tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פייטרו ורכובוד (באיטלקית: Pietro Vierchowod; נולד ב-23 ביולי 1956) הוא כדורגלן עבר איטלקי ממוצא אוקראיני.
שיחק בעמדות מגן בקבוצת סמפדוריה, יובנטוס ובנבחרת איטליה.
פייטרו ורכובוד נולד בעיירה קלצ'ינטה שבנפת ברגמו בצפון איטליה.
אביו, איוואן ורכובוד, היה אוקראיני יליד העיר סטרובילסק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא האדום ונפל בשבי.
היה אסיר במחנה שבויים בשטח איטליה.
פייטרו ורכובוד החל ללמוד כדורגל בקבוצת הילדים של מועדון רומאנזה, משם המשיך לקבוצת הנוער.
בשנת 1976 חתם בקבוצת קומו ששיחקה בסרייה ב'.
בשנת 1981 עבר ורכובוד לפיורנטינה למשך עונה אחת ובעונה הבאה הוא שיחק ברומא (עמה זכה באליפות סרייה א').
מקום ראשון בליגת האלופות : 1996
גביע אירופה למחזיקות הגביע: 1990
פייטרו מנגולי (באיטלקית: Pietro Mengoli; 1625/1626 - 7 ביוני 1686) היה מתמטיקאי ואיש דת איטלקי.
מנגולי נולד וגר בבולוניה שבמדינת האפיפיור (כיום איטליה).
הוא היה תלמידו של בונאוונטורה קאוואליירי באוניברסיטת בולוניה, ולאחר מותו של קאוואליירי בשנת 1647 התמנה בעצמו לתפקיד מרצה באוניברסיטה.
הוא סיים תואר דוקטור בפילוסופיה בשנת 1650, ותואר דוקטור נוסף במשפט אזרחי וקאנוני בשנת 1653.
בשנת 1644 הציג מנגולי לראשונה את בעיית בזל - מציאת סכום הטור האינסופי של הערכים ההופכיים של ריבועי מספרים הטבעיים.
הבעיה שהציג נפתרה לראשונה רק בשנת 1735, על ידי המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר.
בשנת 1650 כתב מאמר בשם "Novae quadraturae arithmeticae" (בתרגום חופשי לעברית: "אריתמטיקה ריבועית חדשה"), ובו הוכיח כי סכום הטור ההרמוני המתחלף שווה ללוגריתם הטבעי של 2. הוא גם הוכיח כי הסדרה ההרמונית עצמה אינה מתכנסת למספר סופי, וסיפק הוכחה לכך שהשיטה לחישוב ערכו של פאי באמצעות מכפלת ואליס היא מדויקת.
מנגולי, שהיה נוצרי קתולי, התמנה לכומר בשנת 1660 ושירת בתפקיד זה באחת הקהילות בבולוניה עד למותו.
פייטרו הראשון, רוזן סבויה (באיטלקית: Pietro I di Savoia; 1048 – 9 באוגוסט 1078), היה רוזן סבויה בין השנים 1057–1078.
פייטרו נולד בשנת 1048 לאודונה הראשון, רוזן סבויה ולאדליידה מסוזה, בתם של אולדריקו מנפרדי השני, מרקיז טורינו וברטה ממילאנו.
בשנת 1057 מת אביו אודונה הראשון, רוזן סבויה, ופייטרו עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לפני מותו התאחד פייטרו עם קוניברטו, בישוף טורינו, בניסיון להדיח את בנדיקטו השני, אב המנזר סקרה די סן מיקלה מתפקידו.
ב-9 באוגוסט 1078 מת פייטרו, ואחיו אמדאו השני, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1065 התחתן פייטרו עם אנייה מאקיטן, רוזנת סבויה, בתם של גיום השביעי, דוכס אקיטן וארמנסינדה, ממנה היו לו 3 בנות:
אגנזה מסבויה (לא ידוע–1078), התחתנה עם פרידריך ממפלגארד, מרקיז טורינו
אליצ'ה מסבויה, התחתנה עם בוניפאצ'יו דל ואסטו
ברטה מסבויה (1075–1111), התחתנה עם פרו הראשון, מלך אראגון
פייטרו נולד בשנת 1203 בסוסה, לטומאסו הראשון, רוזן סבויה ולמרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני.
בצעירותו יועד פייטרו לכמורה, אולם הוא מאס בחיים הללו והעדיף את החיים הפוליטיים.
בשנת 1233 מת אביו טומאסו הראשון, רוזן סבויה, ואחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
אולם טומאסו ואחיו דרשו גם הם חלק בנחלות, ובשל כך נערך כנס משפחתי על ידי אחיו גוליילמו מסבויה ביולי 1234 בטירת שיון, ובו הוחלט שאמדאו יהיה שליט כל בנחלות, אולם טומאסו ואחיו קיבלו שליטה מסוימת בחלק מהנחלות, ופייטרו קיבל שטחים באזור ז'נבה.
נסיונותיו של פייטרו להרחיב את שטחיו, גרמו לו לסכסוך עם דודו גיום השני, רוזן ז'נבה, ובשנת 1236 הוא נפל בשבי של בן דודו ראול, רוזן ז'נבה.
בשנת 1237 הסתיים הסכסוך, לאחר שהכריח אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה את גיום השני, רוזן ז'נבה לשלם 20,000 מרקים ולמסור את טירת ארלוד.
בשנת 1240 נבחר אחיו של פייטרו - פיליפו לבישוף לוזאן, לאחר שהתמודד נגד ז'אן דה קוסוני, שנתמך על ידי ז'נבה, ובעקבות כך גייס פייטרו 6000 חיילים, אולם לבסוף נפתר הסכסוך בדרכי שלום.
במהלך השנים השתלט פייטרו על שטחים נרחבים השוכנים כיום במערב שווייץ, ואף שיפץ באופן משמעותי את טירת שיון.
בשנת 1236 התחתנה אחייניתו אלינור מפרובאנס עם הנרי השלישי, מלך אנגליה, ובשנת 1240 הזמין הנרי השלישי את פייטרו לאנגליה.
ב-5 בינואר 1241 קיבל פייטרו את התואר "רוזן ריצ'מונד", ובשנת 1246 העניק לו הנרי השלישי קרקע בין רחוב הסטרנד לנהר התמזה.
בשנת 1263 הקים פייטרו את ארמון סבוי, ומאוחר יותר הוריש אותו פייטרו לאחייניתו המלכה.
בשנת 1381 נהרס הארמון במהלך מרד האיכרים האנגלי, וכיום שוכנים שם תיאטרון סבוי ומלון סבוי.
בשנת 1241 שלח הנרי השלישי לגייס תמיכה לצורך פלישה לפואטו, ואכן פייטרו השיג את תמיכתם של איג הרביעי, דוכס בורגונדי, תאובאלד הראשון, מלך נווארה, אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה וגיסו רמון ברנגר הרביעי, רוזן פרובאנס.
פייטרו נשלח לסייר בפואטו, וכמעט נפל שם בשבי.
בשנת 1246 סייע פייטרו לסימון החמישי דה מונפור במהלך מלחמת הברונים השנייה, אולם לאחר מכן עזב את אנגליה וחזר לאיטליה.
בשנת 1253 מת אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה, ובנו בוניפאצ'יו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1263 מת בוניפאצ'יו, ופייטרו תפס את השלטון ברוזנות סבויה, למרות שהיו בנים לאחיו טומאסו השני, רוזן סבויה, מה שגרם לסכסוך עמם.
פייטרו החל להקים ברוזנות טירות עגולות וכיכרות, וייעל את הניהול הפיננסי ברוזנות.
בשנת 1266 הסתכסך פייטרו עם רודולף הרביעי, רוזן הבסבורג והלה כבש את חלק מנחלותיו, אולם פייטרו גייס צבא וכבש בחזרה את נחלותיו.
ב-15 במאי 1268 מת פייטרו בפייר-שאטל, ואחיו פיליפו הראשון, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1236 התחתן פייטרו עם אגנזה מפאוצ'יני, בתם של איימונה השני, סניור די פאוצ'יני וביאטריס ד'אוקסון, ממנה נולדה לו בת אחת:
באטריצ'ה מסבויה, הגברת של פאוצ'יני (1237–1310), התחתנה עם גיגה השביעי, רוזן ויינואה, ולאחריו התחתנה עם גאסטון השביעי, רוזן בארן
פייטרו סרנטוני (באיטלקית: Pietro Serantoni; 12 בדצמבר 1906 – 6 באוקטובר 1964) היה כדורגלן ומאמן איטלקי, ששיחק בעמדת המגן ימני.
סרנטוני נולד בוונציה שבאיטליה בשנת 1906. הוא החל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצה ונציה של עיר הולדתו ומשם עבר לשחק באינטר מילאנו שנקראה אז בשם אמברוסיאנה-אינטר.
בעונת 1929/30 הוא זכה עימה בתואר אליפות ראשון עבור המועדון תוך כדי שהוא כובש 16 שערים באותה עונה.
משם עבר ליובנטוס שם זכה עימה באליפות שנייה בקריירה שלו בעונת 1934/35, ולאחר מכן עבר לרומא שם הוא סיים את הקריירה שלו בליגה הראשונה באיטליה בשנת 1940. לאחר שסיים את הקריירה שלו היה למאמן בקבוצות פאדובה ורומא.
בנבחרת איטליה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 בפברואר 1933 בניצחון 2–3 על בלגיה.
סרנטוני לא היה שותף בזכייה של נבחרתו במונדיאל 1934 שנערך על אדמת איטליה, אך במונדיאל 1938 היה חלק מסגל הנבחרת שזכה פעם נוספת בטורניר תחת המאמן ויטוריו פוצו.
סרנטוני נפטר ב-6 באוקטובר 1964 ברומא שבאיטליה, בגיל 57.
אליפות מחוז הצפון של הסרייה ב': 1947/48
פייטרו סנדרו נני (באיטלקית: Pietro Sandro Nenni; 9 בפברואר 1891 – 1 בינואר 1980) היה עיתונאי ופוליטיקאי איטלקי סוציאליסטי, שכיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (PSI) וכסנאטור לכל החיים משנת 1970 ועד מותו.
זוכה פרס סטלין לשלום לשנת 1951. דמות מרכזית בשמאל הפוליטי האיטלקי משנות ה-20 ועד שנות ה-60.
תפקידיו הבולטים בממשלה האיטלקית היו שר החוץ בשתי כהונות: האחת תחת ראש הממשלה אלצ'ידה דה גספרי בין 1946 ל-1947, והשנייה תחת ראש הממשלה מריאנו רומור בין 1968 ל-1969. בנוסף כיהן כסגן ראש ממשלת איטליה אלדו מורו בין 1963 ל-1968.
פייטרו סנדרו נני נולד בעיר פאנצה שבמחוז אמיליה-רומאניה, איטליה.
אחרי שהוריו הכפריים נפטרו, הוא נמסר לבית יתומים על ידי משפחה אריסטוקרטית.
הוא היה מזוהה בתחילת דרכו עם המפלגה הרפובליקנית האיטלקית.
ב-1908 הוא הפך לעורך של העיתון הרפובליקני בעיר פורלי.
העיתון הסוציאליסטי בעיר נערך בזמנו על ידי בניטו מוסוליני, שעתיד להנהיג את איטליה כדיקטטור פשיסטי.
נני נכלא ביחד עם מוסוליני ב-1911 בשל השתתפותם בתנועת המחאה כנגד המלחמה האיטלקית-עות'מאנית בלוב.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא תמך בהתערבות של איטליה במלחמה.
ב-1915 הוא התנדב ללחום בחזית איזונצו.
אחרי שנפצע הוא נשלח לביתו והפך לעורך של העיתון הרפובליקני "Mattine d'Italia".
בעיתון הוא הגן על השתתפות איטליה במלחמה.
בשלהי המלחמה חזר נני לשרת בחזית.
כשהמלחמה נגמרה הוא הקים ביחד עם מספר יוצאי צבא בעלי השקפות מהפכניות קבוצה הנקראת "פאשיו" (Fascio).
הקבוצה התפרקה במהירות והוחלפה בגוף פשיסטי אמיתי.
בזמן שמוסוליני הסוציאליסט הפך לפאשיסט, נני הרפובליקני הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ב-1921, אחרי שזו התפצלה מהאגף שבעתיד יקים את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI).
ב-1923 אחרי המצעד על רומא הוא הפך לעורך של ביטאון המפלגה הסוציאליסטית Avanti!, ולקח חלק פעיל בפעילות אנטי-פשיסטית.
ב-1925 הוא נעצר על פרסום ספרון אודות הרצח של המנהיג הסוציאליסטי ג'אקומו מאטיאוטי בידי פשיסטים.
כשמשרדי העיתון Avanti הועלו באש ופרסום העיתון נאסר ב-1926, נני היגר לצרפת שם הפך למזכיר של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
בפריז, שם עבד ככתב של עיתון Avanti ב-1921 הכיר את לאון בלום (ראש הממשלה הסוציאליסטי של צרפת מ-1936 עד 1937), מרסל קצ'ין, רומן רולן וז'ורז' סורל.
נני יצא להילחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות שהשתתפו במלחמת האזרחים בספרד.
היה שותף לייסוד חטיבת גריבלדי במלחמה.
אחרי ההפסד של הרפובליקה הספרדית וניצחונו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו, הוא חזר לצרפת.
ב-1943 הוא נעצר על ידי הגרמנים בצרפת של וישי ונכלא באי פונזה שבאיטליה.
הוא שוחרר בהוראתו של מרשל פייטרו באדוליו.
לאחר שחרורו באוגוסט 1943 הוא חזר לרומא כדי להנהיג את המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, שאוחדה מחדש תחת השם "המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית של איחוד הפרוליטריון".
לאחר כניעת איטליה לכוחות בעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, הוא כיהן כאחד מהבכירים בוועדת השחרור הלאומית, ארגון המחתרת של הפרטיזנים האיטלקים בזמן הכיבוש הגרמני.
ב-1944 הוא הפך למזכיר הלאומי של המפלגה הסוציאליסטית בשנית, תוך כדי שהוא מחזק את הקשרים בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI).
אחרי השחרור הוא קיבל סמכות ממשלתית והתמנה לסגן ראש הממשלה ולשר האספה המכוננת בממשלתו של פרוצ'ו פארי ובממשלתו הראשונה של אלצ'ידה דה גספרי.
הוא כיהן כשר החוקה ובאוקטובר 1946 הוא הפך לשר החוץ בממשלתו השנייה של דה גספרי.
הקשרים הצמודים בין המפלגה הסוציאליסטית של נני למפלגה הקומוניסטית גרמה לג'יאוספה סרגט, מנהיג הפלג האנטי קומוניסטי במפלגה הסוציאליסטית לעזוב ולהקים את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית האיטלקית ב-1947 (אוחדה בהמשך עם המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית האיטלקית (PSDI)).
ב-1956 נני פירק את קשריו עם המפלגה הקומוניסטית אחרי הפלישה הסובייטית להונגריה, והחזיר את כספי הזכייה של פרס סטלין לשלום (25,000 דולר) בו זכה ב-1951. כתוצאה מכך הוא לאט לאט הוביל את מפלגתו לתמוך בחברות בנאט"ו ולתמיכה בשיתוף פעולה הדוק יותר עם מדינות אירופה.
בנוסף חתר לשיתוף פעולה עם מפלגת השלטון, הנוצרים הדמוקרטים.
בתחילת שנות ה-60 הוא נפתח לשיתוף פעולה עם מה שכונה המרכז-שמאל, מה שאפשר הקמת ממשלה בין המפלגה הסוציאליסטית לנוצרים הדמוקרטים והחזיר את המפלגה הסוציאליסטית לממשלה לראשונה מאז 1947. הוא הקים קואליציית מרכז-שמאל עם סרגט, אלדו מורו ואוגו לה מלפה וחתר לאיחוד עם המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית האיטלקית (PSDI).
בין 1963 ל-1968 כיהן כסגן ראש הממשלה במשך שלוש ממשלות שונות בראשו של אלדו מורו ובדצמבר 1968 הוא מונה לשר החוץ בממשלתו הראשונה של מריאנו רמור, אך התפטר מתפקידו ביולי 1969 כאשר הקואליציה המרכז-שמאלית קרסה.
בשנת 1969 פרש נני מתפקידו כמנהיג המפלגה הסוציאליסטית ומונה לסנאטור לכל החיים ב-1970. ב-1971 ניסה להיבחר לנשיאות איטליה, אך נכשל.
הוא נפטר ברומא ב-1 בינואר 1980. אחת מארבע בנותיו נספתה באושוויץ, אחרי שהיא ובעלה נעצרו על ידי הגרמנים בשל הדפסת והפצת עיתונים וחוברות קומוניסטיות.
פייטרו טאקה (באיטלקית: Pietro Tacca; 1577, קרארה – 1640, פירנצה) היה פסל איטלקי, תלמיד וממשיך של ג'אמבולוניה שהחל ליצור בסגנון מנייריסטי והמשיך ליצור בסגנון הבארוק.
הצטרך לסטודיו של ג'אמבולוניה בגיל 15, ובגיל 31 לאחר מותו של ג'אמבולוניה, השלים את עבודותיו הבלתי גמורות והחליף אותו כפסל החצר של מדיצ'י הדוכס הגדול של טוסקנה, וכמן ג'אמבולוניה התמחה בפיסול בברונזה.
יצירתו מזרקת חזיר הבר של פירנצה (פורצ'לינו) הפכה לאחד מסמליה של פירנצה, המקור נשמור במוזיאון בארדיני בפירנצה והיא מהווה העתק ברונזה של פסל שיש רומי עתיק השמור בגלריית אופיצי המבוסס על מיתוס חזיר הבר הקלידוני מהמיתולוגיה היוונית.
יצירתו האחרונה הייתה פסל פליפה הרביעי, מלך ספרד על פי עיצוב של דייגו ולאסקס המבוססת כנראה על ציור אבוד של פטר פאול רובנס ויציבותה המאתגרת תוכננה על ידי גלילאו גליליי.
לאחר מותו החליף אותו כראש הסטודיו בנו פרדיננדו טאקה שהיה גם האדריכל של תיאטרו דלה פרגולה ולאחר מותו של פרדיננדו החליף אותו כראש הסטודיו ג'ובאני בטיסטה פוג'יני.
פייטרו טנראני (באיטלקית: Pietro Tenerani; 1789, טוראנו (קרארה) – 1869, רומא) היה פסל איטלקי, שפיסל בסגנון הניאו קלאסי.
טנראני החל את הכשרתו אצל דודו הפסל פייטרו מרקטי.
טנראני למד באקדמיה לאמנויות יפות בקרארה אצל מנהל האקדמיה הצייר ז'אן בטיסט פרדריק דמאריס ואצל הפסל הצעיר לורנצו ברטוליני.
בשנת 1813 קיבל טנראני מלגה ללמוד ברומא שם למד בעיקר אצל ברטל תורוואלסן.
פייטרו פראריס (באיטלקית: Pietro Ferraris; 15 בפברואר 1912 – 11 באוקטובר 1991) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פראריס נולד ב-15 בפברואר 1912 בורסלי שבממלכת איטליה של אותם הימים.
את הקריירה התחיל בגיל 17 בפרו ורסלי מעיר הולדתו, ועשה את הופעת הבכורה שלו ב-10 בנובמבר 1929 נגד טריאסטינה בליגה האיטלקית.
ב-1932 עבר לנאפולי שם שיחק ארבע שנים עד שעבר לאמברוסיאנה.
פראריס שיתף שם פעולה עם ג'וזפה מאצה בהתקפה וזכה עימה בשני תוארי אליפות ובגביע איטלקי אחד.
ב-139 הופעות ליגה במדיה כבש 43 שערים.
ב-1941 פראריס שיחק בטורינו למשך כמעט כל אותו עשור והיה חלק מהקבוצה שזכתה ארבע פעמים באליפות וכונתה בשם "גרנדה טורינו".
בקיץ 1948 פראריס עבר לנובארה עד 1950 אז סיים את הקריירה שלו, ובמעבר זה הציל את סיכויי חייו כאשר צוות טורינו נמחק לחלוטין בהתרסקות המטוס שקרתה ב-4 במאי 1949. בסך כבש 123 שערי ליגה ב-469 הופעות.
כשחקן פראריס היה מסוגל לשחק הן כחלוץ והן בעמדות הקיצוני והכנף.
הוא היה שחקן מהיר, יעיל, אינטואיטיבי וחכם, בעל כישורים טכניים מצוינים ויצירתיות.
כחלוץ היה מדויק ליד שער היריב מטווח קרוב או אמצע וידע למקם את עצמו טוב במהלך התקפה.
בנוסף לכך גם שמר על מקצועיות ואורך חיים בריא במהלך הקריירה.
כשחקן נאפולי מונה פראריס לנבחרת איטליה על ידי מאמנה ויטוריו פוצו.
הוא ערך את הופעת הבכורה ב-17 בפברואר 1935 בניצחון 1–2 על צרפת.
במונדיאל 1938 הופיע רק במשחק שמינית הגמר נגד נורווגיה וגם כבש את שער הפתיחה במשחק כעבור שתי דקות בלבד.
שער זה, בנוסף לזה של ברונו מורה נגד שווייץ במונדיאל 1962, היה למהיר ביותר שאיטליה כבשה בהיסטוריה שלה במונדיאל.
משם נבחרתו המשיכה עד לזכייה בטורניר.
ב-11 במאי 1947 שיחק בפעם האחרונה במדיה, הפעם נגד הונגריה, וזאת הייתה הופעתו ה-14 בסך הכל.
פייטרו פלגרי (באיטלקית: Pietro Pellegri; נולד ב-17 במרץ 2001) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ באמפולי ובנבחרת איטליה.
פלגרי נולד בגנואה שבאיטליה, ושיחק במחלקות הנוער של גנואה המקומית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-22 בדצמבר 2016, בגיל 15 שנים ו-280 ימים, והפך לשחקן הצעיר אי-פעם שמופיע בסרייה א', יחד עם שחקן העבר אמדיאו אמדיי (שעשה זאת בגיל זהה בשנת 1937).
הוא גם הפך ליליד המאה ה-21 הראשון שמופיע בסרייה א'.
ב-28 במאי 2017 הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה, והפך לכובש השלישי הצעיר ביותר בהיסטוריה של הליגה, אחרי אמדיאו אמדיי וג'אני ריברה, ולשחקן הראשון שנולד במאה ה-21 וכובש בסרייה א'.
ב-17 בספטמבר 2017, בגיל 16 שנים ו-184 ימים, פלגרי כבש צמד נגד לאציו, והפך לשחקן הראשון בליגות הבכירות שכובש צמד במשחק אחד בגיל 16.
ב-27 בינואר 2018 עבר פלגרי למונקו תמורת 25 מיליון אירו, ההעברה השנייה בגודלה לבן 16 (היחיד שעלה יותר בגיל 16 היה ויניסיוס ז'וניור, במעברו לריאל מדריד).
ב-16 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 4–0 על דיז'ון, והפך לשחקן הצעיר אי-פעם שמופיע במדי הקבוצה, כשהוא שובר באחד עשר ימים את שיאו של קיליאן אמבפה.
ב-26 באוגוסט 2018 הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון, והפך לשחקן הראשון שנולד במאה ה-21 וכובש בליג 1.
ב-25 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת למילאן, עם אופציית רכישה ב-7 מיליון אירו ו-15% ממכירה עתידית.
ב-21 בינואר 2022 הושאל לחצי עונה לטורינו עם אופציה לרכישה.
ב-16 באפריל כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 1–1 עם לאציו.
ב-28 ביוני 2022 ניצלה טורינו את אופציית הרכישה, ורכשה את פלגרי תמורת כ-5 מיליון אירו.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל ביחד עם סאבה סזונוב אל אמפולי, כחלק מעסקה ששלחה את סבסטיאן ולוקייביץ' אל טורינו.
פלגרי נטל חלק מרכזי בכל הנבחרות הצעירות של איטליה, ובספטמבר 2018 זומן על ידי המאמן רוברטו מנצ'יני לצמד המשחקים נגד ו במסגרת משחקי ליגת האומות 2018/2019.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ב-11 בנובמבר 2020, בניצחון 4–0 על במשחק ידידות.
פייטרו לורנצטי (באיטלקית: Pietro Lorenzetti) או פייטרו לאורטי (Laurati) (1280 בקירוב – 1348) היה צייר איטלקי, בן תקופת הרנסאנס, מאסכולת סיינה.
הוא היה פעיל בין השנים 1306–1345 בקירוב.
יצירתו, בעלת המאפיינים הנטורליסטים, בישרה את אמנות הרנסאנס.
אחיו היה הצייר אמברוג'יו לורנצטי.
מעט ידוע על חייו של לורנצטי מלבד שנולד, כנראה, בסיינה בסוף המאה ה-13 (1280/90 בערך), וכנראה מת שם בשנת 1348 כקורבן של מגפת המוות השחור הראשונה.
פייטרו עבד באסיזי, פירנצה, פיסטויה, קורטונה וסיינה (שם נמצאת יצירות "לידת הבתולה"), אם כי הכרונולוגיה המדויקת אינה ידועה.
עבודתו מעידה על השפעתם של דוצ'ו, שייתכן כי עבד בסטודיו שלו, אולי לצד סימונה מרטיני, ג'וטו די בונדונה וג'ובאני פיזאנו.
לדברי ג'ורג'ו וזארי, ציורי הקיר של פיטרו עיטרו את חזית כנסיית סנטה מריה דלה סקאלה שבסיינה.
לרוע המזל, ציורי הקיר – הנחשבים כיום כעבודתם של שני האחים לורנצטי – נהרסו בשנת 1720.
בשנים 1336-1337 הוא עבד על הפרסקו "צליבת ישו" שמוצג בכנסייה בסיינה.
יצירת המופת שלו היא סדרת פרסקאות בכנסייה התחתונה של הבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי, שם צייר סדרה של סצנות גדולות המתארות את הצליבה, ההורדה מהצלב ואת הקבר.
הדמויות ביצירות אלה מציגות אינטראקציות רגשיות.
ניתן לראות בהן את ההשפעה הנרטיבית של ציורי הקיר של ג'וטו.
ביצירות אלה ואחרות של הכנסייה התחתונה.
האחים לורנצטי ומתחריהם בני זמנם מפירנצה, כג'וטו וממשיכיו ברנרדו דאדי ומאסו די באנקו , הנביטו את המהפכה הציורית האיטלקית שחילצה דמויות מהרקע המוזהב של האיקונוגרפיה הביזנטית לעולמות ציוריים של ערים, אדמות ואוויר.
פייטרו דֶלָה וַאלֶה (Pietro della Valle; 1586, רומא – 1652, רומא) היה נוסע, סופר ומלחין איטלקי.
במסעותיו במזרח בשנים 1614– 1626 ביקר במצרים, בארץ ישראל, בסוריה, בפרס ובהודו.
פייטרו דלה ואלה נולד ברומא למשפחת אצולה וזכה להשכלה מעולה.
דלה ואלה התגורר בנאפולי בשנים 1609–1614, וב-1611 השתתף במערכה של ספרד בחופי תוניסיה נגד שודדי ים ברברים שפעלו בחסות האימפריה העות'מאנית.
בפתח ספר המסעות שלו, Viaggi, הודיע שיצא ב-1614 למזרח בשל נדרו לעלות לרגל לארץ הקודש ועל מכֿתביו חתם בכינוי II Pellegrino, "הצליין".
את המסע בארצות המזרח, שנמשך כ-12 שנים, עשה עם פמליית משרתים ובעידוד חברו, הרופא והאספן מריו סקיפּאנו (Schipano), שדחק בו לרכוש כתבי קודש, ספרי רפואה וחיבורים פילוסופיים.
מכֿתביו של דלה ואלה לסקיפאנו היו הבסיס לספרי מסעותיו.
דלה ואלה הפליג מוונציה ב-8 ביוני 1614 בדרכו לקונסטנטינופול, שבה שהה יותר משנה ורכש ידיעות בטורקית, בערבית ובעברית.
ב-25 בספטמבר 1615 הפליג לאלכסנדריה, ממנה נסע לקהיר ואחרי מסע לסיני פנה לארץ ישראל.
לירושלים הגיע ב-6 במרץ 1616, השתתף בה באירועי הפסחא וכן ביקר במקומות הקדושים.
שהותו בארץ הניבה תיאורים ייחודיים של השומרונים.
בדמשק הצליח לרכוש שני ספרי תורה שומרונים, שהיו כתבי-היד השומרוניים הראשונים שהגיעו לאירופה.
מדמשק המשיך לחלב, ואחרי שהוצגה לפניו תמונתה של האשורית היפה סיתי מעאני, נסע לבגדאד לבקש את ידה ונשא אותה לאישה.
בגדאד הייתה נתונה באותו הזמן בלב המאבק בין העות'מאנים לספווים, ודלה ואלה נאלץ לצאת את העיר בתחילת חודש ינואר והמשיך ממנה להמדאן ולאספהאן, ב-1618 הצטרף לעבאס שאה הראשון במערכה בצפון פרס.
את הדרך בחזרה לארצו ביקש לעשות דרך הודו.
בסתיו 1621 יצא מאספהאן ובדרכו אל החוף ביקר בפרספוליס ובשיראז.
דלה ואלה היה מהראשונים שאיתר את מקומהּ של בבל העתיקה וסיפק תיאורים של שרידיה.
כמו כן הביא לאירופה, מנינווה ומאוּר, לבֵנים נושאי חרותות בכתב יתדות.
מצב בריאותו והמצור הימי האנגלי על הפורטוגזים במצר הורמוז עיכבו את ההפלגה ורק בתחילת 1623 עלה על ספינה של חברת הודו המזרחית הבריטית שהפליגה מנמל בנדר עבאס לסוראט בחוף הודו.
דלה ואלה שהה בהודו כשנתיים, ובדרכו דרומה הגיע עד קליקוט.
את רוב הזמן עשה בגואה וממנה הפליג בסוף 1624 בדרכו חזרה.
הוא נחת במסקט שלחוף מפרץ עומאן, ולבצרה הגיע בחודש מרץ 1625. במאי החל את המסע לחלב, ובאלכסנדרטה עלה על אונייה צרפתית שהביאה אותו לקפריסין, ומשם לנאפולי.
ב-28 במרץ 1626 שב לעירו רומא שבה התקבל בכיבודים רבים, לא רק בחוגים ספרותיים, אלא גם בחצר האפיפיור אורבנוס השמיני.
רעייתו סיתי מעאני מתה במהלך המסע, ואת גופתה החנוטה, שאותה גרר עימו בארון קבורה עשוי עופרת, טמן באחוזת הקבר המשפחתית ברומא.
הוא נשא לאישה את מרים, מאריוצ'ה, היתומה הגאורגית, בת טיפוחיה של סיתי מעאני, והיא ילדה לו ארבעה-עשר ילדים.
דלה ואלה מת ברומא ב-21 באפריל 1652 ונטמן לצד בני משפחתו בכנסיית סנטה מריה אין ארצ'לי שעל גבעת הקפיטול ברומא.
את חוויות המסע ואת תצפיותיו גולל בסדרת מכֿתבים, כ-54 במספר, ששלח לידידו ופטרונו מריו סקיפּאנו, בין היתר בתקווה שייערכו על ידיו.
מכתבים אלה, שחלקם פורסם עוד בחייו, היו הבסיס לספרי המסעות שלו.
הכרך הראשון של מכתביו ראה אור ב-1650, וב-1658 וב-1663, אחרי מותו, נדפסו ביוזמת בניו ארבעה כרכים נוספים.
הספרים תורגמו עד מהרה לצרפתית, להולנדית ולגרמנית.
כתביו נחשבו בזמנו, ואף בדורות הבאים, למקור מידע מהמעלה הראשונה על העולם המוסלמי, על פרס ועל הודו.
לאנגלית תורגמו ב-1664 רק חלק מכתביו, וב-1892 הם נערכו ונדפסו מחדש על ידי אגודת האקלוט.
המהדורה השלמה, בשפת המקור, של כתבי מסעותיו ל"טורקיה, פרס והודו" ראתה אור ב-1843.
ב-1628, מיד עם שובו מהמזרח, פרסם ספר על עבאס שאה הראשון.
הספר, שלא קיבל ברומא את האישור המתאים, נדפס בוונציה והוכנס לזמן מה ל"אינדקס".
פרקי כתביו הנוגעים לאיראן פורסמו בתרגום לפרסית בטהראן ב-1969.
דלה ואלה נודע גם כמלחין.
הוא חיבר אורטוריות קצרות רבות בנושאים מקראיים, שהידועה בהן היא "אסתר".
בין היתר הלחין מוזיקה לשירים של לואיש דה קמואש.
דלה ואלה אף פיתח כלי נגינה וכתב מסות על מוזיקה.
ב-1606 כתב את הלברית ליצירתו של מורו לנגינה, המוזיקאי פאולו קוואליאטי, "מרכבת נאמנות האהבה" .
לומדים על יצירותיו, בהן כאלה שאבדו, ממכתביו למוזיקולוג ג'ובאני בטיסטה דוני.
פייטרו פיטיפלדי דה קרוז (בפורטוגזית: Pietro Fittipaldi da Cruz, נולד ב-6 בפברואר 1995) הוא נהג מרוצים ברזילאי-אמריקאי המשמש כנהג מחליף וכנהג מבחן בקבוצת הפורמולה 1 האס החל מעונת 2019. השתתף בשני מרוצים בעונת 2020, בהם לא זכה בנקודות.
במקביל, מתחרה פיטיפלדי בסדרת המרוצים "European Le Mans Series" .
פיטיפלדי הוא נכדו של אמרסון פיטיפלדי, פעמיים אלוף הפורמולה 1, ואחיו של נהג המרוצים אנזו פיטיפלדי.
בשנת 2011 החל את הקריירה שלו, כנהג במרוצי נאסקאר.
בשנים שלאחר מכן התחרה בפורמולה 4, בפורמולה רנו, בפורמולה 3 אירופה, בפורמולה V8 3.5, באינדיקאר ובדויטשה טורנוואגן מאסטרס.
במאי 2018 שבר את שני רגליו כשהתרסק במרוץ 6 השעות של ספא, במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת.
באוקטובר 2014 זומן לאקדמיית פרארי לנהגים.
ב-27 בנובמבר 2018 נהג לראשונה במכונית פורמולה 1, כאשר בחן עבור קבוצת האס את מכוניתה במסלול יאס מרינה.
לקראת עונת 2019 הוכרז כי הוא יהיה נהג המבחן והנהג המחליף של הקבוצה.
בעונת 2020, לאחר פציעתו של רומן גרוז'אן, נהג פיטיפלדי כמחליפו בגרנד פרי סאח'יר ובגרנד פרי אבו דאבי, בהם סיים במקום האחרון מבין הנהגים שסיימו את המרוץ (17 ו-19 בהתאמה).
לקראת עונת 2022 היה מועמד להחליף את ניקיטה מזפין, ששוחרר מהאס עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה, אך לבסוף קווין מגנוסן הועדף על פניו.
פייטרו לומברדו (באיטלקית: Pietro Lombardo; 1435 – יוני 1515) היה פסל ואדריכל איטלקי מתקופת הרנסאנס האיטלקי.
לומברדו נולד ב (טיצ'ינו) לאב שעבד בסיתות בשם מרטינו, הוא היה אביהם של טוליו לומברדו ואנטוניו לומברדו.
בסוף המאה ה-15 פיסל פייטרו לומברדו קברים ונציאניים רבים בעזרת בניו.
קברים אלה כללו את אלה של דנטה אליגיירי, הדוג'ה ופייטרו מוצ'ניגו.
בתחילה עבד בערים שונות באיטליה, כולל פדובה, שם השלים בין השאר אנדרטה בבזיליקת סנט'אנטוניו.
בפדובה התגורר רוב הזמן וגם נרשם לגילדת חוטבי האבנים הפדואנית.
בערך ב-1467 עבר לוונציה ובה התגורר עד סוף ימיו.
הוא היה האדריכל והפסל הראשי של כנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי (ונציה) (1481–1489) ושל בוונציה.
הוא גם עסק בעיטורים של קדושים נוצרים ושל מרים הבתולה על קירותיהן של כמה כנסיות קתוליות, וכמו כן היה מעורב בשיפוצים ובבניית ארמון הדוג'ה.
לומברדו מת בוונציה ביוני 1515, ומקום קבורתו לא ידוע.
פייטרו פארולין (באיטלקית: Pietro Parolin; נולד ב-17 בינואר 1955) הוא קרדינל איטלקי המשמש מאז אוקטובר 2013 כמזכיר המדינה של הכס הקדוש – התפקיד השני בחשיבותו בהיררכיית הוותיקן אחרי האפיפיור.
בפברואר 2014 צורף למועצת הקרדינלים, וב-2018 הועלה לדרגת קרדינל-בישוף.
קודם לכן שירת שלושה עשורים בשירות הדיפלומטי של הוותיקן, ובין היתר היה נונציו (שגריר) בוונצואלה.
פארולין הוזכר כאחד המועמדים להחליף את האפיפיור פרנציסקוס בקונקלווה 2025.
פארולין נולד בסקיאבון שבמחוז ויצ'נצה; אביו, מנהל חנות כלי עבודה, נהרג בתאונת דרכים כשפייטרו היה בן עשר.
הוא הוסמך לכמורה ב-27 באפריל 1980, ולאחר מכן השלים תואר דוקטור ב"משפט קנוני" באוניברסיטה הגרגוריאנית ותואר בדיפלומטיה באקדמיה האפיפיורית.
1986–1989 – מזכירות בנונציאטורה בניגריה
1989–1992 – נציגות במקסיקו; תרם להסכם שהביא להכרה משפטית בכנסייה הקתולית ולכינון יחסים דיפלומטיים מלאים עם הוותיקן.
2002–2009 – תת-מזכיר יחסי-המדינות; עסק בין השאר במשא ומתן עם וייטנאם, בסוגיות משפטיות עם ישראל ובהתנעת דו־שיח ישיר עם סין.
ייצג את הוותיקן בוועידת אנאפוליס (2007).
2009–2013 – נונציו בוונצואלה וארכיבישוף טיטולרי של אקוויפנדיום.
ב-31 באוגוסט 2013 מינה אותו האפיפיור פרנציסקוס למזכיר המדינה; הוא נכנס לתפקידו ב-15 באוקטובר.
הקרדינל פארולין תיווך בין ארצות-הברית לקובה (2014), ייצג את הכס הקדוש בוועידות אקלים שונות, והוביל שליחויות שלום לרוסיה, אוקראינה, לוב וסוריה.
בפברואר 2025 דחה בציבור שמועות על כוונת האפיפיור להתפטר מטעמי בריאות.
תומך בעקרון הצניעות לכמרים, אך מגדירו "משמעת שניתנת לשינוי".
לאחר משאל העם באירלנד [en] בו הוחלט להכיר בנישואי-הגאים אמר כי מדובר ב"תבוסה לאנושות".
בפברואר 2024 קבע כי לישראל יש זכות להגנה עצמית, "אך עליה להיות מידתית".
2005 – אביר מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית, דרגת צלב-הגדול.
2014 – מסדר הנשר האצטקי (מקסיקו).
2015 – צלב מסדר הרפובליקה של סרביה.
2021 – מסדר שלושת הכוכבים (לטביה).
פְּיֶיטְרוֹ פּוֹמְפּוֹנַצִי (באיטלקית: Pietro Pomponazzi; ) היה פילוסוף איטלקי.
הוא מוכר לעיתים בשמו הלטיני, פטרוס פומפונטיוס.
פייטרו פומפונצי נולד במנטובה ב-16 בספטמבר 1462 למשפחה אמידה בעלת קשרים ארוכי שנים לבית גונזגה.
בינואר 1484 נרשם לאוניברסיטת פדובה, קיבל את הדוקטורט שלו באמנויות ב-1487 ובשנה שלאחר מכן החל ללמד כפרופסור שלא מן המניין לפילוסופיה.
בזמנו בפדובה למד מטאפיזיקה אצל פרנצ'סקו סקורו דה נרדו ואולי אצל , פילוסופיה של הטבע אצל ופייטרו טרפולינו, ורפואה אצל פייטרו רוקבונלה, שהדגיש את הקשר ההדדי בין הגוף לנפש בתהליך הריפוי.
ב-1488 מונה פומפונצי לפרופסור שלא מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת פדובה, שם לימד לצד מורו לשעבר ויריבו המאוחר יותר, ה .
עד 1492 הוא קודם לפרופסור מן המניין (secundo loco) וב-1495 לדרגה הראשונה (primo loco).
זמן קצר לאחר מכן, בתחילת 1496, קיבל את הדוקטורט שלו ברפואה, צעד מקובל למתקדמים באקדמיה בצפון איטליה, שכן לימודי פילוסופיה היוו פעמים רבות תנאי מוקדם לתוכנית הלימודים ברפואה.
לאחר שמונה שנות הוראה בפדובה, התפטר ב-1496 כדי לשמש כמורה ללוגיקה עבור , שליט קארפי.
מאוחר יותר התלווה לאלברטו פיו לגלות בפרארה.
ב-1499 פומפונצי חזר לאוניברסיטת פדובה כדי לקבל את הקתדרה לפילוסופיה של הטבע, כשהוא יורש את מורו המנוח, האוורואיסט .
הוא החזיק במשרה זו עד 1509, אז הופסקה ההוראה בפדובה לאחר שהרפובליקה של ונציה כבשה מחדש את העיר מידי הליגה של קמברה.
בעקבות הזמנה מ, לימד פומפונצי לזמן קצר באוניברסיטת פרארה לפני שעבר לבולוניה ב-1511, שם הפיק את כל עבודותיו העיקריות ונשאר עד מותו.
במהלך המצור על העיר ב-1512 – חלק ממלחמת ליגת קמברה – הוא השהה זמנית את הרצאותיו "בגלל הספרדים" (propter Hispanos) לפני שחידש אותן מאוחר יותר באותה שנה.
ב-1514 פומפונצי הואשם בכפירה בשל אמירות לא זהירות שהשמיע במהלך הרצאותיו.
ב-1516 פרסם את חיבורו העיקרי, "De immortalitate animae" (על אלמוות הנפש), בו הציג פרשנות (הגורסת שהנפש בת-תמותה) לחיבורו של אריסטו , בטענה שהנפש האנושית תלויה לחלוטין בגוף ולכן נהרסת יחד איתו.
שלוש שנים קודם לכן, אישרה את הבולה האפיפיורית , המאשררת את הדוקטרינה התומיסטית בדבר נצחיות הנפש ומחייבת פרופסורים לתמוך בה.
החיבור "De immortalitate" נראה כסותר זאת ולכן עורר מחלוקת עזה.
ב-1517 גינה הבישוף אמברוג'ו פלנדינו את החיבור מעל הדוכן במנטובה.
בוונציה, הוקיעו נזירים דומיניקנים את פומפונצי ככופר בפני הפטריארך אנטוניו קונטריני, תלמיד לשעבר שלו.
קונטריני גינה את היצירה, ו אישר גינוי זה בהוראה על שריפה פומבית של הספר ואיסור מכירתו.
עם זאת, הודות להגנתו של מזכיר האפיפיור רב ההשפעה , פומפונצי מעולם לא נשפט ככופר ולא נאלץ לחזור בו.
ב-13 ביוני 1518, האפיפיור לאו העשירי התרה בו להתיישר לפי הבולה "Apostolici regiminis" ולחזור בו מאמירותיו, אך האזהרה בוטלה וההליך הופסק בשל התערבותו של במבו.
למרות המחלוקת, בדצמבר 1518 אישרה אוניברסיטת בולוניה את מעמדו, והציעה שכר משופר, פטור ממתחרה (concurrens), ואת הזכות לבחור את הטקסטים שלו.
פומפונצי הגן על עמדתו לגבי אריסטו והיות הנפש בת-תמותה בחיבור "אפולוגיה" (Apologia – "כתב הגנה") משנת 1518, כתגובה להתנגדויות שהעלו ופילוסופים אחרים.
הוא כתב גם את ה"דפנסוריום" (Defensorium – מילה שגם משמעותה היא "כתב הגנה") ב-1519, כתשובה לחיבורו של "De immortalitate animae adversus Pomponatium" (על אלמוות הנפש כנגד פומפונצי), שפורסם בוונציה באוקטובר 1518. ה"דפנסוריום" אושר לפרסום רק בתנאי שיכלול הפרכה רשמית של הטיעונים לתמותת הנפש, שנכתבה על ידי התאולוג הדומיניקני .
פומפונצי הבהיר כי כפילוסוף הטוען על בסיס פילוסופיה של הטבע (in naturalibus), הוא מפרש את אריסטו כרומז על תמותת הנפש, בעוד שכנוצרי, הוא מאשר את דוקטרינת האלמוות.
פומפונצי השלים את שני חיבוריו הגדולים האחרונים, "De incantationibus" (על לחשים) ו-"De fato, de libero arbitrio, et de praedestinatione" (על גורל, רצון חופשי וגזירה קדומה), בשנת 1520. שניהם פורסמו לאחר מותו בבזל, כנראה כי פומפונצי חשש שהם עלולים ללבות את המחלוקת סביב "De immortalitate animae".
עבודתו האחרונה שפורסמה בחייו הייתה "De nutritione et augmentatione" (על תזונה וגדילה), שהופיעה ב-1521.
בריאותו של פומפונצי התדרדרה ב-1524. ב-20 במאי 1524 הוא הכתיב את צוואתו.
על פי עד על ימיו האחרונים, הוא סבל ייסורים רבים, סירב לאכול, ובלילו האחרון אמר שהוא מסתלק בשמחה "למקום שכל בני התמותה הולכים אליו".
הוא מת בבולוניה ב-18 במאי 1525, ושרידיו הועברו למנטובה לקבורה ב.
הוא הונצח באמצעות אנדרטה שהוזמנה על ידי הקרדינל , תלמידו לשעבר.
פומפונצי היה נשוי שלוש פעמים.
ב-14 בדצמבר 1500 נישא לקורנליה דונדי דאל'אורולוג'יו, איתה היו לו שתי בנות, לוצ'יה ואיפוליטה.
לאחר שהתאלמן ב-1504, נישא בשנית ב-1507 ללודוביקה די פייטרו דה מונטניאנה, שמתה ב-1511. זמן קצר לפני אביב 1515, נישא לאשתו השלישית, אדריאנה דלה סקרופה, שהאריכה ימים אחריו.
"De immortalitate animae", שפורסם ב-1516, הוא היצירה עליה נשענת בעיקר תהילתו של פומפונצי.
החיבור עוסק באחד הדיונים המכריעים באריסטוטליזם של הרנסאנס – טבעה וגורלה של הנפש האנושית כפי שהיא נתפסת בפילוסופיה של אריסטו.
פומפונצי שאף לבחון את שאלת נצחיות הנפש בהסתמך אך ורק על התבונה והניסיון, במטרה לוודא את כוונתו האמיתית של אריסטו מבלי לערב "דבר מן האמונה או ההתגלות".
פומפונצי כתב בתקופה שבה הפורמליזם הסכולסטי איבד את אחיזתו הן בתוך הכנסייה והן מחוצה לה.
מאז המאה ה-13, הדוקטרינה הנוצרית הייתה קשורה הדוקות לפרשנותו של תומאס אקווינס לאריסטו, וכל ניסיון לפתוח מחדש את הדיון בסוגיות אריסטוטליות נתפס בחשדנות ככפירה אפשרית.
אולם פומפונצי עמד על זכותו של הפילוסוף לפרש את אריסטו באופן עצמאי, וב-"De immortalitate animae" טען שאקווינס לא הבין נכון את ההבחנה של אריסטו בין השכל הפועל ל.
במקביל, נקט פומפונצי עמדה נגד .
אבן רושד המוכר באירופה כ"אוורואס" (Averroes) וממשיכי דרכו הנוצרים טענו שהשכל הפועל – הכוח הנפרד והאוניברסלי המוציא לפועל את ההבנה האנושית – הוא יחיד ונצחי לכל המין האנושי (דוקטרינה הידועה כ), ופירשו את האלמוות כהיטמעות מיסטית בתוך שכל אלוהי אוניברסלי ולא כהישרדות אישית.
בדחותו הן את הפרשנות התומיסטית והן את האוורואיסטית, הלך פומפונצי בעקבות אלכסנדר מאפרודיסיאס בטענה שהפעילות השכלית תלויה לחלוטין בחושי הגוף ובדמיון, וכי שכל נפרד לחלוטין אינו מתקבל על הדעת.
כצורתו של עצם גשמי, הנפש האנושית אינה יכולה להתקיים בנפרד מהגוף; הגוף והנפש מתכלים יחד.
מסקנה זו הביאה את פומפונצי לעימות גלוי עם האורתודוקסיה הנוצרית.
כדי להימנע מגינוי, הוא הבחין בקפידה בין תחומי הפילוסופיה והאמונה.
הוא התעקש שטיעוניו מבוססים אך ורק על תבונה טבעית, ושהוא מקבל את המסקנה ההפוכה – נצחיות הנפש – כעיקר אמונה על פי סמכות הכנסייה.
לשיטתו, בעיית האלמוות הייתה "שאלה נייטרלית" שלא ניתן לפתור באמצעות תבונה או פילוסופיה של הטבע, ולכן יש להשאירה להתגלות.
משמעותיות אף יותר מהסתייגות זהירה זו היו ההשלכות האתיות שגזר פומפונצי מהפילוסופיה שלו.
הוא טען שהכחשת האלמוות האישי אינה הורסת בהכרח את יסודות המוסר, ושהמידה הטובה אינה דורשת תקווה לשכר או פחד מעונש מעבר לקבר: "השכר המהותי של המידה הטובה הוא המידה הטובה עצמה, אשר עושה את האדם מאושר".
בין אם הנפש בת-תמותה או נצחית, הקריטריון המוסרי נותר ללא שינוי: אסור לאדם לסטות מהמידה הטובה, ללא קשר למה שיבוא לאחר המוות.
רעיון זה, המתבטא בביטוי היווני τοῦ καλοῦ ἕνεκα ("למען הטוב"), מסמן התרחקות ברורה מהתאולוגיה המוסרית של זמנו.
לדעת גווידו קלוג'רו, תפיסת המידה הטובה של פומפונצי כמספקת את עצמה מבשרת את הפילוסופיות האתיות המאוחרות יותר של שפינוזה וקאנט.
בהקשר זה, פומפונצי מתגלה כדמות מייצגת של הרנסאנס, המגלמת את המעבר מדוגמטיות סכולסטית לחקירה רציונלית עצמאית הממוקדת באדם.
למרות ההשלכות המטריאליסטיות של מסקנותיו, הוא הצהיר על דבקותו באמונה הקתולית, ובכך ביסס את העיקרון לפיו דת ופילוסופיה, אמונה וידע, יכולים להתקיים במתח בתוך אותו הוגה.
ההבחנה של פומפונצי בין אמונה לתבונה מופיעה שוב בחיבורו המאוחר יותר, "De naturalium effectuum admirandorum causis sive de incantationibus" ("על הסיבות לתופעות הטבע המופלאות, או על הלחשים" - 1520), הידוע גם כ-"De incantatione".
כאן בחן את הפעולות המיוחסות לשדים ולרוחות דרך עדשת התבונה הטבעית, והסיק שהם אינם יכולים לפעול בתוך הסדר הטבעי, אף על פי שהצהיר כי הוא מאמין בהם כנוצרי.
ביישומו את הפילוסופיה הנטורליסטית שלו על תחום העל-טבעי, טען פומפונצי שהעולם הנראה עוקב אחר סדר טבעי קבוע ומובן.
כתוצאה מכך, יש להסביר את כל הפלאים באמצעות עקרונות טבעיים ולא על ידי התערבות שדונית או על-טבעית.
גם אם שדים קיימים, טען, הם אינם יכולים לדעת או להשפיע על דברים פרטניים, שכן ניתן לייחס כל פלא לסיבות טבעיות – איכויות גלויות או נסתרות, אדים, או השפעות אסטרליות.
באמצעות דוגמאות מן הרפואה ותולדות הטבע – כגון מגנטים, המכה החשמלית של החשמלנאים, וכוחו העל-טבעי כביכול של דג הדבק (remora) לעצור ספינות – הוא המחיש את התאוריה שלו על כוחות נסתרים וסיבתיות של הדמיון.
נסים רבים מכתבי הקודש עשויים להיות "ניתנים לרדוקציה שטחית לסיבות טבעיות", אם כי אחרים, כמו תחיית אלעזר, נותרים נסים אמיתיים.
"De incantatione" מציג גם היסטוריה טבעית של הדת.
פומפונצי גורס כי מחוקקים משתמשים במשלים מוסריים – "לא אמיתיים ולא שקריים" – כדי להנחיל מידות טובות בקרב העם, ושדתות עצמן עולות ושוקעות בהתאם למחזורים שמיימיים והשגחה אלוהית.
הוא מחיל ראייה מחזורית זו על "אמונתנו אנו", ומציין את דעיכת הנסים בנצרות.
בסופו של דבר, הסדר הקוסמי כולו, כולל מוסדות אנושיים ודת, נובע מכוח אלוהי, ומשרת את המטרה המוסרית של הנחיית האנושות לעבר המידה הטובה.
פומפונצי סיים את החיבור בהגשתו לשיפוט הכנסייה; אף על פי כן, הוא הוכנס לרשימת הספרים האסורים (Index Librorum Prohibitorum) עד שנות ה-70 של המאה ה-16.
גם ה-"De nutritione et augmentatione" ("על תזונה וגדילה", 1521), המוקדש לקרדינל , נותן דין וחשבון נטורליסטי על גדילה ותזונה, ומאשרר כי פעולות השכל תלויות בגוף ובאיבריו, ומציע הסברים טבעיים לנסים ידועים.
הרצאותיו המאוחרות בבולוניה על "De generatione et corruption" (על היצירה והכיליון), "De partibus animalium" (על חלקי בעלי החיים) ו-Meteorologica (מטאורולוגיה) המשיכו נטורליזם זה, תוך שילוב ספקנות לגבי ידע אנושי שלם עם דיון במופתים וסיבתיות כוכבית.
בחיבורו "Libri quinque de fato, de libero arbitrio et de praedestinatione" ("חמישה ספרים על הגורל, על הרצון החופשי ועל הגזירה הקדומה", 1520), הידוע גם כ-"De fato", טען פומפונצי שהפילוסופיה האריסטוטלית אינה מתיישבת לא רק עם נצחיות הנפש אלא גם עם המושג של בחירה חופשית.
בחיבור זה פיתח הסבר דטרמיניסטי של הסדר הטבעי, המושפע מפילוסופיה סטואית: אלוהים פועל דרך הספירות השמימיות, וכל אירוע נובע בהכרח מסיבות עליונות.
המקריות (Contingency), אם כן, היא רק תוצר של הבורות האנושית לגבי שרשרת ההכרח הזו, והרצון האנושי, המותנה על ידי מזג ונסיבות, אינו חופשי לחלוטין.
כדי לשמר את המושגים של השגחה אלוהית, כל-יכולה ויודעת הכול, העדיף פומפונצי את הגורל על פני החירות האנושית, כשהוא תופס את הייעוד בספרים הראשונים של "De fato" כסדר האוניברסלי שקבע אלוהים.
עם זאת, בספרים המאוחרים יותר ביקש ליישב את הדטרמיניזם הפילוסופי עם הדוקטרינה הנוצרית.
הוא הציע שאלוהים מגביל מרצונו את ידיעתו המוקדמת כדי לאפשר צורה של חירות מותנית, והגדיר מחדש את הגזירה קדומה כחסד המוענק לנבחרים, אשר יכול להיאבד באמצעות חטא.
באפילוג ל-"De fato", העלה פומפונצי דימוי סטואי של הקוסמוס כשלם חי ומסודר להפליא תוך שהוא מצהיר שוב על כניעה לסמכות הכנסייה.
פומפונצי חתם על "De incantationibus" ב-16 באוגוסט 1520 ועל "De fato" ב-25 בנובמבר של אותה שנה.
שתי היצירות הופצו בצורת כתב יד לפני שהודפסו בבזל ב-1556 וב-1567 על ידי גוליילמו גראטרולו, קלוויניסט שהוגלה מברגמו.
כמה מההצעות שבהן גונו מאוחר יותר ו-"De fato" הוכנס ל"רשימת הספרים האסורים" ב-1576.
כתביו של פומפונצי עוררו האשמות ב (סטייה מהעמדה האורתודוקסית) ונטיות פרוטסטנטיות, כמו גם בתמיכה באתאיזם.
עם זאת, הם גם זיכו אותו בהערצה על עצמאותו האינטלקטואלית, נאמנותו לאריסטו, ותפקידו בסלילת הדרך למטריאליזם ולמדע המודרני.
מבקרים כמו אמברוג'ו פלנדינו ערכו הקבלות בין התיאוריות שהוצגו ב-"De fato" לבין הכחשת הבחירה החופשית על ידי לותר ויאן הוס.
קישור זה חוזק עוד יותר על ידי פרסום עבודותיו המאוחרות בברן על ידי גולה קלוויניסטי, וכן על ידי השפעתו המוכרת על לוצ'יליו ואניני, שהוצא להורג ככופר.
תומאזו קמפנלה, , מרן מרסן ואחרים, הציגו את פומפונצי כאוהד לאתאיזם וקישרו את מחשבתו להשקפתו של ניקולו מקיאוולי על הדת ככלי פוליטי.
עם זאת, לפומפונצי היו גם מגנים.
שיבח את שנינותו ואת פרשנותו הקפדנית לאריסטו, ובכך תרם לקישור של פומפונצי עם הליברטיניזם של המאה ה-17. השפעתו נמשכה דרך דמויות כמו במאה ה-16, שאימץ את קריאתו המורטליסטית לגבי השכל, ופייר בל במאה ה-17, שזיכה אותו מחוסר אמונה ושיבח את תורתו המוסרית המבוססת על מידה טובה ולא על שכר.
במאה התשע-עשרה, ארנסט רנן ו ראו בפומפונצי מבשר של הרוח המדעית המודרנית המתנגדת לחשיכה דתית (Obscurantism).
במאה העשרים, הפרשנויות לפומפונצי נחלקו בין אלה שראו בו ספקן לא כנה או אויב נסתר של הנצרות, לבין אלה, כמו , שראו בו חלק מהמסורת החילונית של המחשבה הפילוסופית של ימי הביניים שתמכה בעצמאות התבונה מהתאולוגיה.
Tractatus acutissimi, utillimi et mere peripatetici (מאמרים חריפים ביותר, מועילים ביותר ופריפטטיים [אריסטוטליים] לחלוטין), ונציה.
1966–1970. Corsi inediti dell'insegnamento padovano (קורסים שלא פורסמו מתקופת ההוראה בפדובה), 2 כרכים, נערך על ידי אנטונינו פופי, פדובה: אנטנורה, כרך 1 (1966), כרך 2 (1970).
Expositio super primo et secundo de partibus animalium (ביאור על הספר הראשון והשני של 'על חלקי בעלי החיים'), נערך על ידי סטפנו פרפטי, פירנצה: אולשקי.
Expositio super I De anima Aristotelis et Commentatoris 1503 riportata da Antonio Surian (ביאור על הספר הראשון של 'על הנפש' לאריסטו ולמפרש [איבן רושד] 1503 כפי שנרשם על ידי אנטוניו סוריאן), נערך על ידי מסימיליאנו קיאנזה, רומא: Storia e Letteratura.
פִּיֶימוֹנְטֶה (באיטלקית: Piemonte) הוא מחוז בצפון-מערב איטליה.
המחוז מוקף משלושה מצדדיו בהרי האלפים, ובשטחו נמצאים מקורות נהר הפו.
המחוז גובל בצרפת, בשווייץ ובמחוזות האיטלקיים לומברדיה, ליגוריה וואלה ד'אאוסטה.
מחוז פיימונטה משתרע על שטח של 25,400 קמ"ר ואוכלוסייתו כ-4.3 מיליון נפש.
בירת המחוז היא העיר טורינו.
שטחו המישורי של המחוז משופע באדמה פורייה, המנוצלת לגידולי חיטה, אורז, תירס וגפנים.
בזכות היותו בית גידול אופטימלי לגפנים, פיימונטה הוא אחד מהמחוזות יצרני היין הגדולים באיטליה.
באזור ישנם מרכזי תעשייה רבים, הבולט שבהם נמצא בבירה טורינו, אשר בתחומיה נמצאים מפעלי יצרנית הרכב פיאט.
משמעות השם פיימונטה באיטלקית היא "מרגלות ההר", שם התואם את אופיו הגאוגרפי של המחוז.
משמו של המחוז נגזרה המילה "פיימונט" המתארת אזורים למרגלות הרים בתחום הגאוגרפיה.
בשנת 1046 סיפחו הרוזנים הצרפתים לבית סבויה את פיימונטה לשטחים אשר בשליטתם.
ב-1416 זכו אצילי המשפחה לקבל את התואר דוכס, וראש הבית, הדוכס עמנואל פיליברט, העביר את בירת הדוכסות משאמברי (בימינו בתחומי צרפת) לטורינו בשנת 1563. החל בשנת 1720 הפכו דוכסי בית סבויה למלכי ממלכת סרדיניה.
ב-25 באפריל 1796 הוקמה בפיימונטה רפובליקת חסות של צרפת שנקראה "הרפובליקה של אלבה".
ב-19 באפריל 1801 סופחה הרפובליקה לצרפת וחדלה להתקיים.
בקונגרס וינה הוחלט על הקמה מחדש של ממלכת סרדיניה אליה השתייכה פיימונטה.
בפיימונטה החלה את דרכה התנועה לאיחוד איטליה במאה ה-19.
יהדות פיימונטה הוקמה במאה ה-15 בצפון-מערב איטליה, במחוז "פיימונטה" בעיקר על ידי מגורשי ספרד שהגיעו אליה ממחוז פרובאנס בדרום-מזרח צרפת.
בימינו יש בפיימונטה שלוש קהילות: יהדות טורינו, יהדות קזאלה מונפראטו ויהדות ורצילי.
שאר הקהילות נסגרו בשל מספר חברים מצומצם.
היהודים שנותרו בקהילות אלה מקבלים שירותי דת מקהילת טורינו.
מוזיאון זיכרון לשואה קיים בעיר אלסנדריה, ובו מבקרים תלמידי בתי הספר בעיר באופן סדיר.
במחוז פיימונטה מופעלת תוכנית לשיקום בתי כנסת בעזרת משאבים כספיים של רשויות המדינה.
כך הצליחו לשפץ אחדים מבתי הכנסת ולעודד את ביקורי התיירים בהם.
בימינו פתוחים לציבור יותר מעשרה בתי כנסת.
פיין סטריט 70, לשעבר בניין אמריקן אינטרנשיונל הוא גורד שחקים למגורים בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
גובהו של הבניין 290 מטרים והוא בעל 66 קומות.
הוא ממוקם ברובע הפיננסי, דאונטאון מנהטן בדרום האי מנהטן.
בניין אמריקן אינטרנשיונל נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 במהלך "מרוץ בניית גורדי השחקים של ניו יורק" - המרוץ לבנות את הבניין הגבוה בעולם.
בהתאם לסגנון התקופה, וכדי לאפשר את מהירות הבנייה - למבנה חרוט, בסגנון גותי.
הבניין, המצוי ברחוב פיין מס' 70, הושלם בשנת 1932.
הבניין היה הגבוה ביותר בדאונטאון מנהטן עד לבניית מרכז הסחר העולמי בשנות ה-70. כיום, הוא הבניין השני בגובהו באזור.
בקומה ה-66 של הבניין מצויה מרפסת תצפית, שאינה פתוחה לקהל הרחב.
בעת בניית הבניין הותקנו בו מעליות סיפון כפול - אשר שירתו שתי קומות רצופות בו זמנית, אולם מתקן זה היה לא נוח לשימוש והוחלף במעליות רגילות.
הבניין מופיע בסרטים רבים ובהם "ספיידרמן" ו"ארמגדון".
פיילוט (בעברית, על-פי איגוד תסריטאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל: פרק לדוגמה) הוא פרק הדגמה של תוכנית טלוויזיה או תוכנית רדיו.
הפיילוט נועד לבחון את הרעיונות של התוכנית החדשה ואת תגובת הקהל לתוכנית, ובהתאם לכך להסיק מסקנות לגבי המשך הפקתה של התוכנית.
זהו מקרה פרטי של המושג הרחב יותר פיילוט, המתייחס להפעלה ניסיונית של מיזם כלשהו, לשם צבירת ניסיון ותיקון טעויות קודם להפעלתו בהיקף מלא.
פיילוט ברדיו שונה מפיילוטים בטלוויזיה.
בדרך-כלל כשמישהו רוצה לעבוד בתחנת רדיו מסוימת, הוא מקליט/משמיע פיילוט של עצמו.
תוכנית פיילוט רדיופונית אורכת כ-10 דקות להבדיל מהשאר.
רצוי שלא להשמיע מוזיקה בפיילוט רדיופוני מכיוון שמטרתו היא לבחון את המגיש.
בפיילוט בדיבוב מספר מדבבים יקליטו מספר תפקידים.
ובהתאם לצרכים, הערוץ המשדר את התוכנית יחליט מי ידבב את הדמויות בסדרה עצמה.
ב-2007 נערכה בישראל תחרות בשיתוף HOT וחוג הקולנוע והטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב בשם "מת לראות" ובמסגרתה סטודנטים צעירים מהחוג יפיקו פיילוטים לסרטים.
הפיילוט הזוכה יקבל תקציב של כ-10,000$ למימון הפקת הסרט.
בארצות הברית מתקיים דבר דומה: "עונת הפיילוטים", שם מציעים יוצרים רעיונות לפיילוט.
קוויקי היא סדרת פיילוט של נועה פניני ואמיר דוליצקי.
רשתות הטלוויזיה בוחנות בכל שנה פיילוטים רבים, ורובם נפסלים.
בקוויקי, העלו שלושה פרקי פיילוט לאינטרנט ונתנו לגולשים לבחור האם הפיילוט יופק לתוכנית.
בסופו של דבר הגולשים בחרו להפיק את התוכנית הזו והופקו לה כ-10 פרקים שעלו לשידור בקשת.
פיימונטית (או פיימונטזית; באיטלקית Piemontese מPiedmontese, ובשפה עצמה Piemontèis) היא שפה רומאנית בדומה לצרפתית, אוקסיטנית וקטלאנית.
השפה מדוברת בפי כשני מיליון דוברים בצפון-מערב מחוז פיימונטה, והיא אחת השפות המקומיות המדוברות בצפון איטליה כמו לומברדית, אמיליאנו-רומניולה, ליגורית וונטית.
הפיימונטית אינה שפה רשמית באיטליה.
מספר בלשנים מכירים בפיימונטית כשפה עצמאית, ואינם רואים אותה כניב איטלקי.
המסמך הראשון בפיימונטית, "sermones subalpini", נכתב במאה ה-12, ובלשונו דומה מאוד לאוקסיטנית.
ספרות פיימונטית נכתבה במאה ה-17 ובמאה ה-18, אך לא זכתה בפיימונטה להערכה הספרותית שלה זכו יצירות באיטלקית או בצרפתית, השפות האחרות המדוברות בפיימונטה.
עם זאת, היצירה הספרותית בפיימונטית לא פסקה והיא כוללת שירה, תיאטרון, חלקי נובלות ועבודות מדעיות.
פייטרו קנוניקה (איטלקית: Pietro Canonica; 1 במרץ 1869 - 8 ביוני 1959) היה פסל איטלקי, מלחין אופרה, מעצב מדליות ופרופסור לאמנות.
ב-1950 הוכרז על ידי נשיא איטליה לואיג'י אינאודי לסנטור לכל החיים.
כבר בגיל 11 התקבל לאקדמיה לאמנות של טורינו, שם למד פיסול תחת הנחייתו של אנריקו גמבה.
עיריית רומא העניקה לו את וילה בורגזה על מנת שיוכל לעבוד במקום, ועוד במהלך חייו היה קנוניקה מסוגל לשלם את עלות הווילה חזרה לעיר.
לאחר מותו, הפכה אלמנתו את הווילה למוזיאון.
מונומנט הרפובליקה לזכר מלחמת העצמאות של טורקיה במרכז הכיכר העגולה בכיכר טקסים באיסטנבול (1928).
ניסוי פיילוט, ניסוי מקדים או ניסוי פרלימינרי, ולפי האקדמיה ללשון העברית מֶחְקַר חָלוּץ או חָלוּץ, הוא ניסוי מדעי פשוט וזול שנערך לפני ניסוי מדעי יקר או מסובך ומדמה את הניסוי היקר או המסובך.
מסקנותיו של ניסוי הפיילוט מיושמות בהצעת המחקר של הניסוי שהוא מדמה, ובאופן זה מקטינות את הסיכוי לתקלות בניסוי היקר והמסובך.
ניסוי פיילוט יכול לדמות גם תצפית מדעית יקרה ומסובכת כגון סקר רב משתתפים או מפקד.
לעיתים ניסוי מדעי מסובך או תצפית מדעית מסובכת דורשים סדרת ניסויי פיילוט שמדמים אותם מבחינות שונות.
לדוגמה, פיילוט ראשון לסקר בן אלפי משתתפים עשוי להיות סקר בן עשרה משתתפים ומיועד למצוא שגיאות ניסוח גסות בשאלון.
פרארי (2001) מציע שבפיילוט מסוג זה, המשתתפים ימלאו את השאלון בנוכחות החוקר כדי שיוכלו לשאול אותו מה פירוש השאלות שהם לא הבינו מקריאת השאלון.
הפיילוט השני ייערך אחרי יישום מסקנות הפיילוט הראשון, והוא עשוי להיות סקר בן מאה משתתפים, שמטרתו לגלות אם לשאלות שבשאלון יש התפלגות תשובות שאינה סבירה.
התפלגות תשובות לא סבירה עשויה להעיד על תקלות מסוגים שונים, כגון שאלה בעלת ניסוח מנחה, או שאלה בנושא שהמשתתפים אינם מוכנים לחלוק מידע עליו.
דוגמה להתפלגות תשובות שאינה סבירה: השאלון נשלח למאה איש שנבחרו באקראי, שלושים מהם ענו על השאלון ושלחו אותו בחזרה.
בכל השלושים שהתקבלו, התשובה לשאלה "מהו המגדר שלך" הייתה "גבר".
במקרה כזה טבעי לחשוד שמשהו מפריע לנשים לענות על השאלון.
פייטרו קאנדיאנו השני (באיטלקית: Pietro II Candiano; 872 לערך - 939) היה הדוכס ה-19 של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 932–939.
פייטרו קאנדינו נבחר לתפקיד דוג'ה לאחר פרישתו למנזר של קודמו לתפקיד, אורסו פרטיצ'יפאציו השני.
פייטרו היה בנו של פייטרו קאנדיאנו הראשון, שכיהן כדוכס זמן קצר והיה הדוכס הראשון שנפל בקרב למען ונציה.
פייטרו החל במדיניות של הרחבת שטחיה היבשתיים של ונציה, והחל במאבק כלכלי כנגד איסטריה.
כמו כן, פייטרו תקף את העיר קומאקו - יריבה מסחרית של ונציה, והחריבה.
פייטרו נשא לאישה את ארקיילדה קאנדיאנו ובנו, פייטרו קאנדיאנו השלישי נבחר לימים לדוג'ה.
לאחר מותו של פייטרו, נבחר פייטרו פרצטיצ'יפאציו לתפקיד הדוג'ה.
פייטרו קאנדיאנו השלישי (באיטלקית: Pietro III Candiano ) היה הדוכס ה-21 של ונציה.
פייטרו כיהן כדוג'ה בין השנים 942–959.
בשנת 948 יצא פייטרו בראש צי הכולל 33 ספינות מלחמה לתקוף את שודדי הים הפאגאנים (שכונו "נארנטינים" על ידי הוונציאנים) אשר תקפו את אוניות הסוחר הוונציאניות ששטו בים האדריאטי מזה שנים רבות (פעולה אותה לא נקטו דוג'ים קודמים).
ניסיונותיו של פייטרו להביס את שודדי הים כשלו, וגם מערכה צבאית נוספת נכשלה, נכרת לבסוף הסכם שלום עם הנארנטינים ולה סרניסימה הסכימה לשלם מס לשודדי הים על מנת להבטיח את שלום ספינות הסוחר.
המס שולם במשך 50 שנה עד כהונתו של הדוג'ה פייטרו אורסאולו השני.
פּיין און גבורה: אין דעם יידישן עבר אין ליכט פון דער קעגנווארט (יידיש: ענות וגבורה: בעבר היהודי לאור המציאות של ימינו) היא אנתולוגיה בעריכת יצחק צוקרמן ואליהו גוטקובסקי שיצאה לאור בגטו ורשה בחודש תמוז ה'ת"ש (יולי–אוגוסט 1940) על ידי תנועת דרור.
המקראה הייתה לספר הראשון שהודפס בגטו ורשה, ואחריה יצא לאור גם המחזה "איוב" באותה הוצאה.
הדפסת האנתולוגיה הייתה יקרה ומסוכנת.
בזמן עבודת ההדפסה היו חניכי "דרור" עומדים על המשמר מפני זרים, ושרים בקול רם כדי להסוות את רעש המכונות.
המקראה שימשה לסמינר רעיוני של תנועת דרור שנערך בגטו, ובו הונחו יסודות רעיוניים וערכיים להקמת ארגון ההגנה העצמית בגטו "אי"ל" ולמרד גטו ורשה.
האנתולוגיה הוברחה לגטאות אחרים, שם שימשה גם כן כלי חינוכי-רעיוני להתארגנויות יהודיות למרד.
את התוכן למקראה שאבו גוטקובסקי וצוקרמן מהספרייה שהייתה בקומונה של חברי דרור ברחוב דְזֶ'לְנָה (Dzielna) 34. התכנים שהיו כתובים עברית תורגמו ליידיש על ידי צוקרמן וגוטקובסקי.
רבים שקיבלו את החוברת בחרו לכרוך אותה לספר.
האסופה מגוללת את סיפורי הפרעות, הרדיפות וההתעללויות שהיו מנת חלקן של קהילות היהודים במזרח ובמערב אירופה מאז המאה ה-11 ועד למאה ה-20. בין עדויות הזוועה מתוארים גם פרקי קידוש השם והתארגנויות ההגנה העצמית שהתארגנו בקרב הקהילות היהודיות במרוצת השנים.
בסופה של האנתולוגיה מוזכרות גם המאורעות בארץ ישראל שהיו מנת חלקו של היישוב היהודי המתחדש.
האסופה מרכזת מגוון מקורות יהודיים ובהם מכתבים, עדויות, תיעוד היסטורי, פובליציסטיקה ובלדות על אירועי הדמים שנעשו בעם היהודי.
עם הכותבים נמנים שלום אש, ר' שלמה בן שמעון, דוד בן משולם, שאול טשרניחובסקי, נתן נטע הנובר, שבתאי הכהן, אברהם אשכנזי, ניקולאי מינסקי (וילֶנקין), אחד העם, י"ח ברנר, חיים נחמן ביאליק, יצחק למדן, נחמן סירקין ויצחק טבנקין.
התקופות הנזכרות הן מסעות הצלב (גזירות תתנ"ו, הפרעות במגנצה), גזירות ת"ח-ת"ט (גזירות נמירוב, גזירות טולצ'ין, חורבן קהילות הנובר והומלר), פרעות קישינב, פרעות פטליורה והפוגרומים באוקראינה בשנים 1917–1920 על רקע התארגנויות "ההגנה העצמית" היהודית בגולה והתפתחות ההגנה העצמית בארץ ישראל (מאורעות תל-חי).
בשנת 2003 הוציאה תנועת הנוער העובד והלומד (שלימים הקימה את תנועת דרור ישראל) באמצעות בית הדפוס שלה את המהדורה העברית הראשונה של האנתולוגיה.
לצורך הוצאתה התחקו חברי התנועה אחר המקורות העבריים מהם תרגמו גוטקובסקי וצוקרמן ליידיש, ותרגמו את קטעי הקישור ביידיש לעברית.
ההוצאה הראשונה של האנתולוגיה הוגשה כחוברת, שהזכירה את ההוצאה המקורית של האנתולוגיה בגטו.
בשנת 2011 הוציאה תנועת דרור ישראל את האנתולוגיה כספר שראה אור בהוצאת "דרור לנפש".
פיין יאנג קניבלז הייתה להקת רוק בריטית שפעלה בעיקר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הלהקה הוקמה ב-1984 בבירמינגהאם בידי יוצאי להקת דה ביט, דייוויד סטיל ואנדי קוקס.
בחיפושיהם אחרי סולן, האזינו השניים לכ-500 קלטות, עד שבחרו בסולן להקת ארקיליקז, רולנד גיפט.
מקור שמה של הלהקה בסרט קניבלים צעירים ונאים (All the Fine Young Cannibals) מ-1960, בכיכובם של רוברט וגנר ונטלי ווד.
בתחילת דרכה, התקשתה הלהקה במציאת חברת תקליטים, ואולם לאחר שהפיקה בעצמה קליפ לשיר "Johnny Come Home" (1985), חתמה על חוזה עם חברת I.R.S.
הסינגל שהוקלט זכה להצלחה רבה, והגיע למקום השמיני במצעדי המכירות בבריטניה ובאירלנד, ולמקום התשיעי במצעד הוט דאנס האמריקני של בילבורד.
להיט נוסף של הלהקה, גרסת כיסוי ל-Suspicious Minds של אלביס פרסלי יצא ב-1986, והגיע למקום השישי במצעד המכירות האוסטרלי, למקום השמיני בבריטניה ולמקום התשיעי באירלנד.
השיר כלל קולות רקע של ג'ימי סאמרוויל.
אלבום הבכורה של הלהקה, Fine Young Cannibals, יצא ב-10 בדצמבר 1985. הוא הגיע למעמד של אלבום זהב בבריטניה ואלבום פלטינה בקנדה.
האלבום כלל גם שירים בעלי טקסטים פוליטיים, בהם הביעו חברי הלהקה את התנגדותם למדיניותה של ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר.
כך, למשל, כולל השיר "Blue" את הטקסט הבא:
בטרם הקליטה הלהקה את אלבומה השני, עסקו חבריה בדברים נוספים.
הם הקליטו שירי נושא לשני סרטים: סרטו של בארי לווינסון, אנשי הפח (1987) ומשהו פראי (1986).
שיר הנושא של "משהו פראי", גרסת כיסוי ללהיטה של להקת באזקוקס , נמכר גם כסינגל, שהגיע למקום התשיעי במצעד המכירות הבריטי ולמקום העשירי באירלנד.
בסופו של דבר נכלל גם באלבומה השני של הלהקה.
גיטריסט הבאזקוקס, סטיב דיגל, טען כי הביצוע של פיין יאנג קניבלז עולה על המקור.
סטיל וקוקס הקימו הרכב האוס בשם "Two Men a Drum Machine and a Trumpet", שהוציא סינגל אינסטרומנטלי אחד, "I'm Tired Of Being Pushed Around", שהגיע למקום ה-18 במצעד המכירות הבריטי.
גיפט ניסה את כוחו במשחק, והשתתף בסרטו של סטיבן פרירס "סמי ורוזי עושים את זה" (1988).
אלבומה השני של הלהקה, The Raw and the Cooked (1989), זכה להצלחה גדולה אף יותר מקודמו.
מכירותיו הגיעו לכדי שישה אלבומי פלטינה בקנדה, שלושה אלבומי פלטינה בבריטניה ושני אלבומי פלטינה בארצות הברית.
הוא הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200, לראש מצעדי המכירות באוסטריה, אוסטרליה, בריטניה וקנדה, למקום השני בניו זילנד ובשווייץ ולמקום החמישי בשוודיה.
הסינגל "She Drives Me Crazy", שנחשב ללהיט הגדול ביותר של הלהקה, הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100, במצעד הוט דאנס ובמצעד המכירות האוסטרלי, למקום השני באירלנד, ולמקום החמישי בבריטניה ובמצעד השירים האלטרנטיביים של בילבורד.