tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת היער עסקה גם בהעתקת ה"איגרת לשומרים-פרטיזאנים" שכתב אבא קובנר, כדי להשאיר זכר לתנועת ההתנגדות היהודית.
את הרישומים האחרונים במחברותיה סיימה זלדה בווילנה, מיד לאחר שובה אליה עם הפרטיזאנים המשחררים.
אז החל המסע הארוך לעבר ארץ-ישראל – בשליחות השרידים, ב"בריחה" ובקבוצת הנקם.
במצוותו של אבא קובנר השאירה זלדה את מחברותיה – יחד עם שאר התעודות, המסמכים, התצלומים ושאר דברים שבכתב – בלבוב, כדי להעבירם בנפרד לארץ.
צעד זה נראה היה אז הכרחי מטעמי ביטחון וסודיות.
בשל התנאים והנסיבות לא הגיעו המסמכים לארץ, נראה שהם אבדו בדרך.
סמוך לבאה ארצה, ב-1946, ניסתה זלדה לשחזר את רישומיה כפי שהיו במחברות המקוריות.
אף שהיו לה כוונות להמשיך ולרשום את אשר עברה בדרך הנדודים, ב"בריחה" וב"נקם", לא הצליחה להגשים כוונות אלו, אולי מן הטעם הפשוט שנושא הנקם היה עדיין חסוי במשך שנים רבות.
זלוב (בפולנית: Zelów) היא עיירה במחוז בלחטוב שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד תחילת השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון של העיירה הוא משנת 1441. בראשית המאה ה-19 התיישבו בעיירה פליטים צ'כים, אשר פיתחו את כלכלת היישוב, שהתבססה על אריגה וטקסטיל.
יהודים התיישבו בעיירה מראשית המאה ה-19 והשתלבו בתעשיית הטקסטיל המקומית.
מסוף המאה ה-19 הפכה הקהילה היהודית בעיירה לעצמאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,816 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל החוגים הציוניים.
ב-6 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות.
במקביל להימלטות יהודים מהעיירה, הגיעו אליה אלפי פליטים יהודים מהסביבה (למשל משצ'רצוב), ומספר יהודיה הגיע עד מרץ 1941 לכ-6,000 עד 7,000 איש.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
מהגטו נחטפו יהודים לעבודות כפייה, חלקן התבצעו במחנות עבודה.
באביב 1942 נתלו בפומבי עשרה מיושבי הגטו.
ב-13 ביוני 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציה, בה גורשו חלק מיושביו למחנה ההשמדה חלמנו.
באקציה נוספת שנערכה באוגוסט 1942 גורשו מאות יהודים מהמקום לגטו לודז', ואחרים ישירות לחלמנו.
ב-14 בספטמבר 1942 חוסל הגטו בעיר עם גירוש רוב יושביו לחלמנו, תוך רצח אנשים בשעת האקציה.
יהודי העיירה הבודדים ששרדו את השואה ושבו אליה, מצאו כי בית הכנסת ובית העלמין היהודי בה הוחרבו עד היסוד.
זלבה (בבלארוסית: Зэльва; בפולנית: Zelwa) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1258. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,300 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציבורית יהודית וציונית, שכללה בתי ספר עבריים.
פעילות זו הופסקה עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור כמה ימים נרצחו כ-40 עד 50 גברים יהודים בה.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
במקרה אחד הוצאו להורג שבעה יהודים שהפרו את איסור הקשר עם לא יהודים, ובעקבות זאת התאבד ראש היודנרט שמונה בעיירה.
בהמשך רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בחלק עני בה, בו התקיימו תנאי מחיה קשים ביותר, אשר הפילו חללים רבים.
ב-2 בנובמבר 1942 פשטו על הגטו אנשי ס"ס, וביצעו בו אקציה.
יושבי הגטו שולחו בקרונות למחנה מעבר סמוך לוולקוביסק, ומשם גורשו בסוף החודש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
זַלְדְּקָנִיִּים (שם מדעי: Ophidiidae) היא משפחת דגי גרם מהסדרה צלופחי-קושק.
דגים אלה חיים בכל האוקיינוסים הטרופיים והממוזגים ואצל כמה מינים הם צוללים עד עומק 8,300 מ' מתחת לפני בים.
הם חיים גם בעומקים רדודים יותר.
דגים אלה מזכירים במראם צלופחים והם יכולים להגיע עד לאורך 2 מ' והם בעלי גוף בצורת נקניק, עם זנב מחודד, סנפירים מועטים וזוג בינים מתחת לסנטרם.
הם בעלי לסתות גדולות ועיניים גדולות העוזרות להם להבחין גם באור מועט בחושך.
צבעיהם אפורים עד חומים וחלקם חסרי צבע לחלוטין.
זלדה שוליאק (1918 – ספטמבר 1991) הייתה אתלטית ישראלית.
חברת המשלחת הארצישראלית למשחקים העולמיים לנשים (לונדון 1934) ואלופת ארץ ישראל הראשונה (1935) בריצת 80 מטר משוכות.
שוליאק התאמנה באגודת הספורט מכבי תל אביב.
בכינוס הספורט היהודי הגדול שנערך בפראג, צ'כיה השתתפה שוליאק בתחרות ההתעמלות.
במשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934 השתתפה שוליאק בריצת 60 מטר, בריצת 80 מטר משוכות ובריצת שליחות 4x100 מטר, הייתה האצנית הראשונה.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 סיימה שוליאק במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.63 מטר.
באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 15.9 שניות, לפני גירה שפירא ועדה יהודאית, שתיהן ממכבי עתיד תל אביב ומדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.36 מטר, אחרי גירה שפירא (4.48 מטר) ולפני שושנה בורשטיין ממכבי תל אביב (4.24 מטר).
מחוז משנה זלבה (בבלארוסית: Зэльвенскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר זלבה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה זלבה 19,119 בני אדם.
זלהלאפ (בהונגרית: Zalahaláp) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בזלהלאפ חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
הכפר נקרא על שם ראש הכפר לשעבר, אדם ששם משפחתו היה "Halápi".
זלארדד (בהונגרית: Zalaerdőd) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזלארדד מספר התושבים נמצא בירידה.
בזלארדד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
זלגיימרה (בהונגרית: Zalagyömörő) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזלגיימרה מספר התושבים נמצא בירידה.
בזלגיימרה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
זלדה פופקין הייתה עיתונאית, פובליציסטית וסופרת יהודייה-אמריקאית, שחיברה 14 ספרים.
על ספרה Quiet Street ("רחוב שקט") זכתה ב.
נולדה בברוקלין למשפחת פיינברג (Feinberg), משפחה יהודית אורתודוקסית.
בילדותה עברה עם משפחתה מספר מקומות מגורים, עד שלבסוף, כשהייתה בת 14, השתקעו בווילקס-בר , פנסילבניה, שם למדה בתיכון המקומי.
בגיל 16 סיימה את התיכון, ובספטמבר 1914 החלה לעבוד בעיתון מקומי, הטיימס לידר , ככתבת בשכר של 3 דולר לשבוע.
בשל גילה הצעיר נאסר עליה בחוקי העוצר לצעירים לשהות מחוץ לביתה בשעות הלילה, ולכן אביה נלווה אליה במשימות אלו.
במהלך עבודתה בעיתון התפרסמו כתבות מפרי עטה גם בעיתונים נוספים, בהם ה-North American של פילדלפיה.
באביב 1916 עברה להתגורר אצל דודתה בניו יורק, וניסתה להתקבל ללימודים בבית הספר לעיתונות באוניברסיטת קולומביה, אך נדחתה בטענה כי "אינה מספיק עיתונאית" ובעצה למצוא לעצמה חתן.
בספטמבר ניגשה לבחינות הכניסה לברנרד קולג' אך נכשלה בהן.
היא החלה ללמוד בשלוחה של אוניברסיטת קולומביה על מנת לצבור נקודות אקדמיות שיאפשרו לה להתקבל לבית הספר לעיתונות.
במקביל ללימודיה, ניסתה להתקבל לעבודה בתחום העיתונות בניו יורק אך ללא הצלחה.
במהלך חיפושיה אחרי עבודה פגשה את בעלה לעתיד, לואיס פופקין, לו נישאה בשנת 1919. עוד לפני נישואיהם, החלה לעבוד כעוזרתו האישית בתפקידו כמנהל יחסי ציבור בסוכנות.
לאחר נישואיהם, ויתרה על שאיפותיה להתפרנס כעיתונאית, והם פתחו משרד יחסי ציבור אותו ניהלו ביחד עד לפטירתו בשנת 1943. החברה הייתה בין הראשונות בתחום זה בארצות הברית, ובין המיזמים שהפיקו היו מסע ההרצאות של אלברט איינשטיין ברחבי ארצות הברית (1923) וקמפיין הנשיאות של פרנקלין רוזוולט (1932).
במהלך תקופה זו התפרסמו כתבות פרי עטה במספר עיתונים ומגזינים, בהם הניו יורקר, האמריקן היברו ועוד.
לאחר מות בעלה, פרשה פופקין מהעיסוק ביחסי ציבור על מנת להתמקד בכתיבתה.
לזוג נולדו שני בנים, רוי וריצ'רד.
ספרה הראשון, Death Wears a White Gardenia ("המוות עונד גרדניה לבנה"), יצא לאור בשנת 1938. הרעיון לספר נולד מעבודתה עם רשת חנויות, דרכה התוודעה לתחום האבטחה בחנויות.
גיבורת ספרה, מרי קרנר הצעירה והיפה, היא חוקרת מיומנת בצוות האבטחה של חנות כלבו גדולה בניו יורק של סוף שנות השלושים וראשית שנות הארבעים.
קרנר היא אנליטית, אינטואיטיבית, ישירה, מלאת טקט, עצמאית ופתוחה לרעיונות חדשים.
הספר היה יוצא דופן מאוד לזמנו.
דמות האישה בתפקיד בלשי ערערה על התדמית הגברית, שבמשך שנים מילאה לחלוטין את הספרות הבלשית.
בהמשך, פרסמה ארבעה ספרים נוספים על בסיס דמותה של מרי קרנר.
ב-6 בספטמבר 1943 ניצלה מתאונת הרכבת בצומת פרנקפורד.
בעקבות חוויה זו כתבה את Journey Home ("המסע הביתה"), שיצא לאור בשנת 1945 ונמכר בכמעט מיליון עותקים.
בספטמבר 1945 יצאה לאירופה בשליחות הצלב האדום, על מנת לסקר את מאמצי הארגון בעזרה לפליטים.
היא שהתה בצרפת, גרמניה ואוסטריה, שם סייעה לניצולי השואה שהוחזקו במחנות העקורים.
החוויות שעברה והעדויות להן נחשפה הותירו בה רושם עמוק, וספרה Small Victory ("ניצחון קטן"), שהיה בין הרומנים הראשונים שיצאו בארצות הברית על רקע מאורעות השואה, התבסס על חוויות אלו.
באוקטובר 1948, במהלך ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, הגיעה לישראל על מנת להתרשם מקרוב מהמדינה שזה עתה הוקמה ולאסוף חומרים לכתיבת רומן חדש.
היא עלתה לירושלים בדרך בורמה, שם חוותה את חילופי האש בין מגיני ירושלים ל ואת המחסור שעדיין נמשך במזון ובמים, כמו גם העדויות של תושבי ירושלים על המצור שזה עתה הוסר.
בין השאר, ניצלה את קשריה בצלב האדום על מנת לסייע ביצירת קשר עם השבויים מהעיר העתיקה שהוחזקו בידי ממלכת ירדן.
בהמשך ביקורה בישראל ערכה נסיעות בכל רחבי ישראל מהגליל ועד לנגב.
הביקור בישראל, שנמשך עשרה שבועות, הניב את הספר Quiet Street, הרומן הראשון שיצא בארצות הברית על רקע הקמת מדינת ישראל.
Murder in the Mist ("רצח בערפל") (1940), תורגם לגרמנית ולצרפתית
Dead Man's Gift ("מתנת המת") (1941), תורגם לגרמנית ולצרפתית
No Crime for a Lady ("פשע לא הולם לגברת") (1942), תורגם לגרמנית
Time Off for Murder ("זמן לרצח") (1943), תורגם לגרמנית ולצרפתית
התרגומים לגרמנית ולצרפתית יצאו לאור בשנות ה-90 של המאה ה-20.
So Much Blood ("כל כך הרבה דם") (1944) - רומן בלשי, תורגם לגרמנית
Journey Home (1945) - רב המכר הגדול ביותר של פופקין.
מפגש בין חייל שחזר מעבר לים לאשת קריירה צעירה, על רקע דרמטי של תאונת רכבת.
ממכתבים לפופקין עולה כי זכה לפופולריות רבה בקרב חיילים ששירתו במלחמת העולם השנייה.
הספר קיבל ביקורת שלילית מסול בלו באחד הגיליונות הראשונים של המגזין קומנטרי.
Walk Through the Valley ("ללכת בעמק") (1949) - סיפורה של אישה שצריכה לשקם את חייה לאחר מותו הפתאומי של בעלה.
רומן זה משקף את החוויה האישית של פופקין לאחר מות בעלה.
Herman Had Two Daughters ("להרמן היו שתי בנות") (1968) עיבוד מחדש של סיפור ראשית חייה לרומן על משפחה יהודית בעיירה קטנה באמריקה של המחצית הראשונה של המאה העשרים.
ספר זה היה ההצלחה המסחרית הגדולה הראשונה שלה מאז "Journey Home".
A Death of Innocence (1971) - עובד לסרט טלוויזיה בראשית שנות ה-70, תורגם לספרדית.
Open Every Door ("לפתוח כל דלת") (1956) - אוטוביוגרפיה
בכל הרומנים שכתבה היו הדמויות הראשיות נשים.
על רקע שנות ה-40, היו דמויות אלו יוצאות דופן באופיין החזק ובעצמאותן.
המסר של פופקין היה כי נשים יכולות להשיג את עצמאותן באמצעות מאמציהן האישיים בלבד, ללא שינויים בחברה הסובבת אותן.
ספריה של פופקין ממחישים את הדילמה של יהודי ארצות הברית שהתמודדו כמוה עם שני האירועים שזעזעו את העולם היהודי באמצע המאה ה-20 - השואה והקמת מדינת ישראל.
כתיבתה של פופקין מעידה על כך שנותרה מחויבת לפתרון ה"אמריקאי" לבעיית היהודים - התעקשות על שילוב היהודים בתוך קהילה שוויונית, על בסיס היותם בני אנוש ככל האחרים - לטוב ולרע.
גם כשהרקע לסיפוריה היו מאורעות היסטוריים בקנה מידה ללא תקדים, התעקשה על הצגת הדמויות באופן אנושי וריאליסטי.
התעקשותה זו הקדימה את זמנה במידה רבה, וככל הנראה הייתה הסיבה שהרומנים ההיסטוריים שלה לא הצליחו מסחרית.
זלאטקו צ'ייקובסקי (בסרבו-קרואטית: Zlatko Čajkovski; 24 בנובמבר 1923, זאגרב, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 24 ביולי 1998, מינכן, גרמניה) היה כדורגלן ומאמן כדורגל קרואטי שאימן בישראל בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ובהמשך גם את פ.צ.
ב-1939 החל לשחק ב"מועדון האקדמי לספורט של קרואטיה" (HAŠK).
ב-1946 עבר לפרטיזן בלגרד, שם טיפח אותו מאמן הקבוצה אילש שפיץ.
צ'ייקובסקי שיחק בקבוצה עד 1955 וזכה עמה בשתי אליפויות ליגת העל ביוגוסלביה ושלושה גביעי יוגוסלביה.
הוא הופיע ב-156 משחקי ליגה בשורות הקבוצה ובהם הבקיע 19 שערים.
צ'ייקובסקי הוצב על פי רוב בעמדת קשר אחורי.
קלן ממערב גרמניה ושיחק בקבוצה עד 1958. בסך הכול הופיע בשורות קלן ב-57 משחקי ליגה ובהם הבקיע שבעה שערים.
בין 1942–1943 שיחק בנבחרת קרואטיה בכדורגל ובין 1946–1955 שיחק בנבחרת יוגוסלביה בכדורגל, בה הופיע 55 פעמים וכבש שבעה שערים, אחד מהם ב-18 בספטמבר 1949 לרשתה של נבחרת ישראל בכדורגל במשחק שנערך באצטדיון המכביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1950. הוא זכה עם הנבחרת בשתי מדליות כסף, האחת באולימפיאדת לונדון, והשנייה באולימפיאדת הלסינקי.
ב-1958 הגיע להפועל חיפה כמאמן-שחקן.
הוא הביא לקבוצה שיטות אימון מקצועניות שהביאו למפנה ביכולתה והחזירו אותה להיות קבוצת צמרת.
בעונתו הראשונה בקבוצה (1957/1958) הוביל את הקבוצה לגמר גביע המדינה (הופעה ראשונה בגמר לאחר קום המדינה), בו הפסידה 0–2 למכבי תל אביב.
ב-1958 הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע העשור, הגביע השלישי בחשיבותו בישראל, ועונה לאחר מכן למקום השני בליגה (הפועל חיפה הפסידה את האליפות במחזור האחרון).
לאחר שובו לגרמניה אימן במשך שנתיים את פ.צ.
קלן וזכה עמה באליפות, ובהמשך במשך חמש שנים את באיירן מינכן עמה זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
קריירת האימון שלו נמשכה עד 1984 ובמהלכה אימן את הנובר 96, קיקרז אופנבך, דינמו זאגרב, נירנברג, א.א.ק.
אתונה עמה זכה בגביע היווני, פ.צ.
זלדה (זנאידה) קרמר-שחם היא פוליטיקאית ואחות מוסמכת ישראלית שכיהנה כראש המועצה המקומית רמת ישי בין השנים 1971–1974.
בצעירותה עלתה לארץ עם משפחתה ומשנת 1958 מתגוררת ברמת ישי.
שירתה בצה"ל והשתחררה כקצינה בדרגת סגן.
הוסמכה כאחות והחלה לעבוד בתחנת "טיפת חלב" המקומית ובקריית עמל.
בשנת 1969 הועמדה בראש רשימת גח"ל בבחירות המקומיות, שהורכבה בעיקר מצעירים שמאסו בשלטון המקומי ברמת ישי.
הרשימה זכתה לשני מנדטים, וחברה לקואליציה משותפת עם המערך, במסגרתה קרמר נתמנתה כסגניתה של ראש המועצה מטעם המערך יהודית שושני (אחות אף היא).
בינואר 1971 התפטרה שושני מתפקידה, ואת מקומה מילאה קרמר, והיא הייתה לראש המועצה הראשונה ברמת ישי שקיבלה שכר ולאישה הראשונה בישראל שילדה תוך כדי כהונתה כראש רשות מקומית.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 1973 התמודדה שוב בראשות הליכוד, שהפסיד למערך בשני קולות בלבד וזכה בשני מנדטים.
בבחירות 1978 נבחרה שוב כחברת המועצה ברשימת הליכוד.
בשנת 1963 נישאה לאריה קרמר, קבלן בנייה, ולהם נולדו שלושה ילדים.
קרמר נפטר ב-1977, והיא נישאה בשנית לדני שחם, ולהם בת.
זלדה ריי ויליאמס (נולדה ב-31 ביולי 1989) היא שחקנית, ובמאית אמריקאית.
זלדה היא בתם של השחקן והקומיקאי המנוח רובין ויליאמס ושל מפיקת הסרטים מרשה גארסס ויליאמס .
זלדה ויליאמס נולדה בניו יורק ב-31 ביולי 1989. שמה ניתן לה על שם הנסיכה זלדה מסדרת משחקי הווידאו הפופולרית האגדה של זלדה בעיקר בשל אהבתו של אביה למשחקי וידאו.
אמה היא ממוצא פיליפיני ופיני.
בשנת 1994, כאשר היא הייתה בת חמש, זלדה הופיעה יחד עם אביה בסרט הטלוויזיה "In Search of Dr.
כאשר היא הייתה בשנות העשרה היא החלה להתמקד במשחק יותר ברצינות.
בשנת 2004 שיחקה בסרט הדרמה "House of D" בבימויו של דייוויד דוכובני, בו היא גם שיחקה יחד עם אביה והשחקן אנטון ילצ'ין, בתור אהבתו הראשונה של הדמות אותה גילם ילצ'ין.
במהלך השנים הבאות היא שיחקה בסרטים עצמאיים שונים, כולל קומדיית האימה Detention בשנת 2011 ובסרט הדרמה Never בשנת 2014. לאורך השנים זלדה גם שיחקה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כמו "זאב צעיר" ו"ג'יין הבתולה".
בשנת 2014 זלדה דיבבה את דמותה של קובריה, האנטגוניסטית הראשית בעונה האחרונה של סדרת האנימציה "האגדה של קורה".
בנוסף למשחק, לאורך השנים ויליאמס עסקה גם בכתיבה ובימוי.
סרט הראשון אותה ביימה היה הסרט הקומי הקצר "שרימפס" משנת 2018, בו היא גם שיחקה.
הסרט עוסק בחייהם של דומינטריקסיות בלוס אנג'לס.
בשנת 2024 היא ביימה את הסרט העלילתי הראשון שלה "ליסה פרנקנשטיין".
זלוטוב (בפולנית: zwɔtuf) היא עיירה בצפון מערב פולין, שאוכלוסייתה מנתה נכון ל-2021 18,768 תושבים, המשמשת כבירת מחוז זלוטוב בפרובינציית פולין גדול.
העיירה, הממוקמת על גדות נהר גלומיה ומוקפת באגמים רבים, משתייכת מבחינה היסטורית-גאוגרפית לאזור קריינה ההיסטורי.
העיר ממוקמת 35 ק"מ מפילה, 80 ק"מ מבידגושץ' ו-120 ק"מ מפוזנן.
מערכת התחבורה המקומית כוללת קו רכבת המחבר את העיירה לערים פילה וחויניצה לצד שירותי אוטובוס מקומיים, ואילו הבסיס הכלכלי נשען על פעילות תעשייתית שבמרכזה חברת מטאפלסט להתקנת חלונות, המשמשת כמעסיק התעשייתי הגדול ביותר במקום.
הפעילות האנושית באזור מתחילה עוד במאה ה-8 לפנה"ס.
בסביבות שנת 700 לספירה, מבצר על הגבעה שעל שפת אגם באבא שימש כמקום מגוריו של ראש שבט פומרני.
האדמה הייתה שייכת לדוכסי גדנסק פומרניה מבית הסמבורידים בתוך פולין המחולקת, ולאחר מותו של הדוכס האחרון מסטווין השני בשנת 1294 היא עברה לשליטה ישירה של שושלת פיאסט.
בתחילת המאה ה-14 היא הייתה כבושה על ידי המסדר הטווטוני.
זלוטוב מוזכרת בשנת 1370 בכרוניקה של יאן מצ'ארנקוv.
בשנת 1370 הוענקו לזלוטוב זכויות מגדבורג בזמן שהייתה תחת שלטון פולני, על פי צוואתו האחרונה של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, שמת באותה שנה.
לפי הצוואה, נכדו קזימיר הרביעי, דוכס פומרניה, היה אמור לרשת את אדמות דובז'ין, בידגושץ', קרושוויצה, זלוטוב וואלץ' כפייף.
בשנת 1455 במהלך מלחמת שלוש עשרה השנים זלוטוב נהרסה על ידי המסדר הטווטוני.
העיר עברה מאוחר יותר לבעלות משפחת פוטוליצקי, שהקימה בה טירה בסגנון רנסאנס בתחילת המאה ה-17. בשנת 1619, יאן פוטוליצקי הוציא מסמך יסוד לכנסייה ולקהילה של עליית מריה הקדושה.
בהמשך עברה העיר לידי משפחת גרודז'ינסקי.
הטירה נהרסה במהלך הפלישה השוודית בשנת 1657. ההפצצה הרסה גם חלקים אחרים של העיר, כולל בית העירייה.
כנסייה חדשה, שעדיין עומדת כיום, נוסדה שם בשנת 1664 על ידי אנדז'יי קרול גרודז'ינסקי.
לאחר ששלטון משפחת גרודז'ינסקי הגיע לסיומו בשנת 1688, משפחת דז'יאלינסקי עלתה לשלטון.
על פי רישומי כנסייה לא שלמים, כ-1,650 איש מתו כתוצאה מהמגפה.
בשנת 1772 לאחר החלוקה הראשונה של פולין, זלוטוב שולבה בממלכת פרוסיה.
בשנת 1784 נבנתה כנסייה פרוטסטנטית בעלת קורות עץ בכיכר השוק הגדולה, אשר בין השנים 1829–1831 הוחלפה בכנסייה מודרנית שתוכננה על ידי קרל פרידריך שינקל.
בשנים 1772–1945, תחת שלטון פרוסיה ולאחר מכן גרמניה, היא הייתה ידועה בשם 'פלטוב'.
בשנת 1818 העיר קיבלה מעמד של עיר מחוז.
היא הייתה חלק ממחוז פלטוב במחוז הפרוסי של מערב פרוסיה.
בשנת 1871 הושלם קו רכבת מפילה (אז 'שניידמיל').
בערך בתקופה זו, תושבים מקומיים רבים היגרו לאמריקה, כולל רבים מחברי הקהילה הפולנית המקומית.
למרות מדיניות הגרמניזציה של השלטונות הפרוסיים, פולנים מקומיים הצליחו לייסד מספר ארגונים, ביניהם הבנק העממי ('בנק לודובי'), מקהלת 'צ'ציליה' - אחת המקהלות הוותיקות ביותר שעדיין קיימות בפולין הגדולה, וקואופרטיב חקלאי ומסחרי.
שלושת הגופים הללו פועלים עד היום.
בשנת 1919 הוחלט כי החלק המזרחי של מחוז פלטוב יועבר לפולין וחלקו המערבי של המחוז, כולל העיר פלטוב, יישאר בגרמניה.
החלטה זו עוררה מחאות חריפות בקרב המיעוט הפולני, שהיווה כ-12% מאוכלוסיית העיר והשטחים הכפריים הסובבים אותה.
משנת 1922 עד 1938, פלטוב הייתה חלק מהמחוז החדש גרנצמרק פוזן-פרוסיה המערבית בתוך גרמניה.
כאשר מחוז זה פורק ב-1 באוקטובר 1938, פלטוב שולבה במחוז פומרניה.
עם זאת, העיר הפכה למקום מושבם של סניפים מקומיים של איגוד הפולנים בגרמניה ושל אגודת בתי הספר הפולנים-קתולים.
פולנים מקומיים הצליחו להקים בית ספר פולני, גן ילדים, ספרייה ואת מועדון הכדורגל ספרטה זלוטוב (שהפך למועדון רב-מחלקתי לאחר המלחמה).
עיתונות פולנית עדיין הופקה בעיר.
בית הספר הפולני נהרס על ידי הגרמנים בשנות ה-30, ובית הכנסת המקומי נהרס במהלך 'ליל הבדולח' בשנת 1938. בשנת 1939, זמן קצר לפני הפלישה לפולין, נעצרו פעילים ומורים פולנים מקומיים ונכלאו מאוחר יותר במחנות ריכוז נאצים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המחתרת הפולנית ריגלה אחר הפעילות הגרמנית בעיר.
בחודשים האחרונים של המלחמה, העיר נכבשה על ידי כוחות פולנים ב-31 בינואר 1945 ושולבה סוף סוף מחדש עם פולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הגבולות המחודשים שנקבעו לגרמניה ופולין על ידי ברית המועצות בהסכם פוטסדאם הציבו את העיר, שוב, בתוך פולין.
ראש העיר הראשון שלה לאחר המלחמה היה , פעיל פולני מוביל בזלוטוב לפני המלחמה, אשר נכלא על ידי הגרמנים במחנה הריכוז זקסנהאוזן במהלך המלחמה.
כבר בשנת 1945 נוסדו בתי ספר פולניים חדשים, ומועדון הספורט ספרטה זלוטוב ומקהלת "צ'ציליה" חידשו את פעילותם.
מרכז התרבות הוקם בשנת 1946 והספרייה העירונית בשנת 1947. בשנת 1957 נחנכה בזלוטוב האנדרטה היחידה בפולין לפיאסט בונה הגלגלים, המייסד האגדי של שושלת פיאסט.
בשנת 1961 הוקם המוזיאון האזורי.
בין השנים 1975 ל-1998, העיר שכנה מבחינה מנהלית במחוז פילה.
אוכלוסיית זלוטוב גדלה בהתמדה מ-1,597 תושבים בשנת 1783 ל-7,496 בשנת 1939. בתקופה הפרוסית והגרמנית, האוכלוסייה כללה רוב גרמני פרוטסטנטי, מיעוט קתולי (ברובו פולני) וקהילה יהודית.
עד המאה ה-19 המאוחרת חי בעיר מיעוט פולני משמעותי של כ-800 איש.
לאחר מלחמת העולם השנייה והחזרה לשלטון פולני, האוכלוסייה גדלה באופן דרמטי ל-18,768 תושבים נכון ל-2021, כאשר הרוב המוחלט הם פולנים.
זלי גורביץ' (נולד ב-1949) הוא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה ומשורר.
עמד בעבר בראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
גורביץ' נולד בברקלי, קליפורניה, בה למדו הוריו באוניברסיטת ברקלי.
הם שבו לישראל שישה שבועות לאחר לידתו.
גורביץ' למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב.
הוא למד באוניברסיטה העברית סוציולוגיה וכלכלה, וכן למד לתואר שני בספרות השוואתית.
ב-1976 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה חברתית.
שעסקה בהצגה עצמית כאינטראקציה בין משדר וקולט, כתב בהנחיית עוזר שילד ויעקב טרופה.
ב-1982 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה חברתית.
את עבודת הדוקטור שעסקה ביצירת התרשמויות מהצגה עצמית טקטית, כתב בהנחיית צ'ארלס גרינבאום, יעקב טרופה ומיכאל ענבר.
עיקר עיסוקו כאנתרופולוג היה באנתרופולוגיה של שיחה ומקום.
גורביץ' עוסק בכתיבת שירה ובכתיבת מסות על שפה וכתיבה.
הוא כתב על שירתם של משוררים ישראליים כגון דוד אבידן, חיים נחמן ביאליק, יונה וולך, אהרן שבתאי, ועוד, וכן על אמנים ישראלים שונים.
בנוסף מתרגם גורביץ' משוררים אמריקאים ובהם ג'ון אשברי, צ'ארלס אולסון ואחרים.
אחד ממאמריו החשובים הוא "על המקום", אותו כתב יחד עם עמיתו פרופ' גדעון ארן.
המאמר התפרסם ב-1991 ויצא גם כספר בשנת 2007.
בשנת 2011 שיחק גורביץ' בתפקיד הראשי בסרט הקצר "ריקוד בוויטרינה", בבימויו של איתי עקירב, סטודנט בבית הספר לקולנוע סם שפיגל.
גורביץ' פרסם שלושה עשר ספרי שירה, שעל אחד מהם, "יום יום", זכה בפרס קוגל.
גורביץ' נשוי ואב לשני בנים, ומתגורר בתל אביב.
גיסו הוא פרופ' עופר ברנע, פרופסור אמריטוס במחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב.
שורה פסוקה: שירים, כתר, 1984
הבל: שירים, הקיבוץ המאוחד, 1990
הא ודא: החיה היחידה, הקיבוץ המאוחד, 1996
ספר הירח: שירים, הליקון / תג, תשנ"ט 1999
חשבונו של קהלת, בבל, תשס"ח 2008
העברית על פינו, כרמל, 2017
לית מאן דפליג - חיים נחמן ביאליק, כרמל, 2018
חבורת הקן הכחל / מ' לובטו, עמיחי, תשל"ז
דיוקן עצמי בראי קמור / ג'ון אשברי, עכשיו-סתוית, 1982
זליג (אשר) בּרוֹדֶצקי (Selig Brodetsky; 10 בפברואר 1888, כ"ח בשבט תרמ"ח, אוֹלְבִיוֹפּוֹל, פלך חרסון, האימפריה הרוסית – 20 במאי 1954, לונדון, בריטניה) היה מתמטיקאי, פעיל ציוני, ראש משרד ההנהלה הציונית בלונדון ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
ברודצקי נולד בעיר אוֹלְבִיוֹפּוֹל (כיום פרבומייסק) שבפלך חרסון, ליד אודסה, בתחום המושב היהודי, בדרום-מזרח האימפריה הרוסית (כיום במחוז מיקולאייב באוקראינה) בשנת 1888, שני מ-13 ילדים, לעקיבא ברודצקי (גבאי בבית כנסת) ואדלה לבית פרובר.
כילד צעיר היה עד לרצח דודו בפוגרום.
ב-1894 עקר עם משפחתו לאיסט אנד בלונדון בעקבות אבי המשפחה, שהשתקע שם שנה קודם.
ברודצקי למד בבית הספר היהודי החופשי וזכה במלגות הצטיינות, שסייעו לו להתקבל לבית הספר של הקרן המרכזית ברחוב קאופר, ולאחר מכן כסטודנט בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' ב-1905. ב-1908 סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, למגינת לבה של העיתונות השמרנית שנאלצה לראות בן מהגרים מוביל את בני מחזורו באקדמיה.
מלגת ניוטון אפשרה לו ללמוד באוניברסיטת לייפציג בגרמניה לתואר דוקטור, אותו קיבל ב-1913. הדיסרטציה שלו עסקה בסוגיית כוח הכבידה.
ב-1914 התקבל כמרצה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת בריסטול באנגליה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועסק כיועץ לחברה בריטית שייצרה פריסקופים לצוללות.
בינואר 1919 נשא לאישה את מניה ברנבלום.
ב-1919 מונה למרצה באוניברסיטת לידס, וכעבור חמש שנים זכה כפרופסור בקתדרה משלו.
חלק ניכר מעבודתו עסק באווירונאוטיקה ובמכניקה של כלי טיס.
עמד בראש בית הספר למתמטיקה באוניברסיטת לידס (1946–1948).
ברודצקי היה ציוני פעיל, מ-1932 ועד מותו היה נשיא המסדר הציוני הבריטי, המכבים הקדמונים.
כן היה מקורב לתנועת העבודה.
ב-1928 נבחר להנהלה הציונית במקום דוד אידר ולתפקיד המנהל המדיני של משרד ההנהלה הציונית בלונדון.
הוא המשיך לכהן בהנהלה הציונית עד שנת 1951. בשנת 1928 עמד בנשיאות הוועד למען ארץ ישראל העובדת בלידס.
ב-1939 נבחר לעמוד בראש ועד שליחי הקהילות שהוא הוועד הפועל של התאחדות יהודי בריטניה.
בסיום מלחמת העולם השנייה יצא לברגן בלזן לסייע לשארית הפליטה.
בינואר 1949 עלה שמו של ברודצקי כיורשו של יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית, שנפטר באוקטובר 1948. ברודצקי הפך לנשיאה השני של האוניברסיטה העברית בירושלים במאי 1949, כאשר האוניברסיטה הייתה מצויה בתקופתה הקשה, עת נאלצה לגלות ממושבה בהר הצופים.
הוא ניסה לתקן את המבנה הארגוני של האוניברסיטה, אך נקלע לסכסוכים עם סנאט האוניברסיטה שסירב לותר על סמכויותיו בעבודה האקדמית והמנהלית.
מאבק זה השפיע על בריאותו, ובסוף 1951 הודיע להנהלת האוניברסיטה שלא ישוב לתפקיד אלא אם יבוצעו שינויים במבנה הניהולי, שיאפשרו לו לנהל את האוניברסיטה.
ברודצקי התפטר מתפקידו וחזר לאנגליה.
ברודצקי נפטר בלונדון והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בווילסדן ב-20 במאי 1954.
בינואר 1946 הוקמה בפרדס-חנה שכונה שכונתה בתחילה "שיכון עולים פרדס-חנה" ובהמשך "נוה אשר", על שמו העברי של ברודצקי.
השכונה, באזור הדרומי של פרדס-חנה, נבנתה בשלבים ופותחה לאורך השנים.
בניית הבתים הסתיימה באמצע שנות ה-50. תושביה הראשונים היו פועלים שכירים ופקידים שעבדו במושבה ובסביבותיה וביקשו להתיישב בה למגורי קבע על אף שלא היו חקלאים.
תושביה המאוחרים (נוה אשר חדש) עברו אליה ממעברת פרדס חנה.
חלק מהבתים הם דו משפחתיים.
כיום גבולותיה הם: מדרום - רח' החבצלת, ממזרח - רח' עמל, מצפון - רח' הצפירה, ממזרח - דרך הנדיב.
שנים רבות הייתה השכונה מאוחדת ומונהגת בידי ועד שכונה.
במאי 1957 נחנך בית ברודצקי, השוכן ברחוב ברודצקי ברמת אביב ונקרא על שמו.
הבית הוקם על ידי הסוכנות היהודית כמעון עולים עבור עולים מארצות המערב וכיום משמש חלק ממעונות הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1954, אחרי פטירתו של ברודצקי, יסדה קבוצת חברים ואוהבים הרצאה שנתית ע"ש ברודצקי באוניברסיטת לידס.
ההרצאות דנות בלימודי היהדות או במתמטיקה.
זְלָטָה רַזְדוֹלִינָה (רוזנפלד) היא מלחינה, פסנתרנית וזמרת ישראלית ממוצא יהודי-רוסי.
זלטה רזדולינה (במקור: רוזנפלד) נולדה בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
בשנת 1978 החלה בקריירה כמלחינה שמבצעת את יצירותיה בארגון האמנים "לֶנקונצרט" (Ленконцерт) בלנינגרד, בעצמה וכן עם תזמורות וזמרים מפורסמים מברית המועצות לשעבר.
היא הופיעה ברחבי ברית המועצות בקונצרטים יוקרתיים והתפרסמה גם מחוץ לגבולות ארצה.
בהופעותיה בשוודיה, פינלנד, גרמניה, צ'כיה ועוד, זכתה לביקורות נלהבות ושפע של פרסים בתחרויות מוזיקה.
את עולמה קנתה כאשר חיברה את המוזיקה למחזור השירים של אנה אחמטובה - "רקוויאם", שהוקדש לקורבנות המשטר הסטליניסטי וזכתה במקום הראשון בשתי תחרויות ארציות.
רזדולינה הוזמנה לבצע את היצירה הזו, הכתובה לתזמורת סימפונית, מקהלה וסולנים, בהצלחה גדולה בקרמלין במוסקבה במלאת 100 שנה להולדתה של אחמטובה ב-1989. ה"רקוויאם" הושמע גם בפינלנד, בשוודיה, בנורווגיה, בצ'כיה, בארצות הברית ובישראל.
רזדולינה נמלטה מאימת האנטישמיות הגואה בברית המועצות של 1990, לאחר שחברי הארגון האנטישמי "פַּמְיאָט" (Память) איימו על חייה בתום השמעת יצירתה בקרמלין, ועלתה לישראל כשהיא עוזבת מאחוריה קריירה מזהירה של מלחינה, פסנתרנית וזמרת.
כיום היא "מודה" לאנטישמים ש"הבריחו" ו"העלו" אותה לישראל.
הגם ששמעה וידעה על מקורותיה היהודיים עוד בבית הוריה, שם חגגו את חגי ישראל ואף הלכו לבית הכנסת, לא עלה בדעתה שתאלץ לעצור קריירה בשיאה ולהתחיל הכול מחדש.
הטלוויזיה הפינית הכינה עליה סרט עוד בהיותה בברית המועצות והמשיכה אותו כאן בישראל.
בעקבותיהם באה הטלוויזיה הגרמנית ואף הישראלית.
הזמר דודו פישר נתן לה את הבמה הראשונה בישראל בתוכניתו בטלוויזיה.
יצירותיה אף הושמעו מאוחר יותר בסדרת הטלוויזיה של אורי ברבש ולרנר, "משפט קסטנר".
כמו כן הלחינה את פסקול תוכנית הטלוויזיה התיעודית "חבצלת שמיר" ששודרה בערוץ הראשון.
תוכניות נוספות רבות עליה ועל יצירתה שודרו בטלוויזיה, בכבלים וברדיו - קול המוסיקה ואחרים.
רזדולינה חיברה יותר מ-600 רומנסות ושירים למילים של גדולי המשוררים הקלסיקונים של המאה העשרים ברוסיה, אנה אחמטובה, ניקולאי גומילוב, אוסיפ מנדלשטאם, מרינה צווטייבה, אלכסנדר בלוק, איגור סבריאנין סרגיי יסנין ואחרים וכן מחזורי שירים של טובי המשוררים הישראליים, רחל, יונה וולך, נתן יהונתן, לאה גולדברג ואחרים.
רזדולינה חיברה מוזיקה להצגות רבות ברוסיה וכן את פסקול הצגות תיאטרון החאן "אסתרליין יקירתי" על פי ש"י עגנון, "שימון" מפרי עטו של יצחק בר-יוסף, "ינטל" בהפקת בית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ו"ירח דבש מעונן" בפסטיבל תיאטרון קצר ב"צוותא" תל אביב – כולן בבימויו של יורם פאלק.
כמו כן כתבה יצירות לתזמורת סימפונית, למקהלות וכן יצירות קאמריות.
יצירתה הסימפונית "רקוויאם", על פי הפואמה של משורר השואה יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג" בגרסתה האינסטרומנטלית באורך של כשעה, הוקלטה בצ'כיה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של בירתה ההיסטורית של מוראביה, אולומוץ, בניצוחו של מאסטרו ויקטור פלדבריל מקנדה, והופקה על גבי תקליטור.
בשנת 2002 הזמין ארגון ICOR מניו יורק, העורך קונצרטים לזכר השואה, את רזדולינה לביצוע בכורה עולמי של הרקוויאם "השיר על העם היהודי שנהרג".
הקונצרט בביצוע התזמורת הפילהרמונית של ברוקלין עם רזדולינה בשירה בעברית והשחקן ההוליוודי פריץ ויבר בקריינות באנגלית התקיים בקתדרלת סנט ג'ון בפני קהל של 6,000 מאזינים והתקבל בהתלהבות על ידי הקהל.
בשנת 2003, לרגל מלאות 300 שנים להיווסדה של סנקט פטרבורג, הופיעה רזדולינה בכמה אולמות יוקרתיים בסנקט פטרבורג ובמוסקבה, בהם במרכזים היהודיים בפטרבורג ומוסקבה, במוזיאון אנה אחמטובה ובאולם של מועדון העולמי של הפטרבורגיים.
לרגל האירוע אף יצא דיסק עם שירים של משוררים פטרבורגים.
רזדולינה מופיעה בקונצרטים ברחבי ישראל וגם מטעם "אמנות לעם" במספר תוכניות.
היא חברה בארגון המלחינים בישראל, באמ"י ובארגון הבינלאומי של נשים מלחינות - IAWM.
זלטופול (באוקראינית: Златопіль, זלטופיל, ברוסית: Златополь; משמעות בשתי השפות: "שדה זהב"; במקורות עבריים ויידיים נכתב גם: זלאטופל, זלאטופול, זלאטופולי) הייתה עיירה באימפריה הרוסית וברית המועצות (כיום בשטח אוקראינה), ששכנה כ-50 ק"מ צפונית-מערבית לקירובוגרד על גבול מחוז קירובוגרד ומחוז צ'רקסי.
ב-1959 אוחדה עם העיר נובומירהורוד.
זלטופול הייתה עיירה משגשגת של סוחרים יהודים.
רבי נחמן מברסלב היה כשנתיים אדמו"ר לחסידיו בעיר.
בזלטופול הייתה גם גימנסיה לעשירים.
בבית הקברות המקומי קבור רבי יוחנן טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקה ועוד מספר רבנים בולטים מתקופתו.
יהודי זלטופול שרתו בצבא הרוסי במלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1918 עד 1920 סבלו היהודים מפוגרומים.
היהודים שנותרו בעיירה נרצחו על ידי הנאצים באוגוסט 1941. לאחר המלחמה חזרו יהודי זלטופול ששרדו לאחר שירות בצבא האדום לזלטופול וקברו את היהודים נרצחי העיירה בקבר אחים בבית-הקברות היהודי העתיק בעיר.
אחרי מלחמת העולם השנייה לא נותרו כמעט יהודים בזלטופול.
מבין המשפחות היהודיות בזלטופול ניתן למנות את משפחת ברודי, משפחת זולה, הרבנים הלל פוסק ואליהו פוסק, הצייר חיים אתר (אַפּתֶקָר) והמלחין פוקראס.
זליג אויגן סוּסקין (25 במרץ 1873, קרים – 26 בפברואר 1959, תל אביב) היה מראשוני התנועה הציונית ואגרונום שפעל כאיש מקצוע בפיתוח ההתיישבות החקלאית.
סוסקין נולד ליחזקאל ורחל בכפר צ'ורבש בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית.
עם סיום בית הספר התיכון למד במכון החקלאי הגבוה בברלין והוסמך שם כאגרונום.
הוא המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת רוסטוק וסיים שם דוקטורט בפילוסופיה.
במהלך לימודיו היה חבר אגודת הסטודנטים הציונים שייסדו שמריהו לוין וליאו מוצקין.
טרם עלייתו ארצה נמנה עם מייסדי "המרכז הציוני" ברוסיה ומייסדי "קרן היסוד".
בשנת 1896 עלה סוסקין לארץ ישראל בשליחות חובבי ציון, לשם ניהול העבודה החקלאית בקרב מייסדי באר טוביה (שכונתה אז "קסטינה", על שם הכפר הערבי השכן).
כעבור שנתיים עבר לנהל את נטיעות האקליפטוסים בביצות חדרה וניהל את הכשרת הקרקע לנטיעת הפרדס בגן שמואל.
ב-1898 התלווה אל בנימין זאב הרצל בעת ביקורו בארץ ישראל, ובעקבות זאת נרתם לעריכת מחקרים לבדיקת האפשרויות לחקלאות באזורים שונים בארץ.
ב-1903 השתתף בקונגרס הציוני השישי, שם נבחר לוועדה לחקר ארץ ישראל, יחד עם אוטו ורבורג ופרנץ אופנהיימר.
במסגרת זו השתתף במשלחת לאל עריש שחקרה את האזור לבקשת הרצל.
חלק ממחקריו החקלאיים נערכו בשיתוף פעולה עם אהרן אהרנסון, שעמו ייסד בשנת 1900 משרד לייעוץ והדרכה בתחום החקלאות והמטעים.
בעקבות מינויו למנהל מחלקת ההתיישבות בקק"ל, בשנת 1918, החל לבחון יישום מודל חקלאי שהכיר בעת סיוריו באירופה.
על פי מודל זה תכנן לבסס חקלאות אינטנסיבית על חלקות אדמה קטנות, בהן יקוימו רפת, לול וגידולי ירק.
שיטה זו ניסה ליישם באזור בנימינה והצלחת השיטה אירעה עם הקמת נהריה, בשנת 1934. שיטתו אומצה על ידי זאב ז'בוטינסקי, ובעקבות תמיכתו הפך לפעיל בתנועה הרויזיוניסטית.
מלבד זאת הביא לארץ ישראל את שיטת ההידרופוניקה לגידול צמחים על מים.
בשנת תשי"ח זכה בפרס ישראל למדעי הטבע (חקלאות).
סוסקין נפטר בשנת 1959 בבית החולים הדסה שבתל אביב והובא למנוחות בבית העלמין בנהריה.
העיר נהריה קראה רחוב על שמו.
סוסקין, הלקח מזבדליה - מטעי תפוחי הזהב בזבדליה בעיתון "הצפון", 2 בנובמבר 1926
זלזלת (Clematis) הוא סוג צמח ממשפחת הנוריתיים (Ranunculaceae), ובו כ-300 מינים.
רוב מיני הזלזלת מטפסים מעוצים, הנפוצים באזורים סובטרופיים וממוזגים באירופה, אסיה ואמריקה.
לפרחי הזלזלת גביע דמוי כותרת ולעיתים גם אבקנים דמויי כותרת, אך כותרת אמיתית חסרה.
האבקנים והשחלות רבים, השחלות מתפתחות לפרי מסוג אגוזית בעל עמוד עלי ארוך מאוד הנותר על הפרי עם הבשלתו.
בארץ ישראל מצויים שני מינים של זלזלת: זלזלת הקנוקנות וזלזלת מנוצה.
מינים נוספים נפוצים בגינות נוי.
רבי זליג ראובן בֶּנְגִיס (בענגיס; י"א בסיוון ה'תרכ"ד, 15 ביוני 1864 - ז' בסיוון ה'תשי"ג, 21 במאי 1953) כיהן כרב בבלארוס ולאחר מכן גאב"ד העדה החרדית בירושלים.
מחבר סדרת הספרים לפלגות ראובן.
נולד בעיירה שניפישאק הסמוכה לווילנה שבליטא לרבי צבי הירש בנגיס.
כבר בנערותו הוא משך את תשומת לבם של גדולי תורה, וכונה "העילוי משנישיפאק".
בגיל שבע-עשרה, משידע את הש"ס הבבלי על בוריו, הגיע ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם למד אצל רבו המובהק, הנצי"ב, שכינהו ש"ס חי, ואצל רבי חיים הלוי סולובייצ'יק.
בוולוז'ין הוא נחשב לאחד מבחירי הלמדנים, והוא חנך את רבי איסר זלמן מלצר הצעיר לבקשת הנצי"ב.
רבי זליג ראובן בנגיס קיבל סמיכה לרבנות מהנצי"ב, מרבי יצחק אלחנן ספקטור ומהרב שלמה הכהן מווילנא (ה"חשק שלמה").
הוא נשא את אסתר אסנא בתו של רבי חיים צבי ברוידא שכיהן ברבנות של נמוקשט, שווקשנה וזאגר ישן.
לאחר פטירתה בשנת תרצ"א, נשא את רייזל זלאטע בת יוסף כלב זיו.
בשנת ה'תרנ"ד (1894) התמנה לרב ואב בית דין בבדאקי שבפלך הורדנה עד לשנת ה'תרע"א (1912).
לאחר מכן שימש ברבנות בקלווריה עד לשנת ה'תרצ"ח (1938).
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בסמולנסק ומילא את מקומו של הרב אברהם ברוך סולובייצ'יק שנפטר באמצע המלחמה.
בנו היחיד, הרב שמעון זאב, כיהן תחתיו בקלווריה.
בשנת תרצ"ח עלה לארץ ישראל כדי לכהן כראב"ד העדה החרדית בירושלים.
שימש גם כנשיא ישיבת "אהל משה".
לאחר פטירתו של הרב יוסף צבי דושינסקי בי"ד תשרי ה'תש"ט מונה תחתיו לגאב"ד העדה החרדית, עד למותו.
רבי זליג ראובן בנגיס נפטר בז' בסיוון ה'תשי"ג, 21 במאי 1953 ונקבר בהר המנוחות.
רבי זליג ראובן בנגיס היה שקדן עצום, סיני ועוקר הרים, תקיף בדעתו, ודרשן מופלא.
בנוסף לבקיאות מדהימה בש"ס ומפרשיו, בפוסקים, ובספרי התנ"ך, היה בקיא במאות ספרים על הש"ס.
באותה מידה היה חריף, וספריו גדושים בחידושים בכל מקצועות התורה, כמו גם בדברי אגדה.
על אף כישרונותיו, היה עניו, בעל מזג טוב ורוח עדינה, התהלך עם כל אדם כאח, והשתדל להנעים לכל בדבריו.
ספריו "לפלגות ראובן" מסודרים באופן יוצא דופן, וכוללים בעיקר "הדרנים" לסיומי מסכתות, המחברים בין תחילת המסכת לסופה ובינה לבין המסכת הבאה.
הוא עשה זאת להראות סגולת התורה, שנאמר בה יקרה היא מפנינים, שמלבד יוקר כל חידוש או דבר הלכה כשלעצמה, כשמצרפים הרבה עניינים ביחד על-ידי פלפולים וסברות ישרות, יש להם מעלה יתירה במה שהם נראים יחד בפנים חדשות יפות.
החלקים הראשון והשני זכו להסכמות מרבי דוד פרידמן מפינסק-קרלין ומרבי חיים סולובייצ'יק.
ספריו עוררו בזמנו התפעלות והערכה, וקנו לו שם עולם.
אולם בסוף ימיו, ספריו כבר לא היו נפוצים בישיבות, אם כי אינם כתובים על סדר דפי הש"ס, אם כי כתובים בדרך הפלפול הישנה הדורשת בקיאות בש"ס, אם כי לא כל אחד יכל לסבול את אריכותם או את גודל חריפותו ופלפולו הזך.
רבי זליג ראובן בנגיס סיים את הש"ס לכל הפחות מאה פעמים ואחד.
בירושלים, בעת היותו עסוק בצורכי ציבור יומם ולילה, במיוחד שמח בסיום הש"ס שלמד ברגעים ובשניות ההמתנה לאירועי מצוות אליהם הוזמן.
אף על פי שכיהן בעדה החרדית, השקפת עולמו לא הייתה קנאית.
עם זאת, בהיותו גאב"ד העדה החרדית הוצא על ידה האיסור להשתתף בבחירות, וכן היה מהלוחמים הבולטים נגד חילול שבת ונגד גיוס בנות לצה"ל.
לזכרו הקים הרב מרדכי צבי שיינברגר ישיבה בירושלים הנושאת את שם ספרו: "לפלגות ראובן" (כיום ישנו כולל בבניין הישיבה), וכן הוקם לזכרו כולל "ר' זליג ראובן" בבית וגן.
אחיו: רבי אידל בנגיס, מו"צ בליבוי.
רבי משה אהרן בן דעת (בנגיס, בנדס), חתנו של רבי בן ציון שטרנפלד ורבה האחרון של העיר בילסק.
רבי שמואל צבי הלוי וויטשיק
לפלגות ראובן חלק ראשון - על סיום הש"ס וסדר מועד, פיעטרקוב תרס"ו
לפלגות ראובן חלק שני - על סדר נשים, בילגוריה תר"ע
לפלגות ראובן חלק שלישי - על סדר נזיקין, פיעטרקוב תרע"ד
לפלגות ראובן חלק רביעי - על ספר קודשים ומסכת נידה, ברלין תרפ"ד
לפלגות ראובן חלק חמישי - על ש"ס משנה, קיידאן תרצ"ב
לפלגות ראובן חלק שישי - על הרי"ף והר"ן מסכת חולין, חידושי ש"ס, ירושלים ת"ש
לפלגות ראובן חלק שביעי - חידושי ש"ס, ירושלים תש"י
לפלגות ראובן: חידושי אגדה, ירושלים: תשכ"ז - תשכ"ט
חידושי הגרז"ר - ליקוט מכתב ידו ומספריו "לפלגות ראובן" על סדר עניינים בש"ס.
בהוצאת מכון ירושלים ירושלים, ה'תשמ"א - תשנ"ג.
לפלגות לעד - הגהות וחידושים על מסכת ברכות, ודרשות על חנוכה, אגרות ומכתבים מגאוני ומאורי הדור מדורות שעברו
חידושים נוספים פרסם מעת לעת בקבצים תורניים.
זלטורוג לאשקו (בסלובנית: Košarkarski klub Zlatorog) היא קבוצת כדורסל סלובנית מהעיירה לאשקו.
הקבוצה נוסדה בשנת 1969, והקדנציה הנוכחית בליגה הבכירה החלה בעונת 1996/97.
בעונת 2001/02 החלה הקבוצה להשתתף במסגרת הליגה האדריאטית והגיעה עד לשלב חצי הגמר.
ובאותה עונה הגיעה הקבוצה גם לחצי גמר גביע קוראץ' והודחה על ידי נאנסי מצרפת.
בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בגביע הסלובני לאחר ניצחון בגמר מול אולימפיה ליובליאנה.
בעונת 2005/06, שיחק בקבוצה הישראלי אורי יצחקי.
הקבוצה מארחת את משחקיה באולם טרי לילה בעיירה, המכיל 2,500 מקומות.
במשחקים מרובי קהל עומד לרשות הקבוצה ה"זלטורוג ארנה" בעיר צליה הסמוכה, המכיל 6,000 מקומות ישיבה.
יהושע זליג שכנוביץ היה סופר יהודי אורתודוקסי בגרמניה, עורך העיתון "דער איזראעליט".
נולד בעיירה יורבורג שעל גבול ליטא-גרמניה.
בצעירותו קיבל חינוך תורני בליטא ובגרמניה.
בעשור הראשון של המאה ה-20 פרסם בעילום שם רשימות קצרות בעיתון "דער איזראעליט".
בשנת 1908 מונה לעורך העיתון.
שכנוביץ ראה בכתיבתו שליחות רוחנית, על ידי יצירת ספרות יהודית מסורתית שתהווה חלופה לספרות הכללית ששלטו בגרמניה בתקופתו.
מרבית ספריו עוסקים בנושאים היסטוריים-יהודיים.
היה בקי בספרות ובהיסטוריה היהודית, ובכתיבתו גישר בין היהדות המערב אירופאית ליהדות המזרח אירופאית המסורתית.
כמו כן היה נואם מחונן, והרצאותיו בנושאים היסטוריים ויהודיים משכו קהל רב.
כתיבתו הייתה בעיקר בשפה הגרמנית וכן ביידיש.
ספריו תורגמו לעברית על ידי סופרים חרדים שונים ובהם משה שנפלד ומאיר צבי פרוש, ויצאו לאור בהוצאות חרדיות ובראשן הוצאת נצח.
בשנות ה-30 ביקר בארץ ישראל, ולאחר ביקורו פרסם את הספר "בין חורבות ובניין בארץ ישראל".
לאחר עליית הנאצים לשלטון הותקף בידי נערי היטלריוגנד ונותר שרוע על הרצפה ברחוב.
בעקבות התקרית, עזר לו שגריר שווייץ בגרמניה להגר לשווייץ.
התיישב בשווייץ עד פטירתו בשנת 1952, ונקבר בבית הקברות של קהילת עדת ישורון בציריך.
היה נשוי לציריה שכנוביץ וביתם טובה אסתר נולדה ב-1901. אחיו היה פנחס שכנוביץ, סופר גם הוא, בעברית, שהמשיך לגור ביורבורג.
אור ממערב – חיי החתם סופר (תרגום: משה שנפלד)
אברהם בן אברהם – סיפור היסטורי מחיי הגר צדק מווילנה (תרגום: משה שנפלד)
בממלכת כוזר היהודית (תרגם שמואל ליב ציטרון).
בשנת 2005 יצא לאור בעיבוד ובתרגום מחודש על ידי אמירה חכמוביץ
שלמה הפלאשי (Salomo der Falascha) נובלה בגרמנית על חייו של שלמה יצחק, אחד מילדי פייטלוביץ'.
תורגם לעברית תחת השם בן הפלשים על ידי מאיר צבי פרוש.
ממעמקים (תרגום מיידיש: זהבה קולין)
בין חורבות ובניין בארץ ישראל
היכל הספורט "זלטורוג ארנה" (בסלובנית: Dvorana Zlatorog), הוא אולם ספורט רב תכליתי הממוקם בשכונת "הודיניה" בעיר צליה בסלובניה.
האולם נפתח בחודש דצמבר 2003 ומשמש לרוב כביתה של קבוצת הכדוריד של העיר.
ב-2004 היה אחד מארבעת האולמות שאירחו את אליפות אירופה בכדוריד שנערכה בסלובניה אותה שנה.
האולם מכיל 6,000 מקומות ישיבה ומלבד משחקי כדוריד אירח גם קונצרטים.
האולם אירח את בית ג' של אליפות אירופה בכדורסל 2013.
זליג רבינוביץ' (נולד ב-12 במאי 1966) הוא איש עסקים וניהול, מנכ"ל תיאטרון יידישפיל ויו"ר התזמורת הסימפונית ירושלים.
בנוסף משנת 2025 רבינוביץ מנהל את התיאטרון היהודי של ישראל.
רבינוביץ' נולד גדל והתחנך בירושלים.
בתיכון למד במכללת אורט ירושלים, אך סיים ללא תעודת בגרות.
את דרכו ברשות השידור החל רבינוביץ' בשנת 1988 כעוזר צלם זמני ומאוחר יותר כצלם.
פריצת דרכו התרחשה ב-11 בספטמבר 2001 כאשר במהלך ביקור פרטי בניו יורק נקלע לאירוע הטרור שהתרחש שם באותו יום.
הוא היה לישראלי הראשון שתיעד את זירת אסון התאומים והעביר צילומים ודיווחים מהשטח אל מערכת החדשות.
בשנים 2001–2003 כיהן רבינוביץ' כסגן יו"ר ועד עובדי עיתונות והפקה ברשות השידור כנציג הצלמים, בתקופה זו עסק בקידום העובדים הארעיים ובעלי הדרגות הנמוכות ברשות.
מתוקף תפקידו בוועד ניהל משא ומתן עם מנכ"ל רשות השידור יוסף בראל והיה למקורבו.
באוקטובר 2002 מונה לסגן מנהל מחלקת צילום.
זאת למרות שעובד אחר שימש בתפקיד לאחר שזכה במכרז.
שנה אחר כך מינה אותו בראל לתפקיד מנהל משאבים של ערוץ 1 וחבר הנהלה.
נגד המינוי הוגשה עתירה לבית הדין לעבודה, מאחר שמונה לתפקיד ללא מכרז, ללא השכלה או הכשרה על פי תנאי הסף של הרשות.
וגם מבקר המדינה יצא נגד המינוי.
בעקבות העתירה הופסקה העסקתו בתפקיד, עם זאת המשיך להשתתף בישיבות ההנהלה.
בשנת 2003 החל רבינוביץ' את דרכו כמפיק.
בתחילה בחדשות המקומיות של הערוץ הראשון כמפיק בתוכנית המגזין "ראשון בכל מקום".
בין השנים 2004–2007 התקדם ושימש כמפיק "יומן השבוע" ולאחר מכן יותר כיהן כשנתיים נוספות כמפיק התוכנית "פוליטיקה".
בתחילת 2011 מונה למנהל ההקמה של הערוץ החדשות הבינלאומי של רשות השידור.
את המינוי החליט לבחון מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, זאת לאור תלונות שהגיעו למבקר ולנוכח הדחתו הקודמת מתפקיד מנהל המשאבים עקב חוסר התאמה.
בסוף אותה שנה מונה לעוזרו הבכיר של מנכ"ל רשות השידור, יוני בן מנחם.
על המינוי נמתחה ביקורת וחברים במליאת רשות השידור דרשו למנות מחליף לרבינוביץ'.
אך בן מנחם הבהיר, בוועדה לביקורת המדינה, כי רבינוביץ' לא יטפל בענייני כוח-אדם ניהול ישיר של עובדים והפקות.
בנוסף לא נערך כנדרש מכרז לתפקיד.
בספטמבר 2012 פורסם לבסוף מכרז, אך תנאי הסף שלו הונמכו כך שיתאימו לרבינוביץ'.
במקום תואר אקדמי, תנאי הסף עמדו על 10 שנות ניסיון תעסוקתי ברשות.
מינויו של רבינוביץ' עורר התנגדות רבה בעיקר בקרב אגודת העיתונאים, התנגדות שהביאה לתביעות מצדה בבית המשפט.
לטענת אגודת העיתונאים מינויו של רבינוביץ' נעשה שלא כדין כיוון שהוא היה חסר תואר אקדמי וזאת בניגוד לתנאים שמציבים חוזר נציבות שירות המדינה והתקשי"ר.
למרות ההתנגדות, בית המשפט דחה את התביעה והתיר את מינוי, אך קבע כי לא יעסוק ברפורמה ברשות השידור.
אולם שבועיים אחר כך, בטקס החתימה על הרפורמה, הוכרז כי רבינוביץ' יהיה "מרכז" הרפורמה.
באפריל 2013 אגודת העיתונאים בתל אביב דרשה לאסור או להטיל קנס על רבינוביץ' ועל רשות השידור, בגין ביזיון בית המשפט, לאחר שהתעלמו מצו מניעה האוסר על רבינוביץ' לתת הנחיות לדרג המקצועי ולעסוק בענייני כוח-אדם ומינויים.
בקיץ 2013 הגישה אגודת העיתונאים בירושלים תלונה למבקר המדינה נגד רבינוביץ' בגין התחזות לאחר שבמסגרת ארוחת ערב ממלכתית במשכנו של נשיא המדינה רבינוביץ הוצג כ"מנהל החדשות" של רשות השידור, למרות שתפקיד כזה מעולם לא היה קיים ברשות.
באוקטובר 2013 מונה רבינוביץ' ליו"ר הוועדה הישראלית למדרוג.
בקיץ 2014, לאחר ההחלטה על פירוק רשות השידור והדחת המנכ"ל יוני בן מנחם, מונה רבינוביץ' לתפקיד מפיק תוכנית האקטואליה של יום שישי, "יומן", בהגשת איילה חסון[
בתחילת 2014 פרסם העיתונאי רז שכניק כתבת תחקיר על התנהלות רשות השידור תחת ניהולם של בן מנחם ורבינוביץ', אחר כך פרסם נתי טוקר תחקיר ב"TheMarker", וגם העיתונאי רביב דרוקר פרסם תחקיר שבדק האם כספי רשות השידור זרמו לכיסים פרטיים.
בעקבות התחקירים נפתחה חקירת משטרה .
אך ביולי 2019 הודיעה פרקליטות המדינה, כי תיקי החקירה נסגרו, עקב חוסר ראיות.
בנובמבר 2014 מונה למפיק אירועי האירוויזיון.
אך זמן קצר אחר כך ויתר על התפקיד, לאחר שהתברר לו כי לא יעמוד בראש המשלחת לאירוויזיון, ולאחר שברשות השידור החליטו באותה שנה לקיים שיתוף-פעולה עם זכיינית ערוץ 2 קשת, במסגרתו הזוכה בתוכנית "הכוכב הבא" ייצג את ישראל בתחרות.
בספטמבר 2014 החל הממונה על השכר משרד האוצר לבדוק את העלייה בדרגות השכר של רבינוביץ' בעת שכיהן כעוזר המנכ"ל.
רבינוביץ' ביקש לקבל 90% משכר המנכ"ל, אך הבקשה סורבה.
ביוני 2015 רבינוביץ' נדרש להחזיר לרשות אלפי שקלים בגין הפרשי שכר ששולמו לו, שלא כדין.
בשנת 2015 עזב רבינוביץ' מונה למשנה למנכ"ל תיאטרון יידישפיל, ואחר כך למנכ"ל.
משנת 2016 חבר במדור תיאטרון פרינג', המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, משרד התרבות והספורט.
החל משנת 2020 מגיש זליג רבינוביץ' את תוכנית התרבות "המוסף עם זליג רבינוביץ" ברדיו תל אביב 102.
ביולי 2022 מונה כיו"ר התזמורת הסימפונית ירושלים.
בחודש ספטמבר 2013 זכה רבינוביץ' לתעודת הוקרה מהאגודה לזכות הציבור לדעת על פועלו למען תוכן ציוני, יהודי וערכי בשידור הציבורי.
זליג הוא גם איש עסקים ובעלים של Rabinovitz holdings אשר עוסקת ביזמות וסחר במספר תחומים, רבינוביץ מתמחה בתחום הנדל"ן, היבוא, וכן גם בפרויקטים טכנולוגים רבים, בארץ ובמספר רב של מדינות באירופה
זליג אקסלרוד (1887 – 30 ביוני 1953) היה אדריכל שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ותכנן מבני ציבור בעלי ערך אמנותי.
זליג אקסלרוד נולד בשנת 1887 בעיר ויניצה שבאוקראינה.
למד באקדמיות לאמנות בקייב ובאודסה.
התגורר בירושלים ועסק בתכנון בתים ומבני ציבור מסוגננים.
בשנת 1923 הגיש הצעה לתוספת של 15 חנויות בחזית מתחם בצלאל בירושלים.
התוכנית לא בוצעה אך ההצעה המשורטטת נשמרה, ובמהלך השנים הפכה להיות לפריט לאספנים.
בשנת 1925 סיים אקסלרוד ביחד עם האדריכל בנימין צ'ייקין את עבודות התכנון, לבית החולים על שם שוויצר ב-טבריה, לאחר שהנדבן פטר שוויצר תרם 25,000 דולר לפרויקט.
נחתם חוזה עבודה עם חברת סולל בונה.
בשנת 1926 רכש היזם שלמה פיינגולד מגרש בטבריה בשטח של 5 דונם על מנת להקים עליו מלון מפואר.
את תכנון המלון מסר פיינגולד לאקסלרוד, אך לאחר מספר חודשים הסתכסכו השניים.
בדצמבר 1926 שלח פיינגולד מכתב באמצעות הנוטריון הציבורי של טבריה לאקסלרוד.
במכתב טען כי אקסלרוד הזניח את מחויבותו לבניית המלון, ואם ימשיך בכך יאלץ פיינגולד להפקיד את המשך הבנייה בידיו של אדריכל אמין יותר.
פיינגולד הקציב לאקסלרוד 48 שעות מקבלת המכתב להגיע למלון ולהמשיך בפיקוח על הבנייה.
אקסלרוד לא הגיב לפנייה, פיינגולד מינה אדריכל אחר לפקח על הבנייה וכך הוקם " מלון אליזבת".
אקסלרוד הגיש תביעה משפטית נגד פיינגולד בטענה כי לא קיבל תמורה עבור עבודתו.
הוא זכה בתביעה וקיבל פיצוי כספי ומגרש לבנייה בשדרות רוטשילד בתל אביב.
בעיריית טבריה לא נמצאה התוכנית המקורית של הבנייה, אך מתוך ההתכתבות בין פיינגולד לאקסלרוד ומהעובדה שזכה בתביעה המשפטית שהגיש נגד פיינגולד בעניין החוב הכספי, מקובלת ההנחה כי אקסלרוד היה זה שקיבל עליו את התכנון והביצוע הראשוני של בניית המלון.
על המגרש שקיבל בשדרות רוטשילד בתל אביב הקים אקסלרוד בהמשך שנת 1926 מלון יוקרתי שנקרא אז "מלון ניו יורק".
בשנת 1928 תכנן אקסלרוד ביחד עם האדריכל בנימין צ'ייקין עבור אלפרד מונד - הלורד מלצ'ט, שהיה תעשיין ומדינאי יהודי-בריטי ופעיל ציוני, בניית וילה בסגנון קולוניאלי הידועה כ"וילה מלצ'ט" במושבה מגדל על שפת הכנרת.
הווילה נועדה להיות האחוזה בה ישתקע הלורד מלצ'ט בבוא היום, אולם הלורד לא זכה להתגורר בווילה משום שנפטר טרם הסתיימה בנייתה.
בסמוך לכך תכנן את בית הכנסת הגדול בעפולה, שהיה בזמנו אחד מבתי הכנסת המפוארים בארץ ישראל.
בניית בית הכנסת, שהחלה בשנת 1928, ארכה ארבע שנים, משום שבמהלך הבנייה אזלו כספי תרומות בסך 3,000 לירות ארץ ישראליות, שאסף בארצות הברית הרב אהרן טיטלבוים.
לבסוף הצליחו תושבי עפולה לאסוף את הסכום שהיה חסר להשלמת הבנייה ובית הכנסת נחנך בשנת 1932.
בשנת 1930 עבר אקסלרוד לתל אביב ובשנת 1936 יצא לדרום אפריקה כדי לתכנן את הביתן הארץ ישראלי בתערוכה הקולוניאלית שהתקיימה ביוהנסבורג.
משם המשיך לארצות הברית ובחודש יולי 1938 הגיע לניו יורק לצורך הכנת דגמים של מבנים היסטוריים מתולדות ירושלים ביריד העולמי של ניו יורק שעמד להיפתח בשנת 1939. המשיך להתגורר בארצות הברית עד למותו בשנת 1953. הוא הובא לקבורה בבית העלמין "אהבת ישראל" במדינת ניו יורק.
תיאור המבנים הנודעים שתכנן בארץ
הבניין המפואר הבנוי בסגנון מיוחד של "מלון אליזבת" נחנך בחורף 1929, בחגיגה רבת משתתפים ובהם גם הנציב העליון הרברט סמואל.
המלון המפואר היה בן 3 קומות ויועד לאירוח ולבידור.
בפתח המלון היה גרם מדרגות מהודר.
על גג המלון נבנתה כיפה.
האגף הימני כלל 80 חדרי אירוח ובאגף השמאלי הוקמו אולם תיאטרון ובית קולנוע ובו 500 מקומות ישיבה, שעם הקמתו הוצגו בו סרטים אילמים.
המלון כלל טרקלין שבמרכזו מזרקת שיש מפוארת, אולם מפואר עם כיסאות מרופדים בקטיפה אדומה, אולם סעודות, חדרי עישון וחדרי ברידג' וביליארד מעוטרים.
בימי מלחמת העולם השנייה השתכנו בבניין קצינים בריטים.
בשנות החמישים התחדשה פעולת המלון ושמו הוסב ל"מלון גנוסר", ולצדו המשיך לפעול בית הקולנוע.
בסוף שנות השישים נסגר המלון סופית ומאז הוא עומד שומם.
לאחר שפרצה שרפה במקום יזמו המועצה לשימור אתרים ועיריית טבריה שיפוץ חיצוני למבנה.
הכיפה שהיוותה את סמלו של המלון הוסרה.
"מלון ניו יורק" הוקם כבניין דו קומתי.
הוא תוכנן בהשפעת הסגנון שהיה מקובל אז אצל ערביי יפו.
היו בו שישה חדרים מסביב לחלל מרכזי המשמש למעבר ואירוח.
בתחילת שנות השלושים נוספה לו קומה וכן שתי מרפסות בולטות בחזית.
הבניין בשדרות רוטשילד 25 בתל אביב משמש כמשכנה של חברה למיתוג בשם "פירמידה" אשר בחרה לשמר את הבית מתוך כבוד למורשתו העיצובית.
וילה מלצ'ט שוכנת על שפת הכנרת למרגלות הר ארבל מתחת למושבה מגדל.
הווילה והגנים סביבה, ובהם עצי דקל ועצי פיקוס, משתרעים על שטח של 9 דונם.
הווילה בנויה בסגנון קולוניאלי מנדטורי, עטורת קשתות, בעלת תקרה גבוהה ומעוטרת וחלונות ודלתות מסוגננים.
לווילה צמוד פטיו גדול מעוטר ובו פינות ישיבה אל מול הכנרת.
בקומה התחתונה סלון רחב בגודל 100 מ"ר עם פינת אוכל ואח מקורי, בקומה העליונה חדרי שינה עם מרפסת שמש.
בתקופת המנדט השתמשה בווילה ליידי אווה ויולט רידינג, שבילתה בה את חופשותיה וערכה בה מפגשים עם ראשי היישוב ונכבדים נוספים.
בשנות ה-70 של המאה העשרים נרכשה האחוזה על ידי שאול אייזנברג והיא משמשת כבית אירוח ומקום לעריכת אירועים פרטיים ועסקיים.
בית הכנסת הגדול בעפולה קיבל את תוארו כגדול לא רק משום שהיה גדול ביחס למבנים שהיו באותה עת בעפולה, אלא שהיה בין הגדולים בארץ.
בית הכנסת נבנה ב"סגנון הארץ ישראלי", שהיה סגנון ארכיטקטוני שנוצר בארץ ישראל על ידי ראשוני האדריכלים שפעלו בה והתפתח בעיקר בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים.
סגנון זה שאף לייצר סינתזה בין האדריכלות האירופית לבין האדריכלות המקומית הערבית.
בית הכנסת המתנשא לגובה של בניין בן שתי קומות, מעוצב ברוח המזרח.
על גג בית הכנסת מתנוססת כיפת מתכת גדולת ממדים.
התערוכה הקולוניאלית הייתה תערוכה בינלאומית שנועדה להגביר את הסחר ולחזק את תמיכת העמים באימפריות הקולוניאליות השונות במהלך תקופת האימפריאליזם המודרני.
התערוכות נערכו אחת לכמה שנים באחת הערים המרכזיות ברחבי העולם החל משנת 1866 ועד לשנת 1939 ונפסקו עקב מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נערכה תערוכה נוספת ואחרונה בשנת 1948, בשלהי התקופה הקולוניאלית האירופית.
בשנת 1936 נערכה התערוכה ביוהנסבורג.
בתערוכה זו נבנה ביתן ארץ ישראלי בתכנונו של אקסלרוד.
הוא בנה בביתן דגמים של מבנים היסטוריים מתולדות ארץ ישראל שכללו את אתרי היהדות - אוהל מועד, מקדש שלמה בית המקדש השני ומקדש הורדוס.
כמו כן אתרים רומיים - מקדש יוליואנוס ומקדש יוסטיניאנוס, כנסיית הקבר ואף את כיפת הסלע המוסלמית.
היריד העולמי של ניו יורק (New York World's Fair) היה תערוכה עולמית שהתקיימה בניו יורק בשתי עונות האביב והקיץ של 1939 ושל 1940. הייתה זו התערוכה הגדולה ביותר עד אז, ובשתי עונותיה ביקרו בה 44 מיליון מבקרים.
התערוכה התמקדה בחזונות לעתיד בתחומי הטכנולוגיה, התרבות, הכלכלה והאדריכלות.
הייתה זו התערוכה העולמית האחרונה לפני מלחמת העולם השנייה, היישוב היהודי בארץ ישראל הציג ביריד ביתן שנקרא באנגלית The Jewish Palestine Pavilion, הביתן הציג לראשונה בפני קהל רחב את רעיון הבית הלאומי היהודי ואת מפעלי היישוב בארץ, את ההתיישבות, העלייה והגנת היישוב.
לראשונה נמנה ביתן של הישות המדינית הציונית עם ביתני האומות כביתן של מדינה ריבונית.
האדריכל שתכנן את הביתן היה אריה אלחנני והאמן מוריס אשקלון עיצב את התבליט הפיסולי בכניסה הראשית.
בתוך הביתן הוצגו תצוגות הקושרות את עברה התנ"כי של הארץ עם עתידה כמדינה יהודית המבוססת על חלוציות.
בין היתר הוצגו תרומתן של העליות השונות וצורות ההתיישבות בעיר ובכפר.
אקסלרוד העתיק אל הביתן חלק מהדגמים שבנה בתערוכה הקולוניאלית ביוהנסבורג; מקדש שלמה, בית המקדש השני, מקדש הורדוס.
וכן דגם של הכותל המערבי ולצדו דמויות של יהודים הנושאים לפניו תפילה.
זליג אשחר (25 בפברואר 1941 – 3 ביולי 2025) היה פרופסור במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע.
חתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשע"ה (2015).
זליג אשחר נולד בפתח תקווה, בנם הבכור של יעקב ושרה ליפקה, ילידי פולין.
הוא גדל ברחובות ולמד בבית הספר העממי בית חינוך ובבית הספר תיכון מאוחד רחובות.
בסיום לימודיו התגייס לצה"ל והצטרף לגרעין נח"ל בקיבוץ יד מרדכי.