tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגלל מהלך ההתגייסות של 1940–1941, "מעטים מקציני המילואים שהוקצו במקור ל...
יחידות היו זמינות לתפקיד איתם.
כתוצאה מכך, היחידות כפי שהופעלו היו דמיון קטן לאלו של ימי שלום".
הסדר ולוח הזמנים שבהם צוו דיוויזיות חי"ר מילואים מאורגנות על בסיס המיקום הפעיל של מלחמת העולם הראשונה (במידה ומספר החיילים החלים), זכה למספר חובות פעיל של מלחמת העולם הראשונה.
זמינות אתרי אימונים, ויכולת הצבא לספק צוות אוגדה ותחליפי מילוי.
בסיס חילות טנטטיבי עבור חיל המילואים המאורגן , שהוכן במרץ 1946, התווה 25 דיוויזיות: שלוש שריון, חמישה מוטסים ו-17 חיילי רגלים.
פורטר הציע לפיכך לסווג מחדש את כל החטיבות מסוג A כיחידות B.
לבסוף, מחלקת המלחמה הסכימה וביצעה את השינויים המתאימים.
למרות שהמחלוקת על יחידות מסוג A נמשכה מספר חודשים, מחלקת המלחמה המשיכה בארגון מחדש של דיוויזיות חיל המילואים המאורגן במהלך קיץ 1946. כמו כן, מחלקת המלחמה ביקשה לנצל את מאגר קציני המילואים המיומנים והמתגייסים ממלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה כוחות היבשה של הצבא אורגנו מחדש כמפקדה של קבוצת צבא שפיקדה על שש ארמיות לפי חלוקה גאוגרפית.
הארמיות החליפו את תשעת אזורי החיל של התקופה שלפני המלחמה, ועל מפקדי הצבא הוטל לארגן ולהכשיר את יחידות הצבא הסדיר וגם יחידות המילואים.
התוכנית שקיבלו מפקדי הצבא קראה לעשרים וחמש דיוויזיות של כוח מילואים, אך הדיוויזיות שהופעלו בין ספטמבר 1946 לנובמבר 1947 היו שונות במקצת מהתוכניות המקוריות.
הארמייה הראשונה סירבה לתמוך בדיוויזיה מוטסת, ודיוויזיית הרגלים ה-98 החליפה את הדיוויזיה המוטסת ה-98. לאחר השינוי, לחיל המילואים המאורגן היו ארבע דיוויזיות מוטסות, שלוש שריון ושמונה עשרה דיוויזיות חי"ר.
הארמייה השנייה התעקשה על המספר 80 ליחידה המוטסת שלה מכיוון שהדיוויזיה הייתה אמורה לעלות באזור הדיוויזיה ה-80 שלפני המלחמה, לא באזור ה-99. לבסוף, דיוויזיית הרגלים ה-103, שאורגנה ב-1921 בניו מקסיקו, קולורדו ואריזונה, הועברה לאיווה, מינסוטה, דרום דקוטה וצפון דקוטה באזור ארמיית ארצות הברית החמישית.
הארמייה השביעית (לימים הוחלפה על ידי הארמייה השלישית), הקצתה את הדיוויזיה המוטסת ה-15, סירבה לייעוד, והגנרל אדיוטנט החליף אותה על ידי הקמת הדיוויזיה המוטסת ה-108, שנפלה ברשימת מספרי החי"ר והדיוויזיות המוטסות של רכיב זה.
בעיה מרכזית בהקמת דיוויזיות ויחידות אחרות בחיל המילואים המאורגן הייתה דיור הולם.
בעוד יחידות רבות של המשמר הלאומי החזיקו בבעלותן בסיסים, מתקנים ונשקיות משלהן, חלקן מתוארכות למאה התשע-עשרה, לחיל המילואים המאורגן לא היו מתקנים לאחסון ציוד ולאימון.
למרות שמחלקת המלחמה ביקשה כספים למתקנים הדרושים, הקונגרס נע באיטיות בתגובה.
כוח המילואים הוקם מחדש ב-25 במרץ 1948 כחיל המילואים המאורגן.
מתוך הכרה בחשיבותה של המילואים המאורגנים למאמץ במלחמת העולם השנייה, הקונגרס אישר פרישה ותשלום מענקים בפעם הראשונה ב-1948.
במהלך הקיץ והסתיו 1951 ששת מפקדי הצבא בארצות הברית, סוכנויות המטה וועדת המדור החמישי (שנוצרה לאחר מלחמת העולם הראשונה כדי שמרכיבי המילואים יוכלו להשמיע את דרישותיהם), בחנו את תוכניות הארגון מחדש של כוח המילואים שהציגה מחלקת הצבא של ארצות הברית.
מפקדי הצבא דחקו שכל הדיוויזיות בחיל המילואים המאורגן יהיו דיוויזיות חי"ר מכיוון שהם האמינו שהמילואים לא יכולים לתמוך כראוי באימוני שריון ובאימון מוטס.
הם חשבו שיש לקיים שלוש עשרה, ולא שתים עשרה, אוגדות מילואים כדי לספק פיזור גאוגרפי טוב יותר של היחידות.
ועדת המדור החמישי התנגדה לצמצום חיל המילואים המאורגן מעשרים וחמש לשלוש עשרה דיוויזיות משום שחששה מפרסום שלילי, במיוחד עם האומה שנמצאת במלחמה.
ב-20 בדצמבר הנחה סגן ראש המטה של צבא ארצות הברית, גנרל ג'ון אי.
האל, את הארגון מחדש והייעוד מחדש של דיוויזיות מוטסות ומשוריינות כחי"ר בהקדם האפשרי.
במרץ 1952 אורגנו מחדש הדיוויזיות המוטסות ה-80, 84, 100 ו-108 וסומנו מחדש כדיוויזיות חי"ר, ודיוויזיות החי"ר ה-63, ה-70 וה-75 החליפו את הדיוויזיות השריון ה-13, ה-21 וה-22.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הייתה תקוווה בקרב מקבלי ההחלטות שגיוס ותיקים למילואים יהיה בהתנדבות.
עם זאת, רק 3.5 אחוזים מהחיילים הוותיקים הצטרפו מרצונם ליחידות המילואים של הצבא, מה שלא הספיק כדי לתמוך באסטרטגיה צבאית התלויה בכוחות מילואים ותיקים מנוסים.
חוק האימון הצבאי הכללי (Universal Military Training) והשירות משנת 1951 הגדיל את חובת השירות הצבאי עבור כל נרשם מ-21 חודשים ל-24 חודשי שירות פעיל בתוספת עד 6 שנות חובת מילואים.
בנוסף, הוא האריך את תאריך התפוגה של חוק השירות הסלקטיבי ל-1955 והוריד את גיל הרישום החובה מ-19 ל-18. עם כניסתו לתוקף ב-1953, 460,000 חיילים משוחררים נוספים חויבו להירשם למילואים של הצבא.
בגלל מגבלות תקציביות, רבים מהנרשמים הללו לא יקבלו שכר מקדחה או הטבות פרישה עבור שירותם.
כמו במלחמת קוריאה, חיילים משוחררים רבים התנגדו וסירבו להשתתף בתרגילים הנדרשים.
ההשתתפות בתרגילים ובהדרכות הוערכה לנמוכה בחמישה אחוזים ברחבי הארץ.
רמות נמוכות של השתתפות גרמו למשרד הניהול והתקציב, להטיל ספק בצורך בבניית מתקני מילואים וגרמה לעיכובים משמעותיים בתוכנית הבנייה.
חוק המילואים של הכוחות המזוינים משנת 1952 התייחס עוד לנושאים שעלו במהלך מלחמת קוריאה.
החוק הניח את הקרקע למיזור ה-ORC עם חיל המילואים המגויס, ויצר את המילואים המודרניים של צבא ארצות הברית.
בתוך חיל המילואים, המשרתים קיבלו מעמד המעיד על מוכנותם לפריסה במקרה של מלחמה: או "מילואים מוכנים", "מילואים בכוננות" או "מילואים בדימוס".
כוחה של המילואים המוכנים הוגבל ל-1.5 מיליון איש כדי לעמוד במגבלות התקציב.
מעמדו של חייל מילואים יתחשב בשירותו הקודם, כך שחיילים משוחררים לא יצטרכו לשאת בנטל לא הוגן כפי שקרה במלחמת קוריאה.
לפני שהאבק שקע על הרפורמות, הבין הצבא כי לא הצליח לשפר את איוש היחידה או לעמוד בדרישות גיוס סבירות.
בסתיו 1952 ראשי הצבא הציעו להקצות את חיילי שלוש עשרה דיוויזיות המילואים הלא פעילות של הצבא לחזק את שתים עשרה הדיוויזיות הנותרות.
כדי להשאיר את חמש עשרה דיוויזיות המילואים המיותרות פעילות, הן היו אמורות להתארגן מחדש כדיוויזיות אימון לצוות מרכזי אימונים עם גיוס או תמרון פקודות שטח לאימון כוחות.
מפקדי צבא היבשת יישמו את הבסיס החדש של חיילי המילואים של הצבא ב-1955 בחתיכות.
בעוד מלחמת קוריאה עדיין הייתה בעיצומה, הקונגרס החל לבצע שינויים משמעותיים במבנה ובתפקיד המילואים של צבא ארצות הברית.
שינויים אלה הפכו את המילואים המאורגנים למילואים של צבא ארצות הברית, מ-9 ביולי 1952. ארגון חדש זה חולק למילואים מוכנים, עתודה בכוננות ועתודה במילואים.
ליחידות המילואים של הצבא הוסמכו עשרים וארבעה ימי אימונים לא פעילים בשנה ועד שבעה עשר ימי שירות פעיל הנקרא נקרא אימון שנתי.
מלחמת קוריאה העלתה על הפרק נושאים בתחום מדיניות חוץ וביטחון, והמועמד לנשיאות דווייט אייזנהאואר מיקד לאחר מכן את סדר היום שלו בבחירות 1952 סביב נושאים אלה.
באוקטובר 1953, ממשל אייזנהאואר קבע מדיניות צבאית שהסתמכה יותר על כוחות גרעיניים, הן להגנה והן לאמצעים יזומים כדי להכיל את הקומוניזם ואיומים אחרים על ביטחון ארצות הברית.
אייזנהאואר האמין שהדגש על טכנולוגיה גרעינית יצמצם את מספר האנשים הדרושים בצבא, יקטין את ההוצאות הצבאיות ויאפשר פיתוח של כלכלה אזרחית איתנה.
מדיניות זו באה בתגובה לשנתיים האחרונות של ממשל טרומן, כאשר תקציב ההגנה הוכפל פי ארבעה.
למרות שהוא לא התעלם מתפקידו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, אייזנהאואר האמין שכלכלה אזרחית בריאה חשובה להגנת האומה לא פחות מהחזקת צבא גדול.
תוכנית המראה החדש הסתמכה במידה רבה על כוחות מילואים מכיוון שהיו פחות יקרים לתחזוקה מאשר כוחות מקצועיים במשרה מלאה, ומשום שהם יכלו לנצל את המיומנות הטכנית המיוחדת הדרושה להפעלת מערכות נשק מודרניות ומתוחכמות יותר מבלי לרוקן את מיטב המוחות מהכלכלה האזרחית.
חוק כוחות המילואים משנת 1955 קבע את מדיניות המראה החדש של אייזנהאואר ביחס למילואים.
החוק נחקק ב-9 באוגוסט 1955 בתוקף לארבע שנים, אלא אם כן יוארך על ידי הקונגרס.
גודלה של העתודה המוכנה (לכל ענפי הצבא) גדל מ-1.5 מיליון ל-2.9 מיליון.
אנשים בעלי תפקידים וכישורים שיהיו קריטיים לחברה האזרחית בסכסוך הועברו למילואים בכוננות.
למעשה, אם הנשיא הכריז על מלחמה או מצב חירום לאומי, ניתן היה להורות על כוחות מילואים מוכנים לפעול באופן מיידי.
ניתן להורות על מילואים כוננות לשירות פעיל רק לאחר שהקונגרס הכריז על מלחמה או חירום לאומי, ורק לאחר שמערכת השירות הסלקטיבי קבעה שתפקידן האזרחי אינו קריטי
בשנת 1959 החליט הצבא לארגן מחדש את דיוויזיות המשמר הלאומי והמילואים של הצבא תחת מבנים פנטומיים המתאימים למצב לוחמה גרעינית טקטית, וזאת במסגרת מדיניות הצבא האחד שהוכרזה בשנת 1958. שר ההגנה ניל ה.
מקלרוי החליט על קיומן של 10 דיוויזיות מילואים של הצבא.
עד אוקטובר 1959 עשר דיוויזיות חיל רגלים של מילואים של הצבא השלימו את המעבר שלהן, אך בכוח מופחת.
האוגדה הקרבית האחת עשרה במילואים, ה-104, הוסבה לאימונים, בסך הכל שלוש עשרה אוגדות אימונים, כולן במילואים.
מכתב של לוטננט קולונל הארווי מפיקוד המילואים של צבא ארצות הברית לסנאטור ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה, מיום 2 במאי 1960, קבע כי עקב המבנה הפנטומי, "מבנה חיילי המילואים של הצבא צומצם באופן משמעותי במספר יחידות בגודל פלוגה ברחבי ארצות הברית.
מספר היחידות, יחד עם מספר חללי הקידוח בתשלום, מוגבל עוד יותר על ידי תקרות חוזק מאושרות והוצאות מורשות".
כדי להתאים את המילואים של הצבא למבנה הארגוני של הצבא הסדיר בתחילת שנות ה-60, החליט מטה הצבא לשמור על דיוויזיית מילואים אחת של הצבא בכל אחד מששת אזורי הצבא ולפרק ארבע דיוויזיות.
מפקדי הצבא בחרו לשמר את דיוויזיות הרגלים 63, 77, 81, 83, 90, ו-102 ובמקביל ארגנו את יחידות המילואים מתצורה משולשת (מבנה הפנטומי) לתצורת ROAD (ראשי תיבות של Reorganization Objective Army Divisions).
המילואים של הצבא ותפקידם בכוחות המזוינים והגנת ארצות הברית הפכו גם הם לנושא לדיון במהלך המרוץ לנשיאות ב-1960. המועמד ג'ון פיצג'רלד קנדי הצהיר על כוונתו לשנות את האסטרטגיה הצבאית של אייזנהאואר ולהגביר את המוכנות של כוחות המילואים.
הדבר גם אפיין את יחסו האסרטיבי יותר של קנדי למדיניות חוץ.
היתרונות של אסטרטגיה כזו התבררו זמן קצר לאחר קנדי נכנס לתפקידו ב-1961, כשהמתיחות בין ארצות הברית לברית המועצות הסלימו.
כפי שקרה בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, ברלין הפכה למוקד בסכסוך המתמשך הזה.
גרמניה המזרחית, בגיבוי ברית המועצות, החלה בבניית חומת ברלין כדי לאטום את ברלין המזרחית ולבלום את ההגירה למערב.
כשהמשבר החריף בקיץ 1961, קנדי הוסיף שתי יחידות (400 איש) לצבא וקרא ל-60,000 חיילי מילואים של צבא לשנה אחת של שירות פעיל כגורם מרתיע מפני כוונות סובייטיות להשיג שליטה בברלין המערבית.
בסופו של דבר גויסו 110,000 חיילי מילואים במשבר ברלין.
עם זאת, חיילי מילואים אלה נזקקו תחילה לתשעה חודשי אימונים בארצות הברית עצמה, תוך שהם ממששים כמעט את כל חובת שירותם שהייתה שנה אחת.
עם פירוקן של דיוויזיות חיל הרגלים 79, 94, 96 ו-103, החליט צבא ארצות הברית לשמור על המפקדה שלהם כדרך לשמר מרחב קידום לקצינים.
היא ארגנה מחדש את היחידות כמפקדה מבצעית (שנקראת לאחר מכן מפקדת פיקוד [אוגדה]) והנחה אותן לפקח על הכשרת יחידות הקרב והתמיכה הנמצאות בשטחי האוגדה לשעבר ולספק את התמיכה המנהלית שלהן.
כמה יחידות דיוויזיות לשעבר שהוקצו לארבע הדיוויזיות שימשו לארגון ארבע חטיבות, מה שהוסיף גמישות לכוח וכן סיפקו ארבעה מילואים של קצינים כלליים.
בינואר ובפברואר 1963 אורגנו חטיבות הרגלים ה-157, ה-187, ה-191 וה-205 עם מפקדות בפנסילבניה, מסצ'וסטס, מונטנה ומינסוטה, בהתאמה.ייעודה של כל חטיבה נגזר מחטיבת החי"ר הנמוכה ביותר המזוהה עם האוגדה מתחת למבנה המרובע.
כמו בחטיבות הצבא הסדיר, מספר וסוג מרכיבי התמרון בכל חטיבת מילואים היו שונים.
בנובמבר 1965 הושגה מטרה שנויה במחלוקת ארוכת שנים של משרד ההגנה, צמצום בסיס חיילי המילואים.
אותן יחידות מילואים שנקבעו כמיותרות ואחרות שלא היו מאוישות ולא מצוידות, פורקו ונכסיהן שימשו לשטח כוחות מגירה.
בין היחידות שהושבתו היו שש הדיוויזיות הקרביות האחרונות במילואים של הצבא, 63, 77, 81, 83, 90, ו-102, ומפקדות אוגדות 79, 94 ו-96. מפקדת פיקוד אוגדה 103 הוסבה למפקדת חטיבת תמיכה.
מספר מפקדות מילואים של הצבא (ARCOMs) הוקמו ב-31 במרץ 1968 והיו תחת פיקוד גנרל שני כוכבים.
בתחילת שנות ה-80, שרשרת הפיקוד של כוח המילואים של צבא ארצות הברית בזמן שלום הייתה מסורבלת של ימי מלחמה.
בהרחבה של תוכניות הסיבוב והשיוך שהחלו עשר שנים קודם לכן, התיימרה CAPSTONE ליישר קו בין כל יחידת מילואים של הצבא ליחידות הפעילות והמילואים שאיתן הם היו אמורים לפרוס.
היחידות קיימו קווי תקשורת עם היחידות - לעיתים קרובות מאות או אלפי קילומטרים מרוחקים בימי שלום - שכנראה ישרתו מעליהן או מתחתיהן במקרה של גיוס.
תקשורת זו, במקרים מסוימים, התרחבה להזדמנויות הכשרה שנתיות מתואמות.
רבות מחטיבות ההכשרה במילואים של הצבא אורגנו מחדש כיחידות אימונים.
מלחמת המפרץ היה הגיוס הגדול הראשון של המילואים של צבא ארצות הברית מאז מלחמת קוריאה.
כך, נעשה לראשונה שימוש מבצעי במילואים.
קריאה זו לנשק הגיעה ב-22 באוגוסט 1990, כשהצו הביצועי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הורה על גיוס עד 200,000 מילואים נבחרים תחת סעיף 12. זה אפשר לצבא להפעיל 25,000 חברי מילואים נבחרים למשך תשעים יום, עם אפשרות נשיאותית להארכה בת תשעים יום.
החל מ-13 בנובמבר הוארכה תקופת הזימון בתשעים יום נוספים.
ב-25 באוגוסט 1990 הוזעקו יחידות מילואים של הצבא להפעלה.
כ-13,000 חיילי מילואים, מלמעלה מ-100 יחידות, היו כעת בכוננות.
ב-27 באוגוסט הופעלו היחידות הראשונות והחלו להתייצב לתחנות הגיוס ב-30 באוגוסט.
היחידות הראשונות נפרסו ב-7 בספטמבר.
יחידת מילואים של הצבא הייתה מרכיב המילואים הראשון שנפרס.
בתחילת אוקטובר הוזעקו כ-150 יחידות מילואים של הצבא וכ-90 קיבלו פקודות הפעלה.
עד לחלק הראשון של דצמבר, כמעט 450 יחידות מילואים של הצבא הוזעקו וכ-401 קיבלו פקודות הפעלה.
עבור חלק מהיחידות הזמן מההתראה להפעלה היה קצר כמו יומיים; עבור אחרים עד 161 ימים.
ההתראה הממוצעת להפעלה הייתה 11.7 ימים.
בין הראשונים שנפרסו היו חיילי משטרה צבאית מילואים ב-23 באוגוסט 1990. התפקידים כללו אבטחת נמל בארצות הברית ובתיאטרון.
אחר כך היה תפקיד הטיפול בשבויי מלחמה עיראקים.
חטיבת המשטרה הצבאית היחידה שטיפלה בשבויי מלחמה עיראקים הייתה חטיבת המשטרה הצבאית ה-800, יחידת מילואים של הצבא מניו יורק.
ב-19 בינואר 1991 אישר בוש גיוס חלקי של מיליון חיילי מילואים מכל השירותים המזוינים למשך שנתיים.
ממשל בוש ציין כי כל גיוס יוגבל ל-360,000 למשך שנה לכל היותר.
חיילי מילואים סיפקו התמחויות חיוניות כל כך בדרום מערב אסיה כמו חלוקת דלק ומים, שירותים רפואיים, טיהור כימי ופונקציות רבות אחרות של תמיכה בלחימה.
פעולתו של בוש אפשרה את הפעלתם של חיילי מילואים בודדים מהעתודה המוכנה ליחידים (IRR).
ב-19 בינואר הוציא מזכיר ההגנה הוראות יישום.
עד 23 בינואר יצא לדרך הגיוס הראשון של למעלה מ-20,000 חיילי מילואים.
תרומות חיילים משמעותיות אחרות כללו גיוסים של כ-16,000 חיילים לתמיכה בפעולות בבוסניה וכן גיוסים קטנים נוספים לתמיכה במשימות בסומליה, האיטי ומדבר סיני.
חיילי מרכיב המילואים של הצבא מבצעים בעיקר תפקידים במשרה חלקית בניגוד לחיילים במשרה מלאה (שירות פעיל), אך מתחלפים באמצעות גיוסים לשירות מלא.
כאשר אינם בשירות פעיל, חיילי מ"פ בדרך כלל מבצעים אימונים ושירות סוף שבוע אחד בחודש, המכונה כיום אספת קרב, ובמשך שבועיים רצופים בכל פעם במהלך השנה המכונה אימון שנתי.
חיילים רבים מאורגנים ביחידות תוכנית חיילי מילואים של צבא מילואים, בעוד שאחרים משרתים ביחידות צבאיות פעילות כ-Individal Mobilization Augmentees.
חיילים יכולים גם לשרת בתפקיד פעיל במעמד של משרת מילואים פעיל.
כל חיילי צבא ארצות הברית חותמים על חוזה שירות ראשוני של שמונה שנים עם הכניסה לצבא.
מדי פעם, החוזה מציין שחלק מהשירות יהיה בצבא הסדיר (Active Component) לתקופות של שנתיים, שלוש או ארבע שנים; עם התחייבות לזמן הנותר במילואים.
למרות שבדרך כלל, חיילים חותמים על חוזים המציינים שכל שמונה השנים ישרתו במילואים.
חיילים הנכנסים ישירות למילואים של צבא ארצות הברית מקיפים בכל זאת תקופה של אימון כניסה ראשוני.
משך הזמן מתחיל בתשעה שבועות של אימון קרבי בסיסי, אך זמן אימון הכניסה הראשוני הכולל משתנה בהתאם למומחיות הצבאית הנבחרה של המתגייס, אשר מכתיבה אימון אישי מתקדם.
כל חיילי המילואים של צבא ארצות הברית כפופים לגיוס לאורך כל תקופת גיוסם.
חיילים שלאחר השלמת חלק ה-AC של חוזה הגיוס שלהם בוחרים שלא להתגייס מחדש לתפקיד פעיל, מועברים אוטומטית ל-RC כדי להשלים את יתרת ההתחייבות הסטטוטורית שלהם (סה"כ שמונה שנות שירות) ויכולים להיות משרתים ביחידת תוכנית חילות קידוח (TPU), Individual Mobilization Augmentee (IMA), או Individual Ready Reserve (IR).
העתודה של צבא ארצות הברית הייתה מורכבת מ-188,703 חיילים נכון לסוף 2020. גדוד חיל הרגלים היחידי של המילואים הוא גדוד הרגלים ה-100.
המילון הערבי-עברי החדש, המוכר בשם מילון מילסון על שם מחברו, הוא מילון ערבי-עברי מאת פרופסור מנחם מילסון.
זהו מילון של השפה הערבית לדורותיה, אך בעיקר של לשון התקשורת הערבית בכתב ובעל פה.
מתורגמים בו מונחים מרבדיה השונים של השפה הערבית: הקוראן, השירה העתיקה, הפתגמים, החדית' וספרות ההלכה, ספרות האדבּ והספרות ההיסטורית.
קדם למילון זה מילון איילון-שנער שיצא לאור בשנת 1947 ושימש את לומדי הערבית קודם למילון מילסון, ואשר עודנו נמצא בשימוש, אך נחשב למיושן יותר בעקבות הזמן הרב שעבר מאז צאתו לאור.
בהקדמה למילונו מציין מילסון כי נעשה תחילה ניסיון לעדכן את מילון איילון-שנער ולא לכתוב מילון חדש, אך השתנות והתפתחות השפות ופערי הדורות משנות ה-40 של המאה ה-20 הפכו תהליך זה למסורבל מדי, והובילו בסופו של דבר להחלטה להוציא מילון חדש.
במילון כולל תחומי דעת רבים ומגוונים, ביניהם גם כאלה המשקפים את ההתפתחויות המדעיות והטכנולוגיות במאה ה-21, לדוגמה מונחים מעולם ההייטק, המחשוב והבינה המלאכותית.
בדומה למילון איילון-שנער, המילון הערבי-עברי החדש מסודר ומאורגן גם הוא על פי שיטת השורש, בה מסודרים הערכים לפי אותיות השורש בערבית.
המילון החל את דרכו כמילון מקוון בפרויקט משותף של האוניברסיטה העברית ומכון MEMRI.
בשנת 2023 יצא המילון לאור בגרסה מודפסת בהוצאת מאגנס.
נכון לשנת 2025 נחשב למילון הערבי-עברי המעודכן והמקיף ביותר עם למעלה מ-44,000 ערכים, והוא משמש החל מתלמידי בית ספר וסטודנטים לערבית ועד למורים וחוקרי השפה.
בשנת 2025 יצאה לאור מהדורה מקוצרת של המילון, קלה יותר לנשיאה ולשימוש.
היא נבדלת מהמילון השלם בכך שאינה מכילה דוגמאות והערות, כמו כן הושמטו ממנה ערכים ארכאיים או כאלה השייכים ללשון השירה הקדומה, ללשון החדית' או ללשון ההלכה.
המילטון רוואן גמבל היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של מדינת מיזורי בעת פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד בשנת 1852. אף שחבריו להרכב פסקו בעד תקדים בן 28 שנים במיזורי שקבע כי "מי שחופשי פעם – חופשי תמיד", גמבל כתב דעת מיעוט שהתנגדה לכך.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית מונה למושל מיזורי על ידי ועידת החוקה המדינתית, לאחר שכוחות האיחוד השתלטו על ג'פרסון סיטי והדיחו את המושל הנבחר קלייבורן פוקס ג'קסון.
הוא היה מושל מיזורי הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
גמבל נולד בשנת 1798 בווינצ'סטר שבווירג'יניה, הצעיר מבין שבעת ילדיהם של ג'וזף ואן המילטון גמבל.
הוריו היו מהגרים סקוטים־אירים שהגיעו למושבת וירג'יניה מצפון אירלנד בשנת 1784. גמבל למד תחילה בלימודים מקומיים, ובגיל 13 עבר ללמוד במכללת המפדן-סידני, סמינר תאולוגי־פרסביטריאני.
לפי הנהוג באותה תקופה, הוא "קרא את החוק" – כלומר, למד משפטים באופן עצמאי תוך כדי התמחות במשרד עורכי דין קיים – ובשנת 1817 התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה.
המעבר למיזורי ותחילת דרכו המקצועית
בשנת 1818, כשהיה בן 20 בלבד, עבר גמבל לסנט לואיס שבמיזורי, כדי להצטרף לאחיו הבכור ארצ'יבלד גמבל, עורך דין שכבר השתקע בעיר ושימש כפקיד בית המשפט המחוזי של סנט לואיס.
לאחר תקופה של עיסוק בעריכת דין בפרנקלין שבמרכז המדינה, מונה גמבל לתובע פלילי בבית המשפט המחוזי של מחוז הווארד.
ב-1824 מינה אותו המושל פרדריק בייטס למזכיר המדינה של מיזורי, והוא עבר לבירת המדינה, שהייתה אז בעיר סנט צ'ארלס.
כאשר ג'פרסון סיטי נבחרה לבירת המדינה, שב גמבל לסנט לואיס בשנת 1826, והתיישב בעיר הגדולה והמרכזית של מיזורי וייסד שם משרד עורכי דין פרטי.
אף על פי שהיה בעל עבדים, מונה לעיתים לייצג בבית המשפט עבדים בתביעות חופש (freedom suits) – תביעות בהן עתרו העבדים לקבלת חירות האדם.
אם הסכים בית המשפט לדון בתביעה, לעבד מונה עורך דין מטעם לשכת עורכי הדין המדינתית.
בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים האמריקנית, רובן של התביעות הידועות במיזורי הוכרעו לטובת העבדים, לעיתים קרובות בשל העובדה שהוחזקו במדינה חופשית – דבר שביטל את זכות הקניין של אדונם לפי פסיקה מקומית.
גמבל הושפע מזרמים רעיוניים בני תקופתו שהציעו חלופה נוספת לעבדים משוחררים – "יישוב מחדש" מחוץ לארצות הברית.
הוא הצטרף אל האגודה האמריקאית לקולוניזציה , שתמכה בהעברת אפרו-אמריקאים חופשיים מארצות הברית לליבריה.
בעוד שחלק מתומכי האגודה הציגו זאת כהשבת אנשים אלו ל"מולדתם", הרי שבאותה תקופה מרבית האפרו-אמריקאים בארצות הברית כבר נולדו בשטחיה, וחלקם אף השתייכו למשפחות שחיו שם זה דורות.
רבים מהם ביקשו לזכות בזכויות אזרח מלאות בארצות הברית, ולא לעזוב אותה.
בשנת 1827 נשא גמבל לאישה את קרוליין ג'.
היסטוריונים מעריכים שהשניים הכירו כאשר קולטר ביקרה בסנט לואיס, שכן אחיה, דייוויד קולטר, ואחותה, התגוררו בעיר.
אחותה נישאה לעורך הדין אדוארד בייטס מסנט לואיס.
מלבד ייצוג עבדים בתביעות חופש, בייטס כיהן בהמשך כשופט וכתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא אברהם לינקולן.
להמילטון וקרוליין נולדו שלושה ילדים: המילטון, דייוויד, ומרי קולטר גמבל.
בשנת 1846 נבחר גמבל לבית המשפט העליון של מיזורי מטעם המפלגה הוויגית, והיה השופט הראשון מטעם מפלגה זו.
הוא נבחר במהרה לתפקיד נשיא בית המשפט, בתורנות מתחלפת.
אף שהיה בעל עבדים, גמבל היה בדעת מיעוט בפסק הדין של בית המשפט העליון של מיזורי בתיק דרד סקוט נגד סנדפורד, שהתגלגל לאחר מכן לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא תמך בתקדים בן 28 השנים שנקבע בפסק הדין משנת 1824 בעניין ויני נגד וייטסיידס , לפיו "פעם חופשי – תמיד חופשי".
לשיטתו, סקוט (ומשפחתו) היו חופשיים משום שהוחזקו כעבדים באופן בלתי־חוקי בשעה שהתגוררו במדינה חופשית.
גמבל פרש מכס השיפוט בשנת 1855 בשל בעיות בריאות, ובשנת 1858 עבר להתגורר בפנסילבניה.
כאשר משבר הפרישה של מיזורי מהאיחוד הסלים, ניסתה מיזורי לנקוט מדיניות של "נייטרליות חמושה", במסגרתה לא תתמוך המדינה באף אחד מהצדדים במלחמת האזרחים האמריקנית אך תישאר חברת האיחוד.
בבחירות מיוחדות שנערכו בפברואר 1861 הוקמה ועידת חוקה, שתפקידה היה לקבוע את יחסי המדינה עם ארצות הברית.
הוועידה הצביעה נגד הפרישה ואישרה את המדיניות הנייטרלית של מיזורי.
פרוץ הקרבות בפורט סאמטר עורר מתיחות במיזורי.
תומכי הפרישה השתלטו על מחסן הנשק הפדרלי בליברטי שבוע לאחר מכן.
המושל קלייבורן פוקס ג'קסון גייס את המיליציה המדינתית לאימונים בסנט לואיס, וחתר לקבלת נשק שהוברח בחשאי מקונפדרציית המדינות של אמריקה.
הדבר הוביל לעימות עם מפקד כוחות האיחוד הנמרץ נת'ניאל ליון, שכפה את כניעת המיליציה – באירוע שנודע כ"פרשת קמפ ג'קסון".
בעקבות מהומה אלימה שפרצה לאחר מכן, אישרה האספה הכללית של מיזורי את ארגון המיליציה מחדש והקמת "המשמר המדינתי של מיזורי", שנשלט בידי המושל.
הרני הגיע להסכם עם מפקד המשמר המדינתי החדש, סטרלינג פרייס, שנודע כהסכם פרייס-הרני.
חברי ועידת החוקה תומכי־האיחוד של מיזורי התכנסו מחדש ביולי 1861 כדי לדון במעמדה של המדינה.
הוועידה הכריזה על משרת המושל כבלתי־מאוישת, ומינתה את גמבל למושל מיזורי בפועל ב־1 באוגוסט.
ג'קסון, מצידו, כינס את האספה הכללית של מיזורי בעיר ניאושו, ובסוף אוקטובר, בהרכב חלקי ומוטל בספק, העבירו חבריה חוק המאשר את פרישתה של מיזורי מארצות הברית.
אף שתומכי הפרישה ראו בגמבל בובה לא־נבחרת של כוחות האיחוד, הוא התנגד ליחס הקשה שהאיחוד הפדרלי הפגין כלפי המדינה.
כך למשל, מחה בפני נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן על הכרזת האמנציפציה של פרימונט , ששחררה באופן חד־צדדי את עבדי מיזורי ב-1861 והטילה ממשל צבאי על המדינה.
לינקולן נעתר לבקשתו של גמבל, ביטל את ההכרזה והדיח את ג'ון פרימונט מתפקידו.
גמבל נפטר בעת כהונתו בשנת 1864, לאחר שסבל מסיבוכים שנגרמו עקב זיהום במרפקו שנשבר לאחר שהחליק מקרח שהצטבר על מדרגות קפיטול מדינת מיזורי.
הוא נטמן בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס.
המילואים של צי ארצות הברית , הוא מרכיב המילואים של צי ארצות הברית ומהווה אחד ממרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
חברי חיל המילואים, הנקראים אנשי מילואים, מסווגים כבעלי חיל המילואים הנבחר (SELRES), חיל המילואים לאימון וניהול (TAR), חיל המילואים המוכן אישית (IRR) או חיל המילואים בדימוס.
למרות שהקשיים הכלכליים של השפל הגדול והבדלנות שבין המלחמות תורגמו לתקופות קשות עבור המילואים הימיים, המבנה הארגוני התמיד והתרחב עם הקמת תוכנית הצוערים של הצי וחיל הכשרת קציני המילואים הימיים.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, המילואים הימיים היו מוכנים.
במהלך ארבע השנים הבאות, הצי גדל מכוח של 383,150 לכוח שבשיאו מנה 3,405,525, רובם המכריע אנשי מילואים, כולל חמישה נשיאי ארצות הברית לעתיד.
סוף מלחמת העולם השנייה הביא עמו מאבק שונה בדמות המלחמה הקרה, אשר במשך כמעט חמישה עשורים התנהלה תחת צילה של האפשרות למלחמה גרעינית.
במסגרת המלחמה הקרה השתתפו במלחמת קוריאה חיילי המילואים של הצי לקוריאה.
אף על פי כן, המילואים של הצי לא היו פעילים ברמה הקרובה לפעילות הצי עצמו.
מצב זה החל להשתנות בשנות ה-90, כאשר למעלה מ-21,000 חיילי המילואים של הצי תמכו במלחמת המפרץ שהתרחשה במקביל לקריסת הגוש הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות.
מאז, בין אם בתגובה לטיהור האתני ביוגוסלביה לשעבר או לאיום הטרור העולמי, כאשר האחרון עלה לחזית במתקפות נגד מרכז הסחר העולמי והמתקפה נגד הפנטגון ב-11 בספטמבר 2001, הפך המילואים הימיים מכוח בו נעשה שימוש מוגבל לכוח הממתין לגיוס מסיבי המהווה מרכיב בלתי נפרד בביצוע משימת הצי האמריקאי.
בשנת 2005 שונה שמו של הכוח מהמילואים הימיים של ארצות הברית לשמו הנוכחי.
המילטון פיש קין היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
קין היה בנו של קולונל ג'ון קין ולוסי (לבית האלסטד).
הוא היה קשור למספר פוליטיקאים אמריקאים בולטים, כולל אב-סבו ג'ון קין (1756–1795) ואחיו ג'ון קין (1852–1914).
סבו מצד האם היה קיילב א.
האלסטד, נשיא בנק "מנאט'ן קומפני".
שמו ניתן לו על שם דודו הגדול המילטון פיש.
קין נולד באחוזת המשפחה "Ursino" ליד אליזבת' שבניו ג'רזי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בעיר והשלים את לימודיו בבית הספר סנט פול בקונקורד בניו המפשייר.
בשנת 1893 הקים יחד עם רוברט ו.
ואן קורטלנד את חברת ההשקעות Kean & Van Cortlandt, שהפכה בהמשך ל־Kean, Taylor & Co.
בין השנים 1919 ל־1928 כיהן כחבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בשנת 1924 ניסה ללא הצלחה לקבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט, וב־1928 נבחר לסנאט של ארצות הברית, בו כיהן קדנציה אחת של שש שנים.
בבחירות המחודשות הפסיד למושל לשעבר ארתור הארי מור.
ב־12 בינואר 1888 נישא קין לקת'רין טיילור וינתרופ (1866–1943), בתו של הבנקאי רוברט וינתרופ ושל קת'רין (לבית טיילור) וינתרופ ואחותו של ביקמן וינתרופ, שכיהן כעוזר מזכיר הצי ועוזר מזכיר האוצר.
משפחת וינתרופ היא צאצאית של ג'ון וינתרופ, עורך דין פוריטני ואחד מהמנהיגים הבולטים במייסדי מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
המילטון פיש קין נפטר ב־27 בדצמבר 1941 בבית החולים סנט לוקס בניו יורק.
לאחר לוויה בכנסיית גרייס בעיר, נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
חיל המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית הוא כוח המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית ומהווה אחד ממרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
המילואים של חיל הנחתים הוא ארגון לוחמה ומשלוח, שנועד בעיקר להגדיל ולחזק את יחידות השירות הפעיל של חיל הנחתים בתפקידם.
זהו הפיקוד הגדול ביותר, לפי כוח אדם שהוקצו, בחיל הנחתים של ארצות הברית.
חיילי הנחתים במילואים עוברים את אותה הכשרה ועובדים באותם התמחויות צבאיות כמו עמיתיהם בשירות פעיל.
המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית הוקם כאשר הקונגרס העביר את חוק ההקצבות הימיות מ-29 באוגוסט 1916, והוא אחראי על אספקת יחידות מאומנות ואנשים מוסמכים לגיוס לשירות פעיל בזמן מלחמה, חירום לאומי או פעולות חירום.
המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית הוא המפקדה של כ-40,000 חיילי נחתים נבחרים מתאמנים ו-184 מרכזי אימונים למילואים הפרוסים ברחבי ארצות הברית.
משימתו של חיל הנחתים היא להגדיל ולחזק את כוחות הנחתים הפעילים בזמן מלחמה, חירום לאומי או פעולות חירום; לספק סיוע בכוח אדם ובזמן מבצעי לכוחות הפעילים בזמן שלום.
חיל הנחתים מורכב בעיקר משתי קבוצות של נחתים ומלחים.
הראשונה, המכונה חיל הנחתים הנבחר, היא נחתים השייכים בדרך כלל ליחידות מילואים ויש להם חובה מינימלית להתאמן סוף שבוע אחד בחודש ושבועיים בשנה.
הקבוצה השנייה ידועה בשם מילואים אינדיבידואליים מוכנים מורכב מחיל הנחתים שסיימו את שירותם הפעיל או את חובותיהם במסגרת המילואים של חיל הנחתים, אולם שמם נשאר רשום כדי להיקרא במקרה של מלחמה או חירום אחר - מילואים אינדיבידואליים מוכנים מנוהלים על ידי פעילות התמיכה של חיל הנחתים האישי.
המין כללישםהמין (Haemin/Hemin)נוסחה כימיתC34H32N4O4FeClמסה מולרית651.94 g/molמספר CAS16009-13-5מראהמוצק חום-אדמדם
המין (Hemin / Haemin) הוא צורת גביש הכלוריד של הם, שנוסחתו הכימית C34H32N4O4FeCl וצבעו חום-אדמדם.
המין נחשב ל"גורם האיקס" הנדרש לגידול של Haemophilus influenzae.
ניתן לייצר המין מהמוגלובין על ידי מה שמכונה בדיקת טייכמן על שם לודוויג טייכמן, כאשר המוגלובין מחומם בחומצה אצטית קרחונית (רוויה בנתרן כלוריד).
זה יכול לשמש לאיתור עקבות דם.
המימורפיט הוא מינרל השייך לקבוצת המינרלים הסורוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים) והוא אחד המינרלים הסורוסיליקטיים הנפוצים יותר.
את ההמימורפיט היה נהוג לכרות מימים ימימה מהשכבות העליונות של עפרות אבץ ועופרת.
ההמימורפיט מופיע בדרך כלל עם המינרל סמיתסוניט.
למעשה נהגו בדרך כלל להניח כי המימורפיט וסמיתסוניט הם מינרל אחד שאותו היה נהוג לסווג תחת השם קלמין.
במחצית השנייה של המאה ה-18 התגלה כי תחת השם קלמין קיימים שני מינרלים שונים, פחמה (קרבונט CO3) של אבץ וסיליקט של אבץ, שהם בדרך כלל דומים מאוד.
הסיליקט (Zn4Si2O7(OH)2) היה הסוג הנדיר יותר מבין השניים וכונה המימורפיט בשל ההתפתחות ההמימורפית (מיוונית, "המי" – חצי ו"מורפוס" – צורה) של גבישיו.
בצורה בלתי שגרתית זו, האופיינית למספר מועט של מינרלים כדוגמת הטורמלין, יש לשני קצותיו של הגביש צורה שונה.
קצה אחד, "תחתית הגביש" הוא שטוח והקצה השני, "פסגת הגביש", הוא בצורת פירמידה.
הגביש בנוי מארבעונים של ZnO3OH (האבץ במרכז הארבעון ושלושת אטומי החמצן וקבוצת ההידרוקסיל נמצאים בקודקודים) משולבים עם קבוצות של Si2O7 ומולקולות של מים.
כל הארבעונים מסודרים באותו אופן כך שאחת הפאות מקבילה לבסיס השטוח של הגביש ו"קצה" הארבעון מצביע אל הקצה בצורת הפירמידה של הגביש.
בצורתו הנפוצה מתפתח ההמימורפיט כקליפות ובשכבות, כמו כן במקבצים גושיים חסרי צורה, גרגריים, מעוגלים ודמויי כליה, מקווקווים במעגלים קונצנטריים, או במקבצים נדירים דמוי מניפה של גבישים שקופים דמויי מחט, סיביים או זקיפיים.
בכמה דגימות של המימורפיט המוקרנים בקרינה אולטרה סגולה של גלים קצרים (253.7 ננומטר) מופיעה קרינה פלואורסצנטית ירוקה חזקה בעוד שבהקרנה בגלים ארוכים של קרינה אולטרה סגולה מופיעה קרינה פלואורסצנטית ורודה חלשה.
ההמימורפיט הוא בדרך כלל תוצאה של חמצון של החלקים העליונים של מרבצי עפרה של ספלריט ויחד עם מינרלים משניים נוספים הם יוצרים את סוג הסלע המכונה "כיפת הברזל" או גוסן.
המימורפיט הוא מחצב חשוב של אבץ ומכיל עד 54.2% אבץ מהרכבו.
מרבצים נוספים קיימים בסביבות טרנוביץ שבשלזיה עילית שבפולין, סמוך לפניקסוויל שבפנסילבניה, מחוז האבץ-עופרת של מדינת מיזורי, עיירת הרפאים אלקהורן שבמדינת מונטנה, העיירה לידוויל שבקולורדו והרי אורגן שבניו מקסיקו בארצות הברית וכמה מקומות בצפון אפריקה.
מקומות נוספים בהם מוצאים המימורפיט הם מרבץ פדנג בסמוך למא סוד שבמערב תאילנד, באי סרדיניה, ליד העיר נרצ'ינסק בסיביר, רבלי בסלובניה, בליברג במחוז קרינתיה שבאוסטריה, וסמוך לעיירה מטלוק שבמחוז דרבישייר שבאנגליה.
המינהל הלאומי לאבטחת סודות מדינה (בסינית מפושטת: 中共中央保密委员会办公室; בפין-יין: zhōnggòng zhōngyāng bǎomì wěiyuán huìbàn gōngshì; מילולית: ועדת הביטחון של הוועד המרכזי של מק"ס) הוא זרוע ממשלתית של הרפובליקה העממית של סין שהיא חלק מקהילת המודיעין של סין העממית.
בתפקיד מנהל המינהל - שיה יונג.
זהו ארגון של מועצת המדינה המופקד על שמירת מידע חסוי הנוגע לביטחון המדינה.
לצד ארגון זה פועל גם הוועד המרכזי להגנת סודות מדינה.
הארגון מאבטח בניינים ממשלתיים, שומר בחשאיות פעילויות צבאיות חשאיות ומבצעים, הארגון מנטר מועמדים לתפקידים בכירים במשרד לביטחון המדינה ובעמדות מפתח במדינה, ארגון זה הוא במידה רבה מקביל למלמ"ב הישראלי ובעל סמכויות נרחבות לחקירת בכירים.
ביטחון הטכנולוגיה - גוף האחראי על אבטחת התעשיות הטכנולוגיות האסטרטגיות של סין.
המינהל הכללי למחקר ותיעוד של ממלכת מרוקו היא סוכנות ביון החוץ של מרוקו מאז 1973, החברה בקהילת המודיעין המרוקאית ואחראית על שמירה על ביטחון הממלכה, המדינה ומוסדותיה.
סוכנות הביון הוקמה בסיוע המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, ואיש המוסד אהרון שרף בנה וניהל (ב-1970) את הקורס הראשון להכשרת עובדי הסוכנות, שהייתה אז בתכנון.
מאז 2005 בראש הארגון עומד מוחמד יאסין מנסורי.
הארגון עוסק בעיקר באיסוף מודיעין, אולם מאז הפיגועים בקזבלנקה, שאירעו ב-13 במאי 2003 הוטל על הארגון גם להיאבק בארגוני טרור מחתרתיים והמאבק בארגונים הבדלניים של סהרה המערבית התחזק.
תפקיד המנהל מוגדר כאחראי על שמירה על ביטחון הממלכה, המדינה ומוסדותיה.
דו"ח שהוצא על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם סיווג את המודיעין המרוקאי כמנגנון הביטחון החזק ביותר באפריקה הצפונית וב, בהתחשב בהיקף הפעולות שהוא ביצע בנושאי לוחמה טרור ומאבק בפשעים המאיימים על ביטחון הציבור וכן גם ביעילות עבודתו והתקציב העצום המוענק לביצוע משימותיה בתנאים נוחים.
כחלק מהמאבק בטרור הצליחו כוחות הביטחון המרוקאים למנוע 66 ניסיונות לשדוד בנקים ומוסדות ציבור, כמו חברות חלוקת מים וחשמל, וכן הצליחו לפרק חוליית טרור הכוללת 8 אנשים פעילים בערי הממלכה.
הסוכנות פועלת לגייס ולשלוח לוחמים לאזורי סכסוך במסוריה ועיראק.
המינהל הכללי למחקר ותיעוד (מרוקו)
המינהל הכללי לענייני פנים של מרוקו
הכוחות המזוינים המלכותיים של מרוקו
לשכה 2 של צבא מרוקו
לשכה 5 של צבא מרוקו
סוכנות הביון של הז'נדרמריה המלכותית המרוקאית
המין השני הוא ספר משנת 1949 של ההוגה האקזיסטנציאליסטית סימון דה בובואר.
בנוסף, הספר נחשב לנקודת הפתיחה של הפמיניזם של הגל השני.
הספר כולל את המשפט המפורסם של דה בובואר, "אישה אינה נולדת אישה - היא נעשית אישה", אשר היווה נקודת תפנית בתולדות הפמיניזם: התפיסה שמין ביולוגי הוא שונה ממגדר, ושנשיות (ובהיקש, גבריות) אינה תכונה מולדת, אלא זהות וסדרת התנהלויות נרכשות, שנוצרות מתוך הקשר תרבותי, כלכלי והיסטורי.
דה בובואר בוחנת את מעמד האישה בראייה היסטורית, פילוסופית, אנתרופולוגית, ביולוגית, ספרותית, פסיכואנליטית וכלכלית.
היא מתארת את המעמד הנחות של נשים לאורך ההיסטוריה, ומשווה את הדחקתן לשוליים לחוויית של קבוצות מיעוט מדוכאות.
לפי טענתה, החברה הפטריארכלית שללה את זכויותיהן של נשים תוך הכחשת יכולותיהן, ויצירת מיתוס של הצדקה ביולוגית לנחיתותה של האישה.
לגישתה, זו התוצאה של ראיית האישה כ"האחרת" אל מול הגבר, שהוא ברירת המחדל בחברה האנושית.
היא מנסה לבחון מה הבסיס לאחרוּת הזאת דרך עדשות שונות - ביולוגיות, פסיכואנליטיות, פילוסופיות, וכולי.
לחלק הראשון של הכרך הראשון שלושה פרקים, בהם דה בובואר בוחנת את התחומים של ביולוגיה, פסיכואנליטיקה, ומטריאליזם היסטורי כדי להבין את מקורות הגישה השלילית כלפי נשים בחברה.
היא מגלה שבכל הדיסציפלינות האלה יש הנחה מובנית לגבי נחיתות האישה, הנובעת, לכאורה, מהבדלים מהותיים, אך לא מוצאת בהן הסבר לכך, רק שנחיתות האישה בעיניהם היא גורל שנקבע מראש.
הפרק ראשון, "מידע ביולוגי", משווה בין ביולוגיה זכרית ונקבית, ובו דה בובואר מסיקה כי ערכים אינם יכולים להיות מושתתים על פיזיולוגיה, וכי גם להתייחסות למאפיינים פיזיולוגיים יש הקשרים אונטולוגיים, חברתיים, וכלכליים.
היא מסכמת שלמרות שביולוגיה נקבית היא גורם חשוב לגבי מעמדן של נשים בעולם, אין בביולוגיה זו די כדי להגדיר מה זו אישה, לא כל שכן להסביר את השעבוד של נשים בחברה.
היא ממשיכה ושואלת, "למה האישה היא 'האחרת'?
עלינו לגלות כיצד טבע האישה הושפע במהלך ההיסטוריה; תפקידנו לגלות מה המין האנושי עשה מנקבת האדם".
בפרק השני, "ההיבט הפסיכואנליטי", דה בובואר מפרקת את התאוריות של פרויד ואדלר, ודוחה את שתיהן.
היא טוענת שפרויד פשוט התייחס למיניות האישה ולמבנה הפסיכולוגי שלה כנגזרת מאלה של גברים, וככאלה אין הם קשורים למציאות של נשים בפועל.
לגבי אדלר, היא מעריכה את הפיתוח שלו על התאוריה של פרויד שגורס שמיניות היא לא דבר שקיים בריק, אלא שחובה לחקור אותה במסגרת האישיותית הכוללת, אך היא מציינת שגם אדלר מייחס את ההתנהלות הגברית לעומת הנשית בנושאי מיניות ומגדר כדטרמיניסטיים.
לעומתו, היא גורסת שעמדת הנחיתות של נשים נוצרת מההתייחסות החברתית לנשים - במשפחה, בחוק, בדת, ועוד - ולא הפוך.
שפרויד ואדלר שניהם מראש ממצבים את הפאלוס כמרכז, וכל השאר נגזר ממנו, ושכמובן שלנשים אין פאלוס, אז בתאוריות שלהם נשים מראש בעמדה נחותה.
היא טוענת שזוהי גישה מוטעית מהיסוד, ושניתן לבחון אישיות, מיניות, ביולוגיה, ואת כל השאר מנקודת מבט שאינה מתחילה מהפאלוס, ובראייה הזאת התנהלות של נשים אינה לעומתית עם התנהלות של גברים, אלא התנהלות שיש לה ערך משלה.
בפרק השלישי, "היבט המטריאליזם ההיסטורי", דה בובואר מנתחת את המסה של פרידריך אנגלס, "מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה", ומסיקה שאנגלס (באופן כללי, מרקסיזם) אינו מספק בסיס או הסבר לדיכוי המין הנקבי.
החלק השני של הכרך הראשון כולל חמישה פרקים ממוספרים, בהן דה בובואר בוחנת את מעמד האישה לאורך ההיסטוריה, החל בחברות שבטיות ועד המהפכה הצרפתית.
היא מוצאת דוגמאות רבות לנחיתות האישה בחברה, אך שוב - לא הצדקה משכנעת.
פרק 1: על פי דה בובואר, אמהות גרמה לנשים להיות "מרותקות לגופן", וזה מה שאפשר לגברים לשלוט בהן ובטבע.
פרק 3: מסביר את מעמד האישה דרך בחינה היסטורית של חוקי ירושה, אשר בכמעט כל המקרים נועדו לשמר מבנה חברתי פטרימוני.
פרק 4: בפרק זה דה בובואר מסקרת את הדרכים בהן הכנסייה הנוצרית פעלה לשעבד נשים, ומצטטת מספר הוגים נוצרים, ביניהם פאולוס השליח, אמברוז, וג'ון כריסוסטום, שכתב ש"מבין כל חיות הפרא, אין מזיקה כמו האישה".
היא גם מסקרת את ההתפתחויות החברתיות מימי הביניים ועד המהפכה הצרפתית.
היא מסכמת שלמרות שברמה החברתית מצבן של נשים לא עבר שיפורים משמעותיים לאורך כל השינויים ההיסטוריים, היו הוגים וסופרים איניווידואלים שדרך עבודתם סייעו לשיפור מעמד האישה.
פרק 5: דה בובואר מבקרת את קוד נפוליאון, ואת ההוגים הצרפתיים אוגוסט קומטה ואונורה דה בלזק.
היא כותבת שבמהפכה התעשייתית, נשים זכו לצאת מביתן לעבודה, אך הן הרוויחו מעט.
היא מקשרת את צמיחת איגודי העובדים למאבק על זכויות נשים, ומדברת על התפתחויות של המאה ה-19 וה-20, כמו המאבקים על זכות הבחירה, וריבוי אמצעי מניעת הריון.
היא כותבת שקיומן של נשים שזכו "להרגיש בבית על פני האדמה" כמו רוזה לוקסמברג ומארי קירי "מדגים באופן מבריק שאין זו נחיתות של נשים שגרמה לאי-חשיבותן ההיסטורית, אלא אי-חשיבותן ההיסטורית שדנה אותן לנחיתות".
היא מסכמת שאין בכל הממצאים ההיסטוריים הצדקה לדיכויין של נשים, וטוענת שהיסטוריה אינה "עובדה" מוגמרת ובלתי ניתנת לשינוי, אלא השתקפות של עמדות מסוימות, דעות קדומות, ועוולות.
החלק השלישי והאחרון של הכרך הראשון כולל שלושה פרקים, בהם דה בובואר בוחנת מיתוסים שונים שנוגעים לנשיות ונקביות, וכיצד הם השפיעו ומשפיעים על נשים - בעיקר ככלי דיכוי - בחברה האנושית.
היא מערערת על מיתוסים כמו "הנשיות התמידית", ומציירת כיצד בתולדות האנושות אמהות היא מבוזה באותה מידה שהיא מקודשת, ואיך כסמל לתועבה וקדושה, האישה נשללת מהאינדיבידואליות שלה.
פרק 6: היא בוחנת את ה"אכזבה התמידית" של נשים, בעיקר מנקודת המבט של הגבר ההטרוסקסואלי.
היא משתמשת בכלים פילוסופיים בעיקר כדי לבחון נושאים כמו בתולין, ווסת, הזדווגות, אמהות, זנות ונישואים, ומשווה את המצב של נשים למצב של הטבע.
בפרק 7, היא מדגימה את הדיכוטומיה בראייה של נשים כמושא לייראה ולביזוי בו זמנית דרך כתביהם של חמישה סופרים נחשבים: מונטרלאן, ד.
לורנס, ברטון, קלודל, וסטנדל, ומראה כיצד המיתוסים הקולקטיביים משתקפים אצל כל אחד מהם: שלורנס ומונטרלאן דורשים מסירות נשית, בעוד קלודל, ברטון וסטנדל פשוט מעריצים את המסירות "הטבעית" של נשים.
היא ממשיכה לבחון את האחרוּת של נשים - וטוענת שהגורל היחיד של כל ההשתקפויות של אישה - בין אם כאם, כמזדווגת, כחיה, כרעיה, או כילדה, הוא הגבר.
בפרק 8 דה בובואר אומרת שמסתורין הוא אלמנט מתמיד במיתוסים של גברים על נשים.
היא טוענת שהמסתורין אינו נובע מעצם היותן נשים, אלא משותף לכל קבוצה משועבדת.
היא מצטטת את ארתור רמבו, שכתב שהלוואי ויום יבוא שנשים יזכו להיות בנות אנוש לגמרי, כאשר גברים יתנו להן את חירותן.
היא מסכמת בבחינה כיצד המיתוסים משפיעים על חוויית האינדיבידואלית, ומסיקה שהמיתוס של "הנשיות התמידית" מחוזרת על ידי ביולוגיה, פסיכואנליזה, היסטוריה, וספרות.
חלק זה כולל ארבעה פרקים, בהם דה בובואר עוקבת אחרי התפתחות של נקבות דרך התקופות המעצבות: ילדות, נערות, וחניכה מינית.
מטרתה היא להוכיח שנשים אינן נולדות "נשיות" אלא מעוצבות על ידי אלפי תהליכים חיצוניים.
היא מראה כיצד בכל שלב בהתבגרותה, הילדה מותנית לקבל פאסיביות, תלותיות, חזרתיות, והתכנסות לתוך עצמה.
כיצד כל ההשפעות החברתיות פועלות בתיאום כדי לגזול ממנה את הסובייקטיביות שלה, ולהשטיח אותה לכדי אובייקט.
כשהיא נטולת אפשרות לעבוד באופן עצמאי או לכוון את עצמה לסיפוק יצירתי, היא נאלצת לקבל על עצמה את מה שמוצע - עקרות בית, הולדת וגידול ילדים, ועבדות מינית.
היא מתארת כיצד ילדות מתבקשות מגיל צעיר להשתתף בטיפול הבית, וגם להאדיר אל גברי, ולדמיין מאהבים עתידיים היפותטיים.
היא מתארת כיצד הגילוי של יחסי מין גם טומן בחובו כאב לנקבה באופן שאין הוא הכרחי, ונועד בעצם להעצמת השליטה הגברית והתיעוב של הגוף הנקבי.
פרק 2 - הילדה: כאן דה בובואר בוחנת כיצד נערות מתבגרות לומדות לקבל את נשיותן, כולל ההתנגדויות שלהן בין אם בהתנהגויות מרדניות כמו בריחה מהבית או גנבה, או דרך ניסיון להתחבר לטבע.
פרק 3 - חניכה מינית: מתאר את חוויית יחסי המין עם גברים.
יחד עם מספר פסיכואנליטיקאים, דה בובואר סבורה שהחוויות המוקדמות מעצבות את חוויות חייה המתמשכות של כל אישה.
פרק 4 - הלסבית: כאן דה בובואר בוחנת יחסי מין בין נשים.
היא בוחנת את הנושא רק מבחינת פרקטיקה, ולא זהות, ורואה בלסביוּת בעיקר התנגדות לשליטה גברית, אשר נשים יכולות לבחור - ולא תשוקה או משיכה בעלת זכות קיום משל עצמה.
לחלק השני של הכרך השני שישה פרקים, בהם דה בובואר מנתחת את ה"מצבים" השונים, או התפקידים, של נשים בוגרות.
האישה הבורגנית מקיימת שלוש פונקציות עיקריות: של רעיה, אם ומבדרת.
לא משנה כמה נשגב מעמדה החומרי, תפקידים אלו מובילים למצב של פנימיות - מוטיב חוזר בניתוחה של דה בובואר את מעמדן או מצבן של נשים - ולחוסר שלמות, ותסכול.
היא טוענת שגם נשים שנוטלות לעצמן מצב פחות קונבנציונלי בחברה - למשל זונות - עדיין נאלצות להיכנע לתכתיבים גבריים.
דה בובואר גם מהרהרת על הטראומה שבהזדקנות - כשאישה מאבדת את יכולת הרבייה שלה, היא מאבדת את מטרתה העקרית, ולכן גם את זהותה.
היא מסכמת בכך שהיא חוזרת על הטענה שמצבן של נשים אינו תלוי באופי או במאפיינים שלהן, אלא שהאופי של אישה הוא תוצאה של מצבה.
אם נשים מוצאות את עצמן שאננות לגבי גורלן, או נטולות הישגים, או פאסיביות - זוהי תוצאה ישירה של ההכפפה שלהן, ולא להפך.
פרק 5 - האישה הנשואה: דה בובואר מביעה בוז למוסד הנישואים בטענה שהדרישה ששני בני זוג "יתקשרו אחד לשנייה דרך קשרים מעשיים, חברתיים ומוסריים כדי לספק אחת את השני מינית למשך כל חייהם הוא דבר אבסורד לחלוטין".
היא ממשיכה בתיאור של עבודתן של נשים נשואות, עבודה קשה בסביבה הביתית ללא תגמול כספי, ומציינת כי "מה שהופך את גורלה של האישה-שפחה לנטולת סיפוק הוא חלוקת העבודה שהופכת אותה לחלוטין לכללית ולא נחוצה".
על פי דה בובואר, אישה יכולה למצוא את כבודה רק על ידי קבלתה הלא מערערת של עבדותה.
היא גם טוענת שנישואים "כמעט תמיד הורסים את האישה", ורואה בנישואים מוסד סוטה שמדכא גם גברים, אם פחות.
פרק 6 - האם: החלק הראשון של הפרק מדבר על הפלות, שלטענת דה בובואר צריכות להיות חוקיות, והיא מצביעה על הקשיים של משפחות וילדים שנולדו לתוכן, ואשר אינן מתאימות לגידול ילדים מכל מיני סיבות.
היא מאתגרת את הטענה של הכנסייה הקתולית שנשמותיהם של עוברים מופלים לא ימצאו כניסה לגן עדן בעודם לא טבולים, כנוגדת דוקטרינות אחרות של הכנסייה.
היא טוענת שההתנגדות להפלות אינה באמת התנגדות מוסרית, אלא סדיזם גברי כלפי נשים.
בחלק השני של הפרק, היא מדברת על הריון, אליו היא מתייחסת כמתת וקללת נשים כאחד.
לדבריה, האישה בהריון מאבדת את העצמיות שלה והופכת לכלי פאסיבי.
פרק 7 - חיי חברה: כאן דה בובואר מתארת בגדי נשים, את חברותיה, ואת יחסיה עם כמרים, רופאים, שחקנים ומאהבים, ומסיקה כי "ניאוף, חברות, וחיי חברה הם רק הסחות בתוך חיי הנישואים".
היא גם חושבת ש"נישואים, בכך שהם מתסכלים את הסיפוק האירוטי של נשים, מונעים מנשים את החופש והייחודיות של רגשותיהן, ודוחפת אותן לנאוף".
פרק 8 - זונות והטאירי: כאן דה בובואר מתארת את יחסיהן של זונות עם הסרסורים שלהן ועם נשים אחרות, וגם את ההטאירי.
בשונה מזונה, להאיטרה (סוג של קורטיזנה ביוון העתיקה) יש פוטנציאל לקבל הכרה וקבלה.
היא מפנה לכוכבות קולנוע כמו ריטה הייוורת' כדוגמה לכך.
פרק 9 - מבגרות לזקנה: הדרך של נשים למנופאוזה, לדברי דה בובואר, עשויה לעורר רגשות לסביים בנשים (שלדבריה, לטנטים ברוב הנשים).
היא מציינת שכאשר אישה נחשבת כבר "זקנה" - יש לה עדיין את חצי חייה לחיות, ושלעיתים קרובות היא יכולה לחיות את חייה דרך ילדיה או נכדיה, אך בכל מקרה היא בדרך כלל נידונה ל"גלמודיות, חרטה, ושעמום".
היא יכולה לבחור לעסוק ב"מלאכת נשים", ציור או קריאה, או להתנדב בשירותי צדקה - אך שברוב עיסוקים אלה אין הסחה אמיתית כי "המוח מרוקן".
היא טוענת שרק נשים מועטות מצליחות למצוא לעצמן מטרה מחויבת עם יעדים ותכלית.
היא מסכמת ש"מידת החופש הגבוהה ביותר שהאישה-טפילה יכולה להגיע אליה היא התנגדות סטואית או אירוניה סקפטית".
פרק 10 - מצב ואופי האישה: דה בובואר טוענת שאישה יכולה להיות אקטיבית, אפקטיבית ושקטה כגבר, וכמו שסטנדל כתב, להתמודד עם לוגיקה גברית "באותה מיומנות של גבר, במקרה הצורך".
אך המצב שלה משאיר אותה "שימושית", כאשר היא מכינה ארוחות ובגדים ומנקה, ומטפלת בענייני מגורים.
היא מודאגת תמידית, כי עשייתה אינה "עשייה", והיא מתלוננת ומדוכאת, בוכיה, ואפילו עלולה לאיים בהתאבדות.
היא מתנגדת, אך אינה יכולה להימלט מגורלה.
הדת שמה אותה על הכוונת.
דה בובואר חושבת שזה חסר תכלית לנסות לקבוע אם נשים הן נחותות או נעלות, ושזה מובן מאליו שהמצב של גברים בחברה הוא "עדיף עד אינסוף".
היא כותבת ש"עבור אישה אין שום דרך אחרת החוצה, מאשר לעבוד למען שחרורה".
החלק השלישי של הכרך השני הוא קצר, וכולל שלושה פרקים.
כאן דה בובואר בוחנת את הדרכים בהן נשים מחזקות את התלות של עצמן.
נרקיסיסטיות, נשים מאוהבות, ומיסטיקניות כולן מאמצות אל ליבן את הפנימיות שלהן בכך שהן מטביעות את העצמי שלהן באובייקט חיצוני - בין אם זה ראי, מאהב, או אלוהים.
דה בובואר כותבת, כמו במקומות אחרים בספר, על שיתוף הפעולה של נשים ביצירת האחרוּת שלהן, בעיקר במסגרת מוסד הנישואים.
פרק 11 - הנרקיסיסטית: הפרק מתאר את הניסיון של נשים מסוימות להתחמק מגזרות מעמדה על ידי האדרת העצמי.
אך דה בובואר טוענת שמדובר במעגל שעדיין נשען על תלות באישורם של גברים מבחוץ, וככזה לא מדובר בשחרור מדיכוי.
פרק 12 - האישה המאוהבת: כאן דה בובואר מתארת נשים בתוך ומחוץ למוסד הנישואים, ומדברת על ההבדלים בהבנת המילה "אהבה" כשמדובר בנשים ובגברים, כאשר בשביל נשים אהבה היא התמסרות וכניעה, ולעומת זאת, עבור גברים אהבה היא תשוקה, חמדה, והשגת המבוקש.
היא כותבת, "ביום שזה יהיה אפשרי שאישה תאהב מתוך עוצמתה ולא חולשתה, ולא תנסה לברוח מעצמה אלא למצוא את עצמה, ותעשה כך לא מתוך קבלת הבלתי נמנע אלא כדי לאשר את עצמה, אהבה תהיה בשבילה - כמו לגבר - מקור חיים ולא סכנה קיומית".
פרק 13 - המיסטיקנית: דה בובואר בוחנת את חייהן של מספר נשים מתולדות הדת, בעיקר קדושות של הכנסייה, וכותבת שכאשר אהבה כלפי גבר אינה אפשרית עבורן, נשים מסוג זה מפתחות יחסים עם הלא-אמיתי - כלומר עם אלוהים, או לחלופין, מקיימות יחסים לא-אמיתיים עם ישות אמיתית.
כך או כך, מדובר בחיים שיכולים להתנהל כחיים עצמאיים, אך אינם מצליחים להוות שחרור.
בחלק הרביעי פרק אחד וסיכום.
במהלך הספר, דה בובואר מדברת על הדרכים שנשים משתפות פעולה עם הדיכוי שלהן, ועל הקושי להשתחרר מכבלי השעבוד של "הנשיות".
היא כותבת שהקושי שכרוך בהקרבה של ביטחון ונוחות למען רעיון לא מפותח מספיק של "שוויון" גורם לנשים רבות להמשיך ולקבל על עצמן תפקידים לא מספקים של רעיה ואם.
היא מצביעה על כך שכמו שלשעבוד של נשים יש בסיס כלכלי, כך גם שחרורן יצמח מתוך שורשים כלכליים.
פרק 14 - האישה העצמאית: דה בובואר מסקרת הבדלים בין גברים ונשים בבחירות בחיים, שנובעים מתוך מצבם החברתי השונה.
היא מתארת כיצד הדרישות המרובות על נשים נשואות יכולות להכריע אותן - שהן צריכות בה בעת להיות אלגנטיות, עקרות בית טובות, ואמהות מוצלחות.
היא מאמינה שרק דרך עבודה יוכלו נשים להשתחרר, מכיוון שעבודה מספקת אוטונומיה.
אם נשים יוכלו לדאוג לרווחתן, הן יוכלו גם להשיג מידה של שחרור.
היא מספרת על נשים בעלות קריירות מצליחות שהצליחו להימנע ממעגל הסדיזם והמזוכיזם, ומתארת את הנשים המעטות שהגיעו למצב של שוויון.
היא מצביעה באופן ספציפי על רקדניות, סופרות, שחקניות, וזמרות שבעלות סיכוי לחיים עצמאיים.
לטענתה, נשים לא מצליחות לאתגר את "המצב האנושי", ולכן לעומת המעטות הגדולות שהיא ציינה קודם (כולל וירג'יניה וולף, אמילי ברונטה, קלרה שומאן) נשים נראות כבינוניות.
היא מצביעה על כך שגם כאשר נשים משתחררות מתלות כלכלית בגבר, אין הדבר אומר שהמצב החברתי, הפסיכולוגי, או המוסרי שלה זהה לזה של גברים.
ושבמצב הנוכחי, גם כשנשים עובדות קשה, הן מרוויחות פחות מגברים, בדרך כלל במקום העבודה נתונות למרותם של גברים, ומצד שני - לא ניתנת להן החופש שיש לגברים בתחומי הנופש והבילוי או בתשוקותיהן - הן עדיין מחויבות לעבודת בית, נראות מסוימת, מוסר אחר, ועוד דרישות נשיות.
הדרישה שלה לשחרור האישה היא "להניח לנשים לנפשן", כלומר לוודא שנשים יהיו משוחררות מכל סוגי הציפיות כדי שיוכלו לסלול את דרכן באופן בלתי תלוי.
היא מדגישה שחוסר היכולת של נשים לעשות כך עד כה אינה מאפיין מובנה של נשיות, אלא תוצר של המצב בפועל של נשים.
פרק סיכום: דה בובואר ממשיכה להבהיר את הבסיס הפוליטי-פילוסופי לדבריה: היא מדגישה שאין אפשרות להגיע ל"שוויון" כל עוד צד אחד נדכא; שאין אפשרות לצדק במצב של אי צדק.
שכוח קולוניאליסטי לא יוכל להחיל צדק על נתיניו הכבושים, או גנרל כלפי חייליו הפשוטים הנתונים למרותו.
וכך, גברים, למרות שהם "אשמים" לא יוכלו להפסיק להיות גברים כפי שמושג זה מובן בחברה, ולכן גברים לא יכולים "לתת" שוויון, אלא על נשים קודם כל להשתחרר מכבליהן.
ברגע שזה יקרה, היא אומרת, קל לתאר חברה שוויונית, שתיראה משהו כמו ההבטחה שהמהפכה הסובייטית הבטיחה, אך לא קיימה:
דה בובואר טוענת שלא מספיק לשנות את התנאים הכלכליים של נשים, אלא שהשינוי מוכרח לכלול טרנספורמציה מוסרית, חברתית, תרבותית ועוד, כדי ש"האישה החדשה" תוכל להיווצר ולקחת את מקומה הראוי.
על פי ג'ודית באטלר, האמירה של דה בובואר ש"אישה אינה נולדת אישה, אלא נעשית כזו" מייצגת את ההפרדה הרעיונית בין מין למגדר, כאשר מגדר הוא פן זהותי שנבנה לאורך זמן.
בטלר רואה ב"מין השני" מקור לוטנציאלי להבנה רדיקלית של מגדר.
חוקר המין אלפרד קינסי היה ביקורתי כלפי הספר, וגרס שזו עבודה ספרותית מעניינת, אבל שאין בה חומר מקורי או חשוב למדע.
בהקדמה שלה למהדורת "וינטאג'" של הספר, כתבה דירדרה בייר שאחת הביקורות הבולטות על הספר לאורך השנים היא שדה בובואר עצמה נקטה בגישה מיזוגנית אם כי לא מודעת, ויצרה הפרדה בינה לבין נשים אחרות כשכתבה עליהן.
שנראה לעיתים שאין היא במיוחד מחבבת נשים, או אוהבת להיות כזו בעצמה.
ההתקפה של דה בובואר על הביזוי של נשים במסגרת התאוריה הפסיכואנליטית בספר סייעה לפמיניסטיות שבאו אחריה - כולל בטי פרידן בספר המסתורין הנשי, קייט מילט בספר פוליטיקה מינית, וג'רמיין גריר בספר הסריס הנקבי - לבנות את התנגדותן לפסיכואנליזה.
קמיל לפגליה, שהזכירה את המין השני כהשפעה על ספרה אישיויות מיניות (1990), כתבה שלרוב הפמיניסטיות המודרניות אין מושג עד כמה העבודה שלהן נשענת על "המין השני", או אפילו פשוט ממחזרת את טיעוניה.
מילט כתבה שלא היה לה מושג עד כמה היא חייבת לדה בובואר כשהיא כתבה את ספרה, שנחשב לספר מכונן בפילוסופיה פמיניסטית.
מרבית הקוראים של הספר בעולם קראו את "המין השני" בתרגום לאנגלית, שיצא ב-1953 ונחשב לתרגום גרוע מאוד.
את הספר תרגם מצרפתית, באופן אירוני אולי, זואולוג בגמלאות, ה.
פרשלי, שהכשרתו בנושא הייתה כתיבת ספר על הרבייה האנושית.
לפרשלי לא היה מושג בפמיניזם, בפילוסופיה, בספרות, או למעשה באף נושא שבספר, שבא גם לערער על הדטרמיניזם הביולוגי שביחסי המין בין גברים ונשים.
כשהוא לא הבין את מה שהוא קורא, הוא פשוט השמיט את החלק הזה מהתרגום (דבר שקרה לא מעט, מכיוון שדה בובואר, פילוסופית בהשכלתה, נטתה לאמירות פילוסופיות מרובות-דפים כשביקשה לנתח תחומים או מושגים מסוימים.
הדבר הובא לידיעת אלפרד קנופף (Alfred E.
Knopf), המו"ל, אך הוא לא ראה צורך בתרגום חדש - מבחינת ההוצאה לאור קהל היעד היה עקרות בית משועממות, ולא קהלים אקדמיים, פילוסופיים, אקטיביסטיים וכדומה - הם רצו רב-מכר בנושא מין בסגנון דו"ח קינסי.
וזאת, על אף בקשתה המפורשת של דה בובואר לתרגום מחודש ב-1985.
בסופו של דבר ההוצאה לאור הסכימה לתרגום מחודש, וב-2009 הוציאו מהדורה מחודשת שזכתה לביקורות חיוביות בעיקר על התיקונים.
היו גם מבקרים שמתחו ביקורת על הסגנון והתחביר של התרגום.
המין השני, כרך ראשון - העובדות והמיתוסים, הוצאת בבל, 2001, תרגום: שרון פרמינגר.
המין השני, כרך שני - המציאות היומיומית, הוצאת בבל, 2007, תרגום: שרון פרמינגר.
המינהל הכללי לביטחון הציבור הוא מחלקה של משרד הפנים האוסטרי האחראית לכל מה שקשור לענייני ביטחון הציבור במדינה.
בראש המחלקה עומד המנהל הכללי לביטחון הציבור, שמדווח ישירות לשר הפנים.
משרדי המינהל ממוקמים במינוריטנפלאץ שבבירת אוסטריה, וינה.
הבסיס החוקי של המינהל הכללי לביטחון הציבור, הוא פסקה 6 בחוק משטרת הביטחון הפדרלית.
מספר רשויות אכיפת חוק שאינן חלק מהמשטרה הפדרלית כפופות למינהל הכללי:
המינהל לביטחון המדינה ושירותי מודיעין: שירות ביון וביטחון פנים
משטרת הפלילים הפדרלית: גוף פדרלי למלחמה בפשיעה חמורה
המשטרה הפדרלית: גוף אכיפת החוק והסדר העיקרי במדינה
יחידת קוברה: יחידת כוחות מיוחדים לתגובה מהירה
מרכז ההתראה הפדרלי הגנה אזרחית'''
הגוף הוקם בשנת 1907 ביוזמת מפקד משטרת פריז סלסטין אניון ושר הפנים וראש ממשלת צרפת דאז ז'ורז' קלמנסו על מנת להקים גוף שיטור שיסייע לרשות השופטת במניעת פשעים.
בראש הארגון עומד המנהל המרכזי שמסתייע בסגן.
המשטרה המשפטית מורכבת מארבע יחידות מרכזיות:
מטה (כולל לשכת קישור לז'נדרמריה)
החטיבה הלאומית לתיעוד פשיעה ותיאום משטרתי טכני
תת-מינהל לפשע מאורגן ופשיעה כלכלית (SDLCODF).
בראשה עומד מפקח כללי המסתייע בנציב חטיבתי ובמבקרים כלליים.
תת-מינהל זה מורכב משלוש חטיבות ותשעה משרדים מרכזיים:
התיאום הלאומי של קבוצות התערבות אזוריות (CNGIR);
שירות ניתוח אסטרטגי ומידע מודיעיני בתחום הפשע המאורגן (SIRASCO);
המשרד המרכזי למלחמה בשחיתות ופשעי מיסים וכלכלה (OCLCIFF), שכולל גופים כמו:
הגדוד הלאומי למלחמה בפשעים כלכליים (BNLCFF)
הגדוד הלאומי למניעת פשע מס (BNRDF)
המשרד המרכזי למלחמה בפשעים המאורגן (OCLCO), שכולל את:
הגדוד הלאומי להתערבות וחקירת פשיעה (BRIN)
הגדוד הלאומי לדיכוי פשיעה מאורגנת (BNRBT)
הגדוד הלאומי לחקר מבוקשים (BNRF);