tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלבום זה היה פחות אגרסיבי מקודמיו והשפעות הגל החדש בלטו בו יותר.
ב-1979 יצא אלבומם הרביעי, "Setting Sons", שהיה אמור להיות במקור אופרת רוק, בהשפעת אחת הלהקות שכנראה הכי השפיעו על הצליל של הג'אם - המי.
הלהקה ויתרה על הרעיון של אופרת רוק אך באלבום נותרו מספר שירים שנראה כי מספרים סיפור.
מתוך אלבום זה יצא לאור הסינגל המצליח ביותר של הלהקה עד אותה עת, "The Eton Rifles", (רובי איטון) שהגיע למקום השלישי במצעד הבריטי.
ב-1980, בעודם מקליטים את אלבומם החמישי, הוציאה הלהקה את הסינגל, "Going Underground", שהפך לסינגל הראשון שלהם שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.
בהמשך הוציאו עוד שני סינגלים, שבניגוד לסינגל הקודם, כן נכללו באלבום שעמד לצאת לאור.
הראשון היה "" שהגיע גם הוא לראש המצעד והשני, "That's Entertainment", נחשב בעיני רבים כשיר המפורסם ביותר של הלהקה ולשיא בכתיבתו של פול וולר.
שם השיר הוא כשם הסרט ההוליוודי (1974) עתיר כוכבי מחזות הזמר ומילותיו עוסקות בחיי מעמד הפועלים המנוגדים לזוהר ההוליוודי.
באותה שנה יצא האלבום "Sound Affects", שהיה לאלבום המצליח ביותר שלהם עד אותה עת.
הפעם הג'אם לא רק הרחיבו את השפעות מוזיקת שנות ה-60 על יצירתם המוזיקלית, בכך ששילבו רוק פסיכדלי, אלא גם שילבו השפעות מלהקות הפוסט פאנק של התקופה כמו ג'וי דיוויז'ן.
פול וולר הודה שההשפעה העיקרית על האלבום היא האלבום "Revolver" של הביטלס, השפעה שניתן להאזין לה במיוחד בלהיט "".
ב-1981 יצא הסינגל "Absolute Beginners" שבישר בבירור על שינוי בצליל של הלהקה לכיוון השפעות ממוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז.
ב-1982 יצא אלבומם האחרון, "The Gift", שהצליח מאוד והמשיך את הסגנון המושפע מהרית'ם אנד בלוז ובמקביל אליו יצאו מספר סינגלים, רובם מתוך האלבום עצמו, שכל אחד מהם הצליח יותר מהסינגלים הקודמים של הלהקה.
המצליח ביותר היה "Town Called Malice" שהפך למוכר גם מחוץ לגבולות בריטניה.
באותה שנה פרק פול וולר את הלהקה בטענה שהוא מרגיש שהוא מיצה את כל מה שיכול היה לעשות עם הג'אם.
הוא הקים להקה חדשה, "The Style Council", שביצירתה ניכרות באופן בולט השפעות מוזיקת הנשמה והרית'ם אנד בלוז באופן רב יותר ממה שניתן היה לשמוע אצל הג'אם בסוף דרכם.
בשנת 2007 הקימו פוקסטון ובאקלר את להקת "From The Jam" שניגנה את שירי הג'אם עם מוזיקאים נוספים.
פול וולר התנגד לרעיון ולא היה חלק מהלהקה.
From The Jam ערכו סיבובי הופעות רבים בעולם והפיקו שני אלבומי אולפן.
מימיה הראשונים השפיעה הלהקה על להקות רוק בבריטניה.
הן להקות פאנק והן להקות מוד.
ההשפעות המהותיות הראשונות של הלהקה היו על להקות האינדי של אמצע שנות ה-80, דוגמת הסמית'ס.
כתיבתו של פול וולר בימי הג'אם, שעסקה פעמים רבות בתחומים חברתיים ובמעמד הפועלים הבריטי, השפיעו רבות על מוריסי, סולן הסמית'ס, ועל מוזיקאים רבים אחרים.
השפעת הג'אם והמוד הייתה בדרכים שונות, ישירה ועקיפה, על גל להקות הבריטפופ (דוגמת, הסטון רוזס, אואזיס ובלר) שבלטו בשנות ה-90, מוזיקה שלעיתים משמשת כמעין הומאז' למוזיקה הבריטית לדורותיה, בדומה למה שהג'אם עשו לפניהם, וכן ללהקות אינדי משנות האלפיים, בהן הליברטינז, פרנץ פרדיננד וארקטיק מאנקיז.
הבשלת אוֹסְטְוַולְד הוא תהליך מתחום הכימיה הקולואידית בו צורונים גדולים "אוכלים" צורונים קטנים יותר.
במהלך ההבשלה החלקיקים הקטנים מתפרקים ועוברים ריבוץ אל צורון גדול יותר.
התהליך תואר לראשונה על ידי וילהלם אוסטוולד בשנת 1896 וקרוי על שמו.
הכח המניע את התהליך הוא מתח הפנים שבין החלקיק והממס.
חלקיקים קטנים הם בעלי יחס שטח פנים לנפח גדול בעוד חלקיקים גדולים הם בעלי יחס קטן.
הדבר נובע מכך ששטח פנים גדל לפי בעוד הנפח גדל לפי , כאשר הוא רדיוס חלקיק כדורי.
גדילת חלקיקים גדולים על חשבון קטנים מקטינה את שטח הפנים של חלקיקים הבאים במגע עם הממס ומורידה את האנרגיה הכוללת של המערכת.
התהליך נפוץ בתחום הננו-חלקיקים, שם יש אתגר ביצירת חלקיקים קטנים ויציבים.
כמו כן, התהליך תורם לחוסר יציבות של תחליבים דוגמת חלב.
בתוליה הנצחיים של מרים הם עיקר אמונה ברוב הכנסיות הנוצריות, לפיו מרים, אם ישו הייתה ונותרה בתולה בעת שהתעברה מרוח הקודש, במהלך עצם הלידה של ישו, ולאחר מכן, כל חייה.
זוהי אחת מארבע הדוגמות המתייחסות למרים בכנסייה הקתולית, והיא מקובלת באותה מידה בכנסיות המזרחיות.
כפועל יוצא ממנה, מפרשים שאחי ואחיות ישו, המוזכרים בברית החדשה, היו למעשה דודניו או צאצאים מנישואים קודמים של יוסף.
רוב הכנסיות הפרוטסטנטיות האורתודוקסיות שוללות את הבתולים הנצחיים, בשל היעדר מקור בכתבי הקודש, ומקבלות רק שמרים הייתה בתולה לפני הלידה.
הבשורות על-פי מתי ועל-פי לוקאס מזכירות את היות מרים בתולה בעת שהרתה את ישו:
אצל מתי, מלאך נגלה ליוסף, והודיע לו כי העובר בא מרוח הקודש.
מתי מציין כי לידת הבתולין באה למלא את נבואת ישעיה אודות "הִנֵּה הָעַלְמָה (במשמעות בתולה) הָרָה וְיֹלֶדֶת בֵּן וְקָרָאת שְׁמוֹ עִמָּנוּ אֵל".
בבשורות על-פי מרקוס ועל-פי יוחנן, לא מוזכרים בתוליה של מרים.
זאת ועוד, בכמה מקומות בברית החדשה נזכר שלישו היו אחים ואחיות; למשל, אצל מתי () כתוב "הֲלֹא שֵׁם אִמּוֹ מִרְיָם וְאֶחָיו יַעֲקֹב וְיוֹסֵי וְשִׁמְעוֹן וִיהוּדָה׃ וְאַחְיוֹתָיו הֲלֹא כֻלָּן אִתָּנוּ".
שאלת הבתולין לא עוררה עניין רב בקרב אבות הכנסייה המוקדמים.
הייתה הסכמה רחבה כי מרים הייתה בתולה לפני הולדת ישו (ante partum בתאולוגיה הלטינית), ככתוב במתי, אך לא יותר מכך.
באמצע המאה השנייה, יוסטינוס מרטיר ואירנאיוס היו הראשונים לעסוק בכך בהרחבה יחסית, אך מתוך הזווית של קיום נבואת ישעיה, ללא מחשבה יתרה על מצב מרים בתום הריונה.
באותה עת, השאלה זכתה להתייחסות במספר כתבים אפוקריפיים, ויותר מכל ב"פרוטואוונגליון לפי יעקב".
החיבור, שנכתב כנראה בחוגים שדגלו בפרישות חמורה, תיאר את מרים כמי שהוקדשה לחיים כבתולה מושבעת מינקות.
יוסף היה אלמן קשיש שנועד להיות מגנה יותר מאשר בעלה, ואחי ישו היו בניו מנישואיו הראשונים.
בתוליה נותרו שלמים כל חייה, ובמשתמע, במהלך (in partum) ואחר (post partum) הלידה הנסית.
מיילדת שנלוותה ליוסף לא האמינה בכך, וניסתה לבדוק זאת באצבעה.
טרטוליאנוס דחה בתוקף את האפשרות שמרים נותרה בתולה בלידה או לאחריה.
הטענה שישו לא פתח את רחמה דמתה בעיניו לדברי המרקיוניים והגנוסטיים כי לא היה בעל גוף אנושי אלא רוחני בלבד.
אוריגנס החזיק בעמדה מקבלת יותר כלפי ההשקפות שהובעו בפרוטואוונגליון, והיה הראשון לפתוח להן פתח בקרב התאולוגים.
הוא הזכיר את הספר ודומים לו, וקבע שבהתחשב בקדושתה הרבה, הגיוני להניח שלא טימאה את עצמה ביחסים עם איש לאחר שהולידה את ישו, ואחי ישו היו בני יוסף מנישואים קודמים.
עם זאת, הוא חלק את חששו של טרטוליאנוס ושלל את האפשרות שבתוליה נותרו שלמים באורח נס בעת משברה.
קבלה מלאה של הרעיון והטמעתו לתוך האורתודוקסיה התרחשה בשלהי המאה הרביעית, בעת פולמוסים קשים בין הירונימוס לשני הוגים נוצריים, הֶלְבידיקוּס ויוֹביניאַן.
שניהם דחו את המגמה שייצגו הירונימוס, עמיתיו ורבים בממסד הכנסייתי של אותה תקופה, של העדפת הפרישות והנזירות על חיי משפחה.
באותה עת, מרים כבר הפכה לסמל לפרישות ולנזירות, והוויכוחים התמקדו בשאלת בתוליה.
הירונימוס שאב השראה מפטרוניו אפיפניוס מסלמיס, שהאמין במסורת יעקב וציטט ממנה מזומנות, ואמברוזיוס, שראה את אם ישו כגן הנעול וכמעיין החתום משיר השירים, ששלמותה הגופנית סימלה את תיקון החטא הקדמון ולידתו בטהרה של בנה.
במאמציו לתקף את עמדתו בפולמוס ולמצוא מקורות מדרגה גבוהה ככל האפשר, הירונימוס דחה את הפרוטואוונגליון בגלל סתירות בינו למתי.
לפיכך, מרים הייתה בתולה כל חייה.
פרשנות הדודנים של הירונימוס לא התקבלה מיד.
רבים מאבות הכנסייה במערב הלטיני ניסו להתחמק מן הנושא בעת הפולמוס.
אך מי שעתיד היה להיתפש כגדול שבהם, אוגוסטינוס, אימץ אותה באופן מוחלט.
כך היא התקבעה ונעשתה עם הזמן לפרשנות הקתולית הרשמית.
היא לא התקבלה כלל במזרח, שם הוסיפו לדגול בכך שיוסף היה אלמן ושבניו היו מנישואים קודמים.
בין כך ובין כך, עקרון בתולי הנצח התקבל בשני חצאי העולם הנוצרי.
ב-553, ועידת קונסטנטינופול השנייה התייחסה לאם האלוהים בתואר "בתולת תמיד" (ἀειπάρθενος).
ב-649, הוועידה הלטרנית אימצה נוסח החלטה לפיה מרים הייתה בתולה "בטרם, במהלך ואחרי הלידה".
הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16 לא הביאה לשינוי מיידי במעמדה של האמונה אודות הבתולים.
מרטין לותר, ז'אן קלווין ואולריך צווינגלי הוסיפו כולם לדגול בכך.
עמיתיו של קלווין, שכמעט ולא התייחסו לאם האלוהים בשל מיעוט אזכוריה בבשורות, דאגו להכניס את התואר "בתולת תמיד" להצהרת האמונה ההלווטית השנייה ב-1564. מנהיגי הזרם המרכזי של הרפורמציה התייחסו לשאלה בחומרה יתרה.
היעדר הביסוס המקראי, והסמליות העמוקה שבהרחקת ישו מרבייה אנושית רגילה, הפכו את הסוגיה לאבן בוחן במאבקם נגד רפורמטורים רדיקלים יותר.
הללו ביקשו ליישם במלואו את העיקרון של בכורת כתבי הקודש, ולבער את כל המסורות הנוצריות שלא ניתן היה להשתית על הביבליה; חלקם אף ראו בישו בן-תמותה.
יוהאנס אקולמפדיוס אמר לצווינגלי ב-1527 שהנצרות כולה תקום או תיפול על סוגיית בתולי העד.
עם זאת, ככל שמעמדה של מרים בכנסייה הקתולית הלך והתחזק במסגרת הקונטרה-רפורמציה, והאמונות המסורתיות לגביה הפכו מזוהות עם נאמנות לאפיפיור, מיעוט ההתייחסויות המפורשות בכתבי הקודש ובהצהרות האמונה הקאנוניות של הפרוטסטנטים, אפשר להם להתעלם ממנה יותר ויותר.
בעוד שזרמים שמרניים מסוימים בקרב הלותרנים והאנגליקנים התייחסו להיעדרה של מרים במסמכי היסוד של כנסיותיהם כהיתר להחזיק בדוגמות הישנות, הרוב דחו את האמונה בבתוליה במהלך ולאחר הולדת ישו יחד עם כל מה שלא נמצא לו מקור ברור בביבליה.
למעט חריגים מעטים מבין הפרוטסטנטים האורתודוקסים (הכנסיות הליברליות שללו את מושג הנס ככלל), כמו הכמרים הלותרנים אוגוסט וילמאר ווילהלם להה באמצע המאה ה-19, הכנסיות הפרוטסטנטיות מתמידות בכך עד ימינו.
מאז אמצע המאה ה-20, תאולוגים מודרניסטיים בכנסייה הקתולית ניסו להגמיש את הדוגמה.
ב-1952 טען התאולוג האוסטרי אלברט מיטֶרֶר שטיבה הנסי של לידת ישו, וקבלה מלאה של הניסוחים שנקבעו בהצהרות כנסייתיות, לא חייבו את שלמותם הפיזיולוגית של הבתולין, והתייחסו יותר לאמהותה הנאצלת של מרים מאשר למצבה הביולוגי.
על אף שוועידת הוותיקן השנייה אשררה במפורש את הדוקטרינה ב-1964, הוגים מודרניסטיים כמו ז'אן גאלוֹ וברונו פוֹרטֶה הוסיפו לפתח את הטיעון שהנוסחים המסורתיים הותירו מקום רב לעמימות ולספקולציה, ולא ניתן היה לקבוע שהם מכוונים לתאר מציאות גופנית.
הדעה הזו בוטאה בקטכיזם למבוגרים שפרסמה ב-1985 ועידת הבישופים הגרמנית, ממוקדי הליברליזם הקתולי, שהכיל פסקה לפיה "לא המאורע הפיזיולוגי של הלידה הוא שהיה שונה".
בין המצדדים בפרשנות נמנה אף החשמן גרהרד לודוויג מילר, מי שכיהן עד 2017 כראש הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה.
הג'וב הצרפתי הוא סרט פעולה אמריקאי-בריטי-צרפתי משנת 2016 בבימויו של ג'יימס וואטקינס ובכיכובם של אידריס אלבה, ריצ'רד מאדן, שרלוט לה בון, קלי ריילי, אריק איבוני וג'וזה גרסיה.
עלילת הסרט עוקבת אחר סוכן CIA (אידריס אלבה) שנאלץ להיעזר בכייס-רחוב (ריצ'רד מאדן) על מנת לאתר חוליית טרור הפועלת בפריז ואשר מאיימת להוציא לפועל פיגוע.
בעקבות פיגוע הדריסה בניס, הופסקה הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בצרפת.
מייקל מייסון (ריצ'רד מאדן), כייס אמריקאי המתגורר בפריז, גונב תיק ובו דוב צעצוע, מבלי לדעת שבתוכו מוטמנת פצצה, ומשליך את הצעצוע ברחוב סואן.
כעבור מספר שניות, המטען מתפוצץ, והורג ארבעה בני-אדם.
צילומי טלוויזיה במעגל סגור חושפים את פניו ומשטרת פריז פותחת במצוד אחריו.
שון בריאר (אידריס אלבה), סוכן CIA המוצב בפריז, מגלה כי מי שעומדים מאחורי הפיצוץ הם סוכנים ממשלתיים צרפתיים מושחתים, שהשתמשו בפיגוע ככיסוי, על מנת לגנוב חצי מיליארד דולר מהבנק המרכזי של צרפת במהלך יום הבסטיליה.
בריאר חובר למייסון, והשניים משתפים פעולה יחד, על מנת לחשוף את השחיתות.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאידריס אלבהשון בריארסוכן CIA המוצב בפריזריצ'רד מאדןמייקל מנסוןכייס ממוצא אמריקאי המתגורר בפריזשרלוט לה בוןזואי נווילסייענית של חולית הטרורקלי רייליקארןסוכנת CIA הממונה על בריארג'וזה גרסיהויקטוראנטול יוסףתוםאריק איבוני
הסרט קיבל ביקורות שליליות באופן כללי ולציון 51% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 47 ביקורות.
הבתול האמריקאי האחרון הוא סרט התבגרות אמריקאי משנת 1982, שנוצר כרימייק לסרט הישראלי "אסקימו לימון".
יוצרי הסרט המקורי בועז דוידזון וקבוצת גלובוס גרופ יצרו גם את הרימייק האמריקאי, ששומר על אותן אופי דמויות (בשינוי שמם) ומהלכי עלילה זהים, אך כולל שינויים קלים והתאמות לקהל היעד האמריקאי.
כך לדוגמה בעוד "אסקימו לימון" מתרחש בתל אביב של שנות החמישים, בהשראת נעוריו של דוידזון, ולדמויות הראשיות בעלילה קוראים בנצי, מומו ויהודל'ה, הסרט "הבתול האמריקאי האחרון" מספר את סיפורים של בני נוער בפרברי לוס אנג'לס עם פסקול עכשווי לשנות השמונים, ולדמויות הראשיות קוראים גארי, ריק ודייוויד.
העלילה למעשה מקבילה לזו של "אסקימו לימון" ועוקבת אחר מעלליו של תלמיד תיכון בלוס אנג'לס בשם גארי, וחבריו ריק ודייוויד, כאשר רוב הסרט עוסק בניסיונותיהם של השלושה לקיים יחסי מין וקשייו של גארי בפרט, לממש את השאיפה הזו.
במהלך הסרט מתפתח משולש רומנטי בין גארי, ריק וקארן - נערה יפה שעוברת לבית ספרם (בדומה לסרט אסקימו לימון הראשון בו התפתח משולש שכזה בין בנצי, מומו ונילי).
שם השחקן/יתשם הדמות דמות מקבילה באסקימו לימון לורנס מונסון גארי בנצי סטיב אנטין ריק מומו ג'ו רובבו דייוויד יודל'ה דיאן פרנקלין קארן נילי לואיזה מוריץ כרמלה סטלה קימי רוברטסון רוז ברכה
הג'ונגל מת מצחוק 2 הוא סרט קומדיה והרפתקאות אמריקאי לכל המשפחה, המשמש כסרט המשך לסרט "הג'ונגל מת מצחוק" של חברת וולט דיסני משנת 1997. הסרט בוים על ידי דויד גרוסמן, נכתב על ידי ג'ורדן מופט, והופק על ידי גרג הופמן וג'ורדן קרנר.
רוב השחקנים והמדבבים מהסרט הקודם חזרו לשחק גם בסרט זה, מלבד ברנדן פרייזר אותו החליף כריסטופר שואורמן, לזלי מאן אותה החליפה ג'ולי בנץ והולנד טיילור אותה החליפה כריסטינה פיקלס.
בסרט זה מככבים גם באמצעות משחק או דיבוב אנגוס ט.
ג'ונס, תומאס היידן צ'רץ, ג'ון קליז, מייקל קלארק דאנקן ודי בראדלי בייקר.
הסרט הופץ ברחבי העולם להקרנה ביתית.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2003, ואילו גם בישראל באותה שנה.
אורך הסרט הוא כ-87 דקות ושפתו היא אנגלית.
הסרט מתרחש שש שנים לאחר סיום הסרט המקורי, בהן ג'ורג' ואורסולה נשאו והביאו ילד לעולם.
ביאטריס, אמא של אורסולה, עדיין איננה מקבלת את האהבה של ג'ורג' ואורסולה, ולכן היא זוממת ומיישמת תוכנית מרושעת - להפנט את אורסולה ולגרום לה לעזוב את ג'ורג' ולהחריב את הג'ונגל.
החבר'ה מהיער מגיעים ללאס וגאס כדי להציל את אורסולה ולמנוע את השמדת הג'ונגל.
תומאס היידן צ'רץ - לייל
דין וגאס - חקיין של אלביס פרסלי
מייקל קלארק דאנקן - אריה
ג'ון קאסיר - רוקי / ארמנדו
קווין מיכאל ריצ'רדסון - קוף גרפי / שימפנזה
טרס מקנייל - טיגריס / כבש פיל
די בראדלי בייקר - דקסטר הקוף / תאו מים
שבוע לפני התאריך המקורי של הפצת הסרט, חברת "קטרפילר" תבעה את דיסני מפני שחששה שהסרט יכול לפגוע בסימן המסחרי שלה.
חברת "קטרפילר" ביקשה צו מניעה בשביל למנוע את הפצת הסרט, אך היא לא הצליחה לקבל.
הג'וב הבריטי הוא סרט מתח מ-2008 בבימויו של רוג'ר דונלדסון , שתסריטו נכתב על ידי דיק קלמנט ואיאן לה פרנה, ובכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם.
הסרט מבוסס על שוד בנק לוידס שהתבצע ב-1971 ברחוב בייקר במרכז לונדון, שממנו נשדדו כסף ודברי ערך אשר לא נמצאו מעולם.
המפיקים טוענים כי הסיפור לא סופר בשנת 1971 לכאורה כדי להגן על חבר בולט של משפחת המלוכה הבריטית.
לדברי המפיקים, הסרט נועד לחשוף את האמת בפעם הראשונה, למרות שהוא כולל אלמנטים בדיוניים.
הקרנת הבכורה התקיימה בלונדון ב-18 בפברואר 2008. הסרט הוקרן גם בבריטניה ב -29 בפברואר 2008, ובארצות הברית ב-7 במרץ 2008, והרוויח 64.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
שירותי הביטחון הבריטי (MI5) הביעו עניין בכספת הממוקמת בסניף של בנק לוידס בפינת רחוב בייקר ומרילבון רוד.
הכספת הייתה שייכת לגנגסטר מיליטנטי אפרו אמריקאי מייקל X (פיטר דה ג'רזי), והכילה תמונות ערום של הנסיכה מרגרט, שהוא שמר כדי למנוע מהשלטונות הבריטיים לעצור אותו.
מרטין לאב (ספרון בורוז), דוגמנית לשעבר שקשורה בקשר רומנטי עם סוכן ה-MI5 טים אוורט (ריצ'רד לינטרן), נתפסת בנמל התעופה הית'רו מבריחה סמים לתוך המדינה, וכדי להימנע ממעצר היא עושה עסקה עם השלטונות ומסכימה להחזיר את התמונות.
מרטין ניגשת לחברה טרי (ג'ייסון סטיית'האם), סוכן מכירות במזרח לונדון המקושר לפושעים, ואומרת לו שאם יצליח להרכיב כנופיה שתעזור לה לשדוד את הבנק יזכה לתגמול, אך לא מספרת לו על התמונות שבכספת.
טרי מגייס קבוצה קטנה הכוללת בתוכה את אחד העובדים שלו, אדי (מייקל גיבסון), דייב (דניאל מייס), קווין, במבאס, גיא זינגר.
בעודו סורק את הבנק, דייב נתקל בגנגסטר המקומי Lew Vogel (דייוויד סושה), שעבורו עשה כמה סרטים פורנוגרפיים.
הכנופיה שוכרת חנות למוצרי עור ליד הבנק וחופרת מנהרה אל תוך הכספת.
הם שודדים את הכספות, אבל טרי מתחיל לחשוד כאשר מרטין מראה עניין רב בתיבה אחת.
ההתרעה על השוד מגיעה ממפעיל רדיו שקולט את תקשורת מכשירי הקשר של הכנופיה, אך עד שהרשויות מאתרות את הבנק, הכנופיה כבר יוצאת לדרך.
השוד מעורר דמויות חשובות רבות של העולם התחתון, שהשתמשו בבנק, כולל ליו פוגל, שהחזיק בפנקס ובו תיעוד שוחד שנתן לשוטרים.
ליו פוגל מודיע למייקל X על השוד, שחושד בגייל בנסון (האטי מוראהן) - המאהבת של חאכים ג'מאל - שריגלה עבור MI5, ורוצח אותה.
פוגל מחליט שנוכחותו של דייב מחוץ לבנק המסוים הזה לא הייתה צירוף מקרים, ומענה אותו לקבלת מידע על השוד.
שני שוטרים מושחתים נשלחים למוסך של טרי, וחוטפים שם את אדי.
בינתיים, טרי מגלה בשלל השוד תצלומי עירום של פקידי ממשלה בכירים, ומשתמש בהם כדי לדרוש מסוכנות הביון דרכונים וזהויות חדשות עבור חברי הכנופיה.
אנשיו של פוגל עוקבים אחרי במבס וגיא זינגר ורוצחים אותם.
אדי מסרב לשתף פעולה עם פוגל, אשר הורג את דייב ומאיים להרוג את אדי, אלא אם כן טרי יענה לדרישותיו; טרי מסכים להיפגש עם פוגל בתחנת פדינגטון כדי להחליף את הפנקס עבור אדי.
טרי מארגן את הפגישה לאותו זמן שבו יאסוף את הדרכונים החדשים.
פוגל נבהל ומנסה לברוח, תוקף אותו - ונעצר על ידי המשטרה.
אדי יורש את סוכנות הרכב של טרי, בעוד קווין ומרטין מתחילים להתכונן לחיים חדשים עם הכסף שגנבו.
טרי ומשפחתו עוזבים את אנגליה ונהנים מחיים חסרי דאגות על סירה במקום שטוף שמש.
הסרט מבוסס בחלקו על עובדות היסטוריות על השוד ברחוב בייקר.
כנופיה חפרה מנהרה לסניף של בנק לוידס בצומת רחוב בייקר ומרילבון רוד בלונדון, בליל 11 בספטמבר 1971 ושדדה את החפצים שהיו מאוחסנים בכספת.
השודדים שכרו חנות למוצרי עור בשם "לה סאק" הסמוכה לבנק, וחפרו מנהרה במרחק של כ 12 מטרים, מתחת למסעדת עוף מטוגן בשם Chicken Inn, שהייתה ממוקמת בין הבנק לבין "לה סאק".
העבודה על המנהרה לקחה כשלושה שבועות של עבודה בסופי שבוע.
רוברט רולנדס, חובב רדיו, שמע במקרה שיחות בין השודדים לבין התצפיתן שלהם שעל הגג.
הוא יצר קשר עם המשטרה והקליט את השיחות, שהתפרסמו לאחר מכן.
הסרט כולל הקלטות שנרשמו על ידי רולנדס, כגון הערה של התצפיתן כי "כסף עשוי להיות האלוהים שלך, אבל לא שלי, ואני עף מפה".
המפיקים של הסרט אמרו כי יש להם מקור פנימי, המזוהה בדו"חות העיתונאיים בשם "ג'ורג 'מקינדו", ששימש כמפיק בפועל.
הדמות הפיקטיבית של ליו פוגל עשויה לרמוז בחלקה על הפורנוגרף ו והסוחט" ברני סילבר, שהיה דמות מפתח בסוהו בשנות ה-1960 ו-1970 המוקדמות, ונכלא בשנת 1975 על רציחתו בשנת 1956 של טומי "פני צלקת" סמיתסון; וגם על אירועים מאוחרים יותר הקשורים לשותפו ג'יימס האמפריס שעסק בפורנוגרפיה.
בעקבות מחאה שאירעה בשנת 1972, כאשר אנשי יום ראשון פרסמו תצלומים של הקצין הממונה על היחידת המשטרתית שחקרה את השוד, נופש בקפריסין יחד עם המפריס ונשותיהם, המשטרה פשטה על ביתו של האמפריס, ומצאה בכספת פנקס מפורט של תשלומי שוחד שלו ל-17 קצינים שונים.
האמפריס נכלא למשך שמונה שנים על כך שתקף את מאהבה של אשתו, אך העיד כנגד בכירים בסקוטלאנד יארד שנשפטו בעוון שחיתות.
הוא זכה בחנינה מלכותית ושוחרר מהכלא.
בהמשך נכלא שוב בעוון הפעלת עסקי זנות.
הסרט כולל מספר הערות היסטוריות.
סצנת ההכרות בה אנו פוגשים דמותו של מייקל איקס מוביל בעל בית הנעול בצווארון עבדים מבוססת על אירוע היסטורי דומה.
מבט חולף על צילום של ג'ון לנון שנמצא בכספת של מייקל X הוא בהשראת תמיכתו של ג'ון לנון במפקדת "הבית השחור" של מייקל אקס, המתוארת בסרט ולנון משחרר אותו בערבות.
רגע של מתח רב בסרט מתרחש כשהמשטרה באה לבדוק את הכספת בזמן שהשודדים נמצאים בתוכה, אכן התרחש במציאות.
השודדים השתמשו לא רק במוט התרמי כפי שהוצג בסרט, אלא אף בחומרי נפץ.
בניגוד לאפילוג, מייקל X לא נשפט והוצא להורג על רצח גייל בנסון, אלא על רצח ג'וזף סקריט, חבר קומונה אחר, שנמצא קבור יחד עם בנסון.
חלק מההצילומים התרחש במשרדי וובסטרס, רחוב בייקר 136 שבו השתמשו בגגות למקומות תצפית.
הקטעים החיצוניים של הבנק והחנויות הסמוכות צולמו באולפני פיינווד על סט של רחוב בייקר שהוקם במיוחד כדי לשמור על תחושה אותנטית של התקופה.
הצילום נערך גם בתוך תחנת הרכבת התחתית Aldwych, ועל תחנת פדינגטון.
הצוות השתמש ב Chatham כדי לצלם את הרציף בכניסה הצדדית של Paddington, שבו העימות הסופי בין טרי ולוי מתרחש.
הסקירה שנערכה ב"עגבניות רקובות" מדווח כי 79% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורות חיוביות.
בדוחות של Metacritic הסרט קיבל ממוצע של 69 מתוך 100 שמבוסס על 32 חוות דעת.
הסרט גייס 64.8 מיליון דולר.
הסרט נפתח במקום הרביעי בצפון אמריקה וגייס 5,935,256 דולר ב -1,603 בתי קולנוע.
" כסף (זה מה שאני רוצה) " - סיפורים, לראות בתחילת הסרט כמו להקת החתונה
" אישה מגניב ארוך בשמלה שחורה " - הוליס
" בחצות הלילה " - וילסון פיקט
הבתים העגולים במוסקבה הם מבני מגורים בני תשע קומות שנבנו בצורה מעגלית, במערב מוסקבה ב-1970 על פי פרויקט של האדריכל יבגני סטאמו והמהנדס אלכסנדר מרקלוב.
המבנים בקוטר של 155 מטר נבנו מחלקים, המחוברים בזווית של 6 מעלות.
הפרויקט של בית הטבעת פותח בסדנה 3 של מכון Mosproject-1 תחת הדרכתו של האדריכל יבגני סטאמו.
מאז תחילת 1970, מעצבים חיפשו דרך ליצור דומיננטיות אדריכלית והחליטו לנסות לבנות בית עגול ניסיוני.
במשך תקופה ארוכה הייתה אגדה אורבנית על כך שנבנו בתים לקראת אולימפיאדת מוסקבה וכי תוכנן בלוק שלם של מבנים כאלה בצורת הטבעות האולימפיות.
לדברי סרגיי טקצ'נקו, לשעבר ראש מכון התוכנית הכללית של מוסקבה, גרסה זו הופצה בעיתונות ללא שום סיבה: ראשית, בתים עגולים תפשו יותר מדי אדמות, ושנית, הם התבררו כחסכוניים פחות מבניינים סטנדרטיים רגילים.
העלויות גדלו עקב הצורך במעקב מתמיד אחר פרויקט בודד, בנוסף, בתים כאלה דרשו תוספות מונוליטיות, מה שהגדיל את עלות הבנייה והגדיל את משך זמן הבנייה שלו.
הרעיון האמיתי של הפרויקט היה לנסות לשחזר את "חצר המגורים הסובייטית הישנה", להוסיף אטרקטיביות לאזורים הבנויים האופייניים ולספק לתושבים את התשתית הדרושה במרחק הליכה.
לשם כך, הקומה הראשונה בבניין הייתה שמורה למתקני בית, כולל חנויות, בתי מרקחת וספריה.
מבנה הבניין מורכב מ-22 קטעים ישרים זהים, והצורה בצורת הטבעת הושגה על ידי התקנת לוחות בזווית שאינה עולה על6 מעלות - הסטייה המקסימלית שמותרת על פי תקנות בנייה, לחיזוק במקומות מסוימים תוספות מונוליטיות.
החלקים הפנימיים היו בצורת טרפז, כאשר הקיר החיצוני הוא הצד הארוך.
החצרות העגולות כמעט בגודל של מגרש כדורגל, כשש קשתות מובילות אליהם מהרחוב.
הבית ברחוב נז'ינסקאיה ומכיל 913 דירות ב-26 כניסות.
בניין נוסף ברחוב דובז'נקו הוא עותק דומה, רק מספר הדירות שונה - 936. בשל מיקומו בסמוך לאולפן הקולנוע מוספילם, הוא הופיע לעיתים קרובות בסרטים סובייטים.
בחצר הבית צולמו צילומי הסיום של הסרט מוסקבה אינה מאמינה בדמעות - פנורמת לילה של חלונות זוהרים, כמו גם סצנות מסדרות מקומיות.
בשנים שונות, גרו בבית השחקנים סאבלי קרמרוב, גלינה בילייאבה ובמאי הקולנוע אמיל לוטיניו.
לאחר מספר שנים התבררו החסרונות של צורה זו: רוח חזקה נשבה ללא הרף בתוך החצר, היו קולות גבוהים מאוד, חלק משמעותי מהדירות לא קיבל את תקני הבידוד הנדרשים.
קשה לבצע תיקונים בדירות עקב צורתם הטרפזית של החדרים, ולעיתים קרובות התושבים והאורחים התקשו למצוא את הכניסה הנכונה.
כתוצאה מכך, לאחר סיום בניית הבית ברחוב דובז'נקו, לא נבנו עוד מבנים כאלה.
הבשורות של מוֹכְּווִי (בגאורגית: მოქვის სახარება, מוֹכְּווִיס סַאֲחָרֶבָּה) או ארבעת הבשורות של מוכּווי או הארבעה של מוכּווי (גאורגית: მოქვის ოთხთავი, מוֹכְּווִיס אוֹתְחְתָאוִוי) הוא כתב-יד מאוייר מהמאה ה-13 של ארבע הבשורות כתוב בשפה הגאורגית, שהועתק בכתב הנוסחורי ועוטר בעושר במיניאטורות בקתדרלת מוכווי באבחזיה.
הבשורות של מוכווי מכילות 328 עמודים, כל אחד מהם בגודל 30 x 23.5 ס"מ, ו-157 מיניאטורות צבועות על זהב.
כתב היד נשמר במרכז הלאומי של גאורגיה לכתבי-יד בטביליסי.
הבשורות של מוכווי, שתוארכו לשנת 1300, הועתקו על ידי הקליגרף הגאורגי אפרים בהנחיה של דניאל, הארכיבישוף של מוכווי, ונתרמו לקתדרלת הבתולה הקדושה במוכווי .
מיניאטורה בסוף כתב היד מציגה את דמותו של דניאל עצמו כמי שמתפלל לפני מריה הבתולה.
הכיתוב למיניאטורה בכתב אסומתוורולי: "דניאל ממוכווי ארכיבישוף".
החוקרים נאומן ובלטינג ציינו כי מחבר המיניאטורות הוכשר בקושטא בסביבות 1290 והביא את הסגנון הביזנטי לגאורגיה.
כתב-היד נשמר בספריית מנזר גלאתי ליד כותאיסי, עד לשנות השמונים של המאה התשע עשרה והועבר שוב למוזיאון בטביליסי.
בשנת 1921 עם פלישת הצבא האדום לגאורגיה ונטישת האצולה הגאורגית וראשי הממשלה הגאורגית לצרפת, נלקח כתב-היד עם חלק מאוצרות לאומיים אחרים של התרבות הגאורגית על ידי אֶכְּווְתִּימֶה תָּאקָאִישְׁווִילִי .
הוא הוחזר לגאורגיה הסובייטית בשנת 1945 ומצא את משכנו במרכז הלאומי לכתבי-יד (סימון: Q-902).
החל משנת 2015 נערכו מאמצים לתיקון ושימור כתב-היד.
המידות של הבשורה של מוכווי הם 30 x 23 ס"מ.
העמודים עשויים עור מעובד היטב.
הטקסט כתוב בכתב הנוסחורי ומחולק לשתי עמודות בכל גיליון.
כתב היד מובחן ביד קליגרפית ומעוצב בעושר בקישוטים.
תחילת כתב היד היא עשרה חדרים מעוטרים עשירים.
בראש כל פרק ובראש כל פיסקה ישנה אות גדולה בולטת.
מספרם הכולל בבשורות של מוכווי הוא 531 ומבחינה זו הבשורה היא אחת הבולטות ביותר בכתבי-היד הגאורגיים מימי הביניים.
האותיות הגדולות מורכבות בעיקר מאיורי ציפורים ובעלי חיים.
הבשורה כוללת כ-152 מיניאטורות של סיפורי הבשורות המשולבות בטקסט במקומות המתאימים.
המיניאטורה המלבנית חורגת לעיתים קרובות מעבר לעמודה המתועתקת, ואילו האות הגדולה יוצרת שילוב צבעוני על רקע טקסט כתוב בכתיבה קליגרפית נאה.
בנוסף לשפע המיניאטורות בכתב-היד, איורי הבשורה מובחנים גם בטכניקת הביצוע שלו.
בכתבי-יד גאורגיים שימשו יריעות זהב למילוי הרקע למיניאטורות.
האיורים הוצמדו ליריעות באמצעות בשום או בתרכובות דבק מיוחדות.
בכתבי-יד גאורגיים אחרים, השטחים שכוסו מעבר לקווי המתאר של התמונה המיניאטורית כוסו בזהב, ואילו בבשורות של מוכווי האיורים נעשו ישירות מזהב - תחילה כוסה כל שטח הזעיר בזהב, ולאחר מכן הונחו השכבות במקומות המתאימים.
זו אחת הסיבות לפגיעה המשמעותית במיניאטורות שמכונה לעיתים בשם "טכניקת הציור הייחודית של מוכווי".
הצבע ספג את הזהב שמתחתיו והתייבש עם הזמן וגרם לצבע להתמוסס בהדרגה עם הזהב וובסופו של דבר לפגיעה במיניאטורה.
המיניאטורות של הבשורות של מוכווי יוצרות מחזור איורי שלם, המתחיל באילן היוחסין של ישו בבשורה על-פי מתי ומסתיים בירידת רוח הקודש ועליית מרים השמיימה.
הדימוי של אילן היוחסין של ישו נדיר במיניאטורות גאורגיות.
המיניאטורות המתארות את חיי המשיח מסודרות לפי סדר כרונולוגי.
הבשורה על פי מתי היא המאויירת ביותר (97 מיניאטורות בסך הכל), וגם שאר הפרקים מלאים באיורים.
נדיר למצוא מיניאטורה המתארת אותו סיפור.
בניגוד לבשורות של מוכווי, בספרי בשורות גאורגיות אחרות כל פרק מכיל מחזור איורים עצמאי משלו.
בניגוד לבשורות כמו הבשורות של גֶּלָאתִי והבשורות של גְּ'רוּשִׁי , מתאר כתב היד של מוכווי בעיקר אירועים מרכזיים, בעוד האחרים מספרים את סיפור הבשורה ביתר פירוט.
כתב-היד של מוכווי הוא סובל מהנזק הרב ביותר בהשוואה לכתב בשורות גאורגיות אחרות.
הנזק נוגע בעיקר למיניאטורות הייחודיות העשויות מיריעות זהב.
ישנן מספר סיבות לפגיעה בכתב-היד, ביניהם תנאים אחסון לא נכונים של כתב-היד המקורי של הבשורה, אם כי הסיבה העיקרית למצבם הירוד של המיניאטורות נחשבת עדיין לטכניקות השונות לביצוען.
על פי ההיסטוריונית הגאורגית, פרופסור אֵלֵנֶה מַאֲצַ'וָּורִיָּאנִי: הנזק לציור נגרם מכך שזהב המשמש כרקע למיניאטורות.
עם הזמן החיבור בין הצבע לקלף התייבש וגרם לציור המיניאטורה להתפרק.
על פי אֵלֵנֶה מַאֲצַ'וָּורִיָּאנִי ניסונות רבים לשחזור כתב-היד נסתיימו בכישלון.
בתחילה, כיסו את המיניאטורות בחלבון של ביצה, אך התוצאה הייתה שלילית.
מומחה גרמני שהוזמן במיוחד ניסה להסיר את חומרי ההדבקה בין הצבע לקלף אולם ללא הצלחה.
לדברי בּוּבָּה קוּדָאוָוָה , מנהל המרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה, המצב הנוכחי של כתב-היד גרוע במיוחד ועבודת החוקרים עליה יכולה להזיק לו.
מהמיניאטורות נופלות כל הזמן מיקרו-חלקיקים שניתן לראותן בעין בלתי מזוינת.
להערכתו של קודאווה, בגאורגיה אין את החומר הדרוש או ציוד לשיקום.
הוועדה הלאומית של גאורגיה לאונסק"ו בחרה עשר מתוך 37 בקשות לפרויקט במסגרת תוכנית ההשתתפות בשנים 2010–2011, אחת מהן היא פרויקט אבחון כתב-היד של מוכווי, דיגיטציה ופרסום.
"להציל את הבשורות של מוכווי"
המיזם "להציל את הבשורות של מוכווי" הוא מיזם לגיוס כספים לרסטורציה של כתב-היד.
המיזם החל ב־7 בדצמבר 2010, ארגן תיאטרון מרג'נישווילי, יחד עם אגודת ידידי המרכז הלאומי לכתבי יד, קונצרט לגיוס כספים בשם "להציל את הבשורות של מוכווי".
בנוסף למארגנים האירוע נתמך גם על ידי אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, עיריית טביליסי והממשל דה יורה של אבחזיה.
בתיאטרון מרג'נישווילי הוכנה תערוכה על אודות הבשורות של מוכווי, הכוללות כרזות ומידע על כתב-היד וכן דגם של הבשורות.
מזכרות שיוצרו במיוחד למטרה זו.
הכנת כתובות הנצחה על ידי קליגרפים צעירים והעתקות פרטי הבשורה מוכווי.
ההכנסות ממכירת המוצרים הם לטובת המיזם לגיוס הכספים.
הבשורות של וַרְדְּזִיָּה (בגאורגית: ვარძიის სახარება, וַרְדְּזִיִּיס סַאֲחָרֶבָּה) או ארבעת הבשורות של ורדזיה או הארבעה של ורדזיה (גאורגית: ვარძიის ოთხთავი, וַרְדְּזִיִּיס אוֹתְחְתָאוִוי) הוא כתב-יד ליטורגי מאוייר מהמאה ה-12 או ה-13 של ארבע הבשורות הקנוניות שהיה שייך ככל הנראה למלכה תמר.
כתב-היד נשמר בוורדזיה עד המאה ה-16; לאחר שהצבא הפרסי-ספווי בראשות השאה שאה תהמאספ הראשון פשט על ורדזיה בשנת 1551 ובזז אותה, פדה אותו בנו של לוואן מלך קאחתי , והעניק אותו שוב לורדזיה.
כיום כתב-היד נמצא במרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה (סימון: Q-899).
כתב-היד מכיל 289 דפים בגודל 23X18 סנטימטרים כתובים על גבי קלף איכותי.
כתב-היד נכרך בתחילה בכריכה כסופה עם דמותה של הבתולה מרים, אולם כריכה זו נבזזה מאוחר יותר והוחלפה בכריכה אחרת.
הטקסט בכתב-היד בכתב קליגרפי בכתיב הנוסחורי , בשני טורים.
הכותרות עוטרו בצבע סינגור בכתב אסומתוורולי.
גולת הכותרת של הטקסט, האותיות הרישיות נעשו בצבע זהב.
כתב היד מובחן בעיצובו המפואר והמקורי.
תמונות של המבשרים משולבות בטקסט והן קטנות יותר מאשר מיניאטורות המבשרים בכתבי בשורות אחרים.
הבשורות של וַאֲנִי גאורגית: ვანის სახარება, וַאֲנִיס סַאֲחָרֶבָּה) או ארבעת הבשורות של ואני או הארבעה של ואני (גאורגית: ვანის ოთხთავი, וַאֲנִיס אוֹתְחְתָאוִוי) הוא כתב-יד מאוייר של ארבע הבשורות כתוב בשפה הגאורגית, בכתב הנוסחורי ומתוארך לסוף המאה ה-12 – תחילת המאה ה-13. האותיות הפותחות את הפסקאות מובלטות וכתובות בכתב אֲסוֹמְתַוְרּוּלִי.
כתב-היד נכתב במנזר רומאנה , מנזר גאורגי שליד קונסטנטינופול.
מאוחר יותר הובא לגאורגיה ונשמר בתחילה במנזר שׁוֹרָתָהּ (מסחתי), לאחר מכן בוואני (אימרתי) ומכאן שמו.
משם הועבר למנזר גלאתי בכותאיסי.
הוא הועבר על ידי וחטנג ברידזה לקתדרלת סיוני בטביליסי וכיום הוא נמצא במרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה (סימון: A-1335).
כריכת העץ מכוסה בבד מעוצב.
הטקסט של כתב-היד נכתב במקור על ידי התאולוג הגאורגי הנזיר "גאורגי ההגיורי" (גאורגי תְּמַאצְמִינדֵלִי) .
בהתבסס על הטקסט של ההגיורי העתיק הנזיר הגאורגי, "יואנה הבלתי ראוי" את כתב-היד.
במכתב בכתב מחדרולי האופייני לתקופה מאוחרת יותר, כתב יואנה כי הבשורה הועתקה על ידו בקושטא על פי צו של המלכה תמר, המכונה על ידי הסופר הקדושה.
אף על פי שמחדרולי נחשב בדרך כלל לכתב האופייני לתקופה מאוחרת יותר, הדעה הרווחת היא שהבשורה הועתקה על ידי יואנה והייתה ספרה של המלכה תמר עצמה.
חוקר המטבעות (נוּמִיסְמָט) הגאורגי, דוד קָפָּנַאדְזֶּה (1889-1971), במהדורה הרוסית של ספרו "Грузинская нумизматика" ("נומיסמטיקה גאורגית"; 1955) פרסם את החלרתווה של תמר המלכה שמופיעה בבשורות של ואני.
כתב-היד כולל 274 פוליו על קלף בגודל 29X21 ס"מ.
שתי עמודות, 21 שורות בעמודה.
הוא מעוטר במיניאוטורת וקישוטי נוי למכביר תוך שימוש בעלי זהב ודיו בצבעי זהב וספיה.
המיניאטורות בסגנון הביזנטי אויירו על ידי האומן מיכאל קוֹרֲסֵלִי (მიქაელ კორესელი) שהותיר את חתימתו ביוונית על 272 מעמודי הקלף.
כתב-היד משופע בלוחות קאנוניים , באנרים מעוטרים בראשי העמודים.
כל אחד מהם בדף נפרד.
בשער נמצא איור של ישו במרכז מברך את המבשרים שנמצאיו לצדיו.
כל עמוד מתחיל באות זואומורפית (בצורת חיה).
בראש כל עמודה ובתחתיתה תמונות סמליות של 12 חודשי השנה מונחות על בסיסי לוחות קאנוניים .
המיניאטורות צוירו בטכניקות ציור שדומות לטכניקות היווניות של אותה תקופה ומתאימות לתקופה הביזנטית.
הבשורות של ירושלים (בגאורגית: იერუსალიმის ოთხთავი სახარება, יְרוּסָאלִימִיס סַאֲחָרֶבָּה) או ארבעת הבשורות של ירושלים או הארבעה של ירושלים (גאורגית: იერუსალიმის ოთხთავი ოთხთავი, יְרוּסָאלִימִיס אוֹתְחְתָאוִוי) הוא כתב-יד מאוייר של ארבע הבשורות כתב-היד כתוב בשפה הגאורגית, בכתב הנוסחורי ומתוארך למאות ה־12–13. כיום הוא נמצא בספרייה הלאומית של צרפת (סימון: Géo 28).
על פי צוואה המצורפת לכתב-היד, הבשורות הועתקו בגאורגיה ונתרמו למנזר המצלבה בירושלים.
כתב-היד כתוב על קלף באיכות גבוהה.
עובי הגיליונות שונה מדף לדף.
כותרות ואותיות תחיליות כתובות באותיות גדולות בדיו אדומה.
קווי מתאר של חלק מהאותיות הגדולות מוזהבים.
מתוכם ארבעה לוחות קאנוניים וארבע מיניאטורות של המבשרים.
המיניאטורות מוצגות על עמודים נפרדים כשהצד האחורי שלהם לבן.
לפני כל בשורה ישנו אינדקס פרקים ופסוקים.
כתב היד נכרך ארבע פעמים: בפעם הראשונה במאה ה־13 כפי שמעיד אזכור של כורך הספרים בכתב היד עצמו.
בפעם השנייה במאה ה־16 (גם כן צוין בכתב היד).
בפעם השלישית במאה ה־18 המאה (צוין בכתב יד) ובפעם הרביעית במאה ה־19 או ה־20.
כתב היד הועתק על ידי מָאל דַּוְוִיתִיסְדְּזֶה.
על פי הצוואה, לכתב היד היה כיסוי מעוטר עם כריכה יקרה של זהב וכסף (אבזמים וברגים) וכך הוא נשלח למנזר המצלבה.
תיארוך כתב-היד על פי סימנים פליאוגרפיים בוצע על ידי החוקרים אֶכְּווְתִּימֶה תָּאקָאִישְׁווִילִי שתיארך את כתב היד למאה ה־13 ואֵלֵנֶה מֶטְרֵווֶלִי שתיארכה למאה ה־12. הכריכה מהמאה ה־16 הוזמנה על ידי וְלַסִּי סַאֲקַדְזֶה, הארכיבישוף של אוּרְבְּנִיסִי .
כתב היד מהווה מקור חשוב לחקר יחסי הגאורגים והדוברי הלטינית בירושלים.
כתב היד מלווה בדיווחים על צלבני ירושלים.
הספר "הבת היחידה" הוא נובלה (או רומן קצר) מאת אברהם ב.
יהושע, שיצאה לאור בשנת 2021 בסדרת "הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
הנובלה מתרחשת בעיקר בימים שלפני תחילת שנת 2000, והדמות הראשית בה היא רָקֶלֶה לוצאטו, נערה יהודייה העומדת לחגוג בת מצווה.
בנוסף לרקלה מתאר הסיפור עוד עשרות דמויות, של ילדים ומבוגרים, יהודים, נוצרים, מוסלמים ופגאנים.
העלילה מתרחשת בעשרות זירות בצפון איטליה.
רקלה לוצאטו היא נערה יהודייה המתקרבת לגיל שתים-עשרה ומתגוררת בעיר בצפון איטליה.
היא בת יחידה לאביה, עורך הדין ריקרדו לוצאטו, ולאמה, שהיא גיורת.
סבה וסבתה מצד אמה הם קתולים המתגוררים באותה עיר שהיא גרה בה.
בבית הספר שהיא לומדת בו מתקיימת הצגה לכבוד חג המולד.
מורתה של רקלה בחרה בה לתפקיד אם האלוהים, אך אביה אסר עליה לגלם תפקיד זה, למורת רוחה של רקלה, ונימוקה "מדובר בהצגה ולא בתפילה" לא הועיל.
בנוסף ללימודיה בבית הספר הכללי, יחד עם שלוש בנות גילה היא לומדת עברית ומתכוננת לטקס בת המצווה בהדרכת הרב אזולאי שהגיע מירושלים.
לכבוד חופשת החגים רקלה והוריה נוסעים לחופשת סקי בקורטינה ד'אמפצו שבהרי האלפים, שם רקלה נהנית מסקי בחברת אביה.
כשתשוב מהחופשה ממתין לרקלה בבית סבה וסבתה הקתולים תוכי כמתנת חג, ואותו רקלה מתכננת ללמד איטלקית ועברית.
כלבת הציד של המשפחה, דיאנה, העומדת להמליט, נשלחה לכפר יחד עם מרטינה, המבשלת של המשפחה.
לרקלה נודע שאביה אובחן כבעל גידול במוח ("תוספת" בלשונה של רקלה), ועליו לעבור ניתוח בבית חולים בוונציה.
מאתר הסקי יוצאים רקלה ואביה, על אופנועו של האב, לביקור בכפר הנידח שבו נולד האב בזמן מלחמת העולם השנייה.
הם פוגשים שם את הרופא המיילד, שהיה נאצי, וטיפל באם כדי שבמקרה תבוסה של גרמניה "יוכלו יהודייה, ואיתה תינוק שרופא גרמני סייע להביא לעולם, להיות נקודות זכות למשפחה שלו".
הסבתא לארה לוצטו, גרושתו של הסבא סרג'ו לוצאטו, מתגוררת בוונציה בבית מפואר שהעניק לה אחד ממאהביה, והיא עורכת בו נשף תחפושות לקראת השנה החדשה.
רקלה מוזמנת אף היא לנשף, והסבתא קונה לה שמלות ונעליים לכבוד הנשף, אך בסופו של דבר רקלה אינה לובשת אותן לנשף.
לקראת טקס הבת מצווה לומדת רקלה את תפילת "עלינו לשבח", והיא חשה חוסר נוחות כאשר היא מדקלמת תפילה זו, היוצאת נגד "גויי הארצות", באוזני סבה הקתולי ובאוזני מורתה הקתולית.
עקב כך היא מבקשת מהרב אזולאי שיחליף תפילה זו בקטע אחר, שאינו פוגעני, והרב מחליף לתהילים י"ג.
בהמלצתה של רקלה הרב אזולאי מבקר בקרנבל המסכות בוונציה, כשהוא מחופש לכומר.
שני מחופשים לחרדים מעוררים בו חשש שזיהו אותו, והוא נוטש את הקרנבל ומוצא מקלט בבית סבתהּ של רקלה, המארחת אותו.
בחרדתה לחיי אביה ובהמלצת מורתה משוחחת רקלה עם שניים מחבריה החיים עם הורה חולה, ומגלה שבאחד מהמקרים החולה מת.
לאחר הניתוח של אביה הוא מחלים ממנו בבית אמו בוונציה.
רקלה נשכבת לידו במיטת חוליו כדי לעודד אותו ואומרת "אתה תשאיר אותי לבד ...
בלעדיך אין לי אף־אחד", ובסיום שיחתם היא מבקשת שרוח הקודש תוליד אתה "אח, פשוט אח, שיהיה אתי כשאתה כבר לא תהיה".
חוקר הספרות אבנר הולצמן הציג את דמותה של רקלה העולה מהסיפור:
יהושע עיצב אותה כדמות קורנת במלוא מובן המילה: ילדה-נערה תמירה ויפהפייה, בעלת חזות אקזוטית, ספק מזרחית, שתלתליה שופעים, עורה בצבע זית ועיניה בוערות.
אלה הופכים אותה מועמדת מושלמת לגלם את 'אֵם האלוהים' בהצגת בית הספר.
באופיה ובהתנהגותה יש משהו מתעתע המגביר את קסמה.
מצד אחד יש לה עדיין גינוני התנהגות של ילדה מפונקת, קפריזית ואנוכית, היודעת שהיא בבת עינם ומחמל נפשם של הוריה וסביה.
למשל, כאשר היא מסרבת לבקר אצל מורתה הזקנה אמיליה באומרה 'מה בכלל ייצא לי מזה שאבקר אותה?'.
מצד אחר נחשפת חריפות השכל הבוגרת שלה, כמו בסצנה שבה היא עורכת לבקשת מורתה דיון השוואתי מקורי במימד המוסרי בשניים מסיפורי 'הלב' ('שומר מיטת אביו' ו'הכתבן הקטן מפירנצה').
ובעיקר: רקלה משדרת משהו המושך אליה, כמו במגנט, דמויות שנקלעו לחוג קרינתה ומתקשות להיפרד ממנה, כמו האופה הגמד או הנער אנדראה, ואפילו הרב אזולאי המוכן ומזומן להתאהב בה.
מבקר הספרות עמרי הרצוג ציין:
יותר משהיא דמות משכנעת, רקלה היא פנטזיה נאיבית על תום וטוהר.
היא מצוידת בתבונה וברגישות ילדית, המסרבות לייחס משמעות־יתר להבחנות זהות החוצצות בין אדם לאדם.
לספר "הלב" מאת אדמונדו דה אמיצ'יס מקום מרכזי בנובלה.
בתחילת הנובלה רקלה לומדת את הסיפור, ובמהלך הנובלה מובאים שני סיפורים מתוך "הלב", בתרגומו של מנחם פרי, העוסקים בדאגתו של ילד לאביו החולה.
רקלה, המתארחת אצלה מורתה, משווה באוזניה שני סיפורים אלה.
על שילובם של שני סיפורים אלה בנובלה כתב פרופ' יגאל שוורץ:
שני הסיפורים מתכתבים זה עם זה ושניהם מתכתבים, באורח קונטרפונקטי, עם הסיפור של רקלה.
העוני המחריד שבו גדל גיבור הסיפור הראשון שופך אור אירוני, אבל לא חמור סבר, על שפעת העושר, הנוחות והפינוק שבה טובלת רקלה.
לעומתו, סיפורו של גיבור הפרק השני מוסיף נופך דרמטי לסיטואציה מקבילה שאליה נקלעת רקלה, שלא בטובתה.
העובדה שהנער בסיפור הזה טועה בזיהויו של האדם הגוסס יוצרת מתח נרטיבי, משום שהיא מקבעת בתודעתנו ציפייה לשני סופים שונים בתכלית לסיפור המעשה.
על מקומו של "הלב" בחייו סיפר יהושע:
זה היה הספר שעשה אותי לסופר.
אבי קרא לי אותו בגיל 5 וכל כך אהבתי אותו, ובכיתי.
אהבתי את הרגשיות שלו, ואת הטון הלא־סנטימנטלי.
הקטע שאני הכי אוהב ב'הבת היחידה' הוא כשרקלה הולכת לבקר את המורה הזקנה שלה.
היא לא רוצה לבקר אותה, אבל הסבתא שלה מכריחה אותה, ופתאום נוצר ביניהן איזה קשר, והיא ישנה שם.
היא מספרת לה על שני סיפורים מתוך 'הלב', אחד מהם, 'הלבלר הקטן מפירנצה', היה מאוד חשוב לי בשעתו, כי הוא היה הבסיס לסיפור 'שתיקה הולכת ונמשכת של משורר'.
בכל מקרה, היא הולכת למורה בידיעה שהמורה תכין אותה, בעזרת 'הלב', לקראת הדבר הנורא שהולך לקרות לה - כי האבא הוא מרכז הזהות שלה.
חוקר הספרות דן מירון הציג את הזהויות החצויות שמאפיינות את הסיפור:
סיפור המעשה הזה משובץ לכל אורכו במסכת שאפשר לכנותה מסכת הזהויות החצויות.
בחלקה העיקרי מסכת זו כה גלויה לעין עד שמותר לראות באותו חלק המשך ישיר של פני השטח העלילתיים.
הכל עומד כאן בסימן הכפילות הגזעית, הלאומית, הדתית, הפוליטית, ואפילו המעמדית.
רקלה, כאמור, היא בת לאב יהודי ולאם שנולדה איטלקייה־קתולית; הוריה הקתוליים של האם, בני מעמד הפועלים האיטלקי (האב היה עובד רשות הרכבות), נפלגים זה מזה בזיקתם הדתית.
הוא מאמין המשתתף בפעולות הכנסייה והיא אתאיסטית מוצהרת, כמעט לוחמנית.
הוריו היהודים של האב נפרדו, ובעוד הסבא סרג'יו נאחז ביהדותו (אם כי לא ברור מוצאה הדתי של אשתו השנייה, פאולה), הסבתא, מי שהיתה, ובמידה מסוימת עודנה, יפהפייה, מקיימת את עצמה כגבירת סלון, קורטיזנה ונציאנית שמאהביה (כולם נוצרים) מעתירים עליה מתנות.
בהמשך מאמרו הוא מציג דוגמאות נוספות לכפל זהויות זה.
את תערובת הזהויות הדתיות בסביבת הקרובה של רקלה הדגים לראשונה חוקר הספרות מנחם פרי (עורך הספר), על עטיפת הספר:לאורך כל הספר מתהלכת רקֶלֶה בין אינספור מראות אירוניות צבעוניות, שנשקפות מהן זהויות מעורבלות, עם "תוספת" של פרטים זרים.
כושר ההמצאה המדהים של יהושע עולץ וחוגג בספר במיוחד בערבולים הללו.
המבט האירוני בזהויות בכלל, ובזהויות דתיות ולאומיות בפרט, הוא העיקרון המכונן את הרקע לסיפורה של רקלה.
יהושע מתגרה כאן בזהויות למיניהן ומשתעשע על חשבונן באמצעות בלילתן בניגודיהן.
עורך הספר, מנחם פרי, גילה כי "עד לאחר ההגהות הראשונות נקרא הספר 'אם האלוהים', ורק אז הסב יהושע את שמו ל'הבת היחידה'."
הרובע ה-7 של בודפשט (בהונגרית: Budapest XII.
kerülete), או בשמו המוכר הג'ווידק (בהונגרית: Hegyvidék, מילולית: "אזור הררי"), הוא אחד מ-23 הרבעים של העיר בודפשט, בירת הונגריה.
הוא ממוקם באזור הררי בחלק המרכזי-מערבי של העיר לאורך הגדה המערבית של נהר הדנובה.
הרובע מכיל אזורים מיוערים רבים אשר הפכו עם השנים ליעד פופולרי בפני עצמו עבור רבים.
הרובע גובל ממערב ביישובים בודארש ובודקסי.
כתב-היד של הבשורות של ביצ'ווינתה נכתב על קלף והוא מכיל מ-230 דפי פוליו, במידה 31x23 ס"מ.
הטקסט כתוב בכתב נוסחורי הגאורגי בדיו חומה, בשני טורים.
הכותרות הן בכתב אסומתוורולי בצבע סינגור מוזהב.
כתב היד מכיל שתי מיניאטורות של האוונגליסטים מרקוס ולוקאס.
דמותו של מרקוס משתרעת על דף שלם במסגרת דקורטיבית.
דמות של נשר ועיטורי אותיות ראשיות בכתב אסומתוורולי.
עיטור דמוי כיסוי ראש ותחילית מעוטרת.
צמחייה היא המוטיב העיקרי באיורים ובעיטורים והצבע הכחול הוא הצבע הבולט.
כתב היד כרוך בכריכה כסופה, שהוזמנה - כפי שמספרת כתובת נלווית - על ידי שלמה ובנו אזקאן, נסיכי שרוואשידזה , עבור קתדרלת ביצ'ווינתה של התיאוטוקוס ("יולדת האל") לרגל ניצחונם לצדם של אלכסנדר השלישי מלך אימרתי וָאמֶק השלישי מבית דאדיאני נגד בית גוריאלי וליפריט השלישי דאדיאני .
הסברה היא שמדובר בניצחון בקרב בנדזה שהתקיים ביוני 1658.
כתב היד התגלה על ידי חיילי הצבא הרוסי כשהוא מונח פתוח על מזבח קתדרלת ביצ'ווינתה שננטשה עם כיבוש האזור ב-1830. כתב היד הועבר לספרייה הציבורית בסנט פטרסבורג ולאחר מכן הועבר למרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה בטביליסי.
בשנת 1888 צולמו הבשורות בסנקט פטרבורג על ידי אבי צילום האדריכלות הרוסית איוון ברשצ'בסקי
חנה רחל ורברמאכר (בכתיב יידי: ווערבערמאכער; ה'תקס"ו, 1805 – כ"ב בתמוז ה'תרמ"ח, 1 ביולי 1888), בת רבי מאניש, הידועה כבתולה מלודמיר (די לאדמירער מויד), הייתה אישה יהודייה שהשתייכה לתנועת החסידות וסיגלה לעצמה גינוני אדמו"רות.
תולדות חייה ידועות בעיקר מתוך אגדות וסיפורי עם.
חנה רחל נולדה בעיירה לודמיר שבאוקראינה לרבי מוניש, מחסידי רבי מרדכי מטשרנוביל או רבי צבי הירש מזידיטשוב (ישנן גרסאות שונות).
היא הייתה בת יחידה להוריה, מרובת כישרונות ובעלת ידע רב במדרשי אגדה ובספרות המוסר.
כשהייתה בת 9 אמה מתה.
לפי גרסה אחת, היא התארסה עם חבר ילדות שלה, וכפי הנהוג נכפתה על בני הזוג הפרדה מלאה עד החתונה.
הפרידה מארוסה הביאה אותה למשבר ולדיכאון, והיא החלה להתרחק מאנשים ולהתבודד בחדרה.
לפי אחת האגדות, באחד מביקוריה בקבר אמה, היא נחבלה והובאה לבית אביה.
לאחר שאיבדה את הכרתה, לפתע פקחה את עיניה ובישרה לאביה כי הייתה בבית דין של מעלה ושם קיבלה נשמה חדשה.
היא החלה ללמוד תורה ולהתפלל, הניחה תפילין והתעטפה בטלית.
בשלב זה ביטלה את אירוסיה.
לאחר תקופה נפטר אביה, שהיה סוחר, והוריש לה ממון רב.
הירושה העניקה לה עצמאות כלכלית חריגה לאישה צעירה באותם ימים, והיא בנתה לעצמה חדר שנקרא "גרינשטיבעל", שבו התבודדה בלימוד ובתפילה.
היא הקפידה על גדרי ההלכה, וכך הכינה לעצמה טלית מיוחדת כדי שלא תהיה דומה לטלית של הגברים, משום איסור לא ילבש, וכן את אמירת הקדיש (על אביה) הייתה אומרת בלחש יחד עם הגברים, על מנת שלא להשמיע את קולה, משום איסור קול באישה ערווה.
כמו כן הזהירה נשים אחרות שאינה מודל לחיקוי.
השמועה אודות הבתולה הקדושה הכתה גלים, ורבים נהרו לעיירה לודמיר להתברך מפיה.
אף נפוצו שמועות על גילוי אליהו לו היא זוכה, וכן על רוח הקודש ששורה עליה.
בין הבאים להתברך היו בעיקר נשים וגברים בני המעמד הנמוך.
בלודמיר התגורר צדיק נוסף, רבי משה גוטליב מלודמיר, בנו של רבי שלמה מקרלין.
לפי נתנאל דויטש, משה מלודמיר נתמך על ידי עשירי העיר, ולכן בני המעמד הנמוך לא חשו בנוח לפנות אליו והעדיפו לגשת אל חנה רחל.
את ברכותיה ודברי תורתה היא השמיעה דרך דלתה הסגורה, ולא הכניסה איש לחדרה.
אט אט התגבשה סביבה קבוצת חסידים שכונתה "חסידי הבתולה מלודמיר".
חסידים רבים היו באים לשמוע ממנה דברים, ודבריה נחשבו גם אצל אדמו"רים.
כך מסופר שאמרה כי רבי ישראל מרוז'ין מחזיק טובה לרבי נפתלי כ"ץ בשמים, ורבי ישראל מרוז'ין אישר את דבריה וביאר אותם שבכך שנוהג באורח חיים מפואר ויוקרתי, הרי הוא מלמד זכות על רבי נפתלי כ"ץ שנהג מעין כך.
כך גם מסופר על רבי יצחק מראדוויל ששאל אותה מה אומרים עליו בשמים, וענתה לו "א טאטינס א קינד" (בן של אביו, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב).
ר"י מראדוויל הקפיד עליה שזלזלה בו, ואמר לה "", והוסיף ואמר לה כי "", ועל פי אותה אגדה שוב לא הוסיפה לספר על הנאמר בשמים.
ההנהגה הדתית לא ראתה את פעילותה בעין יפה.
היו טענות כלפיה כי קולה הוא קול גברי, ומשכך נטען כי נכנס בה דיבוק גברי, וזו סיבת כל התנהגותה כך.
היו אדמו"רים שטענו כי נשמתה היא גלגול של אחד הצדיקים, אך לא גילו את שם אותו הצדיק.
יש הטוענים כי כינויה "הבתולה" ניתן לה ככינוי גנאי על ידי מתנגדיה, ובהם האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל שהורה לה לחדול ממנהגיה ולהתחתן.
לפי חלק מהגרסאות היא התארסה ואולי אף התחתנה, אך הקשר לא עלה יפה והיא נפרדה במהרה מבעלה.
לפי גרסה אחת, היא אולצה להתחתן עם המשב"ק שלה, והנישואים לא החזיקו אלא יום אחד שלמחרתו הם התגרשו.
לפי גרסה אחרת, היא התחתנה אך בעלה סירב לממש את הנישואים מפחד קדושתה ומעמדה הרוחני, ולאחר תקופה קצרה הם התגרשו.
יש גרסה שלפיה הדבר נשנה עם בעל נוסף ולפיה אף אמרו כי השכינה מנעה מהם לממש את הנישואים.
את אדמו"ריותה היא לא הייתה מוכנה להפסיק.
משגברו הרינונים אחריה, ובמקביל לעליות אחרות של חסידים ממזרח אירופה, עלתה לארץ ישראל, כנראה בערך בשנת 1860. גרסה אחרת אומרת כי עלתה לארץ ישראל אחר שצפתה כי בעלייתה תזכה לניצוץ של דבורה הנביאה ובכך תביא את הגאולה.
במפקדים שקיים משה מונטיפיורי בשנת 1866 ו-1875 היא מופיעה ברשימת האלמנות (בתור אישה בודדת) של כולל ווהלין.
בראשון מהן היא מופיעה כ"רבנית רחל חנה", ובשנייה "רבנית הצדקת חנה רחל מלודמיר".
בירושלים המשיכה חנה רחל לנהוג מנהגי אדמו"ר חסידי, ערכה מדי שבת סעודה שלישית לחסידיה בביתה שבשכונת מאה שערים, לימדה תורה, אמרה מאמרי חסידות והעניקה ברכות.
חנה רחל נהגה להתפלל עם נשים אחרות בכותל המערבי, ומדי חודש הייתה עולה בראש חודש עם חסידיה לקבר רחל.
בערב שמחת תורה הייתה נהירה המונית אליה, על מנת להתברך מפיה.
לפי חלק מהעדויות אף עסקה בקבלה מעשית, וקיימת אף אגדה על פגישה עם זקן אחד בה נערכה תוכנית לדחוק את הקץ, אך זו הופרה על ידי אליהו הנביא.
לפי חלק מהאגדות היא נישאה בשנית בסביבות גיל 50 בארץ ישראל, אחר ששלח אליה רבי מרדכי מטשרנוביל את אחד מתלמידיו שהיה יפה תואר ואליו היא נישאה.
מסופר שמאז סרה רוחה והיא שוב "שקעה בעצבות, התמעטה תורתה והתמעטו חסידיה, עד שכבר שקעה תפארתה".
אמנם היא המשיכה בלימוד התורה, וגם לעת זקנתה, כאשר מערכת הראייה שלה לא תפקדה באופן תקין, הייתה לומדת בעל פה תלמוד וספר הזוהר.
גרסאות אחרות טוענות כי אחר שנישאה נעשתה אישה פשוטה ככל הנשים, וסרה ממנה רוח הקודש שהייתה לה.
היא נפטרה ככל הנראה בכ"ב בתמוז ה'תרמ"ח (1888) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת וואהלין-ישן.
במשך השנים אבד מיקום הקבר, והוא נמצא רק בשנת 2003 (ה'תשס"ג) על ידי נתנאל דויטש.
המצבה המקורית נשברה ככל הנראה בעת הכיבוש הירדני של מזרח ירושלים, ולא ידוע מה נכתב עליה.
לאחר מציאת הקבר הוקמה על קברה מצבה מחדש, על ידי אישים מהתנועה להתחדשות יהודית בראשות זלמן שחטר-שלומי, עליה נכתב: , כשאדמו"ריותה אינה מפורשת באופן מכוון.
המצבה ועיצובה הוגבלו על פי הנחיות החברה קדישא שדרשו כי לא תישא המצבה אופי חורג מהמצבות האחרות שבמקום, וכן התנגדו להקמת אוהל על קברה.
ביום השנה לפטירתה מתקיימת עלייה לקברה.
דברי תורתה לא השתמרו, וכיום ידוע רק על מספר משפטים ממנה.
בשנים האחרונות הפכה דמותה לסמל בעיני תנועות המקדמות את מעמד האישה ביהדות.
על חייה נערכו מספר מחקרים, ויוספה אבן-שושן כתבה מחזה בשם "הבתולה מלודמיר" שהועלה בתיאטרון החאן ב-1997. לפי נתנאל דויטשר חלק מהמוטיבים במחזה "הדיבוק" של ש.
הרב שלמה אבינר הוציא את הספר הנערה מלודמיר אשר עוסק בדמותה.
ועדת השמות בעיריית ירושלים החליטה לקרוא על שמה רחוב בשכונת חומת שמואל.
בעקבות התנגדות החרדים לשם "הבתולה מלודמיר" נקבע ששם הרחוב יהיה "חנה רחל מלודמיר".
הכינוי הבתים התאומים בתל אביב מתייחס לשני בתי מידות זהים שמשפחת שלוש בנתה בנווה צדק עבור צאצאיה: בית משה שלוש ובית אברהם חיים שלוש.
הבתים הניצבים בסמוך זה לזה ברחוב פינס מספר 30 ו-32 נבנו ב-1913 עבור שני נכדיו של אהרון שלוש: משה שלוש ומרקו שלוש (בהתאמה).
הבתים נבנו על ידי יוסף אליהו שלוש והתבססו על תוצרת בית החרושת של האחים שלוש.
אף שבמרוצת הזמן שני הבתים הללו לא נותרו בידי משפחת שלוש, הם שמרו על אחידותם וכיום הם בתים לשימור מחמיר.
כ־4 שנים לאחר הקמת אחוזת בית, משה שלוש, בכור ילדיו של יוסף אליהו, עמד להתחתן עם רחל מדניצקי, בת למשפחת מדינצקי והיה זקוק למקום מגורים.
לסבו, אהרון, נותרו עוד שטחים מיותרים וכך הוא מכר לשני בניו, יוסף אליהו ו-אברהם חיים שני שטחים סמוכים ברחוב פינס 30 ו-32. הבתים היו מיועדים לשני בניהם: משה שלוש ו-מרקו שלוש.
אף שהמגרשים לא היו זהים בגודלם הוחלט לבנות שני בתים זהים ולאחר מכן להגריל את הבתים בין בני הדודים כדי למנוע צרות עין ולשמור על שוויון בתוך המשפחה.
הבתים נבנו מאבן כורכר ומבטון מעוטר והיו בעלי שטח גדול, כ-160 מטר קומה.
הבתים תוכננו בתחילה כבעלי קומה אחת אמנם סמוך מאוד לבנייתם נוספה להם קומה שנייה ומרתף בחלקם האחורי.
הבתים תוכננו כך שבקומת הכניסה היו החללים הציבוריים (חדרי העבודה הסלון וחדרי האכול) ובקומה הראשונה היו החדרים הפרטיים.
בקומה הראשונה היו 4 חדרים שיצאו ממסדרון לאורך הקומה ובקומה השנייה היו חמישה חדרים שיצאו גם הם ממסדרון שעבר לאורך הקומה.
המרצפות, האריחים, הגדרות והעמודים היו תוצרת בית החרושת של האחים שלוש
והרעפים ושאר חומרי הבניין יובאו מצרפת על ידי בית החרושת.
מבחינה אדריכלית, הבתים בולטים בין בתי הסביבה בכך שנעשה בבנייתם שימוש נרחב באלמנטים טרומיים מבטון כגון במשקופי הדלתות, בחלונות ובשערי הכניסה.
עם סיום בניית הבתים, משה הגריל את המגרש הגדול ברחוב פינס 30 ו-מרקו הגריל את המגרש השני ברחוב פינס 32.
בבית ברחוב פינס 30 נכנסו לגור משה ורחל, אשתו הראשונה, ולאחר שהתאלמן עבר לזמן מה עם שני ילדיו לגור בבית אביו והבית הושכר לדיירי משנה.
עם נישואיו בשנית בשנת 1928 לנינה ברלין, בתו של אליהו ברלין חזרה המשפחה לגור בבית ברחוב פינס באופן בלעדי.
עם הזנחת האזור בסוף שנות ה-50, הבית נמכר בשנת 1960 ל-בית הספר לאמנויות רננים.
בבית ברחוב פינס 32 המיועד למרקו שלוש ששהה בצרפת באותה העת, נכנסו לגור הוריו אברהם חיים ושרינה.
אברהם חיים ושרינה עברו לבית זה מביתם ברחוב רוקח 10 בשעה שכל ילדיהם כבר היו בוגרים וכך גרו בבתחילה בבית זה רק עם 2 ילדים בלבד.
עם חתונת בנם, דוד, הוא עבר לגור בקומה הראשונה שהייתה פנויה, והוריו המשיכו לגור בקומה השנייה.
ב־1931 דוד החל לנהל את הטחנות הגדולות של רוטשילד ועבר עם משפחתו לחיפה.
לאחר מעברם, עבר זכי להתגורר בקומה זו עד פטירתו ב-1973.
אברהם חיים נפטר ב־1925. מרקו, שחזר לבית הוריו, גר עם אמו בקומה השנייה עד לפטירתו ב־1965. שנתיים אחר כך אמו שרינה נפטרה ב-1967.
משפחת שלוש הוסיפה להחזיק בבית זה עד שב־1988 הבית נמכר.
שימושים אחרים במבנים, כמבני ציבור ומסחר
בית משה שלוש נמכר ב־1960 לבית הספר לאמנויות רננים ושימש את התיכון עד לסגירתו ב-1975. משנה זו הבית החל לתפקד כבית חרושת למכנסיים עד סוף שנות ה-80 לערך.
בשנות ה-90 שני הבתים הגיעו לידי יזמים פרטיים שחילקו את הבתים למספר דירות וכך החזירו את הבתים לשימושם המקורי כבתי מגורים.
הבשורות של אַנְבַּנְדִּידִי (בגאורגית: ანბანდიდი სახარება; אַנְבַּנְדִּידִיס סַחֲרֶבָּה) או ארבע הבשורות של אַנְבַּנְדִּידִי הן ארבע הבשורות מהמאה התשיעית.
כיום הם שוכנים בארכיון הלאומי של גאורגיה , מס' 1446, כתב יד מס' 107. כתב-היד כולל 192 עמודים, עשויים קלף.
המידות הן: 317x237; אסומתוורולי ; ראשי תיבות חומים, מעוטרים בדיו - במקרים מסוימים בצבע שמופק מצינובר.
הטקסט נכתב מחדש בחלקים מסוימים; כתב היד כתוב כולו בכתב אסומתוורולי, בשני טורים; הגבולות העליונים חתוכים ועקבות העימוד העליון אבדו.
קווי פסיקה ונקודות ברורים מאוד.
לוחות הכריכה של כתב היד שמורות חלקית; ניתן להבחין בעקבות של מנעולי עור ישנים יותר; יתדות העץ לקיבוע העור נשמרו.
בשל הגודל הרב של הגרפמים, כתב היד ידוע בחוגים האקדמיים כבשורת אנבנדידי (כתוב באלפבית גדול).
הבשורות הן אחד מבין מספר כתבי היד הגאורגיים העתיקים ביותר; כתב היד נחשב לייחודי בגין פשטותו, עתיקותו, גרסת טקסט שלו.
עיטור הטקסט מעוצב במסגרת מסודרת בקפדנות, צלב גולגולת מוטבע בטקסט (96r), ראשי תיבות מעוטרים מעוטרים בצבע המופק מצינובר, סיומות מודגשות.
הבשורה אנבנדידי היא אחד מכתבי יד הנדירים המכילים ארבע בשורות אופיסה (913), ג'רוחי (936), פרחלי (973), של תבדורה (המאה ה-10) וגבריאל פטראי (המאה ה-10), הכתובות כולן בכתב האסומתוורולי.
כתב היד הקשוח, המוכתם, אך עדיין שמור היטב, נושא את עקבות הנסיעה בשטח גאוגרפי עצום למדי.
הבשורה היא חלק רב ערך מאוצר האינטלקטואלי של גאורגיה, ותופסת את אחד המקומות המשמעותיים בחקר ההיסטוריה של כתבי היד.
כתב היד כולל רשומות בגודל 17-18 סמ"ק, בעוד שרשומה גדולה של הסינודיקון (צווי השליחים), שניתן לייחס אותו לימי הביניים המאוחרים, עדיין לא נחקר, מצורף בסוף הבשורות.
בשנת 2015 נרשם בשורת אנבנדידי במרשם תוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו, אירופה וצפון אמריקה .
הג'ונגל הוא רומן חברתי משנת 1906, מאת העיתונאי והסופר אפטון סינקלייר שעסק בתנאים הקשים של עובדים מהגרים בתעשיית הבשר בשיקגו בארצות הברית בשלהי עידן הברונים השודדים.
אף כי סינקלר כיוון למחות בספר על תנאי העבודה והעוני המזעזעים של העובדים, הספר גרם לשערורייה הציבורית סביב האיכות הירודה של תנאי ההיגיינה בתעשיית הבשר, ועל הונאות מזון שהגיע לצרכנים.