tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1852-1854 המשיך האשורולוג הבריטי, הורמוזד רסאם, את העבודה באזור.
הוא מצא את ארמון אשורבנפל הצפוני וחקר לעומק את ספרייתו.
גם הוא עבד מטעם המוזיאון הבריטי ורבים מממצאיו נשלחו למוזיאון, או ללובר הצרפתי.
את עמלו המשיך לופטוס (WK Loftus), בשנת 1854, והעלה עוד חרסים מהאתרים שנחקרו בידי קודמיו.
ג'ורג' סמית' (George Smith) פנה לחפירות בחיפוש אחר חרסים חסרים מסיפור המבול המסופוטמי, שנתגלה בחלקו בידי רסאם שנים קודם לכן, בשנת 1876. כעבור פרק זמן של כ-23 שנים באדג' (E.
Wallis Budge) פצח בחפירות, אותו המשיך ליאונרד ויליאם קינג (Leonard William King) שהתמקד בשני הארמונות שנתגלו עד לימיו.
Campbell Thompson) עמד בראש משלחת בשנים 1904-1905. והיה אחראי לחקירת מקדש האל נֵבוּ וארמונו של אשור נצירפל השני בשנים 1928-1927. מקס מלוואן, הארכאולוג הבריטי המפורסם, ערך במקום חפירות במשך שנתיים, כשלוש שנים לאחר תגליותיו של ת'ומפסון.
ואף חפר לעומקו של התל עד אשר הגיע לתחתית (השכבה נינוה I), גילוייו הוכיחו כי החלק האשורי בהיסטוריה של העיר הוא קטן למדי.
סקירת היסטוריה של התפתחות העיר
התקופה הנאוליתית עד תקופת הברונזה
נינוה נוסדה, ככפר על גדת החידקל, כבר בתקופה הנאוליתית, כ-8,000 שנה לפני זמננו.
בשלהי התקופה הנאוליתית ובמהלך התקופה הכלקוליתית התקיימו באתר יישובים של תרבות חסונה המאוחרת, תרבות חלף ותרבות עובייד.
לפני כ-5,000 שנה התפתחה נינוה כאתר דתי.
כלי החרס השכיחים בנינוה בעת זו היו חרסי אֵרך, אחת מערי הממלכה השומריות הידועות.
כן ניתן להבחין בהתפתחות אמנות חרסית בנינוה עצמה, שאיכותה דמתה לזאת של חרסי ארך, אך מורכבותה האמנותית פחותה ממנה.
קשרים אלו בין תרבות צפון מסופוטמיה שעל החידקל לזאת של ערי שומר, חלקן על הפרת, הנמצאות מרחק קילומטרים רבים מנינוה מעידות על קשרי מסחר ראשוניים ותקופת שלום יחסית.
דוגמה אמנותית מאוחרת יותר היא מסכת ראשו של סרגון מלך אכד, מסכת ברונזה מפורסמת ששכנה במוזיאון עיראקי עד שנשדדה סמוך לניצחון ארצות הברית במלחמת עיראק.
מסכה זאת שמשתייכת לסוף המאה השלישית לפנה"ס אולי מייצגת את נַרָם-סִן, מלך אכדי מאוחר יותר.
אך בכל אופן המגמה שעליה היא מרמזת בהיסטוריה האמנותית של נינוה מובילה לשתי מסקנות עיקריות, הראשונה בדבר ההתפתחות החומרית-אמנותית בנינוה והשנייה היא מרות השלטון האכדי על העיר.
רמז נוסף לשלטון האכדי הוא בניית מקדש לאלה אִישתַר בידי מַנִישְתֻסוּ, מבניו של סרגון, בתוך העיר.
פרט שעליו למדים מתעודותיו של שַמְשִי אַדַד הא'.
המלך הבבלי חמורבי כנראה שלט בנינוה, שהוזכרה כמעלת מס לבבל בימיו, וכן סקר את מקדש אשתר בעיר.
לאורך תקופת הממלכה התיכונה ניתן להבחין בפיחות מעמד נינוה, לעומת זה של אשור, בירתה הרשמית של הממלכה האשורית.
זמן ארוך הייתה אשור משועבדת לעמים שונים ולקראת 1400 לפנה"ס הציע מלך מיתני לשלוח לפרעה מצרים צלמית אשתר מנינוה, עובדה המעודדת את הסברה שגם נינוה נפלה תחת שלטון חורי.
המלך אשור-אבליט שחרר את הממלכה האשורית משלטון מיתני, ובימיו של תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר הראשון גדלה אשור לכדי אימפריה.
לאחר מכן גוועה הממלכה והתעוררה מחדש, הפעם כאימפריה אימתנית עוד יותר ששלטה במרבית אזור הסהר הפורה.
אך בימים שקדמו לאשורנצירפל הראשון לא ניטשה העיר כליל, ואף נתגלתה רשימת מלכים אשוריים (בהם אשור-אבליט הראשון, שלמנאסר הראשון, תּוּכּוּלְתִּי-נִינוּרְתַ הראשון ואשור-רש-אישי הראשון) שהתעסקו בפולחן אשתר ובמקדש העיר.
ונמצא לוח המציין שאשור-בל-קלה בנה את ארמונו בעיר (1080 לפנה"ס).
אשורנצירפל השני ערך בדק במקדש אשתר, אך גם העבירו לבירתו נימרוד, היא כלח התנ"כית.
מספר מהמלכים שהמשיכוהו בנו את מקדשי סין, נרגל, ושמש.
שלמנאסר השלישי יצא לחלק ממערכותיו הצבאיות מנינוה, אך התגורר בכלח.
בהתמרדות בנו, אשור-דן-אפלי, כנגדו, צידדה נינוה בבנו, ויש להניח שלא היה מלך אהוד בעיר.
אדד-ניררי הרביעי וסרגון השני ערכו אף הם מספר בדקים במקדש נבו שבעיר, והאחרון בנה את מקדש ראש השנה.
תעודותיו של סנחריב מספרות כי מספר מאבותיו נקברו בנינוה וחלקם דרו בעיר, אף שבתחילת שלטונו מצא את העיר במצב עלוב יחסית.
מקדש עתיק ומחסן תחמושת היו המבנים הראשיים של העיר.
שני רציפים ארוכים לגדות החידקל היוו את הבסיס לארמונות שנבנו טרם ימיו, אך הרציפים נהרסו והארמונות הרקיבו.
סנחריב חידש והגדיל את הרציף הצפוני, שאותה עת כיסה את תל קויונג'יק.
ובנה את ארמונו בחלק הדרום-מערבי, הארמון היה בגדר הישג אדריכלי עצום, שרק 80 מחדריו נתגלו עד לימינו.
התבליטים - שאין להם מתחרים במגוון הנושאים: רוחב ואורך היצירה, אמיתות ההצגה, הטיפול האמנותי, הדיוק שבציורים ותחושת המרחב - מהווים התקדמות על ארמונו הנפלא שרומם סרגון השני בחורסאבאד.
לאחר שחיבר את הרציף גם בדרום (כיום נבי-יונס), הקים סנחריב מחסן תחמושת חדש.
נינוה סבלה ממחסור במי שתייה, ותקוותה שכנה במי הגשמים.
אך סנחריב הוביל מים העירה מהגבעות סביב לעיר, דרך סדרה של 18 תעלות מים, שמימיהן פוזרו בבארות העיר.
הוא בנה בה גן נאה מזרחית לארמונו וכן רחוב לצעדות ניצחון, אולם אסר על נתיניו לעבור ברחוב.
סנחריב הפך את נינוה לבירתו, ולאחר שבזז את בבל מאוצרותיה הפך את נינוה לעיר העשירה במזרח.
ת'ומפסון גילה, כמו כן, את ארמון אַשוּר-שֻם-אֻשַבְּשִי, שנבנה בידי סנחריב ליורשו המיועד, שלבסוף לא ירש את הכס האשורי, כאשר את מקומו תפס אסרחדון.
אסרחדון החל לבנות מחדש את בבל - דבר שבא לכדי התנגשות עם תקוות סנחריב להפוך את נינוה לבירתה הבלתי־מעורערת של האימפריה האשורית - אך בכל זאת לא נטש את נינוה לגמרי.
הוא בנה מחדש את מקדש אשור בעיר, וכמו כן ארמון משל עצמו באזור תל נבי יונס, על בסיס הנשקייה שעמדה במקום.
אשורבניפל, יורשו של אסרחדון, ואחרון המלכים החזקים ששלטו באימפריה האשורית, קבע את נחלתו בנינוה, וכמחווה לסבו שיפץ את ארמונו, אם כי בנה לעצמו ארמון הדור בחלקו הצפוני של התל.
ארמונו של אשורבניפל הכיל מספר נכבד של איורי מלחמה שבהם מיוצג הצבא האשורי בניצחונותיו המפורסמים נגד העלמים, הערבים והבבלים.
ברם, פאר תבליטיו אינו משתווה לספרייתו המפורסמת ספריית אשורבניפל.
התעודות הרבות, הרישומים הספרותיים, המדעיים, המיתולוגיים, הדתיים, ההיסטוריים והאסטרונומיים מהווים בסיס חשוב ביותר לבחינת אורחות החיים באימפריה האשורית, ומספקים מקורות מידע לחקר ולהשוואת ההתפתחות המדעית של מסופוטמיה.
יתר על כן מהווים הממצאים מקור מידע מהימן לספרות בבלית קלאסית, שהועתקה ברובה על לוחות חמר ונשמרה בעומקי הספרייה.
סין-שר-אישכון, וקודמו לכתר האשורי, היו מלכים נלאים למדי, בימיו של הראשון מבין השניים שמו המדים מצור לעיר, אך זאת ניצלה.
בימי המלך האחרון, כוח מאוחד של מדים ובבלים תחת הנהגתו של נבו-פלאסר (אבי נבוכדנאצר, מגלה יהודה), תפס את העיר והצית את ארמונותיה, כך מצא את מותו סִן שַר אִשְׁכֻן.
הבירה הועברה זמנית לחַרַן, בימיו של אשור-אֻבַּלִיט השני, וסמוך לכך נפלה האימפריה האשורית כליל.
העיר לא נשכחה לגמרי, והיא אף זוכה לאזכור בידי ההיסטוריון היווני קסנופון, בתיעודו את מסע הרבבה.
בימי טיבריוס קלאודיוס נירו קיסר הוקמה מושבה על חורבותיה של נינוה.
בנימין מטודלה מזכיר את העיר באחד מספריו וכן הגאוגרף הערבי אבן בטוטה.
נינון דה לנקלו הייתה סופרת צרפתייה.
אביה, אנרי דה לנקלו, היה בעל דעות חופשיות והתעניין בפילוסופיה של אפיקורוס.
ב-1632 נמלט מצרפת לאחר שהרג אדם בדו-קרב.
ב-1642, אחרי מות אמה, נינון דה לנקלו נכנסה למנזר.
ב-1643 עזבה את המנזר, חזרה לפריז והחליטה שלא להינשא ולהיות עצמאית.
למדה איטלקית וספרדית, קראה את מונטן ואת דקארט ואימצה לעצמה את תורת הספקנות בפילוסופיה.
הפכה לאשת החברה הגבוהה וקיימה בחדר האורחים שלה חוג ספרותי שבו השתתפו סופרים, אמנים, מדינאים ורבים מאנשי האצולה.
כאביה, הייתה חופשייה בדעותיה ואמרה: "אם אדם זקוק לדת כדי להתנהג כראוי בעולם הזה, יש בכך משום סימן שמוחו מוגבל, או שלבו מושחת".
היא התייחסה לאהבה כ"תשוקה שאינה מוגבלת על ידי התחייבות כלשהי".
אן מאוסטריה, אמו של המלך לואי ה-14, ציוותה להכניסה למנזר (1656), שם הקסימה בחוכמתה את הנזירות, ואת כריסטינה מלכת שוודיה שבאה לבקרה וכתבה אודותיה לקרדינל מזארן.
ב-1657 ציווה המלך לואי ה-14 לשחררה.
בין מאהביה היו הנסיך קונדה הגדול, הקומפוזיטור לולי, ופרנסואה דה לה רושפוקו.
המלך הזמינה לארמונו ואנשי האצולה נתנו בה את אמונם, והפקידו בידיה כספים למשמרת.
מולייר היה בין מעריציה וזכה לעידודה.
נינון דה לנקלו הגנה על הפילוסופיה שלה ועל התנהגותה בספרה "המחזרת מתנקמת" (1659).
החל ב-1667 הייתה ידידתו של המחזאי ז'אן רסין, וב-1677 התיידדה עם מאדאם דה מיינטנון, מאהבתו של המלך לואי ה-14. פרנסואה ארואה, אביו של וולטר, שימש כפרקליטה, ובצוואתה השאירה 1000 פרנק לוולטר הצעיר כדי לקנות ספרים.
נינון דה לנקלו נפטרה בפריז ב-1705.
נינטנדו (ביפנית: 任天堂株式会社; באנגלית: Nintendo) היא חברה יפנית המייצרת משחקי וידאו.
נינטנדו היא חברת משחקי הווידאו הגדולה ביותר בעולם לפי רווח.
חברת נינטנדו החלה בייצור קלפי משחק, ובשנות ה-70 עברה לייצור משחקי מחשב, והפכה לאחת החברות הגדולות בתעשייה.
החברה נוסדה ב-23 בספטמבר 1889 במטרה לייצר קלפי משחק על ידי פוסג'ירו ימאוצ'י.
בשנת 1963 נינטנדו נקלעה לקשיים כלכליים והחלה לנסות תחומים עסקיים שונים, כגון שירותי מוניות, רשת מלונות אהבה ומסעדות.
בשנת 1966 נינטנדו עברה לייצר צעצועים, בשנת 1974 החלה למכור את קונסולת האודיסיאה ביפן.
בשנת 1977 נינטנדו החלה לייצר בעצמה את קונסולת Color TV-Game.
ב-1975 נינטנדו החלה לייצר משחקי ארקייד, אשר הייתה להם הצלחה מעטה, אך המשחק המצליח הראשון של נינטנדו היה דונקי קונג, אשר הניב לנינטנדו רווחים רבים.
בשנת 1980 נינטנדו הוציאה את סדרת ה-Game & Watch, סדרת קונסולות ניידות אשר זכתה להצלחה.
בשנת 1983 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Famicom ביפן, בליווי גרסאות ביתיות של משחקי הארקייד הפופולריים שלה.
הקונסולה הושקה במערב בשנת 1985 בשם NES, שהושקה יחד עם המשחק האחים סופר מריו, שנחשב לאחד המשחקים הנמכרים בהיסטוריה.
בשנת 1989 נינטנדו הוציאה את הגיים בוי, והוציאה יחד עם הגיים בוי את המשחק טטריס, הקונסולה זכתה להצלחה כבירה.
בשנת 1990 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-SNES ביפן, והוציאה אותה ב-1991 בצפון אמריקה וב-1992 באירופה.
ה-SNES הייתה קונסולה בעלת מעבד 16 ביט, אשר היה חזק יותר ממעבד ה-8 ביט של קודמתה.
בשנת 1995 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-וירטואל בוי, אשר הייתה קונסולת המציאות המדומה הראשונה בהיסטוריה.
הקונסולה מכרה מעט מאוד ונחשבה לכישלון מסחרי.
בשנת 1996 נינטנדו הוציאה את הנינטנדו 64, שהייתה קונסולת התלת־ממד הראשונה של נינטנדו.
בשנת 1998 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-Game Boy Color אשר הייתה גרסה מתקדמת של הגיים בוי, עם מסך צבעוני ושיפורים טכניים על פני קודמתה.
בשנת 2001 נינטנדו הוציאה את הגיים בוי אדוונס, ובאותה שנה היא גם הוציאה את הנינטנדו גיימקיוב, שמכרה מעט לעומת המתחרות.
בשנת 2004 נינטנדו הוציאה את הנינטנדו DS, קונסולה ניידת בעלת שני מסכים ועם מסך מגע.
ה-DS הייתה קונסולה מאוד מצליחה, ועקפה במכירותיה את מתחרותיה, ואת קודמתה, הגיים בוי אדוונס.
בשנת 2006 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-Wii, שהבקרים שלה צוידו בחיישני תנועה.
ב-2011 נינטנדו הוציאה את קונסולת הנינטנדו 3DS, אשר הייתה ההמשך ל-DS והציגה תלת־ממד ללא משקפיים.
ב-2012 נינטנדו הציגה את ה-Wii U אשר מכרה פחות מהציפיות והייתה לכישלון של נינטנדו.
ב-13 בפברואר 2016 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-New 3DS אשר הציגה גרפיקת תלת-ממד יציבה יותר מה3DS הרגיל וחומרה חזקה יותר שמאפשרת טעינה מהירה יותר של משחקים וחיי סוללה ארוכים יותר.
בספטמבר 2015 המבנה הארגוני של החברה השתנה, ושתי מחלקות פיתוח המשחקים בנינטנדו (האחת הייתה נינטנדו EAD שפיתחה בין השאר את המשחקים האחים סופר מריו, Star Fox ו-Wii Sports והשנייה הייתה נינטנדו SPD שפיתחה בין השאר את המשחקים בסדרות פוקימון, WarioWare ו-Rhythm Heaven) התאחדו לתוך מחלקה אחת בשם נינטנדו EPD.
אותו דבר קרה עם מחלקות פיתוח החומרה בחברה, שהתאחדו לתוך מחלקה בשם נינטנדו PTD.
באוקטובר 2016 הציגה נינטנדו את קונסולות הדור הבא שלה שהושקה במרץ 2017 – Nintendo Switch (נינטנדו סוויץ'), היא כוללת תמיכה במשחקים כבדים ותובעניים וכוללת מבנה ייחודי המאפשר את פירוק השלטים המחוברים לה לשלט אחד.
בדצמבר 2016 הוכרז על "Super Nintendo World", פארק שעשועים שיהווה חלק מרשת "Universal Studios" העולמית.
הפארקים יכללו מתקנים בהשראת משחקי מריו השונים, וצפויים להיפתח עוד.
הסניף הראשון נפתח ב-2021 ה"Universal Studios Japan", אבל בגלל עיכובים שונים צפויים שאר הסניפים להיפתח רק ב-2025.
בשנת 2018 התרחשה דליפת המידע של נינטנדו, שהייתה לאחת מדליפות המידע הגדולות ביותר בתולדות החברה.
בשנת 1983 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Famicom (או בשאר העולם nes) ביפן, שזכתה להצלחה.
בעקבות כך, החליטה נינטנדו לנסות לשווק אותה גם בצפון אמריקה ובאירופה.
גם שם המוצר זכה להצלחה מרובה וב-1990 הוציאה נינטנדו ביפן את קונסולת הסופר נינטנדו.
בשנת 1991 יצאה הקונסולה בצפון אמריקה וב-1992 באירופה.
ב-1996 יצאה קונסולת הנינטנדו 64, שזכתה להצלחה מסוימת אך לא הצליחה לעבור את מכירותיה של הפלייסטיישן.
בשנת 2001 הוציאה נינטנדו את קונסולת הנינטנדו גיימקיוב, שנכשלה ומכירותיה היו נמוכות מאוד.
ב-2006 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Wii.
קונסולה זו הייתה חדשנית בשליטתה, כיוון שהבקרים צוידו בחיישני תנועה.
קונסולה זו זכתה להצלחה רבה ועקפה את מתחרותיה פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360.
בשנת 2011 הודיעה נינטנדו על הקונסולה הבאה שלה, Wii U, שיצאה בשנת 2012. הקונסולה לא זכתה להצלחה רבה והיוותה כישלון כלכלי מצד נינטנדו, שבשל כך הפסיקה את הייצור שלה ב-2017.
באוקטובר 2016 הציגה נינטנדו את קונסולות הדור הבא שלה שהושקה במרץ 2017 – Nintendo Switch (נינטנדו סוויץ').
הקונסולה כוללת תמיכה במשחקים מתוחכמים יותר, ומבנה ייחודי הניתן לפירוק (למשל פירוק הקונסולה הנייחת לקונסולה ניידת קטנה יותר), שהצליחה ומכירותיה היו גבוהות.
הקונסולה מכרה 10 מיליון יחידות עד אמצע דצמבר והפכה לקונסולה שנמכרה הכי מהר בהיסטוריית ארצות הברית.
בשנת 1989 הוציאה נינטנדו את קונסולת הגיים בוי.
הקונסולה הצליחה בגלל המשחק הפופולרי טטריס.
ב-1995 יצאה סדרת ה-Play it Loud!, שהייתה דומה לגיים בוי, מלבד הצבע החיצוני.
ב-1996 הוציאה נינטנדו את Game Boy Pocket, אשר הייתה בעלת ממדים קטנים יותר.
ב-1998 יצא Game Boy Color, הראשון בסדרה שהציג מסך צבעוני.
ב-2001 הוציאה נינטנדו את גיים בוי אדוונס, וב-2003 את גיים בוי אדוונס SP (special), שזכו להצלחה רבה.
בשנת 2004 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-DS.
החלטה זו הייתה תמוהה כיוון שבאותו זמן קונסולת ה-GBA של החברה הייתה בשיא הצלחתה.
אבל גם קונסולה זו הצליחה מאוד ואף יותר מהגיים בוי.
ב-2006 הוציאה נינטנדו את ה-DS Lite שהייתה כמעט זהה ל-DS המקורי מלבד הקטנה, והפחתה במשקל ובעובי.
בשנת 2008 יצא ה-DSi ביפן, וב-2009 באירופה ואמריקה; גרסה זו כללה תוספת מצלמות, דפדפן אינטרנט מובנה ומסכים גדולים יותר.
בשנת 2010 הוציאה נינטנדו את DSi XL, שהיוותה גרסה מוגדלת של ה-DSi.
ב-2010 הכריזה נינטנדו על הקונסולה הניידת החדשה שלה, הנינטנדו 3DS, שיצאה במרץ 2011. הקונסולה אמורה להחליף את ה-DS והיא בעלת ספריית משחקים חדשה (אך עם תאימות לאחור).
לקונסולה מסך עליון עם אפקט תלת-ממדי ללא צורך במשקפיים.
בנוסף, הקונסולה כוללת מעבד, כרטיס גרפי וזיכרון מובנה טובים יותר, גירוסקופ וחיישני תנועה, שלוש מצלמות (שתיים מהן מאפשרות צילום בשלושה ממדים) ועוד.
בשנת 2015 הוציאה נינטנדו את החידוש לקונסולת ה-New 3DS ,Nintendo 3DS.
לקונסולה יש חומרה חזקה מה3DS הרגיל מה שמאפשר לה ביצועים מהירים יותר, חיי סוללה גבוהים יותר, ואיכות ויזואלית טובה יותר.
למכשיר עצמו נוספו 2 כפתורי כתף נוספים, כפתור ג'ויסטיק, חיישן תלת-ממד שמאפשר חוויה תלת-ממדית יציבה יותר, קורא תקשורת טווח אפס במסך המגע בשביל אינטראקציה עם צעצועי ה-Amiibo.
כמו כן לקונסולה יש שינויים ויזואליים כמו כפתורים בצבעים שונים, וכיסויים שניתנים להחלפה.
החברה יצרה את שתי סדרות המשחקים הנמכרות בעולם (מריו ופוקימון) ועוד משחקים ידועים נוספים כגון "האגדה של זלדה", "קירבי", "מטרויד", "דונקי קונג", "סטאר פוקס" ,"Animal Crossing", "Splatoon", "פיקמין", "Fire Emblem" ועוד.
בנוסף לחברה יש זכויות על המותג "פוקימון" מאת חברת פוקימון ביחד עם "גיים פריק" ו-"Creatures".
בראשית 2019 נינטנדו של אירופה חתמה על שותפות עם חברת TorGaming שעשתה את האחרונה למפיצה הרשמית של נינטנדו בישראל.
במרץ החלה תור גיימינג להשיק מוצרים של נינטנדו בשוק המקומי.
ב-15 באפריל 2019 נפתחה מהדורה ישראלית לאתר הרשמי של נינטנדו.
ב-24 ביוני 2019 נפתחה חנות של נינטנדו בדיזנגוף סנטר, הנחשבת לחנות השנייה של נינטנדו ברחבי העולם.
בקיץ 2022, לאור הצלחת חנות נינטנדו בתל אביב, נפתח סניף נוסף במרכז ביג באילת.
מחוז נִינְוֵה , הוא מחוז בצפון עיראק, שקיבל את שמו מהעיר התנ"כית נינוה שהייתה בירתה של ממלכת אשור.
נוצרים, אשורים, טורקמנים, יזידים, שבאקים, מנדעים, ארמנים, בהאים, קאקאים ופאדי כורדים חיו בעיראק זמן רב מאוד - חלקם במשך מאות שנים, אחרים במשך אלפי שנים.
רבים מהם, במיוחד נוצרים, יזידים, שבאקים וטורקמנים, גרים בנינוה, מחוז עשיר מבחינה תרבותית שנמצא במרחק של 400 מיילים צפונית-מערבית לבגדאד.
האזור המכונה מישור נינוה, צפונית-מזרחית למחוז, מאוכלס ברובו על ידי קבוצות מיעוט אלה.
העיר הראשית היא מוסול, הנמצאת סמוך לנהר החידקל וליד הריסות נינוה.
עיר מרכזית נוספת היא תל-עפר.
שתי הערים ידעו קרבות רבים בשנת 2004 בין הכוחות האמריקאיים לבין המורדים בעיראק, וכן בהשתלטות ארגון דאעש על האזור ובקרבות שניהל עם צבא עיראק.
כתוצאה מכך ברחו נוצרים אשורים רבים מהאזור והגיעו לאירופה ולמערב.
נינט טייב (נולדה ב-21 באוקטובר 1983) היא זמרת-יוצרת, שחקנית, דוגמנית ושדרנית רדיו ישראלית.
זוכת "פרס מסך הזהב" כשחקנית השנה הטובה ביותר בסדרה יומית.
התפרסמה בזכות זכייתה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
טייב נולדה וגדלה בקריית גת ליוסף טייב, שעלה מתוניסיה, ולמרסל (לבית מלכה), שעלתה ממרוקו.
נינט היא השלישית מבין חמישה אחים.
אחיה הבכור אייל שימש כמנהלה האישי בתחילת הקריירה.
החלה לעסוק בזמרה כבר בגיל צעיר, כשהופיעה באירועים משפחתיים, בטקסים עירוניים ובמקהלת בית הספר אורט רוגוזין בעירה.
בגיל 15 זכתה בתחרות ה"פזמנוער" בקריית גת עם ביצוע לשיר "Hero" של מריה קארי.
טייב שירתה בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית כמש"קית תחזוקה, ואף שרה את המנון החיל החדש.
2000–2003: התחלת דרכה ופריצה בכוכב נולד
טרם פריצתה הגדולה בתוכנית המציאות כוכב נולד, השתתפה טייב במספר תוכניות כישרונות מוזיקליים.
בשנת 2000 זכתה במקום הראשון בתחרות הכישרונות הצעירים של הטלוויזיה החינוכית, "קולות וצלילים".
טייב זכתה במקום הראשון לאחר שביצעה את השיר "זה לא אמיתי", שיר שאת מילותיו כתב והלחין אבי כוכב - מנהל להקת הנוער של קריית גת בשם "דור ההמשך" שבה הייתה טייב חברה.
תוכנית כישרונות נוספת שבה טייב השתתפה הייתה "המלך הבא", ששודרה בערוץ יס בריזה בהנחייתו של דידי הררי.
בתוכנית זו התחרתה טייב מול משתתפים נוספים שהתפרסמו גם הם מאז, ביניהם סגיב כהן, דודו אהרון, הראל סקעת ורפאל מירילא.
בשנת 2003, במהלך שירותה בצה"ל, ניגשה לאודישנים של תוכנית המציאות "כוכב נולד" של הזכיינית "קשת", ששודרה לראשונה באותה השנה בערוץ 2. ב-28 באוגוסט באותה שנה השתתפה בשלב הגמר של התוכנית שנערך בחוף ניצנים, יחד עם שירי מימון ושי גבסו.
בגמר שרה טייב את השיר "ים של דמעות", שביצע במקור זוהר ארגוב.
טייב זכתה במקום הראשון על פי בחירת הקהל והשופטים, עם 49% מקולות הצופים, ומעל ל-720,000 הצבעות.
באוקטובר באותה שנה יצאה לסבב הופעות עם משתתפי התוכנית.
בנובמבר, זמן קצר לאחר זכייתה, הקליטה טייב סינגל ראשון, "כמו ששיר נוגע", שכתב יעקב רוטבליט והלחין רמי קלינשטיין כפרס לזוכת התוכנית.
בשנת 2004, הקליטה טייב את שיר הנושא "בסוף העולם", לסרטו של אבי נשר, "סוף העולם שמאלה".
נשר בחר דווקא בטייב, כיוון שסיפור חייה הזכיר לו את סיפורם של גיבורי הסרט.
באותה שנה ביצעה טייב בשיתוף פעולה עם אלי פיניש את שיר הנושא למשדר ההתרמה יומטוב, הנקרא "כמו כולם".
במהלך שנת 2006 עבדה טייב על אלבום הבכורה שלה, "יחפה", בהפקתו של אביב גפן.
הסינגל הראשון מהאלבום היה השיר "כשאתה כאן".
השיר זכה לסיקור תקשורתי נרחב בבכורה במועדון הזאפה שבתל אביב, בעיקר בעקבות הסגנון החדש שרכשה לעצמה טייב, בלדה עם נגיעות רוקיסטיות.
בספטמבר באותה שנה הוציאה טייב את האלבום, וכעבור יום, בגמר "כוכב נולד 4", הוא הוכרז כאלבום זהב.
מתוך האלבום יצאו לתחנות הרדיו השירים "היא יודעת", "הכול יכול לקרות", "אם תבוא" ו-"יחפה".
בדצמבר 2006, יצאה טייב למסע ההופעות של האלבום.
מסע ההופעות כלל בתחילה עשרות הופעות באולמות גדולים בכל רחבי הארץ.
בקיץ 2007 קיבל מסע ההופעות תפנית, כאשר החלה טייב לערוך הופעות אינטימיות ומצומצמות יותר במועדונים קטנים ובפאבים.
בהופעות אלה אירחה לצידה אמנים מוכרים רבים כמו שי גבסו, אביב גפן, עברי לידר ואסף אמדורסקי.
בפברואר 2007 הקליטה טייב יחד עם עברי לידר גרסה מחודשת לשירה של עפרה חזה "הכאב הזה", שזכתה להצלחה רבה.
בשנת 2008 הקליטה טייב גרסת כיסוי לשירו של אילן וירצברג "לא יכולתי לעשות כלום" עבור הפרויקט "עבודה עברית".
באותה שנה שבה טייב לבצע בשנית את שיר הנושא למשדר ההתרמה יומטוב.
ב-7 ביוני 2009, יצא לאור "אם אני אלך", כסינגל הראשון מהאלבום השני של טייב.
בחודש יולי הוציאה סינגל שני לקראת האלבום, "מדברים".
לאחר שלושה סינגלים נוספים אשר יצאו מתוך האלבום, "הכלה", "אולי בחגים" ו"יקינטון", יצא ב-18 בנובמבר האלבום המלא, "קומוניקטיבי".
על מנת לקדם את האלבום יצאה טייב לסיבוב הופעות, שכלל בין היתר הופעות אקוסטיות בכל רחבי ישראל, וכן הופעות בהן אירחה טייב אמנים נוספים כמו עברי לידר, שלומי שבן, שלום חנוך, שלומי סרנגה ולהקת שני/אחרון/אוקטובר.
עם יציאת האלבום השני של טייב ב-2009, היא נבחרה לייצג את ישראל בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה בקטגוריית ה-"Best Act" בזכות הצבעת גולשים באתר MTV ישראל, אולם לא הצליחה להעפיל לגמר.
בשנת 2010, שיתפה טייב פעולה עם ארקדי דוכין בשירה "בודדה", שנכלל בפרויקט מיוחד בשם "השיר היומי".
בספטמבר 2011 התארחה בשיר "My Game", של המוזיקאי גלעד כהנא מתוך אלבומו החמישי Bad love, טייב התארחה בו גם כזמרת רקע ביתר השירים באלבום גם הופיעה בסיבוב ההופעות שמלווה את האלבום.
באותה שנה ביצעה טייב גם את שיר הנושא גרסת כיסוי לשיר "כל כיוון" של להקת רוקפור, שהופיע בסדרת הדרמה "אורים ותומים" ששודרה בערוץ יס ישראלי.
ב-28 בפברואר 2012, חשפה טייב את שמו של האלבום השלישי שלה (הראשון כאלבום בינלאומי).
ב-4 במרץ, הוציאה את סינגל הבכורה מתוכו: "I C U".
האלבום הוקלט בליברפול בקיץ 2011 יחד עם להקת רוקפור.
ב-13 במאי, יצא לאור הסינגל השני: "What Are You People".
ב-30 במאי, יצא לאור האלבום אלבום האולפן השלישי שלה Sympathetic Nervous System.
באוקטובר 2012, נבחרה טייב לייצג בפעם השנייה את ישראל בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה בקטגוריית "Best Global Act" עם הסינגל הראשון מאלבומה השלישי "ICU", אך גם בפעם זו לא הצליחה להעפיל לשלב הסופי.
באותו השנה, התארחה טייב בפרויקט "עבודה עברית-לילה של כוכבים", בו ביצעה את השיר "נוגה".
ב-3 במאי 2013, פחות משנה לאחר צאתו של אלבומה הקודם, הוציאה טייב את אלבומה הרביעי "כל החיות ידעו".
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "כל הלבד", "גרזן", ו-"פרויקט הספר הכחול", כאשר האחרון זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
לאחר צאת האלבום יצאה טייב לסיבוב הופעות חדש הנושא גם הוא את השם "כל החיות ידעו", במסגרתו אירחה אמנים שונים כמו דודו טסה, שלומי שבן ורונה קינן.
ב-4 בינואר 2014, הופיעה טייב עם סינדי לאופר בהיכל נוקיה והן שרו ביחד את השיר "True Colors".
ב-21 במאי, יצאה טייב לסיבוב הופעות אקוסטי חדש הנקרא "צוללות" ביחד עם מאיה בלזיצמן.
המופע כולל חלק משירי האלבומים והקאברים שטייב שרה לאורך הקריירה.
ב-8 באוקטובר, ביצעה את השיר "אמא אדמה" כחלק ממופע ההוקרה לזכרו של אריק איינשטיין שהתקיים בפארק הירקון.
כמו כן, טייב שיתפה פעולה עם זמר הרוק הבריטי סטיבן וילסון באלבומו הרביעי Hand.
Erase., והופיעה בשלושה שירים מתוכו שיצא בפברואר 2015. בנוסף, התארחה טייב באלבומו של שלומי שבן, "תרגיל בהתעוררות".
טייב ביצעה את השיר "מלכה לב שבור" והוסיפה קולות בשיר "איקאה".
ב-2 במאי 2015, הופיעה טייב במופע החימום של הזמר רובי ויליאמס בפארק הירקון בתל אביב.
ב-18 ביוני, נטלה חלק במופע "בדד", מופע מחווה ליצירתו של זוהר ארגוב במסגרת פסטיבל ישראל.
טייב הופיעה במופע יחד עם רביד כחלני, שי צברי, מאיה בלזיצמן ואחרים.
ביולי 2015, יצא הסינגל "ד'וּבּ וּתְפַטַר (יא סלימה)" מתוך האלבום השני של דודו טסה והכוויתים, שבו שרה טייב בערבית עיראקית.
ב-28 וב-29 בספטמבר 2015, הופיעה טייב יחד עם סטיבן וילסון בשתי הופעות ברויאל אלברט הול שבלונדון.
בעקבות הצלחת ההופעות של טייב עם סטיבן וילסון בלונדון, הזמין אותה הזמר להתארח בטורי ההופעות שלו באירופה ובצפון אמריקה ב-2016. טייב התארחה גם בדואט מתוך המיני האלבום "½4" של וילסון שיצא בינואר 2016.
ב-30 בספטמבר, יצא לאור הסינגל "Paper Parachute", מאלבומה החמישי של טייב.
באותו השנה הוציאה את הסינגל השני, "Child".
ב-31 באוקטובר 2015, במלאת עשרים שנה לרצח יצחק רבין, הופיעה בעצרת הזיכרון המרכזית בכיכר רבין ושרה את שיר לשלום.
לאחר צאת האלבום הופיעה טייב בארצות הברית, פסטיבלים באירופה כגון בפולין בפראג ובהופעה בברלין בחודשי מרץ-יוני 2016. בחודש מאי האמן הבריטי סטיבן וילסון הגיע לישראל להופעה בזאפה שוני ואירח את נינט בהופעה אחרונה של הטור שנינט התארחה בו.
ב-20 במרץ 2016, יצא לאור הסינגל השלישי, "Superstar".
ב-3 בפברואר 2017, יצא לאור אלבום האולפן החמישי (השני בתור אלבום בינלאומי) של טייב, Paper Parachute.
באוגוסט 2017, התארחה טייב בשש רצועות באלבומו החמישי של וילסון To the Bone.
כחודש לאחר מכן, השתתפה טייב בפרויקט "השעה הכי יפה" בה 28 מוזיקאים מלחינים ושרים משירי יותם ראובני.
טייב הלחינה וביצעה את השיר "הנה גם אנחנו חולפים".
2018–הווה: קמתי לרקוד ופרויקטים שונים
ב-9 בינואר 2018, יצא לאור הסינגל "גיבור", שנולד מהחיבור שלה עם דודו טסה שהלחין את השיר, עמו שיתפה פעולה באלבום ובהופעות של "הכוויתים".
באותו השנה, התארחה בהופעותיו של האמן סטיבן וילסון.
בנובמבר יצא לאור הסינגל "Self Destructive Mind".
במרץ 2019, הוציאו רד בנד וטייב קאבר לסינגל "Can't Feel My Face", של דה ויקנד.
באוקטובר התארחה במופע של החברים של נאטשה רדיו בלה בלה.
במאי הוציאה את "לא על יגון תשורר" במסגרת פרויקט שם עולם 2019.
ב-5 באפריל 2020, הופיעה בזאפה, במסגרת ההופעות שהתקיימו ושודרו בלייב בערוץ קשת 12 בעקבות מגפת הקורונה.
ב-28 באפריל, ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, השתתפה טייב בטקס יום הזיכרון של ערוץ 13. ב-4 ביוני, הוציאה את הסינגל "Feel the buzz", זהו הסינגל הראשון של טייב שיצא בארץ בשפה האנגלית.
בסוף 2020, ביצעה טייב בדואט עם שלום חנוך את השיר "לילה טוב תפילילה", את "לילה טוב לירח" וגם את "לילה טוב לאמא אדמה", מתוך האלבום שרים תפילילה.
ב-11 באפריל 2021, יצא לאור הסינגל "רק שלא תיפול הרוח".
ב-14 בפברואר 2022, יצא לאור הסינגל "לא לפחד כלל".
ב-14 באוגוסט, יצא לאור סינגל להרכב הישראלי אינפקטד מאשרום בו התארחה טייב בשיר "Black Velvet".
ב-18 בינואר 2023, יצא לאור הסינגל "מה יהיה איתך".
ב-8 במאי, יצא לאור הסינגל "הורגת" ביחד עם אסף אמדורסקי וגארדן סיטי מובמנט.
ב-15 ביוני, יצא לאור הסינגל "ככה זה" ביחד עם טונה.
בחודש יולי, הוציאה לאור את אלבום האולפן השישי שלה, קמתי לרקוד.
ב-12 בספטמבר סטיבן וילסון וטייב שיתפו פעולה בשיר בשם "Rock Bottom", השיר הוא חלק מאלבום חדש של וילסון.
ב-26 באפריל 2024, יצא לאור השיר "Reborn" של טייב החותם את סרט הדוקו "זעקות ואז שתיקה" העוסק בפשעי המין שביצעו מחבלי חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר.
טייב נבחרה על ידי הפקת הסרט לחתום אותו עם השיר ותיארה את תהליך כתיבת השיר כ"מעין תפילה", ואת תחושת הבערה שחשבה בעקבות ההתעלמות הבינלאומית מהזוועות שבוצעו.
השיר "Reborn" נכתב לפני הטבח, אך קיבל משמעות חדשה בעקבות האירועים והותאם למסגרת הסרט, ואף בוצע בעבר על ידי נינט בהופעות, כולל בפסטיבל שנערך בשנת 2012. טייב הצהירה כי היא מתכננת לכלול את השיר באלבומה הבא.
ב-12 ביולי, ההרכב Garden City Movement, יצא לאור השיר "Spinnin" בשיתוף עם טייב.
זהו שיתוף הפעולה השני של הצמד עם טייב, לאחר שיתוף פעולה קודם בשיר "הורגת".
בדצמבר 2025 השתתפה במופעי "NEXT" יחד עם עומר אדם, אודיה ואושר כהן.
במרץ 2004 החלה טייב להופיע בטלוויזיה, בתפקיד ראשי בדרמה היומית המוזיקלית של חברת הטלוויזיה "יס", "השיר שלנו".
בסדרה גילמה דמות, המבוססת על עצמה, בשם נינט לוי, אשר נבחרת במפתיע ללמוד באקדמיה למוזיקה ונכנסת לעולם המוזיקה.
בנוסף ביצעה טייב את שיר הנושא של הסדרה, "עוד מעט".
בסדרה ביצעה מספר שירים מקוריים, בהם "בינתיים" ו-"האור בחיי".
באוגוסט של אותה שנה יצאה טייב יחד עם משתתפי התוכנית לסיבוב הופעות ארצי.
בתחילת 2005 נמשכו צילומי העונה השנייה של "השיר שלנו".
עבור משחקה בעונה זו זכתה בפרס מסך הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה יומית.
באותו החודש יצא פסקול הסדרה "השיר שלנו".
האלבום אף הגיע למעמד אלבום פלטינה.
בנוסף באותה שנה השתתפה גם בתפקיד אורח בסדרה הפיג'מות.
בסוף שנת 2005 יצא השיר "האור בחיי" כסינגל לתחנות הרדיו, וזכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים.
לצד כיכובה בסדרת הדרמה השיר שלנו לאורך 4 עונות, הופיעה טייב בפרויקטים נוספים בטלוויזיה.
במהלך השנים שחלפו מאז זכייתה בכוכב נולד, טייב השתתפה בשלושה מערכונים שונים של תוכנית הבידור ארץ נהדרת, ובכך הפכה לאמן שהשתתף בתוכנית מספר הפעמים הגדול ביותר.
בשנת 2007 השתתפה טייב בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "פעם בחיים".
בעונה זו נשלחו ידוענים דוגמת יעל פוליאקוב, צופית גרנט, רון קופמן, דורית בר אור ואחרים, לחיות במשך חודש במקומות שונים בירושלים.
יוצאי הדופן היו הזמר בן ארצי וטייב, שנשלחו על ידי ההפקה לחיות עם קהילה מקומית בג'מייקה.
בשנת 2011, התארחה טייב בפרק של סדרת הטלוויזיה המוזיקלית "רד בנד" בתפקיד עצמה, וביצעה עם להקת הבובות שני שירים שגם הופיעו באלבום שיצא בעקבות הסדרה.
השירים הם גרסאות כיסוי לשירים "High and Dry" של להקת רדיוהד, ולשיר "Crazy" של נארלס בארקלי, כאשר האחרון הצליח מאוד וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו השונות.
בשנת 2013 החלה לשחק בתפקיד קבוע בסדרת הדרמה "זגורי אימפריה", המשודרת בערוץ HOT3, בתור אליזבת "ליזי", בחורה צעירה המתגוררת בבאר שבע שלא מימשה את שאיפותיה בחיים.
על פי התכנון המקורי נבחרה טייב לגלם את דמותה של אבישג, התפקיד הנשי הראשי בסדרה, אך בעקבות התנגשות לוחות הזמנים עם הקלטת אלבומה הרביעי, "כל החיות ידעו", ביקשה טייב לגלם דמות בתפקיד בעל נפח קטן יותר.
בשנת 2024 הצטלמה טייב לעונה השלישית של הסדרה שתשודר בחודש מאי 2025.
ב-2014 הופיעה טייב בפרק סיום של הסדרה "רמזור" בתפקיד אורח.
ב-2018 החלה לשמש בחלק מהעונה כשופטת אורחת בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון.
במאי 2018, עלתה בקשת 12 סדרת דרמה חדשה, "בשבילה גיבורים עפים", בה שיחקה את "יעלי אשכנזי".
שיר הנושא של הסדרה נקרא "תיל" באפריל 2018 זכתה הסדרה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל Canneseries הראשון בקאן.
ביוני 2020, השתתפה בסדרת הסרטים הקצרים "במרחק 100 מטר" של הוט, המספרת על אירועים שהתרחשו לאנשים בזמן סגרי הקורונה.
ב-1 ביוני 2021, הצטרפה טייב לתוכנית המציאות "הכוכב הבא" כשופטת קבועה עד לעזיבתה בשנת 2022.
בשנת 2025 שיחקה טייב בתפקיד משני העונה הרביעית של הסדרה "כראמל".
בה מגלמת את מאדאם פוטור, מגדת עתידות מסתורית.
באותה שנה שיחקה בסדרה "גחליליות" בתפקיד ראשי יחד עם דאנה איבגי, בה גילמה את מימי, חבלנית משטרה לשעבר, שנשלחת למשימת נטרול מוקשים באזור ים המלח.
בקיץ 2005 יצאה לאקרנים גרסה מדובבת של הסרט המוזיקלי הקלאסי "מרי פופינס".
טייב השתתפה בדיבוב העברי של הסרט, ודיבבה את תפקידי השירה של מרי פופינס.
בדצמבר 2007 נבחרה לשחק לצד השחקנית האוקראינית אולגה קורילנקו בסרט מתח של הבמאי דני לרנר, "קירות" (יצא לאקרנים ב-2009), שבו גילמה אישה מוכה.
סרט זה היה סרט הקולנוע הראשון בכיכובה של טייב.
הסרט התקבל לפסטיבל טורונטו וייצג את ישראל.
טייב ביצעה את השיר "My Friend", שאותו כתבה והלחינה עבור פסקול הסרט.
לאור הצלחתה בדיבוב בסרט "מרי פופינס", נבחרה טייב על ידי חברת דיסני לדבב את תפקיד הנסיכה טיאנה בסרט "הנסיכה והצפרדע", שיצא לאקרנים בפברואר 2010.
בשנת 2021, דיבבה טייב בסרט "טרולים מסביב לעולם", את הדמות של בארב.
בסוף 2018, לוהקה טייב לסרט האינדי האמריקאי "Tell Me Why I Don't Like Mondays" אודות טבח בבית ספר בסן דייגו שהתרחש בשנות השבעים.
בדצמבר 2004 התארחה בפסטיגל השנתי, "לא יאומן כי פסטיגל".
בדצמבר 2005 השתתפה במופע המוזיקלי "שיר נולד", וזכתה במקום הראשון בבחירת הקהל עם החידוש לשירה של שולה חן "אמא".
בסוף 2008 השתתפה טייב ב"פסטיבל שירי הילדים" המחודש, בהפקתה המוזיקלית של יהודית רביץ.
טייב ביקשה שלא להופיע בשבת ועל כן פסטיבל שירי הילדים 2008 התקיים רק בימי חול.
באפריל 2010 עלה בתיאטרון בית ליסין המחזמר "אביב מתעורר", שבו שיחקה לצד קבוצת "צעירי בית ליסין".
על תפקידה במחזמר טייב הייתה מועמדת לפרס "השחקנית המבטיחה" בטקס פרסי התיאטרון 2010.
בשנת 2006, במקביל ליציאת אלבום הבכורה של טייב, "יחפה", שיתפה הזמרת פעולה עם חברת הסלולר אורנג'.
במסגרת שיתוף הפעולה הופקה סדרת דוקו-ריאליטי סלולרית שתיעדה את הקלטות האלבום.
המהלך לווה בסרטון פרסומת בהשתתפות טייב, כאשר ברקע מושמע סינגל הבכורה מהאלבום, "כשאתה כאן".
בשנת 2007 שימשה טייב כפרזנטורית של חברת הסלולר פלאפון.
החברה שכרה את שירותיה של טייב לארבעה סרטוני פרסומת, ועל פי הפרסומים טייב השתכרה בתמורה סכום של מעל מיליון וחצי שקל.
סרטון הפרסומת הידוע והזכור ביותר מהקמפיין הוא הסרטון בו מגלחת השחקנית עופרי פרישקולניק את שיערה של טייב לאחר שזו הפסידה בהתערבות.
הסרטון שבו גולח שערה עורר עניין רב באמצעי התקשורת, אך גם ביקורת ציבורית על העיסוק התקשורתי האינטנסיבי בשיער של טייב, באיפור ובבגדיה ועל הפיכת הזמרת, לטענת המבקרים, למותג פרסומי.
בשנת 2009 נרתמה טייב בהתנדבות לככב בקמפיין "ישראל מתייבשת", מטעם רשות המים.
בשנת 2010 הופיעה טייב בקמפיין התרמה למען בית השנטי, במסגרתו הקליטה חידוש לשיר "מישהו גדול", וצילמה קליפ לשיר יחד עם ילדי בית השנטי.
החל מפברואר 2010 שודרה בתחנת הרדיו 88FM תוכנית רדיו אישית בשם "פנדו - נג'נה" בהגשתה ובעריכתה של טייב.
התוכנית שודרה בימי ראשון בין השעות 23:00 – 01:00. בנובמבר 2011 הודיעה טייב בעמוד הפייסבוק שלה על ירידת התוכנית עקב העבודה על אלבום חדש.
השתתפה בפינה קבועה בתוכנית הרדיו של גיא זוהר ברדיו ללא הפסקה בשם "שירה באמצע היום" שבה היא מקריאה קטעי שירה.
בינואר 2012 פורסם כי טייב נבחרה להיות הפרזנטורית של רשת ההלבשה התחתונה "דלתא", כאשר שכרה עומד על מיליון ש"ח לכל שנה בה תדגמן לחברה.
במסגרת שיתוף הפעולה צולמו מספר סרטוני פרסומת בהשתתפות טייב וצולמו כמה קטלוגים, כאשר חלק מהתמונות של טייב אף שימשו כשלטי חוצות בנתיבי איילון.
בקיץ 2016, פורסם קמפיין דוגמנות נוסף של טייב, למותג "דלתא".
בדצמבר 2013 טייב שימשה בתור עורכת אורחת במגזין "פנאי פלוס" בגיליון שהוקדש לאופנה.
עבור גיליון זה הצטלמה טייב לשער ונתנה לקוראים הצצה לארון הבגדים שלה ולפריטים מיוחדים מהאוסף הפרטי.
טייב ערכה את מדורי האופנה והמוזיקה ואף ערכה ריאיון עם הסטייליסט ומעצב האופנה גדי אלימלך, איתו עבדה במשך שנים.
בשנת 2025 השתתפה בפרסומת למותג המשקפיים אירוקה של סופר-פארם.
משנת 2004 עד תחילת 2006 הייתה טייב במערכת יחסים עם הזמר והשחקן רן דנקר, אותו הכירה על סט הצילומים לסדרה השיר שלנו.
טייב הייתה גם בת זוגו של השחקן יהודה לוי מ-2006. באוגוסט 2012 הזוג התארס, אך באוגוסט 2013 הודיעו בני הזוג על פרידתם.
מדצמבר 2013 הייתה טייב בזוגיות עם המוזיקאי יוסי מזרחי, חבר לשעבר בלהקת הקולקטיב.
הם התארסו ביוני 2014 והתחתנו ב-9 בספטמבר 2014. להם שתי בנות, בתה, אמליה, שיחקה בסדרה "תראו אותי".
ב-26 ביולי 2016 טייב ומזרחי עברו ללוס אנג'לס שבארצות הברית.
במהלך שנת 2022, חזרה להתגורר בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עסקה גם בהסברה מול עוקביה מחו"ל.
באוקטובר 2024 טייב ומזרחי החליטו להתגרש.
2003: לא נפסיק לשיר - כוכב נולד
2004: פסקול סוף העולם שמאלה
2005: מרי פופינס (בדיבוב לעברית)
2009: הנסיכה והצפרדע (בדיבוב לעברית)
כוכב נולד, תחרות מוזיקה טלוויזיונית של קשת, ערוץ 2 (2003): הזוכה במקום הראשון.
שיר נולד, מופע מוזיקלי (2005): הזוכה במקום הראשון.
פרס מסך הזהב, קשת ו"פנאי פלוס" (2005): השחקנית הטובה ביותר בסדרה יומית.
טקס פרסי נבחרי הילדים בערוץ הילדים (2007): זמרת השנה.
טקס פרסי "עמ"י", טקס פרסים של ערוץ מוסיקה 24 (2007): הזוכה בפרס זמרת השנה.
המצעד השנתי, רדיו ירושלים (2007): זמרת השנה.
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה (2009): "Best Israeli Act".
מצעד העשור של ערוץ 24 (2010): קליפ העשור לשיר "היא יודעת".
טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה (2012): "Best Israeli Act".
נינטנדו DS היא קונסולת משחק אלקטרונית ניידת של חברת נינטנדו.
נינטנדו החלה לשווק את המכשיר בנובמבר 2004, תחילה בצפון אמריקה, ואחר־כך בשאר העולם.
המכשיר מכיל מסך תצוגה ומסך מגע, עט (סטיילוס) למסך המגע ומיקרופון פנימי מובנה, ומסוגל לקרוא משחקי "גיימבוי אדוונס" ולתקשר עם מכשירי DS אחרים בטווח של עד 20 מטרים.
גרסה דקה יותר ובעלת מספר תכונות שלא נכללו ב-DS המקורי שווקה מחודש מרץ 2006, ונקראת "DS Lite".
הגרסה השלישית של המכשיר, ה-DSi, הושקה ב-1 בנובמבר.
לגרסה נוספה מצלמה מובנית, תמיכה בכרטיסי SD וגודל המסכים גדל ב-17%.
בנוסף חריץ הגיימבוי אדוונס הוסר וכך הוסרה התמיכה לאחור של המכשיר.
המכשיר זכה להצלחה ניכרת, ומכירותיו אף עלו על אלו של מכשירי PSP – קונסולת משחק ניידת מתחרה מבית חברת סוני.
ב-30 באוקטובר 2008 עקפו מכירות המכשיר את קודמו, גיים בוי אדוונס.
בשנת 2010 הכריזה נינטנדו על הקונסולה הניידת הבאה בסדרה ה-DS, הנינטנדו 3DS, המהווה קונסולה חדשה לגמרי, עם ספריית משחקים חדשה (זאת בנוסף לתמיכה לאחור בספריית משחקי ה-DS וה-DSi הגדולה).
הנינטנדו DS לייט הוא שיפור של הנינטנדו DS הרגיל, שמתבטא בעיקר במשקל ועובי פחותים, וכמו כן שינויים מינוריים כמו הזזת הכפתורים Select ו-Start לתחתית המכשיר.
המכשיר הוכרז ב-26 בינואר 2006, קצת יותר מחודש לפני שחרורו לשוק ביפן, ב-2 במרץ 2006. המכשיר גם תומך בקריאת כרטיסי משחק של הגיים בוי אדוונס.
הוא גם כלל שיפורים מינוריים יותר, כמו עובי פחות.
הוא הוכרז ב-2 באוקטובר 2008 בכנס משחקים של נינטנדו, ושוחרר לשוק ביפן ב-1 בנובמבר 2008. הוא שוחרר באירופה ב-3 באפריל 2009, ובארצות הברית וקנדה, ב-5 באפריל 2009.
ב-29 באוקטובר 2009 הכריזה נינטנדו על הנינטנדו DSi XL, שיצא ב-21 בנובמבר 2009 ביפן, וברבע הראשון של 2010 באירופה.
המכשיר החדש משתמש בצגים הגדולים ב-93% יותר ממכשיר ה-DSi המקורי, ויגיע עם עט סטילוס גדול יותר, שמאפשר אחיזה נוחה יותר.
המכשיר מותאם לקהל יעד מבוגר ולא נועד להחליף את הדגם הקודם.
הוא מיוצר בצבעי אדום, חום ולבן.
נינוֹ חוּרצידזֶה (בגאורגית: ნინო ხურციძე; 28 בספטמבר 1975 – 22 באפריל 2018) הייתה שחמטאית גאורגית בדרגת אמן בינלאומי.
זכתה באליפות העולם עד גיל 16 בשנת 1991. הייתה אלופת העולם לנערות בשנים 1993 ו-1995.
בשנת 1993 הפכה לרב-אמן לנשים, וב-1999 קיבלה דרגת אמן בינלאומי (כללי).
נפטרה בגיל 42 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
בין השנים 1998 ל-2012 השתתפה נינו חורצידזה ב-5 אולימפיאדות שחמט:
נינטנדו גיימקיוב היא קונסולת משחקים של חברת נינטנדו.
הקונסולה יוצרה בין השנים 2001 ל-2007 והייתה הראשונה של נינטנדו שנעזרה בדיסקים.
נינטנדו, שציפתה להתלהבות רבה מהקונסולה, הציגה אותה בתערוכת E3 בשנת 2000, אך המכירות היו נמוכות מהצפוי.
נינטנדו הוסיפה לקונסולה אפשרות למשחקי און-ליין ואפשרות לשחק משחקי גיים בוי על הקונסולה, אך למרות זאת המכירות המשיכו לפגר אחרי המתחרות – פלייסטיישן 2 ו-Xbox שיכולותיהן הגרפיות וכושר העיבוד שלהן היו חזקות יותר.
הקונסולה נהפכה מאז לקונסולה של "נינטנדופילים", חובבי נינטנדו שטענו שאולי יכולותיה בתחום העיבוד והגרפיקה נמוכות יחסית אבל ספריית המשחקים שלה מצוינת ומלאה במקוריות.
נינטנדו אכן התמקדה יותר במקוריות וחדשנות המשחקים מאשר ביצועים גרפיים של הקונסולה.
עוד טענה כנגד הקונסולה הייתה מספר המשחקים המועט שלה, כשבע מאות בסוף ימיה.
להשוואה, עבור פלייסטיישן 2 הופצו כחמשת אלפים משחקים.
בשל הכישלון היחסי של הקונסולה ירד מחירה של הקונסולה למחיר נמוך במיוחד של 100 דולר בארצות הברית.
אנשים רבים טענו שמספר המכירות הקטן של הקונסולה נגרם כתוצאה מזה שמשחקיה של נינטנדו לא מגיעים לרמות של משחקי מבוגרים (שכוללים אלימות ופחד) זה משום שקיימת אצל נינטנדו צנזורה רבה.
בתוכנית ביקורת המשחקים X-play נאמר בבדיחות הדעת כי "אפילו לאלוהים אין גיימקיוב".
למרות זאת יצא החידוש ל-Resident Evil שיותר מפחיד ואלים מהמקורי לגיימקיוב בלבד.
חלק לא קטן מהנפילה של נינטנדו עם הקונסולה היה בגלל הקונסולה המתחרה, הפלייסטיישן 2 של סוני, שכבשה את לב הציבור ומכרה כמות ענקית של קונסולות.
כמות כה ענקית עד שקיבלה את התואר 'הקונסולה הנמכרת ביותר בכל הזמנים'.
יותר מ-80% מהקהל השחקנים בחר בסוני ולא בנינטנדו.
הקונסולה אומנם נפלה אך נינטנדו למדה לקחים רבים וקונסולת הווי צעדה יפה מאוד כקונסולת הדור הבא – הדור השביעי.
כיום יש לגיימקיוב קצת מעבר לשבע מאות משחקים.
המשחקים עם הציונים הגבוהים ביותר הם: , , , .
נמכר ביותר משבעה מיליון העתקים.
נינו פרר היה זמר, שחקן ומוזיקאי ג'אז צרפתי-איטלקי.
עיקר פרסומו היה במחצית השנייה של שנות ה-60 בזכות שורת להיטי פופ שהוציא בצרפתית.
להיטים אלו זכו להצלחה במדינות רבות וישראל בכללן.
נולד בג'נובה שבאיטליה, בשם נינו אוגוסטינו ארטורו מריה פרארי, לאם צרפתית ואב איטלקי.
בעת היותו פעוט, עבר עם משפחתו לקלדוניה החדשה, שם הועסק אביו כמהנדס במכרה ניקל.
ילדותו עברה עליו בנעימים בחיק משפחתו הבורגנית, שוחרת התרבות והאמנות.
ב-1939, בגיל חמש, בעת שבילה יחד עם אמו חופשה בצרפת, פרצה מלחמת העולם השנייה ונמנע מהם לחזור לקלדוניה החדשה.
בעת שאביו נותר בקלדוניה החדשה, עברו פרר ואימו לאיטליה ושם עברו את שנות המלחמה בדלות ובניכור.
ב-1947 התאחדה המשפחה מחדש ועברה לפריז.
פרר הנער נשלח לבתי הספר הטובים ביותר בפריז.
הוא למד לימודים גבוהים בסורבון וקיבל תארים באתנולוגיה ובארכאולוגיה פרהיסטורית.
הוא בילה חלק גדול מזמנו החופשי כסטודנט בחפירות ארכאולוגיות ומשרתו הראשונה הייתה במוזיאון האדם בפריז, שם עבד עם הפרהיסטוריון הנודע אנדרה לרואה גוראן (Andre Leroi-Gourhan).
במקביל לאהבתו לארכאולוגיה, פיתח עניין במספר תחומים נוספים.
הוא הפך לצייר נלהב, תחום בו עסק עד מותו.
כמו כן, החל לנגן במספר כלי נגינה (פסנתר, גיטרה, קלרינט, טרומבון וחצוצרה), הלחין וכתב מילים לשירים והפך לאוהד נלהב של מוזיקת הג'אז.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה קיבל כמתנה מסבתו, טיול לקלדוניה החדשה.
הוא ניצל טיול זה למסע סביב העולם באוניית משא ונטל חלק בעבודה ארכאולוגית שנערכה על אחד האיים בקלדוניה החדשה.
עם שובו לפריז, ניסה לעבוד במספר מקומות, אך לא מצא עניין בעבודות אלו, מה גם ששכרו היה זעום.
רצונו לעבוד בתחום המוזיקה הביא אותו לכך שהחל ב-1959 להתפרנס כנגן ליווי של אמני ג'אז.
בין היתר, עבד עם אמנים כמו: ריצ'רד בנט וביל קולמן.
המעבר מג'אז לרית'ם אנד בלוז
בתחילת שנות ה-60 ליווה כגיטריסט את הזמרת האמריקאית ננסי הולווי , ובאותה עת המשיך להלחין שירים שהושפעו ממוזיקת הגוספל, אך נדחה על ידי חברות התקליטים אליהן פנה.
האזנתו ללהיטיהם של אוטיס רדינג, סם קוק וסם ודייב הייתה עבורו התגלות מוזיקלית וחוללה תפנית בסגנון כתיבתו.
רק ב-1963 הוציא פרר את תקליטו הראשון לאור, בחברת התקליטים "ברקלי".
הוא היה כבר בן 29, בשעה שמרבית כוכבי הפופ הצעירים של אותה עת היו בקושי בני עשרים.
היה זה מיני-אלבום שנקרא: "Pour oublier qu'on s'est aimé" ("לשכוח את האוהבים") ובו ארבעה שירים.
השירים היו בסגנון קלאסי והתקליט לא נמכר היטב בצרפת.
לעומת זאת, במספר מדינות אירופיות אחרות ובמיוחד ביפן ובמזרח התיכון, זכה אחד השירים, "C'est Irréparable" ("זה חסר תקנה"), להצלחה רבה.
פרר אף ערך שבוע של הופעות בביירות.
השיר בוצע בגרסה איטלקית, "Un anno d'amore", על ידי הזמרת האיטלקית מינה והגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האיטלקי.
פרר, שעדיין לא נתפרסם בצרפת, עזב את "ברקלי" לחברת תקליטים קטנה, "בל-איר", הקים ב-1964 להקת גוספל, אך זו התפרקה עוד בטרם החלה בהקלטות ופרר המשיך והוציא מספר סינגלים שלא זכו להצלחה.
פריצת הדרך של פרר הגיעה ב-1965, לאחר ששב לחברת התקליטים "ברקלי".
לאחר מספר ניסיונות כושלים, ניתנה לו האפשרות להקליט את שיריו בדרכו שלו.
הוא הקליט את השיר "מירזה" ("Mirza") והשיר הפך במהירות ללהיט גדול.
השיר היה שילוב מוצלח של רית'ם אנד בלוז קצבי ושל תמליל קומי.
חברת התקליטים האיצה בו להקליט שירים נוספים באותו סגנון ושיריו החדשים נמכרו היטב.
להיטיו הבאים היו "Les Cornichons" ו-"Oh!
Bon" ופרר הליצני הפך במהרה לאחד מאלילי הפופ האפנתיים של הנוער.
למרות הפופולריות לה זכה, לא היה פרר מרוצה לחלוטין, שכן הצלחתו התבססה על חומר שמבחינה מוזיקלית לא הרגיש בו בנוח.
בכל אופן, להיט רדף להיט ופרר חי חיי כוכבות עתירים באירועים ובהופעות.
ב-1966 הוא הופיע ב-195 הופעות והופיע כמעט 30 פעמים בטלוויזיה, אך הוא עייף במהרה מתדמית המפתה הפרובוקטיבי שהודבקה לו במכוון ומכך שהושווה תכופות לז'אק דיטרון, אליל הפופ הצרפתי בן זמנו שנחשב כבעל תדמית דומה.
ב-1966 הוציא פרר להיט גדול נוסף, "le Téléfon" ("הטלפון").
למרות הצלחתו, סלידתו של פרר, שהיה אדם ישיר ופשוט, מעסקי הבידור, הלכה וגדלה.
הוא סירב להתפשר עם הדרישות והלחצים שמסביבו, עזב את פריז ועבר לאיטליה ב-1967, לא לפני שהוציא את השיר "Je veux être noir" (אני רוצה להיות שחור) שזכה להצלחה.
מאוכזב מהצלחת להיטיו, נשאר פרר שלוש שנים באיטליה.
בשעה ששיריו המשיכו להמכר היטב בצרפת.
מילות שיריו הפכו לנון קונפורמיסטיות ובאותה עת, ציניות וסרקסטיות.
ב-1967 הוציא לאור את השירים "Mao et Moa" ו-"Mon copain Bismarck" (ידידי ביסמרק), וב-1968 את "le Roi d'Angleterre" (מלך אנגליה), עם מילים נשכניות שביטאו את עייפותו מעסקי שעשועים ומהחברה בכללותה.
באותו זמן, פרר שכר את הקלידן הקמרוני הצעיר, מאנו דיבאנגו, שהפך לאחר שנים לסקסופוניסט מפורסם.
פרר התפרסם ב-1969 באיטליה כמגיש תוכנית בידור סטירית בטלוויזיה "Io, Agata e tu", בה השתתפו גם נינו טראנטו ורפאלה קארה.
ב-1970, לאחר שהיה לו רומן קצרצר עם כוכבת הקולנוע בריז'יט ברדו, החליט לשוב לצרפת.
נחוש בדעתו לעצב את הקריירה שלו לפי ראות עיניו, עבר פרר להתגורר במחוז קרסי (Quercy) שבדרום מערב צרפת והחל לעסוק בטיפוח סוסים.
אולם, המוזיקה נותרה עדיין אהבתו הגדולה ופגישתו עם הגיטריסט האנגלי, מיקי פין, שניגן יחד עם טי רקס, אריק קלפטון והרולינג סטונז שינתה את גישתו לעבודתו המוזיקלית.
יחד עם פין, החל פרר לכתוב מוזיקת רוק מלווה במילים קודרות ואישיות יותר.
ב-1972 הוציא פרר את אלבומו "Métronomie" שבו ראה את האלבום "האמיתי" הראשון שלו.
חלק מהמוזיקה באלבום לוותה באפקטים קוליים וברוח אותם ימים, תויג האלבום על ידי הביקורת כ"נסיוני".
האלבום כלל גרסה חדשה של שיר מתקליטו הראשון "Pour oublier qu'on s'est aimé", אך היה זה דווקא שיר אחר, "la Maison près de la fontaine, שסגנונו היה שונה לחלוטין משאר החומר המוזיקלי באלבום, שזכה להצלחה כסינגל ומכר כחצי מיליון עותקים.
שוב נפרש השטיח האדום לפני פרר בשל הסיבות הלא נכונות מבחינתו, וסלידתו מעולם הבידור והשעשועים רק הלכה וגברה.
בשנים שלאחר מכן, המשיך פרר להוציא אלבום חדש כמעט מדי שנה.
להיט אחד (שיצא גם כסינגל) בכל אלבום, אפשר לו להמשיך ולשמור, פחות או יותר, על חופש יצירה מוזיקלי, גם כאשר האלבומים זכו רק לעיתים רחוקות להצלחה מסחרית.
ב-1973 הוא הקליט יחד עם מיקי פין ומוזיקאים נוספים אלבום בשם "Nino and Leggs" שהיה כולו בסגנון רוקנ'רול.
האלבום נכשל מסחרית והוא עזב את תקליטי ברקלי ועבר ל-CBS.
ב-1974 הוציא תקליט יחד עם הזמרת האמריקאית ראדיה פריי שכלל שירים באנגלית.
השיר היחיד שהושר בצרפתית היה "Le Sud".
שיר זה הפך ללהיט ומכר מעל למיליון עותקים ועמד שוב בניגוד מתסכל עבור פרר לחוסר הצלחת האלבום.
לאחר כישלונם של שני אלבומים נוספים שהוציא ב-1975 וב-1977 עזב פרר את CBS.
הצלחת "Le Sud" אפשרה לפרר לרכוש בית במחוז קרסי.
ב-1976 הוא עבר לטירה מהמאה ה-15 בלאטיילד (Lataillade), התקין בה אולפן הקלטות והמשיך לטפח סוסים ולעסוק בציור.
ב-1978 נשא לאישה את ז'קלין מונסטייה (Jacqueline Monestier) הידועה בשם "קינו".
עתה, כשלא היה חתום בחברת תקליטים, הוציא פרר כל תקליט בחברה אחרת.
ב-1979 הוציא אלבום בשם "Blanat" שכלל מילים בצרפתית ובאנגלית והשפעות ברורות של גוספל ושל ג'אז.
באותה שנה פגש את זמר הרוק ז'אק איז'לן (Jacques Higelin) ויצא איתו לסיבוב הופעות.
אופיו המרדני ואישיותו החזקה של איגלין הצליחו למשוך את פרר להופיע מול קהל, דבר שהפסיק לעשותו זמן רב לפני כן.
ב-1980 הוציא את האלבום "la Carmencita" שהיה מבוסס על חומרים מהעבר וב-1982 הוציא את "Ex-Libris", אלבום שהכיל חומר חדש ונכתב כמחווה לאביו.
שנה לאחר מכן הוציא את "Rock 'n' roll cowboy", אשר כשמו, היה בסגנון הרוקנ'רול.
הוא חזר להופיע בפני קהל ואף ערך הופעות באולם אולימפיה שבפריז.
לאחר מסע הופעות זה, פרש פרר מהופעות כזמר.
כשנה לאחר מכן, הוא הופיע בתפקיד אלוהים במחזמר לילדים, "L'Arche de Noé" (תיבת נח).
הוא אף הלחין את המוזיקה למחזמר שזכה להצלחה בינונית.
עד 1986 נעלם פרר מעולם המוזיקה.
הוא שהה בטירתו והתרכז בציור ובגידול בניו, פייר וארתור.
ב-1986 הוציא אלבום חדש, "13ème album", שלא הותיר רישום כלשהו על עולם המוזיקה והבידור בצרפת.
ב-1993 הוציא פרר אלבום נוסף, "La Désabusion".
האלבום הוקלט בטירה בלאטיילד ונערך באולפן בטולוז ועטיפתו צוירה על ידי פרר.
גם באלבום זה היה לידידו, מיקי פין, חלק נכבד.
במשך שנתיים, לאחר הוצאת האלבום, צץ מדי פעם שמו של פרר בחדשות.
ב-1994 הייתה זו תערוכה של ציוריו שהוצגה בפריז וב-1995 יצא שוב לסיבוב הופעות עם להקתו ה-Leggs והופיע איתם בפסטיבל שנערך בלה רושל.
ב-1995 אף הוציא אלבום ביתי שכלל הקלטות ביתיות מהשנים 1987-1992 ובו שר, יחד עם אשתו, ילדיו ומוזיקאים חברים, להיטים ושירים ישנים שלו ושירים מפורסמים כמו בסמה מוצ'ו.
אולם, לאחר הגיחה הקצרה אל אור הזרקורים, שמח פרר לחזור לאשתו לילדיו, שהחלו לנסות כוחם ביצירה מוזיקלית ולאמו שעברה לגור איתם ושוב התמקד בציור ובטיפוח חיות המשק.
ביולי 1998 נפטרה אמו של פרר, מוּנֶט, ומותה השפיע, כנראה, בצורה קשה על פרר.
חודש לאחר מכן, יומיים לפני יום הולדתו ה-64, הוא שם קץ לחייו בירייה באמצע שדה תירס המרוחק מספר קילומטרים מביתו.
נינו פרר, שהיה טיפוס בלתי צפוי ונטה למצבי רוח, סירב לפשרות באמנותו ולכן, נאלץ לוותר, במידה מסוימת, על הקריירה שלו.
למרות זאת, להיטיו הגדולים הטביעו את חותמם על הזמר הצרפתי וידועים עד היום, גם בזכות השימוש בהם בפרסומות.
גם בישראל זכו מספר להיטים של פרר להצלחה גדולה.
הבולט שבהם היה "מירזה" שזכה גם לאזכור בסרט הלהקה בעת שמאיר סוויסה ביצע אותו במבחני הקבלה ללהקה הצבאית.
המתופף ז'אן ז'אק גולדברג נהג לבצע את השיר בהופעות להקת הקליק.
גם השיר "הטלפון" (הפזמון מתחיל במילים: "Gaston, y'a l'téléphone qui sonne) הצליח בישראל.
לשירים "מירזה" ו"מאדאם רובר" חוברו בישראל ריקודי עם והם נרקדו כריקודי שורות.
יוסי בנאי ביצע את שירו "אגאתה" (1968) בגרסה עברית בתוכנית הרדיו שלכם לשעה קלה ב-1972.
דיים נינט דה ולואה (Dame Ninette de Valois; נולדה בשם אדריס סטאנוס; אנגלית: Edris Stannus; 6 ביוני 1898 – 8 במרץ 2001) הייתה רקדנית, מורה, כוריאוגרפית ומנהלת אומנותית של בלט קלאסי, בריטית ילידת אירלנד.
היא ידועה בעיקר כמי שרקדה באופן מקצועי, עם להקת הבלט בלט רוס, בניהולו של סרגיי דיאגילב, ומאוחר יותר נודעה כמי שייסדה את הבלט המלכותי, אחת מלהקות הבלט הבולטות ביותר במאה ה-20 ואחת מלהקות הבלט המובילות בעולם.
בנוסף לכך, היא ייסדה את בית הספר המלכותי לבלט, וכמו כן את הסדלר'ס ולס, מה שיהפוך לימים לבלט המלכותי של ברמינגהאם.
היא נחשבת בקרב הקהל הרחב כאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהיסטוריה של הבלט וכן ל"סנדקית" של הבלט האנגלי והבלט האירי.
נינט דה ולואה נולדה ב-6 ביוני 1898, כאדריס סטאנוס, לקצין אשר שירת בצבא הבריטי ולאם אשר עסקה בייצור בקבוקי זכוכית.
היא נולדה בעיירה בלסינגטון שבמחוז ויקלו, באירלנד של היום, שבאותם ימים הייתה עדיין שייכת לממלכה המאוחדת.
היא החלה לקחת שיעורי בלט, בשנת 1908, באקדמיית לילה פילד המיועדת לילדים (Lila Field Academy), בהיותה בת 10. בתארה לימים את אקדמיית לילה פילד, היא העידה שהיה זה בית ספר טיפוסי לתיאטרון וכמו כן היא למדה שם קצת מכל דבר.
בסביבות שנת 1913, אדריס סטאנוס החליפה את שמה לנינט דה ולואה, זאת כאשר היא מתחילה לצאת לסיבובי הופעות בלט במסגרת להקת ילדים שכינויה היה "ילדי הפלא".
להקה זו ביצעה הופעות בלט מצומצמות, על בסיס מחזות שנכתבו בעבור אותן הופעות, במגוון אולמות.
דה ולואה דיברה מאוחר ביותר על תחושת גאוותה שהיא הופיעה ורקדה כמעט בכל התיאטראות ששכנו לאורך חופיה של אנגליה.
אחד מהביצועים הפופולריים ביותר עליה, היה מופע הבלט המבוסס על היצירה The Dying Swan, מאת אלפרד לורד טניסון, וכן התרשמותה מאנה פבלובה, רקדנית הבלט הראשית שהשתתפה במופע זה.
סיבוב הופעות זה היה אמנם מייגע אך הוא הטביע בנינט דה ולואה את משמעת הברזל ואת הסיבולת הדרושות כל כך בעבור המשך התקדמות הקריירה שלה כרקדנית וככוריאוגרפית של בלט.
המשך הקריירה המקצועית כרקדנית בלט
בסתיו 1914, דה ולואה הבטיחה לעצמה את החוזה המקצועי הראשון בחייה, עם ה-Lyceum Theatre , לונדון, חוזה במסגרתו היא הופיעה בתיאטרון במשך חמש שנים, זאת לצד תיאטראות אחרים.
בקיץ 1919, היא התקבלה לעבוד בלהקת הבלט של בית האופרה שבקובנט גארדן, דבר אשר יעצב את ניסיונה, לא רק מבחינה מוזיקלית אלא גם ובעיקר מבחינת הקריירה העתידית שלה ככוריאוגרפית של בלט.
דה ולואה הייתה נחושה לשפר את טכניקת הריקוד שלה והתלמדה עם מורי הבלט המשפיעים ביותר באותו הזמן, ביניהם ניתן למנות את אדוארד אספינוסה , אנריקו צ'קטי וניקולאי לגאט .
מאוחר יותר היא הזמינה את לגאט להעביר שיעורי בלט בסדלר'ס ולס, במהלך שנות ה-1930.
נינטנדו 64 היא קונסולת המשחק הביתית הרביעית מבית היוצר של נינטנדו.
היא נקראת נינטנדו 64 בגלל מעבד ה-64 ביט שהיא מכילה.
היא יצאה לאור ביפן ב-23 ביוני 1996, בארצות הברית ב-29 בספטמבר 1996 ובאירופה ב-1 במרץ 1997. נינטנדו 64 היא הקונסולה האחרונה מבית נינטנדו שהשתמשה בקלטות (ROM cartridges) והייתה הראשונה שכללה בקרים עם סטיק אנלוגי.
מחירה ההתחלתי של הקונסולה היה 199$ (בדולרים אמריקאים).
נינטנדו 64 היא אחת מהקונסולות הביתיות הראשונות שהשתמשו בגרפיקה תלת־ממדית מלאה.
במקור, בפרסום הראשון שלה שמה היה Ultra 64 והיא תוכננה לצאת בנובמבר 1995 כדי להציג את קונסולת הדור החמישי של נינטנדו, אבל הפיתוח התעכב עד 1996, ומבחינה אסטרטגית הוחלט לשנות את שמה ל-"נינטנדו 64" שהיה בולט לפרסום.
הנינטנדו 64 זכתה להצלחה רבה בזכות הגרפיקה והמשחקים (במיוחד סופר מריו 64), אך כשלה במכירות נגד המתחרה שלה הפלייסטיישן והגיעה לסיומה ב-2002.
ביפן, נוצר תוסף לקונסולה זו בשם נינטנדו 64DD, המתפקד כמו ה - Famicom Disk System של ה-NES, המאפשר לשחק משחקי דיסקטים (DD הוא קיצור של Disk Driver).
תוסף זה קיבל מספר קטן של משחקים ולא זכה לשחרור בארצות הברית ואירופה בשל כישלונו, אשר גרם לביטול משחק המשך למשחק המצליח, סופר מריו 64.
למרות סיומה, הנינטנדו 64 עדיין נחשבת לקונסולה אהובה בין האספנים וזכתה לשבחים למשך שנים בתור קונסולה נוסטלגית שיצאו אליה המון משחקים מצליחים, הבולטים ביניהם היו:
"Super Mario 64" (סופר מריו 64): המשחק העיקרי שגרם להצלחתה של הקונסולה.
"Conker's Bad Fur Day" (יום הפרווה הפרועה של קונקר)
"Turok: Dinosaur Hunter" (טורוק: צייד הדינוזאורים)
"Legend of Zelda: Majora's Mask" (האגדה של זלדה: המסכה של מאג'ורה)
במיתולוגיה השומרית והאכדית, נִינוּרְתַה (שומרית: 𒀭𒊩𒌆𒅁: NIN.URTA, שמשמעותו אולי "אדון [של] שעורה" או "אדון האדמה המעובדת") היה האל של העיר ניפור, מזוהה גם עם האל נינגירסו (שומרית: 𒀭𒎏𒄈𒋢: NIN.ĜIR.SU, שפירושו "אדון גירסו") האל של העיר גירסו, ובתקופה מאוחרת נקרא נינוב.
בניפור עבדו אותו כחלק מקבוצת אלים שכללה את אביו אנליל ואמו נינליל.
מופיע לפעמים כמחזיק חץ וקשת, חרב או אלה שנקראת שָרוּר.
האל מתואר באגדה השומרית "עלילותיו של נינרותה", כבעל יכולת דיבור, ויכולת ללבוש צורה של אריה מכונף.
באגדה אחרת נינורתה נלחם במפלצת מכונפת שנקראת אימדוּגוּד (באכדית: אָנזּו).
הגרסה הבבלית מספרת כיצד המפלצת אנזו גנבה את "לוחות הגורל" שהחזיק האל אנליל.