tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך ההכנה נערכה התייעצות עם המחלקות הרלוונטיות, וכתוצאה מכך בוצעו 27 תיקונים לטקסט שמטרתו להבהיר את סמכויותיהם של גופי המדינה באופן יישום החוק.
ב-16 באפריל התקבלה הצעת החוק על ידי הדומה בקריאה שלישית עם 307 קולות בעד מתוך 375 שהצביעו.
בכמה כלי תקשורת זרים הצהירו כי מערכת ההצבעה התחשבה בכמה קולות של חברי פרלמנט שלא נכחו באולם המליאה.
ב-22 באפריל אושר החוק על ידי מועצת הפדרציה.
ב-1 במאי 2019, הצעת החוק נחתמה על ידי נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין ופורסמה בשם "החוק הפדרלי מ-1 במאי 2019 מספר 90-FZ" בפורטל הרשמי של ממשלת רוסיה.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2019.
התקשורת ברוסיה דיווחה כי במארס 2019, בהשתתפות רגולטור האינטרנט, נערך מחקר על יעילותן של מערכות ניתוח ותעבורת נתונים DPI בעת חסימת הטלגרם; התוצאות הטובות ביותר הוצגו על ידי המתחם מחברת RDP.ru.
לדברי עובדי ספקיות התקשורת, ניתן להשתמש במערכות דומות במערכות סינון עתידיות (כ"אמצעי טכני להתמודדות עם איומים" המגביל את הגישה למידע משרתי "הרשם המאוחד לאתרי אינטרנט אסורים ברוסיה").
מערכות DPI דומות משמשות לעיתים ברשתות ארגוניות.
באוגוסט-ספטמבר 2019 נבדק ציוד באורל.
החל מסוף אוקטובר 2019 טרם אומצו כל חוקי העזר הנחוצים ליישום הפרויקט.
במסגרת תוכנית "הכלכלה הדיגיטלית של הפדרציה הרוסית", במסגרתה מיושם החוק (יותר מ-20 מיליארד רובל) ותוכניות "חברת המידע" (1.842 מיליארד), כבר הוקצו 30.8 מיליארד רובל ליישום החוק בתקציב המדינה לשנים 2019–2021, כולל 20.8 מיליארד שנועד לרכש של מערכות טכנולוגיות מידע.
בנוסף, על פי מועצת המומחים שתחת ממשלת הפדרציה הרוסית, העלויות לספקים יסתכמו בסכום של 134 מיליארד רובל.
לשכת החשבון של רוסיה לא תמכה בהצעת החוק והעלתה מספר הערות.
לטענתה "יישום הצעת החוק יביא לעליית עלויות הסחורות והשירותים בשוק הרוסי."
הצעת החוק עשויה להאט את התפתחות האינטרנט של הדברים ברוסיה, הרגיש לעיכובים בהעברת נתונים.
על פי מכתב של איגוד משתתפי שוק האינטרנט של הדברים (המאחד את ספקיות התקשורת המובילות ברוסיה), הדבר עלול להשפיע לרעה על יישום פרויקטים ערים חכמות, כמו גם להשפיע על הדיגיטליזציה של תשתיות התחבורה והאינטרנט התעשייתי.
האפשרות לבידוד רוסיה מהרשת העולמית
על פי חלק מהמומחים, יישום החוק ייצר אפשרות טכנית להפריד בין פלח הרשת הרוסית לזו העולמית וכן חסימת האינטרנט באזורים מסוימים.
מוקדם יותר דנה מועצת הביטחון הרוסית בצורך לנתק את רוסיה באופן זמני מהאינטרנט העולמי בעת מקרה חירום.
ראש השירות הפדרלי לפיקוח על האינטרנט, אלכסנדר ז'ארוב אמר כי לאחר אימוץ החוק התשתית תהיה במצב "ישן", "כמו נשק גרעיני".
הוא הדגיש כי כרגע אין תוכנית ממשית או צפי לנתק את רוסיה מהאינטרנט.
חוק האזרחות ברוסיה, רשמית החוק הפדרלי "אודות אזרחות הפדרציה הרוסית" הוא חוק הקובע את התנאים לקבלת אזרחות ברוסיה.
מדי פעם נעשים שינויים בחוק על ידי האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית.
החוק אומץ על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ב-19 באפריל 2002, אושר על ידי מועצת הפדרציה של רוסיה ב-15 במאי 2002 ונחתם על ידי הנשיא ב-31 במאי 2002. החוק נאכף על ידי משרד הפנים, באמצעות המינהל הראשי לענייני הגירה (GUVM.MVD.Ru).
החוק הסדיר לראשונה את מעמדו של אזרח הפדרציה הרוסית וקבע תנאים לקבלת אזרחות, זאת על רקע יוזמת הנשיא פוטין להשיב לארצו "בני מולדת" שהיגרו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
החוק נחקק על מנת לאפשר ליוצאי ברית המועצות להקל בקבלת אזרחות ועם השנים נוספו לו תיקונים שנועדו להקל עוד יותר על הליך ההתאזרחות.
עד 2002, חוקי האזרחות התבססו על חוק האזרחות משנת 1991, שהיה מיושן.
רק אזרחיה הבגירים של רוסיה, תושבי אחד מהסובייקטים הפדרליים, הם בעלי זכות חוקית להשתתף בבחירות לעמדות הממשל הפדרלי של רוסיה, כמו גם בבחירות במחוז בה הם גרים או בבחירות לשלטון המקומי.
אזרחי הפדרציה הרוסית זכאים לקבל סיוע והגנה מחוץ לגבולות רוסיה (דרך שגרירויות רוסיה והקונסוליות הרוסיות), ורשאים לגור ברוסיה וכמו גם בטריטוריות אשר בשליטתה - ללא כל צורך בקבלת ויזת הגירה לצורך מעבר למדינה אחרת בתחומי רוסיה.
אזרחי רוסיה מחויבים להתייצב, אם יקבלו זימון, לבית המשפט המקומי כדי לשמש חברים בחבר מושבעים.
בנוסף, אזרחי רוסיה מחויבים לשלם מס הכנסה ולהגיש דו"ח שנתי לרשות המיסים, כולל על הכנסות אותן הרוויחו בזמן ששהו מחוץ לגבולות המדינה (ללא תלות באורך השהייה מחוץ לרוסיה).
אזרחי רוסיה גם חייבים לצאת את גבולותיה ולהיכנס לשטחה תוך הצגת דרכון הרוסי גם כאשר האזרח מחזיק באזרחות נוספת.
כל האזרחים הזכרים (כולל אלו אשר שוכנים באופן קבוע מחוץ לגבולות רוסיה או בעלי אזרחות כפולה) נדרשים בין הגילאים 18 עד 26 למסור את פרטיהם לגורמים האחראים על גיוס החירום לכוחות המזוינים.
ישנן מספר דרכים בהן מוענקת אזרחות רוסית:
אדם אשר איננו צאצא לאזרח רוסיה יוכל להשיג אזרחות רק דרך תהליך התאזרחות.
כדי לעבור תהליך התאזרחות ולהפוך להיות אזרח רוסיה, תושב קבע חוקי של רוסיה לפחות 3 שנים קודם להגשת הבקשה.
הפונה חייב להיות "אדם מוסרי וטוב" וחייב לעבור מבחן על השפה הרוסית ולהצהיר על הכנסה מספקת.
על מנת להפוך לאזרחי רוסיה חייבים המתאזרחים החדשים בהצהרת נאמנות.
בעת קבלת אזרחות, מקבל האזרחות נושא את שבועת האזרחות:
אזרח רוסי מתוקף התאזרחות זכאי לכל הזכויות של אזרח רוסי מלידה, למעט הזכות להיבחר לנשיאות, המוקנים רק לאזרחים מלידה.
למעשה, המינוח "אזרח מלידה" לא מוגדר בשום מקום בחוקה עצמה ובית המשפט העליון של רוסיה מעולם לא דן במשמעויות השונות של המינוח ועד כה שלושת הנשיאים שנבחרו היו ילידי רוסיה.
יכולות להיות מספר סיבות לביטול והפסקת אזרחות רוסית:
ויתור מרצון על אזרחות הפדרציה הרוסית.
הצהרת האזרח תוך מילוי כל ההתחייבויות כלפי רוסיה בתנאי שאין פיגורי מס, אין אירועים בהם מעורבים הרשויות המוסמכות וכאשר אין תיק פלילי והרשעה נגד האזרח.
כמו כן, על המבקש לוותר על אזרחות רוסית, לקבל אזרחות של מדינה זרה או ערובה לקבלת אזרחות כזו.
הבחירה באזרחות של מדינה אחרת בעת שינויי גבול.
שינוי אזרחות על ידי הורים, אם האזרח אינו בגיר.
ויתור על אזרחות רוסית, בהיעדר אזרחות אחרת וללא ערבויות לקבלת אזרחות זרה, לא מתאפשר מאז כניסתו לתוקף של חוק האזרחות בתאריך 31 במאי 2002.
במקרים מסוימים, מצב כזה אפשרי כאשר אזרח רוסיה הוא אזרח של מדינות נוספות בו זמנית.
ככלל, אזרח רוסי אינו יכול להחזיק באזרחות נוספת אם כי ישנם חריגים.
אדם בעל אזרחות כפולה אינו נפטר מחובותיו כלפי המדינות, הוא מחויב בתשלום מיסים בשתי מדינות, נושא חובה צבאית בשתי מדינות, אך נשללת ממנו הזכות למלא תפקידים מסוימים (עורך דין, שופט, עובד מדינה וכן הלאה).
על פי חוקת הפדרציה הרוסית, אזרח הפדרציה הרוסית (ציטוט):
קבלת אזרחות אחרת אינה כרוכה בהפסקת וביטול אזרחות הפדרציה הרוסית.
התקנות והאמנות הבינלאומיות של הפדרציה הרוסית, המסדירות את סוגיות האזרחות הכפולה מאפשרות לאזרחי טג'יקיסטן וטורקמניסטן להחזיק גם באזרחות רוסית.
בפברואר 2020 הוגשה הצעת חוק לתיקון חוק האזרחות, לפיו תתאפשר אזרחות כפולה לכלל המבקשים לקבל אזרחות רוסית ולא יחויבו להתגורר ברוסיה במשך 5 שנים, אלא די ב-3 שנים.
צעד זה נועד להקל על יוצאי ברית המועצות בקבלת אזרחות רוסית.
חוק הביטחון הלאומי בהונג קונג או בשמו המלא החוק של הרפובליקה העממית של סין להגנת הביטחון הלאומי של האזור האדמיניסטרטיבי המיוחד של הונג קונג היא חקיקה ביטחונית שהועברה ביוני 2020 על ידי הוועדה הקבועה של הקונגרס העממי הלאומי במקום המועצה המחוקקת של הונג קונג.
חוק כזה נדרש בסעיף 23 של חוק היסוד של הונג קונג אך ניסיונות עבר להעבירו כשלו בשל התגובות הציבוריות שהיו שליליות במיוחד.
החוק הנוכחי שהועבר על ידי המפלגה הקומוניסטית עוקף את סמכות המועצה המחוקקת של הונג קונג ומקנה משמעות פליליות לפעולות של "בדלנות, חתרנות, טרור והשפעה חיצונית בהונג קונג".
סעיף 38 של החוק מגדיר שהחוק חל על כל אדם, גם כזה שלא נמצא או מתגורר בהונג קונג.
נמתחה ביקורת חריפה על החוק בטענה שהגדרותיו הן מעורפלות בכוונה בשביל להוות תירוץ לשירותי הביטחון ולאפשר להם לעצור כמעט כל אחד אף על עברות מינוריות דוגמת הקראה של סיסמאות מחאה, הדפסה והצגת שלטים, גרפיטי וכדומה, מה שרומס את חופש הביטוי של תושבי העיר.
ביקורת נמתחה גם על אי הקניית אפשרות הוגנת להגנה בבית משפט – שכן השופטים בהונג קונג ייבחרו במיוחד, ואלה בסין רבתי מתגאים באחוזי הרשעה של למעלה מ-99 אחוז.
כמו כן ביקורת הוטחה בממשלה הסינית שהפרה את עקרון מדינה אחת, שתי שיטות שבוסס במסגרת ההצהרה המשותפת בריטניה-סין (1997) בה סין התחייבה לאפשר להונג קונג ותושביה ליהנות מזכויות נוספות למשך 50 שנים.
בריטניה, טאיוואן ואוסטרליה הבטיחו לאפשר למליונים מתושבי הונג קונג להוציא דרכונים שלהן ואף להגר אליהן.
עם זאת ארצות הברית הצהירה שלאור החוק אין היא יכולה להתייחס להונג קונג כאזור ממשל מיוחד והסירה את זכויות הסחר המיוחד של הונג קונג במסגרתו הונג קונג לא נכללה בהרבה מהגבלות הסחר עם סין אשר הושמו לאור מלחמת הסחר בין המדינות.
בנוסף, השעו בריטניה, אוסטרליה וקנדה את הסכמי ההסגרה עם הונג קונג בשל החוק.
לאחר חקיקת החוק אחד המלונות בהונג קונג הוסב למשכן של משרדי הביטחון הלאומי של הממשלה הסינית.
כמו כן, בעקבות חקיקת החוק הרשת החברתית טיקטוק הודיעה כי היא תפסיק לפעול בהונג קונג כחלק ממגבלות הצנזורה בסין.
חוק האמברגו משנת 1807 היה חוק שהטיל אמברגו סחר כללי על כל המדינות הזרות, שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
החוק ירש או החליף את חוק אי היבוא משנת 1806 והמשיך ככל שהמלחמות הנפוליאניות עדיין התרחשו באירופה.
החוק ייצג הסלמה של ניסיונות מצד ארצות הברית לכפות על בריטניה להפסיק כל גיוס כפוי לצי של מלחים אמריקאים.
בבסיסו, נועד החוק לגרום לבריטניה לכבד את הריבונות האמריקאית ואת הנייטרליות שלה, וגם היווה מנוף ללחץ על צרפת ומדינות אחרות בחיפוש אחר מינוף דיפלומטי וכלכלי.
במהלך המלחמות הנפולאניות, המדינות המתחרות בריטניה וצרפת התמקדו בספנות אמריקאית נייטרלית כאמצעי לשבש את סחר העם האחר.
סוחרים אמריקאיים שעסקו ב"אומות אויב "נתפסו כסחורות מלחמה בידי צי אירופי.
הצי המלכותי הבריטי הרשים מלחים אמריקאים שנולדו בבריטניה או ששירתו בעבר באוניות בריטיות, גם אם הם טענו כי הם אזרחים אמריקאים עם ניירות אמריקאים.
תקריות כמו פרשת צ'ספיק-ליאופרד את זעמם של האמריקאים.
הקונגרס הטיל את האמברגו בתגובה ישירה לאירועים אלה.
הנשיא תומאס ג'פרסון פעל באיפוק, שקל את התמיכה הציבורית ובתגובה הכיר כי ארצות הברית חלשה בהרבה מבחינה צבאית מבריטניה או צרפת.
הוא המליץ לקונגרס להגיב בלוחמה מסחרית, מדיניות שפנתה לג'פרסון גם על היותו ניסיוני וגם על פגיעה חזיתית ביריביו הפוליטיים הפנימיים יותר מבני בריתו, תהיה השפעתה על לוחמי אירופה.
הקונגרס ה-10 נשלט על ידי בעלות בריתו והסכים לחוק, שנחתם בחוק ב־22 בדצמבר 1807.
הוא לא הצליח לשפר את העמדה הדיפלומטית האמריקאית, הדגיש את החולשה האמריקאית וחוסר המינוף, פגע באופן משמעותי (ורק) בכלכלה האמריקאית, והגביר בחדות את המתיחות הפוליטית הפנימית.
שתי ההתחמקות הנרחבת מהאמברגו ופרצות החקיקה צמצמו את השפעתה על יעדיה.
הספנות המסחרית הבריטית, שכבר שלטה בסחר העולמי, הסתגלה בהצלחה למערכת הקונטיננטלית של נפוליאון על ידי רדיפה אחר שווקים חדשים, במיוחד במושבות ספרד ופורטוגל שבדרום אמריקה.
לפיכך, סוחרים בריטים היו בעלי יכולת טובה לצמוח על חשבון אמריקה כאשר האמברגו צמצם בחדות את פעילות הסחר האמריקני.
האמברגו ערער את האחדות האמריקאית בכך שהוא עורר מחאה מרה, במיוחד במרכזים מסחריים בניו אינגלנד.
התמיכה במפלגה הפדרליסטית הפוחתת, שהתנגדה בעוצמה לג'פרסון, התאוששה זמנית והניעה את רווחי הבחירות בשנת 1808. האמברגו ערער בו זמנית את אמונתם של האמריקאים כי ממשלתם יכולה להוציא לפועל חוקים בצורה הוגנת וחיזק את התפיסה האירופית לפיה צורת השלטון הרפובליקנית אינה טובה ואינה יעילה.
חקיקת החלפה של האמברגו הלא יעיל נחקקה ב־1 במרץ 1809, בימים האחרונים של נשיאותו של ג'פרסון.
המתיחות עם בריטניה המשיכה ובסופו של דבר הובילה למלחמת 1812.
חוק האמריקאים עם מוגבלויות משנת 1990 הוא חוק פדרלי בתחום זכויות האזרח האוסר אפליה של אדם בשל מוגבלותו.
הוא מעניק הגנות דומות נגד אפליה לאמריקאים עם מוגבלויות כפי שהוענקו במסגרת חוק זכויות האזרח (1964), שהפך אפליה על בסיס גזע, דת, מין, מוצא לאומי ומאפיינים אחרים לבלתי חוקית, ואחר כך גם נטייה מינית (פסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון).
בנוסף, בניגוד לחוק זכויות האזרח, חוק האמריקאים עם מוגבלויות גם דורש ממעסיקים להתאים עצמם בכדי לאפשר העסקת עובדים עם מוגבלויות, ודורש הנגשה של מקום בו מתקיים מסחר או המעניק שירותים לציבור הרחב (כדוגמת מסעדה, ספרייה, בית ספר או אוטובוס) עבור אנשים עם מוגבלויות.
ב-1986 המליצה המועצה הלאומית למוגבלויות על חקיקת "חוק האמריקאים עם מוגבלויות" (ADA) וניסחה את הגרסה הראשונית של הצעת החוק שהוצגה בבית הנבחרים ובסנאט ב-1988. הנוסח הסופי של הצעת החוק נחתם ב-26 ביולי 1990, על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב.
בשנת 2008 תוקן החוק ונחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש הבן עם שינויים שנכנסו לתוקפם ב-1 בינואר 2009.
המוגבלויות הכלולות בחוק האמריקאים עם מוגבלויות כוללות מצבים רפואיים נפשיים ופיזיים כאחד.
המצב הרפואי לא צריך להיות חמור או קבוע כדי להיחשב כמוגבלות.
מצבים רפואיים נפשיים או פיזיים נוספים עשויים להיחשב כמוגבלויות, בהתאם לתסמינים של האדם בהיעדר "אמצעים מקלים" (תרופות, טיפול, טכנולוגיה מסייעת או אמצעים אחרים לשיקום תפקוד), במהלך "פרק זמן פעיל" של המצב הרפואי (אם המצב הרפואי הוא זמני).
בעיות רפואיות נוספות הנחשבות על פי רוב כהתנהגות אנטי-חברתית, או נוטות להוביל לפעילות בלתי חוקית, כגון קלפטומניה, פדופיליה, אקסהיביציוניזם, מציצנות וכו' אינם נכללים בהגדרה של "מוגבלות" על מנת למנוע ניצול לרעה של מטרת החוק.
בנוסף, זהות מגדרית או נטייה מינית אינן נחשבות עוד כהפרעה נפשית והם גם אינן נכללות תחת ההגדרה של "מוגבלות".
הסנאטור הדמוקרטי טום הרקין מאיווה חיבר את מה שהייתה להצעת החוק הסופית והיה נותן החסות הראשי שלה בסנאט.
הרקין נשא חלק מנאום הצגת החוק שלו בשפת הסימנים, ואמר שזה היה כדי שאחיו החירש יוכל להבין.
התיקונים בחוק האמריקאים עם מוגבלויות, 2008 (ADAAA)
חוק האמריקאים עם מוגבלויות מגדיר מוגבלות המכוסה על ידי החוק כלקות פיזית או נפשית המגבילה באופן מהותי פעילויות חיים עיקריות.
נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה (EEOC) הופקדה על אכיפת החוק משנת 1990 בכל הנוגע לאפליה במקום העבודה.
הנציבות ניסחה תקנות המגבילות את המוגבלות של אדם לכזו ה"מגבילה באופן חמור או משמעותי" פעילות חיים מרכזית.
התיקונים בחוק האמריקאים עם מוגבלויות בשנת 2008 מנחים את הנציבות לתקן את התקנות שלה ולהחליף את ההגדרה "חמור או משמעותי" ב"מגבלות מהותיות", תקנה מקלה יותר.
ב-25 בספטמבר 2008, הנשיא ג'ורג' בוש חתם על "חוק התיקונים בחוק האמריקאים עם מוגבלויות, 2008" (ADAAA).
התיקון בחוק הרחיב את ההגדרה של "מוגבלות", ובכך הרחיב את מעגל הזכאים להגנות על פי חוק למספר רב יותר של אנשים.
חוק התיקונים הוסיף לחוק האמריקאים עם מוגבלויות דוגמאות להגדרה של "פעילויות חיים עיקריות" והן כוללות, אך לא רק: "טיפול עצמי, ביצוע משימות ידניות, ראייה, שמיעה, אכילה, שינה, הליכה, עמידה, הרמה, התכופפות, דיבור, נשימה, למידה, קריאה, ריכוז, חשיבה, תקשורת ועבודה" וכן תפעול של מספר "תפקודי גוף עיקריים" מוגדרים.
החוק ביטל גם את ההגבלה המשפטית לפיה מוגבלות המגבילה באופן מהותי פעילות חיים מרכזית אחת חייבת להגביל גם אחרות כדי להיחשב כמוגבלות על פי החוק.
בשנת 2008, ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית קבעה כי חוק התיקונים "מבהיר בצורה חד משמעית שחוק האמריקאים עם מוגבלויות נועד לספק כיסוי רחב כדי להגן על כל מי שעומד בפני אפליה על רקע מוגבלות".
עם זאת, פולין, תחת מפלגת השלטון חוק וצדק בהנהגתו של אנדז'יי דודה, הידועה בהתנגדותה לזכויות להט"ב, תמכה בהצעת החוק.
לאחר העברת החוק, הנציבות האירופית פתחה בהליכים משפטיים נגד הונגריה בגין הפרות של חופש הביטוי ואי-אפליה הכתובות באמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי.
בחודשים מאי ויוני 2021, האספה הלאומית של הונגריה דנה בחוק חדש האמור "להגן טוב יותר על ילדים מפני פדופילים" על ידי נקיטת צעדים מחמירים יותר נגד פושעים פדופילים.
בנוסף, תיקוני החקיקה הכריזו כי רק אנשים וארגונים הרשומים בפנקס רשמי יכולים לספק שיעורי חינוך מיני בבתי ספר.
חברי מפלגות האופוזיציה: המפלגה הירוקה של הונגריה (LMP), המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, מפלגת הקואליציה הדמוקרטית ומפלגת הדיאלוג עבור הונגריה כמו גם חברי פרלמנט עצמאיים בהם ד"ר ברנדט זל, אקוס הדהאזי וסאבולץ סאבו החרימו את הפרלמנט כמחאה נגד החוק ולא השתתפו בהצבעה.
חברי הפרלמנט שנכחו אישרו כמעט פה אחד את החקיקה בהצבעה של 157 בעד מול מתנגד 1. כל החברים הנוכחיים במפלגת השלטון פידס ומפלגות האופוזיציה הימניות יוביק ותנועת המולדת שלנו, כמו גם כמה חברי פרלמנט עצמאיים בהם אימרה ריטר הצביעו בעד.
חבר הפרלמנט העצמאי סנדור סקאלי היה ליחיד אשר הצביע נגד.
החוק נכנס לתוקף ב-7 ביולי 2021.
ב-6 באוגוסט 2021 פורסמה תקנת יישום בכתב העת הרשמי של הונגריה, "Magyar Közlöny" שהכריזה כי מוצרים המיועדים לילדים המציגים או מקדמים "חריגה מזהות המגדרית של הלידה, שינוי מגדר או הומוסקסואליות" ומוצרים "המתארים מיניות דרך הגשה עצמית" חייבים להימכר בנפרד ממוצרים אחרים ובאריזה סגורה בעוד אסור להציבם בחלון החנות.
כמו כן, אסור למכור מוצרים אלה בטווח של מאתיים מטרים (כ-656 רגל) מכניסות כלשהן של מוסדות חינוך, מתחמים של שירותי הגנת ילדים ונוער, כנסיות ומקומות אחרים המוקדשים לעיסוק בדת.
התקנה החדשה תיכנס לתוקף כ-30 יום מיום הוצאתה, והציות יפוקח על ידי רשויות הגנת הצרכן.
התיקונים עוררו שורה של הפגנות בהונגריה מצד חברים ותומכי זכויות להט"ב וארגוני זכויות אדם.
העצומה נחתמה יותר מעשרת אלפים פעמים החל מ-7 באוגוסט 2021.
על העצומה חתמו מעל 11 אלף חותמים החל מ-7 באוגוסט 2021.
הצעת החוק זכתה לגינויים מיידיים מצד בכירים במספר מדינות וקבוצות הפרלמנט האירופי.
ב-22 ביוני 2021, החוק נדון במועצת האיחוד האירופי.
כ-17 מתוך 27 המדינות החברות גינו את חקיקתו, כאשר בלגיה, הולנד ולוקסמבורג פרסמו הצהרות שליליות נגד החוק אותו כינו כהפרה של אמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי, ודחקו בנציבות האירופית להשתמש בכל הכלים העומדים לרשותה כדי להבטיח ציות לחוקים האירופיים, לרבות פנייה להעמדה לדין בבית הדין האירופי לצדק.
ההצהרה אושרה מיד על ידי דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, אירלנד, ליטא, ספרד, שוודיה ולטביה, על ידי איטליה בסוף הפגישה ועל ידי אוסטריה ויוון למחרת.
בתגובה להצהרה, שר החוץ ההונגרי, פטר סיירטו, דחה את כל הדעות השליליות והפציר במבקרים לקרוא את החוק במלואו.
נשיאת הנציבות האירופית, אורסולה פון דר ליין, הגיבה בביקורתיות כלפי החוק ושיתפה סרטון בחשבונותיה בטוויטר ואינסטגרם של נאומה בו אמרה כי היא: "מאמינה באירופה שמחבקת גיוון, לא כזו שמסתירה אותו מהילדים שלנו.
אין להפלות אף אחד על בסיס נטייה מינית".
שגרירות ארצות הברית בבודפשט הביעה דאגה עמוקה מהחוק וקבעה כי: "ארצות הברית עומדת על הרעיון שממשלות צריכות לקדם את חופש הביטוי ולהגן על זכויות האדם, לרבות זכויותיהם של חברי קהילת הלהט"ב".
מזכ"ל האומות המאוחדות, אנטוניו גוטרס, הצהיר בתגובה לחוק כי: "אין אפליה מקובלת בשום פנים ואופן, וכל אפליה נגד חברי קהילת הלהט"ב אינה מקובלת לחלוטין בחברות המודרניות שלנו".
ב-25 ביוני 2021, החקיקה ההונגרית נדונה בכבדות בפסגה של מנהיגי האיחוד האירופי.
ראש ממשלת הולנד מארק רוטה הצהיר לראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן באומרו כי: "אם אתה לא אוהב את זה, יש גם אלטרנטיבה, עזוב את האיחוד האירופי".
נשיא צרפת עמנואל מקרון הצהיר כי החוק "אינו תואם את הערכים שלנו" בעוד הוסיף כי הוא מקווה שניתן יהיה "לשנותו באמצעות דיאלוג".
ראש ממשלת לוקסמבורג, קסאבייה בטל, הידוע כהומוסקסואל מוצהר, אמר כי יגיד לראש הממשלה אורבן שהוא "טועה בשילוב בין הומוסקסואליות לפדופיליה במסגרת החוק".
עם זאת, שגריר פולין בגרמניה, אנדז'יי פז'ילבסקי ממפלגת השלטון הפולנית חוק וצדק, טען כי "ברור ומעבר לכל ספק" שלפרלמנט ההונגרי יש את הזכות להגן על תלמידי בית ספר על פי חוק מפני הצורך להתמודד עם נושאים כמו הומוסקסואליות ואמר: "אין לזה שום קשר לחוסר סובלנות.
תביעה מטעם האיחוד האירופי ומשאל עם
ראש עיריית מינכן דיטר רייטר כינה את ההחלטה כ-"מבישה", בעוד ששר החוץ ההונגרי פטר סז'ייגטרו בירך על ההחלטה.
השלכות והשפעות על קהילת הלהט"ב ההונגרית
חוק האחריות הפוליטית (בספרדית: Ley de Responsabilidades Políticas) היה חוק שהתקבל על ידי המדינה הספרדית בראשותו של פרנסיסקו פרנקו בשנת 1939, לקראת סיום מלחמת האזרחים בספרד.
החוק נוצר על מנת להפליל בדיעבד את פעולתם של אנשי הכוחות הרפובליקנים שלחמו מול פרנקו ואנשיו והניח בסיס משפטי לרדיפתם.
החוק שימש בפועל עד למחצית שנות ה-40 ובוטל למעשה רק בשנת 1966. כחצי מיליון ספרדים נחשפו לצעדי עונשין מכוחו.
בראשית 1939 הובהר לרפובליקנים בספרד כי מלחמתם נגד הלאומנים אבודה.
פרנקו דחה את התנאי היחיד של הממשלה הרפובליקנית לכניעה במלחמה - התחייבות כי לא יינקטו מעשי תגמול נגד הרפובליקנים המנוצחים.
ההיסטוריון אנטוני ביוור כתב בספרו אודות מלחמת האזרחים כי ספרד הלאומנית הייתה רק מעט יותר מכלא פתוח בעבור אלו שלא הזדהו עם המשטר.
ההיסטוריונית הלן גרהם כתבה בספרה על המלחמה כי ספרד הפרנקואיסטית עוצבה כקהילה מונוליטית, שבה הוצאו מן החברה בברוטליות קבוצות ספציפיות של אנשים, הלא הם הרפובליקנים המובסים, שלא יכלו לעזוב את המדינה, שממשלת פרנקו ראתה בכולם "אדומים" (כלומר קומוניסטים) ושללה את זכויותיהם.
החוק היה כאמור רטרואקטיבי, וקבע את אשמתם של מי שצייתו לפקודות החוקיות של הממשלה הרפובליקנית, שנים לפני שהחוק המפליל בא לעולם.
ככזה הוא היה אמצעי מרכזי במסגרת הדיכוי שנקט המשטר הפרנקואיסטי כנגד תומכי המשטר הקודם.
הוא גם נועד לאפשר הרחיק מעמדת השפעה כל מתנגד אפשרי למשטר החדש.
החוק איפשר להטיל קנסות והפקעת רכוש (עד כדי תפיסת רכוש מלאה) על מי שהוכרזו לפיו כעבריינים ועל בני משפחותיהם.
סנקציות נוספות שאיפשר היו הטלת מגבלות על פעילות מקצועית, הטלת מגבלות על מגורים ואף שלילת האזרחות הספרדית.
אנשים שנהרגו או הפכו לנעדרים הוכרזו כאשמים ובני משפחותיהם סבלו את התוצאות הכלכליות של אשמתם.
בין אלו שנענשו בחומרה לפי חוק זה היה הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס.
מעשי הדיכוי והרדיפה כנגד הרפובליקנים המובסים לא הצטמצמו לסנקציות כלכליות וכללו גם הוצאות להורג, עינויים ומאסר ממושך.
הפעלת החוק הושעתה למעשה בשנת 1945, אך בתי דין להטלת אחריות פוליטית שהוקמו מכוחו הוסיפו להתקיים עד לשנת 1966, שאז בוטל.
בשש השנים העיקריות של הפעלת החוק נענשו מכוחו 500,000 ספרדים מתוך אוכלוסייה של כ-23 מיליון נפש.
חוק הבוררות, תשכ"ח-1968 הוא החוק המסדיר את דיני הבוררות בישראל.
החוק נחקק בשנת תשכ"ח (1968) על בסיס הפקודה המנדטורית.
מכוח חוק זה מוסדר מעמד של בתי הדין הפרטיים לממונות.
מטרת החוק היא עיגון של מערך פתרון הסכסוכים מחוץ לבית המשפט, מערך המביא ליעול והגינות של הפתרונות המוצעים.
המגמה של בתי המשפט היא למעט בהתערבות בהכרעות הבוררים ולא לנהל דיונים נוספים במקביל או לאחר פסיקתם, על מנת לשמור על יתרונות ההליך.
עד לחקיקת החוק הבוררות פעלה בכוח הפקודה המנדרטורית שנחקקה בשנת 1926 וההייתה העתק כמעט מדויק מחוק הבוררות הבריטי משנת 1889. עקב היותו של החוק מיושן ולא מעודכן היו בו פתחים רבים לשיהוי וסיבוך ההליכים מה שמנע ממנו להיות יעיל וזול ביחס להליך משפטי רגיל.
החוק בבריטניה תוקן מספר פעמים אך התיקונים לא יובאו לישראל ועם השנים גדל הפער.
בשנת 1968 חוקק החוק החדש כשמטרתו המוצהרת היא לתיקון הליקויים שהתגלו בפקודה והגברה היעילות של מוסד הבוררות.
בשנת 1974 תוקן החוק לראשונה ונוספו לו מספר תוספות המחילות את חוק הבוררות גם על בוררות חוץ אשר חלה עליה אמנה שישראל צד לה.
החלק כולל סעיף ובו הגדרות למושגים המופיעים בחוק.
הפרק מסדיר מה מוגדר כהסכם בוררות.
: מינוי בורר והעברת בורר מתפקידו.
בפרק זה מפרט החוק את הליך המינוי של הבורר, בין על ידי הצדדים ובין על ידי בית המשפט, וכן עוסק בסוגיית העברת בורר מתפקידו.
בחלק זה מפורטות סמכויות הבורר לניהול ההליך, דרכי זימון עדים, הסתייעות בבית המשפט וכדומה.
הפרק מסדיר את אופן חתימת פסק הדין של הבורר ואישורו בבית משפט.
כמו כן הפרק עוסק בתיקון או ביטול פסק בוררות וכן ערעור עליו בפני בית משפט.
הפרק דן במספר נושאים כגון: סמכויות הרשם, ערעור, שמירת דינים והוראות מעבר.
במסגרת התיקון השני לחוק בשנת 2008 הוכנסו תיקונים שונים לחוק וביניהם שתי תוספות לאחר פרקי החוק.
התוספת הראשונה לתחילת פרק ב' ומפרטת על הליך הבוררות ואופן ניהולו.
התוספת השנייה לפרק ה' מביאה פרטים נוספים על הליך הערעור.
חוק הבינה המלאכותית (AI Act) הוא הצעת רגולציה של האיחוד האירופי שמטרתה ליצור מסגרת רגולטורית ומשפטית משותפת לטכנולוגיית הבינה המלאכותית.
על פי טיוטת החוק שאושרה ביוני 2023 תחולתו תחול על כל המגזרים (למעט צבאי) ועל כל סוגי הבינה המלאכותית.
ההצעה הועלתה על ידי הנציבות האירופית ב-21 באפריל 2021.
החוק מבקש לסווג יישומי בינה מלאכותית על פי הסיכון שלהם לגרום נזק.
הוא מסווג אותם בעיקר ל-3 קטגוריות: פרקטיקות אסורות, מערכות בסיכון גבוה, ומערכות בינה מלאכותית אחרות.
מערכות בסיכון גבוה דורשות הערכת תאימות לפני כניסה לשוק.
מערכות בינה מלאכותית אחרות אינן כפופות לרגולציה.
החוק מציע להקים מועצה אירופית לבינה מלאכותית שתקדם שיתוף פעולה לאומי ותבטיח ציות לרגולציה.
בספטמבר 2021, הקונגרס של ברזיל העביר הצעת חוק שיוצרת מסגרת חוקית לבינה מלאכותית.
המועצה האירופית אימצה את הגישה הכללית שלה לגבי חוק הבינה המלאכותית ב-6 בדצמבר 2022. גרמניה תומכת בעמדת המועצה אך עדיין רואה צורך בשיפור נוסף כפי שנוסח בהצהרה נלווית של המדינה החברות.
בין הצעדים שצפויים להיות מוצעים הוא שמפתחי AI עבור מוצרים כמו ChatGPT של Open AI יכריזו אם נעשה שימוש בחומר המוגן בזכויות יוצרים כדי להכשיר את הטכנולוגיה שלהם.
בדצמבר 2023, מחוקקי האיחוד האירופי הסכימו על תנאים לחקיקה מובילה להסדרת בינה מלאכותית ובכך קידמו את חקיקת המשטר המגביל ביותר בעולם על פיתוח בינה מלאכותית.
ההסדרה צפויה לכלול: איסור על מניפולציה התנהגותית; איסור על תיוג תמונות פנים מהאינטרנט או מקטעי וידאו ממצלמות במעגל סגור; ואיסור על "ניקוד חברתי" ומערכות סיווג ביומטריות כדי להסיק על אמנות פוליטיות, דתיות, פילוסופיות נטייה מינית וגזע.
לצרכנים תהיה הזכות להגיש תלונות ולקבל הסברים מנומקים.
הקנסות יהיו בהתאם להפרות ויכולות לנוע בין 35 מיליון יורו או 7% ממחזור ההכנסות העולמיות, ל-7.5 מיליון יורו או 1.5% ממחזור ההכנסות העולמיות אולם לחברת הזנק או עסק קטן ייתכן ויסתפקו באזהרה בלבד או בקנס מופחת בגובה 1% בלבד מהמחזור הכספי השנתי או 7.5 מיליון יורו, הנמוך מהשניים.
מערכות בסיכון גבוה - מערכות בינה מלאכותית שעלולות לסכן באופן משמעותי את הבריאות, הבטיחות או זכויות היסוד של אנשים.
לפני שמערכות כאלה יכולות לצאת לשוק, החברות שמפתחות אותן חייבות לבצע הערכת תאימות עצמית ולוודא שהמערכת עומדת בדרישות החוק.
במקרים של יישומים קריטיים, כמו מערכות בתחום הרפואה, גוף רגולטורי מיוחד צריך לבדוק ולאשר את הערכת התאימות העצמית של החברה בהתאם לתקנות הקיימות באיחוד האירופי לאותו תחום.
כך למשל עבור מכשירים רפואיים יש צורך באישור של גוף מוסמך על פי תקנת המכשירים הרפואיים של האיחוד האירופי.
פרקטיקות אסורות כפי שמוגדרות בחוק החוק אסורות לחלוטין, אך החוק מציע מנגנון אישור במקרים מיוחדים הנוגעות לאכיפת חוק.
מניפולציות או ניצול חולשות אנושיות באופן שעלול לגרום נזק פיזי או פסיכולוגי.
שימוש לא מובחן בזיהוי ביומטרי מרחוק בזמן אמת במרחב הציבורי לאכיפת חוק.
שימוש ב"ניקוד חברתי" שמקורו בבינה מלאכותית על ידי רשויות באופן שפוגע שלא בצדק ביחידים או קבוצות.
מערכות בינה מלאכותית שאינן נכללות בקטגוריות של "מערכות בסיכון גבוה" או "פרקטיקות אסורות", אינן כפופות לרגולציה לפי החוק הזה.
החוק מונע במידה רבה ממדינות האיחוד להטיל עליהן רגולציה נוספת.
חוקים לאומיים קיימים הקשורים לעיצוב או שימוש במערכות כאלה מבוטלים.
עוד מציע החוק להנהיג מועצת בינה מלאכותית אירופית כדי לקדם שיתוף פעולה לאומי ולהבטיח ציות לרגולציה.
כמו תקנת הגנת המידע הכללית של האיחוד האירופי, חוק הבינה המלאכותית עשוי להפוך לתקן עולמי.
הפרלמנט האירופי העביר את חוק הבינה המלאכותית ב-14 ביוני 2023. זוהי החקיקה הראשונה מסוגה בעולם, האוסרת יישומים המטילים רמת סיכון בלתי מתקבלת על הדעת לבטיחותם ולפרטיותם של אנשים.
החוק מסדיר את הכניסה לשוק הפנימי של האיחוד האירופי.
במידה זו היא משתמשת במסגרת החקיקתית החדשה, אשר ניתן לייחס אותה לגישה החדשה שראשיתה ב-1985: המחוקק של האיחוד האירופי יוצר את חוק הבינה המלאכותית, חוק זה מכיל את ההוראות החשובות ביותר שכל מערכות הבינה המלאכותית שרוצות גישה לשוק הפנימי של האיחוד האירופי יצטרכו לעמוד בהן.
דרישות אלו נקראות "דרישות חיוניות".
במסגרת החקיקתית החדשה, הדרישות החיוניות הללו מועברות לארגוני התקינה האירופיים שמגבשים תקנים טכניים המפרטים עוד יותר את הדרישות החיוניות לכל מוצר בכל שוק.
החוק מחייב את המדינות החברות להקים גופים פנימיים שעוסקים בנושא על מנת לבדוק האם מערכות בינה מלאכותיות שמיוצרות בתחומן אכן תואמות את התקנים כפי שנקבעו ב AI-Act.
הערכה זו נעשית על ידי הערכה עצמית, כלומר ספק מערכת הבינה המלאכותית בודק התאמה בעצמו, או שהדבר נעשה באמצעות הערכת התאמה של צד שלישי שמשמעותה שהגוף המודיע יבצע את ההערכה.
הגופים המדינתיים יבצעו ביקורות כדי לבדוק אם ההערכה העצמית מתבצעת כהלכה.
במיקרו-כלכלה, חוק הביקוש הוא עיקרון יסודי הקובע שקיים קשר הפוך בין מחיר לבין כמות מבוקשת.
במילים אחרות, "כאשר מחיר מוצר עולה, הכמות המבוקשת ממנו יורדת – וכאשר מחיר מוצר יורד, הכמות המבוקשת ממנו עולה" – בתנאי שכל שאר הגורמים נשארים קבועים.
אלפרד מרשל ניסח זאת כך: "כאשר אנו אומרים שהביקוש של אדם לדבר מה גדל, אנו מתכוונים לכך שהוא יקנה ממנו יותר מכפי שקנה קודם באותו המחיר, ושהוא יקנה את אותה הכמות כמו קודם גם במחיר גבוה יותר".
עם זאת, חוק הביקוש מתאר רק את כיוון השינוי בכמות המבוקשת, ולא את עוצמת השינוי.
חוק הביקוש מיוצג בגרף הקרוי עקומת הביקוש, שבו הכמות המבוקשת מופיעה בציר האופקי והמחיר בציר האנכי.
לפי ההגדרה, עקומת הביקוש נוטה מטה.
חוק הביקוש פועל בצוותא עם חוק ההיצע לקביעת הקצאת המשאבים היעילה במשק, באמצעות מחיר שיווי המשקל והכמות בשוק.
הקשר בין מחיר לכמות מבוקשת מתקיים כל עוד מתקיים התנאי "" – כלומר, כשכל שאר הגורמים קבועים: הכנסה, מחירי מוצרים אחרים והעדפות הצרכן.
אם תנאי זה אינו מתקיים, ייתכן שחוק הביקוש לא יחזיק מעמד.
במציאות, ישנם גורמים רבים נוספים המשפיעים על הביקוש – כמו מחירי מוצרים אחרים, הכנסות הצרכנים והעדפותיהם.
קיימים גם יוצאים מן הכלל לחוק הביקוש, כמו מוצרי גיפן ומוצרים בעלי ביקוש קשיח לחלוטין.
תיאור מתמטי של חוק הביקוש בצורתו הכללית: , כאשר היא הכמות המבוקשת מהמוצר , מחירו, ו־ שאר המשתנים הרלוונטיים.
כלומר, הנגזרת החלקית של הפונקציה ביחס למחיר שלילית.
צורה אחרת: כלומר, לכל זוג מחירים והביקושים המתאימים , הביקוש נע בכיוון הפוך למחיר.
היסטוריה חוק הביקוש נוסח לראשונה על ידי צ'ארלס דבנט (1656–1714) במאמרו מ־1699. עוד קודם לכן, גרגורי קינג (1648–1712) הדגים קשר זה באמצעות נתונים על מחירי חיטה ויבול, שהראו כי ירידה של 50% ביבול הובילה לעלייה של 500% במחיר.
בשנת 1890 פרסם הכלכלן אלפרד מרשל את עקומת הביקוש בספרו "עקרונות הכלכלה", ושילב בין ביקוש להיצע במסגרת אנליטית אחת.
רעיון זה של עקומות ביקוש והיצע משמש עד היום להסבר שיווי משקל בשוק ולתיאוריות נוספות.
מרשל הציג לראשונה המחשה גרפית לחוק הביקוש, המשמשת עד ימינו לביאור מושגים ותיאוריות רבות בכלכלה.
שינוי בכמות המבוקשת מיוצג בתנועה לאורך העקומה הקיימת, הנגרמת רק על ידי שינוי במחיר.
לעומת זאת, שינוי בביקוש מתרחש כאשר משתנים אחרים (כמו הכנסה או טעמים) משתנים – ואז העקומה כולה נעה שמאלה או ימינה.
הסבר פשוט לחוק הביקוש הוא: בהינתן שכל השאר קבוע, במחיר גבוה יותר הצרכנים יבקשו כמות נמוכה יותר מהמוצר, ולהפך.
החוק חל על מגוון מצבים עסקיים וארגוניים – כמו קביעת מחירים או עיצוב מדיניות ממשלתית.
ביחד עם חוק ההיצע, חוק הביקוש קובע את מחיר וכמות שיווי המשקל בשוק, ומסביר מדוע מוצרים מתומחרים כפי שהם.
חוק הביקוש מהווה בסיס מרכזי בכלכלה ניהולית, ענף ביישומי מיקרו-כלכלה המסייע למנהלים בקבלת החלטות מושכלות לגבי תמחור, ייצור ואסטרטגיות שיווק.
לכן הבנת הגורמים האלטרנטיביים המשפיעים על הביקוש חיונית למקבלי החלטות.
שינוי בכמות המבוקשת כתוצאה משינוי בכוח הקנייה של הצרכן.
עליית מחירים מקטינה את כוח הקנייה ומצמצמת את הביקוש, ואילו ירידת מחירים מגדילה כוח קנייה ומגבירה את הביקוש.
השפעת התחלופה: שינוי בכמות המבוקשת עקב שינוי במחיר היחסי של תחליפים.
עליית מחיר של מוצר גורמת לצרכן לעבור למוצר זול יותר.
ציפיות למחיר: אם צרכנים מצפים שמחיר מוצר יעלה בעתיד, הם יגבירו רכישותיהם בהווה, ולהפך.
גודל השוק ודמוגרפיה: שינויים באוכלוסייה, גיל או רמת הכנסה משפיעים על הביקוש הכולל.
ביקוש מתייחס לעקומת הביקוש כולה.
שינוי בביקוש מיוצג בהסטת העקומה.
לעומת זאת, כמות מבוקשת מתייחסת לנקודה מסוימת על העקומה – כלומר למחיר מסוים.
שינוי בכמות המבוקשת הוא תנועה לאורך עקומת הביקוש הקיימת.
עם זאת, ישנם חריגים: למשל, בביקוש לסיגריות, עליית מחיר אינה בהכרח מפחיתה את הצריכה.
חריגים כאלה כוללים מוצרי גיפן ומוצרי ובלן.
ארבעת סוגי הגמישות המרכזיים הם: גמישות מחיר, גמישות צולבת, גמישות הכנסה וגמישות פרסום.
גמישות הביקוש גמישות מודדת את רגישות הביקוש לשינויים בגורמים כלכליים.
גמישות למחיר: אחוז השינוי בכמות המבוקשת חלקי אחוז השינוי במחיר
גמישות צולבת: שינוי בכמות המבוקשת של מוצר א' ביחס לשינוי במחיר מוצר ב'.
גמישות הכנסה: שינוי בכמות המבוקשת ביחס לשינוי בהכנסה.
גמישות פרסום: שינוי בכמות המבוקשת ביחס לשינוי בהוצאה על פרסום.
ישנם מצבים חריגים שבהם חוק הביקוש אינו מתקיים:
מוצרי גיפן – מוצרים נחותים שבהם עליית מחיר מגדילה את הביקוש (למשל תפוחי אדמה בתקופת הרעב הגדול באירלנד).
ציפיות מחיר – אם צרכנים סבורים שמחיר יעלה, הם ירכשו יותר כבר עכשיו.
מוצרים חיוניים – מוצרים שהביקוש אליהם אינו תלוי במחיר, למשל תרופות.
מסחר מניות – משקיעים קונים יותר כאשר מחיר עולה מתוך תחושת מומנטום.
מוצרי ובלן – מוצרי יוקרה הנתפסים כסמל סטטוס, כמו יהלומים או רכבי פאר, שבהם עליית המחיר דווקא מגבירה את הביקוש בשל אפקט היוקרה.
חוק הדיור הציבורי (זכויות רכישה), התשנ"ט-1998 נועד לאפשר לדיירי הדיור הציבורי בישראל לרכוש את דירותיהם בהנחה גדולה.
החוק נחקק ביוזמת חבר הכנסת רן כהן ממרצ, כששותפים מרכזיים ליוזמה היו הקשת הדמוקרטית המזרחית וסינגור קהילתי.
ארגון לזכויות הדיור, ברכה ארגואני, האגודה לזכיות האזרח, התנועה הרפורמית, רבנים שומרי משפט ועוד, החוק אמור היה להיכנס לתוקף ב-1 בינואר 2001, ותוקפו אמור היה להיות 5 שנים.
בפועל, רק ביום 01.01.2013 נכנס החוק לתוקף, זאת משום שחוק ההסדרים משנת 1999 ומהשנים שאחריה דחה שוב ושוב את תחילת תוקף חוק הדיור הציבורי.
החוק נועד לאפשר לדיירי הדירות הציבוריות לרוכשן בעלות נמוכה, כשעד 85% מערך הדירה (כפי שנקבע על ידי שמאי), עד תקרה של 493,000 ש"ח, יהיה מענק מהמדינה.
הסכומים הנקובים נכונים לשנת 1998 ומתעדכנים לפי שינוי המדד.
המענק מותנה לחמש שנים שלאחריהן, אם התקיימו התנאים, יהפוך לקבוע.
לכל אחת מעשר השנים הראשונות - 4% מהמחיר הבסיסי;
לכל אחת מהשנים האחת עשרה עד עשרים - 3% מהמחיר הבסיסי;
לכל שנה נוספת - 2% מהמחיר הבסיסי.
לפי הצעת החוק הסכומים שאמורים להתקבל ממכירת הדירות היו צריכים לשמש לבנית דירות חדשות.
מצדדי החוק טענו כי הוא יישום של עקרון ההפרטה בו תומכת הממשלה.
רן כהן הביא בדברי ההסבר לחוק את הפרטת הדיור הציבורי בבריטניה ביוזמת מרגרט תאצ'ר כדוגמה לחיקוי וטען כלפי מתנגדי החוק מהקואליציה
בהנמקה דומה המאתגרת את חסידי ההפרטה השתמש גם חבר הכנסת חיים אורון:
הממשלה התנגדה להצעת החוק בנימוק העיקרי של עלותו הגבוהה ומחשש שהדבר יביא למחסור במלאי הדירות הציבוריות ולא יאפשר קליטת זכאים חדשים בשכירות, במצב בו ממילא הייתה רשימת ההמתנה ארוכה מאוד ומלאי הדירות הצטמצם בצורה ניכרת עם השנים (מ- 200,000 דירות בשנת 1962 לאלפים בודדים היום).
בנוסף, במקביל דנה הממשלה בהצעה בה תמך סגן שר השיכון, חבר הכנסת מנחם פורוש, להפרטת שוק הדיור הציבורי והעברתו לידי חברות פרטיות.
רן כהן עצמו מעיד כי לשרי הממשלה לא הייתה עמדה מגובשת ביחס לדיור הציבורי שכן הממשלה לא הקדישה דיונים לסוגיה ואילו פקידי האוצר גילו עוינות אידאולוגית לדיור הציבורי
בסופו של דבר, החוק עבר בכנסת ברוב של 49 תומכים לעומת 24 מתנגדים.
חברי הכנסת של ש"ס יצאו מן האולם בעת ההצבעה משום הלחץ הציבורי שהופעל עליהם לתמוך בחוק, מחד, ואי-רצונם להצביע בניגוד לעמדת הממשלה, מאידך.
חוק ההסדרים משנת 1999 ומהשנים שאחריה דחה שוב ושוב את תחילת תוקף חוק הדיור הציבורי, ולמעשה החוק לא יושם עדיין.
לפי ממצאי מבקר המדינה עד מרץ 2008 מכרה המדינה כ-26,000 דירות; ההכנסות ממכירת הדירות הסתכמו בשני מיליארד ש"ח בערך, אך מכספי הקרן לא הוספה למלאי הדיור הציבורי אף לא דירה אחת
לקראת חקיקת חוק ההסדרים ב-2009 הגיע משרד האוצר להסכמה עם ח"כ רן כהן על דחיית יישום החוק בשנתיים בתמורה לתחילת יישומו הסופי בתחילת 2011. בעקבות הסכמה זו ביקש רן כהן עצמו ממליאת הכנסת לאשר את סעיפי דחיית היישום שבחוק ההסדרים.
בסתירה להסכם זה בשנת 2011 שוב דחה משרד האוצר את יישום החוק בשלוש שנים נוספות.
היועץ המשפטי של משרד האוצר, עו"ד יואל בריס, נימק את הפרת ההבנות באמרו כי .
ביוני 2013 הודיע שר השיכון אורי אריאל על חידוש מכירת דירות ציבוריות בהנחות של כ-50% לדיירים.
התמורה שתקבל המדינה תשמש, ע"פ התוכנית, למימון סיוע בשכר דירה ולא לבניית דירות ציבוריות חדשות (פרט למספר מצומצם של דירות שייועדו לנכים.
בספטמבר 2014 קבע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין כי בשל הקפאת החוק למשך 15 שנים מותר לייעד כספים שמקורם במכירת דירות ציבוריות שנותרו בקופת חברת פרזות לשימושים אחרים ולא לקניית דירות ציבוריות, זאת בניגוד לעמדת מבקר המדינה יוסף שפירא
חוק הדלות הגוברת הוא כלל שקבע קרל מרקס ב"הקפיטל" וב"המניפסט הקומוניסטי" שלו, לפיו עתיד המרדף הכפייתי של הקפיטליזם אחר רווח עודף להוביל לדלות ולסבל הולכים וגוברים של מעמד הפועלים, ועל-ידי כך להחיש את קיצו של הקפיטליזם במהפכה אלימה.
ב"המניפסט הקומוניסטי" וב"הקפיטל" שלו קבע מרקס כי בקפיטליזם קיימות מספר סתירות פנימיות העתידות להביא באופן "בלתי נמנע, כמו חוק של טבע" לחורבנו.
סתירות פנימיות אלו הן במקובץ "חוק הדלות הגוברת":
סתירה ראשונה: חוק שיעורי הרווח הנופלים: לפי מרקס, הבורגנות הקפיטליסטית, מטבעה, חותרת לשמר ולהגדיל את שיעורי הרווח שלה, אך אלו נוטים מטבעם ליפול.
לפי נוסחת הרווח של מרקס, שיעור הרווח הוא תוצאה של חלוקת הרווח בהון הקבוע (בעיקר מכונות ומבנים) וההון המשתנה (הכולל בעיקר את שכר העובדים).
בתחרות עם קפיטליסטים אחרים, חייב הקפיטליסט לשכלל ולהגביר את המיכון ומכאן את גודל ההון הקבוע.
כדי לשמור על גודל ערך עודף זהה, לפיכך, הוא חייב להקטין את היקף ההון המשתנה, היינו, הוא חייב להקטין את שכרם של העובדים.
מאחר שהתחרות מובילה לייעול הייצור ולהורדת מחירים, הבורגני חייב לתבוע מהפועל לעבוד תמורת שכר מוקטן זה יותר שעות ובעבודה קשה יותר: "ככל שמתרחבת מערכת המכונות וחלוקת העבודה, כן גדלה גם כמות העבודה".
סתירה שנייה: חוק הדלות הגוברת של הפרולטריון: הגברת הייצור וייעולו ולצידו הקטנת השכר גורמים לדחיקת פועלים רבים אל מחוץ למעגל העבודה, ולסיפוח מעמדות נוספים למעמד הדלות.
העלאה בשכר והגדלת הרווחים סותרים זה את זה ו"האביונות מתפתחת ביתר מהירות אף מן האוכלוסייה והעושר".
לפיכך, הגברת העוני והדלות בחברה הקפיטליסטית היא הכרחית.
סתירה שלישית: חוק המשברים והשפל: הפרולטריון שהפך אביון אינו יכול לרכוש את התוצרת שמייצרת הבורגנות ולכן נוצר "עודף ייצור", משברים חוזרים ונשנים ומגפות של שפל וברבריות הנובעות מ"עודף ציוויליזציה".
כדי להתגבר על הבעיה הבורגנות משמידה כוח ייצור ופולשת לשווקים חדשים, ובכך היא גם גורמת להאחדה של החברה כפרולטריון גדול וגם להתפשטות העוני מארצות המקור של הייצור הקפיטליסטי לכל רחבי העולם.
סתירה רביעית: חוק גידול האבטלה: השמדת הסחורה והפלישה לשווקים חדשים ומיכונם בהתאם לאופן הייצור הקפיטליסטי מוביל לפי מרקס להחרפה מתמדת של המשברים (מחזור עסקים).
בין הקפיטליסטים לבין עצמם מתפתחת תחרות מחריפה והולכת.
סתירה חמישית: חוק גידול הריכוזיות בתעשייה: עם החרפת התחרות בתוך הבורגנות, היא מתחילה לאכול את עצמה.
ההון מתרכז בידיים מעטות יותר ויותר, והקפיטליסטים הקטנים יותר פושטים רגל ונבלעים בתוך הקפיטליסטים הגדולים יותר.
המצב הסופי הוא כזה שבו מעמד זעיר של בעלי הון שולט בהמון פרולטרי רחב.
פעמון האשכבה של הרכוש הפרטי הקפיטליסטי נשמע.
"חוק הדלות הגוברת" של מרקס היה הבטחה לכך ש"כליונה [של הבורגנות] וניצחונו של הפרולטריון – משניהם כאחד אין מפלט" ("המניפסט הקומוניסטי").
הייצור הקפיטליסטי מוביל באופן בלתי נמנע, כמו "חוק טבע" לשלילתו הוא.
ההיסטוריה, לפי מרקס, מתקדמת באופן דיאלקטי, כשכל התפתחות (תזה) טומנת בתוכה את סתירתה (אנטיתזה).
עצם עלייתו לגדולה של הקפיטליזם הבורגני מכילה בתוכה באופן בלתי נמנע את הסתירה המובנית ותביא בהכרח לנפילתו.
המשטר היחיד היכול להיות פטור מסתירה פנימית כזו ולהביא לקיצה את ההתפתחות ההיסטורית הוא הפרולטריון.
לפי מרקס, "כל חברה עד כה הייתה מושתתת...
על הניגוד בין מעמדות מדכאים ומדוכאים", אך עם המהפכה הפרולטרית, יבטל הקניין הפרטי העומד ביסוד הניגוד המעמדי והפרולטריון שיהפוך "בדרך מהפכה למעמד השליט...
[יבטל] בכוח-הזרוע את יחסי הייצור הישנים...
[ומתוך כך] את התנאים לקיום של ניגוד מעמדי, של מעמדות בכלל ומכאן גם את שלטונו הוא כמעמד".
במילים פשוטות, עם ביטול הקניין הפרטי, יחדלו הבדלים בין בני האדם להתקיים, ולכן ההתפתחות ההיסטורית שכוחה נובע מניגוד זה תבוא אל קיצה.
מרקס לא קבע לוח זמנים מוגדר וחד-משמעי לנפילתו ההכרחית של הקפיטליזם ועליית המשטר הסוציאליסטי, אך מדבריו היה ברור כי המהפכה עתידה להתחיל במדינות בהן הגיע הקפיטליזם לבשלות—מעמד פועלים הולך וגדל החי בעוני ונישול הולכים וגוברים מול קבוצה קטנה והולכת של בעלי-הון גדל והולך.
כבר בסוף חייו של מרקס, שמת בשנת 1883, וביתר שאת בשנים שאחרי מותו, היה ברור כי הכיוון ה'הכרחי' שהתווה מרקס להתפתחות ההיסטורית אינו מתממש בפועל ולמעשה, מתרחש ההפך הגמור: רמת החיים של הפועלים במדינות שבהן היה הקפיטליזם 'בשל' עלתה בהתמדה, ומספר שעות העבודה הממוצע שלהם ירד.
במקום יאוש הולך ומתעצם ומשברים הולכים ומחריפים התקיים שיפור הדרגתי ברמת החיים, כשברוב המדינות המתועשות קמות מפלגות ששמו להן למטרה לשפר את מצבם של העובדים לא באמצעות מהפכה אלימה, כפי שתבע מרקס, אלא באמצעות שינוי חוקתי והדרגתי.
יתר על-כן, מאוחר יותר, כאשר התרחשו מהפכות סוציאליסטיות במדינות שונות, הן צלחו אך ורק במדינות אגרריות, לא מתועשות ולא 'בשלות' מבחינה קפיטליסטית כמו רוסיה או סין, אך נכשלו לחלוטין במדינות המתועשות (כמו בגרמניה או אוסטריה), או אפילו לא הגיעו עד כדי לניסיון משמעותי למהפכה (כמו בבריטניה או ארצות הברית).
סוגיות אלו לא היו עניין היסטורי שולי של מועדה המדויק של המהפכה או פרטי-הפרטים של ההתפתחות ההיסטורית הדיאלקטית.
הדואליזם של הון ועבודה וההתנגשות ההכרחית בין מעמד הפועלים לקפיטליסטים הם ליבה של התאוריה המרקסיסטית.
נטישתם לטובת שינוי הדרגתי, כפי שטענה לו התנועה המתחזקת והולכת של הסוציאל-דמוקרטיה עמד בסתירה ברורה גם לתאוריה של מרקס וגם לפרקסיס המרקסיסטי: אם בקצה הדרך של הקפיטליזם לא ניצבת באופן הכרחי מהפכה, הרי שכל ההתפתחות ההיסטורית שחזה מרקס בטלה מעיקרה.
רוזה לוקסמבורג התמודדה בשנת 1900 עם הטענות הסוציאל-דמוקרטיות של אדוארד ברנשטיין פנים אל פנים וטענה ב"רפורמה או מהפכה":
"סוציאליזם יהיה התוצאה של צמיחת הסתירות בכלכלה הקפיטליסטית והבנת מעמד הפועלים של אי-האפשרות לדכא סתירות אלו באמצעות שינוי חברתי.
אם הולכים בנתיב הרוויזיוניסטי, התנאי הראשון מוכחש והשני נדחה...
[ו]אנו עוברים כאן בקו ישר לזניחה מוחלטת של ההשקפה המעמדית".
במילים אחרות, אם הקפיטליזם אינו הרע המוחלט שיש למגרו, וקניין פרטי אינו גזל כך שאפשר לפסוע בנתיב של שילוב ו'התאמה' של הקפיטליזם, הארגומנט הבסיסי של המרקסיזם מתפוגג.
הוגים סוציאליסטים אמצו מספר גישות כדי להתמודד עם הסתירה לכאורה בין המציאות בפועל להתפתחות ההיסטורית של עוני הולך וגובר שסופו מהפכה אותו חזה מרקס.
ולדימיר איליץ' לנין טען ב"אימפריאליזם, השלב הגבוה ביותר של הקפיטליזם" כי את הסתירה לכאורה בין המציאות לתאוריה המרקסיסטית ניתן להתיר אם מבינים כי האימפריאליזם האירופי הוא השלב האחרון והגבוה ביותר של הקפיטליזם—שלב המונופולים שאחריו המהפכה בוא תבוא.
לנין מצטט את פרידריך אנגלס במכתב למרקס משנת 1858 בו הוא מציין כי "הפרולטריון האנגלי הופך למעשה יותר ויותר בורגני, כך שהבורגנית מכל האומות מייעדת את עצמה כך נראה למצב של אצולה בורגנית ופרולטריון בורגני לצידה".
הוא ממשיך במכתב אחר של אנגלס משנת 1882 לקרל קאוצקי בו הוא מציין כי "אין כאן [באנגליה] מפלגת פועלים, יש רק שמרנים וליברלים-רדיקלים, והעובדים שותפים בעליצות לחגיגת המונופול של אנגליה בשוק העולמי ובקולוניות".
לפי לנין, ניתן להבחין כאן בהתפתחות דיאלקטית התואמת את התאוריה של מרקס.
הוא מציין מערכת של סיבה ומסובב, תזה ואנטיתזה: הסיבות הן ניצול העולם כולו על ידי בריטניה, מעמדה המונופוליסטי בשוק העולמי והמונופול הקולוניאלי שלה, והתוצאה היא שחלק מהפרולטריון הבריטי הופך בורגני ו"מרשה לעצמו להיות מולך על ידי אנשים שנקנו על-ידי או לפחות שוחדו על ידי הבורגנות".
הבעיה העיקרית בטיעונו של לנין היא שהוא אינו משלים או משכלל את טיעונו של מרקס אלא מציע תאוריה הסותרת אותו בצורה בוטה.
מרקס טען כי הבורגנות חייבת באופן בלתי נמנע לכרות את קברה.
זהו כורח בלתי-נמנע תחת מערכת המטריאליזם ההיסטורי ומרקס הדגיש שוב ושוב שתהליך ההתפתחות שתיאר אינו מסלול אפשרי אחד אלא נתיב הכרחי "כמו חוק טבע".
הוא לא הותיר מקום כלשהו לבחירה חופשית של הבורגנות או לאופן כלשהו בו היא יכולה לעכב את ההתפתחות ההיסטורית.
אפשר לומר, כמובן, כי לנין ביקש להשלים את מה שמרקס חיסר, אך מפאת כבודו לא אמר זאת במפורש.
בעיה אחת עם הסבר זה היא שאם מסלול ההתפתחות הדיאלקטי של מרקס שגוי, הדבר מערער את תקפות התורה כולה, שכן בהתפתחות תוך כדי סתירות שבנה מרקס השמטה או שינוי של שלב מסוים בתהליך מפריכה אותו מעיקרו.
לאון טרוצקי, במאמר לכבוד "תשעים שנה למניפסט הקומוניסטי" משנת 1937 אימץ את הסברו של לנין וכינה את טענתם המקורית של מרקס ואנגלס "שגיאה" הנובעת "מאי-הערכה מספקת של האפשרויות העתידות שהיו טמונות בקפיטליזם, ומצד שני מהערכת-יתר של בשלותו המהפכנית של הפרולטריון".
"ניסיון הקומונה הפריזאית הוכיח שהפרולטריון, ללא מפלגה מהפכנית מתאימה בראשו, איננו יכול ליטול את הכוח מהבורגנות.
בינתיים, התקופה המתמשכת של שגשוג קפיטליסטי לא הביאה לחינוך האבנגרד המהפכני, אלא להתנוונות בורגנית של האריסטוקרטיה הפועלית, שהפכה למכשול הראשי למהפכה פרולטרית.
מטבע הדברים, לא יכלו מחברי המניפסט לחזות 'דיאלקטיקה' זו.
"המניפסט לא הסיק את המסקנה המתבקשת לגבי המונופול, שהפך למבנה הקפיטליסטי השליט בתקופתנו, ומהווה את התנאי המוקדם החשוב ביותר לכלכלה סוציאליסטית.
לאחר מכן, ב"הקפיטל", הציג מרקס את הנטייה הקיימת בתחרות החופשית לעבור למונופול.
היה זה לנין שתרם את האפיון המדעי של הקפיטליזם המונופוליסטי בחיבורו על האימפריאליזם".
במילים אחרות, לפי טרוצקי מרקס שגה תחילה בנבואתו ב"מניפסט הקומוניסטי" (משנת 1848) אך אחר-כך תיקן אותה ב"הקפיטל" (משנת 1867).
התאוריה עצמה עומדת על כנה, מרקס פשוט נחפז מדי.
למעשה, לפי שעה התהליך המתרחש הפוך לתאוריה שלו—במקום שמעמד הפועלים יתרחב והזעיר-בורגנות תלך ותשקע עד שתסתפח אליו, מעמדה צומח וגואה, משום ש"המדינה הבורגנית מכוונת זה זמן ארוך את מדיניותה לשימור מלאכותי של שכבות זעיר-בורגניות".
במקביל, "ההתפתחות הטכנולוגית וייעול התעשייה יוצרים אבטלה כרונית ומשמשים מחסום לפרולטריזציה של הזעיר-בורגנות".
אולי משמעותי מכל, "התפתחות הקפיטליזם האיצה את גדילתן של שכבות טכנאים, אדמיניסטרטורים, בעלי מקצועות חופשיים, בקיצור כל אלה הקרויים 'המעמד הבינוני החדש'".
התוצאה הסופית של התפתחויות היא חד-משמעית, טוען טרוצקי:
"מעמדות הביניים, שלהיעלמותם התייחס המניפסט בצורה החלטית, מהווים אפילו בארץ כה מתועשת כגרמניה את מחצית האוכלוסייה.
בכל אופן, ההשתמרות המלאכותית של השכבה הזעיר-בורגנית המיושנת איננה משככת את הסתירות החברתיות אלא להפך, היא מוסיפה להם ארסיות מיוחדת, ויחד עם חיל המובטלים המתמיד היא מהווה את אחד הביטויים הממאירים ביותר של שקיעת הקפיטליזם."
שרשרת טיעוניו של טרוצקי מכילה מספר סתירות תמוהות.
ראשית, הוא טוען כי טיעונו של לנין ביחס לאימפריאליזם מהווה "אפיון מדעי" של התורה המרקסיסטית המתוקנת ובאותה נשימה מביא כדוגמה לכך את גרמניה, שקשה לטעון כי היה לה אי פעם בסיס אימפריאלי של ממש.
במטבע דומה, הוא טוען כי ההתפתחות הטכנולוגית יוצרת אבטלה כרונית המשמשת "מחסום לפרולטריזציה" ובו-זמנית "חיל המובטלים המתמיד" מהווה עדות לסתירות החברתיות ו"מהווה אחד הביטויים הממאירים ביותר של שקיעת הקפיטליזם"—כלומר, האבטלה מקדמת ומעכבת את המהפכה, מהווה עדות לשקיעת הקפיטליזם, ובמקביל חוסמת את הפרולטריזציה.
מרקס ביסס את נוסחת שיעורי הרווח שלו על חלוקת הרווח בהון הקבוע וההון המשתנה.
גם אם מקבלים את החלוקה הבסיסית של מרקס—ורוב הכלכלנים נוטים היום לדחות אותה כהותה—אין שום הכרח ששיעורי הרווח של הקפיטליסט יפלו בגלל הגברת המיכון.
ישנם שכלולים וחידושים רבים במיכון, לדוגמה, המביאים דווקא לירידה בשיעור ההון הקבוע.
מעבר לשימוש בחשמל וברכיבים אלקטרוניים, למשל, מביא בדרך כלל לירידה כזו.
נוסף על-כך, לעיתים קרובות שילוב מכונה חדשה ומורכבת דורש לעיתים מיומנות גבוהה יותר של פועלים, כך שמיכון ועליה בשכר עשויים ללכת יד-ביד ואינם סותרים מטבעם.
מפעלי פורד, בהם לוותה הכנסת הסרט הנע בהעלאה ניכרת בשכר מהווים דוגמה סותרת מובהקת לעיקרון זה של מרקס.
התאוריה של מרקס גם עומדת בסתירה לעובדה שלעיתים קרובות ההתרחשות האופיינית לתעשייה אינה של 'גוויעה' אל שיעורי רווח נמוכים יותר אלא 'זליגה' הדרגתית לתעשייה-אחות שכנה ורווחית יותר.
ואחרון, כפי שמציין קרל פופר, 'כלל הטבע' שקובע כי הקפיטליסט חייב לחתור תמיד לאחוז רווח מרבי (בניגוד לגובה רווח אבסולוטי) הוא יציר דמיונו של מרקס, לא דבר המעוגן במציאות הכרחית או ממשית.
טענתו של מרקס בדבר הגברת ריכוז ההון היא אחת הטענות שנטען כי אושרו על-ידי המציאות בפועל, עם היווצרותן של חברות ענק רב–לאומיות, טראסטים וחברות החזקה.
אלא שגם כאן ישנן בעיות עובדתיות.
ראשית, מאחר שכמעט כל החברות הגדולות הן חברות בורסאיות, בפועל גדל במידה ניכרת מספר האזרחים שיש להם עניין ובעלות בחברות אלה, בין כמשקיעים ובין כבעלי עניין, כך שההון עובר תהליך ביזור ולא של ריכוז.
שנית, מרקס מתעלם מן האפשרות של היווצרות תחומי פעילות חדשים שבהם החסמים לכניסה לשוק נמוכים בהרבה.
הכללים של מרקס עשויים להיות תקפים בתעשיות ותיקות ומולאמות-למחצה כמו נפט, תעופה או רכב, אך הם מופרכים בצורה בולטת כאשר בוחנים את ההתרחשויות בתחום המחשבים והתכנה, למשל.
נבואתו של מרקס בדבר דלות גוברת והולכת של מעמד הפועלים, התרחבותו המתמדת, והארכת יום העבודה לא התממשה בגלל תפישה שגויה של מרקס את שוק העבודה.
בהתייחסות כלכלנית שגורה, שוק העבודה הוא ככל שוק: מקום בו נפגשים מוכרים וקונים, עובדים ויזמים, המתמקחים ביניהם על גובה המחיר בו יוכל היזם לשכור את שירותיו של העובד.
במערכת כזו שני הצדדים נהנים מחופש בחירה, וגובה המחיר נקבע על-פי כללי ביקוש והיצע.
על-פי תפישתו של מרקס, מצב כזה לא ייתכן.
בשנת 1848 כתב מרקס ב"מניפסט הקומוניסטי": "דברי-ימיה של כל חברה עד כה הם דברי–ימיה של מלחמת מעמדות".
עשרים שנה אחרי-כן, כאשר הוציא את "הקפיטל", שיקפה התאוריה שפיתח את התפישה שכל הקשרים החברתיים נובעים בראש ובראשונה משייכות מעמדית.
או, במילים אחרות, בחברה של מרקס אין פרטים הפועלים על פי בחירה חופשית, ישנם רק מעמדות הפועלים ומשתנים על-פי הגזירה ההיסטורית.
משא ומתן חופשי בין פרטים בשוק, כפי שהניחו הכלכלנים הקלסיים, עומד בסתירה לכלל זה ולכן היה חייב להיפסל.
מרקס פסל את הרעיון של בחירה חופשית, בהגדירו את העובד כחופשי להלכה, אך עבד בפועל; ואת היזם הקפיטליסטי כמי שחייב 'מטבעו' לרדוף אחר רווח מרבי.
במקביל הוא דחה את עקרון ההיצע והביקוש בשוק העבודה, שכן היחסים שבין בני אדם חייבים היו לדידו להישלט על ידי העיקרון האסנציאליסטי של המעמד, לא על-פי כללים משתנים בשוק.
כדי לשמר את העיקרון שבני–אדם חייבים לפעול על פי תודעתם המעמדית ואינם חופשיים לפעול על פי הכרתם היה צריך מרקס להוסיף לתורתו רובד נוסף: כדי שהעובדים יהיו למעשה עבדים ולא חופשיים לבחור, התחייב שהיצע העובדים יעלה תמידית על הביקוש לעובדים.
יתר על-כן, היחס בין היצע וביקוש היה חייב להחריף עם הזמן.
ואכן המציאות מורה כי ברוב שוקי העבודה בעולם, רב ההיצע על הביקוש.
חוק הגנת הפרטיות, התשמ"א–1981, הוא החוק המרכזי המסדיר את סוגיית הזכות לפרטיות בישראל.
נקבע בו שהפגיעה בפרטיות היא עוולה אזרחית – המאפשרת תביעת פיצוי בנזיקין, וכן עבירה פלילית – שעונשה המקסימלי 5 שנות מאסר.
בנוסף, מסדיר החוק גם את פעילותם של מאגרי מידע הכוללים מידע פרטי ורגיש, וכן קובע שראיות שהושגו תוך כדי פגיעה בפרטיות לא תהיינה קבילות, אלא באישור בית המשפט.
בשנת 2024 דנה הכנסת בתיקון ה-13, ובאותה השנה התיקון התקבל והיה למקיף ביותר שנערך לחוק מאז נחקק.
העיקרון המנחה: איסור הפגיעה בפרטיות
נקבע העיקרון המנחה: "לא יפגע אדם בפרטיות של זולתו ללא הסכמתו".
המחוקק הישראלי בחר להימנע מלהגדיר את המונח "פרטיות", ובמקום זה הוא הגדיר, , מהן הדרכים האסורות לפגיעה בפרטיות:
1. בילוש או התחקות אחרי אדם, העלולים להטרידו, או הטרדה אחרת;
2. האזנה האסורה על פי חוק;
3. צילום אדם כשהוא ברשות היחיד;
4. פרסום תצלומו של אדם ברבים בנסיבות שבהן עלול הפרסום להשפילו או לבזותו;
5. העתקת תוכן של מכתב או כתב אחר שלא נועד לפרסום, או שימוש בתכנו, בלי רשות מאת הנמען או הכותב, והכל אם אין הכתב בעל ערך היסטורי ולא עברו חמש עשרה שנים ממועד כתיבתו;
6. שימוש בשם אדם, בכינויו, בתמונתו או בקולו, לשם רווח;
7. הפרה של חובת סודיות שנקבעה בדין לגבי ענייניו הפרטיים של אדם;
8. הפרה של חובת סודיות לגבי ענייניו הפרטיים של אדם, שנקבעה בהסכם מפורש או משתמע;
9. שימוש בידיעה על ענייניו הפרטיים של אדם או מסירתה לאחר, שלא למטרה שלשמה נמסרה;
10. פרסומו או מסירתו של דבר שהושג בדרך פגיעה בפרטיות לפי פסקאות (1) עד (7) או (9);
11. פרסומו של עניין הנוגע לצנעת חייו האישיים של אדם, או למצב בריאותו, או להתנהגותו ברשות היחיד.
ובנוסף, לפי תיקון משנת 2011:
(א) לעניין חוק זה רואים כפגיעה בפרטיות גם פרסום ברבים של תצלום גופת אדם גלויה באופן שניתן לזהותה, אלא אם כן התקיים אחד מאלה:
(1) אותו אדם הסכים בחייו לפגיעה כאמור;
(2) חלפו 15 שנים ממועד פטירתו של אותו אדם;
(3) התקבלה הסכמה לפגיעה כאמור מאת הראשון מבין המפורטים בפסקאות משנה (א) עד (ד), שעודו בחיים, ובלבד שהנפטר לא התנגד בחייו לפגיעה כאמור וילדו או הורהו לא הודיע למפרסם או לאחר מטעמו כי הוא מתנגד לפרסום:
(4) לא היו לנפטר קרובי משפחה המנויים בפסקה (3) ובית המשפט אישר את הפרסום.
(ב) בן זוגו של נפטר, ילדו, הורהו או אחיו רשאים להגיש תובענה אזרחית בשל פרסום לפי סעיף זה.
פגיעה בפרטיות - עוולה אזרחית ועבירה פלילית
החוק קובע (, 5 ו-6), כי פגיעה בפרטיות מהווה עוולה אזרחית, אשר פקודת הנזיקין חלה עליה.
כמו כן, פגיעה בפרטיות מהווה גם עבירה פלילית, שהעונש המקסימלי בגינה הוא 5 שנות מאסר, בתנאי שהפגיעה בפרטיות נעשתה במזיד.
הפרת חובת סודיות מכוח הסכם אינה מהווה עבירה פלילית.
במסגרת התיקון, הורחבו סמכויות הפיקוח והאכיפה של הרשות להגנת הפרטיות.
לראשונה, עוגנה בחקיקה סמכות הרשות להטיל עיצומים כספיים בגין הפרת הוראות החוק והתקנות בתחום אבטחת המידע, בסכומים משמעותיים.
בנוסף, הוסדרו סמכויות האכיפה המנהלית של הרשות, ועוגנו בחוק סמכויות החקירה הפלילית של חוקרי הרשות.
כמו כן, עוגנה סמכות הרשות לפעול לקבלת צו שיפוטי שיורה על הפסקת עיבוד מידע אישי, כולל מחיקתו, במקרים בהם הדבר נדרש לשם הפסקת הפרה של הוראות החוק.
החוק מונה שורה של הגנות, פטורים והקלות לעניין הפגיעה בפרטיות:
הגנות () - במשפט פלילי או אזרחי בגין פגיעה בפרטיות, תהא זו הגנה טובה אם יוכח שהפרסום הוא "פרסום מותר" או "פרסום מוגן", כהגדרתם בחוק איסור לשון הרע, שהפגיעה בפרטיות נעשתה בתום לב, או שבפגיעה היה עניין ציבורי המצדיק אותה בנסיבות העניין.