tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימים שלאחר מכן נמשכו חילופי אש כבדים בין היישובים, ותושבי הקיבוץ שהו רוב הזמן בחפירות.
משא ומתן על הפסקת אש בתחילת אפריל, במטרה לאפשר את הקציר בשדות, לא יצא אל הפועל ככל הנראה.
ב-9 במאי הוחלט על ידי כוחות ההגנה לכבוש את קאקון ויישובים ערביים נוספים בשרון.
לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ב-14 במאי שימש הכפר בסיס לכוחות צבא עיראקיים.
'אלכסנדרוני' פנתה לכיבוש הכפר בליל 4 ביוני 1948, ובפקודת המבצע דובר על "ניקוי הכפר".
היחידות שהשתתפו בכיבוש היו גדוד 33 של חטיבת "אלכסנדרוני" ופלוגה מגדוד 32 של החטיבה, שתוגברו בסוללת תותחים ובסוללת מרגמות 120 מ"מ.
כוחות צה"ל הועברו בשיירות קטנות מבסיסם, משעות הבוקר ועד סמוך לשעת הפעולה.
דרכי העפר הושקו במים כדי למנוע מענני אבק לגלות את תנועת השיירות, ומסכי עשן הועלו בנקודות המעבר בכביש, שגלויות היו לעין הלוחמים מקאקון.
שתי פלוגות היו אמורות לתקוף את הכפר מצפון ומדרום בתנועת מלקחיים, ופלוגה נוספת הייתה אמורה למנוע הגעת תגבורת על ידי מיקוש הדרכים לכפר.
עקב פיגור במסעה של הפלוגה הדרומית היו שני הכוחות מוכנים להסתערות על הכפר רק קרוב לשעה ארבע בבוקר, שלוש שעות לאחר הזמן המתוכנן.
בשעה זו, ב-5 ביוני בבוקר, החלה הרעשה ארטילרית על הכפר, ולאחריה תקפו שתי פלוגות "אלכסנדרוני" כמתוכנן.
הפלוגה הדרומית גברה על התנגדות מגני קאקון, פרצה את תעלת ההגנה של הכפר, וחדרה אל בין בתיו.
הפלוגה הצפונית נתקלה בכוחות העיראקיים שהתמקמו בתעלת ההגנה ובמבנה סמוך והגנו על החלק הצפוני של הכפר.
עם אור היום נפתחה אש ארטילריה עיראקית לעבר התוקפים.
לאחר הכרעת הכוחות הלוחמים מתוך הכפר, פנו אנשי "אלכסנדרוני" לתקיפה מהאגף של העמדה העיראקית שבתעלה, וגרמו לנסיגת המגנים עד לקטע האחרון בתעלה.
בשלב זה התחולל קרב עקוב מדם שהגיע, לפי "הניו יורק טיימס" לכדי קרב מגע הכולל שימוש בסכינים ובקתות רובים.
בשעה שמונה בבוקר החלו הכוחות הערבים בקרב מאסף מול כוחות צה"ל שבשלב זה כבר החזיקו בכפר.
התקפות הנגד הערביות, שנהדפו באש מקלעים על ידי אנשי "אלכסנדרוני", כללו בתחילה תקיפה של כוח רגלי בסיוע משוריינים מכיוון נחל שכם בדרום, ותקיפה של שלוש מחלקות רגליות בסיוע כוח משוריין ממזרח, במקביל לאש תותחים.
בתשע בבוקר לערך, שוב התפתחה התקפת נגד משוריינת שכללה פתיחה באש מטווח של קילומטר לערך.
במקביל יצא כוח רגלי מהפרדס שמעבר למסילה המזרחית, ובחסותה פנה מערבה אל המבנה שבו התבצרו מוקדם יותר הכוחות העיראקיים.
גם התקפה זו נהדפה על ידי אנשי "אלכסנדרוני" שפתחו באש מטווח 50 מ'.
במקביל להתקפה זו התחדשה התקפת שתי פלוגות חי"ר עיראקיות מול הכוח הדרומי של אנשי "אלכסנדרוני", שלוותה בכוח משוריין, אך נכשלה מפני שהתפרסה על גזרה רחבה מדי כך שההתקפה איבדה מיעילותה.
בשלב זה הלכה ואזלה התחמושת לכוחות צה"ל.
עד שעות הצהריים לא הגיעה אספקת נשק, תחמושת ומזון; כוח צבאי מסייע לא הגיע משום שהדרך לקיבוץ המעפיל הייתה חסומה.
סמוך לשעה אחת עשרה התחדשה התקפת הנגד העיראקית מכיוון דרום מזרח על כוח "אלסנדרוני" ששמר על המרחב שבין הכפר לבית הספר שבמורד הגבעה.
משוריין של הכוחות הערבים התקרב עד טווח 200 מ' ואיתו התקדמה בדילוגים פלוגת חי"ר שהמטירה אש כבדה על כוחות ה"הגנה".
בשל המחסור בתחמושת השתמשו לוחמי "אלכסנדרוני" במרגמת 81 מ"מ שלא הופעלה עד שלב זה, ובעקבות זאת נפגע קשות הכוח העיראקי והחל בנסיגה.
בשעות הצהריים הופצצו כוחות צה"ל שבכפר על ידי מטוסים עיראקיים, בעוד מטוסים ישראליים מפציצים את היישובים הערביים הסמוכים טולכרם וקלנסוה.
בהמשך תוגברו כובשי הכפר במרגמה ותותח כבד, שהופעלו כנגד כוח משוריין של הכוחות הערבים שניסה בסביבות השעה ארבע לתקוף שוב.
הכוח העיראקי נפגע בפגיעה ישירה ונסוג.
בשעות הערב נפסקו התקפות-הנגד, והעיראקים הכירו בעובדת נפילת הכפר.
הקרב על קאקון היווה נקודת מפנה במצב הכוחות באזור, וכוחות עיראקיים לא ערכו עוד התקפות על היישוב היהודי וצה"ל באזור השרון עד להפוגה הראשונה שהוכרזה ב-11 ביוני 1948.
בסופם של הקרבות הסתבר לצה"ל כי הכוח העיראקי בקאקון היה גדול יותר מכפי שהוערך ודווח בדוחות המודיעין לקראת המבצע.
במהלך הקרב נהרגו 16 לוחמים מ"אלכסנדרוני" וככל הנראה גדוד עיראקי שלם.
במהלך הקרב תושבי הכפר עזבוהו, כך שבסופו ככל הנראה לא נותרה בו נפש חיה.
התושבים לא הורשו לחזור לכפר גם עם תום הקרבות.
הטקס השנתי לציון 76 שנים לקרב קקון בתש"ח ולזכרם של לוחמי חטיבת אלכסנדרוני שנפלו בקרב, נערך ביוני 24 בפארק הלאומי קקון.
הטקס התקיים מול האנדרטה שהוקמה במקום, להנצחת זכרם של 16 לוחמי החטיבה שנהרגו במהלך מלחמת העצמאות, כחודש בלבד לאחר ההכרזה על הקמת המדינה, בקרב שהתקיים למרגלות תל קקון, שליד גן יאשיה ואמץ, באזור המכונה "המותנים הצרים" של מדינת ישראל.
בשנת 1949 הוקמו על האדמות החקלאיות של הכפר המושבים "גן יאשיה", "אומץ" ו"עולש".
בשנת 1951 הוקמה באזור הכפר "מעברת יכון" שנקראה גם מעברת קאקון, בשנת 1952 שונה שם המקום ל"יכון" בשנת 1964 פורקה המעברה וגם בוטל היישוב יכון.
ממבני הכפר עצמו נותרו רק שרידי המצודה הממלוכית-צלבנית בראש הגבעה, ושרידי מבנה סמוך שייתכן כי היה מסגד הכפר.
בית הספר של הכפר, שהוקם בתקופת המנדט הבריטי בחלקו המערבי משמש כחלק ממרכז ספורט של המועצה האזורית עמק חפר.
באוגוסט 2024, נחנך הגן הלאומי קאקון.
הגן הלאומי החדש, 52 דונמים גודלו, ממוקם על התל המתנשא לגובה ובפסגתו נמצאים שרידי מצודה צלבנית-ממלוכית, הכוללים קירות אבן בגובה כמה מטרים, קמרונות וחללים.
בקירות המבנה משולבות אבנים עתיקות מאבני המבנה שנשתמר.
חשיבותו של הגן באזור זה גדולה, שכן בכל המרחב החקלאי כמעט ולא נותרו שטחים שאינם מעובדים, בהם התפתחה צמחייה מקומית אופיינית לשרון.
קָאקָאפּוֹ (שם מדעי: Strigops habroptilus, מילולית: "דמוי ינשוף"; ממאורית: kākāpō, מילולית: "תוכי הלילה"; בעברית: תֻּכִּילֵיל) הוא תוכי לילי האנדמי לניו זילנד.
לקאקאפו מספר תכונות ייחודיות: יש לו שיטת חיזור מיוחדת; הוא התוכי היחיד החסר יכולת תעופה; הוא התוכי הכבד ביותר; וכמו כן הוא אחד העופות בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר.
המין מצוי בסכנת הכחדה חמורה: בימינו מוערכת אוכלוסייתו ב-236 פרטים בלבד בעולם כולו, כולם מסומנים על ידי האדם ונתונים במעקב תמידי.
האב הקדמון של הקאקאפו נפרד ממיני התוכיים האחרים כשניו זילנד הפכה לאי, לפני כ-70 מיליון שנה.
שם, בהיעדר טורפים, איבד את יכולת התעופה.
עם התיישבות הפולינזים בניו זילנד, ולאחריהם האירופאים, הגיעו עמם טורפים שהיו עבורו מינים פולשים, כגון חתולים, חולדות וסמוריים, ואוכלוסיית הקאקאפו הוכחדה כמעט כליל.
שני איים גדולים באזור פיורדלנד, רזולושן (Resolution) וסקרטרי (Secretary), נמצאים בתהליך של שיקום אקולוגי מקיף על מנת להקים מערכת המספקת את צורכי עצמה, כאשר ממשלת ניו זילנד מאפשרת את השימוש באיים אלה ליצירת בית גידול מתאים לטובת המשך מאמצי השימור של הקאקאפו.
הקאקאפו הוא תוכי כבד וגדול: פרטים זכרים בוגרים מגיעים לאורך של יותר מ-60 סנטימטרים ולמשקל של בין 3 ל-4 קילוגרם (תוכי ארה, לשם השוואה, משקלו בין 1 ל-1.5 קילוגרם).
הקאקאפו חסר יכולת תעופה; יש לו זוג כנפיים קצרות יחסית לאורך גופו, אך עצם החזה, המעגנת את שרירי התעופה אצל שאר העופות, אינה מסיבית אצלו.
הוא משתמש בכנפיו כדי לאזן את גופו, לתמיכה; כדי לבלום את נפילתו, כאשר הוא מנתר מעצים ומסלעים; וכדי להתנייד בעזרתן ביתר קלות על הקרקע.
בשונה מעופות אחרים חסרי יכולת תעופה, לקאקאפו יכולת לאגור כמות גדולה של שומן ולהשתמש בו כמצבור אנרגיה.
לקאקאפו נוצות בגוני ירוק-טחב, שבאזור הגב מנוקדות בכתמים שחורים; נוצות אלו מסוות אותו היטב בצמחייה המקומית.
בהיותו חסר יכולת תעופה, אין לקאקאפו צורך בנוצות קשיחות וחזקות המסייעות לתעופה, ולכן נוצותיו רכות במיוחד.
נוצותיו בבטנו, בצווארו ובפניו צבועות בגוונים צהבהבים, שמשתנים מאוד בין הפרטים השונים, ולעיתים נדירות נצפה פרט צהוב כולו.
לקאקאפו מעין "שפם" של פלומת נוצות רכה דמוית פרווה (בדומה לנוצות הקיווי), המשווה לו מראה הדומה במקצת לפני הינשוף.
על כן כינוהו המתיישבים האירופיים המוקדמים "תוכי הינשוף".
גם פירוש שמו המדעי, Strigops habroptilus, הוא "דמוי ינשוף".
המקור מוקף בפלומת נוצות רכה ועדינה, שבה משתמש הקאקאפו כדי לחוש את הקרקע כאשר הוא הולך וראשו מורכן כלפי מטה.
חלקן האחורי של נוצות הזנב נשחק לעיתים קרובות בשל הגרירה הממושכת על גבי הקרקע.
מתחת לנוצות הצבעוניות פלומת נוצות דהויה ורכה יותר.
מקורו של הקאקאפו, שצבעו שנהב-תכלת, מותאם במיוחד לטחינת המזון ושחיקתו לחתיכות קטנות מאוד.
מסיבה זו יש לו זפק קטן מאוד, יחסית לזה של שאר העופות בגודלו.
רגליו של הקאקאפו גדולות, מכוסות במעין קשקשים, וכמו אצל כל בני משפחת התוכיים, אצבעותיו זיגודקטיליות (שתיים מאצבעות הרגליים פונות קדימה ושתיים אחורה).
הטפרים גדולים וחדים יחסית, והם משמשים אותו בעיקר לטיפוס וכאמצעי אחיזה.
העיניים קטנות יחסית וממוקמות בצדי הראש, כמו אצל רוב העופות, וצבעה של קשתית העין חום כהה עד שחור.
מסביב לעיניים "טבעות" בגוון אפור.
לקאקאפו גם חוש ריח מפותח למדי, המסייע לו באורח החיים הלילי שלו.
בשנת 1976 התגלו ארבעה זכרי קאקאפו ב"עמק טרנסיט" (Transit Valley; "עמק המעבר").
בין השנים 1974 ל-1976 נמצאו 14 פרטים, אולם נראה היה כי כולם זכרים.
מקרה זה חיזק את הסברה שכל נקבות הקאקאפו מצאו את מותן בידי טורפים בעת הקינון, ושהמין נידון לכליה.
כל הפרטים שגילתה המחלקה לשימור הטבע של ניו זילנד בין 1951 ל-1976 הועברו לעמק מרוחק ומוקף הרים, שפני השטח שלו מורכבים מטרשים וצוקים.
אולם, אפילו בתנאי שטח קשים אלו היו מצויים טורפים (בעיקר סמוריים), ובשנת 1976 נעלמו הקאקאפו מהעמק, למעט מספר זכרים ששרדו באזורים הצוקיים והלא-נגישים ביותר של האזור.
משלחת לחיפוש קאקאפו שיצאה לדרכה בשנת 1977 איתרה כבר ביומה הראשון אתר בימבום וכן סימנים לנוכחות קאקאפו.
במהרה אף התגלו כמה עשרות פרטים, זכרים ונקבות.
ב-1980 שוחררו באזור כלבי-גישוש כשמחסום-פה על פיהם; הללו הביאו ללכידה של מספר עופות, ביניהם נקבות.
גודל האוכלוסייה הכללי הוערך ב-100 עד 200 פרטים.
אף על פי שבאי לא חיו סמוריים ולא היה ידוע על טורפים אחרים, החלו חתולי בר להרוג בקאקאפו בקצב מדאיג, ובשנים 1980 ו-1981 הועברו שלוש נקבות וזכר אחד משם לאי מוד.
בין 1977 ל-1982 הרגו חתולי הבר כ-50% מהקאקאפו שאותרו בסטיוארט.
על כן, בשנת 1989 הועברו אחד עשר זכרים ושבע נקבות לאי האוטורו (Hauturu), שממנו סולקו החתולים בשנת 1980. בשנת 1955 צנחה אוכלוסיית הקאקאפו והוערכה בכ-50 פרטים בלבד, מתוכם כ-19 נקבות.
בשנת 1989 יצאה לדרכה התוכנית להבראת אוכלוסיית הקאקאפו.
היות שבשבע השנים בהן היו העופות באי האוטורו לא הייתה רבייה, החלו העובדים בתוכנית השיקום לספק מזון נוסף לחלק מהנקבות, בתקווה שהמזון יזרז את רבייתן.
ארבע נקבות הטילו ביצים בשנת 1991, ושני גוזלים גדלו בהצלחה.
הקאקאפו שבאי קודפיש התרבו לראשונה בשנת 1992, אך הבשלת הרימו שהייתה צפויה התעכבה; שלושה גוזלים שסבלו מתת תזונה נלקחו לגן החיות של אוקלנד, ושם מתו שניים מהם.
השלישי, נקבה לה ניתן השם "הוקי" (Hoki), גודלה בהצלחה בידי האדם ובבגרותה שוחררה לאי מוד.
סופר המדע הבדיוני דאגלס אדמס והביולוג מארק קרווארדיין סיקרו את תוכנית השימור של הקאקאפו בשנת 1989 במהלך סדרת מסעות שמימן ה-BBC ונערכו במשך מספר שנים ברחבי העולם.
מסעות אלו הובילו להפקת סדרת תסכיתי רדיו ולאחר מכן גם לכתיבת הספר "הזדמנות אחרונה לראות" שאחד הפרקים בו עוסק בקאקאפו.
ביקורם של אדמס וקרווארדיין משך תשומת לב בינלאומית לקאקאפו והגביר את מאמצי השימור שלו.
בשנת 1997 הזדווגו מספר קאקאפו באי קודפיש.
גם במקרה זה הרימו לא הבשיל בזמן המצופה, אך בשל מזון נוסף שניתן לאמהות הגיעו שלושה גוזלים לבגרות.
פרט זכר, שנקרא על שם ריצ'רד הנרי, הוחזר מהאי האוטורו למוד בשנת 1996, ובשנת 1998 הוא נעשה לאב לשלושה גוזלים - הגוזלים הראשונים שלהם גנים מגוונים יותר מהאי הדרומי זה שנים.
בעוד האיים קודפיש והאוטורו היו נקיים מטורפים גדולים, בשניהם הייתה נפוצה החולדה הפולינזית הקטנה יותר.
בתחילה, לא היה ידוע לאחראי השימור כי גם החולדה הפולינזית טורפת את ביצי הקאקאפו וגוזליו ומתחרה עמם על מקורות מזון.
למרבה האירוניה, דווקא העברה זו - שבוצעה בגלל חוסר ברבייה כביכול, הניבה הפתעה בנושא זה בדיוק: כשהציפורים נתפסו באי האוטורו כדי להעבירן בשנת 1999, נקבה שלא נראתה משנת 1984 נמצאה כשהיא דוגרת על שלוש ביצים.
ההדגרה הושלמה באופן מלאכותי ושלוש נקבות בקעו.
בשנת 1998 הועברה אוכלוסיית האי קודפיש לשהות בת שנתיים ב"אי פרל" (Pearl Island; "אי הפנינה") הסמוך, ובזמן זה הורעלו כל החולדות בקודפיש.
על אף שגם באי פרל היו בנמצא חולדות וציפורי הווקה (Weka; Gallirallus australis) הטורפות, בשנת 1999 הטילו חמש נקבות ביצים באופן בלתי צפוי; הביצים הועברו להדגרה מלאכותית, וחמישה גוזלים בקעו.
בתוך שלוש שנים זינק גודל האוכלוסייה הכללית מ-50 ל-62 פרטים.
בשנת 2001 ניבאו המדענים כי בעונת הרבייה הבאה יניב הרימו באי קודפיש יבול פירות רב - יבול שיהווה תמריץ לרביית הקאקאפו.
הם העבירו את כל 21 הנקבות בגיל הרבייה לקודפיש.
24 גוזלים הגיעו לבגרות בתחילת 2002; בעונת רבייה אחת אוכלוסיית הקאקאפו זינקה ב-39%, מ-62 ל-86 פרטים, ובעונת הרבייה 2008–2009, שהייתה מוצלחת במיוחד, עברה האוכלוסייה לראשונה את רף 100 הפרטים.
בשנתיים שלאחר מכן, הרימו לא הניב פירות רבים וכתוצאה מכך, הקאקאפו לא התרבו.
בניסיון להגביר את קצב הרבייה בלי קשר ליבול הרימו, הועברו מספר פרטים, מתוכם רבים שבקעו בעונת הרבייה של 2002, לאי צ'אלקי, שבו עצי אשור רבים.
ב-2004 מתו שלוש נקבות שנדבקו מחיידק Erysipelothrix Rhusiopathiae, ובכך ירד גודל האוכלוסייה מ-86 ל-83 פרטים.
אוכלוסיית הקאקאפו שנשארה נמצאת תחת מעקב תמידי של הקבוצה להבראת הקאקאפו, במטרה לשמר את המין.
ההצלחה היחסית של מאמצי השימור נזקפת לפיקוח על רביית העופות שנשארו.
הקאקאפו מועברים לעיתים בין ארבעת האיים - קודפיש, מאוד, אנצ'ור וצ'אלקי - כדי להגן עליהם מטורפים וכדי להגדיל את סיכויי הרבייה שלהם.
זכרים המוערכים כעקרים מוחזקים בנפרד מהנקבות כדי למנוע פגישות חיזור שלא יניבו תוצאות.
כציפור היחידה שנולדה באי הדרומי, ל"ריצ'רד הנרי" הייתה חשיבות גדולה למגוון הגנטי; גוני נוצותיו צהובים יותר מאלה של העופות האחרים, וה"בימבום" שלו שונה במקצת.
על אף שהחל משנת 1998 הוא היה הורה לשלושה גוזלים - שני זכרים ונקבה - הוא לא הראה עניין בהכרת נקבות חדשות, עד מותו ב-2010.
הפריה מלאכותית נשקלת החל משנות התשעים כאמצעי להאצת הרבייה, אך היא נמנעת בעקבות קושי באיסוף זרע; ניסיון מוקדם לאיסוף זרע נעשה באמצעות בובה דמוית נקבת קאקאפו שהורכבה על גבי רכב צעצוע הנשלט מרחוק - נקבת הקאקאפו המדומה התקרבה לזכרים באמצע תצוגת הלֶק שלהם.
טכניקות אחרות כללו גירוי חשמלי לאחר אלחוש, וכן שיטה חדשה יחסית - עיסוי באזור הרבייה.
שיטה זו, שהצלחתה גוברת והולכת, הביאה לגילוי ממצאים חדשים בנוגע לרביית הקאקאפו.
לדוגמה, התגלה כי לזכרים רבים זרע לא תקין או שהם עקרים לחלוטין.
איכות הזרע הירודה, ככל הנראה מפאת זיווג קרובים כתוצאה ממצב "צוואר בקבוק" אליו נקלעה האוכלוסייה - מצב המפחית מאוד את השונות הגנטית בין הפרטים השונים, יכולה להסביר את שיעור הפוריות הנמוך שנצפה בעונות הרבייה האחרונות, בעיקר בקרב הזכרים.
לנקבות ניתנים תוספי מזון בתחנות האכלה פרטיות, בתקווה שאלו יגרמו להן להטיל אחת לשנה, ולא אחת למספר שנים.
לעיתים נלקחים גוזלים מאמותיהם במטרה לעודד הטלה שנייה; נקבות זקנות יותר יכולות לשמש בתפקיד "אם מאמצת" ולגדל את הגוזלים בהצלחה.
גוזלים אחרים מודגרים באופן מלאכותי ומגודלים בידי אדם.
המעקב אחר הקאקאפו מתבטא גם בניטור קפדני של הקנים.
במטלה זו משתמשים באמצעים טכנולוגיים שונים, החל בטלוויזיה במעגל סגור ועד עין אלקטרונית המתריעה כאשר האם עוזבת את הקן בחיפוש אחר מזון.
בזמן זה נע צוות השימור אל הקן ועוטף את הביצים ברפידה חמימה כדי לשמור על חומן.
עונת הרבייה הלא צפויה של 2005 הניבה 26 ביצים, מתוכן 11 הופרו.
אף שאחד הגוזלים מת וגם פרט זכר אחד מת בחורף 2005, צמחה האוכלוסייה בצורה איטית אך יציבה, ועמדה בשנת 2006 על 86 פרטים.
בשנת 2015, עמדה האוכלוסייה על 125 פרטים.
בשנת 2016, שנחשבה כשנה מוצלחת מבחינת הקאקפו, בקעו 34 גוזלים, שהביאו את מספר הפרטים ל-157, עלייה של 28%.
בין השנים 1997 ל-2005 צמחה האוכלוסייה הבוגרת מ-50 ל-83 פרטים, כשמתוך ה-83, 45 היו זכרים ו-38 נקבות; החוקרים מנסים, בהצלחה יחסית, לצמצם את היחס המספרי בין הזכרים ולנקבות ולקרבו ל-50:50 וזאת בדרך של מניעת גישת נקבות חזקות למקורות מזון בלתי מוגבלים, כך שיטילו יותר ביצי-נקבות מזכרים.
ניסוי זה מצליח, והיחס אכן מתקרב לעבר ה-50:50. החוקרים סבורים, על פי מודל מתמטי שבו הם משתמשים, כי הפיכת האוכלוסייה מוטת הזכרים לאוכלוסייה שוויונית תצמצם מ-12 עד ל-109 שנים את הזמן שבו יהיה הקאקאפו נתון בסכנת הכחדה, וזאת בהנחה שמאמצי השימור לא יתקלו במכשולים חדשים.
בהנחה שהעופות ימשיכו להתרבות בהצלחה, המכשול הבא למאמצי השימור העתידיים הוא העדרו של אי גדול ונטול טורפים שיש ביכולתו לאכלס למעלה מ-100 פרטים, ובו הקאקאפו יוכלו לחיות חיים טבעיים יותר, ללא פיקוח צמוד כל כך של האדם - פיקוח שבמצב הנוכחי נדרש להישרדות המין.
בנובמבר 2005 הוכרז על תוכנית לבניית מקלט חדש לחיות בר באי הדרומי; המקלט מתוכנן להכיל בעלי חיים מקומיים הנתונים בסכנת הכחדה, בכללם הקאקאפו, והוא אמור להעניק סביבת מחיה גדולה ונטולת טורפים בשבילו.
בנייתו של המקלט מתוכננת לאיים רזולושן (Resolution) וסקרטרי (Secretary) שבפיורדלנד.
מאמצי שימור הקאקאפו עשו את המין למוכר עד מאוד.
על הקאקאפו נתפרסמו ספרים רבים, הן לילדים והן למבוגרים, וכן הופקו סרטים תיעודיים, המתארים בפירוט את התלאות העוברות על המין.
לקאקאפו הוקדש מקום נכבד בתרבות של המאורים - התושבים הילידים של ניו זילנד, וסביבו נטוו אגדות וסיפורי פולקלור שונים.
בשל מחזור הרבייה הלא-סדיר של הקאקאפו, והעובדה שהוא מתרבה בעיקר בשנים פוריות במיוחד, בהם פורחים מינים מסוימים של צמחים, סברו המאורים שיש לו יכולת לחזות את העתיד.
יתר על-כן, קיבלו המאורים חיזוק לאמונתם זו כשצפו בקאקאפו מטמין גרגרים של העצים B.
tawa ו-Hinau בבורות מים, כדי שישמשו כאספקת מזון בקיץ הבא.
נראה כי המנהג המאורי של טבילת מזון במים לאותה המטרה נלמד מהתנהגות זו של הקאקאפו.
המאורים החשיבו את הקאקאפו למקור מזון טוב, ובתקופה שבה הוא היה נפוץ הוא ניצוד עבור בשרו.
באחת העדויות על אכילת בשר הקאקאפו נאמר שהוא מזכיר בטעמו ובמרקמו בשר טלה, אולם המתיישבים האירופאים בניו זילנד תיארו את בשרו כבעל טעם כבד ועמוק.
בתקופת הרבייה של הקאקאפו, קולות הבמבום הרמים והתכנסות הקאקאפו במקום אחד הקלו על המאורים את ציד הקאקאפו.
במקרים אחרים, הקאקאפו ניצוד כאשר אכל או כאשר ביצע "אמבטיות חול" במזג אוויר יבש.
הציד התבצע בעיקר בשעות החשכה, בעזרת עזרים שונים: לעיתים בעזרת מלכודות, ולעיתים בעזרת כלבים פולינזיים מבויתים שאומנו לצוד את הקאקאפו.
במקרים מסוימים נהגו המאורים להשתמש בלפידים שיסנוורו את הקאקאפו, יגרמו לו להיבהל ולעצור במקום וכך יהיה קל יותר לתפוס אותו.
לעיתים בשר הקאקאפו שנצוד נאכל מיד, ולעיתים שומר בשומן הקאקאפו כדי שישמש כאספקת מזון עתידית.
בני אחד השבטים המאורים נהגו לשמור את בשר הקאקאפו בסלים שהיו עשויים מהקליפה הפנימית של עץ כלשהו, או במכלים שנבנו מאצות-ים.
נוצות-הזנב של הקאקאפו הודבקו לעיתים למכלים אלה, כדי שיהוו קישוט ואינדיקציה לגבי תכולת המכלים.
נוסף על כן, נהגו המאורים להשתמש גם בביצי הקאקאפו, אותן תיארו כלבנבנות בצבען ודומות במידתן לממדי ביצת הקֶרֶרוֹ, היונה הניו זילנדית.
המאורים השתמשו בעור הקאקאפו, כשהנוצות עדיין מחוברות אליו, להכנת גלימות ושכמיות.
לבגדים אלה הייתה חשיבות בתרבות המאורית, והמעט שעדיין נותרו בימינו שמורות היטב ונחשבות לאוצר.
נוצות הקאקאפו עיטרו גם את הטייאהאה (נשק דמוי-חנית), אך הן הוסרו לפני שימוש מעשי בנשק.
במספר מקרים ניצוד הקאקאפו גם מפני שהזיק למאורים - פרטים רעבים נכנסו לעיתים לתוך מחסני מזון של המאורים ואכלו אותם או הביאו להרקבת המזון השמור בהם.
חרף זאת, נראה שהקאקאפו שימש גם כחיית מחמד של המאורים.
המתיישבים האירופאים בניו זילנד דיווחו כי המאורים החזיקו קאקאפו בתור חיית מחמד, ואף רחשו להם אהבה רבה.
קאראל (Caral) הייתה עיר שנבנתה ואוכלסה בידי תרבות הנורטה צ'יקו, במהלך האלף השלישי לפנה"ס.
שרידי העיר מצויים בעמק סוּפֶּה במרכז פרו, כמאתיים ק"מ צפונית ללימה, והיא נחשבת לאחת הערים העתיקות ביותר ביבשת אמריקה.
היא נתגלתה ב-1948, אך עיקר החפירות התבצעו מאז 1994, בידי הארכאולוגית הפרואנית רות שאדי.
בשנת 2009 הוכרזה קאראל כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
העיר השתרעה על פני כ-660 דונם, ובשיאה התגוררו בה כ-3,000 בני אדם.
במהלך החפירות נמצאו מקדשים, אמפיתיאטרון, כיכר מרכזית ובתי מגורים המאפיינים בני מעמדות שונים.
המקדש הגדול ביותר שנמצא הוא פירמידה בגובה של 18 מטרים, באורך של כ-170 מ' וברוחב של כ-150 מ' (Pirámide Mayor, "הפירמידה הראשית"), ובסמוך לה חמש פירמידות קטנות יותר.
כן נמצאו באתר פריטי קיפו, אריגים ששימשו תרבויות באמריקה הדרומית כתחליף לכתב.
עם זאת, החוקרים סבורים כי פריטים אלה, הקדומים ביותר שנמצאו מעולם, לא היו מתוחכמים דיים כדי לשמש לצורכי חישובים, ופונקציה זו נוספה בידי תרבויות מאוחרות יותר.
באתר לא נמצאו כלי נשק או עדויות כלשהן לקיומן של מלחמות, והחוקרים סבורים כי תושבי קאראל לא היו מעורבים בקרבות, וניהלו חיים שלווים.
על אורח חייהם של בני קאראל ניתן ללמוד גם מ-32 חלילים עשויים מעצמות קונדור ושקנאי, ו-37 כלי נגינה דמויי קורנית, עשויים מעצמות למה.
כלים אלה נמצאו באחת הפירמידות.
במקום אחר נמצאו סמים ששימשו ככל הנראה כאפרודיזיאק.
בני העיר ניהלו חיי מסחר ענפים עם העמים שחיו לאורך חוף האוקיינוס השקט.
תיאורים של קופים מעידים על כך שבני העיר הרחיקו גם עד לאמזוניה.
ברחבי עמק סופה, בשטח של 80 קמ"ר מסביב לקאראל, נמצאו עוד 18 מתחמי פירמידות, בהן התגוררו כ-20 אלף בני אדם.
קיפואים שנמצאו בהם מעידים על כך שבתקופות מאוחרות יותר השתלטו בני האינקה על חלק מהן.
נפת קאראמאן (טורקית Karaman ili) היא נפה במחוז מרכז אנטוליה.
קאראמאן הייתה מרכז מושבה של נסיכות קאראמאן ( בטורקית: Karamanoğulları Beyliği), של בני השבט הטורקמני הקרמנאואולו, מקבוצת האוע'וז.
הנסיכות, שהוקמה לאחר דעיכת סולטנות רום, הייתה מן החשובות שבנסיכויות הבייליקיות באנטוליה.
נסיכות זו היוותה יריב עיקש של האימפריה העות'מאנית המתהווה.
בשנת 1443 החריב איברהים ביי, שליט הנסיכות, את אנקרה.
בתקופת שלטונו השנייה של מהמט השני היא הפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית, ובשנת 1487 פורקה סופית על ידי באיזיט השני.
קאראמאן (בטורקית: Karaman) היא עיר בדרום-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרכז אנטוליה.
העיר שוכנת מצפון להרי הטאורוס במרחק 306 ק"מ דרומית לבירה אנקרה בגובה 1,039 מטרים מעל פני הים.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 208,199 בני אדם.
העיר נקראת על שם קאראמאן ביי, אשר היה שליט נסיכות קאראמאן (בטורקית :Karamanoğulları Beyliği), ומנהיגם של בני השבט הטורקמני, הקרמנאואולו, מקבוצת האוע'וז.
שמה הקודם של העיר היה לרנדה (Laranda או Larende), ומקורו בניב מקומי שמשמעותו "מקום המלא בחול".
העיר תועדה לראשונה בשנת 322 לפנה"ס, כאשר צבאו של אלכסנדר מוקדון החריב אותה, ומאוחר יותר הפכה למקום מושבם של שודדי ים מקומיים.
קאראמאן הייתה בשליטת האימפריה הרומית ולאחר מכן האימפריה הביזנטית, עד שבתחילת המאה ה-12, נכבשה על ידי הסלג'וקים.
קאראמאן נכבשה בשנת 1190, על ידי פרידריך ברברוסה, ובשנת 1256 על ידי קאראמאן מהמט ביי, מנהיג שבט טורקמני, שנקרא מאוחר יותר קרמנאואולו.
שם העיר שונה לקאראמאן לכבודו.
החל משנת 1275 ועד לשנת 1468, קאראמאן הייתה בירת הנסיכות.
בשנה זו נכבשה על ידי הסולטאן מהמט השני, שליט האימפריה העות'מאנית.
ארמנים ויוונים, אשר מוצאם מעיר זו, נושאים שם משפחה המכיל את השם קאראמאן או הטיות שלו.
ביוונית שם המשפחה קראמנליס או קראמאניס ובארמנית קראמניאן או קראמאנוקיאן.
קאראגוז (בטורקית Karagöz - "עין שחורה") הוא כינוי לז'אנר של תיאטרון צלליות בטורקיה.
קאראגוז והאג'יוואט (Hacivat) הם שני גיבורים של תיאטרון צלליות הטורקי הפופולרית בתקופה העות'מאנית.
שתי הדמויות הם טיפוסים הפוכים זה מזה באופיים.
קאראגוז מייצג את הטיפוס העממי והמחוספס, חסר השכלה, אנאלפבית, אבל בעל חכמת רחוב ופקיחות, בעד שהאג'יוואט הוא טיפוס עדין, המייצג את השכבה המשכילה, האינטלקטואלית ודובר בשפה גבוהה בטורקית עות'מאנית.
מחזות בהשתתפות הדמויות נפוצים במיוחד במהלך חודש הרמדאן.
לפני תחילת השימוש ברדיו ובקולנוע, היו המחזות בהשתתפותם לאחת מצורות הבידור הפופולריות בטורקיה.
כיום דעכה הפופולריות שלהם כבידור המוני, והם מופיעים בעיקר כדמויות בהצגות ילדים.
הקאראגוז היה מוכר היטב באזור טורקיה במהלך המאה ה-16, אולם מצבו המפותח בתקופה זו הביא היסטוריונים למסקנה שראשיתו של תיאטרון זה מוקדמת בהרבה.
ידוע כי הקאראגוז התפשט מאזור סוריה לצפון אפריקה ולאיי יוון.
אמני הקאראגוז היו מבוקשים מאוד בחצר הסולטאן ובמקומות נוספים, ועם התפתחותה של האמנות התארגנו מבצעיו לגילדה מאורגנת.
מכיוון שרק מסגרת ההצגה תוכננה בכתב, היה מקום להרבה מאוד שנינות מאולתרת, ומופעי הקאראגוז היו בהכרח סאטיריים.
עם הגעתם של סרטי הקולנוע למזרח התיכון, איבד הקאראגוז את מקומו המרכזי בתרבות, וההופעות הצטמצמו בהדרגה עד שהפכו מוגבלות בעיקר לחודש הרמדאן.
קלודמיר ג'רונימו בארטו (בפורטוגזית: Claudemir Jerônimo Barretto; נולד ב-27 במרץ 1981 במוגי דאס קרוזס, סאו פאולו, ברזיל) הידוע בשם קאקאו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי-גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
בעבר שיחק בשטוטגרט ובנבחרת גרמניה.
קאקאו נחשב בשיאו לאחד החלוצים הטובים בכדורגל הגרמני.
בצעירותו שיחק קאקאו בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל נאסיונל.
בשנת 1999 חתם בקבוצת טורק גוקו מינכן מהליגה הגרמנית החמישית ושנתיים לאחר מכן עבר לנירנברג מהבונדסליגה והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-18 בנובמבר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרת נגד הנזה רוסטוק וב-8 בדצמבר כבש את שעריו הראשונים במדיה, כאשר הבקיע צמד שערים במשחק נגדבאייר לברקוזן, בו הפסידה קבוצתו 4-2. בסך הכל סיים את עונתו הראשונה בנירנברג עם שישה שערים ב-17 משחקים וסייע לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה.
בעונה הבאה הפגין יכולת ירודה וכבש שני שערים בלבד ב-27 משחקי ליגה.
כמו כן, נירנברג שסיימה את העונה במקום ה-17, ירדה לליגה השנייה.
בעונת עבר קאקאו לקבוצת שטוטגרט ובעונתו הראשונה בקבוצה, ערך בין היתר גם את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות במשחק נגד גלאזגו ריינג'רס.
בליגה הבקיע ארבעה שערים ב-16 משחקים והוביל את קבוצתו למקום הרביעי.
את העונה הבאה, , החל בצורה מרשימה וכבש בכל שלושת משחקיה הראשונים של שטוטגרט בגביע אופ"א.
עם זאת, הקבוצה הודחה כבר בשלב 32 האחרונות, לאחר הפסד 2-0 לפארמה בסיכום שני המשחקים בין הקבוצות.
גם בליגה הפגין קאקאו יכולת הבקעה מצוינת ועם 12 שערים ב-32 משחקים הוביל את שטוטגרט למקום החמישי.
עונת הייתה ברובה לא מוצלחת עבור קאקאו, הן מבחינה אישית והן מבחינה קבוצתית.
שטוטגרט שוב הודחה מגביע אופ"א כבר בשלב 32 האחרונות לאחר הפסד למידלסברו וסיימה במקום התשיעי בלבד בבונדסליגה, כאשר קאקאו כבש ארבעה שערים בלבד ב-20 משחקי ליגה.
עם זאת, בעונה הבאה המגמה התהפכה לחלוטין ושטוטגרט זכתה באליפות הבונדסליגה לראשונה מזה 15 שנים.
כמו כן, הגיע הקבוצה עד גמר הגביע הגרמני, כאשר קאקאו כובש חמישה שערים בששת משחקיו בטורניר, כולל השער הראשון במשחק הגמר נגד קבוצתו לשעבר נירנברג.
עם זאת, הוא הוחלף 11 דקות לאחר מכן וקבוצתו הפסידה 3-2 בהארכה.
בסך הכל סיים את העונה עם 17 שערים ב-38 משחקים בכל המסגרות, מתוכם 13 שערים ב-32 משחקי ליגה.
בעונת שותף בחמישה מתוך ששת משחקיה של שטוטגרט בליגת האלופות ואף כבש את שערו הראשון במפעל בניצחונה היחיד של קבוצתו 2-3 על גלאזגו ריינג'רס, אך לא הצליח למנוע את הדחתה כבר בשלב הבתים.
בליגה הבקיע תשעה שערים ובישולים שישה נוספים ב-27 משחקים בהם שותף, אך קבוצתו סיימה את העונה במקום השישי בלבד.
אף על פי כן, שטוטגרט הצליחה להעפיל למוקדמות גביע אופ"א לאחר ניצחון 1-3 בסיכום שני המשחקים נגד סאטורן ראמנסקו במסגרת גביע האינטרטוטו 2008. ניצחונות בצמד המשחקים נגד גיורי ETO בסיבוב המוקדמות השני העניקו לקבוצה מקום בסיבוב הראשון של הטורניר.
בתחילת עונת ניצחה שטוטגרט את צ'רנו מורה וארנה בסיבוב הראשון של גביע אופ"א והעפילה לשלב הבתים של המפעל ועל אף יכולת חלשה במשחקיה הראשונים העפילה לשלב 32 האחרונות, בו הודחה על ידי האלופה היוצאת, זניט סנקט פטרבורג.
בבונדסליגה שטוטגרט סיימה את העונה במקום השלישי, לאחר שנאבקה על האליפות עם באיירן מינכן ווולפסבורג עד למחזור הסיום.
קאקאו סיים עונה מוצלחת למדי בליגה עם שבעה שערים וחמישה בישולים ב-25 משחקים בהם שותף.
לקראת עונת עברה שטוטגרט שינוי משמעותי כאשר מריו גומז, מלך השערים של הקבוצה בשנים האחרונות עזב אותה ובמקומו הובאו פאבל פוגרבניאק ואלכסנדר חלב.
בעקבות מהלך זה עלה מעמדו של קאקאו בשטוטגרט משמעותית והוא הפך לשחקן ההתקפה המוביל של הקבוצה.
שטוטגרט הצליחה להעפיל לליגת האלופות לאחר ניצחון 0-2 על טימישוארה בסיבוב המוקדמות הרביעי ואף להעפיל לשמינית הגמר לאחר ניצחון 1-3 במחזור הסיום של שלב הבתים על סטיאווה בוקרשט שהציב את הקבוצה במקום השני בבית.
במשחק הראשון של שמינית הגמר נגד האלופה היוצאת, ברצלונה הבקיע קאקאו שער יתרון מפתיע עבור שטוטגרט, אך עם זאת, קבוצתו הודחה לאחר שער שוויון של זלאטן איברהימוביץ' והפסד 4-0 במשחק הגומלין.
למרות העונה הטובה בליגת האלופות ויכולתו המרשימה של קאקאו שסיים שביעי בטבלת מלך השערים של הבונדסיגה עם 13 שערים ב-25 משחקים, שטוטגרט התקשתה לשמור על רמה קבוצתית גבוהה וסיימה את העונה במקום השישי בלבד.
בפברואר 2009 קיבל קאקאו אזרחות גרמנית מתוקף היותו תושב המדינה זה חמש שנים וכמעט מיד זומן על ידי יואכים לב לסגל נבחרת גרמניה למשחקי הידידות נגד ו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק מול סין, כאשר החליף את מריו גומז 27 דקות לסיום המשחק.
ארבעה ימים לאחר מכן שוב נכנס כמחליף ואף בישל למריו גומז את השערים השלישי והחמישי של גרמניה בניצחון 2-7 על איחוד האמירויות.
קאקאו נכלל בסגל הסופי של גרמניה למונדיאל 2010 ואף כבש את שעריו הראשונים בנבחרת, כאשר הבקיע צמד במשחק ההכנה נגד , שבו ניצחה הנבחרת 0-3. שבועיים לאחר מכן הבקיע שוב, הפעם בניצחון 0-3 על .
הוא המשיך ביכולת המצוינת גם במשחק הפתיחה של המונדיאל, כאשר פחות משתי דקות לאחר שנכנס כמחליף למירוסלב קלוזה כבש את השער הרביעי של גרמניה בניצחון 0-4 על .
הר קאראנגטאנג (באינדונזית: Gunung Karangetang) המכונה גם אפי סיאאו (Api Siau) הוא הר געש הממוקם בחלקו הצפוני של האי סיאאו (השוכן כ-130 ק"מ מצפון לסולאווסי) באינדונזיה.
הר הגעש פעיל, והתפרץ 41 פעמים מאז שנת 1675. התפרצות ההר בשנת 1997 הביאה למותם של שלושה מתושבי האי.
ההר התפרץ לאחרונה ב-11 במרץ 2011, זמן קצר לאחר רעידת האדמה בסנדאי שביפן.
קאקו גלור קאנגה הוא כדורגלן גבוני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בהכוכב האדום בלגרד.
התחיל את הקריירה שלו במולדת במועדון מאנגספורט, בו זכה באליפות גבון ובגביע הלאומי.
ב-2011 לקח אליפות עם הקבוצה מיסילה.
ב-9 בפברואר 2013 חתם על חוזה ל-3.5 שנים ברוסטוב הרוסית.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הוא ערך ב-9 במרץ במשחק מול אלניה ולדיקווקז.
קאנגה ידוע לשמצה כשחקן שמרבה להתווכח עם השופטים ולקבל כרטיסים, במהלך קיץ 2014 הוא קיבל 3 אדומים ובכל פעם הורחק ל-4 משחקים.
בדצמבר 2014 קאנגה קיבל הרחקה ל-3 משחקים לאחר שבמשחק חוץ מול ספרטק מוסקבה הראה אצבע משולשת לעבר האוהדים, שלטענתו זרקו לו הערות גזעניות.
ב-22 באוגוסט 2015 בתום המשחק נגד צסק"א (שנגמר בהפסד 2:1) קאנגה ניגש עם עוד שחקנים מהקבוצה להתווכח עם השופטים על מספר החלטות שנויות במחלקות, ולאחר שכבר נראה היה שנרגע ובא לעזוב את המגרש, החליט להסתובב אל השופטים ולחזור על אותה מחווה גופנית, עליה הוא קיבל הרחקה נוספת של 4 משחקים.
הכדורגלן הצעיר של השנה בגבון - 2011
כדורגלן העונה בגבון - 2012
קאקורטוק (בגרינלנדית: Qaqortoq "לבן"), בעבר נקראה יוליאנה-הוב (Julianehåb) "תקוות יוליאנה" על שם מלכת דנמרק יוליאנה, היא בירת מחוז כּויאשׂק שבדרום גרינלנד.
שוכנת לחוף פיורד קאקורטוק, הסמוך לים לברדור.
קאקורטוק היא העיר המאוכלסת ביותר בדרום גרינלנד, והעיר הרביעית בגודלה במדינה, בשנת 2013 התגוררו בעיר 3,229 תושבים.
האזור בו שוכנת העיר היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית.
בתחומי העיר נמצאו שרידים מתקופת תרבות סאקאק (Saqqaq), לפני כ-4,300 שנה.
אנשי תרבות דורסט הגיעו לקאקורטוק לפני כ-2,800 שנים.
מספר מבני מגורים האופייניים לתרבות דורסט המוקדמת, נמצאים עד היום באזור בו שוכנת העיר.
שרידי כנסיית הבלסי, יחד עם חורבות הכפר הבלסי (Hvalsey), בין הערים הבולטות בהתיישבות הנורדית בגרינלנד, נמצאים כ-19 קילומטרים צפונית-מזרחית לקאקורטוק.
בסביבות המאה ה-12 הגיעו לקאקורטוק בני עם ה (אינואיטים).
תרבות זו התאפיינה במגורים במבנה רב דירות, שרידים רבים מתרבות זו נמצאו.
העיר המודרנית נוסדה בשנת 1774, על ידי הסוחר הדני-נורווגי אנדרס אולסן.
העיר נקראה בתחילה יוליאנה-הוב (Julianehåb) "תקוות יוליאנה", על שם מלכת דנמרק יוליאנה מריה לבית ברונסוויק-וולפנביטל.
שם העיר אף עבר אינגלוז, והיא כונתה Juliana's Hope.
העיר הפכה למרכז עבור המסחר בעורות כלב ים נבלי (Pagophilus groenlandicus), שריד לכך ניתן למצוא במפעלי העורות גרייט גרינלנד.
מוזיאון קאקורטוק, נבנה בשנת 1804, בתחילה שימש המבנה כחנותו של הנפח המקומי.
המוזיאון ממוקם בכיכר העיר, ומציג סירות מתקופת האינואיטים, ציוד צייד, ופריטים נורדים.
למבנה עצמו חשיבות תרבותית, והוא מבנה מוגן.
בית בנמל הקולוניאלי משנת 1797. המבנה נבנה בדנמרק, נשלח בחלקים לגרינלנד, והורכב מחדש בעיר.
בין השנים 1993-1994 ניהלה את פרויקט האמנות באוויר הפתוח: סטון אנד מאן (Stone & Man), האמנית המקומית אקה הוג.
במסגרת המיזם, נבנו בעיר 24 פסלים על ידי שמונה עשר אמנים מפינלנד, שוודיה, נורווגיה, איסלנד, אולנד וגרינלנד.
מזרקת Mindebrønden שנבנתה ב-1927 היא המזרקה העתיקה בגרינלנד.
צורתה כחור הנשימה של הלוויתן.
בעיר נמצא מנחת קאקורטוק, ממנו מפעילה חברת התעופה אייר גרינלנד טיסות סדירות לנמל התעופה נרסארסואק, באמצעות מסוקים.
בשנת 2007 הוצע לבנות שדה תעופה עם מסלול באורך 1799 מטרים, שבו יוכלו לנחות גם מטוסים, ושיאפשר טיסות ישירות לאירופה וצפון אמריקה.
להצעה זו התנגדו מפלגות הדמוקרטים והסוציאל-דמוקרטים, בשל חשש לפגיעה אקולוגית וסביבתית.
הצעה נוספת הייתה בניית שדה תעופה עם מסלול באורך 1199 מטרים, ויאפשר טיסות לאיסלנד ולמזרח קנדה.
המועצה האזורית מתנגדת לכך עקב החשש שסגירתו של נמל התעופה נרסארסואק יביא לפיטורם של 140 העובדים בו.
בדומה למקומות יישוב רבים בגרינלנד, אין כבישים המובילים לקאקורטוק.
דרכי עפר יוצאות צפונה ומערבה, אך הן עבירות לרכבי שטח בלבד.
בעונת החורף הופך האופנוע שלג, לאמצעי התחבורה הנפוץ.
קו המעבורת Arctic Umiaq המקשרת בין נארסאק לאילוליסאט, עוצר בעיר.
בחורף כשהפיורד בו שוכנת נארסאק קופא, משמשת העיר כתחנה הראשונה/אחרונה למעבורת.
עומק הנמל הוא 15 מטרים, והוא מסוגל לקלוט ספינות שאורכן עד ל-150 מטרים.
כלכלת העיר מתבססת ברובה על חינוך ומגזר השירותים.
ענפי תעסוקה נוספים הם: הדייג, עיבוד שרימפסים, ייצור פרווה ותחזוקת ספינות.
במשך שנים ארוכות נסמכה כלכלת העיר, על מחלקת המסחר של החברה הממשלתית רויאל גרינלנד, העיר הייתה מקור העורות של התאגיד.
כיום אחד המעסיקים הגדולים בעיר הוא מפעל העורות גרייט גרינלנד פורהאוס הממוקם בעיר, והוא הרוכש הגדול של כלבי הים במדינה.
כמרבית ערי גרינלנד, נסמכת הכלכלה בעיר על יצוא המוצרים המיוצרים בה.
70.1% מתוצרת העיר נמכרים בשוק הדני.
האבטלה בעיר גבוהה, בשנת 2010 שיעור האבטלה עמד על 10.4%, עלייה של 1.2% לעומת השנה שקדמה לה.
החשמל בעיר מסופק על ידי החברה הממשלתית Nukissiorfiit.
משנת 2007 מקור האנרגיה בתחנת הכוח ההידרואלקטרית הממוקמת בסכר Qorlortorsuaq, כ-70 קילומטרים מהעיר.
לפני כן, מקור האנרגיה לעיר היה בשלושה מנועי דיזל שנלקחו מספינה ישנה, והוסבו לייצור אנרגיה.
קואקורטוק היא המרכז החינוכי הראשי בדרום גרינלנד, ובה בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, ותיכון.
בשנת 1977 נוסד בעיר בית ספר למסחר ולמקצועות בסיסיים.
בית החולים Napparsimavik ממוקם בקאקורטוק, והוא משמש גם את הכפרים הסמוכים.
נכון לשנת 2013 בבית החולים 18 מיטות, ועובדים בו 59 אנשי צוות.
לרשות בית החולים עומד מסוק לפינוי מוטס.
התיירות מהווה חלק נכבד בהכנסות התושבים, בעיר יש אכסניה ובית מלון.
65.5% מהתיירים, הם אזרחי דנמרק.
בממוצע שנתי לנים בעיר 1,700 תיירים בשנה.
מפעל העורות גרייט גרינלנד פורהאוס, הוא אטרקציה תיירותית פופולרית.
פעילויות נוספות הן: שיט בקיאקים וסירות, טיולים רגליים מודרכים, צפייה בלווייתנים, וסקי למרחקים.
בשנת 2013 התגוררו בעיר 3,229 תושבים, משנת 1995 נותרה האוכלוסייה כמעט ללא שינוי.
לקואקורטוק הסכם ערים תאומות עם:
הנהיג אישית את כוחות המורדים במספר קרבות ובעקבות מלחמתו בטורקים הקים מחדש ישות מדינית סרבית, שבראשה עמד ב-14 בפברואר 1804 – 21 בספטמבר 1813. נשא את התואר "ויליקי ווז'ד" – "המנהיג הגדול" או "הדוכס הגדול".
בניהול המדינה נעזר באספת העם ובמועצה.
קאראג'ורג'ה נולד ב-1768 כג'ורג'ה פטרוביץ', בנה של משפחה דלת אמצעים משומאדיה, במרכז סרביה.
אבות המשפחה היו במקור ממונטנגרו.
בגיל צעיר היה ג'ורג'ה משרת בבתים של סרבים וטורקים אמידים.
אחרי שהרג אע'א מקומי משפחתו נמלטה מעבר לנהר סאווה לתוך אזור הספר שבשליטת האימפריה ההבסבורגית.
קאראג'ורג'ה עלה בהיררכיה במסגרת הצבא האוסטרי.
השתתף במרד בקראינה של קוצ'ה.
זכה בעיטור כבוד על מעשי גבורה.
כשהעות'מאנים כבשו שוב את שומדיה מידי האוסטרים, קאראג'ורג'ה הצטרף למורדים הקרויים היידוקים.
הוא עמד בראש קבוצת לוחמים שנלחמו בעות'מאנים עד שנת 1794. אחר כך חזר למשפחתו.
בשנים הבאות יניצ'רים מקומיים מרדניים חיזקו את אחיזתם בסנג'אק, החמירו את דיכוי התושבים באמצעות מיסים כבדים ביותר ומעשי אלימות.
הם חששו כי הסולטן ינצל נגדם את התנגדות הסרבים, ואז יזמו בשנת 1804 טבח של מאות סרבים מן המעמד הבינוני-גבוה, במה שנקרא "טבח הקנזים".
300 בני האצולה הסרבית התאספו בהמשך ובחרו בקאראג'ורג'ה כמנהיגם.
עד סוף השנה הובסו היניצ'רים על ידי הסרבים שזכו בשבחים מהסולטן.
אולם כאשר המושל העות'מאני, הפאשא הגיע לסרביה לקחת בידיו את ניהול האזור, הוא נרצח.
בסרביה פרצה התקוממות סרביית רבת-ממדים שבמהלכה נחלו המורדים מספר ניצחונות רצופים והקימו ממשל אוטונומי בראשותו של קאראג'ורג'ה.
המנהיג הסרבי ביטל את הסדר הפאודלי ששרר בארץ.
אחרי דיכוי המרד בשנת 1813 יצא קאראג'ורג'ה לגלות יחד עם עוד כמה ממנהיגי המרד.
אולם בשנת 1815 מנהיג סרבי אחר, מילוש אוברנוביץ', הרים שוב את דגל המרד – במה שכונה "המרד הסרבי השני".
המרד הזה הסתיים בשנת 1817 בהסכם בין אוברנוביץ' לשלטון העות'מאני, שהכיר בו כנסיך שליט של סרביה.
בשנת 1817 חזר קאראג'ורג'ה על מנת לארגן מרד חדש, בתזמור משותף עם המורדים היוונים בבלקן.
אולם הוא רומה על ידי ידיד סרבי ונרצח בשנתו בפקודת מילוש אוברנוביץ', שראה בו יריב וחשש מיוקרתו ומן הפופולריות שלו.
בסופו של דבר ראשו הערוף של קאראג'ורג'ה נשלח לאיסטנבול ואוברנוביץ' המשיך בשלטונו.
קאראג'ורג'ה הקים שושלת – בית קאראג'ורג'ביץ', שהפך לימים למשפחה המלכותית השנייה של סרביה.
ג'ורג'ה פטרוביץ' נולד ב-16 בנובמבר (לפי לוח השנה היוליאני – ב-3 בנובמבר) 1762 בכפר וישבאץ, אז בסנג'אק סמדרבו, חלק מהאימפריה העות'מאנית, בימינו חלק מן הרשות העירונית ראצ'ה במחוז שומדיה של סרביה.
הוא היה השלישי מבין חמשת ילדיהם ובנם הראשון של פטר או פטרוניה יובאנוביץ' ושל מריצה לבית ז'יבקוביץ' ממאסלושבו (בסטראגארי).
הקדוש הפטרון של המשפחה היה קלמנס הראשון, בסרבית - קלימנטי.
לפי ההשערה המקובלת יותר, אבות המשפחה מצד האב באו לסרביה מן היישוב ואסוייביצ'י במונטנגרו.
הם התיישבו קודם במצ'יטבו בסובה רקה ומשם הסבא רבא יובאן עבר לגור בווישבאץ.
אנשי ואסוייביצ'י התגאו בייחוסם לסטפאן קונסטנטין, שליט סרביה מבית נמאניה.
לימים קאראג'ורג'ה הפך גם כן לגיבורם וגאוותם.
קיימת השערה הנתמכת על ידי מחברים כמו דימיטרי טוצוביץ', לפיה היה קאראג'ורג'ה בעל שורשים אלבניים ואבותיו הגיעו מאזור האגם שקודרה.
משפחתו של קאראג'ורג'ה הייתה ענייה.
מצבה הכלכלי ידע שיפור מסוים אחרי שהוא ואביו עבדו בשירותם של סרבים ומוסלמים אמידים.
אחד ממעסיקיהם היה אלבני בשם פזליבאשה, שהתעשר משוד סוחרים ושקנה בית גדול בסמדרבסקה פאלאנקה.
כשקאראג'ורג'ה נכנס לסכסוך עם כמה טורקים מקומיים פזליבאשה הגן עליו והעניש את אותם האנשים.
בהמשך עברה המשפחה לגור בזאגוריצה, שם קאראג'ורג'ה התחתן בשנת 1785 עם ילנה יובאנוביץ', בת היישוב מאסלושבו.
בני משפחתה, שהיו מבוססים, דחו את הצעת הנישואים ואז קאראג'ורג'ה חטף את אהובתו והתחתן איתה ללא הסכמת הוריה.
אחרי תקרית בזאגוריצה, שבה הרג טורקי שתקף אותו, קאראג'ורג'ה הסתתר בביתו של פזליבאשה ואחר כך שב לביתו.
בגלל השמועות על הרצח שנפוצו סביבו, הוא תכנן לחצות את הנהר סאבה, אל חבל סירמיה, באזור הספר של האימפריה ההבסבורגית.
לפי אחת המסורות, המשפחה עזבה את זאגוריצה בחשאי, ועמדה לחצות את הדנובה, כשאבי המשפחה, פטר, חזר בו וביקש לשוב מדרכם, מה שסיכן את הפליטים.
בנסיבות אלה החליט קאראג'ורג'ה בקור רוח לרצוח את אביו בעצמו או באמצעות אחרים והמשיך במסע לסירמיה, לשם הגיע בערך בשנת 1787. הוא מצא מחסה ועבודה במנזר קרושדול.
בשנת 1787 בימי המרד של קוצ'ה אנדלקוביץ' בטורקים באזור הגבול עם האימפריה ההבסבורגית, התגייס קאראג'ורג'ה לפרייקור של הצבא האוסטרי שנאבק בטורקים.
מפקדו היה הקפטן ראדיץ' פטורביץ' .השתתף במתקפה כושלת על בלגרד ובקרבות במערב ודרום סרביה וצבר ניסון צבאי רב.
באמצע שנת 1791 כשהושג הסכם שלום, קאראג'ורג'ה זכה בעיטור כבוד אוסטרי.
לאחר מכן הצטרף להיידוקים ועמד בראש כנופיה גדולה.
אחרי שמאבק ההיידוקים שכך בשנים 1793–1794, חזר קאראג'ורג'ה למשפחתו וחי בשלווה ביישוב טופולה בשומדיה, מדרום לבלגרד.
התחיל לעבוד את האדמה ולסחור בבקר, בין היתר, בגבול עם האימפריה ההבסבורגית.
בתחילת המאה ה-19 חלה הרעה נוספת בדיכוי העם הסרבי כשמנהיגי היניצ'רים, ה"דאחיה", התקוממו נגד הסולטן ותפסו את השלטון בסנג'ק סמדרבו.
הוא הגיע לשיא חדש בינואר ופברואר 1804 כשה"דאחי" הוציאו להורג כ-150 מקרב הנכבדים הסרבים, לרבות אצילים, מנהיגים קהילתיים, סוחרים מבוססים, מורדים לשעבר, במה שכונה בהיסטוריה "טבח הקנזים" או "טבח הנכבדים".
קאראג'ורג'ה ועוד כמה מנהיגים לעתיד של המרד הסרבי,חמק ולשרוד.
כתגובה להוצאות להורג, האוכלוסייה הסרבית נקטה באמצעי הגנה עצמית ובאופן ספונטני תקפה את היניצ'רים.
פרוטה מאטייה ואחרים ארגנו גדודים צבאיים שתקפו את ה"דאחי" בוואלייבו.
ב-14 בפברואר 1804 ב"חג הצגת האדון" נפגשו 300 נכבדים סרבים באוראשאץ, על יד ארנג'לובאץ, ובחרו בקאראג'ורג'ה למנהיגם הבלתי מעורער.
מצידו פרוטה מאטייה קרא לכל ראשי הסרבים להתקומם נגד ה"דאחי" והשלטונות העות'מאנים.
הוא התמנה לסגן מפקד של הסרבים בוואלייבו ומאוחר יותר נשלח לרוסיה, אוסטריה, ולאכיה ואיסטנבול בשליחויות דיפלומטיות.
עד לאביב 1804 מסביבו של קאראג'ורג'ה התאספו 30,000 לוחמים מוכנים לקרב.
אחרי מאי 1804 הוכתר קאראג'ורג'ה בתואר "וויבוד עליון".
בתירוץ המאבק ב"דאחי", ההתקוממות התפשטה מהר.
באזורים שהצליחו לשחרר ביטל קאראג'ורג'ה את המשטר הפאודלי ומינה את מפקדיו ונכבדים מקומיים למושלים של הנפות הקרויות "נאחי".
אותם מפקדים של יניצ'רים שסירבו לעזוב נלקחו בשבי והוצאו להורג אחרי שחרור בלגרד.
במרץ 1805 קאראג'ורג'ה הוכרז רשמית כמנהיג צבאי של סרביה, "ווז'ד" ("מנהיג").
השלטון באיסטנבול קיבל בהתחלה בברכה את המרד נגד ה"דאחי" והחליט למנות מושל חדש בבלגרד.
אולם קאראג'ורג'ה, מעודד על ידי ההצלחות, החליט שלא לתת לפאשה החדש להיכנס לאזור המשוחרר והביס אותו בקרב איוואנקובאץ ב-1805. קרב זה היווה ציון דרך מפני שהפך את המרד נגד הטרור היניצ'רים למלחמת שחרור נגד השלטון העות'מאני בכלל.
קאראג'ורג'ה הקים אספה עממית "נארודנה סקופשטינה" – (Narodna Skupština) ומועצה מושלת (Praviteljstvujušči Sovjet) שחוקם נכתב על ידי הסופר והמשפטן תאודור פיליפוביץ' (הידוע גם בשם העט "בוז'ידר גרויוביץ'").
ב-1806 נחלו קאראג'ורג'ה ולוחמיו שורה של ניצחונות – בייחוד בקרב מישאר, כמו כן בדליגרד ובבלגרד.
בעקבותיהם הם שחררו שטחים משמעותיים.
ב-1807 שליח סרבי בשירותו של קאראג'ורג'ה דן עם השלטון העות'מאני באיסטנבול והצליח להשיג הסכם שלום שנודע בשם "השלום של איצ'קו".
עם זאת קאראג'ורג'ה התכחש להסכם וכרת ברית עם רוסיה במלחמה שפרצה בשנת 1809 בינה לאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1808 הסולטן סלים השלישי הודח ונרצח על ידי מהמוט השני.
בעיצומו של משבר פוליטי בארצם, העות'מאנים היו מוכנים להציע לסרבים אוטונומיה רחבה, אולם הצדדים לא הסכימו בסוגיית הגבולות של סרביה.
בשלב זה הכריז קאראג'ורג'ה על עצמו מנהיג עליון תורשתי של סרביה, תפקיד שאושר ב-1811 על ידי השלטונות האזרחיים והצבאיים.
קאראג'ורג'ה הסכים לשתף פעולה עם מועצה מושלת, שנועדה לתפקד גם כבית משפט עליון.
אחרי פריצת המלחמה הרוסית-טורקית בשנת 1809 קאראג'ורג'ה ביקש לסייע למאמץ המלחמתי הרוסי, אבל שיתוף הפעולה נתגלה כלא מועיל.
הסרבים יצאו למתקפה מוצלחת בנובי פאזאר אך הובסו בקרב צ'גאר.
באוגוסט 1809 צבא עות'מאני פנה נגד בלגרד, מה שהאיץ בריחה המונית של סרבים מעבר לדנובה.
יחד איתם נמלטו גם סוכנים רוסים כמו ראדופיניקין.
מול האסון קרא קאראג'ורג'ה לעזרת ההבסבורגים אך לשווא.
המורדים הסרבים רצו להגן על השטחים שכבשו וויתרו על כיבושים נוספים.
ביולי 1810 הופיעו בשנית כוחות רוסיים בסרביה והפעם נרקם שיתוף פעולה מסוים בין הרוסים לסרבים.
המורדים קיבלו נשק, תחמושת וסיוע רפואי והמרשל מיכאיל קוטוזוב לקח חלק בתכנון הפעולות המשותפות.
אולם לזירה האירופית הייתה דינמיקה משלה.
מול איום הפלישה הצרפתית בפיקודו של נפוליאון לשטחה, רוסיה ביקשה לחתום הסכם שלום קבוע עם הטורקים והתעלמה מהאינטרסים של סרביה.
הסרבים לא שותפו במידע על קיום המו"ם.
הנסיגה הרוסית התרחשה בשיא כוחו האישי של קאראג'ורג'ה וברגע של שיא בציפיות הסרבים לניצחון.
הסכם השלום בבוקרשט שנחתם ב-1812 כלל את הסעיף 12 שדן בנושא הסרבי: סוכם בו על הריסת הביצורים הסרבים, פרט לאלו היכולים לשמש את העות'מאנים, כמו כן כוחות עות'מאנים היו אמורים להשתלט מחדש ולאייש את כל המתקנים העות'מאנים שהיו קיימים לפני 1804. בתמורה השער הנשגב הבטיח חנינה כללית וזכויות אוטונומיות מוגבלות.
הסרבים הורשו "לנהל את ענייניהם העצמיים" ונדרשו לגבות ולספק מס קבוע לאימפריה העות'מאנית.
נוצר פחד מההשתלטות מחדש של הטורקים על מבצריהם ומתגובות תגמול ונקם.
בשנת 1813 פרצה מתקפה גדולה של העות'מאנים שפשטה על כל השטחים שעד הנהרות מורבה ודרינה.
קאראג'ורג'ה יחד עם מנהיגים אחרים של המורדים נמלטו ב-21 בספטמבר 1813 לשטח האימפריה ההבסבורגית.
ב-1813 היה קאראגו'רג'ה חולה במחלה ממושכת, תוכניתו להגנה גמישה נדחתה והמצב הצבאי היה מאכזב.
נכנס לדיכאון והחליט לעזוב את סרביה.
הוא נסע לבסרביה שרובה סופחה לרוסיה בעקבות הסכם בוקרשט.
הוא הצטרף שם לתנועה היוונית לשחרור לאומי "פיליקי אתריה" והיה לחבר פעיל בה.
היוונים הביעו עניין בשימוש בשטחים סרבים כבסיס למבצעים שלהם נגד הטורקים.
נעצר, הושם בשמירה קפדנית והובא לרוסיה.
ב-24 ביולי 1817 כמה ימים אחרי שהסתנן בחזרה לסרביה על מנת לארגן מרד חדש, ביישוב ראדובנסקי לוג נרצח קאראג'ורג'ה בשינה, על ידי אנשי יריבו, הנסיך מילוש אוברנוביץ'..
הרצח הוזמן על ידי השלטונות העות'מאנים עצמם שחששו מהאפשרות של מרד חדש, בעוד מילוש אוברנוביץ' ראה בקאראג'ורג'ה מתחרה, פופולרי מדי בקרב ההמונים הסרבים.
היסטוריונים אחדים שיערו שלקאראגורג'ה לא היו אז שאיפות פוליטיות ושרק רצה לחזור הביתה מן הגלות ושהודיע זאת מראש לאוברנוביץ'.
אוברנוביץ' לא בטח בדבריו והורה על רציחתו.
רצח קאראג'ורג'ה פטרוביץ' ציין את תחילת השלטון של בית אוברנוביץ' שנמשך (עם הפסקה אחת) בסרביה עד שנת 1903.
ווק קראג'יץ', בן זמנו, תיאר את קאראג'ורג'ה כגבר גבה-קומה, חסון, עם כתפיים רחבות.
איש בצבא המהפכני הסרבי לא היה יכול לו בקרב ישיר.
רק קטאנויה גלאבאש, נחשב לחזק ממנו.
היה לו אף גדול, שיער שחור, וסבל מפריקה של כף ידו השמאלית, אך נכות זאת לא מנעה ממנו לקלוע ברובהו בדיוק גדול.
היה אדם קפדן וקשוח, נחשב בעיקר לאיש צבא ולגאון אסטרטגי, אך לא מתאים במיוחד לפוליטיקה וניהול.
אהב את הטיפה המרה, וכשהשתכר קולו נעשה חד משהו.
יש אומרים כי פרט לאביו, הוא רצח גם את אחיו.
זה קרה אחרי שהלה אנס נערה, וקאראג'ורג'ה שראה בכך פשע בלתי נסלח, רצח אותו.
בימי שלום נהג לעבוד את האדמה כאחד האיכרים.
בזמן שכיהן כמנהיג עליון סירב להעניק לבתו פריבילגיות כלשהן ודרש ממנה לעבוד כמו כולם.
אהב להתבדח ולשמוע בדיחות, עד גבול מסוים.
נפוליאון העריך אותו על כישוריו הצבאיים.
פטר פטרוביץ'-נייגוש שכתב עליו, השווה אותו לנפוליאון, ולינגטון וקוטוזוב, שלושה מן המצביאים הגדולים של התקופה.
פושקין כתב עליו שיר שהוקדש לביתו.
גם הפילוסוף הגל כתב עליו.
עיטור המסדר אנה הקדושה של רוסיה
קאקא או נסטור דרומי (שם מדעי: Nestor meridionalis) הוא אחד משני מיני התוכים מהסוג נסטור, האנדמי לניו זילנד.
המין השני הוא הקיאה, או נסטור הררי או נסטור צפוני (Nestor notabilis), החי מעט צפונה ממנו.
הקאקא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הנסטור הוא תוכי בינוני שאורכו עד 45 ס"מ ומשקלו עד 500 גרם.
לנסטור דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים יותר מהנקבות אך דומים להן בצבעם האפור עם כתמים אדמוניים על הרגלים, הכנפיים והראש, יחד עם כתם כתום על הלחיים והמקור.
הם ניזונים בעיקר מזרעים ומצמחייה שונה, לרבות עשב, פרחים, פירות קטנים וחרקים.
הם גם יכרסמו קליפות עצים כדי להגיע לחיפושיות הנמצאות בתוך הגזע.
התוכי חי ביערות ממוזגים ברחבי שני האיים וכן באי קפיטי , האי קודפיש והאי ברייר הקטן .
תוכים אלה נמצאים בסכנת הכחדה, בעיקר עקב יונקים טורפים שלא היו קיימים בניו זילנד והובאו אליה על ידי האדם: בעיקר חולדות, פוסומים וחמוסים, אשר טורפים הן פרטים בוגרים והן צעירים.
בנוסף תוכים אלה נפגעים מתחרות עם צרעות פולשות ועם כנימות מגן על צוף של עצים.
קאראטפה (בטורקית: Karatepe, שמשמעותו "התל השחור") הוא אתר ארכאולוגי ומצודה חתית בדרום טורקיה.
המקום משמש מוזיאון פתוח השוכן בדרום אנטוליה בהרי הטאורוס בנפת אוסמנייה .
האתר נמצא 23 ק"מ מהעיר קארידי , והוא שוכן על גדתו המערבית של נהר ג'ייהאן, בתחום הפארק הלאומי קאראטפה-אסלאנטאש שהוכרז ב-1958.
באתר שכנה עיר עתיקה בקיליקיה, אשר שלטה על מעבר ההרים מאזור מזרח אנטוליה לכיוון מזרח, למישור צפון סוריה.
המצודה הפכה למרכז חשוב בתקופת הממלכות הנאו-חיתיות לאחר קריסת האימפריה החתית בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
באתר נמצאו שרידים שכללו שני שערים מונומנטליים: שער צפוני ושער דרומי.
על גבי השערים נמצאו תבליטים המתארים סצנות ציד וסירה עם משוטים.
נמצאו גם פסלים, ספינקסי אריות משני צדי השערים ולוחות היסטוריים.
באתר נמצאה כתובת הידועה יותר בשם כתובת אזתוד, שהיא כתובת דו־לשונית בפיניקית ולווית של המלך אַזַתִוַדַ, שחי במאה ה-8 לפנה"ס.
על פי הכתובת, המלך אזתיוודה, שהיה מלך הדננים, בנה במקום עיר שנשאה את שמו ונקראה "אזתודי".
מי שהעלה אותו לגדולה היה "אוּרִךְ" מלך הדננים (אדנה).
החוקרים זיהו אותו עם Urriku מלך קְוֶה, ממלכה נאו-חתית.
אזתודי הייתה כנראה עיר גבול של הממלכה.
הכתובת התגלתה בשנת 1946 בשערי העיר, המקום בו הוצבה בעת העתיקה.
ביחד עם כתובת זאת, הוצבו כתובות נוספות משני צדי שער העיר.
שני נוסחים של הכתובת נמצאו על גבי אורטוסאטים (אבני ריבוד).
הגרסה השלישית נכתבה על גבי פסל של אל מזג האוויר שנמצא בשער הדרומי, מצידו הקדמי והאחורי, וכן על גבי שני פסלי שוורים.
גילוי הכתובת הדו-לשונית בפיניקית וכתב ההירוגליפי הלווי, אשר אפשרו השוואה בין הכתובות, קידם את הבנת הכתב ההירוגליפי החתי ואת המחקר שלו.
האתר התגלה ב-1946 ולאחר הגילוי התקיימו חפירות ארכאולוגיות בין השנים 1946–1952, על ידי משלחת ארכאולוגית של אוניברסיטת איסטנבול בראשותו של הארכאולוג הגרמני הלמוט תאודור בוסרט והארכאולוגים הטורקים האלט צ'מבל ובהדיר אלקים (Bahadır Alkım).
בחפירות התגלו שרידי עיר מוקפת חומה שנבנתה על ידי המלך אזתיוודה.
באתר התגלו שני שערים מונומנטלים, שער צפוני ושער דרומי, וכתובות רבות - מקום שהיה מקום כינוס ואספה בעת העתיקה.
השערים בעיר כללו חדר גדול מרכזי (אטריום), ושני תאי צד.
עבודת השימור של האתר ארכה שנים רבות.
בשנות ה-90 החלה חפירה מחודשת באתר בראשותה של הארכאולוגית האלט צ'מבל.
השערת החוקרים לגבי תקופת המלוכה של המלך אזתיוודה נעה בין תחילת המאה ה-8 לפנה"ס לתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
הממצאים שנמצאו באתר הושארו בו ומוצגים במוזיאון הפתוח.
במשלחת המחקר למאדים של הרובר אופורטוניטי, ניתן השם "קאראטפה" לאתר יעד הכניסה למכתש אנדיורנס, שמטרתו הייתה לסרוק את שכבות הסלע של המכתש.
קאקו, נסיכת אקישינו (ביפנית: 眞子内親王; נולדה ב-29 בדצמבר 1994) היא בתם השנייה של פומיהיטו, נסיך אקישינו וקיקו, נסיכת אקישינו.
הנסיכה קאקו נולדה ב-29 בדצמבר 1994 בבית החולים של הארמון הקיסרי ברובע צ'יודה שבטוקיו.
היא בתם השנייה של פומיהיטו, נסיך אקישינו וקיקו, נסיכת אקישינו.
סבא וסבתא שלה מצד האב הם אקיהיטו, קיסר יפן ומיצ'יקו, קיסרית יפן.
יש לה אחות גדולה בשם מאקו ואח קטן בשם היסאהיטו.
היא התחנכה בבית ספר ובתיכון של גאקושין, ובאפריל 2013 החלה ללמוד לתואר ראשון בחינוך באוניברסיטת גאקושין, אולם ב-2015 עברה ללמוד באוניברסיטה הבינלאומית הנוצרית במיטקה שבטוקיו, היכן שלמדה אחותה הגדולה.
ב-2017 הודיעה קאקו שתלך בעקבות אחותה ותתחיל ללמוד לתואר ראשון בבריטניה.
היא נרשמה לשילוב של אומנויות הבמה ופסיכולוגיה באוניברסיטת לידס.
עם לידתה קיבלה קאקו את התואר .
קאר שולץ (בדנית: Kåre Schultz; נולד ב-21 במאי 1961) הוא מנהל דני שכיהן כמנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות בין השנים 2017- 2022.
לשולץ תואר .Cand.polit בכלכלה מאוניברסיטת קופנהגן משנת 1987. בתחילה עבד כיועץ בחברת אקסנצ'ר בלונדון ובקופנהגן.
בשנת 1989 החל לעבוד בחברת התרופות נובו נורדיסק.
הוא מונה לסגן נשיא בכיר (Team and Quality) בשנת 2000, והפך למנהל ראשי בשנת 2002. בשנת 2015 מונה לנשיא ומנכ"ל.
בחודש אפריל 2015 עבר שולץ לשמש מנכ"ל בחברת התרופות הדנית לונדבק.
בספטמבר 2017 נבחר לנשיא ומנכ"ל של טבע תעשיות פרמצבטיות, וב-1 בנובמבר 2017 החל לכהן בתפקיד זה.
בספטמבר 2022 הודיע על פרישה מתפקידו לאחר סיום חוזה העסקתו בחברה בסוף שנת 2022.
בנוסף לתפקידיו, שולץ מכהן כיו"ר חברת המשקאות רויאל אוניברו (מאז 2010), וחבר בדירקטוריון חברת לגו (מאז 2007).
שולץ נשוי למריאן, לה נישא ב-2013. לזוג ארבעה ילדים משותפים, ועוד שלושה מנישואיו הקודמים.
סיים את תפקידו כמנכ"ל טבע תעשיות פרמצבטיות בסוף 2022.
קָאָק (שם מדעי: Coloeus) הוא סוג ציפור ממשפחת העורביים הכולל שני מינים.
בעבר הם נחשבו לחלק מהסוג עורב (Corvus).
בני סוג זה מזכירים עורבים אך נמוכים וקטנים יותר, בעלי נוצות שחורות ומקורם קצר וחרוטי יותר מהעורבים.
הם חיים באזורים הצפוניים של אסיה ואירופה.
הקאק המצוי נפוץ גם בישראל.
הם אוכלי כל כמו העורבים אך ניזונים בעיקר מאגוזים וזרעים אותם הם מפצחים עם מקורם.
כמו העורבים מאוד אינטליגנטים וחברתיים.
הקאק מוזכר בתנ"ך בשם "קָאַת" כאחד מבעלי החיים שישכנו בתוך חורבותיה של אדום: "וִירֵשׁוּהָ קָאַת וְקִפּוֹד וְיַנְשׁוֹף וְעֹרֵב יִשְׁכְּנוּ־בָהּ וְנָטָה עָלֶיהָ קַו־תֹהוּ וְאַבְנֵי־בֹהוּ" (ישעיהו ל"ד, י"א), ופירש רד"ק "קָאַת" - "הוא הנקרא במשנה קיק והוא עוף מדברי נמצא בכרכי הים".
קאק דאוריה (Coloeus dauuricus) - מצוי בסיביר, מונגוליה וצפון סין
קאק ("קאק מצוי", Coloeus monedula) - מצוי ברחבי צפון ומרכז אסיה ומרכז אירופה
קאקופס (שם מדעי: Cacops''; מילולית: "פרצוף מכוער", בשל מבנה הראש המוזר שלו) הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים, שחי בסוף הפרם באמריקה הצפונית לפני 274 עד 271 מיליון שנה מזמננו.
מאובני הקאקופס התגלו בטקסס ובאוקלהומה, והם מהמאובנים הידועים ביותר במשפחתו, בשל מעל ל-50 פרטים מאובנים שהתגלו עם שרידי רקמות עצם.
ואולם מאובנים רבים השתמרו בצורה לא מוצלחת, המקשה על זיהויים.
סוג זה הוגדר ב-1910 בידי החוקר סמואל ונדל ויליסטון והוגדרו בו 3 מינים.
היצור הקדום הגיע לאורך של 40 סנטימטרים בקירוב והיה בעל גפיים מפותחים לחיים ביבשה.
היה לו ראש גדול עם לסתות חזקות ואימתניות בעלות זוג ניבים קדמיים, שיניים שטוחות יותר באחורי הלסת, חלל עיניים רחב ופתחי אוזניים בולטים - דבר מוזר מאוד אצל דו-חיים.
היה לו זנב קצר וגוף משוריין בלוחיות גרמיות ששימשו להגנה מטורפים ואולי גם מיובש.
עם זאת, הוא כנראה היה פעיל בלילות כדי שלא להתייבש יותר מדי.
מבנה גופו מנע ממנו לנוע מהר, אך ייתכן שהזכיר בתנועותיו תנינאים ההולכים על היבשה.
סביר להניח שהוא גם שחה ביעילות במים.
קאקולד הוא הבעל של אישה נואפת.
בתחום הביולוגיה האבולוציונית המונח מתייחס לזכר שהושקע בהורות של קטינים אשר מבחינה גנטית אינם צאצאיו.