tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סורז'יק אינו דיאלקט עם מאפיינים מוגדרים; הסוציולקט משמש, לפי כמה כותבים, ל"שבירת נורמות, אי-ציות מודע או לא מודע לכללים של שפות התקן האוקראינית והרוסית".
סוּרז'יק היא מילה אוקראינית שיכולה להתייחס לכל שפה מעורבת, לא בהכרח כוללת אוקראינית או רוסית.
כאשר משתמשים במילה אנשים מאוקראינה שאינם דוברי אוקראינית, היא מתייחסת לשילוב של אוקראינית עם שפה אחרת, לאו דווקא רוסית.
בשימוש ברוסיה, המילה כמעט תמיד מתייחסת באופן ספציפי לתערובת שפה אוקראינית-רוסית.
המילה האוקראינית "סוּרז'יק" (מפרוטו-סלבית *sǫ – «עִם» + *rъžь – «שיפון») – התייחסה במקור לתערובת של דגנים שונים הכוללת שיפון או מוצר כמו קמח או לחם העשוי מתערובת כזו.
תמהיל אוצר המילים של כל אחת מהשפות המרכיבות אותה (אוקראינית ורוסית) משתנה מאוד מיישוב ליישוב, או לפעמים אפילו מאדם לאדם, תלוי במידת ההשכלה, הניסיון האישי, המגורים הכפריים או העירוניים, המוצא הגאוגרפי של בני השיח, וכו'.
אחוז המילים ברוסית והשפעתה הפונטית נוטה להיות הגדול ביותר במזרח ובדרום ובסביבת ערים גדולות דוברות רוסית.
סורז'יק נפוץ ברוב האזורים הכפריים של מזרח אוקראינה, למעט המטרופולינים הגדולים של דונייצק, חרקוב ולוהנסק, שם רוב האוכלוסייה משתמשת ברוסית סטנדרטית.
באזורים הכפריים של מערב אוקראינה, השפה המדוברת מכילה פחות אלמנטים רוסיים מאשר במרכז ובמזרח אוקראינה, אך בכל זאת הושפעה מרוסית.
המקור המשותף הקדום של הרוסית והאוקראינית, וההתבדלות שאירעה לא מזמן יחסית, מקשים על קביעת מידת הערבוב בשפה עממית מסוג זה.
על פי נתונים שהוצגו על ידי המכון הבינלאומי לסוציולוגיה של קייב בשנת 2003, 11% עד 18% מתושבי אוקראינה מתקשרים בסורז'יק.
באופן ספציפי, במערב אוקראינה, סורז'יק מדוברת על ידי 2.5% מהאוכלוסייה, בעוד שבדרום, היא מדוברת על ידי למעלה מ-12.4% מהאוכלוסייה.
במזרח, 9.6% מהאוכלוסייה מדברת סורז'יק.
מכיוון שבמערב אוקראינה יש יחס גבוה יותר של דוברי אוקראינית לדוברי רוסית מאשר בשאר אוקראינה, ניתן להבין את השיעור הקטן יותר של דוברי סורז'יק בהשוואה למזרח ולדרום.
בעיה אחת בניתוח מעמדה הלשוני של אוקראינה היא שיש נטייה לטעויות בהחלפת לשון.
לעיתים קרובות מי שמזהה את עצמו כדובר רוסית או דובר אוקראינית משלב את שתי השפות במידה מסוימת.
רק מעטים מהאנשים הללו מכירים בשימוש שגוי באחת מהשפות או בשתי השפות, או בעובדה שהם בכלל משלבים רוסית ואוקראינית בדיבור שלהם.
מקורו של סורז'יק בסוף המאה ה-18, כאשר איכרים אוקראינים נחשפו לשפה הרוסית ככל שחברתם התפתחה.
התיעוש הביא להגירת עובדים ממרכז רוסיה לערים אוקראיניות ולעיור של האוקראינים.
הממשל האזרחי והצבאי הרוסי, יחד עם עסקים, ומוסדות תרבות, דת, וחינוך, הפכו במהרה לכוחות של רוסיפיקציה לשונית.
איכרים אוקראינים שעברו לערים התייחסו לרוסית כעירונית ויוקרתית יותר משפתם שלהם.
עם זאת, מכיוון שלא למדו את הרוסית כהלכה, רובם בסופו של דבר ערבבו אותה עם אוקראינית; כך נוצר סורז'יק.
האינטליגנציה העירונית התרחקה מהאוקראינית מכיוון שזו נחשבה לקרתנית ולאומנית.
לאוקראינים קל יחסית להתחיל לדבר ברוסית משום הקרבה הלשונית.
התפיסה של האוקראינית ככפרית, לאומנית וצרת אופקים עודדה יותר אוקראינים לאמץ את הרוסית.
כך נפוצה שפת סורז'יק בדיבור היומיומי ודוללה שפה אוקראינית.
בשנת 1721 אסר הצאר הרוסי פיוטר הגדול על פרסום ספרים באוקראינה, למעט יצירות דתיות בשפה הרוסית, וקבע כי יש לשרוף ספרים ורישומים אוקראינים.
בשנת 1786 נקבע כי הפולחן בכנסייה האורתודוקסית האוקראינית יתקיים רק בהגייה הרוסית של סלאבית כנסייתית עתיקה, ולא בהגייה האוקראינית.
גזירות ב-1863, 1876 ו-1881 אסרו פרסום וייבוא של ספרים אוקראינים, וכן על שימוש פומבי בשפה האוקראינית בכלל.
המשטר הרוסי של אז ראה בשימוש באוקראינית עדות להתנגדות פוליטית ודיכא אותה בחריפות.
כמו כן נאסר השימוש בשפה האוקראינית בתיאטרון ובמוזיקה, והיה צריך לתרגם אותה לשפות אחרות.
גם החינוך בשפה האוקראינית סבל באופן דומה, כאשר מורים אוקראינים הוחלפו ברוסים אתניים.
בתחילת המאה ה-20, ילדים נענשו על שדיברו זה עם זה אוקראינית בבית הספר, ולפעמים אנשים פותרו כיוון שדיברו בה.
השלטון האוסטרי וההונגרי במערב אוקראינה בסוף המאה ה-18 וה-19 היה גם מדכא מבחינה לשונית.
לדוגמה, בזקרפטיה, הונגרית הייתה השפה היחידה שהמשטר התיר, ולכן אוקראינית לא נכללה במוסדות כמו בתי ספר.
למרות זאת, מדיניות השפה כאן לא הייתה מגבילה כמו זאת שהפעיל במזרח אוקראינה המשטר הצארי של רוסיה.
בשנות העשרים של המאה ה-20, לאחר שאוקראינה הפכה לחלק מברית המועצות, השפה האוקראינית פרחה תחת המדיניות הסובייטית של קורניזציה, שתמכה בקידום שפות מקומיות.
המטרה הייתה להשיג את תמיכתן של קבוצות אתניות שדוכאו על ידי המשטר הצארי.
עסקי הממשל הסובייטי באוקראינה התנהלו בשפה האוקראינית, במטרה לשלב את העם האוקראיני בשלטון הסובייטי החדש.
אוקראיניזציה זו הביאה עמה התקדמות משמעותית בפיתוח, תְקִינָה וניסוח של השפה האוקראינית.
התרבו הפרסומים בשפה האוקראינית, וכן הפקות תיאטרון ובתי ספר שבהם נעשה שימוש באוקראינית.
משנות ה-30 ואילך, השפה הרוסית השפיעה משמעותית על האוקראינית, ומשטרו של יוסיף סטלין החל לדכא באופן פעיל את השפה האוקראינית.
יחד עם רבות מהשפות האחרות המדוברות בברית המועצות, אוקראינית נתפסה כאתגר לכוח הריכוזי ולאיחוד הלשוני של העם הסובייטי.
מינוח וניסוח שהיו דומים או זהים לרוסית הודגשו במילונים, בספרי דקדוק ובהנחיות הרשמיות שניתנו לעורכים ולמוציאים לאור.
הדבר הביא לכך שהשפה האוקראינית הייתה מושפעת מהרוסית יותר ממה שהיה לפני ברית המועצות.
לאחר שאוקראינה הפכה לעצמאית, מצב זה יצר מחלוקת מהי אוקראינית טהורה.
הודגשו מילים וצורות דיבור אחרות בשפה האוקראינית הדומות לאלו של הרוסית.
בנוסף, מילים או מונחים רבים ברוסית החליפו את המקבילות האוקראינית שלהם, ולאחר מכן שונו על ידי הדקדוק והפונטיקה האוקראינית.
הטבלה הבאה מכילה כמה דוגמאות כיצד שונתה השפה האוקראינית במהלך התקופה הסובייטית.
צורות טרום-סובייטיות צורות סובייטיות מאוחרות רוסית רגילה תרגום עברי Колишній(קוֹלִישְנִי) Бувший(בּוּבְשִי) Бывший(בִיבְשִי) לשעבר Прибутки(פּריבּוּטְקִי) Доходи(דוֹחוֹדִי) Доходы(דוֹחוֹדֱי) הכנסות Відтак, відтоді(וִידְטַק, וִידְטוֹדִי) З тих пір(זְ טִיחְ פִּיר) С тех пор
חברי האליטה התרבותית שקידמו את השפות המקומיות טוהרו מאוחר יותר מתפקידי סמכות בתקופת שלטונו של סטלין, כחלק ממאמץ לחזק את לכידות ברית המועצות ולקדם את הרוסית כשפה הרשמית של ברית המועצות.
לאחר קריסת ברית המועצות והופעתה של אוקראינה כמדינה ריבונית, הפכה השפה האוקראינית לנושא מרכזי בפוליטיקה של האומה.
אוקראינית הפכה לשפה הרשמית היחידה של אוקראינה, ולכן היכולת לדבר בה הפכה למיומנות חשובה עבור פוליטיקאים ודמויות בולטות אחרות.
אנשים רבים כאלה היו דוברי רוסית שהחלו להשתמש באוקראינית, אך מכיוון שלא שיכללו אותה הופיעה צורה אחרת של סורז'יק שהושפעה מהרוסיפיקציה של האוקראינית.
בלשנים החלו לעסוק בוויכוחים על הדרך ה"נכונה" לדבר אוקראינית, מכיוון שלמדיניות השפה הסובייטית הייתה השפעה עמוקה על השפה האוקראינית.
מצד אחד, חלק מהבלשנים טוענים שעל האוקראינית להשתמש רק בצורות שהיו קיימות לפני ברית המועצות, בעוד שאחרים טוענים שהצורות הנוכחיות, שעלו ממדיניות השפה הסובייטית, עדכניות יותר ומוכרות יותר לאוקראינים של היום, ולכן יהיו טובים יותר במתן מענה לצרכים עכשוויים.
בתקופה הסובייטית, השימוש באוקראינית ירד בהדרגה, במיוחד בתקופות שבהן התגברה מדיניות הרוסיפיקציה (כלומר בשנות ה-30 ובמהלך שנות ה-70 המאוחרות עד תחילת שנות ה-80), ולכן הרבה אוקראינים אתניים שולטים טוב יותר ברוסית הרשמית מאשר באוקראינית הרשמית.
עם זאת, מאז 1991, אוקראינית היא השפה הרשמית היחידה.
לאחר השינוי הזה, התברר שחלק גדול מאוכלוסיית אוקראינה למעשה לא מסוגל לדבר אוקראינית שוטפת.
זה היה בולט מאוד במקרה של פקידים אוקראינים רבים (כולל נשיא אוקראינה), שנצפו עושים טעויות ערבוב שפות בנאומים שלהם.
סורז'יק נפוץ ביותר באזורים כפריים.
בערים, אנשים נוטים לדבר בצורות טהורות יותר של אוקראינית או רוסית.
עם זאת, אורחים רבים מחו"ל מגלים שהם מתקשים לתקשר עם האוכלוסייה המקומית של אוקראינה כאשר הם מדברים כמו בספרי הלימוד שפורסמו בחו"ל.
ספרים אלה נוטים להתמקד ברוסית טהורה או באוקראינית טהורה ולהתעלם מהצורה המעורבת.
השימוש בסורז'יק במקום רוסית או אוקראינית נתפס באופן שלילי על ידי פעילי שפה לאומניים.
בגלל הערבוב, הם רואים בסורז'יק איום על ייחודה של התרבות האוקראינית.
ניקולאי גוגול השתמש בסורז'יק רבות בקובץ הסיפורים הקצרים שלו "ערבים בחווה ליד דיקנקה".
סורז'יק היה מושא לבדיחות בספרות האוקראינית מאז עצם הופעתה של השפה האוקראינית.
לדוגמה, בשיר אֶנֵיִידׇה משנת 1798, שנכתב על ידי הסופר והמשורר האוקראיני איוואן קוטליארווסקי על בסיס השיר הלטיני אינאיס, למטרות סאטיריות, הדמות "פִילוֹזוֹפּ" מדברת סורז'יק מעל פאלאס המת.
סורז'יק משמש לעיתים קרובות גם לאפקט קומי באמנויות.
דוגמאות כוללות את המחזות הקצרים של לס פודרוויאנסקי, ואת הרפרטואר של כוכב הפופ ורקה סרדיוצ'קה.
להקת הפאנק-רוק "בראטי הדיוקיני" (מילולית "האחים של צפע") שרה רבים משיריה בסורז'יק, לעיתים קרובות כדי להדגיש את הפשטות הכפרית של גיבורי השירים שלה.
הרפובליקה הערבית הסורית לְעַרַבִּיַּה (אל)סּוּרִיַּה, בליטון : al-Jumhūriyyah al-ʿArabiyyah as-Sūriyyah) ובקיצור סּוּרִיַּה (מיוונית: Συρία, בערבית: سُورِيَة/سُورِيَا) היא מדינה ערבית במזרח התיכון, הגובלת בטורקיה בצפון, בעיראק במזרח, בירדן בדרום, בישראל בדרום-מערב, בלבנון וב במערב.
87% מתושבי סוריה הם מוסלמים - רובם סונים ומיעוטם שיעים, בעיקר עלווים.
משנת 1963 ועד 2024 שלטה בסוריה מפלגת הבעת' בשליטת בני המיעוט העלווי, המהווה רק כ-11% מהאוכלוסייה.
בני העדה החזיקו ברוב המשרות השלטוניות ותפקידי הקצונה הבכירים בצבא ובשירותי הביטחון, אף שרוב האוכלוסייה הסורית (כ-74%) היא סונית.
בנוסף, זכויותיהם של מיעוטים כגון כורדים ופליטים פלסטינים הוגבלו.
בשנת 2011 פרצה מלחמת אזרחים בין הממשל לבין כוחות אופוזיציה מקומיים וזרים.
מדינות רבות הטילו סנקציות על המשטר הסורי ובכיריו בשל הפעלת אלימות קשה נגד אזרחים, בעוד שאיראן ורוסיה תמכו במשטר וסיפקו לו נשק.
נכון למרץ 2024 נהרגו במלחמה כ-620,000 אנשים, ויותר מארבעה מיליון איש נמלטו כפליטים למדינות השכנות.
לאחר שנים רבות של לחימה, בדצמבר 2024, לאחר מתקפת פתע שארכה 11 ימים, נפלה סוריה לידי כוחות המורדים.
עם השתלטות המורדים על המדינה בוצעו מעשי טבח והשפלה רבים כנגד מי שנחשב לחלק מהשלטון הישן.
כמה חודשים לאחר מכן, בעקבות ניסיון מרידה, בוצעו מעשי טבח ודיכוי כנגד בני המיעוט העלווי.
במהלך המאה ה-20 הייתה סוריה גורם מרכזי בסכסוך הערבי-ישראלי.
שלטונותיה תובעים מישראל להשיב שטח בן כ-1,200 קמ"ר ברמת הגולן המערבית, שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
היה לסוריה סכסוך טריטוריאלי גם עם טורקיה על שטח בן 5,403 קמ"ר סביב מפרץ איסכנדרון שסופח לטורקיה ב-1939, אם כי סוריה נוטה להשלים עם שליטת טורקיה באזור זה.
סוריה היא אחת החברות המייסדות של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, אם כי מ-15 באוגוסט 2012 הושעתה המדינה מחברותה בארגון עקב האלימות שהפעיל המשטר כנגד אזרחיו שלו.
בתחילת שנת 2020 דורגה המדינה במקום השלישי ברשימת מעקב החירום העולמית של ארגון ה-.
השם "סוריה" הוא שיבוש יווני של השם "אשור" (Ἀσσυρία – אַסִירִיה), אשר ייחס במקור לחבל אשור שבתחומי האימפריה האשורית החדשה – אזור הלבנט בקירוב, המשתרע בין חצי האי ערב ומצרים בדרום לבין קיליקיה בצפון.
עדות לשיבוש זה מופיעה כבר במאה ה־8 לפנה"ס בכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי, שבה תורגם המונח הפיניקי "אשֻר" ללווית כ־sura.
בתלמוד מוזכר האזור בשם "סוריא", וחלים עליו דינים מגוונים: בחלק מההלכות נחשב כחלק מארץ ישראל, ובאחרות כחוץ לארץ.
במאה ה־1 לספירה, בתקופתו של ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן, הופיע השם "סוריה" גם בכתבים לטיניים.
באותה עת נחלק האזור למספר פרובינקיות רומיות: פרובינקיה סוריה, פרובינקיה יודיאה, סוריה-פיניקיה, קוילה-סוריה (סוריה החלולה) מדרום לנהר אל-כביר ופרובינקיה מסופוטמיה.
בערבית, כינויה הגאוגרפי של סוריה הוא "בִּלַאד א-שאם" (ארצות הצפון, בערבית: بلاد الشام) ולעיתים מכונה העיר דמשק "שאם".
בתרבות האסלאמית, "א-שאם" משמשת שם כולל לאזור הלבנט: סוריה, לבנון, ירדן וארץ ישראל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגבש רעיון פוליטי שנודע בשם סוריה הגדולה.
עמים רבים ישבו או שלטו בסוריה במהלך ההיסטוריה, ובהם האכדים, האמורים, החִתים, הכנענים, הישראלים הקדומים, הארמים, האשורים, הבבלים, הפרסים, היוונים, הארמנים, הרומאים, הנבטים, הביזנטים, הערבים, הצלבנים, המונגולים, הממלוכים, העות'מאנים והצרפתים.
ארכאולוגים מצאו כי בסוריה קמה אחת מהקדומות שבציוויליזציות על פני כדור הארץ.
בדמשק התגוררו בני אדם כבר בשנת 10,000 לפנה"ס, והיא ידועה בתור אחת מהקדומות שבערי העולם, יחד עם חלב ויריחו.
בחפירות שנערכו בצפון מזרח המדינה בשנת 1975 נתגלתה העיר אֶבּלה, המעידה על קיומה של אימפריה שמית גדולה שחלשה על השטח שבין הים האדום לאנטוליה בין השנים 2500 ל-2400 לפני הספירה.
בעיר אבלה לבדה התגוררו קרוב לרבע מיליון בני אדם.
בהמשך תקופת הברונזה חיו בסוריה אמורים, אכדים וכנענים; השניים הראשונים חיו לתקופה תחת האימפריה הבבלית הראשונה.
ערים חשובות נוספות מתקופת הברונזה שהתגלו בחפירות הן מָרי, אוגרית, אמר, קטנה, תותול, תרקה ודור-כתלימו.
בתחומי המדינה המודרנית חיו אמורים, כנענים ואכדים, ושלטו לתקופות על חלקים ממנה גם המצרים והחתים.
בהמשך שלטו בסוריה לאורך ההיסטוריה הממלכות הארמיות והחִתיות החדשות, הערים הכנעניות־פיניקיות, ממלכת ישראל המאוחדת, האימפריה האשורית, האימפריה הבבלית החדשה, האימפריה הפרסית האחמנית, הממלכות ההלניסטיות, האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית.
לסוריה מקום חשוב בתולדות הנצרות.
השליח פאולוס המיר דתו לנצרות בדרכו לדמשק וייסד את הכנסייה הנוצרית המאורגנת הראשונה באנטיוכיה שבסוריה העתיקה, משם יצא למסעות מיסיון רבים.
מהכיבוש הערבי לתקופה העות'מאנית (636–1918)
בשנת 636 לספירה עברה דמשק לשליטת הערבים המוסלמים.
מיד לאחר מכן, הגיעו עוצמתה ויוקרתה של העיר לשיאן, והיא הפכה לבירתה של האימפריה האומיית, שהשתרעה מספרד ועד לגבולות מרכז אסיה בשנים 661–750 לספירה, עת נוסדה הח'ליפות העבאסית שהעבירה את בירתה לבגדאד, עיראק.
לאחר מכן עברה סוריה מידי הערבים לידי הצלבנים, ומידי הצלבנים לידי הממלוכים.
דמשק הפכה לבירה הפרובינציאלית של האימפריה הממלוכית בשנת 1260 לערך.
העיר הוחרבה בחלקה הגדול על ידי המונגולים בשנת 1400. משנבנתה מחדש, הוסיפה העיר לשמש בירה עד שנת 1516. שנה אחר כך נפלה לידי השלטון העות'מאני.
העות'מאנים הוסיפו להחזיק בדמשק ובסביבותיה במשך 400 השנים הבאות, מלבד כיבוש מצרי קצר טווח בין השנים 1832–1840 על ידי אבראהים פאשא.
ממלחמת העולם הראשונה למשטר אסד (1918–1970)
השלטון העות'מאני תם כאשר כוחות המרד הערבי נכנסו לדמשק בשנת 1918, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
הוקם מנהל ערבי עצמאי ששרד כשנתיים, כאשר בארבעת חודשיו האחרונים היה ל תחת המלך ההאשמי פייסל בן חוסיין, בנו של שריף מכה ומאוחר יותר מלך עיראק.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ניתן לצרפת מנדט על סוריה על ידי חבר הלאומים.
בוועידת סן רמו, באפריל 1920, החליט הגנרל הצרפתי אנרי גורו לחלק את שטחה של סוריה על פי מפתח עדתי מובהק לשש ישויות נפרדות עם מידה שונה של עצמאות לכל אחת מהן.
בחודש יולי 1920 פלשו כוחות צרפת לסוריה כדי לאכוף את המנדט שקיבלה.
כך הסתיימה הממלכה הערבית קצרת המועד.
בסיומו של קרב מייסלון ב-23 ביולי בין הצבא הסורי בפיקודו של יוסוף אל-עזמה לבין הצרפתים, כבש הצבא הצרפתי את דמשק.
המלך פייסל עזב לארץ ישראל המנדטורית בה שהה כחודשיים ולאחר מכן הפליג לבריטניה.
כעבור שנה היה למלך עיראק.
כפי שהוחלט בוועידת סן רמו, חילקה צרפת את שטחה של סוריה לשש ישויות נפרדות:
הוצאה לחלוטין מחוץ למערך הסורי וקיבלה עצמאות בשנת 1943.
ג'בל א-דרוז ("הר הדרוזים") למיעוט הדרוזי.
הוקמה באזורי הדרוזים של סוריה, בדרום-מערב סוריה של היום.
התקיימה כמדינה דרוזית בין השנים 1921 ועד לשנת 1936.
אחר כך נקראה על שם העיר הגדולה לטקיה.
הוקמה על גדות הים התיכון.
מדינת העלווים זכתה לעצמאות מלאה מידי הצרפתים, ולא הייתה חלק מן המכלול הסורי בין השנים 1924 ועד 1936. לעלווים הייתה ממשלה, דגל, מטבעות, בולים ועצמאות.
נוסדה בשנים 1921–1923. רוב האזרחים במדינה הזו היו דווקא ערבים, אך הצרפתים התכוונו שכאן הטורקמנים יזכו לממש את שאיפותיהם הלאומיות.
מדינת חלב (אלֵפו) לרוב הסוני.
הצרפתים קידמו מודרניזציה תשתיתית וכלכלית בסוריה, אך שנות המנדט התאפיינו בתסיסה לאומית, סורית ופאן-ערבית כאחת, ובמרידות ספורדיות שדוכאו באכזריות.
בשנת 1936 החליטו הצרפתים לאחד שוב את כל חלקי סוריה, מלבד לבנון, וחוזה העצמאות הצרפתי-סורי יצר את הרפובליקה הסורית הראשונה.
טורקיה תבעה ריבונות על אלכסנדרטה ובשנת 1938 פלש אליה הצבא הטורקי, שינה את שמה למדינת האטיי וגירש את הלא-טורקים, את הערבים, הנוצרים והעלווים.
במקום כוננה ממשלה בשליטת הטורקים, שערכה משאל עם, ועל פי תוצאותיו סופחה אלכסנדרטה לטורקיה.
בעקבות כיבושה של צרפת בשנת 1940 בידי גרמניה, הועברה השליטה על סוריה לידי ממשלת וישי.
ב-8 ביוני 1941 נערך מבצע פלישת בעלות הברית לסוריה וללבנון שבשלטון וישי.
ב-14 ביולי נכנע צבא צרפת של וישי לבריטים בסוריה ובלבנון.
לחץ מתמשך ומחאות מקרב תנועות לאומיות סוריות הביאו בסופו של דבר לפינוי הכוחות הצרפתיים מסוריה באפריל 1946, בהותירם את המדינה בידי ממשלה רפובליקנית שהורכבה עוד בימי המנדט.
מהכרזת העצמאות למהפכת התיקונים (1946–1970)
ב-17 באפריל 1946 הכריזה סוריה על עצמאותה.
אף שתהליך פיתוח כלכלי מואץ התרחש בסוריה ממועד ההכרזה על עצמאותה, מתקופה זו ועד לשנות השישים המאוחרות, עמדה הפוליטיקה הסורית בסימן חוסר יציבות מובהק.
סורים רבים נחשפו לטענות כי למדינתם אין זכות קיום, וכי גבולותיה הם "מלאכותיים".
הגבולות לא הלמו את החלום של "סוריה הגדולה".
האיחוד כשל בסופו של דבר.
בעקבות הפיכה צבאית נוספת, שהתרחשה ב-28 בספטמבר 1961, פרשה סוריה מהאיחוד, והקימה עצמה מחדש כמדינה עצמאית.
לא פחות מ-18 הפיכות צבאיות אירעו במהלך 18 החודשים הבאים, כאשר המשמעותית שבהן ארעה ב-8 במרץ 1963, כאשר קצינים סוציאליסטיים-לאומניים מהצבא הסורי, הקימו את ה"מועצה הלאומית של הפיקוד המהפכני", קבוצת קצינים ופקידים אזרחיים, שהשתלטה על כל סמכויות החקיקה והממשל.
ההשתלטות תוכננה על ידי חברי "מפלגת התחייה הערבית הסוציאליסטית" (מפלגת הבעת'), שפעלה בסוריה ובמדינות ערביות נוספות, מסוף שנות הארבעים.
חברי הבעת' הם שהיוו את הרוב בממשלה החדשה.
הפיכת הבעת' בסוריה באה חודש לאחר הפיכת הבעת' בעיראק.
הממשלה הסורית החדשה בחנה את האפשרות לכונן פדרציה משותפת עם עיראק הבעת'ית ומצרים.
הסכם לכינון ישות פוליטית מעין זו נחתם בקהיר, ב-17 באפריל 1963, אולם מחלוקות שנתגלעו בין הצדדים הביאו לביטולה של הפדרציה המשולשת.
לאחר מכן, פעלו משטרי הבעת' בסוריה ובעיראק להקמת איחוד ביניהן, ואולם סילוק מפלגת הבעת' מהשלטון בעיראק, בנובמבר 1963, קטע תוכניות אלה.
במאי, 1964, ניסח נשיא סוריה, אמין אל-חאפז, חוקה למדינה הסורית, שקבעה את קיומן של שתי זרועות.
הזרוע המחוקקת הורכבה מנציגי הארגונים הגדולים – פועלים, איכרים ואיגודים מקצועיים, ואילו הזרוע המבצעת כללה מועצה נשיאותית וממשלה.
ב-23 בפברואר 1966, ביצעה קבוצת קציני צבא, עלווים ברובם, חברי מפלגת הבעת', הפיכה צבאית פנים-מפלגתית.
מנהיגי ההפיכה, שנודעה כהפיכת הנאו-בעת', תיארו אותה כ"אשרור" עקרונות מפלגת הבעת'.
על קבוצה זו נמנו שניים מבכירי העדה העלאווית: צלאח ג'דיד, וחאפז אל-אסד, שכיהן בתקופה זו כשר ההגנה הסורי.
התבוסה המוחצת שהנחילה ישראל לסוריה הנאו-בעת'ית ולמצרים, במלחמת ששת הימים (יוני 1967) – מלחמה שפרצה, בין היתר, בעקבות הקיצוניות הלאומנית וחוסר הניסיון שאפיינו את המשטר הסורי – החלישה משטר רדיקלי זה.
מתיחות עזה נתגלעה בין היסודות הצבאיים, המתונים יותר, במפלגת הבעת' לבין היסודות האזרחיים הקיצוניים.
נסיגת כוחות הצבא הסורי, שנשלחו לסייע לאנשי אש"ף בירדן, במהלך אירועי ספטמבר השחור, (1970), שיקפו את חוסר ההסכמה בקרב חברי מפלגת הבעת'.
ב-13 בנובמבר 1970, הוביל שר ההגנה הסורי חאפז אל-אסד את "מהפכת התיקונים" – הפיכה צבאית ללא קרב, שסילקה את ההנהגה האזרחית של מפלגת הבעת' מהשלטון.
המשטר הדיקטטורי שהקים חאפז אל-אסד, שנלוו לו גילויים של פולחן אישיות, ספג ביקורת רבה מקבוצות שונות, אך כל גילוי התנגדות מהותי דוכא במהרה.
אסד העריץ את הרודן הרומני, ניקולאה צ'אושסקו, ופעל נגד מתנגדיו באופן דומה.
עם תפיסת השלטון פעל אסד במהרה על מנת ליצור תשתית ארגונית ריכוזית למשטרו.
הוא כונן את מועצת העם (מג'לס א-שעב) – מוסד חקיקתי בן 173 צירים, 87 מתוכם נציגי מפלגת הבעת'.
יתר המושבים חולקו בין "ארגונים עממיים" ומפלגות זעירות אחרות.
במרץ 1971, מפלגת הבעת' בחרה ב-21 נציגים שיכהנו כשרים בממשלה.
באותו חודש, "משאל עם" נערך במטרה לאשר את מינויו של אסד לנשיא לפרק זמן בן שבע שנים.
שנה לאחר מכן, במטרה להרחיב את בסיס משטרו, כונן אסד את "החזית הלאומית הפרוגרסיבית", קואליציה של מפלגות שבראשה עמדה מפלגת הבעת', ונערכו בחירות לצורך הקמת מועצות מקומיות בכל אחד מ-14 המחוזות של סוריה.
במרץ 1973 נכנסה לתוקפה חוקה חדשה, אשר קבעה, בדומה למפלגות הקומוניסטיות בגוש הקומוניסטי, כי מפלגת הבעת' היא המפלגה המובילה במדינה.
זמן מה לאחר מכן נערכו בחירות פרלמנטריות ראשונות מאז 1962, למועצת העם.
איחוד הרפובליקות הערביות היה פדרציה דה יורה, תוצאת ניסיון כושל של שליט לוב מועמר קדאפי למזג את לוב, מצרים וסוריה למדינה ערבית מאוחדת.
לאחר שהקמת האיחוד אושרה במשאלי עם בשלוש המדינות ב-1 בספטמבר 1971, האיחוד התקיים "על הנייר" בין 1 בינואר 1972 ל-19 בנובמבר 1977, וכתוצאה ממנו גם הוחלף דגל סוריה (הוא הוחלף שוב ב-1980).
בפועל, מכיוון ששלוש המדינות לא הסכימו על תנאי האיחוד, כל מדינה המשיכה לפעול באופן עצמאי, ובמהרה גם התגלעו ביניהן סכסוכים (בפרט לגבי מלחמת יום הכיפורים, שבה מצרים וסוריה תקפו את ישראל מבלי להיוועץ עם לוב).
ביום הכיפורים 1973 פתחו סוריה ומצרים במתקפה מתואמת נגד ישראל שפתחה את מלחמת יום הכיפורים.
לאחר שלושה ימי מלחמה בהם היו לצבא הסורי הישגים קרקעיים בדרום רמת הגולן הדף צה"ל את הצבא הסורי אל מחוץ לרמת הגולן וכבש מובלעת בתוך סוריה.
בהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה מ-1974, בסופה של מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הוסכם על הקמת אזור מפורז בין סוריה לישראל בצד הסורי של הגבול, וישראל נסוגה מהשטח שכבשה במהלך "קרבות המובלעת".
קו ההפרדה שנקבע חפף ברובו את קווי הפסקת האש של 1967 למעט שטח בגודל 60 קמ"ר הכולל את העיר קוניטרה וסביבותיה שהועבר לשליטה סורית.
מוצבי החרמון נמסרו לשליטת האו"ם.
מאז 1974, היה הגבול הסורי-ישראלי שקט כמעט לחלוטין.
ב-1976 שלחה סוריה כוח סיוע בן כ-40,000 חיילים ללבנון השכנה, במטרה לסייע למחנה המרוני-שמרני במלחמת האזרחים מול המחנה הפלסטיני-רדיקלי.
לבנון נתפסה בעיני סורים רבים – וייתכן שגם בעיני אסד עצמו – כחלק מסוריה, באופן העולה בקנה אחד עם חלום "סוריה הגדולה".
שליטה בלבנון נתפסה כאינטרס סורי.
אף שתמיכת אסד ומשטרו הייתה נתונה באופן מסורתי לפליטים הפלסטינים בפתחלנד (מתוך מגמה להחליש את ישראל), הבין אסד בהדרגה כי בכוחה של מלחמת האזרחים לפורר את המדינה הלבנונית ולפגוע אגב כך באינטרסים הסורים.
מסיבה זו התערב דווקא לטובת הנוצרים, לקול מחאות הפלסטינים והעולם הערבי.
עד מהרה שקעה סוריה בבוץ הלבנוני, כשהיא לוקחת חלק פעיל במלחמת האזרחים ומשנה את תמיכתה במחנות הלוחמים לפי הטוב בעיני שליטה.
בחמש-עשרה שנות המלחמה הבאות סוריה לחמה הן על מנת להדק את אחיזתה בשכנתה המערבית והן על מנת לפגוע בישראל בגזרה הדרום-לבנונית.
רבים נוטים לראות בנוכחות הצבאית הסורית בלבנון, במיוחד עם סיומה של המלחמה בשנת 1990 (בעקבות הסכם טאיף), ככיבוש לכל דבר.
נוכחותו הגלויה של צבא סוריה בלבנון התקיימה עד שנת 2005; במהלך תקופה זו נתן הצבא הסורי את אותותיו בפוליטיקה הלבנונית, מה שעורר את חמתם של רבים בלבנון.
קרוב למיליון פועלים סורים נכנסו ללבנון בתום המלחמה כדי למצוא עבודה.
כוח העבודה הסורי הועדף על פני זה הפלסטיני והלבנוני כיוון שהיה זול יותר, ואולם היו שטענו כי בכך שממשלת סוריה מעודדת את אזרחיה להיכנס למדינה קטנה ומשותקת-צבאית יש משום הוכחה לקולוניזציה הסורית בלבנון.
פועל יוצא של צעד זה היה תלות הדדית מוחלטת של המערכות הכלכליות של סוריה ולבנון.
בשנת 1994, בעקבות לחץ שהפעילה דמשק, העניקה ממשלת לבנון אזרחות לכ-200,000 תושבים סורים.
בפברואר 2005 נרצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר וממנהיגי האופוזיציה האנטי-סורית במדינה, בפיגוע מכונית תופת, שאת תכנונו ייחסה חקירת האו"ם לסוכני מודיעין סוריים.
תחת לחץ אמריקני ובינלאומי ניכר הורה הנשיא הסורי בשאר אל-אסד להוציא את כל אנשי הצבא וסוכני המודיעין הסורים מלבנון.
עם זאת, רבים מטילים ספק באשר להסתלקותם של סוכני ממשלת סוריה משטח לבנון.
למרות יציאתה הרשמית של סוריה מלבנון היא המשיכה לספק נשק ותחמושת לחזבאללה.
לאחר שהחלה מלחמת האזרחים בסוריה הגבירה סוריה את העברות הנשק והתחמושת לחזבאללה, מחשש שאלה ייפלו לידי המתקוממים.
עד נפילת משטר אסד, כללה האידאולוגיה של חזבאללה ברית עם סוריה והסתמכות על תמיכתה הצבאית והפוליטית כחלק מיצירת קואליציה נגד ישראל.
משבר חמור במיוחד פרץ בסוף שנות השבעים, כאשר סונים אסלאמיסטיים קיצוניים, התנגדו לעקרונות משטר המיעוט העלאווי (העלווים נחשבים לכופרים גמורים על פי זרמים של האסלאם הסוני), הבעת'י, החילוני.
בין השנים 1976 ועד לדיכוי ההתקוממות האסלאמית בפברואר 1982, הוביל ארגון האחים המוסלמים בסוריה מרד מזוין כנגד השלטון.
אסד הגיב למרד בתוקפנות חסרת תקדים; הוא ריסק בטבח חמאת כל ביטוי להתנגדות אסלאמית פונדמנטליסטית, כשהוא משתמש באש ארטילרית כדי להחריב את העיר חמאת ולהרוג אלפי אזרחים, ללא אבחנה.
מאז, התבטאויות האופוזיציה היו מצומצמות ביותר.
אתגר פנימי למשטר הגיע בשנת 1984, כאשר חאפז אל-אסד אושפז בעקבות התקף לב.
אחיו הצעיר, רפעת אל-אסד, ניסה לתפוס את השלטון במדינה באמצעות מנגנוני הביטחון שבראשם עמד.
חרף בריאותו הרופפת, הצליח אסד לדכא באיבו את ניסיון הפוטש של אחיו, ושלח אותו לגלות.
השתתפותה של סוריה בקואליציה הרב-לאומית בראשות ארצות הברית, שהוקמה בשנת 1991 כדי לתקוף את שליט עיראק סדאם חוסיין, סימלה תפנית מהותית ביחסיה של סוריה עם המערב והעולם הערבי.
סוריה השתתפה בוועידת השלום המזרח תיכונית במדריד (אוקטובר 1991) ובשנות התשעים ניהלה משא ומתן ישיר עם ישראל לגבי עתיד הגולן ושלום אפשרי בין המדינות.
המגעים הללו הסתיימו בכישלון צורב; למעשה, מאז מרץ 2000, מועד פגישתם של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון עם חאפז אל-אסד בז'נבה, לא התקיים כל מגע רשמי גלוי בין סוריה לישראל, זאת אף שהנשיא הקודם בשאר אל-אסד שידר מפעם לפעם הצהרות לפיהן הוא מעוניין בהמשך הדיונים.
במשך רוב שנות התשעים היה חאפז אסד אדם חולה מאוד וב-10 ביוני 2000 מת מהתקף לב בתום 30 שנות שלטון.
ב-10 ביולי 2000 נבחר בנו בשאר אל-אסד לנשיא ב"משאל עם" שהעניק לו 97.29% מהקולות.
בנאום הפתיחה שלו הבטיח אסד הבן רפורמות פוליטיות, כלכליות ודמוקרטיות ברוחן, אך רוב הבטחותיו לא קוימו.
זאת אף שחלה הקלה מסוימת בנוכחות המשטרה החשאית, והמדינה נפתחה מעט למערב מבחינה טכנולוגית.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, פתחה ממשלת סוריה בשיתוף פעולה מצומצם עם ארצות הברית כחלק מהמאבק הגלובלי בטרור.
עם זאת, סוריה התנגדה למלחמת עיראק במרץ 2003, מה שחולל הידרדרות מהירה ביחסים עם ארצות הברית.
במאי 2004, קבע נשיא ארצות הברית שסוריה לא פעלה לפי התנאים הללו ויישם סנקציות, לפיהן אסור לייצא לסוריה מוצרים אמריקנים מלבד מזון ותרופות, ואסורה נחיתת מטוסים בבעלות ממשלת סוריה בשטח ארצות הברית.
במקביל, בשנות ה-2000 חלה התקרבות בין סוריה ואיראן.
מצב זה אף הביא להתקרבות מסוימת בין סוריה ובין הצלע השלישית ב"ציר הרשע" עליו הכריז בוש – קוריאה הצפונית.
ב-2005 הסיגה סוריה את כוחותיה מרוב שטח לבנון.
ב-6 בספטמבר 2007 תקף חיל האוויר הישראלי כור גרעיני שנבנה בחשאיות בסוריה, בסיוע צפון קוריאני.
ב-26 בינואר 2011, כחלק מאפקט הדומינו של גל ההתקוממויות בארצות ערב ב-2011, התפרצה התקוממות בסוריה נגד שלטונו הדיקטטורי של הנשיא, בשאר אל-אסד, התקוממות שהפכה עד מהרה למלחמת אזרחים עקובה מדם, בין כוחות אסד (ובראשם צבא סוריה), ברובם בני האליטה העלווית לבין כוחות המורדים.
תחילה המורדים המזוהים עם האופוזיציה הסורית השיגו שליטה במרבית שטחי המדינה, אך המשטר שמר על שליטתו בדמשק ובאזורי מפתח נוספים, בעזרת תמיכה מתגברת מרוסיה ומאיראן.
ב-3 באוגוסט 2012 גינתה עצרת האו"ם את משטר אסד, ובהמשך גם הוציאה הליגה הערבית את המשטר הסורי משורות הארגון, תוך קריאה לאסד להתפטר מתפקידו.
בשנים 13–2012 היה שיא בלחימה בין כוחות אסד לבין כוחות האופוזיציה (בעיקר צבא סוריה החופשי), במהלכו הושמדו וקרסו רבות מיחידות המורדים, אך גם צבא אסד נפגע בצורה קשה.
על רקע זה התגברו כוחותיהם של הג'יהאדיסטים (בעיקר המדינה האסלאמית וג'בהת אל-נוסרה) שהחלו לזרום לסוריה מרחבי העולם המוסלמי – והחלו לתפוס שטחים גם מידי האופוזיציה וגם מידי כוחות אסד.
במקביל גם הכורדים הסורים הקימו לעצמם מובלעת בצפון מזרח סוריה – תוך שהם נלחמים מול הג'יהאדיסטים.
ב-12 בדצמבר 2016 כבש אסד את חלב מכוחות המורדים.
ויותר מ-4 מיליון איש נמלטו כפליטים למדינות השכנות בנוסף לעוד 5.5 מיליון פליטים-עקורים בתוך סוריה, סה"כ 9.5 מיליון בני אדם, כמחצית מאוכלוסייתה של סוריה.
נכון למרץ 2017 מדווחת סוכנות הפליטים של האו"ם כי מספר הפליטים שברחו מסוריה עבר את ה-5 המיליון, בנוסף ל-6.3 מיליון סורים שנותרו בסוריה ונעקרו מבתיהם.
רוב הפליטים ברחו לטורקיה (3 מיליון), ללבנון (למעלה ממיליון) ולירדן (בין 670 אלף ל-1.3 מיליון).
הרשות הסורית לזכויות אדם אומדת את מספר האנשים שנעצרו או נעלמו על ידי שלטון אסד, ביותר מ-100,000 בני אדם מאז תחילת המלחמה.
ב־27 בנובמבר 2024, המורדים הסורים החלו במתקפה נגד צבא אסד.
לאחר 11 ימי כיבושים, ב-8 בדצמבר, הם השתלטו על דמשק והפילו את משטר הבעת'.
מספר חודשים לאחר מכן דיכאו ניסיון מרד של העלווים בטבח המוני בו נהרגו מעל 1300 נפש, רובם אזרחים, כולל נשים וילדים.
בסוף נובמבר–תחילת דצמבר 2024 יצאו ארגוני אופוזיציה למתקפה מהירה שבסיומה, ב־8 בדצמבר 2024, נכבשה דמשק ללא התנגדות משמעותית ונשיא סוריה בשאר אל-אסד נמלט מהמדינה.
ימים ספורים לאחר מכן פורסמו דיווחים על התבססות שלטון מעבר: ב־12 בדצמבר 2024 דווח כי אחמד א־שרע, ממובילי ההפיכה שזוהה בעבר עם ההייאת תחריר א-שאם, ביסס את מעמדו בזירה הפוליטית והביטחונית; וב־24 בדצמבר 2024 פורסם על הסכמות לאיחוד פלגים חמושים תחת משרד ההגנה של השלטון הזמני.
ב־10 בדצמבר 2024 פורסם מיפוי גרפי כרונולוגי לקריסת השלטון.
בתחילת 2025 דווח על הסכמות בין שלטונות המעבר לגורמים הכורדיים בצפון־מזרח (SDF) לשילוב מוסדי־ביטחוני ולהסדרה הדרגתית של זכויות, לרבות בענייני חינוך ושפה.
ביולי 2025 פרצו עימותים עדתיים במחוז א-סווידא בין מיליציות דרוזים לשבטים בדואים ובהמשך מעורבות כוחות ממשלה.
בתחילת האירועים דווח על עשרות הרוגים ומאות פצועים; בהמשך דווח על החמרה והרחבת הלחימה והאשמת המשטר הסורי ב"טבח" מכוון בדרוזים.
ב־15–16 ביולי דיווחו מקורות על תקיפות אוויריות ישראליות נגד יעדים צבאיים בסוריה, בכלל זה פגיעה בשער הכניסה של קריית המטכ"ל בדמשק, ברקע הצהרות ישראליות בדבר הגנה על הדרוזים; בהמשך דווח על מאמצי תיווך להפסקת אש ועל יציאת אזרחים בדואים מאזורי הלחימה.
ב־19–21 ביולי דווח על הבנות לשביתת נשק בתיווך אמריקאי ועל סיוע הומניטרי שהועבר לדרוזים בתיאום בין ישראל וארצות הברית לשלטונות דמשק.
ב־1 באוגוסט 2025 הוקמה ועדת בדיקה רשמית לאירועי סווידא; ב־11 באוגוסט הודיעה הממשלה על חקירה בעקבות תיעוד הרג אזרח בבית־חולים בסווידא; וב־12 באוגוסט דווח על תיווך אמריקאי להקמת מסדרון הומניטרי בין ישראל לסווידא.
רשמית סוריה היא רפובליקה נשיאותית המורכבת ממספר גורמים מבצעים: הנשיא, שני סגני נשיא, ראש ממשלה ומועצת שרים (קבינט).
הרשות המחוקקת של סוריה היא מועצת העם הסורית החד-ביתית.
סוריה מתוארת בדרך כלל על ידי משקיפים זרים כדיקטטורה העוברת בירושה.
הרשות השופטת של סוריה כוללת את בית המשפט החוקתי העליון, המועצה המשפטית העליונה ובתי המשפט לביטחון המדינה.
תורת המשפט האיסלאמית היא מקור עיקרי בחקיקה ובמשפט של סוריה, ויש בה אלמנטים של חוקים עות'מאנים, צרפתים ואיסלאמיים.
לסוריה יש 3 רמות של בתי משפט: בתי משפט לערכאה ראשונה, בית משפט לערעורים ובית המשפט החוקתי – שהוא הערכאה העליונה.
בתי משפט דתיים עוסקים בחוקים הנוגעים לנושאים אישיים ויחסים בתוך המשפחה.
מינוי הנשיא הקודם חאפז אל-אסד אושר במשאל עם חמש פעמים רצופות, מבלי שהתמודדו אחרים על התפקיד, ובנו בשאר אל-אסד מונה לראשונה ביולי 2000. משטר משפחת אסד החזיק בשלטון תקופה ארוכה משום ששמר על יציבות פוליטית, שהשיג בין השאר באמצעות הענקת זכויות לקבוצות מיעוט אתניות.
כמו כן, ניתן לזקוף את כוחו של הנשיא לנאמנות המתמשכת של הצבא, ולדיכוי האכזרי של האופוזיציה הפנימית.
התרחבות הבירוקרטיה הממשלתית יצרה גם מעמד של אנשים נאמנים למשטר בכלל ולמשפחת אסד בפרט.
כל שלוש הרשויות בסוריה כוונו על ידי מפלגת הבעת' הסורית, כאשר החוקה של המדינה מבטיחה את ראשוניות המפלגה.
בנוסף אליה, החוק התיר לשש מפלגות נוספות להתקיים, ואלה יצרו את החזית הפרוגרסיבית הלאומית.
מפלגות אלה נוצרו כדי לספק מראית עין של מערכת רב-מפלגתית, אולם החזית הפרוגרסיבית הלאומית נשלטה בידי מפלגת הבעת' כך שלא היה בכוחה לשנות את המבנה הפוליטי במדינה.
הפרלמנט שידוע בשם מועצת העם הסורית, נשלט על ידי מפלגת הבעת', והוא נבחר אחת לארבע שנים.
אף על פי שהמועצה יכולה להעביר ביקורת על פוליטיקאים ולהעביר טיוטות חוק, היא אינה יכולה ליזום חוקים.
כך נוצר מצב שבו לרשות המבצעת יש בלעדיות על תהליך החקיקה.
לאחר נפילת משטר אל-אסד המשטר החדש מתכנן לחוקק חוקה חדשה למדינה.
ב-30 במרץ 2025 הוקמה ממשלה חדשה ובוטל תואר ראש הממשלה ומונתה שרה נוצרייה
כ-67% מכח העבודה של סוריה מועסקים במגזר השירותים, 17% מועסקים בחקלאות ו-16% בתעשייה.
אחרי צמיחה כלכלית של למעלה מ-300 אחוזים בעשור בשנות ה-70 של המאה ה-20, התכווצה הכלכלה בשיעור של 33 אחוזים בשנות השמונים, וחזרה לצמיחה מתונה של כ-12 אחוזים בשנות התשעים.
מעט יותר מאחוז אחד בשנה.
על-פי נתוני קרן המטבע הבינלאומית, התוצר גולמי לנפש בסוריה עמד ב-2010 על כ-5000 דולר, תוצר נמוך גם ביחס למדינות אחרות במזרח התיכון.
בשנות ה-70 הקימה סוריה סכר על נהר פרת על מנת להגדיל את שטחי השלחין, וכך נוספו שטחי עיבוד גדולים בצפון מזרח סוריה.
בעקבות זאת, פחתה כמות המים בהמשכו של הנהר ונוצר סכסוך עם עיראק.
חלק ניכר משטחי המדינה משמשים למרעה.
ענף היצוא העיקרי של סוריה בתחום החקלאות הוא גידולי הכותנה.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם: חיטה, שעורה, כותנה, זיתים, סוכר, ביצים, חלב.
במישור החוף, בעמק נהר האורונטס ובאגן דמשק הגידולים העיקריים הם גידולי שדה ומגדלים גם פירות וירקות.
גידול החיטה תופס את מרבית השטח ואחריו גידולי שעורה וסורגום.
ענף כלכלי נוסף הוא התיירות.
סוריה משופעת באתרי תיירות, וקודם לפרוץ מלחמת האזרחים משכה אליה תיירים רבים מדי שנה.
לסוריה חובות חיצוניים בסך 20 מיליארד דולר, לאחר ששלושה רבעים מחובה לרוסיה, בעלת חוב עיקרית, נמחקו בהסדר ב-2005. ארצות הברית אינה מסייעת לסוריה ואוסרת על אזרחיה להשקיע במדינה, כיוון שהיא משתייכת לארצות התומכות בטרור.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, החלה הידרדרות כלכלית במדינה.
נוסף על כך, המשטר וגורמים נוספים עודדו תעשיית סמים.
במהלך מלחמת האזרחים סיפקו ארצות הברית ומנהלת הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי (USAID) סיוע הומניטרי לשיפור מצב העקורים בסך של כ-18 מיליארד דולר.
לאחר נפילת משטר אל-אסד, הוסרו סנקציות רבות שהוטלו על המדינה.
סוריה חזרה לייצא נפט גולמי.
סוריה מחולקת ל-14 מחוזות (בשפה המקומית "מֻחאפזאת"; צורת יחיד "מֻחאפזה"), המחוזות מחולקים ל-61 נפות ("מנטקה") והנפות מחולקות ל-206 גושים ("נאחיה").
המדינה גובלת בישראל בדרום מערב, בלבנון במערב, בטורקיה בצפון, בעיראק במזרח, ובירדן בדרום.
יש לה קו חוף באורך של 160 ק"מ בים התיכון.
מרבית שטחה של סוריה הוא מישור צחיח אולם אזור החוף הצפון מערבי ואזורי א-סווידא (הבשן), דרעא (החורן), וקוניטרה (הגולן) בדרום מערב המדינה ירוקים למדי.
מצפון לנהר הפרת נמצא האזור הפורה ג'זירה.
באזור נבנו במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ובשנות ה-70 מערכת של סכרים ותעלות המספקת מים לגידול הדגנים באזור.
חל גם גידול משמעותי בגידולי כותנה.
האקלים במדינה הוא אקלים צחיח למחצה בעיקרו, אף על פי שהחורף הוא לח.
הטופוגרפיה של המדינה, הממוקמת על רמה, גורמת לעיתים לירידת שלגים בחורף.
הר חרמון / ג'בל א-שייח' (ההר הזקן / הסבא) הנמצא ברכס הרי מול הלבנון בגבול לבנון בגובה 2,814 מטר הוא הנקודה הגבוהה במדינה.
ערב מלחמת האזרחים בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית סוריה 22.5 מיליון נפשות.
כיום מוערכת אוכלוסיית סוריה ב-24,917,413 תושבים לפי האו"ם, וב-23,865,423 תושבים לפי ספר העובדות העולמי של ה-CIA.
ממוצע הילודה הוא 2.7 לאישה ותוחלת החיים במדינה עומדת על 74.7 שנים בממוצע.
מרבית האוכלוסייה חיה במחוזות המערביים של המדינה.
מבחינה אתנית, כ-50% מהתושבים הם ערבים, כ-15% ערבים עלאווים, כ-10% כורדים וכ-25% עמים וקבוצות לבנטיניים אחרים – בהם כ-3% דרוזים, אשורים, ארמנים צ'רקסים ויזידים.
אונר"א העריך, שנכון לאוגוסט 2022, היו כ-438,000 פליטים פלסטינים תושבי קבע, מתוך 568,730 שהגיעו אל סוריה ונרשמו כפליטים.
בי.בי.סי העריך כי ישנם בסוריה גם חצי מיליון עד 3.5 מיליון טורקמנים.
הכורדים הם המיעוט הלא-ערבי הגדול בסוריה, וההערכות השכיחות מציבות את שיעורם סביב 8.5–10% מן האוכלוסייה.
עיקר ריכוזם בצפון-מזרח אל-ג'זירה (מחוז אל-חסכה; קמישלי ואל-חסכה), ובכיסים בצפון סביב קובאני (עין אל-ערב), עפרין וסביב חלב.
מרבית הכורדים מוסלמים סונים; קיימות קהילות יזידיות.
השפה העיקרית היא כורדית (ניב קורמנג'י), לצד שימוש נרחב בערבית.
השפה הארמית והשפה הטורקית מדוברות בפי האוכלוסיות האשורית-נוצרית והטורקית.
הארמית שימשה את יושבי האזור לפני הכיבוש הערבי ועדיין קיימות קהילות קטנות דוברות ארמית כשפה משנית – בעיקר הכפריים במזרח המדינה, ויהודי חלב.
בשנת 1962 נערך מחקר אוכלוסין יוצא דופן במחוז אל-חסכה שבמסגרתו נשללה אזרחותם של למעלה מ-120,000 כורדים, שסווגו כ"זרים" (Ajanib) או חסרי רישום (Maktoumeen) – צעד שיצר אוכלוסיית חסרי אזרחות מתמשכת.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה התגבשה בצפון-מזרח הנהגה אזרחית-ביטחונית כורדית במסגרת האוטונומיה דה-פקטו (AANES), בעוד שהכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF) – בראשות כוחות כורדיים – היו הכוח המרכזי בלחימה נגד דאעש.
במרץ 2019 הכריזה ה-SDF, בסיוע הקואליציה הבינלאומית, על נפילת מובלעת דאעש האחרונה בבאג'וז שבמחוז דיר א-זור.
מאז 2018 מתקיימת נוכחות צבאית טורקית ופעילות של ארגונים סוריים המסונפים אליה בצפון-מערב ובצפון-מזרח: בינואר–מרץ 2018 נכבש אזור עפרין מידי ה-YPG; באוקטובר 2019 פתחה טורקיה במבצע "מעיין השלום" בין תל אבייד לראס אל-עין, מה שהקטין את רצף השליטה הכורדית לאורך הגבול.
עם זאת, מחלוקות נשארו סביב היקף הדה-צנטרליזציה והמיזוג הצבאי: ב־14 במרץ 2025 דחתה ההנהגה הכורדית מסמך חוקתי של הרשויות האסלאמיות בדמשק; ב־27 באפריל 2025 דווח כי הנשיא הזמני דחה דרישות לכינון מודל מבוזר; וב־9 ביולי 2025 נמסר כי שאלת שילוב הכוחות טרם הוסדרה.
באוגוסט 2025 קראה טורקיה ל-YPG/SDF להתיישר עם הסדרי האינטגרציה המוסכמים.
הדרוזים בסוריה מהווים כ-3% מן האוכלוסייה, ומרוכזים בעיקר במחוז א-סווידא שמרכזו העיר א־סווידא ובפרברי דמשק.
מבחינה פיזית-גאוגרפית, הר הבשן הוא רכס געשי המתנשא לכ~1,800 מ' ומהווה את המרכז ההיסטורי-דמוגרפי של העדה בסוריה; העיר א־סווידא מתוארת כמוקד המרכזי של הקהילה במחוז.
במחוז פועלות מסורות הנהגה דתית (מַשַיְח אל-עַקְל), ולצדן נוצרו מסגרות הגנה מקומיות במהלך המלחמה.
בין אלה בולטת תנועת "אנשי הכבוד" (Rijāl al-Karāma), שהוקמה ב-2013 בידי השייח' וחיד אל-בעלוּס; ב-2015 נהרג בעלוּס בפיגוע מכונית תופת בסווידא.
באוגוסט–ספטמבר 2023 התקיימו בעיר א־סווידא מחאות אזרחיות ממושכות על רקע המשבר הכלכלי, לרבות ימי מחאה רצופים, פגיעה בסמלי שלטון וקריאות לשינוי; אירועים אלה משקפים דפוסי התארגנות אזרחית בקהילה ערב נפילת המשטר.
ביולי–אוגוסט 2025 תועדו עימותים נרחבים במחוז, הקמת ועדת בדיקה ופתיחת חקירה רשמית בעקבות תיעוד הרג אזרח בבית־חולים בסווידא, לצד מאמצי תיווך והזרמת סיוע הומניטרי.
לקהילה הדרוזית בסוריה קשרי משפחה ודת חוצי-גבולות עם בני העדה בישראל ובלבנון.
ב-2025 דווחו מסגרות עלייה לרגל/ביקורים דתיים ותיאומי סיוע הומניטרי בהקשר זה.
לאחר נפילת משטר בשאר אל-אסד (דצמבר 2024) פרצו ביולי 2025 עימותים עדתיים חריפים במחוז א-סווידא, בין מיליציות דרוזיות לשבטים בדואים ובהמשך גם עם כוחות ממשלה.
בתחילת האירועים דווח על התנכלות מכוונת עד כדי "טבח", עשרות הרוגים, פגיעה נרחבת באזרחים, הרס תשתיות ועקירת תושבים, זו הובילה למשבר חריף ולהתקרבות בין הקהילה הדרוזית בסוריה לבין ישראל.
בסוריה יש חופש דת מטעם השלטון המרכזי.
87% מהסורים הם מוסלמים, מתוכם 74% הם מוסלמים-סונים ו-13% שיעים (כולל כ-11% עלווים), 10% הם נוצרים (כולל ארמנים ואשורים) וכ-3% דרוזים.
בסוריה קיימת גם קהילה יהודית קטנה מאוד המרוכזת בעיקר בדמשק ובקמישלי בחבל הכורדי.
המיעוט הדרוזי בסוריה נספר כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.
הדת הדרוזית היא קהילה דתית סגורה (ללא המרת דת לדת הדרוזית), שמכנה עצמה "מֻוַחְחִדֻּון" (מאמיני האחדות).
קהילות יהודיות התקיימו בדמשק ובחלב (ארם צובא) מאז ימי בית שני.
לאחר גירוש ספרד (1492), הגיעו לסוריה יהודים רבים מספרד שהגדילו מאוד את מספר בני הקהילה.
ברוב ארצות האסלאם וגם בסוריה היה מעמד היהודים נקרא מעמד ה"ד'ימי", מעמד נחות מזה של המוסלמים.
בשנת 1831 ניסו המצרים ששלטו באזור לעשות שינוי לטובת המיעוטים אך שינוי זה פעל בעיקר לטובת הנוצרים.
בשנת 1840 בעקבות "עלילות דמשק" התחוללו פוגרומים גדולים ביהודי סוריה.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 1943, חיו בדמשק 11,000 יהודים, בחלב 17,000 יהודים ובקמישלי שעל גבול סוריה-טורקיה כ-2,000 יהודים.
ב-1946 פרצו מהומות אנטישמיות ומהיהודים נשללו זכויות אזרח בסיסיות.
בעקבות זאת היגרו מסוריה 20,000 יהודים, בעיקר לאמריקה ולישראל.
ב-1948 הוחמר מצב היהודים עוד יותר, נשללו מהם כל זכויות האזרח והוטלו עליהם גזירות כלכליות כבדות.
החל מ-1949 נאסר על היהודים לצאת מסוריה, אך לעיתים ניתנה אפשרות לעזוב לזמן קצוב.
היהודים שהותר להם לצאת מסוריה נאלצו לוותר על רכושם לטובת הממשלה.
בראשית שנות האלפיים עוד נותרה בסוריה קהילה מצומצמת ביותר, הכוללת כמה עשרות יהודים בדמשק ובודדים בקמישלי.
לפי עדות הרב אברהם חמרה ב-2016 נותרו בדמשק רק 16 יהודים.
ערבית היא השפה הרשמית והשפה המדוברת ביותר.
סורים משכילים דוברים גם אנגלית וצרפתית, אך השפה האנגלית מובנת יותר בקרב הקהל הרחב.
בסוריה חינוך חינם חובה בגילאי 6-11. מערכת החינוך מורכבת משש שנות לימודים יסודיים, שלוש שנות לימודי ביניים כלליים ושלוש שנים נוספות לימודי תיכון.
יודעי קרוא וכתוב הם 86.4% בקרב בני 15 ומעלה.
בתחומי המדינה אתרים היסטוריים רבי ערך.
חלקם נפגעו במלחמת האזרחים בסוריה.
מהידועים יותר שנפגעו: העיר תדמור - אתר מורשת עולמית של אונסק"ו שנבזז ונפגעה בידי כוחות דאעש מ-2012 ועד מאי 2015.
באוקטובר 2022 דווח על פסיפס נדיר מהמאה ה-4 לספירה, המוצג בעיירה רסטאן (Rastan) המרוחקת כ-25 ק"מ מחומס.
הפסיפס בגודל 120 מ"ר ומתאר את האמזונות במיתולוגיה הרומית וסצנות ממלחמת טרויה.
למרות המלחמות והבידול, עדיין קיימים בסוריה מספר ענפי ספורט.
סוכנות הידיעות הערבית הסורית, היא סוכנות ידיעות בבעלות ממשלת סוריה הקשורה למשרד התקשורת הסורי.
הסוכנות הוקמה ביוני 1965 והיא שופר המשטר.
סוּרֵיאָלִיזְם הוא תנועת אוונגארד צרפתית באמנות שבראשיתה הייתה תנועה ספרותית.
התנועה פעלה בין שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, מרכזה היה בפריז והיא כללה ציירים, סופרים, משוררים, מוזיקאים, צלמים, אנשי קולנוע ואדריכלים ועוד.
מקור המילה סוריאליזם הוא הלחם מהמילה הצרפתית surréalisme, המורכבת מ־sur – מעל, ו־réalisme – מציאותיות, ומשמעותו: מעל המציאות.
מילה שהגה המשורר גיום אפולינר ב-1917. שנים אחר כך, אנדרה ברטון, אבי התנועה, אימץ את השם הזה לקבוצה שהתקבצה סביבו בעקבות התפרקות הדאדא.
הסוריאליסטים ראו עצמם כתנועה פילוסופית ומהפכנית ושילבו בעבודותיהם אלמנטים של הפתעה וחוסר היגיון.
הסוריאליזם התפתח מתנועת הדאדא, שנוסדה ב-1916 בציריך הנייטרלית, במקביל לזוועות מלחמת העולם הראשונה.
על פי הדאדא, ההיגיון והסיבתיות אכזבו ככלים לניהול תקין של העולם, ולכן יש לברוא את העולם מחדש, ללא סדר והיגיון – באקראי (ואולי כך נקבל עולם טוב יותר, ללא מלחמות).
אך בשונה מהדאדא ששלל את הכול ויצר אבסורד, מטרת הסוריאליזם הייתה למצוא פתרון לשלילה, לבעיות הנפש.
הם חשבו כי באמצעות האמנות ניתן יהיה לפתור את הבעיות של העולם.
הסוריאליזם מיזג את חוסר ההיגיון של הדאדא עם המושג של מחשבה טהורה, חופשית וחסרת מגבלות ההיגיון, בדומה ל"מחשבות" שיש בחלימה, בטירוף או באסוציאציה חופשית.
הם הזמינו אנשים שיספרו להם את חלומותיהם.
לדעתם החלומות הם המחשבות הפנימיות של האדם ללא שליטת ההיגיון – התת-מודע, והם התייחסו לחלומות כאל יצירה ספרותית.
מטרת הציור הסוריאליסטי היא לגרום לצופה בתמונה זעזוע ולחצות גבולות מחשבתיים.
ניתן לשער אם כך, שהסוריאליסטים קיוו להשפיע על דעתו של הצופה ולהקנות לו את רעיונות הקבוצה.
המניפסטים הסוריאליסטים ראו במטורפים אמנים, ודרשו את ביטול בתי המשוגעים.
ההיגיון מאחורי הסוריאליזם מבוטא באחד המניפסטים כהיפוך של שיר הייקו.
השיר היפני הוא "יתוש\ הסר כנפיו\ פלפלת".
הסוריאליזם בוטא אפוא דרך השיר "פלפלת\ הוסף כנפיים\ יתוש".
הזרם הסוריאליסטי פרח בפריז בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, ועם מייצגיו הבולטים נמנו: רנה מגריט, ז'ואן מירו, מקס ארנסט, סלבדור דאלי, פבלו פיקאסו ועוד.
הציור הסוריאליסטי מתחלק לשתי קבוצות: סוריאליזם פיגורטיבי וסוריאליזם מופשט.
משמעות המילה ווריסטי היא אמיתי.
סגנון בו הפרטים נראים אמיתיים/נכונים.
אפיוניו של הסוריאליזם הפיגורטיבי הם:
הפריטים בציור מצוירים בצורה מאוד ריאליסטית (ממשית).
מיקום האובייקטים והיחס כלפי הרקע ושאר הפריטים בתמונה, הוא לא מציאותי.
בסוריאליזם הפיגורטיבי ה"על מציאות" מתבטאת ביחסים שבין האובייקטים ולא באובייקטים עצמם.
בסוג זה של סוריאליזם נמצא את מקס ארנסט, רנה מגריט, סלבדור דאלי, רפאל אולבינסקי, מרט אופנהיים, ג'יימס אנסור, ז'אן ארפ, מאוריץ קורנליס אשר, אנדרה ברטון, אלברטו ג'קומטי, ג'ורג'ו דה קיריקו, מרסל דושאן, אנה כרומי, ז'ואן מירו, אנדרה מסון, פרנסיס פיקבייה, פרידה קאלו, פאול קלה ועוד.
כמו כן הרבה מציוריו של זאב קון סוארליסטיים.
אפיוניו של הסוריאליזם המופשט הם:
צורות גאומטריות פשוטות, כגון: משולש, מרובע, קיוו קו, עיגול, קו סגור פשוט וכדומה.
הצורות נמצאות במצב שהצופה יכול "להחליט" מה לראות בתמונה.
בסוריאליזם המופשט הצורות עצמן ולא היחס שביניהן הן הגורם להרגשה העל מציאותית.
בסוג זה של סוריאליזם נמצא את אנדרה מסון וז'ואן מירו.
במהלך ההיסטוריה הקולנועית קמו כמה במאים ויוצרי סרטים סוריאליסטיים, כאשר הבולט מביניהם היה הבמאי הספרדי לואיס בוניואל.
מסרטיו המוצלחים היו הסרט האילם הקצר "כלב אנדלוסי" והסרט הקומי "רוח החופש".
עוד במאי בולט הוא דייוויד לינץ', שבחלק מיצירותיו, כגון "ראש מחק" ו"מלהולנד דרייב", קיימים אלמנטים סוריאליסטיים.
אחד הסרטים הסוריאליסטים שיצאו לילדים היה "ירח שחור" שבויים על ידי הבמאי הצרפתי לואי מאל.
רבים טענו שהוא לוקה בבעיות מבניות, ואף מהווה תוכן שטותי וחסר צורה.
מנגד, הסרט קיבל אהדה של מספר פסיכולוגים לילדים שהאמינו שהוא יכול להוות טיפול פסיכולוגי לבעיות מסוימות.
האובייקט המצולם מאבד את משמעותו המקורית והופך להיות חידה אסתטית.
מאן ריי היה מחלוצי הצילום הסוריאליסטי.
ס֫וֹרִיָה (ספרדית: Soria) היא עיר בצפון-מרכז ספרד, בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, והיא בירת פרובינציית סוריה.
העיר שוכנת על גדותיו של הנהר דוארו ואוכלוסייתה מונה כ-38 אלף נפש (2006).
השם היהודי-ספרדי צוריאנו מיוחס לעיר זו, וכך גם שם המשפחה הנפוץ כשם משפחה איטלקי וספרדי.
סוריה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1948).
היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות ושבה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
מאולימפיאדת מונטריאול (1976) שוב נעדרה, ומאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא משתתפת ברציפות בכל האולימפיאדות.
את המשלחת הגדולה בתולדותיה שלחה סוריה לאולימפיאדת מוסקבה, והיא כללה 70 ספורטאים.
סוריה לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
הישגיה הספורטיביים של סוריה נמוכים, והיא לא פיתחה מסורת של ניצחונות בענף מסוים.
בסך הכל, צברו הספורטאים הסורים 4 מדליות ב-4 ענפים שונים, היאבקות, אתלטיקה קלה, אגרוף והרמת משקולות.
ג'וזף עטייה, מתאבק אמריקני בעל אזרחות סורית היה הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית כסף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
את מדליית הזהב הראשונה והיחידה בתולדותיה של סוריה השיגה האתלטית ע'אדה שועאע בקרב שבע, באולימפיאדת אטלנטה (1996).
המתאגרף נאסר אל-שאמי השיג את המדליה השלישית לזכותה של סוריה, מדליית ארד, באולימפיאדת אתונה (2004).
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה סוריה שמונה ספורטאים, אך רק שבעה מהם התחרו בסופו של דבר - השחיינית ביאן ג'ומעה, הייתה אמורה להשתתף במשחה ל-50 מטרים חופשי במקצה בו שחתה גם אניה גוסטומלסקי הישראלית, אך נעדרה ממנו.
לעומתה, הקופץ לגובה מג'ד אלדין גזל השתתף בתחרות בה השתתף גם ניקי פאלי.
הישג השיא של הסורים במשחקים אלה היה המקום ה-12 בו זכה מרים המשקולות אח'ד ג'ועילי.
באולימפיאדת לונדון (2012) שיפר ג'ועילי את תוצאתו, וסיים במקום השישי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשם את ההישג הגבוה ביותר מג'דאדין ע'זאל, שסיים במקום השביעי בקפיצה לגובה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) במשלחת סורית לתחרות טניס שולחן נכללה הינד זאזא והיא בת 12 בלבד.
באותה אולימפיאדה זכתה סוריה במדליה האולימפית הרביעית בתולדותיה לאחר שמען אסעד זכה במדליית הארד בהרמת משקולות.
סוריה הגדולה או סוריה רבתי היא חבל ארץ קדום המקביל בקירוב ללבנט.
בעת החדשה התפתח רעיון פוליטי בשם זה, פרי אידאולוגיה פן-ערבית, להקמת ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל.
הרעיון לא הבשיל לכלל מציאות.
יש המרחיקים את שורשיו עד לשושלת האומאית הראשונה.
מועד הופעתו המודרנית היה במחצית השנייה של המאה ה-19, בווילאייט דמשק, מחוז שנודע ככר פורה לרעיונות גאופוליטיים.
בכתבי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפני הספירה, נזכר השם 'סוריה' (Syria) כשמו של אזור במזרח התיכון, שמצלול שמו מזכיר את שמה של אשור ששלטה בנהריים וב"עבר הנהר" כמה מאות שנים לפני כן.
הרודוטוס מזכיר שכבר בימיו מתבלבלים בין "סורים", יושבי חבל הארץ הלבנטיני, ל"אשורים", שמשמם נגזר השם "סורים".
הממלכה הסלאוקית שהתקיימה בין 312 ל-63 לפני הספירה, כללה את שטח סוריה, ומשנת 200 לפנה"ס גם את קוילה-סוריה, ובשיא כוחה הייתה לממלכה הגדולה ביותר בשטחה בעולם ההלניסטי.
הרומאים ניהלו את האזור תחת השם פרובינקיה סוריה.
לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את היחידה המנהלתית פרובינקיה יהודה (Iudaea) והקים תחתיה את היחידה המנהלתית פרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palæstina).
סוריא (שטח ארם נהריים וארם צובא) הוא שמו ההלכתי של שטח בגבולה הצפוני והצפון מזרחי של ארץ ישראל, שנכבש על ידי דוד המלך וסופח על ידו לארץ ישראל.
לשטח זה מעמד ביניים מבחינת מצוות התלויות בארץ.
שושלת אומיה הראשונה שלטה בין השנים 661 ל-750 מדמשק בירתה על אימפריה המוסלמית שמרכזה הייתה סוריה רבתי.
שלטון בית אומאיה היה מודל לסולטנות הממלוכית, אשר ממרכזה במצרים שלטה בין השנים 1260 ל-1517 בין שאר הפרובינציות שלה גם ב"אָ-שָאם" - סוריה הגדולה, שהשתרעה על שטחי סוריה המודרנית, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי.
הסולטאן העות'מאני סלים הראשון כבש את אזור סוריה בשנת 1516, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק שליד חלב שבצפון סוריה, ב-24 באוגוסט 1516. כוחותיו של סלים הראשון המשיכו למצרים ונכנסו לקהיר לאחר שהביסו את הממלוכים בקרב רידנאייה בינואר 1517 והביאו לסיום שלטונם של הממלוכים במצרים.
עד שנת 1535 סופחו אזורי סוריה וארץ ישראל לאימפריה העותמאנית.
בשנים 1832–1840 שלט באזור אבראהים פאשא שעלה ממצרים, עד לסילוקו על ידי העות'מאנים.
עם החדירה המערבית לאזור הלבנט במחצית השנייה של המאה ה-19 חזר השם העתיק 'סוריה' לקדמת הבמה והחליף את "בלאד-א-שאם" (בתרגום מערבית: 'ארץ הצפון', הלבנט) שמה של 'סוריה' בעולם המוסלמי.
המסר מאחורי לידתו מחדש של השם העתיק הוא שיש לאזור היסטוריה הקודמת להיסטוריה הערבית-מוסלמית, ותפקידו של המערב להחיות עבר זה.
המזרח התיכון היה לאחת הזירות המרכזיות בין מעצמות המרכז למדינות ההסכמה.
למעשה, כל שטח שהיה מיושב בערבים באותה תקופה, ואשר לא היה תחת השפעה בריטית, נכלל בגבולות התוכנית הזו.
הוכרז בשנת 1916 על המרד הערבי באימפריה העות'מאנית, בהנהגת חוסיין.
המרד הערבי החל בחצי האי ערב והתפשט במהרה בקרב החוגים תומכי רעיון הערביזם בסהר הפורה.
בנוסף, היו לבניו של השריף חוסיין, פייסל ועבדאללה, קשרים עם קהילות ערביות בדמשק, דבר שעזר לגייס לצבא המרד ערבים קצינים-לשעבר בצבא העות'מאני.
קצינים אלה היו בעלי תואר מהאקדמיות הצבאיות העות'מאניות, והם הטמיעו בקרב המורדים את הרעיון שצבא הוא "בית הספר של האומה".
המרד הקשה מאד על הצבא העות'מאני ותרם לחיזוק הקשר בין הבריטים לערבים.
בעקבות תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, התפוררה האימפריה העות'מאנית ואת שטחיה במזרח התיכון כבשה בריטניה.
הסכם סייקס–פיקו, שנחתם בעצומה של המלחמה בשנת 1916, אפשר לבריטניה ולצרפת להשתלט על סוריה הפנימית ועל לבנון, ולהותיר את השליטה הבריטית בארץ ישראל ובעיראק.
בתקופה זו המצב באזור סוריה היה רופס דיו, כך שכל אחד מהצדדים הנאבקים על שליטה באזור יכול היה להטות את המצב לטובתו.
כך ניסו להטות את המצב לצידם: צרפת, בריטניה, פייסל, מצדדי הלאומיות הערבית, התנועה הציונית בארץ ישראל, הנוצרים בלבנון ועבדאללה, אחיו של פייסל.
פייסל לא הסכים לחלוקת האזור שנעשתה, לפיה לבנון וארץ ישראל הן חלק נפרד מסוריה הפנימית.
פייסל ניסה לגייס תומכים בכל רחבי האזור: מוסלמים וערבים מארץ ישראל, צידון, טריפולי ועוד הצטרפו למסגרות השלטון שהקים פייסל.
הפעילים הלאומיים-ערבים הקימו את "המועדון הערבי" (א-נאדי אל-ערבי), שהיו לו סניפים בכל רחבי סוריה הגדולה, ואשר ניסה לארגן את האוכלוסייה לתמיכה בעצמאות סוריה המאוחדת, עם דגש על אופייה הערבי של מדינה זו ועל קשר טוב עם שאר המדינות הערביות.
מדיניותה של התנועה הציונית בארץ ישראל לא שללה מן היסוד רעיון מדינת סוריה-רבתי.
היא זיהתה את כוחם של הערבים באזור, ולכן הדגישה כי הציונות אינה שואפת לדחוק את רגליהם של הערבים, וכי מטרותיה שלום.
ב-3 בינואר 1919 נחתם "הסכם ויצמן-פייסל", בין פייסל לבין חיים ויצמן, לפיו הבטיח האמיר פייסל, שאם ישלטו הערבים בשטח סוריה הגדולה מסביב לארץ ישראל, תינתן לתנועה הציונית אוטונומיה בארץ ישראל, ויהיה שיתוף פעולה ויחסים טובים בין הממשל הערבי המרכזי לבין האוטונומיה.
בתגובה על חתימת ההסכם עם ויצמן, ב-23 בפברואר 1919 הוגשה לפייסל "מחאה מאת תושבי שכם", בה נכתב: "האמיר פייסל יודע היטב, שבפלסטין יושבים מיליון ערבים, הקשורים אל סוריה קשרים הדוקים - היסטוריים, גאוגרפיים, כלכליים - ההופכים אותה [את פלסטין] חלק בלתי נפרד ממנה [מסוריה]...
אנו מבקשים מהוד רוממותו, שיתמוך בנו בשאיפותינו ובתקוותינו בדבר אי־הפרדת ארצנו הערבית מסוריה בשום פנים ואופן בהיותה חלק ממנה".
בחודש מרץ 1919, כתב פייסל לשופט היהודי פליקס פרנקפורטר כי "תנועתנו לאומית ולא אימפריאליסטית, ויש מקום בסוריה לשנינו".
פייסל אף טרח להתראיין ולהביע את עמדתו בעיתונות היהודית, שהופצה בין השאר ביישוב הארצישראלי.
קונגרס זה דרש להקים מדינה מאוחדת בגבולות "בלאד א-שאם" (הלבנט) ובראשה ימלוך פייסל בן חוסיין.
עם התקרבותן של מעצמות אירופה להסכמים לגבי חלוקת המזרח התיכון, התכנס הקונגרס בשנית וב-8 במרץ 1920 הכריז על עצמאותה של הממלכה הערבית של סוריה והמלכתו של פייסל.
אולם מדינתו לא החזיקה מעמד, בשל שליטתו על שטח מאוד מצומצם ובשל תלותו בבריטניה שהתנגדה, יחד עם צרפת, להכרזה.
ביולי 1920 כבשה צרפת את סוריה, גירשה את פייסל מדמשק ובכך שמה קץ לחזון סוריה הערבית המאוחדת תחת שלטונו.
תחת הצרפתים והאנגלים ועד מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1921 העניקה בריטניה פיצוי לשני בניו של חוסיין ומנהיגי המרד הערבי, שחשו נבגדים בעקבות גירושו של פייסל מדמשק: פייסל מונה למלך עיראק בגבולות מורחבים, ועבדאללה קיבל לידיו את עבר הירדן, שנוצרה כיש מאין על ידי ניתוקה מהמנדט הבריטי על ארץ ישראל.