tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על נול רגיל אפשר לארוג לא רק משטח בד אחד, אלא כמה משטחי בד אחד מעל השני, ואפשר גם לחבר ביניהם כדי לארוג משטח יותר רחב מהנול, או אפילו אריג תלת־ממדי.
כדי ליצור יותר ממשטח אחד או צינור, צריך שלנול יהיו יותר משני בתי נירים.
אריג תלת־ממדי בצורת צינור ארוג כך שאינו זקוק לתפר כדי שיקיף משהו.
אפשרות האריגה בתלת־ממד מאפשרת יצירת ביגוד ללא תפרים, או עם פחות תפרים.
אפשרויות האריגה הזו רלוונטית כפתרון למוצרים שונים וגם כשיטה לחסכון בחומר ובזמן הנחוץ לעשיית המוצר המוגמר.
מחקרים בנושא נעשים בכמה וכמה אוניברסיטאות.
צוות חוקרים מצרפת, קולומביה וארצות הברית, פיתחו חוט שנוצר מתאי עור אדם המאפשר לארוג טקסטילים אנושיים, לריפוי עור וחלקי גוף.
במאמר שהתפרסם בכתב העת Acta Biomaterialia, הצוותים מסבירים את תהליך הייצור וכיצד יש להתאים את החוטים לצרכים שונים וכן לאנשים שונים.
החומר החדש מוכן לניסויים על בני אדם, בתקווה להביא פתרונות ריפוי מהירים יותר לחלקי גוף פגומים.
בתנ"ך מוזכר כי במדבר העברים ארגו בדים.
המלאכה מוזכרת בעיקר כמלאכת נשים.
לפירוש המונח 'מעשה אורג' כותבת יעל ישראלי, כי נראה שמדובר באריגה של בגד שלם כצורתו, המוכרת מן הממצאים הארכאולוגיים.
'מעשה חושב' לפי ישראלי, הוא אריג הארוג בדוגמאות מיוחדות הצריכות מומחיות וחישוב של אופן הכנת החוטים.
עוד בדים שנארגו בנולים מכניים בתעשייה נראים לרוב אחידים, תוצרת האריגה הידנית תמיד הייתה יצירתית וייחודית, האורגים דורכים בכח שונה אחד מהשני על הדוושות.
ומהדקים בכוח קצת שונה את הערב, זה גורם לכך שאריג אחד לא יהיה זהה לחלוטין עם אריג אחר.
בימי הביניים היו בדים מיועדים לקירות כדי לבודד את הקירות הקפואים, האצילים והעשירים שרצו להראות את מעמדם, שילמו לאורגים שישלבו דימויים שונים בשטיחי הטפטין שהפכו ממסך מבודד לתמונה ארוגה.
תמונה ארוגה בניגוד לציור שמן ממוסגר, אפשרה לבעליה גם לגלול אותה ולקחתה עמם כשעברו מבתי החורף לבתי הקיץ שלהם ולהפך.
בתי אריגה רבים ברחבי אירופה התמחו באריגת שטיחי קיר עם סיפור.
במאה ה-20 נראתה חזרה לאריגה ידנית בקבוצות מסוימות בעיקר נשים שחיפשו לעצמן כלי הבעה לאמנות נשית.
בשנת 1991 הוצגה 'במשכן לאמנות עין חרוד'התערוכה 'הסיב באמנות הפולנית בת ימינו' באצירת גייל וימר, גליה בר אור ודבורה לויט, בייעוץ של שולה ליטן.
ההשקעה הרבה באריגת בד או שטיח, הפכה את הבד או השטיח שנארגו ליקרי ערך.
אנשים בדורות הקודמים לא נהגו לזרוק בגדים או חומרים שהיו עדיין בני שימוש.
בכל ארץ התפתחה שיטה שונה של שימוש חוזר באריגים המשומשים שלהם, למשל ביפן מיחזרו אריגי משי, ואורגים ארגו מהם חגורות אובי (Obi) לקשירה מעל לקימונו.
בקנדה ארגו כיסויי מיטה מ'חוטי בד כותנה', בארצות אירופה מיחזרו אריגי כותנה וצמר וככה התפתחו 'שטיחי סמרטוטים', בהם נארגו קרעי בדים ישנים לתוך שתיים של כותנה או פשתן חזקים.
'שטיחי הסמרטוטים' שימשו לחימום רצפות, קירות וכריות או לקישוט.
מעצם טבעם הם דו צדדיים.
אפשר לאורגם עם דוגמאות או לארוג עם מה שבא ליד ואז מקבלים שלל צבעים.
שימוש מחדש באריגים משפחתיים שימש גם מעין בד זיכרון.
קארין בריו לארסון, שיחד עם בעלה האמן המעצב קארל לארסון היו מיוצרי ה'סגנון השוודי' כתבה על אריגת שטיחי הסמרטוטים שלה: "אני אורגת כעת שטיחי סמרטוטים עם חוטי זיכרון רבים, הנה פסים אדומים מהמעילים האדומים של הילדות, שאני יצרתי ושאבא צייר לעיתים קרובות, הסמרטוטים הלבנים היו פעם בגדי תינוק.
הפס עם הכתמים הכחולים היה פעם שמלה שבה ישבתי כמודל לציור בעוד הילדים רצים סביבנו ערומים בין העצים בבולרהולמן (Bullerholmem)".
תיעוש תעשיית הטקסטיל, גרם להרבה פסולת טקסטיל, בעיקר מטקסטילים סינתטיים שאינם מתפרקים, בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התעוררו הרבה חוקרים לבעייתיות שבפסולת זו וקמה תנועה של מעצבים שפיתחו שיטות לניצול יעיל של חומרים הללו.
למשל לואיזה סיבז (Luisa Cevese) שהייתה ראש מחלקת המחקר של מפעל מאנטרו לאריגת משי (Manetro Milan Silk weaving) במילאנו התחילה לעבוד רק עם פסולת שולי קטעי האריג שנחתכים מן האריגים כבר בזמן האריגה.
היא שילבה אותם בפוליורטאן (Polyurethane) והפכה אותם לבד עמיד חסין מים שממנו מייצרים תיקים וארנקים, היא קוראת לתהליך ולקו היצור שלה Riedizioni 'מהדורה מחודשת'.
אריארי הוא ההילך החוקי של מדגסקר.
הוא החליף ב-1 בינואר 2005 את הפרנק המלגשי, שהיה המטבע הרשמי מאז הקמתה של המדינה.
האריארי הוא המטבע היחידי בעולם לבד מהאוגויה של מאוריטניה שאינו מבוסס על יחידות עשרוניות: כל אריארי מורכב מחמישה איראימבילאנג'ה (ביחיד וברבים).
השמות "אריארי" ו"איראימבילאנג'ה" מבוססים על מטבעות טרום-קולוניאליים.
אַרִיָה (באיטלקית: Aria; מילולית: אוויר) הוא מונח הקשור לעולם המוזיקה הווקאלית ופירושו חיבור שירי באופרה, או אורטוריה, המיועד לקול יחיד בליווי תזמורת, או ללא ליווי כלל.
קיימות אריוֹת לכל הקולות מסופרן ועד באס.
תחילתה של האריה בקנטטה באורטוריה ובפסיון במאות ה-17 וה-18 וההמשך ושיא הפופולריות באופרה בתקופה הקלאסית והרומנטית במאות ה-18 וה-19. החל מראשית דרכה התבססה האופרה על שילוב בין אריה, שהיא קטע סולו של אחד הזמרים המבטא בדרך כלל מצב-רוח או הלך רגשי, לבין הרצ'יטטיב, קטע מושר או מדובר המשמש לקידום העלילה.
בדרך כלל הרצ'יטטיב משמש קדימון לאריה.
בין האריות הידועות ניתן למנות את "שיר הטוראדור" מאת ביזה, מתוך האופרה "כרמן"; "האישה היא יצור הפכפך" (לה דונה א מובילה) מאת ג'וזפה ורדי, מתוך האופרה "ריגולטו" ; ופנו דרך לָעושה כול מאת רוסיני, מתוך האופרה הספר מסביליה.
בתקופת הבארוק היה שימוש נרחב באריות מסוג "אריה דה קאפו".
בסוג זה, שפותח על ידי המלחין האיטלקי אלסנדרו סקרלטי, יש שלושה חלקים, שהאחרון בהם מהווה חזרה (מוזיקלית ומילולית) על החלק הראשון בתבנית של א-ב-א כאשר א הפותח וא המסיים זהים לחלוטין.
ארידנוס היא קבוצת כוכבים השישית בגודלה, מבין 88 קבוצות הכוכבים המודרניות והיא מסומלת כנהר המשתרע מסביבות אזור קו המשווה השמימי ומתפתל הרחק דרומה אל מחוץ לתחום הראייה של הצופה בחצי הכדור הצפוני.
היא גם אחת מ-48 קבוצות כוכבים שהוגדרו ותוארו על ידי תלמי.
בקצה הדרומי נמצא הכוכב הבהיר אכרנר (α ארידנוס) (מקור שמו–"קצה הנהר").
זהו כוכב כחול במרחק של כ-144 שנות אור ובעל בהירות נראית נראית מדרגה 0.5. הוא נחשב לכוכב מעניין במיוחד משום שהוא נמנה עם הכוכבים הפחוסים ביותר המוכרים.
לפי התצפיות, המרחק ממרכז הכוכב לקו המשווה גדול ב-50% מהמרחק בין המרכז לקטבים.
הסיבה לכך היא מהירות הסיבוב הגדולה של הכוכב.
כוכב ידוע אחר בקבוצה זו הוא ε בארידנוס, שנמצא במרחק של 10.7 שנות אור והוא אחד הכוכבים הקרובים ביותר לשמש.
הכוכב הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג G, הדומה מאוד לשמש ובעל בהירות נראית מדרגה 3.7. כמו כן ידוע שיש לו לפחות כוכב לכת אחד שנחשב לענק גזים.
ארידנוס מקושר לאגדה על פאתון, בנו של הליוס שהשתלט על מושכות מרכבת השמש אך לא הצליח לנהוג בה כראוי וסטיית המסלול קירב אותה יותר מדי לארץ, יצר מדבריות והשחים את עורם של האנשים (הכוונה לשחומי העור האפריקנים).
לפי האגדה, זאוס התערב במצב החמור והכה בפאתון עם ברק מכה אנושה, אשר השליכה אותו אל הארץ.
המסלול המפותל שמתואר בקבוצת הכוכבים נחשב, כביכול לנתיב המסלול הפרוע שהנהיג פאתון בתקופתו, ויותר מאוחר נחשבה לנהר השאול שאליו נפלה המרכבה.
לחלופין זוהתה הקבוצה עם מספר נהרות אמיתיים כמו נהר פו באיטליה, הנילוס במצרים או נהר פרת בעיראק.
לעיתים ארידנוס נחשב לנובע מדלי (דבר שדורש דימוי שונה מהמקובל של קבוצת דלי).
אריה (♌︎) היא קבוצת כוכבים על גלגל המזלות ששוכנת בין סרטן במערב ובתולה במזרח.
קבוצת כוכבים זו מכילה הרבה כוכבים בהירים, כגון: רגולוס (α באריה), זנב האריה דנבולה (β באריה) ואלג'יבה (γ באריה).
הקבוצה גם כוללת כוכבים עמומים רבים, ולחלק ניתנו שמות, למשל: זוסמה (δ באריה), כורט (θ באריה), אלמינליאר אלאסאד (κ באריה), אלטרף (λ באריה) וסוברה (ο באריה).
רגולוס, η באריה, אלגיבה, אדהפרה (ζ באריה), ראס אלאסאד אשמאלי (μ באריה) וראס אלאסאד אלג'נובי (ε באריה), נקראים לעיתים המגל בשל הצורה שהם יוצרים.
כוכבים אלה מייצגים למעשה את ראש האריה ואת רעמתו.
קבוצת שערות ברניקי נכללה בעבר בקבוצה והיוותה את ציצית זנבו של האריה.
כוכב וולף 359 באריה הוא אחד הכוכבים הקרובים ביותר - 7.7 שנות אור מאיתנו.
גליזה 436, כוכב חיוור במרחק 33 שנות אור מוקף על ידי אחד מכוכבי הלכת הקטנים ביותר שנמצאו .
קבוצת אריה מכילה גלקסיות בהירות רבות, שמביניהן הזוג M65 ו-M66 והזוג M95 ו-M96 הן המפורסמות ביותר.
במיתולוגיה היוונית מזוהה הקבוצה עם האריה מנמאה שניצוד על ידי הרקלס כאחת ממטלותיו, והושם על כיפת השמיים.
המצרים סגדו לאריה משום שהשמש הייתה במזל זה בתקופת שיטפונות הנילוס.
הקבוצה מופיעה בתור הסמליל של חברת הסרטים "סרטי ליונסגייט".
סר אריה (לאון) סימון היה סופר ומתרגם יהודי בריטי-ישראלי ציוני, איש השירות הציבורי וממנהיגי ציוני בריטניה.
סייע בניסוח טיוטת "הצהרת בלפור" (הטיוטה, כתובה על גבי מפית מלון לונדוני, נמכרה ב-2005 במכירה פומבית על ידי סות'ביס עם יתרת עזבונו של סימון).
סימון נולד בעיר הנמל סאות'המפטון ולמד במנצ'סטר שבאנגליה, שם שימש אביו רב מקומי, ואחר כך באוקספורד.
בראשית המאה העשרים היה חבר בולט בקבוצת משכילים יהודים בבריטניה ("קבוצת מנצ'סטר"), שנמנו על אוהדיו של חיים ויצמן והגדירו את יהדותם באמצעות המעשה הציוני, ולא כדת.
היה חבר ב"ועד הצירים" - הוועדה הפוליטית הציונית המייעצת לוויצמן, בראשות נחום סוקולוב, שערכה ביקור בארץ ישראל ב-1917. עם זאת, עיקר מרצו, במיוחד לאחר היכרותו הקרובה עם אחד העם ב-1908, הופנה לתחייה התרבותית של עם ישראל.
סימון הצטרף למשרד הדואר הבריטי בשנת 1904, התקדם במעלה השרות הציבורי הבריטי עד לדרגת מנהל הטלגרף במשרד ולאחר מכן לתפקיד מנהל החסכונות שלו.
מהתפקיד פרש ב-1944. ב-1931 זכה בתואר עמית מסדר האמבט, וב-1944 זכה בתואר סר.
בשנת 1945 נשלח בוועדת חקירה ממשלתית בריטית לענייני חינוך לארץ ישראל (בראשות ארנולד מקנייר), וכבר אז הודיע על כוונתו לעלות לישראל לאחר סיום עבודתו בוועדה.
בשנת 1946 התיישב ישיבת קבע בירושלים והחל לכהן כיו"ר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נמנה עם מייסדי העיתון "דגל ציון" (The Zionist Banner; 1910), והירחון "פלשתינה" (Palestine; 1916), במימונו של ישראל זיו.
כתב מחקר על הלאומיות היהודית (1920), פרסם ביוגרפיה על אחד העם ותרגם את כתביו לאנגלית (1956).
בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית תרגם סימון לעברית גם את כתביהם של הפילוסופים אפלטון מיוונית ומיל מאנגלית, ופרסם אסופת מאמרים בעברית על הספרות היוונית העתיקה (1951).
בשנת 1951 זכה בפרס טשרניחובסקי.
ב-4 באפריל 1916 נישא לאלן אומאנסקי (Ellen Umanski), ולזוג היו שתי בנות ובן.
אחיו הגדול היה משה סימון (1874 - 21 בנובמבר 1955), שעסק בחקר היהדות, בעיקר בתרגום ספרי יסוד ביהדות לאנגלית.
היה ממייסדי , ואף הפיק תרגום לאנגלית של מספר מסכתות מהתלמוד הבבלי, וחלק מהמדרש רבה, והזוהר.
יצירתו העיקרית בעברית היא כתיבת מבוא ותרגום לספר יהודית, שנכלל במהדורת הספרים החיצוניים שהפיק אברהם כהנא.
פרקים בספרות היוונית העתיקה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"א (1951)
אחד העם: האיש, פעלו ותורתו ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ז (1956)
Selected essays of Ahad Ha-'Am - סימון תרגם את כתבי אחד העם לשפה האנגלית.
אפלטון, תיאיטיטוס; תרגום מיונית: א' סימון, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על-יד האוניברסיטה העברית ('ספרי-מופת פילוסופיים', ט), תרצ"ד 1934.
אפלטון, פרוטאגורס; תרגום מיונית: א' סימון, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על-יד האוניברסיטה העברית ('ספרי-מופת פילוסופיים', יב), תרצ"ה 1935.
אפלטון, מֵינון; תרגום מיונית: א' סימון, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על-יד האוניברסיטה העברית ('ספרי-מופת פילוסופיים', יט), תרצ"ח 1938.
ג'ון סטיוארט מיל, על החירות; תרגם מאנגלית: אריה סימון, ירושלים: חברה להוצאת ספרים על-יד האוניברסיטה העברית ('ספרי-מופת פילוסופיים', כד), תש"ו.
כסינופון, זכרונות; תרגם מיונית בצירוף מבוא והערות: אריה סימון, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('ספרי-מופת פילוסופיים', לב), תש"ך.
אריגו בויטו (באיטלקית: Arrigo Boito; 24 בפברואר 1842, פדובה - 10 ביוני 1918, מילאנו) היה איש ספרות, משורר, מבקר, ליבריתן ומלחין איטלקי.
נודע בזכות הליבריות שלו, הנחשבות ליצירות מופת בתחום זה, ובזכות האופרה "מפיסטופלס" (באיטלקית: Mefistofele) שחיבר.
לאחר לימודים בבית הספר היסודי בוונציה, החל בויטו בשנת 1853 בלימודי נגינה בכינור, פסנתר והלחנה בקונסרבטוריון במילאנו, כתלמידו של אלברטו מאצוקאטו.
עוד כתלמיד גילה מחשבה משוחררת מקונוונציות מוזיקליות נהוגות ופתיחות כלפי החידושים של התרבויות שמצפון לאיטליה.
חדשנות זו ניכרת בקנטטה "הארבעה ביוני" (1860) וביצירתו "אחיות איטליה" (1861).
בויטו חיבר אף את הטקסט ביצירות אלה ובכך החל את דרכו בתפקיד הכפול של משורר-מלחין.
בשנת 1861, לאחר שסיים לימודיו בקונסרבטוריון, קיבל בויטו מלגה, ועבר יחד עם חברו הקרוב ועמיתו ללימודים פרנקו פאצ'ו לפריז.
בפריז זכה בויטו להכיר, בין היתר, את רוסיני, ברליוז וורדי.
עבור זה האחרון חיבר בויטו את הטקסט הפואטי ליצירה "המנון האומות" ("Inno delle nazioni"), שבוצעה בתערוכה הבינלאומית בלונדון.
בשנת 1862 עזב בויטו את פריז ויצא לפולין, מולדתה של אמו (אמו, שהייתה רוזנת, נפטרה בשנת 1859).
בפולין חיבר את הליברית הראשונה שלו לאופרה "המלט", שהלחין ידידו פרנקו פאצ'ו, על פי הטרגדיה הנודעת מאת ויליאם שייקספיר.
בשנת 1866 התנדב בויטו לשרת בצבאו של גריבלדי במלחמת העצמאות נגד אוסטריה.
משחזר למילאנו, התיידד עם המשורר והסופר אמיליו פראגה, חבר לאמני תנועת הסקאפיליאטורה (תנועה אמנותית וספרותית שהתפתחה בצפון איטליה ונפוצה אחר כך גם בשאר איטליה בשנות השישים, השבעים והשמונים של המאה ה-19), ואף נחשב לאחד מנציגיה הבולטים.
בתקופה זו חיבר שירים שונים שחלקם קובצו ב"ספר השירים" ("Libro dei versi") משנת 1877, ואף פרסם את זו הנחשבת לרוב למקורית שביצירותיו, הפואמה הקצרה "Re Orso" ("מלך דוב"), אגדה מבעיתה הכתובה במבנה רב-משקלי נועז.
יצירותיו של בויטו כמלחין הן מועטות.
האופרה המושלמת היחידה שלו, "מפיסטופלס", הועלתה לראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-5 במרץ 1868 וזכתה לביקורות קשות ולתגובות קשות של הקהל בגלל האופי ה"וגנריאני" שלה, עד שהורדה כעבור שתי הצגות בהוראת המשטרה.
בויטו שכתב את האופרה והכניס בה שינויים רבים.
הגרסה המחודשת הועלתה בתיאטרו קומונאלה די בולוניה ב-10 באפריל 1875 וזכתה להצלחה רבה.
אופרה נוספת שחיבר בויטו היא נרונה (Nerone), על תקופת הקיסר נירון.
בויטו עבד על אופרה זו מ-1877 עד 1915 ולא הספיק להשלים את התזמור של המערכה הרביעית.
המנצח ארתורו טוסקניני השלים את התזמור החסר, והאופרה הועלתה בתיאטרון לה סקאלה ב-1 במאי 1924.
בויטו היה מבוקש ככותב ליברית לאופרות.
בשנת 1876 כתב את הליברית לאופרה "לה ג'וקונדה" של אמילקארה פונקיילי.
בויטו הופיע כאן וגם באופרות אחרות בשם העט שלו Tobio Garrio - בשיכול אותיות (אנגרמה): Arrigo Boito.
יחסיהם של בויטו וורדי נמשכו כ-40 שנה, וידעו עליות ומורדות.
בשנת 1862 חיבר בויטו את המילים לקנטטה "המנון האומות" שהלחין ורדי עבור התערוכה העולמית בלונדון.
בויטו היה גם מבקר מוזיקלי.
הוא קרא במאמריו לרפורמות באופרה האיטלקית תוך ביקורת על מלחיני האופרה ובהם ורדי.
הדבר הכעיס מאוד את ורדי, והוא ניתק את קשריו עם בויטו.
המוציא לאור ג'וליו ריקורדי הצליח לקשר שוב ביניהם.
בויטו שיכתב את הליברית של האופרה "סימון בוקנגרה" והפך אותה מכישלון להצלחה.
לאחר מכן כתב את הליברית לשתי האופרות האחרונות של ורדי - "אותלו" (1887) ו"פלסטף" (1893).
בויטו היה ליד מיטתו של ורדי במותו.
בשנת 1893 קיבל בויטו תואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1912 נבחר כסנטור בסנאט האיטלקי.
לאחר הצטרפות איטליה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1916, הוא ביקר אצל החיילים בחזית.
הקושי והמתח בביקור זה השפיעו על בריאותו, שהחלה להתרופף במהירות.
אריגו בויטו נפטר ב-10 ביוני 1918 בגיל 76, ונקבר בבית הקברות הגדול במילאנו.
אריברט ריימן היה מלחין אופרה, פסנתרן ומלווה גרמני.
הגרסה שלו למחזה המלך ליר של ויליאם שייקספיר נכתבה לפי הצעתו של דיטריך פישר-דיסקאו, ששר בתפקיד הראשי.
ריימן, יליד ברלין, למד הלחנה, קונטרפונקט ופסנתר (אצל בלכר ופפינג, בין השאר) בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין, ולאר מכן התקבל לעבודה כפסנתרן חזרות בדויטשה אופר ברלין.
הופעותיו הראשונות כפסנתרן ומלווה היו בסוף שנות ה-60. בראשית שנות ה-70 היה לחבר באקדמיה לאמנויות בברלין.
בשנים 1974 עד 1983 כיהן כפרופסור לשירים בני זמננו בהמבורג ומשנת 1983 עד 1998 בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין.
המוניטין של ריימן כמלחין גדלו במידה רבה הודות לכמה אופרות ספרותיות חשובות, ביניהן "המלך ליר", "הטירה" על פי קפקא ו"סונאטת רוחות" על פי סטרינדברג.
מלבדן כתב מוזיקה קאמרית, יצירות תזמורתיות ושירים.
הוא זכה רבות בתוארי כבוד ועיטורים, ביניהם "צלב המצוינות הגרמני הגדול" עם כוכב ו"מסדר המצוינות של ברלין".
יצירתו האחרונה, "קנטוס לקלרינט ותזמורת", שהקדיש לקלרינטן והמלחין ירג וידמן, הושמעה בביצוע בכורה ב-13 בינואר 2006 באולם השידורים הגדול של רדיו מערב גרמניה בקלן.
המלחין, שהיה נוכח בקונצרט אמר, כי ההשראה ליצירה באה מחיבוריו לקלרינט של קלוד דביסי.
"משחק חלום", על פי יוהאן אוגוסט סטרינדברג, 1965
"מלוזינה", על פי איבן גול 1971
"ליר", (על פי ויליאם שייקספיר 1978
"סונאטת הרוחות", (על פי סטרינדברג) 1984
"בית ברנרדה אלבה" (על פי פדריקו גארסיה לורקה)
"שבעה קטעים לתזמורת, לזכר רוברט שומאן, 1988
מחזור מבוסס על שירת פאול צלאן לבריטון ופסנתר 1956
חמישה לידר לפי שירת פאול צלאן, לקונטרה-טנור ופסנתר (2001)
האריה הוא מטען הרלדי נפוץ המופיע בסמלים ובשלטי אצולה רבים.
על פי המסורת נחשב האריה כמלך החיות ועל כן נוכחותו מסמלת גבורה, אומץ, כוח, הדר ומלכות.
על פי המסורת היהודית שימש סמל האריה כסמלו של שבט יהודה לפי ברכת יעקב: "גור אריה יהודה" וכך התגלגל הסמל כסמלו של בית דוד כנצר לשבט יהודה, סמל ירושלים אשר שוכנת חלקית בנחלתו של השבט וגם כסמל פיקוד המרכז של צה"ל.
סמל האריה מוצג בשתי תנוחות עיקריות:
כאשר הוא פוסע על ארבע רגליו (Passant);
כשהוא עומד זקוף על שתי רגליו האחוריות (Rampant).
פעמים רבות הוא נראה שואג וזועם בתנוחה זו (Rampant Guardant).
אריברט פרדיננד היים היה רופא אוסטרי שנודע בכינוי "דוקטור מוות".
כרופא אס אס במחנה הריכוז מאוטהאוזן, הואשם בעינוי והריגה של אסירים רבים.
באפריל 2008 עמד בראש רשימת הפושעים הנאצים המבוקשים שפרסם מכון ויזנטל, אך בינואר 2009 פרסם הערוץ הגרמני ZDF שהיים מת בקהיר ב-1992, שם הסתתר תחת שם בדוי ואף המיר את דתו לאסלאם.
בשנת 1935 הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית (שפעלה אז מחוץ לחוק) ולאס אה.
לאחר האנשלוס ב-1938 הצטרף לאס אס ובאביב 1940 התנדב לוואפן אס אס.
באוקטובר 1941 הוצב במחנה הריכוז מאוטהאוזן, ובשלוחת אבנזה שלו עינה למוות וערך ניסויים רפואיים אכזריים באסירים, שכינו אותו עקב כך "דוקטור מוות".
בפברואר 1942 עבר לדיוויזיית אס אס הררית השישית בצפון פינלנד, בעיקר בבית החולים הצבאי של אואולו.
בתחילת 1945 עבר עם יחידתו לחזית המערבית והשתתף בקרב על הבליטה.
ב-15 במרץ 1945 נתפס על ידי חיילים אמריקנים בהרי הונסריק (Hunsrück) שבגרמניה ונשלח למחנה שבויים, אך שוחרר ב-22 בדצמבר 1947 במסגרת חנינה כללית לרגל חג המולד.
היים נתן במרץ 1948 תצהיר לצורך טיהור עברו במסגרת הדה-נאציפיקציה ובו טען שגויס בכפייה לוואפן אס אס ולא ביצע כל פשע במסגרת שירותו.
אף על פי שבידי הוועדה, שדנה בעניינו, היו מסמכים לגבי חברותו במפלגה הנאצית ובאס אס (עובדות אותן השמיט מתצהירו), טוהר שמו.
ביולי 1949 התחתן והשתקע כרופא במנהיים.
בשנת 1954 עבר לבאדן-באדן וב-1955 פתח מרפאה גינקולוגית שם.
בסוף שנת 1956 הצליח לוותר על אזרחותו האוסטרית וקיבל אזרחות גרמנית.
כבר בינואר 1946 הוגשה עדות על פשעיו במחנה מאוטהאוזן.
בפברואר 1948 נמסרה עדות נוספת.
במרץ 1948 החלו הרשויות באוסטריה לחקור את מעורבותו בפשעי מלחמה ובמרץ 1950 הוצא צו מעצר נגדו בתחומי אוסטריה.
במאי 1951 החליט משרד הפנים האוסטרי, בניגוד לדעת התביעה הכללית האוסטרית, שלא להוציא צו חיפוש כנגד היים בגרמניה המערבית.
ביולי 1957 הוצא נגדו בווינה צו מעצר שני, שהוגבל לתחומי אוסטריה וכלל פרטים חלקיים בלבד על זהותו.
באוקטובר 1961 פנה המרכז הפדרלי לחקר פשעי הנאצים לרשויות האוסטריות וביקש לוודא אם הוא הפושע המבוקש ממאוטהאוזן.
שני עדים אימתו את זיהויו, על סמך תמונתו העדכנית.
בספטמבר 1962, לאחר שבית המשפט בבאדן-באדן הוציא נגדו צו מעצר, נעלם היים.
מאז העריכו אנשי מכון ויזנטל כי הוא מסתתר בדרום אמריקה.
מכון ויזנטל הציע פרס בסך 450 אלף דולר על ראשו של היים במסגרת מסע ציבורי להבאתם לדין של פושעי מלחמה נאצים נמלטים כדי שלא ימותו מבלי להיענש על מעשי הזוועה שביצעו.
משפחתו טוענת כי מת ב-1992, אך לדברי מכון ויזנטל משפחתו לא דרשה חשבון בנק הרשום על שמו של היים, דבר המעיד על האפשרות כי באותו זמן היה עדיין בחיים.
באוגוסט 2008 טען בנו של היים כי הוא מתכוון לתרום חלק מן הכסף הנמצא בחשבון, לתיעוד זוועות השואה.
ב-2005 פרסם השבועון הגרמני "דר שפיגל" שהיים התחבא באירופה ואותר בספרד, אך לא נתפס.
ב-2008 יצא צייד הנאצים ד"ר אפרים זורוף, ממכון ויזנטל, לדרום אמריקה במצוד אחר היים.
החיפוש התמקד באזור הרי האנדים בפטגוניה שבדרום צ'ילה.
לפני שנעלם, במאי 1962, הותיר היים ייפוי כוח בידי עורך דין מפרנקפורט להעביר לו את הכנסות שכר הדירה מבית דירות בשכונת מואביט בברלין.
לאחר שנעלם העמידה העיר ברלין את היים לדין בטענה שהיה רוצח וקידם את המשטר הנאצי בביצוע פשעיו כרופא.
היים הורשע ונתבע לשלם למעלה מחצי מיליון מארקים.
את הכסף לא ניתן היה לקבל כיוון שהרשויות בבאדן-וירטמברג החרימו את נכסיו.
לאחר מאבק משפטי ארוך (בין ברלין לממשלת באדן-וירטמברג) נמכר הבית בברלין במכירה פומבית ב-1988 והעלויות נלקחו לתשלום הפיצוי שבו הורשע.
היים הגיע למצרים בפברואר 1963, התאסלם בתחילת שנות ה-80 ונשא את השם "טארק חוסיין פאריד".
גם לאחר הפרסום על מותו במצרים (שהוזכר לעיל) - מכיוון שלא ידוע מקום קבורתו לכאורה ולא ניתן לקיים בדיקת סמני DNA - הודיע ד"ר זורוף כי תיק היים אינו סגור.
ד"ר זורוף אף הביא הוכחה כי עורכי הדין שלו (בנושא נדל"ני) טענו בשנת 2001 כי היים חי והם בקשר רציף איתו.
בנו, רודיגר, הודה, לאחר מות אביו ובעקבות הכתבה של ZDF ב-2009, ששהה עם אביו בקהיר בעת פטירתו.
בספטמבר 2012 פסק בית משפט בגרמניה כי היים אכן מת במצרים ב-1992.
אריה "בעל גוף" הוא סיפור קצר מאת חיים נחמן ביאליק, והיצירה הראשונה שפרסם בפרוזה.
הסיפור התפרסם בהמשכים בכתב העת הספרותי "השילוח" בשנת 1899, ובהמשך יצא בספר נפרד, וכן נכלל באסופות של כתבי ביאליק.
עלילת הסיפור נסבה על דמותו של אדם בשם אריה המכונה "צפיר" (תיש צעיר), יהודי החי בשטעטל במזרח אירופה, ועוסק בהצלחה רבה בסחר בעצים ובמתן הלוואות.
אריה הוא אדם גס ואלים, חסר השכלה ושטוף באמונות טפלות, שעיקר עניינו בחיים בצבירת הון.
מצד החיוב, הוא מתואר כאדם חסון בגופו ובנפשו, פשוט הליכות, מחובר לטבע ומתחבר בנקל לבני האדם הפשוטים, יהודים וגויים, באמצעות יכולת הדיבור וההומור שלו וקסמו האישי.
הוא בעל חכמת חיים ושמחת חיים.
בפתיחת הסיפור מתוארים דמותם ושגרת חייהם של אריה ושל בניו, דרך פרטים מעברו של אריה ואפיזודות שונות מחיי יומו, בכללן קטטה אלימה עם סוחר עצים מתחרה.
לאחריה מתחילה ההתפתחות העלילתית המרכזית: אריה מוצא במישור שבו הוא מאחסן עצים ערימה גדולה של עצים וקרשים משובחים, ומחליט להשתמש בהם כדי לשפץ את ביתו, שעל אף העושר שצבר נשאר כל השנים במצב רעוע.
לכבוד חנוכת הבית מוזמנים כל נכבדי הקהילה, שאריה בז בלבו להם ולהליכותיהם המעודנות, אך שואף לזכות בהכרתם.
הסעודה הדשנה שעורך אריה לאורחיו מסתיימת באקורד צורם, כאשר מוגשת פשטידה שלא עלתה יפה והאורחים עוזבים במהירות.
בסיום יושב אריה לעת ערב ומאזין לצלילי כינור העולים מבתים שכנים, ומתערבבים בצלילי החליל שבו מנגן בנו.
צלילי החליל נמשכים כשתמה מנגינת הכינור.
אריה רואה בניצחונו של החליל, כלי פשוט ועממי, סמל לעלייתם של בני מעמדו החברתי, אנשים פשוטים וגסים, בעלי כישורים כלכליים, מול שקיעתם של בעלי הייחוס וההליכות המעודנות:
הסיפור מבוסס על היכרותו האישית של ביאליק עם ענף המסחר בעצים, שבו עסק מספר שנים בצעירותו, ודמותו של אריה מבוססת ככל הנראה על אדם אמיתי שחי בז'יטומיר, העיר שבה גדל ביאליק.
ההתרחשות העיקרית בסיפור מהדהדת, באופן אירוני ואף פארודי, את בניית בית המקדש בידי שלמה המלך וטקס חנוכתו.
ביאליק משתמש רבות בהרמזים מקראיים כדי לחזק הקבלה זו.
למשל, נאמר שבמהלך הבנייה, יריביו של אריה "ראו לכליון עיניהם את כל חֵשק אריה אשר חָשק להראות", ניסוח המרמז לתיאור מספר מלכים "וַיְהִי כְּכַלּוֹת שְׁלֹמֹה לִבְנוֹת אֶת בֵּית יְהוָה וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְאֵת כָּל חֵשֶׁק שְׁלֹמֹה אֲשֶׁר חָפֵץ לַעֲשׂוֹת".
לעומת הפסוק המתייחס לרצונו של שלמה "לעשות", אריה מונע מחשק "להראות" לאחרים את עושרו.
בניגוד לחנוכת המקדש במקרא, שממנה יצאו המוזמנים "שמחים וטובי לב", אורחיו של אריה יצאו "זועפים וסרים בלי ברכת הפרידה ובלבם שנאה כבושה".
מבקרים אחדים תמהו מה הניע את ביאליק להקדיש סיפור שלם לתיאורה של דמות גסה, זאת מיד לאחר שתיאר בצורה מרשימה את דמות הלמדן בשירו "המתמיד".
הסופר מנדלי מוכר ספרים, ש"אריה בעל גוף" מושפע מיצירתו, אמר לביאליק שהיה מסתפק בדף אחד לתיאור אדם כאריה "בעל גוף".
עם השנים הכירו חוקרי הספרות באיכויותיו הספרותיות ובמורכבותו של הסיפור, ובמקומו במסכת יצירתו של ביאליק בשירה ובפרוזה, והתפתח דיון במשמעויותיה.
אריגו סאקי (איטלקית: Arrigo Sacchi; נולד ב-1 באפריל 1946) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל איטלקי.
סאקי, יליד פוזיניאנו, מעולם לא שיחק כדורגל מקצועני, הוא שיחק רק בקבוצות החובבניות פוסיגנאנו ובלאריה.
לפני שהחל לאמן קבוצות במשרה מלאה, עבד כמוכר נעליים.
כמאמן הנבחרת האיטלקית הבוגרת, סאקי עזר לאיטליה להעפיל לגמר מונדיאל 1994 בארצות הברית, בו הפסידה לברזיל בדו-קרב בעיטות עונשין.
ברמת המועדונים, הוא ידוע בעיקר בשל אימונו במילאן.
הכהונה הראשונה שלו במועדון הייתה רצופת הצלחות, כאשר זכה עמו במספר תארים לאומיים - אליפות הסרייה א' ב-1988, הסופרקאפ האיטלקי ב-1989, ובליגת האלופות באותה השנה ובעונה שלאחריה (1990).
כמו כן, הוא זכה בנוסף לשלל התארים הללו בסופרקאפ האירופי ובגביע הביניבשתי ב-1990 וב-1991.
בדצמבר 2004, מונה סאקי להיות מנהל הכדורגל של המועדון הספרדי ריאל מדריד, במקומו של חורחה ולדאנו.
יושב ראש המועדון, פלורנטינו פרז הצהיר שההנהלה החליטה על המינוי על מנת שסאקי יביא למועדון עזרה ענקית בזכות ניסיונו הענף בתחום: "לא רצינו מישהו שיאמן את הקבוצה, אלא מישהו שיכול לעזור למועדון להתארגן ולתכנן כל דבר הקשור לכדורגל במועדון, ואריגו סאקי הוא הבחירה האידיאלית לשם כך".
למרות זאת, סאקי התפטר מן התפקיד אחרי שמאמנה של ריאל ונדרליי לושמבורגו פוטר, בעקבות תוצאות רעות, בעיקר התבוסה הביתית 0-3 ליריבה הנצחית של המועדון ברצלונה.
את סאקי החליף שחקנה לשעבר של ריאל מדריד, פרדראג מיאטוביץ'.
אריאנוס (יוונית: Ἀρριανός; 86–160 לספירה) היה היסטוריון, מפקד צבא ופילוסוף יווני בימי האימפריה הרומית.
לוקיוס פלביוס אריאנוס נולד בעיר החוף ניקומדיה (כיום איזמיט שבטורקיה) שהייתה בירת הפרובינקיה הרומאית ביתיניה.
החל ב-108 למד פילוסופיה בניקופוליס שבאפירוס, שם היה תלמידו של הפילוסוף אפיקטטוס מן האסכולה הסטואית.
הוא כתב שני ספרים בפילוסופיה: "השיחות של אפיקטטוס" , המבוסס על רשימות שעשה בשיעוריו של אפיקטטוס, ו"המדריך של אפיקטטוס" , המסכם את עקרונות התורה הסטואית של אפיקטטוס.
ספרים אלה מהווים את המקור החשוב ביותר שיש בידינו על תורת אפיקטטוס.
בשנים 111–114 שימש כיועץ למושל הפרובינקיה הרומאית של אכאיה.
אין אנו יודעים בוודאות מה עשה אחרי כן, אך יש סבורים כי שירת בגאליה, בגבולות האימפריה הרומית על נהר הדנובה, בפרובינקיה היספניה בייטיקה ובפרתיה (כיום באיראן).
הוא נבחר לקונסול (129–130), וב-131 התמנה למושל קפדוקיה (כיום בטורקיה) ולמפקד הלגיונות הרומאיים בגבולות ארמניה.
ב-135 עמד בהצלחה נגד פלישת האלאנים.
בתקופה זו כתב מספר חיבורים על אודות טקטיקה צבאית.
ב-138 אחרי מות פטרונו, הקיסר אדריאנוס, אריאנוס עזב את קפדוקיה.
אריאנוס נבחר לארכון של אתונה (145–146) ושם הקדיש את זמנו לכתיבת היסטוריה.
שנת מותו של אריאנוס אינה ידועה בוודאות, אך מניחים כי מת בשנת 160, בתקופת שלטונו של מרקוס אורליוס.
אריאנוס כתב ביוונית אטית (אחד הניבים של יוונית עתיקה).
ספרו "אינדיקה" מתאר את מסע הצי של אלכסנדר הגדול מהודו אל המפרץ הפרסי בפיקודו של נארכוס.
אך יצירתו החשובה ביותר היא "אנבסיס", שבה הוא מתאר את מסעו של אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית.
ביצירה זו עשה שימוש במקורות שמהם לא שרד דבר, ובהם בעיקר כתביו של תלמי הראשון.
"אנבסיס" הוא המקור החשוב ביותר על אלכסנדר הגדול הנמצא בידינו.
אריאנוס כתב חיבור גדול שלא שרד בשם "פרתיקה", ב-17 ספרים, מתוכו נשארו רק מספר קטעים בביבליותקה של פוטיוס, בלקסיקונים של סודא ושל סטפנוס מביזנטיון, ובחיבוריו של לידוס.
החלק הגדול של החיבור התרכז במלחמותיו של טראיאנוס במזרח, אירועים שהתרחשו בזמנו של אריאנוס, אולם הוא לא לקח בהם חלק.
לחלק הזה קדם תיאור של עלייתה של המדינה הפרתית, ההיסטוריה שלה עד זמנו של טראיאנוס והאירועים שהובילו למלחמה.
המקור העיקרי למסע המלחמה שלו במזרח, ספר 68 ב"היסטוריה רומאית" של דיו קסיוס, מסתמך על ה"פרתיקה" של אריאנוס, אולם חלק זה בחיבורו של דיו קסיוס נשמר רק בתקציר של קסיפילינוס.
בסודא מצוטט משפט מתוך "פרתיקה", המספר על נחישותו של טראיאנוס (לאור מרד התפוצות) "להשמיד לחלוטין" את האומה היהודית, "ואם לא, לפחות למחוץ אותה ולעצור את הרשעות היהירה שלה".
על פי סטפנוס מביזנטיון, אריאנוס הזכיר בספר ה-11 של הפרתיקה את העיר נהרדעא: "עיר בסוריה בקרבת הפרת".
אריה (שם מדעי: Panthera leo) הוא מין של טורף גדול מהסוג פנתר שבמשפחת החתוליים, והוא השני בגודלו בין בני הקבוצה דמויי חתול, אחרי תת-המין הסיבירי של הטיגריס.
האריה נפוץ בעיקר ביבשת אפריקה, אך גם במדינת גוג'ראט שבהודו.
הוא ניזון מאוכלי עשב שונים אותם הוא צד, וכן מפגרים.
בתרבות האנושית נחשב האריה סמל לגבורה וכוח, ולכן הוצמד לו הכינוי "מלך החיות".
תוחלת חייו בטבע היא בין 12 ל-18 שנים, אך בשבי הוא יכול לחיות עד 30 שנה.
שמות נוספים של האריה בשפה העברית הם ליש, שחל, שחץ ולביא.
שם נקבת האריה הוא לביאה ואריה צעיר נקרא כפיר.
במין אריה קיימים כ-20–35 תת-מינים, אף שמספרם המדויק שנוי במחלוקת.
מספר תת-מינים מוכרים מוצגים כאן:
אריה ברבארי Panthera leo leo (נכחד בטבע)
אריה אסייתי Panthera leo persica (בסכנת הכחדה) תת-המין היחיד החי מחוץ לאפריקה
אריה סנגלי Panthera leo senegalensis (בסכנת הכחדה חמורה)
האריה התפתח באפריקה לפני בערך 800,000–1,000,000 שנה, לפני שנדד לאזורים ההולארקטיים.
רישומי מאובנים של אריות מצביעים על כך שהופיע לראשונה באירופה לפני 700,000 שנה.
מהאריה הזה התפתח אריה המערות, שהופיע לפני בערך 300,000 שנה.
אריות נכחדו בצפון אירואסיה בסוף עידן הקרח האחרון (Quaternary glaciation), לפני כעשרת אלפים שנה.
ניתוח הבדלים ב-DNA מיטוכונדריאלי בין תת-מינים קיימים וכאלו שנכחדו העלה כי ההתפצלות מאוכלוסיית המקור החלה לפני כ-124,000 שנים.
המרחק הגנטי הגדול ביותר הוא בין האריות באפריקה שמדרום לסהרה ובין האריה הברבארי ותת המינים האסייתים.
על פי ניתוח זה, האריות בדרום אפריקה מוצאם במזרח אפריקה, ואילו תת-המינים האסייתים כולל האריות שחיו במזרח התיכון – מוצאם בצפון אפריקה.
משערים כי תקופת אקלים לח שהביאה להתפשטות יערות גשם ממפרץ גינאה מזרחה עד לשבר הסורי אפריקני בודדה את אריות צפון אפריקה ומערבה מהאריות שבמזרח אפריקה ובדרומה והביאה לפיצול הגנטי הראשון.
פיצול נוסף התרחש בתקופת יובש והתפשטות מדבר הסהרה לפני כ-50,000 שנים שהפריד את האוכלוסייה בצפון אפריקה מזו שבמערב אפריקה.
האריה הוא המין השני בגודלו בסוג פנתר במשפחת החתוליים.
הטיגריס גדול ממנו, ואילו היגואר והנמר קטנים ממנו.
אורכו של אריה בוגר כ-3.30 מטרים, גובה כתפיו כ-1.2 מטרים, ומשקלו יכול להגיע עד 260 קילוגרם.
הוא נפוץ בעיקר באזורי ערבות, חורשים וסוואנות.
הזכר גדול מן הנקבה ושונה במראהו, בהיותו בעל רעמה המכסה את עורפו וכן חלק מגופו הקדמי.
ישנה אוכלוסייה מסוימת בקניה בעלת רעמה דלילה מאוד הקרויה אריה צאבו.
צבע פרוותם של האריות חום-צהוב, ראשם גדול וזנבם ארוך ובקצהו ציצית שיער.
באצבעות הרגליים כריות שאליהן מוכנסים הטפרים כשהאריה או הלביאה במנוחה, ונשלפים בשעה שהם אורבים לטרף.
בעבר זכו האריות לתפוצה רחבה.
הם התקיימו בכל אפריקה למעט במדבר סהרה וביערות גשם טרופיים, באסיה הם התקיימו ברחבי המזרח התיכון, תת היבשת ההודית והקווקז.
ואף התקיים מין אריה אירופי ביוון.
כיום האריה הוא מין אנדמי ליבשת אפריקה באזורים שמדרום למדבר הסהרה, למעט אוכלוסייה של כ-500 פרטים מתת-המין האסייתי, המוגנים בפארק הלאומי גיר בהודו.
האריות החלו להיעלם מאירופה לפני כ-2,000 שנה, ומהחלקים המערביים של אסיה לפני כ-1,000 שנה.
כיום מרבית אוכלוסייתם מצויה באפריקה, בעיקר במזרח היבשת ובדרומה; אוכלוסיית האריות באפריקה נאמדת בכ־75,000 פרטים.
באפריקה מצויים האריות באזורים שונים וכמעט שאין שוני התנהגותי או הבדלים במראה בין התת-מינים הידועים, מלבד גוון או אורך הרעמה.
בכל זאת, אריות אסייתים נוהגים לשחות במים בעת שהם חוצים מכשולי מים, ואילו אריות אפריקה נרתעים מן המפגש עם המים, אם כי באופן מולד, כולם מסוגלים לשחות.
ייתכן שישנם הבדלים נוספים אולם ההשוואה קשה משום האוכלוסייה הדלילה בהודו לעומת הזמינות הרבה של הפרטים באפריקה.
ישנם מספר גורמים המשפיעים על התפוצה והשפע של האריה ביבשת אפריקה.
האריה מעדיף לשהות בבתה, ערבות דשא וסוואנות, כלומר במישורים פתוחים.
זאת מפני שאזורים אלה תואמים לשיטת הציד בלהקה של האריה, בנוסף, אזורים אלה מאופיינים לרוב בטרף רב וקל לאיתור, כלומר זאת הסביבה לה האריה מותאם.
ישנם מספר גורמים המגבילים את גדילת אוכלוסיית האריות באפריקה.
העיקרי מגורמים אלו הוא הגורם האנושי, כאשר ציידים מהווים את הסיכון הגדול ביותר עבור האריות ואחד מגורמי התמותה העיקריים עבור אריות באפריקה.
בארץ ישראל היו בעבר אריות ובתנ"ך הם מוזכרים בין חיות הארץ, בין היתר בסיפורו של שמשון המנצח את האריה ואחר כך מוצא כוורת דבש בנבלתו.
האריות בארץ ישראל היו ככל הנראה מתת-המין האסייתי או הברבארי.
אמנחותפ השלישי מלך מצרים מספר באחת מכתובותיו כי הוא צד מאה ושניים אריות בעשר שנות מלכותו הראשונות.
כמה כתובות אשוריות ובבליות מספרות בשבח מעשי המלכים בציד אריות, וכן מסופר בהן שהיו המלכים מאלפים גורי אריות, כדי שילוו אותם במסעותיהם.
הירונימוס מעיד על הימצאות אריות בארץ ישראל אף בזמנו.
על פי ממצאים ארכאוזואולוגיים והיסטוריים, האריות נכחדו מארץ ישראל בתחילת המאה ה-17.
האריות מבלים את רוב זמנם במנוחה; הם חסרי-פעילות בערך 20 שעות ביממה.
אף שהם יכולים להיות פעילים בכל שעה, פעילותם בדרך כלל מגיעה לשיאה לאחר השקיעה – זמן שמוקדש לחברותא, טיפוח ועשיית צרכים.
הפעילות נמשכת לסירוגין עד עלות השחר, שאז לעיתים קרובות מתבצע הציד.
הם מבלים בממוצע שעתיים ביום בהליכה וחמישים דקות באכילה.
האריות חיים בלהקה ובכך הם שונים משאר החתוליים הגדולים, אך יש זכרים החיים מחוץ ללהקות כי גורשו מהן.
בלהקת האריות מתקיים מדרג חברתי יעיל למדי.
תפקידם של הזכרים הוא להזדווג עם הנקבות, וכן להגן על הלהקה מפני איום חיצוני, אם מטורפים אחרים ואם מניסיון השתלטות של זכרים זרים על הלהקה.
תפקידן של הלביאות הוא לצוד את הטרף, וכן לגדל את הצאצאים ולדאוג לקיומם.
האריה הזכר רוב הזמן אינו מסייע לציד, אך הוא דרוש בציד טרף גדול, כגון תאו.
גודל הלהקה נע בין 4–37 פרטים, כשהממוצע הוא 15. הלהקה מורכבת ברובה מלביאות, ומספר קטן של אריות זכרים בוגרים.
החיים בלהקה עוזרים ללביאה לשמור על גוריה מטורפים ומאריות עוינים שלא שייכים ללהקה, וכך משתפרים סיכויי הגורים לשרוד, לגדול ולהגיע לבגרות.
ההרכב של להקת אריות המכיל נקבות רבות ומיעוט קטן של זכרי אלפא היכולים להפרות את הנקבות, עוזר למין בסיכוייו להתרבות.
כאשר הגורים מגיעים לבגרות מינית, הזכרים שבהם מגורשים מהלהקה, ואילו הנקבות יכולות להישאר בה.
זכרים צעירים שגורשו מהלהקה מוצאים עצמם מתאגדים יחדיו בדרכם החדשה, בדרך כלל מדובר באחים או בקרובי משפחה.
מעתה ואילך הם חייבים לצוד כדי להתקיים, או להשתמש בכוחם הרב כדי לגזול טרף שאחרים צדו.
אם חברי הלהקה הצעירה לא ייפגעו באופן ממשי במהלך השנים, הם יוכלו – בין גיל ארבע לעשר, כאשר הם בשיא כוחם וכושרם – לנסות ולהבריח זכרים מבוגרים למדי מלהקה אחרת שבה ייתקלו.
אם יצליחו, ישתלטו על הנקבות ויהרגו את גוריהן, וכך יזרזו את לידתם של גורים חדשים – שלהם.
במהלך השנים נתקלת הלהקה בניסיונות חוזרים ונשנים של זכרים אחרים להשתלט עליה, עד אשר צולחת ידם של הזרים והאריות הוותיקים מוצאים עצמם מגורשים.
גם נקבות לא-פוריות או שאינן מסוגלות עוד לצוד מגורשות מן הלהקה, בדרך כלל אל מותן.
יש ביניהם דרכי תקשורת מגוונות, ובכלל זה תקשורת ווקאלית (קולית), כגון נהמות, גרגורים ושאגות, המשמשות לתביעת בעלות על טריטוריה.
שאגת האריה בשיאה נשמעת למרחק שמונה ק"מ ויותר.
גם תקשורת כימית באמצעות ריח השתן נפוצה, וגם היא משמשת לסימון הטריטוריה.
גם תנועות, מחוות ומגע משמשים לתקשורת, במיוחד בין פרטים של להקה, למשל בין לביאות לגורים.
לאריה בוגר אין טורף טבעי והוא ניצב בראש מארג המזון, הן באפריקה והן באסיה.
יחסי איבה מיוחדים קיימים בין האריות לבין הצבועים המנומרים.
בעוד צבועים טורפים גורי אריות שנשארו ללא השגחה וחוטפים מזון ללביאות, אריות הורגים כל צבוע מבוגר או צעיר שהם מצליחים לתפוס.
לביאות הודפות צבועים שמתקרבים לשטחן, כפי שהן הודפות אריה מלהקה אחרת.
הצבועים חוטפים מזון ללביאות רק כשאין לידן אריה זכר, וגם אז הם מרשים לעצמם לתקוף רק כאשר היחס ביניהם ובין הלביאות הוא לכל הפחות ארבעה לאחת.
בדרך כלל עקב היתרון המספרי של הצבועים הם מצליחים להבריח את הלביאות ואף לפצוע אותן (באמצעות עוצמת הנשיכה המסוכנת שלהם), וכך לגנוב את מזונן.
אריה זכר בוגר לא מאוים מצבועים, משום שכוחו חזק בהרבה מזה של הלביאה, הוא מסיבי ואגרסיבי ממנה ושוקל בממוצע פי שלושה מכל צבוע.
רק אריות חלשים וזקנים עלולים להיפגע מלהקת צבועים, בעיקר מפני שהם לבדם.
גם תנינים יכולים לגזול מאריות מזון שניצוד בקרבת המים, אך תנינים (למעט גדולים ביותר) היוצאים מהמים, עלולים להיות מותקפים בחזרה בידי כל הלהקה.
האריות הם היפרקרניבורים מובהקים, שתזונתם מורכבת מבשר בלבד.
הם נחשבים לטורפי על בתחום מחייתם ומהווים איום על רוב בעלי החיים הבינוניים והגדולים ברחבי אפריקה וגם ביערות מסוימים בהודו.
הם מהירים וגמישים ויכולים לרוץ בממוצע 65–70 קילומטר בשעה.
הם אינם בררנים במזונם ואוכלים בעת הצורך גם יצורים קטנים.
הטרף העיקרי שלהם כולל מיני פרסתנים גדולים כמו הזברה והגנו, אך גם בעלי חיים קטנים יותר כגון צבאים, אנטילופות, בבונים, חזירי יבלות ועופות מים.
האריות האסייתיים צדים גם איילים, חזירי בר ותאואים אסייתים.
בניגוד לשאר מיני החתולים, האריות צדים בלהקה וכך יכולים להפיל טרף גדול מדי לאריה יחיד כמו ג'ירף, תאו אפריקני או אף היפופוטם.
במקרה אחד תועדה להקת אריות שצדה בכוחות משותפים פיל צעיר בגודל בינוני, אך התנהגות זו נדירה בטבע.
ישנן חיות מעטות בעלות הגנה מאריות כמו דרבנים, פנגולינים, תנינים גדולים וקרנפים ופילים בוגרים.
גם מינים ארסיים (למשל קוברה יורקת) יכולים להינצל מטריפה.
בנוסף לטרף שהם צדים בעצמם, האריות גם גוזלים טרף מטורפים אחרים, שאותם הם מגרשים, ולעיתים גם הורגים.
כמחצית ממזונם הם משיגים באמצעות גזל.
הם גוזלים טרף בעיקר מברדלסים, נמרים (שלא מצאו מקלט על העץ), צבועים, תנים, זאבים טלואים ואף מתנינים שיצאו מהמים כדי לתפוס טרף (אם כי המצב השני, בו התנינים חוטפים להם את הטרף, נפוץ יותר).
נמרים מסוגלים לטפס עם טרפם על עצים וכך הטרף נשמר הרחק מהישג יד האריות.
האריות עצמם יודעים לטפס אך לא לצמרות הגבוהות ונצפו לביאות שעלו על עצים, בטיפוס אחרי נמרים, אך בירידתן נפלו ומתו או נפצעו קשה מענפים.
הלביאות הן האחראיות העיקריות לציד והשגת מזון.
הזכרים משתתפים בציד (בתור ציידים משניים) בעיקר בלילה ולכן מחקרים מוקדמים יותר שנערכו ביום לא איתרו את השתתפותם.
כאשר הלביאות צדות, הן בדרך כלל מתחלקות לקבוצה המבריחה את הקורבן המיועד אל עבר קבוצה האורבת לו במרחק לא רב.
הן מתמקדות בדרך כלל בחיה קשישה או רכה בימים, או כזו שנראית חולה או חלשה.
משזיהו את הטרף, הן מתקרבות אליו בחשאי ומצמצמות את המרחק אליו.
המרדף מתחיל בעת שהקורבן המיועד מזהה את טורפיו.
גם אם מדובר בחיה תשושה, הקבוצה הראשונה בדרך כלל לא מצליחה לתפוס אותה, ותפקידה הוא להבריח את החיה אל עבר הקבוצה האחרת, שם ממתינות במארב מספר לביאות והן אלה שיכריעו את החיה הניצודה, לאחר שעייפה מן המרדף.
ההסתברות להצלחה בציד נמוכה, והלביאות לרוב שבות ריקם אל הלהקה, שם ממתינים להן הגורים ויתר הלביאות שמשגיחות על הצאצאים בהיעדר האמהות האחרות, וכן הזכרים הרעבים.
לאחר שיסדירו את נשימתן מחדש וינוחו מעט, ישובו לחפש את הקורבן הבא וינסו שוב את יכולתן.
הלביאות בדרך כלל הורגות את הטרף באמצעות נשיכה מתמשכת בגרונו שחונקת אותו, או באמצעות סגירת לסתותיהן סביב פיו ונחיריו.
לאחר המתת הטרף מגיעים שאר חברי הלהקה, ובראשם הזכרים.
הם אלה שזוכים בנתחים המשמעותיים של בשר הציד ורק לאחר שהם והלביאות מסיימים את סעודתם, זוכים גם הגורים להתקרב אל שרידי בשר הציד כדי לאכול מהשאריות.
לאחר שמילאו את בטנם, הם משתרעים תחת הצל ואף אם תתקרב חיה אחרת, לא יקומו מרִבְצם.
האריות נחים כעשרים שעות במשך היממה ויוצאים לצוד פעם ביומיים-שלושה.
הם מסוגלים לצום אף שבוע, אך כשאר החתוליים הם תלויים במקור שתייה זמין.
ישנה סברה שבגיל מבוגר נעשים האריות ציידי אדם בשל הקלות היחסית שבהשגת מין טרף שכזה, אך ככל הידוע, מדובר במקרים נדירים ביותר.
האריות נוטים לכיוון של אסטרטגיית רבייה k – מספר צאצאים נמוך, השקעה גבוהה בכל צאצא, התפתחות הגורים לוקחת מספר שנים, ויש להם מחזור חיים פשוט.
לביאה יכולה להמליט ולגדל צאצאים מספר פעמים בחייה (כלומר, iteroparous), אך לרוב לא יותר מפעם בשנתיים.
אריות שמשתלטים על להקה חדשה נוהגים להרוג את הגורים של הזכר המובס.
בניגוד לאמהות בבעלי חיים אחרים שנכנסות למצב עקה בעקבות טרף צאצאיהן, הרי שלביאות, בתהליך הורמונלי מסובך, מתחילות להראות דווקא סממני התייחמות בחלוף יממה.
ההזדווגות מתנהלת בשכיבה פעמים רבות, בעת שהזכר והנקבה מתרחקים מעט ממקום מרבצם של חברי הלהקה.
בתקופה זו, הזכר מזדווג עם הלביאות בכל רבע שעה, לעיתים גם בשעות הלילה.
אצל הנקבות במשפחת החתולים ישנו ביוץ מותנה, כלומר הביצית יוצאת מהשחלה בעקבות ההזדווגות.
כעבור פרק זמן של שלושה חודשי הריון ממליטה הלביאה בין שניים לשישה גורים.
פרוות עורם של הגורים מכוסה כתמים כהים הנעלמים עם התבגרותם.
בדרך כלל תמליט הנקבה שוב רק כעבור שנתיים.
גורי האריות נולדים עיוורים ונשארים כך בשבוע הראשון לחייהם.
הם נולדים במשקל ממוצע של 1.65 קילוגרם ובשבועיים הראשונים לחייהם הם עולים כ-106 גרם ביום.
הגורים מתחילים ללכת כשבועיים לאחר הלידה.
תוך כשלושה שבועות הם מתחילים לפתח שיני חלב ובגיל 8 שבועות הם יכולים להתחיל לאכול אוכל מוצק.
בגיל 4 מגיעות הלביאות לגודלן המלא.
עד גיל חצי שנה מגוננת האם על גוריה מפני זכרים בלהקה ובעיקר מפני זכרים זרים וכן מפני טורפים אחרים בסביבה.
לביאות החיות בגפן נאלצות להסתיר את גוריהן בסבך העשב כשהן יוצאות לשחר לטרף.
בתצפיות שנערכו, נראו זברות רומסות במתכוון גורי אריות שנתגלו באקראי במקום מסתורם.
כשהגורים מגיעים לגיל שנה הם מתחילים להתלוות לאם במארבים, ובהמשך גם במרדפים עצמם.
אריות בגיל מתקדם איטיים יותר וגופם פחות גמיש, ובהתאם לכך, פוחתים עד מאוד סיכוייהם לצוד בהצלחה.
עם הזמן, נשברים גם ניביהם ובהתמודדות עם הטרף הם אפילו נפצעים.
משנעשו חלשים, הם אינם יכולים עוד להתמודד מול להקות של זאבים טלואים וצבועים נקודים והללו גוזלים מהם את טרפם – כך שהאריות, שהיו גזלנים בימי בחרותם, הופכים בסוף ימיהם לקורבנות גזל.
בסופו של דבר מוצאים האריות את מותם מפאת מחלות שבאות עליהם בשל חולשה ורעב, וכמו טורפים רבים, הם מתקשים להגיע לגיל מתקדם בגלל התחרות העזה שבטבע.
זכרים מתים בגיל 15 בממוצע והנקבות כמה שנים מאוחר יותר.
האריה הלבן הוא מוטציה גנטית נדירה של אריה טרנסוואל שניתן למצוא בשמורות טבע בדרום אפריקה, ובגני חיות בעולם כתוצאה מרבייה סלקטיבית.
האריות הלבנים אינם תת-מין ומעולם לא היו נפוצים בטבע.
אוכלוסיות האריות הלבנים הגדולות ביותר הם בגני חיות, שם נעשות המלטות מכוונות לגורים לבנים.
מוערך כי ישנם 300 פרטים ברחבי העולם, רובם בתנאי שבי, בישראל קיימים שלושה פרטים והם נמצאים בנגב זו בבאר שבע.
בדרום אפריקה האריות הלבנים נחשבו לקדושים – השבטים באפריקה רואים בלידת אריה לבן מתנה מהאלים המבטיחה שלום ושגשוג לתושבים המקומיים.
נשמות האריות נחשבו לנשמות מלכים ולשומרי היבשת.
השמאנים מאמינים כי הריגת אריה לבן היא בגדר חילול קודש מוחלט ויכולה להביא קללה קשה אחריה.
האגדה המקומית מספרת שכשאריות לבנים ישובו להתהלך על פני האדמה, הם יביאו עימם עידן חדש וטוב יותר.
המראה המיוחד של האריות הלבנים הפך אותם למטרה לציידים בעולם.
בשנים הראשונות לאחר שהתגלו היו צדים ומפחלצים אותם.
המחיר שלהם גבוה, כ-60 אלף דולרים, יותר מפי עשרה מאריה רגיל.
האריה הלבן התפרסם בעולם בשנת 1970 בעקבות ספרו של כריס מקברייד (Chris McBride) "האריות הלבנים מטימבאוַאטי".
האריה הלבן מוגדר כלאוציסט, מצב שבו קיים מחסור בסוגים שונים של פיגמנטים (בניגוד ללבקנות שבה חסר רק מלנין).
יש לו פיגמנט נראה בעיניים, בכפות ובשפתיים.
צבעו נגרם על ידי גן רצסיבי הנקרא צ'ינצ'ילה – שגורם לאותו צבע מיוחד גם אצל חתולים, או על ידי מניעת הגן הצובע.
על-אף שמם, צבעם של האריות הלבנים נע בין בלונדיני עד גוון לבן כמעט מוחלט ואפילו לפעמים מגיע לגוונים אדומים.
אריות היו מהחיות הראשונות שהחזיק האדם לצידו.
הם ניתנים לאילוף (בעיקר מגיל צעיר) ובעבר היו מצויים בארמונות מלכים וגודלו גם במקדשים.
בימינו הם משמשים עדיין בקרקסים נודדים ובמקומות מסוימים גם כחיית מחמד.
ככל הנראה, כוחו האימתני, שאגתו הנשמעת למרחקים, מראהו האצילי בעל הרעמה ומפגשים אכזריים בין הבריות לאריות הם אלה שעוררו את ההשראה לגבי מקומם של בעלי חיים אלה בתפיסת עולמו של האדם כבר בימים קדומים.
מין האריה נמצא תחת איום משמעותי, כתוצאה מפעילות אנושית.
ניתן להבחין כי, השפע העולמי של מין האריה פוחת בעשורים האחרונים, כאשר פעילות אנושית מהווה את הסיבה העיקרית לכך.
רמת האיום הגלובלית של האריה, על פי הרשימה האדומה של ה־IUCN היא מין פגיע, כאשר כמות הפרטים העולמית מוערכת בכמה עשרות אלפים פרטים.
וכמות הפרטים הבוגרים העולמית, במגמת ירידה בעשורים האחרונים, אוכלוסיות אריות במקומות רבים באפריקה נכחדו ורבות אחרות נמצאות בסכנת הכחדה קריטית.
פעילות אנושית מהווה את הגורם העיקרי המאיים על שפע האריה, כאיום ישיר וכעקיף.
איום ישיר זה, משפיע על רמת הפרט והאוכלוסייה של האריה ומתבטא בציד של האריה, במטרה לקצור את איבריו לשימוש בתרופות או טקסים.
בנוסף, עימותים בין מגדלי בקר, לאריות אשר אוכלים את הבקר שלהם, מתרחשים לעיתים קרובות ולרוב מסתיימים במותם של האריות.
הפעילות האנושית מהווה איום עקיף על האריה, בהשפעתה על רמת החברה והמערכת האקולוגית בה האריה חי.
זאת מתבטאת ב איבוד בתי גידול לטובת בנייה אורבנית וחקלאית, בנוסף לאיבוד שפע הטרף של האריה עקב ציד מאסיבי של בושמיט, שהוא בשר חיות בר זאת גם מפני שצדים חיות מנישת המזון של האריה וגם מפני שהאריות נלכדים במלכודות הציידים ומתים.
תת-המין האסייתי מוצא את מותו בנסיבות לא טבעיות.
בניגוד לבעלי חיים אחרים שניצודים בשל בשרם או פרוותם, התקיים ציד האריות במשך כל הדורות אך ורק כדי להראות את עוז רוחו של האדם מול החיה הפראית שבטבע.
ברבות הימים נדחקו האריות אל חצי אי במערבה של תת-היבשת ההודית ושם נתקיימו באין מפריע עד שהוכנס הנשק החם על ידי השלטון הבריטי להודו.
חיילי הצבא הבריטי הצליחו כמעט להכחיד את האוכלוסייה כולה, אך בטרם השיגה ידם את אחרון האריות, הוכרז מקום מפלטם כשמורה.
כיום מנסים לשמר את האוכלוסייה השרידית אך הקושי הוא רב, משום שבאזור השמורה רועים ההודים את צאנם.
האריות, בניגוד לטיגריס הבנגלי, שגם הוא מצוי על סף הכחדה, אינם טורפי אדם ולא מהווים בדרך כלל כל סכנה, אולם בנוכחות הבהמות מתרחשים לא פעם מקרי טריפה והתושבים המקומיים מנסים ואף מצליחים להרעיל את האריות באין מפריע מצד הרשויות, וכך הולך ופוחת מספרם.
בעבר, סברו מספר חוקרים כי למעשה נדחק האריה האסייתי מסביבתו על ידי הטיגריס הגדול יותר (הטיגריסים הגיעו לדרום אסיה מסיביר – כלל ברגמן) אך לטענתם אין כל אישוש, ובלי כל ספק, ידו של האדם נושאת באשמה.
כיום מנסים לשמר גרעין רבייה של אריות אסייתיים במספר גני חיות נבחרים בעולם, ונראה כי אם יוחלט על שחרורם מחדש בטבע, יהיה צורך למצוא להם סביבה חלופית.
בניגוד מוחלט למצבם בהודו, נהנים האריות האפריקנים מעדנה מסוימת.
הממון הרב שזורם מכיסי המבקרים בפארקים הלאומיים, הביא לפיקוח הדוק מצד השלטונות בכל הקשור לציד בלתי חוקי, וכל עוד תהווה התיירות משאב שמייצר הון עבור הקופות המדוללות של מדינות היבשת, לא צפויה סכנה לאריות, שליטי הסוואנה.
האריות פופולריים מאוד בציד החוקי באפריקה, ומשתייכים לחמשת הגדולים – מונח המתאר את בעלי החיים הקשים ביותר לציד והיוקרתיים ביותר (גביע ציידים).
האריה כמין דגל, אשר אהוד במיוחד בתרבות העולמית, מקבל מאמצי שימור נרחבים.
אלו מתבטאים באמצעות שמורות טבע, אשר הוכרזו ברחבי אפריקה על מנת להגן על שפע האריה, כאשר בשמורות אלו האריה משמש כמין מטרייה, שההגנה עליו מגנה על מינים אחרים החיים בבית גידולו.
(בנוסף, נעשו ניסיונות רבים לשמר את האריה בצורת In-Situ, דרך רבייה של אריות בעלי מטען גנטי שונה בשמורות ובצורת Ex-Situ, כאשר ניתן למצוא מקרים בהם אריות הוצאו מבתי גידולם לזמן מוגבל, למטרת שימור המין).
הרב אליהו הכהן האתמרי מאיזמיר שבטורקיה (בעל ספר שבט מוסר) כתב בספרו מדרש תלפיות על מעלות האריה וטעם שבעת שמותיו בשם מדרש ילקוט משלי סימן כ':
בתלמוד במסכת חגיגה כתוב שהאריה נקרא "מלך שבחיות":
על מעמדם ה"מלכותי" של הארי, השור, הנשר והאדם לומדים מנבואת יחזקאל () מהימצאותם בכסא הכבוד של הקב"ה.
יחזקאל תיאר את דמות החיות שראה בנבואתו ואת נטיית האריה לצד הימין (שמייצג את החסד), ולעומתו נטיית השור לצד השמאל (שמייצג את הגבורה), ונטיית הנשר והאדם לאמצע (שמייצג את הקו הממוזג והממוצע):
על פי התלמוד במסכת ברכות, ראיית אריה בחלום היא סימן יפה: .
במדרש פרק שירה מופיעה שירת האריה שמשורר כל יום לבוראו ומעיד על היותו גיבור כארי:
בתרבות האנושית האריה הוא סמל לאומץ לב והדר מלכות.
לאריה יש בעברית מספר שמות נרדפים, אשר להם משמעות, והם: ארי (קיצור), כפיר (גור אריות, אריה צעיר), שחל (אריה בעל הופעה מבעיתה), ליש (אריה זקן) ולביא (אריה בעל הופעה מלאה הוד).
על שם האריה קיים גם הביטוי "אריה שאג, מי לא ירא"?
האריה הוא החיה שמעוררת אצל האדם תחושת ההערצה ועם זאת גם יראה עמוקה.
בתלמוד הוא מכונה "מלך החיות", וכן בפי בני התרבות המערבית, ובאגדות רבות הוא מתואר כשליטם הבלעדי של בעלי החיים על פני אדמות.
מדינות, ערים, יחידות צבאיות ובתי מלוכה רבים אימצו אותו כסמלם בשל ייצוגי המלכות והגבורה המיוחסים לו.
בנוסף, המילה "אריה" היא שם פרטי בעברית.
האריה תופס חלק משמעותי בדת ובמיתולוגיה של עמים רבים, ואצל עמים עתיקים אף שימש כאל.
דמות האריה מופיעה בבתי כנסת רבים על ארון הקודש (בעיקר בסמיכות ללוחות הברית), והוא אף מופיע בסמלה של ירושלים.
כאמור, האריה מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, בין השאר בסיפורו של שמשון הגיבור.
הזכרתו של שמשון כגיבור על כי ניצח את האריה מראה שהאריה נחשב לגיבור.
ישנם מספר יצורים מיתולוגיים בעלי מאפיינים של אריה, כמו הספינקס (ראש של פרעה וגוף אריה), הכימרה (ראש אריה, גוף עז וזנב נחש או דרקון) והמנטיקור שהוא אריה עם ראש אדם.
אחד המזלות בגלגל המזלות הוא מזל אריה, הקרוי על שם קבוצת הכוכבים אריה.
האריה מופיע בסמלים רבים, בהם:
סמלו של שבט יהודה היה אריה, לפי ברכת יעקב: "גור אריה יהודה".
בסמל ירושלים, בירת ממלכת יהודה ההיסטורית ובירת מדינת ישראל, מופיע אריה.
מסיבה זו, האריה מופיע בסמלן של קבוצות הספורט מועדון הכדורגל של הפועל ירושלים, קבוצת הכדורסל של הפועל ירושלים, קבוצת הקט רגל של הפועל ירושלים ובעבר הופיע בסמלו של מועדון הכדורגל של בית"ר ירושלים.
אריות מופיעים חקוקים מעל שער האריות בעיר העתיקה של ירושלים.
מגדיל לעשות סמל הממלכה המאוחדת, המכיל לא פחות מתשעה אריות (שבעה על המגן, אחד תומך ועוד אחד כציצה).
בתג היחידה של פיקוד המרכז של צבא ההגנה לישראל מופיעים אריה או לביאה.
בסמלן של קבוצות הכדורגל והכדורסל בני יהודה תל אביב.
בנצרות מסמל האריה באופן מסורתי את מרקוס המבשר, ובעקבותיו, בין היתר גם את העיר ונציה.
סמלה של התנועה לזכויות האבות ולמשמורת שוויונית הוא אריה המטפל בכפיר, או במספר כפירים.
אחד מסרטי ההנפשה המצליחים ביותר של חברת וולט דיסני הוא "מלך האריות", המספר על אזור באפריקה הנשלט על ידי אריה בשם מופאסה, ובהמשך על ידי בנו סימבה.
לאחר הצלחת הסרט נוצרה סדרה בשם זה ובה עוד שני סרטים, שתי סדרות טלוויזיה (משמר האריות – השאגה חוזרת וטימון ופומבה) ורימייק מציאותי לסרט הראשון, ואף מחזמר מוצלח.
כפרודיה על הצגת האריה כאמיץ, בספר הקוסם מארץ עוץ של ליימן פרנק באום אחת הדמויות המרכזיות היא האריה הפחדן, שלבסוף מקבל אומץ.
בסדרת הספרים "דברי ימי נרניה" מאת ק.
לואיס האריה אסלן הוא הדמות העוצמתית ביותר, ויש אף המשווים אותה לישוע.
חלק משמעותי במיוחד יש לו בספר האריה, המכשפה וארון הבגדים, שעל כריכתו הוא אף מופיע.
בספר מבעד למראה ומה אליס מצאה שם מתואר אריה נלחם עם החד קרן על כס מלכות הממלכה המאוחדת (על פי סמל הממלכה המאוחדת) אף על פי שיש כבר מלך מכהן שאין להם סיכוי להביסו.
אחת הפסלים האטרוסקים המוכרים ביותר הוא "הכימרה מארצו" (כאמור, כימרה הוא יצור בעל ראש אריה).
פסל "האריה השואג" בתל חי הוא פסל מפורסם המנציח את הקרב על תל חי שהתרחש בשנת 1920.
הפסל "Merlion" הוא סימלה של סינגפור.
האריה הוא סמלם של בית לאניסטר ובית ריין הנכחד מסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח", שעובדה לסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
האריה, על שלל כינויו, משמש כשם וסמל ליחידות ואמצעי לחימה בצה"ל.
"לביא" ו"כפיר" הם שמות מטוסי קרב שיוצרו על ידי התעשייה האווירית לישראל.
מפקדת פיקוד המרכז שסימלה הוא אריה נקראה בעבר "מצודת כפיר" ובתקופה מסוימת אף הוחזקה בה לביאה.
חטיבת כפיר היא חטיבת חי"ר סדירה בצה"ל.
פירוש שמה הוא "גור אריות" או "אריה צעיר", והוא ניתן לה משום שבעת הקמתה היא הייתה חטיבת החי"ר הסדירה הצעירה בצה"ל, ורוב פעילותה הוא בפיקוד המרכז, שסמלו הוא אריה.
שני גדודי חיל רגלים קל במערך הגנת הגבולות של צה"ל נקראים "גדוד אריות הירדן" ו"גדוד לביא הבקעה".
באנגליה אחד המלכים הנערצים ביותר הוא ריצ'רד הראשון שזכה לכינוי "ריצ'רד לב הארי" בעקבות האומץ הרב שהפגין במלחמות שבהן השתתף.
האגדה מספרת שנלכד על ידי מלך צרפת שכלא אותו באותו כלוב עם אריה וריצ'רד דחף את ידו ללוע האריה ועקר את ליבו.
אריה שואג מופיע בפתיח הווידאו של אולפני מטרו גולדווין מאייר (MGM), המוצג לפני כל סרט שלהם.
פתיח זה הוא אחד הידועים בתולדות הקולנוע.
אריה שואג מופיע כסמל יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו.
ארידופיזיר היה מלך גוּתי ששלט במאה ה-23 לפנה"ס.
המלך האכדי נרם-סין ניסה להשתלט על מקדש אנליל בעיר ניפור.
תושבי ניפור (בדרום עיראק של היום) קראו לגוּתים (שחיו במערב איראן של היום) לעזור להם במלחמתם נגד נרם-סין.
ארידופיזיר היה כנראה מנהיגם של הגוּתים, הם פלשו לדרום מסופוטמיה, הביסו את נרם-סין והשתלטו על ניפור.
ארידופיזיר לא נכנס לרשימת המלכים השומרית, אבל בניפור נמצאה כתובת בשפה האכדית שבה הוא קורא לעצמו "מלך גותים, מלך ארבעה קצוות התבל".
אריה היה מטוס קרב שתוכנן בתעשייה האווירית בשנות ה-70 של המאה ה-20. הפרויקט נועד לבניית מטוס קרב שיהיה המתקדם בעולם.
הפרויקט בוטל בשלב מוקדם, ותכנון ה"אריה" היה הבסיס לפרויקט הלביא (שבוטל בשלב מתקדם).
לאחר מלחמת ששת הימים והאמברגו הצרפתי שהוטל על ישראל בעקבותיה, קיבלה מערכת הביטחון של ישראל החלטה עקרונית לפתח באופן עצמאי את שלוש מערכות הנשק העיקריות: מטוס קרב, טנק וספינת מלחמה.
המטרה הייתה להשתחרר מהתלות במדינות זרות, לסייע להתפתחותה של התעשייה המקומית, וכן ליצור מערכות נשק שיתאימו בדיוק לצרכיו של צה"ל, דבר שלא קרה בהכרח במערכות נשק שיוצרו במדינות אחרות.
המפתחים העריכו שפיתוח מערכות נשק מתקדמות בישראל יסייעו לה לקבל טכנולוגיה מתקדמת מארצות הברית; זו סירבה למכור מוצרים מתקדמים לישראל, אך התירה זאת כאשר ישראל פיתחה מוצרים דומים או הייתה קרובה לפיתוחם.
מגמה זו הביאה לפיתוח טנק המרכבה וסדרות ספינות הטילים "סער".
מערכת הביטחון הישראלית החלה עוד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 לבחון את האפשרות לייצר מטוס קרב באופן עצמאי.