tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האקלים המשווני הלח, שבו כמות ממוצעת של גשם נעה בין 2000–3000 מ"מ בשנה בממוצע, הוא הכלל על פני רוב אזורי מרכז אפריקה.
צפונה ודרומה מאזור זה יש אקלים טרופי רטוב ויבש לסירוגין.
לבסוף, ישנו אקלים טרופי יבש, מאפיין של הסהרה במדבריות נמיביה.
הטמפרטורה הממוצעת באפריקה הטרופית היא מעל 20 מעלות צלזיוס.
ההפרשים העונתיים בטמפרטורה באזור שבשני צדי קו המשווה הם זעירים, וככל שמתרחקים מקו המשווה צפונה ודרומה ההבדלים גדולים יותר.
הלחות מגיעה ל־80 עד 100 אחוזים.
הלחות היחסית גבוהה יותר בשעות הבוקר, עם שחר, ופוחתת למינימום אחר הצהריים.
מידת הלחות קשורה במשטר הגשמים.
בעונה היבשה באזור המשווני לאורך חוף גינאה ובאזור נהר הקונגו האוויר לח מאוד בכל ימות השנה.
באזור המשווני יורדים גשמים לאורך כל ימות השנה.
עם זאת, נהוג להבחין בשתי עונות שיא בגשמים, קיץ וחורף, אך למעשה אין הפסקה מוחלטת ביניהן.
רוחות הנושבות בקביעות לכיוון קו המשווה, מכונות פאסאטים (Alizeo) או ה-Trade winds.
הכיוון שלהן בחצי הכדור הצפוני הוא מצפון למזרח, ובחצי הכדור הדרומי- מדרום למזרח.
רוחות אלה הן מתאפיינות ביובש ומורידות במקצת את הטמפרטורות.
יער הגשם הטרופי השני בגודלו נמצא באפריקה, יער גשם הוא יער ממוזג באזור הטרופי שבו שפע גשמים וטמפרטורות גבוהות.
רצפת היער שופעת במסה צפופה של שרכים, טחבים, גפנים ועצים בגבהים שונים.
יער זה מאופיין בהימצאותם של עצים עתיקים ושתילים מאותו המין וממינים שונים בו זמנית.
במבט מלמעלה, נגלה תמונה לא שוויונית של חופת היער המאופיינת בגבהים וצמרות שונות ומגוונות.
רצפת היער מכוסה בצמחייה צפופה למדי, למעט לאורך נחלים שבהם הצמחים נסגרים לעיתים קרובות על ידי חופה צפופה יותר.
באזורים אלו אין תקופת בצורת.
בעקבות פעילות טרמיטים, מצויים עצים מתים על רצפת היער.
באזורים בהם ישנה אדמת סחף האדמה עשירה ועמוקה ואילו באזורים בהם יש טיט אדום עמוק, נחשבים כפחות פרודוקטיביים.
הגשמים בדרך כלל כבדים, ואילו תנאי טמפרטורה ולחות נוחים לצמיחה לאורך השנה כולה.
אוכלוסיית בעלי החיים צפופה למדי, ומאופיינת במיני ציפורים, קופים, שפן עצים, פנגולין עצים, גחניים ,פרפרים, היפרוליים, נחשים וסנאים, המוגבלים על ידי צמרות העצים.
ואילו על הקרקע נמצאים, פילים, אוקפים, תאואי יער, חזיר נהרות, חזירי יערות ,נמרים ,איילון המים וסוגי אנטילופות (כדוגמת צביונים), כאשר לאורך נתיבי המים מצויים היפופוטמים וקרוקודילים ובמים דגים מכול מיני סוגים.
האדם הקדמון ובמיוחד שבט הפיגמים (pigmies), השתמשו רבות במוצרים מן החי והצומח לצורך מסחר, כדוגמת הפירות, שמן תמרים, אגוזי קולה, אגוזים, גומי, קפה ושנהב.
ביערות הגשם מגוון רחב של עצים אשר נעים על הטווח של כובד וצבע.
בדומה למהגוני, והטיק, גדלים מגוון עצי קאיה, סאפלי (sapele), גווארה (gwarea), עץ נקורה (nakore), ואוקאמי והארז אפריקאי (okoume) עצים בעלי ערך גבוה עבור רהיטי עץ דקורטיביים.
בגבהים הגבוהים של האזור הטרופי גדלים על העצים ביער בעיקר טחבים, שרכיים, וגפניים וסבכי במבוק, בעוד בגבהים הנמוכים עשויים להיות של ארזים ועצי זית.
שטחי החקלאות מאוד צרים ולא קבועים כתוצאה מריבוי העצים והצמחייה העבותה הנפוצים באזורים אלו.
יבולים רבים גדלים על שטח זהה באותו זמן ויש בדרך כלל צמחים מכל הגילאים, כמו קסאווה, תירס, שעועית, בוטנים, בטטות, עגבניות, חצילים, וגם קני סוכר או טבק.
בקונגו לדוגמה דיללו את עצי היערות, ובאמצעות אש הכינו את אזורים אלו לחקלאות מבלי להזיז גזעים גדולים וענפים.
מפאת גודלם של שטחי החקלאות גידולים חד שנתיים ורב שנתיים נזרעים במקביל.
לרוב החקלאות באזורים אלו תתחיל בגידולי אורז ותירס לאחר מכן גידולי הקאסווה לאחר שזו גדלה לצפיפות מסוימת במשך כשלוש עד ארבע שנים.
לאחר שנקטפו מתפנה מקום לנטיעה של עצי בננות ואלו מוחלפות לבסוף על ידי שלבו הראשונים של היער הטרופי.
חרקים המפיצים מחלות: זבוב הצה צה המפיץ את מחלת השינה (trypanosomiasis) וזבוב החול המפיץ את הליישמניה.
עיוורון הנהרות (onchocerciasis), מופץ על ידי נשיכה של ישחוריים, או תולעת גינאה, או על ידי שתיית מים נגועים.
על פי הדעה המקובלת בימינו במחקר האבולוציה של האדם, מקור המין האנושי הוא באפריקה הטרופית, כנראה במזרח היבשת.
מאמינים שלפני הבנטו, החצי הדרומי של אפריקה היה מיושב על ידי דוברי שפות קויסאן, שנמצאים כיום באזורים הצחיחים בסביבת מדבר קלהארי ובכמה אזורים מבודדים בטנזניה.
פיגמים יישבו את מרכז אפריקה, בעוד שכושים (בני-כוש) ואנשים אחרים דוברים שפות אפרו-אסיאתיות יישבו את צפון אפריקה וצפון-מזרח אפריקה.
אפריקה הצפון-מערבית, מדבר סהרה וסודאן יושבו על ידי אנשים דוברי מאנדה ושפות אטלנטיות (כמו פוּלָני ו-וולוף) ואנשים אחרים דוברי שפות נילו-סהריות.
ישנן שתי תאוריות בסיסיות על המוצא של הבנטו.
הראשונה קודמה על ידי ג'וזף גרינברג בשנת 1963. הוא חקר והשווה כמה מאות שפות אפריקאיות ומצא שקבוצה של שפות שמדוברות בצפון־מזרח ניגריה הן השפות הקרובות ביותר לשפות מקבוצת הבנטו.
הוא פיתח תאוריה שפרוטו-בנטו (שהיא לכאורה שפת המקור של שפות הבנטו) הייתה אחת מן השפות הללו, שהתפשטה דרומה ומזרחה במשך מאות שנים.
התאוריה הזו נסתרה במהרה על ידי מלקולם גאתרי, שחקר שפות בנטו רבות ומצא שהניב האופייני ביותר מצוי בשפות המדוברות בזמביה ובדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
כך נוצר ההסבר החלופי, שדוברי בנטו התפשטו מהאזור הזה לכל עבר.
יש היסטוריונים שעדיין מקבלים שילוב של התאוריות שלעיל, אך ההתלהבות שבה משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ניצל את הרעיונות הללו השאיר אותם בערפל במידה מסוימת.
הבנטו הגיעו בתחילה מדרום־מזרח ניגריה, מאזור הנהרות בנואה-קרוס, והתפשטו באפריקה לכיוון זמביה.
בשלב מסוים באלף השני לפני הספירה, אולי בעקבות לחץ של אנשים שהיגרו מהסהרה לאזור, הם נאלצו להתפשט לתוך יערות הגשם של מרכז אפריקה.
כאלף שנים מאוחר יותר הם החלו בשלב שני ומהיר יותר של התפשטות מעבר ליערות ולתוך מזרח ודרום אפריקה.
לאחר מכן, באלף הראשון לספירה, פותחו בזמביה שיטות חקלאיות וצמחים חדשים, שכנראה הובאו מדרום-מזרח אסיה דרך מדגסקר.
החידושים הללו הביאו להתפשטות נוספת של הבנטו באזור.
עד שנת 1000 לספירה הגיעו אנשי הבנטו לאזורים של זימבבואה ודרום אפריקה של היום.
בזימבבואה הייתה אחת האימפריות הגדולות של דרום כדור הארץ, ובירתה הייתה זימבבואה הגדולה.
היא שלטה בנתיבי סחר מדרום אפריקה לצפון הזמבזי, וסחרה בזהב, נחושת, אבנים יקרות וטובין אחרים, עם סוחרים ערבים בחוף הסוואהילי.
עד אמצע האלף השני לספירה האימפריה כילתה את משאביה והתמוטטה, וזימבבואה הגדולה ננטשה.
האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות, היה מערב אפריקה.
התפתחות הכלכלה באזור אפשרה את התפתחותם של משטרים ריכוזיים.
התרבות המוקדמת ביותר באזור היא תרבות הנוק ששלטה באזור משנת 1000 לפני הספירה עד שנת 200 לספירת הנוצרים.
הנוקאים היו התרבות הראשונה מדרום לסהרה שיצרה פסלי טרקוטה בגודל אדם.
היסטוריונים מקשרים את התרבות האבודה לשבט היורובה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה של גאנה שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית.
העיר המרכזית באימפריה, קומבי סלאח, היא כיום עיר במאוריטניה של ימינו.
האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש האל-מורבידי של האזור ב־1052.
אימפריית סוסו ניסתה למלא את החלל הפוליטי באזור עד שהובסה על ידי המנדיקים מקימי האימפריה המאלית החדשה במחצית המאה ה-13. האימפריה המאלית המשיכה לשגשג כמה מאות שנים אך שלטונם של שליטים חלשים בתקופה מאוחרת יותר הובילו להפסדים קשים מול שבטי הטוארג, הסונגהאי והמוסי.
במאה ה-15 יסדו הסונגהאי מדינה חדשה סביב גאו.
המנהיגים המובילים של אימפריה זו הם סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריה הסונגהית הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי.
דרומית לסודאן התפתחו ערי מדינה חזקות - איפה, בונו, בנין.
מזרחה משם התפתחה אויו להיות העיר המרכזית של בני הירובה.
קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה־17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית כיום.
במאה ה-15 החלו האירופים (הפורטוגזים היו הראשונים שבהם) להקים תחנות סחר ביבשת על חופי האוקיינוס האטלנטי ומדרום לארצות הים התיכון.
האירופים, בשיתוף סוחרים מוסלמים וכמה מנהיגי שבטים מקומיים, תפסו אפריקנים רבים מאפריקה המערבית והמרכזית) וסחרו בהם ברחבי העולם, פעילות שכונתה מאוחר יותר "סחר העבדים הגלובלי".
לאחר גילוי אמריקה, כאשר כוח האדם של הילידים שם לא ענה על ביקוש המתיישבים האירופים, והתקשה לשרוד בתנאי עבדות, גדל הביקוש לכוח אדם אפריקני, והגיע למיליוני עבדים שנשלחו בעיקר ליבשת החדשה.
בתחילת המאה ה-19 החלו מדינות אירופה במרוץ לאפריקה.
והן כבשו את רוב שטחי היבשת, שהפכו לקולוניות מערביות.
יוצאות דופן מבחינה זו היו אתיופיה, ששמרה על עצמאותה מאות בשנים, וליבריה, מדינה חדשה שייסדו ב-1847 עבדים אמריקאים משוחררים, בסיוע הנשיא האמריקני החמישי ג'יימס מונרו.
הכיבוש הקולוניאליסטי נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה, שלאחריה זכו כל הקולוניות הטרופיות בהדרגה בעצמאות.
כיום יש באפריקה הטרופית 42 מדינות עצמאיות.
גבולותיהן של רוב המדינות האלה נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו בצורה שרירותית למדי בין המדינות הקולוניאליסטיות השונות במאה ה-19. הדבר גרם לסכסוכים על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות.
המושבות הגרמניות במהלך מלחמת העולם הראשונה במערבה של אפריקה כללו את קמרון, וטוגולנד (כיום טוגו).
במהלך המערכה במערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה נפלו אלה בידי כוחות מדינות ההסכמה בפיקודן של בריטניה, צרפת ובלגיה.
מזרחה משם, התנהלה החזית המזרח אפריקאית במלחמת העולם הראשונה.
את מזרח אפריקה הגרמנית (כיום, בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי) כבשו כוחות מדינות ההסכמה עד לסתיו 1917, אלא שכוחות גרמנים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים, בפיקודו של לטו-פורבק (Lettow-Vorbeck), המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואפילו מעט לאחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה.
הקרבות האלה התפשטו גם לטריטוריות סמוכות: מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (כיום זמביה).
הסלמה אירעה בשנות ה-70, כאשר אנגולה ומוזמביק, שזכו לעצמאותן בשנים אלה, קשרו את עצמן לברית המועצות, בעוד שמערב אפריקה (וגם דרומה) חברו לבלום את ההשפעה הסובייטית.
חקלאות היא פעילות כלכלית דומיננטית של אפריקה הטרופית, היא מספקת את אמצעי הפרנסה המכריע של רוב האוכלוסייה.
כמו כן, מייצרת בין 40 ל-60 אחוזים של התוצר הלאומי הגולמי של כל המדינות, למעט בוצואנה, גבון, וזמביה, שם כריית מחצבים חשובה במיוחד.
עבור רוב אפריקה הטרופית, פיתוח כלכלי קשור גם בהתקדמות בניצול הפוטנציאל החקלאי שלה.
עם זאת, הבעיה העיקרית של ניצול כזה הוא חוסר ידע.
בגלל הבדלי האקלים בין האזורים השונים יש צורך להתאים את הגידולים לאקלים המקומי.
התנאים מתאימים לשינוי אבולוציוני מהיר ומגוון המינים צריכים להסתגל להזדמנויות חדשות ומאבקי הישרדות.
צמחים מאוימים על ידי עשבים, פטריות טפילים, חרקים, קרדית העכביש, ומחלות וירוס.
נחילי ענק של ארבה המדבר במערב ובמזרח אפריקה, ארבה אדום בדרום, במרכז, ומזרח אפריקה, הם איום גדול על היבולים.
האיזון נשמר על ידי החזרת אלמנטים בקרקע על ידי ריקבון צמחים ועצים.
על אף הקשיים הרבים העומדים בפני החקלאים באזורים הטרופיים של קו המשווה ניתן לראות מספר גידולים חקלאיים ותוצרת שדה.
מזג האוויר ברמה ההררית של מרכז אפריקה ואפריקה הטרופית מאופיין באקלים ממוזג וקריר יותר, כאשר טווחי הטמפרטורות נעים בין 65–85 מעלות פרנהייט.
האקלים הטרופי הקריר חיובי עבור גידולי שדה הדורשים מזג אוויר קריר בדומה לאפרסק, אגס, תפוח, קפה, בננה, הדרים, שיבולת שועל, חיטה, פשתן, תירס, סורגום, בטטות, קסאווה, תפוחי אדמה איריים מתוקים וכל אלו יכולים לגדול ביחד באותם אזורי חקלאות טרופיים.
אזורי המרעה הטרופים של המישורים הגבוהים, מאופיינים בכרי מרעה בהם ישנם גידולי בקר וצאן על ידי נוודים בודדים או באזורים ההרריים ישנם גידולי בקר וצאן על ידי שבטים נוודים.
תושבי יערות הגשם הטרופיים, מסתמכים על עיבוד אינטנסיבי של גידולי גרעינים, עזים ותרנגולות.
באזורי קו המשווה ניתן למצוא חיות מבויתות כגון עזים, חזירים ותרנגולות.
הגידולים נועדים בעיקר עבור מזון לצריכה מקומית, והם בעיקר אורז, בננות, קסאווה, תירס, קנה סוכר, תפוחי אדמה מתוקים, שמן דקלים, בטטות, שעועית, בוטנים, טבק, שומשום, זנגביל, כותנה, תפוז, אתרוג, מנגו, גויאבה, אנונה, עגבניות, אננס, קיקיון ווניל.
גידולי שדה בקונגו: קפה, שמן דקלים, קקאו, דוחן, תירס, בננות, בטטות, אפונה, שעועית ואגוזי אדמה.
גדולי שדה בגינאה: שמן דקלים וקני סוכר.
גידולי שדה באוגנדה: בננות, כותנה, דוחן, בטטות, סורגום, שעועית, תירס, אפונה, אגוזי אדמה, אורז, קפה, קנה סוכר, טבק, תפוחי אדמה, צ'ילי וחיטה.
גידולי שדה בקניה: דוחן, תירס, בננות, קוקוסים, קנה סוכר, אגוזים, כותנה, ירקות וחיטה.
גידולי שדה ברואנדה: שעועית, אפונה, תפוחי אדמה מתוקים, בננות, תירס, שמן, אגוזי אדמה, בטטות, דלעת, אורז, קנה סוכר, חיטה, תפוחי אדמה, טבק, שמן קיק, קפה, וכותנה.
בגבון ובצפון מערב ומרכז אפריקה, ישנם מצבורים גדולים של עתודות נפט ועפרות ברזל עשיר.
משאבים אלו מופרדים מן הים, על ידי כארבע מאות קילומטרים של יער גשם וביצות טרופיות.
במחקר מפורט, שמומן על ידי האומות המאוחדות, בשנת 1960 החלו לבחון את הכדאיות הכלכלית של בניית רכבת ברחבי גבון, כדי לאפשר את ניצול עפרות הברזל.
אחרי שנים של עבודה, התברר כי העלות הכלכלית של רכבת זו הייתה יקרה ולא משתלמת, ועל כן סירבו הבנק העולמי ומקורות פיננסיים בינלאומיים להמשיך לממן את הקמתה.
על מנת לנצל את הכנסות הנפט שלה, החליטה ממשלת גבון לבנות את הרכבת בעצמה.
נכון להיום ובמידה ולאורך השנים תמשיך הממשלה במאמץ זה, ומחירי הנפט יישארו גבוהים, אמורה הרכבת להגיע אל עפרות הברזל.
מחצבים- לאורך השנים המחצבים החשובים ביותר באפריקה היו הזהב והיהלומים.
הרפובליקה של מרכז אפריקה היא אחת מיצרניות היהלומים המרכזיות באפריקה.
באזור הטרופי, הפרמטרים הבסיסיים של חציבת יהלומים שונה.
אפילו המכשירים המשמשים לחציבה וגילוי צריכים להיות מותאמים לתנאים הטרופים.
באזורים הטרופיים הלחים, קיצוניות של חום ולחות יכולה במהרה להרוס מכשירים רגישים שלא תוכננו להתמודד עם תנאים כאלו.
למרות המחצבים הרבים הקיימים באפריקה הטרופית הואט פיתוחם בעיקר משיקולים טכנולוגיים.
חסרונם של כישורים טכניים וכלים מתקדמים האט רבות את תהליך חציבת וגילוי המחצבים.
עם זאת, יש עדיין גורם מדכא אחד הבולט מאוד בהאטת ניצול המשאבים הטבעיים של אפריקה.
וזהו הגורם הדן בנושא הסביבה הניהולית ממשלתית.
משקיעים רבים מעדיפים להשקיע במדינות עם ממשלות יציבות, או לפחות כאלו עם רמת מינימום של מנהל ציבורי ומערכות משפטיות צפויות.
החל משנות השמונים החלו בייצוא של נפט מגבון ומהרפובליקה של קונגו.
עבור המדינות מפיקות הנפט, הנפט הוא מפרנס חשוב מאוד וזה השומר על כלכלת המדינה.
אחד הנכסים החשובים ביותר של אפריקה הטרופית הוא האנרגיה ההידראולית.
הרמה המרכזית של מרכז אפריקה (קניה, גבון ואוגנדה) שבה נהרות זורמים, מעניקה לאפריקה את הפוטנציאל ההידרואלקטרי הגדול ביותר מכל יבשת בעולם.
אנרגיה הידראולית יכולה לבטל את הצורך בשימוש בנפט מיובא, היקר לייצור חשמל.
הבעיה, עם זאת, הוא למצוא שוק עבור כוח זה של פוטנציאל חשמלי.
השוק המקומי הוא בדרך כלל קטן מדי כדי לנצל גוש עצום של כוח הידרואלקטרי.
פרויקט גדול חייב להיות כלכלי.
הפתרון הוא להסתכל לכיוון ייצוא למדינות הסמוכות של הכוח ההידרו-חשמלי.
אפריקה הטרופית שופעת במחלות, במגפות ובנגעים קשים הפוגעים בבני אדם ובבעלי חיים, יותר מאשר כל יבשת אחרת בעולם.
האקלים עלול להשפיע על הבריאות דרך תזונה, וקטורים, התנהגות אדם, שכיחות טפילים, חשיפה למחלות טבעיות וכיוצא בזה.
המחלות כוללות מלריה, איידס ומחלת השינה.
במהלך שני העשורים האחרונים, היו הישגים משמעותיים בשליטה על זיהומים טרופיים רבים.
הישגים אלו כוללים הפחתה משמעותית בשכיחות המחלות הטרופיות המוזנחות.
מחלות טרופיות מוזנחות (NTD), הן כתוצאה מעוני, חוסר במערכות מים מסודרות, מחסור בהיגיינה, בסניטאציה דלה ובגישה מוגבלת לטיפול בריאותי בסיסי.
הן בעיקר מוזנחות מכיוון שהן לא מטרידות את מדינות המערב, היקף הבעיה מתפרס על מספר רב של חולים, וניתן לחלות במספר מחלות בו זמנית.
בנוסף, באזורים הטרופים ישנם מספר מיני יתושים וזבובי צה צה המפיצים את מחלת הקדחת.
כל מחלה מוזנחת מתגלה באופן שונה, אך משפיעה תכופות על אותה אוכלוסייה, כך שמחלות טרופיות מוזנחות גורמות להפסדים כלכליים, שמשמרים את הסיכון לזיהום הכלוא במעגל העוני.
מחלות טרופיות מוזנחות ונפוצות מחלות נפוצות:
מחלות המועברות דרך האדמה מתולעים זיהומיים: כרצת, תולעי קרס טריכוריאזיס - פרזיטים שנכנסים לגוף דרך בליעה במים או באוכל נגוע, או במקרה של כרץ חשיפה העור (לעיתים קרובות כפות הרגליים) לזחלים באדמה מזוהמת.
הזיהום יכול לגרום לאנמיה ולתת תזונה, כמו כן גם לבעיות רציניות או פטאליות אחרות.
Trachoma - זיהום בקטריאלי בעין, שבמידה ואינו מטופל, מוביל לעיוורון או לפגיעה בקרנית מכאיב ובלתי הפיך.
Lymphatic filariasis (אלפנטיאזיס) - זהו זיהום שנגרם מפרזיט שנושא יתוש וגורם לחסימה של דרכי הלימפה וכתוצאה לנפיחות קיצונית של הרגליים ושק האשכים.
עיוורון הנהרות) – מחלה של תולעת טפילית שמתפשטת על ידי נשיכה של זבובים שחורים מזוהמים הגורמת לעיוורון וחבורות עור.
(בילהרציה)- מחלה שנוצרת על ידי תולעת טפילית שעוברת לבן אדם דרך המים, שנושא אותו חלזון.
גורמת לבעיות בדרכי השתן, בכבד ובמערכת העיכול.
לישמניאזיס - נגרמת על ידי הטפיל לישמניה, אשר מועברת אל האדם באמצעות זבוב החול.
צרעת - ידועה גם בשם מחלת הנסן, מחלה זיהומית הנגרמת על ידי החיידק mycobacterium leprae.
Dracunculiasis - (תולעת גינאה)- נגרמת על ידי שתיית מים עומדים מזוהמים.
Buruli ulcer- מחלה זיהומית הנגרמת על ידי mycobacterium ulcerans, הסוג מכיל גם את הסוכנים הגורמים לשחפת וצרעת.
אפריקה המשוונית הצרפתית הייתה פדרציה של מושבות צרפת באזור אפריקה המשוונית, שהשתרעה בין נהר קונגו צפונה למדבר סהרה.
הישות המכונה "אפריקה המשוונית הצרפתית" אוחדה ב-1910 מחמש טריטוריות שהיו בשליטת צרפת: קונגו הצרפתית, גבון, אובאנגי שארי, צ'אד וקמרון הצרפתית שהצטרפה לאחר מלחמת העולם הראשונה על אף שלא הוכרה כישות נפרדת עד 1920. המושל הכללי ישב בברזוויל ולו משנים בכל טריטוריה.
ב-1911 העבירה צרפת חלקים מכל טריטוריה לקמרון הגרמנית בעקבות משבר אגדיר.
טריטוריות אלו הושבו לריבונות צרפתית לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, כאשר קמרון עצמה הושמה תחת שלטון מנדט צרפתי, בהחלטת חבר הלאומים ולא אוחדה עם אפריקה המשוונית הצרפתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תבוסת צרפת והקמת משטר צרפת של וישי, הוביל פליקס אבואה, מושל צ'אד, את מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית להצטרפות לתנועת צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול, זאת כאשר מושבות אפריקה הצפונית הצרפתית, ואפריקה המערבית הצרפתית נותרו נאמנות למשטר וישי.
בתחילה סירבה גבון להצטרף לשאר המושבות בתמיכה בצרפת החופשית, אך לאחר הקרב על גבון השתלטו על ליברוויל תומכי צרפת החופשית, והמושבות התאחדו בתמיכה בצרפת החופשית, והיו למרכז האסטרטגי של פעילות צרפת החופשית באפריקה.
תחת משטר הרפובליקה הרביעית (1946–1958) יוצגה הפדרציה בפרלמנט הצרפתי.
בספטמבר 1958 במסגרת קבלת חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית נערך במדינות אפריקה המשוונית הצרפתית משאל עם בדבר המשך דרכן כמושבות צרפתיות.
כל מדינות אפריקה המשוונית הצרפתית החליטו לקבל את החוקה החמישית והצטרפו לגוף בשם "הקהילה הצרפתית" כמדינות עצמאיות, והפדרציה "אפריקה המשוונית הצרפתית" פורקה.
ב-1959 הקימו מדינות אלו גוף זמני בשם "איחוד הרפובליקות המרכז אפריקאיות" בטרם קיבלו עצמאות מלאה באוגוסט 1960.
אפריקה המערבית הצרפתית הייתה פדרציה של שמונה מושבות צרפת במערב אפריקה בשנים 1895–1958.
חוק צרפתי שחוקק ב-20 במאי 1894 הסדיר את הקמתו של משרד הקולוניות שאחראי על כל שטחי צרפת שאינן באירופה.
במסגרת זו הוחלט על הקמת גוף מנהלי המאחד את מושבות צרפת במערב אפריקה.
ב-16 ביוני 1895 הוקמה אפריקה המערבית הצרפתית בשלבים שבסיום הקמתה היא הייתה איחוד של סנגל הצרפתית, סודאן הצרפתית, גינאה הצרפתית, וולטה עילית הצרפתית וחוף השנהב הצרפתית.
מושבו של המושל הכללי נקבע בעיר סן-לואי (כיום בשטח סנגל).
הבנק של סנגל נבחר לשמש כבנק של אפריקה המערבית בשנת 1901. בשבע השנים הראשונות המושל הכללי של אפריקה המערבית הצרפתית שימש גם כמושל סנגל אולם בגלל עומס הוחלט בשנת 1902 לפצל את התפקיד.
באותה שנה הועבר משרד המושל הכללי מהעיר סן-לואי לעיר דקר ושם הוא נשאר עד לפירוק אפריקה המערבית הצרפתית.
ב-1903 הוקמה מערכת החינוך של אפריקה המערבית ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוקם "הצבא השחור" שפיקח על הקולוניה בזמן שרוב הכוחות הצרפתיים הופנו לסייע ללחימה באירופה.
"הצבא השחור", ששמו שונה ל-Tirailleurs sénégalais, שימש מאז כצבא אפריקה המערבית.
ב-1904 המושבה הייתה מורכבת מ-6 מדינות: סנגל, סנגל עילית וניז'ר, מאוריטניה הצרפתית, גינאה, חוף השנהב ודהומיי הצרפתית.
ב-1916 הצטרפה טוגולנד הצרפתית וב-1919 וולטה עילית הצרפתית.
בשנת 1921 חיו באפריקה המערבית הצרפתית 12,283,000 תושבים, ללא טוגו שם חיו 673,000 תושבים נוספים.
ב-1940 בזמן שהמושבות של אפריקה המשוונית הצרפתית תמכו בצרפת החופשית, מושל אפריקה המערבית הצרפתית פייר בואסון תמך בצרפת של וישי ולכן ניסו בעלות הברית לכבוש את נמל דקאר שהייתה נקודה אסטרטגית ששימשה את הצי הצרפתי שתמך במשטר וישי.
הניסיון שנודע בשם הקרב על דקר נכשל ופייר בואסון וכל אפריקה המערבית המשיכה לתמוך במשטר וישי.
בסוף 1942 הוא הצטרף למחנה אדמירל דרלאן שמונה למושל צפון אפריקה הצרפתית על ידי צבא צרפת החופשית, למרות שבתחילה נלחם בהם כנציג שלטון וישי.
לאחר רציחתו של דרלאן הוא הצטרף למחנה אנרי ז'ירו.
לאחר האיחוד של גנרל ז'ירו וגנרל דה גול תחת הוועד הצרפתי לשחרור לאומי , אפריקה המערבית מתאחדת תחת שלטונו של שארל דה גול.
הפדרציה התפרקה לאחר משאל העם משנת 1958 שבו המדינות השונות מצביעות על חלוקת הפדרציה לרפובליקות עצמאיות, מלבד גיאנה שהצביעה על עצמאותה.
עד שנת 1960, שאר המדינות הצביעו גם כן על עצמאותם כך שהפדרציה הפסיקה להתקיים בשנת 1960. בשנת 1958 ארבע הרפובליקות וולטה עילית (היום בורקינה פאסו), דהומיי (היום בנין), ניז'ר וחוף השנהב הקימו גוף בשם איחוד סאהל-בנין שבמאי 1959 הפך לקונסיי דה ל'אנטאנט, ארגון אזורי שעליו הצטרפה גם טוגו ב-1966.
הפדרציה שכנה בשטח של 4,689,000 קמ"ר שרובו היה בסהרה ובהקמתו כלל 10 מיליון תושבים ובפירוקו כ-25 מיליון בני אדם.
השטח כלל שטחים במדבר סהרה (בעיקר במאוריטניה, ניז'ר ומאלי), את אגן נהר סנגל את רוב אגן הניז'ר ואת רוב השטח המערבי של הסאהל.
בשטח היה גם אזור טרופי בחוף השנהב ובגינאה ושטח הררי בהרי אייר ובפוטה ג'אלון (Fouta Djallon) שבגינאה.
אפריקה היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC.
הסדרה עוקבת אחר חיות הבר וסביבות המחיה השונות של יבשת אפריקה.
הסדרה שודרה בתחילת שנת 2013 וצולמה במשך 4 שנים היא בהנחייתו של דייוויד אטנבורו.
כל אחד מחמשת הפרקים הראשונים של הסדרה עוסק באזור אחר של היבשת, בעוד שהפרק האחרון עוסק בעתידה של אפריקה וכן בעתידן של חיות הבר שלה.
קלהארי: הפרק הראשון עוסק בפינה הדרום-מערבית של אפריקה ועל חיות הבר והנופים שבמדבר קלהארי ובמדבר נמיב.
סוואנה: פרק זה עוסק במזרח אפריקה, החלק מפסגות הקרח של רכס רוונזורי ועד לאגמי הסודה של השבר הסורי-אפריקני.
קונגו: פרק זה עוסק על יערות אגן הקונגו.
כף: פרק זה עוסק על דרום אפריקה, בכלל על אזור כף התקווה הטובה, המושפע על ידי שני זרמים שונים - זרם אגולאס החמים וזרם בנגולה הקריר.
סהרה: הפרק שלפני הפרק האחרון עוסק בצפון אפריקה, שם נמצא המדבר הגדול ביותר על פני כדור הארץ - מדבר סהרה.
העתיד: בפרק האחרון של הסדרה, דייוויד אטנבורו מציג השינויים העומדים בפני חיות הבר ונופיה של אפריקה.
כמו כן נראה הפארק הלאומי גורגונגוסה במוזמביק שנפגע מאוד במלחמת האזרחים ב-1977, שנעשים מאמצים לשקם אותו לאט למה שהיה לפני.
אפריקה ברן הוא אירוע רשמי של ברנינג מן אזורי המתקיים מדי שנה באפריל-מאי בפארק הלאומי טוואנקה קארו בדרום אפריקה מאז שנת 2007. הוא מתרכז בבניית יצירות אמנות זמניות בסביבה חצי מדברית, שחלקן נשרפות לקראת סוף האירוע.
רבים מהנוכחים לובשים תלבושות משוכללות וססגוניות ויוצרים "כלי רכב מוטנטים" אומנותיים.
פסטיבל אפריקה ברן הוקם בשנת 2007 על ידי פול יורגנסן כחברה ללא מטרות רווח, מתוך כוונה שהיא תשמש כלי ליצירה ותיאום של אירוע ברנינג מן אזורי עצמאי של דרום אפריקה.
פול יורגנסן השתתף בכמה פסטיבלים של ברנינג מן והתחבר עם לארי הארווי ומשפחת ברנר, הוא נסע לדרום אפריקה לראות את הוריו ובמטרה ליצור במה אמנותית כדי לאחד ולהפגיש את הדרום אפריקאים במקום אחד ללא פוליטיקה.
חברו מבית הספר רוברט וויינק הייתה הבחירה הטבעית עבורו לשיתוף פעולה, עם רקע עשיר באמנות וגלריות.
רוברט וויינק התקשר גם עם ליאן ויסר, והבין שהידע המשמעותי שלה בסצנת האמנות המקומית וניסיונה ביחסי ציבור ומעצבת מסיבות יתרום לקידום הפרויקט.
לקח כמעט שנתיים של טווייה ופיתוח מאחורי הקלעים על ידי השלושה הללו, לפני שהאירוע הראשון התרחש.
החברים המייסדים של החברה היו פול יורגנסן, רוברט וויינק וליאן ויסר, מייק סאס-רולפס יחד עם ריצ'רד בושר ומוניק שייס.
האירוע מתקיים מאז 2007, כאשר כל האירועים עד כה נערכו בחווה פרטית בשם סטונהנג'(Stonehenge), הסמוכה לפארק הלאומי טוואנקה קארו (Tankwa Karoo).
החווה מאוד מבודדת מכיוון שהיא ממוקמת באמצע הדרך לאורך כביש R355 במחוז הכף הצפוני של דרום אפריקה.
האירוע נקרא במקור Afrika Burns, אולם בגלל החשש כי שמו יכול להיות בעל השלכות שליליות אפשריות, הייתה קריאה פומבית להצעות לשם חדש.
ב־16 ביולי 2008 הוכרז רשמית השם החדש AfrikaBurn.
השם החדש שומר על זהותו של האירוע, אך פוסל פרשנויות שליליות אפשריות על ידי שינוי השם ממשהו שקורה (burns) לאפריקה, למשהו שקורה ('a 'burn) באפריקה.
הפסטיבל בנוי בצורה של עיגול ענק עם אלפי אוהלים וההליכה היא בצורת שעון המספרים, על הרחוב הראשי, שנקרא "הפלאיה", יכולים לנסוע רק כלי רכב מחופשים..
בשנת 2010 מועדי האירוע השנתי הועברו למוקדם יותר באותה שנה, מכיוון שמזג האוויר הסתווי מתאים יותר לאירוע, כמו כן אפריקה ברן לא כל כך קרוב לברנינג מן, כדי לאפשר יותר משתתפים מהעולם.
האירוע באפריקה כמו הברנינג מן מקפיד על עשרת העקרונות של הפסטיבל כגון: "לא להשאיר עקבות" (Leave No Trace), חופש, ביטוי עצמי, א- מסחריות, הסתמכות עצמית ומאמץ קהילתי והוסיף עוד עיקרון של 'כל אחד מלמד אחד', כדי לעודד שיתוף ידע של הקהילה על מנת להבטיח צמיחה שלה.
אסור להשתמש בכסף באתר הקמפינג של האירוע מכיוון ששום דבר לא מוצע למכירה, אם אנשים זקוקים למשהו הם או שהם סוחרים עם משהו אחר או פשוט מבקשים אותו.
אין להכניס חיות מחמד לאירוע, עיקרון זה נובע מדאגות לביטחונם של בעלי החיים (רעשים חזקים וסביבה בעייתית), ושל המשתתפים.
בנוסף זיקוקים ופנסי אש אינם מותרים.
הוא נחשב לאירוע השלישי בגודלו בעולם מבין אירועי הברן הקיימים.
אפריקה הוא סרט דרמה עצמאי ישראלי משנת 2019 שבוים ונכתב על ידי אורן גרנר.
זהו סרטו הארוך הראשון של גרנר, אשר ליהק לתפקידים הראשיים את הוריו, מאיר ומיה גרנר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו, ובבכורה ארצית בפסטיבל חיפה, בו זכה בשלושה פרסים עבור הסרט הטוב ביותר (ביחד עם "לידה"), סרט הביכורים הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר.
הסרט היה מעומד ל-5 פרסי אופיר לשנת 2020.
מאיר (מאיר גרנר), פנסיונר שמתגורר במושב פסטורלי עם אשתו מיה (מיה גרנר), מגלה שתכנון החגיגה השנתית של היישוב הקהילתי בו הוא חי הועברה למישהו אחר.
מטלה זו הייתה באחריותו במשך שלושים שנה, ומאיר מתקשה להתמודד עם אובדן הרלוונטיות שנכפה עליו; הוא יוצא למאבק שקט בניסיון להחזיר את תחושת החיוניות לחייו.
שם דמות מאיר גרנר מאיר מיה גרנר מיה אורן גרנר אורן
שנהארגוןקטגוריהפרסמועמד/יםתוצאהסימוכין2018פסטיבל הקולנוע ירושליםפיצ'פוינטCineLabאפריקה 2019פסטיבל טורונטודיסקבריהסרט הטוב ביותראפריקהפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאןהתחרות הרשמיתהסרט הטוב ביותראפריקהפסטיבל המבורגהתחרות הרשמיתהסרט הטוב ביותראפריקהפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפהעלילתי ארוךהסרט הטוב ביותראפריקהסרט הביכורים הטוב ביותראפריקההשחקן הטוב ביותרמאיר גרנרהתסריט הטוב ביותראורן גרנרהעריכה הטובה ביותרגיל וסליהצילום הטוב ביותרעדי מוזספסטיבל הסרטים הבינלאומי בסינגפורAsian Feature Filmהבימוי הטוב ביותראורן גרנר
הסרט הופק על ידי איתי עקירב; הוא יצא בתמיכת קרן רבינוביץ ואשל-ג'וינט ישראל.
אפריקה הוא כתב עת אקדמי רבעוני היוצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' מטעם המכון האפריקאי הבינלאומי.
כתב העת נוקט בגישה בינתחומית לרוחב מדעי הרוח, מדעי החברה ולימודי הסביבה באפריקה.
אחת לשנה מוקדש גיליון אחד לנושא מסוים.
נכון לשנת 2022, עורכי כתב העת הם ג'ולי ארשמבו מאוניברסיטת קונקורדיה (קנדה), מקסים בולט מאוניברסיטת אוקספורד (הממלכה המאוחדת), ואסונזה אוקה מאוניברסיטת קייפטאון (דרום אפריקה).
על פי Journal Citation Reports, מקדם ההשפעה של כתב העת נכון לשנת 2020 הוא 0.816, המדרג אותו במקום ה־65 מתוך 88 בקטגוריה "אנתרופולוגיה", ובמקום ה־52 מתוך 80 בקטגוריית לימודים אזוריים.
אפריקה דה לאס הראס גאווילן (בספרדית: África de las Heras Gavilán; 26 באפריל 1909 – 8 במרץ 1988) הייתה לוחמת קומוניסטית ספרדית ששינתה את הלאום שלה לסובייטי והפכה למרגלת ק.ג.ב.
בולטת ששם הקוד שלה היה פטריה.
היא גם השתמשה בשמות מריה לואיזה דה לאס, הראס מדרבאט, מריה דה לה סיירה, פטרישיה איבון, מריה דה לאס הראס, זנוי ומריה פבלובנה.
גאווילן נולדה למשפחה עשירה, בתם של וירטודס גאווילן דה פרו ו-זוילו דה לאס הראס חימנס, פקיד צבאי.
קרובת משפחה של שני אישים מסאוטה, החייל מנואל דה לאס הראס חימנס, גנרל הדיוויזיה שנהרג ב-1930 בג'אקה, לאחר שנורה במבצע צבאי נגד המורדים הרפובליקנים, ועורך הדין וראש עיריית סאוטה ג'וליאן פרנסיסקו דה לאס הראס.
עד גיל 14 למדה במדריד במכללת הלב הקדוש של ישו, והמשיכה את השכלתה בקולג' המנזר בעיר מלייה.
הנתונים על השנים הראשונות לחייה דלים ולא ידוע עליה הרבה עד 1930, השנה שבה היא מופיעה כחברה במפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE).
ארבע שנים מאוחר יותר, היא השתתפה באופן פעיל במהפכת אוקטובר של 1934 באסטוריאס, שם פגשה את המנהיג הקומוניסטי ההיסטורי סנטיאגו קאריו, שעשורים לאחר מכן יהפוך למזכיר הכללי של ה-PCE.
נולדה לה בת עם רמון מרקאדר, רוצחו של לאון טרוצקי, שממנה היא התעלמה לאחר שמסרה אותה להוריה אחרי הלידה, כדי להיות פנויה מקשרים ולהתמסר לעשיית המהפכה בספרד באופן שתאם את עקרונותיה.
בשנת 1936, היא הצטרפה לנוער הסוציאליסטי המאוחד של קטלוניה (JSUC), ושנה לאחר מכן פיקדה על אחד מסיורי האזרחים של ברצלונה שבסיסו במועדון הריאל נאוטיקו.
בשלב זה היא נישאה ללואיס גרסיה לאגו, עובד בנק לשעבר ולוחם קומוניסטי.
בשנה זו היא חזרה לסאוטה בפעם האחרונה כדי להודיע לדודה ג'וליאן פרנסיסקו על הסכנה שהוא נתון בה.
בשנת 1937 גויסה על ידי סוכני NKVD שונים בספרד - ליאוניד אייטינגון, ארנה גרו ההונגרי ואלכסנדר אורלוב הרוסי - ונשלחה למוסקבה להכשרה נוספת.
מאמינים כי מי שהכניסה אותה לעולם הריגול הייתה קארידד מרקאדר - אמו של רמון מרקאדר, המתנקש של לאון טרוצקי, שהייתה המאהבת של המרגל פאבל סודופלאטוב.
לאחר תקופת ההכשרה שלה, גאווילן קיבלה את המשימה הראשונה שלה ועברה לנורווגיה.
בנורווגיה, משימתה הייתה לבוא במגע עם חמושים טרוצקיסטים.
כך, היא יצרה מערכת יחסים עם הצוות של טרוצקי, והצליחה לחדור לארגון ולהפוך להיות מזכירתו במקסיקו.
גאווילן היא זו שארגנה את ניסיון ההתנקשות הראשון בטרוצקי.
פעולה בה השתתפו האמן הפלסטי דייוויד אלפארו סיקווירו וכ-20 מחברי ה-PCE המקסיקני.
היא התמסרה להעברת מידע ל-נ.ק.ו.ד., ובכך סייעה לרמון מרקאדר לארגן את ההתנקשות בקומוניסט הסובייטי בפקודה ישירה של יוסיף סטלין.
גאווילן עזבה את מקסיקו בחיפזון, חומקת משם כנוסעת סמויה במרתף של ספינה אחרי שגילתה שאלכסנדר אורלוב, ראש ה-NKVD בספרד, ערק מחשש לטיהור סטלין והיה בדרכו לארצות הברית.
בשנת 1941 הגיעה גאווילן לברית המועצות וחזרה ל-נ.ק.ו.ד..
תחילה למדה סיעוד ואחר כך רדיוטלגרפיה, ומונתה לאחראית על שידורי הרדיו.
לאחר סיום הלימודים, היא נשלחה במאי 1942 למחלקת הגרילה של לוס ונסדורס.
היא צנחה לתוך יערות ויניצה (אוקראינה) מאחורי הקווים הגרמניים, יחד עם ספרדים אחרים, כדי ליירט תקשורת ולשלוח מסרים שגויים לגרמנים.
לאחר שנתיים כלוחמת גרילה עם הפרטיזנים, היא חזרה למוסקבה ב-1944 והשתתפה בקורס ריגול חדש.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, היא החלה את עבודתה כמרגלת ב-ק.ג.ב.
וחתמה על דוחותיה בכינוי "פטריה".
ב-1946 היא התיישבה בפריז, אחרי שהגיעה מברלין, תחת השם מריה לואיזה דה לאס הראס, כשהיא מתחזה לפליטה ממשטר פרנסיסקו פרנקו.
בעיר זו פגשה את הסופר האורוגוואי פליסברטו הרננדס, לו נישאה.
בשנת 1947 היא עברה לספרד, ונשלחה לאורוגוואי בשנה שלאחר מכן.
היא נישאה לפליסברטו ב-1948, וכך הצליחה להגיע למונטווידאו בדצמבר אותה שנה.
נישואיה, מלבד הענקת אזרחות אורוגוואית, עזרו לה לחדור למעמד הגבוה של אורוגוואי, ולרכוש חברים חדשים שלימים יעזרו לה בעבודתה הסודית.
בשנת 1950, הנישואים התפרקו מבלי שבעלה ידע את המקצוע האמיתי של שלה.
בשנת 1956, היא עברה לבואנוס איירס כדי לשמש כקשרית של מפקד הריגול החדש שמונה בדרום קונוס, בשם ג'ובאני אנטוניו ברטוני ששם הכיסוי שלו היה ולנטינו מרצ'טי מרקו.
היא נישאה לו באותה שנה בפקודת הק.ג.ב., שראה בחתונה זו פתרון טוב לשפר ולהקל על עבודתם של שני המרגלים.
בני הזוג פתחו עסק לעתיקות בעיר העתיקה של מונטווידאו.
בתקופתה באמריקה הדרומית, היא ביצעה מספר רב של משימות, וגם שימשה כאשת קשר בין המרגלים השונים לבין המטה במוסקבה.
מאמינים שהיא זו שהעבירה את המידע על הפלישה למפרץ החזירים לק.ג.ב.
בשנת 1967, היא חזרה לברית המועצות.
לאחר מותו בנסיבות מחשידות של בעלה השלישי היא נאלצה לבצע שלוש משימות חדשות מחוץ למדינה, עד שבשנת 1971 שובצה להכשרת סוכנים חדשים בלוביאנקה, מטה הק.ג.ב, בעיקר לפעילות במדינות דוברות ספרדית.
ב-1985, שלוש שנים לפני מותה, היא עזבה רשמית את הק.ג.ב.
היא נפטרה במוסקבה ב-8 במרץ 1988 עקב בעיות לב, נקברה בהצטיינות צבאית בבית בית העלמין חובנסקויה במוסקבה, ועל מצבתה מופיעה המילה "PATRIA" כתובה בספרדית יחד עם הטקסט "קולונל אפריקה דה לאס הראס, 1909 - 1988" ברוסית.
במסגרת עבודתה עבור הק.ג.ב היא הועלתה לדרגת קולונל, לאחר שהייתה אחראית ממלחמת העולם השנייה ועד לשנות ה--70 על מדיניות הסוכנות לאירופה ולאמריקה הלטינית.
על עבודתה קיבלה תריסר עיטורים והיא הספרדייה המעוטרת ביותר על ידי ברית המועצות.
על השתתפותה הפעילה במלחמה ובתנועת הגרילה, הוענק לה מסדר הכוכב האדום: מדליית גבורה ומדליית פרטיזנים של מלחמה פטריוטית בדרג ראשון.
על התוצאות שהושגו בעבודתה הסמויה ועל היוזמה וההתמדה שהפגינה, הוענק לה מסדר הכוכב האדום השני ועיטור החיל השני.
במרץ 1976, על פי צו הנשיאות של הסובייטי העליון של ברית המועצות, הוענק לה עיטור מסדר לנין על שירותים מיוחדים.
במאי 1985 הוענק לה מסדר המלחמה הפטריוטית של הדרג השני.
היא קיבלה את התואר הסובייטי "משתפת פעולה של כבוד של ארגוני ביטחון המדינה".
אֶפְרָת (אֶפְרָתָה) היא התנחלות עירונית ומועצה מקומית בגוש עציון, דרומית לבית לחם.
שטח השיפוט שלה הוא 6,000 דונם, ומספר תושביה (נכון לתחילת פברואר 2024) הוא 13,437 תושבים.
היישוב כולל שלושה מרכזים מסחריים, מרכזי ספורט ובתי ספר.
חוק העזר העירוני באפרת קובע שכל מבנה חייב להיות מצופה באבן ירושלמית, וכי כל גגות הרעפים חייבים להיות אדומים.
בשנת תש"ע זכה היישוב בפעם התשיעית ברציפות, בפרס הניהול התקין של משרד הפנים.
שמו של היישוב נגזר מפסוק בספר בראשית: "ותמת רחל ותיקבר בדרך אפרתה" (), בשל מיקומו בין בית לחם לחברון.
לפי החלטת ועדת השמות הממשלתית המקורית, שם היישוב היה אפרתה, אך במשך שנים השם שהיה נפוץ יותר הוא אפרת (כלומר ללא ה"א המגמה), והיישוב נקרא כך גם בפרסומי המועצה המקומית.
בשנת 2012 התכנסה ועדת השמות לדיון חוזר בעקבות בקשת היישוב והחליטה לשנות את שמו של היישוב ולקרוא לו בשם הנפוץ יותר, אפרת.
אפרת ממוקמת מזרחית לכביש 60 מול המקבץ המרכזי של יישובי גוש עציון שכולל את אלעזר, אלון שבות, ראש צורים, כפר עציון ונווה דניאל, הנמצאים ממערב לכביש 60. מדרום לאפרת נמצא הקיבוץ מגדל עז, וממזרח, במרחק אווירי של כ-8 קילומטר, נמצאת תקוע.
מצפון לאפרת נמצאים מחנה הפליטים דהיישה, הכפר ארטאס, העיירה אל-ח'דר והעיר בית לחם, מדרום נמצאים מחנה הפליטים אל-ערוב היישוב בית הברכה והכפר בית פג'אר, וממזרח ואדי א-ניס.
כקילומטר מצפון ליישוב נמצאת חורבת עיטם (ח' אלח'וח'), ובצמוד ממערב ליישוב נמצאת אמת הביאר, אשר מזינה את בריכות שלמה הסמוכות מצפון יחד עם אמת הערוב המזרחית יותר.
תושבי אפרת מקיימים קשרים עם התושבים הפלסטינים של ואדי א-ניס.
רב היישוב, הרב שלמה ריסקין, נהג לבקר בכפר בחתונות, והמוכתר של ואדי א-ניס ביקר אצל ריסקין כאשר ישב שבעה.
לדברי ראש מועצת אפרת, תושבי ואדי א-ניס ואפרת הפגינו יחד כנגד הקמת גדר בין היישובים ובשני מקרים הזהירו תושבי ואדי א-ניס את תושבי אפרת מפני חוליות מחבלים.
תושבי אפרת מסייעים לתושבי ואדי א-ניס ברופאים, תרופות, מים ועזרה בשיפוץ קווי מים וחלק מתושבי ואדי א-ניס עובדים באפרת.
בשנת 1999 הוקם בשיתוף פעולה של אפרת וואדי א-ניס, גן ילדים ומרכז רפואי לילדים, עבור התושבים של שני היישובים.
גמ"ח בגדים של אפרת מספק בגדים גם לתושבי ואדי א-ניס.
את הקמת היישוב יזם משה מושקוביץ, שהחל בתוכניות להקמת יישוב עירוני גדול בגוש עציון ב־1974. מושקוביץ רתם את הרב שלמה ריסקין להקמת היישוב, שקהילתו הקימה ב־1977 את גרעין ראשית גאולה שהקים את אפרת.
האישור הממשלתי הראשוני להקמת היישוב ניתן ב־1977 תוך מניעת פרסומו עקב הדיונים שהובילו להסכמי קמפ דייוויד באותה העת.
האישור התפרסם בפברואר 1979, דבר שהביא למחאה של שלום עכשיו נגד התוכנית.
במרץ 1979 הוצא צו לתפיסת שטח עבור היישוב - במסגרתו הופקעו כמה מאות דונמים שהיו בבעלות פרטית של פלסטינים מהאזור..
עם הקמת מועצה אזורית גוש עציון במרץ 1977 נכללה אפרת בה.
במהלך ההקמה נחשפו שרידים לשדה קבורה מהתקופה הכנענית.
בפברואר 1980 נערך טקס הנחת אבן הפינה ליישוב.
הטקס נערך בצנעה עקב רצח יהושע סלמה בשוק בחברון בדרכו לבית הדסה.
באוגוסט 1980 עלתה על הקרקע ביישוב ישיבת שבות ישראל.
ב־1983 ניתן ליישוב מעמד של מועצה מקומית עצמאית.
ביולי 1992 אושרו תוכניות הבנייה לשלוש שכונות חדשות בחלקה הצפוני של אפרת: גבעת הדגן, גבעת התמר וגבעת הזית.
תוכניות אלה כללו בנייה של 1,052 יחידות דיור, רובן בבנייה צמודת קרקע.
שלושה חודשים לאחר מכן, בנובמבר 1992 הקפיאה ממשלת ישראל העשרים וחמש את הבנייה בכל ההתנחלויות וכשנתיים לאחר מכן התלתה את ההיתר לביצוע עבודות עפר ופריצת דרכים בגבעת התמר.
ב־1995 הוקם מאחז בשטח גבעת הדגן על ידי תלמידי ישיבת שיח יצחק וב־2001 הוקם מאחז בגבעת התמר.
מרבית תושבי אפרת דתיים, אולם חלקם שומר מסורת או חילוני.
היישוב מונה עולים ותיקים וחדשים (במיוחד ממדינות דוברות אנגלית) וכן תושבים וותיקים.
ביישוב קיים אולפן גיור (האולפן היחיד בארץ המתנהל בספרדית).
באפרת קיימים כשלושים בתי כנסת ממגוון העדות, בהם בנוסח אשכנז, צפון אפריקה, ירושלמי, תימן ועוד.
באפרת 29 גני ילדים, חמישה בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים ("עשה חיל", "אורות עציון בנים", "אורות עציון בנות", "אריאל", "אלומים"), שתי ישיבות תיכוניות (ישיבת נווה שמואל, וישיבת אורות יהודה) ותיכון תורני - תיכון דרך אבות (או בכינויו ה-"המשך").
יתר התלמידים לומדים בבתי ספר אחרים בגוש עציון וירושלים.
בית הספר "אורות עציון בנים" זכה בפרס החינוך הארצי לשנת 2017. בית הספר "עשה חיל" זכה פעמיים בפרס החינוך הארצי, ובשנת תשס"ח היה זה "בזכות לימוד חווייתי ושילוב של ילדים בעלי צרכים מיוחדים".
בשנת 2013 ובשנת 2023 זכתה המועצה בפרס החינוך.
ביישוב שוכנות גם מכינה קדם צבאית וישיבת הסדר: מכינת נטע שורק וישיבת שיח יצחק.
בעבר פעלה ביישוב גם ישיבת ההסדר ישיבת שבות ישראל עד שנסגרה.
בהמשך שימש המבנה שלה אברכים של ישיבת מרכז הרב ונכון ל-2021 פועלת בה ישיבה תיכונית בשם "ישיבה לצעירים שבות ישראל".
ביישוב פועלות תנועות הנוער בני עקיבא, עזרא ועדה של הצופים.
החל משנת 2008 מתקיימת באפרת "פסטיבל קולנוער", פסטיבל בו מוצגים סרטים שהוכנו על ידי תלמידי תיכון וכן נוער שנפלט מהלימודים.
באפרת ספרייה ציבורית ובה כ-45,000 כותרים.
בנוסף למגוון שיעורי מחול לגילאים שונים, המתנ"ס באפרת מקים להקת מחול בשיתוף הורה ירושלים.
מורכבת בעיקר מתושביה הראשונים והוותיקים של אפרת.
המשפחות הראשונות נכנסו לשכונה בשנת תשמ"ג.
התאנה: כוללת את בניין המועצה, המרכז המסחרי הראשון, מוסדות הלימוד ישיבת נווה שמואל, והתיכון התורני "דרך אבות", המכונה בפי בני העיר "ההמשך".
תושבי השכונה גם הם מהוותיקים שביישוב.
הגפן: השכונה השלישית שנבנתה, כולל את מגרשי הטניס והכדורגל/בייסבול, המתנ"ס, הספרייה, המרכז להתפתחות הילד, בית ספר עשה חיל.
הדקל: כוללת את המרכז המסחרי השני, בית הספר אורות עציון בנים וישיבת ההסדר שבות ישראל.
הזית: כוללת את בית הספר "אורות עציון בנות", שלוחה של המתנ"ס ואת המרכז מסחרי השלישי "אפרת סנטר".
העמותה שהקימה את השכונה, עמותת הזית, הוקמה בשנת 1990. לאחר זמן הוחלט שהעמותה תבנה בגבעת התמר, הצפונית יותר, על מנת לתפוס שטח גדול יותר.
אולם, ממשלת ישראל העשרים וחמש לא אפשרה את הבנייה בגבעת התמר והעמותה החלה לבנות בגבעת הזית בשנת 1996. בתחילה אושרו במקום 196 יחידות דיור, ובהמשך, בהתערבות אישית של ראש הממשלה בנימין נתניהו, אושרו עוד 150 יחידות דיור.
בסך הכל נבנו במקום 358 יחידות דיור בשלושה פרויקטים, אשר האחרון שבהם הסתיים בסביבות שנת 2008. גבעת הזית כוללת, בניגוד לשכונות אחרות באפרת, מבנים רבי קומות.
בט"ו בשבט תש"ע, בעיצומה של תקופת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, ניטעו בשכונה זו 3,000 עצים על ידי חניכי תנועת הנוער "עזרא" מכל הארץ.
התמר: הוקמה ב־2001 כשוכנת קרוואנים.
כוללת את מכינת נטע שורק של הרב צבי ליפשיץ.
במרץ 2015 החלה הבנייה בגבעה וב-2017 החל אכלוס בתי הקבע בה.
בנוסף נפתח בה בית ספר ממ"ד בשם "אריאל".
: התחילה ב־1995 כשכונת קרוואנים המאכלסת את תלמידי ואברכי ישיבת שיח יצחק וזוגות צעירים נוספים.
ב-2016 החל אכלוס בתי הקבע בשכונה, ובנוסף נפתח בה בית הספר היסודי "אלומים" המשלב ילדים מבתים דתיים, מסורתיים וחילוניים.
: נמצאת מזרחית לאפרת ושייכת לשטח אפרת.
בשנים 2000–2010 לא הוצאו מכרזים חדשים לבנייה באפרת, דבר שיצר מצוקת דיור קשה בעיר ועלייה במחירי הדיור, עד כדי שיעור דומה למחירם של דירות בירושלים.
הסמל עוצב על ידי משה מושקוביץ, ראש המועצה הראשון וכולל את האלמנטים הבאים:
מבנה עם כיפה בצבע חום – מסמלת את קבר רחל, הנמצא על אם הדרך לאפרת, עליה כתוב שנקברה ב"בדרך אפרתה" ().
מבטא גם את השאיפה לקיים את הפסוק "ושבו בנים לגבולם" ()
בית עם גג אדום – מסמל את האופי הכפרי של ההתיישבות באפרת
תלמי שדה אפרת ושני עצים – סמל לרצון התושבים להכות שורשים באדמת המולדת
ראש המועצה תחילת הכהונה משה מושקוביץ מ־1980 ינון אחימן מ־1985 איתן גולן מ־2000 אליהו מזרחי מ־2004 עודד רביבימ-2008 דובי שפלרמ-2024
אפרסק (שם מדעי: Prunus persica) הוא מין של עץ פרי גלעיני ממשפחת הוורדיים, המשתייך לסוג פרוּנוּס (אליו משתייכים בין השאר גם השזיף והמשמש).
השם אפרסק מתייחס גם לפרי העץ.
האפרסק מופיע בתרבות היהודית כבר בתקופת המשנה (למשל, ב: "האפרסקים והשקדים...
בכתבי יד עתיקים המילה מופיעה ללא אל"ף פרוסתטית, שהתווספה מאוחר יותר כדי להקל על ההגייה.
מקורם של ששת זני האפרסק המקוריים (כיום ישנם הרבה יותר) הוא בסין וסביבותיה.
מסין הגיע לאיראן (מכאן גם מקור שמו היווני: מֵלוֹן פֶּרְסִיקוֹן (תפוח פרסי)), שקוצר על ידי הרומאים ל-persica.
הזן המתורבת של עץ האפרסק, Prunus persica vulgaris, הוא כיום הזן הנפוץ בעולם.
זן זה גודל לראשונה באירופה במאות הראשונות לספירה, ונתפשט ביוון ובאגן המערבי של הים התיכון בעיקר.
כנראה בערך בתקופה זו הגיעו זנים של אפרסק לארץ ישראל.
במהלך המאה ה-16 הגיע האפרסק לעולם החדש.
עץ האפרסק מאופיין בגובה בינוני, עלים דמוי איזמל ובעלי חוד ארוך, ופריחה בצבעים ורוד או סגול.
פרי האפרסק משתנה בקוטרו בין 2 ל-8 ס"מ; פניו מכוסים בדרך כלל בשכבה של שערות רכות, וצבעו צהוב או אדום.
גלעין הפרי קשה מאוד ומחורץ.
כיום ישנם כאלף זנים חקלאיים של אפרסקים, ביניהם גם הנקטרינה ואפרסק הפיתה.
אפרת גוֹש (נולדה ב-3 בנובמבר 1983) היא זמרת, מוזיקאית ושחקנית ישראלית; זמרת השנה לשנת 2010.
נולדה בשם אפרת גושקס בהרצליה.
את דרכה המוזיקלית התחילה כבר בגיל צעיר במקהלת לי-רון בהרצליה.
לאחר מכן, למדה במשך שנתיים במגמת הג'אז בתיכון אלון ברמת השרון (עם המורה מיקה קרני, בין היתר).
גוש עזבה את התיכון לפני סיום הלימודים, והחלה ללמוד בגיל 16 מוזיקה בבית הספר למוזיקה "רימון".
גוש התגייסה לצה"ל, אך השתחררה בטרם עת כעבור מספר ימים על סעיף אי-התאמה, ועברה לתקופה קצרה לאמסטרדם שבהולנד.
בשנת 2002 התחילה גוש להופיע כזמרת ליווי בהופעות עם יוני בלוך.
השניים ביצעו, בדרך כלל, יחד את השירים "תפוזים" ו"מגרד".
אל בלוך הגיעה דרך חברו, הבסיסט טל קירשבוים, שלמד איתה בתיכון, ופנה אליה כשבלוך חיפש זמרת ליווי.
אף על פי שגוש שרה באותה תקופה סטנדרטים ורצתה להיות זמרת ג'אז, הכימיה הטובה עם בלוך משכה אותה לכיוון מוזיקת הרוק-פופ.
בשנת 2003 שרה קולות רקע בפסקול סרטו של שבי גביזון "האסונות של נינה" בשיר "לילה עם נינה", שהלחין אסף אמדורסקי.
בשנת 2004 יצא הסינגל הכפול הראשון שלה, "ג'ורג'יה" / "שחזור".
"שחזור", שהועלה לאתר "במה חדשה", התייצב בראש רשימת היצירות המוזיקליות המבוקשות באתר, והורד יותר מ-50,000 פעמים.
באותה שנה התארחה גוש בשיר "אוקטובר" באלבום "לפעמים אני מאושר" של עמיר לב.
אלבום הבכורה של גוש יצא במרץ 2005, תחת הכותרת "אפרת גוש".
ברק פלדמן כתב את כל שירי האלבום, פרט לאחד, ללחנים של יוני בלוך.
בנוסף לשיריו של פלדמן, חידשה גוש את שירו של עמיר לב "פעם בחיים", אשר נבחר ללוות את העונה השנייה של סדרת הדרמה הטלוויזיונית "לתפוס את השמיים".
מתוך האלבום יצאו כסינגלים השירים "תמיד כשאתה בא", "פעם בחיים", "טוב לבד", "מועדון ריקודים" ו"מה שקרה".
מבקר המוזיקה יואב קוטנר הגדיר את האלבום הפתעת השנה.
במהלך שנת 2005 העלתה גוש מופע מצליח בליווי להקה, וכן שיתפה פעולה על הבמה עם יוצרים כדוגמת ערן צור, עמיר לב, יהלי סובול, עופר מאירי.
בפסטיבל הפסנתר העלתה גוש מופע בליווי טריו ג'אז.
באותה שנה השתתפה גם בפרויקט "מטרופולין" של היוצר עופר מאירי, בו שרה את השירים "מלאכים", "איזה עתיד", "יפן" והחידוש לשירו של שלום חנוך "בלי לומר מילה".
לקראת סוף שנת 2005 עשתה גוש את צעדיה הראשונים בעולם המשחק, בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "נוזהת אל-פואד" ("שוטטות הלב") בבימויו של הקולנוען יהודה ג'אד נאמן.
כמו כן, השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "פיק אפ".
באוגוסט 2007 הוציאה גוש את אלבומה השני, "הסליחה ואני".
ב-3 ביוני יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "לראות את האור", שכתב ברק פלדמן והלחין אסף אמדורסקי.
ב-16 ביולי יצא הסינגל השני, "כמו שזה היה", שכתב פלדמן והלחין יוני בלוך.
את האלבום הפיק ניר אוורבוך, והוא כולל טקסטים ולחנים של גוש, אסף אמדורסקי, אריק ברמן, עופר מאירי, יוני בלוך וברק פלדמן.
אחרי צאת האלבום יצאו הסינגלים "קרב איגרוף" שכתבה והלחינה גוש ו"קופסה ביום" שכתב והלחין ברמן.
בנוסף הפיקה וידאו קליפ לשיר "יהיה פה דם".
בשנת 2008 שימשה כפרזנטורית של "אופנת אמה" ורשת "H&O", וב-2011 שימשה כפרזנטורית רשת "תכשיטי פדני".
בערב יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל הופיעה גוש בטקס הדלקת המשואות המסורתי בהר הרצל בירושלים.
גוש השתתפה בדואט "ביחד מפחד" באלבומו החמישי של עברי לידר, "בקצב אחיד בתנועות של הגוף", שיצא בספטמבר 2008. בנוסף, השתתפה בדואט "אוריה חוזר הביתה (הבחורה עם החתולים)" באלבומו השני של אריק ברמן.
בסוף 2009 הוציאה גוש את הסינגל "אה אה אה", הראשון מתוך אלבומה השלישי.
לשיר צולמו שבעה קליפים שונים שעליהם עבדה יחד עם צמד הבמאים גיא כושי ויריב פיין במשך 24 שעות בלבד.
לאחר שני סינגלים נוספים, "מצעד הגאווה" ו"ממחר דף חדש", יצא ביולי 2010 האלבום המלא, "אה אה אה אהבה".
האלבום כלל שישה שירים בלבד, ובהם גרסת כיסוי של גוש לשירם של דן אלמגור ומשה וילנסקי "מגדלור".
באלבום בולטת השפעתה של הזמרת הבריטית איימי ווינהאוס.
בעקבות האלבום זכתה גוש בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ.
בשנת 2010 השתתפה גוש בשיר של להקת עוזי נבון ומכרים "אם זה מוכרח להיות הסוף" תחת שם הבמה הזמני שושנה ברדלס.
באותה שנה לוהקה גוש למחזמר "לילה לא שקט" המבוסס על שיריו של שלמה ארצי.
גוש גילמה במחזה ברמנית המנסה להיגמל מאלכוהול ולעזוב את העיר ביחד עם בן זוגה.
בשנת 2011 השתתפה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "בובי ואני", והתארחה במסע ההופעות של דנה עדיני.
בשנת 2012 הקליטה בדואט עם יזהר אשדות את השיר "אל אש בהירה", במסגרת אלבומו של אשדות "עניין של הרגל".
באותה שנה הקליטה גם בדואט עם רמי קלינשטיין גרסה מחודשת לשירו "שריטות", שנכללה באלבומו "סיטואציה מורכבת".
באותה שנה גם השתתפה מופע מחווה לאיימי ויינהאוס.
בסוף השנה הצטרפה לעונה השנייה של התוכנית The Voice ישראל בתור יועצת לצד המנטורים.
התוכנית שודרה מדצמבר 2012 עד ינואר 2013.
בשנת 2013 שיחקה את דמותה של ווקס ב"פלאות", סרטו של אבי נשר.
בסוף אותה שנה העלתה בפסטיבל הפסנתר מופע קברטי, שהתבסס על יצירות של ברטולד ברכט.
בשנת 2014 השתתפה באלבום "שרות חוה אלברשטיין" במסגרת פרויקט "עבודה עברית" והקליטה את השיר אדבר איתך.
באותה שנה שימשה בתור קריינית בתוכנית "תדליקו" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2015 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולשי ספות".
באותה שנה חברה ליהונתן גפן למופע משותף, "הגבר האחרון", שכלל שירים בביצועה וקטעי מונולוג עם גפן.
במופע שרה גוש את השיר "בלדה לנאיבית" שאת מילותיו כתב גפן.
בנוסף הקליטה את הסינגל "ציפור שיר".
בשנת 2016 הוציאה את הסינגל "יודה וישראל", במסגרת הפרויקט "929 - תנ"ך ביחד".
במאי 2022 הוציאה גוש את השיר "כוח גדול", המספר על המאבק וההתמודדות שבגמילתה מאלכוהול.
את השיר הפיק עידו מימון.
בנובמבר של אותה שנה, גוש הוציאה את השיר "הבא שנוגע בי מת", שיר מאבק נגד אלימות המופעלת על רקע מגדרי כלפי נשים, גם הוא בהפקתו של עידו מימון.
בתחילת 2023 הופיעה אפרת לצידו של המשורר והסטיריקן יהונתן גפן במה שהפך להופעתו התקשורתית האחרונה טרם פטירתו, במסגרת צילומי מאחורי הקלעים לקראת "טקס יום הזיכרון הישראלי-פלסטיני" (נקרא בעבר "יום הזיכרון האלטרנטיבי").
במהלך 2023 גוש לקחה חלק במחאה נגד הרפורמה המשפטית ואף שרה ונאמה בבמה המרכזית ברחוב קפלן שבתל אביב.
ב־12 בספטמבר 2024, הוציאה את השיר "לחזור כבר הביתה", שהקדישה לחטופי השבעה באוקטובר.
ב־12 בנובמבר 2025, הוציאו כהן, קותי ואפרת גוש את השיר "תן לי את הכח".
בשנים 2006–2009 הייתה בזוגיות עם המפיק חיים שמש, ששימש כאמרגנה.
בשנת 2014 נישאה לאיש התקשורת יובל סיגלר, ולהם ילד משותף.
אפרת כהן אנגל (נולדה ב-14 במאי 1976) היא שחקנית, זמרת, רקדנית, מורה למשחק ומנחת טלוויזיה ישראלית.
למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאומנויות רעות, חיפה.
בצעירותה הייתה חברה בלהקת הנוער היצוגית של חיפה, "מפגשים ברכס", ושרה בהרכב "כרמל א-קפלה".
בצבא שירתה בלהקת "חינוך מיוחד" של חיל החינוך.
למדה משחק בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (1999-1997) והנחתה את תוכנית הטלוויזיה "Y בלילה".
השתתפה בהצגות "נימפות בערפל", "תל אביב הקטנה", "כרמל א-קפלה" ו"סטיות מיניות בשיקגו".
השתתפה בהצגות לילדים "אי ההגיון", "מקום בלב" ו"אפרוחים".
כמו כן השתתפה במחזמר "עלי באבא וארבעים השודדים".
השתתפה בסדרות "מיכאלה" (בתפקיד הראשי), "טלנובלה בע"מ", "שבתות וחגים", "פלורנטין" ו"דקות של תהילה".
בשנת 2005 התחרתה בקדם אירוויזיון יחד עם סמיר שוקרי עם השיר "באהבה גדולה", אותו ביצעו במספר שפות: עברית, אנגלית, ספרדית וערבית.
לקראת סוף 2006, החלה כהן לככב בסדרה "לא הבטחתי לך" (של "yes") לצד גורי אלפי, דני גבע ואלי פיניש.
בתחילת 2007 שיחקה כהן בתפקיד משנה בסדרה "הנפילים" ובסרט הקולנוע "נימפות בערפל".
בחנוכה באותה שנה השתתפה בפסטיבל שירי הילדים "ילד פלא" וזכתה במקום השני עם השיר "לפי הנעליים" (מילים: ענת ליפשיץ לחן: יאיר קלינגר).
למדה הכשרת מטפלים בקשיי תפקוד ולמידה במכללת אלבאום וקורס בהנחיית קבוצות במוזיקה ותנועה ביס להכשרות דיאדה.
החל משנת 2004 מעבירה סדנאות בארגונים בנושאי תקשורת בינאישית, ניהול והתמודדות עם שינוי, מכירות ושירות, אתיקה וערכים ועוד.
ההנחיה משלבת תרגילים מעולם המשחק והנחיית קבוצות.
בשנים 2009–2010 הנחתה קבוצות הורים ותינוקות במוזיקה ותנועה, במכללת דיאדה להורות.
בשנת 2011 שימשה פרזנטורית של המעצבת דקלה קדם.
בשנת 2016 השתתפה במחזמר "בית המצוות", שהוצג במסגרת חג המחזמר באותה השנה.
כיום מלמדת משחק בתיאטרון העירוני הרצליה ובאוניברסיטת בר-אילן במסגרת תוכנית הלימודים "כלים שלובים".
כהן נשואה ואם לבת ולבן.
שנה סרט במאי 1999 פרא יורם גל
2008 נימפות בערפל יורם זקס
אפרת בן צור (נולדה ב-11 באוקטובר 1968) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וזמרת ישראלית.
נולדה בקיבוץ עברון וגדלה בנהריה.
בצעירותה שרה במקהלת בית-ספרה, למדה לנגן על פסנתר לצד לימודי ריקוד מקצועיים.
בהמשך למדה משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ומחול באקדמיה למחול בירושלים.
בשנת 1994 סיימה לימודי משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב, והצטרפה לצוות השחקנים של התיאטרון הקאמרי, בו שיחקה ב"ביקור הגברת הזקנה", "קפריסין" וב"הקמצן".
בשנת 1995 הצטרפה לשחקני תיאטרון גשר, שחקה בין השאר בהצגה "כפר" ועל משחקה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי כשחקנית המבטיחה של השנה.
ב-1999 השתתפה בהצגה "נהר", ועל תפקידה זכתה בפרס חנה וגוטליב רוזנבלום לאומנויות הבמה.
לאחר מכן שיחקה בתיאטרון גשר בהצגות "עיר - סיפורי אודיסה", "מדמואזל ג'ולי", "חלום ליל קיץ", "אופרה בגרוש", "שושה", "בשני קולות", "נישואי פיגארו", "שלוש אחיות", "יונה ונער", "הדיבוק" ו"אליס".
ב-2012 זכתה בן צור ב"פרס ליצירה בתחום הציונות" (בשנה הראשונה בה הוא מחולק) על תפקידה בהצגה "יונה ונער".
ב-2016 החלה לשחק בתפקיד אורה בהצגה "אשה בורחת מבשורה", בבימויו של חנן שניר, על פי ספרו של דויד גרוסמן, עליו זכתה בפרס שחקנית השנה בטקס פרס התיאטרון לשנת 2016.
ב-2017 החלה לשחק לצדו של איתי טיראן בתפקיד מריאן בהצגה "תמונות מחיי הנישואין" מאת אינגמר ברגמן, בבימויו של גלעד קמחי.
בשנת 2018 איתי טיראן עזב את התיאטרון הקאמרי ומי שהחליפו בתפקיד יוהאן בהצגה היה דרור קרן, ששיחק לצד בן צור ב"אשה בורחת מבשורה".
ב-2019 משחקת בהצגות "האם" ו"אוריסטיאה" בתיאטרון גשר.
בהצגה "האם" ביצעה גם את העריכה המוזיקלית.
ב-2021 החלה לשחק בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" בתיאטרון גשר בתפקיד הכלה מי.
ב-2024 החלה לשחק בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד מרתה.
ב-1999-1998 גילמה את תמר לוי בסדרת הטלוויזיה "20 פלוס", סדרת ההמשך של "עניין של זמן".
בשנת 2000 גילמה את מלכה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "הבורגנים" בערוץ השני לצד קרן מור ודב נבון.
בשנת 2001 שיחקה בסרט הקולנוע "אודות המוניטין" לצד אסי דיין.
באותה שנה גילמה מדריכת טיולים בסרטו של ארי פולמן "Made in Israel", ועל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס אופיר.
בשנים 2009-2006 גילמה את גליה ברגר בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע" לצד דני גבע, רונית אלקבץ ויובל סגל.
ב-2009 גילמה את לאה קפקא בסדרת המתח של HOT3 "תמרות עשן" לצד שי אביבי, צחי גראד ויורם טולדנו.
ב-2018 גילמה את אווה בסרטו של חיים טבקמן "אווה", לצדו של אבי קושניר, ואת רונה בסדרת הטלוויזיה "המנצח".
ב-2021 שיחקה את זהבה בסדרת הטלוויזיה "החנות שיש בה הכל", באותה השנה שיחקה בעונה השנייה של הסדרה מלכות, המשודרת ב-HOT.
ב-1997 שרה את השיר "שמתי לי פודרה" יחד עם בן-זוגה באותה תקופה, אביתר בנאי.
לאחר הפרידה מבנאי הוא כתב עליה את השיר "תיאטרון רוסי", שהופיע אף הוא באלבום הבכורה שלו.
השתתפה באלבומים מוזיקליים שונים, ביניהם באלבומו של אסף אמדורסקי "מנועים שקטים" בשנת 1999, ובאלבומו של ערן צור "תכלית בתחתית" בשנת 2000. במאי 2001 הוציאה את אלבומה הראשון, "צוללת" (בהפקת נענע דיסק), שאת רובו כתבה והלחינה לבדה, בין השירים הבולטים מהאלבום "צוללת", "איש רע" ו"אני אחכה".
בנאי, אשר השתתף בעיבוד, בנגינה ובהפקה באלבום, הלחין והשתתף במספר שירים (כמו "גם הים נסוג" של יונה וולך), וגם האמנים ברי סחרוף, שלומי שבן ואסף אמדורסקי השתתפו בנגינה במספר שירים.
באותה שנה שרה את שיר הנושא של "Made in Israel" "קח אותי" שהפיק ברי סחרוף.
בשנת 2003 השתתפה באלבומו של דן תורן "מבריח מכס", באלבומו של שלמה גרוניך "בדרך אל האור" וביצעה את "הילדה שרה לנחל" באלבום "שרות לאה גולדברג" לצד רונה קינן ואתי אנקרי.
בשנת 2004 השתתפה באלבום "סימנים", לצד אלון אולארצ'יק ויוני רכטר, כששרה את "מחוץ לארון".
בשנת 2006 יצא אלבומה השני של בן צור, "אפרת בן צור".