tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך ארבע-עשרה שנות הקריירה שלהם הוציאה הלהקה 11 אלבומים, 31 סינגלים, 5 מופעים טלוויזיוניים וסדרת טלוויזיה אחת.
היו להם מספר סיבובי הופעות בינלאומיים, בהם הופיעו בין השאר בארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, יפן, בלגיה והולנד.
הקריירה המשותפת של הצמד הסתיימה עם מותה של קרן קרפנטר ב-4 בפברואר 1983 מדום לב שנבע מסיבוכים של אנורקסיה נרבוזה.
סיקור חדשותי נרחב של מותה ושל נסיבותיו הוביל להגברת מודעות הציבור להפרעות אכילה.
האחים ריצ'רד לין וקרן אן קרפנטר נולדו בניו הייבן, קונטיקט, הוא ב-1946 והיא ב-1950. ריצ'רד היה ילד שקט שבילה את מרב זמנו בהאזנה לתקליטים ובנגינה בפסנתר.
קרן, לעומתו, הייתה חברותית ואהבה משחקי ספורט, ולצד זאת אהבה גם היא להאזין למוזיקה.
ביוני 1963 עברה המשפחה לדאוני, פרבר של העיר לוס אנג'לס שבקליפורניה, כדי לקרב את ריצ'רד לאחד ממוקדי תעשיית המוזיקה וכדי להתרחק מהחורפים של ניו אינגלנד, שהיו שנואים על קרן ועל אביה.
בסתיו של 1963 החל ריצ'רד ללמוד בבית הספר התיכון של דאוני, שם החליט לעבור מלימודי חינוך גופני ללהקת בית הספר.
המורה שלו למוזיקה, ברוס גיפורד, זיהה את כישורי נגינתו בפסנתר כאשר ניגן את היצירה "רפסודיה בכחול".
קרן החלה ללמוד בבית הספר התיכון של דאוני בסתיו 1964. על אף שהייתה אתלטית, ביקשה מריצ'רד לנצל את קשריו כדי לעזור לה לעבור מלימודי חינוך גופני ללהקת בית הספר.
בלהקה נתן לה המורה ברוס גיפורד לנגן על גלוקנשפיל, כלי הקשה שהיא לא אהבה.
מעט יותר מאוחר הציע לה פרנקי צ'אבז, חברה ללהקה, לנגן על תופים.
לעיתים קרובות השתמשה קרן במערכת התופים של צ'אבז שלימד אותה לנגן עליה.
כשקיבלה מהוריה מערכת תופים בהמשך אותה שנה, כבר ניגנה עליהם באופן מקצועי.
ב-1965, לאחר שקרן התאמנה בנגינה על תופים במשך שנה וריצ'רד שכלל את טכניקות הנגינה שלו על פסנתר עם המורה פרנק פולר, החליטו השניים להקים שלישיית ג'אז שתיקרא "שלישיית ריצ'רד קרפנטר".
הם צירפו אליהם את הבסיסט ונגן הטובה וס ג'ייקובס ובשנת 1966 נרשמו לתחרות "Battle of the Bands" שנערכה בהוליווד בול, בה ניגנו את "הנערה מאיפנמה" ואת יצירתם המקורית "Iced Tea".
הם ניצחו בתחרות והוחתמו בחברת התקליטים "RCA Records", ותחת חסותה הקליטו שירים כמו "Every Little Thing" של הביטלס ו-"Strangers in the Night" של פרנק סינטרה.
מאוחר יותר, לאחר שהטילה ספק בפוטנציאל המסחרי של ההרכב, החליטה החברה לא להפיץ את השירים באופן מסחרי וביטלה את החוזה עם השלישייה.
ב-1966 באה קרן לצפות בג'אם סשן באולפן הביתי של הבסיסט ג'ו אוזבורן בלוס אנג'לס, שם ליווה ריצ'רד נגן חצוצרה במבחן בד.
קרן התבקשה להצטרף בשירה ואוזבורן התלהב מקולה.
הוא החתים אותה על חוזה בחברת התקליטים המתחילה שלו, "מג'יק למפ רקורדס", והיא הקליטה עבורו סינגל בו נכללו שני שירים מאת ריצ'רד, "Looking for Love" ו-"I'll Be Yours".
מעט אחר כך נסגרה חברת התקליטים הקטנה, אך אוזבורן נתן לקרן ולריצ'רד להקליט קלטות דמו עד 1969, אז קיבלו השניים הצעה מהחברה "A&M Records".
ב-1967 יצרו צמד האחים יחד עם עוד ארבעה נגנים שלמדו באוניברסיטת קליפורניה בלונג ביץ' הרכב קצר ימים בשם "הסאמרצ'יימז", שבמהרה שינה את שמו ל"ספקטרה" ואחר כך ל"ספקטרום".
ההרכב הופיע לעיתים קרובות במסעדת "The Jolly Knight Steak House" ובמועדון ה"וויסקי א-גו גו".
בהרכב זה ניגן ריצ'רד לראשונה עם ג'ון בטיס, איתו עתיד היה לכתוב יצירות רבות עד למותה של קרן ב-1983.
ב-1968 התפרק ההרכב "ספקטרום" והצלע השלישית ב"שלישיית ריצ'רד קרפנטר", וס ג'ייקובס, עזב והצטרף לתזמורת הסימפונית של דטרויט, שם נהיה ב-1970 נגן הטוּבָּה הראשי.
ריצ'רד וקרן קיבלו הצעה להופיע בתוכנית הטלוויזיה "Your All American College Show", תחרות בין הרכבים מוזיקליים מאוניברסיטאות ומכללות ברחבי ארצות הברית.
הם ערכו מבחני בד למציאת נגן גיטרה בס שינגן איתם בתוכנית את השיר "Dancing in the Street" של מרת'ה והוונדלס, ובסופם בחרו את ביל סיסיוב.
"שלישיית ריצ'רד קרפנטר" הופיעה בתוכנית בהרכבה החדש והזמני ב-22 ביוני 1969. לאחר ההופעה התפרקה "שלישיית ריצ'רד קרפנטר" באופן סופי.
ריצ'רד וקרן נדחו על ידי חברות התקליטים מכיוון שהיה להם צליל עדין ובאותה תקופה שגשגו אמני רוק כמו ג'ימי הנדריקס, הביטלס, ג'ניס ג'ופלין והרולינג סטונז.
הם המשיכו לשלוח קלטות דמו לחברות תקליטים עד שהחצוצרן והזמר הרב אלפרט, שהיה אחד השותפים בחברת A&M Records, שמע את השניים וחיבב את צלילם העדין.
ב-22 באפריל חתמו האחים על חוזה עם החברה.
מכיוון שקרן הייתה בת 19 וטרם הגיעה לגיל החתימה, הוריה חתמו עבורה.
השניים בחרו להיקרא "קרפנטרז", בלי ה' הידיעה, כי הם חשבו שזה נשמע יותר טוב.
אלבום הבכורה של הצמד, שנקרא Offering, יצא ב-1969 וכלל מספר שירים שנכתבו על ידי ריצ'רד לבדו ועם שותפים בתקופת ההרכב "ספקטרום".
עם זאת, השיר הבולט באלבום היה גרסת בלדה לשיר "Ticket to Ride" של הביטלס, שהגיע בגרסתו החדשה למקום ה-54 במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד ול-20 המובילים במצעד המוזיקה למבוגרים.
הצלחת השיר הביאה להוצאה מחדש של האלבום ב-1970 בשם "Ticket to Ride".
השיר השיג שני פרסי גראמי, ו-RIAA העניק לו מעמד של סינגל זהב, מעמד אליו הגיע גם הסינגל הבא, "We've Only Just Begun".
הסינגל "We've Only Just Begun" יצא ב-21 באוגוסט 1970. השיר נכתב על ידי פול ויליאמס ורוג'ר ניקולס עבור פרסומת לבנק.
ריצ'רד ראה את הפרסומת והחליט להקליט את השיר מחדש.
הסינגל הגיע למקום השני במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד.
האלבום הגיע למקום ה-175 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
בסוף 1970 הוציא הצמד את שיר חג המולד "Merry Christmas Darling" שכתב ריצ'רד עם פרנק פולר.
השיר הגיע למקומות גבוהים במצעדי החגים של 1970 והופיע בהם שוב בשנים הבאות.
"For All We Know", הלהיט הבא של הלהקה, הוקלט לאחר שריצ'רד שמע אותו בביצוע לארי מרדית' בסצנת חתונה בסרט "Lovers and Other Strangers" מ-1970. הסינגל יצא ב-1971 והגיע למעמד סינגל זהב.
"Rainy Days and Mondays" היה הלהיט השני שנכתב על ידי פול ויליאמס ורוג'ר ניקולס ובוצע על ידי הקרפנטרז.
הוא הגיע למקום השני במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד ולמעמד סינגל זהב.
גם הסינגל הבא, "Superstar", הגיע למקום השני במצעד.
האלבום השלישי של הלהקה, שנקרא "Carpenters" ויצא ב-1971, היה אחד האלבומים הנמכרים ביותר של הלהקה והגיע למעמד פלטינה מרובעת.
הוא זכה בפרס גראמי והיה מועמד לשלושה נוספים.
יש הטוענים כי ריצ'רד קרפנטר יצר את בלדת הפופ הראשונה שכללה סולו של גיטרה חשמלית.
"Goodbye to Love" היה הסינגל השני של הקרפנטרז ב-1972 והגיע למקום השביעי במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד.
ההשראה לשיר הגיעה מסרט בשם "Rhythm on the River" מ-1940, שבו הופיעה דמות של כותב שירים שהתפרסם בכך שכתב את השיר היפה בהיסטוריה: "Goodbye to Love".
לטענת ריצ'רד, השיר לא נשמע בסרט אבל הוא זכר את שמו עד שכתב שיר בשם זה עם בטיס ב-1972. השניים מצאו את הגיטריסט טוני פלוסו, והוא ניגן בשיר.
לאחר מכן נשאר פלוסו חלק מהלהקה עד סוף דרכה.
עם זאת, לא כל המעריצים אהבו את סולו הגיטרה החשמלית באלבום של הלהקה, וחלקם כעסו על ריצ'רד וקרן ושלחו להם מכתבי נאצה על כך.
בתחילת 1973 יצא השיר "Top of the World" מאת ריצ'רד קרפנטר וג'ון בטיס בגרסתה של זמרת הקאנטרי לין אנדרסון.
קרן וריצ'רד התווכחו אם להוציא את גרסתם לאותו שיר כסינגל.
למרות זאת הם הוציאו את השיר כסינגל במאי 1973 עקב דרישת הציבור.
הסינגל התקבל על ידי הקהל באהדה עצומה.
הוא היה הסינגל השני של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד, ועד היום הוא מפורסם ברחבי העולם.
שם אלבומה החמישי של הלהקה, "Now & Then", ניתן לו על ידי אמם של האחים קרפנטר, אגנס קרפנטר.
האלבום כלל את השיר "Sing" שבוצע במקור בתוכנית "רחוב סומסום" ואת השיר הנוסטלגי "Yesterday Once More".
"Yesterday Once More" הוא הסינגל הנמכר ביותר של הלהקה בבריטניה וביפן.
אלבום האוסף הראשון של הלהקה יצא בסוף 1973 ונקרא "The Singles: 1969-1973".
הוא הגיע לפסגת המצעדים בארצות הברית ובבריטניה, והיה לאחד האלבומים הנמכרים בעשור ההוא.
עד היום נמכר האלבום ביותר מ-7 מיליון עותקים.
הקרפנטרז לא הוציאו אלבום חדש ב-1974. לדברי ריצ'רד, לא היה זמן להפיק אלבום חדש והוא לא היה במצב רוח מתאים.
במרץ אותה שנה הוציאה הלהקה גרסה מחודשת לשיר של ויליאמס וניקולס, "I Won't Last a Day Without You", שהופיע באלבומם "A Song For You" מ-1972. גרסה זו הגיע למקום ה-11 במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד.
באותה השנה הוציאה גרסת כיסוי קצבית לשיר "Jambalaya (On the Bayou)" של הנק ויליאמס.
הסינגל, שלא הופץ בארצות הברית, זכה להצלחה נאה ביפן, בריטניה ועוד מספר מדינות.
לקראת סוף 1974 הוציאה גרסת כיסוי בסגנון ג'אז לשיר חג המולד "Santa Claus Is Coming to Town".
בסוף 1974 הוציאה הלהקה את הסינגל "Please Mr.
Postman", שיר שבוצע במקור ב-1961 על ידי המרוולטס.
הסינגל הגיע בינואר 1975 לפסגת מצעד 100 הלהיטים של הבילבורד והשיג מעמד סינגל זהב לאחר שנמכר בכמות שיא של 12 מיליון עותקים בארצות הברית.
הסינגל הבא היה "Only Yesterday" שנכתב על ידי ריצ'רד קרפנטר וג'ון בטיס והגיע למקום הרביעי במצעד של הבילבורד.
קרפנטר ובטיס התערבו מול רוג'ר יאנג שהסינגל לא יגיע לאחד מחמשת המקומות הראשונים במצעד, וכל אחד מהם הפסיד 1,000 דולר.
ב-1975 הוציאו גרסת כיסוי לשיר "The End of the World" של סקיטר דייוויס.
Postman" ו-"Only Yesterday" הופיעו באלבום האולפן החמישי של הלהקה, "Horizon", שיצא ב-1975 וכלל גם את גרסתם ל-"Desperado" של האיגלס ואת גרסתם ל-"Solitaire" של ניל סדקה, שזכתה להצלחה נאה באותה שנה.
האלבום קיבל מעמד של אלבום פלטינה, אך מכיוון שיצא אחרי שהצלחת הלהיטים שככה הוא לא הגיע למעמד גבוה יותר.
אלבומם הבא, "A Kind Of Hush" שיצא ב-11 ביוני 1976 הגיע למעמד אלבום זהב.
תחנות הרדיו, שהתקדמו עם השינויים בטעם הקהל, הפחיתו את ההשמעות של שירי אמנים שיצרו מוזיקה רכה כמו הקרפנטרז.
הסינגל הכי מצליח של ההרכב באותה שנה היה גרסת הכיסוי לשיר "There's a Kind of Hush (All Over the World)" של הרמנ'ז הרמיטס.
שהגיעה למקום ה-12 במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד.
הסינגל הבא, "I Need to Be in Love", הגיע למקום ה-25 אך הגיע כמו קודמו למקום הראשון במצעד הלהיטים למבוגרים.
זה היה הסינגל ה-14 של הלהקה שהגיע לפסגת המצעד.
הקרפנטרז היו בין האמנים האמריקניים הראשונים שהפיקו קליפים לשיריהם.
בתחילת 1975 הם צילמו ביצוע משעשע ל-"Please Mr.
Postman" בדיסנילנד וקליפ ל-"Only Yesterday" בגינות הנטינגטון, בו נראתה קרן בריאה עדיין.
היה הבדל גדול בהופעתה בין קליפ זה לבין הקליפ ל-"There's a Kind of Hush (All Over the World)" שנה מאוחר יותר.
אלבום האולפן השמיני של ההרכב, "Passage", היה אלבום נסיוני בו ניסתה הלהקה לגוון את סגנונה.
הוא הושפע ללא ספק מסוגת המדע הבדיוני שזכתה לעדנה בתקופה זו וכלל בין השאר שירים בסגנונות רוק לטיני ("B'wana She No Home"), קליפסו ("Man Smart, Woman Smarter") ופופ ("I Just Fall in Love Again", "Two Sides").
השירים הבולטים בו הם "Calling Occupants of Interplanetary Craft" שבוצע במקור על ידי קלאטו ו-"Don't Cry for Me, Argentina" מתוך אופרת הרוק "אוויטה", שלוו שניהם על ידי תזמורת ומקהלה.
"Calling Occupants of Interplanetary Craft" היה להיט גדול בבריטניה אך הגיע רק למקום ה-32 במצעד הבילבורד.
האלבום נמכר בפחות מ-500,000 עותקים בארצות הברית ולכן לא הגיע למעמד אלבום זהב.
בתחילה 1978 הגיע במפתיע השיר "Sweet, Sweet Smile" למקום השביעי במצעד להיטי הקאנטרי של הבילבורד.
אוסף שני של ההרכב, "The Singles: 1974-1978", יצא בבריטניה ובארצות הברית יצא אלבום חג המולד "Christmas Portrait" שהגיע למעמד אלבום פלטינה.
ב-1979 נכנס ריצ'רד למוסד בטופיקה לגמילה מהסם מתקוולון אליו התמכר.
קרן החליטה להקליט בניו יורק אלבום סולו עם המפיק הנודע פיל רמון.
היא בחרה ליצור מוזיקה המיועדת יותר למבוגרים ובסגנון דיסקו-דאנס ולשנות את תדמיתה.
תוצר עבודתה נתקל בתחילת 1980 בתגובות צוננות מצד ריצ'רד ובכירים ב-A&M.
כשהפרויקט נגנז, חובות ההפקה שעמדו על יותר מחצי מיליון דולר נגבו מתמלוגי הקרפנטרז.
קרן החליטה להקליט אלבום סולו חדש עם אחיה, שסיים את תהליך הגמילה.
האלבום, שנקרא "Karen Carpenter", יצא רק באוקטובר 1986. ארבעה שירים ממנו יצאו בגרסה שונה ב-1989 ב-"Lovelines", אלבום הלהקה השני שיצא אחרי מותה של קרן.
ב-1980 נישאה קרן לטום בריס בחתונה מפוארת אחרי רומן קצר וחזרה למשקל גוף בריא.
באותה שנה הצטלם צמד האחים להופעת הטלוויזיה האחרונה שלו, "Music, Music, Music!", בה התארחו אלה פיצג'רלד וג'ון דייווידסון.
רשת השידור ABC לא הייתה מרוצה מההופעה מכיוון שכללה רק שירים ברצף.
אלבומה הבא של הלהקה, "Made in America", יצא ב-16 ביוני 1981. האלבום נכשל מבחינה מסחרית ונמכר ב-200,000 עותקים בלבד עד מותה של קרן ב-1983. למרות זאת השיר "Touch Me When We're Dancing" שנכלל באלבום הגיע למקום ה-16 במצעד 100 הלהיטים של הבילבורד.
זה היה גם השיר ה-15 של ההרכב שהגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים למבוגרים.
באלבום הופיע גם השיר "Because We Are In Love" שביצעה קרן לראשונה בחתונתה שנה קודם לכן.
הופעתה החיצונית של קרן השתנתה בצורה דרסטית בשנה שלאחר חתונתה.
בקליפים שצולמו לשירים מהאלבום "Made In America" היא נראתה חולנית.
נישואיה לבריס לא החזיקו מעמד והזוג נפרד בסוף 1981. ב-1982 פנתה קרן לטיפול אצל הפסיכותרפיסט הנודע סטיבן לבנקרון בבית חולים בניו יורק ובנובמבר שבה לקליפורניה נחושה להחיות את הקריירה שלה ולחתום את גירושיה.
באותה תקופה נטלה מדי יום פי עשרה מהמנה היומית של תרופה לטיפול בבעיות בבלוטת התריס על מנת לזרז את חילוף החומרים בגופה.
תרופה זו, בשילוב עם תרופה משלשלת, החלישה את לבה.
במהלך שהותה בת החודשיים בבית החולים בניו יורק עלה משקלה של קרן בכ-13.6 קילוגרם.
העלייה המהירה במשקל הכבידה על לבה, שניזוק במהלך שנות מחלתה.
בבוקר יום שישי ה-4 בפברואר 1983 לקתה בדום לב בבית הוריה בדאוני והובהלה לבית החולים הקהילתי של דאוני, שם הוכרז מותה לאחר 20 דקות.
באותו יום התכוונה לחתום על מסמכי הגירושין שלה.
בנתיחה שלאחר המוות נקבע כי מותה של קרן נבע מנזק ללב כתוצאה מאנורקסיה נרווזה.
בדו"ח הנתיחה מצוינת גם קכקסיה, מצב של משקל נמוך, חולשה והידרדרות פיזית כללית.
כמו כן, הדו"ח מציין שהנזק ללב נגרם על ידי החומר אמטין.
זה עשוי להעיד על כך שקרן צרכה את התרופה איפקק שנועדה לגרום להקאה אצל אנשים שבלעו רעל, אם כי אין ראיות לכך שצרכה אותה.
טקס הלוויה נערך ב-8 בפברואר 1983 בכנסייה המתודיסטית המאוחדת בדאוני.
גופתה של קרן הונחה בארון לבן, לבושה בוורוד.
אלפי אבלים חלפו על פני הארון, ביניהם ידידותיה דורות'י המיל, אוליביה ניוטון-ג'ון, פטולה קלארק, קריסטינה פררה ודיון וורוויק.
ב-12 באוקטובר 1983 קיבלו הקרפנטרז כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, קרוב לתיאטרון קודאק.
ריצ'רד קרפנטר והוריו הרולד ואגנס הגיעו לטקס חניכת הכוכב, וכך גם מעריצים רבים.
מותה של קרן הפנה את תשומת לב התקשורת לאנורקסיה נרווזה ולבולימיה.
מספר ידוענים גילו כי הם סובלים מהפרעות אכילה, ביניהם דיאנה, הנסיכה מוויילס והשחקנית טרייסי גולד.
פניות לבתי חולים בנוגע להפרעות אכילה אלה הלכו וגברו.
הציבור ידע מעט על הפרעות אלה לפני מותה, ולכן הזיהוי והטיפול בהן היו קשים.
בדצמבר 2003 הוצאו גופותיהם של קרן ושל הוריה מקבריהם בבית העלמין פורסט לון שבסייפרס, קליפורניה והועברו לבית העלמין פירס בראדרז ואלי אוקס בווסטלייק וילג', קליפורניה.
לאחר מותה של קרן המשיך ריצ'רד להפיק הקלטות של הצמד, ביניהן מספר אלבומים שנגנזו ומספר אלבומי אוסף.
"Voice of the Heart", אלבום שכלל מספר שירים גמורים שהוקלטו עבור Made In America ואלבומים קודמים אך בסוף לא נכללו בהם, יצא בסוף 1983 והגיע למעמד אלבום זהב.
שני סינגלים יצאו מתוך האלבום: "Make Believe It's Your First Time", גרסה שנייה לשיר שהקליטה קרן לאלבום הסולו שלה ושהיה ב-1979 להיט בביצוע בובי וינטון ו-"Your Baby Doesn't Love You Anymore".
הסינגלים הגיעו למקומות ה-7 וה-12 בהתאמה במצעד המוזיקה למבוגרים.
ריצ'רד התחתן עם מרי רודולף ב-19 במאי 1984 ולזוג נולדו 4 בנות ובן.
לבתו השלישית קרא ריצ'רד מינדי קרן, על שם דודתה המנוחה.
ב-1984 הוציא ריצ'רד אלבום חג מולד בשם "An Old-Fashioned Christmas" שכלל קטעים שהוקלטו עבור אלבום חג המולד הראשון של הקרפנטרז "A Christmas Portrait" ולא נכללו בו, אותם עיבד ריצ'רד מחדש יחד עם חומרים חדשים שהקליט.
ב-1987 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Time", ממנו יצא הלהיט "Something in Your Eyes" ששרה דאסטי ספרינגפילד.
ריצ'רד ספג ביקורת במהלך השנים על כך שהתעקש לפקח על כל פרויקט שתיעד או המחיז את הסיפור של הלהקה בניסיון לשמר את תדמית הלהקה.
ב-1987 פעל להגבלת ההפצה של הסרט הקצר "Superstar: The Karen Carpenter Story" של טוד היינז, בו נעשה שימוש בבובות ברבי כדי לתאר את מותה של קרן.
על אף שמבקרים חשבו שדמותה של קרן מצוירת בסרט באופן סימפתי, הסרט מציג את משפחת קרפנטר באור לא מחמיא.
בסוף הצליח ריצ'רד למנוע את הפצת הסרט בטענה שנעשה בו שימוש בשירים של הקרפנטרז ללא רשות.
סרט דרמה טלוויזיוני משנת 1989 בשם "The Karen Carpenter Story" הופק בשיתוף ריצ'רד, קיבל תגובות אוהבות והגיע לקהל רחב.
בשבועות הראשונים לאחר שידור הסרט, אזל מלאי תקליטי הקרפנטרז בחנויות תקליטים רבות.
אלבום הסולו של קרן, שנקרא "Karen Carpenter", יצא באוקטובר 1996. בחוברת שצורפה לתקליטור כתב ריצ'רד מדוע החליטה חברת התקליטים A&M לגנוז את האלבום ב-1980. השירים באלבום הם בסגנונות רבים, בהם רוק ("Making Love in the Afternoon" בו מתארח הזמר פיטר סטרה) ובלוז ("Last One Singing the Blues").
את האלבום הפיק פיל רמון, שהפיק גם שירים רבים ללהקתו הקודמת של סטרה, שיקגו.
ב-1995 יצא ביפן, בה זכתה הלהקה להצלחה יוצאת דופן, אלבום אוסף של הקרפנטרז שהרכיב ריצ'רד.
האלבום הגיע לראשי המצעדים ונמכר ב-2 מיליון עותקים.
לכבוד יום השנה העשירי לצאתו יצא האוסף במהדורה חדשה.
נכון ל-2008 ריצ'רד קרפנטר חי עם אשתו וילדיהם בת'אוזנד אוקס, קליפורניה.
הזוג פעיל במספר מיזמים לעידוד אמנות.
ב-2004 הוא תרם לקרן לעידוד אמנות בת'אוזנד אוקס 3 מיליון דולר לזכר קרן קרפנטר.
אחד הגורמים הייחודיים במוזיקה של הקרפנטרז היה שירתה של קרן קרפנטר בקול נמוך.
אף על פי ששירה כזאת הייתה קיימת בסגנונות הג'אז והקאנטרי, היו מעט זמרות אלטו בעולם המוזיקה הפופולרית של התקופה.
עם זאת, לקרן היה מנעד קולי שהשתרע על פני כשלוש אוקטבות אך קולה הנמוך, אותו כינתה "basement" ("מרתף"), היה עשיר יותר, לדברי ריצ'רד.
משום כך עיבד עבורה שירים מקוריים וגרסאות כיסוי בסולמות מתאימים לה, ובעיקר בסולמות רה, מי, פה וסול.
קרן, שהייתה גם מתופפת, ניגנה בחלק גדול מהשירים של הלהקה עד 1974. מכיוון שגובהה היה רק כ-1.63 מטר, קשה היה לראות אותה כשישבה מאחורי התופים בהופעות חיות.
היא נאלצה להתפשר עם ריצ'רד ועמדה כששרה בלדות, אך ישבה בשירים המוכרים פחות.
במהלך השנים ניגנה פחות פחות על התופים, עד שבאלבום "A Kind of Hush" מ-1976 כבר לא ניגנה כלל.
ריצ'רד היה לרוב המעבד של שירי הקרפנטרז וזכה על כך לתשבחות ממבקרים רבים.
רוב עיבודיו הם בסגנון קלאסי, עם כלי מיתר רבים ולעיתים עם כלי נשיפה.
מבקר המוזיקה הנחשב דניאל לוויטין כתב במגזין "Electronic Musician" ש"אחד מהמעבדים המחוננים ביותר שהופיעו במוזיקה הפופולרית הוא ריצ'רד קרפנטר".
הפופולריות של הקרפנטרז הפתיעה לעיתים קרובות את המבקרים.
לעיתים קרובות מבקרים התייחסו בביטול למוזיקה של הלהקה, שהתמקדה בבלדות ובפופ איטי, בטענה שהיא תפלה וסכרינית.
ב-"The Carpenters: The Untold Story" מאת קולמן, ריצ'רד מדגיש שהוא לא אהב את התדמית הנקייה מדי שמנהלי A&M יצרו ללהקה, ואת הביקורות על הלהקה שהתמקדו בתדמית שלה ולא במוזיקה.
בתחילת דרכם, לאחר צאת אלבומם הראשון, היו הקרפנטרז להקת החימום של ברט בכרך.
בהופעה במלון בלאס וגאס בשנת 1974 הסבירה קרן: "ערב אחד הופענו בסעודת צדקה לאחר בכורת "הלו, דולי!", וברט בכרך ניגש אלינו ושאל אותנו אם נרצה לפתוח את המופע שלו בסעודה נוספת שבה הוא אמור להופיע בהמשך השנה.
והוא ביקש מאיתנו לעשות משהו שהפך למאוד, מאוד מיוחד עבורנו." ריצ'רד המשיך את דבריה: "הוא רצה שנרכיב מחרוזת משיריו.
כל שיר שלו שרצינו לנגן, וזה לקח לנו מספר חודשים.
המחרוזת קוצרה והוקלטה לאלבומם "Carpenters" שיצא ב-1971. השיר קוצץ מכמעט 13 דקות ל-5 דקות בלבד.
ללהקה היה לוח זמנים תובעני של מסעי הופעות והופעות בטלוויזיה.
בראיון ברדיו שנערך ב-1980 אמרו שני האחים שלעיתים קרובות הם נוצלו בהופעות טלוויזיה בתחילת שנות השבעים ושהם רצו יותר שליטה במיזמים עתידיים.
במאי 1973 הופיעו הקרפנטרז בבית הלבן מול הנשיא ריצ'רד ניקסון וקאנצלר מערב גרמניה וילי ברנדט.
לפי רשימותיו של ריצ'רד, בין השנים 1971–1975 ביצעה הלהקה יותר מ-100 הופעות בשנה, וב-1974 הגיעה כמות ההופעות ליותר מ-200. כמות ההופעות ושעות האולפן העצומה הייתה מהגורמים לקשיים המקצועיים והאישיים של חברי ההרכב במחצית השנייה של שנות השבעים.
באמצע הופעה בלאס וגאס ב-1975 התמוטטה קרן כתוצאה מאנורקסיה נרבוזה שפיתחה.
בעקבות זאת נאלצה לבטל סיבובי הופעות בפיליפינים, בבריטניה וביפן.
ריצ'רד אמר שהוא מתחרט על שבועות העבודה שנמשכו 6 ואף 7 ימים בתקופה זו, והוסיף שאילו ידע אז מה שהוא יודע היום הוא לא היה מסכים לכך.
ריצ'רד פיתח התמכרות לסם מתקוולון שבסוף שנות השבעים התחיל להשפיע על תפקודו והוביל לבסוף להפסקת ההופעות החיות של הלהקה.
חמישה משדרים טלוויזיוניים מיוחדים של הלהקה שודרו בשנים 1976–1980 והשיגו נתוני מדרוג נאים.
משדרים אלה כללו לרוב קטעי משחק בין השירים, אותם רק קרן חיבבה וריצ'רד לא נהנה מהם.
במשדר האחרון של הקרפנטרז, "Music, Music, Music!" לא נכללו קטעי משחק והתארחו בו מנחה הטלוויזיה ג'ון דייווידסון והזמרת הנודעת אלה פיצג'רלד שהצטרפו ללהקה בביצוע השירים.
רבים מהשירים שבוצעו בו הופיעו על גבי התקליטור "As Time Goes By" שיצא ב-2004. ABC, הרשת ששידרה את המשדר, לא אהבה את החלטת הלהקה להופיע עם שירים בלבד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת שנות האלפיים נוצרו מספר סרטים תיעודיים אודות הקרפנטרז בארצות הברית, בבריטניה וביפן.
בזכות המוזיקה וסיפור חייה של קרן קרפנטר צברה הלהקה מעריצים חדשים.
להקות וזמרים כגון בויז טו מן, כריסטינה אגילרה, גוון סטפני, שנאיה טוויין, אנסטייז'ה, מרי ג'יי בלייג', אלישה קיז וליאן ריימז ציינו את הלהקה כבעלת השפעה על הקריירות שלהם.
ב-1994 יצא אלבום מחווה לקרפנטרז בשם "If I Were a Carpenter", בו ביצעו אמנים שונים שירים של הלהקה בסגנון רוק אלטרנטיבי.
על האמנים שניגנו באלבום נמנים שריל קרואו, הקרנבריז, 4 נון בלונדס וסוניק יות'.
במהלך השנים אמנים רבים ביצעו גרסאות כיסוי נוספות לשירי הלהקה.
השירים "We've Only Just Begun" ו-"(They Long to Be) Close to You" קיבלו את פרסי היכל התהילה של גראמי עבור שירים בעלי איכות הניכרת גם כעבור שנים או בעלי חשיבות היסטורית.
הלכות ביתא ישראל ומנהגיה מעידים כי התקיים קשר בין ביתא ישראל לשאר תפוצות ישראל בזמן גלות בבל ושיבת ציון.
זאת אנו למדים משמות חודשי השנה של שתי הגלויות, שמוצאם מבבל, וכן מספר מועדים וחגים שצוינו באופן שונה, ובייחוד תענית אסתר הנמשכת בקהילה במשך שלושה ימים.
מכאן שייתכן והקביעה של ימי שמחה בפורים לא הגיע לתפוצה זו.
נוסף על כך ניב שפת הגעז שבה דיברו ביתא ישראל מתובל באוצר מילים רחב בעברית, ארמית ויוונית כך שנראה כי ניתוק הקשר החל בתקופה ההלניסטית.
בתלמוד הבבלי מובאת אגדה אחת בשמו של חכם מאקסום, רבי יהודה הנדואה.
לוח השנה של ביתא ישראל שונה מאחיו לוח השנה הרבני ולוח השנה הקראי בכך שחוקיו שונים, עובדה המלמדת על ניתוק הקשר לפני קביעת הלוח הקבוע על ידי הלל נשיאה במאה ה-4.
בארץ ישראל הועלתה התורה שבעל פה על הכתב, נוכח ירידת הדורות תחת עול הכיבוש וגזירות השמד שניחתו לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
לעומת זאת, בקהילת ביתא ישראל נמשכה סמיכת הזקנים ברציפות ולא התעורר הצורך לחתום את המשנה, כשם שעשה רבי יהודה הנשיא בתום תקופת התנאים.
אוהב גר לוצאטו שיער כי מנהג הקרבת הקורבנות אצל יהודי אתיופיה הושפע ככל הנראה מיהודי יב ומהיהודים שעבדו את מקדש חוניו.
ממנהגים נוספים כגון ברית מילה על ידי אישה מוהלת הקשור בדיני טומאה וטהרה בקהילה ואיסור זה ביהדות רבנית למדים כי מנהג זה היה נפוץ בתקופת בית שני.
מן הציפייה הנצחית לשוב לירושלים ניתן ללמוד כי בני ביתא ישראל אינם מתייחסים לשומרונים, שהתעמתו עם היהודים השבים לציון וביכרו את הר גריזים על פני הר המוריה.
הראשון אשר הודיע על מצבם של היהודים באתיופיה היה אלדד הדני אשר הגיע לקהילה היהודית בקירואן וסיפר על ממלכה יהודית עצמאית בקרן אפריקה ועל מלחמותיה הרבות, לאחריו מופיע בנימין מטודלה שמאמת את סיפוריו וכותב שהיהודים הם עם רב וחזקים משכניהם.
במהלך סוף המאה ה-13 עולה לשלטון באימפריה האתיופית השושלת הסולומונית לאחר הדחת שושלת זאגווה.
שושלת זו מתחילה מספר עימותים צבאיים כנגד ממלכת ביתא ישראל היהודית, עימותים אלו מגיעים בידיעות רבות דרך סוחרים ושגרירים אל מחוץ לאתיופיה ולקהילות יהודיות.
הרב אליהו מפרארה פותח את מסכת הידיעות על ביתא ישראל לאחריו מופיעים רבנים נוספים כגון רבי עובדיה מברטנורא, הרדב"ז ותלמידו המוהריק"ש, ישראל מפירושא, משה באסולה עיקר הידיעות הללו הגיעו מעבדים יהודים מביתא ישראל שנמכרו לעבדות לאור מלחמות האתיופים בביתא ישראל במצרים ונפדו על ידי הקהילות המקומיות.
בתחילת המאה ה-16 מתחילות הידיעות על מצבה של ממלכת ביתא ישראל ויהודי חבש מפיהם של המקובל אברהם בן אליעזר הלוי, עזריה מן האדומים הרב יצחק בן אברהם עקריש הכותב על ממלכת ביתא ישראל, הרב אברהם פריצול ורבי אברהם בן יצחק אבן מיגאש המזכיר את עזרתם של היהודים במלחמת טורקיה-אתיופיה.
במאה ה-19 התגברו תכיפותם של מבקרים אירופאים באתיופיה וכן גם מסיונרים רבים החלו להגיע ולנסות לנצר את ביתא ישראל המסיונרים המרכזיים היו הנרי שטרן ומרטין פלאד ולפניהם המסיונר סמואל גובאט שהאיר את פני המסיונרים לניצור יהודי חבש.
רבים מן המכתבים פרסמו בעיתונים היהודים הגדולים באירופה על ידי רבי יעקב ספיר וגרמו להתעוררותם של יהודי העולם למען ביתא ישראל.
רבה הראשי של אנגליה, הרב נתן מרקוס אדלר, ניסה לארגן משלחת לאתיופיה, אך כאשר ביקש עזרה מהרב הראשי של מצרים, הרב ישראל משה חזן, סירב האחרון לשתף פעולה בטענה שיהודי אתיופיה הם קראים.
הקשר הצרפתי הוא סרט פשע אמריקני משנת 1971 בבימויו של ויליאם פרידקין ובכיכובם של ג'ין הקמן, פרננדו ריי ורוי שיידר.
הסרט ויוצריו זכו בחמישה פרסי אוסקר ובכללם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס השחקן הטוב ביותר.
הסרט זכה למחמאות רבות מהמבקרים על סגנונו, שהיה מציאותי ונטה פחות לסגנון הקלאסי של הוליווד.
הצלחת הסרט הפכה את פרידקין לאחד מהבמאים הבולטים בזרם שנקרא "New Hollywood" ושאף לסרטים מציאותיים שבהם ניכר מגע ידו האישי של הבמאי.
הסרט מכיל סצנות אלימות רבות כמו גם סצנת מרדף של מכונית אחרי רכבת עירונית, שנטען כי היא הטובה ביותר שנעשתה עד יציאת הסרט למסכים, ומן הטובות בתולדות הקולנוע המודרני בכלל.
הסרט מדלג תחילה בין מרסיי שבצרפת ובין ברוקלין שבניו יורק.
במרסיי שוטר חרש עוקב אחרי פושע צרפתי עשיר, אלאן שארנייה (פרננדו ריי), המנהל ארגון גדול להברחת סמים.
השוטר נרצח על ידי המתנקש של ארגון הפשע, פייר ניקולי (מרסל בוזופי).
מאוחר יותר בסרט, עדיין במרסיי, מתכנן שארנייה להבריח משלוח גדול של הרואין לארצות הברית.
דרוש לו איש קשר בארצות הברית והוא נוטה לבצע את העסקה עם סלבטורה "סאל" בוקה (טוני לו ביאנקו) - אמריקאי ממוצא איטלקי.
שארנייה וניקולי נפגשים במצודת איף עם אישיות טלוויזיונית צרפתית, אנרי דוורה, המודיע להם כי הוא מסכים להצעתם.
בתווך בין שתי הסצנות במרסיי, בברוקלין בניו יורק, ג'ימי "פופאי" דויל (ג'ין הקמן) ובאדי "קלאודי" רוסו (רוי שיידר) הם בלשי משטרה המשתייכים למחלק הסמים של משטרת ניו יורק.
לאחר מרדף רגלי הם עוצרים פושע זוטר שהצליח לפצוע קל את קלאודי בסכין וחוקרים אותו במגרש ריק באלימות.
הפושע מגלה להם את איש הקשר שלו, בעל מזנון בניו יורק הקשור לסאל בוקה.
בביקור אקראי במועדון לילה (בו מופיעה שלישיית הבנות "שלוש המעלות" ), הם מבחינים במספר סוחרי סמים קטנים היושבים בשולחן אחד עם בוקה.
הם מתחילים לעקוב אחר בוקה, שלא היה מוכר להם עד אז, ומגלים כי הוא קשור לג'ואל ויינסטוק, מממן מוּכָּר של עסקאות סמים.
לאחר ש"פופאי" מתחקר מודיע משטרתי, מתברר לו כי עומדת להתבצע עסקת סמים גדולה אשר תשחרר את העיר מה"קריז" בו היא נתונה.
בעקבות מידע זה, מצליחים הבלשים לשכנע את מפקדם לקבל אישור להאזנה לטלפון של בוקה.
במקביל, מוצמדים אליהם שני סוכנים פדרליים (כדי לאפשר להם תקציב גבוה יותר) אולם בין השוטרים ובין הסוכנים קיימת עוינות הנובעת ממשקעי עבר בין פופאי ובין אחד הסוכנים.
איש הטלוויזיה הצרפתי, דוורה, מגיע לביקור בארצות הברית באניה ויחד עמו מגיעה גם מכונית הפאר שלו, לינקולן קונטיננטל סוג 3 .
במקביל, ויינסטוק המנוסה, היודע כי מאזינים לבוקה, משכנע אותו להמתין בסבלנות עם ביצוע העסקה עד אשר תוסר ההאזנה מחוסר תוצאות.
שארנייה, שאף הוא מגיע לארצות הברית, מבין שהוא תחת מעקב של משטרת ניו יורק ומצליח להתחמק מפופאי דויל בצורה מבריקה בסצנה המצולמת ברכבת התחתית של ניו יורק בתחנת גרנד סנטרל.
כדי להימנע מהמעקב הוא טס לוושינגטון ונפגש שם עם בוקה המבקש דחייה של מספר ימים בביצוע העסקה.
בדרכו חזרה במטוס, מציע לו ניקולי לחסל את פופאי דויל אך שארנייה מסרב בטענה כי אין לכך חשיבות וכי יבוא מישהו אחר במקומו.
למרות זאת, ניקולי מנסה להתנקש בדויל בירי ברובה צלפים מגג של בית דירות, אך מחטיא את מטרתו ופוגע בעוברת אורח.
בעת מנוסתו הרגלית, מצליח ניקולי לעלות על קרון רכבת בקו D של הרכבת התחתית, הנוסע על מסילה עילית מדרום ברוקלין צפונה.
דויל מחרים מכונית פונטיאק לה מאנס מנהג מזדמן ופותח במרדף אחרי הרכבת כשהוא נוסע בפראות בכביש שמתחת לפסי הרכבת העיליים.
דויל עוצר בתחנה הבאה ומטפס אל רציף הרכבת, אך ניקולי, שהבחין במרדף משתלט באיומי אקדח על נהג הרכבת ומורה לו שלא לעצור בתחנות.
דויל יורד למכוניתו וממשיך במרדף הפראי אחרי הרכבת מתחת למסילת הברזל.
לאחר שניקולי פותח בירי מטווח קצר על אנשי ביטחון הנמצאים על גבי הרכבת ופוגע בהם קשות, נהג הרכבת מתעלף והרכבת נתקלת בקרון חונה בתחנה לאחר שהופעלו בתחנה מעצורי החרום האוטומטיים.
ניקולי ההמום מהמכה שספג עם בלימת הרכבת יורד לא חמוש אל הרציף.
בגרם המדרגות המוביל לרחוב קורא לו דויל לעצור.
ניקולי מסתובב ופונה לברוח ודויל יורה בו בגבו והורג אותו.
לאחר מעקב ארוך אחרי מכונית הלינקולן המפוארת של דוורה, מצליחים פופאי וקלאודי לקבל אישור לפירוק המכונית במוסך משטרתי לצורך חיפוש סמים.
הם כמעט ונואשים לאחר שלא מצאו מאומה, אלא שאז מבחין קלאודי מעיון במסמכי הובלת הרכב באוניה, כי המכונית שוקלת 60 ק"ג יותר ממשקלה הסטנדרטי.
הם מפרקים את המכונית מחדש ומוצאים שקיות המכילות הרואין במגני הסף (Rocker Panel) שתחת דלתות הרכב.
הם מחזירים את הסמים לרכב, מרכיבים אותו מחדש ומחזירים אותו לדוורה אשר מעביר אותו לשארנייה.
מכונית הלינקולן מוסעת על ידי שארנייה לבית חרושת נטוש הנמצא על וורד איילנד (אי קטן בין קווינס והברונקס), שם ממתינה לו קבוצה של פושעים מארגונו של בוקה.
מגני הסף מפורקים והכימאי המומחה מאשר את טיב הסם.
הכסף שהביא בוקה תמורת העסקה מוסלק תחת מגני הסף של מכונית לינקולן דומה שנרכשה קודם לכן, אך כששארנייה מתחיל בנסיעה הוא נתקל בכוח משטרתי רכוב המובל על ידי פופאי דויל אשר רודף אחרי שארנייה חזרה אל מקום ביצוע עסקת הסמים.
בקרב היריות המתפתח במקום נהרג בוקה כשרוב הפושעים האחרים נכנעים.
שארנייה נמלט למחסן המפעל ופופאי הרודף אחריו רואה מרחוק דמות מטושטשת ויורה בה.
אולם, מתברר כי פגע והרג את איש ה-FBI עמו היה מסוכסך.
דויל אינו מוותר וצועק לשותפו קלאודי כי יתפוס את שארנייה.
הוא נכנס לחדר נוסף ומספר שניות לאחר מכן נשמעת ירייה.
בסיום מופיעות כתוביות המתארות את אשר אירע לגיבורי הסרט: ויינסטוק הועמד לדין אך זוכה בשל העדר ראיות מספקות, אנג'י בוקה (אשתו של סאל בוקה שסייעה לו) קיבלה מאסר על תנאי.
לו בוקה (אחיו של סאל בוקה) קיבל עונש מופחת, דוורה נדון למאסר לארבע שנים בכלא פדרלי בעוון קנוניה.
פופאי דויל וקלאודי הועברו ממחלק הסמים במשטרת ניו יורק ושובצו בתפקידים אחרים.
ג'ין הקמן - הבלש ג'ימי "פופאי" דויל
רוי שיידר - הבלש באדי "קלאודי" רוסו
פרננדו ריי - אלן שארנייה, ראש כנופיית מבריחי הסמים
טוני לו ביאנקו - סלבטורה "סאל" בוקה
מרסל בוזופי - פייר ניקולי, מתנקש צרפתי מטעם כנופיית המבריחים של שארנייה ובוקה.
פרדריק דה פסקוואלה - אנרי דוורו
ביל היקמן - ביל מולדריג, סוכן ה-FBI
אדי איגן - וולט סימונסון, מפקדם הישיר של דויל ורוסו
עלילת הסרט מבוססת על פרשת סמים בינלאומית משנות השישים, שבמסגרתה הוברח סם מסוג הרואין מטורקיה דרך צרפת אל ארצות הברית.
דמויותיהם של שני הבלשים וראשי הכנופיה מבוססות על דמויותיהם של אנשים אמיתיים, וכך גם ביחס לחלק מהדמויות האחרות בסרט.
התסריטאי, ארנסט טיידימן, עיבד את הספר הלא-בדיוני "הקשר הצרפתי", מאת רובין מור, לתסריט בדיוני.
הדמויות הבולטות בספר המקורי היו זוג שוטרים במחלק הסמים במשטרת ניו יורק: אדי איגן שהפך בתסריט לג'ימי "פופאי" דויל וסוני גרוסו שהפך בתסריט לבאדי "קלאודי" רוסו.
שני השוטרים לשעבר שימשו כיועצים טכניים ליוצרי הסרט בנושאים משטרתיים.
הם גם שיחקו בסרט בתפקידי משנה.
איגן גילם את מפקדם הישיר של דויל ורוסו וגרוסו גילם את קלייד קליין - סוכן ה-FBI הזוטר.
כינוייהם של גיבורי הסרט "פופאי" ו"קלאודי" היו כינוייהם האמיתיים של איגן וגרוסו.
העלילה מתמקדת בהברחת סמים בשנות ה-60 של המאה ה-20 בהן ההרואין שהגיע לחוף המזרחי של ארצות הברית הגיע ברובו מצרפת.
בנוסף לשתי דמויות השוטרים הראשיות, גם לדמויות אחרות בסרט היו מקבילים במציאות.
דמותו של שארנייה, ראש כנופיית הסמים הצרפתית, מבוססת על ז'אן ז'האן שנעצר מאוחר יותר בפריז על הברחת סמים, אולם הוא לא הוסגר לארצות הברית, כיוון שצרפת אינה מסגירה את אזרחיה.
דמותו של סאל בוקה, סוחר הסמים האמריקאי ממוצא איטלקי, מבוססת על פסקואל "פאטסי" פוקה ואחיו אנתוני.
דמותה של אנג'י בוקה מבוססת על רעייתו של "פאטסי", ברברה, שכתבה בהמשך ספר עם רובין מור (כותב הספר "הקשר הצרפתי") אודות חייה עם "פאטסי".
בני משפחת פוקה היו קשורים לחלק ממשפחות הפשע המאורגן בניו יורק.
דמותו של אנרי דוורה, האישיות הטלוויזיונית אשר במכונית הפאר שלה מוברחים הסמים, מבוססת על ז'אק אנז'לוון, שחקן טלוויזיה צרפתי שנעצר ונשפט בארצות הברית וריצה ארבע שנות מאסר בכלא פדרלי, בטרם שב לצרפת והחל לעסוק בנדל"ן.
לדבריו של פרידקין, דמותו של ג'ואל ויינסטוק, מממן עסקאות הסמים, מורכבת מדמויותיהם של מספר סוחרי סמים.
הבמאי ויליאם פרידקין העיד כי המניע ליצירת הסרט היה שיחה מוקדמת שערך עם הבמאי הווארד הוקס, שבתו הייתה בת זוגו של פרידקין באותה עת.
לשאלת פרידקין מה הוא חושב על סרטיו, ענה הוקס בבוטות כי הם "גרועים" ("Lousy"), וכי אם ברצונו להמשיך ולקבל עבודה בתעשיית הקולנוע הוא צריך ליצור סרט מבדר: "סרט שיהיה בו מרדף טוב, עשה אחד שהוא הטוב ביותר שנעשה אי פעם".
בהקלטה המצורפת להוצאת הסרט בפורמט DVD לאספנים, אומר פרידקין כי את ההשראה לסגנון הכמו-דוקומנטרי שבו עשוי הסרט, קיבל מסרטו הצרפתי של קוסטה גברס, "Z".
הליהוק לתפקיד הראשי, שגולם על ידי ג'ין הקמן ונחשב להצלחה גדולה, לא היה פשוט.
הוא רצה בפול ניומן (שהיה מחוץ למגבלות התקציב של הסרט) או לחלופין בג'קי גליסון, פיטר בויל ובעיתונאי הניו-יורקי ג'ימי ברסלין (שלא שיחק מעולם).
אולם, אולפני פוקס המאה ה-20 סירבו לגליסון, שסרטו מ-1962 באולפנים, "Gigot" , נכשל באופן מוחץ.
בויל סירב בעקבות הסצנות האלימות בתסריט, וברסלין סירב לנהוג במרדף המתוכנן.
גם סטיב מקווין, צ'ארלס ברונסון ורוד טיילור נלקחו בחשבון, אך נדחו מסיבות שונות, עד אשר שוכנע פרידקין להעניק את התפקיד להקמן.
הליהוק המוצלח של פרננדו ריי כאלאן שארנייה, ראש כנופיית מבריחי הסמים, הוא תוצאה של טעות בזיהוי.
פרידקין ביקש ממנהל הליהוק שלו להביא את השחקן הספרדי שראה בסרטו של לואיס בונואל, "יפהפיית היום" (Belle de jour), אך לא ידע את שמו.
הוא התכוון לפרנסיסקו ראבאל, אך מנהל הליהוק התקשר לפרננדו ריי שהשתתף במספר סרטים של בונואל.
כשהתקשרו לבסוף לראבאל, התברר כי אינו דובר לא אנגלית ולא צרפתית, וריי הושאר בתפקיד (על אף שגם הוא לא שלט באנגלית ובצרפתית).
קטע המרדף של המכונית הנהוגה על ידי השוטר דויל אחרי הרכבת הנוסעת במסילה העילית מעליו, ובה נמצא איש ארגון הפשע ניקולי, נחשב אחד ממרדפי המכוניות הבולטים בהיסטוריה של הקולנוע.
בסרט מחרים דויל מנהג מזדמן את מכוניתו מדגם פונטיאק לה מאנס 1971 ורודף אחרי הרכבת, שאינה עוצרת בתחנותיה.
הסצנה צולמה בשכונת בנסונהרסט שברובע ברוקלין בניו יורק, בקו "BMT West End Line", שנקרא אז בקיצור קו B (כיום נקרא קו D).
בקטע זה של קו הרכבת, עוברת המסילה מעל שדרת סטילוול (Stillwell Avenue), רחוב 86 ושדרת ניו יוטרק (New Utrecht Avenue), כשהמרדף מסתיים בתחנת רחוב 62, בשעה שהרכבת ובה ניקולי אינה מצליחה לעצור בתחנה ומתנגשת, לאחר הפעלת בלמי החירום, בקרון האחורי של רכבת היוצאת באותה עת מהתחנה.
חלק מצילומי המרדף נעשו ממצלמה שהוצבה על הפגוש הקדמי של מכונית המרדף.
מהירות הצילום הופחתה ל-18 פריימים לשנייה כדי "להאיץ" את המרדף.
בחלק מהמרדף נהג במכונית ג'ין הקמן עצמו, ובחלקים ממנו נהגו במכוניות נהגי פעלולים.
במיוחד בולט נהג הפעלולים ביל היקמן (המגלם בסרט גם את סוכן ה-FBI הבכיר המסוכסך עם דויל), שהיה גם נהג הפעלולים בסרטי מרדפים נודעים כמו "בוליט" (1968).
סצנת המרדף מסתיימת בשעה שדויל מזהה את ניקולי בראש גרם המדרגות המוביל לרציף הרכבת.
כשניקולי מבחין בדויל ופונה אחורה להימלט, יורה בו דויל בגבו והורג אותו.
רבים מקציני המשטרה שיעצו ליוצרי הסרט בענייני המשטרה, התנגדו לסצנה זו, כיוון שירי בחשוד בגבו נחשב רצח ולא הגנה עצמית.
אך הבמאי עמד על הכללת סצנה זו בסרט בטענה שהוא "בטוח ומשוכנע שזה מה שאדי איגן (המודל על פיו נבנתה דמותו של דויל) היה עושה, ואדי גם היה על הסט כשצולמה הסצנה".
הסרט ויוצריו זכו בעשרות פרסים, ובהם:
חמישה פרסי אוסקר - הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (ג'ין הקמן), התסריט המעובד הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר.
יוצרי הסרט היו מועמדים לשלושה פרסים נוספים: שחקן המשנה הטוב ביותר (רוי שיידר), הצילום הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר.
שלושה פרסי גלובוס הזהב - הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (ג'ין הקמן), ומועמדות לפרס התסריט הטוב ביותר.
שני פרסי באפט"א - השחקן הטוב ביותר (ג'ין הקמן), העריכה הטובה ביותר, ומועמדות לשלושה פרסים נוספים – הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר.
הסרט נחל הצלחה בקופות כאשר הכניס 51 מיליון דולר, לעומת תקציב הפקה של כ-1.8 מיליון דולר.
כמו כן, הסרט זכה לביקורות משבחות ואף היה לסרט הראשון שקיבל את הדירוג R בידי איגוד הסרטים האמריקני שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, רוג'ר גרינספן, כתב עם יציאת הסרט, שהוא מצוין, על אף שהוא עשוי מהחומרים העתיקים של סרטי שוטרים וגנבים.
הוא ציין את קצבו המהיר של הסרט ואת מרדף המכונית שנעשה בצורה יוצאת מן הכלל.
לגבי הדמויות שבסרט, לדעתו, דמותו של הבלש שמגלם ג'ין הקמן היא הבולטת מכולן, וכי למרות מקטעי משחק משמעותיים של דמויות אחרות, זהו בעצם התפקיד היחידי שיש בו אפיון אמיתי.
עוד הוא טען כי העיר ניו יורק משמשת כרקע חשוב ביותר לסרט ומצטיירת כעיר מקוללת, שהמשימה העיקרית של תושביה בכלל ושל השוטרים בה בפרט היא פשוט לתפקד.
ב-2014 ערך המגזין Time Out משאל בקרב מבקרי קולנוע, במאים ושחקנים לבחירת 100 סרטי הפעולה הטובים בכל הזמנים.
"הקשר הצרפתי" הגיע במשאל זה למקום ה-40.
לסרט יש דירוג של 98% באתר Rotten Tomatoes כשהקונצנזוס באתר אומר: "ריאליסטי, בעל קצב מהיר ובאופן לא רגיל גם מתוחכם, "הקשר הצרפתי" נתמך במשחקם המבריק של ג'ין הקמן ורוי שיידר, שלא לדבר על ההפקה המרתקת של ויליאם פרידקין."
הקשר הישראלי הייתה תוכנית רדיו המשדרת שיחות עם ישראלים ויהודים מחו"ל.
התוכנית נוסדה באוגוסט 1999 על ידי אליהוא בן-און שאף עורך ומגיש אותה עד היום, התוכנית משודרת ברשת ב' של קול ישראל.
בימי רשות השידור היא שודרה ביום ראשון מחצות ורבע ועד שעה שלוש לפנות בוקר לפי שעון ישראל, שעה המקבילה לשעות הערב בארצות הברית.
מאז המעבר לתאגיד השידור הישראלי, התוכנית שודרה בימי רביעי בין השעות 21:00 - 23:00 שעון ישראל.
בתוכנית ראיין בן-און ישראלים או יהודים המתגוררים בחו"ל בנושאי ישראל והתפוצות, עלייה, ציונות ואקטואליה.
בתוכנית השתתפו מאזינים ממגוון רחב של מדינות ואף יהודים ממדינות מוסלמיות שאינן מקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
התוכנית זכתה בשני פרסי תקשורת: פרס העיתונות העולמי של ארגון הג'וינט לשנת 2000 ופרס העיתונות העולמי של בני ברית לשנת 2006.
תאגיד השידור הישראלי החליט להוריד את התוכנית מהאוויר, ב-1 בינואר 2021.
הקרקס של דולי היא להקת רוק ישראלית.
הלהקה הוקמה בשנת 2006 ופעילה עד היום .
סולנית הלהקה לירון רפאלי נהגה לנגן ולשיר בערבי במה פתוחה.
ערב אחד, הגיעו אסף לסרי (לעתיד בסיסט הלהקה) ודרור דורינבאום (לעתיד גיטריסט הלהקה) לבלום בר, לערב במה פתוחה, שם נפגשו עם לירון.
מאוחר יותר, הם נכנסו לאולפן חזרות ולאחר כמה חזרות הופיעו לראשונה על במת הבלום בר בתל אביב בנובמבר 2006.
בשנת 2010, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון "מראה מראה", יחד עם המתופף דרור גולן בהוצאת NMC.
השיר "שינקין", מתוך האלבום, גם כן זכה לביקורות חיוביות רבות ולהשמעות רבות ברדיו, בנוסף, השיר הופיע בפס הקול של מספר תוכניות טלוויזיה.
ביוני 2011 הוציאה הלהקה לאור סינגל ראשון מתוך האלבום בשם הזמני "Fuck Them Up".
מאוחר יותר הוציאה לאור סינגל נוסף בשם "Paralyzed Sleep".
כחודשיים לפני יציאת האלבום, פרסמה הלהקה קליפ לשיר "Marry Had A Little Lamb" ביוטיוב שזכה לצפיות רבות.
בנוסף פרסמה הלהקה את השיר "Psychopatic Dictator".
רק כשלושה שבועות לפני יציאת האלבום חשפה הלהקה את שם האלבום "Who Cares If You Win?".
הלהקה השיקה את האלבום בתאריך 27 בספטמבר 2012. האלבום יצא בהוצאה עצמית.
נוהל "הקש בגג" הוא נוהל של השב"כ וצה"ל שנחשף ב-2009 ועל פיו במקרה שבבית שהוגדר כמטרה עבור חיל האוויר הישראלי יש חשש להימצאות אזרחים, מתקשרים בטלפון ליושבי הבית ומזהירים אותם מפני תקיפה קרובה.
לאחר מכן, וכדי לוודא שהם אכן יצאו מהבית, משגרים טיל קטן שפוגע בסמוך לבית או על הגג, ורק לאחר מכן משגרים את הפצצה שמשמידה את הבית.
הנוהל מופעל רק כאשר המטרה היא המבנה עצמו, ולא אנשים הנמצאים בו ויכולים לברוח.
צה"ל הפעיל את הנוהל ברצועת עזה מאז מבצע עופרת יצוקה והלאה, אך חדל מלהפעילו ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
ב-2006 החל צה"ל להנהיג אזהרות של דיירי בניינים מושא התקפותיו.
"הקש בגג" היה בשימוש במבצע עופרת יצוקה, במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן.
בששת החודשים שקדמו להפעלתו, ישראל אספה מידע על חברי ארגון החמאס, אשר בו נעשה שימוש בבחירת המטרות כלפיהן הופעל הנוהל.
על פי רוב, קציני המודיעין הישראלי ושירות הביטחון הכללי יצרו קשר עם תושבי הבניין שהם חשדו בו כמטרה צבאית ואמרו להם שיש להם 10–15 דקות להתפנות בטרם יותקף הבניין, אף שבמקרים מסוימים דובר היה במרחק זמנים של 5 דקות.
בדצמבר 2018 פורסם כי צה"ל חוקר את נסיבות מותם של שני נערים פלסטיניים חצי שנה קודם לכן במחנה הפליטים שאטי ברצועת עזה.
לטענת בצלם השניים נהרגו מטיל בעל חימוש מופחת שנורה במסגרת נוהל "הקש בגג".
במלחמת חרבות ברזל לא נעשה שימוש בהקש בגג ברצועת עזה.
בלבנון נעשה שימוש במהלך המלחמה בנוהל.
אימוץ בידי צבא ארצות הברית
באפריל 2016 פורסם כי צבא ארצות הברית אימץ את נוהל "הקש בגג" במלחמתו נגד דאעש.
נעשה שימוש בנוהל זה נגד מתקני מחסנים של דאעש בעיר מוסול שבעיראק.
לאור העובדה שנשים וילדים שהו בבית, טיל מסוג Hellfire נורה תחילה על גג המבנה כאזהרה.
במספר מקרים, תושבים שהוזהרו מההפצצה המתקרבת עלו לגגות הבניינים כדי להפגין שאינם מתכוונים לעזוב.
כשניזאר ריאן, שהיה מראשי החמאס בעזה, הוזהר אך לא עזב את ביתו, הוא ו-14 בני משפחתו הנוספים נהרגו במתקפה.
עמדת הפרקליטות הצבאית הישראלית היא כי ירי במצב כזה חוקי לאור קיומם של אמצעי לחימה במקום.
כשניצבו מול סיטואציה דומה, מפקדי צה"ל הורו או לתקוף, או לבטל את המתקפה או לירות ירי אזהרה בדמות טיל על חלק ריק של הגג; זאת במטרה להפחיד את אלה שהתקהלו על גג הבניין ולהביא אותם לעזבו.
חמאס קרא לאזרחים שלא לפנות בתים גם כאשר צה"ל מזהיר מפני ירי.
בעקבות כך חמאס הואשם בשימוש באזרחים כמגן אנושי.
העיתון הניו יורק טיימס טען שלפי ישראל, חמאס ביקש מתושבים לעמוד על גגות בניינים כדי לסכל מתקפות של חיל האוויר הישראלי על בתיהם.
טענות אלו נתמכות בידי סרטון בו מרואיין דובר חמאס, סאמי אבו זוהרי.
לעומת זאת, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל טען שהצהרת חמאס כנראה "הונעה על ידי הרצון למנוע פאניקה" בקרב אזרחים, בהתחשב בהיעדרם של מקלטים בעזה והעובדה שאזרחים אשר נשמעו לאזהרות צה"ל נפלו קורבן להתקפותיו.
כתבים רבים, בין היתר מה-BBC, ה-Independent וה-Guardian, טענו שלא מצאו ראיות לכך שחמאס כופה על פלסטינים להישאר ולהפוך למגן אנושי בניגוד לרצונם.
אמנסטי אינטרנשיונל דיווח כי "אין לו ראיות בשלב זה" שאזרחים פלסטיניים אולצו במתכוון על ידי חמאס או ארגון פלסטיני חמוש אחר במהלך ההיתקלויות הנוכחיות "להגן" על מיקומים ספציפיים או אנשי צבא או ציוד ממתקפות ישראליות.
הארגון הוסיף כי "דינן של אמירות כלליות המתייחסות לאזורים אינו זהה להוראות הניתנות לאזרחים ספציפיים להישאר בבתיהם ולשמש כ"מגנים אנושיים" עבור לוחמים, תחמושת או ציוד צבאי ושאפילו אם אנשי חמאס או לוחמים או קבוצות חמושות פלסטיניות אחרות...
אכן הורו לאזרחים להישאר במקום ספציפי כדי לשמש כמגן למטרות צבאיות..., כל המחויבות הישראליות להגן על אזרחים אלה עדיין חלות."
הקש בגג כנוהל שנוי במחלוקת
השימוש בטקטיקה נחשב לשנוי בחלוקת, שכן ארגוני זכויות אדם ותקשורת הראו שהשימוש בו מביא להרג של אזרחים.
ביולי 2014, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קרא לארגון האו"ם לחקור את מה שלטענתו הוא פשעי מלחמה שנעשו על ידי לוחמים ישראלים.
בדו"ח גולדסטון נכתב כי אזרחים בבתיהם "לא יכולים להיות מצופים לדעת האם פיצוץ קטן הוא אזהרה מהתקפה מגיעה או התקפה של ממש".
נאמר שם כי הפרקטיקה אינה מהווה אמצעי אזהרה אפקטיבי, ובמקום זאת נוטה "ליצור טרור ולבלבל את האזרחים המושפעים ממנה".
לפי המרכז הפלסטיני לזכויות אדם, האזהרות של התושבים בידי הכוחות הישראליים מהוות לוחמה פסיכולוגית, ואחרי השבוע הראשון של מבצע עופרת יצוקה, רק 37 בתים נהרסו חרף קיומן של מאות תקיפות "אזהרה".
כך, לפי הנטען, אף שמדובר באיום שכדאי לאזרח להישמע לו, השימוש שנעשה בו אקססיבי במכוון ולא משקף נאמנה את המטרות שישראל רוצה לתקוף.
במקרים אחרים, בתים ברצועת עזה הופצצו ללא כל אזהרה.
למשל, ב-12 ביוני 2014, תקיפה ישראלית ללא כל אזהרה על ביתו של טייסר אל-באטש, הממונה על המשטרה בעזה, ועל מסגד סמוך עם סיום תפילות הערב, הביאה למותם של 18 אזרחים, כולל ילדים, ופצעה 45 נוספים.
ממשלת ישראל טענה ש"אף שהאזהרות הללו לא יכלו למנוע כליל את הנזק לאזרחים, הן בדרך כלל היו אפקטיביות".
הממשלה הוסיפה כי בסרטון אווירי שצולם בידי צה"ל ניתן לראות אזרחים בורחים ממטרה טרם שזו הופצצה כתוצאה ישירה של האזהרות.
לגישת הצבא הישראלי, הפצצת בתים החשודים כמחסני נשק, כשניתנת אזהרה מספקת לאזרחים, היא חוקית בהיותה נכנסת במגבלות הדין הבינלאומי והיא לגיטימית.
בנובמבר 2014 גנרל מרטין דמפסי ציטט את "הקש בגג" כדוגמה למקרה בו ישראל "עשתה צעדים יוצאי דופן כדי להגביל את האבדות בקרב אזרחי האויב" במבצע צוק איתן.
בעיתון "מקור ראשון", הכתב אסף גבור מבקר את נוהל הקש בגג שלטענתו מגיע עם מחיר הרתעתי, וזאת בלא להביא להישגים בינלאומיים.
לגישתו, הביקורת הבינלאומית תיוותר איתנה בלא תלות במעשי ישראל, ועל כן הסיבה היחידה להפעלת הנוהל צריכה להיות מוסרית.
עם זאת, גבור גורס כי הפרוגרמה המוסרית שגויה, שכן מדובר במדיניות עדינה בתוך מציאות הדורשת הפעלת כוח אלימה יותר.
הֶקְשֵׁר, ובלועזית: קוֹנְטֶקְסְט (context), הוא טקסט הסמוך אל טקסט מסוים, לפניו או אחריו, שיש ביניהם קשר ומשמעות ישירה.
ההקשר משמש בהשאלה לכל רעיון ומושג שיש בו שייכות, זיקה או יחס אל רעיון או מושג אחר, ועל פיו הוא מקבל את משמעותו העמוקה יותר.
הבנה עמוקה וחדה של טקסט מחייבת את בחינת הקשרו: הטקסט הסמוך אליו והרקע שמחמתו הוא נוצר.
מלבד זאת יש לבחון גם כן את אופי השיח שבו הוא נוצר (מייצר הטקסט, נמען הטקסט, וכן את תקופת היווצרות הטקסט).
ההקשר אינו מופיע במפורש בגוף הטקסט, אך הוא משתמע ממנו באופן ברור.
הקשר שהוא אינו ברור, ועשוי הוא להיות נתון במחלוקת, מאבד הטקסט את התקבעותו למושג מוחלט כלשהו.
טקסט המכיל מספר הקשרים שונים המערערים את המשמעות הישירה שבו, הוא הופך לנטול הקשר מובהק, ומשמעות ההקשר בו נשארת פתוחה ללא הכרעה חד משמעית.
סימן ונגזר מתופעה זו היא הדקונסטרוקציה המפרקת את הטקסט ממשמעותו היציבה לכאורה.
להקשר יש השפעה רבה על תהליכי התפיסה שלנו, משום שהוא יוצר ציפיות אשר המסייעות לזיהוי של עצמים ומאורעות בסביבה באמצעות תהליכי עיבוד מלמעלה למטה.
משום שהזיהוי התפיסתי תלוי הן בציפיות של הנחשף אליו והן בתכונות הפיזיקליות של העצמים שהוא רואה, עלול הזיהוי להשתנות על פי הקשר.
למשל, אדם שיקרא את המילים THE CAT (בתרגום מאנגלית: החתול) כפי שהן מופיעות בכיתוב שבצד, יעשה זאת מאחר שתפיסת תודעתו הושפעה מידיעתו את השפה האנגלית, שכן למעשה שתי האותיות האמצעיות בשתי המילים שוות הן בצורתן.
תרגומן באופן שונה (האות הראשונה כ-H ואת השנייה כ-A) נובע מאשליה אופטית התלויה בהקשר של האותיות.
ניתן לראות דוגמה נוספת של דבר תלוי-הקשר במילים רבות (ובפרט בשפה העברית) שיש להן כפל משמעות (או שיש להן הגייה שונה, המשתנה לפי הניקוד, אך המילים כתובות בלא ניקוד), שזיהוי המשמעות הנכונה של המילה הכתובה הוא מתאפשר לרוב על פי הקשרה של המילה המופיעה לצד מילים מסוימות ובעניין מסוים.
דוגמאות למילים כאלו בשפה העברית: רוח, הגה, שפה, אב; וכן בשפה האנגלית: book, bank.
בשפות שקיים בהן ניקוד, קיימות מילים שתופענה ללא ניקוד ועל ידי כך יקבלו מספר משמעויות, וזיהויה הנכון של המילה עשוי להתבצע גם בלא ניקודה, על ידי הקשרה.
לדוגמה, המילה שמן יכולה להיות בעלת מספר משמעויות: שָׁמֵן = מי שהצטבר בגופו עודף של שומן, שֶׁמֶן = נוזל שומני, שַׁמָּן = מי שמקצועו הוא במכירת שמן או בייצורו, שָׁמָן = אדם המציג את עצמו כמי שמתקשר עם רוחות וכוחות בלתי נראים .
הקשבה פעילה היא טכניקת תקשורת הדורשת מהמקשיב להתרכז, להבין, להגיב ולעזור ולבסוף לזכור כל דבר שנאמר ולחזור על הדברים במילותיו שלו; וזאת בניגוד לשיקוף שבו המקשיב חוזר אחרי דברי הדובר כדי לאשר הבנה של שני הצדדים.
בהקשבה פעילה עושים שימוש ב, באימון אישי, וביישוב סכסוכים.
הבנה היא המשמעות המשותפת הנוצרת בין הצדדים בחילופי תקשורת.
הבנה היא השלב הראשון הנדרש בתהליך ההקשבה; השלב השני הוא היכולת לעצור בין מילים או בין מקטעי דיבור.
השימור משרת את תהליך ההקשבה ומצוי בבסיסו.
בעת ההקשבה המידע המועבר נשמר בזיכרון ומסייע ליציקת משמעות לאמירות המועברות.
השימור חיוני מאחר שלכל משתתף זיכרון משלו, והדובר והמקשיב עשויים לשייך משמעויות שונות לאותה אמירה.
ואולם הזיכרון מועד לכישלון, ומידע רב עלול להישכח מסיבות שונות.
הקשבה היא אינטראקציה בין דובר למקשיב, והתגובה היא פעילות חיונית לאינטראקציה, משום שלולא המעורבות הפעילה של התגובה, תהליך ההקשבה עלול היה להישאר פסיבי.
במהלך הקשבה פעילה נדרש המקשיב לאמץ טקטיקה המשלבת בין תצפית להקשבה: היכולת לתצפת על שפת הגוף ועל התנהגות הדובר בעת ההקשבה לדבריו מאפשרת למקשיב להגיע להבנה טובה ומדויקת יותר של המסרים שמעביר הדובר.
השילוב בין הקשבה ובין תצפיות על שפת גוף של הדובר מסייע למקשיב לחזור בקיצור על הדברים שנאמרו.
חזרה זו אינה מביעה בהכרח הסכמה לדברים, אלא הבנה שלהם ויכולת לחזור עליהם.
בספרו "אימוני יעילות למנהיגים" כתב תומאס גורדון לראשונה על המושג "הקשבה פעילה", וכך התייחס לאסטרטגיה שיש לנקוט: "[ההקשבה] בהחלט איננה מסובכת.
על המקשיב רק להגיד, במילותיו שלו, את רשמיו מדבריו ומהבעותיו של המדבר [...] עם זאת, ללמוד לבצע הקשבה פעילה בצורה טובה היא משימה קשה [...]".
מחסומים פסיכולוגיים-רגשיים, פיזיים או שפתיים
המחסומים להקשבה פעילה איכותית יכולים להיות פסיכולוגיים-רגשיים או פיזיים, התלויים במקשיב.
עייפות או חוסר סבלנות או חוסר תשומת לב של המקשיב עשויים לגרום להקשבה פחותה לדבריו של הדובר, ובכך להפוך את ההקשבה הפעילה לאות מתה.
בנוסף, שימוש במילים גבוהות או דו-משמעותיות על ידי הדובר עשוי לגרום לקשיי הבנה אצל המקשיב.
מחסומים נוספים כוללים הסחות דעת, קשיי שפה או אוצר מילים דל.
אנשים הנתונים בקונפליקט נוטים פעמים רבות להתווכח עם אמרותיו של הצד האחר מבלי להקשיב לו, והדבר מחבל בהעברת המסר.
בהתנהלות זו כלולה גם "הקשבה במארב", המתרחשת כאשר אדם מקשיב לטענות של חברו תוך חיפוש אחר חולשות הטענה והתעלמות מחוזקותיה, ולעיתים אף מעוות את דברי חברו כדי להתנגח בהם בצורה הנוחה לו יותר.
בניגוד לקשיים האלו – יצירת הבנה בין שני הצדדים מבססת את השלב הראשון ביצירת אווירת שיתוף פעולה.
תגובת העברה היא הנטייה הכללית של דובר בשיחה לקבע את השיחה סביב עמדתו.
זהו סוג של נרקיסיזם שיחתי.
הנטייה של מקשיבים להפנות את הנושא אל עצמם באמצע שיחה בלי להעניק לבן-שיחם תשומת לב או להפגין רצון מתמשך להקשיב לדבריו.
תגובת תמיכה היא ההפך מתגובת העברה – זוהי שיטה להענקת תשומת לב וניסיון ומיקוד השיחה באדם האחר.
בניגוד למיקוד העצמי המאפיין תגובת העברה, בתגובת תמיכה מדובר במיקוד משותף בשיחה, וזו התגובה הסבירה ביותר העומדת לשירות המקשיב הפעיל.
מקשיבים לא יעילים אינם נותנים את דעתם לסימנים לא-מילוליים, אף על פי שאלו משפיעים עמוקות על הדרך שבה אנשים מקשיבים ומדברים.
כיוון שאחוז גבוה של ההבנה מושג באמצעות סימנים לא-מילוליים, אי-הבנה שלהם או התעלמות מהם תמנע הבנה נכונה של השיחה, ותהפוך את ההקשבה הפעילה לבלתי רלוונטית.
עם זאת, מיקוד כל תשומת הלב רק בסימנים הלא-מילוליים תגרום גם היא לחוסר הבנה, כיוון שבשיחה בדרך כלל המילים מעניקות משמעות לסימנים, והסימנים הלא-מילוליים הם רק אמצעים משלימים.
טכניקת ההקשבה הפעילה משמשת לשיפור התקשורת הבין-אישית בין יחידים או בתוך ארגונים.
מהמקשיב נדרש להניח בצד את רגשותיו ותפיסותיו ולהתמקד בשאילת שאלות וחזרה על הדברים כדי להבין באופן ברור ככל האפשר את כוונתו של הדובר.
שיפוט נורמטיבי או הגעה למסקנות מוקדמות מונעים הקשבה ממוקדת, ועל המקשיב הפעיל להימנע לחלוטין מכך.
קשר עין ושפת גוף פתוחה ונינוחה הם מרכיבים חיוניים להקשבה הפעילה.
השימוש בהקשבה פעילה נעשה במגוון רחב של מצבים, ביניהם בארגון קהילתי, בהנחיית קבוצות, בדיבור בין אנשי רפואה למטופלים, בסיוע לאנשים עם נטיות אובדניות, בהכוונת ארגונים ובעבודה עיתונאית.
בסביבות קבוצתיות ההקשבה הפעילה משמשת לעזר בהשגת הסכמה, ובשיחות חולין היא יכולה לסייע ביצירת הבנה; אך יש לוודא שהשימוש בטכניקה אינו נתפס כמתנשא.
המקשיב הפעיל יכול להשתמש ברמות שונות של הקשבה פעילה, בהתאם לסיטואציה וסוג התקשורת הרצויה.
שימוש נכון בהקשבה פעילה מאפשר לאנשים להיפתח, מונע אי-הבנה, ממתן קונפליקט ובונה אמון.
באינטראקציות מקצועיות בין לקוחות ומטפלים ההקשבה הפעילה יכולה לשפר שביעות רצון של מטופלים מהשיחה ולגרום לתהליך להיות יעיל ואיכותי יותר.
קארל רוג'רס וריצ'רד פארסון היו הראשונים להשתמש במונח "הקשבה פעילה".
במאמר בשם זה משנת 1957 הם כותבים: "הקשבה פעילה היא דרך חשובה ליצור שינוי באנשים.
למרות התפיסה הרווחת שהקשבה היא פסיבית, מחקרים וניסיון קליני מראים כי הקשבה רגישה היא סוכן יעיל לשינוי אישיותי ופיתוח קבוצתי.
הקשבה מביאה לשינוי בגישתם של אנשים כלפי עצמם וכלפי אחרים וגם לשינוי בערכיהם הבסיסיים.
אנשים שהקשיבו להם בדרך מיוחדת זו נהיים בוגרים יותר רגשית, פתוחים יותר לחוויות, פחות הגנתיים ויותר דמוקרטים".
לפי ספר שכתב הפסיכולוג האמריקאי ג'ון גוטמן, עולה כי בפתרון סכסוכים בין בני זוג נשואים, זוהי הדרך הפחות מומלצת לשמירת חיי נישואים.
למעשה, בהקשבה פעילה נדרש כי הצד המקשיב יהיה תרפיסט, ולכן הקשבה פעילה לא תעזור בין שני בני זוג הנתונים בקונפליקט.
הקשחה בתכנות היא תהליך של אבטחת המערכת, על ידי הקטנת שטח הפגיעות של מערכת ממוחשבת, חומרה, תשתית או אפליקציה כלשהי.
ככל שהמערכת גדלה ומבצעת פעולות רבות יותר, כך גדל הסיכוי שיימצאו בה חורי אבטחה ופגיעויות.
לכן נרצה להקטין את מספר התוכנות הרצות על מערכת מסוימת, בכדי לשפר את אבטחתה.
הקשחה לרוב כוללת הסרה של תוכנה מיותרת, שינוי סיסמאות ברירת מחדל, הסרת הרשאות ממשתמשים, התחברויות מקודדות (login) והסרה של שירותים מיותרים.
ישנן מספר שיטות להקשחת מערכות "יוניקס" ו"לינוקס".
שיטות אלה כוללות בין השאר התקנת טלאים – דוגמת מגן אקס (Exec shield) או פקס (Pax) – על הליבה, סגירת חיבורי רשת, הקמת מערכות זיהוי\התראה לפריצות, שימוש בחומות אש ושימוש במערכות למניעת פריצות.