tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהרה התמנה בנק לסגנו של שיבא.
בגיל 37 התמנה בנק למנהל מחלקה פנימית (ביתן 25) ושימש בתפקיד זה כ-30 שנה, עד שנת 1991. עם פרישתו לגמלאות מונה בנק למנהל הוועדות הרפואיות של הביטוח הלאומי בבית החולים תל השומר.
ילדיו: אילן בנק (פרופ' לרפואה פנימית), מנהל מחלקה פנימית במרכז רפואי מעיני הישועה ורון (עורך דין).
הרי סקנדינביה הם רכס הרים שחוצה את חצי האי סקנדינביה מצפון-מזרח לדרום-מערב לאורך 1,700 קילומטרים.
הקצה המערבי של רכס ההרים צונח הישר לתוך הים הצפוני והים הנורווגי, ויוצרים את הפיורדים של נורווגיה, ואילו החלק הצפון-מזרחי של הרכס מתפתל בהדרגה לכיוון פינלנד.
בצפון הם מהווים את הגבול בין נורווגיה לשוודיה.
ההרים אינם גבוהים במיוחד, אך הם תלולים מאוד במקומות מסוימים.
גלדהפיגן בדרום נורווגיה היא הפסגה הגבוהה ביותר בחלק הצפוני של יבשת אירופה (כ-2,469 מטרים מעל פני הים), קיבניקיז היא הפסגה הגבוהה ביותר בצד השוודי, (כ -2,104 מטרים מעל פני הים), ואילו הלטי היא הפסגה הגבוהה ביותר בפינלנד (כ-1,324 מטרים מעל פני הים).
רכס הרי סקנדינביה הם חלק מהאורוגנזה של קלדוניה שהיה קיים לפני 400 מיליון שנים.
הרכס במצבו הנוכחי נוצר בעקבות התנגשות בין הלוח הטקטוני הצפון-אמריקני לבין הלוח הטקטוני הבלטי לפני 70 מיליון שנים.
הרי סולוואי הם רכס הרים המשתרע בכיוון מזרח-צפון-מזרח למערב-דרום-מערב, בחלקו הדרומי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
שיא גובהם של ההרים הוא 1,590 מטרים מעל פני הים (בפסגת קוק).
אוכף אלוזור מפריד בין הרי סולוואי, להרי סטריבוג, שבחלק הצפוני של האי.
ההרים התגלו על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בשנים 1899–1897, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
ז'רלאש קרא להרים על שמו של ארנסט ג'ון סולוואי (Ernest-John Solvay), שתמך במשלחתו.
במקור נקראו בשם זה כל הרי האי, אולם לימים ניתן שם אחר (הרי סטריבוג) לאיים בצפון האי.
הרי נייפייר הם רכס הרים בארץ אנדרבי, בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, באזור מזרח אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה.
שיא גובהם של ההר בהר אלקינס שגובהו 2,300 מטרים מעל פני הים.
הרי נייפייר נמצאים ממערב לכף בות'בי, מפרץ אדוארד השמיני ומדף הקרח אדוארד השמיני, וממזרח למפרץ אמונדסן.
מרכז הרכס מצוי 64 קילומטרים דרומית לכף באטרבי.
אורכו של הרכס כ-64 קילומטרים, וכיוונו צפון מערב - דרום מזרח.
ברכס מצויים הר קודרינגטון, הר קג'רינגה, ונונאטאקי יאנג.
הרי נייפייר התגלו בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בפיקודו של סר דאגלס מוסון.
בשנת 1960 רכס זה היה הרכס הראשון שנחקר על ידי משלחת החקר הלאומית האוסטרלית לאנטארקטיקה.
מוסון קרא להרים על שמו של סר ג'ון מליס נייפייר (John Mellis Napier), שהיה שופט בית המשפט העליון של אוסטרליה הדרומית בין השנים 1942–1924, ונשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה הדרומית בין השנים 1967 - 1942.
הרי סנט אליאס הם תת רכס של רכסי פסיפיק, הנמצאים בדרום- מזרח מדינת אלסקה שבארצות הברית, בדרום מערב פרובינציית יוקון שבקנדה, ובצפון מערב פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
ההרים משתרעים בשטח הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס שבאלסקה (אתר מורשת עולמית של אונסקו) ובשטח הפארק והשמורה הלאומית קלואן שביוקון.
הרכס נקרא על שמו של הר סנט אליאס.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1741 על ידי מגלה הארצות הדני ויטוס ברינג.
הרי סנט אליאס מחולק לשני אזורים על ידי בקע דיוק (Duke Depression).
רכס קלואן ממזרח (הנמוכים יותר), ורכסי אייספילד ממערב.
תתי הרכסים של הרי סנט אליאס הם רכסי אלסק, רכס פיירווד'ר ורכסי סנטניאל.
הרי סטריבוג הם רכס ההרים העיקרי של האי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
הרכס מכוסה קרחונים, למעט מדרונותיו המערביים התלולים - שאינם מכוסים קרח.
שיא גובהו של הרכס הוא בהר פארי, המתנשא לגובה של 2,520 מטרים מעל פני הים.
אורכו של הרכס 40 קילומטרים בכיוון צפון - דרום, ורוחבו של הרכס 15 קילומטרים.
אוכף ויאמאטה מחבר את הרי סטריבוג לרכס סטאוורצי שמצפון מזרח לו.
אוכף דוריונס מחבר את הרי סטריבוג לרמת אוורולווה.
אוכף אלוזור מחבר בין הרי סטריבוג להרי סלוואי.
ההרים מופו על ידי סקרים בריטיים בשנת 1980 ובשנת 2008.
ההרים קרויים על שם האל מהמיתולוגיה הסלאבית סטריבוג - אל הרוח, הקרח והקור.
הרי פראמנס הם רכס הרים באדמת מק.
הרכס כולל את תת-הרכסים הבאים: רכס קייסי, רכס מאסון, רכס דייוויד ורכס בראון.
ברכס מצויים גם פסגת שארק, פסגות טרילינג ונונאטאקי ואן הולסן, פרייס ו-ווטסון.
הרכס התגלה לראשונה ב-4 בינואר 1930, ולאחר מכן, ב-14 בפברואר 1931 מופה לראשונה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931 בפיקודו של דאגלס מוסון.
באותה שנה ההרים נצפו גם על ידי ציידי ליוויתנים נורווגיים.
הרכס מופה על ידי קרטוגרפים נורווגיים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן בין השנים 1936–1937.
שמם של ההרים (וכן הרים נוספים באזור) ניתן להם על ידי לארס כריסטנסן.
הקרטוגרפים הנורווגים שמיפו את ההרים קראו להם "הרי פראמנס" (בנורווגית: "Framnes Fjella" - פראמנס פיילה").
הרכס נקרא על שם גבעת פראמנס (בנורווגית: Framnesfjellet) גבעה בסמוך לעיר סנדפיורד שבנורווגיה.
הרי פוסדיק הם רכס הרים ברכסי פורד, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההרים משתרעים בכיוון מערב - מזרח, לאורך גדתו הדרומית של קרחון באלצ'ן.
ההרים התגלו על ידי משלחת החקר של ריצ'רד בירד, בשנת 1929.
בירד קרא להרים על שמו של ריימונד ב.
הרי פיליפס המכונים לעיתים גם הרי אלבאנוס פיליפס הם רכס הרים ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
רכס ההרים נמצא מצידו הצפוני של קרחון באלצ'ן ושל מפרץ בלוק.
ההרים התגלו ב־5 בדצמבר 1929 על ידי ריצ'רד בירד, במסגרת משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה.
בירד נתן לרכסים את שמם.
בירד קרא להרים על שמו של אלבאנוס פיליפס, האב (Albanus Phillips) תעשיין מקיימברידג' שבמדינת מרילנד שבארצות הברית, שסייע במימון המשלחת.
הרי פנסקולה הם קבוצה גדולה של רכסי הרים בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
הרי פנסקולה מהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים.
ההרים התגלו וצולמו מן האוויר ב-13 בינואר 1956, במהלך טיסת חקר (טיסה ללא הפסקה ממצר מקמורדו ועד ים ודל וחזרה), שבוצעה על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע דיפ פריז.
ההרים מופו בפירוט על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956 – 1967.
ההרים נקראים לכבוד צי ארצות הברית, על שם בסיס הצי בעיר פנסקולה במדינת פלורידה שבארצות הברית, בה התאמנו טייסי הצי.
ההרים כוללים מספר תתי רכסים: רכס ארגנטינה, רכס פורסטל, מסיב דופק, פסגות קורדינר, רכס נפטון, רכס פאטוקסנט, נונאטאקי ראמבו, ומדרונות פקורה.
ההרים מתנשאים מעל זרם הקרח פאונדיישן ומעל קרחון סאפורט פורס, הנשפכים לכיוון צפון אל מדף הקרח רון.
שיא גובהם של ההרים בפסגת הולנד, שגובהה 2,150 מטרים מעל פני הים.
אורכו של רכס ההרים 504 קילומטרים בכיוון צפון - דרום; רוחבו של רכס ההרים 383 קילומטרים בכיוון מזרח - מערב; ההרים משתרעים בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב, לאורך 450 קילומטרים.
שטחו של רכס ההרים 86,850 קילומטרים רבועים.
הרי פנסקולה כוללים את האתרים הבאים:
רכס נפטון כולל את האתרים הבאים:
רכס פורסטל כולל את האתרים הבאים:
רכס פאטוקסנט כולל את האתרים הבאים:
רכס ארגנטינה כולל את האתרים הבאים:
פסגת קורדינר כוללות את האתרים הבאים:
נונאטאקי ראמבו כוללים את האתרים הבאים:
מתלול פקורה כולל את האתרים הבאים:
מסיב דופק כולל את האתרים הבאים:
הרי צ'לנג'ר הם רכס הרים בהרי הקורדילירה הארקטית באי אלסמר בטריטוריית נונאווט, שבקנדה.
הרכס הוא הרכס הצפוני בקורדילירה הארקטית (והרכס הצפוני ביותר בעולם).
רכס צ'לנג'ר נמצא בסמוך ממזרח לרכס ארצות הברית; וכן רכס צ'לנג'ר ממוקם צפונית - מערבית מרכס האימפריה הבריטית.
שטחו של הרכס 14,892 קילומטרים רבועים.
אורכו של הרכס 124 קילומטרים (מצפון לדרום); ורוחבו של הרכס 236 קילומטרים (ממזרח למערב).
שיא גובהו של הרכס 2,225 מטרים מעל פני הים (בהר קומונוולת'- שהוא ההר השלישי בגובהו בקורדילירה הארקטית).
הרכס ממוקם בשטח הפארק הלאומי קוטינירפאק, שהוא הפארק השני הצפוני ביותר בעולם (אחרי הפארק הלאומי צפון-מזרח גרילנד שבגרינלנד שהוא הצפוני ביותר בעולם).
הרי קווטרמיין או הרי קוורטקמיין הם קבוצת הרים חשופים משלג וקרח באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של רכס ההרים 32 קילומטרים.
ההרים אינם מכוסים שלג וקרח, בדומה לעמקים היבשים מקמרדו.
הרכס נמצא מדרום לקרחון טיילור.
ההרים שלאורך גבולות הרכס הם הר פינגר, הר הנדסלי, הר פד'ר והר טאבולר.
ההרים נחקרו לראשונה על ידי משלחות חקר בריטיות בפיקודו של רוברט פלקון סקוט (בשנים 1901 – 1904 ו- 1910 – 1913) ובפיקודו של ארנסט שקלטון (בשנים 1907– 1909) אשר נתנו שמות לחלק מהרי הרכס.
שמות נוספים להרי הרכס ניתנו בעקבות מחקרים שנערכו בשנה הגיאופיזית הבינלאומית, 1957– 1958, במקביל למחקר שנערך על ידי תוכנית המחקר האנטארקטי של ניו זילנד, ומשלחות השדה של התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית.
מחקרים אלה השלימו פערים במפות שנעשו בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית החל משנת 1947.
שמם של ההרים ניתן להם בשנת 1977 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
ההרים נקראים על שם ההיסטוריון האנטארקטי הניו זילנדי לסטר בראון קווטרמיין (Lester Bowden Quartermain).
הרי סארנוף או הרי סרנוף הם רכס הרים ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
אורכו של רכס ההרים 46 קילומטרים; רוחבו 15 קילומטרים.
הרכס מפריד בין קרחון בויד וקרחון ארתור (שניהם זורמים לכיוון מערב).
שיא גובהם של ההרים 412 מטרים מעל פני הים; ההר הוא ההר ה-5,272 בגובהו באנטארקטיקה.
הקצה המערבי של הרכס התגלה, ומופה באופן גס, מתצלומי אוויר שצולמו על ידי טיסה שנערכה ב-5 בדצמבר 1929, מטעם משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1928–1930).
הרכס מופה באופן מדויק יותר על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1933–1935 בפיקודו של אדמירל אחורי ריצ'רד בירד) ועל ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941, בפיקודו של אדמירל אחורי ריצ'רד בירד).
הרכס נקרא על שמו של דייוויד סארנוף, נשיא ה-RCA (תאגיד השידור של אמריקה), שסיפק ציוד רדיו עבור משלחות החקר (משלחות השדה) ועבור בסיס המחקר אמריקה הקטנה דבר שאפשר את משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1933–1935).
הרי סקוט הם מספר פסגות מבודדות, בארץ אנדרבי, במזרח אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
הפסגות מצויות מדרום למפרץ אמונדסן.
גובהם של ההרים 1,028 מטרים מעל פני הים.
ההרים התגלו ב-13 בינואר 1930, על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, בפיקודו של סר דאגלס מוסון.
מוסון נתן לרכס את שמו.
מוסון קרא להרים "רכס סקוט" (Scott Range), על שמו של קפטן רוברט פלקון סקוט, מהצי המלכותי.
בשל המרחקים בין ההרים, אין מדובר ברכס רציף, ובהתאם שונה השם ל"הרי סקוט", אף שלעיתים עדיין משתמשים בשם "רכס סקוט".
הרי צ'וקוטקה () או רמות צ'וקוטקה () הוא אזור הררי ב שבצפון-מזרחה של רוסיה.
רכסי מערכת ההרים ברובם מבודדים ושוממים.
כחצי מהאזור נמצא מעל ל.
האקלים בהרי צ'וקוטקה הוא אחד מהקשים ביותר בפדרציה הרוסית, עם טמפרטורות מינימום של מתחת לשבעים מעלות צלזיוס מתחת לאפס בחורפים.
בני העם הצ'וקצ'י לא התיישבו במקום באופן מסורתי, אלא בעמקים מסוימים בלבד.
הרי צ'וקוטקה הם אחד משני אזורים הרריים ראשיים בצ'וקוטקה.
ההרים ממוקמים ממזרח וממערב למצר היבשה של חצי האי הצ'וקצ'י, במרכז המחוז האוטונומי צ'וקוטקה, והם גובלים ברמות אנאדיר, שנמצאות מדרום-מערב.
האזור הצפוני יותר של ההרים מורכב בעיקר ממסלע גרניט וחול, בעוד האזור הדרומי יותר של ההרים מורכב בעיקר מסלעים געשיים.
הפסגה הגבוהה ביותר בהרי צ'וקוטקה היא הר איסכונדאיה שברכס צ'אנטאל, שגובהו 1,887 מטרים על פי מקורות אחדים ו-1,843 מטרים על פי מקורות אחרים.
קיים מספר רב של נהרות שמקורותיהם נמצאים בהרים, הם מזינים גם את ים צ'וקצ'י וגם את האגמים שנמצאים באזור ההרים, שהגדולים שבהם הם אקיטיקי, יוני וקולן.
קיימים באזור ההרים קרחונים רבים, בשטח של 13.53 קילוטרים רבועים.
מערכת הרי צ'וקוטקה כוללת מספר רכסי משנה, בהם:
רכס שלאג - הצפון-מערבי ביותר בהרי צ'וקוטקה, הנקודה הגבוהה ביותר: 1,105 מטרים
רכס איצ'ובם - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,030 מטרים.
רכס אקוויווטאפ - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,636 מטרים.
רכס פגטימל - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,794 מטרים.
רכס פאליוואם - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,551 מטרים.
רכס צ'אנטאל - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,887 מטרים.
רכס אקטיק - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,317 מטרים.
רכס פקולני - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,362 מטרים.
רכס איסקאטן - הנקודה הגבוהה ביותר: 1,335 מטרים.
רכס ג'נקאני - המזרחי ביותר בהרי צ'וקוטקה, על יד ים ברינג, הנקודה הגבוהה ביותר: 978 מטרים.
האזורים הנמוכים בהרים כוללים צמחייה האופיינית לטונדרה, כגון טחבים, חזזיות ועשבים קצרים, בעוד האזורים הגבוהים יותר הם מדבר ארקטי.
האקלים באזור ההרים הוא אקלים קשה ביותר, הכולל קיצים קצרים וקרים וחורפים באורך 8 חודשים עם בליזארדים רבים במהלכם.
אזורי העמקים הם בעלי אקלים סובארקטי יבשתי (Dfc) בעוד בפסגות ההרים מורגשת השפעת אקלים ימי.
הרי סיסקיו הם תת-רכס חופי של הרי קלאמת, השוכן בצפון-מערב קליפורניה ובדרום-מערב אורגון בארצות הברית.
הם משתרעים בקשת לאורך כ-160 קילומטרים ממזרח לעיר קרסנט סיטי בקליפורניה, מצפון-מזרח לאורך הצד הצפוני של הנהר קלאמת לתוך מחוזות ג'וזפין וג'קסון באורגון.
רכס ההרים מהווה מחסום בין אגן הניקוז של הנהר קלאמת מדרום לנהר רוג מצפון.
בהתאם לכך, חלק גדול מהרכס נמצא בתוך היערות הלאומיים הנהר רוג – סיסקיו והיער הלאומי קלאמת, ושביל הרכס הפסיפי עובר בחלק מקו הרכס של הרי סיסקיו.
הרים אלו אינם הגבוהים בהרי קלאמת, אך בשל התבליט הקרוב כל כך לאוקיינוס השקט, הפסגות זוכות למשקעים משמעותיים מהאוקיינוס, כולל שלג בחורף בפסגות.
הקניונים המערביים יכולים לקבל מעל 2,500 מילימטרים של גשם בחלק מהחורפים, והם מיוערים בצפיפות, בעוד שהאזורים המזרחיים צחיחים יותר.
הטופוגרפיה והאקלים המגוונים מאוד תורמים למגוון ביולוגי גדול, והרי סיסקיו ידועים במספר מינים אנדמיים.
מקור המילה סיסקיו אינו ברור.
גרסה אחת היא שזו המילה ב ל"סוס בעל זנב קצר".
לפי ההיסטוריון ריצ'רד מאקי (Richard Mackie), "סיסקיו" הייתה מילה של הקרי לסוס בעל זנב קצר שאחד מהם נספה בשנת 1829 במהלך מסעו של אלכסנדר מקלאוד על מעבר שנקרא מאוחר יותר על שם ה"סיסקיו" ( של ימינו).
בני הקרי היו באזור כחלק ממשלחת חברת מפרץ הדסון של מקלאוד, וגויסו הרחק משם במולדתם במזרח קנדה.
גרסה אחרת, שהועלתה בנאום בפני הסנאט של המדינה ב-1852, היא שהשם הצרפתי Six Cailloux, שפירושו "שש אבנים", ניתן למקום צליחה של הנהר אומפקווה על ידי ומשלחת של ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון ב-1832, כי שש אבנים או סלעים גדולים מונחים בנהר שבו הם חצו.
לטענת אחרים, את השם Six Cailloux ניכס לאזור זה , ציד פרוות אחר מחברת מפרץ הדסון, שהיה ידוע ב"גילוי" שלו של , בהתייחס למעבר על הנהר קלאמת ליד הורנברוק.
אחרים מייחסים את השם לשבט מקומי של ילידים.
ילידים הדוברים שפה אתבסקית חיו לאורך הנהר רוג לפני 1850. יישובים אלה היו בעיקר מגורי חורף, וסביר להניח שהאנשים בילו חלק ניכר מהקיץ בהרים.
חוקרי הארצות האירופאים המוקדמים ביותר של האזור הגיעו מהחוף, החל ב-1775, כאשר הלוטננט הספרדי הגיע לאזור הפסיפיק נורת' וסט.
אחריו הגיעו לאזור בשנים 1791 ו-1792 חוקרי ארצות אחרים כמו הקפטן ג'ורג' ונקובר, ג'יימס בייקר (James Baker) ו.
המשלחות היבשתיות המוקדמות נמנעו כולן מהאזור שסביב גבול אורגון-קליפורניה, כך שהמשלחות היבשתיות הראשונות הגיעו כש הגיעה לאזור ב-1820, ואחריה חברת מפרץ ההדסון ב-1821.
שביל סיסקיו משתרע מהעמק המרכזי של קליפורניה דרך הרי סיסקיו ל של אורגון.
במקור הוא התבסס על שבילים קיימים של אינדיאנים המתפתלים בעמקי הנהר, שביל סיסקיו היווה את נתיב הנסיעה המעשי הקצר ביותר בין יישובים מוקדמים בקליפורניה ואורגון בשנות ה-20 של המאה ה-19.
התיישבות חדשה ותעשייה וחקלאות ראשוניים
ככל שההתיישבות גדלה עם מגוון תמריצים חדשים, גברו המתיחות ביחסים עם הילידים.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, בעקבות , הגיעו כורים לאזור כדי לחפש זהב.
אלפי כורים נהרו לאזור כשהתגלו חלקות קרקע רווחיות.
היישובים החדשים גדלו עד כדי כך שנוסד מחוז ג'קסון, עם מקום מושב המחוז בג'קסונוויל, בשנת 1853. הזרם הגדול והפתאומי של אוכלוסייה לבנה דרדר את היחסים עם הילידים באזור.
האוכלוסייה החדשה הייתה זקוקה לתשתית משופרת.
עד 1859, הוחלף שביל סיסקיו בדרך אגרה.
קו טלגרף נבנה מעל הפסגה ב-1864. עד סוף שנות השבעים של המאה ה-19 הוקמו בהרים מפעלי עצים פרטיים ראשונים בכמה מהנחלים התחתונים.
מטעים מסחריים נטעו החל ב-1885. חברת הרכבות סאות'רן פסיפיק השלימה מסילה דרך פסגת סיסקיו ב-1887. מסילות הברזל החדשות התמקדו סביב מדפורד.
חברת הרכבות של אגם קלאמת (Klamath Lake Railroad Company) בנתה מסילת ברזל לתוך פוקגמה (Pokegama) משנת 1900 עד 1903. היא הפכה לחלק חיוני מתעשיית העצים ונרכשה על ידי חברת מוצרי העץ ב-1905. מיזמי השקיה שהחלו בסוף המאה ה-19 הביאו לפריחה בענף מטעי הפירות.
כימשון בתפוחים בסביבות 1900 הפחית את היבול ואגסים החלו להיות יבול עיקרי.
עד 1910, החלו אגסים להחליף תפוחים בתור הפרי העיקרי שגדל באזור.
ב-1927 עבר מושב מחוז ג'קסון למדפורד, שהפכה לעיר גדולה בהרבה מג'קסונוויל.
הפסגות הגבוהות ביותר ברכס כוללות את בגובה של 2,296 מטרים, פסגת דאצ'מן (Dutchman Peak) בגובה 2,260 מטרים, פסגת סיסקיו בגובה 2,178 מטרים, ופסגת "וגנר ביוט" (Wagner Butte) בגובה 2,180 מטרים, כולם באורגון.
הפסגה הגבוהה ביותר בחלק הקליפורני של הרכס היא פסגת פרסטון (Preston Peak) בגובה 2,228 מטרים.
יש גם כמה הרים נמוכים יותר, כולל הר בן ג'ונסון (Ben Johnson Mountain), שגובהו 1,341 מטרים.
אגני הניקוז העיקריים בהרים הם אלו של הנהרות רוג וקלאמת.
כביש בין-מדינתי 5 עובר דרך הרי סיסקיו בפסגת סיסקיו, הממוקמת מעט צפונית לגבול אורגון-קליפורניה, ומדרום ל באורגון.
פסגת סיסקיו היא המעבר הגבוה ביותר בכביש בין-מדינתי 5, בגובה 1,310 מטרים.
מעבר זה הוא אחד הבוגדניים ביותר במערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
בצד קליפורניה יש שיפוע מדורג יותר מהצד של אורגון, שבו הכביש הבין-מדינתי מטפס או יורד 700 מטרים בגובה על פני כ-11 קילומטרים.
בנוסף, המעבר כולל מספר סיבובים מסוכנים, ולעיתים קרובות הוא ניזוק משלג, קרח וערפל במהלך סופות חורף.
בחורף, מקובל שהכביש הבין-מדינתי נסגר פעם אחת עד ארבע פעמים בשנה על ידי רשויות התחבורה עקב תנאים מסוכנים.
המהירות המותרת היא 55 מייל לשעה (89 קמ"ש), אך הגבלות מהירות נמוכות יותר נקבעות לכלי רכב גדולים יותר.
האקלים של ההרים אופייני לשינוי בין החוף למדרונות הפונים ליבשה.
בדרך כלל, יש בהרים טמפרטורות מתונות יותר ויותר משקעים קרוב יותר לחוף.
המדרונות הפונים ליבשה יבשים וחמים יותר בחודשי הקיץ, והמדרונות המזרחיים דומים לאקלים פנימי.
החוף מקבל כ-1,500 מילימטרים של משקעים מדי שנה, והכמות עולה עם הגובה ומגיעה ל-2,500 מילימטרים בפסגות.
האזורים המזרחיים הצחיחים יותר מקבלים כ-760 מילימטרים מדי שנה.
כמות המשקעים הגדולה ביותר היא בחורף ופחות בקיץ.
ערפילים מספקים מקור מים נוסף בגובה נמוך ליד החוף, במיוחד בקיץ.
רוב המשקעים בגבהים הנמוכים מגיעים כגשם.
בגבהים גבוהים יותר, השלג הוא מקור עיקרי למים.
הטמפרטורה נוטה להשתנות בעיקר בכיוון מזרח-מערב בגלל ההשפעה העיקרית של האוקיינוס.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא סביב 11 עד 11.5 מעלות צלזיוס בגבהים נמוכים.
גבוה יותר בהרים ומרוחק יותר מזרחה, הטמפרטורות נעות בין השפל של הלילה ממש מעל נקודת הקיפאון לשיאים סביב 21 עד 23 מעלות צלזיוס.
יש מגוון ביולוגי ניכר בתוך הרי סיסקיו, כולל יערות נרחבים.
יערות משתנים לפי גובה ומיקומים יחסיים, והם מחולקים בעיקר ליערות ירוקי-עד מעורבים, יערות הררים ויערות תת-אלפיניים.
הופעת מיני עצים מחולקת לפי סוגי יערות אלה, אם כי קיימים לכך חריגים.
menziesii) גדל הן ביערות ירוקי-עד מעורבים והן ביערות הרריים.
גדלה בכל הרכס שממערב לפסגה.
lowiana) גדל ביערות הרריים ותת-אלפיניים מעל 1,200 מטרים.
ביער ההררי, המופיע באזור השלג, גדל גם אורן הסוכר.
ביערות התת-אלפיניים שמעל 1,500 מטרים גדלים גם צוגה הררית ואשוח אדום שסטה (A.
אורן הזפת דומיננטי רק ביערות הרריים במדרונות תלולים הפונים דרומה, אך גדל גם עם וביערות ירוקי-עד מעורבים.
נדיר גדל בגבהים נמוכים או בגבהים גבוהים יותר ליד מקורות מים.
מחטניים אחרים כוללים , מין אנדמי, וסקוויה נאה.
בנוסף למחטניים גדלים גם נשירים רחבי-עלים שונים.
האלון השחור הגדול ביותר בקליפורניה נמצא בהרי סיסקיו.
ה נמצא מעבר לתחום הרציף שלו; עם זאת, ישנן אוכלוסיות מקוטעות של אלון כחול בתוך הרי סיסקיו.
מינים פולשים מהווים מקור לדאגה באזורים מסוימים.
דרדר אביבי הפך לבעיה בהרי סיסקיו רק במאה ה-21. יש לו ערך מועט לבית הגידול והוא מסוגל להתחרות עם צמחים מקומיים רבים.
שנית גדולה הוא צמח הפולש לנתיבי מים.
מגוון בעל החיים באזור כולל מספר מיני דו-חיים, זוחלים ועופות.
רבים מהדו-חיים והזוחלים הם מינים אנדמיים.
האפונים המצויה בסכנת הכחדה נמצאת בתוך רכס הרים זה.
מגוון בתי הגידול בהרים תורם למספר מיני העופות באזור, מכיוון שלעופות יש מגוון רחב יותר של בתי גידול זמינים עבורם.
עם זאת, עופות רבים נודדים מהאזור לאחר עונת הרבייה.
עופות אלו כוללים את הלילית המנוקדת המצויה בסכנת הכחדה, שחיה ביערות בגובה של עד 1,800 מטר.
אלתית בסכנת הכחדה חיה באגני הניקוז של הנהרות רוג וקלאמת.
היונקים באזור כוללים מכרסמים קטנים, צבאים ואיילים, ודובים וזאבי ערבות.
גם יונקים בינוניים חיים באזור, כולל שועל מצוי, שועל אפור מצוי וסמור.
חיה נדירה נוספת היא דלק דייג, יונק טורף בגודל בינוני שחי ביערות ראשוניים.
בהרי סיסקיו יש אזורים מוגנים פדרלית בכמה צורות.
מגן על 18 קמ"ר בחלק הצפוני של הרכס מדרום לעיירה באורגון.
מגן על 214 קמ"ר במפגש של הרכסים סיסקיו וקסקייד.
ישנם שלושה אזורי טבע בראשיתיים ייעודיים ברכס באורגון ובקליפורניה – המגן על 80.7 קמ"ר; , המגן על 727.4 קמ"ר; ו, אשר מגן על 620.9 קמ"ר.
הרי פרייברג הם קבוצת הרים בארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה, התחום על ידי קרחון רניק, הרי באוורס, הקרחון השחור ואוונס נווה.
קבוצת ההרים נקראת על שם הגנרל המפורסם ביותר בניו זילנד, לורד ברנרד פרייברג.
קבוצת הרים זו כוללת את רכס אלאמיין.
הר בולדווין (72°15′S 163°18′E) הוא הר שנמצא 5 מיילים ימיים (9 ק"מ) דרומית מזרחית לסמית'ס בנץ', בהרי פרייברג.
נקרא על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) על שם T.T.Baldwin, מומחה לתחבורה וחבר ב-Victoria Land Traverse, מתוכנית המחקר האנטארקטי של ארצות הברית (USARP), אשר סקרה אזור זה בשנים 60–1959.
פסגת החיזוק (Buttress Peak) (72°26′S 163°45′E) היא פסגה בקצה המזרחי של הרכס המרכזי של "גליפולי הייטס".
שמה הוצע על ידי פ.ג'.אוליבר, גאולוג ניו זילנד אנטארקטיקה (NZARP) שחקר את השיא, 1981-82.
נקרא על ידי US-ACAN על שם וורן א.ג'קמן, צלם, חבר במפלגת USARP Victoria Land Traverse שסקרה אזור זה בשנים 60–1959.
מופה על ידי המכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מסקרים וצילומי אוויר של הצי האמריקני, 1960-64. נקרא על ידי US-ACAN על שם ראסל וו.
הרי קונלון (סינית: 昆仑山) הם מערכת רכסי הרים בשוליה הצפוניים של רמת טיבט, ואחת משרשראות ההרים הארוכות ביותר באסיה.
ההרים משתרעים בקשת גדולה מצומת ההרים של פמיר מזרחה.
במקור, בפי תושבי הארץ, חל השם קונלון רק על הפינה הצפונית-מערבית של טיבט.
כיום משתמשים בשם זה כדי להתייחס לאזור הררי רחב הרבה יותר: מפאמיר ועד ליובלי ההונג-הו שבסין התיכונה, לאורך כיותר מ-3,000 ק"מ.
ראשית התהוותם של הרי קונלון בקמט בסוף עידן הפלאוזואיקון, אולם הם עוצבו גם על ידי תנועות טקטוניות נוספות שגרמו להעתקים, להרמה, לשקיעה ולהקמטה.
המאוחרות שבהן היו חלק מהקימוט האלפיני בשלישון התחתון, ואירעו במקביל לקימוט הרי ההימלאיה.
בקטעים אחדים במערב, מספר הרכסים (המקבילים בקירוב) הוא 4-3, ורוחב המערכת 160-120 ק"מ בלבד, ואילו בחלקים התיכונים והמזרחיים, יש שמספר הרכסים מגיע ל-12-10 ורוחבם הכולל - ל-900-700 ק"מ.
המערכת מפרידה בין רמת טיבט לבין האגנים והמדבריות של שינג'יאנג ומונגוליה, ובין אגן צידם הנחשב כחלק מרמת טיבט.
האוכלוסייה הדלילה מרוכזת באגנים, שבהם אפשר לקיים חקלאות.
בהרי קונלון ישנם מכרות זהב, עופרת, ניקל, ברזל ואזבסט.
לרגלי הרי קונלון מפיקים נפט.
הריאנה (בהינדי: हरियाणा, תרגום אפשרי: "משכן האל וישנו", באנגלית: Haryana) היא מדינה בצפון הודו שגובלת בצפון בפנג'אב ובהימאצ'ל פרדש, במערב ובדרום - בראג'סטאן ובמזרח משמש נהר היאמונה כגבול עם אוטר פרדש, וכן מקיפה מצפון, מערב ומדרום את המחוז העירוני דלהי.
לפני כ-3,500 שנים נכתבו באזור חלק מכתבי הוודות.
בתקופה זו החלה להתקיים ההתיישבות באזור.
במהלך השנים, עקב מיקומה של המדינה על צומתי תחבורה מרכזיים, התחוללו בה קרבות רבים והיא עברה שליטים רבים.
בשנת 1398 נכבשה סביבת הריאנה על ידי השושלת הטימורית – כיבוש שגרם הרס רב ולמות רבים.
השליטים האחרונים באזור היו חברת הודו המזרחית הבריטית, שאחרי המרד ההודי הגדול העבירה את הבעלות לידי הכתר הבריטי.
ב-1 בנובמבר 1966, כעבור שנים של מחאה מצד מפלגת הקהלסה העליונה וארגונים סיקיים נוספים, נגרעו משטחה של פנג'אב אזורים שבהם פנג'אבית לא הייתה דומיננטית, והפכו למדינות הריאנה דוברת ההינדי, ואזורים אחרים הועברו להימאצ'ל פרדש דוברת הפאהארי.
צ'אנדיגאר נמצאת על הגבול שבין פנג'אב להריאנה, ולפיכך הוכרזה כטריטוריית איחוד, והיא משמשת כבירתן המשותפת של שתי מדינות אלו.
זורמים בה הנהרות קרישנה וגודאווארי, ובגבולה היאמונה.
הגובה הממוצע בהריאנה נע בין 200 ל-1,200 מטר.
אוכלוסיית המדינה היא השנייה בהודו בהכנסה לנפש (כ-120,000 רופי לנפש לשנה).
בצפון מערב המדינה נהוג לגדל אורז, חיטה, ירקות ופירות מתוקים.
בחלק הדרום-מערבי של המדינה נהוג לגדל כותנה, דגנים, פירות טרופיים, ירקות אקזוטיים וצמחי מרפא.
אורך הכבישים הכולל במדינה הוא 23,684 ק"מ.
הינדית היא השפה הרשמית היחידה והמדוברת ביותר במדינה.
ריכוז דוברי הפנג'אבי בהריאנה הוא השני בגודלו בכל מדינות הודו.
שכיחות השפות היא (נכון למפקד האוכלוסין משנת 2001) :
נכון למפקד האוכלוסין משנת 2011:
הריהנה מחולקת לתשעה אזורים גאוגרפיים, 22 מחוזות, ו-74 חטיבות משנה.
הרי רילה (בבולגרית: Рила) הוא רכס הרים בדרום-מערב בולגריה, מצפון להרי פירין וכ-70 ק"מ דרומית לסופיה.
זהו רכס הרים אלפיני וגבוה (גובהו הממוצע 2,700 מטר מעל פני הים), הגבוה ביותר בבלקן.
פסגתו הגבוהה ביותר, פסגת מוסלה, מתנשאת לגובה 2,925 מטרים.
זהו רכס ההרים השישי בגובהו באירופה (אם מחשיבים רק את פסגתו הגבוהה ביותר של כל רכס), לאחר הרי הקווקז, הרי האלפים, הרי סיירה נבדה, הרי הפירנאים והר אטנה.
רובו של הרכס נמצא בתחומי הפארק הלאומי רילה.
על הרכס פזורים 120 אגמים קטנים (יש הטוענים שהמספר גבוה יותר), שנוצרו על ידי קרחונים, שכיסו את הרכס בתקופת הקרח האחרונה.
בזכות האגמים היפים, הפך האזור לאחד מיעדי הטיול הפופולריים ביותר בבולגריה.
מסלולי טיול מסומנים ובקתות הרים רבות משרתים את המטיילים.
אחד ממסלולי הטיול הפופולריים ביותר הוא המסלול ל"שבעת אגמי רילה".
כמות המשקעים השנתית הממוצעת על הרכס היא כ-2,000 מילימטרים, כמחציתם הם שלגים, המכסים אותו החל מהסתיו ועד לאביב.
שלושה נהרות גדולים מנקזים את הרכס: מריצה היוצא מהר המוסלה, איסקר (Искър) ומסטה (Места).
בהרי רילה, בגובה של 1,147 מטרים, לרגלי המאליוביצה, שוכן מנזר רילה, המנזר הגדול והמרהיב ביותר בבולגריה, שנבנה במאה ה-10 על ידי תלמידיו של איוואן רילסקי, נזיר מתבודד שחי במערה לא הרחק משם.
המנזר נהרס ושוקם מספר פעמים עד ששוקם במאה ה-19 אחרי שרפה שהתרחשה בו.
המנזר והמוזיאון שלידו הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היישוב העתיק ביותר בהרים אלו הוא בורובץ, המהווה נקודת יציאה בקיץ למטפסי-הרים ומרכז לספורט חורף.
+ חמש הפסגות הגבוהות בהרי רילה הן: מוסלה 2,925 מטרים Малка Мусала 2,902 מטרים Юрушки чал (Овчарец) 2,768 מטרים Голям купен 2,731 מטרים מאליוביצה (Мальовица) 2,729 מטרים
הרי קטסקיל הוא אזור של רמה מבותרת במדינת ניו יורק, מצפון־מערב לעיר ניו יורק ומדרום־מערב לעיר אולבני.
אזור הרי קטסקיל מהווה את חלקה המזרחי של רמת אלגני ויש הרואים בו את המשך הרי האפלצ'ים אל שטח מדינת ניו יורק, אף שאין זהות גאולוגית בין האזורים.
הרי הקטסקיל נמצאים ממערב לנהר הדסון, על גבול שישה מחוזות במדינת ניו יורק.
בשוליים המזרחיים של האזור ההרים עולים בחדות ב"מתלול קטסקיל" מעמק נהר הדסון.
גבולם המערבי של הרי קטסקיל הרבה פחות ברור, כיוון שההרים יורדים בהדרגה בגובהם ובשיפועיהם ומתמזגים לרמת אלגני.
לא קיים קונצנזוס אף באשר לגבולות הצפוניים והדרומיים של הרי קטסקיל, ההסכמה היחידה היא כי המגיע לכביש I-88, לנהר דלאוור או לרכס שוואנגונק (Shawangunk Ridge) יצא מתחום האזור.
אזור הפוקונוס הנמצא מדרום-מערב לקטסקיל, בתחומי מדינת פנסילבניה, הוא למעשה המשך האזור מבחינה גאוגרפית אך תחת שם אחר.
באזור הקטסקיל יותר משלושים פסגות בגובה שמעל 1,000 מטר, וערוציהם של שישה נהרות מרכזיים עוברים באזור.
הר סלייד הוא הגבוה בקטסקיל, בגובה 1,274 מטר.
באזור הקטסקיל נמצאת אף חלק משמורת יער ניו יורק.
כ-60% משטח הקטסקיל מורכב מאדמות פרטיות, אך נעשים מאמצים נמשכים להעביר שטחים נוספים לרשות הציבור.
איות שמם המקורי של ההרים היה Kaatskil, מקורו בשם שהעניקו למקום מהגרים הולנדים שהתיישבו באזור במאה ה-17, ואיות זה עדיין מצא ביטוי בסיפורו של וושינגטון אירווינג "ריפ ואן וינקל".
באתרים שונים בהרי קטסקיל עדיין ניתן למצוא מוסדות הדבקים באיות המקורי.
במהלך המאה ה-19 הפך האזור למוקד משיכה לעשירי העיר ניו יורק אשר הקימו באזור בתי נופש כמפלט מהמולת העיר.
ההרים, כמו גם עמק הדסון, משכו לאזור אף ציירים שבאו לצייר את נופי האזור.
במקביל התקיימה באזור אף פעילות ערה של חוות חקלאיות וכריתת עצים, פעילות שהכחידה רבים מנופי היער.
במאה ה-20 החלו מאמצים לשמר את הנוף הייחודי לקטסקיל על ידי הקמת פארק קטסקיל ושמורת יער.
תדמיתו של אזור, כאזור נופש מועדף המשיכה גם במאה ה-20, ובמחצית המאה ברוב אזור הקטסקיל היו אתרי נופש וחניוני קמפינג.
קבוצות אתניות רבות מן העיר ניו יורק, בהן גרמנים, צ'כים, ויהודים הקימו אתרי נופש.
נודעו במיוחד אתרי נופש שנועדו לאוכלוסייה היהודית של ניו יורק ואשר זכו לכינוי רצועת הבורשט, אתרים בהם קומיקאים ומוזיקאים רבים החלו את דרכם המקצועית (יש אף המכנים בהומור את האזור בשם "האלפים היהודיים").
אזור זה אף שימש השראה לאתר הנופש הדמיוני בו מתרחשת עלילת הסרט "ריקוד מושחת" המתרחשת כביכול ב-1963. אף שהדגש על האופי האתני של נופשי האזור פחת במידה רבה מאז שנות ה-60, תדמית רצועת הבורשט עדיין נותרה במידה רבה חלק ממורשת הרי קטסקיל, וכמה מאתרי הנופש מאותה תקופה עדיין פעילים.
אזור הקטסקיל הוא אף מוקד לרבבות ילדים ומבוגרים המגיעים למחנות קיץ מדי שנה.
בתחילת המאה ה-21 החלו קמים באזור אתרי נופש קטנים יותר, הפונים לקהל המחפש חופשה פעילה בטבע וכן נופשים המגיעים בעונת הסקי בחורף.
הרי קירניה (בטורקית: Beşparmak Dağları; ביוונית: Πενταδάκτυλος - בשתי השפות "(הרי) חמש האצבעות") הוא רכס הרים בתחומה של קפריסין הצפונית בצפונו של האי קפריסין.
"חמש האצבעות" הוא שמו של החלק המערבי של הרכס, והוא ניתן לו על-שום צורתה של אחת הפסגות הסמוכה לעיר הנמל קירניה שלמרגלותיו, אולם שם זה נוהג בדרך כלל לרכס כולו.
הרכס נמשך מחופו הצפוני של מפרץ גוזליורט/מפרץ מורפו (Güzelyurt Körfezi/Κολπος Μορφου), מגיע לשיאו בחלקו המערבי, ומשתפל בהדרגה מזרחה אל חצי האי קרפאז בו הוא הופך לגבעי.
הרכס הוא אחד משני רכסי הרים באי (האחר הוא רכס הרי הטרואודוס), והוא נמתח ממזרח למערב סמוך ובמקביל לחופו הצפוני של האי.
אורכו של הרכס הוא 160 קילומטר ורוחבו אינו עולה על עשרה קילומטרים לכל היותר.
הוא עשוי אבן גיר ושיש, ומגיע לשיאו בסווילי טפה/קיפריסווונוס (Selvili Tepe/Κυπαρισσόβουνος) שגובהו 1,024 מטרים מעל פני הים.
הרי קירניה חוצצים בין חופו הצפוני הצר והתלול של האי לבין המישור שמרכזו - המסאוריה (Μεσαορία/Mesarya Ovası).
הרי קיסו (ביפנית: 木曽山脈) או האלפים המרכזיים (中央アルプス) הם רכס הרים ביפן, המשתרע על פני מחוזות גיפו ונאגנו.
יחד עם הרי הידה (האלפים הצפוניים) והרי אקאישי (האלפים הדרומיים), הם מהווים את קבוצת הרכסים הנקראת האלפים היפניים.
הרכס עצמו עשוי גרניט, והחלק העליון שלו מהווה את קו העצים, בו צומחת צמחייה אלפינית טיפוסית.
תמונההרגובהיפנית1הר קיוֹ2,296.25 מטרים経ヶ岳2הר שוגיקאשירה2,730 מטרים将棊頭山3הרקיסוקומה2,955.95 מטרים木曽駒ヶ岳4הר הוקן2,931 מטרים宝剣岳5הר סאנוסאווה2,848.48 מטרים三ノ沢岳6הר הינוקיו2,827.74檜尾岳7הר קומסאווה2,778 מטרים熊沢岳8הר אוצוגי2,863.71空木岳9הר מינאמיקומה2,841 מטרים南駒ヶ岳10הר קוֹסוּמוֹ2,613.24 מטרים越百山11הר אוֹקוּנֶנְג'וֹ2,303 מטרים奥念丈岳12הר אנפֶּייג'י2,363.14 מטרים安平路山13הר סוריקוגי2,168.52 מטרים摺古木山14הר אֶנָה2,191 מטרים恵那山15הר אוקוואירי1,907.74大川入山
הרי ריפאאוס הם רכס הרים המצויים על פני הירח, בקצה הצפון מערבי של הים הידוע, ובקצה הדרום מזרחי של אוקיינוס הסערות.
רכס ההרים מתפרס מכיוון צפון - צפון מזרח לכיוון דרום - דרום מערב.
הרכס ממוקם בקואורדינטות סלנוגרפיות: 7.7° דרום, 28.1° מערב.
רוחבו המרבי של הרכס 189 ק"מ, אולם לאורף מרבית הרכס רוחבו הוא בין 30 ל-50 ק"מ.
הרכס נקרא על שם ההרים הריפאנים (הרי ריפאן) המוזכרים בידי גאוגרפים רבים מהעת העתיקה, ואשר מיקומם אינו ידוע.
הרי קלאמת הם סדרה של רכסי הרים תלולים.
המאוכלסים בדלילות, המשתרעים מדרום מערב מדינת אורגון ועד צפון מערב קליפורניה במערב ארצות הברית.
הגאולוגיה של ההרים מגוונת, עם שטחים נרחבים של סרפטיניט ושיש, והאקלים מאופיין על ידי חורפים קרים באופן מתון המשופעים בשלג רב וקיצים חמים ויבשים מאוד עם מעט מאוד גשם, בייחוד בדרום.
כתוצאה מהגאולוגיה ומסוגי הקרקע, גדלים בו כמה מיני עצים אנדמיים או כמעט אנדמיים, שיוצרים את אחד האוספים הגדולים ביותר של מחטניים בעולם.
ההרים הם גם בית גידול למגוון גדול של דגים ובעלי חיים אחרים, כולל דובים שחורים, מיני חתולים גדולים, תנשמות, עיטים ומינים רבים של סלמון.
אלפי קילומטרים משטח ההרים מנוהלים על ידי שירות היערות של ארצות הברית.
הרי קלאמת משתרעים על שטח של 25,595 קמ"ר, אורכם המקסימלי (מצפון לדרום) 249 קילומטרים ורוחבם המקסימלי (ממזרח למערב) הוא 118 קילומטרים.
ההרים כוללים כמה רכסי הרים: הרי סיסקיו, הרי השיש (Marble Mountains) הרי סקוט (Scott Mountains), הרי טרינטי (Trinity Mountains), האלפים של טרינטי, הרי סלמון (Salmon Mountains), והרי יולה-בולי הצפוניים (Yolla-Bolly Mountains).
הרכס הוא חלק מהאזור הפיזיוגרפי פרובינציית הגבול הפסיפי (Pacific Border province), שבתורו הוא חלק מהאזור הפיזיוגרפי של רכסי החוף הפסיפי (Pacific Coast Ranges).
שלוש הפסגות הגבוהות ביותר בהרי קלאמת הם הר אדי (Mount Eddy) במחוזות קליפורניה סיסקיו וטריניטי בגובה 2,751, פסגת תומסון (Thompson Peak) והר הילטון (Mount Hilton) במחוז טריניטי בגובה 2,744 מטרים ו-2,723 מטרים בהתאמה.
שרשרת ההרים הצפונית והגדולה ביותר הם הרי סיסקיו.
חלק גדול מהרי קלאמת מנוהל על ידי שירות היערות של ארצות הברית.
כמה יערות לאומיים שוכנים באזור הרי קלאמת, כולל היער הלאומי שסטה-טרינטי (Shasta-Trinity National Forest), היער הלאומי סיסקיו (Siskiyou National Forest), היער הלאומי קלאמת, היער הלאומי שישה נהרות והיער הלאומי מנדוסינו (Mendocino National Forest).
בתוך הרי קלאמת יש 11 אזורי טבע בראשיתי מוכרים רשמית שהם חלק מהמערכת הלאומית לשימור אזורי טבע בראשיתי, הן באורגון והן בקליפורניה.
בהרי קלאמת יש מערכת שבילי הליכה נרחבת, אזורי נופש, ואתרי קמפינג הן פשוטים והן מפותחים.
קטע בן 340 קילומטרים של שביל הרכס הפסיפי עובר דרך הרים אלו.
קטע זה משביל הרכס הפסיפי מכונה על ידי המקומיים "העיקול הגדול" ("The Big Bend") והוא קטע המעבר בין אזור הצמחייה הים תיכונית של קליפורניה לרכס הקסקייד.
שביל ביגפוט (Bigfoot Trail) הוא שביל הליכה בן כ-600 קילומטרים דרך הרי קלאמת החל מאזור הטבע הבראשיתי יולה בולי-איל מרכזי (Yolla Bolly-Middle Eel Wilderness) ועד עיירת החוף קרסנט סיטי בקליפורניה.
הסלעים של הרי קלאמת נוצרו כפיסות של קשת איים וקרום יבשתי באוקיינוס השקט.
פיסות האיים היו בנויות משברים מבוקעים של יבשות שהיו קיימות קודם לכן וגושי איים געשיים שנוצרו מעל אזורי הפחתה.
גושי איים אלו מכילים סלעים עתיקים שגילם עד 500 מיליון שנים, מתוארכים לתחילת עידן הפלאוזואיקון.
רצף של שמונה פיסות יבשה נעו מזרחה על גבי לוח פרלון העתיק והתנגשו בלוח הצפון-אמריקאי בין לפני 260 מיליון שנים לבין לפני 130 מיליון שנים.
כל התקבצות הותירה פיסת יבשה בת גיל מסוים אחד.
בזמן ההתקבצות, גרמה ההפחתה של הלוח הנוחת להתמרה של הסלעים הרוכבים וליצירת מאגמה שחדרה לתוך הסלעים הרוכבים כפלוטון.
סלעי סרפטיניט שנוצרו מהתמרה של סלעי קרום ימיים בזלתיים וסלעי תהום שהרכבם גברו עד גרנודיוריט הם סלעים הפוצים בהרי קלאמת.
קילוחי לבה מאוחרים יותר שמקורם בהרי הגעש הפעילים של רכס קסקייד והסחיפה של רכס החוף של אורגון מצפון, כיסו חלקית סלעים אלו בבזלת וסלעי משקע.
כתוצאה מהגאולוגיה מאפשרים ההרים קיום של מגוון ביולוגי עשיר, ובו כמה חברות צמחייה מובחנות, כולל יערות גשם ממוזגים, יערות יבשתיים לחים, יערות אלון וסוואנות, יערות רום, ואחו אלפיני.
מקבץ חברות אלו מהווה את האזור האקולוגי של הרי קלאמת (Klamath Mountains ecoregion).
אחת מחברות הצומח העיקריות בהרי קלאמת הוא יער מחטניים-אלון שחור הררי נמוך קליפורני ים-תיכוני (Mediterranean California Lower Montane Black Oak-Conifer Forest).
האזור האקולוגי כולל כמה מינים אנדמיים או כמעט אנדמיים כדוגמת ברושית לאוסון (Chamaecyparis lawsoniana, באנגלית Port Orford cedar או גם Lawson's cypress) ממשפחת הברושיים, אורן בלפור (Pinus balfouriana, באנגלית foxtail pine) ואשוחית ברואר (Picea breweriana, באנגלית Brewer's spruce) ממשפחת האורניים, יוצרים את אחד מהאוספים הגדולים ביותר של מחטניים שונים בעולם.
תחום תפוצתו של הצמח בעל הפרחים Kalmiopsis leachiana ממשפחת האברשיים האנדמי להרי קלאמת מוגבל לתת-הרכס סיסקיו באורגון.
בהרים אלו יש ריכוז גדול של מיני עצים מחטניים מגוונים.
שלושים מיני מחטניים (או יותר תלוי היכן מציבים את גבולות אזור הרי קלאמת), כולל שני מינים אנדמיים, אשוחית ברואר, וברושית לאוסון, גדלים באזור שעקב כך הוא אחד מאזורי היערות המחטניים העשירים בעולם במונחים של מגוון המינים המרוכז.
באזור יש כמה חברות צמחים אדפיות, כלומר מותאמות לסוג הקרקע הספציפי, בייחוד קרקעות סרפנטיניות.
ב-1969 זיהו הבוטנאים ג'ון סוייר (John O.
Sawyer) ודייל תורנבורג (Dale Thornburgh) 17 מינים של מחטניים בשטח של כמייל רבוע (כ-2.5 קמ"ר) סביב אגם ליטל דק (Little Duck Lake) ופלג שוגר (Sugar Creek) באזור הטבע הבראשיתי ראשן (Russian Wilderness).
הם כינו אזור מגוון זה "המייל הפלאי" (Miracle Mile).
ב-2013 זיהה ריצ'רד מור (Richard Moore) באזור זה את המין ה-18, ערער מערבי (Juniperus occidentalis, באנגלית western juniper) מהסוג ערער ממשפחת הברושיים, בקניון פלג שוגר.
אזור זה נחשב למקבץ העשיר ביותר בעולם של מיני מחטניים ביחס לשטח באזורי אקלים ממוזג.
מיני המחטניים בהרי קלאמת כוללים: אשוח דאגלס חופי (Pseudotsuga menziesii ssp.
הצמחייה של האלפים של טריניטי
החורשה הצפונית ביותר של אורן סבין (Pinus sabiniana, באנגלית gray pine) שוכנת באזור זה לאורך היובל הדרומי של נהר סלמון.
שטחי הבר המיוערים הנרחבים, בתוספת להתיישבות אנושית מועטה בשטחים ההרריים המרוחקים יוצרים בית גידול מעולה לקרוב ל-400 מינים של בעלי חיים.
מיני היונקים כוללים: פומת ההרים, דוב שחור אמריקני, שונר מצוי, שונר, דביבון מצוי, דלק, דלק דייג, בונה, שועל מצוי, שועל אפור מצוי, סנאי דואה צפוני ושפע של מיני איילים.
מיני העופות כוללים: עיט זהוב, עיטם לבן-ראש, נקר כרבולתי, Patagioenas fasciata (מין יונה אמריקאית הקרוי באנגלית Band-tailed pigeon) כמה מיני נצים כולל נץ גדול, כמה מיני דורסי לילה, כולל לילית מנוקדת ומגוון נרחב של מינים נוספים רבים.
בעבר שכנו באזור גם דובי גריזלי וזאבים מצויים.
שמועות על צפייה בביגפוט מתפרסמות מדי פעם, בייחוד בחלק מהאזורים המרוחקים ביותר של הרי קלאמת, והיצור האגדי משחק תפקיד בסיפורי העם של האוכלוסיות של האינדיאנים.
נהרות עיקריים בהרי קלאמת כוללים את הנהרות קלאמת, רוג, טריניטי, סמית (Smith), סלמון (Salmon), סקוט וחלקו העליון של הנהר סקרמנטו.
האגם העיקרי בהרי קלאמת הוא אגם קאסל (Castle Lake).
הפלגים והנהרות הרבים בהרים משמשים אתר רבייה עיקרי לכמה מיני של טרוטה וסלמון ועם זאת מהמחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה דרסטית בכמות הדגים בייחוד של דגי הסלמון.
הנהרות והפלגים של האזור האקולוגי משמשים בית לתשעה מינים של סלמון.
הירידה בכמות הדגים התרחשה בעיקר בשל הקמת סכרים וכריתת עצים על המדרונות התלולים שגרמו לכמויות גדולות של סחף על קרקעית הנחלים, תהליך שפוגע ברבייה של הסלמון.
נקבת הסלמון נוהגת להטיל את ביציה רק על קרקעית המכוסה בחצץ.
הרי קָלָמ֫וּן הם רכס הרים, בחלק הצפון-מזרחי של הרי מול הלבנון.
הרכס ממוקם צפונית-מזרחית לדמשק, לאורך גבול סוריה–לבנון: החל מעמק נהר בַּרַדַא בדרום-מערב ועד לעיר בצפון-מערב.
גובה השיא של הרכס הוא בסביבות 2,500 מטרים מעל פני הים.
לאורכו של הרכס ישנם מעיינות מים טבעיים ומינרלים.
ערים ויישובים במורדות הרי קלמון
לאורך המורדות של הרי קלמון יש עשרות 28 יישובים.
27 בצד הסורי ו-1 בצד הלבנוני:
: עיר סורית הנמצאת 81 ק"מ דרומית לחומס וצפונית לדמשק.
היא מורכבת ממוסלמים סונים ומנוצרים.
, נקרא גם "א-סרח'ה" : כפר סורי המורכב מנוצרים יוונים-אורתודוקסים דוברי ארמית ומסונים.
מספר התושבים היה בסביבות 1,000 נכון לשנת 2004.
– כפר סורי במחוז ריף דמשק למרגלות הרי קלמון.
האוכלוסייה שלו מורכבת מסונים, ומספר התושבים הוא כ-4,000 אנשים נכון לשנת 2004.
חַלְבּ֫וּן: כפר סורי המורכב ממוסלמים סונים.
תושביו נאמדו בסביבות 6,000 אנשים לשנת 2004.
: עיירת נופש סורית במחוז הכפרי של דמשק (ריף דמשק) הממוקמת בגובה של 1,650 עד 2,500 מטר מעל פני הים.
היא מורכבת ממוסלמים סונים ומספר תושביה נכון לשנת 2004 עומד על כ-7,000 אנשים.
סיידנאיא: עיר סורית בגובה של 1,500 מטר מעל פני הים הממוקמת 27 ק"מ צפונית לדמשק.
יש בה קהילה משמעותית של דוברי ארמית והיא מאוכלסת על ידי נוצרים ומוסלמים.
, או בקיצור "מְנִין" – עיירה סורית המשמשת כאתר תיירות פופולרי בשל הימצאה בעמק מְנִין המוקף בשבעה הרים.
היא ממוקמת בגובה של 1,200 מטר מעל פני הים ויש בה כ-17,000 אנשים נכון לשנת 2004. האוכלוסייה מורכבת בעיקר ממוסלמים סונים.
בעיר יש שרידים מהתקופה הביזנטית.
מעלולה: עיר סורית עתיקה בעלת רוב נוצרי הנמצאת בתוך הרי קלמון.
ממוקמת מתחת לצלע הרי קלמון בגובה של 1,400 מטר מעל פני הים כ-50 קילומטרים צפונית מזרחית לדמשק.
: כפר לבנוני בעל 800 תושבים הממוקם דרומית מזרחית לבעלבכ ומספר קילומטרים מהגבול הלבנוני-סורי.
יישובים סמוכים להרי קלמון (סוריה)
בין היישובים הבולטים ניתן למנות את:
יברוד – עיר סורית ממוקמת בגובה של כ-1,500 מטר מעל פני הים, בסמיכות להרי קלמון.
נראה שמקור שם העיר הוא מהשפה הארמית ומשמעותו היא "קר" לרמז על מזג האוויר הקריר.
קוסייר – עיר סורית על גבול לבנון, הממוקמת דרומית לחומס, בגובה כ-540 מטר מעל פני הים.
זבדאני – עיר בגובה 1,100 מטר מעל פני הים.
היא נמצאת בתוך עמק ירוק המוקף בהרים שמסביב.
העיר נמצאת על ציר דמשק–לבנון ועל כן חשיבותה מרובה.
לפני מלחמת האזרחים העיר הורכבה מסונים ונוצרים ובמהלך המלחמה נהרסה.
– כפר סורי בן 3,000 תושבים בשנות האלפיים.
מדאיא – עיירה הררית בגבול סוריה–לבנון בגובה כ-1,600 מטר מעל פני הים.
מרבית תושביה סונים והיא מהווה אתר תיירות מבוקש בקיץ.
בלודאן – עיר בגובה 1,500 מטר מעל פני הים שמספר תושביה עומד על כ-3,000. נמצאת במחוז ריף דמשק.
אל-קטייפה – עיר סורית בעלת 26,000 אנשים.
היא יושבת על ציר דמשק–תדמור ודמשק–חלב ומכאן חשיבותה האסטרטגית.
בעיר יש שרידים של אמת המים הרומית.
– עיר סורית בעלת 12,000 תושבים הנמצאת מספר קילומטרים ממעלולה.
בין קפלי הרי קלמון יש עשרות שרידים של מערות ומבנים שנחצבו בסלע, מקדשים, מנזרים, כנסיות ומבנים היסטוריים אחרים, רובם משתייכים לעם הארמי אשר חלק מהכפרים על מורדות ההרים עדיין דוברים את שפתו העתיקה (ארמית) בחיי היומיום שלהם.
ההרים תפסו חלק חשוב במלחמת האזרחים בסוריה, והיו שדה לחימה עיקרי בין המורדים הסורים לחזבאללה במהלך זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון.
בשנה הראשונה של מלחמת האזרחים בסוריה, המורדים הצליחו לכבוש עיירות אסטרטגיות בגבול סוריה–לבנון כמו זבדאני וקוסייר.
המורדים ניצלו את הגבול הלבנוני להעברת נשק מהאוכלוסייה שתומכת בהם בלבנון.
חזבאללה שהחל לעזור למשטרו של בשאר אל-אסד בתחילה עם יועצים צבאיים ולבסוף עם גדודים שלמים של לוחמים, היה חשוף מעתה לפגיעות מצד המורדים הסורים שתיעבו את הארגון בשל מעורבותו בדיכוי האוכלוסייה הסונית בסוריה.
הרי קלמון בגבול שימשו את המורדים הסורים כאזור מושלם לאספקת נשק מלבנון וכן כבסיס עורפי לפעולות סביב דמשק.
המורדים היוו איום הן לצבא הסורי שמחסני התחמושת הענקיים שלו בחומס היו סמוכים מדי לאזור והן עבור חזבאללה בשל קרבת ההרים ליישובי השיעים בבקאע והחשיבות האסטרטגית שלהם.
נוסף על כך המורדים תקפו שיירות נשק ולוחמים של חזבאללה שחלפו באזור.
מספרם של המורדים הסורים משני צידי הגבול הגיע לכ-10,000 לוחמים מה שחידד את הסכנה הנשקפת מהם בעיני אסד ונסראללה.
ב-15 בנובמבר 2013, חיל האוויר הסורי פתח במתקפה אווירית כבדה על מעוזי המורדים משני צידי הגבול כשבמקביל אלפי לוחמי חזבאללה פתחו במתקפה קרקעית משטח לבנון שנמשכה חודשים רבים כדי לכבוש לגמרי או באופן חלקי את הערים הסוריות הסמוכות לגבול לבנון: קארה, יברוד, זבדאני, סיידנאיא, א-נַּבֶּכּ ועוד.
לאחר קרבות ממושכים בכל האזור שערכו למעלה משנה, המורדים הסורים נדחקו בלבנון לאזור קטן באופן יחסי, כאשר חזבאללה השתלט לראשונה בפומבי על שטחים לבנוניים והניף שם את דגלו – כדי למנוע מהמורדים לכבוש אותם בחזרה.
הקרבות הרציניים נמשכו עד סוף ינואר 2014 כאשר המורדים מכותרים בשטחה של לבנון ונדחקים מהאזורים שבשליטתם בצד הסורי.
למרות הניצחונות של חזבאללה, המאמצים לסלק את הג'יאהדיסטים לחלוטין מהרי קלמון טרם הצליחו.
סך האבדות של המורדים עמד על כ-930 לוחמים, בעוד שאבדותיו של חזבאללה אינן ידועות אך יש המעריכים שמדובר בעשרות.
בעוד שארגוני המורדים "המתונים" יחסית כצבא הסורי החופשי וצבא האסלאם מהחזית האסלאמית התבססו באזור כדי לנקום בחזבאללה, ג'בהת א-נוסרה לחמה תדיר גם בצבא לבנון והיא הפכה במהירות לגורם הדומיננטי באזור.
הגעתה של תגבורת לוחמים של דאעש בדצמבר 2014, הובילה לגל של עריקות מהצבא הסורי החופשי לדאעש כך שהיא הייתה מהכוחות החזקים בגזרה.
ג'בהת א-נוסרה הקימה עם דאעש ברית טקטית עם מטרות משותפות.
ב-2 באוגוסט 2014, לאחר שכוחות הביטחון הלבנוניים עצרו את מפקד חזית א-נוסרה באזור, כ-700 לוחמים של המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה פתחו בהסתערות על העיירה ערסאל על מורדות הרי קלמון שהחלה בתקיפת תחנת המשטרה בעיר ושביית 16 שוטרים.
החמושים השתלטו במהירות על שכונות רבות בעיר וצבא לבנון פתח במתקפה חזקה באמצעות חיל האוויר על מעוזיהם שהובילו למותם של 30 לוחמים ג'יהאדיסטים.
בדצמבר 2024 גילו המורדים הסורים מנהרת ענק בקרבת העיר אל-קטייפה, צפונית-מזרחית לדמשק.
המנהרה, שעוברת מתחת להרי קלמון, שימשה את ארגון חזבאללה להברחת אמצעי לחימה ובכלל זה טילים, מסוריה ללבנון.
האקלים על פסגות ההרים הוא נעים עד קריר מעט בקיץ, והופך לקר במיוחד בחורף עם שלג כבד; כתוצאה ממזג האוויר הייחודי, החקלאות באזור כוללת מטעים של דובדבנים, משמשים, שזיפים, אפרסקים, תפוחים, תאנים וענבים באיכות גבוהה.
רכס הרי שקרלי הוא רכס הרים שנמצא בדרום-מערב האי אנטיגואה.
רכס הרי שקרלי משתרע ממזרח למערב חופי האי לאורך של 15 ק"מ.
ברכס נמצאות כל הנקודות הגבוהות ביותר באי אנטיגואה ובמדינה אנטיגואה וברבודה בכלל.
ההרים הגבוהים ביותר הם: הר אובמה (נקרא בעבר פסגת בוגי), Signal Hill, Sage Hill ו־Monks Hill.
הרי שניידר (באנגלית Harry Schneider, 12 בינואר 1910 - אפריל 1979) היה אתלט אמריקאי-יהודי, בעל מדליית ארד באליפות ארצות הברית בזריקת דיסקוס (1931) ואלוף המכביה הראשונה (1932) בזריקת דיסקוס ובהטלת כידון.
שניידר בוגר אוניברסיטת ניו יורק.
נישא לגובה של 2.00 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1930 סיים שניידר במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.76 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1931 הוא זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 45.00 מטר.
הנסיעה למכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 לקחה כשלושה שבועות, באוניה וברכבות.
במכבייה זכה שניידר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 47.00 מטר, לפני דב רבינוביץ' (38.18 מטר) וגרינמן (38.02 מטר), שניהם מישראל ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.30 מטר, תוצאה טובה יותר מהשיא האולימפי שקבע באד האוזר מארצות הברית באמסטרדם 1928, לפני דוד אידלמן מארצות הברית (41.36 מטר) וזאב שטיל מפולין (40 מטר).
מדליית כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.09 מטר, אחרי דוד אידלמן (13.40 מטר) ולפני קרל גולדפינגר מצ'כוסלובקיה (11.34 מטר).
בתחרות שנערכה תל אביב ב-1 באפריל אותה שנה הוא קבע בהדיפת כדור ברזל תוצאה של 15.24 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1945 סיים שניידר במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 44.04 מטר.
הרי ריד הם קבוצת הרים סלעית, באזור הדרומי-מרכזי של רכס שקלטון באנטארקטיקה.
שיא גובהם של הרי ריד הוא פסגת הולמס, הנמצאת מזרחית לקרחון גלן, שגובהה 1,875 מטרים מעל פני הים.
ההרים התגלו ומופו על ידי המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי בשנת 1957. ההרים נקראו על שם הרברט ריד ראש הוועדה המדעית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית, וחבר הוועד המנהל של המשלחת הטראנס-אנטארקטית בין השנים 1955- 1958.
הרי קונקורד היא קבוצת רכסי ההרים בחוף פנל, בין כף ויליאמס וכף אדייר בצפון מערב ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקבוצה כוללת את רכס אוורט, רכס מיראביטו, רכס קינג, מאסיף ליץ', רכס קוורציט המזרחי, ורכס קוורציט המערבי.
אורכה של קבוצת הרכסים 400 קילומטרים, וגובהם המקסימלי 3,160 מטרים מעל פני הים.
גובהם הממוצע של ההרים 1,161 מטרים מעל פני הים.
הרכס מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה גבוהה בין השנים 1960–1963.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד על מנת לסמל את ההסכמה וההדדיות הבינלאומית בחקר אנטארקטיקה, ואת העובדה שחמש מדינות שיתפו פעולה בחקר אזור זה של אנטארקטיקה.
רכס הרי ראנגנים (בקוריאנית: 낭림산맥) הוא רכס הרים בקוריאה הצפונית המשתרע מצפון לדרום המדינה.
הרכס מהווה מקור לכמה מהנהרות המרכזיים החוצים את קוריאה הצפונית, ביניהם נהר טאדונג אשר ממשיך לכיוון פיונגיאנג ועד לעיר נאמפו, שם נשפך לים הצהוב.
צידו המזרחי של הרכס מתאפיין בפסגות ההרים הגבוהות ביותר, כאשר ככל שמתקדמים לכיוון מערב, כך יורד בממוצע גובה הפסגות.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת ואגאלבונג (Wagalbong), בגובה של 2,260 מטר.
מאחר שרכס ההרים משתרע מכיוון צפון לדרום, הדבר יוצר קושי בהתניידות בין חלקה המזרחי והמערבי של קוריאה הצפונית, עובדה שעודנה בעלת השפעה על הכלכלה, החברה, וחיי היום יום של תושבי האזור.
בעוד שבקוריאה הצפונית רכס ההרים מכונה רכס ראנגנים (Rangnim), בקוריאה הדרומית הוא מכונה רכס נאנגנים (Nangnim).
עם זאת, מדובר למעשה באותו השם, כאשר הבדלי ההגיה נובעים מהשוני בניב בין שתי המדינות.
הריאקציה התרמידורית או הוועידה התרמידורית הוא הכינוי המקובל בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית לתקופה שבין הדחת מקסימיליאן רובספייר ומקורביו, בהפיכת ה-9 בתרמידור שנת II, 27 ביולי 1794, לבין פיזור הקונבנט הלאומי ב-26 באוקטובר 1795. שמה נגזר משם החודש בו התקיימה.
בתקופת הריאקציה תם שלטון הטרור, והמנגנונים שאפשרו אותו, בייחוד הוועד לשלום הציבור, פורקו או הוחלשו.
הסמכויות הנרחבות שהוענקו לרשות המבצעת בוזרו.
המדיניות הרדיקלית רוסנה, והממשל העדיף יציבות ומתינות, את טובתם של בעלי-הרכוש ופייסנות יחסית כלפי אויבי המהפכה מבית.
השמאל המהפכני דוכא באלימות; פעילים רדיקלים נאסרו ונרצחו במהלך הטרור הלבן, והמועדון היעקוביני נאסר בחוק ופוזר.
הריאקציה סימנה את פנייתה של המהפכה לשמרנות יחסית, לאחר מספר שנים של הקצנה רדיקלית.
המונטניארדים, שהונהגו על ידי רובספייר, היו לכוח החזק ביותר בצרפת לאחר שהביסו את יריביהם הז'ירונדינים, וקיבלו את השליטה על הוועידה הלאומית ועל הוועד לשלום הציבור.
הם המשיכו לבסס את שלטונם על ידי דיכוי והוצאתם להורג של האברטיסטים הקיצוניים משמאל והפלג המתון יחסית של ז'ורז' דנטון וקאמי דמולן במרץ 1794. חיסול המתנגדים היה יריית הפתיחה לתקופת "הטרור הגדול" בחודשים אפריל-יולי 1794, בהם הוצאו להורג אלפי צרפתים שהוגדרו כאויבי המהפכה.
האירועים הביאו לריכוז השלטון בידי רובספייר, אבל גם לאווירה של פחד.
בנוסף, הצבא המהפכני זכה להצלחה בחזית הצפונית, והתחושה של רבים הייתה שהטרור לא הכרחי עוד כדי לנצח במלחמה.
לפי ההיסטוריון ויליאם דויל, אחרי הניצחון בקרב פלורוס "כולם קיוו לנשום יותר בקלות; אבל בעת שוועדות הממשל היו מפולגות על ידי חשדות הדדיים, וכשרמזים אפלים ואיומים נתכו מכל הצדדים, איש לא ידע כיצד לעצור את הטבח, מלבד באמצעות חיסול אויביו לפני שיחוסל בעצמו".
באווירה זו של פחד כל אחד יכול היה לדמיין את עצמו בתור הקורבן הבא, והתפרקות אפשרית של השלטון נראתה באופק.
אחד הבכירים שהבינו את הסכנה הקרבה היה ברטרן בארר (Barère), שניסה לגשר בין הפלגים, ושכנע את סן-ז'וסט לכתוב דוח בדבר חשיבות האחדות בממשלה, ולשאתו בנאום בפני הוועדה.
על אף המאמצים של בארר, ב-26 ביולי, יום לפני הנאום המיועד של סן-ז'וסט, נשא רובספייר נאום לוחמני בפני הוועידה.
בנאום הוא הזהיר מפני קשרים כנגד השלטון המהפכני וקרא להעניש את הבוגדים.
רובספייר נקב בשמות מעטים והשאיר את הזהות של "הבוגדים" עמומה.
כך, הפחד של רבים מחברי הוועידה הלאומית הפך מוחשי מתמיד.
התוצאה הלא-צפויה של הנאום הייתה איחוד של המתנגדים של רובספייר, שהבינו שאם לא יתאחדו נגדו, יסתכנו בנפשם.
הוויכוח הראשון לאחר הנאום היה באשר לשאלה אם הנאום יודפס ויופץ.
בלילה שלפני ההפיכה רובספייר נאם שוב בפני היעקובינים, ולאחר מכן חברי המועדון הצביעו בעד גירוש אלה שהתנגדו לפרסום הנאום.
בעקבות ההצבעה הזו במועדון היעקוביני, כמה מהמתנגדים לפרסום - ובראשם קולו-ד'ארבואה וביו-וארן - פרשו וככל הנראה העבירו את הלילה בתכנון ההפיכה שהתרחשה ביום למחרת.
בבוקר ה-9 בתרמידור סן-ז'וסט הגיע לוועידה הסוערת כדי לשאת את נאומו.
היות שניסיונות הפיוס סוכלו על ידי רובספייר עצמו, בפני סן-ז'וסט עמדה בחירה באשר לאופן בו יישא את הנאום, ובחירתו הגורלית הייתה לצאת בנאום החלטי להגנת רובספייר.
הנאום שהוא עלה לשאת הופרע מתחילתו והמולה פשטה בוועידה.
רובספייר דרש לדבר בעצמו, אבל קולו-ד'ארבואה, שהיה נשיא הוועידה, מנע זאת ממנו.
נציגים החלו לקרוא בגנות רובספייר וכינו אותו "רודן".
לבסוף רובספייר נעצר, יחד עם תומכיו - אחיו, אוגוסט רובספייר, סן-ז'וסט, קוטון, פיליפ לה-בה, ומפקד המשמר הלאומי פרנסואה אנריו.
למרות המעצר, לרובספייר עדיין הייתה תקווה שהקומונה של פריז והמשמר הלאומי יעמדו לצידו, וכך היה בתחילה.
הקומונה הורתה לבתי הסוהר בפריז לא לקלוט את העצורים, ולאנריו התאפשר לברוח.
הוא הורה למשמר הלאומי לשחרר את רובספייר והיתר, והם נלקחו למעוז הקומונה באוטל דה ויל.
אנריו פקד על כוחות המשמר הלאומי להתאסף בכיכר העירייה, אבל רק 17 מתוך 48 הפלוגות העירוניות צייתו לו.
הכוחות של הקומונה התפזרו ורובספייר ותומכיו נותרו ללא הגנה של ממש.
תחת החוקים שהם עצמם העבירו, כאסירים נמלטים ניתן היה להוציאם להורג ללא משפט.
כוחות הוועידה קיבלו הוראה לתפוס אותם, חיים או מתים.
בשתיים לפנות בוקר של 28 ביולי, פרצו החילות הנאמנים לוועידה ולקושרים, בפיקוד פול בראס, לאוטל דה ויל.
כשתמונת המצב התבהרה אוגוסט רובספייר וקוטון זרקו את עצמם מחלונות בית הוועידה בשני ניסיונות התאבדות כושלים.
לה-בה התאבד בירייה בראשו, היחיד שהצליח בכך מיד.
רובספייר ספג קליע בראשו, ככל הנראה בניסיון התאבדות (אם כי ייתכן שנורה על ידי אחר), אבל נשאר בחיים כשלסתו מרוסקת.
סן-ז'וסט הסגיר את עצמו ונשבה.
אנריו נזרק גם הוא מחלון ונמצא מאוחר יותר חבול.
בו ביום, רובספייר ועשרות מתומכיו הוצאו להורג באמצעות הגיליוטינה.
החל שלטון "התרמידורים", כפי שנודעו יוזמי ההפיכה.
ההפיכה הובילה לשינוי משמעותי במשטר המהפכני ולתקופה חדשה בתולדות המהפכה.