tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרן שותפה להקמת המכון החרדי למחקרי מדיניות, יחד עם חיים זיכרמן.
המכון חותר לקדם שיח שיטתי ומקצועי בתחומי המדיניות החברתית, בסוגיות הנוגעות לחברה החרדית.
במכון מועסקים אקדמאים בעיקר מהחברה הכללית, ובעבר גם אנשי שטח מהקהילה החרדית, והוא עוסק בדיסציפלינות שונות.
פלאי הוא יו"ר המכון, הממומן בעיקר על ידי קרן משפחת פלאי.
פלאי היה בין המקימים של תלמוד תורה בנווה יעקב עם לימודי ליבה מלאים והממ"ח הראשון (ממלכתי חרדי), שבו למד בנו.
בשנת 2015 ייסד פלאי את קואליציית "שבת שוויון" שמטרתה הייתה להביא לסגירת קניונים ומרכולים בשבת.
בשנת 2022 פלאי נבחר למקום ה-86 ברשימת 100 המשפיעים של מגזין TheMarker.
פלאי מתגורר בשכונת רמות אלון בירושלים, נשוי לשלווה העובדת כפסיכולוגית.
לבני הזוג שישה ילדים ונכדים.
הוא אחיהם של המלחינים החרדיים הלל פלאי ונח פלאי.
אלי פרידמן-ויטקובר (1912–1988) הייתה אשת חינוך ישראלית, מייסדת ומנהלת (1963–1978) בית המדרש הממלכתי למורי החינוך הגופני בבאר שבע.
זכתה באות "שנת השלושים" לנשים בישראל (1978) ובאות יקירת באר שבע (1988).
פרידמן נולדה וגדלה בברלין, בשם אלי ויטקובר.
כבר בילדותה עסקה בספורט והצטיינה בטניס ובסקי.
בשנת 1932 הייתה לאלופת הנערות של גרמניה בטניס.
היא למדה בברלין ובהיידלברג פילוסופיה וחינוך גופני.
עלתה לישראל ב-1934 והתיישבה בקיבוץ עין חרוד.
בתפקידה הראשון בארץ היא לימדה חינוך גופני בבית הספר היסודי, בבית-הספר התיכון ובסמינר למורים בבית הכרם בירושלים והייתה ממייסדות "ארגון המורות לתרבות הגוף".
את עבודת הדוקטורט בנושא פדגוגיה ופסיכולוגיה היא השלימה בבזל, שווייץ.
לאחר הקמת המדינה עברה לצפון ולימדה בסמינר למורים "בירם" לצד בית הספר הריאלי בחיפה.
בתחילת שנות ה-50 ערכה סיורים לימודיים שערכה במוסדות לחינוך גופני באנגליה ושם למדה שיטה חדשנית להוראת החינוך הגופני, תנועה וריקוד שפותחה בהשפעתו של רודולף לאבאן (כוריאוגרף וממציא תיאטרון התנועה).
היא שוכנעה ש"השיטה האנגלית" עדיפה על "השיטה הסקנדינבית", שהייתה נפוצה באותה העת בישראל, ועשתה מאמצים להכניסה למערכת החינוך.
בשנת 1958 הוציאה לאור את ספרה הראשון "חינוך ותנועה".
בשנת 1961 הגיעה עם משפחתה לבאר שבע ונתמנתה למפקחת הראשונה בנגב מטעם רשות הספורט, תפקיד אותו מילאה במשך כשלוש שנים.
בשנת 1963 הקימה כיתה ניסיונית, שמנתה עשרים ושניים תלמידים.
את המורים המקצועיים היא גייסה ממכון וינגייט, סמינר הקיבוצים ומהסמינר הכללי למורים ולגננות ביניהם היו, יצחק נשר, רות דגן, עמי שלף, יאיר טאו, מרים קארה, בני סאדק, שרה אסף, ד"ר אילנה צור, שרה בץ, יעקב טייטלבאום ועוד.
מכיתה ניסיונית, המוסד התפתח לבית המדרש הממלכתי למורי החינוך הגופני בבאר שבע.
בשנת 1967 היא הקימה את הסניף הבארשבעי של ארגון נשים אקדמיות ועמדה בראשו.
פרידמן ייצגה את ישראל בקונגרס בינלאומי לבריאות, חינוך גופני ונופש שנערך בדבלין, אירלנד בשנת 1968.
בשנת 1978 פרשה לגמלאות ובית המדרש למורי החינוך הגופני אותו ניהלה במשך כ-15 שנים, מנה עשר כיתות ובהן מאתיים ושמונים תלמידים.
לאחר פרישתה המשיכה פרידמן להרצות בנושא הפסיכומוטוריקה באוניברסיטת תל אביב, במחלקה להשתלמויות מורים ובבית הספר ללימודי המשך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1986 הושלם המזוג בין בית המדרש שהקימה עם מכללת קיי בבאר שבע, למכון לחינוך גופני במכללת קיי.
נפטרה בשנת 1988 בגיל 76, והובאה למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
מחקר חלוץ שערכה בשנים 1969–1976 בנושא "השפעת התנועה המוטורית על ילדים טעוני טיפוח'"'.
מחקר שערכה בשנים 1976–1977 בגני הילדים טיעוני טיפוח בשכונה ד' בבאר שבע ובאופקים, הוא נושא ספרה השני "מבחן פסיכומוטורי לילדי הגן"''.
המבחן הפסיכומוטורי לידי הגן, צ'ריקובר 1978
בשנת 1978 זכתה באות "שנת השלושים" לנשים בישראל, על הצטיינות בחינוך מיוחד ובחינוך גופני.
בשנת 1978 זכתה בפרס "גמל הזהב" לאמנוצת חינוך ותרבות מטעם "פרגוד".
בשנת 1988 זכתה באות "יקירת באר שבע".
על שמה מחולק פרס, פרס אלי פרידמן, הוא פרס בינלאומי הניתן אחת לשנתיים, משנת 1991, במסגרת הקונגרס הבינלאומי של הפדרציה הבינלאומית לפעילות גופנית מותאמת, לאנשים שתרמו באופן יוצא דופן לפיתוח הידע והעשיה המקצועית בתחום הפעילות הגופנית המותאמת.
על שמה קרויה כיכר פרידמן הנמצאת בשכונה ד' במפגש הרחובות הצדיק מירושלים, יהודה הלוי ואצ"ל בסמוך למכללת קיי, שהתאחדה עם המדרשה שייסדה וניהלה, לאצטדיון טרנר ובית החולים הפסיכיאטרי.
זו הכיכר היחידה בבאר שבע המנציחה אישה.
אלכסנדר "אלי" סלופר הוא שמו של רצועת קומיקס ודמות בדיונית שנוצרה בידיי הקומיקסאית מרי דוואל והעורך צ'ארלס ה.
רוס בסוף המאה ה-19, ונחשב לאחד מהקומיקסים הראשונים בהיסטוריה.
בנוסף, דמותו של אלי סלופר היא דמות הקומיקס החוזרת הראשונה אי פעם (אחריה נמצאים מקס ומוריץ מאת וילהלם בוש).
הקומיקס נוצר עבור המגזין הבריטי "ג'ודי" על ידי עורכו צ'ארלס ה.
רוס, ואוייר על ידי אמיליה דה טסלר תחת השם הבדוי "מארי דוואל".
את האיורים הראשונים לסיפוריו של רוס הוא ביצע בעצמו, אולם מהר מאוד הועבר התפקיד לדוואל שהביאה את הרעיון להעביר את עלילותיו של אלי סלופר בצורת קומיקס.
הרצועה הראשונה של הקומיקס פורסמה באוגוסט 1867, לשם יצירת תחרות מול העיתון הידוע פאנץ' שפרסם אז את הקומיקס היחיד ביבשת אירופה (במקביל פורסם בארצות הברית הקומיקס הילד הצהוב).
בשנת 1884 פורסמה מהדורה שנייה לקומיקס שאויירה על ידי ויליאם בקסטר, אולם הוא נפטר בשנת 1888, והמלאכה הועברה לידיו של וו.
הוא אייר את הרצועות עד לשנת 1899, אז המאייר ס.
צ'אפמן קיבל את המשרה והמשיך לאייר רצועות קומיקס של סלופר במשך מספר שנים, עד שבשנת 1919 הוכרז סופית על הפרסום האחרון של אלי סלופר.
אלי (אליעזר) פְּיָסֶצְקִי (נולד ב-9 בפברואר 1953) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
ב-1974 סיים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה, ב-1978 סיים את התואר השני בהנחיית פרופ' יהודה אייזנברג, וב-1981 סיים את הדוקטורט בהנחיית פרופ' דניאל אשרי.
ב-1999 סיים תואר ראשון נוסף בארכאולוגיה.
בין השנים 1981 ו-1984 שהה פיסצקי במעבדה הלאומית לוס אלמוס, בתחילה כעמית בתר-דוקטורי ולאחר מכן כחבר סגל.
ב-1984 שב לישראל ומונה למרצה בכיר בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1987 היה לפרופסור חבר, וב-1992 לפרופסור מן המניין, אז גם שימש לתקופה של שנה כפיזיקאי אורח במעבדה הלאומית בברוקהייבן.
החל משנת 2011 הוא חבר מועצת המנהלים של המחלקה לפיזיקה גרעינית בארגון הפיזיקה האירופי (EPS).
בשנת 2015 נבחר לעמית באגודה האמריקאית לפיזיקה (APS).
מחקרו של פיסצקי עוסק בפיזיקה גרעינית ניסיונית המתבצעת במאיצי חלקיקים ברחבי העולם (בעיקר בגרמניה ובארצות הברית) ומטרתה ללמוד על האינטראקציה החזקה והמבנה של נוקליאונים בודדים ומערכות מרובות נוקליאונים.
לצד מחקרו העיקרי, שותף פיסצקי מזה שנים רבות בצוותים ארכאולוגיים שונים בהובלתו של ישראל פינקלשטיין.
הוא מרצה מבוקש בעשרות סמינרים וכנסים ברחבי העולם, ונבחר מספר פעמים למרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב.
אלי סניור (נולד ב-28 במרץ 1976) הוא עיתונאי ישראלי.
משמש כראש דסק הפלילים בחדשות 13 ויו"ר הפועל עירוני ראשון לציון.
אלי סניור נולד וגדל בבת ים.
למד בבית הספר טבנקין בבת ים, ובתיכון למד בגימנסיה גן נחום מקיף ד' ראשון לציון.
החל את דרכו בתקשורת ככתב ספורט ברשת המקומונים של "ידיעות תקשורת".
והיה כתב מוניציפלי של הערים נס ציונה, ראשון לציון, תל אביב, וכתב פלילים באזור השפלה.
עם הקמת האתר ynet ב־2000 הצטרף לצוות הכותבים, ככתב פלילים באזור מרכז, תא להב 433 ומטה ארצי.
הוא שימש כתב של אותם תחומים גם בעיתון ידיעות אחרונות.
בהמשך היה כתב ספורט בידיעות אחרונות וכיסה בין היתר את מועדון ספורט אשדוד והתחום הפלילי בספורט.
בין הישגיו העיתונאיים הבולטים של סניור:
האיומים מהעולם התחתון שהביאו להגלייתו של השחקן חיים רביבו מהארץ.
חתימת הסכם עד מדינה עם ניר חפץ.
התחקיר על פרשת זיוף וטיוח ביחידת להב 433 של המשטרה, שבמסגרתה קציני משטרה בכירים ביחידה להב 433 היו שותפים לזיוף דוח מבצעי ולהעלמת מסמכים בניסיון לטייח רשלנות של אחד משוטרי היחידה.
טיוח שהייתה שותפה לו צמרת היחידה, כולל קצינים שקודמו מאז.
בעקבות התחקיר החליט נציב תלונות הציבור על הפרקליטות, השופט בדימוס דוד רוזן, לפתוח בבדיקה מקיפה של האירוע, כולל הסיבה שבגללה נסגר התיק במח"ש.
פרסום הפרוטוקול שתיעד את האישור שנתנה צמרת המשטרה לאירוע שבו התרחש האסון הר מירון, בעקבותיו קצינים בכירים קראו למפכ"ל המשטרה קובי שבתאי להתפטר.
ב-25 בנובמבר 2021 עבר לערוץ 13 והתמנה לכתב הפלילים במקום מאור צור.
ב-20 באוקטובר 2025 החל לנהל את קבוצת הכדורגל הפועל עירוני ראשון לציון.
הוא בעל תואר ראשון בתקשורת ומדעי המדינה מהאוניברסיטה הפתוחה.
אליסון מקנזי סטרוקר היא שחקנית, סופרת וזמרת אמריקאית.
היא עשתה היסטוריה כשהייתה השחקנית הראשונה על כיסא גלגלים שהשתתפה בהצגה בברודוויי וכן השחקנית הראשונה על כיסא גלגלים שהייתה מועמדת ואף זכתה בפרס טוני.
סטרוקר הייתה הפיינליסטית של העונה השנייה של "פרויקט Glee" ולאחר מכן הופיעה כאורחת בסדרה בשנת 2013.
בשנת 2019 זכתה בפרס טוני כשחקנית הטובה ביותר במחזמר על השתתפותה במחזמר "אוקלהומה!".
אלי סטרוקר גדלה בניו ג'רזי, ארצות הברית.
הוריה ג'ודי וג'ים סטרוקר ולה שני אחים, אח גדול ג'ייק ואחות קטנה טורי.
בגיל שנתיים סטרוקר ואחיה ג'ייק היו מעורבים בתאונת דרכים שהשאירה אותה משותקת מהחזה ומטה.
ללא יכולת ללכת היא משתמשת בכיסא גלגלים באופן קבוע.
היא למדה בתיכון ריג'ווד שם הייתה נשיאת התלמידים והשתתפה במחזות זמר.
היא למדה בבית ספר מוזיקלי בקיץ במילבורן, ניו ג'רזי.
בשנת- 2009 הפכה סטרוקר לשחקנית הראשונה אי פעם בכיסא גלגלים שסיימה תואר ראשון במחלקת הדרמה של בית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק עם תואר באומנות.
בתחילת הקריירה הופיעה סטרוקר בשירה במרכז קנדי בוושינגטון די סי, באולם העירייה של ניו יורק, ובמרכז לינקולן בניו יורק.
היא הופיעה בהפקה של תיאטרון פייפר מיל "The 25th Annual Putnam County Spelling Bee" בתפקיד אוליב אוסטרובסקי.
לאחר מכן היא הופיעה באותו תפקיד בתיאטרון פילדלפיה, תפקיד עליו זכתה במועמדות לפרס ברימור (פרס של תיאטרון פילדלפיה למצוינות בתיאטרון).
בשנת 2011 היא הופיעה לראשונה בסרט קצר בשם "I Was a Mermaid and Now I'm a Pop Star".
בשנת 2012 היא הופיעה בפרק ה-12 בסדרה, "פרויקט גלי" ("The Glee Project").
היא הגיעה למקום השני מה שהקנה לה תפקיד אורח בסדרה "Glee".
היא השתתפה בסדרה בעונה הרביעית, פרק 14 בתפקיד האחיינית של גברת פילסבורי.
בשנת 2014 הופעה בסרט "כותנה".
בשנים 2014–2015 היא הופיעה בדמותה של וונדי בשלושה פרקים בסדרה של ה-MTV בשם "Faking It".
בשנת 2015 היא עשתה היסטוריה כאשר הפכה לשחקנית הראשונה על כיסא גלגלים שהופיעה על במות בתיאטרון ברודוויי בתפקיד אנה בחידוש של המחזמר "אביב מתעורר".
בשנת 2017 הופיעה כתמרה בתוכנית של ה-ABC "עשרה ימים בעמק".
בשנת 2018 היא הופיעה בתפקיד אדו אני קרנס בחידוש למחזמר "אוקלהומה!" בברודוויי, תפקיד שהעניק לה את פרס הטוני כשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
היא הייתה השחקנית הראשונה על כיסא גלגלים שאי פעם הייתה מועמדת וזכתה בפרס הטוני.
בשנת 2019 נכללה ב־100 האנשים המשפיעים של מגזין טיים.
בשנת 2020 היא הופיעה בסרט של חג המולד "Christmas Ever After".
בשנת 2021 היא שיחקה את הבלשית אליסון מולייני בסדרת הטלוויזיה "שוטרים בדם", ואת פולט, מעריצה של הפודקסט בעונה הראשונה של סדרת הקומדיה "רק רוצחים בבניין".
בשנת 2022 שיחקה את קלאודיה בסדרה "הדהודים" ששודרה בנטפליקס.
סטרוקר זכתה בפרס בשנת 2016 על תמיכתה בארגון למען שיתוק מוחין בעיר ניו יורק.
היא הייתה מעורבת בהקמה של ארגון Be More Heroic שפועל למען מאבק בבריונות כלפי ילדים בבתי ספר.
היא נסעה לדרום אפריקה שם העבירה שיעורי תיאטרון לילדים ונשים חולי איידס.
היא הייתה בזוגיות עם משתתפת בפרויקט גלי דני שיי בין השנים 2012–2015.
החל מ-2015 היא בזוגיות עם הבמאי והשחקן דייוויד פרלו.
השניים נישאו בשנת 2021. ביולי 2022 הכריזה כי היא בהריון.
ב-8 בנובמבר 2022 ילדה את בנה הראשון.
שנההצגהתפקידמיקוםהערות2011The 25th Annual Putnam County Spelling Beeאוליב אוסטרובסקיתיארטן פייפר מילתיאטרון אזורי2015אביב מתעורראנהמרכז ווליס אנברגתיאטרון דף ווסט2015–2016תיאטרון ברוקס אטקינסוןברודוויי – תיאטרון דף ווסט2018The 25th Annual Putnam County Spelling Beeאוליב אוסטרובסקיתיאטרון קליבלנדתיאטרון אזוריאנניכוכבת לעתידהוליווד בואלאוקלהומה!אדו אני קרנססן אנס וורבאוסאוף ברודוויי2019–2020תיאטרון מעגל בריבועברודוויי2022ריצ'רד השלישיליידי אן נווילתיאטרון דלהקורטהאוף ברודוויי
שנהפרסקטגוריהיצירהתוצאה2016פרס אסטיירצוות יוצא דופן במחזה בברודווייאביב מתעורר2019פרס טוניהשחקנית הטובה ביותר במחזמראוקלהומה!פרס דרמה דסקDrama League Awardהופעה יוצאת דופןOuter Critics Circle Awardשחקנית יוצאת מהכלל בתיאטרון2020פרס גראמיאלבום מוזיקלי2022Stephen Schwartz's Snapshots
אלי (אליהו) פולק (נולד ב-9 בדצמבר 1974, כ"ה בכסלו ה'תשל"ה) הוא המשנה למנכ"ל איחוד הצלה.
בעבר היה מנכ"ל איחוד הצלה וקרן ישראלייף.
למד בתלמוד תורה אהבת תורה המסורה ובישיבת חברון כנסת ישראל.
בשנת 1997 התנדב כחובש במגן דוד אדום.
בשנת 2006 היה ממייסדי ארגון איחוד הצלה יחד עם אלי ביר נשיא הארגון.
במסגרת התנדבותו בארגוני ההצלה השונים, השתתף באירועים מורכבים כמו אסון קריסת אולמי ורסאי ואסון הר מירון.
במסגרת תפקידו באיחוד הצלה הוביל משלחות סיוע באסונות טבע בעולם וביניהם ברעידת האדמה בנפאל בשנת 2015 ומציאת גופת החיל אור אסרף.
בשנת 2019 מונה פולק למנכ"ל ארגון איחוד הצלה, תפקיד בו שימש עד לאוגוסט 2024.
כמנכ"ל איחוד הצלה פעל פולק לשלב אוכלוסיות נוספות בשדרת המתנדבים של הארגון ובהן נשים וערבים ישראלים.
כמו כן, הוא הוביל את הקו לפיו יש לחזק את שיתוף הפעולה בין ארגוני ההצלה השונים בישראל, וכן ניהל במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה משלחת של מאות חובשים מישראל לאוקראינה הקמת מחנות פליטים, הטסת מאות טונות של ציוד ותרופות והבאת עשרות מטוסים של פליטים לישראל.
באוגוסט 2024 אהוד דודסון החליף את פולק בתפקיד המנכ"ל בעקבות החלטת הארגון שכל מנכ"ל ישמש בתפקידו עד 5 שנים, פולק צפוי להישאר בארגון בתפקיד 'משנה למנכ"ל'.
פולק הוא בנו של יהושע פולק שהיה ח"כ וסגן ראש עיריית ירושלים ואחיו של הרב מאיר טוביה משגיח ישיבת עטרת ישראל לצעירים.
נשוי למירי, אב לשישה, מתגורר בשכונת רמות בירושלים.
ז'אק אלי פוֹר היה היסטוריון של האמנות ומסאי צרפתי, רופא הכשרתו.
הוא נודע בספרו המונומנטלי "Histoire de l'Art" (תולדות האמנות) שנשאר פופולרי עד היום בקרב חלק מההיסטוריונים של האמנות.
בנוסף כתב פור מספר כתבים פילוסופיים, לרבות ספר על נפוליאון בונפרטה.
אלי פור נולד ב-1873 בסנט פואה לה גראנד, במחוז ז'ירונד, בנם של פייר פור, סוחר פרוטסטנטי ושל זלין לבית רקלוס.
מילדותו נקשר מאוד לשניים מדודיו (מצד האם), הגאוגרף והאנרכיסט אליזה רקלוס והאתנולוג אלי רקלוס.
ב-1888 הצטרף בפריז לאחיו, לאונס וז'אן-לואי, ונרשם בתיכון אנרי הרביעי, בו היה חבר לכיתת הפילוסופיה עם לאון בלום, רנה ברטלו, גוסטב ארווה ולואי ללואה.
ב-1891 סיים מבחני הבגרות בספרות וכעבור שנתיים גם מבחני בגרות במדעים.
נכבש על ידי האהבה לאמנות, ביקר בסדירות במוזיאון הלובר והתעמק בכתבי מורו לפילוסופיה, אנרי ברגסון.
בהמשך למד פור רפואה באוניברסיטת פריז.
ב-3 במאי 1899 הציג פור את עבודת הדוקטור לרפואה בנושא "טיפול חדשני לזאבת באמצעות הטוברקולין של קוך".
הוא עבד בהמשך כרופא בשכונות העממיות של פריז.
כמו כן יחד עם אחיו, ז'אן-לואי, שהיה כירורג ורופא נשים, עבד כרופא מרדים בבתי החולים של פריז ולבסוף התמחה בחניטת הגופות.
במקביל המשיך לפקוד את תערוכות האמנות ואת חדרי הסטודיו של הציירים והפסלים.
ב-7 באפריל 1896 התחתן פור עם סוזן לבית ז'ילאר, בת של פסטור פרוטסטנטי של היישוב אנס (Eynesse) ולשני בני הזוג נולדה בת, אליזבת.
פור התגייס למאבקים בעד אלפרד דרייפוס והשתתף בפעילות סוציאליסטית.
ב-1902 החל אלי פור לפרסם מאמרים על אמנות בעיתון ל'אורור.
התלהב מציורי פול סזאן ובמיוחד מאמנותו של דייגו ולאסקס שלה הקדיש את ספרו הראשון.
ב-1909-1905 נשא הרצאות על תולדות האמנות באוניברסיטה העממית "לה פרטרנל" (La Fraternelle) שברובע השלישי של פריז.
ב-1904 נבחר פור לחבר בוועד הכבוד של סלון הסתיו וארגן בו מספר תערוכות.
ב-1914 בספרו "Les Constructeurs (הבונים) דן פור בתפקיד האמנים (כמו סזאן) בחברה ובהשפעתם של הוגי דעות כמו ז'ול מישלה ,לאמארק, ניטשה ודוסטויבסקי.
במלחמת העולם שפרצה ב-1914 גויס פור כרופא צבאי.
החשיפה לאכזריות הקרבות גרמה לו לטראומה נפשית והוא פונה בעורף עם אבחנה של "ניירסתניה".
כשהוחזר לחזית הוא השתתף בהקרב על הסום.
בספרו La Sainte Face (הפנים הקדושים) שפורסם ב-1918 פרש על הנייר את המחשבות שעוררה בו המלחמה.
החלק הראשון Près du feu (על יד האש) שנכתב בין מאי ליולי 1916 תיאר את התקופה (בין אוגוסט 1914 לאוגוסט 1915 שבה שירת כרופא מאחורי קווי החזית.
החלק השני Loin du feu (רחוק מהאש) שיקף את ימי החלמתו ב פריז ובריביירה לרבות ביקורו אצל פול סזאן.
החלק השלישי, Sous le feu (תחת האש) חובר על גדת ההסום בין אוגוסט לדצמבר 1916.
אחרי ששוחרר הבייתה, חזר פור לספרים, לטיולים, התעיניין בקולנוע וחידש את מחקריו בנושאים פילוסופיים והיסטוריים.
הוא כתב באותה תקופה ביוגרפיה של נפוליאון בונפרטה שאותה פרסם ב-1921, ב-1927 על "רוח הצורות".
ב-1931 טייל מסביב לעולם, ביקר בארצות הברית
ובמקסיקו שבה פגש את הצייר דייגו ריוורה, ביקר גם בסין, יפן, הודו ומצרים.
כשבמהלך שנות ה-1930 התחיל להיות מודאג מעליית הפשיזם, אחרי משבר ה-6 בפברואר 1934 התחיל לקחת צד באופן פעיל והצטרף לוועד האתראה של האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
בימי מלחמת האזרחים בספרד הוא תמך ברפובליקנים הספרדים נגד פרנסיסקו פרנקו, ביקר אצל הלוחמים שלהם בברצלונה ובמדריד וב-1936 נבחר ליושב ראש שותף של "ועד הסיוע לעם הספרדי".
בהתחלת 1937 פנה ללאון בלום עם קריאה לתת עזרה לספרד הרפובליקנית.
את עצומתו האחרונה בעד המחנה הרפובליקני חתם בעיתון הקומוניסטי ל'אומניטה באוקטובר 1937. עדויותיו על מלחמת ספרד פורסמו אחרי מותו בספר" Méditations catastrophiques" (הרהורים אסוניים).
ב-29 באוקטובר 1937 נפטר אלי פור בפריז מאוטם שריר הלב.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות המשפחתי ביישוב דה לוראן בכפר סנט אנטואן דה בריי, במחוז דורדון.
פור היה נשוי מ-1896 לסוזן לבית ז'ילאר, והוליד איתה ארבעה ילדים:
חברו של פור, הצייר אז'ן קארייר, צייר את דיוקנה ב-1923.
מארי-זלין פור (הקרויה "זיזו", ילידת 1904)
נכד בשם ז'אן-לואי פור (יליד 1931) היה פסל דדאיסטי וסוריאליסטי.
אלי פור יצר ידידות אמיצה עם הצייר חיים סוטין שאותו החשיב לגאון.
אחרי 1927 לקח אותו בטיול איתו, עזר לו כספית להחזיר חובות ורכש כמה מיצירותיו.
ידידותם הסתיימה ב-1930 אחרי שסוטין התאהב בבתו של פור, מארי-זלין, שנודעה בכינוי "זוזו".
עם זאת פור כתב לסוטין: "היית ועדיין הנך, להוציא את שני בני, הגבר היחיד שאני אוהב".
1919 - אביר של לגיון הכבוד של צרפת
אלי פור ויצירתו במדיה האמנותית
בסצנת הפתיחה של הסרט פיירו המשוגע (Pierrot le Fou) של ז'אן-לוק גודאר (1965), הגיבור המגולם על ידי ז'אן-פול בלמונדו יושב באמבטיה וקורא לבתו את "תולדות האמנות" של אלי פור.
ברומן "חוג הגדי" של הנרי מילר (1939), הדמויות דנות בכתבי אלי פור.
מילר מזכיר את ספרי פור גם בספרים פלקסוס ו-'The Books in My Life.
1933 - ויל דוראנט מציין את "תולדות האמנות" של אלי פור ברשימתו על "100 ספרי חינוך הטובים ביותר "
תולדות האמנות - 5 כרכים מאוירים
Folio essais, 1988 (אמנות ימי הביניים)
Folio essais, 1988 (אמנות הרנסאנס)
Folio essais, 1988 .(האמנות המודרנית א)
(תפקיד הקולנוע:מהקינפלסטיקה אל גורל שלה)
(הרהורים קטסטרופליים) - קובץ טקסטים על ספרד
מאמר - הרהורים על הגניוס היווני The Dial, Vol.
אלי עזר (נולד ב-7 בדצמבר 1974 בתל אביב) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
משמש כראש מטה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
קודם לכן, שימש ראש חטיבת הלוגיסטיקה, מפקד מרכז הובלה וקצין לוגיסטיקה פיקוד המרכז.
הוא למד תואר ראשון בלוגיסטיקה במכללת ספיר ותואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה.
בנוסף, הוא מחזיק בתואר שני נוסף בלימודי ביטחון לאומי מהמכללה לביטחון לאומי.
עזר התגייס לצה"ל בשנת 1994 ושירת כלוחם בגדוד 94 שבחטיבת כפיר.
במהלך שירותו עבר קורס מ"כים חי"ר ושירת כנגד לוגיסטיקה.
בהמשך, עבר קורס קציני לוגיסטיקה וחזר לגדוד כסמ"פ ולאחר מכן כמ"פ.
תפקידו הבא היה קצין ההספקה החטיבתי של חטיבה 401. בהמשך שימש כקצין לוגיסטיקה באגד 215. במלחמת לבנון השנייה היה קצין הספקה באוגדה 162. במהלך מבצע עופרת יצוקה היה עוזר קצין לוגיסטיקה בבסיס צאלים.
לאחר מכן, עזר היה ראש ענף לוגיסטיקה במרכז לאימונים לוגיסטיים, ואחר כך התמנה להיות קצין לוגיסטיקה של אוגדה 80.
עזר פיקד על מרכז הדלק במהלך מבצע צוק איתן.
לאחר מכן היה ראש ענף הספקה.
בהמשך היה קצין לוגיסטיקה של פיקוד המרכז, ומפקד מרכז ההובלה במהלך מגפת הקורונה ובמבצע שומר החומות.
לאחר מכן שימש כראש מחלקת תוא"ם בחיל הלוגיסטיקה.
בשנת 2023, מונה לראש חטיבת הלוגיסטיקה.
בשנת 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל מונה לראש מטה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
קצין ההספקה החטיבתי של חטיבה 401.
עוזר קצין לוגיסטיקה בבסיס צאלים.
ראש ענף לוגיסטיקה במרכז לאימונים לוגיסטיים.
קצין הלוגיסטיקה של אוגדה 80.
קצין הלוגיסטיקה של פיקוד המרכז.
ראש מחלקת תוא"ם בחיל הלוגיסטיקה.
ראש מטה אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
עזר נולד בתל אביב וגדל בבת ים.
הוא נשוי ואב לארבעה ילדים, בנו הבכור נפטר.
אלי עזה היה מאהל מחאה שהוקם סמוך לגבול הצפוני של עזה באופן הדומה למאחז על ידי פעילי ימין המבקשים להקים התנחלויות ברצועת עזה.
היישוב הבלתי חוקי פונה מספר פעמים והוקם מחדש, וב-13 בנובמבר 2024 פונה סופית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, ובמהלך מלחמת חרבות ברזל, התגברו קריאות בימין הפוליטי להתנחלות ברצועת עזה, בהן לוקחים חלק פעילי התנחלות, חברי כנסת ושרים, דוגמת שרי הקבינט שר האוצר בצלאל סמוטריץ' והשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
ב הוקמה שדולה לחידוש ההתיישבות בחבל עזה.
מנגד, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הביע התנגדות ליוזמת ההתיישבות בנימוק שאינה ריאלית.
מספר ארגונים הוקמו על מנת לפעול לקידום ההתיישבות, ביניהם תנועת נחלה בהנהגת דניאלה וייס, שלאחר פתיחת המלחמה התמקדה בהתיישבות בעזה.
"אלי עזה" הוקמה על ידי פעילי ימין השייכים לציונות הדתית, בהם פרופ' עמוס עזריה ויוסף דה-ברעסר.
ההתיישבות הוקמה באופן דומה לדרך בה הוקמו מאחזים ביהודה ושומרון.
ניסיון ההתיישבות הראשון היה באמצע יוני 2024 סמוך למעבר ארז.
המקום פונה לאחר מספר ימים על ידי פקחי רשות מקרקעי ישראל.
הנקודה השנייה של ההתיישבות הייתה על גדות נחל שקמה, קרוב לנתיב העשרה, ופונתה לאחר כשבוע על ידי משטרת ישראל.
במהלך הפינוי נעצרו חמישה פעילי ימין, מתוכם שלושה קטינים.
אחד העצורים הואשם באיומים ובקשירת קשר לביצוע פשע, ושוחרר בתנאים מגבילים.
הרב דוד פנדל, ראש ישיבת אפיקי דעת בשדרות, הגיע להתיישבות והביע תמיכה בתוכנית הטרנספר ובהקמת התנחלויות ברצועת עזה.
כמו כן ביקרו במקום והביעו תמיכה חבר הכנסת אריאל קלנר וחברי הכנסת לשעבר משה פייגלין ואריה אלדד.
ההתיישבות "אלי עזה" פונתה סופית ב-13 בנובמבר 2024 ממקום מושבה מתחת לגשר הרכבת, בסמוך לקיבוץ ארז.
עובדי מועצה אזורית שער הנגב מחקו את כתובות הגרפיטי במקום.
בין המתגוררים ב"אלי עזה" נמנו אנשי ימין קיצוני המכנים עצמם "קבוצת אלי עזה", המבקשים לספח את כל רצועת עזה ולייצר רצף של התנחלויות בלתי חוקיות, כשקו הגבול עובר בנחל הבשור.
פעילי הקבוצה חדרו מספר פעמים לשטח רצועת עזה, ונבלמו על ידי צה"ל.
במקום הוצב שלט "אלי עזה: גרעין התיישבות בדרך לרצועה."
אליעזר (אלי) פלדשטיין (נולד ב-1992) הוא יועץ תקשורת ששימש דובר לענייני צבא של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
במסגרת פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוגש נגדו כתב אישום בעבירה של מסירת ידיעה סודית בכוונה לפגוע בביטחון המדינה.
בפברואר 2025 פורסם כי במקביל לעבודתו בלשכת ראש הממשלה, פלדשטיין היה מעורב בפרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר וקיבל תשלום מקטר עבור ניהול פעילות תקשורתית לשיפור תדמיתה של קטר בישראל, על רקע סוגיית החטופים הישראלים ברצועת עזה.
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה.
ביוני 2014 התגייס לצה"ל ושירת בדוברות אגף כוח האדם, שם היה אחראי לקשר עם התקשורת החרדית.
ביולי 2016 סיים קורס קצינים ומונה לראש הלשכה של ראש חטיבת התכנון באגף התכנון.
ביוני 2017 מונה לקצין מבצעים בחמ"ל דובר צה"ל.
ביולי 2019 מונה לדובר אוגדת יהודה ושומרון.
השתחרר משירות סדיר בדרגת סרן.
בדצמבר 2022 מונה לדוברו של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, עד שהתפטר באפריל 2023.
באוקטובר 2023, ביומה הרביעי של מלחמת חרבות ברזל, מונה ליועץ תקשורת במשרד ראש הממשלה, והופקד על הקשר בין הכתבים הצבאיים לבין הלשכה, תפקיד שלא היה קיים לפני כן.
שנתיים לאחר מכן טען פלדשטיין בראיון כי המשימה הראשונה שהטיל עליו נתניהו הייתה להסיר את שאלת אחריות ראש הממשלה לאירועי 7 באוקטובר מעל סדר היום.
פלדשטיין ניסח הצהרה שכללה את המשפט "ממשלת ישראל בראשותי אחראית...", אך גורמים הקרובים ביותר לנתניהו הבהירו לו כי המילה "אחריות" לא תיכנס לשום נוסח.באפריל 2024 ביקש להתמנות לדובר לשכת ראש הממשלה בעניינים ביטחוניים-מדיניים, ולשם כך נדרש לעבור תחקיר ביטחוני על ידי השב"כ.
בתחקיר נקבע שאינו יכול לשמש דובר ברמת סיווג "סודי ביותר", ולכן הוא הועסק כיועץ תקשורת ואסטרטגיה עצמאי, כחלק ממטה ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, כדי לאפשר לו לעבוד בסביבת ראש הממשלה.
במסגרת תפקידו היה בקשר יומיומי עם יונתן אוריך, יועץ התקשורת האישי של נתניהו, ביקר לעיתים קרובות במחנה רבין ושהה רבות במשרד ראש הממשלה.
ב-3 בנובמבר 2024 הותר לפרסום כי פלדשטיין נעצר, יחד עם שני חשודים נוספים, בחשד לעבירות של פגיעה חמורה בביטחון המדינה, בגין הוצאת מסמכים מסווגים ממערכות צה"ל שלא כדין והדלפת מידע ביטחוני רגיש לכלי תקשורת זרים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
שירות הביטחון הכללי מנהל את החקירה, שעל חלקה הוטל צו איסור פרסום.
בית המשפט קבע כי ההדלפה עלולה הייתה לפגוע ביכולת גופי הביטחון להשיג את יעדיהם במלחמה, במיוחד בנוגע לשחרור החטופים הישראלים בעזה.
ב-13 בנובמבר 2024, הוארך מעצרו של פלדשטיין עד 17 בנובמבר, וניתנה לו האפשרות להיפגש עם עורך דין.
ב-18 בנובמבר אותרו בתאו ממצאים שהעלו חשד שברצונו לשים קץ לחייו, והוא הועבר למתקן המכונה "החללית" שנועד למנוע התאבדות.
עורך דינו אמר כי לא הייתה לפלדשטיין שום מחשבה לפגוע בעצמו.
ב-9 בדצמבר שוחרר למעצר בית באיזוק אלקטרוני.
באוקטובר 2025 פורסם כי בחקירתו בשב"כ מסר פלדשטיין כי ימים ספורים לפני מעצרו זומן לפגישה לילית בחניון התת-קרקעי של הקריה בתל אביב, עם בכיר בלשכת ראש הממשלה.
לפי עדותו, הבכיר שאל אותו אם שמע על בדיקה שנפתחה במחלקת ביטחון המידע בצה"ל בחשד לדליפת מידע, הראה לו דף עם רשימת חשודים, והעביר לו מסר שלפיו הוא יכול "להשתיק את הסיפור הזה".
פלדשטיין סירב במהלך החקירה לחשוף את זהות הבכיר, אך תיאר בפני החוקרים את האווירה בלשכת ראש הממשלה כ"מכונת רעל", וטען שאוספים שם חומרים על אנשים.
בראיון עם פלדשטיין שפורסם ב-22 בדצמבר, הוא מציין כי מדובר בצחי ברוורמן, ראש הסגל של נתניהו.
ב-21 בנובמבר הוגש נגד פלדשטיין כתב אישום על החזקת ידיעה סודית, מסירת ידיעה סודית שכוונתה לפגוע בביטחון המדינה ושיבוש הליכי משפט.
לפי כתב האישום, ביוני 2024 קיבל פלדשטיין מידע מסווג מארי רוזנפלד, נַגָּד במערך ביטחון המידע של צה"ל, שהושג באמצעות אמצעי מודיעיני סודי.
פלדשטיין, ביודעו שמדובר במידע סודי ביותר, העבירו בספטמבר 2024 לעיתונאי ישראלי, לשם יצירת השפעה חברתית על הציבור הישראלי, סביב המאבק לשחרור החטופים הישראלים ברצועת עזה.
הידיעה נפסלה על ידי הצנזורה הצבאית ודבר הפסילה נמסר לפלדשטיין.
כדי שהידיעה תתפרסם בכל זאת, העביר אותה פלדשטיין, באמצעות ישראל איינהורן, לפרסום בעיתון הגרמני "בילד".
טרם הפרסום הבהיר רוזנפלד לפלדשטיין ולאיינהורן שמדובר בידיעה סודית, שהושגה ממקור מודיעיני סודי.
בעקבות הפרסום ב"בילד" פורסמה הידיעה גם בישראל, כפי שתכנן פלדשטיין.
לדברי פלדשטיין לאחר הפרסום בבילד קיבל הודעה מיונתן אוריך שכתב לו: "הבוס מבסוט", בהתייחסו לראש הממשלה.
לאחר הגשת כתב האישום, ראש הממשלה בנימין נתניהו פרסם סרטון שבו התייצב לצידו של פלדשטיין אותו כינה "פטריוט וציוני נלהב", טען כי לא עשה זאת במתכוון לפגוע בביטחון המדינה, וביקר את טיפול המערכת במעצרו.
מחוץ לבית המשפט נערכה הפגנה נגד הארכת מעצרו, בהשתתפות השרים עמיחי שיקלי ועמיחי אליהו, והשדרן ינון מגל, אשר טענו כי החקירה פוליטית והנאשמים עזרו לראש הממשלה בקבלת החלטות נכונות.
בנוסף, מאתיים רבנים פנו במכתב לראש השב"כ, רונן בר, שבו מחו על מעצרו.
חברת הכנסת לימור סון הר מלך הגיעה פעמיים לביקור אצל פלדשטיין במהלך מעצרו.
פרשת הקשר בין לשכת רוה"מ נתניהו לממשלת קטר
בפברואר 2025 פורסם בחדשות 12 כי פדלשטיין הועסק על ידי חברה בין-לאומית במימון קטרי כדי לשפר את תדמיתה של קטר במהלך המשא ומתן לשחרור החטופים.
לפי הפרסום, במקביל לעבודתו בלשכת ראש הממשלה הוא שוחח עם עיתונאים והציג מעורבות חיובית של קטר במגעים במטרה לשפר את תדמיתה, באופן שיוצר רושם שאלו מסרי הלשכה.
עורכי הדין של פלדשטיין ולשכת ראש הממשלה הכחישו את הדברים.
יום לאחר הפרסום חשף ניר דבורי, הכתב הצבאי של קשת 12, כי פלדשטיין העביר לו ידיעות שעסקו בקטר, וכי פרסם את חלקן.
עורך דינו של הנגד ארי רוזנפלד טען כי רוזנפלד העביר אל פלדשטיין מידע מסווג הנוגע לקטר מתוך ידיעה שפלדשטיין עובד בלשכת ראש הממשלה, וכי רוזנפלד לא היה מודע לקשרים, אם קיימים, בין פלדשטיין לקטר.
לטענת פלדשטיין נתניהו עמד מאחורי ההדלפה לבילד.
במרץ 2025 אישר איש העסקים הישראלי גיל בירגר שהוא שילם לפלדשטיין כספים שקיבל מג'יי פוטליק, לוביסט של ממשלת קטר.
לדברי בירגר, התשלום בוצע דרך חברה ישראלית משיקולי מיסוי.
לדברי עורכי דינו של פלדשטיין, התשלום מבירגר היה עבור שירותים שניתנו ללשכת ראש הממשלה, ולא לקטר, כיוון שהיה קושי לשלם לפלדשטיין ישירות ממשרד ראש הממשלה.
ב-31 במרץ 2025 עצרה המשטרה את פלדשטיין לחקירה.
פלדשטיין נהג לתדרך עיתונאים ישראליים בשבחי קטר, בטענה כי אלה דברים שהובאו מפי "בכיר אמריקאי".
אלי פירשט (1947 – 13 באפריל 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
עיצב מבנים רבים לצד שותפו אדם מזור וכיהן כמרצה בכיר וכפרופסור ב"בצלאל".
כיהן בין 2014 ל-2017 כיושב ראש "התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל".
פירשט נולד ב-1947 בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה להורים ניצולי השואה.
הם עלו לישראל ב-1949, והשתכנו בשכונת נווה עמל בהרצליה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כמפקד בחטיבת גולני, ובהמשך כמפקד גדוד במילואים.
למד אדריכלות ב"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים" וסיים לימודי תואר שני באוניברסיטת מניטובה בקנדה.
ב-1986 הצטרף פירשט למשרד האדריכלות של אדם מזור, לימים "מזור-פירשט, אדריכלים ומתכנני ערים", ומאז היו לשותפים במיזמים רבים במרחב העירוני בישראל.
תכננו בין השאר את גורדי השחקים "מגדל טויוטה", "מגדל מרגנית" ואת תוכנית ההתחדשות העירונית ללב תל אביב-יפו.
בין השנים 2014 ל-2017 כיהן כיושב ראש "התאחדות האדריכלים ובוני הערים בישראל", והחליף את ברוך ברוך.
פירשט שם לו למטרה בתפקיד לגוון את מנעד הגילאים של העוסקים בתחום, לקדם נטילת אחריות מקצועית, אתית וחברתית בקרב אדריכלים, וכן לקדם פיתוח שכונות קיימות, במקביל או בתיעדוף לשכונות החדשות המוקמות באזורים לא-מיושבים.
בראיון לנעמה ריבה לאחר בחירתו, גינה את שיטת תחרויות האדריכלות הסגורות וקרא לדמוקרטיזציה של הליך התכנון ושילוב של אדריכלים צעירים בשוק.
אחריו כיהן בתפקיד האדריכל דוד קנפו.
רשימת מיזמים בולטים שפירשט תכנן יחד עם אדם מזור במשרד "מזור-פירשט":
מגדל מרגנית, מחנה רבין, תל אביב-יפו
ולודרום סילבן אדמס, תל אביב-יפו
פירשט היה נשוי לחנה ולהם 2 ילדים.
מנישואיו השניים לשרי 4 ילדים.
בתו, מעין פירשט, היא אדריכלית ושותפה במשרד האדריכלות "מזור-פירשט", והיא מנהלת אותו בשותפות עם בנו של שותפו הוותיק, אורי מזור.
הרב אלי (אליהו) סטפנסקי הוא מגיד שיעור בדף היומי ומייסד "מרכז הדף היומי -MDY".
שיעורי הדף היומי שהוא מוסר מדי יום בעברית ובאנגלית משודרים בפלטפורמות שונות, ונחשבים לשיעור הדף היומי הנצפה ביותר בעולם.
סטפנסקי נולד בעיירה לייקווד, ניו ג'רזי, לרב יעקב דוד ורות סטפנסקי (אמו, רות היא בתו של הרב מרדכי סוויצקי).
הוא הבכור מבין שבעה ילדים, נקרא אליהו על שם הגאון מווילנה.
בגיל 10 עלה עם משפחתו לישראל ועברו להתגורר בשכונת רמת אלחנן בבני ברק.
אלי למד בישיבת פוניבז' אצל רבי מיכל יהודה ליפקוביץ.
לאחר שלוש שנים, חזר עם משפחתו לארצות הברית ולמד שם ב של הרב .
בהמשך שב בגפו לישראל ולמד בישיבת מיר.
לאחר נישואיו נותר בישראל 3 שנים נוספות, ולאחריהן היגר לשיקגו, אילינוי.
סטפנסקי ניהל עסק של קייטרינג, ועבד בכ-100 אירועים שנתיים, ובמקביל החל לעבוד כחשמלאי, אינסטלטור ונגר בכדי להיכנס לתחום הנדל"ן.
בשנת 2005, קיבל באקראי הצעה ממתווך נדל"ן באינדיאנפוליס לרכוש 2000 דירות, ב-60 מיליון דולר.
בהמשך העסקה הזו הייתה הבסיס לחברת הנדל"ן "Prime Quest Management LLC" שהקים.
בשנת 2013, בגיל 41, עבר סטפנסקי עם אשתו וחמשת ילדיו לרמת בית שמש, ישראל.
סטפנסקי התחיל במסירת שיעור דף יומי בשיקגו.
בהמשך החל למסור סדרת שיעורים קצרה בדף היומי של "דף ב-8 דקות - 8 Minute Daf") הסדרה תפסה תאוצה ותוך 3 חודשים הצטרפו כ-2,000 מנויים.
בכ"ז שבט ה'תשע"ח (12 בפברואר 2018) החל למסור שיעור דף יומי בבית שמש.
לקראת תחילת המחזור ה-14 של הדף היומי בח' בטבת ה'תש"ף, הקים את "מרכז הדף היומי - MDY" בבית שמש.
מרכז הדף היומי ברמת בית שמש, שממנו הוא משדר הרצאות יומיות של הדף היומי.
נכון לשנת 2023, ההרצאות היומיות קיבלו בין 16,000 ל-18,000 צופים, מה שהופך אותן לשיעור הפופולרי ביותר בעולם.
הוא מקדיש כ-14 שעות ביום להכנה להרצאותיו.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, בסוף 2023 החל למסור את שיעור הדף היומי גם בעברית.
נכון ליוני 2025 במערכת ההפקה של MDY עובדים כ-30 עובדים, מהם 17 בשכר.
אלי סטפנסקי נשוי לפייגי לבית פרידמן, להם 5 ילדים ומתגוררים ברמת בית שמש א'.
סבו וסבתו, משה ובוליסה קדוש, עלו מאלג'יריה במחצית המאה ה-19. משפחתו הייתה האחראית על בית הכנסת האר"י הספרדי בעיר העתיקה.
למד בבית הספר של אליאנס בחיפה.
כנער היה חבר תנועת בית"ר.
בלילה שבין ה-13 ל-14 ביולי 1944 השתתף בפיצוץ מטה הבולשת הבריטית בשכונת ממילא בירושלים.
ב-23 בנובמבר 1944 נעצר על ידי הבריטים בדירה של האצ"ל בחיפה, לאחר שאלו מצאו בכליו של לוחם אחר שתפסו את חוזה השכירות של הדירה.
הוא גורש למחנות המעצר באפריקה במשלוח השלישי, ב-9 בינואר 1945. תחילה נכלא במחנה , לאחר מכן בקרתגו, שוב בסמבל ולבסוף בגילגיל.
במחנות המעצר למד אנגלית, צרפתית וערבית, נבחן לבחינת בגרות באנגלית והשתתף בנבחרת הכדורגל של המחנה.
השתתף בבריחה ממחנה סמבל ב-29 ביוני 1946, אך הבריטים תפסו את הבורחים והם הושבו למחנה.
שוחרר מהמחנות יחד עם יתר הגולים לאחר הקמת המדינה ב-12 ביולי 1948, ושב ארצה.
עם שובו התגייס לצה"ל ושירת כקצין בחיל התותחנים.
בשנת 1965 נבחר לראשונה כחבר מועצת העיר צפת מטעם גח"ל, ונבחר לסגנו של ראש העיר מאיר מיבר.
באוגוסט 1971 פרש מהקואליציה יחד עם קבוצת חברי גח"ל, בשל סכסוך עם מיבר.
לאחר כשבועיים הושגה פשרה, לפיה מיבר יצא לחופשה וקדוש יכהן במקומו כראש העיר.
כעבור כחודש פרש מיבר מן התפקיד לצמיתות, ונחתם הסכם קואליציוני בין כל סיעות העירייה לפיו נציג גח"ל קדוש ונציג המערך אהרן-רפאל נחמיאס יכהנו ברוטציה.
אולם, בהתקרב מועד החילוף, הקים קדוש קואליציה משותפת לגח"ל ולמפד"ל, על מנת לכהן בתפקיד עד סוף הקדנציה, פעולה שהביאה לפרישת המערך מן הקואליציה.
הוא המשיך לכהן כראש העיר עד הבחירות ב-1973, אז הפסיד לנחמיאס.
בין פעולותיו כראש עיר הייתה הקמת האנדרטה לשבעה עולי הגרדום בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, בתכנונו של מהנדס העיר, יעקב יהודה, חנוכת המבנה של המרכז הרפואי זיו וכן הרחבת גבולות השיפוט של העירייה וסיפוח הכפר עכברה לתחומיה.
נפטר מהתקף לב ב-18 בינואר 1983, ונקבר בעירו.
על שמו "מעלות אלי קדוש" בצפת.
לאחר מותו הוציאה משפחתו לאור את הספר "חרוזים ממרחקים" ובה קטעים בחרוזים שכתב במאסר באפריקה לאחיינו בארץ.
היה נשוי לאידה לבית קרמר, אשת חינוך ומפקחת מחוזית, מייסדת ויצו בצפת.
חתנו אמנון גדעון הוא סגן אלוף במילואים, שקיבל צל"ש ממפקד אוגדה 36 יאנוש בן גל על תפקודו במלחמת יום הכיפורים, לשעבר סמנכ"ל משאבי אנוש בבנק דיסקונט ובחברת פרטנר.
נכדתו היא מנחת הטלוויזיה קורין גדעון.
אלי סטין (נולדה ב-22 בפברואר 1993) היא שחקנית ישראלית, שמנחה את הפודקאסט "למי אכפת" יחד עם עינת הולנד.
סטין נולדה וגדלה בתל אביב ולה שני אחים גדולים.
כשהייתה בת 7 הוריה התגרשו.
בשנים 2016–2019 למדה בסטודיו לאומנויות התיאטרון של יורם לווינשטיין.
כשחקנית החלה את קריירת המשחק שלה עם סיום לימודיה.
ב-2019 היא שיחקה בתור נטלי בסדרה "תיק נעדר".
ב-2021 היא שיחקה בתפקיד אודליה בעונה הראשונה של הסדרה "סקיי".
עוד באותה שנה החלה לשחק בסדרה "מלכת היופי של ירושלים" בתפקיד רחל "רחליקה" ארמוזה.
באפריל 2024 החלה להנחות את הפודקאסט "הכל דפוק" ב-All-In עם חברתה מימי הלימודים, השחקנית עינת הולנד.
הפודקאסט הפך לאחד המצליחים בישראל.
בעקבות הצלחת הפודקאסט זכו השתיים לחיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת" במרץ 2025 דיווחו השתיים כי הפודקאסט יופק על ידי החברה המתחרה, "הפודיום".
בעקבות המעבר נתבעו השתיים על ידי חברת All in בסכום של 2.2 מיליון שקלים.
התביעה הסתיימה בפשרה והפודקאסט, שנקרא כעת "למי אכפת", עבר למתחרים.
את הפודקאסט הפכו השתיים להצגה איתה הן מופיעות.
באפריל 2025 עורר הפודקאסט סערה ברשתות החברתיות בעקבות התבטאות בעלת אופי מיני של סטין.
הסרטון שכלל את ההתבטאות הפך ויראלי, זכה למיליוני צפיות וגרר אחריו תגובות קשות.
בפעם אחרת סטין סיפרה בפודקאסט על הפלה שעברה בגיל 30. היא יצאה נגד עמותת "אפרת" והפרזנטורית שלה נטלי דדון על התנהלותן הפומבית נגד הפלות.
כיום, בנוסף לפודאקסט, סטין היא פאנליסטית שבועית, יחד עם נורית גפן, בתוכנית שבועית בימי שישי בקשת 12, "גלית ואילנית".
החל מ-2020 היא נמצאת בזוגיות עם השחקן תום חגי.
שנהתוכניתתפקידרשתהערות2019תיק נעדרנטליקשת 12פרק 12021סקייאודליה3 פרקים2021–הווהמלכת היופי של ירושליםרחל "רחליקה" ארמוזהYes37 פרקים
שנהפודקאסטרשתהערות2024הכל דפוקAll-Inיחד עם עינת הולנד2025–הווהלמי אכפתהפודיום
אליהו רבי (נולד ב-18 בינואר 1968) הוא מאמן כדורסל ישראלי המאמן את אליצור עירוני נתניה מליגת העל.
רבי אימן במשך רוב הקריירה קבוצות נשים והוא זכה בחמש פעמים באליפות ליגת העל בכדורסל ושלוש פעמים בגביע המדינה.
רבי גדל בשכונת יד אליהו בתל אביב-יפו, למד בבית ספר תיכון - עירוני ט'.
בילדותו היה שחקן כדורגל באגודת בני יהודה תל אביב ובשלב מאוחר יותר החל לשחק כדורסל במרכז קהילתי "בית דני" בשכונת התקווה.
רבי החל את קריירת האימון באגודת בני יהודה, שם שימש כמאמן קבוצת הנשים למשך תשע עונות, ובעונת 1998/1999 העפילה הקבוצה לגמר הפלייאוף ולגמר גביע המדינה בכדורסל נשים.
לאחר שעזב את אגודת בני יהודה עבר לאמן את קבוצת מכבי רמת חן, אותה אימן למשך ארבע עונות, ובשתיים מהן העפילה לגמר הפלייאוף.
במהלך עונת 2005/2006 עבר לאמן את אליצור רמלה, ששיחקה אז בליגה לאומית, ובסופה של עונה זו העפילה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונת 2006/07 ו-2007/2008, זכה עם קבוצתו אליצור רמלה בשני דאבלים רצופים (שתי אליפויות ושני גביעים) ובנוסף, העפיל עם הקבוצה לחצי גמר היורוקאפ.
בעונת 2009/2010 עבר לאמן בליגת העל לגברים את קבוצת הפועל עפולה.
שנה לאחר מכן, בפברואר 2011, אימן תקופה קצרה בעירוני אשקלון.
בשנים 2005–2013 שימש כמנהל האגף המקצועי באיגוד הכדורסל וכמאמן נבחרת ישראל נשים, עימה העפיל לגמר אליפות אירופה מן המקום הראשון, שלוש פעמים ברציפות בשנים 2007, 2009 ו-2011.
בתחילת עונת 2013/2014 חתם בקבוצת מכבי בנות אשדוד מליגת העל נשים וזכו בשתי אליפויות רצופות.
כמו כן, העפיל עם הקבוצה לחצי גמר הירוקאפ.
בסיום עונת 2014/15 מונה למנהל מקצועי במועדון הכדורסל מכבי גני תקווה.
במהלך עונת 2016/17 חזר לאימון ומונה כמאמן קבוצת הפועל פתח תקווה שאיתה הגיע לחצי גמר גביע המדינה בכדורסל.
בקיץ 2017, לאחר עליית אליצור רמלה, בחזרה לליגת העל לנשים, שב לקדנציה שנייה כמאמן הקבוצה ובעונת 2018/19 שוב זכה איתה בדאבל (אליפות וגביע).
בקיץ 2019 מונה לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
באוגוסט 2020 החליף את אורנה אוסטפלד בניהול מועדון הכדורסל לנשים א.ס רמת השרון שם משמש כמנהל המקצועי עד שנסגרה הקבוצה.
בעונת 2025/26 עברה א.ס רמת השרון תחת בעלות רבי לשחק בכרמיאל עקב איחוד עם הקבוצה המקומית לקבוצה חדשה מכבי כרמיאל בית הכרם.
בדצמבר 2025 שב רבי לאמן קבוצת גברים כאשר מונה למאמנה של אליצור עירוני נתניה.
ביולי 2023 הודיע שיתמודד על ראשות גני תקווה בבחירות המוניציפליות 2024. ולבסוף נבחר למועצה.
בשנת 1991 נישא לאריאנה, שהייתה שחקנית כדורסל בליגת העל באותה תקופה.
לזוג שלוש בנות והם מתגוררים בגני תקווה.
אלי רייפמן (נולד ביוני 1970) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי.
רייפמן ייסד את חברת "אמבלייז" יחד עם צורי דבוש, שרון כרמל ונפתלי שני.
החברה נסחרה בבורסה לניירות ערך בלונדון, בשיאה של בועת הדוט-קום בקיץ 2000, הגיעה החברה לשווי שוק של כ-4 מיליארד דולר.
הוא הסתבך בחובות כבדים, שאף הביאו בעקיפין למאסרו בגין ביזיון בית המשפט.
הוא הוכרז פושט רגל והורשע בקבלת דבר במרמה ובזיוף.
במקביל לפעילותו העסקית מלמד רייפמן קבלה.
אלי רייפמן נולד בשנת 1970 בעיר לבוב שבאוקראינה.
ב-1975 עלה עם משפחתו לישראל.
רייפמן למד בבית הספר היסודי "תרבות" ובגימנסיה גן נחום.
את שירותו הצבאי עשה בבסיס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בגלילות ככותב לומדה במדור הדב"מ (הדרכה באמצעות מחשב).
בבסיס הכיר את שותפיו לעתיד, שרון כרמל וצורי דבוש.
במועד מאוחר יותר, הכיר גם את נפתלי שני דרך פעילותיו העסקיות והארבעה הקימו את החברה שהתפתחה לקבוצת ההיי-טק "אמבלייז".
רייפמן נשר מלימודיו האקדמאיים באוניברסיטת תל אביב ובמכללה למינהל עקב ציונים נמוכים.
כבר מצעירותו התעניין רייפמן בעסקים והיה בעל מספר חברות שעסקו במגוון פעילויות, מייזום פרויקטים בנושאי נדל"ן לעולים חדשים ועד לסחר בינלאומי במתכות, בסוכר, ביהלומים ובשיש.
בשנת 1994 הקים יחד עם נפתלי שני, שרון כרמל וצורי דבוש את חברת "גיאו אינטראקטיב" (Geo Interactive), שלימים שינתה את שמה ל"אמבלייז" (Emblaze).
החברה פיתחה טכנולוגיה לוידאו דיגיטלי על גבי תקליטורים בתקופה בה המדיה במחשבים הייתה מוגבלת לטקסט ותמונות בעיקר.
באמצעות טכנולוגיה זו יצרו השותפים מוצרי הדרכה (כותרים) ובהם סימולטור לזיהוי עמית-טורף לחילות אוויר ונ"מ בעולם, שיעורים בגאוגרפיה לחטיבות ביניים בארצות הברית, כלי הדרכה לבנקים שווייצריים בסחר חוץ ועוד.
ב-1996 הציגה החברה טכנולוגיה שפיתחה לשידור מדיה דיגיטלית (וידאו, קול, תמונות ואנימציות) באינטרנט (Streaming Media).
באוקטובר אותה שנה הונפקה החברה בבורסת AIM בלונדון בשווי 160 מיליון דולר ובתוך זמן קצר הפך רייפמן למיליונר יחד עם שותפיו.
הנפקות נוספות ב-1998 ו-2001 הביאו לחברה עוד כ-400 מיליון דולר ושוויה הגיע לכ-8 מיליארד דולר.
בשנת 2000, בגיל 30, קנה רייפמן מגרש בן 5 דונם בסביון, ערך חתונה ראוותנית, וטיפח אוסף יקר-ערך של שעונים נדירים.
האוסף נגנב מביתו בשנת 2005, מה שהיה לדבריו מאורע מכונן ששינה את יחסו לחיי פאר.
רייפמן יזם מיזמים טכנולוגיים רבים ובמסגרתם שאף לייצר טלפון סלולרי פרי פיתוח ישראלי, בטענה שהישראלים לא נופלים בכישרונם מהפינים בעלי חברת נוקיה.
הפרויקט הראשון בתחום הסלולרי, שקיבל את השם "אלפאסל" (AlphaCell), נכשל לאחר שכ-20,000 יחידות של הטלפון אלפא פי 8 נמכרו בישראל.
רייפמן המשיך לחתור להגשמת חלומו ורכש מפעל לייצור מכשירים סלולריים בקוריאה.
לאחר שנתיים וכ-300 מיליון דולר של מכירות נכשל גם מיזם זה.
רייפמן לא ויתר ובשיתוף עם חברת שארפ ועוד חברות ישראליות מתחומי הסלולר.
הקים באמבלייז את פרויקט "ELSE" לבניית מכשיר סלולרי מהפכני.
ביוני 2005 קיבל רייפמן דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בספטמבר 2006 רכשה חברת אמבלייז את השליטה בחברת החזקות ההיי-טק פורמולה מערכות שבשליטת דני גולדשטיין וקרן פימי, בתמורה ל-67 מיליון דולר, ב-54% יותר משווי השוק של פורמולה באותה עת.
אמבלייז מימנה את הרכישה באמצעות 40 מיליון דולר שהיו בקופתה ואת שאר הסכום גויסה בהלוואות תמורת שעבוד מניות החברה.
בספטמבר 2010 מכרה אמבלייז את השליטה בפורמולה מערכות תמורת כ-139 מיליון דולר.
בשנת 2003 רכש רייפמן את החזקותיהם של שני המייסדים האחרים של "אמבלייז", כרמל שרון (תמורת 115 מיליון שקל) וצורי דבוש (תמורת 85 מיליון שקל), והגיע לאחזקה של כ-30% ממניות החברה.
בשנת 2006 החל ניסיון השתלטות על קבוצת אמבלייז מצד קרן גידור אמריקאית בשם "Sturm Family Foundation" מדנוור קולורדו.
לאחר שדירקטוריון אמבלייז פנה לקרן בבקשה להצהרת כוונותיה, הבהירה הקרן שתוכניותיה כוללות סגירת פעילויות רבות ומכירה של הקבוצה בחלקים.
בתגובה החל רייפמן להגדיל החזקותיו במניות מתוך הונו האישי (כ-60 מיליון דולר) והלוואות נוספות שלקח מגופים רבים שכללו בנקים בישראל ובעולם, קרנות השקעה, חברים, משפחה והשוק האפור.
רייפמן החל לגלגל את החובות שצבר, תוך שהחובות תופחים עקב ריביות העתק שאותן התחייב לשלם.
לשם מימון גלגול הלוואותיו הנפיק רייפמן באפריל 2005 אג"ח פרטיות בשווי של 63 מיליון דולר לגופים מוסדיים ולאנשים פרטיים בישראל.
ביוני 2006 הוציאה חברת אמבלייז מקופתה 70 מיליון דולר לרכישת חלק ממניותיו של רייפמן, כדי לאפשר לו לממן את איגרות החוב הפרטיות שהנפיק.
כך, למרות חששות המשקיעים, עמד רייפמן בתנאי התשקיף של האג"ח והחוב נפרע ביום מועד הפירעון.
באספת בעלי המניות במרץ 2009, אלי רייפמן ושותפו נפתלי שני הציגו תיעוד לכך שבידיהם תמיכה כוללת של 52% מבעלי המניות לעומת 27% של קבוצת ההשתלטות.
כך, לאחר מאבק של כ-3 שנים נותרו רייפמן ושני בעלי השליטה באמבלייז.
החובות האישיים שצבר רייפמן עקב מלחמות השליטה נאמדים בכרבע מיליארד שקלים.
מייד לאחר ניצחונו באספת בעלי המניות החלה הידרדרות מהירה במצבו, אחרי ששניים מתוך כ-30 נושיו הגישו לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה לכינוס נכסים.
בית המשפט קיבל את בקשת קרן Rockmore האמריקאית לכינוס נכסיו של רייפמן ומינה את עורך הדין איתן ארז כמנהל מיוחד לכינוס נכסיו של אלי רייפמן.
בית המשפט הורה לרייפמן להעביר את מניות "אמבלייז" שבידיו לידי המנהל המיוחד.
לאחר שלא הועברו המניות במועד שהוגדר לכך, הואשם רייפמן בביזיון בית המשפט ונשלח למאסר של 45 ימים.
בעקבות זאת השעה אותו דירקטוריון "אמבלייז" מכל תפקידיו בחברה.
במשך כל אותה העת המשיך רייפמן לטעון כי החזקותיו מורכבות ועו"ד איתן ארז אינו מבין את התהליך הנדרש להעברת המניות וכי לא ניתן לקיים את הצו.
עד מרץ 2010 ריצה רייפמן מעל 90 ימי מאסר לאחר שלא שהעביר את מניותיו למנהל המיוחד.
בתקופת ההליכים המשפטיים נגדו בשנת 2009 שרד רייפמן כמה ניסיונות התנקשות.
ביולי 2011 הוכרז רייפמן פושט רגל.
בסוף 2009 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד רייפמן בגין קבלת דבר במרמה וזיוף מסמכים.
ביולי 2011 הרשיע אותו בית המשפט המחוזי בתל אביב, בעבירות של קבלת דבר במרמה, זיוף ושימוש במסמך מזויף.
ב-19 בספטמבר 2011 גזר עליו בית המשפט המחוזי ארבע שנות מאסר בפועל, שאותן החל לרצות ב-1 בנובמבר, וחייב אותו לשלם 6.3 מיליון דולר פיצוי לחברות שרימה.
רייפמן הגיש ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון, וערעורו נדחה.
באפריל 2014 השתחרר מהכלא, והחל לעבוד כמנהל שיווק בחברת mce, המפתחת תוכנה לטלפונים סלולריים.
ביולי 2024 אושר הסדר נושים נוסף לרייפמן, במסגרתו הבטיח לשלם 10 מיליון שקל לשם כיסוי חלק מחובותיו, לאחר שהעביר 5 מיליון שקל הוא היה אמור עד סוף 2024 לשלם עוד 5 מיליון שקל אותם לא שילם.
במהלך מרץ 2025 נעלם בתאילנד, לאחר שגייס כספים לקראת מיזם טכנולוגי חדש שלטענתו הוא הקים.
ב-9 באפריל 2025 שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, איריס לושי־עבודי, הוציאה לו צו מאסר, זאת לבקשת הנאמן לנכסיו בפשיטת רגל, עורך דין איתן ארז.
בהרצאותיו משלב רייפמן קבלה עם הומור ועם מדיטציה.
בשנת 2003 הקים יחד עם אשתו דאז, דפנה מקוב, עמותה לקידום החינוך בישראל בשם "משמר החינוך".
העמותה אינה מקבלת תמיכה מהמדינה, וב-5 השנים הראשונות רייפמן מימן את פעילותה בתקציב של כ-25 מיליון שקלים.
בעבר תרם רייפמן כספים למפלגת העבודה, אך הצהיר שאין לו עניין בפוליטיקה.
אלי רייפמן התחתן בינואר 2001 עם דפנה מקוב, והתגרש ממנה בשנת 2006.
אלי שוורץ (נולד ב-1950) הוא רופא ומדען ישראלי, ממפתחי ומובילי תחום רפואת המטיילים והרפואה הטרופית בארץ.
שוורץ ידוע בתחומו בעולם ונמצא בצמרת הארגונים העולמיים העוסקים בתחומים אלו.
לשעבר מנהל המרכז לרפואת מטיילים ומחלות טרופיות במרכז הרפואי שיבא.
שוורץ נולד בירושלים וסיים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת תל אביב.
עם תום לימודיו נסע ללונדון ללמוד בבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית, שם קיבל תעודת DTM&H.
לאחר מכן בילה שנתיים בנפאל שם התמקצע בתחום הרפואה הטרופית.
שוורץ פרסם למעלה ממאתיים מאמרים מדעיים בתחום התמחותו.
שוורץ הוא בנו של משה שוורץ ואחיו של יוסף שורץ.
שוורץ משמש כנשיא האגודה הישראלית לפרזיטולוגיה, פרוטוזואולוגיה ומחלות טרופיות., כיהן כנשיא האגודה הבין-לאומית לרפואת מטיילים של אזור אסיה והפסיפיק (APTHS) וחבר מייסד של האגודה הבינלאומית לרפואת מטיילים (ISTM) בעבר אף כיהן כראש ועדת החינוך המקצועי בה.
כיום הוא חבר בשתי ועדות באגודה: ועדת תו מבחן ידע וועדת הכשרה מקצועית וחינוך.
כמו כן הוא חבר המערכת של כתב העת לרפואת מטיילים (JoTM).
ברשת הבקרה המשותפת ל-ISTM ולמרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) הנקראת GeoSentinel, שוורץ הוא מנהל אזור ישראל.
שוורץ משמש כיועץ למשרד החוץ ולממשלות במדינות טרופיות.
במסגרת זו טיפל בין היתר בחיילי או"ם באנגולה, במנהיג אריתריאה ובנפגעי רעש האדמה בהאיטי, פעילויות אשר היה בהן ערך דיפלומטי בנוסף לרפואי.
כמו כן הוא משמש כמנהל פורום רפואת מטיילים באתר ynet.
וכמנהל מרפאת המטיילים "מעוז" בירושלים.
אלי שוורץ ואורנה שץ-אופנהיימר, נוסע סמוי: סיפוריהם של נוסעים ושל מחלות טרופיות נלוות, תל אביב: רמות, 2009.
אלי שוורץ וסטפן ברגר, מדריך הבריאות למטייל הישראלי בעולם, הוצאת פרולוג, 2004.
אלי (אליוט) קנטי (נולד ב-1958 בטורקיה) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי בהווה.
בעונת זכה קנטי גם באליפות ליגת הנוער אלא שאז זה היה בתור שחקן.
קנטי יחד עם שי כספי, אחישי פלדמן ואבנר שם טוב זכו באליפות ליגת הנוער עם בית"ר תל אביב.
קנטי פרש מהר מאוד ממשחק פעיל והחל כבר בגיל 22 לאמן.
בעונת זכה בגביע המדינה לנוער עם מכבי רמת גן בהיותו מאמן צעיר מאוד.
קנטי היה אז רק בן 25. שיחקו ברמת גן אז: ניר רכליס, גילי שוורצמן, עמי נאווי, יוחאי נעמן ורואי שידלצקי.
בעונת הוביל קנטי את קבוצת הנוער של מכבי תל אביב לזכייה בגביע, הגביע השני שלו כמאמן נוער.
אז מכבי עם עודד קטש, דרור כהן, אורי כהן מינץ מוטי בן בסט, ניצחה את הפועל חולון.
לאחר מספר שנים באימון נוער, שימש שתי עונות כעוזר מאמן של אריה דוידסקו ושימי ריגר בבית"ר תל אביב ושל אריה מליניאק בהפועל גליל עליון.
ב- החל לאמן בליגה הראשונה, הוא אימן את בית"ר תל אביב חזר לאמן נוער במדי מכבי תל אביב בה שיחק עודד קטש.
בעונת שימש כעוזר מאמן של יעקב אדלר במכבי תל אביב.
לקראת סוף העונה החליף את אדלר, אולם לא הצליח להושיע את מכבי תל אביב מאובדן האליפות.
לאחר מכן אימן את עירוני רמת גן, גבעת שמואל, הפועל חולון, מכבי קריית מוצקין, מכבי חדרה, בני הרצליה והפועל גליל עליון.
בסה"כ רשומות לו 12 עונות כמאמן בליגת העל, ומאזן שלילי של 75 ניצחונות מול 135 הפסדים.
בחודש אוגוסט 2008 החל בעבודתו כמנהל מקצועי של קבוצת מכבי שוהם מהליגה הארצית.
אלי שגיא (שמו המקורי: אליעזר פרלשטיין, נולד ב-10 ביולי 1939) הוא במאי, סופר, מחזאי ותסריטאי ישראלי.
בתחילת דרכו התפרסם בזכות סדרת ספרי מדע בדיוני לנוער, "קפטן יונו", שכתב בתחילת שנות ה-60. בהמשך כתב מחזות, בהם "אמי הגנרלית", ויש הרואים בו המחזאי המצליח ביותר בתולדות התיאטרון המסחרי בישראל.
נמנה עם יוצרי סדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" בטלוויזיה הישראלית בערבית, וביים את הסרט שגעון של אבא המבוסס על שניים ממחזותיו.
נולד בשם אליעזר פרלשטיין ליוסף פרלשטיין והלן בורקו בפולין.
אביו היה סופר ועיתונאי ביידיש ואימו הייתה סופרת גם היא.
בילדותו קרא ודקלם ביידיש באירועים שונים בפני קהל יהודי.
ב-1949 עלה עם משפחתו לישראל.
הסדרה עוסקת בנער ונערה צעירים, המתגנבים לחללית כנוסעים סמויים, ועוברים סדרת הרפתקאות בחלל.
הגיבורים הם רוסים, ככל הנראה בהשפעת הצלחתה של תוכנית החלל הסובייטית באותה תקופה.
במהלך הסדרה הופכים הגיבורים לקוסמונאוטים בזכות עצמם.
הסדרה כוללת שלושה ספרים: "הרפתקותיו של קפטין יונו על הכוכב המסתורי" (הוצאת א.
דר, 1963), "הרפתקותיו של קפטין יונו בשליחות מסוכנת" (הוצאת א.
דר, 1963), ו"הרפתקותיו של קפטין יונו בין שודדי מערכת השמש" (הוצאת קרני, 1964).
שגיא תכנן, ככל הנראה, גם ספר רביעי ושמו "הרפתקותיו של קפטין יונו בממלכת מאדים האבודה", אך הדבר לא הסתייע.
באותה תקופה פרסם שגיא גם ספר בשם תולדות המדעים ובו סקירה קצרה על שנים עשר תחומים במדע.
באמצע שנות ה-60 עזב שגיא את תחום ספרות המדע הבדיוני, ופנה לקולנוע ולתיאטרון.
הוא כתב וביים עשרות סרטי הדרכה ופרסומות.
כדובר המכון לפריון העבודה והייצור, כתב את הדיאלוגים לסרט טלפון שבור שביים נתן גרוס.
בתיאטרון, החל שגיא בערבי מערכונים ובמחזה דרמטי אוטוביוגרפי, גבול האמת.
בהמשך כתב שגיא קומדיות עממיות שזכו להצלחה מסחרית חסרת תקדים.
הראשונה שבהן, אמי הגנרלית, על אם המגיעה בהפתעה לבסיס הצבאי שבו משרת בנה, הוצגה בישראל 1,084 פעמים, הופקה ב-14 ארצות ושפות שונות, ועובדה לסרט בשנת 1979. העריכו כי רבע מתושבי ישראל ראו את ההצגה.
הצגה אחרת, בני הדוקטור, הוצגה בישראל 380 פעמים, והופקה בעשר שפות שונות.
הצגותיו של שגיא ספגו ביקורות גרועות.
נטען שהן עוצבו לפי נוסחה קבועה: למקום סגור ובו קבוצה קטנה של אנשים מגיע אורח, או "פולש", מבחוץ; הופעתו יוצרת הפתעות וסיבוכים, ואנשי הקבוצה נאלצים להתאחד כדי להתמודד עמם.
קומדיית המצבים המסעדה הגדולה הייתה הפקה מקורית ששודרה בטלוויזיה הישראלית בערבית בשנים 1985–1988. הסדרה כללה 39 פרקים.
שגיא היה אחד מיוצרי הסדרה, כתב את רוב התסריטים, וביים, יחד עם אבי אמבר, את 12 הפרקים הראשונים.
83.2% מצופי הטלוויזיה בישראל צפו בה בקביעות, כמו גם רבים במדינות ערב, בקפריסין ובטורקיה.
דמויות הסדרה ושחקניה הופיעו גם בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" (1988), מעין ספין אוף שיצר שגיא.
ב-1981 כתב וביים את הסרט "שגעון של אבא" עם גבי עמרני בתפקיד הראשי.
ב-1994 יצר שגיא עבור ערוץ 2 את סדרת הטלוויזיה פאפא, העוסקת במשפחה בת חמש נפשות מאשדוד, בכיכובו של זאב רווח.
ב-2008 הפיק תיאטרון גבעתיים, במסגרת שיתוף פעולה עם משרד הקליטה, מחזה מאת שגיא בשם המאהב של אשתו, בתרגום לספרדית.
גם הפקה זו לא זכתה לתהודה ושגיא פרש מכתיבה לתיאטרון.
בשנת 2018 עלתה הפקה חדשה של "אמי הגנרלית", בכיכובה של ציפי שביט.
שגיא נשוי לרחל, אב לשניים וסב לארבעה.
דרכון לריגול: כל האמת על הריגול הרוסי, בשיתוף עם פרלן ג'וזף, תל אביב: פנינים, 1968.
הרפתקותיו של קפטין יונו בין שודדי מערכת השמש.
הרפתקותיו של קפטין יונו בשליחות מסוכנת.
הרפתקותיו של קפטין יונו על הכוכב המסתורי.
מה שלומך, מיסטר רוטשילד: סינופסיס לתסריט.
כל אחד והשיגעון שלו (ערב מערכונים, 1966).
בני הדוקטור (1973), בקרוב אצלכם (1977) - עובדו לסרט שגעון של אבא.
תפוס כפי יכולתך (1972) - ערב מערכונים עם ז'ק כהן ולילית נגר.
ישראלי באמריקה (1976) - קומדיה על היורדים.
אלי שאלתיאל (נולד ב-1945) הוא היסטוריון, סופר ועיתונאי ישראלי.
שאלתיאל נולד בתל אביב להורים שעלו מסלוניקי, ולו אח ואחות.
למד בבית הספר העממי "ביאליק" ולאחר מכן במגמה ריאלית בעירוני ז' ביפו.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית ולימודים רוסיים ותואר שני בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כתב את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת תל אביב בהנחייתם של אניטה שפירא ומיכאל קונפינו.
עבודת הדוקטורט שעסקה ב"זקן מנהריים" הלא הוא פנחס רוטנברג ומפעל החשמל שהקים בישראל.
הדוקטורט עובד לספר "פנחס רוטנברג" שיצא בשני חלקים בהוצאת עם עובד וספרית אפקים בשנת 1990. בשנת 2000 פרסם את החלק הראשון (מתוך שניים) בביוגרפיה של ח"כ ד"ר משה סנה, המתמקדת בשנותיו הראשונות 1909–1948, אף הוא בהוצאת עם עובד.
הרצה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת תל אביב.
כיום מרצה להיסטוריה במכללת ספיר.
מאמצע שנות ה-70 כותב מאמרים מדעיים, ספרותיים וביקורתיים בכתבי עת שונים ובעיתונות היומית והאינטרנטית, כדוגמת "הארץ" ו"עמדה".
ב-1970 החל לעבוד בספריית עם עובד.