tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כניסה ראשית זו למתחם המקדש הייתה במקור מוקפת בשישה פסלים קולוסאליים של רעמסס - ארבעה יושבים ושניים עומדים - אך רק שניים (שניהם יושבים) שרדו.
מבקרים מודרניים יכולים גם לראות אובליסק גרניט ורוד בגובה 25 מטרים.
אובלסק זה הוא אחד מזוג תואם שעמד עד שנת 1835, אז נלקח השני לפריז, שם הוא ניצב כיום במרכז כיכר הקונקורד.
שער הכניסה מוביל לחצר פריסטיל, שנבנתה גם היא על ידי רעמסס השני.
הפילון והפריסטיל נבנו בזווית אלכסונית ביחס לשאר מבנה המקדש, ככל הנראה כדי להכיל את שלושת מקדשי הברקים הקיימים בפינה הצפון-מערבית.
לאחר חצר הפריסטיל נמצאת שדרת התהלוכה שנבנתה על ידי אמנחותפ השלישי - מסדרון באורך 100 מטרים מעוטר ב-14 עמודים בעלי כותרות פפירוס.
אפריזים על הקיר מתארים את השלבים של חג אופט , החל מהקרבת הקורבנות בכרנך בפינה השמאלית העליונה, דרך הגעתו של אמון ללוקסור בקצה החומה, וכלה בחזרתו בצד הנגדי.
הקישוטים בוצעו בהוראת תות ענח' אמון: ילד הפרעה מתואר, אך שמותיו הוחלפו בשמו של חרמחב.
מעבר לעמודים נמצאת חצר פריסטיל, שגם היא מתוארכת לבנייתו המקורית של אמנחותפ.
העמודים השמורים ביותר נמצאים בצד המזרחי, שם ניתן לראות עקבות של צבע מקורי.
הצד הדרומי של חצר זו מורכב מחצר היפוסטיל בת 36 עמודים (כלומר, חלל מקורה הנתמך על ידי עמודים) המובילה אל החדרים הפנימיים החשוכים של המקדש.
מתחם המקדש של כרנך ממוקם על גדות נהר הנילוס, כ-2.5 קילומטרים צפונית ללוקסור.
הוא מורכב מארבעה חלקים עיקריים: מתחם אמון-רע , מתחם מונטו , מתחם מות ומקדש אמנחותפ הרביעי (שפורק), כמו גם כמה מקדשים קטנים יותר ומקדשים הממוקמים מחוץ לחומות התוחמות את ארבעת החלקים העיקריים, ומספר שדרות של ספינקסים בעלי ראשי איל המחברות את מתחם מות, מתחם אמון-רע ומקדש לוקסור.
מתחם מקדשים זה משמעותי במיוחד, שכן שליטים רבים (ובעיקר כל שליטי הממלכה החדשה) הוסיפו לו.
האתר משתרע על פני למעלה מ-80 דונם ומורכב מסדרה של עמודים, המובילים לחצרות, אולמות, קפלות, אובליסקים ומקדשים קטנים יותר.
ההבדל העיקרי בין כרנך לרוב המקדשים והאתרים האחרים במצרים הוא משך הזמן בו הוא פותח ונעשה בו שימוש.
עבודות הבנייה החלו במאה ה-16 לפני הספירה, והיו במקור צנועות למדי בגודלן, אך בסופו של דבר, במתחם הראשי לבדו, נבנו עד עשרים מקדשים וקפלות.
כ-30 פרעונים תרמו למבנים, מה שאפשר להם להגיע לגודל, מורכבות וגיוון שלא נראו במקומות אחרים.
מעט מהמאפיינים האינדיבידואליים של כרנך הם ייחודיים, אך גודלם ומספרם של מאפיינים אלה מדהימים.
אחד המקדשים הגדולים ביותר בהיסטוריה המצרית הוא זה של אמון-רע בכרנך.
כמו מקדשים רבים אחרים במצרים, מקדש זה מכבד את האלים ומפרט את מעללי העבר (כולל אלפי שנות היסטוריה המתוארות בכתובות על קירות ועמודים רבים שנמצאו באתר, שלעיתים קרובות שונו או נמחקו לחלוטין ונכתבו מחדש על ידי שליטים עוקבים).
מקדש אמון-רע נבנה בשלושה חלקים, כאשר השלישי נבנה על ידי פרעונים מסוף תקופת הממלכה החדשה.
בהתאם לסגנון המסורתי של האדריכלות המצרית, רבים מהמאפיינים האדריכליים, כמו קודש הקודשים הפנימי של המתחם, היו מיושרים עם שקיעת היום של יום ההיפוך הקיצי.
אחד המאפיינים האדריכליים הקיימים באתר הוא אולם ההיפוסטיל בגודל 5,000 מטרים רבועיים שנבנה בתקופת רעמסס.
האולם נתמך על ידי כ-139 עמודים מאבן חול ולבני בוץ, עם 12 עמודים מרכזיים בגובה 25 מטרים, שכולם היו צבועים בצבעים בהירים.
רעמסס השני, פרעה מהשושלת התשע-עשרה, שלט במצרים בין השנים 1279 ל-1213 לפנה"ס בערך.
בין הישגיו הרבים, כמו הרחבת גבולות מצרים, הוא בנה מקדש עצום בשם הרעמסאום, הממוקם ליד תבאי, אז בירת הממלכה החדשה.
הרעמסאום היה מקדש מפואר, ובו פסלים מונומנטליים ששמרו על כניסתו.
המרשים ביותר היה פסל של רעמסס עצמו, גובהו במקור 19 מטרים ומשקלו כ-1,000 טון.
הבסיס ופלג הגוף העליון הם כל מה שנותרו מפסל מרשים זה של הפרעה המוכתר.
המקדש כולל תבליטים מרשימים, רבים מהם מתארים מספר ניצחונות צבאיים של רעמסס, כמו קרב קדש (בסביבות 1274 לפנה"ס) וביזת העיר "שלם".
הרעמסאום נבנה כדי לשמש כמקום פולחן עבור רעמסס השני.
למרות שנותרו רק שרידים מבנו הקודם, הרעמסאום לא היה רק מקדש, אלא גם ארמון.
לא רק שהוא היה מקום פולחן, אלא היו בו גם חדרים נוספים ששימשו לסיפוק צורכי העם, כגון מאפיות, מטבחים וחדרי אספקה, שנמצאו בחלקו הדרומי של המקדש במהלך חפירה.
היה גם בית ספר שבו למדו בנים להיות סופרים, שהיה ממוקם באזור שבין המטבח לארמון.
היו גם בתי קבורה נוספים שנבנו ברעמסאום לאחר שנהרס.
הרעמסאום נבנה במקור עבור רעמסס השני, אך לאחר שנהרס ניתן למשפחות מסוימות מהשושלת העשרים ושתיים, אשר לאחר מכן הניחו את הקברים השניים בחדרים והשתמשו בהם כמעין בית קברות.
כמו כן, בוצעו שחזורים רבים ברעמסאום, אחד מהם היה התקנת ראש קולוסוס של רעמסס השני על בסיס וחיזוקו לאחר שנמצא מונח על הקרקע.
שחזור נוסף היה עבור אזורים שנבנו מלבני בוץ.
אזורים אלה שוחזרו על ידי כיסוים בלבנים מודרניות שעשויות מאותו חומר אך חזקות יותר מלבני הבוץ כדי שיוכלו להחזיק מעמד בפני פגעי טבע, כגון גשמים שוטפים.
תחת כהונתו של אמנחותפ השלישי בנו פועלים יותר מ-250 מבנים ואנדרטאות.
אחד מפרויקטי הבנייה המרשימים ביותר היה מתחם המקדש של מלכתא, שנודע בקרב המצרים הקדמונים כ"בית השמחה", שנבנה כדי לשמש את מעונו המלכותי של הפרעה בגדה המערבית של תבאי, מדרום לנקרופוליס התבאי.
האתר משתרע על פני כ-226,000 מטרים רבועים.
בהתחשב בגודלו אדיר הממדים של האתר, יחד עם מבניו הרבים, חצרותיו, מגרשי המסדרים והדיור, הוא נחשב כמתחם ששימש לא רק כמקדש ומגורים של הפרעה אלא כעיר.
האזור המרכזי של המתחם כלל את חדרי הפרעה שהורכבו ממספר חדרים וחצרות, שכולם היו ממוקמים סביב אולם אירועים עם עמודים.
לצד הדירות, שככל הנראה שיכן את פמליית המלוכה ואורחים זרים, היה אולם כס גדול המחובר לחדרים קטנים יותר, לאחסון, המתנה וקהל קטן יותר.
האלמנטים הגדולים יותר של אזור זה של המתחם הם מה שכונו הווילות המערביות (ממערב לארמון המלך), הארמון והכפר הצפוניים, והמקדש.
מידותיו החיצוניות של המקדש הן כ-183.5 על 110.5 מטרים, והוא מורכב משני חלקים: החצר הקדמית הגדולה והמקדש עצמו.
החצר הקדמית הגדולה היא 131.5 על 105.5 מטרים, מכוונת על ציר מזרח-מערב, ותופסת את החלק המזרחי של מתחם המקדש.
החלק המערבי של החצר נמצא ברמה גבוהה יותר ומופרד משאר החצר על ידי קיר תמך נמוך.
החצר התחתונה כמעט מרובעת, בעוד שהטרסה העליונה הייתה מלבנית בצורתה.
החלק העליון של החצר היה מרוצף בלבני בוץ והייתה לו כניסה ברוחב 4 מטרים מהחלק התחתון של החצר הקדמית, שחיברה את הבסיס לנחיתה העליונה על ידי רמפה מוקפת בחומות.
רמפה זו וכניסה זו היו שתיהן במרכז המקדש, עם אותו כיוון כמו הכניסה לחצר הקדמית והמקדש עצמו.
ניתן לראות את המקדש עצמו כמחולק לשלושה חלקים נפרדים: מרכזי, צפון ודרום.
החלק המרכזי מסומן על ידי חדר כניסה מלבני קטן (6.5 על 3.5 מטרים), רבים ממשקופי הדלתות, כולל אלו של חדר הכניסה, כוללים כתובות, כגון 'ניתן חיים כמו רע לנצח'.
אולם בגודל 12.5 על 14.5 מטרים מגיע לאחר חדר הכניסה, ממנו נכנסים דרך דלת ברוחב 3.5 מטרים במרכז הקיר הקדמי של האולם.
ישנן עדויות לכך שתקרת חדר זה הייתה מעוטרת בכוכבים צהובים על רקע כחול, בעוד שהקירות כיום מראים רק מראה של טיח לבן על גבי טיח בוץ.
עם זאת, בהתחשב בשברי הטיח הדקורטיביים הרבים שנמצאו בתוך מרבץ החדר, אנו עשויים לשער שגם אלה היו מעוטרים בקישוטים בתמונות ודוגמאות שונות.
את התקרה תומכים שישה עמודים המסודרים בשתי שורות עם ציר מזרח-מערב.
רק שברים קטנים מבסיסי העמודים שרדו, אם כי הם מצביעים על כך שקוטר העמודים היה כ-2.25 מטרים.
העמודים ממוקמים במרחק של 2.5 מטרים מהקירות ובכל שורה העמודים נמצאים במרחק של כ-1.4 מטרים מהעמוד הבא, בעוד שהרווח בין שתי השורות הוא 3 מטרים.
לאולם שני (12.5 על 10 מטרים) נגישים דרך דלת באורך 3 מטרים במרכז הקיר האחורי של האולם הראשון.
האולם השני דומה לראשון, ראשית, נראה כי תקרתו עוטרה בדוגמאות ותמונות דומות, אם לא זהות, לאלו של הראשון.
שנית, באותו אופן התקרה נתמכת על ידי עמודים, ארבעה ליתר דיוק, המסודרים בשתי שורות על אותו ציר כמו אלה של האולם הראשון, עם רווח ברוחב 3 מטרים ביניהם.
באולם השני, נראה כי לפחות אחד החדרים הוקדש לפולחן מאעת, מה שמרמז כי שלושת האחרים באזור זה שימשו גם הם למטרה דתית כזו.
ניתן לחלק את החלק הדרומי של המקדש לשני חלקים: מערבי ודרום.
החלק המערבי מורכב מ-6 חדרים, בעוד שהאזור הדרומי, בהתחשב בגודלו (19.5 על 17.2 מטרים), מרמז שייתכן שהוא שימש כחצר פתוחה נוספת.
ברבים מחדרים אלה נמצאו אריחי קרמיקה כחולים משובצים בזהב מסביב לשוליהם.
החלק הצפוני של המקדש עצמו מורכב מעשרה חדרים, הדומים בסגנונם לאלה של הדרומי.
נראה כי המקדש עצמו הוקדש לאל המצרי אמון, בהתחשב במספר הלבנים שעליהן מוטבעות כתובות שונות, כגון "מקדש אמון בבית השמחה" או "נבמארתה במקדש אמון בבית השמחה".
בסך הכל, מקדש מלכתא חולק רבים עם מקדשי פולחן אחרים של הממלכה החדשה, עם אולמות מפוארים וחדרים בעלי אוריינטציה דתית, כאשר רבים אחרים דומים יותר לחדרי אחסון.
בעוד שהממלכה החדשה המשיכה את המסורת של הקמת פולחן קבורה לפרעונים שנפטרו במקדשים מונומנטליים ייעודיים, הפרעונים עצמם לא נקברו עוד באנדרטאות גדולות ובולטות לעין כמו הפירמידות העתיקות.
הן אנדרטאות הקבורה של הממלכה הקדומה והן של הממלכה התיכונה נבזזו וכך נכשלו בהגנה על גופות הפרעונים בחייהם שלאחר המוות.
החל מהשושלת השמונה-עשרה נקברו הפרעונים, במקום זאת, בקברים תת-קרקעיים נסתרים בתוך עמק המלכים ליד תבאי.
קברים אלה נחפרו ישירות בסלע של מורדות העמק.
הפריסה המדויקת שלהם השתנתה לאורך זמן, אך בדרך כלל הם כללו מסדרון שאורגן במספר חלקים שהובילו לחדר קבר.
בתחילה, רק חדר הקבורה עוטר, אך בסופו של דבר קירות הקבר כולו עוטרו בעושר רב באיורים ובכתבים.
במהלך התקופה היוונית-רומית של מצרים (332 לפנה"ס–395 לספירה),[46] כאשר מצרים נשלטה על ידי שושלת תלמי היוונית ולאחר מכן על ידי האימפריה הרומית, עברה האדריכלות המצרית שינויים משמעותיים עקב השפעת אדריכלות יוון העתיקה.
למרות שהשליטים לא היו מקומיים, הם שמרו על כבוד רב לדת המצרית המקומית ובנו מקדשים חדשים רבים או הרחיבו מקדשים ותיקים.
בירת המדינה הועברה לעיר אלכסנדריה שנוסדה באותה עת לחופי הים התיכון.
תוכניתה תאמה במידה רבה לעיר יוונית, עם אלמנטים מקומיים מעורבבים.
רוב העיר נעלמה מתחת למים או תחת העיר המודרנית של ימינו, אך ידוע מתיאורים שהכילה מבנים גדולים רבים, כולל ארמון מלכותי, מוזאיון, הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומגדלור פארוס המפורסם.
מקדשים רבים שנשמרו היטב במצרים העליונה מתוארכים לתקופה זו, כגון מקדש אדפו, מקדש כום אומבו ומתחם המקדשים של פילה .
בעוד שאדריכלות המקדשים נותרה מסורתית יותר ובסגנון מצרי, ניכרים השפעות יווניות-רומיות חדשות, כגון הופעת כותרות מורכבות.
מוטיבים מצריים מצאו את דרכם גם לאדריכלות יוונית ורומית רחבה יותר.[46]
חלק ניכר מארכיטקטורת הקבורה של התקופה לא שרד, אם כי חלק מהקטקומבות התת-קרקעיות של אלכסנדריה, ששימשו את תושבי העיר לקבור את מתיהם, נשמרו.
הן מאופיינות בסגנון אדריכלי היברידי שבו עיטורים קלאסיים ומצריים מעורבבים יחד.
הקטקומבות של כום אל-שוקאפה, שהחלו להיבנות במאה ה-1 לספירה והורחבו ברציפות עד המאה ה-3, הן דוגמה בולטת וניתן לבקר בהן כיום.
במצרים העתיקה נבנו מבצרים בתקופות סכסוך בין נסיכויות יריבות.
מכל המבצרים שנותחו, רובם (אם לא כולם) נבנו מאותם חומרים.
היוצאים מן הכלל היחידים היו מספר מבצרים מתקופת הממלכה הקדומה, שכן חומותיהם של מבצרים כמו מבצר בוהן נבנו באבן.
החומות הראשיות נבנו בעיקר מלבני בוץ אך חוזקו בחומרים אחרים כמו עץ.
סלעים שימשו גם כדי לשמר אותן מפני סחף וגם לריצוף.
חומות משניות נבנו מחוץ לחומות הראשיות של המבצרים והיו קרובות יחסית זו לזו.
כתוצאה מכך נוצר עיכוב לפולשים, שכן הם נאלצו להרוס את הביצור הזה לפני שיכלו להגיע לחומות הראשיות של המבצר.
אם האויב הצליח לפרוץ את המחסום הראשון ניפגש במחסוםם שני.
סביב החומה הראשית, נבנתה תעלה שמוקמה בין החומה המשנית לחומה הראשונה.
מטרת בניית התעלה הייתה לגרום לאויב להישאר חשוף מחוץ לחומות ולהפוך לפגיע לירי חצים.
מיקומם של קירות התעלה בתוך מבצרים היה מפורז מצבא בתקופות של אחדות והוביל להריסתם.
החומרים ששימשו לבניית החומות הללו היו ניתנים לשימוש חוזר והפך את העיצוב הכללי למועיל ביותר.
מבצרים במצרים העתיקה מילאו מספר תפקידים.
בתקופת הממלכה התיכונה, השושלת השתים עשרה של מצרים קבעה אמצעי שליטה ברחבי גדת הנהר הנובית על ידי יצירת תחנות מבוצרות.
מיקומם של מבצרים מצריים לא היה בלעדי רק לגדת הנהר.
אתרים בתוך מצרים ובנוביה היו ממוקמים על שטח סלעי או חולי.
המטרה מאחורי שיטה זו הייתה להפיץ את השפעתה ברחבי האזור וכן להרתיע קבוצות יריבות מלפשוט על האתרים.
בדיקות של מבצרים אלה בנוביה הובילו לגילוי חומרי התכת נחושת, דבר המצביע על קשר עם כורים באזור.
הכיבוש של מבצרים נוביים אלה מצביע על קשרי סחר בין שני הצדדים.
כורים היו אוספים את החומרים ומעבירים אותם למבצרים אלה בתמורה למזון ומים.
עד לתקופת השושלת השלוש-עשרה שמרה מצרים על שליטה בנוביה באמצעות מבצרים אלה.
מבצר פלוסיום נבנה באזור הדלתא של הנילוס ושימש להגנה מפני פולשים.
בעוד שהאתר מילא תפקיד זה במשך יותר מאלף שנה, פלוסיום היה ידוע גם כמרכז סחר (יבשתי וימי).
הסחר התנהל בעיקר בין מצרים ללבנט.
בעוד שאין מידע קונקרטי לגבי הקמת המבצר, מוצע שפלוסיום הוקם בתקופת הממלכה התיכונה או בתקופה הסאיטית והפרסית מהמאה ה-8 עד המאה ה-6 לפני הספירה.
פלוסיום נתפס גם כחלק בלתי נפרד מהנילוס, שכן נמצאו חורבות אחרות מחוץ לגבולותיו, דבר המצביע על כך ששטח גדול באזור היה מאוכלס.
מבחינה אדריכלית, נראה כי מבני פלוסיום (כגון שעריו ומגדליו) נבנו מאבן גיר.
כמו כן, מצוין כי התקיימה תעשיית מתכות באתר זה עקב גילוי עופרות נחושת.
חפירות באתר גילו גם חומרים עתיקים יותר המתוארכים למספר שושלות מוקדמות, וכוללים בזלת, גרניט, דיאוריט, שיש וקוורץ.
ייתכן שחומרים אלה היו ממקור מאוחר יותר.
המבצר נבנה בסמיכות לנהר הנילוס והיה מוקף ברובו בדיונות ובמישורי חוף.
ישנן סיבות רבות שגרמו לדעיכתו של מבצר פלוסיום.
במהלך קיומו התרחשו אירועי דבר הבלוטות בים התיכון בפעם הראשונה וכמו כן גם שריפות מרובות פרצו בתוך המבצר.
כיבושו על ידי הפרסים וכן ירידה בסחר עשויים גם הם היו להוביל לנטישתו.
באופן רשמי, סיבות טבעיות כגון תנועות טקטוניות הן שהובילו להתפרקות פלוסיום.
הנטישה הרשמית של האתר מיוחסת לתקופת מסעות הצלב.
מבצר יפו היה חשוב בתקופת הממלכה החדשה של מצרים.
הוא שימש גם כמבצר וגם כנמל בחוף הים התיכון.
עד היום משמש נמל יפו כנמל דיג ישראלי.
במקור, האתר היה תחת שליטת הכנענים אך נפל תחת שליטת האימפריה המצרית.
בתקופת הברונזה המאוחרת שימש האתר בהצלחה כבסיס למסעות של פרעונים מהשושלת השמונה-עשרה.
מבחינת תפקידיו מילא האתר תפקידים מרובים.
ההנחה היא שתפקידה העיקרי של יפו היה לשמש כמחסן עבור הצבא המצרי.
שער רעמסס, המתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, משמש כחיבור למבצר.
יחד עם המבצר התגלו גם סוללות עפר.
בחפירה נמצאו באתר פריטים רבים כגון קערות, צנצנות מיובאות, מעמדים לסירים, בירה ולחם, דבר המדגיש עוד יותר את חשיבותם של פריטים אלה לאזור.
גילוי חפצים אלה מראה קשר הדוק בין אחסון מזון ליצירת פריטים קרמיים.
לאחר כניסת השלטון הרומי, חלק מהמקדשים יועדו ושונו לשימושים חדשים.
מקדש לוקסור, לדוגמה, הפך למרכז של מחנה צבאי רומי וחלקים מהמקדש הוקדשו לפולחן הקיסר האלוהי.
החלק הדרומי של המקדש הפך מאוחר יותר לכנסייה נוצרית ומסגד אבו חג'ג' סופח לצד המזרחי של המקדש בתקופה האסלאמית.
אבנים ואלמנטים אדריכליים מאנדרטאות מצריות עתיקות שימשו לעיתים קרובות בשימוש משני למבנים מאוחרים יותר.
מספר מסגדים מימי הביניים, לדוגמה, משלבים גושי אבן עתיקים עם גילופים הירוגליפיים שעדיין נראים לעין.
כבר בתקופה הרומית ועד סוף המאה ה-19 הוחזרו אובליסקים מצריים עתיקים רבים והועברו למדינות אחרות, שם ניצבו לעיתים קרובות כמונומנטים יקרי ערך.
במאות ה-19 וה-20 שימשו מוטיבים אדריכליים מצריים באדריכלות מודרנית, מה שיצר את סגנון אדריכלות התחייה המצרית ומאוחר יותר במיוחד תיאטראות מצריים , בתי קולנוע ומקומות בילוי נושאיים אחרים.
האדריכלות הפוסט-מודרנית היא הסגנון האדריכלי העוקב לאדריכלות המודרנית של המאה ה־20 שהתפתח בשנות ה־60 כאנטיתזה לסגנון זה ומבטא את עקרונות הפוסטמודרניזם.
באמצע שנות השישים בערך, האדריכלות המודרנית, שבתחילת המאה נחשבה מהפכנית, התקשתה לעמוד מול אתגרי העולם המערבי המתפתח במהירות.
תנועות ורעיונות חדשים צצו במהרה והעמידו את המודרניזם תחת בחינה מחודשת תוך מתן מענה לצרכים סביבתיים וחברתיים חדשים שהאדריכלות המודרנית נראתה כמיושנת ולא יכלה להם.
הפוסט-מודרניזם היא תנועה שצמחה מתוך הרוח המסחרית-קפיטליסטית של ארצות הברית.
חלוצי תנועת הפוסט-מודרניזם הם האדריכלים מייקל גרייבס, צ'ארלס מור ורוברט ונטורי, שאף פרסם ספר ב-1966 ובו מתקיימת פעולת הנחת היסודות של התנועה הפוסט-מודרנית:
אדריכלות המייצגת עושר ושפע – כזו הנותנת מענה לתרבות האמריקאית הצרכנית ושמה דגש על ייצור אסתטי של המוצר האדריכלי כחלק בלתי נפרד מהמוצר עצמו.
אדריכלות מושרשת – כלומר בנייה מתוך רעיונות המושרשים בתרבות המערבית.
עונה לצורכי המקום – גם אם במחיר של ביטול הצורה הטהורה והנקייה של המבנה (ערך מודרני מובהק).
בתגובה לאמירה "Less is more" ("פחות זה יותר"), רעיון מודרני מובהק המצוטט מפי מיס ואן דר רוהה, אמר ונטורי "Less is a bore" ("פחות הוא שיעמום").
עקרונות נוספים של הפוסט-מודרניזם הם:
אדריכלות כוללנית – שימוש באלמנטים צורניים דומיננטיים וערבוב בין סגנונות ללא חשש מהפרכת הרצינות של המודרניזם.
אדריכלות יכולה להכיל בתוכה הומור ושעשוע, שהם חלק מתוך כלל חוויות ורגשות האדם בחייו.
שימוש בסמלים ודימויים לטובת הלקוח – אדריכלות מסחרית.
כהרחבה לייצוג העושר והשפע, הרוח הצרכנית היא לעשות הכול ובגדול תוך כדי משיכת תשומת לב מקסימלית.
אקלקטיות – שימוש בחומרים זולים ויקרים, קולאז' פלורליסטי של תרבויות הנובע מן הגלובליזציה של העולם – העולם מאבד מערכי האתניות המקומית הטהורה והופך לכוללני.
כיום איבדה התנועה מכוח מקוריותה וחזונה הפלורליסטי.
מבקריה טוענים כי התנועה לוקה ביכולתה להגיע לכלל מערכת חוקים ושפה אחידים.
כלומר בשל הפלורליזם והאקלקטיות וללא מערכת היררכית אחת של חוקים נוצר מצב של חוסר אחידות וחוסר עקביות.
אדריכלים בולטים נוספים בזרם זה הם ג'יימס סטרלינג, האנס הוליין, פיליפ ג'ונסון, ריקארדו בופיל וקבוצות MVRDV וארקיטקטוניקה.
סגנון אדריכלי שצמח מתוך הפוסט-מודרניזם הוא סגנון הדה-קונסטרוקטיביזם.
האדריכלות הדה-קונסטרוקטיבית מנסה לבצע מניפולציות בצורה ובחלל וליצור מעטפת בניין ומערכת חללים השוברת את האקסיומות והמוסכמות הקודמות באדריכלות מסוג שהוא.
יש המשווים את תפיסה זו לתפישה המחשבתית החדשה שהולידו הגאומטריה הלא-אוקלידית ותורת היחסות.
הדה-קונסטרוקטיביזם יוצר מצב שהמקום או המבנה יכולים להתייחס אחרת לגמרי לכיוונים שונים ולאנשים המגיעים מאותם כיוונים ומפרשים אחרת את המרחב הפיזי.
הבנייה והתכנון של מבנים דה-קונסטרוקטיביסטים לא הייתה מתאפשרת אלמלא הטכנולוגיה של העידן הנוכחי.
הצורות החדשניות של אדריכלות זו הן כמעט בלתי אפשריות לתכנון ללא עבודה רבה בעזרת תוכנות מחשב תלת־ממדיות המסייעות בתהליך התכנון.
הכלים המסורתיים המשמשים את האדריכל לתכנון: תוכניות, חזיתות, חתכים וכדומה, הופכים להיות בלתי רלוונטיים במקרים רבים.
אדריכלות ההיי-טק הוא כינוי לסגנון אדריכלי נוסף אשר החל להתפתח בשנות ה-60 יחד עם התפתחות הפוסט-מודרניזם.
להבדיל מהדה-קונסטרוקטיביזם, סגנון זה אינו תנועה רשמית או זרם מובהק של אדריכלות אלא חלק מהפוסט-מודרניזם.
למעשה האדריכלים הנחשבים לבולטים ביותר כיום בבנייה בטכנולוגיות מתקדמות, כמו נורמן פוסטר וריצ'רד רוג'רס אינם רואים עצמם ככאלה.
עם זאת, ניתן לאפיין את הסגנון בבנייה בטכנולוגיה מתקדמת, אשר משתמשת בעיקר בחומרים קלים וחדשניים לבנייה ופרטי בניין אשר התאפשרו רק לאחר התפתחות התעשייה של העשורים האחרונים.
סגנון בנייה זה מייצג את האתוס של לודוויג מיס ון דר רוהה שהאמין כי אדריכלות מודרנית חייבת לייצג את הטכנולוגיה של זמנה.
למשנה נוספת של מיס - "אלוהים נמצא בפרטים" - השפעה רבה גם כן על התכנון עתיר הטכנולוגיה.
התפתחות המחשב יחד עם תוכנות שונות מאפשרות לא רק לבנות אלא גם לתכנן מבנים ופרטים שלא ניתן היה לתכנן בעבר.
באדריכלות ההיי טק נעשה פעמים רבות שילוב בין חומרים מסורתיים לבין חומרים "טכנולוגיים" יותר ובכך מפתחים שיטות בנייה ופרטי חיבור מעניינים בין חומרים שונים בעלי תכונות שונות לטובת בנייה שחייבת בסופו של דבר להיות יציבה ופונקציונלית.
אחת מאבני הדרך החשובות באדריכלות ההיי-טק היא מרכז פומפידו בפריז אשר תכננו האדריכלים רנצו פיאנו וריצ'רד רוג'רס ובנייתו הושלמה בשנת 1977. במבנה זה מודגשת שיטת הבנייה של הבניין ומערכות הבניין מוחצנות באופן שאף עורר את כעסם של הפריזאים בעת הקמתו.
מבנה נוסף ראוי לציון הוא מוזיאון גוגנהיים בילבאו שתוכנן על ידי פרנק גרי.
צורתו של מבנה זה היא כזו שלא ניתן היה לממשו לפני הפיתוח של תוכנות תלת-ממדיות מתאימות אשר מאפשרות תכנון שכזה.
בנוסף, משתמש מבנה זה בחומר חדש לחלוטין בתעשיית הבנייה, טיטניום, כדי לצפות את חוץ המבנה.
יש הרואים במבנה פוסט-מודרני זה גם ביטוי לתנועת הדה-קונסטרוקטיביזם לכן ההפרדה אינה ברורה.
לעומת זאת, יש הרואים בבניינים מוקדמים בהרבה, כגון מגדל אייפל וארמון הבדולח, כחלוצים האמיתיים של אדריכלות זו.
אדריכלות מודרנית, בשונה מאדריכלות עכשווית, היא שם כולל לכמה סגנונות וגישות באדריכלות, שאפיינו את המחצית הראשונה של המאה ה-20 וממשיכים להשפיע גם על אופייה של האדריכלות עד היום.
תפישות האדריכלות המודרנית, המשקפות ברובן את תפישת המודרניזם, החלו להתפתח באירופה ואמריקה הצפונית כבר בסוף המאה ה-19. בשנות ה-20 גובשו עקרונות שונים המבוססים הן על תאוריה והן על פרקטיקה ואומצו באופן רשמי על ידי אדריכלים רבים בעלי השפעה בינלאומית.
אדריכלים אלו היוו, חלקם באופן רשמי וחלקם באופן מעשי, סוג של תנועה אמנותית עם ביטוי קונקרטי שהשפיע רבות על מראה הערים המודרניות.
האדריכלות המודרנית הייתה צורת הבנייה המובילה בין שתי מלחמות העולם והמשיכה עד שנות ה-50 אז החלו לתהות לגבי הצלחתה והתפתח הסגנון הפוסט מודרני וגישות משניות במודרניזם כגון הרגיונליזם הביקורתי.
הסיבות להתפתחות סגנון המודרניזם הן רבות ואף נתונות למחלוקת.
התפתחות טכנולוגית - המצאת הבטון המזוין, שיפור יכולות הייצור של פלדה וזכוכית ותיעוש הבנייה.
הבטון המזוין אפשר לנתק את הקשר בין החזית לתוכניות הקומות וליצור חזית משוחררת ותוכניות קומות משתנות.
תמורות חברתיות - בעקבות תהליך העיור שגרמה המהפכה התעשייתית והמעמדות החדשים של התקופה אשר הובילו גם לצורך במציאת פתרונות אדריכליים לסוגיית הדיור ציבורי.
השפעת התפתחויות בתחום האומנויות - כגון האר נובו, הפוטוריזם והקוביזם בתחילת המאה, בהם היו מעורבים גם אדריכלים רבים לצד אנשי רוח משפיעים נוספים.
דחיית הסגנונות האדריכליים הקודמים אשר עסקו בעיקר בחזות המבנה ובעיטורו.
בנייה פשוטה, נקייה מעיטורים - "עיטור הוא פשע"
אימוץ התפישה האסתטית של המכונה.
רעיון שמקורו באומנות, בתנועת הפוטוריזם.
פונקציונליזם - "Form follows Function" ("הצורה נובעת מהפונקציה").
כבר בשנות ה-20 רוב האדריכלים המרכזיים בזרם גיבשו את תפישתם.
הבולטים והמשפיעים ביותר ביניהם היו ולטר גרופיוס ומיס ואן דר רוהה שגם היו מנהלי בית הספר הבאוהאוס (בית ספר בעל השפעה רבה על התפתחות המודרניזם) ולה קורבוזיה.
שלושתם גם ניסחו את עקרונות הסגנון הבינלאומי שהוא תולדה של המודרניזם.
במקביל אליהם השפיעה על האדריכלות האירופאית אסכולת שיקגו שפעלה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 ובעיקר האדריכלים האמריקאים לואיס סאליבאן ופרנק לויד רייט.
בשנת 1928 קם ארגון האדריכלים CIAM ביוזמת לה קורבוזיה שהתווה את עקרונות האדריכלות המודרנית כדבר היכול לשפר את הכלכלה והחברה.
הארגון פעל עד סוף שנות ה-50 והשפעתו על האדריכלות האירופאית הייתה ניכרת.
בשנת 1932 נערכה תערוכה בינלאומית של אדריכלות מודרנית ביוזמת פיליפ ג'ונסון בה שורטטו קווי המתאר של סגנון זה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחו לארצות הברית רוב האדריכלים הגרמנים החשובים (בית הספר באוהאוס נסגר כבר בשנת 1933).
עקב כך עבר המודרניזם האירופאי לארצות הברית והפך שם לסגנון המוביל במשך מספר עשורים.
התפיסה המודרניסטית של ביטול העיטורים והעיצוב הפשוט והנקי נראו כפתרון העיצובי ההכרחי לכל מבנה שתוכנן.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נבנו גורדי שחקים רבים בשיקגו ובניו יורק.
בניינים אלו אימצו את הסגנון המודרניסטי או סגנונות שהתפתחו מתוכו כגון הסגנון הבינלאומי והאר דקו.
קיימות מחלוקות רבות מתי בדיוק ואם בכלל נכשל הסגנון המודרניסטי באדריכלות.
כבר בתחילת שנות ה-60 הופנתה ביקורת לאדריכלות מודרנית בטענה כי היא אינה קשורה למקומות שבה היא נבנית, שהיא אליטיסטית וחסרת משמעות.
האדריכל רוברט ונטורי היה בין הראשונים שפרסמו ספרים בנושא זה ופיתחו את האדריכלות הפוסט מודרנית כתוצאה.
מספר אדריכלים ניסו בעשורים האחרונים להחיות את התפיסות האסתטיות של המודרניזם.
ביניהם אדריכלים ידועים כמו איי אם פיי, ריצ'רד מאייר ועוד.
בישראל, המודרניזם היה הסגנון המוביל עד שנות ה-80. גם הברוטליזם שהוא בנייה מודרניסטית עם בטון חשוף שרד תקופה ארוכה בארץ, הרבה בזכות התפיסה החברתית בישראל וכן היתרון הכלכלי שבסגנון זה.
אדריכלות נוף (נקראה בתחילה: אדריכלות גנים) היא תחום בעיצוב העוסק בתכנון של מרחבי החוץ, ציבוריים או פרטיים, החל מחצרות בתים ועד כיכרות עירוניות, גינות, פארקים, רחובות, טיילות, שמורות טבע, גנים לאומיים וכלל השטחים פתוחים.
ברוב המקרים אדריכלות הנוף קשורה בד בבד באדריכלות של מבנים ובתכנון ובעיצוב העירוני – תחומים אדריכליים משיקים.
אדריכלות הנוף עוסקת בצורות שונות ומגוונות של שטחים פתוחים ובדרכים שונות של תכנון היחס שבין המבנים לקרקע ולנוף ובין האדם לטבע או לסביבתו העירונית.
אדריכלות הנוף התפתחה כבר במסופוטמיה, כאשר תכננו ובנו גנים בתוך מרקמים עירוניים, הקמתם של הגנים העתיקים אשר נבנו בבבל ובערים אחרות במסופוטמיה היו ניסיון ליצור "גן עדן עלי אדמות" בתכנונו של האדם.
גם היוונים הקדמונים עסקו בתכנון של גנים וכן גם בתכנון של חללים ציבוריים שונים, דוגמה לכיכר עירונית מתוכננת היא האגורה.
בתקופת הרנסאנס הרבו לשלב את האדריכלות עם הטבע – ארמונות ובתי פאר רבים שנבנו באיטליה ובצרפת שולבו עם גנים על פי הטופוגרפיה טבעית, לעיתים עם אגמים טבעיים, או אף מלאכותיים, שהשתקף את המבנה במימיהם.
עיצוב הגנים הפך בצרפת של המאה ה־17 לאמנות של ממש.
גני ורסאיי הם דוגמה מופתית לעיצוב של גן צרפתי בו התכנון הוא לפי קווים ישרים ומדויקים, הצמחים שתולים בשורות מסודרת ונקיות, וגם הגיזום הצמחייה נעשה על פי צורות גאומטריות ברורות.
אדריכל הנוף אשר תכנן והקים את גני ורסאי זכה לכינוי לה־נוטרה (ה־"שלנו").
באנגליה התפתח מאוחר יותר "הגן האנגלי" – כשבניגוד לגן הצרפתי אשר ניסה להשליט את הסדר האנושי על הטבע – שאף התכנון הנופי באנגליה ליצור "טבע מתוכנן", שייראה טבעי באופן המיטבי.
במהלך המאה ה־19 הוקמו באנגליה גנים רבים לפי תכנון מדויק של נוף אשר אמור להעניק תחושה של נוף ארכאי ורומנטי.
במקביל להתפתחות אדריכלות הנוף במערב, התפתחה תרבות מפותחת של עיצוב גינות ביפן.
עיצוב הגן היפני התפתח במהלך ההיסטוריה הארוכה של יפן יחד עם האמנות והאדריכלות היפנית והוא נובע בעיקרו מתפישות אסתטיות יפניות ומתפישות דתיות שונות.
גן הזן הוא טיפוס של גן יפני המשמש את נזירי הזן בלבד ותכנונו הנופי מבוסס על אורח חיים מאוד ייחודי.
החל מסוף המאה ה־20 התרחב מקצוע אדריכלות הנוף לתחומים נוספים כמו תכנון השטחים פרטיים פתוחים שמסביב למבנים, עיצוב חללים ציבוריים פתוחים ועיצוב של גנים ופארקים על כל סוגיהם.
העוסק באדריכלות נוף נקרא אדריכל נוף (התואר האקדמי נקרא גם B.L.A) ומשך הלימודים הוא ארבע שנים.
רשימת מונחים בנושא אדריכלות קלאסית.
הרשימה כוללת מושגים הקשורים באדריכלות יוון העתיקה, אדריכלות רומית ונושאים קשורים נוספים.
חלק מהמונחים שלהלן משמשים גם להגדרות של מבנים או חלקי מבנים בסגנונות מאוחרים יותר ואף מודרניים.
הגדרות אלו מתארות את שימושם בעת העתיקה בלבד.
לכל מושג קיים גם תעתיק מקורי ביוונית עתיקה או בלטינית.
אבן ראשה (Keystone) – האבן העליונה החותמת את הקשת.
אבקוס () – לבנה שטוחה הנמצאת מעל הכותרת ומעליה מונח הארכיטרב.
אגורה (Agora) – כיכר עירונית מרכזית מוקפת מבני ציבור.
אדיטון – (Aditon) חדר קטן במקדש המורשה לכהנים בלבד.
אדיקולה () – אלמנט רומי הכולל זוג עמודים קטנים וגמלון קטן מעליהם היוצרים נישה בקיר אטום.
הופיע כקישוט, כמקדש קטן בתוך מקדש גדול, לרוב כאלמנט של עיצוב פנים.
אופיסטודומוס (Opistodomos) – חדר אחורי חסר פונקציה במקדש היווני.
נועדה לאזן את הפרונאוס ולשמור על סימטריה.
אוקולוס (Oculus) – פתח עגול בראשה של כיפה שמטרתו להאיר את המבנה.
אוקטסטיל (Octastyle) – קבוצה של 8 עמודים בחזית מבנה.
אורכסטרה (Orchestra) – אזור בין הבמה ליציעים, תחום בצורת חצי גורן בתיאטרון היווני.
אטריום (Atrium) – חצר פנימית בוילה הרומית שתפקידיה אוורור הבית ואגירת מי גשם.
אכינוס (Echinus) – בסדר הדורי (קיים גם בסדר האיוני ובסדר הקורינתי), חלקה התחתון של הכותרת, המתרחב ועולה עד שמתחבר לאבקוס.
אכסדרה – שורת עמודים המפרידה בין פנים וחוץ המבנה, או מעבר מקורה עם עמודים.
אמפיתיאטרון (Amphitheatre) – תיאטרון רומי המקיף את הזירה מכל צדדיה.
אנטבלטורה (Entablature) – החלק העליון של המבנה הנמצא מעל העמודים.
מחולק לכמה שכבות: אריכטרב, אפריז, קרניז וגמלון (אופציונלי).
אנטזיס (Entasis) – קמירות מתוכננת לאורך עמוד או אלמנט אנכי אחר.
אפריז (Frieze) – השכבה האמצעית באנטבלטורה והעבה ביותר.
בסדרים הדורי והקורינתי נהגו לקשט את האפריז בפסלים ובתבליטי באבן בשם מטופות וטריגליפים.
אקוודוקט (Aqueduct) – אמת מים המובילה מים לעיר ממרחקים.
אקרוטריון (Acroterion) – קישוט בקודקוד הגמלון.
אקרופוליס (Acropolis) – "העיר העליונה" ביוון העתיקה.
ארכיטרב (Architrave) – הקורה הראשית המונחת מעל לעמודים.
ארקדה – שורת עמודים (אכסדרה) מקורה בקשתות וקמרונות.
ארקוסוליום – (ברבים ארקוסוליה, בעברית קבר מִקְמָר, מלטינית Arcosolium).
גומחה שתקרתה מקומרת, ששימשה לקבורה בתרבות ההלניסטית ותרבות רומא העתיקה.
בזיליקה (Basilica) – מבנה אורך רומי לשימוש ציבורי־חילוני.
מחולקת לחלל ראשי ושני חללי משנה על ידי שתי שורות עמודים.
הבזיליקה היא האבטיפוס של מבנה הכנסייה בנצרות.
גימנסיון (Gymnasium) – מבנה ביוון העתיקה ששימש לחינוך גופני וללימוד עיוני.
מורכב מחצר קטורה וחדרים ביניהם: אפביון חדר סיכה ומיני בית מרחץ.
גמלון (Pediment) – הגג המשולש הנראה מהחזית.
דקומנוס (מקסימוס) (Decumanus maximus) – רחוב ישר בערים הרומיות המתוכננות שעבר ממזרח למערב וניצב לקארדו.
זה הראשי נקרא מקסימוס אך לרוב נקרא בקיצור רק דקומנוס.
דקהסטיל (Decastyle) – קבוצה של 10 עמודים בחזית מבנה.
הקסהסטיל (Hexastyle) – קבוצה של 6 עמודים בחזית מבנה.
היפודרום (Hippo'drome) – מסלול למרוצי סוסים ומרכבת.
הֵרְמַה (Herma) – עמוד פיסולי מלבני עשוי אבן, טרקוטה או ברונזה ששימש כסמן גבול או אבן דרך, וכלל את דמותו של הרמס.
וילה (Villa) – בית מגורים גדול המוקף שטח אדמה.
וולוטות (Volutes) – סלסולים דמויי קרניים של טלה בכותרת העמוד האיוני.
זיז (cantilever) – קורה המחוברת למבנה בצדה האחד בלבד.
בהגדרה הרחבה יותר, כל מבנה או רכיב מבני הרתום בצדו האחד בלבד לקרקע או לשאר המבנה נחשב מבחינה סטטית לזיז, כדוגמת עמוד שחלקו העליון אינו מחובר לדבר.
טורוס (Torus) – רכיב אבן בצורת טורוס (צורת "בייגל") בבסיס עמודים מסדרים שונים.
טטרהטסטיל (Tetrastyle) – קבוצה של 4 עמודים בחזית מבנה.
טימפנון (Tympanum) – פסלים ותבליטים קישוטיים מאבן בתוך הגמלון.
טריגליף (Triglyph) – פסים קישוטיים ניצבים לאורך האפריז המפריד בין המטופות.
לונטה (Lunette) – מלשון "ירח", חצי עיגול מעל דלת או פתח.
מטופות (Metopes) – תבליטי אבן לאורך האפריז.
מסד () – הבסיס או הפלטפורמה עליה מניחים עמוד, אדן, פסל או מבנה.
מתחם פן־הלני – טמנוס בעל חשיבות רבה בו מקדשים רבים.
נאוס (Naos או Cella) – ההיכל הפנימי המרכזי של המקדש היווני.
סדר קלאסי (Classic order) – סגנון בנייה קלאסי אשר הגדיר את כל רכיבי הבניין על פרטיהם ומידותיהם כדי לשאוף לשלמות אסתטית ומבנית.
הסדר הדורי (Doric order) – מתאפיין בעמודים בעלי כותרת חלקה ופשוטה.
הסדר האיוני (Ionic order) – מתאפיין בכותרות עמודים מסולסלות.
הסדר הקורינתי (Corinthian order) – מתאפיין בכותרות עמודים עם תבליטי עלים (מסוג אקנתוס=קציץ רך/קציץ סורי).
הסדר הטוסקני (Tuscan Order) – גרסה רומית פשטנית לסדר הדורי.
הסדר המשולב (Composite Order) – סדר רומי המשלב את האיוני והקורינתי.
סטואה (Stoa) – בעברית: סטיו.
מבנה ציבור בעל אכסדרה בעל שימושים משתנים.
סטילובטה (Stylobate), השכבה העליונה של הקרפידומה.
במקדש הרומי נקרא חלק זה פודיום.
עמוד (Column) – מורכב משלושה חלקים עיקריים: בסיס, גוף וכותרת – מאפיין העיקרי של הסדרים הקלאסיים.
בסיס העמוד – חלקו התחתון המודגש של העמוד.
גוף העמוד (Shaft) – העמוד עצמו היה בנוי מסדרה של גלילים נמוכים אשר עמדו אחד על השני.
חריצים (Fluting) – גילוף אורכי באבן לאורך רוב גובה העמוד בצורה (בגריעה) של חצי עיגול.
כותרת (Capital) – חלקו העליון של העמוד המקנה לו את זהותו.
בכל סדר קלאסי יש כותרת שונה אשר לפיה ניתן בקלות לזהותו.
פודיום (Podium) – בסיס המקדש או המבנה באדריכלות הרומית, נקרא כמו במת המנצחים האולימפית.
פילסטר (Pilaster) – "עמוד מודבק" בחזית המבנה, בעיקר באדריכלות הרומית.
התאפיין בפרטי העמודים הקלאסיים אך אינו בהכרח היה נחוץ ליציבות המבנה.
פילסטרס ממשיכים לעיתים מקצב עמודים הממשיך כקיר אליו הם צמודים.
פלינת (Plinth) – ראו מסד.
פנתיאון (Pantheon) – מקדש כל האלים.
פרונאוס (Pronaos) – חדר מבוא במקדש היווני ממנו נכנסים אל הנאוס.
פרוסטילון (Prostyle) – מקדש עם עמודים קדמיים בלבד.
* אמפיפרוסטילון – פרוסטילון דו־כיווני.
צד אחד אטום – ללא כניסה.
פרופילאה (Propylaea) – מבנה שער הכניסה לטמנוס.
פריבולוס (Peribolos) – גדר או חומה קטנה התוחמת את הטמנוס.
פריסטזיס – מכונה לעיתים פריסטיל.
מרפסת בעלת ארבעה צדדים או מסדרון עמודים המקיפים את הקלה במקדשים פריפטריים יווניים.
פריסטיל (Peristyle) – ראו פריסטזיס.
פריפטרוס (Peripteros) – סוג של מקדש בעל פורטיקו ומוקף באכסדרה של עמודים חופשיים.
קורונה (Corona) – פס אופקי בולט בקרניז.
קירקוס – מסלול למרוצי סוסים אשר היה אירוע ספורטיבי נפוץ ביוון וברומא.
קִמָרוֹן (Vault) – צורת קירוי חללים הבנויה מאוסף קשתות.
באדריכלות הרומית קיימים שני סוגים בסיסיים:
קמרון חבית (Barrel vault) – תקרה צלינדרית הבנויה מרצף של קשתות.
קמרון צולב (Groin vault) – קירוי של שדה ריבועי או מלבני הפתוח ל־4 כיוונים ובנוי משני קמרונות חבית החותכים זה את זה.
קסטה – משבצות קישוטיות בתקרה, כמו בכיפת הפנתיאון ברומא.
קרניז (Cornice) – בעברית: כרכוב.
קשת (Arch) – שיטת גישור רומית בין שתי נקודות, בצורה חצי מעגלית, בעזרת סדרת לבנים מסותתות בצורת טרפז.
קארדו (מקסימוס) (Cardus maximus) – רחוב ישר בערים הרומיות המתוכננות שעבר מצפון לדרום וניצב לדקומנוס.
זה הראשי נקרא מקסימוס אך לרוב נקרא בקיצור רק קארדו.
קרפידומה – מכונה גם קרפיס (Crepis) משטח רב שלבי אשר מהווה את בסיס המקדש.
השלב העליון ביותר בקרפידומה נקרא סטילובטה.
קרפיס (Crepis) – ראו קרפידומה.
רוטונדה (Rotonda) – מבנה בצורת גליל.
תיאטרון (Theatre) – מבנה יווני בו נערכו מחזות וטקסים.
בנוי לרוב על צלע הר בצורה של קצת יותר מחצי מעגל.
האדריכלות הממלוכית היא הסגנון האדריכלי של מבנים מונומנטליים ומבני דת ברחבי הסולטנות הממלוכית, אשר שלטה במרחב המזרח התיכון בין השנים 1260–1517. האדריכלות הממלוכית באה לידי ביטוי בעיקר בקהיר, דמשק וירושלים.
מדרסה - המבנה הממלוכי הייצוגי העיקרי הוא המדרסה, מרכז לימוד דתי.
המבנה המסורתי כמעט בכל המדרסות הוא חלל מרכזי (מקורה או פתוח) ממנו מתפצלים ארבעה אולמות-לימוד (איוָואנים), כנגד ארבע אסכולות השריעה.
הכניסה למדרסה נעשית מן הרחוב, דרך מעבר צר אל החלל המרכזי.
בקיר הקיבלה, הפונה לכיוון התפילה (לכיוון מכה), ממוקמת גומחת-תפילה (מחראב) מעוטרת כשער בזעיר-אנפין .
למדרסה שתי קומות או יותר, כאשר בקומות העליונות היו מגורים לתלמידים, למשפחת מקדישי המדרסה ולצליינים נכבדים.
בקהיר למדרסה נבנו גם צריחים, מנהג זה לא נפוץ בירושלים ודמשק.
ח'אן, ח'נקה, רִבאט - אכסניות לעוברי דרכים וצליינים.
הח'אן הוא מבנה במימון ויזמה שלטונית שהוקם עבור סוחרים, פקידי ממשל ועוברי-דרכים.
רבאט היא אכסניה במימון פרטי המיועדת כהקדש (וקף) עבור צליינים, במקרים רבים הוקדש רבאט בידי יוצאי עיר מסוימת עבור עולי רגל שמוצאם באותה עיר או אזור.
ח'נקה היא אכסניה מיוחדת לדרווישים צופים.
ככלל, כל המבנים הללו בנויים כשורת חדרים, לעיתים דו-קומתית, המקיפה חצר פנימית.
שורת החדרים בקומה הראשונה מחוברת על ידי ארקדה ובקומה השנייה בנויה מרפסת.
ח'אן מחוץ לעיר יהיה מוקף חומה ובפינתו הדרומית יהיה מסגד קטן (ר' למשל ח'אן ג'וב יוסף או חנות תגרים על דרך הדואר).
חצר הח'אן גדולה יותר מחצר האכסניות האחרות ושימשה למסחר, בה ורק בה, יכלו סוחרים נוכרים לסחור.
בח'אן שכנו גם משרדי גביית מס.
ההכנסות מהאכסניות שימשו למימון מוסדות דת.
תורבה, מבנה קבורה - מבנה הקבורה לנכבדים הממלוכיים הוא מבנה קובייתי שבראשו כיפה הנישאת על תוף.
בתוך המבנה ניצבות מצבות מוארכות, המקושתות בפינותיהם בבולבוסי אבן.
בקיר התורבה קבועים בדרך כלל שני חלונות גדולים במפלס הרחוב, המאפשרים לקהל העובר לראות את הקברים, לחלוק כבוד לנפטרים ולהאזין לדרשן הקורא בקוראן בתוך המבנה, מול החלון, במימון משפחת הנפטר להעלאת נשמות המתים ולזיכוי הרבים.
נכבדים רבים (גם נשים כתורכאן ח'תון והגבירה טונשוק) בחרו להיקבר סמוך להר הבית בירושלים.
מסגדים וצריחים - הממלוכים לא בנו מסגדים רבים, אולם האמור לגבי עיטור המדרסות תקף גם לגבי עיטורם של מסגדים.
הצריחים הממלוכיים נחלקים לשני טיפוסים: הסורי, המרובע והמצרי, הבנוי ממספר שלבים בדרך כלל בסיס מרובע וצריח עיקרי גלילי המעוטר במרפסות.
בצריחים מונומנטליים גם בדגם הסורי נמצא מרפסת בשליש העליון .
את האדריכלות הממלוכית מאפיין מילון פריטי עיצוב מצומצם יחסית ואופייני מאוד.
עם זאת, המבנים השונים אינם דומים זה לזה.
תוך שימוש באותם פריטי עיצוב מושג עושר צורני רב.
בדרך כלל חזית המבנה מעוטרת ומפוארת, ובייחוד הפתח הראשי.
במרחב העירוני (כמו בעיר העתיקה בירושלים) נבנו המבנים צמודים זה לצד זה לאורך הרחובות, כאשר הם יוצרים כעין חזית-חומה וחושפים אל הרחוב רק קיר אחד.
מאחורי החזית משתרעת חצר פנימית רחבה אליה פונים החלונות והכניסות לחללים השונים.
כיוון שאל הרחוב פונה חזית המבנה ושערו, החזית והשער מעוטרים בפאר רב.
השער של המבנה המונומנטלי (למשל, המדרסה) שקוע בגומחה גבוהה ומחודדת וחללו נקרא "פורטל".
הפורטל מעוטר באלמנטים הבאים, מלמעלה למטה:
חצי-כיפה קעורה כלפי פנים כקונכייה, לרוב מחורצת פלחים-פלחים.
חצי הכיפה מקושטת בנטיפי אבן מדורגים הנקראים "עיטור נטיפות" או "מוּקָרְנָס".
זהו עיטור שמקורו באדריכלות הפרסית-סלג'וקית.
בעלי המלאכה שהתקינו את המוקרנס היו אומנים נודדים.
הם חתמו על יצירותיהם במקום נסתר ואנו מכירים כמה מהם בשמם.
עומק המוקרנס (מספר שורות הנטיפים) מעיד על עושר המבנה ופארו.
יש מבנים ובהם 15 שורות מוקרנס (הדבר קשור כמובן גם לעומק הפורטל).
טבלת אבן ובה כתובת הקדשה מסולסלת שבה האותיות הערביות מהוות קישוט בפני עצמו.
הטקסט מעיד על תפקיד המבנה, שם הבונה, שנת הבניה ופסוקים מהקוראן.
העיטור משלב מקלעות אבן מפותלות בתבנית גאומטרית או צורות מן הצומח המשתלבים בכתב הערבי בצורת ערבסקה.
גודל הטבלה, רמת עיטורה ולעיתים "גלישה" של הכתוב אל הצדדים מעידים על עושר המבנה ופארו.
לרוב ישולב בכתובת ההקדשה רנכ (رنك, הסמל המשפחתי) של המקדיש.
משקוף הדלת בנוי תשליב אבנים (jogglers) - אבנים משתלבות בשני צבעים שונים ובצורות גאומטריות דמויות-עלים כאשר אחת היא תשליל (נגטיב) של השנייה.
מזוזות הפתח בנויות בתשליב אבלק - לרוב נעשה שימוש באבלק המשלב אבנים לבנות ושחורות או אדומות לסירוגין.
אין ספק שהאבלק הוא המאפיין הבולט ביותר של האדריכלות הממלוכית המונומנטלית.
במבנים צנועים יחסית האבלק מוגבל למזוזות הפתח, ובמפוארים הוא מקיף את כל קיר החזית הפונה אל הרחוב.
משני צידי הפתח נבנו שני ספסלי אבן נמוכים (מצטבא), לטובת שומרי המבנה ועוברי-אורח.
במבנים ממלוכיים דלים ניתן לזהות את היותו של המבנה ממלוכי לפי ספסלים אלו.
דלתות המבנה הן דלתות עץ כבדות, מצופות בברזל.
הברזל מוצמד לדלת העץ על ידי מסמרים בעלי ראש רחב, המסודרים בתבנית קישוטית.
לרוב צבועה הדלת ירוק או אפור.
לעיתים שרדו במרכז הדלתות מקושים מעוצבים (כמו במדרסת הטשתמוריה).
חלונות וסורגים - במדרסות, כאמור, החלונות אינם פונים אל הרחוב במפלס הרחוב אלא לחצר הפנימית, אולם במבני קבורה (ובמקרים בהם החלל הצמוד לפתח במדרסה משמש כחלל קבורה) יפנו אל הרחוב חלונות מלבניים גדולים אופייניים מאוד.
החלונות מחופים בסורגים ממלוכיים - סורגי ברזל עבים ועגולים הערוכים בתבנית שתי וערב, כאשר המוטות האנכיים מושחלים דרך המוטות האפקיים עם גולות תפוחות בחיבורים.
מאחורי הסורגים נסגר החלון בשבכת עץ (משרביה).
מסגרת משוננת - במקרים מסוימים מוקפת חזית המבנה בתבליט עיטורי משונן סביב לשולי המבנה (למשל בתורבת הגבירה טונשוק).
שימוש משני - הממלוכים נטו לעשות שימוש בחלקי מבנים קדומים, במיוחד מבני שיש ובמיוחד ממקור צלבני, כעונש לכופרים.
הם לא נטלו עמודים או חלקים שלמים אלא עיצבו אותם כך שיתאימו לצרכיהם ויצרו מהם אריחים, אבנים משתלבות לעיטור משקופים וכדומה.
כרכובים - כרכובי-תמיכה מסוגננים מאבן, התומכים מרפסת במבנה דו-קומתי.
לדוגמה כרכובי תמיכת המרפסות בחאן אל-סולטאן.
קשתות - הקשתות הממלוכיות הן מחודדות.
במקרים מסוימים יצרו קשתות בצורת תלתן בעל שלושה ואף חמישה עלעלים.
הם השתמשו בתכסיסים קונסטרוקטיביים כך שלמעשה קשתות-מקלות נושאות את משקל המבנה ולא המבנה העיטורי הנאה.
כיפות תוף - הכיפה הממלוכית הקלאסית היא כיפה בתבנית חצי-כדור על גבי תוף (הגבהה גלילית).
המעבר הפנימי בין הגג לתוף מעוצב כשורת נטיפי מוקרנס בקשת זווית או מבנה של פירמידות (בדגם המצרי).
רוב הכיפות מבוססות על מתומן וקשתות זווית עם מוקרנס, ולא על בסיס פנדנטיבה כפי שנעשה באדריכלות הביזנטית והאירופית של התקופה המקבילה.
קירוי קשתות - הקירוי הפנימי נעשה בקמרונות שונים ומגוונים, החל בקשתות פשוטות (כמו בשוק הכתנים וכלה במבנה של קשתות מצטלבות היוצרות בהיפגשן מתומן (שהושאר לעיתים פתוח, כעין חלון-גג).
האדריכלות הנאצית הייתה אחד הכלים ליישום התוכנית ליצירת התחדשות רוחנית ותרבותית בגרמניה בימי הרייך השלישי, לפי תפיסתם של מנהיגיו.
לאדריכלות הנאצית היו שלושה תפקידים עיקריים: תיאטרלי, סמלי וחינוכי.
האדריכלים הנאצים סברו כי מלבד תפקידם הפונקציונלי, על המבנים לשרת גם מטרות נוספות של העברת מסרים אידאולוגיים חינוכיים ותת-הכרתיים.
ככלל, התנועה הנאצית ייחסה חשיבות גדולה לאומנות ולעיצוב ככלי תעמולה.
אחד הביטויים לכך היה מינויו של יוזף גבלס, האדם השני בחשיבותו במפלגה הנאצית, לשר האומנות.
מעבר לזאת לרבים מבכירי המפלגה הנאצית היה ניסיון או רקע השכלתי בתחום האמנות.
אדולף היטלר, למשל, התפרנס במשך תקופה מסוימת כצייר גלויות.
רוב הבנייה הציבורית שימשה גם כמרכז לפעילות משותפת–עממית.
האידאולוגיה הנאצית שאפה לחדש את התרבות העממית המתבססת לכאורה על מקורות העבר הגרמאני.
אחד הביטויים התרבותיים לכך היה כינוסים עממים חברתיים, והמבנים הציבוריים ובעיקר עיצובם הארכיטקטוני, שימשו תשתית הולמת.
השימוש באדריכלות ציבורית לצורך יצירת לכידות חברתית לא היה חידוש רעיוני של הנאצים.
אך בניגוד לתקופות אחרות בהן היה הכינוס העממי מקובל כמכשיר ליצירת הלכידות החברתית, אצל הנאצים הוא קיבל ביטוי קיצוני בכך שדחה את שיתופם של זרים לא-גרמניים כחלק מן החברה, והעדיף סגירות על בסיס גזעי, בניגוד למטרה המקורית של פתיחות, קירוב והטמעה של הזרים בחברה.
המבנים הנאציים היו בעצם ביטוי והעצמה למהותה של התנועה הנאצית ויעדיה, בהם: הפיכת האזרח לפריט צייתני במערכת אידאולוגית, מבוססת על עבר מיסטי מפואר, המתאחדת תחת רעיונותיו ודרכו של מנהיג עליון אחד.
ניתן לאבחן מספר מאפיינים עיקריים של האדריכלות הנאצית:
גרסה שמרנית של האדריכלות הנאו קלאסית.
חיקוי עיצובי של הסגנון העממי (פולקי)–רומנטי הגרמני.
גודל עצום ובקנה מידה בלתי אנושי של המבנים, המתאפיין בשימוש חוזר באלמנטים שונים כמו עמודי תמך.
השלמה עיצובית באמצעות פסלים וסמלים נאציים.
את הדוגמה המובהקת ביותר לעירוב הסגנונות הזה ניתן לראות במבנה של טירת וולסבורג (Wewelsburg).
הטירה, שנבנתה בימי הביניים, עברה עיצוב מחדש בדרכה להפוך למרכז התרבותי של האס אס, תוך שימוש במוטיבים עיצוביים גותיים ורומנסקיים.
השימוש בסגנון הנאו-קלאסי נעשה לראשונה במבני ציבור כמו שדה הצפלין שנבנה בנירנברג, או בתכנון היכל העם (Volkshalle) בברלין.
בסגנון העממי–גרמני נעשה שימוש בעיקר בעיירות ובאזורים הכפריים, אשר ייצגו את העבר המיתולוגי של העם הגרמני בתקופה שבה לא היה נתון להשפעות חיצוניות.
היסודות של האדריכלות הנאצית לא היו חדשניים או פורצי דרך.
שדרות עירוניות ארוכות ורחבות, אשר לאורכן בנויים מבני ציבור נמצאות בכל הערים הגדולות בעולם, ומבנים ציבוריים מכוסי כיפות קיימים עוד מהעולם העתיק.
ייחודיותם במסגרת האדריכלות הנאצית נובעת בעיקר מן האובדן המוחלט של קנה מידה אנושי של הממדים שלהם, ומן ההשפעה המהממת שהם יוצרים על האדם העומד לצידם.
ההשפעה לא הייתה אמורה להיות נעימה ומסבירת פנים, אלא ליצור חוויה של האדרה ועוצמה מדינית, ובכך למלא תפקיד חברתי–פוליטי.
השקפותיו של היטלר בענייני אדריכלות הייתה הבסיס לגיבוש תפישת האדריכלות הנאצית.
היטלר ראה בבנייה מכשיר ליצירת קשר בין העבר והעתיד של תרבות.
לכן, מבנים שעתידים היו להיבנות היו אלה אשר יעבירו את התרבות לדורות הבאים.
בהשראתו של היטלר גיבש האדריכל אלברט שפר את תיאורית ערך השרידים שלו, אשר הפכה לבסיס בתכנונם של מבני ציבור בתקופה הנאצית.
העדפת השימוש בחומרים טבעיים כמו אבן ושיש על פני חומרים מודרניים כבטון וברזל, אמורה לעמוד בפני פגעי אקלים במשך אלפי שנים, ולשמר את המבנים בדיוק כמו אלה מתקופת מצרים יוון ורומא העתיקות.
הסמליות באדריכלות הנאצית ממשיכה גם מעבר לצורת וגודל המבנים עצמם.
החזיתות, העיטורים, הפסלים, הציורים, הסמלים והתוספות שעל המבנים, כולם בעלי משמעות המשרתת את האדרתם של העם, המשטר והמנהיג.
דוגמה מוחשית למבנה המאחד בתוכו את כל המרכיבים שנמנו, ובין אלה שאף הגיע לשלבי סיום הוא בניין הקנצלריה (Kanzlei) בברלין.
העובדה כי האדריכלות הנאצית התבססה על סגנונות קודמים, התקבלה באופן חיובי במיוחד, שכן היא שימשה לצורך חיזוק המסר בדבר קיום קשר בין התרבות הנוכחית לתרבות העם הגרמני בעבר.
לתפיסתם, התרבות העממית-גרמנית והניאו קלסיציזם האדריכלי היו בעלי קשר ישיר לתרבות הארית הקדומה אשר ביסודו של העם הגרמני.
ממדי הבניה היוצרים את הרושם של אפסות האדם מול גדלות העם, המתבטאת באמצעות המשטר ושליחיו, היו בעלי תפקיד משמעותי בתהליך העברת המסר של ה"לידה מחדש" של העם הגרמני.
המסר של קהילה עממית מאוחדת בעלת עוצמה פיזית היה בעל משמעות חינוכית עצומה ביצירת הלכידות החברתית.
עוד בספטמבר 1933 טען היטלר בפני ראש העיר ברלין, כי העיר אינה מסודרת באופן שיטתי.
ב-30 בינואר 1937 מינה את אלברט שפר כאחראי לתכנון ועיצוב מחדש של העיר.
התוכנית שהוציא שפר תחת ידו הייתה מבוססת על עקרונות התכנון מימי רומא.
התוכנית כללה יצירת ציר אורך עירוני בכיוונים צפון–דרום אשר יצטלב בזווית ישרה, בציר רוחב בכיוונים מזרח-מערב.
בצידה הצפוני של הצטלבות הצירים תוכננה כיכר ענקית בשטח של 350,000 מ"ר.
הכיכר תוכננה כך שתוכל להכיל כמיליון בני אדם.
מסביבה תוכננו מבני ציבור עצומי ממדים.
בראשם, בחלק הצפוני של הציר, ובממדים בלתי נתפסים, תוכנן "היכל העם", המקוּרֶה בכיפה.
גובהו המתוכנן כ-200 מטר, וקוטרו כ-250 מטר, ואשר היה אמור להכיל בתוכו כ-180,000 בני אדם בעת ובעונה אחת.
ארמונו של היטלר תוכנן בצד המערבי, ומפקדת הצבא בצד המזרחי.
קנה המידה של המבנים המתוכננים גימד את ממדי הרייכסטאג ושער ברנדנבורג הסמוכים.
בצידו הדרומי של הציר תוכנן שער ניצחון בגובה 100 מטר המגמד גם הוא את שער הניצחון של פריז.
ציר האורך צפון-דרום, "שדרת הניצחון", תוכנן באורך של 5 ק"מ כמסלול מצעדים סגור לתנועת כלי רכב.
התנועה תוכננה במנהרה מתחת לשדרה, ואף הוחל בבנייתה.
תכנון עירוני בסגנון דומה נקבע לגבי ערים גרמניות אחרות באמצעות צו מיום 4 באוקטובר 1937. בצו נקבע, בין היתר, גם מיקומם של מבני הציבור בתוך העיר בהתאם לחשיבותם.
נקבע כי הצו ייושם גם בערים אשר נמצאות תחת שליטה או כיבוש גרמני.
למעשה הפכה האדריכלות להמשכו של הכיבוש באמצעים אחרים.
ההבדל העיקרי בין האדריכלות הניאו קלאסית בגרסה הנאצית שלה לבין גרסאות שלה במדינות אחרות הוא בכך שהאדריכלות הפכה אצל הנאצים לפניו של המשטר הטוטליטרי השולט במדינה.
הסגנון האדריכלי הפך למכשיר המשמש ביצירת סדר אזרחי.
תכנון המבנה העירוני, קביעת מיקומם של מבנים לפי חשיבותם למשטר, הצבת פסלי ראשי המשטר ומקורביו, הפכה בעצם את השלטון הנאצי לדת.
האיסור שהוטל על פולחן דתי מסורתי, הוחלף בפולחן חילוני, כאשר המשטר הנאצי באמצעות בנייניו וראשיו משמשים בתפקידי הקדושה.
השימוש באדריכלות כמכשיר דתי התחזק והתקבע עם הקמתם של "מקדשים" לכבוד גיבורים נאצים שנהרגו.
במקומות הללו נקבעו ונערכו ימי זיכרון וטקסים פולחניים בעלי סממנים דתיים לחלוטין.
המפורסם ביניהם הוא כיכר קניגספלאץ (Königsplatz) במינכן אשר תוכננה בראשית שנות השלושים בידי היטלר והאדריכל הנערץ עליו, פאול לודוויג טרוסט.
טרוסט, אשר שאף להחיות את הסגנון הדורי הקלאסי מימי יוון העתיקה, מצא לעצמו גיבוי ומיקום מצוין ליישום רעיונותיו.
הפיסול בגרמניה הנאצית היה חלק אינטגרלי מן הסגנון האדריכלי והשלים אותו.
הפיסול השלים את תפיסת "הרוח הגרמנית" והנצחיות שלה.
הדגש הושם על קווים מדויקים ומושלמים של גוף האדם ובעלי החיים.
פגמים לא נראו וחריגים לא הוצגו.
נושאי הפסלים התבססו בעיקר על היחסים בין האדם והטבע והמחישו נאמנות, כוח, בריאות, משפחתיות, עבודה, מאמץ ומלחמה.
הפסלים הבולטים המקובלים על המשטר, ארנו ברקר ויוזף תוראק, זכו להציג את עבודותיהם במקומות העיקריים של מרכזי השלטון.
מפעלי הבנייה העצומים של הנאצים דרשו משאבים גדולים של כוח אדם, הן מקצועי והן לא מקצועי.
עם עלייתו לשלטון ב-1933 תכנן היטלר עבודות ציבוריות יוזמות ולעשות שימוש בעיקר במובטלים הרבים שהיו בגרמניה.
בכך קיווה להשיג מטרה כפולה: הן לעורר את הכלכלה הגרמנית החלשה, והן ליצור לעצמו שם של יוצר התעסוקה.
אולם למעשה נשאבו רוב הגרמנים לתעשיית הנשק והחימוש ולא למפעלי הבנייה.
אלה שהועסקו בכל זאת בבנייה, זכו לתנאים קשים ואף יצאו לשביתות והפגנות, ובשנת 1934 אף דוכאו באכזריות על ידי הגסטאפו וראשיהם נשלחו למחנות ריכוז באשמת קומוניזם.
עיקר כוח העבודה הושג במחנות העבודה ומחנות הריכוז אשר יושביהם סבלו מתנאי עבדות ורעב במכרות האבן.
כמו כן, תכננו הנאצים להעביר לגרמניה 3 מיליון עובדים ממוצא סלאבי לצורך מפעלי הבנייה השונים, ובמאי 1941 כבר הועבדו ברחבי הרייך השלישי יותר מ-3 מיליון זרים משטחים שנכבשו.
אדריכלות קונסטרוקטיביסטית הוא סגנון באדריכלות המודרנית ששגשג בברית המועצות בשנות ה-20 ובשנות ה-30 המוקדמות, כחלק מתנועת הקונסטרוקטיביזם.
סגנון זה שילב טכנולוגיה והנדסה מתקדמים יחד עם מטרה חברתית קומוניסטית מוצהרת.
הסגנון התחלק למספר זרמי משנה שהתחרו אחד בשני ונוצרו בו פרויקטים עיצוביים חלוציים שלא הגיעו לידי מימוש, כמו גם מבנים מוגמרים.
תחילתו של הסגנון הייתה לכיוון התאורטי והאוונגרדי אולם במחצית השנייה של שנות ה-20, כשנדרשו האדריכלים לבנות בנייני מגורים, בנייני משרדים ומפעלים, קיבל הסגנון אופי מעשי יותר וחלק קווים משותפים עם הסגנון הבינלאומי.
בסביבות 1932 ירדה קרנו של הסגנון וסגנון הקלסיציזם הסטליניסטי הפך לשולט בבניה בברית המועצות.
בבנייני מגורים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית, דוגמת הנרקומפין (במוסקבה) נעשה ניסיון לעצב את חיי הדיירים בעזרת תכנון הבניין: היה בו שיתוף בשירותים כגון: מטבח, כביסה, שטחי התכנסות וחינוך משותף של הילדים והושם דגש על שוויון בין המינים.
כל אלו נזנחו בשנות ה-30 והוחלפו בתחיית ערכי המשפחה שהייתה חלק מהמשנה הסטאליניסטית.
למרות שאפתנותן של רבות מהצעות האדריכלים הקונסטרוקטיביסטיים לתכנון שכונות וערים מן היסוד, מעטות הן הדוגמאות לתכנון ערים עקבי ומגובש שנוצר על ידם.
רובע נרווסקיה זסטווה שבלנינגרד היה אחד מהמוקדים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית.
החל מ-1925 נבנו בלנינגרד בתי מגורים לפועלים וגם מבני ציבור.
רבים מהקונסטרוקטיבסטיים קיוו לכך שבתוכנית החומש הראשונה (1928) וב"מהפכה התרבותית" שנלוותה אליה, תנתן להם אפשרות לבטא את רעיונותיהם האדריכליים, אך באותה עת נחלק הסגנון בין חסידי התכנון האורבני ובין אלו שנטו אחרי התכנון הלא אורבני, שהרעיונות הבולטים בו היו עיר הגנים והעיר הליניארית.
נוסף לכך, ברוב המקרים הועדפו תוכניות פרגמטיות יותר, כמו למשל, בבניית העיר החדשה מגניטוגורסק שבהרי אורל בה הועדפו תוכניותיהם של קבוצת אדריכלים גרמנים, בראשות ארנסט מאי.
האדריכלות הנורמנית הייתה ההמשך של האדריכלות הרומנסקית והכילה אלמנטים אדריכליים שמאוחר יותר יובאו לכדי בשלות באדריכלות הגותית.
אדריכלות סקוטית ברוניאלית או בקצרה הסגנון הברוניאלי הוא סגנון בנייה שהיה נפוץ במאה ה-19 כחלק מהתחייה הגותית בעיקר בסקוטלנד.
למעשה היווה הסגנון אינטרפרטציה מקומית לרוח התחייה הגותית שהייתה נפוצה באירופה.
מקורות הסגנון היו באדריכלות הרנסאנס של המאה ה-16 בסקוטלנד, בשילוב עם אופן בניית האחוזות שהיו נפוצות בתקופה ואף הושפע מסגנון הבנייה שהיה נפוץ בצרפת.
הסגנון היה קשור מאוד ברוח הלאומיות הרומנטית שהתעוררה בסקוטלנד במהלך התקופה, שבין מוביליה ניתן למנות את סר ולטר סקוט, מכאן ניתן להבין את חשיבות הסגנון שכן היה ייחודי לסקוטלנד ונשען על המורשת הסקוטית.
אחוזות הרנסאנס הסקוטיות: סגנון בנייה שנודע אחר כך כ-"ברוניאלי סקוטי" (Scots Baronial).
צורת בנייה זו שהייתה נפוצה בדרום סקוטלנד התאפיינה בבנייה הגנתית, עם חומות וצריחים, זאת מתוך הכרח בתקופה הסוערת של מרידות ופלישות אנגליות רבות.
אחוזות השאטו בעמק הלואר: לאורך השנים אדריכלים צרפתים הביאו לסקוטלנד את האלמנטים הנפוצים בבניית השאטוים הצרפתיים, עם התפתחות הסגנון הברוניאלי, מאפיינים אלו ובעיקר של הסגנון הנהוג בעמק הלואר ניכרים בבנייה הברוניאלית.
הטירות הסקוטיות: מקור השפעה נוסף יצא מתוך המורשת הסקוטית של בניית הטירות, זאת כחלק מהרוח הרומנטית של התקופה אשר חיפשה להתחקות אחר העבר הסקוטי ולבטא אותו בסגנון הבנייה החדש.
התחייה הגותית: בסגנון הבנייה ניתן לראות גם סממנים רבים של התחייה הגותית, בעיקר זו שהונהגה באנגליה.
אדריכלים סקוטים ואנגלים רבים שאבו השראה מרוח התקופה בנוסף להשראות המקומיות שצוינו מעל.
סגנון הבנייה הברוניאלי היה שונה מסגנון התחייה הגותית בעיקר בדגש על מאפייני טירה עם אלמנטים רבים הלקוחים מעולם הביצורים, בהם צריחים וצריחונים (לרוב מעוגלים), בנייה לגובה (בדומה למגדל עוז בטירה) ושימוש בגימור שינות חומה דקורטיבי.
מאפיינים נוספים כוללים שימוש נרחב בצריחים מחודדים, אך בשונה מאלו הנהוגים בסגנון התחייה הגותית בסגנון הברוניאלי אלו בדרך כלל מעוגלים ומסתיימים בחרוט, מאפיין נוסף שייחד את הסגנון הברוניאלי הוא שימוש נרחב בקרניזים דקורטיביים לאורך הקירות החיצוניים.
במפגש הקיר החציוני עם הגג המשופע היה נהוג לבנות המשך לקיר ולסיים אותו באלמנט מדורג לאורך זווית השיפוע של הגג, מאפיין זה נהוג גם לדוגמה בבתים טוריים ההולנדים.
בהתאם להשפעת ביצורי ימי הביניים ואחוזות הרנסאנס הסקוטי, ניתן לראות מאפיינים דקורטיביים רבים כגון שימוש בתבליטים הרלדיים ולעיתים ישנה העדפה לבניית חלונות קטנים (בעיקר לאורך הצריחים) המזכירים את תצורת חרכי הירי הנהוגים בטירות.
ניתן לראות מבניים ברוניאלים בעיקר בקרב אחוזות וטירות שנבנו או שוקמו במהלך המאה ה-19, כמו גם רחובות ומבני ציבור בערים הגדולות של סקוטלנד שנבנו גם הם בתקופה.
כך לדוגמה מספר מבנים בעיר העתיקה של אדינבורו לאורך המייל המלכותי ושכונות נוספות מהתקופה.
מעבר לגבולות סקוטלנד ניתן למצוא דוגמאות נוספות לסגנון זה בעיקר באירלנד וקנדה בנוסף למבנים בודדים ברחבי האימפריה הבריטית לשעבר שהושפעו אף הם מהסגנון.
אדריכלות עכשווית היא זרם באדריכלות הפועל מהמחצית השנייה של המאה ה־20 ועד ימינו, ונחשב ממשיך, ולעיתים גם מקביל או מגיב, למודרניזם האדריכלי.
המאפיין המרכזי של האדריכלות העכשווית הוא התייחסותה להווה – לטכנולוגיות זמינות, לתנאים סביבתיים, ולהקשרים תרבותיים וחברתיים משתנים.
האדריכלות העכשווית איננה מוגדרת על פי סגנון צורני אחיד או מניפסט אידאולוגי, אלא מתאפיינת במגוון רחב של שפות עיצוביות, חומרים וטכניקות בנייה.
לעיתים מתקיימת חפיפה בין מבנים בעלי חזות מודרניסטית לבין אלו שמוגדרים כעכשוויים, בשל אי־התלות בסגנון מובהק וההקשר שבו נבנו.