tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד ההיבטים המרתקים ביותר שלהם הוא האופן שבו פני השטח והתמונה נערכים בדיאלוג מספק ומרתק, המייצרים עומקים חדשים של משמעות והשתמעות [...] ההפרדה בין מודל הציור [sitter] למשטח הוא מכשיר ויזואלי שמאחד את הדיוקנאות, אבל לסדרה יש גם אחדות רעיונית.
התעקשותו של וורהול שהסובייקטים כבר יהיו מתים משקיעה בסדרה אופי בלתי נמנע של תמותה.
פני המתים נראים כמו מאחורי מעטה של מודרניות.
המתח שנמשך בין צילום להפשטה מתמקד בסוגיית הסלבריטאיות שלהם.
תוך חיטוט של קווי השבר בין האדם לתמונת פני השטח המיוצרת שלו, וורהול מציג את תהילתם של אנשים אלה כמטמורפוזה מורכבת".
בכתבה מאוחרת יותר של הניו יורק טיימס מ-2008 כתב קן ג'ונסון (Ken Johnson) כי הסדרה הופקה כאשר "המוניטין הביקורתי של וורהול היה בשפל".
לדידו "מה שמדהים בציורים כעת, עם זאת, הוא עד כמה הם לא מעניינים.
מה שהפך אותם פעם לשנויים במחלוקת - רמז לאנטישמיות מבודחת ובלתי מודעת - התאייד, והותיר מעט יותר מאשר ייצוגים תפלים, דמויי פוסטר.
לציורים יש פנטזיה ויזואלית מסוימת; אפשר אפילו לקרוא לכמה מהם ג'אזיים.
הדיוקן של שרה ברנהרדט, שבו פניה היפות ורפאיות מרובדות על ריבוע המחולק באלכסון לשדות כחולים וכתומים, כשריבוע כחול נוטה צף באזור הכתום, הוא מרוב ומפורק ביעילות".
כמו כן נטען כי השטחיות של הציורים היו "הרחבה של עיסוקו של וורהול בסלבריטאים [...] הנושא של וורהול הוא לא מה שעשו מושאיו ולא יהדות בכלל.
הנושא האמיתי שלו היה תהילה.
הוא התעניין באנשים מפורסמים פשוט בגלל שהם היו מפורסמים".
יוסטיניאנוס השני ותופסי השלטון בכוח, 685–711
יוסטיניאנוס השני (685–711) הניע שרשרת אירועים על ידי יציאה למסלול רודני ואלים יותר ויותר.
מדיניותו נתקלה בהתנגדות ניכרת, ובסופו של דבר עוררה מרד בראשותו של לאונטיוס (695–698) ב-695, שהדיח אותו והגלה אותו, תוך כדי תקופה ממושכת של חוסר יציבות ואנרכיה, עם שבעה קיסרים בעשרים ושתיים שנים.
לאונטיוס היה פופולרי בהתחלה, אם כי אובדן קרתגו הרס במהרה את המוניטין שלו.
יוחנן הפטריציאני הוביל צי לקרתגו, והובס ב-698. הצבא חשש מלאונטיוס, ובאותה שנה הוא הודח על ידי טיבריוס השלישי (698–705).
טיבריוס הצליח לחזק את הגבול המזרחי ותחזק את ההגנות של קונסטנטינופול, אך בינתיים קשר יוסטיניאנוס לתפוס את השלטון בחזרה, ולאחר כריתת ברית עם הבולגרים הצליח לכבוש את קונסטנטינופול ולהוציא להורג את טיבריוס.
לאחר מכן מלך יוסטיניאנוס במשך שש שנים נוספות (705–711).
יחסו לטיבריוס ולתומכיו היה אכזרי והוא המשיך לשלוט בצורה רודנית ואכזרית.
הוא איבד את השטחים שכבש טיבריוס במזרח, וכפה את דעותיו על האפיפיור.
עם זאת, תוך זמן קצר הוא התמודד עם מרד בראשות פיליפיקוס ורדאניס (711–713).
יוסטיניאנוס נתפס והוצא להורג יחד עם בנו טיבריוס (706–711), ובכך הגיעה לקיצה השושלת ההרקליאנית.
יוסטיניאנוס לקח את האימפריה הביזנטית עוד יותר רחוק ממקורותיה.
הוא ביטל למעשה את תפקידו ההיסטורי של הקונסול, מיזג אותו עם הקיסר, ובכך חיזק את העמדה החוקתית של הקיסרים כמונרך אבסולוטי.
המרד של פיליפיקוס התרחב מעבר לפוליטיקה ואף נגע בענייני הדת, הוא הדיח את הפטריארך קירוס, ביסס מחדש את המונותליטיזם והדיח את המועצה האקומנית השישית, מה שהרחיק את האימפריה מרומא.
מבחינה צבאית הגיעו הבולגרים לחומות קונסטנטינופול, והעברת כוחות להגנת הבירה אפשרה לערבים לערוך פלישות במזרח.
שלטונו הסתיים בפתאומיות כאשר מרד צבאי הדיח אותו והחליף אותו באנסטסיוס השני (713–715).
אנסטסיוס הפך את מדיניות הדת של קודמו והגיב להתקפות ערביות בים וביבשה, והפעם הגיע עד לגלטיה ב-714, בהצלחה מסוימת.
אולם הצבא שהציב אותו על כס המלכות (צבא אופסיקיון) קם נגדו, הכריז על קיסר חדש וצר על קונסטנטינופול במשך שישה חודשים, ובסופו של דבר אילץ את אנסטסיוס לברוח.
הכוחות הכריזו על תאודוסיוס השלישי (715–717) כקיסר החדש, ולאחר שהתגבר על אנסטסיוס, הוא עמד כמעט מיד בפני ההכנות הערביות למצור על קונסטנטינופול (717–718), מה שאילץ אותו לבקש סיוע מהבולגרים.
בתורו הוא התמודד עם מרד משני מפקדים אחרים, אנטוליקון וארמניאקון בשנת 717, ובחר להתפטר, לאחר שהחליף אותו לאון השלישי (717–741) שהביא לסיום מעגל האלימות וחוסר היציבות.
מפתיע שהאימפריה הביזנטית הצליחה לשרוד, לאור בעיותיה הפנימיות, המהירות שבה קרסה האימפריה הסאסאנית תחת האיום הערבי, והעובדה שהיא הייתה מאוימת בו-זמנית בשתי חזיתות.
עם זאת, עוצמתו של הארגון הצבאי בתוך האימפריה, ומאבקי הפלגים בתוך העולם הערבי, אפשרו את שרידות האימפריה.
עשרים ומשהו הוא סרט מונפש קצר אמריקאי בהנפשה מסורתית משנת 2021, שנכתב ובוים על ידי אפטון קורבין, הופק על ידי פיקסאר והופץ על ידי אולפני וולט דיסני.
הסרטון, בדיבובם של קיילין פרייס, אריאנה בראון, אליה טיילור, ג'אנל לסאל ונפוליאון הייברו, מתמקד בג'יה, שמתמודדת עם חוסר הביטחון של להיות נערה בת 21 על ידי גילום רגשותיה בדמות שלושה ילדים במעיל טרנץ'.
הסרט הקצר התשיעי בסדרת "ספארקשורטס", הופץ ב-10 בספטמבר 2021 בדיסני+.
לאחר שמלאו לה 21, ג'יה מובאת למועדון המבוגרים הראשון שלה על ידי אחותה הגדולה ניקול.
ג'יה, עצבנית לגבי היותה בוגרת, מגלמת את עצמה כשלושה ילדים (בני 10, 16 ו-1) מוערמים זה על גבי זה ולובשים מעיל.
בהתחלה, ג'יה מתקשה לקבל את סביבתה ורצה לשירותים.
שלושת הג'יות מתווכחות זה עם זה על כישלונן לקחת פיקוד ומחליטים פשוט להפיק את המיטב מזמנם המשותף ולהתנהג כרגיל.
ג'יה חוזרת לרחבת הריקודים עם ניקול ונתקלת בגבר.
16 מתאהבת ומנסה לקחת את המושכות במצב, אך 1 דורכת בטעות על רגלו ומפחיד אותו.
10 נקלעת לוויכוח עם 16 ו-1 מנסה להשתלט, רק כדי בטעות להקיא על אדם אחר.
שלושת הג'יות נלחמות עד שהם נשפכות אל רחבת הריקודים, מה שגורם לכולם לעצור ולבהות.
מושפלים, כל הג'יות בורחות לבכות בחדר האמבטיה.
ניקול הולכת לבדוק מה שלום אחותה, ואומרת לה שהיא מודעת לכמה קשה להיות מבוגרת.
לאחר שניקול חושפת את הרגע המביך בחייה, ג'יה נזכרת שכבר השיגה משימות רבות של מבוגרים, ושהיא תמשיך להצליח.
שלושת הג'יות מתחבקות, וכשיצאו מהדוכן, חוזרות לג'יה בת ה-21. כשהאחיות יוצאות חזרה החוצה, הן מדמיינות את כל שאר המועדונים בגילאים שונים ורוקדות כל הלילה.
קיילין פרייס בתפקיד ג'יה בת ה-10
אריאנה בראון בתפקיד ג'יה בת ה-16
אליה טיילור בתפקיד ג'יה בת ה-21
נפוליאון הייברו בתור בחור חמוד
בינואר 2021 הוכרז כי אפטון קורבין החלה לפתח סרט עלילתי עבור פיקסאר.
ב-21 ביולי 2021 דווח כי קורבין תכתוב ותביים סרט קצר בהנפשה מסורתית בשם "עשרים ומשהו" לפני הקרנת סרטה בבתי הקולנוע.
בספטמבר 2021, קורבין תיארה את הסרט הקצר כ"הסיפור עצמו, בליבה, עוסק בחוסר הביטחון של ההתבגרות".
קורבין הרגישה ש"החלק הכי קשה לעשות נכון היה להתמקד אחרי השיחה 'אנחנו הולכות לצאת לשם וליהנות!' ולנסות למצוא את הדרך ההדוקה לסיים את הרגע הזה לפני שהיא חוזרת לשירותים.
בדיוק כמו מה שהיא התכוונה לעשות שם ואיך זה יוביל אותה לבלגן."
היא גם חשבה שהיו "הרבה דיונים הלוך ושוב על איך לתאר את הפנטזיה הזו של ג'יה ולוודא שזה נשאר הדוק לפני שאנחנו חושפים ששלושתם הם אדם אחד.
זה היה הדבר הכי קשה, ולגלות את זה.
היה כיף לדמיין את [ההתבגרות] כסרט קצר."
ASTU הלחינה את המוזיקה לסרטון.
המוזיקה פורסמה ב-10 בספטמבר 2021. השיר "Hold the Line" יצא להורדה דיגיטלית.
הסרטון הופץ ב-10 בספטמבר 2021, כסרט בלעדי לדיסני+.
ביל דסוביץ' מ-IndieWire נתן ביקורת חיובית, ואמר ש-"עשרים ומשהו" "הוא סרט קצר דו-ממדי חכם ומצחיק".
ברנדון זאקרי מאתר Comic Book Resources נתן גם הוא ביקורת חיובית, באומרו "זהו סרט קצר חד ומתוק, עם נקודה ברורה וניתנת להזדהות לגבי התבגרות, כולה מבוססת על עיצובים אלגנטיים ואלגנטיים".
שון ג'קסון, מ־That Hashtag Show, נתן לסרט הקצר דירוג של 88%, באומרו ש"הסרט הקטן והנוגע ללב והמצחיק הזה הוא כנראה הטוב ביותר מבין חבורת סרטי הספארקשורטס שפיקסאר הוציאה זה עתה".
הסרט היה מועמד לפרסי ה-NAACP Image ה-53 בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר (הנפשה).
עשרה בקבוקים ירוקים הוא ספר זיכרונות מאת ויוויאן ג'נט קפלן וכן מחזה המבוסס על הספר.
הספר מתאר את סיפורה של אמה של קפלן, אשר נמלטה מווינה תחת הכיבוש הנאצי לשאנגחאי שבשליטת יפן.
שם הספר לקוח מהשיר הבריטי "Ten Green Bottles" שהיה נפוץ בקרב חיילים בריטיים ששירתו בשאנגחאי.
הספר פורסם באנגלית בקנדה ובארצות הברית בשנת 2004 על ידי St.
Martin's Press, ותורגם ופורסם מחדש גם בגרמניה (בשם ), באיטליה (), בהונגריה () ובסין ().
הספר נכתב מנקודת מבטה של אם המחברת, ומתחיל בשנת 1921. גרדה קרפל (המכונה "ניני" לאורך כל הספר) היא ילדה יהודייה בת חמש החיה בווינה.
היא גדלה במשפחה מהמעמד הבינוני הגבוה.
הספר נפתח בלידת אחיה וילי, זמן קצר לפני מותו של אביה.
בהמשך מתוארות חוויות יומיומיות של ילדות יהודית באוסטריה, לרבות חוויות פוליטיות עם עלייתו של המשטר האוסטרי הפשיסטי לאחר רצח אנגלברט דולפוס ודיכוי הדמוקרטיה במדינה.
המחזה הועלה לראשונה בשפה האנגלית בטורונטו, קנדה, בשנת 2009. הוא הופק על ידי הלנה פיין מתיאטרון Te-Amim, נכתב ובוים על ידי מארק קסידי מתיאטרון Threshold.
בקנדה זכה הספר בפרס הספרות היהודית של קנדה.
באיטליה זכה בפרס ADEI (ארגון נשות ויצו באיטליה).
"עשרים ואחת" הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית אגם בוחבוט.
האלבום יצא לאור ב-24 באוגוסט 2025, על ידי חברת התקליטים גאגא מיוזיק.
כל 12 שירי האלבום לווו בווידאו קליפים שצולמו כולם באותו אתר צילומים באולפני T.Y.
של תמר יהלומי ויונתן קלימי ויצאו לאור יחד עם האלבום.
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "עשרים ואחת"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםהערותכלל העולם24 באוגוסט 2025הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקהגאגא מיוזיק
עֲשֶׂרֶת הַדִּבְּרוֹת הם רשימה של עשרה ציוויים דתיים ומוסריים, שעל פי המסופר בתורה נאמרו על ידי אלוהים לעם ישראל במעמד הר סיני.
הם נמסרו למשה על ידי אלוהים כשהם כתובים על לוחות הברית ב"אצבע אלוהים".
הדיברות נחשבים למצוות יסוד ביהדות, ולהן השפעה רבה על המשפט והמוסר ביהדות, בנצרות ובאסלאם.
שלוש פעמים במקרא מכונים הדיברות "עשרת הדברים".
הכינוי "עשרת הדיברות" הוא המונח הרווח בספרות חז"ל.
שם המספר הזכרי "עשרת" מלמד על כך שצורת היחיד התקנית של "דיברות" היא "דִּיבֵּר".
הדיברות מופיעים פעמיים במקרא, וקיימים הבדלים בין שני הנוסחים.
להלן נוסח עשרת הדיברות כפי שהם כתובים בסיפור מעמד הר סיני בפרשת יתרו שבספר שמות, ומחולקים לפי המסורה היהודית (נוסח):
בפרשת ואתחנן שבספר דברים, בתוך נאומו לעם, מזכיר משה את מעמד הר סיני ומצטט את עשרת הדיברות.
ישנם שינויים רבים בנוסח הדיברות בין שני המופעים, וההבדלים העיקריים הם במצוות השבת:
על פי טבלת ההשוואה ניתן לראות שהשינויים העיקריים הם:
באיסור עבודת אלילים, מִצְוֹתָי מגוף ראשון הופך בכתיב למִצְוֹתָו בגוף שלישי, אף שהקרי אינו משתנה.
זכור בספר שמות לעומת שמור בספר דברים.
בספר שמות הבהמה איננה מפורטת לעומת הפירוט שקיים בספר דברים "שורך וחמורך".
בדיברות בספר דברים קיים הסבר למנוחת העבד והבהמות של האדם.
הבדל בנימוק של מצוות השבת, בעוד שבדיברות בספר שמות הנימוק הוא שביתת האל במעשה בראשית וברכתו של היום, בלוחות השניים הנימוק הוא הוצאת האל את ישראל ממצרים מעבדותם.
בכיבוד אב ואם, נוסף ציווי של האל בדיברות בספר דברים, וכן הנימוק למען ייטב לך, על אריכות הימים המוזכרת בדיברות של שמות.
באיסור עדות שקר, מתחלף השקר בשוא בספר דברים.
באיסור לא תחמוד, בספר שמות מוקדם ביתו של הרֵע לאשתו, לעומת ספר דברים שם הסדר הוא הפוך.
בספר דברים מתחלף לא תחמוד אחד בלא תתאוה.
וכן נוסף האיסור על שדה שאיננו נזכר בספר שמות.
בספר דברים האיסורים של החלק השני בלוחות מתחברים על ידי וו החיבור.
בשנים מהדיברות בספר דברים (שבת וכיבוד אב ואם) מחוזק או מדויק האיסור באמצעות המשפט "כאשר ציוך ה' אלוהיך".
הוגים שונים נתנו הסברים נוספים לכך שיש הבדלים בין הנוסחים.
הסבר שמופיע במדרש ובתלמוד הוא שהנוסחים השונים נאמרו שניהם על ידי אלוהים בבת אחת במעמד הר סיני.
הסבר זה קיבל ביטוי כשיבוץ בפיוט לכה דודי של רבי שלמה אלקבץ "שָׁמוֹר וְזָכוֹר בְּדִבּוּר אֶחָד / הִשְׁמִיעָנוּ אֵל הַמְּיֻחָד".
הסבר נוסף מופיע בתלמוד, לפיו הנוסח שבספר שמות הוא הנוסח שנכתב בתחילה בלוחות הברית, לעומת הנוסח שבספר דברים שהוא הנוסח שנכתב בלוחות השניים, שנכתבו לאחר שמשה שבר את הלוחות הראשונים בעקבות חטא העגל.
הסבר שלישי לפי המסורה, מצוי בתלמוד הבבלי ונשנה בקבלה ובחסידות, שספר דברים כולו הוא "שורש" התורה שבעל-פה והוא למעשה פירוש לשאר התורה, וכך גם הדיברות בפרשת ואתחנן, הן פירוש לדיברות בפרשת יתרו.
הפרשן אברהם אבן עזרא כתב כי הביטוי "כאשר ציווך ה' אלוהיך" שמופיע בספר דברים, מלמד על כך שהנוסח שם לא נועד להיות ציטוט מדויק של עשרת הדיברות שבפרשת יתרו.
חלק מחוקרי המקרא הסיקו מן ההבדלים בין הנוסחים שבמקור נכתבו כל עשרת הדיברות בצורה קצרה ותמציתית, והאריכות נוספה בשלבים מאוחרים יותר.
דוגמה להצעה מחקרית לשחזור הנוסח המקורי של הדיברות היא:
בעשרת הדיברות נמצא ההבדל המשמעותי ביותר בין נוסח שומרון של התורה, המשמש את קהילת השומרונים, לבין נוסח המסורה.
בספר השומרוני כתובה מצווה נוספת בסוף הרשימה, והיא נחשבת על ידי השומרונים לדיבר העשירי.
וְהָיָה בְּעָבְרְכֶם אֶת הַיַּרְדֵּן תָּקִימוּ אֶת הָאֲבָנִים הָאֵלֶּה אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם הַיּוֹם בהרגרזים (כך כותבים השומרונים את שמו של הר גריזים; בכתוב המקביל בנוסח המסורה: "בְּהַר עֵיבָל"), ובנית שם מזבח לה' אלוהיך מזבח אבנים.
לא תניף עליהם ברזל, אבנים שלמות תבנה את מזבח ה' אלוהיך, וזבחת שלמים ואכלת שם.
ושמחת לפני ה' אלוהיך, ההר ההוא בעבר הירדן, אחרי דרך מבוא השמש בארץ הכנעני הישב בערבה מול הגלגל אצל אלון מורא, מול שכם".
דיבר נוסף זה מהווה בסיס לאמונתם שהר גריזים נבחר להר שלגרסתם בחר בו ה' לבנות עליו את המקדש.
אמונה בלבדית באל אחד, שהוציא את ישראל ממצרים
הפרשנים דנו רבות מדוע לא מדובר בפסוק באלוהי העולם בורא שמים וארץ אלא באלוהי ישראל המוציאם ממצרים.
ריה"ל ראה בזה התייחדות לאומית של ישראל כעם בחירה, פרשנים אחרים ראו את המחויבות המיוחדת של עם ישראל בשל העובדה שאלוהים שחררם מבית עבדים.
איסור עשיית אלילים ועבודתם ובכלל זה איסור עשיית פסל ותמונה
איסור עבודת אלילים הוא להרחיק מהתרבות הפגנית, ומהמנהגים האליליים שהיו במרחב התרבותי ש"בראו" את הכוחות העליונים בצלם בני האדם.
לעומת התרבות האלילית שהייתה ברובה פלורליסטית ופנתאיסטית, מתגלה היהדות כדת מונותאיסטית מובהקת, שבה לאל אין ביטוי גשמי ייחודי.
איסור על נשיאת שם יהוה לשווא
חז"ל פירשו את הדיבר הזה באיסור להישבע בשמו של ה' לשווא או להזכיר את שמו של ה' לשווא, אך פרשנים נוספים הוסיפו שאפשר גם לראות בו איסור לבוא בשמו ולהתחזות לנציגו עלי אדמות כאשר האדם אינו בא בכוונה שכזו, או להתפלל ולברך ללא שום כוונה.
זכירת השבת וציווי על מנוחה ואיסור כל מלאכה
הטעם במצווה זו של ההשבתה הוא מנוחת אלוהים לאחר ששת ימי הבריאה, וזיכרון יציאת מצרים.
יום השבת גרם להומניזציה של האדם ולפינוי מעט זמן לשאר רוח.
השכר המובטח למצווה זו הוא אריכות ימים על אדמת ארץ ישראל.
אף שלכאורה נראה שמדובר במצווה שבין אדם לחברו, בחלוקה היהודית היא מצויה בטור של בין אדם למקום.
המהר"ל מסביר שההורים ביחס לבניהם, הם מעין "אלוהים פרטים" של האדם, מכיוון שהם בוראים אותו, נותנים לו קיום ועמידה בעולם ומטמיעים בו את אישיותם, ואף מחנכים אותו לאמונה באל אחד.
איסור הרציחה הוא קצר וקולע ללא נתינת טעם כפי שמופיע בפרשת נח.
הקיצור באיסורים החברתיים בולט ומייחד אותם.
על פי הרשב"ם רציחה היא גרימת מוות לזולת ללא סיבה, לעומת הריגה שכוללת גם גרימת מוות עם סיבה וגם ללא סיבה.
גם החזקוני מבדיל וסובר כי רציחה היא גרימת מוות שלא כדין, לעומת הריגה שכוללת נטילת חיים כדין ושלא כדין.
על פי הפרשנים לא רק רציחה ישירה אסורה אלא גרימת מוות של אדם באמצעות אמירה או הימנעות מנתינת עדות שתציל את חיי הזולת.
איסור ניאוף עם אשת איש
הניאוף נחשב לאחת מהעבירות החמורות, כמעט כמו רציחה, מפני שהוא מחלל את הנישואין והמשפחה ומקפדן.
על פי רשי ורמב"ן מדובר רק באשת איש.
לעומת זאת על פי אבן עזרא, ספורנו וחזקוני מדובר בכל איסורי העריות.
על פי פרשנות חז"ל מדובר בחטיפת בני אדם וסחר בהם, "גונב איש ומכרו", ולא בגנבה של רכוש עליה מופיע איסור נפרד ().
איסור עדות שקר בבית משפט
עדות שקר עלולה לגרום למותם או גזלתם של חפים מפשע, ולכן צריכה להיות זהירות מיוחדת להגיע אל חקר האמת.
איסור לחמוד את רכוש הזולת
איסור החמידה הוא האיסור לחשוק ולהתאוות לרכוש הזולת, וכן לחשוק באשתו.
יש מן הפרשנים (חזקוני) שסברו שהחמידה איננה רק הרהור סתמי העולה בלבו של האדם לרצות ברכוש הזולת, אלא כוללת תכנון וחרישת מחשבות להעביר את רכוש הזולת אליו.
איסור החמידה הוא החותם של הלוח השני, כי הוא למעשה עלול לגרום לעבור על ארבעת הדיברות הקודמים: ניאוף, רצח, עדות שקר וגנבה.
חמשת הדיברות הראשונים הם מצוות שבין אדם למקום, וחמשת האחרונים הם מצוות שבין אדם לחברו.
שני הדיברות הראשונים כתובים בגוף ראשון, ואילו כל השאר בגוף שלישי, דבר שגרם לחז"ל לומר שרק שני הדיברות הראשונים נאמרו לעם ישראל מפי ה', והשאר נאמרו למשה שמסר אותם לישראל.
הדיבר הראשון והדיבר האחרון הם "מצוות שבלב", בניגוד לשאר הדיברות שהם מצוות שבמעשה.
הפרשנים האריכו כדי לבאר כיצד ניתן לצוות להאמין, ולצוות שלא לחמוד.
לפרשנותו של המהר"ל (תפארת ישראל פרק ל"ו) החלוקה היא לשתי מערכות (חמישה מול חמישה) כאשר בכל מערכה יש מעבר מהכבד אל הקל במקביל למערכה השנייה.
חמשת הדיברות הראשונים הם בהקשר האלוהי, ואילו חמשת הדיברות האחרונים הם בהקשר האנושי.
כך למשל, הדיבר הראשון במערכה הראשונה ("אנוכי ה'") הוא על עצם האמונה באלוהים ועצם קיום האל בעיני האדם והאיסור על "רציחתו"; כנגדו ניצב הדיבר השישי "לא תרצח" (שהוא הראשון במערכה השנייה), הנוגע לעצם קיומו של האדם ואיסור לבטל את חייו ולקפדם.
הציוויים נאמרו כחוקים אפודיקטיים שאינם מותנים בנסיבות מיוחדות כל שהן, הם מנוסחים בלשון נוכח ורובם מנוסחים בדרך שלילה.
הציוויים מציינים את תביעתו של אלוהים מבני עמו הבאים עמו בברית, בקביעת תנאים המחייבים את כל אחד מהם.
הפסוקים הראשונים בעשרת הדיברות כתובים כדיבור אלוהי בגוף ראשון: "אנוכי ה' אלוהיך אשר הוצאתיך", "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני", "אנוכי ה' אלוהיך אל קנא".
לעומת זאת, מהדיבר העוסק בנשיאת שם ה' לשווא והלאה הדיברות מתייחסים לאלוהים בגוף שלישי: "אשר ישא את שמו לשווא", "ששת ימים עשה ה'", "ברך ה' את יום השבת ויקדשהו".
על פי זה נאמר בתלמוד שהפסוקים הראשונים נאמרו ישירות מפי אלוהים, בניגוד לדיברות הבאים.
פרשנים מאוחרים יותר ביארו שהכוונה היא שבדיברות הבאות הם רק שמעו שאלוהים מדבר עם משה בלי שהבינו מה נאמר, ולאחר מכן משה אמר לעם מה אמר לו אלוהים.
ויש אומרים שכל הדיברות נאמרו לישראל, והעובדה שהדיבר השלישי, הרביעי והחמישי מנוסחים בגוף שלישי אינה מעידה על כך שלא ה' אמר אותם, שכן ישנם מקרים רבים בהם ה' מדבר על עצמו בגוף שלישי.
במקרא נאמר כמה פעמים שמספר הדיברות הוא עשרה ("עשרת הדברים"), אולם החלוקה המדויקת לעשרה אינה חד-משמעית.
ניתן להצביע באופן מובהק על תשעה דיברות מובחנים בלבד, וניתנו פרשנויות שונות איזהו העשירי.
תשעת הדיברות המובהקים הם: איסור עבודה זרה, איסור נשיאת שם ה' לשווא, שבת, כיבוד אב ואם, לא תרצח, לא תנאף, לא תגנוב, לא תענה ברעך עד שקר ולא תחמוד.
החלוקה לפרשות פתוחות וסתומות בנוסח המסורה מחלקת את עשרת הדיברות לעשר פרשיות, כשהפרשיה הראשונה מתחילה ב'אנכי ה' אלוהיך' ומסתיימת ב'ולשומרי מצותי', והפרשיה התשיעית, "לא תחמוד בית רעך", מסתיימת באמצע הפסוק ואחריה מופיעה הפרשיה העשירית, הפותחת במילים: "לא תחמֹד אשת רעך" (כך בפרשת יתרו.
בפרשת ואתחנן הנוסח הוא כאמור "ולא תתאוה" כך שההבדל בין הפרשיות בולט יותר).
חלוקת נוסח המסורה היא גם החלוקה שהתקבלה על הנצרות הקתולית.
לעומת זאת, הנצרות הפרוטסטנטית מחלקת את המצווה הראשונה לשניים: "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני", ו"לא תעשה לך פסל".
הפרשנות המקובלת ביהדות שונה מהפרשנות העולה לפי נוסח המסורה - כמו גם משתי הפרשנויות הנוצריות, ורואה את ההקדמה לדיברות כדיבר נפרד: "אנוכי ה' אלוהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים מבית עבדים".
מוני המצוות ראו בהקדמה זו את המצווה להאמין באלוהים.
המספר עשר חוזר על עצמו כמה פעמים: על פי פרשנות חז"ל את המקרא, העולם עצמו נברא בעשרה מאמרות, והמצרים קיבלו עשר המכות בשל סירובם לשחרר את ישראל.
בספרות הקבלה מתואר שהעולם מונהג בעשר ספירות.
מספר זה חוזר על עצמו בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה, עוד כמה וכמה פעמים.
למרות זאת, מספר ה"לאוים" (איסורים) חוזר בעשרת הדיברות 12 פעמים ועל פי הצעתו של הרב יואל בן נון ניתן להראות את חלוקת המצוות באופן ברור יותר באמצעותם.
על פי חלוקת האיסורים לשישה על כל לוח, ששת הלאווים הראשונים נותנים מסגרת למצוות שבין האדם לאל, וששת האחרונים למצוות שבין אדם לחברו.
זאת במקביל לחלוקה הרווחת של 5 דיברות לכל לוח, שבה הלוח הראשון מערב מצוות משני הסוגים והשני מכיל רק מצוות שבין אדם לחברו.
ישנן שתי מסורות יהודיות שונות בנוגע לחלוקת עשרת הדיברות לפסוקים.
המסורת הבבלית מחלקת את הדיברות לעשרה פסוקים, המתאימים לחלוקה היהודית של עשרת הדיברות, אך בכך יוצרת פסוקים חריגים באורכם – פסוק אחד בן 64 מילים ושניים בני 50 מילים, ולעומת זאת שלושה פסוקים בני 2 מילים בלבד.
בניגוד לכך, המסורת הארץ-ישראלית מחלקת את הדיברות לשנים עשר משפטים בעלי אורך רגיל.
חלוקה זו מחברת בפסוק אחד את ארבעת הדיברות הקצרים: "לא תרצח, לא תנאף, לא תגנוב, לא תענה ברעך עד שקר", ולעומת זאת הדיברות הארוכים מורכבים בה מכמה פסוקים נפרדים.
בחלוקה זו, הפסוק הראשון, שמתחיל ב"אנוכי ה' אלוהיך", כולל גם את מה שנחשב במסורת היהודית לתחילת הדיבר השני: "לא יהיה לך אלוהים אחרים על פני".
המסורות השונות בחלוקה לפסוקים הובילו גם לשתי מערכות נפרדות של טעמי המקרא המתאימות להן.
כבר בכתבי היד העתיקים של התנ"ך, מסומנות שתי מערכות הטעמים בבת אחת על גבי אותן האותיות, דבר שגרם בהמשך לטעויות ושיבושים שחדרו לחלק ממהדורות הדפוס.
בשלב מאוחר יותר נעשה מקובל שבגוף הספר מודפסים הטעמים המתאימים לחלוקה לשנים עשר פסוקים, ובסוף הספר הדפיסו את הפסוקים שוב לפי החלוקה לעשרה פסוקים.
החלוקה שבגוף הספר נתכנתה "הטעם התחתון", ואילו החלוקה לעשרה פסוקים מכונה "הטעם העליון" כינוי המרמז על מערכת חריגה של טעמים שהאריכות הייחודית של הפסוקים מצריכה.
עשרת הדיברות נקראים בקריאת התורה בבית הכנסת שלוש פעמים בכל שנה – בקריאת פרשת השבוע בפרשת יתרו ובפרשת ואתחנן, ופעם שלישית בקריאת התורה בחג השבועות, שבו קוראים את סיפור מעמד הר סיני מספר שמות.
מנהג הספרדים לקרוא תמיד לפי "הטעם העליון", אך ברוב בתי כנסת האשכנזים קוראים בטעם העליון רק בקריאת חג השבועות, ובקריאת פרשת השבוע בפרשת יתרו ובפרשת ואתחנן קוראים על פי הטעם התחתון.
מנהג האשכנזים נזכר לראשונה במאה ה-13 בפירוש החזקוני לספר שמות.
מעמדם של עשרת הדיברות ביהדות
בהלכה היהודית לא קיים באופן פורמלי מעמד מיוחד למצוות שבעשרת הדיברות על פני שאר תרי"ג המצוות.
עם זאת, לאורך הדורות רווחו מנהגים שונים אשר ייחסו מעמד מיוחד לעשרת הדיברות.
חוקרים סבורים כי בתקופת התנ"ך היו נהוגים טקסים של חידוש הברית, שבהם היו קוראים את עשרת הדיברות ומתחייבים לציית להם.
בתקופת בית שני נהגו לקרוא את עשרת הדיברות בכל יום ביחד עם קריאת שמע, ובמערות קומראן אף נמצאו גווילי תפילין שכתובים בהם עשרת הדיברות.
ישנם מקומות בהם בשבתות שבהן קוראים בפרשת השבוע את עשרת הדיברות, וכן בחג השבועות שבו קוראים בתורה על מעמד הר סיני, הקהל בבית הכנסת עומד על רגליו בעת קריאת עשרת הדיברות.
מכיוון שהמנהג לא מוסכם על כולם ישנם בתי כנסת בהם רב המקום עולה לתורה לקראת עשרת הדיברות כך שהקהל היה עומד בין כך ובין כך.
כמו כן, בבתי כנסת רבים יש צורה אומנותית של לוחות הברית עם עשרת הדיברות מעל ארון הקודש או ברקמת הפרוכת.
תפיסה נפוצה בהגות היהודית לדורותיה היא שניתן לראות את עשרת הדיברות כראשי פרקים שכל שאר המצוות בתורה הן פרטים שלהן.
תפיסה זו מופיעה כבר בכתבי פילון האלכסנדרוני, ובהמשך, כתב רב סעדיה גאון פיוט בשם "אזהרות" שסיווג את כל המצוות תחת עשרת הדיברות, ובעקבותיו נכתבו עוד מספר אזהרות בסגנון זה.
בדומה לכך בנה גם החכם הקראי יהודה הדסי את ספרו אשכול הכופר: דיון בכלל מצוות התורה סביב רשימת עשרת הדיברות.
תפיסה שונה במקצת, מסבירה את שונותן משאר תרי"ג המצוות, כהבחנה בין הבסיס העקרוני והיסודי של מערכת הדת, לשאר יתר המצוות.
הרמב"ם הגדיר את עשרת הדיברות כ"עיקר הדת וראשיתו", ריה"ל מכנה את עשרת הדיברות "אמות המצוות ושרשיהן", וכך גם בספר הזוהר.
על פי ריה"ל, עשרת הדיברות היוו שורש משותף של חכמת התורה שנושאיה היו הכהנים, וחכמת האלוהות שנושאיה היו הנביאים.
על פי זה כתב האור החיים שמצוות "אנוכי" היא שורש כל מצוות העשה, ומצוות "לא יהיה" היא שורש כל מצוות הלא תעשה.
רש"י בפרשנותו על הפסוק "וידבר אלהים את כל הדברים האלה לאמר" כותב בעקבות המדרש "שאמר הקב"ה עשרת הדיברות בדיבור אחד, מה שאי אפשר לאדם לומר כן".
המהר"ל בעקבותיו אומר שהדבר מבטא את האחדות האלוהית שקיימת בעשרת הדיברות שהן מהעולם העליון ומרוחקים מהחילוק והפירוד של העולם הגשמי (גור אריה שם).
גם בספר "תפארת ישראל" (נו) הוא מדגיש ומפרש את גישתו שיש לעשרת הדיברות יחוס מיוחד אל ה' שהוא אחד, והם קרובים לאל מפני שנאמרו מפיו, לעומת שאר המצוות שקרובות יותר אל האדם.
התייחסות ייחודית לעשרת הדיברות ביהדות נאמרה על ידי רבי יוסף אלבו בספר העיקרים, שקבע שאלו הן המצוות היחידות שלא יכולות להתבטל לעולם על ידי נביא מאוחר יותר.
הוא מנמק זאת בכך שציוויים אלו נמסרו לעם ישראל ישירות מאלוהים, ולכן הן יכולות להתבטל רק במעמד דומה של דיבור ישיר מאלוהים, ולא על ידי נביא שמשמש כשליח בלבד.
זאת לעומת המצוות האחרות שבהן משה שימש גורם מתווך בין אלוהים לבני ישראל, ולכן הן יכולות בתנאים מסוימים להתבטל על ידי נביא מקביל למשה.
לפי בעל התניא עשרת הדיברות הן מקיפות את כל התורה ויוצאות מהחכמה האלוהית העליונה שגבוהה מכל העולמות הגלויים.
התיאור המקראי מתאר את עשרת הדיברות כתוכנה של ההתגלות המרכזית בהר סיני.
תיאור זה מקנה לעשרת הדיברות את חשיבותם, אך בד בבד הוא עשוי לפגוע במעמד של שאר התורה.
כדי למנוע זאת, קיימת בחלק מספרות ההלכה התנגדות להדגשת עשרת הדיברות, כדי לא לפגוע במעמדן המחייב של המצוות האחרות, בפרט על רקע הנצרות וכתות אחרות שזנחו אותן.
התלמוד מספר שמן הטעם הזה התנגדו החכמים למנהג לקרוא בבית הכנסת את עשרת הדיברות בכל יום.
בתקופה מאוחרת יותר, הרמב"ם התנגד למנהג לעמוד בעשרת הדיברות בקריאת התורה.
אף על פי כן, נהוג בקהילות אשכנז לעמוד בשעת קריאת עשרת הדיברות בבית הכנסת, וישנן אף מקהילות הספרדים שנהגו כן.
הביטוי "עשרת הדיברות" קיבל בעברית המודרנית משמעות שאולה, של כללים חשובים שיש להקפיד בהם.
ניתן למצוא את הביטוי בתחומים רבים, למשל עשרת הדיברות של השומר הצעיר.
עֲשֶׂרֶת יְמֵי תְּשׁוּבָה הם עשרת הימים הראשונים של חודש תשרי, אשר לפי המסורת היהודית בהם התשובה קרובה להתקבל יותר משאר ימות השנה.
הימים הראשון והשני בעשרת ימי תשובה הם ימי ראש השנה, היום השלישי הוא צום גדליה והיום העשירי והאחרון בעשרת ימי תשובה הוא יום הכיפורים, החל בי' בתשרי.
שם נוסף לימים אלו הוא בין כֶּסֶה לעשור, על פי הפסוק בתהילים () "תקעו בחודש שופר, בכסה ליום חגנו".
על פי המדרש, ראש השנה מכונה "כסה" מלשון המילה "כיסוי", מכיוון שבניגוד לרוב החגים (מלבד חנוכה) הוא מצוין בתחילת החודש, ביום שבו הירח אינו נראה כלל (מכוסה), ויום הכיפורים מכונה "עשור", שכן הוא חל בעשירי בחודש תשרי.
עשרת ימי תשובה נתפסים כתקופה ראויה במיוחד לחשבון נפש ולתשובה, אף יותר מאשר חודש אלול.
הרמב"ם כותב על עשרת ימי תשובה: "אף על פי שהתשובה והצעקה יפה לעולם, בעשרת הימים שבין ראש השנה ויום הכיפורים היא יפה ביותר, ומיד היא מתקבלת, שנאמר: "דִּרְשׁוּ ה' בְּהִמָּצְאוֹ, קְרָאֻהוּ בִּהְיוֹתוֹ קָרוֹב".
על פי דברי הגמרא, נפתחים בראש השנה שלושה ספרים של דין: צדיקים נחתמים מיד לחיים, רשעים למוות ובינוניים תלויים ועומדים עד יום הכיפורים.
על פי הגמרא, משנים בעשרת ימי תשובה שתי ברכות בתפילת שמונה עשרה כדי לציין את מלכותו של ה' בעולם.
בסיום הברכה השלישית חותמים "המלך הקדוש" במקום "האל הקדוש".
בסיום הברכה האחת עשרה חותמים "המלך המשפט" במקום "מלך אוהב צדקה ומשפט".
רש"י כותב שה"א הידיעה של המילה "המלך" מיותרת, ומשמעות הביטוי היא "מלך המשפט".
לעומת זאת רבנו מנוח כותב: .
מקורה של הלכה זו הוא בגמרא במסכת ברכות שם נחלקו אמוראים בדבר.
לפי האמורא רבה בר חיננא .
אך רבי אלעזר חולק וסובר ש.
במסקנת הסוגיה פסקה הגמרא הלכה כרבה.
הראשונים נחלקו בהבנת נקודת המחלוקת שבין רבה ורבי אלעזר, ומתוך כך בשאלה של מי ששכח וחתם במילים "האל הקדוש" או "מלך אוהב צדקה ומשפט" כבכל יום רגיל.
לדעת בעל המאור דברי רבה בגמרא נאמרו רק לעניין לכתחילה, שיש להעדיף אמירת המלך הקדוש על פני האל הקדוש (בניגוד לדעת רבי אלעזר שאין עדיפות לאמירת המלך הקדוש על פני האל הקדוש בימים אלו).
אך בדיעבד מי שטעה בשתי הברכות האלה וסיים אותן כבשאר ימות השנה אינו חוזר.
לעומת זאת לדעת הרי"ף, הרמב"ם, והרא"ש מחלוקת האמוראים בגמרא הייתה לעניין דיעבד, שכן לפי כולם ראוי יותר לומר המלך המשפט בימים אלו.
לפי שיטה זו, כוונת רבה בהכרח שאמירת המלך המשפט מעכבת גם לעניין דיעבד, ולפיכך מי שלא אמר כן לא יצא ידי חובתו וצריך לחזור ולהתפלל.
רבנו יונה חידש שאם אמר "מלך אוהב צדקה ומשפט" במקום "המלך המשפט" אינו חוזר.
לפי רבנו יונה רק אם אומר "האל אוהב צדקה ומשפט אינו יוצא.
הבית יוסף כתב שמיתר הפוסקים משמע שלא כדעת רבנו יונה.
על פי שיטתו בבית יוסף כתב בשולחן ערוך שחוזרים על שתי הוספות אלה.
לעומתו הרמ"א כתב שאם טעה ואמר "מלך אוהב צדקה ומשפט" אינו חוזר.
דין זה נותר שנוי במחלוקת עד היום - לדעת הבן איש חי - אינו חוזר, כיוון שספק ברכות להקל נוקטים גם כנגד השולחן ערוך.
לעומת זאת לדעת הרב עובדיה יוסף הטועה ואומר "מלך אוהב צדקה ומשפט" - חוזר, וכדעת השולחן ערוך, הרב יצחק רצאבי הציע פשרה לפיה יש לחזור על הברכה בהרהור.
ועל הצעתו של הרב יצחק רצאבי כתב הרב עובדיה יוסף בספרו חזו"ע ימים נוראים עמ' קצז בזה"ל: ודבריו מהבל ימיו, וחבל לאבד את הזמן להשיב על חלומותיו ועד דבריו וכו', ושם דחה דבריו באמת הבניין.
מתקופת הגאונים מוסיפים לתפילה ארבעה משפטים בהם מבקש המתפלל שגזר דינו של ישראל ייגמר לטוב:
"זכרנו לחיים מלך חפץ בחיים וכתבנו בספר החיים למענך אלוהים חיים", בברכת אבות, הברכה הראשונה.
תוספת זו מוזכרת כבר במסכת סופרים.
"מי כמוך אב הרחמים זוכר יצוריו לחיים ברחמים", בברכת גבורות, הברכה השנייה.
"וכתוב לחיים טובים (כל) בני בריתך", בברכת הודאה, הברכה השמונה עשרה.
"בספר חיים ברכה ושלום ופרנסה טובה (וגזרות טובות ישועות ונחמות) ניזכר וניכתב לפניך אנחנו וכל עמך בית ישראל לחיים טובים ולשלום", בברכת השלום, הברכה התשע עשרה.
לפי נוסח אשכנז המקורי, מחליפים את חתימת "המברך את עמו ישראל בשלום" ב"עושה השלום", אך בהרבה קהילות (בפרט בארץ ישראל) לא נוהגים היום בשינוי זה.
בתפילת העמידה בנעילה של יום הכיפורים, מתחלפות המילים שבשורש "כתב" עם השורש "חתם".
לדוגמה, "זכרנו לחיים מלך חפץ בחיים וחתמנו בספר החיים למענך אלוהים חיים", בברכת אבות.
בעל הלכות גדולות כתב שאין להוסיף את התוספת "זכרנו" ואת "וכתוב לחיים", כיוון שאין להוסיף בקשות בשלש הברכות הראשונות ובשלש הברכות האחרונות.
לעומת זאת התיר להוסיף את התוספת "בספר חיים", כיוון שהיא בברכה האחרונה של תפילת העמידה ומותרת כשם שמותרת אמירת תחנון לאחר התפילה.
לעומתו גאונים אחרים התירו אמירת בקשות אלה כיוון שמדובר בצרכי רבים שמותר לבקש עליהם גם בשלש הברכות הראשונות ובשלש הברכות האחרונות.
הרמב"ם כותב שיש מקומות שנהגו להוסיף תוספות אלה.
ובשולחן ערוך מובא לומר את כל ההוספות האלה.
התוספות הביאו שמי ששכח את אחת ההוספות צריך לחזור על התפילה, וזאת משום שנחשב למשנה ממטבע שטבעו חכמים.
לעומתם הרא"ש כתב שהשוכח הוספות אלה אינו חוזר, וזאת משום שלא נאמר שהשוכח הוספות אלה חוזר, וכן משום שהוספות אלה לא נזכרו בתלמוד.
הדברים קשורים לדיון על הזמן בו נתחברה מסכת סופרים.
בשולחן ערוך נפסק כדעת הרא"ש, שמי ששכח הוספות אלה אינו חוזר.
נוהגים לומר בסיום תפילת העמידה "עושה השלום" במקום "עושה שלום" שבכל השנה.
שינוי זה יחסית מאוחר ומקורו בספר שער הכוונות של רבי חיים ויטאל.
בקהילות אשכנז שינוי זה נוהג, גם באמירת הקדיש, ובעדות המזרח בקדיש תתקבל בלבד.
בהרבה קהילות אשכנזים, נוהגים לומר בקדיש 'לעלא (ו)לעלא', במקום 'לעלא', הנאמר כל השנה.
נהוג לומר "תפילת אבינו מלכנו" בשחרית ובמנחה אחרי סיום חזרת הש"ץ.
אצל האשכנזים וקצת מקהילות הספרדים לא אומרים אותם בשבתות, ובקהילות האשכנזים אין אומרים אותם גם בערב יום כיפור, למעט ערב יום כיפור החל ביום שישי, שאז נהוג לאומרם בשחרית.
נהוג גם להוסיף את פרק "שיר המעלות ממעמקים" בין ברכת ישתבח לברכת יוצר אור, ואמירת "ה' הוא האלוהים" לפני ברכת ברוך שאמר.
מדברי הראשונים, הרמב"ם ועוד, עולה כי מנהג אמירת הסליחות נועד בעיקרו לימים אלה, בהם מרבים בתחנונים, ובקהילות רבות מאריכים בסליחות באותם ימים יותר מאשר בסליחות הנאמרות לפני ראש השנה.
יש שנהגו לצום בכל עשרת ימי התשובה.
גם מי שנוהג להקל במהלך כל השנה, ראוי שיחמיר שלא לאכול פת עכו"ם בעשרת ימי תשובה.
וכן נוהגים בהרבה הלכות שמחמירים יותר בעשרת ימי תשובה.
רבים נוהגים ללמוד בימים אלו ספרים הקשורים לתשובה, כגון שערי תשובה לרבינו יונה גירונדי, תומר דבורה לרמ"ק, אורות התשובה לרב קוק "על התשובה" לרב סולובייצ'יק ועוד.
בבית בריסק, נהגו ללמוד בכל יום מעשרת ימי תשובה פרק אחד מהלכות תשובה בספר "היד החזקה" של הרמב"ם, המונה עשרה פרקים.
בין האחרונים היו שכתבו שנוהגים לא לערוך נישואים בימים אלו.
מנגד, אחרונים אחרים סברו כי נישואים בימים אלו מותרים, ואף מעידים כי נישאו בעצמם בימים אלו.
בשבעת הימים שבין ראש השנה ליום הכיפורים, ("בין כסה לעשור") יש תמיד שבת אחת הנקראת שַׁבַּת שׁוּבָה על שם המילה הראשונה בהפטרה המיוחדת שקוראים בשבת זו; או "שבת תשובה", כיוון שחלה במהלך עשרת ימי תשובה.
ההפטרה כוללת את הפסוקים: "שובה ישראל עד ה' אלהיך כי כשלת בעוונך..." ().
בחלק מהקהילות נוהגים להוסיף או או שניהם.
נוסח התפילה בשבת זו זהה ליתר ימות השנה, למעט שינויי התפילה הנוהגים ביתר עשרת ימי תשובה.
כמו כן, בתפילת ערבית בברכת מעין שבע אומרים 'המלך הקדוש שאין כמוהו', במקום הנוסח הקבוע 'האל הקדוש שאין כמוהו'.
בקהילות אשכנז המזרחי, אומרים יוצר "אשחר אל א-ל" למנחם בן מכיר, אופן "האזינו אבירים" (לא חתום), וזולת "אדעה כי אין זולתך" למנחם בן מכיר.
בקהילות אשכנז המערבי, אומרים יוצר "אור עולם קראו", אופן "כי אם שם אדיר יי אדוננו", וזולת "אל א-להינו נשוב בצר לנו", כולם להראב"ן; בקצת קהילות אשכנז אומרים גם "א-להיכם שופט צדק" בקדושת מוסף, אך בפפד"מ לא אומרים אותו.
בנוסח איטליה אומרים יוצר "א-לי שובה אימתי".
מנהג הוא, שהרב דורש בשבת זו בפני הציבור וקורא לתשובה.
עשרת השבטים הם חלק משנים עשר שבטי ישראל, אשר לפי המסורת המקראית הוגלו לאחר כיבוש ממלכת ישראל בידי אשור ומאז לא נודע גורלם.
עשרת השבטים הם: ראובן, דן, נפתלי, גד, אשר, יששכר, זבולון, מנשה, אפרים וחלק משבט לוי.
העיסוק בגורל עשרת השבטים הוא עתיק יומין ואוניברסלי.
במהלך השנים הועלו מספר השערות לגבי מקום המצאם ושיוך עמים וקבוצות אתניות כצאצאים של עשרת השבטים, אולם לא נמצאו לכך הוכחות ברורות.
על-פי המחקר ההיסטורי והארכאולוגי בן-זמננו, ההגליות מאזור הגליל ועבר הירדן היו משמעותיות ורחבות, ובאתרים רבים נמצאו עדויות לחורבן משמעותי או לנטישה, ואכן, שבטי ראובן, גד, דן ונפתלי אכן לא מוזכרים שוב במקרא.
מנגד, ההגליה מאזור השומרון הצפוף הייתה מצומצמת בהרבה ממה שמתואר בספר מלכים, ומבחינה ארכאולוגית, בזמן שישנן עדויות לחורבן ונטישה, במקומות אחרים יש גם סימנים של המשכיות.
תיאוריה זו מתיישבת גם עם הכתוב בדברי הימים, שם מוזכרים אנשים משבטי אפרים, מנשה, זבולון, אשר ויששכר גם אחרי חורבן ממלכת ישראל.
על-פי הסברה המקובלת במחקר, הגולים לאשור נטמעו בקרב האוכלוסייה המקומית בארצות גלותם.
אלו שנותרו התיישבו חלקם בממלכת יהודה, ואחרים נותרו בשומרון, ויצרו את מה שהפך בהמשך לקהילת השומרונים.
לפי המקרא, לאחר מותו של שלמה המלך התפצלה ממלכת ישראל המאוחדת המקראית לשתי ממלכות, הממלכה הדרומית – ממלכת יהודה, והממלכה הצפונית – ממלכת ישראל.
תחת ממלכת יהודה נכנסו גם שבטי בנימין, שמעון וחלק משבט לוי, ושאר השבטים נקראו מעתה ממלכת ישראל.
הפעם היחידה בה מופיע במקרא המושג "עשרת השבטים" היא בספר מלכים א', במעמד בו מנבא אחיה השילוני לירבעם בן נבט על פיצול ממלכת שלמה: .
בשנת 722 לפנה"ס, או לפי המסורת היהודית בשנת ג'ר"ה (556 לפנה"ס), בימי מלכותו של הושע בן אלה, כבשה אשור בהנהגת שלמנאסר החמישי (ואחר כך תחת סרגון השני), את ממלכת ישראל, החריבה את בירתה שומרון והגלתה רבים מאנשיה לאשור.
על גולי ישראל נאמר: .
שלמנאסר החמישי הגלה גם מאנשי השבטים שחיו בעבר הירדן, כפי שנאמר בדברי הימים: .
ההגליה הזאת תאמה למדיניות האשורית להגלות כל עם שנכבש תחת ידם על מנת להעצים את השליטה בו, ובאמצעות הגולים גם לחזק את האימפריה האשורית.
גלות זו שסימנה את הקץ לממלכת ישראל, היא הגלות השנייה בממלכה, ובאה לאחר הגלות שהגלה תגלת-פלאסר השלישי חלקים נרחבים בעקבות מלחמת פקח ואחז ומרד המס נגדו.
לפי מספר עדויות במקרא נראה שלא כל עשרת השבטים הוגלו, אלא חלקים מהם נשארו בארץ ישראל.
העדות הראשונה היא בספר דברי הימים בו מתוארים אנשים מהשבטים מנשה, אפרים, שמעון והגרים שהיו איתם, שמצטרפים לתושבי ממלכת יהודה בימיו של אסא, כמו כן מסופר שם שהמלך חזקיהו פנה לבני ממלכת ישראל לשוב ולהתאחד עם תושבי יהודה לעם אחד כפי שהיה בעבר, והזמין אותם לחגוג בירושלים את חג הפסח.
מקור נוסף נמצא בספר ירמיהו, שם מסופר על 80 איש משכם, שילה ושומרון, שבאו אל גדליה בן אחיקם לאחר חורבן בית המקדש יותר ממאה שנה לאחר נפילת שומרון, ניתן להסיק מכאן שנשאר ישוב בשומרון גם לאחר הגלית אשור את העם.
יש הטוענים שהדבר התאפשר על ידי כך שרבים מתושבי ממלכת ישראל נמלטו לממלכת יהודה ששמרה על עצמאותה, ומבססים את טענתם על ממצאי חפירות ארכאולוגיות שנערכו בירושלים, מהן עולה כי אוכלוסיית העיר הכפילה פי כמה וכמה בתקופה שלאחר הגליית האשורים את תושבי ממלכת ישראל.
יש הטוענים כי האשורים הגלו רק את האליטה ושאר העם נותר בארץ ובמשך הזמן חלקו נספח לממלכת יהודה.
הטענה שלא כל תושבי ממלכת ישראל הוגלו על ידי אשור מקבלת חיזוק גם מהאנאלים של תגלת פלאסר השלישי שטוען שהגלה רק "27,290 איש מהעיר שומרון" ואת היתר השאיר במקום עם הטלת מס כבד עליהם.
בנוסף, המקורות האשוריים טוענים כי רק 13,250 איש הוגלו מהגליל מבלי למנות את מניין הגולים מעבר הירדן המזרחי.
הסברה היא שאם מלך אשור באמת היה מגלה את כלל האוכלוסייה המקומית הוא בוודאי היה מתפאר בכך ברישומיו.
עליית שארית עשרת השבטים בימי ירמיהו
בתיאור שיבת ציון שבספר דברי הימים א' מסופר כי השבים ארצה היו מהשבטים: יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים.
כמו כן ישנה דעה בגמרא שירמיהו החזיר את עשרת השבטים לארץ ישראל, אם כי רש"י טען שירמיהו לא הצליח להחזיר את כל עשרת השבטים אלא רק חלק קטן מהם.
האם עשרת השבטים עתידים לחזור
במשנה במסכת סנהדרין מובאת מחלוקת האם עתידים עשרת השבטים לשוב מן הגלות ולהתאחד עם שאר העם:עשרת השבטים אינן עתידין לחזור שנאמר 'וישליכם אל ארץ אחרת כיום הזה', מה היום הולך ואינו חוזר אף הם הולכים ואינן חוזרים – דברי רבי עקיבא.
ואכן הרמב"ם הרדב"ז ופרשנים נוספים סבורים שעשרת השבטים עתידים לחזור מגלותם.
במקורות מוזכרים מספר מקומות שאליהם הוגלו עשרת השבטים, הבולטים בהם שזוהו או הוזכרו במקורות הם:
מקום גלותם של עשרת השבטים מוזכר במקרא , בתקופת חז"ל עדיין ידעו להצביע על מקום זה כפי שמוזכר בתלמוד מסכת יבמות:
בצפון-מזרח סוריה בסמוך לגבול טורקיה ישנו אתר ארכאולוגי שע"פ הממצאים זוהה עם העיר גוזן הקדומה שהייתה בסמוך לנהר גוזן המוזכר במקרא, העיר גוזן הקדומה היוותה מרכז של פחווה אשורית ועל פי הממצאים אליה הוגלו עשרת השבטים.
לעומת זאת הרמב"ן בפירושו לתורה מזהה את נהר הסמבטיון עם נהר גוזן הנזכר במקרא.
ואילו לדעתו של אלדד הדני הנהר הזה נמצא בסודאן או בחבש.
רבי משה אבן עזרא כתב כי "אפשר שגוזן היא מדינת גזנה, שהיא עיר הבירה של כוראסאן".
יש המזהים את נהר חבור עם נהר החבור שבקרבתו מצויה העיר זאח'ו שבין שטחי כורדיסטן שבתחומי שלטון עיראק וטורקיה המודרנית, קיים גם זיהוי של חלח עם Halahhu הידועה בכתובות אשוריות כעיר וכמחוז ששכן מצפון-מזרח לנינוה.
אליה שמואל הרטום הציע בפירושו לדברי הימים, כי ייתכן ש"חלח" שלא זוהתה וודאית בזמן הוצאת ספרו היא כלקיטיס המוזכרת בפי היוונים כמקום בארם נהריים.
יהודי אפגניסטן מזהים את המקומות גוזן וחבור המוזכרים במקרא שאליהם הוגלו עשרת השבטים כמקומות באפגניסטן, לדעתם "חבור" מזוהה עם מעבר ההרים ח'ייבר, את "הרא" מזהים כעיר הראט ואת "גוזן" מזהים הם עם העיר גזאני שעל גדות נהר גזאני.
יהודי בוכרה מזהים את חבור עם העיר בוכרה, ולפי המסורת שהייתה רווחת אצלם הם מצאצאי עשרת השבטים.
ישנם גם אזכורים של שמות ישראליים בתעודות שנחשפו בכלח ונינוה, בירות אשור במאות 8-7 לפנה"ס, המלמדות שגולי ישראל הובאו גם לבירות הממלכה.
בספרו המפרש את ספר מלכים לצד תגליות וממצאים ארכאולוגיים משנת 1980 מציע הרטום בפירושו למקומות ההגליה כי ייתכן ו"הרא" המוזכרת ב, היא חרן.
בתלמוד במסכת סנהדרין מובאת אפשרות נוספת למקום שבו נמצאים עשרת השבטים:
המהר"ל מנסה לדון בזיהוי המקום אפריקי המוזכר בתלמוד – .
על פי נוסע אנגלי שביקר בארץ ישראל ב-1601 הייתה בזמנו מסורת על הימצאות השבטים באתיופיה, ש.
ראו אודות ההשערה על מוצאם מעשרת השבטים בערך מוצא ביתא ישראל.
המקור המפורסם ביותר אודות הימצאותם של הגולים מעשרת השבטים מתייחס לדברי המדרשים והתלמוד הירושלמי שבהם נאמר שהגולים הוגלו אל מעבר לנהר הסמבטיון.
האגדה מספרת שנהר הסמבטיון (שהוא שיבוש של "סבטיון" מלשון שבת) גועש במשך ששת ימי החול בשבוע ובשבת נח מזעפו, ולכן אנשי עשרת השבטים ששומרים שבת מנועים לעבור אותו ולחזור, בגלל חילול שבת הכרוך בכך.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את הסמבטיון וטוען כי טיטוס ראה אותו, גם פליניוס הזקן מתייחס אליו וטוען כי: .
תפוצות אפשריות של עשרת השבטים
קהילות יהודיות בעלות מסורת בהיותם צאצאי עשרת השבטים
להלן רשימת קהילות יהודיות שטוענות ומייחסות עצמן או המיוחסות על ידי חוקרים מסוימים להיות צאצאי עשרת השבטים:
יהדות בוכרה - לפי מסורת שרווחה אצלם הם מצאצאי עשרת השבטים, חלקם אף מייחס עצמו על שבט יששכר (בהסתמכם על שם המשפחה הנפוץ בעדתם: "יששכרוף"), ולשבט נפתלי.
יהדות כורדיסטן - לפי מסורת הרווחת אצל יהודי כורדיסטן הם מצאצאי עשרת השבטים.
יהדות פרס - לפי המתואר במקרא, ממלכת אשור כללה גם את פרס המודרנית וייתכן שעשרת השבטים ש"הוגלו אשורה", הוגלו בין היתר גם לפרס.
יהדות קוצ'ין - חוקרים מסכימים כי הייתה קיימת קהילה יהודית מצפון לקוצ'ין, שמקורה כפי הנראה בגולי אשור
יהדות סין - אביגדור שחן מציע בספרו "מעבר לסמבטיון" כי יהודים התיישבו בסין כחלק מהמסע של בני עשרת השבטים לחזור לארץ ישראל דרך צעידה לכיוון מזרח.
יהודי האיגבו - מייחסים עצמם על השבטים: שבט גד, שבט זבולון ושבט מנשה.
יהדות אפגניסטן - יש כאלה שסבורים כי היישוב היהודי באפגניסטן החל עם גלות עשרת השבטים בידי אשור.
יהדות הודו - לשבט בני מנשה ולשבט בני ישראל בהודו ישנה מסורת רבת שנים על השתייכותם לעם ישראל ולעשרת השבטים.
היו שניסו לשייכם לצאצאי השבטים: זבולון שהיו יורדי ים כמו היהודים שחיו בהודו, ואשר בשל העובדה שיהודי הודו עסקו בהפקת שמן זית, שמתקשר לזית שהיה סמלו של שבט אשר.
קהילת ביתא ישראל - אתיופיה.
קיימות מספר מקורות ומסורות על השתייכות קהילת ביתא ישראל באתיופיה לעשרת השבטים.
יהדות עיראק - היו כאלה שטענו כי ראשית היישוב היהודי בבבל (עיראק של ימינו), החל עם גלות עשרת השבטים שיושבו בידי אשור בשטחי בבל בתקופה של כ: 150-120 שנים מלפני גלות בבל של תושבי ממלכת יהודה.
על פי מסורת יהדות גאורגיה הם מצאצאי עשרת השבטים, אולם החוקרים סבורים שמוצאם בפרס, שהמגע רב השנים עם המקומיים השפיע עליהם בכל הקשור למנהגים ואמונות עממיות.
במאה ה-17, בתקופתו של הרב מנשה בן ישראל, היו שזיהו את בני עשרת השבטים עם עמים ילידים ביבשת אמריקה, ועל נושא זה כתב הרב בן ישראל את ספרו "מקוה ישראל".
כיום ידוע כי אבותיהם של העמים הילידים הגיעו לאמריקה לפני כ-12,000 שנים, אלפי שנים לפני גלות עשרת השבטים.
השומרונים טוענים כי הם צאצאי עשרת השבטים (לטענתם הם מצאצאי שבט לוי, שבט מנשה, ושבט אפרים שלא גלו מן הארץ במהלך גלות עשרת השבטים), אבל לפי המסורת היהודית הם צאצאי הכותים שהובאו לארץ על ידי מלך אשור.
קיימת טענה נוספת כי השומרונים הם צאצאים של יהודים ואשורים שהתיישבו בחבל שומרון והתבוללו ביניהם.
במחקר גנטי שנערך בשנת 2004, התגלה כי מרבית השומרונים הם אכן צאצאים של שארית הפליטה של ממלכת ישראל, שלא יצאו לגלות ונשאו נשים אשוריות ואחרות שהוגלו לארץ בהתאם למדיניות האשורית.
קבוצות אתניות שיש המיחסים אותם לעשרת השבטים
ברחבי העולם, ובעיקר בדרום-מזרח אסיה, ישנם קבוצות אתניות המקיימות מנהגים שונים המזכירים מנהגים יהודיים קדומים ויש המזהים אותן עם צאצאי עשרת השבטים.
לאחדות מהקבוצות אין סבירות גבוהה לקשר עם עשרת השבטים:
פתאנים - אפגניסטן יש המייחסים אותם לעשרת השבטים.
גם יהודי אפגניסטן מצדדים בטענה כי שבטים מוסלמים באפגניסטן הם צאצאי עשרת השבטים.
ראו בעניין זה עוד בערך פתאנים.
בני עדת הלמבה - דרום אפריקה, זימבבואה, מלאווי ומוזמביק.
הרופא הנוצרי אשהל גראנט אמר שהיזידים הם מעשרת השבטים כי הם מלים את עור בשרם ומקריבים את חג הפסח.
שבט מסוים במניפור ומיזוראם אשר בהודו ובבורמה, רואה עצמו כצאצא של שבט מנשה.
השערות נוספות לגבי פזורת עשרת השבטים
שאלת מקום הימצאם של עשרת השבטים העסיקה חוקרים והיסטוריונים רבים.
החיפוש אחר עשרת השבטים השפיע גם על מגלי ארצות.
ב-3 באוגוסט 1492 יצא כריסטופר קולומבוס מנמל פלוס בספרד למסע אל הבלתי נודע, עם שלוש ספינות ובהן כ-90 איש.
ביניהם היה נוכח גם אנוס בשם לואיס דה טורס (Luis de Torres) שהובא עימם כדי שיוכל לשוחח בארמית ובעברית אם יתגלו להם עשרת השבטים האבודים.
במהלך השנים עלו השערות רבות על מוצאם, הבולטות שבהם:
ישנם כאלה שטוענים כי היפנים הם בני עשרת השבטים, כשהם מסתמכים על הדמיון לכאורה בין המילים בשפה העברית למילים בשפה היפנית, על דמיון לכאורה שבין דת השינטו לבין היהדות ועל הדמיון כביכול שבין סיפורי התנ"ך לבין סיפורי העם היפניים.
ישנם כאלה שטוענים כי תושבי בריטניה הם צאצאי עשרת השבטים, והם מציגים מגוון הצעות לקשר בין העם היהודי לתושבי בריטניה, אך הדעה ההיסטורית המקובלת קובעת כי תושבי בריטניה הם צאצאי עמים אירופיים כמו: קלטים, סקסונים אנגלו-סקסונים, יוטים ועוד מספר עמים גרמאניים אשר כבשו את האי לפני זמן רב כמתועד בהיסטוריה.
כמו כן בדיקת DNA שנערכה הוכיחה כי הם ממוצא אירופי ולא ממוצא ים תיכוני כמו היהודים.
עם זאת חברי הארגון "בני ישראל הבריטים" טוענים להיות הבריטים צאצאי עשרת השבטים.
בחליפת המכתבים הכוזריים שהתקיימה בין חסדאי אבן שפרוט (915–975).
ובין יוסף מלך הכוזרים עולה כי חסדאי אבן שפרוט, מנהיג יהדות ספרד במאה ה-10, שמע על מלכות יהודית בכזריה, וסבר שמדובר בשבט ששרד מעשרת השבטים האבודים ושלח מכתב אל יוסף העומד בראש הממלכה.
במכתב התשובה של יוסף, מלך הכוזרים לחסדאי הוא מסביר לו שהוא מלך משבט כוזר, צאצא לתוגרמה, בנו של יפת (בראשית י' 1–5) ולא מעשרת השבטים.
קבוצה בדנמרק טוענת כי מוצא הדנים משבט דן, ומקשרת את הטיעון לשם העם הדני.
המחקר האתנולוגי העוסק במחקר אודות אמונות ומנהגים של עמים שונים ועוסק בין היתר במחקר אודות מנהגי יהדות אצל שבטים ועמים שונים.
אינו יכול לתת פתרון לגבי גורלם של עשרת השבטים, הואיל וקיימות שלוש סיבות עיקריות לקיום מנהגים יהודיים אצל אלה שאינם יהודים:
מדובר בשבט או בעם שחלק משורשיו יהודיים ולכן גם לא נעלמו אותם מנהגים שהיו נוהגים לקיים.
מדובר בשבט או בעם שיהודים היו שכניהם ובשל כך השתרשו חלק ממנהגי היהדות אצלם.
ייתכן גם שמנהגים אלו נכפו עליהם.
התפתחות בלתי תלויה של מנהגי יהדות אצל העמים השונים.
ולכן גם אם אכן ימצאו מנהגים יהודיים בפזורות שונות בעולם לפי הסיבות שתוארו ייתכן שמדובר באנשים שמוצאם בתושבי ממלכת או פרובינקיית יהודה (תלוי בשלב ההיסטורי) שהיגרו למקומות רחוקים וגרמו לאותם שינויים אצל שבטים ועמים שונים, או שההתפתחות של מנהגי יהדות אצלם היא בלתי תלויה.
ללא קשר לגורל עשרת השבטים.
בנוסף האתנולוגיה יכולה רק לבדוק נדידת עמים כלומר של כלל בני-ישראל ולא של שבט מסוים.
שכן ידועים לנו המנהגים של בני פרובינקיית יהודה בלבד (מן השבטים יהודה ובנימין) ומשווים מנהגים עמים אחרים אליהם מתוך הנחה שלא היה שוני תרבותי רב בין ממלכת יהודה לבין עשרת השבטים.
במקצת מן המקורות ובכתביהם של כמה רבנים במשך הדורות הופיע הצורך שיש לפעול להשיב את עשרת השבטים מגלום:
בילקוט שמעוני מובא שבעתיד השבטים מעם ישראל שלא גלו ילכו להחזיר את עשרת מגלותם, .
הרב מנשה בן ישראל (1604–1657) שפעל למען יהודי התפוצות כתב ספרים אודות עשרת השבטים והצורך שיש לקרבם לשאר עם ישראל.
בין היתר הוא עוסק בזה בספרו 'מקוה ישראל'.
הרב קוק התבטא בשבח רעיון זה "ונפלאות וגדולות ראינו בעינינו...
איך שעל ידי הרעיון של מציאות עשרת השבטים שהכה שורש עמוק בלבו של האדם הגדול ר' מנשה בן ישראל, נסתובבו הדברים של שיבת אחינו בית ישראל לארץ בריטניא ומפעולה זו אנו רואים תוצאות של איזה צמיחת ישועה בימנו אלה".
הרב אליהו בירנבוים, מנהל "מכון שטראוס-עמיאל" העוסק בנושא, מביא במאמר במקור ראשון ציטוטים מרבנים, לפיהם יש לפעול לאיתור השבטים האבודים ולהשבתם ארצה.
עַשְׁתָּרְתּ (באוגריתית: 𐎓𐎘𐎚𐎗𐎚 – עתֿתרת, בפיניקית: 𐤏𐤔𐤕𐤓𐤕 – עשתרת) הידועה בניקוד המקרא כעַשְׁתֹּרֶת, ומכונה גם מלכת השמים (בפיניקית: 𐤌𐤋𐤊𐤕) היא אלה חשובה במיתולוגיה הכנענית והפיניקית, שאומצה גם בתרבויות שכנות.
בתקופת הברונזה היו תפקידיה העיקריים של עשתרת מלחמה, אפוטרופאיזם וריפוי, באנלוגיה לאחותה ענת, שביחס אליה עשתרת הייתה משנית בחשיבותה.
מזוהה עם אלות שונות בתקופות ובמקומות שונים – לרוב עם אשתר הבבלית, אפרודיטה היוונית, איסיס המצרית וונוס הרומית.
השפות של עובדי עשתרת העיקריים (פיניקית, אוגריתית ושפות כנעניות אחרות) נכתבו באבגד בכתיב חסר לחלוטין, ובהן השם מתועד בכתיב "עשתרת"; צורה זאת של השם היא היחידה המתועדת במקרא (שנכתב ללא ניקוד).
על ההיגוי הקדום עַשְׁתָּרְתּ (ʿAštārt) מעידים תעתיקים בשפות אחרות: מצד המזרח, תעודות אללחֿ מתעדות את השם Aštartu ותעודות אכדיות מאוחרות יותר מתעדות Astartu, ומצד המערב, ביוונית עדויות רבות המזכירות את השם Ἀστάρτη, ובלטינית Astarte.
גם הפיניקים עצמם, עובדי האלה, השאירו תיעודים להגיית שמה: בכתובת על חרב בכתב קיפרי הברתי (שכשמו כן הוא, מתעד הברות) שהקדיש עבדמלך (שם פיניקי) מפאפוס לעשתרת, נכתב שמה a-se-ta-ra-ta (כלומר עַשְתַרְתְ), וכן בכתובות יווניות שנכתבו על־ידי פיניקים מפיניקיה ובהן השתמשו בתעתיק המוכר Ἀστάρτη.
המקרא נכתב בעיקרו אלף שנה ויותר לפני המצאת ניקודו, ומנקדיו חיו מאות שנים לאחר הפסקת פולחן עשתרת תחת שלטון ביזנטי ומוסלמי, וקל היה להכניס בשם האלה השנואה שיבושים לגנאי, ולכן לפי המקובל במחקר ניקדוהו בשיבוש עַשְׁתֹּרֶת על משקל בֹּשֶת.
אף מתרגמי המקרא במאות הראשונות לפני הספירה ולספירה, שלא תמיד הכירו את מונחי העולם הכנעני ומשמעותם המקורית, תמיד תעתקו את שם האלה לפי צורת היחיד "עַשתַרְתְ" (עם שווא נע בת' האחרונה) או בצורת הרבים "עַשתַרוֹת", ולעולם לא לפי "עַשתֹרֶת".
מיעוט חוקרים מציעים אפשרות, שעל אף התיעוד העתיק להגייה "עַשְׁתָּרְתּ" משפות שכנות ללבנט, הכתיב "עַשְׁתֹּרֶת" איננו שיבוש, בשל מעתק כנעני בין /ā/ ל־/ō/ (על אף המיקום הבלתי רגיל להתרחשות המעתק), או, תוך הנחת צורה קדומה משוערת , כמעתק קונבנציונלי בין זוגות התנועות "ā-i" ל־"ō-ē".
חלק מהחוקרים סבורים שהשם אפרודיטה, שמקובל שמקורו בשפות שמיות, נובע באופן ספציפי מהשם "עשתרת".
אפיתט ידוע ונפוץ לשם האלה היה מלכת או "מלכת השמים"; שם זה ידוע, בין השאר, מהשם הפיניקי הנפוץ "חמלכת", שמשמעותו "־מלכת".
במצרים כונתה עשתרת לעיתים "גבירת השמים".
גם שם זה שובש בניקוד המקראי ל"מְלֶכֶת הַשָּׁמַיִם".
בכתובת אשמנעזר מופיעה עשתרת שמם (עשתרת שמים), המזוהה עם אפרודיטה אוראניה (אפרודיטה השמימית); ואכן, לפי עדויות הסופרים העתיקים, פולחן אפרודיטה אוראניה נפוץ על־ידי פיניקים מאשקלון, דרך קפריסין (ופאפוס בפרט), והגיע לקיתרה שם נמצא מקדש מהעתיקים ביותר המוקדשים לה.
הממצא הארכאולוגי בקיתרה מאשר קשרים קדומים מאוד (תחילת האלף השני לפנה"ס ואף מוקדם יותר) עם הלבנט.
בהסתמך על שמה ותפוצתה דרך הים, אופי האלה היה כנראה אלה המדריכה את הנוסעים בים, ושם זה אולי קשור ל"רבת אשרת־ים" (מילולית "הגבירה ההולכת על המים"), ולכינוי שנותן לוקיאנוס לאלה הסורית – "דרכתו", הדורכת (על המים) – שמשמעותו דומה ל"רבת אשרת ים".
עדויות לאלה ופולחנה בתקופת הברונזה
העדויות מתקופת הברונזה המאוחרת, בעיקר מאוגרית וממצרים, מאפיינות את עשתרת כאלת מלחמה, בדומה לאחותה ענת, וכן כאלת ריפוי ואפוטרופאיזם; אך בניגוד לענת, עשתרת הייתה אלה משנית בחשיבותה באותה תקופה.
במצרים נכנסה האלה לפנתאון, בתקופת החיקסוס או מיד אחריה, כאלת מלחמה הקשורה לסוסים ולרכב המלחמתי החדיש לאותה עת – המרכבה, וכן לאליטה הצבאית, לתפקידו של פרעה כלוחם, ובתור אלה כנענית מאומצת – לשליטה המצרית על כנען.
בנוסף, תכונותיה המאגיות של האלה אומצו גם הן על־ידי המצרים.
ייתכן שהאלה מוזכרת כבר בכתבי אבלה.
מחוץ לאבלה, האזכור הקדום ביותר של האלה (וכן ההקבלה הקדומה ביותר שלה לאישתר־איננה) הוא ממרי, שם היה לה מקדש, והודשו לה כתובות באכדית כ־eš-da-ra-at.
בעיר העתיקה ענת נמצאה כתובת, ובה מתוארת האלה ענת "החזקה ביותר מכל ה־AŠ4.DAR (העשתרות, ברבים)" שאין שווה לגבורתה בין כל ה"עשתרות".
בשירה האוגריתית, עשתרת (באוגריתית: עתֿתרת) איננה דמות מרכזית בעלילות, אך היא מופיעה בהן כמה פעמים כדמות משנית.
תפקידיה העולים מהעלילות קשורים במלחמה, ציד וקסם (ולא עם רבייה או תפקידים מיניים אחרים).
יש לציין שלמעשה, באף אחד מאזכוריה היא לא מצוינת כבת זוגו או אחותו של בעל.
בעלילות בעל וענת, בהן נאבק בעל באלים שונים על השלטון בעולם, מופיעה מעט גם עשתרת; כאשר בעל מתפרץ בכעס על האלים הנכנעים לשליחי ים האימתניים ושוחט את השליחים, ענת ועשתרת אוחזות בידיו במטרה להרגיעו ולרסנו.
בהמשך אותו לוח, גוערת עשתרת בבעל על שהביס את ים והוסיף להכותו אחרי נופלו, אך הוא עונה לה כי ים מת ועתה הוא ימלוך: .
בעלילת כרת לא ממלאת עשתרת תפקיד כדמות, אולם כאשר אל מדריך את כרת בחלומו כיצד להשיג לו אישה ולהעמיד צאצאים, הוא מורה עליו להגיע ל"אדום רבה ואדום זעירה", ולקרוא שם למלך , וכך אכן כרת קורא למלך אותה ארץ.
בשתי עלילות שונות, עלילות בעל וענת ועלילת כרת, מופיעה נוסחת קללה אלוהית: ; בעלילות בעל וענת מקלל בעל את אויבו ים, ובעלילת כרת מקלל המלך כרת את בנו הסורר.
הכינוי "שמבעל" מופיע גם בכתובת אשמנעזר, ומשמעותו כנראה "עשתרת של שם־בעל", כאשר שמו־בעל הוא שֵׁם־בעל, או "שם" במשמעות "נישא" (מאותו מקור של המילה שמים).
בלוח מיתי אחד מתוארת עשתרת כציידת ("עתֿתרת צודת", בחילופי ו/י) במדבר.
בלוח נוסף, המתאר משתה אחר בו נוכחים מספר אלים, מוזכר "אל יושב עם עשתרת".
בבלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים.
בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכרת/מוזכרות שוב "ענת ועשתרת" יחד.
בנוסף, באותם לוחות מוזכר גם האל "מלך" שמעונו הוא עשתרות.
באחת הלוחות הרבים בהם נמצאו רשימות קורבנות לאלים שונים, נמצאו שני קטעים שאינם חלק מהרשימה: אחת בחֿורית, והשני פותח במשפט ורשימת מצרכים שונים (כגון בגדים, רכב, שמנים, צרי ונופת).
לא ברור למה שילב הסופר את הקטע ברשימה.
לוח אחר נפתח גם הוא במשפט ; בלוח אחר, הקשור גם הוא בזבחים (והוא אולי רשימת חגיגות או טקסים מלכותיים), מופיע המשפט .
בלוחות אחרים מוזכרים זבחים לעשתרת, בין זבחים לאלים אחרים.
ברשימת אלים אכדית מאוגרית מוקבלת עשתרת לאישתר.
בלוח המתאר כנראה נבואה בחלום, מקושרת עשתרת עם סוסים.
בלוח המפרט את הטקסים הדתיים המלכותיים בחודש "ראִש ין" (ראש יין) מוזכר זבח שני שיים לעשתרת.
זה האזכור היחיד של עשתרת במכתבים ששרדו באוגריתית.
רוב החוקרים מסכימים שעשתרת, יחד עם אחותה ענת, אומצה לפנתאון המצרי בתקופת השושלת ה־18 (1550–1292 לפנה"ס), ורוב העדויות לה מגיעות מתקופת השושלת ה־19 (1292–1189 לפנה"ס), אף שקיימות עדויות לקיומה במצרים כבר מתקופת השושלת ה־15 (1650–1550 לפנה"ס) החיקסוסית.
פולחנה המשיך על מצרים התלמיית, כפי שמעיד טקסט מצרי מהתקופה ההלניסטית בה היא מופיעה כ"עשתרת, גבירת הסוסים, אדונית המרכבות".