tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבי אלעזר (הירש לָזָר) הלוי טֶלֶר (בכתיב היידי: טעללער; בלועזית: Hirsch Lasar Teller; 18 ביולי 1840 (י"ז בתמוז ת"ר) – 1914 או 1920) היה מחנך, סופר ומשורר, עיתונאי ומתרגם עברי; עורך כתב העת הפדגוגי העברי הראשון, "איתנים".
הירש לזר טלר נולד בקיץ 1840 בעיירה זלוטשוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנו של הרב יהודה הלוי טלר, חסיד סדיגורה, ואחיו הצעיר של ישראל טלר (לימים מורה וסופר עברי, מאנשי העלייה הראשונה).
קיבל חינוך מסורתי, אך הושפע בכיוון ההשכלה על ידי אחיו ישראל.
משנת 1866 ועד 1886 היה מורה בבתי ספר יהודיים בבוטושאן, שברומניה, ומשנת 1892, לאחר שנוסדו בגליציה בתי הספר של קרן הברון הירש, היה מורה בעיר בוריסלב.
משם עבר לבית הספר בשומורזאני, ושם עסק בהוראה עד פטירתו.
ברומניה היה חבר פעיל בתנועת חיבת ציון, ועם שובו לגליציה הפך למנהיג התנועה שם.
החל בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 פרסם שירים, תרגומים של שירים וסיפורים.
בתחילת 1882 ייסד ברומניה את הירחון "האור" בבוטושאן, יחד עם דוד ישעיהו זילברבוש.
את העיתון פתח בשיר "שוּבָה ישראל", שבו תקף את המשכילים המתכחשים ליהדותם, מבקשים להתבולל ולועגים ללאומיות היהודית ולשפה העברית.
תעודת ישראל: הגיוני רוחי ביום נתן שווי המשפט לאחינו יהודי רומעניען סערביען ובולגאריען בהשתדלות כי"ח.
לשון למודים: כללים קצרים בארח שיר בדקדוק ומשפט נקדותיה וערך מלותיה מחברת ראשונה חלק הנקוד, פשמישל: במנזר היוני הנוצרי, 1884 (ספר כללי דקדוק בחרוזים)
בן פרת יוסף: מחברת שירי תפארת הושרו מאת משוררי גליציה ביום הופיע רודאלף יורש העצר בקרית לבוב (נאספו על ידי טלר), לבוב: (דפוס A.
מו"ה עמנואל פ' ויניציאני בלוית ד"ר משה פריעדלענדר ומו"ה ביגארד במלאכות ...
לראות את עני אחיהם, דרוהוביץ': דפוס א"ח זופניק, תרמ"ח 1888.
שם עולם: אלה תולדות הרב ישכר בעריש לעווענשטיין דרשן בקרית לבוב, עם תמונתו, קרקוב: דפוס י' פישער, תרמ"ט 1889.
שפתי רננות: אספת שירים ושרי זמרה שומים בפי תלמידי בית הספר מושרים במקהלות עם נספח לישרים תהלה, דרוהוביץ': זופניק, תרנ"ב 1892.
מסתרים: ספור, דרוהוביץ': דפוס א"ה זופניק, תרנ"ד 1894
צל ואור: (אל המורים העברים בבתי הספר להבארון הירש בגאליציה), קרקוב: חמו"ל, 1894.
שמעו נא המורים : דבר בעתו למורי תורה בבתי הספר אשר לבארון הירש בארצות גליציה ובוקובינה, קאלאמע : בית מערכת העם, תרנ"ו 1896
נחלת אבות, דרוהוביץ': דפוס זופניק, תרנ"ז 1897.
קול אלהים: הגות לב בעשרת הדברים, בו: שירים, ספורים, הגדות והגיונות למקרא שעשועים בשני לוחות, דרוהוביץ': א"ה זופניק, תרנ"ז 1897.
שיחה בישיבה של מעלה: חזיון בליל התקדש חג היובל לכבוד הרב החכם, זקן חכמי דורינו איש חיל רב פעלים דורש טוב לעמו מר משה פרופ' ד"ר לאצארוס, דרוהוביץ': הוצאה לינדנבוים, 1900.
ציונה: שיר ציון בשנת הכנסייה החמישית בקרית בזל, דרוהוביץ': זופניק, תרס"ב 1902.
אחרתי לבוא: תוצאות מספר יומי של תלמיד אחד, לבוב: יחד שבטי ישראל, תרס"ה 1905.
הד העם: קבץ שירים שונים לזמרה ולהקראה : אנחות ושמחות, פשמישל – דרוהוביץ': דפוס א"ה זופניק, תרע"ג 1913.
גוטהולד אפרים לסינג, היהודים : מחזה שעשועים במערכה אחת ושלשה ועשרים מחזות, וויען : דפוס בראג, תרמ"א 1881
לודוויג פיליפסון, קשר בן נתניה : חזות קשה בדברי הימים לבני ישראל, בבוא צר ואויב בשערי ירושלים והחריבו מקום מקדשנו הראשון, קראקא : בהוצאות המתרגם : דפוס י' פישר, תרמ"ח.
צבי (צביקה) אקשטיין (נולד ב-9 באפריל 1949) הוא פרופסור מן המניין, לשעבר דיקן בית ספר לכלכלה, וראש מכון אהרן למדיניות כלכלית באוניברסיטת רייכמן.
הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת תל אביב ע"ש איתן ברגלס.
מופקד הקתדרה ע"ש ג'ודית וויליאם בולינג'ה בבית ספר למנהל עסקים וורטון, אוניברסיטת פנסילבניה.
נושא הרצאת וולרס-באולי (The Walras-Bowley Lecture) לשנת 2008 ועמית החברה האקונומטרית.
אקשטיין נולד ברמת גן ועבר עם אמו לקיבוץ יקום, בו גדל עד אחרי צבא.
בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב (1974).
עשה דוקטורט באוניברסיטת מינסוטה, ארצות הברית (1976–1980), בה זכה במלגת קורדה, קיבל את התואר דוקטור בשנת 1981. נושא עבודת הדוקטורט היה: "מודלים של ציפיות רציונליות של הצע מוצרי חקלאות; המקרה המצרי." מנחיו לדוקטורט היו הפרופסורים אן קרוגר, כריסטופר סימס ותומאס סרג'נט.
עבד כ-Assistant Professor במחלקה לכלכלה ובמכון לצמיחה כלכלית באוניברסיטת ייל (1980–1984).
ב-1983 מונה למרצה בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטה תל אביב, מונה למרצה בכיר עם קביעות ב-1985, לפרופסור חבר ב-1989 ולפרופסור מן המניין ב-1999. עמד בראש בית הספר לכלכלה ע"ש איתן ברגלס (1999–2001).
היה פרופסור חבר אורח במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת קרנגי מלון (1986–1987), פרופסור חבר אורח במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת פיטסבורג (1987–1988).
כיהן כפרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת בוסטון (1989–2001) ובמחלקה לכלכלה של אוניברסיטת מינסוטה (2001–2006).
זכה שבע פעמים במענקי מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (ארצות הברית), שלוש פעמים במענקי מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (ישראל), במענק מחקר מטעם המכון הלאומי לבריאות הילד והתפתחות אנושית, במענק מחקר מטעם הקרן הגרמנית-ישראלית למחקר ופיתוח מדעי, במענק מחקר מטעם קרן המדע הדו-מדינתית עם ארצות הברית.
ב-19 ביוני 2008 נשא צבי אקשטיין את הרצאת וולרס-באולי (The Walras-Bowley Lecture), בכנס החברה האקונומטרית של צפון אמריקה.
זו הרצאה שנתית שניתנת על ידי כלכלן אירופאי נבחר ונושא הרצאתו, שהוגשה ביחד עם אסנת ליפשיץ, היה "Dynamic Female Labor Supply".
החל מינואר 2011 מכהן כדיקן מייסד של בית ספר לכלכלה באוניברסיטת רייכמן והחל משנת 2014 מכהן גם כדיקן בית ספר אריסון למנהל עסקים וכראש מכון אהרן למדיניות כלכלית באוניברסיטה, היה במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
החל משנת 1981 הוא חבר החברה האקונומטרית ואגודת הכלכלה האמריקאית.
מאז שנת 1997 עמית מחקר ב-CEPR) Center for Economic and Policy Research) המרכז למחקר מדיניות כלכלית.
מאז שנת 1998 עמית מחקר ב-IZA Institute for the Study of Labor), המכון למחקר העבודה.
בשנת 2000 נבחר לעמית החברה האקונומטרית (Econometric Society).
צבי אקשטיין נשוי להדסה מאז שנת 1975 ולהם שלושה ילדים.
אקשטיין כיהן כיושב ראש ועדת ההשקעות ומנהל קרנות להק של בנק הפועלים, ישראל (1992–1993).
כיהן כדירקטור מטעם הציבור במי עדן (1997-1992).
מונה בידי השר לקליטת העלייה יאיר צבן ליושב ראש הוועדה המקצועית ל"קידום התעסוקה של מהנדסים ומומחים אחרים מבין המהגרים על מנת לקדם את השימוש בהון האנושי של גל המהגרים האחרון" (1994–1995).
כיהן כיושב ראש ועדת ההשקעות ומנהל קופות הגמל בבנק מרכנתיל דיסקונט (1993–1998, 2002–2006).
היה חבר הוועדה הממשלתית בנושא שכר המינימום (2000).
כיהן כיושב ראש ועדת ההשקעות ומנהל קופות הגמל בבנק לאומי לישראל (1998–2001).
מונה בידי שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט לחבר הוועדה הציבורית לתיקון חוק ההגבלים העסקיים (2005).
באותה שנה מונה בידי שר הביטחון שאול מופז לחבר הוועדה הציבורית לקיצור שירות החובה בצה"ל.
כיהן כיועץ לפדרל ריזרב במיניאפוליס (2006-2001).
עמד בראש ועדות ממשלתיות בנושאים של עובדים זרים, עובדים בחקלאות ועובדים פלסטינים בישראל במשך היותו המשנה לנגיד בנק ישראל.
כמו כן עמד בראש הוועדה שמונתה על ידי שר התמ"ת ושהתוותה את מדיניות התעסוקה לטווח הארוך בישראל (2010–2011).
עמד בראש שתי ועדות בנושא ההייטק – האחת במשרד המדען הראשי והשנייה מטעם שר המדע, הטכנולוגיה והחלל יעקב פרי (2013–2014).
הוא עמד בראש ועדת תעסוקה 2030.
אקשטיין כיהן כמשנה לנגיד בנק ישראל סטנלי פישר (2006–2011).
במסגרת עבודתו הוביל את תהליך הסליקה של Repo (מכשיר פיננסי שבו ניתן לקבל מזומן כנגד שווה ערך של איגרות חוב ולהפך), ויצר את התשתית הרגולטיבית המתאימה לשוק ה-Repo בישראל.
הקים את פורום שוק ההון במשותף עם החשב הכללי באוצר ועמד בראש צוות בין-משרדי שיצר תשתית רגולטיבית וחקיקה לאיגוח תזרימים פיננסים בישראל.
היה אחראי על הקמת החטיבה לסטטיסטיקה, אחראי על הקמה ותפקוד חטיבת השווקים, נטל חלק בהחלטות בדיוני הצוות המצומצם על גובה הריבית ולקח חלק בהחלטות על ההתערבות בשוק המט"ח ממרץ 2008.
המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים 70–1492
הספר נכתב יחד עם פרופ' מריסטלה בוטיצ'יני, מנהלת מכון גספריני למחקר כלכלי (IGIER) באוניברסיטת בּוֹקוֹני שבמילאנו.
הוא ראה אור לראשונה בשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2012. תורגם לאיטלקית ולעברית – יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב בשנת 2013.
הספר דן בשלושה היבטים כלכליים של היהודים, מחורבן בית שני ועד גירוש ספרד – המעבר מחקלאות לעבודה במסחר וביתר המקצועות העירוניים, יצירת התפוצה היהודית, וירידת האוכלוסייה היהודית במיוחד לאחר חורבן בית שני ועד המאה ה-7.
הגירה וניידות בשוק העבודה הישראלי, 1990 עד 2009
במהלך העשור האחרון של המאה עשרים, ישראל קלטה כ-900,000 מהגרים ממדינות ברית המועצות לשעבר, כמות שהייתה שווה לכ-20% מאוכלוסייתה של ישראל.
אחוז ניכר המהגרים החדשים שהיו בגיל העבודה היו בוגרי אוניברסיטה ועתירי ניסיון.
בהגיעם לישראל הם זכו לחבילת הטבות שכללה סיוע בשכר דירה, קורסים בלימוד עברית והכשרה מקצועית.
פרק זמן זה מהווה ניסוי טבעי לבחינת תוצאותיה של הגירה גדולה, השופעת בעובדים מיומנים.
הספר מציג ניתוח פרטני של התהליך ההדרגתי של השדרוג התעסוקתי של המהגרים ושל העלייה בשכר שנלוותה לכך.
בהתבסס על הניתוח שלהם, המחברים מסיקים שלמרות שחלק גדול מגל ההגירה היה בלתי צפוי, הם יכלו להשתלב בשוק העבודה המקומי בלי שום השפעה שלילית ארוכת טווח על הישראלים הוותיקים.
התמורה להשקעה בהון אנושי מקומי (שפה ומקצוע התואם כישורים) היא גבוהה מאוד.
יחד עם זאת, היא נמשכת על פני תקופה של כחמש עד שבע שנים בממוצע.
הספר ראה אור בהוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בשנת 2012, והוא נכתב ביחד עם ד"ר שרית כהן-גולדנר ופרופ' יורם וייס
המיתון הגדול: לקחים לבנקאים בכירים
הספר בוחן את התפקיד המרכזי שמילאו בנקים גדולים במשבר הסאבפריים והתפקיד שהם יכולים למלא במניעת או בהכנה לקראת משברים עתידיים.
המחברים מתמקדים במדיניות מוניטרית, שדה חדש של macroprudential policy, ובסוגיות של שערי החליפין, זרימת הון, בנקאות ושווקים פיננסיים.
הם בוחנים את ניסיונן של כלכלות מתפתחות ומפותחות כאחת, ומנסים לשער למה חלקן, למשל ישראל ואוסטרליה, סבלו קלות מהמשבר, בעוד אחרות, למשל אירלנד – סבלו ממשבר פיננסי קשה.
אקשטיין ערך את הספר ביחד עם קובי ברוידא, פרופ' סטנלי פישר וד"ר קרנית פלוג.
גדילתן של ערים: תאוריה ועדויות מצרפת ויפן
האוכלוסייה היחסית של ארבעים האזורים האורבניים המובילים של צרפת ויפן נותרה קבועה במהלך תקופות התיעוש והעיור של ארצות אלו.
המחברים הראו שלערים גדולות יותר יהיו רמות גבוהות יותר של הון אנושי, דמי שכירות גבוהים יותר ושכר גבוה יותר בממוצע לעובד.
במאמר מוצגת התופעה של גידול מקביל של ערים, של שמירה על גודל יחסי קבוע של הערים הגדולות, ושל היעדר תוספת של ערים חדשות או התרסקות של ערים ישנות במשך התהליך הגדול של עיור המתלווה לתהליך של צמיחה כלכלית.
המאמר נכתב במשותף עם פרופ' ג'ונתן איטון מאוניברסיטת בראון.
למה נוער נושר מבית ספר תיכון: השפעותיהן של העדפות, הזדמנויות ויכולות
המחברים פיתחו מודל המנתח את השפעת הלימודים בתיכון על החלטות הנוגעות לתעסוקה בזמן הלימודים, להישגים ולהחלטה לסיים את לימודי התיכון ללא תעודת גמר.
אמידת המודל הראתה שנוער שנושר מתיכון הוא בעל מאפיינים שונים מאלה שמסיימים תיכון – הם בעלי יכולות נמוכות יותר בבית הספר או בעלי מוטיבציה נמוכה יותר, יש להם ציפיות נמוכות יותר באשר לתגמולים שיזכו להם לאחר סיום הלימודים, והם שמים דגש רב יותר על תרבות הפנאי ופחות על הנוכחות בלימודים.
המאמר נכתב ביחד עם פרופ' קנט וו.
וולפין מאוניברסיטת רייס ביוסטון בארצות הברית.
ההשתתפות בכוח העבודה של נשים נשואות וניסיון עבודה בבחירה אנדוגנית
המחברים הראו שההחלטה אם לעבוד אם לאו מושפעת מהתשואה על הניסיון.
לכן אישה שרכשה ניסיון עבודה בגיל צעיר – מנצלת זאת בגיל מבוגר יותר.
בצורה כזו נשים בעלות השכלה מקבלות שכר גבוה יותר ורוכשות ניסיון נוסף.
בנוסף לכך המחברים מצאו שככל שיש יותר ילדים קטנים וככל שמשכורתו של הבעל גבוהה יותר, פוחתת באופן ניכר השתתפותה של האישה בכוח העבודה, בעוד שלהשכלה רבה יותר יש השפעה חיובית על ההשתתפות בעבודה.
חוק חינוך חובה והשפעתו על צמיחה, התפלגות ההכנסות ורווחה
במאמר המחברים משתמשים במודל הדורות החופפים בשיקלול המרכיבים של הון ייצור והון אנושי, כגורמים המשפיעים על איכות העבודה.
בכל דור הורים משקיעים בחינוך ילדיהם אך מתעלמים מההשפעות החיצוניות של החינוך על התפוקה הנצברת.
ממשלה מתערבת במתן חינוך חובה מגבירה את הצמיחה הכלכלית, בעוד התפלגות ההכנסה הבין-דורית נעשית שוויונית יותר.
בנוסף לכך, בטווח הארוך, רוב הפרטים בכל דור הם במצב טוב יותר בשל חינוך חובה.
המאמר נכתב ביחד עם פרופ' יצחק זילכה מאוניברסיטת ת"א.
משך החיפוש של עבודה לאחר סיום לימודים: הערכה על בסיס Search-Matching Model
המאמר חוקר את התכונות של ההתפלגות ההדדית של פרק הזמן של חיפוש עבודה ראשונה במשרה מלאה בתום הלימודים, ושל השכר שניתן לעבודה זו, במסגרת המודל התאורטי search-matching-bargaining.
אמידה של מודל חיפוש בשווי משקל מנתוני פנל על פרטים
במאמר זה אקשטיין ווולפין אומדים מודל של חיפוש עבודה בשווי משקל תוך שימוש בנתוני פנל.
זו העבודה הראשונה שאמדה מודל של משחקים מסוג נאש על בסיס נתונים של פרטים כאשר השכר נפתר אנדוגנית.
הממצא המרכזי הוא שמודל מסוג זה לא נותן מענה למידת הפיזור של שכר בין פרטים עם רקע מקצועי והון אנושי זהה.
לכן, יש לאפשר במודלים קיומן של חברות עם פריון שונה לעובדים עם הון אנושי זהה.
תוצאות מקרו-כלכליות של טרור: התאוריה וחקר מקרה של ישראל
המאמר נכתב ב-2004 ומנתח את השפעת הטרור על הכלכלה הישראלית בשנים שקדמו לו ובמיוחד בתקופת האינתיפאדה השנייה.
המחקר מאפשר להבין את השינויים במגמה ובמחזור העסקים של הכלכלה הישראלית.
ההערכות מראות שטרור גורם להפחתת ההכנסה והצריכה לטווח הארוך.
במאמר נטען שאם הטרור יימשך, ומחיר הדמים שהוא יגבה יהיה באותו שיעור כמו מוות מתאונות דרכים, ניתן לצפות שתהיה הפחתה בצריכה לנפש בכ-5% ב-2004. המחברים העריכו שאם ישראל לא הייתה סובלת מטרור במהלך שְלוש השנים הקודמות לפרסום המאמר, התוצר לנפש ב-2004 היה גבוה ב-10% יותר מכפי שהיה בפועל.
המאמר נכתב ביחד עם פרופ' דניאל צידון.
אקשטיין הראה שעצירת האינפלציה בישראל נעשתה בעיקר על ידי כתוצאה של חיסול הגירעון בתקציב הממשלה אשר מומן לפני כן באמצעות הדפסת כסף.
זאת עם מחיר אפסי בתעסוקה אך עם תועלת גדולה כתוצאה של ירידת האינפלציה וצמצום הנזק שהיא גורמת לתועלות הפרטים במשק.
מודל ציפיות רציונליות של הצע מוצרים חקלאיים
המאמר דן בחקלאות המצרית מראשית המאה העשרים ועד לשנת 1968. קיימת תופעה של מחזוריות בענפי החקלאות (תופעת העכביש).
כשהמחיר עולה – התפוקה עולה יותר מהרגיל, וכשהמחיר יורד – התפוקה יורדת יותר מהרגיל.
הספרות הכלכלית נהגה להתייחס לכך כאל חוסר רציונליות של החקלאים.
אקשטיין הראה שניתן לייחס זאת למחזור הזרעים.
כשהמחיר עולה מגדילים את התפוקה יותר מהרגיל כדי להגדיל את הרווח.
הדבר גורם לירידה בפריון הקרקע, כי משתמשים באותה הקרקע לאותו גידול ואחר-כך מקטינים את התפוקה, כשלמעשה זוהי תופעה נורמלית ורציונלית.
צבי (השיק) באומינגר (1919 קרקוב, פולין - פברואר 1943 קרקוב) חבר תנועת "השומר הצעיר", מפקד מחתרת "איסקרא" (הניצוץ) ומראשי המחתרת היהודית המאוחדת בקרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
נהרג במהלך ניסיונם של הגרמנים ללוכדו.
צבי באומינגר נולד ב-1919 בקרקוב שבפולין בשם השיק (Heshek) להוריו תהילה ושמעון באומינגר (האב שמעון היה ממנהיגי תנועת המזרחי בקרקוב).
בילדותו למד ב"חדר עברי" (שאביו היה ממייסדיו) שם ספג חינוך דתי-ציוני.
עם סיום בית הספר היסודי המשיך בגימנסיה העברית שבעיר.
בילדותו הצטרף לתנועת השומר הדתי אך ב-1933, כשהוא בן 15, הצטרף לתנועת השומר הצעיר וגילה שם סימני מנהיגות ומונה ב-1938 לראש קן התנועה בעיר.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס באומינגר לצבא הפולני ובמהלך הקרבות בספטמבר 1939 נפל בשבי הגרמני.
לאחר זמן מה שוחרר עם שאר החיילים הפולנים ועבר ללבוב שבשטח הרוסי.
בהמשך עבר לעיר סטניסלבוב (ששמה שונה אחרי המלחמה לאיוונו-פרנקיבסק) שם הסכים להצעת השלטונות הרוסים לקבל אזרחות רוסית.
כשהחלה פלישת הגרמנים לברית-המועצות, ב-1941, גויס באומינגר לצבא הרוסי ובקרב ליד העיר חרקוב באוקטובר 1941 נפל בשבי הגרמני.
כשראה שהגרמנים מחסלים שבויים יהודים התחפש לאיכר אוקראיני, ברח מהשבי ונדד ללבוב.
בעיר הצליח לקבל מאנשי "השומר הצעיר" ניירות אריים מזויפים, ערק מהצבא הרוסי, והגיע בעזרתם, בתחילת 1942, בחזרה לקרקוב.
בשובו לעיר הולדתו פגש חבר ילדות, סלק שיין, שעזר לו להתקבל לעבודה במוסך רכב גרמני.
במקביל נפגש עם חבריו מהתנועה ועם מנהיגי תנועת עקיבא וחשף בפניהם את הידוע לו על מעשי הרצח שביצעו הגרמנים ביהודי מזרח גליציה ואוקראינה.
החליט להקים בקרקוב מחתרת בשם "איסקרא" (הניצוץ) שתהייה מבוססת על חניכי "השומר הצעיר" כשבמקביל הקימה תנועת "עקיבא" מחתרת בשם "החלוץ הלוחם".
מחתרת "איסקרא" שייסד באומינגר הוקמה במאי 1942 והנהגתה כללה את:
גולה מירה – אחראית על הקשר עם המחתרת הקומוניסטית הפולנית (הפ.פ.ר) וכן פרסומים.
ליבק הפנר - קשר המפקדה.
בתחילה מנתה המחתרת כ-25 איש אך בהמשך גדלה עד 40 איש בעקבות הצטרפות חברים.
העקרונות עליהם באומינגר ביסס את המחתרת היו:
קו אידאולוגי פחות ציוני ויותר קומוניסטי.
נקמה בגרמנים על מעשיהם (בניגוד למחתרת "החלוץ הלוחם" שניסתה בשלבים הראשונים לשמור על הרעיונות ההומניים חברתיים של תנועת "עקיבא")
פעילות יזומה מחוץ לגטו באזור ה"ארי" (בניגוד למחתרת "החלוץ הלוחם" שהחלה דרכה בגטו).
בעזרתה של גולה מירה יצרה המחתרת קשר עם המפלגה הקומוניסטית הפולנית (פ.פ.ק) והזרוע הצבאית שלה ה"ארמייה לודובה" (צבא העם) על מנת להשיג נשק ועזרה ארגונית.
מהקמתה עד לאוקטובר אותה שנה פעלו המחתרות באופן עצמאי כשבאומינגר מוליך את "איסקרא" לפעולות קטנות נגד הגרמנים שכללו בעיקר פגיעה בחיילים שהלכו בעיר בגפם (ולקיחת נשקם) ופגיעה באתרים ששימשו את המאמץ המלחמתי הגרמני (מפעלים, מחסנים, תחנות דלק, מוסכים ועוד).
ביוני ובאוקטובר חוו היהודים שתי אקציות גדולות שבמהלכן נשלחו אלפי יהודים למחנות בלז'ץ ואושוויץ.
אירועים אלו שכנעו את באומינגר שיש לשאוף לפעולות יותר משמעותיות ולשם כך יש לשלב כוחות עם מחתרת "החלוץ הלוחם" וכך באוקטובר 1942 הוקמה מפקדה משותפת לשני הארגונים שכללה את:
אהרון (דולק) ליבסקינד מ"החלוץ הלוחם".
אברהם (לאבאן) לייבוביץ מ"החלוץ הלוחם".
שמשון (שימק) דרנגר מ"החלוץ הלוחם".
הכוחות המשותפים איפשרו הרחבת הפעולות כששיאן היה ב-22 בדצמבר 1942 כשרוב אנשי המחתרת המאוחדת פעלו נגד הגרמנים במספר רב של מוקדים בקרקוב.
הפעולה המשמעותית ביותר באותו ערב הייתה ב"קפה ציגנריה" שם נפגעו מספר רב של גרמנים.
פעולה זו הביאה את הגרמנים להחלטה על חיסול המחתרת והחל מיום הפעולה על לחיסול הגטו ב-1943 רדף הגסטאפו אחרי אנשי המחתרת.
באומינגר שהצליח לחמוק הסתתר בדירת מסתור באזור הארי וניסה לקיים את המחתרת בעזרת האנשים שנותרו בחיים אולם ב-1 במרץ 1943 התגלה מקום מחבואו והוא נהרג בקרב נגד הגרמנים.
בתקופת המלחמה נרצחו הוריו של באומינגר וכן אחותו מלכה כשאחיו אריה באומינגר ואחותו סטפניה ניצלו.
אריה, שעלה ארצה, הקדיש את חייו לתיעוד השואה כשבמיוחד התמקד בקרקוב.
ב-18 במאי 1945 העניק צבא פולין את "העיטור הגבוה לגבורה, עוז רוח והעזה" (צלב גרונבלד) לצבי באומינגר, אהרון ליבסקינד ולגולה מירה כהוקרה על פעילותם וגבורתם.
המין הנכחד צבי מלכת שבא חפף בעבר עם מין זה, אך מרבית החוקרים מסופקים האם הוא היה בכלל מין נפרד או שייך לצבי ארלנג'ר.
צבי ארלנג'ר מתאפיין בזוג קרניים בינוניות וספירליות בצורת נבל והמבנה שלהם דומה לקרני הצבי המצוי: הקרן צומחת לכיוון מעלה ואחורה, מתעגלת מעט לקדימה וממשיכה למעלה בצורת "S" עדינה.
במבט מלפנים הקרניים נראות בצורת "V".
הקרניים עבות יחסית לכל אורכם ומסתיימות בשפיץ חד או מעוגל.
הקרן אמנם מחורצת בסביבות 10 טבעות גדולות, אך פעמים רבות מרבית הקרן חלקה לחלוטין.
צבע הקרניים הוא חלודה או שחור.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הנקבות דקות וקצרות יותר.
הפרווה של צבי ארלנג'ר קצרה וחלקה עם שערות דקיקות וזיפיות, וצבעה הוא הכהה ביותר מבין הצביים - אף יותר משל צבי קיווייה: הגב והשוקיים בצבע חום שוקולד כהה, והצוואר והחלק האחורי בצבע חום בהיר\חולי\דהוי.
המותניים, העכוז, הגרון, הגחון והחזה בצבע לבן בוהק.
מעל המותניים יש כתם דהוי לא ברור בצבע שחור שוקולד המתמזג עם הצבע הכהה של הגב והשוקיים, ובינו לבין המותניים מפריד פס דקיק בצבע חום בהיר.
צדדי הבטן בצבע חום כסוף דהוי.
הרגליים משתנות בין צבע חום בהיר חולי דהוי בצד החיצוני, ולבן בוהק בצד הפנימי.
הזנב והברכיים בצבע שחור בולט.
לעומת צבי ארלנג'ר הצבי המצוי בהיר הרבה יותר ודומה לצבי הנגב.
סימוני הפנים של צבי ארלנג'ר בולטים ורבגוניים יותר משל הצבי המצוי.
המצח והחרטום בצבע חום כהה או אדמדם, ובמרכז החוטם ישנה רצועה שחורה עבה.
מאחורי העיניים יש כתם לבן קטן, מעליו משני צידי מרכז העין יש פס שחור עבה המתחיל במצח ונגמר בלוע, ובמקביל אליו פס לבן עבה המתחיל בקרניים ונגמר אף הוא בלוע; הרצועה השחורה שעל החוטם נראית מהצד כפס שחור נוסף.
השפתיים והסנטר בצבע לבן בוהק, והם מתחברים עם הפס הלבן שבגרון.
האוזניים בצבע לבן בוהק בבסיס ובצד הפנימי, וחום בהיר או שחרחר בצד החיצוני.
גופו של צבי זה ארוך, דק ומוצק, צווארו קצר ועבה יחסית, וראשו קטן ומשולש.
רגליו דקיקות וקצרות יחסית לצבאים אחרים, ופרסותיו קצרות וחדות.
אוזניו ארוכות ומעוגלות, העיניים גדולות ושחורות ואין להן חריצים שחורים בצדדים.
בלוטות הריח שמחופות בשיער לבן צמודות לעיניים, ואין בולטות.
מידות גוף של צבי ארלנג'ר:
צבי ארלנג'ר נפוץ בחצי האי ערב בעיקר במחוזות תימן: עמראן, צנעא, דמאר, איב, א-דאלע, לחג', תעז, חג'ה, אל-חודיידה, רימה ואל-מחוית) הנוכחות שלו במחוזות ערב הסעודית - ג'אזאן, עסיר, אל-באחה ונג'ראן ככל בנראה שייכת לאוכלוסיית צבי מצוי.
בית גידולו של צבי הוא בעיקר אזורים הררים תלולים של דרום מזרח חצי האי ערב כדוגמת ג'בל סירט וג'בל איברהים שבהרי עסיר, שבהם גובה פני השטח הממוצע הוא 2,300-1,500 מטר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתם 36-16 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 800-200 מילימטר לשנה.
צבי ארלנג'ר הוא בעל חיים יומי בדרך כלל, אך הוא נוטה לרעות גם בלילות של ירח מלא, או במקרה של לחץ אנושי גדול בשעות היום.
בדרך כלל הם רועים בשעות הזריחה ובין הערביים, ונחים בשעות היום החמות.
הוא ניזון מעשבים, עשבי תיבול, ושיחים, ודוחה צמחים מסוימים רק לעיתים נדירות.
הם גם אוכלים פקעות וחלקי צמח נוספים העשירים במים כדי לקבל את הלחות הנדרשת להם.
צבי זה חי בקבוצות קטנות של 8-5 פרטים.
המבנה החברתי מורכב מזכרים בוגרים טריטוריאליים ששומרים על שטחם לאורך השנה, קבוצות קטנות רופפות או קבועות של נקבות וקבוצות קטנות של זכרים רווקים.
הזכרים מתחרים ביניהם על שליטה בשטחים, אך בדרך כלל הסכסוכים ביניהם מורכבים מטקסים מאיימים מאשר לחימה ממשית כמו ריצה מהירה אחד כלפי השני ועצירה בפתאומיות במרחק של כ-30 ס"מ.
עם זאת, כאשר יש יריב רציני המאיים על שטחו של זכר, הלחימה ביניהם קשה למדי, והם יכולים לגרום פציעות חמורות אחד לשני או אפילו לשבור את הרגליים.
ההריון נמשך כ-180 ימים, לאחריהם נולד עופר יחיד המסוגל לעמוד וללכת ברגליו זמן קצר לאחר לידה.
בשבועות הראשונים העופרים מבלים את היום בשכיבה בעיניים עצומות בצמחייה, ואימם הנמצאת בקרבת מקום מרחיקה בעזרת קרניה טורפים קטנים.
טורפים גדולים היא תנסה למשוך מהאזור על ידי הצגה של חיה פצועה.
לאחר 6-3 שבועות העופר מתלווה בהדרגה לאימו, ומתחיל לאכול מזון מוצק.
תקופת היניקה יכולה להימשך 4-3 חודשים ורק לעיתים רחוקות היא תעלה על זמן זה.
הנקבות עשויות להישאר עם אימם לכל החיים, ואילו הזכרים עוזבים את אימם בגיל 6 חודשים לקבוצת רווקים.
הנקבה מסוגלת להמליט כבר בגיל שנה, אך נפוץ יותר הוא בגיל שנתיים; הזכרים יכולים להתרבות לאחר 20-15 חודשים, אם כי הם לא יצליחו בדרך כלל עד שיתפסו שטח בגיל 3 שנים.
תוחלת החיים היא 8 שנים בטבע ו-13 שנים בשבי.
כיון שמעמדו הטקסונומי של צבי ארלנג'ר אינו ברור דיו, אין לו מעמד שימור נפרד על ידי IUCN, והוא עדיין כלול יחד עם הצבי המצוי המסווג על ידי הארגון במצב השימור פגיע (VU) - כך שסביר להניח שמגמות אוכלוסייתו והאיומים עליו דומים למי זה.
ככל הנראה הוא סובל משכיחות של נשק חם בתחומי מחייתו על ידי התושבים המקומיים, לכידת צבאים בתור חיות מחמד, כמו גם מעימותים וסכסוכים בצפון תימן בין המיליציות של החות'ים לבין הממשל המרכזי.
אין מידע רב על האוכלוסייה בטבע מאז שנת 1906. מספר עדרים קטנים שלו נמצאים במרכז הרבייה "אל-וואברה" בקטר ובמתקן נוסף בסעודיה, המעוניינים להחזיר פרטים לטבע כאשר המצב יתאפשר.
צבי אמיתי (שם מדעי: Eudorcas) הוא סוג של אנטילופה מתת-משפחת הצבאיים, שהמינים בו חיים רק באפריקה.
צבי הוגלין (Eudorcas tilonura) (ייתכן שהוא תת-מין של צבי אדום חזית)
צבי אדום (Eudorcas rufina) (ייתכן שנכחד)
כל המינים היו שייכים בעבר לסוג צבי, שבו נכללים רוב מיני האנטילופות דמויות הצבי.
למינים בסוג יש פס רחב וכהה למדי באזור המותניים, קרניהם ישרות וארוכות ופרוותם אדמדמה יותר משל מיני הסוג צבי.
צבי (צבילי) בן-משה (נולד ב-21 בינואר 1945) הוא איש ציבור ישראלי.
השלים לימודי תיכון בבסמ"ת חיפה.
הצטרף לגרעין בתנועת הנוער העובד והלומד ושירת בנח"ל המוצנח, סיים בהצטיינות קורס קצינים ועם גמר השירות הצטרף לקיבוץ נווה אור.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין בחטיבת הצנחנים 55 שהשתתפה בשחרור ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים שירת באוגדה 143 שהייתה בפיקודו של אריק שרון, בכוח הצנחנים הראשון שחצה את תעלת סואץ (מבצע אבירי לב).
השתלם במגמת ניהול במרכז האקדמי רופין.
לאחר שורה של תפקידים בקיבוץ נווה אור, בין השאר מנהל ויו"ר "אורטל" – מפעל ליציקות מתכת, יצא בן-משה להקים את המרכז לנוער של "הקיבוץ המאוחד".
מ-1979 שימש עוזרו של ח"כ יגאל אלון.
לאחר פטירתו של אלון שימש עוזרו של ח"כ יצחק רבין.
בין השנים 1984–1987 שימש עוזר שר הביטחון יצחק רבין לענייני תעשיות ונושאים פוליטיים.
כן כיהן כדירקטור בתעשייה האווירית ובמפעלים ביטחוניים נוספים.
בין השנים 1994−1997 כיהן כמרכז האגף הכלכלי ומזכיר פנים של התנועה הקיבוצית המאוחדת.
ולאחר יציאתו של אריק רייכמן ל"תנובה" כיהן בתפקיד מזכ"ל משותף לצדו של דובי הלמן.
במסגרת התפקיד ריכז את המשא ומתן עם מנהלת הסדר הקיבוצים מול משרד האוצר והבנקים בנושא הסדר חובות הקיבוצים והביא לחתימתו עם האוצר והבנקים.
לאחר פרישתו ממשרת המזכ"ל שירת כחבר וכיו"ר מועצות מנהלים בקיבוצים שונים.
ב-2001 עזב את קיבוצו ומאז הוא מתגורר בזכרון יעקב.
כיום (2020) בן-משה פעיל בתנועת המחאה נגד בנימין נתניהו בגין כתבי האישום שהוגשו נגדו.
מאז הקמת ממשלת נתניהו ב-2023 משתתף פעיל בהפגנות נגד ההפיכה המשטרית.
מאז המלחמה שנפתחה בטבח 7.10.23 פעיל למען שחרור החטופים והחטופות מפגין מדי יום עם חברות וחברים מסורים בכיכר החטופים בזכרון יעקב.
לזוג ארבעה ילדים: התאומות ענת ורותם.
הבן דורון נשוי לחברת הכנסת יעל רון בן משה, מטעם סיעת כחול-לבן.
הרב צבי הירש אשר כהנא שפירא (1853, ה'תרי"ג - 19 בינואר 1938, י"ז בשבט ה'תרצ"ח), היה ממייסדי ישיבת המקובלים שער השמים, מורה צדק בשכונת הבוכרים, מחבר הספרים "התורה והמצוה" על תרי"ג מצוות ושו"ת הריצב"א.
סבו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
נולד וגדל בקרקוב לגיטל פרידא ולרב שמואל יהודה, ראש ישיבת דגל תורה, צאצא של רבי נתן נטע שפירא בעל המגלה עמוקות ודור 25 לרש"י.
למד אצל רבי חיים נתן דמביצר.
בשנת ה'תר"ל עלה לירושלים בגיל 16 יחד עם אביו ולמד שם בישיבות.
שימש שנים רבות כראש ישיבת דגל תורה.
בירושלים היה ממקורביו ובאי ביתו של רבי מאיר אוירבך בעל ה"אמרי בינה".
כן התקרב לגאון מלובלין, הרב שניאור זלמן פרדקין בעל ה"תורת חסד", שכתב עליו דברי שבח והערכה בהסכמתו לספר "התורה והמצוה".
ביוזמת ה"תורת חסד" נתקבל לר"מ ובוחן ראשי בישיבת "חיי עולם".
לאחר מכן היה מייסד ישיבת דגל תורה ושיעוריו נתפרסמו בין חכמי ארץ ישראל.
היה ממייסדי ישיבת המקובלים שער השמים.
בשנת ה'תרנ"ז נשלח מטעם סגל חבורת תלמידי חכמים בירושלים לחו"ל למסור שיעורי תורה, ולגייס תרומות לישיבות וכן לספריו.
בהמשך כיהן כמורה צדק בשכונת הבוכרים בירושלים.
רוב ימיו ישב בבתי הכנסת בירושלים ולמד תורה עטוף בטלית ותפילין.
נפטר ב-19 בינואר 1938, י"ז בשבט ה'תרצ"ח, ונקבר בהר הזיתים.
הרב כהנא-שפירא נשא לאישה את חיה מיכלא, בת הרב שלמה זלמן לעווי, ממייסדי שכונת מאה שערים, ובנו של הרב יעקב יהודה לייב לעווי, אב"ד בירושלים ומחבר הספר "בית לאבות", ונכדת רבי משה מגיד-ריבלין.
הרב שלמה זלמן - חבר ב"אגודת בני תורה" (נפטר בי"א בטבת ה'תרצ"ה), אבי הרבנים אברהם אלקנה כהנא שפירא (שבנו הוא הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא), ושמואל כהנא שפירא, וסבו של הרב אליעזר שפירא (שבנו הוא הרב שלמה שפירא)
הרב נחום יצחק - מייסד מכון מהרש"ל
משה - חזן ובעל סטודיו לחזנים שהתגורר בלונדון
חנה שפיצר, אמה של שושנה רזיאל
יוכבד דבורה, נישאה לרב דב בער זקס.
בניהם הם הרב מנחם בן ציון זקס והרב יהושע פישל זקס (בניו הם ד"ר משה חיים זקס וד"ר יצחק זקס).
צבי בן-צבי (1927 – 12 באוקטובר 1988) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי.
מנציגי ישראל במשחקים הפאראלימפיים הראשונים, בעל מדליית זהב ושתי מדליות ארד בכדורסל ב.
היה מראשוני ספורט נכים בישראל וב-1953 היה אחד משלושת חברי המשלחת הראשונה מישראל אל משחקי סטוק מנדוויל.
בשנים הבאות היה חבר קבוע במשלחת ישראל למשחקים וחבר הנבחרת בכדורסל כיסאות גלגלים.
ב-1955 זכתה נבחרת הכדורסל במדליית ארד.
ב-1957 זכה בן-צבי במדליית ארד בהטלת כידון למרחק 15.85 מטר.
ב וב היה חבר בנבחרת כדורסל כיסאות גלגלים ושותף לזכייה במדליות ארד.
באולימפיאדת טוקיו התחרה בזריקת בקבוק עץ וסיים במקום חמישי ובהדיפת כדור ברזל ודורג במקום שביעי.
ב נשא בטקס הפתיחה את השבועה האולימפית כנציג המשתתפים.
הוא זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל והשתתף בחמש תחרויות אתלטיקה (הדיפת כדור ברזל, הטלת כידון, זריקת אלה ומרוץ עגלות) בהן לא העפיל לגמר.
ב היה ראש המשלחת הישראלית למשחקים והתחרה בשלוש תחרויות אתלטיקה (הדיפת כדור ברזל והטלת כידון).
ב השתתף בתחרויות הדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון.
בן-צבי נפטר ב-1988 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
צבי בן-צבי (3 ביולי 1940 - 4 באוגוסט 2017) היה פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מייסד ומנהל בית הספר לרוקחות באוניברסיטה.
היה שותף לגילוי החומר הפעיל בקנאביס, ה-THC, עסק במחקר ולימד למעלה משלושים שנה בבית הספר לרפואה, ניהל את המחלקה לפרמקולוגיה קלינית בשנות ה-90 וזכה ב"אות המופת" מטעם ארגון הרוקחות בישראל לשנת 2012.
צבי בן-צבי נולד וגדל בחיפה למשפחת עולים מבולגריה.
אביו, שעבד בנמל חיפה, עלה לישראל בשנת 1932 כחבר במשלחת בולגריה למכביה הראשונה.
בין השנים 1958 ל-1963 למד בן-צבי רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, כעתודאי.
עם סיום לימודיו שירת בצה"ל כרוקח בבית המרקחת הצבאי בבית החולים רמב"ם.
בשנת 1966 נישא לדליה והחל את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופ' רפאל משולם.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בקשר בין מבנה ופעילות ה-THC - המרכיב הפסיכואקטיבי העיקרי בצמח הקנאביס.
ב-1972 נסע לארצות הברית לפוסט-דוקטורט במסצ'וסטס ובצפון קרוליינה וחזר בשנת 1975 כחבר סגל במחלקה לפרמקולוגיה קלינית, ולימד פרמקולוגיה בבית-הספר לרפואה שנפתח באוניברסיטת בן-גוריון.
בנובמבר 2001 ייסד וניהל את בית הספר לרוקחות באוניברסיטת בן-גוריון.
בן-צבי התגורר בעומר, היה נשוי, אב לשלושה בנים.
הוא נפטר ב-2017 בגיל 77, ונקבר בבית העלמין בעומר.
צבי ארדן (נולד ב-6 באוקטובר 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן כמפקד עוצבת כידון.
ארדן נולד ב-6 באוקטובר 1980 והתגייס לצה"ל לחיל התותחנים.
כיהן כמפקד גדוד האימון המתקדם במחנה שבטה, מפקד גדוד 55, סגן מפקד מחנה שבטה.
באפריל 2019 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת כידון.
ב-22 בנובמבר 2021 הוחלט על מינויו לראש צוות לביקורת כוננות מבצעית במבקר מערכת הביטחון.
צבי ארליך (הדוקטור) (7 בנובמבר 1909 – 13 ביוני 1983) היה כדורגלן ומאמן יהודי יליד אוסטריה, ששיחק בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
ארליך נולד באוסטריה ושיחק במשך 10 שנים במדי קבוצת הכח וינה בתפקיד קשר.
בשנת 1938 הופסקה פעילות קבוצת "הכוח" בעקבות האנשלוס של אוסטריה לגרמניה הנאצית.
ב-1939 עלה לארץ ישראל יחד עם חברו לקבוצה הרברט מייטנר ושיחק בקבוצת הפועל תל אביב, ובאותה השנה הצטרף למכבי תל אביב במסע המשחקים באוסטרליה.
הוא היה חבר בסגל נבחרת ארץ ישראל והופיע במשחק אחד, ב-27 באפריל 1940 במשחק ידידות נגד נבחרת לבנון.
ב-1947 פרש ארליך ממשחק והחל בקריירת אימון.
בשנות ה-50 אימן במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ואף היה מאמן הקבוצה הבוגרת והשתתף במסע הקבוצה לאנגליה ב-1951. בהמשך הקריירה אימן את הפועל כפר סבא, מכבי נתניה, הפועל רמת גן ומכבי יפו.
ארליך אימן במשך 20 שנה במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-1967 מונה כמאמן זמני של הקבוצה הבוגרת ל-4 משחקים.
ארליך כיהן כנשיא כבוד באיגוד המאמנים וחבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל בישראל עד ליום מותו ב-13 ביוני 1983.
צבי בן ארי (15 ביולי 1923 – 7 בינואר 2020) היה מפקד בהגנה, אלוף-משנה בצה"ל, מפקד הגדנ"ע, נספח צה"ל לדרום מזרח אסיה, מנכ"ל חברת תרכובות ברום וחברת ברום ים-המלח ומנכ"ל המכון למחקרי נפט וגאופיזיקה.
משפחת אביו, משפחת ווטשינה ומשפחת אימו, משפחת רוזנפלד.
צבי בן ארי (במקור ווטשינה) נולד ב-1923 בעיר רובנו שבמחוז ווהלין באוקראינה.
בן זקונים לאב ישעיהו אריה ולאם הניה דבורה.
ב־1925 בהיותו בן שנתיים עלה ארצה עם הוריו והתגורר בשכונת המעיין בחיפה.
בגיל 14 עבר לבית אחותו הבכורה ציפורה חייט בכפר הס.
נישא לעדינה לבית ריימן (נפטרה ב-2022) ואב לרותי ויעל.
מנעוריו פעל ב"הגנה" בה עסק רבות בהדרכת גדודי נוער.
ב-1941 בהיותו כמעט בן 18 התגייס לנוטרות ושירת במשמר הנע של משטרת היישובים העבריים באזור תל-מונד.
לאחר שסיים ב-1944 קורס מפקדים של ההגנה בג'וערה, שימש כמפקד המשמר הנע בכפר יונה ובמקביל פיקד על פלוגות גדנ"ע בנתניה.
בקיץ 1945 היה מפקד המשמר הנע באזור ניר עם שבנגב ומדריך גושי של ההגנה.
כעבור שנה נתמנה למפקד גוש הנגב ונטל חלק בעליית 11 היישובים.
באותה שנה אף השתתף בהברחת 243 מעפילים מהאונייה "שבתאי לוז'ינסקי" ופיזורם בקיבוצים ניר-עם, דורות ורוחמה.
בשלהי 1947 שירת כמדריך נפתי של נפת זבולון בגליל המערבי ונתמנה לסגן מפקד גדוד חי"ש.
מאז אביב 1948 היה סמג"ד גדוד 21 בחטיבת כרמלי, סגנו של בן-עמי פרוכטר שנפל בשיירת יחיעם.
השתתף בשורה של קרבות בצפון הארץ (קרב רמת יוחנן, מבצע בן עמי, הסרת המצור מיחיעם וכיבוש הכפרים כברי וא-נהר).
לאחר מכן התמנה לסגן מפקד גדוד 23 ואחר כך למפקד גדוד 24 (חטיבת כרמלי).
צבי השתתף במבצע חירם בו נכבשו 23 כפרים מצפון וממערב למנרה עד לנהר הליטני.
באותה חטיבה נטל חלק במבצעים נגד הצבא הסורי עד סוף מלחמת השחרור.
אחרי המלחמה שירת כמפקד גדוד 92 של חטיבה 9 תחת המח"ט יצחק פונדק וב-1950 הועלה לדרגת סגן אלוף ושירת כמג"ד בחטיבה 4. ב-1952 הדריך קורס מפקדי גדודים ובשנים 1955-1956 שימש סמח"ט גבעתי כסגנו של חיים בר-לב.
ב-1956 סיים את בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל.
במערכת סיני סופח כקצין מטה לכוח הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
בשנים 1960-1962 למד בטכניון בחיפה וסיים קורס דו שנתי בהנדסת תעשייה וניהול.
בקיץ 1962 הועבר לתפקיד בכיר במטה הכללי ובפברואר 1963 הועלה לדרגת אלוף-משנה ונתמנה למפקד פיקוד הגדנ"ע.
תפקיד זה כלל פיקוד על אימונים וקורסים שהפעילו 170,000 בני נוער.
סייע אף בהקמת גדודי נוער במדינות אפריקאיות (מלאווי, אוגנדה, וטנגניקה).
בשנים 1965-1969 שירת כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון לדרום מזרח אסיה (תאילנד, פיליפינים, יפן ודרום קוריאה).
פעולותיו של בן ארי והקשרים אותם התווה במהלך שירותו כנספח צבאי סייעו רבות לחיזוק ביטחונה של מדינת ישראל.
בהשתחררו מצבא קבע נשלח לאוקינאווה כמנכ"ל חברת METIMEX לרכישת עודפי ציוד צבאי ממלחמת וייטנאם.
כשחזר ארצה שימש כמנכ"ל חברת תרכובות ברום וחברת "ברום ים-המלח" ואחר כך – במשך 17 שנה – כמנכ"ל המכון למחקרי נפט וגאופיזיקה.
צבי (צביקה) ארטשטיין (1 בפברואר 1943 – 31 באוקטובר 2025) היה מתמטיקאי ישראלי ופרופסור בפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע.
כיהן כדקאן הפקולטה וסגן נשיא המכון ליישומים טכנולוגיים.
נודע כמומחה לחקר מערכות דינמיות ותורת הבקרה.
צבי ארטשטיין נולד וגדל בתל אביב, בנם של גיטה (לבית איזנברג) ואברהם ארטשטיין, אח ליהודה איל.
דודו, זכריה ארטשטיין, היה ממנהיגי המרד בגטו ורשה ורבים מקרוביו נספו בשואה.
בן-דודו הוא העיתונאי עמוס רגב.
ארטשטיין שירת בחטיבת הצנחנים ואת שירות המילואים עשה בחטיבה 55, במסגרתה לחם במלחמת ששת הימים, ונפצע בצווארו בקרב על גבעת התחמושת, כתוצאה מנתז של קליע.
עשה את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים אותם ב-1968 בהצטיינות.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני ושלישי במתמטיקה, בהנחיית פרופ' ישראל אומן.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1973, נשאה את הכותרת "על האינטגרל של פונקציות שערכיהן קבוצות".
לאחר סיום הדוקטורט שימש ארטשטיין כמרצה באוניברסיטת בראון ועם שובו לישראל ב-1975 הצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה עיונית במכון ויצמן למדע.
ב-1979 מונה לפרופסור חבר וב-1985 לפרופסור מן המניין.
החזיק שנים ארוכות בקתדרה ע"ש הטי ה' היינמן למתמטיקה.
ב-2016 יצא ארטשטיין לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל.
לאורך השנים כיהן כחוקר אורח באוניברסיטת בראון, באוניברסיטת נורת'איסטרן, באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, באוניברסיטת מונפלייה ובאימפריאל קולג'.
ב-1986–1988 כיהן כראש המחלקה למתמטיקה עיונית וב-1989 מונה לדקאן הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב, וכיהן בתפקיד זה עד 1998. ב-1998 כיהן כיו"ר מועצת הפרופסורים של המכון.
ב-1999–2002 כיהן כסגן נשיא מכון ויצמן ליישומים טכנולוגיים וכיו"ר חברת ידע, בתוך כך כיהן כחצי שנה גם כמנכ"ל החברה בפועל.
בשנים אלה גם היה חבר ועדת הניהול של האיגוד האירופי למתמטיקה.
ב-2005 מונה בשנית לדקאן וכיהן בתפקיד עד 2010. מ-2001 עד לפטירתו ב-2025 היה חבר בוועד המנהל הבין-לאומי של המכון.
ארטשטיין כיהן כחבר בהנהלת חברת ידע.
כמו כן, ארגן וניהל מספר מסגרות אקדמיות ומחקריות, בהן: תחום המתמטיקה בתוכנית רוטשילד-ויצמן להכשרת מורים, תוכנית ההעשרה במינהל עסקים לתלמידי מדרשת פיינברג וקרן המחקר של איגוד האינטרנט הישראלי.
ארטשטיין, שעסק והתעניין בהיבטים שונים של הוראת המדעים וחינוך מתמטי, חיבר ספר לקהל הרחב בשם "הקשר המתמטי: המתמטיקה של הטבע, הטבע של המתמטיקה והזיקה לאבולוציה", ובו נבחן הקשר שבין האבולוציה האנושית והמתמטיקה שהאנושות פיתחה ומפתחת.
הספר נכתב בעברית ותורגם לאנגלית, יפנית ואיטלקית.
צבי ארטשטיין חקר מתמטיקה ותוצאות המחקרים שלו משמשות גם בקשת רחבה של תחומים מחוץ למתמטיקה.
התייחסות משמעותית לתרומות אלה אפשר למצוא, בנוסף למתמטיקה, בשטחים שונים של מדעי הטבע, מדעי החברה והנדסה.
הנושאים המתמטיים בהם הוא עוסק הם מערכות דינמיות המתוארות על ידי משוואות דיפרנציאליות, במיוחד שאלות של יציבות ותלות בפרמטר, וכן מערכות בקרה – מערכות שניתן להשפיע על פעולתן על ידי פרמטר שליטה, למשל כדי לייצב את המערכת, או להפעילה בצורה אופטימלית.
נושא נוסף שארטשטיין תרם לו רבות, הוא משפטי גבול למשתנים מקריים שערכיהם קבוצות במרחב גאומטרי, במיוחד תהליכים המביאים לתכונות של קמירות, ושימושים לאופטימיזציה.
שני רעיונות, השזורים זה בזה, מוצגים במחקריו של ארטשטיין.
ראשית, בהינתן אוסף של פתרונות, למשל פתרונות של משוואה דיפרנציאלית, ייתכן שהמבנה של גבול פתרונות יהיה שונה מהמבנה של הפתרונות עצמם.
הרעיון עצמו אינו חדש, אבל ארטשטיין פיתח אותו בכיוון הדומה לגישה האפלטונית, כיוון שמתמצה באמרה שטבע: .
הרעיון בבסיס גישה זו הוא שמחקר הטבע מתחיל במחקר של המתמטיקה לשמה, ואחר כך בדיקה עד כמה התופעות הטבעיות קרובות לתוצאות הנובעות לוגית מהמחקר, זאת להבדיל מגישה אחרת למתמטיקה שימושית, והיא להתרכז בתופעת טבע מסוימת, ולבנות את המתמטיקה הקרובה ביותר לתיאור אותה תופעה.
ארטשטיין חיבר למעלה מ-130 מאמרים ומילא תפקידי עריכה בשורת כתבי עת בתחומי מחקרו.
הוא הנחה למעלה מ-30 תלמידי מחקר ובתר-דוקטורנטים.
עם תלמידיו נמנים פרופ' ג'ורג' קאראקוסטס מאוניברסיטת יואנינה ביוון, פרופ' ג'ורג' וייס מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' אריה ליזרוביץ מהטכניון, פרופ' יעקב כוגן מאוניברסיטת מרילנד, פרופ' גלעד תדמור מאוניברסיטת נורת'איסטרן ופרופ' גרא וייס מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חוקרים בתחומים שונים מצאו לנכון לקרוא על שמו של ארטשטיין מספר תוצאות ומבנים מתמטיים שפיתח, כמפורט להלן:
משפט ארטשטיין (Artstein's Theorem) מאפיין את האפשרות לייצוב פתרונות של משוואות דיפרנציאליות על ידי משוב רציף.
נוסחה למקרה הליניארי ניתנה על ידי אדוארדו זונטג , והתוצאה מכונה משפט ארטשטיין-זונטג.
המשפט הביא בעקבותיו שימושים קונקרטיים של ייצוב מערכות רבות, ביניהם מערכות כוח חשמלי, כימיה, ועוד.
האפיון מתבסס על קיומה של פונקציית בקרה-ליאפונוב (Control-Lyapunov) גזירה ברציפות.
מעגלי ארטשטיין (Artstein's Circles) מהווים דוגמה למערכת לה קיימת פונקציית בקרה-ליאפונוב שהיא ליפשיץ, ואי אפשר לייצב אותה על ידי משוב רציף.
הדוגמה משמשת אמת-מידה ליעילות של משוב ייצוב שאינו רציף.
התמרת ארטשטיין (Artstein's Transformation), שמכונה גם הרדוקציה של ארטשטיין (Artstein's Reduction) הופכת מערכת עם השהייה של הבקרה, למערכת ללא השהייה.
הספרות מציעה שיטות בקרה למערכות ללא השהייה.
התמרת ארטשטיין מאפשרת ניתוח מושכל למערכות עם השהייה.
תוצאה של התמרות אלה היא המנבא של ארטשטיין (Artstein's Predictor), מנבא של מערכות עם השהייה המבוסס על התמרת ארטשטיין.
אי-השוויונות של ארטשטיין (Artstein's Inequalities) מאפיינים קיום של בחירת התפלגות נתונה, מתוך התפלגות על קבוצות.
יש להם שימוש רב בניתוח הסתברותי של גופים גאומטריים, ובסטטיסטיקה תחת טעויות מדידה.
אי-השוויונות הללו מביאים לעוד משפט ארטשטיין, הפעם בתורת ההסתברות.
התיאוריה של ארטשטיין והפתרונות של ארטשטיין (Artstein Theory, Artstein's Solutions) אלה הם שמות כוללים לגישה שיזם ארטשטיין, לניתוח מערכות דינמיות, ומערכות בקרה, עם הפרעות סינגולריות, כאשר דינמיקה מהירה מאוד מתערבת בדינמיקה רגילה.
כאשר הדינמיקה המהירה לא מתכנסת לנקודת שבת, אפשר עדיין למצוא התכנסות במובן של מידות הסתברות, שהן אינוואריאטיות לפי הדינמיקה המהירה.
הפתרון הגבולי במקרה זה הוא מסלול במרחב של מידות הסתברות.
לגישה זו נמצאו שימושים רבים בתחומים שונים.
האלגוריתם ההיברידי של ארטשטיין (Artstein's Hybrid Algorithm) הוא דוגמה לאסטרטגיה של ייצוב על ידי משוב היברידי.
מדד ארטשטיין (Artstein's Gauge) הוא מדד לקיום תכונת המיצוע במשוואות התלויות בזמן.
בחירת ארטשטיין-פריקרי (Artstein-Prikry Selection) משמשת לקיום פתרונות למשוואות הכלה כאשר התלות בזמן אינה בהכרח רציפה.
החוק החזק של קבוצות מקריות של ארטשטיין-ויטלה (Artstein-Vitale SLLN) פרץ את הדרך לקשת רחבה של משפטי גבול הסתברותיים לקבוצות מקריות במרחבים ליניאריים, תכונות סטטיסטיות של קבוצות כאלה, והוביל לפתרון בעיות שונות של אופטימיזציה בתהליכים סטוכסטיים
מלבד אלה, עבודותיו של ארטשטיין כוללות תרומות לנושאים הבאים: משפטי בנג-בנג, הגדרה של ממוצע של קבוצות שאינן קמורות, הכללת עיקרון האינוואריאנטיות של לסל (LaSalle) וחקר של מידות אינוואריאנטיות במערכות בקרה.
עד לפטירתו, ארטשטיין היה נשוי ליעל (לבית פרידמן), שכיהנה כסגנית מנהל המחקר בבנק ישראל וכחברת המועצה המייעצת של הבנק, ואב לשלושה: פרופ' רון ארטשטיין, בלשן חישובי באוניברסיטת דרום קליפורניה; יובל, אלגוריתמאי בתעשיית ההייטק; ופרופ' שירי ארטשטיין-אבידן, מתמטיקאית באוניברסיטת תל אביב.
צבי ארטשטיין, הקשר המתמטי: המתמטיקה של הטבע, הטבע של המתמטיקה והזיקה לאבולוציה.
הוצאת ידיעות ספרים וספרי עליית הגג, 2014.
רבי צבי אריה רוזנפלד (ט"ז בשבט תרפ"ב, 16 בפברואר 1922 – י"א בכסלו תשל"ט, 11 בדצמבר 1978) היה רב, מחנך וחסיד ברסלב, מן האישים המרכזיים בהפצת חסידות ברסלב במאה ה־20. נחשב למקים עולה של חסידות ברסלב בארצות הברית ולחלוץ מרכזי בהנחלת תורת רבי נחמן מברסלב לדור דוברי האנגלית באמריקה הצפונית.
נולד בט"ז בשבט תרפ"ב בעיר גדיניה שבפולין לרבי ישראל ולליבא לאה רוזנפלד, למשפחה ותיקה של חסידי ברסלב שמוצאה ברבי אהרן רב העיר ברסלב, וברבי שמואל יצחק הרב מטשערין - שני תלמידיו המובהקים של רבי נחמן מברסלב.
בהיותו תינוק לקה בדיפתריה, ולשמו הוסף השם בן־ציון כסגולה לרפואה.
בהיותו כבן שנתיים בשנת 1924 היגרו הוריו לארצות הברית והתיישבו בשכונת בראונזוויל בברוקלין שבעיר ניו יורק.
התחנך בישיבת רבי חיים ברלין ובישיבת תורה ודעת, ולאחר מכן למד בישיבת נובהרדוק בראשות רבי אברהם יפהן, שם בזכות שקידתו סיים פעמיים את כל הש"ס, בגיל 23 הוסמך על ידו להוראה.
שנים אחדות לאחר מכן קיבל סמיכה נוספת מרבי אברהם שטרנהרץ, ממובילי חסידי ברסלב בירושלים, לאחר בחינה מקיפה בגמרא, מדרש, הלכה וקבלה.
בשנת 1946 נישא לציפורה פייבלזון, בתו של הרב רפאל אליעזר פייבלזון משיקגו.
הם הקימו את ביתם בברוקלין, לזוג נולדו ארבעה ילדים.
לצד לימודיו השלים גם קורס בחשבונאות, אך עיסוקו העיקרי נותר בעולם החסידות, חינוך ותרומה לקהילה.
כבן למשפחה ברסלבית, נחשף רוזנפלד מילדותו לכתבי רבי נחמן ותלמידו רבי נתן, אך את גיבושו הרוחני השלים בתקופת לימודיו בישיבת נובהרדוק, שם שילב בין שיטת תנועת המוסר הליטאית לבין תורת החסידות של ברסלב.
הדגיש לכל אורך חייו את מרכזיותם של לימוד ההלכה, העיסוק בפנימיות התורה והעבודה המעשית על מידות האדם.
יחס מיוחד נתן להתבודדות, תפילה אישית ובקשת קרבת אלוהים בשפה חופשית.
ולרעיון שאין ייאוש בעולם כלל, שהם יסודות מרכזיים בתורת רבי נחמן.
שיעוריו עסקו במגוון תחומים תלמוד, הלכה, חסידות, זוהר, וקבלה אך תמיד הדגיש את ההיבט המעשי והחינוכי ואת האחריות האישית של האדם בעבודת ה'.
לאחר נישואיו עסק רוזנפלד בלימוד תורה.
במקביל, בשעות אחר הצהריים שימש מורה בתלמוד תורה והכין נערים רבים לבר המצווה.
בין תפקידיו שימש גם כרב קהילת ישראל הצעיר בקוני איילנד.
לאחר פטירת אביו בשנת 1947 קיבל על עצמו את המשך פעילות הצדקה והסיוע לחסידי ברסלב בארץ ישראל.
במחצית השנייה של שנות ה־40 וראשית שנות ה־50 של המאה ה-20 העמיק את קשריו עם רבי אברהם שטרנהרץ בירושלים, החל בהתכתבות רוחנית תדירה ובשנת 1949 נסע לראשונה לארץ ישראל ושקל להתיישב בה.
בפגישתו עם הרב שטרנהרץ, הוא עודד אותו להישאר באמריקה ולראות בשליחותו כמחנך ומפיץ תורה שליחות מרכזית, אף יותר מהמעבר לארץ ישראל.
בעקבות זאת עבר רוזנפלד עם משפחתו לשכונת פלטבוש בברוקלין, שבאותה תקופה הייתה בעלת אופי יהודי ברובו אך לא דתי במובהק, והחל ללמד בתלמוד תורה של בית הכנסת 'שערי תפילה' בראשות הרב יחזקאל כהנא, במשך כחמש עשרה שנה.
במקביל החל למסור שיעורים סדורים בתורת רבי נחמן לצעירים ולמבוגרים דוברי אנגלית.
בתקופה שבה הייתה חסידות ברסלב כמעט בלתי מוכרת בארצות הברית, הוא הציג לתלמידיו את כתביו המרכזיים של רבי נחמן ליקוטי מוהר"ן, שיחות הר"ן וחיי מוהר"ן והיה לאחד הראשונים שהנגישו את תורת ברסלב לציבור רחב בשפה האנגלית.
רבים מתלמידיו, בני משפחות שאינן חרדיות או ממוצא מודרני־אורתודוקסי, אימצו בהשפעתו אורח חיים חסידי והצטרפו ברבות השנים לשורות חסידות ברסלב בישראל ובארצות הברית.
בשנות חייו האחרונות לקה במחלה ממארת.
לאחר שנים של פעילות חינוכית וקהילתית בארצות הברית בחר לעבור לירושלים כדי לשהות בקרבת קהילת ברסלב ובקרבת המקומות הקדושים.
הוא עלה לארץ ישראל בקיץ 1978 ונפטר בירושלים בי"א בכסלו תשל"ט בגיל 56. נטמן בחלקת ברסלב בבית הקברות הר הזיתים.
על פי מקורות ברסלביים, יום פטירתו
מצוין בציבור חסידי ברסלב כיום הילולא, ובקהילות שונות מתקיימים באותו יום שיעורים והתוועדויות לזכרו.
הרב רוזנפלד נחשב לדמות מפתח בהתפתחות חסידות ברסלב בארצות הברית במאה ה־20. הוא ארגן שיעורים וערבי חיזוק רבים, הקים מסגרות לימוד לבני נוער ולמבוגרים, וסייע בהקמת מוסדות תפילה ולימוד ברוח ברסלב.
לצד עבודתו החינוכית השקיע מאמצים רבים בחיזוק הקהילה הברסלבית בארץ ישראל, גייס תרומות למשפחות נצרכות, והיה מן התורמים המרכזיים להקמת מוסדות בניין בית הכנסת השול של חסידי ברסלב בשכונת מאה שערים בירושלים.
באמצע שנות ה־60 עמד מאחורי המהלך שהביא לנסיעה הרשמית הראשונה של קבוצה אמריקאית מאורגנת לקבר רבי נחמן מברסלב בעיר אומן שבאוקראינה, בשנת 1963, בתקופת השלטון הסובייטי.
הוא חזר לאומן עם קבוצות נוספות ב־1966 וב־1967, ועוד ביקר במקום פעמים רבות עד לפטירתו.
נסיעות אלה נחשבו אז כחלוציות, והן אלו שבין היתר הניחו יסודות לעליות ההמוניות ולנסיעות התכופות לאומן לאחר נפילת מסך הברזל.
הרב רוזנפלד היה שותף למהלך של תרגום ספרי יסוד של ברסלב לאנגלית.
ביוזמתו, הרב אריה קפלן תרגם את שבחי הר"ן, שיחות הר"ן, שהופיעו באנגלית תחת השם Rebbe Nachman's Wisdom.
רוזנפלד היה גם מעורב בעריכת התרגום ובהנגשתו לציבור תלמידיו.
בכך פתח פתח רחב ללימוד תורת ברסלב בקרב דוברי האנגלית.
קשר אישי חם שנרקם בין רוזנפלד לבין האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון מנהיג חסידות חב"ד.
לפי עדויות שפורסמו שנים לאחר פטירתו, שמר הרבי מליובביץ' סכום כסף שיועד על ידי רוזנפלד להדפסת ספרי רבי נחמן, והביע הערכה לפעילותו להפצת חסידות ברסלב בארצות הברית.
נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בהתפתחות חסידות ברסלב במערב במאה ה־20. בכתבות ובביוגרפיות עליו נטען כי "מעטים יכחישו שהדמות החזקה ביותר בהתפתחות חסידות ברסלב באמריקה הייתה רבי צבי אריה רוזנפלד", וכי בזכות שיעוריו, יחסו האישי והאופן שבו שידר אמונה ושמחה, התוודעו מאות ואף אלפים לתורת רבי נחמן.
תלמידיו, אשכנזים וספרדים כאחד, היו שותפים בהקמת קהילות ברסלב חדשות בארצות הברית ובישראל, וביסוסה של שכבת מורי דרך ברסלביים דוברי אנגלית.
חלק מתלמידיו ומשפחתו הקימו לאחר פטירתו מכונים ומוסדות לימוד להמשך הפצת תורת ברסלב.
בשנת 1979, שנה לאחר פטירתו, הקים חתנו הרב חיים מנחם קרמר את "מכון ברסלב" (Breslov Research Institute)
במטרה לתרגם ולפרסם את כתבי ברסלב בשפות מערביות, בראשן אנגלית.
המכון הוציא לאור במהלך השנים תרגומים ופרשנויות רבות לכתבי רבי נחמן ותלמידיו, וכן ספרים המבוססים על שיעוריו של הרב רוזנפלד.
הרב רוזנפלד עצמו לא הותיר אחריו ספרים ערוכים פרי עטו, אך שיעוריו הוקלטו ותומללו, וחלקם ראו אור בספרות תורנית מאוחרת יותר.
בין הספרים המבוססים על שיעוריו ותורתו נמנים:
Rebbe Nachman's Soul – פירוש לשיחות הר"ן המבוסס על שיעוריו, מאת שלמה כ"ץ, בהוצאת Breslov Research Institute.
צבי לצדיק – ספר ביוגרפי בעברית על חייו ומורשתו, שיצא לאור על ידי מכון "נחלת צבי".
שיעורים רבים שמסר רוזנפלד בתלמוד, הלכה וחסידות, ובכללם שיעורים בליקוטי מוהר"ן ושיחות הר"ן, זמינים כיום בהקלטות באתרים ייעודיים לתורת ברסלב.
לרבי צבי אריה רוזנפלד ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
שני בניו הם ר' ישראל אבא רוזנפלד ור' שמשואל אליהו רוזנפלד.
שתי בנותיו נישאו לתלמידיו המובהקים, הרב חיים מנחם קרמר
והרב נתן מיימון, אשר נחשבים לממשיכים מרכזיים של דרכו בחסידות ברסלב.
צבי בר (שמו המקורי: צבי ברזאני; נולד ב-8 באוקטובר 1935) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש העירייה הרביעי של רמת גן בשנים 1989–2013 וקודם לכן שימש ניצב במשטרת ישראל ואלוף-משנה בצה"ל.
נידון לשלוש שנות מאסר באשמת קבלת שוחד, מתוכן ריצה תשעה חודשים בפועל.
צבי בר נולד בשנת 1935 בכפר יונה ליעקב ברזאני, פעיל ציבור מיוצאי כורדיסטן העיראקית, ולברכה כץ מסיגט שבהונגריה.
סבו היה יהודה ברזאני, מראשוני יסוד המעלה ופעיל בהגנה ובהתיישבות.
הוא החליף את שמו לבר בהמלצתו של דוד בן-גוריון.
למד בבית ספר תיכון טשרניחובסקי בנתניה.
בר התגייס לחטיבת גבעתי ב-1954 עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
לאחר מלחמת סיני התנדב בר לצנחנים ושימש שם כסגן מפקד פלוגה ו' וכמפקד פלוגה ב'.
לאחר סיום קורס בפו"ם הוצב בנובמבר 1966 כקצין אג"ם בחטיבת הצנחנים.
לאחר שמפקד גדוד 202 נהרג בפעולת סמוע הוא מונה למחליפו, ובתפקיד זה שירת במלחמת ששת הימים בה השתתף הגדוד בקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה.
בסוף המלחמה הועלה הגדוד שלו לרמת הגולן וקבע את קו הגבול באזור הר פרס.
במרץ 1968 השתתף גדוד 202 בפיקודו בפעולת כראמה בבקעת הירדן.
בהמשך היה סגן מפקד חטיבה מרחבית 275 שמפקדתה ישבה בבלוזה ואחר כך מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1).
בתפקידו זה הורה להקטין את אחוז ההדחות מקורס קצינים שעמד אז על 50%.
ב־5 באוקטובר 1973 מונה למפקד חטיבה 820, חטיבה מרחבית ברמת הגולן ופיקד עליה במלחמת יום הכיפורים שפרצה למחרת.
הוא עבר הסבה לשריון ומונה למפקד החטיבה המשוריינת 166 בגבול לבנון שמפקדתה הייתה בבירנית.
בר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), ובית הספר הגבוה למלחמה בצרפת.
בשנת 1976 סיים לימודים לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בסיום לימודיו עבר למשטרת ישראל ושימש כסגן מפקד משמר הגבול.
כמה חודשים מאוחר יותר, ב-1976 מונה למפקד הרביעי של משמר הגבול.
בינואר 1977 הוענקה לו דרגת ניצב.
בינואר 1983 מונה לראש אגף המבצעים במשטרה ושירת בתפקיד עד 1985.
היה פעיל בארגון "חוקה לישראל" ופעל למען פתיחת שערי ההשכלה הגבוהה בפני כל ישראלי בעל תעודת בגרות, ולימודי תואר ראשון חינם לכל בוגר צבא.
ב-1989 נבחר לראשות עיריית רמת-גן מטעם "הליכוד", כשהוא מביס את ראש העירייה המכהן מטעם המערך אורי עמית.
בבחירות 1993 התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הליכוד לאחר שהם ניסו להכתיב לו רשימה שלא הייתה מקובלת עליו.
פנייתו לבנימין נתניהו לאפשר לו בחירת חלק מהמועמדים הושבה ריקם.
בר הקים רשימה עצמאית בשם "רמת גן בראש", ועמד בראשה במערכות הבחירות הבאות.
בשנת 2006 הוענק לו אות "קרן שלם" על טיפולו בלוקים בפיגור שכלי.
באפריל 2009 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "כמו צמח בר", שראה אור במסגרת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
בין הנושאים שאותם קידם ברמת-גן בולט ניסיונו להחיל יום לימודים מלא (יול"ם).
גם אם עד היום אין יול"ם למרבית תלמידי העיר, עדיין נרשמה לזכותו הוספת כ-60 אלף שעות לימוד שנתיות.
בר גם הרחיב מאוד את הבניה הציבורית והפרטית בעיר, שכלל את מערכות התעבורה ושיקם ופיתח את הגנים בה.
בתקופתו הוקם בית הספר התיכון החדש ורמת גן זכתה לתוספת קרקע הסמוכה לקריית קריניצי, אשר מתוכנן להקים בה אזור תעשייה.
בר היה ראש עיריית רמת גן בעת מלחמת המפרץ, ב-1991, שבה נפגעה רמת גן מחלק משמעותי מתוך 39 הטילים שנורו על ישראל.
לקראת מלחמת המפרץ השנייה, בשנת 2003, תכנן בר פינוי מסודר של תושבי רמת גן לקריית גת, אולם בסופו של דבר לא היה בכך צורך.
בשנת 2006 יזם את הקמת אנדרטת המחתרות.
האנדרטה, מעשה ידיו של מנשה קדישמן, הוקמה במטרה להקנות את מורשת המחתרות ולהבליט את המשותף ביניהן ואת ערכיהן.
צבי בר קידם משמעותית את חיי התרבות והחינוך בעיר, בכך שאפשר הקמה של תזמורת סימפונית בעיר, וקיום קונצרטים לעיתים תכופות, הכוללים מופעי קיץ מדי שנה בכיכר אורדע (ביניהם ביצוע בכורה של התשיעית של בטהובן ברמת-גן).
תרומתו גדולה הן בטיפוח מצוינות בתחום המוזיקה בקרב הדור הצעיר של העיר.
בר הועמד לדין בשנת 1997, באשמה של הפרת אמונים, לאחר שהסכים להעסיק, דרך תאגידים של העירייה, חברי מועצה שהצטרפו לקואליציה שלו.
בר טען שלא ידע שמעשה זה אינו חוקי, ובסופו של דבר גובשה עסקת טיעון על פיה נמחקה האשמה בהפרת אמונים ובר הורשע בעבירה של קשירת קשר להשיג מטרה כשרה באמצעים אסורים.
בתחילת חודש דצמבר 2008 נחקר בר במשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה), בעקבות תלונה של איש עסקים, שטען כי נתן שוחד לבר.
באפריל 2011 המליצה המשטרה להעמיד לדין את בר, באשמת לקיחת שוחד, הלבנת הון, זיוף, מרמה והפרת אמונים.
בשנת 2011 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה להשעיית בר מתפקיד ראש העיר, אולם בר סירב להתפטר ומועצת העירייה גיבתה אותו.
ב-14 ביולי 2013 הודיע בר כי לא יתמודד בבחירות לראשות העיר באוקטובר 2013. בפברואר 2015 הורשע בקבלת שוחד ובהלבנת הון, וביוני נגזרו עליו 5 וחצי שנות מאסר.
בית המשפט העליון, בדונו בערעור של בר, אישר במידה רבה את הכרעת הדין של בית המשפט המחוזי, אך הוריד במעט את סכום השוחד שקיבל וביטל את הרשעתו במספר עבירות נלוות.
עונשו של בר קוצר לשלוש שנות מאסר, בין השאר בהתחשב בהיותו של בר מעל גיל 80. ב-1 בפברואר 2017 הוא נכנס לרצות את עונשו בבית סוהר מעשיהו.
ב-19 באוקטובר 2017 החליט נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין לקצר את עונשו של בר.
שבועיים לאחר מכן, החליטה ועדת השחרורים לקצר את עונשו ולשחררו.
בר נשוי לריבה ולזוג שלושה ילדים.
צבי בֶּרֶנזון (26 בפברואר 1907 – 30 בינואר 2001) היה שופט בית המשפט העליון ומנכ"ל משרד העבודה והביטוח העממי.
נולד בצפת בשנת 1907 למשפחת סוחרים.