tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיסה 93 של יונייטד איירליינס, מניוארק לסן פרנסיסקו, המריאה ב-8:42. המטוס, ועליו 44 בני אדם, ביניהם ארבעה חוטפים, התרסק בשדה פתוח במדינת פנסילבניה בשעה 10:03 לאחר שנוסעי המטוס ניסו להשתלט על החוטפים, אך לא הצליחו.
מפקד החטיפה היה זיאד ג'ראח, מחבל מוסלמי ממוצא לבנוני.
מתקפת הטרור התחילה בחטיפת טיסה 11 של אמריקן איירליינס.
חמשת החוטפים: מוחמד עטא, עבד אל-עזיז אל-עומארי, וליד א-שהרי, ואיל א-שהרי וסטאם א-סוקמי עלו על מטוס הבואינג 767, והתיישבו בנפרד אחד מהשני במחלקה הראשונה ובמחלקת עסקים.
על פי ההערכות ב-8:14, כ-15 דקות לאחר ההמראה, החלה החטיפה.
החוטפים שהיו חמושים בסכינים, נכנסו לתא הטייס.
עטא, בכיר החוטפים ובעל ידע בטיס, השתלט על ניווט המטוס.
ב-8:25 הוא ניסה להעביר מסר לנוסעים דרך הקשר במטוס אך עקב טעות שביצע עבר המסר לפקחי הטיסה ששמעו אותו אומר: "יש לנו כמה מטוסים, רק תשבו בשקט, אנחנו חוזרים לנמל התעופה".
כדקה לאחר מכן נשמע קולו של עטא שוב אומר: "שאף אחד לא יזוז.
אם תנסו לעשות משהו אתם תסכנו את עצמכם ואת המטוס.
פשוט תישארו בשקט." בעקבות הודעות אלה הבינו פקחי הטיסה לראשונה כי המטוס נחטף.
שתי דיילות הצליחו ליצור קשר טלפוני עם משרדי אמריקן איירליינס, ודיווחו שהחוטפים ריססו חומר המקשה על הנשימה ודחקו את הנוסעים לאחורי המטוס באומרם שיש בידם פצצה.
הן אמרו ששתי דיילות ונוסע נדקרו, ושהם טסים בגובה נמוך מאוד.
הקשר עם הדיילות נמשך כמעט עד להתרסקות המטוס.
מינהל התעופה האזרחית של ארצות הברית הודיע על דבר החטיפה לפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה שאחראי על פיקוח התנועה האווירית בצפון אמריקה.
שני מטוסי F-15 הוזנקו לעבר המטוס החטוף אך היה זה מאוחר מדי.
בשעה 8:46 ניווט עטא את המטוס לעבר המגדל הצפוני של מגדלי התאומים והתרסק לתוכו.
כל 81 הנוסעים שהיו במטוס (כולל חמשת החוטפים) ו-11 אנשי הצוות נספו בהתרסקות.
טיסה 175 של יונייטד איירליינס נחטפה ב-8:45 לערך.
דגם המטוס, בואינג 767, ונתיב הטיסה, מבוסטון ללוס אנג'לס, היו זהים לאלה של טיסה 11. חמשת החוטפים: מרואן א-שחי, פאיז בני חמאד, חמזה אל-גמדי, אחמד אל-גמדי ומוהנד א-שהרי עלו לטיסה בנפרד על מנת לא לעורר חשד, והתיישבו בכיסאות נפרדים במחלקה הראשונה.
אף על פי שכמה מהחוטפים נראו לחוצים לפני העלייה למטוס, וחלקם אף התקשו לענות על שאלות ביטחוניות בסיסיות, לא עורר הדבר את חשדם של אנשי הביטחון, ואף אחד מהחוטפים לא סווג כ"בעייתי" ולא נבדק בקפידה.
הטיסה המריאה בשעה 8:14. בשעה 8:37 יצר פקח הטיסה קשר עם הטייסים ושאל אותם אם הם מצליחים לראות את טיסה 11. הטייסים ענו בחיוב ופקח הטיסה הורה להם לשמור מרחק מהמטוס החטוף.
על פי העדויות הקיימות, נראה כי החטיפה התבצעה בין השעות 8:42 ל-8:46. החוטפים נכנסו בכוח לתא הטייס ואל-שייחי השתלט על ניווט המטוס.
הוא הסיט את המטוס מנתיב טיסתו המתוכנן וכיוון אותו לעבר ניו יורק.
פקח הטיסה שהבחין כי המטוס סוטה ממסלולו ניסה ליצור קשר עם הטייסים מספר פעמים, ללא הצלחה.
הפקח הצליח להסיט בזמן מספר מטוסים אחרים שהיו במסלול התנגשות עם המטוס החטוף, והודיע לממונים עליו כי יש חשד כי המטוס נחטף.
פקחי הטיסה המשיכו לעקוב אחרי מסלולו של המטוס שהחל בצלילה מבוקרת מטה, לכל אורך טיסתו.
בינתיים יצרו הנוסעים קשר טלפוני עם העולם החיצון.
דווח שהחוטפים דקרו למוות את הטייסים בסכין, וגם שהם ריססו חומר מסוים ואיימו כי יש ברשותם פצצה.
המטוס התנגש במגדל הדרומי של מרכז הסחר העולמי וכל 56 נוסעי המטוס (כולל חמשת החוטפים) ו-9 אנשי צוות נספו מיידית.
שעת ההתרסקות הייתה 9:03, והיא נצפתה בשידור חי על ידי מיליוני אנשים לאחר שרשתות הטלוויזיה קטעו את שידוריהם הרגילים בעקבות ההתנגשות הראשונה, ועברו לשידורים ישרים מניו יורק כשהמצלמות מכוונות אל עבר המגדלים.
בשעה שבין 8:51 ל-8:54, דקות ספורות לאחר שטיסה 11 התרסקה על המגדל הצפוני של מגדלי התאומים ופיקוח התנועה האווירית בארצות הברית התחיל לקבל דיווחים ראשונים על חטיפתה של טיסה 175, נחטפה טיסה 77 שיצאה מוושינגטון הבירה ללוס אנג'לס.
חמשת החוטפים: האני חנג'ור, נאווף אל-חזמי, מג'ד מוקד, חאלד אל מיהדר וסאלם אל-חזמי, הגיעו לנמל בנפרד מעט אחרי השעה 7:00. לפני העלייה למטוס זוהו כל החמישה כחשודים ונבדקו בקפדנות על ידי אנשי האבטחה בנמל.
החוטפים הורשו לעלות למטוס אף על פי שהם נשאו על גופם סכינים יפניים שכן לא היה איסור על הדבר באותה עת.
החמישה התיישבו בנפרד במושבים במחלקה הראשונה, והמטוס מדגם בואינג 757 המריא בשעה 8:20. כחצי שעה לאחר ההמראה, נכנסו החוטפים לתא הטייס, ואנג'ור, הטייס וראש החוליה, השתלט על ניווט המטוס.
בשעה 8:56 הבחין מגדל הפיקוח כי המטוס ביצע פניית פרסה לא מתוכננת, וכי הוא טס לכיוון וושינגטון הבירה.
הייתה זו חטיפת המטוסים השלישית עד לאותה שעה והחטיפה השנייה בה היה מעורב מטוס של חברת אמריקן איירליינס.
בעקבות כך, הוחלט בחברה על קרקוע כל טיסותיה עד להודעה חדשה.
גם בטיסה זו הצליחו מספר נוסעים ליצור קשר עם העולם החיצון.
בדומה לחטיפות האחרות דווח גם הפעם על העברת הנוסעים לאחורי המטוס.
בינתיים, התקשו פקחי הטיסה לעקוב אחרי המטוס עקב מיעוט אמצעי המעקב באזור שבו טס.
בשעה 9:09 התקבל דיווח שגוי כי המטוס התרסק.
מספר דקות לפני שהמטוס התרסק באמת, התקשרה ברברה אולסון, אחת הנוסעות בטיסה, לבעלה, הפרקליט הכללי הפדרלי, טד אולסון, ואמרה לו כי מטוסה נחטף.
בעלה בתורו יידע אותה על החטיפות וההתרסקויות הקודמות.
אולסון דיווחה לבעלה כי אחד הטייסים נמצא ביחד איתם באחורי המטוס, בניגוד לשאר הטיסות בהן דווח כי החוטפים רצחו את הטייסים.
זמן קצר לאחר מכן השיחה נותקה.
המטוס החל בצלילה חדה כלפי מטה.
בשעה 9:37 ראו עדים רבים על הקרקע את המטוס מבצע תמרונים מסובכים בגובה נמוך מאוד ומיד לאחר מכן מתנגש בפנטגון לאחר שפגע במספר פנסי רחוב בדרך.
כל 58 הנוסעים שהיו במטוס (כולל חמשת החוטפים) ו-6 אנשיי צוות נספו מיידית בהתרסקות.
גורלה של טיסה 93 של יונייטד איירליינס היה מעט שונה מגורל הטיסות האחרות – כמו בהן גם בה נהרגו כל הנוסעים, אך שלא כבאחרות לא הצליחו החוטפים להשתמש בה כדי לחולל הרג המוני על הקרקע.
הטיסה הייתה אמורה להמריא בשעה 8:00 אך עקב עומס שהיה בשדה התעופה המריאה הטיסה באיחור של כ-40 דקות, בשעה 8:42. בניגוד לשאר הטיסות החטופות, אותן חטפו חמישה חוטפים, על מטוס הבואינג 757 היו ארבעה חוטפים, זיאד ג'ראח, אחמד אל-עזנאווי, אחמד א-נעמי וסעיד אל-גאמדי.
בדומה לחטיפות האחרות, חלק מהחוטפים עלו גם הפעם ללא מטען אולם רק אל-עזנאווי נבחר לעבור בדיקה מדוקדקת.
האיחור בהמראת המטוס פגע בתוכניותיהם של החוטפים שכן כל הטיסות האחרות המריאו בזמן קרוב אחד לשני.
בעת המראת טיסה 93 תוכניתם של המחבלים כבר הייתה בעיצומה.
טיסה 11 הייתה דקות ספורות לפני פגיעה במגדל הראשון של מגדלי התאומים וטיסה 175 בדיוק נחטפה.
ב-9:24 התקבל בתא הטייס של טיסה 93 דיווח ממרכז יונייטד איירליינס לפיו יש לנהוג בזהירות מוגברת, מאחר שמטוסים התנגשו במרכז הסחר העולמי.
שלוש הטיסות האחרות נחטפו כ-30 דקות לאחר ההמראה.
כעבור כמה דקות מההשתלטות התיישב ג'ראח בכיסא הטייס וביקש מהנוסעים ברמקול שיישבו במקומותיהם.
הוא גם הודיע כי יש פצצה על המטוס, שיש להם דרישות ושהם חוזרים לנמל התעופה.
גם בפעם הזאת מגדל הפיקוח שמע את הודעתו של ג'ראח וכך נודע להם לראשונה כי המטוס נחטף.
ג'ראח הסיט את המטוס מנתיב טיסתו וכיוון אותו לעבר וושינגטון.
באמצעות הטלפונים הניידים קיבלו נוסעי הטיסה תמונה בהירה של מה שהתרחש באותו בוקר בניו יורק, והבינו מה הולך להיות גורלה של הטיסה שלהם.
הנוסעים החליטו להסתער על החוטפים ולהשתלט על המטוס.
החלטה שיצאה לפועל ב-9:57. הנוסעים הצליחו להגיע עד לדלת תא הטייס וניסו לפרוץ פנימה.
הטייס החוטף, ג'ראח, הגיב בטלטול המטוס, כדי לפגוע ביכולת הנוסעים לנוע.
ג'ראח הפסיק את טלטול המטוס ב-10:00. בהקלטות מתא הטייס שנמצאו נשמעים קולות של צעקות וזכוכיות מתנפצות.
ג'ראח נשמע שואל חוטף אחר: "זהו?
שנגמור עם זה?" וזה ענה "לא עכשיו, כשכולם יגיעו, נגמור עם זה".
לאחר מכן, ג'אראח שאל שוב "זהו זה, שנוריד אותו?" ואחד החוטפים ענה לו בחיוב.
הנוסעים המשיכו בניסיונותיהם לפרוץ לתא הטייס, וב-10:02 שב וצעק אחד החוטפים: "תוריד את זה.
תוריד את זה" ואחר כך נשמעה צעקת "אללה אכבר".
ג'ארח גילגל את המטוס על גבו, והוריד את אפו מטה.
המטוס החל בצלילה חדה מאוד, ובשעה 10:03 התרסק בשדה פתוח סמוך לשאנקסוויל, פנסילבניה.
יש חילוקי דעות בשאלה האם הנוסעים הצליחו לפרוץ לתא הטייס בדקות האחרונות של הטיסה, אך נראה שהם היו זקוקים לזמן קצר מאוד להשתלט על המטוס.
הם לא הצליחו למנוע מהחוטפים להביא עליהם את מותם, עם זאת, הם מנעו את ריסוקו של המטוס על מטרה בבירה האמריקאית, כשהסברה היא שהכוונה הייתה לפגוע בבית הלבן או בקפיטול.
רגעיהם האחרונים עוררו עניין ציבורי והפכו בתודעת הכלל לסיפור גבורה אמריקני.
אחד הנוסעים, טוד בימר, קרא לגלגל עגלה במטוס ולהשתמש בה כאיל ניגוח כדי לפרוץ את תא הטייס.
דבריו צוטטו שלא כהלכה כאילו אמר let's roll, נתחיל לפעול, ביטוי שהפך לסיסמה מפורסמת.
התנהגותו של הנשיא בוש בדקות הראשונות לאחר ההתנגשות הייתה נושא למחלוקת.
על פי המידע הראשוני שניתן לו, סבר בוש כי מטוס קטן פגע במגדל הצפוני כתוצאה מתאונה.
באותה עת שהה בבית ספר בפלורידה.
הוא המשיך להקשיב לילדים קוראים מתוך ספר לפחות חמש דקות גם לאחר שנודע לו על פגיעת המטוס השני.
מאוחר יותר סיפר כי חשב באותו רגע שהדבר החשוב ביותר הוא לשמור על הבעה של קור רוח.
הוחלט להעלות את הנשיא במהירות למטוס אייר פורס 1, ולהחליט מאוחר יותר על יעד, ולא להחזירו לוושינגטון.
בשעה 9:40 התקבלה ידיעה לפיה מטוס חטוף פונה לעבר הבית הלבן, והוחלט להעביר את יושביו, ביניהם סגן הנשיא, ריצ'רד צ'ייני, למקלט תת-קרקעי.
דווח שהתקשורת בין בכירי הממשל הייתה בעייתית והקו שב ונותק.
בשעה 10:15 קיבל צ'ייני החלטה להפיל את המטוס החטוף שהתקדם לעבר וושינגטון.
בשעה 10:20 התקבל אישור הנשיא להחלטה.
החלטות אלו, שהיו כבר לא רלוונטיות, התקבלו בעקבות טעות חמורה של רשות התעופה האמריקניות שכשלה במעקב אחרי המטוס ולא ידעה שהוא התרסק כמה דקות קודם לכן.
בסופו של דבר התברר שההחלטות לא הועברו לכל זרועות האוויר האמריקניות, אם כי היו מטוסי קרב שהועלו לאוויר עם הוראה כזו.
לאחר מכן היו דיווחים מוטעים על מטוסים חטופים נוספים שנמצאים באוויר.
הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר הסיקה שבשל הבלבול המוחלט ששרר במערך ההגנה האווירית של ארצות הברית, קרוב לוודאי שטיסה 93 הייתה מתרסקת על מרכזי השלטון בגבעת הקפיטול אם נוסעיה לא היו מצליחים למנוע זאת.
התנגדות נוסעים לחטיפתם הייתה מנוגדת להנחיות הרשמיות באותו זמן.
חטיפה היא פעילות שמשמעה תפיסת אדם ולקיחתו ממקומו בכוח, באמצעות פיתוי, באמצעות התחזות, או בכל מניפולציה אחרת.
החטיפה נעשית בדרך כלל על מנת לאיים עליו, לפגוע בו, לכלאו, או לדרוש כופר נפש תמורת שחרורו.
אדם חטוף מכונה בחלק מהמקרים בן ערובה.
במקרה שאדם פרטי מבצע זאת כנגד אדם אחר, מדובר בעבירה פלילית חמורה.
במקרה שמדינה עושה זאת כנגד אויבי המדינה רואים בדבר המשך של האקט המלחמתי, ובמקרה שמדינה חוטפת אנשים כדי להעמידם לדין, יש בדבר את המשך הפעלת שלטון החוק של המדינה.
חטיפה למטרות כופר נפש – אחד מסוגי החטיפה הנפוצים ביותר.
חטיפת אדם ודרישת תשלום גבוה מבני משפחתו בתמורה לשחרורו.
לפעמים נגמרת פרשת חטיפה כזאת ברצח בן הערובה, גם אם שילמה משפחתו את הכופר הדרוש.
הייתה נפוצה בימי קדם ועד המאה ה־19. כיום נדירה מאוד, אם כי עדיין קיימת במספר מקומות באפריקה.
חטיפה למטרות נישואין – חטיפה של נשים, כנגד רצון משפחתן, במטרה לשאתן לאישה.
בזמננו נדיר מאוד סוג כזה של חטיפה, אם כי יש מקומות בהם דוגלים בפן הטקסי שבדבר, כמו בגאורגיה.
בתנ"ך מוזכרת חטיפה כזאת, לאחר פרשת פילגש בגבעה, כשנאלצו בני בנימין הנותרים לחטוף לעצמם נשים כדי שלא ייכחד שבטם.
חטיפת ילדים כאמצעי להשגת משמורת בכוח.
בדרך כלל באה לאחר פרידה או סכסוך בין בני זוג.
חלק ממקרים אלה מתבצעים על רקע רצונו של אחד הצדדים לגדל את ילדיו על פי אמונתו האישית.
חטיפת ילדים לשם מכירתם לאימוץ (כפי שהתבצע למשל בפרשת קרולין ברונה).
חטיפה למטרות רצח ו/או תקיפה מינית.
חטיפה למטרות הפעלת לחץ – מתבצעת על ידי אחזקת אדם בעל חשיבות בעיני הצד הנסחט, ואיום בפגיעה בו אם לא יתקיימו דרישות החוטף.
סוג זה של חטיפה מצוי גם בנסיבות פליליות (כגון ניסיון לשבש הליכי משפט על ידי הפעלת לחץ על עדים), וגם בנסיבות פוליטיות, בדרך כלל בדרישה לשחרר אסירים בתמורה לחיי החטוף (נפוץ במקרים של חטיפת מטוסים), או כאמצעי לפרסום רעיון מסוים.
חטיפות אלו עשויות להתרחש מצד ארגון טרור אשר מעוניין לשחרר את אסיריו, כפי שנקט בדרך זו ארגון חמאס עם חטיפת גלעד שליט.
חטיפה מדינית – לקיחה או תפיסה של אישיות עוינת בידי מדינה כדי להשיג הישג מדיני, למנוע איום ביטחוני, או כדי להעניש אנשים שעברו על החוק ולא נמצאים בטריטוריה של המדינה.
לאחר הפיגוע במגדלי התאומים והמלחמה באל-קאעידה, ארצות הברית החלה לחטוף אנשים החשודים בפעילות בארגון זה.
חטיפות מפורסמות שביצעה ישראל היו חטיפתם של אדולף אייכמן ומרדכי ואנונו לצורך העמדתם למשפט.
חטיפה היא פשע נדיר למדי בישראל.
שני סוגי החטיפה העיקריים שקרו במדינת ישראל הם חטיפה למטרות כופר, לדוגמה: חטיפת הילד אורון ירדן שהסתיימה ברציחתו, וחטיפה לצרכים פוליטיים, המתבצעת בידי ארגוני הטרור, כדוגמת חטיפת החייל נחשון וקסמן ורציחתו.
לחטיפה ישנן מספר הגדרות, כשהעונש על פי הדין הישראלי, חוק העונשין, הוא בין 3 שנות מאסר למאסר עולם.
הכופה אדם בכוח, תרמית או באיומים ללכת מן המקום שהוא נמצא בו, הרי זו חטיפה.
המוציא אדם אל מעבר לגבולות המדינה שבה שוהה אותו אדם בלי הסכמתו שלו עצמו או של המורשה כחוק להסכים בשבילו, אפוטרופוס.
החוטף אדם כדי לרצחו או כדי להעמידו בסכנת רצח, או חוטף אדם כדי לסחוט או לאיים.
החוטף אדם כדי שיהיה נתון לחבלה חמורה והחוטף אדם בידיעה שהנחטף יהיה נתון במצב כאמור.
החוטף אדם בכוונה שייכלא שלא כחוק.
החוטף אדם לשם העמדתו במצב סכנה פיזית, נפשית או חוקית.
כליאת שווא: המביא אדם למצב בו תהיה אפשרות שיעצר או יועמד לדין, כמו לאור התחזות לבעל מעמד רשמי או בעל צו (לדוגמה: המעכב תחת ידו, שלא כדין, דרכון, תעודת מסע, או תעודת זהות של אדם אחר).
המסתיר או כולא אדם באיסור בידיעה שהוא נחטף, דינו כאילו חטף את האדם באותה כוונה (קשירת קשר לביצוע פשע), ידיעה או מטרה שהיו לו בהסתרת האדם או בכליאתו.
חטיפה לצורכי זנות, עבדות וסחר באיברים:
המחזיק אדם בתנאי עבדות לצורכי עבודה או שירותים לרבות שירותי מין.
בסימן זה, "עבדות" – מצב שבו מופעלות כלפי אדם סמכויות המופעלות ככלל כלפי קניינו של אדם; לעניין זה, יראו שליטה ממשית בחייו של אדם או שלילת חירותו כהפעלת סמכויות כאמור.
הכופה שלא כדין אדם לעבוד, תוך שימוש בכוח או באמצעי לחץ אחר או תוך איום באחד מאלה, או בהסכמה שהושגה בתרמית, והכל בין בתמורה ובין שלא בתמורה.
הגורם לאדם לעזוב את המדינה שבה הוא מתגורר לשם העסקתו בזנות או החזקתו בתנאי עבדות.
אם הורשע אדם בעבירת סחר בבני אדם (סחר באיברים או עבדים) ולא פסק בית המשפט פיצויים לניזוק לפי סעיף 77, יפרט בית המשפט בגזר הדין את נימוקיו לאי-פסיקת פיצויים כאמור.
המוציא, במעשה או בפיתוי, קטין שלא מלאו לו שש עשרה שנים או אדם שאינו שפוי בדעתו, ממשמורתו של אפוטרופוסם על פי דין בלי הסכמת האפוטרופוס.
בשנת 1973 התרחשה חטיפת ג'קי אלבו – אירוע החטיפה הראשון בתולדות מדינת ישראל שילד נחטף כדי לסחוט כסף מאביו.
בשנת 1980 התרחשה חטיפה ורצח אורון ירדן.
בשנת 2006 נחטף גלעד שליט לרצועת עזה.
ב-12 ביוני 2014 נחטפו שלושת הנערים אייל יפרח, גיל-עד שער ונפתלי פרנקל בידי ארגון הטרור חמאס בטרמפיאדה בצומת אלון שבות בגוש עציון.
במשך כשבועיים וחצי עמלו כוחות הביטחון צה"ל ושב"כ באיתור החטופים, ב-30 ביוני 2014 התברר הסוף המר של החטיפה, גופות הנערים החטופים נמצאו קבורים ברישול בשטח פתוח כשלושה קילומטר מערבית לכפר חלחול.
חטיפת הנערים התבצעה על ידי ארגון הטרור חמאס, על רקע לאומני, במטרה לבצע עסקת חלופי שבויים.
החטיפה ככל הנראה הסתבכה והחוטפים רצחו את החטופים דקות אחדות לאחר החטיפה, הטמינו את הנרצחים, ונעלמו בלא ליטול אחריות רשמית על החטיפה או מניעיה.
החטיפה נודעה בשם רצח שלושת הנערים.
ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת מתקפת הפתע של ארגון הטרור חמאס על ישראל, נחטפו מיישובי עוטף עזה ומהמפקדות הצבאיות שבאזור מעל 200 חיילים ואזרחים, בהם ניצולי שואה, נשים, ילדים ואף תינוקות.
למרות האיסור על פי החוק הבינלאומי (ובפרט: האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים ואמנת ז'נבה הרביעית).
ברוב ארצות העולם נחשבת חטיפה לעבירה חמורה במיוחד, ובארצות מסוימות (כגון חלק ממדינות ארצות הברית) העונש עליה מגיע עד לכדי עונש מוות.
סימן ז' בחוק העונשין הישראלי (סעיפים 369–377) עוסק בפגיעה בחירות, ובפרט בסוגי החטיפה השונים (סעיפים 369–375).
העונש על עבירה זו נע בין עשר שנות מאסר (למעשה החטיפה העצמו) למאסר עולם (חטיפה למטרת רצח).
על פי פרשנות חז"ל לעשרת הדיברות בדיבר של לא תגנוב מדובר על חטיפה ולא על גנבת רכוש.
על פי החוק המקראי העונש על חטיפת אדם ומכירתו לעבדות היה מוות.
בשנת 1980 נחתמה בהאג האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים הקרויה בקיצור, כאשר ההקשר ברור, "אמנת האג".
על פי האמנה, המשמורת על הילד צריכה להיקבע במקום מגוריו הקבוע.
האמנה אוסרת על העברת ילד ממדינה למדינה ללא הסכמת שני הוריו, או מי שמונה לו על ידי בית המשפט לענייני משפחה כמנהל משמורת.
אם הוברח הילד לארץ אחרת ניתן להגיש בקשה להחזרתו.
בישראל נכנסה האמנה לספר החוקים בשנת 1991, והגוף האחראי על ביצועה הוא המחלקה לעניינים בינלאומיים בפרקליטות המדינה.
חטיפת הדיפלומטים האיראנים התרחשה ב-4 ביולי 1982, בזמן מלחמת האזרחים בלבנון.
באירוע נחטפו שלושה דיפלומטים משגרירות איראן בלבנון ועיתונאי, ועקבותיהם נעלמו.
הדיפלומטים הם מוחסן אלמוסאווי, הממונה על השגרירות, אחמד מותוואסליאן, הנספח הצבאי האיראני בלבנון, ותקי רסתגאר, נהג השגרירות.
אליהם נלווה כאזם אח'וואן, צלם ועיתונאי שטח של סוכנות העיתונאים האיראנית אירנ"א.
על פי הגרסה המקובלת, הארבעה היו בדרכם משגרירות איראן בדמשק ללבנון על כביש ביירות-דמשק, נעצרו במחסום של הכוחות הלבנוניים מצפון לביירות ב-4 ביולי 1982 והועברו למטה הפלנגות בביירות, שם נרצחו.
האיראנים טוענים כי בשנת 1990 הארבעה הועברו חיים לישראל.
מאז הם משמשים כטיעון קבוע שמועלה על ידי איראן וארגון חזבאללה בכל דיון על עסקה לחילופי שבויים, ובכלל זה בנושא רון ארד.
יו"ר הכוחות הלבנוניים סמיר ג'עג'ע, שהיה מפקד בכוחות בזמן מלחמת האזרחים, סתר את הטענה האיראנית כשטען בריאיון לעיתון הלבנוני "א-ספיר" בשנת 2006, לאחר ששוחרר מן הכלא, כי הכוחות הלבנוניים עומדים מאחורי רציחתם של הדיפלומטים.
בשנת 2007 יצא באיראן משחק מחשב שעיקרו שחרור בדיוני של ארבעת הדיפלומטים מהשבי בישראל.
חטיף תפוחי אדמה (גם: צ'יפס, מאנגלית אמריקנית) הוא חטיף מלוח העשוי מתפוחי אדמה.
המתכון הוותיק ביותר לחטיף הצ'יפס נמצא בספר המתכונים של ויליאם קיצ'ינר "The Cook's Oracle" משנת 1817. ספר זה היה רב מכר באנגליה ובעקבותיו הפך הצ'יפס לחטיף פופולרי.
ישנה אגדה אורבנית המייחסת את המצאת הצ'יפס לג'ורג' קראם , השף של מסעדת "מון לייק לודג'" בסרטוגה ספרינגס בניו יורק.
ב-24 באוגוסט 1853, לאחר שלקוח (יש האומרים שהיה זה קורנליוס ואנדרבילט) התלונן שוב ושוב שתפוחי האדמה אינם פריכים ועבים ותפלים מדי, החליט קראם להמליח ולפרוס אותם דק ככל האפשר, עד שלא ניתן יהיה לאכול אותם במזלג.
לאחר שקיבל תגובות חיוביות, נוספה המנה לתפריט המסעדה בשם "צ'יפס סרטוגה".
קראם היה אפרו-אמריקאי ולכן לא התאפשר לו לרשום את המצאתו כפטנט רשום בארצות הברית באותה תקופה.
לפי גרסה אחרת, שנתמכת על ידי המוזיאון המקומי, הצ'יפס הומצא לאחר שאחותו של קראם פרסה תפוח אדמה דק מדי וחלק ממנו נפל בטעות לתוך השמן החם; קראם התרשם מהתוצאה והחליט להגיש את הצ'יפס במסעדה.
על אף הפופולריות של הסיפור, היסטוריונים מאמינים כי מדובר בקמפיין שיווקי של קראם, ולא בסיפור אמיתי.
בשנת 1920 החל החטיף להתפשט בכל רחבי ארצות הברית עם הולדת המכשיר לייצור צ'יפס שפיתח היזם הרמן ליי.
בהתחלה הוא נמכר בקופסאות פח, אך הרצועות בתחתית הפכו תפלות ושמנוניות מדי.
לורה סקודר המציאה בשנת 1926 את השקית האטומה על ידי חיבור של שני ניירות שעווה, המאפשר לשמור על טריות החטיפים עד לפתיחתו במועד המצוין.
המצאת הצלופן האיצה את הפיכת החטיף למוצר תעשייתי המוני.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 נארזים חטיפי תפוחי אדמה בשקיות מיילאר (פולימר פלסטי, המצופה בצידו האחד בשכבת מתכת דקיקה), המנופחות בגז חנקן בטרם אטימתן.
הניפוח בגז חנקן נועד להאט את תהליך חימצון המוצר ובכך להאריך את חיי המדף שלו, כמו-גם להגן על שלמות רצועות תפוחי האדמה ולמנוע את ריסוקן.
בסוף שנות ה-70 החלו להימכר בארצות הברית חטיפי פרינגלס, העשויים מתערובת קמח תפוחי אדמה וחומרים אחרים, הארוזים בגליל קרטון מצופה שכבת מתכת דקה מצידו הפנימי.
צורת אריזה זו נועדה לבדל את המוצר על-פני המוצרים המתחרים בנקודות המכירה, כמו-גם לסייע בשימור צורתם של החטיפים בגלל היותם פריכים יותר לעומת עמיתיהם העשויים פלחי תפוחי אדמה.
ב החלו חטיפי תפוחי האדמה, כמו מוצרים רבים אחרים, לסבול מ"שרינקפלציה", משקל כל אריזה הפך נמוך יותר אך המחיר נותר ללא שינוי.
חברת תפוגן החלה לייצר את חטיף תפוחי האדמה "תפוצ'יפס" בישראל בשנת 1973. את המותג שיווקה חברת "פרומין", שנרכשה אחר כך על ידי "אסם".
בשנת 1991 חברת "עלית" רכשה את המותג וקו הייצור של "תפוצ'יפס", במקביל לקבלת הזיכיון של תאגיד "פריטו-ליי", כך שישמש בסיס למפעל שלה; מאז הוא מיוצר לפי נוסחה של "פריטו-ליי".
חברת "אסם" בתגובה, באותה עת, הקימה קו ייצור מתחרה משלה לחטיפי תפוחי אדמה.
אותו החלה לשווק תחת שם המותג "צ'יפסי".
בהמשך נכנסה לשותפות עם תאגיד המזון השווייצרי "נסטלה" והיא החלה לפתח אותו במשותף עמו.
בשנים 1992–2002 שיווקה "עלית" בישראל במקביל ל"תפוצ'יפס" את המותג הבין-לאומי "ראפלס" של "פריטו-ליי", אך היא החליטה כי נכון יותר לרכז את המשאבים במותג קיים חזק אחד בישראל - "תפוצ'יפס", ולא לפזר אותם על מספר מותגים ושיווקו נפסק.
בהמשך השיקה טעמים חדשים וגרסאות נוספות של "תפוצ'יפס".
בשנת 1997 החל תאגיד פרוקטר אנד גמבל בשייוק החטיף "פרינגלס" בישראל.
בשנת 2013, "תפוצ'יפס" היה החטיף המלוח השני הנמכר ביותר בישראל אחרי במבה, עם מכירות של 165.7 מיליון שקל במחירים לצרכן.
על פי נתונים משנת 2004 תפס "תפוצ'יפס" נתח שוק של 62% משוק חטיפי תפוחי האדמה לעומת 21% של "צ'יפסי" מתוצרת אסם.
מגמות של הקפדה על תזונה השפיעו על שוק חטיפי תפוחי האדמה, וחברות המזון השיקו מותגים המכילים פחות אחוזי שומן מהצ'יפס הרגיל.
בשנת 2016 משרד הבריאות אף המליץ רשמית לציבור הישראלי להוריד את צריכת החטיפים המלוחים, עקב כמות הנתרן הגבוהה בהם.
בשנת 2018 החליטה אסם להפסיק לייצר ולשווק את "צ'יפסי" בישראל.
ב-2023 חזרה לשוק עם מותג חדש בשם CHIPS, המיוצר עבורה בספרד.
בכדורסל מתרחשת חטיפה כאשר שחקן הגנה גורם בפעולתו, באופן חוקי, למעבר הכדור לקבוצתו שלו.
חטיפה תיזקף לזכות שחקן ההגנה כאשר גרם לאיבוד הכדור באמצעות הדיפת הכדור אל עבר שחקן מקבוצתו, או כאשר לקח את הכדור בעצמו והשתלט עליו.
חטיפה יכולה להתבצע בעת מסירה בין שחקני ההתקפה, או בעת כדרור של שחקן התקפה.
אם החוטף ביצע עבירה בעת החטיפה, תישרק לחובתו עבירה והחטיפה תיחשב כלא הייתה.
בכל התקפה בה נרשמת חטיפה לזכות שחקן הגנה, יירשם במקביל איבוד כדור לחובת שחקן ההתקפה שגרם לאיבוד הכדור.
במקרים בהם נחטף הכדור בעת ניסיון זריקה של שחקן ההתקפה, תירשם לזכות השחקן המגן חסימה, ולא חטיפה.
חטיפת כדור בדרך כלל דורשת דריכות גבוהה, זריזות ויכולת תגובה מהירה.
היתרון המשמעותי שבחטיפות כדור הוא ההתקפות המתפרצות שהן מייצרות פעמים רבות.
עם זאת, ניסיונות חטיפה יכולים גם לפגוע בהגנת הקבוצה, והם סוג של הימור, מאחר שניסיון חטיפה כושל עלול להוציא את שחקן ההגנה מעמדת הגנה יציבה ובכך לפנות את שחקן ההתקפה לזריקה פנויה או חדירה לסל.
ליגת ה-NBA וליגת ה-ABA החלו לתעד חטיפות רק החל מעונת .
שיאן החטיפות ב-NBA הוא ג'ון סטוקטון, שרשם לאורך הקריירה 3,265 חטיפות בסך הכול, כולם במדי יוטה ג'אז.
ממוצע החטיפות למשחק הגבוה ביותר שייך לקלע אלווין רוברטסון, שחטף 2.71 פעמים בממוצע למשחק לאורך הקריירה.
לרוב, שחקנים נמוכים מעמדות הרכז והקלע מצטיינים בחטיפות בזכות זריזותם, אך גם שחקנים בעמדות אחרות עשויים להצטיין כחוטפים.
לאורך השנים הובילו את טבלת החוטפים העונתית של ה-NBA מספר שחקנים בעמדות הפורוורד, דוגמת ריק בארי (), סקוטי פיפן (), ג'רלד וולאס () וקוואי לאונרד ().
הסנטר האקים אולאג'ואן, שחטף לאורך הקריירה 2,162 פעמים, מדורג במקום השמיני בטבלת החוטפים ב-NBA, והפאוור פורוורד קארל מלון (2,085) מדורג עשירי.
שני שחקני NBA בלבד תועדו כשחטפו 11 פעמים במשחק בודד - לארי קינון (26 בדצמבר 1976) וקנדל גיל (3 באפריל 1999).
רישום חטיפות ב-NBA החל בעונת .
ג'ייסי לי דוגארד , היא אזרחית ארצות הברית שהתפרסמה לאחר שנחטפה מתחנת אוטובוס ליד ביתה באגם טאהו קליפורניה ב-10 ביוני 1991 בהיותה בת 11, והוחזקה על ידי חוטפה, פיליפ גארידו ואשתו ננסי, בחצרם האחורית בעיר אנטיוק במשך 18 שנה.
בזמן שהייתה כלואה אצל הזוג גארידו, דוגארד הביאה לעולם כתוצאה מאונס על ידי פיליפ גארידו כ-2 בנות (אנג'ל הבוגרת ב-1994, ו-סטארלט הצעירה יותר ב-1997).
החטיפה אירעה ב-10 ביוני 1991, בעיר סאות' לייק טאהו.
דוגארד נחטפה לעיני אביה החורג, מנקודת איסוף של ההסעה לבית ספרה אשר ליד ביתה.
חטיפה זו משכה את תשומת לב התקשורת הלאומית בארצות הברית ואף הגיעה לתוכנית "המבוקשים ביותר של אמריקה".
דוגארד שימשה לחוטף שפחת מין, נאנסה במשך שנים, וילדה לחוטף שתי ילדות, שנהגו לספר לשכנים, במקרים הבודדים בהם נראו, כי היא אחותם הגדולה.
הן מעולם לא הלכו לבית הספר או ראו רופא.
החוטף היה עבריין מין מורשע, אשר שחרורו מהכלא היה מותנה בפיקוח של קצין תנאי שחרור לכל חייו.
קצין זה לא ראה בביקוריו הקבועים, את "החיים האחוריים" שהוסתרו בביתו של החשוד.
התפנית התרחשה ב-24 באוגוסט 2009 כאשר החוטף הביא את ילדותיה של דוגארד, באחד מן המקרים הבודדים בהם יצאו משטח חצר הבית, לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי לחלק פליירים.
בעת שביקש אישור לקיים את פעילותו, הציג גארידו את הילדות כבנותיו, אולם קצינת הביטחון של האוניברסיטה חשה כי משהו חשוד באינטראקציה שבין החוטף לבין הילדות.
"הן היו רובוטיות כאלה", סיפרה מאוחר יותר, וציינה כי לא יצרו עימה קשר עין ולא נראו כבעלות כישורים חברתיים כלל.
לאחר שביקשה ממנו להזדהות, העלתה בבדיקה קצרה כי הוא עבריין מין מורשע תחת פיקוח של קצין תנאי שחרור לכל חייו, ויצרה קשר עם קצין תנאי השחרור.
הקצין התפלא לגלות שהאסיר המשוחרר תחת פיקוחו מסתובב עם ילדות, וזימן את דוגארד וילדותיה לבירור במשרדו.
בבירור שערך, חשפה ג'ייסי לי דוגארד את זהותה האמיתית, נוצר קשר עם אימה והיא שבה לחיק אמה ומשפחתה.
זהותה אומתה בין השאר באמצעות בדיקות די-אן-איי.
החמצת הזדמנות הצלה בשנת 2006
בשנת 2006, התקשר אחד השכנים למשטרה ודיווח כי ישנם ילדים שחיים בחצרו האחורית של גארידו.
עוד הוא אמר כי גארידו הוא "פסיכופת בעל התמכרות מינית".
בעקבות הדיווח הגיעו שוטרים לביתו של גארידו, אך הם לא ביצעו חיפוש בחצר האחורית והסתפקו בתשאולו של גארידו בפתח ביתו, שבסופה קבעו כי לא מתקיימת כל פעילות פלילית בביתו, למרות מידע על עברו של החוטף במשטרה.
זמן קצר לאחר שחרורה של דוגארד התנצלה המשטרה על החמצת ההזדמנות לשחרר אותה באותו האירוע.
אביה החורג, שצפה בחטיפה ונפרד מאמה בעקבות משבר בנישואין עקב העלמות הילדה, סיפר לאחר שנפגשה עם אמה לראשונה, כי "היא באמת עוברת מסע של רגשי אשמה", וכי היא מרגישה אשמה כי יצרה מעין "ברית" עם החוטף, ולאחר שראתה את אמה חשה אשמה על כך שלא ברחה משוביה.
כמה פסיכיאטרים שהתראיינו לכלי התקשורת אמרו כי ייתכן וסבלה מתסמונת סטוקהולם, תופעה ידועה בקרב ילדים שנעלמו עקב חטיפה.
אביה החורג גם הסביר את העובדה מדוע לא ניסתה לברוח, "לג'ייסי יש רגשות חזקים לאיש הזה.
היא באמת חשה כאילו זה כמעט כמו נישואין", כך אמר לכתבים.
עוד סיפר אביה החורג כי אמה אומרת כי היא נראית "כמעט כמו בזמן החטיפה", וכי "היא נראית ממש צעירה ואינה נראית בת 29 כלל".
רק לאחר המעצר של אביהם הביולוגי, אירוע שגרם לילדותיה של דוגארד לבכות ולכעוס על מעצרו, גילתה להם כי היא אינה אחותם כפי שחשבו וכי היא נחטפה בידי אביהם.
פרשת חטיפתו של אומרו דיקו הייתה ניסיון כושל לחטוף את השר הניגרי אומרו דיקו (Umaru Dikko) בלונדון ב-1984, במטרה להביאו לניגריה בדואר דיפלומטי.
בפרשה היו מעורבים שלושה ישראלים, שנשכרו על ידי שירותי הביון של ניגריה.
אומרו דיקו היה שר התחבורה הניגרי בממשלתו של גיסו, שהו שאגארי.
עם ההפיכה בניגריה ב-1983 בראשותו של הגנרל מוחמדו בוהרי, נמלט דיקו לגלות בלונדון, שם הפך למבקר קולני של השלטון החדש.
שלטונות ניגריה, שטענו כי דיקו היה מעורב במעשי שחיתות, החליטו להחזירו לניגריה בכוח, ושכרו לשם כך את שירותיהם של שלושה ישראלים.
קודם לחטיפה הגיע ללונדון מטוס בואינג 707 של ניגריה איירוייז כשהוא ריק מנוסעים, במטרה לשנע דואר דיפלומטי לניגריה.
ב-4 ביולי 1984, במהלך טיול רגלי, נחטף דיקו לתוך רכב מסחרי, נהוג על ידי ניגרי ושמו מוחמד יוסופו.
מלבדו נכחו בחטיפה שלושה ישראלים: אלכס ברק, שארגן את החטיפה, ד"ר אריה שפירא, רופא הצוות, ופליקס אביטל, לשעבר אבוטבול (אביו של אסי אבוטבול).
החוטפים התנפלו על דיקו, סיממו אותו והכניסוהו לארגז שהיה מיועד למשלוח בדואר הדיפלומטי.
מזכירתו האנגלייה של דיקו מיהרה לדווח לסקוטלנד יארד, שפתח בחקירה.
לפקידים שבדקו את המשלוח לא הוצגו המסמכים הרלוונטיים לדואר דיפלומטי, הארגז נפתח ודיקו נמצא בו כפות ומסומם, עם אמצעים להבטחת המשך נשימתו.
הוא הועבר לבית חולים ונמצא בריא.
המטוס הניגרי קורקע עד לגמר החקירה.
בתגובה הורו שלטונות התעופה הניגריים למטוס של חברת התעופה הבריטית בריטיש קלדוניאן לחזור על עקבותיו לאחר שכבר המריא משדה התעופה של לאגוס.
המטוס שוחרר רק לאחר שחרור המטוס הניגרי.
ברק נידון ל-14 שנות מאסר ושני האחרים לעשר שנים.
שלושתם ריצו מספר שנים מעונשם, ואז שוחררו וגורשו לישראל.
פליקס אבוטבול, שישב בכלא הבריטי עד לשחרורו ב-1993, נרצח בשנת 2002 על רקע פלילי.
אלכס ברק נפל קורבן להתנקשות, שבה נפצע קשה.
דיקו חי בגלות עוד כעשר שנים, וב-1995 חזר לניגריה וייסד מפלגה חדשה.
הפרשה גרמה למשבר חמור ביחסי בריטניה-ניגריה.
בריטניה אף הודיעה על גירושם מבריטניה של שני בכירים ניגריים.
ישראל הכחישה כל קשר לפרשה, למרות ניסיונות מצד אמצעי תקשורת בריטיים לייחס את החטיפה ל"מוסד".
חטיפה נעימה (במקור: Ruthless People), הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאי מבית היוצר של צוקר, אברהמס וצוקר (יוצרי הסרט "טיסה נעימה", ועל כן תרגום שם הסרט לעברית), בכיכובם של דני דה ויטו, בט מידלר, ג'אדג' ריינהולד, הלן סלייטר וביל פולמן.
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של מיליונר, הזומם לרצוח את אשתו על מנת לרשת את הונה.
להפתעתו - היא נחטפת על ידי צמד חוטפים, אשר מאיימים לרצוח אותה אם לא ישלם את דמי הכופר.
הוא מסרב לשלם, אולם צמד החוטפים מתגלה להיות צמד של שלומיאלים טובי לב, אשר בינתיים מתיידדים עם האישה החטופה, ובסופו של דבר - השלושה מחליטים יחדיו לשתף פעולה נגד הבעל.
המיליונר סם סטון (דני דה ויטו) מספר למאהבת שלו, קרול דוגסוורת' (אניטה מוריס), כי בכוונתו לרצוח את אשתו, ברברה סטון (בט מידלר).
סם הוא חמדן רודף בצע, אשר התחתן עם אשתו רק בגלל הכסף שלה, אותו ירשה מאביה.
אולם, כאשר סם מגיע הביתה על מנת לרצוח אותה - הוא מוצא את הבית ריק מאדם.
מרוב תסכול הוא משליך לחצר את בקבוק הכלורופורם, שבאמצעותו תכנן להרדים את ברברה לפני שיהרוג אותה.
זמן קצר לאחר מכן, סם מקבל שיחת טלפון מאדם אלמוני הטוען כי חטף את ברברה, ואם סם לא ישלם את דמי הכופר - יהרוג אותה.
החוטף האלמוני מאיים על סם כי ברברה תיהרג אם יודיע על חטיפתה למשטרה או לכלי התקשורת - דבר שסם, המעוניין במותה של אשתו, עושה מיד בסיום השיחה.
זמן קצר לאחר מכן מתמלא הבית בעיתונאים ובשוטרים, המחפשים אחר רמזים על מנת לפענח את מקרה חטיפתה של ברברה.
החוטפים הם קן (ג'אדג' ריינהולד) וסנדי קסלר (הלן סלייטר), זוג צעיר נשוי.
השניים הם עניים מרודים הלהוטים לנקום בסם, אשר עשה את הונו על ידי גנבת עיצובי האופנה המקוריים של סנדי.
השניים נועלים את ברברה, אשתו השמנה והצעקנית של סם, במרתף ביתם.
מזימתם של הקסלרים נכשלת, משום שסם לא רוצה את אשתו בחזרה, ולמעשה הוא עושה כל שביכולתו על מנת לדרבן את החוטפים לממש את האיומים שלהם ולהרוג אותה.
הקסלרים, שאינם מעוניינים במותה של ברברה אלא בכסף, מנסים להתמקח עם סם על גובה הכופר (בתחילה - חצי מיליון דולר.
בסופו של דבר - 10,000 דולר בלבד), אולם סם עדיין מסרב לשלם, ולמעשה מתגרה בקן ודוחף אותו לעמוד באיומו ולהרוג את ברברה.
סיבוכים נוספים לעלילה מגיעים מכיוונה של קרול, והמאהב הנאה והמטומטם שלה ארל מוט (ביל פולמן, בהופעתו הקולנועית הראשונה).
סם סיפר לקרול כי בכוונתו לרצוח את ברברה ולהשליך את גופתה בשכונת הוליווד הילס, ולכן קרול שולחת את ארל עם מצלמת וידאו לצלם את סם, על מנת שמאוחר יותר תוכל לסחוט ממנו את כספי הירושה.
ארל יוצא לצלם את מעשה הרצח, אך בפועל, בטעות, הוא מצלם מפגש אקראי במכונית בין זונה לבין לקוח שלה, כשהוא סבור שהוא מצלם את סם חונק את אשתו למוות.
קרול שולחת לסם את הקלטת בצורה אנונימית, מבלי שצפתה בה קודם.
סם, שאיננו מודע למזימותיה של קרול, צופה באקט המיני שמתועד בקלטת, ומיד מתקשר אליה ומודיע לי כי הוא מעוניין לבצע לה את הנעשה בקלטת - כאשר הוא מתכוון למין, אולם היא מפרשת את דבריו כאיום על חייה.
קרול המבועתת מכינה עותק נוסף של הקלטת, ושולחת אותו אל מפקד המשטרה בנטון, תוך ציפייה כי יעצור את סם בגין רצח אשתו (מאחר שזה מה שהיא חושבת שמתועד על גבי הקלטת).
אולם מתברר כי הלקוח של הזונה, המצולם על גבי הקלטת, הוא מפקד המשטרה בנטון בעצמו, שמפרש את דבריה של קרול כמעשה סחיטה ושהיא תפיץ לתקשורת את הקלטת, אם לא יעצור את סם.
בנטון מגיע לביתו של סם עם צווי חיפוש, תוך כוונה לשתול ראיות שיפלילו את סם ברצח אשתו, אולם להפתעתו - צוות השוטרים שמגיע למקום ביחד איתו מוצא את בקבוק הכלורופורם של סם, וכן צילומים משותפים של סם ביחד עם קרול.
סם נעצר כחשוד ברצח אשתו, אולם בהיעדר גופה - הוא משוחרר בערבות.
מאחר שהמשטרה כבר לא מאמינה כי ברברה נחטפה, אלא נרצחה על ידי בעלה - על סם כעת להיענות לדרישות החוטפים, על מנת לקבל אותה בחזרה ובכך להוכיח את חפותו.
במקביל, על מנת להפיג את שעמומה בזמן היותה בשבי, ברברה מתחילה להתאמן ומצליחה לרדת במשקל בצורה משמעותית.
ברברה וסנדי מתיידדות, ומאחר וסם מסרב לשלם את דמי הכופר - סנדי מחליטה לשחרר את ברברה.
ברברה עוזבת את ביתם של הקסלרים, אולם חוזרת מדי כאשר היא מגלה ידיעה בעיתון על המאהבת של סם, והיא מבינה שהוא רוצה במותה.
בדיוק באותו הזמן חודר לבית רוצח סדרתי, אשר נופל מגרם מדרגות ושובר את צווארו.
ברברה, קן וסנדי מחליטים לשתף פעולה יחדיו, על מנת לנקום בסם, שכעת הוא נואש להוכיח את חפותו וכי אשתו בחיים.
סם מסכים לשלם את הכופר, אולם כעת - החוטפים דורשים ממנו 2 מיליון דולר (תוך שימוש בידע הפנימי שיש לברברה על מצבו הכלכלי של סם).
סם מתקומם, אך בלית ברירה מושך את כל הכסף.
הוא מזמין את המשטרה להגיע למפגש עם החוטפים, בזמן מסירת הכסף, אולם המשטרה מסרבת, משום שהשוטרים עדיין סבורים כי סם רצח את אשתו.
סם מגיע עם כל כספו למפגש עם קן, המחופש לליצן.
קן נוסע במכוניתו לאורך מזח המוביל אל תוך הים, עד אשר מכוניתו עפה מעבר לקצה וטובעת בים.
המשטרה מגיעה למקום, ומושה מתוך המים את המכונית, בתוכה נמצאת גופתו של הרוצח הסדרתי, בתחפושת של ליצן.
סם מעמיד פנים כי הוא אבל על מותה של ברברה, אולם היא מגיעה למקום ומפתיעה אותו.
ברברה מספרת לשוטרים כי הרוצח הסדרתי הוא החוטף שלה, מזהה את גופתו וטוענת כי הוא היה החוטף היחיד.
על חוף הים, לא הרחק משם, קן עולה מן המים כאשר עליו ציוד צלילה, והוא נושא בידו במזוודת המזומנים של סם.
סנדי רצה לקראתו ומחבקת אותו באהבה ומנשקת אותו.
ברברה, לאחר שנפטרת מבעלה, חוברת אליהם, והשלושה רוקדים משמחה.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ציון 90% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 21 ביקורות.
הסרט זכה בפרס American Comedy Award בעבור השחקנית המצחיקה ביותר בתפקיד ראשי בסרט באורך מלא - בט מידלר.
חטיף מרס מטוגן בשמן עמוק הוא מנת קינוח, שמכינים אותה על ידי טיגון בשמן עמוק של חטיף שוקולד מסוג מרס, שנטבל בבלילה המשמשת לטיגון דגים.
החטיף מקורר בדרך כלל לפני הטיגון על מנת שלא יימס בתוך השמן הרותח.
המנה הומצאה בחנות פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד באמצע שנות התשעים.
בקיץ 1995 פרסם עיתון מקומי בעיר אברדין ידיעה על חנות בעיירה סמוכה המגישה את המנה לילדים.
בתוך ימים ספורים מצא הסיפור את דרכו לעיתונים הנפוצים בסקוטלנד ובבריטניה ומשם לשידורי הטלוויזיה של ה-BBC, והמנה הוכנה בתוכנית טלוויזיה בשידור חי.
בעקבות הפרסום הרב הזדרזו חנויות פיש אנד צ'יפס ברחבי בריטניה להכניס את המנה לתפריטן.
בסקר שערך כתב עת רפואי ב-2009 בקרב כ-500 חנויות פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד נמצא כי 37% מהן מגישות את המנה או הגישו אותה בעבר.
חנויות אחדות דיווחו על מכירת מאות מנות בשבועות מסוימים.
ילדים הם הלקוחות העיקריים של המנה.
המצאת המנה והפרסום לו זכתה הביאו להמצאת מנות דומות של חטיפים המטוגנים בבלילה בשמן עמוק, וביניהם ביצי הפתעה משוקולד, חטיף קוקוס מסוג באונטי וחטיף סניקרס (מנה הפופולרית במיוחד בארצות הברית).
חטיפות בריטים על ידי האצ"ל נעשו לשם ביטול עונש מוות שנגזר על לוחמי אצ"ל והמרתו למאסר עולם.
לאחר התקפת אצ"ל על מחנה חיל האוויר הבריטי בעקיר (כיום- מחנה תל נוף) ב-28 בינואר 1946 והחרמת ציוד צבאי, פרסמו השלטונות הבריטים תקנות חדשות לשעת חרום.
בתי הדין הצבאיים הוסמכו לגזור עונש מוות על העבירות הבאות:
ירייה מנשק חם אל כל איש או אל כל קבוצת אנשים או אל כל מקום אשר ייתכן כי יהיו בו אנשים.
הטלת או הנחת פצצה, רימון או חומר תבערה בכוונה לגרום מוות או פציעה לאנשים או נזק לרכוש.
נשיאת נשק חם מאיזה סוג שהוא, תחמושת, פצצה, רימון, חומר נפץ או חומר תבערה בלי רשות מאת המפקד הצבאי, או בשמו.
השתייכות לקבוצה או לגוף של אנשים אשר אחד או יותר מהם ביצע, בהיותו חבר אותה קבוצה, או גוף אנשים, עבירה נגד התקנות הנ"ל.
החטיפות היו (לפי סדר כרונולוגי):
חטיפת הקצינים הבריטים - כדי לבטל את עונש המוות על יוסף שמחון ומיכאל אשבל.
חטיפת השופט וינדהאם - לשם ביטול עונש המוות על דב גרונר
חטיפת הסרג'נטים - לשם ביטול עונש המוות על שלושה לוחמי אצ"ל שנתפסו בפריצה לכלא עכו.
רק חטיפת הקצינים הבריטים השיגה את מטרתה.
ב-13 ביוני 1946 דן בית הדין הצבאי את לוחמי האצ"ל יוסף שמחון ומיכאל אשבל, למוות בתלייה.
הם נתפסו לאחר שנפצעו בהתקפת אצ"ל על מחנה סרפנד לשם החרמת נשק.
בצהרי 18 ביוני 1946 פרצה חוליית לוחמי אצ"ל למלון "הירקון" בתל אביב שם שוכנו קצינים בריטים והיה להם מועדון.
תוך זמן קצר הופרדו הקצינים מהחיילים.
הכוונה הייתה לחטוף קצינים בכירים אבל הקצינים באותו הזמן במקום היו בדרגת קפטן בלבד.
שלושה הוסעו לבית ערבי מבודד ברחוב סלמה ושנים הוסעו למרתף ברחוב ישראלס.
אותו זמן נעצר בירושלים קצין צבא בכיר שהיה בדרכו לפגישה עם גנרל בארקר.
הוא הוחזק במקום מסתור בשכונת הבוכרים אך כעבור יומיים הצליח להימלט.
הפעולה זעזעה את הממשלה הבריטית.
דוד בן-גוריון ששהה באותו זמן בלונדון, התבקש לעשות לשחרורם המיידי של הקצינים.
נציגי ההגנה נפגשו עם נציגי אצ"ל בתנועת המרי העברי וניסו לשכנע אותם כי הבריטים לא יירתעו מתליית שני הנידונים למוות, מטעמי יוקרה אימפריאלית, גם אם יעלה הדבר בחייהם של הקצינים ואילו שחרורם של אלה עשוי להיות פתח להצלתם.
נציגי אצ"ל לא קבלו הערכה זו.
בינתיים הסתבר שמקום המסתור ברחוב ישראלס עומד להתגלות והאצ"ל שחרר את שני הקצינים שהיו כלואים שם.
לאחר שההגנה הודיעה שהקצינים שוחררו על פי הוראה מטעם מפקדת תנועת המרי, הבהיר האצ"ל בהודעה ששודרה ב"קול ציון הלוחמת" כי שני הקצינים שוחררו בתוצאה של שיקול והחלטה של אצ"ל בלבד.
ניסיון נוסף לשדל את אצ"ל לשחרר את הקצינים נעשה על ידי ישראל רוקח, ראש עיריית תל אביב, אך ללא תועלת.
לבסוף, ב-3 ביולי 1946 שידר קול ירושלים הודעה כי מפקד הצבא בארץ ישראל אישר את חיובם בדין של אשבל ושמחון וגזר דין המוות שהוצא נגדם אבל ה.מ.
הנציב העליון בתוקף הסמכויות שניתנו לו לפי סעיף 16 של דבר המלך במועצתו מהשנים 1922–1940, החליף את גזר דין המוות במאסר עולם.
אצ"ל מיהר לשחרר את הקצינים כי רצה לסיים את הפרשה היות שהקצינים החלו בשביתת רעב ולא היה עניין לאצ"ל שייגרם להם נזק.
הם הושמו בתוך ארגז גדול.
משאית הביאה אותם לשדרות רוטשילד פינת שד"ל.
הארגז הורד וממנו יצאו הקצינים.
אחד מהם ניסה לרוץ אחרי המשאית אך מעד ונפל לעיני רבים שהתקהלו מסביב לארגז.
עיריית תל אביב קבעה לוחיות זיכרון על קיר הבית בו עמד קודם מלון "הירקון" ממנו נחטפו חמשת הקצינים הבריטים ברחוב הירקון 64 ועל קיר הבית בו הוחזקו שלושת הקצינים הבריטים, בדרך שלמה 162.
חטיפת השופט וינדהאם ומייג'ור קולינס
ב-1 בינואר 1947 נידון דב גרונר למוות על חלקו בהתקפה על משטרת רמת גן.
גנרל בארקר אישר את גזר הדין ב-24 בינואר 1947 וביצועו נקבע ל-28 בינואר 1947.
למרות נקיטת אמצעי זהירות על ידי הבריטים הצליחו לוחמי אצ"ל לתפוס ב-26 בינואר 1947, בירושלים, קצין ביון בריטי, מייג'ור ה.מ.
מאחר שלא באה כל הודעה חדשה על שינוי בגזר הדין החליט אצ"ל לבצע פעולה חורגת מהפעולות הרגילות ולחטוף שופט מחוזי.
ב-27 בינואר 1947 נעצרו בצהריים מוניות אחדות לפני בית הדין המחוזי ברחוב יהודה הלוי בתל אביב ומתוכן יצאו 14 צעירים.
הם עלו לאולם בית המשפט שבו התנהל משפט בראשותו של השופט ראלף וינדהאם.
באקדחים שלופים הם ניגשו לשופט ובקשו ממנו להתלוות אליהם.
השופט הובא כשהוא עוטה גלימת שופט ופאה נכרית לראשו.
הוא הוכנס למונית והוסע לצריף מבודד שבו התגוררה משפחה אוהדת אצ"ל בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק.
עוצר הוכרז בירושלים ובתל אביב.
באותו ערב פורסמה ידיעה ממשלתית שמסרה שמפקד הצבא דחה את ביצוע גזר הדין לפרק זמן בלתי מוגבל.
הנציב העליון הזמין את גולדה מאיר, אליעזר קפלן וישראל רוקח והזהיר אותם שאם קולינס ווינדהאם לא ישוחררו תוך 48 שעות יופעל מצב צבאי באזורים בהם היו החטיפות והתוצאות תהינה קשות ביותר.
מפקדת האצ"ל החליטה לשחרר את השניים בגלל מספר שיקולים:
דחיית ביצוע גזר הדין היוותה הישג חלקי של הפעולה
היה חשש שחיפושים נמרצים מטעם ההגנה יביאו לגילוי החטופים.
השופט וינדהאם היה מעורב בחיי היישוב העברי ומקובל על תושבי תל אביב והוצאתו להורג הייתה מביאה לרגשות קשים כלפי הארגון.
וינדהאם שוחרר בבוקר ה-28 בינואר 1947 וקולינס, ב-29 בינואר 1947. שניהם סיפרו על יחס הוגן.
בלונדון תקף וינסטון צ'רצ'יל את הממשלה הבריטית שאין לה עוז לבצע בעקביות את החלטותיה.
דב גרונר נתלה לבסוף ב-16 באפריל 1947. באותו יום נתלו גם יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי.
מספר ימים לאחר תליית ארבעת הלוחמים הוחלט באצ"ל לתפוס בני ערובה בריטיים ולתלות אותם כדי להביא להפסקה ב"מדיניות הגרדומים" של הבריטים.
היחידה מנתה את "גידי" (עמיחי פאגלין) ואשתו צפורה, יעקב עמרמי (ראש ה"דלק") ואשתו חוה, וכן את דב כהן ("שמשון"), והנהג, אהרון מזרחי.
עמרמי סיפר על האירוע:.פתאום הופיעה חוה בריצה ואמרה: "ישנו בריטי אחד על-יד הבר במלון פארק מעשן פייפ.
אי אפשר לטעות, זה בריטי ממש".
ניגשנו אל נחום סלונים להודיע לו.
נחום ואהרון נכנסו ראשונים לבית-המלון ודב כהן ("שמשון") נכנס אחריהם.
ציפורה פאגלין, חוה עמרמי ואני עמדנו ליד החלון והסתכלנו מבחוץ על הנעשה במפנים.
נחום התיישב אל אחד השולחנות, הוציא את אקדחו למען יראו הנוכחים, וביקש שכל אחד יראה את תעודת הזהות שלו.
נבדקו התעודות של כעשרים זוגות; כולם היו יהודים.
"אנו יוצאים", אמר נחום, "אין לנו מה לחפש כאן".
בצאתם החוצה ראו ברחבת-הכניסה טיפוס ככן ארבעים, לבוש צעיף ומקטרת בפיו.
נחום תקע לו את האקדח בין צלעותיו ואהרון מזרחי אמר: "Come with us".היחידה העבירה את הקצין לאחד הפרדסים בקצה רחוב גורדון (גן הדסה) - שם אמורים היו לתלות אותו.
עמרמי החליט לחקור אותו תחילה וגילה ששמו היה ג'ק וילקינסון.
כשהתברר לקצין הבריטי שחבל התלייה מצפה לו פתאום התחיל לומר תפילת "קדיש" מתחילתה ועד סופה ואחר הוסיף פסוקים מתפילת "אדון עולם".
לאחר הדברים האלה, התנצל עמרמי בפני החטוף והוא הוחזר לבית המלון.
לאחר שאושר גזר דינם של שלושת אסירי המחתרת שנתפסו בפריצה לכלא עכו, אבשלום חביב, מאיר נקר ויעקב וייס, החליט האצ"ל לנסות להצילם על ידי חטיפת שני סמלים בריטיים ברחובות נתניה.
מאז פעולה זו ועד תום המנדט הבריטי בא"י, לא ביצעו הבריטים הוצאות נוספות להורג.
חטיפה בידי חוצנים הוא מונח המתאר טענות על חטיפה בידי ישויות לא אנושיות, או זיכרון סובייקטיבי של אירועים כאלה.
אין אף ראיה פיזית אובייקטיבית לחטיפה של ממש, ולכן המדענים ואנשי המקצוע בתחום בריאות הנפש מסבירים את הטענות בהטעיה או אשליה עצמית, הונאה, סוגסטיה, בתופעות שינה (כגון שיתוק שינה), וכדומה.
אחת מהראיות לכך שאין ממש בטענות על חטיפה בידי חוצנים היא שמרבית המקרים שתוארו דמו מאוד לאלו המופיעים בסרטי מדע בדיוני שונים.
טענות אופייניות לחטופים הן שהחוצנים עשו עליהם ניסויים, לעיתים כאלו הקשורים במערכת הרבייה.
טענה נפוצה נוספת היא שהחוצנים הזהירו את החטוף מפני הסכנות בשימוש בנשק גרעיני.
למרות שרוב החטיפות מתוארות כאירוע מפחיד וטראומטי, חלק מהסיפורים מתארים את החטיפה כאירוע מהנה או מכונן.
סיפור חטיפת החוצנים הראשון שזכה לסיקור תקשורתי נרחב היה סיפור חטיפתם של בטי ובארני היל בשנת 1961. מאז ועד היום התפרסמו באמצעי התקשורת לאורך השנים דיווחים שונים על חטיפות חוצנים ברחבי העולם.
התופעה נפוצה בעיקר בארצות דוברות אנגלית, ובמיוחד בארצות הברית.
תוכן הסיפור משתנה בהתאם לתרבות החטוף.
חטיפות בידי חוצנים היוו כר נרחב לתאוריות קשר וסיפורי מדע בדיוני (למשל, בסדרה תיקים באפלה), שפיתחו את המניעים האפשריים והטכנולוגיות הנצרכות עבור מעשי החטיפות.
מדענים רבים דוחים את הטענות כי התופעה של חטיפה בידי חוצנים אכן מתרחשת.
עם זאת, ישנם אנשים רבים יציבים מבחינה נפשית וטוענים שנחטפו בידי חוצנים.
מאק מעל 800 "חטופים", ביניהם בעלי מסעדה, מזכירות, סוהרים, סטודנטים, מנהל אוניברסיטה ועקרות בית.
"רוב החטופים אינם מפגינים חוסר שלווה, שקרנות או מחלת נפש ברורה," הוא ציין.
מומחים נוספים אשרו כי למרות הטענה שמעשי החטיפה הן תוצאות של מחלות נפש, רבים מן החטופים בריאים בנפשם.
דיווחי חטיפה רבים היו מפורטים למדי.
סביב הנושא התפתחה תת-תרבות, בעלת מיתוס מפורט המסביר את הסיבה לחטיפות: לחוצנים השונים (אנשי לטאה, אפורים וכן הלאה) תפקידים, מוצאים ומניעים שונים.
חלק מהמאמינים בתקריות מאמינים בטיוח ממשלתי סביב הנושא.
בעוד שחטיפה בידי חוצנים לא זכתה לתשומת לב נרחבת עד 1960, היו סיפורי חטיפה בעשורים שלפני כן.
סיפורים אלו זכו לכינוי "חטיפות מוקדמות" בידי חוקר העב"מים ג'רום קלארק.
ב-27 בנובמבר 1896, הודפס בעיתון היומי של סטוקטון, קליפורניה סיפורו של הקולונל ה' ג' שאוו שטען שהוא וחברו הוטרדו בידי שלושה דמויי אדם גבוהים ומכוסי שיער פלומתי שניסו לחטוף אותם.
ב-1955 סופר על קארל האנראת' ווילבר וויקינסון שטענו שפגשו חייזרים.
לאחר מכן הם נעלמו בנסיבות לא ידועות.
ב-1950 טענו אנשים ברחבי ארצות הברית כי חוו מפגש מהסוג הרביעי בו חוצנים אמרו להם שעליהם לחדול משימוש בנשקים גרעיניים.
אירוע החטיפה הבולט הראשון שזכה לחשיפה תקשורתית נרחבת היה סיפור חטיפתו של אנטוניו בואס אשר אירע לכאורה בשנת 1957. מקרה זה זכה לחשיפה תקשורתית נרחבת רק מספר שנים לאחר מכן.
סיפור החטיפה לכאורה של הזוג היל ב-1961 זכה לחשיפה תקשורתית ופרסום נרחב במיוחד, שהגיע לשיא עם הקרנת הבכורה של הסרט הטלוויזיוני "The UFO Incident" ב-1975, בכיכובם של ג'יימס ארל ג'ונס ואסטל פרסונס, שגולל את סיפורם.
סיפור החטיפה לכאורה של הזוג היל היה הסיפור הראשון מסוגו שהתפרסם בהרחבה באמצעי התקשורת בעולם.
מקרה זה היה גם בין הראשונים מסוגו שבו נעשה שימוש בהיפנוזה על מנת לדלות פרטים נוספים לגביו.
הסיפור עודנו מהווה אחד ממקרי החטיפה על ידי עב"ם המפורסמים ביותר בהיסטוריה של חקר העב"מים, וממשיך להיות שנוי במחלוקת.
המקור לגזע החוצנים "אפורים", אשר עם השנים הפך נפוץ במיוחד בתרבות הפופולרית בכלל ובספרות המדע בדיוני בפרט לאחר שהאירוע התפרסם, מיוחס לרוב לתיאור שניתן בעדות של בטי ובארני היל (חוצנים דמויי אנוש, בעלי עור אפור, ראשים בצורת אגס, עם עיניים גדולות מלוכסנות, ואפים קטנים).
ד"ר ר' ליאו ספרינקל (פסיכולוג מאוניברסיטת וויומינג) החל להתעניין בתופעת החטיפות ב-1960. במשך כמה שנים הוא היה הדמות האקדמית היחידה שהקדישה מזמנה ללימוד התופעה.
ספרינקל האמין בקיום התופעה והיה מהראשונים שהצביעו על הקשר בין חטיפות להשחתת בקר.
בסופו של דבר ספרינקל החל להאמין שהוא בעצמו נחטף בילדותו, והוא פוטר מעבודתו ב-1989.באד הופקינס התעניין בעב"מים במשך כמה שנים.
בשנת 1970 הוא החל להשתמש בהיפנוזה כדי לחלץ פרטים נוספים מחטופים.
הופקינס היה ממייסדי תת-תרבות החטיפה בידי חוצנים.בשנת 1980 תשומת לב רבה הופנתה לנושא.
עבודותיהם של הופקינס, הסופר וויטלי סטרייבר, ההיסטוריון דוד מ.
בן יעקב והפסיכולוג ג'ון א.
מאק הציגו את תופעת החטיפה בידי חוצנים כאמיתית.
באותה שנה גם פרסם חוקר הפולקלור ד"ר תומאס א.
בולארד דו"ח ניתוח של סיפוריהם של 300 חטופים לכאורה.הדו"חות של הופקינס, בן יעקב ומאק היוו את הבסיס לעב"מולוגיה.בן יעקב והופקינס טענו כי החוצנים ניסו ליצור בן כלאיים אנושי-חוצני, אם כי לא ברור מה היו המניעים לניסיונות אלו.
דיווחים שונים על הריונות מדומים הקשורים בעב"מים פורסמו בשנים אלו.
מאק היה פסיכיאטר מוערך, שחיבר מעל 150 מאמרים מדעיים והיה חתן פרס פוליצר.
מאק החל להתעניין בתופעה באזור שנת 1980, ראיין מעל 800 אנשים וכתב שני ספרים בנושא.ג'ון א' מאק הקדיש כמות משמעותית של זמן לחקירת מקרים אלו ולבסוף הגיע למסקנה שהתופעה הפסיכיאטרית היחידה המתאימה להסבר תחושותיהם של החטופים היא הפרעת דחק פוסט טראומטית.
הפרעה שכזו רומזת שייתכן שהאירוע שהמטופל מאמין שקרה אכן התרחש- וזו העמדה בה תמך מאק.ביוני 1992 מאק והפיזיקאי דייוויד א.
פריצ'רד ארגנו כנס בן חמישה ימים ב-MIT בו דנו על תופעת החטיפה.
הכנס משך מגוון רחב של אנשי מקצוע, מה שייצג נקודות מבט רבות.
כאות הוקרה על מאמציהם למקד תשומת לב מדעית רצינית בנושא "חטיפה בידי חוצנים" זכו מאק ובן יעקב בפרס איג-נובל בשנת 1993.הסופר קד"ב ברייאן נכח בכנס, תחילה מתוך כוונה לאסוף מידע עבור מאמר הומוריסטי, אולם דעתו השתנתה במהלך הכנס והוא כתב ספר רציני על התופעה בו ראיין חטופים, ספקנים ומאמינים רבים.
מספרם המדויק של החטופים לכאורה אינו ודאי.
אחד מהמחקרים המוקדמים ביותר על התופעה ראיין 1700 חטופים.
סקרים שונים טענו כי 5-6% מהאוכלוסייה הכללית טוענים שנחטפו.
ממחקר שחקר את המניעים של החטופים לכאורה, ג'ני ראנדלס מצאה כי בכל 4 מחמישים מקרים החטוף היה מעל גיל 40. היא טוענת כי החוצנים ממעטים לקחת אנשים זקנים כי כבר אין להם יכולות רבייה.
למרות שרוב החטופים הם מבוגרים, לעיתים גם ילדים צעירים מדווחים על חוויות דומות.
רוב הילדים החטופים נחטפו יחד עם קרוב משפחה מבוגר וסיפרו סיפור הדומה מאוד לסיפורו.
הרבה מהילדים החטופים גרו ליד בסיסים צבאיים.
המחקרים על החטופים מראים תוצאות שונות מאוד לגבי בריאותם הנפשית.
חלק גדול מהמחקרים מראה כי הם חלשים נפשית, ואילו מחקרים אחרים טוענים כי הם יציבים כמו שאר האוכלוסייה.
ד"ר אליזבת סלייטר ביצעה מחקר עיוור על תשעה חטופים ומצאה כי הם "מועדים לפרנויה ולסיוטים ויש להם זהות מינית חלשה".
לעומת זאת, ד"ר ריצ'רד מקנלי מבית הספר הרווארד לרפואה קבע במחקר דומה שחקר 10 חטופים כי "איש מהם לא סבל מבעיה נפשית כלשהי".
למרות שיש שוני בפרטים בין מקרים שונים (לעיתים באופן משמעותי), ישנם עב"מולוגים הטוענים שיש מספר מאפיינים דומים ל"מפגש מהסוג הרביעי" טיפוסי.
לכידה - החטוף אינו יכול להביע התנגדות והוא נלקח מהיבשה אל חללית זרה.
ניסויים - החוצנים מבצעים על החטוף ניסויים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים פולשניים, לעיתים גם מבצעים בו יחסי מין.
תקשורת - החוצנים מתקשרים עם החטוף, לרוב בטלפתיה אולם לעיתים תוך שימוש בשפת האם שלו.
סיור - לעיתים החוצנים לוקחים את החטוף לסיור בספינת החלל שלהם.
אובדן זמן - חטופים לרוב שוכחים את רוב מה שקרה, בין אם בשל פחד או בשל התערבות רפואית.
חזרה - החטוף מוחזר לכדור הארץ, לעיתים במקום שונה מהמקום בו נלקח, עם פציעות או בגדים שונים.
התגלות - בד בבד עם שובם המיידי, חטופים רבים חשים תחושה של חוויה מיסטית ואהבה לחוצנים.
ייתכן שזו נגרמת בשל תסמונת סטוקהולם או התערבות רפואית.
פוסט-חטיפה על החטוף להתמודד עם המשקעים הפסיכולוגיים, הפיזיים והחברתיים של החטיפה.
ג'ייקובס תיאר את החטיפה כך:
החטופים מדווחים לרוב על רגשות יוצאי דופן שקדמו לחטיפה.
רגשות אלו באים לידי ביטוי ברצון כפייתי להיות במקום מסוים בזמן מסוים או ציפייה ל"משהו מוכר אך לא ידוע".
חטופים גם מדווחים על תחושת חרדה לא מוסברת.
בזמן הלכידה נכנס החטוף למצב תודעתי מוזר.
קולות חיצוניים נעשים חסרי ממשות והחטוף מרגיש מופנם ושקט.
בשלב זה מופיעים אורות משונים או ערפל, והחטוף מרגיש חוסר שליטה על גופו.
בעת החטיפה החטוף מרחף אל העב"מ, לעיתים דרך חפצים מוצקים כמו קירות, תקרה או חלונות סגורים.
לעיתים החטוף נלקח דרך מנהרה או לאורך קרן אור.
לעיתים החוצנים נמצאים לידו בעת החטיפה.
שלב הניסויים מאופיין בבדיקות והליכים רפואיים המבוצעים בחטוף כנגד רצונו.
ניסויים רבים מתעסקים במערכת הרבייה.
לרוב הישות שאחראית על הפעולה נוטה להיות גבוהה יותר משאר הישויות החוטפות ולעיתים אפילו מגזע חוצני אחר.
תהליכים רפואיים שונים נפקדים משלב הניסויים, בין אם והחוצנים אינם מתעניינים בהם בתהליך הבדיקה של גזע זר או שיש להם טכנולוגיות שעוקפות תהליכים אלו.
החוצנים מתעניינים בעיקר בגולגולת, במערכת העצבים, בעור, במערכת הרבייה ובמפרקים, אבל מייחסים חשיבות מועטה למערכת הלב וכלי הדם, מערכת הנשימה ומערכת הלימפה.
הבטן התחתונה מועדפת על פני הבטן העליונה.
הבודקים לא לובשים כפפות בזמן הניסויים.
לעיתים החטוף מולעט בנוזלים או גלולות.
לאחר הבדיקה הרפואית כביכול, מדווחים החטופים על תהליכים אחרים שבוצעו עליהם.
תהליכים אלו הם הדמיה, דימוי חזותי, בימוי והתנסות.
במהלך ההדמיה מוצגות לחטוף תמונות שונות במטרה לעורר בו תגובות רגשיות.
תהליך הדימוי החזותי דומה, מלבד העובדה שהתמונות לא מוצגות על מסך אלא מוקרנות ישר למוחו של החטוף.
בתהליך הבימוי החטוף נוטל חלק מרכזי יותר בזמן שהוא עובר הזיה ממשית של מציאות מדומה.
בתהליך ההתנסות מוצב החטוף מול מכשיר אלקטרוני מורכב ומקבל הוראה להפעילה.
החטוף לרוב מבולבל מאחר שאינו מכיר את המכשיר אולם הוא מגלה כי הוא יודע כיצד להפעילו.
לעיתים החטוף רואה בין חוטפיו ילדים, לרוב הם נראים כבני כלאיים בין בני אנוש לחוצנים.
לעיתים קרובות החטוף חווה סוג של מגע מיני עם החוצנים.
לעיתים נלקח ממנו חומר גנטי במהלך המגע.
צוינו גם מאפיינים פחות שכיחים בחטיפות שחזרו בסיפורים רבים:
לאחר הבדיקות, בהם החוצנים היו קרים כלפי החטוף, הם נעשים מסבירי פנים ומדברים עמו לגבי החטיפה.
במהלך שלב הוועידה תועדו חמישה סוגי שיחות: חקירות, הסברים, הקצאת משימות, אזהרות ונבואות.
לעיתים ייקחו החוצנים את החטוף לסיור בחללית.
לעיתים מדווחים החטופים על מסע בחלל.
בסופו של דבר מוחזר החטוף לאדמה, בדרך כלל לאותו מקום בו נלקח.
לעיתים יודחקו זכרונות החטיפה, והחטוף רק ישים לב שאיבד זמן בשעון.
לעיתים החוצנים טועים בהחזרת החטופים.
העב"מולוג באד הופקינס התלוצץ כי זהו "היישום הקוסמי של חוק מרפי".
הוא העריך כי ב-4–5 אחוזים מהחטיפות יש שגיאות שכאלו.
טעות אחת היא להשיב את החטוף למיקום הלא נכון, או להלביש אותו בצורה לא נכונה.
חטופים רבים חווים טראומה בשל החטיפה.
המונח בו הם משתמשים לתיאור הבעיה הוא "תסמונת פוסט-חטיפה", אם כי המונח אינו מוכר על ידי ארגוני טיפול מקצועיים.
אנשים המאמינים שנחטפו בידי חוצנים מפתחים סימפטומים הדומים להפרעת דחק פוסט-טראומטית.
מאז 1980 החלו להופיע קבוצות תמיכה לחטופים ברחבי ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
חטופים רבים נזכרים בחטיפה רק לאחר טיפול בהיפנוזה.
ספקנים רבים מאשימים את ההיפנוזה בהמצאת הזכרונות הכוזבים של החטיפה.
חטופים לכאורה מחפשים מהפנטים כדי לפתור בעיות כמו זמן חסר או כאבי ראש לא מוסברים.
בתחילה המהפנט אוסף מידע לגבי הסימפטומים, ואז מבצע היפנוזה לחטוף לכאורה.
הספקנים טענו שהתהליך עשוי ליצור זכרונות כוזבים על פי התהליך הבא:
אדם שומע על הרעיון כי ייתכן שחוויה תמוהה שעבר קשורה לחטיפה בידי חוצנים.
האדם מחפש מטפל עם ראש פתוח שמקבל את רעיון קיומם של עב"מים.
לחלופין, המטפל מציע לאדם את האפשרות שהוא נחטף.
לא נחקרים הסברים חלופיים לתופעות.
המטופל מתחיל להתעניין בסיפורים של חטיפה בידי חוצנים.
המטפל נותן לגיטימציה או מאשר את סיפורו של המטופל.
ג'ון מאק ציין כי זכרונות החטיפה מודחקים מסיבות כאלו ואחרות.
הרפיה קלה, אפילו ללא צורך בשימוש בהיפנוזה, מסייעת להעלאת הזכרונות על פני השטח.
הסברים רבים הוצעו לתופעת סיפורי החטיפה בידי חוצנים.