tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצועי נקרומה כמנהיג הראשון של גאנה העצמאית והמדיניות המקומית, האפריקאית והבינלאומית יצרו דיון סוער בקרב מחקרים אפריקאים ואינטלקטואלים שונים.
מאזינים אפריקאים ל-BBC שיקפו את הפופולריות של נקרומה בסקר שבוצע בדצמבר 1999. נקרומה נבחר ל-"אפריקאי המילניום".
בסקר מאוחר יותר משנת 2004, המדרג את מאה האפריקאים הגדולים דורג נקרומה שני, "בן אמיתי של אפריקה", מיד לאחר מנדלה לאחר מותו, תמונתו הודפסה על בולי דואר סובייטיים כמו גם על בולים ומטבעות גנאים.
פסל זהוב בדמותו עומד מול בניין האיחוד האפריקאי המודרני באדיס אבבה, כעדות לתפקיד החשוב שהיווה בהיסטוריה האפריקאית והעולמית.
דמותו של נקרומה מופיעה כדמות מרכזית באחד הפרקים בעונה השנייה של הסדרה הכתר.
בפרק זה נקרומה, בגילומו של דני ספאני, מכריז על התנתקות מהגוש המערבי וחבירה לגוש המזרחי במלחמה הקרה.
צעדו של נקרומה מגביר את החשש בממלכה המאוחדת וארצות הברית מאפקט דומינו ולפי עלילת הסדרה, המלכה אליזבת יוזמת בעצמה מהלך לא-דיפלומטי שגורם לו לשנות את דעתו.
קוואנטס היא חברת התעופה הלאומית של אוסטרליה, בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה של סידני.
החברה נמצאת במקום ה-11 ברשימת חברות התעופה הגדולות בעולם והיא נחשבת לחברת התעופה הבטיחותית ביותר בעולם.
בשנת 2019 זכתה החברה במקום השמיני בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'.
ב-2020 הוציאה החברה משימוש את מטוס הבואינג 747 האחרון שלה.
החברה נוסדה ב-16 בנובמבר 1920 בעיר וינטון שבקווינסלנד, בשם "Queensland and Northern Territory Aerial Services" ("השירות האווירי של קווינסלנד והטריטוריה הצפונית"), והשם Qantas הוא ראשי תיבות של שם זה.
מטוסה הראשון של החברה היה AVRO-504K.
בשנת 1998 הקימה החברה יחד עם חברות נוספות את ברית חברות התעופה Oneworld.
מקום מושבה של החברה כיום בסידני שבניו סאות' ויילס והיא חברת התעופה האוסטרלית הגדולה ביותר.
היא נסחרת בבורסה האוסטרלית תחת קוד החברה QAN.
בפברואר 2017 התחילה החברה במגעים לחתום על הסכם שותפות קוד יחד עם אל על הצפוי להחתם באמצע 2017
בשנת 2018 התחילה לטוס מאוסטרליה לבריטניה בטיסה ישירה.
מלבד לחברותה בברית חברות התעופה Oneworld, לקוואנטס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
אייר ניוגיני (פפואה גינאה החדשה)
אייר טהיטי נוי (פולינזיה הצרפתית)אייר ונואטו (ונואטו)
גארודה אינדונזיה (בעתיד סקייטים)גאלף אייר (בחריין)
סאות' אפריקן איירווייז (סטאר אלייאנס)
בין השנים 1927–1945 היו לחברה שמונה תאונות קטלניות בהם נהרגו 63 איש, מחציתן התרחשו בשנות מלחמת העולם השנייה, כאשר מטוסי קוואנטס פעלו מטעם בעלות הברית.
ב-16 ביולי 1951 התרסק מטוס דה הבילנד אוסטרליה DHA-3 Drover מול חופי גינאה החדשה, לאחר שמדחפי המטוס כבו, בתאונה זו נהרגו הטייס וששת הנוסעים.
ב-24 באוגוסט 1960 התרסק מטוס סופר קונסטליישן בעת ההמראה ממאוריציוס בדרכו לאיי קוקוס, בתאונה זו לא היו הרוגים.
ב-23 בספטמבר 1999 החליק מטוס בואינג 747 של החברה על מסלול הנחיתה בבנגקוק.
38 מתוך 410 הנוסעים ואנשי הצוות נפצעו.
ב-25 ביולי 2008 נחת מטוס בואינג 747 שהיה בטיסה 30 מהיתרו למלבורן נחיתת חירום במנילה עקב ירידת הלחץ במטוס.
איש מבין 365 הנוסעים ואנשי הצוות לא נפגע.
ב-7 באוקטובר 2008 נחת מטוס איירבוס A330 בטיסה 72 מסינגפור לפרת' נחיתת חירום עקב תקלה במערכת הטייס האוטומטי.
115 מתוך 315 הנוסעים ואנשי הצוות נפצעו.
ב-4 בנובמבר 2010 ארעה תקלה במנוע מטוס איירבוס A380 של החברה בטיסה 32 מסינגפור לסידני.
המטוס אולץ לחזור לסינגפור, להיפטר מעודפי דלק ולנחות.
בעת התקלה היו במטוס מעל ארבע מאות נוסעים ואיש מהם לא נפגע.
ככל הנראה, חלקים ממעטפת אחד מארבעת המנועים, מתוצרת רולס-רויס, התפרקו ונפלו אל עבר האי האינדונזי בטאם.
קוואנטס, חברת התעופה האוסטרלית הודיעה בהודעתה הרשמית, מספר שעות לאחר התקרית, כי כל ששת מטוסי ה-A380 שברשותה יקורקעו עד לחקירת התקרית.
קֱוַואי צִינְג (בסינית: 葵青區) הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, והוא ממוקם בטריטוריות החדשות.
הוא מיושב על גבי שני האזורים קוואי צ'ונג והאי צינג ומכאן שמו.
עד 1985 היה התחום חלק מתחום צואן וואן, אז החליטו להפרידו והוא נקרא תחום קוואי צקונג וצינג יי.
רק בשנת 1988 קיבל את שמו החדש קוואי צינג.
המקום נודע בעיקר בזכות גשר צינג מה, שהוא הגשר המחבר בין צינג יי ללנטאו, ולמעשה מחבר את הונג קונג עם שדה התעופה.
טַאי ווֹ הַאו - חלק עליון
טאי וו האו - חלק תחתון
קְוַואי שִׁינג - אחוזה מערבית
איל פרידמן (נולד ב-2 באפריל 1974), הידוע יותר בכינוי קוואמי דה לה פוקס (או בקיצור קוואמי), הוא זמר וראפר ישראלי, מוזיקאי ומגיש רדיו והעורך הראשי של תחנת הרדיו הקצה.
קוואמי גדל עם אביו וסבו לאחר שאימו נפטרה כשהיה בן 6. הוא מעיד על עצמו שבילדותו, המוזיקה והרדיו היוו חלק בלתי נפרד מחייו.
את ראשית צעדיו במוזיקה עשה בשנת 1990, כנגן גיטרה בלהקת אינדי רוק בשם "גרישה".
הלהקה הופיעה בשנים 1990–1992 במועדון הרוקסן בתל אביב, אך התפרקה משהתגייסו החברים לצבא.
ב-1992 התקבל קוואמי לגלי צה"ל כעורך מוזיקלי.
עבודתו בתחנה התאפיינה בכך שקידם מוזיקה שנחשבה אלטרנטיבית ובפרט היפ הופ, סגנון מוזיקלי שקיבל בתקופה זו חשיפה נמוכה יחסית בישראל.
במרץ 1995 הגיעה להופעה בישראל להקת ההיפ הופ המצליחה "ביסטי בויז".
בעקבות בואה של הלהקה, תוכנן שידור מיוחד של התוכנית "מוטל בספק" בהגשת טל ברמן.
לקראת השידור, הקליט קוואמי זמריר מיוחד לתוכנית, המבוסס על שיר של הביסטי בויז בשם "סו וואטצ'ה וואנט" (So whatch'a want).
בתחנה היו גילויי התלהבות רבים מהעניין, ומגישים רבים באותו שבוע שידרו אותו גם שלא לצורך, בהחשיבם אותו לשיר ההיפ הופ הישראלי הראשון.
אל הנחיית שידור התוכנית המיוחדת ל"ביסטי בויז" הצטרף קוואמי כמראיין אורח, ואף הצטרף כזמר ללהקה, בשיר "גט איט טוגד'ר" (Get it together) כזמר אורח, במקום הזמר האורח המקורי בשיר, קיו-טיפ.
חברי "ביסטי בויז" גילו התלהבות מהזמריר, ולאחר התוכנית ביקשו מקוואמי לחתום על ויתור זכויות היוצרים עליו, על מנת לשלב אותו ב-EP שלהם, "Root Down".
לאחר אותה תוכנית, פנה אל קוואמי מגיש הרדיו לירון תאני בהצעה לעשות פיילוט לתוכנית העוסקת במוזיקה שחורה בגלגלצ, תוכנית שנקראה לימים "עסק שחור".
בהמשך הגישו השניים תוכנית בשם "גיוועץ'" ברצועת "ביפ שואו", בשנותיו הראשונות של ערוץ ביפ ב-HOT.
ב-2007 הצטרף קוואמי לצוות מגזין המוזיקה של ערוץ 24 שהנחו רן לוי ודפנה לוסטיג.
בשנת 1996 מעט לאחר אותו שידור עם הביסטי בויז, הוזמנו קוואמי וטל ברמן על ידי להקת ההיפ הופ המצליחה באותם ימים שב"ק ס', להופיע יחד עם הלהקה.
החל מאותו מופע, נוצר קשר אומנותי בין הלהקה לבין קוואמי, שבמהלכו הציע קוואמי את נמרוד רשף ("נימי נים") כסולן ללהקה, לאחר ששמע חומרים שלו והתרשם מהם לטובה.
ב-1998 הקים קוואמי ביחד עם רשף וקוטג' (אדם בכור, אשר שינה את שמו באופן רשמי לקוטג', והיה מוזיקאי לא מוכר באותה תקופה) את ההרכב "בויאקה" (בויאקה - צליל הדריכה של האקדח בעגת ההיפ הופ).
ההרכב היה בולט ומוביל בסצנת ההיפ הופ הישראלית, אך מחוץ לה זכה להצלחה פושרת יחסית.
ב-2001 השלישייה הוציאה את האלבום "בויאקה" דרך חברת התקליטים פונוקול.
האלבום לא הצליח מסחרית והלהקה התפרקה ב-2002. מאוחר יותר נטען על ידי חברי הלהקה שאי ההצלחה נבעה מכך שהקדימו את זמנם מוזיקלית, למשל בשיר "מסיבויאקה" שבו שילבו במנגינה צלילים של בוזוקי, שהוא כלי נגינה ים תיכוני.
היפ הופ המשלב מוזיקה מזרחית ומוזיקה ים-תיכונית, הפך לז'אנר פופולרי שנתיים אחר כך ב-2004 בזכות ההרכב חיילי הנקמה וסאבלימינל.
בשנת 2003 החל קוואמי להקליט את אלבומו הראשון, ועל כן פרש מהתוכנית "עסק שחור", בטענה שאינו מוכן להשמיע את עצמו.
בתקופת עבודתו על האלבום, השתתף והתארח בפרויקטים רבים של סצנת ההיפ הופ המקומית, כגון סגול 59, שבק ס', מומי לוי, השבט, כלא 6 ועוד.
"כולם יודעים את התשובות", בהפקתו של מומי לוי, יצא בשנת 2005 תחת הלייבל "בי.
אי" (B.N.E) וזכה לביקורות טובות.
את עטיפת האלבום עיצב יותם טרוים, חברו של קוואמי מלהקת "גרישה".
באלבום התארחו קוטג', מומי לוי, רמי פורטיס, אמסי שירי ותאמר נאפר.
קוואמי החל לאגד סביבו מוזיקאים על מנת שיופיעו עמו כנגנים בהופעה כדי לבצע את שירי האלבום.
הוא אסף את איליה שנברגר (גיטרה בס), עידו בלאושטיין (תופים), אדם שפלן (גיטרה חשמלית), נמרוד טלמון (קלידים, שהצטרף ללהקה יותר מאוחר) ודי ג'יי אלארם.
החבורה התגבשה ללהקה בשם "קוואמי והחלבה סטאן ווייבז" או בקיצור "קוואמי והחלבות".
לאחר תקופה של הופעות, התכנסה להקת "קוואמי והחלבות" לתקופת חזרות והקלטות.
התוצאה של ההקלטות היא האלבום "מלחמת פופ", שיצא בשנת 2007 בחברת הד ארצי, וזכה לשבחים רבים מפי המבקרים המוזיקליים.
האלבום הציג היפ הופ בשילוב עם ג'אז, בלוז, פאנק, רית'ם אנד בלוז, קברט ועוד.
באלבום טקסטים מחאתיים כלפי מלחמת לבנון השנייה, תרבות הפופ וכן תיאורים בוטים של מין ודיכאון.
באלבום התארחו רמי פורטיס, יואב קוטנר, קוטג', קאשי, מיקי שביב, שחר סוויסה ומאנקי סאן אוף דה דאנקי.
בנובמבר 2010 יצא אלבומו השלישי של קוואמי, "זרים במאה ה-21", גם הוא בשיתוף עם להקת "החלבות".
לאלבום קדמו שני סינגלים בהפקתו של רמי פורטיס: "יום ראשון" ו"תסחטי אותי".
את השיר השני כתבו קוואמי ופורטיס במשותף, ופורטיס השתתף בו בשירה ואף הוזכר במילותיו של השיר "ברדיו מנגנים שירים של פורטיס".
בשנת 1999 בהיותו בלהקת בויאקה הזמינו שב"ק ס' את קוואמי להשתתף בשירם "מלחמת מיקרופון הזהב" שיצא באלבומם "כנען 2000"
ב-2001 זמן קצר לאחר הוצאת האלבום הראשון של בויאקה הוזמן קוואמי על ידי מוקי להשתתף בשירו "זמן שנקום" שיצא באלבומו "שמע ישראל".
במהלך 2006 קוואמי מתארח כראפר בהופעות של המידנייט פיקוקס, סגול 59, תאמר נפאר וד.א.ם, אורי שוחט, הדג נחש ומאנקי סאן אוף א דאנקי.
ב-2008 הופיע קוואמי בפסטיבל האלטרנטיבי "חוצמזה 2" כאורח של להקת Midnight Peacocks.
מבקר המוזיקה בן שלו סימן את ההופעה כ"הברקה".
לאחר שחרורו של קוואמי מגלי צה"ל, הצטרף ללירון תאני בהנחיית התוכנית עסק שחור בשנת 1996. בשנת 2000 עזב קוואמי את התוכנית על מנת להקדיש זמן לפרויקט בויאקה, וחזר לאחר מספר חודשים.
ב-2003 עזב שוב על מנת לעבוד על אלבום הסולו שלו, והוחלף על ידי גורי אלפי.
"הקצה" הייתה תוכנית רדיו בגלגלצ המוקדשת למוזיקה אלטרנטיבית.
התוכנית החלה לשדר בחודש ינואר 1999. התוכנית נערכה על ידי נדב רביד (שגם שידר), קוואמי ואבירם בוכריס.
בוכריס עזב לאחר זמן קצר.
לאחר קצת יותר משנה עזב גם נדב רביד, והנחיית התוכנית עברה לקוואמי.
התוכנית צברה פופולריות רבה כבמה מרכזית למוזיקת האינדי הישראלית.
בעקבות השתלבותו של קוואמי בתעשיית המוזיקה הישראלית, צומצמו ימי השידור של התוכנית על ידי גלגלצ ליום אחד בשבוע בלבד, וכן נאסר עליו לסקר מוזיקת אינדי ישראלית בתחנה.
בעקבות כך עלתה עצומה באינטרנט על ידי מעריצי התוכנית על מנת להחזיר את התוכנית למתכונתה הקודמת.
לאור התמיכה ולאחר חילופי תפקידים בגלגלצ, הוחלט להחזיר את התוכנית לשני ימי שידור, ונדב רביד חזר לצוות ההגשה.
תוכנית הקצה במתכונתה הזו בגלגלצ, בוטלה סופית בסוף 2011.
בחודש אפריל 2012 עלתה לאוויר "הקצה" כתחנת רדיו אינטרנטית, בתחילה במתכונת בה שידרו שבעה שדרנים: קוואמי, נדב רביד, לאון פלדמן, יואב קוטנר, אמיר אגוזי, עפרי גופר ויוני שרוני.
כל אחד מהם שידר באופן קבוע ביום אחד בשבוע.
במהלך השנים התרחב לוח השידורים ומספר השדרנים בתחנה הלך וגדל.
גיוועץ' הייתה תוכנית סאטירה והיפ-הופ שעד מהרה הפכה בעיקר לסאטירה שהתחילה לשדר בשנת 2001 בערוץ ביפ ואירחה אצלה מדי שבוע ראפרים ישראלים שרובם קיבלו בתוכנית חשיפה טלוויזיונית ראשונה.
התוכנית נמשכה שתי עונות ובתוכנית הסיום השתתפו מיטב הראפרים שפעלו אז בארץ בשביל לשיר שיר סיום שנקרא "השירוברוז".
כוכבת הצד של התוכנית, "הבובה תום" כיכבה לימים בקליפ של שירו של קוואמי "ימים שחורים".
קוואמי עוסק בסוגיות פוליטיות בכמה מיצירותיו, וכן מביע עמדות שמאלניות ואנטי מלחמתיות.
אך לא רק אליהם באופן אישי, וכך נותר הטקסט רלוונטי גם כיום.
בשיר "כשאלוהים אמר בכיף" מתוך "כולם יודעים את התשובות" מביע קוואמי כעס על כך שלדעתו מנהיגים משני הצדדים בסכסוך הציוני-ערבי משתמשים בטיעונים שקשה לסתור אותם כמו "רצון האל", כדי לצאת למאבק שהם מרוויחים ממנו באופן אישי.
וכן, בשיר יש התרעמות כלפי המצב שבו אין מספיק ביקורת על התנהלות הצבא והממשלה, וכן קיימת על כך צנזורה - "אני מאמין אני מאמין באמונה שלמה, שמנהיגים מכל צד מרוויחים כשהם אומרים שמלחמה הוא לטובת האומה.
אם האיש אמר אז כנראה הוא צודק, בואו נסתום את הג'ורה מהר למי שמפקפק".
בשיר "נולד למות" מתוך "מלחמת פופ" נאמר: "כן, ככה מחנכים אותנו.
טעות - זה אנחנו שמתים עליכם.
כי לי פק-פק-פקעה הסבלנות, אין לכם ביצים לשבור ת'אלימות" - הטקסט מתייחס לכך שהסכסוך הישראלי-ציוני נראה אין סופי, מעגל האלימות נמשך דורות רבים, והצדדים לא מגלים סובלנות ואומץ כדי לעצור אותו.
קוואמי נחשב למעריץ גדול של ספרי וסרטי מדע בדיוני ומביע זאת ביצירותיו.
למשל, המלודיה בשיר "ימים שחורים" מתוך האלבום "כולם יודעים את התשובות", היא פרפרזה של נעימת "Imperial March" מתוך הסרט "מלחמת הכוכבים".
עוד דוגמה לכך היא השיר "מדע בדיוני" מתוך האלבום "מלחמת פופ" שמוקדש כולו לסדרות וסרטי מדע בדיוני ידועים.
התייחסותו של קוואמי למדע בדיוני נובעת לטענתו מכך שהוא עצמו מרגיש כמעין "חיזר" בחיים המודרניים ותחושה של חוסר שייכות.
אלבומו "מלחמת פופ" מביע על כוונתו בעצם להפסיק ולנסות להשתלב בחברה.
קוואמי משתמש בסרקסטיות כמעט בכל שיריו והיא מאפיין מרכזי ביצירתו.
קיימת התייחסות לדיכאון ובדידות במספר שירים של קוואמי.
ההתייחסות הבולטת היא בשיר שנקרא "דיכאון" מתוך "מלחמת פופ" בו קוואמי שר בקצב בלוז האופייני לשירי דיכאון וכן משלב בשיר בהדרגה מקצב של ראפ.
בשיר קוואמי מתייחס לכך שאינו מסוגל למצוא אושר בחייו האישיים, וכן דברים מסוימים בחברה ובמדינה גורמים לו לחוש תסכול ודיכאון.
אזכור נוסף לבדידות קיים בשיר "חופשי חופשי" מתוך "מלחמת פופ" :"כמה יכול האדם לבדו".
קוואמי אוהב מוזיקה והיא מהווה מרכיב חשוב בחייו.
אזכור בולט לאהבתו למוזיקה הוא בשיר "מאבד את הקצה", מהאלבום "מלחמת פופ".
בשיר הוא מתייחס לאירועים ידועים במוזיקה הישראלית אליהם, כביכול, הוא מקשר את עצמו.
בסוף השיר הוא מתייחס לעובדה שבזכות האינטרנט והתקשורת ההתעסקות במוזיקה איבדה מהפן האישי שלה, אך את החיבור שלו למוזיקה לא ניתן לפרק.
השיר הוא למעשה גרסה אישית של קוואמי לשיר I'm Loosing My Edge של LCD Soundsystem.
התייחסות נוספת לאהבתו למוזיקה היא בשיר "חופשי חופשי" מתוך "מלחמת פופ".
בשיר מאזכר קוואמי אמנים רבים שהוא מעריך כגון מיסי אליוט, א טרייב קולד קווסט, אריקה באדו ועוד, אך האזכור מובלע ולא מפורש.
קוואמי מתייחס בכמה משיריו לפופ והתרבות הפופולרית.
האזכור הבולט לכך הוא בשיר "מלחמת פופ": "עזוב אותך עזוב אותך, ההיפ הופ יהרוג אותך.
קבל את זה ונו תפסיק ללכת עם הראש בקיר.
אתה לא בן אדם אתה ממיר.
בסך הכל אתה ממלא פה זמן אוויר".
הטקסט מתייחס לכך שההעדפה של מרבית האנשים החיים בחברה מודרנית היא לא להתעמק ולהעשיר את עצמם, אלא להעדיף שטחיות וסיפוקים מהירים.
בשיר "הכל פה זה קומבינה" מתוך "כולם יודעים את התשובות" מדובר על תרבות הצריכה והתאגידים הכוחניים, שצוברים הון רב על חשבון התמימות והפחדים של האדם הפשוט.
מסלול ישיר ממני אליכם אל הכיסים.
כסף כסף כסף, שורף לי את קצה היד".
קוואמי היה בן זוגה של הזמרת-יוצרת רותם אור.
כולם יודעים את התשובות (2005)
קוואי הוא אי וולקני, הצפוני והעתיק ביותר מבין איי הוואי הגדולים.
אי שמספר תושביו נמוך יותר מאשר באיים אוהאו והוואי.
מקור השם קוואי אינו ידוע.
לפי האגדה, יורד הים הפולינזי הוואילואה (Hawaiʻiloa) שהגיע לאי קוואי קרא לאי על שם בנו הצעיר.
פירוש השם הוא "מקום מועדף סביב הצוואר".
האי מכונה בשם נוסף - "אי הגן", בשל הצמחייה הטרופית השופעת, העמקים והג'ונגלים שבו.
קוואי הוא האי הרביעי בגודלו בשרשרת איי הוואי.
נמצא במחוז קאואיי אשר במדינת הוואי בארצות הברית.
במרכז האי נמצא הר הגעש וואיאליאלה (Waialeale), שהוא הר געש כבוי הנחשב למקום הגשום בעולם.
האי הוא בעל חשיבות היסטורית הואיל ותושביו משמרים את ניב השפה ההוואי העתיק, השונה מאוד מהשפה ההוואית המקובלת היום.
בעלי חיים כמו תרנגולי בר, שהובאו על ידי הפולינזים מסתובבים באי באופן חופשי, סוגים שונים של ציפורים מקננות בו וחלקן בסכנת הכחדה.
בעונת החורף אפשר לראות בים דולפינים מסוג סטנלה ארוכת-חרטום (Stenella longirostris - Spinne dolphin), לווייתן הגבנון (Humpback whales) וצבים ירוקים.
כמו כן, ניתן לראות מול חופי האי את האלמוג השחור (מין של אלמוגים מוגן, המבוקש מאוד בשימוש לתכשיטים) שהוא דמוי עץ.
הדרך הטובה ביותר להבחין בו היא בזמן צלילה או שנורקלינג.
הצבע הרשמי של האי הוא סגול, כצבע פרחי עץ המוקיהאנה (Mokihana Tree) אשר פירותיו שימשו במשך שנים רבות כבושם.
אוכלוסיית מחוז קוואי, גדלה ב־6.3% נכון לשנת 2017, ולפי תחזית אותה שנה הייתה צפויה לעלות ב-4.2%.
במפקד האוכלוסין שהתקיים ב-1 ביולי 2022, התגוררו באי 73,810 תושבים, כאשר רובם מתגוררים לאורך החוף.
רוב הבנייה באי היא כפרית, על פי חוק ללא בניינים גבוהים.
בסביבות שנת 600 לספירה הגיעו לקוואי בסירות קאנו יורדי ים מאיי מרקיז (Marquesas Islands), ומאוחר יותר, בסביבות שנת 1,000 לספירה, הגיעו לאי גם יורדי ים מטהיטי.
יורדי הים מטהיטי שהיו חזקים יותר מיורדי הים מאיי מרקיז השתלטו עליהם וביססו את הדת והתרבות הטהיטית כבסיס לחברה בהוואי.
בשנת 1778, הגיע לאי קפטן ג'יימס קוק, שהיה האירופאי הראשון שכף רגלו דרכה בהוואי.
הוא נחת עם צוותו במפרץ ווימהאה (Waimea) וקרא למקום "איי הסנדוויץ'" על שם ג'ון מונטגו, שהיה הרוזן הרביעי מסנדוויץ' ואחד מנותני חסותו.
בסוף המאה ה-17, ראשי השבטים בהוואי היו עסוקים בסכסוכים על כוח ושליטה על האדמות והעם.
סכסוכים אלו הסתיימו בשנת 1810, לאחר שהמלך קמהאמהה הראשון הקים את שושלתו ושלט על איי הוואי.
קוואי היה האי היחיד שלא נכבש על ידי קמהאמהה הראשון ששלט מסוף המאה ה-17 עד תחילת המאה ה-18. פעמיים ניסה לכבוש את האי, אך לא הצליח.
בניסיון הראשון נכשל בשל סערה וים סוער ובניסיון השני הכתה מגפה בכוחותיו.
מלך קוואי - המלך קאומואלי (Kaumualii) שלא רצה בשפיכות דמים, נכנע וכרת ברית עם קמהאמהה הראשון ובזכות כניעתו שמר על מעמדו.
לאחר כניעתו, ניהל בחשאי משא ומתן עם החברה הרוסית-אמריקאית כדי להשיג תמיכה של כוח צבאי נגד שלטונו של קמהאמהה, אך המשא ומתן נקטע הואיל והצאר הרוסי הפסיק לתמוך בחברה זו.
לאחר מותו של קמהאמהה הראשון נחטף קאומואלי על ידי ליהוליאו (Liholiho), בנו של קמהאמהה, נשלח לאוהאו ואולץ להתחתן עם אחת מנשותיו של קמהאמהה, אך זמן קצר לאחר נישואיו הוא מת.
בשנת 1820 החלו להגיע לאי מיסיונרים מניו אינגלנד במטרה לגרום לתושבי האי להמיר את דתם לנצרות.
הראשונים שהגיעו היו סמואל ויטני (Samuel Whitney) ואשתו - מרסי פרטרידג' ויטני (Mercy Partridge Whitney), סמואל ראגלס (Samuel Ruggles) ואשתו - ננסי ולס ראגלס (Nancy Wells Ruggles).
הם הקימו את תחנת המיסיון הראשונה בוואימאה שהייתה עיר הבירה.
מאוחר יותר הגיעו מיסיונרים נוספים והקימו נציגויות של המיסיון בקולואה (Kōloa) על החוף הדרומי של האי ובוואיולי (Waioli) על החוף הצפוני.
המיסיונרים הנוצרים הטילו על הילידים בהוואי הגבלות וחוקים חדשים, יצרו שפה חדשה מהמסורת ההוואית והפכו את השפה לשפה כתובה, תרגמו את התנ"ך להוואית ובכך גרמו להתפרקות התרבות ההוואית.
בניהם של המיסיונרים הפכו לבעלי קרקעות ולבעלי חוות מטעי סוכר.
הוואי היא המדינה היחידה בארצות הברית שהייתה לה מונרכיה, והנציג בקונגרס האמריקאי היה נכדו של המלך קאומואלי - הנסיך ג'ונה קוהיו קאלאניאנאולה (Prince Jonah Kuhio Kalanianaole), שהיה יליד האי קוואי, וכיהן בקונגרס במשך 19 שנים.
האי קוואי נמצא 116 ק"מ (72 מייל) צפונית-מערבית לאי אואהו מעבר לתעלת קוואי.
צורתו כמעט עגולה ובמרכזו מתנשא הר הגעש הכבוי וואיאליאלה (Waialeale), בעל לוע (קלדרה) בקוטר של 15–20 ק"מ וכן שתי קלדרות צדדיות.
האי הופיע מעל פני הים לפני למעלה מ-6 מיליון שנים, כאשר המאגמה שנפלטה מנקודה חמה מתחת ללוח טקטוני שצף באוקיינוס השקט יצרה אותו.
קיימת השערה, שהר הגעש אולוקל (Olokele) אשר יצר את האי עלה מעל פני הים לפני כ-10 מיליון שנים, ומאז נשחק והפך לשתי פסגות עיקריות: פסגת קאוואיקיני (Kawaikini Peak) המתנשאת לגובה 1,591 מטר ופסגת ההר וואיאליאלה המתנשאת לגובה של 1,569 מטר.
ההר ידוע כנקודה הרטובה ביותר על פני כדור הארץ, הואיל ויורדים בו למעלה מ-1,016 ס"מ של גשם בשנה.
לקוואי שבעה סוגי מיקרו-אקלים הכוללים מישורים חוליים חמים וצחיחים באזור המערבי (West Side), יערות גשם בהרים, עמקי נהרות שופעי מים, גבעות מתונות ובִּצָּה.
פני השטח של האי מחוספסים ובשוליו רצועת חוף דקה.
הדבר נובע מכך, שהנחלים הרבים הזורמים בו גרמו לשחיקה ולבניית צוקים בגובה של כ-600 מטר, לחספוס פני השטח ולהיווצרות קניונים שאחד מהם הוא קניון ווימהאה הנמצא בעומק רב מתחת לפני הים.
יתרה מכך, רוחות הסחר החמות והלחות המגיעות ליבשה, מביאות לירידת גשמים הגורמים לריבוי זרמי מים מתוקים, אשר עיצבו את הנוף, הקרקע ופני השטח המחוספסים.
ממערב להר וואיאליאלה, קיים אזור של רמה גבוהה המכונה בִּצַּת אלאקאי (Alakai Swamp) המפריד בין צפון האי לדרומו.
רוב הזמן מכוסה האזור בעננים והשמש מפציעה בו לעיתים רחוקות.
הבצה מהווה מקום גידול לצמחים נדירים, חרקים וציפורים נדירות.
בחוף המערבי של האי עובר שביל קלאלאו (Kalalau), שבו נפגש הים עם קירות הקניונים התלולים.
בצד המזרחי של האי, האדמה עשירה ופני השטח שטוחים.
האזור משתרע מחופי האוקיינוס עד ההרים התלולים, כאשר חלק מהשטח והאזורים הנמוכים הוא אדמת ביצות המתאימה לגידול אורז וטארו.
בקוואי שפע של מפלי מים.
מזג האוויר בקוואי הוא טרופי, הלחות והטמפרטורות בו אינן קיצוניות, הוא מתון ונעים לאורך כל השנה, בשל רוחות הסחר הנוחות הנושבות מהאוקיינוס במהירות של כ־15-5 קמ"ש מכיוון צפון מזרח.
הטמפרטורות באי נעות בין 20–29 מעלות צלזיוס (85-69 מעלות פרנהייט).
על קו החוף נעות הטמפרטורות בחורף בסביבות 22 מעלות צלזיוס (72 מעלות פרנהייט) ובקיץ 27 מעלות צלזיוס (82 מעלות פרנהייט).
הלחות באי מגיעה ל-70% למרות רוחות הסחר.
מדי פעם, מגיעות לאי רוחות קונה הגורמות להרגשה של לחות גבוהה יותר.
הגשמים יורדים בעיקר בלילה ובדרך כלל נמשכים זמן קצר.
ממוצע ימי השמש באי הוא 240. לאי קוואי צד אחד גשום וצד אחד יבש.
עונת ההוריקנים נמשכת מיוני עד נובמבר.
בתקופות אלה עבר האי מספר סופות שגרמו לו לנזקים כבדים:
ב-6 באוגוסט 1959 פגעה סופת הוריקן דות (Hurricane Dot).
משבי הרוח שלה הגיעו ל-103 קמ"ש, וגרמו לנזקים כבדים ביבול, במבנים, בתשתיות, הפילה עצים ופגעה בקווי חשמל.
לשכת מזג האוויר של ארצות הברית, העניקה למחוז סונומה בקליפורניה את פרס השירות הציבורי על סיוע בתמיכה לתושבי האזור שנפגע.
בשנת 1982, הכתה באי סופת ההוריקן - איווה (Hurricane Iwa), אשר השפיעה במיוחד על קוואי וניהאו.
משבי הרוח של הסופה היו מעל 100 קמ"ש, וגרמו לנזקים חמורים בקוואי, ניהאו ואוהאו.
הסופה הרסה אלפי בתים ואנשים איבדו את חייהם.
במיוחד ניזוקו קווי החוף של אוהאו וקוואי בשל גלי הענק, ההצפות הגדולות והגשם הכבד שירד ונמשך פרק זמן קצר.
ב-11 ספטמבר 1991, 10 שנים לאחר סופת ההוריקן איווה, הכתה באי סופת ההוריקן אינקי (Hurricane Iniki), כאשר מהירות הרוח הייתה 145 קמ"ש.
הסופה פגעה ישירות באי קוואי והביאה איתה גשם כבד, גלים שהגיעו לגובה של 9.14 מטר (30 רגל) ונחשולי סערה עזים שגרמו להצפות גדולות בחופים במיוחד בחוף האי הדרומי.
לאחר סופת ההוריקן, הכריז הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש על קוואי כאזור אסון.
תיירים רבים לא ידעו על סופת ההוריקן המתקרבת, אחד מהם היה הבמאי סטיבן ספילברג ששהה עם צוות שחקניו על האי וצילם את הסרט "פארק היורה".
10 שנים עברו עד שהאי התאושש מההרס הרב שגרמה הסופה.
הכלכלה בקוואי שגשגה עד שנות ה-50 של המאה ה-20, הודות לתעשיית הסוכר והאננס, מאוחר יותר החליף את הענפים הללו ענף התיירות.
לאחר ההתאוששות ממגפת הקורונה, שכר המשרד לפיתוח כלכלי של מחוז הוואי את ארגון המחקר הכלכלי של אוניברסיטת הוואי, כדי לערוך מחקר על השפעת הקורונה באי.
החוקרים הגיעו למסקנה כי התיירות בקוואי תישאר באותה רמה, הואיל והאי ממשיך להיות יעד מבוקש על ידי התיירים.
מצד שני הביעו הערכה שהאי קוואי ייכנס לתקופת מיתון, והוא פגיע יותר מאשר מחוזות אחרים בהוואי.
בין ענפי הכלכלה של האי ניתן למנות:
הפולינזים שהגיעו לאי הביאו איתם בסירות הקאנו את צמח קנה הסוכר.
הם השתמשו בצמח כסכך לביקתותיהם וכן לעטיפת פיתיון הדגים.
בין השנים 1900-1880, הידלדלה האוכלוסייה הילידית בקוואי ומכיוון שכך, החלו בעלי המטעים שנזקקו לעובדים בחוותיהם לקבל מהגרים.
תעשיית הסוכר באמצע המאה ה-19 החליפה את תעשיית ציד הלווייתנים והפכה לתעשייה העיקרית של הוואי ביניהם האי קוואי.
כתוצאה מתנופת תעשיית הסוכר, הגיעו להוואי כ-350,000 מהגרים מרחבי העולם כדי לעבוד במטעים.
בתחילה הגיעו הסינים, אחריהם היפנים, הקוריאנים, הספרדים, הגרמנים, הפורטו-ריקנים, הפורטוגזים, הנורווגים והפיליפינים.
כל קבוצת מהגרים הביאה איתה את המסורת והתרבות שלה.
טחינת הסוכר המסחרית הראשונה התרחשה בעיר קולואה בשנת 1835, הביאה להתפתחות כלכלית ולשינוי אורח החיים.
ייצור הסוכר באי נמשך עד סוף המאה ה-20, אך בשנת 2008 נאלצו לסגור את מפעל הסוכר האחרון של קוואי.
לאחר שהופסקה תעשיית הסוכר, הפכו טחנות הסוכר הנטושות לאתרי תיירות.
בעיר העתיקה קולואה שבה היה גידול מטע הסוכר הראשון, נשמרים עדיין שרידי היסטוריית המסחר.
ויום "מטע קנה הסוכר" באי נחגג בסוף חודש יולי כל שנה.
גידול נוסף שהתפתח משני צידי האי היה גידול האננס.
החברה.Kauai Fruit and Land Co שפיתחה את מטעי גידול האננס פעלה בין השנים 1906–1965, ובנתה גם את מפעל השימורים בלאוואי (Lawai).
בשנת 1913, הקימה חברת Hawaiian Canneries Company חנות באזור קאפא'ה (Kapaa, Kapa'a) שטח החנות הפך מאוחר יותר לאתר הנופש פונו קאי (Pono Kai).
מטעי האננס ומפעלי השימורים של החברה השתרעו על כ-315 דונם בקאפא'ה.
אחד ממתנדבי האגודה ההיסטורית של קוואי שרואיין לכתבה בשנת 2003, סיפר שכמעט כל מי שגר בקאפא'ה בילדות, זוכר את העבודה במפעל השימורים במהלך תקופת הקיץ.
במפעל השימורים היו העובדים מסירים את העלים וקליפות האננס לפני שארזו את הפירות, ובימי ראשון היו מעמיסים אותם על 3 קרונות רכבת ומשליכים אותם לאוקיינוס.
בשנת 1962 נסגרה חברת השימורים של הוואי ועד שנת 2007 נסגרו כל מפעלי השימורים הגדולים של המדינה.
האי מתחלק ל-5 אזורי תיירות: עיר הבירה - ליהוי (Lihu'e); מזרח האי - "חוף הקוקוסים" (Royal Coconut Coast) בשל עצי הקוקוס הרבים הגדלים בו; צפון האי - גשום, יש בו צוקים והרים שהמפורסמים בהם הם צוקי נאפאלי (Napali); דרום האי - במרכזו העיירה פויפו (Po'ipu) ובמערב - קניון וואימאה.
עונות הקיץ והאביב הן העונות האידיאליות לביקור בקוואי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נאלצו חוות מטעי הסוכר הגדולים ומפעלי האננס להיסגר, וכך כמעט לא נותרו מקורות תעסוקה חלופיים, לפיכך היה עליהם להסתמך על מקור הכנסה אחר.
למזלם, המטעים עדיין משכו תיירים עד סוף המלחמה וזה הניע את תושבי האי להגדיל את ענף התיירות ולהסתמך עליו כמקור הכנסה חדש.
כך, החל ענף התיירות באי, לתפוס מקום מרכזי בכלכלת האי.
בשנת 1927 הגיעו לאי כ-668 תיירים, ומספרם עלה בהתמדה, כאשר עם עליית מספר התיירים עלה גם מספר בתי המלון שנבנו.
בקוואי מגדלים קפה, וחוות הקפה הגדולה ביותר בארצות הברית היא Kauai Coffee Estate.
בסיורים המתקיימים בחווה אפשר לעקוב אחרי גידול הקפה, הקטיף וקלייתו.
עיר הבירה של קוואי שוכנת במפרץ קאלאפאקי (Kalapaki) בדרום - מזרח והיא העיר הגדולה ביותר באי.
פירוש שמה הוא "צינה קרה".
קיימים בה המרכז הכלכלי, המסחרי והשלטוני של המחוז ומרכזי הקניות הגדולים.
בשנת 1849 הוקם בה מטע קנה סוכר על ידי גרמנים שהגיעו לאי, ובשנת 1883 הם בנו את הכנסייה הלותרנית לפי תוכניות מסורתיות של הבנייה הגרמנית.
הכנסייה נהרסה בשנת 1982 על ידי סופת הוריקן אולם היא שוקמה.
הכנסייה היא הכנסייה הלותרנית העתיקה ביותר בהוואי ונחשבת כאתר היסטורי.
בליהוי נמצאת המכללה הקהילתית של קוואי (Kaua'i cc=Kaua'i Community College) השייכת לאוניברסיטת הוואי.
שדה התעופה והנמל המרכזיים של האי ממוקמים אף הם בעיר.
העיר שוכנת לחופו המזרחי-מרכזי של האי קוואי, המכונה חוף הקוקוס, ופירוש שמה הוא "תקוע" או "החזיק חזק".
מתגוררים בה 11,652 תושבים, נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020.
בתחילה, הייתה קאפא'ה כפר דייגים קטן, אך לאחר שהוקמו בה חוות מטעי הסוכר באמצע המאה ה-19, ומאוחר יותר הוקם בה מפעל אננס עברו העובדים לגור בה.
קאפא'ה הייתה שונה משאר הקהילות המקומיות באי.
בשל הביצות סביבה לא גרו בעלי המטעים, אלא התגוררו בה עובדי האדמה, המשגיחים במטעים ופועלי מפעל שימורי האננס.
במשך הזמן, גדלה העיירה והפכה לקהילה משגשגת.
מטע קנה הסוכר האחרון נסגר בשנת 1946, ומפעלי האננס נסגרו בשנת 1962 והיום הם משמשים כאתרי נופש.
בשנת 1923 מספר ערבים לפני חג המולד, התחוללה בעיר שריפה ששרפה את העיר העתיקה.
רוחות הסחר ליבו את האש, אולם היא שוקמה ונבנתה מחדש.
האזור סביב העיר והעיר עצמה הם מאוד תיירותיים וזה הביא להקמת בתי מלון רבים ולדירות המיועדות לאירוח.
בעיר קיימים שני מרכזי קניות, אך גם מגוון חנויות קטנות הנמצאות בתוך מבנים היסטוריים ישנים הממוקמים במיוחד לאורך הכביש הראשי.
פרינסוויל (Princeville) היא עיירת נופש, הידועה באורח החיים העשיר שבה.
היא שוכנת על צוק בגובה 60.96 מטר (200 רגל) מעל האוקיינוס השקט ומעל העיירה האנאלי (Hanalei), בחוף הצפוני ביותר של קוואי.
במזרח גובלת פרינסוויל בקאליהיוואי (Kalihiwai) ובמערב בהאנאלי.
המרחק בינה לבין עיר הבירה ליהוי הוא כ-45 דקות נסיעה והכביש המוביל אליה צר ומפותל, חוצה נחלים, חולף על פני מפרצונים סלעיים, חופים חוליים עד הגיעו לעיירה.
תושבי הוואי הקדומים ראו בקו החוף המתנשא מעל מפרץ האנאלי את אחד המקומות היפים ביותר בשרשרת האיים של הוואי.
מספר התושבים המתגוררים בפרינסוויל הוא 2,185 תושבים, נכון למפקד האוכלוסין שהתקיים ב-1 ביולי 2023.
בראשיתה, הייתה פרינסוויל חווה שנוסדה בשנת 1853 על ידי רוברט קריטון ווילי, סקוטי ששירת את ממלכת הוואי כשר חוץ.
בשנת 1860, הזמין ווילי לחווה את המלך קמהאמהה הרביעי, אשתו אמה ובנם בן השנתיים, הנסיך אלברט אדוארד קאואיקיאולי (Prince Albert Edward Kauikeaouli), והעניק לכבוד יורש העצר הצעיר את השם פרינסוויל.
למרבה הצער, שנתיים לאחר מכן נפטר יורש העצר, אך השם נשאר.
באזור העיירה נמצאת אחת מחורשות צמח הפנדאנוס (hala - pandanus) הגדולה ביותר ברחבי הוואי.
נוכחות העץ במקום העידה על שפע מים, ועליו שימשו לאריגת מחצלות.
לצמח מספר סוגים, האלה הלבן והאלה פיאה מוזכרים במזמורים שחוברו לכבוד המלך דוד קאלאקאואה (King David Kalakaua), מונרך הוואי (Monarch of Hawai'i).
בעיר גנים בוטניים המשתרעים על 32 דונם בעלי אוסף עצום של צמחים מסוגים שונים, והם מוחזקים בבעלות פרטית.
לקראת סוף המאה ה-20, הפכה פרינסוויל לאחד מאתרי הנופש המובילים בעולם כאשר ניתן למצוא בה מלונות ברמה גבוהה מאוד, דירות אירוח, מסעדות ומגרשי גולף.
העיירה האנאלי היא עיירה קטנה מערבית לפרינסוויל השוכנת במפרץ בצורת חצי סהר.
לחוף המפרץ נבנה בשנת 1892 מזח מעץ הנחשב אתר היסטורי.
בסביבות שנת 1900, החל להיבנות מזח מבטון, ארוך יותר שבנייתו הסתיימה בשנת 1912. המזח החדש נבנה במטרה לענות על צורכי תעשיית האורז ששגשגה במקום והייתה אחד מאזורי גידול האורז העיקריים בהוואי.
במשך השנים הפך המזח למקום מפגש מועדף על תושבי המקום המגיעים אליו כדי לדוג, לשחות ולהשמיע מוזיקה, ופרסומו בעולם הגיע עם צילום הסרט "דרום האוקיינוס השקט" ("South Pacific").
בראשיתה, הייתה האנאלי כפר מאוכלס ומשגשג, ומלכי הוואי קמהאמהה הרביעי ודוד קאלאקאואה אהבו לשהות בה.
תושבי הכפר גידלו טארו, בננות, פירות לחם, בטטה קוקוס וקנה סוכר.
בתחילת המאה ה-20, עברו מגדלי קנה הסוכר לגידול אורז במישור החוף של הכפר, וטחנת האורז במקום היא הטחנה היחידה שנותרה בהוואי ומשמשת כמוזיאון חקלאי.
בעיירה, קיימים אתרים היסטוריים נוספים כמו בית המיסיון Waiʻoli וכנסיית Huiʻia Waiʻoli, בהם מוצג לציבור הרחב אורח חיי המסיונרים בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך גם גלריות לאמנות עכשווית.
למרכז הקהילתי בעיירה נוהגים להגיע תושבי המקום ומבקרים רבים, בכדי להאזין לקונצרטים של יוּקולֶיְלִי אשר מתקיימים באופן קבוע באי.
הקונצרטים הללו מהווים חלק מתרבות המוזיקה ההוואית.
שדה התעופה המרכזי של קוואי הוא נמל התעופה ליהוי (LIH), הממוקם בדרום מזרח העיר.
הנמל משתרע על 3,575.73 דונם (883.583 אקר) ומספק שירותי תעופה לטיסות פנימיות, טיסות בינלאומיות, טיסות מטען, וכן משמש כנקודת יציאה של מסוקים (מפעילי טיולים) וכו'.
בנמל שני מסלולים, מגדל פיקוח ומנחתי מסוקים.
הדרך הטובה ביותר לראות את כל האי קוואי היא לטוס במסוק.
הנמל הראשי נאוויליווילי (Nawiliwili) נמצא בעיר ליהוי על חוף מפרץ נאוויליווילי.
הוא מוגן על ידי סלע ושובר גלים.
הנמל משמש את הספינות המבקרות באי.
חטיבת הנמלים של מדינת הוואי מתחזקת ומפעילה את רציפי הנמל, וכן ספינות המביאות איתן משלוחים שונים.
לנמל 3 רציפים ובנוסף רציף נוסף המשמש את משמר החופים של ארצות הברית.
קוואי הוא אי עגול ונסללו בו מספר כבישים מהירים אשר שייכים לאגף הכבישים המהירים במחוז קוואי והם: כביש 570, כביש 540, כביש 51, כביש 50, כביש 550, כביש 580, כביש 56, כביש 583, כביש 5600, כביש 541. בנוסף חוצים את האי כבישים קטנים המקשרים בין העיירות והערים.
הכביש המהיר המרכזי העובר במזרח האי לאורך 3/4 מהיקפו הוא כביש מספר 56. תחילתו בעיירה האנאלי בצפון והוא ממשיך עד ליהוי בדרום.
בהמשכו כביש מהיר מרכזי נוסף - כביש 50, מליהוי לוואימאה בחוף הדרומי.
החוף הצפון - מערבי של קוואי אינו נגיש לכלי רכב בשל צוקי חוף נאפאלי.
חברת האוטובוסים בקוואי היא Kauaii Buss.
באי קיימות גם שתי חברות מוניות מורשות מרכזיות: מוניות פונו וסיורי קוואי (Pono Taxi and Kauai Tours) וכן מוניות האנאלי (Taxi Hanalei).
חופים, פארקים, קניונים, גנים, שבילים ומגדלור
חוף (Napali Coast) ופארק לאומי נאפאלי בחוף הצפוני של קוואי.
אורכו של החוף הוא 5.18 מטר (17 מייל), נחשב אחד החופים המוכרים והיפים ביותר בעולם.
בקו החוף צוקים ירוקים עצומים, הנושקים לחוף ומספקים נוף מחוספס של עמקים צרים ועמוקים המסתיימים בפתאומיות.
הצוקים בעלי רכסים חדים מתנשאים מעל האוקיינוס השקט כאשר מפלי מים צונחים מהם אל העמקים הצרים.
עדיין ניתן למצוא טרסות נרחבות עם חומות אבן בתחתית העמק שבו חיו תושבי האי וגידלו טארו.
אפשר להשקיף עליהם משביל קאלאלאו, או ממקום מקלט חיות הבר הלאומי (Kilaueapoint).
הגישה הבטוחה ביותר להגיע למקום ולראות את הנופים היא דרך הים או דרך האוויר.
בתקופת הקיץ נערכים טיולי קיאקים מודרכים המגיעים אל הצוקים הנישאים.
הפארק הוא מדברי, ועובר בו שביל קאלאלאו הנמשך לאורך 17.70 ק"מ (11 מייל).
מסלול ההליכה בשביל עובר ב-5 עמקים מתחיל מחוף קיי (Ke'e) לחוף קאלאלאו, ממשיך לאורך חוף נאפאלי ועד לעמק קאלאלאו.
בחופי האנהקאפיאי (Hanakāpīʻai) וקאלאלאו יורד השביל לגובה פני הים.
מתצפית האנאלי, מעבר לכביש המהיר מפרינסוויל, ניתן לראות את הנהר המתפתל דרך שדות הטארו המוצפים ואת ההרים.
גני לימאהולי והשמורה (Limahuli Gardens) הם גן בוטני המהווה חלק מ"הגן הטרופי הלאומי" (National (Tropical Botanical Garden המוקדש למחקר, שימור וחינוך על צמחים טרופיים.
הגן הטרופי הלאומי מפעיל שני גנים בוטניים נוספים באזור פויפו.
ניתן לראות בגן את החי והצומח המקומיים, אך גם צמחים שהובאו להוואי ממקומות אחרים, כאשר חלק מהמינים נמצא בסכנת הכחדה.
המטרה של הגן ושימור לימאהולי היא שיקום אקולוגי ותרבותי של העמק.
קיימות עדויות ארכאולוגיות המוכיחות שהעמק היה אחד היישובים המוקדמים ביותר בהוואי.
בשנת 1997, הוענק לגן לימאהולי התואר "הגן הבוטני הטבעי הטוב ביותר", על שימוש בשיטות סביבתיות של מים, אדמה ושימור צמחים מקומיים.
הגן נמצא מאחורי הר מקאנה והשביל העובר בגן מוביל לנקודת תצפית שממנה נשקף נוף פנורמי של חוף נאפאלי והאוקיינוס השקט.
בתקופת החורף ניתן לצפות בלווייתנים.
Inouye Kīlauea Point) שוכן בנקודה הצפונית ביותר של האי מאז שנת 1913, עדשתו מסוג Fresnel האירה את הדרך ליורדי הים.
זהו אחד המגדלורים ההיסטוריים השלמים ביותר בארצות הברית, כאשר בשנת 1976 הופסקה פעולתו.
כיום משמש המגדלור מקלט לחיות בר, והוא אחד המקומות הטובים ביותר באי שניתן לצפות בעופות ים כמו ציפור כף הרגל האדומה הידועה גם כסולה סולה (red-footed booby), ציפור הפריגטה הגדולה (great frigate bird), אלבטרוס לייסן (Laysan albatross), האווז הנדיר ביותר בעולם - אווז הוואי (Hawaiian goose).
במים ניתן לזהות קבוצות של דולפינים ספינרים, לווייתני גבן, צבי ים ירוקים (green sea turtles) ועוד.
לאורך החוף קיימים 6 פארקי חוף: לידגייט (Lydgate) עם חול לבן המיועד בעיקר למשפחות, קאפא'ה, וואיפולי (Waipouli), וואילואה, קיליאה (Kealia), ו-פליקו (Paliku) המכונה גם חוף החמור.
רובם מציעים שירותים, מקלחות, מגרשי פיקניק ותחנות הצלה.
הרי נונו (Kauai's Nounou Mountain Range) נמצאים בצד המזרחי של קוואי, בין וואילואה לעיירה קאפא'ה.
אחד הרכסים מהרי נונו מכונה בשם "ענק השינה" ("Sleeping Giant").
שלושה שבילים חוצים את ההרים הללו כאשר אחד מהם עובר ב"ענק השינה" דרך יער מוצל של עצים שונים ומגיע לנקודת תצפית על מזרח קוואי.
חוף פויפו, מחולק לשני מפרצים, כאשר מפרידה ביניהם רצועת חול צרה.
בצד אחד מנמנמים על החוף כלבי ים נזיריים הנמצאים בסכנת הכחדה, והצד השני משמש את ציבור הרוחצים בים.
החוף נחשב כחוף הפופולרי ביותר בצד הדרומי של האי.
מולו נמצאים פארק חוף פויפו ומספר אתרי נופש.
אזור הנופש של פויפו נחשב כאזור היבש ביותר באי.
בפארק חוף Po'ipu Maha'ulepu, מול מלון שרתון ומול מסעדת Beach House ניתן להבחין בדג הלאומי של הוואי - נצרן רקטאנגולוס (בהוואית - humuhumunukunukuāpuaʻa) השוחה במימי האוקיינוס.
השביל עובר לאורך החוף הדרומי, דרך העיירות קולואה ופויפו.
אורכו 16ק"מ (10 מייל) והוא מחולק ל-14 תחנות העוברות באתרים התרבותיים, ההיסטוריים והגאולוגיים החשובים של האזור.
קניון וואימאה (Waimea Canyon) ממוקם במערב האי ומשתרע לאורך 22.53 ק"מ (14 מייל).
בצבעיו דומה ל"גרנד קניון" - צבע הצוקים בו אדמדם.
הסופר מרק טווין העניק לו את הכינוי "הגראנד קניון של האוקיינוס השקט".
אפשר לסייר בפארק ברגל, באופניים ואף לטוס מעליו בהליקופטר.
קיימות בו מספר נקודות תצפית, חנייה ושירותים.
רשות התיירות של הוואי ממליצה להגיע לקניון ולבקר בו בזמן השקיעה.
הפארק הלאומי קוקי (Kokee State Park).
ממוקם צפונית לקניון וואימאה ומגיעים אליו בנסיעה על כביש 550. הפארק משתרע על 4,345 דונם.
גדלים בו סוגים רבים של צמחייה מקומית, והוא משמש בית למספר סוגי ציפורים הוואיות וחרקים.
שבילי הליכה חוצים את הפארק, חלקם מובילים לנקודות תצפית על קניון וואימאה, אחרים עוברים ביערות גשם המובילים אל החוף הצפוני.
ממוקם במערב האי באזור חם ויבש.
הוא נמצא בקצה הכביש המהיר 50 וממנו ממשיכים לדרך עפר ארוכה ומשובשת ההופכת בתקופה של גשמים לבלתי עבירה.
כדי להגיע לפארק יש להשתמש ברכבי שטח.
אורכו 5.18 מטר (17 מייל) של חוף לבן ודיונות, וצומחים בו קקטוסים מדבריים.
החוף מתאים לטיולים ארוכים ולשקיעות מרהיבות והקמפינג בו הוא באישור בלבד.
אפשר לדוג ולשחות אך יש להזהר מזרמי המים החזקים ההופכים את השחייה במקום למסוכנת.
מוזיאון הומסטד גרוב (Grov Farm Homestead) הוא חוות קנה סוכר בעיר ליהוי ואחד ממטעי הסוכר המוקדמים ביותר הנחשב כאתר היסטורי.
בשנת 1864 נרכשה על ידי ג'ורג' וילקוקס (George N.
Wilcox) שהיה בנם של מורים מיסיונרים, ובשנת 1978 הפכה למזיאון, המציג את אופן פעילותו של מטע סוכר בשנות ה-60 של המאה ה-19. המוזיאון שוכן בצד המערבי של העיר וכולל את המבנה הראשי של המטע המקורי, בית הבעלים, קוטג' אירוח, משרד ישן, ומחנה שבו גרו עובדי המטעים.
הסיור במקום מוביל את המבקר בכל רחבי הנכס הכולל את בית וילקוקס הישן ואת בית עוזרת הבית הנמצא בין גנים טרופיים, מטעים ומדשאות.
מוזיאון קוואי בליהוי, נחשב כמוזיאון החשוב ביותר של האי לשימור חפצי הילידים בהוואי, תמונות היסטוריות והצגת עבודות האומנים של קוואי.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1960.
מוזיאון הטבע בפארק קוקי נותן סקירה כללית על הפארק וקניון וואימאה.
התערוכות המוצגות בו מדגימות את האקלים השורר בפארק, את הצמחייה והצפורים החיות בשטח הפארק.
פסל ג'יימס קוק מוצב בעיר ווימאה.
הפסל הוא העתק של האנדרטה הניצבת בעיר הולדתו וויטבי באנגליה.
הפסל עשוי סלע לבה ועליו שני לוחות.
לוח אחד המתאר בתבליט את ספינותיו של קוק עם קבוצת ילידים הוואים ועל הלוח השני ישנו כיתוב המנציח את נחיתתו של קוק בשנת 1778 וגילוי איי הוואי.
אנדרטת הסוכר היא אחת מהתחנות במסלול המורשת של קולואה.
האנדרטה הוזמנה מהפסל יאן גורדן פישר (Jan Gordan Fisher) על ידי ועדת אנדרטת הסוכר בהוואי הוקמה ונחנכה בשנת 1985. האנדרטה בנויה מבטון צורתה חצי עיגול פתוח משני צדדיו, המונח על אבן ריחיים ועליו פסל עשוי ברונזה המתאר את שמונה הקבוצות האתניות העיקריות שהביאו לשגשוג תעשיית הסוכר.
הפסל נפתח מול שרידי ארובת האבן של טחנת הסוכר קולואה, שנבנתה ב-1841.
פנס האבן היפני בקאפא'ה ניצב בקצה חוף קאפא'ה משנת 1987. הוא נבנה לראשונה בשנת 1911 והיה קבור ומרוחק מהעין שנים רבות.
הפנס עשוי בטון יצוק וגובהו 4.5 מטר (15 רגל).
Teraoka, והאנדרטה הוצבה במטרה להנציח את מלחמת רוסיה-יפן של 1905 ולכבד את עלייתו של קיסר יפן טאישו בשנת 1912. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הגיעו יפנים רבים לעבוד במטעי הסוכר והאנדרטה שימשה להם כתזכורת לתרבותם ולמולדתם.
בשנת 1943 בשל האווירה האנטי יפנית שהייתה במהלך מלחמת העולם השנייה, נקבר הפנס בפארק, ונשכח עם הזמן.
בשנת 1972 התגלה פנס האבן אך עברו למעלה מעשר שנים עד ששופץ.
השיפוץ נעשה הודות למאמצי הקהילה המקומית והחברה ההיסטורית של קוואי, לאחר מכן הוצב במקומו הנוכחי.
באי קוואי צולמו למעלה מ-70 סרטים ותוכניות טלוויזיה.
שני מגרשי הגולף המפורסמים ביותר בהוואי ובענף הגולף העולמי נמצאים בעיירה פרינסוויל.
מגרש הגולף פרינס ומגרש הגולף מאקאי (Makai).
שני מגרשים אלו תוכננו על ידי אדריכל הגולף רוברט טרנט ג'ונס Robert Trent )(Jones, Jr.
הגלישה בקאווי מיועדת עבור כל ציבור הגולשים.
מתחילים יכולים לגלוש במפרץ האנלי או פויפו והגולשים המתקדמים יותר יוכלו לגלוש ב-Hanalei point או בפוליהלה (Polihale).
הזמן הטוב ביותר לגלוש בקוואי הוא בחודשי החורף בין נובמבר לאפריל.
בחלקו המערבי של האי, באזור המכונה "החולות הנובחים" (Barking Sands), נמצא אחד משדות הניסוי הגדולים והמתקדמים בעולם לירי טילים (PMRF - Pacific Missile Range Facility).
זה אחד השדות הבודדים שבהם ניתן לנהל ניסויים מבוקרים המשלבים בו-זמנית צוללות, ספינות שטח, מטוסים, טילים "רגילים" וטילים בליסטים.
הוא משמש את תוכניות ההגנה המרחבית (THAAD) של צבא ארצות הברית וכן תוכניות מערכת ההגנה מפני טילים בליסטיים
אלו תוכניות לפיתוח והצטיידות ביכולת הגנה מטילים בליסטיים על ידי יירוטם במנגנון של "פגיעת גוף בגוף".
בשנת 2009 נפרסו בשדה סוללות THAAD מבצעיות, כנגד האיום של טילים בליסטיים מצפון קוריאה.
קוואנגג'ו (בהנגול: 광주광역시, בהנג'ה: 光州廣域市, מילולית: "נפת האור") היא עיר מטרופוליטנית בדרום-מערב קוריאה הדרומית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.477 מיליון תושבים והיא העיר השישית בגודלה בקוריאה הדרומית (אחרי סיאול, פוסאן, אינצ'ון, דאיגו וטג'אן).
העיר מוקפת במחוז דרום צ'אלה, מרוחקת כ-268 ק"מ דרומית לבירה סיאול ושימשה כבירת המחוז עד שבירת הנפה הועברה בשנת 2005 לכפר נַאמְאַק שבנפת מואן.
קוואנגג'ו נוסדה בשנת 57 לפנה"ס ומאז היווסדה שימשה מרכז מדיני וכלכלי בעל חשיבות בקוריאה.
בתקופת ממלכת באקג'ה בדרום-מערב קוריאה (בין השנים 18 לפנה"ס עד 660 לספירה) הייתה העיר אחד ממרכזי המינהל של הממלכה.
בשנת 1929, בתקופת השלטון היפני בקוריאה, עורר עימות בין סטודנטים קוריאנים ויפנים בעיר הפגנות מחאה בכל האזור, ששיאן באחת מן ההתקוממויות העיקריות של הקוריאנים נגד השלטון היפני.
במאה ה-20 ידעה העיר פריחה תעשייתית לאחר סלילת מסילת רכבת מקשרת לבירה סיאול.
בין תחומי התעשייה העיקריים בעיר בולטים מפעלי כותנה, ממגורות אורז ומבשלות בירה.
בשנת 1967 החלה בניית אזור תעשייה אשר משכה לעיר מפעלים מתחום תעשיית הרכב.
במאי 1980 פרצו בעיר הפגנות מחאה בשל הכרזת המשטר הצבאי בקוריאה הדרומית בראשות צ'ון דו-הואן.
ההפגנות דוכאו באכזריות על ידי כוחות הצבא, לעיתים בירי אוטומטי אל עבר המפגינים.
בשנת 1996 הועמד צ'ון דו-הואן לדין על התקוממות קוואנגג'ו.
בעקבות הפגנות אלה מכונה לעיתים העיר "מקדש הדמוקרטיה הקוריאנית".
לאחר ששב השלטון הדמוקרטי לקוריאה הוקם בית קברות לאומי לקורבנות ההפגנות.
בקוואנגג'ו קו רכבת תחתית בודד.
בחודש אפריל 2008 נפתח קטע חדש לקו זה.
בעיר שתי תחנות רכבת מהירה KTX (רכבת המבוססת על ידע שנקנה מה-TGV הצרפתית).
שני שדות תעופה משרתים את העיר: שדה התעופה של קוואנגג'ו ושדה התעופה הבין-לאומי של מחוז מואן.
קוואנגמיונגסונג (בקוריאנית: 광명성 1호, Kwangmyŏngsŏng, בעברית: כוכב זוהר) הוא שמו של הלוויין הראשון של קוריאה הצפונית, אותו ניסתה לשגר לחלל ב־31 באוגוסט 1998, בסמיכות ליום השנה החמישים לייסודה של קוריאה הצפונית.
בתאריך זה, שוגר משגר לוויינים מאתר שיגור הטילים הצפון קוריאני, ונחת באוקיינוס השקט.
קוריאה הצפונית טענה שהלוויין נכנס בהצלחה למסלולו וכי הוא נועד לצרכים מדעיים וכדי לשדר שירי הלל למנהיג המדינה.
אולם כל הניסיונות של המערב לאתר אותות שידור מהלוויין או לזהות אותו בחלל כשלו, והטיל שכביכול שיגר את הלוויין זוהה נופל לאוקיינוס השקט.
דובר של מחלקת המדינה בארצות הברית אמר שקוריאה ככל הנראה ניסתה לשגר לוויין קטן מאוד לחלל, אך הניסיון נכשל.
הטלוויזיה של קוריאה הצפונית שידרה תמונות של הלוויין, הזהה בתצורתו ללוויין הראשון של סין, דונג פנג 1, אך קטן ממנו במקצת.
התכנון הדומה ללוויין הסיני, נובע ככל הנראה מהסיוע שהעניקה סין לקוריאה הצפונית בתחום טכנולוגיות הטילים והחלל.
על פי התמונות, הלוויין בנוי בצורת פאון טטראהדרון ממנו מזדקרות ארבע אנטנות רב כיווניות.
ללוויין אין תאים פוטו וולטאיים (תאים סולאריים) לטעינת מצבריו, והוא מתבסס על כוח חשמלי מסוללות, ולפיכך גם אם היה מגיע לחלל היה אורך חייו קצר ביותר.
באפריל 2009 טענה קוריאה הצפונית שהיא שיגרה את הלוויין קוואנגמיונגסונג־2 לחלל באמצעות משגר הלוויינים אונחה, ושהוא נכנס למסלול סביב כדור הארץ, אולם רוסיה, ארצות הברית וקוריאה הדרומית טענו שהשיגור נכשל.
קָוַואלָה היא עיר נמל בשטח מחוז קוואלה, אשר בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה שבצפון יוון.
העיר ממוקמת במפרץ קוואלה מול האי תאסוס.
יישוב בשם נֶאַפּוֹלִיס נוסד במקום במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית והוא מרוחק כ-14 קילומטרים מעיר המחוז ההיסטורית פיליפי שהוקמה באמצע המאה ה-4 לפנה"ס.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס הפך היישוב חלק מפרובינציה רומית.
לאחר הפיצול באימפריה נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית, העיר שנקראה כריסטופוליס הורחבה והפכה לזירת קרבות מול צבא האימפריה הבולגרית הראשונה.
ב-1185 פשטו נורמנים על החבל, כבשו את העיר והעלו אותה באש.
ב-1387 נכבשה קוואלה על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בהנהגת הסולטאן מוראט הראשון והעות'מאנים שלטו בעיר במשך למעלה מ-500 שנים.
ב-1769 נולד בעיר מוחמד עלי מכונן מצרים המודרנית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כבש צבא ממלכת בולגריה את העיר ולאחר תבוסת הבולגרים במלחמת הבלקן השנייה נמסרה העיר ליוונים מכח הסכם בוקרשט.
ב-24 באוגוסט 1916, במהלך קרבות החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, כבש הצבא הבולגרי את העיר, תוך שהוא נעזר בכוחות גרמניים והעיר נשלטה על ידי הבולגרים עד לסיום המלחמה.
לאחר מלחמת יוון–טורקיה וחתימת הסכם לוזאן, גדלה אוכלוסיית העיר באופן משמעותי בשל טרנספר האוכלוסיות שבוצע בין שתי המדינות.
הבולגרים שאפו לשלוט באזור בשל דרישתם לגישה חופשית לים האגאי כחלק מחלומם ההיסטורי על "בולגריה הגדולה".
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי כבעלת בריתה של גרמניה הנאצית, הוורמאכט נכנס לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוון.
באוקטובר 1944, לאחר כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום, הוחזרה העיר לשליטת הממלכה היוונית.
בשנות ה-50 הורחב שטחה של קוואלה באמצעות ייבוש שטחי ים.
ב-1967 נמלט לעיר המלך קונסטנטין השני לאחר הפיכה צבאית שבוצעה בממלכה, תוך ניסיון כושל לארגן הפיכת נגד.
קוואלה נמצאת בתוואי האגנטיה אודוס בין סלוניקי לאלכסנדרופולי.
בפאתי העיר פועל נמל התעופה הבינלאומי "אלכסנדר הגדול" וכן נמל מעבורות לצורכי תיירות ומסחר.
החל מ-1957, בין יולי לספטמבר מתקיים אחת לשנה באמפיתיאטרון בפיליפי פסטיבל מוזיקה ותיאטרון.
בעיר מספר מוזיאונים ובכללם המוזיאון הארכאולוגי של קוואלה שנוסד ב-1934, מוזיאון הפולקלור ומוזיאון הטבק.
בקוואלה מספר אתרים ארכאולוגיים, חלקם עוד מתקופת האימפריה הביזנטית ובכללם אמת המים שהוקמה בראשית המאה ה-14, מצודת העיר שהוקמה במהלך המאה ה-15 וביתו של מוחמד עלי שליט מצרים שמצוי בעיר העתיקה.
קבוצת הכדורגל העירונית "PAE קוואלה" המתחרה בליגת המשנה היוונית בכדורגל מקיימת את משחקיה באצטדיון העירוני המכי 10,500 מקומות ישיבה.
בעונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום השישי.
גם קבוצת הכדורסל אנוסיס קוואלה, מתחרה בליגת המשנה היוונית ומארחת באולם הספורט המקומי "קלאמיטזס", המכיל 1,500 מקומות ישיבה.
בעיר שורר אקלים ים תיכוני.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15.8oc, כשערכי הקיצון נעים מ-3oc בינואר ועד 29.7oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 403.2 מילימטרים.
ב-1526, תקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון, כבש צבא האימפריה העות'מאנית את ממלכת הונגריה ויהודי הממלכה היגרו או אולצו להגר לשטחי האימפריה העות'מאנית.
ב-1529 הגיעו מקצת מיהודי הונגריה גם לעיר קוואלה.
בהמשך, היגרו לעיר יהודים ספרדים מסלוניקי ואדירנה וכן יהודים אשכנזים מאזור בולגריה.
בשלהי המאה ה-16 מנתה הקהילה 500 נפשות ובעיר הוקמו 4 בתי כנסת.
ב-1676 היוו יהודי העיר שליש מהאוכלוסייה הכללית.
במהלך המאה ה-18 הלכה אוכלוסיית יהודי העיר והדלדלה עקב העדר מקורות פרנסה שהובילו להגירת בני הקהילה מקוואלה לערים מבוססות יותר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 עברה קוואלה פיתוח ובכלל זה הרחבת הנמל ומשפחות יהודיות מסלוניקי החלו להגר אליה.
בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר כ-230 משפחות שמנו בין 1,000 ל-1,300 נפשות.
בעשור השני של המאה ה-20 הפכה קוואלה לזירת קרבות, עניין שהשליך על מצבה של הקהילה היהודית אשר בניה נפגעו פיזית וכלכלית ובמספר בניה חלה ירידה.
במהלך שנות ה-20 הועסקו מרבית בני הקהילה בתעשיית עיבוד הטבק.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה יוון על ידי גרמניה הנאצית ואזור תראקיה ובכלל זה העיר קוואלה הועברו לחזקת ממלכת בולגריה, אשר הייתה בעלת בריתם של הגרמנים.
מיהודי העיר נמנעה אזרחות בולגרית, והוטל על אלכסנדר בלב, ראש הקומיסריון לענייני יהודים, לפתור את "בעיית היהודים".
בראשית מרץ מנתה הקהילה היהודית בעיר 1,471 נפשות.
ב-4 במרץ 1943, בשעה 04:00, נערכה אקציה בכל רחבי תראקיה ובכלל זה בעיר קוואלה.
בשלב ראשון ריכזו השוטרים הבולגרים את היהודים במחסני טבק בעיר עצמה.
לאחר מספר ימים הועמסו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו במשך שלוש יממות גשומות אל עבר בולגריה.
ראש העיר קוואלה שיפליאב שלח מכתב תודה לשר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי בו כתב: "העיר קוואלה שוחררה מאלפיים פעילים של השוק השחור, מהשודדים הנצחיים של עמנו ואויבינו המושבעים".
לאחר כשבועיים הועלו בני הקהילה על רכבות משא פתוחות שנסעו לכיוון העיר לום שעל גדת הדנובה, תוך שהחיילים הבולגרים מכים בהם בקתות רוביהם ומצליפים בהם בשוטיהם.
עובדי הכפייה היהודים בני "בולגריה הישנה", אשר הועסקו בסלילת כבישים ומסילות ברזל לאורך תוואי נסיעת הרכבות, רצו אחר הקרונות והשליכו לעברם מזון ובגדים.
בנמל לום הועלו בני הקהילה על ארבע מעבורות אשר הפליגו לכיוון העיר וינה.
לפי אחת הגרסאות, טובעה מעבורת אחת על ידי הגרמנים וכל נוסעיה טבעו עמה.
נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו על רכבות משא לכיוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה.
מעריכים שרק כ-20 מיהודי העיר ניצלו ממוות במחנות ההשמדה.
ב-1948 התגוררו בקוואלה 42 יהודים, ב-1967 נמנו 47, ובשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
בפאתי העיר קיים בית עלמין יהודי אשר מתוחזק על ידי יוצאי הקהילה החיים בישראל ונציגי הקהילה היהודית ביוון.
ב-2016 הוצבה בעיר אנדרטה לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
באפריל 2017 נותצה האנדרטה ונגרם לה נזק רב.
קוואנגמיונגסונג 3 (בקוריאנית: 광명성 3호, Kwangmyŏngsŏng, בעברית: כוכב זוהר) הוא שמו של לוויין מתוצרת קוריאה הצפונית, ששוגר ב־12 באפריל 2012, אך לא הגיע לחלל בגלל כישלון המשגר.
הלוויין שוגר כחלק מהאירועים לציון יום הולדתו המאה של מייסד קוריאה הצפונית ושליטה הראשון, קים איל-סונג.
על פי הצהרות דוברים רשמיים של קוריאה הצפונית, הלוויין הוא לוויין חישה מרחוק המצויד במצלמות, לשם ביצוע משימות שונות של הערכת יבול חקלאי.
הלוויין הוא בעל תצורה של תיבה, והוא עטוי תאים פוטו־וולטאיים לשם הפקת חשמל הנדרש לפעולתו במסלול.
משך החיים המתוכנן ללוויין הוא שנתיים, והוא אמור להיות משוגר למסלול מעגלי קוטבי בגובה של 500 ק"מ.
NORAD, פיקוד ההגנה האווירית של ארצות הברית וקנדה, פרסם הודעה לפיה השלב הראשון של הטיל נפל כ־165 קילומטר ממערב לסיאול, וכי שני השלבים האחרים כשלו.
גם קוריאה הצפונית הודתה בכישלון השיגור.
הודעה רשמית של קוריאה הצפונית בדבר שיגור לוויין נוסף בשם זה במהלך חודש דצמבר 2012 פורסמה בראשית דצמבר.
בהודעה הרשמית של ממשלת קוריאה הצפונית מצוין שמו של הלוויין כ־"קוואנגמיונגסונג 3-2".
הלוויין שוגר בהצלחה לחלל ב-12 בדצמבר 2012. למרות השיגור המוצלח, תצפיות על הלוויין הראו שהוא נמצא במסלול ללא שליטה.
קוואלקום היא חברה אמריקאית רב-לאומית וציבורית שמנייתה נסחרת בנאסד"ק, שבסיסה שוכן בסן דייגו, קליפורניה.
קוואלקום היא חברה המתכננת רכיבי מוליכים למחצה אינטגראליים בעיקר לתחום תקשורת הנתונים האלחוטית ופועלת בשיטת ה-Fabless.
קוואלקום נוסדה ב-1985 על ידי שני מדענים יהודים אמריקאים פרופסור ארווין ג'ייקובס מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואנדרו ויטרבי מאוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
השניים היו שותפים ב-1968 לייסוד חברת Linkabit שעסקה בהצפנת תקשורת לוויינית.
את קוואלקום הם ייסדו עם בוגרי אוניברסיטת דרום קליפורניה והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, כדי לייצר מוצרי תקשורת דיגיטלית כדוגמת מעגלים משולבים ייעודיים שהצפינו תשדורות באמצעות האלגוריתם של ויטרבי.
מוצר אחר בשם OmniTRACS היה בשימוש חברות תובלה וסייע בשירותי איכון ותקשורת באמצעות לוויינים.
לראשית דרכה של קוואלקום היו שותפים מדענים ישראלים מרפא"ל, אשר יצאו לשנות שבתון בארצות הברית והם ד"ר יוסף שפירא, ד"ר ישראל בר-דוד וד"ר אפי זהבי.
ב-1990 החלה קוואלקום בפיתוח שיטת תקשורת סלולרית מבוססת CDMA.
עבודת המחקר ופיתוח החלה כחלק מניסיון להציע פתרון למחסור בתדרים סלולריים באזור לוס אנג'לס.
תחנות השידור התבססו על שיטת ה-CDMA שקוואלקום יישמה במוצר התקשורת הלוויינית שלה, OmniTRACS.
ב-1992 החלה קוואלקום ביצור תאי שידור, טלפונים סלולריים ושבבים מבוססי CDMA.
תאי השידור הראשונים שהותקנו נתגלו כלא אמינים, וקוואלקום העבירה לחברת "נורטל" את הידע שנצבר במלואו, בתמורה לעבודת שיפור שלהם במיתוג בין התחנות.
בשנת 1991 החברה יזמה פרויקט "Globalstar".
ב-1997 שילמה קוואלקום 18 מיליון דולר על הזכות לשנות למשך 20 שנה את שמו של אצטדיון סן-דייגו ל"אצטדיון קוואלקום".
ב-1999 החלה החברה בפרישה מהעיסוק הישיר בתחנות בסיס סלולריות ומכרה את עסקי התשתית לרשתות סלולריות לחברת "אריקסון".
בהמשך מכרה את עסקי הייצור של טלפונים סלולריים לחברת "קיוסרה".
כחלק מהמהלך היא החלה להתמקד בפיתוח ורישוי של טכנולוגיות אלחוטיות ובייצור של מעגלים משולבים מסוג ASIC ו-RFIC, במיוחד מעגלים מסוג מערכת על שבב.
בתחילת שנות ה-2000 פיתחה קוואלקום טכנולוגיות רדיו מתקדמות CMOS-RF כאשר התפיסה של תכנון הרדיו השתנתה בהובלתה מרדיו בהמרה כפולה (סופר הטרודיין) לרדיו בהמרה ישירה עם תדר ביניים אפס טופולגיה הנקראת ZIF.
זו הייתה גישה פורצת דרך שפישטה את תכן מקמ"שי הרדיו בפלטפורמות הסלולריות ופתרה את בעיית תדרי הבבואה.
עקב כך הוזלו מכשירי הסלולר בשל אי נחיצות במסנני תב"ם והורדה בעלות הרכיבים ועליה באינטגרציה ברמת ה-RFIC.
משפחת הרכיבים לסלולר של קוואלקום נקראת RTR6280 RTR6285. ארכיטקטורה זו היא פתרון CHIP-SET מלא של רדיו ו-BASE-BAND שעובד עם רכיבי ה-MSM של קוואלקום.
בשנת 2000 רכשה קוואלקום תמורת מיליארד דולר במניות את חברת SnapTrack, שפיתחה את ראשוני רכיבי ה-GPS מסוג AGPS המסייעים לאיכון מהיר באמצעות רשת סלולרית.
בשנת 2004 רכשה החברה את Trigenix הבריטית שעסקה בממשקי משתמש למכשירי סלולר, וקיוותה למזג את הפעילות שלה, אך היא הופסקה כעבור כמה שנים.
בשנת 2005 המשיכה קוואלקום ברכישת חברות שסייעו לה לבנות שבבים הכוללים מגוון פתרונות למכשירים סלולריים.