tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2003 זכה בית הספר ב"פרס באר שבע למצוינות" בתחום אומנות הבמה של אגף הצעירים ברשות רוביק דנילוביץ'.
בשנת 2006 הוקם מסלול לרקדנים מקצועיים.
בשנת 2014 מונתה מרב צימנד למנכ"ל העמותה ועומדת בראש המוסד הכולל את בית הספר למחול ולהקת המחול קמע.
גלי רונן, בוגרת ומורה בבית הספר, מונתה למנהלת בית הספר וב-2015 מונה אור אבוהב, בוגר ומורה בבית הספר, למנהל בית הספר.
ליאור לב - זכה במקום ראשון בתחרות הראשונה מיה ארבטובה (1990) רקד בבלט שטוטגרט
שמעון קליכמן - זכה במקום ראשון (1993) ובמקום שני (1991) בתחרות מיה ארבטובה ורקד בבלט רויאל ברמינגהם
אמיר לוי - עובד במטרופוליטן אופרה בניו יורק
אביעד הרמן - זכה במקום שני בתחרות מיה ארבטובה (2004) ורקד בלהקת המחול קמע, בלהקת בלט האופרה של גטבורג בשוודיה ובלהקת טרוקדרו
נתנאל בלאיש - זכה במקום הראשון בעונה השלישית של נולד לרקוד
שלומי מיארה - מקום ראשון בתחרות מיה ארבטובה ורקד בבלט ציריך
בת'רסט היא עיר הבירה של מחוז גלוסטר בפרובינציית ניו ברנזוויק שבקנדה.
עוד קודם להתיישבות האירופאית בפרובינציית ניו ברנזוויק, היה המקום של בת'רסט של היום מיושב על ידי השבט הילידי המקומי מיקמאק.
ז'אק קרטייה היה האירופאי הראשון להגיע לאזור, בשנת 1534, וההתיישבות האירופאית באזור החלה לראשונה בתחילת המאה ה-17. האזור היה חלק מאקדיה ההיסטורית, והמתיישבים האקדים יישבו את החלק המערבי של העיר בת'רסט של היום.
במשך המאה ה-18 הגיעו מתיישבים חדשים, צרפתים ובריטים, ובמשך המאה ה-19 בת'רסט התפתחה כמרכז הסחר האזורי.
בת-עדן גדולה (שם מדעי: Paradisaea apoda; לפי האקדמיה: בת עדן) הוא מין של ציפור ממשפחת העדניים המצויה ביערות גינאה החדשה.
זהו אחד מהגדולים בבני המשפחה והגדול בבני סוגו.
אורכו 43 ס"מ בממוצע בחד עם הזנב, אך הנקבות מגיעות רק לאורך 35 ס"מ.
יש דו-צורתיות זוויגית בולטת אצלם כשהזכרים גדולים יותר וגם צבעוניים בהרבה מהנקבות.
הם בעלי נוצות אדומות וכנפיים גדולות ובעלי ראש וחזה ירוקים עם כיפה צהובה והמקור כחול.
הזנב ארוך ומפותל כמו זנב של תרנגול ובעל נוצות אדומות, צהובות וסגולות.
בעונת הרבייה הזכרים מסתדרים על העצים בזירת חיזור ורוקדים מעל העץ בניסיון למשוך נקבות.
הם מציגים אחד לפני השני במדרג היררכי שהם קובעים והנקבות בוחרות בדרך כלל את הזכרים החזקים שמצאו את המקומות השופעים ביותר.
הם חיים רק ביערות של גינאה החדשה וכן באיי ארו (Aru) באינדונזיה.
הם הובאו על ידי האדם גם לאיי הודו המערבית אך כנראה שהם נכחדו ממנה.
בת-עדן כחולה (שם מדעי: Paradisaea rudolphi) הוא מין של ציפור מהסוג בת-עדן שבמשפחת העדניים המצויה ביערות גינאה החדשה.
אורכה של הבת-עדן 30 ס"מ והיא בעלת ראש שחור, מקור צהוב ועיניים מוקפות בעיגולים לבנים, כנפיים כחולות ומעט אדומות וירוקות בתחילתם וזנב כחול עם פס גדול בצבע אדום-שחור על זנבו.
בקצה הזנב שני גדילים כהים מתפתלים.
מסביב לזנב נוצות משתלשלות בצבע זהוב.
הנקבה לעומת הזכר דהוית צבע.
עופות אלה נתלים הפוך כשהם מחפשים נקבה ואז קוראים לה בקול.
הנקבות בוחרות את הזכר הגדול והמרשים ביותר להזדווג איתו.
השם המדעי ניתן על שמו של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה ועל שם אשתו סטפני, נסיכת בלגיה, נקרא מין אחר במשפחת העדניים, אסטרפיה סטפני.
בת־עדן (שם מדעי: Paradisaea) הוא סוג של ציפורים מבמשפחת העדניים המצויים ביערות גינאה החדשה.
אלו מהגדולות שבבני המשפחה ואורכן 30–35 ס"מ.
רוב המינים בעלי נוצות אדומות, כנפיים גדולות וזנבות מזדקרים כמו זנב תרנגול המגוון בצהוב ואדום.
הראש ירוק־צהוב עם מקור כחול.
עדנים אלה מקפצים על הענפים בקבוצות כדי למשוך נקבות.
הם חיים ביערות גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה ומלקטים פירות וחרקים מהיער.
בת-עדן אדומה (שם מדעי: Paradisaea rubra) הוא מין של ציפור מהסוג בת-עדן שבמשפחת העדניים.
אורכה של הציפור עד 72 ס"מ אצל הזכרים והם בעלי נוצות ראוותניות בצבע אדום, בטן חומה-כהה וחזה וצוואר צהובים.
הראש ירוק, אזור העיניים שחור והמקור צהוב.
הרגליים שחורות והזנב אדום וארוך עם 2 גדילים שחורים המתנופפים מצידיו.
הנקבות צהובות-חומות ויותר קטנות מהזכרים.
הזכרים פעילים ביערות ברחבי אינדונזיה ומרשימים את הנקבות בעמדות על העצים, סביבם מתקהלים קבוצת עדניים.
כל אחד מקפץ סביב הנקבות ומרשים אותם עד שהיא בוחרת אחד.
הם פעילים בסביבות החופפות לעדני וילסון.
ייתכן שקיימים זיווגים בין שני המינים כמו אצל כמה מהעדניים.
בת-שבע מטפסת (שם מדעי: Hoya Carnosa), הקרויה גם צמח השעווה או צמח החרסינה, היא מטפס אֵפִּיפִיט קטן או ליתופיט (צמח הגדל בסביבה של סלעים) ממשפחת ההרדופיים.
בעבר מין סוג שויך למשפחת האסקלפיים אשר בוטלה ואוחדה עם משפחת ההרדופיים.
מוצא הצמח הוא דרום-מרכז סין, דרום-מזרח סין, היינאן, יפן, לאוס, ננסי-שוטו וטייוואן.
שם הסוג Hoya, נקרא על שם תומאס הוי (Thomas Hoy ), מגדל אנגלי שחי בסוף המאה ה-18.
הצמח פופולרי לגידול בבית משום המראה השעווני של הפרחים וריחם הנעים.
בת-שבע מטפסת היא צמח מטפס ונכרך או משתרג באמצעות שורשיו.
הענפים גמישים ונכרכים ומכילים מיץ חלבי.
העלים נגדיים, עבים, דמויי ביצה או מוארכים, מחודדים בקודקודם, מבריקים וכהים.
התפרחות חיקיות, כלומר, הפרחים ערוכים בקבוצות היוצאות מחיקי העלים, והם ריחניים, לבנים ובמרכזם כתם ורוד; קוטרם 10 עד 10 מ"מ.
הפרחים והתפרחת דומים לאלה של בת שבע יפה, אך גדולים מעט.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית ומאחי כותרת.
הפרח דומה לכוכב ובמרכזו ישנה כותרת ריחנית דו-גונית.
כותרת הפרח מאוחת עלים, גלגלית, בשרנית, ומחולקת ל-5 אונות מפושקות או מופשלות לאחור.
הכותרת מצופה דונג וצבעה לבן אחיד.
בפנים הכותרת ישנה כותרת משנית המכונה עטרה.
העטרה בעלת 5 קשקשים בשרניים הקבועים על צינור הכותרת ומפושקים בדמות כוכב.
זירי האבקנים, שמספרם 5, מאוחים לצינור קצר וקבועים בסמוך לבסיס הכותרת.
המאבקים מכונסים מעל הצלקת והדוקים אליה, והם מסתיימים ביותרות קרומיות.
השחלה עילית ובעלת שני עלי השחלה מפורדים, שכל אחד מהם בעל מגורה אחת וביציות רבות.
עמוד השחלה מאוחה ומסתיים בצלקת דמוית לוחית.
הפרי מורכב משתי מפוחיות רב-זרעיות מחודדות וקירחות.
הפרח מפריש טיפות צוף שכמותן תלויה בטמפרטורה, הצוף מושך חרקים וצופיות.
בת-שבע מטפסת אוהבת לחות ורגישה לקור ולעודף מים.
היא עשיה להגיע לגובה של 8–10 מטר הטמפרטורה האידיאלית עבורה היא 16–19 מעלות בלילה וכ-22 מעלות ביום.
הצמח מתרבה בקיץ על ידי ייחורים הכוללים זוג עלים, מפרק וקטע ענף לידם.
פריחת הצמח היא פריחה מיוחדת, לפני הפריחה שבה נפתחים העלים נראה כמו כתם שעווה בצבע בורדו, שהולך מתבהר וגדל, לאחר מכן הוא נפתח למשטח מעוגל המכיל מספר ניצנים שהולכים ונפתחים לכ־20 כוכבים שעירים בקטיפה, ורודים קטנים, שלכל אחד מהם כוכב קטן נוסף במרכזו, עם מרכז צהוב.
בת-שבע היא צמח חצי צל וצל מלא, עמיד בקרה, בשרב ובגיר; רגיש למליחות.
הוא מתאים לגידול בעמק בשפלה בבקעה ובנגב על קרקע קלה ומנוקזת.
הריבוי באמצעות ייחורים בחורף ובאביב.
בת-שבע הוא צמח מטפס אשר כשמתחילים להשריש אותו מענף צעיר הוא מוציא מקום לפרח ופורח.
לאחר מכן בכל שנה הוא פורח באותו מקום לפחות פעם בשנה.
בת-עדן גולדי (שם מדעי: Paradisaea decora) הוא מין של ציפור ממשפחת העדניים המצויה ביערות גינאה החדשה ובכמה איים בקרבתה.
היא קרויה על שם אנדרו גולדי (Andrew Goldie), החוקר שגילה אותה ב-1882.
אורכה של הציפור 33 ס"מ, והיא בעלת זנב ארוך מאוד בצבע אדום המורכב מנוצות מזדקרות עדינות.
הגוף צהוב מלמעלה, הכנפיים צהובות-אפורות והראש צהוב עד המקור בצבע התכלת ומתחתיו ישנו שק ירוק המכסה את שאר הפנים.
הזכרים קוראים במרץ על הענפים ומחכים לנקבות.
על העץ זכרים רבים ממתינים לנקבה וכשהיא מגיעה כל אחד מנסה להרשים אותה על ידי קפיצה במקום, קריאות חזקות, פרישת כנפיים וזקירת נוצות הזנב.
הנקבות דהויות יותר וצבען ירוק כהה עם בטן חומה ופנים זהובות בהירות.
עדניים אלה אוכלים בעיקר פירות וחרקים הנפוצים ביער.
"בת 28" הוא סינגל של הזמר הישראלי אליעד נחום, אשר יצא לאור ב-31 בינואר 2021, יום הולדתו ה-31 של נחום.
השיר נכתב והולחן על ידי משה בן אברהם, אופק יקותיאל וסתיו שמש והופק על ידי נחום עצמו יחד עם אופק יקותיאל ומשה בן אברהם.
השיר הוא שירו השלישי בקריירה של נחום שלא נכתב או הולחן על ידו, לאחר "פרפרים" מתוך האלבום סימן שנכתב והולחן על ידי רועי מכלוף ו"איפה את", שנכתב והולחן על ידי מורן דוד ואבישי רם.
בראיון למאקו, אמר נחום כי "מעטים השירים שאני לא כותב ומלחין, וכשהגיע אליי למייל השיר הזה ידעתי מיד שאני חייב להקליט אותו.
אופק, משה וסתיו דייקו וכתבו את הלב של כל אישה בשנות ה-20 המאוחרות שלה, ותיארו במדויק את המאבקים שלה להגשמת החלומות, מציאת אהבה וזוגיות", והוסיף כי "הפעם אני אחראי על העיבוד וההפקה יחד עם אופק ומשה.
לעומת שירים אחרים שלי - הפעם הלכנו על סאונד חשוף ומינימלי, הכל כדי להבליט את הסיפור ולהוציא אותו כמה שיותר החוצה".
הווידאו קליפ של השיר הוקרן בבכורה בערוצו של נחום ביוטיוב בסמוך לצאת הסינגל ובוים על ידי סאשה פרילוצקי.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט וצבר באותו השבוע כ-162 השמעות בתחנות הרדיו בישראל.
בַּת-קוֹרָנִית (שם מדעי: .Thymus L) הוא סוג צמחים ממשפחת השפתניים.
הסוג מונה 341 מינים ו-75 תת-מינים של בני-שיח.
התפוצה הטבעית של סוג זה היא גרינלנד והאזורים החמים והסובטרופיים של אירו-אסיה עד לצפון מזרח אפריקה טרופית (אתיופיה ואריתריאה).
סוג זה אוקלם במזרחה ומערבה של אמריקה הצפונית.
בישראל גדל נציג אחד בלבד מסוג זה - בת-קורנית הערבות - ומין נוסף גדל בסיני.
בני שיח מדבריים, זקופים, או שרועים, שכל חלקיהם מכוסים בבלוטות יושבות המדיפות שמן אתרי ריחני של תימול (זעתר).
העלים נגדיים, פשוטים, זעירים, גִּלְדָּנִיים.
הטרף דמוי אזמל (עלה צר, ששני קצותיו מחודדים ושרוחבו הגדול ביותר מרוחק מהבסיס כדי שליש מאורכו) ושפתו תמימה.
עלה התפרחת צרים וארוכים יותר מעלי הגבעול.
הפרחים קטנים ולבנים, דו-מיניים, בעלי עטיף, מאוחה עלים ודו-שפתניים באופן ברור.
הפרחים הקטנים ערוכים בדורים המרוחקים זה מזה או מקובצים בקרקפות או בשיבולת קצרה.
הגביע דו-שפתני, דמי ביצה או צינור (ללא פאות) בעל 10 עד 13 עורקים ולוע שעיר, ומכוסה בלוטות יושבות ואדמדמות.
השפה העליונה רחבה ובעלת 3 אונות או שיניים משולשות.
השפה התחתונה שסועה ל-2 שיניים, שארוכות משני השפה העליונה, והן דמויות מרצע או דמויות זיף וריסניות (שערות שוות פחות או יותר באורכן העומדות בשפת עלה).
הכותרת דו-שפתנית פחות או יותר, צבעה לבן או ורודה, קירחת מבפנים.
השפה התחתונה בעל 3 אונות.
האבקנים, שמספרם 4 שווים כמעט באורכם.
בַּת-קוֹרָנִית הָעֲרָבוֹת (Thymus bovei Benth) היא בן שיח מדברי נדיר שבית גידולו בערוצים עם תשתית חלוקים בערבות שיחים.
תפוצתו במזרח סהרו-ערבי, במצרים, בסיני, בדרום ירדן בצד הירדני של בקעת ים-המלח ובדרום ישראל (בהרי הנגב ובהרי אילת).
בת-קורנית מפיצה ריח ארומטי חזק של תימול (זעתר) ומשתמשים בה כתוספת עלים ירוקים לסלט או למאכל מבושל או שמכינים אבקה של עלים טריים בה ניתן להשתמש במשך ימים רבים.
העלים גלדניים, תמימים, סרגליים עד אזמליים, קירחים ברוב אורכם, רק בבסיסיהם הם נושאים זיפים ריסניים קשים.
הגביע שסוע לעומק בשיעור של חצי מאורכו ומכוסה בבלוטות אדמדמות יושבות.
שלוש השיניים האחוריות משולשות - ביציות.
השיניים הקדמיות הן דמוי מרצע ובעלות 3 עורקים בבסיסן.
בכותרת דו-שפתנית במקצת וצבעם ארגמניים.
הפריחה קצרה מסוף מאי עד תחילת אוגוסט.
בַּת-קוֹרָנִית סִינַי (.Thymus decussatus Benth) בן שיח מדברי צפוף, הגדל בעמקים הרריים פנימיים של הרי דרום סיני וסעודיה.
העלים, נגדיים, פשוטים, תמימים שעירים בכל שטחם.
הגביע גלילי ולא פחוס, הוא שסוע עד כדי שליש אורכו.
3 השיניים האחוריות קצרות והשיניים הקדמיות מחטניות ומחוסרות עורקים.
בַּת-קוֹרָנִית פְּשׁוּטָה (.Thymus vulgaris L) שיח קטן שצבע פרחיו לילך או ארגמן.
הענפים דקים, נוקשים ומעוצים, בדרך כלל שעירים ולבנים.
העלים נגדיים וערכים באגודות, פשוטים, יושבים, אורכם כ-6 מ"מ.
הטרף דמוי סרגל או דמוי ביצה, השולים תמימים ומופשלים לאחור.
הפרחים ערוכים בדורים דמוי קרקפת.
הגביע שעיר בלוע, שיני השפה העליונה דמויות אזמל, שני השפה התחתונה דמויות מרצע ובעלות ריסים.
מין זה משמש כצמח תבלין ונוי.
מוצאו מאירופה הדרומית: באיים הבלאריים, בספרד, בצרפת ובאיטליה.
בַּת-קוֹרָנִית זוֹחֶלֶת (Thymus serpyllum.) בן שיח, שגובהו 5 עד 25 ס"מ וגבעוליו זוחלים כמעט ומכים שורשים בחלקם התחתון.
הענפים זקופים וקצרים מעוצים בבסיסם ושעירים.
העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרת.
הטרף זרוע נקודות כהות, ריסני, השוליים תמימים וכמעט לא מופשלים לאחור.
הגביע דמוי צינור או פעמון, אורכו 4 מ"מ, בעל 10 עורקים, בסיסו, שפתו התחתונה שסועה ל-2 אונות צרות וארוכות או דמוי אזמל.
לשפתו העליונה 3 שיניים משולשות.
הכותרת ארגמנית או ורודה–אדומה או לבנה.
אורכה 6 מ"מ או פחות.
צינור הכותרת חבוי כמעט בתוך הגביע.
בישראל מין זה משמש לנוי.
בת 16 הייתי הוא סרט התבגרות קומי אמריקאי משנת 1984 בכיכובם של מולי רינגוולד, מייקל שופלינג ואנתוני מייקל הול.
את הסרט כתב וביים ג'ון יוז והוא היה סרט הבכורה שלו כבמאי, והסרט הראשון בשורה של סרטים שיוז ביים אשר עוסקים כולם בחיי בני נוער אמריקנים.
הסרט, אשר הופק בתקציב צנוע של 6.5 מיליון דולרים, זכה להצלחה מסחרית וגרף מעל ל-23 מיליון דולרים
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בפרוורי שיקגו, מתמקדת בתלמידת התיכון סמנתה "סאם" בייקר (מולי רינגוולד) ביום הולדתה ה-16, אשר מזועזעת שבני משפחתה שכחו את האירוע משום שאחותה הבכורה, אשר שקועה בעיקר בעצמה, הולכת להתחתן ביום המחרת וכל בני המשפחה עסוקים בהכנות ליום החתונה.
בבית הספר, סאם ממלאת חידון אשר גורם לה לחשוף שהיא מאוהבת בתלמיד הפופולרי, הנאה והעשיר ג'ייק ריאן (מגולם על ידי מייקל שופלינג).
ג'ייק, אשר שם לב לאופן בו סאם מסתכלת עליו, מתייעץ עם חברו לגבי סאם, והוא מציין בפניו שסאם לא בוגרת מספיק ומזכיר לו שהוא כבר נמצא במערכת יחסים עם התלמידה הפופולרית קרוליין.
בהמשך סאם נוסעת הביתה באוטובוס בית הספר והתלמיד ה"חנון" טד מנסה לפלרטט איתה ללא הצלחה.
יום ההולדת של סאם הולך ונהיה יותר גרוע לאחר שהיא מגלה בהמשך שהיא חייבת לישון על הספה בגלל שסבא וסבתא שלה והתלמיד האסייתי לונג דוק דונג, אשר גר בביתם במסגרת תוכנית חילופי תלמידים, תופסים את כל החדרים בביתה לקראת יום החתונה למחרת.
סאם הופכת נסערת עוד יותר לאחר שהיא מגלה שגם סבה וסבתה שכחו שזהו יום ההולדתה ומכריחים אותה לקחת עימה את דונג למסיבת ריקודים בבית הספר באותו הלילה.
במהלך מסיבת הריקודים סאם מנסה לאתר את ג'ייק, בעוד שדונג מתידד עם הנערה הבריונית מרלן.
טד, מנסה להרשים את חבריו ה"חנונים" וייז וברייס, ומצליח לרקוד מעט עם סמתנה, אשר בורחת בהמשך מהמסיבה בדמעות.
במאמץ להציל את המוניטין שלו מול חבריו, טד מתערב עם וייז וברייס על כך שהוא יצליח להתמזמז עם סאם לפני שמסיבת הריקודים תסתיים, ומוכן לתת להם תקליטונים רבים אם יפסיד.
וייז וברייס מציינים שהוא ינצח בהתערבות אם הוא יצליח להשיג את תחתוניה של סאם כהוכחה לכך שהוא הצליח להתמזמז איתה.
בהמשך ג'ייק שואל את טד על סאם, משום שהוא הבחין שהם רקדו לפני כן.
טד מתנצל בהמשך בפני סאם, אשר מגלה לו שהיא עצובה משום שמשפחתה שכחה את יום ההולדתה ומשום שהיא סבורה שג'ייק לא אוהב אותה.
טד מספר לה שג'ייק שאל עליה במסיבה וסאם ההמומה שואלת אותו מה לדעתו היא צריכה לעשות.
למרות שהוא מאוהב בסאם הוא מעודד אותה לדבר עם ג'ייק, והיא מסכימה.
לפני שהיא עוזבת, היא נותנת לו את התחתונים שלה על מנת לסייע לו לזכות בהימור עם חבריו.
בהמשך סאם מנסה לדבר עם ג'ייק, אבל לא עומדת בלחץ ומחליטה לבסוף שלא לפנות אליו.
לאחר מכן ג'ייק וקרוליין עוזבים את מסיבת הריקודים, וסאם מסיקה מכך שמשמעות הדבר שג'ייק לא אוהב אותה.
בביתו של ג'ייק, קרוליין ותלמידים אחרים מארגנים מסיבה פרועה.
ג'ייק, אשר כועס על קרוליין, נסוג לחדר השינה שלו ומנסה להתקשר לסאם, אבל סבה וסבתה של סאם עונים לטלפון, צועקים על ג'ייק משום שהוא העיר אותם, ואומרים לו שסאם לא מעוניינת בו.
לאחר המסיבה, ג'ייק מתוסכל על כך שחבריו גרמו נזק רב לביתו.
ג'ייק מצליח לאתר את טד אשר מספר לו שסאם מאוהבת בו וג'ייק מתוודה בפניו שהוא לא מעוניין יותר להיות החבר של קרוליין.
ג'ייק לוקח את תחתוניה של סאם מטד, ומבקש שטד ייקח את קרוליין השיכורה הביתה במכונית הרולס-רויס היקרה של אביו.
על מנת להרשים עוד יותר את חבריו ה"חנונים", טד עוצר בביתם של ווייז וברייס ומבקש מהם לצלם אותו עם קרוליין השיכורה במכונית היוקרה.
בהמשך הסרט מתברר שהם צילמו בטעות רק את החלק העליון של הראש של טד.
אביה של סאם מתנצל בפניה בהמשך על כך שהוא שכח את יום ההולדתה, ואומר לה שאם ג'ייק לא מעריך אותה בזכות מי שהיא, מוטב לה לשכוח ממנו.
למחרת בבוקר, גם אמה של סאם מתנצלת בפניה על כך שהיא שכחה את יום הולדתה ולאחר מכן כל בני המשפחה נוסעים לכנסייה לחתונתה של האחות של סאם.
ג'ייק מגיע בהמשך לביתה של סאם, ושם הוא פוגש בדונג אשר סובל מהנגאובר ואומר לו בטעות שסאם נסעה לכנסייה להתחתן.
בנוסף לכך ג'ייק מוצא את קרוליין וטד במושב האחורי במכונית היוקרה של אביו, והוא מספיק להיפרד באופן רשמי מקרוליין.
ג'ייק נוסע לכנסייה, מפתיע את סאם לאחר החתונה, ומזמין אותה חזרה לביתו.
באותו הלילה ג'ייק מחזיר לסאם את התחתונים שלה, נותן לה עוגת יום הולדת עם 16 נרות, ואומר לה שתבקש משאלה אחת, והיא אומרת לו שהמשאלה שלה כבר התגשמה, והם מתנשקים.
סמנתה "סאם" בייקר (מולי רינגוולד) - הדמות הראשית.
סאם היא תלמידת תיכון אשר נסערת משום שכל בני משפחתה שכחו את יום הולדתה ה-16 בשל יום החתונה הקרב ובא של אחותה הגדולה ג'יני.
ג'ייק ריאן (מייקל שופלינג) - תלמיד פופולרי נאה אשר הוא מושא אהבתה של סאם.
טד (אנתוני מייקל הול) - תלמיד "חנון" אשר מאוהב בסאם.
לונג דוק דונג (גדה וואטנבה) - תלמידה האסייתית אשר גרה בביתה של סאם במסגרת תוכנית חילופי סטודנטים
קרוליין מולפורד (האווילנד מוריס) - תלמידה פופולרית אך רדודה וחברתו של ג'ייק ריאן.
ג'יני בייקר (בלנצ'י בייקר) - אחותה הגדולה של סאם.
חתונתה היא הסיבה לכך שכל בני משפחתה של סאם שכחו את יום הולדתה.
ברייס (ג'ון קיוזאק) - חברו ה"חנון" של טד.
וויז (מייק דאמוס) - חבר "חנון" נוסף של טד.
מרלן (סוזן קנט) - תלמידה בריונית אשר הופך לחברה של לונג דוק דונג במסיבת הריקודים.
אביו של סאם (פול דולי)
אמא של סאם (קרוליין אי הנסי)
סבא וסבתא של סאם (אדוארד אנדרוז ובילי בירד)
בת 16 הייתי היה הסרט הראשון מבין מספר שיתופה פעולה בין הבמאי ג'ון יוז והשחקנית מולי רינגוולד, אשר כיכבה בהמשך גם בסרטי הנוער של יוז כמו "מועדון ארוחת הבוקר" שיצא לאקרנים ב-1985 ו"יפה בוורוד" שיצא לאקרנים ב-1986.
הסרט צולם במהלך קיץ 1983 באזור הפרוורים של שיקגו, בו יוז צילם רבים מסרטיו.
הסרט צולם בעיקר ביישובים הבאים באזור הנורת' שור - אוונסטון, סקוקי, והיילנד פארק.
פסקול הסרט כלל שילוב של מוזיקה פופולרית משנות ה-80 ושירים מקוריים, כולל שירים מאת להקת Thompson Twins, דייוויד בואי ולהקת .
בת-שבע אלטשולר (2 באוקטובר 1928 – 10 ביולי 1948) הייתה משוררת ולוחמת ישראלית.
היא ככל הנראה האישה היחידה ששירתה גם בהגנה, גם בלח"י וגם בצה"ל.
בת-שבע אלטשולר נולדה בבית החולים הדסה בתל אביב למוסיה ויהודה אלטשולר, שהגיעו משקודביל שבגליל טברוג (בליטא).
היא הייתה אחות בכורה לשמואל ועמנואל.
סבו של אביה היה עזרא אלטשולר, שעל שמו נקרא בית הכנסת "בית עזרא" בכפר סבא אותו ייסד אביה.
היא גדלה בבית מסורתי וציוני.
בילדותה עברה משפחתה לכפר סבא שם היו בבעלותה פרדסים.
בתיכון למדה בגמנסיה השכלה ומיד עם סיום לימודי התיכון החלה ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופה זו נפגשה עם ציירים ומשוררים שהיו נערצים עליה ביניהם אברהם שלונסקי, לאה גולדברג ואלכסנדר פן.
כבר בבית הספר היסודי הייתה פעילה בארגון ההגנה.
בגיל 17 למדה עזרה ראשונה והייתה פעילה במחתרת לח"י, שם כונתה "דינה".
בתקופה זו כתבה שירים ופרסמה אותם בעיתון המברק תחת שם העט "בת".היא נעצרה על ידי הבריטים בתל אביב, במהלך "העוצר הגדול", שהתה מספר ימים במעצר בלטרון ושוחררה.
פעולותיה בתחום המודיעיני והמבצעי נגד הבריטים נותרו חסויות.
בלח"י הצטרפה לפלוגה ימית ועסקה בהעלאת מעפילים.
הפעולות, שבוצעו בתחילה נגד הבריטים, הפכו לפעילויות שונות נגד הערבים, שנהגו לפגוע בתושבים היהודיים בארץ ישראל.
עם קום מדינת ישראל ופרוץ מלחמת העצמאות, הצטרפה יחד עם חבריה מלח"י לצה"ל ב-1 ביוני 1948. היא התאמנה בימאות בקיסריה והוכשרה כחובשת קרבית בקורס שהתקיים בתל השומר, בו חיזקה את הקשר שלה עם פעילת הלח"י רינה אהרוני (שכונתה שרה).
גם במהלך הקורס המשיכה לכתוב שירה – בלילות.
לאחר סיום הקורס הוצבה בשריון כחלק מחטיבה 8, גדוד 82, פלוגה ז'.
פלוגה זו הורכבה מנשים יוצאות לח"י אשר שירתו תחת יפה תבואה כחובשות, נהגות, טבחיות ופקידות.
אלטשולר מונתה למנהלת קבוצת החובשות.
היא השתתפה במספר קרבות ובהמשך יצאה עם פלוגה ג' ל"מבצע דני".
כחובשת טיפלה בפצועים והשתתפה בכיבוש לוד, רמלה ובית נבאלא.
כאשר הגיעו להחליף אותה היא סירבה והתעקשה להישאר עם הפלוגה.
בבוקר 10 ביולי 1948, התעקשה אלטשולר להצטרף לפעולה.
היא נסעה בזחל"ם של ישעיהו דרורי, מפקד הפעולה, כחלק משיירת משוריינים שהגיעה לכפר דיר טריף.
בכפר נתקע טור כלי הרכב, והיא ביקשה מדרורי שירד לחפש לה מזכרת בכפר.
תוך כדי כך נפתחה על הטור אש תותחים ומרגמות של גדוד ממונע ירדני שהגיע לבית נבאלא.
אלטשולר ושני חיילים נוספים נהרגו מפגיעה ישירה של פגז בזחל בו נמצאו.
אלטשולר נפגעה משני רסיסים בראשה.
הלווייתה נערכה יומיים אחר כך.
גופתה יצאה מבית החולים הדסה בתל אביב, הלוויה נערכה בבית הקברות נחלת יצחק והיא נקברה בבית הקברות הצבאי של כפר סבא.
כבר בגיל 17 שיריה פורסמו בעיתונים "דבר", "הארץ" ו"מברק", תחת שמות העט "בת" ו"בת שבע".במהלך הקרבות במלחמת יום העצמאות חיברה את השיר "הוא היה טנקיסט" לזכר מפקדה, מנחם זינגר, שנשרף בטנק במהלך הקרב הראשון שלה (על הכפר יהודייה), והיא לא הצליחה להציל את חייו.
אלטשולר התגאתה בשימוש שעשתה בשיר זה ב"מילים מלחמתיות".
ארבע השורות האחרונות מתוך שיר שכתבה, מסדרת "לטרון" חרותות על מצבתה.
אך אמונה על כל ניתזת,
היא תנוגן עד תושב המולדת,
לאחר מותה נדפסו שירים נוספים מפרי עטה בעיתונים צבאיים ואזרחיים.
השירים אוגדו לספר "יום ירוק" שיצא לאור בהוצאת מחברות לספרות בשנת תש"י, עם הקדמה מאת ישראל זמורה.
באסופה זו, השער האחרון בספר קרוי על שם השיר "בנימין" הפותח אותו.
בהספד שכתב אודותיה "פנחס" בעיתון המעש בשנת 1949 של מפלגת הלוחמים, הוא מציין כי "בנימין" אשר עליו ואליו כתבה אלטשולר מספר שירים, נאסר ונשלח לגלות באפריקה, ואלטשולר ידעה לפני מותה כי הוא בדרך חזרה לארץ.
יש הטוענים כי "בנימין" הוא פנחס גינוסר.
גינוסר, שכונה "אמנון" בלח"י, כתב בעיתון המעש טרם התגלגל זה בעיתון המברק, הוגלה לאפריקה ושב באוניה עם אחרוני הגולים ביום הלווייתה של אלטשולר.
מספר משיריה הופיעו בספר "גווילי אש" בעריכת ראובן אבינועם ב-1953.
השיר "בנימין", הולחן ושודר בגלי צה"ל בערב יום הזיכרון 2015.
על שמה קרוי רחוב בת שבע בלוד.
היא מונצחת גם בבית הכנסת "בית עזרא" בכפר סבא.
"בת-שבע" או "בת-שבע חברה לאומנויות בע"מ" הייתה חברה לייצור ומכירה של מוצרי אומנות ישראליים, שהוקמה על ידי בת שבע דה רוטשילד.
חברת "בת-שבע" הוקמה בשנת 1958 על ידי בת שבע דה רוטשילד, במטרה לעודד את העיצוב המקומי ולספק פרנסה לאומנים ישראלים ולשווק תוצרת ישראלית בחוץ לארץ.
בתחילה עסקה החברה רק בהפקת מוצרי אומנות ועיצוב, שאותם הזמינה מאמנים ואומנים מקומיים במדיה כגון קרמיקה, זכוכית עץ, מתכת ועוד.
היא שיווקה את הפריטים במגוון של חנויות בארץ ובעולם, ובהם חנויות "משכית".
בשנת 1967 הפסיקה החברה לעסוק באופנה והתרכזה בייצור חפצי חן ועיצוב.
בשנת 1968 שווקה החברה את תוצרתה ב-70 חנויות בארץ וברחבי העולם.
בתחילה, ניהלה רוטשילד את החברה ממשרד בתוך חנות "משכית", שמוקמה ברחוב פרוג 9 (פינת פרישמן) בתל אביב-יפו.
את החנות שכרה רוטשילד עבור "משכית" כתרומה.
בשנת 1961, עם כניסתה של "משכית" לקשיים, פינתה החברה את החנות וחברת בת-שבע פתחה במקום זה חנות וגלריה הנושאת את שמה.
בחנות הציגה באופן קבוע את מגוון המוצרים של החברה, לצד 5–6 תערוכות מתחלפות בשנה.
בתערוכות אלו קידמה בת-שבע אמנים בראשית יצירתם האמנותית.
בשנת 1961, לדוגמה, ארגנה רוטשילד את התערוכה הראשונה של עמנואל בר-טל.
תערוכה זו התקיימה בחנות טיפאני בניו יורק וזכתה להצלחה.
ב-1964 נערכה בגלריה תערוכה ראשונה של עבודות מאת דוד פלומבו, במסגרת התארגנות שנקראה "קבוצת גרניט".
בשנת 1967 עמד מחזור המכירות של החברה על 650,000 לירות ישראליות והיצוא שלה עמד על 40,000 דולר.
בסוף שנות ה-60 פתחה החברה מחסן ואולם תצוגה בניו יורק במשך השנים הציגה החברה תערוכות זמניות ברחבי המדינה.
בשנת 1970 חנכה סניף שני של החברה בבית הארחה של קיבוץ איילת השחר.
החברה נסגרה, כנראה, בסוף שנות ה-80 או בראשות שנות ה-90. בשנת 1993 נמחקה מרשימת החברות.
בשנת 1968 כתב רן שחורי על תרומתה של בת-שבע להתחלת ביסוס מושג ה"עיצוב" בישראל על ידי התנהלותה כנגד טעם השוק.
פעילות זו ביקשה להעביר בהדרגה את ייצור הכלים מייצור ארטיזני-ייחידי, אל ייצור תעשייתי-המוני, שיאפשר רווחה כלכלית של הענף.
בת הים הקטנה (בדנית: Den lille Havfrue) היא אגדה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן שפורסמה לראשונה בשנת 1837.
בת הים הקטנה הייתה הבת הצעירה מבין חמש בנותיו של מלך הים.
היא התגוררה בארמון מפואר במצולות הים יחד עם בני משפחת המלוכה והייתה בעלת יכולות שירה מיוחדות ביותר.
בגיל 15 רשאית כל בת ים לעלות אל מעל לפני הים.
אך מאחר שהייתה הצעירה ביותר נאלצה בת הים להמתין במשך שנים מספר עד שתורשה לעלות אל מעל לפני הים, כשבמשך השנים הקשיבה בשקיקה לסיפוריהן של אחיותיה הגדולות על נפלאות היבשה.
ביום הולדתה ה-15, זוכה בת הים לעלות אל מעל לפני הים בפעם הראשונה.
כשעלתה, התגנבה בת הים הקטנה אל אוניית פאר עליה חגג נסיך צעיר את יום הולדתו.
בת הים הקטנה התאהבה בו ממבט ראשון.
במהלך החגיגה המפוארת פרצה בים סערה אשר הציפה את הספינה והטביעה אותה על כל נוסעיה.
בת הים הקטנה, שהייתה עדה למאורע, נחלצה לעזרת הנסיך והצילה אותו מטביעה.
במשך לילה שלם נשאה אותו בחיקה עד שהביאה אותו לחוף מבטחים כשהוא חסר הכרה.
היא הסתתרה בין סלעי החוף עד לבואה של נערה צעירה, חניכת המנזר שעל החוף, לעזרתו של הנסיך.
כשהתעורר הנסיך הודה נרגשות לנערה שהצילה אותו, ובת הים הקטנה חשה צער רב על כך שלעולם לא ייוודע לנסיך שלמעשה היא הצילה אותו.
כדי לזכות באפשרות להינשא לו, מחליטה בת הים הקטנה שהיא מעדיפה לוותר על כל שלוש מאות שנות חייה כבת ים ועל חיים בחיק משפחתה למען נשמה בת אלמוות (שבת ים יכולה להשיג רק אם תגרום לבן אדם לאהוב אותה יותר משהוא אוהב את הוריו) ויום אחד כבת אנוש לצד הנסיך.
אולם לאחר שהבינה שלא תוכל לזכות באהבתו של הנסיך אם לא תהיה אנושית, החליטה לבקש עזרה ממכשפת הים.
המכשפה הרעה הסכימה להכין לה שיקוי שיהפוך את זנב הדג שלה לזוג רגליים כדי שתוכל להיראות כמו כל בת-אנוש אחרת, כאשר כל צעד שתצעד יכאב כאילו סכינים חדים מפלחים את כפות רגליה.
כמו כן דרשה המכשפה בתמורה לשיקוי את קולה הנפלא של בת הים, כשמשמעות הדבר היא שבת הים תהפוך לאילמת.
כמו כן הוסיפה שאם לבסוף הנסיך יתאהב בה ויינשא לה, תהפוך בת הים לבת אנוש לכל דבר, אך אם יישא אישה אחרת, בשחר יום נישואיהם היא תמות, וכמו כל בן ים אחר שמת, תהפוך לקצף גלים.
בת הים החליטה לקחת את הסיכון והסכימה להצעת המכשפה.
לאחר שזו הכינה את השיקוי, כרתה את לשונה של בת הים כדי שלא תוכל עוד לדבר.
כשעלתה אל מעל לפני הים, שחתה בת הים הקטנה אל מרגלות ארמונו של הנסיך, שם שתתה את השיקוי.
כתוצאה מכך פקד אותה כאב עז והיא התעלפה.
כשהתעוררה, מצאה את הנסיך רוכן מעליה וגילתה שזנבה הפך לזוג רגליים.
כששאל אותה הנסיך לשמה, לא יכלה בת הים הקטנה האילמת לענות ולספר לו מי היא, אך מתוך רחמים אסף אותה הנסיך לארמון ושם היא הפכה להיות האדם הקרוב אליו.
בתקופה בה חייתה כבת אנוש על פני האדמה, סבלה מכאבים עזים כסכין, כפי שחזתה המכשפה, אך השהות לצד הנסיך פיצתה על כך.
ערב אחד סיפר לה הנסיך בצער על אותו ערב בו טבעה ספינתו ועל העלמה הצעירה שהצילה אותו, והתוודה בפניה כי אותה עלמה היא אהובתו האמיתית, אך לעולם לא יוכל לשאת את העלמה לאישה כיוון שהיא נזירה שגרה בהיכל קודש.
כמו כן הוסיף וסיפר לה שהוא מתכוון לשאת אותה במקום העלמה וכי היא האדם הקרוב ביותר שיוכל אי פעם לאהוב.
ואף על פי שמגיעה נסיכה אחרת ובת מדינה אחרת, שאותה בחר לו אביו לכלה, הוא מתכוון להינשא רק לה.
בת הים הייתה מאושרת על כך שהיא עומדת להינשא לנסיך אהוב ליבה ולהפוך לבת אנוש.
כשהגיעה הנסיכה המיועדת מארצה לארצו של הנסיך, הוא גילה להפתעתו ולשמחתו כי היא אותה נערה שהצילה את חייו ואותה אהב.
בת הים הקטנה הבינה כי גורלה נחרץ.
בליל הכלולות התלוותה בת הים אל הנסיך וכלתו על האונייה בה הפליגו לחגוג את יום כלולותיהם.
בלילה, כששכבה וחיכתה לקרן השמש הראשונה שתגיח ותהפוך אותה לקצף גלים, עלו אחיותיה אל מעל לפני הים וסיפרו לה שהתחננו אל המכשפה כדי למנוע את מותה.
המכשפה, שקיבלה בתמורה את שערותיהן, נתנה להן סכין שאותו היה על בת הים הקטנה לתקוע בליבו של הנסיך כדי להציל את עצמה.
בת הים נכנסה אל חדרו של הנסיך במטרה לעשות את המוטל עליה כדי להינצל, אך לא הייתה מסוגלת להרוג את הנסיך שכה אהבה ולכן הטילה עצמה אל הים בדיוק כשבקעו קרני השמש הראשונות והיא עמדה להפוך לקצף גלים.
ואז, ברגע שבו עמדה לימס במים, הרגישה כי היא מרחפת על כנפי הרוח אל השמים, שם אספו אותה בנות האוויר, שתפקידן לקרר את הארצות החמות ולהביא ריח לפרחים.
בת הים הקטנה הפכה לבת אוויר ולבת אלמוות ויחד עם בנות האוויר עמלה שלוש מאות שנה בעשיית מעשים טובים על מנת ליצור לעצמה נשמה בת אלמוות.
האגדה עוסקת בבעיות חברתיות כגון:
קבלת האני וחוסר יכולת לקבל את עצמי כפי שאני.
הרצון התמידי לקבל את מה שאין לי (תסמונת "הדשא של השכן ירוק יותר").
התנתקות מהקן ועזיבה לקראת חיים עצמאיים.
יש הטוענים כי אנדרסן היה הומוסקסואל, וכי האגדה עוסקת באהבה מסוג אחר (אגדה זו וכן האגדה "חייל הבדיל").
רואים בזנבה של בת הים דבר שמטשטש את מיניותה שבכל מקרה אינה נחשפת ומעיד על היותה חסרת מין, ואת הנסיך כהטרוסקסואל.
יציאתה של בת הים מן המים מושווית ליציאה מהארון (אם כי בסיפור לא מדובר על משיכה לנשים ואין אף רמיזה אחת ללסביות), ורואים כי בת הים מעדיפה למות מאשר "להיכנס חזרה לארון".
פסלי בת הים הקטנה ופסלים דומים
פסל בת הים הקטנה (Den Lille havfrue) הוזמן ב-1909 על ידי קארל יאקובסן, בנו של מייסד מבשלת הבירה קרלסברג, והוצב בנמל של קופנהגן שבדנמרק ב-23 באוגוסט 1913. אלינה, אשתו של הפסל אדוארד אריקסן, הייתה המודל לדמות.
הפסל הושחת פעמים רבות אולם תמיד שופץ.
ב-24 באוגוסט 1964 נוסר ראשו של הפסל על ידי חברי תנועה פוליטית ובראשה יורגן נאש, ב-11 בספטמבר 2003 הועף הפסל מעל הסלע שעליו הוא יושב באמצעות חומר נפץ.
בקיץ 2010 הועבר הפסל לשנגחאי לשם הצגתו בתערוכת אקספו 2010.
ישנו דמיון בין פסל בת הים הקטנה לבין הפסל "פניה על השונית" (pania of the reef) הממוקם בנאפייר (napier) שבניו זילנד, הסיפור של מהמיתולוגיה המאורית גם דומה באופנים רבים לסיפורה של בת הים.
ב-1999 עלה המחזמר "בת הים הקטנה", בהפקת תיאטרון יובל בבימויו של משה קפטן בו שיחקה אפרת רייטן בתפקיד בת הים, נתי רביץ בתפקיד הנסיך וארז בן הרוש שיחק את התפקיד של סוס הים.
ב-2005 הועלתה ההצגה "בת הים הקטנה" בהפקת עזריאל אשרוב בו שיחקה מיכל אמדורסקי את התפקיד הראשי, רפי ויינשטוק בתפקיד הנסיך, עופרה ויינגרטן בתפקיד מכשפת הים, יוסי גרבר בתפקיד המלך, דודי בן אדרת בתפקיד המשרת ובהשתתפות חלי חזן ושיראל אשרוב.
ב-2016 המחזמר שוב עלה בחנוכה כאשר עדי הימלבלוי בתפקיד בת הים הקטנה, גל אמיתי (לסירוגין עם מתן שביט) בתפקיד הנסיך, מיי פיינגולד בתפקיד מכשפת הים, חובי סטאר בתור כוכב הים ועמרי רוטברד ויעל נחום כצב ים וסוסונית ים (בהתאמה).
שנה לאחר מכן הועלתה גרסה דומה ברשת מלונות ישרוטל בכיכובם של מיכל הקטנה כבת הים, גיא פרידמן בתור הנסיך ובתפקיד המכשפה חני נחמיאס ומיקי קם לסירוגין.
ב-2020 עלה המחזמר בו שיחקו עדי ביטי בתפקיד בת הים הקטנה, בר גרוצקי כנסיך ואילנה אביטל בתפקיד המכשפה אורסולה.
בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסן" יש בלט "בת הים הקטנה" בביצוע הרקדנים זיזי ז'נמייר ורולאן פטי.
בשנות ה-30, לאחר ההצלחה של הסרט שלגיה התכוון וולט דיסני להפיק סרט הנפשה על פי האגדה של אנדרסן, המבוססת על איורים מההוצאה המקורית של הספר.
הפרויקט נגנז עוד בשלב התכנון.
בשנת 1976 צולם סרט "בת הים הקטנה" הצ'כי שזכתה בפרס בפסטיבל לקולונע.
בשנת 1989 יצא סרט האנימציה של חברת וולט דיסני בת הים הקטנה .
בסרט זה שמה של בת הים הקטנה הוא אריאל.
את התפקידים הראשיים מדבבים: ג'ודי בנסון, כריסטופר דניאל בארנס ופאט קרול.
בַּת הָדָר הוא יישוב קהילתי כפרי במישור החוף הדרומי, מזרחית לעיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון, נכון ל-2021 מתגוררים ביישוב 771 תושבים.
היישוב הוקם בשנת 1994 על ידי המועצה האזורית בתוך שדה בור ששימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 מעברה לקליטת עולים חדשים, ובצמוד ל"חוות הדריה", שהוקמה בשנת 1948 ועל שמה הוא קרוי.
ביישוב כ-150 משפחות ובשנת 2008 היישוב התרחב ונוספו אליו משפחות מאזור צפון גוש קטיף.
כיום (2022) אוכלוסיית היישוב מונה כ-170 משפחות דתיות, חילוניות ומסורתיות.
ביישוב פועלים ביישוב גן ילדים, 2 בתי כנסת, מועדון נוער, מרכז מסחרי, ספרייה, מרכז יום לקשיש, מרכז לגיל הרך, מתנ"ס ומשרדי המועצה האזורית.
יושב ראש הוועד הוא טל יעקב ברדה.
בת הים הקטנה היא סדרת אנימה יפנית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1991 בהשראת הספר בת הים הקטנה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ב-1992 ובשנת 2000 בערוץ ג'טיקס.
בת הים הנסיכה מרינה, מצילה את חייו של הנסיך אלווין מספינה טובעת ומתאהבת בו.
אלווין חושב שנערה בשם ססילי הצילה את חייו ומתארס איתה.
מרינה פונה למכשפת הים הקסה לעזרה, והן מסכמות כי בתמורה להפיכתה של מרינה לבת אנוש לחודש,תוותר מרינה על קולה, וככל והנסיך לא יתאהב בה במהלך החודש, היא תמות.
במסיבת האירוסין בארמון, רגע לפני הענקת הטבעת לססילי אלווין נזכר שמרינה היא שהצילה את חייו, ואולם מרינה שבורת הלב כבר קפצה בחזרה לים.
טיבי הבונה, חיית המחמד של אנסלם הקוסם, משכנע אותו להציל את חייה, ומספר למימי סוסנית הים, חברתה של מרינה, שאלווין לא התחתן עם ססילי.
אנסלם מציע לאלווין שיקוי שניתן לרקוח רק פעם ביום, ומאפשר לנשום מתחת למים למשך שעה, ואלווין מציל את מרינה מכישוף של המכשפה ומבטיח לה שימצא דרך כך שיוכלו להיות ביחד לתמיד.
הקסה וצבא הכרישים שלה בראשות ראש פטיש דדלוק, לוכדים ספינת מלחים, כדי לשדוד את אוצרותיה, והקסה מוצאת בין אוצרות הספינה לוחית זהב.
מרינה מספרת לאלווין את האגדה על לוחית הזהב שנגנבה ממלך בני הים על ידי בני האדם וגרמה לו להפריד את יצורי הים מבני האדם, והם מעלים את ההשערה שעל הלוחית מופיעה נוסחת השינוי מבת ים לבת אדם.
הם מתגנבים למערה של הקסה, ומצליחים להשיג את הלוחית, וכן מוצאים שיקוי הדומה לזה ששותה אלווין כדי להצליח לנשום במים.
אנסלם מאשר כי השיקוי, שניתן לרקיחה אחת ליום, יכול להפוך את מרינה (כל עוד לא תירטב) לבת אנוש למשך שעה.
הקסה משיגה מחדש את הלוחית.
מסתבר שבעבר הייתה הקסה קוסמת, בת אנוש ובת זוגו של אנסלם, אך משהחלה להשתמש בכוחותיה לרעה ואף גנבה את קמיע העוצמה של אנסלם, הוא הפך אותה לשוכנת ים, שתוכל לשוב לצורתה האנושית רק אם תבחר להפסיק להשתמש בכוחה לרעה.
מרינה ואלווין ממשיכים לנסות להשיג את הלוחית, בעוד הקסה המעוניינת לחזור לצורתה האנושית ולהשתלט על העולם (בעזרת קמיע העוצמה של אנסלם) מנסה לתפוס את מרינה/אלווין כבני ערובה.
בפרק הסיום, מצליחים אלווין ומרינה להערים שוב על הקסה ודדלוק, אך לא להשיג את הלוחית.
מרינה (לימור שפירא) – הגיבורה הראשית של הסדרה, בתולת ים.
הצילה את חייו של הנסיך אלווין מטביעה, התאהבה בו, והיא שואפת להפוך לבת אדם על מנת שתוכל להיות איתו.
אלווין (דורון אורן) – הנסיך והחבר של מרינה.
טיבי (רותי הולצמן) – בונה המחמד של אנסל, שמטיל עליו משימות ומזכה אותו בצדפות בהשלמתן.
מימי (שרית סרי) – סוסונית הים של מרינה.
בעלת צרחה חזקה שמבלבלת את התוקף אותה.
בובו (שמעון כהן) - דג שהוא חבר של מרינה ומימי, ומרבה לרגל אחרי המכשפה הקסה.
רנדי (גיורא קנת) – חברו הטוב של אלווין.
הקסה (שושיק שני) – מכשפת הים.
דדלוק (גיל זמק) – כריש פטיש לא מבריק במיוחד, לפעמים מבטא טוב לב והגינות הסייד-קיק של הקסה אשר נוהגת לנסות עליו את שיקוייה ושולחת אותו לבצע את משימותיה תוך יחס משפיל.
משנה אותו לעיתים לבן אנוש, אם כי בעל עיניים גדולות לעיתים.
מנטה - משמש כלי תחבורה של הקסה וגם מרגל בשבילה
תמנון ענק - תמנון שלוקח שבויים עבור המכשפה הקסה.
לות'ר (שמעון כהן) - נסיך ממלכת ברקסטון (הממלכה האויבת של גנדור).
עשה מספר עסקאות עם הקסה.
צבאה של הקסה - צבא המורכב מכרישים, ברקודות וצלופחים.
ססילי (ליליאן ברטו) - נערת חצר שאלווין טעה לחשוב שהצילה אותו מטביעה, לפי שנזכר כי ניצל בידי מרינה.
משמשת לעיתים כיריבה הרומנטית של מרינה.
בת של דוכס מארץ אחרת.
צ'ארלס (דב רייזר) - מלך גנדור.
קטרין (חוה אורטמן) - מלכת גנדור.
היא בעד שאלווין יתחתן עם ססילי.
ברנבי (יובל סגל) - אחיינה של מרינה.
קורל (ליליאן ברטו) - אחותה הגדולה של מרינה.
נהפכה לתינוקת באחד הפרקים, בעקבות כישוף של הקסה.
אורקוס - ליוויתן שעזר למרינה מספר פעמים.
פליפ - דג הכלב של מרינה.
סרינה - סבתה של מרינה.
מלך הים (עפרון אטקין) - אביהן של מרינה וקורל.
בת הים הקטנה הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1989 שהופק על ידי חברת וולט דיסני ומבוסס על האגדה המפורסמת בעלת אותו השם מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
הסרט יצא לאקרנים ב-14 בנובמבר 1989 והוא הסרט ה-28 המופק על ידי החברה, הסרט הראשון ברנסאנס של דיסני, וכמו כן הוא הראשון בסדרת בת הים הקטנה.
כשאולפני דיסני קיבלו לידיהם לראשונה את הדיבוב העברי, טרם תחילת ההקרנות, הם חלקו שבחים רבים לשפרירה זכאי על עבודת הדיבוב, ושלחו לחברות דיבוב בעולם שעבדו על דיבובים משלהם עותק בעברית כדוגמה לדיבוב טוב.
נוסף על כך, כשהסרט יצא בשנות ה-2000 במהדורה דיגיטלית, רק בישראל ובארצות הברית השאירו את הדיבוב המקורי, כשבכל יתר המדינות נעשה הדיבוב מחדש.
הסרט עלה בדיסני+ עם השקתו בישראל ב-16 ביוני 2022.
אריאל, נסיכה בת ים בת 16 (בסיפור המקורי הייתה בת הים חסרת שם), לא מרוצה עם החיים מתחת למים וסקרנית לגבי העולם האנושי.
עם חברה הטוב, דג בשם פלאונדר, אריאל אוספת חפצים אנושיים ועולה על פני השטח של האוקיינוס לבקר את סקאטל השחף, שמציע ידע "מדויק" של התרבות האנושית.
היא מתעלמת מהאזהרות של אביה, המלך טריטון ושל יועצו סבסטיאן הסרטן, כי ההתקרבות לשפת הים אסורה, ומשתוקקת להצטרף לעולם האנושי ולהיות בעצמה אדם.
לילה אחד, אריאל, פלאונדר וסבסטיאן, עולים אל פני הים כדי לצפות בחגיגה התקיימת על סיפון ספינה לכבוד יום ההולדת של הנסיך אֶריק, אריאל, אשר צופה במסתור בנסיך, מתאהבת בו.
סערה מתחוללת ופורצת שרפה על הסיפון, הספינה נהרסת ואריאל מצילה את אֶריק חסר ההכרה מטביעה.
אריאל, אשר לקחה את אריק לחוף, שרה, אבל במהרה עוזבת ברגע שהוא חוזר להכרה, כדי להימנע מלהתגלות.
מרותק מזיכרון קולה, אֶריק נודר נדר למצוא את מי שהצילה אותו ושרה לו, ואריאל נודרת נדר למצוא דרך להצטרף אליו ואל עולמו.
טריטון שם לב לשינוי בהתנהגותה של אריאל ותוהה אם היא מאוהבת.
לכן, הוא שואל את סבסטיאן על התנהגותה השונה.
סבסטיאן שנשבע כי לא יספר לטריטון מה עשתה אריאל לנסיך אֶריק, לא התאפק וגילה לו בטעות כי היא הצילה בן אדם מטביעה (בממלכה של טריטון אסור לבני הים לגעת בבני אדם).
טריטון מתעמת עם אריאל במערה שלה, שם היא ופלאונדר אחסנו חפצים של בני האדם, והורס את רוב הפריטים עם הקלשון שלו.
אחרי שטריטון עוזב, זוג צלופחים, פסוליאם וחליאם, משכנעים את אריאל לבקר את אורסולה מכשפת הים כדי להיות עם אֶריק.
אורסולה עושה עסקה עם אריאל, שתהפוך אותה לבת אדם למשך שלושה ימים בתמורה לקולה, שאותו היא תכניס לקונכייה.
בתוך שלושה ימים אלו, אריאל צריכה לקבל "נשיקת אהבה אמיתית" מאֶריק, אחרת היא תהפוך בחזרה לבת ים ותהיה שייכת לאורסולה.
אריאל, לאחר מכן, מקבלת רגליים אנושיות ונלקחת אל פני השטח על ידי פלאונדר וסבסטיאן.
אֶריק מוצא את אריאל על החוף ולוקח אותה לטירה שלו, בלי להיות מודע לכך שהיא בת ים ושהיא זו שהצילה אותו קודם לכן, מפני שהוא משער שהיא ניצולה מטביעה אילמת.
אריאל מבלה איתו, ובסוף היום השני כמעט מתנשקים אבל מופרעים על ידי סוליאם וחלאם.
אורסולה כועסת על קרבתם, והופכת גם את עצמה לבת אדם, מתחפשת לאישה צעירה ויפה בשם ונסה.
כך, מופיעה אורסולה על החוף כשהיא מדברת ושרה בקולה של אריאל.
אֶריק מזהה את השיר, ואורסולה מכשפת אותו כדי לגרום לו לעיוורון.
למחרת, אריאל מגלה כי אֶריק יהיה נשוי לאותה "ונסה", שאינה אלא אורסולה במסווה.
סקאטל מגלה כי ונסה היא למעשה אורסולה בתחפושת, ומודיע לאריאל שמיד הולכת אחרי ספינת החתונה.
סבסטיאן מודיע לטריטון, וסקאטל משבש את החתונה בעזרת בעלי חיים שונים.
בתוהו ובוהו, הקונכייה סביב צווארה של אורסולה נשברת, וקולה של אריאל שב אליה ושובר את הקסם של אורסולה על אֶריק.
משהבין כי אריאל היא הנערה שהצילה את חייו, אֶריק רץ לנשק אותה, אבל השמש שוקעת ואריאל הופכת בחזרה לבתולת ים.
אורסולה חושפת את עצמה וחוטפת את אריאל.
טריטון מתעמת עמה ודורש את שחרורה של בתו, אך אינו יכול להפר את העסקה.
בעידודה של אורסולה, המלך מסכים לקחת את מקומה של אריאל כאסיר של אורסולה.
אריאל משוחררת כשאביה הופך לפוליפ ומאבד את סמכותו על הממלכה.
אורסולה מצהירה את עצמה כשליטה החדשה ומתפתח מאבק שבו אורסולה בטעות הורגת את סוליאם וחלאם.
בזעמה, אורסולה משתמשת בקלשון כדי לגדול לממדים מפלצתיים.
אריאל ואֶריק מתאחדים על פני השטח כשאורסולה גדלה ומפרידה בין השניים.
אז היא מקבלת שליטה מלאה על האוקיינוס כולו, ויוצרת סערה עם מערבולת וספינות טרופות, שאחד מהם פוקד על אֶריק.
כשאורסולה מנסה להרוג את אריאל הלכודה במערבולת, אֶריק משפד את אורסולה דרך הבטן עם מוט חרטום הספינה השבור, והורג אותה.
כוחה של אורסולה נשבר, וגורם לטריטון וכל הפוליפים האחרים בגן של אורסולה לחזור לצורתם המקורית.
לאחר שהבין טריטון כי אריאל באמת אוהבת את אֶריק, טריטון משנה אותה ברצון מבת ים לבת אדם.
אז אריאל ואֶריק נישאים על ספינה ועוזבים.
(משמעות השמות לפי פסולת וחלאה בהתאמה.
כך לפי המקור באנגלית - Jet, Flot) פאדי אדוארדס דב רייזרמקספרנק ולקר
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי סימה עמיאל, חגית גולדברג, אילן ליבוביץ, שי זורניצר ובני נדלר.
"בת הים הקטנה" תוכנן כבר כאחד הסרטים הראשונים של דיסני בשנות ה-30, כסרט הנפשה הכולל ציורים מאגדותיו של הנס כריסטיאן אנדרסן.
פיתוח הסרט החל זמן קצר לאחר "שלגיה ושבעת הגמדים" בשנות ה-30 המאוחרות, אך הוקפא עקב נסיבות שונות.
אגדת הסיפור של בת הים הקטנה אמנם נכתבה על ידי כריסטיאן אנדרסון בדנמרק, אך באנימציה של אולפני וולט דיסני החליטו לתאר את הסיפור שמתרחש ב, וישנם רמזים שאריאל הגיע אל חופי העיירה ביאריץ בדרום צרפת.
בראיון שנערך עם רון קלמנט הוא נשאל מה הייתה ההשארה לאנימטורים הוא טען "עיירות לחופי הים של צרפת קאן וניס היו השארה מצוינת לחייו של הנסיך אריק ומאין הגיע.
עוד התחזקו הטענות שטירת הממלכה של הנסיך אריק דומה באופן מוחלט למבנה של טירת "סור דה מר" בעיירה ביאריץ.
רמז נוסף שניתן לראות בסרט הוא כאשר אריאל מבלה עם אריק היא חובשת כובע בארט ובעת שהם בכרכרה יש בידייה באגט.
ניתן גם להבחין בשמות צרפתיים לדמויות בסרט כגון השף הצרפתי, סבסטיאן, ונסה, פלאונדר וקלודט.
מאולפני וולט דיסני מעולם לא ניתנה הצהרה לכך שהסרט התרחש בצרפת.
בשנת 1985, מצא רון קלמנטס, הבמאי השותף של "הרפתקאותיו של סופר בלש", אוסף אגדות של אנדרסן במהלך סקירה בחנות ספרים.
הוא הציג טיוטה בת שני עמודים של סרט המבוסס על "בת הים הקטנה" למנכ"ל מייקל אייזנר ויו"ר אולפני וולט דיסני ג'פרי קצנברג.
אייזנר וקצנברג, שלא ידעו שהיה ניסיון הפקה של הסיפור בשנות ה-30, ויתרו תחילה על הפרויקט, כי באותה עת האולפן היה עסוק בפיתוח על סרט המשך לקומדיה "ספלאש" (1984) והרגישו כי "בת הים הקטנה" יהיה דומה מדי לפרויקט.
בהמשך החליטו מנהלי האולפנים לאשר את הרעיון לפיתוח עתידי, במקביל לעבודה על הסרט "אוליבר וחבורתו".
בתחילת העבודה על ההפקה, מצא הצוות במקרה את העבודה שנעשתה באולפנים בשנות ה-30 על ידי קיי נילסן, שכללה סיפור מקורי ועבודת פיתוח חזותי.
הסתבר שרבים מן הרעיונות שבוצעו על ידי הצוות בשנות ה-30 היו זהים לרעיונות שנעשו בשנות ה-80, טרם מציאת העבודה המוקדמת.
באותה שנה, קלמנטס וג'ון מסקר, שותפו לבימוי "הרפתקאותיו של סופר בלש", הרחיבו את הרעיון מ-2 עמודים ל-20 עמודים של תסריט גולמי, השמיטו את התפקיד של סבתא של בת הים והרחיבו את התפקידים של המלך ומכשפת הים.
בהמשך שוב הונחו התוכניות של הסרט על המדף כשהאולפנים מיקדו את תשומת הלב על "מי הפליל את רוג'ר ראביט" ו"אוליבר וחבורתו" שיצאו מיד.
בשנת 1987, כותב השירים הווארד אשמן השתלב בתהליך הכתיבה והפיתוח של "בת הים" לאחר שהוא התבקש לתרום שיר ל-"אוליבר וחבורתו".
קצנברג, קלמנטס, מסקר ואשמן שיפרו את פורמט הסיפור "בת הים" והפכו אותו למעין מחזמר עם מבנה וסגנון של ברודוויי, עם רצף שירים המהווים את עמודי התווך של הסרט.
אשמן והמלחין אלן מנקן, שהיו בין הכותבים של אוף ברודוויי מצליח בשם "חנות קטנה ומטריפה", צוותו כדי לחבר את שירי הסרט.
בשנת 1988, לאחר יציאת "אוליבר וחבורתו" לאקרנים, הוכרז "בת הים הקטנה" כסרט הבא של דיסני.
"בת הים הקטנה" נחשב בעיני אחדים ל-"סרט שהביא את ברודוויי לתוך הסרטים המצוירים".
אלן מנקן כתב את הפסקול זוכה פרס האוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, ושיתף פעולה עם הווארד אשמן בכתיבת השירים.
השירים "בתוך הים" ו"נשק את הנערה" היו מועמדים לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, בו זכה השיר "בתוך הים".
בת גלים היא שכונה במערב חיפה.
ייחודה הוא בכך שהיא השכונה היחידה בחיפה שבתיה נושקים לחוף הים.
השכונה נמנית עם שכונות הגרעין הוותיקות של חיפה העברית.
היא תוכננה בידי האדריכל ריכרד קאופמן בשנת 1922 לפי עקרונות עיר הגנים ובתיה הראשונים הם מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 - ימי העלייה השלישית.
היא התפתחה מאוד בימי העלייה החמישית, בשנות ה-30, ועד היום שולט בחלקה הוותיק קו בנייה נמוך, כשרבים מבתיה מוקפים עצי פרי.
בשנת 2011 אוכלוסיית השכונה מנתה 4,857 תושבים.
שם השכונה ניתן לה על ידי מרים ניר-רפאלקס (אחותו של נחום ניר-רפאלקס), אשתו של פנחס כהן, ממייסדי השכונה.
על מייסדי השכונה נמנה גם יעקב כספי, מחלוצי הספנות העברית.
מקור שם השכונה הוא פסוק מספר ישעיהו: .
בת גלים, הבנויה על חצי-האי הידוע ככף-הכרמל, תחומה בין שדרות ההגנה לבין חוף הים, ובתחומה עוברת מסילת החוף.
השכונה היא משכנם של בית החולים רמב"ם, בית הספר לרפואה של הטכניון ובסיס ההדרכה של חיל הים, ולאורך חופה המערבי נמתחת טיילת, שבקצה תחנה של רכבל חיפה, רכבל המקשר את החוף בשלישיית קרונות כדוריים לראש ההר שמעליו בסטלה מאריס.
עוד בשכונה מבנה הקזינו, שנבנה על שטח שיובש בחוף הים ובעבר היה פעיל ושימש את קציני הצבא הבריטי.
רחוב העלייה השנייה - הרחוב הוא ציר התנועה המרכזי בשכונה, ועובר ממזרח השכונה ועד למערבה.
במזרח הוא מתחיל ברחוב עפרון הסמוך לבית החולים רמב"ם ובמערב הוא מגיע עד תחנת הרכבל התחתון.
קומות הקרקע בבתי הרחוב משמשות בחלקן למסחר.
קווי התחבורה הציבורית עוברים, כעורק ראשי בלעדי, רק בו.
הרחוב חוצץ בין בת גלים הישנה מצפון לו, הבנויה בעיקרה מבתי מגורים של עד שמונה יחידות דיור ומבתים פרטיים, לבין חלקו הדרומי הכולל את שיכון הבריגדה, שיכון צה"ל ותחנת הרכבת בת גלים.
שיכונים אלה כוללים מבנים בעלי מספר יחידות דיור גבוה בהרבה, על גבי מגרשים גדולים יותר.
שדרות בת גלים - מקשרות בין רחוב העלייה השנייה לבין קו הים ובניין הקזינו.
השדרות בנויות משני צירי תנועה כשביניהם שדרת עצים וגינון.
רבים מהבתים בשדרה בנויים בסגנון הבינלאומי הארצישראלי, ובחלקם ישנן חנויות במפלס הקרקע.
רחוב חיל הים - הדרך הראשית לכניסת כלי רכב לשכונה.
הרחוב מוביל מ"צומת דולפין" שבכניסה לשכונה אל "כיכר צים".
רציף פנחס מרגולין - שבו מצויה טיילת בת גלים, וממשיך לכיוון צפון-מזרח ברחוב 'רציף אהרון רוזנפלד'.
הרחובות צמודים לקו הים ולחוף הרחצה הציבורי שבשכונה, ונקראו בעבר רחוב התכלת.
מנזר זאווארא - מנזר שהוקם ב-1894 על ידי שלוש נזירות כרמליתיות מצרפת שהגיעו לחיפה בשנת 1882. בהמשך, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גירשו העות'מאנים את הנזירות מארץ ישראל, והמנזר שימש כבית חולים צבאי.
הנזירות שבו אליו בשנת 1936 ועברו למנזר גבירתנו של הכרמל החדש שהקימו ברחוב טשרניחובסקי על פסגת הכרמל.
בשנת 1934 תכננה ממשלת המנדט הבריטי להפוך את המנזר לבית חולים, אך התוכנית נזנחה ובית החולים החדש נבנה בסמוך.
במלחמת העצמאות פונו למנזר ילדי קיבוץ גשר ושהו בו למעלה משנה.
מאוחר יותר פעל במבנה בית ספר לאחיות.
מבנה המנזר נמצא בתחומי בית החולים רמב"ם ומשמש אותו.
מנזר יוסף הקדוש - מנזר שהוקם בין השנים 1914-1912, כ-20 שנה אחרי מנזר הכרמליתיות, ונמצא מערבית ממנו.
גם הוא נמצא בתחומי בית החולים רמב"ם.
טחנת הרוח הטמפלרית - אחת משתי הטחנות שהוקמו על ידי המתיישבים הטמפלרים בחיפה (טחנה נוספת שכנה בתחומי המושבה הגרמנית בעיר).
הטחנה הוקמה בשנת 1874 והייתה המבנה הראשון בתחומי בת גלים של היום.
בראשיתה פעלה באמצעות הרוח וכעשר שנים מאוחר יותר הוסבה להפעלה על ידי מנוע קיטור.
מבנה הטחנה נמצא ברחוב העלייה השנייה 22, ומשנת 1977 שימש כמקום מגורי הפסל פיני וינברג.
קזינו בת גלים - מבנה ששימש לפעילות קהילה ופנאי החל משנות ה-30 של המאה ה-20. המבנה המקורי (שנהרס במהלך השנים ובמקומו ניצב שלד בטון הדומה למבנה המקורי) היה חלק ממכלול שלם שכלל מסעדה, אולם נשפים, בריכת שחייה אולימפית וחוף ים מוסדר.
המבנה שוכן במפגש הרחובות שדרות בת גלים ורציף אהרון רוזנפלד/רציף פנחס מרגולין.
בית אהרון רוזנפלד - בית המגורים של אהרון רוזנפלד, מחלוצי הספנות העברית וממייסדי שכונת בת גלים, ואשתו אולגה ברדש.
בית המגורים נבנה בשנת 1933 במקום בו שכן בית המשפחה הראשון משנת 1924. המבנה משמש את האגודה למלחמה בסרטן סניף חיפה, והוא שוכן ברחוב רציף רוזנפלד 45.
מתחם בתי משפחת רחל ויצחק סמסונוב - מתחם בתי המגורים של יצחק סמסונוב, מראשוני הווטרינרים בארץ ישראל, ואשתו רחל, נבנה בשני שלבים: תחילה, בשנת 1921, נבנה המבנה הראשי והאחורי, ומאוחר יותר, בשנת 1935, נוסף מבנה שלישי.
ב-9 וב-10 ביולי 1922, נערכה בבניין הראשי האספה הראשונה של הרופאים הווטרינרים היהודים בארץ ישראל, ובה הוחלט על ייסוד "אגודה של הרופאים הווטרינרים העברים בארץ ישראל".
המבנים שוכנים בשדרות בת גלים 10 - 12.
בית פנחס מרגולין - בית המגורים של פנחס מרגולין, עו"ד וחבר מועצת העיר חיפה, נבנה בין השנים 1923–1924. שוכן ברחוב רציף פנחס מרגולין 35.
בית ויקטור כהן - בית המגורים של ויקטור כהן, פקיד מטעם פיק"א, נבנה בשנת 1925 בסגנון האקלקטי.
שוכן ברחוב רציף פנחס מרגולין 51. בגדר האבן של הבניין נמצא שלט "המסמר של ראובן" – על שם ראובן בחבוט, מבכירי המודדים ברשות הנמלים והרכבות, המציין את גבול הכרזת שטח נמל חיפה.
בשכונה נמצאת תחנת רכבת, שהייתה התחנה המרכזית של חיפה בסוף המאה ה-20. מסילת הרכבת בקטע זה, שהונחה על ידי הבריטים בשנות ה-20, היא קו סואן שעליו עוברות כל הרכבות במטרופולין של חיפה.
חרף סמיכותה לעיר התחתית, בת גלים היא שכונה שמאופיינת בניתוק אורבני יחסי.
חלקה המזרחי תפוס על ידי שטחי חיל הים, ובמשך שנים רבות רק כביש אחד חיבר אותה עם שאר חלקי חיפה - רחוב חיל-הים, שיוצא מצומת דולפין - מהגדולים בצומתי חיפה, ומתפצל מזרחה אל נמל חיפה ומערבה אל רחוב העלייה השנייה.
כחלק מתכנון של שיפור מערך הצירים בכניסות המערביות לחיפה, הונחה בשנות התשעים תוכנית ליצירת כניסה נוספת לכלי רכב לבת גלים - במפגש כביש 4 ורחוב אלנבי, צומת ששירת עד אז רק את הפונים דרומה אל שכונת קריית אליעזר הסמוכה.
הכניסה החדשה שנכנסה לשימוש בשנת 2015, נמצאת בקצהו המערבי של רחוב העלייה השנייה, וכחלק ממנה בנתה חברת התשתיות העירונית "יפה נוף" את מחלף אלנבי מעל שדרות ההגנה.
בסיסו של המחלף, עמוד בטון בגובה של כ-11 מטר, נבנה מצפון למסילת הרכבת - על מנת שזו תעבור גם היא מתחת לגשר החדש - במרחק מטרים ספורים ממי הים, באזור תחנת הרכבל התחתון וריף הגולשים.
עמותות סביבה יצאו במאבק משפטי נגד מה שלטענתן היה הנפקת היתר לתוכנית-בינוי המנוגדת לסעיפים בחוק המונעים בנייה בסמיכות לקו המים; וב-2001, בהחלטה שהייתה חלק משורה של פסקי דין תקדימיים נגד עיריית חיפה, הורה בית המשפט להפסיק את עבודות בניית המחלף.
ביוני 2004 נפתח לתנועה החלק שכבר הושלם, בין רחוב אלנבי ודרך ההגנה.
חלקו השני של המחלף נפתח לתנועה במהלך שנת 2015, לשכונה יש חיבור נוסף (שני) אל כביש חיפה תל אביב, בנוסף לכניסה הראשית מצומת דולפין.
את השכונה משרתים קווי אוטובוס של אגד.
חלקם יוצאים מתחנה הרכבת, וחלקם ממסוף אוטובוסים שליד הרכבל.
בבת גלים שני חופי רחצה "החוף השקט" ו"חוף בת גלים".
נכון לשנת 2021, המעבר בין שני החופים חסום על ידי בסיס ההדרכה של חיל הים.
ב-2019 הוקמה טיילת המחברת את החוף השקט לחופי בת גלים ויוצרת רצף עד לחופי חיפה הדרומיים.
נכון לאוגוסט 2022 הטיילת טרם נפתחה, שכן להשלמתה נדרשים אישורי צה"ל ומשרד הביטחון.
בפברואר 2023 החלו עבודות השלב השני.
רצועת חוף באורך 200 שתחומה בשובר הגלים של בסיס חיפה של חיל הים בצדה האחד, ובבית החולים רמב"ם בצדה השני.
החוף הוקם ב-1949 על ידי שבעה יוצאי חטיבת כרמלי שקיבלו זיכיון להפעלת רצועת החוף הסלעית והצרה, שכונתה "חוף הקצינים" בזמן המנדט.
הם הקימו את הקואופרטיב מפעלי ים בע"מ לשם פיתוח ותפעול החוף.
הקואופרטיב בנה מזח ומלתחות בחוף והחל לגבות דמי כניסה.
במשך השנים אירעו מספר תאונות כאשר אנשים שקפצו מהמזח נפגעו מהסלעים שבחוף.
ב-1964 נהרסו בסערה כל המתקנים שנבנו בחוף.
ב-1965 הקימה חברת מפעלי ים בחלק מהחוף מחיצה לשימוש כחוף נפרד למתרחצים חרדים ודתיים.
החוף הפך לפופולרי בעבור הקהילות החרדיות, בזכות הריחוק והניתוק שלו משאר חופי הים, ומשך חרדים מכל רחבי הארץ, עד כדי יצירת תיירות חרדית מיוחדת לחיפה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקימה עיריית חיפה את "חוף הדתיים" מדרום לבה"ד חיל הים, אך משנות ה-90 של המאה ה-20 שוב פועל החוף השקט כחוף רחצה נפרד, שלושה ימים בשבוע לנשים ושלושה ימים לגברים (בימי שבת הרחצה מעורבת).
חלקו המערבי של החוף נמצא בשימוש של מועדון השייט חיפה.
ב-1988 שופץ החוף ונערכה בו אליפות העולם בשייט מפרשיות מדגם 470, ב-2010 אליפות העולם בשייט מפרשיות מדגם 420 ושוב ב-2015 אליפות העולם במפרשיות מדגם 470.
רצועת החוף שבין בסיס ההדרכה של חיל הים בצפון למחלף אלנבי בדרום היא חוף ציבורי פתוח.
החוף מחולק למספר מקטעים (מצפון לדרום):
"חוף הדתיים" לשעבר - קטע חוף קצר הצמוד לחומת בסיס ההדרכה, שפעל במשך כעשרים שנה, עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 כחוף נפרד לדתיים.
מאז פועל שוב החוף השקט כ"חוף הדתיים" כחוף רחצה נפרד.
"חוף הלגונה" - בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה שובר גלים בקטע זה, שגרם לכניסה של חול ים ויצר חוף רדוד ששקט ברוב השנה.
"חוף הבק דור" - הקטע שמצידו השני של שובר גלים, שהוא אחד החופים הטובים בישראל לגלישת גלים.
נקרא על שם חוף בהוואי.
"חוף הגולשים" - הקטע שלרגלי מחלף אלנבי.
בשל המאפיינים הטופוגרפיים, קרבת ההר לים, הריף הרדוד וכיוון החוף, מתאים קטע חוף זה במיוחד לגלישת רוח.
לאורך רצועת החוף של בת גלים, בנקודה בה הכרמל נושק לים, המסלע מורכב ברובו מאבן גיר ומדולומיט, ויוצר ריף תת-מימי (שונית גאולוגית).
זוהי תופעה ייחודית באגן המזרחי של הים התיכון בכלל ולחופה של מדינת ישראל בפרט, שבו רוב החוף הסלעי מורכב מכורכר.
תנאים אלו גורמים ליצירת בית גידול ייחודי המכיל מגוון ענק של בעלי חיים: צבי-ים ירוקים וחומים, דגי סחוס ממשפחת הבטאים, דגי גרם, תמנונים, דיונונים, סרטנים ועוד.
האצות, יחד עם השונית הסלעית ורצועות החול ביניהן, מהוות בית גידול אידיאלי לרבייה ולהזנה ומחסה לפרטים צעירים ממגוון בעלי חיים שרבים מהם מוגדרים כמינים מוגנים שחלקם בסכנת הכחדה.
ריף בת גלים הוא האתר שמרכז את מספר צבי הים הגדול ביותר בארץ.
במשך מספר שנים תועדו יותר מ-20 פרטים שאימצו אותו כביתם.
ניתן לפגוש אותם כאן בכל ימות השנה: צבי-ים חומים וצבי-ים ירוקים (שנדירים יותר בארץ).
משפחת הבטאים: טחן פר, אברתן רחב-שן, טריגון חד-אף, אגפית משויישת, גיטרן אטלנטי, טריגון נקוד, מחבטן אפור, חשמלן משוייש.
דגי-גרם: אובלד שחור-זנב, סרגוסים, גממית ים-תיכונית, סיכנים, דקר אלכסנדרוני, דקר הסלעים, דוקרנית אדומה, ברקודות, טווסון ים-תיכוני, קיפון בורי, מורנה ים-תיכונית, צנינית שיננית, צנינית אטלנטית, אמנון ים.
חסרי חוליות: דיונונים, תמנונים, צדפות, חלזונות, חשופיות, סרטנים, ספוגים, אלמוגים, איצטלנים ועוד.
בסיס ההדרכה של חיל הים
במאי 2008 אישרה ועדת המשנה לתכנון ובנייה בחיפה הקמת שכונה בת 1,000 יחידות דיור בשטח בה"ד חיל הים.
את השכונה תכנן האדריכל החיפאי בנימין אייזק.
נכון למרץ 2010 הייתה התוכנית בדיון להפקדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.