tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסעו של מוסא תפס את תשומת לבם של העולם המוסלמי והעולם הנוצרי וחשף את עושרה של מאלי.
כתוצאה מכך, השם של מאלי וטימבקטו הופיעו על מפות העולם במאה ה-14. עם חזרתו ממכה, מאנסה מוסא הביא עימו חוקרים ואדריכלים מפורסמים כדי לייפות חלק מהערים.
הם הסיפו יוקרה לסנקורה ובנו כמה מהמבנים הארכיטקטוריים המפורסמים בעולם.
עד סוף שלטונו של מאנסה מוסא בשנת 1337 עם מותו, אוניברסיטת סנקורה הוסבה לאוניברסיטה מאוישת במלואה עם אוספי הספרים הגדולים ביותר באפריקה מאז ספריית אלכסנדריה.
אוניברסיטת סאנקורה הייתה מסוגלת להכיל 25,000 תלמידים והיו לה אחת הספריות הגדולות בעולם, עם כ-1,000,000 כתבי יד.
בנו של מאנסה מוסא קייטה, מגאן קייטה הראשון, תפס את השלטון לאחר מות אביו.
מגאן קייטה הראשון לא היה שליט יעיל במיוחד וחי חיים ראוותניים מאוד.
אולם, הוא לא שלט זמן רב ואחיו, סולימאן קייטה, תפס את כס המלוכה בשנת 1341.
מאנסה סולימאן קייטה הוכיח את היותו שליט טוב וחזק למרות האתגרים רבים והחזיר את המשמעת לאימפריה.
הוא אירח, בנוסף, את התייר המוסלמי אבן בטוטה, אשר תיעד את רשמיו מהאימפריה במהלך ביקורו ב-1350.
מאנסה סולימאן קייטה נפטר בשנת 1360, והוחלף על ידי בנו, קאמבה קייטה (Camba Keita).
אחרי מס' חודשי שלטון בלבד, הודח מאנסה קאמבה קייטה על ידי אחד מבניו של מגאן קייטה הראשון (Maghan Keita I), והאימפריה נשלטה מספר שנים על ידי צאצאים משושלת של עבדים.
קונקודוגו קמיסה קייטה (Konkodougou Kamissa Keita), שנקרא על שם המחוז בו שלט פעם, הוכתר כמאנסה מארי דג'אטה קייטה השני ב-1360. הוא שלט בעמו תוך דיכוי ונחשב לאחד השליטים השנואים באימפריה.
בנוסף, בזבז את אוצרות הממלכה ומכר פריטים מהאוצר המלכותי בזול כדי לממן את אורח חייו.
מאנסה מארי דג'אטה קייטה השני חלה באופן חמור ונפטר ב-1373.
לאחר מותו של מארי דג'אטה קייטה השני, החליף אותו בנו מוסא, שנקרא מאנסה מוסא קייטה השני.
מוסא קייטה השני לא היה כמו אביו.
הוא היה שליט ישר ומתחשב, אולם הוא לא היה בעל עוצמה כמו המאנסות שהיו לפניו.
למוסא השני היה יועץ חזק ושאפתן שתפס פיקוד על הממשל.
היועץ לא היה ממשפחת המלוכה, אבל שמו היה מארי דג'אטה השלישי (Mari Djata III).
מוסא קייטה השני עדיין נחשב כשליט של האימפריה, אף על פי שהיא נוהלה על ידי מארי דג'אטה השלישי, שעבד קשה כדי להחזיר את כוחה של האימפריה.
הוא ניתב את הצבא לסהרה כדי להילחם בסנהג'ה על השליטה במקורות המלח והנחושת ליד טקאדה.
עד מותו של מאנסה מוסא קייטה השני בשנת 1387, היו למאלי מקורות הכנסה נזילים ושליטה על האזורים הכבושים, למעט גאו ודיולוף.
לאחר מותו של מוסא קייטה השני, הוא הוחלף על ידי אחיו מאנסה מגאן קייטה השני, שהיה חלש אף הוא ושוב האימפריה נוהלה על ידי יועץ ממשלתי.
מאנסה מגאן קייטה השני נהרג לאחר שנה של מלוכה בלבד, ב-1388.
מאנסה סאנדאקי, אשר נישא לאימו של מאנסה מוסא השני, תפס את מקומו של מוסא קייטה השני לאחר מותו והפך לאדם הראשון ללא כל קשר דם לשושלת קייטה ששלט באופן רשמי במאלי.
סאנדאקי היה יועץ ממשלתי ואף על פי שנישא לחברה ממשפחת האצולה, לא היה בעל זכויות לטעון לכתר.
הוא שלט רק מספר חודשים עד שנרצח על ידי בן ממשפחת המלוכה.
מחמוד קייטה (Mahmud Keita), שהיה צאצא של סונדיאטה, הוכתר כמאנסה מגאן קייטה השלישי בשנת 1390. הוא שלט עד שנת 1400 והוא המאנסה האחרון של אימפריית מאלי שמוזכר על ידי גאוגרפיים ערביים ומתועד ברישומים.
לאחר מלוכתו של מאנסה מגן קייטה השלישי היו מאנסות נוספות אשר הוזכרו במסורות שבעל פה, אולם לא ניתן לקשרן לשום תאריך בציר הזמן, ולכן אין דרך לדעת היכן משתלבות בראי ההיסטוריה.
השליט הנודע הבא, מחמוד הרביעי (Mahmud IIII), מתועד לראשונה בסוף המאה ה-16. עם זאת, נראה כי הוא נחשב לשליט האחרון של מאנדן המאוחדת.
צאצאיו מואשמים בפילוג מאנדן קוואפאבה ל-3 ממלכות בשטחה של טריטוריית האימפריה- הצפונית, המרכזית והדרומית.
לאחר חלוקה זו, במאה השבע-עשרה נעלמה אימפריית מאלי מן המפה הפוליטית של אפריקה.
מאנסה מחמוד קייטה הרביעי היה השליט האחרון של מאנדן לפי הטארקי אל סודאן (ספר ההיסטוריה של אזור סודאן).
בספר מתואר כיצד הוא יזם התקפה על העיר דג'ני ב-1599 עם בני ברית פולאניים בתקווה לקבל יתרון מהתבוסה שחוותה אימפריית סונגאי.
חיילים מרוקאים, שנרכשו מטימבקטו, פגשו באנשי מאלי בשדה הקרב וחשפו אותם לאותה הטכנולוגיה שהרסה את אנשי אימפריית סונגאי.
למרות האבדות הכבדות, צבא המאנסה לא נסוג וכמעט שרד את המתקפה .
אך כוחות צבאיים בתוך דגנ'י התערבו, ומאנסה מוחמד הרביעי נסוג עם צבאו לקנגבה.
לאחר מותו של מאנסה מוסא הראשון, התווכחו צאצאיו על מי יהיה השליט הבא.
זה גרם לאימפריה להיחלש מאוד.
הבעיות הפנימיות המשיכו להחמיר ככל שהתחילו תושבי טריטוריות כבושות חדשות להתמרד.
עד שנת 1500, מורדים ופולשים צמצמו את האימפריה לגודל בו הייתה טרם כיבושיו של סונדיאטה קייטה.
תבוסתו של מאנסה מחמוד קייטה הרביעי דווקא זיכתה את סונדיאטה קייטה בכבודה של מרוקו והצילה את מאלי מגורל זהה לזה של סונגהאי.
ייתכן שאלו המאנדינקה עצמם שגרמו להרס הסופי של האימפריה.
סביב 1610 מת מוחמד הרביעי.
הסיפורים המסורתיים גורסים כי למוחמד הרביעי היו שלושה בנים שרבו בינם לבין עצמם על שאריות האימפריה.
מאז מוחמד הרביעי לא שלט שליט יחיד במאנדן כולה, מה שגרר את התמוטטות האימפריה.
ליבת האימפריה העתיקה חולקה לשלושה תחומי השפעה שונים.
קנגאבה, שהייתה עיר הבירה מאז סוף שלטונו של מוחמד הרביעי, הפכה לבירה של התחום הצפוני.
אזור הג'ומה, שנשלט מסיגווירי, כלל את החלק המרכזי של הממלכה לשעבר, שכלל את ניאני.
המאנה, דרומית לג'ומה, הפכה לממלכה הדרומית ובירתה הייתה קואורוסה של גינאה המודרנית.
כלל השליטים השתמשו בתואר מאנסה, אך שלטונם הוגבל רק לאחד משלושת האזורים.
למרות ההפרדה לתחומים השונים, האזור נשאר תחת שליטת המנדינקה עד אמצע המאה ה-17. שלוש המדינות נלחמו אחת בשנייה כמו שלחמו מול מדינות אחרות, אם לא יותר.
אך כשעמדו בפני פלישה חיצונית, היריבויות הפנימיות הסתיימו.
מגמה זו נמשכה גם בזמני המושבות הקולוניאליות מול אויבים טוקולורים (קבוצה אתנית) מהמערב.
ב-1630, הכריזה אימפריית באמאנה על מלחמת הקודש נגד הכוחות המוסלמים של מאלי.
הם תקפו את הפאשה המרוקאי ששהה בטימבקטו ואת המאנסות של מאנדן.
ב-1645, תקפו הבאמאנים את מאנדן והחרימו את שני הבנקים הניגריים עד ניאני.
קמפיין זה כילה את מאנדן והרס כל תקווה של שלושת המאנסות לשתף פעולה לשחרור המדינה.
מאמא מאגהאן, המאנסה של קאנגבה, יצא כנגד הבאמאנה ב-1667 והטיל מצור על סגוואו קורו למשך שלוש שנים.
סגואו הוגנה על ידי ביטון קוואליבאלי, שהגן בהצלחה על עצמו כך שמאמא מגהאן נסוג.
כמתקפת נגד או התקדמות בתקיפת מאלי, הבאמאנה בזזו ושרפו את מאלי ב-1670. כוחותיהם צעדו צפונה עד קאנגאבה, היכן שהמאנסה נדרש לעשות איתם שלום והבטיח לא לתקוף אותם דרומית למאלי.
הבאמאנה, בתמורה, הבטיחו לא להתקדם צפונית מניאמיה.
בעקבות שרשרת האסונות הנ"ל, נטש מאנסה מאמא מאגהאן את בירת ניאני.
דת האסלאם הוטמעה לראשונה באימפריית מאלי על ידי מאנסה מוסא קייטה הראשון וכיום האסלאם עדיין פופולרי בחלק זה של אפריקה, כך שקיימת מורשת ברורה מתקופת האימפריה.
אימפריית מאלי הייתה אחת המדינות הראשונות מדרום למדבר סהרה שבה הוצגה דת זו.
כיום המדינה מאלי עדיין קיימת אולם, בעקבות האימפריאליזם ופלישתם של האירופאים לאפריקה, הרכב האוכלוסייה בה שונה.
רוב משאבי האימפריה, כמו עושרה, המבנה הפוליטי והצבאי שלה, נהרסו כאשר האירופאים החלו ליישב את אפריקה, מה שהוביל את האזור להיות מוקד ללחימה שנמשך עד ימינו.
אנשים שחיו יחדיו בהרמוניה, למרות הדתות והתרבויות השונות שלהם, חולקו לפתע לארצות שונות.
אך הסיפורים והמיתוסים על האימפריה המלכותית המפוארת עדיין קיימים, מותירים חלום שהאימפריה תחזור למצבה המאוחד ושמדינות אלו, שנכללו באימפריה בעבר וכיום סובלות מעוני רב, ישגשגו ויפרחו שוב.
ישנם שרידים פיזיים של אימפריית מאלי, כמו פסלי טרה-קוטה ומסגדים.
אנשים, בנוסף, מדברים עדיין בשפת המנדינקה, בה דיברו אנשים באזור שממנו נולדה אימפריית מאלי.
שפה זו התפשטה לאורך כל מערב אפריקה בעקבות ההגירה.
אימפריית גאנה הייתה אימפריה מערב אפריקאית שהתקיימה בשנים 200–1240 בדרום מזרח מאוריטניה של ימינו ובמערב מאלי.
האימפריה נוסדה על ידי אנשי סונינקה, ובירתה הייתה קומבי סאלח.
חברות מסחר אשר שכנו באזור היו מבוססות על מסחר טרנס סהרי.
סחר טרנס סהרי היה כינוי לפעילות כלכלית ומסחרית בין מדינות הים התיכון לבין מערב אפריקה (מאופיין בעיקר בסחר במלח וזהב).
הן היו קיימות באזור עוד מזמן קדום, אבל השימוש בגמלים במאה השלישית לספירה פתח את הדרך לשינויים גדולים באזור, אשר לאחר מכן נהפך לאימפריה הגאנאית.
שימוש זה שינה את מסלולי הסחר הקדומים כך שמסלולים חדשים ולא טריוויאליים הופיעו ממרוקו עד לנהר ניז'ר, עד שנכבשה צפון אפריקה במאה השביעית.
בנוסף לכך, המסחר הטרנס סהרי אפשר למרכזים עירוניים להתפתח באזור ולכן בעקבות אופן מסחר זה האימפריה הגאנאית גדלה והתעשרה.
השושלת הגאנאית השולטת מוזכרת לראשונה בשנת 830 ביומנים הכתובים של מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, שהיה מתמטיקאי, אסטרונום וגאוגרף פרסי.
במאה ה-11 לספירה טייל מלומד מקורדובה בשם "אבוף" (Abouf) באזור וסיפק תיאור של הממלכה.
אבוף טען כי האימפריה הגאנאית יכלה "לשלוח מאתיים אלף איש לשדה הקרב, כאשר 40 אלף מהם קשתים" וציין בנוסף כי לאימפריה היה גם חיל פרשים.
בסופו של דבר התפוררה האימפריה, ולקראת סופה הפכה לחלק מאימפריית מאלי במהלך המאה ה-13.
ב-1957, כשהפכה חוף הזהב למדינה הראשונה באזור התת-סהרי האפריקאי שקיבלה עצמאות מהשלטון הקולוניאלי, הוחלט על שינוי שמה לגאנה על מנת לחלוק כבוד לאימפריה העתיקה.
תאוריות על מייסדי מדינה זרים
ישנו דיון סביב השאלה מיהם מייסדי האימפריה הגאנאית.
חוסר הוודאות נובע מקיומן של סתירות בין עדויות וכתבים של היסטוריונים לבין ממצאים ארכאולוגיים.
העדויות הקדומות ביותר על מקורות האימפריה הגנאית נמצאות בכתבים הסודנים של המלומדים המוסלמים אפריקאיים, מחמוד קתי (Mahmud Kati) ועבד אל רחמן אס סאדי (Abd al-Rahman as-Sadi).
בהתייחסות למקור שליט האימפריה, הספר "טאריק אל-פאטאש" מספק שלוש דעות שונות: אחת היא כי השליטים היו שחורי עור (בני סונינקה, Soninke).
דעה שנייה טוענת כי הם היו אנשי וואנגארה, שהיא תת-קבוצה סונינקית.
אך אל קאתי העדיף פרשנות שונה שטוענת כי הגנאלוגיה של השליטים קישרה אותם לקבוצות אלה והוסיף "מה שבטוח הוא כי הם לא היו שחורי עור".
כתביהם אף תיארו כי 22 מלכים שלטו לפני הגירת מוחמד ו-22 לאחריה.
אף על פי שהדעות הללו מובילות להרבה פרשנויות ייחודיות למקורות הזרים של וואגאדו (כינוי לאצולה המקומית), דעות אלו נזנחות על ידי מלומדים מאחר שלדעתם מכילות סתירות ואי דיוקים.
המלומדים נחמיה לבציון וספולדינג (Lev-Zion and Spolding) לדוגמה, טוענים כי הגישה כלפי עדותו של אל אידריסי צריכה להיות מאוד מסויגת עקב טעויות גסות בחישוב, במיקום הגאוגרפי של האימפריה ולגבי הרצף ההיסטורי שהוביל ליצירתה, על אף שהם עצמם מקשרים בין אימפריית גאנה לבני הסונינקה המקומיים.
בנוסף, הארכאולוג וההיסטוריון הצרפתי רמון מוני (Raymond Mauny) טוען כי עדויותיהם של אל-קתי ואל-סאדי על מקורותיה הזרים של האימפריה הגאנאית אינן יכולות להיחשב כאמינות.
הוא טוען שהפרשנויות שלהם היו מבוססות על נוכחותם המאוחרת (אחרי נפילת גאנה) של נוודים שעברו באזור, ועל סברה שגויה כי הם היו השליטים באזור.
בנוסף הוא טוען כי המלומדים האלה התעלמו ממקורות בני התקופה, כגון כתבי אל יעקובי (827 לספירה), אל מאסודי (944 לספירה), איבן חאוקאל (977 לספירה) ואל-בירוני (1036 לספירה), (al-Yaqubi, al-Masudi, Ibn Hawqal, al-Biruni) שבהם תוארו שליטי האימפריה כ"שחורים".
ההיסטוריה של האסלאם באימפריה הגאנאית
מלומדים מודרניים, באופן ספציפי מלומדים מוסלמים אפריקאים, מספקים נקודת מבט אחרת על התרחבותה של האימפריה הגאנאית.
בתקופה זו הדת האסלאמית הייתה ידועה היטב באזור אסיה-אפריקה-אירופה.
המלומד הערבי האפריקאי אבו אבדולה אדלאבו (Abu-Abdullahs Adelabu) טען כי היסטוריונים לא מוסלמים הקטינו במכוון את תיאוריהם על התרחבותה של האימפריה הגאנאית, זאת לטענתו בניסיון להוריד בחשיבותה של השפעת האסלאם על גאנה הישנה.
בעבודתו העולם הגאנאי: גאוות היבשת, טוען אדלאבו כי היסטוריונים מוסלמים וגאוגרפים מאירופה כמו המלומד הקורדובני אבו עובייד אל-בכרי (Abu-Ubayd al-Bakri) נאלצו לתאר כאלה תצפיות כתוצאה מדעות שנכפו עליהם על ידי מלומדים אירופאים לא מוסלמים.
אדלאבו טען כי חוסר תמיכה תמידית מבית ספרו של איבן יאסין (ibn-Yasin) לגאוגרפיה "אימם מאליק" (Imam Malik) שבו פרסם אדלאבו ניתוח מקיף בנושא הפעילויות החברתיות והדתיות באימפריה הגאנאית, גרמה לניתוח מוטה בנוגע לתיעוד ההיסטוריה של גאנה.
באופן ספציפי ניתוח מוטעה זה בוצע על ידי היסטוריונים אירופאים על הנושאים המקושרים לאסלאם, והתרבויות המוסלמיות הקודמות.
מתוך כתביו של אדלאבו: "...
התיעודים המוסלמים המוקדמים אשר כוללים את גילויו של איבן יאסין על מרכזי התרבות המוסלמים הקדומים, מרכזי התרבות הקדומים הללו היו ממוקמים באזורים כמו המגרב, אזור הסאהל של טימבקטו ועד לאזור אשנטי, גילוים אלו לא הוצגו בפני החוקרים בתחום ההיסטוריה האפריקאית.
בנוסף לא הוצגו ממצאים אשר נוגעים לקדושתם של מקורות כתובים אלה (התיעודים המוסלמים) אשר נחשבים לקדושים בחלק נרחב מאפריקה שמדרום לסהרה.
מקורות מוסלמים אלו אשר לא יוחסו להם חשיבות נחשבים כמקורות אמינים כחלק מטכניקות של ההיסטוריה שבעל פה, היסטוריה בלשנית וחקלאית לאותנטיות של מסורות מוסלמיות באפריקה".
בסוף המאה ה-19, כאשר כוחות קולוניאליים צרפתיים כבשו את האזור שבו שכנה גאנה הקדומה, החלו קצינים צרפתים לאסוף עדויות מסורתיות הכוללות כתבים בערבית מחלק קדום יותר של המאה.
חלק ממסורות אלו תועדו ופורסמו לאחר מכן.
בזמן שישנן גרסאות שונות למסורות אלה, המסורות מתארות את המשטרים הקודמים ביותר שידעו על וואגאדו (Wagadu), או "המקום של וואגו" הכינוי שהיה נפוץ במאה ה-19 לאצולה המקומית.
המסורות מתארות כי המלוכה נוסדה על ידי אדם בשם דינגה (Dinga), אשר הגיע "מן המזרח" (לדוגמת אסואן, מצרים) ולאחר מכן היגר למגוון אזורים במערב הסודאן כך שבכל מקום אשר עבר השאיר צאצאים מנשים שונות.
בנוסף מתואר כי על מנת שיוכל להשיג כוח במיקום שבו בחר להשתקע בו לאחר מסעותיו הוא היה צריך להרוג גובלין (יצור דמיוני המתואר בפולקלור ובמיתולוגיה) ואז להינשא לבנותיו.
הצאצאים אשר הגיעו מנישואים אלו הפכו לאבות הקדמונים של הקבוצות ששלטו באזור בזמן תיעוד המסורות.
לאחר מותו של דינגה, שני בניו חינה ודיאבה (Khine and Dyabe) התחרו על המלוכה, דיאבה ניצח וייסד את הממלכה.
תאוריות הנוגעות להקמתה של גאנה
פקידים קולוניאליים צרפתים, בדגש על מוריס דלאפוס (Maurice Delafosse), הגיעו למסקנה שגאנה נוסדה על ידי הברברים: קבוצה נוודית שמקורה בנהר בנו, מאפריקה המזרחית.
בעוד דלאפוס עמד בראש תאוריה אודות פלישה של "סורים יהודים", אחרים תמכו בתאוריה הנובעת מהמסורת הקיימת האומרת כי הנוודים שלטו בה קודם.
ריימונד מאוני (Raymond Mauny), חוקר שנעזר בממצאי ארכאולוגיה מוקדמים, פרסם ב-1961 את המסקנה שסחר חוץ היה הכרחי ליסודה והמשך קיומה של האימפריה.
מחקר עדכני יותר של החוקר נחמיה לבציון, שפורסם בשנת 1973, ביקש ליצור הרמוניה בין ארכאולוגיה, מקורות גאוגרפיים תיאוריים שנכתבו בין 830 ל-1400, המסורות הוותיקות יותר של הטאריקים (מהמאות השש-עשרה והשבע-עשרה) ולבסוף לבין המסורות שנאספו על ידי הפקידים הצרפתיים.
לבציון סיכם כי ההתפתחויות המקומיות, שמקורן במסחר מצפון אפריקה, היו חיוניות להתפתחותה של המדינה, ונטה בעבודתו להעדיף את המקורות שנאספו לאחרונה על פני המסורות הישנות יותר.
שימוש במחקר הארכאולוגי נעשה רק בתקופה מאוחרת יותר.
הארכאולוגים הצרפתים האמינו שהם איתרו את הבירה קומבי-סאלח בשנות העשרים של המאה העשרים, כאשר הם איתרו חורבות אבן נרחבות באזור הכללי שבו נטען שהייתה בעבר הבירה.
חלק מהחוקרים טענו כי מדובר רק בחלק קטן מהשטח הכולל של הבירה ורק בשנת 1961 כשהארכאולוג פטריק מונסון (Patrick Munson) חפר באזור דאר טיצ'יט (Dhar Tichitt, אתר ארכאולוגי באזור הדרום מערבי של מדבר סהרה) התברר שסביר יותר ששטח הבירה היה גדול מכפי שנטען בהתחלה.
האתר של דאר טיצ'יט הצביע על חברה שהתקיימה עד 1600 לפני הספירה, בה היו אלמנטים תרבותיים אדריכליים וחומריים שנראו מתאימים לאתר בקומבי-סאלח.
בחפירות מאוחרות יותר בדאר טיצ'יט, ולאחר מכן בדהאר נמה ובדהר ולטה, נעשה ברור יותר ויותר כי תרבות "דאר טיצ'יט" נטשה את האתר המוקדם ביותר בסביבות 300 לפנה"ס, כנראה בגלל הגברת הצחיחות ועברה לצפון מאלי (בהם הייתה גישה נוחה יותר למאגרי מים).
כיום החוקרים משערים כי בירת האימפריה הייתה בקומבי סאלח (Kumbi Saleh) על שפת מדבר סהרה.
לפי התיעוד שהותיר אחריו הגאוגרף וההיסטוריון הערבי אל-בכרי (Al-Bakri) מהשנים 1067/1068, הבירה הייתה למעשה שתי ערים במרחק 10 ק"מ (6 מייל), אלא "בין שתי ערים אלה יש מגורים מתמשכים", כך שאפשר לומר שהן התמזגו זו בזו לעיר אחת.
האתר הארכאולוגי התגלה לראשונה על ידי הארכאולוג אלברט בונל דה מז'רס בשנת 1914. הוא נמצא במחוז סאהל (אזור בין סהרה לבין הסוואנה הסודאנית מדרום).
לדברי אל-בכרי, חלק הארי של העיר נקרא "אל-גבה" והוא היה מקום מגוריו של המלך.
הוא היה מוגן על ידי חומת אבן ופעל כבירה המלכותית והרוחנית של האימפריה.
הוא הכיל חורש קדוש של עצים ששימשו לטקסים דתיים של דת הסונינק.
בנוסף, הוא הכיל את ארמון המלך - המבנה הגדול ביותר בעיר.
היה גם מסגד אחד לביקור בכירים מוסלמים.
(אל-גבה, במקרה או לא, פירושה "היער" בערבית).
אין תיעוד לשם של החלק הזה של העיר.
הוא היה מוקף בארות עם מים מתוקים, שם גדלו ירקות.
המחוז היה מיושב כמעט כולו על ידי מוסלמים וכלל שנים עשר מסגדים, שאחד מהם היה מיועד לתפילות יום השישי, והיה מקום מושבם של קבוצה שלמה של חוקרים, סופרים ומשפטנים מוסלמים.
כיוון שרוב המוסלמים האלה היו סוחרים, חלק זה של העיר היה כנראה רובע העסקים העיקרי שלה.
סביר להניח כי תושבי המחוז היו בעיקר מוסלמים הידועים בשם אנשי וונגרה (Wangara), וכיום נקראים דיולה (Dyula) וג'אנקה (Jakhanke).
תיעוד מהמאה השבע עשרה שנמצא בטימבוקטו (עיר במרכז מאלי שבצפון-מערב אפריקה) קובע את שם הבירה "קומבי".
החל משנות העשרים של המאה ה-20 החלו ארכאולוגים צרפתים לחפור באתר של קומבי-סאלח, אם כי תמיד היו מחלוקות לגבי מיקומה של עיר הבירה של אימפריית גאנה, והאם קומבי-סאלח היא אותה עיר שתיאר אל-בכרי.
האתר נחפר בשנים 1949–1950 על ידי ארכאולוגים בשם תומססי ומאוני, ועל ידי צוות צרפתי נוסף בשנים 1975–1981. עם זאת, שרידי קומבי סאלח מרשימים, גם אם לא נמצאו שרידי העיר המלכותית.
בעיה נוספת היא שאל-אידריסי (al-Idrisi), סופר מהמאה השתים עשרה, תיאר את עיר המלכות של גאנה כשוכנת על גדת נהר, נהר שקרא לו "הנילוס", זאת כנראה בעקבות המנהג הגאוגרפי של ימיו לבלבל את הנהרות ניז'ר וסנגל (אשר אינם נפגשים כלל) כנהר יחיד שכונה "הנהר של השחורים".
לא ברור אם אל-אידריסי התכוון לבירה חדשה ומאוחרת יותר, או שחלה טעות בטקסט שלו.
עם זאת הוא קובע כי הארמון המלכותי נבנה בשנת 510 (1116-1117 לספירה), דבר המצביע על כך שכנראה העיר המופיעה בטקסט שלו זו עיר חדשה, שנבנתה מחדש במיקום הקרוב יותר לניגריה מאשר לקומבי סאלח.
רוב הידוע לנו כיום על הכלכלה באימפריית גאנה מגיע מהיסטוריון אל בכרי.
אל-בכרי ציין, כי על הסוחרים היה לשלם מס דינר אחד על יבוא מלח, ושניים על יצוא מלח.
מוצרים אחרים שילמו דמי מס קבועים.
אל-בכרי הזכיר גם נחושת ו-"טובין אחרים".
הייבוא כנראה כלל מוצרים כגון טקסטיל, עיטורים וחומרים אחרים.
רבים ממוצרי העור בעבודת יד שנמצאו במרוקו הישנה, מקורם באימפריה.
מרכז הסחר העיקרי היה קומבי סאלח.
בנוסף להשפעתו הממושכת של המלך, התקבלו באופן קבוע מנחות ותשורות ממדינות קטנות ושבטים שהיו בעלי ברית או תחת חסותה של האימפריה.
ביות הגמל הערבי היווה גורם משמעותי להצלחה הכלכלית משום שאפשר מעבר הרבה יותר יעיל של סחורות ומוצרים על פני מדבר הסהרה.
כל הגורמים התורמים הללו עזרו לאימפריה להישאר חזקה במשך זמן מה, תוך מתן כלכלה עשירה ויציבה שתימשך לאורך כמה מאות שנים.
האימפריה הייתה ידועה גם בתור מרכז חינוך גדול ומשמעותי.
רוב המידע הקיים על גאנה העתיקה מגיע ממבקרים זרים ולכן מרבית מהעדויות האלו תלויות ביחסו של המלך לאותם מבקרים.
כותבים אסלאמיים ציינו לעיתים קרובות את היציבות הפוליטית והסוציאלית של האימפריה והתבססו בדבריהם על העשייה הרחבה של המלך.
אל-באקרי (Al-Bakri), איש מורי אשר התגורר בספרד, תשאל סוחרים אשר ביקרו באימפריה במאה ה-11 ובעקבות כך כתב על המלך:
"המלך יושב בקהל כדי לשמוע תלונות כנגד פקידי ציבור בביתן בצורת כיפה אשר מסביבו עומדים עשרה סוסים המכוסים ברקמת זהב.
מאחורי המלך יושבים עשרה משרתים המחזיקים חרבות ומגנים מקושטים בזהב.
מימין למלך יושבים בני משפחות המלוכה במדינה לבושים במלבושים מרהיבים ושערם קלוע זהב.
מושל העיר יושב על הרצפה לפני המלך וסביבו שריו היישובים באותה הצורה.
בכניסה לביתן יושבים כלבים גזעיים כדי לשמור על המלך והם כמעט ואינם עוזבים את מקום הימצאו של המלך.
הכלבים לובשים קולר מזהב עם עיטר כסף וכמה כדורי כסף".
נראה שלאימפריית גאנה היה אזור ליבה מרכזי המוקף במספר מדינות הכפופות לו.
אחד המקורות המוקדמים לתיאור גאנה הוא אל-יעקובי (al-Ya'qubi) אשר כותב ב-889/90: "תחת סמכותו (של מלך גאנה) יש מספר 'מלכים' הכוללים את מדינת סאמה (Sama) ושטח שמשתרע לפחות עד עמק ניז'ר".
'מלכים' אלו היו כביכול השליטים של יחידות טריטוריאליות אשר לעיתים נקראו קאפו (kafu) בשפת מנדינקה (Mandinka).
קיים מעט מאוד מידע על צורת השלטון שהייתה קיימת.
נוסף על כך גם המידע הקיים מעורפל ולכן יש מעט ידע בנושא.
המקורות הערביים הם היחידים אשר נותנים לנו מידע מסוים ביחס לאיך נמשלה המדינה.
מי שפירט הכי הרבה בנושא המשילות של גאנה הוא אל-באקרי, אשר מציין שלמלך היו פקידים (אשר נקראו "מזלים" (Mazalim) והיו מקיפים את כס מלכותו בעת שישב לשמוע טענות נתיניו.
הפקידים האלו כללו בנים של מלכי המדינות וניתן להניח שהם בניהם של אותם מלכים שתיאר אל-יעקבי בכתביו 200 שנה מוקדם יותר.
תיאורו הגאוגרפי של אל-באקרי מראה שבימיו (שנות 1067/1068) גאנה הייתה מוקפת בממלכות עצמאיות.
עוד ניתן ללמוד מהכתבים כי סילה (Sila), אשר הייתה ממוקמת על נהר סנגל, היוותה "איום" למלך גאנה.
סאמה היא היחידה אשר מוזכרת כמחוז כפי שהיה בימיו של אל-יעקבי.
בימיו של אל-באקרי, שליטי גאנה התחילו לשלב יותר מוסלמים בממשל, בין היתר בתפקידי שר האוצר, המתורגמן הרשמי ורוב פקידיו של המלך.
בהתחשב בטיבם המפוזר של המקורות הערביים ואי-הבהירות לגבי העדויות הארכאולוגיות, קשה לדעת איך ומתי גאנה ירדה מגדולתה.
התיאורים המוקדמים של האימפריה מעורפלים, אך לפי אל-באקרי גאנה כפתה על אודאגאוסט (Awdaghast, מדינה במדבר), את משילותה, מתישהו בין 970 ל-1054. בתקופתו של אל-באקרי גאנה כבר הייתה מוקפת בממלכות חזקות, כמו סילה.
גאנה שולבה באימפריית מאלי ב-1240, מה שסימן את סופה של האימפריה הגאנאית.
ישנה מסורת היסטוריוגרפית הטוענת שגאנה נפלה כאשר היא נבזזה על ידי אל-מוראביטון (שושלת מוסלמית ממוצא ברברי) ב-77–1076, לאחר שהגאנאים עמדו בפני התקפות אלו במשך עשור.
קונרד ופישר (Conrad and Fisher) (1982) טענו שמסורת הכיבוש על ידי צבא אל-מוראביטון, נובעות מפירוש לא נכון, או הסתמכות נאיבית על מקורות ערביים.
דירק לנג (Dierke Lange) מסכים אבל טוען שזה לא מוציא מן הכלל את הסברה שנפילתה של האימפריה הגאנאית היא כתוצאה מהתקפות של צבא אל-מוראביטון.
Burkhalter) ספקנית ביחס לטיעוניהם של קונרד ופישר וטוענת שסביר לחשוב שהיה קונפליקט בין האימפריה הגאנאית והאל-מוראביטון.
בנוסף, ארכאולוגיה של גאנה העתיקה אינה מראה סימנים של שינוי והרס אשר יכול להיות משויך עם כיבוש של צבא אל-מוראביטון.
אף על פי שאין תיאור מדויק של ביזת גאנה במקורות בן זמננו, האימפריה בהחלט המירה את דתה לאסלאם.
תהליך זה התרחש לפני שנת 1154, עת כתיבתו של אל-אדריסי (al-Idrisi) בו מדווח שהמדינה כולה כבר מוסלמית.
אבן ח'לדון, היסטוריון של המאה ה-14 מצפון אפריקה אשר קרא וציטט את אל-באקרי ואת אל-אדריסי, מדווח שפגש בעות'מן, איש דת איסלמי האחראי על תורת המשפט בגאנה שפגש כשהוא עלה לרגל למכה ב-1394, ועות'מן דיווח לו שכוחה של גאנה ירד בעקבות כוחם העולה של "האנשים המכוסים" בהשפעת תנועת האל-מוראביטון.
כתביו של אל-אידריסי אינם נותנים סיבה לחשוב שהאימפריה הגאנאית הייתה קטנה או חלשה יותר מאשר בימיו של אל-באקרי, לפני שבעים וחמש שנה, כאשר הוא אפילו מתאר את בירתה כעיר הכי אדירה מכל הערים של הסודאן.
זו הייתה העיר עם השטח הכי גדול, הכי מאוכלסת, ועם היקף הסחר הכי גדול באזור.
למרות זאת ברור, שגאנה שולבה באימפריית מאלי, לפי התיאור המדויק של אומארי (al-'Umari) אשר נכתב סביב 1340, על בסיס עדות אשר ניתנה לו על ידי השייח' אבו עות'מן אל-דוקאלי (shaykh Abu Uthman Sa'id al-Dukkali) איש אמין ותושב וותיק.
לפי גרסתו, גאנה עדיין שמרה על תפקודה כממלכה בתוך האימפריה, כאשר השליט שלה היה היחיד אשר היה מותר לו לשאת את תואר ה"מאליק".
לפי אבן-ח'לדון, לאחר המרת גאנה: "הסמכות של שליטי גאנה הידלדלה וסוסו (Sosso) התגברו עליהם...
חלק מהמסורות המודרניים מזהים את הסוסו, כמי ששכנו בקניאגה (Kaniaga).
לפי מסורות מאוחרות יותר, מהמאה ה-19 עד ה-20, דיארה קאנטה (Diara Kante) השתלט על קומבי סאלח וייסדה את שושלת דיאריסו (Diarisso Dynasty).
בנו, סומרו קאנטה (Soumaoro Kante) ירש את מקומו והכריח את האנשים להוקיר ולשבח אותו.
הסוסו הצליחו גם לספח את המדינות השכנות מנדינקה וקנגבה מדרום, איפה ששדות הזהב החשובות של בור (אזור במחלוקת) (Bure) ממוקמות.
בסקירה הכללית הקצרה של אבן ח'לדון על ההיסטוריה הסודאנית, הוא מדווח שהמספר של תושבי מאלי עלה על מספר תושבי סודאן ומאלי שלטה באזור כולו.
הוא ממשיך לספר שהם ניצחו את אנשי הסוסו והשיגו את כל רכושם, את הממלכה שלהם וגם את זאת של גאנה.
לפי המסורת המודרנית, ההתעוררות הזאת של מאלי הובלה על ידי סנדיאטה קייטה (Sundiata Keita), מייסדה של מאלי והשליט של אזורי הליבה שלה קנגבה (Kangaba).
דלאפוס (Delafosse) קבע שהמאורע התרחש בשנת 1230. המדינה המסורתית של גאנה סומבה סיסה (Soumaba Cisse), שהייתה משועבדת לאנשי הסוסו בזמנו, מרדה עם קנגבה ונהייתה חלק מפדרציה חופשית, של מדינות דוברי מנדה (Mande).
אחרי הבסתו של סומרו בקרב על קירינה (Battle of Kirina) ב-1235, השליטים החדשים של קומבי סאלאח (Koumbi Saleh) נהיו בני ברית קבועים של אימפריית מאלי.
כאשר כוחה של מאלי עלה והתחזק, תפקידה של קומבי סאלאח כבת ברית ירד במידה משמעותית, והיא הגיעה לתחילת סופה כפי שמתואר בכתביו של אל-עמרי ואל-דוקאלי ב-1340.
פירושה של המילה גאנה היא "לוחמים", זהו תואר אשר ניתן לשליטים של הממלכה המקורית שהשם הסונינקי שלה היה אוגאדו.
קאיה מאגם (שליט הזהב) היה תואר אחר למלכים אלו.
העניין המחודש באימפריה הגאנאית הוביל את קוואמה נקרומה, המנהיג הפוליטי של חוף הזהב, לשנות את שם המדינה לגאנה כאשר היא קיבלה את עצמאותה ב-1957.
שליטי סונינק ("גאנאס") של שושלת סיסה
המלך קאיה מאגא (או קאיה מגן): בסביבות 700 לספירה
מאיה דיאבה סיסה: בסביבות 790
סומבה סייס כחלק מברית סאנדייטה קייטה: 1235-1240
אימפריית השחיתות הוא סרט מותחן פשע בריטי בבימויו של רון סקאלפלו, לפי תסריט מאת ניק מורקרופט.
בסרט מככבים סם קלפלין, טימותי ספאל, יו בונוויל, נעמי אקי, קתל פנדרד, שון דולי, צ'רלי מרפי, נואל קלארק ודייוויד היימן והוא עוקב אחר אסיר מורשע לשעבר שמנסה לזכות בחזרה באמון משפחתו לאחר שאיבד הכל לסינדיקט פשע מקומי.
סם קלפלין בתור ליאם, אסיר לשעבר
טימותי ספאל בתפקיד קליפורד קאלן, מנהיג סינדיקט הפשע המקומי
קתל פנדרד בתפקיד ג'רי דווייר
נואל קלארק בתפקיד בקט, בלש
דייוויד היימן בתפקיד ריימונד אלרי
לוריין אשבורן בתפקיד פאם קאלן, אשתו של קליפורד קאלן
ב-20 ביוני 2017 הודיעה Eclipse Global Entertainment על רון סקאלפלו כבמאי הסרט באתר האינטרנט שלהם.
ב-5 בפברואר 2018 הוכרז כי שחקן משחקי הרעב, סם קלפלין, הצטרף לקאסט לצד טימותי ספאל.
יו בונוויל, דייוויד היימן ונעמי אקי התווספו גם הם לצוות.
ב-16 במרץ 2018 נואל קלארק הצטרף כבלש משטרתי.
צילומי הסרט החלו ב-16 במרץ 2018 במקומות שונים ברחבי לונדון, בריטניה.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 במאי 2019 והופץ באופן מקומי בבריטניה על ידי Entertainment Film Distributors.
הטריילר והפוסטר הרשמי פורסמו ב-5 באפריל 2019.
בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-12 בספטמבר 2019.
אימפריום קבוצה חברי הקבוצה וולטר/גונתר (מנהיג) מרסל ברטל/לודוויג קייזר שם/שמות אימפריום משקל כולל 334 ק"ג חברי הקבוצה לשעבר אלכסנדר וולף
פביאן אייכנר תאריך הקמה 22 במאי 2019 שנות פעילות 2019–היום
אימפריום היא קבוצת היאבקות מקצועית המופיעה בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE בתוכנית הדגל Raw.
מנהיג הקבוצה הוא גונתר והיא כוללת את לודוויג קייזר וג'ובאני וינצ'י.
במקור, הקבוצה כללה גם את פביאן אייכנר ואלכסנדר וולף.
לאחר שהופיעו במגוון ארגוני היאבקות עצמאיים ברחבי אירופה, וולטר וברטל חתמו על חוזה ב-WWE בשנת 2019 ונשלחו למותג NXT UK, שם הצטוותו לשורות אייכנר וולף.
לאחר הקמת הקבוצה בחודש מאי, היא השתמשה בשם אימפריום, כשהמוטו שלה היה "האדמה היא קדושה" .
במהלך תקופת הפעילות של הקבוצה ב-WWE, וולטר הפך לאלוף בריטניה של NXT, בעוד שאייכנר וברטל היו אלופי הזוגות של NXT.
בין השנים 2016 ל-2019, וולטר ומרסל ברטל (שנודע באותה תקופה בשם הבמה אקסל דייטר ג'וניור) היו חברים בקבוצת רינגקמפף לצד טימותי טאצ'ר וכריסטיאן מייקל ג'ייקובי וביחד הם הופיעו במספר ארגוני היאבקות עצמאיים ברחבי אירופה.
קרב הבכורה של רינגקמפף הגיע ב-23 בספטמבר 2016, כשאקסל דייטר ג'וניור הצטוות לשורות וולטר וטאצ'ר ויחדיו הם גברו על דה מאק, פרנסיס קספין וג'ון קלינגר במסגרת קרב שלושה נגד שלושה של ארגון ההיאבקות הגרמני wXw.
באירוע "פרק 47" של ארגון ההיאבקות Progress Wrestling, רינגקמפף אתגרו את קבוצת בריטיש סטרונג סטייל (פיט דאן, טרנט סבן וטיילר בייט) לקרב שלושה נגד שלושה על כל חגורות האליפות שבהם החזיקו קבוצת הבריטיש סטרונג סטייל.
עם זאת, רינגקמפף הפסידו ולא הצליחו לשים ידם על חגורות האליפות.
באוקטובר 2020, וולטר הודיע שהוא, וולף וברטל לא יופיעו יותר עבור wXw.
ב-22 במאי 2019 בפרק של התוכנית NXT UK, וולטר ניצח את פיט דאן בקרב החוזר ביניהם והגן בהצלחה על אליפות בריטניה של ה-WWE לאחר התערבות מצידם של האיחוד האירופי (פביאן אייכנר ומרסל ברטל), צעד שהפך אותו לדמות הרעה וכתוצאה מכך איחדו את קבוצת רינגקמפף, רק תחת שם חדש, אימפריום.
ב-12 ביוני בפרק של התוכנית NXT UK, אימפריום ניצחו בקרב שלושה נגד שלושה את פיט דאן, טיילר בייט וטרנט סבן לאחר התערבות של אלכסנדר וולף, שהצטרף לקבוצה.
ב-26 ביוני בפרק של התוכנית NXT UK, וולטר רשם הגנה מוצלחת על התואר נגד טראוויס בנקס.
באירוע NXT UK TakeOver: Cardiff, שנערך ב-31 באוגוסט, וולטר הגן בהצלחה על התואר נגד טיילר בייט.
באירוע NXT UK TakeOver: Blackpool II, שנערך ב-12 בינואר 2020, וולטר הגן בהצלחה על התואר נגד ג'ו קופי; לאחר הקרב, קבוצת אימפריום חגגה את ניצחונו של וולטר בזירה עד לרגע שבו קבוצת The Undisputed Era (אדם קול, בובי פיש, קייל אוריילי ורודריק סטרונג) הגיעה לפתע ותקפה אותם.
באירוע Worlds Collide, שנערך ב-25 בינואר, אימפריום ניצחה בקרב ארבעה נגד ארבעה את The Undisputed Era.
באותו החודש, שמה של אליפות בריטניה שונה לאליפות בריטניה של NXT, כשוולטר קיבל עיצוב חדש לחגורת האליפות.
ב-13 במאי בפרק של התוכנית NXT, אייכנר וברטל ניצחו את מאט רידל וטימותי טאצ'ר (ששימש כמחליף של חצי מאלוף הזוגות, פיט דאן, שלא היה יכול להגיע לארצות הברית עקב התפרצות מגפת הקורונה) וכתוצאה מכך זכו באליפות הזוגות של NXT, זאת לאחר שטאצ'ר נטש את רידל להיאבק מול אייכנר וברטל לבדו.
ב-17 ביוני וב-5 באוגוסט בפרקי התוכנית NXT, אייכנר וברטל רשמו הגנות מוצלחות על התואר נגד בריזנגו (פאנדנגו וטיילר בריז) ו-The Undisputed Era (בובי פיש וקייל אוריילי), בהתאמה.
שלושה שבועות לאחר מכן, השניים הפסידו לבריזנגו ואיבדו את אליפות הזוגות.
ב-16 בספטמבר, אייכנר וברטל כשלו בניסיונם לזכות בחזרה באליפות הזוגות של NXT.
בפרק הספיישל NXT Halloween Havoc, שנערך ב-26 באוקטובר, אייכנר וברטל זכו באליפות הזוגות של NXT בפעם השנייה בקריירה שלהם לאחר שניצחו בקרב חוטבי עצים את MSK (נאש קרטר ווס לי).
הם הגנו בהצלחה על חגורות האליפות באירוע NXT WarGames, שנערך ב-5 בדצמבר, מול קייל אוריילי וון וגנר.
בפרק הספיישל NXT New Year's Evil, שנערך ב-4 בינואר 2022, קבוצת אימפריום נחלה הפסד בקרב שלושה נגד שלושה לרידל ו-MSK.
ב-1 בפברואר בפרק של התוכנית NXT 2.0, אימפריום גברה על קבוצת דיאמונד מיין (רודריק סטרונג והאחים קריד).
באירוע NXT Stand & Deliver, שנערך ב-2 באפריל, אייכנר וברטל הפסידו את חגורות האליפות ל-MSK בקרב זוגות משולש אשר כלל בנוסף את האחים קריד.
הופעתם האחרונה במותג NXT הייתה ב-5 באפריל, כאשר אייכנר וברטל הפסידו לאחים קריד, זאת לאחר שאייכנר נטש את הקרב במהלכו, מה שסימן למעשה את עזיבתו מקבוצת אימפריום.
באותה התוכנית גונתר כשל בניסיונו לזכות באליפות ה-NXT לאחר שהפסיד לאלוף, ברון ברייקר.
ב-8 באפריל 2022, קבוצת אימפריום ערכה את הופעת הבכורה שלה במותג סמאקדאון עם גונתר ולצידו מרסל ברטל, שעתה נודע בשם הבמה לודוויג קייזר.
באותה התוכנית, גונתר גבר על יריב מקומי.
באירוע חוקי אקסטרים, שנערך ב-8 באוקטובר, קבוצת אימפריום הפסידה בקרב שלושה נגד שלושה גוד אולד פאשנד דוניברוק לקבוצת The Brawling Brutes (שיימוס, רידג' הולנד ובוץ').
PWI דירג את גונתר במקום ה-14 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2019
PWI דירג את וולף במקום ה-215 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2019
PWI דירג את וינצ'י במקום ה-238 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
PWI דירג את קייזר במקום ה-240 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
אליפות העולם של Progress (פעם אחת) – וולטר
אליפות Progress Atlas (פעם אחת) – וולטר
אליפות שוטגאן של wXw (פעם אחת) – וולף
האליפות הבין יבשתית (פעם אחת) – גונתר
אליפות בריטניה של WWE/NXT (פעם אחת) – וולטר
אליפות הזוגות של NXT (פעמיים) – אייכנר וברטל
השיר "אימפריות נופלות לאט" מהאלבום "יורד נמוך" של דן תורן יצא בשנת 1996. השיר נכתב על ידי מאיר גולדברג והולחן על ידי דן תורן, וזכה במספר מצעדים ופרסים.
גולדברג כתב את המילים ללחן השיר America (של סיימון וגרפונקל) ודן תורן קיבל את המילים בלי לדעת את העובדה הזו, ולכן יצר להן לחן.
בהתחלה תורן ביצע את השיר לבדו אך השיר הגיע לתפוצה רחבה ולמצעדים בגרסת הביצוע של דן תורן וחמי רודנר.
בגרסה הזו היו מעורבים בעיבוד השיר תורן, אורי תכלת, שיקו פלדמן ועופר קורן.
בעקבות ביצועו של חמי רודנר בשנת 2002 התפרסם השיר ומשמעותו הדהדה במיוחד לאחר אסון מגדלי התאומים.
את "אימפריות נופלות לאט" הפיצו כסינגל כפול על גבי תקליטור ביחד עם "חוץ לארץ" שבו התארחה הזמרת-יוצרת דנה ברגר.
השיר הוא שיר אינטימי על הפער בין אירועי ההיסטוריה שהילד מנסה להכין עליהם שיעורי בית לבין חיי היומיום הפשוטים בביתו.
הילד משווה את המשפחה לאימפריה שבסופו של דבר דוהה ולא זוכרים אותה, כשהאבא נכנס לבית, הפלישה מתחילה.
הילד שומע חלקים מהשיחה, האבא אומר שחצי מהמשכורת הלכה, ובשלב זה כבשו כבר חצי מהאימפריה.
עד שהשיחה נגמרה, האבא מרגיע את האמא וכבר כל האימפריה נכבשה.
תורן פירש את השיר: "הוא מדבר על הפיצול, היקום המקביל, שקיים בין ההווה הכלכלי הלא קל של המשפחה בשיר, לבין עולם החלום והדמיון של הילד.
כשמדברים על עבדות מודרנית צריך לזכור, זה נכון שהחיים בחוץ לא קלים, אבל לקרוא, לדמיין ולחלום זה עוזר, לעיתים אפשר למצוא בזה נחמה.
בסופו של דבר, בפנים כל אחד הוא בן אדם".
השיר, בביצועו של דן תורן, נכנס למצעדים השנתיים ותפס מקום מכובד בין שירים אחרים לגמרי באופיים המילולי והמוזיקלי.
השיר בוצע במסגרת התוכנית "כוכב נולד".
במסגרת פאנל בשם "העבדות המודרנית" בוצע דואט מיוחד לשיר על ידי דן תורן ובוצר.
גרסה נוספת של השיר, ביצוע חי של חמי רודנר במופע "דן תורן: עוד סיבוב" שנערך ב־9 בנובמבר 2000 במסגרת "ציפורי לילה" במועדון הבארבי.
המופע תועד על גבי אלבום בשם זה שיצא ב־2002.
אף על פי שלא זכה להצלחה גדולה במצעדים השבועיים, השיר בביצועו של דן תורן נכנס למצעדים השנתיים ותפס מקום מכובד בין השירים האחרים.
גרסת הכיסוי של חמי רודנר זכתה במקום ה-23 במצעד השנתי של 2002, וצעדה שישה שבועות במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג', לה הוצגה כמועמדת ב־14 ביולי 2002 (מ-24 ביולי 2002 עד 1 בספטמבר 2002) ובשיאו הגיע למקום השישי (4 באוגוסט 2002).
זאת ועוד, הגיע למקום ה-49 במצעד פסקול העשור, ולמקום ה-7 במצעד השנתי של גלי צה"ל.
"אימפריום" היא סדרה של 5 סרטי טלוויזיה על רומא העתיקה.
על פי כוונות היוצרים, פרויקט אימפריום נועד לשחזר את עולמה של רומא הקיסרית, תוך שהוא נאמן למציאות ההיסטורית.
היוזמים והיוצרים של הפרויקט הם חברת ההפקה האיטלקית RAI (כולל חברת הבת Rai Fiction) ו-Lux Vide.
חברת Telecinco, EOS Entertainment ואחרים לקחו גם הם חלק פעיל ביצירת הסרטים.
הסדרה עוסקת בחמש מאות שנים של ההיסטוריה של רומא הקיסרית, מאז שלטונו של הקיסר הראשון אוגוסטוס ועד נפילת האימפריה הרומית.
בסדרה אימפריום יש 5 סרטים:
אימפריום: אוגוסט (2003): המאה הראשונה לפני הספירה עד למאה הראשונה
אימפריום: נירון (2004): המאה הראשונה
אימפריום: פטרוס הקדוש (2005): המאה הראשונה
אימפריום: פומפיי (2007): המאה הראשונה
אימפריום: סנט אגוסטינו (2010): המאה החמישית
כמו כן בתוכניות היו שני סרטי פרקים נוספים על הקיסרים מרקוס אורליוס וקונסטנטין.
הרעיון ליצירת הפרויקט הופיע בשנת 2000. אטורה, מטילדה ולוקה ברנביי (נציגי חברת Lux Vide ו-Rai Fiction), בעודם עסוקים בצילומי הסרט פאולוס הקדוש", החליטו להחיות את האימפריה הרומית על המסכים.
הם יצרו פרויקט באותו שם והחליטו לבנות אולפן במיוחד עבורו, אותו כינו "אולפני האימפריה" (Empire Studios) .
לאחר מחקר מקיף באיטליה ובספרד, נבחר אתר הצילומים בתוניסיה - מקום בסביבת חמאמת, כמה קילומטרים מחורבות קרתגו.
שם, בלטראש, נרכש שטח של 10 דונם.
הפיכת האזור החקלאי לאזור תרבות אושרה על ידי נשיא תוניסיה.
שטח האולפנים חולק לשני חלקים: אזור צילומים ואזור לוגיסטיקה.
ב"פורום" נבנו בזיליקת אמיליה, בזיליקת יוליה, ארמון הסנאט, מקדשי יוליוס קיסר של קסטור וסטה, קשתות הניצחון, הדוכנים, הטברנה, ארמון מקניאס.
הבניינים תוכננו על ידי מעצב ההפקה כרמלו אגטה.
"סובורה" היא שכונות עניות, חנויות וסמטאות.
השחזור של רומא העתיקה תופס שטח של 3.3 דונם.
חללי הפנים של הווילות והארמונות עוטרו על ידי טיטוס ווסברג, נלו ג'ורג'טי ואליו לוצ'יאנו.
אומנים סורים נשכרו ליצירת חפצי זכוכית.
חלק מהבדים היקרים סופקו על ידי סוחר עתיקות מצרי.
הקבוצה של פאבל סקלברינו יצרה יותר מ-10,000 תלבושות לסצנות המוניות (5,000 לפי מקור אחר).
קישוטים לרהיטים, ספות, שולחנות וארונות עשויים בדומה לרהיטים שנמצאו על ספינה רומאית שטבעה ליד קרתגו.
קישוטי הברונזה והעור מיוצרים בעבודת יד על ידי אומנים טוניסאים.
בניית התפאורה דרשה שנתיים של עבודה קדחתנית והשקעות עצומות מצד חברות ההפקה והמפיקה הצרפתי-תוניסאי טארק בן חמארה.
שטח אזור הלוגיסטיקה משתרע על 5,000 מ"ר.
ישנן מעבדות לנגרות, פיסול, ציור וסדנת חייטות, כמו גם חדרי הלבשה לשחקנים ומשרדים ליחידות ההפקה השונות.
אימפריית הכאב היא מיני סדרת דרמה אמריקאית מבית היוצר של נטפליקס ונוצרה על ידי מיכה פיצרמן-בלו ונואה הרפסטר.
הסדרה בת שישה פרקים, המבוססת על מאמר הניו יורקר של פטריק ראדן קיף "המשפחה שבנתה אימפריה של כאב" ו- Pain Killer: An Empire of Deceit and" the Origin of America's Opioid Epidemic" מאת בארי מאייר, הסדרה מתמקדת במשבר האופיואידים בדגש על פרדו פארמה, יצרנית אוקסיקודון, משכך כאבים ממשפחת האופיאטים.
מתיו ברודריק - ריצ'רד סאקלר
סם אנדרסון - ריימונד סאקלר
טיילור קיטש - גלן קריגר בחור שנפצע קשה בעבודתו במהלך עבודה בעסק משפחתי במוסך נאלץ לעבור ניתוח מפתח התמכרות קשה לסם אוקסיקונטין.
קרולינה ברצ'ק - לילי קריגר
טיילר ריטר - ג'ון בראונלי
ג'ון אלס - ד"ר גרגורי פיצגיבונס
רון לאה - ביל הייונס
אנה קרוז קין - בריאנה אורטיז
וסט דוכובני - שאנון שפר
ג'ק מולהרן - טיילר קריגר
דינה שיהאבי - בריט האפורד
ג'ון רוטמן - מורטימר סאקלר
ההפקה החלה בטורונטו באפריל 2021 והסתיימה בנובמבר 2021. את הסדרה ביים פיטר ברג.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקורות2024פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיהטיילור קיטשפרס גילדת שחקני המסךההופעה הטובה ביותר של שחקנית בסרט טלוויזיה או במיני סדרהאוזו אדובה
אימפריית האור הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה רומנטית משנת 2022 בכתיבה ובימויו של סם מנדס, עם אוליביה קולמן ומייקל וורד בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בעיר החוף מרגייט במחוז קנט, בבית הקולנוע "דרימלנד מרגייט" הסגור ששופץ והוקם לתחיה לצורכי ההפקה.
העלילה היא על הקורה ביחסים של עובדי בית הקולנוע "אמפייר" בשנת 1980 בתקופת שלטונה של מרגרט תאצ'ר עם הפגנות גזעניות של מובטלים וגלוחי ראש.
אוליביה קולמן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
סם מנדס זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו והיה מועמד לפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר.
מייקל וורד היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
הצלם רוג'ר דיקינס היה מועמד לפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
הילרי סמול (אוליביה קולמן) היא רווקה מבוקרת שעובדת בבית הקולנוע "אמפייר" במרגייט שהיה פעם עם ארבעה אולמות ושניים נסגרו.
היא אחראית על העובדים וכפופה למנהל דונלד אליס (קולין פירת') שמטריד אותה מינית וכופה עליה יחסי מין חטופים בחדרו למרות שהוא נשוי לברנדה (שרה סטיוארט).
הילרי סובלת מהפרעה דו-קוטבית ובעבר אושפזה והחלה טיפול בליתיום.
למקום מגיע עובד חדש - סטיבן מאריי (מייקל וורד), צעיר שחור נאה.
היא מדריכה אותו בעבודה ומתפתח ביניהם רומן חשאי שמתקיים באחד האולמות הנטושים.
הם מבלים על הגג בסילבסטר וצופים במופע זיקוקין די-נור.
כשסטיבן שואל אותה על עברה, היא נתקפת בזעם והורסת את ארמונות החול שבנו בחוף.
הילרי רואה איך גלוחי ראש מתגרים בסטיבן.
הוא מספר לה כי נולד בטובגו ואמו דיליה (טניה מודי) היגרה לבריטניה ועובדת כאחות בבית חולים וכי בעבר הייתה לו חברה בשם רובי (קריסטל קלארק).
אחד העובדים, ניל (טום ברוק) מגלה את קשר האהבה ביניהם ומזהיר את סטיבן על התוצאות הצפויות.
סטיבן מנתק את הקשר עם הילרי שמסתגרת בביתה ומפסיקה ליטול ליתיום.
בקולנוע נערכת הצגה בכורה חגיגית לסרט מרכבות האש בנוכחות נכבדי העיר.
הילרי מגיעה לפני ההקרנה כשהיא במאניה, עולה על הבמה ופותחת בנאום לקהל.
כשדונלד נוזף בה היא מגלה לברנדה ולכל הנוכחים על הקשר המיני שיש לה עם דונלד.
היא מסתגרת בביתה וסטיבן מבקר אותה ונוכח בהתפרצות שוטרים ועובדת סוציאלית (מוניקה דולן) שכופים עליה אשפוז במוסד פסיכיאטרי.
סטיבן ממשיך לעבוד בבית הקולנוע והמקרין נורמן (טובי ג'ונס) מלמד אותו את סודות ההקרנה.
הוא חוזר לחברתו רובי והם פוגשים את הילרי שיושבת לבדה על ספסל לאחר שהשתחררה מהאשפוז.
דונלד מוחלף במנהל אחר והילרי חוזרת לעבוד.
העובדים עורכים לה מסיבה שנפסקת לאחר שגזענים פורצים את דלתות בית הקולנוע וחובטים קשה בסטיבן עד שמגיעים שוטרים.
סטיבן מאושפז חבול בכל גופו והילרי מבקרת אותו וזוכה לתודה מאימו.
סטיבן חוזר לעבודה לשמחת הילרי ונורמן מקרין לה את הסרט שבחר למענה סטיבן - להיות שם.
סטיבן מודיע לה כי נתקבל ללימודי אדריכלות בקיימברידג' והם נפרדים ברגשות מעורבים כשהיא נותנת לו את ספר השירים "High Windows" של פיליפ לרקין.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאוליביה קולמןהילרי סמולעובדת בקולנועמייקל וורדסטיבן מארייעובד בקולנועקולין פירת'דונלד אליסמנהל הקולנועטובי ג'ונסנורמןמקריןטום ברוקנילעובד בקולנועשרה סטיוארטברנדה אליסרון קוקמר קוקמבקר בקולנועמוניקה דולןרוזמרי בייטסעובדת סוציאליתג'סטין אדוארדסג'ים בות'מנכ"ל העירייההאנה אונסלוג'אניןעובדת בקולנועטניה מודידיליה מארייאמא של סטיבןקריסטל קלארקרוביחברה של סטיבן
אימפריית הכאב: ההיסטוריה הסודית של שושלת סאקלר הוא ספר עיון משנת 2021 מאת פטריק ראדן קיף.
הספר בוחן את ההיסטוריה של משפחת סאקלר, לרבות הקמת פרדו פארמה, תפקידה בשיווק תרופות ומעורבותה המרכזית במגפת האופיואידים.
האחים ארתור, מורטימר וריימונד סאקלר היו בני למהגרים יהודים שגדלו בברוקלין.
שלושתם הפכו לרופאים, אך הבכור, ארתור, גילה כישרון יוצא דופן בפרסום, ושילב את תחומי העניין שלו בכך שהצטרף – ולימים רכש – את סוכנות הפרסום הרפואית William Douglas McAdams Inc, שחלשה על פרסום תרופות לרופאים.
על אף ניגודי עניינים רבים, ארתור הסתיר את מעורבותו באמצעות שימוש בבני משפחה ובמכרים כ"חזיתות" לחברות שונות.
במקביל, הוא ואחיו תרמו תרומות פילנתרופיות נרחבות, ובהן מלגות ותרומות למוזיאונים.
בהמשך התרחקו האחים; כשארתור מת ב־1987, עזבונו המורכב חולק בין יורשיו ובני משפחתו, ולאחר סכסוכים משפטיים ילדיו מכרו את מניותיהם ב־Purdue Frederick לדודיהם מורטימר וריימונד.
מורטימר וריימונד השקיעו במחקר בתחום האופיואידים, השקעה שהובילה לפיתוח אוקסיקודון.
הם החילו את טכניקות השיווק שפיתח ארתור לקידום התרופה, כולל לובינג פוליטי ופנייה ישירה לרופאים.
התרופה נחלה הצלחה כלכלית מהירה, אך במקביל התרבו מקרים של שימוש לרעה והתמכרות.
ב־2010 הופסקה גרסת התרופה המקורית והוחלפה בגרסה "בלתי ניתנת לריסוק", שהובילה לירידה במכירות ולעלייה בשימוש בהרואין, תופעה שיוחסה לעיתים לתוצאות עקיפות של משבר האופיואידים.
עם הצטברות התביעות נגד פרדו, פעלו בני משפחת סאקלר לבודד עצמם מאחריות ציבורית וכלכלית, תוך סירוב להתראיין והמשך הענקת בונוסים נדיבים לעצמם.
בשנת 2017, בעקבות סדרת תחקירים וקמפיין ציבורי בהובלת הצלמת נאן גולדין, התגבשה סטיגמה סביב שם סאקלר, ומוסדות תרבות והשכלה רבים סירבו לקבל תרומות מהמשפחה.
במהלך ההליכים המשפטיים, נעשה שימוש בפשיטת רגל של פרדו פארמה כדי להגן על הונם האישי של בני המשפחה.
בני המשפחה טענו כי לא ידעו על פרקטיקות שיווק מטעות וכי המשתמשים שפיתחו התמכרות היו "מכורים מראש".
מגזין New York ציין שהספר שונה מסיקורים אחרים על משפחת סאקלר בכך שהוא מתמקד בעיקר כ"היסטוריה משפחתית".
זכרי זיגל, ב־The New Republic, כינה את הספר "תיעוד חשוב של חמדנות פרטית שאיפשרה ממשלה מושחתת".
Publishers Weekly תיאר את הספר כ"סקירה מרשיעה" של מעורבות המשפחה במשבר האופיואידים.
ב־Literary Review כתבה ג'ואנה וולטר כי קיף "שוזר במיומנות את כל החוטים כדי להביא בפנינו את הסאגה המפחידה כולה...
ובסיכומה מתקבלת עלילת פשע מסעירה".
הספר זכה ב־2021 בפרס ביילי גיפורד לספרי עיון ובפרס Goodreads בקטגוריית היסטוריה וביוגרפיה, הגיע לרשימה הקצרה לפרס ספר העסקים של השנה של Financial Times ומקינזי, ונכלל ברשימה הארוכה לפרס אנדרו קרנגי למצוינות בספרי עיון לשנת 2022. הספר נכלל גם ברשימת "10 הספרים הטובים ביותר של 2021" של The Washington Post.
"אימפריות של שקרים" הוא מיני-אלבום של הזמרת הישראלית שרית חדד, שיצא ב-8 באפריל 2025. האלבום כולל חמישה שירים חדשים וממשיך את דרכה הארוכה של חדד במוזיקה מזרחית ובפופ ישראלי עכשווי, עם דגש על נושאים רגשיים כמו אהבה, בגידה וכאב.
המיני-אלבום יצא ב-8 באפריל 2025 וכולל חמישה שירים, בהם דואט עם הזמרת נרקיס בשם "שיר אהבה".
השיר הנושא "אימפריות של שקרים" נכתב והולחן על ידי שרית חדד, תמר יהלומי, יונתן קלימי ואלמוג אליהו קריאף.
חדד הודתה לשותפיה ליצירה, ביניהם תמר יהלומי ויונתן קלימי, וכן לדוד זיגמן ולנרקיס על הדואט.
אתר YOS Music פרסם ניתוח מפורט של השיר הנושא "אימפריות של שקרים", ושיבח את העומק הרגשי שלו תוך מתן ביקורת ניואנסית.
הסקירה מדגישה כיצד השיר מחזק את דמות האישה הפגועה המתמודדת עם בגידה ושקרים, עם מילים המעוררות "דמעות וסיוטים" שהשאיר בן הזוג.
נשוא השבחים: ההפקה של אבי גוטמן והצוות היוצר (חדד, יהלומי וקלימי) שיצרו בלדה מזרחית עכשווית חזקה.
עם זאת, הביקורת מציינת כי המסר לעיתים מחזק תפקיד פסיבי של הקורבן, במקום להעניק לה שליטה מלאה.
אימפרסיוניזם היא תנועה אמנותית שרווחה באירופה, ובעיקר בפריז, במאה ה-19, בין השנים 1865–1880 והשפיעה לא רק על האמנות החזותית, כי אם גם על המוזיקה והספרות.
שמה של התנועה נגזר מציורו של מונה: 'התרשמות (impression): זריחה' (1872).
ראשי התנועה היו מאנה, מונה, פיסארו, סיסלי ורנואר.
האימפרסיוניסטים ציירו בעיקר תחת כיפת השמים.
במשיכות מכחול קלות בצבעים בהירים, ובמינימום קווים, הם ביקשו להנציח אפקטים בני חלוף של אור ותנועה.
במוזיקה, השם אימפרסיוניזם נקשר למלחינים דביסי, ראוול, דליוס, באקס, אלבניז, ורספיגי.
האימפרסיוניזם הושפע מהספרות ובעיקר מהמשוררים הסימבוליסטים ורלן, בודלר ומלארמה.
לפני המאה ה-19, ציירים או עוזריהם היו צריכים לטחון חומרים צבעוניים מוצקים, ולהמיס אותם במים או שמן כדי ליצור תמיסות נוזליות או משחתיות, שאפשר לצייר בהן בעזרת מכחול, ולאחר מכן לערבבם על לוח צבעים כדי לקבל את הגוון הרצוי.
זו הייתה אחת הסיבות שרוב מלאכת הציור נעשתה אז בסדנאות ולא ברחוב או בטבע.
הדבר השתנה כששפופרות מתכת קטנות ולחיצות, המכילות צבע שמן מוכן מראש, בשלל גוונים, יוצרו בייצור המוני.
זאת בעקבות המצאתו של הצייר האמריקני, ג'ון רנד (John G.
Rand), בשנת 1841. המצאה זו הפכה את מלאכת הציור לקלה ולניידת בהרבה משהייתה קודם לכן.
המומחים מונים המצאה זו כאחד הגורמים להתפתחות אופנות הציור החדשות במחצית השנייה של המאה ה-19, בעיקר האימפרסיוניזם.
המאה ה-19 בצרפת היוותה כר פורה להתפתחותן של תנועות אמנות שונות.
לצד תנועות שאמנותן הייתה בעלת אופי "אקדמי" המאמצת את האידיאלים ואת רוח העבר, כגון הנאו-קלאסיציזם, התפתחה מגמה חוצת מדיה, המדגישה את רוח הזמן.
אחד מן הדוברים הבולטים של מגמה זו היה המשורר ומבקר האמנות שארל בודלר, אשר הצביע על הצורך באימוץ נושאים בני רוח הזמן.
"יש שפע של נושאים פואטיים ומופלאים בחיי פריז", כתב בודלר בעקבות ביקורו ב"סלון" של שנת 1846, המופלא מקיף אותנו ומרווה אותנו כמו האוויר, אך אנו איננו רואים אותו".
במאמרו "צייר החיים המודרניים", אשר התפרסם בעיתון "לה פיגארו" בשנת 1863, הגדיר את יעודו של הצייר ה"מודרני" כשילוב שבין החולף והזמני, לבין הקבוע והבלתי משתנה.
חלק מרכזי בתחושת ה"מודרניות" סופק על ידי התקדמות טכנולוגית ששינתה את פנייה של החברה הצרפתית במהלך המאה.
בין אמצעים אלו בולטים אמצעי התחבורה הציבורית החדשים ובראשם הרכבת, שתחנותיה הופיעו ברחבי פריז וצרפת.
המצאה טכנולוגית נוספת שהשפעותיה על האמנות היו מרחיקות לכת הייתה המצאת הצילום.
הצילום, שהחל להתפתח כאומנות מסחרית במחצית המאה, סיפק לציבור יכולת להשיג תמונות דיוקן במחיר שווה לכל נפש.
בנוסף החלו להופיע גם תצלומי נוף עירוניים שבלטו בקומפוזיציות הדינאמיות שלהם, ובחיתוכים דרמאטיים של הדימוי המצולם.
ביטויים ראשונים של שינוי בגישה האמנותית בצרפת ניתן למצוא בקבוצה של ציירים שפעלו סביב מחצית המאה והקדישו חלק ניכר מעבודתם לתיאור הטבע והנוף.
ציור הנוף העיד על הרצון לחירות ושחרור, בעיקר על רקע העובדה שז'אנר ציורי זה נחשב בעיני ה"אקדמיה" הצרפתית לסוגה אמנותית נחותה.
גוסטב קורבה וציירים חברי "אסכולת ברביזון" כגון ז'אן-בטיסט קאמי קורו, תאודור רוסו ואחרים יצרו בשנים אלו דימוי נוף הלקוח משולי הערים, על גבי בדים קטנים באופן יחסי, שהתאים לאופיה של הבורגנות הצרפתית בת התקופה.
אמן נוסף שהשפיע על חברי הקבוצה היה הצייר אדואר מאנה, שעבודותיו הציגו את חיי הבורגנות של העיר.
מקור השפעה חשוב עבור האמנים האימפרסיוניסטים היה פיתוח תאוריית האור על ידי מישל שוורל.
שוורל שהיה כימאי צרפתי פרסם בשנת 1839 חיבור בשם "ניגוד סימולטאני של צבעים" (De la loi du contraste simultané des couleurs et de l'assortiment des objets colorés) ובו פירט תאוריה של צבע הדנה באופן הקליטה של צבעים על ידי הצופה.
התאוריה שניסח שוורל, המבוססת גם על עבודתם של חוקרים קודמים לו, מיינה את הצבעים בהתאם לגוון לטונאליות.
בנוסף הוא פירט סדרה של ניגודים אשר בעזרת הנגדתם ניתן להדגיש את איכותו של כל צבע וצבע.
באופן מעשי התאוריה של שוורל ובלאנק הציעה לציירים לשלב בין "טונאליות", שנועדה לשמש כמצע תשתית לציור המגדיר את האזורים הכהים והבהירים של הדימוי (בהתאם לאור והצל) לבין "צבע לוקאלי" המגדיר את הגוון של אזור מסוים בדימוי.
במקום לערבב צבע מסוים יכלו הציירים להניח זה לצד זה גוונים שונים ולהשתמש באפקט הפיזיולוגי של הראייה כדי ליצור דימוי מדויק יותר.
הציירים האימפרסיוניסטים הם קבוצה של אנשים, בעלי טכניקות ציור דומות, אשר בשנות השישים של המאה ה-19 סירבו להשתתף בסלון של פריס הרשמי, וביכרו להשתתף בסלונים עצמאיים משלהם.
בין מחוללי תנועה זו נמנה אדואר מאנה, אשר על פי צו של נפוליאון השלישי, הקים סלון מתחרה לסלון הרשמי – 'סלון המסורבים'.
במוקד סלון זה עמדה היצירה ארוחת בקר על הדשא – שבו מתוארת אישה בעירום – כנראה זונה, הסועדת בחברת שני גברים לבושים.
הסקנדל הגיע לשיאו כשמאנה הציג בסלון פריס, את אולימפיה.
ציור זה שואב את השראתו מציורו של טיציאן, ואולם מוחלפת בו הדמות המעורטלת של ונוס בדמותה של זונה.
אף על פי ששאר הציירים האימפרסיוניסטים נקטו בטכניקות ובנושאים אחרים, מאנה נחשב לזה שחולל את התנועה האימפרסיוניסטית, שכן כחבריו האימפרסיוניסטים הוא קרא תיגר נגד הציור הריאליסטי.
עוד לפני-כן, אחד האמנים שהוביל לגיבוש סגנון הציור האימפרסיוניסטי היה הצייר הצרפתי-יהודי קאמי פיסארו.
את ציורי הנוף המוקדמים שלו יצר בהשפעת יצירתם של ז'אן-בטיסט קאמי קורו וקורבה, בה צפה בתערוכה גדולה שהתקיימה בשנת 1855. יצירתו שהוצגה ב"סלון" של שנת 1860 עוררה עניין מועט.
מבקר אחד אף טען כי היא נושאת אופי "סאטירי".
מי שנתן תנופה לציור האימפרסיוניסטי הם קלוד מונה וכן פייר-אוגוסט רנואר.
בקיץ 1869 הם ערכו סדרה של ציורים, שבהם ניכרים סימני בשלות בסגנון האימפרסיוניסטי.
חידוש ראשון בציורים אלו, הוא שהם נעשו באוויר הפתוח ולא בין קירות.
כמו כן, בכדי לשקף את האפקטים של האור, הם השתמשו בפרגמנטציה – הווה אומר, במריחות צבע קטנות על הבד (במקום במריחה שכבת צבע אחידה).
כמו כן, בשונה ממאנה, במקום השחור וצבעי האדמה, הם השתמשו בצבעים בהירים, וכן בשלושת צבעי היסוד: האדום, הצהוב והכחול.
כמו כן, הוסיפו צבע באזורי הצל.
למעשה הסגנון האימפרסיוניסטי התעצב סופית לקראת 1874 – עת שנערך הסלון האימפרסיוניסטי הראשון, בסטודיו הצילום של נדאר.
בסלון זה הציגו 39 ציירים – וביניהם מלבד מונה ורנואר, גם סזאן, דגה, מוריסו, פיסארו וסיסלי.
אלו הקימו את "החברה בע"מ של אומנים, ציירים, פסלים ואמני תחריט" (Société Anonyme Coopérative des Artistes Peintres, Sculpteurs, Graveurs), לאחר שבקשותיהם להציג בתערוכה הרשמית של האקדמיה ולהקים מחדש את "סלון הדחויים" נדחו.
בהמשך הצטרפו לתנועה האמריקאית קאסאט, גוגן, סרה וסיניאק.
כ-3,000 איש ביקרו בתערוכה, שנתפסה כשערורייתית.
העבודות בעלות הנושאים השגרתיים והיום-יומיים, נתפשו כציור רע.
לואי לרואה (Louis Leroy), מבקר אמנות צרפתי, כתב בעיתון האמנות ההומוריסטי "Le Charivari" ("המהומה") ביקורת סאטירית אודות הציור:
המונח אימפרסיוניזם איננו פרי המצאה של לרואה, וכבר היה בשימוש על ידי קורו, שהשתמש בו כדי לתאר את כוונתו בציורי הנוף ובכתיבתו של ג'ון קונסטבל.
על כל פנים, האימפרסיוניסטים קיבלו את שמם, בהשראת ציורו של מונה: IMPRESSION, SOLEIL LEVANT (התרשמות, זריחה).
ציור זה מתאר נוף ימי בנמל של לה הבר שבצפון צרפת.
הוא מצויר במשיכות מכחול חופשיות, ללא רישום מוקדם.
אין ביצירה שימוש בפרספקטיבה מדעית.
למרות זאת קו האופק מודגש בצבע כהה יותר וגם כיוון ההתקדמות של הסירות יוצר תחושה של מרחב.
משיכות המכחול החופשיות אינן משרטטות דימוי ברור של האובייקטים שבציור, אלא של צורתם הכללית בלבד.
עובדה זו, בשיתוף עם מגוון הצבעים המצומצם (ירקרקים-כחולים וצבע כתמתם), מעניקים תחושה של מזג אוויר ערפילי.
את הביטוי להתפתחות טכניקת הציור האימפרסיוניסטית ניתן לראות בתיאור המים, שבהם משתקף צבעם של השמים הכתומים.
מונה ניסה להסביר, בדיעבד, את שמה של היצירה ואת גישתו בציורה:"הנוף איננו אלא התרשמות, והתרשמות ראשונית, מכאן הכותרת אשר ניתנה לנו ...
שלחתי את הציור מלה הבר, שאותה ציירתי דרך החלון שלי.
השמש בערפל וכמה תרנים של סירות בולטים במישור הקדמי ...
שאלו אותי [בקשר] לשם עבור הקטלוג, לא יכולתי להחשיב [את הציור] לנוף של לה הבר, ואמרתי: קראו לו 'התרשמות'.
נכון שהאימפרסיוניסטים הרבו לתאר נופים.
אבל פיסרו לדוגמה תיאר סצנות כפריות ('שומרת האווזים במונפוקו').
מונה לעומתו קיבל השראה מתיעושה המהיר של פריז ('תחנת הרכבת סן-לזר').
רנואר התמקד בבני אדם, והוא צייר את 'המתרחצות' ואת 'הרקדנית'.
דגה הצטיין בציורים של סוסים ומרוצי סוסים, של נשים וכן של מופעים – לרבות של בלט ('בית הספר לבלט').
האימפרסיוניסטים הביעו דרך יצירותיהם גישה אמנותית חדשנית; הם ציירו מחוץ לסטודיו המסורתי במטרה להביע את הרגע החולף, את האור בשעה המסוימת ביום, ואת השפעותיו על המרקם, על הצבעוניות ועל הנושא המתואר.