tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוכלוסיות בשפלה מאוימות מצד אובדן בית גידול באמצעות כריתת עצים, שרפה והמרה לחקלאות.
העטלף הננסי מצוי במספר אזורים מוגנים הפזורים ברחבי האיים.
עטלף כותפות פרנקוט (שם מדעי: Epomops franqueti) הוא מין של עטלף מהסוג עטלף כותפות מדומה החי באפריקה הטרופית במדינות: אנגולה, בנין, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, חוף השנהב, גאנה, ניגריה, רואנדה, דרום סודאן, טנזניה, טוגו, גבון, אוגנדה, זמביה ונראה שגם בגינאה המשוונית.
עטלף כותפות פרנקוט חי ביערות יבשים סובטרופיים או טרופיים, יערות מנגרובים סובטרופיים או טרופיים, ביצות סובטרופיות או טרופיות, סוואנה יבשה ויער גשם טרופי כמו אגן הקונגו.
עטלף כותפות פרנקוט תואר לראשונה בידי החוקר רוברט פ.
טומס בשנת 1860 על ידי דגימה שנלקחה מגבון.
אורך הראש והגוף של עטלף זה עד 18 סנטימטרים וצבעו חום, צבע הכותפות צהוב וצבע הבטן לבן.
לזכר הבוגר יש תיבת קול שנועדה לתקשר עם עטלפים אחרים מבני מינו.
אפשר לשמוע את קריאות העטלף עד למרחק של קילומטר אחד.
עטלף כותפות פרנקוט ניזון כמו קרוביו מפירות, צוף פרחים ועלי כותרת.
העטלף משמיע רעשים בעת האכילה.
תקופת ההיריון של עטלף כותפות פרנקוט נמשכת עד חצי שנה ובסופה נולד וולד יחיד במשקל 20 גרמים.
עטלף כותפות פרנקוט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש בשל אוכלוסייה גדולה ונוכחות באזורים מוגנים רבים.
עטלף הפירות המצוי (שם מדעי: Rousettus aegyptiacus) הוא מין ממשפחת עטלפי הפרי.
הם נפוצים במגוון רחב של אזורי אקלים, בעיקר אזורים חמים – הן ביערות טרופיים והן במדבריות.
עטלפי הפירות נפוצים בדרום ומערב אפריקה, במזרח התיכון, ובארצות הים התיכון.
ב-2004 תועדה לראשונה מושבה של עטלף פירות מצוי בצפון סוריה, בשנת 2001 פורסם כי אף נמצא מאובן שן השייכת ככל הנראה לעטלף פירות במרכז פולין, וייתכן והוא היה נפוץ שם בעבר לפני שחל שינוי אקלים באזור.
צבעם יכול להשתנות באזורי המחיה השונים, בגווני אפור-חום ולעיתים יהיה צבעם מעורב מעט, כאשר הכנפיים בעלות גוון כהה יותר, והאזור הוונטרלי בהיר יותר.
מין זה חסר שערות ארוכות באזור הצוואר אשר קיימות במינים רבים אחרים.
פניו דומים לפני שועל, וחסרים קפלי עור באזור הנחיריים או האוזניים שקיימים במיני עטלפים אחרים, לכן עטלפים אלה מכונים גם flying foxes .
עטלפי הפירות המצויים מקימים מושבות בעיקר במערות, מחבואים תת-קרקעיים, ולעיתים על עצים.
הם גמישים בבחירת מקומות הקינון שלהם, ויכולים להשתכן גם בעליות גג חדשות, מרתפים, חניונים תת-קרקעיים ושאר חללים סגורים.
הם בוחרים את אזור המחיה בעיקר לפי טיב המחבוא התת-קרקעי ולא לפי זמינות המזון והקרבה לעצי פרי.
תועדו מקרים בהם העטלפים עפו 15 ק"מ בחיפוש אחר מזון אך בישראל המרחק הממוצע בין מושבות העטלפים שנחקרו לבין עצי הפרי מהם הם ניזונים הוא 30 מטר.
עטלפים אלה יוצאים מן המערה בחיפוש אחר מזון בשעות הדמדומים, וחוזרים אל המערה רק עם אור ראשון.
הם ניזונים בעיקר מפירות ויודעים להימנע מאכילת פירות רקובים או פירות בוסר.
משערים שיכולתם לזהות פרות כבשלים או כבשלים מידי נעוצה ביכולתם לזהות ריח של אדי אתנול.
עטלפים נמנעים מלאכול מזון המכיל בין אחוז לשני אחוזים של אתנול, בעוד שבפרי בשל אך לא רקוב ריכוז האתנול ירד בדרך כלל מאחוז.
בחודשי החורף, כאשר זמינות הפירות ואיכותם יורדת, הם נוטים לאכול גם עלים ואבקנים.
כאמצעי להסתגלות לתזונה עתירת פחמימות, מסוגל עטלף הפירות המצוי לספוג כמויות גבוהות מאוד של גלוקוז מהמעי במהירות רבה.
לצורך כך קיים בעטלפים אלה אחוז גבוה של רקמה אנדוקרינית בלבלב, בעיקר תאי PP.
עטלפים אלה אוכלים ביום כמות מזון השווה ל-0.8-1.0 פעמים משקל גופם.
ככל הנראה הם נוקטים באסטרטגיה של עיכול כמות מזון רבה ככל הניתן, קבלת כמות מקסימלית של אנרגיה, ולאחר מכן התאמת ההוצאות האנרגטיות שלהם כך שתיאגר כמות אופטימלית של אנרגיה (כך שמסת הגוף לא תפריע לתעופה) ובזבוז יתר האנרגיה.
חוקרים ציפו שתזונה מבוססת פירות עשויה לפתח קוגניציה של זמן בנוסף לזו של המרחב וכך להוליך להתפתחות זיכרון אירועי.
בניסוי מנעו מעטלפים לצאת מהמושבה.
לאחר שבוע ביקרו העטלפים בעיקר בעצים שמניבים פרי לזמן ממושך.
מדובר ביכולת נלמדת, שכן עטלפים חסרי ניסיון לא ידעו לעשות זאת.
העטלפים עפו בקו ישר, כל אחד לעץ אחר.
כשהעטלף עף לעץ רחוק, הוא עף מהר יותר, כנראה כי הוא רעב ורוצה להגיע במהירות.
בנוסף, עטלפים שהואכלו במזון עשיר בסוכר עפו אל עצים עם פירות או עלים עשירים בחלבון.
הם לא נעצרו בדרכם ליד עץ שיום קודם לכן אכלו ממנו פירות עשירים בסוכר.
לדברי החוקרים, הדבר מצביע על האפשרות שיש להם יכולת דחיית סיפוקים.
עטלפי הפירות המצויים הם בעלי ראייה טובה, אם כי הם חסרי ראיית צבעים לחלוטין, ומסוגלים לנווט הן בהסתמך על הראייה בלבד והן בהסתמך על אקולוקציה בלבד (אף על פי שהאותות של האקולוקציה הם קצרי-טווח לעומת הראייה).
מיקום כל חפץ במרחב נלמד בנפרד על ידי כל אחת מהמערכות, והעטלף מסוגל לנווט על-פי מפה מרחבית ולא על-פי סימני דרך.
התנועתיות הרבה של אוזניי העטלפים מסייעת להם לקלוט את האותות של האקולוקציה בצורה יעילה מאוד.
יכולת העטלף לשמוע את הצליל עולה משמעותית כאשר קונכיית האוזן מופנית כלפי מקור הצליל.
העטלפים מתרבים היטב בשבי, ויש צורך בפיקוח על הרבייה שלהם.
בטבע נקבה מולידה עטלף יחיד פעמיים בשנה (לעיתים נולדים תאומים) אותו היא נושאת על גופה במשך 2–3 חודשים, עד אשר הוא מסוגל להאחז בקירות המערה.
בשלב זה הוא נותר במערה כאשר האם יוצאת לחפש מזון, זאת עד אשר הגור מסוגל לעוף בעצמו.
תקופת ההנקה היא קצרה יחסית, ועל מנת להיות מסוגלת להניק למרות התזונה דלת-החלבון האם נוקטת במספר אסטרטגיות: אכילה מרובה לקראת סוף ההריון וצבירת שומן, ודיכוי מטבולי עצמי.
מתוך 33 מיני העטלפים בישראל, המין "עטלף פירות מצוי" הוא המין היחיד בארץ השייך למיני עטלפי הפירות שקיימים בעולם, שאר מיני העטלפים בארץ הם עטלפי חרקים.
בישראל בתקופה מסוימת היו עטלפי הפירות מרובים עד כדי כך ששיערו כי הם מהווים מזיק לחקלאות.
למעשה, מחקר שפורסם ב-1999 הראה שרק 15% מהפירות מהם העטלפים ניזונים היו גידולים חקלאיים, ורק שניים מהם גודלו קרוב לאזור המחקר.
ההכרזה על עטלף הפירות המצוי כעל מזיק חקלאי על ידי רשות שמורות הטבע הובילה לניסיונות מיגור העטלפים, בעיקר פעולות של עישון מערות על ידי אתילן-די-ברומיד (1958) והרעלה בגז לינדן אשר פגעו פגיעה קשה באוכלוסיות עטלפי החרקים בארץ, אך לא הביאו להקטנת אוכלוסיית עטלפי הפירות (למרות הרעלה ישירה של אלפים מהם).
אוכלוסיית עטלפי הפירות קטנה, בסופו של דבר, כנראה עקב פיצוץ אוכלוסין.
עטלפי הפירות המצויים משמשים מאביק בלעדי של עצי הבאובב והם משמשים גם כמאביקים וכמפיצים חשובים עבור עצי פרי בישראל.
הם מפזרים את זרעי הפרי אותם הם יורקים אל מעבר לצלו של העץ, וחלק מהזרעים הקטנים יותר עוברים במערכת העיכול של העטלף.
הטיפול שעוברים הזרעים יכול לעיתים לסייע לנביטתם.
דוגמה נפוצה לכך ניתן לראות בעצי פיקוס השדרות הנובטים וגדלים מסדקים במבנים הסמוכים לפיקוסים בוגרים.
הטורפים העיקריים של העטלפים הם דורסי הלילה השונים, והגורמים העיקריים המגבילים את גודל האוכלוסייה הם טפילים למיניהם, מחלות (בעיקר מחלות וויראליות – ליזווירוסים מסוג EBL; Van der Poel et al, 2000; Wellenberg et al, 2002), ומחסור בפירות זמינים בתקופת החורף.
באוקטובר 2018 נכנס עטלף הפירות לרשימת המינים המוגנים.
נכון ל-2018, רשות הטבע והגנים מעריכה שיש כמה רבבות עד כמאה אלף עטלפי פירות בארץ ישראל והמין אינו נתון בסכנה.
ב-2015 הוקמה עמותת ע.ט.ל.ף המוקדשת לטיפול ועזרה לעטלפי פירות במצוקה, כגון עטלפים פצועים, תשושים או יתומים, ולשקמם במטרה להשיבם לטבע.
עטלפון לבן-שוליים (שם מדעי: Pipistrellus kuhlii) הוא מין של עטלף.
העטלפון לבן-השוליים הוא עטלף חרקים הנפוץ באירופה, אסיה, אפריקה והמזרח התיכון, לרבות ארץ ישראל.
למעשה, זהו עטלף החרקים הנפוץ ביותר בישראל.
העטלפון לבן-השוליים שוקל בין 5 ל-8.5 גרם וגודלו אינו עולה על זה של כף יד.
הוא נקרא כך על שם פס בהיר בקצה כנפיו.
זהו עטלף קטן הניזון מחרקים.
הוא חי במגוון אקלימים: מאקלים ממוזג, עבור באקלים טרופי וכלה באקלים ים-תיכוני.
עטלפון קטן זה הוא צייד חרקים יעיל ביותר: הוא צד חרקים בגדלים שונים מהאוויר, מהקרקע ומעל צמחים.
בשל יכולתו לטרוף כמות גדולה של חרקים מדי לילה הוא נחשב למדביר ביולוגי מבוקש.
בניגוד לעטלפי חרקים רבים, העטלפון לבן-השוליים אינו לן בעיקר במערות, אלא בעיקר בעליות גג, בקתות עץ, ענפי עצים ונקרות עצים.
התנהגות זו הגנה עליו כאשר מערות עטלפים רבות הודברו בגז רעיל בשנות ה-60 של המאה ה-20 ופגעו פגיעה קשה בעטלפים שדרו בהן.
בכך ששרד את ההדברה הגדולה ובזכות חיותו גם במשכנות האדם הפך העטלפון לבן-השוליים לעטלף החרקים הנפוץ בישראל.
אוכלוסייתו בישראל נאמדת בעשרות עד מאות אלפי פרטים.
עם התגברות ההתיישבות בנגב, החל העטלפון לבן-השוליים לחדור גם לחבל ארץ זה וניתן לראותו צד חרקים ליד פנסי תאורה.
עטלף רפאים (שם מדעי: Macroderma gigas) הוא אחד מעטלפי החרקים הגדולים ביותר בעולם.
הוא חי בטבע באוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
בניגוד למיני עטלפים אחרים קטנים יותר הצדים בעיקר חרקים, עטלף זה הוא אוכל בשר הניזון בעיקר ממיני חולייתנים קטנים אותם הוא טורף עם שיניו החדות.
שמו ניתן לו עקב הקרום החיוור של כנפיו וכן מנהגו לעוף בלילות.
לעטלפי רפאים פרווה אפורה בגב ואפור-חיוור או לבן מלמטה.
כנפיהם צרות וארוכות ומגיעות למוטת כנפיים של 60 סנטימטר.
הם בעלי אוזניים גדולות, לסת תחתונה חזקה ושיניים חדות וארוכות לאכילת בשר וטפרים ארוכים, אולם אין להם זנב.
הם שוקלים 130–170 גרם ואורכם מגיע ל-100–140 מ"מ (10 עד 14 ס"מ), מה שהופך אותם לעטלפי החרקים הגדולים ביותר לאחר הערפד החקיין.
העטלף נפוץ ביערות בצפון אוסטרליה המערבית וכן בטריטוריה הצפונית ובקווינסלנד.
הוא ישן במשך היום במערות ונקיקים ויוצא בלילה, מקשיב לצלילי אולטרה סאונד של חיות קטנות ועף אליהם, תופס אותם בטפריו והורג בנשיכה בצוואר.
במזונו נכללים עכברים קטנים, עטלפים אחרים, עופות, זוחלים, דו-חיים ועקרבים, ולא חרקים כמו רוב עטלפי החרקים.
עם זאת, הוא לא יהסס לתפוס ולטרוף גם חרקים שייקרו בדרכו.
עטלף צהוב-כנף (שם מדעי: Lavia frons), הוא סוג של עטלף במשפחת הערפדים המדומים, המהווה מין יחיד בסוגו ומצוי ביבשת אפריקה לצד מין נוסף ממשפחתו.
עטלף זה תואר מדעית לראשונה בשנת 1810 על ידי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר ולמרות הטווח הרחב יחסית של תפוצתו אין לו כלל תת-מינים.
העטלף צהוב-הכנף יוצא דופן משאר מיני העטלפים בססגוניות שלו; עובדה זאת באה לידי ביטוי בשמו המדעי: שם הסוג (Lavia) פירושו אלגנטי או מרהיב, ושם המין (frons) פירושו עלה.
המשמעות הכוללת של השם המדעי היא עלה-מרהיב, ומתייחסת לעיטור העלה האפי המרהיב של מין זה שמנוגד לחלוטין לעיטור המבחיל המצוי אצל מרבית העטלפים.
עטלף צהוב-הכנף הוא מין עטלף בגודל ממוצע כאשר הנקבה גדולה במעט מן הזכר.
המשקל של עטלף זה נע בין 28 ל-36 גרם, ואורך הכולל של גופו (מן הראש עד קצה הזנב) הוא 63 עד 80 מ"מ אצל הנקבות ו-58 עד 80 מ"מ אצל הזכרים.
אורך הזרוע של הנקבות הוא 55–63 מ"מ ואורך הזרוע של הזכרים 55–60 מ"מ.
אורך האוזן של הנקבות נע בין 36 ל-47 מ"מ, ואורך האוזן של הזכרים נע בין 35 ל-45 מ"מ.
הכנפיים של העטלף צהוב-הכנף רחבות למדי, ומוטת הכנפיים היא כ-.
מבחינה אנטומית וגנטית, עטלף צהוב-כנף דומה בעיקר לקרובו האפריקני - עטלף אף-לב (Cardioderma cor), אם כי יש ביניהן מספר הבדלים אנטומיים בולטים: האוזניים של עטלף צהוב-כנף גדולות יותר והצפירים שלו מחודדים וארוכים יותר עם הבדלים מורפולוגיים משמעותיים.
העלה האפי שלו באורך 20 ס"מ לעומת העלה האפי של עטלף אף-לב שאורכו הוא 15 ס"מ.
כפי שמרמז שמו, העלה האפי של מין זה דומה ללב ובכך הוא די נבדל מעטלף צהוב כנף, והוא גם אינו קטום בחדות בקצהו.
על כל זאת ניתן להוסיף את הצבעוניות המרהיבה של העטלף צהוב-כנף בניגוד לעטלף אף-לב שחדגוני יחסית, אם כי הפרווה של שני המינים די דומה בגווניה.
הפרווה של העטלף צהוב-הכנף עבה וצפופה ומורכבת משערות ארוכות.
צבעה הוא אפור כחלחל, אפור פנינה או כסוף, כשאצל הזכרים הפרווה לעיתים קרובות עשויה לקבל גוון של ירקרק-צהוב באזור הבטן והצוואר; בכך היא יוצאת דופן ממרבית העטלפים שלהם פרווה בגווני חום ושחור.
הפרווה מתרחבת באופן דליל מעל ומתחת לזרועות אך מלבד זאת הכנפיים קירחות לגמרי משיער.
הכנפיים בולטות בססגוניותם, וצבעם הוא מעין ערבוב של אדום וצהוב היוצר את המראה הצהוב בהיר כתום של כנפיו, וזהו גם מקור שמו הרשמי; לעיתים - בעיקר בחלקים האחוריים - צבע הכנפיים יהיה חום בהיר.
מלבד כנפי העטלף, גם האוזניים והעלה האפי של המין בצבע צהוב בהיר כך שלעולם לא ניתן לטעות בינו לבין מינים אחרים.
העור של העטלף בפלג הגוף האחורי בעל פיגמנטים מרובים - כלומר, הצבע באזור זה כהה מאוד יחסית.
החוקרים משערים כי תכליתה של הפיגמנטציה המרובה היא לאגן על הרקמות העדינות באזור המפשעה מפני קרינה אולטרה-סגולה אשר נפוצה במקומות החשופים לשמש שבהם העטלף מצוי.
הפיגמנציה המרובה משמשת גם בתקשורת החברתית ובמערכת הרבייה (כנראה כדי להבדיל בין פרטים גדולים לקטנים).
האוזניים של עטלף זה ענקיות ומוארכות - מזכירות את אוזני הארנב, והן עגלגלות ורחבות במיוחד בקצוות.
כמו הכנפיים גם הן קירחות ברובם להוציא את הבסיס ומקצת מן החלק החיצוני.
בחלק הפנימי של האוזניים יש לעטלף צהוב-הכנף זוג קרניים ישרות ומחודדות דמויות קרני עז המכונות "צפירים", והן משמשות כאמצעי לקליטת גלי הקול החוזרים אל העטלף במעופו לאחר שהם נפלטו לעבר סביבתו דרך העלה האפי.
העלה האפי של העטלף צהוב-כנף הוא מהמרהיבים שבעטלפים: ארוך ורחב מאוד בצורת עלה, והוא נפרש על כל פני החרטום והפנים.
במרכזו יש קמט בולט מאוד כלפי חוץ שנראה במבט ראשון כקרן, וקצוותיו אף הן קמוטים יחסית.
העלה האפי של מין זה קטום בצורה בוטה בקצהו הסמוך ללוע.
צבעו הוא כאמור כתום-צהבהב בדומה לאוזניים ולכנפיים - בניגוד מובהק לעלה האפי המבחיל והחדגוני של מיני עטלפים רבים.
העיניים של העטלף צהוב-הכנף מגיעות לקוטר של 3 מילימטר אצל המבוגרים והן הגדולות ביותר מכל העטלפים האפריקנים - למעט את עטלף אף-לב.
העיניים הגדולות של המין עשויות להיות קשורות לעובדה שעטלף זה פעיל לעיתים קרובות גם ביום בניגוד לעטלפים אחרים שנכנסים לקהות חושים בזמן זה.
הגולגולת של העטלף צהוב-הכנף מפותחת ורחבה בבסיסה ויש לה מספר מאפיינים חזותיים בולטים.
המספר הכולל של השיניים בלסתות הוא 26. נוסחת השיניים של העטלף בלסת התחתונה היא 1.2.3.3 לכל צד, ובלסת העליונה היא 0.2.1.1 לכל צד, מה שאומר שאין לו חותכות עליונות (בדומה לשאר המינים במשפחתו).
השיניים הטוחנות של העטלף מחורצות מעט בצורת W אשר עולות בקנה אחד עם אכילת חרקים.
יש לעטלף שני ניבים בכל לסת כשהעליונים גדולים יותר מהתחתוניים ונוטים באופן ניכר כלפי קדימה.
המלתעות של עטלף זה גדולות למדי והמלתעות האחוריות גדולות יותר מהמלתעות הקדמיות.
לשיניים החותכות בלסת התחתונה יש מעין כתרים מעוגלים.
לזכרים יש בלוטות על החלק התחתון של הגב שמהם יוצאת הפרשה צהבהבה הגורמת כנראה לריח המתוק-חריף של פרוותם; התפקוד של ריח זה אינו ידוע.
לנקבות יש זוג פטמות מדומות באורך של 5 מילימטר מעל פי הטבעת; מאפיין זה מצוי אצל כל המינים שבמשפחה ואף אל עטלפים ממשפחות אחרות.
השימוש של פטמות אלה הוא עבור הצאצאים שנאחזים בהם כשהם צמודים לגוף האם במהלך השבועות הראשונים לחייהם.
הזנב של העטלף מסתכם בעצם הזנב לבדה שאינה גלויה לחוץ, אך הקרום המחבר בין הרגליים (interfemoral) מפותח יחסית.
עטלף צהוב-כנף מצוי לאורך האזור התיכוני של יבשת אפריקה.
תפוצתו משרעת על סנגל, גינאה, גינאה ביסאו, גאנה, מאלי, בורקינה פאסו, גמביה, סיירה לאון, חוף השנהב, בנין, טוגו, ניגריה, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קמרון, גבון, אוגנדה, רואנדה, בורונדי, טנזניה, קניה, סודאן, דרום סודאן, אתיופיה, אריתריאה, סומליה, וזמביה.
טווח התפוצה של העטלף רציף אמנם מסנגל ועד זמביה וסומליה, אולם למרות זאת הוא לא משתרע בצורה מלאה על כל אזור עצום זה אלא נעדר ממספר אזורים (גוש "יערות גינאה" במערב אפריקה ומרכז קניה, טנזניה וקונגו).
בית הגידול של עטלף זה הוא בעיקר חורשים וסוואנות נמוכות מיוערות בדלילות (כגון "הסוואנה הסודנית" ו"סוואנת גינאה") בגבהים של עד 2,000 מטר מעל פני הים, והאזורים המועדפים עליו במיוחד הם חורשות וסבכים דלילים של עצי שיטה ושיחים קוצניים הסמוכים למקווי מים כדוגמת נהרות, ביצות ואגמים.
גורם נוסף המשפיע על בחירת בית הגידול של המין הוא צפיפות הצמחייה: עטלף זה יעדיף אזורים פתוחים יחסית המאפשרים לו לסרוק בקלות את סביבתו ומשום כך גם נוטה להיעדר מיערות טרופיים עבותים מדי.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו של המין הם 20–30 מעלות צלזיוס, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-500 מילימטר גשם לשנה.
אזור המחיה של העטלף צהוב-הכנף בתוך חופת העצים כולל שני סוגים: החופה העיקרית (או הראשונית) והחופה המשנית (או ההיקפית); ההבדל בין החופות הוא בעיקר בצפיפות העלים והענפים כשאזור הליבה שבחופה העיקרית משמש כאתר השינה של העטלפים שכן הוא די מוגן מפני טורפים מעופפים.
בשל חשיבותו של אזור זה, הוא משמש גם כמקום מפגש בין העטלפים בבוקר ובערב.
העטלף צהוב-הכנף הוא בעל חיים מונוגמי, כאשר הזכר חי ומתרבה עם נקבה אחת בדרך כלל.
הקשרים הזוגיים נוצרים לראשונה במהלך עונת הרבייה וכל זוג תופס לעצמו שטח בלעדי לליקוט מזון עליו הוא מגן מפני עטלפים אחרים.
המרחק בין שטח של זוג אחד למשנהו הוא לא פחות מ-20 מטר.
את זוגות העטלפים ניתן לזהות בעיקר כאשר הם מחפשים מזון יחד או ישנים יחדיו על ענפים.
העטלפים צהובי-הכנף נתלים על ענפים בגובה 5–10 מטר מעל פני הקרקע, והזכר והנקבה נמצאים לרוב במרחק של מטר זה מזה.
קוטר הענף שעליו העטלף נתלה הוא של ס"מ אחד בדומה למינים רבים בסדרת העטלפים הגדולים.
בניגוד לעטלפים רבים, העטלף צהוב-הכנף עירני גם במשך היום ואינו נכנס לתרדמת, והוא גם יוצא לשיחור מזון מוקדם יותר מעטלפים אחרים.
במהלך היום ניתן לראותו מבצע מעופים קצרים למרחק של 2 מטר בין החופה העיקרית למשנית, וזאת על מנת לאתר מקום חשוף וחמים בימים קרים או מקום מוצל וקריר בימים לוהטים וחמים.
מדי פעם ניתן לראות את אחד מבני הזוג מסובב את ראשו בזווית של 180 מעלות למעלה כשהראש מוחזק בכוח למעלה והאוזניים למטה, והתנהגות זאת נובעת מהצורך של העטלף לאתר מקורות הפרעה או טורפים מעופפים.
בשובו של הזכר מחיפוש המזון בבוקר (10 דקות לפני הזריחה) ולפני צאתו לשיחור מזון בערב (40-30 דקות לפני השקיעה), הוא נוהג לבקר בחופה המשנית של אזור המנוחה ולתור אחר יריבים מזדמנים כדי להניסם מהאזור.
העטלף צהוב-הכנף מייצר לפחות שלושה סוגים של שיחת איכון-הד אשר נשמעים לאוזני בני אדם.
כל סוג של שיחה מורכב מפס רחב וקצר בעצימות נמוכה והמשמעות שלו משתנה בין סוגי השיחות: לעיתים ההד מניב מידע על אובייקטים קרובים, לעיתים משמש כאמצעי תוקפנות עבור זרים ולעיתים משמש כאינטראקציה חברתית בין האם וצאצאיה.
הנוכחות של שכבה מחזירת אור על העיניים הגדולות של העטלף עשויה להגדיל את טווח איכון ההד כדי לאתר טרף וכן כדי לזהות צללית של חרקים כפי שנעשה על ידי מספר מיני תחמסיים.
בניגוד לעטלף לב-אף לעטלף צהוב כנף לא נראה שיש שיר טריטוריאלי.
הזכרים ונקבות נפגשים בחופת העצים העיקרית לצורך טיפוח, מתיחות, ואינטראקציה חברתית.
את האינטראקציה הנפוצה ביותר בין הזכרים לנקבות יוזם הזכר בעיקר בשעות הבוקר, והיא כוללת מעוף של הזוג זה לצד זה כשלעיתים הדבר מלווה בקולות.
לאחר האינטראקציה בבוקר הזוג חוזר לנוח על עצים כשהאינטראקציה מתבצעת שוב זמן קצר לפני ליקוט המזון בשעות הערב.
שיא האינטראקציות בין בני הזוג הוא בחודשי מאי כאשר יש אז ממטרי גשמים תכופים, שפע של חרקים, ולימוד הצאצאים כיצד ללקט מזון.
במהלך תקופה זאת האינטראקציה בין בני הזוג תגלוש גם לשעות הצהריים ושעות הדמדומים.
חרקים שונים הנאכלים על ידי עטלף צהוב-כנף.
בניגוד לשאר המינים במשפחת הערפדים המדומים שניזונים לעיתים קרובות מחולייתנים קטנים, העטלף צהוב-הכנף ניזון אך ורק על חרקים.
הוא נוהג לצוד הן חרקים רכים והן כאלו שבעלי גוף קשה, כשבין פריטי המזון שנצרכו על ידו בוודאות ניתן למנות טרמיטים, חיפושיות, זבליתיים, חגבאים, פרפראים, זבובאים ויתושים.
על פי סופר המדע יונתן קינגדון גודלם של החרקים שניצודו על ידו נע בין "קטן מאוד לגדול יחסית", אך בקניה למשל רק חרקים בטווח גודל של 2 מילימטר תועדו ככאלו הנצרכים על ידי העטלף.
במקום לחפש את מזונם, עטלפים אלה מחכים לעיתים קרובות לחרקים מזדמנים ליד ענפים מסוימים ואז הם תוקפים אותם.
העטלפים יעברו למקומות אחרים כאשר החרקים אינם זמינים, ולמעשה, הם נעים כל כמה דקות לעבר ענף אחר כדי להגדיל את הסיכוי שלהם לתפוס טרף.
בנוסף לכך העטלף צהוב-הכנף נוהג להתעופף בגבהים של 20–30 מטר מעל הקרקע ולסרוק את האזור שתחתיו, וכאשר יזהה חרק שעף נמוך בגובה של מטר מעל פני הקרקע הוא יתקוף אותו במהירות על ידי צלילה אופקית מהירה; בדרך כלל לאחר תפיסת חרק העטלף יחזור למקום מושבו כדי לאוכלו.
שתי התנהגויות אלו של שיחור המזון (מארב, וצלילה) משתנות בשכיחותן בין העונות: בעונה היבשה כאשר המזון דליל בכמותו העטלף ינסה לאתר חרקים בעזרת מארבים, ואילו בעונת הגשמים שאז יש שפע של מזון זמין העטלף יעדיף לאתר מזון כבר במהלך מעופו.
הזכר והנקבה נוהגים לחפש מזון זה ליד זה, ואף על פי שכל אחד מהם פולט בנפרד גלי קול לסביבה הדבר אינו מפריע לבן הזוג השני במהלך מעופו.
יתר על כן, אחד מבני הזוג (בדרך כלל הזכר) יפלוט גלי קול כדי לאותת לשני על הימצאות מזון באזור מסוים.
סגנון שיחור המזון הייחודי של העטלף לצד זמני פעילותו ומקום מחייתו, אינם חופפים לעטלפים אחרים ועל כן אין למין כמעט תחרות על מקורות המזון בבית גידולו.
עם זאת, מספר מיני עופות כמו התחמסיים עשויים להתחרות עם העטלף על פריטי טרף מסוימים.
תזונתו של העטלף מזכירה מאוד את זו של ציפור הדרונגו (Dicrurus adsimilis), ושני בעלי חיים אלו די שכיחים סמוך לעצי שיטה העשירים בחרקים.
העטלף צהוב-הכנף משחק תפקיד חשוב בהגנת עצי שיטת הסוכך על ידי ויסות באוכלוסיית חרקים.
עצי שיטה זאת פורחים בעונה היבשה מאמצע דצמבר עד פברואר ובשל כך נמשכים אליהם נחילי חרקים, אשר פוגעים בעלים של העצים בעת שהם מנסים להגיע לפרחים הריחניים.
מכיוון ששיטת הסוכך משמשת לעיתים קרובות כאתר שינה לעטלפים, הללו צדים מאות חרקים במעופם סביב העץ כך ששני הצדדים יוצאים נשכרים.
סימביוזה זאת משמעותית עד כדי כך שברחבי מזרח אפריקה קיים קשר הדוק בין תפוצת העטלף לבין הימצאות עצי שיטה אלו.
לחץ הטריפה על העטלף צהוב-כנף גבוה כנראה משל עטלפים אחרים בגלל צבעו הבולט ופעילותו הנרחבה בשעות היום והלילה.
עם זאת, לא נראה שיש טורף עקבי למין וסביר להניח שהדבר נובע בגלל הערנות שלו במשך שעות היום המקטינה מאוד את סיכויי הטריפה.
בין הטורפים של מין זה ניתן למנות את הבז המצוי בקניה, וממבה ירוקה מזרחית, נחש בויגה ונץ עטלפים בטנזניה.
בקניה, העטלף צהוב-הכנף נסוג כאשר מתקרבים לעברו טוקוסים, קוקל ברצ'ל או חנקן שיח אפור-ראש (Malacotus blanchoti).
תקופת ההריון מתחילה בחודש ינואר ונמשכת במשך 3 חודשים בדומה לערפדים מדומים אחרים.
בתום תקופה זאת נולד צאצא יחיד - לרוב בתחילת אפריל, אך יש דיווחים על לידות גם באוקטובר וינואר.
במשך מספר שבועות העטלף הצעיר נצמד בעקשנות לאימו על ידי הצמדת פיו לזוג הפטמות המדומות הממוקמות ליד הזנב של האם.
כדי להבטיח את אחיזתו באם הצאצא גם יעטוף את רגליו סביב העורף של אימו.
למרות המשקל העודף של צאצאיה, נקבת העטלף תמשיך לחפש מזון כמו בטרם ההריון.
במהלך 3 החודשים הבאים האם נמצאת בסמיכות לצאצא, ותטפח אותו על ידי אכילת הפסולת המטבולית שלו מה שגם מסייע לה לחסוך בצריכת מים.
העטלף הצעיר יתבונן במשך הזמן הזה בטכניקות הציד ואיסוף המזון של הוריו ולאחר פרק זמן ממושך יתחיל להתאמן בתעופה.
אימון זה נעשה כאשר העטלף אוחז בצוואר של אימו בעזרת רגליו תוך כדי שהוא מנופף את כנפיו ומתרומם מעט.
הגמילה מתרחשת כ-20 ימים לאחר טיסת הסולו הראשונה כאשר העטלף בגיל של 55 ימים בערך.
אף על פי שמשלב זה העטלף הצעיר מסוגל לדאוג לעצמו, הוא עדיין מתעופף וישן בשטח של הוריו לפחות עוד 30 ימים בטרם יהיה עצמאי לגמרי.
במהלך תקופת הגידול של העטלף שני בני הזוג נוטלים חלק פעיל בגידולו, כאשר בדרך כלל הזכר יספק לו הגנה והנקבה תטפח אותו.
בני הזוג גם יגנו אחד על השני מפני עטלפים פולשים מזדמנים.
העטלף צהוב-הכנף מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח הפיזור הרב שלו ברחבי אפריקה, אוכלוסייה גדולה ויציבה, וכן משום שאין זה סביר שאוכלוסייתו תחווה ירידה מהירה מספיק כדי להעפיל לרישום בקטגוריה מאוימת יותר.
ההשפעות של פעילות אנושית על התנודות באוכלוסיית עטלף זה אינן ידועות, ולא נראה שיש איומים מרכזיים על המין; עם זאת, הוא נדיר יותר ממיני עטלפים אפריקנים אחרים.
העטלף צהוב-הכנף מצוי במספר לא מבוטל של אזורים מוגנים הנופלים בטווח התפוצה שלו כמו הפארק הלאומי גרמבה, הפארק הלאומי סלונגה, שמורת אוקאפי, מסאי מארה, הפארק הלאומי סרנגטי, הפארק הלאומי ניוקולו-קובה, הפארק הלאומי W, הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס ועוד רבים אחרים.
מלבד מחקרים בנושא ההשפעות האפשריות של הפעילות האנושית על האוכלוסייה ומחקר נוסף על טווח התפוצה של המין, לא נעשו פעולות שימור כל שהם עבור העטלף.
עטלף פירות זהוב-כיפה (שם מדעי: Acerodon jubatus) הוא מין של עטלף ממשפחת עטלפי הפירות החי רק באיי הפיליפינים והוא העטלף הגדול ביותר בעולם.
זהו מין העטלף הגדול ביותר בעולם.
הוא בעל גוף חום כהה עם ראש שחור וכיפה זהובה, ממנה קיבל את שמו, והגב ורוד כהה.
העטלף חי ביערות הגשם של הפיליפינים ופעיל במשך היום.
הוא חי בחבורות תלוי הפוך בין הענפים ומחפש עצי פרי בשלים.
הוא יכול לעוף עד 40 ק"מ ביום בחיפוש פירות, פרחים ועלים של פירות טרופיים.
הוא מחבב במיוחד עצי Syzygium, פיקוס ושיזף.
העטלפים נחים בין הענפים בחבורות של מעל 150,000 פרטים.
דבר זה מושך הרבה טורפים אך גם נותן לקבוצה אפשרות להתגונן מפניהם על ידי הסתחררות מבלבלת.
הלהקה גם עוזרת לנקבות ללדת ולטפל בצאצאה המסתייעת בחבריה.
עטלפים אלה חיים הרחק מבני אדם ונעשו פגיעים עם כריתת היערות.
עטלף פאליד (שם מדעי: Antrozous pallidus) הוא מין של עטלף יחידי בסוגו ממשפחת הנשפונים.
הוא קרוב מאוד לטקסון המונוטיפי אוזנן ואן-גלדר.
העטלף בעל פרווה זהובה עם קרומי עור כנפיים ואוזניים אפורים.
החוטם ורוד וקצר והעיניים קטנות שחורות.
כמו לעטלפים רבים גם לעטלף זה יכולת אקולוקציה חזקה העוזרת לו לקלוט את סביבתו גם בחשיכה.
העטלף חי במערב אמריקה הצפונית ממערב קנדה עד למרכז מקסיקו והם נפוצים בעיקר באזורים צחיחים ואף מדבריים, בעיקר סביב הרים או בקרבת הים.
ביום הם נחים בלהקות במערות או נקרות וכן מתחת לגגות רעפים.
הם יוצאים מהמערות יחדיו בלילות ומחפשים מזון.
עטלף זה הוא מאוכלי הבשר, הניזון מפרוקי-רגליים ביניהם מגוון חרקים.
עטלף פאליד יכול לאכול עד חצי ממשקלו בלילה.
הוא ניזון גם מעקרבים, והוא אחד היצורים היחידים הצדים את העקרב הצהוב האריזוני.
העטלף בעל עמידות גבוהה לארסו של העקרב מה שעוזר לו לצוד אותו ולנשוך את עוקצו בטרם יעקוץ.
בקיץ מאביק עטלף פאליד, בדומה לעטלפים נוספים, פרחי קקטוס.
לעטלף זה יכולת מיוחדת לשלוט בחום גופו, ולפני שנת חורף הוא יכול לעבור למצב פוקילותרמי כדי לחסוך באנרגיה.
עטלפון ריפל (שם מדעי: Pipistrellus rueppellii) הוא עטלף ממשפחת הנשפוניים, הקרוי על שמו של אדוארד רופל – חוקר טבע גרמני בן המאה ה-19. מין זה מקורו באפריקה.
גודלו של עטלפון ריפל הוא כעשרה סנטימטרים, ומשקלו כשבעה גרם.
זנבו יכול להגיע עד אורך 3.8 סנטימטרים, וזרועותיו עד 3.4 סנטימטרים.
פרוותו של העטלפון, המצויה על חלקי הגוף העליונים, עדינה וצפופה.
חלקו העליון של הגוף בגוון חום כהה, ואילו חלקו התחתון בצבע לבן.
כנפיו של עטלפון ריפל קצרות יחסית ורחבות, וצבען חום.
הגפיים, הזנב והגרון שחורים, ואוזניו ארוכות ובגוון חום כהה.
מין זה שייך לסוג עטלפון אך לעיתים נחשב למין יחיד בסוג vansonia.
עטלפון ריפל נושא את שמו של הזואולוג והחוקר אדוארד רופל, שלא מעט בעלי חיים קרויים על שמו.
למשל: שועל החולות, חומט גמד או סבכי שחור-גרון (Sylvia rueppellil).
עטלפון ריפל ניזון מחרקים, כגון זבובים ופרפרים, המרוכזים בדרך כלל מעל מקווי מים.
לפיכך, אחת הפעולות הנעשות לצורך שמירה על מין זה היא הגנה על מקווי מים פתוחים.
עטלפון ריפל שוכן גם בסדקים, בסלעים ובבניינים מסוגים שונים.
בכל אתר נצפים רק פרטים בודדים שלו.
עטלפון ריפל מגיע במקור מאפריקה, והוא מצוי לרוב באזורים מדבריים ויבשים, כמו: זימבבואה, זמביה, מלוואי וקונגו.
אוכלוסיית עטלפון הריפל בישראל מונה מאות בודדות של פרטים.
העטלפון נצפה באזור הצפון, בעיקר בחיפה, ומעל בריכות בשולי דרום ים המלח ומצפון לערבה.
נוסף על כך נצפה העטלפון בנחל בשור, בנחל צין ובאילת.
בשנת 2012 נאסף עטלפון ריפל פצוע שנמצא באזור תחנת הכוח רוטנברג בקרבת הגן הלאומי באשקלון, והועבר לטיפול בבית החולים לחיות בר.
עטלפון אירופי (שם מדעי: Pipistrellus pipistrellus) הוא מין של עטלף ממשפחת העטלפונים הנשפוניים, הניזון מפרפרי עש ומזבובים קטנים.
הוא שוקל כארבעה גרמים, ומתגורר בנקיקים או בבניינים, בחורים שבצוקים או בעצים, ובמערות.
עטלפון אירופי הוא מין עטלף קטן יחסית: אורכו כ-30 מ"מ, משקלו כארבעה גרמים ומראה פרוותו אחיד - גוני חום-כתמתם.
העטלפון האירופי נחלק לשני מינים, הנבדלים ביניהם במבנה הקולות ובממצאים הגנטיים.
בשנת 1999 התברר כי תחת השם "עטלפון אירופי" כלולים שני מינים שונים, ולכן באירופה הם הופרדו לשניים:
עטלפון אירופי (שם מדעי: Pipistrellus pipistrellus) - תדירות השיא היא כ-45 קילוהרץ
עטלפון פיגמאוס (שם מדעי: Pipistrellus pygmaeus) - תדירות השיא מעל כ-50 קילוהרץ.
סביבת מחייתו של העטלפון האירופי מתפרשת על מקומות מגוונים: שולי יער, שדרות עצים, סדקים בעצים גדולים סמוך למים, חוות, גנים, כפרים ואף אזורים עירוניים.
בחורף הוא לן בדרך כלל בבניינים או בסדקים או במערות, בהתאם לזמן הרבייה.
העטלפון אינו נוהג לנדוד ממקום למקום, אך נצפו תזוזות של מושבות עקב עיור.
הוא ניזון מפרפר העש ומזבובים קטנים.
עונת הקיץ היא תקופת הרבייה של העטלפון האירופי, החי במושבות של 25–50 יחידים.
יחד עם זאת, נצפו מושבות של כ-200 יחידים.
העטלפון האירופי הוא אחד המינים הנפוצים והשכיחים ביותר.
הוא מצוי באזורים נרחבים, כגון: האזור הפלארקטי המערבי (אירופה, המזרח התיכון), צפון מערב אפריקה, מרכז אסיה ומזרחה.
באירופה מוגדר המין בקטגוריית סיכון: ניכרת התמעטות במספרם של העטלפונים בחלק מהארצות באירופה, כמו סרביה ורוסיה.
יחד עם זאת, בבריטניה מספרם יציב.
ישראל שוכנת בגבול הדרומי של תחום התפוצה של העטלפון האירופי.
העטלפון מצוי בעיקר בגליל העליון, בעמק החוּלה ובחרמון, אך גם באתרים אחדים באזור יהודה ואף במרכז הארץ.
העטלפון הוא חיה המוגנת תחת חוקים בינלאומיים, ברוב המדינות שבהן הוא מצוי.
גורמים המהווים סיכון קיומי לעטלפון האירופי: שימוש בקוטלי חרקים בשטחים חקלאיים לצד כריתת עצי צפצפה גדולים סמוך למקורות מים, וכן הריסת מבנים - כיוון שהמושבות שלו ממוקמות בחלקן בבנייני מגורים.
צעדים להפחתם הסיכונים: הגנה על קבוצות של עצים גדולים (צפצפות, אקליפטוס) ליד מים כדי לשמר את סביבת המחיה של העטלפון, שמירה על מקווי מים נקיים והפחתת כמות קוטלי חרקים בשימוש חקלאי.
עטלף שעיר הארדוויק (שם מדעי: Kerivoula hardwickii) הוא מין עטלף קטן ממשפחת הנשפוניים המצוי ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה.
הוא מצוי בסין, הודו, סרי לנקה, בנגלדש, לאוס, מינמאר, הפיליפינים, תאילנד, סינגפור, וייטנאם, מלזיה וחלק מאינדונזיה.
זהו מין עטלף המעופף לאט והוא פעיל בשעות לילה מאוחרות.
לעטלף שעיר הארדוויק פרווה חומה-כהה עם כנפיים אפורות-ורדרדות וגחון בהיר יותר בצבע חום-אפרפר.
לעטלף אוזניים ארוכות ורחבות העוזרות לו לאתר רעש בקלות והוא בעל חוטם קצר ולסת בעלת שיניים מחודדות מאוד.
העטלף בעל יחסי סימביוזה מיוחדים עם צמח טורף, כדנית מהמין Nepenthes hemsleyana באי בורנאו, אינדונזיה.
העטלף נח בתוך הצמח, תלוי הפוך ובבוקר הוא מפריש צואה עשירה בחנקן שמכלכלת את הצמח, המצוי באזורים דלי-חנקן.
מעריכים שהצמח צורך מעל 33.8% חנקן מצואת העטלפים.
עטלף צוף צינורי (שם מדעי: Anoura fistulata) הוא מין של עטלף חרקים ממשפחת הזיזפיים, החי בטבע באקוודור.
הוא התגלה למדע ב-2005 והוא שייך לסוג Anoura.
הוא בעל לשון ארוכה ביותר העוזרת לו להגיע לצוף פרחים נדירים במרומי האנדים.
עטלף זה הוא בעל הלשון הארוכה ביותר של יונק ביחס לבעליה, כשהיא מגיעה בפריסתה לאורך 8.5 ס"מ והיא תופסת 150% מאורך העטלף.
המבנה שלה מזכיר את הלשון והלוע המפותלת של הפנגולניים או של דוב נמלים גדול, עם מבנה לוע צינורית הנעה מקנה הנשימה עד בית החזה, אם כי הלסת עצמה קצרה והלשון מגולגלת בתוכה רוב הזמן.
הדבר נותן לעטלף כוח יניקה ושאיבה חזק מאוד, בו הוא משתמש כדי לשלוף את הצוף מפרחים כמו Centropogon nigricans וגם מאבקה ומחרקים שהוא מוצא.
עטלף זה נודע רק מכמה הרים מיוערים באקוודור ולא ידוע מה מצב אוכלוסייתו הכללית.
עטלף עשון (שם מדעי: Amorphochilus schnablii) הידוע גם כעטלף חסר-אגודל סלעי, הוא מין של עטלף קטנטן במשפחת הפורפטריים שחי באמריקה הדרומית והנציג היחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1877 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא גדול במקצת מהסוג השני במשפחה – עטלף חסר-אגודל.
החלק הראשון של שמו המדעי מציין את המבנה המוזר של הלוע, והחלק השני הוא מחווה לאנטומולוג הגרמני יוהאן אנדרס שנאבל.
העטלף העשון מתאפיין בגוף קומפקטי וכדורי, בראש גדול ועגול ובכנפיים גדולות ורחבות יחסית.
הגולגולת מתחלקת בין אזור המוח הגבוה, הרחב והכיפתי, לבין החרטום החרוטי, השטוח והקצר שפונה באלכסון כלפי מעלה.
החרטום מכוסה לעיתים קרובות בשיער וגורם לו להראות כחתוך פנים.
האוזניים גדולות ורחבות בצורת משפך והן נוטות קדימה; הצפיר שלהן קצר ומשולש.
האף עגול ודמוי אף-חזיר, והנחיריים בצורת אליפסה.
השפה התחתונה מכוסה ביבלות קטנות בחזית, ועל הסנטר יש שתי בליטות בשרניות משולשות שמוקפות אף הן ביבלות קטנות.
אורך הראש והגוף של העטלף העשון 35–49 מ"מ אורך הזרוע 34–38 מ"מ, ואורך הזנב עד 30 מ"מ; משקלו 3–5 גרם והוא גדול במעט מהעטלף חסר האגודל.
הבדל נוסף ביניהם, הוא שהאחרון נוטה להיות כהה יותר ופניו חסרות יבלות.
כפי שאופייני לבני המשפחה, אגודלי העטלף העשון אינם נוכחים על קרומי הכנף ומוחלפים בכפתור או גדם שעליו טפר זעיר לא פונקציונלי (עשוי גם להיעדר).
הזנב דקיק וארוך ומכוסה כולו בקרום התעופה האחורי שמפותח, רחב ומעוגל.
העטלף העשון בעל פרווה עבה, ארוכה וחדגונית.
צבעה הכללי נע בין אפור עשן לאפור כהה, צפחה או בהיר, ולעיתים גם חום אפרורי, חום קפה כהה או חום ערמוני.
אזור הצוואר והראש שזור בשיער צהוב ובז' ונוטה לקבל גוון זהוב, בעוד שהגחון והחזה עשויים להיות בצבע לבנבן, אפרפר או בז'.
הכנפיים בצבע שחור פיח, חום כהה או ערמוני.
האוזניים כהות בקצוות ובהירות בחלקן הפנימי.
העטלף העשון מצוי בקו החוף המערבי של אמריקה הדרומית.
טווח התפוצה שלו משתרע על המורדות המערביים של הרי האנדים מול קו החוף: החל מדרום-מערב אקוודור (כולל האי פונה), לאורך מערב פרו עד לצפון-מערב צ'ילה.
בית הגידול שלו מורכב מיערות, שטחים מעובדים, אזורים כפריים ועירוניים וגם אזור אלטיפלאנו הצחיח למחצה והשוליים של מדבר אטקמה.
המין מצוי לרוב באזורים נמוכים לאורך קו החוף והעמקים מול האנדים, אך מופיע גם על מדרונות הרריים גבוהים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים.
שיא הגובה המתועד הוא מהעיר קיימרקה בפרו (2,750 מטר).
העטלף העשון חי בבדידות, בקבוצות קטנות של עד 5 פרטים, או במושבות גדולות עד 300 פרטים.
הוא מוצא מקלט במהלך היום במערות, נקיקי סלעים, מבנים נטושים ותחת גשרונים ויוצא לפעילות לאחר רדת החשיכה.
התזונה שלו מורכבת בעיקר ממיני פרפראים, אותם הוא מחפש סמוך לאדמה ומאתר באמצעות איכון-הד.
הנקבה ממליטה גור יחיד בסמיכות לעונת הגשמים.
העטלף העשון מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בגלל ירידה משמעותית במספריו שמוערכת בסביבות 30% מאז תחילת המאה ה-21 וגם עקב התכווצות בטווח התפוצה וירידה בהיקף ובאיכות בית גידולו.
האיום העיקרי על המין הוא השמדת מקלטים ומערות עקב התרחבות חקלאות, התיישבות אנושית או הצתת מדורות, וציד לבשר או לשימוש בטקסי כישוף.
ארגון השימור IUCN ממליץ לבצע פעולות לשימור מערות עם אוכלוסיות גדולות ולהעלות את המודעות המקומית למצבו של המין ולחשיבותו במערכת האקולוגית באמצעות סדנאות שימור.
עטלף נקוד-כנף (שם מדעי: Balionycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה.
הסוג הוקם בשנת 1899 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי, ועד העשור הראשון של המאה ה-21 נחשב לטקסון מונוטיפי.
על פי מחקרים משנת 2008 ו-2017, האוכלוסיות בחצי האי המלאי ובאיים מפגינות שונות גנטית גבוהה שמצדיקות פיצול לשני מינים.
הסיווג החדש מוכר אומנם על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אך ברוב הטקסונומיות העטלף נקוד הכנף עדיין מופיע כמין יחיד בסוגו עם 2 תת-מינים.
העטלף נקוד הכנף מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש גדול ורחב, גולגולת עגולה ומסיבית וחרטום קצר מאוד דמוי צבוע.
הכנפיים קצרות ורחבות ומקנות לו יכולת תמרון מצוינת בצמחייה צפופה.
האוזניים עגולות וקירחות, העיניים גדולות, והאף רחב, מחורץ ובעל נחיריים צינוריים בולטים.
הסוג חסר זנב, וקרום התעופה האחורי מצומצם.
נוסחת השיניים שלו היא: בכל אחד מצדדי הלסת.
החותכות העליונות הפנימיות ארוכות מהחיצוניות, וכולן מופרדות בצורה ניכרת מהניבים.
אורך הראש והגוף של העטלף נקוד הכנף 50–74 מ"מ, אורך הזרוע 38–43 מ"מ ואורך האוזן 7–11 מ"מ; משקל המינים 9–14 גרם ומוטת הכנפיים כ-28 ס"מ.
בכך, מדובר באחד הסוגים הקטנים ביותר במשפחת עטלפי הפירות.
הסוג הקרוב אליו ביותר מבחינה אנטומית וגנטית הוא עטלף פירות שחור-ראש.
הפרווה של העטלף נקוד הכנף עבה, רכה וקצרה יחסית.
צבעה הכללי פיח, חום אפרורי או חום-שחרחר בצד העליון, וקרם-צהבהב, לבנבן או בז' בצד התחתון.
הכנפיים בצבע שחור פיח, ערמוני או שחום, והן מכוסות בנקודות צהבהבות, ורודות או לבנבנות שמאפשרות לזהות אותו בנקל מעטלפי פירות קטנים אחרים.
הנקודות מופיעות בעיקר על המפרקים והדפוס שלהן משתנה מעטלף לעטלף.
מלבד הכתמים על הכנפיים, יש כתמים בודדים גם על האוזניים וסביב העיניים.
הדפוס המנוקד משמש כנראה להסוואה מפני טורפים.
העטלפים נקודי הכנף מצויים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה שלהם כולל את דרום חצי האי המלאי (דרום תאילנד ומערב מלזיה), חלקים מהאי סומטרה, החלק הצפוני של האי בורנאו (כולל קלימנטן האינדונזית, סאראווק המלזית ושטחה של ברוניי), וארכיפלג רייאו האינדונזי שסמוך לסינגפור.
בית הגידול שלהם מורכב מיער גשם טרופי, יער מנגרובים ויער עננים עד רום 1,500 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג פעילים בעיקר בלילה, אך עשויים להגיח מדי פעם גם בשעות היום.
הם לנים בבדידות או בקבוצות הרמון קטנות וארעיות שמורכבות מזכר ועד 9 נקבות וצאצאיהן.
מקומות הלינה של הסוג אינם אופיינים לעטלפי פירות וכוללים תילי טרמיטים, כפות דקלים, חללים בתוך אפיפיטים ושרכים ומערות גיר.
הזכרים מחזיקים טריטוריה סביב אתרים שופעים במזון כדי לשפר את סיכויי הרבייה שלהם, ומגינים עליה מפני זכרים אחרים.
הנקבות נעות בין הטריטוריות השופעות במזון, ועשויות לבקר מדי לילה לא פחות מ-3 זכרים.
התזונה של העטלף נקוד הכנף מורכבת בעיקר מפירות (בפרט תאנה, סטריכנוס, איגניה, ואפרסמון) אך הוא מגוון את תזונתו גם בצוף, אבקנים, חרקים ועכבישאים.
העטלף משחר אחר מזון בגפו ולא בקבוצה ואינו מתרחק ממקום הלינה יותר מקילומטר אחד.
במהלך החיפוש אחר מזון, הוא משמיע קולות ציוץ חדים או סדרות מורכבות יותר של צלילים שנועדו לתקשורת עם עטלפים אחרים.
העטלף מאתר את מזונו באמצעות חוש הריח והראיה, והלסתות החזקות שלו מותאמות לאכילת מגוון רחב של פירות.
הוא נוהג למצוץ את המיץ והעיסה הרכה ולירוק את הסיבים.
המין נטרף לעיתים על ידי קופיף מערבי שאורב לו בעלווה הצפופה.
הנקבה ממליטה גור יחיד פעם או פעמיים בשנה, בדרך כלל בין יוני לינואר.
הגורים נולדים עיוורים במשקל 3.5 גרם, לאחר תקופת היריון של 135 ימים.
הם נגמלים בגיל 40–80 יום ומסוגלים להתעופף בהגיעם למשקל 5 גרם.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 10 חודשים, והזכרים בגיל שנה.
תוחלת החיים המינימלית 4 שנים, והמקסימלית איננה ידועה.
העטלפים נקודי הכנף מסווגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) לאור תפוצתם הרחבה, אולם הם מאוימים במידה רבה מצד בירוא יערות לצורך מטעי שמן דקלים.
המינים נמצאים במספר אזורים מוגנים.
עטלף נקוד-כנף מצוי (Balionycteris maculata) - בורנאו, סומטרה וארכיפלג רייאו.
עטלף נקוד-כנף סימונד (Balionycteris seimundi) - חצי האי המלאי.
עטלף סלים עלי (שם מדעי: Latidens salimalii) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שאנדמי לדרום הודו ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1972 על ידי הממלוג התאילנדי קיטי תונגלונגיה והוא קרוי על שם האורניתולוג ההודי סלים מויזודין עבדול עלי.
המין מצוי בסכנת הכחדה עם אוכלוסייה שקטנה מ-1,000 פרטים ומאוים מצד בירוא יערות וציד.
עטלף סלים עלי מתאפיין בגולגולת רחבה וכלבית, בגוף קטן ובלוע קצר ורחב.
האוזניים קצרות ומעוגלות, העיניים גדולות והנחיריים צינוריים.
החך שלו צר מקדימה ומתרחב בחלק האחורי.
על החך 13 רכסים כשארבעת הראשונים שלמים והשאר מופרדים באמצע.
הניבים קטנים ולא מחודדים, והמלתעות העליונות רחבות וקצרות.
למין זה אין זנב, וכנף הזנב מצומצת למדי.
כשהתגלה לראשונה, הוא נחשב בטעות כמין של כלב-מעופף.
הפרווה של עטלף סלים עלי קצרה ורכה והיא דלילה בכל הגוף להוציא את הסנטר, הגחון והזרועות.
צבעה הכללי חדגוני בדרך כלל ונע בין חום אפרורי לחום-שחרחר בצד העליון, לחאקי או אפרפר בצד התחתון.
הראש זהה בצבעו לשאר הגוף או כהה יותר.
הכנפיים, האף, הרגליים והאוזניים שחרחרים.
השוקיים, פנים האוזניים, הגב והפנים דלילים בשיער ובעלי גוון ורדרד.
עטלף סלים עלי אנדמי לדרום הודו במדינות טאמיל נאדו וקרלה; בית הגידול של המין נמצא בתוך הרי גהט המערביים ומורכב מיערות מונסון טרופיים וירוקי-עד עם כמויות משקעים גבוהות.
הוא מצוי בטווח גובה של 1,100-800 מטר מעל פני הים.
המין מופיע גם במטעי קפה ותה והוא רגיש מאוד להפרעה אנושית במערות שבהן הוא חי.
עטלף סלים עלי פעיל בשעות הלילה ומבלה את שעות היום בקבוצות של 10–30 פרטים בתוך מערות.
הוא ניזון מ-18 סוגים של פירות ומ-6 סוגים של פרחים.
פריטי התזונה הדומיננטיים הם 3 מיני תאנים, שני מינים של אליוקארפוס ומין אחד של דיכפטלום.
יש עונת רבייה אחת מדי שנה, וההמלטות מתרחשות בין מאי ויוני.
ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחריהם נולד גור יחיד.
מעבר לכך, אין פרטים נוספים על אורח החיים של הסוג.
עטלף סלים עלי נחשב למין מוגן על פי החוק ההודי, ומצוי באזורים המוגנים הבאים: שמורת הטיגריס קאלאקאד-מונדאנטהוראי, מקלט חיות הבר מגאמאלאי, ושמורת הטיגריס פרייאר.
ארגון השימור ממליץ לבצע סקרים כדי לאתר אוכלוסיות נוספות ולהעלות את המודעות הציבורית למצבו.
האוכלוסייה העולמית של מין זה נאמדת בכ-750 פרטים בלבד.
עטלף פרחים (שם מדעי: Syconycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שמצויים ברחבי אוקיאניה.
הסוג הוקם בשנת 1899 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי והוא בין הסוגים הקטנים ביותר במשפחת עטלפי הפירות.
מבחינה חיצונית וגנטית, הוא קרוב לסוגים עטלף הצוף ועטלף פרחים זנוב.
אין להתבלבל בין סוג זה לבין הסוג זיזף פרחים מאיי הקריבים.
עטלף הפרחים מתאפיין בראש מעוגל וחרוטי, בגוף שמנמן וגוצי ובפנים שועליות.
אוזניו קטנות ועגולות, עיניו גדולות ושחורות, ובין נחיריו יש תלם אנכי שמסתיים בשפה העליונה.
הלשון דקה וארוכה במיוחד, והיא מכוסה בקצה בגבשושיות שמסייעות באיסוף צוף ואבקנים.
חוץ מהחותכות, השיניים קטנות באופן כללי.
עטלף הפרחים הוא סוג קטן: אורך הראש והגוף של המינים בו 55–97 מ"מ, אורך הזרוע 38–61 מ"מ ואורך האוזן 9–17 מ"מ; המשקל נע בין 13 ל-47 גרם ומוטת הכנפיים 40–60 ס"מ.
אין דו-צורתיות זוויגית בין הזכר לנקבה.
הזנב נעדר לחלוטין, וקרום התעופה האחורי צר ומצומצם.
לעטלף הפרחים פרווה צפופה וזיפית שעשויה להיות קצרה או שעירה בהתאם לאזור הגאוגרפי.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין, ונע בין חום בהיר לחום אדמדם בהיר או כתמתם ואצל מין אחד אף חום שוקולד כהה עד שחור.
אצל חלק מהמינים, הגחון חיוור יותר ונע בין צהבהב לאפרפר או בז'.
הכנפיים בצבע שחרחר או חום כהה, הזרועות, הרגליים והאוזניים בצבע כתמתם, חום חיוור או ורוד והחרטום אדמדם במקצת.
עטלפי הפרחים הזנובים חיים באוקיאניה; טווח התפוצה של הסוג כולל את כל גינאה החדשה, קו החוף הצפוני והצפון-מזרחי של אוסטרליה (קווינסלנד וניו סאות' ויילס), חלק מאיי מאלוקו (סאלאווטי, הלמהרה, סראם, בורו ואיי ארו), האיים ביאק ויאפן, איי האדמירליות, איי ד'אנטריסקו וארכיפלג לואיסיאד.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי לח, יער גשם ממוזג, יער עננים, יער טחב ננסי, יער אקליפטוסים, סוואנה טרופית וביצות, והם נוכחים בשפלות עד רכסים הרריים גבוהים ברום 3,000 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג פעילים בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בשינה בעלווה צפופה.
בניגוד לעטלפי רבים, עטלפי הפרחים אינם לנים במקום קבוע, אלא משנים את מקום הלינה מדי יום.
הרגל זה נועד לאפשר להם לזוז בעקבות זמינות התפרחות.
בשל כך, הם אינם צריכים לנדוד בין העונות, אלא רק לשנות את אזור הפעילות מקצה היער בחורף ללב היער בקיץ.
עטלפי הפרחים חיים בבדידות ומחליפים בהדרגה אזור האכלה אחת לכמה ליליות.
בתקופות קרות, הם נכנסים למצב של נמנום במהלכו קצב חילוף החומרים מואט וכך הם יכולים לחסוך באנרגיה ולשרוד עד למזג אוויר נאה יותר.
עטלפי הפרחים ניזונים בעיקר מצוף, מיץ פירות ואבקנים, ומשלימים את תזונתם בבננות, גויאבות וחרקים.
במקרה הצורך, הם משתמשים בחוטמם המחודד לפתוח תפרחות סגורות.
האבקה שנדבקת לעיתים קרובות לגחון מועברת ממקום למקום במעופו של העטלף ובדרך זו הוא מאביק פרחים רבים.
בנוסף, הם אוכלים לעיתים קרובות מהתפרחות עיסה שמורכבת מצוף, אבקה וזרעים, ובסיום תהליך העיכול הזרעים מופרשים החוצה ללא פגע ומוכנים לנביטה.
העטלפים תרים אחר מזונם סמוך לקרקעית היער ומסוגלים לעוף לאט או לרחף באוויר תוך כדי יניקת צוף.
הם מאתרים תפרחות באמצעות חושי הריח והראייה, ופרחים ליליים מסוימים אף מפיצים ריח מיוחד כדי למשוך את העטלפים אליהם.
העטלפים מתקשרים זה עם זה בציוצים, אך אינם יכולים לנווט באמצעות אקולוקציה.
הטורפים העיקריים של הסוג כוללים דורסי לילה, ועטלפי הפרחים מנסים להתחמק מהם על ידי שהיה בעלווה צפופה.
בלילות עם ירח מלא, הם לרוב לא יוצאים ממחבואם.
בתחילת עונת הרבייה, עטלפי הפרחים מתקבצים בקבוצות רבייה קטנות למשך שבועיים עד חודש, והם מזהים באמצעות הריח את הזוויג של העטלפים האחרים.
הזכרים מנסים לשמור על טריטוריה עשירה בתפרחות, ולמשוך עליהן בדרך זו את הנקבות.
לאחר היריון של 4-3.6 חודשים, הנקבה ממליטה גור יחיד שנגמל לאחר חודשיים.
הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 6–8 חודשים, והזכר בגיל שנה.
תוחלת החיים בשבי 2–6 שנים, אך בטבע היא ככל הנראה גבוהה יותר.
עטלף פרחים מצוי (Syconycteris australis) - נפוץ בגינאה החדשה ובאוסטרליה.
עטלף פרחים הוביט (Syconycteris hobbit) - אנדמי ליערות טחב הרריים בגינאה החדשה.
בעל כפות שעירות ופרווה כהה.
עטלף פרחים הלמהרה (Syconycteris carolinae) - המין הגדול בסוג.
עטלף פרחים זנוב (שם מדעי: Notopteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שאנדמיים למלנזיה.
הסוג הוקם בשנת 1859 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, והוא ידוע בזנבו הארוך.
עטלף הפרחים חי ביערות טרופיים וניזון מצוף ואבקה.
הוא מאוים מצד אובדן בית גידול וציד והאוכלוסיות של שני המינים שלו נמצאות בירידה.
עטלף הפרחים הזנוב מתאפיין בראש משולש וצר, בגוף קטן עם שוקיים מוארכים ובלוע מחודד ודק.
העיניים גדולות, האוזניים קטנות ומעוגלות והלשון ארוכה, רחבה ומכוסה בקצה בגבשושיות.
הכנפיים מחוברות לחלק התחתון של עמוד השדרה ונותנים לו מראה של גב חשוף למחצה.
הסוג מזוהה בזכות זנבו הארוך שמכיל 10 חוליות ולא אופייני לעטלפי הפירות.
כנף הזנב כוללת קרומים קצרים לאורך פנים הרגליים.
נוסחת השיניים כוללת 26–28 שיניים.
הניבים ארוכים והחותכות התחתוניות גדולות במיוחד.
אצל עטלפים בוגרים, נושרים לעיתים קרובות חלק מהחותכות העליונות.
לעטלף הפרחים פרווה צפופה וקצרה.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין, ונע בין חום זית לערמוני, חום-אפרורי או אפור כהה.
הגחון נוטה להיות חיוור יותר והחלק התחתון של הגב כהה בצורה בולטת בגלל קרומי הכנף.
הכנפיים, הזנב והרגליים בצבע שחור מבריק.
הזרועות, השוקיים והחוטם בצבע בורדו-ורוד.
האוזניים ורודות עם קצה כהה.
עטלפי הפרחים הזנובים אנדמיים למלנזיה ואין ביניהם חפיפה.
התפוצה של הסוג כוללת את פיג'י, ונואטו וקלדוניה החדשה ואולי גם באיי הנאמנות הסמוכים לקלדוניה.
מבין איי פיג'י הם נוכחים בויטי לבו, ונואה לבו וטאבאוני ומבין איי ונואטו ניתן למנות את טאנה, איי אנטום, ארומנגו, אפאט, מוטה לבה וסנטה מריה.
בית הגידול שלהם מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, כרי דשא תת-אלפינים, מטעים ובתה חופית, והם מצויים הן בשפלות והן באזורים הרריים עד רום 1,100 מטר מעל פני הים.
הם מבקרים לעיתים קרובות ביערות משניים, בגינות ובאזורים עירוניים בחיפוש אחר מזון.
המינים בסוג חיים בבדידות, בקבוצות קטנות של 25 פרטים או במושבות גדולות של מאות עד אלפי פרטים.
הם מבלים את שעות היום בשינה במערות גיר וחללי עצים, ויוצאים לפעילות עם רדת החשיכה בגפם, בזוגות או בקבוצות קטנות.
בדרך כלל, יש להם מדי לילה מסלול קבוע, והם נוטים להישאר באותו אזור לאורך זמן.
עטלפי הפרחים ניזונים בעיקר מצוף, מיץ פירות ואבקנים ומסתייעים בחוטמם המחודד ובלשונם הארוכה כדי לחלץ צוף ואבקה מתפרחות.
גודלם הקטן מאפשר להם לתמרן ביעילות ביער הצפוף בדרך לתפרחות והרגלי התזונה שלהם הופכים אותו למאביקים חשובים בפיג'י, ונואטו וקלדוניה.
מדי שנה יש ככל הנראה שתי עונות רבייה, והנקבה ממליטה גור יחיד בכל פעם.
שני המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות, ציד, כרייה, הפרעה אנושית, הכנסת מינים פולשים ועיור, כאשר מין אחד במצב פגיע (VU) ומין אחד בסכנת הכחדה (EN).
התפוצה המוגבלת שלהם, הופכת אותם לפגיעים מפני סופות טרופיות.
האוכלוסייה של שני המינים יחדיו אינה עולה על 10,000 פרטים והמגמה שלה נמצאת בירידה מתמשכת.
עטלף פרחים ניו-קלדוני (Notopteris neocaledonica) - אנדמי לקלדוניה החדשה.
עטלף פרחים פיג'יאני (Notopteris macdonaldi) - מצוי בפיג'י ובונואטו וכנראה היה קיים בעבר בטונגה.
עטלף פרחים כהה (שם מדעי: Melonycteris או Nesonycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שאנדמיים למלנזיה.
הסוג הוקם בשנת 1877 על ידי הזואולוג האירי ג'ורג' אדוארד דובסון והוא קרוב לסוגים עטלף פרחים ועטלף פרחים זנוב.
המינים בסוג התחלקו בעבר לטקסון מונוטיפי עצמאי ושני מינים ששויכו לסוג Nesonycteris.
עם זאת, בהמשך התברר שהשניים אינם כה שונים מהטקסון המונוטיפי שהתגלה לפניהם, והשלושה אוחדו לסוג יחיד עם שני תת-סוגים.
עם זאת, בטקסונומיות מסוימות עדיין ניתן לראות את החלוקה הישנה.
עטלף הפרחים הכהה חולק קווי דמיון עם סוגים אחרים בתת-משפחת עטלפי הצוף: ראשו גדול וחרוטי, גופו גוצי וחרטומו צר ומחודד.
עיניו גדולות, אוזניו צרות ואליפסיות ואפו קטן.
לשונו ארוכה ועטויה בגבשושיות בקצה.
השוקיים שעירות והזרועות כמעט עירומות לחלוטין.
אורך הראש והגוף של עטלפי הפרחים הכהים 77–106 מ"מ ואורך הזרוע 55–65 מ"מ; משקלם עד 63 גרם.
הסוג נטול זנב, וקרום התעופה האחורי שלו גדול ומפותח.
למין אחד בסוג יש טופר על האצבע המורה בעוד שאצל שני המינים האחרים היא נעדרת.
הסוג מאופיין על בסיס נוסחת השיניים שלו שכוללת 32–34 שיניים; יש לו זוג חותכות בלבד בלסת העליונה בעוד שבלסת התחתונה מספרם נע בין 2 ל-4; יש לו גם 6 מלתעות ו-6 טוחנות.
לעטלף הפרחים פרווה קצרה וצפופה.
צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום ערמוני לאוכרה או זהוב עמוק.
אצל אחד המינים בסוג הבטן כהה בהרבה מהגב והצלעות, בעוד שאצל שני המינים האחרים היא חיוורת.
הכנפיים בצבע שחור מבריק והזרועות והרגליים בצבע בורדו.
עטלפי הפרחים הזנובים אנדמיים למלנזיה, בה הם מצויים רק בארכיפלג ביסמרק והארכיפלג של איי שלמה.
שני הארכיפלגים שייכים למדינות איי שלמה ופפואה.
בארכיפלג ביסמרק יש נוכחות של מין אחד באיים הגדולים בריטניה החדשה ואירלנד החדשה.
התפוצה של שני המינים האחרים היא באיי שלמה, ומתחלקת בין המזרח למערב: החלק המזרחי כולל את גוודלקנל, קולומבנגרה, מלייטה, ג'ורג'יה החדשה, איי ראסל, סן קריסטובל, ואנגונו, גטוקאה, ראנונגה, וולה לוולה וטטפארה, והחלק המערבי כולל את בוגנוויל, אובלירי, אלו, צ'ויסול, פאורו, מונו, סנטה איזבל ואיי נגלה.
בית הגידול על עטלפי הפרחים כולל יער גשם טרופי, יער עננים ובתה חופית.
הם מצוים בשפלות, בחופים וברכסים הרריים עד רום 1,600 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום תחת דקל, קוקוס ובננה.
הם ניזונים בעיקר מצוף, אבקנים, מיץ פירות ופרחים של העצים הללו, ובשל כך מבלים רק 36% מזמן הפעילות בטיסה.
הן הזכרים והן הנקבות של עטלפי הפרחים טריטוריאליים במיוחד, והם מגנים בקנאות על שטח עשיר במזון מפני עטלפים מאותו הזוויג.
הרבייה ככל הנראה מונוגמית ויש שתי המלטות בשנה.
מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה של הסוג וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לעטלפי פרחים אחרים.
המינים בסוג נמצאים במצב שפיר לעת עתה.
המרת יערות למטעי קקאו ובננה פחות משפיעה עליהם מעטלפים אחרים, שכן גם המטעים מספקים להם את המזון הדרוש.
העובדה שהסוג אינו שוכן במערות ואינו חי במושבות גדולות, מפחיתה את איום הציד.
עטלף פרחים שחור-בטן (Melonycteris melanops) - אנדמי לארכיפלג ביסמרק.
עטלף פרחים פרדוליס (Melonycteris fardoulisi) - מצוי במזרח איי שלמה.
עטלף פרחים וודפורד (Melonycteris woodfordi) - מצוי במערב איי שלמה.
עטלף צינורי או עטלף אף-צינור (שם מדעי: Nyctimene) הוא סוג של עטלף ייחודי במשפחת עטלפי הפירות ובו 16 מינים שחיים במלנזיה, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה.
הסוג הוקם בשנת 1797 על ידי הזואולוג הגרמני מוריץ בלתזר בורקהאוזן, ושמו המדעי ניתן לו על שם ניקטימן ("ליל ירח") - בתו של אפופוס מלך לסבוס במיתולוגיה היוונית.
הסוג ידוע בנחיריו הייחודיים ובכנפיו הצבעוניות וחי בעיקר ביערות גשם.
הוא קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוג עטלף צינורי מדומה.
לעטלף הצינור גולגולת גדולה, רחבה ומסיבית, גוף גוצי וכנפיים קצרות ורחבות.
האוזניים קצרות ועגולות והעיניים גדולות במיוחד.
החרטום רחב וקצר והלוע גמיש עם חריץ עמוק בשפה העליונה.
הלשון בעלת 4 גבשושיות עגולות בקצה.
סימן ההיכר של הסוג שהעניק לו את שמו, הוא הנחיריים דמויי הצינור הייחודיים שלו שארוכים יותר מכל עטלף אחר ומגיעים לאורך 6 מ"מ.
הנחיריים נפרדים זה מזה ויכולים לנוע באופן עצמאי לכיוונים מנוגדים.
יש 3 תפקודים אפשריים של הנחיריים הייחודים: הפקת צלילים חזקים דרך האף, שנורקל לנשימה כאשר הראש שקוע בתוך עיסת פרי רטובה ויכולת להרגיש את הכיוון המדויק ממנו נודף ריח פירות בשלים.
אורך הראש והגוף של עטלף הצינור 69–144 מ"מ, אורך הזרוע 48–88 מ"מ ואורך הזנב 12–32 מ"מ; המשקל משתנה בהתאם למין ונע בין 26 ל-100 גרם.
הזכר גדול וכהה מן הנקבה.
הזנב מורכב מ-7 חוליות ואורכו כעצם השוק.
לסוג יש 24 שיניים בלבד, כשהחותכות התחתונות נעדרות.
הניבים משוננים, ארוכים וחזקים והטוחנות והמלתעות רחבות וחדות.
הפרווה של העטלף הצינורי קצרה, עבה וצפופה, והפנים שעירות יחסית לעטלפים.
הצבע הכללי של הפרווה נע בין חום ערמוני לאוכרה, זהוב או חום אפרורי, עם פס כהה לאורך הגב.
הגחון והחזה בהירים יותר וצבעם לבנבן, אפרפר או ורדרד.
אצל רוב המינים בסוג, הראש בצבע אפור כהה או שחרחר להוציא את האוזניים, הלוע והנחיריים.
האוזניים צבעוניות, כשעל פני המשטח החום-כתמתם שלהן יש נקודות צהובות ושחורות ובמקרים מסוימים הן עשויות להיות צהובות לחלוטין.
הלוע החשוף ורוד או צהבהב והנחיריים הצינוריים בצבע צהוב מלוכלך.
אישוני העין כתומים או אדומים והעפעפיים צהובות.
העטלף הצינורי בולט בצביעה הייחודית כנפיו; קרומי התעופה בצבע אדמדם, חלודה, שוקולד כהה או כתמתם, ובמקרים מסוימים אף ירוק זית, ירקרק או זהוב כהה.
הכנפיים מנומרות בכתמים ונקודות לא-סדירות בצבע צהוב עז או כתמתם - בפרט באזור האמות ועצמות הגפיים הקדמיות.
לכל עטלף יש דפוס נקודות שונה.
בית הגידול שלהם משתנה מאזור לאזור, אך מורכב בדרך כלל מיער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים וביצות.
העטלפים הצינוריים פעילים בלילה וחיים בדרך כלל בבדידות או בזוגות.
הם מבלים את שעות היום בשינה על ענפי עצים בגובה 4–6 מטר כשהם עטופים בכנפיהם.
הדפוס המנומר של הכנפיים נועד כנראה לספק לעטלף הסוואה בתוך העלווה הצפופה ולדמות עלים יבשים או אור וצל.
כדי למקסם את ההסוואה, עטלפי הצינור אינם לנים ביחד, שכן אז ריבוי הכתמים הצהובים עשוי למשוך תשומת לב לא רצויה.
העטלף הצינורי נוטה לחיות בשטח קבוע כל עוד יש בו מספיק מזון ואין בו לחץ גבוה של טורפים.
את המזון הוא מחפש בתוך 200 מטר ממקום הלינה, והוא מחליף את המקום ברגע שהמשאבים מתדלדלים.
במהלך הלילה, עשויה להיווצר קבוצת עטלפים קטנה על עצי פרי, אך היא מתפזרת מיד בסיום האכילה.