tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי התכנון, עד שנת 2025 ילמדו בתוכנית קרוב ל-4,000 תלמידים ברחבי ישראל.
התוכנית מובלת על ידי מערך הסייבר הלאומי בשיתוף עם יחידה 8200, קרן רש"י, רשות התקשוב, המרכז לחינוך סייבר, הטכניון, משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות, חברת גוגל, רפאל וקרן חוסידמן.
מערכי השיעור פותחו על ידי מערך הסייבר הלאומי והמרכז לחינוך סייבר, בשיתוף והנחיה צמודה של פרופ' אורן קורלנד מהטכניון, ויחידת הנתונים של 8200.
באפריל 2022 השיקה היחידה יחד עם משרד החינוך מיזם חדש מסוגו במסגרתו מועברים שיעורים במקצועות ההיי-טק לתלמידי חטיבות הביניים בשדרות, בטבריה ובעוד מוקדים בפריפריה כדי לצמצם את הפערים בהזדמנויות מול תלמידי המרכז.
המדריכים והמדריכות במיזם הם מחיל החינוך בצה"ל שקיבלו הכשרה וליווי ביחידה 8200.
היחידה מתנדבת לפעילויות חברתיות וקיבלה את אות הנשיא למתנדב לשנת 2005. בין היתר, היחידה שותפה בפעילות עמותת אור לחינוך.
באוקטובר 1970, בערב ראש השנה, העניק ראש אמ"ן האלוף אהרון יריב ליחידה את דגל היחידה.
בין שאר דבריו בטקס אמר:
במרץ 2022 זכה בסיס "מרחב תיכון" בפרס הרמטכ"ל לשנת 2022. הפרס הוענק לבסיס נוכח תרומתו המשמעותית לביטחון המדינה ופעולתו אשר הובילה להצלחות מבצעיות ומודיעיניות פורצות דרך וכן על הובלת מאמצים טכנולוגיים ששימשו את תפוקת המודיעין ועשייתו.
לצד העבודה המבצעית, הבסיס הוביל בחודשים האחרונים מספר פרויקטים בנושאי תרומה לקהילה ומעורבות חברתית, שיפור התשתית המקצועית וטיפוח המרכיב האנושי.
ביוני 2022 זכתה ביחידה במקום הראשון בפרס ההתייעלות הכלכלית המוענק מטעם היועכ"ל.
הפרס ניתן לרגל הכניסה לעידן ה"ביג דאטה".
הצורך להזרים, לאחסן ולייצר תפוקות משמעותיות מהמידע הרב שקיים גורם לעלייה מסיבית בצרכי המחשוב.
לאור זאת, בשנים האחרונות התחולל שינוי בפרדיגמה הטכנולוגית, וב-8200 הצליחו לקדם את ההתייעלות וניהול המשאבים בעולמות אחסון ועיבוד המידע.
התוכנית מצטרפת למאמץ החינוכי הרחב של הרשויות המקומיות ומשרד החינוך בפריפריה החברתית - גאוגרפית בישראל והגברת שוויון ההזדמנויות לתלמידים ביישובי הפריפריה.
בשנת 1972 קבל סא"ל שאול שמאי, מפקד בכיר ביחידה, לאחר מותו, ציון לשבח מהרמטכ"ל דוד אלעזר על תרומתו ועל הישגיו המובהקים בתחום חיוני לפעולות של צה"ל.
ביולי 2013 קיבלה היחידה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל בני גנץ על בשנים 2011–2013.
במאי 2017 קיבלה היחידה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל גדי איזנקוט על .
בפברואר 2021 העניק הרמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי אות הערכה מטעם הרמטכ"ל ליחידה והסביר ..
ב-1 בנובמבר 2022 קיבל סגן מפקד 8200, אל"ם אורי סתיו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, רא"ל אביב כוכבי, על הובלת מבצעי הסייבר ביחידה 8200, .
לאורך שירותו ביחידה הוביל מחקרים טכנולוגיים פורצי דרך שעיצבו את התפיסה המבצעית בתחום הסייבר והובילו להישגים בתחום המודיעיני והמבצעי.
האות ניתן לקראת שחרורו מצה"ל לאחר 25 שנות שירות.
ב-14 בנובמבר 2022, קיבלו יחידה 8200 ושייטת 7 אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילותה במבצע "שומר החומות".
האות ניתן על פעילות חשאית ותקדימית אשר אפשרה הבאת מודיעין רב ערך מזירות מרוחקות.
אות נוסף קיבלה היחידה יחד עם מחלקת השתתפות וכנף 7 בזרוע האוויר והחלל, אגף המבצעים בשירות הביטחון הכללי על פעילותן במבצע "עלות השחר", שאפשרה את סיכול בכירי ארגון הטרור גא"פ, בפעילות ממוקדת וקטלנית.
אנשי היחידה זכו מספר פעמים בפרס ביטחון ישראל על הישגים בתרומה משמעותית וייחודית לביטחון המדינה.
בחלק מהמקרים לא מוזכרים שמות האנשים והיחידה.
הם נכללים בטבלת מקבלי פרס ביטחון ישראל:
בשנת 1961 - שולה ויעקב אינגרמן
בשנת 1961 - מאיר שפירא, מ' סטרנין, יצחק מאירי, ש' שרייבר
בשנת 1963 - צוות המורכב מאברהם שרוני, שאול שמאי, יצחק עמבר, עזרא סופר, וזאב חוסני - "הודות לעבודתם המסורה, זכתה מערכת הביטחון להישגים חשובים"
בשנת 1972 - ששון (ששי) יצחקי (יצחייק) - על הישגים מרשימים בתחום פיענוח צפנים
בשנת 1975 - צוות המורכב מסרג'יו הרט, מיכה שריר ונתן צימרמן
בשנת 1980 - צוות המורכב מדורון אידלמן, יהודה הרטמן וחיים הלד - על הישגים מרשימים בתחום חיוני לביטחון המדינה
בשנת 1984 - צוות שכלל את נוגה אלון
בשנת 1996 - צוות שכלל את אילון לינדנשטראוס, עופר אהרוני ונוספים
בשנת 1999 - צוות שכלל את טל מורן ונוספים
בשנת 2000 - צוות שכלל את יאיר דמבינסקי, סיגל פלד לויתן, אלעד שיאון ונוספים
בשנת 2003 - צוות שכלל את נדב עלה, טל סגלוב, ירון סגלוב, דרור מיכמן ונוספים
בשנת 2006 - צוות שכלל את ששון אליה, עידו ספרותי ונוספים
בשנת 2008 - צוות שכלל את נועם שער, יונתן דורון ונוספים
בשנת 2009 - צוות מהיחידה
בשנת 2010 - צוות שכלל את דני הררי
בשנת 2020 - פרויקט בשיתוף "המוסד", רפאל, חיל האוויר
בשנת 2021 - פרויקט פיתוח נגישות מודיעינית ייחודית
בשנת 2022 - פרויקט בשיתוף עם המוסד, השב"כ ומלמ"ב במשרד הביטחון, מטרתו פיתוח יכולות מעצמתיות, פורצות דרך.
פרויקט זה, שנמשך כעשור, במגוון פעילויות נועזות וחדשניות, תוך התמודדות עם אתגרים טכנולוגיים גדולים.
בשנת 2023 - מתוך הפרויקטים שזכו היו מיזם בפיתוח משותף של יחידת המודיעין 8200 ושירות הביטחון הכללי ומיזם בפיתוח משותף של 8200 והמוסד.
פרס ישראל על מחקר השפה הערבית
בשנת 1976 זכה אל"ם עזרא מני בפרס ישראל לבלשנות ערבית על מפעל חייו במחקר השפה הערבית במסגרת יחידה 8200. התוצר העיקרי של מחקר זה היה מילון למונחים צבאיים ושימושיים ערביים, המקיף מספר עצום של מונחים בכל תחומי החיים שמשמשים במדינות ערב השונות.
על בסיס המורשת המחקרית הזאת נערך גם המילון המקיף הערבי-עברי של אברהם שרוני שהופיע בשנת 1987.
בשנת 1983 יצא לאור ספרו של דויד גרוסמן "רץ" - קובץ סיפורים קצרים ובהם הסיפור "יאני על ההר" המתרחש בסיני, בסביבה הדומה מאוד לבסיס ההאזנה המרכזי שהיה ליחידה באום ח'שיבה "בבל" (בסיפור מוזכר בסיס "לבב").
בשנת 2000 יצא לאור ספרה של דאה הדר "נומי, נומי עיסאוויה", ובו תיאור של עיסאוויה מנקודת התצפית של בסיס המודיעין שהיה ליחידה 8200 בהר הצופים.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו של דויד גרוסמן "אשה בורחת מבשורה" ובו חוויותיו של אילן במלחמת יום הכיפורים.
החוויות מבוססות על האירועים שקרו לחייל מיחידה 848, רס"ל דודו כנען, שנשלח ערב המלחמה ב-1973 למעוז פורקן למשימת האזנה, ונחלץ מהמעוז יחד עם 32 חיילי הפלוגה מהחטיבה הירושלמית ב-8 באוקטובר 1973.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו של מישקה בן-דוד "לא ראיתי חיילים שמחים" שעוסק בהרפתקאות ולבטי נפש של חיילים בתקופת מלחמת יום הכיפורים ואחריה בבסיס המודיעין באום חשיבה שבסיני.
בשנת 2016 יצא לאור מותחן ריגול מאת דב אלפון, "לילה ארוך בפריז", שאחדים מגיבוריו הם חיילי 8200, וחלק ניכר מעלילתו מתרחש בשני הבסיסים הראשיים של היחידה.
בשנת 2018 הופיעה הנובלה "שפן" מאת שמעון ריקלין, על חייל המשרת בבסיס היחידה בסיני בזמן מלחמת יום הכיפורים.
באותה שנה פרסם דניאל שנער, בוגר היחידה, את הספר "שמים אדומים" שנכתב בהשראת שירותו הצבאי ביחידה.
הספר עובד לסדרה טלוויזיונית ששודרה ב־2023.
בשנת 2020 פרסם חגי דגן את "רואים בחושך", מותחן ריגול על בוגר היחידה החוזר, אחרי שנים ארוכות, להתעמת עם פרשה ביטחונית מתקופת שירותו הצבאי.
בשנת 2020 שודרה בכאן 11 של תאגיד השידור הישראלי הסדרה "שעת נעילה", ובה מתואר בסיס היחידה במוצב החרמון עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2021 יצא לאור הספר "בית הפגודה" שכתב דניאל שנער, בוגר היחידה, בהשראת שירותו הצבאי ביחידה.
בשנת 2024 עלתה לשידור בהוט סדרת הטלוויזיה "רוח צפונית" מסוגת דרמת מתח.
הסדרה מגוללת סיפור מתח בין-לאומי, העוסק במאבק בטרור, בסייבר ובריגול בתוך יחידה 8200, ובאגף המודיעין בכלל.
כתבו את הסדרה עמית כהן ודניאל שנער, הבמאי אסף בורשטיין.
בין מטרות העמותה: עזרה לחברי העמותה, שימור מורשת היחידה ותמיכה בפעילויות למען הקהילה והמדינה בתחומי הטכנולוגיה והיזמות.
העמותה מובילה פעילויות רבות לקידום יזמות טכנולוגית בכלל ויזמות חברתית, קידום אוכלוסיות מיעוטים ונשים בעולמות הטכנולוגיים וקידום חינוך טכנולוגי בפריפריה.
העמותה מהווה מצע לבוגרים לקידום יוזמות חברתיות, במטרה להשתמש בידע ובניסיון שנרכשו במהלך השירות הצבאי כדי להיטיב עם החברה הישראלית על גווניה השונים.
יחידה 731 הייתה יחידה צבאית סודית של הצבא הקיסרי היפני בפיקודו של שירו אישיאי שעסקה במחקר ופיתוח של נשק ביולוגי, ניסויים רפואיים וניסויים בבני אדם במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937-1945) ובזמן מלחמת העולם השנייה.
פשעי המלחמה שביצעה היחידה הם מהקשים ביותר שבוצעו על ידי הצבא היפני הקיסרי, והם כללו בין היתר ניתוחים מחקריים באנשים חיים , בחלק מהמקרים ללא הרדמה.
ליחידה היה כפוף אתר לייצור נשק ביולוגי וכימי בשם יחידה 516.
היחידה עבדה במסווה של יחידה לטיהור מים.
בסיס היחידה היה בפינגפנג סמוך לעיר חרבין בצפון מזרח סין, באזור שבאותה העת היה תחת ממשלת הבובות של מנצ'וקו.
מקורות שונים מעריכים שבין 3,000 ל-12,000 אזרחים ושבויי מלחמה סינים, קוריאנים, מונגולים, רוסים וממדינות בעלות הברית נרצחו באופן ישיר או עקיף מניסוייה של היחידה.
רבים מן המדענים ששירתו ביחידה 731, לרבות מפקדה מסאג'י קיטאנו, המשיכו לקריירות בולטות בתחומי הפוליטיקה, האקדמיה והעסקים.
ארצות הברית העניקה חנינה שאפשרה למדענים שלא לעמוד לדין בתמורה למידע שמסרו על פעילותם.
היחידה עסקה בפיתוח נשק ביולוגי וביצעה ניסויים על אסירים בגחלת, דבר, כולרה, טולרמיה, אבעבועות שחורות, בוטוליזם ומחלות אחרות.
בנוסף יחידה 731 הדביקה כפרים שלמים בסין הכבושה במחלות שונות כדי לבדוק את מידת השפעתן בשביל פיתוח נשק.
היא החזיקה חיל אוויר קטן ופיזרה מעל כפרים מסוימים פרעושים הנגועים במחלות כגון דבר, כולרה וטיפוס.
לא ידוע על מספרי הקרבנות המדויקים כי לפני הכיבוש הורה מפקד היחידה על השמדה של מסמכים מפלילים, אך היסטוריונים מעריכים את מספר הנפגעים באזור ה-400,000.
יחידה 30 הייתה יחידה מיוחדת של צה"ל, שפעלה בין השנים 1951–1952 במסגרת חטיבת הנגב.
שהוקמה כדי לטפל בבעיית המסתננים ובמקביל ערכה סיורים גאולוגיים והנדסיים.
בתחילת שנות ה-50 היו מקרים רבים בהם מסתננים ומחבלים חדרו לשטח המדינה.
באזור מסוים שכונה "המערב הפרוע", באזור בית גוברין, היו חדירות רבות ועל יחידה 30 הוטלה המשימה לטפל במצב.
בתחילה, מנתה היחידה 30 לוחמים בשתי מחלקות שהגיעו הישר מהבקו"ם.
בסיס היחידה היה בבית גוברין.
מפקד היחידה היה אברהם לוין, מפקדי המחלקות היו הרצל אליאב והלל באומפלד.
האימונים האינטנסיבים נמשכו יותר מארבעה חודשים וכללו בין היתר מסעות ארוכים (עד 40 ק"מ), אימוני כידון, קורסים בחבלה, בצליפה ובנהיגה ואף קורס צניחה.
הנשק שקיבלו הטירונים היה שונה מהמקובל.
הנשק האישי היה תת-מקלע סטן, הנשק היחידתי כלל מקלעי ברן, מרגמות 2 אינץ' ופיא"טים.
בתקופת האימונים של היחידה העביר אותה פיקוד הדרום למחנה קבע במשמר הנגב ומינה לה שלושה קצינים חדשים: המפקד סרן חיים דים (לימים אל"ם) ושני סגני משנה: בנימין ענבר (לימים תא"ל) ואהרון קמארה (לימים סא"ל).
בין הישגי היחידה: תפיסת שיירות מבריחים והחרמת רכוש, עדרים וחשיש, סיורים לשם מיפוי גאולוגי של הנגב ורצועת עזה.
הבתים ההרוסים של הכפר עיראק סואידן נהפכו למלונות לילה למבריחים מהר חברון בדרכם לרצועת עזה.
כיתה אחת התמקמה באשקלון העתיקה ובערבים
הייתה יוצאת לסיורים בהריסות שסביב עיראק-סואידן-פלוג'ה.
כיתת חיילים דרוזים מיחידה 300 הצטרפה לסיורים.
שבועיים העלו הלוחמים חרס עד שבוקר אחד הם שמעו נקישות וראו שיחים מונחים על השביל.
כשהרימו אותם ראו עקבות שהוליכו לגדר צדדית לידה מצאו שני מסתננים מסתתרים.
יום אחר, בסביבות באר שבע, נתפסה שיירה ובה 11 חמורים שהוסבו לשימוש כניוד של היחידה.
מאוחר יותר נלקחו מהם החמורים.
אחת ממשימות היחידה הייתה מיפוי אזור הגבול שלאורך רצועת עזה וסימון גשרים שאפשר לחבל בהם.
כדי להפריע למיפוי היו המצרים יורים בסיירים.
על הסיירים נאסר להשיב אש.
כל ערב היו מתכנסים הלוחמים, מחלקים את האזור כמו פרוסות לחם, פרוסה אחר פרוסה, ברוחב של ק"מ, ומחליטים לבקר כל אובייקט שמופיע במפה ולראות אם הוא קיים ולהפך - כל מה שיש בשטח ושאינו במפה, להעלות על המפה ולתארו.
בלילות היו אנשי היחידה מציבים מארבים על גבול הרצועה.
לילה אחד נשלחה חוליה לבדוק גשר ליד תחנת הרכבת בדיר אל בלח.
הלוחמים יצאו מקיבוץ כיסופים, חצו את הגבול, הלכו דרך מקשות האבטיחים, בדקו את הגשר,
אף שמשמר מצרי שמר עליו וחזרו בשלום.
כשנפרצה הדרך במעלה עקרבים אבטחו לוחמי היחידה את המהנדסים בקטע הדרך שבין ירוחם לאילת.
מסתננים שחדרו לשטח ישראל מירדן רצחו חמישה שומרים במחנה החוצבים בתמנע.
נודע שהמסתננים חדרו למחנה מהערבה, מאזור ע'רנדל, במרחק 30 ק"מ מצפון מזרח לקיבוץ יטבתה.
בע'רנדל עמדה תחנת משטרה ירדנית וסביבה חנו שבטי בדווים.
לוחמי יחידה 30, שחנו בבאר אורה, נשלחו לאזור זה כדי לחפש מסתננים ולפגוע בהם.
כמו כן, הוטל על אנשי החוליות לבדוק את הקשר בין תחנת המשטרה הירדנית ובין הבדווים.
נשלחו שתי חוליות משני עברי הואדי המוביל למשטרה.
הלוחמים צעדו יחפים בחולות כדי לא להשאיר את עקבות נעלי הקרפ ובשטחים המסולעים הלכו בנעליים.
עם שחר התמקמו על שתי גבעות מול המשטרה.
המרחק בין גבעה לגבעה היה כשני ק"מ.
חוליה אחת הצליחה לברוח אל הגבול.
אנשי החוליה האחרת, ו נתגלו וחיילי המשמר הלאומי הירדני תקפו אותם.
שעות אחדות לחמו השניים עד שאזלה תחמושתם והם נהרגו בקרב.
על פי סברה שלא הוכחה הודיע אזרח שעבד במטבח בבאר אורה על הסיור לערבים שטמנו מלכודת לסיירים.
ימים אחדים אחרי הקרב החזירו הירדנים לצה"ל את גופותיהם של הלוחמים ליד עקבה.
לוחמי היחידה תכננו פעולת תגמול נגד שבט בדווי שאנשיו הרגו כנראה את הלוחמים.
הם הגיעו לגבול מצוידים בבקבוקי מולוטוב מאולתרים, אך שם השיגה אותם ההוראה לחזור.
גם פעולת תגמול נגד עקבה בוטלה ברגע האחרון.
ב-1952 יצאו לפטרה מפקד היחידה חיים דים וסגנו אהרון קמארה.
כך מתאר זאת קמארה בספרו של אורי מילשטיין "ההיסטוריה של הצנחנים": אינני יודע מה בדיוק הייתה מטרת המשימה" אמר קמארה.
"יום אחד פקד עלי חיים לקחת מימיה ונשק אישי ולהצטרף אליו לסיור.
יצאנו בלילה וחזרנו בלילה שאחריו.
הוא אפילו לא אמר לי לאן הולכים.
הייתי סייר טוב ולכן כנראה הטיל עלי את המשימה.
אני סבור שתכננו איזו פעולת גמול באזור".
גם הסיור השני של קמארה נסתיים בהצלחה.
רוב הסיירים האחרים שניסו להגיע לסלע האדום נהרגו.
"צעדנו בזהירות, כגששים לא כחיילים," סיפר קמרה.
ידענו שכל רועה ערבי בשטח הוא אויב צופה של הירדנים, ושאם אחד מהם רואה אותנו גמרנו עם החיים".
זהו היה המסע הראשון של ישראלים לפטרה.
בסוף 1952, ותיקי היחידה השתחררו מהצבא ופיקוד הדרום לא שלח לוחמים חדשים כך שלמעשה שנה לאחר הקמתה פסקה יחידה 30 להתקיים.
רבים מלוחמיה סיימו אחר כך קורס קצינים ופיקדו על יחידות קרביות.
צה"ל לא ידע אז כיצד להשתמש ביחידות מיוחדות.
היחידה הייתה מאומנת היטב אך לא קיבלה מספיק תמיכה וגיבוי מהפיקוד העליון.
עם זאת, היה זה ניסיון ראשון וחשוב להקים יחידת עלית וביחידה 101 שקמה אחריה, כבר השכילו להפיק לקחים.
יחידה 61398 היא יחידה ללוחמה קיברנטית בצבא הסיני.
המסמך הוכן על ידי חברת "Mandiant" האמריקאית, העוסקת באבטחת מידע, בשנת 2013. רוב המידע לכאורה הידוע לציבור הרחב נשען על דו"ח זה.
עם זאת, לטענת גורמים אמריקאיים, היחידה מוכרת ל-CIA עוד משנת 2002.
ביולי 2014 פרסמה חברת האבטחה "CyberESI" כי היחידה הסינית פרצה למערכות המחשוב של רפאל, התעשייה האווירית ואלישרא בין 10 באוקטובר 2011 ל-13 באוגוסט 2012, וגנבה מידע מסווג הקשור למערכת "כיפת ברזל", לטילי "חץ 3", לפיתוחי מל"טים וטילים בליסטיים.
על פי הפרסומים, היחידה פועלת בכיסוי אזרחי מלב שכונה בפאתי שאנגחאי.
גורמי ממשל סינים מכחישים את קיום היחידה והמיוחס לה.
יחידת משמר הכנרת או בשמה הרשמי בחיל הים פלגה 788 פעלה בכנרת מקום המדינה ועד לאחר כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
היחידה הוקמה בתום קרבות מלחמת השחרור ביזמת משרד החקלאות משטרת ישראל וחיל הים מפאת הצורך להגנה לדייג הישראלי ומניעת שימוש במי הכנרת על ידי הסורים.
כלי השיט שחיל הים הועיד לכך היו נחתות אשר הוצבו בהן עמדות נשק.
הנחתות אבטחו ושמרו כמעט ברציפות.
לזכותן נזקפת הפלת מטוס סורי, השתתפות בפעולות תגמול ותקריות ירי רבות.
בצפון מזרח הכנרת מסביב לשפכי הנחלים נמצא שדות הדיג הטובים ביותר.
בעקבות הסרדינים נמשכים לאזור הדגים הגדולים יותר הניזונים מהם.
בתקופת התנ"ך היה שבט נפתלי השבט הגדול באזור.
בתקופת ההתנחלות נשא במרבית נטל הלחימה בכנענים וירש את זכויות הדיג שהיו לערים המנוצחות.
גבולו המזרחי נקבע ברצועת חוף שרוחבה כ-60 מטר.
שיטת הדיג הנהוגה באותה עת הייתה פרישת רשת בסירה היוצאת וחוזרת אל החוף.
מהכתובים עולה כי לאחרים היה מותר לדוג בחכות אך לא לפרוש רשת.
בתקופת השלטון העות'מאני נמסר זיכיון הדיג בכל הכנרת לשותפות חורי-גולדצוייג.
הזיכיון בוטל על ידי הנציב העליון הרברט סמואל בשנת 1921. אך בשיטות הנהוגות במזרח המשיך הדיג בכנרת להימצא תחת שליטת השותפות.
הדיג העברי בכנרת החל עם התבססות יישובי הדייגים: עין גב בשנת 1937, קבוצת גינוסר, ב-1938 וקיבוץ מעגן בשנת 1942. המכשול העיקרי לפיתוח הדיג העברי בכנרת היה גולדצוייג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה במסגרת הסכם ניוקומב-פולה (1923) לקביעת התחום בין המנדט הצרפתי והמנדט הבריטי נמסרה הפינה הצפון מזרחית של הכנרת למנדט הצרפתי.
הייתה זאת פגיעה בעיקרון שהכנרת היא יחידה כלכלית מדינית שאינה ניתנת לחלוקה.
בדיונים ליישום ההסכם ויתרו הבריטים על שטחים ברמת הגולן, שהיו בבעלות שבטי בדווים, ותחת זאת אגם הכנרת כולו, דרום מזרח הכנרת ומשולש אל-חמה נותרו בתחומי ארץ ישראל המנדטורית.
קו הגבול נכתב וסומן במפות עשרה מטרים מזרחה מקו המים.
לציון הגבול בשטח הוצבו עמודי ביטון ממוספרים.
המרחק ביניהם היה גדול ולא שימש כקו גבול.
נקודה מס 60 בשפך הירדן נקודה 61 באזור מעיינות גופרה ונקודה מס 62 מתחת לנוקייב.
לסורים היה מותר לדוג בכנרת ואף שאבו ממנה מים להשקיית שדות.
כל זאת תחת פיקוח משטרת המנדט.
בעבר היו רוב סירות הדיג שבכנרת דגות באזור הצפון מזרחי.
מקום המדינה עזבו ערביי טבריה והדייג הערבי בכנרת פסק.
בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה בתום מלחמת העצמאות הוכרה מדינת ישראל כיורשת המנדט הבריטי והגבול המנדטורי – 10 מטר מזרחית לקו המים העליון -209 מטר.
סוריה ויתרה על זכויות הדייג והשאיבה שלה היות שלא רצתה שאזרחיה יהיו כפופים לפיקוח ישראלי.
רצועת החוף ברוחב 10 מטר צרה מדי לעבודת הדיג ברשת .
הדייגים חיפשו שיטות בהן פרישת הרשתות ואיסופן נעשו אל הסירה ללא קשר עם החוף.
השיטה שהובאה מיוגוסלביה נקראה סאקאלבה רשת היקפית אורך 350 מטר ועומק 50 מטר.
נפרשת מספינה בלב הים נעשתה לשיטה העיקרית לדיג בהיקף גדול.
הכנרת ימה קטנה ומשטר הרוחות בה בקיץ רוח מערבית שיצרה גלים גבוהים בחוף המזרחי.
בימי החורף מתפתחות רוחות מזרחיות חזקות והגלים מכים בחוף המערבי.
השינויים במצב הים קיצוניים וסערות מתפתחות במהירות.
סערות דרומיות בחורף משפיעות על החוף הצפון מזרחי.
הדייגים היו יורדים לחוף מחכים שהרוח תרגע וחוזרים לים.
התנהגות הסורים מנעה אפשרות למצוא מפלט בחוף.
היה זה אילוץ נוסף שהדייגים ונחתות המשמר התמודדו איתו.
בשנות החמישים הפכה בקעת ציידא בחוף הצפון מזרחי של הכנרת לבסיס קדמי של הצבא הסורי.
הוקמו מחנות צבא, כפרי ביטחון למשפחות החיילים ובקרבת הימה שרשרת מוצבים.
מצפון לדרום: מוצב השפך ובית הבק, מסעודיה, מוצב הבננות, כפר עקב, כורסי צפון, כורסי דרום, נוקייב צפון ונוקייב דרום.
מטרת הסורים הייתה לצמצם את ריבונות ישראל על הכנרת.
התגרויות וירי על דייגים ישראליים אירעו בתכיפות רבה.
הסורים מנעו ירידת דייגים לחוף המזרחי, התושבים הסורים גנבו רשתות דיג על שללם.
ואירעו מקרים רבים של פתיחה באש על דייגים ישראלים בקרבת החוף.
יחידת משמר הכנרת הוקמה לאבטחת הדיג הישראלי וריבונות ישראל במקום.
הייתה זו יחידת חיל הים שפעלה כל התקופה באלמוניות במדי משמר הגבול שהוצגה כיחידת משטרת ישראל.
שיטת הביצוע שנקבעה על ידי רחבעם זאבי אז קצין המבצעים של פיקוד הצפון וכללה סיורי יום ולילה בטווח 100 מטר לחוף העוין.
הנוכחות יצרו חיכוך מתמיד כאשר כלי השיט בנחיתות מול המוצבים הסוריים הממוגנים שהפעילו נשק כבד וצלפים.
המוצבים הסורים צוידו במשקפות טלסקופיות המאפשרת גם צילום, אך לא היו להם מכשירי מכ"ם או מכשירי ראיית לילה.
שיטת הפעולה כמעט ולא שונתה בכל משך קיום היחידה.
את הצלחת יחידת המשמר ניתן לראות בכך שמאז קום המדינה ועד לשנת 1967 סיפקה הכנרת יותר משליש יבולי הדיג של ישראל כולה.
משימות היחידה הוגדרו לאבטחת הדיג הישראלי ומניעת גנבת דגים או שאיבת מים מהכנרת על ידי הסורים.
שיטת העבודה שנקבעה על ידי שהיה אז קצין האג"מ בפיקוד הצפון כלל סיורי אבטחה רצופים ביום ובלילה של כלי שיט בודד בטווח קרוב לחוף העוין.
בתחילת שנות החמישים הוטלו על ספינות המשמר מדי פעם משימות הרגזה שמטרתן לעורר את הסורים לירי על מנת לשמש אמתלה לביצוע פעולת תגמול.
בתחילה תופעלה האבטחה על ידי סירה של משרד החקלאות אגף הדייג בשנת 1950 היו אלה סירות מנוע עם מקלע "בזה" ונשק אישי של השוטרים.
אחרי תקרית רצח השוטרים הובאו שלוש ספינות משמר בעברן היו נחתות LCM MK6 מתוצרת ארצות הברית ( Landing Craft Mechanized ) ששימשו במלחמת העולם השנייה להובלת כלי רכב ולוחמי רגלים.
מעל המחסן של הספינה נבנה סיפון עשוי מתכת ועץ שאפשר להכיל בתוכו אזור מגורים, מיטות ואחסון.
דלת הנחיתה נאטמה בריתוך והספינות ויתרו על יכולת ההנחתה.
מבנה פיקוד הוקם בירכתי הספינה, מעל חדר המכונות.
המבנה כלל עמדת הגאי, קשר ופנס תאורה חזק.
על הסיפון הוקמו שלוש עמדות למקלע M2 בראונינג.
בחרטום ומאחורי מבנה הגשר העמדות היו ממוגנת עם צריח מסתובב ובמרכז העמדה הייתה לא ממוגנת.
בנוסף לכך הוצבה במרכז הסיפון חצובה מיועדת לתותח אורליקון או תול"ר כאשר הנשק עצמו סגור בארגז לידה.
ספינות המשמר נקראו בשמות "משמר חופים" מח 32, מח-38 ומח-40.
דלתות הנחיתה בחרטום הנחתת רותכו ולא היו עשויות להיפתח.
הנעה: 2 מנועי דיזל 450 כ'ס ג'נרל מוטורס ל-2 מדחפים.
חימוש: מרגמה 52 מ"מ, שלושה M2 בראונינג - 0.5 ואפשרות לתותח אורליקון 20 מ'מ במקום אחד המקלעים ונשק קל אישי.
לספינות המשמר לא היו מכשירי ניווט מקובלים בכלי שיט.
הניווט בוצע בעיקרו מהכרת תוואי השטח.
נקודות ציון ביום, וכן נקודות ציון והתמצאות בלילה בעיקר אורות העיר טבריה, צפת ויישובי העוטף כנרת.
מדידת מרחקים בוצעה בשיטת הבוהן המושטת.
הציוד כלל מכשירי קשר בתחום התג"מ.
משקפת, מצפן ידני ופנס לתאורה.
הופעת אנשי היחידה הייתה במדים של משמר הגבול.
אך איוש היחידה היה כולו מאנשי חיל הים.
צוות ספינת המשמר כלל 8 איש.
המקור העיקרי לאיוש אנשי הצוות היו בוגרי בית הספר לדיג במכמורת.
מפקדה היה בדרגת סמל ומאוחר יותר סגן משנה בוגר בית הספר לקציני ים עכו.
היחידה כללה 30 איש המפקד בדרגת רס"ן בוגר קורס חובלים או יוצא שייטת 13.
בעת ההקמה חנתה היחידה במוצא הירדן מהכנרת ליד קיבוץ דגניה א' ואף התכלכלה בקיבוץ.
מאוחר יותר עברה המפקדה למשטרת צמח.
ב 1956 עברה היחידה למעגן גינוסר ועד שנת 1959 התכלכלה בחדר האוכל של קיבוץ.
בשנת 1959 צורפה היחידה לבסיס נמל חיפה וביחידה נפתח מטבח צה"לי.
פתיחת המטבח ביחידה אפשרה שירות זמין יותר לצוותי הספינות בשעות שונות ביממה.
פלגה 788 הייתה כפופה מבצעית למפקדת גוש כנרת של פיקוד הצפון.
כלי השיט ואנשי הצוות שרתו במדים של משטרת ישראל וסמל המשטרה היה מצויר על דופן הנחתות.
הדבר נבע מנוסח הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם סוריה, לא ימצא צבא סדיר בכנרת.
הפיקוד והתפעול הישיר בים היה על ידי מפקד הפלגה.
התפעול מבחינה ארגונית נעשה לפי תקופות:
1949 תפעול משרד החקלאות אגף הדיג.
1950 – 1954 תפעול משולב: משטרת ישראל, שייטת 5 של חיל הים, ופקחי אגף הדיג.
1955 – תחילת 1956 תפעול על ידי המשטרה שהסתיים בתקרית רצח השוטרים.
1956 – עד פירוק היחידה ביולי 1967 תפעול על ידי שייטת הנחתות ולאחר פירוקה של זו בסיס נמל חיפה של חיל הים.
סדר עדיפויות שונה בין הגורם המתפעל ובין הפיקוד המבצעי והצרכים המיוחדים של היחידה המרוחקת יצרו הרבה מתחים ודרשו עבודת תיאום נוספת מפיקוד היחידה.
המידור הכבד שהוטל הרחיק את המודעות בחיל הים לפעילות היחידה.
במשך כל שנות קיומה לא נערך תחקיר בהשתתפות אחרים מחיל הים.
מפת עומקים של אזור הגבול נעשתה רק שנים רבות מאוחר יותר.
חוסר מידע והיעדר ציוד ניווט כלשהו הקשו על פעילות ספינות המשמר.
עונת החורף היא עונת הדיג וחייבה אבטחה רצופה.
נחתת אחת נמצאה בקרבת הדייגים בכל שעות היממה.
בעונת הקיץ התקיים פחות דיג.
בתקופה זאת נעשתה פחות פעילות אבטחה והזמן נוצל לאימונים.
הגזרה החמה הייתה, באורך 10 קילומטר, משפך הירדן לכנרת ועד נוקייב.
ספינות משמר הכנרת התלוו אל הדייגים בכנרת, מקלעיהם מכוונים אל מוצבי הסורים.
דייגי המכמורת בספינת הדיג "נוח" מקיבוץ "עין גב" הציבו מול מוצבי "כורסי" ו"כפר עקב" את הסירות עם פנסי ה"לוּקס" שאורם מושך את דגי האמנון.
לעת שחר דלה המנוף את המכמורת עמוסת השלל אל סיפון ספינתם.
דייגי הרשתות מטבריה בסירותיהם הקטנות העדיפו את אזור השפך הבוצי, מקום הקינון המועדף על דגי האמנון.
אלו ואלו היו עוברים ליד ספינת המשמר התורנית, מוודאים שיודעים על קיומם וממהרים לעבודה.
דייג שהבחין בפעילות עוינת, ירה רקטה והנחתת התייצבה לידו.
לסירות הדייג הגדולות הותקן מכשיר קשר צה"לי מק 300. כאשר נעשה פיצול בין הדייגים נשלחה נחתת נוספת באבטחה.
במשרד הפלגה נמצא קצין תורן שתפקידו היה לקבל דיווחים ממפקדי הנחתות בים ולהפעיל סיוע.
סירת האמבולנס ונחתת נוספת נמצאו כל העת בבסיס בכוננות מידית ליציאה לסיוע.
מדף היבשה בקרבת החוף הצפון מזרחי של ים כנרת רדוד מאוד.
שינויים עונתיים בגובה פני הים עשויים להפתיע בהיתקלות בשרטון במקום שלא היה שם בעת הסיור במשמרת הקודמת.
אירעו מקרים רבים של עליה על שרטון.
הנחתות נחלצו בכוח המנועים החזקים תוצרת חברת ג'נרל-מוטורס שהוכחו כאמינים.
האימונים שנערכו בתקופת הקיץ היו בעיקר חילוץ נחתת שעלתה על שרטון.
היחידה פעלה מול אויב חמוש שלא פעם ולא פעמיים ירה ואף הפיל חללים.
אופי השירות בפלגה 788 נחשב בחיל הים לקשוח קרבי נוכח אויב בתנאי שירות לא נוחים ומעט חופשות ביחס ליחידות אחרות של חיל הים.
לפעולות התגמול, שדרשו הובלת כוחות צה"ל והנחתתם בחוף הסורי, הייתה הפלגה מתוגברת בנחתות נוספות מאותו סוג.
העברת הנחתות מאחסנתן בחיפה והורדתן למים בחופי הכנרת נעשית בשעות החשיכה.
קיבוץ עין גב הוא היישוב הקרוב ביותר לזירת הפעולה.
ענף הדיג של הקיבוץ היה מושא להתגרויות הסורים.
אנשי הקיבוץ העריכו את האבטחה הנעשית על ידי נחתות המשמר.
בתקריות ירי רבות היו ראשונים להגיע לזירת התקרית בעוד האש נמשכת.
סירת הנוסעים סוסיתא עם מנועיה החזקים הגישה עזרה בגרירה לפי הצורך.
אנשי הקיבוץ המשיכו בכך במשך השנים על אף אובדן חבר שנהרג והפצעות אחרים בתקריות.
בתחילת השירות מילאו ספינות המשמר מדי פעם גם תפקידי שיטור ימי.
בדקו רישיונות נהיגת סירה וקיום ציוד חירום כנדרש בחוק להפעלת כלי שיט קטנים.
בהחלטה בדרג ממשלתי נמסרה בשנת 1955 היחידה לתפעול על ידי משטרת ישראל.
החלטה שהתבררה כשגויה ועלתה בקרבנות.
למשטרת ישראל לא היה מספיק כח אדם וגיבוי טכני ומבצעי להפעיל יחידת לחימה ימית.
לאחר תקרית רצח השוטרים, הוחזרה משימת האבטחה וספינות המשמר הוחזרו לתפעול חיל הים.
מאז יחידת השיטור הימי של משטרת ישראל, שפועלת מבסיסה במוצא הירדן ליד סכר דגניה מתרכזת בשיטור, פיקוח והצלה בתחום הכנרת.
בשנות קיום היחידה היו עשרות תקריות אש במערכה לאבטחת הדיג הישראלי ומניעת שימוש סורי בכנרת.
בתגובה לתקריות נעשו מספר פעולות תגמול על ידי צה"ל אשר הספינות לקחו בהן חלק פעיל.
גם כאשר המצב הביטחוני הכללי היה שפיר בגבולות השונים התקיימה בכנרת פעילות כמעט רצופה של הטרדות והפרעות לדיג.
היוזמה לתקריות הייתה בדרך כלל של הסורים.
פעולות תגמול נערכו ביזמה ישראלית.
בנוסף לתקריות האש אירעו מקרים רבים של החפה על שרטון.
נראה שחיל הים לא מצא פתרון לבעיה.
ספינות המשמר המשיכו להפליג ללא ציוד ניווט כל שהוא מאותגרות לעליה על שרטון כל שנות קיום היחידה.
במרבית המקרים נחלצו הנחתות בכוח המנועים של חברת ג'נרל-מוטורס שהוכחו כאמינים.
במקרים אחרים נדרשה משיכה חזקה מנחתת נוספת.
אימוני היחידה כללו בעיקר חילוץ נחתת שעלתה על שרטון.
התנכלויות הסורים נמשכו ב-1954 והוחלט על פעולת תגמול מקומית.
לחיל הים היו אז תותחי 6 ליטראות ( 57 מ"מ) שהגיעו עם הטרפדות מאנגליה.
בטרפדות לא נעשה בהם שימוש.
צוות טרפדת אומן בבסיס תותחנים להפעלת התותחים ולאחר האימון עבר לכנרת.
שני תותחים הורכבו על ספינות המשמר וכוסו באברזין.
לבדיקת יכולת ספיגת הרתע ודיוק הירי נערך מטווח בדרך לכורזים.
הפגיעות היו טובות ורתיעת התותח נספגה על ידי סיפון ספינת המשמר.
היות שהחימוש בתותחים היה בניגוד להסכמי הפסקת האש וגם כדי להפתיע את הסורים נעשה הכל בהסתר.
חפ"ק הרמטכ"ל משה דיין הוקם בתצפית ומפקד הפעולה נקבע בנימין תלם אז סא"ל בתפקידו כסגן מפקד שייטת 5.
סירת דיג, שהושטה על ידי אנשי חיל הים עזרא קדם (כריש) ומייק גצוביץ שימשה כפתיון, התקרבה בשעה 10 בבוקר עד 50 מטר מהחוף מול מוצב כורסי.
כצפוי פתחו הסורים באש על סירת הדיג.
שתי ספינות המשמר התקרבו עם תותחי 57 מ"מ בכינון ישיר בטווח קרוב פיצחו את המוצב שפתח באש.
עם גמר התחמושת חזרו ספינות המשמר לבסיסן שהיה אז בצמח.
במהלך היום הציבו הסורים תותחים במוצבים.
למחרת עברו הספינות לאורך החוף מול מוצב דוגה.
כאן כבר הסורים היו מוכנים עם תותחים וספינת המשמר ספגה 6 פגיעות והחלה להתמלא מים.
התפתח קרב תותחים מטווח קרוב.
תחמושת ה-6 ליטראות נפגעה והפגזים התקלקלו אך לא התפוצצו.
כשנגמרה התחמושת הוחזרו הספינות לבסיס בצמח.
ארבעה פצועים הועברו לטיפול בבית החולים.
לאחר שהסתיימו התקריות באו אנשי האו"ם וערכו תחקיר.
בסופו של דבר גינתה ועדת שביתת הנשק את הסורים על התקרית הזו.
בתקופה שהחוליה הופעלה על ידי משטרת ישראל ארעה תקרית חמורה בה נרצחו 4 שוטרים.
לחיפושים נשלח צוות משייטת 5 בפיקוד דוד מגורי.
הצוות יצא לים עם ספינת המשמר ובחסות משקיף או"ם ונציג ועדת שביתת הנשק הישראלית.
התקרית החמורה חייבה העברת החוליה חזרה לפיקוד חיל הים שהעמיד אותה באחריות שייטת הנחתות.
בבוקר יום 3 במרץ 1962, נפתחה אש מקלעים ותותח ללא רתע מרוכזת ממוצב סורי אל ספינת המשמר מ.ח.
38 שפגעה בספינה וגרמה לה נזקים.
צוות הספינה השיב אש במקלעים והספינה התרחקה מהחוף.
הספינה בכוננות הוזעקה לעזרה מגינוסר ויחד הספינות השיבו אש מהמקלעים והמרגמות.
מפקד הנחתת רב"ט נדב שריר, שנפצע קשה, הזריק לעצמו מורפיום והמשיך לפקד על ספינתו, עד שהגיעה הנחתת השנייה .
על מעשה זה קיבל ציון לשבח מהרמטכ"ל משה דיין שהומר לעיטור העוז באפריל 1974.
ספינת הכוננות הוזעקה אך צורת השרטון מנעה את החילוץ.
הופעלו ספינות נוספות המשמר השלישית ונחתת רביעית הועברה מחיפה וקיבלה כינוי מח-30.
תוך כדי הניסיונות לחילוץ תקפו 4 מטוסי מיג-17 את ספינות המשמר, כאשר 2 מטוסי מיג-21 מאבטחים אותם.
מטוס מיג-17 נפגע מאש סורית ונפל למים ליד הספינות.
הוזנקו 4 מטוסי מיראז' 3. שהפילו מיג 21 והופעלו 4 מטוסי ווטור שתקפו את מסעודיה.
הוחלט לחלץ את הספינה בלילות בלא אישור סורי.
לחילוץ הופעלו גם שתי סירות דיג וספינת הנוסעים סוסיתא של קיבוץ עין גב.
גויסה דוברת עבודה מחברת מקורות בעלת רגלי עיגון.
ועליה הורכבה כננת בריטית ממלחמת העולם.
על ספינת המשמר הפגועה נעשו פעולות בקרת נזקים איטום חורי הירי ושאיבת המים מהמדורים שהתמלאו.
הסורים דרשו לחלץ את גופת הטייס והמטוס שנפל בעצמם.
ראש משקיפי האו"מ הגנרל אוד בול ביקש לא לעשות פעילות חד צדדית.
ניסיון לחילוץ חשאי בלא הסכמה לא הצליח.
לאחר מספר ימים שנוצלו להכנות הושגה הסכמת הסורים והמשך החילוץ נעשה בפיקוח פקחי האו"ם.
הרמטכ"ל יצחק רבין העביר את משימת החילוץ על יחידת ההנדסה של פיקוד הצפון.
שתכנן והתארגן אך לא הגיע לידי ביצוע.
תוך כדי חילוץ ספינת המשמר מהשרטון נערכה פעילות של שייטת 13 לאתר את שרידיו של מטוס מיג-17 שנפל בקרבתה במגמה למשות את גופת הטייס.
הפעילות התגלתה לסורים שפתחו באש והופסקה.
ביום ו' 26 באוגוסט חולצה ספינת המשמר ונגררה לגינוסר.
משך ההפלגה מהיציאה לים ועד החזרה למעגן ארך 12 יממות ותשע שעות.
האבדות של צה"ל הסתכמו ב-5 פצועים קל ובנחתת משמר פגועה.
סירת האמבולנס ששקעה הוצפה מחדש.
לסורים נגרמו 4 הרוגים: שני חיילים באזור מסעודיה ושני טייסים, מיג-17 ומיג 21 שהופלו.
החילוץ המסובך חייב עבודה בלילות ויישום אביזרים לא תקניים.
משימת החילוץ הצליחה על אף כל האילוצים הקשים ותחת אש סורית.
הנושא נשאר חסוי ועקב הזמן הארוך נשאר רושם של פעולה לא מוצלחת.
לגבי הטייס הסורי שוררת חוסר בהירות.
הסורים התפארו שקומנדו ימי שלהם משה אותה.
העובדה שהם לא מנעו את חילוץ הספינה התקועה מרמז על כך שמאמצי התיווך של האו"מ הביאו את הצדדים להבנה.
הערכה אחרת שגופת הטייס הסורי נפלטה לחוף עם הגלים
ביום שבת 14 ינואר 1967 בשעה 18.15 נפתחה אש מקלעים ממוצב נוקייב לעבר 2 סירות דיג של קיבוץ עין גב שהיו בטווח 60–100 מ' מהחוף ואל נחתת משמר בטווח 1,000 מ' (ייתכן שנורה גם פגז תול"ר או טנק).
חילופי האש נמשכו עד 18.50. נחתת משמר נוספת וסירת "האמבולנס הימי", יצאו לאזור.
מ-18.50 עד 19.20 חילצה סירת האמבולנס שתי סירות דיג עם דייגים ולאחר מכן עד חצות חולצו עוד שתי סירות דיג לוקס.
אחת מנחתות המשמר המשיכה לסייר עד אור הבוקר בטווח 500 מ' מהחוף.
הוגשה תלונה לועש"נ, אך לא נדרשה חקירה.
במהלך המלחמה סיירו שלוש הספינות בים אל מול החוף הסורי בלא לקיים מגע קרבי.
בהערכה כי הסורים עלולים לנסות ולתקוף את הבסיס בגנוסר, הוכנו עמדות נגד מטוסים.
תוך כדי ההכנות הגיעו שני מיגים סוריים שחלפו ביעף נמוך והטילו פצצות.
הפצצות חלפו מעל המעגן והתפוצצו בשדה הבננות שליד המושבה מגדל.
מטוס אחר תקף את בסיס השיטור הימי בדגניה ב-5 יוני 1967 ובתקיפה נהרג רס"ל ארנולד רוזנטל מפקד השיטור ושוטר נוסף מאיר כהן.
מיגים נוספים, הושמדו על ידי מטוסי חיל האוויר בקרבות אוויר.
לאחר זמן כשכוחות הצבא-גדוד צנחנים- הגיעו מדרום לאזור עין גב ליוו אותם הנחתות מהים בטווח בטוח.
הצנחנים קיימו קרבות קשים מול מוצב נוקייב.
לאחר שחיל האוויר ריכך את כל אזור החוף הסורי קיבלו הנחתות אישור לנחות בחוף מסעודיה והצוותים ירדו לחוף הכפר בחיפוש אחרי לוחמים סוריים.
ציון לשבח- הבעת הערכת מפקד חיל הים למפקד חוליה 788 –סרן שבח שמואל, על פעילות היחידה בתקרית אש ביום 21 אפריל 1961, בחתימת סגן מפקד חיל הים אל"ם שלמה אראל.
עיטור העוז ניתן ל על תפקודו כמפקד נחתת על אף פציעתו, בקרב עם הסורים 3 מרץ 1962.
עיטור המופת ניתן לרב"ט שמעון ארנון, רב"ט אברהם (אלברט) עמר וטור איתן פרייס.
על פעולת חילוץ רשת דייג בקרבת מוצב סורי שירה יום קודם לכן על סירת הדיג.
עיטור העוז ניתן ל עבור פעילותו למרות היותו פצוע, בחילוץ הנחתת שנתקעה בחוף הסורי, ב-15 אוגוסט 1966.
צל"ש מפקד חיל הים ניתן ל על ידי אלוף שלמה אראל על פעילותו בחילוץ ספינת המשמר התקועה, והפלת מטוס סורי על ידי הספינה עליה פיקד.
צל"ש מפקד חיל הים ניתן ל על ידי אלוף שלמה אראל על הפלת מטוס סורי לכנרת בעת ניסיון לחילוץ ספינת המשמר בכנרת, 15 אוגוסט 1966.
חבר קבוצת עין גב יוסף וולפסון הי"ד, שנהרג על הספינה "סוסיתא" בעת חילוץ סירת המשטרה מהחוף כורסי, 13 יולי 1950.
30 יוני 1954 טוראי יצחק גרינבלט הי"ד נהרג, בתקרית ירי על ספינת המשמר מול מוצב כורסי.
4 מרץ 1956, ארבעה שוטרים נרצחו על ידי הסורים בעת ניסיון לחילוץ נחתת משמר שנתקעה על שרטון.
17 נובמבר 1958, אשת הנספח האווירי הבריטי שנהרגה מירי צלף סורי באזור שפך הירדן.
17 אפריל 1959, דייג ישראלי עזרא סולם הי"ד, נרצח בסירתו, מיריות צלף סורי, בצפון הכנרת.
5 יוני 1967 מלחמת ששת הימים מפקד התחנה ושוטר נהרגו מתקיפת מטוס סורי את בסיס השיטור הימי בדגניה.
|מרחב (מרקוביץ)||1954 - 1955 ||הפיקוד הועבר למשטרת ישראל המפקד וחלק מהצוות הושאלו למשטרה||
|דוד מגורי כהן|| 1954||פעולת תגמול עם התותחים||
|רס"ל ארנולד רוזנטל ||1955 - 1956 ||נהרג בתקיפת מטוס סורי את בסיס השיטור הימי בדגניה במלחמת ששת הימים.||
| אבנר גלעד ||1אפריל 1956 – עד מלחמת סיני|| הפיקוד מוחזר לחיל הים שייטת הנחתות, באוקטובר מועברת הפלגה למעגן גנוסר.||
|חיים וינטר||אוקטובר 1956 - 1957 ||הפלגה עוברת תחת פיקוד פלגת הטרפדות||
הרוג ישראלי ושני פצועים.מרץ 1952 חוף הסורייריות מהחוף לעבר ספינת משטרת ישראלהספינה נסוגה.דצמבר 1952 כללימסמך מחלקת הדיג הדייגים אינם נשמעים להוראות צה"ל.
לצה"ל 6 הרוגים ו13 פצועים.
4 מרץ 1956 חוף הסוריספינת המשמר עלתה על שרטון ובעת הניסיונות לחילוץ רצחו הסורים את ארבעת השוטרים.
נאספו על ידי ספינת המשמר תחת אש סורית בתקרית אש לא היו נפגעים3 מרץ 1962בחוף הסורינפתחה אש על ספינת המשמר שנפגעה מפגזי תותח לא רתע הנחתת חולצה עם שלושה פצועים.
מפקדה רב"ט נדב שריר, קיבל צל"ש רמטכ"ל שהומר לעיטור העוז.8 מרץ 1962מוצב כורסינפתחה אש חזקה על הנחתות שהשיבו בירי מרגמה 52 מ"מבמוצב הסורי נפגעים רבים.16 מרץ 1962מוצב מסעודיה וכפר עקב אש מרגמות על ספינת המשמר שהשיבה אששני פצועים שפונו עם סירת האמבולנס.
בתקרית נכחו ראש הממשלה, הרמטכ"ל וסגנו מתצפית כורזים.16/17 מרץ 1962נוקייב מבצע סנונית על ידי חטיבת גולני 35 הרוגים לסורים.
לצה"ל 7 הרוגים, 1 נעדר ו45 פצועים לחטיבת גולני20 מרץ 1962מול כפר עקבנפתחה אש מרגמות ומקלעים חזקה על הספינותשני פצועיםמרץ 1962חוף הסוריריכוז חודשי הפעילות סוריתאש על דייגים פעמיים.
גנבת רשתות -20. חדירה למטרות דיג- 77.אפריל 1963 מול נוקייב אש על דייגים ועל ספינת המשמר שהגיעה לחילוצםהדייגים חולצו, פגיעות בספינה .21 יוני 1963מול נוקייבמוצב סורי הבריח באש דייג.
נשארה סירה בשטחהפלגה התארגנה לחילוץ הסירה והרשתות.7 מרץ 1966מול מסעודיהאש על סירת דיג 50 מטר מהחוףספינת המשמר השיבה אש.
פגיעות בכלי השיט אין נפגעים.מרץ 1966מול כורסיאש נפתחת על ספינת המשמר.
שני חיילים נפצעים.15 אוגוסט 1966 שעה 0330בין עקב למסעודיה ספינת המשמר ח-38 נתקעה על שרטוןבמהלך ניסיונות חילוץ תחת אש נפצעו 5 חיילים15 אוגוסט 1966 בין עקב למסעודיה הפלת מטוסים סוריים מטוסי מיג-17 סוריים תקפו את הכוח המחלץ.
מטוס מיג-17 הופל במקלעי מח-32. ומטוס מיג-21 הופל בקרבות אוויר.19אוגוסט 1966 בין עקב למסעודיה ניסיון צוללי שייטת 13 למשות את שרידי המיג 17 נתקל באש סורית הסורים משכו את חלקי המטוס, כנף למזכרת בבסיס היחידה.26 אוגוסט 1966 בין עקב למסעודיהחילוץ ספינת המשמר בכנרתגרירתה לגנוסר.דצמבר 1966מול כורסיפתיחה באש על דייגים.
יחידה 81 (קרי: שמונה אחת) או היחידה הטכנולוגית של מערך המבצעים המיוחדים היא יחידה במערך המבצעים המיוחדים תחת אגף המודיעין של צה"ל העוסקת במתן פתרונות טכנולוגיים לצרכים מבצעיים של אגף המודיעין.
היחידה מורכבת בעיקרה מאנשי צבא, אולם משרתים בה גם אזרחים, ובהם בעלי תואר דוקטור לתחומים ייחודיים בפיזיקה ובהנדסה.
בראשה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
בתחילת דרכה נקראה היחידה "ענף מודיעין 8" וסיפקה פיתוחים לשירות הביטחון הכללי ולאגף המודיעין.
היא הייתה אחראית לפיתוח מכשירי קשר מיוחדים, אמצעי הסלקה ודיו סתרים, והדרכת מפעילים וסוכנים בנושאים אלו.
לאחר מכן נקראה "יחידה 432".
אל"ם (מיל') שלמה תירוש, ממפקדי היחידה בשנות ה-80 של המאה ה-20, תיאר את הצורך בה: "את מערכות המודיעין המודרניות לא ניתן לרכוש מהמדף.
המערכת חייבת להיות מותאמת למאפייני היעד המודיעיני, לתנאי הסביבה שהוא פועל בה ולשיטת הנגישות אליו.
מערכות המודיעין הטכנולוגיות הפועלות כיום במדינת ישראל מאופיינות ומתוכננות בידי אנשי קהילת המודיעין בישראל, צרכני המודיעין, אנשי מבצעים, מהנדסים ומדענים".
בין השאר, היחידה מפתחת מערכות לתחום הסיגינט ובהן מערכות המובאות ליעדן בארצות אויב בידי סיירת מטכ"ל; לתחום הוויזינט, ובהן מערכות קרקעיות, מערכות מוטסות, ומערכות לווייניות; ולתחום לוחמת סייבר.
בנובמבר 2016 קיבלה היחידה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל גדי איזנקוט, שאמר במהלך הטקס כי "החיבור בין מודיעין, טכנולוגיה ויכולת מבצעית תורם תרומה גדולה וימשיך לתרום".
במרץ 2020, עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נרתמה היחידה (ביחד עם מתנדבים מקרב הגמלאים שבה) למאבק במחלה והעניקה סיוע טכנולוגי למערכת הבריאות בישראל.
הסיוע כלל מחקר מידעני על הקורונה ופיתוחים רפואיים נגדה, פיתוח מערכות מידע יעילות לניהול הבדיקות ומעקב אחר התפשטות הנגיף בארץ, פיתוח אמצעי מיגון, ופיתוח וייצור מכונות הנשמה.
עד שנת 2026 זכתה היחידה 41 פעמים בפרס ביטחון ישראל, והיא היחידה המעוטרת ביותר בצה"ל.
אחדים מאנשיה עוטרו בצל"ש הרמטכ"ל.
יחידה 555 המכונה יחידת עורבי השחקים היא יחידת לוחמה אלקטרונית (ל"א) מוטסת בחיל האוויר הישראלי.
שם הכינוי של היחידה הוא "עורבי השחקים".
בעולם מקובל לכנות כוחות ל"א בשם הכינוי "עורבים" (Crows).
בכינוי החלו לראשונה להשתמש כוחות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
המילה "שחקים" מבדילה בין כוחות הל"א האוויריים והקרקעיים.
סיסמת היחידה היא "החשוב ביותר סמוי מן העין" ונלקחה מהספר "הנסיך הקטן".
היחידה הוקמה באוקטובר 1969 לאור התעבות מערך ההגנה האווירית (סוללות טילי קרקע-אוויר ומערכות מכ"ם) של צבא מצרים לאורך תעלת סואץ.
היחידה הוקמה בתחילה תחת י"ב 501 בחפץ חיים, וב־13 באפריל 1970 הועברה לבח"א 27.
לאורך ההיסטוריה הפעילו כוחות הל"א של חיל האוויר הישראלי אמצעים רבים מכלי טיס ומאתרים קרקעיים.
במלחמת יום הכיפורים אנשי היחידה טסו על מטוסי "דקוטה" שצוידו במערכות לחסימת תקשורת אויב.
מפקד היחידה בתקופת מלחמת לבנון הראשונה היה סא"ל רמי לוז.
ייעוד היחידה הוא הפעלת מערכות לוחמה אלקטרונית מוטסות, מתוך מגוון כלי טיס של חיל האוויר, במטרה לסייע למטוסים לחמוק ממערכות הגנה אווירית של האויב.
המשימה העיקרית של היחידה במלחמה היא להשמיד, יחד עם כוחות נוספים, את כלל מערך ההגנה האווירית של האויב לשם השגת עליונות אווירית.
אנשי היחידה משרתים כצוות עזר אווירי ומפעילים מגוון מערכות לוחמה אלקטרונית מתוך כלי טיס שונים של מספר טייסות של חיל האוויר הישראלי, ביניהן מטוסי הקרנף ומסוקי היסעור.
מפקדת היחידה שוכנת בבסיס תל נוף והיא פועלת גם מבסיסים נוספים של חיל האוויר הישראלי.
בעבר הייתה היחידה מוצבת בבח"א 27 בלוד.
אמצעי היחידה מסווגים אך ידוע שרבות ממערכות הלוחמה האלקטרונית של היחידה, פותחו על ידי התעשיות הצבאיות במדינת ישראל.
מסלול ההכשרה של מפעילי ל"א כולל טירונות 03 וקורס מפעילי ל"א בן שלושה חודשים בבית הספר ללוחמה אלקטרונית, המורכב בין השאר אימוני שטח וסיורים ביחידות שונות בחיל.
לאחר מכן עוברים הכשרה ייעודית בת שנה וחצי ביחידה, הכוללת אימוני סימולטור, טיסות אימון ומבחני ועדה ובסיומה מקבלים את סיכת כנפי צוות עזר אווירי של מפעיל ל"א מוטס.
באסון מסוק העשרה, שהתרחש ב-8 ביולי 1971, התרסק בים התיכון, סמוך לאל עריש, מסוק לוחמה אלקטרונית מסוג יסעור.
כל עשרת אנשי הצוות שבמסוק נהרגו, מתוכם 6 מאנשי היחידה.
ב-17 בספטמבר 1971, הופל מטוס סטרטוקרוזר ("ענק") ממזרח לתעלת סואץ על ידי שני טילי קרקע-קרקע מצריים מדגם SA-2. שבעה אנשי צוות נהרגו, מתוכם 2 מאנשי היחידה.
ב-12 באוקטובר 1973, בעת מלחמת יום הכיפורים, התרסק מסוק לוחמה אלקטרונית מסוג יסעור.
שבעה אנשי צוות נהרגו, מתוכם 4 מאנשי היחידה.
באסון מחניים, שהתרחש ב-19 באפריל 1974, התנגשו שני מסוקי לוחמה אלקטרונית מסוג יסעור, תוך כדי נחיתה בשדה התעופה ראש פינה.
באסון נהרגו עשרה אנשי צוות, מתוכם 5 מאנשי היחידה.
יחידה 707 הייתה יחידת צוללים בחיל הים הישראלי.
היחידה החלה לפעול בשנת 1963 כ"יחידת צלילה הגנתית".
אנשיה ביצעו בדיקות ועבודות תחזוקה תת-מימית, פיתחו יכולת איתור ומציאת ציוד וגופות של אנשים שאבדו בים ובמקווי מים.
היחידה פיתחה גם יכולת ביצוע עבודות הכרוכות בשימוש בחומרי נפץ מתחת למים.
במהלך מלחמת ההתשה שונה שם היחידה ל"יחידת חבלה ימית".
אנשיה סייעו בחציית הירדן והשטת כוחות פשיטה מהים.
לוחמיה נקראו בצה"ל "שייטים", וייחודם צוין באות "כנפי התמנון".
הצורך בהתמחות בעבודות תת-מימיות התגבש כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר צוללי שייטת 13 נשלחו לפרק ולפוצץ את שברי הגשר מעל נחל נעמן ליד עכו.
הם נדרשו גם למשימות של חיפוש גופות שטבעו בים, חיפוש מטוסים שנפלו לים ומשימות נוספות שאינן בעלות אופי צבאי.
כל זאת בנוסף לעבודת חוליית אמודאים שביצעה עבודות תחזוקה בתוך הנמל.
כבר עם הקמת חיל הים היה ברור שהחיל זקוק גם ליחידת צלילה מקצועית שתתמחה בעבודות טכניות מתחת למים ובאיתור חפצים שאבדו בים.
הערכת מצב של חיל הים מתחילת שנות ה-60, הגדירה כי בעת מלחמה יידרש חיל הים לאבטח כלי שיט ומתקנים מפני פגיעה.
כפועל יוצא הוגדר כי יש לפתח כושר חיפוש תת-מימי לשם פתיחת נתיבי שיט שצפויים להיחסם על ידי מוקשים ימיים, אותם חשבו לאתר על ידי צוללים.
מפקד חיל הים, אלוף יוחאי בן נון, הטיל את המשימה על שייטת 13. מפקד השייטת, סא"ל דב שפיר, קיים התייעצות פנימית בשייטת, ובדצמבר 1962 הוחלט על פתיחת קורס לצלילה הגנתית.
קבוצת צוללים בסדיר ובמילואים משייטת 13, בפיקוד רב-סרן יעקב ריטוב, נשלחה לאיטליה, שהייתה בעלת מסורת מפוארת של צלילה צבאית.
הקבוצה כללה בנוסף לריטוב את סגן איתן ליפשיץ, סגן מיכאל הדני, סגן אבנר קורא ורס"ר ערן להב.
הם שהו בבסיס יחידת הצוללים של הצי האיטלקי בלה ספציה, ולמדו שיטות לפינוי מוקשים.
עם שובם מאיטליה, התקיימה בשייטת 13 סדרת השתלמות לאנשי מילואים.
מפקד השייטת, דב שפיר, השתכנע כי יש צורך להקים יחידה נפרדת שתרכז את יכולותיה במבצעים התקפיים.
הקמת היחידה הוטלה על סגן מיכאל הדני, לוחם שייטת 13. היחידה החדשה הוקמה במסגרת בסיס חיפה, שהעביר ליחידה את צוות האמודאים.
הדני גייס מספר אנשי מילואים מהשייטת וכן מספר מתנדבים משייטת 13, בהם גם כאלה שלא סיימו את קורס הלוחם.
האיטלקים, מטעמים שלהם, לא סיפקו כל חומר תורתי כתוב, ולכן עסק פיקוד היחידה בימיה הראשונים בפיתוח "תורת חיפוש" שהסתמכה על הידע שנרכש באיטליה תוך ניסיונות יישומו בשטח.
נדב סלע נרתם לעיבוד ולכתיבת החומר ולאחר סיום קורס הקצינים מונה לסגן מפקד היחידה.
תוכנית הקמת היחידה כללה קורסי הכשרה שהיה על הצוללים לעבור כדי לקבל הסמכה של "צולל הגנתי".
הקורס הבסיסי כלל שיטות לבדיקת תחתיות כלי-שיט ומתקני נמל, צלילה עם נעלי עופרת, שיטות לסריקה קרקעית, פינוי והשמדת מוקשים, צלילה לעומק 60 מטר, ותרגול כל שיטות החיפוש, כולל צלילה בעריסות, אמודאות ועבודות מתחת למים, ריתוך, חיתוך וסימרור.
בנוסף, עברו הלוחמים קורס חבלה בחיל הנדסה קרבית.
היחידה נרשמה לבסוף כ"יחידת הצלילה ההגנתית 707".
היחידה הייתה כפופה ונסמכת לבסיס חיפה.
במבצעים פעלה באופן עצמאי, והייתה כפופה ישירות למפקד חיל הים.
תקן כוח האדם ההתחלתי עמד על 42 איש: 32 צוללים מוסמכים, מהם 6 חבלנים, 6 נהגי סירות ו-4 אנשי שירותים.
בסוף שנת 1965, כאשר החל שאול סלע את תפקידו כמפקד היחידה, התברר לו שהיחידה מונה למעשה רק שמונה צוללים, אפסנאי וטכנאי.
היו גם שני ימאים שהפעילו כמה סירות-גומי, סירות עץ קטנות ונחתת מכוניות שעליה ציוד אמודאות.
היו כ-15 מערכות צלילה וכמה מערכות ריתוך וסמרור תת-מימיות.
סלע שינה את גודל היחידה והרכבה, וכאשר העביר את הפיקוד עליה במרץ 1973, היא מנתה מספר שיא של כ-60 צוללים בסדיר ועוד 100 אנשי מילואים.
במהלך מלחמת ההתשה החליט פיקוד חיל הים לחזק את היחידה ולהטיל עליה משימות נוספות.
זאת במגמה להשאיר את שייטת 13 פנויה להתרכז במשימות תקיפה.
בעת ההיא הגיעו ליחידה שלושה קצינים משייטת 13 שהוצבו כמפקדי צוותי לחימה - יוסי רם, דובי קשת ואורי באגון - שהיוו תגבורת משמעותית לכושר הביצוע של היחידה.
חוליות מיחידה 707 צורפו ליחידות צה"ל השונות וסייעו להן בעת מגע עם המים.
לפי צורכי הלחימה במצרים ובמחבלים הלכו המשימות והתרבו.
בין הפעילויות שנעשו: בדיקת שיפוע חוף תעלת סואץ בצד המצרי לצורך בניית גשר; הפגנת נוכחות בתעלת סואץ שהתבטאה בהשטת סירות גומי שעליהן התנוסס דגל ישראל; הכנת מתקן ואמצעים לחסימת תעלת סואץ והבערתה; כוננות לחילוץ טייסים בימות ובקרבת החופים; העברת כוחות לוחמים מעבר לנהר הירדן; השתתפות במרדפים בבקעת הירדן.
באחד המקרים נעלם מחבל שברח מכוחות צה"ל בתוך גב מים.
חוליה מהיחידה הוזמנה למקום וסג"ם נדב סלע משה את גופת המחבל.
תקן היחידה – התקן הראשוני שנקבע ל-11 אנשים בשירות סדיר: שני קצינים (מפקד וסגן מפקד), אפסנאי, שני ימאים ושישה אמודאים, בצירוף 42 אנשי מילואים (מהם 32 צוללים מוסמכים, שישה נהגי סירות וארבעה אנשי שירותים).
תוכננה חלוקה לשמונה צוותים קבועים שיוזמנו לשירות מילואים של 37 יום וכך יכסו את כל השנה.
מקורות – המקור הראשוני לכוח האדם היה שייטת 13 ממנה הגיעו המפקדים ומרבית הקצינים.
חוליית האמודאים של בסיס חיפה צורפה מיד בתחילה והמשיכה לבצע עבודות בנמל.
בנוסף ליוצאי שייטת 13 החלה היחידה להכשיר צוללים בעצמה.
הגיעו מתנדבים מיחידות חיל הים והחלה פעילות קליטה מבסיס קליטה ומיון.
היחידה הייתה סודית והדבר היווה משיכה למחפשי פעילות מיוחדת.
בין המגויסים החדשים חולק חוזר על דף אחד המזמין להצטרף ליחידה.
הקצין האחראי מטעם היחידה הופיע במדים עם כל האותות, הרצה למתגייסים ויצר תחושה של חשיבות היחידה.
לאפשרות הגיוס נעשה פרסום בחוברת 'מערכות ים'.
פעילות הגיוס נעשתה ביעילות ובמסירות ומכסת המועמדים מולאה בכל מועד גיוס.
נתוני מיון – המועמד לשירות ביחידה מגיע כמתנדב.
עליו להיות בעל כושר גופני, אחראי ונבון, שאינו פוחד ממקומות סגורים ומחשיכה.
נדרש כושר ומנהיגות, ביטחון עצמי.
בוגר 10 שנות לימוד עם שליטה מלאה בשפה העברית.
בדיקות רפואיות - הצוללים נדרשו לכשירות לביצוע צלילות בעומק רב.
לכולם נערכו בדיקות רפואיות אחת לחצי שנה.
הכשרה לצלילה הגנתית ועבודות תת-מימיות – מיום הקמתה עסקה היחידה בהכשרת אנשים לצלילה הגנתית.
קורס החבלה היה חלק מהכשרת הצולל ההגנתי בגלל הצורך לעסוק בגילוי מוקשים ובהשמדתם.
מבנה הקורס – ההכרה במקצוע "צולל הגנתי" נכנסה לתוקף ב-30 במרץ 1965, כשנתיים לאחר הקמת היחידה.
מפקד היחידה סרן מיכאל הדני נעשה בוחן מקצועי.
מספר המקצוע נקבע 1503 בשלושה שלבים 6, 9 ו-10. משך הקורס הבסיסי התארך ובשנת 1968 הגיע למתכונתו המלאה.
הקורס נמשך שלושה-עשר וחצי חודשים וכלל: טירונות חיל רגלים, קורס בסיס בצלילה הגנתית, קורס מ"כים שהועבר בגדוד נח"ל 906, קורס צניחה, קורס מש"קי חבלה, וקורס מתקדם בצלילה הגנתית.
בסיום ההכשרה קיבל הלוחם דרגת סמל ואת "כנפי התמנון".
בשנת 1965 עברה מפקדת בסיס חיפה למערב הנמל והשטח שהיה בעבר של פלגת הטרפדות בשובר הגלים המזרחי עבר לרשות יחידה 707. על שובר הגלים הצטופפו מפקדת היחידה, בית המלאכה, חדר האוכל והמגורים.
כיוון שהגשרון הצמוד לשובר הגלים התאים רק לנחתת המכוניות, בנו אנשי היחידה מזח להשקת סירות גומי בכוחות עצמם.
הם הזמינו משאיות סלעים ויצקו בטון.
היחידה פעלה ממבנה קטן, בקצה שובר הגלים המזרחי, והגישה אליו דרך הכביש הייתה מפותלת וארוכה.
כל נסיעה למפקדת הבסיס דרשה זמן רב, או הפלגה בסירות-גומי או בנחתת.
בתחילה המזון הוגש בחדר האוכל של הבסיס במערב הנמל והנסיעה הלוך וחזור בזבזה את רוב הזמן של הפסקת הצהרים.
בכוחות היחידה ובסיוע גורמי בינוי נפתחו ביחידה מטבח וחדר אוכל.
מתקני תחזוקה - בימיה הראשונים של היחידה הוקצה מקום בשטחה לשני טכנאים שאמורים היו לטפל במכשירי הצלילה היחידתיים וגם לאלה שנמצאו בשימוש בכלי השיט.
טיפול נדרש גם בחגורות ההצלה ובחגורות ה"פנזי" שנמצאו בצוללות.
משרבו משימות התמיכה הטכנית, היות שכבר נדרשה גם אחזקה מתוכננת ולא רק אחזקת שבר, מינה מפקד היחידה את רס"ר ג'ורג' גולני - מראשוני האמודאים ביחידה אך מבוגר מכדי לשרת כצולל, כמפקד בית המלאכה.
מכשירי הצלילה וחגורות ההצלה מכל יחידות חיל הים - למעט שייטת 13 שטיפלה במכשיריה בעצמה - קיבלו תחזוקה תקופתית בבית המלאכה היחידתי, כולל תיקונים ומילוי אוויר למכלי הצלילה.
מתקנים חיצוניים בתקופת מלחמת ההתשה גדלה היחידה וצוותי צוללים נפרסו דרך קבע במקומות נוספים.
חוליית הצוללים של בסיס אילת מנתה תשעה צוללים שנהגו לבצע בדיקות תחתית של המכליות שעגנו במסוף הנפט, של אוניות בנמל האזרחי ושל כלי-שיט בנמל הצבאי.
כוח דומה היה במעגן שארם א-שייח' בסיס היחידה נשאר על שובר הגלים המזרחי של נמל חיפה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים שהה חלק גדול מהיחידה בבסיס חיל הים שהיה בפנארה במערב האגם המר.
חוליה בת כעשרה אנשים הייתה בבסיס חיל הים בשארם א-שייח' גם לאחר שילוב היחידה בשייטת 13 ולמעשה עד לפינוי סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
היחידה השתמשה בכלי שיט קטנים מסוגים שונים:
נחתת מכוניות אמריקאית ממלחמת העולם השנייה הוסבה לשמש בסיס צף לאמודאים ונעשתה בית המלאכה וכלי עיקרי של יחידה 707 מהקמתה ועד סגירתה.
הנחתת הותקנה כבסיס צף לכל העבודות של היחידה בים וכללה: סיפון עבודה רחב, מדחס אוויר, משאבת יד לאמודאים, סולם ירידה למים עבור הצוללים, מחסן ציוד מתחת לסיפון, מנוף דייוויס להרמת ציוד כולל זרועות לצורך גרירת עריסות בחיפוש תת-מימי.
סירות חתירה שלוש סירות עץ עם משוטים שהושאלו ממועדון זבולון, שימשו לפריסת חבלים בתיחום שטחי סריקה תת-מימיים נרחבים.
קייקים שמשו לבדיקות קרקע בשטחי מים רדודים.
סירות מנוע - בתרגילים נשכרו סירות מנוע מחברת "העוגן" בנמל חיפה.
ביחידה הייתה סירת מנוע מהירה אחת בנויה מפיברגלס אשר שימשה בעיקר בכוננות לפינוי רפואי.
סירות גומי – שימשו בחיל הים להורדת אנשי קומנדו ימי מכלי השיט עד לנקודת הטבילה ממנה המשיכו בשחייה או בצלילה.
הצורך בהעברת כוחות פושטים ללא רקע ימי גרם לכך שביחידה 707 נרכשה מיומנות לנחיתה בחוף מבלי להירטב ויציאה מגלי החוף מבלי שהסירה תתהפך.
סירות תוצרת דנלופ 'מארק 2' - עם או בלי מנוע חיצון 18 כ"ס, שימשו להעברת חיילים במעברי מים בשיטת ה וכן להפלגות באגמים וביצות של מים רדודים.
סירות 'מארק 3' - בדרך כלל עם מנוע חיצון 40 כ"ס, שימשו לצורכי מבצעים של היחידה והעברת כוחות.
באוגוסט 1969 המליץ אל"ם דב שפיר על רכישת סירות גומי גדולות יותר 'זודיאק מארק 5' עם 2 מנועים 40 כ"ס.
הסירות נכנסו לשימוש ביחידה 707 ובשייטת 13 בנוסף לסירות 'מארק 3'.
כושר הנשיאה הגדול שלהן שימש לצורכי המבצעים המשולבים, להובלת כוחות על ציודם ואמצעי לחימה לטווחים ארוכים ובים קשה.
המנועים החיצוניים – ששימשו את היחידה להנעת הסירות, היו מתוצרת "אווינרוד" שהיו אמינים.
בשנת 1972 הוחלט בחיל הים על החלפת המנועים בדגם "מרקורי" וזאת בניגוד לרצון אנשי היחידה.
ניווט כלי השיט – כלי השיט של היחידה לא נשאו מכ"ם.
כיוון התנועה נעשה לפי מצפן מגנטי בסירה.
מציאת מיקום מדויק לכלי השיט נעשה באמצעות מדידת זוויות בין גורמים בולטים בחוף וסימון הקשתות על מפה ימית, שיטה עתיקה ידועה לימאים שהייתה בשימוש גם ביחידה הצרפתית.
השיטה כונתה והישום במדידה בסקסטנט בצורה אופקית ורישום במפה עם Station Pointer.
שיטות העבודה – הצלילות התבצעו בתחילה על פי טבלאות צלילה צרפתיות ולאחר מכן טבלאות אמריקאיות, על הנחתת היה תא לחץ קטן אישי בכל הצלילות ששימש לפינוי מידי לתא הלחץ הגדול על ידי כלי שיט או מסוק.
לצורך עבודה תת-מימית הגנתית והובלת כוח משולבים הצטיידה היחידה בציוד מיוחד מתוצרת צרפת, איטליה, ובריטניה שנקלט ביחידה ושופר והותאם לצרכיה.
עריסות נגררות – יעוד העריסה לשמש כלי עזר לצולל בחיפושי עצמים מתחת למים בים הפתוח.
השימוש נעשה כשהצולל שוכב על העריסה וצופה דרך זכוכית.
העריסה נגררת על ידי כלי שיט על-מימי.
הצולל יכול לשמור על עומק הצלילה ולסרוק שטחים נרחבים לחיפוש אחר חפצים: מוקשים ימיים, טורפדו, טיל, מטוס או חפץ אחר שטבע.
עד סוף שנת 1966 השתמשו צוללי היחידה בדגם צרפתי.
נמצא שדגם איטלקי נתן שליטה טובה יותר והיה מהיר יותר בירידה לעומק.
במספנת חיל הים נבנו עשר עריסות.
פעמון אמודאים – מתקן דמוי פעמון המורד למים באמצעות מנוף ומאפשר נשימה בחלל האוויר הכלוא מתחת לכיפה.
חליפת אמודאי – עבודה תת-מימית נעשתה בתחילה על ידי אמודאי שהולבש במכנסי צמר עבים, בחליפת הגומי, בצווארון נחושת שהודק בברגים לחליפת הצלילה ובכובע הגדול (עם כל הציוד הזה הוא שוקל כ-150 ק"ג).
האמודאי הורד למים בעזרת סולם.
אל הסירה היה מקושר בטלפון מיוחד וחבל תקשורת, שהיוו את הקשר היחיד עם העולם שבחוץ.
האוויר סופק לו על ידי מדחס.
הוא יכול היה לנפח את חליפת הגומי שלו בעזרת שסתום, שאפשר לו לפקח על עומק צלילתו.
הספק האמודאי היה מועט ולא עמד בצרכים.
ביחידה התאסף ציוד נשימה תת-מימי שכלל: חליפות קשיחות עם קסדת אמודאי, בקבוקי אוויר זוגיים צרפתיים 150 אטמוספירות, וסתי נשימה דו קניים מיסטראל, וסתי נשימה קנה אחד סקובה דייב.
חליפות צלילה גומי – מדגם 'קליפסו'.
בהמשך נוספו לחליפות הצלילה גרבי צלילה, חליפות צלילה יבשות מתוצרת 'זיבה גורמן', מסכות צלילה מדגמים שונים, כולל נפרד, סנפירים לרגליים לשחייה וצלילה, חגורת משקלות עופרת להשקעה ואיזון הצולל מתחת למים, נעלי עופרת להליכה בקרקעית ועבודה על פיגום תת-מימי.
נרגילה – כינוי למערכת בה הצולל נושם אוויר המתקבל בצינור שמספק אוויר ממכלים גדולים בכלי השיט מעל פני המים.
שיטה זו מתאימה לעבודות בנמל או במקום קטן יחסית ומאפשרת שהייה ארוכה יחסית מתחת למים.
אביזרים נוספים – חגורת הצלה, שעון, מד עומק, פנסים לתאורה תת-מימית וכן לאיתות בצבעים שונים.
חגורת הצלה אשר שימשה לציפה ולחילוץ הצולל בחירום.
אקדח זיקוקים אישי עם רקטות אטומות לאיתות וסימנים מוסכמים.
בקבוקי צלילה זעירים לצורכי חילוץ ועבודה באזורים צרים במיוחד.
רובי דיג תת-מימי מופעלים בגומיות או בלחץ אוויר.
קליטת ציוד צלילה מתקדם – ביוני 1966 נערך ניסוי במכשירי התערובת DC55 שאפשרו צלילה ארוכה יותר בעומקים גדולים.
בניסוי התבררו מעלותיו של המכשיר.
פשוט להכנה, מולבש נוח על גוף הצולל, הצולל אינו נדרש להתעסק עם המכשיר בעת הצלילה, מבנה אחיד סגור ומוגן.