tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוושינגטון פוסט הוא תואר כ"דמות בסגנון ארצ'י בנקר, שהיא קריקטורה חקיינית ומגושמת של כל הכישלונות של הלבנונים." שמו המלא נהגה לעיתים כ"אבו עבד אל ביירותי" והוא נקרא גם "עבול עבד" או "אבו אל עבד".
באיורים, המאפיינים הבולטים ביותר של אבו עבד הם השפם גדול והתרבוש האדום שהוא חובש לראשו.
החבר הטוב ביותר של אבו עבד הוא אבו שטיף, שאיתו הוא מבלה חלק גדול מהיום ב-Kawat El Ejeezh (قهوة القزاز), בית-קפה בפועל ידוע במרכז ביירות.
לפעמים טוענים שהוא ביירותי סוני.
דוגמה אחת למאות הבדיחות המילוליות מאת אבו עבד היא:
במהלך מלחמת לבנון השנייה, הבדיחה הנרחבת ביותר בקרב לבנונים הייתה שוב על אבו עבד.
הבדיחה מספרת: "אבו עבד יושב בבית הקפה כשהוא מתקשר לאהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל, ואומר לו לא להגיע צפונה לגבול או שהוא וארבעה מחבריו יגרמו לישראל צרות.
אולמרט צוחק ואומר לאבו עבד שגדוד ישראלי אחד יכול לעלות בקלות על שכונתו.
התחרות המילולית הזו עולה מדרגה עד שאבו עבד אומר שהוא אסף אלפי לוחמים חמושים ברקטות כתף ואולמרט קובע כי בישראל יש שני מיליון חיילים.
"'שני מיליון?' שואל אבו עבד.
"במקרה זה אני אצטרך להיכנע.
פשוט אין לנו מספיק מקום להחזיק 2 מיליון בני ערובה".
אבו עוביידה אל-בנשירי הוא כינויו המוכר של עלי אמין אל-ראשידי (علي أمين الرشيدي) שהיה המפקד הצבאי הראשון של ארגון הטרור אל-קאעדה.
בעת מותו בטביעת מעבורת שבה הפליג באגם ויקטוריה לטנזניה עמד אבו עוביידה אל-בנשירי בראש החזית האפריקאית של אל-קאעדה והיה השני בדרג הפיקוד של הארגון כולו, תחת אוסאמה בן לאדן.
החליף אותו כמפקד הצבאי של אל-קאעדה, אבו חאפז אל-מסרי, הוא מוחמד עאטף , ששימש בתפקיד עד מותו בהפצצה אמריקאית מן האוויר בנובמבר 2001.
אל-בנשירי נולד בקהיר ושירת במשטרה המצרית לפני שהצטרף לכוחות הלא-סדירים המוסלמים שלחמו נגד הסובייטים באפגניסטן.
באפגניסטן נלחם לצדו של אחמד שאה מסעוד שלימים היה ממתנגדיו הרעיוניים הבולטים של אל-קאעדה בעולם המוסלמי.
אחיו של אל-בנשירי היה שותף לקשר שהוביל להתנקשות בחיי נשיא מצרים אנואר סאדאת.
איימן א-זוואהירי שעמד אז בראש הג'יהאד האסלאמי המצרי והכיר את האחים, הציג את אבו עוביידה לפני אוסאמה בן לאדן, שהתרשם ממנו לטובה והפקיד אותו על הכוחות הערבים-אפגנים (השם הקיבוצי לכוחות המוסלמים ממדינות ערב שפעלו כמתנדבים במלחמת אפגניסטן).
בעודו באפגניסטן, ב-1988 השתתף אבו עוביידה בישיבה המכוננת של אל-קאעדה, עם בן לאדן ואחרים.
במאי 1996 היה אבו עוביידה בדרכו לטנזניה על סיפון המעבורת MV Bukoba שהתהפכה וטבעה.
גיסו, עשיף מוחמד ג'ומעה, שהיה עמו במחלקה השנייה של המעבורת ניסה לחלץ אותו, אך באנדרלמוסיה שנוצרה, נמשך אבו עוביידה בחזרה פנימה בידי אחרים שניסו לחלץ את עצמם וטבעו עמו למוות.
עם היוודע דבר מותו, שלח אל-קאעדה את פאזול עבדאללה מוחמד ואת ודיע אל-חאג' לוודא שאכן מדובר בתאונה ולא בחיסול מכוון.
אבו עומאר הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2021 שנכתב ובוים על ידי רוי קריספל.
הסרט מגולל את סיפורו של סאלח, פלסטיני המנסה לחזור אל ביתו בשטחים עם גופת בנו מבית חולים ישראלי ונתקל במירי, בחורה ישראלית בהיריון המחליטה לנסות לסייע לו.
הסרט הופק על ידי איתי תמיר ולילה סרטים והוקרן במספר פסטיבלים ברחבי העולם.
זהו סרט הביכורים של רוי קריספל בכיכובם של קייס נאשף, שני ורצ'יק ומיקי ליאון וזיכה את נאשף בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל רבאט במרוקו.
זהו הסרט הישראלי הראשון שהשתתף בתחרות רשמית בפסטיבל סרטים בצפון אפריקה.
מפגש בלתי אפשרי בין מירי, בחורה ישראלית הריונית לבין סאלח מוכה האבל שנושא את גופת בנו הפעוט, עומאר, בתיק ספורט.
לאחר שעומאר בן השנתיים מת ממחלה בבית חולים ישראלי, מנסה אביו סאלח להחזירו לקבורה בכפרו בגדה.
עם זאת, בית החולים אינו יכול לעזור בהסעת הגופה וסאלח נאלץ לצאת לדרך לבדו.
במחסום, הוא מגלה שעקב עוצר לזמן בלתי מוגבל הוא אינו מורשה להיכנס לשטחים.
חסר אונים ומבולבל, הוא עולה על האוטובוס הראשון שהוא נתקל בו ומגיע לעיירה נידחת בדרום.
הוא נכנס אל שירותי הנשים על מנת לרחוץ את גופת בנו ופוגש שם את מירי.
באותו רגע גומלת החלטה בליבה לעזור לו להביא את בנו לקבורה בכפר.
המפגש האקראי הזה יוציא את השניים אל מסע סוריאליסטי מר-מתוק בנבכי החברה הישראלית ובדרך, יאלץ את סאלח לעבור את תהליך הפרידה מבנו.
+שם שחקן/יתשם הדמותקייס נאשףסאלחשני ורצ'יקמירימיקי ליאוןיואבהילה מצקר-הלויליהטל ברטובעתליה
+תפקידשםמפיקאיתי תמירבמאירוי קריספלתסריטאירוי קריספלצלםמתן בללתיעורךעוז גוטמןמעצב פסקולמיכאל גורביץ'עיצוב אמנותיתמר גדישמפיק בפועלעמי ליבנהליהוקדין קריספל ואבי מלכהמקליטדניאל מועלםהלבשהיהלי אביכזראיפורנטע שושןע.
הסרט הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בחודש נובמבר 2020 במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטוקיו.
לאחר מכן, השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים בשנגחאי 2021 והוקרן בבכורה אירופית בפסטיבל הסרטים במוסקבה.
את בכורתו הישראלית ערך בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הסרט זכה להפצה עולמית בין היתר ב-HBO אירופה.
כמו כן, זכה הסרט במספר פרסים:
פרס הבימוי בפסטיבל איסקייה, איטליה 2021
פרס תא המבקרים ברוסיה בפסטיבל קאזאן 2021
ציון לשבח של חבר השופטים בפסטיבל טרטיו מילניו ברומא 2021.
פרס השחקן הטוב ביותר לקייס נאשף בפסטיבל רבאט במרוקו.
אבו סיר הוא כפר ואתר ארכאולוגי במצרים, השוכן בגדה המערבית של הנילוס, כ-25 קילומטרים דרומית-מערבית לקהיר.
מקור השם ממצרית קדומה "פר-אוסיר", ביוונית עתיקה "Βούσιρις" (בוסיריס), ופירושו "בית (מקום הפולחן) של אוסיריס".
באתר יש נקרופוליס נרחב של תקופת ממלכת מצרים הקדומה, יחד עם תוספות מאוחרות יותר.
השם הוא גם של כפר שכן בעמק הנילוס, שממנו קיבל האתר את שמו.
אבו סיר ממוקם מספר קילומטרים צפונית לסקארה וכמוה שימש כאחד מבתי הקברות העיקריים למעמד העליון של עיר הבירה המצרית העתיקה ממפיס.
כמה כפרים אחרים בצפון ובדרום מצרים נקראים אבו סיר או בוסירי.
אבו סיר הוא קטע קטן יחסית של "שדה הפירמידות" הנרחב המשתרע מצפון לגיזה ועד דרומית לסקארה.
אתר אבו סיר הפך למוקד של טקסי הקבורה המערביים היוקרתיים שמקורם מהבירה ממפיס במהלך השושלת החמישית של מצרים.
כבית קברות מובחר, גיזה השכנה "התמלאה" עד אז בפירמידות המסיביות ובמונומנטים אחרים של השושלת הרביעית, מה שהוביל את הפרעונים של השושלת החמישית לחפש אתרים במקומות אחרים עבור אנדרטאות קבורה משלהם.
אבו סיר היה מקור הממצא הגדול ביותר של פפירוסים מתקופת הממלכה הקדומה – .
בסוף המאה התשע-עשרה, רכשו מספר מוזיאונים מערביים אוספים של קטעי פפירוס מרשומות מקדש הקבורה של אחד מקברי אבו סיר, זה של המלך נפריר כא רע (ידוע גם בכינוי קאקאי).
תגלית זו הורחבה בשלהי המאה העשרים כאשר חפירות של משלחת צ'כית באתר חשפו פפירוסים משני מתחמי פולחן נוספים, זה של פרעה נפרף רע ושל אימו של המלך .
המכון הצ'כי לאגיפטולוגיה של הפקולטה לאומנויות באוניברסיטת קארל בפראג עורך חפירות באבו סיר מאז 1976. הן מנוהלות כיום על ידי מירוסלב ברטה.
ישנו מקבץ גדול של קטקומבות ליד העיירה העתיקה בוסיריס (פליניוס הזקן xxxvi.
מדרום לבוסיריס נראה כי בית קברות אחד גדול השתרע על המישור.
בוסיריס היה למעשה כפר שניצב בקצה אחד של הנקרופוליס של ממפיס.
באבו סיר עברו ציידים-לקטים בתקופה הפלאוליתית התיכונה והאתר יושב בתקופה הנאוליתית.
הוא קיבל חשיבות מיוחדת בתקופת השושלת החמישית של מצרים, כאשר השליט הראשון אוסר כאף (בערך 2500–2490 לפנה"ס) בנה שם את מקדש השמש של אוסר כאף ויורשו סחו רע (בערך 2490–2475 לפנה"ס) ייסד נקרופוליס מלכותי.
באתר זה יש בסך הכל 14 פירמידות, ששימשו כנקרופוליס המלכותי העיקרי במהלך השושלת החמישית.
איכות הבנייה של פירמידות אבו סיר נחותה מאלה של השושלת הרביעית; אולי מעיד על ירידה בכוח המלכותי או על כלכלה פחות תוססת.
הם קטנים יותר מקודמיהם, ובנויים מאבן מקומית באיכות נמוכה.
כל הפירמידות הגדולות באבו סיר נבנו כ, אף על פי שהגדולה שבהן - הפירמידה של נפריר כא רע - נבנתה במקור כפירמידת מדרגות בגובה של כשבעים מטרים ולאחר מכן הפכה לפירמידה "אמיתית".
על ידי מילוי מדרגותיה בבנייה רופפת.
על יד כל פירמידה היה מקדש קבורה מוקף חומה ואובליסק שהיה סמל פולחן רע, אל השמש.
סחו רע היה הראשון שבנה מתחם פירמידות משלו במקום זה, הנחשב לאבן דרך בפיתוח קברי המלוכה המצריים.
ממדי הפירמידה שלו היו קטנים יותר מאלה של פירמידות השושלת הרביעית, אך ל ומקדשי העמק שלו הייתה חשיבות רבה יותר.
מקדש הקבורה הוקם תוך שימוש בחומרי בניין מעובדים עדינים.
גרניט אדום שימש לעמודים עם פיתוחי הדקל שניצבו בחצר פתוחה.
קירות אבן הגיר הלבנה עוטרו בסצנות תבליט צבעוניות עשירות, בעיקר סצנות מיתולוגיות המתוארות של השליט בקרב מנצח נגד אויביה המסורתיים של מצרים, כולל שלל מלחמה שהובא מארץ ישראל ומסוריה, סצנות ציד וספינות.
מקדש העמק של סחו רע בקצה המדבר היה מחובר לנילוס בתעלה ושימש כרציף.
מכאן הוביל שביל אל מקדש הקבורה.
חלק מהקטעים של עיטור התבליט של העלייה הראו חגיגות לחנוכת המבנים וסצנות נוספות.
נפריר כא רע וחנטקאוס השנייה
מתחם הפירמידה של נפריר כא רע (בערך 2475–2465 לפני הספירה), יורשו של סחו רע, היה בנקודה הגבוהה ביותר של בית הקברות.
הפירמידה, שהפכה במהלך עבודות הבנייה מפירמידת מדרגות לפירמידה של ממש, הגיעה לגובה של כ-74 מטרים.
אולם, החיפוי, כמו שאר המתחם, נותר בלתי גמור כתוצאה ממותו בטרם עת של השליט.
מקדש הקבורה שלו נבנה מלבני בוץ ועץ על ידי בניו ויורשיו, נפרף רע ונ-אוסר.
בסוף המאה התשע-עשרה גילו שודדי קברים פפירוסים במחסנים של ארכיון מקדש הקבורה (מה שנקרא ארכיון אבו סיר הראשון).
תעודות אלו מתוארכות לחלק האחרון של השושלת החמישית ועד סוף השושלת השישית.
בצד הדרומי של הפירמידה של נפריר כא רע נמצא מתחם הפירמידה הקטן יותר של אשתו, חנטקאוס השנייה.
ממצאים יקרי ערך ממקדש הקבורה של המלכה כוללים קטעי פפירוס רבים (ארכיון אבו סיר השני) וחומרים אחרים השופכים אור חדש על נושאים מורכבים הקשורים לסוף השושלת הרביעית ותחילתה של השושלת החמישית, בפרט תפקידן של שתי המלכות, חנטקאוס הראשונה וחנטקאוס השנייה.
בנו הבכור של נפריר כא רע, נפרף רע, שלט רק לזמן קצר, אולי שנתיים.
הפירמידה הבלתי גמורה שלו הוסבה למסטבה, ומקדש הקבורה הבנוי מלבני בוץ והייחודי מבחינה אדריכלית נבנה מול צדו המזרחי.
הממצאים משם כוללים שברי פסל של השליט, וכן פפירוסים מארכיון מקדש אחר (ארכיון אבו סיר השלישי).
בית מטבחיים פולחני המכונה "מקדש הסכינים" היה קשור למקדש קבורה זה.
שרידי יסודות פירמידה נחשפו בין הפירמידה של סחו רע לבין מקדש השמש של אוסר כאף, מיוחסים ליורשו לתקופה קצרה של נפרף רע, שפסס כא רע.
על מנת להישאר קרוב למשפחתו, בנה נ-אוסר, השליט הבא של השושלת החמישית, את הפירמידה שלו בפינה הצפון-מזרחית של הפירמידה של נפריר כא רע, וניכס לעצמו את היסודות הבלתי גמורים של מקדש העמק שלו וחלק מהשביל המחופה למתחם שלו.
החצר הפתוחה של מקדש הקבורה של נ-אוסר הייתה מעוטרת בעמודי גרניט אדום בצורת פפירוס, עם עיטור תבליט הדומה במובנים רבים לזה של סחו רע.
עם זאת, היה צורך לנטוש את התוכנית המלבנית הרגילה של המקדש לטובת תוכנית בצורת L מטעמי מקום.
נראה שאשתו של נ-אוסר, רפטינוב, לא קבורה ליד בעלה.
קברה הוא אולי אחד ממתחמי הפירמידה המסומנים במספר XXIV ומספר' XXV במפה הארכאולוגית של לפסיוס.
חפירות בפירמידה מספר 24 סיפקו מידע רב ערך על בנייתה, אך שמו של בעליה לא ידוע.
מנכאו ח'ר, יורשו של נ-אוסר, נטש את הנקרופוליס של אבו סיר.
בקרבת הפירמידות נקברו גם בנים נוספים של משפחת המלוכה וכן אנשי חצר ופקידים בני התקופה.
הגדול מבין הקברים הללו היה שייך לשר , חתנו של נ-אוסר.
המסטבה הארוכה כפליים זו לא הייתה נחותה בשום אופן ממתחמים מלכותיים בגודלם, בתוכנית האדריכלית ובאיכות התבליטים הדקורטיביים.
העמודים בעלי שמונה גבעולים בצורת לוטוס מאבן גיר עדינה הם ייחודיים.
לא רחוק משם נמצאת המסטבה של הנסיכות ומרטיטס, שתי בנותיו של נ-אוסר.
בקרבת מקום נמצאות גם המסטבה של הנסיכות ו, בנותיו של צ'ד כא רע.
בקצה הדרומי של אבו סיר התגלה בית קברות גדול ובו קברים של נכבדים מהשושלת השלישית עד השישית, כולל קברו השלם בחלקו של השר קאר ומשפחתו מתקופת פפי הראשון מהשושלת השישית.
בחלק זה של אבו סיר נמצא גם הקבר של הכוהן פטקי, שנבנה בסוף השושלת החמישית.
בקצה הצפוני נמצא אתר קבורה של השושלת החמישית ובו קברים של אנשים מהדרגים החברתיים הנמוכים.
בתקופת הביניים הראשונה לא היו פולחני קבורה מלכותיים באבו סיר.
אף על פי שהתחדשה לזמן קצר בתחילת הממלכה התיכונה, מתקופה זו ועד התקופה המאוחרת הפך אבו סיר יותר ויותר לבית קברות לפשוטי העם.
בית קברות מדרום-מערב לאבו סיר הכיל קברי פיר ענקיים שתוארכו לסוף ותחילת .
בין אלה היה קברו של , מושל מצרים עבור מלכי האימפריה הפרסית כנבוזי השני ודריווש הראשון.
קברו נבנה כמערכת מורכבת של פירים מלאי חול מחוברים זה לזה שנועדו למנוע גישה לחדר הקבורה.
גם קברו השלם של הכוהן ומנהל הארמון נחשף במהלך החפירה בדרום-מערב.
בשנת 1838 פינה האגיפטולוג הבריטי וסקר את הכניסות לפירמידות של נפריר כא רע, סחו רע ונ-אוסר.
חמש שנים מאוחר יותר חקר קארל ריכרד לפסיוס את הנקרופוליס וספרר את שלוש הפירמידות במספרים XVIII, XXI ו-XX.
בשנים 1902–1908, בחן לודוויג בורכהרד, שעבד עבור , מחדש את אותן פירמידות וגם חשף את המקדשים והשבילים הסמוכים, עם תוצאות מרהיבות, במיוחד במתחם הפירמידה של סחו רע.
מאז 1976 חופרת משלחת של המכון האגיפטולוגי של אוניברסיטת קארל בפראג, בראשותו של מירוסלב ורנר, אזור באבו סיר, דרומית לשביל הפירמידה של נ-אוסר.
נחשפו כמה מסטבות של סוף השושלת החמישית, בעיקר קברים של בני משפחת המלוכה, ושתי פירמידות - האחת הייתה שייכת למלכה בשם חנטקאוס והשנייה של המלך הרביעי של השושלת החמישית, נפרף רע.
פירמידה נוספת, שאם הייתה מושלמת הייתה הגדולה ביותר באבו סיר, נבחנה אף היא על ידי המשלחת.
אבו פארטיי סאנדו הוא כדורגלן ליברי בעל אזרחות ישראלית המשחק בעמדת הקשר במ.ס.
סאנדו התחיל את הקריירה שלו במארק פרופשיונלס ממנה עבר למיית'י בארולה מדרום אפריקה ובהמשך שיחק במאבופאנה יאנג מאסטרס ורודפורט.
בינואר חתם במכבי אום אל-פחם מהליגה הלאומית עד לסיום העונה.
בקיץ חזר לישראל וחתם בבית"ר כפר סבא, במהלך העונה חתם בהפועל מרמורק.
בהמשך הקריירה שלו שיחק גם בהפועל קריית אונו, בני אילת, הפועל נחלת יהודה, עירוני אריאל, הפועל בית שאן.
כיום משחק בהפועל רמות מנשה מגידו מליגה ג'.
לזכותו של סאנדו שתי הופעות בנבחרת ליבריה.
חד'יפה סמיר עבדאללה אל-כחלות או בכינויו אבו עוביידה , היה טרוריסט שתפקד כדובר גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס.
נהג להופיע תמיד עם כאפייה המכסה את פניו, ומסתירה את זהותו.
דובר צה"ל חשף את שמו, תמונתו ופרטיו האישיים, אולם חמאס התכחש לכך.
חוסל בסיכול ממוקד ברצועת עזה ב-30 באוגוסט 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
שמו האמיתי של אבו עוביידה היה חסוי במשך זמן רב, עד שבמהלך מבצע צוק איתן חשף צה"ל את שמו האמיתי, חד'יפה סמיר עבדאללה אל-כחלות, את תמונתו, וכן את פרטיו האישיים.
ב-25 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, דובר צה"ל פרסם שוב את שמו של אבו עוביידה.
מנגד טענו גדודי עז א-דין אל-קסאם שהאדם שבתמונה איננו אבו עוביידה, שהתמונה אינה תמונתו, ושהחשיפה בוצעה לצורך "איסוף מודיעין של האויב".
הבחירה בשם הבדוי "אבו עוביידה" מתייחסת כנראה לאבו עוביידה בן אל-ג'ראח, אחד מעשרת מלוויו הראשונים של הנביא מוחמד, אשר שימש מפקד של כוחות ח'ליפות ראשידון ואשר הוביל את הכיבושים של דמשק, ירושלים, חומס ושאר ערי הלבנט במהלך המאה ה-7.
חד'יפה סמיר עבדאללה אל-כחלות, המוכר כאבו עוביידה, נולד ב-11 בפברואר 1985. משפחתו מקורה בכפר נִעִלְיַא מדרום לאשקלון, אשר נהרס במלחמת העצמאות בשנת 1948. התגורר בג'באליה שבצפון-מזרח עזה.
בשנת 2013 קיבל תואר שני בפקולטה ליסודות הדת של האוניברסיטה האסלאמית בעזה.
אבו עוביידה החל להופיע בתקשורת ב-2002, כפעיל שטח מרכזי בגדודי עז א-דין אל-קסאם.
הוא השתתף במסיבות עיתונאים, אך תמיד שמר על אנונימיות ולא חשף את פניו.
לאחר ההתנתקות ב-2005, מונה לדובר הרשמי של הזרוע הצבאית של חמאס.
ב-2006 הופיע לראשונה בתקשורת בתפקידו כדובר, כשהכריז על חטיפת החייל גלעד שליט.
מאז, הפך לדמות מרכזית במאבק התודעתי של חמאס, ושחרר נאומים מוקלטים עם מסרים מאיימים לאורך סבבי הסלמה שונים.
ביתו הופצץ לא אחת על-ידי ישראל בשנים 2008–2012 וכן במבצע צוק איתן ב-2014.
במהלך מבצע שומר החומות התרברב ביכולות התקיפה של חמאס, הצהיר כי הפגיעות בערי ישראל "קלה לנו אפילו יותר משתיית מים" וכי "אין קווים אדומים בתגובה לתוקפנות".
לאחר שהושג הסכם הפסקת אש, אמר: "בעזרת האל הצלחנו להשפיל את האויב, את ישותו השברירית ואת צבאו האכזרי".
בתגובה לתוכניות הסיפוח של ישראל ב-2020, הכריז כי היא "הכרזת מלחמה", וכי "כוחות ההתנגדות יגנו נאמנה על העם הפלסטיני".
לאחר מעצרם מחדש של נמלטי כלא גלבוע ב-2021, הודיע כי חמאס לא יבצע חילופי שבויים ללא שחרורם.
הגיב לקריאות לחסל את יחיא סינוואר באיום על "רעידת אדמה אזורית".
ביוני 2022 הצהיר על הידרדרות במצבו הרפואי של אחד השבויים הישראלים.
מאוחר יותר נחשף כי מדובר בהישאם א-סייד, באמצעות סרטון שפרסם חמאס.
לאחר טבח שבעה באוקטובר החל אבו עוביידה לשגר איומים לעבר ישראל ולעדכן את תומכיו על המלחמה, ובמהלכה הפך לדמות פופולרית בעולם הערבי.
הוא הצהיר כי הפצצות ישראליות ללא אזהרה ייענו ברצח בני ערובה, והמשיך לפרסם הודעות וסרטונים לאורך המלחמה.
ב-23 באפריל 2024 הוציא הודעה ביום ה-200 למלחמה ובה אמר כי "הציונים מבולבלים".
ב-7 באוקטובר 2024 התפרסם סרטון וידאו שלו לרגל שנה למלחמה.
ב־24 באוקטובר 2024 דווח שישראל ניסתה לחסלו ללא הצלחה, וב־30 באוגוסט 2025 נהרג בסיכול ממוקד שבוצע באמצעות תקיפה אווירית לעבר מבנה בו שהה.
עמו נהרגו גם כמה מבני משפחתו ובהם אשתו – איסראא ע'סאן ג'בּר ("אום איברהים"), בתו – ליאן אל-כחלות, בתו – מנת אללה אל-כחלות ובנו – יאמן אל-כחלות.
ב-29 בדצמבר 2025, ארבעה חודשים לאחר מותו, הוכרז על ידי ארגון החמאס כמת, ומונה לארגון דובר חדש.
אַבּוּ סִיר אלְ-מֶלֶק היא עיירה ואתר ארכאולוגי במחוז בני סויף שבמצרים.
האתר, על הנקרופוליס שבו, שוכן צפונית לכניסה לנווה המדבר פיום.
הוא התגלה ונחפר לראשונה על ידי הארכאולוג הגרמני אוטו רובנזון, ונמצאו בו קברים רבים, בעיקר מן המאה ה-16 לפנה"ס, אך גם מתקופות מאוחרות יותר.
האתר הארכאולוגי אבו סיר אל-מלק היה מיושב משנת 3250 לפנה"ס לכל המאוחר ועד למאה ה-7 לספירה והיה בעל חשיבות דתית רבה בגלל הפולחן הפעיל בו לאל אוסיריס.
הנקרופוליס באתר נחפר על ידי הארכאולוג הגרמני אוטו רובנזון בארבע משלחות בין השנים 1902–1905. רובנזון חיפש בסמוך לכפר פפירוסים, בשם אוסף הפפירוסים של המוזיאון המצרי של ברלין, וגילה שם קברים פרהיסטוריים.
בתוך מספר חודשים ארגנה החברה המזרחית הגרמנית משלחת בראשות האגיפטולוג גאורג מלר.
החפירות התקיימו בקיץ 1905 ובסתיו 1906, ובהן התגלו כ-850 קברים שזוהו כשייכים לתרבויות נקאדה II ו-III.
מחקר מאוחר יותר הראה שהאתר היה מקום של מגורים, בתי קברות ומקדשים במשך כמה אלפי שנים.
הקברים העתיקים ביותר היו של הנקאדה, ואילו המאוחרים יותר שימשו בתקופות היוונית, הרומית והשלטון הערבי.
קרבתה של אבו סיר אל-מלק לנווה המדבר פיום הובילה לגידול משמעותי באוכלוסייתה במהלך המאות הראשונות לשלטון בית תלמי, ככל הנראה עקב הגירה של יוונים לאזור.
בהמשך, בתקופה הרומית, הגיעו לאזור חיילים בצבא הרומי לאחר סיום שירותם הצבאי.
אבו נסר מנצור בן עלי אבן עיראק אל-ג'אדי (פרסית:أبو نصر منصور بن علی بن عراق, 970-1036) היה מתמטיקאי ואסטרונום פרסימוסלמי.
הוא מוכר בזכות עבודתו עם חוק הסינוס הכדורי כמו כן, חוק הסינוסים (המשמש בגאומטריה ובטריגונומטריה) מיוחס בין היתר לעוד שלשה מדענים אחרים: אבו אל-ופא אל-בוזג'אני, אבו מחמוד ח'וג'נדי ונסיר א-דין א-טוסי.
יש חוקרים שאינם כוללים את נאסרדין טוסי בעבודה זו.
אבו נסר מנצור נולד בגילאן שבפרס משערים שהיה נסיך במשפחה השלטת בח'ווארזם, השושלת האפריגית.
הוא היה תלמידו של אבו אל-וואפה' אל-בוז'אני ומורהו ועמית חשוב של המתמטיקאי אל-בירוני.
יחד, הם היו אחראים לתגליות גדולות במתמטיקה והקדישו יצירות רבות זה לזה.
רוב עבודתו של אבו נסר מנצור התמקדה במתמטיקה, אך חלק מכתביו עסקו באסטרונומיה.
במתמטיקה, הוא חיבר כתבים חשובים רבים על טריגונומטריה, אשר עובדו מכתביו של תלמי.
הוא גם שימר את כתביו של מנלאוס מאלכסנדריה ועיבד מחדש רבים ממשפטי היוונים.
הוא מת באימפריה של השושלת הע'זנווית (אפגניסטן של ימינו) ליד העיר ע'זני .
מוחמד נעמה נאסר היה מפקד יחידת "עזיז" של חזבאללה באזור צור.
נהרג בסיכול ממוקד במהלך החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, יחד עם מחבל נוסף בתקיפת כטב"ם, ובנו נפצע בתקיפה.
נאסר נולד ב-5 ביוני 1965 בכפר חדאת'א בדרום לבנון.
הוא הצטרף לחזבאללה בשנת 1986, השתתף במלחמת לבנון השנייה ואף היה מעורב בחטיפת חיילי צה"ל שהובילה למלחמה.
בין השנים 2011–2016 היה שותף למלחמות בעיראק ובסוריה.
ב-2016 התמנה למפקד יחידת עזיז של חזבאללה, לאחר שקודמו נהרג.
ב-8 באוקטובר 2023, יום לאחר מתקפת הפתע של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר, הצטרף ארגון הטרור חזבאללה לעימות בלחימה בעצימות נמוכה עם ישראל.
כתוצאה מכך פונו יישובים בצפון ישראל וחזבאללה ירה רקטות ושיגר כטב"מים במשך חודשים על יישובים ועל אתרים צבאיים, בסיסים ואתרים אסטרטגיים.
ישראל השיבה בתקיפות אוויריות בעומק לבנון, נגד מפקדות ותשתיות טרור, כמו גם נגד משלוחי נשק.
בין שאר הפעילויות הצבאיות של ישראל נמנו מספר סיכולים ממוקדים של מחבלים בכירים בחזבאללה.
ב-8 בינואר 2024 תקפה ישראל את ויסאם א-טוויל והרגה אותו.
ב-12 ביוני 2024 סוכל בלבנון גם טאלב עבדאללה, שניהם היו מקביליו של אבו עלי נאסר בארגון חזבאללה.
עבדאללה היה האחראי על גזרה אחרת בדרום לבנון.
ב-3 ביולי 2024, בסביבות השעה 14:00, תקף כטב"מ של צה"ל רכב באזור חוש שליד העיר צור, שבו נסעו אבו נעמה נאסר ומחבל נוסף.
כתוצאה מהתקיפה נהרגו השניים, ובנו של נאסר נפצע.
נאסר היה מפקד יחידת "עזיז" של חזבאללה, בדרגה המקבילה למפקד אוגדה.
יחידת עזיז אחראית על גזרה נרחבת מדרום לבנון ועד אל-בקאע שבעומק לבנון.
על פי הודעת צה"ל, נאסר שימש בתפקידו משנת 2016 והוביל את ירי הנ"ט והרקטות מדרום-מערב לבנון לעבר עורף מדינת ישראל וכוחות צה"ל.
הוא גם הכווין מתווי טרור רבים לעבר ישראל וביצע תפקידים מרכזיים בחזבאללה.
בתגובה לסיכול שיגר חזבאללה בשעות שלאחר מכן כ-100 רקטות לעבר יישובי צפון ישראל.
גם למחרת, ב-4 ביולי, שיגר ארגון הטרור מאות רקטות ארטילריות ועשרות כטב"מים לעבר יישובי הצפון בתגובה לסיכול, במה שהיה ליום עם מספר השיגורים הגבוה ביותר מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
כתוצאה מהשיגורים נהרג חייל צה"ל מעוצבת יפתח.
אבו עגילה מוחמד מסעוד ח'יר אלמרימי הוא סוכן לשעבר בשירותי הביון של לוב, שנודע בעיקר בשל מעורבותו בפיגוע בטיסת פאן אם 103 מעל לוקרבי, סקוטלנד, בשנת 1988.
מסעוד נולד בשנת 1951 או 1952 בתוניסיה, והחזיק באזרחות לובית.
הוא הצטרף לשירותי הביטחון של לוב בשנת 1973, ושירת בארגון הלובי לביטחון חוץ תחת שלטונו של מועמר קדאפי עד לנפילת המשטר בשנת 2011. במהלך תקופה זו שימש מומחה להרכבת מטעני חבלה, והיה מעורב בפעולות חשאיות רבות של המשטר הלובי ברחבי העולם.
ב-2012 נכלא מסעוד בלוב בגין הפשעים שביצע תחת משטרו של קדאפי, ושוחרר לאחר כעשור.
ב-21 בדצמבר 1988, טיסת פאן אם 103 התפוצצה מעל העיירה לוקרבי שבסקוטלנד, ו-270 בני אדם נהרגו – נוסעים, אנשי צוות ותושבים מקומיים.
חוקרי האסון בלוקרבי טוענים שמסעוד נפגש עם קציני המודיעין הלובי שהואשמו בפיגוע, עבד אל-באסט אל-מגרחי ואלאמין חליפה פחימה, במלטה, העביר להם מזוודת נפץ שהוכנה מראש, וכיוון את שעון ההפעלה בפצצה שהוטמנה במזוודה.
המזוודה עלתה על טיסת המשך בפרנקפורט, ולאחר מכן הועמסה בלונדון על מטוס בואינג 747 של חברת "פאן-אם" האמריקאית.
ב-2017 קיבלו פקידי ממשל אמריקאים עותק של חקירה שערכו הרשויות הלוביות זמן קצר לאחר מעצרו של מסעוד, ובה הודה שייצר את הפצצה, ושפעל ביחד עם אל-מגרחי ופחימה כדי להטמין את הפצצה במטוס.
כתב אישום רשמי הוגש נגד מסעוד על מעורבותו בפיגוע בדצמבר 2020. על פי כתב האישום, שלושה חודשים לאחר הפיגוע הודה קדאפי למסעוד על ביצוע "חובה לאומית גדולה".
ב-17 בנובמבר 2022, כחצי שנה לאחר ששוחרר מהכלא הלובי, נחטף מסעוד מביתו בטריפולי על ידי חמושים מכוחותיו של עבד אל-ראני אל-קיקילי, מפקד מיליציה שנתמכה על ידי ממשלת האחדות הלאומית בטריפולי, והועבר לידי כוחות אמריקאים שהטיסו אותו למלטה ומשם לארצות הברית.
לטענת התובע הכללי של לוב לא התקבלה בקשת הסגרה רשמית עבור מסעוד, והדבר נעשה ללא יידוע של משרדו.
בפברואר 2023 הוא כפר באשמה בבית משפט פדרלי בארצות הברית.
משפטו נקבע תחילה למאי 2025, אך נדחה לבקשת סנגוריו, וצפוי להתחיל בשנת 2026.
מסעוד נחשד גם במעורבות בפיגוע בדיסקוטק "לה בל" במערב ברלין בשנת 1986, שבו נהרגו שני חיילים אמריקאים ואזרחית טורקית, ונפצעו עשרות.
אַבּוּ רוּדֵס, או אַבּוּ רֻדִיס , היא עיירה במחוז דרום סיני במצרים על חופו המזרחי של מפרץ סואץ.
ב-2006 מנתה אוכלוסיית העיירה, כולל היישובים הסמוכים אליה, 5,902 נפש.
אבו רודס הוא גם שמם של שדות נפט הנמצאים באותו מקום, ביבשה ובים.
שדות הנפט התגלו על ידי חברה איטלקית, והנפט הופק על ידה בשיתוף חברת הנפט הלאומית המצרית.
שדות נפט אלה נחשבו לאחד ממאה השדות העשירים בעולם.
לראשונה כבשה ישראל את אבו רודס במהלך מלחמת סיני ב-1956. מיד נבדקה האפשרות לנצל את שדות הנפט לצרכיה של ישראל, אך הרעיון לא מומש עקב נסיגת ישראל מסיני.
במהלך כיבוש סיני על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, נכבשה אבו רודס שנית, על ידי כוחות של חיל הים בסיוע כוח מבית הספר לצניחה.
במהלך המלחמה פרצה דליקה באתר שבה נשרפו כמיליון חביות נפט.
כחודש לאחר המלחמה כינסה ישראל מומחים מהארץ ומהעולם במטרה לכבות את הדליקה ולשקם את מתקני הנפט שנפגעו במלחמה.
זמן קצר לאחר מכן החלו עבודות השיקום ושדרוג המתקנים, והשדה הופעל על ידי חברת "נתיבי נפט" הישראלית.
ישראל המשיכה לפתח את השדה ובנתה שלוש בארות ימיות, נוספות על ה-17 שהיו כבר בנויות.
במקום הוקם יישוב בשם שלהבת, בו התגוררו עובדי שדות הנפט ובני משפחותיהם.
בשנת 1970 הפיקה ישראל כ-100 אלף חביות נפט ליום מ-20 הבארות הימיות ומכ-100 בארות יבשתיות שבשדה, כמות שהתקרבה לסך תצרוכת הנפט של מדינת ישראל.
במהלך מלחמת ההתשה, בדצמבר 1969, שימשה אבו רודס נקודה קדמית לכוחות הלוחמים במבצע תרנגול 53. בסוף 1972 הוקם במקום בסיס של חיל הים הישראלי שכלל מכ"ם ונתן שירותי אספקה וציוד לבסיס חיל הים באבו זנימה.
בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים, הונחת על אבו רודס מטח ארטילרי כבד שהצית חלק ממאגרי הנפט והמתקנים.
לאחר מתקפה זו הופסקה פעילות השאיבה.
במהלך המלחמה נפגעו מתקני הנפט שנית בפעילות אנשי קומנדו מצרים.
במהלך כל המלחמה נותר אזור אבו רודס בשליטת ישראל.
במהלך המלחמה התנהלו במרחב אבו רודס מרדפים מוסקים בשל מתקפת הקומנדו המצרי בסיני.
במהלך כעשרה מרדפים נהרגו ונשבו כ-350 לוחמי קומנדו מצרים
זמן קצר לאחר המלחמה הובער מגדל הקידוח F-10 בשדה הימי של אבו רודס כתוצאה מפגיעה של טיל הוק ישראלי שנורה בשוגג לאחר שהמערכת התבייתה על מאוורר מניפה, והמפעיל חשבו למסוק מצרי.
בתחילת ינואר 1974, כחודש לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים, פרצה דליקה בחלק ממתקני השאיבה כתוצאה מתקלה שגרמה להפסקת השאיבה.
שדות הנפט, בסיס חיל הים והיישוב שלהבת פונו בעקבות חתימת הסכם הביניים בין ישראל למצרים בסוף נובמבר 1975.
אַבּוּ קְרֶינַאת , נכתב גם אַבּוּ קֻרֶינַאת, הוא יישוב בדואי בנגב, כ־4 ק"מ מצפון־מערב לדימונה, לצד כביש 25. היישוב נמצא בתחומי מועצה אזורית נווה מדבר, עד נובמבר 2012 היה היישוב בתחומי מועצה אזורית אבו בסמה שפורקה לשתי מועצות אזוריות.
תחילתו של היישוב ככפר בלתי מוכר בפזורה הבדואית של אנשי השבט הבדואי אבו קרינאת שהיישוב קרוי על שמם.
לאחר שנים במעמד כפר בלתי מוכר, מדינת ישראל הכירה בהתיישבותו והוא קיבל תשתיות ושירותים.
אבו קרינאת יושב על שטח תב"ע 7,320 דונם.
על פי טבלאות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לסוף חודש נובמבר 2023, אומדן האוכלוסייה בשטח היישוב המוכר הוא 2,354 אנשים.
בנוסף מופיע בטבלאות יישוב חסר מעמד מוניציפלי, שאומדן אוכלוסייתו לא מפורט.
באתר מועצה אזורית נווה מדבר מופיע אומדן של 5,000–7,200 איש.
בראש ועד היישוב עומד מוחמד אבו קרינאת.
שמו הקודם של היישוב היה "בית פלט".
באבו קרינאת פועלים גנים, בתי ספר יסודיים ותיכון.
כמו כן, נבנה מבנה רב תכליתי-המכיל ספרייה, מועדון אופניים ופעילות תרבותית המשמשת את אוכלוסיית המקום.
בשנת 2016 התקיימה באתר חפירת בדיקה לפני עבודות פיתוח בשכונת אל ע'נאמי.
בחפירה נמצאו עדויות לפעילות חקלאית אינטנסיבית באזור בעיקר בתקופות הביזנטית, הממלוכית והעות'מאנית.
באתר נמצאו שרידים דלים של מבנים (אחד מהם מוצע כמסגד פתוח), מתקנים, מערות מגורים, קברים, סכרים ומדרגות חקלאיות.
יִצְחָק בֶּן יַעֲקֹב עוֹבַדְיָה אַבּוּ עִיסִי, המוכר גם בשם אַבּוּ עִיסַא אלְ-אִסְפַהַאנִיּ, היה משיח שקר שחי בעיר אספהאן שבממלכת פרס בימי מלכותם של ח'ליפי בית אומיה, מייסד כת העיסוניים.
זמנו המדויק מוטל בספק: יש המקדימים אותו לימי הח'ליף עבד אל-מלכ (685–705), ויש המאחרים אותו לימי הח'ליף מרואן השני (744–750).
אבו עיסי היה חייט מאספהאן, שלא ידע קרוא וכתוב, ופרסם כי היו לו התגלויות נבואיות וכי הוא המשיח.
אף שלא ידע קרוא וכתוב, טענו חסידיו כי חיבר מספר ספרים.
אבו עיסי אמר שלפני בואו של המשיח יופיעו חמישה שליחים, והוא האחרון שבהם.
אלוהים הטיל עליו, לדבריו, להציל את היהודים מעול העמים ולהנחיל להם עצמאות.
לפי מקור אחר לא הסתפק בתפקיד מבשרו של המשיח, וטען שהוא עצמו המשיח.
אבו עיסי נקט שיטה של הוספת מצוות והטלת חומרות.
הוא אסר גירושים, אכילת בשר ושתיית יין, וחייב להתפלל שבע תפילות ביום ולא שלוש, בהסתמך על הפסוק "שבע ביום הללתיך".
כמו כן, אבו עיסי נהג בסובלנות כלפי הנצרות והאסלאם, קידש גם את הברית החדשה והקוראן והורה לחסידיו לעסוק בהם לצד העיסוק בתנ"ך.
המונים התלקטו סביב אבו עיסי, שאותו כינו חסידיו "א-ראעי" (הרועה), והוא עורר מרד נגד השלטון הפרסי.
מסופר כי כאשר הקיפו המוסלמים את מחנהו של אבו עיסי, צייר זה מעגל גדול בחול סביב למחנהו והודיע כי כל העומדים בתוכו יינצלו.
האויבים, שלא הבינו את משמעות המעשה, וחששו שמא יש בו מעשה כישוף, נרתעו לאחוריהם ונמלטו.
ימים מועטים לאחר מכן ניגף אבו עיסי בקרב סמוך לעיר ריי (Raghā) במחוז טהראן שבצפון פרס ונהרג.
גם לאחר מותו המשיכו שרידי חסידיו להאמין כי לא מת וכי הוא מסתתר במערה בהרים.
שרידי קהילות של מאמיני אבו עיסי שרדו בסוריה עד המאה ה-10. לפי סיפוריהן נדד המנהיג במדבר כדי לבשר לבני משה על שליחותו.
הרמב"ם באיגרת תימן מזכיר את תנועתו של אבו עיסי:
שרידי חסידיו של אבו עיסי, אשר האמינו כי הוא נותר בחיים, המשיכו לפעול על פי רעיונותיו והוראותיו, והם נקראים כת העיסוניים.
החוקרים מניחים כי המהומות בפרס האסלאמית והתהוות השיעה היו מן הגורמים לייסוד הכת, שהייתה הכת הראשונה ביהדות, מאז ימי חורבן בית שני.
מֻסְטַפַא עַלִי אלְ-עַלִי א-זַּבְּרִיּ (; 1938 – 27 באוגוסט 2001), הידוע גם בכינוי אַבּוּ עַלִי מֻסְטַפַא (أبو علي مصطفى), היה מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין מיולי 2000 עד שנהרג בסיכול ממוקד על ידי ישראל ב-2001. היה אחראי למעשי רצח ופיגועים רבים שבוצעו נגד אזרחים ישראלים.
מוסטפא נולד בשנת 1938 בעראבה שבשומרון, בשטח המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הוריו היו חקלאים (בני מעמד הפלאחים).
בשנת 1955 הצטרף לתנועת הלאומיים הערבים בראשות ג'ורג' חבש.
שנתיים לאחר מכן נאסר על ידי השלטונות הירדניים בשל פעילותו הפוליטית, והשתחרר בשנת 1961. במהלך מלחמת ששת הימים עזב מוסטפא את יהודה ושומרון והתיישב בסוריה ובירדן למשך 32 השנים הבאות.
בשנת 1967 הקים אבו עלי מוסטפא, יחד עם ג'ורג' חבש ומחבלים אחרים יוצאי ארגון התנועה הלאומית הערבית, את החזית העממית לשחרור פלסטין.
בנוסף להיותו אחד ממנהיגי החזית העממית וסגנו של ג'ורג' חבש, היה מוסטפא גם מנהיג בולט באש"ף ועמד בראש הוועד הפועל של אש"ף.
בספטמבר 1999 הורשה לחזור לגדה המערבית במסגרת עסקה שנחתמה בין נשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, לבין ראש ממשלת ישראל אהוד ברק.
בשנת 2000 נבחר מוסטפא לכהן כמזכיר הכללי של החזית העממית במקום חבש, שפרש מתפקידו.
מוסטפא היה תקיף בעמדותיו כלפי ישראל ולא פעם התבטא בתמיכתו במאבק צבאי נגד ישראל.
עמד מאחורי מעשי רצח ופיגועים רבים שבוצעו נגד אזרחים ישראלים, חלקם הגדול במהלך האינתיפאדה השנייה.
באוגוסט 2001, בעת ששהה במשרדו שברמאללה, נהרג מוסטפא בסיכול ממוקד באמצעות טילים של מסוק אפאצ'י של צה"ל.
במקומו מונה אחמד סעדאת למזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין.
לאחר מותו נקראה הזרוע הצבאית של החזית העממית על שמו.
כתגובה למותו, הורה סעדאת לחוליה בזרוע הצבאית להתנקש ברחבעם זאבי.
אַבּוּ קַשׁ (ערבית: أبو قش) הוא כפר פלסטיני מוסלמי, בנפת רמאללה אל-בירה, כ-6 ק"מ צפונית לרמאללה וכק"מ אחד דרומית לאוניברסיטת ביר זית.
הכפר שוכן בגובה 765 מטר מעל פני הים.
וילנאי מעלה סברה שזה היה מקום היישוב "בית מקושש", או בית קושש" שממנה באה משפחת כוהנים.
בפי מועצת הכפר (בשנת 2012) היו שלוש סברות למקור השם:
אבו קָש בערבית פירושו מקור החיטה והשעורה.
התושבים הראשונים במקום היו ממרוקו וזה היה שם הכפר שלהם.
הכפר נקרא על שם אדם שזה היה שמו.
בכפר אותרו שני קברים מהתקופה הביזנטית וכן שרידי מבנים מהתקופה הביזנטית והממלוכית.
ממזרח לכפר נמצאת חורבה גדולה ובה שרידי מבנים עתיקים, חרסים, בורות מים ומערות קבורה חצובים בסלע.
אבשנת 1863 ביקר בכפר ויקטור גרן ותיאר אותו כ"כפר בן 20 בתים, הממוקם על גבעה גבוהה, שמדרונותיה מכוסים בחלקם בגפנים, עצי זית ועצי תאנה".
תושבי הכפר סבורים שהכפר נוסד לפני כ-500 שנה על ידי אנשים שמוצאם מירדן.
(*) בכפר היו 49 בתים מאוכלסים.
בסקר הקרקעות שנערך על ידי המנדט הבריטי, בשנת 1945, נמצא ששטח הכפר היה 4,751 דונם.
מתוכם: הכפר היה בנוי על 42 דונם, לחקלאות שמשו 2,613 דונם והיתר - 2,096 דונם היו אדמות בּוּר.
מועצת הכפר טוענת שהשטח הוא 4,900 דונם.
חשמל: הכפר חובר לרשת החשמל, בשנת 1980.
מים: הכפר חובר לרשת המים בשנת 1978.
ביוב: אין בכפר רשת ביוב והתושבים מפנים שפכים לבורות ספיגה.
אַבּוּ עַפַכּ היה משורר יהודי בחבל חג'אז.
בהיסטוריוגרפיה האסלאמית מסופר שחיבר סאטירה בגנותו של הנביא מוחמד, ועל כן נרצח בשנתו על ידי מקורבו של הנביא.
אבו עפכ התגורר באל-מדינה והיה שייך לשבט עמר בן עוף.
על פי המסופר הוא היה זקן ושׂבע ימים והגיע לגיל מאה ועשרים.
הוא חי בתקופת בואו של מוחמד לאל-מדינה, סירב להתאסלם וכפר בחוקיותו של מוחמד כנביא.
התנגדותו למוחמד גדלה כאשר נודע לו שאדם בשם אל-חארת' בן סויד בן א-צאמת נהרג בפקודתו של מוחמד.
מעשה זה גרם לאבו עפכ כעס רב, והוא כתב כמה שירים סאטיריים בגנותו של מוחמד.
בשירים אלו נכללה קריאה לאנשי שבטו שלו להתנגד למוחמד.
אירוע זה מתואר בספרו של אבן אסחאק, "חיי שליח האלוהים" (سيرة رسول الله - "סירת רסול אללה"), שנחשב לביוגרפיה הראשונה של מוחמד.
בשירתו משבח אבו עפכ את גבורתם ונאמנותם של אנשי שבטו:
השיר ביחד עם שירים נוספים, מופיע בתרגום אנגלי.
חרוזים אלה הכעיסו מאוד את מוחמד ששאל: "מי יטפל באדם המנוול הזה בשבילי?".
מאורע זה התרחש, על פי המסופר, בשוואל, בתחילת החודש השנים-עשר מההג'רה של מוחמד.
סאלם בן עומייר אל-עמרי (سالم بن عمير العمري), אחד מהצחאבה, שהיה מקונן מפורסם וכן לחם בצבאו של מוחמד בקרב בדר, קם ונשבע להרוג את אבו עפכ.
הזדמנות נאותה נקרתה לפניו, כאשר בלילה חם אחד ישן אבו עפכ בחצר ביתו.
סאלם בן עומייר, שידע על כך מבעוד מועד, נכנס לחצר ודקר אותו בחרבו בחזהו עד שהחרב נגעה במיטתו של אבו עפכ.
לקול צעקות הקרבן, רצו בני ביתו לעברו והכניסו אותו לתוך הבניין.
לאחר שנקבע מותו הוא נקבר.
לאחר הניצחון בקרב בדר עלה כוחו של מוחמד באל-מדינה באופן ניכר, והוא יכול היה להרשות לעצמו לפעול נגד מתנגדיו.
שניים מהם היו המשוררים שכתבו כנגדו חרוזים לגלגניים – המשוררת עסמאא בינת מרואן (عصماء بنت مروان) והמשורר אבו עפכ, שניהם ממוצא יהודי.
שניהם נהרגו על ידי אנשים שהיו שייכים או מקורבים לשבטיהם, אולם מותם לא זכה לתשומת לב רבה וכן לא נעשתה כל פעולה של נקמת דם מצד קרובי ההרוגים.
על התקרית שבין מוחמד לאבו עפכ דיווח אבן אסחאק בספרו, כשהוא מונה שלשלת של מוסרים.
אורח חייו של מוחמד נחשב באסלאם כדגם לאורח החיים הראוי למוסלמי מאמין, וחכמי ההלכה המוסלמים עשו מאמץ רב לקבץ מסורות על אורח חייו של מוחמד ולבדוק את אמינותן.
תיאור אירוע זה, שאינו מעמיד את מוחמד באור חיובי, מעורר באופן טבעי התנגדות בקרב המוסלמים.
לטענתם החדית' הוא חלש ושלשלת המוסרים (אִסְנַאד, إسناد) אינה מדויקת.
כך למשל, אל-ואקדי מוסר רק שני מקורות (עמ' 86 שם), בעוד שהמקור השלישי אינו מדויק ולכן אמינות הסיפור מוטלת בספק לדעת מקורות אלה.
הדיווח על הריגת אבו עפכ
אל ואקדי, שם הפרק: המשלחת להריגת אבו עפכ
אבן אסחאק, עמוד 675, שם הפרק: השליחות של סאלם אבן עומייר להריגת אבו עפכ
עַבְּד א-רַּחְמַאן מֻסְטַפַא אל-קאדולי , הידוע בכינויו אַבּוּ עַלַאא אלְ-עַפַרִיּ , היה מנהיגה בפועל של המדינה האסלאמית.
במאי 2015 דווח כי הוא מנהיג את הארגון בעקבות הפגיעה באבו בכר אל-בגדאדי בנובמבר 2014. ב-5 במאי 2015 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית על פרס של שבעה מיליון דולר תמורת מידע שיביא ללכידתו או למותו.
ב-25 במרץ 2016 הודיע משרד ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי נהרג במבצע צבאי יום קודם לכן.
אל-עפרי נולד ככל הנראה בסביבות 1957–1959 במוסול שבעיראק.
על פי גורם בממשל העיראקי, הוא היה מורה לפיזיקה בתל עפר ותלמידו של אבו מוסעב א-סורי, בכיר באל-קאעידה.
ב-1998 עבר לאפגניסטן והתאמן במחנות האימונים של אל-קאעידה, שם רכש את אמונו של מנהיג אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן.
ב-2004 עזב את אפגניסטן לארץ מוצאו, עיראק, כדי להצטרף לאל-קאעידה בעיראק תחת מנהיגותו של אבו מוסעב א-זרקאווי.
הוא היה המנהיג המקומי של אל-קאעידה במוסול מטעם א-זרקאווי.
ב-2006 היה ממייסדי "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בעיראק", שמטרתה להילחם בכוחות הקואליציה שפלשו לעיראק והפילו את משטרו של סדאם חוסיין.
הוא נעצר על ידי צבא ארצות הברית ואף נכלא למשך תקופה בכלא אמריקאי בעיראק.
ב-2010, לאחר הריגתם של אבו עומר אל-בגדאדי ואבו איוב אל-מסרי, יורשיו של א-זרקאווי בהנהגת אל-קאעידה בעיראק, תמך אוסאמה בן לאדן במינויו של אל-עפרי להנהגת הארגון, אך לבסוף מונה על ידי מועצת השורא של הארגון אבו בכר אל-בגדאדי.
במאי 2015 דווח כי מנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי, נפצע בתקיפה מן האוויר, נפגע בחוט השדרה והפך לנכה.
מאז הנהיג את הארגון בפועל אבו עלאא אל-עפרי
ב-13 במאי 2015 טען משרד ההגנה של עיראק כי אל-עפרי נהרג בתקיפה מן האוויר של כוחות הקואליציה הבינלאומית הפועלת בעיראק.
ב-25 במרץ 2016 הודיעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית כי אל-עפרי נהרג במבצע צבאי של כוחות מיוחדים אמריקאיים.
בניגוד לבכירים אחרים בדאעש, נטה אל-עפרי לחתור לפיוס עם ארגון ג'בהת א-נוסרה, המזוהה עם אל-קאעידה, אשר מאז 2014, לאחר חילוקי דעות בין הנהגת אל-קאעידה המרכזית ובין דאעש, נפרדו דרכיהם.
כמו כן, הוא העדיף שהנהגת המדינה האסלאמית תתחלק שווה בשווה בין הפעילים הערבים המקומיים לבין הפעילים הזרים שבאו למדינה האסלאמית מרחבי העולם.
אל-עפרי שימש מפקח על מוסדות הלכתיים בצפון עיראק ונחשב נוקשה מאוד.
נטען כי אל-עפרי, המכונה "חאג'י אימאן", הפך לדומיננטי במיוחד בתחילת 2015, אחרי שהארגון ספג תבוסות טקטיות בסוריה ובעיראק, והוא החליף את אבו עלי אל-אנבארי כמושל מחוז סוריה במדינה האסלאמית.
סמוך למועד הריגתו אמר האשם אל-האשמי, יועץ לממשל המרכזי בבגדאד, למגזין ניוזוויק כי מעמדו של אל-עפרי במדינה האסלאמית טוב יותר משל המנהיג המוצהר של הארגון, אבו בכר אל-בגדאדי.
"הוא חשוב יותר, חכם יותר ובעל יחסי אנוש טובים יותר [...] וגם נחשב לדובר טוב וכריזמטי.
כל הבכירים במדינה האסלאמית מוצאים שיש לו סוג של חוכמה ויכולת להנהיג ולנהל".
אָבוּ שָהִיד שָאָה אִיבְּן אֵל-מָרְהוּם סוּלְטָאן מוּחָמָד שָאָה או רָגָ'א אִיבְּרֳהִים (נפטר ב-1446) היה סולטאן מלאקה הרביעי ששלט בה אחרי מוחמד שאה בין השנים 1444–1446. הוא לא היה שליט פופולרי במדינה בשל היותו צעיר וחסר ניסיון, ולבסוף הוא נרצח.
על אף שמלאקה הייתה ממלכה מוסלמית מאז שקודמו מוחמד שאה התאסלם, רג'א איברהים היה הינדי וכינה עצמו בשם רג'א סרי פרמסווארה דאו שאה.
שלטונו ייצג את תגובת הנגד המקומית לאסלאם והדת החדשה שתפסה אחיזה בסולטנות.
רג'א איברהים שלט במדינה למשך 17 חודשים בלבד לפני שנדקר ונרצח במזימה של כמה בכירים בשלטון שניסו למנוע את המשך השפעתו על הממלכה והדת שלה.
לאחר מותו זכה לתואר "אבו שהיד" שפירושו "המלך הקדוש".
אבו קיר היא עיירה בחוף הים התיכון של מצרים, ליד הריסות קנופוס העתיקה ו-23 קילומטרים צפונית מזרחית לאלכסנדריה.
העיר ממוקמת בחצי האי אבו קיר, כשבמזרח מפרץ אבו קיר.
שמה הנוכחי של העיר הוא המילה הערבית עבור "האב סיירוס", אחד מצמד אנוסים נוצרים מהמאה הרביעית.
השם הוקדש לעיר על ידי הכנסייה הקופטית של אלכסנדריה.
ליד הכפר שרידים רבים של מבנים עתיקים, מצריים, יוונים ורומיים.
כ-3 קילומטרים דרומית מזרחית לכפר נמצאות הריסות קאנופוס.
קצת יותר מזרחה, נמצא נהר הנילוס.
מזרחה לעיר, נמצאת מפרץ אבו קיר, שם ב-1 באוגוסט 1798 נלחם הוריישו נלסון בקרב על הנילוס, המכונה לעיתים כיום "קרב הנילוס".
לאחר מלחמה זאת, חלה מלחמה נוספת הידועה כיום כ-"מלחמת אבו קיר" בה נפוליאון בונפרטה ניצח את צבא האימפריה העות'מאנית של מוסטפא פאשה באבו קיר.
לאחר מלחמה זאת, ב-8 במרץ 1801, חל קרב אלכסנדריה, יחידות מהצבא הבריטי בפיקודו של סר ראלף אברקרומבי נחתו מהמשלוחים שלהן ליד העיירה, והתמודדו עם התנגדות מאומצת של כוחותיו הצרפתים של הגנרל לואיס פריאנט שהשתרשו על מפרץ אבו קיר.
הקרב נמשך במורד חצי האי לכיוון אלכסנדריה ולא הסתיים עד 22 במרץ.
העיירה מכילה טירה אשר שימשה ככלא ממלכתי על ידי מוחמד עלי, שליט מצרים בתחילת המאה ה-19. הכלא היה ידוע בשם לימאן אבו קיר.
בשנת 2000, צוות ארכאולוגי איטלקי גילה שרידי קצינים בריטים, מלחים, נחתים, נשים וילדים באי נלסון, השוכן במפרץ.
אבו עלי אקספרס הוא ערוץ טלגרם ובו חדשות ופרשנויות בעניין העולם הערבי-מוסלמי והזירה הבין־לאומית.
הערוץ מופעל באנונימיות, אולם נטען כי מפעילו הוא אדם בשם גלעד כהן, לשעבר קצין מתפ"ש בדרגת סרן.
מאז 2014 החל לכתוב בפורום רוטר, וב-2016 קיבל "הרשאת עיתונאי" שאיפשרה לו לדווח ללא צורך במקור.
באוגוסט 2017 פתח ערוץ בטלגרם, שביוני 2022 נהיה לערוץ השלישי בגודלו בעברית והראשון בכמות הצפיות לפוסט.
תכניו מתורגמים לאנגלית בערוצי מראה מטעמו, ובספטמבר 2024 השיק ערוץ נוסף בערבית.
לצד הטלגרם, הוא פעיל גם בטוויטר, אינסטגרם, טיקטוק ובאתר עצמאי, ובדצמבר 2022 השיק פודקאסט.
מספר עוקביו גדל משמעותית בעקבות מבצע "שומר החומות" ומלחמת "חרבות ברזל", ובינואר 2024 היה לערוץ השני בגודלו בעברית.
בעקבות מבצע עם כלביא גדל מספר העוקבים בערוץ בכ-20 אלף בפחות משתי יממות, ומספר הצפיות בתוכן הערוץ ביממה הראשונה למבצע עמד על 45 מיליון.
כלי תקשורת משתמשים מעת לעת בתכנים שהוא משתף ולעיתים גם נבחרי ציבור.
הוא גם הוזכר בפודקאסט של בן שפירו עקב חשיפת סרטון בקשר לתקרית תל א-סולטאן.
על פרסומיו מוטבע סימן מים עם שם העט שלו.
ב-11 באפריל 2025 פתח עצומה הקוראת לשרות בצה"ל בכל עת ללא קשר לדעות פוליטיות.
כעבור 5 ימים מפתיחת העצומה חתמו עליה 25,000 איש, ובסך הכל חתמו עליה 33,000 איש.
בתקופה שקדמה לטבח שבעה באוקטובר הוא טען שהכסף שמקבל החמאס מקטר מבטיח שקט בגזרת רצועת עזה, כי "כסף מנצח אידאולוגיה".
לאחר השבעה באוקטובר הוא הודה כי טעה בהערכתו זו לגבי החמאס, ושגם הוא לא צפה שהחמאס יפתח במתקפה בעוצמה כזו.
ב-4 בספטמבר 2025 קיים מפעיל הערוץ ריאיון ראשון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
משרד החוץ המצרי גינה את דבריו של ראש הממשלה במהלך הריאיון לפיהם יש לאפשר לעזתיים שמעוניינים בכך, לעזוב את רצועת עזה.
באוגוסט 2021 פרסם כתב הארץ יניב קובוביץ שמפעיל הערוץ מועסק מזה כשנתיים כיועץ לצה"ל בפיקוד הדרום.
תפקידו הרשמי היה להצביע על מגמות בקרב פלסטינים ביהודה ושומרון וחבל עזה.
במסגרת תפקיד זה נחשף למידע מודיעיני והשתתף בדיונים ביטחוניים, ובשל כך זהותו נאסרה בפרסום למשך מספר שבועות.
בפברואר 2022 פרסם קובוביץ שהוחלט לסיים את העסקתו, וכי בוטל האיסור על פרסום זהותו – גלעד כהן, קצין ששירת בעבר ביחידת מתאם פעולות הממשלה בשטחים, אשר גויס לסייע ב"מלחמת התודעה" ברשתות החברתיות.
לעיתים דובר צה"ל מפנה לערוץ עיתונאים שביקשו לקבל מידע, תוך הבהרה שהידיעות שמופיעות בו אינן רשמיות, ולא הועברו על ידי גורם צבאי.
מפעיל הערוץ מבקר את ההסברה הערבית הבין־לאומית, שלטענתו מציגה נרטיב סלקטיבי התומך בפלסטינים.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, טען כי ישנו ניסיון לייצר "אוקראיניזציה של הנרטיב הפלסטיני" כדי לזכות באהדת הקהילה הבין-לאומית, ובשיתוף עוקביו פרסם טיעוני נגד.
הוא מותח ביקורת על משרד החוץ בשל פעילות הסברה מועטה לטעמו, ואף מדריך את עוקביו כיצד לפעול בנושא.
בנוסף, הוא מבקר כתבים המסקרים את העולם הערבי על דיווחיהם, וכן עיתונאים שלדבריו פוגעים בתדמית ישראל.
אבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן המלמד הבצרי היה מחכמי הקראים בדורות הראשונים לאחר תקופת מבשרי הקראות.
פעל בשלהי המאה התשיעית או תחילת המאה העשירית בקירוב.
מצאצאיו עמדו חכמים אשר לקחו חלק מרכזי בהתפתחות המורשת הקראית והפרשנות המקראית הקראית.
אך מעט ידוע על אבו עלי סעדיה הלוי.
משה שטיינשניידר כתב שהוא היה חסדאי הנשיא בן חזקיהו, דור תשיעי לענן, וגם היה רבו של ר' .
סלמון בן ירוחם מצטט את "אבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן מלמד הבצרי" כאומר:
"אמרו הרבונין כי זאת המצוה לזכרו בקדוש היין, ואלופינו אבו נסי מר' אבי גדור ומר' עובדיה הבצרי ירחמם האל השיבו כי אין זה כי אם תובע הפרישות כמו שכתוב וקדשתם היום ומחר, והאדון באר אל תגשו אל אשה."
מאזכור זה אצל הקדמון סלמון בן ירוחם, בן המאה העשירית, מסיק שמחה פינסקר ש"אבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן המלמד הבצרי" הוא אביו של עלי הלוי בן אלחסן וסבו של יפת בן עלי הלוי.
במבוא לאיגרת רבי יהודה בן קוריש מביא משה כ"ץ מדברי עלי הלוי נינו של אבו עלי סעדיה הלוי אבן חסן: .
ומוכיח שם מכמה מקומות את סדר הדורות וזיהוי החכמים בני המשפחה בשושלתו של אבו עלי סעדיה.
שמחה פינסקר מעלה גם את ההשערה שהוא סעדיה הנשיא רבו של יוסף הרואה, שכן הלה מכנה את רבו סעדיה הנשיא בכינוי "אדוני המלמד".
אַבּוּ שַׁאמַה שִׁהַאבּ א-דִּין אַבּוּ אלְ-קַאסִם עַבְּד א-רַּחְמַאן בְּן אִסְמַאעִיל אַלְ-מַקְדִסִי היה היסטוריון ערבי אשר כתב על תולדות נור א-דין וצלאח א-דין, כמו גם על העיר דמשק, והוא מקור חשוב להיסטוריה של מסעי הצלב.
אבו שאמה נולד בדמשק, אולם הייחוס אל-מקדסי (הירושלמי) מגיע מסבו הגדול אבו בכר שמגיע מירושלים.
כינויו, אבו שאמה (בעל השומה), בא בעקבות שומה שהייתה לו מעל גבתו השמאלית.
הוא התחנך בחינוך סוני ולמד חדית' באלכסנדריה.
לימים היה מרצה במדרסות א-רוכנייה ואל-אשרפייה בדמשק.
חמישה מכתביו שרדו, ואילו השאר אבדו, חלקם בשרפה שהחריבה את ספרייתו.
ספרו המוכר ביותר, "כיתאב א-רוודתיין פי אח'באר א-דוולתיין א-נורייה וא-צלאחייה" (ספר שני הגנים על קורות שתי המדינות הנורית והצלאחית), הוא תיאור כרונולוגי של שלטונם של נור א-דין וצלאח א-דין.
הוא מסתמך בספרו על ספריהם של עימאד א-דין אל-אספהאני ואבן אבי טייא' ועל איגרותיו של אל-קאדי אל-פאדל, ועל פי רוב מצטט אותם כלשונם.
ספר זה הוא מקור חשוב על ההיסטוריה של מסעי הצלב.
כתב גם על המצור על דמשק מעדות ראשונה, ובכך סיפק את המידע המדויק ביותר על המצור, שהתרחש בשנת 1229. כתב גם פרשנות לשירה.
אבו באקאר קמארה הוא כדורגלן אנגלי מסיירה לאון המשחק בעמדת החלוץ בחטאפה מהלה ליגה בהשאלה מהאל סיטי.
קמארה הצטרף לנוריץ' סיטי בגיל עשר ושיחק בכל קבוצות הנוער של המועדון.
ב-1 באפריל 2023 ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו, ובהמשך אותה עונה הושאל לפורטסמות' מההפוטבול ליג הראשונה.
קמארה היה חלק חשוב מעלייתה של פורטסמות' לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ וזכה איתה באליפות הליגה.
ב-30 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בהאל סיטי, ששיחקה גם היא בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל לעונה אחת לחטאפה מלה ליגה.
ב-7 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה עד גיל 20.
אַבּוּב הוא כלי נשיפה מעץ בעל עלה כפול, המורכב משתי פיסות קנה.
חלקו העליון של האבוב מעט צר, וכלפי מטה הוא מתרחב ומסתיים במעין אפרכסת גדולה.
את האבוב מכינים בדרך כלל מעץ סיסם שחור או הבאנה האפריקני.
קנה האבוב בנוי בצורת חרוט ומורכב משלוש יחידות, והאפרכסת שלו דמוית פעמון.
אבובנים נוהגים לשייף ולהכין את הפייה (עלה) של האבוב בעצמם; לכל עלה איכות צליל משלו ודרגת קושי משלו ולכן כל אבובן משייף לעצמו את העלה לפי הנוחות שלו.
בחוגי האבובנים נהוג להתייחס אל העלה הכפול בשם פייה.
מקורו של האבוב הוא בחליל הרועים העתיק.
האבוב הופיע לראשונה בסוף המאה ה-17 בצרפת ושוכלל במאה ה-18. אבוב הבארוק שונה מאוד מהאבוב המודרני כיוון שהוא הכיל בעיקר חורים, ולא קלאפות (מפתחות) כמו האבוב המודרני.
לאחר מכן החל האבוב להתפתח ולהכיל יותר קלאפות ופחות חורים, וכיום האבוב המודרני מכיל קלאפות המכסות את כל החורים.
הקלאפות מאפשרות לנגן באבוב בצורה יותר וירטואוזית ומהירה.
כמו כן, לאבוב המודרני יש מנעד צלילים רחב יותר מזה של האבוב הקלאסי, שלו מנעד צלילים רחב יותר מזה של אבוב הבארוק.
יחסית לקרוביו ממשפחת כלי הנשיפה מעץ, נחשב האבוב לקשה מאוד לנגינה; הוא דורש תקופה ארוכה יחסית של לימוד ותרגול כדי להפיק צלילים נעימים לאוזן.
היות שצלילו של האבוב רם משל כלים רבים אחרים בתזמורת, נהוג לכוון את הטון של כל התזמורת לפי האבוב.
האבוב נחשב לקול הסופרן בתזמורת הסימפונית בין כלי הנשיפה מעץ.
בתקופת הבארוק נכלל האבוב בהרכבים שונים.
בנוסף, היה אבוב לעיתים כלי המכפיל את הקול הגבוה בתזמורת (כלומר את הכינור הראשון והשני), ותפקד ככלי אובליגטו במוזיקה דתית, כמו למשל ברבות מהקנטטות של יוהאן סבסטיאן באך.
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת ויליאם באבל
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת פרנצ'סקו ג'מיניאני
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת גאורג פרידריך הנדל
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת גאורג פיליפ טלמן
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת אנטוניו ויוואלדי
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת גאורג פרידריך הנדל
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת גאורג פיליפ טלמן
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת אנטוניו ויוואלדי (חלקם לשני אבובים)
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת תומאזו אלבינוני (באופוס 7 ובאופוס 9, חלקם לשני אבובים)
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת יוהאן סבסטיאן באך (שחזורים משוערים) מס' 1053, 1055, 1059, 1060 (לאבוב ולכינור)
קונצ'רטו לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו ברה מינור מאת אלסנדרו מרצ'לו (באך עיבד קונצ'רטו זה לצ'מבלו סולו)
טריו סונאטות ובהן תפקיד לאבוב או לשני אבובים (טלמן, גאורג פרידריך הנדל, קוונץ, זלנקה)
רביעיות מאת יוהאן פרידריך פאש, טלמן, ויוואלדי, יאניץ'
בין היצירות המשמעותיות והחשובות לאבוב מהתקופות הפרה-קלאסית והקלאסית ניתן למנות:
קונצ'רטי מאת קרל פיליפ עמנואל באך
קונצ'רטו מאת יוהאן כריסטיאן באך
קונצ'רטו בדו מינור מאת דומניקו צ'ימרוזה (עיבוד מהמאה העשרים של 4 סונטות לכלי מקלדת)
קונצ'רטו מאת קרל דיטר פון דיטרסדורף
קונצ'רטו כפול לחליל ולאבוב מאת אנטוניו סליירי
קונצ'רטו בדו מז'ור לאבוב מאת יוזף היידן
קונצ'רטו בדו מז'ור לאבוב ק.
314 (עיבוד של קונצ'רטי לחליל) מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט
רביעייה לאבוב ולכלי קשת מאת מוצרט, ק.
מן התקופות הרומנטית והמודרנית יש לציין:
קונצ'רטינו בדו מז'ור מאת קרל מריה פון ובר
קונצ'רטו במי במול מז'ור מאת וינצ'נצו בליני
3 רומנסות לאבוב ולפסנתר מאת רוברט שומאן אופוס 94
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת קאמי סן-סנס אופוס 166
מטמורפוזות לאבוב סולו בעקבות אובידיוס מאת בנג'מין בריטן
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת פרנסיס פולנק
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת פאול הינדמית
קטעי פנטסיה לאבוב ולפסנתר אופוס 2 מאת קרל נילסן
יצירות מאת האבובן היינץ הוליגר
"המחוללת" לאבוב ולפסנתר מאת עמנואל עמירן
סונטינה לאבוב ולפסנתר מאת יצחק אדל
"רקוויאם" לאבוב ולפסנתר מאת מרדכי סתר
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת שמעון שחל
"מצבי רוח" לאבוב סולו מאת יאן פריידלין
"ביטויים" לאבוב סולו מאת סרג'יו שפירא
"דולאב" לאבוב סולו מאת אברהם עילם-אמזלג
"מונולוג" לאבוב סולו מאת בן-ציון אורגד
"וריאציות על שיר בוכרי" לאבוב סולו מאת חיים אלכסנדר
קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת מאת אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'
דואט לאבוב ולקרן אנגלית מאת יוסף טל
שירי דרווישים לשני אבובים מאת חיים אלכסנדר
"אראלים" לאבוב ולתזמורת כלי קשת מאת עודד זהבי
קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת מאת חיים פרמונט
תהלים לאבוב ולרביעיית מיתרים מאת צבי אבני
פיליגרנים לאבוב ולרביעיית מיתרים מאת בן-ציון אורגד
קונצ'רטינו לאבוב ולתזמורת כלי קשת מאת יוחנן בוהם
אריה ושלושה פרגמנטים לאבוב ולנבל מאת ארטור גלברון
ישנם מספר כלים אחרים במשפחת האבוב.
הנפוצים ביותר הם הקרן האנגלית (cor anglais), כלי בעל צליל עמוק ונמוך יותר משל האבוב בשל האפרכסת דמוית הנורה שכביכול "סוגרת" את הצליל.
הקרן האנגלית נמוכה בקווינטה מן האבוב ופעמים רבות נוהגים להשתמש בה בתזמורת הסימפונית.
בדרך כלל כותבים לקרן האנגלית בטרנספוזיציה.
כמו כן ישנו אבוב ד'אמורה (oboe d'amore), שקטן יותר מן הקרן האנגלית ומכוון בטרצה קטנה מתחת לאבוב.
כמו לקרן האנגלית גם לו כותבים בדרך כלל בטרנספוזיציה.
באבוב ד'אמורה השתמשו בעיקר בסוף הבארוק בתחילת המאה ה-18 בגרסה עם חורים ומאוחר יותר בסוף המאה ה-19 ככלי מפותח יותר עם קלאפות.
ישנם כלים נוספים ממשפחת האבוב, בהם אבוב פיקולו הקרוי גם אבוב מוזט, אבוב בס, הקלפון ואבוב דה קאצ'ה (oboe da caccia; באיטלקית: אבוב ציד).
אַבּוּ תַמִים מַעַדּ אלְ-מֻעִזּ לִדִין אללַּהּ היה ח'ליף האימפריה הפאטִמית הגדולה, שהשתרעה על שטחים נרחבים שכללו את מצרים, דרום איטליה וצפון אפריקה.
בשנת 952 לספירה כבש הח'ליף אל-מועיז את המחוזות אריה וקלבריה, לאחר קרבות עזים, שבסופם הצליח צבאו לדכא כל התנגדות.
לאחר שנה בערך מאותם הקרבות, באה אל הח'ליף משלחת מסיציליה, ובפיה הבשורה על מות מלכם, ועל רצונם לשלטונו על מדינתם.
כעבור זמן מה מבוא המשלחת ומהשתלטותו על דרום איטליה, הלך הח'ליף עם צבאו הכביר לצפון אפריקה.
הוא נלחם במדינות צפון אפריקה וניצחן בהתנגדות מועטה, מלבד קרבותיו בתוניסיה, שם הייתה התנגדות חזקה יחסית.
לאחר שלטונו החזק בכל השטח הנרחב הנ"ל, באה אליו משלחת מביזנטיון כדי לחתום על ברית בין האימפריה הביזנטית לבין ממלכתו של הח'ליף.
לבסוף, לאחר קשיים מועטים, נחתם הסכם שלום בין השתיים, שהחזיק למשך זמן רב.
לאחר כל אלו, באה אליו משלחת נוספת, הפעם ממצרים, וביקשה ממנו לבוא ולשלוט במדינתה, משום שהשליט אבו אל-מיסכ כאפור מת.
לאחר כמה חודשים, הגיע המלך וצבאו לפוסטאט (בירת מצרים הקדומה; כיום קהיר), ושם הוא עלה על כיסא מלכותו.
יורשו היה בנו, אבו מנסור ניזאר אל-עזיז באללה (أبو منصور نزار العزيز بالله).
על פי מגילת אחימעץ, יועצו האישי, ראש השרים ונגיד היהודים בממלכתו היה פלטיאל הנגיד.
אַבּוּ תוֹר (נכתבת גם אַבּוּ טוֹר, בערבית: أبو ثور או أبو طور; נקראת בערבית גם الثوري – א-ת'אוורי) היא שכונה מעורבת יהודית-ערבית בירושלים, מדרום לעיר העתיקה.
חלקה היהודי של השכונה נמצא במערבה, וידוע גם בשם גִּבְעַת חֲנַנְיָה.
השכונה תחומה מצפון על ידי גיא בן הינום, ממערב על ידי דרך חברון ומתחם הרכבת, ומדרום על ידי נחל אצל, יער השלום וטיילת שרובר.
השכונה שוכנת במרומי גבעת אבו תור, שגובהה 777 מ' מעל פני הים.
מצפון נשקפים העיר העתיקה וחומותיה, הר הבית והר ציון, ממזרח נשקפים שכונת סילוואן ונופי מדבר יהודה, ומדרום ארמון הנציב ותלפיות מזרח.
בין השנים 1948–1967 הייתה השכונה חצויה על ידי "הקו העירוני" שחצה בין מערב ירושלים הישראלית למזרח ירושלים הירדנית.
במלחמת העצמאות נכבש חלקה העליון המערבי של השכונה על ידי ישראל, וחלקה התחתון על ידי הלגיון הירדני.
חלקה היהודי של השכונה הוא כיום שכונת יוקרה, ובה וילות לצד בתי דירות מודרניים הבנויים בסגנון שמשתלב באופי השכונה.
השכונה נקראת בפי הערבים דֵיר אַבּוּ תוֹר (מנזר אבי השור), "אבו תורי" ו"א־תורי" ובפי היהודים אבו תור.
לעיתים נקרא החלק היהודי "אבו תור היהודית" והחלק הערבי "אבו תור הערבית".
כיום תושביו היהודים של חלקה הערבי של השכונה מכנים אותה בשם "קול התור", שם המרמז על ימות המשיח.
מסורת אחת, המסתמכת על דברי מֻגִ'יר א־דִּין בספרו מ־1495, מספרת שהשם אבו תור מציין את אַחְמַד אלְ־קֻדְסִיּ (הירושלמי) שלחם בשורות צבא צלאח א-דין ונהג לרכוב על גב שור.
ב־1198, לאחר שהמוסלמים ניצחו בקרב קרני חיטין ולאות הערכה על אומץ לבו במערכה נגד הצלבנים, ניתנה לו הגבעה ומאז היא נקראת על שמו.
לפי המסורת הוא נקבר במקום.
"אבי השור", הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, המתחיל במילים: "מקום אחד יש בירושלים ונקרא אבי השור.
ולמה נקרא אבי השור, על שום מעשה שהיה." הסיפור הוא מעשייה המספרת על זקן שגר בירושלים ולו שור ששירת אותו, ולכן נקרא הזקן "אבי השור".