tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיעורי הבוקר כללו 25 תלמידים ושיעורי הערב כללו 68. שץ עצמו חזר לבית הספר רק ב-1919. התגייסותם של חלק מן התלמידים ל"גדודים העבריים" הקשתה על פעילותו הסדירה של בית הספר.
שנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה היוו שנות משבר מתמשך ב"בצלאל".
מן הצד האחד נפסקה התמיכה של יהדות גרמניה, ששקעה במשבר כלכלי גדול, מן הצד השני לא הצליח שץ לגייס תרומות חדשות בקרב יהודי ארצות הברית.
גם מצב מכירות המוצרים השונים היה רע, וחלק מן המחלקות, הקבוצות ובית-המלאכה השונים שפעלו תחת חסותו נסגרו במהלך חצי העשור הראשון של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ב-6 בנובמבר 1925 התפרסמה בעיתון "דואר היום" ביקורת חמורה על בית הספר ושץ.
מרבית יצירות האמנות שנוצרו ב"בצלאל" היו יצירות של אמנות שימושית.
ביניהן כלי קודש יהודיים, מזכרות מארץ הקודש וחפצים מעוצבים שונים.
אלו נעשו בטכניקות מסורתיות, כמעט ללא שימוש במכונות מודרניות.
לצידן נוצרו גם עבודות אמנות, בעיקר פורטרטים של דמויות מזרחיות בנוסף אקדמי.
העבודות שנוצרו, ביקשו לבסס את אידיאל הלאומיות היהודית.
לשם כך גויסה איקונוגרפיה אוטופית המבטאת את רוח הציונות, שנשענה - מן הצד האחד - על מסורות שמקורן באמנות היהדות האירופית, ומן הצד השני על סמלים ציוניים, שחלקם פותחו בבית הספר עצמו.
התנ"ך, הארכאולוגיה והמסורת האוריינטליסטית האירופית, היוו מקורות מרכזי לאיקונוגרפיה זו.
גדעון עפרת טען בחיבורו אודות בית-הספר כי אמני בצלאל המירו את הריאליזם האקדמי האירופי ב"ריאליזם של מקומות קדושים".
ואכן, באיקונוגרפיה של יצירות בצלאל ניתן למצוא התייחסות רבה לטופוגרפיה ולמונומנטים הדתיים של ארץ-הקודש, כמו גם לדמויות מן המקורות היהודיים.
אלו עוצבו כסמלים, ולא כתיאור ריאליסטי.
בכך ניתן למצוא דמיון לאמנות הדתית היהודית שהתקיימה בא"י במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. יגאל צלמונה הצביע על התפיסה הסנטימנטלית של התיאורים, המשקפים חזון אוטופי סמלי.
ב"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל", לדוגמה, מובאת השוואה בין דמויותיהם של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל.
השוואה דומה הופיעה גם בעבודות כגון התבליט "לזכר הרצל" של בוריס שץ.
מוטיב נוסף, המופיע בעיצובים כגון בגלויה "סמל בצלאל", הייתה התייחסות למוטיב הגלות, שהושאל מן האמנות היהודית של סוף המאה ה-19, והשוואתו אל מימוש הציונות בארץ-ישראל.
שם המחלקה שנות פעילות פעילות המחלקה מנהל ציור 1929-1906 בעוד ששץ ראה בציור אלמנט מרכזי בבית-הספר, חברי הוועד המפקח בברלין ראו בו כלי שרת לייצור חפצי האומנות שיוצרו בבצלאל.
במשך השנים התחלפו מורים רבים לציור בבית הספר.
לבד מציור נלמדו בבצלאל גם פרספקטיבה וקומפוזיציה על ידי מורים שונים.
צוות הפועלים כלל ילדות ונערות צעירות מגיל 9. מרביתן בנות 13–16. בשנת 1911 מנתה המחלקה 91 פועלות.
כמחצית הפועלות לא קיבלו שכר, ואלו שכן זכו לשכר שעמד על עד 30 פרנק בחודש.
השטיחים, כגון "שטיח מנורה" או "שטיח שיר השירים" נוצרו על גבי נולים מסורתיים, בעבודה יידנית, מצמר וממשי.
התהליך כלל לבד מן האריגה, גם את הכנת הצמר וצביעתו.
בשנת 1910 צינו ב"בצלאל" את אריגת "שטיח האלף".
בשנת 1913 צומצם מספר הפועלות מ-120 ל-35. כל אלו הובילו לעזיבת קנטרוביץ' ולהקמת בית המלאכה העצמאי "מרבדיה".
בנוסף, שימשה המחלקה לשם יציקה של עבודות חומר שכוירו בבית-הספר ושמשו למחלקות אחרות.
החמר, ברובו טרה קוטה, הובא ממוצא ואילו הגבס היה מיובא.
מחלקה לסיתות באבן 1907- התלמידים השתלמו בסיתות אבן בידי מסתתים תימנים ובערבים השתלמו באומנות בבצלאל.
על התלמידים נמנו גם חברי קומונת הסתתים מחלקת הכסף 1908- המחלקה נפתחה בשנת 1908, כשהיא כוללת שני פועלים תימנים.
העבודה התנהלה בשיטות מסורתיות כפיליגרן, מיקשה, באטיק (צריבה) וניילו.
מושבת הצורפים בבן-שמן היוותה חלק ממחלקה זו.
ב-1913 צומצם מספר הפועלים שמואל פרסוב מחלקת מסגרות משובצות 1908 - 1914/1913 ייצור מסגרות עץ משובצות בצדף.
ערב סגירת המחלקה עבדו בה כשלושים נערות ונערים אליהו אדם מחלקת החיטוב 1908- במחלקה נוצרו תבליטים בטכניקה של חיטוב, לעיתים תוך שימוש במכונת העתקה.
התבליטים נעשו בעץ, אבן, שנהב וגללית (חומר המחכה שנהב).
חלק מעבודות המחלקה שובצו בפריטים אחרים, כגון קופסאות שונות, שנוצרו במחלקות אחרות.
בחיבורו "הצעה לחזק ולהפיץ עבודת-בית של מלאכת אמנות בירושלים ובארץ ישראל בכלל" (1917), תיאר שץ את הפסקת העבודה בטכניקה זו בבית-הספר והעברתה לבתי-מלאכה חיצוניים.
מאיר גור אריה (1911-) מחלקת רהיטי קש 1909- ייצור רהיטים מקש קלוע.
במרץ 1921 חזר פופוביץ לאחר שגלה בזמן המלחמה לירושלים, ופתח מחדש את בית המלאכה שלו.
על פי דו"ח שכתב שץ ב-1925 רהיטי קש נוצרו בתקופה מאוחרת יותר גם בבית חינוך עיוורים, בשיתוף כל שהוא עם בצלאל.
פופוביץ מחלקת הדפס-אבן 1909- במחלקה היה מכבש אחד להדפס הדפס-אבן.
אולם, ההדפסה הייתה מוגבלת בכמותה, מאחר שמכונת להדפסות (אופסט) לא הייתה, לפחות עד לאחר מלחמה"ע ה-1. ב-1918 החלו במחלקה ניסיונות לעבודה בשיטה של צינקוגרפיה.
לבד מהדפסת הדפסים אמנותיים, ייצרה המחלקה מגוון אקלקטי של מוצרים.
ביניהם ידוע במיוחד משחק הלוטו שיצר נחמיה בדרשי
בשנת 1911 מנתה המחלקה 13 פועלים ו-9 פועלות.
אברהם בר-אדון מחלקת התחרה 1913-1911 המחלקה הוקמה בשנת 1911 על ידי שרה טהון.
לימדו בה גם שרה קנרבורסקי ולייבקה הדביג (מאיר).
פועלות המלקה היו ילדות בנות 9–13, שעסקו ברקמה ב"בצלאל" ובתיהן.
מרבית הפועלות לא קיבלו שכר, ואלו שכן זכו לשכר נמוך במיוחד, שעמד על עד 15 פרנק בחודש.
בשנת 1911 מנתה המחלקה 46 פועלות.
בשנת 1912 עברה המחלקה לבית הספר אוולינה דה רוטשילד.
המחלקה נסגרה בשנת 1913–1914, בעת הארגון מחדש של בתי-המלאכה על ידי אריה לייב אסתרמן מושבת הצורפים בבן-שמן 1914-1911 מושבת צורפים תימנים שהוקמה בבן-שמן וכללה כ-12 משפחות תימנים בן-ציון בן אהרון מחלקה המקשה 1912- הוקמה ב-1912 לאחר שנפרדה ממחלקה לנחושת-דמשק.
בשנת 1913 צומצם מספר הפועלים ב-מ-30 ל-12. יצחק סירקין ואריך גולדברג (1914-1912); זאב רבן (1914 ואילך) מחלקת הבאטיק 1912- עבודה בטכניקת באטיק על מתכת ועץ.
המחלקה נפתחה בידי ריכארד גולדברג, ששימש מנהל בתי-המלאכה של בית הספר.
עם זאת באותה שנה חתם גולדברג על הסכם ההופך את המחלקה לקבוצה עצמאית הפועלת בחסות "בצלאל".
ראובן ליפשיץ מחלקה לאמייל 1913- במחלקה נוצרו חפצים בטכניקה של אמאיל וציור על שנהב אהרון שאול שור (מ-1913) פוטוגרפיה 1914-1910 גלויות מצולמות, זכוכיות ל"פנס קסם" יעקב בן דב סיתות 1908-1906 שיעורים שנערכו בבצלאל בשיתוף הוועד האודיסאי של חובבי ציון.
ההכשרה כללה לימוד סתתות, לצד שיעורים ברישום ואמנות בשעות הערב.
בוגרי ההכשרה הקימו את "קומונת הסתתים"
קבוצות ובתי מלאכה בחסות בצלאל
מרבית הקבוצות ובתי-המלאכה השונים שפעלו בחסות בית-הספר, הוקמו ופעלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, כחלק ממהלך הארגון מחדש וסגירת מחלקות העבודה של בית-הספר שנעשו על ידי אריה לייב אסתרמן.
בנוסף, חלק מן מגופים אלו לקחו על עצמן תפקידי הכשרה של תלמידי בית-הספר, שנעשתה עד כה בתחומי המחלקות השונות.
ה"קבוצות" התנהלו במתכונת של קואופרטיב.
היו אלו יוזמות של בוגרי בית-הספר, שעשו שימוש בעיצובים שנוצרו בו ובוצעו עכשיו מחדש בבתי-המלאכה השונים שנפתחו במתחם בית-הספר וכונו "בתי בצלאל".
לצדם פעלו בתי-מלאכה פרטיים של אמנים מבוססים יותר.
בשנת 1922 הוקמה "התאחדות עובדי בצלאל", שאיגדה את בעלי המלאכה השונים.
היא עסקה בעיקר בניסיונות לשיווק המוצרים השונים.
בין פעילותם הצגת תערוכה במסגרת הקונגרס הציוני העולמי ה-13 (1923).
אגודה אחת קמה בשנת 1939 בשם "יצרני בצלאל בירושלים אגודה שתופית בעמ" ופעלה עד לשנת 1944.
לצד בצלאל, פעלו גם חנויות נוספות, כגון "סטנצקי" ו"מריון", שעשו שימוש בשם "בצלאל" על מוצריהם.
לעיתים, עוצבו מוצריהם על ידי אמני "בצלאל", כגון זאב רבן.
המידע על הקבוצות ברשימה נלקח מתוך קטלוג התערוכה "בצלאל של שץ", מתוך "רשימת "התעשייה העברית בירושלים" (1922), מ-"תיק "בוריס שץ - התכתבות" (1925) בארכיון המדינה (פ-1959/11) וממקורות נוספים.
שם תחום פעילות אילה (קבוצה) קבוצה שעסקה בעבודות באטיק על מתכת.
בין היתר יצרה תרמילי פגזים מעוטרים כדוגמת "תרמיל פגז מעוטר במזכרת מכיבוש ירושלים" (1918 בקירוב) בטכניקה זו.
בכרוניקה שפורסמה בשנת 1912 בעיתון "האחדות" מתוארת הקמת קבוצה בתחום הבטיק שכוללת 3 חברים ועוד שני מתמחים.
בין האמנים שעסקו בטכניקה זו בבצלאל נמנים אברהם בר-אדון ורפאל אברהם שלם.
בית-המלאכה למעשה צדף בית המלאכה נפתח בכספי הנדבן נתן שטראוס (שטרויס) ובעזרת ד"ר יצחק לוי, מנהל סניף ירושלים של בנק אנגלו-פלשתינה.
הוא נפתח ברחוב הנביאים, בסמוך לבית היתומים דיסקין, עם חמישה עובדים.
יהודה שניאור עמד בראש בית-מלאכה זה.
בשנת 1913 גייס בית המלאכה פועלים מגיל 12. בתערוכת תלמידי בצלאל ב-1918 הוצגו עבודות של בית המלאכה שנעשו בשיתוף תלמידי בצלאל.
ייתכן כי היו אלו תבליטים נמוכים שגולפו על צדף או כונכיה.
בארכיון עיריית נתניה מצוי מכתב מצוי מכתב המתאר את "בית חרושת לכפתורי צדף", שנפתח ב-1922 בבני ברק, כהמשכו של בית מלאכה זה.
בית-המלאכה של מיכאל פילמוס בית-המלאכה של מיכאל פילמוס (1962-1892), יליד וורשה, עסק ביצירת תמונות בטכניקה של הדפס סטנסיל על בד או על קטיפה שחורה כדוגמת "הכותל המערבי" או "דיוקן הרצל".
את חלק מן הדגמים עיצבו, כנראה, אמני בצלאל.
על האמנים העיקריים שעסקו בטכניקה זו נמנים מאיר גור אריה וישראל מרדר.
פילמוס השתתף בתערוכת מגדל דוד (1921) וב-"יריד המזרח" (1932).
קבוצה נוספת שעסקה בתחום זה הייתה "תומר".
בית-החרושת האמנותי לכריכת ספרים וקופסאות בית-המלאכה של אלחנן חפץ הוקם בשנת 1924 לאחר עלייתו לארץ-ישראל.
הוא עסק בעיקר בכריכת ספרים, לצד עבודות בעור ומוצרי עץ זית.
בין העבודות שיצר כריכת הספר "ברוך אגדתי: אמן הרקוד העברי" (1925), "אברהם סוסקין: אלבום מראות תל אביב" (1926), "הגדה של פסח" (1930) באיור נחום גוטמן ועוד.
הוא השתתף בתערוכה קולוניאלית בפריז (1931), "יריד המזרח" (1932) ועוד.
בית-עבודה לאמנות אינדוסטריאלית חברת העיצוב שהקימו זאב רבן, מאיר גור אריה בשנת 1932, פעלה מקומתו השנייה של בית-הספר ועסקה בעיצוב של מגוון פריטים, החל מעיצוב גרפי ועד למוצרים שונים.
בשנת 1962, בעקבות מחלה, העביר רבן את הבעלות על בית המלאכה לשלמה קדמי, שהעבירו לבניין ברחוב המעלות בירושלים.בני-בצלאל הוצאת ספרים שבראשה עמד יצחק נרקיס והוציאה לאור גלויות וספרים של אמני בצלאל.
בין הספרים: "החלוצים, לקט צלליות גזורות בידי מאיר גור-אריה", תרפ"ה (1924); "על אמנות, אמנים ומבקריהם.
פתגמים ומכתמים (מאת) בוריס שץ, "בני בצלאל", ירושלים, תרפ"ד; ברוך שץ, חייו ויצירתו, "בני בצלאל", ירושלים, תרפ"ה (1925); "חד גדיא" מאת זאב רבן, תרפ"ו; "ארץ ישראל, 10 תמונות, על ידי זאב רבן" (1931); "בראשית, מחזור צלליות גזורות בידי מ.
נרקיס (1939) גלוונופלסטיקה בשנת 1932 הקים שלמה בלנק, כנראה יליד האימפריה הרוסית, בית מלאכה לציפוי מתכות בכסף וזהב וכן "העתקות מנחושת" ב"בצלאל".
גרפיקה בצלאל בית-ההדפוס שפתח אבל פן במתחם "בתי בצלאל" התבסס על מכונת אופסט שרכש בשנת 1921 בווינה, והגיעו לירושלים בדצמבר של אותה שנה.
זית "זית" היה בית-המלאכה הראשון שהוקם בשנת 1913 מחוץ לבצלאל, על ידי אליהו אדם, לאחר סגירת מחלקת המסגרות בבצלאל.
בית המלאכה מוקם במחנה יהודה ועסק עבודות בעץ זית, מסגרות משובצות ובאטיק על עץ.
ב-1916 הוצגו עבודות שלו בניו יורק.
בשנת 1921 השתתף בתערוכת מגדל דוד.י' בן דב.
בצלאל ירושלים בשנת 1912 פתח יעקב בן דב בית הוצאה לאור שעסק בעיקר בהפקת גלויות מנופי הארץ, הכנת שקופיות ל"פנס קסם" וצילום דיוקנאות של ראשי היישוב וצילומי סטודיו.
בין העבודות הראשונות סדרת גלויות שיצר שמואל בן דוד ששלבו תצלומים ואיור.
בסה"כ הפיק בן דב כשמונה מאות גלויות.
תחילה שיווקן באמצעות חברת "הלבנון", ואחר כך באופן עצמאי.
בהוצאה זו אף הוציא שישה אלבומים מנופי ההתיישבות ואת האלבום "הגדודים העבריים בארץ ישראל".
כתר או "קבוצת פועלי בצלאל כתר" בראש הקבוצה ענד יהודה שניאור ובין חבריה חנוך דובנא ויחיא אבישי.
בשנת 1920 הציגה הקבוצה את עבודותיה בתערוכה בלונדון.
מחשבת בית מלאכה של אברהם בר-אדון שעסק ביצירת עבודות מתכת בעבודת דמשק, לצד טכניקות אחרות.
ב-1916 הציג בר-אדון עבודות שלו ושל אליהו אדם בניו יורק.
מנורה (קבוצה) קבוצה בה היו חברים מאיר גור אריה, שמואל פרסוב וזאב רבן.
בין השאר יצרה הקבוצה תבליטים מטרה-קוטה בטכניקה של לחיצה לתבנית, כגון "לוח חד גדיא" (1914).
מנורה (חברה) "מנורה - החברה הארץ-ישראלית הראשונה להוצאת פילם לראינוע" היא חברה שהקים יעקב בן דב להפקת סרטי קולנוע, ושפעלה בין השנים 1917–1933. בן דב הפיק מדי שנה סרט תעודי באורך מלא, המבוסס על "יומנים" שסקרו את תולדות היישוב העברי.
הראשון מהם היה הסרט "יהודה המשוחררת" (1918).
דיווח עיתונאי מציין את השתתפות החברה בתערוכת בצלאל בשנת 1919. מרבדיה / מרבדיה החדשה חברת "מרבדיה" נפתחה בפברואר 1921 בשכונת הבוכרים כחברת מניות בהשקעה אמריקאית.
היא ייצרה שטיחים בטכניקת קשרים מסורתית על גבי נולים ידניים שהועברו אליה ממחלקת השטיחים של "בצלאל" שנסגרה.
דגמים שיוצרו שעוצבו ויוצרו בעבר ב-"בצלאל" כגון "שטיח שיר השירים", "שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל" ואחרים.
בנוסף, ייצרה שטיחים מסורתיים בעיצובים שונים.
יעקב קנטרוביץ', שהיה בעבר מנהל מחלקת השטיחים ב"בצלאל", הפך המנהל האמנותי וח.
בעת פתיחתו הועסקו בו 65 מתלמדות ופועלות צעירות, שהשתכרו 5 לירות בחודש.
חלק גדול מן הפועלות היו יתומות, והאחרות היו בנות מהגרים.
בשנת 1922 הציגה לראשונה את תוצרתה.
בשנת 1923 כבר הייתה החברה בקשיים כספייםבשנת 1924 הוקמה החברה מחדש בשם "מרבדיה החדשה" בעזרת השקעה של אמריקאי מפיטסבורג בשם פרלמן.
"מרבדיה החדשה" הציגה את תוצרתה ב"יריד השלישי למזרח הקרוב בתל אביב" (1926), בתערוכת מלאכות הארץ במגדל דוד (1928), ב-"יריד היובל" (1929) של תל אביב.נצן (קבוצה) קבוצה שעסקה במקשה קמיע חיטוב בשנהב ואבן ונוצר בבית המלאכה של משה מורו שפעל ב"בתי בצלאל".
בין העבודות שיצר "אליעזר ורבקה" ו-"סביבון מעוטר בדימוי יהודה השבויה ויהודה המשוחררת".
בשנת 1921 השתתף בתערוכת המלאכות במגדל דוד.
השנהב ממנו יצר יובא לרושלים דרך איטליה.
לצד מורו פעל גם בית מלאכה של מרדכי אבניאל.
קרמיקה בצלאל בית המלאכה של יעקב איזנברג ידוע בעיקר אריחים המעוטרים ועליהם מוטיבים יהודיים וציוניים.
בין היתר יצר תמונות אריחים ושלטי רחובות על פי עיצובים של אמני בצלאל, כגון "תפילת הדרך" (1925).
בין אלו בולטים האריחים בבית ביאליק, בית ספר אחד העם ועוד.
בנוסף, ייצר בית המלאכה גם חפצים מעוטרים נוספים.רותאלה (שעונים) שווייצרי בשם הנרי ראלסון (Raelson) פתח במאי 1923 בית-מלאכה לשעונים.
בתערוכת בצלאל בשנת 1924 הציג שעונים שהורכבו בירושלים מחלקים שיוצרו בשווייץ.
בין העובדים ידוע תלמיד בצלאל גדליהו ערמוני.
שם בית המלאכה נקרא על שם בנותיו - רות ואלה.
רמון (קבוצה) על חברי הקבוצה נמנו שמואל בן-דוד, ב.
אוראל (פייבלזון), צילה לוי, י.
אוראל (פייבלזון) שושנה בתערוכת תלמידי בצלאל שנת 1918 הוצגו יצירות רקמה ותחרה שנעשו ע"פ עיצוב של מורי בצלאל בבית המלאכה "שושנה", שמוקם ליד שכונת מאה שערים.
ניתן להניח כי הפועלות היו ילדות ונרות צעירות.
בשנת 1921 הוצגו עבודות בתערוכה במגדל דוד.
שנהב (קבוצה) קבוצה בהנהגת מאיר גור אריה שעסקה בפיסול ופתוח בשנהב ואבן, וכן הציעה פיתוחים במתכת לדפוס.
מפויעה ברשימת בתי המלאכה של "בתערוכת בצלאל" בשנת 1918. שרא"ר (קבוצה) קבוצת שרא"ר , ששמה מבוסס על ראשי תיבות של שמות החברים יהודה שניאור, שלמה רבינוביץ, מרדכי אוסונוביץ ודוד ריבקינד, פעלה מ"בתי בצלאל" ועסקה בעבודת פילגרין, מקשה בכסף ונחושת ובאטיק על מתכת.
חלק גדול מעבודותיה, כגון "צלחת המרגלים", התבסס על עיצובים של זאב רבן.
חלק מעבודות הקבוצה בוצעו על ידי צורפים תימנים בביתם.
לפחות בשני מקרים התעוררה בבצלאל אי נוחות כנגד הקבוצה בשימוש בעבודתם של אמנים לא יהודים בייצור החפצים.
תומר או תמר יצירת הדפסים משבלונות על בד.
הפסיקה פעילותה לפני 1918. בין חברי הקבוצה ראובן ליפשיץ (ליף) ודוד ריבקין.
בית מלאכה נוסף לעבודות כאלו היה בבעלות מיכאל פילמוס.
תפאורה ישראל הירשפלד הקים במהלך שנות ה-20 בית-מלאכה לתפאורות.
בית-מלאכה אחר היה של שמואל מלניק.
ארכיון "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", מפוזר בין כמה מוסדות, ובה בית שץ, הארכיון הציוני, האגף לאמנות ותרבות יהודית במוזיאון ישראל, ארכיון עיריית ירושלים, ועוד.
בצלאל אביטון (אביטן) (1941 – 20 בינואר 2021) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בבית"ר ירושלים ובמכבי אנטוורפן.
אביטון היה שחקן מגוון ("כל-בו") ושיחק במספר עמדות (קשר אחורי, בלם ומגן ימני ושמאלי), מתחילת שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-70.
אביטון עלה מהנוער של בית"ר ירושלים בתחילת שנות ה-60. שיחק והצטיין בשורות בית"ר בשנים אלו בהן הייתה בליגה השנייה וניסתה להעפיל לליגה הראשונה ללא הצלחה.
ב-1966/1968 הספיק להשתתף אביטון במשחקי הקבוצה שעלתה בסוף העונה הכפולה לליגה העליונה, אך עוד בתחילתה עזב את בית"ר, והצטרף לאחיו שהשתקע בבלגיה, שיחק בקבוצת "מכבי אנטוורפן" שהתחרתה בליגה ב' החובבנית בבלגיה, ובמקביל הועסק כיהלומן.
במלחמת ששת הימים חזר לארץ והשתתף כלוחם.
באוגוסט 1969 חזר אביטון לישראל לצמיתות והצטרף חזרה לבית"ר ירושלים, שם שיחק עד 1972, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
אביטון היה בבית"ר ירושלים כ-9 עונות, בהן שיחק במדי הקבוצה 121 הופעות וכבש 17 שערים.
לאחר פרישתו, במשך תקופה קצרה ב-1976 שימש אביטון כמנהל קבוצת בית"ר.
בהמשך פתח אביטון חנות מזכרות בהר ציון עם שותפו אליעזר (לייזי) ריבלין, מנהל בית"ר לשעבר, ואחיו של נשיא המדינה לימים ראובן ריבלין, אך הם נאלצו לסגור אותה כשפרצה האינתיפאדה הראשונה.
לאחר מכן היה אביטון יהלומן וחבר בבורסת היהלומים הישראלית.
אביטון נפטר ב-20 בינואר 2021 בגיל 80, ונקבר בהר המנוחות.
"בצורת" הוא דואט ישראלי, שהוציאו הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן יחד עם הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד בשנת 2020. מילות השיר נכתבו על ידי גפן, שהלחין ועיבד את השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-1.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר יצא כמחאה על הפצת השנאה בין דתיים וחילוניים בציבור ובתקשורת, וזכה לסיקור תקשורתי רב, חיובי ושלילי, והגיע למיליון צפיות ביוטיוב תוך חודש מיציאתו.
שבוע לאחר יציאתו, נכנס השיר לפלייליסט של גלגלצ, לראשונה מזה 40 שנות קריירה מוזיקלית של פריד.
השיר זכה לתגובות טובות רבות אך גם לביקורות רבות, כלפי פריד עקב שיתוף הפעולה עם זמר שנודע בעבר בדעותיו נגד הציבור הדתי והחרדי, ועל גפן עקב כך שלא עמד בעקרונותיו כנגד הציבור.
פריד טען שידע על הסיכון בדואט כזה אך היה מוכן לקחת את הסיכון וגפן טען שבסביבתו קיבלו את הדואט באהדה.
בצילו של הלם קרב מוכר גם בשמו המקוצר הלם קרב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1988 שביים יואל שרון.
הסרט נקרא תחילה "בחזרה לחיים" והופק על ידי יעוד לבנון.
צילומי הסרט החלו במרץ 1987. בסרט השתתפו: אשר צרפתי, דן תורג'מן, ענת עצמון, גילי בן אוזיליו, סטניסלב צ'פלין ואמנון ברנזון.
לקראת סיום הפקת הסרט הוחלט לשנות את שמו ל"בצילו של הלם קרב".
הבמאי יוסי זומר החל במקביל לצלם סרט בשם "הלם קרב", לבסוף ויתר זומר על השם בשל יציאתו של סרט זה שנקרא בקיצור "הלם קרב".
סרטו של זומר יצא לאקרנים ב-1989 בשם "רסיסים".
הסרט יצא לאקרנים באפריל 1988.
במהלך צילומי הסרט ענת עצמון ודן תורג'מן התאהבו, וב-1991 השניים נישאו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים בבית חולים צבאי פסיכיאטרי נוצרת חברות בין שני לוחמים הסובלים מהלם קרב, גדעון, מח"ט בצנחנים ואיש משפחה נשוי, ומיכה (בגילומו של דן תורג'מן), סגן במילואים, רווק העובד כצלם אופנה.
במהלך קרב מסוים גדעון ביקש סיוע אווירי אך מטוסי חיל האוויר הרגו בטעות את חיילי החטיבה שלו, ובעקבות זאת הוא מיוסר ברגשי אשמה על החיילים שאיבדו את חייהם.
מיכה צילם את חיילי הנגמ"ש עם היוודע על התחלתה של הפסקת אש, אך ברגע הצילום חטף הנגמ"ש פגיעה ישירה וכל חייליו נהרגו מלבד הנהג אשר נפצע קשות.
שניהם, השונים זה מזה מתחברים על רקע גורלם המשותף.
בצל הסהר והצלב (שם מלא: בצל הסהר והצלב: היהודים בימי הביניים; באנגלית: Under Crescent and Cross) הוא ספר של ההיסטוריון מרק ר.
כהן משנת 1994. הספר ראה אור בעברית בתרגומה של מיכל סלע בשנת 2001, בהוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן.
הספר בוחן את אופי היחסים בין יהודים ומוסלמים בימי הביניים בהשוואה עם מצבם בעולם הנוצרי.
מסקנתו העיקרית של הספר היא כי אף שלא ניתן לתאר יחסים אלה כאוטופיה של אחווה בין-דתית, היחסים בין יהודים ומוסלמים היו הרבה פחות אלימים ולעומתיים מאשר בין יהודים ונוצרים.
במאמר שפרסם בשנת 2009, ובו הרחיב את הדיון אל זמננו, כהן אמר שבספר הוא דבק בסוגיות ההיסטוריוגרפיות וההיסטוריות ביחסים בין מוסלמים ויהודים, במיוחד העדרה של אנטישמיות בעולם המוסלמי בימי הביניים, שבו בזמן שגשגה בעולם הנוצרי.
בשנת 1994 הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריה היסטוריה יהודית.
בשנת 2010 הספר זכה בפרס יצחק גולדציהר מטעם המרכז ללימוד יחסי יהודים-נוצרים-מוסלמים באוניברסיטת מרימאק .
הספר תורגם לעברית, טורקית, גרמנית, ערבית, צרפתית וספרדית.
בצל מטוגן הוא מרכיב המשמש לתיבול מאכלים.
הוא עשוי בצל שנקצץ וטוגן בשומן, טעמו מתקתק ועשיר ומרקמו רך או פריך, בהתאם לצורת ההכנה.
בצל מטוגן מוכן בדרך כלל כחלק ממתכון, לרוב בשלבים מקדימים של הכנתו.
בשלב הראשון הבצל נקצץ, ולאחר מכן מטוגן בשומן.
קיימות דרכים רבות להכנת הבצל, והתוצאות שונות במעט בין דרך לדרך.
פעמים רבות משקפות הדרכים השונות להכנת בצל מטוגן את המטבח ממנו מקור המנה.
קיצוץ הבצל - קיצוץ גס, בינוני, דק ודק מאוד.
סוג השומן בו נעשה שימוש: השומנים הנפוצים הם שמנים צמחיים מזוככים, שמן זית (אופייני למטבחים ים תיכוניים), חמאה (אופייני למטבח הצרפתי), ושומן חזיר (אופייני לצפון ומזרח אירופה).
מידת הטיגון, הקובעת את צבעו של הבצל המטוגן, החל בשקוף, דרך צבע זהוב, ועד לקרמל כהה.
טיגון הבצל עם מעט שמן בכלי פתוח מוביל למרקם רך.
טיגון עמוק מייצר מרקם פריך.
לעיתים מוסיפים לבצל במהלך הטיגון קמח או עמילן תירס.
טכניקה זו מיועדת להסמכה של רטבים או מרקים שהבצל המטוגן חלק מהם.
בצל מטוגן מיוצר גם באופן תעשייתי, וניתן לרכישה במרכולים.
לבצל מטוגן שימושים מגוונים במטבחים רבים.
להלן מספר מאכלים אופייניים בהם נעשה שימוש בבצל מטוגן:
"בצל כפות תמר" הוא שיר עברי שכתב דודו ברק והלחין ועיבד מוני אמריליו בביצוע הזמר עוזי מאירי.
לזמר עוזי מאירי שנמנה עם דור המייסדים של מושב רם און שבחבל תענך היה משק של תרנגולי הודו
כשהוזמן בתחילת שנות השבעים להשתתף
יחד עם עוד זמרים חובבים אנשי ההתיישבות העובדת
לאחר שהתגלה בתוכנית הצטרף ללהקת "שומבצל" ובשנת 1972
הוזמן להשתתף בהפקה מקצועית ראשונה,
שיר השנה היה "היום היום"
שכתב דודו ברק והלחין ועיבד מוני אמריליו.
בשנת 1975 ברק עמד להוציא את אלבום האוסך הראשון שלו
וביקש מאמריליו שילחין שיר חדש
אמריליו שגם עיבד את השיר
בחר במאירי שבשלוש השנים שחלפו
והופיע בפסטיבלים ובתוכניות זמר בטלוויזיה
אולם דווקא השיר החדש, "בצל כפות תמר",
למעין כרטיס הביקור שלו וללהיט הגדול ביותר
"בצל כפות תמר" הוא אחד משני השירים הידועים ביותר
שמוני אמריליו הלחין על הכנרת.
השני הוא נגן לי ירדן.
דודו ברק מספר בין היתר בשיר על רחל המשוררת
במציאות רחל התגוררה בתנאים קשים בצריף בקבוצת כנרת.
השיר נכלל באלבום האוסף של ברק,"דרך ארץ השקד", משנת 1975.
שנתיים לאחר מכן בשנת 1977 כלל אותו עוזי מאירי באלבומו הראשון, "זמר הבאנו", שיצא באותה השנה.
השיר גם הפך לריקוד עם.
השיר נכנס בשנת 1975 למצעד הפזמונים בקול ישראל והגיע למקום העשירי.
בצל התרזה (בחלק מהתרגומים: 'מתחת לעצי התרזה', במקור, מגרמנית של ימי הביניים: Under den Linden) הוא שיר של המשורר הגרמני בן ימי הביניים ולטר פון דר פוגלוויידה.
השיר נחשב לאחד משיאי יצירותיו של ולטר, ובפרט של שירי האהבה שכתב, ושל השירה הגרמנית בתקופתו בכלל.
ארבעת בתי השיר שרדו במלואם בשני מקורות שונים, אך אף אחד מהמקורות הללו אינו כולל לחן לשיר.
יחד עם זאת, מקצב השיר תואם את זה של שיר צרפתי מוקדם יותר ממלחין לא ידוע, וייתכן אפוא כי שני השירים השתמשו באותו הלחן או לחן דומה.
תרגום השיר המלא מאת יורם ברונובסקי:
עם דוד לבי היה לי משכב.
עשבי השדה עם הפרח הרב
הרחק ביער על ראש האמיר
דודי היה שם זה כבר.
יעלוץ בי הלב כי אזכור הדבר.
פרחים אין ספור עלי עטר, עובר ושב
מפני הבושה אין לי מפלט.
אלא לי אלא לו - אך לשנינו בלבד.
בצל סגול (נקרא גם בצל אדום או כחול בחלק ממדינות אירופה) הוא זן סגול של הבצל היבש (שם מדעי: Allium cepa), והוא ירק ממשפחת הנרקיסיים, בעל שורש בגוון אדום-סגול בקליפתו, ולבן-אדמדם בגוף הירק.
הצבע הסגול נוצר עקב הימצאות רמות גבוהות של הפיגמנט אנתוציאנין
הבצל הסגול נוטה להיות מעט גדול יותר ובעל טעם מתוק יותר מבצל לבן או צהוב בגלל רמות נמוכות של חומצה פירובית ותרכובות גופרית.
משמש לרוב כתיבול חי בסלטים, גם בגלל טעמו המתקתק, וגם לגיוון הצבע, וכן משמשים בו לעיתים בטיגון או בגריל כתוספת למזון.
חיי המדף של הבצל הסגול ארוכים יותר ביחס לבצל הלבן.
בצל סגול זמין לאורך כל השנה ועתיר בפלבנואידים וסיבים (בהשוואה לבצל לבן וצהוב).
וכן מכיל רמות גבוהות של נוגד חמצון קוורצטין.
תרכובת שיכולה לסייע בהשמדת תאים סרטניים, וכן יכול לסייע למניעת השמנת יתר ולירידת רמות הסוכר בדם.
בצל סגול חתוך ניתן להשרות במים קרירים לזמן מה, ולאחר הסינון מהמים נחלשת חריפות הבצל.
פליניוס הזקן בספרו Naturalis historia מתייחס לבצל הסגול כתרופה לטיפול בסדרה של מחלות גופניות.
הבצל הסגול מטרופאה , איטליה, (באיטלקית: "Cipolla Rossa di Tropea") גדל בקלבריה שבדרום איטליה, בעבר גדל בכפר קאפו ותיקנו (באיטלקית: "Capo Vaticano"), והתפשט לכל אזור העיר טרופאה.
לבצל זה ניחוח חזק ומתוק יותר והחלק הפנימי עסיסי ולבן יותר מבצל אדום אחר ואפשר להכין ממנו ריבה.
ביולי 2007, האיחוד האירופי רשם מעמד גאוגרפי מוגן על הבצל האדום המיוצר באזור מסוים זה באיטליה.
הבצל הסגול מטורדה , רומניה (ברומנית: "Ceapa de Turda") הוא זן מקומי של בצל אדום בעל טעם קליל מתוק יותר וארומה מיוחדת.
פקעות בצל טורדה שזורות באופן מסורתי בחוטים ארוכים (1–2 מ') למטרות שיווק וניתן למצוא אותן בשווקים המסורתיים בכל רחבי מרכז רומניה.
"טורדה בצל אדום" מוגש בדרך כלל טרי, כסלט או כחלק מסלטים מעורבים ובעיקר כקישוט חובה למרקי השעועית המסורתיים ומעושנים.
בארצות הברית, אחד הזנים הבולטים של בצל סגול גודל בוות'רספילד, קונטיקט, והיה מקור עיקרי לבצל עבור ניו אינגלנד עד סוף המאה ה-19.
בצלאל בורוכוב (נולד ב-23 ביולי 1990) הוא שחקן ישראלי.
בורוכוב נולד ב-1990 בשכונת שפירא בתל אביב.
כשהיה בן שש עברה משפחתו לכפר שלם.
למד בתיכון עירוני א', ואת שירותו הצבאי עשה כמנהל הלשכה של ראש להק כוח האדם בחיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורו למד משחק בניסן נתיב.
בורוכוב זכה במלגת קרן התרבות אמריקה–ישראל למשחק לשנת 2014, וזכה גם בפרס המוזיקה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2017.
שלוש על אחד - גילם את דמותו של יונתן (2004)
שיעור חופשי - גילם את דמותו של שלום (ערוץ הילדים, 2005)
מוקי בוערה - בתפקיד אמיר (2008)
מלחמת 90 הדקות - בתפקיד סמל במחסום (2016)
ישמח חתני - בתפקיד נפתלי (2016)
- בתפקיד עופר (הערוץ הראשון, 2018)
המדובב - בתפקיד חביב נגייב (Yes, 2019)
טהרן - בתפקיד קייסר גורבניפאר (כאן 11, 2020)
דיבוקים - בתפקיד בנצי (Yes, 2020)
שנות ה-90 - בתפקיד שרלי בוקובזה, בעונה השנייה של הסדרה (רשת 13, 2024)
רצים למשנה - בתפקיד מולי, בעונה השישית של הסדרה, ובתפקיד 7בום ו-8בום בעונה השביעית (2024)
שבאבניקים - בתפקיד טרבלסי בעונה השנייה של הסדרה (HOT, 2024)
מעמול - בתפקיד דוקטור שמיטקין (ערוץ מאיר לילדים, 2024)
חוליגנים - בתפקיד ראובן ינקו (כאן 11, 2025)
בורוכוב השתתף גם בכמה פרסומות, ביניהן: קפה טורקי, חיש גד, מנורה מבטחים, ליברה, מארוול ישראל, עולם הקולנוע, ואיזי.
זה הרגע המאושר בחיי (בימוי: שמוליק הדג'ס, תיאטרון נקודה טובה)
חבורת תרי"ג - מופע בין הזמנים (בימוי: קלוד דדיה)
מעשה ניסים (בימוי: חגי לובר, תיאטרון אספקלריא)
חלילה - מחזמר בבימוי יונתן בלומנפלד, תיאטרון החאן
גולדי חזיות - מחזמר בבימוי שירית לי-וייס, זוכה פרס חג המחזמר 2015 בניהולו האומנותי של אורי פסטר.
איפה הכסף (בימוי: אברהם שלום לוי, תיאטרון אספקלריא)
הגשם של סבא אהרון (בימוי: מור פרנק, תיאטרון הקרון)
מישהו בבית - מופע תיאטרון מוזיקלי על פי שירי ביאליק בבימוי עידית הרמן ואריאל ברונז, תיאטרון קליפה בשיתוף בית ביאליק.
Attempts on her life או בעברית: "אן" (בימוי: ג'ייסון דנינו-הולט, תיאטרון תמונע.
אני דניאיל חארמס (בימוי: מרינה בלטוב, תיאטרון הבית).
שחקן יוצר בעבודת הפרפורמנס מתקן 27 בבימוי אריאל ברונז, תיאטרון קליפה בשיתוף בית העיר.
בורוכוב נשוי למורן ואב לבת.
בורוכוב שומר תורה ומצוות ומקפיד על שמירת שבת ובעקבות אמונתו ויתר על תפקידים בתיאטרון.
בצלאל, כתב עת לתרבות חזותית וחומרית הוא כתב עת אקדמי מקוון שפיט שמוציאה המחלקה לתרבות חזותית וחומרית של בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
מתפרסמים בו טקסטים מקוריים בעברית בארבעה מדורים קבועים: "מאמרים", "מסות", "רשימות" ו"בדיונות".
כמו כן מתפרסמים בו תרגומים של טקסטים קנוניים בביקורת התרבות.
קדם לכתב העת 'בצלאל' כתב העת היסטוריה ותיאוריה: הפרוטוקולים.
הגיליון הראשון של כתב העת 'בצלאל' ראה אור באוגוסט 2014. הגיליון הראשון של כתב העת ועד גיליון 9 היו גיליונות נושא, ואילו החל מגיליון 10 הגיליונות פתוחים.
שינוי נוסף שחל בגיליון 10 הוא הצטרפותם של עוזרי עריכה מקרב הסטודנטים בבצלאל למערכת כתב העת.
החל מגיליון 11 העיצוב של כל גיליון מסור בידי סטודנטים מהמחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל.
גיליון 1: "מעבר לאובייקט", אוגוסט 2014. עורכת: דליה מרקוביץ'.
גיליון 2: "על הביקורת", יוני 2015. עורכת: דליה מרקוביץ'.
גיליון 3: "אקטיביזם חזותי", מאי 2016. עורכת: דליה מרקוביץ'.
גיליון 4: "פליטות", יוני 2017. עורך ראשי: אורי ברטל.
גיליון 5: "הדחף אל הסודי", נובמבר 2019. עורך ראשי: אורי ברטל.
גיליון 6: "עיצוב: אמנות היומיום", ינואר 2020. עורך ראשי: אורי ברטל.
גיליון 7: "הפילוסופיות והאמנויות", דצמבר 2022. עורך ראשי: אורי ברטל.
גיליון 8: "השואה כמושג חזותי", יולי 2023. עורך ראשי: אורי ברטל.
גיליון 9: "קוויר", דצמבר 2023. עורך ראשי: אורי ברטל.
אהד זהבי, חוסני אלח'טיב שחאדה, תמר ברגר, דור גז, אורנה גרנות, גל הרץ, דליה מרקוביץ', אורי סוכרי, חגית קיסר.
בצלאל בן-חיים (נולד ב-1967) הוא צלם, אמן ומנחה סדנאות צילום ישראלי.
עבודותיו הוצגו בגלריות ובמוזיאונים בישראל ובעולם, ונרכשו לאוספים רבים.
הוא מתמחה בטכניקות צילום ייחודיות כגון צילום חריר (נקב - pinhole photography) וחשיפות ארוכות.
יצירתו עוסקת בנושאים כמו אור, מסע בזמן, היקום והכוכבים, מיתוסים, אגדות עם, דמויות מיסטיות ותופעות על-טבעיות.
בן-חיים למד צילום במכון האמנות של שיקגו בארצות הברית, בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים בירושלים ובהמדרשה לאמנות בבית ברל.
במהלך השנים פיתח סגנון ייחודי המשלב טכניקות צילום מסורתיות עם גישה אמנותית עכשווית.
בן-חיים יוצר מזה למעלה משני עשורים ומתמקד בחקר האור והשפעתו על הצילום, תוך שימוש בטכניקות ניסיוניות שונות.
עבודותיו המוקדמות עסקו בנופיםֿ אורבניים וטבעיים, בהן חקר את יחסי האור והחומר.
בשנות ה-2000 החל לעסוק בצילום מבוסס זמן, תוך שימוש בחשיפות ארוכות ובצילום סטנוגרפי.
בשנים האחרונות חקר את גבולות הדימוי המצולם דרך שילוב של טכניקות מסורתיות ועיבוד דיגיטלי מתקדם.
במהלך שנת 2023 הציג תערוכה בגלריית בית המשאבות בנווה שאנן בתל אביב, וכן עבודה במסגרת פרויקט "קיר בעיר" בבניין עיריית תל אביב-יפו.
אחת מעבודותיו אף הודפסה על מעטפות הארנונה של העירייה, שנשלחו למאות אלפי תושבים.
לאורך השנים הציג עבודותיו בגלריות ומוזיאונים בארץ ובעולם, וזכה להכרה רחבה בתחום הצילום האמנותי.
2024 - "היומיומי" (עם עלמה שניאור), גלריה אינדי, תל אביב
2023 - "חורים לבנים", פרויקט "קיר בעיר", עיריית תל אביב
2023 - "חור שחור", גלריית בית המשאבות, תל אביב
2021 - "ירחים רבים", גלריה עשוש, צוקים
2021 - "תאחיזה" (עם כרמית חסין), גלריה בנימין, תל אביב
2017 - "עונת החתונות", קפה/גלריה פיצרון, תל אביב
2025 - "נופי הזמן המצטבר", בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
2024 - "הופמנית", גלריה מקום לאמנות, תל אביב
2023 - "שכבות מקבילות", גלריה ביתא, ירושלים
2022 - "מרימים את השאלטר - אמנות רחוב בתל אביב"
2022 - "תוכנית, פעולה", מקום לאמנות, תל אביב
2021 - "אלף מטר", אירוע עירוני בשכונת נווה שאנן, תל אביב
2021 - "עוקף גן שמואל", רטרוספקטיבה לדליה אמוץ, גלריה גן שמואל
2020 - "המולה וזעם: ערב של הקרנות וידאו", מקום לאמנות, תל אביב
2020 - "נוף וקדושה", מלון מצפה הימים
2024 - קרן רבינוביץ' לאמנויות
2022 - משרד התרבות והספורט (הקרן ליוצרים עצמאיים)
1995 - מלגת לימודים מתקדמים מה-British Council
אוסף האמנות הישראלית של כנסת ישראל
אוסף האמנות של בית IBI
מלבד עבודתו כאמן, בן-חיים מנחה סדנאות צילום יצירתי עבור חברות, ארגונים, קבוצות ויחידים.
הסדנאות שלו עוסקות בהיבטים אמנותיים וטכניים של הצילום, במטרה לעורר השראה ולשפר את החשיבה היצירתית של המשתתפים.
בצלם (שם מלא: בְּצֶלֶם - מרכז המידע הישראלי לזכויות האדם בשטחים) היא עמותת שמאל ישראלית שהוקמה בשנת 1989. מאז הקמתו, הארגון מצוי במחלוקת קשה, הנעה בין שבחים עזים לביקורת חריפה.
מטרת העמותה, לפי פרסומיה, היא:
הארגון מציין כי: "מאז הקמתו בשנת 1989, ובמשך למעלה משנות דור, ייחד הארגון את עיקר מאמציו לתיעוד הפרות זכויות האדם על ידי ישראל של פלסטינים בגדה המערבית (כולל במזרח ירושלים) וברצועת עזה.
בצלם פרסם נתונים, עדויות, תיעוד וידאו ודו"חות בנושאים אלה, במטרה לצמצם הפרות אלה."
שמה של העמותה נגזר מהפסוק בספר בראשית: .
סמל העמותה כולל את שמה בצירוף ניקוד וטעמי המקרא, כפי שהם מופיעים בחומשים.
הארגון הוקם כשנה לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
חבר הכנסת דדי צוקר החל לפרסם ביוזמה אישית דפי מידע על פעילות ישראל בשטחים.
בסוף 1988 קיבל צוקר בתיווכו של מייק פזנר, יו"ר Human Rights Watch, תרומה ראשונית של 25,000 דולר מקרן קפלן בארצות הברית להקמת ארגון מסודר.
כנס הייסוד של הארגון, שנקרא תחילה "מרכז המידע הישראלי לזכויות האדם בשטחים", נערך ב-18 בדצמבר 1988. את היוזמה הובילו באותה עת בנוסף לצוקר, חיים אורון, אביגדור פלדמן, ואדי קאופמן.
חברי הכנסת יוסי שריד, עמיר פרץ, חיים רמון, אמנון רובינשטיין ויאיר צבן הצטרפו ליוזמה.
את שם הארגון הציע יוסי שריד, ובראש הארגון עמדו בראשיתו צוקר וזהבה גלאון, אנשי רצ (היום מרצ).
במרץ 1989 נרשם "בצלם" כעמותה.
לצד הארגון הוקמה בשנת 2011 מועצה ציבורית של כ-65 אנשים.
בין החברים במועצה ניתן למנות את סמי מיכאל, דויד גרוסמן, רונית מטלון, דליה רביקוביץ, יורם קניוק, א"ב יהושע, אילנה המרמן, יזהר סמילנסקי, מכרם ח'ורי, אריאל רוזן-צבי, אביגדור פלדמן, דוד ליבאי, חיים גנז, גבריאלה שלו וכן חברי כנסת ממפ"ם ומרצ.
לפי דברים אשר מופיעים באתר "בצלם" חברי המועצה הציבורית מביעים את תמיכתם במאבק למען זכויות האדם, ובפעילות בצלם לקידום השמירה על זכויות האדם בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה.
שנה לאחר הקמתו, בדצמבר 1989, קיבל הארגון את "פרס ג'ימי קרטר לזכויות אדם" מידי נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר.
"בצלם" סבור כי ישיבת אזרחים ישראלים בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים מהווה הפרה מצד ישראל של המשפט הבינלאומי, זאת בשל עמדתו כי האיסור שמטילה אמנת ז'נבה הרביעית על העברה של אזרחי המדינה הכובשת לתוך שטח כבוש (סעיף 49 לאמנה) חל על ישראל.
הארגון מתנגד לסטיית תוואי גדר ההפרדה מהקו הירוק, תוך חדירתה אל שטח הגדה המערבית, וטוען כי יש בכך פגיעה בזכויות האדם של הפלסטינים שנותרו בין הגדר לבין הקו הירוק, ושל פלסטינים שהגדר מפרידה בין בתיהם לבין אדמותיהם החקלאיות.
עוד טוען "בצלם" כי המניעים לקביעת תוואי הגדר הם פוליטיים במהותם, ולא ביטחוניים כפי שממשלת ישראל מציגה.
הארגון מגנה כל פגיעה מכוונת באזרחים, אותה הוא מגדיר כ"הפרה חמורה" של המשפט הבינלאומי וכפשע מלחמה.
הארגון דוחה ניסיונות של דוברים פלסטיניים להצדיק התקפות על מתנחלים, ואף על פי שהוא מסכים עמם כי ההתנחלויות אינן חוקיות, הוא טוען כי אוכלוסייתן היא אוכלוסייה אזרחית מובהקת, הזכאית לכל ההגנות שהמשפט הבינלאומי מעניק לאזרחים.
הארגון מתח ביקורת על השימוש שעשו ארגונים פלסטיניים בקטינים בלחימה, או לשם העברת אמצעי לחימה.
ביוני 2007 האשים "בצלם" את החמאס בפשעי מלחמה כלפי פלסטינים ברצועת עזה, וקרא להנהגתו להעמיד לדין את האחראים לפשעים.
"בצלם" אינו מגנה פגיעות בחיילים או באזרחים ישראלים שניתן לראותם כממלאים תפקיד צבאי או משטרתי, ומתייחס לחיילים ישראלים בדומה למחבלים פלסטינים, אך עם אחריות מוגברת, בשל היותם כוח מאורגן השולט בשטח.
הארגון מחשיב מחבלים פלסטיניים שנהרגו שלא בעת ביצוע פעולת טרור כאזרחים, גם אם הריגתם מתרחשת בסמיכות לפעולת טרור.
יידוי אבנים על ידי פלסטינים, גם כלפי אזרחים ישראלים, אינו מוגדר על ידי "בצלם" כפעילות מלחמתית אלא כמעשה מחאה לגיטימי.
במקביל "בצלם" פועלת לפרסום מקרים של יידוי אבנים של יהודים על פלסטינים.
ביחס לאנשי המשטרה הפלסטינית מטעם חמאס ובפרט בעופרת יצוקה, קובע "בצלם" כי:
הארגון סבור שגם כאשר ארגון טרור מכריז על הרוג כפעיל שלו - אין בכך הוכחה לגבי הגדרת ההרוג, משום שלדברי "בצלם" הארגונים "מנכסים" לעצמם הרוגים מטעמים שונים.
בתגובה לחטיפת גלעד שליט, אמר "בצלם" כי "נסיבות תפיסתו של שליט והדרך שבה הוא מוחזק בידי שוביו, ככל הנראה ברצועת עזה, מצביעות בבירור על היותו בן ערובה", וכן כי "לקיחת בני ערובה נחשבת לפשע מלחמה שכל המעורבים בביצועו נושאים באחריות פלילית אישית.
על הנהגת חמאס חלה חובה לשחרר את שליט לאלתר וללא תנאים".
הארגון הוסיף כי "העובדה שזכותו של שליט לביקורים נשללה, מהווה הפרה בוטה של המשפט הבינלאומי, והיא מטילה צל כבד על טענותיו של חמאס כאילו מצבו של שליט טוב".
ב-2010 עוררה מנהלת אגף המידע של הארגון, ליזי שגיא, סערה כשכתבה בבלוג האישי שלה פוסט, שבו השוותה את ערכי ישראל לערכי הנאציזם, וטענה שישראל גורמת לזוועות מהקשות ביותר של האנושות.
כמו כן קראה ליום הזיכרון "קרקס פורנוגרפי".
בעקבות הביקורת הציבורית על התבטאויותיה, התפטרה שגיא מכל תפקידיה בארגון.
מנכ"ל "בצלם", ג'סיקה מונטל, הביעה זעזוע מדבריה של שגיא ואמרה ש"בצלם" אינו תומך בעמדות שהביעה.
ב-2014, בעקבות מבצע צוק איתן, הוציא "בצלם" הודעה לתקשורת לפיה אין לו אמון ברשויות החוק והחקירה הקיימות של ישראל וצה"ל (בפרט בפרקליטות הצבאית, בפצ"ר וביועץ המשפטי לממשלה), ונימק זאת בניסיון העבר של מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן.
בעקבות מעצרם של פעילי ימין קיצוני בצו מעצר מנהלי פרסם "בצלם" הודעה השוללת אמצעי זה הפוגע קשות בחירותו של אדם, בזמן שלשם הגנה על הפלסטינים ניתן להשתמש באמצעים שגרתיים.
בינואר 2016 פורסם בתוכנית "עובדה" תחקיר המבוסס על צילומים של עמותת "עד כאן – צעירים למען ישראל" המתעד את נסר נוואג'עה, איש השטח של "בצלם" בדרום הר חברון, מעביר למנגנוני הביטחון הפלסטיניים שמות של פלסטינים שמעוניינים למכור אדמות ליהודים, ובכך מעמיד אותם בסכנה של רצח בעינויים.
בתגובה לתחקיר פרסם "בצלם" הודעה שבה אמר כי נוואג'עה נקט באפיק הפעולה הלגיטימי היחיד עבור פלסטינים.
שרת המשפטים איילת שקד גינתה במליאת הכנסת את הארגון, לצד ארגוני שמאל נוספים, בשל חלקם בפרשה.
"בצלם" אינו מגדיר את חמאס כארגון טרור.
בריאיון לשרון גל נמנע מנכ"ל "בצלם" חגי אלעד מלהגדיר את חמאס כארגון טרור ואמר שמדובר רק ב"ארגון פלסטיני חמוש".
דוברת "בצלם" שרית מיכאלי אמרה ששאלה זו נועדה להשמיץ את "בצלם" והסכימה לומר רק שהזרוע הצבאית של חמאס מבצעת מעשי טרור כשהיא מפגיזה אזרחים ישראלים, וכי ארגונה גינה זאת בעבר.
בפברואר 2019 פרסם "בצלם" דו"ח המותח ביקורת על בג"ץ בעניין פסקי דין המאשרים הריסת בתי פלסטינים שנבנו ללא היתר.
בנובמבר 2017, רמזה שרית מיכאלי, רכזת קשרי חוץ של בצלם, כי ישראל אחראית להתעללות מינית בילדים בעזה.
בהתייחסותה לכתבה בהארץ, שבה טען פסיכולוג פלסטיני כי "יותר משליש מהילדים שראיתי במחנה ג'באליה בעזה סיפרו לי שנפגעו מינית" צייצה מיכאלי: "סוגרים שני מיליון איש בכלא גדול למשך עשור, והם יורדים מהפסים.
בינואר 2021 פרסם "בצלם" נייר עמדה בשם "משטר של עליונות יהודית מהים עד הירדן: זהו אפרטהייד", הקובע כי ישראל מנהלת משטר אפרטהייד בכל השטח שבשליטתה, כאשר בכל יחידת שטח העיקרון המארגן הוא קידום והנצחת עליונות היהודים על פני הפלסטינים.
לפי נייר העמדה, ישראל מקדמת עיקרון זה בארבעה תחומים עיקריים, והם קרקע, אזרחות, חופש תנועה והשתתפות פוליטית.
"בצלם" פרסם עשרות דו"חות העוסקים בהפרת זכויות האדם של פלסטינים בשטחים, ובהם דו"חות בנוגע לעינויים, ירי קטלני בידי כוחות הביטחון, הגבלות על תנועה, הפקעת קרקעות, אפליה בתכנון ובנייה במזרח ירושלים, מעצרים מנהליים, ואלימות של מתנחלים.
"בצלם" מפיק סרטי וידאו קצרים העוסקים בנושאים שונים של הפרת זכויות האדם של פלסטינים בשטחים.
הארגון מדווח גם על מקרים שבהם ארגונים ואזרחים פלסטינים פגעו בישראלים, בפלסטינים או באזרחים זרים.
הארגון מפרסם דו"ח שנתי על מספר ההרוגים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומסווג אותם ללוחמים ולמי שלא השתתף בלחימה.
בספטמבר 2009, בעקבות מבצע עופרת יצוקה, הסבירה שרית מיכאלי, דוברת "בצלם", את שיטותיו של הארגון לסווג הרוגים לאזרחים או אנשי חמאס, ואמרה:
עוד מציין "בצלם" כי "בכל מקרה בו קיים ספק בנוגע למעשיו של אדם, יפעל הספק לטובתו והוא ייחשב כאזרח שאסור שיהיה יעד להתקפה".
בספטמבר 2008 פתח הארגון משרד בוושינגטון, לשם מסירת מידע על מצב זכויות האדם בשטחים לממשל האמריקני ולקונגרס.
במאי 2016 הודיע "בצלם" שיפסיק לשתף פעולה עם צה"ל ולשלוח תלונות וחומרים לפרקליטות הצבאית.
הארגון נימק את דבריו במיעוט התלונות שמסתיימות בהרשעה ובכך ששיתוף הפעולה "משרת את המשך הצדקת הכיבוש במקום להוביל לשיפור זכויותיהם של הפלסטינים".
ב-2018, בעקבות אירועי צעדת השיבה הגדולה ב-30 במרץ 2018, שבהם נורו למוות 18 פלסטינים, רובם מחבלים, השיק "בצלם" קמפיין סרבנות שבו קרא לחיילים לסרב פקודה ולא לירות במתפרעים סמוך לגדר הגבול סביב רצועת עזה.
בינואר 2007 החל הארגון בפרויקט "חמושים במצלמות", שבמסגרתו סופקו למעלה מ-100 מצלמות וידאו לפלסטינים באזורים מועדים לעימותים.
הפרויקט נועד לתעד את שגרת החיים והפרת זכויות האדם של פלסטינים, ולאפשר שימוש בחומר המצולם לצורך הגשת תלונות וכבסיס ראייתי.
ב-2008 הוצג הפרויקט בפסטיבל סאנדנס, ב-2009 הוא זכה בפרס "One World Media", וב-2012 זכה בפרס פורום היוצרים הדוקומנטריים בקטגוריה "תעודה חופשית".
מאז תחילת הפרויקט תועדו במסגרתו עשרות מקרים של אלימות מצד חיילי צה"ל ומתנחלים וכמה מהם שודרו בהבלטה בתקשורת הישראלית.
במסגרת הפרויקט תועדה מריבת שכנים בתל רומיידה שבחברון, שבמהלכה נקטה המתנחלת יפעת אלקובי ניבול פה כלפי פלסטינית.
צילום הווידאו פורסם ב-ynet וגרר גינוי חריף מצד ראש הממשלה, אהוד אולמרט, הקמת ועדת שרים בראשות עמיר פרץ וחקירה של אלקובי.
אירוע נוסף שתועד בפרויקט וגרר זעזוע ציבורי וחקירה משטרתית הוא "הפורעים מסוסיא".
באירוע נוסף תועד ירי כדור גומי לעבר כף רגלו של עציר כפות ומכוסה עיניים בכפר נעלין, אשר גרר את העמדתם לדין של החייל היורה ושל מפקד הגדוד שהחזיק את העציר ואשר דבריו לחייל הביאו לירי.
ב-2014 הפיק הארגון את הסרט התיעודי הקצר "אם תחייך העולם יחייך אליך", סרט תיעודי שיתופי שיצרו משפחת אל-חדאד מחברון, איהאב טרביה ויואב גרוס, יוצרי קולנוע ואנשי פרויקט "חמושים במצלמות".
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין, בפסטיבל "הוטדוקס", פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים, וזכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של מילאנו.
הצילום המפורסם ביותר במסגרת זו היה זה שהוביל לפרסום פרשת אלאור אזריה.
ב-24 במרץ 2016 צילם עימאד אבו שמסייה, פעיל הארגון בחברון, את הירי של החייל אזריה במחבל עבד אל-פתאח א-שריף ששכב פצוע על הקרקע לאחר שביצע פיגוע דקירה.
הארגון העביר את הסרטון לכלי התקשורת ובעקבות כך נעצר אזריה, הועמד לדין והורשע בהריגה.
"בצלם" פרסם גם כי לפי עדויות שגבה מתושבי תל-רומיידה, גם המחבל השני שהשתתף בניסיון הפיגוע, רמזי עזיז א-קסראווי תמימי, לא נורה מיד למוות, כפי שנמסר על ידי צה"ל, אלא לאחר ששכב פצוע ניגש לעברו חייל וירה "בראשו או בצווארו שתי יריות מטווח של מטרים ספורים".
בדצמבר 2017 הופץ ברשתות החברתיות באינטרנט סרטון וידאו שצילמו בני משפחת תמימי המתעד את בתם, עאהד, תוקפת במכות ובסטירות חיילי צה"ל שהגיבו באיפוק.
לאחר שהסרטון הפך לוויראלי נחשף כי הצלמים, הוריה של עאהד, היו חברים בפרויקט "חמושים במצלמות".
המשפחה אמרה שקיבלה את המצלמות ואת ההדרכה כיצד לצלם מ"בצלם", והדוד של עאהד, בילאל תמימי, אמר שהמשפחה ו"בצלם" משתפים פעולה דרך איש קשר ברמאללה.
"בצלם" אישר שבני המשפחה התנדבו בארגון, אך לדבריו כבר אין להם קשר אליו.
עם תחילת מבצע צוק איתן, ב-21 ביולי 2014, פנו "בצלם" ועוד תשעה ארגוני זכויות אזרח (בהם האגודה לזכויות האזרח בישראל, יש דין, מחסום Watch ועדאלה) ליועץ המשפטי לממשלה וטענו שיש חשד להפרות חמורות של הדין ההומניטרי הבינלאומי בפעילות צה"ל בעזה.
בצלם ביחד עם מספר ארגוני שמאל פנו ב-22 ביולי 2014 אל מועצת זכויות האדם של האו"ם בבקשה לגנות את הפגיעה הנרחבת באזרחים בעזה וברכושם, ולהקים ועדת חקירה בינלאומית עצמאית לחקירת מבצע צוק איתן בעזה.
דו"חות "בצלם" צוטטו על ידי דו"ח האו"ם על מבצע צוק איתן שהזמינה מועצת זכויות האדם של האו"ם.
באוגוסט 2014 דחה בג"ץ עתירה של "בצלם" נגד רשות השידור, על שזו סירבה לשדר תשדיר של "בצלם" המונה את שמות הילדים הפלסטינים שנהרגו ברצועת עזה במבצע צוק איתן.
בג"ץ נימק את החלטתו בכך שאין מדובר במידע אינפורמטיבי בלבד אלא בעניין פוליטי שאין מקומו בפרסומת.
באוגוסט 2014, במהלך המבצע, הודיע מנכ"ל רשות השירות הלאומי-אזרחי, שר-שלום ג'רבי, על ביטול ההקצאה של מתנדבי שירות ל"בצלם".
ג'רבי נימק זאת בין היתר בכך שהארגון פועל כנגד מדינת ישראל וכנגד חיילי צה"ל בישראל ומחוצה לה ובכך שמנכ"ל הארגון, חגי אלעד, סירב להגדיר את חמאס כארגון טרור.
החלטתו של ג'רבי בוטלה בהוראת המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר.
בספטמבר 2016 פרסם הארגון דו"ח מסכם על מבצע צוק איתן.
על פי הדו"ח כמעט שני שלישים מההרוגים במהלך המבצע היו אזרחים לא-מעורבים, מהם 526 קטינים.
רובם נהרגו כשבתיהם הופצצו מהאוויר, והדבר "מעורר חשדות כבדים כי ישראל הפרה את הוראות המשפט ההומניטרי הבינלאומי".
עוד קובל הארגון על כך שהדרג המדיני והדרג הפיקודי הבכיר בצבא לא נחקרו על ידי אף גוף רשמי, ולא נדרשו לתת דין וחשבון על החלטותיהם.
לדעת הארגון, הפצ"ר הורה לסגור תיקי חקירה בהתבסס על "פרשנות בלתי סבירה של הוראות החוק", וכן "הפצ"ר קבע ב־22 מקרים כי החיילים פעלו כחוק, תוך התבססות על בחינה של כל אירוע כאילו היה מקרה בודד וחריג, במנותק מכל הקשר....
פרשנות זו של הפצ"ר משחררת את כל הגורמים שהיו מעורבים בהתקפות - החל מרה"מ, דרך הפצ"ר עצמו וכלה באדם שירה - מהחובה לעשות כל שביכולתם כדי לצמצם את הפגיעה באזרחים".
בצה"ל אמרו בתגובה לדו"ח כי "הדו"ח לוקה בהטיה קשה ובחוסר מקצועיות...
הדו"ח מתעלם מנתונים וממידע רב שפורסמו על ידי מדינת ישראל מתוך גישה של שקיפות, או מציג מידע זה באופן מסולף.
הדו"ח גם מגלה חוסר הבנה גמור של מציאות הלחימה ברצועת עזה, בצד חוסר מקצועיות וחוסר מומחיות ביחס לפרשנות וליישום דיני הלחימה במציאות זו".
קריאה במועצת הביטחון לפעולה בינלאומית
באוקטובר 2016 קיימה מועצת הביטחון דיון פומבי לא רשמי שנושאו "ההתנחלויות כמכשול לשלום ולפתרון שתי המדינות".
בדיון השתתף גם מנכ"ל "בצלם", חגי אלעד, שמתח ביקורת על מדיניותה של ישראל בשטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים, על מערכת המשפט הישראלית ועל פעולות צה"ל.
אלעד הקרין בדיון סרטונים ואמר: "אני מפציר בכם היום לעשות מעשה.
כל מהלך שאינו מגיע לכדי פעולה בינלאומית נחרצת לא ישיג מאום מלבד לבשר את ראשיתה של המחצית השנייה של המאה הראשונה של הכיבוש.
חמישים שנים של כיבוש "זמני" הם זמן ארוך מדי מכדי שאפילו אדם אחד על פני כדור הארץ יקבל את הסתירה המובנית הזו.
זכויותיהם של הפלסטינים חייבות להתממש.
דבריו עוררו ביקורת בישראל, בין היתר מצדו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שאמר כי יפעל לביטול תקני השירות הלאומי של הארגון על ידי שינוי חוק השירות הלאומי.
מחלקת המדינה האמריקאית אמרה בתגובה כי "ארצות הברית סבורה שממשלות צריכות להגן על חופש הביטוי וליצור אווירה שבה כל הקולות יכולים להישמע." השינוי בחוק עבר בקריאה שלישית במרץ 2017.
יחד עם ארגוני זכויות אדם נוספים הגיש "בצלם" עתירות לבג"ץ נגד התנהלות צה"ל בשטחי יש"ע.
אחת העתירות שהתקבלו קשורה בפרשת הירי בנעלין.
הארגון היה בין העותרים להורות לפרקליט הצבאי הראשי, אביחי מנדלבליט, לתקן את כתב האישום שהוגש נגד מג"ד וחייל בעבירה של התנהגות שאינה הולמת, בעקבות ירי לעבר פלסטיני כפות, ולהמיר את האישום לסעיפים חמורים יותר.
העתירה התקבלה, ובעקבותיה הוגש כתב אישום מתוקן, שהביא להרשעת המג"ד בניסיון לאיומים ולהרשעת החייל בשימוש בלתי חוקי בנשק.
שניהם הורשעו גם בהתנהגות בלתי הולמת.
בשנים שקדמו לאינתיפאדה השנייה העסיקה "בצלם" 18 עובדים.
לאחר מכן גדל מספרם ל-26 עובדים, חלקם במשרד העמותה בירושלים וחלקם כתחקירני שטח.
מנכ"לית העמותה היא יולי נובק, לשכבר מנכ"לית שוברים שתיקה, שהחליפה את חגי אלעד שכיהן בתפקיד 9 שנים.
יושבת ראש ההנהלה היא אורלי נוי.
עם חברי ההנהלה נמנים: דוד זונשיין, עו"ד אליאס ח'ורי ודני רובינשטיין.
בשנים הראשונות לקיום "בצלם" מימנה הקרן החדשה לישראל כ-80% מתקציבו.
"בצלם" ממומן על ידי קרנות ממשלתיות, בהן משרדי החוץ של בריטניה ושל נורווגיה וקרן של האיחוד האירופי שלה תרמו ממשלות שוודיה, הולנד, שווייץ ודנמרק, קרנות פרטיות וארגונים (כגון הקרן החדשה לישראל וקרן פורד) ואנשים פרטיים בישראל ובעולם.
מחזור הפעילות של הארגון ב-2008 עמד על 8.7 מיליון שקל, וזה גם סכום התרומות שהארגון קיבל.
הוצאות הנהלה והוצאות כלליות בשנה זו עמדו על 880 אלף שקל, 10% מהמחזור.
על פי הדוחות הפיננסיים של "בצלם", בשנת 2010 קיבל הארגון תרומות בסך של כ-9 מיליון שקלים, כאשר התורמים העיקריים היו קרן סיגריד ראוזינג (1,689,868 ש"ח), הכנסייה האוונגלית הגרמנית (990,777 ש"ח), הנציבות האירופית (787,661 ש"ח) וגורמים אירופאים נוספים.
יש המערערים על מידת מהימנותם של הנתונים שאותם מספק "בצלם".
אחד הבולטים שבמבקרים הוא יהונתן דחוח-הלוי, שכתב סדרת מאמרים ודו"חות בנושא זה.
עיקר ביקורתו של דחוח-הלוי היא על ליקויים באיסוף המידע, על שיטת סיווג ההרוגים של "בצלם" ועל השמטת פרטי מידע המשפיעים לדעתו באופן מהותי על המשמעויות הנלמדות מהנתונים.
דוגמה לכך היא טענתו אודות נתוני "בצלם" משנת 2007 לפיהם נהרגו בשנה זאת 373 פלסטינים ומהם לפחות 131 (כ-35%) היו "אזרחים אשר לא נטלו חלק בלחימה בעת שנהרגו".
בדו"ח שחיבר דחוח-הלוי, עולה לדבריו, כי למעשה 83.3% מההרוגים בשנה זאת היו "פעילים צבאיים".
שאר ההרוגים בשנה זאת נהרגו לדבריו בעת שביצעו פעילות חשודה, שהו בזירת לחימה בשטח בנוי, שהו בקרבת טרוריסטים או משגרי רקטות וכדומה.
דחוח-הלוי מתח ביקורת גם על פרויקט "חמושים במצלמות" ואמר כי בחלק מהמקרים מדובר בניסיונות מכוונים ליצירת פרובוקציה על ידי הפלסטינים, וש"בצלם" אינו מדייק בתיאור האירועים בקטעים המצולמים שהוא מפיץ לתקשורת, באופן הפוגע בתדמיתה של ישראל.
טענות דומות על מהימנות המידע שמפרסם "בצלם" העלתה גם קרולין גליק, עיתונאית וסגנית העורך בג'רוזלם פוסט.
ביחס לצילומי "בצלם" ופרויקט "חמושים במצלמות" נטען שחלק מן הצילומים הם תוצאה של פרובוקציה מכוונת מצד המצלמים.
במקרה אחר, בספטמבר 2009, טען המזרחן טל פבל כי הרוגים במבצע עופרת יצוקה ש"בצלם" קבע כי לא השתתפו בלחימה, מוצגים במודעות אבל באתרי אינטרנט פלסטיניים כחללי החמאס.
בתגובה הטילה שרית מיכאלי, דוברת "בצלם", ספק במהימנות מקורותיו של פבל וציינה כדוגמה שלושה שמות שלדבריה פבל הציג אותם בטעות כלוחמי חמאס.
לדבריה, "בצלם" אינה מסתפקת במידע אינטרנטי בלבד, כשם שעשה פבל, אלא נעזרת גם בתחקירני שטח ולכן נתוניה עדיפים.
ביקורת מופנית גם לגבי המהימנות של תחקירני "בצלם", רובם פלסטינים החיים ביהודה, שומרון ועזה.
תגובת "בצלם" לפרשה ספגה גם היא ביקורת על חוסר אמינות.
עוד טענה שעלתה בעקבות מבצע צוק איתן היא שתחקירני "בצלם" ברצועת עזה שתחת שלטון חמאס לא חופשיים לחשוף ולבקר הפרות זכויות אדם מצד חמאס מחשש לחייהם.
ליאור אקרמן, לשעבר בכיר בשב"כ (ארגון ש"בצלם" מבקר בחריפות), כתב בשנת 2017 על עדויות ודו"חות "בצלם": "הארגון מציג את פרסומיו ואת העדויות בפורמט רשמי ואף אקדמי לעיתים, המאוגד כדוח מסודר ומחקרי.
ואולם בפועל מדובר בעבודה ברמה חובבנית ביותר, המבוצעת כולה על ידי פלסטינים חסרי הכשרה ייחודית, למען פלסטינים ובמימון פלסטיני או פרו־פלסטיני.
חלק גדול מאותן עדויות ורובן הגדול של טענות בצלם כלפי כוחות הביטחון, נבחנו לעומק בערכאות משפטיות לאורך השנים והוכחו כבלתי אמינות ובלתי מבוססות".
בישראל ומחוצה לה זוכה "בצלם" לאהדה בקרב ארגונים ביקורתיים כלפי מדיניות ישראל בשטחים.
מאידך, לדברי גורמים ישראליים פעילות "בצלם" פוגעת ביכולתה של מערכת הביטחון הישראלית להילחם בטרור.
ב-1 במרץ 1994 ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, אמר בנאום טלוויזיוני בערוץ הראשון: "המשטרה הפלסטינית תילחם בחמאס בלי בצלם, בלי בג"ץ ובלי אמהות נגד שתיקה".
דבריו של רבין הפכו למטבע לשון, "בלי בג"ץ ובלי בצלם".
הביקורת על "בצלם" בחוגי הימין חריפה אף יותר.
בשנת 2011, שר החוץ אביגדור ליברמן האשים את "בצלם" וארגוני שמאל אחרים בהפצת שקרים והכפשת ישראל, ואף טען שהתנהגות זו הופכת אותם ל"סייעני טרור נטו, שכל מטרתם להחליש את צה"ל."
בעקבות מבצע צוק איתן ב-2014 גברה הביקורת הציבורית על "בצלם", שהתבטאה בין השאר בסגירת תערוכת וידאו של "בצלם" בפתח תקווה.
הביקורת בעקבות המבצע התבטאה גם בהחלטה של מנכ"ל רשות השירות האזרחי-לאומי לשלול מ"בצלם" את הזכות ליהנות ממתנדבי שירות לאומי, אשר נפסלה על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר.
במרץ 2017 עוגנה האפשרות לקבל החלטה כזו בחוק שחוקקה הכנסת.הדו"ח שפרסם "בצלם" על המבצע, נתפס בעיני חלקים רחבים של הציבור הישראלי כחד-צדדי ומוטה, ואפילו גובל בהסתה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, וטענת "בצלם" שישראל מבצעת פשעי מלחמה ברצועת עזה, פרסמה גילה אלמגור הודעה בה היא מתנערת מהארגון (שהמשיך להשתמש בשמה גם אחרי שעזבה את המועצה הציבורית שלו) ומגנה אותו.
חודשים ספורים אחרי פרוץ המלחמה התגלעו ויכוחים ואף קרע בתוך צמרת הארגון בעקבות פיטוריו של רועי ילין, פעיל וותיק ואחד מבכירי הארגון.
לפי עדויות אנשים בארגון קיים ויכוח פנימי בין פעילים בו לבין תחקירני שטח פלסטינים, שמציגים קו סובלני יותר כלפי החמאס ומכחישים או מקטינים את הפגיעה באזרחים ישראלים במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר, ואף נקטו בעיצומים בעקבות פרסומי הארגון שהיו לדעתם יותר מדי פרו ישראלים.
ויכוח נוסף קיים בין ילין לבין הקו של מנכ"לית הארגון יולי נובק, שגורסת כי יש להבין את פעילות חמאס כ"התנגדות שאיננה לגיטימית" לאפרטהייד שישראל לכאורה מקיימת מול הפלסטינים, בעוד ילין טוען כי ניתוח פוליטי כזה הוא שגוי, מונע הגנה אוניברסלית על זכויות אדם וגורם לניכור עם פעילי זכויות אדם ישראלים.
לעומת הביקורת בישראל זכה "בצלם" בפרסים מטעם ארגונים ומדינות באירופה ובארצות הברית .
הארגון זכה מספר פעמים בפרסים:
בדצמבר 1989 זכה "בצלם" בפרס קרטר לזכויות האדם.
בשנת 2009 זכה הארגון, יחד עם ארגון אל-חאק, בפרס גזן ההולנדי.
בשנת 2011 זכה הארגון, יחד עם ארגון אל-חאק, בפרס קרן PL הדנית.
בשנת 2014 זכה "בצלם" בפרס סטוקהולם של לשכת עורכי הדין הבינלאומית ולשכת עורכי הדין השוודית.
בדצמבר 2018 הוכרז "בצלם" בצרפת כזוכה, יחד עם ארגון אל-חאק ושלושה ארגונים נוספים, בפרס הרפובליקה הצרפתית לזכויות אדם לשנת 2018. בעקבות מחאה של ממשלת ישראל על הענקת הפרס נעדרה שרת המשפטים מן הטקס, שנערך במשרד המשפטים בפריז.
סרטים של "בצלם" זכו אף הם בפרסים:
בשנת 2009 זכה פרויקט "חמושים במצלמות" בפרס "One World Media".
בשנת 2012 זכה פרויקט "חמושים במצלמות" בפרס פורום היוצרים הדוקומנטריים בקטגוריה "תעודה חופשית".
בשנת 2014 הסרט התיעודי הקצר "אם תחייך העולם יחייך אליך", שהופק על ידי "בצלם", זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של מילאנו.
בצלאל נרקיס (14 בדצמבר 1926 – 27 ביוני 2008) היה חוקר והיסטוריון אמנות ישראלי, מגדולי המומחים לתולדות האמנות היהודית ותולדות איורי כתבי היד העבריים.
נולד בירושלים לנסיה ולמרדכי נרקיס, שהיה מנהל בית הנכות בצלאל.
למד באוניברסיטה העברית היסטוריה יהודית וכללית וספרות עברית.
במהלך מלחמת העצמאות, שירת בפלמ"ח במערכה על ירושלים, ונפצע פעמיים.
היה חבר באיגוד הקומוניסטים העבריים, בראשו עמד שמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה יהודית).
בשנת 1949, נשלח על ידי האיגוד להשתתף בשוד בנק פועלי אגודת ישראל בירושלים ונתפס לאחר מספר חודשים, אך נדון לשנת מאסר אחת בלבד תוך המלצה לחנינה, בשל גילו הצעיר ועברו במלחמת העצמאות.
הנשיא חיים ויצמן השתמש בסמכותו לראשונה, וקיצר את מאסרו לארבעה חודשים.
המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת לונדון, בתולדות האמנות.