tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ססאר מרסלו מלי (בספרדית: César Marcelo Meli; נולד ב־20 ביוני 1992) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר באמלק מליגת העל האקוודורית.
מלי התחיל את הקריירה שלו באתלטיקו קולון.
ב־9 בדצמבר 2012, מלי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2–2 נגד אינדפנדיינטה סנטה פה.
ב־4 במרץ 2014, מלי הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1–1 נגד גודוי קרוס.
ב־18 ביולי 2014 חתם מלי בבוקה ג'וניורס תמורת 550 אלף אירו.
ביולי , מלי הושאל לספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית, בה לא הצליח לרשום דקות משחק בליגה.
בינואר חתם מלי בראסינג קלוב.
בעונת הושאל מלי לוויטוריה מליגת העל הברזילאית.
בקיץ הושאל מלי לבלגראנו וכעבור שנה הושאל לסנטראל קורדובה.
ב־5 בספטמבר 2020 הושאל מלי להפועל באר שבע מליגת העל.
ביוני 2021 הסתיימה תקופת השאלתו ומלי שב לראסינג קלוב.
ב-14 בינואר 2022 חתם מלי באלדוסיבי מליגת העל הארגנטינאית.
בפברואר 2023 חתם מלי בליברפול האורוגוואית.
בינואר 2024 חתם מלי באמלק האקוודורית.
מרסלו אמאדו דיאלו טריטואלי (בפורטוגזית: Marcelo Amado Djaló Taritolay; נולד ב-8 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן ספרדי אזרח גינאה ביסאו המשחק בעמדת הבלם בבורי ראם יונייטד מליגת העל התאילנדית.
מרסלו נולד בברצלונה, לאב יליד גינאה ביסאו ולאם ממוצא ארגנטינאי.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער מקומיות ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
ביולי , מרסלו חתם בבדלונה מהליגה הספרדית השלישית בכדורגל.
בבדלונה שיחק עונה אחת ורשם 21 הופעות.
בקיץ , מרסלו חתם בקבוצת המילואים של גרנאדה.
ב-19 באוגוסט 2014 חתם ביובנטוס מהסרייה א' והושאל מיידית בחזרה לקבוצת המילואים של גרנאדה.
ב-14 בינואר 2015, מרסלו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בהפסד 0–4 לסביליה במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-11 ביולי 2015, מרסלו הושאל לז'ירונה.
ב-9 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד ז'ימנסטיק טרגונה, בה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
לעומת זאת, לא רשם ולו דקת משחק אחת בליגה במדי הקבוצה.
ב-18 באפריל 2016 הושאל ל-UCAM מורסיה עד לסיום העונה.
ב-7 ביולי, חתם לשנתיים בדפורטיבו לוגו מהליגה השנייה.
ב-11 בדצמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד נומנסיה.
ב-3 ביולי 2017 מרסלו חתם לשלוש שנים בפולהאם מהפוטבול ליג צ'פמיונשיפ.
ב-15 באוגוסט 2018, מרסלו חזר לספרד וחתם באקסטרמדורה.
ב-27 באוגוסט 2019, מרסלו חזר לקדנציה שנייה בדפורטיבו לוגו.
ב-31 באוגוסט 2021, מרסלו חתם בבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית עד לסיום העונה, עם אופציה לעונה נוספת.
ב-8 ביוני 2019 מרסלו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו בהפסד 2-0 ל.
ב-26 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
מרסלו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
מרסלו פלורס דורל (בספרדית: Marcelo Flores Dorrell; נולד ב-1 באוקטובר 2003 בג'ורג'טאון שבאונטריו, קנדה) הוא כדורגלן מקסיקני-קנדי המשחק בעמדת קשר התקפי בקבוצת טיגרס ובנבחרת מקסיקו.
פלורס שיחק במחלקת הנוער של איפסוויץ' טאון.
בשנת 2019 הצטרף בהעברה חופשית למחלקת הנוער של ארסנל.
ב-20 ביולי 2022 הושאל לריאל אוביידו לעונה אחת.
ב-8 בדצמבר 2021 ערך פלורס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בתיקו 2-2 נגד נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
מרסלה ו' מאוס היא פרופסור חבר לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ומנהלת התוכנית לאימונותרפיה תאית בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
מאוס חוקרת ומפתחת אימונותרפיה לטיפול בסרטן, תוך שימוש בתאי T מהונדסים גנטית כנגד תאים ממאירים (תאי סרטן).
מאוס למדה בבית הספר התיכון סטויבסנט (Stuyvesant) בניו יורק.
היא בעלת תואר ראשון בביולוגיה ובספרות מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בהמשך קיבלה תואר MD-PhD מאוניבסיטת פנסילבניה, שם עבדה במעבדתו של קרל ה.
ג'ון, ופיתחה שיטות להרחבת אוכלוסיות תאי T לצורך טיפולים רפואיים.
היא ביצעה התמחות ברפואה פנימית בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה מ-2006 עד 2008. לאחר מכן ביצעה תת-התמחות בהמטולוגיה ואונקולוגיה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג מ-2008 עד 2012.
בשנת 2012 חזרה מאוס לאוניברסיטת פנסילבניה, שם מונתה למרצה בכירה ושימשה כאחראית על הרפואה התרגומית.
מאז 2015 מאוס עובדת בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס ובמכון לסרטן דנה-פרבר.
במוסדות אלו מאוס מובילה את תוכנית האימונותרפיה התאית שבמסגרתה מתבצעים ניסויים קליניים על בסיס מחקריה.
מאוס מפתחת תאי T בעלי אנטיגן כימרי (CAR-T) עבור חולי סרטן.
היא הדגימה כי ניתן להשתמש בתאי CAR-T מהונדסים כדי לזהות ולהרוג תאי גידול המבטאים חלבון ספציפי, EGFRvllI (וריאנט III).
היא מאמינה בשילוב תאי CAR-T עם מעכבי נקודות בקרה (checkpoint inhibitors) המשמשים לטיפול בסוגי סרטן אחרים.
תאי ה-CAR-T יכולים לעבור את מחסום הדם-מוח, לחדור לגידול ולעורר תגובה חיסונית.
מאוס השתמשה בטכנולוגיית קריספר (CRISPR-Cas9) כדי לפתח תאי CAR-T המבטאים מולקולה הנקראת Bi-specific T-cell engager (BiTE).
תאי ה-CAR-T ממשיכים לייצר מולקולות BiTE שמביאות להשמדת הגידול.
BiTE מכיל שתי זרועות מולקולריות, האחת תופסת את האנטיגן EGFR על תאי הגידול והשנייה מאתרת קולטן CD3 על פני תא T סמוך.
ברגע שאנטיגן המטרה וקולטן תאי ה-T (ה-TCR, T-Cell receptor) קרובים זה לזה, תא ה-T יכול להשמיד את התא הסרטני.
ה- BiTEs גורמים לתאי הגידול ולתאי ה-T להיות בסמיכות.
בדרך כלל ה-BiTE גדול מכדי לחצות את מחסום הדם-מוח, אך תאי ה- CAR-T יכולים לעבור את מחסום דם-מוח ולייצר את ה-BiTE בתוך המוח.
מאוס חברה בצוות ההנהגה של MicroMedicine, חברת הזנק אשר יוצרת מיקרו-נוזלים אוטומטיים לבידוד תאים מנוזלים ביולוגיים.
מאוס זכתה במענק דיימון רוניון לחקר הסרטן בשלב 2 לפיתוח תאי CAR-T המכוונים לאנטיגנים לא תקינים הנוצרים מאונקוגנים.
היא הפכה תאי CAR-T ל"כלי רכב משוריינים" שיכולים להיות מכוונים כנגד גליובלסטומה.
עדנה מרסלייט גארנר הייתה אמנית ושחקנית קול אמריקאית.
היא זכורה בעיקר כקולה הקבוע הראשון של מיני מאוס בתקופת עבודתה בוולט דיסני הפקות וזכתה לקחת חלק בהגדרת האישיות של מיני.
גארנר נולדה ברדלנדס, קליפורניה ב-3 ביולי 1910. היא למדה בשיעורי לילה בבית הספר התיכון הפוליטכני ג'ון ה.
פרנסיס שבלוס אנג'לס, שם למדה אמנות.
גארנר החל לעבוד בוולט דיסני הפקות ב-17 בפברואר 1930 לאחר שהתראיינה בשנה הקודמת.
היא עבדה במחלקת דיו וצבע, תחילה עבדה כציירת צל (מלשון צלולואיד) ואחר כך כציירת דיו.
הסטודיו באותה התקופה היה ארגון קטן של כ-35 עובדים.
לאחר שגארנר עבדה כשישה חודשים, היא עשתה אודישן לקולה של מיני מאוס, ומכיוון שדמותה הייתה מקסיקנית בסרט הקצר "נער הקקטוס" ולגארנר היה ידע בשפה הספרדית, היא הייתה בעלת פוטנציאל לקבל את התפקיד.
בספר "לעבוד עם וולט: ראיונות עם אמני דיסני", מאת דון פרי, היא אמרה:גארנר המשיכה לדבב את מיני ביותר מ-40 סרטים במשך עשור.
מדי פעם היא גם סיפקה קולות נוספים, כמו יללות חתולים ("שלושה חתלתולים יתומים" (1935) ו"תן כף" (1941)), נביחות כלבים ורעשי קהל.
במהלך שביתת האנימטורים של דיסני בשנת 1941, גארנר צילמה סרטים ביתיים עם צבע על משמרת השובתים.
חלק מהצילומים האלו מופיעים בסרט התיעודי "וולט - האיש שמאחורי המיתוס" משנת 2001. גארנר הייתה סימפתית לאולפן במהלך השביתה, וציינה "לא יכולתי לראות שאנחנו לא זוכים ליחס הוגן.
אנשים לא היו כל כך מכוונים לאיגוד כפי שהנחתי".
היא תיארה את האווירה באולפן כ"משפחה אחת גדולה" לפני איגוד האולפן.
תפקידה האחרון כמיני יהיה בסרט הקצר "מחוץ למחבת ולתוך קו הירי" משנת 1942.
גארנר עבדה באולפן דיסני לסירוגין במשך 12 שנים, במהלכן עבדה גם בכמה אולפנים אחרים, כולל וולטר לאנץ הפקות.
ב-1941 היא עזבה לצמיתות את עבודתה בדיסני כדי להקדיש יותר זמן לילדיה.
מאוחר יותר עברה המשפחה צפונה ללוס גאטוס, שם עבדה שוב בעסקי הקרטון, והפיקה רצועת קומיקס בעיתון המקומי.
במהלך תקופה זו עבדה גם על סוגים שונים של אמצעי ציור וקרמיקה.
חלק מיצירות האמנות שלה היא נתנה לחברים, ואחרות תרמה לעמותות צדקה ולירידים בכנסיות.
גארנר נפטרה ב-26 ביולי 1993 בגראס ואלי, קליפורניה.
23 ימים לאחר יום הולדתה ה-83.
מרסל ריימונד ת'רו הוא סופר ושדרן טלוויזיה בריטי-אמריקאי.
מרסל הוא בנו הבכור של סופר המסעות והרומנים האמריקאי פול ת'רו ואשתו לשעבר, אן קאסל.
אחיו הצעיר, לואי ת'רו הוא עיתונאי, יוצר סרטי תעודה ומגיש בטלוויזיה.
השחקן והבמאי ג'סטין ת'רו הוא בן-דודו.
מרסל ת'רו נולד ב-1968 בקמפלה, אוגנדה, שם לימד אביו האמריקאי, פול ת'רו, באוניברסיטת מאקררה.
אמו היא אן קאסל, ילידת אנגליה.
את השנתיים הבאות עשתה המשפחה בסינגפור, שם היה אביו מרצה באוניברסיטה לאומית של סינגפור.
אחרי שעקרו לאנגליה, גדל ת'רו בוונדסוורת', לונדון.
הוא למד בפנימייה בבית ספר וסטמינסטר, שם התיידד עם ניק קלג.
בהמשך למד ספרות אנגלית בקלייר קולג', קיימברידג'.
הוא זכה במלגה ללימודי יחסים בינלאומיים עם התמחות בלימודי המשטר הסובייטי ומזרח אירופה באוניברסיטת ייל.
שם משפחתו הצרפתי נפוץ במדינות דוברות צרפתית.
מוצא אביו, שנולד וגדל בארצות הברית, הוא צרפתי-קנדי למחצה ואיטלקי למחצה.
בשנים 2000 עד 2002, הציג ת'רו סדרה של סרטי תעודה ל"Unreported World".
בשנת 2004 הגיש את "סוף העולם כפי שאנו מכירים אותו", חלק מסדרת הטלוויזיה "המלחמה על כדור הארץ" העוסקת בשינויי האקלים.
הוא נבחר כמגיש, משום שבמקור לא ידע דבר על הנושא.
הוא האמין תחילה, שכל העוסקים בסביבתנות מתנגדים לקדמה טכנולוגית.
אבל במהלך התחקיר שערך, השתכנע שהעולם ניצב לפני בעיה גלובלית בקנה מידה חמור כל כך, שהגדלת השימוש באנרגיה גרעינית הוא כנראה הפתרון הטוב ביותר (בבחינת בחירה בפחותה ברעות).
למסקנה זו הגיע בחלקו בתגובה לראיונות שערך עם כמה מומחים, כגון גרהרד ברץ מחברת הביטוח "מינכן רה", שאמר, שבמהלך 20 השנים האחרונות, התשלומים על אסונות טבע עלו ב-500 אחוזים.
הוא שוחח גם עם יו"ר חברת "של" ההולנדית רון אוקסבורך.
איש יחסי ציבור הפסיק את שיחתם.
נראה שדעותיו השליליות של אוקסבורך על התוצאות העכשוויות של צריכת דלק נחשבו למזיקות לדימוי התאגיד.
במרץ 2006 הגיש ת'רו את "מותה של אומה" כחלק מסדרת "The State of Russia".
בתוכנית סקר את הבעיות הפוסט-סובייטיות (1991-1985), בהן התמעטות האוכלוסייה, הגידול במגפת האיידס, ורדיפת הטורקים המסחטאינים.
בראיונות בתוכנית, דיבר ברוסית פשוטה.
ב-28 בספטמבר 2008 הגיש את "אוליגארט: הפיצוץ הגדול באמנות הרוסית", שחקר את תפקידם של עשירי רוסיה בקיום ההיסטוריה האמנותית של רוסיה על ידי קנייה טהצגה של אמנות מקומית.
במרץ 2009, פרסמה הוצאת "פאבר את פאבר" את הרומן של ת'רו "הרחק בצפון", אפוס עתידני המתרחש בטייגה של סיביר.
ב-16 במרץ 2009 הגיש ת'רו את |"החיפוש אחר ואבי-סאבי" בערוץ BBC ארבע, כחלק מעונת התוכניות "יפן הנסתרת" של הערוץ.
ת'רו תייר ביפן לחקור את הטעמים האסתטיים של יפן ותושביה ולדווח עליהם.
ב-2012 הגיש ת'רו תוכנית תעודה לסדרת "Unreported World" 23, בנושא ילדי רחוב באוקראינה.
הרומן שלו "Strange Bodies" זכה בפרס לזכר ג'ון ו.
ב-2017 הגיש ת'רו סרט תעודה ל"Unreported World", שחקר את התוצאות החברתיות והכלכליות של התגברות האורתודוקסיה והלאומנות הרוסית בשלטון ולדימיר פוטין.
בשנת 2020 הגיש ת'רו סרט תעודה ל"Unreported World", שחקר את האובססיה של גברים יפנים רווקים בגיל העמידה ל"אלילי נוער" והשאלה, אם מדובר בנטייה מוזרה בתרבות היפנית או במשהו אפל יותר.
מרסלינו פרדינאן פיליפוס (באינדונזית: Marselino Ferdinan Philipus; נולד ב-9 בספטמבר 2004 בג'קרטה שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אוקספורד יונייטד ובנבחרת אינדונזיה.
פרדינאן גדל במחלקת הנוער של פרסבאיה סורבאיה.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האינדונזית, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-1 בפברואר 2023 חתם פרדינאן על חוזה לעונה וחצי בדיינזה מליגת המשנה הבלגית.
ב-27 בינואר 2022 ערך פרדינאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בניצחון 1–4 על נבחרת מזרח טימור במשחק ידידות.
ב-14 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–7 על נבחרת נפאל במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2023.
מרסלה טדסקי דה אראוחו טמר (בפורטוגזית: Marcela Tedeschi de Araújo Temer; נולדה ב-16 במאי 1983) היא רעייתו של נשיא ברזיל ה-37 מישל טמר, והייתה הגברת הראשונה של ברזיל משנת 2016 עד 2018.
מרסלה טמר נולדה ב-16 במאי 1983 בפאוליניה שבמדינת סאו פאולו.
היא בתם של קרלוס אנטוניו דה אראוחו ונורמה טדסקי.
היא למדה בתיכון בפאוליניה, ולאחר מכן החלה לעבוד כפקידת קבלה במשרדי העיתון "או מומונטו".
בשנת 2002, בגיל 19, היא זכתה בתחרות היופי המקומית "מיס פאוליניה".
לאחר מכן זכתה גם בתחרות המדינתית "מיס סאו פאולו".
באותה שנה היא השתתפה בוועידה של התנועה הדמוקרטית הברזילאית אשר בה פגשה לראשונה את עורך הדין והפוליטיקאי מישל טמר המבוגר ממנה ב-43 שנה.
השניים נישאו בטקס קטן ב-23 ביולי 2003.
בשנת 2009 היא השלימה תואר במשפטים מטעם "פאדיספ" (Fadisp) - בית ספר פרטי יוקרתי בסאו פאולו.
ב-1 בינואר 2011 הושבע בעלה כסגן נשיא ברזיל, ומרסלה הפכה לגברת השנייה של ברזיל.
בטקס השבעתה היא זכתה לתשומת לב רבה בברזיל ומחוצה לה בשל יופייה הרב ופער הגילאים הבולט בינה לבין בעלה.
תשומת לב ראשונית זו, גרמה לה להישאר מחוץ לאור הזרקורים לאורך כל תקופת כהונתו של בעלה כסגן הנשיא.
ב-31 באוגוסט 2016 הודחה הנשיאה דילמה רוסף, ומישל טמר הפך לנשיא הזמני עד הבחירות הבאות.
בתקופה זו, מרסלה פעלה למען מטרות חברתיות שונות.
ב-31 בדצמבר 2018 סיים בעלה את כהונתו.
למרסלה ומישל טמר ישנו בן אחד, מישל פילו, אשר בתקשורת הברזילאית נודע בכינוי "מישלזיניו".
בתקופה בה הייתה הגברת הראשונה של ברזיל, נוצרה למרסלה תדמית של "עקרת בית צנועה".
תדמיתה זכתה לביקורת רבה מצד פמיניסטיות ברזילאיות, שזעמו על המעבר של ברזיל ממדינה שבהנהגתה עומדת אישה, לממשלה בעלת תדמית שמרנית.
מרסלינו איגנסיו נונייס אספינוסה (בספרדית: Marcelino Ignacio Núñez Espinoza; נולד ב-1 במרץ 2000 ברקולטה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת איפסוויץ' טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת צ'ילה.
נונייס גדל במחלקת הנוער של אוניברסידד קאתוליקה.
הוא ערך 64 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית, בהן הבקיע שמונה שערים.
הוא זכה עם המועדון פעמיים באליפות צ'ילה ופעמיים בסופר קאפ הצ'יליאני.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם נונייס בנוריץ' סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ויגאן את'לטיק במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2022/2023. ב-31 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 להאל סיטי במסגרת המחזור השלישי בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 37 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
נונייס היה חלק מסגל נבחרת צ'ילה לטורניר קופה אמריקה 2021, אך לא שיחק בטורניר.
ב-9 בספטמבר 2021 ערך נונייס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בהפסד 3-1 לנבחרת קולומביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-1 בפברואר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מרסלו אריאל מוראלס סוארס (בספרדית: Marcelo Ariel Morales Suárez; נולד ב-6 ביוני 2003 בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ניו יורק רד בולס.
מוראלס גדל במחלקת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית.
מוראלס נכלל בסגל נבחרת צ'ילה עד גיל 20 בטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
נכון לשנת 2025, טרם אומת גילו באופן רשמי.
בשנת 2019 החזיק מרסלינו תעודת זהות לאומית (DNI), דבר שהעניק לו גישה לקצבה שהמדינה מספקת.
בשנת 2021 טולנטינו קיבל את החיסון נגד COVID-19. העיתון הרשמי אל פרואנו הנציח את 123 שנות קיומו בשנת 2023.
אבאד הוא אזרח פרואני שחייו היו מלאים בעבודה קשה ומסירות לחקלאות.
בגיל 7, לאחר שאמו ואביו מתו בניסיון לחצות נהר בכיכר, מרסלינו אומץ על ידי בעלי חווה.
מגיל צעיר נאלץ לתעדף עבודה על פני לימודים בשל חוסר משאבים כספיים.
על פי חשיפת משרד הפיתוח וההכלה החברתית (מידיס), במהלך השנים עבד בעבודות שונות, בהן כפועל במשקים, לבנים ומוכר מזון.
בארבעים השנים האחרונות הוא התמסר לגידול פירות וירקות לפרנסתו.
בשנת 2019, יצר עמו קשר צוות נציגים ממערכת מיקוד משקי הבית (Sisfoh).
מרסלינו מתגורר באזור מרוחק במחוז צ'אנגליה, שבמחוז וואנוקו של פאצ'יטיאה, כדי להגיע לבית הגידול שלו יש צורך ללכת שלוש שעות לחווה שלו.
למרות שלא ידע לקרוא או לכתוב, הוא קיבל סיוע סוציאלי מהתוכנית הממשלתית Pensión 65 בשנת 2019.
מרסלינו כיום מתגורר במעון לקשישים, שם חגג את יום הולדתו ה-125.
מרסן מסה מתכווננת, המכונה גם מַנְחֵת הרמוני או מרסן סייסמי, הוא מכשיר המותקן במבנים כדי להפחית תנודות מכניות, המורכב ממסה המותקנת על קפיץ או מספר קפיצים מרסנים.
תדר התנודה שלו מכוון להיות דומה לתדר התהודה של האובייקט עליו הוא מורכב, ועקב כך מפחית את המשרעת המקסימלית של האובייקט תוך שהוא מהווה משקל נמוך בהרבה מהאובייקט עצמו.
מרסן מסה מתכווננת יכול למנוע אי נוחות, נזק או כשל מבני מוחלט.
המרסן משמש לעיתים קרובות בהולכת כוח, בכלי רכב ובמבנים.
מרסני מסה מתכווננת מייצבים כנגד תנועה חזקה של גוף, הנגרמת על ידי תנודות הרמוניות.
מרסנים אלו בנויים מרכיבים קלים יחסית למסת הגוף שאת תנועתו הם מרסנים, כדי לרסן תנודות מערכת כך שהתנודות הגרועות ביותר שלה יהיו פחות עוצמתיות.
באופן כללי, מערכות מעשיות מרוסנות הן כדי להזיז את המצבן העיקרי הרחק מתדירות העירור והן להקשות על הגעה לתדר תהודה, שקשה או יקר להתחיל לרסן בעת הגעת המערכת אליו.
דוגמה לאחרון היא מרסן פיתול גל ארכובה (crankshaft torsional damper).
מרסני מסה מיושמים לעיתים קרובות עם רכיב חיכוך או רכיב הידראולי ההופך אנרגיה קינטית מכנית לחום, כמו בולם זעזועים של רכב.
הגרף מציג את ההשפעה של מרסן מסה מתכווננת על מערכת קפיץ-מסה-מרסן פשוטה, המעוררת על ידי תנודות בעלות משרעת של יחידת כוח אחת המופעלת על המסה העיקרית, m1. מדד חשוב לביצועים הוא היחס בין הכוח על תושבות המנוע לכוח המרעיד את המנוע, ⁠.
הנחה זו אומרת שהמערכת ליניארית, כך שאם הכוח על המנוע יוכפל, כך גם הכוח על תושבות המנוע יוכפל.
הקו הכחול מייצג את מערכת הבסיס, עם תגובה מקסימלית של 9 יחידות כוח בכ-9 יחידות תדר.
הקו האדום מציג את ההשפעה של הוספת מסה מתכווננת של 10% ממסת הבסיס.
יש לה תגובה מקסימלית של 5.5 יחידות בתדר של 7 יחידות.
כתופעת לוואי, יש לה גם מצב רגיל שני והיא תרטוט מעט יותר ממערכת הבסיס בתדרים מתחת ל-6 בערך ומעל ל-10 בערך.
ניתן לכוונן את גובה שני השיאים על ידי שינוי קשיחות הקפיץ במרסן המסה המתכווננת.
שינוי תכונות המרסן משנה גם את גובה הפסגות, בצורה מורכבת.
ניתן לשנות את הפיצול בין שתי הפסגות על ידי שינוי מסת המרסן (m2).
עקומת בודה מורכבת יותר, ומציגה את הפאזה והגודל של התנועה של כל מסה, עבור שני המקרים, יחסית ל-F1.
בגרף משמאל, הקו השחור מציג את תגובת הבסיס (m2 = 0).
כעת, בהתחשב ב-m2 = ⁠, הקו הכחול מציג את תנועת המסה המרוסנת והקו האדום מציג את תנועת המסה הראשונית.
גרף האמפליטודה מראה שבתדרים נמוכים, המסה המרוסנת מהדהדת הרבה יותר מהמסה הראשונית.
גרף הפאזה מראה שבתדרים נמוכים, שתי המסות נמצאות בפאזה.
ככל שהתדר עולה, m2 יוצא מפאזה עם m1 עד שבסביבות 9.5 הרץ הוא יוצא מפאזה ב-180° עם m1, מה שממקסם את אפקט הריסון על ידי מקסום האמפליטודה של x2 − x1, זה ממקסם את האנרגיה המתפזרת לתוך c2 ומושך בו זמנית את המסה הראשונית באותו כיוון כמו תושבות המנוע.
בשנת 2005 הציגה קבוצת רנו בגרנד פרי ברזיל 2005 מרסן מסה מתכווננת כחלק ממערכת המתלים במכונית הפורמולה 1 שלה (רנו R25 ).
המערכת, על פי הדיווחים, הפחיתה את זמני ההקפה ב-0.3 שניות: שיפור פנומנלי עבור מכשיר פשוט יחסית.
סדרני האירוע קבעו כי הדבר חוקי, אך הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA) ערערה על החלטה זו.
שבועיים לאחר מכן קבע בית המשפט הבינלאומי לערעורים של הפדרציה הבין-לאומית לרכב כי מרסן המסה המתכווננת אינו חוקי.
החלטה זו נבעה מכך שמרסן המסה לא היה מחובר בצורה נוקשה לשלדה.
ההשפעה שהייתה למרסן על זווית העִלְרוּד של המכונית השפיעה בתורה על המרווח מתחת למכונית ועל השפעות הקרקע של המכונית.
ככזה נחשב המרסן למכשיר אווירודינמי נייד ולכן בעל השפעה בלתי חוקית על ביצועי האווירודינמיקה.
מרסני מסה מתכווננת נמצאים בשימוש נרחב במכוניות פס ייצור, בדרך כלל על גלגלת גל הארכובה כדי לשלוט בתנודות פיתול , ולעיתים רחוקות יותר, במצבי כפיפה של גל הארכובה.
הם משמשים גם על מערכת ההינע עבור תיבות הילוכים, ובמקומות אחרים עבור הפחתת רעשים או רעידות אחרות על מערכות הפליטה, המרכב, המתלים או בכל מקום אחר.
כמעט בכל המכוניות המודרניות קיים מרסן מסה מתכווננת אחד, ולחלקן אף עשויים להיות עשרה או יותר.
העיצוב הרגיל של מרסן על גל הארכובה מורכב מפס גומי דק בין ציר הגלגלת לחישוק החיצוני.
התקן זה, המכונה לעיתים קרובות מרסן הרמוני , ממוקם בקצה השני של גל הארכובה מול המקום שבו נמצאים גלגל התנופה ותיבת ההילוכים.
עיצוב חלופי הוא מנחת מטוטלת צנטריפוגלי המשמש להפחתת רעידות הפיתול של מנוע הבעירה הפנימית.
כל ארבעת הגלגלים של הסיטרואן 2CV שילבו מרסן מסת אוויר מתכווננת (המכונה בצרפתית המקורית batteur), בעיצוב דומה מאוד לזה ששימש במכונית רנו F1, מתחילת הייצור בשנת 1949 על כל ארבעת הגלגלים, לפני שהוסר מהגלגלים האחוריים ובסופו של דבר מהגלגלים הקדמיים באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
מרסן מסה מתכווננת נמצא בשימוש נרחב כשיטה להגברת דרגת הריסון בגשרים.
מקרה שימושי אחד עבור מרסני מסה מתכווננת בגשרים הוא מניעת תנודות גדולות עקב כניסה למצב תהודה בעת תנועת הולכי רגל.
דרגת הריסון בגשר גדלה על ידי הוספת מרסן מסה מתכווננת ועל ידי כך רעידות הגשר פוחתות, שכן משרעת הרעידות במצב יציב היא ביחס הפוך לדרגת ריסון המבנה.
הצעה אחת להפחתת הרטט במאיץ הדלק המוצק ארס 1 של נאס"א הייתה להשתמש ב-16 מרסני מסה מתכווננת כחלק מאסטרטגיית תכנון להפחתת עומסי שיא מ-6 גרם ל-0.25 גרם, כאשר מרסני המסה המתכווננת אחראים להפחתה מ-1 גרם ל-0.25 גרם, והשאר נעשה על ידי מבודדי רעידות קונבנציונליים בין השלבים העליונים למאיץ.
מרסני מסה בקווי הולכת חשמל
בקווי מתח גבוה יש לעיתים קרובות מרסני סטוקברידג' קטנים בצורת משקולות, התלויים מהכבלים כדי להפחית את התנודה בתדירות גבוהה ובמשרעת נמוכה המכונה רפרוף (מכונה גם "פרפור").
מרסן מסה מתכווננת סטנדרטי לטורבינות רוח מורכב ממסת עזר המחוברת לטורבינה באמצעות קפיצים ומַשְׁכֵּכים .
התדר הטבעי של מרסן מסה מתכווננת מוגדר בעיקרו על ידי קבוע הקפיץ שלו ויחס הריסון שנקבע על ידי משככים.
הפרמטר המתכוונן של מרסן מסה מתכווננת מאפשר למסת העזר להתנדנד עם הזזת פאזה ביחס לתנועת הטורבינה.
בתצורה אופיינית, מסת העזר תלויה מתחת לתאים האווירודינמיים של טורבינת רוח הנתמכת על ידי משככים או לוחות חיכוך.
מרסני מסה מתכווננת המותקנים בבניינים הם בדרך כלל גושי בטון ענקיים או גופי פלדה המותקנים בגורדי שחקים או במבנים אחרים, אשר נעים בכיוון מנוגד לתנודות תדר התהודה של המבנה באמצעות קפיצים, נוזלים או מטוטלות.
רעידות לא רצויות עשויות להיגרם מכוחות סביבתיים הפועלים על מבנה, כגון רוח או רעידת אדמה, או ממקור רעידות תמים לכאורה הגורם לתהודה, הנעה בין הרגשת אי נוחות, הרגשה בלתי נעימה ועד להרס המבנה.
הגלים הסייסמיים הנגרמים מרעידת אדמה יגרמו לבניינים להתנדנד ולהתנועע בדרכים שונות בהתאם לתדירות, כיוון תנועת הקרקע , לצורת ולגובה הבניין.
פעילות סייסמית עלולה לגרום לתנודות גדולות של הבניין ועלולה להוביל לכשל מבני.
כדי לשפר את הביצועים הסייסמיים של הבניין, מתבצע תכנון בניין נכון תוך שימוש בטכנולוגיות שונות לבקרת רעידות סייסמיות.
כפי שצוין לעיל, התקני ריסון שימשו בתעשיות התעופה והרכב הרבה לפני שהפכו לסטנדרט בהפחתת נזקים סייסמיים לבניינים.
למעשה, התקני הריסון הייעודיים הראשונים לרעידות אדמה לא פותחו עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
המוני אנשים שעולים ויורדים במדרגות בו זמנית, או מספר רב של אנשים שרוקעים יחד, עלולים לגרום לבעיות חמורות במבנים גדולים כמו אצטדיונים אם במבנים אלה חסרים אמצעי ריסון.
דוגמאות לכך הם הליכה חופשית של חיילים על גשרים (ללא תיאום צעדיהם) על מנת למנוע הגעה לתדר תהודה בגשר ותוספת מרסנים בטריבונות באצטדיונים ככלי ריסון לקפיצות בו-זמנית של אוהדי ספורט.
עוצמת הרוח המופעלת על בניינים גבוהים יכולה לגרום לראש גורדי שחקים לזוז יותר ממטר בהשוואה למצבם הנייח.
תנועה זו יכולה להיות בצורה של נדנוד או פיתול, ויכולה לגרום לקומות העליונות של בניינים כאלה לזוז.
זוויות רוח מסוימות ותכונות אווירודינמיות של בניין יכולות להדגיש את התנועה ולגרום למחלת ים אצל אנשים.
התאמת מרסן מסה מתכווננת בדרך כלל לתדר התהודה של הבניין עליו הוא מותקן היא הכרחית כדי לפעול ביעילות.
עם זאת, במהלך חייהם, בניינים דקים ורבי קומות עשויים לחוות שינויים טבעיים בתדר התהודה בהתאם למהירות הרוח, לטמפרטורת הסביבה וללחות יחסית, בין היתר, דבר הדורש תכנון מרסן מסהמתכווננת חזק.
דוגמאות למבנים עם מרסני מסה מתכווננת
במגדל סידני בעיר סידני יש מכל מים המשמש לריסון תנודות מרוחות עזות ואף מרעידות אדמה פוטנציאליות.
בורג' אל-ערב בדובאי – 11 מרסני מסה מתכווננת
החוד של דבלין בדבלין – תוכנן עם מרסן מסה מתכווננת כדי להבטיח יציבות אווירודינמית במהלך סופת רוחות.
רחוב 57 מערב 111 בניו יורק סיטי מכיל את המרסן המוצק הכבד ביותר בעולם, במשקל 730 טון.
שדרת פארק 432 בניו יורק סיטי
גשרי הולכי רגל מבאלי לבלאג'יו, מבאלי לארמון קיסר, ומאי המטמון לונישיאן בלאס וגאס
מגדל בלומברג/לקסינגטון 731 בניו יורק סיטי
מרכז סיטיגרופ בניו יורק סיטי – תוכנן על ידי ויליאם לה מסורייר והושלם בשנת 1977, היה אחד מגורדי השחקים הראשונים שהשתמשו במרסן מסה מתכווננת כדי להפחית את התנודדות.
מרכז קומקאסט בפילדלפיה מכיל את מרסן עמודת הנוזל המתכווננת הגדול ביותר בעולם, במשקל 1,200 טון.
מרכז הטכנולוגיה קומקאסט בפילדלפיה - סט של חמישה מרסני מסה מתכווננת המכילים 125,000 גלונים של מים - כ-500 טון - ממוקמים בקומה ה-57 בין חדרי המלון ללובי.
גרנד קניון סקייווק , אריזונה
מגדל ג'ון האנקוק בבוסטון (1976) - הבניין הראשון שהוכנס אליו מרסן מסה מתכווננת, שנוסף לאחר השלמת הבניין
המגדל הדרומי וואן רינקון היל בסן פרנסיסקו - הבניין הראשון בקליפורניה שהיה בעל מרסן מסה נוזלית מתכווננת
מגדל פארק בשיקגו - הבניין הראשון בארצות הברית שתוכנן עם מרסן מסה מתכווננת מלכתחילה
מגדל רנדום האוס בניו יורק, משתמש בשני מרסני מסה נוזלית מתכווננת
בניין ת'ים בנמל התעופה הבין-לאומי של לוס אנג'לס, לוס אנג'לס
מגדל טראמפ העולמי בניו יורק
גשר המילניום בלונדון – המכונה "הגשר המתנדנד" עקב תנודותיו תחת תנועת הולכי רגל כבדה.
כיכר קנדה 1 בלונדון – היה זה הבניין הגבוה ביותר בבריטניה לפני שהושלם מגדל השארד בשנת 2012.
מגדל הטלוויזיה של ברלין (Fernsehturm) – מרסן מסה מתכווננת הממוקם בצריח
משדר VLF DHO38 – מכלים גליליים מלאים בגרגירים במבנה התורן
מגדל ATC בנמל התעופה דלהי בניו דלהי - מרסן מסה מתכווננת במשקל 50 טון שהותקן ממש מתחת לרצפת ATC בגובה 90 מטר
פסל האחדות ליד קוואדיה , גוג'ראט - שני מרסני מסה מתכווננת במשקל 250 טון כל אחד ממוקמים בגובה החזה של פסל סרדאר פאטל
גורד שחקים טאיפיי 101 - מרסן מסה מתכווננת במשקל 660 טון, לשעבר הכבד בעולם, ממוקם בקומות 87 עד 92.
גשר אקשי-קייקיו, בין הונשו לשיקוקו, לשעבר גשר התלוי הארוך בעולם, משתמש במטוטלות בתוך מגדלי התלויים שלו כבולמי מסה מכוונים.
קפלת ריבון בהירושימה משתמשת במרסן מסהמתכווננת כדי לשכך תנודות בשני גרמי מדרגות סליליים שלובים זה בזה.
מגדל נמל צ'יבה , צ'יבה.
מגדל שנגחאי בשאנגחאי, הבניין השלישי בגובהו בעולם
המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי בשאנגחאי
אנדרטת "אלי קזחית" בכיכר העצמאות , נור-סולטן
במרכז וואן וול בוונקובר יש מרסני עמודות נוזל מתכווננות, צורה ייחודית של מרסן מסה מתכווננת בזמן התקנתם.
אנדרטת הניצחון בהר ההשתחוות במוסקבה
לפיד אולימפי בפארק האולימפי סוצ'י , סוצ'י
ארובות פלדה במוסקבה (תחנת כוח תרמי 27 ), תחנת הכוח ריאזאן , תחנת הכוח התרמי סוצ'י וכו'.
סחלין-1 - אסדת קידוח ימית
מרעום הוא מנגנון הפעלה של מטעני נפץ ניידים כגון פצצות, פגזים, רקטות וטילים.
ישנם מספר סוגים של מרעומים המופעלים כתוצאה מאירועים שונים, הבולטים שבהם הם:
הקשה - אשר מתפוצץ בעת המגע עם המטרה.
זמן - מתפוצץ בחלוף זמן מוגדר מרגע יציאת הפצצה מהקנה או עזיבתה את המטוס המטיל.
קרבה - מצויד בחיישן אשר מודד מרחק לעצמים ומתפוצץ כאשר נמצא בטווח מוגדר.
השהייה - מחולל את הפיצוץ זמן מה לאחר הפגיעה על מנת לאפשר חדירה עמוקה יותר למטרות כמו מבנים גדולים וחללים תת-קרקעיים.
גובה - מפעיל את הפצצה שהוטלה מהאוויר או את הראש הקרבי בהגיעו לגובה רצוי שנמדד על פי לחץ ברומטרי או על ידי מד גובה אלקטרוני.
מרחק - מפעיל את הפיצוץ אחרי מעבר מרחק מסוים מהשיגור.
מעשית, מדובר במרעום זמן אך ההפעלה מחושבת על פי מהירות מעוף הפצצה כך שהפיצוץ יתרחש במרחק מוגדר.
כך למשל מופעלים פגזי פלאשט, רקפת וכלנית, המיועדים להתפוצץ כ-150 מטר לפני המטרה במטרה לכסות את שטח המטרה בחצים זעירים.
במרעומים אלקטרוניים דרוש זרם חשמלי לפעולתם.
זרם זה מופק לעיתים מסוללה המורכבת במרעום, או מגביש פיאזואלקטרי.
במרעומים מכניים, פועל המרעום כתוצאה מפעולות מכניות כגון רתיעה והתמדה, או זרם האוויר בעזרת סיבובי שבשבת.
TA: Fonticuli cranii) הוא אתר אנטומי בגולגולת של תינוקות שבו עצמות הגולגולת אינן שלמות, ולכן מתאפיין בהיותו רך למגע.
הגולגולת בנויה ממספר לוחות עצם הכוללים בין היתר את עצם המצח, עצמות הרקה, עצמות הקודקוד ועצם העורף, המחוברים ביניהם באמצעות תפרי הגולגולת (Suturae cranii).
קיימים שני מרפסים: קדמי ואחורי.
המרפס האחורי (Fonticulus posterior) קטן מהקדמי ומהווה נקודת מפגש של עצמות הקודקוד ועצם העורף ושל התפר הלמבדואידי (Sutura lambdoidea) והתפר החיצי.
המרפס הקדמי נסגר בגיל שנה וחצי לחיים בממוצע, אך ישנם מקרים בהם הוא נסגר בגיל 9 חודשים או פתוח אף עד גיל שנתיים.
חשיבות המרפסים, כמו גם חשיבות התפרים, היא לאפשר את תהליך הגדילה המהיר של הגולגולת בשנות החיים הראשונות.
מתייחסים לסגירת המרפס בהקשר להיקף הראש.
היקף ראש קטן (מיקרוצפליה) עם מרפס סגור מחשיד בין השאר לסגירה מוקדמת של תפרי הגולגולת (קרניוסינוסטוזיס) ועלול לדרוש התערבות כירורגית.
מרפס גדול או פתוח מעבר לגיל שנתיים מחשיד למספר מצבים ביניהם מחלות עצם כמו רככת, תת-תפקוד של בלוטת התריס, הידרוצפלוס, או תסמונות מסוימות.
את המרפס הקדמי ממששים במהלך בדיקה רפואית.
שקיעת העור אל תוך המרפסים יכולה להעיד על בעיה דוגמת התייבשות ולחלופין, מישוש המגלה בליטה מתוך המרפסים יכול להעיד על לחץ תוך-גולגולתי מוגבר.
מרפי בראון היא תוכנית טלוויזיה קומית אמריקאית, ששודרה בין השנים 1988–1998 במשך 10 עונות.
הסדרה עסקה במרפי בראון, עורכת חדשות רווקה בשנות הארבעים לחייה, ובחבריה לאולפן החדשות.
בישראל שודרה התוכנית החל משנת 1993 בערוץ 3 בכבלים, ומאוחר יותר שודרו עונותיה הראשונות בערוץ 10.
בשנת 2018 שבה הסדרה למרקע לאחר היעדרות של 20 שנה.
מרפי (קנדיס ברגן) היא עיתונאית מבריקה, דעתנית, עקשנית ונקמנית.
בפרק הראשון בסדרה חוזרת מרפי לעבודה בתוכנית החדשות FYI לאחר ששהתה במכון הגמילה על שם בטי פורד.
עמיתיה של מרפי לעבודה הם ג'ים דיאל, המגיש הוותיק והמרובע, הכתב פרנק פונטנה ושני עובדים חדשים בצוות שכלל אינם לרוחה של מרפי - מלכת היופי לשעבר קורקי שרווד ומפיק צעיר ונוירוטי בשם מיילס סילברברג.
מרבית הפרקים התרחשו במערכת FYI, אך חלקם התרחשו בביתה של מרפי או במסבאה של פיל, אליה נהגו הדמויות להגיע כדי להירגע ולשמוע עצה טובה.
מלבד זאת, במספר פרקים יצאו הדמויות לסקר סיפורים מסביב לעולם.
לסדרה היו מספר מאפיינים קבועים שחזרו כמעט בכל פרק: מרפי החליפה מזכירות בקצב מסחרר.
לאחר שנולד בנה, החליפה אומנות בקצב דומה.
הכתבות של קורקי היו תמיד על נושאים שטחיים ומטופשים.
במקום אות פתיחה נוגן בתחילת כל פרק שיר מוטאון שמילותיו רלוונטיות באופן כלשהו למתרחש בפרק.
ב-1996 הצטרפה לצוות לילי טומלין בתפקיד המפיקה החדשה.
את בנה של מרפי גילם בעונה האחרונה היילי ג'ואל אוסמנט (החוש השישי).
בעונה זו התמודדה דמותה של מרפי עם מחלת סרטן השד ותרמה בכך רבות להגברת מודעות הציבור בנוגע דרכים לאבחון המחלה והטיפול בה.
בעונת 1991–1992, קו העלילה, שבו הביאה מרפי ילד לעולם לבדה, גרם לסגן נשיא ארצות הברית דאז דן קווייל להתבטא בחריפות כנגדה.
התבטאותו עוררה דיון ציבורי בנושא וכשחזרה הסדרה לעונה החמישית, הוקדש הפרק הראשון בעונה זו למתן תגובה לדברי סגן הנשיא.
במסגרת פרק זה הגיבו הדמויות כאילו דיבר סגן הנשיא בעולם הפנימי של הסדרה ולא במציאות החוץ-טלוויזיונית, והקדישו תוכנית לפנים השונות והמגוונות של המשפחה האמריקנית בשנות התשעים.
באותה שנה, בנאום הזכייה של פרס אמי הודתה ברגן לקווייל.
הסדרה הייתה מועמדת לפרסים רבים.
היא זכתה בשבעה פרסי אמי, שניים בקטגוריית הסדרה הקומית וחמישה בקטגוריית שחקנית ראשית בסדרה קומית.
כמו כן זכתה בשלושה פרסי גלובוס הזהב, אחד בקטגוריית הסדרה ושניים בקטגוריית השחקנית הראשית.
מרפסת בית הקפה בלילה הוא ציור נודע של וינסנט ואן גוך.
הציור החל כעבודת רישום על בד קנווס בעיפרון פחם בשלהי שנת 1888.
רישום הציור נולד בתקופת שהותו של ואן גוך בעיירה ארל שבחבל פרובאנס - תקופה של מחסור, חולי, רעב ודכדוך בקרב האוכלוסייה.
ציוריו של ואן גוך מתקופה זו מתאפיינים בקווים פשוטים ובגווני מדרג אפור.
התמקדות נושאית, על אף שהייתה דלה בגוונים, רימזה על מבט רחב יותר.
כך למשל, בציור "אוכלי תפוחי האדמה" (שנוצר שלוש שנים קודם לכן) ישנה התפרסות של גוני אפור הנתחמים בנושא העיקרי - האכילה סביב השולחן - אולם הציור מרמז ליום שחלף טרם הארוחה.
ואן גוך, שיצירתיותו ניזונה מהמחסור הצורם, הרבה ליצור רישומי עיפרון.
באותה תקופה הוא עבד על שלושה רישומים עיקריים: "ליל כוכבים", "המרפסת" ו"צוקים".
כבר בתחילת עבודתו ניכר היה שהציור "מרפסת" מושפע מקווים מקוטעים, אסכולת ציור שלא הייתה נהוגה בסוף המאה ה-19.
הציור, שכאמור נקרא בתחילה "המרפסת", נטה ברישומו לאסכולת ציירי הפוינטיליזם, אף ששימושה היה ידוע רק כעשור לאחר מכן.
זהו אחד מהציורים הבודדים שבו נתן ואן גוך ביטוי עז למקטעים וגוונים.
הצייר לא פסח על מוטיב "המבט הרחוק" שאפיין את הזרם האימפרסיוניסטי, ויצר מעין תאימות לאחור על אף שהציור מורכב מקווים מרובים.
כמו בציוריו בעלי ההטבעה האימפרסיוניסטית, גם ב"מרפסת" - כשמביטים בציור ממרחק מה, העין תופסת מידה של ריאליזם.
הרישומים הראשוניים, שבוצעו בעיפרון פחם, הופרדו לשני חלקים: החלק העליון והחלק התחתון.
בחלקו העליון של הציור שולטת הטכניקה הפואנטילית, ולכן המבנים חדים יותר ומודגשים.
המשקוף העליון הכחול מאוד מודגש ומרוכז.
לעומת זאת חלקו התחתון של הציור משופע בקווים אימפרסיוניסטים, דהויים יותר ומטושטשים, העושים שימוש נרחב ב"הולכת העין בתנועה" (כך למשל, הדמויות האנושיות יוצרות נופך לא מובן מעט, אך עם זאת הן ברורות ומובחנות).
ב"מרפסת" חרג ואן גוך ממנהגו באותה תקופה, ובחר להשתמש במגוון רחב של צבעים.
את מידרגי האפור ששלטו בציוריו מהתקופה הקודמת, החליפו גוונים נועזים.
ייתכן כי מעולם לא נעשה בציוריו של ואן גוך שימוש עז כל-כך בגוון הצהוב (אשר עם כל מה שהוא מסמל לא התאים לרוח התקופה והמקום).
גם את השמים בחר ואן גוך לצבוע בגוון כחול מרוכז ואחיד.
ב"מרפסת" עשה ואן גוך שימוש נוירוטי-משהו בגווני הקשת, ולא השתמש כלל בשחור.
למרות שנושא הציור דורש תחושה של לילה, ואן גוך "ברח" מהסימבול השחור המתבקש כל-כך.
את ההשלמה לשחור עושה העין לבדה או המוח המתבונן בציור.
בכך, יצר ואן גוך אפקט של השלמת גוון עלילתי על ידי הצופה - כלומר, שמירת המוטיב הציורי על חשבון המוטיב העלילתי, מה שמוביל ליצירת חסך בעלילה, ואז השימוש הנכון בצבעים ומיקומם בציור יביאו את המוח המתבונן להשלמת החסך בעצמו.
זוהי תעוזה רבת מימד של ואן גוך, שלא נוסתה אצל עמיתיו הציירים.
ואן גוך משתמש גם באפקט ההסמכה, בהצמדת גוונים בהירים סמוך לגוונים כהים - ישנה מעין "קפיצה" מגוון בהיר לכהה ולהפך.
לכן, במבט ראשוני מתקבל הרושם שהשמים בהירים, אולם דווקא אפקט ההסמכה שנותן את הגוון הכהה לבניינים מגלה שמים ליליים וקודרים, ומגלה שרק בית הקפה הוא בעצם בהיר ומואר.
נושא הציור הוא ככל הנראה בית קפה מציאותי בעיירה ארל, ולא פרי דמיונו של הצייר.
אולם השימוש בצבעים לא מלמד על דרך התבוננותו של ואן גוך.
אין לדעת אם הציור הוא רגע ריאליסטי נתפס, או חיזיון פנימי של אותו הרגע.
שתי סברות אפשריות: ואן גוך צייר את מה שרואות עיניו ברגע ריאליסטי והשמים זרועי הכוכבים הם תוספת שבאה לאחר מכן, או שמא הציור הוא רישום לחיזיון פנימי ומתוך כך בוחר ואן גוך לפשט את השמים בצורה שכזו.
כך או אחרת, במציאות הפיזיקלית אין אפשרות שהעין תבחין, מבעד לתאורה החזקה שמופצת סביב בית הקפה, בכוכבים רבים כל כך הפזורים בשמי הלילה.
מרעום קרבה הוא מרעום שמפעיל חומר נפץ באופן אוטומטי כאשר הפלטפורמה מגיעה למרחק מסוים מהמטרה, הנמצא בטווח מוגדר.
מגוון סוגים של מרעומי קרבה פותחו למגוון מטרות כנגד מטוסים, טילים, טנקים, ספינות טילים וכוחות קרקעיים והמנגנון שלו מורכב יותר מאשר מרעום המגע הנפוץ יותר.
הוא נחשב לפיתוח טכנולוגי משמעותי שהשפיע על מלחמת העולם השנייה.
הגנרל האמריקני ג'ורג' פטון טען שהפיתוח של מרעום הקרבה הצריך שינוי משמעותי בטקטיקה של לוחמה קרקעית.
לפני ההמצאה של מרעום הקרבה, הפיצוץ חייב היה להיות מאותחל באמצעות מגע ישיר, או באמצעות טיימר (מרעום השהייה) עם זמן שהוגדר מראש, או באמצעות מד-גובה.
ההסתברות לפגיעה ישירה במטרה קטנה יחסית הייתה קטנה; כדי לדרוך מרעום על בסיס זמן או גובה יש למדוד את הגובה של המטרה (או אפילו לחזות את הגובה של המטרה ברגע שניתן יהיה להביא פגז או טיל להיות בסביבתה).
עם ההצגה של מרעום הקרבה, נקודת הייחוס של פעולת המרעום הפכה למטרה עצמה" – לא עוד גובה מסוים כייחוס להפעלת הנפץ או זמן שהוגדר מראש (שמצריכים כח חישוב).
כל שיש לדאוג לו הוא לירות את הפגז או הטיל במסלול כזה שהוא יחלוף ליד המטרה.
זו עדיין לא משימה טרוויאלית, אבל בהחלט קלה הרבה יותר להוציא אל הפועל מאשר בשיטות הקודמות.
מרעום הקרבה תוכנן לראשונה על ידי צמד חוקרים צבאיים בריטים בתחילת מלחמת העולם השנייה תחת השם "VT", ראשי תיבות של Variable Time fuse – מרעום זמן משתנה.
המערכת הורכבה מרדאר דופלר קטן, בעל טווח קצר, שעשה שימוש במעגל חכם כדי להתפוצץ אוטומטית במרחק מתאים מהמטרה.
הפיתוח הושלם תחת הנחייתו של הפיזיקאי Merle A.
במקביל, חוקרים גרמנים עמלו אף הם לפתח מרעום קרבה, אך הפיתוח חודש ונקטע פעמים רבות עד לשלהי המלחמה, אז נעשו מספר ניסיונות מוצלחים, אך עדיין לא הושלם הפיכת המרעום למבצעי.
מרעום הקרבה הגרמני היה שונה במהותו משל בעלות הברית, והתבסס על אפקטים של קיבול אלקטרוסטטי כדי לזהות קרבה של מטרה.
המרעום שתוכנן במלחמת העולם השנייה הסתמך על התאבכות בונה והורסת כדי לזהות קרבה של מטרה.
המרעום הורכב מאוסצילטור קטן שפעל גם כמשדר רציף של גלים אלקטרומגנטיים וגם כמקלט שלהם.
האוסצילטור המשדר השתמש בגוף הפגז כאנטנה לקליטת הגלים, ופלט גלים אלקטרומגנטיים בתחום התדירויות 180–220 MHz.
כשהפגז מתקרב לגוף בעל תכונות החזרה של גלים אלקטרומגנטיים בתחום תדרים זה, תבנית התאבכות נוצרת בין הגלים המשודרים מהאוסצילטור והגלים המוחזרים מהמטרה.
תבנית ההתאבכות משתנה כשהמרחק בין הפגז למטרה מתכווץ: כל חצי אורך גל במרחק בין הפגז למטרה (חצי אורך גל בתדרים אלו הוא בערך 0.7 מטר) המשדר נכנס או יוצא מתהודה.
התוצאה של התהודה של המשדר עם גלים אלקטרומגנטיים המוחזרים מהמטרה (גלים שהוא עצמו ייצר) הם תנודות בהספק המשודר של האוסצילטור בתדירות שתלויה במהירות היחסית (הרדיאלית) בין הפגז למטרה" – תדירות דופלר, שנעה במקרה זה בסביבות 200–800 Hz.
התנודות בהספק שקולות לאות נוסף המתפתח באוסצילטור, ואות זה מועבר דרך מסנן ומגבר.
תפקיד המסנן לסנן את התדרים העצמיים של האוסצילטור, שכן האות שמתפתח באוסצילטור שווה לסכום של האות העצמי של האוסצילטור ואות נוסף בתדירות דופלר .
כשהפגז מתקרב למטרה, האנרגיה שהוא קולט הולכת וגוברת לפי חוק החזקה הרביעית של המרחק וכתוצאה האמפליטודה של התנודות הללו הולכת וגוברת, וכאשר האמפליטודה של התנודות הללו עוברת ערך סף מסוים (ובכך מעידה על קרבה מינימלית מסוימת לעצם), האות מפעיל נפץ אלקטרוני, ומאתחל את תהליך ההתפוצצות.
קביעת האמפליטודה של הסיגנל המתפתח לפי המרחק מבוססת על עקום ההיענות של המתנד; חישוב היענותו של המתנד לאות אלקטרומגנטי בתדר דופלר בחלל המתנד, כאשר עוצמת השדה האלקטרומגנטי עולה לפי היפוך החזקה הרביעית של המרחק.
התוצאה תלויה במרחק , בתדר דופלר ; בתדר העצמי , ובפרמטרים איכותיים המאפיינים את המתנד כגון ההשראות שלו ומידת התנגדותו החשמלית.
דרך אחרת לפעולה של מרעום קרבה, שמאפשרת לזהות את רגע החליפה (ולא רק את הרגע שהמרחק יורד מתחת לסף מסוים), עושה שימוש בנגזרת לפי הזמן של תוצא דופלר (ששווה לשינוי בתדר שנקלט על ידי המרעום) .
לנגזרת לפי הזמן יש מקסימום ברגע החליפה וערכה בו , כש-V מהירות הטיל (או הפגז), a הוא מרחק החליפה ו-c מהירות האור.
ניתן לתכנן את המרעום כך ש-"יידרך" כאשר הנגזרת הזמנית של התדירות משתווה לערך הרצוי ויתפוצץ מעט לאחר מכן כאשר היא משנה מגמה (מעלייה לירידה).
דרך נוספת לפעולת מרעום קרבה עושה שימוש במעגל שער-טווח (Range Gate Circuit).
בשיטה זו, המרעום לא משדר גל אלקטרומגנטי רציף אלא בפולסים בדומה לרדאר.
המרעום חש את קרבת המטרה בהתאם לזמן שחלף מרגע שידור האות ועד לקליטתו בחזרה.
המרעום מכיל מעגל ש-"נסגר" (באנלוגיה לשער שנפתח) בזמנים מסוימים וכך יכול להעביר אותות חשמליים במשך זמן זה ישירות אל הנפץ האלקטרוני, ו-"נפתח" (כלומר לא יכול להעביר אותות) בזמנים אחרים.
ה-"שער" של המעגל מתוכנן כך שיהיה פתוח מרגע שידור האות ועד לזמן (כאשר R הוא המרחק הרצוי לפעולת המרעום ו-c מהירות האור).
מכניזם זה חשוב במיוחד בתנאים של מטרה נמוכה שבהם יש החזרים חזקים מהקרקע או פני הים, אשר יכולים להשפיע לרעה (כלומר לגרום לפיצוץ מוקדם) על פעולת מרעום קרבה עם אופן הפעולה הקודם.
מרפא היה בית מלון ופנסיון באל-חמה, אתר מרפא בשותפות ערבית-יהודית שפעל בין השנים 1944–1967.
שלטונות המנדט הבריטי נתנו את הזיכיון להפעלת המקום לערבי עשיר ובעל השפעה, הבק סלימן נדיף, תמורת מתן "שירותים מיוחדים" בשיתוף עם ניל"י.
זאב ספיר מחיפה מימן את הבנייה והשקיע בה 24 אלף לירות שטרלינג (כ-5.5 מיליון ש"ח במונחי 2016).
ספיר התנה את השקעתו באישורו של אמין אל-חוסייני, ראש הוועד הערבי העליון, המוסד העליון של ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את אל-חמה מטעמי ביטחון.
עד לתקרית אל-חמה הוא חזר לשם פעמים אחדות עם נציג האו"ם במטרה להמשיך בהפעלת המלון.
בינתיים המשיכה משפחת הבק להפעילו לבד, לנוחיות ערבים עשירים, בייחוד מארצות שכנות ומומחים זרים ששירתו את הצבא הסורי.
במלחמת ששת הימים הגיעה ישראל לאל-חמה.
זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה: הוא פינה מהמקום את אלמנתו של הבק, בתה וחתנה אל מחסום קוניטרה והם חזרו לסוריה.
ספיר ביקש את רשותו של צה"ל, שהחזיק במקום, לשוב למקום ולהפעיל מחדש את המלון.
מינהל מקרקעי ישראל החליט כי לספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים.
שיקום המקום נמסר לקיבוצי הסביבה.
שותפות שלהם מפעילה היום את האתר חמת גדר.
מרפסת (בלשון חז"ל: גזוזטרה) היא אלמנט בנוי הנפוץ במבנים רבים הבולט מן המבנה כלפי חוץ.
המרפסת נתמכת על ידי עמודים מתחתיה או נתלית כזיז והיא תחומה בצידה החיצוני במעקה.
בראייה אדריכלית המרפסת מצויה בתווך שבין פנים לחוץ וכן אלמנט בעל נוכחות חשובה בחזית המבנה.
בתרבויות שונות יש למרפסות תפקידים שונים והיא מאופיינת באלמנטים שונים.
חלק מתפקידיה משותפים וחלקם אופייניים רק לתרבות מסוימת.
תפקידים אלו משפיעים על סגנון המרפסת.
סגנון מרפסות מושפע מאקלים, מחומרי בניין אופייניים לאזור, מתרבות ועוד.
לדוגמה, באזורים מסוימים מקובל לישון במרפסת.
באחרים המרפסת משמשת לקבלת אורחים.
במאה השבע עשרה בצרפת לדוגמה רווחו מרפסות קטנות וצרות לעיטור הבניין ולהצבת עציצים; בארצות הברית נפוצה מרפסת מרווחת בקדמת הבית לפעילויות פנאי; בישראל יש מרפסות גדולות וגם מרפסות שירות לאחסון חפצים ולייבוש כבסים.
יש סוגים רבים של מרפסות ולכן גם סוגים שונים של הגדרות.
למרפסת יש חשיבות באדריכלות הישראלית לאורך התפתחותה.
שימוש במרפסות היה נפוץ בבנייה בארץ בשל האקלים הים תיכוני.
עם תחילתה של האדריכלות הארץ ישראלית בשנות ה-20 וה-30 נבנו מרפסות במרבית בנייני המגורים, ובבתי המושבים צמודי הקרקע נהגו לבנות מרפסת וגם מרפסת כניסה.
המרפסת שימשה אלמנט בולט וייחודי בעיקר בבנייה המודרניסטית (הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל) ועימה התפתחה "תרבות של מרפסות" – אורח חיים שבו את שעות הפנאי מבלים במרפסת.
לשם כך נוצר ריהוט ייחודי למרפסת, ולעיתים הייתה בה פינת זולה.
אולם במרוצת הזמן נסגרו מרפסות רבות ברחבי הארץ לטובת הרחבתם של חללי הפנים בדירות.
החל משנות ה-50 נסגרו מרפסות רבות בעזרת חלונות תריסים או בעזרת הפטנט שנפוץ אז "תריסול".
החל מתקופה זו ובעיקר עם גל בניית השיכונים בישראל נבנו מרבית הדירות ללא מרפסת פתוחה.
לרוב הוקמה רק מרפסת שירות ובה מסתור כביסה.
תופעת סגירת המרפסות הייתה קלה במקומות שבהם מעל שטח המרפסת בנויה מרפסת הקומה הבאה.
חוק התכנון והבנייה אף הגדיר שטחים אלו כ"שטח מקורה" ולכן גם השתלם לסגור שטחי בנייה אלו כחלק מחלל הפנים.
משנות ה-80 הופיעו המרפסות ה"מדורגות".
המרפסות המדורגות הן מרפסות הבנויות בחזית הבניין אך לא זו מעל זו אלא בדירוג.
המראה השכיח ביותר שבו נבנו רבים מבתי המגורים בשנות ה-90 הוא בניין מגורים בעל שתי קומות טיפוסיות - טיפוס לקומות הזוגיות וטיפוס לקומות האי-זוגיות שבהן המרפסות נמצאות במקום אחר, כך שמעל כל מרפסת יש תמיד מרווח של לפחות שתי קומות עד למרפסת הבאה.
טיפוס בינוי זה אִפשר מרפסת מוארת יותר ופתוחה יותר לשמיים ומנע אפשרות של סגירת המרפסת.
אך הדירוג יצר "מוטציות אדריכליות" וחזיתות בלתי סדורות ולא אסתטיות.
עם הזמן הופיעו אלמנטים אדריכליים שונים שבאו לטשטש, לפחות במראה החיצוני, את הדירוג.
אלמנט שכיח הוא קורות לא קונסטרוקטיביות (שאינן נושאות חלק בשלד הבניין) המשלימות את קווי המרפסות המדורגות בחזית ויוצרות אשליה של כמות כפולה של מרפסות בחזית הבניין אך שומרות על עיצוב מסודר וסימטרי.
בשנת 2008 שונה החוק וכיום מאושרת בישראל שוב בנייה של מרפסות מקורות בלי שתיחשבנה בראי החוק כשטח עיקרי של מגורים.
בבנייני המגורים החדשים שנבנים החל מ-2008 מרפסות של עד 14 מ"ר לדירה (ובממוצע 12 מ"ר לכל דירה) הנבנות זו מעל זו.
מרכיב אדריכלי אופייני של בניינים המיועדים לאוכלוסייה דתית הוא מרפסת סוכה – מרפסת שאין כל גג מעליה, וניתן להקים בה סוכה כשרה בחג הסוכות.
לעיתים נבנות מרפסות אלה עם גג נפתח, המספק צל בכל ימות השנה, אך ניתן להסירו לשם בניית סוכה.
בערים חרדיות או שכונות חרדיות מוקמות לעיתים קרובות מרפסות סוכה הבנויות על עמודים.
כאשר משתמשים במילה "מרפסת" במקורות ההלכה, אין הכוונה בדרך כלל לחלק חיצוני של דירה פרטית, אלא הכוונה היא למפלס עליון שאליו עולים במדרגות מהקרקע, הנמצא בבעלות משותפת של כלל הדיירים, ובו פתחים לדירות פרטיות (כעין חדר מדרגות).
כך למשל לגבי עירוב חצרות נחשבת המרפסת כרשות היחיד משותפת, שאסור לטלטל אליה חפצים בשבת מהבתים הפרטיים, ללא תיקון עירוב חצרות.
מרפאת זָמֶנהוֹף הייתה מרפאה של שירותי בריאות כללית, ששכנה במרכז העיר תל אביב, בין הרחובות זמנהוף, גדעון, השופטים ושמשון הגיבור, ופעלה משנת 1936 ועד שנת 2012.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל יוחנן רטנר בשיתוף עם עמנואל וילנסקי ויוסף נויפלד, בשנים 1934 עד 1936. הוא קם על שטח חקלאי בגודל של 1.8 דונם, שהיה שייך לשכונת נורדיה, ואשר צורתו כשל טרפז.
המבנה נבנה לפי עקרונות אדריכלות הסגנון הבין-לאומי ושטחו הבנוי עמד תחילה על 2,500 מ"ר.
במשך השנים נוספו למבנה שני אגפים נוספים, ושטחו הבנוי הועמד בשנת 1947 על כ-4,700 מ"ר, שהשתרעו על-פני ארבע קומות.
המבנה מתאפיין בחזיתות פשוטות וחלקות, ללא מרפסות או עיטורים ובקירות לבנים.
חלק מהפינות מעוגלות, והחלונות נקבעו בשורות ובמרווחים קבועים.
המבנה הוגדר על ידי עיריית תל אביב-יפו כמבנה לשימור ברמה בינונית.
וכך תואר המבנה בתערוכת ההסתדרות "עשרים שנות בנייה" שנערכה בשנת 1940:
המרפאה נקראת על שם רחוב זמנהוף שמצפון לה, הקרוי על שמו של אליעזר זמנהוף, על אף שהכניסה הראשית למבנה נמצאת בצדו הדרומי, הפונה אל רחוב השופטים.
במשך שנים רבות, תפקדה מרפאת זמנהוף כאחת המרפאות החשובות בתל אביב ובארץ כולה, וניתנו בה שירותים שונים של רפואה מקצועית.
עם זאת, המבנה מיושן והוא שוכן בלב אזור מגורים שרחובותיו צרים והסובל ממצוקת חניה.
כל אלה הביאו את הנהלת שירותי בריאות כללית לכלל החלטה למכור את הנכס, וחלק מהמחלקות הועברו למרפאות אחרות, ובעיקר למרפאה חדשה שנחנכה במגדל המאה שברחוב אבן גבירול.
בתחילת מרץ 2012 עברו שאר המחלקות למגדל המאה, והמרפאה נסגרה ונהרסה.
ביולי 2005 נמכר הנכס לחברת "בניני העיר הלבנה", אשר מכרה אותו ליזם פרטי תמורת סכום של 5.3 מיליון דולר.
בהתאם לאישורה של מחלקת השימור של עיריית תל אביב-יפו, שניים משלושת אגפי המבנה נהרסו ונבנו מחדש, בעוד שהשלישי שומר.
בנוסף הותרה הקמת קומה חמישית בבניין, המשתרעת על חלק משטחו, ומתחתיו נחפר חניון תת-קרקעי.
השיפוץ והשימור הושלמו בשנת 2016 והבניין משמש היום כבית מגורים שבו 51 יחידות דיור.
מרפאת זמנהוף היא מקום התרחשותו של ספר הילדים "מה קרה לקרוקודיל", מאת ע.
מרפי'ס אייריש סטאוט הוא מותג בירת סטאוט המיוצר במבשלת בירה בעיר קורק בדרום אירלנד.
המותג נמצא בבעלות קבוצת "היינקן" ההולנדית ומתחרה במותג הסטאוט "גינס", שבבעלות תאגיד "דיאג'יו" הבריטי.
ב-1856 הקים ג'יימס ג'רמיה מרפי בקורק בדרום אירלנד מבשלת בירה משפחתית והחל לייצר בירת סטאוט שמקורה בבאר המים הטובים על שם מריה הקדושה.
המבשלה מומנה מכסף ששלחה בת משפחתו מארי לואיזה מצרפת מאה שנה קודם, עת הייתה בת חסותו של לואי ה-15.
לאחר שנים רבות של פעילות כיצרן מקומי בלבד, בשנת 1983 רכשה "היינקן" את המבשלה והחלה לשווק את המותג מחוץ לאירלנד.
בנוסף השיקה גרסה עדינה יותר של הבירה לשוק הבין-לאומי - "מרפי'ס אייריש רד".
בשנת 1988, רכשה מבשלת "וויטברד" הבריטית את זכויות ההפצה והייצור של "מרפי'ס" בבריטניה, והחלה להיות מיוצרת גם במבשלה בוויילס.
בשנת 2000, זכויות אלו עברו למבשלת "אינטרברו" הבלגית שרכשה את "וויטברד", שבהמשך הפכה לחלק מקבוצת אנהאוזר-בוש אינבוו.
ב-2008 רכשה "הייניקן" חזרה את זכויות ההפצה והייצור של המותג בבריטניה.
לאחר שנים רבות של דעיכה בפופולריות של בירות מסוג סטאוט, החלה ב-2024 עליה פתאומית בביקוש לבירה המתחרה "גינס" בקרב צעירים בבריטניה וארצות הברית, בעקבות קידום מכירות ברשתות החברתיות.
דבר שהביא להגברת הביקוש גם ל"מרפי'ס".
מרפי'ס סטאוט - בירה בעלת מרקם קרמי חלק וטעמה משלב ניחוחות אספרסו, קקאו וקרמל.
צבעה כהה ובראשה ראש קצף לבן וסמיך.
היא מכילה 4% אלכוהול ובהשוואה לבירות סטאוט אחרות היא קלילה ומתוקה יותר.
פחית מרפי'ס סטאוט כוללת גאדג'ט ייחודי אשר בזמן פתיחת הפחית גורם לשחרור בועות חנקן קטנטנות התורמות לעיבוי גוף הבירה ולראש קצף סמיך.
מרפי'ס אייריש רד - בירת לאגר אירית בעלת 5% אלכוהול.
היא בעלת צבע אדמדם-ענברי, מרקם צלול וחלק וראש קצף סמיך.
לאייריש רד טעם עשיר ומלא עם ניחוחות קרמל וטופי אשר מקורו במספר סוגי לתת וכישות אשר מעורבים בתהליך היצירה.
בשנת 2000 החלה חברת "טמפו משקאות" לייבוא את המותג לישראל.
תחילה כבירה מהחבית בלבד בכ-70 פאבים בישראל.
במסגרת קידום המכירות של המותג העניקה חסות לפסטיבל מוזיקה אירית, פסטיבל "מרפי'ס - 4 ימים באירלנד", שנערך בשנים 2000–2008 בשיתוף עם מחלקת המופעים של עיריית תל אביב ושגרירות אירלנד בתל אביב.
ב-2005 החלה "טמפו" לשווק את המותג גם בפחיות.
מרעה או אחו הוא שטח אדמה ועליו צמחייה המשמש לרעיית בעלי חיים; אם לרעיית מקנה כחלק ממערכת חקלאית או טבעית ואם לרעיית חיות בר בסביבתן הטבעית.
לפני התפתחות החקלאות התעשייתית היה המרעה מקור המזון העיקרי בגידול מקנה כגון בקר, צאן וסוסים.
השימוש במרעה על ידי בני אדם עדיין נפוץ, במיוחד באזורים צחיחים בהם הקרקע אינה מתאימה לעיבוד חקלאי.
באזורים ממוזגים יותר קיים, בייחוד בעולם המערבי, שימוש במרעה לצורך גידול בעלי חיים בשטח פתוח וחקלאות אורגנית.
בדרך כלל השימוש במונח "מרעה" הוא עבור יונקים, אולם מונח זה מקובל גם בהתייחס למרחבי ההזנה הצמחית של עופות ודבורים.
צמחיית המרעה יכולה לכלול מינים שונים של עשב, צמחי קטנית, בעלי פרחים, שיחים ואף עצים.
סוג הקרקע, ומאפיינים אקלימיים כגון כמות משקעים ורמות טמפרטורה הם משתנים בעלי חשיבות בממשק המרעה.
בממשק החקלאי המודרני קיים גם מרעה זרוע.
המרעה הזרוע יכול להיות זרוע בגידול חד-שנתי או בגידול רב-שנתי, בממשק בעל או שלחין.
קיימת שיטה מכוונת לרעיית בקר ובהמות נוספות בתוך מטעים.
בעלי החיים ניזונים מהעשב שגדל בין העצים ובה בעת הם מדשנים את העצים בזבל אורגני.
העצים עצמם מספקים לחיות צל ומסתור.
רעיית צאן במטעים יכולה להיות שיטה יעילה להסרת עשבים שוטים ועשבים מזיקים, מה שיכול לשפר את בריאות המטע ולשפר את יבול הפירות.
השיטה יכולה להביא לשיפורים בבריאות ובתפוקה של המטע, אך גם לנזקים של פגיעה בעצים עצמם, כדי למזער את הנזקים ולמקסם את היתרונות, משתמשים בגדרות, ועל הרועה להדריך את הצאן לאכול רק באזורים של עצים חזקים.
הרועה צריך להיות זהיר לא לאפשר לכבשים או לעיזים לאכול את הקליפה או העלים של העצים.
בישראל, רעיית צאן בתוך מטעים היא פרקטיקה נפוצה.
היא משמשת במטעים של פירות וירקות כמו גם במטעים של עצים נשירים.
מרפאה פרטית היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה רפואית שעלתה לשידור ב-26 בספטמבר 2007 ברשת ABC.
הסדרה היא סדרת הבת של "האנטומיה של גריי", ועוקבת אחרי חייה של ד"ר אדיסון מונטגומרי (קייט וולש) לאחר שהיא עוזבת את בית החולים סיאטל גרייס כדי להצטרף למרפאה פרטית בלוס אנג'לס.
העונה הראשונה עוסקת במעברה של ד"ר אדיסון מונטגומרי (קייט וולש) מסיאטל ללוס אנג'לס, במאמצים שלה להתאים את עצמה לסביבת עבודה שונה לגמרי במרפאה פרטית-שיתופית.
העונה הראשונה עוסקת, בנוסף, ביחסים החדשים שלה עם שותפיה לעבודה.
ביניהם נכללת חברתה הטובה ביותר, נעמי בנט (אודרה מק'דונלד) המומחית בפוריות, וגרושה של נעמי, סאם בנט (טיי דיגס), המתמחה ברפואה פנימית.
מלבד השניים, נרקמות מערכות יחסים בין אדיסון לבין חבריה האחרים לעבודה: הפסיכיאטרית - ויולט טרנר (איימי ברנמאן), רופא הילדים - קופר פרידמן (פול אדלשטיין), המומחה לרפואה אלטרנטיבית - פיט ווילדר (טים דיילי) ופקיד הקבלה דל פרקר (כריס לואוואל).
במוקדם נחשף שנעמי וסם בנט הקימו את המרפאה יחד עם שאר הרופאים - תוך כדי שיתוף של כולם בהכל בה.
במהלך העונה נרקמים קשרים רומנטיים בין אדיסון לפיט אך אדיסון רוצה קשר אמיתי ופיט לא חושב שהוא מתאים לכך מה שמוביל לפרידה בין השניים והפיכתם לחברים טובים.
נעמי וסם מתחילים להתקרב ושוכבים.
אדיסון מתיידדת עם שוטר שטופל על ידי סם.
ויולט מבקשת מקופר לשכב איתה אבל שלא יהיו רגשות מעורבים וקופר מסרב כי הוא לא יכול לא לערב רגשות בגלל חיבתו לויולט, הוא נרשם לאתר הכרויות ובת הזוג שהוא החליט להיפגש איתה היא שרלוט קינג (קאדי סטריקלנג) - רופאה עם קשרי שנאה בינה לבין סם ונעמי.
בהתחלה שרלוט מסרבת לשכב עם קופר אבל לאחר מכן הם שוכבים.
בפרק סוף העונה נעמי וסם מדברים על הקשר שלהם וסם מעדיף לשמור על הקשר בסוד.
דל מבקש עזרה מסם לגבי סבא שלו ואומר לסם שיש לו רגשות לנעמי אך סם מחליט להתעלם ממנו.
דל נכנס למשרדה של נעמי ומנשק אותה ולאחר שהם יוצאים ממשרדה סם מנשק את נעמי בפומבי כדי שדל יבין שאין ביניהם תחרות ושנעמי אוהבת אותו ולהסביר לנעמי שהוא לא רוצה שהקשר ביניהם יהיה סוד.
דל עוזר לפיט להבין שהוא צריך להילחם על אדיסון ומגיע לביתה אך היא לא נמצאת כי היא עם השוטר שהיא פגשה, קווין.
החלה ב-1 באוקטובר 2009 והסתיימה ב-13 במאי 2010. העונה השלישית מתחילה כשוויולט חוזרת הביתה לאחר שקייטי-אישה המאובחנת כבעלת מחשבות הרסניות וחשיבה מעוותת שבה טיפלה - הגיעה לביתה, יילדה ממנה את תינוקה באגרסיביות ובפראות, חטפה אותו והשאירה אותה למות.
העונה עוסקת בקושי העצום של וויולט לשוב לתפקד באופן שגרתי ובטראומה שנוצרה לה כתוצאה מהאירוע.
לאחר שבעונה הקודמת לא ידעו מי אב התינוק - שלדון או פיט, הם מחליטים לערוך בדיקת אבהות ומגלים כי פיט הוא האבא.
הם חוזרים וקוראים לתינוק לוקאס, אך בהמשך חווים משבר זוגי והוא מטפל בו לבדו כי וויולט לא מוכנה נפשית ובורחת.
בהמשך העונה רואים את וויולט מתמודדת עם המשפט והעדות שלה על המשמרת נגד פיט.
באמצע העונה סם ואדיסון יוצאים לטייל במדבר ובעקבות האירועים שקרו שם הם מתקרבים ומתנשקים.
אבא של אדיסון מגיע העירה ושוכב עם וויולט.
שארלוט מצטרפת למרפאה בתפקיד סקסולוגית ותופסת את המקום של פיט שעבר למרפאה בקומה התחתונה כדי לעבוד בשביל נעמי.
אדיסון וסאם מתאהבים במהלך העונה, אבל אדיסון דוחה את סאם בגלל תחושות האשמה כלפי חברתה נעמי.