tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא טיילה ברחבי בריטני ונורמנדי, ובשנת 1890 הפכה לחברה בסלון של Société des Artistes Français.
משנת 1892 הייתה משתתפת בקביעות בתערוכות של Société Nationale des Beaux Arts.
אף שהצליחה בפריז, היא עברה להתגורר בברלין בשנת 1892 והצטרפה ל "Vereins Berliner Künstlerinnen und Kunstfreundinnen" (אגודת אמניות) שהעניקה לה גישה ללקוחות רבים מהמעמד הבינוני הגבוה שהזמינו דיוקנאות.
היא הקימה בית ספר לאמנות לנשים בשנת 1894, הפעילה סטודיו והתקשרה בידידות עם קתה קולוויץ.
היץ הציגה את עבודותיה בבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1898, היא הייתה אחת החברות המייסדות של הזצסיון בברלין.
הוענק לה פרס וילה רומנה בשנת 1906, שכלל מלגה שאפשרה לה לבלות שנה בפירנצה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא החלה לחוות קשיים כלכליים, חלתה והפכה בהדרגה למתבודדת.
דורה וילסון ( באנגלית:Dora Wilson; 31 באוגוסט 1883 – 21 בנובמבר 1946) הייתה אמנית אוסטרלית ילידת בריטניה, הידועה בזכות תחריטים וסצנות רחוב.
דורה לינל וילסון נולדה ב־31 באוגוסט 1883 בניוקאסל על נהר הטיין, אנגליה.
הוריה היו ג'יימס וילסון, ואנני מריה, לבית גרין.
המשפחה היגרה למדינת ויקטוריה באוסטרליה בשנת 1884, כאשר דורה הייתה בת שנה.
דורה וילסון התחנכה בבית הספר סומרסט ובמכללת הנשים המתודיסטית במלבורן.
בין השנים 1901–1906 למדה בגלריה הלאומית בהנהלת ברנרד הול ופרדריק מקובין, ויצרה חברויות עם האמנים האחרים רות הוליק, גוונדולין גרנט, ובן זוגה פג קלארק.
דורה וילסון הייתה ידועה בעיקר בזכות תחריטים, פסטלים וציורי שמן של טבע דומם.
עבודתה זכתה לשבחים על "חוש הצבע החזק" שלה, אך גם נמתחה ביקורת על כך שהפגינה "יופי של קופסת שוקולד".
עבודותיה נכללו במספר תערוכות בולטות, כולל התערוכה האוסטרלית ליצירת נשים במלבורן, תערוכת האקדמיה המלכותית לאמנות אוסטרלית בלונדון.
בשנת 1923 עבודתה, 'ריווה ד'אור', הודפסה על שער המגזין "עולמן של נשים" והוצגה בחברת האמנים בפריז.
הסטודיו שלה היה מקום המפגש של עמיתיה מבית הספר לציור שהציגו בשנים 14–1913 כ"שנים עשר ציירי מלבורן'.
קבוצה זו כללה את ג'סי טריל, ג'נט קומברה סטיוארט, נורה גורדון, פנלי בויד, ולינדזי ברנרד הול.
וילסון הייתה גם חברה באגודת מלבורן של נשים ציירות ופסליות.
משנות העשרים ואילך היא התרכזה בעיקר בסצנות רחוב, ובשנת 1923 הוזמנה על ידי סר בולדווין ספנסר לבצע סדרת ציורים של ציוני דרך באירופה.
היא הסתובבה באירופה במשך למעלה משנתיים, בליווי הצלם פג קלארק.
בשנת 1928 הוצגו עבודות אלה בגלריה Beaux Arts בלונדון ובשנה שלאחר מכן ב"בית אוסטרליה" בלונדון.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים התמקדה בסצנות היסטוריות מההיסטוריה של מלבורן, עם תערוכה בשם "אבני דרך של מלבורן" שהתקיימה בגלריה לאמנות יפה במרץ 1935. עבודתה הוערכה לטובה על ידי ארתור סטריטון על היותה "רעננה בצבע וחפה ממראה מדכא של צבע שחור."
דורה ברומברגר הייתה אמנית יהודייה-גרמנייה שציירה ציורי נוף אקספרסיוניסטיים, בעיקר בצבעי מים ושמן.
היא נרצחה במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ.
ברומברגר נולדה למשפחה של מוזיקאים בברמן שבגרמניה.
היא למדה בבית ספר לאמנות החל ב-1912, תחילה בברמן, אחר כך במינכן, ובהמשך בפריז.
יצירותיה הוצגו ברחבי העולם וכן במוזיאון לאמנות בברמן ובתערוכה "אמנות גרמנית עכשווית" (Deutscher Kunst der Gegenwart), שנערכה בשנת 1928 בנירנברג.
ברומברגר נולדה למשפחה יהודית, ובשנת 1888 התנצרה.
עם עליית הנאצים לשלטון, היא הוטרדה ללא הרף בשל מורשתה הדתית.
בזמן שאחיה היגר בהצלחה לקובה ב-1939, ברומברגר לא הצליחה לעזוב את גרמניה.
הציירת אליזבת נולטניוס נותרה חברתה הקרובה, ותמכה בה במהלך תקופה זו, למרות חקירות והטרדות מצד הגסטפו.
בשנת 1941 היא גורשה למינסק ונשלחה למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ, שם נרצחה בשנת 1942
דוֹרֶה הוֹיֶר (12 בדצמבר 1911 – 31 בדצמבר 1967) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אקספרסיוניסטית גרמנייה.
היא נחשבת "אחת מרקדניות הסולו החשובות ביותר במסורת המחול האקספרסיוניסטי".
בהשראת מרי ויגמן, פיתחה הוייר יצירות סולו משלה, וערכה מסעות הופעות נרחבים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה.
ויגמן כינתה את הוייר "הרקדנית המודרנית הגדולה האחרונה באירופה".
דוֹרֶה הוייר נולדה בדרזדן למשפחה ממעמד הפועלים ב-12 בדצמבר 1911. כנערה צעירה למדה ריתמיקה והתעמלות.
היא התאמנה בסגנון הלראו־לאקסנבורג (Hellerau-Laxenburg) בשנים 1927–1928, ובמהלך 1929–1930 למדה מחול אקספרסיוניסטי במשך שנה אצל גרט פלוקה.
ב־1931 הועסקה כסולנית בעיר פלאואן, ובשנת 1933 הפכה למנהלת בלט באולדנבורג.
בשנת 1932 פגשה הוייר מוזיקאי בן 18 בשם פטר צ'ישלאק והתאהבה בו.
צ'ישלאק הלחין מספר קטעי מחול סולו שלהם יצרה הוייר כוריאוגרפיה וביצעה אותם.
ב־5 באפריל 1935 מת צ'ישלאק, אולי כתוצאה מהתאבדות.
בשנים 1935–1936 הופיעה הוייר עם להקת המחול של מרי ויגמן בגרמניה, הולנד, דנמרק ושוודיה.
במהלך מסע ההופעות צילם האמן אדמונד קסטינג את הוייר ואת הרקדניות האחרות.
בשנת 1937 צייר הנס גרונדיג, צייר אקספרסיוניסטי מדרזדן, את הוייר בדרך כפרית שוממת בשעת הדמדומים, לבדה לגמרי בחושך המתכנס.
בשנים 1940–1941 הצטרפה הוייר ל"במת המחול הגרמנית" ("Deutsche Tanzbühne") של הנס נידקן גבהרד בברלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופיעה הוייר במקומות שונים, ובהם גראץ ב־1943. לאחר המלחמה, החלה לנהל את בית הספר למחול בדרזדן, שהיה של מרי ויגמן, עכשיו תחת השם "סטודיו דורֶה הוייר".
מרי ויגמן איבדה את הבעלות על בית הספר מסיבות פוליטיות.
בניהול הוייר, חוברה בבית הספר היצירה "ריקודים עבור קתה קולוויץ.
האמנית הגרמנייה המבוגרת הזו הייתה מושא הזדהות עבור הוייר, וחלקה את הסתייגותה של הוייר מאלימות ומאליטיזם, ואת הזדהותה עם משוללי הזכויות והמדוכאים.
בשנת 1948 נסגר הסטודיו, בגין רפורמת המטבע הגרמני, אשר הקשתה על קבוצות ללא מימון ממשלתי לשרוד.
בשנת 1949, הפכה הוייר למנהלת הבלט באופרה הממלכתית של המבורג, שם ניתן לה חופש אמנותי מוחלט.
היא עזבה ב־1951, לאחר שתוכניותיה השאפתניות לא צלחו.
היא המשיכה לקריירה משלה כסולנית וככוריאוגרפית.
עד 1963 ערכה חמישה סיורים לאמריקה הדרומית ומשנת 1962 היא הרצתה באקדמיה לאמנות של המבורג.
בשנת 1962 יצרה הוייר מחזור כוריאוגרפי בשם "Affectos Humanos", שאותו הלחין שותפה הוותיק דימיטרי ויאטוֹביץ'.
במחזור חמישה פרקים, וכל פרק עוסק באחד מסוגי הרגש שזיהה שפינוזה: "גאוות שווא", "תאווה", "פחד", "שנאה", ו"אהבה".
היצירה בישרה סגנונות מחול פוסט־מודרניים, בהיותה קומפוזיציה תנועתית טכנית ביותר ומופשטת מאוד.
היצירה נחקרה ובוצעה מחדש מספר פעמים, גם בשנת 2010.
הופעתה האחרונה של הוייר התרחשה ב־18 בדצמבר 1967 ב"תיאטרון המערב" בברלין.
היא נשאה בכל עלויות ההופעה, שלא הצליחה למשוך קהל רב.
היא הייתה שקועה בחובות, והתמודדה עם האפשרות שלא תוכל עוד לרקוד בגלל פציעה בברך.
היא התאבדה בברלין ב־31 בדצמבר 1967. באחד המכתבים האחרונים שכתבה לפני מותה, קוננה הוייר: "רק במחול הצלחתי לתקשר".
לאחר מותה, החזיקה ואלטראוד לולי במסמכים ובארכיון של הוייר, אשר לימים נתרמו לארכיון המחול הגרמני בקלן.
מועדון הכדורגל דורדרכט (בהולנדית: Football Club Dordrecht) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר דורדרכט שבדרום הולנד בשיאו זכה המועדון פעמיים בגביע ההולנדי בתקופת הליגות החובבניות, כיום משתתפת הקבוצה בליגת המשנה ההולנדית.
הקבוצה נוסדה כחלק ממועדון הקריקט DCC שייצג את העיר בשנה 1883 וב-1891 נפרדה מקבוצת הקריקט ויצא לדרך עצמאית תחת השם DFC.
הקבוצה שיחקה במסגרת החובבניות עד 1956 אז נרשמה למערך הליגות המקצועניות במדינה ושובצה בבית ב' של ליגת המבחן השנייה שהייתה למעשה העונה הראשונה של ליגת המשנה.
הקבוצה שיחקה בליגה עד לסיום עונת 1961/62 אז ירדה לליגה השלישית עקב צמצום הליגה השנייה, בליגה השלישית שיחקה הקבוצה כשלוש עונות ובסיומן הצליחה לשוב לליגת המשנה, במהלך השנים הבאות שיחקה בעיקר בחלק התחתון של הטבלה.
ב-1972 שינתה הקבוצה את שמה למועדון הכדורגל דורדרכט והמשיכה לדשדש בחלק התחתון של הליגה השנייה.
ב-1979 הצטרף למועדון ניקו דה פריס ומונה ליושב ראש הקבוצה, לאחר המינוי הוחלט לשנות את שם הקבוצה ל-DS79 ולמתג מחדש את הקבוצה לרבות שינוי צבעי הקבוצה מאדום לבן לכחול צהוב והשקעה כספית גדולה שכללה הבאת שחקנים ועריכת משחקי ראווה כנגד יריבות גדולות מאותה התקופה, בין היתר איאקס, שרלרואה וצ'לסי.
הקבוצה המשכה לשחק בליגת המשנה שלוש עונות נוספות וב-1987 הצליחה להעפיל לפלייאוף העלייה בזכות שיטת הדירוג שהונהגה באותה התקופה בליגה, בשלב הפלייאוף הצליחה הקבוצה לסיים במקום הראשון והעפילה פעם נוספת לליגה הבכירה, אך גם הפעם לא הצליחה להשאיר חותם בליגה הבכירה וסיימה במקום ה-18 עם שני ניצחונות בלבד.
גם בעונה זו סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגת העל עם חמישה ניצחונות בלבד ושבה פעם נוספת לליגת המשנה.
הקבוצה המשיכה לשחק בליגה השנייה בשנים הבאות ללא יציבות הוא הישג מיוחד.
בשנת 2002 שבה הקבוצה לשם מועדון הכדורגל דורדרכט.
דורדאש בע"מ היא חברה אמריקאית המפעילה פלטפורמה מקוונת להזמנת מזון ומשלוחי מזון.
מטה החברה שוכן בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
היא הונפקה בדצמבר 2020 ב-בורסה לניירות ערך בניו יורק מסחר תחת הסימול DASH.
עם נתח שוק של 56%, דורדאש היא חברת משלוחי המזון הגדולה ביותר בארצות הברית.
יש לה גם נתח שוק של 60% בקטגוריית משלוחי מוצרי נוחות.
דורדאש ספגה ביקורת ונתבעה בגין מניעת טיפים, הפחתת שקיפות טיפים, מניפולציה במחירי הגבלים עסקיים, רישום מסעדות ללא רשות, וסיווג עובדים שגוי לכאורה.
בנובמבר 2021 רכשה החברה את חברת משלוחי המזון הפינית וולט תמורת 8.1 מיליארד דולר.
במאי 2025 רכשה החברה את חברת משלוחי המזון הבריטית Deliveroo תמורת 3.9 מיליארד דולר.
באותו חודש רכשה החברה את חברת הזמנת המסעדות SevenRooms תמורת 1.2 מיליארד דולר.
דורג ואן דנגו היא סדרת טלוויזיה מונפשת אירית-קנדית ששודרה לראשונה ב-RTÉ באירלנד ב-3 במרץ 2020, ובערוץ המשפחה בקנדה ב-1 באוגוסט 2020. הסדרה נוצרה על ידי פביאן ארלינגהאוזר ונורה טומיי ומופקת על ידי Cartoon Saloon ו-WildBrain Studios, והיא נעשתה בשיתוף עם Family Channel וניקלודיאון.
ב-28 במרץ 2024, הסדרה הוסרה מהפרמאונט+ כחלק מ"החלטה אסטרטגית להתמקד בתוכן עם משיכה גלובלית המונית." בישראל הסדרה הוסרה מהVOD של ערוץ ניקלודיאון בחודש מאי כנראה מאותה החלטה.
אפשר עדיין למצוא כמה פרקים מהסדרה באפליקציית ניקלודיאון ישראל.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיו של דורג, נער רגיל המתגורר בעיירה הנורמלית מאוד נורמיל.
כלומר, עד שהוא פוגש את הקסמים; ג'ט לזור, החד קרן הסופר מגניב; פטרונלה, מכשפה עתיקה; ארדי, חייזר סקרן; ויוקי, רוח רפאים מפחידה.
כולם נמלטו מאזור 52 וזקוקים נואשות לעזרה ומקלט.
כדי שישתלבו עם אזרחי נורמיל, דורג מסווה אותם לבני נוער ומסתיר אותם במרתף בקניון המקומי.
כשהחברים הטובים החדשים שלו מנסים לעזור לנווט באתגרי החיים, העולם של דורג פשוט נהיה הרבה פחות נורמלי והרבה יותר כיף!
הדיבוב העברי בוים על ידי ענת ניב ב-2020 ואז על ידי מאיה מיטלפונקט, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדורג ואן דנגוצ'אנס הרסטפילדמיה אלוןג'ט לזורדבן מאקאורי זלצמן (2020)גילן שחף (2021)פטרונלהטביתה סנט ז'רמןעדי ארדיוקיקזומי אוונסמאיה מיטלפונקטארדיאנדרו מקנייובל גרבשוולה ואן דנגוגרייסין שיינימעיין עדןפרטה ואן דנגובריאנה באקמאסטרענת ניבמר מאנץ'מייקל דובסוןגדי לוידמויות נוספותביצוע שיר פתיחהליאו פירסוןמאיה מיטלפונקט
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית בקנדה שידור ראשוןשידור אחרון1261 באוגוסט 202017 במרץ 2021
דורה היא סדרת טלוויזיה לילדים בהנפשה ממוחשבת, שנוצרה על ידי כריס גיפורד וואלרי וולש ואלדס עבור שירות הסטרימינג פרמאונט+.
זהו עיבוד מחדש של סדרת ההנפשה מגלים עם דורה (2000–2019).
הסדרה שודרה לראשונה ב-12 באפריל 2024. בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב-14 באפריל 2024 בדיבוב עברי והסתיימה ב-1 באוקטובר של אותה השנה.
העונה השנייה היא המשך של העונה הראשונה והיא שודרה ב-13 בספטמבר 2024 ובישראל ב-2 באוקטובר 2024 בדיבוב העברי והסתיימה ב-8 בדצמבר של אותה השנה.
ב-20 במאי 2025, הסדרה חודשה לעונה שלישית שתשודר ב-2 ביולי 2025 ובישראל ב-6 ביולי 2025 בדיבוב העברי, ביחד עם הסרט החדש שלה "דורה בעקבות השמש המוזהבת".
ב-12 בנובמבר 2025 הוכרז שהסדרה בוטלה ביחד עם "סיפורם של צבי הנינג'ה", בגלל שינויים בהנהלה שנגרמו מהמיזוג של פרמאונט וסקיידאנס, אך לפני הביטול הסדרה חודשה לשתי עונות אחרונות.
העונה הרביעית צפויה להיות משודרת לראשונה ב-19 בדצמבר 2025.
עיבוד מחדש של הסדרה המקורית, הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של דורה וחברה הטוב, בוטס, כשהם יוצאים להרפתקאות ביער גשם.
דורה מלווה במפה שלה כשהיא וחבריה חייבים לעבוד כצוות כדי להתגבר על מכשולים רבים ביער הגשם, בנוסף לחטפני.
דורה (Dora): ילדה לטינית הרפתקנית בת 7.
בוטס (Boots): קוף שובב הנועל מגפיים אדומות.
החבר הכי טוב של דורה.
חטפני (Swiper): שועל כתום שמנסה לגנוב ולפעמים מצליח לגנוב חפצים שעוזרים לדורה ולבוטס בהרפתקאותיהם.
מפה (Map): עוזר לדורה ולחבריה כיצד הם יכולים להגיע למקום שאליו הם רוצים ללכת.
בשונה מהדיבוב האנגלי שבו המפה משתנה מזכר לנקבה בעיבוד מחדש הזה, בגרסה העברית הוא נשאר זכר.
תיק גב (Backpack): התרמיל המדבר של דורה, שעוזר לדורה בהרפתקאותיה בכך שהוא מחזיק דברים שהיא צריכה.
הטרול הרגזן (Grumpy Old Troll): יצור צהוב שחי מתחת לגשר.
כשמישהו חוצה את הגשר (בעיקר דורה ובוטס), הוא אומר להם לפתור חידה כדי להמשיך ליעדם.
טיקו (Tico): סנאי בן 4 דובר אנגלית שהוא אחד מחבריהם של דורה ובוטס.
איסה (Isa): איגואנה ובוגרת והיא גם אחת מחברותיהם של דורה ובוטס.
בני (Benny): פר שחי ברפת.
הוא גם אחד מחבריהם של דורה ובוטס.
התרנגול האדום הגדול (Big Red Chicken): ציפור אדומה וגדולה.
שלישיית הפיאסטה (The Fiesta Trio): הם שלישיית יצורים קטנים המנגנים בכלים כשדורה ובוסט מגיעים ליעד.
אלנה (Elena): אמה של דורה.
קול (Cole): אביה של דורה.
סבתא (Grandma): סבתה של דורה.
איל (Ale): יגואר צבעוני שהוא יצור קסום.
הדיבוב העברי בוים על ידי תומר שביט והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת במקורמדבב/ת בעבריתדורהדיאנה זרמניומשי קלינשטייןבוטסאשר קולטוןדקלה הדרחטפנימארק ויינרגלעד קלטרהתרנגול האדוםכריס גיפורדמפהאנאיריס קיניונסעידו רוזנברגתיק גבקטרינה סקיישחר קדושבניקינטון מוניוסשיר כהןאיסהטנדי פומוקונגרונה בקרמןטיקודונובן מונזון-סאנדרסאלעד סמוכהטרול רגזןדני בורשטייןתמיר גינזבורג
תרגום השירים נעשה על ידי רונה בקרמן.
אתחול הסדרה הוכרז ונחשף בשנת 2021 על ידי בריאן רובינס באירוע יום המשקיעים של ViacomCBS.
הסדרה הוזמנה על ידי Paramount+ ובמקור הייתה אמורה לצאת לאקרנים ב-2023, אך נדחתה ל-2024.
הסדרה היא הפקה משותפת בין סטודיו האנימציה של ניקלודיאון ו-Pipeline Studios שבסיסו באונטריו.
הסדרה הופקה על ידי ואלרי וולש ואלדס, כריס גיפורד וריץ' מגאלנס, בעוד הנרי לנארדין-מאדן משמש כמנהל משותף, ואלחנדרו ביין-וילנר משמש כעורך הסדרה.
מריאל קאר משמשת גם כמנהלת האחראית על ההפקה של הסדרה.
לפני תאריך ההשקה הרשמי של הסדרה, הצצות פורסמו בערוץ היוטיוב הרשמי של הסדרה המקורית מאז 30 בספטמבר 2023.
הסדרה עלתה לראשונה ב-12 באפריל 2024 עם 26 פרקים, אך ורק בפרמאונט+ בארצות הברית, קנדה, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
הסדרה שודרה גם בערוצי ניק ג'וניור בעולם, ובניהן גם בישראל בעברית.
מאוחר יותר הכריזו שהעונה הראשונה מתפצלת לשתי עונות נפרדות בנות 13 פרקים כל אחת מהן.
ב-24 באפריל 2024 הוכרז שפרמאונט+ חידשה את התוכנית לעונה שנייה.
דוֹרוּ (בפורטוגזית: Douro; בספרדית Duero; בלטינית: Durius) הוא אחד מהנהרות הגדולים בחצי האי האיברי, באורך 897 ק"מ.
ראשיתו ליד סוֹריה שבקסטיליה ולאון שבספרד, לא הרחק מהגבול עם לה ריוחה.
הוא זורם מערבה לאורך המסטה הספרדית, ועובר בין היתר דרך הערים סוֹריה, ארנדה דה דוארו וסמורה.
המישור שבו זורם הנהר הוא בעל אקלים יבש, ויש בו בעיקר שדות חיטה.
כמה עשרות קילומטרים ממערב לסמורה משנה הנהר את כיוונו וזורם דרום-מערבה.
הוא מתווה את קו הגבול בין ספרד לפורטוגל לאורך כ-100 ק"מ, ואז חוזר לזרום מערבה בתוך פורטוגל.
אז אפיקו נעשה צר ומשופע בקניונים, ואין לאורכו כמעט מקומות יישוב.
הוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי בעיר פורטו.
בחבל ארץ זה מגדלים גפנים שענביהם משמשים להכנת יין פורטו.
לרוב אורכו אין אפשרות לשוט בו, למעט בחלקים מאפיקו בפורטוגל.
דורון אלמוג (נולד ב-18 במאי 1951) הוא יושב ראש הסוכנות היהודית, אלוף במילואים בצה"ל ופעיל חברתי למען אנשים עם לקות שכלית המשולבת בלקות נוספת.
הוא משמש יו"ר הכפר השיקומי "עדי נגב נחלת ערן".
אלמוג הוא חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשע"ו.
אלמוג נולד בראשון לציון, בנם הבכור של בת-עמי (תמי) לבית פרוסקובר ומתתיהו (מתי) אברוצקי.
אחיו הם ערן, מודי והכתב רותם אברוצקי.
הוא בוגר הפנימיה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 1969 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר קורס מ"כים חי"ר.
ב-1970 עבר את טבילת האש שלו כשהשתתף כלוחם במבצע רודוס, פשיטה על האי שדואן.
לאחר קורס קצינים שימש כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 202. כמפקד פלוגה בגדוד 202 השתתף ב-20 בפברואר 1973 במבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים לחופי טריפולי בלבנון.
בהמשך תפקידו כמ"פ בגדוד פרצה מלחמת יום הכיפורים.
אלמוג לחם בקרב ואדי מבעוק והיה מועמד לצל"ש על פועלו.
במלחמה זו נהרג אחיו הצעיר, , ששירת בחיל השריון ברמת הגולן.
לאחר המלחמה שימש אלמוג כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 202, בין היתר במלחמת ההתשה במובלעת הסורית ובקרבות על שיא החרמון, שם פיקד על מבצע "אורלנד 2".
תפקידו הבא היה מפקד סיירת צנחנים, שאותה הוביל במבצע יונתן, שבמהלכו היה הלוחם הראשון שכף רגלו דרכה בשדה התעופה באוגנדה, סיירת הצנחנים, הייתה לכוח הראשון שפעל באנטבה.
לוחמיה, שקפצו מן המטוס הראשון בעודו נוחת על המסלול, אבטחו את נחיתת שלושת המטוסים האחרים, הניחו פנסים על מסלול הנחיתה החשוך כדי לעשותו מואר בעבור המטוסים הנוחתים והשתלטו על מגדל הפיקוח החדש.
תפקידו הבא של אלמוג היה מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, אותו הוביל במבצע מוביל ובמבצע סיגל.
במלחמת של"ג, בעודו מפקד על בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים, הוביל את גדס"ר צנחנים שאיגד תחתיו לראשונה את היחידות החטיבתיות.
כוחו של אלמוג נקרא בשם "כוח עוגן", והוא עמד בראשו מהנחיתה בשפך נהר האוואלי ועד המצור על ביירות.
אלמוג אמר על חלקו במלחמה: .
בשנים 1982–1984 פיקד אלמוג על יחידת שלדג, והוביל אותה במבצע משה.
ב-1988 קיבל לידיו את הפיקוד על חטיבת הצנחנים, והוביל אותה בפעולות הביטחון השוטף והמבצעים המיוחדים בלחימה כנגד המחבלים בדרום לבנון, שהבולט שבהם היה מבצע שומרי יער, פשיטה של סיירת צנחנים בעומק לבנון.
ב-1990 מונה למפקד עוצבת עמוד האש וב-1991 לקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
תפקידו הבא היה מפקד אוגדת עזה.
בתפקידו זה פיקד, בין היתר, על מבצע בו הרגו לוחמי יחידת שמשון את עימאד עקל שרצח במו ידיו עשרה חיילים ואזרחים.
לאחר מכן, בשנים 1997–2000, עמד בראש חטיבת התורה וההדרכה.
בסוף שנת 2000, אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, החליף את האלוף יום טוב סמיה כמפקד פיקוד הדרום.
במשך כהונתו הצליח לשמור את הטרור שמקורו ברצועת עזה ברמה נמוכה יחסית ולמנוע זליגת טרור מהרצועה אל תוך ישראל.
תקריות בולטות בתקופתו כללו השמדת 4 טנקים ממטעני גחון רבי עוצמה, דבר שהגדיל את השימוש בדחפורים משוריינים לפתיחת צירים וחישוף.
בשנת 2003 סיים את תפקידו, והוחלף על ידי דן הראל.
ב-2006 מונה אלמוג לעמוד בראש ועדת חקירה צבאית (ועדת אלמוג), שמונתה כדי לחקור את מחדלי חטיפת שני חיילי צה"ל: אהוד גולדווסר ואלדד רגב והנסיבות שהובילו למלחמת לבנון השנייה.
דורון אלמוג קיבל את אות אביר איכות השלטון לשנת 2007 בקטגוריית צבא וביטחון "בהוקרה על תרומה ייחודית, הן בשירות הצבאי והן בחיים האזרחיים, להגנה על החלש וחסר הישע ולחיזוק איכות החברה והשלטון בישראל".
נגד אלמוג הוצא בבריטניה צו מעצר, מאחוריו עמד ארגון פלסטיני-בריטי שיוצג על ידי עו"ד דניאל מחובר, בחשד לעבירות על אמנת ז'נבה.
צו המעצר התייחס למעורבותו בהרס כ-50 בתי פלסטינים ברפיח בעקבות רציחת חיילי צה"ל באזור.
אלמוג, שטס לבריטניה במטוס של אל על על מנת לגייס כספים לפעילות חברתית אזרחית, הוזהר על ידי השגריר הישראלי, צבי חפץ, ברגע הנחיתה כי הוגש נגדו צו המעצר.
הוא נותר במטוס, בהתאם להמלצת הפרקליטות, ושב לישראל, מחשש שייעצר.
בסופו של דבר בוטל הצו ושר החוץ הבריטי, ג'ק סטרו, התנצל בפני עמיתו הישראלי, סילבן שלום, על הפרשה.
למשך מספר שנים לאחר התקרית נאלץ אלמוג לפנות לפרקליטות המדינה על מנת שתאשר כל יציאה שלו לחו"ל לאחר בדיקה משפטית בארץ היעד.
מאז שנת 2005, עמד אלמוג בראש קבוצת ההשקעות "אתלון" (Athlone Global Security), אותה הקים.
עיקר השקעות החברה היו בטכנולוגיות ישראליות מקוריות המיועדות ליישומים אזרחיים להגנה מפני טרור.
לאחר שפרש מצה"ל החל אלמוג בהקמת הכפר השיקומי עדי נגב למבוגרים בעלי פיגור שכלי קשה או משולב בלקויות קוגניטיביות נוספות.
בנו, ערן, נפטר בגיל 23 ממחלת קסטלמן, מספר חודשים אחרי שאלמוג ושותפיו סיימו את עבודות הפתיחה של המוסד והכפר השיקומי נושא את שמו: עלה נגב-נחלת ערן.
גם לאחר מותו של ערן, דורון אלמוג נותר פעיל בעמותה, וביום העצמאות ה'תשס"ו (2006) היה בין מדליקי המשואות כאות הוקרה על פעילותו למען האוטיסטים ופגועי המוחין בחברה.
בשנת 2022 זכה בפרס ירושלים לרווחה ובריאות מטעם ערוץ 7 על הקמת הכפר.
ב-4 בדצמבר 2011 אישרה הממשלה את מינויו של אלמוג לתפקיד ראש המטה ליישום התוכנית להסדרת התיישבות הבדואים בנגב, תוך מתן היתר להמשיך לגייס תרומות למען עמותת "עלה נגב-נחלת ערן".
ב-2016 זכה בפרס ישראל למפעל חיים.
אלמוג בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
זכה בפרס צ'ציק של אוניברסיטת תל אביב ומרכז יפה למחקרים אסטרטגיים על מחקרו בתחום ההרתעה המצטברת.
ב-16 ביוני 2022 פרסמה ועדת המינויים של הסוכנות היהודית את המלצתה על אלמוג לתפקיד יושב ראש הסוכנות.
מינויו אושר על ידי חבר הנאמנים של הסוכנות ב-10 ביולי.
נכנס לתפקידו ב-21 באוגוסט 2022.
אלמוג נשוי לדידי (פרידה) ולהם שלושה ילדים.
בתו הבכורה ניצן היא לקוית ראייה והייתה ממקימי הלשכה בהסתדרות של הממונה על תעסוקת אנשים עם מוגבלות.
בנו האמצעי ערן, שנקרא על שם אחיו של אלמוג, נולד עם צירוף של אוטיזם ושל מוגבלות שכלית התפתחותית קשה כתוצאה מפגיעה מוחית מלידה.
ערן נפטר ב-7 בפברואר 2007 בגיל 23 ממחלת קסטלמן.
בתו השלישית שוהם, נולדה ב-13 באוגוסט 1991 עם פגיעה קשה בעורק הלב, ונפטרה ב-29 באוגוסט 1991.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, בטבח בכפר עזה נרצחו שניים מבני משפחתו וארבעה נחטפו, ובסוף ארבעת החטופים הושבו לישראל ב-26 בנובמבר 2023.
דורוחוי (Dorohoi, יידיש: דורוהוי), עיר, במחוז בוטושאן, רומניה.
העיר שוכנת בחבל הארץ מולדובה בחלק השמאלי של עמק הסירט, בחלק העליון של נחל ז'יז'יה ויובליו, בוחאי, מוריי, קריבה וגיצלואיה.
העיר מוזכרת לראשונה במסמך מיום 6 באוקטובר 1407. החל מהמאה ה-15 המקום שימש כמרכז מנהלי של צפון מולדובה.
העיר נבזזה בשנת 1509 על ידי הפולנים ובשנים 1510 ו-1513 על ידי הטטרים.
בשנת 1568 נבנתה מחדש, במחצית השנייה של המאה ה-17 נבזזה על ידי הטטרים ומאז ירדה בחשיבותה.
בתחילת 1940 רוכזו בדורוחוי יהודים מכל הכפרים באזור, לאחר שגורשו מבתיהם.
ב-1 ביולי 1940 ביצע הצבא הרומני פוגרום ביהודי המקום.
יהודים התיישבו בדורוחוי לראשונה במאה ה-17.
ב-1803 היו בדורוהוי 600 משפחות יהודיות.
בשנת 1859 מנתה הקהילה 3,031 אנשים (בערך מחצית מהאוכלוסייה)
בשנת 1899 הכמות עלתה ל 6,804 (יותר ממחצית מהאוכלוסייה)
האוכלוסייה היהודית גדלה למעשה לאחר השואה כתוצאה מהתיישבות פליטים בה.
בעקבות הקמת ישראל ירדה האוכלוסייה היהודית בדורוהוי בהתמדה.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה באזור זה הייתה 38 מעלות צלזיוס ביום 6 באוגוסט 1905 והנמוכה ביותר הייתה 32.5- מעלות צלזיוס ביום 5 בפברואר 1940.
דורון אראל (נולד בשנת 1959) הוא מטפס הרים ישראלי, הישראלי הראשון שהגיע אל פסגת הר האוורסט.
דורון אראל נולד בגבעתיים בשנת 1959. עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת מטכ"ל.
אראל עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן השלים מסלול הכשרה כלוחם ביחידה.
לאחר שחרורו סיים לימודי גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תוך כדי לימודיו יצא לטייל בהימלאיה הנפאלית ואלסקה ובסיום לימודיו יצא למסע של חמש שנים.
אראל טייל וטיפס ברחבי העולם.
במהלך שנים אלה ארגן דורון את משלחות הטיפוס הראשונות שיצאו מישראל, יצר קשרים בעולם הטיפוס והחל לטפס עם מיטב המטפסים בעולם.
ב-1992 הצליח דורון להעפיל לפסגת הר האוורסט במסגרת משלחת מטפסים ובכך היה לישראלי הראשון שהגיע לפסגת ההר.
מסע טיפוס זה תועד בסרט טלוויזיה ובספרו "שעה על גג העולם".
לאחר שהיה לישראלי הראשון שכבש את פסגת האוורסט יצא אראל במסע לכיבוש שבע הפסגות (הפסגה הגבוהה ביותר בכל אחת משבע היבשות, כאשר דרום וצפון אמריקה נספרות בנפרד, ואילו אוסטרליה ואוקיאניה - יחד), הוא השלים מסע זה והיה לישראלי הראשון שעשה זאת, כאשר עמד ביוני 2000 על פסגת הר קושצ'ושקו באוסטרליה.
בשנת 2011 פתח דורון עסק תיירותי במערב קנדה, בצמוד לשמורת הטבע Tweedsmuir Provincial Park.
דורה מאר הייתה צלמת וציירת ארגנטינאית-צרפתייה ממוצא יהודי.
נודעה גם כאהובתו וכמוזה של פבלו פיקאסו.
נולדה בשם הנרייטה תיאודורה מרקוביץ, בתם של בני הזוג יוסף מרקוביץ, ארכיטקט יהודי מקרואטיה שתכנן בתים רבים בעיר הבירה הארגנטינית, ולואיז-ז'ולי ווּאזַן, צרפתייה מקוניאק.
מאר נולדה בעיר טור אך גדלה בבואנוס איירס.
בפריז למדה צרפתית, ספרדית ואנגלית.
בשנותיה הראשונות כצלמת החלה להשתמש בשם דורה מאר.
מאר הגיעה לפריז בשנת 1926 והחלה ללמוד ציור בבית ספר פרטי ולאחר מכן עברה לצילום.
בשנת 1935 פתחה סטודיו לצילום.
בשנת 1936 פגשה לראשונה את פיקאסו בבית קפה, דה מאגו, בפריז.
בעת פגישתם מאר הייתה אמנית בזכות עצמה והפיקה אוסף מרשים של צילומים.
פיקאסו היה צייר מצליח ומפורסם בן 55. תקופת שיתוף הפעולה ביניהם החלה כשביקש ממנה לצלם את תמונותיו.
עבודתם המשותפת הביאה את מאר להתמסר לציור.
דורה, שהייתה צעירה מפיקאסו בעשרים וחמש שנים, התאימה לדרישתו של פיקאסו, כפי שביטא אותה: "כשאני חי עם אשה צעירה ממני, הדבר עוזר לי להישאר צעיר".
פיקאסו צייר את דיוקנה של דורה עשרות פעמים; בתחילה צייר אותה בצורה ריאלית ובהמשך, מספר שנים לפני
שנפרדו, מעוותת עם פנים מפורקות ומפלצתיות.
ההסבר שנתן פיקאסו לעיוות ולהבעות הכאב בציורי דיוקנה של דורה היה פשוט: "כבר שנים אני מצייר אותה בצורה שכזאת.
אישה מעונה, אבל לא מתוך סאדיזם, ולא משום שאני שואב הנאה כלשהי מכך, אלא מתוך ציות לדימוי שכפה את עצמו עלי".
חיטת דורום (שם מדעי: Triticum durum) או חיטת פסטה היא מין החיטה הטטרפלואידי היחיד המגודל באופן חקלאי בתפוצה רחבה.
חיטת הדורום היא הקשה במיני החיטה, ותכונה זו מקנה לה שמה, דורום משמעו "קשיח" בלטינית.
ריכוז החלבונים הגבוה שבו וחוזק הגלוטן שלו עושים את הדורום מתאים ביותר להכנת פסטה ולחם.
מאותן הסיבות, הדורום פחות מתאים להכנת עוגות שמצריכות חיטה רכה יותר.
רוב הדורום המגודל כיום הוא "דורום ענבר" בו הגרעינים גדולים יותר וכהים יותר (צבעם דמוי ענבר).
צבע הגרעין הקלוף של הדורום צהוב והוא שנותן לפסטה את צבעה.
סולת הדורום משמשת לייצור פסטה ולחם יוקרתיים.
סוג דורום אחר, "דורום אדום" משמש למספוא.
דורה מאר עם חתול הוא ציור משנת 1941 של הצייר פבלו פיקאסו.
הוא מראה את דורה מאר, המאהבת הארגנטינאית-צרפתיה של פיקאסו, ישובה על כיסא עם חתול קטן נח על כתפיה.
הציור מפורסם בעיקר בשל היותו אחד מהציורים היקרים ביותר בעולם.
בציור, דורה מאר ישובה על כיסא עם חתול שחור על כתפיה.
פיקאסו אהב להשתמש במשטחי צבע גדולים ובצבעים ניגודיים כדי ליצור את הרושם העז והמיוחד של ציוריו.
הציור מדגים את סגנון החיים באותה התקופה.
למשל, אופן לבושה של דורה מאר, ציפורניה החדות והכחולות כשל ציפורני חתול, מדגימים את סגנון ציוריו של פיקאסו באותה תקופה.
ציור קוביסטי זה מראה את דורה מאר כאישה כפולת פנים" – הוא מראה את חוכמתה ואת נטייתה לבכות.
מאר לא אהבה חתולים, והכללתו של חתול בציור מראה את שליטתו של פיקאסו בה.
"ציפורני החתול" שנוספו למאר מראים שהיחסים שלה ושל פיקאסו הגיעו לסופם.
בנוסף, מלחמת העולם השנייה, שהתחוללה באותה תקופה, ומשתקפת בזמן הקשה שעבר על בני הזוג שחיו בפריז.
הבד, 128.3 על 95.6 ס"מ גודלו, הוא אחד ממספר רב של פורטרטים של דורה מאר שצייר פיקאסו לאורך יחסיהם שנמשכו כמעט כעשור.
פיקאסו התאהב במאר בת ה-29 כשהיה בן 55 שנים, והם עברו במהרה לגור יחדיו.
ציור זה נעשה במהלך שנת 1941, בעת שהנאצים כבשו את צרפת.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נרכש הציור על ידי האספנים לי ומארי בלוק משיקגו.
הם מכרו את הציור בשנת 1963. לאחר שנה זו לא הוצג עוד הציור, אלא רק בתחילת המאה ה-21.
דורון אגוזי (נולד ב-25 באוקטובר 1980 במעברות) הוא קלע ישראלי.
אגוזי החל להתאמן כנער במועדון הקליעה הפועל מעברות, והיה לחניכו של גיא סטריק.
הישגו הראשון בזירה הבינלאומית היה המקום הרביעי באליפות אירופה בירי ברובה אוויר, שנערכה בהונגריה ב-2004. בשנת 2005 זכה במקום השמיני באליפות אירופה בקליעה שנערכה בסרביה, בתחרות ירי משלושה מצבים מ-50 מטרים.
הוא חזר על הישג זה באליפות אירופה שנערכה בגרנדה ב-2007, ובכך הבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג.
באולימפיאדה דורג אגוזי במקום ה-41 בתחרות ברובה אוויר מ-10 מטרים, ובמקום ה-36 בתחרות בירי משלושה מצבים.
במקביל לאימוני הקליעה, עובד אגוזי במחלקת המחקר והפיתוח של מפעל התרופות "תרימה" בקיבוץ מעברות ולומד לתואר בהנדסת מכונות בטכניון.
דורון שלום אביטל (נולד ב-22 בינואר 1959) הוא איש צבא לשעבר שכיהן כמפקד סיירת מטכ"ל בדרגת סגן-אלוף, חבר הכנסת בכנסת ה-18 מטעם סיעת קדימה וכן מנהל בית הספרים הלאומי במשך כשנה.
נכון לשנת 2019 דרגתו במילואים אל"ם.
אביטל נולד ב-22 בינואר 1959 בכפר הנוער "ברית אחים" ("פילדלפיה") ששכן ליד בוסתן הגליל, בן בכור למשפחה בת שבעה ילדים.
אמו הייתה מנהלת בית הספר המקצועי שבכפר ואביו היה המרכז החברתי.
קפץ מכיתה א' ל-ג' ובהיותו בכיתה ה' עבר עם משפחתו לשכונת רסקו בירושלים.
למד בבית הספר התיכון ליד"ה.
במאי 1977 התגייס לקורס חובלים, אך נשר ממנו, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ומונה למפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 202. בהמשך היה מפקד פלוגה בגדוד ולקח חלק בפשיטות, ובהן מבצע סיגל ומבצע ערבית, ובפעילות המבצעית בלבנון בטרם מלחמת לבנון הראשונה.
בין היתר הוביל כוח צנחנים בהיתקלות וחיסול חמישה מחבלים ליד הכפר מג'דל זון.
במלחמת לבנון הראשונה היה מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד, ולחם בראש פלוגתו בהצטיינות למן הנחיתה של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, מן הים בשפך נהר האוולי ועד ביירות.
בין היתר נטל חלק בקרב הקשה על רכס הבוקסתא, למחרת הנחיתה בלבנון, בו תקף כוח בן כשלושים מחבלים את פלוגתו של מאיר כליפי שהייתה ערוכה להגנה על הרכס.
בקרב קשה, בסיוע טנקים וכוחות נוספים מן הגדוד בפיקוד אביטל והסמג"ד, שמאי רן, הצליחו כליפי וחייליו להדוף את התוקפים ולהרגם.
בהמשך תנועת החטיבה לעבר ביירות פיקד על פלוגתו בקרב על כפר סיל, במהלכו זיהה אביטל מארב של כוח סורי, על ציר התנועה.
אביטל הוביל מספר חיילים להסתערות מהירה והרגם.
לאחר טבח סברה ושתילה נמנה אביטל על ראשוני החיילים שנכנסו למחנה והיו לעדים הראשונים למראות הטבח.
בשנת 2013 הקימו אביטל וחבריו-פיקודיו מימי מלחמת לבנון, אתר הנצחה לזכר ששת המפקדים והלוחמים מהפלוגה המסייעת שנפלו במלחמת לבנון והעניקו לאתר את השם גבעת הרב"טים.
לאחר סיום תפקידו השתחרר מצה"ל והחל בלימודי תואר ראשון.
עם כניסתו של עמר בר-לב לתפקיד מפקד סיירת מטכ"ל חזר אביטל לשירות קבע והתמנה למפקד פלגת האימונים ביחידה.
לאחר כתשעה חודשים מונה לפרויקטור האחראי על תכנון והנהגת מבצע של הסיירת.
במהלך 1987 יצא ללימודי תואר שני וב-1989 חזר לסיירת מטכ"ל כסגן מפקד היחידה תחת פיקודו של רן שחור.
ביולי 1992 עם פרישתו של עמוס בן אברהם מהפיקוד על הסיירת, מונה אביטל למפקד היחידה, תפקיד בו נשא עד 1994. במהלך כהונתו כמפקד היחידה, התרחש אסון צאלים ב'.
בדו"ח שהכין על האסון הביא מבקר המדינה את עמדת הרמטכ"ל: "הרמטכ"ל אמר לצוות הביקורת, כי לדעתו הייתה למפקד היחידה מידה מסוימת של אחריות פורמלית, אך מבחינה מוסרית לא ניתן היה לתבוע ממנו אחריות זו.
זאת, כיוון שמדובר במפקד שאך זה מונה לתפקיד ונאמר לו להתרכז במטלות אחרות שהיו בעדיפות.
הוא הוסיף, כי שקל להעיר לו הערה פיקודית, אך ביטל את הרעיון משום שהקצין ישב 'שבעה' על מות אביו בימים שלפני אסון צאלים ב'".
בסיום כהונתו תכנן ופיקד על מבצע עוקץ ארסי, בו חטפה סיירת מטכ"ל את מוסטפא דיראני.
סיים את שירותו הצבאי בדרגת סגן-אלוף.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב, ותואר שני (בהצטיינות יתרה) בהיסטוריה ובפילוסופיה של המדעים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור בלוגיקה ובפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה בשנת 2004. נושא עבודת הדוקטורט היה הספר טרקטט לוגי-פילוסופי של לודוויג ויטגנשטיין.
עמד בראש בית הספר לניהול הייטק בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2006 מונה למנכ"ל בית הספרים הלאומי, אך התפטר כעבור פחות משנה בגלל חילוקי דעות.
אביטל הוא שותף-יועץ בקרן הון סיכון אוורגרין.
התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת קדימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18 בתמיכת ציפי לבני, ושובץ במקום ה-32 ברשימתה, אך לא נכנס לכנסת בתחילה.
עם פטירתו של חבר-הכנסת זאב בוים במרץ 2011, נכנס אביטל לכנסת במקומו, עד לסיום כהונתה הכנסת ה-18 כעבור כשנתיים.
בינואר 2015 דווח כי הוצב במקום השני ברשימת קדימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים אך בסופו של דבר קדימה לא התמודדה בבחירות אלו.
אביטל מתגורר בתל אביב ונשוי לקרולינה, אותה פגש בעת לימודיו בארצות הברית, אוצרת במוזיאון הלאומי הצ'כי המתגוררת בצ'כיה עם בנם המשותף.
דורון אורבך (נולד ב-3 בספטמבר 1952) הוא כימאי ישראלי בעל שם עולמי בתחום האלקטרוכימיה, הידוע במחקריו בתחומי צבירה והמרה של אנרגיה.
דורון אורבך נולד בכפר סבא להורים ניצולי שואה (שלחמו במלחמת העצמאות), גדל ברמת גן ולמד בתיכון בליך.
שירת בצה"ל בסיירת גולני ונלחם ממערב לתעלת סואץ במלחמת יום כיפור (1973).
מאוחר יותר חזר לחטיבת גולני כסגן מפקד פלוגת לחימה ושוחרר ממילואים בדרגת רב-סרן, בגיל 46, כקצין סיור בחיל השריון.
בתחילת שנות ה-80 חזר בתשובה ולמד בישיבת נתיבות עולם בבני ברק.
את חזרתו בתשובה הוא מייחס ללימודי המדע שהביאו אותו למסקנה שהעולם לא נוצר במקרה ושהאבולוציה אינה מסבירה לגמרי את היווצרות החיים.
מתוך לימוד עצמי של התנ"ך הסיק שהתנ"ך איננו ספר היסטוריה אלא ספר דתי מחייב.
כפרופסור לכימיה, יש לאורבך הסתייגות מהדרך בה מלמדים את תולדות החיים על פני האדמה כאוסף תהליכים מקריים ללא תכנון תבוני.
הוא נשוי לשרה, יועצת חינוכית בהכשרתה שכותבת ספרי ילדים.
ולהם שבעה ילדים ועשרות נכדים.
דורון אורבך למד כימיה באוניברסיטת בר-אילן עד קבלת תואר דוקטור בשנת 1983 (בהצטיינות יתרה), ובמקביל סיים תואר ראשון בהנדסה כימית בטכניון.
בין השנים 1983–1985 היה פוסט דוקטורנט באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, קליבלנד אוהיו.
בשנת 1985 הצטרף למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן וייסד את קבוצת האלקטרוכימיה.
מאז 1996 הוא פרופסור מן המניין וחבר סנאט אוניברסיטת בר-אילן.
בינואר 2003 הצטרפה קבוצתו של אורבך למרכז ידע לתאי דלק ולצבירה והמרה של אנרגיה הפועל בתמיכת משרד המדע, התרבות והספורט.
בין השנים 2001–2005 כיהן כראש המחלקה לכימיה ובשנים 2010–2016 כיהן כראש הרשות הלאומית להסמכת מעבדות.
אורבך מנהל את מרכז האנרגיה של המכון לננוטכנולוגיה וחומרים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן (BINA).
קבוצת המחקר של פרופ' אורבך שייכת (יחד עם קבוצות מחקר אחרות מארצות הברית, קנדה, שווייץ, יפן וגרמניה) לרשת של מצוינות בתחום החומרים המתקדמים של מקורות כוח, שנוסדה ונתמכת על ידי BASF, חברת הכימיקלים הגדולה בעולם.
קבוצתו נהנית משיתוף פעולה ארוך טווח עם ג'נרל מוטורס, במחקר העוסק במקורות כוח מתקדמים עבור ניידות אלקטרונית (כלי רכב חשמליים).
אורבך מנהל תקציב של למעלה מ־56 מיליון ₪ כמייסד ויו"ר של המרכז הישראלי למחקר להנעה אלקטרוכימית, המונה 7 מוסדות ישראליים הנתמכים על ידי הקרן הלאומית למדע.
מרכז המחקר הוקם בהתאם להחלטת ממשלה לקידום פיתוח ומחקר של תחליפי הדלק לתחבורה ופועל בשיתוף פעולה מלא עם מנהלת לתחליפי הנפט במשרד ראש הממשלה.
דורון אורבך הוא חבר בצוות הניהול המצומצם הנקרא IMLB LLC של הארגון העולמי של קהילת המחקר של סוללות ליתיום ובכלל זה שייך למועצה המדעית הבינלאומית של רשת האנרגיה הצרפתית RS2E
ולמועצה המדעית הבינלאומית של המכון הטכנולוגי דאגו (DGIST) שבדרום קוריאה.
אורבך עמית בכיר (fellow) בחברה לאלקטרוכימיה (ECS), בחברה לחקר חומרים (MRS), בחברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (ISE), וכן חבר באקדמיה האירופית למדע (מאז 2015).
בנוסף הוא משמש כיועץ הרקטור של אוניברסיטת בר-אילן לקליטת מדענים עולים, וכיו"ר ענף הננוטכנולוגיה בלשכת המהנדסים.
אורבך משמש (מאז 2003) כעורך עבור כתב העת של החברה האלקטרוכימית הנקרא Journal of the Electrochemical Society.
במהלך השנים 2007 ו-2015 שימש גם כעורך בכיר עבור כתב העת Journal of Solid-State Electrochemistry.
דורון אורבך עומד בראש המרכז לאנרגיה וקיימות של אוניברסיטת בר-אילן.
בין תלמידיו נמנים פרופ' אריה צבן, נשיא אוניברסיטת בר-אילן, פרופ' יאיר עין אלי, דיקן הפקולטה למדע והנדסה של חומרים בטכניון ועוד כמה חברי סגל אקדמי בכירים נוספים.
קבוצת האלקטרוכימיה בראשותו של אורבך עוסקת במחקר של מתכות פעילות ומערכות פולריות א-פרוטיות, בפיתוח של שיטות ספקטרוסקופיות עבור מערכות אלקטרוכימיות רגישות, ותהליכי אינטרקלציה אלקטרוכימיים.
קבוצתו מונה כארבעים מדענים ונחשבת לקבוצת המחקר הגדולה ביותר בארץ בתחום האלקטרוכימיה.
מחקריו עוסקים בנושאי צבירה והמרה של אנרגיה, כגון פיתוח סוללות יוני ליתיום, פיתוח קבלי על מהירים, פיתוח סוללות מגנזיום נטענות, פיתוח רכב חשמלי וציוד להתפלת מים.
פרופ' אורבך נחשב לפורץ דרך בפיתוח סוללות נטענות על בסיס מגנזיום, אלקטרוליטים ייחודיים לסוללות ליתיום בעלות מתח גבוה, חומרים קתודיים לסוללות ליתיום, אלקטרודות פחמן בעלות שטח פנים גדול ליצירת קבלי על ואלקטרודות פורוזיביות להתפלת מים.
למחקריו פוטנציאל גדול להביא לפיתוח סוללות חדשניות להנעת מכוניות חשמליות ובכך להוות תחליף לדלק פוסילי-נוזלי.
פרופ' דורון אורבך פרסם למעלה מ-750 פרסומים מדעיים, בכתבי עת מובילים בתחומי כימיה פיזיקלית, אלקטרוכימיה ומדע החומרים ונחשב מן המדענים המצוטטים ביותר בעולם.
במהלך שנת 2021 צוטטו עבודותיו כ-9800 פעמים לפי גוגל סְקוֹלַר (Google Scholar) ולמעלה מ-8400 פעמים לפי Web of Science.
על פי מדד הירש, באנגלית Hirsch index, מדד עולמי מקובל שמטרתו למדוד תפוקה והשפעה של פרסומי חוקרים, הפרמטרים הסטטיסטיים הנוכחיים של אורבך (מאי 2022) עומדים על H אינדקס של 143 (Google Scholar), כ-86200 ציטוטים, ו-127 (Web of Science) כ-68000 ציטוטים (שני בישראל).
אורבך נכלל ברשימת 'החוקרים המצוטטים מאוד' לשנים 2018-2021 (Web of Science), רשימה המכירה בחוקרים המשפיעים ביותר בעולם בעשור האחרון.
פלטפורמת הדירוג Research.Com דרגה אותו (2022) מספר 89 בהובלה בכימיה בעולם (מספר 133 בעולם במדע חומרים), ומספר 2 בישראל (בשני התחומים).
בשנת 1992 זכה בפרס השנתי של החברה הישראלית לכימיה - "מדען צעיר מצטיין" – הניתן למדענים שלא מלאו להם ארבעים.
בשנת 2005 זכה ב"פרס הטכנולוגיה לשנת 2005" של החברה האלקטרוכימית.
בשנת 2007 זכה בפרס "חוקר מעולה" – הפרס השנתי של האגודה הישראלית לוואקום.
בשנת 2008 זכה בתואר "עמית בחברה האלקטרוכימית (ECS)".
בשנת 2010 זכה ב"פרס מפעל הפיס ע"ש לנדאו למדעים ולמחקר" בתחום כימיה ירוקה.
בשנת 2010 זכה בתואר "עמית בחברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (ISE)".
בשנת 2011 היה אחד משני הישראלים היחידים שזכו להכלל ברשימת החוקרים המצוטטים ביותר בתחום מדעי החומר של Institute for Scientific Information - ISI.
בשנת 2012 זכה בפרס של החברה הישראלית לכימיה.
בשנת 2013 זכה בפרס לחוקר המצטיין מטעם האגודה האלקטרוכימית האמריקאית ובפרס קולטהוף של הפקולטה לכימיה של הטכניון לשנת 2013/4
בשנת 2014 זכה בפרס ע"ש ארנסט ייגר מטעם האגודה הבינלאומית לסוללות (IBA).
בשנת 2016 זכה בתעודת הוקרה לחוקרים בעלי הישגים מחקריים הראויים להערכה מיוחדת לשנת ה'תשע"ה מטעם אוניברסיטת בר-אילן על הישגיו בפיתוח שני סוגים של סוללות נטענות חדשניות.
בשנת 2017 זכה בפרס היוקרתי של החברה לאלקטרוכימיה (ECS) על שם אלן בארד.
בשנת 2018 זכה בפרס פרס היוקרתי באלקטרוכימיה על שם אלכסנדר פרומקין מטעם החברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה.
בשנת 2018 זכה בפרס ראש הממשלה בשווי מיליון דולר לחדשנות בתחום תחליפי נפט לתחבורה ע"ש סמסון.
אורבך, הזוכה הישראלי הראשון בהיסטוריה של פרס זה, זכה בפרס על תרומתו פורצת הדרך לפיתוח סוללות מסוג חדש, בהן סוללה חדשנית מבוססת מגנזיום.
בשנת 2020 זכה במדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה.
דורודונטידים (שם מדעי: Dorudontidae) היא תת-משפחה נכחדת של לווייתנים קדומים ממשפחת הבסילוזאוריים (לעיתים נחשבת למשפחה עצמאית).
הם חיו בתקופת האאוקן, לפני כ-35 עד 40 מיליוני שנים.
כמו האחרונים, קודמיהם בשרשרת האבולוציונית של הלווייתנאים המודרניים, גם הדורודונטידים בילו את כל חייהם במים, וכך השלימו את המעבר חזרה מן היבשה למים.
הם קרובים מאוד גם לשתי סדרות הלווייתנאים המודרניים החיים כיום: לווייתני השיניים ולווייתני המזיפות, וכנראה שהם היו אבותיהם הקדומים.
הדורודונטידים היו קטנים משמעותית מהבסילוזאוריים, ופרופורציות גופם היו דומות יותר לאלו של הלווייתנים המודרניים מאשר לאלו של הבסילוזאוריים, שהיו בעלי גוף מוארך.
רגליהם היו קטנות משמעותית, בדומה לקודמיהם, ולא היו מסוגלות לשאת את משקל הגוף על היבשה.
עצם כדורית בזנבו מלמדת כי זנבו היה כשל הלווייתנים המודרניים - אופקי ובעל שתי אונות.
זנבם כנראה שימש אותם כאמצעי ההנעה המרכזי.
מאובני הדורודונטידים נמצאו בכל העולם, מה שמעיד על תפוצה רחבה והסתגלות מוחלטת למים מלוחים.
דורה רוֹזוֹליוֹ (20 בנובמבר 1900 – 1 ביוני 1959) הייתה מוזיקאית, מראשוני המורים למוזיקה ומחלוצי לימוד החלילית בארץ ישראל.
אחותו של חיים ארלוזורוב ואמם של דניאל ושאול רוזוליו.
נולדה בשנת 1900 כבת אמצעית לשאול ולסקה ארלוזורוב ברומני שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה).
אביה היה נצר לשושלת מפורסמת של רבנים.
לאחר הפוגרומים של שנת 1905 עברה משפחתה לקניגסברג שבפרוסיה המזרחית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב אביה לרוסיה לרגל עסקיו ונאלץ להישאר שם עד לאחר המהפכה הקומוניסטית.
בשנת 1918 התכונן לשוב למשפחתו בברלין, אך אז חלה בכולרה ומת.
למדה מוזיקה בבתי ספר למוזיקה בברלין, כולל בקונסרבטוריון של ארנולד שנברג.
בשנת 1922 נישאה לדוד רוזוליו, וכעבור מספר חודשים עלו השניים לארץ ישראל.
לשניים נולדו שני בנים ובת.
הבן דני רוזוליו, לימים חבר הכנסת ושאול רוזוליו, לימים מפכ"ל המשטרה.
מאז עסקה בהוראת חלילית ופסנתר בקונסרבטוריונים ובתי ספר למוזיקה בישראל והעמידה דורות של מוזיקאים ומורים למוזיקה.
רוזוליו לימדה במדרשה למוזיקה בסמינר לוינסקי, בבית ברל, בקונסרבטוריון בירושלים ובחוגי ילדים ונוער בביתה, וכתבה ספרי לימוד לחלילית (סופרן ואלטו).
נפטרה בשנת 1959 ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
קול חליל, הוצאת המרכז לתרבות, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בא"י (שלושה חלקים).
באחת המהדורות נכללות יצירות ישראליות מקוריות מאת אריך ולטר שטרנברג, מנחם אבידום, פאול בן חיים, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואברהם דאוס.
משוש חליל, הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך, ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י (1952, 1956) (שני חלקים)
דורה שוורץ (בכתיב המקורי: שורץ; 12 ביולי 1894 – 15 בינואר 1982) הייתה מחלוצי הצמחונות בארץ ישראל וחלוצת דיאטות ההרזיה הצמחוניות.
היא הקימה את בית ההארחה הצמחוני הראשון בארץ ישראל בשנות ה-30.
דורה שוורץ נולדה ב-1894 בעיר אינסברוק שבאוסטריה, בתם הרביעית של הוגו שורץ (הבעלים של חנות כולבו גדולה באינסברוק) ופלורה לבית הוהנברג, שלהם נולדו עשרה ילדים, מתוכם דורה היא הבכורה מבין אלו שהגיעו לבגרות (שלושת אחיה הגדולים נפטרו בהיותם בני 14, 18 ו-6).
בגיל 16 נישאה לוַולטר שוורץ, מזלצבורג שבאוסטריה (הבעלים של רשת בתי כולבו), ונולדו להם שלושה בנים: הוגו צבי (1913), רפאל (1920) ובנימין (1923).
כל בני משפחתה היו ציונים נלהבים וכבר בשנות ה-20, רוב אחיה ואחיותיה עלו לארץ ישראל והשתקעו בבנימינה.
שוורץ עלתה לארץ בשנת 1933, בהיותה בת 39, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בעקבות בנה הוגו, שהגיע ארצה בשנת 1932, כדי להתחרות במכביה הראשונה.
שוורץ נפטרה בינואר 1982, בגיל 88, ונקברה בבית הקברות של בנימינה לצד בעלה וולטר, אמהּ פלורה ובנה בנימין.
אחיה מקס-מרדכי, שעלה לארץ בגיל 21, עִברת את שמו ל'שומרוני' התיישב בבנימינה, והיה חתנו של המחנך בן-ציון מוסינזון, ממייסדי תל אביב (בעלה של בתו מרים).
אחותה יהודית-אדית, שעלתה לארץ בגיל 24, הייתה כלתו של איש הציבור, איש העסקים, העיתונאי והסופר מרדכי בן הלל הכהן, גם הוא ממייסדי תל אביב (אשתו של בנו הלל הכהן).
ראשיתו של בית ההחלמה דורה שוורץ
שוורץ הייתה חסידת הצמחונות, ציונית נלהבת ותמיד חלמה לעלות ארצה.
בגיל 23 היא נסעה לציריך לסנטוריום המפורסם של ד"ר מקסימיליאן בּירכֶר-בֶּנֶר , אשר התבסס על חיי צמחונות ובריאות, והשתלמה שם בקורסים לריפוי.
היא רכשה מקצוע שהאמינה שיהיה לו שימוש חשוב בעתיד בארץ ישראל.
בריאיון שנתנה לימים שוורץ לשבועון "לאשה" סיפרה על תחילת דרכה: .
עם החייל היהודי, רוברט ולטש, שהפך לאחר שנים לעיתונאי ידוע, הקימה דורה שורץ סניף של תנועת הנוער הציונית "תכלת לבן" בזלצבורג ובאינסברוק שבאוסטריה.
בהמשך הוא שלח לה חוברות שכתב, וכך עורר את התעניינותה בנושא הצמחונות.
רק בגיל 38, ביולי 1933, הגשימה שוורץ את חלומה לעלות לארץ ישראל והצטרפה עם בנה הצעיר בנימין, לשני בניה הגדולים, הוגו ורפאל, שכבר שהו באותה עת בבנימינה, והחלה לחפש מקום כדי להקים מרכז בריאות צמחוני כדוגמת המקום של ד"ר בּירכֶר-בֶּנֶר שהעריצה.
בעת ביקורה במושבה זכרון יעקב הוקסמה שוורץ מחצר כרמל – אחוזת לנגה, אחוזה מפוארת שנבנתה בשנת 1911 על ידי משפחה אמידה מאנגליה – וראתה בה את המקום האידיאלי למרכז הבריאות.
היא חכרה את הנכס לתקופה של עשר שנים מבעלת האחוזה, ליליאן פרידלנדר (שעברה להתגורר באחוזה עם משפחתה לאחר שבעלה ישראל פרידלנדר נרצח ב-1920 באוקראינה בעת שהיה בשליחות הג'וינט), שיפצה במהרה את המקום, ובשנת 1935 פתחה את דלתות בית ההבראה שלה.
בשנים הראשונות נקרא בית ההבראה "בית מרגוע -חצר כרמל", כיוון שאז כולו היה ממוקם באחוזת לנגה, שהיא "חצר כרמל".
תוך זמן קצר הפך בית ההבראה לפופולרי מאוד בשל אופי המקום ודרך ניהולו.
האנשים שהתארחו שם היו אוהבי בריאות וצמחונות, הגיעו לשם בעיקר יוצאי מרכז אירופה (היֶקים) וכן אנשי רוח, סופרים, מלחינים, אמנים, שחקנים ומדינאים.
בין האורחים הקבועים שם לאורך השנים היו אנשי הציבור זלמן שזר, משה שרת וארתור רופין, השחקנים חנה רובינא ויהושע ברטונוב, ההוגים הוגו ברגמן ואחד העם, התעשיין דב לאוטמן ואחרים.
באחד מראיונותיה של שוורץ לעיתון היא סיפרה: , וזאת מאחר שהמזון שהוגש שם היה על טוהרת הצמחונות.
האורחים שהגיעו לבית ההבראה נפגשו עם שוורץ אישית, היא ערכה להם בדיקות כדי לאבחן את מצב בריאותם, והתאימה להם את הדיאטה והפעילות שנזקקו לה.
שוורץ האמינה ששיניים בריאות מעידות על גוף בריא, ולכן חלק מתהליך קבלת האורחים הייתה בדיקה אצל רופא השיניים המקומי, ד"ר ינאי.
ספורט היה חלק ניכר במהלך היום יום של בית ההבראה.
בבוקר כולם התעמלו יחדיו, ומכיוון ששוורץ האמינה שההליכה ברגל חשובה מאוד לגוף ולנפש, היא עודדה את אורחיה לצאת כל יום לצעידות.
כמו כן היו כאלה ששיחקו טניס במגרש שהיה סמוך לאחוזה, והיחידי בכל האזור, ספורט שלא היה כל כך מקובל באותם הימים בארץ.
בהיותה צמחונית אדוקה האמינה שוורץ שאכילת בשר מזיקה מאוד לבריאות ושתזונה צמחונית עשויה לרפא ולמנוע מחלות.
שוורץ נלחמה בחירוף נפש נגד העישון, היא הזהירה מפני סכנת העישון שנים רבות לפני שההכרה בה נמצאה בקונצנזוס, והעישון היה אסור בכל שטח בית ההבראה, כולל פנים המבנים.
ככל הנראה, היה זה אחד המקומות הראשונים בעולם שבו הקפידו לאכוף איסור מוחלט על עישון מטעמי בריאות.
בצמוד לביתה של שוורץ היה גן ירק שבו גידלה ירקות, נטעה עצי פרי, ובאמצעות זרעים, שאת רובם הביאה מאירופה, גידלה שיחי תבלינים וצמחי מרפא אשר היו חלק בלתי נפרד ממרכיבי הארוחות וגם שימשו לריפוי האורחים.
בעקבות הצלחתו של בית ההבראה והמוניטין שרכשה שוורץ, שינתה את שמו ל"בית ההחלמה דורה שוורץ".
בנוסף, רכשה שמונה דונמים נוספים בסמוך לאחוזה ובנתה עליהם שלושה בניינים למגורי האורחים.
את הבתים כינתה בשמות: ולטר, בית-שלום ובנימין.
חדר האוכל, הקבלה והמטבח נשארו בבניין האחוזה.
בית ההבראה היה בדרך כלל מלא, ולעיתים אף נאלצה שוורץ לשכור חדרים באופן זמני בבתיהם של משפחות בזכרון יעקב אשר היו מוכנות להלין את אורחיה.
בית ההבראה היה פתוח לאורחים מפסח עד חנוכה בלבד.
בתקופת החורף נערכו בו קורסים לתזונה נכונה ובישול צמחוני, וכל העובדים יצאו לחופשה בשכר.
בית ההחלמה היה במשך יותר מ־30 שנה אחד המעסיקים הגדולים של זכרון יעקב.
פקדו אותו אורחים מכל קצווי הארץ והעולם, חולים ובריאים.
אורח החיים ששוורץ הטיפה לו כבר במחצית הראשונה של המאה ה-20, זכה להכרה רק שנים רבות לאחר מכן, והיום, חלקים גדולים בתורתה הפכו למשנה מקובלת על הרפואה הקונבנציונלית ועל הכלל.
כך למשל ההכרה שהעישון מזיק לבריאות, הצורך באכילת פירות וירקות טריים וצריכת דיאטה מאוזנת.
בגין הקרבות שהתנהלו באזור צפת בימי מלחמת העצמאות, במאי 1948, פונה בית החולים לחולי שחפת "הדסה" לבית דניאל ולפנסיון דורה שוורץ שבזכרון יעקב.
לאחר זמן מה התנגד ועד המושבה לשהותם של חולי השחפת שם, בעיקר בגלל החשש מהידבקות, וכן בגלל פגיעה בכלכלת המושבה, שכן החולים תפסו את מקומם של אורחי בית ההבראה.
באותו הזמן עשתה שוורץ מאמצים כדי לקבל בחזרה את בית ההבראה, אך ללא הצלחה.
באחת מהמכתבים מהתכתובת שהתנהלה באותה תקופה בין שוורץ לבין הנהלת בית החולים הדסה, ביקשה שוורץ לקבל לידיה את בית ההבראה לפני אמצע חודש פברואר, כדי להספיק להכינו לפתיחתו באביב:
שוורץ לא קיבלה את בית ההבראה שלה בתאריך שביקשה.
משרד הבריאות שכר ממנה את המקום לתקופה נוספת בשכירות של 75 ל"י לחודש.
לאחר אינספור מכתבים והתחשבנויות על פיצוי בגין הנזקים שנגרמו לבית ההבראה ומאבקים ביורוקרטיים עיקשים, זכתה שוורץ לקבל את ביתה ב-21 ביולי 1950, כשנתיים לאחר שמסרה אותו.
סגירתו ומכירתו של בית ההבראה
בשנת 1962 שוורץ, שהייתה אז בת 68, החליטה לפרוש מניהול בית ההבראה ולהעבירו לידי בנה הוגו.
על כן שבו הוגו ואשתו שטפי לזכרון יעקב עם שני ילדיהם.
שוורץ החכירה להוגו את בית ההבראה לתקופה של 49 שנים תמורת 1,250 ל"י לחודש, עברה לגור בירושלים עם בנה רפאל, והייתה מגיעה באוטובוס לבית ההבראה פעם בשבוע כדי להרצות בענייני בריאות.
הוגו ושטפי עשו שיפוצים נרחבים בבית ההבראה בעזרת כספים שהביאו איתם מאוסטריה, ובנוסף לקחו הלוואה גדולה מבנק לאומי, שהובטחה על ידי כך ששוורץ משכנה את בית ההבראה.
למרות מאמציהם להמשיך את מפעל חייה של שוורץ, היעדרה במרבית הזמן פגעה קשות בבית ההבראה, ומהר מאוד התברר שללא נוכחותה לא יהיה המקום כפי שהיה, שכן רוב האורחים באו בגלל הטיפול והייעוץ האישי שלה, ובעיקר משום שהאמינו בדרכה וסמכו עליה.
משעזבה, חלק ניכר מהם כבר לא חזרו, ובשל הירידה במספר האורחים והעלייה בהוצאות התפעול, צבר בית ההבראה הפסדים גדולים.
בעקבות המיתון שפקד את הארץ לאחר מלחמת ששת הימים, הידרדר מצבו הכלכלי של בית ההבראה עוד יותר והחובות הלכו ותפחו.
הוגו ושטפי הבינו בסופו של דבר שהם לא יכולים להמשיך להחזיק את בית ההבראה, ולכן החליטו להשכירו בשכירות-משנה לחמש שנים לאדם בשם רבינוביץ, והתכוננו לעבור עם כל המשפחה לאירופה.
רבינוביץ תכנן להשקיע ולהקים מבנים על הקרקע, אך רשויות התכנון והבניה סירבו לתת לו את האישורים הדרושים, ויתר על כן, יורשיה של ליליאן פרידלנדר – הבעלים של אחוזת לנגה שעליה היה ממוקם חלק נכבד מבית ההבראה – לא היו מוכנים להאריך לו את החכירה של הנכס.
לכן, לאחר שנה נאלץ רבינוביץ להפר את החוזה, לנטוש את בית ההבראה ולעזוב את הארץ.
היורשים של אחוזת לנגה תכננו לחבר את המקום עם בית דניאל (מרכז למוזיקה אשר שימש בזמנו בית הארחה לנגנים, מוזיקאים, סופרים ואמנים), אך הרעיון לא יצא לפועל.
בסופו של דבר הם איבדו את אחוזת לנגה וגם את בית דניאל.
באותו הזמן, הוגו כבר שהה בלונדון, ולשוורץ בת ה-75 לא היו המשאבים והכוחות להיאבק ביורשים בהנהגתו של נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט, שהיה בעלה של כרמל בתה של ליליאן פרידלנדר.
העובדה שבית ההבראה הצטמצם כמעט לחצי מגודלו המקורי, חיסלה את הסיכוי להמשך קיומו.
העובדים, שרובם עבדו שם שנים רבות והאמינו באמונה שלמה בדרכה של שוורץ, עשו מאמץ להקים קואופרטיב.
הם פנו למועצה המקומית ולהסתדרות ואף ניסו לגייס משקיע פרטי, אך ללא הצלחה.
המיתון והחובות שכבר הצטברו, סיכלו כל אפשרות להצלת בית ההבראה, ולכן הוא נסגר סופית.
שוורץ רצתה לתרום את בית ההבראה לקרן הקיימת לישראל, אך מכיוון שעל הקרקע רבצה משכנתה, לא ניתן היה לתרום את הקרקע, ולכן לא נותרה ברירה אלא למכור על מנת שתוכל לשלם את החוב.
באותה תקופה פעלה בארץ גרמנייה נוצרייה בשם אמה ברגר, אשר רכשה כל פיסת קרקע פרטית שהוצעה למכירה בזכרון יעקב וסביבתה.
היא ביקרה לעיתים קרובות בישראל וגילתה בה עניין רב על רקע דתי, והאמינה שימי ביאת המשיח יהיו בזכרון יעקב.
תושבי היישוב שמחו מאוד על כי נמצא מישהו עם כסף רב המוכן לרכוש מהם קרקעות, ומכרו לה אלפי דונם של קרקע ללא כל התנגדות.
לקראת סוף 1969 רכשה אֵמה ברגר את בית ההבראה משוורץ.
העסקה הושלמה במהירות ולכן אף אחד לא שם לב למכירה עד אשר עורך דינה של ברגר, רודולף גוטשלק מחיפה, שלח את שוורץ לראש המועצה דאז, יעקב לוי, כדי לבקש הנחה מחוב הארנונה שהצטבר במשך השנים.
ראש המועצה אישר לשוורץ באופן מיידי הנחה של 50%, כפי שהיה מקובל אז, ולאור העובדה שהמועצה הייתה זקוקה נואשות לכספים.
לאחר ששילמה שוורץ את החוב באמצעות המחאה של עו"ד גוטשלק הבינו במועצה ששוורץ מכרה את בית ההבראה "לגרמנים" (כינוי שאֶמה ברגר ואנשיה זכו לו מאז ועד היום).
בעקבות התגלית פרצה מהומה גדולה שכללה הפגנות רועשות.
המפגינים האשימו את ה"גרמנים" שנקראו קהילת בית אל במיסיונריות, הטיחו גידופים כלפי שוורץ והאשימו אותה במכירת קרקע יהודית לנוכרים בשל תאוות בצע.
בראש המהומה וההתנגדות עמדו אנשי הקהילה הדתית אשר הלכה וגדלה אז בזיכרון.
היו מספר ניסיונות של המועצה לטרפד את מכירת בית ההבראה לאמה ברגר, עד שהעניין לבסוף הוכרע בבית המשפט העליון לטובת אמה ברגר.
המכירה והמהומות שקמו בעקבותיו עוררו עניין תקשורתי בארץ, כך, למשל נכתב במאמר בידיעות אחרונות ב-1969:
ספר הבישול הצמחוני של שוורץ
את תורת הצמחונות תיעדה שוורץ בספר בישול שבו הוראות וטיפים לחיים בריאים, העוסק בעיקר במתכונים להכנת מזון בריא (כלשון הספר: "שלם בערכו, ומועיל לבריאות").
ספר פרי עטה זה, אשר נכתב בגרמנית, תורגם על ידי רפאל בנה לאנגלית ועברית.
אחרי המבוא לספר מופיע פרק על "עקרונות מעשיים", שבסופו כתבה שוורץ: .
הוראות להזנה מבריאה: ספר בשול; תורגם מגרמנית על ידי מרים שמרוני, זכרון יעקב; (מרחביה: דפוס השומר הצעיר), 1945.
ספר בשול: הוראות ומתכונים להכנת מזון שלם בערכו ומועיל לבריאות, הוצאה חדשה, מתוקנת ומורחבת, (תל אביב: דפוס בלומנטל), 1960.
דורון אורן (נולד ב-20 במרץ 1969) הוא זמר, שחקן ומדבב ישראלי.
אורן היה חבר בלהקת צעירי תל אביב בין השנים 1985–1987.
בשנת 1992 הנחה אורן את התוכנית "להיט בראש".
כמו כן שר אורן בקלטות הילדים "הקסם של ימבה 1 ו-2", "הולכים לגן", "חיבוקי" ו"שמוליקיפוד, הצב של אורן והלו הלו אבא" ובדיסק "שירי פורים".
הוא השתתף בקדם-אירוויזיון 1996 עם השיר "מאבד צורה" שסיים את התחרות במקום ה-11. כעבור שלוש שנים, היה חלק מלהקת "עדן" שייצגה את ישראל באירוויזיון 1999 ושירם, "יום הולדת", הגיע למקום החמישי.
אורן השתתף כזמר בתזמורת של אלדד שרים בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
השתתף כזמר ליווי בפסטיגל ודיבב בסרטים וסדרות טלוויזיה מצוירות וביניהם "בת הים הקטנה", "טוטלי ספייס", בסדרה "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "ממלכת אוקיאנה" ובסדרה "גיבורי האור".
במרץ 2012 הוא השתתף באופרת הרוק "כמעט נורמלי" בבימויו של חנן שניר, בתיאטרון הבימה, לצידם של איילת רובינסון והראל סקעת.
החל מנובמבר 2019, אורן משחק את הארי ברייט, אחד האבות של סופי, במחזמר "מאמא מיה" בהפקת תיאטרון "הבימה".
כיום משתתף אורן במחזמר "בלוז לחופש הגדול" של תיאטרון בית ליסין בתל אביב, לצד חני נחמיאס, דור הררי, נועם קליינשטיין ועוד.
ב-2025 חוזר לפסטיגל imagine בתפקיד אורח