tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרידריך אלברט לַנְגֶה, תולדות המטריאליסמוס וביקורת ערכו בזמננו מאת כרך א', ניו יורק-ורשה-מוסקבה: תרפ"ב.
תיאודור גוֹמְפֶּרְץ, חכמי יוון מאת כרך א', תל אביב: תרצ"א.
בר-טוביה, כתבים נבחרים / סידר והוסיף מבוא, הערות וביבליאוגרפיה: גדליה אלקושי, תל אביב: אגודת הסופרים העברים על ידי הוצאת מחברות לספרות, תשכ"ד.
עמ' 727–808: ביבליוגרפיה של בר-טוביה, מאת גדליה אלקושי.
שרדי ג'בארין הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, במאי ויוצר ערבי-ישראלי.
היה מועמד ל"פרס אופיר" על משחקו בסרט "סוף שבוע בתל אביב".
ג'בארין נולד ביפו וגדל בה ובאום אל-פחם, בהמשך למד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
שיחק בתיאטרון הקאמרי במשך שלוש שנים, שבמהלכן השתתף במחזה "פלונטר" שהופיע גם באירופה, קוריאה הדרומית ודרום אפריקה.
לאחר מכן, משנת 2008, שיחק ב"תיאטרון הנווי" בפוזנן שבפולין עד היום.
הוא הופיע בפסטיבל אביניון הבינלאומי לתיאטרון, וב"תיאטרון האודאון" בפריז עם שחקני צרפתים בולטים כז'אן מורו ואריק אלמוסנינו.
נחיתת אונס - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2003
חורף בקלנדיה ונולה צ'לטון - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2004
רעולים - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2004
האוהל האדום - תיאטרון הסמטה 2005
פלונטר - תיאטרון הקאמרי 2006
גפן בלדי - התיאטרון הקאמרי 2008
הסוף של אירופה - תיבת נוח - תיאטרון הנווי פוזנאן, פולין 2008
מלחמת אנשי אור באנשי חושך - פסטיבל אביניון 2009
העלמה והמוות - תיאטרון אל-מידאן - חיפה 2010, בהשתתפות ג'וליאנו מר במשחק.
היום לפני היום האחרון - תיאטרון הבימה - תל אביב 2011.
טווח הפספוס - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2012, כתיבה ובימוי.
אזור חופשי - בימוי עמוס גיתאי, 2005
נקם אחת משתי עיניי - בימוי אבי מוגרבי, 2005
הבועה - בימוי איתן פוקס, 2006
סוף שבוע בתל אביב - בימוי דרור זהבי, 2008
כרמל - בימוי עמוס גיתאי 2009
בדרך אל החתולים - בימוי חורחה גורביץ' 2009
מיראל בימוי ג'וליאן שנאבל, 2010
כידון בימוי עמנואל נקש, 2013משחק בטלוויזיה
כוונות טובות - של אורי ברבש, 2008
האמת העירומה - של אורי ברבש, 2009
טקסי דרייבר - של איתן ענר, 2010
עבודה ערבית - של שי קפון וסייד קשוע, 2010
מינכן 72 - של דרור זהבי ב-ZDF (הטלוויזיה הגרמנית), 2012
שרגא אבל שכטר (9 בספטמבר 1930 - 21 במרץ 2017) היה ביוכימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
סיים דוקטורט בכימיה באוניברסיטת בואנוס איירס.
עלה לישראל בשנת 1957 והצטרף למחלקה לחקר הסרטן בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, שם התמחה בביוכימיה.
אחר כך עשה התמחות נוספת באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1964 התמנה לפרופסור ולראש המחלקה לביוכימיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא היה ממקימי הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטה והדיקן הראשון שלה.
בשנת 1983 הקים את מכון סאקלר לרפואה מולקולרית בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו.
שכטר היה פרופסור-אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת אילינוי, אוניברסיטת קורנל בארצות הברית ובאוניברסיטת פרמה באיטליה.
כמו כן היה לחוקר אורח במכוני הבריאות הלאומיים בארצות הברית (NIH) ובמכון קירי בפריז.
בשנת 2007 יצא ספרו "סדקים במגדל השן" בהוצאת צבעונים, בו הוא ניתח את הצלחות האקדמיה הישראלית בעבר ודן בסכנות העומדות בפניה בעתיד.
התגורר ברמת השרון, אחד משלושת בניו הוא פרופ' עמית שכטר.
תורת האבולוציה והתפתחות עולם החי, האוניברסיטה המשודרת, 1979
סדקים במגדל השן, צבעונים, 2007
שרגא פייבל יעקבזון (תק"צ, 1830 - א' בטבת תרס"ו, 1905) היה מאנשי העלייה הראשונה, מראשוני רוכשי הקרקעות ברחובות, תלמיד חכם ופילנתרופ, שתמך בתלמידי חכמים ובמשפחות עניות ביישוב הישן בירושלים.
בונה "בתי יעקבזון" בשכונת כנסת ישראל בירושלים.
נולד בזאגר (Żagory) שבליטא, ליהודה לייב יעקבזון, בן יוסף יעקבזון מזאגר, שעלה לארץ ישראל בשנת תרט"ז (1856) והתגורר בירושלים, ולגיטה.
בצעירותו קיבל חינוך תורני והיה מתלמידי רבי ישראל מסלנט בישיבת סלבודקה.
עבר להתגורר במוסקבה והתעשר מעיסוקו בסחר באריגים.
הצטרף לתנועת חיבת ציון ותמך בה מכספו.
בין ידידיו היו הרב יעקב מזא"ה, אברהם אידלסון וקלונימוס זאב ויסוצקי.
בשנת תר"נ (1890) היה בקבוצה של חובבי ציון בראשותו של הרב שמואל מוהליבר שביקרה בארץ ישראל.
רכש קרקעות במושבה רחובות, שהייתה אז בראשיתה.
לעצמו רכש קרקע בירושלים ובנה עליה את ביתו.
שב לרוסיה לחסל את עסקיו, ושלח לארץ ישראל את בנו יחידו מרדכי ואת חתנו אברהם זאב גורדון, והם התיישבו ברחובות.
בשנת תרנ"ג (1893) עלה שרגא פייבל יעקבזון עם אשתו ליבה לארץ ישראל והם התיישבו בבית שבנה בירושלים.
הקדיש את זמנו ללימוד תורה ולמעשי צדקה.
היה מהדמויות הידועות ביישוב הישן בירושלים וממקורביו של רבה של ירושלים הרב שמואל סלנט.
תמך ביד רחבה בתלמידי חכמים ובמשפחות עניות בירושלים.
כמו כן גייס את ידידיו העשירים ברוסיה לטובת מוסדות צדקה וחסד בירושלים.
בנה בשכונת כנסת בירושלים בתים לתלמידי חכמים עניים, והם קרויים על שמו "בתי יעקבזון".
היה שותף ליוזמת יעקב ברוידא בהקמת בתי ברוידא, יוזמה שהונצחה בשלט על שער בתי ברוידא, עליו נכתב:
אשתו ליבה (נפטרה בכ"ג באייר תרס"ד) הייתה שותפה למעשי החסד והיא כונתה בירושלים "הצדקנית העשירה".
נפטר בחנוכה תרס"ו, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
נכדו זלמן יעקבזון נישא לבתו של זלמן דוד ליבונטין, רוזה (שושנה).
נכדו אליעזר יעקבזון היה חותנו של אריה ליבונטין, בן אחיו של זלמן דוד ליבונטין.
שרגא פייבֶל (פָּאבֶל) מַרגוֹלין (בכתיב יידי: מאַרגאָלין; ברוסית: Павел Васильевич (Шрага Файвель) Марголин; 1870 – 2 בדצמבר 1942) היה מו"ל ועורך ומשכיל, פעיל ציבור בווילנה ובברלין.
מרגולין נולד ב-1870 בעיירה הלוּסְק (גלוּסְק; ברוסית: Глуск) שעל יד בוברויסק, בפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), במשפחת רבנים, בנו של ישעיהו זאב מרגולין.
נישא לחנה מלכה, בתו של הנדבן העשיר יעקב אליהו ריבקין.
בעקבות פרסום מהפכני ביומן העברי "הזמן", שיצא בסנקט פטרבורג, הסתבך עורכו בן-ציון כ"ץ עם השלטונות, ישב במאסר והעיתון נקלע לחובות.
על רקע זה פנה המו"ל בן-אביגדור למרגולין בהצעה כי יוציא את העיתון בווילנה בעברית וביידיש.
העיתון החדש עבר לווילנה, בהוצאת ריבקין ומרגולין, כשעורכו בן-ציון נותר בפטרבורג.
לדרישת השלטונות, החל ב-20 באוגוסט 1907 פרש בן-ציון מעריכתו, ומרגולין היה לעורך העיתון, ששינה את שמו ל"הד הזמן".
בשנים 1914 עד 1918 ערך מרגולין, שהיה חובב יידיש, את העיתון היידי "לעצטע נייעס" ('ידיעות אחרונות').
בשנת 1918 עבר להתגורר בברלין בירת גרמניה, ועסק בהוצאה לאור.
מרגולין, שאהב את לשון הקודש ואהד את המאמצים לתחיית הלשון העברית, עבד במשך שנים על מהדורה חדשה ומתוקנת של "היכל הקודש" – הקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן, שבה הכניס אלפי תיקונים, והוציא אותה בשנת תרפ"ה במהדורה בת אלפי עותקים.
מפעל מו"לי זה עתיד היה על פי תוכניתו להיות בסיס להוצאת ספרים עברית מקיפה; אולם בתום כעשור וחצי של מאבק משפטי מפרך שגבה את מרצו וממונו, הפסיד את הזכויות על המהדורה להוצאת שוקן.
מרבית ילדיו, פרט לשניים, עלו אף הם.
מרגולין התגורר ברחוב מזא"ה בתל אביב וחי בעוני.
שרגא פייבל מרגולין נפטר בדצמבר 1942, בגיל 72. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה שבה נכח קהל סופרים, עיתונאים ועסקנים.
אלמנתו חנה מלכה נפטרה ב-1961 ונקברה אף היא בנחלת יצחק.
ביולי 1965 מסרה בתו מרים ייבין את ארכיונו מהשנים 1891–1939, ובו תכתובות בענייני העבודה העיתונאית והספרותית, מכתבים למערכת "הזמן" וכתבי יד שנשלחו אליו, לספרייה הלאומית, והוא שמור במכון גנזים.
מרגולין היה אב לעמינדב, מרים מרגולין-ייבין, אברהם-שמחה ורחל מרגולין-פרלמן, קציעה רטנר, צפורה שרגאי, ויהודית (שנפטרה בגיל 20).
בתו מרים (1896–1966) הייתה מורה וסופרת ילדים יידית ועברית.
ב-1922 נישאה ליהושע השל ייבין, עיתונאי, פובליציסט וסופר, ממנהיגיה הרוחניים של התנועה הרוויזיוניסטית, ובהמשך התיישבו בארץ ישראל.
בנם ישראל ייבין (1923–2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל על תרומתו למחקר הלשון העברית (תשמ"ט).
בנם זאב ייבין (1926–2015) היה ארכאולוג, מבכירי רשות העתיקות.
בתו רחל מרגולין הייתה עוזרת ראשית לפרופ' פליקס שפירא בהכנת המילון העברי–רוסי שלו (1963), והשתתפה בסיומו לאחר מותו.
היא עלתה לישראל ב-1963, ונהרגה בתאונת דרכים ב-1971.
בתו קציעה רַאטנֶר-מרגולין (ראטנער-מארגאלין; 1905–1999) הייתה משוררת יידית.
נישאה ליבסיי (יהושע) אידלביץ' ראטנר (Евсей (Иегошуа) Иделевич Ратнер; 1900–1978), פרופסור לפיזיולוגיה של הצמח, מנהל המעבדה במכון לפיזיולוגיה של הצמח ע"ש ק"א טימיריאזב של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה.
בשנת 1973 עלו בני הזוג לישראל.
בתה של קציעה, יוליה (יהודית) פבלובנה רטנר-ביאליה (1935), כימאית, ובעלה ליאוניד, מהנדס אלקטרוניקה, היו מסורבי עלייה מ-1975. היא הייתה פעילה בתנועת הנשים מסורבות העלייה, והצליחה לעלות לארץ עם בן-זוגה ושני בניהם רק כעבור יותר מעשור, בפברואר 1988.
בנה מיכאל בּיַאלי הוא פרופסור בחוג למתמטיקה עיונית באוניברסיטת תל אביב.
בתה הצעירה של קציעה, מרינה ראטנר (1938-2017), הייתה פרופסור לאנליזה מתמטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כלת פרס אוסטרובסקי וחברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
שלשה בעלי המסעות לבית ישראל, להמאות XI–XII: אלדד הדני, ר' בנימין מטודילא, ור' פתחי' מרעגענסבורג, עם העתקה והערות בשפת רוסיא, סנקט פטרבורג: דפוס צעדערבוים, תרמ"א.
שלמה מאנדעלקערן, ספר היכל הקדש: הלא הוא קונקורדנציה עברית וארמית ...
לספרי תורה נביאים וכתובים, מהדורה שנית מתוקנת ומושלמת על פי הגהה חדשה, ברלין: פ.
לספרי תורה נביאים וכתובים; בעריכת פ' מרגולין, מהדורה ב מתוקנת ומושלמת על פי הגהה חדשה, ברלין: שוקן, תרצ"ז.
שרגא פרידריק רוהטין (16 ביולי 1912 - 18 במרץ 2003) היה אדריכל חיפאי שהתמחה בתכנון מבני ציבור ווילות ומרצה בטכניון.
רוהטין נולד לבנימין זאב ופאני רוהטין בלבוב בפולין (כיום במערב אוקראינה).
ב-1932 החל את לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה בפוליטכניון של לבוב ושימש כמזכיר אגודת הסטודנטים היהודיים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והתגברות האנטישמיות, הורחק רוטהין על ידי שלטונות האוניברסיטה והוא עלה לארץ ישראל בנובמבר 1936 והשתקע בחיפה.
בטכניון סיים את לימודיו בארכיטקטורה והמשיך לתואר שני ב-1940 ולאינג'נר ב-1949.
תחילה עבד אצל האדריכלים לאופולד קרקואר וזאב וולטש ולאחר מכן כעצמאי.
כעצמאי שימש יועץ לאדריכל מחוז צפון במשרד השיכון, אך בעיקר תכנן בתי מגורים בחיפה.
בד בבד עם עבודתו המקצועית החל ללמד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
כאדריכלים אחרים בני דורו, עיצב רוהטין גם את פנים הבניינים, צבעים, חלונות וסורגים ולעיתים גם את הנוף.
חלק מעבודותיו פורסמו בעיתונות המקצועית הארצית והבינלאומית.
רוהטין היה נשוי ליהודית ולזוג שני בנים.
תחנות אגד בטבריה ובעפולה (בשיתוף עם וולטש).
שנות ה-50 - בית משפחת רוהלד ברחוב סמולנסקין 8 (נהרס עם השנים), חיפה.
9–1958 בית משפחת גולדשטיין ברחוב תל מאנה 36, חיפה.
2–1961 בית משפחת שפירובסקי ברחוב יוכבד 3, חיפה.
יותר מאוחר עבר בית יולס לכרמל מערבי והבניין עבר לרשות מכון מור ואחר כך לרשות משרדי בית חולים כרמל.
שרגא פייבל (פייבוס) קנול (Phoebus Knoll; ט"ז בחשוון תר"פ, 9 בנובמבר 1919 - כ"א בשבט תשע"ב, 14 בפברואר 2012) היה איש עסקים, מלונאי ופילנתרופ יהודי.
נולד בווינה כבנם הצעיר של צבי ודבורה קנול, שהיגרו מגליציה לאוסטריה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
הועסק בקליניקה של דוצנג שטיין בעיר וינה כטכנאי שיניים.
עם עליית הנאצים לשלטון ולאחר שחוו את מאורעות ליל הבדולח, נמלטו בני המשפחה מאוסטריה בדרכים שונות והתיישבו בקראקס, ונצואלה, והיו ממניחי היסודות לקהילה היהודית המקומית.
(עיין ספרו של מנחם גלרטר - ציוני לכל החיים/זכרונות ומעשים - ..." "סליחות" אמרתי בביתם של משפחת קנול, אשר שלחה לי מדי בוקר בבוקר אוטו הדור ואחרי תפלת "שחרית" החזירני אל המלון.
בביתם של משפחת קנול, שעמד באחד הפרברים, היה "מנין" בכל ימות השנה, ו"לימים הנוראים" זימנו חזן מניו יורק")
קנול ניצל את הידע הדנטלי שרכש ועסק בשיווק ציוד למעבדות שיניים, שהתפתחו לאחר זמן לסחר בציוד רפואי כללי, בין השאר הוא היה הראשון ליבא לוונצואלה מכונות רנטגן, וכן הקים עבור ממשלת וונצואלה בית חולים בתפוסה של 1,000 (!) מיטות בשנות החמישים.
בהמשך התפרס לתחומי השקעה נוספים ומסועפים וזכה להצלחה רבה בעסקיו.
בתחילת שנות ה-60 עלה לישראל והתיישב בתל אביב.
בשנת 1964 חנך יחד עם אחיו מנחם מנדל את "מלון דבורה" ברחוב בן-יהודה בתל אביב כמלון יוקרתי כשר למהדרין, שהציג לראשונה בישראל מעלית שבת.
שם המלון הנציח את אמו המנוחה דבורה.
המבנה, שהיה בשעתו אחד המבנים הגבוהים בתל אביב, זכה לסיקור בכתב העת הבינלאומי "Time Magazine", שאף הציג תצלום של האחים קנול בעת קריאת התורה בבית הכנסת המהודר שבמלון.
קנול עסק בפעילות פילנתרופית, בתחומים רבים, סייע והקים בתי מדרש כוללים וישיבות, היה פעיל בהיקפים גדולים בחלוקת ערכות מזון לנזקקים מדי חודש בחודשו, ובפעילויות רבות נוספות שרק חלק מהן נחשפו לציבור.
מיזם נוסף שמומן על ידו, הוא הוצאתו לאור של מהדורת ארבעה טורים השלם בהוצאת 'מכון שירת דבורה' (22 כרכים).
המיזם, ההדרת ספר ארבעה טורים על פי כתבי יד, שהעבודה עליו החלה במכון ירושלים - נקלע לקשיים, בהותירו כעשרת אלפים מנויים מאוכזבים.
קנול רכש את המיזם ובהשקעה לא מבוטלת איפשר את המשך עבודת הההדרה עד לסיום המהדורה ושיווקה.
פעילות הארגון "בינינו" מוקדשת לזכרו.
נטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות, לצד הוריו ואחיו.
הותיר אחריו את רעיתו, ארבעת ילדיו, נכדים ונינים.
שרדאן שאקירי (באלבנית: Xherdan Shaqiri, נהגה במקור ג'רדאן שאצ'ירי; נולד ב-10 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן שווייצרי יליד קוסובו המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפ.צ.
שאקירי נולד בחבל קוסובו למשפחה מוסלמית ממוצא אלבני, שהיגרה בינקותו בשנת 1992 לשווייץ.
שאקירי החל את הקריירה שלו בגיל שמונה כאשר הצטרף לקבוצת הילדים של אוגסט, שם שיחק שנתיים עד שהצטרף למחלקת הילדים של פ.צ.
בשנת 2007 הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון, שם שיחק שנתיים עד שעלה לקבוצת הבוגרים.
שאקירי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של המועדון ב-12 ביולי 2009 כשנכנס כמחליף במשחק נגד סנט גאלן.
את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כבש ב-9 בנובמבר נגד נשאטל גזמאקס במשחק שהסתיים בתוצאה 1–4 לטובת בזל.
בעונה זו היה שאקירי שותף לזכיית קבוצתו בדאבל.
בעונה שלאחר מכן זכה עם בזל באליפות נוספת, ובעונה שלאחר מכן זכה פעם נוספת עם קבוצתו בדאבל.
ב-9 בפברואר 2012 הודיעה בזל על כך שבתום העונה יעבור השחקן לשורות באיירן מינכן אשר שילמה תמורתו 11.6 מיליון אירו.
שאקירי חתם על חוזה לארבע שנים תמורת כ-2 מיליון אירו לעונה.
הוא התמודד בבאיירן על מקום בהרכב מול שחקנים דוגמת פרנק ריברי, אריין רובן, תומאס מולר וטוני קרוס.
שאקירי ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון ב-20 באוגוסט כשעלה כמחליף במשחק הגביע נגד רגנסבורג שהסתיים בניצחון 0–4 לטובת קבוצתו.
שאקירי כבש את השער השני ובישל שני שערים נוספים.
בתום העונה זכה עם הקבוצה בטרבל: אליפות הבונדסליגה, הגביע הגרמני וליגת האלופות.
ב-8 בינואר 2015 הודיעה באיירן מינכן שהעבירה את שאקירי בהשאלה לשורות אינטר מילאנו תמורת 2 מיליון יורו עד סוף העונה, עם אופציה לרכישה בקיץ עבור 12 מיליון יורו.
ב-11 באוגוסט 2015 עבר לקבוצת סטוק סיטי בעבור 12 מיליון יורו, סכום שיא למועדון באותם ימים.
ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 מול נוריץ' סיטי.
בתום עונת 2017/18 נשרו שאקירי וסטוק אל הצ'מפיונשיפ.
ב-13 ביולי 2018 חתם שאקירי בליברפול לחמש שנים.ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במועדון בניצחון 0–4 במחזור הפתיחה של העונה על וסטהאם.
את שער הבכורה במועדון כבש ב-27 באוקטובר בניצחון 1–4 על קארדיף.
בחודש נובמבר שיחקה קבוצתו במסגרת ליגת האלופות במשחק חוץ בסרביה מול הכוכב האדום בלגרד, שאקירי נותר מחוץ לסגל בשל דעותיו הפוליטיות הפרו-אלבניות.
בהמשך העונה היה שותף לזכיית המועדון בליגת האלופות, אך לא שותף במשחק הגמר, לזכייה בסופר קאפ האירופי ובגביע העולם למועדונים.
ב-24 באוגוסט 2021 חתם לשלוש שנים באולימפיק ליון מהליגה הצרפתית.
ב-9 בפברואר 2022 חתם לשלוש עונות בשיקגו פייר מליגת ה-MLS הצפון-אמריקאית.
ב-16 באוגוסט 2024 חזר לאחר 12 שנה לקבוצת נעוריו פ.צ.
בעונת החזרה שלו לקבוצה כבש 18 שערי ליגה ועזר לקבוצה לזכות באליפות ראשונה מזה 8 שנים כמו גם בגביע השווייצרי.
שאקירי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ ב-3 במרץ 2010 במשחק הידידות נגד נבחרת אורוגוואי שהסתיים בניצחון אורוגוואי בתוצאה 1–3. שאקירי נכלל בסגל נבחרתו במסגרת מונדיאל 2010. ב-7 בספטמבר 2010 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת אנגליה במסגרת מוקדמות יורו 2012 שהסתיים בתוצאה 1–3 לטובת אנגליה.
ב-6 בספטמבר 2011 כבש שאקירי שלושער בניצחון נבחרתו בתוצאה 1–3 על נבחרת בולגריה.
שאקירי נכלל גם בסגל הנבחרת במסגרת מונדיאל 2014, וכבש שלושער בניצחון של שווייץ על הונדורס 0-3 בשלב הבתים.
ב-25 ביוני 2016, בשמינית גמר יורו 2016, במשחק נגד , הבקיע שאקירי שער בבעיטת מספרת מקצה הרחבה, שער שקבע שוויון 1-1 והביא את המשחק להארכה, שבסופו הפסידה שווייץ בפנדלים.
שאקירי נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2018 וכבש את שער הניצחון בניצחון של שווייץ על סרביה 1-2 בשלב הבתים, שער שגרר סערה בעקבות החגיגה של שאקירי שחגג עם סמל הנשרים בידיים, הסמל הלאומי של אלבניה.
בעקבות המעשה פיפ"א קנסה את השחקן ב-10,000 פרנק שווייצרי בגין "התנהגות לא ספורטיבית הנוגדת את עקרונות המשחק ההוגן".
נכלל ושיחק בסגל נבחרת שווייץ במונדיאל 2022 שבקטר.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024. במהלך היורו כבש שער אחד והגיע עם נבחרתו עד רבע הגמר.
בתאריך 15 ביולי 2024 הודיע על פרישה מהנבחרת.
שאקירי נולד בחבל קוסובו למשפחה מוסלמית ממוצא אלבני, שהיגרה יחד עם שלושת אחיו בשנת 1992 לשווייץ.
אביו לא דיבר גרמנית שווייצרית, ולכן היה עליו לעבוד בשטיפת כלים במסעדות, לפני שעבד בסלילת כבישים.
אמו עבדה כעובדת ניקיון בבניין משרדים, שאקירי ואחיו עזרו להורים כלכלית בכך שעבדו בעבודות מזדמנות כבר בגיל צעיר.
שרגא פייבֶל קלעי (שְליידֶר) (י"ז בחשוון תרס"ב, 30 באוקטובר 1901, בוברקה (בויבריק), גליציה, אוסטריה – י"ט בתשרי תשכ"ה, 25 בספטמבר 1964, ירושלים) היה מחנך ישראלי, מורה למתמטיקה ולפיזיקה בגימנסיה העברית בירושלים, מפקח על בתי ספר תיכונים ומנהל המחלקה לבחינות במשרד החינוך.
חיבר וערך ספרי לימוד רבים במתמטיקה ובפיזיקה ותרגם ספרי מדע פופולרי בפיזיקה ובביולוגיה.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תש"ח-1948).
פייבל שליידר, בן מיכַל (מיכאל) ופריידה (פרידה) שליידר (שליידער), נולד בסתיו 1901 בעיירה בוברקה (בויבריק) שבגליציה, אוסטריה (בהמשך בפולין; כיום במערב אוקראינה).
למד בבית ספר עממי כחוק, ואחר-הצהריים למד תורה.
בשנת תר"ף-1920 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם השומר הצעיר.
לאחר שנתיים של עבודה בסלילת כבישים וחפירת תעלות עזב את הגרעין יחד עם חברו מיכאל שיין (זהרי) (לימים פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית) והם החלו ללמוד בבית ספר תיכון בירושלים בעת שהיו בשנות העשרים לחייהם.
היה זה המפגש הראשון של קלעי עם מתמטיקה מחוץ לאריתמטיקה, והוא החליט להמשיך בלימודים גבוהים בתחום.
ב-1929 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת רומא (לה סָפּיאֶנצָה); הדיסרטציה, שנעשתה בהנחיית פרנצ'סקו סֶוֶורי , הייתה בנושא "Curve intuitive piane e sghembe" ("עקומות אינטואיטיביות ישרות ומעוקמות", כלומר טיפול אינטואיטיבי בעקומות).
ברומא שימש כמזכיר ההסתדרות הציונית.
קלעי שימש כמורה למתמטיקה ולפיזיקה בגימנסיה העברית בירושלים (של הזרם הכללי), וכן כמורה בבית המדרש למורים "מזרחי" (של תנועת המזרחי).
בשנת תרצ"ג נשלח לבגדאד (עיראק) לנהל את בית הספר התיכון "שַמַש" של הקהילה היהודית ולהורות מתמטיקה בכיתות הגבוהות שלו (תרצ"ג–תרצ"ה).
היה זה תפקיד ההוראה הבכיר ביותר שניתן למורה מארץ ישראל.
לדברי החוקר שאול סחייק, "ד"ר קלעי עשה רושם גדול על תלמידיו בשל ידיעותיו הרחבות, ועורר את השתאותם בדינמיות שלו.
הוא לא היסס לפעול בגלוי להחדרת גאווה יהודית בקרב תלמידיו".
הוא העסיק לצדו את אחיו שאול שליידר (לימים קלעי) כמורה לעברית.
בינואר 1935, אחרי שרשרת גזירות ומאסרים של חשודים בציונות, גירשו שלטונות עיראק באופן ברוטלי את קלעי ואחיו – שהיו שני המורים הארצישראלים האחרונים שנותרו בבגדאד – והושם קץ להעסקת מורים ארצישראלים בבתי הספר של הקהילה.
ב-1936 נישא לדינה (לבית שיינבוים), ובני הזוג היו הורים לשלושה.
בשובו לארץ המשיך להורות בגימנסיה העברית בירושלים.
לצד עבודת ההוראה, כיהן כיו"ר סניף ירושלים של הסתדרות המורים בארץ ישראל וכחבר מרכז (מועצת) הסתדרות המורים.
הוא הורה בַּגימנסיה בירושלים (ברחביה) עד ראשית שנות ה-50, אז התמנה למפקח על בתי הספר תיכוניים.
בשנת 1953 נשלח על ידי המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית לנהל את ענייני החינוך העברי באוסטרליה ובניו זילנד.
משהוקמה המחלקה לבחינות במשרד החינוך בשנת הלימודים תשט"ז (1955/56) התמנה למנהלה, ושימש בתפקיד זה עד שעבר מטעמי בריאות בתחילת שנת הלימודים תשי"ט (1959) לפיקוח בתי הספר התיכוניים.
בעת כהונתו כמנהל המחלקה הונהגה רפורמה ביחס לקבלת תעודת הבגרות: הוחלט להתיר הענקת תעודת בגרות גם לתלמידים שקיבלו ציון "בלתי מספיק" אחד.
כל ספריו ראו אור בהוצאת "עבר" בירושלים (ובהוצאת ש' זק, שיצאה ממנה).
ספריהם של "קלעי–תוחמן" זכו לפופולריות רבה בשנות ה-50 וה-60, יצאו במהדורות אחדות ושימשו כספרי הלימוד למקצועות הריאליים ברוב בתי הספר בארץ.
בשנים 62–1955 כתב שלושה מכרכי "אנציקלופדיה מעיין" שבעריכת ז.
בנוסף, תרגם ספרי מדע פופולרי בפיזיקה ובביולוגיה.
הספר הראשון בתרגומו, "הפיזיקה החדשה" (על תולדות התפתחותו של מדע הפיזיקה) לאלברט איינשטיין וליאופולד אינפלד, שראה אור ב-1947 בהוצאת ספרית פועלים, זיכה אותו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מהספרות המדעית.
בתחילת שנות ה-50 פרסם עוד ארבעה תרגומים, כולם בספרית פועלים: "השיטה ההיסטורית בביולוגיה" לק"א טימיריאזב, "האטום" מאת פריץ קאהן, "הולדת השמש ומותה" מאת ג'ורג' גאמוב, וביוגרפיה של איוואן פבלוב.
לאחר מכן, בסוף אותו עשור ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 ערך את התרגום העברי לספר "מתימטיקה למיליון" ללנסלוט הוגבן (ספרית פועלים), את התרגום לספרו המפורסם של ג'ורג' פויה "כיצד פותרין?" (אוצר המורה) ואת התרגום לספר הלימוד "פיסיקה" (4 כרכים) שחובר על ידי (הוצאת יחדיו).
כמו כן, ערך את ספר היזכור לעיר הולדתו בוברקה, שראה אור בשנה האחרונה לחייו.
ש"פ קלעי תואר כ"בקי בשטחי-מדע שונים.
הוא התגורר בירושלים, ברח' אלפסי 37 שבשכונת רחביה.
נפטר בסתיו 1964 בתום מחלה ממושכת, בגיל 63. נקבר בהר המנוחות.
הותיר את אשתו דינה (נפטרה ב-1969), שני בנים (שאחד מהם עסק גם הוא בהוראה) ובת (דיצה צור).
נכדתו של קלעי ד"ר דינה קלעי (בת בנו מיכאל קלעי) היא משפטנית העוסקת בדיני הגבלים עסקיים, קניין רוחני ודיני חברות.
אחיה של אשתו, אברהם עץ-הדר (1910–1996), היה מחנך, ממייסדי הש"י (המודיעין הצבאי של "ההגנה") ואבי קשר היונים והיונאות בשירות "ההגנה".
אשתו של אברהם, תמר עץ-הדר (1914–2006), הייתה מורה למתמטיקה, מפתחת מתודות להוראת המתמטיקה לתלמידי בית הספר היסודי.
אחיינו של קלעי פילון פרידמן (1929–1948) (בן אחותו שרה) היה מפקד בגדוד השלישי של הפלמ"ח וממייסדי מעין ברוך, שמותו בקרב על מצודת נבי יושע נחשב למופת של אחריות המפקד ורעות לוחמים (קלעי הוא שהעניק לו את השם "פילון").
קלעי, מ[שה] ימר, אלגברה, ירושלים: קרן אבינועם ילין, תש"י.
ש"פ קלעי, ז[בולון] תוחמן, ספר למוד החשבון (החל בכתה ה': ספר למוד לחשבון ולהנדסה) (בהשתתפות משה כוכבא); כתה ז': מ' כוכבא, ש"פ קלעי, ז' תוחמן; כתה ח': מ' כוכבא, ש"פ קלעי), ירושלים: עבר, תשי"א.
(הספר הופיע בעוד יותר מ-10 מהדורות ובעשרות הדפסות)
מ' כוכבא, ש"פ קלעי, ז' תוחמן, פרקים בלמוד החשבון, ירושלים: עבר, תשכ"ה.
("מילואים לתכנית הלימודים החדשה") (כיתה ז': חוברות א–ב; כיתה ח': חוברות א–ב)
פ' קלעי, ז' טוכמן, טריגונומטריה: לבתי ספר תיכונים ולמתלמדים, ירושלים: עבר, 1951. (מהדורה ב' מתוקנת ומורחבת: 1953; מהדורה ג' מתוקנת: 1956; הופיע בעוד עשרות מהדורות והדפסות)
ז' תוחמן, ש"פ קלעי, טריגונומטריה: למגמות הריאליות בבתי"ס תיכונים ולמגמות המקבילות בבתי"ס מקצועיים, ירושלים: עבר, 1964. (הופיע בהדפסות נוספות)
ש"פ קלעי (חלק א–ג, ד), ז' טוכמן (חלק א–ג), פיזיקה: לבתי ספר תיכונים ולמתלמדים, 4 כרכים, ירושלים: עבר, תשי"ג–1965:
כרך ב: מכניקה של המוצקים, תרמודינמיקה.
כרך ג: מכניקה של נוזלים וגזים.
פ' קלעי, ז' תוחמן, אלגברה, 3 כרכים, ירושלים: עבר, 1955. (הופיע ביותר מ-10 הדפסות נוספות)
ש"פ קלעי, ז' טוכמן, חשבון לימי החופש, 4 כרכים, ירושלים: הוצאת ש.
חשבון והנדסה לימי החופש (כרך ה'), ירושלים: הוצאת ש.
ש"פ קלעי, ז' תוחמן, הנדסת המישור: (פלנימטריה): ספר למוד לבתי ספר תיכונים (בהתאם לתכנית הלמודים החדשה), 2 כרכים, ירושלים: עבר, 1956–1957. (הופיע בעשרות הדפסות נוספות; ראה אור בתרגום לערבית ב-1964)
ז' תוחמן, ש"פ קלעי, חשבון דיפרנציאלי ואינטגראלי: לבתי ספר תיכונים; שרטוטים: תמר מרוז, ירושלים: עבר, 1962. (הדפסה ב' מתוקנת: 1964)
ש"פ קלעי, ז' תוחמן, מבחנים לחזרה במתימטיקה: (אלגברה, טריגונומטריה וסטראומטריה): בצירוף פתרונות לדוגמא והדרכה, ירושלים: עבר, 1962.
ז' תוחמן, ש"פ קלעי, הנדסה אנליטית: ספר לימוד לתלמידי המגמה המתימטית פיזיקלית בבתי הספר התיכונים, ירושלים: עבר, 1965. (הופיע במספר הדפסות נוספות)
תמר עץ-הדר, בהשתתפות ש"פ קלעי, ספר החשבון שלי: לכתה א, 2 חוברות (חוברת א: ציֵּר: עמרם פרת; חוברת ב: ציְּרה: חדוה קלח), תל אביב: מסדה, תשכ"ג–תשכ"ד.
(מהדורה מחודשת: 1967) (ספר הדרכה למורה: 2 כרכים, תשכ"ד–תשכ"ה)
שלושה מכרכי אנציקלופדיה מעין שבעריכת ז.
כרך ט: י[צחק] ספיבק, ש.
קלעי, תבל ומלואה: פרקי קריאה באסטרונומיה וגיאולוגיה, תשכ"ג 1962.
לוחות לוגריתמים ופונקציות טריגונומטריות; ערוכים ע"י פ' קלעי וז' טוכמן, ירושלים: עבר, תשי"ב.
(הופיע ביותר מ-10 הדפסות נוספות)
לאנסלוט הוגבן, מתימטיקה למיליון; הציורים: ג'"פ הוראבין; תרגום: דב שליונסקי (בהשתתפות ש[מואל] גילאי); עריכת ההוצאה העברית: ש"פ קלעי, מרחביה: ספרית פועלים ('מענית'), 1958. (הופיע במספר מהדורות) (Mathematics for the Million)
ג'ורג' פויה, כיצד פותרין?; עברית: ארנון בן-נחום; ערך והביא לדפוס: ש"פ קלעי, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"ב 1961. (ספר מתודי להוראת המתמטיקה) ()
פיסיקה; חובר על ידי הוועדה ללימוד מדע הפיסיקה (ארה"ב); ערך: ש"פ קלעי, 4+1 כרכים, תל אביב: יחדיו, תשכ"ג 1962–תשכ"ד 1963: (Physical Science Study Committee (PSSC), )
כרך א: היקום; תרגם מאנגלית: יונתן ברוידא, תשכ"ג 1962.
כרך ב: אופטיקה וגלים; תרגם מאנגלית: דן דאובר, תשכ"ג.
כרך ג: מכניקה; תרגמו מאנגלית: יצחק הירשברג, ש"פ קלעי, תשכ"ג.
כרך ד: חשמל ומבנה האטום; תרגם מאנגלית: עופר נוביק, תשכ"ד 1963.
כרך ה: מדריך למעבדה, תשכ"ב.
שרגא פייבל קלעי (עורך), לזכר קהילת בוברקא ובנותיה; ציורים: אריה אלואיל, ירושלים – ארצות הברית: הוצאת ארגון יוצאי בוברקא והסביבה, תשכ"ד.
(ספר יזכור לקהילה היהודית בעיר הולדתו) (קישור לספר הסרוק: )
ק"א טימיריאזב, השיטה ההיסטורית בביולוגיה: עשר הרצאות פופולריות; מרוסית: ש"פ קלעי, בהשתתפות מ' בנארי, מרחביה: ספרית פועלים ('מענית'), 1950.
פריץ קאהן, האטום: מובן לכל ושוה לכל נפש: עובדות היסוד על תורת האטום לידיעת אזרח התקופה האטומית; עברית: ש"פ קלעי, מרחביה: ספרית פועלים ('השכלה וחנוך': מחזור למדע פופולרי), 1951.
ג'ורג' גאמוב, הולדת השמש ומותה; עברית: ש' פ' קלעי, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1950.
אלכסנדר ניקוליוויץ סטודיצקי, מעשה בפיזיולוג גדול: (חייו ומפעלו של א"פ פאבלוב); עברית: פ"ש קלעי, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1953.
כרך ג' (מכניקה) של סדרת פיסיקה''', ביחד עם יצחק הירשברג, תל אביב: יחדיו, תשכ"ג.
הרב שרגא פייש פישמן (כ"ח בניסן ה'תקפ"ה, 5 במאי 1826 - כ"ט באייר ה'תרמ"א, 28 במאי 1881) היה רב ודרשן הונגרי יליד בוהמיה.
רב אב"ד סיקסו וקלויזנבורג, ובאחרית ימיו מגיד מישרים (פרעדיגר) בקהילת פרשבורג.
נולד במיסקביץ שבבוהמיה לחנה ולרב יחזקאל משה פישמן שכיהן אז כרבה של העיירה.
התחנך אצל אביו ואצל סבו הרב אברהם ליפשיץ שהתגורר באותה תקופה בבית בנו.
עם מינויו של אביו, בסוף שנת ה'תקצ"ה (1835) לכהן כרבה של העיר מישקולץ, משרה שחלשה גם על הקהילות היהודיות ברוזנות בורשוד כולה, עברה משפחתו להתגורר בהונגריה.
בהיותו בן 12 נסע ללמוד בטרביץ' בישיבתו של הרב חיים יוסף פולק מחבר "מקור חיים", ובה חגג את בר המצווה שלו.
בשנת ה'תר"א (1841) נסע ללמוד בוואגניישטטל ושהה בה שש שנים.
עם שובו לעיר מגורי הוריו, נישא באלול ה'תר"ח (1848) למרים אלמנה צעירה ומבוססת שניהלה יחד עם אביה (בן למשפחת נטר, עלה בסוף ימיו לארץ ישראל) בית מסחר לעורות, אביה התחייב לפרנס את בני הזוג בביתו שבעיר דיונדיוש, והחתן היה נוסע מעת לעת לרכוש סחורה עבור בית העסק המשפחתי בבירה בודפשט.
במשך תשע שנות חייו בדיונדיוש סירב להצעות רבנות מזדמנות, אך לבסוף הכריע אותו מצבו הכלכלי שהורע והוא קיבל את משרת רבנות העיר סיקסו (Szikszó) בצפון-מזרח הונגריה, ממנה התפרסם כדרשן בשל דרשותיו שנישאו בימי השוק שהתקיימו בסיקסו ומשכו אליה סוחרים יהודים מכל האזור.
בתרכ"א (1861) עזב את סיקסו ותחתיו התמנה הרב הלל ליכטנשטיין, הוא עבר לכהן בקלויזנבורג בה כיהן כמה שנים קודם לכן, מחליפו הרב ליכטנשטיין.
כבר בתקופת כהונתו בסיקסו קיבל הזמנה מאב"ד פרשבורג, הכתב סופר, לעבור אליה על מנת לשמש בה במשרת ה"מגיד מישרים" (מטיף, או Prediger).
משרה זו תאמה לאופיו ולרצונו, ובשנת ה'תרכ"ד 1864 השתקע בעיר.
תפקידו היה לשאת דרשות סדירות בגרמנית תקנית, במקום הפלפול המקובל ביידיש.
התביעה לכך עלתה מהקהל הנאור והמשכיל בפרשבורג, שקץ בסדרים הישנים.
דור קודם לכן היה סגנון זה בגדר רפורמה מרחיקת לכת, והחת"ם סופר ניסה לבלום זאת בכל מקום שהדבר עדיין היה חידוש; הוא שמר על יחסים תקינים עם יצחק נח מנהיימר שהנהיג זאת בווינה, שקהילתה הייתה רחוקה ממסורת, אך נלחם ברבנים כליב שוואב שחידשו דרשה כזו לראשונה במעהרין האדוקה.
הוא כתב ש"הלועז כמעמיד אשרה" ובצוואתו אסר על כך במפורש בפרשבורג: חריגת בנו מהציווי הרתיחה את הקנאים בראשות ליכטנשטיין.
הם שטמו את פישמן, כמו את עזריאל הילדסהיימר, דווקא בגלל שנחשב לקפדן מהסוג הישן והקשה על הוקעת הרפורמות המתפשטות.
ב-1865 היה איסור על הדרשה בלשון נכרי הסעיף הראשון בתקנות מיכאלוביץ, עליהן סמכו ידם, שנועדו לבלום כל שינוי בארחות בית-הכנסת והיו התייחסות ברורה למתרחש בפרשבורג.
בחורף תרל"ב לאחר הכתב סופר, היה מועמד מוביל להחליפו ברבנות, אך הוא סירב.
במעמד הקהילה פתח את ארון הקודש והצהיר, לגרסה אחת בשבועה, כי לא יעלה על דעתו לחרוג ממנהגי הירושה המקובלים ביהדות, וכי אין למנות רב אחר מבנו של הרב המנוח, הרב שמחה בונם סופר.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרל"ד (1874) סירב להצעת רבנות העיר מישקולץ.
הוא כיהן במשרת הדרשן במשך שבע עשרה שנים.
מת בחצות ליל שבת כ"ט באייר ה'תרמ"א, 28 במאי 1881, בגיל חמישים וחמש בלבד.
שרדר הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה.
דמותו של שרדר הופיעה במקור לראשונה בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 בהוצאת מיראז' סטודיו ממאי 1984 ובמחודש בחוברת TMNT Microseries #1: Raphael בהוצאת IDW Publishing מאוקטובר 2011, ונוצרה על ידי הכותב קווין איסטמן והמאייר פיטר ליירד.
שרדר הוא האלטר-אגו של אורוקו סאקי (Oroku Saki), ראש ארגון הפשע והנינג'ות היפני "שבט הרגל" ואויבם המושבע של צבי הנינג'ה.
הוא בעל מיומנות גבוהה בנינג'וטסו ושליטה מלאה בקטאנה, והוא נחשב לאחד הלוחמים החזקים ביותר שידע העולם בהיסטוריה כולה.
גופו של סאקי בן כ-300 שנה, וכוחו וצעירותו נשתמרו לאורך השנים בעזרת מוטגן של גזע האוטרום המקנה חיי נצח.
כמו כן, הוא גלגול הנשמות של טאקשי טאטסוו (Takeshi Tatsuo), מייסדו המקורי של "שבט הרגל".
דמותו של שרדר מדורגת במקום ה-39 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים ביותר בכל הזמנים של IGN, ובמקום ה-13 ברשימת 25 נבלי-העל הגדולים ביותר בכל הזמנים בקומיקס של CollegeHumor.
דמותו הופיעה במרבית סרטיהם של צבי הנינג'ה - בסרט הלייב אקשן מ-1990 בגילומו של ג'יימס סייטו ובהמשכו מ-1991 בגילומו של פרנסואה צ'או, ובסרט הלכידת תנועה מ-2014 בגילומו של טוהורו מסמונה ובהמשכו מ-2016 בגילומו של בריאן טי.
כמו כן, דמותו הופיעה בכל סדרותיהם של צבי הנינג'ה - בסדרה מ-1987 בדיבובו של ג'יימס אייברי, בסדרה מ-1997 בגילומו של פיונה סקוט ובדיבובו של סטיבן מנדל, בסדרה מ-2003 בדיבובו של סקוט ראיוו ובסדרה מ-2012 בדיבובו של קווין מייקל ריצ'רדסון.
במהלך ריב על ליבה של אישה בשם טאנג שן, שני המתחרים עליה, המאטו יושי ואורוקו נאגי, הגיעו לסכסוך מזוין, שבסופו נאגי מצא את מותו.
אחיו של נאגי, סאקי, שמע אודות מות אחיו והתמלא זעם חסר מעצורים כלפי יושי.
בחשש ממשי לחייו, יושי נמלט יחדיו עם שן וחולדת המחמד שלו לארצות הברית.
בינתיים, סאקי הצטרף לארגון הפשע מאורגן "שבט הרגל" ועבר הכשרת נינג'ות, ובמהרה הוא הפך לאחד הלוחמים הקטלניים ביותר בארגון ובסופו של דבר גם למנהיג סניפו האמריקאי שבניו יורק, בו הוא פעל בשם "שרדר".
תוך זמן קצר סאקי הוביל את הארגון לשליטה בלתי-מעורערת בעולם התחתון של מנהטן, וזכה למעמד רם.
סאקי לא שכח את הסיבה שגרמה לו להצטרף לארגון מלכתחילה, והוא החל במאמץ מודיעי נרחב לאיתורו של יושי.
בסופו של דבר, הוא מצא את יושי ואת שן יחדיו, ורצח אותם ללא רחמים.
כעבור חמש עשרה שנים, שליטת "שבט הרגל" החלה להתערער כאשר קבוצת גיבורים עלומה החלה לסכל את פעולות הסחר בסמים ובנשק של הארגון.
הכנופיה התגלתה כארבעה צבים מוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח – דונטלו, לאונרדו, מיכלאנג'לו ורפאל – אשר בהנהגת חולדה מוטאנטית דמוית-אנוש – ספלינטר, חולדת המחמד של יושי.
ברצון עז ל"נקמת דם" עבור בעליו המתים, ספלינטר שלח את ארבעת הצבים להיאבק בסאקי.
בין הצדדים התפתח קרב אלים למדי, שבסופו סאקי מצא את מותו, זאת כאשר ארבעת הצבים הדפו אותו מגורד שחקים באמצעות פצצה.
סאקי שרד את הפיצוץ, במחיר שכל גופו הצטלק קשות.
זועם למדי, סאקי החל במעקב אחר הצבים וספלינטר, על מנת לנקום על שעשו לו.
כאשר הצבים וספלינטר חגגו את ערב חג המולד יחד עם בני-בריתם האנושיים אפריל או'ניל וקייסי ג'ונס, סאקי תקף אותם והצליח להביסם.
ספלינטר והצבים, יחד עם או'ניל וג'ונס, נאלצו לברוח, והם נמלטו לבית הנופש של או'ניל בנורת'המפטון, זאת כשהם מושפלים וחלשים, הן פיזית והן נפשית.
כעבור שנה, בכוחות מחודשים, ארבעת הצבים וספלינטר חזרו לניו יורק, ומלאי זעם הם תקפו את סאקי.
במהלך קרב שהתפתח בין שני הצדדים, הצבים הכניעו את שרדר בזעם עיוור, שרפו אותו למוות בעודו בחיים והשליכו את אפר גופתו לנהר הדסון.
בראשית תקופת מורומאצ'י ביפן, הנינג'ה הדאימיו אשיקאגה יו הנהיג ארגון פשע מאורגן בשם "שבט יו".
יו הוביל את הארגון בדיפלומטיה, בעוד יריבו בארגון טאקשי טאטסוו סבר שיש להוביל את הארגון בדרכי מלחמה.
במחשבה כי הוא מהווה איום ממשי על חייו, יו תמרן את טאטסוו לצאת להרים במטרה לנטרל "שודדים", שהיו למעשה מתנקשים.
טאטסוו אמנם הצליח להרוג את כל המתנקשים, אך נפצע אנושות.
שוכב על הקרקע מדמם למוות, טאטסוו נלקח בידי מכשפה בשם קיטסון למקדש מיוחד, ושם הוא עבר "טיפולים אלוהיים" שריפאו אותו לגמרי.
בריא וחזק מתמיד, טאטסוו יצא לקרב נגד יו ורצח אותו.
בתום כל זאת, טאטסוו פירק את "שבט יו", והקים במקומו את "שבט הרגל" בהנהגתו.
בשנים שחלפו, "שבט הרגל" צבר מוניטין רב וזכה לשליטה בלתי-מעורערת בחלקים נכבדים ביפן, זאת באמצעות שיטות פעולה קטלניות וחסרות רחמים.
טאטסוו שמר על תפקידו כמנהיג הארגון, ובעזרת מוטגן מיוחד בבעלות גזע האוטרום אותו העניקה לו קיטסון, הוא זכה לחיי נצח ונשאר צעיר וחזק.
למרות ההצלחה הרבה והכבוד הרב שהביא לארגון, לטאטסוו קמו מורדים - אורוקו מאג'י ומאסאטו, שלא הסכימו עם דרכיו.
לאחר יריבות מתמשכת בין הצדדים, בין טאטסוו למאג'י הזדמן קרב, בו מאג'י גבר על טאטסוו ורצח אותו.
בחסרונו של טאטסוו, מאג'י ומאסאטו תפסו את הנהגת הארגון.
שנים רבות אחר כך, טאטסוו נולד מחדש בגלגול נשמות כבנו של מאג'י, סאקי.
מבלי שידע אודות עברו כטאטסוו, ובכלל על היותו גלגול שלו, סאקי הצטרף ל"שבט הרגל" יחד עם חברו הטוב ביותר המאטו יושי מתוך הערצה לאביו, והיה לאחד מהלוחמים החזקים ביותר בארגון.
סאקי הוביל לתפיסת טריטוריות רבות ולניצחונות רבים, אך למרות כל זאת מאג'י סירב להכיר בגדולתו וביכולותיו.
מתוסכל מכך, סאקי יצא אל ההרים על מנת להתבודד באמצעות מדיטציה.
שם, הוא פגש בחיילים שנשלחו על ידי אביו כדי להחזירו הביתה, אך הוא לא ראה את הגעתם בעין יפה, ורצח את כולם.
בתום הקרב, הופיעה למול סאקי קיטסון, והיא גילתה לו בעזרת כישוף את עברו כטאטסוו.
זועם בעקבות גילוי האמת, סאקי יצא אל מאג'י ורצח אותו.
בחסרונו של מאג'י, ובהסתרת היותו רוצחו, סאקי נבחר ללא התנגדות למנהיג הבא של הארגון.
ברבות השנים, "שבט הרגל" בהנהגתו של סאקי הפך לארגון המאיים ביותר ביפן.
בעזרתה של קיטסון, סאקי השתמש באותו מוטגן בו השתמש גם טאטסוו, ובכך זכה לחיי נצח ונשאר צעיר וחזק.
למרות הצלחתו, סאקי חש בחסרון, לא הייתה לו שום משפחה וחברו הטוב ביותר, יושי, ניתק איתו כל קשר, והוא התדרדר לפסיכופתולוגיה.
סאקי עקב אחר יושי באובססיביות, וגילה כי הוא ערק מ"שבט הרגל".
זועם, ומושפע מהנסיבות, סאקי רצח את רעייתו של יושי, טאנג שן, וחטף את ארבעת בניו.
סאקי אילץ את יושי לצפות בהוצאה להורג של בניו, ולאחר מכן רצח אותו בעצמו.
אף על פי שחשב כי רצח יושי, רעייתו ובניו יצליח למלא את החור בליבו, סאקי המשיך להרגיש שחסר לו דבר בחייו, ובניסיון נוסף למלאות את החור, הוא פתח במערכת יחסים רומנטית עם קיטסון.
מערכת היחסים בין השניים שגשגה והסבה לסאקי אושר רב.
מסיבה שאינה ידועה, קיטסון דרבנה את סאקי לבצע חרקירי, בהבטחה כי יוחזר לחיים בזמן בו "שבט הרגל" ישלוט בכל, והוא שמע בקולה.
ללא סאקי, "שבט הרגל" התמוטט ושלטונו נפל.
אחד מצאצאיו של סאקי, יורי, מונה למנהיג, ובהחלטתו פעילות הארגון הועברה לניו יורק שבארצות הברית.
שם, הארגון פעל בצללים בהכנות לקראת עלייה מחודשת.
שם, הוא הלך ללא מטרה במדבר אינסופי במשך ימים רבים, מתוסכל ומבולבל לגבי חייו הגשמיים מהעבר.
כעבור זמן מה, סאקי פגש קבוצת חיילים נאצים, ולאחר שהוכיח עצמו בפניהם כמנהיג ולוחם מיומן, הם נשבעו עבורו אמונים ויצאו להילחם עבורו בשלטון השדים.
הנאצים החריבו את הגיהנום כולו, וגייסו לשורותיהם חיילים נוספים, ביניהם מונגולים וויקינגים.
לאחר שהגיהנום כולו נפל בידיהם, החיילים השמידו את ארמון מלכותו של התגלמות השטן.
סאקי פנה לקרב עם התגלמות השטן, בו הוא ניצח ורצח אותו לאחר קרב עד זוב דם.
מנצח ומלא גאווה עצמית, סאקי הכתיר עצמו למלך השולט בגיהנום.
כ-300 שנים לאחר מכן, בראשית העשור השני של המאה ה-21, סאקי הוחזר לחיים בידי החימשה שלו, קראי.
הוא תפס מחדש את הפיקוד על "שבט הרגל", ונטל לעצמו זהות חדשה - "שרדר", כשקראי מונתה לסגניתו.
לאחר איסוף נשק, גיוס חיילים ובניית תשתיות, שרדר התוודע לקבוצה עלומה של ארבעה צבים מוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח – דונטלו, לאונרדו, מיכלאנג'לו ורפאל – הנלחמים בפשע, והם בהנהגת בהנהגת חולדה מוטאנטית דמוית אנוש – ספלינטר.
הוא הבין כי הם עלולים להוות לו מכשול בפעילות ארגונו, והורה לתקוף אותם ולהביא לידיו את מנהיגם.
כאשר פגש בו, שרדר גילה כי מדובר למעשה בגלגול נשמות של המאטו יושי, וכי ארבעת הצבים הם גלגולם של ארבעת בניו.
שרדר החליט כי מטרתו העליונה היא לחסל אותם, ושלח את עושי דברו.
לאחר כישלון חייליו, שרדר נלחם בצבים ובספלינטר בעצמו, אך הם הצליחו לבסוף לברוח בעזרת סיועו של בן בריתם האנושי קייסי ג'ונס.
מתוסכל מהפסדו, שרדר הטיל את האחריות לכישלון על קראי, והחליט כי ניצחון הצבים וספלינטר תלוי בסגן טוב יותר.
לתפקיד סגנו החדש הוא ייעד את אחד מהם, לאונרדו, ולשם כך לכד אותו.
שרדר החזיר את לחיים את קיטסון, והשתמש בה וביכולותיה המיסטיות לשטיפת מוחו של לאונרדו, וגרם לו לחשוב כי הוא אדונו בעוד בספלינטר ושאר הצבים הם אויביו.
שטוף-מוח, לאונרדו מונה באופן רשמי לסגנו העליון של שרדר.
שבע רצון, שרדר שלח את לאונרדו להופיע בפני הצבים וספלינטר כדי להחלישם נפשית.
כעת, כשהם מוחלשים נפשית, שרדר גילה כי הם כלל אינם בסדר עדיפות הפעולה שלו, וכי מטרתו היא הפלת ארגון הפשע "סאואטא" (Savate) המתחרה לו.
שרדר איסף את כל "שבט הרגל" עבור מלחמה כוללת, והוביל מתקפת ענק נגד "סאואטא" עת שהתכנסו לפגישה, ולאחר קרב מלא דם בין שני הצדדים, "שבט הרגל" ניצח.
אף על פי שהצלחתו של שרדר החלה לעמוד בספק בשל גילוי שטיפת המוח של לאונרדו כלא יעילה לגמרי ובשל עזיבתה של אחת מחיילותיו הבכירות ביותר, אלופקס, שרדר החליט להמשיך בתוכניתו.
כהמשך למתקפה על "סאואטא", שרדר כינס את העולם התחתון של ניו יורק כולה, והכריז בפניהם כי בכוונתו להשתלט על העיר כולה, ולאחר מכן הציג בפניהם את מנהיג "סאוטא" ורצח אותו.
בשיאו של אירוע ההתכנסות, המפגש התוקף בידי הצבים וספלינטר, בסיועם של בני בריתם הוב הזקן, סלאש, אנג'ל ברידג' ואלופקס.
כעבור זמן קצר למדי, הם הובסו כולם, אך מודה בטעויותיו, שרדר הותיר להם ללכת ושחרר לידיהם את לאונרדו.
את מעשיו, שרדר תירץ כ"לוחמה פסיכולוגית".
מעשיו דווקא הצליחו להשפיע, ותשושים פיזית וחלשים נפשית הצבים וספלינטר יצאו יחד עם אפריל או'ניל וקייסי ג'ונס לפרישה בבית החופשות של או'ניל אשר בנורת'המפטון.
בחסרונם, "שבט הרגל" ושרדר הצליחו להתחזק, אך כאשר הם חזרו לניו יורק, הם החלו לצוד את "שבט הרגל" כהמשך למלחמתם התמידית.
לאחר ששמע על מכשיר השמדת העולמות "טכנודרום" אותו בונה שר המלחמה החייזרי גנרל קראנג לשם כיבוש כדור הארץ, שרדר יצא לפגוש בו.
הוא הביע בפניו את רצונו להשתתף בבנייה ובכיבוש, אך גנרל קראנג סירב, ובתגובה שרדר תקף אותו באמצעות חייליו המוטאנטים קויה ובלודגון.
הקראנג החלו בהרצת ה"טכנודרום" באי במרכז האוקיינוס האטלנטי, ושרדר הגיע להבנה כי הפעלת ה"טכנודרום" תוביל למותם של מיליונים ותיצור הרס רב שלא יהיה ניתן לתקן לעולם, שייפגע גם בו ובארגונו.
מתוך רצון לעצור את הדבר, שרדר פגש בשליח רובוטי של דונטלו, ודהציע לצבים ולספלינטר ברית זמנית עבור השמדה משותפת של ה"טכנודרום" לשם ביטחון העתיד לשני הצדדים.
הצבים וספלינטר נענו להצבעה בחיוב, אך בסתר תכננו לבגוד בשרדר ברגע הנכון להרוג אותו.
שרדר הקצה עבור הברית הזמנית את כל אלפי החיילים של "שבט הרגל" כאחד, והצבים החליטו כי במלחמה ישתתפו לאונרדו, מיכלאנג'לו ורפאל בלבד, בעוד דונטלו יפקח על הנעשה ממפקדה וספלינטר יוביל את מתקפת הבגידה נגד "שבט הרגל" הנותר יחד עם קבוצת המוטאנטים חיות של הוב הזקן.
כאשר התקבלה התראה על נכונות ה"טכנודרום" לפעילות מבצעית, שרדר וחיילי "שבט הרגל" יחד עם שלושת הצבים התכנסו, ושוגרו לאי במרכז האוקיינוס.
שם, חיילי הרגל החלו להילחם בחיילי הקראנג ושלושת הצבים יצאו להשמיד את ה"טכנודרום" מבפנים, ושרדר פנה לקרב פני-מול-פנים עם גנרל קראנג.
שרדר הובס במהרה, ופצוע אנושות הוא נלקח בידי המדען בקסטר סטוקמן.
בינתיים, שלושת הצבים הצליחו להשמיד את ה"טכנודרום", ואף הביסו את גנרל קראנג והובילו למותו.
סטוקמן טיפל בפצעיו של שרדר והעניק לו טיפול רפואי, ותמרן אותו להפוך לבעל בריתו באמצעות שנאתו היוקדת לצבים ולספלינטר, במיוחד כשגילה לו על שתכננו לבגוד בו.
סטוקמן הציג בפני שרדר את צבא הרובוטים שלו, והציע לתת לו להשתמש בו עבור תקיפת הצבים וספלינטר, בתנאי שיעניק לו סכום כסף נכבד.
שרדר נענה לדבר בחיוב, והשניים תכננו כיצד ישתלטו יחדיו על ניו יורק.
במקביל, חסרונו של שרדר עורר גלי שמועות בקרב "שבט הרגל", עד שלבסוף קראי הודיעה כי לבינתיים, היא תמלא את מקומו של שרדר ותשמש כמנהיגת הארגון.
טרם הספיקה לעשות דבר מה, קראי נעצרה בידי שרדר שהופיע בפתאומיות יחדיו עם סטוקמן, והם הפעילו את צבא הרובוטים כנגד הצבים וספלינטר.
כאשר הרובוטים מצאו את הצבים וספלינטר, הם נקלעו לקרב לא רצוי.
בסופו של דבר, הצבים וספלינטר הצליחו לגבור על הרובוטים ולהשמידם, זאת בסיועה של קראי ופלג תחתון ב"שבט הרגל" שלא היו מרוצים מחזרתו של שרדר ושיתוף הפעולה שלו עם סטוקמן.
הצבים וספלינטר התלוו אל קראי לבסיס "שבט הרגל", ושם ספלינטר אתגר את שרדר בקרב כבוד יפני בין הצבים לחיילי המוטאנט של "שבט הרגל", עד שיגיעו לקרב בין שניהם עצמם.
שרדר נענה לאתגר בחיוב, והקרב בין הצדדים החל.
אף על פי שבתחילה היו אלה חיילי המוטאנט עם ידם על העליונה, הקרב נגמר בניצחונם של הצבים ובהבסה מוחלטת.
מושפל וזועם מהפסד עושי דברו, שרדר נלחם בצבים זה אחר זה והביס את כולם.
לאחר מכן, הוא פנה לקרב עם ספלינטר, אשר בו הוא מצא בסופו של דבר את מותו בעריפת ראש מידיו של ספלינטר.
כשנתיים אחר כך, ספלינטר החזיר לחיים את שרדר במטרה להילחם בדרקון שאיים להשמיד את העולם.
סאקי שב לחיים ברצון לפתוח בדרך חדשה ונקייה מפשע, בה הוא יוכל להתאחד עם אהובתו קיטסון.
בהרצת הקומיקס של "Image Comics", אשר התפרסה בין 1996 ל-1999 והייתה קאנון להרצת מיראז', מוצגות שתי גרסאות של שרדר - רפאל, אחד מצבי הנינג'ה, ו"ליידי שרדר", אישה עלומה שזהותה לא נקבעה.
בעת סיומה של הרצת הקומיקס עם החוברת ה-24, קו העלילה נקטע באמצעו והסיפור נשאר לא שלם.
במהלך אחד מקרבותיו של רפאל עם אחיו, הוא הותקף באכזריות ופניו הושחתו.
על מנת להסתיר את צלקותיו ואת עינו השמאלית שאיבד, הוא עטה את אחד ממסכותיו של קייסי ג'ונס ולאחר מכן הסתפק ברטייה בלבד.
לאחר שמצא את קסדתו הישנה והאבודה של שרדר, רפאל החליט לעטות אותה, יחד עם שריון מחודש אשר עיצב בעצמו, והוא שיטה בחיילי "שבט הרגל" לחשוב כי הוא למעשה שרדר.
רפאל ניצל את מצבו החדש על מנת להפעיל את חיילי הארגון לטובתו ובאמצעותם להשיג שליטה במנהטן, דבר שגרם לו להסתבך עם אחיו ואף להילחם עם ספלינטר.
רפאל מפעיל אודות חיילי הארגון ובכיריו מניפולציות, ולבסוף נחשף בידי קראי ומודח במידית מתפקידו.
אז, בכירי הארגון עורכים בחינות מטובי חייליו של הארגון עבור קבלת הנהגתו, בהן זוכה אישה עלומה המכנה עצמה "ליידי שרדר".
בסרט הלייב אקשן מ-1990, שרדר הופיע בגילומו של ג'יימס סייטו.
גרסה זו הציגה את שרדר בצורה אפלה למדי, משוגע צמא נקמה מלאת דם, והיא הייתה נאמנה למדי לגרסת הקומיקס של מיראז' סטודיו.
אורוקו סאקי והמאטו יושי היו חברים טובים שהתגוררו ביפן, עד שריב על אישה בשם טאנג שן הפריד בניהם.
שן אהבה את יושי ונישאה לו.
מפחד משהוא עלול לעשות, יושי ושן ברחו יחד עם חולדת המחמד שלהם לארצות הברית.
סאקי יצא בעקבותיהם ואיתר אותם בניו יורק.
הוא רצח את שן וארב ליושי.
כשיושי שב לדירתו, סאקי תקף אותו במפתיע.
תוך כדי מאבק נשבר הכלוב של ספלינטר.
ספלינטר הסתער עליו בזעם ונשך אותו בפניו.
סאקי כרת אחת מאוזניו של ספלינטר בעזרת קטאנה ונעלם.
אחר כך, סאקי החליט להישאר בניו יורק, והוא הקים ארגון פשע מאורגן, "שבט הרגל", וכן נטל לעצמו שם חדש - "שרדר" (= המקצץ).
אל הארגון שרדר גייס נערים קשיי יום אותם הוא אימן בנינג'יטסו ושלח לעשות את דבריו ולבצע שודים רבים, זאת כאשר תמרן אותם באמצעות תגמול, בין היתר אוכל (ג'אנק פוד) ותחביביהם (עישון ומשחקי וידאו).
גל הפשע בהנהגתו של שרדר התעצם מיום ליום, והתקשורת החלה לסקר את המתרחש בהרבה, ובפרט הכתבת אפריל או'ניל.
בזעם על הדעות אותן היא העבירה, שרדר שלח אל או'ניל מתנקשים, אך הם נעצרו בידי צבי הנינג'ה, ארבעה צבים מוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח בהנהגת חולדה מוטאנטית דמוית-אנוש, ספלינטר, הלא הוא חולדת המחמד של יושי.
שרדר החליט לסיים את העניין על ידי חטיפתו של ספלינטר, אך כשזה לא הספיק לו, הוא יצא להילחם בצבים על גגות העיר.
הוא כמעט והביס אותם, אך הם גברו עליו באמצעות יארי בכוונה להורגו, כשלפתע הופיע ספלינטר, ששוחרר מהשבי בידי בעל בריתם האנושי של הצבים קייסי ג'ונס, והוא הסתפק בהפלת שרדר אל תוך רכב לפינוי אשפה.
בתוך הרכב, שרדר נגרס, לכאורה, למוות.
במובנים מסוימים, עלילת הסרט נמשכת בסדרה מ-1997/1998 (#).
בסרט ההמשך מ-1991, שרדר הופיע בגילומו של פרנסואה צ'או.
בניגוד לגרסה האפלה בסרט הקודם, סרט זה הציג גרסה קומית יותר של שרדר, והיא הושפעה למדי מהסדרה מ-1987.
צבי הנינג'ה, יחד עם ספלינטר ואפריל או'ניל, מתכננים לצאת מן הצללים ולעבור לחיות מעל פני האדמה, זאת בהרגשת מנוצחים לאחר שהרגו, לכאורה, את שרדר.
למרות זאת, הוא מתגלה בחיים, בעל רצון עז לנקום על שעוללו בו.
על מנת להיות שווה כוח לצבים, הוא יצר לעצמו שני מוטאנטים – טוקה וראזאר, זאב וצב – וזאת באמצעות שימוש בריר המוטגן "אוז".
שרדר שלח את השניים להילחם בצבים, ולאחר קרב קצר הם גברו והביסו אותם.
הצבים נסוגו בפחד, ושרדר שחרר את טוקה וראזאר להשתולל ולזרוע הרס ברחבי ניו יורק.
לאחר שהסבו נזק רב, השניים הוחזרו למצבם הטבעי בידי הצבים, שפנו לקרב עם שרדר עצמו.
לאחר עימות קצרצר, הצבים הצליחו להביס את שרדר ולהרוג אותו, הפעם כשהם עדים לנשימתו האחרונה.
בסרט השלישי, המהווה חתימה לטרילוגיה, שרדר אינו הופיע, ומותו בסרט הקודם נשמר.
בסרט ההנפשה ממוחשבת מ-2007, שרדר שימש ככלי עלילתי ללא הופעה כלשהי.
בתחילת הסרט, הוא הוזכר בפלשבק כגורם העזיבה של לאונרדו את צבי הנינג'ה לדרום אמריקה, ובסוף הסרט, הוא הוזכר על ידי קראי בחשיפת קסדתו כמה שאמור להיות "תחייה".
בסרט הלכידת תנועה מ-2014, המהווה מעין ריבוט לסרט המקורי, שרדר הופיע בגילומו של טוהורו מסמונה.
גרסה זו שונה מכל אחרת של הדמות שהופיעה אי-פעם בקומיקס או במדיות השונות, והיא משנה את סיפור המקור של הדמות בצורה כל כך קיצונית, עד כדי כך שהיא אינה מספרת אותו.
"שרדר" הוא ראש הארגון טרור היפני "שבט הרגל", אשר מוביל ברחבי ניו יורק גל פשע רחב ממדים.
לאחר ש"משמר אזרחי" עוצר כמה מפעילי הארגון מלבצע את פעולותיהם ומביס אותם, שרדר מתמלא זעם על שפועלו נבלם, ומורה לסגנו, בנו המאומץ אריק סאקס, לעצור את המשמר האזרחי.
בעת פעולת מעקב אחר המשמר האזרחי, סאקס מגלה כי המשמר האזרחי הוא למעשה ארבעה צבים מוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח בהנהגת חולדה מוטאנטית דמוית-אנוש, ספלינטר, ומספר על כך לשרדר, שמחליט לטפל בעניין בעצמו.
יחד עם חייליו, שרדר פורץ למאורת המחבוא של הצבים וספלינטר בביוב, ולאחר קרב קצר הוא מצליח להביס אותם, וחוטף אותם למעבדתו הסודית.
שם, הוא מנקז את דמם לשם יצירת נגיף מוטגן אותו הוא יפיץ ברחבי ניו יורק, זאת על מנת למכור אחר כך תרופות ריפוי, כדי שכך יוכל להרוויח כסף רב ולהתעשר.
בדיוק כאשר שרדר מתכנן להתחיל את הפצת הנגיף, הצבים מצליחים לברוח ממעבדתו והם מתעמתים איתו.
לאחר קרב, הצבים מצליחים להביס את שרדר, אם כי בקושי, ומפילים אותו למותו, לכאורה, מגורד שחקים.
בסרט ההמשך מ-2016, שרדר מופיע בגילומו של בריאן טי.
גרסה זו שונה כמעט לחלוטין מזו של הסרט הקודם, ומציגה את הדמות בפן שונה לחלוטין.
בעקבות ניסיונותיו להתעשר על חשבון חייהם של תושבי ניו יורק בעת אירועי הסרט הקודם, שרדר מובל בידי הסוהר קייסי ג'ונס לכלא קבע באמצע האוקיינוס.
בחזרתו לכדור הארץ ובצאתו לחיפושים אחר שלוש קופסאות האם, שרדר שוכר את שירותיו של המדען בקסטר סטוקמן ומעניק לו גישה למוטגן על מנת שייצור עבורו שני מוטאנטים שיהדפו את צבי הנינג'ה אם הם ינסו לעצרו מלבצע את זממו.
סטוקמן יוצר את ביבופ ורוקסטדי, קרנף וחזיר, והם נלחמים כנגד הצבים בזמן ששרדר, יחד עם עוזרתו הקרובה קראי, מוצא את שלוש קופסאות האם ומזמן את קראנג וצבאו לכדור הארץ.
כאשר קראנג וצבאו פולשים לכדור הארץ ומתחילים לזרוע הרס וחורבן, שרדר מגלה שקראנג השתמש בו כ"כלי משחק" ולא יותר מכך, והאחרון מקפיא אותו אל תוך האוסף השמור הפרטי שלו.
בסופו של דבר, הצבים בולמים את קראנג ושולחים אותו בחזרה ליקומו, יחד עם שרדר הקפוא.
שרדר מופיע בהופעת קמע בצבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים בסצנה שאחרי הכתוביות.
בסדרה מ-1987, שרדר הופיע בדיבובו של ג'יימס אייברי.
גרסה זו, כפי שעשתה גם לכל שאר הדמויות בה, הציגה את שרדר בצורה קומית וטיפשית, והתרחקה לחלוטין מהאופי האפל של הדמות בקומיקס.
אורוקו סאקי וספלינטר היו שני חברים טובים, כאחים, בארגון "שבט הרגל" ביפן.
לאחר שהתקף פסיכופתולוגיה של סאקי גרם לו להפליל את יושי ברצח נינג'ה, זה האחרון נאלץ לברוח לניו יורק שבארצות הברית, שם הוא התגורר בביוב עם ארבעה צבי מחמד.
בשנים שלאחר מכן, סאקי הפך את "שבט הרגל" לארגון פשע ומינה עצמו למנהיג, זאת כשהוא נוטל לעצמו את הכינוי "שרדר".
כאשר מצביא זר בשם קראנג הגיע לכדור הארץ ופגש בשרדר, השניים כרתו ברית משותפת במטרה להשתלט על כדור הארץ.
השניים עברו בחשאי, יחד עם "שבט הרגל", לניו יורק, שם הם החלו בחשאי לפעול לבניית ה"טכנודרום", מכשיר השמדת עולמות חוצני מתקדם.
במקביל, שרדר חיפש אחר יושי ברחבי הביוב, וכאשר מצא אותו הוא הרעיל אותו ואת צביו במוטגן, וזה הפך אותם למוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח.
במצבם החדש, הצבים וספלינטר החלו להילחם בפשע של שבט הרגל, והסכסוך בניהם נמשך מספר שנים.
לבסוף, הצבים הצליחו להרוס את מנועי ה"טכנודרום", והם שלחו את שרדר וקראנג לממד האבוד X, כאשר מצוין (ללא הסבר עלילתי) שהוא נטש את הטכנודרום ולא נודעו עקבותיו מאז.
בסדרה מ-1997, שרדר הופיע בגילומו של פיונה סקוט ובדיבובו של סטיבן מנדל.
במובנים מסוימים, עלילת הסדרה ממשיכה את עלילת הסרט מ-1990 (#).
לאחר שהפסיד בקרב לצבי הנינג'ה ולספלינטר, ונגרס, לכאורה, ברכב לפינוי אשפה, כבודו של שרדר בקרב חייליו אבד והרשויות החלו במעקבים אחריו, דברים שאילצו אותו לרדת למחתרת ולהיעלם.
חוסרו הבסיסי בכסף של שרדר הפך אותו לחסר בית, והוא הסתובב ברחובות ניו יורק בודד וחסר מעש.
כאשר לורד הדרקון, מנהיג צבא דרקונים אימתני, גילה כי שער ליקום מקביל מלא בדרקונים צמאי דם חבוי בתליון הנמצא על צווארו של שרדר, הוא שלח את חייליו לתקוף אותו ולהביא לידיו את התליון.
שרדר ניסה להיאבק בחייליו של לורד הדרקון, אך מצב עצמו מובס במהרה, כשהוא פצוע אנושות.
שוכב על הקרקע כשהוא מדמם למוות, ספלינטר צפה בשרדר, ומתוך רחמים וכוונות טובות אסף אותו למאורת הצבים בביוב, שם הוא טיפל בו והעניק לו אוכל.
שרדר הרגיש מלא ביזיון עצמי על כך שנטל לאויבו המר ביותר לטפל בו ולהציל את חייו, ועזב את המאורה בזעם רב, אם כי בסופו של דבר הוא לא שכח להודות על אשר ניתן לו.
לאחר מכן, כאשר הצבים וספלינטר הצליחו לעצור את לורד הדרקון ולהביסו, שרדר חזר ל"שבט הרגל" בכוחות מחודשים, ובתכנון לתקוף את הצבים פעם נוספת.
קו העלילה שסימן את חזרתו לפשע של שרדר נקטע, זאת בשל ביטולה המהיר של הסדרה כשנה לאחר שעלתה לשידור.
בסדרה מ-2003, שרדר הופיע בדיבובו של סקוט ראיוו.
בסדרה זו, שרדר הופיע בשלוש גרסאות שונות, שהתקשרו כולן בסופו של דבר לאותו הסיפור, והן כולן היו שונות למדי מהקומיקס והציגו לדמות סיפור מקור חדש.
אוטראן: לאחר שגרם למותם של מיליונים ברחבי הגלקסיה, המצביא הזר מגזע האוטראן טורנון "שַרְאֵל" קקונסו נתפס על ידי עמיתיו שהתנגדו לדרכי ההרג שלו, והם העמידו אותו לדין בגין פשעי ההרג החמורים אותם ביצע והחליטו כי דינו להיכלא.
בעת שהובל בחזרה לכוכב הלכת שלו, "X", שראל חיבל בחללית אשר בה הובל, ויצר בה כשלים אשר גרמו לה להתרסק על כוכב הלכת כדור הארץ, ביפן בתקופה הפיאודלית.
נטושים על פני כדור הארץ הפרימיטיבי, חיילי האוטראן נאלצו לחכות מאות שנים עד אשר האנושות התפתחה דיו על מנת לספק להם טכנולוגיה שתאפשר להם ליצור שער לכוכבם.
לבינתיים, הם נאלצו להסתתר ולחיות בין בני האנוש, וכך הם עשו באמצעות טכנולוגיית הסוואה מתקדמת שהעניקה להם מראה אנושי לגמרי.
שראל נמלט מבני גזעו, ובעזרת טכנולוגיית ההסוואה הוא החל לחיות כנדבן עשיר בשם "אורוקו סאקי", אך בסתר פעל כברון פשע אימתני בשם "שרדר".
צ'רל לא הסתפק בכך, והקים ארגון פשע בשם "שבט הרגל", אשר הוא זכה להצלחה רבה והפך לארגון הפשע המשמעותי ביותר של המאה ה-20. לשם תפקיד סגניתו, שראל "אימץ" ילדה יתומה בשם קראי, ולה הוא דאג כאב ואימן אותה בנינג'יטסו אישית.
שראל החליט למנף את הצלחתו לארצות הברית, והוא עבר לשם יחד עם ארגונו במטרה להשתלט על ניו יורק כולה.
אך הצלחתו של שראל התערערה, זאת כאשר אחד מעמיתיו לשעבר, אוטראן בשם הבדוי "המאטו יושי", הלשין על מיקומו וזהותו החדשה לשאר האוטראנים.
שראל הרג את האוטראנים שיצאו לעצור אותו, ולאחר מכן הרג גם את יושי על כך שהלשין עליו.
חולדת המחמד של יושי, "ספלינטר", צפתה בכל המתרחש, וברחה לביוב, שם היא פגשה במוטגן וננגעה בו יחד עם ארבעה צבים, והחמישה הפכו למוטאנטים דמויי-אנוש בעלי אינטלקט מפותח.
בהנהגתו של ספלינטר אשר רצה לנקום עבור בעליו המתים, צבי הנינג'ה יצאו להילחם ב"שבט הרגל" על בסיס קבוע, וניסו פעמים רבות להביס את שרדר, אך הם נכשלו בכל פעם ופעם, והסכסוך בניהם הפך למתמשך.
אך בסופו של דבר, הצבים הצליחו להביסו והוא נפצע אנושות, דבר הגרם לו לעזוב ליפן לשם התאוששות.
כאשר חזר, ניו יורק הייתה בליבו של משבר הרס חריף בשל פלישת חוצנים בלתי-מסווגים מהחלל אשר זרעו הרס רב.
בזהותו האזרחית כאורוקו סאקי, שרדר תרם כסף רב למען שיקום העיר, אך בסתר הוא גנב את טכנולוגיית החוצנים ששרדה לשם יצירת קרן אנרגיה קטלנית שתשמיד את כדור הארץ.
אך כאשר שרדר הגיע לשלב ההפעלה של הקרן, צבי הנינג'ה וספלינטר הצליחו לעצור אותו ולהביס אותו, והם הסגירו אותו לידי האוטראנים, אשר שפטו אותו וגזרו עליו גלות אינסוף באסטרואיד קרח.