tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנקודה זו, התגלעו האשמות הדדיות על שיבוש המשא ומתן ועל עיכובים מכוונים.
ב-17 במאי, התרחש שינוי פוליטי פנימי משמעותי באפגניסטן.
נשיא אפגניסטן, אשרף גאני, חתם על הסכם חלוקת שלטון עם יריבו הפוליטי המרכזי, עבדאללה עבדאללה, מה שסיים סכסוך ארוך שהתנהל בעקבות תוצאות הבחירות לנשיאות ב-2019. במסגרת ההסכם, האחריות על המשא ומתן לשלום הועברה לידיו של עבדאללה, מה ששינה את הדינמיקה ואת המשתתפים בצד האפגני של השיחות.
עד אוגוסט 2020, שוחררו רוב האסירים כפי שסוכם.
לבקשת ממשל טראמפ, ממשלת אפגניסטן שחררה 5,100 אסירים, והטליבאן שחרר 1,000 חיילים.
עם זאת, נוצר משבר חדש סביב שחרורם של 400 אסירים נוספים מרשימת הטליבאן, אותם הגדירה ממשלת אפגניסטן כמי שהואשמו בפשעים חמורים.
הנשיא ע'ני טען שאין לו סמכות חוקתית לשחרר אותם, ולכן כינס אספה לאומית (לויה ג'ירגה) כדי לקבל החלטה בנושא.
האספה אישרה את השחרור, ובכך הסירה את המכשול המרכזי.
מיד לאחר מכן, ב-14 באוגוסט, אירע אירוע מטריד, כשפווזיה כופי, אחת מחברות צוות המשא ומתן האפגני ופעילת זכויות אדם בולטת, ניצלה מניסיון התנקשות.
התקפה זו על חברת צוות המשא ומתן, העמידה בסימן שאלה בנוגע לכוונה האמיתית והיכולת לשמר את התהליך, במיוחד על רקע ההאשמות ההדדיות והמתח הגובר בין הצדדים.
עד ספטמבר 2020, ממשלת אפגניסטן שחררה כ-5,000 אסירים מהטליבאן.
על אף שהצוות של ממשלת אפגניסטן היה מוכן לנסוע לשיחות בדוחא, נמשכו עיכובים בשיחות עם הטליבאן.
לאחר חתימת ההסכם בין ארצות הברית לטליבאן, גברו התקפות הטרור נגד כוחות הביטחון האפגניים.
כבר ב-3 במרץ 2020 הטליבאן חידש את פעולותיו ההתקפיות נגד הצבא והמשטרה האפגניים, וביצע התקפות במחוזות קונדוז והלמנד.
ב-4 במרץ, ארצות הברית ביצעה תקיפות אוויריות נגד לוחמי הטליבאן במחוז הלמנד בדרום המדינה.
עם זאת, בעקבות ההסכם, ארצות הברית הפסיקה לתמוך בצבא האפגני בפעולותיו ההתקפיות, ואילצה אותו לנקוט בעיקר עמדות הגנה ברחבי המדינה.
לפי ההסכם, כלי טיס צבאיים אמריקאיים לא יכלו לתקוף קבוצות טליבאן הממתינות במרחק של יותר מ-500 מטרים, מה שהעניק לטליבאן יתרון בתקיפת יחידות צבא אפגניות.
ההסכם החמיר מאוד את הירידה במורל של הצבא והמשטרה האפגניים, מה שהפך אותם פתוחים יותר להסכמים עם הטליבאן.
בשל חוסר במידע ונספחים סודיים בהסכם, שלא שותפו אפילו עם הממשלה האפגנית דאז, הטליבאן הצליח להפיץ תעמולה ודיסאינפורמציה בנוגע לפרטיו, כולל שכנוע יחידות משטרה וצבא מקומיות שארצות הברית מסרה שטחים לידיו, ועליהן לנטוש את עמדותיהן.
במהלך 45 הימים שלאחר ההסכם (בין 1 במרץ ל-15 באפריל 2020), הטליבאן ביצע יותר מ-4,500 פיגועים באפגניסטן, עלייה של יותר מ-70% לעומת התקופה המקבילה בשנה הקודמת.
יותר מ-900 אנשי כוחות הביטחון האפגניים נהרגו בתקופה זו, לעומת כ-520 באותה תקופה שנה קודם לכן.
במקביל, בגלל ירידה משמעותית במספר ההתקפות והתקיפות האוויריות שביצעו הכוחות האפגניים והאמריקאיים נגד הטליבאן, מספר הנפגעים של הטליבאן ירדו ל-610 בתקופה זו, לעומת כ-1,660 באותה תקופה שנה קודם לכן.
דובר הפנטגון, ג'ונתן הופמן, אמר כי אף על פי שהטליבאן הפסיק לבצע התקפות נגד כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית באפגניסטן, האלימות עדיין הייתה "גבוהה באופן בלתי מתקבל על הדעת" ו"לא תורמת לפתרון דיפלומטי".
ב-22 ביוני 2020, אפגניסטן חוותה את השבוע העקוב מדם ביותר ב-19 שנות המלחמה, שבו נהרגו 291 חברים בכוחות הביטחון הלאומיים וההגנה (ANDSF) ו-550 אחרים נפצעו ב-422 התקפות שבוצעו על ידי הטליבאן.
לפחות 42 אזרחים, כולל נשים וילדים, נהרגו ו-105 אחרים נפצעו על ידי הטליבאן ב-18 מחוזות שונים.
באותו שבוע, הטליבאן חטף 60 אזרחים במחוז דאיכונדי שבמרכז המדינה.
משרד ההגנה האמריקאי הדגיש כי הפיקוח על המרחב האווירי של אפגניסטן הוא באחריות הטליבאן, ולא באחריות ארצות הברית.
בתגובה להאשמות על טיסות רחפן בלתי מורשות, הפנטגון הגן על אסטרטגיית "מעבר לאופק" שלו כיעילה לניטור איומים באפגניסטן.
העסקה בין ארצות הברית לטליבאן כללה נסיגה הדרגתית של כלל הכוחות הזרים מאפגניסטן.
ממשל טראמפ התחייב לצמצום הכוחות מ-13,000 ל-8,600 תוך 135 ימים, סגירת חמישה בסיסים, ונסיגה מלאה עד מאי 2021 – אם הטליבאן יעמוד בהתחייבויותיו.
נאט"ו התחייב לצמצום כוחותיו מ-16,000 ל-12,000. ביולי 2020 בלמה ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים ניסיון של טראמפ להקטין עוד יותר את הכוחות מתחת ל-8,600. בינואר 2021, עם כניסת ביידן לתפקיד, נותרו 2,500 חיילים אמריקאים באפגניסטן.
ממשל ביידן דחה את מועד הנסיגה למועד חדש – תחילה ל-11 בספטמבר 2021, ובהמשך ל-31 באוגוסט.
בעלות בריתה של ארצות הברית קבעו מועדים משלהן: גרמניה, אוסטרליה ואיטליה נסוגו ביולי, ובריטניה בסוף אוגוסט.
באוגוסט 2021 הטליבאן השתלט בכוח על המדינה, והנסיגה האמריקאית הושלמה ב-30 באוגוסט 2021.
ההסתדרות הציונית העולמית היא ארגון של התנועה הציונית שהוקם ביוזמתו של בנימין זאב הרצל ב-3 בספטמבר 1897, בקונגרס הציוני הראשון שהתכנס בבזל שבשווייץ.
ההסתדרות הציונית הוקמה כארגון גג, לאיחוד פעולתם של כל הגופים הציוניים בעולם.
באותו קונגרס הוטל על היינריך אלחנן יורק-שטיינר להכין את תקנות הארגון.
ההסתדרות הציונית נמנית עם המוסדות הלאומיים, שפעלו להגשמת מטרתה של התנועה הציונית – הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
ההסכמה בין כל חלקי התנועה הציונית להתאחד מאחורי התביעה להקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל התגבשה רק סמוך להקמת מדינת ישראל.
בתחילת דרכה ייצגה ההסתדרות הציונית את היישוב היהודי בארץ ישראל אל מול השלטון העות'מאני ואחר כך את כל העם היהודי.
בשנת 1929 עברה הפעילות הביצועית של ההסתדרות הציונית לידי הסוכנות היהודית, וההסתדרות הציונית נותרה כגוף קובע מדיניות.
החברות בהסתדרות הציונית הייתה פתוחה בפני כל יהודי שהסכים עם מטרותיה ורכש את "השקל הציוני".
בקונגרס הציוני ה-23, שהתכנס בירושלים בשנת 1951, הוגדרו מחדש מטרותיה של ההסתדרות הציונית, לאחר שמטרתה העיקרית עד אותה עת, הקמת מדינה יהודית, זכתה להגשמה.
ההסתדרות הציונית המשיכה בפעילותה ומתמקדת מאז בעידוד העלייה, בהעמקת הקשר בין מדינת ישראל ויהדות התפוצות, בחינוך ציוני,
בקרב יהודי התפוצות ובמאבק באנטישמיות.
מטה ההסתדרות הציונית העולמית נמצא בבית המוסדות הלאומיים ברחוב המלך ג'ורג' 48 בירושלים, בבניין משותף לסוכנות היהודית, להסתדרות הציונית העולמית, לקק"ל ולקרן היסוד.
בעקבות הקמתה של מדינת ישראל הוסדר מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית במדינה בחוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל.
לניהול פעילותה ולהגשמת מטרותיה הקימה ההסתדרות הציונית מוסדות אחדים, בתחומי פעילות מגוונים:
הקונגרס הציוני - קובע את חוקת ההסתדרות הציונית
הוועד הפועל הגדול והוועד הפועל המצומצם (ההנהלה הציונית)
המשרד הארצישראלי - הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל.
תפקידו העיקרי היה קידום פעילות ההתיישבות בארץ.
הסוכנות היהודית - הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית שהחליפה את "המשרד הארצישראלי"
המועצה הציונית בישראל - זרוע הפעילות והחינוך
הקרן הקיימת לישראל, שעסקה ברכישת אדמות בארץ ישראל
קרן היסוד - המוסד הכספי המרכזי של ההסתדרות הציונית
חברת "הכשרת היישוב" - עסקה ברכישת קרקעות, גם עבור הקרן הקיימת לישראל
"אוצר התיישבות היהודים" - הזרוע לפעילות פיננסית של ההסתדרות הציונית.
חברה בת של גוף זה הייתה "בנק אנגלו-פלשתינה" (שהפך בהמשך לבנק לאומי)
"החטיבה להתיישבות" - זרוע לעניין ההתיישבות בארץ ישראל
בראש הארגון עומד יושב ראש הנהלת הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית או יושב ראש הסוכנות היהודית.ראש הנהלת הוועד הפועל של ההסתדרות הציוניתיושב ראש הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית9לואי אריה פינקוס1972
מרדכי נאור, הבניין שבו נולדה המדינה, בית המוסדות הלאומיים, ספריית יהודה דקל,2020.
הארגון, שבסיסו בניו יורק, פועל בישראל ובארצות הברית בתחומי הבריאות והחינוך.
הדסה נוסדה ב-3 במרץ 1912 בניו יורק על ידי קבוצת נשים שבראשן הועמדה הנרייטה סאלד, אשר העלתה רעיון להפנות מאמצי נשים לטובת ציונות מעשית בתחום הרפואה בארץ ישראל.
פגישת הייסוד התקיימה בתקופת פורים, והארגון נקרא על שמה של אסתר המלכה (בשמה השני: הדסה).
מטרת הארגון המוצהרת נקבעה כ"עידוד מוסדות ומפעלים יהודיים בא"י וחיזוק האידיאלים היהודיים".
ב-1913 נבחרה סיסמת הארגון, "ארוכת בת-עמי" ("The Healing of the Daughter of My People") ("ארוכה" במשמעות "מרפא", מתוך ).
באותה שנה נפתחו סניפים נוספים של הארגון בארצות הברית.
הוא קבע שני יעדים: פעילות בתחומי הבריאות והכשרת אחיות בארץ ישראל, והטמעת ערכי ציונות באמריקה.
ואכן, בסיועם הכלכלי של הנדבנים לינה ונתן שטראוס, נשלחו לארץ ישראל שתי אחיות והקימו תחנת בריאות ציבורית בירושלים.
בשנים שלאחר מכן גדל הארגון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שלח לארץ ישראל מתנדבות נוספות ואספקת מוצרים, אולם אלו נעצרו על ידי הבריטים.
ב-1918 הגיעה משלחת של 45 רופאים, אחיות, ואנשי תחזוקה במסגרת קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית שהקימה בתי חולים בצפת, ביפו ובטבריה.
כמו כן חודש בית החולים מאיר רוטשילד בירושלים.
בעקבות הגעת המשלחת הרפואית, התגלה צורך בהכשרת אחיות, בעקבות כך הוקם ב-1918 בית הספר לאחיות של הסתדרות מדיצינית הדסה.
ב-1920 הגיעה הנרייטה סאלד לארץ ישראל לסייע לקבוצה, ונשארה בה עד מותה ב-1945. ב-1921 הקימה ברטה לנדסמן, אחות בהדסה, את תחנת הבריאות הראשונה לפעוטות, "טיפת חלב".
היוזמה זכתה לביקוש רב, ובייחוד פעילות משלוח החלב למשפחות נזקקות על גבי חמורים.
באותה שנה גם נפתח בית חולים של הדסה בתל אביב ולאחר מכן בחיפה, ו-22 נשים צעירות סיימו הכשרת אחיות בבית הספר לאחיות של הדסה.
ארגון הדסה הקים שלושה מפעליים נוספים לבריאות הציבור: מפעל היגיינה, מפעל הזנה בבתי הספר ומפעל מגרשי משחקים בשכונות יהודיות וערביות בזכות תרומה שהעלתה ברטה גוגנהיים.
החל משנות העשרים של המאה ה-20 הדסה הפעילה ברחבי ארץ ישראל את "הרופאים הנודדים" אשר לא פעלו מתוך מרפאת קבע.
ההרופא הנודד בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה.
בהוראת "הדסה" הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית - סניטרית ביישובים אילו.
בשנת 1927 המשכורת ש"הדסה" הציעה ל"רופא הנודד" הסתכמה בעשרים ושבע לירות לחודש, ותשע לירות הוצאות אש"ל.
בעקבות היחלשות התנועה הציונית בארצות הברית, זכתה הדסה לעצמאות ארגונית כמעט מוחלטת החל מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד למלחמת העולם השנייה.
במהלך שנים אלו תמכה חלק מהנהגת הדסה בדעותיה של ברית שלום, דבר שיצר מתחים ביחסיה עם הגופים האחרים בהנהגה הציונית בארצות הברית.
עם זאת, הדסה לא קיבלה החלטה רשמית לגבי מטרות התנועה הציונית אלא רק כאשר קיבלה (לאחר מאבקים פנימיים קשים) את תוכנית בילטמור ב-1942.
ב-1931 ייסדה הדסה את קופת חולים עממית עבור התאחדות האיכרים וההתיישבות העובדת הלא-הסתדרותית.
ב-1934 הונחה בהר הצופים אבן הפינה לבית החולים האוניברסיטאי הדסה הר הצופים, שנפתח בחודש מאי חמש שנים אחר כך.
באותה תקופה גם אימצה הדסה באופן רשמי את עליית הנוער כאחת ממטרותיה והשתתפה ברוב מימונה.
ב-1942 נפתח בית ספר מקצועי לבנות.
ב-1949 נפתח בית הספר לרפואה של הדסה והאוניברסיטה העברית.
ב-13 באפריל 1948 עלתה שיירה ממוגנת ובה רופאים, אחיות ואנשי סגל אל עבר הר הצופים.
השיירה הותקפה בדרך על ידי מארב של מחבלים ערבים ובתום כמה שעות נרצחו 78 מאנשי השיירה, בהם חיים יסקי, מנכ"ל "הסתדרות מדיצינית הדסה" (HMO) ומנהל בית החולים.
האירוע זכור כטבח שיירת הדסה.
הדסה פינתה את מתקניה הרפואיים בהר הצופים בשל קשיי המצור הערבי.
במלחמת העצמאות השתתפה הדסה בסיוע רפואי לנפגעי הקרבות.
ב-29 באפריל פונו מבית החולים רוב שוכניו וזמן קצר לאחר מכן הדסה הקימה שלושה בתי חולים בירושלים המערבית שבהם פעלה בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים.
ב-1949 נפתח כפר הנוער רמת הדסה ליד קריית טבעון, לקליטת ילדים ניצולי השואה וילדי משפחות עולי תימן.
באותה שנה פתחה הדסה בית חולים בבאר שבע.
ב-1951 העבירה הדסה את רשת תחנות הבריאות שלה (134 במספרן) לידי מדינת ישראל.
ב-1960 נפתח המרכז הרפואי האוניברסיטאי הדסה עין כרם.
ב-1963 הועברו 32 תחנות נוספות בירושלים וסביבתה.
ב-1975, לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, נפתח מחדש המרכז הרפואי בהר הצופים.
ב-1983 הכריז הארגון על הקמת "הדסה אינטרנשיונל" - הזרוע הגלובלית של הדסה, הפועלת במדינות נוספות ברחבי העולם במתכונת ולמטרות הדומות לאלה של הארגון בארצות הברית.
באותה שנה הוקם גם סניף הדסה-ישראל על ידי גרעין של נשות הדסה שעלו מארצות הברית.
הדסה-ישראל פועלת כיום כעמותה רשומה עם סניפים וקבוצות של נשים מתנדבות ברחבי הארץ.
בשנת 2009 הודיעה נשיאת הארגון, ננסי פלצ'וק, כי הארגון הפסיד בהונאת פונזי של ברנרד מיידוף סכום של כ-90 מיליון דולר.
סכום זה דומה לתקציב הפעילות השנתי של הארגון בישראל.
כתוצאה מכך ומהמשבר הכלכלי העולמי, נכנס הארגון לתוכנית הבראה וקיצוץ בהוצאותיו.
גם כיום ממשיכה הדסה במימוש מטרותיה.
הארגון מקיים בישראל מרכזים רפואיים, ומפעיל את כפר הנוער הדסה נעורים סמוך לבית ינאי, כפר הנוער מאיר שפיה וכפר נוער בקריית טבעון, פרויקטים לקידום עלייה ולסיוע לנוער בסיכון.
הדסה מיוצגת בישראל על ידי "מועצת הדסה בישראל", ופועלת בשיתוף פעולה עם ויצו.
בארצות הברית בקרב הנשים, הנוער ושאר החברים בה, מפעילה הדסה פעילות תרבותית וחברתית ענפה בכ-800 סניפים ובתנועות יהודה הצעיר והמגשימים.
"הדסה" מפעילה מאז שנת 1998 את קרן הדסה במטרה לתמוך כלכלית במעמדן, ברווחתן ובבריאותן של נשים וילדות בישראל ובארצות הברית.
הקרן מתמקדת בסיוע לפרויקטים המשרתים נשים וילדות מקבוצות תרבותיות מגוונות בישראל ובקרב הקהילה היהודית בארצות הברית.
ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל (בקיצור: ההסתדרות הכללית, הסתדרות העובדים או ההסתדרות) נוסדה בשנת 1920 על ידי נציגיהם של כ-4,400 פועלים שחיו אז בארץ ישראל, חלקם חברים במפלגות סוציאליסטיות כמו 'פועלי ציון', אחרים חברים במפלגות פועלים לא-סוציאליסטיות כמו 'הפועל הצעיר', אחרים מאוגדים ב'בלתי מפלגתיים' ואחרים לא מאוגדים כלל.
הרקע להקמת הארגון היה שותפות בין הפועלים במסגרת 'הגדודים העבריים' בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, שותפות שהביאה את רובם למסקנה שלקראת הימים הבאים – הימים של אחרי 'הצהרת בלפור' ותחילת המנדט הבריטי – רצוי שהפועלים יופיעו ככוח מאורגן על מנת להבטיח את אופיה הפועלי-יצרני של החברה היהודית שהתגבשה בארץ-ישראל.
המאמצים להקים מפלגת פועלים אחת לא עלו יפה (המאמץ יוכתר בהצלחה מרובה, אך לא מוחלטת, רק בינואר 1930 עם הקמת מפא"י), ובמקום זאת הוסכם לייסד ארגון שישרת את האינטרסים המשותפים לכלל הפועלים.
בשונה מארגוני עובדים ברחבי העולם, שאת מושג 'האינטרס' תפסו רק מנקודת המבט של הפועל (וכך הגיעו למסקנה שתפקיד ארגון העובדים הוא להשיג שיפור בתנאי העבודה והשכר), מקימי ההסתדרות שאפו לאגד את העובדים היהודים בארץ ישראל, שכירים למקצועותיהם ועובדים עצמאיים "החיים על יגיעם", אך גם לקחת חלק פעיל ביצירת מקומות עבודה.
העיקרון המרכזי שהנחה את מקימיה נוּסח עם הקמתה:
לא בכדי מי שנמנה עם ראשוני יוזמיה ועמד בראש ההסתדרות במשך שנים – דוד בן-גוריון – היה לימים מנהיג היישוב לקראת ההכרזה על המדינה וראש הממשלה שלה עד 1963.
עם קום המדינה עברה חלק מפעילות הארגון לאחריות הממשלה והארגון המשיך לפעול כאיגוד פועלים וניהול חלק ממפעלי המשק.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 נפרדה ההסתדרות ממרבית נכסיה, ובמאי 1994 עברה שינוי כ'הסתדרות העובדים הכללית החדשה' המתמקדת בעיקר בפעילות איגוד עובדים.
ההסתדרות פעלה להקמת חברת עובדים כוללת המבוססת על קואופרציה השייכת לעובדים ולא לבעלי הון אשר היוו את רובו של היישוב.
הקמת היישוב והשאיפה למדינה יהודית בארץ ישראל היו בראשית סדר העדיפויות והפעילות התקיימה בשיתוף עם ההסתדרות הציונית העולמית וזרועותיה המבצעות: המשרד הארצישראלי והסוכנות היהודית.
בעלייה השנייה עלו לארץ ישראל צעירים רבים בעלי תודעה סוציאליסטית.
עולים אלה, שהחלו לעבוד כפועלים, הבינו עד מהרה שמדובר במצב חסר תקדים שבו ניתן להקים את המוסדות האוטופיים של מדינת הפועלים במקום בו כמעט ואין הפרדה מעמדית (כמתואר בהגותו של דב בר בורוכוב).
הסוציאליזם הציוני לא פסל לחלוטין את ההון הפרטי ואת האפשרות של קפיטליזם בארץ ישראל, אך דרש תכנון ריכוזי של ההשקעה כך שמרבית התמורה תגיע לעובדים ולא למשקיעים.
ההסתדרות לקחה על עצמה גם תפקיד זה, של תיאום ו"הכוונה מלמעלה" של ההון.
לפיכך מייסדי ההסתדרות ראו עצמם כמחויבים למשימות ומטרות רחבים ביותר.
עקרונות ההסתדרות, כפי שנקבעו בוועידת היסוד שלה, היו:
ההסתדרות היא ארגון כללי של העובדים, כלומר מסגרת רחבה ככל האפשר, המקיפה עובדים מכל המגזרים והמקצועות (פועלים חקלאיים, פועלי תעשייה, עובדים במקצועות פקידות ומסחר ובעלי מקצועות חופשיים "המפרנסים עצמם ואינם חיים על חשבון עבודת זולתם") ולוקחת על עצמה משימות לאומיות.
החברות בהסתדרות היא על בסיס אישי, כלומר לא באמצעות איגוד מקצועי, קבוצה פוליטית או אחרת.
בניגוד למערכות איגוד מקצועי אחרות בעולם, בהן העובד מאוגד באיגוד ורק כחבר איגוד הוא שייך לארגון ארצי הרי שחבר ההסתדרות בראש ובראשונה השתייך ל"מדינת הפועלים" ורק לאחר מכן לאיגוד מקצועי, ועד עובדים ומועצת פועלים לפי מקצועו, מקום עבודתו ואזור מגוריו.
חבר הסתדרות היה יכול להיות גם בלתי-מאוגד (סטודנט, עצמאי או מחוסר עבודה).
מטרה מרכזית של ההסתדרות היא בניית תשתית התיישבותית של הציבור היהודי בארץ ישראל, באמצעות מימון התיישבות עובדת ושכונות פועלים בערים ובמושבות, הקמת מקומות תעסוקה, פיתוח מפעלים חיוניים להתיישבות כמפעלי מים, תחבורה, מזון, חציבה ובנייה וקליטת עלייה.
הקמת מארג חברתי על יסודות שוויוניים על ידי יצירת מערכת כלכלית-חברתית קואופרטיבית של ציבור העובדים וצמצום פערים בין ציבור העובדים לבין המשקיעים המחזיקים בהון.
איגוד עובדים למאבק נגד ניצול עובדים בשכר, בתנאי עבודה וכציבור צרכנים ומאבק נגד מה שלטענתם הוא חלוקה לא צודקת של הכנסות.
קידום הפרט על ידי שיתוף העובד בתהליכים במקום עבודתו, קידומו המקצועי והחינוכי-כללי, קידום התרבות ותרבות הפנאי של העובד ומשפחתו, דאגה לבריאות העובד ומשפחתו, קידום תרבות המגורים ודאגה לשיכון ומערכת תומכת של עזרה הדדית וסעד לוותיקים בשעת צרה.
ראשי ההסתדרות עם הקמתה, ובראשם דוד בן-גוריון, ראו בראייה מרחיקת-לכת את הארגון ככלי להקמת מוסדות המדינה העתידה לקום.
לאחר הקמת המדינה המשיכה ההסתדרות לקיים את המוסדות הכלכליים והחברתיים הגדולים והמרכזיים ביותר של ישראל לאורך כשלושים שנה.
לשם מימוש עקרונות אלה הוקם מבנה ארגוני דו-זרועי (זרוע הניהול והבניין של המשק ההסתדרותי מחד, וזרוע הטיפול בפרט והאיגוד המקצועי מאידך).
המבנה הארגוני השתנה עם השנים , אך בכל שנותיה של ההסתדרות היה בעל מבנה עקרוני אחיד.
לכל חברי ההסתדרות הייתה זכות בחירה לוועידה הכללית של ההסתדרות, שהתכנסה בהתאם להחלטות הוועד הפועל ובתדירות נמוכה מאוד.
בשיאה של ההסתדרות, בשנות ה-70, מנתה הוועידה כ-1,000 צירים.
בתחילת דרכה היו מיוצגות בוועידה רק המפלגות הסוציאליסטיות, אך עם הזמן הצטרפו אליה כמעט כל המפלגות בקשת הפוליטית הישראלית.
הוועידה בוחרת במועצת ההסתדרות, שהיא הגוף המתמיד העליון של ההסתדרות בין הוועידות.
המועצה היא הגוף המחוקק של ההסתדרות, דנה בנושאים עקרוניים ובוחרת בחברי מוסדות הביקורת, בית הדין של ההסתדרות ובית הדין לערעורים.
כמו כן בוחרת המועצה בחברי הוועד הפועל, בהתאם להרכב המפלגתי של הוועידה.
הוועד הפועל התכנס בקביעות והיווה את הגוף המרכזי בפעולה השוטפת של ההסתדרות.
מתוך הוועד הפועל נבחר גוף ביצועי – הוועדה המרכזת (כעין "ממשלה"), בת 20 חברים.
כל חבר בוועדה היה אחראי של תחום פעילות מוגדר (אחד מהשינויים ברפורמה של 1994 והקמת ההסתדרות החדשה היה הפיכת הוועד הפועל ל"בית נבחרי ההסתדרות" והוועדה המרכזת ל"הנהגת ההסתדרות").
הוועד הפועל שלט בכל מוסדות ההסתדרות פרט למוסדות הביקורת ובתי הדין.
ראש ההסתדרות, שתוארו הרשמי היה מזכ"ל ההסתדרות, נבחר על ידי הוועד הפועל; למעשה, היה זה יו"ר הסיעה הגדולה ביותר – עד 1994 יו"ר סיעת מפא"י בהסתדרות, או ממשיכי דרכה (המערך בגלגוליו השונים ומפלגת העבודה).
מזכ"ל ההסתדרות היה ראש הוועדה המרכזת וראש הוועד הפועל.
בית הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית ברחוב ארלוזורוב בתל אביב הוא מקום מושבה של הנהלת הסתדרות העובדים הכללית מאז שנחנך בשנת 1956.
הוועידה הכללית נבחרה על ידי חברי ההסתדרות.
לכאורה היו חברי ההסתדרות העובדים בארץ ישראל, הן שכירים והן עצמאיים, הן מאוגדים בוועדים והן עצמאיים שהצטרפו באופן יחידני, אולם למעשה, כל חבר בקופת חולים כללית הפך לחבר הסתדרות.
כיוון שהחברות בקופת חולים כללית הייתה ברירת מחדל עבור ציבורים גדולים שקופות החולים האחרות לא הסכימו לבטח (עקרות בית, עולים חדשים, גמלאים ואחרים), היו בני אוכלוסיות אלה לחברים בהסתדרות באופן אוטומטי עם חברותם בקופת החולים, בכפוף לתשלום מס אחיד.
הבחירות לוועידה נערכו כרגיל כל ארבע שנים.
כל חבר היה בעל זכות הצבעה שווה לוועידה (וכן למועצת הפועלות (נעמת) לחברות ומועצות הפועלים המקומיות).
לכל מפלגה חברה בהסתדרות הייתה רשימת מועמדים, ומספר הצירים בוועידה לכל מפלגה נקבע לפי מספר הקולות שקיבלה כל מפלגה בבחירות.
לאחר שנבחרו הצירים הם התכנסו במשך מספר ימים (בדרך כלל בתל אביב) ב"מושבים" שבהם בחרו במוסדות השונים, בבעלי התפקידים השונים (לפי משא ומתן בעל אופי מפלגתי) ודנו בנושאים עקרוניים.
הוועד הפועל ייצג את זרוע ההסתדרות האמונה על הטיפול בפרט והאיגוד המקצועי.
הוועד הפועל הורכב ממליאה, שהיוותה את הגוף המחוקק של ההסתדרות ומאגפים.
האגף המרכזי ביותר היה האגף לאיגוד מקצועי, אשר היווה למעשה את זרוע ההסתדרות כאיגוד מקצועי ראשי.
תחת האגף לאיגוד מקצועי נוהלו האיגודים המקצועיים והונחו ועדי העובדים במשק הישראלי.
האגף פעל בתחומי חקיקה, הנחיות בקשר ליחסי עבודה (ובראשם הנחיות לגבי הסדרים לפתרון סכסוכי עבודה ושביתות), קידום מקצועי, בטיחות וגהות, עבודת נשים ונוער וכדומה.
אגפים אחרים בוועד הפועל טיפלו באגודת הספורט, "הפועל"; בקרנות פנסיה וקופות גמל; בתנועת הנוער "הנוער העובד והלומד"; בתרבות וחינוך (בכללם הוצאת הספרים "עם עובד" ועיתוני "דבר"); בהגנת הצרכן; קשרים בין-לאומיים; ייעוץ משפטי לחברי ההסתדרות; קליטת עלייה; מחקר ועוד.
פעילות המימון של הוועד הפועל התבצעה על ידי לשכת המס, אשר גבתה דמי חבר מחברי ההסתדרות ("מס אחיד"), ומס ארגון ממי שאינם חברים בארגון עובדים, אך חל עליהם הסכם קיבוצי או צו הרחבה שבהם נקבע ניכוי זה.
פעילות נלווית של לשכת המס הייתה הנפקת תעודת החבר ("הפנקס האדום") לחברים ששילמו את מסיהם.
בנוסף פעלו במסגרת הוועד הפועל מחלקות לניהול העצמי של ההסתדרות ככל גוף עתיר משאבים וכוח אדם.
בכפוף לוועד הפועל (ולהלכה במקביל, כיוון שמזכ"ל ההסתדרות היה ראש שני הגופים כאחד) כיהנה הנהלת הזרוע השנייה של ההסתדרות, זרוע הניהול והבניין של המשק ההסתדרותי – הנהלת חברת העובדים.
חברת העובדים הייתה ארגון הגג של ניהול המשק ההסתדרותי וייצגה למעשה את עקרון הקואופרציה לפיו העובדים, חברי ההסתדרות, הם בעלי המפעלים ואמצעי הייצור בהם הם מועסקים.
למעשה הייתה חברת העובדים מעסיק רב-עוצמה שחלש על חלקים גדולים של המשק הישראלי עד שנות השמונים.
כמו כן חלשה חברת עובדים על אמצעי המימון של ההסתדרות ובראשם בנק הפועלים.
הגוף המנהל את חברת העובדים היה מזכירות חברת העובדים, אשר התמנתה על ידי הוועד הפועל.
המזכירות מנתה 61 חברים ובראשה ישב מזכ"ל ההסתדרות עצמו.
בניגוד לאיגודי עובדים בעולם הייתה ההסתדרות בה-בעת גם מעסיק גדול.
הדבר היה חיוני לפי עקרונות ההסתדרות וחזונו של בן-גוריון שראה את ההסתדרות כתשתית למדינה.
אולם, בחלוף הזמן הפך מבנה זה לבעייתי.
חברת העובדים לא נשלטה ישירות על ידי ציבור הפועלים אלא באמצעות עסקנים פוליטיים נבחרים.
בתקופת היישוב, לפני קום המדינה, נאלצו הגופים הכלכליים של חברת העובדים (שכללו הן את סולל בונה וחברות הסתדרותיות אחרות והן את הקיבוצים, המושבים והקואופרטיבים) להתמודד במסגרת שוק שלא הייתה בשליטת ההסתדרות.
המשק ההסתדרותי נהנה, בחלקו, מתמיכה (מוגבלת) של התנועה הציונית ומנהלי משק זה היו צריכים לעמוד במבחנים של ניהול בתנאי שוק קשים.
מנהל שנכשל – לא היה יכול להמשיך בתפקידו, כי הגוף שבניהולו לא היה יכול להחזיק מעמד.
לאחר הקמת המדינה, בשנות שלטון מפא"י, השתנו התנאים והשפעת השלטון על הכלכלה הפכה למכרעת.
מפעלי ההסתדרות נהנו מהעדפה פוליטית וכספית של השלטון, והצלחת מנהלי המפעלים הייתה תלויה יותר בקרבתם לשלטון מאשר בכושר הניהול שלהם.
העובדים לא חשו שהם שולטים בנעשה בחברת העובדים.
בשנים שלאחר התבססותה הראשונית של המדינה נאלצה הנהלת חברת העובדים להתמודד בשוק חופשי שנפתח והלך במרוצת השנים, ובפרט לאחר המהפך הכלכלי של 1977, ולפיכך חייבת הייתה להתייעל, דבר שבא לכאורה בסתירה למחויבויות ההסתדרות כמגנה על תנאי העבודה.
בימים של חוסר החלטיות בהנהלת חברת העובדים (כגון בשנים שלפני כהונתו של פנחס לבון ובשנים שקדמו לכהונתו של יעקב לוינסון) שקעה החברה בהפסדים כבדים ובחוסר יעילות שנבע מניהול כושל על ידי עסקנים בלתי מיומנים.
מאידך, בשנים בהן ניסו החברות שבשליטת חברת העובדים להתייעל הן התנגשו עם נציגי העובדים, הוועדים והאיגודים המקצועיים, חברי ההסתדרות.
במקרה חמור שאירע בראשית שנות התשעים שיסו מנהלי מפעל סולתם, שהיה בשליטת חברת העובדים, כלבים בפועלים שובתים שהונחו על ידי האגף לאיגוד מקצועי של ההסתדרות.
היה זה צעד חסר תקדים ביחסי העבודה בישראל.
חיים רמון טען שההסתדרות נכשלה בשל "המבנה הדו-ראשי" וסיכם את דעתו במילים הבאות:
ההסתדרות הוקמה כגורם האמור לטפל בכל היבטי חיי הפועל ולא רק בתחום הצר של שוק התעסוקה ולכן נבנו בה מבנים ריכוזיים רבי-עוצמה.
ההסתדרות, בניגוד לאיגודי פועלים בעולם, נבנתה "מלמעלה למטה" כלומר לא כארגון היררכי של איגודים מקצועיים ברמה המפעלית-אזורית-ארצית, אלא בראש ובראשונה כארגון פוליטי הנכפה על העובד באמצעות תמיכת המדינה והמעסיקים בהסדר, כיוון שוועד העובדים יונק את כוחו מההסתדרות.
מכך עולה שכל עובד מאוגד ולמעשה כל חבר קופת חולים, מימן מדמי החבר ששילם את אחזקתו של מנגנון פקידים עצום.
ההסתדרות הסתמכה על מנגנונים בירוקרטיים גדולים, בעלי עוצמה כלכלית והשפעה פוליטית שנועדו בחלקם לשרת את צורכי ההישרדות שלהם עצמם (טענות על כך עולות כבר בשנות ה-20 מעל דפי "דבר" ו"קונטרס", ביטאון ההסתדרות).
כל עוד עלה הדבר בקנה אחד עם ייצוג האינטרס של העובדים, לא גרם הדבר לקונפליקט פנימי (בניגוד להתמרמרות החברים), אולם עם הקמת המדינה, הפכו מנגנוני ההסתדרות במידה רבה לכלי בידי המפלגה השולטת הן בממשלה והן בהסתדרות – מפא"י.
שליטה זו של מפא"י היוותה איום מתמיד על הבכירים במנגנון ההסתדרות (על ידי מאבקי כוח מפלגתיים כגון בין בן-גוריון ופנחס לבון או פנחס ספיר ויצחק בן-אהרן), על מקורותיה הכלכליים (חוזים של חברת העובדים, הלוואות נוחות) ובהתאם לכך, על יכולתה לייצג את האינטרס של העובד (תמיד נדרש מההסתדרות לגלות "הבנה" ו"אחריות").
הקשר למפלגת השלטון, שהיה קשר עמוק ואידאולוגי מתוך אמונה שהוא משרת את האינטרס הממלכתי ומוביל ליתר שוויון וביטחון תעסוקתי, סייע לשרידות המנגנון לאורך שנים.
עם המהפך הפוליטי בשנת 1977, ולאור הצעדים הכלכליים ליתר ליברליזציה במשק ב-1981 ותוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, נאלצה ההסתדרות להתמודד מול שרי אוצר עוינים מחד ומול ציבור עובדים עוין מאידך וכתוצאה מכך, נחלש כוחה.
כבר בשנות העלייה הראשונה התארגנו פועלים במושבות בארגונים לשם שמירה על זכויותיהם ולשם עזרה הדדית.
האגודה הראשונה, בראשות מיכאל הלפרן, אבא רומנוב, אברהם אייזנברג, יהודה גרזובסקי (גור) ויחזקאל דנין (סוכובולסקי), קמה בראשון לציון ב-1887 ופעלה זמן קצר עד שחוסלה עקב האשמתה בליבוי יצרים במושבה כנגד פקידי הברון רוטשילד.
אגודה נוספת הייתה "אגודת העשרות" ("אגודת אחים") שנוסדה ברחובות ב-1891 במתכונת אגודה חשאית בהשראת אגודת בני משה.
אחת אחווה בין החברים שהתבטאה בעזרה הדדית, מטבח ומכבסה משותפים וקופה משותפת, והשנייה הגנה, שמירה וארגון צבאי ב"עשרות", כלומר מסגרות של עשרה פועלים כל אחת לשם הגנה עצמית.
האגודה התכוונה להתיישב בוואדי חנין (נס ציונה) אך התפוררה כעבור שנה.
בין חברי האגודה נמנו נח שפירא ('ברנש'), אפרים חרל"פ, יצחק חיותמן, ישראל בלקינד ויחיאל מיכל הלפרין.
למרות התארגנויות זעירות אלה ואחרות, ציבור הפועלים ככלל לא היה מאוגד ולהתארגנויות שהיו לא היו מטרות משותפות.
עם זאת כבר התארגנויות ראשוניות אלה הציבו את הנקודות המרכזיות לכל הסתדרויות הפועלים הציוניות לעתיד לבוא והן: התיישבות חקלאית, שיתוף משאבים ופרנסה בכבוד מעמל כפיים.
ב-1903 כינס מנחם אוסישקין את ציוני ארץ ישראל בכנסייה הארץ ישראלית הראשונה בזכרון יעקב, אחת מהחלטות ה"כנסייה" שלא יושמו הייתה הקמת הסתדרות כללית של ציוני ארץ ישראל החיים מעמלם ואינם מקבלים צדקה.
הסתדרות המורים הייתה היחידה שהוקמה כתוצאה מהחלטה זו והיוותה את האיגוד המקצועי הראשון בארץ ישראל.
במסגרת העלייה השנייה עלו לארץ פועלים צעירים בעלי תודעה סוציאליסטית.
הם התארגנו בשני סוגי התארגנות מקבילים, במפלגות פוליטיות ובראשן הפועל הצעיר ופועלי ציון (ומאוחר יותר הפועל המזרחי) ובהתארגנויות לא-מפלגתיות על בסיס מקומי ובהן ארגונים שתפקדו כאגודות מקצועיות וארגונים שתפקדו במסגרת כמו-צבאית.
המפלגות כללו כל אחת שירותים לעובד כגון משרד לחיפוש עבודה, מסגרות עזרה הדדית ושיתופית (מטבח משותף לפועלים, מכבסה, סיוע רפואי כקופות חולים וחדרי חולים וסיוע כספי לפועל שנפל למשכב והפסיד ימי עבודה).
אחד הארגונים המרכזיים בפעילות זו היה קפא"י – קופת פועלי ארץ ישראל של מפלגת פועלי ציון, ששימש כמנגנון כלכלי למימון הפעילות.
לכל מפלגה היה "משרד קבלני" שדאג לארגן את העבודות הציבוריות כגון סלילת כבישים ופעל כלשכת תעסוקה.
המטרה המפלגתית הייתה לכונן מסגרות שיאפשרו הקמת חברה עצמאית צודקת ושוויונית ברוח ערכי הציונות והסוציאליזם.
למפלגות הייתה זיקה אל תנועות האם שלהן בגולה (שכללו מספר גדול הרבה יותר של חברים) ולכן שיקוליהן חרגו מדאגה לעובד העברי בארץ ישראל.
ארגוני הפועלים האזוריים דאגו לפועל ברמה המקומית ולהתמודדותו מול האיכרים נותני העבודה.
התארגנויות אלה כוללות את הסתדרות פועלי יהודה, הסתדרות פועלי השומרון והסתדרות פועלי הגליל.
לכל אחת משלוש ההסתדרויות הייתה קופת חולים משלה וקופה משותפת נפרדת.
ההתארגנות הכללית הראשונה של שלוש ההסתדרויות הייתה הקמת המשביר המרכזי ב-1916 ככלי להתמודדות עם קשיי המחייה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ההסתדרויות עסקו פחות ברמה האידאולוגית ויותר ברמת הקיום הפרקטי.
הגורם המניע בהסתדרויות המקומיות היו אנשי תנועת "הבלתי מפלגתיים", עם זאת חלק מהחברים בהסתדרויות המקומיות היו אנשי מפלגה.
ארגונים לא מפלגתיים נוספים היו "בר גיורא" ו"השומר", שפעלו כארגונים צבאיים וארגוני פועלים ללא מעסיק ("לגיון העבודה" של בר גיורא).
גם בארגונים אלה היו מרכיבים של עזרה הדדית, שיתוף משאבים ופרנסה עצמית מעבודה בנוסף למרכיב ההגנה העצמית.
לארגון "השומר" הייתה קופת חולים עצמאית וקופת עזרה הדדית לסעד לחולים ופצועים.
כבר בשנת 1911, עוד לפני הקמת הסתדרויות הפועלים החקלאיים, התנסו פועלים מאורגנים בהצלחה, בעת השביתה המאורגנת בחוות כנרת כנגד תנאי הניצול של מנהל הפעילות במקום, האגרונום ברמן.
השביתה הוכיחה לפועלים שיש בידם כוח לשנות את תנאי העסקתם ושלמשרד הארצישראלי יש אינטרס לשתף עמם פעולה ביישוב סכסוכי עבודה.
עובדים בערים ובמושבות התארגנו באיגודים מקצועיים לפעולה מאורגנת משותפת מול מעסיקיהם.
בין האיגודים המקצועיים הגדולים נמנו איגוד פועלי הדפוס (בתל אביב ובירושלים, שאחת מפעילותיו המרכזיות והלוחמניות הייתה רחל ינאית בן-צבי), הסתדרות פועלי הרכבת, הסתדרות פועלי הדואר והטלגרף, הסתדרות הפקידים, פועלי הכבישים והעבודות הציבוריות והאיגוד המקצועי העירוני הוותיק ביותר, הסתדרות המורים, שהוקמה ב-1903.
בתל אביב ארגן מנחם שיינקין ב-1908 את מרכז בעלי מלאכה, שאיגד בעלי מלאכה עצמאים, בטענה ש"אינם פחות חלוציים וציוניים" מן הפועלים.
במסגרת התארגנות זו הוקמו מוסדות עזרה הדדית כקופת-חולים וקופת-מלווה ואורגנו מפעלי חינוך ותרבות.
פיצול כוח הפועלים למספר מסגרות ארגוניות בעלות מרכיבים משותפים חופפים גרם לחוסר יעילות בתפקוד ולהחלשת הכוח.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלו מספר שינויים בארץ ישראל שחייבו פעולה שונה.
היישוב היהודי נפגע עקב המלחמה ונדרש מאמץ מיוחד כדי לקומם אותו.
הצהרת בלפור והכיבוש הבריטי של ארץ ישראל נראו כתחילתה של התגשמות בניית הבית הלאומי.
התחדשות העלייה השלישית הביאה עולים רבים ונמרצים בעלי תודעה סוציאליסטית שלא היו קשורים לאחת מן המפלגות וחיזקו את "הבלתי מפלגתיים".
כך קמה ב-1919 תנועת אחדות העבודה שדחפה לכיוון של איחוד הכוחות לפי חזונו של דוד בן-גוריון עוד בנאומו בקונגרס הציוני של 1906. בעיתונות הפועלים התפרסם בנובמבר 1919 "קול קורא" מאת יוסף טרומפלדור שקרא לאיחוד כוח הפועלים, אשר הפך לצוואה עם נפילתו של טרומפלדור במרץ 1920.
בחנוכה תרפ"א, 4 בדצמבר 1920, התכנסה בטכניון בחיפה ועידת הייסוד של ההסתדרות.
על אף הדרישה שעלתה מצד "אחדות העבודה", ההסתדרות לא ביטלה את המפלגות אלא קמה כגוף מארגן על-מפלגתי שהצירים בוועידתו נקבעו לפי מפתח מפלגתי.
בבחירות השתתפו 4,433 פועלים, 42% מהם השתייכו ל"אחדות העבודה", 30% ל"הפועל הצעיר", 19% לרשימת "החלוצים העולים החדשים" (איחוד בין "החלוץ", "השומר הצעיר" ו"צעירי ציון"), 7% ל"מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע, מפלגה קומוניסטית מפורשי "פועלי ציון" שהתפרקה ב-1921) ו-2% לרשימות אחרות.
סך הכול השתתפו בוועידת הייסוד 87 צירים.
כך נשמרה החלוקה המפלגתית מחד ואוחדו הכוחות מאידך.
הוחלט שקופות החולים השונות יאוחדו לקופת חולים כללית אחת, הוחלט על הקמת חברת העובדים כקואופרציה שבבעלותה יוחזקו אמצעי הייצור, המפעלים והמשקים החקלאיים של ההסתדרות (הוקמה ב-1923).
אנשי "אחדות העבודה" בראשות בן-גוריון, ברל כצנלסון, יצחק טבנקין, דוד רמז, שמואל יבנאלי, אליהו גולומב, דב הוז ודוד זכאי, שנבחר למזכ"ל הראשון של ההסתדרות, דחפו לפעילות רחבה, על-מפלגתית וחובקת-כל למיצוב ההסתדרות כתשתית לבית לאומי.
אנשי "הפועל הצעיר" (בהם יוסף שפרינצק, יוסף אהרונוביץ, חיים ארלוזורוב, אליעזר קפלן ואחרים) ראו בהסתדרות ארגון מוגבל יותר בהיקפו ובמשימותיו, בדגש על הטיפול בפרט ומשימות מסורתיות של איגוד עובדים כגון ייצוג מול מעסיקים והשגת תנאי עבודה וביטוח משופרים.
בעשור הראשון להקמתה עסקה ההסתדרות בארגון ובאיחוד כל המסגרות הנפרדות שהיו קיימות קודם לכן תחת "מטרייה" ארגונית אחת (ובפרט קופות החולים והמשביר המרכזי).
בעשור הראשון אוחדו ההסתדרויות החקלאיות והוקם "המרכז החקלאי" שתיאם את כל הפעילות במגזר זה בראשותו ארוכת השנים (כ-40 שנה) של אברהם הרצפלד.
כן היה ניסיון לאחד גם את האיגודים המקצועיים שקדמו להסתדרות, אולם חלק מהם כמו הסתדרות המורים וההסתדרות הרפואית נותרו כאיגודים חוץ-הסתדרותיים.
הוקמה חברת העובדים ובמסגרתה המוסדות העיקריים של משק הפועלים כבנק הפועלים, "המשרד לעבודות ציבוריות" (כעין לשכת תעסוקה) שאיחד שני משרדים בעלי שם זהה שהופעלו על ידי שתי המפלגות העיקריות, וממנו צמח מאוחר יותר סולל בונה, חברת "שיכון" (שהקימה את שכונת בורוכוב בגבעתיים, ואת מעונות עובדים בתל אביב, חיפה וירושלים).
כן הוקמו תנועת הנוער העובד ומועדון ספורט "הפועל".
ברפורמה כלכלית שבאה בעקבות משבר כלכלי וארגוני ב-1926 נוסדה חברת "תנובה" כזרוע השיווק של ההתיישבות העובדת ונפרדה בכך מהמשביר המרכזי וחברת יכין לעיבוד חקלאי ולתעסוקה.
נוסדו העיתון "דבר", הוצאת הספרים דבר ותיאטרון האהל.
מורי "ועדת התרבות" של ההסתדרות נשלחו ללמד בהתיישבות ובשכונות פועלים, בבתי ספר שיהפכו לימים לזרם העובדים בחינוך (ביוזמת רוזה כהן, אמו של יצחק רבין).
בנוסף, נוסדו בעשור זה מפעלים וארגונים נוספים שהיוו את השדרה המרכזית הן של המשק ההסתדרותי והן של הטיפול בפרט.
אחד הצעדים המשמעותיים בהתפתחות ההסתדרות היה ההכרה של הסוכנות היהודית, הנהגת היישוב היהודי, בהסתדרות כזרוע ביצועית.
הכרה זו נבעה בין היתר בהפקדת האחריות על ארגון ההגנה העצמית היהודי בידי ההסתדרות.
אחריות ההסתדרות על ארגון ההגנה, שקם מספר חודשים לפני קום ההסתדרות בוועידת אחדות העבודה, הייתה מלאה בשנים השקטות יחסית שבין 1920 ל-1929. ב-1930 הוקמה המפקדה הארצית של "ההגנה" על בסיס הרכב הוועד המרכזי של הארגון שהורכב בחציו מאנשי הסתדרות ובחציו מ"אזרחים" (כלומר חברים בסוכנות היהודית שאינם חברי הסתדרות).
ההסתדרות גייסה את עובדיה ומפעליה לסיוע במשימות לאומיות-ביטחוניות נוספות כגון המוסד לעלייה ב' וחומה ומגדל.
הקואופרטיבים לתחבורה, סולל בונה, הארגז, משקי ההתיישבות העובדת ועוד נטלו חלק במאמץ המלחמתי כמחלקות הלוגיסטיקה וההספקה של "ההגנה" ונציג קופת חולים, ד"ר חיים שיבא, היה ראש מחלקת הרפואה של "ההגנה" ובכך היוותה קופת חולים של ההסתדרות את הגרעין ל"חיל הרפואה".
אימונים גופניים במועדוני הספורט של "הפועל" שמשו כהסוואה להכשרה צבאית ובמועדון השיט של הפועל התקיימו הכשרות ימיות שישמשו לימים כגרעין הפלי"ם.
במשך כל העשור הראשון כמעט היה דוד בן-גוריון מזכ"ל ההסתדרות.
בראשית העשור צמחה ההסתדרות באופן מהיר ובלתי שיטתי.
נוצר מספר רב של ארגונים ומנגנונים, מבוססים ברובם על היכרות אישית בין חברים ויוזמה ספונטנית כמעט.
בן-גוריון חש חוסר שליטה בנעשה ולכן חייב עד מהרה חובת ציות להנהגת ההסתדרות ולהחלטותיה.
ההסתדרות, לפי בן-גוריון, חייבת להתנהל לפי מדיניות שתקבע על ידי פוליטיקאים מקצועיים במוסדות ההסתדרות, הנבחרים, אמנם על ידי החברים, אך מרגע היבחרם מתנהלים כגוף מכוון הקובע מדיניות ומיישם אותה.
בשנת 1921 הוקם בהסתדרות מוסד משפטי פנימי שנקרא "משפט החברים".
מוסד זה עסק בעיקר בדיני ממון, בבעיות משמעת של חברי הארגון, פגיעה לרעה בהסתדרות ומוסדותיה, ובענייני עלבון וכבוד.
הוא הוקם לאחר שבתנועת העבודה התגבשה הדעה שהמשפט הבריטי מכיל עקרונות בורגניים, ושיש צורך במערכת משפטית עצמאית של התנועה שתשפוט לפי עקרונותיה.
לקראת סוף העשור, עם העלייה הרביעית העירונית ברובה ועליית מנהיגי מפלגת צ"ס שהשתלבו עד מהרה בהנהגת ההסתדרות (בבה וישראל בר-יהודה (אידלסון), זלמן ארן, מרדכי נמיר וישראל ריטוב) הוקמו מועצות פועלים חזקות בערים חיפה (מפ"ח), תל אביב, יפו וירושלים, שאיגדו את העובדים העירוניים ומועצת הפועלות לקידום ענייני נשים עובדות.
מועצות אלה ביקשו להכניס להסתדרות גוון של מאבק מעמדי-מהפכני והשפיעו על הכיוון בו תפעל ההסתדרות משנות השלושים ואילך, כגוף בעל בסיס עירוני הלוחם את מלחמת מעמד הפועלים השכירים ופחות כנציג ההתיישבות העובדת הבונה והיוצרת.
העשור השני לייסוד ההסתדרות עומד בסימן התחזקות שיתוף הפעולה בין ההסתדרות לבין המוסדות הלאומיים.
בעשור זה הושם דגש על משימות לאומיות בתחומי הביטחון ובניית עצמאות יהודית בכל התחומים, במיוחד כדרך להתמודד עם המרד הערבי הגדול.
אחד הגורמים המקשרים הבולטים בין ההסתדרות לסוכנות היהודית בתקופה זו הוא דוד בן-גוריון, שעבר ב-1935 מתפקידו כמזכ"ל ההסתדרות לכהונת יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית.
ב-1935 הוקמה חברת המחצבות "אבן וסיד", שסיפקה חומרי גלם למפעלי סלילה ובנייה וכן תפיסת שטחים אסטרטגיים בארץ (למשל מחצבות מגדל צדק ליד ראש העין), בשיתוף עם הסוכנות היהודית הוקמה חברת "מקורות" (1937) לאספקת מים וחברת "נחשון" ל"כיבוש הים" על ידי בניית נמל תל אביב ותפעולו על בסיס עבודה עברית.
במסגרת "כיבוש הים" הוקמו גם קואופרטיבים כ"העוגן" ו"נמליט" לעבודות סבלות ודיג במים עמוקים וחק"ל (בשותפות הסוכנות) לאספקת מקומות עבודה בחקלאות.
ב-1939 הקימו הסוכנות היהודית וההסתדרות את חברת "אווירון" לתחבורה ותובלה אווירית וב-1945 את חברת הספנות "צים" (ראשי תיבות: צי יהודי מסחרי), יחד עם חברת נחשון.
תחום נוסף שזכה לפיתוח בעשור השני הוא אגף העזרה ההדדית.
במסגרת העזרה ההדדית הוקמו מוסדות סוציאליים שהיוו את הבסיס לביטוח הלאומי.
ב-1931 נוסדה "קרן חוסר עבודה" לקצבאות אבטלה, שהייתה ל"משען" ב-1935. ב-1937 נוסדה קרן "מציב" לסיוע למשפחת החבר לאחר מותו וב-1939 קרן הפנסיה "מבטחים".
בתחום הבריאות נוסדו בעשור השני סנטוריום (בית מרפא) לחולי ריאות ובית חולים למחלות עצבים ורוח "גהה", ו"בית פיינסטון" ברמות השבים לחולים חשוכי מרפא.
בזירה הבין-לאומית הפכו נציגי ההסתדרות ב-1932 לאינטרנציונל איגודי הפועלים לנציגים המוכרים הראשונים של התנועה הציונית בארץ ישראל בארגון בין-לאומי.
הקדימו אותם רק רוכבי האופניים של "הפועל" שהשתתפו לראשונה בתחרות בין-לאומית באירופה ב-1931.
בהיעדר חוקי עבודה היה תחום יחסי העבודה לשדה מאבק פרוע בין השנים 1932–1934. הן מצד מעסיקים בנוגע לפיטורי עובדים ותנאי עבודה ושכר (למשל הרעת תנאים, פיטורים ללא התראה, שכירת פועלים בלתי-מאורגנים ובפרט פועלים ערבים, הגדלת מכסות ייצור ללא תמורה וכדומה) והן מצד ההסתדרות שהכריזה על שביתות ללא התראה מראש.
ההסתדרות תבעה לעצמה מונופול בתחום השמת העובדים ודרשה ממעסיקים לקבל לעבודה רק עובדים מאוגדים שנשלחו מלשכת ההסתדרות, ובכך דאגה לתנאיהם.
במקומות בהם לא הייתה למעסיקים ברירה הם הסכימו, אך במקומות בהם הייתה אלטרנטיבה, פועלים ערביים או פועלים יהודים שנשלחו על ידי לשכות העבודה של בית"ר, הכניסו מעסיקים לעבודה עובדים שאינם חברי הסתדרות ופרצו שביתות וסכסוכים אלימים.
הדברים הגיעו לשיא בשביתה בבית החרושת "פרומין" בירושלים באוקטובר 1932 ובמרץ–אפריל 1933 ב"שביתה הגדולה" בענף הבנייה בפתח תקווה ובהדר הכרמל בחיפה.
המעסיקים שכרו אנשי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים וההסתדרות הציבה אנשי-זרוע כדי למנוע מפועלים החפצים בכך מלהיכנס אל שטחי העבודה (פלוגת פועלים ל"סידור עבודה" התארגנה למשל בחיפה ביוזמת מי שהיה ראש מועצת הפועלים שם, ולימים ראש העיר, אבא חושי ובראשות יוסף אלמוגי).
הדבר גרר התפרצויות אלימות עד כדי שפיכות דמים והאשמות הדדיות חריפות בעיתונות התקופה.
ההסתדרות הואשמה בבולשביזם בסגנון ברית המועצות והאשימה את תנועת בית"ר בפשיזם ושנאת פועלים .
בלב סערת הרגשות, ב-16 ביוני נרצח בתל אביב אחד מהמנהיגים המבטיחים של תנועת העבודה, חיים ארלוזורוב.
ההסתדרות דרשה להוקיע את תנועת בית"ר בשל ההסתה שקדמה לרצח.
אולם בין מרץ ליוני 1934 (ובמיוחד לאחר שאברהם סטבסקי, פעיל בית"ר שנחשד ברצח, שוחרר מחוסר הוכחות) נערכו מאמצי פשרה בין מפא"י להסתדרות הצה"ר הרוויזיוניסטית והסתדרויות פועלים אחרות וארגוני מעסיקים שהביאו לסטטוס קוו ביחסי העבודה על ידי הקמת מסגרות לבוררות מוסכמת בין עובדים מאורגנים לבין מעסיקים.
הדבר לא מנע שביתות וסכסוכי עבודה אך סיים את האווירה המלחמתית.
העשור השלישי עמד בצל מלחמת העולם השנייה והפעילות הצבאית והמדינית כנגד הבריטים.
ההכרזות של ועידות ההסתדרות מעשור זה נראות כהכרזות מדיניות: עידוד גיוס לצבא הבריטי, גינוי לשלטון הבריטי וכדומה.
משאבי היישוב המאורגן גויסו למאמצים המלחמתיים.
עם זאת, התפתח בעשור זה האגף לאיגוד מקצועי.
מועצות הפועלים האזוריות ייצגו את הפועלים מול מעסיקיהם באותו אזור.
כתוצאה מכך הפכו המועצות, ובמיוחד לשכות העבודה המקומיות, לגוף רב עוצמה.
הן קלטו את העולים, הן קבעו את חלוקת העבודה, הן ניהלו משא ומתן מול מעסיקים ויכלו אף להכריז על סכסוך עבודה מקומי והן שגבו את דמי החבר ותיווכו בין החבר לבין בית הספר וקופת חולים.
האיגוד המקצועי עד שנות הארבעים ייצג ענפים מקצועיים מסוימים במבנה ארצי בעוד שרבים מחברי ההסתדרות היו פועלים זמניים בעיקר בענפי המטעים והבניין.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה חלה התפתחות של ממש בתעשייה בארץ ישראל ומעמדם של האיגודים המקצועיים וועדי העובדים הלך והתחזק.
איגודים מקצועיים הוקמו בתעשייה כגון "הסתדרות המהנדסים" (1941), "איגוד פועלי הדפוס, הכריכה והקרטונאז'" (1942), "איגוד הימאים" (1943), "ארגון פועלי החרושת ההסתדרותית" (1945) ועוד.
אבן דרך חשובה בהתפתחות ההסתדרות כארגון מקצועי הייתה ב-1940 עת נחתם לראשונה הסכם עבודה קיבוצי כללי במשק העברי עם התאחדות בעלי התעשייה.
ההסכם כלל תשלום תוספת יוקר לעובדים בהתאם להתייקרות הממוצעת במשק.
ההסתדרות ראתה בהסכם ערך מעבר להישג המיידי, הייתה בו הכרה רשמית בצורך לרתימת המעסיקים והעובדים כאחד לאידיאל הציוני הגדול יותר של בניין החברה.
ההסתדרות החלה בונה לעצמה מעמד של גוף מדיני-ממלכתי הממתן דרישות פרועות מ"השטח" ("טריידיוניוניסטיות") ומגשר על הפערים מתוך הדגשת שותפות הרעיון.
בעשור זה חל מהפך בהרכב ההסתדרות ומספרם של הפועלים העירוניים עלה על זה של הפועלים החקלאיים.
הפועלים העירוניים, בני העלייה הרביעית והחמישית היו שכירים החרדים למעמדם ולא הפועלים החקלאים של דור העלייה השנייה והשלישית שראו לנגד עיניהם הקמת חברה מתוך שיקולים לא-אנוכיים.
רבים מהם ראו בהסתדרות כלי למאבק מעמדי בעל גוון מיליטנטי ולא עוד כלי לסוציאליזם קונסטרוקטיבי.
מאידך, חברי הקיבוצים ביססו במסגרת הקיבוץ המאוחד והקיבוץ הארצי את המסגרות המקבילות למסגרות ההסתדרותיות, הן בתחומי החינוך והתרבות (תנועות הנוער המחנות העולים והשומר הצעיר, בהתאמה, הוצאות לאור ומערכות חינוך) והן בתחום הארגוני, כחלופה ל"מרכז החקלאי" ההסתדרותי המסורבל.
חברי ההסתדרות מנו בשנות הארבעים כ-75% מהשכירים היהודים, אך רובם ראו בחברות בהסתדרות תועלת אישית יותר מאשר התפקדות מתוך זיקת רעיונית.{{הערה|שם=ys|יעקב שביט, ההסתדרות הכללית בת 65 – לקראת הבחירות לוועידה ה-15 מתוך סקירה חודשית 1985/5 משרד הביטחון – ההוצאה לאור}}
ניתן לסכם את פעילותה של ההסתדרות במשך 28 שנות המנדט ואת חשיבותה היחסית בשאלה אותה מעלה יעקב שביט:
התחזקות ההסתדרות בקרב המוסדות הציוניים היוותה איום של ממש על הציונים הלא-סוציאליסטיים.
זאב ז'בוטינסקי הגדיר את ההסתדרות כפיצול נאמנות.
ההסתדרות, לדבריו, מניפה שני נסים (שני דגלים): הדגל הציוני מחד והדגל האדום של הסוציאליזם העולמי מאידך.
לשיטתו, אין שני הדגלים יכולים לדור יחד בכפיפה אחת ועל הציונות להניף דגל אחד: "חד-נס", דגל הציונות בלבד.
התקפותיו על ההסתדרות הלכו וצברו תוקף בייחוד על רקע האווירה האלימה של שביתות ומאמצי שבירת שביתה.
אחד ממאמריו המצוטטים ביותר בנושא הוא "יאָ, ברעכען!
('כן, לשבור!'), שפורסם בשער ביטאון בית"ר "חזית העם" ב-1932, הקורא לשבירת ההסתדרות.
בעיני השמאל הייתה זו הכרזת מלחמה על העבודה המאורגנת בארץ ישראל, מאמרים אחרים מאותה תקופה נשאו שמות כגון "שלטון האגרוף בארץ ישראל" ו"צלב הקרס האדום".
שביתות שארגנה ההסתדרות נתפסו בעיני הרוויזיוניסטים כ"בולשביזם" ועוררו מורת רוח רבה בקרב מעסיקים.
ההתקפות באו על רקע ההתנגשות בין עולי העלייה הרביעית והחמישית, בהם בורגנים ובעלי הון שביקשו לפתוח בארץ עסקים לבין המשק ההסתדרותי המאורגן ופועלים לא-סוציאליסטים.
בעלי ההון נדהמו מעוצמת ארגון הפועלים המאורגן וממה שתפסו כהצרת צעדיהם על ידי שביתות חוזרות ונשנות, והפועלים סירבו לקבלת עבודה רק דרך הלשכות ההסתדרותיות וביקשו להתקדם בזכות עצמם וללא "פטרון".
זאב ז'בוטינסקי רמז שיש בשביתות משום חבלה במעשה הציוני ושיתוף פעולה עם אויבי הציונות.
דרישתו הייתה להקים מוסד לאומי-ציוני לבוררות בין מעסיקים לפועלים בכל סכסוך פרטי (כעין "בית דין לעבודה") ולהוציא את המשא-ומתן מידי ההסתדרות.
ההסתדרות התנגדה לדרישה זו עקב היותה סותרת את עקרון השוויון ומחלישה את הפועל או קבוצת הפועלים הבודדת כשהיא באה להתדיין מול מעסיק ללא ה"גב" החזק של הסולידריות הכללית של כלל הפועלים.
מלבד לרוויזיוניסטים, בהם תלו ראשי תנועת העבודה את האשם ברצח ארלוזורוב ונידו אותם, נטו מוסדות ההסתדרות לשתף פעולה עם גורמים קרובים לה בהשקפתם כהפועל המזרחי והסתדרות המורים ואף עם הציונים הכלליים במפעלים לאומיים (כמו הנהגת "ההגנה").
עם התחזקות ההסתדרות מחד וארגוני המעסיקים מאידך הבינו שני הצדדים את הצורך במשא ומתן ביחסי עבודה והחלו לגבש מנגנונים שימנעו שביתות פרועות, כגון פיתוח מוסדות לבוררות מוסכמת ושיטת ההסכמים הקיבוציים.
בשנות השלושים הופיעו התאגדויות מקבילות של עובדים שכירים, מעסיקים, עצמאים ובעלי מקצועות חופשיים כגון הפועל המזרחי, הסתדרות העובדים הלאומית ("הסתדרות עובדי בית"ר") והתארגנויות "מכבי" (מועדון הספורט, תנועת הנוער מכבי צעיר וקופת חולים מכבי) של הציונים הכלליים.
משק התעסוקה היה לשדה מאבק פוליטי ואידאולוגי.
ההסתדרות התמקדה בביסוס ועדים חזקים במפעלי חרושת גדולים כגון "נשר" (מלט), "פניציה" (זכוכית), "שמן" (מוצרי שמן), "אתא" (טקסטיל), בהתיישבות העובדת ובקואופרטיבים כבסיסי כוח.
ההסתדרות הותקפה תמיד על היותה גוף מסורבל ובעל פונקציות כפולות וסותרות.
גם מבית, מעל דפי "דבר" ו"קונטרס", הביטאון הרשמי של ההסתדרות, נשמעו קריאות לגבי הירידה המוסרית של ההסתדרות ומנגנונה המנופח מדי.
אריה שנידרמן, רוויזיוניסט שקיבץ מאמרי עמדה ומכתבים למערכת בשנת 1933 סיכם:
משמאל בוקרה ההסתדרות על התבדלותה מצבור העובדים הערבי, נציג הפק"פ אמר בוועידת היסוד כי "כל עוד יישאר הפועל הערבי מחוץ להסתדרות, לא יימצא פתרון גם לפועל העברי".
הקומוניסטים דרשו גם להפריד את האיגוד המקצועי מהארגונים הכלכליים כדי שלא לטשטש את תפקיד ההסתדרות כמייצגת פועלים מול המעסיקים ובעלי ההון.
ערב קום המדינה היוותה ההסתדרות, על ארגוניה השונים, תשתית למדינה וכללה פונקציות ביצועיות רבות של "המדינה שבדרך".
מוסדות ההסתדרות איפשרו את המעבר מיישוב למדינה, על בסיס תשתיות לאומיות עצמאיות.
ההסתדרות הקפידה גם על סמלים ייחודיים כהנפת הדגל האדום במקביל לדגל התכלת-לבן ושירת שירו של ביאליק "ברכת עם" ("תחזקנה") כהמנון ייחודי, לצד האינטרנציונל והתקווה.
בעשור הראשון למדינת ישראל התמודדה המדינה עם אתגרים עצומים ובראשם קליטת העלייה ההמונית.
עשור זה מתאפיין מבחינת ההסתדרות בזהות בין חברי הממשלה ממפלגת השלטון, מפא"י, לבין ראשי ההסתדרות.
ההסתדרות היוותה בתקופה זו זרוע מבצעת של הממשלה לקידום יעדים לאומיים: קליטת עלייה, פיתוח המשק, פיזור אוכלוסין ופיתוח אזורי הספר והפריפריה.
כל זאת תוך שמירה על עצמאות ההסתדרות ומבלי להלאים את מוסדותיה (על אף שבכנסת נשמעו קריאות להלאים את קופת חולים ואת בנק הפועלים, למשל).
עם זאת במהלך העשור הפכו פונקציות שמילאה ההסתדרות לפונקציות ממלכתיות, בכלל זה ביטול זרם העובדים לטובת החינוך הממלכתי (1953) והפיכת שירות התעסוקה לממלכתי (1959).
קופת חולים לא הפכה לשירות ממלכתי ונותרה עוגן כוח מרכזי של ההסתדרות.
מספר חברי קופת חולים, שמנה 328,000 נפש ב-1948 הגיע ב-1955 למיליון וחמישים אלף, זאת כיוון שקופת חולים כללית הייתה היחידה שביטחה עולים חדשים מיד עם הגיעם לארץ.
היקף הפעילות של כל החברות ההסתדרותיות גדל במאות אחוזים (למשל, המשביר עבר מפדיון של 8 מיליון ל"י ב-1948 ל-128 מיליון ל"י ב-1957).
בין השנים 1949–1957 הקימה סולל בונה 154,000 יחידות דיור, כ-75% מתוכן לעולים וסללה כבישים באזורי הספר והפיתוח, דבר שאפשר הן הקמת מקומות יישוב והן תעסוקה.
כ-80% מכלל פעילות הבינוי לקליטת עלייה בוצע על ידי סולל בונה.
ההסתדרות נשלטה על ידי מפא"י, ששלטה גם בממשלה.
הדבר מנע מצד אחד את ההתנגשות הבלתי נמנעת בין מדינת ישראל ל"מדינת הסתדרות" ותרם לשיתוף פעולה בין שני הגופים.
מאידך גרם הדבר להחלשה ניכרת של כוח ההתאגדות של הפועלים, שהפך לכפוף לשלטון, ועליית המרכיב הפוליטי בהנהגה, על חשבון היחס האישי ויכולת ההשפעה של היחיד.
אל מסגרת האיגוד המקצועי הצטרפו במהלך העשור סיעות "הפועל המזרחי" ו"פועלי אגודת ישראל", מבלי להצטרף לוועידת ההסתדרות, תהליך שיקרה רק בשנות השישים.
מיקומן של המעברות וקצב הקמתן נקבע תוך התייעצות עם לשכות התעסוקה של ההסתדרות לגבי יכולות ההעסקה במקום במפעלים או בעבודות ציבוריות כייעור, סלילה וכדומה.
כור תעשיות הקימה בעשור הראשון למדינה מפעלים שהיוו מרכזי תעסוקה מרכזיים (ולעיתים קרובות יחידים) לצד מעברות, בערים ועיירות פיתוח כגון אליאנס (צמיגים) בחדרה, טלרד (תקשורת) בלוד, יובל-גד (צינורות בטון) באשקלון, חרסה (קרמיקה) ו"חסין אש" בבאר שבע, סולתם (סירים ומרגמות) ביקנעם וקריית הפלדה ליד עכו.
התעשייה התרכזה בעיקר בייצור חומרי בנייה שישמשו את חברות השיכון לבניית שיכונים לעולים ובמפעלים עתירי ידיים עובדות.
חלק מתפרוסת המפעלים התבצעה באופן מובהק מתוך שיקולים לאומיים ותוך התעלמות משיקולים עסקיים רציונליים.
בנק הפועלים וקופות המלווה (שהתאחדו לתוכו ב-1957) ניהלו מדיניות אשראי מרחיבה ביותר, בנוסף פתחו הבנק והקופות סניפים רבים ברחבי הארץ, רובם לא כלכליים, "לא מתוך אפשרות כיסוי התקציב מצד הסניף החדש אלא בצורך לסניף כזה באותו מקום".
המשביר המרכזי פתח בעבור מושבי העולים את "המשביר לעולה", גוף שפתח צרכניות, רכש ציוד חקלאי ושתילים, שילם את חשבונות המים והחשמל של המושבים הצעירים וערב לתשלומים מהסוכנות היהודית וממשרד החקלאות.
ב-1959 נסגר המשביר לעולה, הצרכניות הועברו לקואופרציה הצרכנית ("קו-אופ") והרכוש נמכר לוועדי המתיישבים.
ההסתדרות הייתה כוח רב עוצמה ומקושרת לשלטון עד כי "בשנותיה הראשונות של המדינה זכה 'הפנקס האדום' ההסתדרותי גם למוניטין שליליים, שכן בחוגים פוליטיים שונים, בעיקר בימין, הושמעו טענות, כי מי שאין לו פנקס כזה מקופח בקבלת עבודה והטבות שונות".
עם זאת, בן-גוריון, בשאיפתו לממלכתיות, פעל לביטול זרמי החינוך הנפרדים.
כך בוטל בשנת הלימודים תשי"ג (1953) זרם העובדים לטובת הקמת החינוך הממלכתי.
בכך ניטל מן ההסתדרות אחד מיסודותיה הכוללים.
העולים היו חברי הסתדרות לא מתוך אידאולוגיה סוציאליסטית אלא מתוך כורח – כדי לקבל ביטוח רפואי.
ההסתדרות הייתה בעיניהם ממסד לא פחות מהממשלה ופן האיגוד המקצועי שבה והסיוע לעובד לא היה כמעט מוכר להם.
מסקנתו של לבון הייתה שיש להכניס לכל מחלקה של הוועד הפועל בני עדות המזרח "שנוכל לסמוך על הטוהר הציבורי שלהם ועל מסירותם ההסתדרותית", לשם פעילות זו הורחב בית הספר לפעילי ההסתדרות בתל אביב ונפתחו קורסים בבית ברל.
שלטון מפא"י התייחס אל ההסתדרות כזרוע שלטונית יותר מאשר כארגון עובדים ופעל, לעיתים בכוח הזרוע (הפעלת משטרה ופלוגות פועלים מאורגנות ("פלוגות הפועל"), כדי לשבור שביתות "פראיות".
יוסף אלמוגי, ראש מועצת פועלי חיפה, סיפר: "בממשלה ובהסתדרות סברו באותה עת, כי טובת המדינה ותנועת העבודה היא להחליש במידה מסוימת את כוחו הארגוני של העובד השכיר".
בשנת 1951 התחולל האירוע הראשון במדינה שהצביע על הבעייתיות שבמבנה הדו-ראשי של ההסתדרות כגוף מעסיק-לאומי ושלטוני שאמור גם להיות איגוד עובדים המגן על שכירים.
ב-11 בנובמבר 1951 פרצה שביתת הימאים שנקראה גם "מרד הימאים", ששיתקה את המסחר הימי למשך 43 ימים.
ועד הימאים החזק, בהנהגתו של נמרוד אשל, ביקש להשתחרר ממרות ההסתדרות ולפעול באופן עצמאי להטבת תנאיו מול הנהלת חברת "צים" (חלק מחברת העובדים) והנהלת נמל חיפה, שהיה בשליטת הממשלה.
הימאים, חלקם גיבורי מבצעי ההעפלה, פתחו בשביתה.
ההסתדרות, בהוראת השלטון ובאמצעות מועצת פועלי חיפה בראשות יוסף אלמוגי ופלוגות "סדרני" הפועל ניסתה לשבור את השביתה על ידי מלחים זרים, כן היו ניסיונות לשבור את השביתה באמצעות גיוס מנהיגי השביתה לשירות מילואים.
הטיפול הכוחני בשובתים, דווקא כאשר זה בא מידיה של ההסתדרות שאמורה לשמש להם כמגן, הדהים את הציבור ועורר סערה (המשורר נתן אלתרמן הקדיש שניים מטורי "הטור השביעי" שלו לתמיכה בשובתים), מאידך האשימה המדינה את השובתים בהיותם קומוניסטים.
באופן אירוני השתמשו ראשי ההסתדרות באותה טרמינולוגיה ובאותן המילים שהפנה ז'בוטינסקי כנגד ההסתדרות: "כן!
בעשור זה החל עיצובם של דיני העבודה במדינת ישראל וקביעת מעמדה החוקי של ההסתדרות כנציג העובדים.
ביזמת ההסתדרות נחקקו חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז–1957 וחוק יישוב סכסוכי עבודה, תשי"ז–1957 המגדירים את היחסים בין ארגון עובדים למעסיק, מסדירים את זכות השביתה ומבטיחים את המסגרות ליישוב סכסוכים.
כן נחקקו חוקים המסדירים זכויות עובדים כחוק שעות עבודה ומנוחה, התשי"א–1951, חוק חופשה שנתית, התשי"א–1951, חוק עבודת הנוער, תשי"ג–1953, וחוק הגנת השכר, תשי"ח–1958. בשנת 1959 הפכו לשכות העבודה ההסתדרותיות לשירות התעסוקה הממלכתי כתוצאה מחוק שירות התעסוקה, תשי"ט–1959.
כן הוקמו בתחום העבודה מוסדות משותפים לממשלה ולהסתדרות כגון המכון לפריון העבודה והייצור (1952), שנועד לקידום העובד לשם העלאת פריון עבודתו וכדרך להעלאת שכרו והמוסד לבטיחות ולגיהות (1955), שנועד לקביעת נוהלי בטיחות במפעלים ומקומות עבודה, לפיקוח על אמצעי הבטיחות ולהסברה בנושא.
חוק חופשה שנתית התשי"א–1951 עיגן בחוק נוהג שהיה קיים עוד לפני קום המדינה, לפיו המעסיקים חויבו לתת לעובדים מספר ימי חופשה שנתית בהתאם לוותק.
עובד שבילה את ימי החופשה בבית הבראה של ההסתדרות קיבל מימון לכך כנגד קבלות.
בבניית בתי ההבראה הושקע ממון רב והם תוכננו על ידי טובי האדריכלים בארץ (בהם בולטים יוסף ברלין ויעקב רכטר).
גם בתקופת מדיניות הצנע נהנו ה"מבריאים" משפע יחסי של מזון.
עקב כך, ועקב התדמית היוקרתית של בתי ההבראה ניסו לבקר בבתי ההבראה גם אנשים שלא היו חברים בהסתדרות, כגון קציני צבא המקורבים למפלגת השלטון, מעסיקים גדולים ואמנים.
העובדים נשלחו למתקנים השונים בהתאם לשיוכם המקצועי, בית דניאל לאמנים ומשוררים, בית יערי לעובדי המדינה וכך הלאה.
תרבות בתי ההבראה הייתה מרכזית בחיי העבודה והנופש בישראל במשך כשלושה עשורים.
בתקופת השיא, בסוף שנות ה-70, הפעילה ההסתדרות 17 בתי הבראה, בהם כמעט 2,000 מיטות.
ניתן לחלק את התקופה לתקופות משנה.
עד 1965 כלכלת ישראל הייתה בתנופה ובצמיחה מואצת.