tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מרכזי ממצעה של מפלגה זו דרש לבסוף להדפיס כסף - ודבר זה הרתיע פועלים עירוניים ואת שאר הציבור מלתמוך במפלגה - מחשש לאינפלציה.
במערכת הבחירות לנשיאות של 1892 הייתה המפלגה השלישית בגודלה וצברה 9% מקולות המצביעים ו-22 אלקטורים.
במערכת הבחירות לנשיאות של 1896 ניצבה מאחורי מועמד המפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן, שאימץ את עיקרי המצע הפופוליסטי.
כישלונם של החקלאים לשלב כוחות עם הפועלים, בעלי העסקים הקטנים והמובטלים העירוניים, שחלקו עמם קווים מאפיינים רבים, גרמו להתמוססות המפלגה.
האג'נדה של שתי המפלגות האלה - של צעדים ממשלתיים לריסון כוחם של התאגידים, יושמה, בצורה חלקית, על ידי הפרוגרסיביים.
התסיסה הציבורית נמשכה - דוגמה לשביתות המוניות היא שביתת פועלות הטקסטיל במנהטן בשנת 1909, דוגמה לאלימות חמורה הייתה הטבח בלאדלו בשנת 1914 שבו חיילים ושכירי חרב של חברות כרייה ירו במקלעים על אוהלים של משפחות כורי פחם.
הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה נעשית מאז יוני 1967, עת עברה רצועת עזה לשליטת ישראל, בדרכים מגוונות, שבאו להתמודד עם מאמציה של ישראל למנוע אמצעי לחימה מתושבי הרצועה.
מטבע הדברים מתפרסם מידע על ניסיונות הברחה שסוכלו, אך מתפרסם פחות מידע על ניסיונות הברחה שהצליחו.
על מידת ההצלחה של מאמצי ההברחה ניתן ללמוד מהפעלתם של אמצעי הלחימה שהוברחו.
הצלחה זו ניכרה במבצע עופרת יצוקה, שבמהלכו נורו רקטות גראד רבות לעבר יישובי ישראל, מבאר שבע ועד יבנה, ובמבצע צוק איתן גם לגוש דן, פאתי חיפה, פאתי ירושלים, דימונה ועוד.
רצועת עזה גובלת במצרים מדרום-מערב ובישראל מדרום, מזרח וצפון.
אורכה כ-41 קילומטרים, רוחבה נע בין שישה לשנים עשר קילומטרים ושטחה הכולל כ-360 קמ"ר.
בשנת 1967 נכבשה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
מבחינת ריבונות היא מזוהה עם הרשות הפלסטינית, ונכון לשנת 2010 היא בשליטת החמאס.
בהסכמי אוסלו הועברה השליטה ביישובים הפלסטינים שברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית, אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל.
גם לאחר ההסכמים נותרה בידי ישראל השליטה על היישובים הישראלים ברצועה, הדרכים המובילות אליהם משטח ישראל, ציר פילדלפי (רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים) ומעבר הגבול עם מצרים ברפיח.
במהלך חודש יוני 2007, בעקבות יישום תוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, השתלטו כוחות חמאס על הרצועה.
ממשלת ישראל הטילה סגר יבשתי וימי על עזה, תוך שהיא ממשיכה לספק מים וחשמל לתושבי הרצועה ומאפשרת הכנסת מוצרי מזון מסוימים וציוד רפואי.
ממלחמת ששת הימים ועד לחתימת הסכמי אוסלו
מנהרות הברחה נחפרות מתחת לגבול שבין רצועת עזה למצרים, ומשמשות, מאז שנות ה-80, את ארגוני טרור פלסטיני, סוחרים (כולל סיטונאים מרכזיים) וכנופיות להברחת אמצעי לחימה וסחורות ממצרים לרצועת עזה, ולהברחת אנשים בשני הכיוונים.
המנהרות מקשרות בין העיר רפיח המצרית למחנה הפליטים רפיח.
מספרן של המנהרות מוערך, נכון לשנת 2010, במאות.
המנהרות פעלו בתקופת שליטתו של צה"ל ברצועה, וממשיכות לפעול עד היום.
בהסכמי אוסלו נקבע ציר פילדלפי, רצועת חיץ בין רצועת עזה למצרים בשליטה ביטחונית ישראלית, כאמצעי למניעת הברחות.
בציר פילדלפי נכלל גם מעבר רפיח, שנועד לאפשר לתושבי רצועת עזה לעבור למצרים, והוא העניק לישראל אפשרות פיקוח על העוברים במעבר הגבול על מנת לוודא שאינם מבריחים נשק.
בניסיון לעקוף את ציר פילדלפי חפרו הפלסטינים מנהרות מתחתיו.
במהלך האינתיפאדה השנייה הפך ציר פילדלפי לזירת קרב אינטנסיבית שבה מחבלים פלסטינים ירו מאות טילים ורקטות נ"ט, הפעילו מאות מטענים וביצעו אלפי אירועי ירי אל עבר כוחות ומוצבי צה"ל בציר.
בתגובה ולהתרעה, הרס צה"ל מאות בתים לאורך הציר ובקטע מסוים אף בנה חומת ברזל בגובה 10 מטר.
מטרת החומה להגן על החיילים השומרים על הציר וכן למנוע חפירת מנהרות בעומק של עד 10 מטרים.
כחלק ממימוש תוכנית ההתנתקות אישרה ממשלת ישראל, ב-28 באוגוסט 2005, הסכם לפרישת 750 חיילי משמר גבול מצרי בגבול בין רצועת עזה למצרים, וב-10 בספטמבר 2005 נסוג צה"ל מהציר.
הקטע שבין חוף עזה לכרם שלום עבר לשליטת המצרים, ואזור רפיח עבר לשליטת הרשות הפלסטינית, ובעקבות כך עלה מספר הברחות אמצעי הלחימה מסיני לרצועת עזה.
הברחות אלה כללו חומרי נפץ, טילי נ"ט ורקטות ארוכות-טווח, ועקב המצור על עזה, גם תנועת אנשים וסחורות כמו דלק, מזון, מכונות כביסה ומקררים.
ב-14 ביוני 2007 נכבש הציר מצידו הפלסטיני על ידי חמאס, במסגרת עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה.
לאחר מכן הוטל סגר על רצועת עזה בידי ישראל ומצרים.
בדצמבר 2009 החלה מצרים בהקמת קיר פלדה בעומק האדמה על מנת למנוע את חפירת מנהרות הברחה מרפיח לרצועת עזה.
קיר הברזל מתוכנן להגיע לאורך של כ-10 ק"מ ולעומק של 35 מטרים מתחת לפני האדמה.
בהחלטה מספר 1860 מ-8 בינואר 2009 קראה מועצת הביטחון של האו"ם לכל המדינות למנוע הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה (סעיף 6).
פעמים אחדות לכד חיל הים הישראלי אוניות שהובילו אמצעי לחימה שנועדו לרצועת עזה.
"סנטוריני": הובילה אמצעי לחימה מלבנון ונלכדה ב-7 במאי 2001 סמוך לחופי חיפה.
קודם ללכידתה הצליחה שלוש פעמים להבריח אמצעי לחימה לרצועת עזה.
"קארין איי": יצאה מנמל קיש שבאיראן ונלכדה ב־3 בינואר 2002 בים סוף, סמוך לשארם א-שייח'.
על האוניה נמצאו כ-50 טון נשק, ובהם: רקטות קטיושה, מרגמות, רקטות לאו, רובים מסוג "דרגונוב" ו-AK-47 קלאשניקוב, טילי נ"ט מסוג סאגר, מטולי R.P.G ומוקשים.
"אבו חסן": ספינת דיג מצרית שנלכדה מול חופי ראש הנקרה בלילה שבין 19 ל-20 במאי 2003, כשעל סיפונה אמצעי לחימה ומומחה לאמצעי לחימה.
"ויקטוריה": הוטענה בנמל לטקיה שבסוריה, משם יצאה לנמל מרסין שבטורקיה ומשם הייתה בדרכה לנמל אל עריש שבמצרים ועליה מכולות שבהן הוחבאו כ-50 טונות של אמצעי לחימה.
נלכדה ב-15 במרץ 2011, בעת שהייתה במרחק של כ-200 מיילים ימיים מערבית לחופי ישראל.
קלוס סי – יצאה מנמל בנדר עבאס שבאיראן ונלכדה ב־5 במרץ 2014, בדרכה לנמל פורט סודאן, בעת שהייתה בלב ים סמוך לגבול שבין סודאן לאריתריאה.
על סיפונה היו בין היתר רקטות M-302.
סוכלו גם ניסיונות נוספים להברחת אמצעי לחימה ממצרים לרצועת עזה דרך הים.
נמל אשדוד משמש למעבר סחורות המיובאות לרצועת עזה.
במסגרת מטענים אלה נעשו ניסיונות להברחת אמצעי לחימה, ובהם כ-300 טלסקופים המיועדים לרובי סער.
אזרחי ישראל עוסקים אף הם לעיתים בהברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה.
הבריאה היא אורטוריה, שכתב יוזף היידן בין השנים 1797 ל-1798 (הובוקן 21/2).
רבים רואים בה את יצירת המופת שלו.
האורטוריה מתארת וחוגגת את בריאת העולם כפי שהיא מתוארת בספר בראשית ובגן העדן האבוד של ג'ון מילטון, משורר בין המאה ה-17.
הטקסט של היצירה "בריאת העולם" נמסר להיידן כאשר ביקר בלונדון, ותורגם מאנגלית לגרמנית על ידי הברון גוטפריד ואן סוויטן, שמימן את הפקת הבכורה של היצירה בווינה ב-29 באפריל 1798. זהותו של מחבר הטקסט המקורי לא ידועה.
הטקסט מבוסס על קטעים מספר בראשית, קטעים מתהילים והשיר "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון.
היצירה כתובה לזמרי סופרן, טנור ובס, (סולנים המייצגים את המלאכים גבריאל, רפאל ואוריאל בחלק השלישי, אדם וחוה), מקהלה ותזמורת סימפונית, ובנויה בשלושה חלקים.
התזמורת מנגנת לעיתים קרובות לבדה, בעיקר בקטעים של ציור מילים: הופעת השמש, בריאת החיות השונות, ומעל לכל בפתיחה, התיאור המפורסם של התוהו ובוהו לפני בריאת העולם.
ההשראה לכתיבת האורטוריה רחבת ההיקף נחה על היידן בביקוריו באנגליה ב-1791–1792 וב-1794–1795, כאשר שמע אורטוריות מאת הנדל בביצועים מרשימים בגודלם.
יש מקום להניח, שהאורטוריה ישראל במצרים הייתה ביניהן.
סביר שהיידן רצה להשיג תוצאות דומות בהיקף ובחשיבות, תוך שימוש בשפה המוזיקלית של הסגנון הקלאסי הבשל.
לטקסט של "הבריאה" יש היסטוריה ארוכה.
שלושת המקורות הם ספר בראשית, ספר תהילים וגן העדן האבוד של ג'ון מילטון, פואמה אפית בעשרה כרכים, שיצאה לאור בשנת 1667. בשנת 1795, כשהיידן התכונן לעזוב את אנגליה, נתן לו יוהאן פטר סלומון, האמרגן שארגן את הקונצרטים שלו שם, פואמה חדשה בשם "בריאת העולם".
כתב היד המקורי הוצע תחילה להנדל, אך המלחין הקשיש לא עבד עליו, בגלל היקף היצירה שיתחייב בהכרח מאריכות הטקסט, 4 שעות כמשוער.
הלברית הועברה כפי הנראה לסלומון בידי תומאס לינלי (1733–1795), מנצח אורטוריות בתיאטרון דרורי ליין.
קיימת האפשרות, שלינלי עצמו (הידוע לעיתים בשם לידלי או לידל) כתב את הלברית בעצמו, אבל עבודת מחקר של אדוארד אולסון, פיטר בראון (שהכין פרטיטורה "אותנטית" משובחת במיוחד) וה.
רובינס לנדון מלמדת, שהכותב המקורי נשאר אלמוני.
בשובו לווינה, מסר היידן את הלברית לברון גוטפריד ואן סוויטן.
הברון ניהל קריירה רבת-פנים, כדיפלומט, הספרן הראשי של הספרייה הקיסרית, מוזיקאי חובב, ופטרון נדיב של מוזיקה ואמנויות אחרות.
הוא אחראי במידה רבה לתרגום הלברית האנגלית של "הבריאה" לגרמנית (Die Schöpfung), שהיידן יכול היה להשתמש בו להלחנת היצירה.
ואן סוויטן גם סייע להיידן בהצעות להלחנת קטעים שונים ביצירה.
היצירה פורסמה בשנת 1800 בשתי השפות ועודנה מבוצעת בשתיהן גם בימינו.
היידן עצמו העדיף להשתמש בנוסח האנגלי בביצועים לפני קהל דובר אנגלית.
לציטטות מן התנ"ך, העדיף ואן סוויטן לדבוק במידה רבה בתנ"ך המלך ג'יימס.
לדברי טמפרלי, "הטקסט הגרמני איננו תואם לשום תרגום מוכר של התנ"ך לגרמנית.
תחת זאת, הוא בנוי כך, שסדר המילים, חיבור ההברות ותבניות ההטעמה קרובים ככל האפשר לאנגלית.
נראה שהיידן וואן סוויטן הכירו בכך, שקהל דובר אנגלית לא יקבל בנכונות שינויים בטקסט המקודש של התנ"ך שלהם; הם נאלצו להתחשב גם בתקדימים מפילי המורא של משיח וישראל במצרים של הנדל.
באורטוריה בצורתה הסופית, בנוי הטקסט כפסקאות רצ'יטאטיב של פסוקים מספר בראשית, במקרים רבים בליווי מינימלי, משולבים בקטעי מקהלה וסולו המזמרים את פסוקי השירה המקוריים של שוויטן.
שוויטן שילב מובאות מספר תהילים בפרקי המקהלה.
ניכר הדבר, שואן סוויטן לא היה רהוט בשפה האנגלית, והגרסה האנגלית מתואמת המשקל של הלברית סובלת מפיסוק מסורבל, שאיננו מצליח להתאים את הטקסט האנגלי האידיומטי למוזיקה של היידן.
פסקה המתארת את מצחו שזה עתה נטבע של האדם הראשון מסתיימת במילים "The large and arched front sublime/of wisdom deep declares the seat" מאז פרסום היצירה, נעשו ניסיונות רבים לשפר את הטקסט, אבל ביצועים רבים בארצות דוברות-אנגלית עוקפים את הבעיה בשירה בגרמנית המקורית.
הדיון שלהלן מציין את הטקסט הגרמני כמייצג את מיטב מאמציו של ואן סוויטן, בהעברה נאמנה למדי למקור של הגרמנית לאנגלית; את הגרסאות המלאות של שני הטקסטים אפשר לראות בקישורים בתחתית הערך.
את הביצועים הראשונים בשנת 1798 מימנה קבוצת אזרחים אצילים, ששילמו למלחין ביד רחבה על הזכות להעלות לבמה את היצירה בביצוע בכורה (סלומון איים לזמן קצר בתביעה משפטית, בטענה שהלברית האנגלית תורגמה באופן בלתי חוקי).
הבכורה נדחתה עד סוף אפריל – התפקידים השונים לא הושלמו עד יום שישי הטוב – אבל העבודה בשלמותה בוצעה בחזרה כללית לפני קהל ב-29 באפריל.
ביצוע הבכורה למחרת היום היה אירוע פרטי, אבל מאות אנשים הצטופפו ברחוב סביב ארמון שוורצנברג הישן בשוק החדש לשמוע את היצירה, שציפו לה בכליון עיניים.
המוזמנים כללו פטרוני אמנות עשירים, פקידי ממשלה בכירים, מלחינים ונגנים ידועי-שם, וקומץ בני-אצולה מארצות אחדות; פשוטי העם, שנאלצו לחכות להזדמנויות שיבואו כדי לשמוע את היצירה החדשה, התקהלו בצפיפות כזאת ברחובות הסמוכים לארמון, שכ-30 שוטרים נדרשו לשמירת הסדר.
רבים מאלה ששיחק להם המזל וזכו להיכנס כתבו ביקורות נלהבות על היצירה.
במכתב ל"נויה טויטשה מרקור" כתב אחד מקהל המאזינים: "עברו כבר שלושה ימים מאז אותו ערב מאושר, והוא עדיין מהדהד באוזני ובלבי, וחזי נלחץ בהמון רגשות לעצם המחשבה עליו."
הכרטיסים לביצוע הפומבי הראשון בבורגתיאטר הישן במיכאלפלאץ בווינה, ב-19 במרץ 1799, אזלו זמן רב לפני המועד ו"הבריאה" בנוסח הגרמני בוצעה עוד קרוב לארבעים פעם בווינה בתקופת חייו של היידן.
הבכורה שלה בלונדון התקיימה בשנה שלאחריה, בתרגום לאנגלית, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
הביצוע האחרון שהיידן היה נוכח בו התקיים ב-27 במרץ 1808, לכבוד יום הולדתו ה-76 של המלחין; היידן הישיש והחולה נישא אל האולם בכבוד ויקר על גבי כורסה.
לפי דיווח אחד, הקהל פרץ בתשואות ספונטניות "ויהי אור" עם כניסתו ו"אבא" היידן, במחווה טיפוסית, הצביע חלושות מעלה ואמר: "לא ממני – הכל בא משם, ממרומים!".
עקב מצבו הגופני המעורער נאלץ היידן לעזוב את המקום לפני תום היצירה ולשוב לביתו.
כעבור שנה הלך היידן לעולמו.
"הבריאה" בוצעה יותר מארבעים פעמים גם מחוץ לווינה בתקופת חייו של היידן: בערים אחרות באוסטריה, בגרמניה, ברחבי אנגליה, וכן בשווייץ, איטליה, ספרד, רוסיה וארצות הברית.
ביצוע טיפוסי נמשך כשעה וארבעים וחמש דקות.
"הברות" היא סדרת פסלים מופשטים שיצר הפסל הישראלי יחיאל שמי במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. סדרת הפסלים, השייכת לתקופת יצירתו המאוחרת של שמי, מתאפיינת בשימוש במשטחי ברזל ועץ חשופים, בחיבורים בין יחידות שונות ובהדגשת אמצעי החיבור של היחידות השונות.
שם סדרת פסלי ה"הברות" מתייחסת אל "הברה" - יחידה פונולוגית לארגון הגאים במילים.
שם זה מחדד את האופי המופשט של העבודות, העוסקות באופן היווצרותו של פסל בחלל ובמרכיבים היוצרים אותו.
בטקסט משנת 1982 תיאר שמי את שם העבודות כמצביע על אופיין ה"חילוני" של יצירות אלו:
שמי הציג פסלים תחת שם זה בכמה תערוכות יחיד בשנות השמונים.
חלק משמות התערוכות אף נשאו את שמה של הסדרה בעוד חלק מן העבודות נוצרו בגודל קטן יחסית, אחרות מעוצבות בקנה מידה מונומנטלי, ויועדו לתפקד כפיסול במרחב ציבורי.
מבחינה סגנונית הפסלים משקפים את סגנונו המאוחר של שמי, המבוסס על צורות גאומטריות והם משקפים את השפעת האמנות הקונסטרוקטיביסטית, לצד השפעות הפיסול המינימליסטי, של אמנים כגון ריצ'רד סרה.
בשונה מעבודתו של סרה, הנמנעת מחיבור של משטחים, עבודתו של שמי מדגישה את החיבורים של היחידות השונות בעבודה, לרוב על ידי ברגים.
בחלק מן הפסלים אף עשה שמי שימוש בקורות עץ הלחוצות בין לוחות ברזל.
על אף תקופת הזמן הנרחבת שבה נוצרו, ניתן לאתר בפסלים כמה טיפוסים או מוטיבים.
פסלים שנוצרו סביב שנת 1984, לדוגמה, כמו למשל "הברות יד מרדכי" (1984), "הברות 9" (1984) ובמידה מסוימת גם "הברות חיפה" (1993), מבוססים על משטח ברזל אנכי.
ב"הברות יד מרדכי", לדוגמה, יצר שמי מבנה מלבני מאורך, שנוצר מחיבור רצועות ברזל בברגים.
מבנה זה מורם מן הקרקע על גבי עמודים, והוא מתאחד ומתפרק בהתאם לנקודת מבטו של הצופה.
הקומפוזיציה הנוצרת בעבודות אלו היא אלכסונית ומדגישה את האפשרות של היחידות השונות להתפרק ולהיבנות מחדש.
חלק מן הפסלים זכו לתהודה ציבורית.
בעיקר הפסל "הברות גנוסר", שבעקבות חנוכתו התפרסמו כתבות בעיתון "על המשמר" וידיעות אחרונות.
המשורר אבות ישורון, שביקר בתערוכתו של שמי בגלריה גורדון בשנת 1985, כתב בעקבות תצוגת הפסל "הברות 5" את השיר "גְּדֹל הַמַּיִם" (1985).
ואילו עמוס קינן, תיאר את הפסל "הברות תפן" כ"ביטוי החזק ביותר באמנות הישראלית לאידיאל הפיסולי"
פרטי הפסלים מסתמכים על הקטלוג: סגן כהן, מיכאל, יחיאל שמי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1997. מספר יצירה מסמן את מספר הלוח בקטלוג זה.
פרטי פסלים המסומנים בכוכבית אינם מצויים בקטלוג זה.
ייתכן כי חלק מתאריכי שנות היצירה הם תאריכי הצבת הפסל ולא תאריך יצירתו.
שם הפסל שנה מספר בקטלוג (תא 1997)טכניקה מידות תיאור מיקום תצלום הברות (*) 1981 ברזל גובה 16.5 ס"מ, רוחב 117 ס"מ, עומק 64 ס"מ פסל קטן ממדים שבמרכזו שני לוחות ברזל, שאל חלקם התחתון מוצמדים אדני עץ.
הפסל הוצג בתערוכה "יחיאל שמי מזמין" (1987) בגלריה הקיבוץ.
בשנת 1994 הופיע שמי, כלצידו פסל זה, בתצלום על גבי שער עיתון "הקיבוץ" (16 במרץ 1994).
אוסף פרטי קישור לתצלום הברות 11984 69 ברזל גובה 230 ס"מ, רוחב 740 ס"מ, עומק 337 ס"מ שני לוחות ברזל בגובה של 230 ס"מ, הנשענים על שתי קורות ברזל דקות.
לא ידוע הברות 2 1980 פלדה גובה 52 ס"מ, רוחב 270 ס"מ, עומק 140 ס"מ מוזיאון ישראל, ירושלים הברות 2 1982(שנת הצבה) ברזל גובה 720 ס"מ הפסל מורכב מלוח ברזל גדול ממדים ומעוגל, השעון על האדמה.
אל צידו ניצב לוח ברזל צר.
גרסה מוקטנת של הפסל הוצגה בתערוכה בגלריה גורדון בשנת 1981 גן סוויג, ניות, ירושלים הברות 5 1985(שנת הצגה) (*) ברזל הפסל הוצג בתערוכת היחיד "הברות" של שמי בגלריה גורדון בשנת 1985. היה זה הפסל היחידי שהוצג בתערוכה זו.
לאחר תצוגה זו הוצב הפסל בתערוכה "שנתיים: אמנות ישראלית, איכויות מצטברות II (תלת מימד)" (1985) בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות.
לא ידוע פסל או הברות 6 198670 ברזל גובה 410 ס"מ הפסל מורכב מחיבורם של ארבעה לוחות ברזל בגדלים שונים זה אל זה.
לוחות אלו יוצרים צורה מעוגלת בחלקה, המרחפת כשהיא נשענת על אחד הלוחות.
הפסל מזכיר פסלים מסדרת ה"עובדות", המאוחרת יותר.
פארק קיסלק, הטכניון, חיפה קישור לתצלום הברות 8 198261 עץ וברזל גובה 285 ס"מ, רוחב 63.5 ס"מ, עומק 48 ס"מ קבוצה של כ-13 קורות עץ הצמודות זו אל זו ולחוצות בין שני לוחות ברזל.
לא ידוע הברות 9 1984 67 ברזל גובה 209 ס"מ, רוחב 106 ס"מ, עומק 35 ס"מ הפסל מורכב מלוח ברזל מלבני שנוצר מחיבורן של רצועות ברזל אלכסוניות המנוסרות באלכסון ומוברגות זו אל זו בברגים.
הלוח, המכופף מעט בחלקו התחתון, נעול אל קיר באמצעות מוט ברזל מרובע.
לא ידוע הברות 1984 76 ברזל גובה 212 ס"מ, רוחב 640 ס"מ, עומק 188 ס"מ שתי קורות ברזל הנושאות ארבע רצועות ברזל אנכיות.
פסל זה דומה בצורתו ל"הברות יד מרדכי" (1984) גן גוז'ף וסיל מייזר, שדרות רופין, ירושלים הברות יד מרדכי 1984 73 ברזל גובה 244 ס"מ, רוחב 800 ס"מ שתי קורות ברזל מאונכות הנושאות עליהן ארבע רצועות ברזל המתחברות ונפרדות זו אל זו.
פסל זה דומה בצורתו ל"הברות" (1984) מירושלים.
יד מרדכי קישור לתיאור הפסל הברות 1984 72 ברזל גובה 300 ס"מ, רוחב 382.5 ס"מ, עומק 82 ס"מ לוח ברזל המורכב משלוש רצועות ברזל המחוברות זו אל זו בעזרת שני פסי חיזוק וארבע שורות ברגים.
פסל זה, או דומה לו, הוצג בתערוכה קבוצתית בקיבוץ אילון.
סמינר אפעל הברות 1985 66ברזל גובה 300 ס"מ, רוחב 302 ס"מ, עומק 288 ס"מ הפסל מורכב מקורת ברזל המחברת באלכסון בין שני לוחות ברזל.
האחד מונח על הרצפה והשני שעון על קיר.
לא ידוע הברות שלומי 1985(*) ברזל הפסל מורכב משני לוחות ברזל הנשענים על שתי קורות ברזל.
הפסל הוקף בגדר בשל השחתות.
שלומי קישור לתצלום הברות 198665 עץ וברזל גובה 252 ס"מ, רוחב 325.5 ס"מ, עומק 169.5 ס"מ הפסל מורכב מקורת עץ עליה נשענים לוח ברזל מלבני וקורה נוספת.
לא ידוע ארבע הברות 1986(*) ברזל ארבע הברות וקולאז'ים (1986) גלריה בראון, ירושלים.
לא ידוע קישור לידיעה הברות גנוסר 198677 עץ וברזל גובה 720 ס"מ הפסל תוכנן עבור מקום זה והוא מהווה מחווה ליגאל אלון.
הוא מורכב מזוג קורות עץ הנשענות על זוג פרופילים מברזל ולהם בסיס של לוח ברזל מרובע.
הקומפוזיציה של הפסל דומה ל"הברות עץ וברזל" (1996) בתפן.
בית יגאל אלון, גנוסר הברות תאומיםעץ וברזלשני לוחות ברזל צבועים בשחור, מחוברים כל אחד אל קורת עץגן הפסלים, בסיס חיל-אוויר, תל נוף הברות תפן 1988 74ברזל גובה 450 ס"מ לוח ברזל מכופף המונח על האדמה ולצידו לוח נוסף אנכי.
הקומפוזיציה של הפסל דומה ל"הברות גנוסר" (1986).
המוזיאון הפתוח תפן הברות(*) עץ וברזל גובה 50 ס"מ אוסף פרטי קישור לתצלום
הבריגדה ההודית ה-77 הייתה בריגדה של צבא הודו הבריטית, אשר לחמה כיחידת צ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
הבריגדה הוקמה במרץ 1942 במחוז ג'האנסי שבהודו הבריטית בהוראת ארצ'יבלד וייוול מפקד פיקוד הודו.
ויוול מינה את אורד צ'ארלס וינגייט למפקדה הראשון של הבריגדה.
באותו שלב הגיעה המערכה על בורמה לקיפאון זמני, כאשר כוחות הצבא היפני הקיסרי כבשו את מרבית בורמה הבריטית והבריטים נאלצו להתבצר בהודו.
ויוול נתן לווינגייט יד חופשית, והורה לו לאמן את הבריגדה ככוחות מיוחדים שיפעלו מאחורי קווי היפנים וינסו להביא לשינוי המערכה.
הבריגדה כללה 3,000 איש, אשר מחציתם היו בריטים והשאר הודים, בורמזים או גורקים.
וינגייט אימן אותם בדרכים קשוחות ביותר, כבר במהלך האימונים מתו שני חיילים מדיזנטריה, ובאחת הפעמים כשבעים אחוזים מחיילי אחד הגדודים ביקשו להתאשפז.
חיילי הבריגדה כונו לימים בשם "צ'ינדיטים", על שם מפלצת מהמיתולוגיה הבורמזית הנקראת "צ'ינתה".
הבריגדה הייתה אמורה במקור לקחת חלק ב"מבצע ענקים", אשר במסגרתו היו אמורים כוחות בריטיים ואמריקאיים לפלוש לבורמה.
עם זאת, התוכנית בוטלה, ויוול הגיע בעצמו לאימפאל כדי להודיע לווינגייט על הביטול.
וינגייט התעמת עם ויוול מול חייליו, וכעבור שעתיים אישר ויוול לווינגייט לצאת למבצע נפרד משלו.
בפברואר 1943 כינס וינגייט את אנשיו והודיע להם שהם עומדים "לצאת להרפתקה גדולה".
תאריך המבצע נקבע ל-8 בפברואר, והוא קיבל את שם הצופן "מבצע בד ארוך".
מטרת המבצע הייתה גרימת נזק רב ככל האפשר ליפנים, בדגש על מסילות הברזל שלהם.
חיילי הבריגדה התפלגו לשתי קבוצות, ובשטח כל קבוצה התחלקה לשני טורים גדלים דיים כדי להנחית מהלומות, אך קטנים מספיק כדי לחמוק מרשת ההגנה של האויב.
הצ'ינדיטים יצאו מאימפאל ב-8 בפברואר וחצו את הנהר בלילה שבין 16 ל-17 בו.
הם נעו מעבר לצ'ינדווין בתוככי הג'ונגלים, כשהם סובלים ממחלות, עלוקות, רעב וסיורים יפניים.
ב-6 במרץ הם פוצצו את מסילת הברזל היפנית מנדליי-מיצ'צ'נה, ובין 13 במרץ, ל-18 בו הם חצו את הנהר .
עם זאת, כאן הפכו התנאים לקשים אף יותר, וב-24 במרץ הורה וינגייט לבצע נסיגה.
בין מרץ לאפריל חזרו רוב השורדים להודו, והקבוצה האחרונה שכללה 9 אנשים בלבד הגיעה ב-6 ביוני.
מבין 3,000 חיילי הבריגדה שהשתתפו במבצע, חזרו בסה"כ רק 2,182.
המבצע נחשב להצלחה מורלית אדירה, ובנובמבר 1943 הוחלט להגדיל את יחידת הצ'ינדיטים לדיוויזיה אשר כללה 6 בריגדות.
הבריגדה ה-77 הייתה הוותיקה ביותר מביניהן, וכמפקדה החדש (ונגייט מונה למפקד הדיוויזיה) מונה מייק קאלוורט.
הבריגדה השתתפה במבצע יום חמישי ב-1944, ובמסגרתו הוצנחה בתוככי בורמה, ביצעה פעולות חבלה כנגד היפנים והקימה מעוזים בתוככי שטח האויב.
באזור יוני כבר כללה הבריגדה רק 800 איש מתוך 1,200 שכללה בתחילת המבצע.
בין 8 ל-25 ביוני לחמו הצ'ינדיטים בקרב קשה כנגד היפנים על העיירה מוגאונג, וניצחו בסופו של דבר רק לאחר שקיבלו סיוע סיני ואמריקאי.
בקרב על מוגאונג ספגה הבריגדה 255 הרוגים ו-52 פצועים, וגם אלו שרשמית היו כשירים לקרב, התמודדו כנגד פצעים קלים ומחלות.
קאלוורט הפר את ההוראות שקיבל מג'וזף סטילוול, והחל לנוע במטרה לחבור אל הכוח הסיני-אמריקאי בקמאינג.
סטילוול הסכים בסופו של דבר לפנות אותם חזרה להודו לצורך תקופת התרעננות.
במרץ 1945, לאחר שהוחלט על פירוק כל יחידות הצ'ינדיטים, פורקה גם הבריגדה ה-77 והוסבה לבריגדת הצנחנים ההודית ה-77 אשר הייתה חלק מהדיוויזיה המוטסת ה-44.
הברושים הייתה רביעייה קולית, שפעלה כשנה בין 1968 ל-1969.
הלהקה הוציאה שני תקליטונים בני ארבעה שירים כל אחד:
גשם יורד (מהירות 33)- אני מחכה, כוכב נופל, אהבת נעורים, גשם יורד
פגישה בדיזנגוף (מהירות 45) - פגישה בדיזנגוף, רגע פגישתנו, מגדל שלום, הסערה
הלהקה נוסדה בידי יהודה כרמל שהיה גם המלחין והפזמונאי, ואת השירים עיבדו מנחם צור ואילן מוכיח.
זו הייתה רביעייה קולית בסגנון ארבעת האסים כשלכל אחד היו שירי סולו ואף אחד לא היה סולן הלהקה.
חברי הלהקה נבחרו באמצעות מודעה, ולאיש מהם לא היה רקע קודם בלהקה צבאית.
בין להיטיה הבולטים: "גשם ראשון", ו"פגישה בדיזנגוף"; שהיו שירי הנושא של שני תקליטיה.
הלהקה התקיימה כשנה עד שאהוד כהן החליט לעזוב.
לאחר מכן הגיע מחליף שלא השתלב בלהקה והיא פורקה.
בהמשך, אהוד כהן פנה לשירה בציבור.
רפי גינת שהחל את דרכו בלהקה, אז עדיין בשם משפחתו המקורי - ג'אנה, ניסה את כוחו בהמשך בקריירת סולו, ומשם פנה לעיתונאות.
מיכל זרחי פנתה להוראת מוזיקה.
הבריגדה הגרמנית (בנורווגית: Tysklandsbrigaden) היה השם שניתן לסדרת בריגדות של צבא נורווגיה, אשר הוצבו בגרמניה המערבית במהלך המלחמה הקרה.
כל בריגדה הייתה מוצבת בגרמניה חצי שנה, אשר במהלכה היא הייתה מקבלת את השם "הבריגדה הגרמנית", ולאחר מכן מוחלפת בבריגדה אחרת.
בסך הכל שרתו בגרמניה 50,000 חיילים נורווגים.
לאחר שחרור נורווגיה מהכיבוש הגרמני בימי מלחמת העולם השנייה, עמלה הממשלה הנורווגית (ממשלת לונדון) לשקם את הארץ ההרוסה, ובכלל זה את צבא נורווגיה.
הצבא הנורווגי היה זקוק בדחיפות לנשק, והממשלה ניהלה משא ומתן עם בריטניה על קניית נשק.
הבריטים התנו את מכירת הנשק בכך שנורווגיה תשלח כוח כיבוש שיוצב בגרמניה.
לאחר הסתייגויות רבות, חתמה לבסוף ממשלת נורווגיה על ההסכם עם הבריטים, והתחייבה לשלוח 12,000 חיילים לבריטניה.
בפועל, משרד הביטחון הנורווגי הסכים לשלוח 4,000 בלבד.
התכנית הוצגה בפני הסטורטינג ב-6 בספטמבר 1946, ואושרה ברוב קולות.
לאחר אימון בסיסי בלבד, נשלחה הבריגדה הראשונה לגרמניה בינואר 1947. בשל המחסור בציוד ובנשק ששרר באותם ימים בצבא נורווגיה, קיבלו חיילי הבריגדה הגרמנית ציוד בריטי ואפילו מדים בריטיים.
כדי להבדיל בינם לבין החיילים הבריטים, הוצמד לשרוול מדיהם דגל נורווגיה קטן.
במהלך הסגר על ברלין, כאשר נראה היה שמלחמה נוספת עומדת לפרוץ, דרשו הבריטים והאמריקנים להציב את הבריגדה הנורווגית בחזית, אולם בעקבות התעקשות של ממשלת נורווגיה היא הועברה לעורף.
בעקבות הקמת גרמניה המערבית ופרוץ המלחמה הקרה, השתנה תפקידם של החיילים הנורווגים, והם הפכו מכוח כיבוש לכוח הגנה מפני מתקפה אפשרית של ברית ורשה.
החיילים הנורווגים הועברו לשלזוויג-הולשטיין לצד חיילים מצבא דנמרק ומהבונדסוור, והיו אמורים להגן על האזור במקרה של מלחמה.
במהלך מלחמת קוריאה עלה הרעיון לשלוח את הנורווגים להשתתף בלחימה, אולם הוא נדחה.
החיילים הנורווגים עזבו את גרמניה באפריל 1953, על פי בקשת מקבלי ההחלטות בנאט"ו שסברו שההגנה על צפון נורווגיה קריטית יותר מההגנה על שלזוויג-הולשטיין.
הבריגדות שנשאו את השם הן:
40 חיילים נורווגים נהרגו במהלך השירות בגרמניה כתוצאה מתאונות שונות, במבצר אקרשוס ישנה מצבה לזכרם.
ראש ממשלת נורווגיה קארה וילוך שרת בבריגדה, וכך גם שר ההגנה לעתיד פרדריק בול-הנסן.
הבריגדה הממוכנת ה-43 (בהולנדית: 43 Gemechaniseerde Brigade) היא בריגדת חיל רגלים ממוכן של צבא הולנד.
הבריגדה הוקמה ב-1949 כיחידת משטרה שהוצבה באיי הודו המזרחית ההולנדיים, ומאז עברה גלגולים רבים.
ב-1992 היא עברה ארגון מחדש במתכונת הנוכחית.
ב-1994 הועברה הבריגדה למילואים, אולם ב-1998 הוחזרה לשירות פעיל.
כיום היא אחת משלוש הבריגדות היחידות של צבא הולנד, והיחידה שכוללת כלי רכב משוריינים.
מטה הבריגדה נמצא בעיר האוולטה, ואנשיה ידועים בכינוי "הביזונים".
הבריגדה מטפלת בעיקר במשברים מקומיים.
ב-2016 הוכפפה הבריגדה לדיוויזיית הפאנצר הראשונה של הבונדסוור.
במקביל, גדוד הפאנצר ה-414 הוכפף תחת הבריגדה, ופלוגה הולנדית הוכפפה בתורה תחת הגדוד הנזכר.
הבריגדה ההודית (בהולנדית: Indische Brigade) הייתה בריגדה של צבא הולנד אשר גויסה מהאימפריה ההולנדית ברחבי העולם, והשתתפה במלחמת מאה הימים.
הבריגדה הוקמה ב-1814 בהוראתו של וילם הראשון, מלך הולנד במטרה להגן על האימפריה הקולוניאלית ההולנדית.
הבריגדה הוקמה בהולנד, והחיילים הובאו אליה מהמושבות.
היא כללה בשיאה 3,500 חיילים ממושבת הודו המערבית (סורינאם והאנטילים ההולנדיים) ומושבת הודו המזרחית ההולנדית (אינדונזיה המודרנית).
הבריגדה היוותה שילוב יוצא דופן בין חיילים אמריקניים ואסייתיים עם קצינים אירופיים.
כמפקד הבריגדה מונה הקצין הגרמני קרל היינריך וילהלם אנת'ינג.
מיד לאחר הקמתה, הבריגדה הייתה אמורה להישלח למושבות.
עם זאת, ב-20 במרץ 1815 חזר נפוליאון בונפרטה מגלותו באי אלבה מתחיל בכך את מלחמת מאה הימים.
הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית התגבשה במהירות, והבריגדה נכללה במסגרת הדיוויזיה ההולנדית ה-1 שנשלחה להילחם בנפוליאון.
הדיוויזיה ההולנדית ה-1 הוכפפה תחת פיקוד הקורפוס הבריטי ה-2 בפיקוד רולנד היל, הוויקונט הראשון מהיל.
במהלך קרב ווטרלו, הוצבה הבריגדה במילואים במטרה להגן על האגף המערבי של בעלות הברית במקרה של מתקפה צרפתית.
עם זאת, בסופו של דבר לא היה צורך בכך והבריגדה לא השתתפה בקרב.
לאחר הקרב השתתפה הבריגדה בפלישה לצרפת, וב-15 באוגוסט של אותה שנה הוחזרה להולנד.
עם חזרתה להולנד, התקבלה ההחלטה לפרק את הבריגדה.
החיילים מהמושבות הוחזרו לארצותיהם באוקטובר של אותה שנה.
הבריגדה הממונעת היא בריגדת חיל רגלים ממוכן של צבא בלגיה.
הבריגדה הוקמה ב-1945 על בסיס בריגדת פירון שהייתה חלק מצבא בלגיה החופשית.
שמה הראשוני של הבריגדה היה "בריגדת השחרור" (Brigade Bevrijding), ולאחר מכן שונה שמה ל"קבוצת הרגלים ה-1" (1 Groupement d'Infanterie) ואז ל"בריגדת הרגלים ה-1" (1 Brigade d'Infanterie).
היא הייתה חלק מהכוחות הבלגיים בגרמניה.
ב-1969 היא הוחזרה לבלגיה והוצבה בלאופולדסבורג.
אז שונה שמה ל"בריגדת חיל הרגלים הממוכן ה-1" (1 Brigade d'Infanterie Blindée).
ביוני 1992 פורקה הבריגדה ושולבה עם בריגדת חיל הרגלים הממוכן ה-4, אולם בסוף 1993 היא הוקמה מחדש.
בינואר 2011 אורגנה הבריגדה מחדש והוגדרה כיחידה משולבת הכוללת פלמים דוברי הולנדית עם ולונים דוברי צרפתית.
בהתאם לכך שונה שמה ל"הבריגדה המשולבת" (Brigade Médiane).
ב-2018 הפכה הבריגדה ליחידת חיל רגלים ממוכן ושמה שונה לבריגדה הממונעת.
גדוד היגרים הרכוב הוא חלק של הבריגדה.
הבריגדה הימית סן מרקו (באיטלקית: Brigata Marina "San Marco") הוא בריגדה מיוחדת בצי האיטלקי, המשמשת כיחידת הנחתים של הצי.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוקמה לראשונה "הבריגדה הימית" של הצי האיטלקי.
לאחר המלחמה צומצמה הבריגדה והפכה לגדוד סן מרקו.
ב-1994 הורחב הגדוד והפך לרגימנט סן מרקו.
ב-1 במרץ 2013 הוקמה הבריגדה הימית סן מרקו על בסיס רגימנט סן מרקו ורגימנט קרלוטו.
רגימנט סן מרקו הפך להיות רגימנט סן מרקו ה-1, ורגימנט קרלוטו הפך לרגימנט סן מרקו ה-2. רגימנט שלישי הוקם עבור הבריגדה וקיבל את השם רגימנט סן מרקו ה-3.
הבריגדה היא חלק מקבוצת הקרב האמפיבית הספרדית-איטלקית.
הבריגדה המוטסת 55 משיראז (בפרסית: تیپ ۵۵ هوابرد) היא בריגדה מוטסת של כוחות היבשה של צבא הרפובליקה האסלאמית של איראן שבסיסה בשיראז, בפרובינציית פארס.
הבריגדה מחזיקה יכולת של תגובה מהירה.
הבריגדה היא ייחודי במזרח התיכון בשל הכשירות היחידתית בצניחה חופשית.
ב-1942 הובן הצורך ביחידה מוטסת מיוחדת בצבא איראן, בעלת יכולת לביצוע משימות טקטיות ואסטרטגיות ולהקל על הכוחות האחרים.
לצורך כך, ב-1942, הוקמו בצבא איראן שני גדודי חי"ר מוטסים, בשם גדוד 01 וגדוד 02, ובתחילה הוצבו שני הגדודים בטהראן.
יחידות אלה הצטרפו לגדוד הפרשים ה-19 ב-1944. בסיסן עבר לשיראז, שם הן המשיכו בפעילות תחת השמות גדוד 301 וגדוד 302. שנה לאחר מכן, הוקם גדוד חי"ר לצד שני הגדודים הקודמים, אליהם צורף גדוד תותחנים 105 ממרכז ההכשרה לתותחנים, והוקמה חטיבה, שנקראה בריגדת שאהין 25.
בהמשך נוספו לבריגדה גדוד תמיכה ויחידות עצמאיות.
באותה תקופה היו לחטיבה שלושה גדודי חי"ר מוטסים, גדוד תותחנים 105, גדוד סיור, גדוד תמיכה, וגדוד שירות.
הבריגדה הליטאית-פולנית-אוקראינית היא בריגדה המורכבת מחיילים ממדינות משולש לובלין (ליטא, פולין ואוקראינה).
בסיס הבריגדה נמצא בלובלין והיא משתתפת בתרגילים של נאט"ו.
ב-14 ביוני 2007 בפגישה משותפת של שרי ההגנה של האיחוד האירופי, הושגה הסכמה כי רצוי שפולין וליטא חברות האיחוד, יחזקו את קשריהן עם אוקראינה, שאינה חברת האיחוד, באמצעות הקמת יחידה צבאית משותפת.
יחידות דומות כבר פעלו בעבר, למשל גדוד שמירת השלום הליטאי-פולני וגדוד שמירת השלום הפולני-אוקראיני.
ב-16 בנובמבר 2009 נחתם הסכם להקמת בריגדה משותפת בין שרי ההגנה של שלוש המדינות.
הוחל בהקמת הבריגדה, והיא הייתה אמורה להיות מבצעית בסתיו 2011. עם זאת, ההקמה הסופית נדחתה במשך ארבע שנים.
ב-17 במרץ 2014, לנוכח משבר קרים, הודיעה פולין כי היא מתכוונת לזרז את הקמת היחידה.
היחידה הוקמה באופן רשמי ב-19 בספטמבר 2014, והמפקדה שלה נחנכה בטקס חגיגי בלובלין שבפולין ב-25 בינואר 2016, בהשתתפות שרי ההגנה של שלוש המדינות.
בהמשך השנה השתתפה הבריגדה בתרגיל "להקה אמיצה" של נאט"ו.
הבריגדה כוללת באופן קבוע 4,500 חיילים.
עם זאת, דרך קבע נמצאים במפקדתה בלובלין רק קציני המטה, בזמן שהחיילים עצמם נותרים בבסיסיהם בארצות המוצא, ונקראים ללובלין רק לצורך אימונים משותפים.
שפת הפיקוד הרשמית היא אנגלית.
הבריגדה האלפינית יוליה (באיטלקית: Brigata alpina "Julia") היא בריגדת אלפיני של צבא איטליה הבריגדה הוקמה ב-1949 על בסיס הדיוויזיה האלפינית השלישית יוליה אשר נקראה כך משום שחייליה גויסו מהאלפים היוליאניים.
הדיוויזיה האלפינית השלישית יוליה הוקמה ב-1935 מחיילים שגויסו מהאלפים היוליאניים.
בצבא האיטלקי, האלפיני הם חיילי עלית מיוחדים המתמחים בלוחמה הררית.
ב-1943 פורקה הדיוויזיה האלפינית השלישית במהלך הכיבוש הגרמני של צפון איטליה בימי מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, ב-15 באוקטובר 1949, הוקמה מחדש יחידת אלפיני מהאלפים היוליאניים בגודל של בריגדה מורחבת, שנקראה "הבריגדה האלפינית יוליה".
הבריגדה כללה באותה תקופה 10,000 חיילים והייתה הבריגדה הגדולה ביותר בצבא האיטלקי.
היא הייתה חלק מהקורפוס החמישי של הצבא האיטלקי אשר היה אחראי על הגנת צפון איטליה במסגרת ברית נאט"ו.
הבריגדה האלפינית הוצבה במעברי הגבול עם אוסטריה.
הבריגדה השתתפה במשימות שמירת שלום באפגניסטן במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי.
ב-2002 סופחו לבריגדה גדודים מהונגריה וסלובניה, ועל בסיסה הוקם כוח הקרקע הרב-לאומי הכולל חיילים משלוש המדינות.
מפקד הבריגדה משמש בו זמנית כמפקד הכוח.
יחד עם החיילים הסלובנים וההונגרים, השתתפה הבריגדה גם במשימת שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב, ובקוסובו במסגרת כוח קוסובו.
הבריגדה האלפינית טאוריננסה (באיטלקית: "Brigata alpina "Taurinense) היא בריגדת אלפיני של צבא איטליה.
בסיס היחידה הוא בטורינו ובהתאם לכך סמל היחידה מעוצב בדומה לסמל העיר.
הבריגדה הוקמה בטורינו ב-15 באפריל 1952 והייתה בתחילה חלק מהקורפוס השלישי.
ב-1972 הועברה הבריגדה תחת פיקוד הקורפוס הרביעי.
הבריגדה הייתה אחראית להגן על גבולות איטליה במקרה של מלחמה כנגד יוגוסלביה.
הבריגדה השתתפה במהלך השנים בתפקידי שמירת שלום במספר סכסוכים עולמיים.
בין היתר במלחמת המפרץ, מלחמות יוגוסלביה ומלחמת אפגניסטן.
הבריגדה הדנית בשוודיה (בדנית: Den Danske Brigade i Sverige) או בקיצור הבריגדה הדנית (בראשי תיבות: DDB) הייתה בריגדה שהוקמה בשוודיה בימי מלחמת העולם השנייה, בידי גולים מדנמרק שנכבשה בידי גרמניה הנאצית ב-1940.
ב-9 באפריל 1940 פלשה גרמניה הנאצית לדנמרק וכבשה אותה בסערה.
ממשלת דנמרק הורתה לצבא המלכותי הדני להיכנע ולא להתנגד.
מרבית יחידות הצבא מילאו אחר הפקודה.
עם זאת, מפקד הרגימנט ה-4 הקולונל הלג בניקה סבר שהפקודה להיכנע נכפתה על הממשלה הדנית בידי הגרמנים והחליט לסגת עם אנשיו לשוודיה.
בניקה לא חשש מחילול הנייטרליות השוודית מכיוון שהאמין שגם השוודים הותקפו בידי הגרמנים.
בניקה ואנשיו הפליגו במעבורת מרוסקילדה לאלסינור וחייליו התמקמו בעיר כשגילו שלמעשה שוודיה לא הותקפה כלל.
חלק קטן מהחיילים בחר לחזור לדנמרק הכבושה, אולם רובם בחרו לשמור על נשקם ולהישאר בשוודיה.
במטרה להעסיק את החיילים הדנים, וכן כדי להגן על שוודיה אם הגרמנים יחליטו בכל זאת לתקוף אותה, החליט ראש ממשלת שוודיה פר אלבין הנסון להקים בריגדה משטרתית שתורכב מהגולים הדנים.
התכנית נתקלה בהתנגדות בממשלתו של הנסון, אולם בדצמבר 1943 הוקמה הבריגדה למרות זאת.
כ-5,000 חייליו של בניקה שימשו כבסיס להקמת הבריגדה, ואליהם הצטרפו עוד כ-2,500 גולים דנים נוספים, ביניהם 750 יהודים.
באופן רשמי הייתה הבריגדה כפופה לממשלה הדנית הגולה, אולם בפועל הופעלה בידי השוודים, שהעניקו לדנים נשק שוודי ואף הלוו להם 25 מיליון קרונות כדי לתחזק את הבריגדה.
בתחילת 1944 החלו השוודים להכשיר לוחמים דנים כטייסים בחיל האוויר השוודי.
הדנים רצו לצאת ולהילחם בגרמנים, אולם השוודים היו נחושים לשמור על הנייטרליות וסירבו לאפשר זאת.
גם לאחר פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, נמנע מהדנים להשתתף בשחרור ארצם.
רק בימים האחרונים של המלחמה עזבו הדנים את שוודיה ונכנסו לדנמרק.
הם נתקלו בהתנגדות מעטה בלבד.
רק שלושה דנים נהרגו ו-26 נפצעו כאשר הבריגדה צעדה לתוך קופנהגן.
חיילי הבריגדה הביאו לארצם את הדוקטרינה והניסיון הצבאי של הצבא השוודי וסייעו בהקמתו מחדש של הצבא הדני לאחר המלחמה.
הבריגדה הממונעת השנייה "שטפן הגדול" (ברומנית: Ștefan cel Mare 2nd Motorized Infantry Brigade) היא בריגדת חיל רגלים ממוכן של הצבא המולדובי הלאומי הממוקמת בקישינב.
הבריגדה הוקמה ב-16 באוקטובר 1992 על בסיס יחידות הצבא האדום שהיוו את חיל המצב של קישינב.
הבריגדה קיבלה את הכינוי "שטפן הגדול" על שמו של שליט מולדובה משנות ה-50 של המאה ה-15. חיילים מהבריגדה השתתפו במלחמת טרנסניסטריה.
ביוני 2019 נפתחה חקירה פלילית בעקבות טענה שחיילים מהבריגדה עברו הכאות והתעללות בידי מפקדיהם.
הבריגדה הבין-לאומית הדנית (בדנית: Den Danske Internationale Brigade או בראשי תיבות: DIB) הייתה בריגדה מיוחדת של הצבא המלכותי הדני אשר נועדה לרכז תחתיה את הפעילות הצבאית של ממלכת דנמרק ברחבי העולם.
ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של דנמרק יורגן לינג, החליט להקים הבריגדה בעקבות המעורבות הדנית במלחמות יוגוסלביה.
הבריגדה הוקמה ב-25 בנובמבר 1993 על בסיס בריגדת זילנד ה-2. מטרת הבריגדה הייתה להעניק לדנמרק אפשרות לפעול במהירות בכל רחבי העולם כחלק ממשימות צבאיות של נאט"ו או ממשימות שמירת שלום של האו"ם.
בפועל, הבריגדה מעולם לא נפרסה במלואה אלא רק יחידות ממנה.
ב-1996 הוכפפה הבריגדה תחת פיקוד דיוויזיית השריון הבריטית ה-1 שבתורה הייתה חלק מקורפוס התגובה המהירה של הברית.
ב-2004 הוחלט לפרק את הבריגדה.
הפירוק הושלם ב-15 בפברואר 2005. יחידות מהבריגדה אוחדו עם יחידות מבריגדת זילנד ה-1 לצורך הקמת הבריגדה ה-2.
הברחת הילדים מהתיאטרון ההולנדי (בהולנדית: Kindersmokkel Hollandsche Schouwburg) הייתה מבצע סודי של קבוצות התנגדות הולנדיות להסתרת ילדים יהודים שנעצרו בתיאטרון ההולנדי ויועדו לגירוש למחנות הריכוז.
את המבצע הוביל מנהל התיאטרון ההולנדי, ולטר סוסקינד, שנהנה מאמונם של הגרמנים בזכות הגרמנית הרהוטה שלו והעובדה שלמד בבית הספר עם קצין האס אס פרדיננד אאוס דר פינטן, שעבד אז באמסטרדם.
סוסקינד זייף את פרטיהם של ילדים יהודים רשומים מבלי לעורר חשד וכך אפשר להם לברוח דרך המעון מול התיאטרון בפלאנטאג' מידנלאן 31, שהיה קרוב לשם.
יחד עם מנהלת המעון הנרייטה פימנטל והכלכלן איש אמסטרדם פליקס הלברסטד, שעבד גם הוא בתיאטרון, הוצאו הילדים.
תינוקות הוחזרו דרך הגן לבית הספר הרפורמי במספר 27, לימים מוזיאון השואה הלאומי של הולנד, שם שיתף פעולה המנהל, יוהאן ואן הולסט, ושם הייתה תינוקייה.
התינוקות הוצאו מהמעון בתיק, סל או תרמיל.
כשעברה החשמלית הוברחו ילדים דרך דלת הכניסה כי באותו הרגע החיילים הגרמנים, שעמדו מול התיאטרון ההולנדי בצד השני של הרחוב, לא יכלו לראות את הכניסה למעון.
המורים לקחו את הילדים הגדולים לטיולים קצרים ברחוב, וכל פעם סידרו את בריחתו של ילד אחד בחשאי.
פימנטל וסייני קטנבורג הביאו ילדים לחברי המחתרת.
ארבע קבוצות התנגדות היו מעורבות בשיכון הילדים: קבוצת NV עם יופ וורטמן, ועדת הילדים של אוטרכט, קבוצת טרוב (Trouw) וקבוצת הסטודנטים של אמסטרדם, שנקראה גם קבוצת מירבורג או קבוצת ואן דורן, עם פיט מירבורג (Piet Meerburg), שנשר מבית הספר למשפטים כדי לעזור לקבוצה זו.
יחד חילצו הקבוצות השונות כאלף ילדים יהודים מהמעון.
פעילי הצלה נוספים היו האנה ואן דה פורט (Hanna Van de Voort) ושאנדור בארקס (Sándor Baracs).
הלברסטד וסוסקינד דאגו שהרישומים של הילדים יוסרו.
פעולת ההצלה הזו התרחשה ללא ידיעת המועצה היהודית.
החוקר ברט יאן פלים (Flim) מעריך ש-500–700 ילדים חולצו ב-18 חודשים.
רבים מהם הגיעו ללימבורג ופריסלנד.
חיזלה ויברדינק-סנליין, חברת קבוצת אוטרכט, סבורה שהיו 1,100 ילדים.
מירבורג סבר שאם ממשלת הולנד הגולה הייתה מדווחת יותר על גורלם של היהודים, הורים יהודים רבים יותר היו מוכנים לוותר על ילדיהם לצורך הסתרתם.
אסטריד סי (Astrid Sy), אל תזכיר שמות.
הברחות בגבול ישראל-מצרים בעצימות גבוהה, בדגש על הברחות אמל"ח בעצימות גבוהה, היא תופעה שהחלה במהלך שנת 2024, במסגרתה מוברחים ממצרים לשטח ישראל ומשם לשטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון ולפזורה הבדואית בנגב עשרות אלפי אמצעי לחימה באלפי הברחות דרך גבול ישראל–מצרים, בפרט באזור יישובי פתחת ניצנה.
זאת, אחרי שבמשך שנים בדואים היו מבריחים סמים בלבד לתוך שטח ישראל.
הברחות אמל"ח וסמים דרך גבול ישראל-מצרים החלו כבר בעשור הראשון של המאה ה-21, אולם בהיקפים נמוכים יחסית.
בשנים 2024–2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הועצמה משמעותית תדירות הברחות האמל"ח, וכן הורחב מגוון אמצעי הלחימה שהוברחו.
על פי עדויות של תושבי היישובים הסמוכים לגבול מצרים, המבריחים, שהינם בדרך כלל תושבי הפזורה הבדואית, מתקרבים לגדר הגבול עם כלי רכב ורחפנים הניתנים להפעלה מרחוק, מתמקמים במרחק בטוח ושולחים את הרחפן אל מעבר לגבול.
במצרים מעמיסים את כלי הנשק והסמים על הרחפן, ושולחים אותו בחזרה למבריח שאוסף את הסחורה - כשהיעד הסופי הם גורמי הפשיעה וטרור בדרום וביהודה ושומרון.
לרוב מתבצעות ההברחות סמוך ליישובים הצפון-מערביים של מועצה אזורית רמת הנגב: באר מילכה, קדש ברנע, כמהין וניצנה.
על פי נתונים שפרסמה מועצה אזורית רמת הנגב, שהתקבלו מאוגדה 80, במחצית הראשונה של שנת 2024 בוצעו 104 הברחות, ולאחר מכן 464. בשלושת החודשים האחרונים של שנת 2024 עמדו מספר ההברחות על 559. בשלושת החודשים הראשונים של 2025 כמות ההברחות עלתה ל-627.
האמל"ח המוברח כולל רובי סער, מאגים, רימונים, אקדחים, מחסניות ועוד.
לצד הברחת האמל"ח מוברחים גם סמים.
בעקבות חשיפת התופעה על ידי העיתונאי אלחנן גרונר, יזם ח"כ צבי סוכות דיון בוועדת חוץ וביטחון שהתקיים ב-15 באוקטובר 2025 בהובלת ח"כ שלום דנינו.
בדיון העיד רבש"ץ היישוב קדש ברנע כי בסביבות ראש השנה, בשלהי ספטמבר 2025, הוברחו 550 רחפנים הנושאים אמל"ח ב-3 ימים בלבד.
לפי פרסומים, בחלק החסוי של הוועדה טענו גורמי הביטחון כי הצליחו להפיל כ-50% מהרחפנים בתקופה שקדמה לדיון.
בדיון נכחו גם ח"כ יולי אדלשטיין ועמית הלוי, אלחנן גרונר, ועוד.
שטח צבאי סגור והקמת יחידה ייעודית
בעקבות הדיון בוועדה, בנובמבר 2025 הורה הרמטכ"ל רב-אלוף אייל זמיר להקים יחידה מיוחדת שתתמודד עם תופעת ההברחות באמצעות רחפנים ממצרים.
שר הביטחון ישראל כ"ץ הורה להכריז על השטח הצמוד לגבול כשטח צבאי סגור, ולשנות בהתאם את הוראות הפתיחה באש, כך שיוענקו סמכויות לפגיעה בכל גורם בלתי מורשה שיחדור לשטח האסור.
עוד הוחלט כי מפא"ת במשרד הביטחון יקדם פיתוח טכנולוגיות תגובה בשיתוף חיל האוויר ליירוט הרחפנים.
בדצמבר 2025 רמז בכיר בחברת רפאל כי כוחות הביטחון עושים שימוש במערכת הלייזר, אור איתן, כדי להתמודד עם איום הרחפנים.
הבריגדות האדומות (באיטלקית: Brigate Rosse) היא קבוצת מחתרת טרוריסטית מרקסיסטית איטלקית שקמה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. בין פעולותיה המפורסמות הייתה רצח ראש ממשלת איטליה אלדו מורו.
על פי הערכות, אחראי הארגון לכ-14,000 פעולות אלימות בשנות השבעים והשמונים.
כיום כוחו מצומצם והוא מונה רק כמה עשרות פעילים.
הארגון נוסד בתחילת 1970 על ידי שני צעירים מצפון איטליה, רנאטו קורצ'ו ומרגריטה קאגול.
מטרתו המוצהרת של הארגון, לפי מייסדיו הייתה מאבק בכוחות הריאקציה, ובמסגרת פעולתו הסתמך הארגון על הדגם הקומוניסטי הסיני, מבית מדרשו של מאו דזה-דונג, וזאת במטרה להוביל את איטליה למלחמת מעמדות כוללת, כנגד כוחות הפאשיזם ולמען מעמד הפועלים.
בתחילה התמקדה פעילותו של הארגון בפעולות תמיכה בארגוני העובדים ברג'ו אמיליה, מילאנו וטורינו.
ב-1972 בוצעה החטיפה הראשונה של הארגון, שחטף בכיר בתעשייה ושחרר אותו לאחר זמן מה.
בשלב זה החל הארגון להיבדל מארגוני שמאל אחרים בנחישותו, קיצוניותו ונכונותו להשתמש באלימות.
ביוני 1974 אירעה הפעילות הקטלנית הראשונה של הארגון - הריגתם של שני פעילים נאו-פאשיסטים.
בספטמבר אותה שנה נעצרו שניים ממייסדי הארגון ונידונו ל-18 שנות מאסר.
הם שוחררו ב-1987. כמו כן באותה שנה חטפו פעילי הבריגדה את השופט האיטלקי מריו סוסי.
פעולה זו בוצעה מחד עקב זיהויו של סוסי כבעל אוריינטציה ימנית, ומאידך עקב רצונם של פעילי הארגון להפגין את כוחם למול חולשת הממסד האיטלקי.
לאחר מספר חודשים שוחרר סוסי לאחר שהממשלה האיטלקית נענתה לדרישת הארגון לשחרור שמונה מפעיליו בתמורה לשחרור סוסי, אך לאחר שחרורו של סוסי חזרה בה הממשלה וסירבה לשחררם.
דבר זה מחד הביא להקצנה ניכרת בפעילות הארגון למול הממסד האיטלקי, ומאידך הציג את הממשלה האיטלקית כהססנית וחסרת נחישות למול הבריגדות האדומות.
לאחר 1974 התפשטה פעילות הארגון לרומא, ונציה וג'נובה, והוא התמקד בחטיפות של פוליטיקאים בכירים (בעיקר ממפלגת השלטון, הנוצרים-דמוקרטים) וכן אנשי משטרה ושירותי הביטחון.
ב-1976 עצרה המשטרה כמה מחברי הארגון והרגה חבר אחד.
הארגון הסלים את פעולות הטרור שלו, בעיקר נגד שופטי שלום וקרבינרי.
על-פי טענתו של יון פצ'פה, בכיר בארגון הסקוריטטה שעבר לעבוד עבור ה-CIA, קיבל הארגון תמיכה כספית ולוגיסטית משירותי הביון של צ'כוסלובקיה ושיתף פעולה עם אש"ף.
עם זאת, במהלך פעולתו זכה הארגון לתמיכה משמעותית מצד סטודנטים איטלקיים, אשר מבחינתם נתפסה הממשלה האיטלקית כמושחתת וחלשה.
ב-16 במרץ 1978 חטפו הבריגדות האדומות את אלדו מורו, מנהיג הנוצרים-דמוקרטים, ראש ממשלת איטליה חמש פעמים, שהיה מיועד לכהן בפעם השישית ועמד להגיע להסכם (שכונה "הפשרה ההיסטורית") בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית.
אנשי הבריגדה, במדים גנובים של חיל האוויר האיטלקי, ארבו למורו, הרגו חמישה משומרי ראשו וחטפוהו.
לאחר 56 יום שבהם הוחזק מורו בשבי, הוא נורה למוות בידי איש הבריגדות מריו מורטי.
רציחתו של ראש הממשלה לשעבר הובילה למתקפה נרחבת של המשטרה וזרועות הביטחון על הבריגדות.
המעשה גונה בחוגי השמאל, בכלל זה השמאל הקיצוני, ואפילו מנהיגי הבריגדות לשעבר, שהיו נתונים בכלא, גינוהו.
התמיכה הציבורית בארגון ירדה לשפל.
לאחר הרצח נשמעו טענות על כך ששלטונות ארצות הברית הפעילו את הארגון במעשה זה (בהן טענות של אדם בשם סטיב פיזניק, עובד לשעבר במשרד החוץ האמריקאי), כדי למנוע את "הפשרה ההיסטורית" ואת התחזקות הקומוניזם באיטליה.
ב-1984 פוצל הארגון לשתי סיעות - הבריגדות האדומות-PCC (קבוצת הרוב) והבריגדות האדומות-UCC (קבוצת המיעוט).
באותה שנה הודיעו מנהיגי הארגון הכלואים, בהם המייסדים, כי אין טעם במאבק האלים והם מתנגדים לו.
למרות זאת, ולמרות גלי מעצרים של מנהיגים וחברים בבריגדות, פעולות הטרור נמשכו בשנות השמונים ובמידה פחותה גם לאחר מכן.
בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי, וגל מעצרים גדול באיטליה ובצרפת ב-1989, נחלש הארגון בצורה משמעותית, אך נותר פעיל.
ב-2005 נדונו ארבעה מחברי הארגון למאסר עולם על רצח פוליטי שביצעו ב-2002.
הארגון מונה היום לפי הערכות רק כ-50 חברים, והוא מתקשה לבצע פעולות משמעותיות.
הבריחות ממחנות המעצר באפריקה היו סדרת בריחות של גולי אצ"ל ולח"י ממחנות מעצר באפריקה שאליהם הוגלו על ידי שלטון המנדט הבריטי.
אחוזי ההצלחה בהן היו זעומים – מתוך שמונים ואחד בורחים נחלצו רק קרוב לעשרה אחוזים, רובם ככולם בזמן שבו הבריחה הייתה כמעט בלתי רלוונטית, בסמוך לתום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ההיחלצות מהמחנה לא הייתה קשה כמו ההסתתרות מפני הבולשת הבריטית ברחבי אפריקה.
העונשים המקובלים עם ההיתפסות היו מעצר בבידוד כחודש או חודשיים וכן עונש קולקטיבי של מעצר בחדרים משעת ערב מוקדמת עבור כלל אנשי המחנה.
הבריחה הראשונה (שנערכה בינואר 1945) הייתה ממחנה סמבל באסמרה והחלה בכך ששלושה מהעצירים (חגי לב, שמעון שייבה ובנימין זרעוני) קברו עצמם במגרש ספורט.
עם פינויו של המגרש והסתלקות השומרים ממנו בשעות הלילה, יצאו העצירים ופנו אל אסמרה שבמרכז אריתריאה.
חיים גמליאל סייע להם, אך הם נלכדו בביקורת בריטית באוטובוס שבו נסעו במטרה להגיע לגבול.
קצין מארץ ישראל שביקשו את עזרתו באסמרה לא הושיט להם יד, ואולי אף בגד בהם.
הבריחה השנייה (שנערכה במרץ 1945) הייתה ממחנה קרתגו במדבר הסודאני ובמהלכה נמלטו שלושה אנשי לח"י אל הרי המדבריות.
ללא תוכנית מסודרת הם נתפסו במהרה.
בריחה שלישית (שנערכה בספטמבר 1945) הייתה גם היא מהמחנה בקרתגו ותוכננה בקפידה.
בין השלושה שהשתתפו בה היו יעקב יונדוף ויעקב מרידור, שהיה כה להוט לברוח שלא ניסה לקנות לעצמו עמדת מנהיגות במחנה למרות מעמדו הבכיר באצ"ל.
הבריחה בוצעה באמצעות הסתתרות במכלי מים, ושיחוד הנהג הסודני שהוביל את המכלים.
במהלך הבריחה נעשה שימוש בתעודות מזויפות של האינטליג'נס (שרות הביטחון והמודיעין הצבאי של בריטניה).
התעודות עוררו את חשדו של מנהל תחנת רכבת בח'רטום.
הוא קרא לשירות הביטחון שלכד את הבורחים, בחלוף שישה ימים ממועד בריחתם.
הבריחה הרביעית (שנערכה בנובמבר 1945) הייתה במחנה סמבל באסמרה.
היא הייתה ספונטנית למדי, והתבססה בעיקר על האמונה בסיועם של אנשי הקהילה היהודית בעיר.
אמונה זו התממשה, ובסופו של דבר הצליחו שניים מהבורחים להגיע בסיוע היהודים המקומיים לאתיופיה, מחופשים לערביות.
הם נעצרו שם, משנתגלתה התרמית, ונכלאו בבתי כלא אתיופיים.
על הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, הופעלו לחצים כבירים, מהבריטים ומיהודים, ולבסוף הוא הסכים להסגיר לבריטים את הבורחים, כנראה תמורת בן משפחה בוגד שהיה נתון בידיהם.
בורח שלישי נותר באריתריאה ונלכד לבסוף.
הבורח הרביעי, אליהו לנקין, המשיך לעשות שימוש נרחב ביהודים מקומיים, נכלא באדיס אבבה, אולם נחלץ בעקבות לחצים שהופעלו על הקיסר.
בראשית 1947 היה לבורח היחיד שהגיע לחירות באירופה עד 1948.
לקראת הבריחה החמישית (שנערכה ביולי 1946), שהייתה בריחה המונית, נכרו במחנה באסמרה שתי מנהרות עמוקות ביותר בעבודה יסודית ומתישה.
מסופר שפתח אחת המנהרות נקבע בכוונה במקום בולט, כל כך בולט שקשה היה להאמין שמנהרה תיפתח בו.
נקבעו חמישים וארבעה בורחים, מתוך 150 עצורים, והם חולקו לשתי קבוצות, בראשות יעקב מרידור ובראשות שלמה לב עמי.
הקבוצה הראשונה אמורה הייתה לנדוד לאתיופיה בתחפושת של חיילים בריטים, תחפושת שהוכנה בקפדנות בידי העצורים במחנות.
שלא במפתיע נלכדו הבורחים בקבוצת מרידור במהרה.
הם לא התנגדו, לפי הבטחה שנתנו במכתב שהותירו אחריהם שבו דרשו שלא תפתח עליהם אש, אם ייתפסו.
הקבוצה השנייה, לעומת זאת, הצליחה להסתתר באסמרה לאורך זמן.
חמישה מהם, ביניהם מאיר שמגר, ניסו להתחבא במכלית דלק, אך נתפסו.
באמצעות חדירה מודיעינית בקרב יהודי אסמרה הצליח המודיעין הבריטי לעלות על עקבות עוד כמה מהבורחים, אך חלקם נותרו עדיין במחבוא.
הבריחה השישית (שנערכה בספטמבר 1946), שוב בסמבל, שבה נטלו חלק מרידור ואיש אצ"ל נוסף, בוצעה באמצעות עשיית חורים בתקרות.
מרידור וחברו נמלטו ופגשו בשרידי הבריחה החמישית באסמרה.
הפעילות המודעינית הבריטית סיכלה לבסוף הן את הבריחה הזו והן את מה שנותר מקודמתה.
כל הבורחים נתפסו במקומות מחבואם.
בריחה זו, שוב בסמבל, הסתייעה בכך שהבריטים סתמו באופו שטחי בלבד את אחת המנהרות שנחפרו בבריחה החמישית.
העצורים חפרו מנהרה קצרה שתעקוף את הסתימה.
שוב השתתף בבריחה יעקב מרידור, ולצידו עוד ארבעה, ביניהם יצחק שמיר ובן ציון קיש.
השימוש ביהודי אסמרה כבר היה בלתי אפשרי, אך באמצעות רב המחנה נוצר קשר עם ד"ר ג'וזפה לוי, יהודי איטלקי, שסייע לנמלטים במציאת מחבוא בתשלום אצל אזרח איטלקי באסמרה.
אחרי יותר מחודש של מחבוא הגיעו הבורחים בדרך לא דרך אל אדיס אבבה.
משם פנו שניים מהם, יצחק שמיר ואריה בן-אליעזר (ראה בעניין מאבקו המשפטי) אל ג'יבוטי, נעזרים ברבו של המקום יוסף רצבי בנו של הרב סעדיה משה מנשיאי הקהילה העדנית.
עם הגעתם לג'יבוטי המתינו להם שוטרים, המודיעין הבריטי הקדים אותם.
השליטים הצרפתים לא מיהרו להסגירם, ושני הבורחים הסתמכו על תעודות מעבר דרום אמריקניות מפוברקות כדי לדרוש שחרור.
השניים הובלו בסופו של דבר לצרפת, תוך ניצול קשריהם המצוינים של אנשי אצ"ל עם גורמים ממשלתיים במדינה זו, ושוחררו שם בתחילת מאי 1948, שבועיים בטרם הקמת המדינה.
שלושת הבורחים האחרים, הושבו באוגוסט 1947 למעצרם, אחרי תקופה ממושכת של מחבוא באדיס אבבה ורגע לפני שעלו על מטוס שרכשו ידידי האצ"ל כדי להעבירם לפריז.
בריחה שמינית (סוף מרץ 1948)
הבריחה האחרונה התנהלה במחנה גילגיל שבקניה.
הפעם התחולל סביבה ויכוח, לאור כישלון הבריחות הקודמת ובשל התחושה שבמילא סיום שלטון הבריטים בארץ קרוב.
גם מנחם בגין הביע תמיכה, אך פושרת בלבד.
שוב נכרתה מנהרה, שוב עמד בראש יעקב מרידור.
בעזרת מכונת דפוס שהוקמה במחנה ובסיוע אנציקלופדיית לרוס זויפו דרכוני מדינות לטיניות בדרום אמריקה, אל סלוודור והונדורס, עם ציורים מדויקים של סמליהן.
שותפים בכירים בתוכנית היו שני רבנים, רב העצורים חיים דוד כהנא, ורבה של יוהנסבורג, הרב לוי רבינוביץ, שהגניב להם מידע חיוני רב.
אחרי מעבר המנהרות וזחילה מעבר לגדרות חיכתה לבורחים מכונית שהסיעה אותם לאוגנדה.
משם הגיעו לקונגו, שנשלטה בידי בלגיה.
מארץ זו כבר עברה הטיסה לבריסל באופן חלק, ובתחילת אפריל היו ששת אנשי האצ"ל חופשיים.
הכוונה הייתה להמשיך מיד בניסיון בריחה נוסף, אך היא סוכלה משניתן פרסום להצלחת בריחת השישה.
הבריטים לא ידעו שהנמלטים כבר יושבים לבטח באירופה ופשטו לשווא על קניה.
הבריגדות הבין-לאומיות היה השם שניתן לקבוצות מתנדבים ושכירי חרב, שהגיעו מרחבי העולם לספרד על מנת לסייע לכוחות הממשלה הדמוקרטית של הרפובליקה הספרדית השנייה שלחמו נגד הכוחות הלאומנים (בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו ובסיוע גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית), במהלך מלחמת האזרחים בספרד בין השנים 1936 ל-1939.
כחמישים לאומים שונים היו מיוצגים בבריגדות הבין-לאומיות שמנו 40,000 - 35,000 לוחמים, אם כי מצבתם בכל רגע נתון עמדה לכל היותר על כמחצית ממספר זה.
כעשרת אלפים מהם נהרגו בשדה הקרב.
אמנים ואנשי רוח רבים נמנו עם שורות הלוחמים.
רבים מאנשי הבריגדות הבין-לאומיות היו קומוניסטים שראו במלחמה חלק מהמאבק הקומוניסטי הבין-לאומי.
אחרים היו אנרכיסטים או מתנגדים אחרים לפשיזם.
רבים מאנשי הבריגדות הבין-לאומיות ותומכיהם הונעו על ידי האמונה שחזית הלחימה נגד הפשיזם נמצאת בספרד.
אנשי הבריגדות הבין-לאומיות נרדפו פעמים רבות במולדתם, אם במדינות המערב, שראו בהם קומוניסטים או תומכיהם, ואם בברית המועצות שבה היו נתונים לטיהורים ולחשדות שליוו כל מי ששהה תקופה ארוכה מחוץ לברית המועצות.
הבריגדות נחלו תבוסה בשדה הקרב, ומאבקם הלאומי והבין-לאומי נחל כישלון: ספרד הייתה לדיקטטורה למשך שנים ארוכות, והפשיזם, כמו גם הנאציזם, קיבלו עידוד להמשך התוקפנות שהובילה למלחמת העולם השנייה.
עם זאת, הבריגדות הותירו אחריהן בשמאל העולמי מורשת של מאבק אמיץ ומיתוס של מאבק ברודנות.
הרעיון להשתמש בקומוניסטים מחוץ לספרד על מנת לגייס מתנדבים למאבקם של הרפובליקנים בספרד עלה לראשונה במוסקבה בקיץ 1936 על ידי ראש מחלקת התעמולה של הקומינטרן, וילי מינצנברג, אולי בהשראת רעיון שהעלה מוריס תורז.
סטלין קיבל את הרעיון, אולי כדרך להיפטר מקומוניסטים זרים ששהו ברוסיה בתקופה זו של טיהורים פוליטיים.
מלחמת האזרחים פרצה בסוף יולי 1936, ובסוף ספטמבר החליטו המפלגות הקומוניסטיות באיטליה ובצרפת לשלוח את אנשיהן להילחם באופן פעיל.
לואיג'י לונגו, מנהיגו לשעבר של ארגון הנוער הקומוניסטי האיטלקי, קיבל על עצמו את הכנת הסידורים הלוגיסטיים הדרושים ואת התיאום עם הממשלה הספרדית.
משרד הביטחון של ברית המועצות סייע אף הוא, בניסיון שנרכש בטיפול במתנדבים זרים עוד מימי מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתחילה, התנגד ראש הממשלה הספרדי לארגו קביירו לרעיון, אך לאחר תבוסות ראשוניות שספגו הרפובליקנים במלחמה, שינה קביירו את דעתו, ולבסוף הסכים להגעת המתנדבים ביום 22 באוקטובר 1936. בעוד מאורעות אלו מתרחשים, נותרה ברית המועצות פעילה ב"ועדת אי ההתערבות" שהוקמה על ידי אנגליה וצרפת, למניעת התערבות כוחות זרים בלחימה בספרד.
בעוד שאנגליה וצרפת שמרו בקנאות על אי התערבותן במלחמה, היו בוועדה זו חברות, כמו גרמניה ואיטליה ומהצד השני ברית המועצות, שעשו ככל יכולתן על מנת להזרים כוח אדם, ציוד, אספקה ותחמושת לספרד.
מרכז הגיוס לבריגדות היה בפריז תחת השגחת הקולונל הסובייטי קרול "וולטר" סבירצ'בסקי.
ב-17 באוקטובר פורסם מכתב גלוי מסטלין לחוסה דיאס, מזכיר המפלגה הקומוניסטית של ספרד, שבו נטען כי שחרורה של ספרד אינו עניינם של הספרדים בלבד, אלא עניינה של כל 'האנושות המתקדמת'.
בתוך ימים החלו לצוץ ארגוני סיוע לרפובליקה הספרדית בארצות רבות, רובם בשליטת הקומינטרן.
המתנדבים הגיעו אל שטחי הלחימה במגוון דרכים.
למשל, הקומוניסט היוגוסלבי יוסיף ברוז טיטו, לימים מנהיגה של יוגוסלביה, שהה בפריז, וגייס שם סיוע, כסף ודרכונים למתנדבים שהחלו לזרום ממזרח אירופה.
מתנדבים אלו נשלחו ברכבת או באונייה מצרפת לספרד, ונשלחו לבסיס מרכזי באלבסטה.
רבים הגיעו לספרד בכוחות עצמם.
עם הצטרפות צרפת לחוזה אי ההתערבות, נאלצו המתנדבים לחצות בהסתר את גבול צרפת - ספרד בהרי הפירנאים, במסע מפרך שגבה קורבנות בנפש.
גם דרך הים הייתה עתירת סכנות, בשל נוכחות צוללות איטלקיות.
המתנדבים לא חתמו על חוזה כלשהו, ולא התנדבו לתקופה מוגדרת, דבר שהפך לאחר מכן לבעיה.
איטלקים וגרמנים רבים, וכן רבים מארצות שהיו תחת שלטון משטרי דיכוי התנדבו לתנועה, מתוך הרגשה שהקרב בספרד הוא הצעד הראשון לשחרור ארצם הם.
רבים (במיוחד צרפתים) היו פועלים מובטלים, רבים היו הרפתקנים, וכ-500 מהם היו קומוניסטים שנשלחו מרוסיה, בעלי ניסיון קרבי עוד מימי מלחמת העולם הראשונה.