיאב את ההמנון המצרי בתחנת הרדיו המקומית של פורט סעיד והרשים את מושל העיר, שהעניק לו גיטרה כפרס.
דיאב נסע מאוחר יותר באוטובוס לקהיר כדי להירשם ללימודי מוזיקה באקדמיה לאמנות של אוניברסיטת קהיר.
הוא למד נגינה בעיקר בפסנתר ובעוד.
בהיותו בעל מראה כובש וקול ערב, שליטה מצוינת בתנועות הגוף, לבוש בחולצות משי, הוא נתגלה במהרה כאחד הכישרונות המבטיחים של תעשיית המוזיקה המצרית.
בשנת 1986 סיים את לימודיו עם תואר ראשון במוזיקה ערבית.
האלבום הראשון שלו בשנת 1983 נקרא "יא טריק" (يا طريق – הו, דרך!).
בשנת 1990 הוא שר בערבית, בצרפתית ובאנגלית בטקס פתיחת משחקי הספורט האפריקאיים, ששודר בלוויין בכל העולם הערבי וב-CNN.
עמר דיאב התפרסם גם באירופה - בגרמניה, ספרד, פורטוגל וכו'.
בשנות ה-1980 היה לאחד הכוכבים הצעירים בזירת מוזיקת "שעבי".החל משנות ה-90 של המאה ה-20 אימץ לעצמו סגנון חדש, מוזיקת ה"ג'יל" והסגנון המוכר במצרים כ"ים תיכוני" ושהתקבל בהצלחה גם במועדוני הדיסקו-פופ באירופה.
לפעמים שיריו הזכירו את המוזיקה של ג'יפסי קינגס ושל גלוריה אסטפן.
בשנת 1996 זכה בשלושה פרסים של רשת הטלוויזיה הערבית ART -על השיר הטוב ביותר, סרטון הווידאו המוזיקלי הטוב ביותר וכזמר השנה.
בהצלחה המסחררת זכה בשנת 1996 שירו "נור אל-עין" (نور العين אור עיני) עם הפזמון "יא חביבי" שכבש לבם של קהלים רחבים לא רק במזרח התיכון אלא גם בהודו, דרום אפריקה, ספרד ודרום אמריקה (שם היה מפורסם הדואט שלו עם הזמרת הקולומביאנית ממוצא לבנוני שאקירה בשיר "אוחוס אסי" Ojos así).
שיר זה הביא לו זכיית דיסק פלטינה משולש.
בשנות ה-1990 הקליט האמן גם וידאו-קליפים בערוצי הטלוויזיה הפרטיים הראשונים שהתחילו לפעול בארצות ערב.
ב-6 במאי 1998 קיבל את פרס המוזיקה העולמי מידי נסיך מונקו, אלברט השני, יחד עם סלין דיון, מריה קארי ואחרים.
באותה שנה הקליט את האלבום "עוודוני" (عودوني הרגילו אותי) שזכה גם כן בהצלחת ענק.
אחד משיריו, "אנא מַהמא כְּבְּרִת צע'יר" أنا مهما كبرت صغير ככל שעליתי בגיל עדיין צעיר אני) שהוא חלק מן האלבום Best of Amr Diab הוא מחוות הוקרה לגדולי הזמר המצרי, אום כולתום, עבד אל-חלים חאפז ומוחמד עבד אל-והאב.
ביולי 1999 האלבום "אמרין" (قمرين שני ירחים) הוכתר כשיא הקריירה שלו כזמר.
דיאב שר בדואט עם הזמר האלג'יראי שב ח'אלד ועם היווניה אנגלה דימיטרו.
סרטון הווידאו "אמרין" (Amarain) שודר בטלוויזיה.
גם האלבום "Tamally Ma'ak" (תַמַלי מעאכּ (تملي معاك - "תמיד איתך") (שהווידאו-קליפ שלו הופק בצ'כיה) עורר התלהבות.
בשנת 2010 אחרי ניצחון נבחרת הכדורגל הלאומית של מצרים במשחקי גביע אפריקה, הוזמן עמר דיאב לשיר בקונצרט באצטדיון של קהיר לכבוד הכדורגלנים המצרים.
בדרך כלל נמנע הזמר מלהביע דעות פוליטיות, אולם בשנות הקריירה שלו ביצע שלוש פעמים שירים בעלי מסר פוליטי.
מנישואיו (1992-1989) לאשתו הראשונה, שרין רידא, נולדה לו בשנת 1990 ילדה, נור.
מנישואיו השניים, עם אישה סעודית, זינה מוחמד אשור, נולדו לו שלושה ילדים: התאומים (בת ובן) קנזי ועבדאללה, ובת נוספת בשם ז'אנה.
1997 - זמר השנה, השיר הטוב ביותר, הווידאו-קליפ הטוב ביותר, בפסטיבל הערבי השנתי
1998 - פרס המוזיקה העולמי במונקו - דיסק הפלטינה המשולש על השיר "נור אל-עין"
הוא הזמר הערבי הראשון שזכה בפרס העולמי למוזיקה של מונקו על האלבומים הנמכרים ביותר במזרח התיכון.
הוא זכה בו שלוש פעמים: ב-1996 עם "נור אל-עין", ב-2001 עם Aktar Wahed ובשנת 2007 עם El leila De.
שלשה ערוצי טלוויזיה בערבית (Rotana music, Rotana cinema והערוץ הראשון המצרי) שידרו את התוכנית El Helm (החלום) לכבוד מלאת 25 שנות קריירה מוזיקלית, בהשתתפות השחקן Izzat abou Aouf כמספר.
2009 -הפרס למוזיקה של אפריקה - זמר השנה, שיר השנה, הזמר הטוב ביותר, הווידאו-קליפ הטוב ביותר *2009 - שני פרסים למוזיקה של התפוח הגדול - כזמר הטוב ביותר של השנה ועל מפעל חיים -
עמרי דגול (נולד ב-18 באוקטובר 1957) הוא מהנדס מכונות ואדריכל ימי, בעל חברה לניהול פרויקטים בשם "דוקפורט", העוסקת בתחום נמלי הים וספנות.
שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף בחיל הים, בתפקידו האחרון היה ראש מספן הציוד.
עמרי דגול נולד בחיפה לאברהם דגול ודיצה ממשפחת אפרת.
אביו היה מדריך וכוריאוגרף להקות מחול מהראשונים בישראל, ומנהל בכיר בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד.
לדגול יש אח צעיר בשם ליאור.
דגול למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת.
היה מדריך בשבט 'צופית' בתנועת הצופים בחיפה.
דגול התגייס לצה"ל במאי 1975, סיים טירונות, ויצא להשלים את לימודיו במסגרת העתודה הטכנולוגית במסלול הנדסאי מכונות.
בתחילת 1977 חזר לשירות והתנדב לקורס חובלים אותו סיים כמצטיין באוקטובר 1978.
בסיום הקורס הוצב בשייטת ספינות הטילים.
שירת בתפקיד סגן קצין מכונה בספינות אח"י כידון (סער 4) ואח"י רומח בזירת ים סוף.
המשיך כקצין מכונה באח"י תרשיש (סער 4) ואח"י גאולה, עליה לחם במלחמת שלום הגליל בקיץ 1982.
עם סיום מלחמת שלום הגליל החל את לימודי תואר ראשון בהנדסה בטכניון, בפקולטה להנדסת מכונות אותם סיים בהצטיינות ב – 1985.
בשנים 1985–1987 מילא את התפקידים קצין פרויקט פיתוח כלי שיט חדשני, ומפקד בימ"ל מכני במספנת חיל הים.
באוגוסט 1987 יצא דגול ללימודי תואר שני בהנדסה ימית באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית והוסמך בפברואר 1989 לאדריכל ימי - Naval Architecture and Marine Engineering.
בחודש מרץ 1979 חזר דגול לישראל והוצב במספנת חיל הים בצוות אחזקת צוללות.
במקביל לתפקידו השלים עמרי קורס צוללן.
עם סיום הקורס מונה למרכז שיפוץ אח"י רהב, צוללת מדגם גל שעברה במסגרת השיפוץ חיתוך וחיבור של גוף הלחץ לטובת החלפת מנועי הדיזל, התקנת מערכות לחימה חדשות ועבודות אחזקה נרחבות.
על פרויקט זה זכה יחד עם שאר עובדי המספנה בפרס קפלן.
ביוני 1991 נשלח לצוות דולפין בגרמניה, צוות פרויקט שעסק בפיקוח על בניית 3 צוללות מדגם דולפין שנבנו במספנות הגרמניות עבור חיל הים.
החל את תפקידו במדור גוף ובשלוש השנים האחרונות כראש הצוות הטכני של הפרויקט.
מפקדת חיל הים - עם חזרתו לישראל בחודש יולי 1997 הוצב דגול לתפקיד ראש ענף כשירות ואחזקה במפקדת חיל הים.
בשנת 1999 קודם לדרגת אל"ם ומונה למפקד מספנת חיל הים.
תקופת הפיקוד על המספנה כללה מספר אתגרים בהם שיפור הכושר התפעולי של המספנה על מנת לעמוד ביעדי תוכנית העבודה על מרכיביה.
במקביל הוכנה תוכנית מתאר חדשה והחלה בניית התשתית והסינכרוליפט החדש, לאחזקתן של צוללות הדולפין וספינות סער 5 שנקלטו בחיל הים.
בתקופה זו בוצע טיפול רמה ראשון לצוללות הדולפין, המספנה מסרה את שילוב המערכות בנירית הראשונה, טיפול והסבת כלי שיט מיוחד ועוד פרויקטים מסובכים בתחומים שונים.
מספן הציוד - בשנת 2003 קודם דגול לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן הציוד של חיל הים.
התפקיד כלל אחריות על האחזקה והכשירות השוטפת של כלי השיט ומערכות החוף, אחריות על כל התמיכה הלוגיסטית על מרכיביה השונים כגון רכש ומלאי, על העבודה ההנדסית של המספן והוצאה לפועל של פרויקטי פיתוח בישראל ובשאר העולם.
בתקופה זו, נחתמה עסקת צוללות הדולפין 4–5 עם אופציה לשישית.
דגול יצא לגמלאות בפברואר 2007 לאחר 32 שנות שרות בחיל הים.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים דגול את חברת "דוקפורט" העוסקת בניהול פרויקטים בדגש לכלי שיט.
החברה עסקה עד 2009 בייעוץ למספר חברות ביטחוניות בישראל ובשאר העולם.
בין השנים 2010–2015 ניהל פרויקט רכש גוררות עבור נמל חיפה.
משנת 2007 עובד עבור חברת הספנות Ray Shipping המתמחה בהפעלת אוניות ייעודיות להובלת מכוניות.
עמרי חבר דירקטוריון במספר חברות, חלק מהן חברות סטרטאפ העוסקות בטכנולוגיות.
תיכון בבית הספר המקצועי בסמ"ת בחיפה במגמת מכונה
תואר ראשון בטכניון בהנדסת מכונות מגמת אוניות
תואר שני באדריכלות ימית באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית
בוגר הקורסים לפיננסים למנהלים וקורס דירקטורים במכון המי"ל
דגול נשוי לד"ר פנינה ממשפחת ציפריס לזוג נולדו שלושה ילדים.
הבן רועי דגול סיים קורס חובלים במגמת שייט.
הוסמך כמהנדס מכונות וחזר לשירות בחיל הים.
הבנות מור ולירון דגול שירתו בבית ספר קצינים בבה"ד חיל הים.
עמרי בן-נתן (נולד ב-17 ביוני 1986) הוא עורך דין, מייסד ובעלים של חברת עורכי דין העוסק בתחום התעבורה, שהתפרסם כמשתתף בתוכנית המציאות "האח הגדול".
כמו כן, הוא ספורטאי עבר ישראלי, שהתחרה בסקי מים בכבלים ובסירות (וויקבורד), ואף שימש כמאמן נבחרת ישראל בוויקבורד.
בן-נתן נולד לאפרים ולתא"ל במיל' יהודית בן-נתן.
שם משפחתם במקור היה "נתנזון", לפני שעוברת.
בין השנים 2004–2007 שירת בצה"ל ביחידת קצין רפואה ראשי.
לאחר מכן שימש במהלך השנים 2007–2013 כמנהל צוותי מכירות בחברות "Noshi", ו-"White Smoke", וכן כמנהל מועדון לתקופה קצרה.
בשנת 2012 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים מהמכללה האקדמית קריית אונו, ולאחר מכן התמחה ועבד במשרדי עורכי דין.
לאחר מכן עבד בחברת "SDB" בארצות הברית בשיווק פרויקטים בארצות הברית, וכיום הוא מנהל פיתוח עסקי ומכירות בחברת "webiZ".
בשנת 2015 השתתף בתוכנית "האח הגדול" בעונתה השביעית, שבה סיים במקום השלישי, ובשנת 2018 הוא השתתף בנינג'ה ישראל VIP, שבו הגיע למקום השני.
ב-2018 השתתף בשנית ב"האח הגדול", בעונתה התשיעית, כשנכנס במהלך העונה על תקן דייר זמני למשך שבוע.
בנוסף הוא היה הפרזנטור של רשת האופנה הישראלית "ZIP" (ביחד עם בת זוגו דאז, קסניה טרנטול) בשנת 2017, ושל חברת "ריבוק" בישראל בשנים 2017–2019. בשנת 2019 השתתף בן נתן בעונה השנייה של נינג'ה ישראל כמתמודד רגיל, אך לא שרד את שלב המוקדמות.
שנה אחר כך השתתף בעונה השלישית של נינג'ה ישראל אך גם הפעם לא שרד את שלב המוקדמות.
בשנת 1999 החל בן נתן לגלוש בסקי מים בכבלים, ואף היה אלוף ישראל בין השנים 2000–2004, ובשנת 2003 זכה במדליית זהב בסקי מים בכבלים באליפות ארצות הברית בסקי מים בכבלים שנערכה באורלנדו, פלורידה.
בשנים 2004/2005 זכה בן נתן במדליית כסף באליפות אירופה סקי מים בכבלים, ובשנים 2007/2008 הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה בסקי מים בכבלים.
בשנת 2012 החל בן נתן לאמן את נבחרת ישראל בוויקבורד, שתחת ניהולו זכתה שלוש פעמים באליפות העולם וארבע פעמים אליפות אירופה, ובשנת 2015 אף זכה בתואר מאמן השנה.
הוא ואחיו שימשו כדוגמנים ואף הופיעו בתצוגה של קסטרו, ב-2003 השתתפו בתחרות "ניו מודלס" ונבחרו לסגנים השניים.
בן נתן היה בזוגיות עם הדוגמנית קסניה טרנטול, אשר הכירו במהלך השתתפותם בתוכנית "האח הגדול".
לאחר מכן ניהל זוגיות עם הדוגמנית עדן פינס.
עמרי גלפרין (נולד ב-21 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי עצמאי, שייך לעיתונאי לע"מ, במאי ואיש תקשורת בתחום המסעות, התיירות והתרבות, מרצה ומורה בתחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה וכן כתב את ספר הביכורים: 'האי בקצה האוקיינוס'.
גלפרין כותב שירים אך לא פרסם ספר שירה.
כמה משיריו התפרסמו בגיליונות בתחום השירה, וביניהם גִּלְיוֹן הַתִּקְוָה, בעריכת המשורר והסופר אילן שיינפלד, גיליון הסיפורים הקצרים של כתב העת לסיפורים הקצרים, המחילה ועוד.
גלפרין הוא נכד, מצד אביו, לניצולי שואה מליטא.
סבו, טוביה גלפרין, נמנה עם לוחמי מחתרת הפ.פ.או (ארגון הפרטיזנים המאוחד) בגטו וילנה בהובלת אבא קובנר.
מצד אמו הוא נכד למשפחת בצרי, יוצאי עיראק, שעלו בשנת 1951 לישראל במבצע עזרא ונחמיה.
עד גיל 3 גדל ברמת גן ולאחר מכן עברה משפחתו להרצליה.
בתום שירותו הצבאי כחובש קרבי בחיל השריון ובחיל הרפואה, החל בלימודיו לתואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה במכללה האקדמית כנרת שבעמק הירדן, שם נבחר ליו"ר אגודת הסטודנטים, בתקופה מתוחה של מבצע חומת מגן ופיגועים קשים בשטח מדינת ישראל, שהובילו להתנגשויות בין מגזרים שונים בקמפוס.
בה בעת נבחר לתפקיד דובר ארגון הסטודנטים בישראל, בתקופה שבה התאגדו הסטודנטים במכללות בישראל ודרשו השוואה של שכר הלימוד לפי הגובה הנהוג באוניברסיטאות.
את התואר השני למד בתוכנית הבינלאומית ע"ש וייס-לבנת בחקר השואה באוניברסיטת חיפה.
גלפרין בעל תעודת הוראה מטעם המכללה האקדמית לחינוך אורנים ולמד הדרכת טיולים מטעם האוניברסיטה הפתוחה וכן רימון טיולים.
גלפרין נשוי ולו שני ילדים, תבל ווין.
בישראל היה חבר בקיבוץ להבות חביבה.
בשנת 2016 עבר להתגורר עם משפחתו בעיר טורשהאון שבאיי פארו ובשנת 2018 עבר לאנגליה ובה הוא גר בכפר קורף מולאן שבמחוז דורסט הדרומי, בסמוך לערים פול ובורנמות'.
בתקופת מגוריו באיי פארו עמל על תחקיר לטובת כתיבת ספר ביכוריו, האי בקצה האוקיינוס, בהוצאת אוריון, וכמו כן התבקש, בתקופת שהותו באיים, לתת הרצאות וכן ראיונות תקשורתיים רבים הקשורים לתרבות הישראלית, לשואת העם היהודי ולמדיניות ישראל בהיבטים הקשורים ליחסים בינלאומיים.
מאז סיום לימודיו החל, כעיתונאי חופשי, לכתוב בפלטפורמות מגוונות של התקשורת הישראלית ובכללן ynet, מעריב, מגזין טבע הדברים, מגזין מסע עולמי, מגזין מסע אחר, mako, מגזין את ועוד.
כמו כן הפיק, ביים והגיש מספר רב של סדרות וכתבות טלוויזיוניות לטובת הערוצים: ערוץ 2 (קשת 12), הערוץ הראשון (כאן11), ערוץ 10 (רשת 13) וערוץ טבע הדברים ששידר בעבר בטלוויזיה בכבלים.
גלפרין אף השתתף בתוכנית מסע עולמי עם איל פלד והוא שימש ככתב אורח בתוכנית רואים עולם בהגשתו של העיתונאי, חתן פרס ישראל, יעקב אחימאיר.
צילומי הווידאו של גלפרין אף היוו חלק מסרטו הדוקומנטרי של היוצר הישראלי-בינלאומי רן לוי-יממורי בשם: גישור על פני מים סוערים.
תחילת דרכו בטלוויזיה הייתה בערוץ טבע הדברים, שם השתתף ככתב שטח ואולפן, וכן ביים והגיש מאות כתבות.
סדרת הטלוויזיה הראשונה בבימויו ובהגשתו הייתה נוגע בישראל עם עמרי גלפרין, שסקרה במשך 15 פרקים אתרים רבים ברחבי ישראל ושודרה בערוץ טבע הדברים ובערוץ 10. סדרה אחות נוספת שהגיעה מיד לאחריה הייתה נוגע בעולם עם עמרי גלפרין, ובה הופקו פרקים מרחבי העולם.
רבות מכתבותיו עוסקות באתרים ובאזורים בעולם, שהתיירות איננה נחשבת למרכזית בהן, ובכלל זה היה אחד מהכתבים הישראלים הראשונים שסיקרו את קוסובו בהיבט תיירותי.
כמו כן סיקר מקומות בתבל הנחשבים לאתרי שוליים בענף התיירות הבינלאומית, כגון שכונות הסלאמס של הודו, הכור הגרעיני בצ'רנוביל, העיר אושווינצ'ים הצמודה למחנות ההשמדה אוושוויץ-בירקנאו בפולין, וכן את העיר אומן שבאוקראינה.
מעת לעת כתבות וטורים פרי עטו מתורגמים לשפות נוספות.
גלפרין הפיק סרטים תיעודיים, ובכללם סרטים עבור ערוץ 10 על אודות כמה מחללי מערכות ישראל.
כמו כן יצר את הסרט אזכור את הדרך עבור רשת 13 אודות המנצח הישראלי ניצול השואה, יעקב הולנדר, עמו יצא אל שדות ילדותו בפולין כשהוא מלווה ב-73 חברי וחברות מקהלותיו.
בנוסף יצר סרטים דוקומנטריים נוספים אודות הציירים: יעקב חייט, לאו ריי, יוסל ברגנר, דורית לוי ועוד.
גלפרין מפרסם מעת לעת טורי דעה במעריב nrg והפיק עשרות סרטים בתחום התדמית וההדרכה.
מתראיין בערוצי הרדיו בנושאים החופפים את תחום סיקורו התקשורתי.
בעבר ניגן בלהקות השוליים "הפרד ומשול", "סבא", ושימש כנגן מחליף ב"להקת התינוקות".
בשנים האחרונות הוא מנגן עם מוזיקאים מתחום הרגאיי, הרוקנרול והסקא.
בין היתר היה שותף לפרויקט מוזיקלי עם היוצר הג'מייקני, ישמעאל מקקנוף.
עמרי גליקמן (נולד ב-9 ביולי 1982) הוא זמר ישראלי, סולן ומייסד הלהקה "התקווה 6".
גליקמן נולד ברמת השרון למשפחה שסביה מצד אביו היו ניצולי שואה.
כשהיה בן 8, עבר עם משפחתו לבלגיה, ושם למד לנגן בגיטרה כשאחותו ניגנה בפסנתר.
המשפחה חזרה לישראל כעבור 5 שנים, והוא שירת בצה"ל כחוקר תאונות דרכים במצ"ח.
לאחר שחרורו מצה"ל, הקים את להקת "התקווה 6" עם אחותו שלי.
הלהקה נקראת על שם כתובת מגוריהם ברמת השרון.
בתחילה הופיע עם הלהקה בפסטיבלי בומבלה ושנטיפי, בשירי רגאיי שכתבו.
ב-2007 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, שנקרא התקווה 6.
ב-2009 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "אפרוקליפטוס", וב-2010 את הסינגל "בפרדסים של גן עדן".
ב-2012 יצא לאור אלבומם הרביעי "קול ישראל".
בשנת 2019 השתתף לצד אמני ישראל בשיר "שבט אחים ואחיות".
באותה השנה, השתתף בגרסה המחודשת של להקת "הדג נחש" ללהיטם "שירת הסטיקר".
בשנת 2020 השתתף בשיר "שמור עליי" לצד אמני ישראל.
בשנת 2022 חידש יחד עם ואלרי חמאתי את השיר "ילדים של החיים" במסגרת ציון 100 שנה להולדת יצחק רבין.
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023", בו השתתף לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
גליקמן נשוי ואב לבן ולבת.
עַמרִי ונדל (Amri Wandel; נולד ב-1954) הוא מדען בכיר במכון רקח לפיסיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מומחה לאסטרוביולוגיה ויו"ר האגודה הישראלית לאסטרוביולוגיה ותחילת החיים.
כמו כן הוא נשיא האקדמיה הבינלאומית למדעים של סן מרינו.
בנוסף, כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל, הוא עורך הביטאון שלה, "ישראלה אספרנטיסטו", וחבר הנהלת אגודת האספרנטו העולמית.
נושאי המחקר העיקריים שלו הם אסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות, חורים שחורים, גלקסיות פעילות, קוואזרים, ואסטרוביולוגיה.
הוא פרסם למעלה מ-100 מאמרים מקצועיים בכתבי עת בתחום האסטרופיזיקה.
עמרי ונדל נולד בשנת 1954 בתל אביב.
בשנת 1974 סיים את התואר הראשון שלו בפיזיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן המשיך לתואר שני בפיזיקה, אותו סיים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1978. בשנת 1980 השתחרר משירותו הצבאי.
המשיך לדוקטורט באסטרופיזיקה באוניברסיטת סטוני ברוק.
בין השנים 1983–1988 השתלם באסטרופיזיקה באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת סטנפורד.
לאחר ששב לישראל, החל בשנת 1988 לעבוד כחוקר במכון ויצמן.
הוא נשאר במכון עד שנת 1990, אז החל לעבוד באוניברסיטה העברית.
באותה שנה יצר את הקורס "אסטרופיזיקה והחיים ביקום", אותו הוא גם מעביר.
משמש כפרופסור לאסטרופיזיקה במכון רקח לפיסיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת הלימודים 1998–1999 היה בשנת שבתון.
אז החל בשיתוף פעולה עם המחלקה לאסטרונומיה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
כפרופסור אורח, לימד שם ארבעה קורסים.
באוניברסיטה עבד על מחקר יחד עם פרופסור מת'יו (מאט) מלקן אשר הניב שלושה מאמרים פורצי דרך בנושא של חורים שחורים מסיביים.
אחד ממאמריהם, שהיה הראשון שהציג את הקשר בין המסה וההארה של חורים שחורים במרכזי גלקסיות, צוטט כ-600 פעמים.
השניים אף זכו במענק מחקר מטעם קרן BSF .
מאז, ונדל מלמד שם קורסי קיץ אחת לכמה שנים, וכן עורך שיתוף פעולה במחקר.
החל משנת 2018 הוא מכהן כיו"ר האגודה הישראלית לאסטרוביולוגיה ותחילת החיים.
ונדל הוא נשיא האקדמיה הבינלאומית למדעים של סן מרינו .
דגימה מתוך הרצאתו "החיים בעולמות רחוקים" חותמת את השיר "אין בינינו חלל" של הראפר טונה באלבומו "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי".
ההקלטה סומפלה וכאילו מתוך מכשיר קשר ונדל אומר: .
בשנת 1992 הצטרף כחבר באקדמיה הבינלאומית לאספרנטו .
החל משנת 1995 הוא חבר הנהלת אגודת האספרנטו העולמית, אם כי בהפסקות.
בישראל שימש בשנים 2008–2019 כיו"ר האגודה הישראלית לאספרנטו ועורך הביטאון שלה, "ישראלה אספרנטיסטו".
החל מ-2020 הוא חבר הנהלת האגודה.
בשנת 2015 פרסם מחקר על מספר דוברי האספרנטו ברשתות החברתיות בו הגיע להערכה של כשני מיליון דוברים.
מחקר זה הפך לאסמכתא המקובלת למספר דוברי האספרנטו בעולם ואף מצוטט על ידי Ethnologue.
בשנת 2012 הקליט גרסה מקוונת בת 33 שעורים של קורס האסטרופיזיקה אותם יזם, במסגרת "אוניברסיטת אספרנטו".
לדעתו של ונדל, כל עוד יימשך המצב הנוכחי ויתקיים הסטטוס־קוו הלשוני, המבכר שפה לאומית אחת על פני האחרות, לא יהיה מקום להתפשטות נרחבת של אספרנטו כשפת תקשורת והיא תישאר נחלתו של ציבור משתמשים קטן יחסית.
עם זאת, לשיטתו, מצב זה עשוי להשתנות אם וכאשר ישתנה מערך הכוחות הבין־לאומי, הכלכלי והמדיני בכיוון של איזון רב יותר בין השפות הגדולות, והצורך בשפת תקשורת אחת יגדל.
במצב כזה, סביר כי תיבחר שפה נייטרלית וקלה ללימוד ולהוראה.
לדעתו, אספרנטו היא השפה היחידה בעלת נתונים אלה, וכן היחידה שהיא גם שפה חיה ומדוברת, לכן היא תהיה המועמדת הטבעית לתפקיד זה.
מאמרו של עמרי ונדל "אספרנטו ובעיית התקשורת הבין–לאומית" הופיע בבחינת הבגרות בהבעה ולשון עברית לשנת 2009. במקור, פורסם המאמר ב"כמעט 2000 — "כתב עת למדע וטכנולוגיה".
ונדל תרגם לאספרנטו מספר ספרים, ביניהם:
"בין חברים" מאת עמוס עוז (בהוצאת האגודה לאספרנטו בישראל, תל אביב, 2015).
"ויהי ערב", עיבוד של פניה ברגשטיין לסיפור מאת הנס כריסטיאן אנדרסן (1987).
"הסרטן ששיחק עם הים", מ"סיפורי ככה סתם" של רודיארד קיפלינג (1993).
הוא לימד גם את ילדיו אספרנטו; את "ויהי ערב" תרגם לאספרנטו עבור בתו הבכורה.
מעבר לעיסוקו המקצועי, ונדל מדריך לניווט ספורטיבי בתיכון מכבים רעות מור וחבר איגוד הניווט הישראלי.
כמו כן הוא חבר "ועד הפעולה להצלת יער מכבים".
ונדל הוא גם מורה דרך מוסמך.
בנוסף, הוא חובב צילום ומספר צילומים שלו הופיעו בתקשורת ובמקומונים.
עֹמרי גאנדלמן (נולד ב-16 במאי 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בלצ'ה מהסרייה א' ובנבחרת ישראל.
גאנדלמן נולד וגדל בהוד השרון.
החל את דרכו בהפועל הוד השרון ובמהלך השנים שיחק בקבוצות הנוער של מכבי פתח תקווה, הפועל רעננה והפועל פתח תקווה.
בגיל 17 רשם הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת של הפועל פתח תקווה כשנכנס מחליף בגביע הטוטו נגד הפועל בני לוד באצטדיון המושבה ב-12 בספטמבר 2017.
בנובמבר 2017 עבר לגרמניה ונקלט בקבוצת הנוער של מועדון ווין ויסבאדן מליגת הבונדסליגה הגרמנית לנוער.
בתום עונת המשחקים 2017/2018 קיבל חוזה לעונת 2018/2019 במועדון הגרמני ווין ויסבאדן, אך לאחר התלבטויות רבות החליט לחזור לישראל – גם כדי לעשות בגרויות – וגם כי נדרש לחזור על מנת למלא את חובת הגיוס לצה"ל.
באוגוסט 2018 חתם לשנה עם אופציה לשנתיים במכבי נתניה ושיחק במסגרת קבוצת הנוער שבה כבש שמונה שערים והוביל אותה למעמד גמר גביע המדינה, בו הפסידה הקבוצה 0–1 להפועל תל אביב.
בתום עונת 2017/2018 מימשה מכבי נתניה את האופציה על גאנדלמן לשנתיים נוספות.
בעונת המשחקים 2019/2020, בה שימש קפטן, המשיך להוביל את קבוצת הנוער של מכבי נתניה, כבש 12 שערים והשתלב גם במסגרת הקבוצה הבוגרת, עם שתי הופעות במסגרת גביע הטוטו ושש הופעות במסגרת ליגת העל.
ב-24 בפברואר 2020 חתם על חוזה לארבע שנים במכבי נתניה.
את עונת המשחקים 2020/2021 פתח כשחקן הרכב בקבוצה הבוגרת של המועדון בעמדת הבלם.
בתחילת עונת 2020/2021, ב-31 באוקטובר, כבש את שער הליגה הראשון שלו מול הפועל כפר סבא, במשחק בו ניצחה קבוצתו 0–3. בינואר 2023, זכה גנדלמן עם קבוצתו, בגביע הטוטו לעונת 2022/2023.
ב-16 באוגוסט 2023 חתם בגנט מליגת העל הבלגית תמורת כ-2.4 מיליון יורו, בחוזה למשך חמש שנים.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בליגה, כשעלה כמחליף בדקה ה-79 בתיקו הביתי של קבוצתו 2–2 עם סינט טראודן.
ב-24 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בצמד משחקי פלייאוף ההעפלה לליגה האירופית, כשנכנס כמחליף בשלהי המחצית השנייה בה קבוצתו השיגה ניצחון ביתי 0–2 על אפואל ניקוסיה הקפריסאית.
בעונה זו, רשם גנדלמן 13 שערים ו-7 בישולים מתוך 45 משחקים, בכל המסגרות.
באוקטובר 2024, גאנדלמן עלה כמחליף במחצית השנייה והבקיע שער לטובת גנט מול מועדון הפאר האנגלי צ'לסי, במסגרת משחק בקונפרנס ליג.
בטורניר זה נכלל גאנדלמן בסגל הנבחרת כחריג גיל, ואף כבש שער במדי הנבחרת הישראלית האולימפית, במשחק בו הפסידה 4–2 לנבחרת פרגוואי האולימפית, במסגרת שלב-הבתים של הטורניר באולימפיאדת 2024.
ב-5 בנובמבר 2021 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, לקראת המשך משחקיה במוקדמות מונדיאל 2022 מול נבחרות ו.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך ב-12 בנובמבר 2021 במשחק החוץ מול שהסתיים בהפסד 4–2, בו נכנס כמחליף במהלך המחצית הראשונה.
ב-10 באוקטובר 2024, במסגרת עונת 2024/2025 בליגת האומות, נגח שער בכורה שהשווה את התוצאה זמנית במשחק שנגמר בהפסד 1–4 לנבחרת , באצטדיון ביתי-זר שאירח את ישראל בבודפשט שבהונגריה.
הוא בנו של שמואל (שמוליק) גאנדלמן, כדורסלן עבר, ששיחק בקבוצות הפועל ירושלים, מכבי חיפה, אליצור נווה-דוד רמלה ומכבי ראשון לציון, ונכדו של רמי גאנדלמן – מאמן כדורסל ואושיית ספורט בירושלים.
ברשותו של גאנדלמן גם דרכון פורטוגלי.
מאז שלהי קיץ 2023 מתגורר בעיר גנט שבבלגיה, עם בת זוגו, מיטל.
עמרי כהן (נולד ב-1961 בישראל) הוא מנכ"ל משען, חבר דירקטוריון בנמל חיפה, לשעבר מנכ"ל ההסתדרות, מנכ"ל המכון הבינלאומי למנהיגות, משנה למנכ"ל תשתיות נפט ואנרגיה, דירקטור במרכז הפועל ,חבר האספה הכללית ברשת עמל וחבר הנהלת הוועד האולימפי.
כהן כיהן במגוון תפקידים ובהם מנכ"ל ההסתדרות, סמנכ"ל משאבי אנוש של רשת עמל, משנה למנכ"ל החברה הממשלתית לתשתיות נפט ואנרגיה, מנהל שיווק בחברה הממשלתית תמ"מ.
בשנת 2012 מונה למנכ"ל המכון הבינלאומי למנהיגות.
מאז 2018 עמרי כהן מכהן כחבר דירקטוריון בנמל חיפה.
כמו כן בשנה זו כהן מונה למנכ"ל רשת בתי הדיור המוגן משען.
לכהן תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בשנת 2025 החל לכהן כחבר הנהלת הוועד האולימפי.
עמרו בן עות'מאן בן עפאן היה אחד התאבעון, ואחד מבניו של עות'מאן בן עפאן.
עמרו היה בנם של עות'מאן בן עפאן ושל אום עמרו בנת ג'ונדב.
אחיו היו סעיד, אבאן, ועבדאללה.
רעייתו הייתה רמלה בנת מועאויה.
מנישואיו של עמרו לרמלה בנת מועאוויה, נולדו עות'מאן וח'אלד.
לח'אלד נולד ילדים, בעוד שעות'מאן אל-אכּבּר נפטר בלי להביא ילדים לעולם.
עבדאללה נולד מאישה אחרת, שמה היה חפסה בנת עבדאללה בן עמר בן אל-ח'טאב.
כמו כן, היו לו ילדים נוספים מנשים אחרות, ושמות ילדיו האחרים היו עות'מאן אל-אסע'ר, עמר, אל-מע'ירה, אבו בכר, עבדאללה אל-אסע'ר, עאישה, ואום סעיד.
עמר לחמנוביץ (נולד בח' בסיוון ה'תשל"ט, 3 ביוני 1979) הוא עיתונאי ומבקר ספרות ישראלי, המשמש כעורך הראשי של העיתון "ישראל היום".
לחמנוביץ נולד בראשון לציון להרצל ושרה לחמנוביץ, משפחה דתית לאומית.
למד בבית הספר ממ"ד סיני בראשון לציון, ובתיכון למד באמי"ת גוש דן.
שירת בצה"ל כלוחם שריון בחטיבה 7.
החל את דרכו בתקשורת בישראל ב-2003, כמבקר אמנות בעיתון "מקור ראשון", ונמנה עם הצוות המייסד של מוסף הספורט בעיתון.
לאחר מכן שימש חבר מערכת בחינמון שנפתח באותה תקופה "ישראלי", שם שימש עורך מדור הספורט ועורך מדור הספרים.
עם סגירת "ישראלי" והקמת החינמון "ישראל היום" בשנת 2007, הצטרף לצוות העיתון, תחילה שובץ במדור הספורט, ולאחר מכן בצוות המוסף "ישראל השבוע".
בהמשך ייסד את מדור הספרים של העיתון.
ב-2014 החל לשמש כעורך מוסף "ישראל השבוע".
ב-2013 זכה בפרס ברנשטיין על ביקורת ספרותית בעיתונות יומית.
ב-2016 החל לשמש יזם ומנהל אמנותי של פרס רמת גן למצוינות ספרותית.
בין הישגיו העיתונאים של לחמנוביץ: התחקיר על השיתוק בספריות הציבוריות בישראל, בו מנהלי ספריות טענו לחוסר שקיפות תקציבית לכאורה מצד המחלקה לספריות במשרד התרבות והעומד בראשה בועז דהן.
חשיפה על הליך מינויו של שי ניצן לרקטור הספרייה הלאומית.
כתבת שטח תחקירית על הבסיסים הנטושים ברמת הגולן.
ב-1 בפברואר 2022 עם פרישתו של בועז ביסמוט מתפקיד העורך הראשי של "ישראל היום".
מונה לממלא מקום העורך, ובהמשך החודש מונה לעורך הראשי.
הוא בוגר בהצטיינות של בית הספר לאמנות קמרה אובסקורה.
שימש כחבר המדור לספרות במועצה לתרבות ואמנות של משרד התרבות, חבר ועדת השופטים לפרס ע"ש דבורה עומר לספרות ילדים לשנת 2014, חבר ועדת השופטים של פרס ספיר לספרות לשנת 2015.
לחמנוביץ נשוי לאורית, מנהלת הדרכה ברשת "ישרוטל", ואב לשלושה.
אחותו היא סגנית נשיא בתי משפט השלום במחוז דרום עדי איזדורפר.
עמרי חורש (נולד ב-28 ביולי 1981) הוא סופר ואיש תרבות ישראלי.
חורש נולד ב-1981 בקיבוץ עברון.
הוא הרביעי בין חמישה אחים ואחות.
אביו, המשורר שלמה חורש, הוא בן הקיבוץ ואמו שוש חורש, שכתבה והוציאה לאור שני ספרי שירה לילדים גדלה בקיבוצים שמרת ומזרע.
חורש סיים בשנת 1999 לימודי תיכון בבית החינוך אופק שבקיבוץ.
טרום השירות הצבאי יצא לשנת שירות במסגרת גרעין הכשרה של תנועת השומר הצעיר בקן בן-גוריון בעיר חולון.
שירת בחיל האוויר שירות צבאי בין השנים 2000–2003.
בשנת 2012 השלים תואר ראשון בלימודי תרבות ממכללת ספיר ובשנת 2016 תואר שני בלימודי השואה מאוניברסיטת חיפה.
את דרכו בענף הספרים התחיל כדובר הוצאות הספרים כתר ומטר, ובהמשך היה עוזרו האישי ומנהל הארכיון של דן אלמגור ועורך מדור הספרים באתר ynet.
מאז 2018 הוא משמש כמנהל הספרייה לקולנוע והארכיון בסינמטק תל אביב.
בדצמבר 2023 עלה על הבמה עיבוד תיאטרוני לספרו "ילד" במסגרת תיאטרון תמונע.