tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תקופת אנרכיה בסוף שלטונה הקצר של תאוסרת הביאה לתגובה מקומית בדמות שליטה זרה, שהובילה להוצאתו להורג של ביי ולהכתרתו של סת נ אחת' , ובכך נוסדה את השושלת העשרים.
הפרעה ה"גדול" האחרון מהממלכה החדשה נחשב באופן כמעט קונצנזוסיאלי לרעמסס השלישי, בנו של סת נ אחת' שמלך שלושה עשורים לאחר תקופתו של רעמסס השני (בערך 1279–1213 לפני הספירה).
בשנה השמינית לשלטונו, פלשו גויי הים למצרים דרך היבשה והים.
רעמסס השלישי הביס אותם בשני קרבות גדולים ביבשה ובים.
הוא טען כי שילב אותם כנידונים ויישב אותם בדרום כנען, אם כי ישנן עדויות לכך שהם פרצו אל כנען.
נוכחותם בכנען אולי תרמה להקמתן של מדינות חדשות באזור זה, כמו פלשת, לאחר קריסת האימפריה המצרית.
הוא נאלץ גם להילחם באנשי השבטים הלובים הפולשים בשתי מערכות גדולות בדלתא המערבית של מצרים בשנה השישית והאחת-עשרה לשלטונו בהתאמה.
העלות הכבדה של קרבות אלה רוקנה אט אט את אוצר מצרים ותרמה לדעיכה ההדרגתית של האימפריה המצרית באסיה.
חומרת הקשיים הללו מודגשת על ידי העובדה שהשביתה הראשונה הידועה בהיסטוריה המתועדת התרחשה במהלך שנת 29 של שלטונו של רעמסס השלישי, כאשר לא יכלו לספק את מנות המזון לבוני הקברים והאומנים המלכותיים המועדפים והאליטה של מצרים בכפר דיר אל-מדינה.
משהו באוויר מנע מאור שמש רב להגיע לקרקע וגם עצר את צמיחת העצים ברחבי העולם במשך כמעט שני עשורים תמימים עד 1140 לפני הספירה.
סיבה מוצעת אחת היא התפרצות הר הקלה 3 באיסלנד, אך תאריך האירוע נותר שנוי במחלוקת.
לאחר מותו של רעמסס השלישי, החלו מריבות מתמשכות בין יורשיו.
שלושה מבניו המשיכו לתפוס את השלטון כרעמסס הרביעי, רעמסס השישי ורעמסס השמיני, בהתאמה.
עם זאת, בתקופה זו מצרים סבלה גם מסדרה גוברת של בצורות, רמות שיטפונות נמוכות של הנילוס, רעב, אי שקט אזרחי ושחיתות רשמית.
כוחו של הפרעה האחרון, רעמסס האחד עשר, נחלש עד כדי כך שבדרום, הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי הפכו לשליטים בפועל של מצרים העליונה, בעוד סמנדס שלט במצרים התחתונה עוד לפני מותו של רעמסס האחד עשר.
סמנדס ייסד בסופו של דבר את השושלת העשרים ואחת בטאניס.
לאחר מותו של רעמסס האחד עשר, יורשו, סמנדס , שלט מהעיר טאניס בצפון, בעוד שהכוהנים הגדולים של אמון בתבאי שלטו בפועל בדרום המדינה, תוך שהם עדיין מכירים באופן נומינלי בסמנדס כפרעה.
למעשה, חלוקה זו הייתה פחות משמעותית ממה שנראה, שכן גם הכוהנים וגם הפרעונים הגיעו מאותה משפחה.
פי ענח' , השתלט על מצרים העליונה, ושלט מתבאי, כאשר הגבול הצפוני של שלטונו הגיע לאל-חיבה.
(הכוהן הגדול חרי חור נפטר לפני רעמסס האחד עשר, אך גם היה שליט כמעט עצמאי בימים האחרונים של שלטונו של הפרעה) המדינה שוב חולקה לשני חלקים עם הכוהנים בתבאי והפרעונים בטאניס.
נראה כי שלטונם היה ללא הבחנה אחרת, והם הוחלפו ללא כל מאבק נראה לעין על ידי מלכי לוב מהשושלת העשרים ושתיים.
למצרים היו קשרים לאורך שנים רבות עם לוב והמלך הראשון של השושלת החדשה, שושנק הראשון, היה מהשבט הלובי משווש שפעל כמפקד הצבאות תחת השליט האחרון של השושלת העשרים ואחת, פסוסנס השני .
הוא איחד את המדינה, והעביר את השליטה על הכוהנים של אמון לידי בנו שלו בתור הכוהן הגדול של אמון, תפקיד שהיה בעבר מינוי תורשתי.
האופי הדל והלא אחיד של התיעוד הכתוב מתקופה זו מצביע על כך שהיא הייתה בלתי יציבה.
נראה שהיו קבוצות חתרניות רבות, שהובילו בסופו של דבר ליצירת השושלת העשרים ושלוש , שהתנהלה במקביל לסוף תקופת השושלת העשרים ושתיים.
המדינה אוחדה מחדש על ידי השושלת העשרים ושתיים, שנוסדה על ידי שושנק הראשון בשנת 945 לפני הספירה (או 943 לפני הספירה), והייתה מורכבת מצאצאי מהגרים של שבט המשווש, במקור מלוב העתיקה.
השושלת העשרים ושלוש הביאה יציבות בת יותר ממאה שנה למצרים.
לאחר שלטונו של אוסורכון הראשון התפצלה המדינה שוב לשתי מדינות כאשר שושנק השלישי משושלת העשרים ושתיים שלט במצרים התחתונה עד 818 לפני הספירה ובמקביל, תקלות השני ובנו (לעיתים אוסורכון השלישי ) שלטו במצרים התיכונה והעליונה.
לאחר נסיגת מצרים מנוביה בסוף תקופת הממלכה החדשה השתלטה שושלת מקומית על נוביה.
תחת המלך פ-ענח'י, מייסד השושלת העשרים וחמש הנובית, נעו הנובים צפונה במאמץ למחוץ את יריביהם הלוביים ששלטו בדלתא.
פ-ענח'י הצליח להחיל את שלטונו עד ממפיס.
יריבו תפנ אח'ת נכנע לו בסופו של דבר אך, הורשה להישאר בשלטון במצרים התחתונה וייסד את השושלת העשרים וארבע קצרת הימים בסאיס.
הממלכה הכושית מדרום ניצלה את הפילוג הזה ואת חוסר היציבות הפוליטית במלואם והביסה את כוחם המשותף של מספר שליטים ילידים-מצריים כמו פדיבאסטט , אוסורכון הרביעי מטאניס ותפנ אח'ת מסאיס.
את פ-ענח'י ירש תחילה אחיו, שא בא כא , ולאחר מכן ירשו אותו שני בניו שא בא תא כא ותהרקה.
תהרקה איחד את שתי הארצות - צפון ודרום מצרים - ויצר אימפריה שגודלה השתווה ל.
פרעונים כמו תהרקה בנו ושיקמו מקדשים ואנדרטאות ברחבי עמק הנילוס, כולל בממפיס, כרנך, קאווה וג'בל ברקל.
במהלך השושלת העשרים וחמש התקיימה הבנייה הנרחבת הראשונה של פירמידות (רבות מהן בסודן המודרנית) מאז הממלכה התיכונה בעמק הנילוס.
יוקרתה הבינלאומית של מצרים ירדה במידה ניכרת בתקופה זו.
בעלות בריתה הבינלאומיות של המדינה נפלו תחת תחום השפעתה של אשור, ומסביבות שנת 700 לפני הספירה הייתה השאלה מתי, ולא אם, תהיה מלחמה בין שתי המדינות.
שלטונו של תהרקה ושל יורשו, תנות אמון, היו תחת סכסוך מתמיד עם האשורים.
אף על פי שמצרים השיגה ניצחונות רבים נגד אשור, בסופו של דבר תבאי נכבשה וממפיס נבזזה.
התקופה המאוחרת מתוארכת משנת 671 לפני הספירה ואילך וכוללת את השושלת העשרים ושש ("הסאיטית") עד השושלת השלושים.
ממפיס ואזור הדלתא הפכו למטרה להתקפות רבות מצד האשורים, שגירשו את הנובים.
שליטי השושלת העשרים ושש ("הסאיטית") היו אלו אשר גירשו את האשורים בעזרת צבאות של שכירי חרב יוונים.
פסמתיך הראשון היה הראשון שהוכר כמלך מצרים כולה, והביא יציבות מוגברת למדינה במהלך שלטון של 54 שנים מהבירה החדשה, סאיס.
ארבעה מלכים סאיים המשיכו להנהיג ברציפות את מצרים בהצלחה ובשלום בין השנים 610 ל-526 לפני הספירה והיו בעלי מעורבות גבוהה במתרחש באזור המזרח התיכון כולו באותה התקופה.
במסגרת זאת המצרים בהנהגת פרעה נכו יצאו ממצרים ב-609 לפני הספירה להילחם עם המעצמה העולה בבל בטרם תשתלט על מה שנשאר מאשור המתפוררת.
מסע מלחמה זה ידוע בתולדות ממלכת יהודה כשמלכה יאשיהו יצא לקראת פרעה נכו בדרכו צפונה ונלחם עמו בקרב מגידו.
צבא יהודה נחל מפלה בקרב זה ויאשיהו נפל בו.
פרעה נכו המשיך בדרכו לנהר פרת ושם נלחם עם הבבלים אך ללא הכרעה למשך 4 שנים.
בזמן זה מצרים שלטה בפועל בכל השטח מהנילוס ועד הפרת ואף הדיחה את יהואחז יורשו של יאשיהו ומינתה במקומו את יהויקים.
מצב זה נגמר תוך 4 שנים עת בבל בהנהגת נבוכדנצר הביסה את המצרים בקרב כרכמיש.
המצרים נסוגו בחזרה למצרים והפסדם היה כה מוחלט עד כדי כך שהמקרא פירט: .
למעשה פסוק זה מהווה מעין סיכום לדמות של מצרים כאימפריה בתנ"ך, ועד לחתימתו כ-100 שנים מאוחר יותר מצרים לא תוזכר יותר כמעצמה אלא כגורם שולי.
עם זאת, במהלך תקופה זו, קיסר בבל נבוכדנאצר השני (605–562 לפני הספירה) ערך מסע נגד המצרים ודחק אותם בחזרה מעבר לסיני.
בשנת 567 לפני הספירה הוא יצא למלחמה בפרעה יעחמס השני, ופלש לזמן קצר למצרים עצמה.
בסוף תקופה זו צמחה במזרח הקרוב מעצמה חדשה: פרס.
הפרעה פסמתיך השלישי נאלץ להתמודד עם עוצמתה של פרס בפלוסיום.
פסמתיך השלישי הובס ונמלט לזמן קצר לממפיס, אך בסופו של דבר נלכד והוצא להורג.
בשנת 525 לפני הספירה נכבשה מצרים בידי הפרסים והממלכה סופחה לשטח פרס עד לשנת 404 לפני הספירה.
בתקופה זו ראו המלכים הפרסים בעצמם כפרעוני מצרים בני השושלת העשרים ושבע .
ניתן לחלק את מצרים האחמנית לשתי תקופות: התקופה הראשונה של הכיבוש הפרסי, 525–404 לפני הספירה (כאשר מצרים הפכה לאֲחַשְׁדַּרְפָּן), ולאחריה תקופה של עצמאות, ותקופת הכיבוש השנייה והאחרונה, 343–332 לפני הספירה.
מלך פרס, כנבוזי השני, נטל על עצמו את התואר הרשמי פרעה, קרא לעצמו מסוטי-רע (Mesuti-Re שפירושו "רע הוליד"), והקריב קורבנות לאלים המצריים.
הוא ייסד את השושלת העשרים ושבע .
לאחר מכן מצרים אוחדה לקפריסין ולפיניקיה באחשדרפן השישי של האימפריה הפרסית האחמנית.
יורשיו של כנבוזי השני, דריווש הראשון הגדול וחשיארש הראשון, נקטו במדיניות דומה, ביקרו במדינה והדפו מתקפה אתונאית.
סביר להניח שארתחששתא הראשון ודריווש השני ביקרו גם הם בארץ, אם כי אין עדות לכך.
במהלך מלחמת הירושה שלאחר שלטונו של דריוש השני, שפרצה בשנת 404 לפני הספירה, מרדו המצרים תחת אמירתאיוס והשיבו לעצמם את עצמאותם.
שליט יחיד זה של השושלת העשרים ושמונה נפטר בשנת 399, והשלטון עבר לשושלת העשרים ותשע , שליטיה היו ממוצא מצרי.
בשנת 380 לפני הספירה נוסדה השושלת השלושים ושלטונה נמשך עד שנת 343 לפני הספירה.
נכתנבו השני היה המלך הילידי האחרון ששלט במצרים.
ארתחששתא השלישי (358–338 לפני הספירה) כבש מחדש את מצרים לתקופה קצרה (343–332 לפני הספירה).
בשנת 332 לפני הספירה כבש אלכסנדר הגדול את עמק הנילוס.
בעקבות כך הסתיים השלטון האחמני ומצרים הפכה לסאטרפיה באימפריה של אלכסנדר.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול מונה תלמי הראשון לנציב מצרים והחל את שלטון בית תלמי.
התקופה ההלניסטית: שלטון בית תלמי
בשנת 332 לפני הספירה כבש אלכסנדר השלישי מלך מוקדון את מצרים ללא התנגדות רבה מצד הפרסים.
הוא ביקר בממפיס ועלה לרגל אל האורקל האל אמון בנווה המדבר סיווה.
האורקל הכריז עליו כבנו של האל אמון.
הוא פייס את המצרים בכבוד שגילה לדתם, אך מינה יוונים כמעט לכל התפקידים הבכירים במדינה, וייסד עיר יוונית חדשה, אלכסנדריה, שהייתה עיר הבירה החדשה.
כעת ניתן היה לרתום את עושרה של מצרים לכיבוש שאר האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר.
בתחילת שנת 331 לפני הספירה הוביל אלכסנדר הגדול את כוחותיו לפיניקיה, ולא חזר למצרים עוד.
לאחר מותו של אלכסנדר בבבל בשנת 323 לפני הספירה, פרץ משבר ירושה בין מצביאיו.
פרדיקס שלט באימפריה כעוצר עבור אחיו למחצה של אלכסנדר, ארהידאוס , שהפך לפיליפוס השלישי מלך מוקדון, ובנו התינוק של אלכסנדר, אלכסנדר הרביעי מלך מוקדון.
פרדיקס מינה את תלמי הראשון, אחד מחבריו הקרובים ביותר של אלכסנדר, לשלוט במצרים בשם המלכים המשותפים.
עם זאת, כאשר התפרקה האימפריה של אלכסנדר, ביסס תלמי הראשון את עצמו במהרה כשליט בזכות עצמו.
תלמי הראשון הגן בהצלחה על מצרים מפני פלישה של פרדיקס בשנת 321 לפני הספירה וביסס את מעמדו במצרים ובאזורים הסובבים אותה במהלך מלחמות הדיאדוכים (322–301 לפני הספירה).
בשנת 305 לפני הספירה החיל תלמי הראשון על עצמו את התואר פרעה.
כתלמי הראשון סוטר ("מושיע") ייסד את שושלת בית תלמי ששלטה במצרים במשך כמעט 300 שנה.
תלמיים מאוחרים יותר אימצו מסורות מצריות על ידי נישואים לאחיהם, ציירו את עצמם על אנדרטאות ציבוריות בסגנון ובלבוש מצריים, והשתתפו בחיים הדתיים המצריים.
התרבות ההלניסטית המשיכה לשגשג במצרים הרבה לאחר הכיבוש המוסלמי.
המצרים קיבלו במהרה את תלמי כיורשי הפרעונים של מצרים העצמאית.
משפחת תלמי שלטה במצרים עד הכיבוש הרומי בשנת 30 לפני הספירה.
כל השליטים הגברים של השושלת אימצו את השם תלמי.
מלכות תלמי, שחלקן היו אחיות בעליהן, נקראו בדרך כלל קלאופטרה, ארסינואי או ברניקי.
החברה המפורסמת ביותר בשושלת הייתה המלכה האחרונה, קלאופטרה השביעית, שנודעה בתפקידה בקרבות הפוליטיים הרומיים בין יוליוס קיסר לפומפיוס, ומאוחר יותר בין אוקטביאנוס למרקוס אנטוניוס.
התאבדותה לכאורה בכיבוש על ידי רומא סימנה את סוף שלטון תלמי במצרים ומצרים הפכה לפרובינקיה רומית.
מצרים הייתה פרובינקיה רומאית למן סיפוחה ב-30 לפני הספירה ועד כיבושה על ידי הערבים בשנת 641 לספירה.
המאה השנייה לפני הספירה סימנה את ירידתם של הממלכות ההלניסטיות ועליית כוחה של הרפובליקה הרומית.
התרחשות זאת לא פסחה על הממלכה התלמית שבסיסה היה במצרים.
למרות שהייתה באופן מסורתי בעלת ברית של רומא הוכרחה מצרים לוותר על קירנאיקה לטובת שלטון רומא ובמשך המאות הבאות הממלכה נחלשה יותר ויותר, והפכה למעשה מדינת חסות של רומא, עד כדי כך שבאמצע המאה הראשונה לפני הספירה רומא הציבה בה חיל מצב קבוע.
ברומא עצמה עלו הצעות לספח את מצרים, אולם הם נדחו בהתנגדות הסנאט.
עקב כך נכנסה מצרים למעורבות במלחמות האזרחים הרומיות שהסתיימו בתבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום ב-31 לפני הספירה.
שנה לאחר מכן מנצח הקרב, אוקטביינוס, פלש למצרים הביס בקלות את אנטוניוס וקלאופטרה (שהתאבדה לאחר מכן) וארגן את הממלכה התלמית כפרובינקיה רומית.
אוקטביאנוס השתמש בכספים ובאוצרות העצומים שלכד לאחר כיבוש מצרים כדי לשלם לווטרנים של הלגיונות ולייצב את המצב הכלכלי ברומא, אולם לא בכך התבטאה חשיבותה האמיתית של מצרים.
הרומאים השתמשו בה כאסם התבואה של איטליה ודאגו לאספקה שוטפת של תבואה מצרית לאימפריה.
בשל חשיבותה האסטרטגית של מצרים, אסר הקיסר על סנאטורים להיכנס אליה ללא אישורו המפורש, ובניגוד לפרובינקיות אחרות שבהם השלטון היה נתון להלכה בידי הסנאט, במצרים מונה נציב קיסרי שענה אך ורק לפרינקפס.
לדברי יוסף בן מתתיהו, שכתב במחצית השנייה של המאה ה-1 לספירה, לפי נתוני מס הגולגולת, אוכלוסיית מצרים מנתה בזמנו 7.5 מיליון נפש מלבד תושבי אלכסנדריה, שכפי הנראה מנו כמיליון נפש.
מהקמת הפרובינקיה ועד המאה השנייה לספירה ישבו בה הלגיון השלישי קירנאיקה והלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה.
במאה השנייה החליף אותם הלגיון השני טריאנה שישב בה עד המאה הרביעית לספירה.
האזור שברבות הימים נקרא ירדן הוא חלק מהאזור בעל ההיסטוריה העשירה, שנודע בשם הסהר הפורה.
ההיסטוריה באזור מתחילה בערך בשנת 2000 לפנה"ס, כאשר בני העם האמורי התיישבו על גדות נהר הירדן באזור שנקרא אז כנען.
בהמשך פלשו לאזור והתיישבו בו בין היתר חתים, מצרים, עמונים, מואבים, אדומים, ישראלים, אשורים, בבלים, פרסים, יוונים, רומאים, ערבים מוסלמים, סלג'וקים, צלבנים, איובים, מונגולים, ממלוכים, עות'מאנים, צ'רקסים ובריטים.
עדויות לפעילות אנושית בעבר הירדן המזרחי מתחילות בתקופת האבן הקדומה (הפלאוליתית).
לא נמצאו מבנים מאותה תקופה אך יש ממצא של סכינים וגרזינים מאבני צור ובזלת.
בתקופת האבן החדשה (הנאוליתית) חלו שלושה שינויים חשובים: א) האדם עבר לחיות ביישובי קבע - בכפרים קטנים, וכן התגלו לו מקורות מזון חדשים כמו דגנים, קטניות ועזים.
האוכלוסייה גדלה לכמה רבבות תושבים.
ב) שינויים במזג האוויר הביאו לשינוי בדפוסי ההתיישבות, במיוחד במדבר המזרחי, שהפך חם ויבש יותר ובסופו של דבר היה לאזור שאינו מיושב במשך רוב השנה.
השינוי הזה במזג האוויר התרחש ככל הנראה בין 6500 ל-5500 לפנה"ס.
שיטות קדרות ככל הנראה הובאו לאזור ממסופוטמיה.
האתר הנאוליתי הגדול ביותר נמצא בעין ע'זאל.
בנוסף, נמצאו מבנים רבים, שהיו מלבניים, בעלי מספר חדרים ולכמה מהם ריצוף בטיח.
באתרים ברחבי ירדן, ישראל וסוריה נחשפו גולגולות מכוירות בטיח ועם ביטומן בארובות העיניים, וסבורים כי פסל שנתגלה בעין ע'זאל הוא כנראה בן 8,000 שנים.
בפסל, שגובהו יותר ממטר, נראית אישה עם עיניים ענקיות, זרועות מדולדלות ובהונות מפורטות.
במהלך התקופה הכלקוליתית התיכו לראשונה נחושת, אשר שימשה לייצור גרזנים, חצים וקרסים.
העיבוד של שעורה, תמרים, זיתים ועדשים והביות של הכבשים והעזים גברו על הציד.
סגנון החיים במדבר היה נוודי בדומה לסגנון החיים הבדואים..
תלוליות ע'סול הוא כפר כלקוליתי גדול הממוקם בעמק הירדן.
הבתים בכפר היו עשויים מלבני בוץ והגגות מעץ, קני סוף ובוץ.
חלק מהבתים היו בעלי יסודות אבן ולרבים מהם חצרות גדולות.
על רבים מהקירות מצוירות דמויותיהם של אנשים עם מסיכות, כוכבים ומוטיבים גאומטריים, שאולי היו קשורים לאמונות דתיות.
במהלך תקופת הברונזה הקדומה רבים מהכפרים שנבנו כללו ביצורים, אשר נועדו כנראה להגן מפני מעשי ביזה של שבטי נוודים.
תשתיות מים בסיסיות גם כן נבנו.
בבאב אלדרה, גילו ארכאולוגים למעלה מ-20,000 קברי פיר מרובי תאים, כמו גם בתי בוץ אשר מכילים עצמות אדם, כדים, תכשיטים וכלי נשק.
מאות דולמנים המפוזרים ברחבי ההרים תוארכו לתקופה הכלקוליתית המאוחרת ותקופת הברונזה הקדומה.
בעוד שבמצרים ובמסופוטמיה התפתחה הכתיבה לפני האלף השלישי לפני הספירה, בעבר הירדן, כנען וסוריה לא השתמשו בכתיבה עד כמה אלפי שנים מאוחר יותר, על אף שממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שהאוכלוסייה בעבר הירדן עסקה במסחר עם מצרים ומסופוטמיה.
בסוף האלף השלישי לפני הספירה רבות מן העיירות המבוצרות שבראשי הגבעות ננטשו לטובת כפרים קטנים ובלתי מבוצרים, או לטובת רעיית צאן.
אין הסכמה בין החוקרים באשר לסיבה למעבר הזה, אך יש הסבורים כי מדובר בשילוב של שינויים במזג האוויר ושינויים פוליטיים, שהביא לסופה של רשת ערי המדינה.
במהלך תקופת הברונזה הביניימית התגברו דפוסי ההגירה באזור.
המסחר שהחל להתפתח בין מצרים, סוריה, ערב, כנען ועבר הירדן הביא להתפשטות של תרבויות וטכנולוגיות.
הברונזה שהופקה משילוב של נחושת ופח הביאה לייצור של כלים עמידים יותר.
קהילות גדולות החלו לקום בצפון ובמרכז ירדן, בעוד שבדרום חיו נוודים בסגנון בדואי, שנודעו כשאסו.
ביצורים חדשים הופיעו באתרים כמו ג'בל אלקלעה (מצודת עמאן), אירביד ופלה.
עיירות הוקפו בחומות, שכוסו בטיח על מנת להקשות את הטיפוס עליהן.
סביב פלה נבנו חומות מאסיביות במיוחד וכן מגדלי שמירה.
ארכאולוגים בדרך כלל מתארכים את סוף תקופת הברונזה הביניימית לאמצע המאה ה-16 לפני הספירה, כאשר החיקסוס הוברחו ממצרים, בתקופת השושלות ה-17 וה-18. כמה עיירות בכנען ובעבר הירדן מתקופת הברונזה הביניימית נהרסו בתקופה זו.
במהלך תקופת הברזל (1200 עד 332 לפנה"ס), התפתחו באזור עבר הירדן שלוש ממלכות עצמאיות: ממלכת עמון, מואב ו-אדום.
תושבי ממלכות אלה דיברו שפות שמיות מהקבוצה הכנענית, הדומות לעברית המקראית.
העמונים קבעו את בירתם בעיר רבת-עמון, הידועה עד היום בשם זה בעברית ובשמה הערבי עמאן.
המואבים התיישבו בחבל הארץ ההררי ממזרח לים המלח וקבעו את בירתם בקיר מואב, הידועה כיום ככרכ.
ממלכת אדום הייתה ממוקמת באזור ההערבה ובירתה שכנה בעיר בצרה.
חבל הגלעד בצפון מערב ירדן יושב בידי בני ישראל.
על פי המקרא, עבר הירדן היה נחלתם של שבט ראובן, שבט גד וחצי המנשה.
עמון, אדום ומואב נלחמו לסירוגין עם ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
עדות חשובה לקונפליקט זה מצויה במצבת מישע, שהוצבה על ידי מישע מלך מואב בשנת 840 לפנה"ס.
במצבה, מתגאה מישע בניצחונותיו על בני ישראל, ומספר על מפעלי הבנייה שלו, אותם הוא מקדיש לאל המואבי כמוש.
מצבת מישע התגלתה בדיבון בשנת 1868, והיא מהווה את אחד הגילויים החשובים בארכאולוגיה של תקופת המקרא בשל היותה העדות החוץ-מקראית הראשונה למתואר בתנ"ך; התיאור המקראי של מרד מישע מובא בספר מלכים, פרק ג'.
באותה התקופה, התחרו ביניהן ממלכת ישראל וממלכת ארם דמשק על השליטה באזור הגלעד.
סביב שנת 720 לפנה"ס, נכבשו שתי הממלכות על ידי האימפריה הנאו-אשורית.
עמון, מואב ואדום פרחו בעקבות התפתחות הסחר האזורי לאחר הכיבוש האשורי.
הבבלים השתלטו על האימפריה האשורית לאחר התפרקותה בשנת 627 לפנה"ס.
על-אף שהממלכות תמכו בבבלים כשאלו צרו על ירושלים בשנת 597 לפנה"ס, הם מרדו באימפריה הבבלית כעשור לאחר מכן.
הבבלים הפכו אותן למדינות חסות, ומעמדן זה נשמר תחת השלטון הפרסי וההלניסטי.
לאחר כיבוש האזור על-ידי הרומאים בשנת 63 לפנה"ס, איבדו ממלכת עמון וממלכת מואב את זהותן הייחודית, ונטמעו בתרבות הרומית.
האדומים היגרו לאחר גלות בבל לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה, ובעקבות הגירה זו נודע האזור בשם אידומיאה.
בהמשך נטמעו האדומים בקרב עם ישראל, לאחר שגוירו בידי הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את האימפריה הפרסית והביאו עמו לאזור את התרבות ההלניסטית.
באותה התקופה נוסדה גם העיר סלטוס.
לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס, חולקה האימפריה שלו בין יורשיו הדיאדוכים.
ארץ ישראל ועבר הירדן הפכו לאזורי מחלוקת בין בית תלמי שקבע את מושבו במצרים לבין בית סלאוקוס, שהתבסס בסוריה.
בשלהי התקופה ההלניסטית, התגוררה בעבר הירדן המזרחי אוכלוסייה מעורבת שכללה יהודים, יוונים, ערבים ועמונים.
אחד מהשרידים המרשימים ביותר מאותה התקופה הוא עיראק אל-אמיר, ארמון בסגנון ההלניסטי שנבנה על-ידי משפחת בית טוביה היהודית.
הנבטים, נוודיים ערביים שמקורם בצפון-מערב ערב הסעודית של ימינו, ניצלו את התפוררותה והיחלשותה של האימפריה הסלואוקית והקימו את ממלכתם באזור הרי אדום ובנגב בסביבות שנת 169 לפנה"ס.
השטחים שממזרח לנהר הירדן נכבשו בידי המלכים החשמונאים יוחנן הורקנוס ואלכסנדר ינאי.
הנבטים צברו הון רב בזכות שליטתם בנתיבי הסחר.
הם הקימו את בירתם בעיר פטרה שבהרי אדום.
העיר שגשגה בזכות הקמתם של מערכות השקיה וחקלאות.
הנבטים היו ידועים גם כסתתים מוכשרים, והם הותירו אחריהם שרידי מבנים מרשימים, כדוגמת מקדש אל-ח'זנה הידוע, החצוב כולו באבן חול.
על-פי הסברה המקובלת, האתר נבנה כמאוזוליאום למלך הנבטי חרתת הרביעי.
ב-63 כבש המצביא פומפיוס את רוב חלקי הלבנט, ובעקבות כך נשלט האזור במשך ארבע מאות שנה בידי האימפריה הרומית.
חבל הפראיה בעבר הירדן המזרחי היה לחלק מממלכתו של הורדוס מלך יהודה, שהפך לבן חסות של הרומיים.
בהמשך נתן אוגוסט את חבל הפריאה לבנו של הורדוס, הורדוס אנטיפס, ובהמשך סופח חבל ארץ זה לפרובינקיית יהודה.
השתלט הקיסר הרומי טראיאנוס על ממלכת הנבטים ללא קרב, וירדן שולבה באימפריה הרומית כפרוביניקה ערביה.
ההרומאים העניקו אוטונומיה לקבוצה של ערים הלניסטיות, רובן באזור הגלעד, שנודעו כדקאפוליס.
ערים אלו הן: גראסה (ג'רש), פילדלפיה (רבת עמון), רפנה, אבילה, דיאון, גדארה ופלה (שתי ערים אחרות - סקיתופוליס, היא בית שאן, והיפוס, היא סוסיתא, שוכנות בישראל).
ג'רש נחשבת לאחת הערים הרומיות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר; הקיסר הרומי אדריאנוס ביקר בה במסעו לסוריה פלשתינה.
בשנת 324 לספירה התפצלה האימפריה הרומית, והאימפריה הרומית המזרחית - שנודעה לימים בשם האימפריה הביזנטית - הייתה הכוח המרכזי באזור עד שנת 636 לספירה.
בשנת 313, לאחר שהקיסר קונסטנטינוס המיר את דתו, הנצרות נעשתה לדת מותרת.
בשנת 380 הפכה הנצרות לדתה הרשמית של האימפריה הרומית.
האזור כולו פרח, וכמו בארץ ישראל, גם בעבר הירדן נבנו כנסיות רבות.
באתר הארכאולוגי אום א-רסאס אשר בדרום עמאן התגלו 16 כנסיות מהתקופה הביזנטית.
העיר פטרה הלכה ודעכה בעקבות התפתחותן של דרכי מסחר ימיות חדשות, ובעקבות רעידת האדמה של שנת 363 נהרסו חלקים גדולים מן העיר.
במזרח, עלתה האימפריה הסאסאנית וקראה תיגר על שלטונם של הביזנטים באזור.
עבר הירדן המזרחי, כמו ארץ ישראל, נשלטו בידי שתי האימפריות לסירוגין.
בעקבות כיבושי האסלאם, נכלל שטחה של ירדן בת זמננו במסגרת האימפריה האומיית (השושלת המוסלמית הראשונה), אשר שלטה בחלק גדול מהמזרח התיכון משנת 661 עד שנת 750. באותה תקופה הפכה עמאן לעיר מרכזית במחוז דמשק והייתה למקום מושבו של מושל האזור.
השם "ירדן" (אלאורדון בערבית) הוטבע על מטבעות נחושת אומיים החל מתחילת המאה השמינית ושימוש זה בשמה של המדינה המודרנית הוא השימוש הרשמי הקדום ביותר שידוע.
בנוסף, נמצאו בירדן מכסי עופרת שעליהם מוטבע הביטוי "שליט ארץ ירדן" (חלאחיל ארצ' אלאורדון), שמתוארכים לסוף המאה השביעית עד תחילת המאה השמינית.
כמו כן נמצאו מטבעות ערביים-ביזנטיים של "הכליף המכהן", אשר הוטבעו בתקופת האומיים והם נושאים את הכתובת "עמאן".
הממצאים האמורים מעידים על כך שהשם בשמות ירדן ועמאן החל למעשה בעשורים הראשונים להשתלטות הערבית-מוסלמית על האזור, אם לא לפני כן.
לאחר תקופת השלטון של בית אומיה באזור, הגיע תורו של בית עבאס (750-1258).
בתקופה זו הוזנחה ירדן ונחלשה בשל השינויים הגאופוליטיים שהתרחשו, כאשר העבאסים העבירו את בירתם מדמשק לכופה ולאחר מכן לבגדאד.
לאחר שקיעת בית עבאס נשלטו חלקים ירדן על ידי מספר עמים ואימפריות, ביניהם: המונגולים, הצלבנים, האיובים, הממלוכים וכן העות'מאנים, אשר כבשו חלקים גדולים מהעולם הערבי בסביבות 1517.
בתמונה שמשמאל ניתן לראות פאלס (שמו של מטבע הנחושת שהופק החל מימי בית אומיה ובית עבאס ובמידה מסוימת עד המאה ה-19), שעליו מוטבע השם "אלאורדון" (ירדן).
הסברה הרווחת בקרב נומיסמטיסטים היא שמטבע זה, הנושא את שמו של מחוז (ג'ונד) ירדן, נראה יוצר בטבריה, בירתו הקודמת של המחוז.
לקראת מפלתם המקווה של העות'מאנים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עסקו הסכם סייקס פיקו, מכתבי חוסיין-מקמהון והצהרת בלפור בעתידו של חבל ארץ זה.
לאחר כיבושו מידי העות'מאנים על ידי חיל המשלוח המצרי בקרב עבר הירדן השלישי באוקטובר 1918, הוכפף השטח למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח, ובפועל עם נסיגת הכוח הבריטי היה תחת אחריות כוחותיו של פייסל הראשון, שליטה של הממלכה הערבית של סוריה שבתורם היו כפופים למפקד כוח המשלוח הגנרל אלנבי.
מקץ הממלכה ביולי 1920 ועד אפריל 1921 עת התכנסה ועידת קהיר נותר עבר הירדן המזרחי שטח הפקר.
הקמתה של האמירות הירדנית בשנת 1921, בהנהגתה של השושלת ההאשמית שמקורה באזור החג'אז, לא הייתה תוצאה ממאבקה של תנועה פוליטית מקרב תושבי האזור, או מעלייתה של זהות לאומית מובחנת מקרב אלו, אשר הובילה לדרישה הולכת וגוברת לעצמאות.
בניגוד לאירופה, בה נולדה התנועה הלאומית במהלך המאה ה-19, ובה המשיכה להכות גלים לאורך המאה ה-20. באזור המזרח התיכון התנועה הלאומית, בסגנונה הערבי, הייתה אך נחלתם של מעטים, בעיקר בקרב חוגי המשכילים בערים המרכזיות במזרח התיכון, ביניהם ביירות, איסטנבול, ובגדאד.
בשאר האזורים, ומבחינת מרביתם המוחלט של תושבי האימפריה העות'מאנית המתפוררת, לא היו לרעיונות אלו דריסת רגל ממשית, לפחות במהלך ימיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
עובדה זו אפשרה לבריטניה וצרפת, שתי המעצמות המערביות בעלות האינטרס הגדול ביותר באזור בסופה של מלחמת העולם, לשרטט את פניו החדשים כמעט כראות עיניהם, בהתאם לאינטרסים הייחודיים של כל מעצמה, ובכפוף להתחייבויותיהן הקודמות לגורמים שונים באזור.
התחייבויות קודמות כלפי המשפחה ההאשמית
אחת מהתחייבויות אלו, אשר ניתנה עוד בימיה הראשונים של מלחמת העולם, הייתה בין המעצמה הבריטית, בייצוגו של הנרי מקמהון, נציב בריטניה הגדולה במצרים, לשריף חוסיין בן עלי, האמיר של העיר הקדושה מכה וראש השושלת הערבית ההאשמית.
במסגרת חילופי מכתבים בין שני האישים לאורך השנים 1915–1916, הסכים האמיר חוסיין לסייע לבריטים במאבק כנגד האימפריה העות'מאנית, וזאת במסגרת "המרד הגדול במדבר", כפי שייקרא לימים.
בתמורה לסיוע זה, הסכימה בריטניה כי לאחר המלחמה האמיר ובני שושלתו יוכרו כריבונים בשטחים מסוימים במזרח התיכון המאוכלסים באוכלוסייה ערבית, אף ששטחים אלו לא הוגדרו.
בשנת 1919, עם שוך הקרבות, נדרשו הבריטים לגשר בין התחייבויותיהן השונות לגורמי האזור, כאשר ביניהן היו אף דרישות מנוגדות.
אחת מהתחייבויות אלו הייתה לשושלת ההאשמית ולאמיר חוסיין, אשר בנו, פייסל, שביקש לכונן ממלכה ערבית בראשותו בשטח "סוריה הגדולה" סולק משטח סוריה על ידי הצרפתים, אשר ביקשו לבסס את שליטתם בסוריה ובלבנון.
בתגובה לאירועים אלו החליטו הבריטים בשנת 1921 על כינוס ועידה בקהיר, במטרה להסדיר את התחייבויותיהן באזור באופן סופי.
במסגרת הוועידה הוחלט על המלכתו של פייסל כמלך עיראק, ובכך לנטרל את המצב הנפיץ בסוריה.
באשר לאחיו של פייסל, עבדאללה, אשר באותה שעה נע מהחג'אז לכיוון סוריה במטרה לסייע לאחיו כנגד הצרפתים, הוחלט ליצור ישות מדינית חדשה באזור, ולהמליך עליה את עבדאללה.
האזור אשר נבחר לייסודה של הממלכה החדשה היה אזור עבר הירדן, בו שהה עבדאללה באותה העת בדרכו לסוריה, והחלק המזרחי של האזור שניתן לבריטניה במסגרת המנדט הבריטי במזרח התיכון.
בריטניה הייתה יכולה לעשות זאת בהתאם לסעיף 25 של כתב המנדט,
עבר הירדן המזרחי והצהרת בלפור
התחייבות נוספת התגלמה בנוסח הצהרת בלפור אשר כללה הכרה בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל.
מסמך המנדט של חבר הלאומים משנת 1922, שאשרר את החלטות ועידת סן רמו, כלל הצהרה זו ככתבה וכלשונה, וכך היא קיבלה תוקף חוקי של מסמך בינלאומי מחייב.
גם מגילת העצמאות כללה התייחסות להצהרה.
הקמתה של האמירות הירדנית ההאשמית
"האמירות ההאשמית של עבר הירדן" נוסדה כישות מנהלית בעלת מאפיינים אוטונומיים, שלא היוותה חלק מאזור המנדט הבריטי, אך עדיין הייתה כפופה להלכה לשלטון הבריטי ולנציב העליון ממקום מושבו בארץ ישראל.
יצירתה של האמירות, כישות לאומית מובחנת, הגיעה כהפתעה עבור יושביו של האזור אשר נועד להיכלל בשטח האמירות החדשה של עבדאללה.
תושבי האזור כללו קבוצות שבטיות רבות ושונות, אשר קיימו אך קשרים רופפים ביניהם, וחסרו כל תודעה לאומית משותפת, אשר בהתאם לעיקרון הלאומיות האירופי היווה תנאי מוקדם להקמתה של כל מדינה.
יתרה מזאת, שטחה של האמירות הורכב למעשה משני חלקים בעלי אוריינטציה שונה במידה רבה.
חלקה הצפוני של האמירות, אשר הושפע בעיקר מאזור סוריה, נחשב לחלק המפותח והמתקדם של האמירות, וכלל סוחרים ובעלי מלאכה בעלי קשרים מסחריים עם אחיהם בסוריה ובעיראק.
לעומת זאת, חלקה הדרומי של האמירות, אשר נחשב לחלק הנחשל והמבודד של האמירות, כלל בעיקר שבטים בדואים נוודים, אשר מקורם באזור חצי האי ערב ועסקו בעיקר בחקלאות וברעיית צאן.
נוסף על כך, תושביו של כל אזור אחזו בנטיות בדלניות ונטו להגדיר עצמם ביחס לאזור המובחן בו חיו, וכן ביחס למוצאם המשפחתי.
במהרה התברר, כי הניסיון להחליף את הזהויות המקומיות השונות בזהות לאומית אחת כוללת עתיד להיות משימה ארוכה ומסובכת, אשר יצרה חיכוכים רבים בין תושבי האמירות, ולאורך השנים אף הובילה למספר התפרצויות אלימות בקרב תושבי האזורים.
במצב עניינים זה, יתרונו הגדול של עבדאללה היה מוצאו החג'אזי, אשר הודות לו לא היה קשור ישירות לאחד משני האזורים.
עובדה זו אפשרה לו להציג עצמו כשליט עליון המחויב לשני האזורים כאחד, ולהימנע ממראית עין של העדפה לאחד מהשניים, תדמית שהייתה עלולה להקים עליו את תושבי האזור השני.
מסיבה זו, הקפיד עבדאללה במהלך כל ימיה של האמירות ההאשמית של עבר הירדן, ועד לקבלת העצמאות מבריטניה בשנת 1946, למנות את ראשי ממשלתו מקרב מועמדים שאינם בני המקום, אלא ממוצא ערבי מחוץ לגבולות האמירות.
כך מנע יצירת ניכור בין השלטון הירדני לבין אחת מקבוצות האוכלוסייה הגדולות בחבל הארץ עליו הופקד.
נוסף על כך, פעל עבדאללה על מנת לנסות וליצור מעין זהות לאומית חדשה ומובחנת, המבוססת על נאמנות לבית המלוכה ההאשמי, אשר אף אם לא תחליף לחלוטין את הזהויות הישנות, הרי שלכל הפחות תוכל להוות משקל נגד להן.
אחד מהכלים המרכזיים, אשר בהם השתמש המלך ובכירי המשטר הירדני על מנת ליצור את הזהות הלאומית החדשה, היה הכוח הצבאי המזוין הירדני, אשר היה מוכר בשם "הלגיון הערבי".
כוח זה, אשר הוקם בשנת 1921 במעורבותם של קצינים בריטיים, וזכה מימיו הראשונים למימון בריטי, נועד בראשיתו לתפקד כצבא ירדן, על כל המשתמע מכך.
עם זאת, ככל שעבר הזמן התברר כי תפקידו המשמעותי ואולי החשוב ביותר של הלגיון, בא לידי ביטוי דווקא בזכות גיוס החובה הכולל לשורותיו, אשר הוטל באופן רשמי על כלל אזרחי האמירות, ללא הבדל של מוצא או שיוך שבטי.
באמירות החדשה, המקוטבת קיטוב חמור, היה ארגון זה, אשר בו שירתו יחד חברים מכלל קבוצות האוכלוסייה בארץ, אחד מהארגונים היחידים אשר אפשרו קיום מגעים בין כלל קצוות האוכלוסייה הירדנית, וזאת במסגרת היררכית ומבוקרת היטב אשר יעודה הוא הגנת המשטר והמדינה הירדנית.
בסופו של דבר, הלגיון הירדני תפקד למעשה כמעין "כור היתוך", אשר נועד לקלוט אנשים מכל קצוות האוכלוסייה, אשר לרבים מהם לא היה כל שיג ושיח עם גורם ירדני רשמי עד לגיוסם, להנחיל במתגייסים החדשים זהות לאומית ירדנית ונאמנות למשטר ההאשמי, ולהכשירם לשם הגנה על המשטר והמדינה.
במבט לאחור ניתן לקבוע, כי בתפקידו זה הגיע הלגיון להצלחה רבה, וגם אם לא ניתן להציג את הלגיון כמקורה הבלעדי של הזהות הירדנית, הרי שאין ספק בדבר חשיבותו הרבה להפצתה של זו בקרב כלל שכבות האוכלוסייה, ובמיוחד בקרב האוכלוסייה הבדואית בדרומה של ירדן.
האוכלוסייה אשר הושפעה בצורה הגדולה ביותר ממדיניות גיוס החובה, בשילוב תפיסת כור ההיתוך, הייתה האוכלוסייה הבדואית השבטית בדרום המדינה, אשר חוסר שביעות רצונה מהשלטון המרכזי החדש היה אחד מהגורמים שהביאו מלכתחילה להקמתו של הלגיון הערבי.
גיוסם של בני השבטים לצבא, אשר החל בשנות השלושים ביוזמתו של הקצין הבריטי הידוע אשר כיהן כראש הלגיון, ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשא).
יוזמתו של גלאב, אשר ביקשה לספק לבני השבטים פרנסה ולמנוע מהם לעורר אי שקט כנגד הממשל, גרמה אכן לרבים מהם להתגייס ללגיון, ואף להתקדם בשורותיו.
בעבור רבים מקרב בני השבטים, הלגיון הערבי שימש עתה כמקור המחיה העיקרי שלהם, מה שהביא לנאמנות בלתי מתפשרת כלפי הלגיון עצמו, וכן כלפי השלטון הירדני ההאשמי.
בסופו של דבר, בניגוד לעמדתם המסורתית של הבדואים לאורך ההיסטוריה, וכן במדינות ערב השכנות, אשר מתנגדת בבסיסה לכל שלטון מרכזי, הפכו הבדואים בירדן לתומכיו הגדולים של השלטון הירדני ושל בית המלוכה הירדני, ולימים אף למשענתו העיקרית למול התקוממותם של גורמים שונים בתוך ירדן, ובראשם המיעוט הפלסטיני.
במהלך מלחמת העולם השנייה הלכה הזהות הירדנית והעמיקה, בעקבות תנועתם של כוחות צבא באזור, והמגעים המוגברים עם ערביי המדינות השכנות, אשר במסגרתם נוכחו אזרחי ירדן לדעת כי ההבדלים שבין כלל תושבי האמירות הירדנית קטנים מההבדלים בינם לבין ערבים ממדינות אחרות.
כמו כן, הלגיון הערבי המשיך והתחזק בתקופה זו, הודות לרצונם של הבריטים בחיזוק הגוף על מנת לסייע לכוחותיהם בתפקידי סיור ומשמר במזרח התיכון, אשר התבטא במימון מוגבר וגיוס נרחב.
עם זאת, בד בבד החלו רבים בירדן ומחוצה לה להפריד בין הזהות הלאומית הירדנית, כזהות בת במסגרת הלאומיות הערבית, לבין בית המלוכה ההאשמי.
ניכור זה בין בית המלוכה ההאשמי לבין תומכי הפאן ערביות, עתיד להוסיף ולהתרחב במרוצת השנים, כאשר לאורך הזמן הוא עתיד להוליד סכסוך מר בין ירדן לבין מדינות ערביות אחרות, ובראשן מצרים, ואף לערער על עצם יציבותו של המשטר הירדני עצמו.
מסוף מלחמת העולם ועד לפרוץ מלחמת העצמאות
למרות הניכור ההולך וגובר בין בית המלוכה ההאשמי לבין פעילי הלאומיות הערבית, השנתיים שבין סוף מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 לפרוץ מלחמת העצמאות בשנת 1947 נחשבות במידה רבה כתור הזהב של ירדן.
נוסף על השגשוג הכלכלי אשר פקד את האזור כתוצאה מסיומה של המלחמה, ממשלת בריטניה הגדולה החליטה לבסוף להעניק לאמירות הירדנית עצמאות מבחינה פורמלית, כביטוי לתודתה על נאמנותה המתמשכת של ירדן לאורך כל המלחמה, וכך אכן עשתה בשנת 1946. יצוין עם זאת, כי מבחינה מעשית השינויים בעקבות ההחלטה היו מינוריים ברובם.
בעוד שהשם "אמירות עבר הירדן" הוחלף בשם "הממלכה הירדנית ההאשמית", והאמיר עבדאללה הוכתר כמלך עבדאללה, הרי שמרבית האישים הבריטיים בירדן, אשר עד למתן העצמאות תפקידם היה לפקח על תחומים שונים בירדן, נשארו בתפקידם, אף כי תיאור תפקידם שונה.
כך לדוגמה הנציג הבריטי בעמאן, אשר היווה את הפקיד הבריטי הבכיר ביותר בממלכה, הפך לשגריר הבריטי, אף שבפועל כוחו לא פחת במידה משמעותית.
בסופו של דבר, מיקומה של ירדן בשטח מדברי וחסר משאבים, חייב אותה להסכין לקבלת סיוע חיצוני על מנת להתקיים, כאשר מקור הסיוע, יחד עם המעורבות החיצונית הנגזרת ממניו, הוא הגורם שהשתנה לאורך השנים, ולימים עבר לידי ארצות הברית.
מטרתו של עבדאללה מלך ירדן לספח לממלכתו שטח גדול ככל הניתן של ארץ ישראל, אשר נגזרה מחוסר נכונותו להסתפק בפיסת המדבר השוממת שניתנה לו על ידי הבריטים, הייתה ברורה עוד מימיו הראשונים כמלך ירדן.
עם זאת, בעבור רובם של תושבי ארץ ישראל, ובעיקר עבור תומכי המחנה החוסייני בראשותו של המופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, לא היה הסיפוח לממלכת ירדן עובדה רצויה, ובמקרים מסוימים עצם האשמתם של גורמים אופוזיציונרים כדוגמת הנשאשיבים בניהול קשרים למול ירדן, נחשבה כהוכחה לבגידה ברעיון הפלסטיני וכעילה להתרת דמם.
במהלך המלחמה, ועוד לפני הפלישה הצבאית של כוחות הלגיון הערבי לשטח ארץ ישראל, הפגין עבדאללה מעורבות רבה לצידם של ערביי ארץ ישראל.
חרף קשריו החשאיים של עבדאללה עם גורמים במנהל המדיני היהודי בארץ, שאף באו לידי ביטוי בפגישתו של המלך עצמו עם נציגתו של היישוב היהודי, גולדה מאיר, הקפיד עבדאללה לסייע לכוחות הערביים המקומיים, בין היתר באמצעות אספקת נשק ותחמושת, וכן במתן שירותי אימון והדרכה לכוחות הערבים באזור ירושלים ויהודה ושומרון.
מסיבות אלו, לא הופתע איש מנכונותה של ירדן להשתתף בפלישת ארצות ערב לארץ ישראל במהלך מאי 1948, ורבים קיוו, בעיקר מקרב בני משפחת הנשאשיבים וגורמים פוליטיים נוספים אשר יצרו קשרים יציבים ומתמשכים עם עבדאללה, שהדבר עתיד להביא להם תועלת אישית ופוליטית.
בסופו של דבר, עם שוך הקרבות בשנת 1949 עבר חלק ניכר מחלקה המזרחי שיושב בעיקר על ידי ערבים של ארץ ישראל, אשר לימים נודע בכינוי הגדה המערבית, לשליטתה של ממלכת ירדן.
הניסיון הפורמלי הראשון לספח באופן רשמי את יהודה ושומרון לירדן התרחש בעקבות הכרזתה של הליגה הערבית על הקמתה של "ממשלת כל פלסטין" ברצועת עזה, והשבעתה הסמלית כממשלתה של כלל ערביי פלסטין.
ממשלה זו, אשר הוקמה בתאריך 20.9.1948 ביוזמתו של חאג' אמין אל-חוסייני, מתנגדו המושבע של המלך עבדאללה, ובתמיכתה המסויגת של הליגה הערבית שביקשה למנוע את סיפוח יהודה ושומרון לירדן, נועדה להוות משקל נגד לרצונו הגלוי של עבדאללה לסיפוח שטחה הערבי של ארץ ישראל לממלכתו.
בתגובה להכרזה אודות הקמת הממשלה, קבוצה של נכבדים ירדנים, ביוזמתו של עבדאללה, הודיעו על עריכתו של "הקונגרס הפלסטיני הראשון" בתאריך 1 באוקטובר 1948 בעמאן.
במסגרת הכינוס, אשר מספר המשתתפים בו נע בין מאות ספורות לבין כעשרת אלפים, בהתאם למקורות השונים, הוכרז כי אין לאיש מנדט להקמתה של ממשלה פלסטינית בארץ ישראל, אלא לאחר שחרורה מזרועות האויב, וכי ממשלה זו צריכה להיבחר על ידי העם עצמו.
בהתאם לזאת קראו משתתפי הקונגרס לאי הכרה בממשלת כל פלסטין, ולהענקת תמיכה גורפת בפעילותו של המלך עבדאללה במישור הפלסטיני.
אף כי עבדאללה לא השתתף אישית במהלך הכינוס, הרי שבמהלכו הוקראה איגרת ברכה מטעמו של המלך, דבר המרמז על תמיכתו במסקנותיו.
לאור אי התגובה מטעם מדינות ערב כלפי הצעדים הירדנים עד כה, החליט עבדאללה להגביר את מאמציו, ובין היתר, במהלך ביקורו בירושלים ב-15 בנובמבר 1948, הכריז על עצמו כמלך פלסטין.
בשלב זה ביקש עבדאללה ליצור תחושה של נהירה המונית של תושבי יהודה ושומרון להכיר בעבדאללה כמלכם ובשייכותם הירדנית.
כמו כן, כהמשך ישיר לכינוס עמאן באוקטובר 1948, אורגנה ביום 1 בדצמבר 1948 התכנסות נוספת ביריחו בשם "הקונגרס הפלסטיני השני".
בעוד שמספר המשתתפים בכינוס נע אף הוא בין מאות ספורות לאלפי משתתפים, הרי שמטעם מארגני הכינוס הושם דגש מיוחד על אירוח נציגים מכלל אזורי יהודה ושומרון.
בהודעת הסיכום של הכנס קראו משתתפיו לדחייה מוחלטת של הלגיטימיות של ממשלת כל פלסטין, וכן להכרה במלך עבדאללה כמלך של פלסטין כולה כשלב הראשון בדרך לאחדות העולם הערבי, וכן הציעו ליצור מנגנון ניהולי חדש אשר יאפשר לתושבי יהודה ושומרון לקחת תפקיד של ממש בניהול השטחים, בחסות הכתר הירדני.
ביום 13 בדצמבר 1948 אושרו החלטות אלו בבית הנבחרים הירדני, וכך נפתחה הדרך לסיפוח הרשמי של יהודה ושומרון לממלכת ירדן, אשר הושלם, חרף ההתנגדות וגל גינויים מטעם מרבית מדינות הליגה הערבית, עם הכרזת הממשלה הירדנית ביום 24 באפריל 1950, על איחודן של שתי גדות הירדן למדינה אחת, בעלת פרלמנט משותף.
כמו כן, נאסר באופן רשמי על שימוש במונח "הגדה המערבית" במסמכים רשמיים ממשלתיים.
מבחינת גורמי הממשל הירדנים, לפחות באופן פורמלי, לא היה מדובר בסיפוח יהודה ושומרון לממלכת ירדן, אלא באיחודן של שתי גדות הירדן למדינה אחת.
תפיסה זו התבטאה אף בבחירות לפרלמנט המחודש שהתקיימו בחודש אפריל 1950, אשר מספר הנציגים בו התחלק שווה בשווה בין שתי הגדות, וזכות הבחירה ניתנה לכלל תושבי שתי הגדות.
באופן כללי, בניגוד ליחס כלפי הפליטים הפלסטינים מטעם שאר מדינות ערב, אשר נע על הציר שבין חשד לבין חוסר אמון, הממסד הירדני היה מעוניין בשילובם של פליטים פלסטינים בירדן ככל הניתן, בין היתר כדי להצדיק את הלגיטימיות של סיפוח הגדה המערבית לירדן.
עקב זאת ניתנה לכל פליט פלסטיני שביקש זאת אזרחות ירדנית מלאה, לרבות זכות בחירה לפרלמנט, ולא הוטלו כל מגבלות פורמליות על תנועתם ברחבי הממלכה, בניגוד למצב במדינות ערב האחרות.
ביטוי נוסף לתפיסה זו ניתן לראות בהצהרות רבות מטעם המשטר הירדני לאורך השנים, בין היתר במסגרת תוכנית הפדרציה של המלך חוסיין משנת 1972, בה הדגיש המלך כי מבחינתו, הגדה המערבית והמזרחית של הירדן לא מאכלסות שני עמים שונים, אלא עם אחד בלבד.
עם זאת, עם תום מלחמת 1948 מנו תושבי הגדה המערבית כ-800 אלף איש, בעוד תושבי הגדה המזרחית מנו כחצי מיליון איש.
משכך, כל ניסיון ליצור אינטגרציה מלאה בין שתי הגדות היה עלול להוביל במישרין לאבדן השליטה בירדן מידי השושלת ההאשמית, ולהשתלטות האלמנט הפלסטיני, אשר גיבש את תודעתו הלאומית זה מכבר במסגרת המאבק כנגד השלטונות הבריטים והיישוב היהודי.
יתרה מזאת, האוכלוסייה הפלסטינית בגדה המערבית, בעיקר בזכות מגעיה הישירים עם האוכלוסייה היהודית ופקידי הממשל הבריטי בארץ ישראל, וכן הודות לקשריה הענפים עם ארצות ערב השכנות, הייתה משכילה ופלורליסטית יותר מהאוכלוסייה בגדה המזרחית, לפחות באופן כוללני.
לאור האמור, הממשלה הירדנית בראשות עבדאללה נקטה צעדים ניכרים לשם שילובה של הגדה המערבית ואוכלוסייתה בממלכת ירדן מחד, תוך שמירת ההגמוניה הפוליטית והשלטון המעשי בידי נאמני השלטון הירדני מהגדה המזרחית מאידך.
באופן כללי, מרבית המשרות הפוליטיות החשובות בממלכה, לרבות תפקידי הליבה כגון ראש הממשלה, אוישו כמעט תמיד על ידי תושבי הגדה המזרחית.
גם המושלים הפלסטינים בערי ובכפרי הגדה המערבית, מונו בדרך כלל מקרב פלסטינים אשר נחשבו לתומכי המשטר ההאשמי, כדוגמת ראש עיריית חברון, ושחקן חשוב בזירה הלאומית הפלסטינית בעתיד, מוחמד עלי אל-ג'עברי.
למעשה, השלטון הירדני ניסה למנוע את צמיחתה של מנהיגות פלסטינית מקומית, אשר עשויה לערער את שלטונו באזור, ואף בממלכה כולה, וביקש להבטיח שאך עושי דברו ימונו למשרות הנחשבות בממלכה.
חרף ניסיונות הממשל הירדני להכיל ולהטמיע את הגורם הפלסטיני במדינה, הרי שלסיפוחה של הגדה המערבית היו השפעות משמעותיות ביותר על אופייה וזהותה של הממלכה הירדנית, השפעות שבאו לידי ביטוי במהלך השנים הבאות.
עצם הניסיון להבטיח את עליונותו של מיעוט בעל השכלה נחותה ותרבות פוליטית וחברתית מפותחת פחות, על הרוב המשכיל והמתקדם מבחינת יחסית- תרבותית ופוליטית, היווה עוד מראשיתו אתגר קיומי לממלכה, ובמיוחד שחיכוך זה התמזג בחיכוכים ישנים נוספים בממלכה הירדנית, כדוגמת החיכוך הבין-אזורי בין הצפון והדרום.
ממותו של עבדאללה הראשון ועד מלחמת ששת הימים
בניגוד לתפיסתם של רבים, לפיה ממלכת ירדן, כיצירה מלאכותית מבית היוצר של המערב, תתפורר לאחר מותו של מייסדה, המלך עבדאללה בעל היוקרה והסמכות, הרי שמותו של עבדאללה הוכיח בראש ובראשונה את הצלחתו הגדולה של המלך בעיצובה של מה שניתן לכנות "הזהות הירדנית".
חרף המכשולים העצומים, הצליח עבדאללה לגייס לצידו גורמים חזקים ובעלי השפעה במדינה, אשר האינטרסים שלהם חייבו את המשך קיומה של ירדן כמדינה עצמאית, ובזכות זאת תמכו לא רק בו, אלא גם בצאצאיו, בני השושלת הירדנית ההאשמית.
תמיכה זו היא הסיבה לכך שהממלכה הירדנית צלחה בשלום לא רק את חילופי השלטון, אלא גם את תקופת שלטונו של המלך טלאל חולה הסכיזופרניה, ואת ימי שלטונו הראשונים של בנו, חוסיין, הצעיר וחסר הניסיון.
עם זאת, בתקופה זו נחקקה חוקה חדשה לירדן – חוקת 1952, אשר ביקשה, במידה רבה בעקבות הלכי הרוח הפלורליסטים יחסית שנבעו מסיפוחם של תושבי הגדה המערבית לממלכה, להגדיר מחדש את מעמדו של בית המלוכה הירדני.
החוקה, אשר יסודותיה קיימים עד לימנו אנו, הכריזה אמנם כי הסמכות לשלטון בירדן נתונה בידי בית המלוכה ההאשמי, אך זאת בהסתמך על הסכמתו ותמיכתו של העם הירדני.
כמו כן, בניסיון לחיזוק הזהות הירדנית ולהנחלתה לכלל שכבות האוכלוסייה, הכריזה החוקה על חובתה של המדינה לספק לכל ילד וילדה חינוך יסודי בסיסי ללא עלות, אף שבשנים הראשונות ביצועה של זו לקה בחסר, במיוחד באזורים הכפריים וביחס לבנות.
עם זאת, פעולותיו של טלאל נקטעו בעקבות החמרה במצבו הנפשי, שבגינה הודח מתפקידו באוגוסט 1952. מאחר שבנו של טלאל, חוסיין, היה באותה תקופה בן 17, הוחלט כי המדינה תנוהל באופן זמני על ידי מועצת עוצרים, עד להגעת חוסיין לגיל 18.
עלייתו לשלטון של המלך חוסיין
עוד מימי שלטונו הראשונים של המלך חוסיין, אשר עלה לשלטון במאי 1953, הניסיון לשילובם של הפלסטינים תושבי הגדה המערבית בממלכת ירדן היווה את המשימה העיקרית בה עסק.
בין פעולותיו הראשונות של אל-מולקי, בתמיכתו של המלך, הייתה חקיקתו של חוק המפלגות, מדצמבר 1953, אשר העניק לתושבי ירדן את הזכות להקים מפלגות פוליטיות, כל עוד אלו אינן מהוות סכנה ליציבותו של המשטר ההאשמי או לקיומה של ירדן.
כמו כן בתקופה זו נפתחו מספר עיתונים חדשים, וכן שוחררו אסירים פוליטיים, בין היתר במטרה להפגין את חוסנו ויציבותו של המשטר, ואת השתלבותם של הפלסטינים בממלכה.
במטרה למנוע תרחיש שכזה, פעולותיו של חוסיין במהלך שנות שלטונו הראשונות, יחד עם קידום ליברליזציה מבוקרת, המשיכו את מדיניותו של עבדאללה בניסיון להכיל את הגורם הפלסטיני בממלכה ולהבטיח את המשך הריבונות של תושבי עבר הירדן המזרחי במוסדותיה המרכזיים.
לצורך כך הנהיג חוסיין מדיניות בלתי רשמית, אך מוחשית, של אפלייתם לרעה של תושבי הגדה המערבית, מבחינה פוליטית, צבאית וכלכלית.
כאמור, אחד מהגורמים העיקריים לחוסנו ויציבותו של המשטר הירדני, כמו גם אחד מהכלים העיקריים במסגרת מדיניות "כור ההיתוך", שאפיינה את השלטון הירדני בשנותיו הראשונות, היה הצבא הירדני.
בימי שלטונו הראשונים של עבדאללה, הגיוס לצבא שימש כגורם המאחד המרכזי בממלכה, ואפשר לעבדאללה לרכוש את נאמנותם של הבדואים תושבי הדרום, אשר אף לאחר מותו נשארו תומכיו הגדולים של בית המלוכה ההאשמי.
מסיבה זו ההקפדה על גיוס כולל מכל שכבות האוכלוסייה הייתה בזמנה אחת מאבני היסוד של המשטר.
עם זאת, בעקבות סיפוח הגדה המערבית, ובשל מספרם העדיף ויתרונם האיכותי של תושבי הגדה המערבית על תושבי הגדה המזרחית, המשך המדיניות היה עלול להביא להתערערות תמיכת הצבא במשטר, וכתוצאה מכך אף להפיכה צבאית כנגדו.
מסיבה זו, המדיניות בה החל עבדאללה בימי שלטונו האחרונים, ובה המשיך חוסיין בשנות שלטונו הראשונות, היה להגביל ולצמצם ככל הניתן את גיוסם של הפלסטינים לצבא הירדני, ובעיקר את קידומם לעמדות מפתח בו.
גם כאשר אלו גויסו, במרבית המקרים הם פוזרו ליחידות שונות, בדגש על יחידות עורפיות, ורחוק ככל האפשר מנקודות מפתח בממלכה ואזורי חיכוך עם ישראל.
כמו כן נמנע המשטר מהכלתו של חוק גיוס חובה בכל רחבי הממלכה, חרף דרישתם החוזרת ונשנית של פוליטיקאים פלסטינים בירדן, וזאת מסיבות דומות.
כאמור, בשעה שסיפוח הגדה המערבית לירדן הושלם, ניתנו לכלל האוכלוסייה הפלסטינית אזרחות ירדנית וזכות הצבעה בבחירות לפרלמנט.
עם זאת, מראשיתה שיטה זו הפלתה למעשה את אוכלוסיית הגדה המערבית מבחינה פוליטית.
בעוד שמספר התושבים בגדה המערבית היה גדול בהרבה ממספר התושבים בגדה המזרחית (על כל שני תושבים בגדה המזרחית היו שלושה בגדה המערבית), הרי שהפרלמנט הירדני נבחר ביחס של 50-50 משתי הגדות.
משמעות הדבר הייתה שיתרונם המספרי של תושבי הגדה המערבית לא התבטא בכוח פוליטי תואם.
יתרה מזאת, מעמדו העליון של בית המלוכה ביחס לפרלמנט התבטא בהגבלות נוקשות על מספרם ומעמדם של השרים הפלסטינים בממשלות ירדן, אשר נפל בהרבה ממעמדם היחסי באוכלוסייה, וכן נמנע מינויים של אלו לתפקידים אשר נחשבו בעלי השפעה גדולה במיוחד.
האפליה כנגד הפלסטינים בממלכה באה לידי ביטוי גם מבחינה כלכלית.
עובדה זו, בצירוף מדיניות ממשלתית לעידוד הגירה מהגדה המערבית, הובילה בתורה להגירה רחבת היקף של פלסטינים מהגדה המערבית לגדה המזרחית, ובעיקר לערים המפותחות בצפון המדינה, אשר קרצו בעיקר למגזר העירוני המשכיל מהגדה המערבית.
הגירה איכותית זו תרמה אמנם לפיתוחן הכלכלי של הערים, ולצמיחתו של מעמד הביניים הירדני, אשר חווה פריחה משמעותית בין השנים 1953–1967, אך מצד שני הובילה לחיכוך ישיר עם תושבי הגדה המזרחית.
אמנם היו פלסטינים מקרב הגדה המערבית אשר בחרו לאמץ את הזהות הירדנית, כהשלמה לזהותם הפלסטינית ובמסגרת חברותם המשותפת בלאום הערבי הכולל, אך היו רבים שבחרו לשמור על זהותם הנפרדת כנגד מה שהם ראו כניסיון לגזול מהם את זהותם.
שנות שלטונו הראשונות של המלך חוסיין, בין השנים 1953–1967, היוו שנות פרשת מים בשאלת זהותה של המדינה הירדנית, והיחס לאזרחיה ממוצא פלסטיני.
השלטונות הירדנים עצמם הרבו להכריז על הקשר הישיר והחזק שקיים בין תושבי שתי גדות הירדן, ועל מחויבותה של ירדן לכלל אזרחיה, החולקים זהות לאומית משותפת.
שלטונות ירדן ניסו למעשה ליצור זהות לאומית חדשה – ירדנית אמנם, אבל בעלת גוון פלסטיני, המתבסס על מוצאם המשותף של שני העמים כחלק מהלאום הערבי.
בסופו של דבר, חרף ניסיונותיה של ירדן להציע לתושבי הגדה המערבית זהות לאומית שונה, בחרו מרביתם להישאר ולאמץ את זהותם הישנה, גם במחיר אפלייתם הפוליטית והחברתית לעומת תושבי הגדה המזרחית.
כך הפך הסכסוך הישן מימיה הראשונים של ירדן לסכסוך הרי גורל, אשר לימים נדמה היה כי עתיד להביא לסופה של ממלכת ירדן.
במצב בו תושבי הגדה המזרחית נאלצו להתמודד למול גורם זר, בעל תודעה לאומית נפרדת, הדרך לעשות זאת הייתה באמצעות אימוצה של תודעה לאומית משלהם, ובמקרה זה תודעה לאומית ירדנית, שהייתה מוכנה לאימוץ.
אין פלא, לאור זאת, כי ההגירה הנרחבת מהגדה המערבית, נוסף על השפעותיה הכלכליות והפוליטיות, הביאה בשנים הבאות לצמיחתה המואצת של זהות לאומית ירדנית מופרדת, אשר, חרף שורשיה מימיו של עבדאללה, התבססה בעיקרה על ההבדלים בינה לבין הזהות הפלסטינית.
עימות חזיתי זה, אשר עיצב ועודנו מעצב את הזהות הירדנית, עתיד להתפרץ במלוא עוזו במהלך השנים שלאחר מלחמת 1967, ולהתוות את גורלה של הממלכה הירדנית, לכאן או לכאן.
החיכוך בין הפלסטינים לתושבי ירדן הוחרף במהלך שנות ה-60 כתוצאה מהתערבותן של מדינות ערב, ובראשן מצרים בראשותו של גמאל עבד אל נאצר, כנגד המדיניות הירדנית כלפי הגדה המערבית.
במסגרת ניסיונותיה של מצרים להוכיח את מחויבותה לפתרון בעיית פלסטין, פעל נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, להקמתו של ארגון פלסטיני חדש אשר נועד להוות ארגון גג לכלל הארגונים הפלסטינים הקיימים.
במהלך חודש ינואר 1964, במהלך כינוס הליגה הערבית בקהיר, התקבלה החלטה בדבר הקמתו של הארגון הפלסטיני המדובר, אשר זכה לשם "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף).
כמנהיג הארגון נבחר אחמד שוקיירי, בעברו חבר בממשלת כל פלסטין, ומי שכיהן כנציג פלסטין בליגה הערבית.
בעקבות החלטת הליגה הערבית על הקמתו של אש"ף, יזם שוקיירי כינוס של ועידה פלסטינית בשטח ירושלים המזרחית, אשר התקיימה בתאריך 28.5.1964 בירושלים.
במהלך הכינוס אושר מסמך "האמנה הלאומית הפלסטינית", וכן תקנון היסוד של אש"ף.
צעד זה, שסימן את הנתק והיריבות ההדדית בין מצרים וירדן, הוביל פלסטינים רבים לזנוח את הטענה הירדנית, ולאמץ את טענתו של אש"ף לפיה על העם הפלסטיני לפעול בכוחותיו למען השגת מטרותיו, ולא להשאיר זאת לידי מדינות ערב.
במהלך התקופה, השימוש בביטוי "הישות הפלסטינית" הלך והתפשט בקרב האוכלוסייה הפלסטינית בירדן, ובמיוחד ברחבי הגדה המערבית, למורת רוחו של השלטון הירדני אשר תפס סיסמה זו כחתרנית, אך לא עלה בכוחו להכחידה לחלוטין.
ממלחמת ששת הימים ועד לעלייתו לשלטון של המלך עבדאללה השני
מבחינת ממלכת ירדן, מלחמת 1967 היוותה לא פחות מאשר נקודת שבר היסטורית.
לאורך המלחמה, אשר נמשכה שישה ימים, איבדה ממלכת ירדן חלק ניכר מציודה הצבאי, אשר בחלקו נפל בידיים ישראליות, וספגה פגיעה חמורה בכוחה הצבאי, לרבות אובדנו של כ-80% מחיל השריון הירדני.
כמו כן, במהלך השנים שלאחר מכן נאלצה ירדן לקלוט בשטחה מספר רב של פליטים, שהטילו עול נוסף על כלכלתה הפגועה זה מכבר.
עם זאת, אבדות אלו החווירו בהשוואה לאבדנה הגדול ביותר של ירדן במלחמה: הגדה המערבית, אשר בה ישבו כמחצית מתושבי הממלכה, והכניסה לירדן כ-90% מהכנסותיה הכוללות במטבע חוץ.
גם העיר הקדושה ירושלים, התחליף הירדני לערי החג'אז הקדושות מכה ומדינה אשר נפלו לידי השושלת הסעודית, נפלה בידי ישראל.
עוד בימים הראשונים שלאחר שוך הקרבות, הגיעו חוסיין ובכירי משטרו למסקנה כי מטרתה הראשונה במעלה של ירדן לאחר המלחמה היא השגתו של אזור הגדה המערבית מחדש.
הדבר לא נבע אך מרצונם הברור למחות את זכר המפלה הקולוסאלית, או מרצון לשוב ולזכות במעמדם הבינלאומי הרם כשליטי המקומות הקדושים.
המלך ובכיריו חששו במיוחד מההשפעה שתהיה לאבדן הגדה המערבית על הגדה המזרחית, ובמיוחד על האוכלוסייה הפלסטינית שהיגרה לשם במהלך שני העשורים הקודמים.
בחודש יוני 1967, ובעקבות ההגירה רחבת ההיקף מהגדה המערבית, שיעורם של הפלסטינים מקרב תושבי הגדה המזרחית נמדד בקירוב בכ-40%, כאשר חלקם הגדול שכן בצפון המדינה, באזור העירוני והמפותח ביותר של ירדן.
כתוצאה מכך, עלה החשש מצד המלך ובכירי המשטר, עשויה האוכלוסייה הפלסטינית בגדה המזרחית, בעקבות הזעם על אובדן מולדתם ההיסטורית, להפנות אצבע מאשימה כלפי המשטר הירדני, ובגיבוי תומכיהם מקרב האוכלוסייה הירדנית, וכן בתמיכת מדינות ערב השכנות, אשר רבות האשימו את המשטר הירדני בבגידה באן-ערביות ובאוריינטציה מערבית, לפעול להפלת המשטר בצורה אלימה.
במצב עניינים זה, ובנוסף למאמציה הבינלאומיים של ירדן לגבש תמיכה בינלאומית בהסדר אזורי כולל, אשר יחזיר לרשותה את הגדה המערבית, וכן בחידוש המגעים למול גורמים ישראלים לשם השגת אותה מטרה, הקפיד הממשל הירדני להדגיש את הקשר הבלתי ינותק בין שתי גדות הירדן.
בין היתר, המשיכו הירדנים לשלם את משכורותיהם של עובדי מדינה בגדה המערבית, וכן להעביר כספי סיוע לגורמים שונים בגדה, בעיקר אלו אשר היו מוכרים כתומכיו של המשטר ההאשמי.
את כוחו של אש"ף בזירה הפלסטינית-ירדנית תפסו שורה של ארגונים פלסטיניים מיליטנטים, אשר תבוסת 1967 אך חיזקה את עמדתם שהדרך להביס את ישראל כרוכה במאבק מיליציוני, בהובלת ארגונים צבאיים לא סדירים, וזאת על טהרת העם הפלסטיני.
אחד מארגונים אלו היה הפת"ח, ארגון לאומי פלסטיני אשר על פי מרבית המקורות נוסד בשנת 1957 בכווית, ודגל במאבק מזוין חסר פשרות למול ישראל.
בעבור פת"ח, שימשה מלחמת 1967 נקודת קפיצה להשגת עמדת מנהיגות אמיתית עבור בני הפזורה הפלסטינית.
בעקבות המלחמה נאלץ שוקיירי, יושב ראש אש"ף, ובין מתנגדיה הבולטים של פת"ח, להתפטר מתפקידו בשל אופוזיציה גוברת והולכת בתוך אש"ף.
הפגיעה ביוקרתן של מדינות ערב בעקבות הפסדן, יחד עם ניהול מספר פעולות צבאיות בארגון פת"ח כנגד מטרות ישראליות (כדוגמת פעולת כראמה ב-21.3.1968), הובילו להתחזקות כוחו ויוקרתו של פת"ח על חשבון המנהיגות הקיימת באש"ף, ולאימוץ תפיסתו של הארגון לפיה יש לפעול לייסוד הנהגה פלסטינית עצמאית אשר תוביל את המאבק כנגד ישראל.
התפתחויות אלו, וכמו כן עליית יוקרתו של ראש פת"ח יאסר ערפאת כמנהיג המאבק העממי החמוש, הובילו לבחירתו של ערפאת כמנהיגו של אש"ף, בפברואר 1969.
כמו כן, בתקופה הראשונה שלאחר המלחמה, ובעקבות פעולותיהם של גורמי הביטחון הישראלים בשטח הגדה המערבית, הגיעו פעילים רבים בארגונים הפלסטינים המיליטריסטים לירדן, שם הצטרפו לפעילים הפלסטינים אשר שוחררו מהכלא הירדני במסגרת החנינה הכוללת שניתנה לאחר המלחמה כביטוי לסולידריות הלאומית הירדנית.
ארגונים אלו, אשר החלו בגיוס נרחב של צעירים פלסטינים מקרב אזרחי ירדן והפליטים החדשים, יצרו לקראת סוף שנת 1967 תשתית ארגונית יציבה באזורים הסמוכים לנהר הירדן, ומשם פעלו תדיר כנגד מטרות ישראליות מזדמנות.
פעולות אלו הביאו לתגובות צבאיות ישראליות, ששיאן בפעולת כראמה (מרץ 1968), אשר הובילה ללחימה רחבת היקף בין צה"ל לצבא ירדן, ולאבדות כבדות לירדנים.
קרב זה, חרף התיקו מבחינה צבאית טהורה, הועלה על נס הן על ידי הארגונים הפלסטינים והן על ידי צבא ירדן כניצחון מוחץ על הישראלים, כאשר מבחינתם של הארגונים הפלסטינים היה זה ניצחון פסיכולוגי טהור, אשר הגביר את הפופולריות שלהם בדעת הקהל בירדן, והגדיל את כוחם בשטח.
מצב עניינים זה הקשה על המשטר הירדני, אשר ביקש למנוע מתקפות שכאלו מהגבול הירדני ובכך לחשוף את ירדן למתקפה ישראלית, לפעול כנגד הארגונים, אשר נהנו מבסיס תמיכה מוצק בדעת הקהל הירדנית ובעולם הערבי.
לחלופין ביקש המשטר הירדני לנהל משא ומתן עם הארגונים הפלסטינים, בניסיון להכפיפם ככל האפשר למרות השלטון הירדני.
במהלך שנת 1968, בעקבות משא ומתן קדחתני בין נציגי המשטר הירדני לבין הארגונים הפלסטינים, נקבע כי בתמורה להכרה ירדנית בזכותם של הארגונים לפעול כנגד ישראל, זאת בכפוף לתנאים מסוימים, ימנעו הארגונים מנשיאת נשק ברחובות הערים בירדן ומפעולות לא חוקיות בשטח ירדן לשם חיזוק כוחם.
עם זאת, הסכם זה, בדומה להבנות נוספות בין ירדן לבין הארגונים, לא מומשו, בעיקר עקב התנגדותם של פעילי הארגונים, אשר התנגדותם למשטר ההאשמי הלכה וגברה, ואשר חלקם החלו לראות במשטר הירדני כגוף עוין, אשר לטובת העניין הפלסטיני יש להפילו.
לאור האמור, בתחילת שנת 1970 חשו רבים מאזרחי ירדן, בין אם תומכי הארגונים ובין אם תומכי השלטון ההאשמי, שהגיע העת להכרעה בשאלה מיהו הריבון בממלכת ירדן, ולמי הסמכות העליונה בעריה וברחובותיה.
החשש של בכירי המשטר הירדני ושל המלך חוסיין מפעולותיהם של הארגונים הפלסטינים הוביל לבסוף לפיצוץ בין הצדדים בשנת 1970. המשבר החל בחודש פברואר 1970, כאשר הממשלה הירדנית הוציאה צו המורה על איסור נשיאת נשק בפומבי עבור כל ירדני שאינו נמנה עם הכוחות המזוינים של ירדן.