tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישמעאל העכברי, כמו ראשוני הקראים, אסר אכילת בשר בגולה.
שמואל אברהם פוזננסקי מסיק מייחסו לענן בן דוד שישמעאל העכברי לא היה קראי, בניגוד לעמדותיהם של אברהם בר גוטלובר ואברהם אליהו הרכבי שפוזננסקי כותב שהם ראו בישמעאל קראי.
חגי בן-שמאי כותב באנציקלופדיה העברית כפוזננסקי שישמעאל העכברי לא היה קראי.
יעקב הקרקסאני ויהודה בן אליהו הדסי כותבים שחלק מדוגמאות השינויים של ישמעאל העכברי מופיעים כבר אצל השומרונים ובעקבות זאת נראה מדברי הדסי שהוא סובר שישמעאל העכברי הושפע בכל שינוייו מהשומרונים.
אל-מקריזי כותב על הכת של ישמעאל, אל-עכבריה, בקצרה, שהם בטלו חלק מהלכות שבת ושינו דברים בתורה.
יהודה בן אליהו הדסי מזכיר, לעומת זאת, רק את השינויים בתורה.
אל-מקריזי אינו מבדיל בין הכת של ישמעאל לבין זו של מישויה אלעכברי, ורואה בכתות שלהם את אותה כת.
בעקבותיו הלך צבי גרץ שכתב שהכת נטתה לכיוון השומרונים.
זיהוי שתי כתות אלו ככת אחת אינה מקובלת על רוב החוקרים.
ישנו קוצר ומוות שמו הוא מזמור גרמני עממי מן המאה ה-17.
המזמור מתאר את עוצמתו המיידית של המוות (המואנש בדמותו של קוֹצֵר) אל מול אפסותם והבלותם הארעית של בני האנוש.
על פי זיגפריד בֶּקֶר מהפקולטה למדעי החברה והפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג, המזמור נכתב על רקע זוועות מלחמת שלושים השנים והמגפות שהתפשטו ברחבי אירופה ההרוסה בשנים שבמהלכה ולאחריה, כתוצאה מתנועות מאסיביות של אוכלוסייה מוכת רעב ומחלות מידבקות מאזורים שנכבשו לאזורים אחרים.
תנועות אוכלוסייה מאסיביות אלה גרמו להמשך הפצה של המגפות בערים הצפופות, חסרות אמצעי היגיינה, וקיבועו בתודעה של המוות כנמצא בכל מקום ובכל זמן.
תיאורים של מלאך המוות כאוחז בחרמש וקוצר פרחים כאלגוריה לבני האדם משלבת תיאורי כתבים מן המאה ה-14 עם תיאורים מן המקרא והברית החדשה.
תיאורים תקופתיים של גופות מרוטשות אכולות רימה וחולדות שימשו בסיס לטקסט המפורש והקשה המופיע במזמור.
עם זאת, בסופו של המזמור מובעת התקווה לעתיד של ניצחון החיים על המוות במהלך הדורות הבאים.
הגרסה המוקדמת ביותר של המזמור הוא עלון כנסייתי מודפס משנת 1638 שנכתב לכבוד מותו של אציל צעיר מרגנסבורג בשנת 1637, אשר הכיל 16 בתים.
כבכל הפואמות העממיות, אורך הטקסט משתנה, וכך גם מספר הבתים במזמור בהתאם לגרסאות שונות של המשכתבים.
כך למשל הגרסה משנת 1640 מחזיקה שמונים בתים.
הטקסט מופיע גם בספרי מזמורים קתוליים מן המאה ה-17 וה-18 בעיקר בספרי המזמורים של הכומר מרטין מקוכם אך גם של אחרים ובשמות שונים ("המוות של הקוצר", "שיר הקוצר" – "Schnitterlied").
פרסום המזמור בשנת 1806 באסופה הספרותית של שירה גרמנית עממית, קרן הפלא של הנער החזירה אותו לתודעה הציבורית במהלך המאה ה-19, ובמהלכה פרסמו מתרגמים נוספים גרסאות ועיבודים נוספים של הטקסט המקורי.
מוזיקאים רבים ובהם מנדלסון, שומאן בראהמס ואחרים, חיברו לחנים למילות המזמור.
בסקירתו אודות קרן הפלא של הנער מתאר גתה את המזמור כ"שירת מוות של הכנסייה הקתולית שראויה להיות פרוטסטנטית".
המשורר והסופר הגרמני בן התקופה הרומנטית קלמנס ברנטנו הרבה לצטט את המזמור בעבודותיו כבר בתחילת המאה ה-19, תוך ביצוע עריכה ושכתוב משמעותיים של הטקסט אך בשנים שלאחר מכן חזר להשתמש בגרסאות מדויקות יותר של המקור.
קטעים מן המזמור ממשיכים להיות מצוטטים גם ביצירות מודרניות מו למשל ב"ברלין אלכסנדרפלאץ" של ריינר ורנר פאסבינדר משנת 1980 או בסדרת ספרי הפשע הגרמנית "המפקח קלופטינגר" משנות האלפיים.
המזמור תורגם לעברית על ידי יוסף אחאי וגרסה שלו על פי לחן של יוהנס בראהמס בוצעה בשנת 1954 על ידי מקהלת קיבוץ בארי.
ישנן הצפרדע (שם מדעי: Somniosus longus) הוא מין של כריש גדול מהסוג ישנן המצוי במימי האוקיינוס השקט סמוך לחופי יפן, ניו זילנד, סאלס אי גומס ורכס נסקה.
מספר הפעמים בהן הישנן נצפה ותועד הוא נמוך מאוד, ואין מידע על מצב השימור הנוכחי שלו.
אורכם המרבי של הזכרים הוא 110 סנטימטרים, ואורכן של הנקבות הוא 130 סנטימטרים.
בעבר הוא סווג כישנן חדקני, אך סנפיר הגב השני של ישנן הצפרדע ארוך יותר, עינו גדולה יותר ויש לו מספר גבוה יותר של שורות שיניים.
ישנן חדקני (שם מדעי: Somniosus rostratus) הוא מין של כריש גדול מהמין ישנן המצוי בצפון האוקיינוס האטלנטי, במערב הים התיכון ובמערב האוקיינוס השקט, סמוך לניו זילנד.
המין נצפה ותועד לעיתים נדירות מאוד, והוא חי בעומקים של בין 180 ל-2,200 מטרים.
הנקבות יולדות בין 8 ל-17 ולדות בכל לידה.
ישמעאל ואדי הוא כדורגלן זימבבואי המשחק בעמדת החלוץ ב-JDR סטארס מליגת המשנה הדרום-אפריקאית ובנבחרת זימבבואה.
את קריירת הכדורגל שלו החל במחלקת הנוער של בולאוואיו סיטי, ובשנת 2015 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונתו הראשונה בליגת העל של זימבבואה הציג יכולת התקפית מרשימה, וכבש מספר שערים שעוררו עניין מצד קבוצות בכירות בליגה.
לקראת עונת 2016/2017 חתם בקבוצת פלטינום, שם שיחק במשך עונה אחת, אך מיעט לקבל דקות משחק.
בעונת 2017/2018 חזר לבולאוואיו סיטי, והיה אחד השחקנים הבולטים בקבוצה עם מספר שערים ובישולים שעזרו לה להישאר בליגה.
בעונת 2019 עבר לשחק בהארארה סיטי, שם שימש כשחקן הרכב קבוע והפגין יציבות ותרומה התקפית לאורך העונה.
יכולתו הטובה באותה תקופה הובילה למעבר בעונת 2020/2021 לקאפס יונייטד, מהקבוצות הגדולות בזימבבואה, שם כבש שערים חשובים ותרם רבות למשחק ההתקפה של הקבוצה.
ב-7 בספטמבר 2021, ואדי רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת זימבבואה בהפסד 1–0 לנבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. שערו הראשון במדי זימבבואה הגיע ב-14 בינואר 2022 בהפסד 2–1 לנבחרת מלאווי במסגרת שלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2021.
ישנוניות היא מצב של תשוקה חזקה לשינה, או שינה לתקופות ארוכות בצורה יוצאת דופן.
יש לזה משמעויות וסיבות ברורות.
זה יכול להתייחס למצב הרגיל שלפני ההירדמות , למצב של ישנוניות עקב הפרעות בשעון ביולוגי, או סימפטום של בעיות בריאותיות אחרות.
זה יכול להיות מלווה עייפות, חולשה וחוסר זריזות נפשית.
ישנוניות נתפסת לעיתים קרובות כסימפטום ולא כהפרעה בפני עצמה.
עם זאת, המושג של ישנוניות שחוזרת על עצמה בזמנים מסוימים מסיבות מסוימות מהווה הפרעות שונות, כגון ישנוניות מוגזמת בשעות היום, הפרעות שינה בעבודה במשמרות ואחרות; וישנם קודים רפואיים לישנוניות הנתפסת כהפרעה.
ישנוניות עלולה להיות מסוכנת בעת ביצוע משימות הדורשות ריכוז מתמיד, כגון נהיגה ברכב.
כאשר אדם עייף מספיק, עלולות להיווצר שינה זעירה.
אצל אנשים שאין להם שינה, ישנוניות עלולה להתפוגג באופן ספונטני לפרקי זמן קצרים; תופעה זו היא הרוח השנייה, ונובעת מהמחזור הרגיל של הקצב הצירקדי המפריע לתהליכים שהגוף מבצע כדי להכין את עצמו למנוחה.
הפרעות בשעון הביולוגי הן גורם שכיח לנמנום כמו מספר מצבים אחרים כגון דום נשימה בשינה, נדודי שינה ונרקולפסיה.
הפרעות בשעון הביולוגי מסווגות כחיצוניות או פנימיות.
הסוג הראשון הוא הפרעת שינה בעבודה במשמרות, הפוגעת באנשים שעובדים בלילות או במשמרות מתחלפות.
הפרעת שינה מתקדמת (ASPD) - מצב שבו חולים מרגישים ישנוניים מאוד והולכים לישון מוקדם בערב ומתעוררים מוקדם מאוד בבוקר
תסמונת השעון הביולוגי הדחוי (DSPD) - תזמון שגוי של שינה, תקופת שיא של ערנות, קצב הליבה של טמפרטורת הגוף, מחזורים הורמונליים ומחזורים יומיים אחרים כך שהם מתרחשים באיחור של מספר שעות בהשוואה לנורמה, לעיתים קרובות מאובחנים בטעות כנדודי שינה.
תסמונת מחזור עירות-שינה שונה מ-24 שעות - שעון ביולוגי פגום ומחזור שינה-ערות שלרוב ארוך יותר (לעיתים רחוקות קצר יותר) מהתקופה הרגילה של 24 שעות, מה שגורם לתלונות של נדודי שינה וישנוניות יתר.
קצב שינה-ערות לא סדיר - תנומות רבות לאורך 24 השעות, ללא פרק שינה ראשי בלילה ואי סדירות מיום ליום
ישנוניות יכולה להיות גם תגובה לזיהום.
ישנוניות כזו היא אחת ממספר התנהגויות חולי או תגובות לזיהום שחלק מהתאורטיות התפתחו כדי לקדם התאוששות על ידי שימור אנרגיה בזמן שהגוף נלחם בזיהום באמצעות חום ואמצעים אחרים.
זעזוע מוח - פגיעה מוחית טראומטית קלה
היפרקלצמיה - יותר מדי סידן בדם
היפונתרמיה - נתרן נמוך בדם
תת-פעילות של בלוטת התריס - הגוף אינו מייצר מספיק הורמונים השולטים כיצד תאים משתמשים באנרגיה
נרקולפסיה - הפרעה במערכת העצבים
מחלת השינה - נגרמת על ידי טפיל ספציפי
בדיקת ישנוניות דורשת הערכה מדויקת.
האבחנה תלויה בשני גורמים, אם הישנוניות היא כרונית או הפיכה.
כרונית מסמלת שהמטופל, בניגוד לאנשים בריאים, חווה ישנוניות מתמשכת, שאינה חולפת.
הפיכה מייצגת את העובדה שגם אם האדם הולך לישון, ייתכן שהישנוניות לא תיעלם לחלוטין לאחר ההתעוררות.
הבעיה בהערכה היא שחולים עשויים לדווח רק על ההשלכות של ישנוניות: אובדן אנרגיה, עייפות, חולשה, קושי לזכור או להתרכז וכו'.
חיוני לשאוף לאמצעים אובייקטיביים כדי להקטין את רמת הישנוניות.
מספר בדיקות אבחון זמינות כדי לסייע בבירור החומרה והגורמים הסבירים לישנוניות חריגה.
ישנוניות היא סימפטום, ולכן הטיפול יהיה תלוי בגורם הישנוניות.
אם הסיבה היא ההתנהגות ובחירות החיים של המטופל זה עשוי לעזור לנוח הרבה ולהיפטר מהסחות דעת.
חשוב גם לבדוק מה גורם לבעיה, כמו לחץ או חרדה, ולנקוט בצעדים להפחתת התחושה.
רבי ישעיה הלוי הורוביץ (נכתב גם "ישעיהו" ו"הורוויץ"), המכונה השל"ה או השל"ה הקדוש (ה'שי"ח, 1558 – תאריך הפטירה שגוי אך נתקבע י"א בניסן ה'ש"צ, 24 במרץ 1630 וכנראה טבת שפ"ו), היה מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17. הוא נקרא בראשי תיבות על שם ספרו המפורסם, שני לוחות הברית.
נולד בפראג, בירת צ'כיה, בשנת ה'שי"ח (1558) לרבי אברהם הלוי הורוויץ, צאצא למשפחת הורוויץ, משפחה מפורסמת וחשובה בפראג ממנה יצאו רבנים רבים.
רבי אברהם הלוי היה תלמידו של הרמ"א וחיבר את הספר "חסד אברהם".
מילדותו הצטיין השל"ה בלימודיו, למד בלובלין בישיבה שבה לימד אביו, אצל רבי שלמה לייבושס (המכונה 'המהרש"ל השני') ורבי מאיר מלובלין (המהר"ם מלובלין) שהיו מגדולי רבני פולין במאה ה-16. לאחר מכן שימש ברבנות כאב בית דין במקומות רבים באיחוד הפולני-ליטאי ובאימפריה הרומית הקדושה בקהילות פוזנן ופרנקפורט דמיין.
לאחר שגורשו היהודים מפרנקפורט על נהר המיין בשנת ה'שע"ד (1614), חזר לפראג ושימש שם ברבנות.
בתקופת כהונתו בווינה נשא את חיה (בתו של ר' אברהם מויל).
לאחר פטירתה בשנת ה'ש"ף (1620) החליט לעלות לארץ ישראל כדי לבסס ולהרחיב את היישוב היהודי בארץ, שלמען החזקתו טרח ואסף כספים עוד קודם לכן ולאור אמונתו בביאת המשיח שעתידה להתרחש במאה החמישית של האלף השישי לספירה היהודית.
השל"ה יצא למסע רגלי ארוך, הגיע דרך העיר חלב שבסוריה לירושלים, בשנת ה'שפ"ב (1622), ונתקבל בכבוד רב.
הוא העיד כי במסעו לארץ ישראל עבר דרך סוריה כדי להיכנס לביתו של רבי שמואל ויטאל וללמוד זמן מה בכתבי "עץ חיים".
טרם עלותו לירושלים נשא אשה שנייה.
בתקופה בה שהה השל"ה בירושלים, גדלה העיר במהירות בשל עלייה מסיבית של יהודים מכל התפוצות, וכך כתב השל"ה באחת מאיגרותיו: "כי תהילה לאל נעשה צר המקום בירושלים".
תקופה זו של התעוררות יהודית בירושלים הייתה קצרה לאחר שבשנת 1624 השתלטה על העיר משפחת אבן פארוח' ובניה רדפו והכבידו על חיי היהודים במקום, אף השל"ה נאסר ביחד עם עוד 15 מרבני העיר על ידי מוחמד אבן פארוח' וכופר עצום נדרש בעבורם.
הקהילה היהודית הקטנה בארץ ישראל, הצליחה בתחנונים לצמצם את סכום הכופר לאחד עשר אלפים גרוש ולשחררם.
לאחר שחרור הרבנים ממאסר, הם ברחו מירושלים וקבעו את מושבם בצפת.
כעבור שלוש שנים, קבע השל"ה את מושבו בעיר טבריה, שם חי חמש שנים עד לפטירתו.
צפת וטבריה היו באותם ימים מרכזים ללימוד הקבלה.
השל"ה התמסר גם הוא ללימוד הקבלה וזאת שימשה יסוד לחיבורו הגדול "שני לוחות הברית".
יש הטוענים שהשל"ה בחר את מקום מושבו בצפת לא רק בשל הסיבה שהייתה מרכז יהודי גדול, אלא גם משום שראה בה מקום מרכזי להחשת תהליך גאולת ישראל.
בנו של השל"ה היה רבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ, ונודע כמחבר הספר 'ווי העמודים'.
מקובל שהחוזה מלובלין (רבי יעקב יצחק הלוי הורוויץ, מגדולי החסידות במאה ה-18) הוא מצאצאיו, אם כי הקשר הגנאלוגי המדויק אינו ידוע.
חיבורו העיקרי של השל"ה, אשר התפרסם על ידי בנו שבתי שפטיל הלוי הורוביץ רק לאחר מותו, הוא "שני לוחות הברית", שחובר כשנתיים לאחר בואו לארץ ישראל, כצוואה לבני משפחתו, ובו הוא מצווה אותם להנזר מתענוגות העולם.
המדובר ביצירה חשובה בתחום המוסר היהודי.
הספר כולל חידושי תורה, ודברי מוסר, ומדבר אף בשבח הישיבה בארץ ישראל, עקרון שהגשים השל"ה בגופו, על אף קשיים רבים וייסורים.
עד היום משמש הספר כספר יסוד ביהדות, ורבה השפעתו על החסידות ובמיוחד על הבעל שם טוב.
על שם הספר נקרא המחבר בפי כל "השל"ה הקדוש" (של"ה - ראשי תיבות של "שני לוחות הברית").
בשער ההוצאה הראשונה של הספר, מהשנים ה'ת"ח ה'ת"ט (1648-1649) מתואר הספר וכותבו באלה המילים:
בארץ ישראל ערך השל"ה גם את סידורו המפורסם "שער השמים".
הוא נתן לסידורו שם זה היות ששמו ישעיה עולה בגימטריה כמילת 'השמים' וכן מפני שבשבוע בואו לירושלים קראו בתורה את פרשת השבוע ויצא שבה אמר יעקב "וזה שער השמים".
מלבד אלו, פרסם השל"ה חיבורים נוספים - "שמות גיטין", "מצוות תפילין", "בגדי ישע" על סדר מועד, פירושים שונים להגדה של פסח, הגהות לרש"י, לטור, לזוהר, הגהות למרדכי ועוד.
השל"ה עסק בקבלה ובפרשנות לתורה על דרך הסוד.
ויתרה מזאת היה נכסף לחשוף את כתבי האר"י שבתקופה זאת היו תחת חרם בשל חשש לאמינותם, ובעברו בסוריה בא אל רבי שמואל ויטאל לקרוא את כתביו.
השל"ה חיבר וליקט מספר תפילות.
שתיים מהן זכו לפרסום רב.
המפורסמת שבתפילותיו היא תפילת אבות על הבנים, הידועה בכינוי תפילת השל"ה, הגם שאין הוא מחברה.
השל"ה מעתיקה בספרו מהקדמונים (יש אומרים שחיברה רבי בנימין הלוי ולטענתם הוא מחבר הספר חמדת ימים) ומחבר התפילה הוא שכתב את הקדמתה הידועה 'ליבי אומר לי כי זמן המסוגל להתפלל אותה הוא בערב ראש חודש סיוון'.
תפלה זו נדפסה ומצורפת בהרבה סידורי תפלה.
תפילה נוספת שחיבר והודפסה בסידורים רבים, היא תפילה הנאמרת בין התחינות שלאחר תפילת שמונה עשרה, אשר פותחת במילים: "יהי רצון מלפניך ה' אלוהינו ואלוהי אבותינו, שלא תעלה קנאת אדם עלי ולא קנאתי על אחרים, ושלא אכעוס היום ושלא אכעיסך, ותצילני מיצר הרע, ותן בלבי הכנעה וענווה...".
קברו של השל"ה נמצא בטבריה, בחלקת קבר בה טמונים הרמב"ם, ורבי יוחנן בן זכאי על פי מקור מסוים.
החלקה שופצה לאחרונה, ורבים נוהגים לפקוד את קברו ולהתפלל להיוושע בזכותו.
יש עוררין לגבי מיקום קברו בטבריה, שכן פסק שאין לצאת מירושלים, על פי דברי התלמוד "הכל מעלין לירושלים".
אולם לפי הספר 'תולדות משפחת הורוויץ', שהודפס מעט לפני מלחמת העולם השנייה ונסמך במידת מה על הספר "כנסת ישראל", נכפה עליו לעזוב את ירושלים ומשם נדד לצפת וטבריה.
על פי הכתוב על מצבתו בטבריה, הוא נפטר בי"א בניסן ה'ש"ץ (1630), אך היום והחודש הם כנראה תוצאת טעות, והשנה היא רק על פי השערה מסתברת.
בספר 'תולדות משפחת הורוויץ' (דרזדן תרצ"ה (1936) שוער שתאריך מותו של השל"ה היה בטבת ה'שפ"ו.
מחבר הספר, צבי הירש הורוויץ, רב העיר דרזדן, הביא את דברי הרב חוקר השושלותהרב אפרים זלמן מרגליות, אשר מצא בתוך ספרו של הרב נתן נטע שפירא 'מגלה עמוקות' רישום לשנת מות השל"ה כשנת ש"פ.
הרב מרגליות קבע שמדובר בשגיאה, ושיער שהאות האחרונה הושמטה אך לא קבע מהי.
במהדורה מאוחרת יותר רשם בתיקונים את שנת שפ"ג כשנת פטירת השל"ה.
הרב הורוויץ חישב ושיער שמדובר לפחות בשנת שפ"ו, לפי הידיעה על הגעת השל"ה לטבריה בראש השנה של אותה שנה, אך לא מסר מקור למידע אודות שנת הגעתו לארץ ישראל.
בנוסף, הביא את דברי סיני הוק (חוקר כתבים עבריים, בתחילת תקופת ההשכלה, נקרא גם שמעון האק) שסבר ששנת מותו של השל"ה היא שנת ש"צ.
זאת על פי הקדמה לספר "ווי העמודים" של הרב שבתי בנו של השל"ה המספר שהשל"ה נפטר שנתיים לפני הדפסת הספר "שני לוחות הברית".
אלא שלדברי הרב הורוויץ, הוק טעה לגבי שנת הוצאת ספר זה עצמו, וכן לגבי משמעות ההערה, שדיברה על סיום כתיבת הספר שנתיים אחרי הגעתו של השל"ה לארץ.
התאריך י"א בניסן עורר תהיה, מכיוון שלפי פרסום של צאצאי השל"ה בספר סידור השל"ה, הם נהגו בכל יום משבעת הימים שלאחר פטירתו לומר סליחות לפי הוראותיו וצוואתו, וכן להכריז על כך לדורות, אך בכל חודש ניסן ובמיוחד בימי חג הפסח המתחילים ארבעה ימים לאחר התאריך המדובר, אין לומר סליחות.
נפתלי וקשטיין בספרו 'ויתילדו' מצא את מקור הטעות.
לראשונה הופיע התאריך "י"א בניסן" בספר "יקרא דחיי" משנת ה'תרפ"ח (1928 או 1929), שטעה בהעתקת דברי הספר דור ודור ודורשיו (וי"ו החיבור הראשונה בשם הספר מכוונת).
התאריך י"א בניסן מופיע שם בשורת המידע שמעל לשמו של השל"ה ושייך למעשה למידע על נפטר אחר, ואילו בשורה של השל"ה היה כתוב רק: שנת ש"צ.
וקשטיין מצא גם שחודש הפטירה "טבת" הרשום בספר "תולדות משפחת הורוויץ", גם הוא שגוי, ומגיע מהעתקה מוטעית מתוך הספר "כנסת ישראל", של מידע לגבי בריחתו של השל"ה מן הכלא ויציאתו מירושלים בטבת שפ"ו, אך בחלק זה של הפיסקה אינו עוסק במותו כלל.
הואיל ואין ידוע מתי יום ההילולא של השל"ה, רבים עולים לציונו בכ"ט באייר, ערב ראש חודש סיוון, לומר את נוסח התפילה המפורסמת על שמו, שהביאה בספרו: .
בית הכנסת העתיק בטבריה קיים מהמאה ה-16. ר' חיים ויטאל ב"ספר הגלגולים" מתאר את קדושתו הקדמונית של המקום, ומתאר שמורו האר"י נהג להתפלל שם בשל קדושת המקום.
לימים סיפרו כי "בית הכנסת עבר ארבע רעידות אדמה, ותמיד שרד".
האגדות מספרות על נסים גדולים שאירעו במתחם: נשים עקרות ילדו וחולים שביקרו במקום הבריאו בפתאומיות.
סיפורי הנסים עברו מפה לאוזן, ובית הכנסת הפך למוקד עלייה לרגל ולאחד המקומות הקדושים ליהודים.
בית הכנסת וסיפורי המופתים סביבו היוו מקור הכנסה לקהילה האשכנזית בטבריה, (כנגד מתחם קבר רבי מאיר בעל הנס לקהילה הספרדית) והם הפיצו אגדות רבות סביבו וגם הטמיעו שם בית הכנסת על שם השל"ה, אמור מעתה "בית כנסת השל"ה".
לפני כ-200 שנה הגיעה הקהילה היהודית האשכנזית המצומצמת בטבריה לכדי פת לחם, והוחלט למכור את מתחם בית הכנסת לצליינים יוונים.
לפי הסכם המכירה נקבע כי תמורת סכום מסוים אפשר יהיה לפדות את המקום בחזרה.
במהלך השנים בנו הצליינים על בית הכנסת את הכנסייה היוונית בטבריה.
מאז מכירת המקום ניסו יהודים רבים לעלות ולבקר בבית הכנסת, חלקם בכוח, אך ללא הצלחה.
חלקם ניסו למצוא את חוזה המכירה ולפדות את המקום, אך המסמך אבד בדמשק.
לאחרונה, ביקרו כמה יהודים לכמה דקות בבית הכנסת העתיק, הדבר היה לאחר פנייה של עסקנים לחבר מועצת העיר, איתן עובד, הקשור אל הפטריארך תיאופולוס מירושלים, ובכך הוענק אישור חד-פעמי לכניסתם של מספר מצומצם של יהודים למקום.
בין המבקרים היה הרב דן סגל, צאצא של השל"ה וחבר הכנסת מאיר פרוש.
סר ישעיה ברלין היה פילוסוף פוליטי והיסטוריון של הרעיונות, יהודי-רוסי בריטי, נחשב אחד מההוגים הליברלים המובילים של המאה ה-20.
לכתיבתו של ברלין על התאוריה הליברלית הייתה השפעה מרחיקת לכת.
מאמרו מ-1958, "שני מושגים של חירות", בו הבדיל בין חירות חיובית לחירות שלילית, מהווה חלק חשוב בדיון מאז על היחס בין חירות ושוויון.
ברלין נולד בריגה בירת פלך ליבוניה של האימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה) למשפחה יהודית עשירה ומשכילה.
אביו היה מנחם מנדל ברלין, סוחר עצים שתמך בהפצת התרבות המודרנית בקרב יהודי רוסיה, ואמו הייתה מרי (לבית וולשונוק), שרכשה חינוך אירופאי מקיף שטבעה גם בבנה.
שנתיים לפני הולדתו של ברלין, ב-1907, הביאה אמו לעולם בן שנפטר בעת הלידה.
בילדותו חי בריגה ובפטרוגראד (סנקט פטרבורג), כשהוא עד למהפכה הרוסית ב-1917, והגיע עם משפחתו לבריטניה ב-1921. בבריטניה למד בבית ספר פרטי – סיינט פול'ז סקול , ואז בקורפוס כריסטי קולג' באוקספורד, שם למד לימודים קלאסיים, פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה.
הוא נשאר באוקספורד כל חייו, מלבד בתקופה שבה עבד בשביל שירותי המודיעין הבריטי בניו יורק (1940–1942), בשגרירות הבריטית בוושינגטון הבירה (1942–1945) ובמוסקבה (1945–1946).
ב-1956 נשא לאשה את אלין האלבאן.
ישעיה ברלין היה היהודי הראשון שקיבל מלגת הצטיינות מ"אול סולס קולג'", אוקספורד.
הוא היה הנשיא המייסד של קולג' וולפסון באוקספורד, ומ-1957 ל-1967, שימש פרופסור לתאוריה חברתית ופוליטית באוניברסיטת אוקספורד.
הוא נעשה לאביר ב-1957, קיבל את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit) ב-1971, והיה הנשיא של האקדמיה הבריטית מ-1974 ועד 1978. בשנת 1979 זכה בפרס ירושלים, המוענק לסופר העוסק בחירות הפרט בחברה.
בן דודו הוא ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי.
קרוב משפחה אחר שלו, שחי בארץ, היה המתרגם יורם שדה.
ברלין ידוע ביותר בזכות מאמרו "שני מושגים של חירות", במקור הרצאה שהעביר כשקיבל את משרת הפרופסור באוקספורד.
הוא הגדיר את החירות השלילית כחסרונה של מניעה, או "חירות מ"; ואילו את החירות החיובית הוא הסמיך לרעיון של הגדרה ומיצוי עצמי, או היכולת לעשות בחירות משמעותיות – "החירות ל".
חירות חיובית מתמקדת ברצונות ההיפותטיים של היחיד, רצונות שיכולים להיווצר כתוצאה מחינוך, לדוגמה.
רעיון זה היווה כלי כנגד הגבלות שהושמו על אנשים בחברות מובנות, הגבלות שברלין טען בחריפות לזכותן.
המאמר שלו "הכרח היסטורי" (1953) התמקד בוויכוח בפילוסופיה של ההיסטוריה.
במילותיו של ברלין, השאלה היא האם אדם מאמין כי "החיים של עמים שלמים וחברות הושפעו באופן משמעותי על ידי יחידים יוצאי דופן", או שהאירועים שמתרחשים הם בגלל כוחות על-אנושיים, שאינם מתייחסים לרצון האדם.
ברלין ידוע גם בחיבוריו על היסטוריה אינטלקטואלית רוסית.
כתיבתו של ברלין על תקופת ההשכלה ומבקריה – שלהם ברלין קרא ה"השכלה שכנגד" – ובייחוד על הרומנטיזם, תרם לתאוריה האתית שלה הוא קרא פלורליזם ערכי.
עבור ברלין, ערכים הם יצירי האדם, ולא יציריו של הטבע שצריך לגלותם, אם כי הוא גם טען כי טבעו של האדם הוא כזה שערכים מסוימים – כמו, החשיבות של חירות אישית – יהיו נכונים בכל התרבויות, ולזה הוא קרא "פלורליזם אובייקטיבי".
הוא הציע את הרעיון שערכים מוסריים עשויים להיות נכונים אך לא מתאימים זה לזה, ולפיכך ייתכן כי הם יתנגשו בצורה בלתי ניתנת לפתרון.
כאשר ערכים מתנגשים, אין הכוונה שאחד חשוב מהשני.
שמירת הבטחה יכולה להתנגש בחיפוש אחר האמת; חירות יכולה להתנגש בצדק חברתי.
"מאבקים מוסריים הם חלק מהותי וקבוע של החיים האנושיים...
ההתנגשויות של הערכים הם המהות של מה שהם ומה שאנחנו" (ברלין, 1958).
ארבע מסות על חירות (עברית: יעקב שרת), תל אביב: רשפים, תשל"א.
קרל מרקס, חייו וסביבתו (תרגם מאנגלית לפי המהדורה השלישית: אריה חשביה; עריכה מדעית והקדמה: יגאל וגנר), תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ה 1974.
הקיפוד והשועל: מסה על השקפת טולסטוי על ההיסטוריה (עברית: יעקב שרת), תל אביב: רשפים, תשל"ט 1979.
הוגים רוסים (תרגם מאנגלית: אפרים ברוידא), תל אביב: עם עובד, תשמ"ב 1982.
רשמים אישיים (תרגם מאנגלית: אהרן אמיר), תל אביב: עם עובד, 1983.
נגד הזרם: מסות בהיסטוריה של האידיאות (תרגם מאנגלית: אהרן אמיר; ערך והוסיף ביבליוגרפיה: הנרי הארדי; הקדים מבוא: רוג'ר האוזהר), תל אביב: עם עובד, תשמ"ו 1986.
האנושות - בול עץ עיקש: פרקים בהיסטוריה של הרעיונות (תרגם מאנגלית: עדי אופיר), תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1994.
תחושת המציאות: עיונים ברעיונות ובתולדותיהם (תרגמה מאנגלית: עתליה זילבר), תל אביב: עם עובד, תשנ"ח 1998.
שורשי הרומנטיקה (תרגמה מאנגלית: עתליה זילבר), תל אביב: עם עובד, תשס"א 2001.
שישה אויבים של חירות (תרגם מאנגלית: אביעד שטיר), ירושלים: שלם, תשפ"ו 2026.
הרב ישעיה בנט (תקנ"ב, 1792–י"ט בכסלו תרכ"ה, 18 בדצמבר 1864) היה ראב"ד של קהילת קאליב ומחוז סבולץ'.
נולד לרבי מרדכי בנט, ונישא לביתו של הרב אלעזר לעוו אבד"ק סאנטוב ומיקאלוש.
בתחילה היה רב בנאחוד בבוהמיה, ובשנת תקפ"ד (1824) לערך מונה לרב במילזיץ (מילזוב) במוראביה, ובשנת ת"ר (1840) נהיה רבה של קאליב ושל מחוז סבולץ' בהונגריה.
היה בין ששת הרבנים שחתמו על הבקשה מהקיסר פרנץ יוזף להתיר הקמת קהילות אורתודוקסיות נפרדות.
בנו רבי ישכר בעריש אברהם בנט, אבד"ק קאלוב
בתו חוה רייצא נישאה לרבי אברהם יצחק גליק, אבד"ק טאלטשעווא
חתנו רבי יוסף אליהו הכהן זעלפריינד, ד"ר בנאדש האלאס , ונקבר בבית החיים שם.
מגדולי ראשוני איטליה, פרשן מקרא, המשנה ומדרשי ההלכה, פרשן התלמוד ופוסק.
נודע בעיקר בזכות פירושו המקורי והמקיף לתלמוד.
על מנת ליצור בידול בין שמו ובין שם נכדו - ר' ישעיה ב"ר אליה האחרון (ריא"ז) הוא מכונה בדרך כלל רבנו ישעיה הראשון או ר' ישעיה הזקן.
הרי"ד נולד בעיר טיראני שבאיטליה, אך למד באשכנז, בישיבתו של ר' שמחה משפיירא, לצדו של ר' יצחק מווינה (בעל ה"אור זרוע"), עמו עמד בקשרי התכתבות גם לאחר חזרתו לאיטליה, כאשר האור זרוע פונה אליו בכבוד רב.
באשכנז הושפע רי"ד רבות משיטת הלימוד של בעלי התוספות.
רי"ד חזר לאיטליה ושם הפך לאישיות התורנית המרכזית באזור כולו, וגם מחוצה לו קיבל שאלות.
הוא הרבה לנוע ברחבי הארץ ומחוצה לה, ובין היתר היה בוונציה, קושטא, אלכסנדריה, ואף עלה פעמיים לרגל לארץ ישראל: ישראל מ' תא שמע מעריך כי בסביבות 1185-1190 הסתובב הרי"ד בארץ במסלול שהיה מסלול מקובל בקרב תיירים שטיילו באזור, ושלקראת פטירתו עלה ארצה על מנת להיקבר בה, לקראת שנת 1250.
גדלותו נודעה גם ממרחק הדורות, עד שהמהר"ם מרוטנבורג משווה אותו לגדולי הראשונים: .
גם הריבב"ן ותלמידו, שבלי הלקט, מרבים לצטטו בפסקיהם.
בספר האגור מסופר שרבי ישעיה נהג בשבת לשוט בוונציה בסירות המעבר משכונה לשכונה, ונימק שהגוים משיטים את הסירה לצורך עצמם, ולכן מותר לו להצטרף אליהם.
אך כמה פוסקים תמהו על מנהגו.
רי"ד כתב פירוש לתורה, "נימוקי החומש", ככל הנראה בצעירותו.
את חידושיו לתלמוד, "תוספות רי"ד", חיבר לאחר מכן וכשסיים את פירושו חיבר את פסקיו ("פסקי רי"ד") ואת "ספר המכריע".
חידושיו לתלמוד נקראים בכתב היד היחיד הקיים בשם "תוספות" (ובשם זה נדפסו), ולא בשם "חידושים", ככינויים של ספרי הפרשנות הספרדיים.
על פי י"מ תא שמע, הספר מקיים קווי דמיון לשתי הסוגות ומאידך יש בו תכונות השונות משתיהן:
בשונה משאר חידושי התוספות על התלמוד כדוגמת "תוספות הרא"ש" ו"תוספות רבינו פרץ", "תוספות ישנים" ו"תוספות חד מקמאי", התוספות רי"ד הוא לרוב חידושים עצמאיים ולא אלו המובאים בתוספות שעל התלמוד.
חידושיו של התוספות רי"ד נדפסו במסכתות אחדות על גיליון התלמוד בבלי מהדורת וילנא, ורבי אלחנן וסרמן בהקדמתו לספרו קובץ הערות על מסכת יבמות טוען, שהוא גם מחברו של הספר חידושי הרשב"א על מסכת מנחות.
בשיטה מקובצת למסכת בבא קמא מביא פירושים רבים בשם "ר' ישעיה", ובעבר יוחסו הפירושים בטעות לר' ישעיה, אבל באמת הם נכתבו על ידי חכם צרפתי בשם זה המאוחר לרי"ד, ויש שאמרו שהוא ר' ישעיה מוייל, אחיו של ר' יצחק מדורא.
תופעה ייחודית אצלו היא העובדה שחזר על תלמודו והוציא מהדורות נוספות של חידושיו על המסכתות השונות - עד ארבע וחמש מהדורות למסכת.
הרי"ד לא היסס לחלוק על הקודמים לו, באמירה שהוא יכול לחלוק עליהם על אף גדלותם, משום שהוא עומד כננס על כתפי ענקים.
ביטוי זה, ששמע רי"ד מסביבתו הנוכרית על פי עדות עצמו, נטבע באיטליה זמן לא רב לפני שרי"ד החל להשתמש בו.
כחלק מהעזתו לחלוק על קודמיו בחתירתו לאמת, חולק הוא מאות פעמים על חידושיו שלו-עצמו, ולעיתים בחריפות רבה ביותר.
את מהדורותיו מספר הרי"ד בקפידה, וכלל בספריו הפניות רבות ממקום למקום וממהדורה למהדורה, ואף לספרים אחרים.
ריבוי המהדורות והחזרות הביא כמה חוקרים למחשבה שספר זה לא נועד לפרסום ולא היה אלא אוסף מחברות חידושים לקראת פרסום הספר העיקרי, הלוא הוא ספר הפסקים.
ואולם ישראל מ' תא שמע העיר כי "אין זה הרושם המתקבל מן הספר", והשאיר סוגיה זו בצריך עיון.
ספר הפסקים של רי"ד חובר לאחר תוספותיו, ועל כן נחשב לעיקרי יותר, ועם זאת כמעט נשכח מלב לעומת תוספות רי"ד, אשר נלמדות לרוב בבתי המדרש.
כתוספותיו היו גם לספר זה מהדורות שונות, ואולם כאן הייתה מהדורה סופית אשר ביטלה את כל המהדורות הקודמות, ועל כן בספר שבידינו, שנערך על פי כתבי יד טובים ועדכניים, נמחה כל זכר לאותן המהדורות.
חיבור זה משלב פסקים עם פירושים במזיגה אחת.
דרכו של רי"ד בפסיקת ההלכה בולטת בעצמאות שבה הוא מכריע הלכות מבלי התחשבות רבה בפסיקות הגאונים והראשונים שקדמו לו.
יתרה מכזו, אין הוא נרתע מלחלוק על הגאונים, והראשונים הקדמונים, בהם רבנו חננאל, הרי"ף, ורש"י - אותו הוא מכנה בכינוי הכבוד 'המורה'.
פעמים רבות מציע הוא פרשנויות ייחודיות לסוגיות התלמוד ופוסק הלכה על פיהן, ובאופן תדיר הוא נותר בדעת יחיד ביחס לשאר הראשונים, כשלעיתים ריא"ז נכדו מתייצב לצידו, ולעיתים אף הוא חולק על סבו.
ריא"ז בפסקיו שלו מכנהו 'מז"ה' - ראשי תיבות של מורי זקני הרב.
מכון יד הרב הרצוג הוציא לאור את סדרת ספרי 'פסקי הרי"ד' יחד עם 'פסקי הריא"ז', רוב הכרכים בעריכת הרב אברהם יוסף ורטהיימר.
כהמשך לספר הפסקים צורף ספר משלים, "ספר המכריע", שהכיל משא ומתן למדני רב.
ובו הוא מתווכח עם גדולי דורו והקודמים לו בהלכה.
בשנת תשנ"ח יצאה לאור מהדורה מחודשת של הספר מתוך כת"י בידי מכון 'כתב יד וספר' בעריכת הרב שלמה אהרן ורטהיימר בנו של הרב אברהם יוסף ורטהיימר.
ספר השו"ת של הרי"ד מרכז את תשובותיו לשואליו ובו למעלה מחמישים תשובות, חלקם בהלכה למעשה, ורבים מהם ביאורי סוגיות שנשאל עליהם.
בשנת תשכ"ז יצא הספר לאור מכת"י על ידי מכון 'יד הרב הרצוג' בעריכת הרב אברהם יוסף ורטהיימר.
רבים מספרי הרי"ד אבדו ואינם בידינו; תוספות הרי"ד נותרו בכתב יד יחיד, והגיעו אל הדפוס רק במאוחר.
עד אז, בקושי נודעו חידושיו מחוץ לאיטליה ויוון.
ועם זאת, מאז שנדפסו תוספות הרי"ד בלמברג בשנים ה'תרכ"ב-ה'תרכ"ד (1862 – 1864), התקבל הספר בהתלהבות אצל לומדי התורה, והפך לאחד מן הספרים הקלאסיים בלימוד התלמוד.
ספרי הפסקים איבדו את חשיבותם מאז שנדפסו ספרי הטור והשולחן ערוך, ולא נדפסו עד לאחרונה.
ספר המכריע הודפס לקראת סוף המאה ה-18, בזכות ערכו הלמדני.
כתבים אחרים, כאמור, לא שרדו את חלוף הדורות ואבדו.
רי"ד היה פרשן מקרא פשטן ומקורי, ופירושו מצטיין באורכו הקצר יחסית ובחתירתו לפשט ללא פלפולים.
אופיינית לו דרך טיפולו בפירוש הפרקים הקשים של יחזקאל העוסקים בבית המקדש השלישי: בניגוד לשאר הפרשנים, הוא נמנע מלפרשם, וכך כתב:
הרב אברהם יוסף ורטהיימר נכדו של הרב שלמה אהרן ורטהיימר מחוקרי גניזת קהיר גילה את כתב היד של פירוש הרי"ד לנ"ך בספריה הלאומית בפריז בשנת תשי"ג והוציאו לאור בשלשה כרכים בשנים תשי"ט - תש"ל, בתוספת מבואות.
לפי חלק מהחוקרים (ד"ר מרדכי מרגליות) הפירוש המיוחס לו על הנ"ך לא נכתב על ידו אלא על ידי נכדו.
רבי ישעיה ברדקי (ה'תק"ן, 1790 – י"ח בחשוון ה'תרכ"ג, 11 בנובמבר 1862) היה מראשי הקהילה האשכנזית הפרושית במאה התשע עשרה בירושלים.
נולד בפינסק ליששכר דב, מנכבדי העיר.
למד בישיבת וולוז'ין אצל רבי חיים מוולוז'ין תלמיד הגר"א.
נולדו לו מאשתו הראשונה בן ובת.
לאחר שהתאלמן בגיל צעיר החליט לעלות לארץ ישראל.
עלה לארץ בסביבות שנת ה'תק"ע (1810) והגיע תחילה לצפת.
לאחר מכן עלה לירושלים, שם היה בין האשכנזים הראשונים בראשות רבי מנחם מנדל משקלוב שהתיישבו בה לאחר תקופה ארוכה שלאשכנזים נאסר בה להתגורר בעיר.
בערך בשנת ה'תקפ"ג נישא בשנית לשיינדל, בתו של רבי ישראל משקלוב, ונולדו לו ממנה ילדים נוספים.
לאחר רעידת האדמה בצפת (1837) (ה'תקצ"ז) עמד עם רבי אריה מרכוס (נאמן) בראש משלחת הצלה.
לאחר פטירת חמיו בט' בסיוון ה'תקצ"ט התמנה ברדקי לראש הקהילה האשכנזית בירושלים, אולם בשל סכסוכים בהנהגת העדה הוחלט על דעת שני הצדדים למנות תחתיו את רבי משה ריבלין שכיהן בתפקיד עד לפטירתו ב-1846.
מראשית הקמתה הייתה העדה האשכנזית בירושלים מפולגת לשני מחנות.
סיעתם של רבי מנחם מנדל משקלוב ורבי אברהם שלמה זלמן צורף, מול סיעתם של רבי ישראל משקלוב וחתנו ישעיה ברדקי שנתמכו בידי ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"מ).
נקודת המחלוקת העיקרית התגלעה סביב שאלת גאולת חורבת רבי יהודה החסיד ובניינה, שבה עסקו אנשי הסיעה הראשונה, בעוד אנשי הסיעה השנייה התנגדו לה בתוקף בטענה כי מדובר בפרויקט גרנדיוזי ומיותר.
ראש הפקוא"מ, צבי הירש להרן, רכש בירושלים חצר עם דירות מגורים ובית כנסת קטן ומסר את ניהולה בידי ברדקי, ולכן נקראה סיעתו "סיעת החצר" כנגד "סיעת החורבה".
במהלך המחלוקת, בחודש ניסן ה'תקצ"ט (1839) הצליח ברדקי בסיוע להרן להדיח את ראש"ז צורף מתפקיד "וויקיל" (ממונה העדה) העדה האשכנזית.
ברדקי שימש במהלך שנות הארבעים כמעין סגן הקונסול האוסטרי בירושלים.
זכה ברדקי לכבוד מצד השלטון העות'מאני.
מסופר כי בעת לכתו ברחוב צעד לפניו "קאוואס" שוטר טורקי בדומה לראשי הדתות האחרים, והוא עצמו נשא בידו מקל ארוך שבראשו גולת כסף כאות לסמכותו.
לאחר פטירת חמיו נשא ברדקי בהנהגת העדה האשכנזית תחת סמכותו של ר' משה ריבלין רב העדה, ולאחר פטירתו של האחרון נשא בתפקיד ה"מנהיג ומנהל" עם רב העדה רבי יוסף זונדל מסלנט וחתנו רבי שמואל סלנט שכיהן כ"אב בית דין".
בין השנים ת"ר-תרכ"ד (1840-1864) שקעה המחלוקת בין הסיעות, אולם שני הצדדים דבקו בעמדתם, כאשר אנשי "סיעת החורבה" התפללו בבית הכנסת מנחם ציון שבחצר החורבה, ואנשי "סיעת החצר" בבית הכנסת סוכת שלום שבחצר להרן-ברדקי.
בעת חנוכתו של בית הכנסת החורבה בכ"ד באלול ה'תרכ"ד תפס זה את מקומו כבית הכנסת הרשמי והמרכזי של העדה האשכנזית בירושלים.
תפקיד מרכזי מילא ברדקי בהתנגדות האשכנזים להקמת בית הספר למל בידי לודוויג אוגוסט פרנקל.
פרנקל הגיע לירושלים בשנת 1856 ופרסם את תוכניתו להקמת בית ספר שילמד במקביל ללימודי הקודש גם לימודי מקצוע ולימודים כלליים וכן לימודי שפות.
הרבנים האשכנזים יצאו חוצץ נגד פרנקל, וזימנו אותו לישיבה דחופה בנוכחות ראשי כל העדות.
פרנקל מתאר בזכרונותיו את דמותו של ברדקי שלדבריו הפתיעה אותו כ"איש בא בשנים אשר פניו משלג חוורו, עטוי מעיל פולונייא" בעל פאות עבותות וזקן לבן כשלג ו"כל מדברותיו בשפת עבר" (כלומר, שפתו עברית).
לעומת ברדקי וסיעתו, גילו חכמי הספרדים תמיכה גורפת בפרנקל, ולצדם תמכו בו הרב יהוסף שוורץ ראש כולל הו"ד המערב-אירופי וניסן ב"ק ממונה כולל ווהלין וראש חסידי רוז'ין בעיר.
הרבנים האשכנזים לא השלימו עם התמיכה שלה זכה פרנקל ופרסמו ברבים נוסח חרם תקיף נגדו שכלל חרם לדורות על לימוד שפות זרות בירושלים ועורר סערה רבתי בתפוצות הגולה.
בעקבות חרם זה משך יהוסף שוורץ את תמיכתו והתפטר ממשרת ההוראה שלו בבית הספר.
החרם חודש מספר פעמים בשנים הבאות.
עצרות לציון יום השנה לחרם התקיימו לפחות עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
אליעזר ריבלין כתב שברדקי השאיר אחריו "דברים עמוקים בקיצור נמרץ" על גיליוני ספריו, בייחוד בסדר קדשים.
הרב יהודה אסאד פרסם בשו"ת יהודה יעלה סימן קע תשובה לדברי תורה שכתב אליו.
כשנה קודם פטירתו זכה לראות בחנוכת בית הכנסת החורבה, והתכבד בהנחת האבן הראשה של כיפתו.
למרות גילו המופלג טרח וטיפס בסולם אל מרומי הכיפה והניח בראשה את האבן האחרונה.
נפטר בירושלים בי"ח בחשוון ה'תרכ"ג (1862).
בנו רבי שלמה ברדקי, חתנו של רבי שמואל סלנט, שימש כחזן הראשי של בית הכנסת החורבה מעל ל-40 שנה (לאחר מותו החליף אותו נכדו ישראל בר-זכאי).
בנו רבי שמואל עקיבא ברדקי, חתנו של רבי יעקב ענתבי ראש רבני דמשק
בתו חיה גרונה, אשת הרב יצחק מנשוויז'
בתו חנה, אשת נתנאל לוריא
בתו עלקה, אשת שאול יחזקאל יהודה, ואחרי פטירתו נישאה בשנית לנתן נטע נטקין (גם הוא בזיווגו השני, נכדם הוא נתן ברדקי).
בתו דינה, אשת רבי אליהו בכור חזן, ראש הרבנים בטריפולי ובאלכסנדריה
נולד בשנת תרנ"ג בעיר חלם (אז תחת שלטון אוסטרו-הונגרי), למעני רעכיל ור' יעקב צבי מחסידי בעלז.
בשנת 1906 שלח אותו אביו, לאחר שנועץ באדמו"ר מבעלז, לארץ ישראל.
בירושלים למד בתלמוד תורה חיי עולם, ובגיל 16 נישא לחנה דבורה.
התגורר זמן מה בחברון, ולמד בישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד.
באותה תקופה התקרב לרבי אברהם שמחה הורוביץ, האדמו"ר מבארנוב, והיה שליח ציבור בבית מדרשו בשכונת בית ישראל.
הוא שימש את הרב מבארנוב עד פטירת האחרון בט"ו באדר א' תרע"ו.
רבו השני היה הרב חיים שאול הכהן דוויק, בישיבתו (ישיבת רחובות הנהר), שבשכונת הבוכרים, למד קבלה.
מרגליות הכיר לרבו את הפירוש הקבלי על התורה "היכל ברכה", מאת האדמו"ר מהרי"א ספרין מקומרנא, והוא תכנן להוציאו לאור מחדש, אולם מלחמת העולם הראשונה גדעה את תוכניותיו.
בשנת תרפ"ה, בשליחות רבו זה, נסע מרגליות לדמשק והשתטח שם על קבר רבי חיים ויטאל.
בימי מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים בידי שלטונות העות'מאנים, יחד עם כל הנתינים הזרים, ושם הצטרף ל"ישיבת ארץ ישראל" באלכסנדריה, בראשותם של רבי מנחם מנדל נאה ובנו הגרא"ח נאה.
בשנת תר"פ (1919) שבו כל הגולים, ובתוכם מרגליות, לירושלים.
באותה תקופה התקרב לרבו השלישי רבי שלמה אליעזר אלפנדרי ("הסבא קדישא").
מרגליות קישר בין הרב אלפנדרי לבין רבי חיים אלעזר שפירא ממונקטש.
כן פעל להוציא לאור את תשובותיו של הרב אלפנדרי, ופרסם את תולדותיו בהקדמה לשו"ת.
היה ממייסדי ומראשי ישיבת "דברי חיים" של הרב יעקב הלברשטאם האדמו"ר מטשאקאווא, ולימד בה קבלה.
עמד בקשר הדוק עם החזון איש, והחליף עמו מכתבים.
כן התכתב והתיידד עם האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים.
הרב מרגליות היה ידוע במלחמתו נגד הראי"ה קוק.
בשנת תרצ"ג, במהלך הלווייתו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, הפריע לרב קוק להספיד את הנפטר, נאסר בידי משטרת המנדט ושוחרר בערבות.
כן תקף מרגליות בחריפות קשה את תלמידי וראשי ישיבת חברון, אשר "ייבאו" ארצה לבוש מודרני.
מרגליות שלח אגרת תקיפה אל הרבי מגור "האמרי אמת", בו הוכיח את האדמו"ר על לבושה של אשת אחיו ר' נחמיה, אשר חבשה כובע ולא מטפחת.
נפטר בכ"ז בניסן ה'תשכ"ט ונטמן בהר הזיתים.
בתו נישאה לרבי יחיאל פישל אייזנבאך, ראש ישיבת המקובלים שער השמים.
בת נוספת נישאה לר' דב (בערל) חנון, חסיד חב"ד.
נכדו הוא רבי אברהם שמחה חנון, האדמו"ר מקהל חסידי ירושלים.
למרגליות היה קשר נפשי עמוק למירון ולרבי שמעון בר יוחאי, והיה מגיע לקברו מספר פעמים בשנה.
את יום ל"ג בעומר חגג כיום טוב, לבוש בשטריימל ובגדים חגיגיים.
אהב את מנהג החלאקה, ובאמצעות מספרי כסף שהיו קשורות לצווארו בשרשרת זהב ביצע את הטקס לאלפי ילדים, תוך כדי שהתזמורת מנגנת את "אושר זעליג'ס ניגען" (ביידיש: ניגונו של אשר זעליג, מוכר כניגון "משה אמת" של חסידי ברסלב).
בין הספרים שחיבר, מספר ספרים על רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו.
בכתביו ניסה הרב מרגליות להתוות אידאולוגיה לעדה החרדית כולה.
עם זאת הוא אינו דמות אופיינית לעדה, ואף נתגלעו חיכוכים בינו לבין אנשים מתוכה.
הריא"ז מרגליות חילק את עם ישראל לשניים – "ישראל" ו"ערב רב".
על פי תאוריית הפרדסטינציה הדואליסטית הזאת, גורלה של היהדות החרדית המתבדלת - ישראל - לגן עדן, לעומת שאר העם - הערב רב, שגורלו - לגיהנום.
על פי שיטה זאת שם "ישראל" חל על היהדות החרדית המתבדלת בלבד, וכל השאר אינם ראויים לשם זה.
לפי דעתו, קריאת שם ישראל על "ערב רב", היא סילוף גמור: "שכל מיני הכתות הם ועוזריהם המה מערב רב, וממצרים באו, ואין להם שום שייכות לעם ישראל".
וכן, "אינם משורש ישראל כלל".
היות שכך, גם הכלל ההלכתי שקבע האמורא רבי אבא בר זבדא: "ישראל אף על פי שחטא ישראל הוא" (בבלי, סנהדרין, מ"ד א) אינו חל עליהם.
הריא"ז מרגליות העתיק את תפילתו האנטי-שבתאית של היעב"ץ, המשתמש בכינוי "ערב רב" כנגד התנועה השבתאית, ומשתמש בה כנגד ה"ערב רב" של ימינו.
על פי תאוריה זאת, גם דרך התשובה חסומה בפני חלק הארי של העם, והריא"ז מרגליות נוקט כלפי כל מי שאינו בן העדה בלשון "אינו חוזר לחזקתו לעולם" או "אין לו תקנה".
קנאות פסיבית: היבדלות - לדעת מרגליות, על "ישראל" להיסגר בתוך עצמם ולהיבדל מן ה"ערב רב", ולא להשתתף עמם בשום נושא – לא של קדושה ולא של חולין:
לא להעלות אותם לתורה, לא לאכול ממאכליהם, לא להינשא בהם, לא לסחור עמהם ולא לדבר בשפתם – (אין לדבר עברית).
לשיטתו, חייב אדם להתנכר לחלוטין, אפילו לבני משפחתו הקרובים, אם הם נמנים עם ה"ערב רב"; אם אחד מהם רוצה לשוב ולהסתפח ל"ישראל", יש לנהוג בו כגוי שבא להתגייר, ואף על פי שהוא נימול, יש לחזור ולהטיף ממנו דם הברית.
קנאות אקטיבית: שנאה - בני ישראל מצווים לשנוא את ה"ערב רב", ואין בכך עבירה כלל.
מצווה גדולה היא לקלל את ה"ערב רב".
בספרו על תיקון חצות, הוסיף הריא"ז מרגליות תפילה מיוחדת כנגד ה"ערב רב".
לגישתו של הריא"ז מרגליות מצווה גדולה היא להתבזות ולהתענות מידי ה"ערב רב", וזה בדרגת קידוש השם כמו כן, מצווה להילחם בהם, לריב ולהתקוטט איתם.
האידיאלוגיה הקנאית מתייחסת באופן שלילי לדתיים ה"מתונים", המקרבים את ה"ערב רב" ואינם נוטלים חלק בחובת הריב והקטטה איתם.
לדעתם, כל המתחבר ל"ערב רב", שורש נשמתו מהם.
על כן שופכים הדוגלים בה את חמתם על רבני ומנהיגי "המזרחי"; אך יותר מכל כעסם מופנה כלפי אלו הלבושים כחרדים, מתנהגים כמותם, אך משנים ממנהגי אבות.
רוב ספריו הם ליקוטים מספרים אחרים בליווי הערותיו, הבהרותיו והסבריו.
קומי רני – ירושלים תרפ"ה
ביאור השיר בר יוחאי – ירושלים תש"ב.
נערך מחדש בשנת 2014 בספר "פניני הריא"ז" מחולק לשלושה חלקים: פשט; סוד המובן לכל אחד; סוד המובן לחכמי הרז
כוחו דרבי אלעזר בן רשב"י – ירושלים תש"י
מידות רשב"י, כל מאמרי רשב"י מכל התורה כולה, עם מראה הזוהר (חלק א, חלק ב) – הקבלות ממאמרים בזוה"ק למאמרי רשב"י בש"ס (הוא ערך זאת בשבתו תקופות ארוכות - ללא ספרים - בקבר רשב"י שהיה שומם באותן שנים), ירושלים תרצ"ז
אשרי האיש – ירושלים תרפ"ז
קומי אורי – על ענייני ביאת משיח והגאולה, ירושלים תשל"א
עמודי ארזים – על חובת גידול זקן ונישואים בגיל צעיר
אומר קרא – על חשיבות לימוד הקבלה בתקופה לפני הגאולה.
דעת הקדושה – ליקוט מאמרים על ענייני אישות
קונטרס כל הנקרא בשמי – רשימת שמות מלאכים ושמות קדושים
תקון חצות – מסודר לפי סידור הרש"ש ושמות נוספים, ירושלים תרפ"ה
מאמרי רבי אלעזר ברשב"י – ירושלים תרצ"ז-ת"ש
כיסא אליהו הנביא – ענייני ברית מילה, ירושלים תשכ"ג
ישעיה נֶבֶּנְצָל (Nebenzahl; 1940 – 24 באוקטובר 2016) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נבנצל נולד בשנת 1940 ליצחק ארנסט נבנצל – מבקר המדינה השני.
בשנת 1985 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 הוענק לו פרס ע"ש ארנסט דוד ברגמן.
נבנצל התגורר בירושלים, היה נשוי למשוררת לאה נבנצל, ואב לחמישה ילדים.
אחיו הם הרב אביגדֹר נֶבֶּנְצָל – רב הרובע היהודי (בשנים תשל"ג–תשס"ח (1973–2008), ועו"ד פליאה אלבק – לשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
נפטר בחג שמיני עצרת ה'תשע"ז, 24 באוקטובר 2016, ונטמן בהר הזיתים.
בשנים 1968–1969 הגה נבנצל את תהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר, אך מדינת ישראל הטילה על התהליך חסיון.
במקביל ואף מאוחר יותר, נהגה הרעיון בחברת אבקו בארצות הברית והיא רשמה עליו פטנט שהוגש בישראל ב-1971. נבנצל ניהל מאבק ארוך שנים בלשכת הפטנטים הישראלית, בית המשפט המחוזי בתל אביב ובית המשפט העליון בישראל על זכות הבעלים, אך לא זכה בפטנט.
בשנים 1970–1995 פותח תהליך ההפרדה בארצות הברית, רוסיה, הודו, וסין אך העניין בו דעך בגלל שינויים גלובליים בתעשיית הגרעין שהורידו את כדאיותו הכלכלית.
בתחילת שנות ה-90 זכה נבנצל לראות במו עיניו מימוש מעבדתי מרשים בישראל של התהליך שהגה.
נבנצל חקר יחד עם ברוך פישר מהטכניון ועם אהרון לואיס מהאוניברסיטה העברית את התכונות האופטיות של חלבון החישה בעין בקטריורודופסין.
בנוסף לפיזיקה, פרסם נבנצל מחקרים בנושא חקר המוח והמקרא.
בשנת 2008 יצא ספרו: "איש תם וישר: לימוד ועיון בספר איוב".
נבנצל היה פעיל מתון בנושא הר הבית והשיבה אליו.
במסגרת פעילותו היה מעורב בהכנת כרוז "מגילת ההר" אך תוכנו הסופי לא היה כנראה לרוחו והוא לא נמנה עם חותמיו.
כמו כן הקים ב-1989 עמותת "כינוס הלכות מפרטי המקדש" אשר הציעה תוכנית פעולה לפסיקה מוסכמת של ועדת רבנים בהלכות המקדש.
העמותה פורקה ב-2002 על ידי רשם העמותות.
פרסם מאמרים עיוניים העוסקים בהיבטים שונים של חקר המקדש, בעיקר בכתב העת מעלין בקודש.
נבנצל פעל למען מורשעי פרשת רצח דני כץ, לאחר שראה את אחד הנאשמים זועק לחפותו.
הוא אף שבת רעב מול בית הנשיא.
בנו עו"ד אסף נבנצל המשיך את פועלו בתחום, הן בסיוע למורשעים בפרשה זו והן בסיוע לסולימאן אל עביד שהורשע ברצח חנית קיקוס.
רבי ישעיה פיק מכונה גם רבי ישעיה ברלין (ה'תע"ט, 1719 - ח' באייר ה'תקנ"ט, 1799) היה רב, פוסק ואב בית דין.
נודע בין היתר בשל הגהותיו לתלמוד הבבלי שנוספו למסורת הש"ס החל מדפוס דיהרנפורט ה'תק"ס ואילך.
נולד באייזנשטט (אז בממלכת הונגריה בשם קישמרטון, על גבול אוסטריה-הונגריה של היום) לרבי יהודה לייב (המכונה ר' לייב מוכיח).
ולאמו יודית, בת ר' איצק ברלין.
בילדותו למד בברלין, ומכאן שמו.
לאחר מכן הלך ללמוד בישיבתו של רבי צבי הירש ביאלה (מחבר הספר כוס ישועות) בהלברשטאדט, שם למד את דרך הבקיאות והביקורת.
לאחר מכן עזב את הישיבה, התיישב בברסלוי, ונשא שם לאישה את פרומט (נפטרה בי"ב בסיוון ה'תקס"ב), בתו של ר' וולף פיק, שעל שמו נקרא בשם פיק, הרב פיק העדיף שלא לקרא בשם זה, מכיוון שאחד ממשפחתו עזב את הדת.
בברסלוי עסק במסחר עורות בשותפות עם גוי, אולם עיקר עסקו היה בלימוד תורה.
שם נודע הרב ישעיה כבקיא גדול בכל התורה.
על פי המסופר, היה אהוב על כולם, ואף המשכילים כיבדוהו והיו שואלים אותו שאלות (בשל ידיעתו בדקדוק עברי וארמי).
גם בתחום ההיסטוריה ידע לשלב את ידיעותיו עם תורתו.
רוב ימיו חי כאדם פרטי, ולא שימש ברבנות.
אולם בי"ד בטבת ה'תקנ"ד, בהיותו כבן שבעים וחמש, בהוראת הממשל, נתמנה לאב בית דין ור"מ ברסלוי, לאחר שהרב יצחק יוסף תאומים, קודמו בתפקיד, נפטר (בט"ז בחשון ה'תקנ"ד).
דרשתו הראשונה מתועדת בספר ברכת משה של הרב משה קרנר (ברלין, ה'תקצ"ד).
ימי כהונתו ארכו מעט יותר מחמש שנים, וה' באייר בה'תקנ"ט, בהיותו בן כשבעים ותשע, נפטר.
רבי ישעיה עמד בקשרי מכתבים עם הרב יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה, ועם גיסו (בעל אחותו קריינדל) הרב יוסף שטיינהארט בעל שו"ת זיכרון יוסף.
רבי שלמה נפטר בי"א בחשון תקנ"ו.
שרל - נישאה להמדפיס ר' יוסף מייא נפטרה בי"ח בשבט תקע"ה.
מערעלע - נישאה לר' פייטלע אלדענבורג מליסא.
רבקה - נישאה לר' יהושע מליסא, דיין בברלין.
קריינדל - נישאה לר' ליזר בערלין מראוויטש.
אחיו: רבי הירש - דיין בליסא, רבי דוד בערלין - אב"ד מארקברייט, שווארצבורג, דסאו, אלטונה, המבורג וואנדסבק (אה"ו) (נפטר בי"ח באדר תקל"א), רבי ליפמן - אב"ד אייזנשטאט, מערעלע - נישאה לר' נפתלי הירש ב"ר משה קצנאילבוגין, אב"ד מערגנטהיים במנהיים, קריינדל - אשת רבי יוסף שטיינהארט.
הוספות למסורת הש"ס (ציוני מקבילות והגהות בתלמוד הבבלי על הגיליון) של הרב יהושע בועז.
נדפס לאחר פטירתו החל מדפוס דיהרנפורט ה'תק"ס ואילך
יש סדר למשנה - על המשנה סדר זרעים וסדר מועד (נדפס במשניות עם ע"ג פירושים).
החיבור במקורו נכתב כנראה על כל המשנה (ב'תוספות ראשון לציון' שכתב הוא מפנה לספרו גם בסדרים נוספים), אך אינו מצוי.
כתב היד נמצא באוקספורד, על זרעים ומועד בלבד.
תוספות ראשון לציון - על המשניות ומפרשי המשניות.
הפלאה שבערכין - על ספר הערוך - נדפס לראשונה ברסלאו ה'תקצ"א.
מיני תרגומא - על תרגום אונקלוס (חלק ממנו נדפס על ידי חתן חתנו ר' יוסף שקלאוור)
אומר השכחה - כל מאמרי הגמרא שהושמטו בספרי הפוסקים, וברובם גם טעם להשמטתם
כנסת חכמי ישראל - שו"ת ומשא ומתן עם גדולי ישראל (חלק נכבד של כתב היד שרד ותצלומו במכון לתצלומי כתבי היד של הספרייה הלאומית)
תיקון כלי שרת (ש"ס רש"י תוספות) - תיקוני טעויות דפוס בגמרא, ברש"י ובתוספות ותיקוני חילוף שמות תנאים ואמוראים (חלק נכבד מהחיבור שרד, ותצלומו מצוי במכון לתצלומי כתב יד של הספרייה הלאומית)
קשות מיושב - על כל "קשיא" שבש"ס (נדפס בשנת ה'תר"ך בידי בנו)
קונטרס שטרי המאוחרין - תירוץ על כל מקום בגמרא רש"י ותוס' שהביאו פסוק או משנה ויכלו להביא ראיה ממקום קדום יותר.
קטן שהגיה לחינוך - על ספר החינוך (נדפס עם ספר החינוך בווינה ה'תקפ"ז)
שאילת שלום וראשון לציון - חידושים וציונים (בהתאמה) על שאילתות דרב אחאי (את הספר כתב במשך שישה שבועות לבקשת חתנו, המדפיס)
אוצר בלום - על עין יעקב (נדפס בדפוס ראם)
הערות על ספר התשבי, על הרי"ף, על ספר מטפחת ספרים ליעב"ץ, על הרמב"ם, על ספר ראשית חכמה, על יד מלאכי, ועל סידור התפילה.
הרב ישעיה הלוי הורביץ (13 בספטמבר 1883, י"א באלול תרמ"ג - 1 בינואר 1978, כ"ב בטבת תשל"ח) כיהן כרבה של קהילת חב"ד ומנהל קופת כולל חב"ד בצפת.
היה חבר בבית הדין הרבני של העיר צפת.
כיהן כרב של קהילת יהודי יפו שנעקרו ממקומם במלחמת העולם הראשונה ועברו לצפת.
כיהן למעלה משלושים שנה כראש הרבנים בויניפג וכרבה הראשי של מערב קנדה.
נולד בצפת, לעלקא ולר' אשר יחזקאל, ממקימי היישוב החב"די בצפת, היה דור אחד-עשר לרבי ישעיה הלוי הורוביץ בעל השל"ה, דור שישי לאדמו"ר הזקן הבעל התניא, ונצר למשפחת אדמו"ר הצמח צדק ולאדמו"רים לבית קרלין, צ'רנוביל ואמדור.
למד אצל הרב דוב זימאן מורשא, תלמידו של האבני נזר, ובישיבות: הרידב"ז והחתם סופר בצפת.
הוסמך לרבנות על ידי גדולי הרבנים בהם: רבי דוב זימאן, החכם באשי בירושלים הרב נחמן בטיטו, וחכם באשי באיסטנבול הרב חיים נחום.
בשנת תרס"ד נישא לפייגא, בתו של ר' יצחק לאברבוים ונכדת הרב שמואל הלר, בתרס"ה נולד בנו ר' שמואל הורביץ, שהיה לימים מזקני חסידי ברסלב.
משנת תרס"ח כיהן כרבה של קהילת חב"ד בצפת ורב בית הכנסת צמח צדק, והיה נושא ונותן בהוראה עם גדולי רבני צפת.
בשנת תרס"ט ביקשו למנותו כחבר בבית הדין הרבני של צפת.
הנהגתו כרב קהילת חב"ד וכדיין, הייתה מיוחדת, כפי שמתאר בנו הרב שמואל בספרו: "אבי התנהג בצדק וביושר ובאמת, וקיים 'לא תגורו מפי איש', והיה מוסר את נפשו לשפוט דין אמת לאמיתו; והיה נזהר מליגע בממון חברו, והיה הן שלו צדק, ולאו שלו צדק, והיה רחוק מחנופה שקר וכבוד".
בשנת תרע"ד כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, וכל גבר כשיר, נשלח לצבא.
ציווה מושל העיר הטורקי לרבנים לתת לוועד העיר ולמושל סכומי כסף גדולים, ואם לאו יגויסו כל רבני העיר.
הרבנים שאלו את הרב הורביץ כיצד לנהוג בעניין, והוא שאל את הרב שלמה אליעזר אלפנדרי שהיה עד לא מכבר, החכם באשי של צפת.
הרב אלפנדרי השיב כי אין לתת להם פרוטה.
הרב הורביץ מסר לרבנים את תשובת הרב אלפנדרי וכך נהגו.
אנשי הוועד אמרו למושל: "כל זמן שהרב הורביץ יושב בביתו בשלוה, לא תראה שום כסף".
המושל החליט בעקבות כך לאסור את כל רבני צפת.
כשבאו לאסור את הרב הורביץ, בדיוק התפלל בבית הכנסת.
מחוץ לבית הכנסת המתינו לו המוכתר ושני חיילים.
כשסיים את תפילתו, נאסר והובל לבית הסוהר.
רק לאחר השתדלות ידידים ואחיו ר' בעריל, שהיה רוקח מפורסם ובעל קשרים, הוחלט להעבירו לבית המשטרה שם התנאים היו טובים יותר.
בין כה וכה, ידידי הרבנים שנאסרו, השיגו סכומי כסף ונתנום למושל.
בעקבות זאת החליט המושל שכל הרבנים יסעו לעכו כדי לחדש את תעודות הרבנים שלהם.
אולם הנסיעה הייתה כרוכה בסכנה ובפחד גדול, שמא יפגשו בדרך לגיון של הצבא והם יגייסו אותם במקום.
ידידיו של הרב הורביץ שוב נחלצו לעזרתו, ודאגו כי המושל יותר לו על הנסיעה לעכו.
אולם הוא ויתר על הכבוד, ואמר כי הוא לא יפרוש משאר חבריו הרבנים, ולמרות תחנוני המשפחה, נסע לעכו.
לנסיעה זו הצטרף גם אחיו ר' בעריל.
תושייתו של זה האחרון, עמדה לרבנים בשעה שלגיון חיילים שהיו בעכו אכן תפסו את הרבנים ורצו לגייסם, אך הוא הצליח לשכנעם באופנים שונים לשחררם ועוד קודם חג הפסח חזרו הרבנים לביתם.
משפחת הורביץ המשיכה לסבול מהרעב הכבד ששרר אז בארץ, בעקבות זאת נאלץ הרב הורביץ לנסוע לעיר חלב שבסוריה כדי לאסוף תמיכה אצל היהודים שהתגוררו שם.
תלאות רבות עבר בחלב עד שבחורף תרע"ח חזר לביתו, לכבוד תחילת ההנחת תפילין של בנו שמואל.
בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודי יפו על ידי ממשלת טורקיה.
חלקם התיישבו בצפת, והרב ישעיה מונה לרב עליהם.
לקראת פסח תרע"ח ביקשו רבנים בצפת להתיר את מנהג איסור קטניות באכילה בימי החג, וכן היתר להגעיל כלי מתכות מצופים שנוהגים לא להגעיל לפסח, זאת עקב הרעב והמחסור ששרר בארץ.
נכבדים מגולי יפו ביקשו לפעול זאת אצל הרב הורביץ, אך הוא היה תקיף בדעתו שלא להתיר.
הרעב והמחלות בעת המלחמה פגעו קשה מאוד במשפחתו: אמו, חמותו, ועמם עוד שמונה מבני משפחתו המורחבת, נפטרו מרעב ומחלות במהלך שנות המלחמה.
בכ"ד באלול תר"פ נפטר אביו של הרב הורביץ, והנהגת קופת כולל חב"ד עברה אליו, אולם לא למשך זמן ארוך כיוון שהפרנסה הייתה בדוחק עקב הפסקת המשכורת לרבנים.
הרב הורביץ שביקש לפרנס את משפחתו, נאלץ לאחר חג הפורים תרפ"ב לעזוב את עיר מולדתו צפת, ונסע לקנדה.
משפחתו שנותרה בארץ ישראל, דאגה לו לאחר שעבר זמן רב ועוד לא קיבלה ממנו אות שהגיע למחוז חפצו.
רק לפני חג הפסח, קיבלה ממנו טלגרמה בה הודיע כי הגיע בשלום לקנדה.
זמן קצר לאחר מכן קיבלה מכתב בן עשרה עמודים בו תיאר את התלאות הרבות שעברו עליו בנסיעה.
כשהגיע לקנדה, התגורר בעיר ויניפג שבמרכז קנדה, שם התמנה לראש הרבנים.
מכיוון שבמערב קנדה מצב היהדות היה עגום, הוא מונה גם לרבה הראשי של מערב קנדה, במשך למעלה משלושים שנה (תרפ"ב - תשי"ג).
בשנת תשי"ג חזר לארץ ישראל.
נפטר בכ"ב בטבת תשל"ח בגיל תשעים וארבע ונקבר לפי צוואתו בעיר הולדתו, צפת.
יבוא שילה, סנט לואיס, תרפ"ו
פרדס הארץ, ארבעה חלקים, ירושלים, תרצ"ג-תרצ"ה
היה רב אדמו"ר חסידי בדינוב, השלישי בשושלת דינוב.
נולד בדינוב בשנת ה'תקצ"ח לרבי דוד שפירא מדינוב ולרחל מינא.
נישא לאדל רבקה בת דודו רבי אלעזר שפירא מלנצהוט.
לאחר נישואיו נסע לצאנז ללמוד אצל רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
לאחר פטירת אביו בי"ט באדר ה'תרל"ד מונה רבי ישעיה למלא את מקומו ברבנות ובאדמו"רות.
במקביל ייסדו אחיו רבי צבי אלימלך ורבי מאיר יהודה שפירא חצרות בבלאז'וב ובבוקווסק.
בשנות כהונתו חיבר את ספרו "הנותן אמרי שפר".
נפטר בד' בסיון ה'תרמ"ה, חתנו רבי יוסף שפירא מילא את מקומו.
חנה מינדל, (נפטרה ה'תרצ"ד) אשת רבי יוסף שפירא (ה'תר"ך - ה'תרצ"ב) (מילא את מקום חמיו באדמו"רות).
נחמה טילא, אשת רבי נחמיה שפירא.
רבי ישעיה וולטפרייד מפשדבורז' (ה'תקי"ח-ד' באלול ה'תקצ"א) היה רב אדמו"ר חסידי, אבי שושלת פשדבורז'.
נולד בשנת ה'תקי"ח לרבי מאיר מלאסק, לאחר נישואיו לנעכא בתו של רבי דן לוינברג עבר לפשדבורז'.
בעיר זו למד בחברותא עם היהודי הקדוש מפשיסחא.
לבקשת החוזה מלובלין השפיע עליהם רבי דוד מלעלוב לנסוע אל החוזה שחיבבו ביותר וקרא לו "ארון הספרים שלי".
בשנת ה'תקמ"ח, בעקבות הוראתו של רבי נטע אייבשיץ (רבה האחרון של העיר), מונה לרבה של פשדבורז'.
בשנת תקע"ה התרכזו סביבו עדת חסידים ומינוהו לאדמו"רם.
היה ידוע בדורו כבעל רוח הקודש ורבים נהרו לפתחו.
נפטר בד' באלול ה'תקצ"א, ונקבר בבית העלמין בפשדבורז'.
לאחר השואה שוקמה המצבה על קברו בפשדבורז'.
בנו, רבי עמנואל, מילא מקומו.
דברי תורתו נלקטו בספר "דברות חיים".
כן הובא מתורתו בספרים: "תורת החסידות", "בית יעקב", "ביאורי החסידות", "תפארת שלמה על התורה".
רבי עמנואל וולטפרייד ממלא מקומו באדמו"רות.
פייגל חנה אשת רבי יהודה לייבוש מפשדבורז'.
טויבע רחל אשת רבי דוב בעריש וינברג מפשדבורז' (נפטר בכ"ג באב תרל"ג).
רבי יוסף ברוך אפשטיין מניישטאט.
רבי שלמה מרדומסק, בעל ה"תפארת שלמה"
רבי דוד יצחק ברומברג, רבה של אויאזד
רבי יעקב מווידאמא, ממלא מקומו של רבי שלמה מרדומסק בווידאמא.
רבי ישכר דוב בער בארון מרדושיץ
רבי אהרן (ארון) הלוי עפשטיין מקראקא בנו של המאור ושמש
רבי ישעיה קרלינסקי (תמוז תרל"ז, 1877, זמברובה – ו' בכסלו תש"ה, 22 בנובמבר 1944) היה רב ליטאי, רבן של ליובוניץ ופוחוביץ , ומראשי אגודת הרבנים בארצות הברית.
נולד בזמברובה הסמוכה ללומז'ה לרב אברהם דובר קרלינסקי (1840-1921), חסיד קוצק ותלמידם של רבי אשר הכהן משרשוב ורבי יצחק מאיר אלתר בעל "חידושי הרי"ם", ולגיננדל פייגה לבית אוזדאבה (1841-1927).
בילדותו למד עם מלמד פרטי, ובהיותו בן 15 (ראשית חורף תרנ"ג, 1892) נשלח ללמוד באיישישוק והתפרסם בכינוי "העילוי מזמברובה".
באיישישוק רכש גם השכלה כללית כאוטודידקט, הוא גם שיפר את שליטתו בפולנית וברוסית, שפות אותן ידע חלקית מילדותו.
בראשית חורף תרנ"ה (1894) עבר ללמוד בישיבת ראדין ונעשה מקורבו של החפץ חיים, מנהיגה של הישיבה.
בראשית חורף תרנ"ז (1896) נסע ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, אולם לאחר שיחה בלימוד עם רבה של סלובודקה, רבי משה דנישבסקי, נתן לו האחרון כתב המלצה לרבה של קובנה, רבי צבי הירש רבינוביץ, שיקבל אותו כחבר מן המניין ב"כולל קובנה", צעד חריג עבור רווק.
גם בסביבה הליטאית-מתנגדית, הקפיד קרלינסקי על תלבושת חסידית מסורתית, אבל שהותו במקום הייתה קצרה יחסית, הוא נסמך לרבנות עוד באותה שנה, ולקראת ראש השנה תרנ"ח, כבר שב לבית הוריו בזמברובה.
אביו רצה לשדך לו את בתו של למדן גוראי עשיר, שקצב לבתו נדוניה גדולה כדי שחתנה יוכל לפתוח בית מסחר לספרים בוורשה או בלומז'ה.
ההצעה קרצה לאביו, שבעצמו התפרנס ממלאכתו ולא רצה לעסוק ברבנות.
אך הבן סירב והבהיר לאביו שבדעתו להתקדם במסלול הרבנות.
הוא נשאר בזמברובה, כדי לקבל ניסיון מעשי בעבודת הרבנות והדיינות, בבית דינו של הדיין המקומי, רבי דב מנחם רגנשברג.
במקביל השלים את לימודיו הכלליים כדי שיוכל לקבל תעודת כושר רבנות מהממונה על ההשכלה במחוז לומז'ה, בזמן שהותו בלומז'ה קיבל כתב-סמיכה גם מהרב המקומי, רבי מלכיאל צבי טננבוים.
בחודש אב תרנ"ט התארס עם חנה בתו הגדולה של רבי תנחום גרשון ביליצקי, למדן ליטאי מפורסם ורבה של יאשינובקה.
מציע השידוך היה החפץ חיים, שהגיע לזמברובה להפצת ספריו, ופגש בקרלינסקי הצעיר.
הכלה הייתה נינתו של רבי אריה ליב שפירא מקובנה, וקרובת משפחה של ראש ישיבת וולוז'ין, רבי רפאל שפירא, וכשנפתחה ישיבת וולוז'ין מחדש בקיץ תרנ"ט, נסע החתן ללמוד בה, הוא הגיע לוולוז'ין בראשית חורף ה'תר"ס (1900), למד בה כמה חודשים והתרשם מדרך הלימוד בישיבה.