tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת המרד הערבי הגדול שימש הכפר כמחסה לפורעים שבין שאר פעולותיהם ירו על נוסעים יהודים בכביש.
במסגרת הקמת מצודות למשטרה הבריטית בהתאם לתכנונו של סר צ'ארלס טגארט הוקמה בשנים 1941-1940 מצודת משטרה בצומת שמדרום לכפר שבו הצטלבו הדרכים הראשיות מיפו לרמלה ומיהודייה לראשון-לציון.
ב-1927 פרסמה רשות העתיקות דו"ח לפיו במרכז הכפר עמד מסגד שכונה ג'אמע עבד אלע'ר.
תחת המסגד הייתה קריפטה שהובילה לתא תת-קרקעי שהכיל קבר קדוש.
ממערב לכפר ומצפון לצומת הראשי הוקמה ב-1944 בלב הפרדסים מטוויית 'גולדן ספינדל' על ידי חברת 'האחים אבו לבן', שמנהלה היה אחמד אבו לבן מוסלמי תושב יפו, שהיה חבר במועצת עיריית יפו וחבר הוועדה הלאומית שלה.
במטווייה ייצרו בדים באמצעות מכונות חדישות יחסית.
חומרי הגלם והעובדים המקצועיים הובאו מסוריה.
בתחילת מלחמת העצמאות פינו בעלי החברה חלק ממכונות הייצור וציוד יקר ערך של המטווייה לשכם, והמפעל שבק חיים.
במבני המטווייה התמקמה מחלקה של אנשי כנופיות ערביות, שהיו תחת פיקודו של חסן סלאמה, מפקד הכנופיות הערביות במחוז לוד.
במלחמת העצמאות הותקפו מספר פעמים מכוניות של יהודים שנסעו סמוך לכפר ביריות ובמוקשים.
בית הקרן הקיימת על יד בית דגן היה בית מבודד בשטח הערבי ושימש כחלק ממערך אבטחת הדרך לירושלים.
בבית שהו נוטרים יהודים והוא היה נתון להתקפות מתמידות מצד הכפר בית דג'ן הסמוך.
בדצמבר 1947 התמקם בו כוח פלמ"ח בתחילת ינואר פוצץ אחד מחדרי הבית ולוחם אחד נהרג.
באמצע פברואר 1948 הוחלף כוח הפלמ"ח במחלקה מגדוד 51 של חטיבת גבעתי.
הבית בן שלוש הקומות הפך למשלט קדמי.
ערביי הסביבה תקפו את הבית כמה פעמים ואף הצליחו ב-19 בפברואר להחריבו באמצעות מכונית תופת, אך המגינים הצליחו להדוף בגבורה ובעקשנות את כל ההתקפות, אף על פי שהיו נצורים במקום לסירוגין במשך כשישה שבועות עד תום מבצע חמץ בתחילת מרץ נפגע יהודי נוסף בבית מזריקת רימון.
ניסיונות נוספים לכיבוש המקום נעשו במחצית השנייה של חודש מרץ.
בחודשים ינואר ופברואר פוצצו אנשי ההגנה כמה בתים בכפר ששימשו מרכז לכנופיות וכעמדות ירי לעבר הכביש.
בתחילת מרץ 1948 הגיעו לכפר לוחמים עיראקים.
בסוף אפריל 1948 עברו תושבי בית דג'ן בחסות המשטרה הבריטית לרמלה.
ב-15-14 במאי נכבש הכפר על ידי חטיבת 'קרייתי.
בזמן ההפוגה הראשונה נהרסו בתי הכפר שהיה קרוב לחזית במטרה למנוע חזרת התושבים והשתלטות האויב.
ביוני אותה שנה סיכם בן-גוריון לעצמו כי הבתים נהרסו, ככל הנראה על סמך דיווח של יוסף ויץ, אולם בספטמבר מצאו את הכפר מתאים ליישוב של עולים יהודים.
ב-27 בדצמבר 1948⁩ דיווח עיתון "הארץ" כי בכפר התיישבו כ-250 משפחות, רובם מעולי בולגריה; הכפר שוקק חיים אך יש בו גם בתים הרוסים רבים, כולל מבנה בית הספר שהועלה באש, ושורת מבנים הקרובים לכביש הראשי שצה"ל פוצץ.
על אדמות הכפר הוקמו היישובים בית דגן, משמר השבעה, גנות, חמד וכן מספר שכונות של ראשון לציון.
באוקטובר 1948 הוקמה במטווייה הנטושה סדנת תחבורה 14 שהייתה כפופה לשירות התחבורה.
בינואר 1949 הפכה לבית מלאכה בסיסי 684 ולימים שלוחה של מרכז שיקום ואחזקה (מש"א) 7100 בתל השומר.
שכונת בית דוד היא השכונה היהודית הרביעית שהוקמה מחוץ לחומות ירושלים.
היא הוקמה ב-1873, ושוכנת ברחוב הרב קוק שבמרכז ירושלים, מול מכללת הדסה ובצמוד (מדרום מזרח) לרחוב ד"ר אברהם טיכו.
השכונה משמשת כיום בעיקר למגורים ולישיבה.
עד ינואר 2015 שכן בה מוזיאון התהילים.
החצר המקבילה כוללת את בית הרב קוק ובעבר שכנה בה ישיבת מרכז הרב.
שכונת בית דוד נבנתה ביוזמתו ובמימונו של דוד רייז, נדבן יהודי בן העיר יאנובה שבפולין, אשר השכונה נקראת על שמו.
רייז התגורר באחרית ימיו בעיר העתיקה בירושלים, ובראשית שנת 1873 בילה את סוף השבוע בשכונת נחלת שבעה הסמוכה.
במהלך השבת שמע רייז דרשה נלהבת בבית הכנסת מפיו של יוסף ריבלין, ממקימי נחלת שבעה, שקרא לציבור לתת כתף ולהשתתף בהקמת שכונות חדשות מחוץ לחומות ירושלים.
רייז התרשם עמוקות מן הדברים והחליט בו במקום לממן בעצמו את הקמתה של שכונה חדשה.
במהרה אותר מגרש קטן בצדו הצפוני של רחוב יפו, קרוב מאוד לנחלת שבעה, ונקנה מיושבי הכפר הערבי ליפתא.
את הרכישה והרישום בטאבו ביצע ריבלין, שהיה מעורה בתחום וביקש לסייע לרייז להוציא את תרומתו מהכוח אל הפועל.
בתוך כמה חודשים החלה הבנייה, ובסוף אותה השנה, 1873, עמדה שכונת בית דוד על תלה.
באגף הדרומי שבקומה השנייה השתכן "הוועד הכללי כנסת ישראל" - ארגון חברתי-כלכלי שהוקם במטרה לעזור לעניים, ולרכוש קרקעות בירושלים לשם הקמת שכונות.
הוועד הכללי היה מעורב לימים בהקמת השכונות כנסת ישראל א', ב', וג', הנמצאות בתחומי שכונות הנחלאות.
משרדי הכולל קיימים עד ימינו בשכונת בית דוד.
שכונת בית דוד היא "שכונת חצר" אופיינית, אשר דירותיה בנויות בצמוד זו לזו, והכניסה אליהן היא דרך חצר פנימית משותפת.
הכניסה אל החצר היא דרך שער אחד, שננעל מדי לילה, עד ימינו.
החצר כולה מכסה על פני בור מים ענק, שלו שני פתחים, מהם נשאבו המים במשאבות ידניות.
בכניסה אל החצר ישנו מכסה ביוב עשוי מתכת, ועליו המילים בצרפתית: "אליאנס הישראלי, ירושלים".
בתחתית מכסה הביוב רשומות האותיות העבריות "כי"ח" - כל ישראל חברים.
מכסה זה הוא אחת המזכרות הבודדות בעיר ממחלקת הפרזול בבית הספר היהודי המקצועי בירושלים - כל ישראל חברים, שנבנה על ידי רשת החינוך היהודית-צרפתית - אליאנס.
בראשית המאה ה-20 החל הרב אברהם יצחק הכהן קוק לשמש כרב הראשי של יפו ושל המושבות הראשונות בארץ ישראל, ובשנות ה-20 הפך לרב הראשי האשכנזי הראשון בארץ ישראל ורבה הראשי של ירושלים.
במסגרת מינוי זה העתיק הרב קוק את מגוריו לירושלים, ולשם כך הוספה לכבודו קומה שנייה באגף המערבי של שכונת בית דוד.
בקומה זו שכן בית המדרש הראשון של הישיבה המרכזית העולמית (ישיבת מרכז הרב), משרדו האישי של הרב קוק וכן דירת המגורים שלו.
הבניה עצמו התאפשרה בזכות תרומתו של הנדבן הארי פישל.
מאחר שהשכונה עצמה ננעלה מדי ערב, ביקש הרב קוק כי הכניסה לביתו תהיה מסביב, כדי לאפשר לקהל המבקש לפגשו להגיע אל הבית בכל עת.
לשם כך נבנה גרם מדרגות חיצוני, המוליך מבחוץ ישירות אל הקומה השנייה.
שכונת בית דוד, בניגוד לרוב השכונות הוותיקות בירושלים, השתמרה באופן נדיר בצורה כמעט מושלמת, כולל הריצוף המקורי בחצר, שרידי המשאבות, ולוח ההקדשה לזכרו של רייז.
עד היום מתגוררות במקום משפחות ותיקות לצד משרדי "הכולל המרכזי כנסת ישראל" ובית הרב קוק.
מאמצע שנות ה-90 ועד ינואר 2015 פעל בחצר מוזיאון התהילים, בו הוצגו ציורים, המתארים בצבעים שונים את פרקי ספר התהילים, על פי המשמעות הקבלית של כל צבע.
בינואר 2015 התמקמה בחצר ישיבה, ישיבת קניין דעת אשר מיועדת לבחורים בגילאי הבגרות אשר לומדים במקום, המוזיאון הועבר לרובע היהודי.
בית דין לביקורת משמורת של שוהים שלא כדין הוא בית דין ישראלי מיוחד שתפקידו לקיים ביקורת שיפוטית על החלטות הממונה על ביקורת הגבולות במשרד הפנים להוציא צווים להחזקת שוהים שלא כדין במשמורת.
בסמכותו של ממונה הביקורת להוציא צווים מסוג זה עד ליציאתו של השוהה שלא כדין מישראל או עד שחרורו בערובה.
בית הדין אינו מהווה חלק ממערכת בתי המשפט בישראל, כללי סדר הדין ודיני הראיות אינם חלים עליו, ותפקידו מוגבל לנושא מצומצם יחסית.
למעשה, הוא מהווה שלב ביניים בביקורת שיפוטית על החלטות של גוף מינהלי, שכן החלטותיו ניתנות לערעור בפני בית משפט לעניינים מינהליים.
בתחילה, היו בתי הדין חלק ממשרד הפנים, וב-2004 עברו למשרד המשפטים.
בבית הדין לא מכהנים שופטים שמונו על ידי הוועדה לבחירת שופטים, כי אם דיינים שמונו על ידי שר המשפטים.
עם זאת, כשיר להתמנות כדיין בבתי דין אלה רק מי שכשיר לשמש כשופט שלום.
לפי סעיף 13יד לחוק הכניסה לישראל, שוהה שלא כדין שהושם במשמורת חייב להיות מובא בפני בית הדין בתוך קובע 96 שעות (4 ימים) "בהקדם האפשרי ולא יאוחר מתום 96 שעות", עם אפשרות הארכה מצטברת של עד 72 שעות מטעמים מיוחדים.
אם לא הובא בפני בית הדין בתוך פרק זמן זה, על הממונה כעל ביקורת הגבולות לשחררו.
הן ממונה ביקורת הגבולות, והן השוהה המוחזק במשמורת, רשאים לפנות לבית הדין בכל עת ולבקשו לקיים עיון חוזר בהחלטותיו.
לפי החוק, על הדיונים להתקיים במקום המשמורת.
בתי הדין הוקמו במרכזים מיוחדים למשמורת שוהים שלא כדין שקמו בישראל - גבעון (רמלה) ובית סוהר סהרונים.
ב-2014 הוקם בית הדין לעררים כערכאת ביקורת שיפוטית על החלטות של רשות האוכלוסין וההגירה, בענייני הסדרת מעמד ושהייה בישראל.
בית הדין הוקם בשל תיקון 22 לחוק הכניסה לישראל שנתקבל בשנת 2011. בתי דין אלה הוקמו בירושלים, תל אביב והמרכז, באר שבע והדרום וחיפה והצפון.
ב-2015 הוחלט לאחד מנהלתית את שני בתי הדין.
בית דב יוסף הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים ברחוב אלחריזי 22. מבנה זה נודע בסגנונו הארכיטקטוני הייחודי - סגנון ספרדי מורי, והשונה מהסגנונות המקובלים בירושלים בכלל ומהסגנון הבין-לאומי המקובל בשכונת רחביה בפרט.
מבנה זה נבנה עבור דב יוסף לאחר נישואיו בשנת 1922 לגולדי הופמן, ולאחר מאורעות 1929 שבעטיים החליט דב יוסף לעבור לשכונה יהודית חדשה.
המבנה נבנה על פי תכנונו של האדריכל היהודי - בריטי בנימין צייקין.
המבנה עשוי בטון ומכוסה טיח לבן (ולא אבן, כמקובל בירושלים וכנדרש על פי חוק עזר עירוני).
המבנה בנוי בסגנון ספרדי אקלקטי עם הדגשים מוריים (סגנון המכונה על ידי דוד קרויאנקר בספרו "סגנון פואבלו אספניול" בשל עירוב הסגנונות הספרדיים).
למבנה מרפסת מסוגננת בחזית הבית האופיינית לבתים ספרדיים, סורגים מסולסלים (אלמנט ספרדי נפוץ אולם נדיר ביותר בירושלים), ועיטורי קשתות בסגנון רומנסקי.
המבנה הפך למוקד לשמנה וסלתה של ירושלים, ורעייתו של יוסף אירחה בו את ראשי המנדט הבריטי וראשי היישוב היהודי והמוסדות הלאומיים.
ב-30 ביוני 1946 ("השבת השחורה") הקיפה פלוגה בריטית את הבית וחיפשה בו מידע על ארגון ההגנה.
דב יוסף, ששהה באותה עת בנתניה נעצר יחד עם מנהיגי יישוב רבים אחרים.
לאחר סיום מבצע נחשון ועם מינויו של דב יוסף למושל האזרחי של העיר ירושלים, נהג יוסף לארח בביתו את נציגי הצלב האדום והאומות המאוחדות, ובהם הרוזן ברנדוט.
סגנו של ברנדוט, אגה לונסטרום מספר על האירוח:
בשנת 1975, לאחר מות רעייתו, מכר דב יוסף את הבית לחיים פז אשר הרחיב אותו בשנת 1985 על ידי בניית אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה.
בית האחיות כהן הידוע גם כבית גרשם שלום, על שם הדייר הידוע שהתגורר בו, נמצא ברחוב אברבנאל 28, בשכונת רחביה בירושלים.
בית האחיות כהן נבנה עבור האחיות הלנה, רוזה ולוטה כהן בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. המבנה נבנה מבטון בסגנון הבינלאומי ולא חופה אבן ירושלמית.
חיפוי באבן ירושלמית היה מקובל בירושלים באותה עת (וגם כיום) והיעדר חיפוי אבן בתקופה זו היה יוצא דופן.
המבנה תוכנן על ידי האחות לוטה כהן, שהייתה אדריכלית במקצועה.
המבנה קרוי על שמו של גרשם שלום, מהידועים בדיירי הבית, שתיאר אותו בספרו האוטוביוגרפי, מברלין לירושלים.
שלום ומשפחתו הכירו את משפחת האחיות כבר בברלין.
אביהן, ד"ר ברנרד כהן, היה רופא ידוע וציוני, מתומכיו של הרצל בתחילת דרכו.
האח הבכור של המשפחה, אמיל מוזס כהן, היה רב ליברלי ודרשן מפורסם בזמנו, אשר נאלץ להתפטר מתפקידו עקב תמיכתו הפומבית בציונות.
לאחר שעלו חלק מבני המשפחה לישראל, גר האח בתל אביב, וב-1920 עברו האחיות להתגורר בירושלים.
הן שכרו דירה ברחוב החבשים, "בבית ערבי שמשפחת בוּדיירי (מהמשפחות הערביות המיוחסות של אותו הזמן) הייתה משכירה ליהודים".
לאחר נישואיהם של שלום ואֶשָה, שכרו גם הם חדר בדירה זו, והפכו לשכנים של האחיות.
על האחיות והיחסים בין דיירי הבית באותו זמן, כותב שלום:
שלום שמר לאורך השנים על יחסי ידידות עם האחיות ובפרט עם לוטה כהן, וכאמור אף עבר, בשנת 1936, להתגורר בביתן, שנקרא מאוחר יותר על שמו.
דייר מפורסם נוסף - אם כי זמני - בבית זה, היה הסופר ש"י עגנון.
עגנון, אשר ביתו בשכונת תלפיות נהרס ונבזז במהלך פרעות תרפ"ט והוא עצמו ניצל מהן בנס, נאלץ לעזוב את ביתו שוב לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, בשל התלקחות הקרבות בין מדינת ישראל לארצות ערב וקִרבת ביתו לאזור הלחימה.
מאותו זמן ועד סוף דצמבר 1948, הוא התגורר בבית שלום ללא אשתו (שהתגוררה לא הרחק משם) והמשיך שם את עבודתו הספרותית.
משניזוק הבית בתלפיות בשנית, הפעם עקב ההפגזות על השכונה, זקוק היה לתיקונים.
שוב נאלץ עגנון לעזוב את ביתו ולהתגורר, בפעם השנייה, בביתו של שלום.
במהלך תקופה של חצי שנה, בין פברואר לאוקטובר 1949, התגורר עגנון בבית יחד עם אשתו, ובכל אותו זמן שהו בני הזוג שלום בשבתון בארצות הברית.
בזמן שהתגורר בביתו של שלום, כתב עגנון את הסיפור עידו ועינם.
העלילה מתארת סופר אשר עובר להתגורר בבית מכריו, בני הזוג גרייפנבך, על מנת להשגיח על הבית בזמן שהותם בחו"ל.
עוד קודם לכן, מסופר כי הסופר היה דייר זמני בבית זה, לאחר פרעות תרפ"ט, שבמהלכן החריבו הערבים את ביתו.
אחת מהדמויות המרכזיות בסיפור היא החוקר ד"ר גדעון גינת, מחבר ספרי דקדוק על "לשון עידו" ומחקרים על "ההמנונים העינמיים" שהתגלו על ידו, השוכר חדר בבית.
יש הטוענים כי דמותו של ד"ר גינת מבוססת על גרשם שלום.
שלום עצמו הכחיש טענה זו מכל וכל וטען כי: "אני אינני מכיר את עצמי בזה.
הד"ר גינת זה לא אני".
ואילו עגנון טען (בקשר לטענה דומה שהועלתה בקשר לספרו שירה): "מימי לא נתכוונתי להעלות בסיפורי דמות שיכולים לומר עליה, לפלוני זה נתכוון המספר, אלא ברית כרותה למספר אמיתי, שכל נפש שהוא עושה בסיפורו, נפש חיה היא".
מבקרי הספרות חלוקים בדעתם בקשר לשאלה זו, אם כי בהחלט ניתן לעמוד על דמיון מסוים (אך לא זהות) בין ד"ר גינת ושלום, בפרט לאור הפרטים האוטוביוגרפיים ששזר עגנון בסיפור על דמות הסופר בו.
במהלך השנים אסף שלום בביתו שברח' אברבנאל כ־25,000 ספרים.
כמחצית האוסף היוותה ספרייתו בתורת הסוד היהודית, שנחשבת לאוסף הדפוסים הגדול ביותר בעולם בתחום זה.
מרבית הספרים בתורת הסוד היהודית סודרו על גבי המדפים שהיו תלויים על הקיר שמאחורי שולחן עבודתו.
הספרים שחיבר שלום סודרו במרכז הקיר.
בחדר האורחים ובשאר חדרי הבית סודרו שאר הספרים שבמדעי הרוח הכלליים.
מספר שנים לאחר שנפטר, ובהתאם להוראות שהשאיר, הועברו אוסף הספרים וארכיונו האישי של שלום מהבית לבית הספרים הלאומי.
אוסף הספרים סודר שם בשני אולמות קריאה נפרדים משאר ספרי הספרייה, וידוע בשם אוסף גרשם שלום.
בית דַאדֵשכֵּלִיאָנִי (בגאורגית: დადეშქელიანი) הייתה משפחה אריסטוקרטית בהררי צפון-מערב גאורגיה במחוז ההיסטורי סוואנתי.
הם שלטו בנסיכות סוואנתי משנות העשרים של מאה השמונה עשרה ועד ל-1857.
על פי משפחת דאדשכליאני מוצאם הוא משושלת שמחלים של טארקי שבדאגסטן.
לעיתים הם מתיימרים להיות ממוצא בית גלובאני , שושלת נסיכים עתיקה מסוואנתי הנזכרת ברשומות הגאורגיות מאז המאה השלוש עשרה.
אחד מנסיכי גלובאני היה שר האוצר של תמר המלכה.
רבים מנציגי המשפחה מונו כחונכים ליורשי העצר ושופטים, כיוון שגלובאני נודעו בשל השכלתם הנרחבת, אינטליגנציה, יושר ורציונליות.
משפחת גלובאני הייתה השליטה של נסיכות סוואנתי בשנים 1360 ועד אמצע המאה השבע עשרה, בהם נגזלו אדמותיהם בידי נסיכי בית דאדיאני .
עם כיבושם של הדאדיאנים את הנסיכות הם רצחו את כל משפחת גלובאני מלבד הנסיכה גלובאני ושני בניה, שהצליחו להימלט למחוז קברדה.
הבן הבכור, דאדש גלובאני, נישא לאצילה הקברדינית ושמו שינה צורה לשם משפחה מקומית נפרדת, דאדשכליאני.
בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה, בעזרת הקברדינים, כבשו הגלובאנים את סוואנתי וחיסלו את שבט ריצ'גביאני המתחרה.
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה, התפצלה נסיכות סוואנתי בפועל לשתיים, סוואנתי עילית שנשלטה על ידי דאדשכליאני וסוואנתי תחתית נשלטה על ידי גלובאני.
שני השליטים חלקו את אותו שלט האצולה.
בניצחון על המאבק הפנימי בסוואנתי, שלטה המשפחה בנסיכות סוואנתי משנות החמישים של המאה השמונה עשרה ועד לשנת 1857. בשנת 1833, הם קיבלו את ריבונות האימפריה הרוסית והמשיכו ליהנות במידה רבה של אוטונומיה.
הרוסים התערבו בסכסוך אלים בין שני ענפים של משפחת דאדשכליאני, ובסופו של דב, סיפחו את הנסיכות בשנת 1857.
הסכסוך הממושך בין הדאדשכליאנים, ההתנגדות שלהם לשלטון הרוסי, וההתנדנדות בנאמנותם לרוסים בתקופת מלחמת קרים (1854-1856), הובילה להתערבות ישירה של הרוסים.
בשנת 1857, הנסיך אלכסנדר בריאטינסקי (1856-1862), הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, הורה על כיבוש נסיכות סוואנתי בכוח צבאי.
קונסטנטין, המתאווארי של סוואנתי, ניסה לנהל משא ומתן, אבל הודח ב-11 בספטמבר 1857, ונצטווה לצאת לגלות בירוואן.
בפגישת הפרידה, שהתקיימה בכותאיסי, ב-27 באוקטובר של אותה שנה, הוא התווכח עם מושל פלך כותאיסי, אלכסנדר גגארין והרג אותו יחד עם שלושה מאנשיו.
כאשר נתפס נשפט במשפט צבאי מהיר והוצא להורג ביריה.
בשנת 1858 בוטלה הנסיכות והפכה למחוז באימפריה הרוסית והוצב בראשה מושל .
רבים מנציגי המשפחה הוגלו לסיביר ולמחוזות רוסיים אחרים, ויתר הדאדשכליאנים שנותרו נושלו מזכויותיהם האציליות.
בית דאנקלד הוא בית מלוכה היסטוריוגרפי שמתאר את המלוכה הסקוטית בין השנים 1034–1040 ו-1058–1290.
גנאלוגית, מדובר בצאצאי דאנקן הראשון.
בית דאנקלנד עלה לשלטון לאחר שנתיים של מלחמת אזרחים בתקופת שלהי בית אלפין.
המלך הראשון של שושלת זו היה מלקולם השלישי והוא שקבע כי בנו הבכור ירש את כס המלוכה ולא כקודמיו, שהיורש נבחר מבין מספר אצילים אפשריים (טניסטריה).
בתקופה זו גברה ההשפעה החיצונית של ממלכת אנגליה ונורווגיה על סקוטלנד, וכחלק מהתקופה היה מלכי סקוטלנד ואסלים של המלך האנגלי.
בתקופה זו איחדו המלכים את סקוטלנד והרחיבו את עצמותה כממלכה עצמאית - אף שהדבר גרר סכסוכי גבול עם אנגליה הסמוכה.
בית דאנקלנד נפל בשנת 1286 כאשר אלכסנדר השלישי נפטר לאחר שנפל מסוסו, ויורשתו היחידה הייתה מרגרט מסקוטלנד, שהייתה בת שלוש באותה עת, ונפטרה לאחר הגיעה לסקוטלנד ובטרם הוכתרה.
בעקבות מותה החלה מלחמת העצמאות הסקוטית הראשונה.
דיוקן שם מודרני שם גאלי מסורתי משפחה תקופת שלטון תואר כינוידאנקן הראשוןדונכאד מק קריניאןנכדו של מלקולם השלישי1034 – 1040Rí Alban מלך אלבההחולני
בית דטלף-רובדר הוא מבנה ברחוב וילהלמשטראסה שבמרכז העיר ברלין, בירת גרמניה.
במקור נבנה כמשכנו של המיניסטריון האווירי (Reichsluftfahrtministerium) של גרמניה הנאצית, וכיום הוא משמש כמשכנו של משרד האוצר הגרמני.
בית דטלף-רובדר נבנה בשנים 1935–1936 על חורבותיו של משרד המלחמה הפרוסי שהוקם בשנת 1819 ונהרס.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט זאגביל, שתכנן גם את חידוש שדה התעופה טמפלהוף בברלין.
תכנון המבנה בסגנון הניאו קלאסי מהווה דוגמה לאדריכלות הנאצית המתאפיינת במבנים עצומי ממדים, בעלי קנה מידה בלתי אנושי.
המבנה בנוי משלד של בטון מזוין, ומכוסה בציפוי של אבן גיר ושיש, אשר הגיעו מכ-50 אתרי כרייה שונים.
אורכו של המבנה יותר מ-250 מטרים, והוא נמשך לאורך כל הקטע שבין הרחובות פרינץ אלברכט ולייפציגר.
למבנה שבע קומות, ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע.
בבניין 2,800 חדרים ולאורכו נמתחים מסדרונות באורך כולל של שבעה קילומטרים.
בבניין 4,000 חלונות ו-17 גרמי מדרגות.
עם השלמתו הועסקו בו כ-4,000 עובדי חיל האוויר ועובדי מנהל התעופה האזרחית של גרמניה הנאצית.
בית דטלף-רובדר כמעט לא נפגע מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה שופץ במהירות בידי הסובייטים.
כוחות הכיבוש הציבו בבניין את מפקדתם, ובשנת 1948 הועבר המבנה לידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בשנים 1950–1952 נוסף לחזיתו הצפונית של המבנה הפונה לרחוב לייפציגר, ציור קיר באורך 18 מטר, שעשוי מלבני פורצלן ומתאר את האידיאל הסוציאליסטי של גרמניה המזרחית הצועדת לעבר עתיד מזהיר ומאושר.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה עבר הסניף הברלינאי של משרד האוצר הגרמני למשכנו בבניין, ובשנת 1999, לאחר שיפוץ מקיף, השתכן בו משרד האוצר של גרמניה.
בית דין לממונות הוא בית דין פרטי שדן כבורר בסכסוכים ממוניים על פי עקרונות המשפט העברי.
בתי דין לממונות קיימים בדרך כלל בריכוזי המגזר החרדי והדתי בעולם.
הבסיס המשפטי לפעולתם משתנה ממדינה למדינה.
בעבר נהגו בתי דין לממונות בישראל לדון ולפסוק בנושאים מגוונים, בהם דיני נזיקין וקניין, תוך הסתמכות על חוק הבוררות.
בשנת 2006 פסק בית המשפט העליון כי בית הדין הרבני, להבדיל מבית הדין לממונות, אינו מוסמך בחוק לשמש כבורר, ולהחלטותיו אין תוקף חוקי.
לפיכך, צדדים המעוניינים להכריע בסכסוך כלכלי שביניהם על פי דין תורה יכולים לפנות לבתי דין פרטיים, וביניהם בית הדין לממונות, עליהם עדיין חל חוק הבוררות.
מדינת ישראל תומכת כספית בחלק ממבתי הדין לממונות, על פי מבחני תמיכה.
בישראל מוקנית על פי חוק סמכות השיפוט לבית משפט, באמצעותו יכול תובע לכוף על נתבע בעל כורחו את ההתדיינות ביניהם, הנעשית על פי שיטת המשפט הישראלית.
לצד מערכת בתי המשפט קיימים מוסדות בוררות שונים, שקיומם מתאפשר מכח חוק הבוררות, המאפשר לצדדים לסכסוך ממוני להתדיין בפני בורר המוסכם על שני הצדדים.
על פי החוק, הבורר מחויב לעשות את תפקידו בנאמנות, אך אינו מחויב דווקא לשיטת המשפט הישראלית או לחוק הישראלי.
לצד מספר עקרונות אותם קובע החוק לבוררות תקינה, ניתן גם תוקף ויכולת אכיפה לפסקי דין שהוצאו במסגרת הליך בוררות תקין.
היות ששיטת המשפט הישראלית אינה חופפת לשיטת המשפט העברי, מאפשרים בתי הדין לממונות התדיינות בעלת תוקף בסכסוכים ממוניים לתובע ונתבע הפועלים לפי שיטת המשפט העברי.
קהל היעד של בתי הדין לממונות הוא בעיקר הציבור הדתי והחרדי, הפונה לבתי הדין בעיקר בשל תפיסות דתיות הקיימות בקרב חלק מאוכלוסיות אלה, הגורסות איסור הלכתי לדון בבית משפט ממלכתי.
חלק מתפיסות אלה נובעות, במקרה הטוב, משאיפה לקיום הליך משפטי על פי דין תורה, ולפי דעות אחרות, מעמדן הוא כשל "ערכאות של גויים".
היבט נוסף הוא קיומם של יתרונות שונים בהליך משפטי זה, בהשוואה לערכאות מקבילות.
גם בתי הדין עצמם מעדיפים את מוסד הבוררות על פני דין בכפייה מנימוקים הלכתיים, כדוגמת אי־היכולת לכפייה כאשר הדיינים אינם סמוכים, ועקב חוסר במסורת שיפוטית הנוגע לשיפוט בכפייה ועל פי עקרונות דין תורה.
בבתי הדין לממונות נידונים בדרך כלל סכסוכים ממוניים בסכום של עד עשרות אלפי שקלים.
בית הדין הראשון שיוחד לדיני ממונות הוקם בירושלים בשנות התש"ל והרכבו כלל את הרבנים הרב ברוך יצחק לוין והרב בן ציון אבא שאול והרב ישראל גרוסמן.
בשנת תשל"ח הרב הראשי והראב"ד לירושלים הרב יעקב בצלאל ז'ולטי לאחר היבחרו כרב ראשי צירף את בית הדין הזה למועצה הדתית בירושלים, והוא קיים עד היום ומונה חמישה הרכבים שונים.
בהמשך, הרב ישראל גרוסמן פרש והקים בית דין לממונות עצמאי תחת מסגרת אגודת ישראל, גם בד"ץ אגודת ישראל קיים עד היום בהרכב דיינים אחד.
הרב אברהם דב לוין שכיהן בראשות שני הרכבים במועצה הדתית כממלא מקום אביו הרב ברוך יצחק, פרש אף הוא בשנת תש"ס והקים בית דין עצמאי לממונות בירושלים בשם "בית דין ירושלים", והוא מונה כיום חמישה הרכבים שונים.
בתי דין לממונות בציבור החרדי
אחד מבתי הדין הבולטים בציבור החרדי הוא בית דינו של הרב ניסים קרליץ בבני ברק.
בירושלים ישנם מספר בתי דין בולטים לחלקם יש סניפים ברחבי הארץ, ביניהם בית דין צדק של העדה החרדית, בית הדין הישר והטוב, ובית הדין נתיבות חיים שבשכונת מטרסדורף בירושלים.
בראשית שנות התש"מ הקים האדמו"ר מבעלז את רשת בתי הדין לממונות של החסידות הפועלים במספר ערים בארץ, כירושלים בני ברק אשדוד ועוד, תחת השם בד"ץ מחזיקי הדת.
בתי דין לממונות בציבור הדתי-לאומי
בציבור הדתי לאומי פועלת בין השאר רשת בתי הדין לממונות "ארץ חמדה גזית", אשר מאגדת שמונה בתי דין: בירושלים, חיפה, פתח תקווה, רמת גן, בית שמש, שדרות, עפרה, וקצרין.
רשת זו היא איחוד של בית הדין "משפט והלכה בישראל" שהקים כולל ארץ חמדה וארגון "גזית" אשר הוקם על ידי הרב ד"ר משה בארי.
יוזמה חדשה בשם 'לכתחילה - מערך בתי הדין לממונות' הוקמה באלול תשפ"א, ומאגדת בתוכה כשלושים בתי דין בציונות הדתית.
באתר לכתחילה, ניתן למצוא בין השאר את תקנות סדר הדין, ופרטי בתי הדין לשם הגשת תביעה.
בית דוד וולפסון הוא מבנה השוכן בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים, אשר נחנך ב-15 באפריל 1930. הבניין הכיל בראשיתו את בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי וכיום שוכנת בו הפקולטה למשפטים וספריית משפטים.
שמו של הבניין ניתן לו על שם המנהיג הציוני דוד וולפסון.
בד בבד עם הקמת האוניברסיטה העברית, הורגש הצורך הממשי בספרייה אקדמית שתשמש את האוניברסיטה, וכך הוחלט להכניס את בית הספרים הלאומי תחת כנפיה.
הספרייה, ששכנה עד אותה עת ב"בית נאמן" שברחוב החבשים לא יכלה לשמש את האוניברסיטה כראוי, ואף לפני כן, התקשתה להתנהל בבניין מצומצם זה.
הפתרון לכל הבעיות הללו היה בניית בניין חדש לספרייה בהר הצופים, ואכן, בניין זה היה השני (לאחר בניין הפקולטה לכימיה ולמיקרובילוגיה) שהוחל בבנייתו בקמפוס.
הבנייה מומנה על ידי קרן מיוחדת שהוקמה לאחר שבצוואתו ציווה דוד וולפסון להקדיש את מרב כספו לצורך "מטרות ציוניות בארץ ישראל...
מה שישמש את האומה כולה".
בינואר 1922, בהמלצתו של היינריך לווה, החליט ועד הנאמנים של הקרן להשתמש בכסף לבניין הספרייה.
נחום סוקולוב ולווה הכריזו בחגיגיות על תוכנית הבנייה מעל במת הקונגרס הציוני הי"ג, והדגישו שזה יהיה הבניין היהודי-חילוני המונומנטלי הראשון בירושלים.
הקרקע להקמת המבנה נקנתה על ידי קק"ל בתרומותיהם של יצחק גולדברג ואליהו כדורי, תכנון המבנה נמסר לידי האדריכלים פטריק גדס ופרנק מירס והוצאת התוכנית לפועל ניתנה בידי בנימין צ'ייקין.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-18 ביולי 1926. השלמת הבנייה התעכבה מספר שנים עקב המשבר של חברת סולל בונה ורעידת האדמה של 1927 וב-15 באפריל 1930 נערך טקס חנוכת הבית, שבו נאמו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור, קנצלר האוניברסיטה יהודה לייב מאגנס ומנהל בית הספרים הלאומי שמואל הוגו ברגמן.
עם המעבר לקמפוס האוניברסיטה המרוחק, התמעטו מבקרי הספרייה שלא מבין שורות האוניברסיטה, והיא איבדה רבות מצביונה העממי, ונעשתה יותר לספרייה אקדמית.
החוסר הושלם כשבאי כוח הספרייה סייעו בידי לשכת בני ברית בהקמת ספרייה עירונית בתוככי ירושלים, תוך שימוש בספרים הכפולים של הספרייה הלאומית (דבר שהותנה בחוזה עוד כשעברה הספרייה מידי ארגון בני ברית לידי ההנהלה הציונית כחמש עשרה שנה קודם לכן).
למרות השיפור המשמעותי על פני המבנה הקודם, גם בניין רחב ידיים זה לא עמד בקצב התרבות הספרים בספרייה, ובשנת 1940 נוספו לו שלושה חדרים, שגם הם לא הספיקו לצורכי האחסון המרובים.
בחדר שמתחת לכיפה הציב מאגנס את משרדו.
אולם הקריאה המרכזי של הספרייה שימש גם כאולם כנסים של האוניברסיטה, ובו נשא מאגנס את נאומו השנתי עם פתיחת הלימודים.
הבניין נותר נטוש בהר הצופים, ובמשרדו של מאגנס הוקמה עמדת שמירה שכונתה בשמו.
עם איחוד ירושלים, החלו עבודות בנייה בקמפוס הר הצופים, כשחלק מהבניינים הישנים נהרסו וחלקם שומרו.
איכות הבנייה הטובה ומספר החדרים הרב הכריעו את הכף לטובת שימור של בית וולפסון.
הבניין עוצב בידי האדריכלים גדס, מירס וצ'ייקין, וריהוטו עוצב בידי לוטה כהן.
במשרדו של מנהל הספרייה ניצבו רהיטים שהובאו מביתו של וולפסון, וכן שטיחים מעזבונו, ובכללם חתונה אלגורית.
הבניין הצטיין באדריכלות אקלקטית שאימצה מהסגנון המקומי את הכיפה בראש המבנה, נסיגות ובליטות במתאר הבניין וסוגים רבים של עיבוד אבן
בית דבור הוא אתר מורשת בהרצליה, המיועד לשימור בזכות הארכיטקטורה הייחודית שלו.
בבית זה התגוררו בנימין דבור, אשתו חנה ובנותיו, זיוה ושילה.
אביה של חנה דבור בנה את הבית בשנת 1933. כתובת הבית היא רחוב נורדאו 20, הרצליה.
הבית היה ייחודי, בשל גודלו וחצרו הגדולה, שאליה היו באים ילדים לשחק אחרי הלימודים.
בשנת 2015 שיפץ את הבית המפיק שמוליק בר דן והמתגורר בו עד היום.
הבית בנוי בסגנון אקלקטי, סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בישראל בשנות ה-20 ועיקרו שילוב בין אדריכלות חדשה לישנה.
בנייתו מודרנית, אך משולבים בו יסודות מהעבר, כגון צריח, קשתות בחלונות ועוד.
הבית של דבור היה מיוחד גם בגודלו, שהיה גדול ביחס לאותה תקופה, ובחצרו הגדולה.
משפחת דבור, הייתה מאוד חמה ולבבית ועזרה לאנשים אחרים.
דוגמה לכך היא, שהם אפשרו למשפחה שלא היה לה היכן לגור, לשהות בבית שבנה בנימין, במקום אחר בהרצליה, ולהפוך את אחד החדרים למכולת כדי שיוכלו להתפרנס.
בנימין דבור נולד ב-6 במאי 1913 ועלה לארץ יחד עם הוריו, במאי 1925, כשהיה בן 11, מווילנה שבפולין.
הם התגוררו בבלפוריה והיה להם משק פרטי.
עברו עליהם זמנים קשים, שכללו מכות עכברים בשדות, בצורת, שיטפונות ועוד.
הוא הצטרף להגנה והיה מחסנאי, מדריך, נוטר ומפקד המקום.
חנה, אשתו, גם פעלה איתו בהגנה.
ב-1930, כשמלאו לבנימין 16 שנים, הוא עבר להרצליה ג', הרצליה המערבית, עבד בפרדס של דודו, בן דבור, שבנה בתים וסלל כבישים בהרצליה, והיה שולח כסף להוריו שנשארו בבלפוריה.
לאחר מכן הוא התחיל לעבוד בעבודות בניין, היה לבנאי מומחה, ברבות הימים היה לקבלן ובנה בתים בהרצליה ג' והרצליה פיתוח.
בנוסף לכך, הוא היה גם חבר ועד הרצליה ג'.
בית דובינר (מוכר גם כבית המשושים) הוא בניין מגורים הבנוי במעלה רחוב צל הגבעה, על הר הבנים ברמת גן ותוכנן על ידי צבי הקר, אלפרד נוימן ואלדר שרון.
מול הבניין נמצא בניין נוסף של צבי הקר, בית הספירלה.
בית דובינר נבנה עבור התעשיין סם דובינר ואשתו בטי בשנים 1961-1963. למבנה שטח של 2200 מ"ר וצורה ייחודית של משושה הבנוי בעצמו מרשת משושים.
330 המ"ר של קומה אופיינית מחולקים בין שתיים או שלוש דירות שגם הן בצורת משושים.
חזונו של הקר היה בניין שיתאים לאקלים הים תיכוני בזכות חצר פנימית, מרפסות רבות וגישה לדירות ללא חלל מדרגות, וכן שילוב של הבניה הערבית הפרטית המקומית יחד עם מבנה קהילתי.
הבניין דורג על ידי כלכליסט כאחד מעשרים המבנים היפים בארץ.
אבא אלחנני קובע בספרו "המאבק לעצמאות של האדריכלות הישראלית במאה ה-20" כי זהו אחד הבניינים המוצלחים ביותר של השלישייה הקר-נוימן-שרון.
בבניין התגורר האדריכל צבי הקר.
בעבר התגורר בו עורך מעריב לשעבר אריה דיסנצ'יק.
בית דולפין היה מלון בשבי ציון שנוסד בשנת 1942. המלון עבר גלגולים שונים והיום הוא נטוש.
בית דולפין נפתח ביוני 1942 בהנהלת רוזה פיש ולוטה איזנברג על חוף ימה של שבי ציון.
לידו היה פנסיון קטן שהוקם קצת לפניו, ולאחר מספר שנים נמכר לקופת חולים ושימש כבית הבראה.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם במקום פנסיון שלישי, בית חוה, שנוהל על ידי המושב.
בשנת 1950 רכש נורמן לוריא בעזרת הוריו את בית דולפין שיפץ אותו והפך אותו למלון בוטיק הראשון במדינת ישראל.
המלון הופעל בחודשי הקיץ בין אפריל לאוקטובר.
באוקטובר 1950 היה בית דולפין בין 11 המלונות בישראל שיועדו לתיירים ועל כן היו פטורים ממגבלות הצנע.
בשנת 1951 נבנה למלון אגף חדש בן 50 חדרים בשתי קומות שהושלם במאי 1953.
המלון משך אליו את שמנה וסלתה של החברה הישראלית, החל מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, וכלה בעשירי ירושלים, תל אביב וחיפה.
את המלון פקדו גם שחקנים ידועים מהוליווד, בהם דני קיי, סופיה לורן, קירק דאגלס והסופר לאון יוריס.
בשנת 1960 התארח במלון תיאודור הויס, לאחר סיום כהונתו כנשיא מערב גרמניה.
בתחילת שנות ה-60 הועבר המלון לחוכר אשר הוריד את רמת המלון ועל כן לוריא ביקש למוכרו.
בתחילת 1964 התכוונה קופת חולים כללית לרכוש את המלון לצורך הפיכתו לבית הבראה, אולם ביקורת ציבורית על הרכישה של מלון כה יוקרתי והסבתו מיעדו כפנינת תיירות, הביאה לדחיית העסקה בחודשיים כדי לאפשר מציאת רוכש מענף התיירות.
באפריל 1964, לאחר שכמעט נואשו הבעלים ממציאת קונה מענף התיירות, רכש חיים שיף את "מלון דולפין" שבשבי ציון, שיפץ אותו והכשיר את המטבח שלו.
בעקבות תפוסה נמוכה, החל שיף לשווק את המלון לחברות גדולות ששלחו את עובדיהם לנופש ובמיוחד לחברי "אגד", שהגדילו ורכשו חלק מהבעלות במלון.
שיף, שלא היה מרוצה מהתנהגות הנופשים במקום, שב ורכש מ"אגד" את חלקה במלון ולאחר מספר שנים, בשנות ה-70, מכר אותו לקופת חולים כללית שעשתה בו שימוש כבית הבראה.
בית דוקו הוא כפר פלסטיני בנפת אל-קודס, הנמצא 12 ק"מ צפונית מערבית לירושלים, בדרום השומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מ-2016, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,895 תושבים.
הכפר מתחבר לירושלים דרך כביש 443. טופוגרפיית הכפר היא הררית, והוא ממוקם כ-650 מטר מעל פני הים.
הכפר גובל בבית ענאן בדרום מערב, בית איג'זא בדרום מזרח, בא-טירה בצפון ובקובייבה בדרום.
שטח הקרקע הכולל של בית דוקו הוא 7,000 דונם, כולל השטח הבנוי.
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר מיושב ברציפות החל מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל.
הכפר שוכן מעל עין סלמן (הנקרא על שמו של סלמן אל פארסי – סלמאן הפרסי).
ממערב למעיין יש בית חווה צלבני שמור היטב, הבנוי בסגנון ארכיטקטוני צלבני, ובו מספר חדרים.
גרעין הכפר בנוי סביב מבנה מקאם (קבר שייח או מקום ציון לכבודו) "שיח איסמאעיל".
על פסגה ממערב לכפר, בגובה של 490 מטר מעל פני הים, נמצאת "חרבת ג'פנא" (אחת ממספר אתרים באזור הקרויים ג'פנא או ג'יפנה).
במקום שרידי מבנים מערות וגתות.
בפסגה שמעל הכפר ממזרח לכפר, בגובה של 760 מטר מעל פני הים, נמצאת "חרבת א-דווייר".
על פי רשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על, חיטה, שעורה, זיתים, עזים וכוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר צנוע הממוקם גבוה על רכס, בצדו הצפוני מערבי יש מעיין".
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית בית דוקו 254 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-328 תושבים, אשר אכלסו 84 בתים.
ב-1945 הייתה בדוקו אוכלוסייה של 420 תושבים מוסלמים, אשר בבעלותם היו 5,393 דונם, כשמתוכם היו 1,610 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,767 שימשו לגידולי דגנים, ו-27 דונם היו שטח בנוי.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בית דוקו לשליטה ישראלית.
על פי מפקד האוכלוסייה ב-1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות, היו בכפר 438 נפש, מהם 16 שמקורם בשטח ישראל.
קרקעות הכפר הופקעו מספר פעמים לצורך סלילת כביש 443, הקמת שכונת "אגן האיילות" בגבעת זאב, בה הוקמה כ-1,000 יחידות דיור לציבור החרדי, ולטובת הקמת גדר ההפרדה במקום.
כתוצאה מכך התדלדלו משאבי הקרקע והמים של הכפר.
על פי הסכמי אוסלו הכפר מוגדר כשטח B.
בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה בין הכפר לגבעת זאב.
לצורך הגדר הופקעו חלק מאדמות הכפר, וחלק אחר נותר מצידה השני של הגדר.
מקור הפרנסה העיקרי הוא החקלאות, בעיקר של משמשים, זיתים וענבים.
בֵּית דַ֫גַ'ן הוא כפר פלסטיני במחוז שכם, בבקעת בית דג'ן שבמזרח השומרון, 10 ק"מ מזרחית לשכם, בגובה של כ-520 מ' מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנה הכפר כ-4,229 נפש באמצע שנת 2016.
תושבי הכפר מייחסים את השם לאל הכנעני דגון, בדומה למקור השם של בית דגן שבשפלה.
החוקר הבריטי בן המאה ה-19 קלוד קונדר הציע לזהות את בית דג'ן עם היישוב השומרוני דגון, שנזכר בכתבי השומרונים מהמאה השביעית.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 487 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-548 מוסלמים אשר שכנו ב-118 בתים.
בסקר הכפרים ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 750 תושבים מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 44,076 דונם.
לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בשנת 1949, עברה בית דג'ן משליטה בריטית לירדנית.
בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 926 תושבים.
בעקבות מלחמת ששת הימים עבר בית דג'ן משליטה ירדנית לישראלית.
בשנת 1971 הופקעו 199 דונמים מאדמות הכפר לטובת ההתנחלויות חמרה ומכורה וכן הופקעו 54 דונם להקמת בסיס צבאי בחלקו המזרחי של הכפר.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדרו 10,158 דונם שהם 38% מאדמות הכפר כשטח B, ו-16,720 דונם שהם 62% הוגדרו כשטח C.
בשנת 2011 תוקנו גבולות הכפר על ידי המשרד הפלסטיני לשלטון המקומי, של הרש"פ ושטח הכפר צומצם לכ-26,878 דונם.
בנובמבר 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", רעולי פנים השחיתו 20 מכוניות וריססו כתובות בעיירה.
בשנת 2020 הוקם מאחז לא חוקי על אדמות הכפר, והתושבים החלו בהפגנות בימי שישי במחאה.
במרץ 2021 נהרג תושב הכפר מירי קצין צה"ל במהלך ההפגנה.
ביולי 2022 הוקמה בכפר אנדרטה לזכר מחבלים מארגוני טרור.
ב-7 בספטמבר 2022 ניסה מחבל לחטוף נשק מחייל בכפר.
החייל נאבק במחבל וירה באוויר.
המחבל נפצע קל כנראה מכוויה ממגע עם הנשק ונעצר על ידי החיילים.
בית דונדיקוב הוא הבית השלישי שנבנה בעיר רחובות, ומוזיאון העיר רחובות כיום.
הבית נמצא בפינת הרחובות יעקב ודונדיקוב.
הוא הוקם במושבה בשנת 1891 על ידי אברהם יהושע דונדיקוב, ממייסדי המושבה וחבר הוועד הראשון שלה.
בית דונדיקוב היה בית המגורים השלישי במושבה, אחרי בית יוספזון ובית קנטרוביץ.
ב-27 בפברואר 1890 קנה יהושע חנקין מידי הערבי הנוצרי אנטון רוק מיפו את אדמות המושבה רחובות, שטח של אלפי דונמים שהיה קרוי "חירבת דוראן".
חנקין, שסבר כי יהודים רבים יקנו ממנו חלקות מהשטח, התחייב לכסף שלא יכול היה לשלם, ועל כן היה חשש שהקנייה תתבטל והאדמה תאבד.
אהרן אייזנברג שיכנע את שמואל גורודיסקי ויעקב קרלינסקי לרכוש חלקות והם פנו לאברהם יהושע דונדיקוב, יהודי מאנשי העלייה הראשונה שהתגורר בנווה צדק.
דונדיקוב נענה לקריאה וקנה 1000 דונמים ב-10,000 פרנקים, רכישה יוצאת דופן משום שהיה מדובר בשטח חריג בגודלו ליהודי באותה תקופה.
דונדיקוב דרש בתמורה לרכישה הגדולה את הזכות לבחור את חלקת האדמה הטובה ביותר עבור עצמו, וכך בחר את החלקה בראש הגבעה בחירבת דוראן, עליה הקים את בית דונדיקוב בשנת 1891. בדומה לאחוזות שהכיר מאוקראינה, בצמוד לבית הקים אורווה ומחסן לאחסון תבן בעליית הגג וחיבור בין האורווה ובית המגורים.
עליית הגג הייתה למגוריהם של ראשוני הפועלים שעבדו ברחובות.
מסביב לבית נשתלה חצר המוקפת חומת אבני כורכר, שנשתלו בה עצי אקליפטוס (שניטעו על ידי אברהם דונדיקוב) ודקל וושינגטוניה.
דונדיקוב נפטר כשנה לאחר הקמת הבית, ב-2 במאי 1892.
בסמוך לבית הוקמו מבני משק רבים, ביניהם "פעמון המושבה" שהותקן ב-1891, שם היה ב-40 שנותיה הראשונות של המושבה.
משום כך נקראה הגבעה "גבעת הפעמון" ובית דונדיקוב "הבית בראש גבעת הפעמון".
תפקיד הפעמון, שככל הנראה היה פעמון כנסייה משומש, היה לתפקד כשעון בכך שצלצל בשעות קבועות במהלך היום, להתריע על אירועים חריגים כגון מתקפות או לכנס אספת המושבה.
לכל מאורע היה צלצול ייחודי שהיה מוכר לתושבי המושבה.
בתקופת מלחמת השחרור הועבר הפעמון לגבעה אחרת במושבה.
אחרי פירוקו הוצב באנדרטה בעיר, ונאבד בשנת 2000. שחזור הפעמון הוחזר לבית דונדיקוב ב-2002, שם הוא עומד כיום.
אחרי מותו של אברהם דונדיקוב התגוררו בבית אשתו ובנותיו.
בתו הבכורה, אסתר, התחתנה והתגרשה בצעירותה.
לאחר מכן, ב-1934, התחתנה עם משה סמילנסקי, ממנהיגי היישוב העברי.
סמילנסקי עבר להתגורר בבית המשפחה וחי בו בעשרים שנות חייו האחרונות.
בבית דונדיקוב עסק בניהול ענייני התאחדות האיכרים, קיים פגישות בענייני היישוב, ענייני ה"הגנה", תוכניות לגאולת הקרקע וכתיבה.
הבית הפך בתקופה זו לאחד הבתים המרכזיים ביישוב העברי.
הבית הפך בנוסף בתקופה הזו למרכז תרבותי, והיו נערכים בו אירועים ציבוריים מוזיקליים.
באחד מאירועים אלו פגש הקצין הבריטי יוליוס ג'ייקובס בנחמה דונדיקוב, אחותה הצעירה של אסתר ואשתו לעתיד של ג'ייקובס.
ב-6 בפברואר 1938 התקיים בחצר הבית הקונצרט הראשון של אגודת חובבי המוזיקה בישראל בביצוע הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט.
ב-1978 שופץ הבית על ידי עיריית רחובות, שהפכה אותו למוזיאון, בחזיתו נבנתה רחבה גדולה המשמשת לאירועים ציבוריים.
במבנה נבנה מוזיאון לעיר רחובות, מייסדיה וההיסטוריה שלה, בין היתר מוצגים בו מקטעים מחומת העיר.
כמו כן מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות מיצירותיהם של אמני העיר.
בנוסף נמצאת בבית מחלקת התיירות של העיר וגלריית אומנות.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו בבית ובסביבתו לאורך השנים גילו כי יושבי השטח היו עובדי אדמה וכורמים.
למרגלות הבית נמצאו 3 אבני בד גדולות ו-2 נוספות נמצאו בחצר הבית.
בית דין לילי היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה כעיבוד מחדש לסדרה "בית דין לילי" ששודרה בין השנים 1984–1992. הסדרה עלתה ברשת NBC ב-17 בינואר 2023 וזכתה לביקורות חיוביות ששיבחו את הופעתה של מליסה ראוש.
בפברואר 2023, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
עונתה השנייה של הסדרה עלתה ב-23 בדצמבר 2023. במאי 2024, הסדרה חודש לעונה שלישית שעלתה לשידור ב - 19 בנובמבר 2024, במאי 2025 הסדרה בוטלה אחרי 3 עונות .
בישראל, משודרת הסדרה בחברת yes.
השופטת אבי סטון מגיעה לניו יורק ומתחילה לעבוד בתור שופטת ב במשמרת הלילה – עבודה שבעבר עבד בה אביה של אבי, הארי סטון (הדמות הראשית מסדרת המקור).
בנוסף לאבי, משמרת הלילה בבית המשפט מכילה דמויות נוספות: התובעת השאפתנית אוליביה מור, פקידת הוצאה לפועל תמהונית בשם דונה "גרגס" גראנוס והסנגור הציבורי דן פילדינג, ששימש כתובע בתקופתו של הארי ושוכנע על ידי אבי להצטרף לבית הדין הלילי לאחר שהסנגור הקודם התפטר ביומה הראשון של אבי בעבודה.
במהלך העונה הראשונה, דן עוזב את בית הדין הלילי כדי להתמנות כשופט בלואיזיאנה, אך חזר לבית הדין הלילי בעונה השנייה.
מליסה ראוש – אבי סטון, בתו של השופט הארי סטון המנוח.
אבי התמנתה כשופטת בבית הדין הלילי במקומו של אביה.
בפרק "Blood Moon Binga", אבי מגלה ששמה המלא הוא "אברקדברה סטון", אף על פי שהיא האמינה ששמה המלא הוא אביגיל.
– אוליביה מור, עוזרת התובע המחוזי שצוותה לבית המשפט של אבי.
(עונה ראשונה) – ניל, פקיד בית המשפט בבית הדין הלילי.
Lacretta – דונה "גרגס" גראנוס, פקידת ההוצאה לפועל בבית הדין הלילי.
– דן פילדינג, עוזר לתובע המחוזי לשעבר בבית הדין הלילי וחברו הטוב ביותר של הארי, אביה של אבי.
בתחילת הסדרה, אבי משכנעת את דן לחזור לעבודתו בבית המשפט, בכך הוא הדמות היחידה מסדרת המקור שמופיעה בחידוש.
בעברו, דן היה מכור למין ונודע כרודף שמלות.
בשנות ה-90, דן התחתן עם אישה בשם שרה, שנפטרה זמן קצר לפני תחילת הסדרה.
למרות שהוא כבר לא רודף שמלות כפעם, דן עדיין סרקסטי כמו בסדרה הקודמת.
במהלך הסדרה, דן עוזב את בית הדין הלילי כדי להתמנות לשופט בלואיזיאנה, אך חוזר לבית הדין הלילי בעונה השנייה.
(עונה שנייה) – וויט שו, פקיד בית המשפט בבית הדין הלילי.
פיט הולמס – ראנד, ארוסה של אבי.
– פלוברט, שופט אקסצנטרי שמתפקד כשופט בית הדין הלילי בהיעדרה של אבי.
לאחר מכן, משמש כפקיד בית המשפט בהיעדרו של ניל ועד הגעתו של וויט.
ונדי מאליק – ג'וליאנה, פושעת ששמה לעצמה למטרה להרוס את חייו של דן כנקמה לאחר שתבע אותה שנים קודם לכן.
קורט פולר – ג'ף ד'וויט.
– רוז (תפקיד אותו היא גילמה גם בסדרה המקורית).
טרה ליפינסקי ו – עצמם.
פיית' פורד – ג'ינה, אמה של אבי ואלמנתו של הארי.
מרקוס ביילי – דאג הריינג'ר.
קונאל נייאר – מרטיני טודווילס.
ג'ניפר לואיס – אריקה אליס.
ריצ'רד קיינד – סיי פלדמן.
ברנט ספיינר ואנני אודונ'ל – בוב וג'ון וילר (תפקידים אותם הם גילמו גם בסדרה המקורית).
ב-16 בדצמבר 2020, הוכרז שמחלקת הטלוויזיה באולפני "האחים וורנר" בשיתוף עם רשת NBC ייצרו סדרת המשך לסדרה "בית דין לילי" משנת 1984. , שגילם את דמותו של דן בסדרה המקורית חוזר לגלם את אותה הדמות בסדרת ההמשך ובנוסף משמש כמפיק.
מליסה ראוש, האחת שיזמה את הפרויקט, ביחד עם בעלה, וינסטון ראוש ישמשו כמפיקים בפועל מטעם חברת ההפקות של השניים "After January Productions".
דן רובין ישמש ככותב ומפיק בפועל גם הוא.
ב-3 במאי 2021, רשת NBC הזמינה פרק פיילוט של הסדרה.
ב-24 בספטמבר 2021 הרשת הזמינה את העונה הראשונה.
הסדרה עלתה לאוויר ב-17 בינואר 2023. ב-2 בפברואר 2023, רשת NBC הזמינה עונה שנייה לסדרה, שלאחר מכן עלתה לאוויר ב-23 בדצמבר 2023.
להרוקט לוהק לסדרה כבר מרגע הכרזתה ב-16 בדצמבר 2020. למרות שלא צופה שראוש תשחק בסדרה, ב-30 באפריל 2021 דווח שראוש תגלם את הדמות הראשית – השופטת אבי סטון, בתור של הארי סטון, הדמות הראשית מהסדרה המקורית.
ביוני 2021, השחקנית לוהקה לדמותה של מוניקה, עוזרת התובע המחוזי ו-Lacretta לוהקה לדמותה של דונה, פקידת הוצאה לפועל בבית המשפט.
ביולי 2021, לוהק לדמותו של ניל, פקיד בבית המשפט.
וייהפנייה נאלצה לעזוב את הסדרה לאחר שצולם פרק הפיילוט.
במרץ 2022, לוהקה כאוליביה, תובעת בבית המשפט, על חשבון דמותה של וייהפנייה ולאחר מכן צולם פרק פיילוט חדש.
ב-18 בינואר 2024, דווח ש קיבל מעמד של שחקן קבוע בסדרה.
בריאיון שלהרוקט ערך ב-13 בפברואר 2024, הוא הצהיר שהוא היה עצוב לאחר שדרך פעם ראשונה על הסט, מכיוון שהוא השחקן היחיד מהסדרה המקורית שעדיין בחיים.
אבל ככל שעבר הזמן, הוא הרגיש ממש טוב עם ההחלטה והודה למליסה ראוש, ששכנעה אותו להשתתף בסדרת ההמשך.
צילומי הסדרה התקיימו באולפני "האחים וורנר" בברבנק, קליפורניה.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסדרה ציון של 74% טריות על סמך 23 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסדרה ציון של 62/100 על סמך 14 ביקורות.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםהצילום הטוב ביותר לסדרה מרובת מצלמות (חצי שעה)וויין קנןעריכת התמונה הטובה ביותר בסדרה קומית מרובה מצלמותסטיבן פריים
בית דין לילי היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה במקור ברשת NBC בין 4 בינואר 1984 עד ל-31 במאי 1992 במשך תשע עונות וכללה בסך הכול 193 פרקים.
בישראל הסדרה שודרה בשנות ה-90 בערוץ הראשון.
עלילה הסדרה מתרחשת במשמרת הלילה של בית משפט עירוני ברובע מנהטן במהלך משמרת הלילה.
המשפטים נערכים בראשות השופט הצעיר והאקסצנטרי הרולד "הארי" סטון (בגילומו של הארי אנדרסון).
לאורך הסדרה הארי וצוותו מטפלים במגוון רחב של תיקים יוצאי דופן.
השופט הרולד "הארי" סטון (מגולם על ידי הארי אנדרסון) – שופט צעיר ואקסצנטרי.
קוסם חובב ואוהב במיוחד ג'אז.
דן פילדינג (מגולם על ידי ג'ון לארוקט) – תובע נרקיסיסט ורודף שמלות.
כריסטין סאליבן (מגולמת על ידי מארקי פוסט) – סנגורית אינטליגנטית ואמפתית.
בול שאנון (מגולם על ידי ריצ'רד מול) – אדם גבוה וקירח בעל מראה חיצוני קשוח.
משמש לעיתים רבות כקול ההיגיון.
מק רובינסון (מגולם על ידי צ'ארלס רובינסון) – פקיד בית הדין.
רוז ראסל (מגולמת על ידי מרשה וורפילד) – פקידת בין הדין בעלת מראה חיצוני קשוח.
מצטרפת לצוות בעונות המאוחרות יותר של הסדרה, והופכת במהרה לדמות מרכזית בדינמיקה של בית המשפט.
בדצמבר 2020 הוכרז לראשונה ש-NBC מפתחת סדרת המשך ל"בית דין לילי".
לארוקט חזר לגלם את פילדינג, בעוד שהדמות המרכזית בסדרה מגולמת על ידי מליסה ראוש אשר משחקת את דמותה של השופטת אבי סטון, בתו של הארי סטון.
התוכנית מופקת על ידי אולפני האחים וורנר.
הסדרה עלתה לשידור ברשת NBC ב-17 בינואר 2023.
בית דוד היא סדרת דרמה היסטורית אמריקאית שפותחה על ידי ג'ון ארווין עבור שירות הזרמת המדיה "פריים וידאו".
עלילת הסדרה מספרת את קורותיו של דוד, מלך ישראל ויהודה העתיקה וממלכת ישראל המאוחדת.
הסדרה עלתה לשידור ב-27 בפברואר 2025.
עלילת הסדרה מגוללת את עלייתו לגדולה של דוד, עד להפיכתו למלך המפורסם ביותר של עם ישראל.
בעקבות נפילתו של שאול המלך מגדולתו עקב גאוותו, שמואל הנביא, בהוראת אלוהים, מוצא את דוד, מושח אותו למלוכה ושולח אותו למסע להגשמת ייעודו, תוך שהוא נאלץ לנווט בין אהבה, אובדן ואלימות בחצר המלוכה של שאול.
מייקל איסקנדר – דוד בן ישי
עלי סולימאן – שאול המלך
איילת זורר – אחינועם בת אחימעץ
סטיבן לאנג – שמואל הנביא
איתן קאי – יהונתן בן שאול
אינדי לואיס – מיכל בת שאול
יהלי מרגלית טופול – מרב בת שאול
עודד פהר – אבנר בן נר
אורי אלבי – יואב בן צרויה
אשרף ברהום – דואג האדומי
דאווד גאדמי – אליאב בן ישי
סם אוטו – אשבעל איש-בושת
עיר טיליף – נצבת בת עדאל
בינואר 2024 נמסר לראשונה על פיתוחה של הסדרה, שתגולל את קורותיו של דוד מלך ישראל, על ידי אולפני "The Wonder Project", בהנהלת ארווין וקלי מרימן הוגסטרטן, בשיתוף פעולה עם אולפני אמזון, כחלק ממספר סדרות וסרטים המבוססים על התנ"ך המיועדים לשירות הזרמת המדיה "פריים וידאו".
ביוני 2024 נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא, הכולל את מייקל איסקנדר בדמותו של דוד, עלי סולימאן בדמותו של שאול המלך, איילת זורר בדמותה של אחינועם בת אחימעץ, סטיבן לאנג בדמותו של שמואל הנביא ומרטין פורד בדמותו של גוליית.
צילומי הסדרה החלו ביוון ביוני 2024.
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "פריים וידאו" ב-27 בפברואר 2025.
בית דאכירה הוא מוזיאון יהודי שנמצא ברובע היהודי "מלאח" בעיר העתיקה של אסואירה שבמרוקו.
המוזיאון נועד להיות מרחב רוחני המוקדש לקהילה היהודית של העיר.
הוא ממלא תפקיד חשוב בשימור והערכה של הזיכרון היהודי-מרוקאי.
באמצעות תצוגת חפצים נדירים, טקסטים ותמונות, המוזיאון שואף להמחיש את הדו-קיום בין מוסלמים ליהודים בעיר.
בכניסה למוזיאון מקבלים את פני המבקרים בביטוי "" – שילוב של ערבית ועברית המדגיש את הידידות בין יהודים למוסלמים.
המוזיאון כולל את בית הכנסת שמעון אטיאס ואת המרכז לחקר חיים וסיליה זפרני לתולדות יחסי יהדות ואסלאם.
בשיטת המשפט הישראלית מוקם בית דין מיוחד כאשר עולה שאלה האם מקרה מסוים הוא עניין של מעמד אישי, שבו יש סמכות ייחודית למערכת בתי הדין הדתיים, או שמדובר בשאלה שנמצאת בסמכות בתי המשפט האזרחיים.
כל אימת שמתעוררת שאלה באם משפט מסוים הוא משפט של מעמד אישי בגדר שיפוטו הייחודי של בית דין דתי, או לא, יובא העניין לפני בית דין מיוחד שאופן הרכבו ייקבע על פי פקודה."
בשנת 1924 נחקקה פקודת בתי המשפט בה נקבע כי:
השופט הוותיק המשתתף במשפט ישמש נשיא בית-המשפט המיוחד.
אם הוזמן דיין המיצג בית-דין של עדה דתית לישיבת בית משפט מיוחד ולא בא בזמן ובמקום שנועד לבירור העניין, רשאי בית המשפט המיוחד לגשת לברור העניין בהיעדרו.
הפקודה תוקנה בשנת 1940, אך הסעיף נותר על כנו, והיום הוא סעיף 9 לפקודת בתי המשפט, 1940.
בתקופת המנדט הבריטי הוקם בית דין מיוחד וישב בדין שמונה פעמים.
עם הקמת מדינת ישראל נותרו בתוקף פקודת בתי המשפט ודבר המלך במועצה על ארץ ישראל מכוח סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, 1948. כאשר נחקק חוק בתי המשפט בשנת 1957, הותירה הוראת סעיף 48(1) לחוק את סעיף 9 לפקודת בתי המשפט בתוקף.
בתקנות סדר הדין האזרחי שהותקנו בשנת 1963 נמצאו תקנות המסדירות את סדרי הדין בבית הדין המיוחד, וכך גם בתקנות שהחליפו תקנות אלו בשנת 1984.
מאז הקמת המדינה התכנס בית הדין המיוחד מספר מועט של פעמים.
המדובר בהליך נדיר, שרבים המחסומים המונעים את התממשותו.
בית הדין המיוחד קבע הלכות חשובות ומשמעותיות בדיני המשפחה בישראל.
עם זאת, בשנת 2010 קבע בית המשפט העליון, מפי השופטת מרים נאור, כי ספק אם מנגנון כינוס בית הדין המיוחד עוד רלוונטי לתקופתנו.
כאשר הותקנו תקנות סדר הדין האזרחי בשנת 2018, הן לא כללו סדרי דין לכינוס בית הדין המיוחד.
בית הדין מהפכני המוכר גם בשם הטריבונל המהפכני או בית הדין העממי היה בית משפט שהוקם על ידי הוועידה הלאומית במהלך המהפכה הצרפתית כדי לשפוט עבריינים פוליטיים.
באוקטובר 1793 הוא הפך לאחד הכלים המשמעותיים ביותר שקידמו את מה שזכה לכינוי שלטון הטרור, והוציא להורג אלפי בני אדם.
בתחילת 1791, חופש ההגנה הפך לסטנדרט בצרפת, כאשר כל אזרח היה רשאי להגן על אזרח אחר.
מלכתחילה היו השלטונות מודאגים מהרעיון.
דראס טוען שזו הייתה "התאבדות קולקטיבית" של עורכי הדין באספה.
בתיקים פליליים, הרחבת זכות ההגנה נתנה עדיפות למילה המדוברת.
בדצמבר 1791 הצביעו הצירים בעצמם על הסמכות לבחור את השופטים, המושבעים והמאשימים.
ב-15 בפברואר 1792 הוקם בית הדין הקרימינלי עם מקסימיליאן רובספייר כתובע.
ב-10 באפריל החליט רובספייר לוותר על משרתו והפך לאזרח מן השורה.
בית דין מהפכני זמני הוקם ב-17 באוגוסט 1792 בתגובה להפיכת 10 באוגוסט 1792, כדי להבטיח שיהיה הליך משפטי הולם לטיפול בחשודים שהואשמו בפשעים פוליטיים ובבגידה, במקום הרג שרירותי על ידי ועדות מקומיות.
בית הדין הזמני בוטל בנובמבר 1792 עם תחילת משפטו של לואי ה-16, ובמהלך תקופה זו גזר עונש מוות על עשרים ושמונה אנשים.
לרוב היו אלה פושעים רגילים ולא אסירים פוליטיים.
בתחילת מרץ החלה המלחמה בוואנדה ו, ובמקביל, אוכלוסיית ארצות השפלה האוסטריות התקוממה נגד הפלישה הצרפתית.
בערב ה-9 במרץ, התאסף קהל מחוץ לוועידה, צעק איומים וקרא להדחת כל הצירים ה"בוגדים" שלא הצביעו בעד הוצאתו להורג של המלך.
ב-11 במרץ נאם בפני האספה בבריסל והתנצל על מעשיהם של הנציבים והחיילים הצרפתים, וב-12 במרץ הוא מתח ביקורת על התערבותם של פקידי משרד המלחמה שהעסיקו יעקובינים רבים.
הוא היה מאוכזב מהרדיקליזציה של המהפכה והפוליטיקה שלה ושם קץ למאמצי הסיפוח.
בית הדין המהפכני הוקם מחדש במלואו באוקטובר בזמן משבר ברפובליקה הצרפתית הראשונה.
מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה התנהלה בצורה גרועה.
דומורייה הלא מרוצה רצה להחזיר את המונרכיה החוקתית ולהנהיג מחדש את החוקה הצרפתית של 1791. הממשלה הזמנית הגיבה בנקיטת מספר צעדים כדי להגן על שלמות הרפובליקה.
אפילו בנסיבות המורכבות האלה, הוועידה לא ששה בתחילה להחזיר את בית הדין המהפכני.
ב-10 במרץ, בתגובה לאי סדר חמור ברחובות פריז, הציע ז'ורז' דנטון, בתמיכתו של רובספייר, את החייאתו של בית הדין, אך רוב הצירים לא תמכו בצעד.
לאחר דיון ארוך, לקראת חצות, הצליח דנטון לשכנע את הרוב להצביע בעד רק על ידי העלאת החשש למעשי טבח נוספים, כפי שהתרחשו בספטמבר הקודם.
אם הוועידה לא תסכים להקים את בית הדין, הוא טען, העם ייאלץ לעשות צדק בעצמו.
"הבה נהיה נוראים", אמר דנטון, "כדי שהאנשים לא יצטרכו להיות כאלה".
על בסיס זה הסכימה הוועידה כי יש להקים בפריז את בית הדין הפלילי המיוחד, שקיבל את שמו הרשמי של בית הדין המהפכני בצו מ-29 באוקטובר 1793.
ב-12 במרץ 1793 הוקם בית דין מהפכני זמני.
שלושה ימים לאחר מכן מינתה הוועידה את כ ואת כעוזרו.
רובספייר הפך לאחד מחברי ועדת ההגנה הכללית כדי לתאם את המאמץ המלחמתי.
דנטון, שארל פרנסואה דלקרואה, בורנונוויל וכמה צירים אחרים נשלחו לבלגיה כדי לחקור ולעצור את דומורייה.
צעדים אחרים שננקטו בתגובה למשבר באותה תקופה כללו הקמה רשמית של ועדת משמר מהפכני בכל שכונה והקמת הוועד לשלום הציבור ב-6 באפריל 1793.
בית הדין היה אמור לדון במקרים של עבירות אנטי-מהפכניות לכאורה מרחבי צרפת.
הוא הורכב מחבר מושבעים של שנים-עשר חברים.
זה היה חידוש במשפט הצרפתי, שהושאל מהחוק האנגלי (אם כי חבר המושבעים נבחר בקפידה מתוך רשימה של פעילים אמינים מבחינה פוליטית).
היו בו חמישה שופטים, תובע ציבורי ושני סגני תובע, ולא הייתה אפשרות לערער על פסקי הדין.
הפך לנשיא בית הדין עד שהוחלף בתפקידו ב-23 באוגוסט 1793 על ידי .
רשימות האסירים שהובאו בפני בית הדין הוכנו על ידי ועדה עממית ונחתמו, לאחר תיקון, על ידי והוועד לשלום הציבור במשותף.
ב-5 בספטמבר 1793 פיצלה הוועידה את בית הדין המהפכני לארבעה בתי משפט במקביל, כדי להגדיל במידה ניכרת את מספר התיקים שבהם הוא מטפל.
היא גם החליטה שכל המושבעים בבית הדין ימונו ישירות על ידי הוועד לשלום הציבור או הוועדה לביטחון כללי.
אחד המקרים הראשונים שהובאו לבית הדין הוביל לזיכוי המפורסם ביותר.
ב-13 באפריל 1793 הגישו נציגים ז'ירונדינים האשמה נגד ז'אן-פול מארה.
הדבר היה כרוך בוויתור על החסינות ממנה נהנו עד אז חברי הוועידה (מארה עצמו היה חבר).
לא רק שהתיק נגדו קרס, אלא שיומיים לאחר הגשת התביעה, חברי הקומונה של פריז הגיבו בהגשת תביעה לבית הדין נגד 22 ז'ירונדינים מובילים.
תביעה זו נדחתה, אך העיקרון שחברי הוועידה יכולים להישפט על ידי בית הדין היה עיקרון חשוב, ובסופו של דבר הוביל למשפט והוצאה להורג של המנהיגים הז'ירונדינים באוקטובר 1793.
במהלך החודשים שבהם מונטנה כיהן כנשיא הטריבונל, טיפל בית הדין ב-178 נאשמים.
53% מהם שוחררו לאחר בדיקה ראשונית על ידי שופט, ללא משפט מלא, בעוד ש-17% נוספים נשפטו וזוכו על ידי חבר מושבעים.
5% הורשעו ונידונו למאסר או גירוש, ו-25% נידונו למוות.
מאז הקמתו ועד ספטמבר 1793, דן בית הדין ב-260 מקרים וגזר 66 עונשי מוות.
כתוצאה מכך, הוא ספג ביקורת מחלק מהיעקובינים.
(17 בספטמבר 1793) הגדיל מאוד את מספר האסירים שנכלאו והיו עשויים לעמוד לדין.
בין אוקטובר לסוף 1793 גזר בית הדין 177 גזרי דין מוות.
ב-16 באפריל 1794 אישרה הוועידה דו"ח של סן-ז'וסט שהציע לבטל את בתי הדין המהפכניים הקיימים במחוזות ולדרוש שכל החשודים יישלחו לבית הדין הראשי בפריז, עקב דיווחים על שחיתות בבתי הדין המחוזיים.
ב-21 במאי 1794 הוחלט שמערכת המשפט תהיה ריכוזית, כאשר כמעט כל בתי הדין בפרובינציות ייסגרו וכל המשפטים יתקיימו בפריז.
בתי הדין המחוזיים שהורשו להמשיך בעבודתם היו בורדו ונים בדרום, כמו גם אראס וקמברה בצפון.
בעקבות ניסיונות ההתנקשות בחברי הוועידה ב-23 במאי ובמקסימיליאן רובספייר ב-25 במאי 1794, ב-10 ביוני נחקק שהגביל את משך המשפטים בבית הדין המהפכני לשלושה ימים, וגם מנע מבית הדין לזמן עדים או לאפשר לסניגורים להשפיע.
המושבעים היו אמורים להרשיע או לזכות לחלוטין על סמך ההאשמה ועל בסיס הגנתו של הנאשם עצמו.
יתר על כן, החוקים החדשים הגבילו את בית הדין לשני פסקי דין אפשריים בלבד - זיכוי או מוות.
לבסוף, החוק ביטל את כל החקיקה הקודמת באותו נושא.
מבלי להגיד זאת במפורש, החוק הסיר את חסינותם של חברי הוועידה שעד אז הייתה להם הגנה ממעצר ללא משפט ודרש מהוועידה עצמה להצביע בעד שליחת כל אחד מחבריה למשפט.
שלושה ימים לאחר העברת החוק, הגיליוטינה הועברה מפריז, בגלל הגברת קצת ההוצאות להורג.
סמכויותיו של בית הדין המהפכני הוענקו לו על ידי הוועידה, ומשכך הייתה עליו ביקורת מוגבלת למדי.
מלוכנים, מהגרים ופדרליסטים התנגדו בבירור לבית הדין ולפעולותיו, אך מכיוון שביקורת ציבורית התומכת במונרכיה בפריז או בעיתונות נחשבה לבגידה, היא כמעט ולא הייתה קיימת.
במקביל, היו דרישות תקופתיות מצד הנזעמים והאברטיסטים שבית הדין יאיץ את קצב עבודתו.