tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהדורה, שכללה 900 עמודים, נמכרה בלונדון עבור 20 שילינג כספר כרוך ועבור 15 שילינג עבור ספר בלתי-כרוך.
בראש המהדורה נדפסה סונטה מאת המשורר יו הולנד בשבח שיקספיר שכותרתה: "Upon the lines and life of the famous scenick poet, master William Shakespeare" (על שורותיו וחייו של המשורר המפורסם, מאסטר ויליאם שייקספיר).
סימון * מציין כי המחזה לא פורסם קודם לכן.
מהומה רבה על לא דבר
ריצ'רד השני - פורסם בחייו של שייקספיר וסווג כטרגדיה
הנרי השישי, חלק שלישי - פורסם בחייו של שייקספיר וסווג כטרגדיה
ריצ'רד השלישי - פורסם בחייו של שייקספיר וסווג כטרגדיה
טרוילוס וקרסידה - אינו מופיע בתוכן העניינים, כנראה משום שנוסף, עקב מחלוקת על זכויות, לאחר שסתיימה הדפסת הקובץ
יוליוס קיסר* - נערך כטרגדיה ולא כ"מחזה היסטורי"
המלט - אחד הטקסטים הבעייתיים במהדורה, נערך כהרכבה לפי מספר כתבי יד
סימבלין* - סווג כטרגדיה אף על פי שכיום לא נחשב כך
המהדורה השנייה - מהדורה בתוכן זהה שיצאה לאור ב-1632 בהוצאת אלוט, אספלי, הוקינס, מיין וסמת'וויק והודפסה בדפוס תומאס קוטס.
מכילה כ-1,700 שינויים ותיקונים בשפה.
המהדורה השלישית יצאה לאור ב-1663 בהוצאת פיליפ צ'טווינד.
המהדורה כללה שני מחזות נוספים של שייקספיר, "פריקלס, נסיך צור" ו"שני שארים אצילים" ושישה מחזות נוספים שנחזו להיות מאת שייקספיר.
עותקי מהדורה זו נדירים למדי כיוון שהעותקים שהיו במחסני ההוצאה עלו באש בשרפה הגדולה של לונדון ב-1666.
המהדורה הרביעית יצאה לאור ב-1683 בהוצאת הסינדיקט של בנטלי, ברווסטר, צ'סוול והרינגמן.
הרכבה זהה לזה של המהדורה השלישית.
מהדורה זו שימשה בסיס להוצאות של מחזות שייקספיר שנערכו במאה ה-18 על ידי מלומדים כאלכסנדר פופ, לואיס תאובלד וניקולס רו.
מהדורת קוורטו הוא ספר או חוברת המורכבת מדפים בגודל רבע-גיליון, כלומר גיליון דפוס סטנדרטי מקופל פעמיים ומודפס משני צדדיו, כך שמכל גיליון נוצרים שמונה עמודים מודפסים.
גודל הדף הוא אינץ' ( סנטימטר).
המונח משמש, מלבד בקיטלוג יצירות דפוס, למהדורות הנפרדות של מחזות יוצרים מהתקופה האליזבתנית, בראש ובראשונה ויליאם שייקספיר.
בתקופה האליזבתנית אפשרה טכנולוגיית הדפוס הדפסה זולה יחסית של חוברות בגודל רבע-גיליון.
בעוד ספרים בעלי חשיבות הודפסו בפורמט פוליו (חצי-גיליון), לא נחשבו מחזות ופואמות כחומר חשוב מספיק להוצאה בדפוס כספרים והוצאו לאור כחוברות בפורמט קוורטו.
שייקספיר ומחזאים אחרים בני דורו כיוונו את יצירתם לבמה והזכויות על המחזה נשמרו על ידי המחזאי וקבוצת התיאטרון שהעלתה את המחזה (במקרה של שייקספיר - אנשי הלורד צ'מברלין).
עם זאת, עקב הפופולריות של המחזות התקיימה תחרות בין מוציאים לאור להדפיס את טקסט המחזות.
לשם כך נעזרו המוציאים לאור ברישומי לחשן התיאטרון, בכתבנים שישבו בקהל ובזכרונם של שחקנים שסיפקו את טקסט המחזה למו"ל.
מדובר היה בפעולה בלתי-חוקית וגנבת האפשרות הבלעדית להציג את המחזה מידי להקת התיאטרון בעלת הזכויות.
כל מו"ל ביקש להיות הראשון שיוציא לאור מחזה פופולרי וכך, עקב החיפזון וההסתמכות על מקורות בלתי-אמינים ראו אור גרסאות פגומות של רבים מן המחזות, הכוללים שגיאות רבות ואיכות הפקתם נמוכה.
מהדורות אלה נקראות "קוורטו רע" (Bad Quarto).
כאשר נאספו מחזותיו של שייקספיר להוצאה אחת ב-1623, במסגרת מהדורת הפוליו הראשונה, כתבו עורכי המהדורה בהקדמה שהציבור היה חשוף לפני כן ל"אינספור עותקים גנובים, פגומים, עילגים ומעוותים על ידי נוכלים ומתחזים".
במקרים מסוימים מכרו להקות התיאטרון את המחזות ומסרו למו"ל נאמן טקסט אמין.
כך, ב-1598 למשל נקלעה להקת התיאטרון של שייקספיר לקשיים כספיים, עקב כך נאלצה הלהקה למכור את הזכויות על ארבעה ממחזותיה.
חוקרי שייקספיר נתקלים לעיתים בהבדלים משמעותיים בין מהדורות הקוורטו לבין עצמן ובינן לבין מהדורת הפוליו.
לעיתים עד כדי תמונות שלמות הנמצאות במהדורה אחת ונעדרות מן השנייה.
הבדלי גרסאות גדולים נמצאים במחזות המלט, המלך ליר, מקבת', רומיאו ויוליה ועוד.
מהדורות קוורטו ידועות מסומנות במחקר , וכן הלאה.
במקרים רבים דנים החוקרים אם מדובר בשיבושים מחמת שגיאות וכתיבה על סמך זיכרון או שהן משמרות גרסה אותנטית של המחזה שהועלה על הבמה.
מהדורת פקסימיליה (על פי האקדמיה ללשון העברית: העתק תאום) היא העתק מדויק של יצירה.
מקור המילה פקסימיליה הוא מלטינית - fac simile שפירושו "לעשות דומה", כלומר להעתיק באופן נאמן למקור.
מהדורת הפקסימיליה נועדה ליצור העתק, הזהה למקור ככל האפשר (לרבות: גודל, צורה, צבעים וכדומה ואף שמירה על פגמים, פגיעות ועוד), של ספר נדיר, כתב יד, מפה, הדפס או פריט אחר בעל ערך היסטורי שעותקיו המקוריים מועטים או נדירים.
מהדורות פקסימיליה יכולות להיעשות לשם מחקר מדעי או לצרכים מסחריים או פרסומיים ובדרך כלל המהדורה תהיה מוגבלת לכמה מאות עד אלפים בודדים של עותקים.
עד המאה העשרים והשתכללות האמצעים המכניים של הצילום והסריקה הממוחשבת הכנת מהדורות פקסימיליה הייתה הדרך העיקרית ליצור עותקים נאמנים למקור ככל האפשר והיה מדובר בהליך יקר, ארוך ושדורש מומחיות מיוחדת.
מהדורת פקסימיליה אינה מהדורה נוספת או הדפסה חוזרת אלא העתק מדויק של המקור והיא גם מוצגת כך על גבי היצירה.
מהדורת השבת (בעבר "המגזין" ו"חדשות השבת") היא מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 13 בימי שבת בהגשת דוריה למפל.
בעבר שודרה בערוץ עשר והחל מ-19 בינואר 2019 משודרת בערוץ 13. בדומה למהדורה המרכזית בימי חול, התוכנית מציגה סיכום של חדשות היום, אך היא נושאת אופי מגזיני יותר, מהטעם שבסופי שבוע יש פחות דיווחים חדשותיים.
המהדורה כוללת גם הופעות של פרשנים שונים מקרב סגל חברי "חדשות 13", פינת תחקירים, ותחזית מזג האוויר.
בעבר הגישו את המהדורה טלי מורנו, אושרת קוטלר שהנחתה את "המגזין" במשך 12 שנה, והילה קורח שהתחלפה עם תמר איש-שלום בהגשת המהדורה המרכזית.
בין השנים 2002 ל-2010, "חדשות השבת" הייתה מהדורת החדשות המרכזית ששודרה בערוץ 10 בימי שבת.
התוכנית כללה את כל הכתבות של היום בארץ ובעולם, עם כל פרשני ערוץ 10 וכתבות.
ב-2007 אושרת קוטלר החליפה את טלי מורנו כמגישת התוכנית.
בשנת 2010 מותגה מחדש המהדורה תחת השם "המגזין", וזמן תחילת התוכנית הועבר משמונה בערב לשעה 19:57.
המהדורה צולמה באולפני חדשות 10 בגבעתיים עד שנת 2012, ומשנה זאת היא מצולמת באולפני חדשות 10 בירושלים.
עד לסוף פברואר 2015, שודרה במסגרת המהדורה פינת "בירוקרטיה", אותה הגיש העיתונאי דב גיל-הר.
ב-12 בינואר 2019 שודרה התוכנית האחרונה בערוץ עשר.
החל מ-19 בינואר 2019 משודרת התוכנית בערוץ 13.
ב-22 ביוני 2019, הגישה אושרת קוטלר את התוכנית האחרונה אחרי 12 שנים.
את מקומה מילאה הילה קורח, שעזבה את "העולם הבוקר", המשודרת באותו ערוץ.
בנוסף, שונה שם המהדורה ל"מהדורת השבת", אחרי 9 שנים בהן נקראה המהדורה "המגזין".
בספטמבר 2019 עברה המהדורה לאולפני חדשות 13 בגבעתיים, לאחר ששידורי החברה באולפני הבירה הסתיימו, ובאפריל 2020 צולמה באופן חד פעמי בבית "רשת", כשלאחריה עברה לאולפני נווה אילן, שם מצולמת המהדורה המרכזית מ-1 במרץ.
בדצמבר 2021 נודע כי תמר-איש שלום עזבה את המהדורה המרכזית בערוץ ותעבור להגיש את מהדורת השבת במקומה של הילה קורח שתעבור להגיש את המהדורה המרכזית לצד אודי סגל.
מהדורת חמש (בעבר נקראה ערב ערב) היא תוכנית אקטואליה ששודרה בערוץ כאן 11 והופקה על ידי כאן חדשות.
את התוכנית הגישה מאיה ראכלין.
יונתן אוחיון, אליאור לוי, קרן אוזן ויאיר ויינרב הגישו אותה לסירוגין.
התוכנית שודרה בערוץ כאן 11 בימים ראשון עד חמישי ב-16:45, וביום שישי משודרת תוכנית האקטואליה השבועית שרון ואורי.
התוכנית עוסקת בענייני אקטואליה וחדשות.
במסגרת התוכנית משתתפים כתבי ופרשני כאן חדשות ואורחים באולפן.
מתחילת שידוריו של תאגיד השידור כאן שודרו בימים ראשון–חמישי בשעה 17:05 התוכנית "חמש מקורי" ובשעה 18:05 התוכנית "שש כלכלי", שהופקו על ידי אולפני הרצליה.
עם סיום החוזה של תאגיד השידור עם אולפני הרצליה החליט התאגיד לא לחדש את שתי התוכניות בתום חמישה חודשי שידור.
במשבצת השידור שהתפנתה החל ב-15 באוקטובר 2017 שידורה של התוכנית "ערב ערב".
בתוכנית שודרה פינה קבועה בשם "יורים בנגמ"ש", בה פאנליסטים משני צידי המתרס הפוליטי מתווכחים על חמישה נושאים חמים, ומוגבלים בשעון עצר.
באפריל 2018 ירדה הפינה מהאוויר.
במהלך שנות שידוריה, התוכנית שודרה בשעות שונות ועל ידי מנחים שונים; תחילה הגישו את התוכנית דב גיל-הר, קרן אוזן ורינת ספיבק.
מאוחר יותר מונתה מיכל רשף להגיש את התוכנית, לאחר מכן החליפה אותה גאולה אבן-סער.
ב-2 בפברואר 2021 הודיעה גאולה אבן-סער על יציאה לחל"ת עד אחרי בחירות לכנסת העשרים וארבע בעקבות התמודדות בעלה גדעון סער לכנסת, ובמקומה החלו להגיש את התוכנית גילי כהן ודב גיל-הר.
ב-5 באוקטובר 2021 הגישה גאולה אבן-סער את התוכנית בפעם האחרונה, בעקבות מעברה להגיש את מהדורת סיכום השבוע של כאן השבוע עם גאולה במקומו של ירון דקל.
בעקבות זאת החלו להגיש את התוכנית אורי לוי ושרון וכסלר, לאחר מכן מונתה מאיה ראכלין להגיש את התוכנית.
בנובמבר 2022 שונה שמה של התוכנית למהדורת חמש בעקבות האריזה הגרפית החדשה של התאגיד.
בנובמבר 2024 ירדה התוכניות מהאוויר ובמקומה עלתה התוכנית כאן בשש.
המהדורה המרכזית (בעבר "חדשות 20"), היא מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עכשיו 14 המשודרת החל מ־25 במרץ 2018. המהדורה משודרת בימי ראשון עד חמישי ב־19:50 ונמשכת על פי רוב כשעה ו-10 דקות.
בעבר, משה הרוש ערך את המהדורה.
המהדורה נפתחת במונולוג קצר של המגישה, בראשית המהדורה ניתנות כותרותיה, אילו נושאים וחשיפות יובאו בה.
מעבר לאולפן שבה כל כתב ופרשן נותן את הכותרת שלו (מעיין חזרה קצרה על הכותרות), ובהמשך עוברים לחדשות בהרחבה, וישנו שילוב כתבות מתחומים מגוונים ובהם ענייני צבא, ביטחון, תרבות, פנאי כלכלה ועסקים.
את הכתבות מקדימים המגישים בדברי קריינות קצרים.
במהדורה משולבים תחקירים, חשיפות עיתונאיות, פרשנויות, ראיונות, דיווחים חיים ועוד.
בראשית דרכו של ערוץ 20 לא היה לו אישור לשדר חדשות, אך למרות זאת הוא שידר עצרת בחירות ומבזקי חדשות, ועל כך נקנס.
עם זאת, בדצמבר 2016 אישרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין לערוץ לשדר חדשות.
ביולי 2017 פתחה מועצת הכבלים והלוויין בהליך הפרה נגד הערוץ בעקבות שידור ריאיון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, במקביל לכך שעובדי הערוץ החלו להפגין בקריאה להצילם מסגירת הערוץ ואיבוד פרנסתם.
בעקבות כך, איימו בעלי הערוץ להחזיר את הרישיון לשידורי הערוץ ולסגור אותו אם מועצת הכבלים והלווין תמשיך בהליך ההפרה שלה כנגד הערוץ.
במקביל, במהלך ינואר 2018 החלו דיוני חקיקה בכנסת במטרה למנוע את סגירת ערוץ 20. בפברואר 2018 עבר תיקון חקיקה, המכונה גם "חוק ערוץ 20" (אך חל גם על ערוצים נוספים), על פיו יכולים גם ערוצים ייעודיים לשדר חדשות.
ב־25 במרץ 2018, עם הקמת חטיבת חדשות 20, עלתה המהדורה לאוויר בהגשת דנה סומברג.
המהדורה הראשונה זכתה לדירוג של 3.2% והייתה למהדורת החדשות השלישית הנצפית באותו ערב בטלוויזיה.
לאחר מכן, החלו נתוני הצפייה של המהדורה לרדת עד פרישת ערוץ 20 מהוועדה הישראלית למדרוג.
ב־22 באוקטובר 2020 ירדה המהדורה מלוח שידורי הערוץ.
המהדורה חזרה לאוויר ב־29 בנובמבר 2021, עם מעבר הערוץ לאפיק 14.
ב־23 בפברואר 2023 עקפה המהדורה את מהדורת החדשות המרכזית של כאן 11, עם 5.5% צפייה במשקי בית יהודיים.
במרץ 2023 החל העיתונאי וחבר הכנסת לשעבר שרון גל להגיש את המהדורה לצידה של מגי טביבי.
באותו חודש נשבר שיא המדרוג של המהדורה – 9% צפייה במשקי בית יהודיים, ומאז התבססה המהדורה כמהדורת החדשות השנייה הכי נצפית בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שברה המהדורה שיאים נוספים: ב־26 באוקטובר הגיעה ל־9.5%, וב־29 באוקטובר ל־10% צפייה במשקי בית יהודיים.
שם המגיש/ההמהדורה הראשונההמהדורה האחרונההערותליטל שמשטל מאיר30 במאי 202228 בפברואר 202328 בינואר 202527 במרץ 2025אמיר איבגי5 בדצמבר 2023
מהדורת חמש (נקראה עד ה-6 בפברואר 2020 "החדשות עם יעקב אילון" או "החדשות בחמש") הייתה תוכנית אקטואליה יומית בהגשת יעקב אילון, ששודרה בשעה 17:00 בערוץ 13. התוכנית עלתה לאוויר ב-16 בינואר 2019 וירדה ב-7 באפריל 2020 בעקבות הקיצוצים ב"חדשות 13".
מבנה התוכנית דומה למבנה מהדורת חדשות מרכזית.
במהלך התוכנית השתתפו כתבי ופרשני "חדשות 13" בתוכנית ודיווחו על אירועי היום.
במהלך התוכנית שודרו כתבות על ענייני היום.
מדי פעם אירח יעקב אילון באולפן אורחים שונים, איתם הוא דן על נושא מסוים שקרה באותו היום.
בסוף התוכנית הוגשה התחזית על ידי טל שמאי, דני רופ ונעמה איזנברוך לסירוגין.
את התוכנית הגיש יעקב אילון 4 פעמים בשבוע וביום הנותר הגיש את התוכנית אלי ראכלין.
במהלך התוכנית, לווה מסך עם ציוצים בטוויטר על אירועים בעולם ובארץ.
למרות זאת, ב-6 בדצמבר 2018 פורסם שיעקב אילון במגעים להגשת תוכנית בערוץ הממוזג..
ב-16 בדצמבר 2018 פורסם שהתוכנית "שיחת היום" לא תשודר בערוץ הממוזג, דבר שאישר רשמית את עליית תוכניתו של יעקב אילון.
ב-16 בינואר 2019, ביום בו נפתחו שידורי הערוץ הממוזג, עלתה התוכנית בערוץ 13.
ב-19 בינואר 2020 נוסף מהדורה מקדימה לתוכנית ששודרה בשעה 16:30 עד הכותרות של השעה 17:00. מהדורה זאת ירדה ב-6 בפברואר 2020 בעקבות עליית התוכנית "חדשות היום" בשעה 16:00.
ב-9 בפברואר 2020 השתנה שם התוכנית ל"מהדורת חמש", כדי לא ליצור בלבול עם "חדשות היום".
ב-7 באפריל 2020 ירדה התוכנית מהאוויר בעקבות קיצוצים וסכסוכי עבודה ב"חדשות 13", וב-12 במאי כתב אילון בטוויטר כי החליט לעזוב את החברה.
מהדורת היום (בעבר: שלוש) היא מהדורת חדשות מוקדמת של קשת 12, העוסקת באירועי אקטואליה בישראל ומחוצה לה, בהגשתם של עופר חדד ועמליה דואק.
התוכנית עלתה בתקופת התפרצות מגפת הקורונה בישראל.
ב-8 באוקטובר 2023, למחרת טבח שבעה באוקטובר, שונה שם התוכנית למהדורת היום ושעת השידור החלה מ-14:00. בחודש פברואר 2024 חזר השידור לשעה 15:00.
התוכנית החלה את דרכה בתור משדר מיוחד בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ב-16 בספטמבר 2020 קיבלה התוכנית את האריזה הגרפית שלה, לפני זה היה שימוש בפתיח משדר מיוחד.
התוכנית משודרת בימים ראשון-חמישי, בין השעות 15:00–16:55.
תמיר סטיינמן, גיא פלג, יאיר שרקי, לירון זייד,עדי זריפי, אלמוג בוקר
מהדי אל-משאט הוא פוליטיקאי וקצין צבא תימני המכהן כראש המועצה הפוליטית העליונה, הגוף השלטוני המבצע של החות'ים.
מהדי אל-משאט בא מהכפר המרוחק ולד נוואר במחוז חיידאן, שבסעדה, אזור שממנו מגיעים בדלנים רבים מצפון תימן.
מנעוריו הכיר את אחד ממנהיגי מרד החות'ים, עבד אל-מלכ אל-חות'י, גם הוא דמות מפתח בהתקוממות אלימה של זיידים מאז 2004. מ-2014 ואילך, ניהל את משרד החות'ים, והיה דוברו ונציגו בשיחות השלום עם האו"ם, בין היתר.
בנובמבר 2013 השתתף בהתקפה על העיירה דמג' שבסעדה.
ממאי 2016 היה חבר במועצה הפוליטית העליונה ונחשב לנציג הפלג הניצי.
הוא השתתף בשיחות עם השלטונות הסיניים בספטמבר 2016.
ב-19 באפריל 2018 הפך ליו"ר המועצה המדינית העליונה, לאחר רצח סאלח עלי א-סמאד.
הוא נחשב לראש הרשויות הפוליטיות הבדלניות של צפון תימן, בעוד אל-חות'י עומד בראש התנועה.
ביולי 2021 האריכה המועצה הפוליטית העליונה את כהונתו בשלוש קדנציות נוספות.
באפריל 2023 הבטיח להקים ועדה שתחקור את הדריסה בצנעא.
באפריל נפגש גם עם משלחת סעודית.
מהדי אח'ואן-ת'אלת' (בפרסית: مهدي اخوان ثالث, באנגלית: Mehdi Akhavān-Sāles; 1929–1990) היה משורר איראני חשוב שהצליח לשלב אלמנטים מהשירה הפרסית הקלאסית בתוך השירה הפרסית המודרנית.
חיבר כמה מהשירים החשובים ביותר בהיסטורית השירה האיראנית ונחשב כאחראי במידה ניכרת להתפתחות השירה הפרסית המודרנית.
הוא עסק בהוראת שירה, עריכת תסריטים, כתיבת ספרים ותוכניות טלוויזיה.
בנוסף, היה פעיל פוליטי במפלגת "התודה" ובחוגי שמאל נוספים.
מהדי אח'ואן-ת'אלת' נולד בעיר משהד בשנת 1929, לאב רוקח מפרובינציית יזד ולאם ילידת ח'וראסאן.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי עבר ללמוד ריתוך בבית ספר מקצועי בעיר שבה גדל, ומגיל צעיר נמשך למוזיקה.
ככל הנראה מי שחשף אותו לעקרונות הפרוזודיה של השירה הפרסית הקלאסית, היה המורה שלו בבית הספר המקצועי במשהד.
בתחילה, למד את עקרונות השירה הפרסית המסורתית והתאפיין בראשית דרכו כקלאסיקאי.
אלא שדי מהר מצא את עצמו משתלב בחוגים הספרותיים הבולטים במשהד שהבולט ביותר מביניהם היה "האגודה לספרות של ח'וראסאן".
באותה תקופה בחר לעצמו את שם העט מ.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים את החוג הספרותי "בחר" (Bahār), יחד עם רזא מרזבאן (Reżā Marzbān), עלי מילאני (ʿAli Milāni) ואחרים, שחבריו עסקו בעיקר במגמות המודרניות בשירה.
במקביל, הצטרף לחוגים השייכים לשמאל הפוליטי באיראן, שהיה פופולרי באותם ימים בקרב אינטלקטואלים ואמנים.
עד מהרה הפך חבר בוועדה המחוזית של ארגון הנוער של מפלגת "התודה" שהייתה בראשית דרכה.
בשנת 1947, לאחר ששיריו זכו להכרה בעיתונות במשהד, עבר לטהראן והחל לעבוד בעריכה.
ב-1948 הצטרף למשרד התרבות האיראני ונשלח לעבוד בהוראה בעיר ווראמין (Varāmin) שבפאתי טהראן.
גם לאחר המעבר המשיך לפעול כאקטיביסט בתחום הפוליטי.
בשנת 1951 עם פרסום קובץ שיריו הראשון, מונה לעורך הספרותי של העיתון "ג'ואנאן-י דמוכראת" (הדמוקרטים הצעירים) ובכך חיזק את קשריו עם משוררים בני דורו.
משבר הנפט של ראשית שנות ה-50 וההפיכה הצבאית באיראן הובילו לכך, שראש הממשלה האהוד מוחמד מוסאדק התפטר מכהונתו וכל הכוח במדינה חזר להיות מרוכז בידיו של מחמד רזה שאה.
המצב שנוצר גרם לתסכול רב בקרב פעילי השמאל ביניהם אח'ואן-ת'אלת'.
בחורף 1953 נתפס פעמיים בשל פעילות ומעורבות פוליטית במפלגת ה"תודה" ובשל כך נכלא במשך שנה.
לאחר שחרורו מהכלא נשלח ללמד באזור כאשאן, אך זמן קצר לאחר מכן חזר לטהראן שם מצא את פרנסתו כעיתונאי ופרסם מאמרים תחת שמות עט שונים.
לאחר שהתפרסם קובץ שיריו "זמסתאן", התקבל לעבודה בחברת הפקת הסרטים של הסופר ויוצר הסרטים אברהים גלסתאן, אך בשנת 1961 עזב את החברה של גלסתאן והחל לעבוד בשיתוף פעולה עם רדיו איראן, שם עסק בכתיבת תוכניות תרבות וספרות.
בשנת 1969 עבר לאבאדן על מנת למצוא עבודה בתחנת טלוויזיה מקומית.
הוא כתב תוכניות טלוויזיה בנושאי ספרות ותרבות וחוברות בנושאי גאוגרפיה היסטורית של אזורים שונים באיראן.
תוכניות הטלוויזיה שיצר נועדו לחשוף לשכבה נוספת של הציבור האיראני את הספרות האיראנית הענפה.
בשנת 1974 נפטרה בתו והוא החליט לחזור לטהראן, שם עבד בטלוויזיה האיראנית הלאומית והופיע באופן תדיר בתוכניות שעסקו בתרבות ובספרות.
בשנת 1977 קיבל תפקידים בהוראת ספרות מהתקופה הסאמאנית וכן בהוראת הספרות העכשווית באוניברסיטת טהראן, באוניברסיטה הלאומית ובמכללה להכשרת מורים.
באותן שנים המשיך לפרסם קובצי שירה, רובם בסגנון "שירה נימאית".
בשנת 1981 פרש לגמלאות מעבודה ממשלתית.
בשנת 1990 הוזמן אח'ואן-ת'אלת' לברלין לביקור ב"בית התרבות העולמי", זה היה ביקורו הראשון מחוץ לגבולות איראן.
בנוסף, ביקר גם באנגליה, דנמרק, שוודיה, נורווגיה וצרפת.
באותה שנה נפטר מהתקף לב ונקבר ליד המוזוליאום של פירודוסי שבטוס, צפונית לעיר משהד בה נולד.
בשנת 1951 פרסם את אוסף שיריו הראשון - "ארגנון" ("אורגן"), אותו הקדיש "לכל לוחמי החופש".
המהדורה הראשונה כללה בעיקר שירים קלאסיים, אך גם שירים שביטאו התרחקות הדרגתית מהכללים הפרוזודיים של השירה הפרסית הקלאסית.
בשנת 1956 פרסם אח'ואן-ת'אלת' את קובץ שיריו השני "זמסתאן" (חורף) המכיל 39 פואמות.
קובץ זה נכתב ברוח סגנון השירה החדש שהתפתח באיראן - ה"שירה הנימאית" (מכונה גם "השירה החדשה"), ונקרא על שם נימא יושיג'.
נימא יושיג' יצר סגנון שירה מודרני שקרא תיגר על כללי השירה הפרסית הקלאסית, סגנון שירה הרווי הומור וביקורת חברתית.
בשירתו מתייחס יושיג' לנושאים ולאירועים המתחוללים בתקופתו באיראן ונלחם במוסכמות שהיו קיימות בשירה הקלאסית.
אח'ואן-ת'אלת' אף הוא נוהג לכתוב בסגנון שירה זה בקובצי השירים המאוחרים יותר שלו, ועומד על ההבחנה בין השירה המודרנית לבין השירה הקלאסית.
עם זאת בשונה מנימא יושיג', הוא עובר בקלילות בין מסגרות קלאסיות בשירה לבין מסגרות מודרניות.
בעזרת אסוציאציות היוצאות מגדר הטקסט, וריאציות תחביריות קלאסיות, ואזכור שמות של דמויות מאפוסים איראנים עתיקים ומבסס בשירה המודרנית את העבר האיראני המשותף והמפואר.
בשיריו משמשת השפה, זיכרון המתגלם בצלילים ובמקצבים ולא רק כלי לסימנים.
"זמסתאן" הפך לקובץ שירים פופולרי מאוד באותם ימים באיראן ובזכותו הוא התפרסם יותר.
קובץ השירים משקף בתוכנו את העמדה הקודרת של החברה האיראנית בשנות ה-50 של המאה ה-20, בשל השינוי המהותי שחוותה.
לאור הצלחתו עם פרסום "זמסתאן", התקבל לעבודה בחברת הפקת הסרטים של הסופר ויוצר הסרטים אברהים גלסתאן.
בתפקידו זה עסק בעריכת תסריטי סרטים ובפיקוח על הקלטות פסקול.
בתקופה זו שיתף פעולה עם בכירי עולם התרבות, הכתיבה והקולנוע האיראני וביניהם פרוע' פרח'זאד, כרים אמאמי ונג'ף דריאבנדרי.
ספרו השלישי, "אאח'ר שאהנאמה" ("סיום ה-שאהנאמה" - Āḵer-e Šāh-nāma) פורסם בשנת 1959 וכלל כמה משיריו המוערכים ביותר.
השאהנאמה ("ספר המלכים") הוא שמה של היצירה הפרסית הקלאסית של פירדוסי שהתפרסמה בשנת 1010, בו היא מתארת את ההיסטוריה המיתית של איראן מבריאת העולם ועד לימי הכיבוש המוסלמי.
"אאח'ר שאהנאמה" של אח'ואן-ת'אלת' מכיל בתוכו עלילות הניתנות לפיענוח על ידי הקורא המכיר ויודע את הסיפורים מהאפוס האיראני.
הקובץ בוחן את הקשר בין השפה, התפיסה, העצמי (של הקורא), הזמן והמרחב.
אח'ואן-ת'אלת' חושף בשיר המרכזי בקובץ את הבעיות הפוליטיות-חברתיות העכשוויות באיראן מול הגותו סביב ההיסטוריה המפוארת של איראן הפרה-אסלאמית ומנסה לשכנע את הקורא כי אין אפשרות להחיותה.
השיר זכה לשבחים רבים על רגישותו של המשורר לנושאים החברתיים והפוליטיים באיראן, בין המשבחים נמנו פרוע' פרח'זאד וג'לאל אל-י אחמד.
אוסף השירה הרביעי שלו "אז ב-אווסטה" פורסם בשנת 1965. רוב השירים באוסף נכתבו (שלושה רבעים מכלל השירים באוסף) בסגנון השירה הנימאית, והוא זכה לשבחים ביקורתיים על ידי המבקרים השונים באומרם שזו פסגת השירה הנימאית של אח'ואן-ת'אלת'.
בשנת 1983 לאחר שפרסם שיר בשם "אני אוהב אותך, הו מולדת עתיקה" התעוררה ביקורת עזה כנגדו מצד מנגנוני המשטר האסלאמי החדש.
השיר אופיין כשיר הנע בין פטריוטיזם לבין גישה ביקורתית כנגד המדינה האסלאמית, כשבפועל מתרפק השיר על העבר החילוני והטרום אסלאמי של איראן.
השיר נוכס על ידי כוחות האופוזיציה באיראן ומחוצה לה ובשל כך זימן המשטר האסלאמי את אח'ואן-ת'אלת' לבית המשפט בטהראן.
במשפט שנערך לו הוא נדרש להצהיר על נאמנותו לרפובליקה האסלאמית.
יתרה מכך, בראיון טלוויזיוני חויב לדבר כשתמונתו של אייתוללה ח'ומייני תלויה מעל ראשו.
בשנת 1989 פרסם אח'ואן-ת'אלת' מקבץ שירים הנושא את שם השיר - "אני אוהב אותך, הו מולדת עתיקה", אשר כלל כמה מהשירים הנחשבים ביותר שלו בפרוזודיה הקלאסית.
קובץ זה אפיין את חזרתו לסגנון השירה הפרסית הקלאסית ואת נטישת הסגנון הנימאי.
עזיבת הסגנון הנימאי גרמה לביקורת ספרותית כלפיו מצד אנשי החוגים הספרותיים המודרניים, אך למרות הביקורת הוא נחשב כמי שאחראי במידה ניכרת להתפתחות השירה הפרסית המודרנית.
הוא הצליח להשפיע על שירה זו השואבת מאפיינים מהסגנון הנימאי, לְחַבְּרָהּ לעולם התוכן של השירה הקלאסית וכן כמי שהפריך את הטענה, כי מי שפונה לשירה המודרנית עושה זאת כי אינו מצליח לשלוט בתורת המשקל ובכללי השירה הקלאסית.
המבקרים רואים במהדי אח'ואן-ת'אלת' אחד המשוררים הפרסיים העכשוויים הטובים ביותר.
הוא נחשב אחד מחלוצי השירה העכשווית הכותב בסגנון חדש בספרות האיראנית, בעיקר אפוסים בסגנון מודרני.
הוא נחשב משורר שהכניס סגנון רענן בשירה הפרסית וזו הייתה שאיפתו.
"התקווה הגדולה ביותר" (Behtarin Omid), 1969.
מְהַדֵּר הוא תוכנית מחשב המתרגמת משפת מחשב אחת לשפת מחשב אחרת.
המהדר הקלאסי מקבל כקלט תוכנית הכתובה בשפה עילית ומתרגם אותה לתוכנית בשפת מכונה.
מהדר תואם בדרך כלל לסוג מעבד מסוים בלבד, ולגרסת שפה מסוימת, ותוצריו לא יהיו תואמים למעבד אחר.
המהדר ממיר פקודות משפה המוגדרת על ידי דקדוק אחד לפקודות שמוגדרות על ידי דקדוק אחר.
המרה זו בדרך כלל איננה פונקציה חד-חד-ערכית, כלומר את התוצר של מהדר לרוב לא ניתן לתרגם חזרה לקוד המקור: מקודי מקור שונים אפשר להגיע לאותו תוצר סופי.
תהליך בניית תוכנת מחשב מתחלק לשני שלבּים עיקריים - הידור וקישור.
המהדר אחראי על תהליך ההידור.
בתהליך ההידור ממיר המהדר את הקוד שכתב המתכנת, לשפת מכונה, כך שעבור כל קובץ שעבר הידור נוצר קובץ מקביל בשפת מכונה.
קובץ זה מסומן בדרך כלל כקובץ OBJ (או O במהדרים אחרים).
תהליך ההידור מורכב ממספר תת-שלבים עיקריים: ניתוח מילולי, ניתוח תחבירי, ניתוח סמנטי, ולבסוף שלב יצירת קוד המכונה.
בתהליך הקישור מקושרים ביחד קבצים אלה לתוצר סופי - תוכנה שניתנת לביצוע במעבד ובמערכת הפעלה מסוימת.
מהדרים של שפות תכנות מסוימות מפיקים קוד למעבד וירטואלי שאינו מיושם באופן ישיר בחומרה.
דוגמה לשפות כאלה - Java, C# ו-Smalltalk.
היתרון בשיטה זו הוא היכולת להריץ את אותו קובץ מהודר במעבדים מסוגים שונים.
מחשבים אינם בעלי בינה ואינם מבצעים דבר פרט למספר מוגבל של פקודות חישוב אלקטרוניות.
כל מחשב בנוי על שבב אלקטרוני אחד או יותר הקרוי מעבד המסוגל לקבל בצורה בינארית נתוני קלט, לבצע עליהם פעולה מסוימת ולחשב את הפלט.
הכנסת הנתונים והפקודות למעבד מתבצעת בצורה של הכנסת קוד (מספר) של פקודה, יחד עם הנתונים שיעובדו.
רצף הפקודות שניתן למעבד נקרא שפת מכונה.
אותה שפת מכונה היא התוכנה המורצת במחשב.
בשל הקושי לתכנת את המחשב בשפת מכונה, פותחו עם השנים שפות תכנות מופשטות יותר, הנקראות בשם הקיבוצי שפות עיליות.
הדקדוק המגדיר שפה עילית הוא מורכב יותר מדקדוק שפת המכונה, ועם זאת הוא ברור יותר ומאפשר התייחסות מופשטת יותר להיבטים שונים של החומרה והתוכנה, תחזוקתיות קלה יותר, ופיתוח מהיר יותר.
תפקידו של המהדר, אם כך, הוא להמיר את הדקדוק העילי לדקדוק שפת המכונה.
באופן כללי ניתן לומר שככל ששפת התכנות מופשטת יותר, כך על המהדר להיות מותאם ומורכב יותר.
לפני שתוכנית C יכולה לרוץ, היא עוברת תהליך שנקרא קומפילציה.
התהליך כולל ארבעה שלבים עיקריים: קדם-מעבד, קומפיילר, אסמבלר ולינקר.
קדם-מעבד (Pre-processor) מכין את קוד המקור לתרגום על ידי הקומפיילר.
הקדם-מעבד פועל על הוראות (directives) שמתחילות בסימן "#".
הוא מבצע הרחבה טקסטואלית, מחליף ומצרף קטעי קוד, אך לא מנתח את התחביר או ההיגיון של התוכנית.
כאשר הקדם-מעבד נתקל בשורה כמו #include <stdio.h>, הוא מעתיק ומדביק את כל התוכן של הקובץ stdio.h ישירות לתוך קובץ המקור, שכולל הצהרות על הפונקציות.
זה יוצר קובץ אחד גדול ומורחב, שבו כל הפונקציות וההצהרות הנדרשות מהקובץ החיצוני זמינות ישירות לקומפיילר.
כך גם בכל מופע של #define הוא פשוט מחליף מופעים של מזהה מסוים בטקסט אחר (לדוגמה, החלפת שם קבוע בערך מספרי).
התוצר הוא קובץ מקור יחיד, מורחב, שעדיין מכיל קוד בשפת C, אך ללא הוראות קדם-מעבד.
מהדר (Compiler) – מתרגם את קוד המקור המורחב לשפת אסמבלי ומבצע אופטימיזציות.
הקומפיילר מבצע ניתוח תחבירי וסמנטי של הקוד.
הוא בודק האם הקוד תקין מבחינת כללי השפה (syntax) וכן האם הוא הגיוני מבחינת סוגי הנתונים (semantic).
אם מתגלה שגיאה, כמו שימוש במשתנה שלא הוגדר או שגיאת הקלדה, התהליך נעצר ומחזיר הודעת שגיאה.
הוא גם מבצע אופטימיזציות שונות כדי לשפר את ביצועי הקוד, למשל על ידי שינוי סדר הפקודות או פישוט ביטויים מתמטיים.
התוצר הוא קובץ המכיל קוד בשפת אסמבלי, שהיא שפה קרובה לשפת מכונה.
אסמבלר (Assembler) מתרגם את קוד האסמבלי לשפת מכונה.
האסמבלר מקבל את קוד האסמבלי שנוצר על ידי הקומפיילר.
הוא מתרגם כל פקודה בשפת אסמבלי לפקודה בינארית מקבילה שמובנת ישירות על ידי המעבד (CPU).
נוצר קובץ אובייקט (.o או .obj) שמכיל קוד מכונה בינארי, אך אינו ניתן להרצה בפני עצמו כיוון שחסרים בו קישורים לספריות חיצוניות.
מקשר (Linker) יוצר קובץ הרצה סופי ושלם.
הוא מחבר יחד את כל קבצי האובייקט של התוכנית, יחד עם ספריות חיצוניות (כמו ספריות תקניות של C) שמכילות פונקציות כמו printf, malloc ועוד.
הוא ממפה כתובות ומטפל בכל הקישורים החיצוניים, כך שכל הפונקציות והמשתנים הדרושים לתוכנית יהיו זמינים.
התוצר הוא קובץ הרצה בינארי יחיד ושלם (.exe) שמוכן להפעלה ישירה.
שגיאות זמן הידור הן שם כולל לשגיאות שעל המהדר לזהות כבר בשלב ההידור.
שגיאות מסוגים שונים יתגלו בשלבים שונים בזמן ההידור.
כך למשל תו שאינו מוכר כלל בשפה יגרום לשגיאה בשלב הניתוח מילולי (Lexical analysis).
מבנה שגוי כמו לולאה שלא הסתיימה יזוהה בשלב הניתוח התחבירי.
השמה בין ערכים מטיפוסים שונים תזוהה בשלב הניתוח הסמנטי.
זיהוי שגיאת זמן הידור לא בהכרח תעצור את פעולת ההידור – הדבר תלוי באופי השגיאה.
מהדר לעיתים יפיק גם אזהרות על בעיות פוטנציאליות בקוד שלא מונעות את הידורו, אולם פוגעים בקריאות הקוד, כגון חלקים מיותרים שאינם משפיעים כלל על ריצת הקוד.
ההבדל העיקרי בין מהדר (compiler) לבין מפרש (interpreter) הוא בדרך ובזמן שבו הם מתרגמים את קוד המקור שנכתב על ידי מתכנת לשפת מכונה שהמחשב מבין.
תרגום מוקדם: מהדר מתרגם את כל תוכנית קוד המקור בבת אחת, לפני שהיא מורצת.
פלט: כתוצאה מהתרגום נוצר קובץ בינארי עצמאי (קובץ הרצה, כמו .exe) שמכיל את הקוד המתורגם לשפת מכונה.
ביצוע: הקובץ הבינארי יכול לרוץ ישירות על המעבד, ללא צורך במתורגמן נוסף.
מהירות: תוכנות מהודרות רצות בדרך כלל מהר יותר, מכיוון שתהליך התרגום נעשה פעם אחת מראש.
איתור שגיאות: כל השגיאות התחביריות (syntax errors) מתגלות יחד בתהליך ההידור.
אם יש שגיאה אחת, כל התוכנית לא תהודר ולא תרוץ.
תרגום בזמן אמת: מפרש מתרגם ומריץ את התוכנית שורה אחר שורה, בזמן שהיא פועלת.
פלט: לא נוצר קובץ בינארי.
בכל פעם שמריצים את התוכנית, הקוד מתורגם מחדש.
ביצוע: המפרש עצמו צריך להיות פעיל על מנת להריץ את התוכנית, מכיוון שהוא מפרש את הקוד בכל פעם מחדש.
מהירות: תוכנות מפורשות רצות בדרך כלל לאט יותר, מכיוון שתהליך התרגום חוזר על עצמו בכל הרצה.
איתור שגיאות: שגיאות מתגלות בזמן ריצה, שורה אחר שורה.
אם מתגלה שגיאה בשורה מסוימת, התוכנית מפסיקה לפעול באותה נקודה.
מאפייןמהדר (Compiler)מפרש (Interpreter)זמן תרגוםלפני הרצה, את כל התוכניתבזמן הרצה, שורה אחר שורהפלטקובץ בינארי (קובץ הרצה)אין קובץ בינארימהירותמהיראיטי יותראיתור שגיאותכל השגיאות יחד בהתחלהשגיאה אחר שגיאה בזמן ריצהניידותפחות נייד (תלוי פלטפורמה)נייד יותר (דורש מפרש בכל פלטפורמה)
מהדי מהדווי-כיא (בפרסית: مهدی مهدویکیا, נולד ב-24 ביולי 1977) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר הימני.
מהדווי-כיא החל את הקריירה בפרספוליס ומשם עבר בהשאלה לבוכום מגרמניה.
בשנת 2000 הצטרף לשורות קבוצת המבורג.
בשנת 2007, עבר לאיינטרכט פרנקפורט.
מהדווי-כיא משחק בעמדת הכנף הימנית ולפעמים משחק כחלוץ.
בשנת 2003 זכה בתואר כדורגלן השנה באסיה.
בשנים 2003 ו-2004 זכה בתואר כדורגלן השנה של המבורג.
במונדיאל 1998 היה השחקן הטוב ביותר בנבחרת איראן ואחד המועמדים לנבחרת הטורניר.
בשנת 2009 פרש מהנבחרת, ולפי גרסאות שונות אולץ לפרוש לאחר שענד עד ידו, יחד עם שחקנים אחרים, צמיד ירוק במשחק האחרון של איראן במוקדמות מונדיאל 2010 מול קוריאה הדרומית, כביטוי הזדהות עם "המחאה הירוקה".
(צרפתית: ?Qu'est-ce qu'un auteur) היא כותרת הרצאה שנשא הפילוסוף מישל פוקו בפני האגודה הצרפתית לפילוסופיה, ב-22 בפברואר 1969. ההרצאה היא הרחבה של נושא אותו מפתח פוקו בספרו הארכאולוגיה של הידע, שפורסם זמן קצר לאחר מכן.
בהרצאה מבקש פוקו לבחון מהו תפקידה של פונקציית המחבר ביחס לטקסט, ומה תפקידה באופן ארגון, סיווג והערכה של טקסטים.
ההרצאה נכתבה כתגובה, גם אם לא מפורשת, למאמר של רולאן בארת, "מות המחבר", שפורסם בסוף 1968. פוקו מבקר את ניסיונות הקריאה הסטרוקטורליסטיים לנטוש את "המחבר" (למשל, בהכרזתו של בארת על "מות המחבר") ולעבור לניתוח היצירה כשלעצמה, מבחינת מבניותה וצורתה הפנימית.
פוקו מדגים כיצד קריאה כזו משמרת בחשאי את קיומו של המחבר דרך המונח "יצירה", שהוא מונח בעייתי לא פחות.
ראשית מראה פוקו עד כמה שברירית ונזילה מבחינה תאורטית וטכנית היא הקטגוריה של "מחבר" בתרבות המערבית; למי אנו מתכוונים, הוא שואל, כאשר אנו מדברים על "מחבר" כמרקס, פרויד או דרווין, למשל?
ומהו היחס בין סיפור חייהם של "מחברים" ובין "יצירתם"?
האם כל מה שפרסם אדם בחייו הוא מכלול יצירתו?
ומה בנוגע לכתבים שערך אך הוצאו לאור לאחר מותו?
ומה מעמדם של דברים שנשא, אך לא פרסם (כמו, למשל, הטקסט החשוב "קורס בבלשנות כללית" שמיוחס לפרדינן דה-סוסיר [1857-1913], אך לא נכתב על ידו, אלא נערך מתוך מחברות של תלמידיו לאחר מותו)?
וכיצד נסווג הערות שוליים, מכתבים פרטיים ורשימות מכולת?
"מתוך מיליוני העקבות שאדם משאיר לאחר מותו", תוהה פוקו, "כיצד אפשר להגדיר יצירה?" (עמ' 29).
הפנייה למחבר, טוען פוקו, היא יותר מהפנייה אל אינדיבידואל פרטי; יש להבחין בין השֵם הפרטי לשם "המחבר", משום שהם ממוקמים בקטבים שונים ואינם מתפקדים באופן זהה.
שם המחבר אינו מצביע לעבר האדם הממשי והחיצוני שיצר אותו, אלא נע לאורך גבולות הטקסטים, מיישר ומגדיר את קווי המתאר שלהם, ומאפיין את צורות הקיום שלהם:
ההרצאה ניתנה כמה חודשים טרם נבחר פוקו (ב-30 בנובמבר 1969) להיות חבר מן המניין בקולז' דה פראנס, כראש הקתדרה להיסטוריה של מערכות חשיבה.
מהדיס (מבוטא בידי היסטוריונים כמאהאדאייס) היה קיסר אקסום בשנת 360 לערך והוא ידוע בזכות המטבעות שטבע בתקופת מלכותו.
מהדיס בניגוד לקודמיו השתמש רק בשפת הגעז במטבעות שהוא טבע.
מונרו-האי מציין על הכיתוב "בצלב זה תכבוש" (געז בתעתיק לטיני: "bzmsql tmw"), שהיה טבוע על מטבעות הברונזה שלו, מה שהיה בעצם תרגום לא מדויק של "בסימן זה תכבוש" (In hoc signo vinces) של קונסטנטינוס הגדול.
מהמד (מהו) קודרו (בבוסנית: Mehmed "Meho" Kodro; נולד ב-12 בינואר 1967 במוסטאר) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
בנו קנאן קודרו גם הוא כדורגלן המשחק בנבחרת בוסניה והרצגובינה.
קודרו ערך את הופעת בכורתו בליגת העל היוגוסלבית ב-1985, במדי קבוצת עירו המקומית, ולז' מוסטאר.
הוא עזר לקבוצה להגיע פעמיים למקום השלישי בליגה ופעם למקום השני.
עם פרוץ מלחמות יוגוסלביה היגר קודרו לספרד, שם שיחק במשך רוב שנותיו.
תחילה שיחק בשורות ריאל סוסיאדד, בין 1991 ל-1995, וב-1992 ערך את שתי הופעותיו היחידות במדי נבחרת יוגוסלביה.
בסוסיאדד זכה להצלחה ולהערכה רבה.
בעונת 1993/1994 הבקיע 23 שערים, ובעונה הבאה היה אף סגן מלך השערים של הליגה, עם 25 שערים ב-35 משחקי ליגה.
מאמן ברצלונה יוהאן קרויף החתים את קודרו לפני עונת 1995/1996. עונתו הראשונה והיחידה במועדון הייתה לא מוצלחת.
כמו כן, ב-1996 הוא השתתף בראשונה מתוך 13 הופעות במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה.
הוא נפצע מספר פעמים במשך העונה, הבקיע תשעה שערים בלבד ולא עזר לקבוצתו לזכות בתואר כלשהו.
פיטוריו של קרויף, שתמך בקודרו, סימנו את סופו במועדון.
קודרו הצטרף לטנריפה ושיחק שם במשך שלוש עונות.
ב-1999 הצטרף לדפורטיבו אלבס שאך עלתה ללה ליגה, ועזר לה לסיים במקום השישי ולהעפיל לגביע אופ"א.
לאחר עונה בודדת בקבוצה, ב-2000, עבר למכבי תל אביב הישראלית.
קודרו כבש שער אחד בתשעה משחקים, ולאחר שנפצע עזב את הקבוצה באוקטובר 2000 ופרש ממשחק פעיל/
ב-2006 מונה קודרו להיות עוזרו של מאמן ריאל סוסיאדד חוזה מריה באקרו.
בינואר 2008 החל לשמש מאמנה של נבחרת בוסניה והרצגובינה.
הוא היה מאמנה במשך שני משחקי ידידות, אך כשסרב להשתתף במשחק ידידות מול נבחרת איראן במאי אותה שנה, פוטר מתפקידו.
בשנת 2008 מונה למאמן קבוצת הנוער של ריאל סוסיאדד, וכעבור שנתיים מונה למאמן קבוצת המילואים של המועדון מליגת המשנה בספרד, תפקיד אותו מילא עד שנת 2013.
במהלך עונת אימן את סרייבו מארץ הולדתו.
בדצמבר 2016 התמנה לתפקיד מאמן סרבט ז'נבה, תפקיד אותו מילא עד למרץ 2018.
מהוד אופטי הוא מהוד המתאים לאורכי גל מסוימים בלבד, כך שאורך המהוד שווה למספר שלם של חצאי אורכי גל:
כאשר הוא האורך האופטי של המהוד, הוא אורך הגל ו- הוא מספר שלם.
בדרך-כלל מהוד אופטי מתקבל על ידי הצבת זוג מראות זו מול זו, אולם ניתן לקבל מהוד אופטי גם בעזרת סיב אופטי או על גבי מוליך למחצה.
מהוד הוא חלק חיוני ממכשיר הלייזר.
מהוד הלמהולץ הוא חלל תהודה בו נוצרים גלים עומדים של אוויר.
מהוד כזה נבנה על ידי הרמן פון הלמהולץ במאה ה-19, אך התופעה מתרחשת גם בעת נשיפה לעבר פיית בקבוק.
כאשר אוויר נדחס אל תוך חלל, הלחץ בתוכו גדל.
כאשר הכוח הדוחס את האוויר נפסק, אוויר יזרום החוצה מן האזור בו הלחץ גדול כך שהלחץ שם יקטן, אך בשל עקרון ההתמדה הלחץ יקטן אל מעבר לנקודת שיווי המשקל.
לאחר מכן לחץ האוויר יגדל שוב ויקטן באופן מחזורי דועך, והמהוד מתפקד בקירוב כמתנד הרמוני.
תדירות התנודות הטבעית, או תדירות התהודה, היא:
כאשר v מהירות הקול באוויר, A שטח החתך של צוואר הבקבוק או החלל, L אורכו ו- נפח חלל התהודה.
מהודי הלמהולץ משמשים לזירוז חילוף האוויר במנוע בעירה פנימית, והם מצויים ברמקולים ובכלי מיתר.
האוקרינה והדג'מבה הם למעשה מהודי הלמהולץ.
כמו כן, מהודי הלמהולץ משמשים להקטנת רעשי מנוע במטוסים ולבליעת רעשים צרי סרט בחדרים.
מֶהְדִי כָּרוּבִּי (בפרסית: مهدی کروبی; נולד ב-26 בספטמבר 1937) הוא איש דת שיעי ופוליטיקאי איראני המזוהה עם המחנה הרפורמיסטי.
כרובי כיהן כיושב ראש המג'לס בשתי כהונות נפרדות (1989–1992 ו-2000–2004) והיה ממייסדי "אגודת אנשי הדת הלוחמים".
הוא התמודד בבחירות לנשיאות איראן ב-2005 וב-2009, והנהיג את "התנועה הירוקה" יחד עם מיר-חוסיין מוסאווי, במחאה על תוצאות הבחירות השנויות במחלוקת.
אף שבשנות ה-80 נחשב כרובי למקורב לאייתוללה ח'ומייני ולדמות מרכזית בקו הנוקשה של המשטר, בחלוף השנים חל מפנה משמעותי בעמדותיו והוא הפך למזוהה עם המחנה הרפורמיסטי.
מועמדותו לנשיאות ב-2009 בלטה בגישתו הליברלית, קריאותיו לרפורמות דמוקרטיות ובמחויבותו לקידום מעמד האישה.
באופן חריג לפוליטיקה האיראנית, ניהל כרובי את הקמפיין לצד אשתו, פאטמה כרובי, שהייתה מעורבת בולטת באסיפות ובמטה הבחירות.
בפברואר 2011, כחלק ממאמצי השלטון באיראן להצר את צעדי התנועה, הושם כרובי במעצר בית.
במהלך תקופת כליאתו דווח על הקלות מסוימות בתנאים, ובשלהי 2016 הוא הודיע על התפטרותו מראשות מפלגתו ("אעתמאד-ה מלי").
מהדי כרובי שוחרר ממעצר הבית ב-17 במרץ 2025, לאחר שהיה נתון בו במשך כ-14 שנים.
לאחר שחרורו חזר כרובי לפעילות ציבורית מסוימת ואף התבטא בחריפות כנגד המנהיג העליון עלי ח'אמנאי, אותו האשים באחריות למשבר הכלכלי והפוליטי במדינה.
מהדק ניירות הוא כלי המשמש להידוק גיליונות נייר יחד, המיוצר לרוב מתיל פלדה כפוף מעוצב כלולאה.
מהדקי ניירות הם ברובם וריאציות של סגנון Gem שהוצג בסוף המאה ה-19, המאופיין בלולאה וחצי הנוצרת מחוט הפלדה הכפוף.
המשותף למהדקי הניירות למיניהם הוא ניצול הפיתול והגמישות בחוט, והחיכוך בין החוט לנייר.
שימוש במהדקי ניירות מתבצע על ידי השחלת הדפים בין קפליו של מהדק בודד.
אופן הידוק זה אינו מחורר את הנייר, אך לעיתים מכופף קלות את האזור הקרוב למהדק.
כאשר מספר מתון של גיליונות מוכנסים בין שתי לשונות המהדק, הלשונות יופרדו במתיחה, מה שגורם לכוח הפיתול בכיפוף החוט להדק את הדפים ביחד.
גיליונות רבים מדי יגרמו לכניעה פיזית של המהדק, שתפגע באלסטיות שלו ותגרום לעיוות בלתי הפיך של צורת החוט.
מהדקי ניירות הם בדרך כלל בצורה מלבנית עם דפנות ישרות, אבל הם יכולים להיות גם בצורה משולשת או עגולה, או צורות מורכבות יותר.
החומר השכיח ביותר שמהם הם מורכבים הוא פלדה או מתכת אחרת, אבל גם פלסטיק הוא נפוץ.
יש סוגים אחרים של מהדקי נייר שמשתמשים במערכת של שני חלקים כדי להדק.
החידושים האחרונים בתחום כוללים מהדקי ניירות מפלסטיק המצופים בצבע מטעמי אסתטיות ומהדקי קפיץ לקלסר.
בחלק קטן מהמהדקים, על מנת למנוע שריטות ונזקים אחרים לנייר כאשר "מלבישים" עליו את המהדק, קצוות החוט הם כדוריים או עגולים.
לעיתים יש קטע גלי באמצע העיקול במהדק, במיוחד עם מהדקי ניירות גדולים, כדי למנוע החלקה בעת חיבור כמויות גדולות של נייר.
העדויות המוקדמות ביותר למהדק ניירות נמצאו בשומר, לפני כחמשת אלפים שנה.
לא ידוע מיהו הממציא הראשון של מהדק הניירות הראשון.
לעומת זאת, ישנם היסטוריונים הסבורים כי הביזנטים היו הראשונים להשתמש במהדק הניירות, שהיה עשוי מברונזה.
עם זאת, מהדקים אלו היו יקרים לייצור ושימשו רק כדי לחבר את המסמכים הקיסריים.
על פי המוזיאון לתולדות המוקדמות של המשרד, הפטנט הראשון עבור מהדק ניירות עשוי מתיל כפוף נרשם בארצות הברית על שמו של סמואל ב.
פיי כפטנט מספר 64,088 ב-23 באפריל 1867. מהדק זה נועד במקורו בעיקר כדי לחבר כרטיסים לבד, אם כי צוין בו שניתן גם לחבר את הכרטיסים לנייר.
למרות תפקודו ומעשיותו של המהדק שלו, תכנונו של פיי יחד עם 50 פטנטי עיצוב אחרים לפני 1899 לא נחשבים כמזכירים את העיצוב של המהדק המודרני.
עיצוב נוסף שראוי לציון הוא מהדק הניירות שנרשם כפטנט על ידי ארלמן ג'יי רייט בארצות הברית ב-1877. מהדק ניירות זה פורסם באותה תקופה כמהדק ששימושו לחיזוק עיתונים.
הסוג הנפוץ ביותר של מהדק הניירות שעדיין בשימוש, מהדק הניירות מסוג Gem, שמעולם לא נרשם כפטנט, וככל הנראה היה בייצור בבריטניה כבר בתחילת שנת 1870 על ידי "החברה לייצור Gem", על פי המומחה האמריקאי לחידושים טכנולוגיים, פרופ' הנרי פטרוסקי.
הוא מתייחס למאמר משנת 1883 על "מחברי נייר (מסוג) Gem" המשבח אותם על היותם "טובים יותר מסיכות רגילות" בשביל "חיבור יחד של העיתונים באותו נושא, צרור מכתבים, או דפי כתב היד".
מלפני המאמר מ-1883 לא הייתה המחשה מוקדמת יותר של סוג "Gem", אם כי השם של אז היה יכול להיות שונה מהשם של מהדקי הניירות המודרניים בשם זה.
התיעוד המוקדם ביותר לקיומו היא פרסומת ל"מהדקי ניירות Gem" שפורסם על ידי חברת קושמן ודניסון, בכתובת השדרה התשיעית מספר 172, ניו יורק, בספר שכדאי לשמור (Book Keeper), אוגוסט 1894, עמ' 6. בשנת 1904 רשמה חברת קושמן ודניסון כסימן מסחרי את השם "Gem" בהקשר של מהדקי נייר.
ההודעה מודיעה כי שם זה היה בשימוש מאז 1 במרץ 1892, דבר אשר עשוי להיות זמן השקתו בארצות הברית.
מהדקי ניירות עדיין נקראים לפעמים, בארצות הברית, "מהדקי Gem", והמילה השוודית עבור כל מהדק ניירות היא "Gem".
הוכחה ניצחת כי הסוג המודרני של מהדק הניירות היה ידוע היטב לכל המאוחר באפריל 1899, הוא פטנט ארצות הברית 636,272 שהוגש על ידי ויליאם מידלברוק מ-Waterbury, קונטיקט ב-27 באפריל 1899 עבור "מכונה לייצור מהדקי ניירות מתיל", ומראה בבירור כי המוצר הוא מהדק ניירות מושלם מסוג Gem.
מהעובדה שמידלברוק לא הזכיר אותו בשמו, עולה כי סוג מהדק זה כבר היה ידוע באותה עת.
מאז נוצרו אין ספור וריאציות על אותו מהדק ניירות מסוג Gem.
יש מהדקים עם קצוות חדים במקום קצוות מעוגלים, לחלקם סוף לולאה אחת כפוף מעט כדי להקל להכניס גיליונות של נייר, וישנם מהדקים עם קרסים או עיקולים כדי להשיג אחיזה טובה יותר.
בנוסף, גרסאות ששונות לשם האסתטיות בלבד, ללא שום משמעות מעשית כבר נרשמו כפטנטים: מהדקים בצורה משולשת, עגולה ואפילו בצורת מגן דוד.
למרות כל זאת, סוג Gem המקורי התברר במשך יותר ממאה שנים כמעשי ביותר, ולכן ללא ספק הפופולרי ביותר.
את האיכויות שלו: קלות השימוש, תפיסת הדפים ללא קריעתם ואחסון בלי להסתבך היה קשה לשפר.
יש הטוענים, אם כי ככל הנראה ללא ראיות, כי הרברט ספנסר, יוצרו של המונח "דרוויניזם חברתי", המציא סוג מסוים של מהדק ניירות.
ספנסר טען באוטוביוגרפיה שלו להמצאת "סיכה קושרת" שהופצה על ידי אקרמן וחברתו, והוא מראה ציור של הסיכה בנספח שלו.
סיכה זו נראית יותר כמו "Split pin" מודרני מאשר מהדק ניירות מודרני, אבל זה נועד להחזיק גיליונות נייר ביחד.
האורך של ההמצאה שלו הוא בערך 15 ס"מ כשהיא פתוחה.
יש שזיהו בטעות כממציא של מהדק הניירות את הנורווגי יוהאן ואלר (1866–1910).
ואלר רשם פטנטים בגרמניה ובארצות הברית (1901) עבור מהדק נייר עם עיצוב דומה, אך פחות מעשי, משום שהוא לא כלל את הסיבוב האחרון של התיל.
ואלר כנראה לא ידע כי מוצר טוב יותר כבר היה בשוק, אף שעדיין לא היה בנורווגיה.
הגרסה שלו מעולם לא יוצרה ושווקה, משום שסגנון Gem הטוב ממנו כבר היה בנמצא.
זמן רב לאחר מותו של ואלר ארצו יצרה מיתוס לאומי המבוסס על ההנחה הכוזבת שמהדק הניירות הומצא על ידי גאון נורווגי לא מוכר.
מילונים נורווגיים מאז 1950 מזכירים את ואלר כממציא של מהדק הניירות, מיתוס שמאוחר יותר מצא את דרכו לתוך חלק גדול מהמילונים הבינלאומיים ורוב הספרות הבינלאומית על מהדקי נייר.
ואלר הצליח כנראה לרשום את העיצוב שלו כפטנט בחו"ל, למרות קיומו הקודם של מהדק ניירות שימושי יותר מכיוון שרשויות הפטנטים באותה תקופה היו ליברליות למדי באישור רישום פטנטים עבור כל שינוי שולי של המצאה קיימת.
יוהאן ואלר החל לעבוד אצל אלפרד ג' ברניס פטנטקונטור בקריסטיניה בשנת 1892 ומונה מאוחר יותר למנהל המשרד, תפקיד שבו כיהן עד יום מותו.
כעובד במשרד פטנטים, הוא היה יכול בקלות לרשום פטנט בנורווגיה.
הסיבות שלו לרישום הפטנט מחוץ לארצו אינן ידועות, אך ייתכן שהיה לו ביטחון עצמי מוגזם בנוגע להמצאתו והוא רצה להבטיח לעצמו את זכויות המסחר הבינלאומיות.
כמו כן, הוא יכול להיות מודע לכך שיצרן נורווגי יתקשה להציג המצאה חדשה בחו"ל, אפילו עבור השוק הביתי הקטן.
הפטנטים של ואלר פגו בשקט, בעוד "Gem" היה בשימוש בכל רחבי העולם, כולל בארצו.
הכישלון של העיצוב שלו היה ברור - הוא היה יותר מדי לא מעשי.
ללא שתי לולאות מלאות במהדק הניירות המפותח, היה קשה להכניס גיליונות נייר לתוך המהדק שלו.
היה אפשר לתפעל את הקצה של החוט פנימי, כך שהמהדק היה יכול לתפוס את הגיליון, אבל התיל החיצוני היה חסר תועלת כי הוא לא היה יכול לנצל את עיקרון הפיתול.
במקום שהלולאה הפנימית של המהדק תבלוט בדף (כמו בסגנון Gem), החוט הפנימי היה מאונך לגיליון הנייר.
חוסר המעשיות של העיצוב של ואלר היה יכול להיות מתוקן בקלות על ידי הוספת לולאה פנימית כמו במהדק Gem.
ממציא המיתוס של מהדק הניירות הנורווגי היה מהנדס של סוכנות פטנטים נורווגית שביקר בגרמניה בשנת 1920 כדי לרשום פטנטים נורווגים במדינה.
הוא נתקל בפטנט של ואלר, אך לא הצליח לזהות שזה לא היה אותו דבר כמו מהדק Gem מהסוג הנפוץ.
בדו"ח של חמישים השנים הראשונות של סוכנות הפטנטים, המהנדס כתב מאמר בו הוא הכריז על ואלר כממציא של מהדק הניירות הנפוץ.
פיסת מידע זו מצאה את דרכה לתוך כמה אנציקלופדיות נורווגית לאחר מלחמת העולם השנייה.
הפטריוטים הנורווגים לבשו אותם על הדשים שלהם כסמל של התנגדות לכובשים הנאצים ולשלטונות הנאציים המקומיים כאשר סימנים אחרים של התנגדות, כמו סיכות עם סמלו של מלך נורווגיה הגולה, הוקון השביעי או סיכות של דגל נורווגיה נאסרו.
לבישת המהדקים נאסרה תוך זמן קצר ואנשים ששמו אותם על בגדיהם הסתכנו בקבלת עונש חמור.
הצגתו של תפקידו של מהדק הניירות כסמל ההתנגדות באנציקלופדיה הנורווגית הייתה בשנת 1952, אך באותו בזמן עדיין לא הוכרז עליו כהמצאה נורווגית.
מידע זה נוסף במהדורות מאוחרות יותר.
על פי מהדורת 1974, הרעיון של שימוש במהדק ניירות כדי לציין התנגדות מקורו בצרפת.
מהדק שחוק על דש או הכיס הקדמי היה יכול להיחשב כ"deux gaules" (שתי הודעות או מוטות) אך גם להתפרש כהתייחסות למנהיג המחתרת הצרפתית, הגנרל שארל דה גול.
בשנים שלאחר המלחמה נראה גיבושו הנרחב של מהדק הניירות כסמל לאומי.
מחברים של ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של הטכנולוגיה הנורווגית תפסו אותו בשקיקה כדי להפוך סיפור רזה למשמעותי יותר.
הם בחרו להתעלם מהעובדה שהמהדק של ואלר לא היה מפותח כמו המהדק מסוג Gem.
בשנת 1989, אנדרטה של מהדק ניירו ענקי, בגודל של כמעט שבעה מטרים, הוקמה בקמפוס של המכללה למסחר ליד אוסלו לכבודו של ואלר, תשעים שנה אחרי שההמצאה שלו נרשמה כפטנט.
אף על פי שהאנדרטה הוקמה לכבודו של ואלר המהדק שהיא מציגה הוא מהדק ניירות מסוג Gem, ולא המהדק שנרשם כפטנט על ידי ואלר.
פרויקט מהדקי הניירות פורסם בשנת 2004 על ידי הסרט התיעודי "מהדקי נייר"
תהילתו של יוהאן ואלר כממציא מהדק הניירות התפשטה ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית.
כאשר תלמידי כיתה ח' בבית הספר התיכון ויטוול בטנסי למדו על רציחתם של שישה מיליון יהודים בשואה, מורה אחד הגה רעיון להמחיש את המספר העצום של הנרצחים על ידי איסוף כמה שיותר חפצים קטנים וזולים.
השם שניתן לרעיון זה היה "פרויקט מהדקי הניירות".
על פי אתר אינטרנט אחד, מהדק הניירות נבחר "אחרי שהם למדו שהנורווגים לבשו אותם על הבגדים שלהם כדי להראות תמיכה ביהודים במהלך מלחמת העולם השנייה".
טענה נוספת הרחיבה סיפור זה עוד יותר: "סמל מקורי זה של התנגדות הוא לכבודו של יוהאן ואלר, היהודי הנורווגי שהמציא את מהדק הניירות".
ואלר לא היה יהודי, הוא לא המציא את מהדק הניירות הנפוץ והנורווגים שלבשו אותם לא עשו זאת במחאה על הגורל הטראגי של היהודים, אלא כדי להראות אחדות לאומית וסולידריות והתנגדות לכיבוש הגרמני לרשויות הנאציות המקומיות.
הפרויקט עצמו הצליח מאוד - הרבה יותר מ-6,000,000 מהדקי הניירות שנדרשו נאספו.
במהלך קידום הסרט המתעד את הפרויקט בחטיבת הביניים, היזמים של הסרט עשו שותפות עם חברה של מוצרים משרדיים ששייכת לאיש עסקים בשם באומגרטן באטלנטה, ג'ורג'יה.
החברה של באומגרטן היא חברה המייצרת מהדקי ניירות מפלסטיק ומכשירים אחרים לחיזוק.
החברה של באומגרטן ייצרה מפלסטיק ירוק מהדקי ניירות בצורת מגן דוד כדי לסייע בקידום הסרט בכל בתי הקולנוע ברחבי ארצות הברית.
הנס באומגרטן, הגזבר של החברה ובני משפחתו הם ממוצא יהודי.
משפחתו עזבה את גרמניה הנאצית בזמן וניצלה ממחנות ההשמדה.
מהדק הניירות מפלסטיק של באומגרטן הומצא על ידי הגרמני קורט לורבר, שהיה שותף של באומגרטן מאז מלחמת העולם השנייה.
פרויקט מהדקי הניירות נעשה גם בקנדה על ידי ויין מקינטייר ובקרואטיה על ידי מילינקו הידרוביץ'.
למהדק הניירות יש שימושים רבים ומשתמשים בו יותר לשימושים מאולתרים מאשר השימוש שלו הוא מיועד על ידי צורתו הייחודית.
מהדק ניירות הוא אביזר שימושי לסוגים רבים של עבודה מכנית לרבות עבודה במחשב: תיל מתכת יכול להתפרש תוך שימוש במעט כוח.
במספר מכשירים נחוץ לעיתים מוט דק מאוד כדי ללחוץ על כפתור הפסקה שבו המשתמש צריך להשתמש רק לעיתים רחוקות, דבר שמהדק הניירות יכול להיות שימושי עבורו.
המהדק מסוגל לפתוח כונני תקליטורים כאשר הפעלת "הוצאת חירום" תיכשל; התיל עובד על אותו עיקרון גם בכונני דיסקטים (כולל מקינטוש המוקדם).
שני מכשירי אייפון (דור 1 ו-iPhone 3G) ומכשיר אייפד דורשים מהדק ניירות כדי להוציא את כרטיס ה-SIM.
בכמה ממחשבי כף יד של פאלם מייעצים להשתמש במהדק ניירות כדי לאפס את המכשיר.
ניתן להחליף אמצעי הצבעה מוקדמים של לוג'יטק באמצעות שימוש במהדק ניירות כדי לפתוח את הלוח הקדמי.
מהדק ניירות שכופף לצורת "U" יכול לשמש כדי לאתחל PSU ATX מבלי לחבר אותו אל לוח האם (חיבור בצבע ירוק שחור על לוח האם).
מהדק ניירות אחד או יותר יכול ליצור מכשיר loopback עבור ממשק RS232 (או סוגים רבים של ממשקים אחרים).
ניתן להשתמש במהדקי ניירות (בדרך שאינה בטוחה) כדי להחליף נתיכים.
שימושים אחרים שיכולים להיות למהדק ניירות כוללים מנקה מקטרות, מנקה אוזניים (מה שיכול להיות מסוכן, אם משתמשים בקצה חוט הברזל ולא בקצה המעוגל, מכיוון שהוא עלול לנקב את עור התוף), סיכת עניבה מאולתרת וכו'.
מהדקי ניירות יכולים להתעקם בתוך מכשירים אך הם יעילים לפעמים כדי לפרוץ נעילה.
סוגים מסוימים של אזיקים יכולים להיפתח באמצעות מהדק ניירות.
הראשון הוא לפרוס את המהדק לצורה ישרה והסוף מעוות כזווית ישרה כדי לנסות לחקות מפתח ולהשתמש בו כדי להרים את הפין הנועל.
הגישה השנייה, שמוצלחת יותר אבל דורשת קצת תרגול, היא להשתמש במהדק פרוש למחצה בעיקול להסרת האזיקים כאשר המהדק מוחדר דרך חור הנעילה של האזיקים (לא המנעול).
ניתן ללבוש מהדקי ניירות כצמידים וטבעות, ובכך להבטיח שניתן יהיה להשתמש בהם, כאשר יש צורך בכך, לשימושים האחרים שלהם.
במאמר על יוהאן ואלר באנציקלופדיית הביוגרפיות הנורווגית (2005) מורחב על השימושים של מהדק הניירות למטרות אחרות - "מהדק הניירות משמש כ"כלי אוניברסלי" כאשר אין סיכת ביטחון, קרס לדגים, מברג, קיסם, מרצע וכו'".
תמונה של מהדק ניירות היא התמונה הסטנדרטית כאשר יש בדואר האלקטרוני קובץ מצורף.
ב-Microsoft Office, אשף עיצוב ברירת המחדל הוא מהדק ניירות בשם קליפר (Paper Clip הוא השם באנגלית למהדק ניירות).
מחקר בריטי משנות השבעים הראה כי מתוך 100,000 מהדקים רק 20,000 מהדקים שימשו בתפקידם המקורי, החזקת ניירות יחד.
24,838 מהדקים אבדו, 19,143 שימש כאסימונים במשחקי קלפים וקוביות, 14,163 עוקמו בדרך אגב במהלך שיחות טלפון, 7,200 שימשו לתיקון בגדים, 5,434 כופפו כדי להשתמש בהם כקיסמים, 5,308 מהדקים שימשו לניקוי ציפורניים ו-3,916 חתיכות כובסו.
לוידס לונדון הרחיק לכת עוד יותר, וטען שרק אחד מכל עשרה מהדקי ניירות בא במגע עם נייר.
בנץ מרחוב סומסום הוא אספן נלהב של מהדקי ניירות ואוספו כולל אף מהדק עשוי זהב.
בסרט יהודי טוב של האחים כהן אחד מהגיבורים משתמש במהדק ניירות מעוקם כדי לפרוץ מנעול.
על פי הערך באנציקלופדיית הביוגרפיות הנורווגית (2005) הייצור הכולל של כל העולם של מהדקי ניירות נע סביב 20,000,000,000 מהדקי ניירות בשנה.
החברה האוסטרית SAX-Werk הודיעה כי מכרה מהדקי ניירות בסכום שקרוב ל-120,000,000 שילינג (אוסטרי) (כ-66 מיליון כתרים) בשנה, ושהיא מייצאת ל-100 מדינות.
איגוד החברות האמריקאיות למהדקי ניירות אמר שכלל החברות האמריקאיות הרוויחו כ-70,000,000 $ בשנה (מתוך הכנסות של 560,000,000 דולר).
הנוסחה האמפירית להלן מחשבת את האורך המשוער עבור הסוג הנפוץ ביותר של מהדק הניירות, שבו העיקולים הם חצאי עיגול וקצות הצדדים הימניים בסיבוב החיצוני שווים בערך למרחק בין קצות החוט למרכז העקומה הפנימית (כלומר, אם נמשוך יחידת מדידה כלשהי מכל אחד מהקצוות, בו זמנית, יחידות המידה ייפגשו בנקודת האמצע).
אורכים שמוכנסים לנוסחה צריכים להימדד לאורך מרכז הקו של תיל הפלדה.
T = סה"כ אורך חוט.
L = האורך הכולל של מהדק הניירות (בין הקצוות של שני חצאי העיגול החיצוניים).
B = הרוחב של המהדק בין הצדדים הפנימיים.
"מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?" (Just what is it that makes today's homes so different, so appealing?) הוא קולאז' שנעשה על ידי האמן הבריטי ריצ'רד המילטון.
היצירה נעשתה בשנת 1956 עבור התערוכה "זהו המחר" שהתקיימה בלונדון, אנגליה.
הקולאז' מורכב בעיקר מתמונות שנלקחו ממגזינים אמריקאים.
התמונה העיקרית של החדר נלקחה מפרסומת במגזין Ladies' Home Journal, שתיארה את "אופנת הרצפה המודרנית".
גם שם היצירה נלקחה מאותה פרסומת, שבה נכתב: "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?
תכנון פתוח כמובן - ושימוש נועז בצבע".
השרירן בתמונה הוא ארוין קוז'ובסקי, זוכה תחרויות פיתוח גוף, ותמונתו נלקחה ממגזין Tomorrow's Man.
האמנית ג'ו בר, שדגמנה לצילומים אירוטים בעברה, טענה שהיא האישה המופיעה ביצירה, אם כי המגזין ממנו נלקחה התמונה לא זוהה.
שאר הפריטים בתמונה נלקחו גם הם ממגזינים ופרסומות שונות.
בהמשך יצר המילטון גרסאות שונות לקולאז' המקורי, כולל גרסה ב-1992 שבה החליף את השרירן הגבר באישה.
בשנת 2006, טען בנו של האמן ג'ון מקהייל , ג'ון מקהייל ג'וניור, כי אביו הוא היוצר של התמונה, וסיפק את הסקיצה ומדידות המקוריות ואת החומרים לקולאז', כולל המגזינים ממנו רוב הקולאז' הורכב.
מקהייל אמר כי חומרי המקור היו שלו ונשלחו מאוניברסיטת ייל, בה מקהייל למד, להמילטון, ושהתפקיד של המילטון היה "מכני" - גזירה והדבקה על פי העיצוב של מקהייל.
המילטון הגיב באומרו ש"זה מגוחך, הקולאז' שוחזר ויוצר מחדש באופן נרחב ב-50 השנים האחרונות, והבעלות שלי עליו, למיטב ידיעתי, מעולם לא הייתה במחלוקת עם ג'ון מקהייל האב כשהיה בחיים".
המילטון אמר כי מקהייל סיפק לו שישה עמודים עבור הקטלוג לתערוכת זהו המחר, אך המילטון השתמש רק בשניים עבור הקטלוג ואת הקולאז' ושאר הקטלוג יצר בעצמו; המגזינים האמריקאים שסיפקו את התמונות היו מהאוסף של מגדה ופרנק קורדל, והתמונות נגזרו על ידי אשתו של המילטון, טרי ריילי, ומגדה קורדל.
הוא חיבורו של עמנואל-ז'וזף סיאייס, שפורסם בינואר 1789, ערב המהפכה הצרפתית.
בחיבור זה ביקש סיאייס לבסס את הקשר שבין הקבוצות היצרניות בחברה לבין הזכויות פוליטיות.
המעמד השלישי בצרפת, לפי חיבור זה, הוא מעמד יצרני, אך נטול זכויות פוליטיות.
בחיבור טוען סיאייס כי ישנן ארבע קבוצות חיוניות לקיום האומה והמדינה.
קבוצת עובדי האדמה - מכיוון שהאדמה והמים הם אלה המספקים את הצרכים הבסיסים של האנושות;
קבוצת יצרנים - הם אלה שמעבדים את התוצרת הגולמית (שסיאס קורא לה "מתנות הטבע") על ידי השקעת עבודה;
קבוצת הסוחרים והמשווקים - תפקידם הוא להעביר את הסחורה מיצרנים לצרכנים;
קבוצת נותני השירותים - בקבוצה זו מכליל סיאייס הן את בעלי המקצועות החופשיים, הן את העוסקים במדע, והן את נותני השירות, שעסוקים ב"עבודות כפיים נחותות ביותר".
על פי סיאייס, המשותף לכל הקבוצות האלה הוא שהן כולן שייכות למעמד השלישי.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון מרס 1961 של Amazing תחת השם "פלייבוי ואלוהי הרפש" ("Playboy and the Slime God"), אך אסימוב שינה את שמו כאשר הדפיס אותו שוב בקובץ סיפורים.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1980 בספר אין איש פה, פרט..., ושוב בשנת 2011 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 3.
הסיפור הוזמן על ידי קלה גולדסמית ללי, כסאטירה לסיפור בשם "בנות עבור אלוהי הרפש" ("Girls for the Slime God") שהופיע במגזין פלייבוי.
ללי העירה- לא ברצינות- כי כל סיפורי המדע הבדיוני עוסקים בחייזרים ויחסי מין.