tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכל עמדו לרשות צבא פינלנד 127,800 חיילים סדירים, כ־100,000 חיילי מילואים ועוד כ־112 אלף חיילי "משמר המולדת".
היערכותו של צבא פינלנד ב־30 בנובמבר 1939:
ארמיית המצר הקרלי בפיקודו של גנרל הוגו אוסטרמן, כללה שני קורפוסים - 2 ו־3 - ובהם 5 דיוויזיות שנערכו בקו מנרהיים, בדרומה של פינלנד, מרחב ההגנה העיקרי.
הקורפוס ה־4 בפיקודו של יוהו הייסקנן (הוחלף זמן קצר מכן בידי וולדמאר הגלונד), כלל 2 דיוויזיות שנערכו מצפון לאגם לדוגה.
הצבא הפיני היה דל באמצעים ובתקציב (בייחוד אל מול ברית המועצות), בעיקר לנוכח הקיצוץ בתקציב הביטחון בשנות השלושים.
הוא היה מבוסס כמעט כולו על חיילי רגלים, ומרבית הציוד שלו היה מיושן.
חיל השריון הפיני כלל כמה עשרות טנקים מיושנים שיעילותם בקרב הייתה זניחה: כ־32 טנקים קלים מדגם רנו FT מתקופת מלחמת העולם הראשונה, ועוד 27 טנקי ויקרס 6 טון קלים שפינלנד רכשה מבריטניה, ללא כל חימוש עליהם.
לרשות הצבא הפיני עמדו רק 600 קני ארטילריה מסוגים שונים, רובם כלים מיושנים שנלקחו שלל במלחמת העצמאות, הנפוץ ביניהם היה התותח דגם 1902 הרוסי בקוטר 76 מ"מ.
חמור מכך, מלאי התחמושת בת 270,000 הפגזים הייתה אמורה להספיק לשבוע לחימה בלבד.
עם זאת, האימונים וטקטיקת התותחנות הפינית היו עדיפים על אלה בצד הסובייטי.
ציוד הקשר היה במצב רע.
חיל האוויר מנה קרוב ל־120 מטוסים, מתוכם 46 מטוסי קרב, 15 מפציצים ועוד כ־60 מטוסים קלים ומטוסי סיור, אולם מעט מהם היו מודרניים.
ביזורה הגדול של תשתית מפעלי הנשק של פינלנד התברר כיתרון מכריע במלחמה.
ברית המועצות סימנה את התשתית הזאת כמטרה עיקרית להפצצות אבל מכיוון שהיא לא הייתה מרוכזת במפעלים גדולים אלא מפוזרת בין המוני סדנאות קטנות - אחרי לא פחות מ-2,075 גיחות של חיל האוויר הסובייטי, רק 5% מהתשתית של המדינה חוסלה.
פינלנד השתרעה על שטח של כ־410 אלף קילומטר רבוע, מרבית שטחה מישורי, מיוער ובלתי מיושב וכולל 187,888 אגמים ו־179,584 איים.
גבולה עם ברית המועצות נמתח לאורך כ־1,200 ק"מ, ממצר קרליה בדרום, הנמצא בין מפרץ פינלנד לאגם לדוגה, עד לאוקיינוס הארקטי בצפון.
בהתאם לתנאי השטח, המטכ"ל הפיני העריך שעיקר האיום של הצבא האדום יגיע מדרום, במצר קרליה, ומצפון לאגם לדוגה, בעוד שבכל החלק הצפוני של פינלנד לא יבוצעו פעילויות לחימה משמעותיות בשל תנאי שטח קשים; אזור זה אופיין בהיעדר דרכים וצירים, רובו מכוסה יערות, והוא אינו מתאים לכוחות ממוכנים ומשוריינים.
בממוצע, החורף נמשך מתחילת דצמבר עד אמצע מרץ באזור דרום־מערב ובארכיפלג, ומתחילת אוקטובר עד תחילת מאי באזור לפלנד הצפוני.
משמעות הדבר היא שהאזורים הדרומיים יותר של המדינה מכוסים בשלג במשך כ־4 חודשים מהשנה, והאזורים הצפוניים - כ־7 חודשים מהשנה.
הטמפרטורות במהלך המלחמה ירדו עד 30 מעלות מתחת לאפס, ואף 50 מעלות באזור לפלנד.
רבים מחיילי הצבא האדום נשלחו למערכה ללא ביגוד חורפי מספק, והכוחות הסובייטים בלפלנד הקפואה סבלו קשות מהקור העז.
לטמפרטורות הנמוכות היו השלכות נוספות: הרובה התקני של הצבא האדום, מוסין נגאן בקוטר 7.62 מ"מ, יצא מכלל פעולה כשהטמפרטורות ירדו מתחת ל־15 מעלות מתחת לאפס, משום ששמן הסיכה שלו קפא, והמנועים של כלי הרכב המשוריינים היו חייבים לפעול בלי הפוגה, אחרת היו קופאים ויוצאים מכלל שימוש.
ב־30 בנובמבר בשעה 06:50, פתחו כוחות הצבא האדום במהלומה ארטילרית ואווירית על מטרות בפינלנד, ללא הכרזת מלחמה רשמית.
על אף נחיתותם המספרית הניכרת, התגלו הכוחות הפיניים כיריב נועז ומיומן, בהשתמשם בטקטיקת גרילה, ביחידות אלפיניסטיות מהירות העוטות מדי הסוואה לבנים, ומעל לכל - בידע שרכשו אודות לחימת חורף.
את המלחמה נהוג לחלק לשלושה שלבים עיקריים: השלב הראשון (30 בנובמבר עד 22 בדצמבר 1939) החל עם מתקפה כוללת של הצבא האדום לאורך כל הגבול, שנבלמה בידי הצבא הפיני.
השלב השני (23 בדצמבר עד 10 בפברואר 1940) כלל לחימה סטטית ברוב הגזרות, אותה ניצלו הצדדים לארגון ולהיערכות מחדש.
השלב השלישי (11 בפברואר עד 13 במרץ 1940) - חידוש המתקפה של הצבא האדום במצר הקרלי, והבקעת קו מנרהיים.
הפינים סבלו מקשיים לוגיסטיים חמורים.
בראשית המלחמה, רק החיילים שעברו טירונות ואימונים סדירים קיבלו מדים ונשק.
שאר המגויסים נאלצו לתפור את מדיהם ואף להשיג נשק משלהם.
הפינים נקטו במספר דרכים על מנת להתמודד עם המצב, כשהחשובה בהן הייתה תפיסת ציוד, כלי נשק ותחמושת מהאויב.
למזלם, הצבא הפיני לא שינה את קוטר הנשק לאחר ההכרזה על עצמאות פינלנד, וכך היה יכול להשתמש בתחמושת הסובייטית.
קוסינן קרא לפינים להתקומם נגד ממשלתם, ולהתגייס ל"צבא הפיני העממי" ולסייע לצבא האדום בשחרור פינלנד.
בסיכומו של דבר, ממשלת הבובות נחלה כישלון - האזרחים המשיכו לתמוך בממשלתם החוקית, ומספר זניח במיוחד הצטרף לצבא העממי - ושטחה סופח בסופו של דבר לגבולות ברית המועצות בתור מחוז קרליה.
בשעות הבוקר של ה־30 בנובמבר 1939, פתחו קורפוסי הרובאים ה־50 וה־19 מהארמייה ה־7 הסובייטית בהתקפה לרוחב כל המצר הקרלי, בחזית שהשתרעה לאורך כ־70 קילומטרים, כשיעדם הסופי היה הבקעת קו מנרהיים, וחדירה לפנים הארץ.
הכוח הסובייטי התוקף כלל 8 דיוויזיות רובאים, אחת נוספת בעתודת הארמייה, ושלוש בריגדות טנקים, בכח כולל של 120,00 חיילים, 1,000 טנקים, ו־600 קני ארטילריה.
מולם נערכה ארמיית המצר הקרלי הפינית, שהורכבה מהקורפוסים ה־2 וה־3 (5 דיוויזיות רגלים).
דיוויזיה 70 הסובייטית מקורפוס 19 הצליחה אמנם להשיג את יעדה, ולכבוש את עיירת הגבול הפינית טריוקי (Terijoki) ב־1 בדצמבר 1939, אך שאר ההתקדמות של הארמייה הייתה איטית.
ב־15 בדצמבר פתחה הארמייה השביעית במתקפה רבתי חדשה, במטרה להבקיע את קו מנרהיים באזור הנהר טאיפאלה במזרח, ובאזור הכפר סומה במערב, שהיה חלק מרצועת ההגנה העיקרית והיה למעשה מפתח בדרך לוויפורי במערב, העיר השנייה בגודלה בפינלנד, ויעד עיקרי של הארמייה.
למתקפה הקרקעית קדמה הרעשה ארטילרית והפגזה אווירית בת שמונה שעות על טאיפאלה.
לאחר ההפגזה, החל הקורפוס ה־50 לצלוח את נהר טאיפאלה, וכעבור יומיים שיגר הקורפוס ה־19, מתוגבר בקורפוס הטנקים ה־10, ובשתי דיוויזיות מן קורפוס 50, את מתקפתו באזור סומה.
למן ההתחלה לוותה המתקפה בכשלים ארגוניים בכל הדרגים בארמייה השביעית.
ב־18 בדצמבר, לאחר שהתברר כישלון המתקפה, הורה מרצקוב, מפקד הארמייה, לפתוח במתקפה חדשה, עם שינויים קלים בתורת הלחימה: יחידות של הנדסה קרבית יתקדמו לפני כוחות החלוץ ויסירו מכשולים נגד טנקים, בעוד יחידות הטנקים ימתינו להבקעה כדי לשמור על כוחם.
בפועל, יישום ההוראות היה חלקי, והמתקפה החלה לדעוך ב־20 בדצמבר, מבלי שהושגה התקדמות משמעותית.
ההתקפה הסובייטית בסומה נתקלה במערך מבוצר לעומק שכלל 41 מוצבים, והיה למעשה החזק ביותר בקו מנרהיים.
ב־19 בדצמבר הצליחו אמנם כ־20 טנקים סובייטים להבקיע דרך פרצה בת קילומטר באגף המזרחי של הקו, ולחדור לעומק המערך, אולם יחידות הרגלים המסייעות כשלו לחבור אליהם, והם ננטשו בשטח הפיני.
בעוד הארמייה השביעית נערכה מחדש למתקפה נוספת במצר הקרלי, החליט הפיקוד הפיני ליטול את היוזמה ולבצע מתקפת־נגד.
המשימה הוטלה על הקורפוס הפיני ה־2, שהחל את מתקפתו על הקורפוס ה־19 הסובייטי ב־23 בדצמבר.
אמנם, הקורפוס ה־2 השיג התקדמות דלה ביותר בת קילומטרים אחדים בסך הכל, ונאלץ לסגת באותו יום לקווי ההתחלה שלו, אך המתקפה הצליחה לשבש מאוד את תוכנית המתקפה הסובייטית, והעסיקה כוחות רבים שנאלצו להתגונן ולא יכלו לקחת חלק במתקפה המתוכננת.
יומיים מאוחר יותר, ב־25 בדצמבר, שיגר הקורפוס ה־50 הסובייטי באגף ימין של המצר הקרלי, מתקפה שתוכננה בקפידה, אולם גם היא נבלמה על ידי המוצבים הפינים ואש ארטילרית, וב־28 בדצמבר הופסקה בלי שהושגה התקדמות כלשהי.
בעקבות כישלון זה הופסקה למעשה המתקפה במצר הקרלי למשך כחודשיים, כאשר הצדדים ניצלו את ההפוגה להתאוששות, מילוי שורותיהם והתארגנות מחדש.
בסך הכל הסתכמה הצלחתה של הארמייה השביעית בחדירה בת קילומטרים לשטח הפיני תוך אבדות כבדות, והמטרה העיקרית של הבקעת קו מנרהיים, לא הושגה.
ארמייה 8 של הצבא האדום נועדה לתקוף צפונית לאגם לדוגה במטרה לאגף את קו מנרהיים מעורפו.
הארמייה, שכללה 5 דיוויזיות בדרג הראשון ודיוויזיה נוספת בעתודה, החלה במתקפה בגזרה ברוחב 300 ק"מ, על חמשת הצירים הקיימים.
יעדה העיקרי היה העיירה סורטוולה.
לוח הזמנים הצפוי להשלמת יעדי הארמייה היה בין 12 ל־15 ימים.
מספר החיילים הגדול שפרס הצבא האדום בגזרה, הפתיע את המטכ"ל הפיני, שהעריך כי לא יבוצעו מתקפות רחבות היקף שם בגלל תנאי השטח הקשים.
הכוחות הפינים בגזרה כללו את הדיוויזיה ה־12 והדיוויזיה ה־13, בסיוע צוותי קרב גדודיים.
התקדמות הכוחות הסובייטים הייתה איטית מן ההתחלה, עקב מחסומים על הכבישים, מוקשים וגשרים שהושמדו בידי הפינים הנסוגים, שניהלו קרבות נסיגה והשהייה על חמשת הצירים.
מעבר לכך, הכוחות הסובייטים הממונעים היו מוגבלים לתנועה בצירים בלבד, והחלו להיווצר פקקי תנועה ארוכים, אותם ניצלו יחידות פיניות מיומנות כדי לפגוע בסובייטים בטקטיקת גרילה, שגבתה מהצבא האדום אבדות גדולות.
ב־11 בדצמבר, הצליחו יחידות חלוץ מהדיוויזיה ה־18 לחבור לדיוויזיה 168, בסביבת העיירה פיטקאראנטה, על גדת אגם לדוגה.
באותה עת, הפיקוד העליון הפיני תגבר את כוחותיו באזור, ובאמצע דצמבר החלו כוחות גרילה פינים לתקוף את דיוויזיה 18, שקווי התקשורת שלה הוארכו יתר על המידה, הצליחו לבתרה לכיסים מבודדים, וניתקו אותה למעשה מדיוויזיה 168, שעורפה היה חשוף כעת למתקפה פינית.
צפונה משם, דיוויזיה 139 התקדמה במהירות בימים הראשונים, והצליחה להגיע עד לפאתי הכפר טולביארוי, 50 ק"מ מקו הגבול.
לאחר מספר ימי לחימה רצופים, אנשיה של דיוויזיה 139 הגיעו למצב של תשישות מוחלטת, ומתקפתם נבלמה למעשה ב־12 בדצמבר.
אמנם, דיוויזיה 75 הסובייטית נשלחה לעזרתה, באמצע דצמבר, אך גם זה לא סייע לבלום את מתקפות הנגד שערכו הכוחות הפינים, ושתי הדיוויזיות החלו בנסיגה הדרגתית.
ב־23 בדצמבר עברו שתי הדיוויזיות לקו מגננה על גדת הנהר יוקי, מספר קילומטרים מהגבול, ונשארו שם עד לסיומה של המלחמה, וכך גם הכוח הפיני, שנאלץ להעביר כוחות למצר הקרלי.
דיוויזיה 155 הצליחה להתקדם עד לפאתי אוינאלסאלמי, שם נבלמה בידי צוות קרב פיני ב־9 בדצמבר, ושני הצדדים נשארו בקווים אלה עד לסיום המלחמה.
במרכזה של פינלנד, ממזרח, תקפה ארמייה 9 הסובייטית גזרה ברוחב 450 ק"מ, במטרה לבתר את פינלנד לשניים, לפגוע במרכזי תקשורת, ולהשתלט על מסילת הברזל הפינית־שוודית בקאמי, ובכך למנוע סיוע חיצוני לפינים.
יעדה הסופי של הארמייה היה המפרץ הבוטני במערב.
המטכ"ל הפיני העריך כי לא תבוצע מתקפה רצינית במרכז פינלנד, בגלל תנאי השטח הקשים, ואי לכך הותיר רק מספר מצומצם של צוותי קרב גדודיים להגן על הגזרה.
מפקד הארמייה ה־9, דוקנוב, תכנן לתקוף בשלושה כיוונים לכל רוחב הגזרה.
בדרום תתקדם דיוויזיה 54 לעבר קומו, במרכז תתקוף דיוויזיה 163 לעבר יעדה בסואומוסאלמי, ובצפון תתקוף דיוויזיה 122, כאשר יעדה הסופי היה בירת לפלנד, רוויניאמי, שם היא צפויה לחבור עם דיוויזיה 104 מהארמייה ה־14, שתתקדם מפטסמו בצפון.
גזרה זו אופיינה בישימון רחב, ביערות ואגמים רבים, שתיעלו את הכוחות הסובייטים לצירים הבודדים באזור, ואפשרו לפינים לתכנן סדרה של מארבים מוצלחים שגבו מחיר כבד מהצבא האדום.
דיוויזיה 54 ההררית התקדמה מהר תחילה לכיוון מערב אל מול מחסומי דרכים חלשים בדרכה, אולם אז נתקלה בהתנגדות כבדה מצד צוות הקרב הגדודי הפיני ה־14 שחש לגזרה.
צוות הקרב הצליח לעכב את התקדמותה של דיוויזיה 54, שיחידות החלוץ שלה הצליחו להתקדם לקראת סוף דצמבר עד למרחק של 15 ק"מ מיעדה, קומו.
ב־18 בינואר, קיבלה דיוויזיה 9 הפינית כולה פקודה לנוע דרומה ולבלום את דיוויזיה 54, שכעת התחפרה בקווי הגנה חזקים.
הפינים הצליחו לכתר את הדיוויזיה הסובייטית, אך לא להכניעה, והמצב בגזרה זו נשאר עד לסיום המלחמה.
בצפון, דיוויזיה 122 נתקלה בהתנגדות עיקשת מצד צוות הקרב הגדודי ה־18, והצליחה להשלים את ההשתלטות על יעדה הראשוני, הכפר סאלה, ב־10 בדצמבר.
לאחר מכן, פיצלה הדיוויזיה את כוחה והתקדמה בשני צירים לעבר הכפרים פלקוסניימי וקמיארבי, על נהר קמיוקי.
הפיקוד הפיני העליון הגיב למצב ותגבר את הכח הפיני בגזרה, שכלל ב־17 בדצמבר שבעה גדודי חי"ר.
לאחר שהתקדמות דיוויזיה 122 נבלמה באבדות כבדות, היא תוגברה בדיוויזיה 88 הרעננה, אולם עדיין לא הושגה.
בתחילת חודש ינואר, נסוג הכח הסובייטי לעמדת מגננה חזקה על רכסי הרים, מספר קילומטרים מערבית מהכפר מרקאיארבי.
כתוצאה מכך, לא בוצע עוד ניסיון הבקעה סובייטי בגזרה זו עד לסוף המלחמה.
עומק החדירה של הצבא האדום בגזרה זו הסתכם ב־70 ק"מ לתוככי שטח פינלנד.
במרכז, דיוויזיה 163 נעה על כביש סודי בגבול הסובייטי־פיני, אשר נבנה במהלך החודשים שקדמו למלחמה.
הדיוויזיה התקדמה תחילה במהירות, והצליחה להשיג הפתעה טקטית ולכבוש את סואומוסאלמי בימים הראשונים של דצמבר, עם התנגדות מועטה, לאחר שהכוחות הפינים שרפו את הכפר והשאירו אדמה חרוכה.
בעקבות כיבוש סואומוסאלמי, הטיל מנרהיים צוות קרב חטיבתי מהעתודה של צבא פינלנד לכיוון סואומוסאלמי, במטרה להשתלט עליו מחדש.
צוות הקרב הפיני, שמנה כ־4,000 חיילים, לא היה מצויד כהלכה, וחסר נשקי נ"ט ונ"מ, ולא נשא אף כלי ארטילרי.
ב־11 בדצמבר, הצליח כוח פיני מהחטיבה לנתק את כביש סואומוסאלמי־ראאטה, הנמצא דרומית לכפר סואומוסאלמי, ובכך ניתק למעשה את דיוויזיה 163 הסובייטית.
בשבוע השני של דצמבר, החלו כוחות פיניים לתקוף את דיוויזיה 163 בסואומוסאלמי, וכעבור מספר ימים הצליחו להשתלט מחדש על הכפר, בעוד שארית הכוח הסובייטי נהדף לכיוון צפון מערב.
ב־20 בדצמבר ריכזו הפינים בגזרה כוחות נוספים מעתודת המטכ"ל שלהם, ועתה עמדה לרשותם דיוויזיה שלמה, הדיוויזיה ה־9. באותו יום יירטו הפינים תשדורת אלחוטית לא מוצפנת שנשלחה ממטה הארמייה התשיעית לדיוויזיה 44, ואי לכך ידעו בדיוק את מטרותיה.
דיוויזיה 44 הגיעה למרחק מספר קילומטרים מסואומוסאלמי, אך נבלמה במקום בידי מחסומי דרכים מאוישים בדלילות והתקפות גרילה פיניות, ולא עשתה מאמץ לחבור לדיוויזיה 163. ב־24 בדצמבר, ניסו אנשיה של דיוויזיה 163, שסבלו ממחסור חמור באוכל וביגוד חורפי, לפרוץ מזרחה מטבעת הכיתור הפינית.
כעבור מספר ימים של לחימה, הדיוויזיה נשברה למעשה ומרבית אנשיה שנותרו נמלטו על פני אגם קיאנטיירווי הקפוא.
בו בעת שיגרו הפינים שני מפציצים בינוניים מדגם בריסטול בלנהיים לרסק את הקרח, ואנשים, טנקים וכלי רכב טבעו באגם הקפוא.
לפי הערכות הפינים, איבדה דיוויזיה 163 מעל 5,000 הרוגים, ועוד 500 שבויים.
לאחר השמדתה של דיוויזיה 163, פנתה דיוויזיה 9 הפינית לתקוף את דיוויזיה 44, שכוחותיה נמתחו בטור על פני 30 קילומטרים, ממזרח סואומוסאלמי עד ראאטה על פני הציר הראשי.
בליל ה־1-2 בינואר 1940, כח פיני בן 1,000 חיילים מהגדוד ה־1 התקדם כמה מאות מטרים דרומית מכביש ראאטה, בעורפה של דיוויזיה 44, הקים מחסום על הציר וניתק אותה.
במהלך הימים הבאים, עשו הפינים שימוש בטקטיקת ה'מוטי', וביתקו את הדיוויזיה למספר חלקים; אז תקפו כוחות פינים ניידים את היחידות המכותרות, עד להשמדתן.
ב־6 בינואר אישרה הסטאבקה לדיוויזיה לסגת, אולם עד אז היא ספגה אלפי אבדות, והושמדה למעשה.
בצפונה של פינלנד, תקפה הארמייה ה־14 הסובייטית, שכללה את הדיוויזיות 104 ו־52, ודיוויזיה נוספת בעתודה, את נמל פטסמו.
הכוחות הפינים בגזרה סבלו מנחיתות עצומה בחיילים, והורכבו משני צוותי קרב פלוגתיים בסך הכל.
הסובייטים ביצעו מתקפה משולבת, כאשר דיוויזיה 104 תקפה ממזרח לפסטמו, בעוד דיוויזיה 52 הונחתה בנמל ובסביבתו באמצעות ספינות.
צוותי הקרב הפלוגתיים פינים נסוגו דרומה כמעט ללא התנגדות, לאחר שפוצצו את תחנת הכוח בעיר וחיבלו בחלק ממחסני הנמל.
לאחר כיבוש פטסמו, המשיכה הארמייה במתקפתה דרומה לעבר רוויניאמי, במרחק 520 ק"מ, במטרה לחבור לארמייה 9 שם.
אולם, לאחר התקדמות של 100 קילומטרים לתוך לפלנד, נבלמה הארמייה ה־14 למשך יתרת המלחמה, בלא שהשיגה הישג משמעותי, ולא הצליחה לחבור לארמייה 9. הגורמים לכך היו בראש ובראשונה מזג האוויר הקשה, והעובדה שהאזור היה שרוי בעלטה מוחלטת 22 שעות ביממה.
מעבר לכך, התנועה התאפשרה על הציר הראשי בלבד, שחייב הגנה מתמדת מפני תקיפות גרילה שערכו הכוחות הפינים.
בשלהי דצמבר 1939 התברר לפיקוד העליון הסובייטי כי המלחמה רחוקה מסיום.
ההתקדמות בכל גזרות החזית נבלמה, לאחר שנגרמו לצבא האדום אבדות כבדות.
ב־28 בדצמבר הורתה מועצת ההגנה העליונה על הפסקת כל הפעולות ההתקפיות, וכי על המפקדים להיערך בקווי הגנה, ולהבטיח את טורי האספקה שלהם.
בדו"ח של המטכ"ל הסובייטי שהובא בפני המועצה העליונה נאמר כי תוכנית ה'החזית הרחבה' כשלה, הרבה בגלל בעיות בפיקוד ושליטה, וחוסר תיאום במבצעים משולבים.
אי לכך הוחלט לאמץ את תוכניתו המקורית של שפושניקוב, לרכז כח ניכר בעל עליונות מכרעת לתקיפה בחזית צרה במצר הקרלי.
הצי הסובייטי בים הבלטי היה כח חזק על הנייר, וכלל שתי אוניות מערכה, סיירת כבדה, כ־20 משחתות, 50 צוללות ועוד כ־50 ספינות טורפדו וספינות אחרות.
במציאות, הצי הבלטי לא היה מאומן וחסר תשתית לוגיסטית לביצוע פעילות התקפית, ומרבית מהצוללות והספינות הקטנות כלל לא היו מאוישות.
חיל הים הפיני כלל שתי סיירות, 5 צוללות מיושנות, ועוד כמה עשרות ספינות קטנות.
שתי הסיירות שלו עגנו בנמל טורקו לכל אורכה של המלחמה, ושימשו להגנה נייחת באזור.
שאר כלי השיט הגנו על איי אלאנד וכף הנקו מפני פלישה סובייטית.
לרשות הכוחות הפינים עמדו גם תותחי חוף ימיים שהגנו על נמלים ובסיסים ימיים, מרביתם כאלה שנותרו מימי השליטה הרוסית בקטרים 23 ו־15.2 ס"מ, אך לצידם גם תותחים מודרניים בקוטר 30.5 ס"מ.
לתותחים אלה התבררה השפעה גדולה יותר על הלחימה הקרקעית במצר הקרלי ובלדוגה.
מיד עם תחילת המלחמה הכריזה ברית המועצות על הסגר ימי של פינלנד, אותו אכפה באמצעות מטוסי קרב ימיים וצוללות.
כתוצאה מהתנאים הקשים בים הבלטי, אשר מתחיל לקפוא החל מדצמבר, לא נערכה כמעט פעילות ימית במלחמה.
תנועת ספינות הייתה כמעט בלתי אפשרית ללא עזרתן של שוברות קרח.
הלחימה המשמעותיות הראשונה בים התרחשה ב־1 בדצמבר, כאשר הסיירת הסובייטית הכבדה 'קירוב' בסיוע שתי משחתות ניצלו מזג אוויר טוב וראות מצוינת והתקרבו לרוסארו, דרומית מכף הנקו.
סוללת ארטילרית חופים פתחה עליהן באש מטווח של 24 קילומטרים, פגעה בשתיים מתוכן, ואילצה אותן לסגת במחיר של 17 הרוגים ומעל ל־30 פצועים.
הצי הסובייטי ידע אמנם על מיקומן של סוללות החופים, אך ניסיונות להפגיזן עלו בתוהו, בגלל הטווח הארוך של הארטילריה הפינית, שמנע מספינות הקרב הסובייטיות להתקרב מספיק.
במהלך המלחמה הטביעו צוללות סובייטיות חמש ספינות סוחר (אחת פינית, אחת אסטונית, שתי גרמניות ושוודית); ארבע אוניות משא פיניות טובעו בידי מטוסי קרב, וספינת ליווי פינית אבדה (האבדה היחידה של הצי הפיני).
הסובייטים איבדו רק את הצוללת S-2, שנכנסה לשדה מוקשים גרמני.
לאחר שהקרח מנע גם פעילות של צוללות בים הבלטי, אכפו הסובייטים את הסגר הימי באמצעות מטוסי קרב, שהטילו מוקשים מהאוויר.
דעת הקהל העולמית הייתה לצידה של פינלנד.
פרט לכיבוש פולין, מלחמת העולם טרם פרצה במלוא עוזה, וכך ריכזה דווקא מלחמת החורף את מרב תשומת הלב העולמית.
התוקפנות הסובייטית נתפסה כבלתי צודקת.
ארגונים זרים שונים שלחו סיוע חומרי בדמות מוצרים רפואיים.
מהגרים פיניים בארצות הברית ובקנדה שבו כדי להתגייס לצבא הפיני.
מתנדבים רבים נסעו לפינלנד כדי להילחם למענה, בהם 1,010 דנים, ו־695 נורווגים.
כתבים זרים בהלסינקי כתבו, ואף הגזימו, על אודות הצלחות מזהירות של הצבא הפיני בקרב.
שוודיה, שכנתה של פינלנד ממערב, אשר הכריזה על עצמה כעל מדינה בלתי תוקפנית במלחמה זו, תרמה למאמץ המלחמתי הפיני בציוד צבאי, תחמושת, הון נזיל, אשראי, סיוע הומניטרי וכן 8,700 מתנדבים שוודים שהביעו נכונות למות למען פינלנד.
קורפוס המתנדבים השוודי, אשר הציב כוח בן 8,402 חיילים בשטח פינלנד, הוזעק כתגבורת, ולקראת אמצע פברואר 1940 סייע משמעותית לחמישה גדודים פיניים שלחמו במרקייארבי (Märkäjärvi).
כוח התנדבותי משמעותי נוסף היה חיל האוויר השוודי המתנדב, אשר כלל 12 מטוסי קרב, 5 מפציצים ו־8 מטוסים אחרים - כשליש מחיל האוויר השוודי המלכותי.
טייסים מתנדבים ומכונאים התגייסו לסייע.
הטייס המפורסם קרל גוסטב פון רוזן, שהיה מקורב להרמן גרינג, התנדב באופן עצמאי.
היה אף כוח פועלים מתנדב שמנה כ־900 פועלים.
כוח המתנדבים השוודי נותר במחלוקת בין השוודים לפינים.
הפינים הניחו כי היחסים ההדוקים שקיימו עם שוודיה לפני פרוץ המלחמה הצדיקו מתן סיוע גדול יותר ומשלוח כוחות עזר רבים יותר לפינלנד.
לטענת הפינים, סיוע כזה יכול היה לשנות את תוצאות המלחמה ואף להרתיע את הסובייטים מבעוד מועד, אך סביר להניח שהכוח השוודי, גם לו היה מקיף את כל הצבא, היה קטן מכדי להרתיע את סטלין.
חודשים ספורים לאחר תחילת המלחמה שקלו המנהיגים הסובייטים לנטוש את המבצע, שהלך והסתבך מבחינתם.
הסכם שלום ראשוני הוצע לממשלת פינלנד כבר בסוף ינואר (בתיווך שוודי).
עד אז לחמה פינלנד על עצם קיומה.
משלמדו צרפת ובריטניה על איתותי השלום של הסובייטים ועל כוונתם להפסיק את מעשי האיבה, פחתה נכונותן לסייע לפינלנד.
משלב זה לחמה האחרונה "רק" כדי לשמור על שטח רב ככל האפשר באזורים הגובלים בלנינגרד.
הגם ששאלת העצמאות הפינית שוב לא ניצבה על הפרק, בעיני הציבור נותרה מלחמתה של פינלנד בבחינת מאבק על חייה.
הסכמה למעבר צבא צרפתי־בריטי בשטחה הייתה בבחינת סטייה משמעותית מהדין הבינלאומי בדבר נייטרליות.
ממשלת שוודיה דחתה את בקשותיה החוזרות והנשנות של פינלנד להצבת כוחות שוודיים סדירים בשטחה, ולקראת סוף המלחמה אף הבהירה כי לא תוכל להוסיף ולספק לפינים ציוד ותחמושת לאורך זמן.
באשר לגרמניה, היא האיצה בפינלנד להגיע לפשרה.
בסוף פברואר הביע ראש המטה הכללי של צבא פינלנד, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, פסימיות באשר למצב הצבאי.
עמדתו הביאה את הממשלה לפתוח במגעים לקראת הסכם שלום עם ברית המועצות ב־29 בפברואר.
באותו יום פתחו הסובייטים במתקפה על העיר ויבורג (Vyborg).
אולם שבפועל רק 6,000 מהחיילים הללו יועדו להילחם למען פינלנד, ורוב הכוח יועד לאבטח את מכרות הברזל שבצפון שוודיה.
מאגרי התחמושת והציוד של צבא פינלנד, שהיו מדולדלים בלאו הכי, הלכו והתרוקנו.
בנוסף, ב־1 בפברואר הצליח הצבא האדום להבקיע את קו מנרהיים, שהיה עד אז בלתי עביר ושבניסיונות לפורצו ספגו חייליו אבדות רבות.
ב־6 בפברואר התבצעה ההתקפה הסובייטית העיקרית והאחרונה, שהתנהלה בדומה לקודמותיה: כוח סובייטי בן שלוש דיוויזיות, 150 טנקים ו־200 מטוסים תקף לאורך חזית בת כשמונה ק"מ, ספג אלפי אבדות אולם הצליח, הודות לתגבורת משמעותית מהעורף, להבקיע את קו ההגנה הפיני בין אגם לדוגה לבין המפרץ הפיני.
הכוחות הפינים הלכו והצטמקו לכדי חצי מחוזקם המקורי, וב־14 בפברואר נסוגו לעמדות הגנתיות חדשות.
הסובייטים, מצדם, לא רדפו אחריהם.
בסוף החורף התברר כי הסובייטים מאסו במלחמה.
הם סבלו מאבדות רבות, והמלחמה עוררה מבוכה וזעם רב בקרב ראשי המשטר הסובייטי.
עם בוא האביב, החשש שמא כוחות הצבא האדום יתקעו בבוץ היערות הביא את ברית המועצות להציג ב־12 בפברואר טיוטה רשמית של הסכם השלום בפני ממשלת פינלנד.
כשהיססו הפינים לנוכח התנאים הנוקשים שנדרשו לקיים, האיץ בהם מלך שוודיה, גוסטב החמישי, לקבל את התנאים, באשרו מחדש את סירובה של הממשלה השוודית לאפשר לכוחות שוודים סדירים להילחם למען פינלנד.
נוסף על כך, להפתעתה של ההנהגה הסובייטית, הסתבר שרוב הסוציאליסטים הפינים לא תמכו בפלישה הסובייטית לפינלנד, אלא דווקא לחמו לצד בני עמם נגד האויב המשותף.
קומוניסטים פינים אחדים היגרו לברית המועצות בשנות השלושים על מנת "לבנות את הסוציאליזם", ואולם מסעם הסתיים במפח נפש עת נפלו קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין.
אלה הביאו להתפכחות בקרב סוציאליסטים פיניים רבים ולשנאה גלויה כלפי המשטר הסובייטי.
תחושה זו של "איחוי הקרעים" מכונה עד היום בפינלנד "רוח מלחמת החורף".
עם זאת, קומוניסטים רבים לא היו יכולים להתגייס לצבא הפיני בלאו הכי, מפאת הרקע הפוליטי שממנו באו.
ב־29 בפברואר הסכימה ממשלת פינלנד לפתוח במשא ומתן רשמי עם ברית המועצות.
הסכם הפסקת אש נחתם ב־6 במרץ 1940, אף על פי שתקריות אש ספורדיות הוסיפו להתרחש בשטח.
לפחות 125,000 חיילים סובייטים נהרגו במהלך המלחמה.
בתקופות מסוימות עמד קצב האבדות היומי של הצבא האדום על כ־10,000 חיילים הרוגים, לעומת 250 חיילים פינים שנהרגו מדי יום.
הפינים איבדו קרוב ל־27,000 איש, ו־55,000 נפצעו: נזק משמעותי למדינה בת 4 מיליון תושבים בלבד.
בנוסף, הפינים שילמו מחיר יקר תמורת השלום הזמני עם ברית המועצות.
עם חתימתה על הסכם מוסקבה ב־13 במרץ 1940, נאלצה פינלנד לוותר על האזור הפיני של קרליה (כעשירית מכלל שטחה של פינלנד; שם היה ליבה התעשייתי של המדינה כמו גם העיר השנייה בגודלה, ויפורי), אף על פי שחלקים גדולים ממנה עדיין הוחזקו על ידי הצבא הפיני.
כ־422,000 פינים תושבי האזור, שהיוו בסך הכול 12% מהאוכלוסייה, איבדו את בתיהם ונאלצו לנדוד מערבה.
פינוי האזרחים והחיילים מהאזור היה מהיר ביותר, כדי שלא ייעשו נתיני ברית המועצות.
בנוסף, פינלנד נאלצה לוותר על חלקים מאזור סאלה (Salla), על חצי האי קלסטאינסארנטו (Kalastajansaarento), וכן על ארבעה איים במפרץ הפיני.
חצי האי האנקו (Hanko) הוחכר לברית המועצות כבסיס צבאי לתקופה בת 30 שנים.
הפינים הזדעזעו לנוכח תנאי השלום הנוקשים, ונראה כאילו מחיר השלום היה יקר ממחיר המלחמה.
האהדה שגילה כלפיהם העולם, ושוודיה במיוחד - ערכה היה מועט.
התנאים הללו הביאו את הפינים לבקש את תמיכתו של הרייך השלישי בעתיד, ולהתייחס לנקמה בברית המועצות כעשיית צדק.
מעשי האיבה שבו וחודשו בין פינלנד לברית המועצות כעבור שנה בלבד, במלחמת ההמשך.
קרב טוליארווי (12 בדצמבר 1939)
קרב הונקאניימי (26 בפברואר 1940)
מלחמת החזיר הייתה עימות שהתקיים בשנת 1859 בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית על מיקום הגבול הימי בין ונקובר (אז מושבת כתר בריטית, כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה) וצפון וושינגטון (אז טריטוריה של ארצות הברית והיום אחת ממדינותיה).
שמו של הסכסוך נובע מכך שהקורבן היחיד בעימות זה היה חזיר.
הסכם אורגון מ-15 ביוני 1846, שנחתם בתקופת כהונת ג'יימס פולק כנשיא ארצות הברית, חילק את טריטוריית אורגון בין ארצות הברית ובריטניה לאורך קו רוחב 49 צפון.
נקבע כי ביבשה ארצות הברית תקבל את השטחים שמדרום לקו הרוחב 49 ואנגליה תקבל את השטחים שמצפון לקו הרוחב 49. עוד נקבע כי בים יעבור הגבול "דרומה דרך אמצע התעלה [המפרידה את היבשת האמריקנית מהאי ונקובר] ומצר חואן דה פוקה אל האוקיינוס השקט".
המפקדים משני הצדדים קיבלו אותן פקודות מהממונים עליהם: הגנו על עצמכם, אך אל תיזמו פעולה התקפית.
במשך מספר ימים החליפו הצדדים עלבונות וניסו לגרום לצד השני לירות את הירייה הראשונה, ללא הועיל.
"המחנה האנגלי" נוסד על חופו הצפוני של האי סן חואן, ו"המחנה האמריקני" נוסד בדרומו.
במהלך שנות הכיבוש הצבאי המשותף, פיתחו הצדדים ידידות לבבית וחיי חברה ערים.
בשנת 1998 החלה מסורת שנתית בה חוגגים אזרחים קנדים ואמריקנים את השלום בין שתי המדינות בשחזור תקופתי של המלחמה, בו הם מתחלקים ל"מחנה האמריקאי" ול"מחנה האנגלי" ומשחזרים את אורח החיים בתקופה, לרבות חיי המחנה, המוזיקה, הבישול, אומנויות הנפחות, האריגה והנגרות, וזאת בלבוש בסגנון התקופה ההיא.
שיאו של האירוע הוא תחרות בישול בין שני המחנות היריבים, וכן נשף לאור נרות המתקיים עם סיום האירוע במחנה האנגלי.
מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים היא סדרת טלוויזיה מצוירת שמבוססת על מלחמת הכוכבים.
הסדרה מתארת את עלילת מלחמת המשובטים, בין הרפובליקה הגלקטית, המונהגת תחת השליט העליון שיב פלפטין איגוד הבדלנים (CIS) שמנהיג הרוזן דוקו, לבין אבירי הג'דיי.
עלילת הסדרה מתרחשת במהלך שלוש השנים בין "מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים" ו"מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'" (22 BBY-19 BBY).
הסדרה המקורית הופקה על ידי אולפני קרטון נטוורק (Cartoon Network Studios), וכללה 25 פרקים, משנת 2003 עד שנת 2005.
סדרת טלוויזיה נוספת, בעלת אותו שם, בגרסת 3D CGI, שודרה בשנים 2008–2020. היא התחילה את הפקתה על ידי חברת ההנפשה של ג'ורג' לוקאס, אולם בעקבות רכישת הזיכיון על ידי חברת וולט דיסני, הוחלט להביא את הסדרה לדיסני XD.
הסדרה מורכבת מעשרים פרקי אנימציה האורכים כשלוש דקות כל אחד, המרכיבים את העונה הראשונה והשנייה (וידועים גם כחלק הראשון), וחמישה פרקים האורכים 15–20 דקות, כל אחד, המרכיבים את העונה השלישית (וידועים גם כחלק השני).
מכיוון שרוב הפרקים מכילים קרבות גלקטיים בכוכבים שונים, ולעיתים גם בחלל, העלילה אינה מורכבת כמו בסרטים עצמם.
למרות זאת, יש האומרים כי העונה השלישית מתמקדת יותר בסיפורו של אנאקין.
הסדרה עוקבת אחר אבירי הג'דיי ומעשי גבורותיהם כנגד הרוזן דוקו, וצבא הבדלנים אותו הוא מנהיג.
דמויות רבות מהסרטים מופיעות באופן בולט גם בסדרה, כמו אנאקין, אובי ואן קנובי, מאסטר יודה, מייס וינדו, הנשיא העליון פלפטין, הרוזן דוקו, גנרל גרייווס, C-3PO, R2-D2 ופדמה אמידאלה.
פרקים אחרים מתמקדים בדמויות המשניות, כמו קיט פיסטו, שאק טי ואיילה סאקורה.
פרקים רבים מדגימים מדוע אבירי הג'דיי נחשבו ללוחמים הטובים בגלקסיה, כאשר אבירי ג'די מעטים מביסים צבאות שלמים של דרואידים.
אירועים עיקריים של הדמויות העיקריות
הקרבות של קנובי נגד גריווס.
קנובי חותך לסאבאג' אופרס את ידו.
מותה של הדוכסית, שלאובי ואן היה אליה, ככל הנראה, קשר רגשי.
יודה רואה עתיד אפשרי בו קווי-גון לוקח את אנאקין למבחנו בעץ בדגובה.
כוחה של דחיפת ה"כוח" של יודה, אשר מצליחה לגרום לשתי חלליות הובלה נוחתות של הבדלנים להתנגש אחת בשנייה.
החלטתו של יודה לקדם את אנאקין לדרגת אביר ג'דיי.
מאבק מדהים, בו מייס נלחם בצבא דרואידים ללא חרב האור שלו.
כוחן של אומנויות "הכוח" שלו, כולל רמיסת צבא דרואידים שלם ללא עזרת חיילי משובטים.
מרירות כלפי הנשיא העליון פלפטין.
מראים את אנאקין בתור טייס מרשים.
אנאקין מראה כוח בלתי רגיל עם ה"כוח".
אי צייתנותו של אנאקין כלפי אובי ואן.
רדיפתו של אנאקין אחרי אסאג' ונטראס בג'ונגל של הכוכב יאבין 4.
קידומו של אנאקין לעמדת אביר ג'דיי, למרות הסתייגותה של המועצה.
קבלת הצלקת על עינו הימנית של אנאקין.
צמתו של אנאקין נחתכת על ידי יודה; לאחר מכן מובאת לפדמה על ידי C-3PO.
העברתם של אנאקין ואובי ואן לכוכב נידח; ההעברה נעשה על ידי דארת' סידיוס.
חלומו של אנאקין על השפעת ידו המכנית או נגיעתו עם הצד האפל של "הכוח".
השמדת מכונת שינוי-מזג אוויר וכמו כן, ידו המוזהבת של אנאקין.
אנאקין הרגיש בכאב כשידו הזהובה הייתה בשדה מגנטי.
כישלונו של אנאקין בשליטת כעסו, והשמדת צבא "איגוד הטכנו".
התקנת ידו המכנית החדשה של אנאקין, בעזרתו של R2 D2
מותם של אבירי ג'דיי רבים, על ידי גרייווס.
אוסף חרבות האור של גרייווס, אותן הוא לקח מאבירי הג'דיי שהרג.
אימוניו של גרייווס על ידי דוקו.
אי יכולתו של גרייווס להתגונן מדחיפות "כוח".
פלישתו של גרייווס וצבאו אל קורוסנט, במטרה לחטוף את פלפטין.
פיצול זרועותיו של גרייווס, ויכולתו להילחם עם ארבע חרבות אור.
בסדרה, ניתנת התשובה מדוע גרייווס משתעל רבות במהלך הסרט השלישי.
בפרק האחרון בסדרה, מייס וינדו משתמש ב"כוח" על מנת לרסק את שריון החזה של גרייווס, וגרם נזק לאיבריו הפנימיים.
הצגתם של שומרי ראשו של גרייווס, שומרי המגנה.
גריווס גונב משחתת בין כוכבית של הרפובליקה
מוצגת בקרב כנגד גנרל גרייווס בכוכב הייפרוי.
ניצלה בעזרת אביר הג'דיי קי-אדי מאנדי וחיילי המשובטים.
יכולתה להביס את שומרי המגנה.
אי-יכולתה למנוע מגרייווס לחטוף את השליט העליון פלפטין.
נלחמה כנגד גנרל גרייווס בכוכב הייפרוי.
הופעתם הראשונה של חיילי ה-ARC.
הופעתו הראשונה של קומנדר קודי וחולייתו.
בנוסף לשידוריה בערוץ קרטון נטוורק, הסדרה נתנה לצפייה גם באתר הערוץ, ובאתר הרשמי של "מלחמת הכוכבים".
הסדרה פורסמה בצורה תקשורתית למדי על ידי הערוץ, ושודרה לפני רצועת שידורי יום שישי, אשר נחשבה לזמן הצפייה הפופולרי ביותר של הערוץ.
הסדרה הופקה בידי גנאדי טרטקובסקי, ומשתמשת באותה צורת אנימציה כמו "סמוראי ג'ק" ו"המעבדה של דקסטר", גם כן מבית היוצר של טרטקובסקי.
הסדרה זכתה בפרס אמי בקטגוריית "תוכנית מצוירת משובחת" בשנת 2004. בשנת 2005, הסדרה זכתה בשנית בפרס אמי, באותה הקטגוריה.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים, וחלק מהמבקרים מאמינים כי הסדרה טובה יותר משני סרטי ההמשך של סדרת הסרטים.
פרקים 1–20 של הסדרה יצאו לאור ב-22 במרץ 2005, בשם "מלחמת הכוכבים - מלחמת המשובטים: חלק I".
הפרקים נערכו כך שהם יראו כסרט אחד.
ה-DVD מכיל אפשרות לכתוביות באנגלית, וקריינות על כל הפרקים.
בנוסף, התוספות מכילות גלריות, מידע על 'מאחורי הקלעים', והסרטון "מגשרים את הסאגה: ממלחמת המשובטים לנקמת הסית'", הכולל ראיונות עם ג'ורג' לוקאס, גנאדי טרטקובסקי, ושאר צוות ההפקה של הסדרה.
הדיסק נותן הצצה ל"מלחמת הכוכבים: מתקפת המשובטים - חלק II", טריילר למשחק הרשמי של חלק III, ושלב מתוך גרסת ה-Xbox של המשחק 'מלחמת הכוכבים: קומנדו רפובליקני'.
פרקים 21–25 של סדרת הטלוויזיה שוחררו ב-6 בדצמבר 2005. בדומה לחלק הראשון של הסדרה, גם ה-DVD של החלק השני חיבר את כל חמשת הפרקים לסרט אחד.
ה-DVD מכיל כתוביות באנגלית, וקריינות על כל הפרקים.
בנוסף, התוספות מכילות את הטריילר של "נקמת הסית'", גלריות, טריילרים למשחקי המחשב "שדה הקרב (באטלפרונט) 2" ו"אימפריה במלחמה", דמו לגרסת ה-Xbox של "שדה הקרב 2", וסרטון לגו קצר הנושא את השם "לגו מלחמת הכוכבים: נקמת הלבנה".
בנוסף, ה-DVD מכיל את הסרטון "מחברים את הנקודות", אשר מראה את התהליך היצירתי בו גנאדי טרטקובסקי וקבוצתו השתמשו על מנת לחבר את "מלחמת המשובטים" ל"נקמת הסית'".
מלחמת הכדורגל (בספרדית: Guerra del fútbol, קרויה גם "מלחמת מאה השעות") הייתה מלחמה שנמשכה 100 שעות (כארבעה ימים) מ-14 עד 18 ביולי 1969 בין המדינות השכנות הונדורס ואל סלוודור.
לכאורה, המניע למלחמה היה עימות שבא לאחר הפסד במשחק כדורגל; למעשה, הסיבות לפריצת המלחמה קשורות יותר להבדלים הפוליטיים בין המדינות, שהעיקרי בהם היא ההגירה בין אל סלוודור להונדורס.
אף כי הקשר לכדורגל הוא לכאורה מועט, בפועל הוא היווה את הטריגר למלחמה.
באותה תקופה, היה המצב החברתי בשתי המדינות על סף התלקחות, והממשלים הצבאיים בשתי המדינות חיפשו מטרה נוחה להפנות אליה את הדאגה הלאומית.
מערכות התקשורת בשתי המדינות עודדו את השנאה של אזרחי מדינתם כלפי המדינה השנייה, דבר שבסופו של דבר גרם לגירוש מהונדורס של אלפי איכרים סלוודורים.
התסיסה הכללית במדינות הובילה לבסוף לעימות צבאי שהסיט את תשומת הלב של אזרחי שתי המדינות מענייניהם הפנימיים לעימות חיצוני, שישמור על רמת אימונים גבוהה של הצבא, ויוביל לחימוש מחודש של כל הכוחות הצבאיים (אחת מהמטרות של המשטרים הצבאיים בשתי המדינות).
בשנת 1969 הונדורס החליטה לחלק את חלקות האדמה לאיכרי המדינה, ולכן גורשו משם איכרים סלוודורים שחיו ועבדו את האדמות במשך מספר דורות.
המוני האיכרים הסלוודורים שחזרו למדינתם גרמו למהפך חברתי והחלו להישמע קולות שדרשו רפורמה בחלוקת האדמות גם באל סלוודור.
למרות המתחים הקיימים, התמודדו שתי המדינות במשחקים המוקדמים לקראת מונדיאל 1970. ב-15 ביוני 1969 התקיים באל סלוודור משחק כדורגל בין שתי המדינות, שבו ניצחה הנבחרת המקומית 3:0. בהשתלהבות יצרים תקף הקהל המקומי את האוהדים שבאו מהונדורס, בהתנגשויות שהתפתחו למעשי לינץ', ושלא זכו לגינוי מספק מצד הפוליטיקאים.
חומרת מעשי הלינץ' באוהדי הכדורגל הגבירו אף יותר את המתיחות והתסיסה באל סלוודור.
חודש לאחר מכן, ב-14 ביולי, יזם צבא אל סלוודור התקפה צבאית נגד הונדורס.
ביום הראשון ללחימה החלה אל סלוודור בהפצצת מקומות אסטרטגים בתוך הונדורס, כולל שדה התעופה בעיר הבירה טגוסיגלפה, מה שמנע ממטוסי חיל האוויר של הונדורס להמריא.
אל סלוודור, שלה היה כוח צבאי עדיף, פתחה במתקפה דרך שתי דרכים מרכזיות עם טנקים קלים וחיילי רגליים.
ההתקדמות של אל סלוודור הייתה מהירה, והם התקרבו במהירות לעיר הבירה של הונדורס טגוסיגלפה.
ביום השני, דרש ארגון מדינות אמריקה מאל סלוודור להפסיק את הפלישה, ואל סלוודור סירבה.
ביום השלישי למלחמה, תקף חיל האוויר של הונדורס את בסיסי חיל האוויר ומפעלי דלק של אל סלוודור בעזרתה של ניקרגואה.
ההפצצות שיתקו את קו האספקה של אל סלוודור ועצרו את הפלישה.
ביום הרביעי אל סלוודור איבדה את היתרון, והלחימה הגיעה למבוי סתום.
ארגון מדינות אמריקה ביקש שוב להפסיק את הפלישה, והפעם אל סלוודור נענתה.
לאחר מספר ימים, ב-18 ביולי, החל משא ומתן על הפסקת אש בתיווך ארגון מדינות אמריקה.
הסכם הפסקת האש נחתם ב-20 ביולי, והחיילים הסלוודורים נסוגו מהונדורס בתחילת אוגוסט.
11 שנים לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין המדינות ב-30 באוקטובר 1980, ומחלוקת שנותרה על מיקומו של קו הגבול עברה לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
בסופו של דבר, שתי המדינות "הפסידו" במלחמה: אף אחת מהן לא השיגה ניצחון צבאי ומספר ההרוגים (כ-2,000) התחלק כמעט שווה בשווה בין שתי המדינות.
המלחמה הובילה להשעייה של שתים עשרה שנים מהשוק המרכז אמריקאי המשותף, מפעל שיתוף פעולה אזורי שיזמה ארצות הברית בעיקר כדי לנטרל את תוצאות המהפכה בקובה.
הכוח הפוליטי של הצבא בשתי המדינות גדל.
המצב החברתי החמיר באל סלוודור כשהממשלה הוכיחה שהיא לא מסוגלת לספק את הצרכים הכלכליים של האזרחים שגורשו מהונדורס.
לימים, הייתה המתיחות החברתית ששררה במדינה בין הסיבות לפרוץ מלחמת האזרחים במדינה.
מלחמה זו נחשבת לעימות האחרון בהיסטוריה בו השתתפו מטוסי קרב עם מדחף - שני הצדדים השתמשו במטוסים אמריקאים ממלחמת העולם השנייה: ווט F4U קורסייר, P-51 מוסטנג מטוסי תובלה DC-3 דקוטה שהוסבו למפציצים.
מלחמת הירושה הספרדית היא מלחמה שפרצה ב-1701 לאחר מותו של המלך הספרדי האחרון מבית הבסבורג, קרלוס השני.
קרלוס הוריש את כל שטחו לפליפה החמישי, דוכס אנז'וּ, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
המלחמה התנהלה בשלבים, ומטרותיה מצד המשתתפות השונות היו אלו: לאופולד הראשון, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה נלחם להגן על תביעת שושלתו לכס המלך בספרד; לואי ה-14 מלך צרפת, פעל באגרסיביות במטרה להרחיב את שטחו; ממלכת אנגליה והרפובליקה ההולנדית הצטרפו למלחמה לצד הקיסרות הרומית הקדושה, מתוך התנגדות למגמות ההתרחבות הצרפתיות.
מדינות אחרות הצטרפו לקואליציה נגד צרפת וספרד במטרה להשיג שטחים חדשים ולהגן על שטחן הקיים.
המלחמה ניטשה לא רק באירופה אלא גם בצפון אמריקה, שם נודעה בשם מלחמת המלכה אן.
המלחמה הסתיימה בהסכם אוטרכט (1713) ובהסכם רשטאט (1714).
בסופה, הוסיף פליפה החמישי למלוך בספרד אך קיבל על עצמו להימנע מאיחוד עם צרפת.
אוסטריה השיגה את רוב שטחיה של ספרד באיטליה ובארצות השפלה הדרומיות.
בנוסף, תמה ההגמוניה הצרפתית באירופה היבשתית, ורעיון מאזן הכוחות הפך למושג מרכזי ביחסים הבין-לאומיים בזכות אזכורו בהסכם אוטרכט.
מאחר שקרלוס השני, מלך ספרד היה חולה גוף ונפש מילדותו, ברור היה שהוא לא יביא לעולם יורש.
לפיכך, סוגיית הירושה של ממלכת ספרד – שכללה לא רק את ספרד, אלא גם את שטחיה באיטליה, ארצות השפלה הדרומיות והמושבות בעולם החדש – נעשתה מקור לעימותים.
שתי שושלות תבעו את הכס הספרדי: בית בורבון הצרפתי ובית הבסבורג האוסטרי.
היורש הישיר והלגיטימי ביותר היה לואי, הדופן הגדול, בנם הלגיטימי היחידי של לואי הארבעה עשר ואשתו הספרדית מריה תרסה, אחותו למחצה של קרלוס השני.
בנוסף, היה לואי הארבעה עשר דודנו של קרלוס השני מצד אימו, אן מאוסטריה, אחותו של המלך פליפה הרביעי.
הדופן, בהיותו גם יורש העצר הצרפתי, היווה אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה.
יתר על כן, גם אן וגם מריה תרזה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן.
המועמד האלטרנטיבי היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג.
אף הוא היה דודנו של המלך הספרדי מצד אימו; יתר על כן, אביו של קרלוס השני, פליפה הרביעי, הוריש את ממלכתו לבית הבסבורג האוסטרי בצוואתו.
אולם ב-1689, כשויליאם השלישי, מלך אנגליה נזקק לסיוע הקיסר במלחמת הברית הגדולה נגד צרפת, הוא הבטיח לתמוך בתביעת הקיסר לספרד השלמה.
עוד מועמד לכס מלך ספרד, היה יוזף פרדיננד בנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, נולד ב-1692. יוזף פרדיננד היה נכדו של לאופולד הראשון, אולם לא השתייך לבית הבסבורג אלא לבית ויטלסבאך.
אימו, מריה אנטוניה, הייתה בתו של לאופולד מנישואיו הראשונים למרגרט תרזה, בתו הצעירה של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
מאחר שיוזף לא נמנה עם בית בורבון וגם לא על בית הבסבורג, האפשרות שיאוחדו ספרד וצרפת או ספרד ואוסטריה נעשתה סבירה פחות.
בזכות חוסר האיום בעליית יוזף פרדיננד לכס מלך ספרד, הוא הפך עד מהרה למועמד עדיף עבור אנגליה והולנד.
בעוד מלחמת הברית הגדולה באה לקיצה ב-1697, סוגיית הירושה הספרדית הייתה עדיין על הפרק.
אנגליה וצרפת, שהיו מותשות מן המלחמה, הסכימו לחוזה האג (1698), שלפיו יוזף פרדיננד יעלה לשלטון, אך יחלק את שטחי ספרד באיטליה ובארצות השפלה בין צרפת ואוסטריה.
ההחלטה התקבלה ללא התייעצות עם הספרדים, שהתנגדו בחריפות לביתור האימפריה שלהם.
לפיכך, בהיוודע תקנות החוזה, הוריש קרלוס השני ליוזף פרדיננד את האימפריה במלואה בניגוד לחוזה האג.
אולם, היורש הצעיר יוזף פרדיננד מת מאבעבועות שחורות בפברואר 1699 ובעקבות מותו, עלתה סוגיית הירושה הספרדית פעם נוספת לסדר היום הבין-לאומי.
אנגליה וצרפת אשררו את הסכם לונדון שהוריש את כס המלוכה בספרד לקרל, ארכידוכס אוסטריה (שהוכתר מאוחר יותר כקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה).
לפי תוכנית זו, השטחים באיטליה היו אמורים לעבור לידי צרפת, בעוד הארכידוכס היה אמור לרשת את שאר הקיסרות הספרדית.
האוסטרים, שלא חתמו על החוזה, התאכזבו, מפני שהעדיפו דווקא את השטחים באיטליה.
בספרד, הסכימו כולם על חוסר סבירותו של החוזה ותיעבו את הרעיון של חלוקת מדינתם, אך לא היו בטוחים אם עדיף מלך ספרדי מבית בורבון או מבית הבסבורג.
אולם, המדינאים הפרו-צרפתיים במדינה היוו רוב ולכן, באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של הדופן הצרפתי, פיליפה החמישי, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר.
כשנודע לצרפת על צוואתו של קרלוס, שוכנע לואי ה-14 על ידי יועציו שיהיה זה בטוח יותר להסכים לתנאי הסכם לונדון, מה שימנע את המלחמה שתתחולל אם וכאשר צרפת תתבע את כל ספרד.
ז'אן-בטיסט קולבר, שר החוץ הצרפתי, הצליח לשכנע את המלך כי בין שצרפת תתבע את מלוא הקיסרות ובין שתתבע רק חלק ממנה, היא תצטרך להילחם נגד אוסטריה, שלא קיבלה את החלוקה המוצעת בהסכם לונדון.
יתר על כן, לפי צוואתו של קרלוס השני, הוצע לפליפה דוכס אנז'ו לבחור את הקיסרות כולה או להישאר בידיים ריקות; אם ימאן, כל הקיסרות תעבור לאחיו הצעיר שארל, או, אם יסרב, לארכידוכס קרל מאוסטריה.
בהתחשב בכך שהניח כי המעצמות הימיות – אנגליה והולנד – לא יצטרפו למלחמה כדי לאכוף את תנאי הסכם לונדון על אוסטריה, החליט לואי לקבל את ירושת נכדו.
קרלוס מת ב-1 בנובמבר 1700, וב-24 בחודש הכריז לואי על פליפה כמלך ספרד.
המלך החדש פליפה, או בשמו הספרדי פליפה החמישי, הוכרז שליט על כל קיסרות ספרד, בניגוד למוסכם בחוזה לונדון.
ויליאם השלישי מלך אנגליה היה מנוע מלהכריז על מלחמה נגד צרפת בעקבות הפרת תנאי ההסכם, מפני שהאליטה שקבעה את המדיניות הן באנגליה והן בהולנד, לא תמכה בו.
בהיסוס, הכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד באפריל 1701.
לעומת זאת, לואי נקט בעמדה אגרסיבית בניסיונו להבטיח הגמוניה צרפתית באירופה.
הוא ניתק את הקשר המסחרי בין ספרד לאנגליה והולנד, ותוך כך איים על האינטרסים המסחריים של שתי מדינות אלו.
בספטמבר 1701, אנגליה, הולנד, ואוסטריה חתמו על חוזה האג מתוקן, שהכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד, אך הקצה לאוסטריה את אשר חפצה: השטחים הספרדיים באיטליה, מה שכפה עליה לקבל גם את ארצות השפלה הדרומיות (שעליהן שלטה ספרד), ותוך כך מנע את השתלטות צרפת על אזור חיוני זה.
על פי החוזה שנחתם, אנגליה והולנד יכלו שוב לסחור עם ספרד.
מספר ימים לאחר חתימת החוזה, מת בצרפת ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר (שהופל על ידי ויליאם השלישי ב-1688).
אף על פי שלואי הכיר בחוקיות מלוכתו של ויליאם השלישי מזה שנים, הוא החליט להכיר בבנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטוארט, כמלך הלגיטימי של אנגליה.
פעולתו זו של לואי הרחיקה אף יותר את הציבור האנגלי והעניקה לוויליאם עילה למלחמה.
אנגליה והולנד כבר החלו להכין את צבאותיהן, אך טרם הכריזו על מלחמה.
המלחמה החלה כאשר הנסיך אויגן מסבויה פלש לדוכסות מילאנו, אחד השטחים הספרדיים באיטליה, מה שחייב את צרפת להתערבות.
אנגליה, הולנד, ורוב מדינות גרמניה, במיוחד פרוסיה והנובר צידדו באוסטריה, אך הנסיכים הבוחרים מבית ויטלסבאך בבוואריה ובקלן, מלך פורטוגל, ודוכס סבויה תמכו בצרפת ובספרד.
דווקא בספרד, ממשלות אראגון, ולנסיה, וקטלוניה צידדו באוסטריה.
במלחמה באירופה היו שתי חזיתות עיקריות: ספרד ומערב-מרכז אירופה (במיוחד ארצות השפלה).
החזית השנייה הייתה החשובה יותר משום ששם נלחמו בצורה מבריקה מפקד אוסטריה הנסיך אויגן מסבויה ומפקד אנגליה הדוכס ממרלבורו.
כמו כן הייתה לחימה חשובה בגרמניה ובאיטליה.
ב-1702, אויגן וכוחותיו נלחמו באיטליה, שם מפקד כוחות צרפת היה הדוכס של וילרואה, אותו הביס ולכד אויגן בפברואר.
וילרואה הוחלף בדוכס של ונדום, שלמרות קרב באוגוסט שהסתיים בתיקו ויתרון מספרי די גדול, לא הצליח לגרש את האוסטרים מאיטליה.
בינתיים, פיקד הדוכס ממרלבורו על כוח אנגלי, הולנדי, וגרמני משולב בארצות השפלה, שם הוא כבש מספר מבצרים חשובים, במיוחד לייז', על גדות הריין.
בספטמבר כבש כוח קיסרי בפיקוד לודוויג-וילהלם, מרקיז באדן-באדן את לנדאו, אולם האיום על אלזס הוסר באמצעות חבירת הנסיך הבוחר של בוואריה אל הצרפתים.
לודוויג נסוג אל מעבר לריין, שם הובס על ידי כוח צרפתי בפיקוד קלוד-לואי-הקטור דה וילאר בפרידלינגן.
לעומת זאת, האדמירל האנגלי סיר ג'ורג' רוק ניצח בקרב ימי חשוב במפרץ ויגו שבמערב ספרד באוקטובר שתוצאותיו היו הריסת הצי הספרדי ותפיסת טונות של כסף.
בשנה הבאה, על אף שלכד את בון בגרמניה והגלה את אלקטור העיר, נכשל מרלבורו בניסיונותיו ללכוד את אנטוורפן, ואילו הקמפיין הצרפתי בגרמניה היה מוצלח.
צבא משולב של צרפת ובוואריה תחת וילאר ומאקס אמנואל מבווריה הביס את הכוחות הקיסריים של לודוויד, מרקיז באדן-באדן והרמן סריון, אולם האלקטור ההססן מנע את לכידת וינה, מה שהוביל להתפטרות וילאר.
הניצחונות הצרפתיים בדרום גרמניה המשיכו לאחר התפטרותו של וילאר, אך עם צבא חדש תחת קאמי דה טלארד שניצח בלנדאו ובשפיירבאך בפפאלץ.
מנהיגי צרפת השתעשעו בתוכניות גרנדיוזיות ללכידת וינה בירת אוסטריה בשנה הבאה עם צבא משולב של צרפת ובוואריה.
עם זאת, עד סוף 1703 נתקלה צרפת במספר מכשולים, מאחר שפורטוגל וסבויה החליפו צד באמצע המלחמה.
בינתיים, אנגליה, שלפני כן סברה כי פליפה יוכל להוסיף למלוך בספרד, החליטה שהאינטרסים המסחריים שלה יהיו יותר בטוחים תחת הארכידוכס קרל.
ב-1704 תוכנית צרפת הייתה להשתמש בצבאו של וילרואה בהולנד כדי לבלום את מרלבורו, בעוד הצבא הצרפתי-בווארי, בפיקודם של טאלאר, מקס עמנואל ופרדיננד דה מארסין, מחליפו של וילאר, יצעדו עד וינה.
מרלבורו – בניגוד לרצון הולנד לשמור את כוחותיה בארצות השפלה – הוליך את כוחות אנגליה והולנד דרומה לגרמניה; באותו זמן נע אויגן צפונה לגרמניה עם צבא אוסטריה.
מטרת תנועות אלו הייתה למנוע את התקדמות צבא צרפת-בווריה כלפי וינה; כוחותיהם של מרלבורו ואויגן נלחמו נגד כוחות צרפת תחת טלארד בקרב בלנהיים באוגוסט 1704, שהיה ניצחון מפואר עבור מרלבורו ואויגן.
עקב התבוסה, יצאה בוואריה מן המלחמה ובאותה שנה אנגליה והולנד הצליחו לבקוע לספרד בנקודתה הדרומית, גיברלטר.
אחרי קרב בלנהיים, שני המפקדים מרלבורו ואויגן עוד פעם הופרדו, כשהראשון עובר לארצות השפלה בעוד השני עובר לאיטליה.
ב-1705, שני הצדדים בקושי התקדמו בכל החזיתות.
מרלבורו ווילרווא נעו בארצות השפלה בהססנות, והמצב היה דומה לווילאר וללואיז איש באדן לאורך הריין וונדום ואויגן באיטליה.
קיפאון זה נשבר בשנה הבאה, 1706, כאשר מרלבורו גירש את צבא צרפת מדרום ארצות השפלה בניצחון מכריע נגדו בקרב ראמיאי במאי ובעקבותיו כיבוש אנטוורפן ודנקרק.
גם הנסיך אויגן, מפקד כוחות אוסטריה, היה מוצלח ביותר; בספטמבר, לאחר שוונדום יצא לחזק את הצבא המרופט בהולנד, ספגה צרפת מכה קשה תחת הדוק ד'אורליאן נגד אויגן ודוכס סבויה בקרב טורינו שסייע בגירוש את צרפת מאיטליה.
עם גירוש צבא צרפת מגרמניה, הלחימה רוכזה על ארצות השפלה, איטליה, וספרד.
ב-1706, הגנרל הפורטוגלי מרקי דה מינאס פיקד על פלישה לספרד ממדינתו בה הצליח לכבוש אף את מדריד הבירה.
עם זאת, כוחותיהם של פליפה החמישי ודוכס דרוויק (בנו של ג'יימס השני, מלך אנגליה הגולה) הצליחו לכבושה בחזרה.
עוד ניסיון על מדריד התרחש באפריל 1707, כשברוויק עד מהרה הביס את כוחות אנגליה בקרב אלמאסה ב-25 באפריל.
לאחר מכן, ספרד השתתפה רק בסדרת תגרות חסרות תועלת שהמשיכה עד סוף המלחמה.
ב-1707, מלחמת הירושה הצטלבה זמן קצר עם מלחמת הצפון הגדולה, שתי מלחמות שהתרחשו בד בבד.
צבא שוודי תחת קרל השנים עשר מלך שוודיה הגיע לסקסוניה שם לאחרונה הפסיק לייסר את האלקטור אוגוסט השני וכפה עליו לוותר על תביעתו לכס מלך פולין.
גם צרפת וגם ספרד שיגרו שליחים למחנהו של קרל, בעל בריתן, והצרפתיים התכוונו להכניסו אל המלחמה בצידן נגד קיסר הקיסרות הרומית הקדושה החדש, יוזף הראשון.
עם זאת, קרל נהג להחשיב עצמו כמגן אירופה הפרוטסטנטית, מאוד אוכזב מהתייחסותו של לואי ה-14 להוגנוטים ולא ממש התעניין במלחמה.
קרל הפנה את תשומת לבו לרוסיה ותוך כך מנע התערבות שוודית בסכסוך.
מאוחר יותר ב-1707, הנסיך אויגן פיקד על פלישה של בעלות הברית לדרום צרפת מאיטליה אך נבלם על ידי צבא צרפת.
בינתיים, מרלבורו נשאר בארצות השפלה שם היה תקוע בלכידת סדרה אינסופית של מבצרים.
ב-1708, לעיתים צבאו של מרלבורו התקוטט עם הצרפתים, שסבלו מבעיו מנהיגות: לעיתים קרובות מפקדיהם דוכס בורגון (נכדו של לואי ה-14) ודוכס ונדום התנגדו זה לזה, כשהראשון תמיד מקבל החלטות צבאיות לקויות.
התעקשותו של בורגון שחוסר התוקפנות מצידם שוב איפשר את מרלבורו לאחד את צבאו וזה של אויגן, מה שהוביל לניצחון צבא בעלות הברית בקרב אאודנארדה ביולי 1708 בפלנדריה ולכיבוש העיר ליל והמצודה.
האסונות באאודנארדה ובליל הביאו את צרפת עד לסף כניעה.
לואי ה-14 שלח את שר החוץ שלו, המרקיז דה טורסי, להיפגש עם מנהיגי בעלות הברית, והסכים לוותר על ספרד וכל שטחיה לטובת בעלות הברית, כשהוא מבקש לאחוז רק בנאפולי שבאיטליה.
יתר על כן, לואי ה-14 הסכים לממן את גירוש פליפה החמישי – נכדו – מספרד, אם כי בעלות הברית כפו עליו תנאים מביכים יותר ודרשו שלואי ה-14 יפעיל את צבאו להפיל את נכדו.
בעקבות הצעה משפילה זו, לואי החליט שיילחם עד הסוף ופנה לעם הצרפתי בניסיון מוצלח לגייס אלפי חיילים.
ב-1709, בעלות הברית ניסו שלוש פעמים לפלוש לצרפת, אך שתיים מהן היו כל כך קלושות ששימשו רק לפעולות הסחה.
הניסיון הרציני ביותר נעשה כשמרלבורו ואויגן התקדמו כלפי פריז.
התעמתו עם צבא צרפת תחת דוכס וילאר במה שהייתה שפיכות הדמים הקשה ביותר במלחמה, קרב מלפאקיי.
על אף שהביסו את צרפת, איבדו בעלות הברית מעל 20,000 איש, לעומת רק 10,000 שאיבדה יריבתן.
בעלות הברית לכדו את מונס אך לא הצליחו לנחול ניצחונות נוספים.
הקרב ציין נקודת מפנה במלחמה, משום שלמרות היותן המנצחות, נבלמה התקדמות בעלות הברית בעקבות האבדות הקשות.
ב-1710, פתחו בעלות הברית במערכה אחרונה בספרד אבל לא הצליחו להתקדם כלל.
כוח אנגלי הגיע למדריד יחד עם הארכידוכס קרל, אך נכנע בעקבות תבוסתו בקרב בירואגא.
בבריטניה הגדולה (ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד אוחדו ב-1707 תחת השם ממלכת בריטניה הגדולה), אבדה השפעתו הפוליטית של מרלבורו כשנותק הקשר בין אן מלכת בריטניה לבין ידידתה אשתו, דוכסית מרלבורו.
בנוסף לכך, המפלגה הוויגית השולטת שעד אז גיבתה את המלחמה הוחלפה בממשלה של הטורים שרצו לסיים את הלחימה.
מרלבורו הוחזר לאנגליה והוחלף בדוכס אורמונד.
זירה אחרת מול פורטוגל נפתחה על ידי צרפת בריו דה ז'ניירו.
כוונת הצרפתים הייתה להשתלט על מטען הזהב שנשלח מברזיל לפורטוגל.
ב-1710 ו-1711 נעשו שני ניסיונות לכבוש את העיר.
הניסיון הראשון בהנהגת ז'אן פרנסואה דוקלרק נכשל ואילו השני בראשות רנה דיגה טרואן בעל פריבטיר שפיקד על מספר אוניות קו נחל ניצחון.
המטרה לא הייתה כיבוש ארוך טווח ולאחר שהתקבל כופר שכלל 1,300 ק"ג זהב חזרו האוניות לצרפת וחלקן טבע בדרך.
ניצחון זה פגע בביטחון הפורטוגלים להגנה על ידי בעל הברית הבריטי.
ב-1711, כשהארכידוכס קרל עלה לשלטון באימפריה הרומית הקדושה בשם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסתבר שניצחון אוסטרי מוכרע יסכן את מאזן הכוחות בדיוק כמו ניצחון צרפתי.
ממשלת בריטניה החדשה, בהנהגת מזכיר המדינה הנרי סנט ג'ון, פתחה בדו-שיח חשאי עם שר החוץ הצרפתי המרקי דה טורסי, בהיעדר גורמים אוסטריים או הולנדיים.
בעוד התפתחות חיובית עבור צרפת, הכוחות הבריטים תחת דוכס אורמונד סירבו להיכנס לקרב.
לכן, ב-1712, כוחות צרפת הצליחו לכבוש בחזרה את רוב השטח שהפסידו קודם לכן.
המשא ומתן נשא פרי ב-1713, כשנחתם הסכם אוטרכט, שבעקבותיו בריטניה והולנד הפסיקו את הלחימה נגד צרפת.
ברצלונה, שתמכה בתביעת הארכידוכס קרל לכס מלך צרפת ובבעלות הברית מאז 1705, נכנעה סופית לצבא בית בורבון ב-11 בספטמבר 1714 לאחר שהוטל על העיר הקטלנית מצור ארוך וקשה, מה שסיים את שהיית בעלות הברית בספרד (כיום ידוע יום זה כיום העצמאות הקטלני.
הלחימה בין צרפת ואוסטריה המשיכה עד 1714 כשאושרו חוזי רשטאט ובאדן, מה שציין את סוף מלחמת הירושה הספרדית.
ספרד מצדה לא מיהרה לאשר את חוזי השלום, ומלחמתה נגד אוסטריה לא הסתיימה רשמית עד 1720.
בהתאם להסכם אוטרכט, פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, על מנת ששתי המדינות לא יתאחדו לעולם תחת כתר אחד בעתיד.
הוא שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את דרום ארצות השפלה, נאפולי, מילאנו וסרדיניה לאוסטריה, את סיציליה וחלק ממילאנו מסר לבית סבויה, ואת גיברלטר והאי מנורקה מסר לבריטניה.
יתר על כן, הציע לבריטניה זכויות בלעדיות במסחר בסחר העבדים בשטחיו לשלושים שנה.
לא נרשמו שינויי טריטוריה ממשיים מצד צרפת, אם כי הכירה במלכי בריטניה הלגיטימיים ומסרה לה, בנוסף, כמה שטחים בצפון אמריקה.
בטווח הארוך, הסכם אוטרכט סיים למעשה את תקופת ההגמוניה הצרפתית באירופה, הקל על היחסים האנגלו-צרפתיים, הציג את בריטניה כמנצחת, סיים את תקופת העימותים בין ספרד לצרפת, והחליש את ספרד שהייתה מעצמה עולמית.
מלחמת הירושה האוסטרית היא מלחמה שהתרחשה בין השנים 1740–1748 בין אוסטריה ופרוסיה, לאחר שמלך פרוסיה, פרידריך השני, כבש את שלזיה מידי אוסטריה במחאה על כך שמריה תרזה ירשה את אביה משושלת הבסבורג בתור קיסרית האימפריה הרומית הקדושה בטענה שלא ייתכן שאישה תירש את הקיסרות, והוא צריך להיות היורש.
מריה תרזה, כאשה, נחשבה לחלשה, ולכן עוד כמה נסיכים (כמו קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה) טענו גם הם לירושת האימפריה.
במלחמה היו מעורבים כמעט כל הצבאות באירופה.
בנות בריתה של פרוסיה היו צרפת, ספרד ובוואריה, בעוד שבנות בריתה של אוסטריה היו בריטניה והולנד, אויבותיה המסורתיות של צרפת, וגם סקסוניה וסרדיניה.
המלחמה התפשטה גם מחוץ לאירופה והרחק ממנה, והגיעה עד למאבקים בין בריטניה וצרפת על שליטה במושבות ברחבי העולם.
המלחמה הסתיימה בהסכם אקס לה שאפל בשנת 1748. שלזיה נשארה בידי פרוסיה, ואוסטריה מסרה כמה דוכסויות בצפון איטליה לאויבתה, ספרד, ולבעלת בריתה, סרדיניה, ובריטניה קיבלה שטחים רבים מידי צרפת ברחבי העולם.
הסיבה המיידית למלחמת הירושה האוסטרית הייתה מותו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1740, וירושת נחלות בית הבסבורג באוסטריה, הונגריה, קרואטיה, ארצות השפלה האוסטריות, בוהמיה ואיטליה.
כאשר קרל ירש את אחיו הבכור יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1711, הוא היה היורש האחרון בקו הירושה הזכרי; פירוש הדבר היה שנחלותיו יחולקו לאחר מותו, בשל החוק הסאלי שמנע מנשים לרשת את אביהן.
הסוגיה המשפחתית הפכה לאירוע אירופי כולל, בשל המתיחות בתוך האימפריה הרומית הקדושה, אשר הקיסר בה נבחר רשמית על ידי שבעה נסיכים-בוחרים.
מלחמת שלושים השנים בין השנים 1618–1648 חילקה את האימפריה לאזורים פרוטסטנטים וקתולים, והחלישה במידה ניכרת את הקשרים המחזיקים אותה יחד, ובנוסף באמצע המאה ה-18 מדינות כמו בוואריה, פרוסיה וסקסוניה גדלו באופן דרמטי הן בגודלן והן בכוחן.
אותו הדבר היה נכון גם לגבי ההבסבורגים, שראו עתה את תואר הקיסר כתואר תורשתי למעשה, אם כי לא להלכה (הקיסר זיגיסמונד היה הקיסר האחרון ששלא היה מבית הבסבורג).
התעצמות הכוחות השונים באימפריה הובילו למלחמה שעיצבה מחדש את מאזן הכוחות האירופי, ואילו התביעות המשפטיות השונות היו בעיקרן תירוצים למעשי הלוחמה.
הסנקציה הפרגמטית של 1713 הבטיחה את ירושת בית הבסבורג, בכך שאפשרה אף לנשים לרשת, והיא אושרה על ידי הנחלות ההבסבורגיות השונות, הדיאטה הקיסרית, ספרד, רוסיה, פרוסיה, בריטניה וצרפת.
עם זאת, כאשר נולדה בתו של קרל - מריה תרזה בשנת 1717, נישל קרל מהירושה את שתי אחייניותיו מריה יוזפה ומריה אמליה, שהיו נשואות בהתאמה לשליטי בוואריה וסקסוניה, ובעקבות כך הם סירבו להחלטת הדיאט הקיסרי.
בנוסף, למרות הסכמה פומבית לסנקציה הפרגמטית שניתנה בשנת 1735, חתמה צרפת על הסכם סודי עם בוואריה בשנת 1738, והבטיחה לתמוך ב"טענות הצודקות" של קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה.
דיפלומטים רבים ומדינאים היו ספקנים בכך שאוסטריה תוכל לשרוד את התחרות הצפויה שתיווצר בעקבות מותו של קרל, מה שאירע לבסוף באוקטובר 1740.