tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במושב הפתיחה, שהתקיים במתחם המרשים של ההופבורג, נכחו גם דמויות מקומיות ידועות, כולל נשיא אוסטריה מיכאל הייניש, ראש עיריית וינה, מפקד המשטרה, כמו גם סופרים ופוליטיקאים.
המפגשים הבאים נערכו בבניין של איגוד המסחר.
בין הדוברים במושב הפתיחה של הקונגרס היו מריאן הייניש , מייסדת תנועת הנשים האוסטרית; צבי פרץ חיות, הרב הראשי של וינה; רגינה אולמן ואניטה מילר-כהן מתנועת הנשים ואלויס פיק, נשיא הקהילה היהודית של וינה.
הדוברים דיברו בשפות שלהם, בעיקר גרמנית ואנגלית אך מדי פעם גם צרפתית ואיטלקית.
כשנאמה בשם הקהילה הספרדית של וינה, דיברה מזל עובדיה בעברית וזכתה לשבחים רבים.
היו כ-200 צירי קונגרס מאוסטריה, בלגיה, צ'כוסלובקיה, דנמרק, העיר החופשית דנציג, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, לטביה, ליטא, הולנד, ארץ ישראל המנדטורית, פולין, רומניה, שווייץ, בריטניה וארצות הברית.
נציגות ארגונים יהודיים בינלאומיים, היו גם נשים מרוסיה ואוקראינה.
חמשת הנושאים המרכזיים שנדונו במהלך תוכנית ששת הימים של הכנס כללו "חובותיה של האישה היהודייה בקהילה, בעיית הפליטים והיתומים, מצבן של בנות חסרות בית, סיוע להגירה ותמיכה בארץ ישראל".
נערך דיון ממושך כיצד ישראל יכולה לשמש מקלט לפליטים אירופים שרצו לעזוב את אירופה.
בין הדוברים בימים הראשונים היו רוזה פומרנץ-מלצר מפולין על מענקים לבתי ספר יהודיים, ברטה פפנהיים מאוסטריה על הצורך להגן על בנות יהודיות מפני זנות, וד"ר קורוליק מרוסיה על היחס הנורא לילדים יהודים ברוסיה.
הדיונים חשפו את ההשלכות הרות האסון על פליטים ויתומים שנותרו ללא קורת גג כתוצאה של פוגרומים ורדיפות.
כאשר תיארו נציגים ממזרח אירופה את גורלם של יהודים ברוסיה ובאוקראינה, ההשפעות על המשתתפים היו כה מצערות עד שנאלץ להפסיק את התיאורים למספר דקות.
אמנם לא הייתה תמיכה בפעולה פוליטית, אך הוצע כי בהתאם להצהרת בלפור, הציונות תוכל לשמש אמצעי מעשי להתמודדות עם הסבל שחוו היהודים.
בין החלטות הקונגרס דובר על קידום שלום כלל עולמי.
מכיוון שהמטרה של ארץ ישראל היא שלום "וְכִתְּתוּ חַרְבוֹתָם לְאִתִּים וַחֲנִיתוֹתֵיהֶם לְמַזְמֵרוֹת, לֹא יִשָּׂא גוֹי אֶל גּוֹי חֶרֶב וְלֹא יִלְמְדוּ עוֹד מִלְחָמָה." יעשו הנציגות כל מאמץ על מנת לקדם שלום בעולם.
בהתאם להצהרת בלפור המנדט הבריטי קיבל את העובדה שישראל היא המקום לעם היהודי כתוצאה מכך על יהודים בכל העולם לתרום לשיקום פיזי של ארץ ישראל ולעידוד הגירה.
עוד יקדמו ארגוני הנשים שוויון זכויות לנשים וגברים בקהילות השונות, הומלץ כי יוקם ארגון בינלאומי לטיפול באם והילד, כי תקודם רווחת הילדים, מלחמה בסחר בנשים וילדים.
בנוסף יצאה הצהרה נגד שיטת נומרוס קלאוזוס הפוגעת בהשכלה בעולם וכן יינתן דגש על השכלה לילדות צעירות.
קונגרס עולמי שני של נשים יהודיות נערך בהמבורג, גרמניה, בין ה-3 ל-6 ביוני 1929.
הקונגרס החמישי של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הקונגרס התכנס באולם הקונגרס בפילדלפיה, פנסילבניה, מ־4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1799, במהלך השנתיים הראשונות של כהונתו של הנשיא ג'ון אדמס.
בהקשר של ה"מלחמה למחצה" עם צרפת, העביר הקונגרס את חוקי הזרים וההמרדה.
חוקים אלו זכו לתמיכה רחבה מצד הפדרליסטים, ונתקלו בהתנגדות בעיקר מצד הרפובליקנים-דמוקרטים.
עם זאת, כמה מן הרפובליקנים-דמוקרטים, ובהם טימותי בלודוורת', הצהירו כי היו תומכים ביציאה רשמית למלחמה נגד צרפת, אך התנגדו לחוקי הזרים וההמרדה, שלדעת בלודוורת' ואחרים היו בלתי חוקתיים.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1790. בשני בתי הקונגרס היה רוב פדרליסטי.
4 במרץ 1797 – ג'ון אדמס נכנס לתפקיד נשיא ארצות הברית
8 ביולי 1797 – הסנאט הדיח את הסנאטור של טנסי ויליאם בלאונט בשל קשר לקנוניה עם הבריטים
11 ביולי 1798 – הוקם חיל הנחתים של ארצות הברית
פרשת XYZ בארצות הברית, שבעקבותיה התרחשו עימותים ימיים, אך לא הוכרזה מלחמה רשמית.
פרשת XYZ הובילה לכך שכמה רפובליקנים-דמוקרטים פרשו מסיעתו של תומאס ג'פרסון.
ג'פרסון כינה מחוקקים אלה "שלטון המכשפות", והם תוארו כ"רפובליקנים פרו־בריטיים" (בניגוד ל"רפובליקנים פרו־צרפתיים" בראשות ג'פרסון).
7 באפריל 1798 – החוק האורגני להקמת מיסיסיפי: "חוק להסדרה ידידותית של הגבולות עם מדינת ג'ורג'יה ולהקמת ממשל בטריטוריית מיסיסיפי"
30 באפריל 1798 – הקמת מחלקת הצי של ארצות הברית
25 ביוני 1798 – חוקי הזרים וההמרדה: חוק בענייני זרים
6 ביולי 1798 – חוקי הזרים וההמרדה: חוק בנוגע לאויבים זרים
9 ביולי 1798 – חוק נוסף להגנת המסחר של ארצות הברית
11 ביולי 1798 – הקמת חיל הנחתים של ארצות הברית
14 ביולי 1798 – חוקי הזרים וההמרדה: חוק ההסתה (ענישה על פשעים מסוימים נגד ארצות הברית)
16 ביולי 1798 – חוק שירות בתי החולים של הצי: "חוק לסיוע לימאים חולים ונכים"
7 ביוני 1797 – אמנת טריפולי בין ארצות הברית לטריפולי
7 ביולי 1797 – ביטול האמנות הקיימות עם צרפת
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 11 21 32 0 כינוס 9 22 31 1 פיזור שיעור ההצבעה הסופי 29.0% 71.0% כינוס הקונגרס הבא 9 22 31 1
ויליאם ברדפורד (F), נבחר 6 ביולי 1797
הסנאטורים נבחרו בידי בתי המחוקקים של המדינות אחת לשנתיים, כאשר שליש מהם החל כהונה חדשה בת שש שנים בכל כינוס של הקונגרס.
לפני שמות הסנאטורים ברשימה שלהלן מופיעים מספרי הקבוצות בסנאט, המציינים את מחזור הבחירה שלהם.
בקונגרס זה, קבוצה 1 פירושה שתקופת הכהונה החלה בקונגרס זה ונדרשה בחירה מחדש בשנת 1802; קבוצה 2 פירושה שתקופת הכהונה הסתיימה בקונגרס זה ונדרשה בחירה מחדש בשנת 1798; וקבוצה 3 פירושה שתקופת הכהונה החלה בקונגרס הקודם ונדרשה בחירה מחדש בשנת 1800.
1. סטיבנס תומסון מייסון (DR)
1. ג'ון איגר הווארד (F)
פרנקלין דבנפורט (F), מ-5 בדצמבר 1798
שני הנציגים נבחרו בבחירות כלל־מדינתיות באמצעות רשימה כללית.
10. קרטר בסט הריסון (DR)
14. סמואל ג'ורדן קייבל (DR)
אנדרו ג'קסון (DR), עד ספטמבר 1797
ויליאם קלייבורן (DR), מ-23 בנובמבר 1797
5. נתניאל פרימן הבן (DR)
8. הריסון גריי אוטיס (F)
9. ג'וזף בראדלי וארנם (DR)
כל הנציגים נבחרו ברחבי המדינה במסגרת בחירות כלליות.
1. ג'ונתן ניקול הייבנס (DR)
3. פיליפ ואן קורטלנדט (DR)
7. ג'ון אוורט ואן אלן (F)
המחוז הרביעי היה מחוז רב־נציגי, ובו כיהנו שני נציגים.
רוג'ר גריסוולד (F) עד 14, בספטמבר 1798; הודח בשל תגרת אגרופים
1. תומאס טרי דייוויס (DR)
7. ויליאם ברי גרוב (F)
אלישע ריינולדס פוטר (F), עד 1797
תומאס טילינגהסט (F), מ-13 בנובמבר 1797
הספירה שלהלן משקפת שינויים מאז תחילתו של קונגרס זה.
התרחשו תשע התפטרויות, שני מקרי פטירה, הדחה אחת, בחירה מאוחרת אחת ושתי בחירות להחלפת סנאטורים שמונו זמנית.
לאף אחת מהמפלגות לא היה רווח נטו במספר המושבים.
התרחשו תשע התפטרויות ושלושה מקרי פטירה.
להמפלגה הפדרליסטית היה הפסד נטו של מושב אחד, ולהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית היה רווח נטו של מושב אחד.
הקונגרס העשירי של ארצות הברית היה כינוס של הרשות המחוקקת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכלל את הסנאט של ארצות הברית ואת בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא התכנס בוושינגטון הבירה מ־4 במרץ 1807 ועד 3 במרץ 1809, במהלך השנה השביעית והשמינית לכהונתו של הנשיא תומאס ג'פרסון.
חלוקת המושבים בבית הנבחרים התבססה על מפקד האוכלוסין של שנת 1800; בשני הבתים היה רוב גדול מאוד למפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית.
22 במאי 1807: סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, ארון בר, הואשם בבגידה; הוא זוכה ב־1 בספטמבר 1807.
יוני 1807: תקרית צ'ספיק-ליאופרד: אוניית המלחמה הבריטית HMS Leopard עלתה בכוח על הספינה האמריקאית USS Chesapeake ותפסה אותה.
17 באוגוסט 1807: ה"קלרמונט", ספינת הקיטור האמריקאית הראשונה של רוברט פולטון, הפליגה מניו יורק לאולבני לאורך נהר ההדסון, ובכך נחנך שירות ספינות הקיטור המסחרי הראשון בעולם.
1 בינואר 1808: נאסר ייבוא עבדים אל ארצות הברית.
3 בפברואר 1809: טריטוריית אילינוי אורגנה מתוך חלק מטריטוריית אינדיאנה
מפלגה (הצללה מציינת שליטת מפלגה) סה"כ דמוקרטים-רפובליקנים (DR) פדרליסטים (F) ריק פיזור הקונגרס הקודם 27 7 34 0 כינוס 28 6 34 0 פיזור שיעור ההצבעה הסופי 82.4% 17.6% כינוס הקונגרס הבא 26 7 33 1
סטיבן בראדלי (DR), נבחר ב-28 בדצמבר 1808
הקונגרס הציוני העולמי הוא כינוס פומבי של נציגי היהודים הציוניים ממדינות שונות, המוסד העליון מבחינת חקיקה וקבלת ההחלטות של ההסתדרות הציונית העולמית, מעין "בית מחוקקים" יהודי כלל-עולמי.
צירי הקונגרס הם נציגים נבחרים מהפדרציות הציוניות בכל העולם, שחבריהן חברי ההסתדרות הציונית על פי מפתח של מפלגות, תנועות וארגונים שונים.
חברי הקונגרס מקיימים דיונים בנושאים העומדים על הפרק, קובעים את התקציב והחוקה, ובוחרים את חברי מוסדות התנועה, כגון ההנהלה הציונית והוועד הפועל הציוני, המופקד על ניהול התנועה הציונית.
הקונגרס הציוני העולמי הראשון התכנס בשנת 1897 בבזל, ביוזמתו ובהנהגתו של בנימין זאב הרצל.
היה זה הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן (Jacobus Henricus Kann) שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני.
מאז התכנס הקונגרס מדי שנה-שנתיים, באחת ממדינות אירופה, ודן בעניינים שונים בנוגע לדרכה ופעילותה של התנועה הציונית.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948 פחתה מאוד השפעתו, והוא מתכנס בירושלים, מדי חמש שנים.
הצירים מישראל נבחרים על-פי מפתח תוצאות הבחירות לכנסת, כאשר בפועל רוב המפלגות בישראל ממנות לתפקיד חברי הקונגרס נציגים זוטרים.
מהקונגרס הראשון ועד החמישי התכנסו הקונגרסים מדי שנה, ולאחר מכן-כל שנתיים, באחת מהערים: בזל, לונדון, האג, וינה, קרלסבאד, ציריך, ז'נבה, המבורג, פראג ולוצרן.
הקונגרס הראשון - בזל, 1897. (קדמו לו ועידות חובבי ציון הראשון שבהם היה קונגרס פוקשאן ב-1882 ברומניה).
אושרה תוכנית בזל, שהיוותה מצע לתנועה הציונית וגישרה בין "הציונות המדינית" של הרצל ו"הציונות המעשית" של הדוגלים בעידוד העלייה.
הקונגרס השני - בזל, 1898. הוחלט על ייסוד בנק ציוני לצורך קבלת ערבות (צ'רטר) על ארץ ישראל - אוצר התיישבות היהודים.
הקונגרס השלישי - בזל, 1899. נדונה ההחלטה על קבלת צ'רטר ליישוב יהודים בארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית.
הקונגרס הרביעי - לונדון, 1900. הקונגרס שאף להשיג את תמיכתה של אנגליה ברעיון הציוני.
הקונגרס החמישי - בזל, 1901. התגברה האופוזיציה להרצל למען "פעולה מעשית" בארץ ישראל, ליותר דמוקרטיזציה בהחלטות ובנושאי תרבות עברית.
הוחלט על הקמת הקרן הקיימת לישראל.
הקונגרס השישי - בזל, 1903. מוכר כ"קונגרס הבוכים" או "קונגרס אוגנדה", לאחר שתוכנית אוגנדה נתקבלה בה ברוב, החלטה שנתקלה בפרישה של צירים רבים.
הקונגרס נערך מספר חודשים לאחר פרעות קישינב.
הקונגרס השביעי - בזל, 1905. הקונגרס הראשון לאחר פטירתו של הרצל, שבו דוד וולפסון תפס את מקומו כנשיא.
בקונגרס זה נדחתה תוכנית אוגנדה.
הוחלט על הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות"- חברה להקמת תעשיות בית יהודיות ואומנויות דקורטיביות בארץ ישראל.
הקונגרס השמיני - האג, 1907. התלהט ויכוח בין תומכי הציונות המעשית לבין תומכי הציונות המדינית.
כמו כן הוחלט על הקמת המשרד הארצישראלי למימון וניהול פעילות ההתיישבות ורכישת קרקעות בארץ ישראל.
הקונגרס התשיעי - המבורג, 1909. הקונגרס עמד בסימן הוויכוח בין הציונים המדיניים לציונים המעשיים.
הקונגרס העשירי - בזל, 1911. הקונגרס נסב סביב ההחלטה לעסוק בנושאי תרבות, החלטה שהביאה למתיחות בין הדתיים לבין שאר הצירים.
סוף למאבק בין הציונות המדינית למעשית, בהחלטה לאחד את שתי הגישות לציונות הסינתטית.
בעיתונות העברית באותה תקופה כינוס הצירים כונה לעיתים "הכנסייה הציונית".
הקונגרס ה-11 -וינה, 1913. הוחלט על הרחבת לימוד העברית במוסדות החינוך בעולם היהודי.
הוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה לא התקיים הקונגרס.
הקונגרס ה-12 - קרלובי וארי (קארלסבאד), 1921. הקונגרס הראשון שהתקיים לאחר מלחמת העולם הראשונה, בו אושרה הצהרת בלפור, וכן הוחלט על שיתוף פעולה עם השלטון הבריטי בארץ ישראל.
הקונגרס קיבל החלטה הקובעת כי "רצונו המוחלט של העם היהודי לחיות עם הערבים בתנאים של אחדות וכבוד הדדי ולהפוך ביחד איתו את המולדת המשותפת לארץ פורחת שבניינה יבטיח לכל אחד מעמיה התפתחות לאומית באין מפריע".
הקונגרס ה-13 - קארלסבאד, 1923. החלה ביקורת על ההנהגה הציונות בנוגע ליחסה המתון לשלטון הבריטי בארץ.
הקונגרס ה-14 - וינה, 1925. גברה הביקורת על ההנהגה הציונית שהחלה בקונגרס ה-13. דיונים סביב המשבר הכלכלי שפקד את הארץ לאור העלייה הרביעית.
הקונגרס ה-15 - בזל, 1927. 9 צירים לרוויזיוניסטים.
הקונגרס ה-16 - ציריך, אוגוסט 1929. אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית.
זאב ז'בוטינסקי קרא בנאומו להקמת מדינה יהודית משני עברי הירדן.
סיעת הפועלים הייתה הגדולה ביותר (75 צירים, 29%).
מספר הצירים של "הציונים הכלליים ב'" (שהתפלגה בתקופה זו) ירד ל-59. הרוויזיוניסטים הפכו לסיעה השלישית בגודלה (52 צירים, 21%), כמו צירי תנועת "המזרחי".
הפועלים הציעו שלא להעלות להצבעה את נוסחת "המטרה הסופית" של ז'בוטינסקי וזכו ברוב של 121 נגד 57. בתגובה לכך, קם ז'בוטינסקי מכסאו וקרא "זה לא קונגרס ציוני!".
הוא קרע את כרטיס הציר שלו ועזב את האולם, ואחריו עזבו גם כל צירי מפלגתו.
הפועלים השיגו שניים מתוך חמישה מקומות בהנהלה הציונית: ברל לוקר וחיים ארלוזורוב.
הקונגרס ה-18 - פראג, אוגוסט 1933. בבחירות ביולי זכו תנועות הפועלים ביותר מ-44%.
הקונגרס התנהל בסימן רצח ארלוזורוב.
בעת נאומיהם של נציגי הרוויזיוניסטים, קמו כל נציגי סיעת הפועלים ועזבו את האולם בהפגנתיות.
הרוויזיוניסטים לא נבחרו לנשיאות הקונגרס והצעות החלטה שלהם לא הובאו להצבעה.
עקב כך, ז'בוטינסקי סירב לנאום.
הנשיאות אישרה הקמת ועדת-חקירה שנתמנתה לבדוק ו"לעקור נטיות, העומדות בסתירה לעקרונות היסודיים של המוסר היהודי", כלומר רעיונות הרוויזיוניסטים.
התקווה נקבעה באופן רשמי כהמנון של התנועה הציונית.
הקונגרס ה-19 - לוצרן, 1935. מספר הצירים של סיעת הפועלים הגיע לכ-50%.
בלטו בהיעדרם זאב ז'בוטינסקי ואנשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים אשר פרשו לפני הקונגרס והקימו את הצ"ח.
לאור עליית היטלר לשלטון, נסוב הקונגרס סביב גורל יהודי גרמניה והסכם ההעברה כמו גם נושאים רבים אחרים בהן יישוב עמק בית שאן, הספנות העברית, מערכת החינוך והצביון היהודי בחיים הציבוריים.
קונגרס זה נחשב לנקודת מפנה בו נוצרה קואליציה של סיעות שהובילה את הנהגת היישוב ולאחר מכן המדינה במשך 42 שנה.
הקונגרס ה-21 - ז'נבה, 1939. נדחו גזרות הספר הלבן של אותה שנה.
הקונגרס נערך מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנות מלחמת העולם השנייה לא התקיים הקונגרס.
הקונגרס ה-22 - בזל, דצמבר 1946. הקונגרס התחדש לאחר מלחמת העולם השנייה ועמד בסימן השואה.
מספרם של צירי מזרח אירופה ירד ואילו מספרם וכוחם של צירי אמריקה עלה.
הרוויזיוניסטים שבו להסתדרות הציונית לאחר 11 שנה.
הוחלט על דחיית תוכנית מוריסון גריידי לחלוקת הארץ ומאבק כנגד שליטת הבריטים בארץ ישראל.
חיים ויצמן התנגד למאבק נגד בריטניה והוקיע את פעולות ארגוני המחתרת הפורשים.
הקונגרס הצביע נגד השתתפות בוועידת לונדון ברוב של 171 נגד 154, והדגיש את תביעת היהודים לכלול את כל ארץ ישראל המערבית בשטח המדינה היהודית.
מתוך כבוד כלפי ויצמן, החליט הקונגרס שלא לבחור בנשיא חדש במקומו.
הוקמה הנהלה ציונית בת 19 חברים (שישה מתוכם מארצות הברית), שבראשה שוב עמד בן-גוריון, שקיבל על עצמו עתה גם את תיק הביטחון.
ההחלטות שהתקבלו בקונגרסים קבעו במידה רבה את דרכה של התנועה הציונית.
בין היתר הוחלט בהם על הקמת מוסדות חינוך שונים בארץ ובראשם – האוניברסיטה העברית בירושלים, ייסוד ארגונים כלכליים והתיישבותיים כגון בנק "אוצר ההתיישבות היהודית", קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, והוחלט על רכישת קרקעות בארץ ישראל ופעולות התיישבות בה.
בקונגרס ה-12 אושרה הצהרת בלפור ובקונגרס ה-16 (1929) אושרה הקמתה של הסוכנות היהודית לניהול חיי היישוב העברי בארץ.
בקונגרס ה-21, מספר ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נדחו גזרות הספר הלבן של אותה שנה.
בקונגרס הבא, ה-22, אושרה התוכנית להקים מדינה יהודית.
הקונגרסים דנו במהלך השנים בנושאים רבים הקשורים ליהודי העולם, להתיישבות בארץ והקמת מדינה יהודית.
לא מעט ויכוחים התגלעו בהם.
הפולמוס סביב קבלת תוכניות מדיניות - בקונגרס השלישי התקיים ויכוח על קבלת ערבות (צ'רטר) ליישוב יהודים בארץ ישראל מידי טורקיה.
הקונגרס השישי (1903) התמקד בוויכוח החריף סביב תוכנית אוגנדה, להתיישבות יהודית באוגנדה אותה הציע הרצל.
לאחר ויכוח סוער ומתנגדים רבים, נדחתה לבסוף התוכנית בקונגרס השביעי.
לאחר דחיית תוכנית אוגנדה, עזב ישראל זנגוויל את התנועה הציונית וייסד את הארגון הטריטוריאלי שחיפש בית לאומי לעם היהודי לא בהכרח בארץ ישראל.
ויכוחים על נקיטת פעולות מעשיות או מדיניות.
הוויכוח התלהט בעיקר בקונגרס השמיני (1907), בין תומכי הציונות המעשית שדגלו ביישוב הארץ באופן מיידי, לבין אנשי הציונות המדינית, שרצו השגת ערבויות לכך מידי מעצמות העולם.
חיים ויצמן תבע הצעת שילוב בדמות הציונות הסינתטית.
דיונים סביב רדיפת קהילות יהודיות בעולם - בין הדיונים שהתקיימו על כך היה הדיון בקונגרס הרביעי (1900) על רדיפת יהודי רומניה והדיון בקונגרס ה-19 (1935) לאחר עליית היטלר לשלטון, סביב גורל יהודי גרמניה והסכם ההעברה.
הוויכוח על הגדרת הציונות - התגלעו חילוקי דעות בין הציונות הרוויזיוניסטית לבין אנשי מחנה הפועלים והמנהיגות הציונית, בתביעת הרוויזיוניסטים בהגדרה מפורשת כי מטרתה הסופית של הציונות היא הקמת מדינה עברית בארץ ישראל ונקיטת צעדים מפורשים נגד מדיניות בריטניה בארץ ישראל.
לאחר שנדחתה ההצעה לדון בכך בקונגרס ה-17 ב-1931, פרשו הרוויזיוניסטים והקימו את ההסתדרות הציונית החדשה.
הם חזרו לקונגרס הציוני ב-1946.
דיונים סביב חלוקת ארץ ישראל המערבית - הדיונים נסובו בקונגרס ה-20 (1937) סביב אישור תוכנית החלוקה של ועדת פיל.
לבסוף גברה דעת המצדדים בתוכנית העקרונית.
הוחלט לדחות את גבולות הצעת החלוקה המסוימת של הוועדה אולם לראות בעקרון החלוקה של ארץ ישראל המערבית בסיס למשא ומתן להקמת מדינה יהודית.
הוויכוח סביב דרכי המאבק בשלטון הבריטי בארץ - עמדתו של ויצמן למאבק לא מזוין בבריטים לא התקבלה בקונגרס ה-22 (1946) והוא התפטר מנשיאות הקונגרס.
לאחר הקמת מדינת ישראל פחתה בהרבה השפעתם של הקונגרסים הציוניים.
הם הועברו לירושלים ומתכנסים אחת לקדנציה בבנייני האומה למשך 3 ימים.
הקונגרס הראשון בירושלים לאחר הקמת המדינה נפתח ב-1951 (הקונגרס ה-23 במניין הכולל).
הקונגרסים עמדו בסימן דאגה לביטחון ישראל וקליטת העלייה, פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה, עצירת יהדות התפוצות מהתבוללות ועוד.
יושבי ראש הקונגרסים בשלושים השנים האחרונות הם יושבי ראש הסוכנות היהודית.
ב-1964, ערב הקונגרס הציוני ה-26 בירושלים, התייחס יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית וראש ממשלת ישראל לשעבר, משה שרת, לשאלת הצורך בקיומו של קונגרס ציוני לאחר הקמת מדינת ישראל:
בקונגרס ה-31, בשנת 1987, נבחרה לראשונה אישה, רות פופקין לתפקידי יו"ר נשיאוּת הקונגרס הציוני וכנשיאת מושב הקונגרס.
הקונגרס הציוני החמישי התקיים בבזל ב-26 בדצמבר 1901. לקונגרס עוצבה כרזה אמנותית מעשה ידיו של הצייר אפרים משה ליליין.
בראש הקונגרס ישב מנהיג התנועה הציונית ד"ר בנימין זאב הרצל.
נשיאות הקונגרס כללה את ד"ר מקס נורדאו, ד"ר יחיאל צ'לנוב ופרנסיס מונטיפיורי (1860–1935).
בנאום הפתיחה של הקונגרס הצהיר הרצל, כי "יופה-כוח מטעם השולטן לפרסם ברבים על כוונתו הטובה כלפי העם היהודי".
כמו כן, הודיע כבר בנאום-הפתיחה על ההחלטה בדבר ייסוד הקרן הקיימת לישראל, כארגון שתפקידו לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית.
בציינו את העשור למותו של ד"ר פינסקר, הכריז את ה"אבטואמנציפציה" כיצירה הציונית המעולה ביותר שנתחברה על נושא זה באותה תקופה.
בנאום הפתיחה שלו התייחס הרצל בקצרה לפגישתו האחרונה עם הסולטאן העות'מאני, אך לא מסר פרטים, אלא רק אמר: "הגעתי לידי הכרה כי הח'ליף השליט הוא ידיד ומגן ליהודים", והוסיף כי המשא ומתן עמו "עתיד להימשך".
הנושאים העיקריים שעל סדר יומו של הקונגרס היו:
קבלת תקנון חדש להסתדרות הציונית.
יסוד הקרן הקיימת (יישום הצעתו של פרופ' צבי הרמן שפירא, בקונגרס הציוני הראשון).
לציוני רוסיה היה רוב בקונגרס.
הם סקרו את פעילותם הרבה שכללה את התכנסותן ברוסיה של 965 אגודות ציוניות, ורכישת רוב המניות של אוצר התיישבות היהודים.
כמו כן, עלתה שאלת ה"תרבות".
האופוזיציה דרשה את העמקת הלאומיות היהודית באמצעות הדגשתה של תרבות יהודית ייחודית, במקום לפעול רק כתגובה למציאותה של אנטישמיות.
בניגוד לשנים הקודמות, הרצל גילה הפעם הרבה יותר אהדה לנושא.
ויצמן הציע הקמת אוניברסיטה יהודית, אולי בירושלים.
הקונגרס הציוני העשרים ושניים התקיים ב-9–24 בדצמבר 1946 בעיר בזל שבשווייץ.
הקונגרס היה הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה ועמד בסימן השואה, שבעקבותיה מספרם של צירי יהדות מזרח אירופה ירד ואילו מספרם וכוחם של צירי אמריקה עלה.
בקונגרס השתתפו כ-2,500 צירים ואורחים, יותר מאשר כל אחד מהקונגרסים הקודמים.
הקונגרס ה-22 היה האחרון לפני הקמת מדינת ישראל.
הבחירות לנציגי ארץ ישראל בקונגרס נערכו בנובמבר 1946. בבחירות השתתפו 205,088 איש, אך 8889 קולות נפסלו ומספר הקולות הכשרים עד על 196,189.
מפלגהאות קולות מנדטיםמפא"יא68,93928המזרחיב42992ברית הצה"ר המאוחדתג26,96411התאחדות התימניםה1,6401הפועל המזרחיו19,1768העובד הציוניח3,4451תנועת העםכ699מכביכב1321העובדים התימניםלא297העובד הדתילג906נשי המזרחינב933עליה חדשהע12,0555הציונים הכללייםצ76163השומר הצעירש23,94410התנועה לאחדות העבודהת24,04910סך הכל205,08879
הקונגרס הצביע נגד השתתפות בוועידת לונדון ברוב של 171 נגד 154, דחה את תוכנית מוריסון-גריידי לחלוקת ארץ ישראל, אישר את "תוכנית בילטמור", והדגיש את תביעת היהודים לכלול את כל ארץ ישראל המערבית בשטח המדינה היהודית.
הוקמה הנהלה ציונית בת 19 חברים (שישה מתוכם מארצות הברית), שבראשה שוב עמד דוד בן-גוריון, שקיבל על עצמו עתה גם את תיק הביטחון.
הקואליציה הוקמה ללא מפלגות השמאל "השומר הצעיר" ו"אחדות העבודה", משום שהתנגדו ל"תוכנית בילטמור".
בעקבות אישור תוכנית בילטמור בנאומו בקונגרס הציג חיים ויצמן עמדה נחרצת נגד כל סוג של שימוש בכוח:
במהלך הקונגרס הוכרז על הקמתו של ועד הביטחון בכדי לשמש מסגרת לפיקוח פרלמנטרי על המאבק נגד המנדט הבריטי.
מאז שהוקם ועד אוקטובר 1947 התכנס פעמיים בלבד.
החל מאוקטובר 1947 כונס הוועד מספר פעמים במטרה לגייס תמיכה ציבורית רחבה לפעולות שונות הנוגעות לביטחון היישוב וההכנות למלחמה.
באוקטובר 1947 כונסה ישיבה מיוחדת בה יוצגו המפלגות השונות ונשמר בו שיווי המשקל בין זכות הווטו של הסוכנות היהודית בראשות בן-גוריון לבין נציגי המפלגות, בניהול ענייני הביטחון.
הקונגרס הציוני העולמי העשרים ושלושה הוא הקונגרס הראשון מאז הקמת מדינת ישראל והראשון שהתקיים בירושלים, ב-14 - 30 באוגוסט 1951.
עד 1956 לא נבחר נשיא חדש לקונגרס ודוד בן-גוריון שימש כיו"ר ההסתדרות הציונית בפועל.
הקונגרס דן במעמדה של ההסתדרות הציונית העולמית ועל היחסים ההדדיים בינה ובין מדינת ישראל, על חובת עליית יהודים ועוד.
מאחר ש"תוכנית בזל" כבר לא תאמה למצב החדש, נתקבלה "תוכנית ירושלים" שסעיפה הראשי היה: ביצור מדינת ישראל, קיבוץ גלויות העם בארץ-ישראל והבטחת אחדותו של עם ישראל.
בקונגרס זה הוחלט לתבוע, שמדינת ישראל תעניק מעמד רשמי להסתדרות הציונית בפעולותיה במדינת ישראל.
תביעה זו נתקבלה על-ידי ממשלת ישראל והכנסת ובשנת 1952 אישרה הכנסת את "חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל".
ביהדות קנדה לא נערכו בחירות ו־13 המושבים חולקו בהסכם.
הציונים הכלליים קיבלו 5, הציונים העובדים 4, תנועת המזרחי 3, ו־1 לפועלי ציון שמאל – אחדות העבודה.
הקונגרס הציוני העשירי התקיים ב-9-15 באוגוסט 1911, בעיר בזל שבשווייץ.
לעיתים, קונגרס זה כונה כ"קונגרס השלום" על כך שנסתיים בו הוויכוח האידאולוגי בין תומכי הציונות המעשית והציונות המדינית.
בקונגרס השתתפו 429 צירים מ-28 ארצות.
הקונגרס עסק בתוכניות ההתיישבותית בארץ-ישראל ובתרבות העברית כשהדעות ביחס לנושא התחלקו: בעוד שלגבי חיזוק התודעה הלאומית בתפוצות הייתה הסכמה בדבר שמירת סמכות אוטונומית לכל גוף ציוני בתפוצות בפעולותיו לחיזוק הציונות, לגבי פיתוח תרבות עברית בארץ ישראל הייתה מתיחות בין הצירים הדתיים לצירים הלא-דתיים.
באשר למחלוקת בין האסכולות השונות אודות דרכי הפעולה של התנועה הציונית, הושג גישור למאבק בין הציונות המדינית לציונות מעשית, בהחלטה לאחד את שתי הגישות לציונות סינתטית.
שלמה קפלנסקי איש פועלי ציון, העלה את שאלת יחסי הציונות עם ערביי ארץ ישראל ולראשונה התקיים קונגרס דיון בעברית.
לוועד הפועל המצומצם נבחרו 5 אנשים במקום החלטה של הנשיא בלבד.
אוטו ורבורג נבחר לתפקיד נשיא ההסתדרות הציונית העולמית לאחר התפטרותו של הנשיא הקודם, דוד וולפסון.
סגן הנשיא - ויקטור יעקבסון
לוועד הפועל החדש נבחרו 25 אנשים (צמצום מספר הנבחרים שהיו עד אז) והורחבה תדירות התכנסותם לכל שלושה חודשים.
ההסתדרות הציונית העולמית תעבור מקלן לברלין (עם זאת המוסדות הכספיים, בהם הקרן הקיימת, נשארו בקלן).
מהקונגרס העשירי ואילך נקבע עקרונית שיש לקיים דיונים בעברית במהלכם של כל הקונגרסים הבאים (בפועל הדבר בוצע חלקית).
הציונות הסינתטית הפכה לדרך הפעולה הרשמית של הקונגרס.
בעקבות ההחלטות בסוגיית התרבות העברית, שוקלת תנועת המזרחי לפרוש מההסתדרות הציונית.
בסופו של דבר מתקבלת החלטה לא לפרוש, אך מיעוט פורש הן מתנועת המזרחי והן מהתנועה הציונית ומצטרף לתנועת אגודת ישראל המוקמת מספר חודשים לאחר מכן.
דוד וולפסון - נשיאו השני של הקונגרס מאז הקונגרס השביעי ועד פרישתו ב-1911.
שמריהו לוין - מנהיג ציוני וסופר, מראשי הדוברים בקונגרסים הציוניים.
חיים ויצמן - מנהיג זרם הציונות הסינתטית.
לימים נשיא הקונגרס ונשיא מדינת ישראל.
יצחק יעקב ריינס - מגדולי התורה ביהדות ליטא, מייסד תנועת "המזרחי" וממייסדי הציונות הדתית.
הרמן שטרוק - מחשובי האמנים היהודים בגרמניה ומראשי תנועת "המזרחי".
יצחק ליב גולדברג - ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", כרמל מזרחי ו"הבונה".
המו"ל של "העולם" ו"הארץ", וממוציאי "העם", "הדור" וה"היום".
דוב גולדברג - אחיו של יצחק גולדברג, פעיל ציוני ותעשיין.
נתן בירנבוים - היה הוגה דעות יהודי.
בין היתר, התפרסם כמי שטבע את המונחים ציונות ואוסטיודן.
אמיל מרגוליס - עו"ד הקונגרס.
יצחק גרינבוים - מראשי התנועה הציונית של יהדות פולין ולימים שר הפנים הראשון של מדינת ישראל.
ניסן כצנלסון - ממנהיגיה של הציונות באימפריה הרוסית.
שמואל דייכס - בנו של ישראל חיים דייכס.
הקונגרס הציוני העשרים התקיים ב-3 עד 16 באוגוסט 1937, בעיר ציריך שבשווייץ, ונערך בסימן 40 שנה לקונגרס הציוני הראשון.
ד"ר חיים ויצמן נבחר שוב לנשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
בתגובה לוועדת פיל, ייפה הקונגרס את כוחה של ההנהלה הציונית לנהל משא ומתן עם הממשלה הבריטית על הקמת מדינה יהודית ולא על חלוקת ארץ ישראל המערבית.
אולם, למעשה, משום שוועדת פיל לא העמידה חלופה להקמת מדינה יהודית שאינה כרוכה בחלוקה, אימץ הקונגרס את עקרון החלוקה אף שהדבר נעשה בעקיפין ובהתניה מסוימת.
דוד בן-גוריון הכריז בקונגרס: "זכותנו על הארץ – על הארץ כולה – קיימת ועומדת לעד".
מנחם אוסישקין - ראש ציוני ציון, עמד בראשות "הכנסייה הארצישראלית" וקק"ל.
ישראל גולדשטיין - ממנהיגי הפלג הציוני של יהדות ארצות הברית.
הקונגרס הציוני העשרים ואחד הייתה ועידה אשר התקיימה בין 15 ל-16 באוגוסט 1939 בה"גראן תיאטר", בית האופרה של ז'נבה.
בקונגרס השתתפו כ-600 צירים, יו"ר הקונגרס היה ד"ר חיים ויצמן.
בקונגרס נדחו גזרות הספר הלבן של אותה שנה.
הקונגרס נערך מספר שבועות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והתפזר בבהילות כדי שהצירים יספיקו לחזור לארצותיהם.
זהו הקונגרס האחרון שבו צירי מזרח אירופה היו רוב.
בעקבות המלחמה לא התכנס הקונגרס שוב עד 1946.
הקונגרס הציוני הארבעה עשר התקיים ב-18 - 31 באוגוסט 1925 בעיר וינה שבאוסטריה.
יושב ראש הקונגרס היה ד"ר חיים ויצמן.
הקונגרס התנהל על רקע תחילתו של גל העלייה הרביעית.
גברה בו הביקורת על ההנהגה הציונית, שהחלה בקונגרס ה-13.
כמו כן, הוחלט לבטל את השקלים המיוחדים של המפלגות, ולאשר את "השקל המאוחד".
שלוש מאות ועשרה צירי הקונגרס התחלקו כדלהלן.
השמאל (מפלגות שונות) - 59
הרוויזיוניסטים בהנהגת זאב ז'בוטינסקי זכו ל-4 צירים.
חיים ויצמן שימש כיושב ראש הקונגרס.
בנאומו התייחס יו"ר הקונגרס חיים ויצמן להתייחסות הציונות לתושביה הערבים של ארץ ישראל.
נחום סוקולוב - נשיא הקונגרס
סטיבן שמואל וייז - רב רפורמי וממנהיגי יהדות ארצות הברית
הרב זאב וולף גולד - ממנהיגי תנועת "המזרחי"
הקונגרס הציוני האחד עשר התקיים ב-2 - 9 בספטמבר 1913 בעיר וינה שבאוסטריה.
בקונגרס הוחלט על הרחבת לימוד העברית במוסדות החינוך בעולם היהודי.
כמו כן, הוחלט להקים אוניברסיטה עברית בירושלים.
הנואם המרכזי בקונגרס היה ד"ר ארתור רופין, שנשא את נאומו במוצאי שבת 6 בספטמבר בשעה 20:00.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914, לא התכנס הקונגרס עד לאחר המלחמה ב-1921.
יו"ר הקונגרס היה אוטו ורבורג וזהו הקונגרס האחרון ששימש בו כנשיא.
דיונים לגבי הקמת האוניברסיטה העברית
כבר בקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל בשנת 1897, התקיים דיון על רעיון הקמת האוניברסיטה, בעקבות הצעתו של צבי הרמן שפירא.
בקונגרס זה חיים ויצמן ומנחם אוסישקין העלו להצבעה את ההקמה של אוניברסיטה עברית בירושלים.
בקונגרס הוקרן בהקרנת בכורה סרט אילם דוקומנטרי "חיי היהודים בארץ ישראל" באורך 78 דקות שצילם וערך נוח סוקולובסקי ברחבי ארץ ישראל.
אדולף שטנד - ממנהיגיה הבולטים של התנועה הציונית באוסטריה.
יהושע טהון - ממנהיגי התנועה הציונית בפולין.
שלמה שילר - הוגה דעות ציוני בגליציה מאנשי "הפועל הצעיר".
הקונגרס הציוני החמישה עשר התקיים ב-30 באוגוסט – 11 בספטמבר 1927 ב' באלול - י"א באלול, ה'תרפ"ז בעיר בזל בשווייץ.
הקונגרס התקיים על רקע של משבר כלכלי ביישוב העברי באמצע תקופת העלייה הרביעית שהיה הקשה ביותר בזמן המנדט הבריטי, הגם שבטרם החל המשבר בשנת 1926, חווה היישוב גל עלייה המוני של כ-60,000 איש בשנתיים.
כך שהיישוב גדל בשנתיים מ-95 אלף איש ל-155,000 שיעור גידול חסר תקדים.
למעשה לראשונה בתולדות הציונות הפכה ארץ ישראל בשנים 1924–1925 ליעד ההגירה הגדול ביותר עבור יהודים.
בעוד שכבר בתום העלייה השלישית בראשית 1924 סבל היישוב משפל כלכלי בשל הקושי לקלוט את כמות העולים עד אז.
בנוסף הקונגרס התקיים מספר שבועות לאחר רעידת אדמה חריגה במיוחד שפקדה את ארץ ישראל וגרמה לנזק בנפש ורכוש ובפרט בירושלים.
מספר היורדים בשנת 1927 היה גדול ממספר העולים לארץ ודבר זה שימש כביקורת מטעם סיעות האופוזיציה כנגד ההנהלה הציונית.
במקביל ממשלת המנדט ניצלה את המצב בכדי להקטין את מספר הסרטיפיקטים שהוקצבו לעלייה.
ככלל גם בעלייה הרביעית אשר הקונגרס הציוני ה-ט"ו התקיים באמצע תקופתה, צמח היישוב בצורה ניכרת.
תל אביב הכפילה את עצמה ל-40 אלף תושבים וגם חיפה העברית צמחה בשיעור ניכר.
וההיבטים של ההתיישבות העירונית, בעלי המלאכה והתעשייה, קיבלו גם הם מקום של חשיבות במפעל הציוני.
בעוד קודם לכם תשומת הלב הייתה יותר על ההתיישבות החקלאית.
משכך עמד הקונגרס בסימן של הבראת המצב הכלכלי וייצובו באמצעות הקפאה של תוכניות פיתוח והתרחבות.
הבחירות המקדימות התקיימו ב-ג' באב, ה'תרפ"ז, 1 באוגוסט 1927, לפי ספר המתפקדים המבוסס על תורמי השקל הציוני.
בבחירות אלו לראשונה נקבע ספר הבוחרים לפי "השקל האחיד" זאת אומרת שעד אז השקל הציוני היה מונפק על ידי כל מפלגה ותת ארגון מקומי בפני עצמם והם היו מנהלים את הכול הן מול הבוחר והן מול ההנהלה הציונית.
בבחירות המקדימות בארץ ישראל התמודדו לרשימות:
אחדות העבודה ופועלי ציון - אות (א).
המזרחי והמזרחי הצעיר - אות (ב), 16.3% מהקולות (6.6% מהקולות ביישוב).
ברית הציונים הרוויזיוניסטים אות - (ג).
הציונים הכלליים - אות (ד), כ-54% מהקולות.
הפועל הצעיר - אות (ה).
תורה ועבודה (הפועל המזרחי) - אות (ו) (7.5% מסך הקולות ביישוב)
התאחדות אזרחית-לאומית והתאחדות התימנים בישראל.
הפועלים התימנים - אות (ח).
התאחדות בעלי התעשייה - אות (ט).
בתפוצות התמודדו ברשימות בפני עצמן.
בחלקן כשם המפלגות בארץ ישראל לעיתים בשם ושיתופי פעולה אחרים.
לפני הקונגרס הט"ו הוכנסו שינויים בשיטת הבחירות בתפוצות.
לפי השיטה החדשה נערכו בחירות בכל ארץ בתור אזור בחירות בפני עצמו ממנו נבחרו צירים על שם המדינה כחלק מרשימה עולמית.
כאשר את עודפי הקולות בכל הארצות מנו יחד כך שניתן היה לזכות בצירים נוספים תחת הרשימה עולמית של המפלגה.
נשיא הקונגרס - חיים ויצמן
יו"ר ההנהלה הציונית - נחום סוקולוב.
סגני נשיאות הקונגרס/חברי ההנהלה הציונית -
ליאו מוצקין - יו"ר הוועד הפועל הציוני
מנחם אוסישקין - יו"ר קק"ל
זאב טיומקין - יו"ר ועדת העלייה.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל - יו"ר ועדת ההתיישבות.
מבנה ההנהלה הציונית כלל בעיקר את הוועדות הבאות: מדינית, אוצר, עבודה, עלייה, התיישבות, חינוך, בריאות, ארגון.
במהלך הקונגרס הושקעו דיונים רבים על קביעת הנהלה ציונית חדשה ובמסגרת שונה, כך שההנהלה לא תהיה תלויה בכוחות פוליטיים אלא בניהול של מומחים בתחומם.
על מנת שתוכל להתמודד עם המשימה לחלץ את המשבר הכלכלי שגם ההנהלה הציונית נקלעה אליו ואף שקעה בחובות.
לבסוף הוסכם למנות בראש ההנהלה הציונית המצומצמת, ועדת מומחים שכללה בין היתר את הארי סאקר
, קולונל פרדריק קיש והנריטה סולד.
מאחר שפירוש הקמת ועדת המומחים בלתי-מפלגתית הייתה הקפאת תוכניות התרחבות ופיתוח, התנגדו להקמת הוועדה נציגי הרוויזיוניסטים, המזרחי והרדיקלים הציונים.
ב-30 באוגוסט 1927, ב' באלול ה'תשפ"ז, נפתח הקונגרס הציוני העולמי החמישה עשר בבזל.
בניגוד לקונגרסים הציוניים הקודמים שהתרחשו בבזל למן הקונגרס הציוני הראשון אשר נערכו באולם הקונצרטים של העיר, המכונה גם בשם בית הקזינו, הרי שמהקונגרס החמישה עשר קיימו את הוועידות במבנה מרכז הירידים החדש של העיר שנחנך שנה קודם לכן.
לכבוד ציון "יובל" 30 שנה לקונגרס הציוני הראשון, נופקה עבור צירי הקונגרס, סיכת דש מוזהבת לבגד שהייתה העתק של הסיכה עליה הופיע סמל הקונגרס הראשון: דמות אריה נתונה בתוך מגן דוד ושבעה כוכבים - סמלים שאומצו על ידי ראשי התנועה הציונית
אף על פי שהקונגרס עמד בסימן חגיגי לציון "יובל" 30 שנה להקונגרס הציוני העולמי הראשון, הרי שקשיי היישוב העברי באותה התקופה העיבו על האווירה בצורה ניכרת.
תחילה נשא הנשיא חיים ויצמן אם נאום הפתיחה הראשון בפני הקונגרס.
לאחריו נשא נחום סוקולוב את נאום הפתיחה השני לאחר מכן החלו נאומי הברכה של נציגי ממשלות וארגונים.
לאחר נאומיהם של ראשי הקונגרס הגיע שלב דברי הברכה.
תחילה נשא דברים דר' וויק נציג ממשלת קנטון בזל אשר הדגיש את החיבה הרבה שרוחשת ממשלת שווייץ אל הציונות מיום היווסדה.
בא כוחו של ציר בריטניה בברן ברך בשם ממשלת בריטניה ואישר בדבריו את ההתעניינות הרבה של ממשלת בריטניה בבניין הבית היהודי הלאומי.
לאחריהם נשא דברי ברכה יולס דרייפוס ברודסקי נשיא הקהילה היהודית בבזל ונשיא אגודת הקהילות היהודיות בשווייץ.
אחריו נשא דברי ברכה רבה של שווייץ הרב א.
לאחריהם נשאו דברי ברכה ראשי ההסתדרות הציונית בשווייץ.
לאחר שהקריא ויצמן דברים שכתב ג'וספה מוטה, נשיא שווייץ שנבצר ממנו להשתתף באירוע, ברך נציגים נוספים מטעם המנהיגות המקומית והארצית כמו גם את הרקטור של אוניברסיטת בזל.
לאחר מכן בירך חיים ויצמן את נציגי המדינות אשר באו לכבד את פתיחת הקונגרס וישבו בבימה העליונה מאחורי שולחן נשיאות הקונגרס, בהן נציגי ממשלות בריטניה, שווייץ, בלגיה, דנמרק, גרמניה, צרפת, יוון, איטליה, ניקרגואה, אוסטריה, פולין, פורטוגל, רומניה, שוודיה, סרביה, ממלכת יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה, ארצות הברית אורוגוואי, ונצואלה, ניקרגואה ופרו.
בא-כח חבר הלאומים הגיע לשמש כמשקיף על מנת למסור לארגון דו"ח על הקונגרס.
לאחר מכן בירך ויצמן אורחי כבוד נוספים בהם גב' סמואל אשת הנציב העליון הראשון לשעבר, סר הרברט סמואל, ונציגת למשפחתו של לורד בלפור.
כמו כן הוקראו דברי ברכה שנשלחו מההסתדרות הבין-לאומית של נשים ציוניות וכן מהגביר נתן שטראוס.
לאחר מכן הודיע יו"ר הוועד הפועל, ליאו מוצקין על שמות המינויים ובעלי התפקידים המוצעים להנהלה הציונית.
מינויים אלו אושררו על ידי הקונגרס.
בחלקה האחרון של הישיבה נערכה אזכרה לאשר צבי גרינברג – "אחד העם", הוגה זרם הציונות הרוחנית, אשר נפטר חצי שנה לפני מועד הקונגרס.
לאחר דברי ההספד שנשא נחום סוקולוב, הרצה מרטין בובר על דמותו והגותו של אחד העם.
את הישיבה המיוחדת לפתיחת הקונגרס, סיימו במעמד שירת התקווה.
בקונגרס זה המשיכו בדיונים לגבי התהליך שהחל בקונגרס הקודם בדבר יצירת סוכנות יהודית מורחבת שתכלול גם כמה שיותר מהגורמים הלא-ציוניים בעם היהודי בכדי לרתום גם אותם מתוך שותפות לחיזוק היישוב היהודי בארץ ישראל באמצעות גוף יהודי יציג אחד.
קדם לכך הסכם בראשית 1927, בין חיים ויצמן נשיא ההנהלה הציונית ולואי מרשל ראש הוועד היהודי-אמריקני (ארגון יהודי-אמריקאי לא ציוני) דבר זה יתממש שנתיים מאוחר יותר על בסיס ועדות סקר ועבודת מטה שהקימו בקונגרס זה.
עם זאת לתהליך ולתוצאותיו היו גם מבקרים מקרב סיעות הקונגרס.
בין ההחלטות של ועדות ההנהלה הציונית (רשימה חלקית) היו:
השקעה בהקמת שכונות עובדים בערים בהקדם.
התמודדות עם בעיית ספסרות הקרקעות.
השקה לראשונה של מלווה כלל יהודי לטובת ארץ ישראל.
זאת אומרת מלבד מה שנאספו תרומות ושולמו דמי חברות לתנועה הציונית, הוחלט לצאת למגבית של גיוס המונים, לסכום מוגדר לטובת יעדים מוגדרים שבעיקרן הם לצורכי התיישבות וחקלאות בארץ ישראל.
המשך תהליך איחוד המוסדות הרפואיים בארץ תחת ארגון אחד ותחת ההנהלה הציונית ובאי כוחם של הגופים השונים.
התאמת התקציבים של הקופות לקצב העלייה הגובר.
ועדת העבודה פרסמה הכרה בדבר הצורך לכונן חוקה בתחום יחסי העבודה, התקבלה החלטה שיש לסיים העבודה עליה עד לתום שנת 1927. וכך הכריזו על הדבר:
במהלך הקונגרס קיבלו החלטות בנוגע לתהליך יצירת "חוקת החינוך", תהליך שהחל בקונגרס הקודם ושבעקבותיו הוקמה "ועדת העשרים".
ועדה זו שהוקמה על בסיס פריטטי, כללה נציגים של שלושה גורמים מרכזיים אשר הובילו את נושא החינוך בארץ ישראל ושהיו ביניהם מחלוקות בנוגע למי צריך להיות בעל הסמכויות על הניהול של תחום החינוך בארץ ישראל.
שלושת הגורמים הללו היו ההנהלה הציונית, הסתדרות המורים ו-נציגי היישוב בארץ.
הקונגרס אישר חלק מהחלטות ועדת העשרים שהוגשו שנה קודם, הוסיף הצעות לשינויים בחלק מהסעיפים ולכן העביר חלק מהמחלוקות להמשך דיון בין הגורמים עד להבאת הנושא להחלטה בקונגרס הבא.
פניות מקדימות שנשלחו אל הקונגרס לתשומת לב:
מייסד בצלאל בוריס שץ שלח לקונגרס החמישה עשר מכתב בו הוא מבקש את תמיכת ההנהלה הציונית על מנת שהמוסד לא ייסגר.
בית הספר בצלאל ובית הנכאת בצלאל זכו להכרה ולתמיכה כספית של הקונגרס הציוני העולמי השמיני בשנת הקמתם.
אך בשל מצב ההנהלה הציונית בקונגרס זה, לא נענה שנתיים לאחר מכן נסגר המוסד.
הוועד המאוחד לעזרת שבויי ציון ברוסיה הסובייטית פנה במכתב לכל אחד מצירי הקונגרס בשל הרדיפות של תומכי המפלגות הציוניות ברוסיה הסובייטית ומאסרם מזה כמה וכמה שנים.
בזמן הקונגרס היו למעלה מ-1000 "שבויי ציון" ברוסיה.
והוועד למעשה הקים במסגרת הקונגרס שדולה לטובת הדאגה להם.
בנוסף לאור המצב ברוסיה לא יכלו לקיים שם בחירות לקונגרס הציוני, ולפיכך לפני הקונגרס דנו בדבר האפשרות שבאי כוח מטעמם ייצגו את יהודי רוסיה הציוניים למרות שלא נערכה אצלם בחירות.
תזכיר מטעם התומכים בהרחבת מעמדו וסמכויותיו של בית משפט השלום העברי לשם דיון שאמור היה להתקיים בקונגרס בנושא.
בפתח דבריו של ברל כצנלסון ביקר כצנלסון את המצב לפיו הקונגרסים מתקיימים בנכר ובשפה זרה.
נחום סוקולוב - יו"ר הקונגרס הציוני.
חיים ויצמן - נשיא הקונגרס הציוני, לימים נשיאה הראשון של מדינת ישראל.
ליאו מוצקין - יו"ר הוועד הפועל הציוני.
מנחם אוסישקין - מראשי היישוב העברי, בעבר יו"ר הוועד הפועל הציוני.
הנריטה סולד - חברת ההנהלה הציונית המצומצמת.
פרדריק קיש - חבר ההנהלה הציונית המצומצמת.
ראש המחלקה המדינית בהנהלה הציונית.
הארי סאקר - חבר ההנהלה הציונית המצומצמת.
אליעזר קפלן - הפועל הצעיר חבר הנהלה הציונית.
משה קליינמן - עורך ביטאון התנועה הציונית - העולם
ליאון רייך - ממנהיגי תנועה הציונית במזרח גליציה, עורך עיתונים, פוליטיקאי חבר בסיים הפולני.
יעקב ארליך - חבר ההנהלה הציונית, נספה בשואה, מחנה הריכוז דכאו.
ג'וזף קאואן - מייסד הפדרציה הציונית הבריטית (ארגון הגג של התנועה הציונית בבריטניה) ב-1899 ונשיאה.
ממקימי אוצר התיישבות היהודים והחברה הבת בנק אנגלו-פלשתינה ומיועצי הרצל הקרובים.
דוד אידר - מנהיג ציוני-בריטי, בעבר חבר ועד הצירים, ובזמן הקונגרס חבר בהנהלה הציונית.
יצחק בן צבי - אחדות העבודה, ממייסדי פועלי ציון, חבר אסיפות הנבחרים והוועד הלאומי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל.
רחל ינאית בן צבי - אחדות העבודה, בעבר דמות בולטת בקומונה "ירושלים החדשה", בר גיורא השומר, פועלי ציון.
זלמן שזר (רובושוב) - אחדות העבודה, לימים נשיאה השלישי של מדינת ישראל.
רחל כצנלסון (שזר) - אחדות העבודה - חבר ועד הפועל הציוני.
דוד בן-גוריון - אחדות העבודה, לימים ראש ממשלת ישראל הראשון.
משה שרת - אחדות העבודה, לימים ראש ממשלת ישראל השני.
דוד רמז - אחדות העבודה, מראשי היישוב, שר התחבורה הראשון של מדינת ישראל.
דוב הוז - אחדות העבודה, ממייסדי ארגון "ההגנה".
יצחק בראלי - אחדות העבודה, ממייסדי צעירי ציון, מראשי בנק הפועלים.
יצחק טבנקין - אחדות העבודה, ממייסדי הקיבוץ המאוחד.
אברהם הרצפלד - אחדות העבודה, לימים ח"כ בכנסות ישראל הראשונות.
שלמה קפלנסקי - אחדות העבודה, חבר אספת הנבחרים השנייה לימים מנהל הטכניון.
ישראל מרום (מרמינסקי) - אחדות העבודה, חבר הוועד הפועל וגזבר ההסתדרות.
אברהם קצנלסון - אחדות העבודה, חבר אסיפות הנבחרים, רופא מראשי מערכת הבריאות ביישוב, לימים חבר מועצת המדינה הזמנית.
מאיר יערי - אחדות העבודה, מראשי תנועת השומר הצעיר.
ישראל בר יהודה - אחדות העבודה, בעבר אסיר ציון, לימים חבר הכנסת ושר.
בת שבע חייקין - אחדות העבודה, בעבר אסירת ציון, תנועת הפועלות.
שמואל יבנאלי - אחדות העבודה, ממייסדי אחדות העבודה.
מלך נוישטט - אחדות העבודה.
הרב מאיר בר-אילן - המזרחי, חבר ההנהלה הציונית.
יהושע השל פרבשטיין - מראשי המזרחי, נשיא קרן הייסוד בפולין.
לפני כן נציג הסיים הפולני מטעם ביאליסטוק וחבר מועצת עיריית ורשה.
הרב משה המאירי - המזרחי, חבר אסיפות הנבחרים והוועד הלאומי.
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין - המזרחי, לימים רב הכותל הראשון, ממגיני הרובע היהודי ומחלליו במלחמת העצמאות.
שמואל בן שבת - המזרחי, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
רב משה אביגדור עמיאל - המזרחי העולמי, בלגיה.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג- המזרחי, רבה של אירלנד ולימים הרב הראשי האשכנזי (השני) בארץ ישראל.
הרב מרדכי מרכוס כהן- המזרחי העולמי, שווייץ.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל - ציר מטעם "ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים"
ד"ר אבא לפין מראשי קהילת קובנה, ליטא.
זאב ז'בוטינסקי - מנהיג תנועת הציונים הרוויזיוניסטים.
ריכרד ליכטהיים - הרויזויוניסטים, מעורכי די ולט (שבועון ציוני).
ישראל בנימין רוזוב - הרוויזיוניסטים.
שמואל צ'ארלס פסמן - הרוויזיוניסטים.
זאב טיומקין - הרויזיונסטים, נציג מטעם ציוני אוקראינה.
היה ציר בכל הקונגרסים למן הראשון.
משה יוסף גליקסון - הציונים הכלליים, עורך עיתון הארץ.
שמואל זוכוביצקי - הציונים הכלליים.
הרב יוסף מוהליבר - מנהל הגימנסיה העברית בירושלים, נציג הסתדרות המורים בא"י.
הדסה סמואל - הציונים הכלליים, נציגת הסתדרות העולמית של נשים ציוניות ויצו.
אליעזר צ'ריקובר - הציונים הכלליים.
קורט בלומנפלד - הציונים הכלליים, נשיא התאחדות ציוני גרמניה.
ארתור מנחם הנטקה - מראשי הציונות בגרמניה, מראשי קרן היסוד.
בן-ציון מוסינזון - הציונים הכלליים, ממייסדי תל אביב והגימנסיה הרצליה.
אפרים פישל רוטנשטרייך - הציונים הכלליים, בעבר חבר בסנאט הפולני, חבר הסיים הפולני נציג יהדות גליציה.
אליעזר שוחט - הפועל הצעיר, ממנהיגי הפועלים בתקופת העלייה השנייה, מייסד ארגון החורש.
חיים ארלוזורוב - הפועל הצעיר.
יוסף ברץ - הפועל הצעיר, חבר הקומונה "ירושלים החדשה".
ממייסדי ההסתדרות, לימים חבר בכנסת הראשונה.
יצחק וולקני-אלעזרי (וילקנסקי), הפועל הצעיר, אגרונום ובוטנאי, חלוץ המחקר החקלאי בארץ ישראל ומהוגי רעיון מושב העובדים.
עדה מימון (פישמן) - הפועל הצעיר, מראשי תנועת הפועלות לימים חברה בכנסת הראשונה.
צבי לופט - הפועל הצעיר, מראשוני תנועת השומר הצעיר.
לוי אשכול - הפועל הצעיר, לימים ראש ממשלת ישראל השלישי.
אליעזר ריגר - הפועל הצעיר, איש חינוך לימים מנכ"ל משרד החינוך.
אליעזר יפה - הפועל הצעיר, מתכנן מושב העובדים, ממייסדי נהלל, יזם ומנהל ראשון של "תנובה".
יעקב אפטר - הפועל הצעיר, ממייסדי דגניה והמשביר המרכזי.
שלמה צמח - הפועל הצעיר, סופר ואיש חינוך.
אברהם קמיני- הפועל הצעיר, בכיר בעיריית תל אביב והקרן הקיימת לימים חבר אספת הנבחרים.
נחום טברסקי - הפועל הצעיר, מו"ל ביטאון הפועל הצעיר, חבר הוועד הלאומי, מנהל הוצאת שטיבל.
שמואל חיים לנדוי - תורה ועבודה הפועל המזרחי, ממנהיגי התנועה והוגיה.
הרב חיים משה שפירא - תורה ועבודה (הפועל המזרחי), ממנהיגי התנועה, לימים שר הבריאות הראשון.
לוי יצחק יונגסטר - תורה ועבודה (הפועל המזרחי).
שמעון וסרמן - תורה ועבודה (הפועל המזרחי), לימים חבר המפקדה הארצית של ההגנה וחבר באספת הנבחרים.
משה קלמר - תורה ועבודה (הפועל המזרחי), לימים חבר כנסת.
דוד איזמוז'יק - התאחדות אזרחית-לאומית, ממייסדי תל אביב וסגן רה"ע.
משה סמילנסקי - התאחדות אזרחית-לאומית
זכריה גלוסקא - התאחדות התימנים.
חבר אספת הנסברים לימים ח"כ בכנסת הראשונה.
חיים בדיחי - הפועלים התימנים.
מוזס ולטר - מראשי מפלגת התאחדות בעלי תעשייה.
אליהו אלישר - בתוך מפלגת התאחדות בעלי תעשייה, נציג חלוצי המזרח בסוריה.
אריה לייב יפה - משורר, עיתונאי מעורכי "העולם", ציר בכל הקונגרסים.
נהרג בפיגוע מכונית תופת במלחמת העצמאות.
אריאל בן ציון - בן היישוב הספרדי בירושלים, פעיל ציוני בארצות בכל העולם.
גאורג לנדואר - היה מראשי הציונות הסוציאליסטית בגרמניה, ממקימי תנועת ברית שלום.
מרטין בובר - תנועת ברית שלום, חוקר ופילוסוף מזרם הציונות הרוחנית.
זליג ברודצקי - אנגליה, לימים יו"ר ועד שליחי הקהילות.
הרב סטיבן שמואל וייז - רב רפורמי וממנהיגי יהדות ארצות הברית במחצית הראשונה של המאה העשרים, ממייסדי הקונגרס היהודי האמריקני ולימים נשיא ההסתדרות ציוני אמריקה.
מקס הלר - בעבר, נשיא איגוד הרבנים המתקדמים בארצות הברית.
דוד פלורנטין - מראשי התנועה הציונית ביוון.
אירועים בולטים הנוגעים ליישוב העברי או התפוצות שהתרחשו בשנת 1927
הגם שאירועים אלו אינם קשורים ישירות לאירוע הקונגרס הרי שהם נמצאים ברקע הגאו-פוליטי שלו בשל משמעותם על היישוב היהודי בארץ ישראל ומעורבות הנהגת היישוב וההנהלה הציונית בהם.
המשבר הכלכלי בארץ ישראל בשנים 1926–1927
2 בינואר - הסכם ויצמן-מרשל.
הסכם בין חיים ויצמן נשיא ההנהלה הציונית ולואי מרשל ראש הוועד היהודי-אמריקני (ארגון יהודי-אמריקאי לא ציוני שנועד לשמור על זכויותיהם של יהודים במדינות מחוץ לארצות הברית בדבר הקמת הסוכנות היהודית המורחבת שתאגד בה גם את ה-לא ציוניים.
15 ביוני - נאסר האדמו"ר הריי"צ על ידי הג.פ.או.
בברית המועצות ודינו נגזר למוות ללא משפט.
תקופת רדיפת היהדות ברוסיה הסובייטית.
11 ביולי, (י"א בתמוז ה'תרפ"ז) - רעידת האדמה בארץ ישראל (1927), מוקדה היה בצפון ים המלח.
רעידת האדמה פגעה קשות בערים ירושלים, יריחו, רמלה, לוד, טבריה ושכם.
רעידת האדמה גרמה בכל הארץ ובעבר הירדן לכ־285 הרוגים ולכ-940 פצועים.
5 באוגוסט - הקמת תנועת הקיבוץ המאוחד.
30 באוגוסט – 11 בספטמבר: הקונגרס הציוני העולמי הט"ו.
מעתה ההילך חוקי בארץ ישראל מתקיים בשלוש שפות בהן עברית.
עם כיתוב הישות פלשתינה (א"י).
הקוֹנְגְרֵס של ארצות הברית הוא הרשות המחוקקת הפדרלית של ארצות הברית.
הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית מחייב ייסודו של קונגרס (אספת נציגים) בן שני בתים המורכב מסנאט ומבית נבחרים, ומעניק לו את הסמכות הבלעדית לחקיקה פדרלית.
שני בתי הקונגרס יושבים בבניין הקפיטול האמריקני בבירת ארצות הברית, וושינגטון.
בית הנבחרים מונה 435 חברים בעלי זכות הצבעה, שנבחרים בבחירות ישירות לתקופה של שנתיים, וכל אחד מהם מייצג באופן בלעדי מחוז בחירה מסוים באחת ממדינות ארצות הברית.
מספר הנציגים של כל מדינה נקבע באופן יחסי למספר תושבי המדינה, ומתעדכן אחת לעשר שנים.
בנוסף, למחוז קולומביה, פוארטו ריקו, סמואה האמריקנית, גואם ואיי הבתולה יש בבית הנבחרים נציגים חסרי זכות הצבעה.
הסנאט מורכב מנציגי 50 המדינות המרכיבות את ארצות הברית, שלכל אחת מהן, קטנה כגדולה, ייצוג זהה של שני סנאטורים לכל מדינה.
סנאטור אמריקני נבחר לתקופה של שש שנים, וכל שנתיים מתקיימות בחירות עבור כשליש ממושבי הסנאט.
מאז תחילת המאה העשרים וקבלת התיקון ה-17 גם חברי הסנאט נבחרים בבחירות ישירות על ידי כל אזרחי המדינה אותה הם מייצגים.
הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית מוקדש לקונגרס ומפרט את מבנהו, את סמכויותיו ואת מגבלותיו, ונפתח בקביעה שכל סמכויות החקיקה של ארצות הברית מוענקות לקונגרס.
חלק 8 של הפרק מונה במפורש סמכויות כמו הטלת מיסים ולקיחת הלוואות כספים לטובת קופת הממשל הפדרלי, והכרזת מלחמה, הסדרת המסחר גם בין מדינות האיחוד וגם עם ארצות חוץ, הקמת בתי משפט, הקמת צבא יבשה וצי, ואפילו קביעת תקנות בדבר זכויות יוצרים.
רשימה זו מסתיימת בסמכות לחוקק חוקים בהם יש צורך בשביל להפעיל את כל הסמכויות שנמנו לפניה.
בנוסף לסמכויות המפורשות (Enumerated powers) שנמנות בחלק השמיני, ישנן סמכויות משתמעות (Implied powers) שנגזרות בעיקר מהסמכות לחוקק חוקים בהם יש צורך על מנת להפעיל את הסמכויות המפורשות, אך מאז סוף המאה ה-19 ובעיקר מאז תחילת המאה ה-20, גם מהפסקה המעניקה את הסמכות להסדרת הסחר בין המדינות.
כמו כן, חלק מהסמכויות, הנוגעות להגבלת רשויות השלטון האחרות, מופיע בפרקים אחרים בחוקה.
הסמכות הראשית שמוענקת לקונגרס, היא סמכות החקיקה, והיא מוקנית באופן שווה לשני בתי הקונגרס, למעט בענייני מיסים, בהם החקיקה חייבת להתחיל בבית הנבחרים.
סמכות חשובה, שאינה מופיעה במפורש בחוקה, היא הסמכות לקיום שימועים בוועדות וזימון עדים.
הקונגרס משתמש בסמכות זו גם על מנת לקבל מידע לצורך תהליך החקיקה אך גם לשם פיקוח על הממשל.
היכולת של הקונגרס לחייב עדים להתייצב בפני ועדותיו ולהעיד בשבועה, ולהעניש על זילות הקונגרס במקרה של סירוב לעדות ועל עדות שקר, הפכה את השימועים לאחד הכלים החשובים של עבודת הקונגרס.
לקונגרס יש את הסמכות להדיח בעלי תפקידים ברשות המבצעת והשופטת, כולל את נשיא ארצות הברית בהליך של הדחה.
בהליך זה יש חלוקת סמכויות בין שני בתי הקונגרס: ההליך מתחיל בבית הנבחרים שמחליט ברוב רגיל האם לפתוח ב"משפט הדחה", ואם ההצעה מתקבלת המשפט נדון בפני הסנאט שם יש צורך ברוב מיוחד של שני שלישים על מנת להרשיע את בעל התפקיד ולהדיח אותו מתפקידו.
שתי סמכויות נוספות שנתונות בידי הסנאט באופן בלעדי היא הסמכות לאשר מינויים של הנשיא לתפקידים בממשל ובבתי המשפט הפדרלי, והסמכות לאשרר חוזים בין-לאומיים ברוב מיוחס של שני שלישים.
היחסים עם רשויות השלטון האחרות
בניגוד למקובל במשטרים פרלמנטריים, בהם הרשות המבצעת צומחת מתוך הפרלמנט, וזקוקה לאמונו, בארצות הברית ישנה הפרדת רשויות כמעט מוחלטת.
הנשיא נבחר בבחירות אלקטורליות, הוא אינו חבר בקונגרס ואינו זקוק לאמון הקונגרס.
גם חברי הקבינט הנשיאותי ושאר נושאי התפקידים ברשות המבצעת אינם יכולים לכהן במקביל כחברים בקונגרס.
עם זאת כדי לקדם חקיקה שתממש את מדיניותו חייב הנשיא בשיתוף פעולה עם חברי הקונגרס.
בית הנבחרים והסנאט הם שותפים שווים בתהליך החקיקתי, ולא ניתן להשלים מהלך חקיקתי ללא הסכמת שני הבתים.
הצעת חוק יכולה להתחיל את דרכה בכל אחד משני הבתים, למעט חוקים הנוגעים למיסוי שעל פי החוקה חייבים להתחיל את דרכם בבית הנבחרים.
כל חבר בבית הנבחרים או בסנאט יכול להגיש הצעת חוק לדיון בבית בו הוא חבר.
מגיש ההצעה נקרא נותן חסות.
לעיתים קרובות ההצעה מוגשת על ידי קבוצה של חברים מאותו בית.
תחילה ההצעה נדונה באחת מוועדות הבית הרלוונטית לנושא החוק, שמקיימת שימועים ודיונים.
אם הוועדה מאשרת את ההצעה החוק עולה בפני המליאה, שם ניתן להציע הסתייגויות לנוסח החוק.
לאחר הדיון וההצבעה על ההסתייגויות מצביע הבית על הנוסח הסופי.
על מנת שחוק יתקבל הוא צריך לעבור בנוסח זהה בשני בתי הקונגרס.
לכן אחרי שהחוק עבר בבית אחד הוא מוגש לבית השני להליך דומה.
הבית השני יכול להחליט לדחות את הצעת החוק, לקבל אותו, או לערוך בו שינויים.
במקרה שהבית השני שדן בחוק מבצע שינויים בנוסח החוק הוא יכול להחזיר אותו לבית הראשון על מנת שיקבל את הנוסח עם התיקונים, וכך הצעת החוק יכולה לעבור בין הבתים הלוך ושוב עד שמתקבל נוסח אחיד.
אפשרות נוספת ליישב מחלוקת על נוסח חוק בין שני בתי הקונגרס היא לכנס ועדה משותפת של שני בתי הקונגרס ("Conference committee"), בה חברים בדרך כלל בכירי הוועדות שהיו מעורבות בהליכי החקיקה בשני בתי הקונגרס, ואשר מנסה לנסח נוסח אחיד, ולהגיש אותו למליאות של שני בתי הקונגרס.
אחרי שהצעת חוק התקבלה בנוסח זהה בשני בתי הקונגרס, היא נשלחת לאישור הנשיא אשר יכול לחתום עליה ובכך להפוך אותה לחוק, או להחזיר אותה תוך עשרה ימים לקונגרס עם הערות וללא חתימה, ובכך להטיל עליה וטו.
במקרה כזה הקונגרס יכול לבטל את הוטו, על ידי קבלתו שוב ברוב של שני שלישים בכל אחד משני בתי הקונגרס, וההצעה הופכת לחוק גם ללא חתימת הנשיא.
אם הנשיא לא חותם על החוק אך גם לא מחזיר אותו לקונגרס בזמן הקצוב, הוא הופך לחוק גם ללא חתימתו, אלא אם כן החוק נשלח לנשיא בעשרת הימים האחרונים לפני פיזור הקונגרס, ואז ההתעלמות ממנו מונעת את קבלתו, במה שמכונה "Pocket veto".
החוקה מעניקה לכל אחד מבתי הקונגרס מספר סמכויות שאינן זמינות לאחר.
הסמכויות המוענקות לסנאט כוללות בין היתר צורך באישור ברוב מיוחד של הסנאט להסכמים בין-לאומיים וקבלת אישור של הסנאט למינויים של תפקידים ציבוריים כמו שרים, שופטים פדרליים ובפרט שופטי בית המשפט העליון, ושגרירים.
כל חקיקה של מסים חייבת להתחיל בבית הנבחרים.
בהליך של הדחת בעלי תפקידים פדרליים ההליך מתחיל בבית הנבחרים שמחליט האם לפתוח ב"משפט הדחה", ואם ההצעה מתקבלת המשפט נדון בפני הסנאט.
הקונגרס הקונטיננטלי היה הרשות המחוקקת של שלוש עשרה המושבות האמריקניות, ולאחר מכן של ארצות הברית החל מ-1774 ועד 1789, תקופה שכללה הן את תקופת מלחמת העצמאות האמריקנית והן את אימוץ מסמכי "סעיפי הקונפדרציה" (Articles of Confederation, שלאחר מכן הוחלפו בחוקת ארצות הברית).
למעשה, הקונגרס היה קיים בשלוש מתכונות שונות במשך 15 שנות פעילותו – תחילתו בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, המשכו בקונגרס הקונטיננטלי השני וסופו בקונגרס הקונפדרציה.
הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שבעצמו היה תגובה ל"חוקי הכפייה" הבריטים, היה "קונגרס חוק הבולים", שהוקם על ידי המתיישבים במחאה על החוק שנשא את אותו השם.
הקונגרס הקונטיננטלי הראשון הוצע בוועידות לתיאום של המושבות, שהתקיימו באופן תדיר כדי להבטיח את שיתוף הפעולה ביניהן (שהתרחב בעקבות אי שביעות הרצון מהבריטים), אך נמשך פחות מחודשיים: מ-5 בספטמבר 1774 עד 26 באוקטובר, בפילדלפיה, אז בפרובינציה של פנסילבניה (כיום פנסילבניה).
פייטון רנדולף היה נשיאו הראשון.
ההישג המשמעותי ביותר של הקונגרס הראשון היה ניסוח עצומת "מסמכי ההתאגדות" (Articles of Association) ב-20 באוקטובר.
במסמכים דובר על הסכם בין שתים עשרה מתוך שלוש עשרה המושבות האמריקניות (לא כולל ג'ורג'יה), שעיקרו החרמת מוצרים בריטים והפסקת היצוא לבריטניה אם חוקי הכפיה לא יבוטלו.
ההחרמה נחלה הצלחה, אך הפוטנציאל המצוי בה לא מומש עקב פתיחת הקרבות של מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1775.
הקונגרס הקונטיננטלי השני התכנס ב-10 במאי 1775. ב-26 במאי הכריז הקונגרס כי בריטניה הכריזה מלחמה; ב-14 ביוני הצבא הקונטיננטלי הוקם וג'ורג' וושינגטון נבחר לעמוד בראשו יום לאחר מכן.
בנוסף, מינה הקונגרס את סילאס דין כשגריר אמריקני בצרפת, והנמלים המקומיים נפתחו מחדש, כחלק מאי הציות לחוקי הנמל הבריטים (שהערימו קשיים על העברת סחורות דרך הים).
ב-4 ביולי 1776 הקונגרס אימץ את הכרזת העצמאות האמריקנית.
בספטמבר 1777 נאלץ הקונגרס לנטוש את פילדלפיה עקב כיבוש העיר על ידי הבריטים.
הוא התכנס בעיר יורק בפנסילבניה.
בנובמבר 1777 ניסח הקונגרס את תקנון הקונפדרציה, החוקה הראשונה של ארצות הברית ושלחה לאישור על ידי המדינות.
ב-1781 אישרה המדינה האחרונה, מרילנד, את תקנון הקונפדרציה וב-1 במרץ 1781 החל לפעול בארצות הברית קונגרס הקונפדרציה, שהיה המשך ישיר לקונגרס הקונטיננטלי השני.
למעשה, נבחרי הקונגרס השני המשיכו בכהונתם כחברי פרלמנט גם בקונגרס הקונפדרציה.
לקונגרס זה היו עשרה כינוסים במשך שמונה שנות פעילותו.
בסופו של דבר, הקונגרס הוליך את הארץ החדשה לעצמאות ולמלחמה עם מעט מאוד משאבים וכח אמיתי.
ממשיכו של הקונגרס הקונטיננטלי הוא הקונגרס של ארצות הברית.
ב-4 במרץ 1789 התכנס הקונגרס הראשון של ארצות הברית בבניין הפדרלי (Federal Hall) בניו יורק, כאשר פעולתו הראשונה הייתה ההכרזה כי חוקת ארצות הברית נכנסה לתוקפה.