tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריו, עיקרון זה משתקף הן בשלבי החיזור לקראת הנישואין – "דרכו של איש לחזר אחרי האישה ואין דרכה של אישה לחזר אחרי איש", והן ביחסי האישות בין בני הזוג בחיי הנישואין – "האיש תובע בפה והאישה תובעת בלב".
גם לפי החכמים דרכה של האישה ליזום את יחסי האישות באמצעות רמיזה לבעלה "שיתן דעתו עליה", ואז הבעל מתחייב בהם מכוח מצוות עונה.
שלילת היוזמה מהאשה נמנה עם העונשים של חווה על פי הפסוק "והוא ימשול בך".
מאידך מתייחסת הגמרא בחיוב גם ל"אשה שתובעת בעלה לדבר מצווה".
מצבים בהם אסור לקיים יחסי אישות
על פי ההלכה, אין לקיים יחסי אישות כאשר יש בכך חוסר צניעות.
כלומר, שאנשים אחרים עלולים לשמוע, לראות או לדעת שבני הזוג מקיימים יחסי אישות.
בפני תינוק שאינו יודע לדבר, מותר.
מידת צניעות, שגם בעלי חיים לא יהיו נוכחים בשעת מעשה.
כמו כן, אין לקיים יחסי אישות בחוץ, במקום ללא קירות, משום פריצות.
אוהל נחשב כבית לעניין זה.
על פי חז"ל אין לקיים יחסי אישות באור ויש להחשיך את החדר בשעת הביאה, אך אפשר להאיר מעט על ידי אור שנמצא בחדר אחר.
אמנם, לפי הקבלה יש להזהר שלא יהיה כלל אור בחדר, ואפילו אם מקור האור מוסתר.
כאשר אחד מבני הזוג מצוי בשבעת ימי אבלות על אחד מקרוביו, אין לקיים יחסי אישות.
בתלמוד כתוב שאסור לקיים יחסי אישות בשעות היום, מאחר שיחסי אישות באור אינם התנהגות צנועה, אך אם החדר חשוך - מותר.
לדעת הרמב"ם קיום יחסי אישות ביום נחשב אף לעזות פנים.
בנוסף, היחסים נאסרו ביום כדי שהאיש לא יראה פרט לא נאה בגוף של אשתו ותתגנה בעיניו.
חשש זה הוא דווקא בשעה של קרבה גופנית גדולה, שאז עלולה העוויה או נקודה קטנה להפריע.
כמו כן, מכיוון שבני הזוג עסוקים גם בחיבור הרוחני והנפשי שביניהם, מתאימה להם החשיכה כדי להדגיש צדדים אלו.
נאמר כי תלמיד חכם, כיוון שיודע כיצד להצטנע, מתכסה בבגד ומקיים יחסי אישות.
מכיוון שיש טעמים נוספים עדיף להימנע בכל אופן (אלא אם כן החדר חשוך), אלא אם כן יש לו צורך בזה כגון שיצרו מתגבר עליו או אם אפשרי לקיים יחסי אישות ביום בלבד.
פרשנות האור חיים היא ברוח המסופר על האמורא רבא, שבהיותו בבית הדין, התגלתה זרועה של חומא ו"נפל נהורא (אור) בבי דינא (בבית הדין)".
רבא הלך לביתו, וביקש מאשתו לקיים איתו יחסי אישות (ביום) מחשש הרהור.
אין לקיים יחסי אישות כאשר יש ספרי קודש (אפילו מודפסים) גלויים בתוך החדר.
אם אין באפשרותם להוציא את הספרים, יש להכניסם לתוך ארון, ארגז וכדומה, שנפחו ארבעים סאה או יותר (אורך ורוחב של חצי מטר וגובה מטר וחצי, או נפח מקביל).
לחלופין ניתן לכסות אותם בשני כיסויים, שהאחד מהם אינו הכיסוי המיוחד לאותו חפץ קדוש.
באשר למזוזת החדר, אם היא נמצאת בתוך החדר עם סגירת הדלת או שהדלת פתוחה, יש לעטוף את הקלף בניילון וכדומה לצורך זה, חוץ מהבית החיצון שלה.
ויש פוסקים שכתבו שאין צורך לכסות המזוזה.
ניתן גם להעמיד לפני בני הזוג מחיצה יציבה שגובהה כ-80 סנטימטר (כגון סדין מתוח שקשור בצד העליון והתחתון).
אם המחיצה שקופה, ומדובר בספר תורה, צריך גם לכסותו.
בשבת אסור להעמיד מחיצה זו.
בשעת הדחק, שאין להם חדר אחר, ואין להם במה לכסות את הספרים, יש להקל על ידי שיכסו עצמם עד מעל ראשיהם.
המונח "בני תשע מידות" מתייחס לתשעה או עשרה מצבים בהם אסור לאדם לקיים יחסי אישות עם אשתו.
תשעה מהם מוסכמים על כל הדעות בגמרא (ומכאן המספר במונח).
הגמרא מגדירה ילדים שנולדו מיחסי אישות כאלו "כממזרים ואינם ממזרים" ומתריעה כי "עבודת ה'" עלולה להיות קשה עליהם:
בני מריבה – אדם המקיים יחסי אישות עם אשתו בשעה שקיימת ביניהם עוינות, גם אם אינם שונאים זה את זה.
דוגמה לתפיסה זו ניתן לראות בתשובתו של החזון איש כשנשאל מדוע רבים חזרו בשאלה בתקופת הקמת מדינת ישראל.
לדעת בעלי התוספות איסור זה אינו לכולם אלא רק למי שרוצה לנהוג את עצמו במידת חסידות.
אבל לדעת הרמב"ם, האיסור הוא מעיקר הדין, וכן נפסק בטור ובשולחן ערוך.
מלשון המאירי נראה, שהאיסור אמור רק בצרה הבאה שלא באמצעות בני אדם (כרעב, דבר, מגפה וכדומה), אבל לא במלחמה וכדומה.
אמנם, הרמ"א מרחיב את האיסור גם לצרות אחרות, שאינם רעב.
מכל מקום, עדיין יש מחלוקת בין האחרונים אם מדובר דווקא בצרות של חוסר משאבים או גם בצרות אחרות כגון מלחמה.
לדעת רבי ישראל מאיר הכהן מראדין, דין זה נאמר רק בצרות דומות לרעבון, כמו שידפון וירקון וכדומה.
לדעת הכף החיים, דין זה אמור בכל הצרות שמתענים עליהם.
להלכה, נשאלה השאלה במלחמת העולם הראשונה ופסקו להתיר.
במלחמת העולם השנייה בגטאות בפולין היה ויכוח בין הפוסקים אם יש מקום להחמיר.
חלק מנימוקי האוסרים היה מצב המחסור שהתלווה אז למלחמה.
במלחמת יום הכיפורים פסק רבי אליעזר יהודה ולדנברג להתיר.
הרב מרדכי הלפרין נשאל על כך בזמן מלחמת לבנון השנייה, והוא פסק להתיר בכל מלחמה ובפרט במלחמה שאינה כוללת.
יש כמה אופנים שמותר לקיים יחסי אישות בעת צרה:
חשוכי בנים, או כל מי שעדיין לא קיים מצוות פריה ורבייה.
אם יצרו גובר עליו מאוד, וחושש מעוון חמור יותר, מותר לשמש פעם אחת בחודש.
רבי אברהם דוד מבוטשאטש הביא אופנים נוספים להתיר:
אם מתארך זמני המלחמה והצרות, אין לבטל עונה לזמן ממושך.
אין להחמיר אלא בעיר או במקום שבו הצרה, ולא בכל המדינה.
אין להחמיר אלא כשהצרה נוגעת לנפשות, אבל לא כשהצרה נוגעת רק לממון, ואף לא ממידת חסידות.
ההלכה דנה בהיבטים שונים של קיום יחסי אישות בכל גיל.
היא אינה מגדירה גיל שמתחתיו אסור לקיים יחסים, אך מגדירה את גיל הבת מצווה כגיל מינימלי בו אישה כשירה לפעולות משפטיות המצריכות דעת, כך ש"פיתוי קטנה אונס הוא".
בנוסף, מגדירה ההלכה גיל מינימלי לנישואים.
מלידתה ועד שעה זו האב רשאי מדין תורה להשיאה.
למרות זאת החל במאה ה-10 ובעיקר במאה ה-12 ובמאה ה-13 היו מקרים רבים של נישואי ילדות, על רקע יתמותן או רצון להבטיח את עתידן.
במקורות ההלכתיים מהתקופה, ניכרת מגמה של ראיית האיסור להשיא בת קטנה כהנחיה מוסרית שאינה מחייבת, או כחסרת תוקף כשיש לחוש שהמתנה לגדילת הילדה תמנע את נישואיה.
לעיתים הובילו נישואים אלו לקיום יחסי אישות עם הילדות או לניסיונות לקיום יחסים עימן.
במאות השנים האחרונות, תקנות גילאי מינימום לנישואים תוקנו בקהילות שונות לאור ההתנגדות לנישואים מוקדמים, אך עד המאה ה-20 היו תופעות של נישואי ילדים, שכונו "נישואי בהלה", אשר נועדו לשמש כהצלה מפני גזירות שהוטלו על היהודים.
גם במקרים בהם מותר לזוג להיבטל ממצוות פרייה ורבייה, אין להשתמש באמצעי מניעה המתפקדים כחציצה מכנית שמונעת מהיחסים להיות "כדרך כל הארץ", כדי למנוע מהבעל איסור שפיכת זרע לבטלה.
ממילא אסור השימוש בקונדום, וגם לגבי דיאפרגמה, המכסה את צוואר הרחם, נחלקו הפוסקים.
האמצעים המועדפים ביותר בהלכה למניעה הם גלולות למניעת היריון ולאחריהן התקן תוך רחמי.
במקרא, מלבד הציווי לקיים עונה ופרייה ורבייה, מופיעים מעט מאוד פרטים על האופנים שבהם מותר או אסור לקיים מצוות אלו.
רק שתי הנחיות נכתבו בתורה.
האחת, האיסור לקיים יחסים כשהאישה נידה.
על פי התורה, האישה נעשית טמאה כתוצאה מדם הווסת שלה, ונאסר על בני הזוג לקיים יחסי אישות, עד שהאשה תמתין שבעה ימים ותיטהר בטבילה במקווה.
לפי דברי רבי מאיר המובאים בתלמוד, הסיבה לטומאת הנידה היא:
הנחיה נוספת שמופיעה בתורה, היא האיסור לקיים יחסים ביום הכיפורים.
במקרא לא פורטו עינויי הנפש של יום כיפור, אך חז"ל למדו שמדובר באיסור על חמשת עינוגי הגוף - שאחד מהם הוא יחסי אישות - כיוון שעינוי יום כיפור הוזכר חמש פעמים במקרא.
רמז לכך הוא אזהרת לבן ליעקב לפני הפרדם: "אם תענה את בנותיי ואם תיקח אישה על בנותיי", כלומר למנוע מהן תשמיש נקרא "עינוי".
זהו למעשה היום היחיד שבו אסור (מהתורה) לבעל ולאשה לקיים יחסי אישות על אף שהאשה אינה נידה.
ביום זה נוהגים כל דיני ההרחקה בין בני הזוג כאילו האשה היא נידה.
בתקופת התנאים הועלתה על הכתב מסכת כלה.
מסכת זו מכילה פרק אחד ארוך העוסק ברובו באופן הראוי לקיום יחסי אישות.
למעשה, מסכת כלה היא החיבור היהודי הראשון שהתמקד ביחסי אישות.
בתלמוד נכתבו הלכות רבות בנוגע ליחסי אישות, כמו כן, מובאים בתלמוד תיאורים של התנהגות חכמי הדור ביחסיהם האינטימיים עם נשותיהם, על מנת ללמד את העם את ההתנהגות הנכונה ביחסי אישות.
מדברי הגמרא עולה שחז"ל ראו בנושא חשיבות רבה לשמירת היציבות של חיי המשפחה; ועם זאת, נמצאו אצלם מגוון התייחסויות אל המגע הגופני הקרוב.
חלקם המעיטו בו וחלקם נהגו בו בחדווה, ואף הדריכו את הדור הצעיר בפרוטרוט כיצד לנהוג עם בני הזוג.
לפי פירוש רש"י לתלמוד, רב חסדא רמז לבנותיו כיצד לנהוג בעת יחסי אישות עם בעליהן.
על האמורא רב כהנא מסופר שהוא הסתתר מתחת מיטתו של רב בעת שזה עסק ביחסי אישות.
כאשר רב שם לב לכך, נזף בו שאין זו דרך ארץ.
ענה רב כהנא: "תורה היא, וללמוד אני צריך".
לפי עדותו של רב כהנא רב קיים יחסי אישות כאדם רעב, כמו שלא שימש מיטתו מעולם, ושנהג קלות ראש לתאוותו.
ואילו, אמא שלום סיפרה על בעלה התנא רבי אליעזר כיצד הוא מקיים יחסי אישות: "אינו מספר עמי לא בתחילת הלילה ולא בסוף הלילה אלא בחצות הלילה, וכשהוא מספר מגלה טפח ומכסה טפח, ודומה עליו כמי שכפאו שד".
כלומר, מגלה מעצמו במקום תשמיש (איבר המין) טפח, ולא יותר מזה.
וממהר במעשה הביאה כאילו הוא נטרד על ידי שד הכופהו.
חז"ל קבעו זמנים ועונות לקיום יחסי אישות, על פי מה שהם אמדו את דעת האישה שבזמנים אלה היא משתוקקת לכך.
לכן, בכל עת שהאיש מבחין שאשתו מעוניינת בקיום יחסים, גם אם לא תאמר זאת בפיה, הוא מחויב לה מן הדין, ונקטו הפוסקים, שעיקר מצוות עונה נאמרה כשהאישה משתוקקת לזה.
מהתורה דם בתולים אינו מטמא בנידה, מאחר שאינו בא מהרחם.
משום גזירת חכמים אף הוא מטמא, ועל פי ההלכה, יש לפרוש מיד אחרי קיום יחסי האישות הראשונים והאישה נחשבת נידה, אם יצא ממנה דם בתולים.
אמנם, חכמים הקלו בדם זה, וקבעו שבני הזוג רשאים לסיים את המעשה, ולנהוג בכלה כנידה רק בגמר החיבור ביניהם.
מה שאין כן לגבי אישה שמקבלת וסת בשעת קיום היחסים, שאז על בני הזוג לעצור מיד.
ליחסי האישות הראשונים בין בני הזוג, המהווים מימוש נישואים, ישנה חשיבות מיוחדת, וביאה זו מכונה בתלמוד "בעילת מצווה", יש מפרשים, משום שעיקר מצוות הכניסה לחופה נגמרת בבעילה.
אם אירע ליל החופה בזמן שהכלה אמורה לקבל וסת, אך בפועל עדיין לא קיבלה, אפילו שתמיד צריך לפרוש מאשתו מיחסי אישות בזמן זה, מותר להם לקיים יחסים, כיוון שבבעילת מצווה לא אסרו חכמים, ואפילו שהיא בעלת וסת קבוע.
הלכה נוספת שקיימת רק בבעילת מצווה היא שלפי חלק מהפוסקים אף אונן (אבל, קודם שנקבר מתו) מותר בה.
לעומת זאת, בליל טבילה או בכל לילה אחר אין לאבל ואפילו לאונן לקיים יחסי אישות.
בתלמוד מובא שרבי אליעזר היה נוהג לקיים יחסי אישות לאחר חצות הלילה, כדי שלא ישמעו קול בני אדם, ויבואו לחשוב על אנשים אחרים.
האחרונים פסקו שזה רק לפרושים (שהגיעו לדרגת הפרישות), או למי שחושש שיהרהר באישה אחרת.
בדומה לכך, הסטייפלר היה מורה להתיר שלא להמתין עד חצות, אם עקב כך ישתבש סדר יומו למחרת ויש בזה משום ביטול תורה וזמן תפילה וכדומה, והורה שיש להמתין עד שאין שומעים קול בני אדם.
לפי הקבלה, יש לקיים יחסי אישות לאחר חצות גם בזמן שהיא מעוברת או מינקת, והזוהר מצטט את הפסוק במשלי: "אץ ברגלים חוטא" () כתיאור מגנה למי שאינו ממתין עד חצות.
אך בעיקר יש להקפיד על כך בזמן שיש אפשרות לקליטת הריון, כי לדברי הזוהר אם מקיים יחסים לפני חצות הוולד נוצר ממקום טמא".
יום הכיפורים אסור בקיום יחסי אישות כחלק מחמשת העינויים הנהוגים באותו יום.
כמו כן מתקנת חכמים אין לקיים יחסי אישות בתשעה באב.
נהוג להוסיף על כך וכן איסור שכיבה באותה מיטה ונגיעה בשעות הלילה, וביום הכיפורים אף ביום.
בשאר התעניות מותר לקיים יחסי אישות, אך במשנה ברורה כתוב ש'בעל נפש' יחמיר על עצמו כמו בתשעה באב.
בהלכה מובא, על פי התלמוד, שכשאחד מבני הזוג עומד לצאת לדרך לכמה ימים, יש להם לקיים יחסי אישות, ואפילו סמוך לווסתה של האישה.
ובזוהר ישנה הרחבה של ההנחיה גם לבן-זוג שחוזר מהדרך:
"יציאה לדרך" הוגדרה בפתחי תשובה כיציאה לדרך שאורכה 12 מיל לפחות, אך הפוסקים במאה ה-20 הסכימו שאין הדברים אמורים בעת החדשה, שכן הנסיעה ממקום למקום נעשית בקלות.
לכן, "יוצא לדרך" הוגדר כנוסע לתקופה שבה ידלג בהכרח על זמן קיום יחסים, כל אחד לפי תדירותו.
בנוסף, "יציאה לדרך" הוגדרה כאשר האיש נוסע לחוץ לארץ ובאופן שיש התרגשות מהנסיעה, כל אחד לפי הרגל חייו, או כאשר האיש נוסע למקום סכנה והתרחקותו מעוררת התרגשות והשתוקקות, אפילו הנסיעה לזמן קצר.
אמנם, אם שניהם נוסעים ביחד, אין חיוב לקיים יחסים קודם הנסיעה, אפילו שלא יהיה באפשרותם לקיים יחסי אישות עד שיחזרו לביתם.
החזון איש הסביר שגמרא זו מדברת במרבה אבל פעם בשבוע אינו "קשה".
מצוות עונה קיימת כל זמן ההריון, ולכן יחסי אישות בהריון, כשנעשה לרצונה ולטובתה של האשה אינו רק בגדר מותר אלא בגדר מצווה.
מובא בתלמוד, שקיום היחסים בעירום הוא פרט יסודי במחויבות ההדדית לחיות חיי אישות, ואם אחד מבני הזוג ממאן לקיים את דרישת האחר בעניין חל עליו דין מרידה.
עם זאת, מטעמי צניעות בשעת הביאה עליהם להיות מכוסים ביחד בסדין או שמיכה לפחות מהמותניים ולמטה.
לגבי יחסי אישות במסגרת מצוות ייבום אלמנת האח, מוזכר שהתנא רבי יוסי קיים את היחסים דרך חור בסדין, זאת, על מנת למעט את הנאתו.
בתלמוד מובא שאסור לבני הזוג לשוחח בעניינים שאינם קשורים ליחסי האישות, משעה שהם פונים משאר עסקיהם להתכונן לתשמיש (ראב"ד).
הראשונים פירשו שלושה טעמים לאיסור: האחד הוא החשש שיבואו לחשוב על אנשים אחרים, הוא על אישה אחרת והיא על איש אחר, השני כדי שלא יסיחו דעתם ועל מנת שיעשה הביאה בכוונה ובלב שלם, והשלישי כיוון שקולם נשמע ויש בכך חוסר צניעות.
אמנם, מותר להם לדבר בענייני תשמיש, דהיינו דברי פיוס ואהבה.
ה"בית חדש" אף מוכיח מזה שאמא שלום כינתה את התשמיש "סיפור", שראוי שהתשמיש יהיה מלווה בשיחת דברים.
ואם נצרכת האישה לכך, מותר לרצותה אף בדיבור שאינו מעניין התשמיש.
דברים שהם ניבול פה אסור להם לדבר כלל, ועל זה אמרו חז"ל "ומגיד לאדם מה שיחו, אפילו שיחה קלה שבין איש לאשתו, מגידים לו לאדם בשעת הדין".
מובא בפוסקים שאין לאחד מבני הזוג לקום ממיטתו מיד לאחר קיום יחסי האישות, כדי שלא יראה לבן או בת זוגו שכל מה שמעניין אותו זה הקרבה הגופנית, אלא ימשיכו לשכב ביחד עוד זמן מה.
הדרכה זו באה לידי ביטוי חריף, במימרה של רבי מאיר: , כלומר, איש שאינו בעל מידות אינו מתחשב בצרכי אשתו, אלא בא עליה למלא תאוותו ומיד עוזבה.
"ביאה כדרכה" או "ביאה", הוא המונח ההלכתי למין וגינאלי, ואצל בני זוג נשואים זה לזה, אם אחד מהם אינו מוכן לקיים סוג כזה של יחסים, באופן קבוע, הוא נקרא "מורד" וזו עילה מוצדקת לגירושים.
ביאה שלא כדרכה, או "הפיכת שולחן" בלשון התלמוד (לפי הפירוש הנפוץ), הוא המונח ההלכתי למין אנאלי, אשר נחשב בגדר מותר, על פי הנאמר "משכבי אשה", מכאן שיש שני משכבים.
אמנם, לפי המדרש רבה, בתורה זה נחשב כעינוי לאישה, כמו שכתוב אצל שכם ודינה "וישכב אותה ויענה".
על פי התלמוד הבבלי ער קיים את יחסי האישות עם תמר בדרך זו, כדי שיופייה לא יוכחש בעקבות היכנסה להריון.
ואונן עשה גם הוא כן, משום שידע שהילד שייולד מכך יתייחס לאחיו ולא לו, כמבואר בתורה ביחס למצוות היבום.
מסופר בתלמוד על אישה שבאה לרב והתלוננה שבעלה תבע ממנה יחסים אנאליים (לפי הפירוש הנפוץ של הפיכת שולחן) אף שהציעה לו יחסים וגינליים.
רב ענה לה שהוא אינו יכול לעזור לה שכן התורה התירה זאת לבעל.
להלכה, כתב המהרי"ט שהאישה חייבת רק בהתאם לחיוב העונה של בעלה, ואם הבעל דורש לבוא עליה שלא כדרכה, אין עליה דין מורדת.
בעלי התוספות סוברים שמין אנאלי מותר רק כאשר אינו מוציא זרע או שעושה כך באקראי אף שמוציא זרע.
ביאה דרך איברים (שוכב עמה בקירוב בשר) הוא מונח הכולל מגע בין אבר הגבר לאברים שונים של האשה מלבד הנרתיק או פי הטבעת.
ביאה דרך איברים אינה נחשבת לקיום יחסים של ממש, אם כי לדברי הרמב"ם נחשב הדבר למעשה מכוער שלוקים עליו, כאשר הוא נעשה במסגרת יחסים אסורים.
שפיכת זרע במסגרתה כלולה באיסור הוצאת זרע לבטלה.
לפי ההלכה (על פי מקור אחד בתלמוד) אין לקיים יחסים בעמידה או בישיבה, כי על פי חז"ל דבר זה אינו בריא.
במקום אחר בתלמוד כתוב שהסיבה שלא מומלץ לקיים יחסים בעמידה היא מפני שאין האשה מתעברת מעומד, ולכן אם אי אפשר בדרך אחרת מותר בעמידה לצורך קיום מצוות עונה או אם ירא שלא יבוא לידי עבירה.
דרך קיום יחסי האישות המומלצת על פי התלמוד הבבלי היא שהגבר למעלה והאישה מתחתיו כשפניהם מכוונות אלה כלפי אלה.
מובא בפוסקים שקיום יחסים כשהיא למעלה והוא למטה הרי זה דרך עזות.
אך יש שכתבו שדבר זה נאמר רק בליל הטבילה, אבל בשאר לילות עושה כפי הנאתו ובלבד שיהיה בהסכמת האשה.
במסכת כלה נכתב כי קיום יחסים כששוכבים שניהם על צידם - זו דרך עיקש, כלומר, שעל ידי כך יצא הוולד עיקש.
התנא רבי אליעזר נהג "כמי שכפאו שד", כלומר, קיצר בזמן היחסים (בשעת החדירה) כי חשש לחשוב על אישה אחרת או (לפי אפשרות אחרת שמביא הראב"ד) כדי למעט הנאתו.
הראב"ד מקשה על הנהגתו של רבי אליעזר, ממה שכתוב בגמרא ש"בשכר שמשהין עצמן על הבטן - נותן לו הקב"ה בנים זכרים", ונראה שיש להאריך בזמן היחסים.
הוא מתרץ שאין סתירה, אלא שישנן דרכים שונות להגיע לאותה תוצאה, כי "כל לבבות דורש ה'", ובלבד שיתכוון לשם שמים.
מי שחושש שיחשוב באישה אחרת - יקצר, ומי שלא חושש - יאריך.
השולחן ערוך בחלק אורח חיים פסק שיש לקצר;
לעומת זאת, בהלכות העוסקות ביחסי אישות (בחלק ) - לא הביא השולחן ערוך פסיקה זו.
הרב רפאל מנחם שלנגר כתב שהשולחן ערוך ראה בכך מידת חסידות, וכתב זאת ליחידי סגולה ולא לכלל הציבור, וכפי שכתב בעצמו בסוף הסעיף "וצריך בעל נפש לזהר בזה".
פוסקים אחרונים הורו שבזמנינו אין לנהוג כדברי השולחן ערוך הנ"ל, כיוון שהתנהגות כזו עלולה לפגוע באישה.
גם בספר חסד לאלפים לרבי אליעזר פאפו נמנע מלצטט את סעיף ח' וכתב במקומו "וישמש בצניעות".
כן כתב הרב יעקב קנייבסקי באיגרתו שאין לקצר.
אין במקורות ההלכה התנגדות למין אוראלי לגבר, אך הדעה המקובלת בפוסקים הוא שהשפיכה צריכה להיות בתוך הנרתיק, ואחרת הדבר נחשב לאסור כשפיכת זרע לבטלה.
לגבי הסתכלות ונשיקה באיבר המין הנשי, מובא בתלמוד:
בהמשך מובא, כי חכמים פסקו שלא כדעת רבי יוחנן בן דהבאי: .
פרשני התלמוד נחלקו בפירוש פסק זה: האם חכמים חלוקים על כל דברי רבי יוחנן בן דהבאי, ומתירים אף הסתכלות ונשיקה באיברי המין של האישה, או שמא הם חלוקים רק על "הפיכת שולחן".
במסכת כלה רבתי נאמר שכל דברי רבי יוחנן בן דהבאי עוסקים דווקא במקרה שהאישה התעברה מביאה זו.
עם זאת, האליה רבה כתב שלפי האר"י מעשים אלו מזיקים לבניו אפילו כשנעשים שלא בשעה שהאישה מתעברת.
בשולחן ערוך נפסק שאסור להסתכל או לנשק באיבר המין של האישה:
כך פסקו לפניו הטור, הראב"ד ועוד, שחכמים חלוקים על בן דהבאי רק בעניין הפיכת שולחן, אבל שאר הדברים (הסתכלות, נשיקה, דיבור בשעת תשמיש) אסורים.
ולפי דעה זו, מי שמנשק עונשו שילדיו יהיו אלמים מידה כנגד מידה.
אך גם לפי דעות אלו, מידת חסידות היא שלא לעשות מעשים אלו, וכך פוסק הרמב"ם: "ואף על פי כן מדת חסידות שלא יקל אדם את ראשו לכך, ושיקדש עצמו בשעת תשמיש כמו שביארנו בהלכות דעות ולא יסיר מדרך העולם ומנהגו שאין דבר זה אלא כדי לפרות ולרבות".
כל האחרונים (פרט לרמ"א שהדעות חלוקות על דבריו) פסקו כדעת השולחן ערוך לאסור, ולא הציגו כלל את דעת המתירים.
גם בספרות ההדרכה החרדית השמיטו את דעת המתירים.
לעומת זאת, בחלק מהספרות הדתית לאומית, הובאה דעתו של הרמב"ם להתיר, אם יש צורך בכך, אך לכתחילה עדיף להימנע מהסתכלות ונשיקה.
עד תקופת הראשונים (כינוי בתולדות עם ישראל לרבנים שפעלו בין המאה ה-11 והמאה ה-15), מחמת הצניעות, ההדרכה העיקרית כיצד להתנהג בתשמיש המיטה, נמסרה בעל פה ובאופן אישי לחתן ולכלה.
לא נכתב חיבור או ספר שמפרט ומקיף נושא זה בהרחבה.
בתקופת הראשונים, מחמת ירידת הדורות, נוצר חוסר בהירות בנושא זה, והחלו להופיע החיבורים הראשונים שמציגים אותו בהרחבה.
הראב"ד בספרו "בעלי הנפש" בתחילת שער הקדושה, כותב על בני דורו:
חיבור נוסף מזמן הראשונים הוא "אגרת הקודש", מכתב בעניין הנהגת יחסי אישות.
האיגרת מיוחסת לרמב"ן, אך יחוסה מפוקפק, וככל הנראה חוברה על ידי ראשון-מקובל אחר.
בשולחן ערוך מובא כי חייב אדם לקיים יחסי אישות עם אשתו בליל טבילתה.
גם בספר הזוהר נכתב, שבסמוך לזמן שהאשה טובלת ונטהרת, יש עניין מיוחד ושמחה מיוחדת בחיבור הבעל והאשה; וזאת מפני שטבעי שהתשוקה היא גדולה לאחר שהיו אסורים זו לזה במשך כשבועיים.
אין איסור הלכתי לדחות טבילה ביום או יומיים כאשר ישנה סיבה ממשית לדחותה, ואין לעשות כן אלא אם יש צורך גדול והדחייה מוסכמת על שני הצדדים.
מפני חשיבות ליל טבילה, קודם שיגיע הלילה על הבעל להראות תוספת חיבה ואהבה עם זוגתו.
וכן פסק הרב עובדיה יוסף שביום של ליל הטבילה צריך הבעל להגיע מוקדם אפילו שהוא אברך, ואין בכך משום ביטול תורה.
כמו בכל מצוות התורה, גם מצווה זו יש לקיימה מתוך שמחה.
ובפרט מצוות עונה שנאמר בה "איש ואישה שזכו - שכינה ביניהם", ולגבי השראת השכינה כתוב במסכת שבת (): "אין השכינה שורה אלא מתוך שמחה של מצווה".
הרמב"ם מפרט שצריך לקיים יחסי אישות מתוך שיחה ושמחה.
דברים דומים כתבו הזוהר והרוקח, ועוד.
גם השולחן ערוך פסק שעל האדם לפייס את אשתו ולשמחה קודם הביאה עד שתתרצה.
יש לקיים יחסי אישות באופן של שמחה וקלות ראש, ויש ללמוד זאת מיצחק, שכתוב "והנה יצחק מצחק את רבקה אשתו", ורש"י אומר שם "שראהו משמש מיטתו".
כמו כן יש ללמוד זאת מהנהגתו של רב ש"שח ושחק שיחה בטילה של ריצוי תשמיש", וברש"י: "כאדם רעב, כמו שלא שמשת מטתך מעולם שאתה נוהג קלות ראש זה לתאותך".
אמנם, בראב"ד כתב "ואל ינהג עמה בקלות ראש ודברי שוא ותעתועים".
דברים דומים כתב רבי מנחם רקנאטי ונכתבו באיגרת הקודש.
כמו כן, השולחן ערוך כתב "וישמש באימה וביראה", ובמסכת נדרים פירש זאת הרא"ש: "באימה - ולא בקלות ראש".
לכן, ייתכן שיש לנהוג בקלות ראש מסוימת, אך אין להפריז בה.
וכפי שכתב הרמב"ם ב: "ולא יקל ראשו ביותר".
על המחשבה בשעת יחסי האישות, כתב הראב"ד בספרו בעלי הנפש שיש ארבע כוונות:
.אף על פי שמותר לקיים יחסי אישות בכוונה "להשביע יצרו ולמלא תאוותו", מזהיר הראב"ד (והעתיקוהו פוסקי ההלכה), שאין לנהוג כך, כי זו עצת היצר הרע ומתוך ההיתר יסיתנו לאיסור.
רבי משה פיינשטיין העיד על ההנהגה ביחסי אישות ש.
ראוי לאיש ולאשה להתנהג בקדושה ובטהרה אף קודם הביאה, ויזהרו בניקיון הגוף ובטהרת הידיים כמו בהכנה לתפילה.
וכאשר תהיה הסביבה נקיה ומסודרת, ובני הזוג יקפידו על ניקיונם, יערב להם הרבה יותר היותם יחד.
על הבעל לרצות ולפייס את אשתו קודם החיבור.
וכן כתב רבי יעקב עמדין: "וכן צריך שיהא מיישב דעת אשתו ומשמחה ומכינה ומסעדה בדברים המשמחים את הלב כדי שתשיג את התאווה אליו בקדושה ובטהרת דמיונה כמו כן, וזה יהא ניכר בנשימתה ובעיניה, ואז יאהבו זה לזה ויהיו בניהם פיקחים...".
כמו כן, על הבעל לעורר את אשתו על ידי חיבוק ונישוק.
על פי קבלה, יש עניין בחיבוק ונישוק גם קודם הביאה וגם לאחר הביאה, ובשעת הביאה ינשק אותה בפיה כדי שיהיה חיבור למטה ולמעלה.
על האישה להתקשט לפני בעלה, ולהרבות תאוותו בשעת תשמיש.
ואף רב חסדא הדריך את בנותיו כך: כשבעלך ממשמש בך להתאוות לך לתשמיש, ואוחז הדדים בידו אחת והאחרת עד אותו מקום, הדדין המציאו לו ומקום תשמיש אל תמציאי לו מהר, כדי שתתרבה תאוותו וחיבתו ויצטער, ורק אז חזרי ותני לו.
כמו כן, מותר לבעל להסתכל בכל המקומות שבגוף האישה (פרט לאבר המין של האישה, כפי שהובא לעיל), וכן כתב החזון איש באיגרת קודש לגבי שעת קיום יחסי אישות: "וההסתכלות באשתו מותר, מפני שרצון התורה באהבה ביניהם, והאהבה היא ההכנה למצות עונה העתידה לבוא".
הרמב"ם כותב , לפיכך רצוי לקיים יחסי אישות בליל שבת.
על פי הקבלה אין לתלמיד חכם לקיים יחסי אישות בחול, אלא רק בליל שבת.
וכן מסופר על האמורא רבא שתבע את אשתו ביום חול מחשש הרהור.
יש אחרונים שאומרים, שחומרא זו (שתלמיד חכם לא יקיים יחסי אישות בחול) נאמרה רק כשהאשה ראויה להיכנס להריון, אבל כשהיא מעוברת וכדומה אין צריך להחמיר.
האר"י הוסיף ימים נוספים שראוי לא לקיים בהם יחסי אישות: שני הלילות של ראש השנה, לילה ראשון של פסח, ליל שבועות, ליל שמחת תורה וליל הושענא רבה.
מחבר המשנה ברורה כתב כי דבר זה נאמר רק למי שהוא מלא ביראת שמים ולא יחטא, אבל אותם שיצרם מתגבר עליהם ועל ידי מניעת יחסי אישות בימים אלה הם יבואו להיכשל בעבירה, מצווה עליהם לקיים יחסי אישות, ואפילו בראש השנה.
ישנם זמנים על פי הקבלה שבהם דווקא ראוי לקיים יחסי אישות: ליל ראש חודש, ליל יום טוב של סוכות, ליל שביעי של פסח ולילות חול המועד.
בחג הסוכות, אם האיש ישן בדרך כלל בסוכה והאישה בבית, בלילה בו הם מעוניינים לקיים יחסי אישות, הוא פטור מן הסוכה ואינו חייב לחזור אליה לאחר קיום היחסים.
אם מתאפשר, אין איסור ואף ראוי לקיים יחסי אישות בסוכה.
מובא בספרי ההלכה שבכל הימים חוץ מיום הכיפורים ותשעה באב, אם חל ליל הטבילה של אשתו, או שהוא יוצא לדרך, או שאשתו משדלתו, או שלא קיים עדיין מצוות פרייה ורבייה או שיצרו מתגבר עליו, שבכל המקרים הללו חלה עליו מצוות עונה, וחובה עליו לקיים יחסי אישות עם אשתו.
בעוד ביהדות האורתודוקסית ישנו אידיאל בקיום יחסי המין בקדושה תוך כדי הגבלת היצר המיני, זרמים אחרים ביהדות שמים דגש על דברים אחרים.
למשל, הרב אליוט דורף, מרבני היהדות הקונסרבטיבית, הגדיר מספר דברים חשובים בקיום יחסי מין: לראות את עצמו ושותפו כיצירות של אלוהים, לנהוג בצניעות, שתהיה אפשרות ללדת, ולשמור על האיכות היהודית של מערכת היחסים.
הרב הרפורמי משה זמר, נוקט בגישה של מציאת פתרונות לבעיות חדשות, תוך כדי שמירה על המסגרת ההלכתית.
לדבריו בספרו "הלכה שפויה", לחז"ל הייתה גישה אנושית ונועזת, והם ביקשו למצוא פתרונות למעמדה ה"קשה" של האישה לעיתים גם על ידי קריאת המקורות בצורה מגמתית, אך המימסד הרבני הקיים כיום מחמיר ללא צורך.
לדבריו, בתקופות שונות עלה בידי פוסקים למצוא דרכים להביא מזור למצוקות העם, שנבעו בחלקן מפסיקה נוקשה של רבנים מחמירים.
לדברי הרב הרפורמי יהוידע עמיר, יש לקיים דיון יהודי-דתי מחודש בשאלות המין, בעקבות מהפכת השחרור המיני במאה העשרים.
מהפכה שביטויה הבולט ביחסי האישות, הוא המתירנות המינית וניתוק הקשר ההכרחי בין ארוטיקה לאהבה וזוגיות.
לדבריו, חיוני שדיון זה יערך בעיקרו לא על דרך "מצוות לא תעשה" אלא על דרך "עשה", וההוראה הדתית צריכה להנחות את האדם בתחומי המותר, מה ראוי לו לעשות, מה הוא מצווה לפתח, וכיצד יקדש את יחסי האישות שלו.
זאת בניגוד ליהדות המסורתית, במיוחד בגילויה בהלכה, שביקשה לתחם את ההתנהגות המינית ולהכניסה למסגרת תובענית של איסורים ומגבלות.
בשנות ה-60, האדמו"ר מגור הרב ישראל אלתר (מחבר הספר "בית ישראל"), תיקן לחסידיו תקנות המכונה "תקנות ל"ט" (ליל טבילה).
התקנות הללו לא פורסמו בכתב.
הן נמסרו לחסיד ביום נישואיו על ידי מדריך שנבחר על ידי הרבי.
בין התקנות; אסור לנשק את גוף האישה, להקפיד על קיום היחסים רק בתנוחה שבה האישה למטה והבעל שוכב מעליה, היא והוא צריכים להיות לבושים בחלוק לילה, יש לקיים יחסים רק לאחר חצות הלילה, אין לקיים יחסי אישות אלא בליל טבילתה של האשה ובשבת שלאחריה.
כמו כן, אסור לקיים יחסים בחודשים הראשונים של ההריון ובמשך מספר חודשים לאחר לידה, בשל החשש לעבור על איסורי נידה.
תקנות האדמו"ר מגור עוררו עליו מתנגדים רבים גם מקרב רבנים, כמו הרב יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר) שאף כתב מכתב המביע הסתייגות מגישתו המחמירה.
מכתב הסטייפלר יצא באמצע שנות ה-60 בעקבות מקרה מיוחד.
בנו של אחד ממנהיגי "צעירי אגודת ישראל" נהפך לחסיד גור, ובעקבות זאת נוצרו בעיות בינו לבין אשתו שלא הסכימה לנהוג לפי תקנות ל"ט.
כיום נמצאת עמדת האדמו"ר מגור בנסיגה.
חסידים בגור אומרים שתקנות אלו נועדו בעיקר ליחידים שיכולים לעמוד בהן ולא לכלל החסידות.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ראו אור ביהדות ההחרדית והדתית, ספרים וחוברות הדרכה רבים על קיום יחסי אישות על פי מקורות היהדות .
בעקבות ההשקפה שדברים העוסקים בנושאים אינטימיים ראויים להילמד בצורה פרטנית, רשמית הספרים מיועדים אך ורק למיועדים להינשא ולנשואים.
ספרים אלה, על פי רוב, לא נמכרים בחנויות, אלא עוברים מיד ליד, בעיקר על ידי מדריכי חתנים ומדריכות כלות.
ריבוי הספרים נבע מחילוקי דעות פנימיים בגישה ליחסי אישות, בעיקר בין הציבור החרדי לציבור הדתי לאומי, וממאבק על הנחלת התפיסה הדתית.
הצורך בספרים התגבר על רקע מהפכת המידע, והיחשפות אנשים דתיים ברשת האינטרנט לשמועות שאינן מדויקות, או לגישות חילוניות ומתירניות למין, המתנגשות בהלכה.
מלבד זאת, קיים רצון לתיקון הרושם שנוצר ולפיו ישנה התייחסות שלילית ליחסי אישות בין איש לאשתו, בעקבות ההפרדה המגדרית הנהוגה בציבור הדתי.
בתחום זה ישנו הבדל משמעותי בין המגזר החרדי לבין המגזר הדתי לאומי: בציבור החרדי לא מפורסמות בפומבי שאלות ותשובות בנושא, ואילו בציונות הדתית ישנם רבנים שעונים באינטרנט לשאלות אינטימיות ביחסים שבינו לבינה, ויש רבנים שעונים רק בצנעה.
חוץ מפרט זה, אין הבדל משמעותי בין המגזרים, על אף שבאופן כללי יש הבדל בנושאים קרובים לזה כמו צניעות והפרדה מגדרית.
בשני המגזרים ישנם רבנים שמקלים, לדוגמה, יש שיתירו (במקרים ספציפיים) תנוחות מסוימות או שיתירו לדחות ליל טבילה וכדומה, וישנם רבנים שמחמירים.
בנוסף לכך, דבר זה תלוי בעיקר באופי הזוג שבא להתייעץ, וגם באיכות הקשר הזוגי ובמידת אדיקותם בהלכה ובמנהגים השונים.
חלק מהציבור הדתי לאומי עובר תוכנית לימוד מקצועיות לחינוך מיני עוד בגילאי בית הספר.
בחברה הדתית והחרדית מבצעים הכנה לזוגיות וחיי משפחה באמצעות מדריכי חתנים וכלות.
בעבר, ההדרכה התמקדה בלימוד הלכות טהרת המשפחה.
בשנים האחרונות ההדרכה עוסקת גם בהכנה לחיי אישות מבחינה הלכתית, השקפתית ומעשית.
ארגונים רבים מציעים קורסים למדריכי חתנים וכלות.
רוזן-צבי חקר האם חז"ל הבינו את מושג היצר המיני כמושג כלל אנושי או כמושג ממוגדר.
לדבריו, מרבית המקורות נכתבו מנקודת מבט כלל אנושית המניחה כי תופעת היצר המיני אינה משתייכת למגדר זה או אחר.
בהתייחס לנשים, חז"ל מביאים שלל מקורות המעידים על קיומו של היצר אך עם זאת, כמעט ולא ניתן למצוא התייחסות תלמודית המתפלמסת עם מקורות אלה.
סטלאו מסביר זאת על ידי הגדרה מחדש של השאלה המעסיקה את חז"ל.
לדעתו, השאלה היא לא עצם קיומו של היצר אצל נשים או אצל גברים, אלא, למי יש את היכולת להתמודד איתו.
על פי סטלאו, המלחמה ביצר נתפסת כתכונה גברית.
חז"ל מסכימים עם ההנחה בדבר קיומו של יצר מיני אצל נשים, אך, להנחתם, הן נטולות הכוח להתמודד עמו ולכן הן לא מקבלות הדרכה כיצד להילחם בו, כפי שמקבלים הגברים.
רוזן-צבי מדגיש כי מרבית המקורות העוסקים בנשים וביצר המיני מציבים את האישה בצד המאיים על היצר ולא בצד הנלחם בו.
דניאל בויארין מציג את הסוגיה התלמודית במסכת עירובין.
התלמוד משבח את האישה המבקשת מין באופן גלוי ורואה את התכונה הזו כתכונה חיונית, מקובלת וחיובית עד כדי כך ששכרה של אישה כזו היא בנים מוצלחים יותר מבני דורו של משה.
עם זאת, הגמרא בהמשך מסייגת ואומרת '"והוא ימשול בך" – מלמד שהאישה תובעת בלב, והאיש תובע בפה, זו היא מידה טובה בנשים'.
סוגיה זו, רואה ומכירה ברצונה ויצרה של האישה אך בו בזמן מפקחת ומורה על ההתנהגות המינית הטובה והרצויה לאישה.
לדברי בויארין, קטע זה הוא הדרכה לגבר להיות קשוב ורגיש לאשתו בתוך המערכת הזוגית.
לפי בויארין, מצד אחד, אנחנו נבחין בכבוד שרוחשים חז"ל לזכויותיה של האישה, לרווחתה הפיזית, להגנה עליה מפני תוקפנות גברית, לסיפוק צרכיה החומריים והמיניים כאחד.
מצד שני, הנשים תמיד נמצאות בעמדת נחיתות כלפי הגבר ותלויות בו, גם אם הוא אמור לציית לנורמות של הקשבה והתחשבות.
התלמוד מונה תשעה מצבים שבהם אסור לאיש לקיים יחסי אישות עם אשתו (בני תשע מידות).
אלו מצבים האפשריים בין איש לאשתו ומעידים על מצב רגשי שבו נמצאים, הן הגבר והן האישה אחד כלפי השנייה.
בויארין מוצא את המקור הזה כעדות בולטת לתפיסת חז"ל על פיה לקשר הרגשי חשיבות עליונה בתחום יחסי המין.
בויארין מצביע על כך שאת הטקסטים התלמודיים בנושא זה ניתן לקרוא בשתי קריאות השונות זו מזו במהותן.
קריאה אחת קוראת את הטקסטים ורואה בהם מקור ראשוני לשיח דכאני של האישה.
קריאה זו שומעת את קולותיהם של באי בית המדרש שדנים באישה, בתשוקותיה וברגשותיה וקובעים הלכה 'מעל ראשה'.
קריאה זו רואה בתביעת הרבנים פיקוח כוחני על ההתנהגות המינית של בני הזוג הנשואים.
לעומתה, הקריאה השנייה מגלה כי חז"ל הצליחו להדיר את עצמם מפיקוח על חדר המיטות.
חז"ל ניסחו את כללי ההתנהגות המדריכים לפרטיות בזמן הפעילות המינית, ובכך הפכו אותה בפועל לבלתי נראית ובלתי ניתנת לשליטה.
חז"ל, על אף שהם מייצגים את הקול הגברי, הביעו אהדה כנה לצורכי האישה ותשוקותיה.
יותר מכך, נראה כי חז"ל תפסו את הקשר המיני בין האיש לאשתו כקשר התובע אינטימיות, תשוקה, גירוי ועינוג הדדיים.
עם זאת גם קריאה זו לא מתעלמת מהשיח ההיררכי הנוקשה שמשאיר את יחסי האישות כ'חובה' של האיש כלפי אשתו.
לדברי דוד ריבנר, כיום (2005) לא קיימת ספרות מחקרית שמתעדת את התופעה של נישואים לא ממומשים, מבחינה מינית, בקרב זוגות אורתודוקסים.
גם לדברי מיכל פרינס ב-2011, המחקר בנושא זה דל מאוד.
אחד המחקרים היחידים שעוסקים בנושא זה הוא של לבינסקי, שערך מחקר כמותני בארצות הברית בקרב נשים אורתודוקסיות וחוזרות בתשובה על הקשר שבין קיום הלכות טהרת המשפחה ושביעות רצון מחיי הנישואין.
מאמרים נוספים בנושא נכתבו לאורך השנים, על ידי אנשי מקצוע שונים.
מדובר באנשי חינוך דוגמת מלכה פיוטרקובסקי, מדריכות כלות כמו נעמי וולפסון וישי רוזן-צבי ומטפלים מיניים דוגמת דוד ריבנר, טלי רוזנבאום וקלודין הטב-בלום, המבססים את דבריהם על המציאות בשטח כפי שהם חווים אותה.
לדברי פרינס, מאמרים אלו מציפים סוגיות בעייתיות שונות אך אינם יורדים לשורשו של הדיסוננס הקוגניטיבי.
לדברי פרינס, על פי ריבנר ורוזנבאום, ישנן התמודדויות רבות של נשים בחיי הנישואין שנובעות מבעיות פיזיולוגיות, רגשיות או שילוב של השניים.
אולם, בחיי הנישואין ביהדות, התמודדויות רבות נובעות מן הקונפליקט שבו נמצאת האישה במעבר בין החיים לפני החתונה לחיים אחריה.
מעבר מחיים של צניעות, ללא מגע עם גבר, ללא מידע על מיניות וללא ניסיון מיני, לחיים שבהם מצופה ממנה לחשוף את גופה בפני אדם אחר, לקיים מגע מיני מלא ואף להגיע לשחרור והנאה מינית.
לדבריה, ניכר כי הטאבו על המיניות, החינוך לצניעות והפרישות ממגע בין המינים משפיעים מאוד על המעבר של האישה מרווקות לנישואין.
הסקסולוג אלפרד קינסי כתב בחריפות על השפעתה של הגישה הדתית על נשים: .
דבריו של קינסי מתייחסים לדתות שונות באופן כללי.
גם ביהדות ייתכן שבעיקר נשים סובלות מחסימה רגשית.
על פי המחקר של לבינסקי, 9% מהנשים היהודיות האמריקאיות הדתיות שמילאו את שאלוני הסקר דיווחו שלא חוו אורגזמה מעולם, לעומת 1% מהנשים האמריקאיות המונוגמיות שהתראיינו למחקר של (Laumann et al.
(1999. זאת, אף על פי שהתפיסה היהודית-דתית מדגישה את החובה לקיים יחסי אישות, ורואה את התשוקה וההנאה כחלק בלתי נפרד מקיום היחסים.
לדברי לבינסקי, כיסוי הגוף והשיח האינטנסיבי המתנהל סביב נושא זה מוביל לתחושות ניכור ובושה המתלוות באופן קבוע לעיסוק הנשים בגופן.
אצל גברים, לעומת זאת, המשיכה המינית חזקה מבחינה פיזית, ואינה תלויה כל כך בבחינה הנפשית כמו אצל נשים, דבר שמקשה על הדחקה של מיניות הגבר.
לגבי השפעתה של הגישה הדתית על גברים.
בדרך כלל, מדובר ברגשות אשם שנפוצים בעיקר בקרב גברים שאינם נשואים, משום שההלכה אוסרת על גברים אוננות באיסור הוצאת זרע לבטלה, וגם נטייתם להרהורי עבירה רבה יותר.
ההלכה מכירה בהתמודדות מולה הם ניצבים, בהדרכה שהיא מעניקה להקדים את הנישואים על מנת להינצל מהרהורי עבירה.
דוד ריבנר וטלי רוזנבאום (Ribner & Rosenbuam) מוסיפים את התייחסותם לכך שהיהדות מדריכה את בני הזוג לצניעות בתוך מערכת היחסים שלהם.
הדרכה זו מובילה למספר קונפליקטים: האחד הוא ההימנעות משיתוף גורמים חיצוניים עם הנעשה בתוך הזוגיות, גם כאשר יש מצוקה.
השני הוא החוסר בבניית מודל של חיים זוגיים עבור הילדים.
הימנעות מחשיפת הקשר הזוגי מול הילדים מובילה למצב שבו הילדים גדלים לתוך מציאות של חוסר מודעות לפוטנציאל הטמון בקשר זוגי.
לעיתים, מציאות זו יוצרת בעיה אצל הילדים המגיעים לחיי הנישואין שלהם ללא מודל מובנה והכנה מספקת.
הטב-בלום מרחיבה ומסבירה כי תחום המיניות אינו מוכר לזוג הדתי לפני החתונה, ואף נחשב לנושא שאסור לדבר עליו, אסור להרהר עליו ובוודאי שלא לעסוק בו.
מיד עם החתונה, נושא זה הופך למרכזי בקשר ביניהם מבלי שתהיה להם הזדמנות ללמוד אותו בהדרגה ובביטחון.
לדבריה, בליל הכלולות, יתקיים האקט המיני הראשון על רקע זה, כשאליו מתווספות חרדה מזה ותחושת חובה דתית מזה.
כתוצאה מכך, עלול החתן הטרי להפעיל כוח רב מדי ולגרום לכלה כאב חזק וחוויה קשה.
במקרה כזה, הקשר המיני בין בני הזוג מבוסס על מעגל קסמים של פחד וחשש מכאב הגורמים להתכווצות לא רצונית של הנרתיק, עובדה המגבירה עוד יותר את התסכול של בני הזוג.
לבינסקי, מציג נתונים מפתיעים מתוך הסקר שנערך בארצות הברית.
הנשים במחקר התייעצו עם רב מעט מאוד בדברים הקשורים למיניות, יחסית לשאלות בכשרות או בהלכות שבת.
רוב השאלות שהופנו לרב בנושא המיני היו על חששות טכניים של כתמים.
קצת יותר משליש מהנשים ביקשה מהרב היתר לפרקטיקה מינית מסוימת.
לדברי לבינסקי, נושאים כמו תשוקות ופרקטיקות מיניות נידונו רק לעיתים נדירות בהדרכת הכלות.
לבינסקי תהה, אם כן, איך זוגות מתמודדים עם התשוקות המיניות שלהם מול רגשות הדת שלהם.
תוך כדי הסקר, מחצית מהנשים תהו אם ביצוע מעשים מיניים מסוימים, במהלך חיי הנישואים שלהם, עלול להוות הפרה של ההלכה.
רובן דאגו לגבי מין אוראלי ואחר כך לגבי השימוש בפנטזיות בעת קיום היחסים.
50% הכירו בחששות הלכתיים, ומתוכן רק חלק קטן (12%) ביקשו מהרב הדרכה בנושא.
88 האחוזים הנותרים שלא התייעצו עם רב, כמעט מחציתם נמנעו מיחסי אישות המפוקפקים מבחינה הלכתית, ואילו השאר עשו כרצונם ללא התחשבות בהלכה.
נתוני סקר זה, אינם בהכרח תואמים את ההתייחסות למיניות בקרב דתיים או חרדים במדינת ישראל.
בפרט, ש-55% מהנשאלות השיבו שהן משתייכות לקהילה האורתודוקסית המודרנית, קהילה שמבוססת בעיקר בארצות הברית.
בין מדינת ישראל והרפובליקה של אירלנד קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, וכן שיתוף פעולה ידידותי בנושאים שונים, הקשורים לשתי המדינות.
עם זאת, ביחסי שתי המדינות לאורך השנים התרחשו עליות ומורדות, כאשר האירועים המרכזיים שפגעו ביחסים ההדדיים היו קשורים לסכסוך הישראלי-ערבי, ולביקורת מטעם גורמים אירים שונים ביחס להתנהלות ישראל במסגרת המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים.
לאורך השנים גורמים אירים רבים הביעו עמדות אנטי-ישראליות חריפות.
סוניה מקגינס (Sonya McGuinness) היא השגרירה הנוכחית של אירלנד בישראל ואילו ישראל סגרה את שגרירותה באירלנד בדצמבר 2024.
בעבר, היו מי שניסו להשוות בין המאבק האירי לעצמאות לבין המאבק היהודי לעצמאות בארץ ישראל.
נקודות דמיון היו המאבק בשלטון הבריטי, תפקידה הבולט של הדת בשתי המדינות, המאבקים להחיות את השפות האירית והעברית, התפוצות הגדולות שיש לאירים וליהודים בפרט בארצות הברית, ודמיון במודל הכלכלי.
היו שאף השוו את הטראומות הדמוגרפיות שנגרמו על ידי השואה ורעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
פרסומים רבים גם משווים בין תהליכי השלום בצפון אירלנד ובמזרח התיכון לבין סוגיית החלוקה המשותפת.
הם מתמקדים ברעיון שלרפובליקה של אירלנד, אשר, יחד עם הממלכה המאוחדת, הצליחה לשים קץ לאלימות בצפון אירלנד בהקשר של הסכם יום שישי הטוב.
הקשרים בין שתי המדינות החלו עוד טרם היווסדותן של השתיים.
בתחילה, כאשר האירים תמכו במאמץ המלחמתי של היהודים בבריטים לצורך הכרה בעצמאותם והיהודים תמכו במאמץ האירים לעצמאותם.
כאשר צורת הלחימה האירית אף היוותה השראה ליהודים בארץ ישראל המנדטורית.
יצחק שמיר החיל בלח"י מדיניות שעל כל הלוחמים לשאת עמם נשק בכל עת, זאת בהשראת לוחם המחתרת האירית מייקל קולינס.
שמיר אף קבע את כינויו המחתרתי כ"מיכאל" על שמו.
שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים רק בשנת 1975, כאשר קודם לכן אירלנד נמנעה מכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל בשל הטענה כי ישראל אינה מיישמת במלואן את החלטות האו"ם, ובפרט אלו הנוגעות ליחסי ישראל-מדינות ערב.
היא הייתה המדינה האחרונה של האיחוד האירופי לעשות זאת.
לאירלנד יש מסורת ארוכת שנים של מדיניות אנטי-ישראלית עקבית, וסירבה להכיר בישראל במשך שנים ארוכות.
המדיניות האנטי-ישראלית האירית מגיעה מן האמונה שלאירלנד מוטלת החובה המוסרית, כמושבה לשעבר של האימפריה הבריטית, לעמוד לצד עמים אומות הסובלים כיום מ"דיכוי קולוניאלי".
גם דרכי הפעולה הדומות של המחתרת האירית ושל אש"ף בשנות השבעים והשמונים הובילו להזדהות של האירים עם הפלסטינים.
החל משנת 1978, אירלנד לקחה חלק בהקמתו של ארגון יוניפי"ל, אשר נועד לשמור על השלום בין ישראל ולבנון ולהבטיח את הישמרות השקט באזור דרום לבנון.
בין השנים 1978–2000, אירלנד שיגרה למעלה מ-40,000 חיילים אירים לאזור במסגרת הארגון, מה שהיווה בפועל את המעורבות הצבאית הגדולה ביותר של אירלנד מחוץ לגבולותיה.
לאורך השנים, התקבלו תלונות רבות בממשלת אירלנד מצד הכוח האירי כלפי ההתנהלות הישראלית כלפי הארגון, מה שהוביל למתיחות נוספת בין שתי המדינות.
בין היתר, שר החוץ האירי בריאן לניהאן הצהיר, כי הרבה מאהדתו לישראל נעלמה בשל העדויות בדבר ההתייחסות הלא ראויה של ישראל כלפי החיילים האירים.
בשנת 1978, אייר לינגוס, חברת התעופה הלאומית של אירלנד, ניהלה בחשאי תוכנית הכשרה אווירית עבור טייסי חיל האוויר המצרי, וזאת ללא אישורה המוקדם של ממשלת אירלנד.
יצוין, כי בתקופה זו הסכם השלום בין ישראל למצרים היה אך בשלב השיחות, וטרם נחתם, כך שבפועל מצרים הייתה מוגדרת כמדינת אויב של ישראל.
גם לאחר הקמת השגרירויות הרשמיות בשתי המדינות, אירועים מדיניים שונים המשיכו לייצר חילוקי דעות בין שתי המדינות.
בין היתר, אירלנד התנגדה להחלטת ישראל להקמת גדר ההפרדה בין שטח ישראל והגדה המערבית, וזאת בטענה כי בניית הגדר אינה חוקית שכן היא נבנית על שטח פלסטיני, ופוגעת בזכותם של תושבים פלסטינים לעבד את אדמתם בשטח שממערב לגדר.
כמו כן, במסגרת פרשת ויקיליקס התגלה כי במהלך מלחמת לבנון השנייה, אירלנד ניסתה למנוע ממטוסי צבא ארצות הברית לעבור בשטחה, וזאת בדרכם לספק ציוד צבאי ואמצעי לחימה לישראל.
ב-20 בינואר 2010, מחמוד אל-מבחוח, בכיר בארגון הטרור חמאס אשר עסק בהברחת נשק ואמצעי לחימה לשטח רצועת עזה, נמצא מת בבית מלון בדובאי.
ב-15 בפברואר 2010 פרסמה משטרת דובאי תצלומים ושמות של 11 חשודים בחיסולו של אל-מבחוח.
כל ה-11 הגיעו לדובאי בדרכונים אירופיים.
תוך ימים אחדים התברר שחלק מהשמות הם של תושבי ישראל, בעלי אזרחות בריטית ואירית, שהכחישו כל מעורבות בחיסול, ביניהם שמו של אדם שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
בעקבות הטלת חשד בזיופי הדרכונים של מחסלי מבחוח על ישראל, נוצר משבר דיפלומטי חריג בין אירלנד לישראל, כאשר בתגובה הכריזה אירלנד על גירושו של איש צוות בשגרירות ישראל בדבלין מהמדינה.
בהמשך, אירלנד מנעה את חתימתו של הסכם בין איחוד האירופי לישראל, אשר במסגרתו התאפשרה לישראל גישה למידע רגיש על אזרחי האיחוד האירופי, ודרשה מישראל כתנאי מוקדם לשדרג את חוקיה הנוגעים לאבטחת נתונים.
מאוחר יותר באותה שנה, במאי 2010, יצא משט אוניות מטורקיה לכיוון רצועת עזה, במטרה לשבור את הסגר על רצועת עזה.
ב-25 בינואר 2011 הודיעה אירלנד על שדרוג מעמדה של המשלחת הפלסטינית הרשמית באירלנד, לדרגת שגרירות מלאה.
בעקבות זאת השגריר האירי בישראל זומן לשיחת הבהרה, ומדינת ישראל הביעה צער על ההחלטה האירית.
ב-16 בנובמבר 2011 טענו מקורות עלומי שם ממשרד החוץ הישראלי כי "אירלנד (היא) המדינה העוינת ביותר באירופה וכי היא "דוחפת את כל המדינות באירופה לאימוץ גישה קיצונית ובלתי מתפשרת".
המקור העלום טען עוד כי "הממשלה האירית מאכילה את אנשיה בשנאה נגד ישראל", וכי "מה שאנחנו רואים כאן הוא בבירור אנטישמיות".
בתגובה, מקור רשמי מטעם משרד החוץ של אירלנד הבהיר כי "הממשלה האירית ביקורתית כלפי המדיניות הישראלית בשטחים הפלסטינים הכבושים.
היא אינה עוינת כלפי ישראל, והשערה שכזו היא שגויה לחלוטין".
שר החוץ הוסיף כי "התפיסה כי הממשלה האירית מבקשת ללבות אווירה אנטי-ישראלית היא שגויה.
אנחנו לא עוינים כלפי ישראל.
אנחנו ביקורתיים כלפי מדיניותה, ובמיוחד בשטחים הפלסטינים הכבושים.
החל מראשית שנות ה-2000, החלו בכירים בישראל ובקהילה היהודית באירלנד להתריע בפני מה שנראה כהתפשטותן של דעות אנטישמיות ואנטי-ישראליות קיצוניות באירלנד.
בין היתר, בתחילת שנת 2012, "ארגון למען סולידריות פלסטין–אירלנד" החל בקמפיין לעידודו של "חרם תרבותי" על ישראל, אשר כתוצאה ממנו הלהקה האירית דרוויש (Dervish) ביטלה סיבוב הופעות אשר תוכנן להתקיים בישראל, בטענה כי החלטתם להגיע לישראל הפכה אותם למטרה לביקורת ארסית, ואף הובילה לניסיונות לפגוע בחברי הלהקה.
קמפיין הפחדה זה גונה באופן רשמי על ידי בכירים בקרב ממשלת אירלנד.
בניסיון למנוע התדרדרות נוספת של היחסים בין שתי המדינות, יצא יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, לביקור רשמי באירלנד בינואר 2012, שם התקבל בחמימות על ידי שרים וחברי ממשלה.
בשנת 2013, שר המשפטים היהודי-אירי אלן שאטר קיים ביקור רשמי בישראל.
במהלך הביקור הדגיש השר כי "אירלנד היא ידידה של ישראל.
יש לנו ממשלה באירלנד ששואפת להעמקת הקשרים.
אבל יש לנו גם ממשלה באירלנד שמחויבת לתהליך השלום".
ב-10 באפריל 2018 הודיע שר הפנים, אריה דרעי, כי ימנע את כניסתו של הלורד ראש העיר של דבלין, מיהאל מק דונקה, לישראל, בשל תמיכתו בתנועת ה-BDS וקריאתו לגרש מהמדינה את שגריר ישראל באירלנד.
הוא בכל זאת נכנס לישראל בגלל טעות טכנית וביקר ברמאללה.
בעקבות כך שגריר אירלנד זומן לשיחת נזיפה אצל רודיקה רדיאן-גורדון, סמנכ"לית משרד החוץ.
ב-15 במאי 2018, בעקבות מספרם הגבוה של ההרוגים הפלסטינים מירי צה"ל על גבול עזה, הוחזר שגריר אירלנד לארצו להתייעצויות.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל נקטה אירלנד במדיניות אנטי-ישראלית חריפה, והובילה את הקו האנטי-ישראלי באירופה ביחד עם ספרד בראשות פדרו סאנצ'ס.
ב-26 בנובמבר 2023, בתגובה לשחרור החטופה אמילי הנד בת ה-9 שנחטפה על ידי ארגון הטרור חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר, בחר ראש ממשלת אירלנד לִיאוֹ וָרַדְקָר לפרסם ציוץ ברשת החברתית X בנוסח הבא: .
בתגובה, שר החוץ של ישראל, אלי כהן, זימן את שגרירת אירלנד בישראל לשיחת נזיפה.
בפברואר 2024, כמחאה על המלחמה בעזה, סירבו שחקניות נבחרת כדורסל הנשים של אירלנד ללחוץ יד לשחקניות נבחרת כדורסל הנשים הישראלית.
שמונה חודשים אחרי התקרית, נבחרת אירלנד קיבלה אזהרה רשמית מפיב"א אירופה על התנהגות לא הולמת.
במרץ 2024 הודיעה אירלנד כי הצטרפה לתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) בהאג.
באפריל 2024 הודיעה קרן ההשקעות האסטרטגית של אירלנד על מכירת אחזקותיה ב-6 חברות ישראליות, מאחר שיש להן פעילות ביהודה ושומרון.
במאי 2024 הכירו אירלנד, ספרד ונורווגיה במדינה פלסטינית.
ב-22 בספטמבר 2024 האשים נשיא אירלנד מייקל היגינס את שגרירות ישראל בהדלפת מכתב, שבו שלח ברכת שלום לנשיא איראן החדש, מסעוד פזשכיאן.
המכתב, שהודלף ברשת, הדגיש את חשיבות השלום במזרח התיכון ואת הדיפלומטיה, וישראל ביקרה אותו על כך שהוא מעביר "מסר שגוי" לעם האיראני.
בהתייחסות להדלפה, היגינס שאל מדוע לא נשאלו שאלות לגבי מקור הביקורת והשיטה בה הופץ המכתב, והדגיש שהשגרירות הישראלית הייתה אחראית לכך.
מאוחר יותר התגלה שהמכתב פורסם על ידי שגרירות איראן באירלנד.
באוקטובר 2024, בעקבות התמרון הקרקעי בלבנון, דרש צה"ל מכוחות יוניפי"ל בדרום לבנון לזוז חמישה קילומטרים מהקו הכחול כדי לא להפריע לפעולות הצבא נגד חזבאללה, אך כוחות אירים סירבו להתפנות, מה שיצר משבר בין המדינות.
בדצמבר 2024 הורה שר החוץ גדעון סער על סגירת שגרירות ישראל בדבלין, בעקבות המדיניות האנטי-ישראלית של ממשלת אירלנד.
בינואר 2025 אירלנד הודיעה רשמית על הצטרפותה לתביעה של דרום אפריקה נגד ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק.
בנובמבר 2025 מועצת עיריית דבלין החליטה להסיר את שמו של חיים הרצוג, שגדל בדבלין ולימים היה נשיא מדינת ישראל, מפארק הסמוך לבית ספר יהודי.
לאחר ביקורת רבה מיהדות אירלנד וישראל, שתפשו את ההחלטה כאנטישמית, הצטרף גם הטישך מיהאל מרטין למחאה, ובעקבות זאת אמרה עיריית דבלין שתפעל לביטול ההחלטה.
בדצמבר 2025 דרשה אירלנד להדיח את ישראל מאירוויזיון 2026 ואחרי שדרישתה נדחתה, הודיעה על החרמת התחרות ופרישה ממנה.
בנובמבר 1995 חתמו אירלנד וישראל על אמנה למניעת כפל מס.
יחסי אירלנד–שוודיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של אירלנד לבין שוודיה.
לאירלנד יש שגרירות בסטוקהולם, ולשוודיה יש קונסול בדבלין, לאחר שסגרה את שגרירותה בעיר ב-2010, וכן קונסוליות כבוד בגולוויי ובלימריק.
שתי המדינות חברות במועצת אירופה ובאיחוד האירופי.
יושב ראש הפרלמנט השוודי ביקר בדבלין ב-26 ביוני 2009, ימים ספורים לפני ששוודיה החלה בכהונתה כנשיאת האיחוד האירופי.
ב-17 ביולי 2009, מועצת הסחר השוודית סגרה את משרדיה בדבלין והעבירה אותם לממלכה המאוחדת.
בין הרפובליקה של אירלנד לבין קנדה מתקיימים יחסים ידידותיים.
במאה ה-19 וה-20 הייתה הגירה אירית רחבה לקנדה, ונכון למפקד האוכלוסין של 2011 כ-4.5 מיליון מאזרחי קנדה, כ-14% מאוכלוסיית קנדה כולה, טענו כי שורשיהם אירים.
לפיכך, היחסים בין שתי המדינות מתמקדים בעיקר בהיסטוריה המשותפת של שני העמים, ובשורשים האיריים של הקנדים.
שתי המדינות הן ריבוניות וחברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, באומות המאוחדות ובארגון הסחר העולמי.
קנדה מיוצגת באירלנד באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
ואירלנד מיוצגת בקנדה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה.
ביקורי ראש ממשלת קנדה באירלנד
1975 - פייר אליוט טרודו
ביקורים של נשיא אירלנד וטישך אירלנד בקנדה
1964 - נשיא אירלנד איימון דה ואלירה
1985 - טישך גארט פיצג'רלד
1994 - נשיאת אירלנד מארי רובינסון
בשנת 2015 הסחר בין שתי המדינות נאמד ב-2.2 מיליארד דולר קנדי.
הייצוא העיקרי של קנדה לאירלנד הוא כימיקלים, ייצוא בולט נוסף הוא מכוניות וציוד להן.
גם הייצוא העיקרי של אירלנד לקנדה הוא כימיקלים והוא מהווה חלק ארי יותר מחלקו בייצוא הקנדי.
באוקטובר 2016 חתמו קנדה והאיחוד האירופי (בו אירלנד היא מדינה חברה) על הסכם סחר חופשי.
יחסי אירלנד–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין ממלכת מרוקו.
אירלנד לא מיוצגת במרוקו בדרג השגרירות והשגרירות שלה בליסבון, פורטוגל אמונה גם על מרוקו.
בדרג הקונסוליות מיוצגת אירלנד במרוקו באמצעות שתי קונסוליות, האחת בעיר אגאדיר והשנייה בעיר קזבלנקה.
מרוקו מיוצגת באירלנד באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
בשנת 2015 ייצאה אירלנד למרוקו סחורה בשווי 111 מיליון דולר אמריקאי.
המוצרים העיקריים שנסחרו היו בשמים ומוצרי חלב.
באותה השנה, ייצרה מרוקו לאירלנד סחורה בשווי 88.3 מיליון דולר אמריקאי.
המוצרים העיקריים שנסחרו היו חולצות, סוודרים, בגדים בכלליות ומכוניות.
יחסי אירלנד–זמביה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של אירלנד לבין רפובליקת זמביה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטים ב-1965.
בשנת 2006, אירלנד העניקה סיוע לזמביה בסך 3 מיליון דולר למלחמה באיידס וסיוע לילדים יתומים.
מאידך, זמביה מיוצגת באירלנד על ידי נציבותה בלונדון, אנגליה.
יחסי אירלנד–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
באפריל 2004, כאשר אירלנד כיהנה כראשת המועצה האירופית (גוף בתוכו נכלל האיחוד האירופי), שר החוץ האירי "דיק" רוש, ציין כי על האיחוד האירופי לפעול יחד עם פקיסטן לחיזוק הדמוקרטיה שבה.
באותו החודש, פקיסטן הקימה את שגרירותה בדבלין.
בדצמבר 2004, שר המסחר הפקיסטני, הומאיון אחטר חאן, פגש את מייקל אהרון, השר האירי לענייני סחר בעת ביקורו בדבלין.
חאן הביע שביעות רצון וסקר את שיתופי הפעולה במגזר זה בין המדינות.
שני הצדדים דנו על שיפור התנאים הכלכליים והרפורמות הממשלתיות בפקיסטן.
בשנת 2005, אירלנד העניקה סיוע בשווי 5 מיליון יורו לממשלת פקיסטן לאחר רעידת האדמה בקשמיר.
באפריל 2007, שתי הממשלות חתמו על מזכר הבנות בדבר הקמת מועצת עסקים פקיסטנית-אירלנדית משותפת.
המזכר נחתם על ידי סגן יו"ר מועצת העסקים, השר האירי לענייני מסחר בינלאומי והשגריר האירי באסלאמאבאד בעבר.
קיימת קהילה גדולה של פקיסטנים באירלנד, רובם פעילים בתחום הרפואה בשל מחסור ממושך של רופאים באירלנד.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאירלנד לפקיסטן הגיעה לסך 89.5 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה תרופות, דם של בע"ח או בני אדם, תערובות ריחניות, מוצרי שיער, לתת, אוכל לבעלי חיים, כלים רפואיים, מכשירים אורתופדיים, מחשבים, טלפונים, צנטריפוגות, גבינה, חלב מרוכז, חמאה ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מפקיסטן לאירלנד הגיעה לסך 74.4 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה תבלינים, אורז, מצעים, וילונות, בגדים וחליפות לגברים ונשים, מוצרים אפויים, מיצי פירות, ציוד ספורט, כלים רפואיים, צינורות ברזל, נעלי עור, בגדי עור, חלקי רכב ומטוסים ועוד.
אירלנד מיוצגת בפקיסטן בדרג הקונסולרי על ידי קונסוליה בקראצ'י, וכן השגרירות המייצגת את אירלנד נמצאת באנקרה, בירת טורקיה.
פקיסטן מיוצגת באירלנד על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
יחסי אירלנד–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין יפן.
שתי המדינות הן חברות מלאות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
האירי הראשון אשר הניח את כף רגלו על חופי יפן ביולי 1704 הוא רוברט ג'אנסן, מלח ומגלה ארצות אשר הגיע לקיושו.
ג'אנסן ברח מחברת הודו המזרחית ההולנדית עם חמישה אנשים בסירה קטנה כאשר הוא מקווה להגיע לגואנגג'ואו שבסין.
כשהגיעו ליפן נחשדו ג'אנסן וחבריו למסע כמיסיונרים פורטוגליים והוחזקו ביפן עד נובמבר באותה השנה.
ג'אנסן וחבריו שוחררו והצטרפו לאונייה הולנדית שהגיעה לג'קרטה שבאינדונזיה.
הקשר הראשון בין יפן לאירלנד בדרג הלאומי נוצר בדצמבר 1872 כאשר חברים במשלחת איוואקורה נסעו לדבלין.
המאורע הפך לסמל לפיתוח היחסים שבין שתי המדינות.
במהלך תקופת מייג'י היגרו ליפן אירלנדים רבים.
רובם בחרו להישאר ביפן גם בתקופת מלחמת העולם השנייה וחלקם השתקעו שם.
במרץ 1957 כוננו אירלנד ויפן יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים כאשר יפן הייתה המדינה הראשונה ממזרח אסיה שכוננה יחסים עם אירלנד.
עוד באותה השנה שלחו שתי המדינות שגרירים לבירות האחת של השנייה.
בשנת 1964 שדרגה יפן את מעמד הלשכה שלה בדבלין לשגרירות.
בשנת 1973 נפתחה לראשונה השגרירות האירית ביפן.
בספטמבר 1983 היה הנשיא פטריק הילרי האדם האירי רם הדרג הראשון שביקר ביפן.
בשנת 1985 ביקרו באירלנד נסיך הכתר אקיהיטו ונסיכת הכתר מיצ'יקו.
הזוג המלכותי חזרו כקיסר וקיסרית בשנת 2005. ביוני 2013 הפך שינזו אבה לראש הממשלה היפני הראשון שביקר באירלנד.
שתי האומות חולקות דעות משותפות במגוון רחב של נושאים ומשתפות פעולה בהצבעות בארגון האומות המאוחדות.
בשנת 2017 חגגו שתי המדינות 60 שנים של יחסים משותפים.
נסיך הכתר אקיהיטו ונסיכת הכתר מיצ'יקו (1985)
הקיסר אקיהיטו והקיסרית מיצ'יקו (2005)
ראש הממשלה שינזו אבה (2013)
טישך אירלנד צ'ארלס הוהי (1989)
נשיאת אירלנד מארי רובינסון (1995)
טישך אירלנד בריאן קוון (2009)
טישך אירלנד אנדה קני (2013)
כיבוד מיסים בייבוא ואמנה למניעת כפל מס (1974)
הסכם בנוגע לאשרת עבודה וחופשה (2007)
מזכר הבנות לחיזוק הקשר בין המדינות (2007)
הסכם בנוגע לביטחון חברתי (2011)
הסכם בנוגע לפקיעת אשרה רק לאחר שישה חודשים (2016)
הסחר בין שתי המדינות משגשג ופועלות ביפן 32 חברות שמקורן באירלנד.
ביולי 2018 חתם האיחוד האירופי עם יפן על הסכם סחר חופשי כאשר אירלנד מהווה חלק מהאיחוד.
אירלנד מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת באירלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בדבלין, בירת המדינה.
יחסי אירלנד–סין הם היחסים בינלאומיים שבין סין לאירלנד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-22 ביוני 1979. שתי המדינות החליפו שגרירים בשנת 1980. באירלנד יש שגרירות בבייג'ינג, קונסוליה כללית בשאנגחאי וקונסולית כבוד בהונג קונג.
באירלנד חיים כ-16,500 אנשים ממוצא סיני, המתרכזים ברובם בערים לימריק ודבלין.
יחסי אירלנד–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של אירלנד (חברת האיחוד האירופי) לבין הפדרציה הרוסית (חברת חבר המדינות).
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
לאירלנד יש שגרירות במוסקבה, ואילו לפדרציה הרוסית שגרירות בדבלין.
שיחות אחרונות הציעו פתיחה מחודשת של אולם האירועים קורגאן ברתקרוגן, כדי להעמיק עוד יותר את הקשרים הפוליטיים, חינוכיים ותרבותיים.
ביוני 1920, כחלק מהמאמצים של הנהגת שין פיין להשיג הכרה בינלאומית ברפובליקה האירית, הופץ בדבלין "טיוטת חוזה בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית החדשה לבין הרפובליקה של אירלנד".
אדוארד הלט קר, ההיסטוריון של הבולשביזם המוקדם, כתב כי "..המשא ומתן לא נלקח ברצינות רבה משני הצדדים."
פטריק מקרטן היה אמור לבקר במוסקבה בהוראותיו של איימון דה ואלירה לחקור בירורים באפשרות להכרה הדדית.
עם זאת, לפני שהמשיך "הסובייטים ציננו את בקשרים עם הרפובליקה מחשש לסכן את המשא ומתן המסחרי עם בריטניה."
הרפובליקה של אירלנד לא הכירה בברית המועצות עד 29 בספטמבר 1973.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות נעשה פעיל הרבה יותר לאחר סיום המלחמה הקרה, כאשר הסכמים דו צדדיים רבים נכנסו לתוקף בין שתי המדינות בתחומים רבים (מיסוי, הגנה על השקעות, תרבות ומדע, תעופה וכו').