tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2004, מגנוס וצוותו היו בין הראשונים שהגיעו למזרח הרחוק לחלץ נפגעים באסון רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי תוך פעילות בקופיפי, בבורקאי, בסרי לנקה ובצ'נאי.
מגנוס וצוותו פעלו באזורים מוכי אסון, ברעידות אדמה ואירועים בפרו, בניו זילנד ובמרכז אירופה.
בשנת 2005, השיא משואה בהר הרצל ביום העצמאות ה-57 של מדינת ישראל.
מגנוס זכה לדמות פרודית שלו בתוכנית זהו זה בגילומו של שלמה בראבא.
מגנוס גרוש ואב לשלושה בנים.
חילוץ הנערים מהמערה בתאילנד היה מבצע חילוץ שהחל לאחר שב-23 ביוני 2018 נכנסו שנים עשר חברי קבוצת נערים בכדורגל, בגילאי 11–16, ועוזר המאמן שלהם, בן 25, למערת טאם לואנג נאנג נון בצפון תאילנד.
הם נלכדו בעומק המערה לאחר שהכניסה למערה הוצפה בפתאומיות כתוצאה מגשם שוטף שירד באזור.
החיפושים אחרי הנעדרים החלו לאחר שפקח של הפארק הלאומי הודיע לרשויות אודות הנערים הנעדרים, אחרי שראה את חפציהם בכניסה למערה.
ב-2 ביולי 2018 בשעה 22:00, אחרי מאבקים דרך מעברים צרים ומים בוציים, גילו צוללים את הנעדרים, כולם בחיים, במרחק של 4 ק"מ מפתח המערה.
ב-8 ביולי החל מבצע חילוץ הנערים.
באותו יום חולצו ארבעה נערים מהמערה.
למחרת חולצו ארבעה נערים נוספים, ויום לאחר מכן, ב-10 ביולי חולצו ארבעת הנערים האחרונים ומאמנם, ובכך הושלם בהצלחה מבצע חילוץ כל הלכודים.
יותר מ-1,000 אנשים היו מעורבים במבצע החילוץ, כולל צוותים מיחידת אריות הים המלכותיים של תאילנד, בריטניה, סין, מיאנמר, לאוס, אוסטרליה, שוודיה, וארצות הברית.
מערכת המערות שבה נמצאו הלכודים היא רחבת ידיים ומורכבת, מתחת להר דוי נאנג נון , על הגבול בין תאילנד למיאנמר.
המערכת היא באורך 10 ק"מ, ואחת הקשות לניווט, עקב מעברים צרים ומנהרות מפותלות.
בפתח המערה מוצב שלט שמזהיר נכנסים למערות במהלך העונה הגשומה (יולי–נובמבר).
ב-23 ביוני 2018 יצאה קבוצה של שנים עשר נערים בגילאי 11–16 מקבוצת כדורגל מקומית, לחקור את המערה עם עוזר המאמן בן ה-25. לאחר שנכנסו למרחק של 4 ק"מ לתוך המערה, גשם שוטף פתאומי הציף אותה.
הם נתקעו במערה ובחושך עקבותיהם אבדו.
צוללי הצבא חיפשו במערה, דבר שהיה מסובך עקב התגברות הגשמים, והמים העכורים אשר הציפו את המערה.
עקב כך, החיפוש הופסק לפרקים.
אחרי ארבעה ימים הצטרפו לאריות הים התאילנדים קבוצה של שלושים אנשי סגל של הפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית ומומחי הצלה בריטים.
שוטרים עם כלבי גישוש ערכו חיפוש למציאת פתחים אלטרנטיביים בהסתעפויות המערה.
הנעדרים התגלו ב-2 ביולי 2018, בשעה 22:00, על ידי שני צוללים בריטים כ-400 מטר מעבר לתא המכונה פטאיה ביץ'.
הסלע המוגבה עליו הנערים נמצאו נמצא כ-4 ק"מ מפתח המערה.
במהלך החיפושים המחלצים נעזרו בטכנולוגיה שפותחה על ידי חברת מקסטק נטוורקס.
סרטון של המפגש, שפורסם בפייסבוק, הראה את הנעדרים ואת האינטראקציות שלהם עם הצוללים.
בסרטון הנערים ההמומים אינם יודעים כמה זמן הם היו לכודים עמוק מתחת לאדמה, כאשר הם נשאלו על ידי הצוללים איזה יום היום.
המושל הודיע לציבור על ההתפתחות באומרו "מצאנו אותם בטוחים, אבל המבצע עדיין לא נגמר."
עונת המונסון בתאילנד נמשכת, והיה חשש שגשם נוסף יגביר את הצפת המערה עד לסיכון הלכודים בה.
מעבר מפתח המערה ועד למקום הימצאם של הנערים, מצריך חמש שעות של צולל מנוסה.
לחילוץ הלכודים נשקלו דרכים אחדות, שבכולן היה טמון סיכון ללכודים:
הכשרת הנערים ליכולות שחייה וצלילה בסיסיות, וחילוץ כל אחד מהם בליווי של צולל מנוסה.
אין ביטחון שבכוח הנערים לעמוד במאמץ הנדרש ליציאה בדרך זו.
קידוח של מנהרה שתוביל מההר אל האזור שבו שוהים הלכודים, כך שיוכלו לצאת דרך מנהרה זו.
שאיבת המים מתוך המערה, כך שהלכודים יוכלו להיחלץ בהליכה רגלית, כפי שנכנסו.
שיטה זו הופעלה בימי ההמתנה לחילוץ.
המתנה של חודשים אחדים עד לסוף עונת המונסון והתייבשות המערה.
כדי לאפשר זאת, ניתנה ללכודים אספקת מזון לארבעה חודשים.
ב-6 ביולי מת אחד מן המחלצים מחוסר חמצן.
לאחר מכן הוכנס למערה צינור חמצן, שאיפשר לשמור בה על רמת חמצן נאותה.
ב-8 ביולי החלו הרשויות בתאילנד במבצע לחילוץ הנערים, החילוץ התבצע כשצוללן אחד מלווה כל נער המורדם ומונשם, באמצעות חבלים, במעברים השונים במערה, במסע שנמשך 11 שעות הלוך וחזור.
במבצע השתתפו 13 צוללים זרים וחמישה צוללים מיחידת אריות הים המלכותיים של תאילנד.
ביום הראשון חולצו ארבעה נערים מהמערה.
למחרת חולצו ארבעה נערים נוספים.
יום לאחר מכן, ב-10 ביולי, חולצו ארבעת הנערים האחרונים ומאמנם, ובכך הושלם בהצלחה מבצע חילוץ כל הלכודים.
מיד עם חילוצם פונו כל הנערים לבית חולים, שם הם אושפזו בבידוד כדי לשלול חשדות לזיהום, וב-18 ביולי הם שוחררו מבית החולים.
בדצמבר 2019 מת אחד מאנשי חיל הים התאילנדי כתוצאה מזיהום שבו לקה במהלך השתתפותו במבצע החילוץ.
בפברואר 2023, אחד מהילדים שניצלו, דואנגפט "דום" פרומטפ, בן 17, נמצא מחוסר הכרה בחדרו באקדמיית הכדורגל של מכללת ברוק האוס בלסטרשייר ונלקח לבית חולים, שם מת.
חילזון-אפריקאי טיגריסי (שם מדעי: Achatina achatina) הוא מין חילזון מהסוג Achatina והוא שבלול היבשה הגדול ביותר בעולם, יחד עם המין חילזון-אפריקאי ענק (Achatina fulica).
בשל גודלו הרב מכונה גם חילזון זה בשם "חילזון-אפריקאי ענק" ובשם עממי באנגלית: Giant African Snail, וכדי להבדילו מהמין A.
אורכה הממוצע של הקונכייה של חילזון זה הוא וקוטרה .
תועדו מספר פרטים עם קונכייה גדולה במיוחד: אורך וקוטר .
דבר זה הופך אותו למין החילזון היבשתי הגדול ביותר.
הקונכייה שלו מגדלית מתונה בצורתה, אורכה גדול פי 2 מקוטרה.
היא מעוטרת בדוגמאות של פסים שחורים על רקע חום-כתום, דבר שהעניק לחילזון זה את השם העממי "Giant Tiger Land Snail" ואת השם העממי המוצע בעברית: "חילזון אפריקאי טיגריסי", בשל דמיון תבנית דוגמת הצבע של הקונכייה לזו של הטיגריס.
החילזון עצמו הוא גדול ורחב, וצבעו אפור כהה.
יש לו 2 משושים קצרים בחזית הראש לצורכי מישוש, טעימה והרחה, וזוג משושים ארוכים מעל, שבקצותיהם עיניים.
כמו כל שבלולי היבשה, גם החילזון האפריקאי הטיגריסי הוא הרמאפרודיט, כלומר: בעל מערכת רבייה זכרית ונקבית.
כאשר שני פרטים מזדווגים שניהם מופרים ומטילים ביצים.
מספר הביצים שהוא מטיל בשנה יכול להגיע ל-1200. יכולת ריבוי מהירה זו הופכת אותו למין פולש עם פוטנציאל פולשנות גבוה מאוד.
בשל גודלו מעטים הם אויביו הטבעיים, לעומת מיני שבלולים קטנים יותר.
נעשו ניסיונות למגרו באמצעות הדברה ביולוגית, באמצעות הדבקתו בחיידק Aeromonas liquefaciens.
גופו עשיר בחלבון ולכן הוא מהווה מקור מזון חשוב לשבטי ציידים-לקטים במערב אפריקה.
מאחר שהוא אכיל, יש פוטנציאל לגידולו בחוות חקלאיות בצורה מסחרית.
מוצאו של החילזון הטיגריסי הוא במערב אפריקה.
הוא מצוי במדינות סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, טוגו, בנין, גאנה וניגריה.
מין זה הובא כחיית מחמד לארצות הברית, שם אספנים מטפחים אותו ומתגאים בפרטים גדולים במיוחד.
ייתכן שכמה פרטים ברחו לטבע ונהפכו לפליטי תרבות.
למין זה יש פוטנציאל רציני להיות מין פולש ומין מזיק.
נזקו גדול לחקלאות, לאקולוגיה, בדחיקת מינים מקומיים, בפגיעה בצמחים ובהפצת מחלות וטפילים.
בשל כך הטילה ארצות הברית איסור על ייבואו למדינה, וחלזונות שנתפסים במכס, בביקורת הגבולות או בנמל התעופה, מוחרמים ומוכנסים להסגר.
למרות צעדים אלו, המין הצליח לפלוש ולהתבסס בטבע של פלורידה ולכמה איים בקריביים.
חילוץ כלי רכב הוא פעולת חילוץ שבה כלי רכב תקוע מושב לכשירות בשטח (על ידי תיקונו או גרירתו) או מפונה לשטח בטוח.
פעולת חילוץ כוללת לרוב את הגרירה של כלי הרכב התקוע.
לעיתים הוא מתוקן בשטח ואחרי החילוץ יכול להמשיך לפעילות ולעיתים הוא אינו יכול להמשיך בנסיעה ומפונה למוסך לצורכי תיקון.
חילוץ כלי רכב נפוץ בעיקר ב"טיולי ג'יפים" (טיולי שטח של רכבי 4X4 בדרכי עפר ושדות), בפעילות צבאית (כולל חילוץ רכב קרבי משוריין שנתקע, התהפך או נפגע) ובתאונות דרכים בכבישים (החילוץ כולל לרוב פינוי עצמי אם הנזק קל או פינוי על גבי רכב גרר אם הנזק כבד או "טוטאל לוס").
מקרים נפוצים שבהם כלי רכב נתקע בשטח ודורש חילוץ כוללים תקרים, תקלות מכניות, התחפרות, התהפכות או נזק מפגיעה מכוונת.
להלן ההתקלויות הנפוצות והדרכים להתמודד עימן.
התקלה הפתרון תקר בגלגל או פריסת זחל החלפת הגלגל התקול או תיקון הזחל תקלה מכנית בחטיבת הכוח ו/או במכלולי הרכב תיקון בשטח אם התקלה פשוטה או החלפת חטיבת כוח בשטח.
אם התקלה מסובכת - הרכב נגרר ונשלח למוסך.
הרכב נתקע או שוקע עקב התחפרות בשטח חולי או בוצי גרירה באמצעות כלי רכב אחר (כגון רכב שטח עם כננת או דחפור זחלי).
הרכב מתהפך הפיכת הרכב באמצעות ציוד מכני הנדסי או מנופים.
הרכב נפגע ממתקפת אויב (מוקש, ירי מנשק קל או מנשק נ"ט) תיקון בשטח אם הנזק קל, אחרת - גרירה לשטח בטוח ומשם פינוי למוסך.
בתרחיש הצבאי, חילוץ רכב בשדה הקרב הוא פעילות מסוכנת שכן הוא מבוצע לעיתים קרובות תחת אש אויב.
את החילוץ מובילים תומכי לחימה של חיל החימוש (בצה"ל: חיל הטכנולוגיה והאחזקה) בשילוב עם רכב קרבי משוריין ייעודי כגון טנק חילוץ, משאית עם מנוף, נגמ"ש חט"פ (חולייה טכנית פלוגתית) או דחפור.
בצה"ל נעשה שימוש רב בדחפורי D9 משוריינים לצורכי חילוץ רכב ורכב קרבי משוריין, וזאת בשל יכולת הגרירה שלהם שעומדת על עשרות טונות, אחיזת הקרקע המעולה, יכולתם לחפור מסביב לכלי התקוע וזמינותם הגבוהה של הדחפורים יחסית לטנקי חילוץ.
בשל ההצלחה הרבה בשימוש ב-D9 לצורכי חילוץ הסב חיל החימוש מספר דחפורי D9L לתצורת חילוץ על ידי התקנת כננת בעלת מומנט כוח של 90 טון-מטר, ובנוסף פיתח התקן לטנקים המאפשר להם להיגרר על ידי D9 ללא צורך בחיילים בשטח שיחברו ידנית את הטנק לדחפור.
בצבא ארצות הברית ובמדינות נאט"ו כלי החילוץ העיקרי כיום הוא טנק חילוץ M88 שכולל מנוף וכננת ומאפשר הן החלפת חטיבת כוח בתנאי שדה והן גרירה של הכלי הפגוע.
השימוש בטנק כבסיס לרכב החילוץ מעניק את היתרונות של הטנק במיגון ובעבירות לרכב וכן מקל על התחזוקה (שותפות מכלולים וחלקי חילוף עם צי הטנקים).
ניידת שירות – רכב 4X4 המהווה מעין "מיני-מוסך נייד" המאפשר תיקון תקלות פשוטות בשטח, כגון החלפת גלגל, החלפת מצבר ופתרון תקלות חשמל פשוטות.
נגמ"ש חט"פ – נגמ"ש של חולייה טכנית פלוגתית שכולל כלי עבודה וחלקי חילוף ומאויש על ידי חיילים טכנאים ומכונאֵי רכב, הגרסה הצבאית לניידת שירות.
גרר – משאית עם מנוף, כננת ורמפה (flatbed) המאפשרת את העמסת הרכב הפגוע על הכלי ופינויו למוסך.
משאית מנוף – משאית עם מנוף המאפשרת הן החלפת חטיבת כוח בתנאי שטח או את העמסת הרכב ופינויו.
טרקטור – כלי רכב חקלאי או הנדסי בעל כושר עבירות גבוה, יכולת גרירה ולרוב גם ספק כוח עזר (APU).
דחפור – ציוד מכני הנדסי בעל זחלים עם עבירות גבוהה וכושר דחיפה (וגרירה) של עשרות טון-כוח המאפשרים גרירה של כלי רכב תקועים, מחופרים או הפוכים.
טנק חילוץ – רכב קרבי משוריין כבד על בסיס תובת טנק שנועד לחילוץ כלי רכב צבאיים בתנאי לחימה.
"אלכסיה" הייתה אונית משא יוונית אשר בליל שבת סוער, 3 באפריל 1965, נסחפה והתנפצה אל סלעי אנדרומדה בכניסה לנמל יפו.
14 מלחיה חולצו במבצע משולב של חיל הים וחיל האוויר.
"אלכסיה", אונית קיטור בת 2000 טון, נחכרה על ידי חברת "מ.
דיזנגוף ושות' בע"מ" מידי החברה היוונית ליאודקנקוס.
ביום שישי 2 באפריל 1965 הגיעה "אלכסיה" מגנואה ובשעות אחר הצהרים עגנה מול נמל יפו.
בבטן האוניה מטען הכולל 42 מכוניות "פיאט", 800 טון ברזל המיועדים לחברת "מקורות" ועוד 160 טון מטען כללי.
שתי אוניות אחרות שהגיעו באותו היום אל הנמל התרחקו אל הים הפתוח.
מזג האוויר הלך והתקדר ובאחת אחר חצות פרצה סערה עזה.
עוגני האוניה נתקו והיא התרסקה אל הסלעים.
קול הנפץ החריד את באי מועדוני הלילה הסמוכים.
שומר הנמל, עזרא ניסים, נדהם לראות אונית משא מטלטלת על הגלים, מתקרבת במהירות ונוחתת על הסלעים תוך שאגת צופרים.
רב החובל קרא לעזרה לנמל חיפה וביקש גוררת שתוריד אותו מהסלעים.
אך הסערה לא אפשרה זאת.
באותה שעה התכנס בנמל יפו צוות הצלה: המפקח הימי ליברמן ואנשי הנמל, נמירובסקי, פנחס כהן, יעקב גרינברג וזלמן בן אבי.
מחסני הנמל נפרצו וסירת מנוע הורדה אל המים הסוערים.
חלק מצוות ההצלה התקרב עם הסירה לאניה וקרא למלחים לנטוש.
רב החובל הודיע: "אנחנו לא נוטשים" ובאיתותי אור ביקש שתבאנה גוררות כדי לחלץ את האוניה מהסלעים.
צוות שחיינים של חיל הים הגיע אך לא יכול היה להיכנס למים.
עם אור ראשון נכנס חיל הים לפעולה.
חבל נורה אל תורן האוניה וחובר אל גג מנהלת הנמל.
סירת מנוע התקרבה כדי ללוות את המלחים שהיו אמורים לרדת בחבל כמו ב"אומגה".
אבל המלחים סירבו לרדת כך.
רק אחד מהם הסכים, היה זה רב המלחים.
תוך כדי ירידה בחבל התנדנדה האוניה והוא טבל במים ונאסף על ידי הסירה המלווה.
עשרות אנשים חיכו לו על החוף עם בקבוק ויסקי.
בינתיים התקבצו אלפי סקרנים על חוף הים.
גם הקונסול היווני היה שם ומנהל רשות הנמלים רב-אלוף חיים לסקוב.
האנשים גדשו את הסביבה עד כדי כך שהיה צורך להביא ניידות משטרה כדי לשמור על הסדר.
בשעה 9:30 בבוקר הגיע מסוק של חיל האוויר.
המסוק חג מעל לאוניה פעם אחר פעם ואז נעלם לקול קריאות האכזבה של הצופים.
קברניט המסוק אליעזר כהן (צ'יטה) ביקש להוריד את החבל שנקשר מהאוניה אל החוף כי חשש להיתקל בו.
לאחר שהוסר החבל שב והופיע המסוק והחל מבצע החילוץ.
הרוח נשבה במהירות 25-30 קשר, האוניה היטלטלה מצד לצד, וגלים שטפו את סיפונה מהחרטום ועד לירכתיים.
המכונאי המוטס אריק יהלומי הורד בכבל אל האוניה.
הוא תיאר לרב החובל באנגלית איך להירתם אל הכבל וזה הסביר זאת למלחים בשפתם.
אריק עזר לכל מלח להירתם.
בסבב הראשון הועלו שלושה מלחים אל הגבעה מעל הנמל.
קהל אלפים רץ לעבר המסוק.
"סכנת נפשות" סיפר אחר כך קברניט המסוק.
הסבב הבא הגיע למסגד "חסן בק".
עזר ויצמן, מפקד חיל האוויר ובנו, הגיעו למקום ועזרו לכוון את המסוק לנחיתה.
אמבולנסים של מגן דוד אדום חיכו בכל סבב והעבירו את המלחים אל נמל יפו, שם קבלו אותם אנשי הנמל ובידיהם בקבוקי ברנדי.
כאשר נקשר לכבל הוא החזיק בידיו את ספר האוניה.
אריק לקח ממנו את הספר כדי שיוכל לעלות בבטחה.
בריחוף האחרון כמעט וקרה אסון.
הכבל נתפס באחת מסירות ההצלה.
אבל, בתמרון אקרובטי הצליח הטייס להשתחרר ולהמשיך בחילוץ.
לבסוף הועלה אריק לאחר שהמתין עוד כחצי שעה באוניה המיטלטלת ובידו ספר האוניה.
במוצאי השבת נערכה מסיבה במועדון לילה ביפו.
למועדון הגיעו מפקד חיל האוויר וצוות המסוק.
היוונים, שהשאירו את חפציהם על האוניה הגיעו בבגדי עבודה, חלקם ללא נעלים.
המלחים חזרו והודו לחיל האוויר ולחיל הים.
תזמורת השמיעה שירים יווניים וזמרת יווניה שרה ורקדה עם הניצולים.
אריק יהלומי קבל מכתב הערכה ממפקד חיל האוויר על "יוזמה...התמדה...דיוק פעולה...אופן ביצוע מושלם...וסיכון עצמי".
כל העיתונים היומיים יצאו מגדרם בתיאור החילוץ הדרמטי, חלקם אף השוו אותו לאגדת אנדרומדה.
הסיפור הגיע גם אל מעבר לים.
חברת סיקורסקי פרסמה את התמונה ובה המלח על חבל המסוק.
שתי גוררות יוניות נשלחו למחרת, על ידי בעלי האוניה, מנמל פיראוס.
לפני שניתן היה לגרור את האוניה היה צורך לפוצץ את הסלעים שעליהם הייתה תקועה.
רק לאחר חודשיים נגררה האוניה לחיפה.
שם, לאחר בדיקה, אמורה הייתה חברת הביטוח לויד'ס להחליט האם לתקנה או להפכה לגרוטאות.
חיליק שריר (נולד ב-1977) הוא מנהל בכיר בטלוויזיה בישראל ומנכ"ל ערוץ קשת 12.
חיליק שריר הוא יליד קריית מלאכי.
לאחר שירותו בגלי צה"ל, למד באוניברסיטת תל אביב תואר ראשון במשפטים.
שריר החל את דרכו בעולם העיתונות הישראלי בשירות צבאי כעורך ומפיק בגלי צה"ל.
לאחר מכן, שימש כעורך חדשות ורכז כתבים בידיעות אחרונות וכעורך בחברת החדשות של ערוץ 10. בהמשך, מונה לראש מערכת החדשות ולסגן עורך עיתון מעריב וכן לעורך הראשי של אתר nrg.
בשנת 2007 מונה לסמנכ"ל התוכן של חברת החדשות של ערוץ 2. במסגרת תפקידו, במשך שבע שנים היה אחראי על עיתונאי החברה ועל תחקיריהם וסיפוריהם העיתונאים.
בשנת 2014, הצטרף שריר להנהלת קשת ומונה בעקבות מומחיותו בתחום האקטואליה לתפקיד סמנכ"ל התוכניות של החברה, במסגרתו החל לנהל את אסטרטגיית התוכן של שידורי קשת בערוץ 2 ולאחרי מכן בערוץ 12, את תקציב לוח השידורים ותכנונו, רצועות השידור, פיתוח התכנים וההפקות.
בשנת 2017, הוביל את תכנון לוח השידורים ותקציבי ההפקה לקראת פיצול ערוץ 2 והמעבר של קשת לאפיק 12. תפקידו בתוך הארגון התרחב לאחריות גם על פיתוח הפורמטים החדשים.
בשנת 2018, מחלקת פיתוח התוכן של קשת מוזגה עם מחלקת התוכניות, תחת ניהולו של שריר.
בשנת 2019, קיבל יחד עם מנכ"ל מאקו אורי רוזן בשם קשת את אות אלוני לידידי הקהילה הגאה.
במרץ 2020, שונה המבנה הארגוני של קשת, הפועלת כקבוצת תקשורת.
זאת, שנה לאחר שהושלם מהלך המעבר לערוץ עצמאי, עם חברת חדשות משלו.
במסגרת זו הוקמה לראשונה הנהלה עצמאית לערוץ 12, הפועלת במקביל להנהלת mako וקשת אינטרנשיונל.
בראש ההנהלה הייעודית מונה לעמוד שריר.
לחברת החדשות, המהווה אף היא חלק מהקבוצה, יש הנהלה ודירקטוריון נפרדים ועצמאיים על פי חוק.
בפברואר 2021, מונה שריר למשנה למנכ"ל קבוצת קשת.
יחיאל (חיליק) גוּרפינקל (נולד ב-15 באוגוסט 1965) הוא עיתונאי אוכל, מבקר מסעדות ויין ישראלי המשמש ככתב אוכל בעיתון כלכליסט.
גורפינקל נולד וגדל בצפון הישן של תל אביב, בנו של צלם הקולנוע דוד גורפינקל.
אביו יליד הארץ ממוצא פולני ואמו ממוצא סלוניקאי.
תחילה – כשני אחיו הצעירים – הלך בדרכו של אביו והיה עוזר עריכה ועוזר במאי, אולם בגיל 27 החל ללמוד בישול בבית הספר תדמור.
את הסטאז' כעוזר טבח עשה במסעדת דֶלידג.
כשפתח שאול אברון את מסעדת יועזר בר יין בשנת 1995, הצטרף גורפינקל לצוות כשף הראשון של המסעדה.
הוא עבד בה כשנה, ולאחר מכן לא שב לעבוד במקצוע.
בעקבות זאת גילה עניין ביין, וכעבור שנה החל ללמוד חקלאות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
עקב הישגים אקדמיים נמוכים הופסקו לימודיו בשנתו הראשונה, אך בזמן זה למד קורסים מתקדמים בנושאי גידול גפן וייננות.
לאחר מכן שימש כאסיסטנט של יינים, בהם ברי ססלוב, וניהל חנות יין.
בשנת 2000 החל לעבוד בתפקידי ניהול ביקבים גדולים בארץ, ובמרוצת 5 שנים עבד ביקבי סגל, ביקב תבור ולבסוף ביקבי כרמל.
כבר לאחר תקופתו ביועזר בר יין החל גורפינקל לכתוב בנושא אוכל: טורי שוק, מתכונים ומדורי יין.
מסביבות שנת 2005 פנה לעסוק בכך באופן בלעדי.
כתב בעיתון "מעריב", במגזין "יין וגורמה" ובעיתון "העיר".
חיבר את רב-המכר "מסע קולינרי: מדריך מפה לטיולי אוכל" בהוצאת מפה (2009).
היה אחראי תחום האוכל והיין באתר "מפה" במשך 8 שנים, בחודש אפריל 2011 התמנה לכתב האוכל של "גלובס".
החל משנת 2021 משמש ככתב אוכל בעיתון כלכליסט.
גורפינקל מתגורר בשיכון בבלי שבתל אביב.
נשוי לענת קירְצ'וּק (עורכת וידאו בכירה בחדשות 13), שאותה הכיר ב-1988, ואב לילדים.
אחיו הצעירים הם יואב גורפינקל, במאי טלוויזיה וצלם, ויונתן גורפינקל, במאי טלוויזיה וקולנוע.
חיליס יוהאניס לה פבר דה מונטיני (בהולנדית: Gillis Johannis le Fèvre de Montigny; 18 בדצמבר 1901 – 1 בינואר 1982) היה גנרל הולנדי אשר שימש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) בשנים 1962–1965.
מונטיני נולד באמסטרדם ב-18 בדצמבר 1901. במהלך הקרב על הולנד במלחמת העולם השנייה הוא שימש כראש מטה הדיוויזיה ה-4. לאחר המלחמה שימש כמפקד העתודה הלאומית ואז כמפקד זרוע היבשה.
ב-10 במאי 1962 הוא מונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) ושימש בתפקיד עד פרישתו מהצבא ב-5 בפברואר 1965.
חֵילָם או חֵלָאם הוא שם מקום תנ"כי בצפונו של עבר הירדן המזרחי.
לפי , חילם היה מקום ניצחונו של דוד המלך על הארמיים תחת הדדעזר בן רחוב.
בתרגום השבעים השם חילם זהה לעילם (Αιλαμ) משום שאין עיצורים גרוניים ביוונית, ישנם חוקרים שזיהו את המקום כעֵלמָא במחוז דרעא, כ-55 ק"מ (34 מייל) מזרחית לכנרת.
ב-9 במאי 2019, פיקוד המבצעים המיוחדים של צרפת ערך מבצע חילוץ בצפון בורקינה פאסו.
המבצע הוביל לשחרור ארבעת בני הערובה שהוחזקו במקום.
במהלך המבצע נהרגו שני חיילים צרפתים וארבעה מתוך ששת הטרוריסטים ששמרו על בני הערובה.
המבצע בוצע על ידי צבא צרפת תוך תמיכה מודיעינית ואווירית מצבא ארצות הברית.
שני בני הערובה הצרפתים, פטריק פיקה ולורן לאסימואיאס, מורים למוזיקה, נחטפו ב-1 במאי בזמן חופשה בפארק הלאומי פנג'ארי, בנין.
מדריך הטיולים שלהם נמצא הרוג והמכונית שנסעו בהם נמצאה שרופה.
שני בני הערובה האחרים, דרום קוריאני ואמריקאי, שזהותם לא פורסמה, נחטפו בזמן שנסעו יחד מבנין לבורקינה פאסו, כחודש קודם לכן.
לא ידוע איזה ארגון עמד מאחורי החטיפה.
בצבא צרפת סברו כי החטופים עמדו להיות מועברים לחזית לשחרור מאצ'ינה, ארגון טרור שפועל במאלי.
לפני החילוץ, החוטפים נעו צפונה דרך בורקינה פאסו, ובליל המבצע הקימו מחנה באזור הסאהל.
חילוץ בני הערובה התרחש בלילה שבין ה-8 ל-9 במאי 2019. כוחות מיוחדים צרפתיים השתלטו על המתחם של החוטפים ושחררו את ארבעת בני הערובה.
שני בני ערובה צרפתים שהיה ידוע שהוחזקו במקום, ועוד שני בני ערובה, דרום קוריאני ואמריקאי, שלא ידעו שנמצאים שם.
במהלך המבצע נהרגו שני חיילי צבא צרפת וארבעה מהחמושים שהחזיקו בבני הערובה.
לאחר החילוץ, שני בני הערובה הצרפתים ובן הערובה הדרום קוריאני הוטסו לנמל התעופה וילקובלה, שם קיבל את פניהם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
ב-14 במאי 2019 נערכה בפריז מחווה לאומית לזכר שני החיילים שנהרגו במבצע.
חילוץ קאיד פרחאן אל-קאדי היה מבצע צבאי של צה"ל ושירות הביטחון הכללי ב-27 באוגוסט 2024, במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
במבצע חולץ קאדי, תושב רהט שנחטף לרצועה בטבח שבעה באוקטובר, והושב לביתו בישראל.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, נחטפו לרצועת עזה משטח ישראל 251 ישראלים.
רוב החטופים היו אזרחים שנחטפו ללא כל הבחנה של גיל, מין או מוצא.
פרחאן קאדי, בדואי ישראלי בן 53 מרהט, נשוי ואב ל-11, עבד כשומר בבית אריזה בקיבוץ מגן, משם נחטף במהלך המתקפה.
פרחאן קאדי הוחזק במנהרה בדרום רצועת עזה, כשהוא נמצא לבדו, לאחר שננטש על ידי שוביו.
ב-27 באוגוסט 2024 הוא חולץ ללא חילופי אש במבצע משולב של אוגדה 162, בפיקוד שייטת 13 ע"י יחידת יהל"ם בסיוע חטיבה 401. הוא נמצא במהלך סריקת מנהרות על ידי הכוחות, ללא מודיעין מדויק על הימצאותו במנהרה.
הוא הוטס לישראל על ידי מסוק של חיל האוויר אחרי שהועבר אליו על ידי יחידת הניוד 444 ואושפז בבית החולים סורוקה.
שם דיווח על כך שהיה עד למותו של החטוף אריה זלמנוביץ'.
חלק גדול מהזמן בשבי הוחזק בחושך וסבל מתת-תזונה.
לטענתו, עובדת היותו מוסלמי דובר ערבית לא סייעה לו.
בסך הכל שהה בשבי 326 ימים.
חילוץ בצפון , היא סדרת טלוויזיה קנדית.
היא מופצת על ידי CBC בקנדה וניתן לצפות בה דרך נטפליקס במדינות רבות בעולם, גם במדינת ישראל.
לאחר שאשתו מתה, מפקד החיפוש וההצלה ג'ון וסט (ויליאם בולדווין) עובר עם שלושת ילדיו מבוסטון, מסצ'וסטס לעיירה שבה גדל, "טורטל איילנד ביי" שבאונטריו, קנדה.
בדרמה המשפחתית הזו, ג'ון וילדיו מתמודדים עם האבל לאחר המוות של אם המשפחה, כאשר כל אחד מתמודד עם האבל בדרכו שלו.
ויליאם בולדווין – ג'ון וסט
קת'לין רוברטסון – צ'רלי אנדרס, אחותה של שרה
מישל נולדן – שרה וסט, אשתו המנוחה של ג'ון (מספרת את יומנה ונראית בזיכרונות)
עמליה ויליאמסון – מדלין "מאדי" וסט, הבת הבכורה של ג'ון ושרה
ספנסר מקפירסון – סקאוט וסט, בנם היחיד של ג'ון ושרה
טיילור ת'ורן – טיילור וסט, הילד הצעיר של ג'ון ושרה
סבסטיאן רוברטס – אלכס, החבר המנוכר של צ'רלי
אוון מארש – הנרי, מושא האהבה המתהווה של מאדי
אליאנה ג'ונס – גוון, חברה של מאדי והנרי
כריסטיאן מרטין – ג'ייסון ג'וריס
היא מוזרמת בקנדה דרך CBC ומופצת ברחבי העולם על ידי שירות הסטרימינג נטפליקס.
העונה הראשונה שכוללת 10 פרקים עלתה לראשונה ב-1 במרץ 2019. הסדרה צולמה בפארי סאונד, עיירה באונטריו, ובטורונטו, קנדה.
חימוש מִצְרָר הוא סוג תחמושת וצורת חימוש שבה יחידת חימוש אחת אוגדת בקרבה מספר רב של פצצות קטנות המכונות "פצצונות" ומתעתדת לפזרן במרחב אחד, מתוך כוונה לפגוע בכמה מטרות בו-זמנית.
בהגיעו מעל מרחב המטרה, מתבקע חימוש המצרר ומפזר את הפצצונות שבו.
ייזום הפצצונות מתבצע בהתאם למטרה שבה נועדו לפגוע, וכדי לגרום למרב הנזק.
לדוגמה: פצצונות שנועדו לפגוע בחיילי חי"ר חשופים תתפוצצנה רגע לפני הפגיעה בקרקע, פצצונות נגד רק"ם תתפוצצנה במגע ופצצונות מיקוש, שנועדו לשלול שטח מהאויב, תתפוצצנה רק כאשר ידרכו עליהן חיילי אויב.
חימוש מצרר גורם להרס המתפרש על-פני מרחב גדול יותר מאשר המרחב המושפע מחימוש רסק או רסס רגיל.
חימוש המצרר שימש במקור לפגיעה בחיילים חשופים ומטרות בלתי ממוגנות, אולם בהמשך פותחו חימושי מצרר לשימושים מיוחדים, כגון הרס מסלולי תעופה, פגיעה בשריון וטיהור שדות מוקשים.
חימושי מצרר פותחו להגברת היעילות של התקפות אוויריות, במיוחד נגד מטרות "רכות" כגון חיילים לא ממוגנים.
במקרים כאלה שימוש בפצצה בודדת הוא בעל יעילות נמוכה יותר כיוון שפצצה אחת מכסה שטח קטן יחסית ויעילותה תלויה בדיוק ההפצצה.
קובץ של פצצונות קטנות יותר פועל על-פי אותו העיקרון כמו תחמושת רובה שוטגאן המפזרת כדוריות על שטח נרחב יותר מאשר קליע בודד.
חימוש המצרר הראשון שזכה לשימוש מבצעי היה הפצצה הגרמנית SD-2 או Sprengbombe Dickwandig 2 kg (מגרמנית "פצצה רבת עוצמה בעל דופן עבה במשקל 2 ק"ג") שכינויה היה "פצצת פרפר".
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו בה הגרמנים לתקיפת מטרות אזרחיות וצבאיות.
טכנולוגיה דומה של פצצות מצרר פותחה באופן בלתי תלוי על ידי צבאות ארצות הברית, ברית המועצות ואיטליה.
בימינו, חימוש מצרר הוא חלק מן החימוש התקני במדינות רבות ומיועד לשימושים מגוונים.
יתרונותיו של חימוש המצרר הביאו לכך שתצורת חימוש זו הורחבה גם מעבר לפצצות המוטלות ממטוסי קרב ומפציצים וכיום ישנם גם ראשי קרב לטילים, פגזי מצרר ארטילריים ורקטות מצרר.
הצבא האמריקאי מכנה פצצות אלה בשם "נפצים" (firecracker) או "פופקורן", בגלל הפיצוצים הקטנים הרבים הנגרמים באזור המטרה.
סוגי פצצונות המשמשות בחימוש מצרר
פצצת מצרר בסיסית מורכבת מתרמיל חלול (בדרך כלל בעל קווי מתאר חלקים) המכיל בין 3 ל-2,200 פצצונות.
חלק מפצצות המצרר מתוכננות כך שהמעטפת החיצונית תישאר צמודה למטוס לאחר שהפצצונות הקטנות שוחררו.
בחלק מפצצות המצרר הפצצונות מחוברות למצנח או זיקוק, המאט את נפילתן ומאפשר למטוס להתרחק מאזור המטרה בגיחות הפצצה נמוכות.
חימוש מצרר-תבערה מתוכנן להצית שריפות.
בחימוש זה, הפצצונות מכילות זרחן לבן או נפאלם.
כאשר נעשה שימוש בחימוש מצרר בשטח בנוי, בדרך כלל מופצץ תא השטח ראשית בחימוש רגיל הממוטט קירות מבנים ורק אחר כך מופעל כנגד תא השטח חימוש מצרר.
בעת ההפצצות האסטרטגיות בתקופת מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בפצצות מצרר על ידי שני הצדדים הלוחמים.
פצצות מצרר-תבערה הן שהחלו את סופות האש הענקיות שכילו את הערים דרזדן וטוקיו בזמן מלחמת העולם השנייה.
פצצונות מצרר נגד-אדם מכילות רסיסים המתפזרים עם הפיצוץ לכל עבר, פוגעות בלוחמים ובמטרות לא ממוגנות.
לצד פצצונות תבערה, פצצונות נגד-אדם היו הראשונות שיוצרו על ידי גרמניה בעת מלחמת העולם השנייה.
השימוש הידוע ביותר בפצצונות מסוג זה היה בעת הבליץ על לונדון, שם פוזרו הפצצונות בעיר כדי לעכב מאמצי כיבוי אש באזורים שהופצצו.
חלק מן הפצצונות הכילו מנגנוני השהיה או מלכוד והתפוצצו לאחר מגע.
בכל האמור בפגיעה בבני-אדם, חימוש מצרר המפזר פצצונות נגד-אדם יעיל הרבה יותר מחימוש רגיל שבו מתבצע פיצוץ מרכזי אחד המפזר רסיסים.
הסיבה לכך היא שפגיעה באדם איננה מצריכה פיצוץ חזק וחימוש המצרר מאפשר לפזר פצצונות, שכל אחת מהן חלשה מחימוש רסס רגיל אך מנגד כל אחת מהן עשויה להיות קרובה מאוד לאדם אחר.
פצצונות נגד-שריון מכילות מטען חלול המיועד לחדור שריון טנקים ורכב קרבי משוריין.
כדי לייעל את יכולתו של חימוש מצרר להשמיד מטרות רכב קרבי משוריין, שופרו הפצצונות שבו לכדי פצצונות "חכמות", שבהן מנגנון זיהוי מטרות רק"ם.
זיהוי המטרה על ידי הפצצונות מאפשר להנחותן לעבר המטרה ולהפעלה נקודתית כנגדה, במקום להסתמך על פיזור אקראי של הפצצונות.
דוגמה לחימוש מצרר שכזה היא פצצת ה-CBU-97 שבה נעשה שימוש לראשונה במלחמת עיראק בשנת 2003. פצצונות מצרר "חכמות" יקרות פי כמה מפצצונות מצרר רגילות ולכן השימוש בהן מוגבל למטרות רק"ם, המחייבות פגיעה ישירה של החימוש במטרה.
פצצונות המכילות מטען חלול שימושיות גם עבור תקיפת מערכי ביצורים של האויב, מאחר שהן יכולות לחדור את תקרותיהן של עמדות מבוטנות ושל בונקרים.
פצצונות להשמדת מסלולי תעופה, כמו פצצת SG-357 המוטלת ממארז JP233. הן מתוכננות לחדור בטון בטרם הפיצוץ, כך ניתן לרסק את פני המסלול וליצור בו מכתשים.
יצירת המכתשים נעשית על ידי ראש נפץ כפול, הראשון הוא קליע חודר והשני יוצר התפוצצות רגילה.
ראש הנפץ החודר יוצר מכתש קטן שבתוכו נוצרת ההתפוצצות השנייה, המרחיבה אותו.
פצצונות להשמדת מסלולי תעופה משולבות בדרך כלל עם פצצונות נגד-אדם המצוידות במנגנון השהיה או מנגנון מלכוד, זאת כדי להקשות ולעכב את תיקון המסלול.
קיימים אמצעי חימוש מצרר המפזרים פצצונות מוקשים.
קיימות פצצונות מוקשים נגד-אדם ומוקשים נגד שריון.
פיזור של פצצונות מוקשים נגד שריון נעשה כמעט תמיד בשילוב עם פצצונות מוקשים נגד אדם, כדי להקשות על טיהור שדה המוקשים.
כיוון שמוקשים כאלה בדרך כלל יהיו על פני השטח, בתחמישים מסוימים מחוברות הפצצונות לתיל ממעיד הנורה מן הפצצונת מיד לאחר שהגיעה לקרקע, כך קשה עוד יותר לפנות את הפצצות.
כדי ששדות המוקשים שפוזרו בעזרת פצצות מצרר לא יישארו בשטח באופן קבוע, פצצונות מוקשים הנמצאות בשימוש צבא ארצות הברית מכילות מנגנון השהיה המתוכנן להתפוצץ לאחר 4–48 שעות.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ארצות הברית וברית המועצות פיתחו חימוש מצרר לצורך לוחמה כימית.
פרטי חימוש אלה הכילו מגוון חומרים, החל מגז עצבים, דוגמת סארין, וכלה בחומרים משירי עלווה (לחשיפת אזורים מיוערים) וגז מדמיע.
השימוש בפצצונות כימיות עורר ביקורת בין-לאומית חריפה, אולם ארצות הברית ורוסיה עדיין מחזיקות פצצות מסוג זה במאגרי הנשק שלהן.
במלחמת קוסובו השתמשה ארצות הברית לראשונה בפצצות מצרר נגד רשת החשמל – CBU-94/B.
כל פצצת מצרר מסוג זה מכילה 202 פצצונות.
כל פצצונת מכילה מטען נפץ המפזר 147 חוטים מוליכים דקים העשויים מסיב פחמן או מסיב זכוכית מצופה באלומיניום.
מטרת הפצצה הוא להרוס את רשת החשמל על ידי יצירת קצר חשמלי בקווי מתח גבוה ובתחנות כוח.
בהתקפה הראשונה שבה נעשה שימוש בפצצות מסוג זה הושבתו 70% מרשת החשמל בסרביה.
היו דיווחים ולפיהם נדרשו 500 איש אשר עבדו משך 15 שעות כדי להחזיר לפעולה חצר אחת של שנאים, לאחר שכוסתה בחוטים מוליכים.
חימוש מצרר מודרני, המיועד לפגוע בכוחות חשופים, יכיל לעיתים תערובת של פצצונות מסוגים שונים: נגד-שריון, נגד-אדם ועוד.
הפצצונות שבחימוש המצרר מצוידות לרוב במנגנון השמדה עצמית.
מטרת מנגנון זה למנוע מצב שבו פצצונות שבניגוד לתכנון לא הופעלו על מטרתן נותרות בשטח כנפל תחמושת ועלולות לסכן אזרחים או כוחות ידידותיים.
ללא קשר למטרות שהן נועדו להשמיד, מתוכננות הפצצונות שבחימוש המצרר להתפוצץ כעבור זמן נתון מרגע פיזורן.
מנגנון בטיחות זה, של השמדה עצמית, נועד למנוע מצב שבו כוחות ידידותיים ובלתי מעורבים בלחימה כמו אזרחים ייפגעו מפצצונות שנותרו בשטח וטרם ניזומו.
בשל ריבוי הפצצונות קיים תמיד אחוז קטן מהן שבו מנגנון היזמה ומנגנון ההשמדה העצמית אינם פועלים כשורה והפצצונות נותרות כנפלים בשטח ומסכנות כל מי שעובר בו.
עובדה זו יוצרת סיכון רב לפגיעה באזרחים, במיוחד אחרי תום הקרבות.
בעיית הנפלים הנותרים בשטח לאחר הלחימה מביאה לכך שהשימוש בנשק זה סופג ביקורת בין-לאומית רחבה ונעשים מאמצים של ארגונים לא-ממשלתיים, כדוגמת "הקואליציה למאבק בפצצות מצרר", לאסור כליל את השימוש בו.
בהתאם לפרסומי ארגון הנכים הבין-לאומי Handicap International, כמעט כל (98%) קורבנות פצצות המצרר הם אזרחים.
קבוצות וארגונים רבים מתנגדים באופן נחרץ לשימוש בפצצות מצרר, כך למשל הצלב האדום, הקואליציה למאבק בפצצות מצרר והאומות המאוחדות.
זאת מעצם העובדה כי אזרחים רבים באזורי לחימה, שאינם נוטלים חלק בקרבות, נפגעים מפצצות אלה.
פצצות מצרר מהוות סיכון מיוחד לאוכלוסייה האזרחית משתי סיבות: הן מתפזרות על שטח נרחב וכמעט תמיד נותרות באזור הלחימה פצצונות שלא התפוצצו.
שטח הפיזור של פצצת מצרר בודדת יכול להיות בגודל שניים עד שלושה מגרשי כדורגל.
בגלל שטח הפיזור הנרחב, קיים תיעוד נרחב של מקרים שבהם פצצות כאלה פגעו במטרות צבאיות ואזרחיות בעת ובעונה אחת.
בעיה זו, של פגיעה באזרחים, מחריפה כאשר נעשה שימוש בפצצות מצרר סמוך ליישובים מאוכלסים.
הבעיה החריפה הנוספת המתעוררת משימוש בפצצות מצרר היא פצצונות "חיות" (שלא התפוצצו) הנותרות מפוזרות בשטח הלחימה אף לאחר תום המלחמה.
פצצונות אלה עשויות להיות נפלים או פצצונות ממולכדות שנועדו להתפוצץ בשלב מאוחר יותר.
בשני המקרים, כל נגיעה או הזזה של הפצצה עשויה להפעיל את מנגנון הפיצוץ, דבר ההופך אותן לאיום ממשי לאזרחים תמימים השבים לאזור מחייתם.
פצצונות אלה פועלות למעשה כמוקשים נגד-אדם.
אפילו בפצצות מצרר המתוכננות להתפוצץ לחלוטין, קיים אחוז מסוים של פצצונות נפל.
אחד מסוגי הרקטות המשוגרת ממשגר רקטות M-270 MLRS האמריקאי (הנמצא אף בשימוש צה"ל ומכונה "מנתץ") היא פצצת מצרר מסוג M26 ובה פצצונות מסוג M77. בפצצה זו אחוז פצצונות הנפל תוכנן להיות 5% אולם בפועל אחוז הנפלים מגיע כדי 16%, זאת על פי דיווח של משרד ההגנה האמריקאי לקונגרס.
מבדיקות שנערכו בעת מלחמת המפרץ נמצא כי אחוז הנפלים בפצצות מסוג זה מגיע ל-23%.
לאור העובדה כי כל פצצת מצרר מכילה מאות פצצונות וכי פצצות מצרר משוגרות בדרך כלל במטחים המכילים פצצות רבות, אפילו אחוז נפלים קטן יכול להוביל למאות ואלפי פצצונות "חיות" המפוזרות בשטח הלחימה באופן אקראי.
לדוגמה, לאחר מלחמת לבנון השנייה העריכו מומחי האו"ם כי בשטח לבנון נותרו כמיליון פצצונות נפל כתוצאה מן השימוש הנרחב בפצצות מצרר.
פצצונות מצרר רבות, כמו פצצונת מדגם CBU-87, צבועות בצבעים עזים כדי שתבלוטנה בשטח ותמזערנה סכנה לפגיעה באזרחים.
אולם, דווקא בגלל צבען וצורתן התמימה למראה, ילדים נמשכים לעצמים אלה ועלולים לראות בהם צעצועים.
בעיה זו התגלתה במלוא חריפותה בעת מלחמת ארצות הברית באפגניסטן כאשר ארצות הברית הצניחה מן האוויר סיוע הומניטרי שהיה צבוע בדיוק באותו צבע צהוב שבו צבועות הפצצונות מסוג BLU-97 אשר היו בשימוש באותו אזור.
מאוחר יותר שונה הצבע של אספקת המזון לכחול, כדי למנוע בלבול אפשרי.
צבא ארצות הברית מפתח פצצות מצרר חדשות שבהן אחוז קטן יותר של פצצונות נפל (פחות מאחוז אחד).
אולם, על פי ניסיון העבר, פיתוחן של פצצות מצרר משוכללות יותר, לא הוציא ממאגרי הנשק פצצות מצרר ישנות יותר ומסוכנות יותר לאוכלוסייה האזרחית.
מות אזרחים כתוצאה מפצצונות נפל
עד לימינו אלה נהרגים עדיין אזרחים בווייטנאם כתוצאה מפצצונות שנותרו לאחר שימוש ארצות הברית בפצצות מצרר בעת מלחמת וייטנאם.
על פי הערכות מגיע מספר הקורבנות של פצצות הנפל ל-300 איש בשנה.
בקוסובו לאחר תום המלחמה נהרגו יותר אזרחים מפצצות נפל מאשר ממוקשים שנותרו בשטח.
בלבנון קיימות הערכות ששיעור של עד כדי 40% מן הפצצונות שהופלו בפצצות מצרר על ידי ישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, לא התפוצצו.
מאז הפסקת האש ביום 14 באוגוסט 2006, דווח על 46 הרוגים ו-300 פצועים בהתפוצצות פצצונות נפל.
לפי מקור אחר, הארגון האוסטרי AAMV הפועל למען קורבנות של מוקשים ופצצות מצרר, נהרגו בשנה הראשונה אחרי שביתת הנשק בדרום לבנון 219 אזרחים, שליש מהם ילדים, לפי אותו מקור.
כ-1,300 בני-אדם עסוקים בפינוי הפצצות ומצאו בשנה הראשונה 125,000 פצצות.
במהלך עבודות אלה נהרגו 32 בני-אדם.
על פי דיווחים לא רשמיים פנתה מחלקת המדינה של ארצות הברית לממשלת ישראל כדי לברר האם השימוש שנעשה בפצצות מצרר מתוצרת ארצות הברית עולה בקנה אחד עם ההסכמים בין המדינות באשר לאופן השימוש בפצצות מצרר.
ממשלת ישראל הביעה נכונות לשתף פעולה בבירור זה.
כמו כן נמצא כי גם ארגון החזבאללה השתמש בעת מלחמת לבנון השנייה בפצצות מצרר כנגד מטרות אזרחיות.
משמר זכויות האדם (Human Rights Watch) גינה את ארגון החזבאללה על השימוש בפצצות מצרר ב-113 מקרים שונים.
רבות מפצצות אלה לא התפוצצו.
אזורים בעולם שבהם בעיה משמעותית של פצצונות נפל
אזור הודו-סין, באופן מיוחד בלאוס ובמרכז וייטנאם.
פצצות מצרר נחשבות לכלי נשק לא לגיטימי על ידי מדינות רבות בעולם.
ב-2003 נוסדה הקואליציה למאבק בפצצות מצרר, איגוד של ארגונים לא ממשלתיים שעוסק בהעלאת המודעות לנזקים שגורמות פצצות המצרר.
ממשלת בלגיה הייתה הראשונה שאסרה על שימוש בפצצות מצרר כשקבעה זאת בהחלטתה בחודש פברואר 2006. מלחמת לבנון השנייה דחפה לקידום המאמצים להגעה לאמנה בין-לאומית בנושא.
לאחר ש־13 עובדי סיוע בין־לאומי נהרגו במהלך העבודות לפינוי הנפלים.
עד סוף שנת 2007 נהרגו כ־30 בני אדם בפיצוץ נפלי פצצות מצרר בדרום לבנון ועשרות בני אדם נוספים נפצעו.
נוסף על כך, ישראל השתמשה בפצצות מצרר מתוצרת ארצות הברית בניגוד להסכמים חשאיים בין שתי המדינות, שמגבילים את השימוש בנשק זה.
לפי האגודה לזכויות האזרח בישראל, הטלת חימוש מצרר על דרום לבנון על ידי ישראל, בזמן מלחמת לבנון השנייה, הייתה הפרה חמורה של עקרונות המשפט ההומניטרי.
בסוף מאי 2008 התקיימה באירלנד ועידה דיפלומטית בה הסכימו למעלה מ־100 מדינות על נוסח אמנה האוסרת שימוש, ייצור, הפצה או אגירה של פצצות מצרר.
ארצות הברית, ישראל, רוסיה, הודו, פקיסטן, ברזיל וסין היו בין המדינות שהתנגדו לאמנה.
האמנה נפתחה לחתימה בדצמבר 2008 והיא נכנסה לתוקף בפברואר 2010, לאחר שאושררה על ידי 30 מדינות.
ונכון ל־2024 הצטרפו לאמנה 112 מדינות.
משרד הביטחון החליט לייצר תותחים חדשים בישראל באמצעות חברת אלביט מערכות, במקום בגרמניה על ידי חברת "KMW", על מנת להימנע מהגבלות על פצצות מצרר של ממשלת גרמניה, שהצטרפה לאמנה.
באוקטובר 2020 פרסם ארגון זכויות האדם "אמנסטי אינטרנשיונל" תמונות משדות הקרב במלחמת נגורנו קרבאך השנייה, בהן נראית פצצת מצרר מתוצרת ישראל שנורתה ככל הנראה על-ידי אזרבייג'ן.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, במהלך מלחמת ההתשה, גילתה ישראל עניין ברכישת פצצות מצרר כדי להשמיד באמצעותן סוללות טילי קרקע-אוויר מדגם SA-2 ו-SA-3 מצריות שנפרסו בכמויות גדולות ממערב לתעלת סואץ.
ישראל פנתה בבקשת רכישה לממשל האמריקאי אך זו סירבה למכור את הפצצות לישראל.
לאחר הסירוב החלה ישראל בפיתוח עצמי של פצצות מצרר.
הדגם הראשון שפותח נקרא "טל 1".
עוד בטרם הייתה הפצצה מבצעית הוחלט שחלק מהניסויים בה יבוצעו בשדה הקרב על מטרות אמת.
באופן לא שגרתי בוצעו ב-8 ביוני 1970 גיחות הפצצה על סוללות טילים שהיו למעשה גם שלבים של פיתוח הפצצות.
לשם בדיקת תוצאות ההפצצות בוצעו לאחר מכן גיחות צילום וכן נעשה מאמץ מודיעיני ליירוט דיווחים של המצרים על תוצאות ההפצצה.
גם בשנות ה-80 של המאה ה-20, אסר הנשיא האמריקני רונלד רייגן על מכירת הפצצות לישראל במשך שש שנים, עקב מסקנות ועדת חקירה של הקונגרס, שלפיהן ישראל השתמשה בפצצות במלחמת לבנון הראשונה.
צה"ל השתמש במהלך מלחמת לבנון השנייה ברקטות מצרר, הנורות ממשגרי המנתץ של חיל התותחנים.
מפקד יחידת רקטות המנתץ של צה"ל, העיד כי צה"ל ירה על לבנון כ-1,800 רקטות מצרר, שבהן היו יותר מ-1.2 מיליון פצצות מצרר בזמן המלחמה.
הרמטכ"ל דן חלוץ מינה קצין בודק, האלוף גרשון הכהן, כדי שיבדוק האם התבצע ירי פצצות מצרר בניגוד להוראות המטכ"ל.
בעקבות מסקנות הוועדה, קבע הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אביחי מנדלבליט, כי השימוש שנעשה בחימוש מצרר תאם את עקרונות דיני הלחימה של המשפט הבין-לאומי.
מתוך מודעות לסכנה הטמונה בשימוש בחימוש מצרר ומתוך רצון לצמצמה, צה"ל שם דגש על צימצום אחוז פצצונות הנפל בחימוש המצרר שפותח בישראל.
פצצונות המצרר שפותחו בישראל מתאפיינות בשיעור נפלים של 2%, בהשוואה לשיעור נפלים של 16%–23% בחימוש מצרר אמריקאי ותיק יותר.
רקטת המצרר הישראלית חדשה ביותר, "רעם איתן", מאופיינת בשיעור נפלים של כ-0.01%.
בספטמבר 2018 הודיע חיל האוויר, על רקע הביקורת, כי הוא בוחן את השמדת מאגר פצצות המצרר שברשותו.
ביולי 2025 אישר ארגון אמנסטי אינטרנשיונל את טענת ישראל, לפיה במהלך תקיפותיה של איראן במבצע "עם כלביא" ביוני 2025, השתמשה איראן בפצצות מצרר כנגד אוכלוסייה אזרחית בישראל - בגוש דן, בבאר שבע ובראשון לציון.
חימום השראתי הוא תהליך בו מחממים עצם העשוי מחומר מוליך חשמל, באמצעות השראה אלקטרומגנטית הגורמת לזרמי מערבולת במוליך, שהתנגדותו מייצרת בו הפסדים ג'אוליים וכתוצאה מכך הוא מתחמם.
כל שימוש בטכנולוגיה זו, כולל סליל שבו מוזרם זרם חילופין בתדר גבוה.
ניתן לייצר חום גם באמצעות הפסדי היסטרזיס מגנטי, בחומרים שמקדם המגנטיות שלהם הוא מהותי.
התדר הנבחר הוא בהתאם לגודל החלק שיחומם, החומר, החיבור המגנטי בין סליל העבודה לחלק ועומק החדירה הרצוי.
חימום השראתי מאפשר חימום ממוקד ליישומים כגון חיסום שטח, התכה, הלחמה, ריתוך, חישול ועוד.
ברזל וסגסוגותיו, הם החומרים המתאימים ביותר לחימום השראתי בזכות תכונותיהם הפרומגנטיות, אך ניתן להשתמש בטכנולוגיה, בכל חומר מוליך שניתן ליצור בו זרמי מערבולת וכן בכל חומר פרומגנטי.
שימושים נוספים בטכנולוגיית החימום ההשראתי הם: חימום נוזלים (כגון מתכות ניתכות) וגזים מוליכים (פלזמות), חימום כורי היתוך העשויים גרפיט (כשבתוכם חומרים המיועדים להתכה), חימום צורן בתעשיית המוליכים למחצה, וייצור מרקעים שטוחים.
חיסום הוא תהליך בו מתכת חמה מקוררת מהר מאוד על מנת להקשותה.
השינוי בתכונות המתכת חשוב בהרבה מוצרים, לדוגמה שיניי גלגל שיניים, להבי חיתוך ועוד.
בניגוד לחימום רגיל באמצעות מקור חום, חימום השראתי מאפשר חימום סלקטיבי של חלקו החיצוני של המוצר, מה שמוביל לחסכון אנרגיה ולשליטה מדויקת יותר בתכונותיו.
קיימות כיריים אשר עושות שימוש בחימום השראתי לשם "בישול אינדוקציה" (שיבוש של Induction).
בכיריים אלו, משטח הכיריים מחולל השראה אלקטרומגנטית שמחממת את תחתית כלי הבישול.
רוב פיתוח הטכנולוגיה נמצא במדינות מתועשות, בהן ארצות הברית, מדינות האיחוד האירופי, יפן, סין והודו.
בישראל אין כעת יצרן מחוללי חימום השראתי, אך חברת סלם, יצרנית של קבלים לשימוש במתנד בתחום התדר הגבוה (מעל 50 קה"צ), נמצאת בירושלים.
מתנהל גם מחקר מוגבל בהיקפו בנושא, באוניברסיטאות.
לחלק מהיצרנים הגדולים באירופה יש נציגויות בישראל.
הטכנולוגיה נמצאת בשימוש רחב בישראל בתעשיות שונות, כולל ייצור צינורות, פיתול מקדחים, חיבור שיני דיסקות יהלום ועוד.
חימום תת-רצפתי הוא מערכת לחימום הבית המיושמת על ידי מערך של צינורות מים חמים או גופי חימום חשמליים, המונחים מתחת לריצוף.
הצינורות או גופי החימום מורכבים קרוב לפני הריצוף, ומתחת לצינורות או לגופי החימום מיושמת שכבת בידוד תרמי.
חימום המים בצנרת החימום התת-רצפתי נעשה באמצעי מהסוג המשמש למערכות הסקה מרכזית, לרוב דוד חימום.
במערכת חימום תת-רצפתי חשמלית מחוברים גופי החימום החשמליים לנקודת חשמל בחדר המחומם ודרכה למקור אספקת חשמל.
מערכת החימום התת-רצפתי שונה ממערכות אוורור, מיזוג וחימום המנצלות את החלל הקיים ברצפה כפולה כדי להעביר דרכו אוויר מטופל (Raised floor air distribution) ולהוציאו אל חלל החדר דרך פתחים באריחי הריצוף העליון או פתחים בשולי הריצוף.
שיטת החימום התת-רצפתי היא מקרה פרטי של חימום משטחים (Panel Heating).
בעת העתיקה וברוב ימי הביניים, חימום הבית נעשה באמצעות אש גלויה.
רק במאה העשירית הומצא הקמין הביתי.
אולם הרבה לפני כן הייתה קיימת שיטת חימום בטוחה ויעילה.
אולם זו התאימה רק לעשירים.
בכל שטחי האימפריה הרומית נמצאו שרידים של מערכות חימום תת-רצפתי.
החדר שזכה לחימום היה החדר החם, קלדריום (Caldarium) בבית מרחץ - לחדר הייתה רצפה כפולה, היפוקאוסט (Hypocaust).
על גבי הרצפה התחתונה היו עמודים בגובה כ-50 עד 60 ס"מ ועליהם לוחות אבן שהיוו את הריצוף של החדר החם.
צמוד לקירות החדר החם, במפלס הרצפה התחתונה, בערה אש, הלהבות והאוויר החם שאש יצרה עברו ברווח שבין הרצפה התחתונה לעליונה ובין העמודים.
בקירות החדר היו ארובות, שחיברו את החלל שבין הרצפות אל האוויר שמעל לגג החדר, דרך הארובות יצא האוויר החם וגם העשן למעלה, וכך גם קירות החדר זכו לחימום.
במקרים נדירים, הותקנה מערכת כזו גם מתחת לרצפות חדרי מגורים בבתי עשירים.
מערכות דומות נבנו על ידי מהנדסים מוסלמים בסוריה ובמקומות אחרים.
השיטה המוסלמית הייתה משוכללת מזו הרומית, בכך שמעבר האוויר החם היה באמצעות צינורות מתחת לרצפה.
המערכת הקוריאנית הנקראת אונדול או גודול (ondol) נמצאת בשימוש רצוף כבר כ־2,000 שנה, בקוריאה הדרומית נבנים כיום בתים עם המערכת המסורתית.
המערכת כוללת תנור במפלס רצפת הבית, המשמש לעיתים גם לבישול ואפיה, התנור צמוד למעברי אוויר מתחת לרצפה מוגבהת של האזור המחומם, מעברו האחר, הרחוק מהתנור, של האזור המחומם, נמצאת ארובה.
התקנת החימום התת-רצפתי בבניין עם תקרות בטון מתבצעת לפני הנחת הריצוף, ולכן קל יותר להתקין חימום תת-רצפתי במהלך בניית הבית.
בבית קיים התהליך כרוך בפירוק הריצוף ובהחלפתו.
בשיטות בנייה בהן הריצוף מונח על גבי שלד, או רצפה צפה, כמקובל בבתים רבים באירופה ובצפון אמריקה, יש אפשרות לפרק ולהרכיב קטעי ריצוף, ולהרכיבם מחדש, דבר המאפשר גישה למערכות שמתחת לריצוף, וגם מאפשר להוסיף חימום תת-ריצפתי ללא צורך בעבודות בינוי נרחבות.
חלק מהחום ממערכת החימום התת-רצפתי עובר בהולכה אל החדר המחומם וחלק יורד אל הקומה שלמטה או לאדמה.
רק החלק העולה לחדר תורם למשתמש והשאר אובד.
שיעור ההפסד תלוי ביחס שבין המוליכות התרמית של השכבות מעל לצנרת לזו של השכבות שמתחתיה.
במקרה של רצפת בטון עם ריצוף טרצו או קרמיקה, המוליכות התרמית של השכבות היא דומה, ולכן ההפסד הוא ביחס הפוך לעובי השכבות.
אם, למשל, מעל לצנרת יש עובי כולל של 5 ס"מ כולל חול, טיט ואריחים ומתחתיה יש 25 ס"מ של חול, בטון וטיח, הרי שהפסדי האנרגיה יהיו בשיעור של 5/25, כלומר כ-20%, וזאת בהנחה שמוליכות החום הממוצעת של השכבות שנמנו כאן היא דומה.
לכן נחוץ לבצע שני דברים: האחד, למקם את הצנרת גבוה ככל האפשר וזאת על מנת לשפר את נצילות החימום; ושנית, להוסיף שכבת בידוד מתחת לצנרת.
במקרה של רצפה מחומרים קלים, כגון עץ, הבידוד חשוב אף יותר, משום שהעץ הוא חומר מבודד, ולכן זרימת החום כלפי מעלה חלשה יותר.
כמו כן, בריצוף הנמצא ישירות על סלע או אדמה יש חשיבות להקטנת ההפסדים כי האדמה והסלע, בזכות מסתם הגדולה, בולעים הרבה חום.
הצינורות או גופי החימום יונחו על גבי שכבת בידוד שעוביה ייקבע לפי אופי השטח ותנאי הסביבה.
באקלים ארץ ישראל, בקומת קרקע, בידוד בעובי 25 עד 50 מ"מ.
בקומות גבוהות יותר אפשר להסתפק בבידוד של 10 עד 25 מ"מ.
התקנה אופיינית של מערכת חימום תת-רצפתי תתבצע באמצעות צינורות PEX או נחושת, או שילוב של PEX עם אלומיניום.
שימוש בצינורות פלדה פוגע ביעילות משום שעובי הדופן הגבוה האופייני לפלדה, גורם להשקעת אנרגיה בחימום הצינור.
צינור ארוך אחד יונח בצורה מפותלת, כך שמתקבל מרווח של 15 עד 30 ס"מ בין קטע לקטע.
זו מיושמת באמצעות גופי חימום או שטיחים חשמליים הנפרשים מעל שכבת הבידוד באזור המחומם.
לחימום תת-רצפתי מספר יתרונות לעומת אמצעים אחרים לחימום הבית:
תחושת הנוחות התרמית תלויה גם בטמפרטורת האוויר וגם בטמפרטורה של הקרינה, הנוחות התרמית הטובה ביותר מושגת אם שני הערכים האלו שווים.
חימום תת-רצפתי גם מחמם את האוויר וגם מקרין חום בחדר, שניהם במידה שווה.
מערכת חימום תת-רצפתי שולטת בו זמנית גם בטמפרטורת האוויר וגם בקרינה, כלומר הפרמטר המבוקר הוא הפרמטר שנחוץ לדייר – תחושת הנוחות התרמית.
הדבר נכון הן במערכות חשמליות בהן הבקרה היא של הזרם בכבלי החשמל והן במערכות מים בהם הבקרה היא של זרימת המים או של הטמפרטורה שלהם.
אדריכלות ויופי – כל אמצעי החמים האחרים יוצרים הפרעה לשימוש בחדר או לריהוטו, החימום התת-רצפתי נסתר ובדרך כלל גם אינו גוזל מגובה חלל החדר.
תנועת אוויר איטית - מבין שיטות החימום השונות, מזגן ותנור-מאוורר (Fan Heater) גורמים לתנועת אוויר מרבית, פחות מהם קמינים ותנור גז ונפט, עוד פחות רדיאטורים וקונווקטורים ואילו בחימום תת-רצפתי היא הנמוכה ביותר.
הגורם הקובע את מהירות האוויר הוא מידת הצורך באוורור החדר.
לתנועת האוויר יש שתי השפעות: האחת, ככל שתנועת האוויר מהירה יותר החימום פחות יעיל (מאוורר בקיץ עוזר להרגיש פחות חם) וגם פחות נעים.
ההשפעה השנייה היא תחושת יובש – ראו בפסקה הבאה.
כל חימום גורם לייבוש האוויר, החימום תת-רצפתי מייבש את האוויר פחות מאשר אמצעי החימום אחרים, רק תנורים פתוחים, קמינים ותנורי נפט או גז מיטלטלים מייבשים את האוויר פחות ממנו, משום שהגזים שהם פולטים מכילים אדי מים.
לחות נמוכה מקטינה או מונעת עיבוי על החלונות, בתוך הקירות ובתוך חלל הגג.
אולם לחות נמוכה מ-40% גורמת לעליית חלקיקי אבק ואלו גורמים לתחושת יובש ולעקצוץ בדרכי הנשימה.
תנועת חלקיקי האבק מוגברת ככל שתנועת האוויר מהירה יותר.
כאמור בפסקה הקודמת, חימום תת-רצפתי מניע את האוויר לאט יותר מכל שיטה אחרת.
רוב או כל שטח הרצפה של החדר משמש כגוף חימום, זהו למעשה רדיאטור גדול וכתוצאה, הטמפרטורה בחדר אחידה בכל שטחו.
פילוג הטמפרטורה לגובה החדר הוא כזה שהטמפרטורה המרבית היא על הרצפה וסמוך אליה.
סקרי נוחות תרמית מצביעים על כך שמרכיב חשוב בנוחות הוא אחידות בטמפרטורה בכל הכיוונים, במיוחד לא נוח המצב שבו הטמפרטורה בגובה הראש גבוהה מזו שבגובה הקרסוליים, ההפך דווקא לא.
האמרה העממית "אם חם ברגליים חם בכל הגוף" מייצגת אמת שאושרה במחקרים.
אדם שוכב זקוק ליותר חום מאשר יושב, ואדם הולך זקוק לעוד פחות חום, כאן לחימום התת-רצפתי יתרון רב, משום שאדם שוכב גם חושף שטח גדול יותר מול מקור החום וגם קרוב יותר לחום, ולהפך לגבי אדם עומד או הולך.
לתופעה הזו יש רווח גדול במיוחד בחדר שבו ישן תינוק, במוסדות רפואיים או בתי אבות.
החום שהדייר או המאושפז זקוק לו – חם מדי עבור סגל בריא ועובד.
פילוג הטמפרטורה האופייני לחימום תת-רצפתי תורם ליעילות, שהרי החום השורר בחדר מעל גובה הראש אינו מועיל אך עדיין הוא כרוך בעלות.
חלק גדול יותר של המסה התרמית (לאמור קיבול החום) של הבניין מופעל על ידי החימום התת-רצפתי.
בזכות זאת, הטמפרטורה יציבה לאורך הזמן.
המערכת אינה רגישה להפסקות קצרות בפעולתה, אם בגלל הפסקת חשמל, או שינויים אחרים.
מרגע שהחדר הגיע לטמפרטורה הרצויה, גם ירידה פתאומית בטמפרטורה הסביבה לא תגרום לצריכת אנרגיה מוגברת כי המסה התרמית מייצבת את הטמפרטורה.
אין צורך במתקנים בתוך השטח המחומם, החיבור אל המערכות בחוץ נוח וקל.
מערכת החימום סגורה ואטומה מתחת לרצפה – דבר המאפשר לשטוף, לנקות ולחטא ביעיללות.
יתרון זה חשוב בבתי-מלון, מוסדות רפואיים וכדומה.
גם בבית פרטי הדבר מקל על שמירת ההיגיינה.
ספיקות אוויר הנדרשות הן נמוכות - רק מה שנחוץ לאוורור, ולכן:
אין הפרעות לשילוב עם מסנני אוויר, מוסיפי לחות וכדומה.
המערכת שקטה לחלוטין, אפילו יותר מרדיאטור
המערכת ניתנת להפעלה על ידי מקורות אנרגיה שונים: חשמל, מים חמים.
הטמפרטורה של גופי החימום נמוכה, אין צורך בדיוק ובאחידות של הטמפרטורה - התכונות האלו מזמנות מגוון אפשרויות הפעלה על ידי מערכות חסכוניות וידידותיות לסביבה – ראו להלן.
שכבת הבידוד שאותה חייבים ליישם מתחת לחימום התת-רצפתי תורמת לבידוד האקוסטי (מותנה בבחירת חומר מתאים, ובהיעדר מרווחי אוויר).
דרוש זמן רב - כשעה עד ארבע שעות - להגעת המערכת לטמפרטורה הרצויה.
דבר הגורם לשתי תוצאות בעייתיות:
לא מתאים למבנים המאוכלסים רק חלק משעות היום (כגון משרדים, חנויות ובתי תפילה).
אם מזג האוויר מתחמם, למשל, שמש חורפית בהירה מחממת את הבית דרך חלונות גדולים, בבית יהיה חם מדי.
אפשרויות התקנה – בבנייה עם תקרות בטון, התקנת חימום תת-רצפתי אפשרית רק לפני הריצוף: במהלך הבנייה או כחלק מתהליך של החלפת הריצוף.
בבנייה שבה הריצוף מונח על גבי שלד או על רצפה צפה, מערכת חימום תת-רצפתי מפריעה לתחזוקת הרצפה והמערכות המותקנות מתחתיה.
אם החלל משמש לאוורור או למיזוג, אזי התקנת החימום התת-רצפתי מפריעה גם לזרימת אוויר.
הנחת שטיח או פרקט מורידה את היעילות משום שהשטיח או הפרקט בהיותם מבודדים מקטינים את זרימת החום לחדר.
קושי בהתקנה – בהשוואה לשיטות חימום אחרות: ההתקנה פשוטה יותר מאשר מערכת מיזוג.
אך קשה יותר להתקנה מאשר רדיאטורים.
ובדרך כלל מסובכת יותר מאשר קמין.
(תלוי באופי המבנה ובחלוקה הפנימית).
המערכת גורמת להגבהת הרצפה, ולפיכך להפסד בגובה חלל החדר.
גובה הריצוף ללא חימום תת-רצפתי מוכתב למעשה על ידי מספר פריטים בודדים, למשל מקום הצטלבות של שני צינורות.
ניתוב מושכל של צנרת החימום התת-רצפתי יעקוף את אותן הנקודות, כמו כן אפשר לבצע חיתוך מקומי בשכבת הבידוד.
כך שבדרך כלל לא יגרע מגובה החלל.
תיקון הצנרת או גופי החימום - דבר המחייב הרמת הריצוף.
המערכת רגישה לפגיעות במיוחד בפרק הזמן שבין הנחת הצנרת או הכבלים ועד גמר הריצוף.
גם לאחר גמר הריצוף, קידוח ברצפה עבור מעצור לדלת או עבור מסלול למחיצת גבס, עלול לגרום לתקלה שקשה לאתר ולתקן.
בארצות קרות הרצפה נדרשת לעיתים להיות בטמפרטורה של מעל 30 מעלות צלזיוס, דבר המעודד התפתחות פטריות והזעה בכפות הרגליים.
התופעה הזו, הנחשבת באירופה ובצפון אמריקה לחסרון חמור של החימום תת-רצפתי, כמעט ולא קיימת בארץ, לפחות לא בבית המבודד לפי התקן, ראו פרק בריאות ובטיחות.
בהתקנת חימום תת-רצפתי מתחת לרצפת עץ (פרקט), העץ חייב להיות יבש לחלוטין, אחרת הרצפה תתעוות.
השוואת מערכות חשמל למערכות מים
קל יותר לתמרן עם צינורות מים מאשר עם יריעות חימום חשמליות - כדי להימנע מחפיפה עם צינור אחר העלול לגרום להגבהת הריצוף, מאידך כבלי חשמל נוחים יותר לתמרון מאשר צינורות מים.
מאפשר ניצול תשתית קיימת של הסקה ברדיאטורים.
התקנת חימום תת-רצפתי חשמלי בבית קיים מחייבת בדרך כלל הגדלת ההספק בלוח החשמל הדירתי, וכן מחייבת הוספת מעגלי חשמל.
מבחר זמין של אפשרויות לחימום המים, כולל תנורי הסקה הפועלים על גז, נפט או סולר, דוד חשמלי, משאבת חום, דוד עיבוי, מים ממערכת קירור של גנרטור, אנרגיה סולרית (דוד שמש).
אין מערכות חיצוניות, כגון תנור הסקה ומשאבות.
בזכות קיבול החום של הרצפה, אפשר לפעמים לנצל את העובדה שכיום ברוב העולם תעריפי חשמל זולים בשעות מסוימות.
האפשרות הזו קיימת במערכות מים הניזונות מדוד חשמל.
רגישות נמוכה לאיכות החשמל - אי אחידות בעצמת המתח, בתדר או בזרם אינם פוגעים בחימום.
תכונה זו מאפשרת שימוש במקורות חשמל חלופיים (בשילוב עם מערכת בקרה מתאימה).
עובי יחידה עם כבלי חשמל קטן יותר מאשר קוטר צנרת מים, כך שתוספת הגובה המתקבלת עשויה להיות נמוכה יותר.
מנגד, יריעות חימום חשמליות מאפשרות פחות תמרון.
קל למנוע אי-אחידות בפיזור החום, על ידי הנחת רשת צפופה של כבלי חשמל.
במערכות חימום תת-רצפתי המבוססות על מים, קורה לעיתים שמורגש פס קר ליד פס חם.
אמנם ניתן לשפר את אחידות פיזור החום על ידי הצמדת פסי מתכת לצינורות המים, אך זו שיטה יקרה ומסורבלת.
התלונה הנפוצה ביותר כלפי חימום תת-רצפתי היא הזעת יתר ופטריות בכפות הרגליים.
החימום התת-רצפתי מאפשר לאנשים להיות יחפים, ואז החימום דווקא פותר בעיות של פטרת, אולם במקום שבו משיקולי נימוס אין חולצים נעליים, עלול האדם לסבול מחום יתר.
במבנה מבודד היטב, או הנמצא באזור אקלימי נוח יחסית, התופעה אינה קיימת משום שהחימום התת-רצפתי מופעל בטמפרטורה מספיק נמוכה.
באקלים ארץ ישראל אין בעיה כזו.
נרשמו מקרים של כוויות אצל מבוגרים ואף מקרי מוות עקב מכת חום אצל תינוקות, אירוע כזה עלול לקרות במזג אוויר קר, כמה מעלות מתחת לאפס, במבנים שבהם הבידוד אינו מספק, ואז החימום התת-רצפתי מופעל בטמפרטורה גבוהה, טמפרטורת המים של 60 מעלות צלזיוס.
סכנת כוויות או מכת חום היא לרוב נמוכה יותר מאשר באמצעי חימום אחרים, משום שחימום תת-רצפתי פועל בטמפרטורה נמוכה מזו של חלק מאמצעי החימום האחרים.
במערכות חשמליות, על מנת להקטין את הקרינה העלולה להיות מסוכנת, ועל מנת לצמצם הפרעות למכשירי רדיו, מחשבים וציוד אלקטרוני רגיש אחר, תבוצע הזנת החשמל לגופי החימום באמצעות זוג שזור (שני מוליכים, מוליך הפאזה ומוליך האפס צמודים זה לזה ומלופפים האחד סביב השני).
חימום תת-רצפתי חשמלי פולט שדות אלקטרומגנטיים בתדר שבה מיוצר החשמל, בדרך כלל 50 או 60 הרץ.
המשמעות הבריאותית של שדות אלקטרומגנטיים בתדר נמוך היא שנויה במחלוקת.
הפרסומים של המוסד לבטיחות ולגיהות וכן הדו"ח בעברית של ארגון הבריאות העולמי אינם נותנים תשובה חד משמעית.
המשרד להגנת הסביבה הקים ועדת מומחים ובשנת 2005 פרסם דין וחשבון מסכם וכן פרסם בקשה מנומקת לחייב את היצרנים לספק מידע על רמות הקרינה הנפלטות ממערכות חימום תת-רצפתי.
גופים שונים פרסמו הנחיות בטיחות.
אין בדוחות הללו מידע המוכיח שחימום תת-רצפתי מזיק, אולם יש בהם המלצות לאמצעי זהירות:
לבדוק עם היצרן שמבנה מערכת החימום התת-רצפתי הוא של זוג שזור (גם בגופי החימום), בו יוצרים שני זרמים הפוכים שני שדות המבטלים זה את זה.
לפי סקר משרד האנרגיה האמריקאי, כ-40% מצריכת האנרגיה לשימושי מגורים בארצות הברית מושקעת בחימום הבית.
ערך זה הוא כ-10% מסך תצרוכת האנרגיה בארצות הברית (כולל תחבורה, תעשייה, עסקים ומסחר).
הערכים ברוב המדינות המפותחות דומים למדי.
בישראל צריכת האנרגיה לחימום קטנה יותר, תודות לאקלים החם, אך עדיין תקציב החימום הוא מרכיב נכבד בהוצאות משק הבית ובהוצאות של המגזר העסקי, חנויות, משרדים, מלונות בתי חולים ועוד.
לצריכת אנרגיה יש השפעה עצומה על איכות הסביבה, מקור האנרגיה העיקרי לחימום הבית הוא שריפת דלק, בתהליך המשחרר לסביבה גזים, קצתם רעילים ורובם תורמים לאפקט החממה.
פוטנציאל לחיסכון נמצא בשלושה מסלולים מקבילים: האחד - שיפור בידוד הבית, השני - שיטת החימום והשלישי - מקור האנרגיה לחימום.
בפרסומים שונים של ארגונים "ירוקים", זוכה שיטת החימום התת-רצפתי להמלצה בתור השיטה המועדפת.