tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההסבר המקובל לתופעת סטרופ הוא היפותזת זיהוי המילים האוטומטי: חשיפה למילה מעלה באופן אוטומטי את התוכן הסמנטי כלומר את המשמעות של המילה, ודבר זה מפריע למשימת זיהוי הצבע בו כתובה המילה.
זוהי דוגמה של תפיסה של מלמעלה-למטה.
התופעה מתרחשת גם במילים שקשורות לצבע (שמים, אש) וגם בצירופי אותיות שדומים למילים המתארות צבעים (wred, bloo).
בשנות החמישים השתמשו בארצות הברית בתופעה זו כדי לזהות סוכנים סובייטים על ידי כתיבת מילים ברוסית בצבעים שונים ובקשה מהנבדקים להגיד מהו צבע המילים.
אם הם היו יודעים רוסית, זה היה מפריע להם בקריאת המילים.
כיום משתמשים באפקט זה על מנת לאבחן דיסלקסיה, וכן פגיעות נוירולוגיות.
משתמשים בו גם כמדד לפגיעה בתהליכים אינהיבטוריים.
יש כיום מטלות רבות דמויות סטרופ (stroop-like), לדוגמה אפקט סטרופ מספרי שבו אדם מתבקש לציין איזו ספרה מתוך שתיים היא הגדולה יותר - פעם אחת הוא נשאל באשר לגודל הפיזי של הספרה (גודל הגופן) ופעם אחרת לגבי הערך המספרי של הספרה.
הדרך הפשוטה ביותר שבה אפשר להערים על הבוחן היא טשטוש ראייה רצוני ויזום עד למידה שבה אי אפשר לקרוא את המילים, אבל אפשר לזהות את הצבע שלהן.
מבחינה נירולוגית מטלות סטרופ מפעילות את פיתול החגורה הקדמי.
מבחינת מודעות, "אפקט סטרופ" קשור למנגנוני הקשב, כאשר למעשה נדרש מאיתנו לבצע inhibition in attention, זאת אומרת, עיכוב לגירוי שתופס את הקשב ותשומת ליבנו.
במקרה של האפקט, התוכן הסמנטי של המילה תופס את תשומת ליבנו במידה יותר גדולה, ואנו נדרשים להתעלם ממנו, ולהבחין בשם צבע הגירוי.
אפקט פֿורר הוא הטיה קוגניטיבית המכונה גם אפקט ברנום (בשל אימרתו של הקרקסאי פי.
ברנום "קרקס טוב צריך שיהיה בו משהו לכל אחד").
על פי הטיה זו, אדם נוטה להעניק דירוג נכוֹנוּת גבוה לתיאור חיובי, המתייחס כביכול אליו באופן אישי, גם כשבפועל התיאור כללי ומעורפל דיו כדי להתאים למגוון רחב של אנשים.
אפקט פורר מסייע להסביר את נטייתם של אנשים רבים לקבל את נכונותם של תחומים פסאודו-מדעיים, כמו אסטרולוגיה, גרפולוגיה או ניבוי עתידות.
פורר ערך בשנת 1948 ניסוי במסגרת קורס מבוא לפסיכולוגיה, שבו השתמש בתיאור אישיות מעורפל שהופיע בטור אסטרולוגי בעיתון כלשהו.
התיאור, לפי פורר, היה עשוי להתאים כמעט לכל אדם:
במסגרת הניסוי, ערך פורר מבחן אישיות לתלמידי קורס המבוא, התעלם מתשובותיהם, ונתן לכל אחד מהתלמידים את ההערכה שלעיל.
הוא ביקש מהם לדרג את ההערכה שקיבלו בציון שבין 0 ל-5, כש-5 הוא הציון להערכה המתאימה באופן "מעולה" לאישיותו, 4 סימן התאמה "טובה", וכן הלאה.
הציון הממוצע היה 4.26 בפעם הראשונה בה ערך פורר את הניסוי.
פורר ואחרים חזרו על הניסוי מאות פעמים נוספות עם תלמידי פסיכולוגיה, כשהציון הממוצע נותר בערך 4.2.
התוצאות המובהקות של הניסוי יכולות להסביר, לפחות באופן חלקי, מדוע אנשים רבים סבורים כי אבחונים פסבדו-מדעים כמו אסטרולוגיה, ביוריתמוס, קריאה בכף היד, גרפולוגיה ודומיהם מספקים להם תיאור אישיות מדויק.
פורר סבר כי הסיבה לדירוג הדיוק הגבוה-במובהק של הניתוח הסתמי, היא שאנשים נוטים להאמין לטענות הנוגעות אליהם, ביחס ישר לרצון שלהם שהטענות תהיינה נכונות.
אפקט משולב הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו דבר אחד נחשב כסיבה לאחר, כאשר למעשה שניהם נובעים מסיבה שלישית שברקע.
כשל זה נחשב לעיתים קרובות לסוג מיוחד של כשל פוסט הוק.
אנחנו חווים כעת מצב מוזר של אבטלה גבוהה, שנגרמת בגלל ביקושים צרכניים חלשים.
(למעשה, סיבה יסודית יותר היא רמות ריבית גבוהות המפחיתות את היכולת ליטול הלוואות אצל מעסיקים וצרכנים כאחד)
העלייה בצריכת קרטיבים בחודשי הקיץ גורמת לעלייה בשריפות.
(למעשה, החום הוא הגורם המשמעותי המביא גם לעליה בצריכת קרטיבים וגם לעלייה בשריפות).
אפקט קולידג' הוא מושג מתחום הביולוגיה והפסיכולוגיה המתאר דפוס תגובה מינית של זכרים, המראה רמת גירוי מיני גבוה יותר עם החלפת הפרטנרית.
במצב כזה, אם תהיה בחברת הזכר נקבה שלישית, הוא יגורה ממנה בזמן קצר יותר מאשר משתי הקודמות, וכן הלאה.
האפקט הודגם על מינים שונים של בעלי חיים, כולל האדם.
הניסוי הראשון שעליו דווח בוצע בחולדות.
זכר הוכנס לכלוב עם מספר נקבות מיוחמות.
הוא החל מיד בהזדווגות עם כולן.
לאחר זמן מסוים הזכר הותש ולא נענה לליקוקי החולדות הנקבות המבקשות להמשיך.
בשלב זה הוכנסה נקבה מיוחמת חדשה לכלוב והזכר החל את ההזדווגות איתה במלוא המרץ.
מחקרים נוספים הראו שהאפקט קשור לעלייה ברמת הדופמין במערכת החיזוק.
תאוריה שהוצעה על ידי ביולוג אבולוציוני מנסה לקשור את האפקט לעובדה שהזכר בטבע מנסה לפזר את זרעו כמה שיותר.
בהתייחסו לנקבה, הציע שלעומת הזכר הנקבה זקוקה לקרקע כמה שיותר יציבה ובטוחה על מנת לגדל את דור ההמשך.
אפקט קולידג' קרוי על שם בדיחה עממית אמריקאית המספרת על נשיא ארצות הברית בשנים 1923–1929, קלווין קולידג', שנודע בחוש הומור מאופק אך שנון.
הבדיחה מספרת כי הנשיא קלווין קולידג' ורעייתו גרייס ביקרו בחווה בה היה לול להטלת ביצים.
אשת הנשיא התפעלה מכמות הביצים הרבה יחסית למספר התרנגולים הזכרים, ושאלה את החוואי לפשר התופעה.
החוואי ענה בגאווה שהתרנגולים שלו מבצעים את חובתם עשרות פעמים ביום.
"שמא תוכל להפנות לכך את תשומת לבו של מר קולידג'?" אמרה אשת הנשיא.
הנשיא שמע את השיחה ופנה לחוואי: "האם בכל פעם התרנגול משרת את אותה התרנגולת?" "מה פתאום?
בכל פעם עם נקבה אחרת!" השיב החוואי.
"שמא תוכל להפנות לכך את תשומת לבה של הגב' קולידג'?" סיים הנשיא.
בהידרודינמיקה, אפקט צ'יריוס מתאר את המשיכה ההדדית בין עצמים קטנים הצפים על פני נוזל הודות למתח הפנים שלו.
האפקט נקרא על שם דגני הבוקר צ'יריוס והוא נובע ממתח הפנים וכוח הציפה.
ניתן לצפות בו גם בבועות על פני השטח של משקאות מוגזים ונוזלים מוגזים אחרים.
במאמר בכתב העת "American Journal of Physics", דנים דומיניק ולה ול.
מהדוואן מאוניברסיטת הרווארד באפקט זה ובשימוש שלו בחקר של הרכבה עצמית של מבנים קטנים.
על פי חישוביהם, הכוח בין שני כדורים בצפיפות וברדיוס הצפים במרחק זה מזה בנוזל בצפיפות מתואר על ידי הנוסחה:
כאשר הוא מתח הפנים, היא פונקציית בסל מהסוג הראשון, הוא מספר בונד,
הוא מספר חסר ממדים במונחים של זווית המגע .
כמו כן, הוא אורך אופייני של עקמומיות הנוזל ליד דפנות הכלי.
בשל הכוח השקול האמור , עצמים קטנים ורטובים הצפים על פני נוזל נוטים להתלכד לגוף אחד.
במקרה של בועות, לגוף יהיו תכונות רבות דמויות מוצק.
כמו כן, העצמים נוטים להימשך לעבר העקמומיות בנוזל ליד דפנות הכלי שנגרמת בגלל מתח הפנים.
היפוך סימנו של הכוח משמעו דחייה הדדית בין העצמים.
ולה הראה שעצמים קטנים שצפים עם תכונות רטיבות זהות דוחים זה את זה אם הצפיפות היחסית ביניהם היא בסימן מנוגד.
עשויות להיות סיבות נוספות למשיכה בין עצמים בנוזל, כגון המקבילה הימית לאפקט קזימיר, או משיכה חשמלית בין עצמים הטעונים במטענים חשמליים מנוגדים או אף זהים בתרחיף מיונן.
אפקט קזימיר הוא אפקט פיזיקלי אותו ניבא הפיזיקאי ההולנדי הנדריק קזימיר בשנת 1948 המתאר את המשיכה בין שני משטחים מוליכים אף שאינם טעונים במטען חשמלי.
תופעה זו היא תוצאה של תנודות קוונטיות של הריק הנמצא בין המשטחים וקיימת גם עבור תצורות גאומטריות שונות ממשטחים, בין שני מוליכים.
בכל תאוריה של שדות קוונטים, ישנה תופעה הנקראת תנודות קוונטיות.
מדובר בשינויים קוונטיים קטנים השומרים על ממוצע אחיד, אך יוצרות אי אחידות במרחב ובזמן של האנרגיה.
אפקט קזימיר הוא תוצאה של תנודות בשדה האלקטרומגנטי המתואר על ידי האלקטרודינמיקה הקוונטית.
בחישוב אנרגיית ה"ריק" שבין שני המשטחים, נלקחים בחשבון אך ורק הפוטונים (כולל פוטונים וירטואליים) שלגבי אורך הגל שלהם המרחק בין המשטחים הוא כפולה שלמה של אורך הגל.
לפיכך, מספר הפוטונים היכולים להימצא בין שני המשטחים גדול יותר ככל שהמרחק ביניהם גדול יותר, משום שאז, יותר אורכי גל אפשריים.
בעקבות כך, צפיפות האנרגיה עולה גם כן.
הכח (המהווה את נגזרת האנרגיה) הוא כח משיכה בין שני המשטחים.
כח המשיכה בין שני המשטחים נובע מכך שלחץ צפיפות האנרגיה מהצד החיצוני של זוג המשטחים גבוה מלחץ צפיפות האנרגיה שבתווך שבין המשטחים.
בהינתן שני משטחים בעלי שטח S כל אחד המקבילים האחד לשני והנמצאים במרחק L זה מזה.
ניתן להניח כי המרחק L קטן בהרבה הן מאורך והן מרוחב כל אחד מהמשטחים ובכך להזניח השפעות קצה.
ניתן במצב זה לחשב את הכח ליחידת שטח הפועל על כל אחד מהמשטחים (לחץ).
אנו מניחים, בנוסף, כי המשטחים עשויים מחומר שהוא מוליך מושלם (כלומר, בעל מוליכות אין סופית) וכי הם אינם טעונים במטען חשמלי.
היות שמדובר בתופעה קוונטית וכן יחסותית, הרי שניתן לצפות כי בחישוב יופיעו ħ (קבוע פלאנק, המאפיין תופעות הקוונטיות) וכן מהירות האור c (המאפיינת תופעות ביחסות פרטית).
בנוסף, הכח תלוי במרחק L בין המשטחים.
לכן, ניתן לרשום את הכח ליחידת שטח כ:
כך ש-k הוא מספר טהור (ללא ממדים), ו-α, β, γ הם שלושה מספרים אותם נדרש למצוא.
על ידי אנליזה ממדית, מקבלים את מערכת המשוואות הבאה:
מערכת זו היא בעלת פתרון יחיד שהוא:
החישוב המדויק נעשה על ידי קזימיר בשנת 1948. בחישובו הניח קזימיר כי הטמפרטורה התרמודינמית היא האפס המוחלט: T=0K.
מכך מתקבלת העובדה כי הקבוע k הוא קבוע שלילי שאינו מתאפס.
מסימן המינוס ניתן ללמוד כי מדובר בכח משיכה (כח שלילי בפיזיקה נחשב לכח מושך ואילו כח חיובי נחשב לכח דוחה).
ניתן לרשום אם כן את גודלו של כח המשיכה בין שני המשטחים בעלי שטח S ומרוחקים מרחק L כ:
היות שניסויים אמיתיים לא יכולים להתבצע בטמפרטורת האפס המוחלט אלא בטמפרטורה סופית כלשהי, הרי שיש צורך לחשב את ההשפעות של הטמפרטורה כך שניתן יהיה להפחית אותן מתוצאות המדידה על מנת לבחון את אמיתותו של האפקט.
ההשפעה העיקרית של הטמפרטורה היא כתוצאה מהקרינה הנפלטת.
נשתמש ב"טמפרטורה ההפוכה" β=1/kT (לא מדובר באותה β כמו בחישוב לעיל, ו-k מייצג כאן את קבוע בולצמן).
האנליזה הממדית מראה כי הפרמטר:
בוחנים את המקרה המציאותי שבו המרחק L שואף לאפס והטמפרטורה T קבועה (או לחלופין, מצב שבו L קבוע ו-T שואפת לאפס).
האיבר הראשון הוא החישוב של קזימיר למקרה של טמפרטורה אפס.
האיבר השני הוא איבר משיכה כתוצאה מקרינת גוף שחור של המשטחים בנפח אין-סופי.
האיבר השלישי הוא התיקון לאיבר קרינת גוף שחור עבור גודל סופי.
בטמפרטורת הסביבה (), ועבור מרחק ניסיוני בין הלוחות (), מקבלים כי α≈48. האיבר השלישי מתנהג בצורה של , כלומר, אקספוננט דועך ולכן הוא זניח לחלוטין באופן מעשי.
במקרה זה, היחס בין האיבר השני לראשון הוא:
כלומר, במערכת ניסוי מציאותית, ניתן להתייחס אל המערכת כאילו היא מערכת אידיאלית בטמפרטורת האפס המוחלט.
אפקט זה, שנובא כאמור על ידי קזימיר בשנת 1948, הוכח ניסויית לאורך השנים:
את הניסוי הראשון ערך ספארניי (Spaarnay) בשנת 1958. ניסוי זה הראה כי אכן קיים כוח משיכה בין שני משטחים ש"אינו נוגד את הניבוי התאורטי" של קזימיר.
ניתן להעריך את גודל שגיאת המדידה של הניסוי ב-100%.
ניסוי ראשון בעל משמעות אמיתית נעשה בשנת 1978 על ידי ואן בלוקלנד (van Blokland) ואוברביק (Overbeeck).
גודל השגיאה בניסוי זה היה כ-25%.
בניסויים מודרניים יותר שבדקו את האפקט, הגיעו לדיוק של 1%, ובהם נלקחו בחשבון אי הדיוקים הנובעים מתופעות של החזרות של המראות.
בנוסף לכך, ברמות דיוק גבוהות יותר, נלקחים בחשבון גם האיברים שהוזנחו בחישובים כמו השפעות הטמפרטורה או סופיות מערכת הניסוי.
ניסוי הראה לראשונה אור נוצר מריק (ואקום), כפי שנחזה באפקט קזימיר, בנובמבר 2011.
אפקט קומפטון או פיזור קומפטון הוא תופעה פיזיקלית בה קרני X וקרני גמא מתפזרות מחומר תוך כדי שאורך הגל שלהן גדל.
את התופעה גילה ב-1922 הפיזיקאי האמריקני ארתור קומפטון בניסוי שערך.
השינוי באורך הגל סתר את ההסבר הקלאסי לפיזור קרינה, וקומפטון הראה שניתן להסביר אותו אם מקבלים את האופי החלקיקי של האור, מניחים שהפיזור הוא אוסף של התנגשויות אלסטיות בין פוטונים לבין אלקטרונים חופשיים, ומתארים כל התנגשות כזו על פי תורת היחסות הפרטית.
לפי הסברו, השינוי באורך הגל נובע מכך שבהתנגשות חלק מהאנרגיה של הפוטון עובר לאלקטרון, והופך לאנרגיה קינטית שלו.
החשיבות ההיסטורית של גילוי פיזור קומפטון הייתה בכך שהיא איששה את ההנחה של אלברט איינשטיין בדבר האופי החלקיקי של האור, הנחה שטרם הייתה מקובלת באותם ימים.
גילוי האפקט זיכה את קומפטון בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1927.
התופעה של פיזור קרינה אלקטרומגנטית, בה הקרינה פוגעת במטרה ומתפזרת לכיוונים שונים, הייתה ידועה היטב לעולם המדע בתחילת המאה העשרים.
אולם בכל הניסויים וההסברים התאורטיים (פיזור תומסון, פיזור ריילי) אורך הגל בקרינה המפוזרת היה זהה לאורך הגל המקורי.
הציפייה הייתה שגם קרינת X - קרינה אלקטרומגנטית בעלת אורכי גל קצרים, תתנהג בצורה דומה.
אולם החשד שאין זה כך התעורר כאשר בניסויים שערך צ'ארלס גלובר ברקלה התברר שקרני ה-X המפוזרות נבלעות בחומר יותר מאשר הקרינה המקורית.
קומפטון החליט לבדוק את הדבר על ידי סדרת ניסויים שביצע בשנים 1919–1922 בהם השתמש במקור רדיואקטיבי של קרני גמא ובחן את הספקטרום של הקרינה המפוזרת.
התוצאות הראו שבספקטרום של הקרינה המפוזרת היו שני שיאים.
שיא אחד באורך הגל של הקרינה המקורית - כמצופה.
אולם היה גם שיא שני באורך גל ארוך יותר, שהלך והתארך עם זווית המדידה.
ב-1922 זיהה קומפטון את אופי השינוי בקרינה: אם הקרינה המקורית הייתה באורך גל , אורך הגל של השיא השני של הקרינה שהתפזרה בזווית היה:
כאשר הערך של הוא 0.0243 אנגסטרם ללא תלות באורך הגל המקורי או בחומר המפזר, בתנאי שהפיזור נעשה על ידי אלקטרונים.
בשביל להסביר את התופעה השתמש קומפטון בשתי התאוריות המהפכניות של אותה התקופה: בתורת הקוונטים שהייתה עוד בחיתוליה ודיברה רק על קוונטים של קרינה אלקטרומגנטית,
מתורת הקוונטים הוא לקח את הרעיון שיש תופעות (כמו האפקט הפוטואלקטרי) שעל מנת להסביר אותן צריך לתאר את הקרינה האלקטרומגנטית כשטף של חלקיקים (פוטונים) שכל אחד מהם פוגע באלקטרון אחד ומעביר לו אנרגיה ותנע.
כמו כן הוא השתמש בכך שלכל פוטון יש אנרגיה:
מתורת היחסות הוא לקח את הביטוים עבור התנועה של האלקטרון אחרי הפגיעה - מכיוון שהאנרגיה של פוטונים של קרינת X מתקרבת ואף עולה על אנרגיית המנוחה של האלקטרון, הוא מגיע למהירויות בהן יש להשתמש בנוסחאות היחסותיות.
קומפטון כתב את המשוואות שמתארות התנגשות אלסטית בין פוטון לבין אלקטרון חופשי (בעל מסת מנוחה ) שנמצא במנוחה לפני ההתנגשות: משוואה לשימור האנרגיה שנובעת מההנחה של התנגשות אלסטית, ומשוואה לשימור התנע.
ממשוואות אלה הוא קיבל את הקשר בין אורך הגל שיש לפוטון אחרי ההתנגשות לבין הזווית שבין כיוון התנועה החדש שלו לכיוון המקורי:
הצבת הערכים של הקבועים בביטוי : נתנה את ההסחה שנמדדה בניסוי.
בכך הראה קומפטון שניתן להסביר את התופעה כאוסף של התנגשויות אלסטיות בין פוטונים לאלקטרונים חופשיים במנוחה.
אם מציבים בביטוי במקום את מסת האלקטרון מסה גדולה יותר, ההסחה באורך הגל קטנה יותר.
לכן התנגשות בגרעין, כמעט שלא תגרום להסחה באורך הגל, והפוטונים המוסחים מהתנגשות בגרעין יהוו חלק מהשיא הלא מוסח.
מכונה היום אורך גל קומפטון, ויש לו חשיבות מעבר לתופעה של פיזור קומפטון.
כמעט בו זמנית לקומפטון, גם פטר דביי גילה את ההסבר התאורטי לאפקט (המאמר של דביי התפרסם ראשון, אם כי קומפטון שלח את המאמר שלו שבועות ספורים לפני דביי).
למשך תקופה מסוימת האפקט נקרא אף "אפקט דביי-קומפטון", אולם דביי התעקש על כך שראוי שהאפקט יקרא על שם קומפטון בלבד שכן הוא עשה את רוב העבודה.
פיזור קומפטון כתופעה של קרני X
יש כמה סיבות בעטיין פיזור קומפטון מתגלה רק בקרני X, ולא בקרינה אלקטרומגנטית באורכי גל ארוכים יותר כמו אור נראה.
הסיבה הראשונה היא, שהתוספת באורך הגל היא משמעותית רק בקרינה בעלת אורך גל קצר.
עבור פוטונים של אור נראה, שאורך הגל שלהם נמדד באלפי אנגסטרמים, התוספת של מאיות אנגסטרם אינה משמעותית.
סיבה חשובה נוספת היא ההנחה שהאלקטרונים חופשיים.
הנחה זו אינה מדויקת כמעט אף פעם, שכן האלקטרונים בחומר קשורים לאטומים או לפחות לגביש כולו.
אבל חוזק הקשר הזה נמדד באלקטרון-וולטים בודדים.
כאשר פוטון של קרני X (שהאנרגיה שלו היא מאות אלפי אלקטרון-וולט ויותר) פוגע באלקטרון, אנרגיית הקשר שלו כל כך זניחה שמוצדק להתייחס אליו כאל אלקטרון חופשי.
לעומת זאת, לפוטונים של אור נראה יש אנרגיה בסדר הגודל של אנרגיית הקשר, ולכן אי אפשר להתעלם ממנה.
החשיבות ההיסטורית של אפקט קומפטון
ב-1922, כאשר ארתור קומפטון גילה את אופי ההסחה באורך הגל, ונתן לה את ההסבר הנכון, תורת הקוונטים הייתה בחיתוליה.
למעשה, היא הסתכמה בקביעה שקרינה אלקטרומגנטית נפלטת או נבלעת בחומר במנות בדידות של אנרגיה, שכונו קוונטים.
המילה "פוטון" הומצאה רק ב-1926. רוב המדענים חשבו שדבר זה לא מעיד כלל על תכונות האור, אלא קורה בגלל התכונות של החומר.
אלברט איינשטיין היה כמעט בודד בדעה שהקוונטים של הקרינה הם ממש חלקיקים של אור.
הגילוי של קומפטון היה זה שהיטה את הכף בקרב הקהילה המדעית לטובת קבלת הרעיון שלאור יש גם אופי חלקיקי.
אך גם זה לקח מספר שנים.
ב-1924, נילס בוהר, שעדיין התנגד בחריפות לרעיון של חלקיקי אור, פרסם עם הנדריק קראמרס וג'ון סלייטר תאוריה (תאוריית BKS) שהסבירה את אפקט קומפטון ללא צורך בהנחה של קיום אופי חלקיקי לקרני ה-X.
רק ב-1925, כאשר הוכח בניסויים שערכו ולתר בותה והנס גייגר שהפיזור של הפוטונים אכן מלווה בפליטה בו זמנית של אלקטרונים בכיוון ובתנע המתאימים למה שנחזה בתאוריה של קומפטון (דבר שסתר את התאוריה של בוהר ושותפיו), הרעיון שלקרינה האלקטרומגנטית יש אופי חלקיקי הפך למקובל.
ועדיין, גם כאשר ב-1927 ניתן לקומפטון פרס נובל לפיזיקה, הוא ניתן על "גילוי האפקט הקרוי על שמו", אך לא על ההסבר לו .
אפקט קומפטון הוא אחת משלוש התופעות העיקריות שתורמות לבליעה של קרני X וקרני גמא בחומר, יחד עם האפקט הפוטואלקטרי ויצירת זוגות.
אפקט קומפטון הוא דומיננטי עבור פוטונים עם אנרגיות של כ 0.5 - 5 MeV (דבר זה תלוי גם בסוג החומר, והתחום רחב יותר ככל שהמספר האטומי של הבולע נמוך יותר), בעוד האפקט הפוטואלקטרי דומיננטי באנרגיות נמוכות יותר, ויצירת זוגות באנרגיות גבוהות יותר.
למרות שאפקט קומפטון הוא בעקרון אפקט של פיזור ולא של בליעה (והיה יותר נכון להשתמש במושג ניחות), הוא נחשב כתורם לבליעה.
זאת משתי סיבות: כאשר מדובר בקרן מרוכזת, הוא מוציא את הפוטון מהקרן והיא לא מגיעה לגלאי; הפוטונים המפוזרים הם בעלי אנרגיה נמוכה יותר, וככל שהאנרגיה נמוכה יותר עולה הסיכוי לעבור פיזורי קומפטון נוספים, או בליעה פוטואלקטרית, כך שאירוע שמתחיל בפיזור מסתיים בבליעה.
ייתכן מצב בו פוטון מתנגש באלקטרון שאינו נמצא במנוחה, אלא הוא בתנועה במהירויות גבוהות.
במקרה כזה יכול להתרחש "אפקט קומפטון הפוך" בו דווקא הפוטון יקבל אנרגיה מההתנגשות ואורך הגל שלו יתקצר.
תופעה זו הרבה יותר נדירה, אך היא יכולה להשפיע על ספקטרום הקרינה הנפלט מחורים שחורים, ואף על ספקטרום קרינת הרקע הקוסמית.
בכימיה אפקטים סטריים נובעים מהעובדה שכל אטום במולקולה תופס נפח מסוים בחלל.
אם האטומים קרובים מדי אחד לשני נוצרת דחייה (דחיית פאולי או בורן) כתוצאה מחפיפה בין ענני האלקטרונים שלהם.
דחייה זו עשויה להשפיע על הצורה (קונפורמציה) המועדפת של המולקולה.
קיימים מספר סוגי אפקטים סטריים:
הפרעה סטרית, או התנגדות סטרית, מתרחשת כאשר גודל קבוצות מסוימות במולקולה מונע קיום תגובות כימיות שמתרחשות במולקולות קטנות יותר.
למרות שהפרעה סטרית מהווה לעיתים בעיה, היא גם יכולה להיות כלי שימושי מאוד ומנוצלת לעיתים קרובות על ידי כימאים כדי לשנות את הריאקטיביות של מולקולה על ידי חסימת תגובות לוואי בלתי רצויות (הגנה סטרית).
הפרעה סטרית בין קבוצות סמוכות יכולה גם להגביל את זוויות הקשר הפיתוליות.
עם זאת, באתאן הוכח כי היפרקוניוגציה היא ההסבר הנכון להעדפה לקונפורמציה מסוימת ולא הפרעה סטרית כפי שהיה נהוג לחשוב בעבר, מכיוון שההפרעה הסטרית של אטום המימן קטנה מדי מכדי להשפיע כך.
הגנה סטרית מתרחשת כאשר קבוצה טעונה במולקולה מוחלשת או ממוסכת מרחבית על ידי קבוצה בעלת מטען פחות (או בעל סימן הפוך), בין השאר על ידי יונים נגדיים בתמיסה (סיכוך דביי).
במקרים מסוימים, אינטראקציה בין אטום לאטומים ממוסכים סטרית תתרחש רק אם האטום יתקרב מכיוון פחות ממוסך.
בדרך זו ניתן לשלוט על הכיוון והמיקום בו תתרחש תגובה מולקולרית.
משיכה סטרית מתרחשת כאשר למולקולות צורות או גאומטריות מתאימות לאינטראקציה הדדית.
במקרים כאלה המולקולות יגיבו אחת עם השנייה בסידורים ספציפיים.
דוגמה טובה לכך היא קישור אנזים למצע.
הבנת האפקטים הסטריים חיונית לכימיה, ביוכימיה ופרמקולוגיה.
בכימיה, האפקטים הסטריים הם כמעט אוניברסליים, ומשפיעים על הקצבים והאנרגיות של רוב התגובות הכימיות במידה זו או אחרת.
בביוכימיה, אפקטים סטריים משמשים לעיתים קרובות במולקולות טבעיות כמו אנזימים, בהן האתר הפעיל יכול להיות קבור בתוך מבנה חלבוני גדול.
בפרמקולוגיה, אפקטים סטריים קובעים כיצד ובאיזה קצב תרופה תגיב עם הביומולקולות המיועדות (מטרות התרופה).
אפקט פאראדיי הוא תופעה דומה לפעילות אופטית, המתרחשת בחומרים שאינם פעילים אופטית תחת הפעלת שדה מגנטי.
קרוי על שם מייקל פאראדיי, שגילה את התופעה ב-1845.
עוד מסתבר כי מקדמי השבירה של החומר שונים עבור שתי תדירויות הרזוננס החדשות וכתוצאה מכך הגלים נעים במהירויות שונות ונוצר הפרש מופע בין שני הקיטובים המעגליים, היוצר סיבוב של מישור הקיטוב.
זווית הסיבוב של מישור הקיטוב נתונה על ידי:
כאשר: l עובי החומר, B השדה המגנטי, ו-V קבוע ורדה.
ניתן לראות שבאפקט פאראדיי הזווית תלויה ליניארית בעוצמת השדה, כלומר בהפרשים בין רמות האנרגיה הנוצרות, וכן במרחק שעובר האור בתוך החומר.
יישום חשוב לאפקט זה הוא בבניית מבדדים אופטיים (איזולטורים), החוסמים החזרות לכיוון מקור האור, הודות לכך שסיבוב מישור הקיטוב במעבר כפול (הלוך ושוב) דרך מסובב פאראדיי אינו מתבטל אלא נצבר פעמיים.
המונח אפקט פלורנס נייטינגייל מתייחס להתפתחות רגשות רומנטיים בעיסוק הרפואי, הפארארפואי והסיעודי, בין גבר או אישה מטפלים לבין גבר או אישה מטופלים.
לפי מקורות מסוימים, המונח הוזכר לראשונה על ידי השחקן אלברט פיני כ"תסמונת פלורנס נייטינגייל" בראיון בשנת 1982. התופעה נקראת על שם האחות האנגליה פלורנס נייטינגייל הידועה בכך שטיפלה בחולים במסירות ובחמלה.
אין תיעוד היסטורי לכך שפלורנס נייטינגייל עצמה פיתחה רגשות רומנטיים כלפי מטופליה.
למרות שהמונח מוכר בפסיכולוגיה הפופולרית, אין ספרות מחקרית המציגה תופעה זו באופן נרחב.
אזכור מפורש לאפקט זה יש בסדרות הטלוויזיה "סיינפלד" (עונה 4 פרק 20) ו"אישור מחלה", המשודרת בנטפליקס.
בספרות המקצועית ניתנת משמעות שונה לביטוי.
במאמר שניתח את "אפקט פלורנס נייטינגייל" בקרב עובדי בריאות, המונח מתואר כמנגנון שבו זיהוי סבלם של אחרים מגביר את הזדהות העובד עם הארגון ואת שביעות רצונו מהעבודה.
במאמר שפורסם בברזיל "אפקט פלורנס נייטינגייל" מתייחסים המחברים להשפעתה של פלורנס נייטינגייל כיזמית חברתית על התפתחות הסיעוד המודרני והעכשווי.
היא נחשבת לחלוצה בתחום הסיעוד המודרני, עם חזון, ערכים חברתיים הומניטריים, ויכולת לשנות מציאות.
אפקט עין העש הוא תופעה אופטית שהתגלתה לראשונה מתצפיות על עיני עשים.
עיניהם של מיני עשים ליליים הן כהות ואטומות, וכמעט ואינן מחזירות את האור הפוגע בהן.
תופעה זו נובעת מקיומו של מבנה בליטות זעיר, בגודל ננומטרי, על השכבה החיצונית של עין העש, היוצר התנהגות הזהה לזו של ציפוי אנטי-מחזיר.
לשכבה זו על עיני עשים ליליים יתרון הישרדותי ברור, בכך שהיא מקשה על טורפים המסתמכים על ראיה לאתר עשים על ידי זיהוי נצנוץ אור הכוכבים והירח מעיניהם.
עיקרון הפעולה של שכבה זו הוא דוגמה לביומימטיקה, שכן הוא אומץ בתעשיית האופטיקה, שם הוא משמש לייצור ציפויים אנטי-מחזירים לעדשות ואלמנטים אחרים, בלי צורך בתוספת של שכבת חומר בעל מקדם שבירה שונה.
הגורם להחזרות בעת מעבר אור בין שני תווכים בעלי מקדם שבירה שונה הוא השינוי החד במקדם השבירה.
ככל שהשינוי במקדם השבירה בין האוויר וחומר אחר (למשל חומר עין העש) גדול יותר, כך גדל החלק של האור המוחזר ביחס לאור המועבר, בהתאם למשוואות פרנל.
לעומת זאת אם מקדם השבירה משתנה באופן הדרגתי בין האוויר לחומר, על פני שכבה דקה, ניתן לצמצם את ההחזרה כמעט לאפס, שוב ממשוואות פרנל.
המבנה של הבליטות בעין העש הוא כזה שהן רחבות בבסיסן והולכות ומוצרות ככל שמתרחקים מהבסיס, והן מסודרות בסריג סדור (משושה לרוב).
מכאן, אם נתבונן על שכבות שהן חתך רוחבי של סריג הבליטות, בגובה שונה ישנו יחס נפחי שונה של אוויר וחומר העין (בשכבה שבתחתית הבליטות אין כלל אוויר, ובשכבה שבראשן רוב החומר הוא אוויר).
אם המרווח בין הבליטות הוא קטן מגבול ההתאבכות, ניתן להתייחס לחומר בתוך כל שכבת גובה כזו כאילו היה בעל מקדם שבירה אפקטיבי שערכו נע בין זה של אוויר לזה של חומר העין, ותלוי ביחס הנפחי ביניהם בשכבה.
מכאן, מתקבל שמקדם השבירה משתנה בהדרגה מזה של אוויר לזה של חומר העין כאשר נעים בציר גובה הבליטות.
אפקט זה יוצר הקטנה משמעותית של ההחזרה, התלויה בצורת הבליטות, המרווח ביניהן ואורך הגל.
פיגמנט מלאכותי שיוצר בצורה המזכירה עיקרון זה של בליעת ההחזר הוא ה-Vantablack .
אפקט עין העש התגלה לראשונה בעשים הפעילים בלילה, אך קיים גם בפרפראים אחרים, בהם פעילי יום.
במדידות שנעשו בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני וגלאים רגישים לאור התגלה כי מיני פרפראים פעילי יום מסוימים, ששוּער שהתפתחו מעשים, הם בעלי מבנה של בליטות על עיניהם, בדומה לעשים.
אולם, הבליטות של הפרפראים פעילי היום היו קטנות והמרווחים ביניהם גדולים, באופן שלא יצר אפקט אנטי מחזיר, ומאפיינים אלו הוקצנו במינים מפותחים יותר שהסתגלו זמן רב יותר לקיום יום.
מאחר שביום אין יתרון אבולוציוני לציפוי אנטי מחזיר, שכן הטורפים רואים בנקל את הפרפראי כולו, ההתנוונות של מבנה הבליטות בפרפראי יום שמוצאם מעשים מהווה אישוש נוסף לתורת האבולוציה.
דרך הפעולה של אבולוציה ביולוגית משלבת שינוים מקריים במטען הגנטי של יצורים חיים, עם ברירה טבעית לא מקרית.
השינוי המקרי בקרב עשים הוא התפתחות של בליטות על העין באופן שקיים בקרב כלל מיני העשים.
בקרב הנישה האקולוגית של עשי לילה, לבליטות אלה הייתה תרומה מספיק מהותית להישרדות, כך שנוצר לחץ אבולוציוני חזק מספיק, שגרם לכך שפרטים של עשים ליליים בלי גנים המתאימים לאפקט, הפכו נדירים יותר ואילו בעלי גנים עם האפקט הפכו לרוב.
תהליך זה נמשך עד למצב שבו במין מסוים של עש לילי לא נותרו עשים ליליים ללא אפקט עין העש.
סוג כזה של ברירה טבעית לא התרחש בקרב מין שאינו לילי, שכן בקרבם אין יתרון אבולוציוני למבנה כזה או אחר של הבליטות.
אפקט קואנדה הוא תופעה בה סילון של זורם (נוזל או גז) נע, המתקדם בצמידות למשטח קמור קלות יתעקל עם המשטח במקום להתקדם ישר בכיוון התקדמותו.
התופעה מוסברת בכך שכאשר הזורם נע לאורך המשטח נוצר כח חיכוך בין הזורם לבין המשטח.
כח זה מאט את מהירות הזרימה ומצמיד את הזורם למשטח.
הזורם הנע עוקב אחרי העקמומיות של המשטח אפילו מעבר לנקודת הקצה כל עוד הזווית איננה חדה מדי.
יש חוקרים הטוענים שנדרש להשתמש באפקט קואנדה כדי להסביר את היווצרות כח עילוי מפרופיל אווירודינמי.
הם טוענים שהיצמדות הזרימה אל "עקמומיות הפרופיל" האווירודינמי בחלק שמעל לפרופיל נובעת ברמה המיקרוסקופית על ידי אפקט קואנדה ושבלעדיו היה נוצר מצב קבוע של הזדקרות.
לעומתם, רוב החוקרים מסתפקים בהסברים בלי לראות צורך בשימוש באפקט קואנדה.
תומכי השימוש באפקט מצדיקים את השימוש בו כדי לנתח את העילוי שנוצר כתוצאה מגופים אווירודינמיים ייחודיים, כגון מדפים ואמצעי הגברת עילוי נוספים.
תומאס יאנג תיאר את מה שנקרא היום אפקט קואנדה בשנת 1800. התופעה של היצמדות סילון זורם נע למשטחים בעלי עקמומיות נקראת על שם אנרי קואנדה, מדען, בונה מטוסים ומהנדס אווירונאוטיקה ממוצא רומני, מחלוצי התעופה בעולם.
קואנדה שם לב לתופעה שגרמה לשריפה ולהתרסקות מטוסו מדגם קואנדה 1910 שהיה המטוס הראשון שצויד וטס עם מנוע סילון.
כאשר קואנדה הטיס את מטוסו, קואנדה-1910, עם מנוע הסילון, הוא שם לב לכך שהגזים הלוהטים מהמנוע נצמדים למשטח גוף המטוס.
כך גילה את התופעה שזרם נוטה להצמד למשטח שעל פניו הוא זורם.
קואנדה זיהה את התופעה, חקר אותה ומצא לה שימושים מעשיים בתחום התעופה.
בשנת 1934 הוציא קואנדה פטנט בצרפת על שימוש בתופעה להסטת סילון נוזל שנכנס לזורם אחר בסמיכות לקיר קמור.
מחקרים נוספים נעשו על ידי ג'ון פוסט והובילו לתכנון ולבניה של רחפות השטות על גבי "כרית" של אוויר.
אפקט פול פרנקל הוא תופעה בפיזיקה של מצב מוצק, המאפשרת לחומר מבודד חשמלית להוליך חשמל.
האפקט נקרא על שם יעקב פרנקל, אשר פרסם מאמר בנושא בשנת 1938, וכן על שם הוראס יואיט פול.
האפקט ידוע גם כ"פליטת פול פרנקל".
אלקטרונים יכולים לנוע באיטיות דרך מבודד בדרך הבאה: האלקטרונים בדרך כלל לכודים במצב עצמי (כלומר, לכודים באטום מסוים ואינם חופשיים לנוע בגביש).
לעיתים, שטפים מקריים של חום נותנים לאלקטרון מספיק אנרגיה לצאת מהמצב העצמי, ולהשתחרר לפס ההולכה.
שם הוא חופשי לנוע לאורך הגביש, לזמן מאוד קצר, לפני שישקע פעם נוספת לתוך מצב עצמי אחר (באטום אחר).
אפקט פול פרנקל מתאר איך בשדה חשמלי חזק, האלקטרון אינו צריך אנרגיית חום רבה על מנת להגיע לפס ההולכה, משום שהוא מקבל חלק מהאנרגיה מהשדה החשמלי.
כשמשקללים את התדירות שבה אלקטרונים מעוררים לפס ההולכה, ואת התנועה שלהם שם, הביטוי הכמותי לאפקט פול פרנקל הוא:
הוא מחסום המתח (כאשר השדה החשמלי המושרה אפסי) אשר אלקטרון חייב לעבור על מנת לנוע מאטום אחד למשנהו בתוך הגביש.
אפקט סטרייסנד הוא תופעה תקשורתית המתרחשת כאשר נעשה ניסיון לצנזר או להסתיר מהציבור פריט מידע הנחשב לרגיש, באמצעות מניעת הפרסום שלו באמצעי התקשורת.
האפקט מתבטא בעובדה שניסיון ההסתרה עצמו גורם לתוצאה הפוכה מזו שהמסתיר התכוון אליה: המידע האמור מקבל תוספת משמעותית מאוד של פרסום; לעיתים היקפה של התוצאה ההפוכה, הנמדד במספר האנשים המתעניינים במידע ונחשפים אליו, גדול פי כמה וכמה מאשר התוצאה שאותה ניסו למנוע בניסיון ההסתרה.
האפקט קרוי על שם הזמרת והשחקנית האמריקנית ברברה סטרייסנד.
הבלוגר מייק מאזניק טבע את המונח בעקבות ניסיונה של סטרייסנד בשנת 2003 למנוע את פרסומו של צילום אוויר של אחוזתה שעל חוף האוקיינוס השקט במאליבו, קליפורניה, ארצות הברית.
סטרייסנד תבעה את צלם התמונה, קנת אדלמן, ואת מפעילי האתר Pictopia.com, בסכום של 50 מיליון דולר, בטענה של הפרת הזכות לפרטיות.
בכתב התביעה הופיעה דרישה להסיר את התצלום ממאגר של תצלומים המתעדים את קו החוף של קליפורניה.
הצלם פרסם את התמונה במטרה לתעד את תופעת הנסיגה של קו החוף, כתוצאה מפעילות בנייה, מטרה שזכתה לעידודה ולתמיכתה הרשמית של המדינה.
לפני שהוגשה התביעה, התמונה המדוברת זכתה לשש הורדות בלבד, שתיים מהן בידי עורכי הדין של סטרייסנד.
בחודש הראשון שלאחר התביעה צפו בתמונה כחצי מיליון משתמשים.
בסופו של דבר, סטרייסנד הפסידה בתביעה.
בספטמבר 2009 נכתב בבלוג Photoshop Disasters (אסונות פוטושופ) על פרסומת של פולו ראלף לורן, שבה הופיעה תמונה של דוגמנית שעברה עיבוד תמונה מסיבי, עד כדי כך שנאמר עליה: .
חברת ראלף לורן הצליחה להוריד את הרשומה (פוסט) מהבלוג, אולם היא הועתקה לבלוגים ולאתרי חדשות אחרים.
בסופו של דבר נאלצה החברה להודות שעשתה טעות שיווקית, והתנצלה.
באפריל 2013 פנה המינהל הכללי לביטחון פנים של צרפת (DCRI) לקרן ויקימדיה בדרישה להסיר את הערך "תחנת הרדיו הצבאית פייר-סור-אוט" מוויקיפדיה הצרפתית בטענה שהוא חושף מידע מסווג.
משתמש ויקיפדיה בעל הרשאה למחוק ערכים זומן לחקירה, אף שלא הוא כתב את הערך, ואולץ למחוק אותו תחת האיום שייעצר אם לא יעשה זאת.
הערך נמחק, אך הושב לדפי ויקיפדיה באותו היום.
עם היוודע הידיעה, הפך לערך הנצפה ביותר בוויקיפדיה הצרפתית בסוף השבוע של 6–7 באפריל, עם יותר מ-120 אלף צפיות.
משפחת עופר ניסתה למנוע את שידור הסרט התיעודי "שיטת השקשוקה" באמצעות תביעת דיבה נגד יוצר הסרט מיקי רוזנטל, ואיום בתביעה נגד מי שיקרין או ישדר את הסרט.
העתירה נדחתה, והניסיון גרם להעלאת הרייטינג של הסרט.
שמו של הסרט אף הפך לשם נרדף לשיטה של ניצול קשרי הון-שלטון.
בשנת 1990 הגישה מדינת ישראל בקשה לצו מניעה לבית משפט בארצות הברית, במטרה למנוע את פרסומו של הספר "בתחבולות תעשה לך מלחמה" מאת חניך קורס "המוסד" לשעבר ויקטור אוסטרובסקי, ספר שהכיל סודות רבים של ארגון הביון הישראלי.
בעקבות הבקשה, עלה הספר לראש טבלת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
גדר חיה הוא רומן מאת הסופרת הישראלית דורית רביניאן, שיצא לאור בשנת 2014 בסדרת "ספריה לעם".
שלמה הרציג, האחראי על לימודי הספרות ברמה מוגברת של חמש יחידות לימוד בחינוך הממלכתי, וועדת המקצוע, בראשות פרופ' רפי וייכרט מאוניברסיטת חיפה, המליצו לכלול את הספר במסגרת לימודי החובה במגמת ספרות מוגברת.
המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך דחתה המלצה זו.
אחד מנימוקי הדחייה היה ש"בגיל ההתבגרות אין ראייה מערכתית הכוללת שיקולים של שמירת הזהות של העם ומשמעות ההתבוללות".
דורית רביניאן טענה כי "הנושא של הספר - והסיבה שפסלו אותו במשרד החינוך - זו החרדה היהודית במרחב הערבי.
חושבים שאם מונעים מנפשותיהם הרכות של ילדים רומן שמתמודד עם אזור הדמדומים בין החיים היהודיים לחיים הערביים, אז מעלימים את הבעיה".
ההחלטה עוררה דיון ציבורי, שבעקבותיו חזר הספר לראש רשימת רבי-המכר והוצאת עם עובד הודיעה על הדפסת מהדורה גדולה נוספת.
וולטר סוריאנו, איש עסקים בריטי, ניסה לשמור על פרטיותו באמצעות תביעות דיבה רבות, כולל נגד אתר העין השביעית, על סיקור הקשרים והפעילות שלו.
אך השיג את ההפך: ניסיונות ההשתקה, בפרט בתגובה לאזכור שמו בראיון של רביב דרוקר ב-2018 ובפרסומים נוספים, עוררו את "אפקט סטרייסנד" והפכו אותו לדמות מוכרת שתמונותיה זמינות לכל.
במקום להישאר אנונימי, סוריאנו הפך לסמל בדיון על תביעות השתקה, פרטיות וחופש העיתונות.
פסק הדין בתביעה נגד "העין השביעית" היה בולט בחומרתו, אחרי שקבע בית המשפט כי בפרסומים עליהם נתבעו כלל לא היה לשון הרע, וכי גם אם היה כזה הרי שהוא מוגן בהגנות השונות הקבועות בחוק ולכן עיתונאי "העין השביעית" פעלו בתום-לב ומכוח חובתם הציבורית וכי התביעה היא תביעת השתקה.
סרטון הומוריסטי על לוד של דן פונדק
בפברואר 2026 העלה יוצר התוכן והמוזיקאי דן פונדק סרטון הומוריסטי על העיר לוד.
הסרטון, שמהווה פרודיה על ז'אנר סרטוני הטיולים, מציג בכוונה חלקים מלוכלכים או מוזנחים בעיר לצד קריינות תיירותית לכאורה.
ראש עיריית לוד, יאיר רביבו, פרסם בתגובות לסרטון מכתב אזהרה לפני תביעה מטעם העירייה בדרישה להסיר את הסרטון.
תגובתו של רביבו זכתה לתשומת לב רבה מצד הגולשים, הביאה לעלייה בחשיפה של פונדק, וגררה עניין תקשורתי.
ברבות מהכתבות הוצג הסרטון המלא.
בעקבות המקרה, הגן רביבו על החלטתו בפוסט בעמוד הפייסבוק שלו.
בספר החמישי בסדרת הארי פוטר, "הארי פוטר ומסדר עוף החול", מוצג מקרה המדגים את האפקט.
דולורס אמברידג' מנסה למנוע את הפצת הריאיון של הארי פוטר עם עיתונאית עצמאית, אשר פורסם בעיתון "הפקפקן".
לשם כך היא מוציאה צו האוסר על הפצת העיתון בין כותלי הוגוורטס.
עם זאת, האיסור עצמו מעורר סקרנות רחבה בקרב התלמידים, והספר מתאר כי "דומה כי לא היה תלמיד שלא קרא את הריאיון".
הרמיוני גריינג'ר צופה תוצאה זו מראש, ומעירה בעת שהיא מביטה בצו האיסור ועונה לשאלתו של רון מדוע היא מחייכת: "בכך שהיא אסרה את קריאתו, היא הבטיחה שלא יהיה תלמיד אחד בהוגוורטס שלא יקרא אותו".
אפקט ציטופתי הוא תהליך של שינוי מורפולוגי דגנרטיבי שחל בתרבית תאים בעקבות הדבקה נגיפית.
נוכחות נגיפית בתאים מעוררת, בדרך כלל, שינויים מורפולוגיים שונים.
שינויים אלה, הניתנים לזיהוי באמצעות מיקרוסקופ אור רגיל, עוזרים לאתר הדבקה נגיפית ולעיתים אף לזהות את מין הנגיף המדביק.
זאת משום שמינים שונים של נגיפים גורמים לאפקטים ציטופתיים שונים בתאים.
אפקטים ציטופטיים קלאסיים ניתנים לזיהוי באמצעות מיקרוסקופ אור רגיל.
לעיתים נדרשת צביעה על מנת להבחין באפקטים הבאים.
התעגלות תאים - התאים נראים נפוחים וכדוריים.
התנפחות התאים נגרמת כתוצאה מעליה בחדירות ממברנת התא למצע הגידול המוסף לתרבית התאים.
התופעה נפוצה בקרב נגיפי משפחת ה-Adenoviridae ו-Herpesviridae.
עליה בחדירות ממברנת התא מובילה בין היתר להתנפחות אברוני התא השונים ולצמצום השטח שתופסת הציטופלזמה.
התרוממות והתנתקות תאים מצלחת הפטרי - התאים מאבדים את האחיזה שלהם בצלחת הפטרי ומתחילים להתרומם, כלומר חל הרס רובד התאים.
התרוממות התאים נגרמת בין היתר בשל פגיעה בשלד התא, הבאה לידי ביטוי בדפולימריזציה של מיקרוטובולים ומיקרופילמנטים.
יצירת סינקיטיון - נוצרים תאים מרובי גרעינים, כתוצאה מאיחוי תאים שכנים בתרבית.
האיחוי בין התאים מתאפשר הודות לנוכחות חלבון איחוי ויראלי על גבי ממברנת התא, דוגמת חלבון F של נגיף ה-RSV, השייך למשפחת ה-Paramixoviridae.
תופעה דומה קיימת גם בנגיפי משפחת ה-Herpesviridae.
הרס התאים - נוצרים חללים ("חורים") ברובד התאים בתרבית, בעקבות מות התאים המודבקים.
יצירת גופיפי הסגר (Inclusion bodies) - נוצרים אגרגטים (משקעים) חלבוניים בגרעין, או בציטופלזמה, הנראים במיקרוסקופ אור, לאחר צביעה.
גופיפי ההסגר יכולים להופיע בשלל מופעים: בודדים, מרובים, גדולים, קטנים, תוך גרעיניים, חוץ גרעיניים (ציטופלזמתיים), סימטריים, אסימטריים, אסידופיליים (נצבעים על ידי תמיסת אאוזין) ובזופיליים (נצבעים על ידי תמיסת המטוקסילין).
גופיפי הסגר חושפים את האתרים בהם מתרבה הנגיף בתוך התא ומכילים בעיקר את חלבוני המבנה של הקפסיד הוויראלי.
גופיפי הסגר חוץ גרעיניים נפוצים בקרב: נגיפי משפחת ה-Poxiviridae, אליה שייכים נגיף האבעבועות השחורות (Variola major/minor) ונגיף האבעבועות הפרות (Cowpox virus), נגיפי משפחת ה-Paramixoviridae, נגיפי משפחת ה-Reoviridae, אליה שייך נגיף ה-Rotavirus ונגיפי משפחת ה-Rhabdoviridae, אליה שייך נגיף הכלבת.
לעומתם, גופיפי הסגר תוך גרעיניים נפוצים בקרב: נגיפי משפחת ה-Herpesviridae, Adenoviridae ו-Parvoviridae, אליה שייך נגיף ה-Parvovirus B19 שגורם למחלה החמישית.
יצירת מוקדים של "ערמות תאים" (Foci) - תאי התרבית המודבקים מאבדים את יכולת עצירת ההתחלקות בעת מגע עם תאים שכנים (Contact inhibition) ונערמים אחד על גבי השני, לרוב בשל התמרה סרטנית שמשרה הנגיף.
התופעה נפוצה בקרב נגיפים אונקוגניים דוגמת: Hepatitis B virus, Hepatitis C virus, זנים במשפחת נגיפי ה-Papillomaviridae ואחדים ממשפחת נגיפי ה-Herpesviridae, דוגמת נגיף אפשטיין-בר.
אפקטים ציטופתיים רבים מתרחשים ברמה המולקולרית בתוך התא המודבק ולכן אפקטים אלה יזוהו, במרבית המקרים, באמצעות מיקרוסקופ אלקטרוני חודר.
סינתזה מואצת של קרומי התא - נגיפים מסוימים ממשפחת ה-Herpesviridae מחוללים סינתזה מואצת של קרום הגרעין ואילו נגיפי משפחת ה-Filoviridae, אליה שייכים נגיפי האבולה וה-Marburg virus, גורמים לסינתזה מואצת של קרום הרשת האנדופלזמטית.
יצור מוגבר של וסיקולות - נגיפי משפחת ה-Caliciviridae, אליה שייכים נגיפי ה-Sapovirus וה-Norovirus ונגיפי משפחת ה-Picornaviridae, אליה שייך נגיף הפוליו, מחוללים סינתזה מואצת של וסיקולות בציטופלזמת התא.
פגיעה בשלד ובאברוני התא - פגיעה בשלד התא גורמת, לרוב, לאיבוד קוטביות התא ואילו פגיעה באברוני התא נגרמת על ידי דחיסתם ותוביל לאפופטוזה.
אפקט ציטופתי נחשב לשיטה מקובלת בוירולוגיה קלאסית ונהוג כיום באבחנה מעבדתית לאיתור הדבקה נגיפית.
עם זאת, לשיטה מספר חסרונות, כשהבולט מכולם הוא פרק הזמן הממושך אשר לוקח לתרבית התאים לבטא את האפקט הציטופתי (יומיים עד 10 ימים בממוצע, בהתאם למשפחה ולמין הנגיף).
אפקט עיניים אדומות הוא תופעה בצילומי צבע, המתבטאת בצביעת עיני המצולם בצבע אדום, ובבעלי חיים – אף בצבעים אחרים.
צביעת העיניים באדום מתרחשת במצב בו המבזק קרוב לעדשת המצלמה.
פעולת המבזק, אשר מיועדת להארת סביבות חשוכות, מאירה את השכבה הדמית שבעין, ובשל הקרבה אל העדשה מוחזרות קרני האור האדומות מהעין ישירות אל העדשה.
בבעלי חיים שונים, בשל מסנני ראייה בעיניהם המאפשרים ראיית לילה ברמות שונות, נתקלות קרני האור במסננים המחזירים לעדשת המצלמה את צבעם, שאינו בהכרח אדום.
ככל שאיכות ראיית הלילה אצל בעל החיים יורדת, כך צבע העיניים, בשעת פעולת המבזק, דומה לזה האדום של בני האדם.
קיימות מספר דרכים להימנע מהתופעה:
מניעת השימוש במבזק ושימוש בתאורה טבעית ככל האפשר.
הרחקת מקור אור המבזק מהעדשה ממעיטה מהחזרת האור הישירה מהעין אל עדשת המצלמה, ובכך מצמצמת את עוצמת האפקט.
הרחקה זו עשויה להיות מובנית בגוף המצלמה, על ידי התקן מבזק הרחוק מהעדשה, או על ידי חיבור התקן מבזק חיצוני.
כמו כן קיימות מצלמות עם מצב היוצר מספר הבזקים לפני ההבזק המיועד לצילום עצמו, כך שההבזקים המוקדמים גורמים לרפלקס צמצום אישון העין, ולהסתרת כלי הדם שבו.
אם בכל זאת נוצרות "עיניים אדומות", ניתן לתקן את התמונה באופן ממוחשב.
הסרה באמצעות תוכנת עריכת תמונה
ניתן להסיר עיניים אדומות מצילום, באמצעות עריכה גרפית שלו על ידי תוכנות מתאימות.
קיימות אף תוכנות המכילות כלים ייחודיים לטיפול בתופעה.
דוגמה טובה לכך היא התוכנה Snapseed המוצעת על ידי גוגל.
בסוציולוגיה, אפקט מתי , שהוא אפקט היתרון המצטבר, הוא תופעה בה העשירים מתעשרים והעניים נעשים עניים יותר.
הן בשימוש המקורי והן בשימוש השכיח, המונח מתייחס בצורה מטפורית לסוגיות של תהילה או מעמד, אך עשוי להיות גם בשימוש מילולי לתיאור יתרון מצטבר של צבירת הון.
המונח נטבע לראשונה ב-1968 על ידי הסוציולוג רוברט קינג מרטון, ונקרא על שם משפט ב:
בתחום הסוציולוגיה של הידע המדעי, "אפקט מתי" הוא מונח שטבע רוברט קינג מרטון כדי לתאר כיצד, בין השאר, מדענים דגולים זוכים לקבל יותר קרדיט מחוקר פחות ידוע יחסית, גם אם העבודה שלהם דומה; המשמעות היא גם שהקרדיט ייפול בחלקם של חוקרים שכבר מפורסמים.
לדוגמה, פרס כמעט תמיד יוענק לחוקר הבכיר ביותר בפרויקט, גם אם כל העבודה נעשתה על ידי סטודנטים לתארים שאינם תארים מתקדמים.
במדע, כשמוענק קרדיט, טענות ספציפיות לאפקט מתי בדרך כלל שנויות במחלוקת.
הדוגמאות להלן מציגות מקרים בהם מדענים מפורסמים יותר זכו לקרדיט על תגליות כתוצאה מתהילת העבר שלהם, אפילו אם מדענים אחרים, פחות נודעים, הקדימו אותם בממצאים (חוק האפונימים של סטיגלר).
ניתוח צפיות והורדות יצירות מוזיקליות מהרשת וכן עיון ברשימות רבי-מכר של ספרים מלמד שיוצרים פופולריים הם אלה שזוכים להצלחה רבה ולא תמיד היא מלמדת על איכות היצירה.
הזוכים בפרס נובל לכימיה בשנת 2000 "על גילוי ופיתוח פולימרים מוליכים".
זו דוגמה הקלאסית של אפקט מתי, ועדת הפרס, באופן בלתי מוסבר, התעלמה כמעט לחלוטין מגוף קודם שביצע עבודה דומה, תוך מתן קרדיט על הגילוי לחוקרים חדשים בולטים יחסית.
חלק מהעבודה הקודמת אף נחשבה מתקדמת יותר משל חתני הפרס.
כך, פרופסור גיאורגי אינזלט מאוניברסיטת בודפשט ציין כי בעוד לחתני הפרס בהחלט מגיע קרדיט על הפרסום והפופולריזציה של התחום, פולימרים מוליכים "הופקו, נלמדו ואפילו הגיעו לכדי יישום, הרבה לפני עבודתם".
בתחום תורת האינפורמציה האלגוריתמית, סיבוכיות קולמוגורוב נקראת על שמו של אנדריי קולמוגורוב, על אף העובדה שהתגלתה ופורסמה באופן עצמאי על ידי ריי סולומונוף שנה לפני קולמוגורוב.
יש דוגמאות רבות השנויות במחלוקת לאפקט מתי בתחום המתמטיקה, בהן עבודתו של מתמטיקאי אחד (המתועד היטב ככזה),מיוחסת למתמטיקאי מאוחר יותר (לעיתים מאוחר הרבה יותר), מתמטיקאי מפורסם שעבד על אותו הנושא.
מודל להתקדמות קריירה כולל באופן כמותי את אפקט מתי על מנת לחזות את התפלגות אורך הקריירה של אדם במקצועות תחרותיים.
תחזיות המודל מאומתות על ידי ניתוח ההתפלגות האמפירית של אורך הקריירה, לקריירות בתחום המדעים והספורט המקצועני (למשל מייג'ור ליג בייסבול).
כתוצאה מכך, הפער בין מספר גדול של קריירות קצרות, למספר המועט יחסית של קריירות ארוכות מאוד, יכול להיות מוסבר על ידי מנגנון "העשיר נעשה עשיר יותר" אשר במסגרתו מספק לאנשים מנוסים יותר ובעלי מוניטין רב יותר, יתרון תחרותי בקבלת הזדמנויות קריירה חדשות.
בפסיכולוגיה קוגניטיבית, אפקט סנרק (מאנגלית: SNARC Effect, ראשי תיבות של: Spatial Numerical Association of Response Codes Effect) הוא תופעה של ייצוג מספרים במוח בצורה מרחבית של ציר רצף מספרים דמיוני.
האפקט פורסם לראשונה בשנת 1993 על ידי החוקרים סטניסלס דֶאָן, סרז' בוסיני ופסקל ז'ירוֹ.
בניסוי המדגים אפקט זה, מתבקש אדם ללחוץ על כפתור האם המספר שמופיע למולו זוגי או אי זוגי; בניסויים אלו נמצא שאנשים מגיבים מהר יותר למספרים גבוהים בידם הימנית, ומהר יותר למספרים נמוכים בידם השמאלית.
ההסבר של שלושת החוקרים לתופעה הוא שהנבדקים מדמיינים ציר מספרים בראשם, כאשר המספרים הגבוהים נמצאים בצד ימין והמספרים הנמוכים בצד שמאל.
מחקרים מאוחרים יותר איששו את קיומו של האפקט, וכיום המחקר מתמקד בהבדלים בתוך האפקט.
למשל, שמואל שאקי וויליאם פטרוסיק חקרו האם אנשים מגיבים למספרים שליליים באותו אופן.
החוקרים הראו כי אצל נבדקים קנדים אפקט SNARC נשאר כמות שהוא, אצל נבדקים פלסטינים אפקט SNARC התהפך ואילו נבדקים ישראלים הראו אפקט משמאל לימין בהתאם למערכת קריאת המספרים בעברית.
אפקט קולי הוא צליל המשולב בתסכיתים, סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה,מוזיקה, הופעות חיות, משחקי מחשב ועוד, שנועד להדגיש תוכן מסוים.
מקורו של המונח "אפקט קולי" הוא בימי הרדיו המוקדמים בו הוקלטו לתסכיתים כדי להדגים את הפעולות בסיפור.
האפקט הקולי הראשון שהוקלט היה תקתוק הביג בן.
התקתוק הוקלט על גבי גליל שעווה חום בפונוגרף בבית אדיסון בלונדון ב-16 ביולי 1890, הקלטה זו נמצאת ברשות הציבור ואין עליה זכויות יוצרים.
צלילים אלו מוקלטים באולפן ותפקידם לחקות או להחליף צליל כגון טריקת דלת, שבירת זכוכית וכו'.
תפקיד זה נקרא באנגלית פולי ומטרתו היא להפיק צליל קיים (כגון טפיפות רגליים) שישמע קרוב ככל האפשר למקור ויתאים למופיע על המרקע.
אם האפקט מבוצע בצורה מקצועית, לצופה קשה להבדיל איזה צליל הוסף באופן מלאכותי ואיזה היה קיים בפס הקול המקורי (הוקלט בסצנה).
גם במשחקי וידאו מודרניים, מוקלט פסקול ובו אפקטי סאונד, חלקו מספריית מוזיקה וחלקו נוצר במיוחד עבור המשחק.
עם התפתחות הטכנולוגיה ויכולות המחשוב, התאפשרה יצירת אפקטי סאונד רבים ומורכבים יותר.
הצליל המדויק ביותר עשוי להגיע מהמקור האמיתי, כך למשל צליל מכונת ירייה מוקלט מירי מכונות ירייה.
למרות זאת, כאשר ההקלטה המקורית אינה אפשרית או לא נשמעת ריאלית, משתמש איש האפקטים בחפצים אחרים.
רעש טיגון עשוי להיות ממעיכת טלפון סלולרי, וטפטוף גשם יוקלט ממלח בישול נופל על פיסת נייר אלומיניום.
חלק מהצלילים מופקים באופן דיגיטלי על ידי סינתיסייזר, או דגימה ועיוותה באמצעים דיגיטליים.
כאשר מדובר בצליל "קטן" כגון חיתוך במספריים, קריעת בגדים או צעידה, הדרך הקלה ביותר לשחזור היא באמצעות הקלטה באולפן כאשר הקלטת צלילים מסוימים אינה אפשרית כגון פיצוצים, ירי באקדח, רכב נוסע או המראת כלי טיס.
כאשר מדובר בצליל "גדול", איש האפקטים יוצר קשר עם מומחים נוספים, למשל מומחים לחומרי נפץ שמסייעים בפיצוץ מבוקר של מבנים, או מומחה להיסטוריה של כלי נשק שיוודא כי השחזור מדויק ככל האפשר.
צוות ההקלטה עשוי להיות נרחב במיוחד, כאשר למשל מוקלט ירי מתותח: מיקרופון אחד יוצב בסמוך לתותח, אחד במחצית הדרך ואחד בסמוך למקום הנפילה המשוער כדי להקליט מגוון צלילים נרחב לשימוש בקטעים שונים של הסרט או סדרת הטלוויזיה.
אנשי צוות כטכנאי קול, עוזר מקליט ומפיק מוזיקלי יפעלו יחדיו ליצירת ההקלטה.
חלק מהצלילים נבנים בשכבות באמצעות תוכנת מחשב כדי ליצור צליל מגוון ומעניין יותר.
ירי כדור לעבר בעל חיים, מוקלט בצורה שונה כגון לעבר פרי קשה כמלון או אבטיח המעניק לצליל גוון "דביק".
בסרט מדע בדיוני מוסף אפקט "ווש" ובסרט אימה מוסף אפקט "רירב" לאפקט קלימטי ודרמטי.
הד מלאכותי מעניק תחושה של חלל גדול.
ב-1981 יצר המלחין קלאוס דולדינגר את פסקול הסרט הצוללת שכלל מוטיב סונאר שסימל את שייט הצוללת.
מלחין סרטי ג'יימס בונד, ג'ון בארי, כלל בפסקול הסרט מונרייקר צליל ביפ שחיקה את הלווין ספוטניק 1.
אֶפֶקְט פֶּלְטְיֶה הוא אפקט פיזיקלי המאפשר מעבר חום בעקבות מעבר של זרם חשמלי בין מוליכים חשמליים שונים.
כשזרם חשמלי עובר דרך מעגל של שני מוליכים או מוליכים למחצה שונים, בין שני הצמתים נוצרים הפרשי טמפרטורות בהתאם לכיוון הזרם.
האפקט קרוי על-שם המדען הצרפתי ז'אן שארל פלטייה שגילה אותו בשנת 1834.
אפקט פלטייה הוא האפקט ההופכי לאפקט סיבק ושני האפקטים נכללים באפקט התרמו-אלקטרי .
בתעשייה משתמשים באפקט במוליכים למחצה (שם האפקט חזק יותר) על מנת ליצור מכשירי קירור מדויקים, ומשאבות חום תרמו-אלקטריות.
בשנת 1821, תומאס סיבק גילה את האפקט הקרוי על שמו, אשר מתרחש כאשר קיימים הפרשי טמפרטורות במעגל שבו שתי מתכות שונות, וכתוצאה מכך נוצר הפרש פוטנציאלים ובגללו זורם זרם במעגל.
בשנת 1834, כשחקר פלטייה את אפקט סיבק, הוא שם לב שגם האפקט ההפוך קורה, ושנוצר הפרש טמפרטורות בעקבות מעבר זרם.
עם זאת, גם הוא וגם סיבק לא הצליחו להסביר פיזיקלית מדוע זה קורה.
זאת עשה הפיזיקאי ויליאם תומסון, שגם הוכיח את הקשר בין האפקטים.
עד לשנת 1930 לא מצאו שימוש תעשייתי לאפקט, עד שקבוצת מדענים רוסים החלו לחקור אותו מחדש, מה שהוביל להתפתחות של מכשירים תרמו-אלקטרים שימושיים.
הזרם חשמלי עובר דרך מעגל המכיל שני מוליכים עם מקדמי פלטייה שונים, ניתן לצפות באפקט של קירור בצומת אחד, וחימום בצומת השני, והאפקט הוא מה שמתאר את שינויי הטמפרטורה.
הזרם החשמלי העובר דרך הצומת המחברת בין שני מוליכים שונים, יגרום לשחרור או לספיגה של חום על מנת לאזן את ההבדל בפוטנציאל הכימי ביניהם.
האנרגיה הממוצעת של האלקטרונים המועברים בזרם החשמלי שונה עבור מוליכים שונים, ותלויה במספר גורמים כמו רמת האנרגיה של האלקטרונים והריכוז שלהם במוליך ופיזור תחת השפעת מתח.
בצומת בין שני המוליכים השונים האלקטרונים עוברים ממוליך אחד לאחר (תלוי בכיוון הזרם).
אותם אלקטרונים יכולים להעביר את האנרגיה העודפת שלהם לאטומים המקיפים אותם, או לחלופין לשאוב אנרגיה מהסביבה.
בשני במקרים אנרגיה תומר לחום או שחום ישאב מהסביבה לאנרגיה (אפקט קירור).
מאחר שבזרם חשמלי בטור כמות המטען בהכרח שווה, נובע שמעבר מטען, כלומר זרם חשמל, בין מוליכים בעלי מקדמי פלטייה שונים, יפלוט או ייבלע חום; חום ייפלט במעבר ממוליך בעל מקדם פלטייה גבוה לנמוך, וייבלע במעבר הפוך.
החום הנוצר בצומת ליחידת זמן מתואר על ידי הקשר הבא:
כאשר מתקיים : זה הנגזרת של החום בזמן, הם מקדמי פלטייה, ו- זה הזרם שעובר במעגל.
מקדם פלטייה אופייני לכל מוליך, והוא מתאר את כמות החום הנישאת ליחידת מטען העובר במוליך.
קיים קשר בין מקדם פלטייה למקדם סיבק, והוא מתואר על ידי:
כאשר ו- הם מקדמי סיבק ופלטייה בהתאמה, ו- היא הטמפרטורה.
בגלל הקשר הזה, מקדם פלטייה כמעט ואינו נמדד באופן ישיר, מהסיבה הפרקטית שקשה למדוד באופן מדויק חום שנפלט, לעומת הבדלי טמפרטורה והבדלי מתחים (הגורמים למקדם סיבק), מה שהופך את מקדם סיבק לפשוט יותר למדידה, ומכך את ההמרה לפשוטה.
אפקט פלטייה פחות יעיל מאמצעי קירור יומיומיים מכיוון שיש לו נצילות נמוכה אם כי יש לו גם יתרונות בתעשייה.
האפקט מאפשר לבנות מכשיר חימום או קירור ללא חלקים נעים ובכך מפחית את הסיכון לכשלים מכניים, בנוסף, הוא שקט ויכול להיות אפקטיבי גם ברמה מיקרוסקופית (בניגוד לשיטות הקירור הקונבנציונליות המבוססות דחיסה).
בתעשייה משתמשים בעיקר במוליכים למחצה משום שהם מוליכים חום פחות טוב ובכך מקצינים את האפקט ואת הפרש הטמפרטורות.
מקררים – מקררים אלקטרונים מדויקים, מצנני אוויר במחשבים (CPU coolers)
חלליות – משתמשות באפקט כדי לאזן בין הצד בחללית שחשוף לשמש, שחם משמעותית מהצד השני
תא פלטייה – תא פלטייה הוא רכיב אלקטרוני קטן המבוסס על האפקט
קירור DNA, איסולין ורקמות לצרכים רפואיים
אפקט פולפריך (Pulfrich Effect) (ניתן גם להגות: פולפריץ') הוא תפיסה (פֶּרְצֶפְּציה) פסיכופיזית במסגרתה תנועה רוחבית (לטרלית) של אובייקט בשדה הראייה מתפרשת על ידי קליפת המוח הראייתית כבעלת מרכיב עומק, בשל הבדל יחסי בתזמוני אותות בין שתי העיניים, שנגרם לרוב בגלל הבדלי תאורה בין העיניים.
ניתן להשתמש באפקט כדי לגרום לתמונה דו־ממדית להיראות כתלת-ממדית, על ידי שימוש במסנן מתאים המקטין את כמות התאורה לאחת העיניים, בדומה לתוצאה המתקבלת בצילום סטריאוסקופי.
בהתאם לכך נעשה שימוש באפקט במדיה חזותית כגון טלוויזיה, סרטים ומשחקי מחשב.
האפקט בדרך כלל נגרם על ידי הצבת מסנן כהה על עין אחת (כגון משקפי שמש עם עדשה אחת בלבד), אך היא יכולה להתרחש גם באופן ספונטני במספר מחלות עיניים כגון קטרקט, דלקת בעצב הראייה, או טרשת נפוצה.
במקרים כאלה, תסמינים כגון קשיים לקבוע את הנתיבים של מכוניות מתקרבות כבר דווחו בעבר.
התופעה נקראת על שם פיזיקאי גרמני בשם קרל פולפריך, אשר תיאר אותה לראשונה בשנת 1922. האפקט כבר נוצל בעבר כבסיס להצגת תכנים בתלת מימד בטלוויזיה, בסרטים ובמשחקים.
בניסוי הקלאסי להדגמת האפקט, הנבדק צופה במטוטלת המתנדנדת במישור הניצב לקו הראייה של הצופה.
לעומת זאת, אם העין השמאלית מכוסה, המטוטלת תיראה ממבט על כאילו היא מסתובבת עם כיוון השעון, הנראה קרוב יותר לצופה ככל שהיא נעה לכיוון שמאל ורחוק יותר ככל שהיא נעה לכיוון ימין.
ניתן להגיע לאפקט דומה על ידי שימוש במצלמה יציבה וצילום מתמשך של חפץ מסתובב.
אדם אשר יצפה בסרט שצולם כאשר מסנן מכסה את אחת מעיניו יראה למעשה את החפץ המסתובב נכנס ויוצא ממישור המסך בתנועה תלת־ממדית.
ההסבר המקובל לעומק הנראה לכאורה של עצמים הוא שצמצום ההארה הרשתית באחת העיניים מוביל לעיכוב בהעברת אותות הראיה, דבר אשר גורם ליצירת פער מרחבי באובייקטים נעים.
נראה שתופעה זו מתרחשת במערכת הראייה מפני שהשיהוי במערכת הראייה בדרך כלל קצר יותר (כלומר, מערכת הראייה מגיבה מהר יותר) עבור מטרות מוארות יותר בהשוואה למטרות עמומות יותר.
מרכיב העומק בתנועת החפץ הוא למעשה הפתרון הוויזואלי של מערכת הראייה להתמודדות עם חפץ נע, כאשר קיים הבדל בעוצמת ההארה הרשתית, ומכאן שגם הבדל בשיהוי האותות, בין שתי העיניים.
הסבר אלטרנטיבי גורס שמדובר בזמני התגובה השונים של שני סוגי התאים הרגישים לאור בעין - הקנים והמדוכים.
הקנים, הרגישים יותר לתאורה קלושה, מגיבים לאט יותר מן המדוכים.
דוגמה לכך ניתן לראות בטילטול סיגריה בתאורה קלושה: הקצה הבוער של הסיגריה פולט מספיק אור על מנת להפעיל את המדוכים, בעוד גוף הסיגריה עמום מדי ומפעיל את הקנים בלבד, ונוצרת אשליה בה הסיגריה כביכול נישברת והקצה הבוער נע במנותק מגוף הסיגריה.
מדידות של אפקט פולפריך באמצעות חפצים כהים על רקע לבן הראו הבדלים של 15 מילי-שניות שיהוי בממוצע על כל צמצום של עוצמת ההארה הרשתית פי 10. השיהוי גדל בצורה מונוטונית ע"ג טווח רחב (מעל 6 סדרי גודל) של עוצמות הארה.
מדידות אלו נמצאו גם תואמות לבדיקות של חפצים בהירים ע"ג רקע שחור, כאשר גם במקרה זה קיים יחס דומה בין עוצמת ההארה לשיהוי בראייה.
באפקט פולפריך נעשה שימוש כדי לאפשר סוג של סטריאוסקופיה, או אפקט חזותי תלת־ממדי, במדיה חזותית כגון טלוויזיה וקולנוע.
כמו בסוגים אחרים של סטריאוסקופיה, משקפיים משמשים ליצירת אשליה תלת-ממדית.
על ידי הצבת מסנן נטרלי (למשל, עדשה חשוכה של משקפי שמש) על עין אחת, תמונה אשר נעה משמאל לימין (או מימין לשמאל, אבל לא למעלה-למטה) תקבל אלמנט של עומק, כלפי או הרחק מהצופה.
מכיוון שאפקט פולפריך תלוי בתנועה בכיוון מסוים של חפץ כדי לגרום לאשליית העומק, הוא אינו שימושי בתור טכניקה כללית של סטריאוסקופיה.
לדוגמה, האפקט אינו יכול לשמש לצורך הצגת אובייקט נייח בעל אלמנט עומק; באופן דומה, אובייקטים בתנועה אנכית לא ייראו כאילו יש בתנועתם מרכיב עומק.
בנוסף, תנועה מקרית של חפצים עלולה ליצור מרכיב עומק מזויף, שייראה מלאכותי ולא יהיה קשור בפועל לעומק של החפץ בסצנה.
נראה כי, רבים מיישומיו של אפקט פולפריך כרוכים בגרימת סוג זה של אפקט, דבר שתרם למוניטין השלילי שיצא לטכניקה זו.
כאשר התנועה היחידה היא התנועה לרוחב, אז האפקט הוא אמיתי כמו כל צורה אחרת של סטריאוסקופיה, אבל זה קורה רק לעיתים מאוד רחוקות למעט במצבים מאולצים.
האפקט, עם זאת, יכול להיות יעיל לצורך חידוש בתחבולות חזותיות חדשות.
יתרון נוסף של האפקט הוא תאימות מלאה גם לצפייה רגילה; בניגוד לווידאו סטריאוסקופי בעל שתי תמונות (המוקרנות במקביל), באפקט פולפריך מושגת תמונה תלת-ממדית באמצעות הקרנת תמונה אחת, וכתוצאה מכך הוא אינו מייצר את אפקט כפילות או עיוות צבעים למי שלא לובש משקפיים (בניגוד לטכניקות תלת-ממד אחרות).
האפקט יכול גם להיות מושג על ידי לבישת משקפי שמש עם עדשה על עין אחת, ומאחר ומשקפי שמש נפוצים מאוד, הצורך החלוקת משקפי צפייה מיוחדות לתכנים מצטמצם.
בפועל, האפקט זכה למידה קטנה של פופולריות בטלוויזיה בסוף שנות ה-80 וה-90. ביום ראשון, ה-22 בינואר 1989, מופע המחצית של הסופרבול ה-23 ופרסומת לדיאט קולה שודרו באמצעות אפקט זה.
ארבעים מיליון זוגות של משקפי תלת-ממד מנייר הופצו בארצות הברית על ידי קוקה קולה לכבוד האירוע.
העדשה של העין הימנית כוסתה במסנן אפור נייטרלי ואילו השמאלית נותרה שקופה.
במקרה זה, האובייקטים (כגון מקררים וסקייטבורד) נעו במורד גבעה תלולה משמאל לימין על פני המסך.
האפקט היה בשימוש גם ב-1993 בהפקה מיוחדת במסגרת התוכנית דוקטור הו וב-1997 בפרק הסיום של העונה השנייה של התוכנית מפגשים מהסוג האישי.
במדינות רבות באירופה, סדרת סרטי תלת־ממד קצרים, בהפקה הולנדית, הוצגו בטלוויזיה.
משקפיים לצפייה בתכנים אלו נמכרו בתחנות דלק.
סרטים קצרים אלו היו בעיקר אוסף של יומני מסע.