tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש המזהים את העיר הקדומה עם תל א-סעידיה, שנמצא צפונית ל"תל עמתא", שנמצא בגדה הצפונית של "ואדי ראג'ב" שבבקעת הירדן המזרחית, שם נתגלו שרידי מצודה מבוצרת מהתקופה הרומית, שלצידה תל ("תל אלקוס") שהיה מיושב החל מן התקופה הכלקוליתית ועד התקופה הביזנטית, תוך קישור בינה ובין צרתן המקראית.
יש המזהים את צפון עם "Sabuma" הנזכרת במכתבי אל-עמארנה.
רובע צפון אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdam Noord) הוא הרובע הצפוני ביותר ואחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע ממוקם מצפון לנהר ה-IJ שמפריד את הרובע משאר חלקי העיר ומשתרע על שטח של 49.01 קמ"ר.
רובע זה מחובר אל חלקיה האחרים של העיר באמצעות גשר המיועד לתחבורה פרטית וציבורית (Schellingwouderbrug), שלוש מנהרות המיועדות אף הן לתחבורה פרטית וציבורית Coentunnel (מערב), IJtunnel (במרכז) ו-Zeeburgertunnel (במזרח).
כמו כן קיימות 5 מעבורות נוסעים המיועדות להולכי רגל ורוכבי אופניים.
לאזור זה לא קיימים קווי חשמלית ישירים משום שאזור זה מופרד פיזית משאר האזורים, קו מטרו ישיר הנקרא קו צפון-דרום נמצא בתהליכי בנייה וצפוי להיפתח בשנת 2018.
צפון הַאמְגְיוֹנְג (בקוריאנית: 함경북도, מבוטא: הַאמגיוֹנג-בּוּק-דוֹ, בּוּק פירושו צפון ודוֹ פירושו מחוז) הוא המחוז הצפוני ביותר בקוריאה הצפונית.
המחוז נוצר בשנת 1896 מהחלק הצפוני של "מחוז האמגיונג" שקדם לו.
הגבול הצפוני של המחוז נושק לסין, בדרום-מערב הוא גובל בדרום-האמגיונג ובמערב בריאנגאנג.
במחוז נמצאים אתר השגורים מוסדאן-רי שבו נעשים בין השאר ניסויים גרעיניים שנויים במחלוקת וכן מחנה הריכוז הוֹאֶרְיוּנְג.
ב-2004 סופחה חזרה עיר הנמל ראסון למחוז, ובשנת 2010 קיבלה שנית מעמד של "עיר הנשלטת עצמאית".
צפון אסיה הוא אזור ביבשת אסיה, הכולל את סיביר והמזרח הרחוק הרוסי.
האזור ממוקם בחלקה האסייתי של רוסיה, מזרחית להרי אורל.
מסיבות גאוגרפיות וסטטיסטיות, מערכת הסטטיסטיקה של האו"ם ומערכות סיווג אחרות אינן מחלקות מדינות לחלוקות משניות, ובכך משייכים את כל האזור הרוסי כחלק מאירופה או ממזרח אירופה.
על פי רוב ההערכות ישנם כ-38 מיליון רוסים המתגוררים מזרחית להרי אורל.
כיום אין הרבה סיבירים ילידים והם מיעוט בסיביר / צפון אסיה בשל תהליך הרוסיפיקציה האירופי המכוון בשלוש המאות האחרונות.
לפי מרשם האוכלוסין הרוסי, הילידים באזור זה הם רק כ-10% מהאוכלוסייה הכוללת של האזור, כאשר הבוריאטים מונים כ-450.000 תושבים, מה שהופך אותם לקבוצת המיעוט האתנית הגדולה בסיביר.
מלבדם ישנם גם למעלה מ-400.000 יקוטים בסיביר.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2002, בסיביר חיים גם כ-500,000 טטרים, אך 300,000 מתוכם אינם ילידים ומקורם מאזור הוולגה (אידל-אורל) שהתיישבו בסיביר בתקופות קולוניליסטיות שונות.
קבוצות אתניות אחרות שחיות באזור הן ממוצא אתני גרמני והם מונים כ-400,000 איש.
מבחינה גאוגרפית, המונח צפון ארצות הברית כולל את מדינות ארצות הברית ואת האזורים של ארצות הברית הממוקמים ברחבי החלק הצפוני ביותר של המדינה.
מדינות אלה ממוקמות לאורך גבול ארצות הברית–קנדה.
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מחלקת את החלק הצפוני של ארצות הברית ל ולצפון-מזרח ארצות הברית.
מפקדי האוכלוסין כוללים גם את המדינות הצפוניות של מערב ארצות הברית, ללא אזכור של המונח "צפון ארצות הברית".
לפני ההתרחבות מערבה במהלך המאה ה-19 התכתב המושג "צפון ארצות הברית" עם אזור ניו אינגלנד של ימינו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 המושג התאים את עצמו לצפון-מזרח ארצות הברית של ימינו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה צפון ארצות הברית מורכבת ממדינות האיחוד.
בהקשר זה, "הצפון" הוא שם נרדף לאיחוד.
ובהקשר נוסף, "דרום ארצות הברית" הוא שם נרדף למדינות שניסו לפרוש מהאיחוד ולהקים את קונפדרציית המדינות של אמריקה.
עם זאת, מושג "הצפון" יכול להיכלל בהקשר של המחלוקת ההיסטורית.
חמש מדינות מחזיקות עבדים בארצות הברית, נקראו מדינות הגבול, שנותרו באיחוד עם – מיזורי, קנטקי, וירג'יניה המערבית, מרילנד ודלאוור (הטריטוריה האינדיאנית השנויה במחלקות).
צפון איטליה (באיטלקית: Italia settentrionale) הוא אזור גאוגרפי, היסטורי ותרבותי בחלקה הצפוני של איטליה.
צפון איטליה אינו ישות מנהלתית והוא מחולק לשמונה מחוזות מנהליים שונים: ואל ד'אוסטה, פיימונטה, ליגוריה, לומברדיה, אמיליה-רומאניה, ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה וטרנטינו-אלטו אדיג'ה.
נכון לשנת 2014 אוכלוסיית האזור הייתה 27,801,460. באזור מדוברות שפות רייטיו-רומאניות ושפות גאלו-איטלקיות, לעומת שפות איטלו-דלמטיות המדוברות בשאר איטליה.
למטרות סטטיסטיות, המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה (ISTAT) משתמש במונחים "צפון-מערב איטליה" ו"צפון-מזרח איטליה" בדיווחיו, עבור שניים מחמשת האזורים הסטטיסטיים של איטליה.
אותן מחלקות משנה משמשות לתיחום המינוח של המדרגה הראשונה של יחידות טריטוריאליות לסטטיסטיקה (NUTS) בתוך האיחוד האירופי, ואת מחוזות הבחירה האיטלקיים לפרלמנט האירופי.
צפון איטליה נקרא על ידי מונחים שונים בתקופות שונות בהיסטוריה.
בימי קדם השתמשו במונח "גאליה קיסאלפינה" כדי להגדיר את אותו חלק מאיטליה המיושב על ידי הקלטים (גאלים) במהלך המאות הרביעית והשלישית לפני הספירה.
הוא נכבש על ידי הרפובליקה הרומית בסביבות שנת 220 לפני הספירה.
היה לפרובינקיה רומית בערך משנת 81 לפני הספירה עד 42 לפני הספירה, אז מוזג לתוך איטליה הרומית.
עד לאותה תקופה נחשב לחלק מגאליה שנקרא גאליה קיסאלפינה "גאליה אשר מצד זה של האלפים" (מנקודת המבט של הרומאים), לעומת גאליה נארבוננסיס, "בצד הרחוק של האלפים".
לאחר שקיעת האימפריה הרומית ויישוב הלומברדים, נעשה שימוש בשם "לנגוברדיה מאיור" (Langobardia Maior), עוד בראשית ימי הביניים, להגדרת תחומי ממלכת לומברדיה בצפון איטליה.
שטחי לנגוברדיה שמעבר נקראו "לנגוברדיה מינור", המורכבים מדוכסות דוכסות ספולטו ודוכסות בנבנטו.
בשלהי ימי הביניים, לאחר נפילת חלקה הצפוני של ממלכת לומברדיה בידי קרל הגדול, שימש המונח לונגוברדיה כצפון איטליה בתוך ממלכת איטליה של האימפריה הרומית הקדושה.
עם התחלקות האזור במדינות אזוריות, עבר המונח לומברדיה לאחר מכן כדי לציין רק את שטחי דוכסות מילאנו, דוכסות מנטובה, דוכסות פארמה ודוכסות מודנה ורג'ו, ובהמשך רק לאזור סביב מילאנו.בתקופה המודרנית נעשה שימוש נרחב במונח "אלטה איטליה", קרי, "איטליה הגבוהה".
למשל בוועדת השחרור הלאומית לצפון איטליה (קומיטטו די ליברציונה נציונלה אלטה איטליה) במלחמת העולם השנייה.
החל משנות השישים של המאה העשרים נעשה שימוש במונח פדניה, שם נרדף גאוגרפי לעמק הפו.
המונח הופיע במשורה עד תחילת שנות התשעים, אזהליגה הצפונית, מפלגה פדרליסטית ולעיתים בדלנית, שהציעה את "פדניה" כשם אפשרי למדינה עצמאית בצפון איטליה.
מאז שם זה נשא קונוטציות פוליטיות חזקות.
ימי קדם וימי הביניים הקדומים
בעת הטרום-רומאית האזור היה מאוכלס על ידי עמים שונים, בעיקר ליגורים וונטים אדריאטים.
עמים אלו שגשגו בזכות סחר בענבר וגידול סוסים.
האטרוסקים, שיישבו מצפון לטוסקנה, הקימו את העיר בולוניה והפיצו את השימוש בכתיבה.
מאוחר יותר, החל מהמאה החמישית לפני הספירה, פלשו לאזור שבטים קלטים-גאלים.
הם הקימו כמה ערים כמו טורינו ומילאנו והרחיבו את שלטונם מהרי האלפים לים האדריאטי.
התפתחותם הופסקה עם התבססות רומא העתיקה בעמק הפו החל מהמאה השלישית לפני הספירה.
בשנת 194 לפני הספירה, לאחר מאות שנים של מאבק, הפך כל האזור של צפון איטליה לפרובינציה רומאית בשם גאליה קיסאלפינה, "גאליה בצד הפנימי של האלפים".
בשנים שלאחר מכן התרבות והשפה הרומית הכריעו את התרבויות הקודמות שהתגוררו באזור, וצפון איטליה הפכה לאחד האזורים המפותחים והעשירים ביותר בחצי המערבי של האימפריה, עם הקמת מערך רחב של כבישים והתפתחות החקלאות והסחר.
בשלהי העת העתיקה הובלט תפקידה האסטרטגי של צפון איטליה על ידי מעבר העיר הבירה של האימפריה הרומית המערבית למדיולאנום בשנת 286, ובהמשך לרוונה החל משנת 402 עד שהתמוטטה בשנת 476.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, צפון איטליה סבל קשות מהרס אשר נבע מנדידת העמים הגרמאניים ומהמלחמה הגותית.
בערך בשנת 570 הגרמאנים הלומברדים פלשו לצפון איטליה מפריולי וייסדו את ממלכת הלומברדים שבירתה פאביה.
בימי הביניים ממלכתם חלשה על כל אזור צפון איטליה, וגם בימינו הוא מונצח על חלק ניכר ממנו, במחוז לומברדיה.
לאחר המאבקים הראשונים, שפרו מערכות היחסים בין הלומברדיים לעמים דוברי הלטינית.
בסופו של דבר, השפה והתרבות הלומברדית נטמעו בתרבות הלטינית, והשאירו עדויות בשמות רבים, בחקיקה ובמשפט וכן בדברים אחרים.
סוף השלטון הלומברדי הגיע בשנת 774, כאשר הפרנקים בהנהגת המלך קרל הגדול כבשו את פאביה, והדיחו את דסידריוס, המלך לומברדי האחרון.
קרל הגדול סיפח את הממלכה הלומברדית לאימפריה שלו ושינה את שמה לממלכת איטליה.
הדוכסים בלומברדיה הוחלפו ברובם ברוזנים פרנקים, נסיכים-בישופים או מרקיזים.
במאה העשירית צפון איטליה היה רשמית תחת שלטונה של האימפריה הרומית הקדושה, אך למעשה חולק לערי מדינה אוטונומיות רבות, הקומונות מימי הביניים והרפובליקה הימית.
המאה ה-11 סימנה פריחה משמעותית בכלכלת צפון איטליה, בזכות שיפור המסחר והחידושים החקלאיים.
כמו גם הייתה פריחה תרבותית והוקמו אוניברסיטאות רבות, ביניהן אוניברסיטת בולוניה, האוניברסיטה העתיקה ביותר באירופה.
העושר הגובר של ערי המדינה אפשר להם להתריס נגד הכוח העליון הפיאודלי המסורתי, המיוצג על ידי הקיסרים הגרמנים והוואסלים המקומיים שלהם.
תהליך זה הוביל ליצירתן של ליגות לומברדיות שונות שהוקמו על ידי ערי בעלות הברית של לומברדיה, שהביסו את הקיסר מבית הוהנשטאופן, פרדריק הראשון, בקרב לניאנו, ואת נכדו פרדריק השני, בקרב פארמה.
בכך, הן הפכו לעצמאיות כמעט לחלוטין משלטונם של קיסרי גרמניה.
הליגות לא הצליחו להתפתח מברית לקונפדרציה מתמשכת ובהמשך, בין מדינות העיר המקומיות השונות, התרחש תהליך גיבוש; רובם הפכו למלכות שלטון על ידי משפחות חזקות כמו שושלת סקאליג'רי מוורונה או בית ויסקונטי ממילאנו, וכבשו ערים שכנות ובכך איימו לאחד את צפון איטליה תחת מדינה אחת.
בסופו של דבר הושג מאזן כוחות בשנת 1454 עם שלום לודי שחילק את צפון איטליה בין מספר מצומצם של מדינות אזוריות, החזקות ביותר היו הדוכסויות סבויה, מילאנו, מנטואה, פרארה והרפובליקות ג'נובה וונציה שהחלה להרחיב את השפעתה ביבשת החל מהמאה ה-14 ואילך.
במאה ה-15 צפון איטליה הפך לאחד ממרכזי הרנסאנס, שתרבותו ויצירות האמנות שלו זכו להערכה רבה.
המעמד היוקרתי של הקומונות הרחיב את פעילות הסחר והבנקאות שלהן גם לצפון אירופה ו"לומברדס", המונח שייעד את הסוחרים או הבנקאים שהגיעו מצפון איטליה, היה נוכח בכל אירופה.
המלחמות האיטלקיות בין 1494 ל־1559 סיימו את הרנסאנס הצפון איטלקי והביאו את האזור להילחם בין צרפת לבית הספרדי והאוסטרי שושלת הבסבורג.
לאחר המלחמה צפון איטליה הפך לשליטה ישירה או עקיפה של ספרד.
במקביל, השליטה העות'מאנית במזרח הים התיכון וגילויי נתיבי הים לאסיה סביב אפריקה וכן גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס הורידו את קרנה של הרפובליקה הוונציאנית.
מזיקים, כמו המגפה הגדולה של מילאנו, בשנים 1628–1630, והתנאים הירודים בכלכלת איטליה במאות ה-17 וה-18, עצרו את המשך התפתחותו של צפון איטליה.
המשטר היחיד שהצליח לשגשג בתקופה זו הייתה דוכסות סבויה, שבזכות הניצחונות הצבאיים והדיפלומטיים בשנת 1720 הצליחה להשיג את האי סרדיניה.
בדרך זו זכו הדוכסים ללגיטימציה כממלכה ראויה והגדילו את חשיבות טורינו כבירה אירופאית.
לאחר המהפכה הצרפתית בשלהי המאה ה-18 נכבש צפון איטליה על ידי הגרנד ארמה, הצבא הצרפתי, ונוצרו רפובליקות לקוחות רבות על ידי נפוליאון.
בשנת 1805 הוקמה מחדש הממלכה האיטלקית, ממלכת איטליה הנפוליאונית ונפוליאון היה מלכה היחיד.
הממלכה הורכבה המורכבת מכל צפון איטליה, למעט פיימונטה שסופחה לקיסרות הראשונה של צרפת, ומילאנו הייתה בירתה.
בקונגרס וינה הוקמה מחדש ממלכת סרדיניה, והורחבה עוד יותר על ידי סיפוח הרפובליקה של ג'נובה כדי לחזק אותה כמחסום כנגד צרפת.
שאר צפון איטליה היה תחת שלטון אוסטרי ישיר, כמו בממלכת לומברדיה-ונציה, או עקיפה כמו בדוכסות פארמה ודוכסות מודנה ורג'ו ובולוניה ורומאניה נמסרו למדינת האפיפיור.
ממשלת הקיסרות האוסטרית לא הייתה פופולרית בגלל הפוליטיקה האנטי-ליברלית שלה וצפון איטליה הפכה למרכז האינטלקטואלי שהוביל את תהליך האיחוד האיטלקי.
במיוחד פיימונטה וממלכת סרדיניה שהיו המדינות שהשיקה את האיחוד של איטליה בשנים 1859–1861. לאחר שהביסה את האוסטרים במלחמת אוסטריה-סרדיניה בשנת 1859 וסיפחה את צפון איטליה, המדינה החדשה המשיכה בכיבוש חצי האי.
היא פתחה במערכה לכיבוש דרום ומרכז איטליה במה שנודע כ"מסע האלף".
בכך טורינו הפכה לזמן קצר לבירת איטליה כמעט כולה.
לאחר האיחוד האיטלקי הועברה הבירה מטורינו לרומא והחשיבות הניהולית והמוסדית של צפון איטליה ירד באופן משמעותי.
עם זאת בסוף המאה ה-19, ובמיוחד עם הפריחה הכלכלית של שנות החמישים והשישים, צפון איטליה היה האזור החשוב ביותר בתעשייה האיטלקית, בעיקר טורינו, ג'נובה ומילאנו, וחידד את מעמדו כעשיר ומתועש ביותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, צפון איטליה היה חלק מהרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הפשיסטית והזירה המרכזית של הפעילות הפרטיזנית האנטי-פשיסטית.
בין ה-19 ל-25 באפריל 1945 החלו ערי צפון איטליה להתקומם נגד כוחות פשיסטים ונאצים שהובילו לשחרור צפון איטליה על ידי כוחות בעלות הברית.
הבדלים כלכליים בין צפון איטליה לשאר המדינה, כמו גם ההיסטוריה הקצרה של איטליה כמדינה יחידה, הובילו בשנות התשעים את הופעתה של הלאומיות הפדנית, ומפלגת הליגה הצפונית מקדמת פרישה מאיטליה או קבלת אוטונומיה נרחבת לפדניה, השם שבחרו לייצוג צפון איטליה.
צפון איטליה הוא האזור המפותח, המתועש והיצרני ביותר במדינה, הוא אחד מהמקומות עם התמ"ג לנפש הגבוה ביותר באירופה.
זה היה החלק הראשון של איטליה שהתועש במחצית השנייה של המאה ה-19. נוצר שם משולש תעשייתי על ידי מרכזי הייצור של מילאנו וטורינו, והנמל הימי של ג'נובה.
מאז, הגרעין התעשייתי של האזור עבר מזרחה; המשולש התעשייתי הנוכחי מורכב מלומברדיה, ונטו ואמיליה-רומאניה.
שינוי דומה התרחש בתמ"ג לנפש, והאזורים המזרחיים (כולל לומברדיה) הפכו מאז לעשירים יותר מפיימונטה וליגוריה, התמ"ג הנומינלי לשנת 2008 נאמד בכ־772,676 מיליון אירו, צפון איטליה מהווה 54.8% מהכלכלה האיטלקית, אף על פי שהיא מהווה רק 45.8% מאוכלוסייתה.
צפון איטליה מורכב מאגן נהר הפו, שכולל את כל המישור הרחב המשתרע מהרי האפנינים לכיוון הרי האלפים, יחד עם העמקים והמדרונות משני צידיו, המישור הוונציאני וחוף הים הליגורי.
בגבולו הצפוני והמערבי של צפון איטליה יש את הרי האלפים ומדרום את הרי האפנינים.
בין שני רכסי ההרים שוכן מישור גדול, המישור הוונציאני ועמק הפו.
עמק פו הוא המישור הגדול ביותר באיטליה ובו מתגוררת רובה המוחלט של אוכלוסיית צפון איטליה.
בעמק הפו זורם הנהר הגדול באיטליה, נהר הפו.
הנהר זורם לים האדריאטי 652 ק"מ מזרחה מהרי האלפים הקוטיים, ומקבל את כל המים הזורמים מהאפנינים צפונה, ואת כל המים היורדים מהאלפים דרומה.
האלפים הם ביתם של כמה מההרים הידועים בעולם, כמו מטרהורן, מונטה רוזה, גראן פרדיסו, רכס ברנינה, מעבר סטלביו והרי הדולומיטים.
הפסגה הגבוהה ביותר באירופה היא מון בלאן, בגובה 4,810 מטר מעל פני הים, הממוקם בגבול עם צרפת.
למעט ליגוריה כל צפון איטליה שוכן באגן הניקוז של הים האדריאטי (עם הנהרות פו, פיאווה, אדיג'ה, ברנטה, טליאמנטו, רינו) אם כי המים מעיריות גבול מסוימות (ליביניו בלומברדיה, איניצ'ן וסקטן בטרנטינו-אלטו אדיג'ה) מתנקזים לים השחור דרך אגן הדנובה, והמים מהאגם הליי בלומברדיה מתנקזים לים הצפוני דרך אגן הריין.
למרגלות האלפים ישנם מספר אגמים שנוצרו בעקבות נסיגת קרחונים בסוף עידן הקרח האחרון, כאשר הגדול שבהם הוא גארדה.
אגמים נוספים הם אגם מאג'ורה, אשר החלק הצפוני ביותר שלו הוא חלק משווייץ, וכן אגם קומו, אגם אורטה, אגם לוגאנו, אגם איזאו ואגם אידרו.
האקלים של צפון איטליה הוא בעיקר סובטרופי לח (Cfa בשיטת קפן), בעיקר במישורים.
החורף בצפון איטליה בדרך כלל ארוך, יבש יחסית וקר למדי.
בנוסף, יש שינויים קיצוניים בטמפרטורות העונתיות בין הקיץ לחורף.
בגבעות ובהרים האקלים יבשתי לח (Dfb בשיטת קפן).
בעמקים קר אך בדרך כלל הלחות נמוכה, בעוד שבגובה העולה על 1,000 מטר קר מאוד והשלג שופע.
אזורי החוף של ליגוריה בדרך כלל מתאימים לפרופיל האקלים הים תיכוני.
מרגלות האלפים מאופיינים באקלים ימי (Cfb בשיטת קפן).
לריבוי האגמים באזור השפעה מקלה על הקור המאפשרת טיפוח גידולים ים תיכוניים, לרוב זיתים ופירות הדר.
ייחודו של האקלים האזורי הוא הערפל הסמיך המכסה את המישורים בין אוקטובר לפברואר, בעיקר במישור הפו המרכזי.
החוף המזרחי, רומאניה לטריאסטה, מושפע מדי פעם מרוחות הבּוֹרָה הקרות בחורף ובאביב.
החודש הקר ביותר הוא ינואר: הטמפרטורה הממוצעת של עמק הפו היא סביב 0 מעלות צלזיוס.
הבקרים באלפים יכולים להגיע עד 30- מעלות צלזיוס ועד 14- מעלות צלזיוס בעמק פו, עם שיאים קרובים ל-30 מעלות צלזיוס ליד בולוניה בחורפים הקרים ביותר.
הקיץ בדרך כלל יציב יותר, אם כי סוער למדי בסמוך לאלפים, כאשר הטמפרטורות ביולי הן 22–24 מעלות מצפון לנהר פו, כמו במילאנו או בוונציה, ודרומית לנהר פו יכול להגיע ל 24–25 מעלות צלזיוס כמו בבולוניה.
בעוד שמספר הימים עם טמפרטורות הנמוכות מתחת ל־0 מעלות צלזיוס הוא לרוב בין 60 ל־90 בשנה, עם שיאים של 100–110 יום באזורים הכפריים בעיקר.
בחורפים הקרים יותר לגונת ונציה עשויה לקפוא, לעיתים הקרח עבה עד כדי כך שניתן ללכת על הקרח.
בדרך כלל המשקעים מפוזרים באופן שווה במהלך השנה, אם כי בדרך כלל הקיץ מעט גשום יותר.
הגשמים אינטנסיביים יותר באזור פרלפין, עד 1,500 עד 2,000 מ"מ מדי שנה.
עם זאת, הוא יורד בשפע גם במישורים ובאלפים, עם ממוצע של 600 עד 850 מ"מ מדי שנה.
כמות המשקעים השנתית הכוללת היא בממוצע 827 מ"מ.
שלג נפוץ למדי בין תחילת דצמבר לתחילת מרץ בערים כמו טורינו, מילאנו ובולוניה, אך הוא מופיע גם בסוף נובמבר או בסוף מרץ ואפילו אפריל.
גם באלפים וגם באפנינים ניתן לראות עד 500–1,000 ס"מ של שלג בשנה בגובה 2,000 מ'.
בפסגות הגבוהות של האלפים, שלג עלול לרדת אפילו באמצע הקיץ ואף קיימים גם קרחונים.
ואל ד'אוסטה, פיימונטה, ונטו, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ליגוריה, פריולי-ונציה ג'וליה ולומברדיה ידועים כ"אזורים האלפיים של איטליה", המורכבים מכל צפון איטליה למעט אמיליה-רומאניה.
צפון איטליה הוא האזור המתועש ביותר באיטליה.
עם זאת עקב הסגירות שיוצרים רכסי ההרים יש מחסור ברוח מה שפוגע בהתפוגגות הזיהום.
אף על פי שרמות הערפיח ירדו דרמטית מאז שנות השבעים והשמונים, בשנת 2005 צוות חוקרים במכון המטאורולוגי המלכותי של הולנד דיווח כי צפון איטליה היה אחד מהאזורים המזוהמים ביותר באירופה מבחינת זיהום ערפיח ואוויר בגלל תנאי האקלים והגאוגרפיה שלו שגורמים לקיפאון מזהמים.
הערים המאוכלסות ביותר (עם יותר מ-100,000 תושבים) נכון לראשית 2017 הן:
צפון אורחובו-בוריסובו היא נפה של המחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בשנת 1960 נכללה שטחו של הראיון המודרני בעיר מוסקבה, תחילה בראיון פרולטרסקי, ומאז 1969 – בקרסנוגווארדייסקי.
בשנות השבעים היה זה חלק מאזור הדיור ההמוני אורחובו-בוריסובו.
ארגון הפשע אורחובסקאיה ביסס את שמו על שכונת המגורים אורוחובו-בוריסובו שעל שטחו ממוקמת נפת צפון אורחובו-בוריסובו.
מכללה מוסקבאית למנהל וטכנולוגיות חדשות
קניון מכוניות "מוסקבה", הגדול ביותר באירופה
תחנות המטרו אורחובו, דומדדובסקאיה, צאריצינו
צפון דוברוג'ה (ברומנית: Dobrogea de Nord, או פשוט Dobrogea; בבולגרית: Северна Добруджа, Severna Dobrudzha) הוא החלק של דוברוג'ה בתוך גבולות רומניה.
הוא שוכן בין נהר הדנובה התחתון והים השחור, וגובל בדרום בדרום דוברוג'ה, שהוא חלק מבולגריה.
בסביבות 600 לפני הספירה, יישבו היוונים את חוף הים השחור והקימו מבצרים רבים: טומיס (קונסטנצה של היום), קאלאטיס, היסטריה, ארגאם, הרקלאה, אגיסוס.
לאחר שהציוויליזציה היוונית התפוגגה, דוברוג'ה הפכה למחוז רומאי.
אחד השרידים השמורים ביותר מתקופה זו הוא מצודת אניסלה.
בין המאה ה-7 והמאה ה-14, דוברוג'ה הייתה חלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה והאימפריה הבולגרית השנייה.
במשך תקופה קצרה במאה ה-14 הפכה דוברוג'ה לחלק מוולאכיה תחת שלטונו של הוויווד מירצ'ה הזקן.
עם זאת, השטח היה תחת שלטון עות'מאני מאמצע המאה ה-15 ועד 1878, אז הוענק לרומניה על תפקידה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), וכפיצוי על העברת דרום בסרביה.
על פי אמנות סן סטפנו וברלין, רומניה קיבלה את צפון דוברוג'ה ואילו נסיכות בולגריה שהוקמה באותה העת קיבלה את החלק הדרומי הקטן יותר של האזור.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה בשנת 1913, סיפחה רומניה גם את דרום דוברוג'ה הבולגרית, עליה שלטה עד לחתימת הסכם קראיובה מ-1940. ההסכם אושר על ידי בריטניה, צרפת של וישי, גרמניה הנאצית, ממלכת איטליה, ברית המועצות וארצות הברית.
הוא כלל חילופי אוכלוסין שפינו את המיעוט הבולגרי מצפון דוברוג'ה לחלק הדרומי.
במקביל הובאו הרומנים (כולל ארומנים ומלנו-רומנים) מדרום דוברוג'ה מצפון לגבול.
שטחה של צפון דוברוג'ה כולל את המחוזות של קונסטנצה וטולצ'ה, בשטח כולל של 15,570 קמ"ר והאוכלוסייה הנוכחית היא מעט פחות מ-900,000.
הדלתה של הדנובה מורכבת מאגמים רבים.
אזור צפון הודו (בהינדי: उत्तर भारत) כולל ארבעה ממדינות הודו: הריאנה, הימאצ'ל פראדש, פנג'ב וראג'סטאן וכן את שטחי האיחוד צ'אנדיגאר, דלהי, ג'אמו וקשמיר ולדאק.
אזור צפון הודו שימש בימי קדם כמרכז השלטון של האימפריה המוגולית, של סולטנות דלהי ושל האימפריה ההודית הבריטית.
אזור צפון הודו מכיל ברובו אזורים כפריים, אך אוכלוסיית האזור העצומה כוללת גם כמות גדולה של אנשים הנמצאים באזורים עירוניים בהם אנשים החיים במטרופולין הגדול של דלהי, ובערים לוקנוב, פטנה, קאנפור, אלאהבאד, מירוט, ג'איפור, צ'אנדיגאר, אמריטסר, בופאל ואינדור.
הינדואיזם היא הדת הדומיננטית באזור צפון הודו.
השפה הדומיננטית ביותר באזור צפון הודו היא הינדי.
השפות בעלות מעמד רשמי באחת או יותר מהמדינות וטריטוריות האיחוד הממוקמות בצפון הודו הן הינדית, אורדו, פנג'אבי, קשמירית, דוגרי ואנגלית.
ערים בולטות באזור צפון הודו כוללות בין היתר את דלהי, דרמסאלה, לה, אגרה, ואראנסי וג'האנסי.
בשנת 2023 התרחשו באזור שיטפונות בהם נהרגו מעל ל-100 אזרחים.
צפון אפריקה הצרפתית הוא המונח המיושם לעיתים קרובות על השטחים שנשלטו על ידי צרפת במגרב הצפון אפריקאי במהלך התקופה הקולוניאלית.
הוא הקיף את אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה הצרפתיות.
בניגוד לאפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית, שהתקיימו כפדרציות של מושבות צרפתיות וישויות מנהליות בפני עצמן, צפון אפריקה הצרפתית מעולם לא הייתה יותר ממונח נוח להתייחסות לשלושת השטחים שנשלטו בנפרד.
במהלך המאה ה-19, שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, ששלטה באופן רופף באזור מאז המאה ה-16, הותירה את האזור פגיע לכוחות אחרים.
בשנת 1830, כוחות צרפתים כבשו את אלג'יר ומ-1848 ועד לעצמאות ב-1962, התייחסה צרפת לאלג'יריה הים תיכונית כחלק אינטגרלי מצרפת או צרפת המטרופולינית.
בשאיפה להרחיב את השפעתם אל מעבר לאלג'יריה, הקימו הצרפתים מדינות חסות ממזרח וממערב לה.
מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה הוקמה ב-1881, בעקבות פלישה צבאית, ומדינת החסות הצרפתית במרוקו ב-1912. אלה נמשכו עד 1955, במקרה של מרוקו, ו-1956, כאשר תוניסיה קיבלה עצמאות מלאה.
צפון אפריקה הצרפתית הגיעה לקיצה זמן קצר לאחר הסכמי אוויאן במרץ 1962, שאפשרו את משאל העם לעצמאות אלג'יריה ביולי 1962.
צפון-מערב סין, המכונה בסינית חיביי (西北), הוא אזור בסין הכולל את המחוזות האוטונומיים שינג'יאנג ונינגשיה וכמו גם את המחוזות שאאנשי, גאנסו וצ'ינגהאי.
האזור מאופיין באקלים יבשתי צחיח.
האזור מאופיין באוכלוסייה מגוונת הכוללת קבוצות מיעוט גדולות יחסית כמו העמים חווי, אויגורים וטיבטים.
מבחינה תרבותית, האזור הושפע במידה ניכרת בעבר מההשפעה של דרך המשי.
אזור צפון-מערב לוס אנג'לס הוא אזור בעיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה אשר כולל מספר שכונות שונות של העיר.
האזור הזה של העיר מכונה בשם זה עוד מתחילת המאה ה-20.
בדרך כלל נהוג להתייחס לשמות של השכונות הספציפיות שנמצאות באזור זה במקום במונח הקולקטיבי "אזור צפון-מערב לוס אנג'לס".
אזור זה מכיל בין היתר את הפארקים הציבוריים הגדולים בלוס אנג'לס.
שכונת לוס פליז וחלקים מסוימים בשכונת סילבר לייק תמיד היו יקרים למדיי ובשכונות הללו גרים לא מעט סלבריטאים הוליוודיים (ובמקור, היו ממוקמות באזור הזה של העיר אף כמה מהאולפנים של תעשיית הקולנוע עצמה).
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 לא מעט מהשכונות באזור צפון-מערב לוס אנג'לס חוו תהליך ג'נטריפיקציה מהותי אשר הוביל לכך שרבים מקרב אוכלוסיית המהגרים והאוכלוסייה הלא אמידה של האזור עזבו את האזור בהדרגה.
להלן השכונות השונות באזור צפון-מערב לוס אנג'לס:
צפון-מערב רוסיה הוא אזור גאוגרפי בחלק הצפון מערבי של רוסיה.
האזור חופף פחות או יותר לאזור המחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
האזור מכיל אזורים מיוערים עצומים, אגמים ונהרות רבים ומורשת תרבותית עשירה.
הערים סנט פטרסבורג וארכנגלסק הן הערים הגדולות ביותר באזור צפון-מערב רוסיה.
אזור זה גובל בנורווגיה, פינלנד, אוקיינוס הקרח הצפוני, רכס הרי אורל ונהר הוולגה.
מבחינה היסטורית, זה היה האזור של הרפובליקות נובגורוד ופסקוב.
צפון הוליווד היא שכונה בלוס אנג'לס, קליפורניה, הממוקמת בעמק סן פרננדו.
השכונה מכילה את רובע האמנויות NoHo , תיאטרון אל פורטל, מספר גלריות לאמנות, ואת האקדמיה לאמנויות למדעים לטלוויזיה.
תחנת הרכבת התחתית של צפון הוליווד היא אחת מתחנות הרכבת התחתית הבודדות בלוס אנג'לס.
צפון הוליווד הוקמה על ידי חברת הקרקע והמים של חוות לנקרשים בשנת 1887.
היא נקראה לראשונה "טולוקה" לפני ששמה שונה ל"לנקרשים" ב-1896 ולבסוף ל"צפון הוליווד" ב-1927.
פתיחת תחנת צפון הוליווד בשנת 2000, הקמת והצלחת רובע האמנויות NoHo במרכז העיר הישן, ושינוי ייעודם של מגרשים שאינם בשימוש, תרמו להחזרת תשומת הלב לצפון הוליווד.
מאז שנת 2000, הקהילה מתפתחת ועוברת שינויים רבים.
בשנת 2015, שדרות לנקרשים בצפון הוליווד היו חלק מה-San Fernando Valley CicLAvia הראשון, אירוע בחסות רשות התחבורה של מחוז לוס אנג'לס, שבו כבישים ראשיים סגורים זמנית לתנועת כלי רכב ממונעים ומשמשים לתחבורה המונעת על ידי אדם.
להלן אישים בולטים המזוהים עם צפון הוליווד:
רובין לופז וברוק לופז – שחקני NBA.
טוני רובינס – סופר, דובר מוטיבציה.
צפון אמריקה הבריטית כללה את השטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה משנת 1783 ואילך.
הקולוניזציה האנגלית של צפון אמריקה החלה במאה ה-16 בניופאונדלנד והורחבה דרומה לרואנוק וג'יימסטאון, וירג'יניה, ובאופן משמעותי יותר עם ייסוד שלוש עשרה המושבות לאורך החוף האטלנטי של צפון אמריקה.
השטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה הורחבו מאוד לאחר חתימת הסכם פריז (1763), שסיים רשמית את מלחמת שבע השנים, אשר כונתה על ידי המושבות האנגליות בצפון אמריקה כמלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועל ידי המושבות הצרפתיות בשם "la Guerre de la Conquête".
עם הרכישה האולטימטיבית של רוב שטחי צרפת החדשה (Nouvelle-France), השטח הבריטי בצפון אמריקה יותר מהוכפל בגודלו, והדרת צרפת שינתה באופן דרמטי את הנוף הפוליטי של היבשת.
המונח אמריקה הבריטית התייחס לשטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה לפני הכרזת העצמאות של ארצות הברית ונאומו של תומאס ג'פרסון בשנת 1774 בקונגרס הקונטיננטלי הראשון שכותרתו: "מבט מסכם של זכויות אמריקה הבריטית".
המונח "צפון אמריקה הבריטית" נכנס לשימוש בעקבות הסכם פריז (1783) אשר סיים את מלחמת העצמאות האמריקאית ואישר את עצמאותן של שלוש עשרה המושבות של בריטניה הגדולה שהקימו את ארצות הברית.
המונחים אמריקה הבריטית וצפון אמריקה הבריטית המשיכו לשמש עבור השטחים הנותרים של בריטניה בצפון אמריקה, אך השימוש במונח צפון אמריקה הבריטית נעשה באופן עקבי יותר בקשר עם המחוזות שבסופו של דבר יהוו את הדומיניון של קנדה, בעקבות הדו"ח על ענייני צפון אמריקה הבריטית (1839), שנקרא דו"ח דורהאם.
במהלך תקופתה, צפון אמריקה הבריטית כללה את השטחים הקולוניאליים של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה מ-1783 עד 1907, לא כולל האיים הקריביים.
שטחים אלו כוללים את שטחי קנדה של ימינו, כמו גם את כל או חלקים גדולים של שש מדינות במערב התיכון של ארצות הברית (אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין והחלק הצפוני-מזרחי של מינסוטה), שנוצרו מתוך הטריטוריה הצפון-מערבית, וחלקים גדולים ממיין, אשר במקור היו בשטח הצרפתי של אקדיה.
כאשר ממלכת אנגליה החלה את מאמציה ליישב את צפון אמריקה בסוף המאה ה-16, היא התעלמה מתביעת הריבונות של ספרד על כל היבשת כולה (הטענה הדומה של ספרד לכל דרום אמריקה הופרכה כאשר האפיפיור חילק את זה יבשת בינה לבין פורטוגל בחוזה טורדסיאס משנת 1494).
אולם אזור ההתיישבות של ספרד הוגבל רק לחלקים דרומיים מאוד של צפון אמריקה, והייתה לה יכולת מועטה לאכוף את ריבונותה.
בהתעלמות, כמו גם ספרד, מריבונות המדינות הילידים, אנגליה תבעה את היבשת כולה (אם כי גבולותיה המערביים והצפוניים עדיין לא היו ברורים), אותה כינתה וירג'יניה לכבוד המלכה הבתולה, אליזבת הראשונה.
היישוב המוצלח הראשון של אנגליה בצפון אמריקה היה ג'יימסטאון, שהוקם על ידי חברת וירג'יניה מלונדון בשנת 1607, כאשר השני היה למעשה ארכיפלג ברמודה באוקיינוס האטלנטי, שנוסף לשטחה של אותה חברה בשנת 1612 (החברה הייתה עסוקה בכיבוש הארכיפלג מאז ההשמדה של ספינת הדגל שלה, Sea Venture, ב-1609).
שני אזורי התיישבות בצפון אמריקה הוגדרו בשנת 1606, כשהשם וירג'יניה בא לרמוז לאזור הדרומי, בין קו הרוחב 34° ל-41° צפון, בניהולה של חברת וירג'יניה מלונדון.
הצורה הקצרה של שמה של אותה חברה הייתה למעשה "חברת לונדון", אך היא זכתה לכינוי העממי בשם "חברת וירג'יניה".
אזור ההתיישבות הצפוני, שהשתרע ל-45° צפון (אזור שייקרא ניו אינגלנד), היה אמור להיות מנוהל ומיושב על ידי חברת וירג'יניה של פלימות' (או חברת פלימות'), שהקימה את מושבת פופאם במה שהיא כיום מיין ב-1606, אבל האזור נזנח במהירות ושטחה של חברת פלימות' נקלט בשטחה של החברה הלונדונית.
במהלך המאה ה-17, וירג'יניה כללה רק את האזור שהוא כיום מדינת וירג'יניה בארצות הברית של אמריקה, כאשר אזורי התיישבות מאוחרים יותר ביבשת נחשבו למושבות נפרדות תחת הממשל המקומי שלהם והכל ביחד הוגדר כאמריקה (ולעיתים פחות קרובות כצפון אמריקה).
ממלכת אנגליה (כולל נסיכות ויילס) וממלכת סקוטלנד נותרו מדינות נפרדות עד לאיחודן ב-1707 ליצירת ממלכת בריטניה הגדולה.
ניסיונותיה של סקוטלנד להקים מושבות משלה בצפון אמריקה ובמרכז אמריקה לפני 1707 היו קצרי מועד, אך אנגליה הביאה נחלה טרנס-אטלנטית משמעותית לאיחוד החדש, כאשר אמריקה האנגלית הפכה לאמריקה הבריטית.
בשנת 1775, ערב המהפכה האמריקאית, כללה אמריקה הבריטית שטחים בחצי הכדור המערבי מצפון-מזרח לספרד החדשה, מלבד האיים והתביעות של איי הודו המערבית הבריטיים.
פלורידה (מזרח ומערב פלורידה, מנוהלים בנפרד)
ארץ רופרט (השטח של חברת מפרץ הדסון)
אי סנט ג'ון (לימים אי הנסיך אדוארד)
שלוש עשרה המושבות (כל אחת מנוהלת בנפרד, זמן קצר לאחר מכן יהפכו לארצות הברית):
ממשלת בריטניה קיבצה במקור את ברמודה עם צפון אמריקה (הארכיפלג הוא בערך מזרח-דרום-מזרח לכף האטרס, צפון קרוליינה (כאשר קייפ פוינט באי האטרס הוא הנקודה הקרובה ביותר); מדרום לאי קייפ סייבל, נובה סקוטיה; צפון מזרחית לקובה, ו מצפון לאיי הבתולה הבריטיים.
למרות שהברמודים, בעלי קשרים הדוקים של דם ומסחר עם המושבות הדרומיות (במיוחד וירג'יניה וקרוליינה הדרומית), נטו לעבר המורדים בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית, השליטה באוקיינוס האטלנטי שמסביב על ידי הצי המלכותי פירושה שלא הייתה אפשרות למושבה להצטרף למרד.
למרות שלמורדים סופקו ספינות ואבק שריפה על ידי הברמודיאנים, עד מהרה פנו הפריבטירים הברמודים באגרסיביות על משלוחי המורדים.
לאחר ההכרה על ידי ממשלת בריטניה בעצמאותן של שלוש עשרה המושבות בשנת 1783, ברמודה אוחדה אזורית על ידי ממשלת בריטניה עם The Maritimes וניופאונדלנד ולברדור, ובאופן נרחב יותר, עם צפון אמריקה הבריטית.
לאחר המלחמה, הצי המלכותי בילה תריסר שנים בהתוויית שונית המחסום סביב ברמודה כדי לגלות את הערוץ שאיפשר גישה ללגונה הצפונית, לסאונד הגדול ולנמל המילטון.
לאחר שזה אותר, הוקם בסיס (בתחילה בסנט ג'ורג'ס לפני בניית המספנה המלכותית הצי המלכותי, ברמודה) בשנת 1794, כאשר תת-האדמירל סר ג'ורג' מארי, המפקד העליון של נהר סנט לורנס וחוף אמריקה וצפון אמריקה ותחנת איי הודו המערבית, הקימו את בית האדמירליות הראשון, ברמודה ברוז היל, סנט ג'ורג'.
ב-1813, אזור הפיקוד הפך שוב לתחנת צפון אמריקה, כאשר איי הודו המערבית הוכפפו תחת תחנת ג'מייקה, ובשנת 1816 שונה שמה לתחנת צפון אמריקה והאגמים של קנדה.
המפקדה הייתה בתחילה בברמודה במהלך החורף ובהליפקס במהלך הקיץ (שתיהן הוגדרו כמבצרים אימפריאליים, יחד עם גיברלטר ומלטה), אך ברמודה, הפכה למטה התחנה בכל ימות השנה ב-1821, כאשר האזור של הפיקוד הפך לתחנת צפון אמריקה ואיי הודו המערבית.
המספנה המלכותית הצי המלכותי, הליפקס הועברה לבסוף לצי המלכותי הקנדי בשנת 1907.
לפני 1784, חיל המצב של ברמודה הוצב תחת המפקד הצבאי של אמריקה בניו יורק במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
חיל המצב של ברמודה היה אמור להיות חלק מפיקוד נובה סקוטיה עד 1869, והורחב מאוד במהלך המאה ה-19, הן כדי להגן על המושבה כבסיס ימי והן כדי לפתוח בפעולות אמפיביות נגד החוף האטלנטי של ארצות הברית בכל מלחמה שתתרחש.
בשנת 1813, לוטננט-קולונל, סר תומאס סידני בקוויט הגיע לברמודה כדי לפקד על כוח משלחת שהופקד על פשיטה על החוף האטלנטי של ארצות הברית, במיוחד באזור מפרץ צ'ספיק.
הכוח השתתף בקרב על האי קרייני ב-22 ביוני 1813. הפעולה המפורסמת ביותר שבוצעה במהלך המלחמה על ידי כוחות מברמודה הייתה מסע צ'ספיק, כולל שריפת וושינגטון כגמול על "הרס רכוש פרטי לאורך החופים הצפוניים של אגם אירי" על ידי כוחות אמריקאים תחת קול.
ג'ון קמפבל במאי 1814, הבולט ביותר הוא הפשיטה על פורט דובר כדי להרחיק את כוחות ארצות הברית מהגבול הקנדי.
הכנסייה האנגליקנית שהוקמה בברמודה (מאז 1978, מכונה הכנסייה האנגליקנית של ברמודה) ובניופאונדלנד הוצמדה לדיוקסיה של נובה סקוטיה מ-1825 עד 1839 ומ-1787 עד 1839, בהתאמה.
משנת 1839, האי ניופאונדלנד וחופי לברדור, כמו גם ברמודה, הפכו לחלקים מהדיוקסיה של ניופאונדלנד וברמודה, כשהבישוף המשותף (אוברי ג'ורג' ספנסר היה הראשון) החליף את מקום מגוריו בין שתי המושבות.
עדות אחרות כללו בעבר גם את ברמודה עם נובה סקוטיה או קנדה.
קהילת הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית הראשונה בברמודה (כנסיית סנט ג'ון אפריקאית אפיסקופלית מתודיסטית, שהוקמה ב-1885 בפאריש המילטון) הייתה בעבר חלק מהכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית הבריטית של קנדה.
בריטניה רכשה את רוב אקדיה, במלחמת המלכה אן בשנים 1702–1713, ואדמות מסוימות לאחר מכן.
שטחים אלו יהפכו למחוזות נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד, כמו גם חלקים מקוויבק וטריטוריות שיהוו בסופו של דבר חלק ממיין.
בריטניה רכשה חלק ניכר משאר קנדה (צרפת החדשה) ואת החצי המזרחי של לואיזיאנה, כולל מערב פלורידה, מצרפת, ומזרח פלורידה מספרד, על ידי הסכם פריז (1763), שסיים את מלחמת שבע השנים.
(ספרד לא השתלטה על אף אחד משטחי לואיזיאנה, שנמסרו לה במסגרת הסכם פונטנבלו, מצרפת עד 1769) על ידי הסכם פריז (1783) רכשה ארצות הברית את החלק של קוויבק שמדרום לאגמים הגדולים; במקביל זכתה ספרד במערב פלורידה והחזירה לעצמה את מזרח פלורידה.
נובה סקוטיה פוצלה לנובה סקוטיה של ימינו ולניו ברנזוויק ב-1784. החלק של קוויבק שנשמר לאחר 1783 פוצל לקנדה התחתונה דוברת הצרפתית בעיקרה ולקנדה העליונה דוברת האנגלית ב-1791.
לאחר מלחמת 1812, הסכם 1818 קבע את קו הרוחב ה-49 כגבול ארצות הברית–צפון אמריקה הבריטית מארץ רופרט מערבה להרי הרוקי.
ואז, בשנת 1846, בריטניה וארצות הברית פיצלו את ארץ אורגון.
לארצות הברית הוקצו אדמות דרומית לקו הרוחב ה-49, אך בריטניה שמרה על כל האי ונקובר (כולל מדרום לקו הרוחב ה-49).
לאחר איומים ומריבות על אדמות יער עשירות, הגבול עם מיין הובהר על ידי הסכם וובסטר-אשברטון משנת 1842.
הקנדות אוחדו לפרובינציית קנדה ב-1841.
ב-1 ביולי 1867, הדומיניון של קנדה נוצר על ידי חוק צפון אמריקה הבריטית, 1867. תהליך האיחוד חיבר את מחוזות קנדה, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה.
המחוז לשעבר של קנדה פוצל בחזרה לשני חלקיו, כאשר שמה של קנדה מזרח (קנדה תחתית) שונה לקוויבק, וקנדה מערב (קנדה עילית) שונה לאונטריו.
בעקבות האיחוד ב-1867, הצבא הבריטי נסוג מקנדה ב-1871, והעביר את ההגנה הצבאית לידי המיליציה הקנדית.
בעקבות ביטול פיקוד נובה סקוטיה של הצבא הבריטי, והמשרד של המפקד העליון שלו עבור צפון אמריקה הבריטית, הועלה חיל המצב של ברמודה למפקדת ברמודה נפרדת.
ניופאונדלנד, ארץ רופרט וטריטוריות אחרות של צפון אמריקה הבריטית
למרות שניופאונדלנד ולברדור נותרו נפרדים מקנדה עד 1949, ברמודה, בעקבות איחוד קנדה, נתפסה יותר ויותר על ידי ממשלת בריטניה כחלק מאיי הודו המערבית הבריטיים, או לפחות מקובצת איתם מטעמי נוחות.
הקשר המנהלי האחרון ל-Maritimes היה הכנסייה שהוקמה.
בשנת 1879 הוקם הסינוד של הכנסייה האנגלית בברמודה ודיוקסיה של ברמודה הפכה נפרדת מהדיוקסיה של ניופאונדלנד, אך המשיכה להיות מקובצת תחת הבישוף של ניופאונדלנד וברמודה עד 1919, כאשר ניופאונדלנד וברמודה קיבלו כל אחת בישוף משלה.
בשנת 1870, ארץ רופרט, שהורכבה משטחים של חברת מפרץ הדסון, סופחה לקנדה כטריטוריות הצפון-מערביות והפרובינציה החדשה של מניטובה.
קולומביה הבריטית, המושבה הבריטית בחוף המערבי מצפון לקו הרוחב ה-49, כולל כל האי ונקובר, הצטרפה כמחוז השישי של קנדה ב-1871, ואי הנסיך אדוארד הצטרף כשביעי ב-1873. הגבול של קולומביה הבריטית עם טריטוריית וושינגטון הוסדר בבוררות ב-1872, ועם אלסקה בבוררות ב-1903.
הארכיפלג הארקטי נמסר על ידי בריטניה לקנדה בשנת 1880 ונוסף לטריטוריות הצפון-מערביות.
מאוחר יותר, חלקים גדולים מהטריטוריות הצפון-מערביות פוצלו כטריטוריות חדשות (טריטוריית יוקון ב-1898 ונונאווט ב-1899), או מחוזות (אלברטה וססקצ'ואן, שניהם ב-1905), או שנוספו למחוזות קיימים (מניטובה, אונטריו וקוויבק, בשלבים שהסתיימו ב-1912).
בשנת 1907, המושבה הבריטית היחידה שנותרה בצפון אמריקה, ניופאונדלנד, קיבלה מעמד של דומיניון, אם כי החל מ-1934 היא חזרה לממשל הבריטי תחת ועדת הממשלה.
בשנת 1949, האי ניופאונדלנד, והטריטוריה היבשתית הקשורה אליו, לברדור, הצטרפו לקנדה כמחוז העשירי.
קנדה הפכה עצמאית למחצה החל מ-1867, וריבונית מלאה בענייני חוץ החל מחוק וסטמינסטר 1931. קנדה קיבלה את הזכות להקים ולקבל שגרירויות זרות, כשהראשונה הייתה בוושינגטון הבירה.
אז נותרו השרידים האחרונים של התלות החוקתית של קנדה בבריטניה עד שקנדים ממחוזות שונים הסכימו על הליך פנימי לתיקון החוקה הקנדית.
הסכם זה יושם כאשר הפרלמנט הבריטי העביר את חוק קנדה 1982 לבקשת הפרלמנט של קנדה.
בשנת 1801 הועבר ניהול המושבות ממשרד הפנים למשרד המלחמה (שהפך למשרד המלחמה והמושבות), כאשר מזכיר המדינה למלחמה הפך בכך למזכיר המדינה למלחמה ולמושבות עד 1854, כאשר משרד המלחמה והמושבות פוצל למשרד המלחמה (תחת מזכיר המדינה למלחמה) ולמשרד המושבות (תחת מזכיר המדינה למושבות).
לפני החתימה על אמנת אורגון משנת 1846, המושבות היבשתיות של צפון אמריקה היו כדלקמן:
פרובינציית קנדה (בעבר קנדה עילית וקנדה תחתית)
מחוז קולומביה / ארץ אורגון (משותף עם ארצות הברית)
צפון דרום הוא משחק וידאו המשלב אסטרטגיה ואקשן המתרחש במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
המשחק יצא לשווקים בשנת 1989 על ידי חברת Infogrames.
בתחילת המשחק על השחקן לבחור את הצד אותו ישחק (הצפון או הדרום) ואת השנה בה יתחיל (1861-1864).
המשחק עצמו מתרחש על מפה של ארצות הברית המחולקת למדינות השונות.
המטרה היא להשתמש ביחידות הצבא על מנת לכבוש את כל שטחי הצד היריב.
ניתן לקבל יחידות נוספות בשתי דרכים: הראשונה, הצד המחזיק בצפון קרוליינה מקבל מדי פעם סיוע דרך הים של יחידה אחת.
השיטה השנייה והנפוצה יותר היא דרך רכבות.
כל שחקן המחזיק בשתי תחנות רכבת (לפחות) המקושרות במסילה יקבל בסוף כל תור סכום כסף מסוים.
כאשר די כסף יצטבר הוא יוחלף בגדוד צבא שניתן למקמו במפת המשחק.
כאשר שתי יחידות אויבות נפגשות המשחק עובר למצב של קרב, בו כל צד שולט בצבא המורכב מחיל רגלים, פרשים וארטילריה בזמן אמת.
יחידת צבא בסיסית כוללת שישה חילי רגלים, שלושה פרשים ותותח אחד, כאשר ניתן למזג עד שלוש יחידות שונות לצבא אחד עד למקסימום של 18 חילי רגלים, 9 פרשים ושלושה תותחים.
כאשר צבא כזה נלחם יחידות החי"ר והפרשים הנוספות (מעבר לשישה חילים ושלושה פרשים) ממתינות כתגבורת, ויכנסו לשדה הקרב רק לאחר שהכוח הראשוני יושמד.
כאשר נכבשת מדינה ובה תחנת רכבת יש צורך לכבוש את התחנה בנפרד במעין משחק פעולה קצר של חייל אחד מול מגיני התחנה ומכשולים שונים.
בדרך דומה, אם השחקן שולט במדינה בה עוברים פסי הרכבת של יריבו הוא יכול לשדוד את הרכבת ולקבל את הכסף המגיע לצד היריב.
במפה ישנם גם מקסיקני ואינדיאני שרנדומלית יילחמו באחד הצדדים, אולם ניתן לבטל אותם.
מחוז צפון לבנון הוא אחד ממחוזות לבנון.
המחוז נמצא לאורך חופי הים התיכון בחלק הצפוני של לבנון.
בירת המחוז היא עיר הנמל טריפולי, העיר השנייה בגודלה בלבנון.
האזור מתאפיין בגיוון גאוגרפי ותרבותי, כולל נופים של חופים, הרים ועמקים.
עם זאת, המחוז נמצא באחד מהאזורים העניים ביותר במדינה, ומתמודד עם אתגרים כלכליים וחברתיים משמעותיים, במיוחד בעקבות נוכחותם של פליטים סורים רבים שנמלטו מהסכסוך בסוריה.
ארגונים בינלאומיים פועלים באזור במגוון תחומים, כולל חינוך, תעסוקה ובריאות, במטרה לשפר את תנאי החיים של התושבים ולסייע לפיתוח בר קיימא במחוז.
מחוז צפון לבנון מחולק לשש נפות:
נפת זע'רתא (זע'רתא / אהדן)
נפת מינייה-דניה (מינייה / סיר דניה)
לפי נתוני מצביעים רשומים במחוז צפון לבנון בשנת 2014:
צפון ודרום היא מיני סדרת טלוויזיה אמריקאית אשר הופקה במקור לשידור ברשת ABC האמריקנית בין השנים 1985–1994. הסדרה מבוססת על טרילוגית הרומנים העונה לאותו השם, מאת ג'ון ג'ייקס.
עלילת הסדרה עוקבת אחר עלילותיהם של שני חברים, אחד מצפון ארצות הברית והשני מדרום ארצות הברית לפני, במהלך ולאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים.
הסדרה למעשה מורכבת משלוש מיני סדרות, כל אחת מבוססת על ספר אחר בטרילוגיית הספרים.
הסדרה הראשונה המורכבת משישה פרקים צולמה בשנת 1985, מבוססת על החלק הראשון של טרילוגיית הספרים בשם "צפון ודרום" (משנת 1982) ועוסקת בהתרחשויות עד פרוץ המלחמה.
הסדרה השנייה המורכבת משישה פרקים צולמה בשנת 1986, מבוססת על החלק השני של טרילוגיית הספרים בשם "אהבה ומלחמה" (משנת 1984) ועוסקת בהתרחשויות במהלך מלחמת האזרחים.
הסדרה השלישית המורכבת משלושה פרקים שודרה לראשונה בשנת 1994, מבוססת על החלק השלישי של טרילוגיית הספרים בשם "גן עדן וגהנום" (משנת 1987) ועוסקת בהתרחשויות לאחר המלחמה.
הסדרות עקבו אחר עלילת הספרים בדיוק רב יחסית אף על פי שקיימים שינויים רבים במיוחד בהשוואה לספר השני.
אורי מיין (מגולם על ידי פטריק סווייזי)
ג'ורג' האזרד (מגולם על ידי ג'יימס ריד)
מאדלין פאבריי לאמוטה (מגולמת על ידי לזלי אן דאון)
קונסטנס פלין האזרד (מגולמת על ידי וונדי קילבורן)
ברט מיין האזרד (מגולמת על ידי ג'ני פרנסיס)
אשטון מיין (מגולמת על ידי טרי גרבר)
ורג'יליה האזרד (מגולמת על ידי קירסטי אלי)
צ'ארלס מיין (מגולם על ידי לואיס סמית')
צפון ודרום הוא רומן שנכתב על ידי אליזבת גאסקל ופורסם לראשונה ב-1854 כסיפור בהמשכים בכתב עת (Household Words), אותו ערך צ'ארלס דיקנס.
הרומן יצא לאור בשלמותו ב-1855.
בזמן שמרגרט מפתחת אהדה לעובדים בעיר בבית החרושת, מתנגשת אהדה זו עם משיכתה שהולכת וגוברת לבעל בית החרושת הכריזמטי, מר ג'ון תורנטון המחזיק בעקרונות הקפיטליזם המוקדם של ניצול העובדים.
אף ששם הספר היה אמור להיות "מרגרט הייל" על שם הדמות הראשית, השתכנעה המחברת לשנות את שמו לפי בקשת המוציא לאור.
מרגרט עוברת עם משפחתה מהלסטון שבמחוז המפשייר שבדרום אנגליה למילטון שבצפונה, כיוון שאביה המשרת ככומר אנגליקני, חש שאמונתו התערערה וכי אינו יכול לעשות שקר בנפשו ומחליט לעזוב את משרתו ובעזרת חברו, מר בל מאוקספורד, ללכת ללמד לימודים קלאסיים במילטון.
לאחר שעוד בדרום סירבה מרגרט להצעת נישואין מעורך הדין הנרי לנוקס, מכה השינוי שבמעבר לצפון התעשייתי והרוגש את מרגרט בתדהמה.
בהיותה בתו של כומר אשר הורגלה לעזור לעניים, מרגרט מוצאת לנכון להזדהות עם ענייה של העיר מילטון העובדים כפועלים בבתי החרושת לטקסטיל ובעיקר יוצרת ידידות עם ניקולס היגנס (Nicholas Higgins) ובתו הגוססת בסי.
מר ג'ון תורנטון (John Thornton), בעל בית חרושת, הופך לתלמידו של אביה של מרגרט ומתידד עמו.
במהלך חייו הוא עבר קשיים רבים, הוא הקים את מפעלו לאחר שאביו התאבד והותיר את משפחתו חסרת כל.
במשך שנים הוא פירנס את אמו ואחותו בקושי עד שהצליח להקים את המפעל ולבסס את מעמדו.
מרגרט הייל אינה מחבבת את תורנטון, היא רואה בו מקור לסבלם של הפועלים במילטון והוא מייצג בעיניה את כל מה שהיא מתעבת בצפון.
היא אינה מחשיבה אותו בתור "ג'נטלמן", ומתייחסת אליו בזלזול בתור "סוחר", זהו מעמד נמוך יותר מהאריסטוקרטים בדרום.
ג'ון מתאהב במרגרט במהרה, הוא רואה בה אישה שונה מרוב הנשים שהוא פגש, זאת מכיוון שהיא באה מסגנון חיים שונה לחלוטין ממה שהוא הורגל אליו במילטון.
כל חייו הוא עבד קשה והיא משנה את מהלך חייו לחלוטין לראשונה.
העובדים של תורנטון מחליטים לשבות והוא מייבא פועלים מאירלנד.
פורצת מהומה והעובדים המקומיים השובתים נכנסים לבית החרושת ומנסים לבצע לינץ' בפועלים האיריים ובתורנטון.
מרגרט, שנקלעת למפעל במקרה, מזרזת אותו לדבר איתם ולשכנע אותם לחדול, בטענה שהם אינם יודעים מה הם עושים כיוון שהם מורעבים.
הוא מקשיב לה ויוצא החוצה.
מרגרט רואה כי הוא נמצא בסכנה ויוצאת בעצמה להגן עליו, היא נפגעת מאבן שזרק פועל.
אם בגלל דבריו של תורנטון ואם בגלל הבהלה מהפגיעה במרגרט, נסוגים הפועלים לפני הגעת המשטרה והשביתה מסתיימת.
לאחר מכן מבין תורנטון שמה שהוא מרגיש זאת אהבה והוא מציע לה נישואין, היא מסרבת, וטוענת בבוז שהיא הייתה עושה את אותו מעשה בשביל כל אדם.
תורנטון הפגוע עוזב אותה ומכאן יחסיהם מתקררים.
לאט, לאט תורנטון גם ממעט לבוא לפגישות לימוד עם אביה של מרגרט.
לאחר מכן מתחילה מרגרט לראות אותו באור אחר.
היא מבינה שפגעה בו ולאט לאט משיכתה אליו גוברת.
אך היא בטוחה כי מאוחר מידי.
(ניתן לראות קווי דמיון בין העלילה בצפון ודרום ל"גאווה ודעה קדומה" של ג'יין אוסטן).
הוא מצידו מתחיל להראות אכפתיות כלפי עובדיו ונותן לניקולס היגנס משרה בבית החרושת שלו לאחר שבשום מקום לא מסכימים לקבל אותו מאחר שהוא והאיגוד שלו נטלו חלק משמעותי בשביתה (אף כי היגנס לא היה מעורב בפעילות האלימה).
לאחר שמר תורנטון רואה את מרגרט עם אחיה, בו הוא טועה וחושבו למחזרה של מרגרט, נוצר קונפליקט נוסף בסיפור.
פרדריק, אחיה של מרגרט נמלט מהחוק באנגליה כיוון שהוא היה מעורב במרד באונייה.
הוא מתגורר בספרד ומגיע לאנגליה רק על מנת להיות לצידה של אימו הנוטה למות.
בנוסף, משפחתו רוצה לנקות את שמו בעזרת הנרי לנוקס, עורך דין וגיסה של אידית בת דודתם.
לפני הלוויית אימם מלווה מרגרט את אחיה לתחנת רכבת, שם הם נצפים על ידי שלושה אנשים: מר תורנטון, שמסיק למסקנות שגויות, עד ששמו לא מוזכר, ולנרדס (Leonards) שהכיר את פרדריק ורוצה להסגיר אותו על מנת לקבל פרס.
פרדריק ולנרדס מתקוטטים והאחרון נופל, נפגע ומת לאחר יומיים.
שוטר שחוקר את הפרשה שומע מפי העד ששמו לא מוזכר שמרגרט הייתה בתחנה עם אדם לא ידוע, אך היא משקרת ומכחישה.
תורנטון הוא שופט שלום במילטון ועוזר בחקירת הפרשה, הוא יודע שמרגרט הייתה בתחנה והיא שיקרה לשוטר אך הוא מרגיש מחויב לעזור לה ואומר לשוטר שיפסיק לחקור את הפרשה כיוון שמותו של לנרדס נגרם כתוצאה מכך שהיה שתיין.
הוא מתענה במחשבה שמרגרט שיקרה למען גבר אחר במשך זמן רב.
אביה של מרגרט מת במפתיע ומרגרט האבלה עוזבת את מילטון וחוזרת להתגורר ברחוב הארלי שבלונדון עם משפחת דודתה.
סנדקה, מר בל, מת גם הוא ומוריש לה את נכסיו במילטון הכוללים גם את האתר בו פועל מפעלו של תורנטון שעומד על סף פשיטת רגל.
לאחר שלתורנטון נודע מהיגנס שהגבר שמרגרט שיקרה עבורו הוא אחיה, הוא מבקש את ידה והיא נענית.
רוב הסיפור נראה דרך עיניה.
היא בת 18 בתחילת הספר, אמיצה, גאה ונדיבה.
אוהבת מאוד את הוריה ובמיוחד את אביה הכומר.
מגיעה ממעמד ביניים גבוה ומגיל תשע גדלה בבית דודתה שמהמעמד הגבוה בלונדון.
לאחר שהות קצרה יחסית בדרום אנגליה הכפרית בבית הוריה - עוברת עמם לצפון אנגליה התעשייתית.
חבר של מר הייל ותלמיד שלו.
ממעמד חברתי נמוך יחסית אך בעל הון נזיל.
מאוהב במרגרט ומציע לה נישואין.
ניקולס הוא הדמות העיקרית שמייצגת את מעמד הפועלים בספר.
הוא אידיאליסט אך חם מזג ומשתייך לאיגוד של פועלים שנלחמים על זכויותיהם.
במהלך הספר מגלה שניתן לשתף פעולה עם המעסיק ועדיין לדאוג לרווחת העובדים.
מרת תורנטון - האנה (Hannah) היא אימו של מר תורנטון.
אישה חזקה וגאה שקשורה אל בנה מאוד.
איננה אוהבת את מרגרט, בהתחלה כי היא חושבת שהיא סנובית דרומית שרודפת אחרי בנה בגלל כספו ולאחר מכן כיוון סירבה לבנה ובכך גרמה לו לסבול.
בסי היגנס - בתו של ניקולס היגנס וחברה של מרגרט הייל.
בסי חולה במחלה סופנית בגלל שאיפת אוויר מזוהם במוך במטוויה בה עבדה.
ריצ'רד הייל - אביה של מרגרט הוא כומר נדיב ועדין שפורש ממשרתו מטעמי מצפון דתי.
הוא עובר להתגורר במילטון עם משפחתו ועובד כמורה פרטי.
מריה הייל - אמה של מרגרט שבאה ממשפחה מלונדון.
בצעירותה הייתה יפה ונישאה לריצ'רד הייל בשל אהבתם.
מצרה על כך בראותה את חיי השפע של אחותה.
דיקסון - משרתת של משפחת הייל ומשרתת את מרת הייל מאז הייתה נערה.
מר בל - חבר ותיק של מר הייל מאוקספורד וסנדק של מרגרט ופרדריק.
מרת שו - דודתה של מרגרט, אחותה של אמה שנישאה לגבר מבוגר מהמעמד הגבוה.
היא גם אמה של אידית וגידלה את מרגרט בנעוריה והעניקה לה חינוך ראוי בלונדון.
אידית - בת דודתה וחברתה הטובה של מרגרט.
היא יפה מאוד ונישאת לקפטן לנוקס בתחילת הספר, גבר נאה מאוד אך גם לא חכם במיוחד.
הנרי לנוקס - עורך דין צעיר, אחיו של קפטן לנוקס, אינטליגנט, מעריך ואוהב את מרגרט ומציע לה נישואין בתחילת הספר, אך היא מסרבת לו.
פרדריק הייל - אחיה הבכור והנאה של מרגרט.
נמלט מאנגליה כיוון שהשתתף במרד על אונייה ומתגורר בקאדיז שבספרד.
אם ישוב לאנגליה צפוי לעונש מוות.
הסיפור מקיף טווח רחב של סוגיות חברתיות כמו חלוקה חברתית ומעמדית והנופים המשתנים של בריטניה, דרך השינויים הללו מוצגת ההתקדמות במסחר באזורים עירוניים ומדגישים את הניגודים בין הלסטון למילטון.
התעשייה הייתה תופעת פלא וכמעט נוראית לאלו הבאים מהדרום העשיר.
הוויכוח של הספר מציג שהחלק התעשייתי של המדינה מייצג את העתיד, ואפילו עתיד טוב יותר, כהמחזה ניתן לראות את ההמרה ההדרגתית של מרגרט מהלסטון למילטון.
למעשה מרגרט המירה את עצמה לתעשייה, חיים עירוניים, עליית המעמדות העובדים, והיבטים רבים אחרים של החיים המודרניים, לכן כאשר היא ותורנטון מתאחדים שניהם בעצם ריככו את ההשקפות המקוריות שלהם.
בספר גאסקל מציגה את חוסר החיבה שלה לחברה קפדנית ובעלת דעות קדומות כדוגמה היא מביאה את התנהגותו העדינה של ריצ'רד הייל לחברה של מרגרט, ניקולס היגנס, לאחר שזה בא אליו בעקבות מות בתו.
הוא רואה קודם את האדם ורק לאחר מכן את מעמדו החברתי.
למרגרט יש דעות מאוד קדומות על הצפון, בעיקר כלפי הסוחרים, בתחילת הספר.
אך היא באמת מעריכה את ההגינות של אביה.
מאוחר יותר בספר היא מלמדת את מר תורנטון שכל בני האדם נולדו שווים.
גאסקל משתדלת להעביר את אותו מסר לקוראים.
היא מציגה שרק התווית היא מה שבעצם מפרידה בין העובדים לאריסטוקרטים, מר הייל קורא לניקולס "מר היגנס" במקום להדביק לו תווית אחרת פחות מכובדת.
מאוחר יותר בספר כאשר תורנטון מקבל את עובדיו כבני אדם שווים הוא מתחיל לקרוא להם "אנשים" במקום "ידיים".
אחת הסצנות החזקות ביותר ברומן מתרחשת כאשר ניקולס היגנס, הפועל שעובד בבית החרושת לטקסטיל, מבקר את מר הייל לאחר שבתו, בסי, מתה משחפת שנגרמה כתוצאה מהאוויר התעשייתי במילטון.
למרות שהיגנס מודה שהוא עדיין מאמין באלוהים, הוא מציג כתב אישום חריף ועוצמתי של דת מבוססת שאותה הוא רואה כנשק שבעלי המפעלים הקפיטליסטים משתמשים בה נגד הפועלים.
האישום של היגנס, שבדרך אגב מראה את היכולת האינטלקטואלית של מעמד הפועלים כשווה לקורא מהמעמד הבינוני, נשמעת במידה ניכרת כמו האישום של האוונגליסטים שהוא תוקף, (רוב הקפיטליסטים הגיעו מזרם האוונגליזם וקבוצות מתנגדות ולא מהכנסייה הבסיסית).
היגנס מנסה להציג נקודה שגם הנרי דייוויד תורו וג'ון ראסקין מנסים להציג בהתקפותיהם על חילוק המעמדות.
הרומן בודק את הטבע של סמכות חברתית וצייתנות ומספק תיאור בעל תובנה של תפקידה של אישה מהמעמד הבינוני דרך סיפורה של מרגרט הייל הדרומית.
מרגרט מרבה להביע את דעתה, שוב ושוב היא מלוהקת לתפקיד המגשרת.
לדוגמה: היא נאלצת לומר לאמה על השינוי הפתאומי שהם צריכים לעבור מכיוון שאביה לא מסוגל להתמודד איתה.
היא מתעמתת עם המון כועס על מנת לדבר גם בשביל העובדים האירים שעומדים להיות מותקפים וגם בשביל ג'ון תורנטון השתקן והעיקש.
יתר על כן, כמו הסופרת שמנסה להציג את שני צדדי הוויכוח, מרגרט מנסה לחנך כל אחד מהמעמדות לראות את הצד השני.
היא מציגה את דעותיו של ניקולס היגנס לתורנטון ולהפך.
מרגרט הייל נוסעת מהדרום לצפון על מנת לפתור ספקות דתיות וחברתיות.
גאסקל ממזגת את התעשייה עם סוגיות האישה מפני שה"חקירה" היא על תנאי האישה כמו גם תנאי העובדים.
רק בעקבות המאבקים שהיא עדה להם באזור התעשייתי מרגרט מבינה את אופייה של אימה, סבלן של בנות מעמד הפועלים, ומעמד האישה הלא מוגדר.
דרך מרגרט הייל גאסקל נותנת כוח "למין החלש", כוח שבזמנה הופיע לעיתים נדירות בטקסטים וכתבי עת, בעיקר בצפון.
באנגליה הוויקטוריאנית החברה מעריכת טוּב בנשים, ביחד עם תכונות אדוקות אחרות, בעידן זה של נדבנות טוב נחשב הקרבה למען אחרים.
הנצרות ציוותה את הכנעת האישה לבעלה, אפילו בהתחלה, בסיפור אדם וחוה: "אל האישה אמר הרבה ארבה עצבונך והרנך בעצב תלדי בנים ואל אישך תשוקתך והוא ימשל בך" ().
התפיסה הנוצרית הזאת אז, בנאיביות ערבבה שעבוד עם זהות האישה הכנועה, והגבילה את חופש האישה לחיות בשביל עצמה.
מרגרט, האישה הנוצרית בצפון ודרום, משרתת את האהובים עליה מתוך טוב ליבה, אבל התלות המתגברת שלהם מכבידה עליה עוד ועוד, למרות שברוח טובה היא לוקחת על עצמה את מטען האחריות הזה כלפי אביה, אמה ובסי היגנס, מרגרט בתוך תוכה משתוקקת לברוח מהעולם הזה המאוכלס אך ורק בצרות אופק ואופי חלש.
היא חייבת להחניק את הדחף הזה כהקרבה למען אלה שהיא חייבת לשרת.
ב-2004 שודרה הסדרה "צפון ודרום" בטלוויזיה בכיכובם של ריצ'רד ארמיטאג' בתפקיד ג'ון תורנטון ודניאלה דנבי-אש, כמרגרט הייל.
בריאן פרסיוול ביים וסנדי ולש כתבה את התסריט.
לבי בי סי לא היו תקוות גדולות בקשר לסדרה, היא לא פורסמה היטב והמבקרים כמעט שלא שמו לב אליה.
הצופים קיבלו את הסדרה בצורה אחרת.
שעות לאחר שהפרק הראשון שודר בנובמבר 2004 הפורום של האתר קרס בעקבות מספר המבקרים הרב והבי בי סי היה מוכרח לסגור את האתר.
ההתעניינות הפתאומית בסדרה הייתה בזכות ריצ'רד ארמיטאג', שחקן לא מוכר, שההופעה שלו בתור ג'ון תורנטון המאופק רגשית הזכירה לצופים את הופעתו של קולין פירת' בתור מר דארסי, בגאווה ודעה קדומה הסדרה מ-1995. ארמיטאג' טען שההתעניינות בסדרה הייתה בגלל שהיא נותנת במה לעובדים ומצוקותיהם בזמן המהפכה התעשייתית.
ההצלחה של הסדרה הפתיעה את הבי בי סי והם שחררו את הדי וי די ב-11 באפריל 2005.
הספר תורגם לעברית על ידי עידית שורר ויצא לאור בספטמבר 2016 בהוצאת מודן.
צפון וולו הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה ונקרא על שם המחוז ההיסטורי וולו.
גובל בצפון-מזרח במדינת תיגראי, בצפון-מערב במחוז וג המרה, במערב במחוז דרום גונדר, בדרום במחוז דרום וולו ובמזרחו במדינת עפר.
עד שנת 1991 נכלל במחוז וולו אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
ערים ועיירות חשובות בנפה הם וולדייה בירת המחוז והעיר לליבלה המכונה בפי תושביה ירושלים החדשה.
עם התמוטטותו הסופי של השלטון המרקסיסטי ב-1991 וואלו פוצל למספר אזורים חצי מהמחוז שתושביו היו עפרים סופח למדינת עפר והחצי השני שבאמהרה התחלק לשני מחוזות צפון וולו ודרום וולו.
המחוז מחולק לעשר נפות שבנוסף להן העיר וולדייה שלה מעמד של נפה.
אזור צפון מרכז פלורידה נמצא בצפונה של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
האזור כולל את המחוזות אלצ'ואה, ברדפורד, גליכרייסט, המילטון, יוניון, לאפייט, מדיסון, מאריון, סוואני פאטנם וקולומביה.
הערים העיקריות באזור הן גיינסוויל (הגדולה בערי האזור), אוקאלה, לייק סיטי, לייב אואוק ופאלאטקה.
העיר גיינסוויל מהווה את המרכז התרבותי והכלכלי של האזור, ובה מצויה אוניברסיטת פלורידה.
אקלים האזור סוב טרופי ופני השטח של האזור מכוסים גבעות נמוכות שעליהם בעיקר יערות עצי אורן, מגנוליה ואלון דרומי ושרכי איזוב ספרדי (Spanish moss).
צפון וייטנאם כללה את הפרובינציות טוקין ואנאם, שקודם לכן היו חלק מהודו-סין הצרפתית.
במלחמת וייטנאם נלחמה צפון וייטנאם לצד ה, המיליציה הקומוניסטית בדרום וייטנאם, נגד כוחות הממשלה הדרום וייטנאמית, שנעזרה בארצות הברית.