tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מסיים את ספרו בפרק על השפעת הלבוש על הגוף - בעיקר לבוש מחוכים - ובהצעות לשיפור לבוש הנשים באותה תקופה.
היופי הגזעי של נשים (1901) - לאחר שלא הצליח לסכם את הנושא במלואו בפרק ב"יופיו של הגוף הנשי", מהווה ספר זה סקירה של מבני הגוף הנשי בגזעים השונים.
בהקדמתו למהדורה ה-21 ואחרונה (1940), הבהיר האנתרפולוג הנס ויינרט כי נדרשים כמה שינויים ביצירה, שכן הבנת הגזעים השתנתה באופן מהותי באותה התקופה, בעיקר בעקבות תורת הגזע הנאצית.
מבנה הגוף באמנות ובתרבות היפנית (1902) - בספר זה סקר שטראץאת מבנה הגוף של העם היפני וכן את מושג העירום והיופי בתרבות ובאמנות היפנית.
רבים מהצילומים המלווים את הספר הם תצלומים מקוריים שלו.
גוף הילד והטיפול בו (1903) - בהקדמה לספר מקדיש את הספר "להורים, מחנכים, רופאים ואמנים", וכותב "בדיוק כמו אצל נשים...
לא נעשה עם ילדים כל ניסיון להאיר את חסרונותיהם ויתרונותיהם מנקודת מבט מדעית אובייקטיבית".
הספר עוסק בצמיחה ובהתפתחות הילד.
מחקר אתנוגרפי-אנתרופולוגי (1903) - סקירה על "הגזע" היהודי.
טיפוח הגוף של נשים: דיאטה פיזיולוגית ואסתטית למין הנשי (1907) - סקירה של הדיאטה שפיתח.
גיל ומגדר (1926) - חלקו הראשון של הספר, "העידנים", סוקר את השינויים בגודל הגוף, הפרופורציות והאיברים במהלך חיי האדם.
בחלקו השני, "המינים", עוסק במאפייניהם של שני המינים וכן בהבדלים האיכותיים והכמותיים בחילוף החומרים ובתהליכים אחרים.
שטרץ סבר כי הגדרת היופי היא אובייקטיבית והוכתבה על ידי חוקי הטבע.
הוא האמין כי יופי הוא בעצם סימן לבריאותו הפיזית של הגוף והאמין כי ניתן למצוא הגדרות אובייקטיביות שיגדירו את מושג היופי, זאת במטרה למצוא את אידיאל היופי.
שטרץ ראה ביופי הנשי ביטוי של ייעודה האימהי.
בדומה לרופאים אחרים, כמו אלברט מול , הוא סבר כי נשים היוצאות לעבוד יקבלו בסופו של דבר מראה גברי יותר.
בתור טיפול לכך, הציע את "דיאטת קלוביוטיקה" שפיתח.
להגדרתו, חייו של אדם מחולקים ל-"Einzelleben" (חיי רווקות) ו-"Gattungsleben" (חיי זוגיות).
עבור נשים, בשל תפקידן כאימאות, חיי הזוגיות מהווים את רוב חייהן, ודבר זה משתקף במבנה האנטומי של גופן, ולהפך אצל הגברים.
בספרו משנת 1903, בשם "מה הם יהודים?" ("Was sind Juden?"), כותב שטרץ כי אנטישמים מודרניים מאפיינים את היהודים בדרך כלל בפגמים פיזיים.
הוא חלק על כך, וכתב כי היהודים מהווים את הבסיס לציוויליזציה המערבית והוכיח כי הם חולקים מוצא קווקזי וארי, מכיוון שאם התרבותם במשך מאות שנים הייתה בתוך הקהילה גרידא, היה דבר זה גורם לפגמים בנראות, פיתוח שיגדון, סוכרת ושיגרון בקרב יהודי אירופה.
הוא המשיך וכתב כי בעתיד, היהודים יוכלו לתרום לעתיד התרבות והחברה האירופית.
קרל טראמבל היידן היה פוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את אריזונה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1927 ל-1969, והיה הסנאטור האמריקאי הראשון שכיהן שבע כהונות.
קודם לכן הוא כיהן חבר בית הנבחרים הראשון של המדינה במשך שמונה קדנציות לפני כניסתו לסנאט, היידן קבע את השיא כחבר הקונגרס הארוך ביותר בקונגרס של ארצות הברית יותר מעשור לפני פרישתו מהפוליטיקה.
הוא היה דיקן הסנאט של ארצות הברית וכיהן כנשיא הזמני וכיושב ראש ועדות הכללים והממשל וההקצאות שלו.
היידן היה גם חבר הקונגרס האחרון שנותר שכיהן בתקופת הנשיאות של ויליאם הווארד טאפט וודרו וילסון, כשפרש ב-1969.
לאחר שצבר מוניטין כמומחה לטיוב מוקדם בקריירה הקונגרסית שלו, היידן תמך בעקביות בחקיקה העוסקת באדמות ציבוריות, כרייה, טיוב ופרויקטים אחרים המשפיעים על מערב ארצות הברית.
בנוסף, הוא מילא תפקיד מפתח ביצירת נוסחת המימון עבור מערכת הכבישים המהירים הפדרליים.
הנשיא ג'ון קנדי אמר על היידן, "כל תוכנית פדרלית שתרמה לפיתוח המערב - השקיה, כוח, שיקום - נושאת את חותמו, ותוכנית הכבישים המהירים הפדרלית המחברת את המדינה הזו יחד, המאפשרת למדינה זו להיות תחרותי מזרח ומערב, צפון ודרום, זו במידה רבה היצירה שלו."
היידן היה ידוע בתור "הסנאטור השקט", ומיעט לדבר במליאת הסנאט.
במקום זאת, השפעתו הגיעה מישיבות ועדות ודיונים במלתחה בסנאט, שבהן הערותיו "זכו לכבוד השווה לחוק הקאנוני".
עמית אמר עליו, "אף אדם בהיסטוריה של הסנאט לא השפיע יותר עם פחות ביטויים", בעוד הלוס אנג'לס טיימס כתב שהיידן "סייע לכל כך הרבה פרויקטים עבור כל כך הרבה סנאטורים שכאשר קרל הזקן רוצה משהו עבורו.
אריזונה האהובה, חבריו הסנאטורים נופלים על עצמם ונותנים לו יד, הם כנראה היו מצביעים לאריזונה הנעולה לים אם הוא יבקש זאת.
היידן נולד לצ'ארלס טראמבל היידן וסאלי קלברט דייוויס ב-2 באוקטובר 1877 בהיידן פרי, טריטוריית אריזונה (ששמה שונה לטמפה ב-1878).
צ'ארלס היידן היה סוחר ומפעיל מטענים יליד קונטיקט, שעבר מערבה עקב מחלת ריאות והחזיק בתביעה על הגדה הדרומית של נהר הסולט.
צ'ארלס היידן שימש גם כשופט צוואות, ולאחר בחירתו של גרובר קליבלנד ב-1884, נחשב למושל הטריטוריאלי.
סאלי דייוויס הייתה מורה ילידת ארקנסו ששימשה כסגנית נשיא האגודה הטריטוריאלית של אריזונה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19.
לאחר לידת בנם, נולדו לצ'ארלס וסאלי היידן שלוש בנות: שרה (שנקראת סאלי), אנה ומרי (שנקראת מייפס).
אנה נפטרה במפתיע בגיל שנתיים וחצי.
משפחת היידן הפעילה מגוון תחומי עניין עסקיים, לרבות שירות מעבורות, טחנת קמח, חנות כללית ותחומי עניין חקלאיים.
בזמן שגדל, משפחתו של היידן יצאה למספר טיולים, כולל מסעות לוושינגטון הבירה והיריד העולמי של שיקגו ב-1893. לאלה הוסיף היידן כמה טיולי סולו, כולל טיול סוסים לגרנד קניון וטיול למקסיקו סיטי כשהיה בן ארבע עשרה.
היידן למד בבית הספר ברחוב השמיני של טמפה ובבית הספר הטריטוריאלי הציבורי של אריזונה (כיום אוניברסיטת המדינה של אריזונה).
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הציבורי ביוני 1896 הוא נרשם באוניברסיטת סטנפורד, שם למד כלכלה, היסטוריה, שפה ופילוסופיה עם עניין ללמוד בבית ספר למשפטים לאחר סיום הלימודים.
בעודו בסטנפורד, הוא היה נשיא כיתה השנייה והשתתף בוויכוחים, כתיבת סיפורת, פוטבול ומסלול.
במהלך שנתו הצעירה, ספג היידן את התבוסה היחידה שלו בבחירות כשהפסיד במעט במירוץ לנשיאות הסטודנטים.
הוא ייחס את אובדנו לביטחון עצמי מופרז ולמד "לרוץ תמיד בפחד" בבחירות עתידיות.
היידן הכיר את אשתו לעתיד, נאן דאונינג, בזמן שהותו בסטנפורד.
בני הזוג נישאו ב-14 בפברואר 1908, ולא הביאו ילדים לעולם.
סמסטר אחד מסיום הלימודים, בדצמבר 1899, נאלץ היידן לעזוב את בית הספר כשאביו חלה.
צ'ארלס היידן מת ב-5 בפברואר 1900, והותיר את בנו עם אחריות על המשפחה והשליטה בתחומי העסק המשפחתי.
היידן מכר את העסק המסחרי כדי לשלם חובות עודפים ולאחר מכן השכיר את רוב נכסי המשפחה כדי לספק הכנסה שאפשרה לו להעביר את אמו ואחיותיו לפאלו אלטו, קליפורניה, שם אחיותיו יכלו ללמוד בקולג'.
בסתיו 1903, הוא התגייס למשמר הלאומי הטריטוריאלי של אריזונה ונבחר לקפטן תוך חודשיים.
זמן קצר לאחר שובו מסטנפורד, היידן נעשה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
בספטמבר 1900 הוא ייצג את טמפה כציר בוועידה ברמה המחוזית והפך ליו"ר הוועדה המרכזית הדמוקרטית של מחוז מריקופה ב-1902. היידן גם נבחר לכהונה של שנתיים במועצת העיר טמפה.
לאחר העברת חוק הטיוב הלאומי משנת 1902, הוא נשלח לוושינגטון הבירה על ידי בעלי אינטרסים בטמפה כדי לעודד מימון של פרויקט סולט ריבר.
היידן הוביל את משלחת טריטוריית אריזונה לוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1904 בסנט לואיס.
מאוחר יותר בשנת 1904 הוא נבחר לגזבר מחוז מריקופה.
השנתיים של היידן כגזבר סיפקו לו ניסיון מעשי במימון ציבורי ובתהליכים תקציביים.
לאחר קדנציה אחת כגזבר המחוז, הוא בחר להמשיך בתפקיד הרווחי יותר של שריף - התפקיד המספק תקציב נסיעות ואחוז מהעמלות שנגבו.
בבחירות בנובמבר 1906 הביס היידן את מתמודדי המפלגה הרפובליקנית ומפלגת האיסור נגדו בפער הניצחון הגדול ביותר בכל אחד ממרוצי המחוז.
עד שהיידן הפך לשריף, מחוז מריקופה הפך מגבול המערב הפרוע ליישוב חקלאי שקט.
בהתבסס בעיר פיניקס, שצמחה לאוכלוסייה של 10,000 איש, הוא ביצע תפקידים כמו שמירה על הסדר, גביית אגרות מסלונים ואולמות הימורים, הסעת אסירים לחלקים אחרים של השטח ואכיפת פקודות מקומיות כגון חוק הפיניקס המחייב אינדיאנים מקומיים ללבוש מכנסיים במקום בד עכוז בעת ביקור בעיר.
בתקופת כהונתו כשריף, היידן לא היה צריך לירות בנשק חם שלו, למרות שהוא כן השתמש בלוכד ג'ק ראביט כדי לרדוף וללכוד שני שודדי רכבות.
הריצה הראשונה של היידן לקונגרס התרחשה במהלך בחירות מיוחדות ב-1911, שנקראו בציפייה לכניסתה לאיחוד של מדינת אריזונה.
עם השפעתה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה הטריטוריאלית, זכייה בפריימריז של המפלגה הייתה בגדר ניצחון בבחירות הכלליות.
היידן נחשב לאנדרדוג של שני מתמודדים דמוקרטיים אחרים וקיבל תמיכה מעיתון אחד באריזונה בלבד.
בשל תפקידיו כשריף יחד עם שירות המשמר הלאומי הטריטוריאלי שלו באריזונה, היידן נודע למנהיגים פוליטיים ברחבי הטריטוריה.
היכרויות אלו, בשילוב עם השפעת המוניטין הטוב של אביו, אפשרו להיידן ניצחון מפתיע בפריימריז הדמוקרטי, שאחריו נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הבחירות ב-1911 יצרו מספר תקדימים שיאפיין את הקמפיינים הפוליטיים המאוחרים של היידן.
הראשון היה המסורת שלו שלעולם לא הזכיר את שמו של יריבו בפומבי.
הוא גם החל נוהג של שיירות ברחבי המדינה עם חברי מפלגתו האחרים, דפוס שנמשך עד שהקיצוב בזמן המלחמה של שנות ה-40 סיים את המנהג.
הוא גם שמר על מועמדים עם פוטנציאל להתמודד מולו, ומדי פעם שלח מכתבים המעודדים את המועמדים השמועות לרוץ.
עם שירות ביתי טוב של בוחריו, היידן כמעט ולא התמודד עם אתגר חזק עבור תפקידו.
היידן נתן את מפתחות בית הכלא לסגן ג'ף אדמס ויחד עם אשתו החל את המסע לוושינגטון הבירה באותו היום שהנשיא ויליאם ה.
טאפט חתם על החקיקה המעניקה מעמד של מדינה לאריזונה.
כשהוא נושא אישורים מהמושל הטריטוריאלי ריצ'רד אלייז'ה סלואן, הושבע היידן לקונגרס ה-62 של ארצות הברית ב-19 בפברואר 1912. מטרתו בזמן הקונגרס הייתה לעזור למדינתו הצעירה לפתח את משאבי הטבע והתשתית שלה תוך הגדלת אוכלוסיית המדינה.
בשל השליטה של הממשל הפדרלי על רוב אדמות המדינה, היידן רצה לערב גם את הממשל הפדרלי בתהליך זה.
הצעת החוק הראשונה של היידן, המאשרת זכות קדימה של מסילת ברזל לפורט הואצ'וקה, הוגשה ב-1 במרץ 1912.
עם תחילת כהונתו המלאה הראשונה ב-1913, היידן תמך במדיניותו של וודרו וילסון על ידי הצבעה עבור חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון, חוק הפדרל ריזרב, חוק התעריפים של אנדרווד והקמת ועדת הסחר הפדרלית.
הוא נתן חסות לחוק הפארק הלאומי גרנד קניון, ולכבוד אמו הוא הציג החלטה משותפת הקוראת לזכות בחירה לנשים.
בשנת 1914, הבטיח היידן הארכה של זמני ההחזר עבור הלוואות שניתנו במסגרת חוק ההחזר הלאומי של 1902 מעשר שנים לעשרים שנה.
ההרחבה כללה גמישות רבה יותר בסכומי התשלום בתקופת הפירעון המוקדם.
שינוי נוסף באופן שבו מומנו פרויקטי הטיוב התרחש בשנת 1922 עם העברת החקיקה של היידן המתירה לזכות הכנסות ממכירת חשמל הידרואלקטרי לפירעון חובות הפרויקט.
בהעדפה של שליטה מקומית בפרויקטי הטיוב, כתב היידן ב-1917 חקיקה המעבירה את ההתחייבויות והפעולות הכספיות של פרויקט סולט ריבר מלשכת הטיוב לישות ממשלתית מקומית.
הלשכה המעבירה את השליטה לסוכנויות הממשל המקומיות תהפוך למודל לפרויקטים עתידיים של שיקום במערב.
מאמצים מוקדמים אחרים של היידן כללו חסות להקמת הפארק הלאומי גרנד קניון ואת החקיקה משנת 1919 שהובילה לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
החל מהקצאה במהלך הקדנציה הראשונה שלו עבור חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כדי לבצע מחקר המאפשר גישה להיתכנות של בניית סכר בקרת שיטפונות, היידן ביקש להביא פרויקט שיקום לנהר חילה.
בעקבות דוח היתכנות חיובי על הפרויקט, היידן הציג חקיקה המאשרת את פרויקט סן קרלוס ב-1914. מתנגדי ביל טענו שאריזונה כבר קיבלה נתח גדול מדי מכספי הטיוב הפדרליים והחקיקה הובסה.
תוך שימוש בעובדה שהאינדיאנים משבט פימה יהיו אחד המרוויחים העיקריים מהפרויקט, היידן החליף טקטיקה ובשנת 1916, החל להכניס סדרה של הקצאות לחוק ההקצאות האידיאני השנתי ששילם עבור בניית סכר הסחה במורד הזרם מאגר מתוכנן.
עד 1922, סכר ההטיה הושלם ונקרא על שמו של היידן והסנאטור של אריזונה הנרי אשורסט.
המעבר הסופי של פרויקט סן קרלוס הגיע בשנת 1924 כאשר הסנאטור ראלף ה.
קמרון, הרפובליקני היחיד של אריזונה בקונגרס ה-68 שבשליטת הרפובליקנים, הציג מחדש את הצעת החוק של סן קרלוס.
קלווין קולידג' חתם על הצעת החוק לאחר שהשם "סכר קולידג'" נבחר לסכר הראשי.
היידן הצביע בעד כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הוסיף בהצלחה תיקון להצעת חוק כוח אדם צבאית שאסרה על מגויסים להימנע משירות צבאי על ידי קניית דרכם החוצה וחייבה את כל המגויסים להישאר בצבא עד סוף המלחמה.
הוא גם העדיף יחס אנושי לסרבני מצפון.
בקיץ 1917 הציע היידן לנשיא וילסון להכריז על איגוד העובדים התעשייתי של איגוד העובדים העולמי כארגון מחוץ לחוק כדי שאנשי המשמר יוכלו לטפל בהם.
כקצין במשמר הלאומי של אריזונה לפני המלחמה, מייג'ור היידן התנדב להצטרף ליחידה שלו ושירת כמפקד הגדוד ה-9, חטיבת המחסנים 166 במחנה לואיס, וושינגטון וסייע בהכנת הדיוויזיה שלו לתפקיד פעיל.
המלחמה הסתיימה לפני שהיחידה שלו הועברה לאירופה.
בעודו בבית הנבחרים, היידן היה מעורב בסכסוך בן עשרות שנים על זכויות המים של נהר הקולורדו.
האינטרסים של קליפורניה באותה תקופה רצו להקים סכר אגירת מים יחד עם התעלה הכול-אמריקנית כדי לאפשר השקיה של עמק אימפריאל מבלי לנתב את המים דרך מקסיקו.
חלוקת מי הנהר הייתה סוגיה שנויה במחלוקת ואריזונה סירבה לאשר את קולורדו ריבר קומפקט שנועד לקבוע הקצאת מים לכל אחת מהמדינות בקו פרשת המים של קולורדו.
כתוצאה מחוסר הסכמה זה כאשר חבר בית הנבחרים פיל סווינג והסנאטור היירם ג'ונסון, שניהם מקליפורניה, הציגו חקיקה המאשרת את פרויקט בולדר קניון, היידן הפך למנהיג האופוזיציה.
לשם כך, היידן עסק במגוון הליכים פרלמנטריים שמנעו מהצעת החוק של סווינג-ג'ונסטון להגיע למליאת בית הנבחרים להצבעה עד לאחר שעזב את בית הנבחרים לסנאט.
במהלך הריצה הראשונה של היידן לסנאט ב-1926, הוא ביסס את מסע הבחירות שלו על רקורד ההגנה על האינטרסים של אריזונה במחלוקת זכויות המים עם קליפורניה.
למאמץ זה כרזת מסע הפרסום שלו הורכבה מכותרות מערכת של עיתונים בקליפורניה, המגינים את יעילותו של היידן במניעת העברת חוק סווינג-ג'ונסון המתיר את בניית סכר בולדר.
במסע הבחירות הועלו האשמות על התנהגות בלתי הולמת עם ראלף ה.
קמרון המכהן בטענה שהיידן השתמש בקרן רפש שהתקבלה מאינטרסים מחוץ למדינה.
חקירה בראשות הסנאטור ויליאם ה.
קינג החלה מספר ימים לפני הבחירות ולא מצאה עדות לעוולה.
"החיובים של 'קרן הרפש' של הסנאטור קמרון התגלו כבומרנג שהוסיף במידה ניכרת לרוב שלי", ציין היידן לאחר הבחירות.
עם בחירתו של היידן לסנאט, הוא קיבל את מה שהסנאטור תומאס ג'יי וולש כינה "משימות ועדת בחירה", כולל מושב בוועדת ההקצאות.
כתוצאה ממקום מושבו בוועדת ההקצאות, חלק ניכר ממאמציו של היידן בסנאט הועברו מתפקידי קביעת מדיניות ולכיוון שליטה, הקצאה ופיקוח על הכספים הפיננסיים המשמשים ליישום מדיניות חקיקה.
תפקידי ועדה אחרים שיעזרו לעצב את הקריירה שלו בסנאט כללו ענייני פנים ובידוד, כבישים ודואר, חוקים ומינהל, והוועדה המשותפת לדפוס של הקונגרס של ארצות הברית.
עם המעבר לסנאט במרץ 1927, המשיך היידן בהתנגדותו לפרויקט בולדר קניון.
עם זאת, עם התמיכה הלאומית הגוברת בפרויקט, התברר להיידן שהעברת הצעת החוק היא בלתי נמנעת.
בחיפוש אחר זמן להשיג תנאים נוחים יותר לאריזונה, הוא המשיך את התנגדותו בסיוע שני פיליבסטרים מהסנאטור האחר של אריזונה, הנרי פ.
אשורסט, והצליח לדחות את ההצבעה של הסנאט המלא על המידה עד לסוף הישיבה הראשונה של הקונגרס ה-70. כשהצעת חוק סווינג-ג'ונסטון עלתה להצבעה ב-28 במאי 1928, נשא היידן את נאומו הראשון במליאת הסנאט, פיליבסטר בו דיבר תשע שעות במהלך מושב כל הלילה לפני שהתיר לאשורסט להחליף אותו.
המעבר של פרויקט קניון בולדר הגיע זמן קצר לאחר כינוס הקונגרס בדצמבר 1928. לא פופולרי מבחינה פוליטית באריזונה, הצעת החוק הסופית אכן כללה כמה ויתורים חשובים עבור אריזונה.
תיקון של הסנאטור מנבדה קי פיטמן נוסף להצעת החוק וקבע את הקצאות המים מקולורדו ל- בשנה לנבדה, בשנה לקליפורניה ו- בשנה לאריזונה עם זכויות בלעדיות על כל המים מנהר חילה גם לאריזונה.
הצעת החוק הסופית כללה גם אישור לשלם גם לאריזונה וגם לנבדה סכום השווה להכנסות ממסים שייווצרו אילו הסכר היה נבנה על ידי מפעל פרטי.
לאחר העברת הצעת החוק, החליף היידן את צורת ההתנגדות שלו בכך שפעל לשלול כספים לפרויקט בולדר קניון.
הקמפיין של היידן ב-1932 ראה אותו מתקרב לתבוסה.
הצבעות נגד תשלום מוקדם של בונוס ותיקי מלחמת העולם הראשונה ובעד חוק היובש, הצבעת הסנאט בעד ביטול חוק היובש לא התרחשה עד 1933, גרמה לו לאבד את התמיכה מצד בוחריו מתקופת הדיכאון והוא זכה ברוב יחסי רק במהלך הפריימריז.
מאוחר יותר שיער היידן שאם היה מתמודד רק עם יריב אחד, אולי לא היה מנצח.
עם בחירתו של הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט ב-1932 ותחילתו של הניו דיל, היידן הפסיק את ההתנגדות לפרויקט בולדר קניון והחל לעשות שתדלנות לפרויקטים נוספים של השקיה והידרואלקטריה.
הוא תמך באופן פעיל בפרויקט העמק המרכזי ושימש כמנהל קומה עבור חקיקת ההקצאה של סכר גרנד קולי.
בשל מאמציו של היידן, הסנאטור וורן מגנוסון מוושינגטון יכנה אותו מאוחר יותר "אבי הסכר גרנד קולי".
כאשר הדרישות לפרויקטים חדשים במהלך שנות ה-30 רוקנו את קרן ההשבחה מהר יותר מהחזרים שיכלו לחדש אותה, היידן עבד עם הסנאטור ג'וזף אומהוני מוויומינג כדי להבטיח מימון חדש על ידי הקצאת הכנסות ממאגרי נפט מהחוף לקרן הטיוב.
בשל מושבו של היידן בוועדת הסנאט לענייני דואר ודרכי דואר, הוא עבד על מספר יוזמות חקיקה לקידום תחבורה בכבישים מהירים.
העניין שלו בנושא היה כזה שהנשיא רוזוולט שאל מדוע הוא תמיד רוצה לדבר על כבישים, והיידן ענה לו, "מכיוון שלאריזונה יש שני דברים שאנשים ייסעו אלפי קילומטרים לראות - גרנד קניון והיער המאובן.
הם לא יכולים להגיע לשם בלי כבישים." דבר החקיקה הראשון הגיע ב-1933 עם 400 מיליון דולר בכספי התאמה פדרליים המיועדים לבניית כבישים מהירים הכלולים בחוק הלאומי לשיקום תעשייתי.
זה בוצע בשנה הבאה כאשר היידן וחבר בית הנבחרים מאוקלהומה, וילבורן קרטרייט, הציגו את חוק היידן-קרטרייט.
חוק זה היה הראשון שאפשר להשתמש בכספים לתכנון מתקדם של כבישים עתידיים.
זה גם אפשר להשתמש בכספים פדרליים לכבישים באזורים עירוניים, במקום רק לנתיבים כפריים, ויצר מונעי תמריצים כדי למנוע ממדינות להפנות כספים מהכביש המהיר לפרויקטים אחרים.
חוק שני של היידן-קרטרייט אישר שימוש בכספים פדרליים לבניית כבישים בשמורות אינדיאנים, פארקים לאומיים ויערות.
בנוסף לסלילת כבישים, היה להיידן גם אינטרס בקידום בטיחות בכבישים מהירים, והצטרף לסנאטור מיזורי בקדנציה הראשונה, הארי ס.
טרומן להציע חקיקה לקיצוץ כספים פדרליים בשליש עבור מדינות שלא הצליחו לחוקק דרישות רישוי יחד עם חלקים אחרים של קוד הרכב האחיד.
בנוסף לתמיכתו בפרויקטים של שיקום וכבישים מהירים, היידן היה מעורב גם במאמצים אחרים לקדם צמיחה כלכלית במהלך השפל הגדול.
הצעה שהועלתה ב-1932 הייתה מאפשרת החזר חובות מלחמה לארצות הברית להתבצע בכסף בשיעור מוזל.
התוכנית נועדה להעלות את מחיר הכסף, להעלות את ערך החזקות הכסף בארצות הברית ומטבעות הכסף ברחבי העולם.
אולם השפעות השפל מנעו פירעון של רוב חובות המלחמה והפכו את התוכנית למופרכת.
היידן גם העניק חסות לחקיקה שיצרה את מינהל בית החקלאים, המתיר הלוואות מבוטחות ממשלתיות לחקלאים.
עם שנות ה-40 ותחילת מלחמת העולם השנייה, המוקד של היידן עבר מעבודות ציבוריות לצרכים בזמן מלחמה.
הוא לחץ על מגוון קבוצות אריזונה כדי להעמיד קרקעות לזמינות, כשהוא מציין את מזג האוויר הטוב ביותר בכל ימות השנה, הוא סייע בהקמת מספר בסיסים צבאיים ברחבי מדינת מולדתו, כולל בסיסי האימונים של לוק וויליאמס.
מרכז אימונים במדבר צבאי שנבנה בדרום מערב אריזונה ובדרום מזרח קליפורניה שימש גם חיילים אמריקאים שהתכוננו למערכה בצפון אפריקה.
בעוד ארצות הברית התכוננה למלחמה אפשרית, היידן באוגוסט 1940 דגל בשימוש במתנדבים במקום בגיוס כדי להשיג כוח אדם נדרש.
הוא גם הציג תיקונים האוסרים על תשלום כסף כדי להימנע משירות צבאי, מגויסים רכשו תחליפים והבטחת גיוסים באמצעות תשלום כסף.
ב-1945 סבל היידן מטרגדיה אישית כשאשתו נאן עברה שבץ מוחי.
כתוצאה מכך היא יכלה לעמוד אך לא יכלה עוד ללכת ונזקקה לסיוע של אחות.
הצורך שלה בסיוע יימשך עד מותה ב-25 ביוני 1961.
בעקבות הסכם משנת 1944 עם מקסיקו שהעניק לאומה לשנה של מי נהר הקולורדו, היידן החל במאמצים ישירים להביא מים מהנהר לפיניקס, טוסון, ולאדמות החקלאות הניתנות להשקה של אריזונה בין הערים.
לשם כך, הוא והסנאטור השני של אריזונה, ארנסט מקפרלנד, הציגו חקיקה ב-1946 לבניית פרויקט מרכז אריזונה.
כשלא הצליחו בניסיונם הראשון, הם הציגו מחדש את החקיקה ב-1947, שם היא עברה את הסנאט אך הובסה בבית הנבחרים בהתנגדות משלחת קליפורניה.
שנות ה-40 החלו עידן של ראשי ועדות מפתח עבור היידן.
עקב מצבו הבריאותי של קנת מק'קלר, היידן שימש מעת לעת כיו"ר בפועל של ועדת ההקצאות במהלך שנות ה-40 וה-50. פעילות זו כללה כמות משמעותית של עבודה מאחורי הקלעים עם המוביל הרפובליקני של הוועדה, סנאטור סטיילס ברידג'ס, ושיפרה את המוניטין של היידן כפועל במלתחות של הסנאט.
החל מהקונגרס ה-81, היידן הפך ליושב ראש ועדת החוקים של הסנאט.
מאמציו של היידן להשיג אישור לפרויקט מרכז אריזונה נמשכו בשנות ה-50. היידן ומקפרלנד הציגו מחדש את החקיקה הקודמת שלהם ב-1951, אך היא הובסה שוב בבית הנבחרים, הפעם בשל החשש שהניכוס המלא של מי קולורדו לא התרחש.
הכישלון החקיקתי הניע את אריזונה להגיש תביעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בבקשה להכריע בסוגיית זכויות המים.
התיק, אריזונה נגד קליפורניה, התקבל על ידי בית המשפט ב-19 בינואר 1953, וייקח יותר מעשור להכריע.
במאמצי טיהור אחרים היידן היה שותף לחוק אגירת נהר קולורדו משנת 1956, ואישר את בניית סכר קניון גלן ושלושה סכרי אגירת מים אחרים.
הסביבה הפוליטית היציבה באריזונה שממנה נהנה היידן במהלך רוב הקריירה שלו החלה להשתנות בשנות ה-50. בעקבות מלחמת העולם השנייה, מספר גדול של יוצאי המערב התיכון עברו לאריזונה וחיזקו את צמיחתה של המפלגה הרפובליקנית בתוך המדינה.
בעוד שהוא עדיין היה פופולרי בקרב תושבי אריזונה הוותיקים, רבים מהמצטרפים החדשים לא הכירו את השיא הקונגרסי של היידן.
כתוצאה מכך, במהלך הבחירות של 1956 הקמפיין של היידן הוליד מספר הופעות בטלוויזיה וברדיו שנועדו ליידע את המצביעים על הישגיו של הסנאטור ולהפריך שמועות על כשל בריאותי וסניליות.
הקמפיין ניצל גם מאמר של מגזין ניו יורק טיימס שסיפק דיוקן מחמיא של כהונתו של היידן בסנאט.
בשנת 1956, היידן היה מעורב בסכסוך משפטי כאשר שופט בית המשפט המחוזי בארצות הברית הוציא צו מניעה שחסם את פרסום חוברת הסנאט.
היידן, שהיה אז יו"ר הוועדה המשותפת לדפוס, האשים שהצו אינו חוקתי והצהיר: "אם בית משפט יכול להורות לקונגרס להוציא דו"ח זה יהיה רק עניין של זמן עד שהדברים שלנו במליאת הסנאט או שבית הנבחרים יהיה נתון לביקורת שיפוטית ויתבצע ריקון מוחלט של העיקרון החוקתי של הפרדת רשויות".
לאחר הצבעה של ועדת הדפוס להתעלם מהצו, הורה היידן למשרד הדפוס הממשלתי "להתעלם כלא חוקתי מהתהליכים של כל בית משפט בתיק זה".
פסיקת בית המשפט בוטלה מאוחר יותר על ידי שופט פדרלי אחר שקבע שהצו "היווה פעולה בלתי מוצדקת ובלתי מורשית של מערכת המשפט" שהפריעה לתפקוד החקיקה של הממשלה.
בתחילת הקונגרס ה-84, היידן ויתר על ראשות ועדת החוקים של הסנאט כדי להיות יו"ר ועדת ההקצאות של הסנאט.
בשנת 1955 הוא הפך לחבר בוועדת המדיניות הדמוקרטית החדשה של הסנאט.
היידן גם קבע מספר שיאים לאורך הכהונה, ושבר את השיא של אדולף סבת' לשירות מתמשך בקונגרס ב-21 באוקטובר 1957, ואת השיא של ג'וזף ג.
קנון לאורך הכהונה הכוללת בקונגרס ב-19 בפברואר 1958. שיא הכהונה הארוכה ביותר של היידן לא נשבר עד 18 בנובמבר 2009, על ידי רוברט בירד.
במהלך 1962 הגיע היידן לתשומת לב לאומית עקב מחלוקת על סוגיות פרוצדורליות בין ועדת ההקצאות של הסנאט וועדת ההקצאות של בית הנבחרים.
הוכרז בעיתונות כסכסוך בין שני יושבי ראשי הבתים, היידן וחבר בית הנבחרים קלרנס קנון, המחלוקת החלה בסוגיה היכן יתכנסו ועדות הוועידה לפתרון בעיות התקציב.
החוקה דרשה כי כל הצעות חוק ההקצאות חייבות להיות מקורן בבית הנבחרים, בעוד מסורת ארוכת שנים של אותה תקופה קבעה כי ישיבות ועדת הוועידה התקיימו בצד הסנאט של קפיטול ארצות הברית עם סנאטור בראש הוועדה.
המחלוקת החלה בינואר 1962 כאשר חברי ועדת ההקצאות של הבית העבירו החלטה הקוראת לפצל באופן שווה את מיקום הישיבה של ועדת הוועידה בין בית הנבחרים והסנאט בבניין הקפיטול.
בתגובה לכך, ועדת ההקצאות של הסנאט קיבלה החלטה הקוראת שמחצית מכלל הצעות ההקצאה יהיו בסנאט.
עד אפריל, היידן ארגן חדר ישיבות הממוקם באמצע הדרך בין שני החדרים, אך חברי הבית סירבו לדון בנושא פנים אל פנים עד יולי, אז 55 מיליארד דולר של תקציבים לא מאושרים איימו לכפות השבתה של הממשלה.
במהלך הקמפיין האחרון של היידן ב-1962, פרויקט מרכז אריזונה היה הנושא המרכזי.
מנהיגי המדינה ראו בוותק שלו כמפתח בקבלת אישור לפרויקט.
כדי לסייע לבחירתו מחדש, צוות הקמפיין ארגן סדרה של אירועים לחגוג את יום השנה החמישים של היידן בקונגרס ולהגביר את המודעות להישגיו.
סדרה של זיהומים ויראליים מהם סבל הסנאטור במהלך השנה עוררה שמועות כי הסנאטור בן ה-85 מת.
כדי להפריך את השמועות הללו, ערך היידן מסיבת עיתונאים בבית החולים הימי בת'סדה שלושה ימים לפני הבחירות.
למרות מגמה רפובליקנית הולכת וגוברת באריזונה, המתמודד הרפובליקני מול היידן, נציג המדינה והמושל לעתיד אוון מיקם, קיבל רק תמיכה פושרת ממפלגת המדינה.
הממסד הרפובליקני באריזונה הרגיש שהוותק של היידן חיוני כדי להבטיח שהפרויקט יעבור.
בסופו של דבר, היידן זכה בקדנציה שביעית, אבל הגיע רק ל-54.9% מהקולות - המרוץ הצמוד ביותר בקריירה שלו בסנאט, והכי קרוב לו מאז ההצעה הראשונה שלו לכהונה מלאה בבית הנבחרים חצי מאה קודם לכן.
אירועי העשור הביאו לכך שהיידן התקדם פעמיים למקום השני בסדר הירושה הנשיאותי.
ההתרחשות הראשונה אירעה ב-16 בנובמבר 1961, עם מותו של יו"ר בית הנבחרים סם רייבורן כאשר היידן הוצב אחרי סגן הנשיא לינדון ב.
ג'ונסון מה שנמשך עד שנבחר יו"ר חדש.
ההתרחשות השנייה החלה עם ההתנקשות ב-22 בנובמבר 1963 של הנשיא ג'ון קנדי ונמשכה עד שיוברט האמפרי הפך לסגן הנשיא ב-20 בינואר 1965. כשנשאל על תוכניותיו אם יירש את הנשיאות, השיב היידן "הייתי מתקשר לקונגרס, גורם לבית הנבחרים לבחור יושב ראש חדש, ואז אתפטר ואתן לו להיות נשיא".
הצלחתו החקיקתית האחרונה של היידן הייתה אישור פרויקט מרכז אריזונה.
ב-4 ביוני 1963, יום אחד לאחר שבית המשפט העליון הוציא החלטה בעניין אריזונה נגד קליפורניה לטובת אריזונה, הצטרף היידן עם שאר משלחת הקונגרס של מדינתו בהנהגת חקיקה המתירה את פרויקט המים.
כמו במאמצים הקודמים של הצעת החוק, השפעתו של היידן הצליחה להבטיח את העברת החקיקה בסנאט, בעוד שהמעבר בבית הנבחרים היה קשה.
ההתנגדות הראשונית של המשלחת של קליפורניה שככה בתחילת 1965 לאחר שהמושל פט בראון הכריז, "קליפורניה לא תנסה לנצח על ידי חסימה במה שהיא לא זכתה בהתדיינות", רק כדי להיות מוחלפת בהתנגדות של נציג קולורדו ווין אספינל.
אספינל, יו"ר ועדת הפנים של הבית, סירב לקיים דיונים על הצעת החוק של היידן.
בתגובה לעיכובים, היידן חיכה עד שאספינל ישוב הביתה לחופשה ואז הוסיף את הצעת החוק שלו כנספח לחוק חבית חזיר המכיל חסות למספר רב של חברי קונגרס.
בתגובה לתמרון של היידן, חזר אספינל מחופשה כדי לקיים דיונים על פרויקט מרכז אריזונה.
האישור הסופי לפרויקט מרכז אריזונה הגיע ב-30 בספטמבר 1968, יום שהוכרז על ידי הנשיא ג'ונסון כ"יום קרל היידן".
היידן ציין באירוע, "המאמצים שלי למען פרויקט מרכז אריזונה החלו כשעוד הייתי חבר קונגרס ואני מחשיב זאת...
ההישג המשמעותי ביותר בקריירה שלי."
היידן שמר על פרופיל לאומי נמוך במידה ניכרת ממה שהחכמה המקובלת מציעה למי שבילה יותר מחצי מאה בוושינגטון, כולל 42 שנים בסנאט.
זה בא בחלקו עקב שיחה שניהל עם חבר הקונגרס של מרילנד פרד טלבוט זמן קצר לאחר שהגיע לוושינגטון ב-1912. טלבוט אמר לו, "בני, יש שני סוגים של חברי קונגרס - סוסי ראווה וסוסי עבודה.
אם אתה רוצה להכניס את שמך לעיתונים, תהיה סוס ראווה.
אבל אם אתה רוצה לזכות בכבוד של עמיתיך, אל תעשה זאת.
היידן זכה במהירות למוניטין של "חבר קונגרס רציני" שהשיב נאמנה לדואר שנשלח אליו, והכניס חבילות של זרעי ירקות או פרחים בתשובותיו.
היידן האמין שהמפלגתיות צריכה להסתיים ביום הבחירות, וכהונתו התנהלה בצורה לא מפלגתית.
במהלך כהונתו, היידן נמנע מפרסום ומשמיעת נאומים.
בעקבות הפיליבסטר שלו על סכר בולדר, היידן לא נשא נאום נוסף מהסנאט במשך 20 שנה.
בשנותיו האחרונות, רבים מעמיתיו בקונגרס לא שמעו אותו נשא נאום מלא.
ההימנעות שלו מנאום בפני קהל לא פגעה בהיידן בתפקידיו, כאשר הסנאטור דאז לינדון ב.
ג'ונסון אמר "הוא הוכחה חיה לכך שאפקטיביות ומדינאות אינן בהכרח יחד עם דברניות" וארתור אדסון מ-Associated Press כתב, "הוא סגר את פיו תוך שהוא דוחף בחוכמה החוצה מחושים בלתי נראים של כוח".
היידן הודיע על פרישתו ב-6 במאי 1968, ואמר "בין היתר שחמישים ושש שנות הקונגרס לימדו אותי הוא שאירועים עכשוויים זקוקים לגברים עכשוויים.
הזמן למעשה הופך את כולנו למומחים.
כשבית נבנה יש רגע עבור היסוד, אחר עבור הקירות, הגג וכן הלאה הבסיס של אריזונה כולל כבישים מהירים, חשמל מספק ומים בשפע, והיסודות הללו היו הגיע הזמן שצוות בניין חדש ידווח, אז החלטתי לפרוש מתפקידי בתום כהונתי השנה".
היידן המליץ על העוזר לטווח ארוך רוי אלסון להחליפו.
אלסון הפסיד במרוץ הבחירות לסנאטור לשעבר בארי גולדווטר.
לאחר פרישתו מהקונגרס, חזר היידן לטמפה והקים משרד בספריית צ'ארלס טראמבל היידן של אוניברסיטת אריזונה סטייט.
בנוסף לארגון המסמכים שאסף במהלך הקריירה שלו, הוא גם כתב ביוגרפיה של אביו ועבד על פרויקט שמתעד את חייהם של חלוצי אריזונה.
הוא חלה באמצע ינואר 1972 ונפטר ב-25 בינואר 1972. הוא נקבר בבית הקברות דאבל באטה של טמפה.
הדוברים בטקס האזכרה של היידן כללו את גולדווטר והנשיא לשעבר לינדון ב.
בתגובה לכהונתו הארוכה בקונגרס, נקראו פרויקטים מרובים על שמו.
ב-29 בספטמבר 1957, מחוז תיכון פיניקס יוניון הקדיש את בית הספר התיכון קרל היידן.
לאחר מכן, הוועדה הדמוקרטית של מחוז מריקופה עשתה שתדלנות לכך שסכר גלן קניון ייקרא סכר היידן, מהלך שהיידן התנגד לו באופן אישי.
בשנת 1969, מרכז המבקרים המשקיף על סכר גלן קניון נקרא על שמו של הסנאטור.
מאמצי מתן השמות אף נמשכו לאחר מותו של היידן, כאשר מרכז המחקר קרל היידן של משרד החקלאות האמריקני נקרא בשנת 1978 ואחריו המרכז הרפואי Carl T.
Hayden VA של המחלקה האמריקאית לענייני חיילים משוחררים בשנת 1987. אמת המים של היידן-רודס נקראה על שמו של קרל היידן עם השלמתה ב-1985 בשל מעורבותו בחקיקה שיצרה אותה.
פסל של היידן נוסף לאוסף הפסלים של הסנאט והוצב בבניין המשרדים של הסנאט ראסל בשנת 1986. פסל של היידן ניצב גם בחוץ ממש צפונית לקפיטול מדינת אריזונה.
קרל אטווד האץ' היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו ולאחר מכן כיהן כשופט מחוזי בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז ניו מקסיקו.
האץ' נולד ב-27 בנובמבר 1889 בקירווין, מחוז פיליפס שבקנזס, והיה בנם של אסתר שאנון (ריאן) והארלי אטווד האץ'.
האץ' למד בבתי הספר הציבוריים של קנזס ואוקלהומה ובשנת 1912 קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של קמברלנד (אז חלק מאוניברסיטת קמברלנד, כיום חלק מאוניברסיטת סמפורד) והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה.
האץ' היה אלקטור לנשיאות בבחירות 1932. הוא מונה ב-10 באוקטובר 1933 כחבר סנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ולאחר מכן נבחר ב-6 בנובמבר 1934 למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של סם ברטון.
הוא נבחר מחדש ב-1936 ושוב ב-1942 וכיהן מ-10 באוקטובר] 1933 עד 3 בינואר 1949. הוא לא היה מועמד לבחירה מחדש ב-1948. הוא ידוע בעיקר כמחבר "חוק האץ'" של 1939 ו-1940, שמונע מעובדים פדרליים מוגבלים לעסוק בפעילות פוליטית מוגדרת.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה להרשאות ובחירות בקונגרס ה-77 ויו"ר הוועדה לאדמות ציבוריות וסקרים בקונגרסים ה-77, ה-78 וה-79.
האץ' מונה על ידי הנשיא הארי ס.
טרומן ב-13 בינואר 1949, לשופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז ניו מקסיקו.
מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-17 בינואר 1949, והוא קיבל את מינויו ב-21 בינואר 1949. הוא כיהן כשופט ראשי מ-1954 עד 1963. הוא קיבל מעמד של שופט בכיר ב-5 באפריל 1963. כהונתו הסתיימה ב-15 בספטמבר 1963, עקב מותו באלבקרקי, ניו מקסיקו.
הוא נקבר בבית הקברות פיירוויו פארק.
קרל 'קאלה' דלהאייה Del'Haye, נולד ב-18 באוגוסט 1955 באאכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק קשר שמאלי וזכה בתארים רבים במדי בורוסיה מנשנגלדבך ובאיירן מינכן.
דלהאייה היה שותף לזכיית ביורו 1980.
תחילת הקריירה וההצלחה בבורוסיה מנשנגלדבך
דלהאייה שיחק כנער באלמניה אאכן, ובעונת 1973/74 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של המועדון ששיחקה אז בליגות האזוריות.
דלהאייה רשם עם אלמניה אאכן העפלה לבונדסליגה השנייה על אף שמיעט מאוד לשחק.
בתום עונה זו, שבסיומה עבר לבורוסיה מנשנגלדבך.
בעונת הבכורה שלו בבורוסיה מנשנגלדבך, 1974/75, דלהאייה רשם עם הקבוצה זכייה באליפות הבונדסליגה על אף שמיעט מאוד לשחק, וגם זכייה בגביע אופ"א, בו שיחק מספר דקות במפגש כפול בגמר בתיקו 0-0 במשחק הראשון מול טוונטה אנסחדה.
במשחק הגומלין, בו ניצחה מנשנגלדבך בתוצאה 5-1, דלהאייה לא שותף.
גם בעונת 1975/76, בה רשמה מנשנגלדבך זכייה שנייה ברציפות באליפות הבונדסליגה, מיעט דלהאייה לשחק.
בעונת 1976/77 דלהאייה הפך לבורג חשוב בקבוצה, והשלים עמה זכייה באליפות שלישית ברציפות.
באותה עונה הגיע דלהאייה עם מנשנגלדבך לגמר גביע אירופה לאלופות 1977, ולא שותף בהפסד 3-1 לליברפול.
בעונת 1977/78 נעצר רצף האליפויות של בורוסיה מנשנגלדבך שסיימה במקום השני, אך דלהאייה רשם עונה אישית מוצלחת ביותר, כשהבקיע שישה שערי ליגה.
בעונת 1978/79, בה סיימה מנשנגלדבך רק במקום העשירי בבונדסליגה, זכה דלהאייה בפעם השנייה עם מנשנגלדבך בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול על הכוכב האדום בלגרד, בו דלהאייה לא שותף כלל.
עונת 1979/80 הייתה האחרונה של דלהאייה במדי בורוסיה מנשנגלדבך.
בעונה זו הבקיע דלהאייה ארבעה שערי ליגה וסיים עם הקבוצה במקום השביעי בבונדסליגה.
באותה עונה, הגיעה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות לגמר גביע אופ"א, אך הפסידה במפגש כפול לאיינטרכט פרנקפורט בעקבות חוק שערי החוץ.
דלהאייה פתח והוחלף במשחק הראשון, בו ניצחה בורוסיה מנשנגלדבך בביתה בתוצאה 3-2, והחליף את קארסטן נילסן בהפסד 1-0 במשחק הגומלין.
המעבר לבאיירן מינכן וסיום הקריירה
בקיץ 1980 עזב דלהאייה את בורוסיה מנשנגלדבך לאחר 6 עונות, וחתם אצל היריבה הגדולה שלה באותה תקופה בבונדסליגה, באיירן מינכן.
בעונת 1980/81 ערך דלהאייה 13 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וזכה עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
בעונת 1981/82 דלהאייה ערך רק 8 הופעות ליגה, וקבוצתו סיימה במקום השלישי בבונדסליגה, אך זכה בפעם הראשונה בקריירה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על נירנברג.
עם זאת, דלהאייה לא שותף במשחק זה.
באותה עונה, דלהאייה ובאיירן מינכן הגיעו לגמר גביע אירופה לאלופות 1982, בו הפסידו 1-0 לאסטון וילה.
דלהאייה לא שותף גם במשחק זה.
בעונת 1982/83 ערך דלהאייה 31 הופעות ליגה והבקיע 3 שערים, וסיים עם הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה.
בעונת 1983/84 דלהאייה ערך 22 הופעות ליגה והבקיע 3 שערים, וסיים עם הקבוצה שוב במקום הרביעי בבונדסליגה.
באותה עונה, רשם דלהאייה זכייה שנייה עם באיירן מינכן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על בורוסיה מנשנגלדבך.
עם זאת, דלהאייה לא שותף במשחק הגמר.
בעונת 1984/85 דלהאייה סבל מפציעות ולא שיחק כלל, אך נרשמה לזכותו אליפות נוספת עם באיירן מינכן.
בעקבות ריבוי הפציעות, עזב דלהאייה את באיירן מינכן בקיץ 1985 וחתם בפורטונה דיסלדורף.
דלהאייה שיחק שתי עונות בדיסלדורף, בשתיהן ערך הופעות מעטות בעקבות הפציעות.
בעונת 1986/87 רשם דלהאייה ירידת ליגה עם פורטונה דיסלדורף.
את עונת 1987/88 התחיל דלהאייה בדיסלדורף כשהיא בבונדסליגה השנייה, אך לא שיחק כלל, ופרש ממשחק פעיל במהלך העונה.
דלהאייה שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה המערבית, וגם בנבחרת האולימפית שלה.
בנבחרת הבוגרת של גרמניה המערבית, ערך דלהאייה שתי הופעות, אחת מהן במסגרת יורו 1980, בו החליף את קרל היינץ רומניגה במחזור האחרון של שלב הבתים בתיקו 0-0 מול נבחרת יוון.
נבחרת גרמניה המערבית זכתה לבסוף בטורניר זה, לאחר ניצחון 2-1 בגמר יורו 1980 על בלגיה.
דלהאייה לא שותף במשחק הגמר.
קַרְל גּוּסְטַב הֶמְפֶּל היה פילוסוף של המדע, שהושפע מזרם הפוזיטיביזם הלוגי.
הרים שתי תרומות עיקריות לחשיבה המדעית: אישוש והסבר מדעי.
המפל נולד בגרמניה בשנת 1905. ב-1923 התקבל לאוניברסיטת גטינגן, שבה למד מתמטיקה ולוגיקה.
משם עבר לאוניברסיטת היידלברג, שם למד מתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה.
מאוחר יותר עבר לברלין, ולמד פיזיקה אצל מקס פלאנק ולוגיקה אצל פון נוימן.
ב-1929 השתתף המפל בכינוס הראשון לפילוסופיה של המדע, שם פגש את רודולף קרנפ ובעקבותיו הצטרף לחוג הווינאי.
ב-1934 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברלין, על מחקרו שעסק בתורת ההסתברות.
באותה שנה היגר המפל לבריסל, וב-1937 היגר לארצות הברית, והיה לאסיסטנט של קרנפ באוניברסיטת שיקגו.
עד 1948 לימד המפל באוניברסיטת העיר ניו יורק, ומאוחר יותר באוניברסיטת ייל.
בהמשך, ועד לפרישתו, לימד באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר מכן התארח באוניברסיטאות שונות, בהן גם האוניברסיטה העברית.
המפל נפטר בפרינסטון ב-9 בנובמבר 1997.
באוניברסיטת מישיגן הוקמה קתדרה על שם "קרל המפל וויליאם פרנקנה".
תרומתו העיקרית של המפל לפילוסופיה של המדע התבטאה בכך שהוא הגדיר מושגים שונים לבחינת תאוריה מדעית.
המרכזי בהם הוא "אישוש" של תאוריה לפי מודל נומולוגי-דדוקטיבי (וזאת להבדיל מ"אימות" של תאוריה, אשר, על פי המפל, איננו אפשרי).
לפי המפל לא ניתן לאמת באופן ודאי אף תאוריה מדעית משום שעל מנת לעשות זאת יש לבצע אינסוף ניסויים; במקום זאת, ניתן לאשש אותה ("אישוש" הוא מושג חלש יותר מ"אימות"), כלומר לאסוף כמה שיותר "דוגמאות לניבויים מוצלחים שלה במציאות" אשר ילמדו על אמיתותה ויגדילו את סבירותה להיות נכונה.
מושג נוסף שהגדיר המפל הוא "מסקנת בחינה".
כלומר, מסקנה הנובעת מתוך ההשערה שלנו, אשר ניתן לבדוק אותה על ידי ניסוי מדעי (לדוגמה, לא ניתן לנסח "מסקנת בחינה" להשערה כי תליית שום על חלון החדר מביאה מזל טוב, משום שאין שום דרך לבדוק אותה על ידי ניסוי מדעי).
אם ההשערה אינה תואמת את מסקנת הבחינה הרי שהתאוריה מבוטלת.
אך אם ההשערה אכן תואמת את מסקנת הבחינה אין התאוריה מאומתת לעולם, כי אם "מאוששת".
בספר זה מציג המפל מקרה שבו מנסה הרופא איגנץ זמלווייס לפתור בעיה של תמותת יולדות במחלקה שבה עבד, באמצעות הגדרת היפותזה.
להיפותזה זו ניתן לנסח מסקנת בחינה: אם הרופאים יחטאו טוב יותר את ידיהם, תמותת היולדות תפחת.
אך אם התמותה אכן תפחת אז נמצא אישוש לתאוריה והיא נחשבת יותר נכונה ואמיתית.
משום שייתכן שחיטוי הידיים הוא רק סיבה אחת מני רבות לירידה בתמותת היולדות, או יותר מזה - ביצוע החיטוי וירידת התמותה קרו בסמיכות באופן מקרי, וייתכן כי אין ביניהם שום קשר.
לכן, טוען המפל, לעולם לא ניתן להפוך תאוריה מדעית לוודאית, אלא רק לקרבה יותר ויותר לאמת.
פרדוקס העורב שניסח המפל ממחיש את הבעייתיות שקיימת בתהליך האימות של תאוריה מדעית.
קרל השני "הקירח" , בן ל, מלך על פרנקיה המערבית מ-843 עד מותו.
קרל היה בנם של מלך הפרנקים לואי "החסיד", ושל אשתו השנייה, יהודית מבוואריה .
עם לידתו אביו רצה לצרף את שמו לרשימת יורשי האימפריה הרומית הקדושה, אך נתקל בהתנגדותם של בניו מאשתו הראשונה: לותאר הראשון, לודוויג (או לואי) ופפין.
בשנת 831, בגיל שמונה שנים בלבד, הכתיר אותו אביו ליורשו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולמלך איטליה.
בשנת 833 הביסו שלושת האחים את אביהם, כלאו אותו ואת קרל, ושלחו את יהודית, אמו של קרל, למנזר, אך בשנת 835 חזר לואי החסיד לכס המלוכה.
בשנת 838, עם מותו של אחיו פפין, קרל הוכתר למלך אקיטן על ידי אביו, אך האצילים בחרו למלך אקיטן את בנו של פפין.
בשנת 840, אחרי מותו של המלך לואי החסיד, פרצה מלחמה על הירושה בין קרל לשני אחיו הנותרים.
המלחמה נסתיימה בחוזה ורדן, (אוגוסט 843) שעל פיו חולקה האימפריה בין השלושה.
קרל ירש את ממלכת פרנקיה המערבית בשם קרל השני.
ממלכה זו השתרעה על שטח דומה לזה של צרפת של ימינו, בתוספת אזור הגבול עם ספרד עד נהר האברו.
לותאר, אחיו הבכור של קרל, ירש את ממלכת פרנקיה התיכונה – רצועה בין הממלכות המערבית והמזרחית, שכללה את פלנדריה, את אזור נהר הריין, את בורגונדיה ואת צפון איטליה, ואחיו לודוויג הגרמני ירש את ממלכת פרנקיה המזרחית (גרמניה של ימינו).
שנות שלטונו הראשונות של המלך קרל הקירח עברו בשקט יחסי, עד מותו של אחיו לותאר בשנת 855, כאשר החל מאבק על נחלותיו בין קרל ללודוויג הגרמני.
בשנת 858 פלש לודוויג לממלכתו של קרל בפרנקיה המערבית.
קרל נמלט לבורגונדיה וזכה בתמיכתם של הבישופים שהתנגדו לשלטונו של לודוויג הגרמני.
בשנת 869 ניסה קרל לכבוש את נחלותיו של לותאר, אך על פי חוזה מרסן (שנת 870) נאלץ להתחלק בהן עם לודוויג הגרמני.
קרל הקירח נלחם נגד הוויקינגים שהשחיתו את צפונה של ממלכתו, בעמק הנהר סן ובעמק הנהר לואר, והגיעו עד לגבולו של חבל אקוויטניה.
הוא ניסה להילחם בהם באמצעות הקמת גשרים מבוצרים על הנהרות, אולם פעמים רבות נאלץ לשלם להם עבור הסכמתם לסגת.
בשנת 875 נסע קרל הקירח לאיטליה וב-29 בדצמבר קיבל את התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה מידי האפיפיור יוחנן השמיני.
באותו זמן פלש לודוויג הגרמני פעם נוספת לפרנקיה המערבית, וקרל נאלץ למהר ולחזור לממלכתו.
בשנת 876, לאחר מות לודוויג הגרמני, פלש קרל לפרנקיה המזרחית, אך ללא הצלחה.
האפיפיור יוחנן השמיני קרא לו לשוב לאיטליה שהותקפה על ידי המוסלמים.
בשנת 877, בדרכו בחזרה לממלכתו נפטר קרל הקירח, ובנו לואי ירש את הכתר בשם לואי השני.
קרל השלישי "השמן" היה מלך פרנקיה המזרחית, מלך איטליה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מלך על פרנקיה המערבית מ-884 עד 887.
קרל היה בנו של לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית וקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-876, עם מות אביו, ירש קרל את כתר ממלכת פרנקיה המזרחית.
ב־879, הפך קרל למלך איטליה, לאחר שאחיו הבכור, קרל מבוואריה לקה בשיתוק והתפטר.
ב-884, לאחר מותו ללא יורשים של קרלומן מלך פרנקיה המערבית, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר הממלכה לקרל, שמלך בשם שארל השלישי.
צירוף מקרים זה הביא לאיחודן של פרנקיה המזרחית, פרנקיה המערבית ואיטליה תחת שלטונו של הקיסר קרל השמן.
התעוררו תקוות לתחייתה של אירופה המערבית, אולם קרל השמן, שלקה במחלת הנפילה, לא עמד במשימה זו.
הוא ניסה את כוחו נגד המוסלמים שפלשו לאיטליה, אך ללא הצלחה.
ב-886 נאלץ לשלם לנורמנים שתקפו את פריז כדי שיסכימו לסגת ואפשר להם לשוט דרך הנהר סן, להגיע לדוכסות בורגונדיה ולבזוז אותה.
משנתברר כי איננו מסוגל להבטיח את שלום הממלכה מרדו בו אצילים בראשות ארנולף מקרינתיה והשתלטו על פרנקיה המזרחית בנובמבר 887. קרל השלישי נאלץ לפרוש מן המלוכה ונפטר כעבור חודשיים.
אודו רוזן פריז, שארגן את ההגנה על העיר, ירש את כתר ממלכת פרנקיה המערבית.
קרל השישה עשר גוסטב (שם מלא: Carl Gustaf Folke Hubertus, בשוודית: Carl XVI Gustaf; נולד ב-30 באפריל 1946) הוא מלך שוודיה הנוכחי.
ב-15 בספטמבר 1973 הוא ירש את סבו, גוסטב השישי אדולף.
הוא בנם היחיד של הנסיך גוסטב אדולף ושל הנסיכה סיביליה מסקסה-קובורג-גותה.
יורשת העצר של המלך, על פי חוק העדפת הילד הבכור שחוקק ב-1 בינואר 1980, היא ויקטוריה, נסיכת שוודיה, ילדתם הבכורה של המלך ושל אשתו, סילביה, מלכת שוודיה.
קרל גוסטב נולד ב-30 באפריל 1946 בארמון האגה, סולנה, מחוז סטוקהולם, לנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן, בנו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ולזיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה – נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
הוא הוטבל בקפלה המלכותית ב-7 ביוני 1946 על ידי הארכיבישוף של אופסלה.
עם הטבלתו הוענק לנסיך קרל גוסטב התואר דוכס יאמטלאנד.
ב-26 בינואר 1947, נהרג אביו של הנסיך בתאונת מטוס בנמל התעופה קופנהגן.
הנסיך קרל גוסטב היה הצעיר מבין חמשת ילדיהם ובנם היחיד של הנסיך גוסטב אדולף ושל הנסיכה זיבילה.
מות אביו הותיר את הנסיך בן תשעת החודשים לשני בסדר הירושה לכתר השוודי לאחר סבו, נסיך הכתר, גוסטב אדולף.
ב-1950, בגיל ארבע, כאשר מת סבא-רבא שלו, גוסטב החמישי, הפך יורש העצר.
רק בהיותו בן שבע, סופר לנסיך קרל גוסטב על מות אביו.
בנאום שנשא בשנת 2005 הוא ביטא את תחושותיו על כך שגדל מבלי להכיר את אביו.
בשנת 1955 הצטרף לתנועת הצופים של שוודיה וקיבל את הכינוי "מוגלי" כחלק ממסורת שבט הצופים אליו היה שייך.
בגיל 10, בתור נסיך, אחד מתפקידיו הרשמיים הראשונים היה להשתתף במחנה צופים בשוודיה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר תיכון, השלים שנתיים וחצי של לימודים בצבא השוודי, בצי השוודי ובחיל האוויר השוודי.
ב-1968 קיבל דרגת קצין בכל אחת משלוש הזרועות ובסופו של דבר הוענקה לו דרגת קפטן בצבא ובחיל האוויר ודרגת לוטננט בצי, לפני שעלה לכס המלוכה.
הוא השלים לימודים אקדמאים בהיסטוריה, סוציולוגיה, מדע המדינה, דיני מיסים וכלכלה באוניברסיטת אופסלה ובאוניברסיטת סטוקהולם.
לצורך הכנתו לשמש בתפקיד ראש המדינה, השלים הנסיך תוכנית רחבה של לימודים על מערכת המשפט, על ארגונים ומוסדות חברתיים, ועל איגודים מקצועיים ואיגודי מעסיקים.
בנוסף, למד לימוד מעמיק על היחסים שבין הפרלמנט השוודי, ממשלת שוודיה ומשרד החוץ.
כנסיך הכתר עבד במסגרת משלחת שוודיה לאו"ם ובסוכנות השוודית לשיתוף פעולה ופיתוח בינלאומי (SIDA).
הוא עבד בבנק בלונדון, בשגרירות שוודיה בלונדון, בלשכת המסחר השוודית בצרפת, ובמפעל של החברה התעשייתית "אלפא לאבל" בצרפת.
ב-15 בספטמבר 1973, עם מות סבו, גוסטב השישי אדולף, עלה קרל גוסטב לכס המלוכה.
הוא הוכרז כמלך באולם המדינה בארמון המלכותי בסטוקהולם ב-19 בספטמבר.
גוסטב השישי אדולף היה האחרון שעשה שימוש בתואר "בחסד האל, מלך השוודים, הגותים והוונדים" (בשוודית: "med Guds Nåde Sveriges, Götes och Wendes Konung").
תואר זה היה בשימוש על ידי מלכי שוודיה מאז 1544. תחת זאת בחר קרל השישה עשר גוסטב להשתמש בתואר הפשוט "מלך שוודיה" (בשוודית: Sveriges Konung) ובכך סיים מסורת של מאות שנים.
חידוש מעין זה ואחרים משתקפים במוטו האישי שלו: "למען שוודיה – עם הזמן" (För Sverige – i tiden).
במאה ה-16 יצר הארכיבישוף הקתולי האחרון של סטוקהולם, יוהאנס מגנוס, אילן יוחסין מיתולוגי שמטרתו הייתה לבסס את שורשיו העתיקים של הכתר השוודי.
בהתבסס על אילן יוחסין זה, אימץ המלך קרל התשיעי (שמלך בשנים 1604–1611) מספר סידורי שלא מבוסס על מקורות היסטוריים מדויקים.
כל המלכים ששמם היה קרל ומלכו אחריו, מוספרו בסדר עולה ממנו והלאה וכל אלה שמלכו לפניו (אף על פי שהיו רק שניים כאלה), מוספרו בסדר יורד.
לפיכך, קרל השישה עשר גוסטב הוא למעשה המלך העשירי בתולדות שוודיה ששמו קרל.
תפקידיו של המלך, על פי חוקת שוודיה משנת 1974, הם בעלי אופי ייצוגי וטקסי בלבד.
החוקה נטלה מהמלך את רוב הסמכויות הפוליטיות הרשמיות שלו, ובמקביל הותירה אותו כראש המדינה.
היא הסדירה נוהגים שיושמו מאז הנהגתה של הממשלה הפרלמנטרית ב-1917. קודם לכן היה המלך זה שמינה את ראש ממשלת שוודיה, אף על פי רוב ראש הממשלה היה תמיד מנהיג מפלגת הרוב או מי שעמד בראש קואליציה של מפלגות בפרלמנט.
מאז שינוי החוקה עבר תפקיד זה לידיו של יושב ראש הפרלמנט.
בנוסף, אין עוד צורך בחתימתו של המלך על חוקים שהועברו בפרלמנט כדי שיקבלו תוקף חוקי.
המלך מייצג את המדינה בחו"ל ומקבל את פניהם של מנהיגים זרים המגיעים לביקורים ממלכתיים בשוודיה.
הוא פותח את המושב השנתי של הפרלמנט, יושב בראש ועדה מיוחדת שפועלת בעת חילופי ממשלות, מקבל מידע מראש הממשלה ומשריו, יושב בראש הישיבות של מועצת יחסי החוץ ומקבל כתבי האמנה של שגרירים זרים המכהנים בשוודיה וחותם על אלה של שגרירי שוודיה ברחבי העולם.
המלך נמנע באופן וולונטרי מלהצביע בבחירות.
המלך מחזיק באופן טקסי בדרגה הגבוהה ביותר בכל שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של שוודיה.
דרגות אלה של גנרל ואדמירל הוענקו לו מתוקף היותו המפקד העליון של הזרועות על פי החוקה של 1809 שהייתה בתוקף בעת עלייתו לכס המלוכה.
על פי החוקה של 1974 המלך לא משמש עוד כמפקד העליון והוא מחזיק בדרגות באופן טקסי בלבד.
קרל השישה עשר גוסטב ידוע בעולם כמי שמעניק מדי שנה את פרסי נובל.
המלך הוא גם זה שמעניק מדי שנה את פרס פולר למוזיקה.
המלך מחזיק תוארי דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה השוודית למדעי החקלאות, של המכון המלכותי לטכנולוגיה, של בית הספר לכלכלה של סטוקהולם ושל האוניברסיטה האקדמית של אובו בפינלנד.
המלך מגלה עניין רב בתחומי הסביבה, הטכנולוגיה, החקלאות, הסחר והתעשייה.
כמו רבים מחברי משפחת המלוכה השוודית, יש למלך עניין רב במכוניות.
בבעלותו כמה מכוניות פורשה 911, דגם שנחשב לחביב עליו, בנוסף למכוניות מהדגמים וולוו PV444 ופרארי 456M GT, AC קוברה ומכוניות נוספות.
התמונה הראשונה של המלך ושל מי שהייתה אז אשתו לעתיד צולמה כשהם יישובים במכונית פורשה 911. בקיץ 2005 היה המלך מעורב בתאונת דרכים בנורשפין, שבה לא נגרמו פציעות רציניות, אך היא גרמה לכותרות ראשיות בעיתונות השוודית.
המלך קרל השישה עשר גוסטב הוא יושב ראש הכבוד של תנועת הצופים העולמית ונשיא הכבוד של קרן הצופים העולמית.
לעיתים קרובות הוא משתתף בפעילות של תנועת הצופים בשוודיה ומחוצה לה ומבקר באופן קבוע בכינוסי הג'מבורי העולמיים.
קרל השישה עשר גוסטב נשא לאישה את סילביה סומרלאט שאביה היה גרמני ואמה ברזילאית, ושגדלה בשתי הארצות הללו.
השניים נפגשו באולימפיאדת מינכן ב-1972, שם שמשה סילביה כמתורגמנית וכמארחת.
החתונה התקיימה ב-19 ביוני 1976 בקתדרלה של סטוקהולם.
ערב קודם לכן התקיימה הופעה שבה ביצעה להקת אבבא לראשונה את השיר Dancing Queen, כמחווה למלכה החדשה.
ב-1980 עברו המלך ומשפחתו להתגורר בארמון דרוטנינגהולם שממערב לסטוקהולם.
את ענייניהם הרשמיים מנהלים המלך והמלכה בארמון סטוקהולם.
למלך קרל השישה עשר גוסטב ולמלכה סילביה שלושה ילדים ושמונה נכדים:
הנסיכה ויורשת העצר ויקטוריה, ב-14 ביולי 1977
עם לידתו, היה הנסיך קרל פיליפ ליורש העצר.
עם זאת, רפורמה חוקתית, שנכנסה לתוקף לאחר לידתו, הפכה את אחותו הבכורה, הנסיכה ויקטוריה, ליורשת העצר ולנסיכת הכתר החל מ-1 בינואר 1980. המלך לא התנגד לשינוי, אלא להחלתו הרטרואקטיבית, שבעקבותיה איבד בנו את תוארו כיורש העצר שאותו החזיק מאז לידתו.
30 באפריל 1946 – 7 ביוני 1946 – "הוד מעלתו המלכותית, הנסיך קרל גוסטב משוודיה"
29 באוקטובר 1950 – 15 בספטמבר 1973 – "הוד מעלתו המלכותית, נסיך הכתר של שוודיה"
קרל הרמן פרנק היה מנהיג נאצי גרמני מחבל הסודטים, שתיפקד כמושל בפועל של צ'כיה לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה.
פרנק נולד ב-24 בינואר 1898 בעיר קרלסבד (כיום קרלובי וארי).
אביו היה לאומן גרמני, מתומכיו של הפוליטיקאי הלאומני גאורג פון שנרר, וחינך אותו לשנאת צ'כים ולאנטישמיות מגיל מוקדם.
לאחר שנכשל בלימודיו בבית-הספר למשפטים באוניברסיטה הגרמנית בפראג, פרנק התגייס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, החל לעסוק במכירת ספרים בקרלסבד, עיר מולדתו, הצטרף למפלגה הנאצית ונבחר לפרלמנט הצ'כוסלובקי מטעמה.
ב-1 באוקטובר 1938 סופח חבל הסודטים לגרמניה ופרנק מונה להיות ראש אזור - "גאולייטר" של המפלגה הנאצית בצ'כולובקיה.
הקיצוניות שלו מצאה חן בעיני היינריך הימלר, שמינה אותו לאס.אס.-בריגדפיהרר בנובמבר 1939.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939 וכינון הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, מונה פרנק לכהן כמפקד המשטרה, הוענק לו תואר "מזכיר המדינה של הפרוטקטורט", והוא הועלה לדרגת אס.אס.-גרופנפיהרר (המקבילה לדרגת תת-אלוף) תחת קונסטנטין פון נויראט.
למרות שהיה כפוף לנויראט, פרנק החזיק בכוח האמיתי בפרוטקטורט בזכות הכרתו המעמיקה את הצ'כים ותודות לתמיכתו של הימלר.
כמזכיר המדינה ומפקד המשטרה, פרנק נקט במדיניות של רדיפת הצ'כים.
הוא לחץ עד שהביא למאסרו של ראש ממשלת בוהמיה ומוראביה, אלויס אלייש, ובמקביל חתר בסתר להוריד את נויראט ממעמדו.
כשנויראט הודח מעמדתו בספטמבר 1941, פרנק קיווה לקבל את תפקיד הרייכספרוטקטור אך זה הועבר לריינהרד היידריך.
למרות שתחילה יחסי העבודה בין פרנק להיידריך היו עוינים, השניים שמו בצד את חילוקי הדעות ושיתפו פעולה ביניהם.
גם כשנרצח היידריך ב-4 ביוני 1942 בידי אנשי המחתרת הצ'כית, תפקיד הרייכספרוטקטור לא הועבר לפרנק אלא לקורט דליגה.
דליגה ופרנק עבדו ביחד בחיסול הכפרים לידיצה ולז'אקי על יושביהם כדי לנקום בצ'כים את דמו של היידריך.
בתקופה זו, פרנק נודע באכזריותו במילוי תפקידו.
אפילו אדולף אייכמן הגדירו כשונא יהודים "בנוסח יוליוס שטרייכר".
תחת דליגה פרנק המשיך לחזק מעמדו עד כי כשוילהלם פריק קיבל את משרת הרייכספרוטקטור ב-1943, פרנק היה הקצין החזק ביותר בבוהמיה ומוראביה.
באוגוסט 1942 הוא מונה ל-"מושל המדינה" בבוהמיה ומוראביה.
ביוני 1943 הוא קודם לדרגת אס.אס.-אובר-גרופנפיהרר (אלוף), גנרל המשטרה וגנרל הואפן אס.אס.
לאחר שנכנע לכוחות של צבא ארצות הברית בפלזן ב-9 במאי 1945, פרנק הוסגר לידי הצ'כים ונשפט בבית-המשפט העממי בפראג בין מרץ לאפריל 1946. לאחר שהואשם בפשעי מלחמה ובהריסת לידיצה, נגזר על פרנק עונש מוות.
הוא נתלה בפומבי בחצר כלא פנקרץ שבפראג מול קהל של 5,000 איש ב-22 במאי 1946.
קרל השביעי, או קרל סוורקרסון (בשוודית: Karl Sverkersson; 1130 – 12 באפריל 1167) היה שליט יטאלנד ולאחר מכן מלך שוודיה משנת 1161 לערך ועד הרצחו.
על אף שמו, המרמז על שושלת, הוא היה מלך שוודיה הראשון שנקרא קרל.
ששת ה"קרלים" הקודמים היו דמויות בדיוניות בספר "Gothorvm sveonvmqve historia" מאת הסופר השוודי יוהאנס מגנוס, בן המאה ה-16, אשר כתב היסטוריה בדיונית לחלוטין של ממלכת שוודיה, כביכול מאז גירוש אדם וחוה מגן עדן.
הטעות השתרשה לדמותו ההיסטורית האמיתית של קרל סוורקסון, ועל כן הוא מכונה כך על ידי ההיסטוריונים, על אף שמלכי שוודיה לא השתמשו במספר סידורי של השליט עד המאה ה-16.
קרל היה בנו של סוורקר הזקן, מלך שוודיה ויריבו של אריק התשיעי, מלך שוודיה (לימים "אריק הקדוש") והוא החזיק בעוצמה מסוימת ביטאלנד כבר בתקופת מלכותו של אריק.
נטען שרציחתו של אריק התשיעי על ידי אנשיו של יריבו מגנוס הנריקסון, זכתה לתמיכתו של קרל.
לאחר נפילתו של מגנוס השני זכה קרל בהכרה כללית בשוודיה כמלך.
במהלך תקופת מלכותו נוסדה משרת הארכיבישוף של אופסלה.
באביב 1167 נהרג קרל השביעי באי ויסינגסו על ידי תומכיו של קנוט אריקסון, מנהיגו של בית המלוכה היריב, בית אריק, שלקח לעצמו את הכתר.
קרל השביעי נקבר במנזר אלווסטרה.
לאחר מות קרל, עמדו יחדיו שארי בשרו בולסלב וקול (ככל הנראה אחיו למחצה) בראש ההתנגדות למלכותו של קנוט והיו מלכים יריבים שזכו להכרה בחלקים של שוודיה.
האחרון בהם נהרג ב-1173 ולאחר מכן זכה ממשלו של קנוט להכרה כללית בשוודיה.
קרל השביעי נשא לאישה את כריסטינה, בתם של האציל הדני, סטיג הוויטלדר ושל הנסיכה מרגרטה שהייתה אחותו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק.
הצאצא הידוע היחיד שנולד להם היה סוורקר, שהיה ילד צעיר במות אביו ולימים נבחר להיות סוורקר השני, מלך שוודיה לאחר מות קנוט הראשון, יריבו של אביו.
קרל הרמן היה קריסטלוגרף גרמני.
יחד עם שארל-ויקטור מוֹגֶן המציא שיטת כתיב תקנית בינלאומית לחבורות סימטריות מרחביות הידועה כסימון הרמן-מוגן או "סימון בינלאומי".
הרמן נולד בעיר הנמל וֶזֶרמינדֶה (כיום ברמרהאפן).
שני הוריו היו צאצאים למשפחות של אנשי כנסייה.
למד באוניברסיטת גטינגן כתלמידו של מקס בורן, ובמקביל לורנר הייזנברג.
הרמן קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה ב-1923. מ-1925 עד 1935 שימש כעוזר מחקר לפאול פטר אוואלד באוניברסיטה הטכנית של שטוטגרט (Stuttgart Technische Hochschule – כיום אוניברסיטת שטוטגרט) והגיש את עבודת ההביליטציה ב-1931. תחום התמחותו הייתה קריסטלוגרפיה ובייחוד מחקר חבורות סימטריות מרחביות.
כבר ב-1925 מינה אוואלד את הרמן לטפל ברישום של כל המבנים של הגבישים שפוענחו באמצעות קרני רנטגן.
מ-1928 החל להופיע תיאור של כל המבנים שפוענחו כנספח לכתב העת Zeitschrift für Kristallographie בשם "דוחות מבנה", אותו ערכו אוואלד והרמן במשותף.
הנספח יצא בדרך כלל כל שנה והנספח הראשון (Vol.
ב-1929 נערך בלונדון ביוזמת ויליאם הנרי בראג כינוס בינלאומי של קריסטלוגרפים ובו התקבלה החלטה לנסות ולקבוע סימנים אחידים ומינוח אחיד לטבלאות של חבורות סימטריות מרחביות.
בספטמבר 1929 נפגש הקריסטלוגרף הבריטי ג'ון דזמונד ברנל שהיה ראש הוועדה שהוקמה בנושא עם אוואלד בשטוטגרט והשניים החליטו על ארגון כנס בנושא.
הכנס התקיים בקיץ 1930 בציריך בחסותו של פאול ניגלי, ששימש אז כעורך של הביטאון החשוב ביותר בתחום, Zeitschrift für Kristallographie.
הרמן, שארל-ויקטור מוגן, אוואלד, ברנל, ויליאם אסטבורי, קתלין לונסדייל ואחרים השתתפו בכנס, שבו התקבלה החלטה להכין פרסום בנושא.