tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אומנם הנשים והגברים לא נחשבו בעיניהם לשווים, אך נשים החזיקו בזכויות דתיות מיוחדות, אשר גברים יכלו להשיגן רק על ידי נישואים להן.
הנשים הלוקריות היו אפוא האמצעי לרכישת המעמד, והנישואים קיימו את הסדר החברתי של אוליגרכיה מסורתית.
הלוקרו (בספרדית locro - מקצ'ואה ruqru או lukru) הוא נזיד או מרק על בסיס דלעת, שעועית ותירס שמקובל לאורך רכס הרי האנדים מארגנטינה ועד לדרום קולומביה; דרך בוליביה, פרו ואקוודור.
מקורו של התבשיל פרהיסטורי - עוד קודם לאימפריית האינקה שימש את העמים והשבטים באזור שתזונתם התבססה על תירס, קטניות ותפוחי אדמה.
בארגנטינה, תצרוכתו התפשטה מהאזור הצפון-מערבי וקוז'ו ליתר המדינה.
במקומות מסוימים הוא מקובל עם אפונה, יוקה, בשר בקר, בשר חזיר ועוד; אך תמיד מדובר בבישול איטי בו הוא מקבל את צבעו הכתום-צהוב האופייני מהדלעת, ואת הסמיכות הרצויה.
התירס בו נעשה שימוש יהיה לרוב אחד מסוגי התירס הטיפוסיים לאזור, שאינם מוכרים מחוץ לדרום אמריקה.
נהוג להגיש לצידו רוטב חריף בשם קיקירמיצ'י (quiquirmichi) עשוי משמן, שום, פלפל חריף, בצל ירוק ועוד.
מקובל לאכול את הלוקרו בחורף או באזורים קרים, ביום העצמאות הארגנטינאי ב-25 במאי, וכן בחגיגות ובחתונות.
ללוקרו יש בדרך כלל גרסה בשרית "עשירה" וגרסה צמחונית "עניה" (huaschalocro).
בבוליביה מרבים לאכול לוקרו בשבוע הקדוש שלפני חג הפסחא, ללא בשר, אך עם תירס, גבינה, תפוחי אדמה ודלעת.
יש בבוליביה גרסאות שונות מירקות ופירות הגדלים באזור ומחיות בר מקומיות שנהוג לצוד ולאכול.
בפרו אוכלים לוקרו בכל האזורים במהלך כל השנה, ובכל אזור יש לו גרסה אחרת; כולל גרסאות עם דגים ופירות ים באזורי החוף.
גם כאן נעשה שימוש רב ברכיבים מסורתיים מקומיים, ולרוב הוא יהיה חריף.
לוראטידין (Loratadine) היא תרופה אנטיהיסטמינית מדור שני, הפועלת על קולטן ה-H1 לטיפול באלרגיה.
פועלת לטווח ארוך ומגיעה לשיאה לאחר כ 8–10 שעות.
לוראטידין פותחה בחברת שרינג פלאו והופצה החל משנות ה-80 של המאה ה-20. הגנות הפטנט שלה פגו בשנת 1991 ומאז היא בשימוש נרחב, גם ללא מרשם רופא.
היא נמכרת תחת מספר שמות מסחריים (לדוגמה, קלאריטין, לוראסטין), אך ניתן למצוא את התרופה גם לפי שמה הגנרי.
היא עדיפה על פני תרופות אנטיהיסטאמיניות מדור ראשון כיוון שהיא גורמת לפחות עייפות.
אחת הגרסאות של התרופה נקראת קלאריטין-די או קלארינייס (Claritin-D or Clarinase), בשילוב עם פסאודואפדרין, המקלה על גודש באף;
התרופה משמשת לטיפול בהתקררות, כמו גם בתסמיני אלרגיה.
לוראטידין מיועדת להקלה סימפטומטית באלרגיות כגון: חרלת (Urticaria), סרפדת (Hives) ונזלת אלרגית (Allergic Rhinitis או "קדחת השחת").
לוראטידין אפקטיבית לטיפול משולב של תסמיני אף ועיניים: התעטשות, נזלת, עיניים מגורות או מגרדות.
כמו כן, לוראטידין יכולה להפחית כאבי ראש בעוצמה חלשה עד בינונית.
לוראטידין, יכולה להקל על גירוד ממקור סרפדת או חרלת, ולכן יעילה כנגד Chronic Idiopathic Urticaria.
זמינה בכדורים, תרחיף (oral suspension), וסירופ.
כמו כן היא קיימת בשילוב עם פסאודואפדרין.
בנוסף, התרופה זמינה בצורת כדורים בעלי ספיגה מהירה.
בתור תרופה אנטיהיסטמנית מדור שני, היא גורמת לפחות עייפות וישנוניות בהשוואה לדור ראשון, אך עדיין לא ניתן להתעלם מתופעות אלו לחלוטין (החדירות של תרופות מדור שני את מחסום הדם-מוח היא פחות יעילה ולכן גורמות פחות לתופעות אלה).
אף על פי שישנוניות היא תופעה נדירה במינון של 10 מ"ג, מי שנוטל לוראטידין צריך להיות מודע לכך שיכולה להיות ירידה בתפקוד של כישורים קוגניטיביים (כגון: נהיגה, עבודה, לימודים).
במקרה של תחושת עייפות בעת לקיחת לוראטידין, יש להימנע מצריכת אלכוהול, שיכול להחמיר את התופעה ולגרום לעייפות ניכרת.
תופעות לוואי נדירות כוללות נדודי שינה, חרדה, ועצבנות.
כאבי ראש, אצירת שתן, יובש בפה, ראיה מטושטשת, דלקת הלחמית (conjunctivitis).
רגישת לתרופה (Hypersensitivity), פגיעה קיימת בתפקודי כבד או כליה, ברקית צרת קרן (Narrow Angle Glaucoma).
התרופה היא אגוניסט של רצפטור מסוג GABA.
התרופה נספגת בקלות ממערכת העיכול לאחר ארוחה.
ריכוזי שיא בפלזמת הדם מושגים כשעתיים לאחר מתן אוראלי.
פרופיל הקליטה לאחר הזרקה תוך שרירית דומה לזה שאחרי נטילת התרופה דרך הפה.
לוראזפאם חוצה את מחסום הדם-מוח ואת השליה, ומופרש בחלב אם.
התרופה מפורקת בכבד לגלוקורניד לא פעיל, ומופרשת בשתן.
לוראזפאם הוא בנזודיאזפין קצר טווח עם תכונות כלליות דומות לאלה של דיאזפאם.
הוא משמש לטיפול בטווח הקצר של הפרעות חרדה, בנדודי שינה, תסמונת התשישות המוחית ובמקרים נדירים כנוגד פרכוסים.
התרופה משמשת גם לבקרה של בחילות והקאות הקשורות לסרטן ולכימותרפיה.
פיתוח תלות שכיח לאחר שימוש קבוע בבנזודיאזפינים, אפילו במינונים טיפוליים לתקופות קצרות, בפרט - אפילו ממינון של 1 מ"ג בלבד לתקופה שמעל ל-3 שבועות.
תלות היא סבירה במיוחד בחולים עם היסטוריה של שימוש תדיר באלכוהול או בסמים, ובחולים עם הפרעות אישיות.
לכן, אם פותחה תלות, יש צורך בהפחתה הדרגתית של המינון, גם אם השימוש הקבוע ארך רק מספר שבועות.
נמנום, ישנוניות, חולשת שרירים, ואטקסיה הן תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה, והן חולפות בדרך כלל.
תופעות לוואי שכיחות פחות כוללות סחרחורת, כאבי ראש, בלבול, דיכאון, דיבור לא ברור או קשיים בהגייה, שינויים בחשק המיני, רעד, הפרעות בראייה, אצירת שתן או בריחת שתן, הפרעות במערכת העיכול, שינויים בהפרשת הרוק ואמנזיה.
לוקרציו פטרשקנו (ברומנית: Lucrețiu Pătrășcanu; 4 בנובמבר 1900 – 17 באפריל 1954) היה פוליטיקאי קומוניסטי רומני, עורך דין, ד"ר לכלכלה, שר משפטים בממשלת רומניה ופרופסור באוניברסיטת בוקרשט.
הוא היה חבר המפלגה הקומוניסטית הרומנית עוד בתקופה בה פעילותה הייתה אסורה והתנהלה במחתרת וייצג את המפלגה בקומינטרן.
לימים היה נציגה בקואליציית הגופים שביצעו את הפיכת 23 באוגוסט 1944 בבוקרשט והשר הראשון מטעמה בממשלה שקמה לאחר ההפיכה.
פטרשקנו נולד בבקאו שברומניה, לזוג הורים אינטלקטואלים.
אביו, דומיטרו, היה היסטוריון בן למשפחת בויארים עשירה, וכך הייתה גם אימו לוקרציה.
אחרי שבצעירותו נמשך למרקסיזם הוא הצטרף בשנת 1919 אל המפלגה הסוציאליסטית הרומנית של אותה עת, והיה לעורך ביטאונה - "הסוציאליזם".
ב-1922 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בוקרשט ונסע ללימודי המשך בצרפת ובגרמניה.
בשנת 1925 הוא קיבל תואר דוקטור של אוניברסיטת לייפציג בכלכלה.
פטרשקנו היה בין מייסדי המפלגה הקומוניסטית הרומנית ב-1921 ויחד עם אלק קבלש ייצגו את המפלגה בקונגרס הרביעי של הקומינטרן במוסקבה, בנובמבר-דצמבר 1922. בשובו לרומניה נעצר ונכלא, שכן המפלגה הקומוניסטית הוצאה אל מחוץ לחוק ברומניה.
כאסיר בכלא נעזר בשביתת רעב להשגת טיפול רפואי במרפאת הכלא.
פטרשקנו השתתף בשם המחתרתי "מירונוב" בקונגרס שנערך ב-1928 בחרקוב, שם התנגד לקו הרשמי הסובייטי, שטען כי תושבי בסרביה הם בני עם נפרד מהעם הרומני.
בבחירות 1931 הצליח הגוש הפועלי-איכרי, מפלגה מאחוריה הסתתרה המפלגה הקומוניסטית הרומנית, להכניס לבית הנבחרים הרומני חמישה נציגים ובהם גם לוקרציו פטרשקנו - כעבור ימים ספורים נפסלה בחירת המפלגה.
פטרשקנו ומקורבו, בלו זילבר, לקחו חלק ב-1932 בפולמוס עם חברי חוג קריטריון.
פטרשקנו המשיך לייצג את המפלגה הקומוניסטית הרומנית בקומינטרן בשנים 1933 ו-1934 ונשאר במוסקבה עד 1935. בתקופה זו החלו לחשוד בו שיש לו ספקות לגבי הסטליניזם.
ב-1936 הוטל עליו להגן על נאשמי משפט קראיובה.
לשכת עורכי הדין סילקה את פטרשקנו מבין שורותיה באשמת נטיות קומוניסטיות, לכן לא יכול היה להגן על הנאשמים והוחלף ביון גאורגה מאורר.
נאשמת בקומוניזם, אותה הצליח להוציא זכאית, הייתה יהודייה בשם הרטה שוובן, שהפכה לבת זוגו וב-1939 עברה הטבלה נוצרית אורתודוקסית על ידי גאלא גאלאקטיון, שחיתן את בני הזוג - באותה תקופה נאסרו נישואים בין יהודים לנוצרים.
הרטה שינתה את שמה לאלנה פטרשקנו.
הזוג גר בבוקרשט בדירה בבעלות אמו של לוקרציו עד 1940, כאשר השלטונות עצרו את לוקרציו ושלחו אותו למחנה ריכוז במיירקוראה צ'יוק (Miercurea Ciucului) ולאחר מכן קבעו לו מגורים כפויים בפויאנה צאפולוי (Poiana Țapului), כפר בעמק הפרחובה, שם היה בית למשפחת פטרשקנו.
החל מנובמבר 1943 מנהיגי מפלגות היסטוריות רומניות, שהיו מפורקות באותו זמן, יצרו קשר עם פטרשקנו באמצעות בן דודו, קולונל אוקטב אולאה והתחילו לנהל מגעים איתו במטרה לתכנן את עתיד רומניה לאחר המלחמה ואולי מסלול ליציאתה מהמלחמה.
החל ממאי 1944 המפלגה הקומוניסטית הרומנית החליטה שאמיל בודנראש יתלווה למגעיו של פטרשקנו עם הפוליטיקאים הרומנים האחרים.
הפיכת 23 באוגוסט 1944 ואחריה
פטרשקנו לקח חלק בהכנת הפיכת 23 באוגוסט 1944 ואפילו ניסח את ההודעה שהקריא מיכאי הראשון, מלך רומניה ברדיו לאחר מעצרו של יון אנטונסקו.
פטרשקנו ניסה לנצל משבר ממשלתי, כדי להתמנות לראשות הממשלה על בסיס היותו השר הוותיק ביותר, אבל זה לא הצליח וזה עורר את רוגזו וקנאתו של מנהיג המפלגה, גאורגה גאורגיו-דז'.
מאוקטובר 1945 ועד פברואר 1948 היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ומאוקטובר 1945 עד פברואר 1948 חבר השלכה הפוליטית של המפלגה.
מ-1946 עד 1948 היה פרופסור לכלכלה פוליטית בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט וחבר בוועד המנהל של העיתון סקנטייה (Scânteia).
פטרשקנו היה, לדברי מכריו, מתנשא על חבריו, מבליט את השכלתו מול חסרונה אצל חברי המפלגה האחרים, התהדר בלבושו ולא התרועע עם יתר חברי ההנהגה של המפלגה.
קבוצת בית הסוהר וקבוצת מוסקבה, שתיהן הסתייגו ממנו וחשדו בו בקשרים עם אויבי המפלגה.
ב-1938 הורחק למעשה מהנהגת המפלגה משום שנחשד באהדה לזרמים אופוזיציוניים בקומינטרן ולמרות היותו מפורסם וממלא תפקידים ממלכתיים, לא קיבל תפקידים בהנהגת המפלגה.
הוא המשיך במסלול התרחקותו מחברי המפלגה, שבאו מקרב פשוטי העם, כשהתמנה לפרופסור למדעי הכלכלה באוניברסיטת בוקרשט.
פרסום ספריו, שנכתבו בתקופת שהותו במגורים כפויים, והשקעת התמלוגים ברכישת קרקע ובניית בית, עוררו תחושות קנאה נוספות.
השליטה במחוז קלוז' הייתה בידי המפלגה הקומוניסטית, אולם באוניברסיטת קלוז' הרומנית (בקלוז' היו שתי אוניברסיטאות, אחת הונגרית והשנייה רומנית) מרבית הסטודנטים והמרצים היו חסידי מפלגות אחרות; בחודשים אפריל-מאי 1946 פרצו מהומות רחוב על רקע זה.
השלטונות ביקשו את עזרת פועלי המפעל Dermata המקומי, מרביתם בני המיעוט ההונגרי - בעלי נטייה קומוניסטית.
בלילה שבין ה-28 ל-29 במאי התנפלו הפועלים על מעונות הסטודנטים הרומנים והכו רבים מהם.
ארגון הסטודנטים שבתו במחאה, אך השלטונות התעלמו מהם, והשביתה שנמשכה בין ה-1 ל-19 ביוני הסתיימה בלא הישגים.
לוקרציו פטרשקנו נאם בחודש יוני בקלוז' וביקר את מעשי ההונגרים.
הוא אמר שהוא קודם רומני ורק אחרי כן קומוניסט, או שהוא קומוניסט - כי הוא רומני; דבריו אלה בוקרו על ידי גאורגיו-דז' בהנהגת המפלגה, כדברים לאומניים.
גאורגה גאורגיו-דז', שדאג לסלק את קודמו מראשות הנהגת המפלגה - שטפאן פוריש, פעל להיפטר גם ממתחרים אפשריים אחרים על התפקיד: אנה פאוקר - (שעמדה בראש הסיעה המוסקבאית), ולוקרציו פטרשקנו, שהיה מפורסם מאוד ברומניה, משכיל ומכובד גם בעיני יריבים ממפלגות אחרות.
בין גאורגיו-דז' ובין פטרשקנו היו יחסים מתוחים עוד מהתקופה בה שניהם היו כלואים בטרגו ז'יו.
גאורגיו-דז' לא אהב את מאמציו של פטרשקנו להתבלט במסגרת המפלגה הקומוניסטית הרומנית ומאוחר יותר ביקר בחריפות חברים אחרים בהנהגת המפלגה, שמינו את פטרשקנו כמיופה כוח במשא ומתן עם המפלגות הבורגניות.
התקופה הייתה תקופת משפטי הראווה בגוש הקומוניסטי והצמרת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית שמה על הכוונת שלה את פטרשקנו, כפי שעשו בהונגריה ללאסלו רייק ובבולגריה לטרייצ'ו קוסטוב.
בקונגרס של המפלגה הקומוניסטית הרומנית (באותה תקופה נקראה "מפלגת העבודה הרומנית"), שנערך בפברואר 1948, פטרשקנו איבד את מקומו בוועד המרכזי ולא ניתנה לו זכות דיבור, כדי להגן על עצמו.
את ההתקפה נגדו הוביל תאוהרי ג'אורג'סקו, שטען בפני המתכנסים שפטרשקנו נפל תחת השפעת הבורגנות והפך לנציג של האידאולוגיה הבורגנית וגם העריך יתר על המידה את כוחות היריב.
ב-28 באפריל 1948 נעצרו בני הזוג פטרשקנו, הופרדו ונלקחו לחקירה בבתים מיוחדים, שנועדו למטרות כאלה.
החקירה נערכה על ידי ועדה מפלגתית שכללה את תאוהרי ג'אורג'סקו, יוסף רנגץ, אלכסנדרו דרגיץ' וגאורגה גאורגיו-דז'.
באוגוסט, לאחר חקירות ממושכות הועברו השניים לבית שלהם, שבנו ביער סנאגוב, ונשארו תחת שמירה בביתם.
את הבית בסנאגוב בנו בני הזוג בשנים 1946 - 1947 על מגרש שקנו בכסף שקיבל פטרשקנו כשכר סופרים עבור הספרים שפרסם.
במעצרים אלה הוא נחקר "חקירה חברית" על ידי בכירים במפלגה הקומוניסטית.
בנוסף לבני הזוג פטרשקנו נעצרו ונחקרו גם המאהבת של לוקרציו פטרשקנו, המאהב של אלנה פטרשקנו ועוד ידידים, מכרים ואנשים נוספים איתם היה לוקרציו בקשר, קרוב לחמישים איש, חלק מהם יהודים.
בחיפוש שנערך בביתם של בני הזוג פטרשקנו נמצאו מטבע זר ומטבעות זהב, לכן היה לשלטונות תירוץ למעצרם.
פטרשקנו נחשד בהיותו בעבר סוכן של סיגורנצה ומרגל בריטי או אמריקאי וכדי לבסס האשמות אלה נחקרו האישים איתם ניהל משא ומתן קואליציוני ודיונים אחרים.
פטרשקנו דחה את כל ההאשמות וזה הכשיל את כוונת החוקרים לביים משפט ראווה.
פטרשקנו עונה בחלק מחקירותיו וארבע פעמים עונה בחשמול.
את החקירה הפלילית הוביל מישו דולגרו מקיץ 1950 ועד הדחתו ולאחר הדחתו ב-1952 המשיך בהובלה סגנו, פרנצ'יסק בוטיקה.
אנשי צמרת במפלגה הקומוניסטית הרומנית לקחו חלק ביצירת תאוריית קונספירציה הכוללת את פטרשקנו.
ב-24 בינואר 1950, בישיבה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, קישר קיבו סטויקה בין "כנופיית פוריש, שלדבריו ניסתה להרוס את המפלגה הקומוניסטית ובין פטרשקנו, שלדברי קיבו היו לו עדיין חסידים.
למשפט, שנערך לפטרשקנו ולמקושרים אליו, היו כמה מטרות, חשיפתו של פטרשקנו כבוגד, שכל חייו הפוליטיים היו שרשרת של קונספירציות נגד מעמד הפועלים, קישורו וקישור הקבוצה עם פעולות ריגול מערביות והפגנת הפעילות החתרנית של הנהגת פוריש-קפלר במהלך מלחמת העולם השנייה.
הרומנים ניהלו את התהליך השיפוטי על פי דגם המשפטים, שהונהגו כבר בצ'כוסלובקיה (ולדימיר קלמנטיס ורודולף סלנסקי), בהונגריה (לאסלו רייק), בבולגריה (טרייצ'ו קוסטוב) ואלבניה (Koči Xoxe) ובסופו נידון פטרשקנו למוות ביום 14 באפריל 1954. בלילה שבין 16 ל-17 באפריל הוצא להורג ביריה, יחד עם רמוס קופלר בחצר בית הסוהר ז'ילאבה.
לאחר מותו של גאורגה גאורגיו-דז' ועלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו פעל האחרון לטיהורו של פטרשקנו ויתר המורשעים של התקופה ולבסוף כל המורשעים, פרט לקופלר, טוהרו ואלה ששרדו שוחררו מבתי הכלא.
יתר על כן, צ'אושסקו השתמש בפרשה, כדי להדיח מתפקידם יריבים אפשריים, שהיו מעורבים בחקירה ובהרשעה.
פטרשקנו היה פעיל מאוד בתחום העיתונות המפלגתית והספיק להיות עורך ומוציא לאור של במספר כתבי עת ובהם: "הסוציאליזם" (Socialismul), "קדימה" (Înainte), "היקיצה" (Deșteptarea), "השחר" (Zorile), "מניפסט" ועוד.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944, בשנת 1947, היה חבר מערכת ביומון "הניצוץ" (Scânteia).
Sub trei dictaturi 1945 תחת שלוש דיקטטורות.
הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג השתתפה לראשונה ב בטורונטו (1976).
היא שלחה לאולימפיאדה שלושה ספורטאים, שניים בענף הקשתות ואחד בענף השחייה התחרותית.
ב זכתה לוקסמבורג במדליה הראשונה שלה, מדליית ארד בריצה.
לוקסמבורג משתתפת באולימפיאדות לסירוגין בהתאם להיצע הספורטאים הפאראלימפיים במדינה.
לוקסמבורג מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לאורך השנים זכו הספורטאים הפאראלימפיים של לוקסמבורג ב-7 מדליות קיץ, מתוכן מדליית זהב אחת, בשחייה תחרותית.
אולימפיאדת השיא של לוקסמבורג היו המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984), בה זכתה ב-6 מדליות, מתוכן מדליית זהב אחת.
לוקרישיה מוט (; 3 בינואר 1793, ננטקט, מסצ'וסטס, ארצות הברית – 11 בנובמבר 1880, צ'לטנהאם, פנסילבניה, ארצות הברית) הייתה קווייקרית אמריקאית, פעילה למען זכויות הנשים וביטול העבדות ורפורמטורית חברתית.
מוט הרצתה בפני קהלים שונים על ביטול העבדות והייתה אחת הנשים שלקחו חלק בניסוח הצהרת ההמלצות שהובאה לדיון ואישור במהלך ועידת סנקה פולס ב-1848.
היכולות הרטוריות של לוקרישיה מוט הפכו אותה לדוברת מרכזית של התנועה לביטול העבדות, תנועת הנשים ותנועת הרפורמה.
לאחר ביטול העבדות, היא פעלה למען זכות ההצבעה לשחורים.
לוקרשיה קופין נולדה בננטקט מסצ'וסטס, ב-3 בינואר 1793 למשפחת בנקאים מבוססת.
הילדה השנייה מתוך שמונת הילדים של אנה פולג'ר ותומאס הארון.
בגיל 13 היא נשלחה ללמוד במכינה ב-Dutchess County במדינת ניו יורק אשר נוהלה על ידי קווייקרים.
לאחר לימודיה היא השתלבה במכינה כמורה.
בעת עבודתה כמורה, גילתה שהקולגות הגברים קיבלו שכר גבוה באופן משמעותי משכרן של המורות.
אירוע זה היה מהראשונים שגיבשו את מודעותה בנוגע לזכויות נשים.
ב־1811 היא נישאה לג'יימס מוט שהיה מורה גם הוא.
המשפחה של לוקרשיה קופין עברה לפילדלפיה והיא בעלה ומורים וקיווקרים נוספים הצטרפו אליהם.
בשנת 1815 נפטר אביה של לוקרשיה והותיר את אמה עם חובות כבדים.
גם משפחת מוט סבלה ממצוקה כלכלית.
אנה קופין, חזרה לעבוד שוב כזבנית, לוקרישיה לימדה וג'יימס מוט התחיל לעבוד כשותף בעסקי האריגה עם דודו ובהמשך הוא סחר בכותנה.
אך, בגלל התנגדותו להעסקת עבדים הוא עבר לסחור בצמר.
הבסיס לכל פעילותה של מוט למען זכויות נשים וביטול העבדות הייתה אמונתה הנוצרית הקוויקרית.
כבר בגיל 27, היא הוסמכה כמטיפה ובשנות העשרים של המאה ה-19 מוט נסעה לקהילות שונות והרצתה על דת ורפורמות חברתיות.
התאולוגיה של מוט הושפעה מהאונטריאניזם (אמונה באל אחד ולא בשילוש הקדוש) והיא הייתה חלק מקבוצה של ליברלים דתיים שהקימו את Free Religious Association ב-1867. מוט האמינה שגברים ונשים שווים בפני האל ולכולם, ללא קשר למין, גזע או אמונה דתית, יש אור פנימי.
האור הפנימי הוא בעת ובעונה התגלות של הטבע הפנימי הרוחני האמיתי של כל אדם ונוכחות של האלהות בנפשו של האדם.
מוט ביחד עם קבוצת מנהיגים קווייקרים אחרים הקימו את מכללת סוורת'מור שדגלה בחינוך שוויוני ללא הפרדה גזעית על בסיס התפיסה הקוויקרית.
כמו קווייקרים רבים, מוט החשיבה את העבדות כרוע.
היא קווייקרים נוספים סירבו להשתמש בסחורות שנוצרו על בסיס ניצול עבדים.
בשנת 1821, מוט הוכרה כדרשנית קווייקרית (Quaker minister) על בסיס כישורי הנאום שלה והייתה האישה היחידה שדיברה באסיפות בפילדלפיה.
בתמיכת בעלה, היא נסעה לעיתים קרובות ודרשה בקהילות השונות על עיקרי האמונה הקוויקירית.
בדרשות היא תייחסה גם לחרם על מוצרים שיוצרו על ידי עבדים וחיזקה את ההתנגדות הדתית לעבדות.
בשנת 1833, היא הקימה בעזרת ג'יימס מוט את האגודה אמריקאית לביטול העבדות.
היא שילבה את המאבקים בהם האמינה והקימה את Philadelphia Female Anti-Slavery Society בשיתוף עם עוד נשים שחורות ולבנות.
מהקמתו הארגון פעל נגד עבדות, גזענות ושוביזם.
מוט פיתחה קשרים הדוקים עם הקהילה השחורה בפילדלפיה והטיפה גם בכנסיות של קהילות אפרו-אמריקאיות.
למרות הרדיפות על ידי התומכים בעבדות ובעיות בריאותיות, מוט המשיכה בפעילותה לסיום העבודות, סייע לעבדים נמלטים ועסקה בפעילות צדקה.
מוט ופעילות נוספות ארגנו ירידים להעלאת המודעות וגיוסו תרומות לתנועה.
המעורבות של נשים בתנועה לביטול העבדות לא הייתה מקובלת חברתית.
גברים פעילים בתנועה התנגדו להופעות של נשים במרחב הציבורי ובייחוד לנשיאת נאומים.
באספה הכללית של Congregational church (זרם בכנסייה הפרוטסטנטית), הוחלט כי ייצא מכתב מהכמרים המזהיר נשים כי הרצאה מול קהל מנוגדת להוראה של פאולוס שנשים נדרשות לשמור על שקט בכנסייה.(1 טימותי 2:12) קבוצה אחרת של גברים התנגדה לכך שנשים ירצו מול קהל מעורב וכינו זאת "הפקרות".
ההתנגדות נבעה, בין היתר, מפופולריות הגואה שרה ואנג'לינה גרימקה ונשים נוספות שהיו רטוריקניות מעולות שגייסו תמיכה בתנועה לביטול העבדות.
מוט השתתפה בכל שלוש הוועידות לביטול העבדות של נשים אמריקאיות (1837, 1838, 1839).
במהלך הוועידה שהתקיימה ב-1838 בפילדלפיה, אספסוף הרס את מקום המפגש הקבוע של התנועה.
מוט ונשים שחורות ולבנות יצאו ביחד מהבניין שהן מגינות האחת על השנייה.
ההמון המשיך לביתה של מוט ולשכונות של שחורים בפילדלפיה.
מוט חיכתה בתוך הבית, מוכנה להתעמת עם יריביה האלימים.
ביוני 1840, מוט השתתפה בכנס הבינלאומי לביטול העבדות בלונדון, אנגליה.
אף על פי שמוט הייתה אחת מתוך ששת הנציגים במשלחת, לפני שהוועידה החלה, הנציגים הגברים ערכו הצבעה בנושא השתתפות נשים בכנס.
הנשים נדרשו לשבת באזור מופרד באולם.
מנהיגים גברים של התנועה לביטול העבדות התנגדו שמאבק לזכויות נשים יהיה מקושר למאבק לסיום העבדות ברחבי העולם.
הם חששו מהסטת הדיון למאבק על זכויות נשים ובחרו לקבל את הנורמות החברתיות של התקופה.
מספר גברים אמריקאים (וונדל פיליפס, נתנאל פיבודי רוג'רס, פרופ' ויליאם אדם וצ'ארלס לנוקס רמונד (Charles Lenox Remond)) שהשתתפו בכנס, מחו על הדרת הנשים וישבו איתם באזור הוקצה לנשים לאות מחאה.
אליזבת קיידי סטנטון ובעלה הנרי סטנטון השתתפו בכנס בזמן בירח הדבש שלהם ומאז סטנטון ומוט הפכו לחברות ובעלות ברית.
הצייר בנימין רוברט היידון צייר את באי הוועידה.
בציור מונצחות מוט ופעילות בריטיות, למשל מרי אן ראוסון (Mary Anne Rawson), אליזבת פיז ניצ'ול (Elizabeth Pease Nichol) ואחרות.
מוט חזרה עם אנרגיות מחודשות מאנגליה לאחר שפגשה פעילות מאנגליה וסקוטלנד לביטול העבדות שעודדו אותה להמשיך בפועלה.
היא משיכה להרצות בעיקר בצפון ניו יורק ובוסטון.
מוט נסעה גם למדינות בארצות הברית שתמכו בעבדות ונאמה ברחבי בולטימור, מרילנד ובערים במדינת וירג'יניה.
היא נפגשה עם בעלי עבדים על מנת לדון איתם במוסריות של עבדות.
במחוז קולומביה, מוט תזמנה את הרצאתה עם חזרת הקונגרס מפגרת חג המולד; יותר מ-40 חברי קונגרס נכחו בהרצאתה.
כמו כן, למוט הייתה פגישה רשמית עם הנשיא ג'ון טיילר שהתרשם מהרהיטות שלה, אמר, "היית רוצה שמר קלהון גם יפגוש אותך, בהתייחסו לסנטור שהיה הנציג הבולט של מדינות הדרום והתנגד לביטול העבדות.
ב־1850, לאחר שנחקק חוק העבד הנמלט, משפחת מוט פתחה את ביתה לעבדים נמלטים והם היו חלק ממסילת הרכבת המחתרתית.
הסיוע לעבדים נמלטים הגביר את המחויבות של מוט לפציפיזם.
שמה של לוקרשיה מוט הלך לפנייה כנואמת, פעילה למען זכויות עבדים ונשים.
בכינוס השני של מפלגת החרות שהייתה מורכבת מפעילים של התנועה לביטול העבדות, הועלה שמה כמועמדת לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית.
בהצבעה שנערכה בזמן הוועידה, מוט קיבלה 5 קולות מתוך 84 והייתה המועמדת התשיעית של המפלגה.
שמונה שנים לאחר פגישתן הראשונה, אליזבת קיידי סטנטון ומוט נפגשו בזמן שהאחרונה הגיע לבקר את אחותה, מרתה קופין רייט, בווטרלו, ניו יורק.
סטנטון גרה באותו הזמן בסנקה פולס.
במהלך פגישה חברתית החליטו מוט, מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט, אליזבת קיידי סטנטון וג'יין האנט שהגיע הזמן לדון בפומבי בזכויות החברתיות, האזרחיות והדתיות של נשים.
סטנטון לקח את המשימה לכתוב את המסמך בו ידונו במהלך הוועידה.
היא ביססה את הצהרת ההמלצות על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
המסמך כלל 18 הצהרות ו-11 החלטות הדורשות הכרה של נשים כחברות שוות בחברה.
סטנטון הוסיפה סעיף בו את דרישה לזכות הצבעה לנשים.
אפילו מוט, חשבה שסעיף זה רדיקלי.
במהלך שני ימי הוועידה, 19-20 ביולי 1848, לוקרישה וג'יימס מוט לקחו חלק פעיל בדיונים.
מוט פתחה את היום שני בנאום וג'יימס מוט היה יושב ראש מושב הבוקר של היום השני משום שעדיין לא היה מקובל שנשים ישמשו כיושבת ראש בכינוסים בהם השתתפו גברים ונשים.
מתוך 300 המשתתפים, 100 חתמו על הצהרת ההמלצות ומוט, הייתה אחת מהן.
בסתיו 1849 הגיע לפילדלפיה הסופר והמבקר ריצ'רד הנרי דנה, האב (Richard Henry Dana, Sr) והרצה על זכויות נשים.
על בסיס התנ"ך וטקסטים קלאסיים הוא ביטל הרעיון של שוויון זכויות לנשים וטען שהוא מגוחך ואף מסוכן לחברה.
מוט הקשיבה להרצאתו של דנה בצער רב וביקשה להגיב לדבריו.
שבועיים מאוחר יותר היא הרצתה לפני אולם מלא וענתה לדנה לכל אחד מטיעוניו.
ההרצאה של מוט, Discourse on Woman, הודפסה והופצה בקבוצות מקומיות שפעלו למען זכויות נשים.
במאי 1866 בכינוס ה-11 של National Woman's Rights Convention הוקמה האגודה האמריקאית לשוויון זכויות.
האגודה הוקמה על ידי מוט, סטנטון וסוזן ב.
אנתוני, מתוך מטרה להבטיח את שוויון הזכויות, בייחוד את זכות הבחירה, לכל אזרח ארצות הברית ללא הבדל גזע, צבע או מין.
האיגוד בחר במוט כנשיאתו הראשונה.
ב-1869 האגודה שלחה מכתב לקונגרס והציעה להסיר את המילה "גבר" מההצעה לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
הקמפיין למען זכות ההצבעה לגברים שחורים צבר תאוצה והחל לגרום לפילוג בתוך האגודה.
סטנטון ואנתוני טענו כי יש לתת לנשים לבנות משכילות זכות הצבעה לפני שנותנים לגברים שחורים.
ב-1868 מוט התפטרה מתפקיד נשיאת האגודה האמריקאית לשוויון זכויות בעקבות חילוקי הדעות בין הפעילים למען זכות ההצבעה לגברים שחורים לפעילות למען זכות הצבעה לנשים.
מוט האמינה בזכות הצבעה אוניברסלית ובחרה להפסיק להיות מעורבת בפעילות זו.
לוקרישיה מוט דיברה לעיתים קרובות על החשיבות בקידום משולב של הרפורמות השונות שדגלה בהן.
היא תמכה בפיתוח היכולות הרוחניות של הנשים ובכניסתן לתפקידים מקצועיים, וקידמה רפורמה בחוקים שפגעו בזכויות קניין, חינוך שוויני ועוד.
חסימת האפשרות של נשים להצביע, כך טענה, הוא רק אחד הקשיים רבים שנשים צריכות להתמודד איתן.
מוט הקדישה את זמנה להשגת שוויון לכלל אוכלוסיית המיעוטים ילידים אמריקאים, נשים, עבדים חופשיים.
מתוך אמונתה הדתית, היא אמינה שיש להוביל רפורמות לשינוי העוול בעולם.
ללוקרישיה וג'יימס מוט נולדו שישה ילדים.
הילד שני, תומאס מוט, נפטר בגיל שנתיים.
מות בנה העמיק את רוחניותה.
ב-1857 משפחת מוט עברה מפילדלפיה לצ'לטנהאם, פנסילבניה לחווה רחבת ידיים.
מוט התגוררה בחווה עד יום מותה.
גם בית החווה היה מקום מפלט לעבדים נמלטים.
בגיל 85 היא דיברה לפני קהל בפעם האחרונה, ביום השנה ה-30 לוועידת סנקה פולס.
לוקרישיה מוט נפטרה ב-11 בנובמבר 1880 מדלקת ריאות בביתה, מוקפת בילדיה ונכדיה.
היא נקברה בבית הקברות הקוויקרי בצפון פילדלפיה.
לוראן גבאגבו , מערב אפריקה הצרפתית) הוא פוליטיקאי שכיהן כנשיא חוף השנהב משנת 2000 עד מעצרו באפריל 2011.
הוא נכלא בתחילת שנות ה-70, שוב בשנות ה-90 המוקדמות, וחי בגלות בצרפת במהלך רוב שנות ה-80 כתוצאה מפעולותיו נגד המשטר הנשיאותי בחוף השנהב.
גבאגבו הקים את החזית העממית של חוף השנהב (FPI) בשנת 1982, ורץ לנשיאות מול פליקס הופואה-בואני, ולא זכה.
על אף כישלון זה, זכה גבאגבו במושב באספה הלאומית של חוף השנהב באותה שנה.
גבאגבו ניצח את רובר גֵאִי , ראש החונטה הצבאית בבחירות לנשיאות שנערכו באוקטובר 2000, במהלכם נמנעה השתתפותם של פוליטיקאים מובילים נוספים.
גאי סירב לוותר על השלטון ובתגובה יצאו אזרחי חוף השנהב להפגנות רחוב.
גאי הודח וגבאגבו נכנס לתפקידו כנשיא.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2010, ערער גבאגבו על תהליך ספירת הקולות, בטענה להונאה.
הוא קרא לביטול תוצאות ההצבעה בתשעה ממחוזות המדינה.
אלאסן ואטארה הוכרז כמנצח על ידי ועדת הבחירות והוכר ככזה על ידי משקיפי בחירות, הקהילה הבינלאומית, האיחוד האפריקאי והקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה.
עם זאת, המועצה החוקתית, שלה הסמכות היחידה להכשיר את התוצאות, הכריזה על גבאגבו כמנצח.
לאחר תקופת משבר פוליטי ופריצתה של מלחמת האזרחים השנייה נעצר גבאגבו על ידי תומכיו של אלאסן ואטארה, שנתמך על ידי הכוחות הצרפתיים של "מבצע חד קרן".
בנובמבר 2011 הוסגר גבאגבו לבית הדין הפלילי הבינלאומי, והפך לראש המדינה המכהן הראשון שהובא למעצר.
בינואר 2019 נסתיים משפטו בזיכוי.
לאחר ערעור שהגישו מתנגדיו, נשפט גבאגבו בבית הדין הבינלאומי שם זוכה במרץ 2021 מכל אשמה, והותר לו לחזור לארצו ביחד עם אשתו.
גבאגבו הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות בחוף השנהב באוקטובר 2025.
לוראן גבאגבו נולד ב-31 במאי 1945 בכפר מאמא ליד גנגניואה (Gagnoa) במערב אפריקה הצרפתית.
כמתנגד למשטרו של הנשיא פליקס הופואה-בואני, גבאגבו נכלא ב-31 במרץ 1971 ועד ינואר 1973 על חתרנות כנגד השלטון.
בשנת 1979 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת דידרו שבפריז (Diderot University).
בשנת 1980 הפך למנהל המכון להיסטוריה, אמנות וארכאולוגיה אפריקאית באוניברסיטת אביג'אן (University of Abidjan) והשתתף בשביתת מורים בשנת 1982 כחבר באיגוד המקצועי הלאומי למחקר ולהשכלה גבוהה.
במהלך שביתת המורים בשנת 1982, הקים גבאגבו את מה שהפך לתנועת "חזית העממית של חוף השנהב" (FPI) ה-FPI הבטיחו להחזיר את המודרניזציה במדינה, על ידי בניית תשתיות תחבורה, תקשורת, מים ואנרגיה נקייה.
לאחר ששהה תקופה בצרפת, חזר גבאגבו לחוף השנהב ב-13 בספטמבר 1988, ובקונגרס של FPI, שהתקיים בנובמבר של אותה שנב, נבחר כמזכ"ל המפלגה.
בעקבות שינוי שיטת הממשל לרב מפלגתית בחוף השנהב ב-1990, התמודד גבאגבו נגד הופואה-בואני בבחירות לנשיאות שנערכו באוקטובר של אותה שנה.
בבחירות גבאגבו קיבל באופן רשמי 18.3% מקולות הבוחרים כנגד הופואה-בואני.
עם זאת, גבאגבו ושמונה מאנשיו זכו במושבים באספה הלאומית וה-FPI הייתה למפלגת האופוזיציה הראשונה אשר הגיעה להישג זה.
ב-1992 הוא נידון לשנתיים בכלא והואשם בהסתה לאלימות.
ב-1993 נפטר הופואה-בואני, ותפס את מקומו שר האוצר בממשלתו, הנרי קונאן בדייה (Henri Konan Bédié).
ה-FPI החרימו את הבחירות הנשיאותיות שנערכו ב-1995. ב-1996 גבאגבו נבחר מחדש באספה הלאומית ובאותה שנה נבחר לנשיא ה-FPI.
בקונגרס השלישי של FPI, שהתקיים ביולי 1999, גבאגבו נבחר למועמד מטעם FPI לבחירות לנשיאות באוקטובר 2000. הבחירות נערכו לאחר ההפיכה בדצמבר 1999 שבה הגנרל בדימוס רובר גאי (Robert Guéï) תפס את כיסא השלטון מידי הנשיא המכהן הנרי קונאן בדייה.
גאי סירב לאפשר לנשיא הקודם, הנרי קונאן בדייה, או לראש הממשלה לשעבר, אלאסן ואטארה, לרוץ בבחירות, והשאיר את גבאגבו כמתמודד האופוזיציה היחיד.
גאי טען לניצחון בבחירות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2000. עם זאת, מבקרים טענו כי הייתה הונאה והתוצאות זויפו, במהלך מחאות רחוב שהגיעו לאחר מכן נרצחו גאי ואשתו על ידי מפגינים.
גבאגבו הכריז על עצמו כנשיא.
כמעט מיד עם כניסתו לתפקיד, כוחות מורדים תושבי צפון המדינה החלו במהומות נגד ממשלתו של גבאגבו, דבר שהתפתח מהר מאוד למלחמת אזרחים בספטמבר 2002. המורדים, קראו לעצמם "הכוחות החדשים", ניסו להשתלט על הערים אביג'אן (Abidjan), בואקה (Bouaké) וקורוגו (Korhogo).
הם מחו על כך שאלאסן ואטארה, שנאסר עליו לרוץ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2000 והוכרז על ידי בית המשפט העליון, על בסיס חוקי המדינה שאינו אזרח מלא של חוף השנהב.
הסכם השלום קרס בתחילת נובמבר 2004, בעקבות הבחירות שמבקרים טענו כי הן לא היו דמוקרטיות וסירובם של המורדים להתפרק מנשקם.
במהלך התקפה אווירית בבואקה ב-6 בנובמבר 2004, נהרגו תשעה חיילים צרפתים.
בעוד שממשלת חוף השנהב טענה כי ההתקפה על החיילים הצרפתים הייתה תאונה, מקורות ממשלתיים צרפתים טענו כי היה זה במתכוון והגיבו בהרס רוב המטוסים הצבאיים של חוף השנהב.
גבאגבו אמר יום למחרת כי לא ייושמו מרכיבי ההחלטה הנחשבים כהפרות חוקתיות.
במרץ 2007, נחתם הסכם שלום בין הממשלה לבין המורדים ("הכוחות החדשים") בואגאדוגו (Ouagadougou) בירת בורקינה פאסו, ולאחר מכן הוקמה ממשלת מעבר עם גיום סורו (Guillaume Soro) מנהיג הכוחות החדשים כראש הממשלה וגבאגבו כנשיא.
לאחר חתימת ההסכם ביקר גבאגבו בצפון המדינה בפעם הראשונה מאז פרוץ המלחמה על מנת להשתתף בטקס פירוק מהנשק, "להבת השלום" ב-30 ביולי 2007. טקס זה עירב את שריפת כלי הנשק כדי לסמן את סופו של הסכסוך.
בטקס, הצהיר גבאגבו שהמלחמה הסתיימה ואמר שהמדינה צריכה לנוע מהר לבחירות, שתוכננו אז לתחילת 2008.
ב-30 באוגוסט 2008, גבאגבו מונה כמועמד מטעם FPI בוועידת המפלגה לבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר 2008; בחירות לנשיאות ולרשות המחוקקת - שתוכננו תחילה להתקיים בתוך עשרה חודשים מיום הקמתה של ממשלת המעבר – נדחו שוב ושוב בשל בעיות בנושא הרגיש של אימות האזרחות לתושבי חוף השנהב וההתקדמות האיטית ברישום הבוחרים.
בחירות 2010 לנשיאות ומשבר ההמשכיות
ב-31 באוקטובר 2010 נערכו בחירות לנשיאות בחוף השנהב שבהם התמודד גבאגבו מול אלאסן ואטארה.
בחירות אלו התקיימו לאחר שתקופת כהונתו של גבאגבו כנשיא הסתיימה 5 שנים קודם לכן ב-2005. בסיבוב זה זכה גבאגבו ב-38% מהקולות, אך מכיוון שלא זכה ברוב נקבע סיבוב שני של הבחירות מול ואטארה.
ב-28 בנובמבר 2010, התקיים הסיבוב השני של הבחירות לנשיאות.
ארבעה ימים לאחר מכן הכריזה ועדת הבחירות על אלאסן ואטארה כמנצח עם 54.1% מקולות הבוחרים.
המפלגה של גבאגבו התלוננה על הונאה ודרשה שקולות מתוך תשעה אזורים בצפון המדינה יבוטלו בטענות הונאה שהובילה במקרים מסוימים, הפחדת בוחרים בחלק זה של המדינה, שם ואטארה היה פופולרי.
טענות אלו נמצאו לא-מוצדקות על ידי ועדת הבחירות ומשקיפי בחירות בינלאומיים.
המועצה החוקתית, בהתאם לסמכויותיה המשפטיות בהתאם לסעיף 94 לחוקת חוף השנהב, ביטלה את ההכרזה של ועדת הבחירות, בהתבסס על הונאה בהצבעה-לכאורה, והוציאה מן השכלול את הצבעתם של תשעת האזורים הצפוניים.
המועצה החוקתית הגיעה למסקנה כי ללא קולות אלה זכה גבאגבו ב-51% מהקולות.
ביטול הצבעות אלו הגבירו את המתחים במדינה.
בעקבות ההכרזה החלו מהומות גבאגבו הואשם בביצוע מעשי זוועה רבים נגד מתנגדי המשטר.
כוחותיו של ואטארה הואשמו גם הם בהרג המוני.
באזורי שונים במדינה, כולל אביג'אן, דווח על אלימות וחילופי אש.
גבאגבו נתמך בעיקר על ידי אזור הדרום הנוצרי ברובו; מתנגדיו התרכזו בעיקר בצפון המוסלמי.
גבאגבו, אשר זכה לתמיכת הצבא והממשלה העליונה של המדינה, הושבע לתקופת כהונה נוספת כנשיא, ואילו ואטארה גם כן הושבע כנשיא במקביל, על בסיס הצהרתה הקודמת של ועדת הבחירות שהוא זה שזכה בבחירות, והקים ממשלה מקבילה.
הקהילה הבינלאומית, כולל האיחוד האפריקני, הכירה את וואטארה כנשיא הנבחר כדין, וקראה לגבאגבו לכבד את רצון העם.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, גם הכירה בוואטארה כנשיא, ודרשה מגבאגבו לוותר על השלטון.
הסכסוך הפוליטי עורר חששות כי המדינה עלולה להגרר שוב לקונפליקט אזרחי, והאיחוד האפריקאי ניסה לתווך בין הצדדים במשבר.
הלחץ הבינלאומי נגד גבאגבו הלך וגבר כשהקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה וגם האיחוד האירופאי השעו את החברות של המדינה בארגונים שונים כחמחאה על סירובו למסור את השלטון לוואטארה.
גבאגבו ומקורביו היו היעד של סנקציות שונות, והוא ניצב בפני לחץ פיננסי הולך וגובר של הבנק העולמי, אשר הפסיק את מימונו למדינה.
גם הבנק המרכזי של מדינות מערב אפריקה אשר החזיק את חשבונות המדינה ובחר להכיר בואטארה כנשיא ושלל מימון כספים לממשלה של גבאגבו.
עם זאת, הצליח גבאגבו לעקוף את הלחץ הפיננסי לזמן מה, על ידי דחיפת הבנקים והחברות סביבו להמשיך לספק לו מזומנים באמצעות מיסים ועוד.
ב-11 באפריל 2011, כוחות הנאמנים לוואטרה שנתמכו על ידי הצבא הצרפתי וצבא האו"ם תכננו לתפוס את גבאגבו בביתו שבאביג'אן לאחר משא ומתן כושל לסיום משבר הנשיאותי כוחותיו של ואטארה צרו על מעונו של גבאגבו וחיכו לו שייגמרו לו המזון והמים.
מעצר והעברה לבית הדין הפלילי הבינלאומי
גבאגבו נעצר ב-11 באפריל 2011. גבאגבו הוחזק במלון על ידי כוחותיות של ואטארה.
בעקבות מעצרו קרא ואטארה קרא לכל הכוחות להפסיק להילחם.
מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון אמרה כי "לכידתו של גבאגבו" שולחת איתות חזק לדיקטטורים ולרודנים ...
הם לא יכולים להתעלם מקול אֲנָשִׁיהם".
באוקטובר 2011 פתח בית הדין הפלילי הבינלאומי בחקירת מעשי אלימות שבוצעו במהלך העימות לאחר הבחירות, והתובע הראשי של בית הדין לואיס מורנו אוקמפו ביקר במדינה.
בית הדין הפלילי הוציא צו מעצר לגבאגבו, והטיל עליו ארבעה סעיפים של פשעים כנגד האנושות - רצח, אונס וצורות אחרות של אלימות מינית, רדיפות ו"מעשים לא אנושיים אחרים ", בין 16 בדצמבר 2010 ל-12 באפריל 2011. גבאגבו ותומכיו כפרו באשמות.
גבאגבו נעצר בקורוגו, שם הוא הוחזק במעצר בית, והוטס להאג ב-29 בנובמבר 2011 מבלי לדעת לאן מה הוא היעד.
קריאת האישומים של בית הדין לגבאגבו נקבעה ל-18 ביוני 2012, אך נדחתה ל-13 באוגוסט 2012, כדי לתת לצוות ההגנה שלו זמן נוסף להתכונן.
הדיון נדחה לאחר מכן ללא הגבלת זמן, בשל חששות לגבי בריאותו של גבאגבו.
משפטו של גבאגבו בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג החל ב-28 בינואר 2016, והוא הכחיש את כל האישומים כנגדו; פשעים כנגד האנושות, הכוללים רצח, אונס, ורדיפה.
אשתו של גבאגבו, סימון גבאגבו (Simone Gbagbo) נידונה במרץ 2015 ל-20 שנות מאסר על חלקה באלימות שלאחר הבחירות של חוף השנהב.
בינואר 2019 ההרכב בתיק קבע כי אין להשיב לאשמה, אך משרד התובעת ערער על ההחלטה, גבאגבו שוחרר על תנאי והותר לו לשהות בתחומי בלגיה בלבד, עד להחלטה בערעור.
במרץ 2021, לשכת הערעורים של בית המשפט אישרה, ברוב קולות, את החלטת ההרכב קמא מינואר 2019 ואפשרה לו לחזור לארצו ביחד עם אשתו.
גבאגבו הודיע כי יתמודד שוב בבחירות בחוף השנהב באוקטובר 2025.
הברון לוראנד אגושטון אטווש מִוואשארושנמני (בהונגרית: Eötvös Loránd Ágoston, לעיתים קרובות בחו"ל: רולנד אטווש, בודה, 27 ביולי 1848 – בודפשט, 8 באפריל 1919) היה פיזיקאי, פוליטיקאי, הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, מטפס הרים.
נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים בין השנים 1889–1905, שר התרבות של הונגריה בשנים 1894–1895, כיהן כנשיא האגודה למתמטיקה ולפיזיקה.
אחת העבודות הידועות ביותר שלו היא מטוטלת הפיתול שנושאת את שמו.
אוניברסיטת בודפשט למדעים נקראת על שמו משנת 1950 "אוניברסיטת אטווש לוראנד", או בקיצור ELTE.
לוראנד אטווש נולד בבודה (זו הייתה אז עיר עצמאית, נפרדת מפשט).
אביו היה הברון יוז'ף אטווש (1813–1871), סופר, פוליטיקאי, שר דת וחינוך ציבורי, בעל אדמות, אמו הייתה אגנש רושטי (1825–1913) מִברקוץ.
סבו וסבתו היו הברון איגנץ אווטבס (1786–1851), דוקטור לפילוסופיה ומשפט, בעל אדמות, והברונית אן פון דר ליליאן (1786–1858).
בשנת 1857 התחיל אטווש את לימודיו בגימנסיה אצל הפיאריסטים של פשט וכסטודנט פרטי.
לאחר סיום בחינות הבגרות בשנת 1865. אף על פי שהוא נרשם למשפטים בעידוד אביו, הוא גם למד מתמטיקה אצל אוטו פצוואל, ואחר כך בהדרכתו של המינרלוג יוז'ף קרנר התוודע למינרלוגיה ופטרולוגיה וקיבל השכלה בכימיה במעבדה של קארואי טהאן.
בשנת 1867 לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 אביו קיבל מחדש את משרד הדת והחינוך הציבורי.
באותו זמן נרשם לוראנד לאוניברסיטת היידלברג, בה לימדו באותה עת שלושה מדענים בעלי שם עולמי במדע, גוסטב רוברט קירכהוף, הרמן לודוויג פון הלמהולץ ורוברט וילהלם בונזן.
אטווש השתתף בשקיקה בהרצאותיו בפיזיקה ניסיונית והתאורטית של קירכהוף, אצל הלמהולץ למד על ההיבטים הפיזיולוגיים של פונולוגיה ופוטולוגיה, ובמעבדתו של בונזן ביצע תרגול בכימיה אנליטית.
בשנת 1870 קיבל את הדוקטורט שלו בהצטיינות.
על כך הוא כתב לאביו: "תואר זה אינו מוענק באופן נרחב.
בנוסף אלי, בסמסטר הזה הוענק רק למועמד אחד נוסף, ואתה יכול לשמוח בעובדה שגם הוא היה הונגרי, שמו דיולה קניג, מתמטיקאי יליד גיור."
כשחזר להונגריה, יצא לניסויים במעבדה של האוניברסיטה, שהיו המשך המחקר של הדוקטורט שלו.
הוא הגיש תוצאות אלה במרץ 1871 לפקולטה למדעים בבודפשט כבקשה לתואר מרצה.
הבקשה הוערכה באופן חיובי על ידי הוועדה המורכבת משלושה פרופסורים ואטווש קיבל מינוי של מרצה.
להרצאתו הראשונה התקהל הקהל יותר כדי לראות את הברון שמרצה באוניברסיטה.
משנת 1872 היה מרצה מן המניין ומשנת 1874 קיבל אישור ללמד גם פיזיקה ניסיונית.
בשנת 1875 ניתנה לו מעבדה באוניברסיטה בה ביצע את הניסויים שלו.
בשנת 1878, לאחר פרישתו של הפרופסור אנוש ידליק, הוא מונה לראש המחלקה לפיזיקה ניסיונית והוזמן למלא את תפקידו של מנהל המכון לפיזיקה, שהוקם על ידי מיזוג המחלקה לפיזיקה תאורטית וניסיונית.
בשנת 1873, בגיל 25, נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1883 כחבר מן המניין.
בין 1889 לבין 1905 הוא היה נשיא האקדמיה.
לאחר חזרתו מהיידלברג, גם ההופעה הציבורית שלו החלה.
הוא השתלב בעבודתה של החברה המלכותית ההונגרית למדעי הטבע.
בשנת 1891 ייסד עם כמה נוספים את האגודה למתמטיקה ולפיזיקה והשיק כתב עת בשם מתמטיקה וכתבי עת לפיזיקה.
בשנים 1894 עד 1895 היה לתקופה קצרה שר הדת והחינוך הציבורי.
הוא התפטר כנשיא האקדמיה בשנת 1905, אך המשיך בפעילותו האקדמית באוניברסיטה עד מותו.
הוא היה נשיא התאחדות התיירות ההונגרית והגיע לאוניברסיטה דרך קבע רכוב על סוס.
כמו כן נבחר לנשיא איגוד הקרפטים ההונגרי (איגוד התיירות הראשונה בהונגריה).
הוא סייר במדינה ויצא גם לחו"ל; כמטפס הרים כבש פסגות חדשות בהרי האלפים ובטירול, שנחשבו לפני כן כבלתי אפשריים לטיפוס.
בגיל 18 בלבד כבש את פסגת המונטה רוזה על גבול איטליה שווייץ (4638 מ'), פסגת ההרים השנייה בגובהה באירופה.
בשנת 1902 נקרא על שמו אחד הפסגות הגבוהות בגובה 2837 מ' בדרום טירול.
הוא תיעד את מסעותיו ומשלחותיו בתצלומים.
הוא גם קידם טיולים רגליים, אך גם פיקח על המחקר במהלך טיפוסיו בקיץ.
בסוף חייו סבל ממחלה קשה, אך המשיך בעבודתו המדעית, ובנוסף פיקח על עבודות השטח.
הוא פרסם את מאמרו האחרון זמן קצר לפני מותו.
ארונו הוצב במוזיאון הלאומי של הונגריה, משם יצאה תהלוכת האבל לבית העלמין קרפשי.
מטוטלת הפיתול, או מטוטלת אטווש, היא וריאציה של ההמצאה הקודמת, קפיץ הפיתול.
המטוטלת, שתוכננה על ידי הברון לוראנד אטווש, היא מכשיר רגיש למדידת צפיפות שכבות הסלע הבסיסיות.
המכשיר מודד לא רק את כיוון כוח הכובד, אלא גם את השינוי בכוח הכובד במישור האופקי.
המכשיר קובע גם את התפלגות המסות בקרום כדור הארץ.
מטוטלת הפיתול של אטווש היא מכשיר חשוב לגיאודזיה וגיאופיזיקה ברחבי העולם כולו שחוקר את התכונות הפיזיות של כדור הארץ.
היא משמשת לחקירת מכרות וגם לחיפוש אחר מינרלים, כמו נפט, פחם ועפרות.
מטוטלת אטווש מעולם לא הוגשה כפטנט, אולם לאחר הוכחת דיוקה ולאחר ביקורים רבים של מדענים מחו"ל בהונגריה, ייוצאו כמה מכשירים לרחבי העולם ושדות הנפט העשירים ביותר בארצות הברית התגלו באמצעותו.
מטוטלת אטווש שימשה להוכחה מהימנה ומדויקת של שוויון המסה האינרציאלית ומסת הכבידה.
הוכחת השוויון הזה שימשה לימים את אלברט איינשטיין בכתיבת תורת היחסות הכללית.
תמצית "אפקט אטווש" היא שבמערכות התייחסות שנעות מזרחה ומערבה על פני כדור הארץ (למשל כלי רכב, אוניות) ניתן למדוד חוזק שדה כבידה שונה זה מזה לכאורה.
כיוון שכדור הארץ מסתובב ממערב למזרח, גוף הנע מזרחה על פני כדור הארץ נתון לכוח צנטריפוגלי גדול יותר מאשר אחד שנע מערבה.
כתוצאה מכך, משקלו של גוף הנע מזרחה פוחת ומשקלו של גוף הנע מערבה עולה.
כדי למדוד את אפקט אטווש, פיתח אטווש מכשיר בשנת 1915 שדמה למאזניים עם משקולות במקום מחבתות בשני צדי המאזניים.
המכשיר עמד על מעמד מסתובב שניתן היה לסובב אותו באופן אחיד.
כאשר סובבו אותו, הזרוע המסתובבת מערבה הופכת לכבדה יותר, הזרוע המסתובבת מזרחה הופכת קלה יותר, והמאזניים יוצאים מהאיזון.
אם זמן המחזור שווה לזמן התנודה, המוט מתחיל להתנדנד יותר ויותר.
בשנת 1913 הומלץ לפרס נובל לפיזיקה אבל האיקה קמרלינג אונס זכה
בשנת 1950 אוניברסיטת אטווש לורנד בבודפשט נקרא אטווש לו- Eötvös Loránd Tudományegyetemet
הוא היה בקשר עם איינששיין ועם מרי קירי.
איינשטיין אמר אחרי מותו: אחד "מנסיכי הפיזיקה מת."
לוקרציה אורסינה ויצאנה (באיטלקית: Lucrezia Orsina Vizzana; 3 ביולי 1590 – 7 במאי 1662) הייתה מלחינה, נגנית עוגב וזמרת איטלקייה.
כשהייתה בת שמונה, אמה נפטרה, והיא הצטרפה למנזר סנט כריסטינה, שם התגוררה לשארית חייה.
במנזר, לוקרציה למדה לשיר, לנגן באורגן ולהלחין.
המוטטים של מונטוורדי היו כנראה אחת מההשפעות על יצירתה.
כיום ידוע על 20 מוטטים שהלחינה, במסגרת עבודתה במנזר.
ב-1623, פרסמה לוקרציה אוסף מוטטים שהלחינה (Componimenti musicali de motetti concertati a l e più voci), והייתה לנזירה הבולונית היחידה שעשתה זאת.
אוסף המוטטים של לוקרציה נחשב יוצא דופן בסגנונו, ומפגין מודעות לנטיות המודרניות ביותר במוזיקה האיטלקית של אותה תקופה, על ידי השימוש בכרומטיזם של מונטוורדי, קפיצות גדולות, ותכונות אחרות המשמשות להבדיל אוסף זה ממוזיקה קדושה אחרת שנכתבה בסוף הרנסאנס.
במנזר סנט כריסטינה היו סכסוכים פנימיים רבים בין בישופים בולוניים לבין הנזירות, שהיו חופשיות ועצמאיות במחשבתן וביצירתן, ולפעמים אפילו מרדניות.
הריבים הגיעו לשיאם כשהכנסייה הטילה מצור על המנזר ב-1628. לוקרציה שרדה את המצור, אך לקראת סוף חייה איבדה את שפיותה, כנראה בעקבות הלחצים הרבים שחוותה במסגרת אותם סכסוכים.
לוקרציה ברבריני (באיטלקית: Lucrezia Barberini; 24 באוקטובר 1628 - 24 באוגוסט 1699) הייתה אשת אצולה איטלקית, ולאחר נישואיה גם דוכסית מודנה.
היא נולדה למשפחת ברבריני והייתה רעייתו האחרונה של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה.
לוקרציה נולדה ב-24 באוקטובר 1628 והייתה הבכורה מבין חמשת ילדיהם של טדאו ברבריני, נסיך פלסטרינה ואנה קולונה, בתו של פיליפו קולונה, נסיך פליאנו.
היא הייתה אחותם של מפאו ברבריני והקרדינל קרלו ברבריני והאחיינית הגדולה של האפיפיור אורבנוס השמיני.
הדודים שלה כללו שלושה קרדינלים; פרנצ'סקו ברבריני, אנטוניו ברבריני וג'ירולמו קולונה.
בן דודה לורנצו אונופריו קולונה, נסיך פליאנו, היה בעלה של מארי מנצ'יני; אחייניתו של השר הראשון בצרפת הקרדינל מאזארן.
ב-14 באוקטובר 1654 היא התחתנה עם פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה והייתה אמו של רינאלדו ד'אסטה שירש את אביו כדוכס מודנה.
הזוג התחתן בלורטו, מארצ'ה בבזיליקת הבית הקדוש.
במובנים רבים הנישואין ייצגו שביתת נשק בין בית אסטה לברבריני שנטלו צד זה נגד זה במהלך מלחמת קסטרו הראשונה.
פרנצ'סקו לחם, למעשה, לצד אביו נגד חייליו של טדאו ברבריני.
נולד להם בן אחד, רינלדו ד'אסטה, דוכס מודנה, שהתחתן עם שרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג.
לוקרציה מתה במודנה ב-24 באוגוסט 1699.
לוקר או תָּא נָעִיל הוא תא אחסון קטן, בדרך כלל צר, הנמצא בדרך כלל במקומות ציבוריים שונים כגון חדרי הלבשה, מקומות עבודה, בתי ספר, מוקדי תחבורה וכדומה.
הם מצוידים בדרך כלל במנעול או במתקן לנעילה.
הם מיועדים בדרך כלל לשימוש במקומות ציבוריים, ומיועדים לשימוש פרטי לטווח קצר או ארוך של אנשים לאחסון בגדים או חפצים אישיים אחרים.
המשתמשים רשאים לשכור לוקר לשימוש חד-פעמי או לתקופת זמן לשימוש חוזר.
חלק מהלוקרים מוצעים כשירות חינם לאנשים המשתתפים בפעילויות מסוימות הדורשות שמירה של חפצים אישיים.
בדרך כלל תאים נעילים רבים צמודים זה לזה, במיוחד במוסדות ציבוריים.
הגודל, הצבע, החומר והנעילה משתנים בהתאם לייעוד ולמיקום.
לוקשהאזה (בהונגרית: Lőkösháza) היא עיר בנפת גיולה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בלוקשהאזה נמצא בירידה.
התיישבות באזור הוזכרה במסמכים משנת 1914.
עד שנת 1949 היה הכפר חלק מאלק ומאז הוכרז ככפר רשמי.
יהודים מעטים חיו בקטגיהאזה במאה ה-20 וב-1944 נרצחו כמה מהם בשואת יהודי הונגריה.
לוקרציה בורג'יה (באיטלקית: Lucrezia Borgia) היא אופרה מלודרמטית בשתי מערכות ופרולוג מאת גאטנו דוניצטי.
הלברית נכתבה על ידי פליצ'ה רומאני על פי הטרגדיה של ויקטור הוגו.
הבכורה של האופרה פתחה את עונת הקרנבל ב-26 בדצמבר 1833 בלה סקאלה במילאנו.
לוקרציה בורג'ה מסיימת את מערכת היחסים בין דוניצטי לרומאני, ששיתפו פעולה מאז הופעת הבכורה המצערת של המלחין בלה סקאלה, עם "קיארה וסרפינה" בשנת 1822: לאחר מכן השניים חוו גם הצלחות ("אנה בולנה", 1830, ו"שיקוי האהבה", 1832) וגם כישלונות מהדהדים אחרים ("אוגו, רוזן פאריז", 1832).
האופרה, שעובדה על ידי רומני חודשים ספורים לאחר הופעת הבכורה הבימתית של הדרמה של הוגו, נמסרה על ידי הליברית למלחין באיחור ניכר בהשוואה למקובל, חודש בלבד לפני הופעת הבכורה הבימתית.
אלמנתו של רומני, אמיליה ברנקה, מייחסת את העיכוב בכתיבת הליברית הן לבעיות צנזורה והן לאלו הקשורות לפרימדונה, הנרייט מריק-לאלאנדה, שרצתה לסיים את האופרה באריה די בראוורה.
עם זאת, דיווחיה של אמיליה ברנקה עדיין נחשבים בלתי אמינים, הן בכל הנוגע לגחמותיה של הסופרן והן בכל הנוגע לצנזורה, אשר השפיעה על האופרה בתיאטראות אחרים, לא במילאנו.
הופעת הבכורה נפגעה ממחלתה של הפרימדונה, שהחלימה רק בערבים הבאים.
למרות ההצלחה הגדולה, שהתבטאה בשלושים ושלוש ההופעות בשלושה חודשים, המבקרים תקפו בחריפות הן את הנושא המגונה והשערורייתי, והן את היעדר אריות סולו לפי "המסורת האיטלקית".
זו הייתה אחת הסיבות שדחפו את דוניצטי לעבד מחדש את פרטיטורת האופרה מספר פעמים, במיוחד את היצירה האחרונה שהוקדשה לגיבורה, שכבר נושלה ממנה ה"דה קאפו" (אריית סולו), החל מההפקה המחודשת הראשונה של האופרה שהתקיימה בפירנצה בשנת 1836, עם לואיג'ה בוקבדאטי כגיבורה.
שינויים נוספים היו האריות החדשות שנוצרו עבור הטנורים ניקולאי איבנוב ומריו (ג'ובאני מתאו די קנדיה).
בנוסף לסוגיות מוזיקליות, דוניצטי התמודד גם עם בעיות הקשורות לצנזורה: כאשר האופרה הוצגה בפריז ב-27 באוקטובר 1840, בתיאטרון האיטלקי עם ג'וליה גריסי בתפקיד הראשי, הוגו התנגד לשימוש בשם המקורי וקיבל צו מניעה להופעות נוספות.
הליברית נכתבה מחדש ושמה שונה ל"לה רינגטה".
ב-31 באוקטובר, כאשר הדמויות האיטלקיות שונו לטורקיות.
הנושא, שהיה בעייתי מאוד לאותה תקופה, עבר צנזורה מחמירה באיטליה, מה שהוביל לשינויים מהותיים בכותרת, בטכסט ובעלילה.
מעת לעת לוקרציה בורג'ה הייתה מוצגת בשמות אחרים ובמסגרות שונות: אלפונסו, הדוכס מפררה, דאלינדה, אליסה דה פוסקו, אוסטורגיה דה רומנו, ג'ובאנה הראשונה מנאפולי, ניצה דה גרנדה.
למרות הבעיות בעיבודים, לוקרציה בורג'ה הפכה לאחת האופרות הפופולריות ביותר של דוניצטי, עד כדי כך ששרדה ברפרטואר עד סוף המאה ה-19. לאחר כמה עשורים של שכחה, התגלתה מחדש בעת המודרנית הודות להופעה ב-24 באפריל 1933 כחלק מהמאג'יו מוזיקלה פיורנטינו.
במחצית השנייה של המאה העשרים, האופרה הייתה תפקיד נכבד ברפרטואר של מונסראט קבאייה, ליילה ג'נסר, ג'ואן סאתרלנד, רנה פלמינג, אדיטה גרוברובה, מריאלה דוויה ודניה מזולה גבאזני.
ההופעה בינואר 1992 בפלרמו, בניצוחו של המאסטרו ג'אננדריאה גאוואצני ובבימויו של פיליפו קריבלי, עם תפאורות ותלבושות מצוירות ונפחיות, ששוחזרו מסקיצותיו של סירוני למהדורת 1933 של המאג'יו מוזיקלה, הופעת ינואר 1992, זכתה להצלחה יוצאת דופן: הגיבורה הייתה דניה מאזולה-גאוואצני, בליווי סלבטורה פיזיצ'לה ואלנה זיליו.
קבוצה של צעירים מכובדים מתכוננת ללכת לעיר פרארה, לחצר הדוכס, כנציגים מוונציה.
ביניהם ג'נארו, שאיש לא יודע מה מוצאו.
לפי הסיפור, הוא גודל על ידי דייג נפוליטני עני, אך מעולם לא היה חסר לו דבר.
באחת הפעמים הגיע אליו לוחם אלמוני והביא לו חרב, שריון, סוס יפה ומכתב שכתבה אמו.
במכתבה, הזהירה אותו לבל יתעניין במוצאו כי זה יעמיד אותה בסכנה.
לפני עזיבתם, הצעירים מארגנים מסיבה שבה הם מדברים על בני משפחת בורג'ה, אותם הם שונאים, כולל לוקרציה, אשתו הנוכחית, הרביעית בתור, של הדוכס מפרארה.
בזמן שג'נארו נח, אורסיני מספרת לאחרים כיצד הצעיר הציל אותה פעם מהתוקפים, וכי נבואה מסתורית ניבאה את מותם המשותף.
כשהחושך יורד, גונדולה גולשת אל השער של הארמון בצד הלגונה וגברת רעולת פנים יוצאת ממנה.
היא הולכת ישר אל ג'נארו, שנמנם במרפסת, ומלטפת אותו בעדינות.
המסכה מסתירה את לוקרציה בורג'יה, ג'נארו הוא בנה מנישואים קודמים, אך איש מלבדה לא יודע את סודה.
האישה נצפית על ידי כמה צללים מסתוריים: בעלה, סוכנו רוסטיגלו ומרגליה של לוקרציה.
הנסיך מחשיב את ג'נארו ליריבו הצעיר ויודע היטב שהילד הוא גם חבר במשלחת הוונציאנית.
כשהילד מתעורר מחלומו ורואה מולו את האישה היפה להפליא, הוא מתחיל להחמיא לה, אבל, כדבריו, המקום הראשון בלבו שייך לאמו, שאותה לא ראה מעולם.
חבריה החוזרים, ביניהם מאפיו אורסיני, מזהים את לוקרציה, מגינים על ג'נארו מפניה, ואפילו אורסיני מכנה אותה בפומבי רוצחת אחיו וחבריו, מרעילה.
לוקרציה שמה את המסכה, חוזרת במהירות ונכנסת לגונדולה שלה, בחוזרה היא מבקשת מג'נארו לא להאמין להאשמות האלה ולשמור על חייו.
ג'נארו שוכר בית אלגנטי בפרארה.
אנשי הדוכס מתצפתים עליו, הוא נמצא תחת מעקב מתמיד והם מדווחים לדוכס, הדוכס יודע אם כן, שלוקרציה ביקרה את הצעיר מספר פעמים.
הדוכס הקנאי אוסר את ג'נארו ומחליט שלוקרציה יכולה לבחור בין שיטת ההוצאה להורג: תלייה או רעל.
האישה בוחרת באחרון, אך לאחר שהעלם שותה את היין המורעל בפני הדוכס, האישה נותנת לו בחשאי סם נגד והוא ניצל.
בעזרתה הוא מצליח להימלט מהארמון של הדוכס.
לדוכס נודע על בריחתו של ג'נארו, נודה לו שהעלם יבלה את הלילה עם נסיכה, ומחליט לתקוף ולהוציא אותו להורג.
גם לוקרציה מתכוננת לקראת הנסיכה.
היא רוצה לנקום באצילים הוונציאנים שלעגו והשפילו אותה באותה תקופה.
בעבר היא שלחה מכתב אנונימי לבנה, בו כתבה כי הורעל, אך מיטיב מסתורי הציל אותו ושנשקפת סכנה לחייו, ולכן עליו לברוח.
עם זאת, ג'נארו לא מאמין למכתב ונשאר.
התכשירים של לוקרציה הם היעילים ביותר.
הצעירים של ונציה שותים ללא חשד את היין המורעל.
לוקרציה, שתוקפת אותם עם אנשיה, נדהמת לגלות שגם בנה ביניהם.
היא דוחקת בו לקחת את התרופה, אך העלם מסרב אם חבריו יצטרכו למות.
לאחר מכן לוקרציה מגלה שהיא אמו ושג'נארו הוא גם בורג'יה.
העלם סוף סוף לוקח את התרופה, אבל זה מאוחר מדי, הוא מת בזרועות אמו.
בהגיעו עם אנשיו החמושים, אלפונסו מוצא רק את ג'נארו המת.
לוקרציה נופלת על גופתו של ילדה, כמעט מחוסרת הכרה, לוקרציה מודיעה לו שהיא הרגה את הילד שלה.
Nella fatal di Rimini - סיפורו של אורסיני, ואחריו השיר הלועג המושר על הבורג'אס (פרולוג)
Quale incanto - הקווטינה של לוקרציה (פרולוג)
Ama tua madre e tenero - דואט של לוקרציה וג'נארו (פרולוג)
Vieni, la mia vendetta - האריה והקבלטה של אלפונסו (מערכה ראשונה)
II segreto per esser felici - שיר היין של אורסיני (מערכה שנייה)
לוראנט באש (בהונגרית: Basch Lóránt; בודפשט, 27 במרץ 1885 – בודפשט, 30 במרץ 1966) היה עורך דין יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, סופר, שלפחות עשרה מספריו ראו אור.
לוראנט באש נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה באש (1851–1914), עורך דין, נשיא בית היתומים לבנים של הקהילה היהודית של פשט, חבר הרשות המחוקקת של בודפשט (חבר מועצת עיר) ושל אליס פישל (1858–1918).
הוא קיבל דוקטורט במשפטים ובמדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן ניגש למבחני לשכת עורכי הדין בבודפשט.
פרנץ פרדיננד באומגרטן היה גם חברו ללימודים וגם חברו האישי.
באש מילא תפקיד משמעותי בהקמת קרן באומגרטן, בה כיהן בתפקיד האוצר המשפטי עד לסגירת הקרן בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בפעם האחרונה הוא העניק את הפרסים הספרותיים ב-1949, עם אלדאר שופפלין.
יצירתו הספרותית קשורה בעיקר למפעל חייו של המשורר, סופר, מסאי, היסטוריון הספרות, מבקר ספרות ומתרגם ההונגרי הגדול מיהאי באביץ'.
כאוצר הספרותי של קרן באומגרטן הוא תרם בצוואתו את דירתו ברחוב Városmajor (רובע 5 של בודפשט) למוזיאון הספרותי פטפי - שם פעל המוזיאון לזכר כתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט מ-1977 עד אמצע שנות ה-90 - וכן ציווה למוזיאון את אוסף האמנות העשיר שלו.
שני סופרים (מיהאי באביץ' וארנה אושבאט, תולדות הספרות, 1958)
השירים המלוקטים של מיהאי באביץ'.
סיפורו של משפט ספרותי (על מיהאי באביץ' ואטילה יוז'ף, תולדות ספרות, 1959. מס' 3 ו-4)
יציאה לזקנה (על שנותיו האחרונות של באביץ', Jelenkor, 1960)
לזכור את מיהאי באביץ' (Jelenkor, 1961. מס' 3)
תוספת לשאלת אנדרה אדי – מיהאי באביץ' (Studia Litteraria, 1964)
המאסטר ותלמידו (על מיהאי באביץ' ולרינץ סאבו Kortárs, 1966. No.
טום ואנדרולו רידל, המוכר בעיקר בכינויו לורד ווֹלְדֶמוֹרְט הוא דמות בדיונית המופיעה כדמות האנטגוניסט הראשי בסדרת ספרי וסרטי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג.
וולדמורט הוזכר לראשונה בספר הראשון בסדרה, הארי פוטר ואבן החכמים, שיצא לאור בשנת 1997. הוא מופיע בכל ספרי הסדרה, למעט הספר השלישי, הארי פוטר והאסיר מאזקבאן, והספר השישי, הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם, בהם הוא רק מוזכר, וכך גם בעיבודים הקולנועיים.
וולדמורט נחשב לאחד מהקוסמים החזקים ביותר בעולם הקוסמים, ובספרים נאמר כי היחיד שממנו הוא חושש הוא אלבוס דמבלדור, מנהל הוגוורטס בששת הספרים הראשונים.
במשאלים שונים בהם נערכה הצבעה על הדמות המרושעת ביותר בספרות ובקולנוע, זכה וולדמורט במקום הראשון.
על פי עלילת הספרים, נולד רידל בשנת 1926 בלונדון לאב טום רידל ולאם מרופי גונט.
וולדמורט הוא צאצא ישיר של סלזאר סלית'רין, אחד מארבעת מייסדי הוגוורטס, בית הספר לכישוף ולקוסמות.
הפחד ממנו גדול עד כדי כך שמעט מאוד אנשים מוכנים לומר את שמו, ובמקום זאת מתייחסים אליו בתור "אתה יודע מי" או "זה שאין לנקוב בשמו".
גם תומכיו, המכנים את עצמם אוכלי המוות, פונים אליו רק בתואר "".
לפי רולינג שמו של וולדמורט הומצא על ידיה ואין לו בסיס היסטורי.
בראיון שנערך עמה, היא אמרה ששמו של וולדמורט אמור להיות מבוטא עם ט' אילמת, כפי שמקובל בצרפתית, שכן משמעות השם בצרפתית היא "בריחה ממוות".
גרסה זו הייתה בשימוש בארבעת הספרים המוקלטים הראשונים שיצאו לאור בארצות הברית; אולם, עם יציאתו לאקרנים של הסרט הראשון, שבו הדמויות שקראו לו בשמו האמיתי ביטאו את האות ט', שונתה ההגייה בספרים המוקלטים.
הגייה זו נותרה בתוקף גם בסרטים הבאים שיצאו לאקרנים.
בשפת המקור, אנגלית, שמו של לורד וולדמורט (Lord Voldemort) הוא טום מארבולו רידל (Tom Marvolo Riddle), כך שהמשפט "אני לורד וולדמורט" הוא אנגרמה של שמו המקורי.