tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מורשת קרב (בראשי תיבות נפוצים: מור"ק) היא סוגה של היסטוריה צבאית העוסקת לרוב באירועי גבורה של יחידה צבאית (לרבות הצבא כולו ויחידות מיוחדות משטרתיות), לוחם בודד או מערכת נשק; או לחלופין מתמקדת בתיאור מלחמה או קרב מסוימים, שזכו לפרסום בשל הגבורה והתושייה שהלוחמים גילו בהם.
מורשת הקרב היא כמעט תמיד חיובית ומהווה חלק חשוב בבניית גאוות היחידה, חיזוק מורל המשרתים בה והתוויית הערכים והסטנדרטים שלאורם היחידה מחונכת ופועלת.
מורשת הקרב נאספת ומתועדת מחד על ידי מפקדי היחידות ולוחמיהן, ותיקי היחידות (veterans), ועמותות יוצאי ובוגרי היחידות, לצרכים פנימיים; והן על ידי היסטוריונים צבאיים ולעיתים גם עיתונאים, לצורכי מחקר והנגשת סיפורי הקרב (שהם לרוב מעניינים) לכלל הציבור.
היא מאוגדת ומוצגת בספרים, בכתבות בעיתונים ובכתבי עת, ומוצגת במוזיאונים צבאיים ואתרי הנצחה, וכן באתרי אינטרנט שמופעלים על ידי היחידות עצמן או עמותות הוותיקים שלהן, או על ידי היסטוריונים צבאיים (כגון אתר הגבורה המתעד את מורשת הקרב של ישראל).
אביגדור קהלני, "עֹז 77", הוצאת שוקן, 1975. ספר המנציח מור"ק של גדוד שריון במלחמה.
רחלי דור-רפפורט, "עד קצה הגבול: פסקל אברהמי - לוחם היחידה ללוחמה בטרור", הוצאת אופיר ביכורים, ישראל ה'תשע"ה-2015. ספר מור"ק והנצחה המנציח לוחם מעוטר שנפל בקרב.
"ראשונים תמיד: מורשת חיל ההנדסה הקרבית", הוצאת אפי מלצר, 2019. ספר מורשת חילי המנציח את מורשת החיל ותולדותיו.
מורשת הטבע והתרבות של אזור אוחריד הוא שמו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המחולק בין מקדוניה הצפונית ובין אלבניה.
באתר כלול אגם אוחריד ששוכן בין שתי המדינות ועוד אתרים על חופי האגם, בהם העיר אוחריד המקדונית.
ההכרזה המקורית של האתר ב-1979 וההרחבה הראשונית שלו ב-1980 כללו את החלק המקדוני בלבד של האגם ושל החוף, וב-2019 הורחב האתר גם לחלק האלבני של האגם, וכן אתרים על החוף האלבני כמו חצי האי לין במערב האגם.
האתר נבחר גם בפן הטבעי, כשהאגם הוא מערכת אקולוגית עם מינים אנדמיים רבים, וגם בפן התרבותי, בשל מבנים היסטוריים ואתרים ארכאולוגיים לאורך חופיו.
מורשת של מרגלים הוא רומן ריגול משנת 2017 מאת ג'ון לה קארה.
הספר תורגם לעברית על ידי קטיה בנוביץ', בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן שיצא לאור בינואר 2018.
פיטר גווילם, תלמידו של ג'ורג' סמיילי ועמיתו הנאמן בשירות החשאי הבריטי, המכוּנה גם 'הכיכר', פרש לחווה המשפחתית שלו בחוף הדרומי של בריטני.
כעת הוא מקבל מכתב מהשירות המזמן אותו ללונדון, כשעברוֹ ב רודף אחריו.
מבצעי מודיעין שפעם זכו לתהילה בלונדון עומדים להיחקר בידי דור חדש, שלא ידע את המלחמה הקרה.
מישהו חייב לשלם על דם חפים מפשע שנשפך בשם המטרה הגדולה.
"מורשת מרגלים" מהווה גם פריקוול וגם המשכון לרומן "המרגל שחזר מן הכפור" שכתב ג'ון לה קארה.
בספר ההוא, סוכן MI6 אלק לימאס, המושפע ממותו של הפעיל שלו קארל רימק במזרח ברלין, מסכים לצאת למשימה אחת אחרונה כדי לנקום באדם שלדעתו הוא רוצחו של רימק, חבר בכיר בשטאזי בשם האנס דיטר מונדט.
במהלך משימתו של לימאס, שמגלה אותו נוסע למזרח ברלין, הוא - יחד עם אהובתו, אוהדת קומוניסטית צעירה בשם ליז גולד - נורית למוות בחומת ברלין.
האחראי לשליחתו של לימאס - ראש בקרת המודיעין ויד ימינו של ג'ורג סמיילי, פיטר גווילאם - נמלט ללא פגע.
בריאיון לסדרה של הרדיו הציבורי הלאומי "Fresh Air" ששודרה בארצות הברית ב-5 בספטמבר 2017, אמר לה קארה למנחה טרי גרוס כי אחת הסיבות לכתיבת הרומן הייתה רצונו "למלא תיק על אירופה" בעקבות משאל העם הבריטי ב-2016, שהביא להצבעה בעד עזיבת האיחוד האירופי.
כעת, מבוגר וחי בפנסיה בחווה בבריטניה מולדתו, פיטר גווילאם - המספר את הסיפור בגוף ראשון - זומן למטה MI6 כדי להסביר את מעשיו במהלך מבצע Windfall, משימת הריגול המתוארת בספר "המרגל שחזר מן הכפור".
הספר מתחלף בין זיכרונותיו של גווילאם מהאירועים שקדמו למותו של לימאס לבין ניסיונותיו עכת להפסיק לחוש אשמה על תפקידו; הימנעותו מכריסטוף שרוצה לסחוט אותו; ומאמציו ללמוד היכן נמצא סמיילי, שנעלם לאחר פרישתו.
בכתב העת הגרדיאן כינה הסוקר רוברט מקרום את הרומן "נוקב ומבריק".
הסוקר דווייט גרנר מהניו יורק טיימס תיאר את הרומן כ"תוסס".
מורשת העצמות (בספרדית: Legado en los huesos) הוא סרט מותחן פשע על טבעי בבימויו של פרננדו גונזלס מולינה.
הסרט הוא סרט המשך לסרט המותחן משנת 2017 השומר הבלתי נראה.
זהו גם הסרט השני בטרילוגיית בסטאן והוא עיבוד המבוסס על הרומן באותו שם מאת דולורס רדונדו.
הסרט יצא בספרד באוקטובר 2019 והוזרם באמצעות נטפליקס ב-17 באפריל 2020. נטפליקס חשפה את הטריילר הרשמי של הסרט ב-12 באפריל 2020 והסרט זכה לביקורות מעורבות של מבקרים.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים Sitges ב-5 בדצמבר 2019.
אמיה סלסאר חוזרת לעמק בסטאן (Baztán) כדי לחקור התאבדויות שיש להן דפוס מסתורי צורם.
היא מאמינה כי מקרה ההתאבדות קשור לתיק רצח שפתרה בצפון ספרד שנה לפני כן.
סלסאר, שילדה כעת תינוק, חוזרת כבלשית שמובילה את החקירה.
כשבמקביל, עליה להתמודד עם אתגריה של אמה המעצבנת והמטרידה מאוד רוסאריו.
אלווירה מינגז כפלורה סלסאר, אחותה הבכורה של אמיה
מירן גזטנאגה כרוסאריו, אמה של אמיה
מיגל פרננדס כאביה של אמיה
קולין מקפרלן בתפקיד אלואיוס דופרי
ראמון באראה בתפקיד אלפונסו אלווארז דה טולדו
פטרישיה לופז ארנאז בתפקיד רוזאורה סלסאר
סרט ההמשך לסרט זה שכותרתו מנחה לסערה היה אמור לצאת לאקרנים ב-27 במרץ 2020, אך שחרורו התעכב בשל מגפת COVID-19 בספרד.
זהו הסרט האחרון בטרילוגיית בסטאן ובמקום להיות מוקרן בקולנוע הועלה לצפייה ישירה בשרתי נטפליקס.
מורשת יופיטר היא סדרת גיבורי-על אמריקאית, שנוצרה על ידי סטיבן ס.
דקנייט ומבוססת על סדרת קומיקס באותו השם מאת מארק מילר ופרנק קוויטלי.
בסדרה מככבים ג'וש דוהאמל, בן דניאלס, לזלי ביב, אלנה קמפוריס, אנדרו הורטון, מייק ווייד ומאט לנטר.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 במאי 2021.
עלילת הסדרה עוקבת אחר סיפורם של גיבורי-העל הראשונים בעולם שקיבלו את כוחותיהם בשנות השלושים.
בימינו, הם חברי המשמר "האיחוד" הוותיק והנערץ, אך ילדיהם, שקיבלו כוחות-על משלהם, נאבקים לצאת מצל מעשיהם האגדיים של הוריהם.
ג'וש דוהאמל – שלדון סמפסון / האוטופי, בעלה של גרייס, אחיו הצעיר של וולטר ומנהיג צוות גיבורי-על המכונה "האיחוד".
בן דניאלס – וולטר סמפסון / בריינווייב, אחיו הגדול של שלדון.
לזלי ביב – גרייס סמפסון / ליידי ליברטי, אשתו של שלדון ואחת מגיבורי-העל החזקים ביותר על פני כדור הארץ.
אלנה קמפוריס – קלואי סמפסון, בתם של גרייס ושלדון.
אנדרו הורטון – ברנדון סמפסון / פראגון, בנם של גרייס ושלדון.
מייק וייד – פיץ סמול / הפלייר, אחד מחבריו המוערכים ביותר של "האיחוד".
מאט לנטר – ג'ורג' האצ'ין / סקייפוקס, בן בריתו הקרוב ביותר של שלדון.
טניקה דייוויס – פטרה סמול, בתו של פיץ
אנה אקנה – רייקו, גיבורה ושכירת חרב בעלת שתי חרבות.
ב-17 ביולי 2018, פורסם כי נטפליקס הזמינה עונה ראשונה בת שמונה פרקים לסדרה שתבוסס על הקומיקס "מורשת יופיטר".
הסדרה נוצרה על ידי היוצר סטיבן ס.
דקנייט, שאף מפיק אותה בפועל לצדם של לורנזו די בונאוונטורה ודן מקדרמוט.
ב-16 בספטמבר 2019, אושר כי דקנייט עזב את הפקת הסדרה בעקבות מחלוקת קריאייטיבית בעיצומה של הפקת העונה הראשונה.
בנובמבר 2019 הוכרז כי סאנג קיו קים יחליף את דקנייט.
בפברואר 2019, הוכרז כי ג'וש דוהאמל, בן דניאלס, לזלי ביב, אלנה קמפוריס, אנדרו הורטון, מייק וייד ומאט לנטר לוהקו לצוות השחקנים הראשי של הסדרה.
באפריל 2019, דווח כי טניקה דייוויס לוהקה לתפקיד משני.
באוגוסט 2019, דווח כי צ'ייס טאנג לוהק לגילום דמותו של אחד מנבלי-העל בסדרה.
בספטמבר 2020 לוהקה אנה אקנה לתפקיד משני.
צילומי העונה הראשונה התעתדו להתחיל במאי 2019, אך במקום זאת החלו בטורונטו, אונטריו, קנדה, ב-2 ביולי 2019 והסתיימו ב-24 בינואר 2020. בינואר 2021, התקיימו צילומי השלמה וצילומי סצנות מסוימות מחדש.
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-7 במאי 2021.
מורשת ארן (בשוודית: Arvet efter Arn) הוא ספר המשך של טרילוגיית מסעי הצלב מאת יאן גילו על בירגר יארל, מייסד סטוקהולם - דמות בדיונית שמתוארת כנכדו של ארן מגנוסון.
הסיפור משתרע על פני תקופת מעבר בסקנדינביה שבה השרידים האחרונים של המסורות הוויקינגיות מוחלפות במנהגים יבשתיים מימי הביניים והשוודים והגטים מתאחדים תחת שלטונו הקשה של בירגר "יארל" מגנוסון.
הרומן, המבוסס על ההיסטוריה והאגדות השוודיות, מתחיל עם בירגר כצעיר שזה עתה איבד את אביו מגנוס וסבו ארן מגנוסון.
בעיני אמו האימתנית, אינגריד ילווה, הוא מטופח להיות גנרל ומדינאי מן המניין.
ערמומי במלחמה, כספים, פוליטיקה ותאולוגיה, הוא תופס לאט את השלטון על המדינה, הופך את פינלנד לחלק משוודיה ומחסל את כל הטוענים לכס המלוכה לטובת בנו ובכך מסיים את העבודה של הפיכת שוודיה לאומה אחת מאוחדת.
מורשת המשפט בישראל היא עמותה הפועלת להעלאת התודעה והידיעה בדבר הזיקה בין מקורות המשפט העברי לבין המציאות כאן והיום.
העמותה עוסקת במחקרים ובפרסום ספרים, וכן בעריכת סמינרים, ימי עיון והשתלמויות לאנשי מקצוע, שופטים ומשפטנים, במערכת החינוך ולקהל הרחב.
בשנת 1981 הוקמה העמותה ביוזמת משרד המשפטים במטרה לפעול להתאמת חוקי המדינה ופסיקות בית המשפט לערכי המשפט העברי.
עם מייסדי העמותה נמנים: שופטי בית המשפט העליון לשעבר יצחק קיסטר וחיים כהן, מבקר המדינה לשעבר יצחק טוניק, הפרופסורים יצחק טברסקי ושמא פרידמן, והעסקן הציוני אלפונסו צבע.
החוקר הראשי של העמותה הוא הרב פרופ' נחום רקובר,
העמותה מוציאה לאור ספרי מבוא וספרי עזר להנגשת מקורות המשפט העברי ויישומו כיום, ומחקרים בנושאים שונים.
לעמותה מספר חוקרים המוציאים לאור ספרים העוסקים בנושאים משפטיים ומשווים בין המשפט הישראלי ומשפט העברי.
פרויקט הדגל המחקרי של העמותה הוא סדרת הספרים חוק לישראל, בעריכתו של פרופ' רקובר, ואשר על כותביה נמנים מטובי החוקרים בתחום המשפט העברי.
עניינה של הסדרה הוא "עריכה שיטתית ועדכנית של המשפט העברי כיסוד לחקיקה ולפסיקה על סדר חוקי מדינת ישראל", במסגרת הסדרה יצאו עד כה 11 מחקרים.
בתחום הסמינרים, המתקיימים בשיתוף משרד המשפטים, נערכו למעלה מ-90 סמינרים בנושאים משפטיים אקטואליים.
ימי עיון, סדנאות ומשפטים מבוימים נערכו על ידי העמותה ובמערכת החינוך, בכיתות העליונות של החינוך הממלכתי והממלכתי-דתי, בהם לומדים התלמידים נושאים המשיקים בין משפט ומוסר, ולאחר מכן נערך משפט פומבי בו התלמידים הם הסניגורים, הקטגורים והשופטים.
כמו כן העמותה מקיימת כנסי-מחקר בינלאומיים בהם משתתפים מומחים ומשפטנים מכל רחבי העולם.
לאורך השנים הוציאה העמותה פרסומים רבים, ביניהם:
סדרת חוק לישראל - 11 כרכים על: שומרים, שכירות ושאילה, ערבות, נזיקין, עשיית עושר ולא במשפט, השבת אבידה, שיתוף נכסים, נאמנות בנכסים, פגמים בחוזה, שליחות, משכון ומשכנתא, אפוטרופסות.
מורה דרך במקורות המשפט העברי (1983)
אוצר המשפט - מפתח ביבליוגרפי של המשפט העברי (מהדורה מקוונת)
המשפט העברי בחקיקת הכנסת (1988)
המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט (1989)
זכות היוצרים במקורות היהודיים (1991)
איכות הסביבה - היבטים רעיוניים ומשפטיים (1993)
גדול כבוד הבריות - כבוד האדם כערך על (1998)
לשילובו של המשפט העברי (1999)
מסירות נפש - הקרבת היחיד להצלת הרבים (2000)
מטרה המקדשת את האמצעים (2000)
ההגנה על צנעת הפרט (2006)
תקנת השבים - עבריין שריצה את עונשו (2007)
סודו של המשפט העברי – צדק משפט יושר ורחמים (2019)
המותרות בתקנות הקהילות – הדאגה לחלש והמאבק בראוותנות (2022)
מורשת יהודית מימי הביניים בארפורט היא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל שלושה מבנים בעיר ארפורט, בירת מדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה: בית הכנסת הישן, המקווה ו"בית האבן".
הקהילה היהודית בארפורט בימי הביניים והמבנים שלה
סביר להניח שהקהילה החלה להתפתח סביב שנת 1100 שאז נבנה בית הכנסת הראשון.
התנאים לקהילה היו נוחים בהתחשב בכך שארפורט התפתחה לעיר החשובה ביותר של תורינגיה במונחים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים מאז התקופה הקרולינגית.
עדות עקיפה ראשונה לישיבת יהודים בעיר היא מסמך שבועה (Judeneid) נטול תאריך החתום בחותמת העיר ארפורט.
קיומו של מקווה מוזכר לראשונה בכתב בפנקס ריבית (Freizinsregister) בלוח מיינץ לוי (Mainzer Heberole) מסמך מיסוי 1250–56.
שכונת המגורים היהודית הייתה ממוקמת ישירות במרכז העיר, בין בית העירייה, גשר הסוחרים (Krämerbrücke) וכנסיית זנקט מיכאל.
הם גרו ליד סוחרים ובעלי מלאכה נוצרים, במבנים שהיו זהים לבתי שכניהם הנוצרים, ש"בית האבן" של אתר המורשת הוא דוגמה להם.
השתלבות האוכלוסייה היהודית בחיים העירוניים בארפורט מומחשת בדיווח לפיה נקראו יהודים ונוצרים להגן על חומת העיר כאשר פרידריך הראשון, מרקיז מייסן הטיל מצור על ארפורט ב-1309.
היהודים עסקו בתחילה בעיקר בהלוואות כספים.
במאות ה-13 וה-14, יש עדויות לקשרים עסקיים עם עיירות, ערים ואצילים הן ברמה האזורית והן ברחבי האימפריה הרומית הקדושה.
בית הקברות היהודי שהיה ממוקם מחוץ לאזור המגורים, במוריצטור (Moritztor), השלים יחד עם בית הכנסת והמקווה את אוסף מבני הקהילה.
ב-21 במרץ 1349 (א' בניסן ה'ק"ט) התרחש בעיר טבח ארפורט חלק מגזירות ק"ט בימי המוות השחור.
במהלך הפרעות נטבחו כ-400 עד כ-3,000 יהודים מבני הקהילה, והניצולים מבני הקהילה גורשו מהעיר.
על פי השערות ישבו בעיר אלעזר מגרמייזא, "הרוקח"; מקובל ופייטן בשם נחמיה בן שלמה, המכונה "הנביא"; הרא"ש בתקופת כליאתו של המהר"ם מרוטנבורג.
הקהילה בעיר השתקמה באיטיות לאחר פרעות המוות השחור.
הקהילה השנייה הכילה גם מספר משפחות עשירות ורבות השפעה שעסקו במסחר למרחקים ארוכים והלוואות כספים.
יש גם עדויות לכך שחברי הקהילה עבדו במקצועות אחרים כמו מיילדות, קצבים ומייצרי שופרות.
במאה ה-15 כיהן בקהילה המשתקמת הרב מאיר בן ברוך הלוי ("מהר"ם הלוי").
במאה ה-15 התחזקה הגישה האנטי-יהודית בארפורט, ובשנת 1453 ביטלה מועצת העיר את הגנתה על היהודים (Judenschutz).
מבני המגורים היהודים נמכרו ובית הכנסת החדש שנבנה מאמצע המאה ה-14 הוסב למחסן תחמושת.
בית הקברות נהרס ומצבותיו שימשו כחומר בנייה ברחבי העיר.
בשנת 1998, בסביבה הקרובה לבית הכנסת הישן (Michaelisstrasse 43/44), מצאו פועלי בניין את האוצר היהודי של ארפורט עם טבעת חֲתֻנָּה יהודית מרכושו של קלמן פון ווייה (Kalman von Wiehe), שהחביא שם את חפצי הערך שלו מפוגרום המגפה ב-1349, שהוא לא שרד.
האוצר נחשב לייחודי בעולם מבחינת גודלו ומצב השימור שלו.
בית הכנסת הישן () הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באירופה של ימי הביניים הקיימים עד היום.
המבנה מלבני ומידות יסודותיו הם 12 על 18 מטרים וגובהו כ-10 מטרים.
הוא בן שתי הקומות בנוי מאבני גזית, ונבנה בכמה שלבים.
החלק העתיק ביותר תוארך דנדוכרונולוגית באמצעות קורת עץ לשנת 1100. בית הכנסת נבנה מחדש או שופץ במחצית השנייה של המאה ה-12. הקישוט היחיד בחלק זה הוא חלון כפול (ביפוריום), המשלב משקוף עץ משלב הבנייה הראשון.
בסביבות 1270 נבנה בית כנסת חדש ויציג יותר, המשלב את חלקיו הישנים של המבנה.
החזית המערבית מתאפיינת עד היום בחמישה חלונות המסתיימים בקשתות מחודדות ובחלון רוזטה.
לחדר הפנימי היה קמרון חבית מעץ, והקישוט היחיד של החדר הפנימי שנשמר במקומו המקורי הוא כרכוב המנורה, מדף אבן העובר סביב הקירות כדי להחזיק מנורות שמן או נרות להארת בית הכנסת.
בסביבות שנת 1300 הורחב בית הכנסת בכשלושה מטרים צפונה והוגבה.
ההרחבה כללה חדרים שימשו למטרות כמו בית כנסת לנשים, בית ספר לשיעורי עברית לבנים.
הרחבה הרב-קומתית יכלה כנראה חדרים נוספים הנדרשים לחיי הקהילה הדתית, למשל בית הכנסת לנשים, שבאופן מסורתי היה מופרד מחדר התפילה של הגברים; בית ספר לשיעורי עברית של הבנים או חדר לישיבות שנערך על ידי בית הדין היהודי.
ב-21 במרץ 1349 התרחש בעיר טבח ארפורט.
הוא הוסב למחסן ונערכו בו שינויים בפנים, כולל פתיחת שני פתחים גדולים למעבר עגלות.
הוא שימש כמחסן במשך כ-500 שנים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 התחדש העניין בבניין הישן.
במאה ה-12 היה לקהילה היהודית מקווה שנמצא ישירות על גדות נהר הגרה, אך רק הקיר הדרומי של מבנה זה השתמר עד היום.
סמוך לקיר זה נבנה במאה ה-13 מקווה חדש (), שחלק ניכר ממנו השתמר עד היום.
לאחר שהקהילה היהודית גורשה מארפורט ב-1453, המקווה הוסב למרתף.
בשנת 1472, שריפה בעיר הרסה את הבניין העזר והביאה גם להרס הקיר המערבי וחלק גדול מהקיר הדרומי.
לאחר מכן נבנה קיר מערבי חדש על גבי אגן המים שמולא בחול.
החדר המשיך לשמש כמרתף עם כניסה חדשה ממזרח.
המקווה לשעבר נשאר מרתף עד שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1960 המבנה נהרס ועל המגרש שתלו דשא.
במסגרת השימור של המקווה הוא הוקף בקירות מגן ובגג, ומוגדר כחלק מהמוזיאון שבבית הכנסת.
בית האבן () הוא מבנה אבן מימי הביניים המהווה חלק ממתחם המורכב ממספר מבנים ב-Benediktsplatz 1 בעיר העתיקה של ארפורט, באזור חילוני צפוף, שחלקיו העתיקים ביותר מתוארכים למאה ה-12.
בית האבן נבנה ישירות בסמוך לרחוב שמאחורי בניין העירייה כבניין מגורים ושטח מסחרי עם גמלונים הפונים קדימה, תוכנית קומה מלבנית רוחבית ומרתף עם תקרות שטוחות, קומת קרקע עם תקרה גבוהה וקומה ראשונה עם תקרה נמוכה; הגמלון המדורג שלו פנה ל"platea judeorum" (מלטינית "רחוב היהודים", "Rathausgasse", "סמטת בית העירייה").
הכניסה לבית האבן הייתה כנראה דרך מרפסת עץ בצד המזרחי.
משלב זה השתמרו כל הקירות מסביב ושרידי קמין בקומת הקרקע.
בית האבן שונה כבר באמצע המאה ה-13: הכניסה אליו הועברה למיקום חדש והכניסה המקורית בקומה הראשונה נסגרה כדי ליצור גומחה לארון.
התקרה הוחלפה בתקרת קורות עץ שנצבעו במלואם.
לוחות התקרה מעוטרים כולם באותו מוטיב פרח, כאשר כל אחת מהקורות כוללת עיטור שונה, דוגמה יוצאת דופן לאדריכלות חילונית בשלהי ימי הביניים.
קורות התקרה תוארכו דנדוכרונולוגית לשנת 1247. הבניין היה שייך לבעלים יהודים לפני 1293.
לאחר המאה ה-15 שימש גם בית האבן שימש כמחסן, מה ששימר את המבנה מימי הביניים שלו עד הגג.
מורשת הותורן היא טרילוגיית ספרים בסוגת רומן לנוער בוגר מאת ג'ניפר לין בארנס.
סדרת הספרים מתמקדת בנערה בשם אייברי קיילי גרמבס ובמשפחת הותורן.
נכון לאוקטובר 2025 היא כוללת חמישה ספרים: משחקי הירושה (יצא לאור באנגלית בשנת 2020; בעברית במרץ 2023); שושלת הותורן (יצא לאור באנגלית בשנת 2021; בעברית ביוני 2023); הגמביט האחרון (יצא לאור באנגלית בשנת 2022; בעברית באוגוסט 2023).
שני הספרים הנוספים, הנקראים האחים הותורן (יצא לאור באנגלית בשנת 2023; בעברית בפברואר 2024); והמשחק הגדול מכולם (יצא לאור באנגלית בשנת 2024; בעברית בינואר 2025), אינם חלק מעלילת הטרילוגיה, שנגמרת בגמביט האחרון.
אייברי קיילי גרמבס היא נערה ממשפחה ענייה, שחיה בעיירה קטנה בארצות הברית.
אמה מתה, את אביה לא הספיקה להכיר, והיא מתגוררת עם אחותה, ליבי, ובן זוגה האלים.
השלושה מתקשים לשלם שכר דירה, אייברי ישנה במכונית הישנה שלה ומבריזה משיעורים בשביל לעבוד.
יום אחד קורא לה מנהל בית הספר למשרדו, ושם היא מגלה שנבחרה ליורשת של טוביאס הותורן, האיש הכי עשיר בארצות הברית.
בהמשך היא תגלה שהיא לא רק היחידה שמצטרפת ליורשים מבית הותורן, אלא שהיא יורשת את רוב הונו של טוביאס על חשבון נכדיו.
אחד התנאים לקבלת הירושה הוא לעבור לגור בביתו של טוביאס הותורן, בחיק משפחתו המאוד מורכבת, לשנה שלמה ברציפות.
תוך פתרון חידות והיכרות עם ארבעת נכדיו של טוביאס ועם המשפחה הכי עשירה בארצות הברית, מתקרבת אייברי לתשובה לשאלה – למה היא קיבלה את הירושה הזאת?
הספר משחקי הירושה היה רב מכר של ניו יורק טיימס ואינדיבאונד לאחר יציאתו לאור בשנת 2020. הוא זכה לביקורות משבחות מ־Publishers Weekly ומקירקוס ריוויוז, וכן מ־Booklist ו־Basic Library Journal וביקורת מ-Bulletin of the Center for Children's Books .
בשנת 2021 זכה הספר בפרס ספר העשרה והיה מועמד לפרס אדגר לצעירים, פרס הבחירה של Goodreads לצעירים, עשרת ספרי העשרה המובילים של YALSA, ובפרסים נוספים.
הספר שושלת הותורן זכה לביקורות חיוביות ב-Kirkus Reviews וב-School Library Journal.
בשנת 2021 הגיע לשלב האחרון בפרס Goodreads Choice לספרות מבוגרים צעירים.
ספרי הסדרה תורגמו על ידי ענבל מלכה ויצאו לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
+הדמויות העיקריותתיאוראייברי קיילי גרמבסנערה ממשפחה ענייה, שחיה בעיירה בארצות הברית.
אמה אינה בין החיים, את אביה לא הספיקה להכיר, והיא מתגוררת עם אחותה, ליבי, ובן זוגה האלים.
נבחרה על ידי טוביאס הותורן לרשת את רוב הונו.ג'יימסון הותורןג'יימסון הוא אחד הנכדים של טוביאס הזקן.
תמיד מחפש את הריגוש הבא שלו.
ג'יימסון נוטה להרס עצמי כאשר הוא מחפש תשובות, וברגע שהוא מתחיל להרכיב פאזל הוא לא יכול להפסיק.
ואף שהוא קצת אובססיבי, אייברי זקוקה למישהו כמו ג'יימסון שיעזור לה לגלות מדוע טוביאס בחר בה.גרייסון הותורןהאח של ג'יימסון, יורש העצר של האימפריה של טוביאס.
אבל יש דבר אחד שקורע את גרייסון לגזרים; אהבת עבר, שזיכרונה מענה אותו בלי סוף.
למרות החיצוניות הקרה שלו, לגרייסון יש רגשות עמוקים – הוא פשוט למד להסתיר אותם.
הוא לא מקבל מיד את אייברי ואת הצוואה של סבו, אבל עד מהרה מבין שהם יצטרכו לעבוד יחד כדי לפתור את החידה של הזקן.אלכסנדר (זנדר) הותורןהאח הצעיר ביותר מבין הנכדים של הותורן.
זנדר מבלה שעות במעבדה שלו.
ידיד אמת של אייברי בבית הותורן.נאש הותורןנאש הות'ורן הוא האח הבכור ומי שמופיע הכי פחות לאורך הסדרה.
בגיל צעיר, נאש החליט שהוא לא רוצה שום קשר לכסף של משפחתו ולכן לא אכפת לו מהחידה של הזקן.ליבי גרמבסליבי היא אחותה למחצה הגדולה של אייברי.
מאז שאמא שלהן מתה, ליבי קיבלה משמורת על אייברי ומקריבה הכול כדי להעניק לה חיים נוחים.
החבר של ליבי, דרייק, גורם לאייברי לשנוא אותו בגלל היחס האלים שלו לאחותה.
מורשת: סיפורה האמיתי של הלוס אנג'לס לייקרס היא סדרה של חברת וולט דיסני משנת 2022, הסוקרת את סיפורה של קבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA לאורך 42 שנה, מאז רכישתה לפני עונת 1979/1980 על ידי היזם ג'רי באס ועד האליפות בשנת 2019/2020 שהושגה בבועת ה-NBA בעקבות מגפת הקורונה.
בסדרה יש עשרה חלקים באורך של שעה כל אחד, והיא בנויה לפי סדר כרונולוגי של האירועים.
למעשה, הסדרה עוקבת אחרי שני קווי עלילה מקבילים אך משולבים - קורותיה של קבוצת הכדורסל וקורותיה של משפחת באס, והיא עושה זאת באמצעות שורה ארוכה של ראיונות, המשולבים עם קטעי עיתונות וטלוויזיה מהשנים הרלוונטיות.
בין המרואיינים נמצאים כמעט כל כוכביה הבולטים של קבוצת הלייקרס לאורך השנים הללו, כולל כרים עבדול-ג'באר, מג'יק ג'ונסון, מייקל קופר, ולאדה דיבאץ, ג'יימס וורת'י, ביירון סקוט, שאקיל אוניל, איי.
גרין, לברון ג'יימס, אנתוני דייוויס, למאר אודום, פאו גאסול, אנדרו ביינום, ניק ואן אקסל ועוד.
בסדרה מרואיינים גם אנשי הצוות המקצועי לאורך השנים, ובהם פט ריילי, ג'רי וסט, דל האריס, קורט ראמביס, פיל ג'קסון, לוק וולטון, מיץ' קופצ'אק ואחרים, וכמו גם אוהדים בולטים וכוכבי רוק וקולנוע המתגוררים בלוס אנג'לס, וכמובן, ילדיו של ג'רי באס, שמשתפים גם את חילוקי הדעות והמחלוקות ביניהם.
בחלקים הראשונים של הסדרה היא עוקבת אחרי עידן ה"שואו טיים" שהחל עם רכישת הקבוצה והבאתו של מג'יק לשחק לצד כרים, ונמשך לאורך עשור עם חמש אליפויות NBA, לצד משברים בחייו האישיים של ג'רי באס, עד לפרישתו הראשונה של מג'יק לאחר שהתברר שהוא נשא HIV.
בשלב השני עוקבת הסדרה אחרי שנות המשבר, עד להחתמתם של שאקיל אוניל וקובי בראיינט והבאתו של ג'קסון כמאמן, כולל יחסיו האישיים עם בתו של באס וההשפעה על הקבוצה, והמעבר מהאולם הישן (הפורום) לאולם החדש סטייפלס סנטר.
בשלב זה הסדרה מתמקדת בניסיונותיו של באס לשלב את ילדיו בניהול המקצועי של הקבוצה, או להכשיר אותם להשתלב בתחום באמצעות רכישה של קבוצות ספורט מענפים אחרים וניהולן.
במקביל, נבחן הקשר בין שני הכוכבים הגדולים, שאק וקובי, שהתחיל במתיחות ויריבות, עבר לתקופה של שגשוג ושלוש אליפויות רצופות והתפרק בעימותים אישיים ותקשורתיים.
בשלב השלישי עוקבת הסדרה אחרי התפרקותה של הלייקרס במקביל למותו של באס, שנותיו האחרונות של בראיינט בקבוצה עם שתי האליפויות שהשיג ביחד עם גאסול וחילופי המאמנים התכופים שבאו לאחר עזיבת ג'קסון, וכמו גם מאבקי הירושה בתוך המשפחה וגילויה של אחות מאומצת בשלב מאוחר.
הסדרה מסתיימת בסיפור הבאתו של לברון ג'יימס, מותו הטראגי של בראיינט ובתו בתאונת מסוק במהלך עונת 2019/2020 שהפכה לעונת הקורונה, והאליפות שהושגה בסופה של הדרך.
מוֹשָׁב הוא צורת התיישבות כפרית ייחודית למדינת ישראל, אשר מאגדת קבוצה של תושבים (בעבר רובם חקלאים) במסגרת כלכלית שיתופית.
המשתתפים במסגרת המושב מכונים חברים, וכינוי נפוץ להם הוא מושבניקים.
בניגוד לקיבוץ ההיסטורי, המשפחה מהווה במושב יחידה כלכלית עצמאית הפועלת במסגרת כללי עזרה הדדית.
לכל חבר מושב מוקצית חלקה, אשר במרבית המקרים משמשת לחקלאות.
כיום, בחלק מן המושבים מתגוררים אנשים נוספים, שאינם חברים במסגרת השיתופית והם מכונים תושבים.
תנועת המושבים והתנועה הקיבוצית הן התנועות ההתיישבותיות הגדולות בישראל.
רוב המושבים בישראל קיבלו אדמות שהוקצו להם על ידי מוסדות המדינה (או מוסדות היישוב, לפני קום המדינה).
רבים מהם מגדלים במושב דור שלישי של צאצאים (במושבים הוותיקים כגון נהלל קיים כבר דור חמישי), אך מבחינה קניינית – האדמות שייכות למדינה, ומוקצות לתושבים במעמד בר רשות ולמטרת חקלאיות בלבד.
צורת ההתיישבות המושבית העדכנית מחולקת לשלושה סוגים, בהתאם לסוג השותפות:
על פי הגדרת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נכללים גם יישובים המאוגדים ככפר שיתופי תחת הכותרת "מושב".
רעיון מושב הפועלים התגבש בשעתו במטרה לפתור בעיה עבור הפועלים בני העלייה השנייה שהתקשו להתפרנס.
במקרים רבים נאלצו חברים מן המושב לנטוש את המיזם ולהתפרנס ממקורות אחרים.
ארגונים שונים, ובראשם חובבי ציון, תרמו מימון ליישום סוג ניסיוני של התיישבות שמטרתה הייתה להתאים במיוחד לפועלים, כך שיעבדו במושב ויקבלו שכר בנוסף לעבודתם כשכירים במשקים חקלאיים אחרים.
עין גנים, שנוסד בשנת 1908, היה מושב הפועלים הראשון.
ההקמה של מושבי פועלים סימנו מגמה של שינוי בהתיישבות הציונית, בה ההתיישבות החקלאית הפכה למרכזית יותר.
מושב עובדים הוא מסגרת שיתופית להתיישבות, בה מהווה המשפחה יחידה כלכלית אוטונומית, הן בתחום הייצור והן בתחום הצריכה.
במושב עובדים כל חבר עובד במשק משלו.
המסגרת השיתופית באה לידי ביטוי באיחוד עוסקים לצורכי רישום, ובערבות הדדית.
כמו בכל צורת התיישבות, גם כאן נשמר ההיבט הציבורי של הקהילה.
רוב המושבים בישראל הם מושבי עובדים.
מקימי נהלל, אנשי העלייה השנייה, חיפשו להקים מסגרת חיים שיתופית המאפשרת יותר עצמאות לתא המשפחתי ולחבר מאשר בקיבוץ, הגרעין המייסד הגיע ברובו מדגניה א' וכנרת.
צורתו המפורסמת של המושב נהלל, שתוכנן בידי ריכרד קאופמן, ממחישה את האופי המייחד את מושב העובדים מבין צורות ההתיישבות הכפריות האחרות: הוא בנוי בצורה מעגלית, וליד כל בית, מבין 75 הנחלות המצויות בו, משתרעת חלקה חקלאית צמודה.
במבט מלמעלה מתקבלת כעין צורת 'שמש', כאשר במרכז מצויים מבני הציבור, מסביבם הבתים, ובשטח הרחב העוטף אותם – החלקות החקלאיות.
רעיון מושב העובדים היה תצריף של מספר צורות התיישבות שקדמו לו.
רעיון מושב העובדים נהגה, בין היתר על ידי האגרונום ומנהל חוות בן שמן וחולדה יצחק וילקנסקי.
הוא ערך ניסויים רבים בחקלאות וכלכלה חקלאית ופיתח רעיונות שהתאימו להתיישבות משפחתית.
הוא שלל לחלוטין התיישבות שיתופית (קבוצה) והטיף לפועלים שעבדו תחתיו בחוות בן שמן וחולדה, לעבור מ"כיבוש העבודה" ל"כיבוש הקרקע" אך ורק בדרך של התיישבות משפחתית.
גם לא"ד גורדון הייתה השפעה על הפועלים בכיוון זה.
את הרעיונות סיכם וילקנסקי במאמרים שפורסמו בעיתון הפועל הצעיר.
בשנת 1914 פרסם ברל כצנלסון תוכנית שנקראה "לייסוד מושבי פועלים".
על אף שמה, תואמים הרעיונות המתוארים בה כמעט לגמרי את עקרונות מושב העובדים.
בשנת 1912 הגיעה לכנרת קבוצת האיכר הצעיר, בהנהגת אליעזר יפה.
לאחר שמצאה שצורת הקבוצה הקולקטיבית אינה מתאימה לה, ניסח יפה ב-1915 את "החוברת ליסוד מושבי עובדים", אותה פרסם רק ב-1919. בחוברת זו נוסחו לראשונה באופן מעשי עקרונות מושב העובדים, כפי שלוקטו מכלל מקורות ההשפעה.
עקרונות היסוד כפי שנוסחו בחוברת, ואשר לפיהם הוקמה נהלל (מושב העובדים הראשון) הם:
קרקע לאומית: מקימי המושב ראו לנגד עיניהם כיצד האדמות אצל הערבים חולקו בכל דור מחדש, בין בני המשפחה, וכך הלכו וקטנו החלקות עד שהיה קשה כלכלית להתקיים מהן; לכן הוחלט שהקרקע במושב תהיה שייכת למוסדות הלאומיים, ניתן יהיה להחכירה למעבד הקרקע בלבד והיא תעבור מדור לדור מבלי אפשרות לחלקה שוב.
עבודה עצמית: על מנת למנוע מצב שבו נוצר מעמד של פועלים, כנגד מעמד של מעסיקים - נקבע כי במושב אסור להעסיק עובדים חיצוניים במשק החקלאי.
מאוחר יותר כאשר הוקמה מעברה בסמוך לנהלל ונוצר צורך למצוא מקומות תעסוקה עבור תושביה שונה סעיף זה.
משק חקלאי מעורב: נקבע כי בכל משק יהיה מגוון של ענפים חקלאיים וזאת על מנת למנוע תלות בענף אחד ועונתיות.
עזרה הדדית: חברי המושב יתגייסו כדי למנוע מהפרט להיכשל.
אחריות וערבות הדדית: מטרתו של סעיף זה לאפשר לגייס אנשים וכספים למפעלים ציבוריים (קניית כלים חקלאיים גדולים לשימוש הכלל לדוגמה).
קנייה ומכירה משותפת: נקבע כי החקלאים יקנו וימכרו את מוצריהם במשותף.
ועדת ניר, שנבחרה בוועידה החקלאית השלישית של הסתדרות הפועלים החקלאיים הגישה לאישור המועצה החקלאית שהתקיימה בגן שמואל ב-3–5 במרץ 1927 (תרפ"ז), את חוקת משקי העובדים, בפרק א – העיקרים היסודיים של המושב נקבעו הכללים הבאים:
שלילת קניין פרטי של המתיישב בקרקע ושייכותה ללאום.
עזרה ואחריות הדדית במלוא היקפה.
מקח וממכר משותף ומאוחד באמצעות מוסדות חברת-העובדים.
סדור זכויות הקניין לפי חוקי חברת-העובדים.
הנהלה עצמית של המושב בכל ענייניו, בשיתופם ובשוויון זכויותיהם של כל חבריו וחברותיו.
חרות היחיד בענייני מדיניות, דת ומפלגה.
יישוב כל הסכסוכים בתחומי חברת-העובדים.
בפרק ב – המושב כיחידה קואופרטיבית.
נקבעו הקשרים ההדדיים בין המושב לבין ניר שיתופי וכפיפות המושב ל"ניר".
פרק ט' – תקנות נוספות ושינויי תקנות מחייב אישור "ניר" לכל שינוי בתקנות.
בשנים האחרונות הופשרו אדמותיהם של מושבים רבים, ונפתחו גם לשימושים אחרים, שאינם חקלאיים.
כך אנו מוצאים כיום בעלי משקים מושבים שמשתמשים ומשכירים את שטחיהם למחסנים ואף למבני מסחר.
מושב שיתופי הוא מעין דרך ביניים בין הקיבוץ ההיסטורי לבין מושב העובדים.
גם כאן, כמו במושב העובדים, מהווה המשפחה יחידה כלכלית אוטונומית, אולם בתחום הצריכה בלבד.
כיום, אין למעשה הבדל בין המושב השיתופי ההיסטורי לבין הקיבוץ השיתופי.
החברים במושב השיתופי מאוגדים באגודה.
בדומה לקיבוץ אדמות המושב, הכלים החקלאיים, הבתים והתוצרת החקלאית הם רכוש האגודה.
כמו כן העבודה מתבצעת על פי סידור מרכזי ולכל משפחה ניתן "תקציב" לקיום ביתה על פי גודלה וצרכיה.
בניגוד לקיבוץ ההיסטורי ובדומה למושב העובדים, אין במושב השיתופי חדר אוכל משותף ולינה משותפת.
לכל משפחה ישנה חלקת אדמה לשימושה הפרטי, עליה בנוי בית המגורים, וחשבון בנק פרטי, בו היא מנהלת את ענייניה כרצונה.
מושבי עולים הם מושבי עובדים שהוקמו ביוזמת המדינה, בעיקר בשנים הראשונות לקיומה, ומטרתם הייתה יישוב עולים ביישובים חקלאיים.
למושבי העולים מאפיינים שונים במקצת ממושבי העובדים הרגילים, משום שלא הוקמו על ידי קבוצות המאורגנות אידאולוגית – כי אם על ידי עולים שהופנו אליהם מטעם המדינה.
כפר שיתופי הוא צורת התאגדות שיתופית של יישוב נפרד או חלק מיישוב, שבה התושבים הם בעלי רכוש פרטי.
מטרת האגודה היא לנהל את השירותים והמפעלים המשותפים, והיא יכולה להיות אגודה חקלאית או לא חקלאית.
יישובי האיחוד החקלאי מאוגדים ככפר שיתופי.
מושב בספרות יפה בקטלוג הספרייה הלאומית
מושב מַפְלֵט (מכונה גם כיסא מפלט) הוא מושב צוות אוויר במטוסי קרב המאפשר חילוץ מהיר של איש הצוות במצב מצוקה.
בחלקו החיצוני הקבוע הוא מקובע לדופן האחורית של תא הטייס ובחלקו העליון (החלק הטלסקופי הנע) הוא מחובר למושב המפלט.
תפקידו להוציא את מושב המפלט מתוך תא הטייס.
תותח ההפלטה מרים את המושב לגובה של מטר וחצי לערך.
בשלב זה, מוצת המנוע הרקטי.
מנוע רקטי: ממוקם בחלקו התחתון של המושב.
תפקידו להאיץ את המושב במהירות שיא, למרחק של כ-100 מטרים מהמטוס הננטש.
הזמן שעובר מרגע הפעלת המנוע הרקטי ועד שהוא כבה, הוא כשנייה וחצי עד שתי שניות.
יחידה ברוסטאטית: ממוקמת (בדגמים מסוימים) בדופן שמאל של המושב.
תפקידה הוא לפקח על גובה הפרדת המושב מהטייס.
אם לדוגמה הטייס נאלץ למלט את נפשו ממטוס פגוע בגובה רב יחסית שבו אין מספיק חמצן לנשימה, היחידה הברוסטאטית תחוש בלחץ האטמוספירי הנמוך ששורר בגובה רב ולא תפריד את הטייס מהמושב.
זאת על מנת שהמושב ייפול נפילה חופשית מהר ככל האפשר עד לגובה שבו ניתן לנשום ללא בקבוק חמצן החירום.
בקבוק חמצן חירום: ממוקם בדופן המושב.
תפקידו לספק לטייס הנוטש חמצן מספיק בזמן הנפילה החופשית עד לגובה שבו ייפתחו המצנחים והטייס יופרד מהמושב - גובה שבו ניתן לנשום ללא אמצעי עזר.
מצנח אישי: ממוקם בחלקו הקדמי העליון של המושב ומהווה בשגרה משענת ראש וצוואר סטנדרטית.
רצועות הכתפיים הקושרות את הטייס הן למעשה רצועות המצנח.
המצנח עצמו קשור למושב ברצועות נפרדות שנפתחות ומשתחררות במהלך תהליך ההפלטה.
זווד: הזווד הוא יחידת ההישרדות של הטייס.
מדובר במעין קונטיינר ריבועי המותקן בבסיס מושב המפלט.
הקונטיינר מכיל בתוכו כל מה שטייס נוטש צריך לצורך הישרדותו בשטח לאחר הנטישה.
תכולת הזווד המדויקת מסווגת אולם בין הפריטים ניתן למצוא סירה מתנפחת, חומר דוחה כרישים, סוכריות בעלות ערך קלורי גבוה במיוחד, סכין, אקדח ועוד.
בזמן שגרה, הזווד הוא המושב של הטייס.
הוא מרופד בכרית על מנת לתת לטייס נוחות ישיבה מספקת.
הזווד מחובר למושב ברצועות הנפתחות ומשתחררות במהלך תהליך ההפלטה.
כמו כן, הזווד מחובר אל הטייס ברצועות המתניים.
מושב מפלט מדגם ACES II:
מושב המפלט בנוי כיחידה אחת, במושב מותקן יח' אלקטרונית (סיקוונסר) שמתזמנת את כל פעולת המושב בעת הפלטה:
מצנח טייס - מותקן בראש המושב ומתחבר לטייס על ידי רצועות כתפיים.
זווד מילוט - מותקן בפינת המושב ויש בו ציוד שרידות מגוון.
יח' אלקטרונית (סיקוונסר) - מופעלת בעזרת סוללות ומתזמנת את תהליך ההפלטה בהתאם לתנאי הנטישה.
כדורים פירוטכניים - במושב מותקנים כדורים פירוטכניים המופעלים חשמלית/לחץ גזים/נקירה מכנית.
יח' מתמר (חיישן סביבתי) - מקבל נתוני מהירות וגובה בעת ההפלטה ומעביר את הנתונים לסיקוונסר.
מכל חמצן חירום - מספק חמצן לטייס בעת נטישה.
יח' ייצוב (STAPC) - מייצב את המושב בתהליך הפלטה בעיקר במוד 1.
מצנח בלימה - מייצב ובולם את המושב בתהליך ההפלטה למעט במוד 1.
ההפלטה מתבצעת על ידי משיכה של אחת משתי ידיות: האחת ממוקמת בחלקו העליון של המושב והשנייה ממוקמת בין רגלי איש הצוות.
הידית העליונה פותחת גם מסך שמגן על פני הטייס מפני מכת הרוח ורשף האש.
בתהליך ההפלטה, לפני יציאת המושב, מתבצעת העפת החופה (המעטה השקוף של תא הטייסים).
במקרה של תקלה, אם החופה לא מושלכת היא מנופצת על ידי החלק העליון של המושב.
במטוסים שצוותם מונה שני אנשים (למשל F-4 פנטום), יכול אחד מאנשי הצוות לגרום להפלטת שני אנשי הצוות.
במקרה כזה, הנווט הוא שיפלט ראשון, על מנת שלא יפגע מהרשף של מושב הטייס.
במסוקים, בעת סכנה, הטייסים נפלטים הצידה ולא למעלה על מנת שלא ייפגעו מלהבי המסוק.
במושבי המפלט הראשונים הותקנו מערכות הפלטה חלשות, הן מסיבות של בטיחות הטייס והן מסיבות טכניות, אשר היו מוגבלות ביכולתן לפלוט את הטייס במהירות מהמטוס ומרחק הפליטה ממנו, מה שחייב הפלטה במהירות וגובה מינימליים (כדי לאפשר לטייס גובה מספק לפתיחת המצנח).
מושבי מפלט מודרניים הם מטיפוס "אפס אפס" ("0-0"), המסוגלים לפלוט אדם בבטחה ממטוס העומד על הקרקע (גובה אפס, מהירות אפס).
מטוסי הקרב החדשים מהדור החמישי (ה-F-35 לייטנינג II וה-F-22 ראפטור) מצוידים במושב מפלט מדגם ACES II המאפשר הפלטה במהלך טיסה במהופך (כאשר ראש הטייס פונה לכיוון הקרקע) מגובה מינימלי של פחות מ-45 מטרים (כ-140 רגל).
התאונה העיקרית במושב מפלט הוא הפעלתו בטעות כאשר המטוס נמצא בהאנגר.
במקרה כזה הטייס שנהדף בכוח ובמהירות רבה אל התקרה נמחץ אל מותו.
קיימים נוהלי בטיחות מחמירים - שעיקרם הסרת ניצרת המושב דקות לפני ההמראה, ונצירתו המיידית מיד עם עצירת המטוס לאחר הנחיתה - שנועדו למנוע מקרים כגון אלה.
במושבי המפלט הישנים כגון H-7 של מרטין בייקר, היו שתי ידיות הפלטה: "מסך פנים" ו"בין-ברכיים".
ידית "מסך פנים" הייתה למעשה צמד ידיות שנמשכו בחוזקה מלמעלה כלפי מטה.
בד חסין אש הגן על פני הטייס מפני רשף האש שציפה לו מהמנוע הרקטי.
ידית "בין ברכיים" ממוקמת בין רגלי הטייס.
הידית נמשכת מלמטה כלפי מעלה.
במהלך השנים נמצא כי אנשי צוות שנטשו מעדיפים להשתמש בידית "בין ברכיים" על פני "מסך פנים".
בשל כך, הוסרה ידית "מסך פנים" ממושבי המפלט החדשים.
מוֹש בן ארי (נולד ב-26 בספטמבר 1970) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ומסעדן ישראלי.
אביו, ראובן בן-ארי (במקור: חלאסצי), עלה מכורדיסטן.
אימו, שולמית (שולה), עלתה מצרפת.
כילד הוא התוודע לראשונה למזמורי מוזיקה יהודית מסורתיים ואתניים שהיו חלק מחיי היומיום שלו.
התחיל לנגן בגיטרה בגיל 16 ומאז למד מוזיקה ברחבי העולם, כולל בהודו, במדבר סהרה ובסיני.
בצבא שירת כחייל קרבי בחטיבת הנח"ל בזמן האינתיפאדה הראשונה.
ב-1995 היה בין מקימי להקת "שבע", שהוציאה ב-1997 את אלבומה הראשון, "החתונה השמימית".
בן ארי כתב והלחין עבור האלבום את השיר "סאלאם" ("עוד יבוא שלום עלינו"), שזכה להצלחה ונחשב ללהיטה הגדול ביותר של הלהקה.
ב-1999 יצא אלבומה השני של הלהקה, "יומם ולילה", שמתוכו התפרסם ביצועה של הלהקה ל"שיר למעלות" בלחנו של יוסף קרדונר.
בשיר זה שימש בן ארי כסולן.
בשנת 2001 יצא אלבום הסולו הראשון של בן ארי, "עד אלי".
באלבום 11 רצועות, בנוסף לרצועת הבונוס "ואיך שלא", גרסת כיסוי לשירו של אריאל זילבר.
האלבום כולל את הסינגל "עד אלי", וכן דואטים עם להקת שוטי הנבואה בשיר "Jah is One" ועם דין דין אביב בשיר "ועוד יום".
באותה שנה יצא אלבומה השלישי של להקת "שבע", "גן".
ב-2003 הקליט בן ארי את אלבומו השני, "דרך", בהפקתו המוזיקלית של מרק סמוליאן.
האלבום יצא ב-2004 וכלל את הסינגלים "את", "יה", "ים" וכן את שיר הנושא של האלבום, "דרך".
בן ארי כתב והלחין את כל שירי האלבום.
על אלבום זה קיבל בן ארי אלבום זהב, ומועמדות בקטגוריית "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24.
בשנת 2005 השתתף בן ארי בהקלטת אלבום הופעה של להקת "שבע" בשם "הופעה חיה באוסטרליה".
באלבום נכלל שיר חדש שהלחין בן ארי יחד עם חבר הלהקה אמיר פייס בשם "שיר חדש".
בסוף שנת 2006 יצא אלבומו השלישי של בן ארי, "מסע ומתן", בהפקתו המוזיקלית של אסי אילון.
מהאלבום יצאו הסינגלים "אנצל", "בין הצלילים", "ממריאים", "חלום" ושיר הנושא "משא ומתן".
באלבום נכללה גם גרסת כיסוי לשיר "ילד מזדקן" (במקור של להקת כוורת).
בתוך כשנתיים, בנובמבר 2007, הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, לאחר שמכר יותר מ-20 אלף עותקים.
בעקבות הצלחת "מסע ומתן" הוציא בן ארי ב-2007 אלבום כפול בהופעה חיה, ובו שירים מ"מסע ומתן" ומשני אלבומיו הקודמים.
האלבום הכפול, בהפקת פילוני (דני קרק), כולל 16 עיבודים חדשים לשיריו של בן ארי, חלקם בהשתתפות מוזיקאים אורחים כמו ברי סחרוף, דין דין אביב, "שוטי הנבואה" ומוקי.
בשנת 2007 הקליט בן ארי גרסת כיסוי לשיר הנושא של האלבום "הדרכים הידועות", הכולל גרסאות כיסוי לאלבומו של שלום חנוך "חתונה לבנה".
ב-9 בספטמבר 2009 יצא האלבום הרביעי של בן ארי, הנקרא "אנשום", גם הוא בהפקתו של אילון.
גם באלבום זה כתב והלחין בן ארי את כל השירים, שמהם התפרסמו הסינגלים "לא נשבר" ו"זיכרון אחד מושלם".
מוש בן ארי כתב והלחין את שיר האודישנים לעונה השמינית של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
השיר נקרא "עכשיו תורי", והוא פורסם בינואר 2010 בביצועה של רוני דלומי.
ב-2010 הקליט בן ארי בדואט עם הזמרת ענת בן חמו את השיר "בוקר חדש", במסגרת אלבומו של המוזיקאי עילי בוטנר.
ביוני 2011 יצא אלבומו החמישי של בן ארי, "תסתכל לי בעיניים", מתוכו התפרסמו הסינגלים "תלמד למחול", "סתכל לי בעיניים" ו"אספר לך הכול".
השיר "סתכל לי בעיניים" הגיע לראש מצעדי הפזמונים.
את האלבום הפיק המוזיקאי פילוני.
בשנת 2012 יצא אלבום אוסף ראשון של בן ארי, בשם "העשור הראשון".
באלבום נכלל שיר אחד חדש שנכתב עבורו, "תני לי סימן", שכתב והלחין בן ארי יחד עם הזמרת דיקלה ועם פילוני.
בשנת 2013 יצא אלבומו השביעי של בן ארי, "כמו בחיים".
מתוכו התפרסמו הסינגלים "מה עושים" ו"כמו בחיים".
ביוני 2014 החל להשתתף כמנטור בעונה השלישית של תוכנית הכישרונות "The Voice ישראל", לצד אביב גפן, שרית חדד ושלומי שבת.
ב-17 בפברואר 2015 הוציא את הסינגל "זוהר" שהגיע למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-4 במרץ 2019, שלמה ארצי ובן ארי שיתפו פעולה בדואט "משהו חייב לקרות", שיצא כסינגל.
שיתוף הפעולה היה בלתי צפוי, כשבן ארי נתקל בארצי במסדרון באולפן, מה שהוביל להחלטה ספונטנית לעבוד יחד על השיר.
מילות השיר נכתבו על ידי רועי חסן.
ההפקה והעיבודים המוזיקליים נוהלו על ידי אייל מזיג, עומרי אגמון וארצי.
במאי 2019 הוציא את "בכל זאת אינני נפרד" במסגרת פרויקט שם עולם 2019. ב-16 ביולי, דולב רם ופן חזות, המכונים דולי ופן, הוציאו סינגל בו הם משתפים פעולה עם בן ארי בשם "אח שלי מתחתן".
ב-22 בדצמבר בן ארי שיתף פעולה עם נינט טייב בשיר "בין השמשות".
את השיר "בין השמשות" כתבו אסף חזן ודודו טסה שגם הלחינו אותו.
בן ארי ונינט הקליטו את השיר לאחר שהיה ברשותו של בן ארי במשך שנתיים.
ב-4 באוגוסט 2020 בן ארי מוציא סינגל חדש בשם "את שומעת", במקביל לט"ו באב.
ב-6 באפריל 2021, בן ארי חגג את פתיחת מעבר הגבול לסיני בסינגל "יורדים לסיני".
את השיר כתבו המוזיקאים אליעד נחום, אביב בכר, ועמית שגיא.
ב-4 ביולי קרן פלס ובן ארי שיתפו פעולה בשיר "אושר בא והולך".
פלס כתבה והלחינה את השיר, אותו הפיק גלעד שמואלי.
ב-17 בינואר 2022 הוציא את הסינגל "האיש שנשאר".
בן ארי ואביב בכר שיתפו פעולה בפרויקט משותף בשם "פועם בי מחדש'" בין השנים 2020 ו-2022. ב-6 בפברואר 2022 בן ארי הוציא שיר בשם "עד שיעבור זעם" מתוך הפרויקט, בו שיתף פעולה עם בכר.
ב-8 במאי, הסינגל השני שלהם מהפרויקט, ששמו "מהרי נא לבוא".
ב-19 ביוני מוש בן ארי הוציא סינגל חדש בשם "פועם בי מחדש", שכתב בכר.
השיר, מלווה בקליפ, מציג רגעים משותפים בין בן ארי לארוסתו מזה ארבע שנים, ג'ני זבישה.
ב-5 בפברואר 2024, בן ארי הוציא שיר בשם "אדם".
השיר, שכתבו והלחינו אביב בכר ועמית שגיא, הוא חלק מהאלבום המשותף "פועם בי מחדש" של בן ארי ובכר.
את "אדם" עיבדו עמית שגיא, אביב בכר, דני קרק (פילוני) ובן ארי.
הפרויקט יצא לאור במלואו ב-5 במרץ 2024.
ב-4 בדצמבר 2024 הוציא את הסינגל "נשמת כל חי", שמילותיו מבוססות על תפילת "נשמת כל חי".
בן ארי הלחין את השיר לבקשת אביו והוא יצא לאחר פטירת אביו, ביום האזכרה הראשון לזכרו.
ב-4 ביוני 2025 הוציא את הסינגל "פשוט אוהב אותך".
בן ארי משלב ברוח הגרוב שמאפיינת אותו אלמנטים אתניים מזרחיים.
בשיריו הוא משלב רוק רך בהשפעות אתניות מזרחיות וגם רגאיי.
החל מ-2015, נכנס בן ארי כאחד השותפים באילת בחוף של מוש.
ברצועת החוף יש מאהל גדול, על החול פרוסים מרבדים וכריות, ומוזיקה מרגיעה מתנגנת ברקע.
בנוסף, אין בחוף שירותי הצלה, כל זאת בניסיון לדמות את החוויה בסיני.
היה נשוי לשירלי נאוי ממנה נולד בנו הבכור ניתן, ובתו מהאמריקאית-ישראלית פמלה סאפר.
בשנת 2012 בן ארי התחתן עם אינקה, דוגמנית בלגית שהתגיירה, וב-2013 הם התגרשו.
מאז 2015 הוא בזוגיות עם ישראלית בשם ג'ני זבישה.
ב-10 ביוני 2019 השניים התארסו.
התגורר בעבר במושב אומץ שבעמק חפר, כיום מתגורר במושב בני ציון שבשרון.
בן ארי מגדיר את עצמו כאנטי-פוליטי.
מעיד על עצמו כי הוא סובל מתסמינים פוסט-טראומטיים כתוצאה משירותו הצבאי.
במאי 2025 בן ארי לקה באירוע לבבי שבמהלכו הוא פונה לבית החולים, אושפז ועבר צנתור.
העשור הראשון (אלבום אוסף, 2012)
בתחביר מושא (אובייקט) הוא השלמה מוצרכת לנשוא פועלי והוא מתקשר לפועל כהשלמה מוצרכת, כלומר, הפועל "זקוק" לה.
המושא יכול להתקשר לפועל ישירות, בלי מילת יחס (מושא ישיר) או על ידי מילת יחס (מושא עקיף) שהיא חלק מהערך המילוני של הפועל.
לפיכך, החלפת מילת היחס המוצרכת תשנה (בדרך כלל) את משמעות המושא או הפעולה (לדוגמה: "הודה ל" [מישהו] לעומת "הודה על" [משהו] לעומת "הודה ב" [אשמה, עבירה וכיוצא בזה]).
מבחינה סמנטית, המושאים הם האובייקטים המשתתפים בפעולה נוסף על הנושא (הפעיל, המבצע).
ישנן פעולות שבהן אין אובייקטים ולכן הפועל אינו יוצא למושא (פועל עומד), וישנן פעולות המצריכות מושא אחד או שניים:
יוסי הודה לחברו על המעשה.
פועל יכול להיות עומד או יוצא בהתאם למשמעות ולהקשר.
בעברית קיימת הבחנה בין שני סוגי מושאים: מושא ישיר ומושא עקיף.
מושא ישיר הוא מושא המצטרף ישירות לפועל, בלי מילת יחס:
בעברית קיימת המילית "את" המקדימה מושא ישיר מיודע:
מוצרט הלחין את "נישואי פיגרו".
המושא הישיר מושפע ישירות מהפעולה ועל פי רוב יוכל להיות הנושא במשפט סביל:
מושא עקיף הוא מושא המצטרף לנשוא באמצעות מילת יחס המוצרכת לפועל: להקשיב ל, להיפגש עם, לפנות אל, לטפל ב, להתנפל על.
מילת היחס עשויה להיות שרירותית ושונה בין שפות (אחד הקשיים בלימוד שפה זרה) ואף בתוך אותה שפה:
מילת היחס ה יכולה לבוא עם פועל בהקשר מסוים, ישיר או עקיף:
המדען צפה בסרט./ המדענית צפתה את רעידת האדמה.
/ השלמתי עם חברי הטוב.
מושא פנימי הוא מושא הכולל חזרה על הפועל בשם פעולה, לשם הדגשתו או לשם המרת תואר הפועל בשם תואר, המצריך לפניו שם עצם.
גם פועל עומד יכול לקבל מושא פנימי, ולמעשה הוא מאפיין בעיקר פעלים עומדים.
דוגמות: "יוסי שמח שמחה רבה", "דנה ישנה שנת ישרים".
מושב הזקנים הכללי המאוחד (האשכנזי) הוא מוסד גריאטרי, שנוסד בירושלים בסוף המאה ה-19 עבור זקנים מהעדה האשכנזית.
מושב הזקנים הכללי הוקם תחילה כבית תמחוי.
המוסד הוקם ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים על ידי ד"ר שמואל ברוך סנדרס, רופא יהודי שמוצאו מאוסטרליה.
בשנת 1880 הוציא ספר רפואי קטן בשם "רפאות תעלה" ובו רפואות לתחלואי הקיבה והכבד ומחלת המלריה.
הוא ייסד "בית תבשיל" ['בית תה'] עבור עניי ירושלים בשני חדרים בעיר העתיקה ברחוב המוליך לכותל המערבי ("סוק אל דַלַלִין").היה זה מקום מפגש עבור תושבי העיר הזקנים והעניים שבו יכלו לשבת לשתות כוס תה חם ולעסוק בקריאה ולימוד.
כעבור זמן צירף ד"ר סנדרס את ישראל דוב פרומקין והם ייסדו את חברת "עזרת נדחים".
מהתחלה צנועה זו התפתח מושב הזקנים.
בשנת תרל"ח (1878) נרכש עבור המוסד שנפח הפעילות ומספר הבאים בשעריו גדל, בית גדול בעיר העתיקה.
בשנת תרמ"ג (1893) נוסד בבית סמוך אגף לנשים זקנות.
בשנת תרנ"ג (1893) נאספו תרומות ונורתה אבן הפינה לבנין גדול יותר שהיה אמור לאחד את פעילות כל אגפי המוסד ולהתאים אותו לצרכים לשמם נועד.
הבניין הוקם על מגרש בסמוך לכניסה לעיר של ימינו.
"יצחק אייזיק בן-טובים, על ידי השתדלותו, נקנתה הקרקע הראשונה והמגרשים מכספו של הגביר ר' משה אריה פרידלנד מסט.
פטרבורג, שהוא היה בא-כוחו כאן".
את הבניין תכנן האדריכל קונרד שיק ובשנת תרס"א (1901) הושלמה בנייתו.
הבית נחנך בטקס גדול בל"ג בעומר תרס"א.
הבניין החדש נחשב למפואר ביותר במונחים של בני ירושלים.
בהמשך נבנו על המגרש בניינים שונים ונוספים ובהם בית כנסת ובית חולים.
על המבנה נקבע שעון שמש שנבנה על ידי רבי משה שפירא מי שבנה גם את שעון השמש בחצר בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד ברובע היהודי בעיר העתיקה שני השעונים הללו נהרסו.
בעת הקמת בית האבות לא היה בסביבה יישוב יהודי והשכנים היחידים היו הכפרים הערביים הסמוכים, ליפתא ושייח' באדר.
בשנת 1902 התחילו עבודות להקמת "בית מרפא לחולי רוח" עזרת נשים ממול מושב הזקנים, מצידה השני של דרך יפו.
העבודות נסתיימו בשנת 1906 וגאלו את המוסד מבדידותו המוחלטת.
על סמיכות המוסדות והעובדה כי הם קיבלו את פני הבאים לעיר סיפר הסופר חיים באר:
בשנת 1902 הושלמה גם בנייתו של בית החולים שערי צדק במרחק לא גדול ממושב הזקנים ו"קירב" את השכונות היהודיות שנבנו לאורך רחוב יפו אל המוסד.
עם הקמת בית החולים שערי צדק זכה מושב הזקנים לשירותיו הרפואיים של ד"ר משה וולך מייסדו של שערי צדק.
בשנת 1921 הונחה אבן הפינה להקמת שכונת רוממה בשכנות לא קרובה לבית האבות.
כוונת המתכננים הייתה לבנות ברוממה 24 בתים, אך עיכובים בבנייה (כנראה בשל קשיים כספיים) הביאו לכך שעד יוני 1923 נבנו תשעה בתים בלבד.
במפה בריטית משנת 1924 בקנה מידה של 1:2,000 מסומנים בשכונה רק 11 בתים.
עם הזמן, החלו בתי השכונה "לחבוק" את מושב הזקנים.
תנופת הבנייה לא פסחה על הכפרים הערביים, הכפר ליפתא הלך והתפשט במעלה ההר, ותושביו הקימו את "ליפתא עילית" בצמוד לשכונת רוממה.
מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו חלקם בצמוד למושב הזקנים.
בנייה זו גרמה לכך שבאזור התגוררו זה בצד זה יהודים וערבים במשך כל תקופת המנדט.
המהפך המשמעותי חל באזור עם פרוץ מלחמת העצמאות, תקיפות הגדנ"ע על שייח' באדר הביאו לנטישה המונית של הכפרים הערביים בסביבה, תחילה ננטש שייח באדר ולאחריו ליפתא, עד כי האזור הפך ליהודי בלבד.
וזאת כחלק מתהליך ההפרדה הכללי שהתחולל בעיר כולה.
בתקופה הראשונה, לאורך השנים הראשונות, שימשו ד"ר שמואל ברוך סנדרס, יחיאל מיכל פינס, יצחק אייזיק בן טובים, הרב אברהם אלקנה זקס וישראל דב פרומקין כמנהלי וגבאי המוסד.
מזכיר וסופר המוסד היה אליהו האניג, ובמשך תקופה מילא את מקומו של פרומקין בניהול המוסד.
בשנות ה-20 כיהנו כמנהלי וגבאי המוסד עקיבא עליאש (אביהם של המשפטן מרדכי עליאש והבנקאי אלכסנדר עליאש), שלמה ינובסקי ושלמה ראט.
בשנת 1966 עברה תחנת האוטובוסים המרכזית של ירושלים ממשכנה ברחוב יפו, סמוך ל"בניין העמודים", למבנה חדש שהוקם בשטח בו שכן מושב הזקנים.
בכך תמה תקופה זו בתולדות המוסד שעבר למשכנו החדש בשכונת קטמון ליד מנזר סן סימון.
שמו שונה ל"נווה הורים", ושוכנים בו, על פי אתר האינטרנט של בית האבות, כ־300 דיירים מקשישי ירושלים והסביבה.
האתר מציין כי התקציב השנתי השוטף מגיע ל כ-30 מיליון שקלים.
כ-90% מכוסים על ידי הגורמים המאשפזים, בעיקר משרד הבריאות, משרד העבודה והרווחה הרשויות המקומיות וקופת החולים.
הגירעון השנתי מגיע ל-10% מהתקציב וממומן מתרומות ועזבונות מהארץ ומחו"ל.
מבנה מושב זקנים בעיר העתיקה שימש מאז כפנימייה של ישיבת הכותל, עד להשלמת מבנה הישיבה החדש בסוף שנות ה-80.
מושב בטיחות הוא מתקן המשמש להושבת תינוק בכלי רכב כדי למנוע תזוזה בעת תאונת דרכים או עצירה פתאומית.
את מושב הבטיחות ניתן להתקין במושב האחורי או הקדמי, כשהוא מופנה לכיוון הנסיעה (לחזית הרכב) או לאחור.
לפי ארגון בטרם, מומלץ להושיב תינוקות במושב בטיחות כשפניהם לאחור (כנגד כיוון נסיעה) עד גיל שנתיים.
כמו כן, אין להתקין את מושב הבטיחות במושב הקדמי אם מותקנת בו כרית אוויר, אלא אם כן נותק המנגנון להפעלתה.
החוק הראשון במדינה של ארצות הברית שחייב שימוש במושב בטיחות חוקק בטנסי בשנת 1978 ועד 1985 אומצו חוקים כאלו בכל מדינות ארצות הברית.
מאז אימוץ החוקים ירד מספר הילדים הקטנים שנהרגו בתאונות דרכים במעל 50%.
עם זאת, מחקרים הראו שרוב ההורים אינם משתמשים במושבי הבטיחות באופן נכון.
כן נמצא שילדים רבים נפגעו בעת שנישאו במושב בטיחות מחוץ לרכב.
בשנים 1990–1997 נהרגו שלושה תינוקות מנפילה ממושב בטיחות שהונח במקום גבוה ו-15 תינוקות נהרגו מחנק לאחר שמושב הבטיחות בו הונחו התהפך על משטח רך.
על-פי לתקנות התעבורה, התשכ"א–1961, חלה חובת הושבת ילד עד גיל 3 במושב בטיחות תקני, וילד עד גיל 8 במושב בטיחות או מושב מגביה ("בוסטר").
עד גיל שנה על גב מושב הבטיחות להיות מופנה נגד כיוון הנסיעה (הפנים של הילד פונות לאחורי הרכב).
במונית, מותר להושיב עד שני ילדים על ברכי מבוגרים במושב האחורי ללא מושב בטיחות, ובתנאי שהילדים מתחת לגיל חמש.
במקרה זה על המבוגר להיות חגור ואין לחגור את הילד כלל.
כמו כן, גם באוטובוס ובאופנוע אין חובה לחגור ילד במושב בטיחות.
מושב בחיים הוא מונח במחקר המקרא שטבע החוקר הרמן גונקל בהקשר לחקר הסוגים הספרותיים במקרא .
המושב בחיים הוא ההקשר הסוציולוגי שבו נכתבה יצירה ספרותית או ההקשר הסוציולוגי שבו יצירה כזו עתידה להיות מבוצעת (אם מדובר ביצירה בעלת מאפיינים ליטורגיים), לדוגמה: האם מדובר בשיר שהושר בבית המקדש, או בסיפור שסופר מסביב למדורת השבט, וכיוצא בזה.
כתוצאה מהבנת המושב בחיים ניתן להבין טוב יותר את הקשרו של הטקסט, מבנהו ומטרותיו.
מושג זה התקבל כמושג יסוד בחקר המקרא ואף מחוץ לתחום זה.
בבלשנות, המושב בחיים מתייחס לפרגמטיקה.
הרעיון העומד בבסיס שיטתו של גונקל הוא שבספרות המזרח הקדום בכלל, ובתנ"ך בפרט ישנה הקפדה על ייחודיות הצורות הספרותיות השונות למצבים חברתיים ונפשיים ספציפיים.
לדעת גונקל, הצורות הספרותיות השונות בספרות המקרא התפתחו והתגבשו עוד קודם שעלו על הכתב כמקטעים בתוך מסגרת ספר תנ"כי זה או אחר.
השקפות שונות, טקסים שונים ומציאויות חברתיות באו לידי ביטוי בצורות ספרותיות שונות - מזמורים, נאומים, סיפורים, שירים וכו'.
על כן, גונקל סבר כי הבנת מהותם של טקסטים מקראיים שונים תלויה ביכולת ההפרדה בין הצורות השונות ובעמידה על גלגוליו של הטקסט מהשלב הראשוני האוראלי, ועד לצורתו הנוכחית באמצעות התחקות אחר התפקיד שמילאו הצורות השונות בחייהם של אנשי אותה תקופה.
חיפוש זה מכוון לשאלה באילו הזדמנויות חוזרות סופרו או הושרו הקטעים השונים.
גונקל עצמו יישם את תורת הצורות שלו בעיקר בהבחנה שערך במבוא שלו לספר תהלים בין סוגי המזמורים השונים שבספר זה - המנונים, מזמורי המלכת האל, תלונות, תודות ומזמורי מלך.
כמו כן, החל בסיווג גם באשר לאגדות ספר בראשית וגם באשר למושבם בחיים של נאומים שונים בספרי נביאים.
את דרכו של גונקל המשיכו תלמידיו ובהם (1877–1927) ואלברכט אלט אשר אימץ את שיטת החיפוש אחר המושב בחיים בהקשר של החוק המקראי, מתוך כוונה לעמוד באמצעות כך על שלבי התפתחותו.
מושב אסלה היא יחידה תלויה המורכבת ממושב ומכסה, המקובעת על אסלת בית השימוש לצורכי נוחות והיגיינה.
מושב האסלה מורכב מהמושב עצמו, עליו מתיישב המשתמש, והמכסה – המשתרע על האסלה כאשר היא לא בשימוש, בין היתר על מנת למנוע סירקולציה של ריחות לא נעימים של צואה.
המושב בדרך כלל מורם במהלך השתנה של גבר, או במהלך ניקיון השירותים.
מאז השליש האחרון של המאה ה-20 רוב מושבי האסלה עשויים מפלסטיק.
במאות השנים שלפני כן היה המושב עשוי עץ וזכה לכינוי "קרש".
סוגיה הומוריסטית ביחס למיקום מושב האסלה בקרב זוגות נוגעת לעובדה שגברים רגילים להרמת המושב בזמן ההשתנה, על מנת למנוע כתמי שתן על המושב, אולם לנשים אין צורך בכך ולרוב הן אינן מרימות את מושב האסלה, ואף מצפות מהגברים להשיבו למקומו למטה.
סוגיה זו זכתה למגוון בדיחות במדיומים שונים.
התאחדות השרברבים הבינלאומית קבעה כתקן לבתי-שימוש בשירות הציבור מושבי אסלה בעלי פתח מלפנים.
לתקן זה אין משמעות חוקית.
מטרת הפתח היא להקל על נשים בפעולת הניגוב.
מוש קאשי (נולד ב-4 בנובמבר 1966 בירושלים) הוא צייר ואמן ישראלי.
מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
ביצירותיו מעלה קאשי סוגיות העוסקות במקומו של הציור בעידן העכשווי.
קאשי נולד בשנת 1966 בירושלים למשפחה בת 8 נפשות.
אביו אפרים קאשי היה בנאי ב"סולל בונה" והשתתף במשך שנים בבניית מוזיאון ישראל.
קאשי למד בילדותו בחוג ציור במוזיאון.
כנער למד בפנימיית בן שמן.
שנים אלו הניבו מאוחר יותר את סדרת הציורים "Cronos", ובה ציורי שדות רחבים, אפלים ושחורים מקצה לקצה.
בין השנים 1984–1987 למד קאשי במדרשה לאמנות ברמת השרון, ובשנים 1989–1990 השתלם בלימודי ציור בניו יורק, ארצות הברית.
בשנים 1998–2000 השלים את לימודי התואר השני באמנות וחינוך באוניברסיטת ברטון–הול (Breton Hall) בלידס, בריטניה.
קאשי הציג לראשונה בשנת 1992, אז זכה בפרס קרן שרת לאמן הצעיר.
ב-1994 זכה בפרס האמן הצעיר ממשרד המדע והאומנויות.
ב-1996 קיבל מלגת שהייה ב-"Cité des Arts" בפריז, צרפת.
באותה שנה זכה בפרס לאמן הצעיר מקרן Foundation Blumenkopf.
ב-1997 קיבל את פרס עידוד היצירה.
באותה שנה החל קאשי לכהן כמרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
ב-2003 הציג קאשי את יצירותיו ב-"Landscape Art Forum" בברלין, גרמניה.
ב-2004 זכה בפרס שרת החינוך לאמנות פלסטית, ובאותה השנה קיבל מלגה מטעם מפעל הפיס לספר-אמן שיצא לכבוד תערוכת היחיד שלו "cronos" ב-2006 בגלריה נגא בתל אביב.
ב-2010 הציג קאשי מיצב בתערוכת יחיד שנקראה "שם איי הזהב", בבית ביאליק, תל אביב.
בשנת 2012 הוזמן להציג תערוכת יחיד מקיפה מעבודותיו במוזיאון תפן; לכבוד התערוכה יצא לאור ספר אמן שהופק בשיתוף ובתמיכת מוזיאון תפן וגלריה נגא, תל אביב.
עבודותיו של קאשי נמצאות באוספי מוסדות ציבוריים, מוזיאונים ואנשים פרטיים בארץ ובעולם.
בין האוספים, מוזיאון ישראל, המוזיאון הפתוח תפן, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון הרצליה.
קאשי הציג את יצירותיו בתערוכות רבות בארץ ובעולם, בהם במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, המשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון חיפה לאמנות, המוזיאון הפתוח תפן, ומוזיאון מגנס בברקלי קליפורניה.
הציג בירידי אמנות נבחרים בחו"ל: בברלין, ניו יורק, פריז ומיאמי.
קאשי הוא פנתאיסט עכשווי ששדה המחקר הציורי שלו נסמך על מראות ודימויים מהטבע.
ציוריו כוללים שדות, עצים וסבכים, נופים ומרחבים המנסים לבטא מקום שהוא עוצר זמן, שהוא ללא זמן וללא מקום.
ציוריו של קאשי אינם נוצרים כציורים בודדים אלא כסדרות.