tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(אם למשל חזר לעיר אליה הוביל בשלב מוקדם יותר למשחק התקפה אשר החריבה אותה עד היסוד, יגיע השחקן להריסות העיר ולא לעיר המקורית למשל)
המשחק בארצות הקסומות כלל אלמנטים פשוטים יחסית.
לכל שחקן היו 6 תכונות בסיסיות:
כריזמה - היכולת להתחבב ולהרשים אנשים, השפיעה במשחק על היכולות המוזיקלית של הדמות
ניווט - גששות ושאר יכולות התמצאות בטבע
גניבה - היכולת להתגנב, זריזות ידיים, פריצת מנעולים וכיוצא בזה
יכולות השחקן הראשוניות נקבעות לפי המקצוע אותו בחר מבין 6 אפשריים: לוחם, קוסם, כהן, גנב, טרובדור ונווט, כאשר לכל אחד מהמקצועות יש יתרונות בתחומים מסוימים וחסרונות באחרים.
(כהנים למשל, בעלי ציון קדושה גבוה, אך יכולות לחימה נמוכות)
יכולות אלה יכולות להשתפר לאורך המשחק.
אם למשל, השחקן הצליח להתחקות אחרי חיה בטבע, הוא עשוי לשפר את ציון הניווט שלו.
(המנגנון לכך כולל לרוב הטלת שתי קוביות, ועלייה בדירוג אם קיבל תוצאה הגבוהה מציונו הנוכחי) יכולות יכולות לנוע בין 1 ל-12.
השימוש ביכולות אלה היה לרוב ביחס לנקודת ייחוס מסוימת של קושי הפעולה.
אם למשל, מציאת הדרך החוצה מיער דורשת הצלחה בניווט ברמת קושי 8, השחקן יטיל 2 קוביות, ויוסיף להן את ציון הנווטות שלו.
אם הסכום גבוה מרמת הקושי של המשימה - יצליח; ואם לא, ייכשל.
קרבות לחימה דומים לגלגולי היכולות המתבצעים בכל מכה בנפרד.
במקרה זה, יכולת ה"הגנה" של היריב היא רמת הקושי הנדרשת לגלגול, כשאשר היכולת השחקן הרלוונטית היא ה"לחימה".
במקרה זה, הנזק הנקבע מהמכה שווה להפרש בין רמת הקושי והתוצאה שהתקבלה.
יכולת ההגנה של השחקן לעומת זאת (כאשר היריב מכה אותו) היא סכום דרגתם, רמת ה"לחימה" שלהם ובונוס המבוסס על השריון אותו הוא לובש.
דרגת השחקן נקבעת על ידי מספר הספר בו הוא החל לשחק, כך שדמויות בספר הראשון "ממלכה שסועת קרבות" מתחילות ברמה 1, בעוד שדמויות ב"ממלכתו של המלך-נחש" יתחילו ברמה 7. דרגה זו עולה כאשר השחקן מבצע משימות קשות במיוחד, כדוגמת חיסול דרקון, או הבסת מספר לוחמים ללא נשק.
(במקרים אלה, הספר יודיע לשחקן כי רמתו עלתה עקב המאורע)
השחקן יכול לשאת עד 12 חפצים, כאשר חלקם משפרים את יכולותיו השונות.
בנוסף, הוא יכול לשאת כמות בלתי מוגבלת של כסף.
הסדרה כוללת משימות רבות, אשר עוזרות לשחקן להתחזק ולהתעשר.
חלק מהמשימות תלויות במקצוע אותו בחר, ומשימות מסוימות יינתנו לשחקן רק אם הוא בעל מקצוע ספציפי.
(למשל, מקדש אולי יפנה לשחקן רק אם הוא כהן במקצועו, בעוד שגילדת הקסם המקומית לא תפנה לשחקן שאינו קוסם)
ספר 1 - ממלכה שסועת קרבות
הספר הראשון עוסק במדינה בשם "סוקארה", מעט לאחר פרוץ מלחמת אזרחים במהלכה המלך הודח מתפקידו בהפיכה צבאית.
סיפור רקע הוא הבסיס לשני האירועים המשמעותיים ביותר בספר: השחקן יכול לסייע ליורש העצר של המלך המודח לחזור לשלטון, או לסייע לגנרל שביצע את ההפיכה לחסל את כיסי ההתנגדות הנותרים לשלטונו.
קווי עלילה נוספים כוללים את חיסון מלך אנשי העכבר המאכלסים את הביוב בעיר ילופורט, ביזת אוצרותיו של דרקון הים, מסירת חבילות בין כתות דרואידים שונות במדינו, חיסול אביר הדרקון השחור, וחילוץ אל השבוי בפסגת ההר.
ספר 2 - ערי הזהב והתהילה
הספר השני בסדרה עוסק במדינה עשירה בשם גולניר, אשר כלכלתה מתבססת על חקלאות ענפה.
בספר מספר קווי עלילה, כאשר הבולטים בהם הם חיסול דרקון בהוראת הברונית ראוויין (Ravayne), שליטת גולניר, חיפוש חפצי קסם שונים עבור מכשף החצר שלה אסטרגון, הבאת רוצח לדין לבקשת רוחו של הקורבן, מציאות מפתח כוכבים על מנת לחדור לקבר מלא אוצר ושרטוט מפה להרי גולניר הצפוניים שאינם ממופים עדיין.
הספר השני בעל אווירה דמויות מעשיות ילדים, ומלא בדמויות אגדתיות כדוגמת פיות וכיוצא בזה מהמיתולוגיה הבריטית.
ספר 3 - ים הדם האפל
סיפור זה מתרחש בים הארגמן, הים אשר מפריד בין יבשת "הארקונה" הצפונית (לה שייכות בין השאר גולניר וסוקארה) ובין ישבת "אנקון-קונו" הדרומית.
התנועה בספר זה מוגבלת מאוד בהיעדר ספינה, והסכנות בספר זה תדירות בהרבה מבשני הספרים הקודמים.
(כיוון שכל הפלגה עשויה להביא לסכנות כדוגמת סופות, התקפות שודדי ים ולעיתים אפילו התקפות מצד מפלצות ימיות)
בין קווי העלילה הבולטים התנקשות בעמקא, מלך שודדי הים, הצטרפות לבית הספר לקוסמים בעיר דוואומר, חיפוש אוצרות באיים חבויים ועוד.
ספר 4 - מישורי החשיכה הזועקת
הספר מתרחש במישורי עשב אדירים, כדוגמת סיביר או מונגוליה.
בין קווי העלילה הבולטים, שחרור העיר וריס קורין עבור מלך סוקארה (המשך קווסט מהספר הראשון), חילוץ מלך הארקונה הכלוא (מתקשר לקווסט מהספר החמישי), חיסול השליט הטיראן בן האלמוות קאשוף (מבוסס על האגדה הרוסית על הנבל קאשי מסיירטני, בן האלמוות) השולט בכפר וודיה.
(באמצעות מציאת וחילוץ נשמתו, השמורה באי מרוחק בים הארגמן, במהלך ספר 3)
זה היה הספר הראשון בסדרה אשר הציג את הקונספט של סביבה קשה להישרדות.
בשממה, חייב השחקן להתמודד עם אתגרי ניווט חוזרים ונשנים על מנת למצוא די אוכל, ובחלקים הקרים בצפון השממה, השחקן מאבד מבריאותו באופן קבוע עד שהוא חוזר לדרום אם הוא אינו לבוש בהתאם למזג האוויר.
ספר 5 - חצר הפנים הנסתרות
ספר זה היה הספר הראשון אשר נכתב באנגלית, אך מעולם לא תורגם לעברית.
הספר עוסק באומת אוטאקו (השואבת השראה מהאימפריה הביזנטית), אשר שולטת בממלכת הארקונה העתיקה".
(בדומה לאגדת המלך ארתור, אשר שחרר את בריטניה מעול האימפריה הביזנטית) אם השחקן משחרר את מלך הארקונה העתיקה מהכלא בספר הרביעי, המלך יכול לכבוש את המדינה חזרה, לסלק את הכיבוש האוטאקי, ולהחזיר שגשוג למדינה.
בספר מופיעה גם טירה נטושה בהארקונה, אותה יכול לשפץ השחקן, ולהחזיק בה.
מרבית המשימות הנותרות בספר עוסקות במשימות אותן מקבל השחקן מהממשלה האוטאקית.
(החצר על שמה קרוי הספר) הממשלה האוטאקית מבוססת על אריסטוקרטיה (או אוליגרכיה) של אצילים השולטים במדינה, אשר באופן מסורתי לובשים מסיכות ומסתירים את פניהם זה מזה.
מלך אוטאקו עצמו נולד ללא פנים כלל.
ספר 6 - אדוני השמש העולה
גם ספר זה לא תורגם מעולם לעברית.
הספר מתרחש במדינה בשם אקאצוריי, המקבילה ליפן הקלאסית בתקופת הייאן.
בדומה לספר הראשון, ממלכה שסועת קרבות, גם אקאצוריי עוברת במהלך המשחק הפיכה.
שוגון בשם יוריטומו הכריז על עצמו כשליט של מזרח המדינה, בעוד שהקיסר הצעיר שולט במדינה באופן פורמלי בלבד, כאשר עיקר הכוח מוחזק בידי הנגיד שלו, לורד קיומורי, אשר שולט במערב המדינה.
המדינה על סף מלחמת אזרחים.
(רמז ליפן במלחמת גנפיי שבין שבט טאירה בהובלת טאירה נו קיוֹמוֹרי, ומינאמוטו נו יוריטומו - אשר שמותיהם הועתקו לספר)
בשונה מממלכה שסועת קרבות, באדוני השמש העולה, המלחמה עצמה לעולם אינה מתחילה בפועל, והשחקן משתתף רק בהכנות לקראתה בשני הצדדים.
משימות משמעותיות נוספות היא השבת פנינת טאטסו מהדרקון הגדול, שיטוט ביער קוואידן ולמידת סודותיהם של הטנגו, וביקור בפגודה השחורה.
ספר 7 - ממלכתו של המלך-נחש
הספר האחרון שנכתב בסדרה, בשנת 2018 (22 שנה לאחר ביטול הפרויקט המקורי), בעקבות קמפיין Kickstarter מוצלח.
הספר מתרחק בג'ונגלים ביבשת הדרומית אנקון-אונו.
עולם הרוחות, אלאז קארקן, מקושר מאוד לאזור זה בעולם, מה שמאפשר לשחקן לנוע בעולם הרוחות, ולפנות לקרבות רוחניים, באמצעות מאפיין חדש בשם "נאהואל".
בשל החום הכבש באקנון אונו, שימוש ברוב סוגי השריון פוגעים ביכולת השחקן להילחם.
המשימות בספר זה כוללות הפעלת הטיטן בבורוטק, החזרת הסדר לחורבות תרשיש באמצעות מציאת האשם בנפילתה, והבסת המלך-נחש נאמאגל.
(קרב אשר דורש השלמת מספר מיני-קווסטים בעצמו)
ספר 8 - מדבר החולות הנודדים
ספר זה מעולם לא יצא לאור.
הספר היה צפוי לעסוק במדבר העצמות ביבשת אנקון קונו, אשר היה מבוסס ככל הנראה על מדבר הסהרה.
בראיונות על דייוויד מוריס נאמר כי אזור זה היה צפוי להיכתב בהשראת סיפורי אלף לילה ולילה, ולהכיל יצורים כדוגמת ג'ינים.
המדבר היה צפוי להכיל גם אזור ערבה כחולה, אשר ב-6 הספרים הראשונים צוין כי מכיל נוודים כחולי עור - צאצאי האוטאקים מהספר החמישי "חצר הפנים הנסתרות".
שבטים נוספים היו אנשי הזהב, אשר היו נעים ממקום למקום בתיבות מעופפות.
נקודה נוספת באזור אשר צוינה בספרים קודמים היא עיר הצופים לכוכבים, ומדינת החבויים, אשר ניתן לשער שהקבילו למדינות נפאל, טיבט ובוטאן.
הביטוי משם הספר האנגלי מגיע מהסונטה אוזימנדיאס של פרסי ביש שלי, המספרת על נווד אשר מוצא את פסלו המתפורר והמכוסה בחול של מלך מצרים רעמסס השני, ועוסק בניגוד בין כוחו האדיר בחייו ובין המעט ששרד מהאימפריה שלו עם חלוף הזמן.
ספר 9 - אי אלף הצריחים
הספר היה צפוי לעסוק במדינת קריסופרייז ובמערב ים הקביים.
משוער כי קריסופרייז הייתה מקבילה להודו, ומספר עדויות מהספרים הקודמים תורמות לכך, כדוגמת דת "מלומד השלום" המבוססת על הבודהיזם, אשר הופיעה גם באקצוריי.
(כמו במציאות, בה הבודהיזם הופיעה בהודו, וחלחל בהמשך ליפן)
ספר 10 - לגיונות המבוך
הספר היה צפוי להתרחש ביבשת המערבית אטיקלה, אשר נראה שהייתה מבוססת על המיתולוגיה היוונית, ונמצאת מעט צפונית לקריסופרייז בה עסק ספר 9. מרבית שמות הערים באזור בעלי שם יווני, (כגון קראטוס, סקיוס וטלאוס) ובמפת האזור, המבנים אשר מציינים ערים גדולות בעלי עיצוב יווני.
המילה למבוך במקור האנגלי היא לבירינת, המבוך בו כלא מלך יוון את המינוטאורוס לפי האגדה היוונית הקלאסית.
השם אטיקלה עשוי להתייחס למחוז היווני אטיקה.
ספר 11 - העיר בעננים
הספר הזה היה צפוי להיות מוגבל לעיר יחידה (בשונה משאר הספרים, אשר עסקו בשטח נרחב יותר) בשם דנגור ב"אזור האסור".
מעט מאוד נאמר על העיר לאורך הסדרה, מלבד העובדה שהיא נמצאת על פסגת צוקים מכונים "הצוקים הזהובים".
נמל דנגור מצוין באחד מהספרים אותם יכול לקרוא השחקן בספריית דווימר, אי המכשפים, בספר השלישי.
בספר מספר כותב ממדינת סוקארה כי כשהגיע לעיר, נאלץ להמתין 3 ימים לאישורים, בסופם שולשלו לספינתו קרסים אותם חיבר לספינה, וכך הועלתה ספינתו מעלה אל תוך העיר, כמה מאות מטרים מעלה.
ספר 12 - אל תוך המעמקים
ספר זה היה צפוי לעסוק בעולם תת-קרקעי אשר אליו מגיעות גם רוחות המתים ובו שולט האל נגיל, אשר היה נפוץ בעיקר בגולניר מהספר השני.
קיימות הפניות רבות לספר זה מהספרים הקודמים, בעיקר בהקשר של מוות, אך גם בירידה למערות תת-קרקעיות ובאמצעים קסומים שונים.
משחק MMO מתוכנן עם חברת Eidos (1996)
בשנת 1996, היוצרים תכננו להשתמש בניסיונם עם ספרי משחק ולהיכנס לתעשיית משחקי המחשב.
הם החלו לעבוד עם חברת Eidos Interactive למשחק MMO.
Eidos לא האמינה באותם ימים בקיומו של ביקוש למשחקי MMO, אך הביעה די סקרנות כדי להתחיל תהליך מחקר בנושא והקצתה לתהליך אנשים.
תוכניות הצוות למשחק היו שאפתניות מאוד וכללו בינה מלאכותית אשר תתאים את המשחק לשחקן הספציפי לאורך המשחק ותייצר חוויות שונות לשחקנים שונים.
פרויקט זה לא הצליח עם זאת, והמשחק לא הופץ לבסוף.
מוריס ותומסון הסבירו זאת לימים במספר גורמים - הם טענו שהיו שאפתניים מדי בתכנונם, טענו כי משתפי הפעולה מחברת Eidos לא הבינו את רעיונותיהם והאשימו ניהול כושל מצד חברת Eidos.
בשנת 2005, כמעט עשור לאחר ביטול הסדרה, פנה מפתח תוכנה אוסטרלי בשם ג'ונת'ן מאן ליוצרי הסדרה, וביקש את אישורם לפיתוח תוכנה בשפת ג'אווה אליה יכניס את תוכן הספרים, ותאפשר לאנשים לשחק במשחק בלי לקנות את הספרים עצמם.
לאחר שקיבל את אישורם, פיתח והפיץ את המשחק באתר SourceForge.
המשחק כונה עד לגרסה 1.04 בשם FLApp (קיצור של Fabled Lands App), אך בגרסאות הבאות (1.05-1.06) שמו שונה ל-JaFl (Java Fabled Lands), עקב בקשת הסופרים.
(מאחר שהביטוי אפליקציה, App, אשר שימש בשנות ה-2000 המוקדמות כביטוי בלתי יומרני לתוכנה קטנה, הפך לכינוי המקובל גם עבור תוכנה אשר מופצת דרך ערוץ רשמי - כדוגמת התוכנות ב-Google Play או במיקרוסופט סטור המכונות גם הן "Apps")
בשנת 2011 הפיקה Megara Entertainment אפליקציות משחק למוצרי Apple אפליקציות למכשירים סלולריים.
הראשונה ביניהן, אשר התבססה על הספר "ממלכה שסועת קרבות" כללה ציורים וגרפיקה חדשים על ידי המאייר המקורי Russ Nicholson ושוחררה ב-20 בינואר 2011. אפליקציה נוספת שוחררה ביוני 2011, אך בשנת 2012 בחרה המפתחת Megara להפסיק את הפיתוח, החזירה את הזכויות על היצירה לכותבים, ומכירת האפליקציות הקודמות הופסקה.
משחק מחשב נוסף, המתרחש בעולם הארצות הקסומות מפורסם בסטים, ומופץ על ידי חברת "Prime Games", המשחק שוחרר ב-20 במאי 2021.
מערכת משחק למספר שחקנים ו-12 ספרי רקע נוספים על ספרי המשחק היו אמורים להיכתב בידי הכותבים שיין גארבי וג'יימי וואליס מההוצאה לאור Greywood Publishing, אך רק ספרים בודדים הוצאו לבסוף בשנת 2011 עד שלבסוף פרויקט זה נזנח גם הוא.
הארפו הפקות (Harpo Productions, או הארפו אולפנים, Harpo Studios) היא חברת הפקות מולטימדיה אמריקאית שהקימה אופרה וינפרי בהוליווד.
היא חברת הבת היחידה של חברת המדיה והבידור שלה Harpo, Inc.''' באנגלית, השם "Harpo" הוא "אופרה" בהיפוך אותיות, וזה היה גם שמו של בעלה של דמותה בסרט הצבע ארגמן.
אנדרום היא מילה שכתיבתה נגזרת על ידי היפוך כתיב של מילה אחרת, לפיכך הוא מקרה פרטי של אנגרמה.
למשל Harpo הוא אנדרום של Oprah, הכוונה ל-Oprah Winfrey שהיא בעלת חברת ההפקות.
וינפרי הקימה את החברה בשנת 1986.
בשנת 1988 נאלצה וינפרי, באמצעות הארפו הפקות, לרכוש את תוכנית האירוח "המופע של אופרה וינפרי" מרשת ABC O&O WLS-TV בשיקגו, וחידשה אוטומטית את העסקה עם King World Productions, שהחזיקה מניות מיעוט, שתוקפן היה אמור להסתיים ב־1991.
חברת ההפקות הזו מחזיקה בחברות בנות: הארפו פרינט, בית הוצאה לאור, ומניות מיעוט ברשת הכבלים Oprah Winfrey Network (OWN).
במקור החזיקה הארפו הפקות ב־50% מ־OWN יחד עם חברת דיסקברי, שרכשה 24.5% מ-OWN ב־2017 ועוד 20.5% ב־2020, מה שהותיר את הארפו מחזיקה ב־5% בעלות.
בעבר, החזיקה החברה גם בחברות בנות נוספות: Harpo Films, אולפן סרטים שנסגר בתחילת 2013, ו־Harpo Radio, חטיבת שידורי רדיו, שנסגרה ב־1 בינואר 2015. בעבר שכן מטה החברה בשיקגו, ב־West Loop של שכונת ניר וסט סייד.
הבניין נהרס ב־2016, ומטה חדש של מקדונלד'ס נפתח במקום ב־2018.
החברה הפיקה סרט תיעודי על ווינפרי עבור אפל TV פלוס בשם "The Me You Can't See", בהנחיית וינפרי והנסיך הארי, דוכס סאסקס.
ערוץ הטלוויזיה "רשת אופרה וינפרי" (OWN) החל לשדר ב־1 בינואר 2011. הערוץ החליף את ערוץ Discovery Health, ערוץ כבלים שהיה בעבר בבעלות חברת דיסקברי.
הערוץ כלל תוכניות חדשות, בהנחיית אוסף המומחים שטיפחה וינפרי בתוכנית האירוח שלה, כולל: "The Gayle King Show", "Our America with Lisa Ling", "In The Bedroom with Dr.
החברה גם פרסמה את "O at Home" במשך ארבע שנים, עד שחברת הרסט הפסיקה את פרסומו.
ביולי 2020 הוכרז כי "O, The Oprah Magazine" יחדל לצאת בדפוס לאחר גיליון דצמבר 2020. בגיליון דצמבר 2020 הופיע מאמר שבו הודתה אופרה לקוראים ואישרה שזו "מהדורת הדפוס החודשית האחרונה של המגזין".
באולפני הארפו בשיקגו הופק המופע של אופרה וינפרי מאז 15 בינואר 1990. באותו אולפן צולמה גם תוכנית האירוח "The Rosie Show", שהנחתה והפיקה השחקנית והקומיקאית רוזי אודונל, וששודרה בערוץ "רשת אופרה ווינפרי".
בשנת 2014 נמכר האולפן לחברת הנדל"ן סטרלינג ביי, וב־2016 נהרס.
האתר מיועד להפוך למטה העולמי החדש של מקדונלד'ס.
הארפו סרטים נוסדה בשנת 1993 והייתה החטיבה הגדולה ביותר בהארפו.
קייט פורטה ניהלה אותה במשך 18 שנים.
החברה הפיקה סרטי קולנוע, פיתחה והפיקה תוכניות טלוויזיה, ובהן סרטי טלוויזיה בסדרת "אופרה וינפרי מציגה" של רשת הטלוויזיה ABC.
חברת הארפו סרטים שכנה בהוליווד.
בסוף 2008, חתמה הארפו סרטים על הסכם בלעדי עם HBO, לפי כל הפקותיה ישודרו ב־HBO.
בפברואר 2013 נסגרה החברה, בציון הנסיבות כי "הביקוש למיזמים ארוכים, במיוחד בצד ערוצי השידור [להבדיל מהכבלים], הצטמק".
הארפו רדיו בע"מ הייתה חברת האחזקות שהפעילה את ערוץ הרדיו Oprah & Friends (ערוץ 156 ברדיו הלווייני XM Satellite Radio).
בערוץ היו תוכניות יומיות ושבועיות במגוון נושאים, בהם עזרה עצמית, תזונה, כושר, הורות, בריאות, עיצוב פנים, ניהול משק בית, ואירועים אקטואליים.
את התוכניות הינחו משתתפים קבועים בתוכנית הטלוויזיה "המופע של אופרה וינפרי" ובכתב העת O:
מאיה אנג'לו, מריאן ויליאמסון, ד"ר מהמט אוז, בוב גרין, נייט ברקוס, ג'ין צ'צקי, גייל קינג, הרב שמואל בוטח, הולי רובינסון פיט ורודני פיט.
גם אופרה עצמה ראיינה אנשים בתחום הניו-אייג' בתוכנית הרדיו השבועית שלה, "סדרת הנשמה של אופרה".
הערוץ הופק ושודר מניו יורק.
הארפר'ס ויקלי היה מגזין פוליטי אמריקאי שבסיסו בעיר ניו יורק.
הוא פורסם על ידי Harper & Brothers מ-1857 עד 1916, הוא פרסם חדשות חוץ ומקומיות, סיפורת, חיבורים בנושאים רבים והומור, לצד איורים.
הוא נשא סיקור נרחב של מלחמת האזרחים האמריקאית, כולל איורים רבים של אירועים מהמלחמה.
התקופה המשפיעה ביותר שלה, היה במהלך הפורום של הקריקטוריסט הפוליטי תומאס נאסט.
המגזין היה כתב העת הנקרא ביותר בארצות הברית בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית של אמצע המאה ה-19.
ב-14 בינואר 1893 הפך המגזין למגזין האמריקאי הראשון שפרסם סיפור של שרלוק הולמס, "ההרפתקה של קופסת הקרטון" ("The Adventure of the Cardboard Box").
פלצ'ר הארפר מייסד המגזין ייסד אותו יחד עם אחיו ג'יימס וג'ון.
בשנת 1857 החלה החברה שלו לפרסם את המגזין הארפר'ס ויקלי בניו יורק.
עד 1860, תפוצת השבועון הגיעה ל-200,000. איורים היו חלק חשוב מהתוכן של השבועון, והוא פיתח מוניטין של שימוש בכמה מהמאיירים הנודעים ביותר של אותה תקופה, בעיקר וינסלו הומר, גרנוויל פרקינס, דייוויד האנטר סטוטר ועוד.
בין המאפיינים במגזין היו הקריקטורות הפוליטיות הרבות של תומאס נאסט, שהתחיל לעבוד במגזין ב-1862 ועבד עם השבועון במשך יותר מ-20 שנה.
נאסט היה קריקטוריסט מוכשר, ולעיתים קרובות נקרא אבי הקריקטורה הפוליטית האמריקאית.
הוא היה הראשון שהשתמש בפיל כסמל המפלגה הרפובליקנית שפורסמה במגזין ב-7 בנובמבר 1874, הוא גם צייר את דמותו האגדית של סנטה קלאוס שהגרסה שלו נעשתה קשורה מאוד לדמות, שזכתה לפופולריות כחלק ממנהגי חג המולד בסוף המאה ה-19.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860, המגזין תמך בסטיבן דאגלס במסעו נגד אברהם לינקולן.
אבל עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, המגזין תמך באופן מלא בלינקולן ובאיחוד.
מאמר שפורסם במגזין ב-4 ביולי 1863 על העבד הנמלט גורדון כלל איור שנלקח מתצלום של גבו, מצולק קשות מהצלפות.
התמונה סיפקה לקוראים רבים בצפון ארצות הברית את העדות החזותית הראשונה שלהם לאכזריות של העבדות.
התמונה והסיפור נתנו השראה לשחורים חופשיים רבים בצפון ארצות הברית להתגייס לצבא האיחוד.
החל מ-1863 ועד מותו ב-1892, שימש ג'ורג' ויליאם קרטיס , ממייסדי המפלגה הרפובליקנית, כעורך הפוליטי של המגזין.
המאמרים שלו התעסקו ברפורמה בשירות המדינה , מכס נמוך ועמידה בתקן הזהב.
לאחר תום מלחמת האזרחים, תמך המגזין באופן גלוי יותר במפלגה הרפובליקנית, ותמך במועמדותו לנשיאות של יוליסס ס.
גרנט ב-1868 ושוב ב-1872. בשנות ה-70, הקריקטוריסט תומאס נאסט החל בקמפיין אגרסיבי במגזין נגד המנהיג הפוליטי המושחת בניו יורק ויליאם מ.
עם זאת, נאסט דחה 500,000 דולר שהוצע לו מכדי לסיים את הקמפיין שלו.
עקב זאת, טוויד נעצר ב-1873 והורשע בהונאה.
נאסט השפיע מאוד באמצעות המגזין בבחירות לנשיאות של רתרפורד הייז ב-1876. מאוחר יותר ציין הייז כי נאסט הוא "הסיוע החזק ביותר, ביד יחידה שהיה לו".
לאחר הבחירות, תפקידו של נאסט במגזין הצטמצם במידה ניכרת.
מאז שנות ה-60 המאוחרות, לנאסט וג'ורג' קרטיס היו חלוקי דעות בעניינים פוליטיים ובמיוחד לגבי תפקידן של קריקטורות בשיח הפוליטי.
קרטיס האמין שלעג בקריקטורה על פוליטיקאים דמוקרטים זה בסדר, ואילו לעג על פוליטיקאים רפובליקנים כמו קארל שורץ וצ'ארלס סאמנר זה לא בסדר.
ב-29 במאי 1877, פלצ'ר הארפר מת בביתו בניו יורק, ואחייניו, ג'וזף הארפר וג'ון הארפר, קיבלו את השליטה על המגזין.
אולם ב-1884, קרטיס ונאסט הסכימו שהם לא יכולים לתמוך במועמד הרפובליקני ג'יימס בליין, שהקשר שלו עם השחיתות היה מעורר חרדה עבורם.
במקום זאת הם תמכו במועמד הדמוקרטי, גרובר קליבלנד.
הקריקטורות של נאסט עזרו לקליבלנד להפוך לנשיאה הדמוקרטי הראשון שנבחר לנשיאות מאז 1856. בקיצור מילותיו של נכדו של נאסט, "נאסט למעשה, עשה נשיא".
תרומתו האחרונה של נאסט למגזין הייתה איור חג המולד בדצמבר 1886. העיתונאי הנרי ווטרסון אמר ש"בעזיבתו את המגזין, נאסט איבד את הפורום שלו: באיבודו, המגזין איבד את חשיבותו הפוליטית".
הביוגרפית של נאסט פיונה דינס האלורן אומרת "הראשון נכון במידה מסוימת, השני לא סביר.
ייתכן שהקוראים פספסו את הקריקטורות של נאסט, אבל המגזין נשאר משפיע".
לאחר 1900, המגזין הקדיש יותר דפוס לנושאים פוליטיים וחברתיים, והציג מאמרים של כמה מהדמויות הפוליטיות הבולטות של אותה תקופה, כגון תאודור רוזוולט.
רודריק סי פנפילד שימש כעורך הראשי של המגזין בין השנים 1912–1914. המגזין פרסם את הגיליון האחרון שלו ב-13 במאי 1916.
הארקנום נחשף: אוסף סיפורי הקוסמיר הוא אוסף של סיפורי פנטזיה אפית קצרים שנכתבו על ידי הסופר האמריקאי ברנדון סנדרסון ותורגמו לעברית על ידי צפריר גרוסמן.
הספר יצא לאור באנגלית ב-22 בנובמבר 2016 על ידי הוצאת טור.
ובעברית, חלק א' יצא לאור ב-18 ביוני 2024 על ידי הוצאת אופוס, חלק ב' ראה אור אף הוא.
הספר מכיל תשעה סיפורים קצרים המתרחשים בעולמות: רושאר, סקדריאל, סל, קינה, ראשונים לשמש וטאלדיין שהם כולם חלק מיקום הקוסמיר.
האוסף כולל גם חיבורים ואיורים על מערכות הכוכבים השונות בהן מתרחשים הסיפורים.
כל הסיפורים פורסמו בנפרד או כחלק מאוספים אחרים בעבר.
האוסף כולל את הסיפורים הבאים:
נשמת הקיסר, סיפור קצר שפורסם במקור ב-2012.
תקוות אלנטריס, שפורסם במקור כספר אלקטרוני ב-2007.
המתכת האחת-עשרה, שפורסם במקור ב-2011 כחלק מהערפילאים: משחק הרפתקאות.
אלומנטיקן ג'אק ובורות אלתאניה, פרקים 28 עד 30, שוחרר במקור ב-3 באוגוסט 2014 כחלק מגרסת חוק ומסג שהגיעה עם הערפילאים: משחק הרפתקאות.
הערפילאים: ההיסטוריה הסודית, סיפור קצר שפורסם במקור ב-2016 כספר אלקטרוני.
חול לבן, קטע מהרומן הגרפי שפורסם במקור ב-2016 וכולל פתיח שלא פורסם בעבר בגרסה המקורית של הסיפור.
צללים לדממה ביערות הגיהנום, סיפור שפורסם במקור ב-2013 באוסף בשם נשים מסוכנות.
השישי לדמדומים, סיפור שפורסם במקור ב-2014 באוסף בשם צללים מלמטה.
מרקדת-קצוות, סיפור קצר המתרחש תוך כדי עלילת סדרת גנזך אורות הסער.
בהוצאה העברית חלק א' מכיל את:
הערפילאים: המתכת האחת - עשרה.
הארץ הענייה טירול הוא ציור שמן משנת 1913 של הצייר האקספרסיוניסטי הגרמני פרנץ מארק.
הציור תופס מקום ייחודי ביצירתו המאוחרת של האמן וכיום מוצג במוזיאון סולומון ר.
מקור הציור נעוץ במסע שערך מארק יחד עם בת זוגו ולימים אשתו, מריה פרנק, לדרום טירול באביב 1913. הוריה של מריה הזמינו את בני הזוג לעיירה מראנו, שהייתה אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה, פיליפ פרנק, סבל מכשל בלב והתאושש בסנטוריום במקום.
במהלך השהות בת השבוע, בסוף מרץ, יצאו בני הזוג לטיולים רגליים ארוכים ולסיורים באזור.
מארק תיעד את הנופים, המבנים והיצירות האמנותיות של האזור בספר רישומים.
באפריל ובמאי 1913, בהשפעת המסע, צייר מארק סדרת ציורים, ביניהם "ביזון בחורף", "הסוס הצהוב הארוך", "טירול" ויצירה זו.
סקיצה קטנה בטכניקה מעורבת על נייר, שהכילה את כל האלמנטים המרכזיים של הציור, נשמרה עד היום.
בין השנים 1911–1913, פרנץ מארק יצר בעיקר תיאורי בעלי חיים, אך "הארץ הענייה טירול" יוצא דופן בכך שהוא ציור נוף.
במרכזו רכסי הרים מחודדים, שמעליהם נצבע קו הרקיע בגוני זריחה או שקיעה.
בין ההרים מפוזרים בתי מגורים, טירות וצלבים של קברים – הסימנים היחידים לנוכחות אנושית.
הצמחייה דלילה, ורוב העצים בתמונה נראים כמתים.
במרכז החזית מצוירים עיט ושני סוסים כהים ורזים, אשר שונים באופן בולט מהסוסים החזקים והבהירים שהופיעו ביצירותיו הקודמות של מארק.
עם זאת, בעלי החיים אינם משולבים בנוף, אלא נושאים משמעות סמלית.
הציור מתאפיין בשפה צורנית חדשנית.
מארק חילק את המרחב לאזורים נפרדים, תוך שימוש בשטחים צבעוניים דומיננטיים בגוונים כהים של אפור, ירוק, כחול וסגול.
על פי תאוריית הצבעים שפיתח, ערבוב של כחול ואדום מבטא עצב עמוק, ומומלץ לאזנו בצהוב – אך בציור זה הצהוב מופיע בגוונים עמומים בלבד.
האדום, אשר לפי מארק מייצג חומריות גסה וכבדה, מופיע בכמה מקומות בצורה טהורה.
הצבעים הססגוניים והבהירים שאפיינו את ציוריו הקודמים של מארק אינם נוכחים כאן, וגם הקווים הזורמים והמעוגלים שהיו סימן ההיכר שלו מוחלפים בזוויות חדות, פינות ושוליים מחודדים.
השילוב של חלוקת המרחב והצבעים הדיסוננטיים יוצר תחושה של מלנכוליה מסתורית ואיום מעורפל.
שם הציור, "הארץ הענייה טירול", מרמז על התייחסות למצב הכלכלי והחברתי באזור.
באותה תקופה, חבל דרום טירול והטרנטינו-אלטו אדיג'ה היו עדיין חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
האזור היה עני ומפגר מבחינה כלכלית, וסבל מעימותים לאומיים בין האוכלוסייה דוברת הגרמנית לבין האיטלקים המקומיים, במיוחד בטרנטינו.
שלט גבול אוסטרו-הונגרי, המופיע בפינה השמאלית התחתונה של הציור, מסמל את המתחים באזור.
ייתכן כי גם מלחמות הבלקן (1912–1913) השפיעו על התחושה האפוקליפטית בציור.
מארק חווה את ההתפוררות הפוליטית והחברתית של אירופה כשלב מבשר אסון.
האלמנטים הדוממים – בית הקברות והסוסים הכחושים – משדרים את התחושה הזאת.
עם זאת, מארק האמין בטבע ככוח מטהר, המסוגל לחדש ולהצמיח מתוך חורבן.
הדבר בא לידי ביטוי בעיט הפרוס בכנפיו בפינה הימנית העליונה של הציור, לצד קשת בענן – סמל של גאולה דרך מאבק.
כמו רבים מחבריו האמנים, מארק קיווה לעתיד אירופי חדש שיתבסס על רוחניות, תרבות ואמנות, אך האמין שיש צורך לטהר את הישן.
מתוך השקפה זו, התגייס בשנת 1914 למלחמת העולם הראשונה – מלחמה שבה נהרג בשנת 1916. עם זאת, קשה לקבוע בוודאות אם הציור מבטא נבואה מוקדמת של המלחמה הקרבה.
ייתכן כי השפעות ספרותיות תרמו לעיצוב הדימויים בציור.
מארק קרא באותה תקופה את "אגדת הקדוש יוליאנוס מכניס האורחים" מאת גוסטב פלובר, ובה מתוארת טירה הדומה לזו שבציור.
כמו כן, עסק ביצירתו של לב טולסטוי "חותך השחת", המספרת על חייו של סוס זקן וגוסס בגוף ראשון.
ייתכן כי הסוסים בציור מבטאים את אותה תחושת שחיקה וחוסר אונים.
אמונתו של מארק בטובו של הטבע ובפוטנציאל ההתחדשות של קושי ואסון באה לידי ביטוי בכל זאת בציור זה.
הנשר בפינה הימנית העליונה של התמונה עם כנפיו פרושות לרווחה והקשת שמעליו משקפת את הבטחת הישועה באמצעות קרב.
כמו כמה מחבריו האמנים, מארק קיווה לאירופה מחודשת מבחינה רוחנית שעוצבה על ידי אמנות ותרבות.
כדי שזה יקרה, היה צריך לנקות ולהתגבר על אירופה הישנה.
מתוך שכנוע זה יצא מארק למלחמה ב-1914. השאלה אם התמונה מכילה תחושה מוקדמת של האסון המתקרב של מלחמת העולם הראשונה נותרה ספקולטיבית.
ביולי 1913, מכר מארק כמה ציורים מסדרת "דרום טירול" לאספן האמנות ההולנדי וילם וולף בפי, אך לא ברור אם "הארץ הענייה טירול" היה ביניהם.
עם זאת, ידוע כי הציור היה בבעלותו לכל המאוחר בשנת 1916. לאחר שנת 1940, מכר בפי את הציור לגלריית נירנדורף בניו יורק, אשר נוהלה על ידי קרל נירנדורף – סוחר אמנות שהיגר לארצות הברית בשנת 1936 והפך לדמות מרכזית בסצנת האמנות האמריקאית.
בשנת 1946, נרכש הציור על ידי מוזיאון סולומון ר.
בשנת 2016, לציון מאה שנה למותו של מארק, הוצג הציור בתערוכה מיוחדת "פרנץ מארק – אוטופיה ואפוקליפסה: הארץ הענייה טירול" במוזיאון פרנץ מארק בקוכל אם זה, גרמניה.
הצגת הציור נעשתה תחת אמצעי ביטחון קפדניים, והוא שימש כיצירה מרכזית בתערוכה.
הארנה של נים שנמצאת בעיר נים שבדרום צרפת נבנה בסביבות שנת 100 לספירה, זמן קצר לאחר הקולוסיאום של רומא.
זהו אחד האמפיתיאטראות הרומיים השמורים ביותר בעולם.
גובהו אורכו רוחבו, כשזירתו בגודל 68 על 38 מטרים.
גובה החזית החיצונית היא ובנוסף שני מבני קשתות (ארקדות) בגובה 60. זהו אחד מבין 20 האמפיתיאטראות הרומיים הגדולים מבין כלל ה-400 שקיימים.
בתקופה הרומית, הבניין יכול היה להכיל 24,000 צופים.
המבנה נבנה על פני 34 שכבות של טרסות מחולקות לארבעה אזורים עצמאיים.
בתקופה הרומית, תפקדה הזירה של נים כאתר בו גלדיאטורים נלחמו זה בזה ובחיות בר.
עם שקיעתה של האימפריה הרומית, נמשכה התרבות הרומית זמן רב אך לא התקיימו יותר אירועים מסוג אלה.
האמפיתיאטרון שנקר גם ארנה, הפך למבצר ולאחר מכן לעיר מוקפת חומה.
במאה ה-19 נערך שיקום הזירה, מלווה בפינוי בתים שנבנו בתוך שטחו.
לפני הספירה ובאלף הראשון לספירה
מבני אמפיתיאטרון רומיים הופיעו לראשונה בדרום איטליה במאה השנייה לפני הספירה ותוכננו במיוחד להפעלת קרבות בין גלדיאטורים או קרבות נגד ובין בעלי חיים.
סוג חדש זה של מבנים לבש צורה של שני תיאטראות הממוקמים פנים אל פנים עם זירה אליפסה במרכז שאפשרה לכולם, בכל מקום שבו ישבו, לראות את המתרחש בזירה.
בשיאה של האימפריה הרומית במאות הראשונה והשנייה היא הייתה חברה עירונית ויציבה.
במאה השלישית לספירה האימפריה שוסעה על ידי מלחמות אזרחים, מגפות והמעשים האלימים של הברברים.
עם הדעיכה הזו, דעכו גם הופעות הגלדיאטורים.
במאה הרביעית, נדרשה בניית מיגונים נוספים לעיר נים.
מבני הקשתות של האמפיתיאטרון נחסמו והמקום הפך למבצר, כחלק חשוב בהגנה על נים.
מספר רב של אנשים מהעיירה מצאו מקלט בתוך האמפיתיאטרון לשעבר שהפך כעת לטירה מבוצרת.
את האמפיתיאטרון פקדו מספר פעולות התקפיות אך הודות לפעולות הביצור בו, ההתקפות נהדפו.
בשנת 725, ערבים מספרד השמידו את ממלכת ויזיגוטים על ידי השתלטות על נים.
שלושים שנה לאחר מכן, הם גורשו על ידי הפרנקים, שהתיישבו בנים.
במאה ה-12 חלה התרחבות שיפוץ של האמפיתיאטרון.
כאות להתחדשות זו, בשנת 1194, אישר הרוזן מטולוז לבנות חומת עיר חדשה, שהפריסה שלה תואמת פחות או יותר את שדרות העיירה כיום.
באותה תקופה האמפיתיאטרון המשיך להיות מרכיב חשוב במערכת ההגנה של העיר.
בתוכו המשיכו להתקיים גם שכונה קטנה ושתי כנסיות-סנט פיטר וסנט מרטין.
במהלך המאה ה-14, האמפיתיאטרון איבד מערכו הצבאי אך נשאר אזור מגורים.
בהשפעת רעיונות הרנסאנס, רצה המלך פרנסיס הראשון להחזיר לאמפיתיאטרון את המראה העתיק שלו.
במסגרת זו פונו המבנים מהגלריה בקומה הראשונה בלבד.
עד המאה ה-18, עדיין נותרו 150 בתים בתוך הזירה עם מאות אנשים שהמשיכו לחיות בהם.
פינוי האמפיתיאטרון החל בשנת 1786, רק שתי קשתות מוקפות חומה עם חלונות ימי הביניימיים שלהן, נשתמרו, מול היכל המשפט, המספק לנו תזכורת לאותה תקופה.
באמצע המאה ה-19 השלים האדריכל את שחזור האמפיתיאטרון.
ב־1853 התקיימה מלחמת השוורים הראשונה, ומאז הציבור שוב יכול לצפות באירועי ספורט, בידור ומלחמות שוורים בזמנים קבועים.
באותה שנה נהרג מטיס הכדור הפורח, מ.
לואיס דשאן במהלך טיסתו ה-120 מהארנה של נים.
הפסל הנקרא גיבור של המטאדור הצרפתי כריסטיאן מונקוקיול, הידוע בשם נמנו השני, ניצב בכניסה.
יוצר הגל החדש הצרפתי פרנסואה טריפו צילם חלק מסרטו הראשון, Les Mistons, ב-1957.
מרוץ האופניים בגדולה – Vuelta a España 2017, כלל את הארנה במסלול שלב הפתיחה שלו, 13,7 ק"מ (8,51 מייל) מבחן זמן קבוצתי, בו ניצחה צוות המירוץ של BMC.
כיום מתקיימות בזירה של נים שתי מלחמות שוורים שנתיות במהלך יריד נים Feria de Nîmes, והיא משמשת גם לאירועים ציבוריים אחרים כמו שחזור העת העתיקה "המשחקים הרומאים הגדולים" ולקונצרטים.
להקת הרוק הבריטית Dire Straits הקליטה חלק מהקליפ והאלבום החי, On the Night, במאי 1992.
פסטיבל המוזיקה Festival de Nîmes מתקיים בארנה, מדי קיץ מאז 1997. 20 שנה לפסטיבל צוין באירוע גדול ב-2017.
להקת הרוק הכבד הגרמנית Rammstein הקליטה את רוב ה-DVD שלהם, Völkerball, ב-23 ביולי 2005.
להקת ההבי מטאל האמריקאית מטאליקה הקליטה את ה-DVD שלה, Français Pour Une Nuit, ב-7 ביולי 2009.
יוצרי המוזיקה אלקטרונית הצרפתים זוכי פרס גראמי, Justice, הקליטו אלבום חי Access All Arenas ב-19 ביולי 2012.
דפש מוד הופיעו באמפיתיאטרון הרומי שלוש פעמים: ב-8 באוגוסט 1986, במהלך סיבוב ההופעות שלהם ב-Black Celebration, ב-20 ביולי 2006, במהלך Touring the Angel, וב-16 ביולי 2013, במהלך ה־Delta Machine Tour.
המופע של 2006 הוקלט עבור פרויקט הקלטת ההופעות של הלהקה, Recording the Angel.
בשנת 2022 הופיע בזירה התקליטן הגרמני בוריס ברייצ'ה באירוע שאורגן על ידי .
דואה ליפה הופיעה בארה במהלך סיור האופטימיות הרדיקלי שלה ב-12 וב-13 ביוני 2024.
הָאֶשְׁכּוֹל (שם מלא: האשכול / אללגעמיינע ענציקלאפעדיע) הוא אנציקלופדיה כללית בעברית, שהחלה לצאת לאור בוורשה, בשנת 1888 (תרמ"ח), אחד הניסיונות הראשונים להוצאתה לאור של אנציקלופדיה כזו.
במפעל החל המו"ל העברי הוורשאי יצחק גולדמן (נכתב: גאָלדמאן), מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בעיר, אך הוא לא זכה לראות בצאת החוברת הראשונה, שכן נפטר בטרם נדפסה.
בניו המשיכו במשימה, והוציאו חוברת ראשונה ב-30 במרץ 1888. עורך האשכול היה אברהם שלום פרידברג.
הכוונה הייתה לפרסם חוברת מדי שבועיים ולשלוח אותה למנויים, אך בסופו של דבר יצאו לאור 6 חוברות בלבד.
עורכי "האשכול" (יצחק גולמן, ד"ר היינריך גולדמן ושותפם) צלחו במשימתם כדי הוצאת 6 חוברות בלבד.
שש החוברות נכרכו אחר כך לכרך שמהווה את הכרך הראשון והיחיד של אנציקלופדיה "האשכול".
בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים נמצאים מספר עותקים של כרך זה וכן אצל אספנים.
(באנציקלופדיה כללית מסדה א"י, משנת 1935, בערך "האשכול" מצוין שיצאו 8 חוברת עד המלה "אסטרייך" - לא ניתן למצוא לכך אישור בעיתון "הצפירה" מכיוון והוא נסגר זמנית ולא פורסם, בהוראת ממשלת פולין, מ 1 באוקטובר 1888 ועד 29 בנובמבר 1888 )
הערכים תורגמו בחלקם מתוך אנציקלופדיות ומקורות גרמניים וחלקם נכתבו לראשונה בעברית.
בעיתונות התקופה נערך דיון על הסגנון ואופן השימוש שנעשה בעברית.
העיתונים 'הצפירה' בוורשה ו'הצבי', שיצא לאור בירושלים בעריכת אליעזר בן-יהודה, ברכו על התחלת המפעל המרשים מחד ותקפו ללא הרף מאידך.
עיתון 'הצפירה' פתח במאמר ביקורת על החוברת הראשונה (בגיליון 6 באפריל 1888) שגלש לכדי שלושה גיליונות.
המאמר מציין חלק נכבד מהטעויות שנמצאו בחוברת, טעויות של נתונים ובעיקר טעויות של כתיבת עברית וכללי תעתיק שמות לועזיים.
"...פעמים הם כותבים E אי ופעמים ע ופעמים א ס ג ו ל, ויש אשר הם מנקדים אבדירה ד' חירק, אבליגציה ל' חירק ובחצאי לבנה ...
ונמצא כל התועלת מן הערכין של גאוגרפיא והיסטוריא עולה בתהו".
אמת-המרה דרושה להיות ביד מסדרי האשכול שיהיו הערכים נקצבים ונמדדים בכמותם לפי איכותם, שלא תהיה אריכות במקום זה וקיצור במק"א (במקרה אחר) לבנה אחת גדולה ולבנה שנייה קטנה לא תצטרפנה לבנין.
סוד הצמצום וההערכה הוא הסוד היותר גדול שבמלאכת ענציקלאפעדיע ולזה דרוש לסופרי האשכול, מלבד חכמה יתרה, גם טעם טוב והרגשה".
המורה לעברית דוד ילין כתב ב'הצבי' בגיליון 8 ביוני 1888 (על החוברת הראשונה שפורסמה כחודשיים קודם לכן) ביקורת נוקבת לא פחות: "שמחים אנו לראות את ספרותנו הולכת הלוך וגדול הלוך ורחב עד כי לא יחסר כל בה...
למין הראשון יחשבו כל השמות בשפות הנכריות אשר הָלבשו אותיות עבריות ויהיו לבני עֵבֶר כמו אֲאַרוֹנוֹטִיקָה (מסע באוויר) אֲאֵרוֹסטֲט (כדור פורח) אֲאֵרוֹקְלִינוֹשְקוֹף (מודיע מצב האוויר) אשר בשום אופן אין להם תמונה עברית...
אין לנו עוד בשפת עֵבֶר שמות קצובים לדברים החדשים האלה"
הוא ממשיך ומונה עשרות שגיאות כתיב בעיקר בשמות ערביים, לדוגמה הוא טוען שהשם "אבולפיה" צריך להיות כתוב "אבו אלעפיה".
על מנת להעשיר בערכים עבריים ויהודיים את "האשכול" פונה המו"ל לקהל מנויו ומבקש בחוברת השישית:
"ואלה הידיעות העיקריות הנחוצות לעניין הזה מכל קהלה וקהלה
אם נמצאו ברבניה וראשיה אנשים מצוינים אשר פעלם נראה על זמנם ועמם?
מה היו קורותיה ומאורעותיה מאז ועד הנה?
כמה מספר אחינו בה לעת הזאת?
אם גדלה במספרה או מעטה מכפי שהייתה מלפנים?" (שם)
לימוד התגובות והביקורת על פרסום חוברות "האשכול" בעברית, מלמד על הניסיונות לאחד את חוקיה וסגנונה של השפה העברית המתחדשת.
האשים ת'אצ'י (באלבנית: Hashim Thaçi; נולד ב-24 באפריל 1968) היה נשיא קוסובו משנת 2016 עד 2020. בעבר כיהן כראש הממשלה הראשון של רפובליקת קוסובו, ראש המפלגה הדמוקרטית של קוסובו, וכן מנהיגו לשעבר של צבא שחרור קוסובו.
על פי דו"ח של מועצת אירופה משנת 2010 עמד טאצ'י בראש ארגון מאפיה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. לפי הדו"ח, הארגון היה מעורב בהתנקשויות, הכאות, סחר באיברים ופשעים נוספים.
ב-5 בנובמבר 2020 התפטר טאצ'י מתפקידו כנשיא קוסובו.
יושבת ראש הפרלמנט של קוסובו ויוסה עוסמני מילאה את מקומו.
האשה שאתי הוא תקליט של דויד ברוזה משנת 1983. התקליט הגיע לאלבום פלטינה מרובע (160 אלף עותקים) ב-1994 ועד 2008, במלאת 25 שנים להפקתו, הגיע למעמד של פלטינה מחומשת (230,000 עותקים) והוא אחד מהאלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
כל השירים בתקליט למעט "הרומבה", שהוא לחן מקורי של ברוזה, הם תרגומים של שירים ספרדיים.
התרגומים הותקנו על ידי יהונתן גפן.
ההפקה המוזיקלית של התקליט הופקדה בידיו של לואי להב.
התקופה הייתה תקופת מלחמת לבנון הראשונה, ברוזה היה בשירות מילואים בהופעות לחיילים בלבנון ושקע בדיכאון עקב החוויות הקשות שחווה בלבנון.
המלחמה קטעה גם את מכירות תקליטו הקודם, "קלף", שלא זכה לתהודה ציבורית.
ברוזה צוות לצוות הווי יחד עם יהונתן גפן ובמהלך ההופעות חיברו השניים את השיר "הרומבה".
רותי, בת זוגו של ברוזה, שכנעה אותו להפיק תקליט שיכיל את שירי האהבה הספרדיים שנהג לשיר לה, כדרך להוציא אותו מהדיכאון.
גפן הכיר את השירים עוד מהופעותיו המשותפות עם ברוזה בפסטיבל נביעות 1978, אז שר ברוזה את השירים בספרדית להנאת חבריו.
ברוזה העביר ליהונתן גפן מספר שירים לתרגום לעברית.
גפן לא ידע ספרדית וקיבל מברוזה תרגום מילולי, אותו עיבד לפי האזנה לשירים המקוריים עד ליצירת גרסה עברית.
במקביל עיבד את הלחנים יחד עם לואי להב שנתן להם גוון של מוזיקת רוק יחד עם דגש על נגינת הגיטרה הספרדית של ברוזה.
לאלבום היה צליל "מלא", יוצא דופן במוזיקה הישראלית של אז, אשר לו תרמו הנגנים אילן וייל בטרומבון, רמי לוין בסינטיסייזרים, דניאל לאונרדו פרנקל, אלון הלל וז'אן פול זימבריס בתופים, ויקטור לוסקי בכלי הקשה ומיקי שביב ופדרו זיידמן בגיטרה בס וקונטרבס.
יהודה עדר ניגן בגיטרה נוספת ומיקי קם, גיא יפה וענת רקם שרו קולות רקע.
התקליט הוקלט בתוך פחות מחודש באולפני "טריטון" ויצא בחברת התקליטים CBS Records (כיום: אן אם סי).
תוך שמונה ימים הגיע למעמד של אלבום פלטינה (40 אלף עותקים) וכעבור שלושה חודשים נמכר כבר ב-80 אלף עותקים.
עד סוף שנת 1983 נמכרו ממנו 125 אלף עותקים וזאת למרות ששיר הנושא שלו היה בעייתי להשמעה ברדיו.
השיר כלל את המילה (שלא נשמעה לפני כן מעולם בשיר זרם מרכזי בעברית) "זיונים".
תחנות הרדיו השמיעו את תקליט השדרים המקורי של השיר, שכלל בשביל הצנזור צליל אלקטרוני קצר ("פיפס") בקטע בו נאמרת המילה הזו, והדבר עורר סקרנות ודיון ציבורי (כיום, משמיעות תחנות הרדיו את השיר ללא צנזור).
הפקת הרוק של שירים ספרדים סנטימנטליים הצליחה לגשר בין דורות מאזינים ובין קהלים רבים ושונים.
שירים רבים מהתקליט הפכו ללהיטים ששודרו תכופות ברדיו, בהם "האשה שאתי", "סיגליות", "טיו אלברטו", "כמו שאת" ועוד.
ההצלחה הפכה את ברוזה לזמר מוכר ואהוד ביותר והקנתה ללואי להב מעמד של מפיק מהשורה הראשונה.
במרץ 1984 יצא לאור האלבום "ברוזה", שכמו "האשה שאיתי" הורכב גם הוא ברובו מתרגומים של יהונתן גפן לשירים ספרדיים.
בעקבות הצלחת התקליט, בספטמבר 1984, הגיעה מחבר השיר "האשה שאתי", ז'ואן מנואל סראט, לסיבוב הופעות בישראל.
כל השירים תורגמו על ידי יהונתן גפן ועובדו על ידי דויד ברוזה ולואי להב.
מילים ולחן: חוזה הרדיה (Por tu ausencia)
מילים:ליאון פליפה לחן: פאקו איבנז (Paco Ibáñez - Como tú)
מילים: יהונתן גפן, לחן: דויד ברוזה
בשנת 1994, לרגל הגעת האלבום לפלטינה מרובעת (160 אלף עותקים) הוא יצא במהדורה מוזהבת.
ביוני 2009 הוצא האלבום יחד עם הקלטת ההופעה האחרונה במסע ההופעות שביצע ברוזה בהמשך לאלבום, במהדורה הכוללת 3 תקליטורים.
ב-5 באוגוסט 2009 הופיע ברוזה בהופעה בהיכל התרבות "האשה שאתי - 25 שנים אחרי".
בסיום המופע הוענק לברוזה עיטור כבוד מטעם מלך ספרד חואן קרלוס עבור פועלו הרב במוזיקה הספרדית ופועלו למען השלום.
בפברואר 2023 האלבום עבר Remaster ושוחרר לשירותי הסטרימינג לרגל 40 שנה לאלבום.
האש בראונס היא צורת הכנה פשוטה של תפוחי אדמה חתוכים מטוגנים, מהמטבח הבריטי והאמריקאי.
תפוחי האדמה יכולים להיות קצוצים, מגוררים, חתוכים לרצועות או לקוביות.
בחלק מהתרבויות, השם מתייחס לכל אחד מחיתוכים אלו ובחלק מהתרבויות רק לחיתוך ספציפי.
האש בראונס פופולרים בדיינרים בצפון אמריקה.
בדרך כלל מלווים המבורגר (כשהם בחיתוך הום פרייס), או ארוחת בוקר.
בחלקים מסוימים של בריטניה האש בראונס הם שאריות מחית תפוחי אדמה מטוגנות.
השם האש בראון הוא קיצור ל-hashed brown potatoes, כלומר, תפוחי אדמה קצוצים מושחמים.
האש הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman #609 מינואר 2003 ונוצרה על ידי הכותב ג'ף לואב והמאייר ג'ים לי.
האש הוא האלטר אגו של תומאס "טומי" אליוט, חבר ילדות של ברוס ויין אשר נולד גם הוא למשפחה אמידה.
שני הילדים נהגו לשחק משחק נוסח סטרטגו ביחד, ואליוט היה מלמד את ברוס כיצד לחשוב כמו יריביו ולהשתמש ביכולותיהם כנגדם כדי לנצח - דבר שהפך לשימושי כאשר ויין נטל את זהות באטמן.
שלא כמו ויין, אליוט שנא את הוריו - את אביו השתיין והמתעלל ואת אמו חלשת האופי, שבאה מרקע של עוני ואשר סבלה כל התעללות בה ובבנה כדי לשמור על אורח חיים ראוותני ושופע.
במקום להגן על בנה, היא אילצה אותו לשנן את כתביו של הפילוסוף היווני אריסטו כחלק מדרך מעודנת ופסיבית להתגונן מפני אביו, ואליוט שנא אותה על כך.
אליוט, מונע בידי הרצון לעצמאות ועושר, חתך את הבלמים במכוניתם של הוריו, בכך גרם לתאונה שהרגה את אביו.
אימו ניצלה לאחר שהובהלה לבית החולים ונותחה בידי ד"ר תומאס ויין, אביו של ברוס.
הדבר העלה את חמתו של אליוט הצעיר, שתקף את ברוס בעודם במחנה קיץ ונלקח לבית חולים פסיכיאטרי.
הוא האשים באופן לא רציונלי את ברוס ואת אמו על התקף הזעם שלו, ועד מהרה הוא שוחרר בידי מתלמד לרפואה ששמו ג'ונתן קריין.
את דמותו של טומי אליוט הצעיר בסדרת הלייב אקשן "גות'האם" גילמו השחקנים קול ואליס וגורדון וינריק.
את דמותו של טומי אליוט, שהופך לנבל "האש", מגלם בסדרה "באטוומן" השחקן גבריאל מאן.
בעיבוד המונפש לקשת-הסיפור "באטמן: האש", תומאס אליוט עצמו מופיע כידיד של ברוס ויין, בשעה שהאש הוא אלטר-אגו של איש החידות.
בסרט הבאטמן משנת 2022 במהלך שידור מבזק ישן מוזכר אביו של אליוט ד"ר רוג'ר אליוט
הַאשְׁטָאג (מאנגלית: Hashtag, בהמלצת האקדמיה ללשון העברית: תַּג הַקְבָּצָה) הוא מחרוזת טקסט המשמשת לסימון וקטלוג נושאים ברשתות חברתיות ובאתרים נוספים ברחבי האינטרנט.
זוהי דרך מהירה ופשוטה לתייג פוסט, תגובה, תמונה או "ציוץ" (כך נקראת הודעה בטוויטר) ולקשרו לנושא מסוים.
תהליך התיוג מתבצע על ידי הוספת סולמית (#) לפני שם הנושא.
האשטאג הוצג לראשונה בשנת 2007 על ידי כריס מסינה בשירות המיקרו-בלוגינג טוויטר.
טוויטר אימצה את הקונספט ושילבה אותו בפלטפורמה כאמצעי ארגון מידע.
ביוני 2013 הוסיפה פייסבוק את השימוש בהאשטאג לתיוג פוסטים.
ההאשטאג נכתב כמחרוזת אחת ללא מרווחים, שמתחילה בתו הסולמית (#) ומכאן השם "האשטאג" – בתרגום לעברית: "תגית-האש" / "תגית-סולמית" / "תגית-#") לחיצה על ההאשטאג תוביל לחיפוש כל הציוצים או הפוסטים שהוא כלול בהם.
הכלי נמצא בשימוש ברשתות החברתיות טוויטר (לתיוג ציוצים בנושא מסוים), אינסטגרם (לתיוג תמונות בנושא מסוים), ב-Google+, בטלגרם, בלינקדאין ובפייסבוק (שם הוא משמש בעיקר לתיוג נושא).
האקדמיה ללשון העברית ← #האקדמיה_ללשון_העברית
אין חובה למקם את ההאשטאג במקום מסוים (למשל, בסוף הטקסט או בתחילתו), והוא יכול להיות משולב גם בתוך הטקסט עצמו, כחלק ממנו.
אין לי #כלב וגם אין לי זמן לגדל כלב, עם כל-כך הרבה #חוגים שאני הולך אליהם אחרי בית הספר.כלב, חוגיםdog, classesNo.
שימוש בהאשטאג נעשה גם למטרות שונות מתיוג – למשל, לצורך הוספת רבדים נוספים לטקסט (סאבטקסט).
האשטאג משמש גם בצורות אחרות, ולא רק בפוסטים (למשל: דוא"ל, הודעות ומסרונים).
במקלדות וירטואליות של מכשירים סלולריים, הגישה לקו התחתון (_) פחות נוחה, ובהם הוא פחות בשימוש.
האש והעצים הוא קובץ הסיפורים השמיני מאת ש"י עגנון שיצא לאור בשנת 1962 בהוצאת שוקן.
זהו הקובץ האחרון שיצא עוד בחייו של עגנון.
בסוף הקובץ הכניס עגנון קטע "התנצלות" שבו הוא מתייחס לכל אחד מחלקי הספר ומספר כמה פרטים אודותיו, או מבהיר את תוכנו הכללי.
כמו כן, הוא מתנצל בפני הקוראים על כך שהוא מביא לדפוס ספר שלא נשלם:
שמו של הקובץ לקוח מתיאור עקידת יצחק בספר בראשית.
השם ניתן על ידי הרב המקובל אפרים אברט, חברו של עגנון שהסופר שמע ממנו חלק מהסיפורים.
הקובץ מכיל בתוכו כמה קובצי סיפורים קטנים יותר:
לפי הצער השכר - סיפור "על רבותינו הפייטנים הקדושים נוחי נפש, שקילוסו של הקדוש ברוך הוא וצערם של בניו עולה מפיוטיהם".
קורות בתינו - קובץ המכיל ארבעה סיפורים קצרים "מסורת סיפורים של משפחה אחת...
שתחילתם בפולין וסופם בפולין ואמצעיתם ארץ ישראל ואיטליה ושאר ארצות וזמנם תשעה דורות".
כוללים גם את הסיפור על "ר' משה מבקש" - "מסיפורי בית משפחתנו מצד אמי מורתי עליה השלום".
מעוז ומחסה - קובץ של ארבעה סיפורים על חכמי אשכנז הקדומים (בהם רש"י), "סיפורי אגדות ששמעתי משלומי אמוני ישראל".
סיפורים נאים של ר' ישראל בעל שם טוב - קובץ של אחד עשר סיפורים על הבעל שם טוב, תלמידיו ותלמידי תלמידיו.
ספר תכלית המעשים - קובץ של ארבעה סיפורים על "אחינו שבגליציה בזמן שהיו שרויים בצלה של מלכות אוסטריך...עד לאותו תשעה באב שנת תרע"ד שהתחילה בו המלחמה הגדולה..."
בני עירי - שני סיפורים- "עיני לאה" ו"מלאך המוות והשוחט" על בני עירו של עגנון.
עם עצמי - שני סיפורים- "האתרוג" ו"הסימן" הלקוחים מחייו של עגנון בירושלים.
עד עולם - סיפורו של הדוקטור עדיאל עמזה שחקר את תעלומות גומלידתא, ולצורך המחקר נכנס לבית המצורעים ו"לא הניח את עבודתו ולא זז ממקומו וישב שם עד עולם".
האשה: לחייה ולענייניה של אשה בארץ ישראל היה ירחון וכתב עת ראשון לנשים שיצא לאור בארץ ישראל בשנים 1926–1929.
העורכת הראשונה שלו, חנה טהון (1886–1954), ציינה שהירחון שאף ליצירת טיפוס חדש של האישה הארץ-ישראלית אשר רואה את פעילותה בביתה כחלק מהבניין הלאומי-הציבורי.
צמיחתו של הירחון מקבילה למתרחש בעולם המערבי באותה תקופה.
היא קשורה לתהליך רכישת ההשכלה של נשים, היותן חלק מכוח העבודה היצרני ופוטנציאל צרכני הולך וגדל.
הם שיקפו את היחס לאישה כעקרת בית מצד אחד – מדורים של עצות לניהול הבית, ומצד שני הכרה באוטונומיה של נשים שזכותן ללמוד, לרכוש השכלה ולפרנס את עצמן.
בראשית היישוב העברי בארץ ישראל החלו נשים להיאבק למען שוויון זכויות.
במסגרת התאגדותן למען נשים הקימו ארגון ארצי "התאחדות נשים עבריות למען זכויות בארץ ישראל" (1919) ואת עיקר רעיונותיהן ביטאו באמצעות "האשה".
מרבית הכותבות ב"האשה", בטווח הגילאים הרחב שבין עשרים לשישים שנה, עלו לארץ בעליות השנייה והשלישית, ובייחוד בשנות העשרים של המאה הקודמת.
רובן נולדו באירופה - בגרמניה, וברוסיה ובארצות הברית.
בספרי הזיכרונות שכתבו ובמסמכים אוטוביוגרפיים מעידות לפחות חלקן על מצב כלכלי שפיר במשפחות המוצא ועל בתים פטריארכליים, שבהם הונהגה חלוקת עבודה מסורתית.
רוב האבות עסקו במקצועות חופשיים, ורוב האמהות היו עקרות בית.
רובן נשלחו ללמוד לתארים גבוהים, לעיתים בערים אחרות מאלה שמהן באו, וכך הרחיבו את אופקיהן.
תחומי עיסוקן נשאו אופי ציבורי: נשות חינוך, עובדות סוציאליות, משפטניות, פעילות בארגוני נשים ועוד.
רוב הכותבות בעיתונים לא היו עיתונאיות אלא כתבו מתוך אידאולוגיה.
הן הכירו זו את זו והיו ביניהן קשרים טובים עוד לפני הקמת העיתון.
"האשה" ביקש לבחון את מעמדן של נשים בתוך המרחב הביתי ולהציגו כמשתלב בבניין האומה.
לכן, העיתון עסק בעיקרו בצורך של האישה בת החוגים האזרחיים לפעול במסגרת הלאומית, ומצד שני, לא להזניח את משפחתה הפרטית ואת משק ביתה, שהיוו את הבסיס לאומה.
רוב כתיבתן עסקה ביחס לתפקיד האישה כאם הדורות הבאים ומכאן מחויבותה לחינוך ולבריאות הדור הבא.
הארת דין הוא כתב עת משפטי מקוון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
כתב העת נוסד בשנת 2004 והוא מפרסם בעיקר הערות פסיקה וחקיקה של סטודנטים למשפטים, לצד מאמרים קצרים של חוקרים ישראליים על סוגיות משפטיות אקטואליות.
חברי מערכת כתב העת הם סטודנטים והוא משמש כסמינר המצטיינים של הסטודנטים אשר לומדים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בכתב העת מתפרסמות הארות והערות על פסקי דין ו/או על דברי חקיקה אקטואליים.
העורכת הראשית היא ד"ר קארין כרמית יפת.
עורכים בעבר הם פרופ' אמנון ריכמן ופרופ' דורון מנשה .
האשים ת'אביט הוא כדורסלן טנזני המשחק בעמדת הסנטר.
ת'אביט שיחק באוניברסיטת קונטיקט לפני שנבחר במקום השני בדראפט של עונת 2009 והפך לשחקן הראשון מטנזניה שמשחק בליגה.
לאחר קריירה קצרה ב-NBA עבר בין קבוצות רבות, מרביתן ביפן, סין וטאיוון.
ת'אביט גדל בטנזניה והחל לשחק כדורסל רק בגיל 15, לאחר שבילדותו שיחק בעיקר כדורגל.
שיחק במשך שלוש עונות באוניברסיטת קונטיקט, בהן קלע בממוצע 8.4 נקודות, הוריד 7.2 ריבאונדים וחסם 4.1 פעמים במשחק.
באפריל 2009 הודיע כי הוא מוותר על השנה האחרונה באוניברסיטה ומצטרף לדראפט.
בדראפט עצמו נבחר במקום השני על ידי קבוצת ממפיס גריזליס, מיד אחרי בלייק גריפין ולפני ג'יימס הארדן.
ת'אביט הוחתם על ידי ממפיס גריזליס ושיחק בשורותיה 50 משחקים, אך ב-25 בפברואר החליטה הקבוצה להעבירו לדקוטה ויזארדס מליגת הפיתוח.
בכך הפך ת'אביט לבחירה הגבוהה ביותר בדראפט שנשלחת לליגת הפיתוח.
שבועיים מאוחר יותר החזירה ממפיס את השחקן לשורותיה.
ב-24 בפברואר 2010 העבירה ממפיס את ת'אביט בטרייד ליוסטון רוקטס תמורת שיין באטייה.
הוא הספיק לשחק שני משחקים בקבוצה לפני שנשלח לריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח.
בעונת 2011/12 שיחק רק חמישה משחקים במדי הרוקטס וב-15 במרץ הועבר בטרייד יחד עם ג'וני פלין ובחירת דראפט לפורטלנד טרייל בלייזרס תמורת מרקוס קמבי.
בפורטלנד שותף ב-15 משחקים, בהם מיעט לקבל דקות משחק (ממוצע של 7.7 דקות למשחק) ובסיום העונה שוחרר מהקבוצה וחתם באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
במהלך העונה הראשונה הפך ת'אביט לחלק כמעט קבוע מהרוטציה של השחקנים, כאשר שותף ב-66 משחקים.
ב-26 בנובמבר 2012 קלע 13 נקודות והוריד 10 ריבאונדים במהלך הניצחון 69 – 114 על שרלוט בובקאטס – הדאבל-דאבל הראשון בקריירה המקצוענית שלו.
בעונת 2013/14, עם הגעתו לקבוצה של סטיבן אדמס, מיעט לשחק ושותף רק ב-23 משחקים, רובם בחצי השני של העונה.
בפלייאוף שותף בשני משחקים, בהם שיחק רק קצת יותר מ-7 דקות במשותף, ולא סיפק שום נתון סטטיסטי, למעט 4 עבירות שביצע.
לקראת עונת 2014/15 שלחה אוקלהומה את ת'אביט לפילדלפיה 76 תמורת בחירת דראפט בסיבוב השני.
4 ימים מאוחר יותר שוחרר מהקבוצה.
ב-25 בספטמבר 2014 הוחתם על ידי דטרויט פיסטונס, אך ב-20 באוקטובר שוחרר מהקבוצה.
ב-1 בנובמבר 2014 הוחתם בקבוצת גרנד ראפידס דרייב מליגת הפיתוח, ובמהלך העונה שיחק ב-49 משחקים, בהם השיג ממוצעים של 8.6 נקודות ו-6.2 ריבאונדים למשחק.
האי האשימה או האשימה המכונה גם גונקנג'ימה (軍艦 島; מילולית: אי ספינת המלחמה) הוא אי נטוש השוכן במרחק של כ-15 קילומטרים מהעיר נגסאקי, בדרום יפן{{הערה|שם=תיאור|1=בריאן בורק גאפני, האשימה, האי הנטוש }}.
האי הוא אחד מ-505 איים לא מיושבים במחוז נגסאקי.
מאפייניו הבולטים של האי הם מבני הבטון הנטושים שלו, אשר הטבע מתחיל להשתלט עליהן, וחומות הים המקיפות את האי.
האי מהווה סמל לתיעוש המהיר של יפן (במהלך רסטורציית מייג'י), וכן גם תזכורת להיסטוריה שלו כאתר של עבודות כפייה לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
שטחו של האי 63 דונם והוא נודע במכרות הפחם שלו (שחלק ניכר מהם מצוי מתחת לים).
המכרות הוקמו בשנת 1887 (תקופת התיעוש המהיר של יפן).
האי הגיע לשיא גודל אוכלוסייתו (5,259 תושבים) בשנת 1959. לאחר שנה זו, עקב התדלדלות עתודות הפחם במכרות, המכרות נסגרו, וב-20 באפריל 1974 עזב את האי אחרון תושביו.
האי נותר נטוש ב-30 השנים הבאות.
בראשית שנות ה-2000, החל האי לעורר עניין תיירותי - וזאת בשל העובדה שהמבנים שבו "קפאו בזמן" - ולא השתנו במהלך השנים בהם היה האי נטוש - והוא הפך לאתר תיירות.
קירות מסוימים שהתמוטטו שוחזרו, והאי נפתח לתיירים ב-22 באפריל 2009.
האי אושר רשמית כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביולי 2015, כחלק מאתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן.
כינויו של האי גונקנג'ימה (軍艦 島'''; מילולית: אי ספינת המלחמה) מקורו בשל היותו בצורה הדומה לספינת הקרב היפנית טוסה.
פחם התגלה לראשונה באי בסביבות 1810, והאי היה מאוכלס ברציפות בין השנים 1887–1974 בהיותו אתר לכריית פחם בקרקעית הים.
קונצרן מיצובישי גושי קאישה קנה את האי עבור 100,000 ין בשנת 1890 והחל לכרות פחם במכרות תת-ימיים.
שטחי ים יובשו - והאי שילש את גודלו, באותה עת נבנו חומות הים של האי, וכן נחפרו ארבעה פירי כרייה (המגיעים לעומק של קילומטר).
בין השנים 1891 ל-1974 ניכרו כ-15.7 מיליון טונות פחם מהמכרות.
בשנת 1916, נכרו באי 150,000 טונות פחם ומספר התושבים הגיע ל-3,000; על מנת לשכן את העובדים החדשים הקימה החברה באי את בניין הבטון המזוין הגדול הראשון של יפן (מבנה מגורים בן שבע קומות עבור הכורים).
המבנה נבנה בטון מזוין להגן עליו מפני סופות טייפון.
במהלך 55 השנים הבאות הוקמו בניינים רבים נוספים באי, ובהם: שיכונים, בית ספר, גן ילדים, בית חולים, בית עירייה ומרכז קהילתי, מקדש בודהיסטי, ומקדש שינטו; לבילוי, נבנו עבור הכורים ובני משפחותיהם מועדונים, קולנוע, בית מרחץ ציבורי, בריכת שחייה, בית בושת ומועדון פצ'ינקו.
החל משנת 1930 ועד תום מלחמת העולם השנייה גויסו אזרחים קוריאנים כעובדי כפייה, וכן שבויי מלחמה סיניים של המלחמה הוכרחו לעבוד בתנאים מאוד קשים במכרות, ותוך כדי התעללות בהם.
מעריכים כי למעלה ממאה מאותם עובדי כפייה נספו כתוצאה מתאונות תת-קרקעיות, תשישות ותזונה לקויה (ולפי מקור מקור אחר 1,300 עובדי כפייה מצאו את מותם באי).
בשנת 1959 הגיעה אוכלוסיית האי לשיאה (5,292 תושבים), עם צפיפות אוכלוסין של 835 אנשים לכל 10 דונם (שזה שקול ל־83,500 תושבים לקמ"ר) עבור האי כולו, או צפיפות של 1,391 תושבים לכל 10 דונם (השקול ל-139,100 תושבים לקמ"ר) עבור שטחי המגורים שבאי - למעשה צפיפות האוכלוסין באי הייתה מהגבוהות בעולם.
בשנות השישים של המאה ה-20, החליף הנפט את הפחם בתעשייה ובתחום האנרגיה ביפן, ומכרות פחם החלו להיסגר ברחבי יפן.
מיצובישי סגרו את המכרה רשמית בינואר 1974, והאי רוקן מתושביו עד אפריל באותה שנה; ב-20 באפריל 1974 עזב את האי אחרון תושביו.
כיום המאפיין הבולט באי הם בנייני דירות בטון נטושים ועדיין שלמים, קיר הים שמקיף אותו, וקו הרקיע הייחודי שבנייניו יוצרים.
האי נכלל בשטח המנהלי של העיר נגסאקי מאז מיזוגה עם העיירה טאקשימה בשנת 2005.
ב־22 באפריל 2009, לאחר 35 שנים שבהם נאסרה כניסה לאי, נפתח האי למבקרים.
האי היה בבעלות מיצובישי עד שנת 2002, אז הועבר ביוזמת החברה לניהול העיר טאקשימה.
נכון לעכשיו, עיר נגסאקי, שקלטה את טאקשימה בעיר בשנת 2005, מפעילה סמכות שיפוט באי.
ב־23 באוגוסט 2005 התירה עיריית נגסאקי כניסה לאי לעיתונאים בלבד.
באותה תקופה תכננה העיר נגסאקי את שיקום מזח האי לביקורי תיירים, וכן הוחלט על בניית שביל למבקרים שאורכו 220 מטרים (הכניסה למבנים שיציבותם הייתה נטולה בספק, נאסרה).
תוכנית העיר הייתה לפתוח את האי למבקרים באפריל 2008, אולם בשל עיקובים בפיתוח הודיעה העיר נגסאקי בסוף 2007, כי פתיחת האי לציבור תידחה עד אביב 2009.
ההערכה היא כי ביקור תיירים באי יהא אפשרי במשך פחות מ-160 יום בשנה בגלל מזג האוויר הסוער באזור.
בשל כך ביטלה העיר תוכניות להאריך את מסלולי ההליכה לתיירים ל-300 מטרים במזרח האי, ו-190 מטרים במערב האי.
חלק קטן של האי נפתח מלתיירים ב-2009, אך יותר מ-95% משטחי האי סגורים למבקרים, וזאת בשל מצבם הרעוע של המבנים (ואשר לצורך פתיחתם למבקרים ידרש שיפוץ והשקעה משמעותית בבטיחות - דבר שיפגע במצבם ההיסטורי של הבניינים).
האי זוכה לתשומת לב בינלאומית לא רק באופן כללי למורשתו בעת החדשה, אלא גם בשל היותו שריד שנותר המייצג את מבני המגורים בין תקופת טאישו ועד לתקופת שווה .
מחלוקת אישור האי כאתר מורשת עולמית
בשנת 2009 ביקשה יפן לכלול את האי האשימה, לצד 22 אתרי תעשייה נוספים, ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בעת שהתגוררו עובדים באי, קו מעבורת שימש את המתגוררים באי והביא אותם לנמל נגסאקי (דרך האי איוג'ימה שבנגסאקי, והאי טאקאשימה).
לאחר שכל התושבים עזבו את האי, קו מעבורת זה הופסק.
מאז 2009 האי פתוח לביקורי תיירים, חמש חברות מפעילות סיורי תיירות באי.
האי הופיע במספר רב של סרטים דוקומנטריים וכן בסרטים עלילתיים.
מספר סצנות מהסרט "סקייפול" (בסדרת סרטי ג'יימס בונד) משנת 2012 מתרחשות באי, אף שאלה צולמו באולפנים בבריטניה (אולפני פיינווד), מאחר שמבני האי נחשבו מסוכנים מכדי לצלם בהם.
הארשקוט (בהונגרית: Hárskút) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בהארשקוט חיו יהודים בודדים בתקופות זמן שונות.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה1840418804572
האשה הגדולה מן החלומות הוא רומן מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 1973 בהוצאת דביר.
זהו הרומן השני של קנז.