tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחסי ויזנטל עם ממשלות שונות
על הרקע הזה היו לוויזנטל תקופות של יחסים מתוחים עם ממשלות בדרום אמריקה, עם ממשלת ארצות הברית, ממשלת ישראל וממשלת אוסטריה.
במרבית הפעמים שוויזנטל דרש להוציא צו מעצר לאדם החשוד בפשעי מלחמה נאציים, הוא פנה אל ממשלת גרמניה המערבית.
אולם, גם עם ממשלה זו היו לו לפעמים חילוקי דעות, כמו בקשר לדרישתו ממנה שתאזין לטלפונים של קונצרן הציוד החקלאי הגרמני שבבעלות משפחתו של יוזף מנגלה.
עם ממשלת ישראל סירב לתאם את מאבקיו ולהכפיף אותם לצרכיה המדיניים.
כמו כן התנגח עם מוסדותיה על שלל נושאים, למשל פרשות טקס הקבורה והתרומה ללכידתו של אייכמן.
כמו כן, סירב ויזנטל לעלות לישראל, למרות בקשותיה של אשתו ולמרות עלייתם של בתו, חתנו ונכדיו.
אולם, לפי צוואתו, הוא נקבר בהרצליה.
את ארצות הברית האשים ויזנטל לאורך השנים בזניחת המאבק ללכידת הנאצים ומשתפי הפעולה עמם, וזאת לאחר עבודה משותפת עם האמריקאים מיד לאחר המלחמה ולמרות קיום המרכז בלוס אנג'לס הנושא את שמו כהוקרה למפעל חייו.
כאשר חשף ויזנטל את פושעת המלחמה הרמינה בראונשטיינר שחיה כעקרת בית שלווה ברובע קווינס שבניו יורק - בירתה הכלכלית של ארצות הברית, הדבר הוכיח אי סדרים אצל רשויות ההגירה האמריקניים והביך את הממשלה.
ארצות הברית שינתה את מדיניות ההגירה ויצאה מחוזקת מהמשבר.
משבר נוסף עם ממשלות ארצות הברית וישראל היה כאשר ויזנטל דרש שלא להכריז על קורט ולדהיים כאישיות בלתי רצויה, משום שראה בו זכאי מחוסר הוכחות.
במשבר זה, אפילו מרכז ויזנטל שבקליפורניה תמך בדעת ממשלת ארצות הברית ולא בדעתו של ויזנטל.
באוסטריה, שבה התגורר וממנה פעל מאז תום מלחמת העולם השנייה ועד מותו, היה ויזנטל יעד להתקפות קשות במהלך שנות ה-50 עקב רדיפתו המתוקשרת אחר נאצים, שרבים מהם היו אוסטרים.
למרות זאת, ויזנטל ראה עצמו אוסטרי – הוא נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה כשנלחם בשורות הצבא האוסטרו הונגרי, הוא דיבר גרמנית והרגיש חלק מן החברה האוסטרית – עד כדי סירוב לעזוב את וינה אף בתקופה שבה נאלצה בתו להגיע לבית הספר בליווי משטרתי מחשש לפגיעה בה.
היחס אליו התחיל להשתנות רק באמצע שנות ה-60, עם צמיחתו של דור חדש באוסטריה וגרמניה.
ואולם ב-1975, האהדה אליו בקרב קהל האוסטרי דעכה בעקבות ויכוח פומבי עם הקנצלר האוסטרי ברונו קרייסקי.
קרייסקי, אוסטרי ממוצא יהודי, אשר כיהן כקנצלר אוסטריה בין השנים 1970–1983, איים לתבוע את ויזנטל למשפט דיבה, לאחר שוויזנטל הצביע על כמה מחברי ממשלתו כבעלי עבר נאצי.
ויזנטל טען כי פרידריך פיטר, מנהיג מפלגת העם האוסטרית שאתו קרייסקי רצה להקים קואליציה, היה אחראי למותם של עשרות אלפי יהודים כמפקד כוח שרצח אותם באוקראינה.
קרייסקי טען גם שוויזנטל הקים באוסטריה גוף אנטי דמוקרטי, דמוי מאפיה, שמתערב באופן לא חוקי בהליכי השלטון, ושוויזנטל ניצל מהשמדה בשואה משום ששיתף פעולה עם הגסטפו.
אולם, במהרה שינה קרייסקי את גרסתו וטען כי לא אמר שוויזנטל שיתף פעולה עם הגסטפו, אלא שוויזנטל מעליב את קרייסקי כשהוא מאשים אותו בשיתוף פעולה עם פוליטיקאים בעלי עבר נאצי, משום שקרייסקי עצמו היה קורבן של הגסטפו, שנחקר בעינויים.
קרייסקי הבהיר שההיסטוריה האישית של ויזנטל אינה מעניינו שלו.
ויזנטל הפסיד בשל הוויכוח את חיבתה של דעת הקהל האוסטרית, וההתנכלויות האלימות לו ולבני ביתו הלכו וגברו עד ששכניו הפצירו בו לעבור דירה ובריאותה של אשתו התרופפה.
יחס דעת הקהל האוסטרית לוויזנטל נותר עוין גם בשנות ה-80, כאשר הסתייג בנחרצות מהמסע שישראל והקונגרס היהודי העולמי ניהלו נגד מזכ"ל האו"ם לשעבר קורט ולדהיים.
ולדהיים כיהן כמזכ"ל האו"ם בין 1972–1981 וכנשיא אוסטריה בין 1986–1992. ויזנטל סבר שההוכחות נגד וולדהיים אינן חזקות מספיק כדי להעמידו לדין.
הוא טען שוולדהיים לא היה ראוי לכהן כנשיא אוסטריה, וקרא לו שוב ושוב להתפטר, אך גם טען שהוא אינו פושע מלחמה מובהק.
עמדתו זו של ויזנטל הייתה קשה להסברה בתקשורת, ולא סייעה ליחסי הציבור שלו באוסטריה (כמו גם מחוצה לה).
רק בשנות ה-90, לאחר שפעילותו הנמרצת של ויזנטל החלה כבר לדעוך, שבה החברה האוסטרית והתפייסה עמו.
דור הנכדים של משתתפי מלחמת העולם השנייה ראה בוויזנטל סמל לדמוקרטיה, ליושר ולשפיות.
הנפקה משותפת של בול דאר של ישראל ואוסטריה להנצחת זכרו
בתאריך 14 ביוני 2010 הנפיקו דאר ישראל במשותף עם דאר אוסטריה בול דאר להנצחת זכרו של ויזנטל, שעליו מופיעה דמותו בתוך סמל של מגן דוד כשלצידו המילים "ישראל - אוסטריה".
על השובל, כיתוב בשפות עברית, אנגלית וגרמנית, של העיקרון שהינחה את עבודתו של ויזנטל: "צדק, לא נקם".
על מעטפת יום ראשון (מיר) מודפס פסוק מספר דברים (פרק ד'): "פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך".
האמנים מאיר אשל ומיכאל רוזנפלד עיצבו במשותף את הבול.
שמעון הַלְקין (י"ב בחשוון תרנ"ט, 28 באוקטובר 1898 – כ"ז בחשוון תשמ"ח, 19 בנובמבר 1987) היה סופר ומשורר עברי, מתרגם, עורך, מורה וחוקר ספרות.
חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשל"ה (1975).
שמעון הלקין נולד למשפחה חב"דית בדובסק, פלך מוהילב, ברוסיה (באזור שכיום נמצא בבלארוס) בשנת תרנ"ט-1898. בשנת 1914, נכנס לגיל חינוך ותלמוד תורה בעיירה ביחוב-חדש.
בעודו נער, היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הלקין השלים לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1928. משנת 1920, עוד בהיותו סטודנט, החל ללמד במוסדות יהודיים בארצות הברית.
בשנים 1923–1924 לימד את תולדות הספרות העברית החדשה ושירת ימי-הביניים בבית המדרש למורים "תרבות" שהיה קיים בניו יורק בזמן ההוא.
עלה לארץ לראשונה בנובמבר 1928, ושהה בארץ כעשור כמורה בבתי ספר תיכוניים בתל אביב, בין השאר לימד אנגלית בבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב.
בשנת 1939 חזר לארצות הברית, שם לימד במוסדות שונים והגיע למעלת פרופסור ללשון וספרות עברית.
בשנת 1949 נקרא לירושלים בידי פרנסי האוניברסיטה העברית, לשמש שם כפרופסור לספרות עברית חדשה.
הלקין הורה באוניברסיטה העברית עד לאחר פרישתו.
היה ראש החוג לספרות עברית בירושלים במשך שנים רבות והעמיד מאות רבות של תלמידים.
לאחר יציאתו לגמלאות חזר כפרופסור למדעי היהדות בסמינר היהודי התאולוגי בניו-יורק.
היה במשך שנים רבות מראשי המדברים בתחום הספרות העברית ובשל פועלו אף זכה לפרס ישראל, בשנת 1975, בתחום הספרות היפה.
שמעון הלקין היה משורר עברי מקורי.
כתב שירה קשה ואינטלקטואלית, שהייתה רחוקה מהשירה העברית הארצישראלית.
השוני בטעם והמרחק הגאוגרפי לא הקלו את התקבלותו כמשורר מוכר.
הלקין כתב גם פרוזה עברית מקורית ולא קלה.
הטרילוגיה שלו על חיי מהגר אינטלקטואל, "יחיאל ההגרי", היא יצירה מורכבת שלא זכתה להימנות עם הספרים שהתחבבו על קוראי העברית.
באופן כללי ניתן לומר ששירתו המקורית והפרוזה המקורית שלו, היו "ספרות לסופרים", נתקבלו רק על ידי מיעוט מובחר של קוראים ולא חלחלו לרשימות הקריאה של הדור.
בתחום התרגום פרץ הלקין והפך למתרגם מוכר וידוע, בעיקר בזכות תרגומו ל"עלי עשב" של המשורר האמריקאי וולט ויטמן.
שיריו של ויטמן, דרך תרגומו של הלקין, השפיעו על כתיבת השירה העברית באותן שנים, ובמיוחד ניכר הדבר בשירתו של ע.
כמו כן, תרגם לעברית גם את שיריו של בן-דודו, משורר היידיש הסובייטי שמואל הלקין.
זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (1952 ו-1977).
הלקין התגורר בשכונת רחביה בירושלים, ובשנת 1970 בשל פועלו הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
בשנת תשמ"ח-1987 הלך לעולמו והוא בן 89. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
אחיו של שמעון הלקין הוא ההיסטוריון והחוקר פרופ' אברהם הלקין, שהיה נשוי לבתו של הרב מאיר בר-אילן.
בנו של פרופ' אברהם הלקין הוא הסופר והמתרגם הלל הלקין.
בן דודו היה הרב ישראל ג'ייקובסון, ממקימי חסידות חב"ד בארצות הברית.
על חוף סנטה ברברה, פואמה, 1927.
יחיאל ההגרי, רומן, שטיבל, 1928.
בימים שישה ולילות שבעה, סונטות, 1929.
ברוך בן נריה, פואמה, תל אביב, 1934.
דברים וצדי דברים בספרות, ביקורת הספרות, 1984.
דרכים וצדי דרכים בספרות, ביקורת ופרשנות, 1969.
מעבר יבוק, מבחר שירים, עם עובד, 1965.
משירת שמואל האלקין, תרגומים מיידיש, עקד, 1982.
נכר, סיפורים, מוסד ביאליק, 1972.
על האי, שירים, מוסד ביאליק, 1946.
עראי וקבע, עיונים בספרות, ניו יורק, 1942.
לפני היות האדם, ג'ק לונדון תרגום עברי בהוצאת שטיבל
זאב הים, ג'ק לונדון, תרגום עברי 1924
הציפור הכחולה, מחזה מאת מוריס מטרלינק, תרגום עברי בהוצאת שטיבל, 1928
עלי עשב, אוסף שירי המשורר האמריקאי וולט ויטמן, הוצאת פועלים, 1952
אמוק, סטפן צווייג, תרגום עברי בהוצאת משרד הביטחון (ספריית תרמיל), 1964
בועז שכביץ ומנחם פרי (עורכים), ספר היובל לשמעון הלקין: במלאת לו שבעים וחמש שנים / עורכים: .
שמעון הצדיק הוא כינוי שנקשר, לפי המחקר, לשתי דמויות, סב ונכדו, שהיו כהנים גדולים מבית חוניו בתקופת בית שני בירושלים, במאה השלישית לפני הספירה, הם שמעון הראשון בן חוניו הראשון, ושמעון השני בן חוניו השני.
דמותו של "שמעון הצדיק" מופיעה במקורות חז"ל ובמקורות החיצוניים הקלאסיים: כתבי יוסף בן מתתיהו והספרים החיצוניים.
במקורות הללו מזוהה שמעון הצדיק כשמעון בן חוניו בן יַדּוּעַ, ונאמר עליו שהיה כהן גדול ומנהיג בתקופת בית שני, משיירי כנסת הגדולה.
ראשון לחכמים שנזכרו בשמם במשנה, ורבו של אנטיגנוס איש סוכו, בפתחה של תקופת הזוגות.
חי בסוף תקופת שלטון הפרסים ותחילת שלטון היוונים בארץ ישראל.
הוא מתואר בתלמוד כמי שקיבל את פניו של אלכסנדר מוקדון בבואו לארץ ישראל.
שמעון הצדיק מיוחס למשפחתו של יהושע (ישוע) בן יהוצדק, הכהן הגדול בימי שיבת ציון, ממשפחת בית צדוק.
שמעון הצדיק היה דור שמיני ליהושע בן יהוצדק.
הייחוס עד סבו, יַדּוּעַ, מוזכר במקרא:
ידוע הוליד את חוניו, שהיה אביו של שמעון הצדיק.
דעה אחרת מביא הראב"ד ב"ספר הקבלה", ולפיה שמעון הצדיק היה בנו של יהושע בן יהוצדק, ושמו המקורי הוא עידו.
הפסוק בספר נחמיה מונה שישה דורות מישוע בן יהוצדק: ישוע, יויקים, אלישיב, יוידע, יונתן וידוע.
המפרשים מסבירים שכל השישה היו כהנים גדולים.
אך לפי מסורת זו יש להקשות: כיצד ייתכן ששמעון הצדיק היה בדור שאחרי עזרא (כפי שכתב הרמב"ם בהקדמתו למשנה תורה), כאשר יהושע בן יהוצדק, הכהן הגדול בימי שיבת ציון, קדם לו שמונה דורות (כדברי ספר יוחסין)?
הסבר זה, או כיוצא בו, נצרך להבנת הפסוקים בספר נחמיה.
המעיין בפסוקים ימצא, שאלישיב (בן יויקים בן ישוע בן יוצדק) היה הכהן הגדול בזמן בניית חומת ירושלים; ואפילו יַדּוּעַ – סבו של שמעון הצדיק – מוזכר כמי שהיה כהן גדול בימי נחמיה.
מוכח, אפוא, שבפרק זמן קצר זה, בימיו של נחמיה, כיהנו שישה דורות של כהנים גדולים מבית ישוע בן יהוצדק, כולל הוא עצמו.
על כן – לפי הסברו של המלבי"ם – נראה שישוע נפטר מזקנה זמן מועט אחר עלייתו, ובניו לא האריכו ימים, או שנפסלו מכהונה בגלל טומאה ונכנסו בניהם לשמש תחתיהם.
ואכן בספר עזרא, נזכר ישוע רק עד עליית עזרא, שעלה לארץ ישראל אחר ישוע.
לעומתם, שמעון הצדיק כנראה האריך ימים ושימש ככהן גדול במשך 40 שנה, וכדור המעבר בין תקופת הנביאים לתקופת הזוגות.
כאמור, במחקר הזיהוי הזה אינו מוסכם.
נכדו של שמעון בן חוניו בן ידוע נקרא גם הוא בשם "שמעון בן חוניו", עובדה שיוצרת בלבול מסוים בזיהוי האישיות במקורות.
לפי יוסף בן מתתיהו, שמעון הצדיק הוא שמעון בן חוניו בן ידוע, כלומר, שמעון הראשון.
על כהן זה לא ידוע דבר מלבד שמו, ולכן למרות דברי יוסף בן מתתיהו, בין החוקרים המאוחרים יש שערערו על קביעה זו וקובעים ששמעון הצדיק הוא שמעון השני, כהן גדול שהיה האישיות המרכזית ביהודה בזמנו של אנטיוכוס השלישי.
לפי יוסף בן מתתיהו, וזו הדעה הרווחת בקרב ההיסטוריונים, חי שמעון אחרי מותו של אלכסנדר מוקדון, בתקופת שלטון בית תלמי, וכוונת התלמוד בסיפור קבלת הפנים לאלכסנדר מוקדון היא לסבו ידוע.
על פי ספר בן סירא הרבה שמעון השני לפעול לשיקומה של ירושלים וכן שופרה אספקת המים לעיר וביצוריה חוזקו.
הערכת ההיסטוריונים היא שהכתוב בבן סירא מתייחס לפעולות שנעשו בירושלים לאחר כיבוש אנטיוכוס השלישי את ארץ ישראל מידי בית תלמי.
בספר בן סירא פרק נ' הוא מאריך בשבחיו של שמעון בן יוחנן השני:
דברי הערצה אלה של בן סירא לשמעון השני הביאו את החוקרים לחשוב ששמעון השני הוא שמעון הצדיק הנזכר במקורות התלמודיים.
לדבריו של נחמן קרוכמל, שמעון השני, בנו של חוניו השני בן שמעון הראשון, הוא שנזכר במקורות כ"שמעון הצדיק".
בדעתו של יוסף בן מתתיהו תמכו צבי גרץ, הרב יצחק אייזיק הלוי ועוד, ובשיטתו של קרוכמל אחז פרופ' יוסף קלוזנר, הפרופסורים מיכאל אבי יונה, שמואל ספראי אוריאל רפופורט ועוד.
ההיסטוריון ד"ר חיים חפץ מצדד בקביעה ששמעון הצדיק הוא שמעון הראשון.
הוא דן בסתירה שבין דברי יוספוס הטוען שהכהן שנפגש עם אלכסנדר מוקדון הוא ידוע, בעוד שבברייתא מבואר שנפגש עם שמעון, נכדו של ידוע.
מכוחה של סתירה זו ומכוחן של הוכחות נוספות טוען חפץ כי "ידוע ושמעון הם שני שמות של אישיות היסטורית אחת, הוא שמעון הצדיק.
לשון אחרת, שמעון הצדיק שהיה לפי המסורת ההיסטורית היהודית משיירי כנסת הגדולה הוא ידוע בן יונתן המוזכר בספר עזרא ונחמיה".
לפי חז"ל, שמעון הצדיק היה משיירי כנסת הגדולה.
הרמב"ם, בהקדמתו לספרו "משנה תורה", כתב ששמעון הצדיק היה תלמידו של עזרא הסופר, והיה כהן גדול אחריו.
לפי הרמב"ם, בהקדמתו לספרו "היד החזקה", היה שמעון הצדיק תלמידו של עזרא הסופר.
הרמב"ם מונה אותו כחוליה בשלשלת מסירת התורה.
ניתן להניח ששמעון הצדיק למד גם משאר החכמים מן הדור שקדם לו, אנשי כנסת הגדולה.
תלמידו המפורסם של שמעון הצדיק היה אנטיגנוס איש סוכו, שמתלמידיו – יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן – התחילה תקופת הזוגות.
יש שכתבו שאנטיגנוס היה תלמיד חבר של שמעון הצדיק.
מלשון המשנה, – משמע שיוסי ויוסי היו גם תלמידיו של שמעון הצדיק.
יש מי שפירשו ש"קיבלו מהם" פירושו מאנטיגנוס ובית דינו.
ויש מפרשים שמעדיפים את הגרסה "קיבלו ממנו", כלומר רק מאנטיגנוס איש סוכו, ולא משמעון הצדיק.
יוסף בן מתתיהו מסביר כי שמעון נקרא "הצדיק", "משום יראת־שמים שבו ואהבתו לבני עמו".
בתלמוד ובמדרשים ישנן כמה אגדות שמספרות על גדולתו ועל סימני החיבה שנראו לעם ישראל בזכותו.
המאמר של שמעון הצדיק ב:
בחז"ל יש התייחסות מורכבת לנדר הנזיר.
יש שרואים בו קדוש, ויש שרואים בו סגפן שלא לצורך.
טענה נוספת היא שמתוך הקושי לשמור על המצוות המיוחדות שכלולות בנזירוּת, עלול הנזיר להתחרט על נזרו, ונמצא שקורבנו, שמביא בסוף תקופת נזירותו, אינו רצוי.
במסגרת הדיון על כך, מביא התלמוד ברייתא שמבטאת את יחסו של שמעון הצדיק לנזיר מסוים, שכוונתו ודאי חיובית:
ירידת הדורות, היא תופעה שחז"ל מצביעים עליה, שככל שהדורות עוברים, כך גם גדולתם של חכמי הדור יורדת.
חז"ל העידו על השינויים שחלו בבית המקדש לאחר פטירתו של שמעון הצדיק, אשר מלמדים למפרע על גדולתו:
התוספתא מציינת עוד שלאחר מותו נמנעו אחיו הכהנים לברך את ברכת הכהנים בבית המקדש בשם המפורש, כיוון שראו את עצמם בלתי ראויים לכך.
שמעון הצדיק שימש ככהן גדול במשך ארבעים שנה, ועשה שתי פרות אדומות.
בחז"ל אנו מוצאים מספר אגדות שמספרות על דמותו של שמעון הצדיק ועל פעולותיו.
אלא שלגבי חלק מן האגדות, בעיקר אלו שנושאות הֶקשרים מדיניים, יש עמימות מסוימת, מפני שקיימות לגביהן כמה גרסאות, ובמקורות חיצוניים הן מסופרות על אישיות אחרת.
בן סירא, שלפי חלק מהדעות היה בן דורו של שמעון הצדיק, שיבח אותו במילים חמות ותיאר אותו במילים "גדול אחיו ותפארת עמו" כן תיאר את יוקרו והדרו של שמעון הצדיק בצאתו מן הקודש, בסיום עבודת יום הכיפורים.
בן סירא הוסיף וסיפר על חיזוק חומות ירושלים בידי שמעון הצדיק, ועל הצלתו את העיר מידי אויבים.
אחד הסיפורים המפורסמים על שמעון הצדיק הוא מעשה הפגישה שלו עם אלכסנדר מוקדון.
סיפור ביקורו של אלכסנדר בירושלים מופיע בכמה מקורות ומסופר בכמה וכמה נוסחאות (בשינויי פרטים), במקורות התורניים ומחוצה להם.
לפי יוסף בן מתתיהו, המעשה הזה לא אירע בימי שמעון הצדיק, אלא בימי יַדּוּעַ סבו, שהיה כהן גדול, והוא זה שיצא לקראת אלכסנדר.
תקופתו של שמעון הצדיק, לפי יוספוס, הייתה בימי שלטון בית תלמי.
במקורות אחרים מסופר המעשה על כהן גדול בשם חנניה או עידו, ויש שסוברים שהוא שמעון הצדיק.
גישה אחרת במחקר המודרני שוללת לחלוטין את הפן ההיסטורי שבאגדה זו.
לפי גישה זו, אלכסנדר מוקדון כלל לא ביקר בירושלים.
במדרש ר' דוד הנגיד מסופר עוד, שאלכסנדר מוקדון ביקש שיקבעו את דמות דיוקנו בבית המקדש.
שמעון הצדיק הסביר לו שעל פי התורה יש איסור לעשות פסל וכל תמונה, ובמקום זאת הבטיח לו שכל הילדים שייוולדו לכהנים בשנה ההיא ייקראו בשם אלכסנדר, וכן הבטיח שהתאריכים בשטרות ייכתבו מזמנו של אלכסנדר, וזוהי – לפי אחת הדעות – תחילתו של מניין השטרות (שנת 3450 ליצירה).
אגדה נוספת מספרת על "גסקלגס" שגזר להעמיד צלם בהיכל שבבית המקדש.
שמעון הצדיק הרגיע את העם, שנחרדו לשמע הגזירה, והבטיח שלא תתקיים.
מאוחר יותר שמע שמעון הצדיק בת קול שיוצאת מקודש הקדשים ואומרת: בטלה הגזירה שאמר השונא להביא על ההיכל, ונהרג גסקלגס ובטלו גזרותיו.
וכתבו את אותה שעה, ולאחר מכן התברר שזו הייתה שעת הריגתו.
השליח שבא בדרכו עם הצלם קיבל את האיגרת על מותו של גסקלגס, וויתר על שליחותו.
הניסיון לזהות את "גסקלגס" הוא אחד הקשיים כאן.
כמו גם העובדה שלא ידוע לנו על גזירה כזאת שהייתה בתקופתו של שמעון הצדיק.
אמנם בסדר עולם רבה (פרק ל') מוזכר מלך בשם גסקלגס בין מלכי יוון, אבל לא ברור מיהו.
ישנה השערה, ש"גסקלגס" זה אינו אלא הקיסר הרומי גאיוס קליגולה, שגזר שיכניסו להיכל פסל בדמותו ויסגדו לו.
אולם זיהוי זה אינו מתאים לאזכור של שמעון הצדיק, שחי כ-350 שנה לפני כן, ועל כן יש שאומרים ש"שמעון הצדיק" באזכור זה אינו אלא , הכהן הגדול שהיה באותם הימים.
שמעון בן ביתוס, המכונה "קנתירא" (קנתרס), מונה לכהונה הגדולה בידי המלך אגריפס הראשון, ויש הסכמה בקרב החוקרים שיש לזהותו עם אותו "שמעון הצדיק" ששירת בכהונה הגדולה בעת מותו של קליגולה בינואר 41 לסה"נ.
על פי מסורת זו, נקבע יום פטירתו של שמעון הצדיק ליום כ"ט בתשרי ("שבעה ימים לאחר הָרֶגל").
על פי מסורת יהודית מימי הביניים, נקבר במערת שמעון הצדיק בירושלים, שנמצאת בפאתי שכונת שמעון הצדיק, בצפונה של העיר העתיקה.
המקום נקנה על ידי הראשון-לציון הרב אברהם אשכנזי בשנת ה'תרל"ו (1876).
בראשית המאה ה-20 נהגו יהודי ירושלים לפקוד את מערת שמעון הצדיק בל"ג בעומר, מכיוון שהגישה לקבר רבי שמעון בר יוחאי הייתה קשה מדי מפאת המרחק הרב מירושלים למירון.
כיום פוקדים את המקום מבקרים ומתפללים ונערכת הילולה גדולה בכ"ט בתשרי.
לפי המסופר בתלמוד, היו לשמעון הצדיק שני בנים: שמעי וחוניו.
לפני פטירתו, הורה שמעון הצדיק שחוניו בנו ישמש תחתיו ככהן גדול.
כתוצאה מכך נגרמה קנאה בין האחים, ובסופו של דבר ברח חוניו למצרים והקים שם את מקדש חוניו.
במקורות חיצוניים יש נוסחאות שונות בעניין זה, ולפיהם מקים מקדש חוניו היה צאצא מאוחר יותר מבית שמעון הצדיק.
צאצאיו המשיכו אחריו להחזיק בכהונה הגדולה עוד שנים רבות, עד לשלטון החשמונאים.
מצאצאיו כיהנו גם במקדש חוניו.
שמעון זנדבנק (נולד ב-1 באוגוסט 1933) הוא מתרגם מאנגלית ומגרמנית וחוקר ספרות ישראלי, חתן פרס ישראל לתרגום שירה לשנת ה'תשנ"ו (1996).
הוא פרופסור אמריטוס בחוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה ללשון העברית.
נולד בתל אביב, בן ליעקב זנדבנק וחנה לבית אלנדמן.
בשנת 1965 השלים את לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטה העברית, והצטרף לסגל האוניברסיטה בדרגת מרצה.
בשנת 1974 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1982 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1984 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום.
בשנת 1996 זכה בפרס ישראל ובאותה שנה התמנה לחבר באקדמיה ללשון העברית.
היה נשוי לפסיכואנליטיקאית תרצה זנדבנק (2021-1935) ולהם שלוש בנות.
דרך ההיסוס: על אי-הודאות וגילוייה ביצירת קפקא (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשל"ה 1975)
שתי בריכות ביער: קשרים ומקבילות בין השירה העברית והשירה האירופית (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976)
השיר הנכון, פואטיקה ובקורת בעריכת חיים פלג (תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ב 1982)
תרגיל במחיקה, תל אביב : עם עובד, תשמ"ה 1985
מגמות יסוד בשירה המודרנית, תל אביב : משרד הביטחון-ההוצאה לאור, תש"ן 1990
שירת הברוק האירופית: קבץ בעברית ובאנגלית (תשנ"ט 1999)
הקול הוא האחר: עוד מסות על קשרים ומקבילות בין השירה העברית והאירופית, ירושלים : הוצאת כרמל, 2000
מזשיר, מדריך לשירה (ירושלים: כתר, 2002)
אבות ואחים, ממואר (בני-ברק: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2004)
בזכות המשוגעים לדבר: מבחר מסות ומאמרים על ספרות ועל ביקורת התרבות, הוצאת ידיעות ספרים, 2016
לעשות שיר משיר: מסות על תרגום שירה (מוסד ביאליק, 2017)
אנתולוגיה אנגלית, לקט משירת אנגליה מן המאה העשירית עד היום, תרגם וערך: שמעון זנדבנק, (ירושלים : שוקן, תשל"ג 1973)
סיפורי קנטרברי, מאת ג'פרי צ'וסר, תרגם: שמעון זנדבנק (תל אביב : עם עובד, 1980)
הגרזן הפורח, מבחר שירה גרמנית מודרנית, תרגום, הערות ואחרית-דבר: שמעון זנדבנק (ירושלים : כתר, 1985)
אהבות מקבילות, מבחר שירה אנגלית "מטפיזית", ליקט, תרגם והוסיף הערות שמעון זנדבנק (מהד' דו-לשונית, ירושלים : שוקן, תשמ"ו 1986)
הסונטות, מאת ויליאם שקספיר; מאנגלית: שמעון זנדבנק (תל אביב : הקבוץ המאוחד, תשנ"ג, 1992)
סורג-שפה, שירים וקטעי פרוזה, פאול צלאן, ליקט, תרגם והוסיף הערות: שמעון זנדבנק (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה, 1994)
אלגיות דואינו, מאת ריינר מריה רילקה, תרגם ופירש: שמעון זנדבנק (תל אביב: הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, תשנ"ט, 1999)
מבחר שירים, מאת ויליאם בטלר ייטס, (בני ברק : הקיבוץ המאוחד : ספרי סימן קריאה, 2000.
מבחר שירים, מאת פרידריך הלדרלין; תרגם והוסיף הערות וסוף-דבר שמעון זנדבנק (תל אביב : חרגול, 2005
הסונטות לאורפאוס, מאת ריינר מריה רילקה, הוצאת עם עובד, 2007
הלב, לב הרים לו, מאת ג'ררד מנלי הופקינס, מאנגלית: שמעון זנדבנק (רעננה: אבן חושן 2008).
שיר אהבה, (ביחד עם רחלה זנדבנק), לקט שירי אהבה מספרות העולם, הוצאת חרגול / עם עובד, 2009.
שירה ארוטית, יוהאן וולפגנג פון גתה (מכיל: האלגיות הרומיות; הפריאפיאה; האפיגרמים הוונציאנים; היומן), הוצאת חרגול ועם עובד: המפעל לתרגום ספרות מופת, 2011.
תפנית-נשימה, מאת פאול צלאן, בחר, תרגם והוסיף הערות: שמעון זנדבנק (תל אביב : הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד, תשע"ג, 2013).
התשוקה והשמש, אנתולוגיית שירה אקספרסיוניסטית ואימג'יסטית, תרגום מאנגלית וגרמנית, בהוצאת "הספריה החדשה", 2014.
אור כפוי: שיריו של פאול צלאן, הספריה החדשה לשירה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2018.
הכושי איש נארקיס בתוך: ג'וזף קונראד, "ראי הים, הכושי איש „נארקיס", בלב המאפליה".
מרחביה, ספרית פועלים / לכל, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1961. (שני הסיפורים האחרים תורגמו על ידי מרדכי אבי-שאול ויהודה דלמן.)
פסיכולוגיית-המעמקים ומוסר חדש, מאת אריך נוימן, מגרמנית: שמעון זנדבנק, (ירושלים ותל אביב : שוקן, תשכ"ד 1964)
המלך הנרי הרביעי, מאת היינריך מאן, כרך א מתורגם על ידי לאה גולדברג, כרך ב מתורגם על ידי שמעון זנדבנק, (תל אביב : ספרית פועלים, 1960)
הטירה, מאת פרנץ קפקא, תרגם: שמעון זנדבנק, (ירושלים : שוקן, תשכ"ז 1967)
תיאור של מאבק, סיפורים, פראגמנטים ואפוריזמים מן העזבון, [מאת] פרנץ קפקא, תרגם שמעון זנדבנק, (ירושלים ותל אביב : שוקן, תשל"א 1971)
שקספיר - עולמו ויצירתו, מאת א.
מנדילוב ואליס שלוי, תרגם מכתב-יד - שמעון זנדבנק, מהד' ב' ומורחבת, (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה 1985)
מחברות האוקטבו, מאת פרנץ קפקא, תרגם מגרמנית והוסיף הערות וסוף דבר: שמעון זנדבנק, (תל אביב : עם עובד, תשנ"ח, 1998)
היפריון, או, הפרוש ביוון, מאת פרידריך הלדרלין, תרגם מגרמנית והוסיף פתח-דבר והערות: שמעון זנדבנק, (תל אביב : בבל, 2003)
מכתבים על סזאן, מאת ריינר מריה רילקה, בעריכת קלרה רילקה, תרגם מגרמנית והוסיף פתח דבר והערות: שמעון זנדבק, (תל אביב : עם עובד, תשס"ג, 2003)
גאורג ביכנר, וויצק (תרגום בשביל תיאטרון הבימה, 1978)
טרואילוס וקרסידה, תרגם: שמעון זנדבנק (תל אביב : עם עובד, 1980)
ברטולט ברכט, אופרה בגרוש, (תרגום בשביל תיאטרון הבימה, 1982)
ברטולט ברכט, אמא קוראז' וילדיה; תל אביב: עם עובד, תשמ"ב 1982.
אגדות מיערות וינה, מחזה עממי בשלושה חלקים, מאת: אדן פון הורבאט.
עברית: שמעון זנדבנק, (רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1984)
שלושה מחזות: אמא קוראז' וילדיה, הנפש הטובה מסצ'ואן, אופרה בגרוש , מאת ברטולט ברכט, תרגם שמעון זנדבנק (תל אביב : עם עובד, תשמ"ו 1986)
המלך ריצ'רד השני, מאת ויליאם שקספיר, נוסח עברי: שמעון זנדבק, עם מבוא כללי מאת אברהם עוז ומסה מאת צבי יגנדורף (תל אביב : עם עובד, תשמ"ח 1988)
ברטולט ברכט, הנפש הטובה מסצ'ואן (נוסח עברי בשביל תיאטרון הבימה, 1988)
שמעון וילנאי (נולד ב-4 באוגוסט 1945) הוא כתב קול ישראל בגמלאות.
עסק בעיקר בענייני חקלאות ותעשייה.
עד מאי 2024 היה עורך ראשי של "יבול שיא".
וילנאי נולד וגדל בתל אביב בשם שמעון וילנצ'יק.
בעבר היה כתב בעיתון "חדשות הספורט".
ב"קול ישראל" היה כתב בתחומים שונים, ובהם כתב לענייני משטרה בגוש דן, לענייני חקלאות במשך 17 שנים, וכתב לענייני תאונות דרכים.
כיהן כיו"ר ועד העיתונאים של קול ישראל בתל אביב, וכחבר הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2012 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה.
בתו היא העיתונאית והמגישה אורלי וילנאי.
ביולי 2012 פרש וילנאי לגמלאות.
שמעון (ג'וגול) זנדהאוז (נולד ב-9 בינואר 1946) הוא מעצב גרפי ישראלי.
בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" (1970) וחתן פרס שטרוק.
שימש כמרצה ב"בצלאל" משנת 1973 עד 1983. נבחר לראשות המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל"בשנת 1996 ושינה את תחום הלימודים האקדמיים מעיצוב גרפי, לתקשורת חזותית.
שינוי שהוסיף עיצוב אינטראקטיבי, אנימציה מורחבת, לימודי קולנוע ועיצוב לשידור.
ב-1998 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המנין.
באותה שנה, גייס מקרן קיסריה של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד תרומה בסך $3,200,000 (שלושה מיליון ומאתיים אלף דולר) עבור המחלקה לתקשורת חזותית.
סיים תפקידו כראש המחלקה לתקשורת חזותית בשנת 2000.
בשנים 1972–1992 עסק בעיצוב ספרים בהוצאת "עם עובד", ועיצב עטיפות של כ-700 ספרים.
במסגרת פעילותו זו נכללים עיצוב עטיפות סדרות הספרים "ספריה לעם" ו"אפקים", ועיצוב סדרת המקראות "מפגשים" וסדרת המקראות לילדי הגן, "גן שלנו אני ואתם", "גן שלנו חג שמח" ו"גן שלנו חי צומח".
בכך היווה זנדהאוז גורם מרכזי למהפך, וכיוצא בזאת בעלייתו לשלטון של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
נמנה עם הגרעין המצומצם של יוצרי העיתון "חדשות", שכלל את עמוס שוקן (המו"ל), יוסי קליין (העורך), אלון שלו (המיועד לתפקיד המנכ"ל) ורוני ארן (המנכ"ל).
יצר בין השנים 1981 ל-1984 את התשתית העיצובית של "חדשות" - העיתון היומי הראשון בישראל שהופק והודפס בצבעים.
בשנת 1985 עיצב את השבועון לילדים "כולנו", היה מיזוג של שבועוני הילדים דבר לילדים, משמר לילדים והארץ שלנו.
בין השנים 1985 ל-1987 יצר תשתית עיצוב חדשה לעיתון "מעריב".
בשנים 1995 - 1996 יצר תשתית עיצוב ממוחשבת לעיתון "ידיעות אחרונות".
במקביל עסק בעיצוב עבור חברות מסחריות.
באפריל 1997 זכה בפרס עיצוב האריזה לתעשיית המזון לשנת 1996, עבור עיצוב אריזות לחברות "נביעות".
שימש כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות מהקמתה בשנת 2000 ועד סוף שנת 2006. במסגרת זו יזם, ליווה ופיקח על הפקתם של שלושת כרכי הספר "בצלאל 100" שראה אור בשנת 2006, שנת יובל המאה לייסוד "בצלאל".
כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות יזם וממשיך לרכז את פרויקט "יוצרים גדולים עם יוצרים קטנים" - סדנאות לבני נוער מיישובים מרוחקים מהמרכז בהנחיית טובי היוצרים בתחומי הספרות, המוזיקה, אמנות חזותית ואמנויות הבמה.
חבר הנהלת "קרן מקור" לקולנוע וחבר עמותת "ארץ ישראל יפה".
נכון לינואר 2019, מרצה לתקשורת חזותית במכון הטכנולוגי חולון (HIT) ובמרכז האקדמי לעיצוב ויצו חיפה.
היה נשוי לאמנית לינדה (ממי) זנדהאוז ונולדו להם שני בנים.
אחותו היא המאיירת אורה איתן.
שמעון הקוסם הוא דמות המופיעה בספר מעשי השליחים שבברית החדשה.
לפי המתואר שם, היה קוסם שומרוני שהתנצר ואחר כך ניסה לרכוש בכסף משליחי ישו את היכולת להוריד את רוח הקודש.
שמו היה לגנאי ולמקור המונח "שמעונות", שפירושו קניית משרות כנסייתיות בשוחד ובשחיתות.
בכתבי אבות הכנסייה, צויר שמעון כמי שסטה מן הנצרות וכאבי כל הכתות הגנוסטיות והכפירות בכלל וכת השמעוניים בפרט.
אין ראיות עצמאיות לקיומו, כל הידוע עליו מגיע מכתבים של אישים שהתנגדו לו ושאלת מציאותו ההיסטורית היא מושא להשערות שונות בין החוקרים.
בברית החדשה בפרק על מעשי השליחים, מוזכר ששמעון מגוס, עושה הקסמים, עבר טבילה והצטרף לעדה הנוצרית.
פטרוס ויוחנן יצאו לקראתו ונפגשו איתו.
שמעון ראה אותם מורידים את רוח הקודש על קהל המאמינים, והציע לשליחים לשלם להם עבור יכולת זו.
על כך נקבע בכנסייה הנוצרית המושג סימוניה, קניית תפקיד כנסייתי בכסף.
רוב הספר מעשי פטרוס, אחד מהקדומים שבספרים החיצונים, מתאר קרב בין השליח פטרוס לשמעון הקוסם.
במסגרת קרב זה מבצע פטרוס ניסים בהם החייאת דגים מעושנים וגורם לכלבים לדבר.
החוקר הנס וייץ הציע לזהות את שמעון מגוס עם דמות בשם אתומוס המופיעה בקדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו.
זה לא מקובל בדרך כלל שכן אטומוס היה יהודי ושמעון המגוס היה שומרוני.
אתומוס, ובתרגומים מסוימים שמעון, שכנע את דרוסילה בתו של אגריפס הראשון להתגרש מבעלה עזיז מלך חמת (בתרגומים: אזיזוס מלך אמסה), ולהתחתן עם אנטוניוס פליקס, נציב יהודה.
על פי יוסטינוס מרטיר ועל פי אירנאיוס שכנראה מצטט אותו, הגיע שמעון מהכפר גיטה, כפר שומרוני הסמוך לשכם.
הוא למד מגיה באלכסנדריה ושב במטרה לחיות כפילוסוף בארץ ישראל ובפניקיה.
הוא זכה לפרסום גדול בעקבות הנאומים שנשא, בהם הכריז על עצמו כ"הכוח הגדול של אלוהים" ומופעי קוסמות ומגיה.
שמעון הקוסם הגיע בתקופת קלאודיוס לרומא שם הוא עשה מעשי קסמים וטען שהוא זה שהופיע בפני היהודים כבן האלוהים.
בשומרון כאב ובמקומות אחרים כרוח הקודש.
לדבריו השומרונים האמינו שהוא אל
זו הסיבה שבעיני הנצרות שמעון נחשב ככופר ומאוחר יותר טענו נגדו שהוא אבי הכפירה הגנוסטית.
במסורת הנוצרית שויך שמעון מגוס כאחד מסדרה ארוכה של אישים לאורך ההיסטוריה שהציגו עצמם כגלגול דמותו של ישו, וייחודו ברשימה זו היא קרבתו היחסית של שמעון מגנוס לתקופתו של ישו עצמו.
הספר פסאודו קלמנס מרחיב על שמעון ומעשיו.
מוזכרים שמות הוריו (רחל ואנטוניוס), כפר הולדתו, השכלתו הנרחבת ושהוא רצה שיאמינו שהוא כוח עליון, מעל לאל הבורא.
בספר ב' פרק 15 מתואר ששמעון ברא ילד.
שמעון הקדוש הוא קדוש נוצרי, מהראשונים שהכירו במשיחיותו של ישו.
על פי המסופר בבשורה על-פי לוקאס (ב', 35-25), כשהיה ישו התינוק בן ארבעים יום, העלוהו הוריו לבית המקדש, כדי לקיים את מצוות פדיון הבן ולהקריב קורבן יולדת.
שמעון, ביחד עם חנה הנביאה, קיבלו את פניהם של ישו והוריו בבית המקדש.
לשמעון, שהיה איש "צדיק וחסיד", נגלה בנבואה שהוא לא ימות בטרם יראה במו עיניו את המשיח.
הוא הגיע בהשראת רוח הקודש לבית המקדש באותו היום בו הגיעו מרים, אם ישו, יוסף הקדוש וישו וכאשר ראה את ישו הפעוט לקח אותו בזרועותיו ונשא את תפילת הנונק דימיטיס, שעודנה נכללת בליטורגיה של כנסיות שונות.
בתאריך זה, שעל פי המסורת חל ב-2 בפברואר, נחוג חג הקנדלמאס.
לפי המסורת של הנצרות האורתודוקסית, היה שמעון אחד החכמים אשר עבדו על תרגום השבעים.
כשהוא רצה בספר ישעיהו ז:יד לתרגם "עלמה" כ-"אשה", עצר אלוהים את ידו, ואמר שצריך לכתוב "בתולה", והבטיח שיחיה לראות שזה אכן התרגום הנכון.
היום פסוק זה נחשב על ידי הנוצרים לנבואה על בואו של ישו.
כמה חוקרי נצרות מזהים את שמעון הקדוש עם שמעון בן הלל.
על פי האגדה, מעט לאחר מכן מת.
במאה השישית שרידיו הועברו לקונסטנטינופול, שם היו לפחות עד המאה ה-13.
שמעון נחשב כקדוש בנצרות הקתולית, בנצרות האורתודוקסית ובנצרות האוריינטלית ויום חגו הוא ב-3 בפברואר, אשר מוקדש גם לחנה הנביאה.
ממפקדי הארגון בתל אביב ובגליל העליון בשלהי שנות העשרים וחבר המפקדה הארצית של ההגנה כנציג החוגים הדתיים (הפועל המזרחי) בשנים 1948-1938.
שמעון זאב וסרמן נולד בוורשה, פולין ב-22 ביוני (תאריך יוליאני) 1899 (תרנ"ט) ליעקב וחנה וסרמן.
האב, יעקב יצחק, היה בן למשפחה מיוחסת מחסידי אלכסנדר והאם חנה, נינה למשה ליפשיץ, חותנם של הרבי חדושי הרי"מ והרבי מקוצק.
בנעוריו נשלח ללמוד בישיבת מיר.
בשובו לוורשה המשיך לימודיו בקלויז ובמקביל החל ללמוד לימודים כלליים.
בגיל 17 החל וסרמן ללמוד בגימנסיה יהודית ובתקופה זו התחיל את פעילותו הציבורית.
בגיל 18 ארגן את צעירי מזרחי בורשה ובהמשך אף נבחר לתפקיד יו"ר צעירי המזרחי בורשה.
בשנת 1921 התקבל וסרמן לפוליטכניקום של ורשה אך ב-1925, בטרם השלים לימודיו, עלה וסרמן לארץ, כיוון שנענה לקול הקורא לצעירים יהודיים לעלות לארץ ישראל בעקבות נפילת יוסף טרומפלדור.
לאחר עלייתו ארצה, השלים וסרמן את לימודי ההנדסה הבנאית במחזור הראשון בטכניון שבחיפה.
(היום נקרא המקצוע בשם הנדסה אזרחית) .
בעת לימודיו היה פעיל באגודת הסטודנטים בטכניון ואף כיהן במשך תקופה כיו"ר האגודה.
אמו, אחיו ואחיותיו שנשארו בפולין, נספו בשואה.
אחותו, לודקה רחל, נרצחה על ידי הנאצים ב-1939. אחיו, פנחס וסרמן, נרצח בגטו ורשה, ב-1942.
וסרמן, שכינויו המחתרתי היה "אביתר" הצטרף להגנה ב-1925, כאשר היה סטודנט בטכניון והשתתף בקורס סיירים.
וסרמן היה קרוב מאוד לדוד בן-גוריון, ולמניה שוחט.
הוא שימש מפקד פלוגת הסטודנטים ותלמידי בית הספר הריאלי.
במאורעות 1929 פיקד על עמדות בעיר התחתית של חיפה והשתתף בלחימה.
במסגרת לחימה זו נפצע ברגלו ובראשו.
בין השנים 1938 ל־1948 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה, כנציג הפועל המזרחי ושימש במפקדה הארצית במגוון תפקידים וביניהם:
מזכיר המפקדה הארצית משנת 1938 עד 1939.
אחראי על התבצרות היישובים ועל האפסנאות בין השנים 1938 ל־1940.
שמעון זאב וסרמן, היה נוכח, בהכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
אחרי קום מדינת ישראל הצטרף וסרמן למשרד הביטחון בתפקיד מנהל מחלקת הביצורים וכנציגו האישי של שר הביטחון, דוד בן-גוריון, במחלקה לשירותים דתיים עד להקמתה של הרבנות הצבאית הראשית.
וסרמן השתתף כציר מטעם המזרחי בקונגרס הציוני הי"ב (1921) ובכל הקונגרסים הציוניים עד הקמת המדינה.
נבחר מטעם רשימת "תורה ועבודה (הפועל המזרחי)" לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן כממלא מקום בוועד הלאומי.
היה פעיל במשך שנים בהסתדרות המהנדסים ואף נבחר למזכ"ל הסתדרות המהנדסים, תפקיד בו כיהן בין השנים 1973 ל-1976.
שימש כחבר ועדת הביקורת וכסגן נשיא בית הכנסת הגדול בתל אביב במשך שנים.
שמעון השני בן חוניו השני, היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני, שחי בשלהי המאה ה-3 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-2 לפנה"ס.
יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.
הדעות חלוקות לגבי תקופת כהונתו של שמעון השני.
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו "קדמוניות היהודים":
"בעת ההיא משל באזיען סילייקוס פהילאפאטאר (סלאוקוס הרביעי) בנו של אנטיוכס הגדול.
בימיו מת יוסף בן טוביה אבי הורקנוס...
וגם אחי אמו חניו מת זמן קצר אחריו, ויכהן תחתיו במשרת כהן גדול שמעון בנו, ואחרי מותו הי' לכהן גדול חניו בנו."
על פי דברים אלו טוען יצחק אייזיק הלוי ששמעון השני התמנה לכהן גדול רק בתקופת סלאוקוס הרביעי שנתמנה למלך ב-187 לפנה"ס.
צבי גרץ לעומת זאת טוען שיוסף בן טוביה מת שנים רבות קודם לכן, זמן קצר אחרי לידתו של תלמי החמישי בשנת 210 לפנה"ס.
את עמדתו זאת מבסס גרץ על כך שיוסף בן טוביה מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כזקן מכדי לנסוע לחגיגות הולדת תלמי החמישי, וכי במקום זאת שלח את הורקנוס בנו.
בנוסף, אזכור מותו של יוסף בן טוביה מופיע אצל יוסף בן מתתיהו מיד אחרי תיאור השתתפות הורקנוס בן יוסף בחגיגות הולדת תלמי החמישי.
בהתאם, קובע גרץ את תחילת כהונתו של שמעון השני ככהן גדול בשנת 208 לפני הספירה.
עמדה שלישית, המתבססת על התיאור בספר מקבים ג' של ביקורו בירושלים של תלמי הרביעי לאחר ניצחונו בקרב רפיח ובקשתו להיכנס לקודש הקודשים.
בתיאור זה מופיעה תפילה של הכהן הגדול ששמו הוא שמעון.
בהתאם, בעלי עמדה זאת מקדימים את כהונת שמעון הצדיק לפחות אל שנת 217 לפנה"ס, זמן קרב רפיח.
בעלי העמדות האחרות טוענים מנגד שספר מקבים אינו ספר היסטורי ולא ניתן לסמוך על דבריו לקביעות היסטוריות.
שמעון השני נפטר לפני המלכתו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175, שכן בנו חוניו השלישי הודח ממשרת הכהן גדול זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי.
יצחק אייזיק הלוי טוען שחוניו השלישי כהן לפחות מספר שנים לפני שהודח, ועל כן קובע ששמעון השני נפטר מספר שנים לפני 175 לפנה"ס.
יש המייחסים לשמעון השני את פרק נ' בספר בן סירא, שהוא שיר הלל לשמעון בן יוחנן הכהן הכולל את המילים:
לטענתם, הדברים מתאימים לשמעון השני, אשר על פי עמדתם לגבי אורך כהונתו, בימיו פרע סקופס, שר צבא תלמי הרביעי, פרעות בתושבי ירושלים, בהם פרץ את חומתה, ואך מתבקש שהכהן הגדול ישקם את העיר.
ספר בן סירא מתוארך לתקופה זאת, ובהתאם פרק זה הוא פרק עכשווי מבחינת כותב הספר, ולא פרק היסטורי.
התומכים בתקופת הכהונה הארוכה של שמעון השני, טוענים שהוא היה בין המתנגדים ליוסף בן טוביה המוכס וסיעתו שתמכו בשליטתם של מצרים התלמיית בירושלים, והיה מאלו שביקשו להעביר את שלטון ארץ ישראל לידי הממלכה הסלאוקית.
יוסף בן מתתיהו כותב על שמעון שבריב בין בניו הגדולים של יוסף בן טוביה לבין הורקנוס, תמך שמעון השני באחים הגדולים.
על פי יוסף בן מתתיהו, לאחר מותו כיהן בנו חוניו השלישי ככהן גדול.
ולאחר מותו של חוניו השלישי לחמו שני יורשיו, חוניו הרביעי וישוע-יאסון אחיו על הכהונה.
בעקבות כך נמלט חוניו הרביעי למצרים וייסד שם את מקדש חוניו.
בהקשר לכך, נשנתה אגדת חז"ל הבאה:
עם זאת, כאמור, על פי יוסף בן מתתיהו, לא היה זה חוניו (השלישי) בנו של שמעון שייסד את מקדש חוניו במצרים, כי אם נכדו, חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון (השני).
חלק מהחוקרים מזהים את שמעון השני עם שמעון הצדיק המוזכר בפרקי אבות כמי שהיווה חוליה בשרשרת העברת התורה ורבו של אנטיגנוס איש סוכו.
יצחק אייזיק הלוי חולק על עמדה זאת וטוען שתמיכתו של שמעון השני בבניו של יוסף בן טוביה במקום לסלקם מירושלים, מעידה עליו שהיה רשע, ועל כן לא יכל לזכות אצל חז"ל בכינוי "הצדיק" ולהוות חוליה בשרשרת מסירת התורה.
שמעון הראשון בן חוניו הראשון היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני.
שחי במחצית השנייה של המאה הרביעית לפנה"ס ובתחילת המאה השלישית לפנה"ס.
שמעון הראשון היה סבו של שמעון השני, ונכדו של יַדּוּעַ.
יחוסו של יַדּוּעַ מוזכר מפורשות במקרא כמתייחס למשפחת הכהונה של בית צדוק.
בתו של שמעון הראשון נישאה לטוביה מבית טוביה, אביו של יוסף בן טוביה.
כשנפטר שמעון היה בנו חוניו השני צעיר לימים ולכן לא התמנה לתפקיד הכוהן הגדול, את שמעון ירש אלעזר אחיו, ולאחר שהוא נפטר, נמסר התפקיד לדודו מנשה.
יוסף בן מתתיהו, בחיבורו "קדמוניות היהודים" (סוף המאה ה-1 לספירה), מזהה את שמעון הראשון כ"שמעון הצדיק" (ולא את נכדו, שמעון השני):
"כשנפטר חוניו הכוהן הגדול ירש אותו שמעון בנו, שנקרא גם הצדיק, משום יראת־שמים שבו ואהבתו לבני עמו.
ומשמת זה והניח אחריו בן תינוק ששמו חוניו, קיבל את הכהונה הגדולה אלעזר אחיו".
"משמת אלעזר נטל מנשה את הכהונה הגדולה, ומשהוציא זה את חייו קיבל את המשרה אחריו חוניו בנו של שמעון הקרוי צדיק: שמעון היה אחיו של אלעזר".
הרב שמעון חכם (1843–20 בינואר 1910), היה מתרגם, משורר ופרשן מקרא, ממנהיגי העדה הבוכרית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 וממייסדיה של שכונת הבוכרים.
נולד בעיר בוכרה בשנת 1843. נינו של השד"ר הצפתי יוסף ממן.
אביו ר' אליהו ב"ר רחמים היה בעל אמצעים שדאג להקנות לבנו חינוך רחב ככל האפשר.
רבי שמעון חכם, אמנם התפרנס ממסחר.
אך כאביו שקד גם הוא להקנות תורה לבני עניים, וייסד תלמודי תורה לעניים.
לרבי שמעון חכם היו שנים עשר ילדים, אך עשרה מהם מתו בעודם קטנים.
ב-1890 עלה ארצה והשתקע בירושלים.
הוא הצטרף לחברת "חובבי ציון" שפעלה בקרב יהודי בוכרה.
כעבור תקופה חזר לבוכרה כדי לחסל עסקים שנותרו לו שם.
בזמן זה נפטרה אשתו בירושלים.
לאחר חזרתו ארצה נפטר גם בנו היחיד, פנחס בגיל 18 בלבד, ומאז התמסר רבי שמעון חכם לכתיבה ותרגום.
בין 32 ספריו נמצא תרגום התנ"ך עד למחצית ספר ישעיהו ללשון יהודית-טג'יקית, ספרי דרוש וחכמה, ותרגום ספרו של אברהם מאפו "אהבת ציון".
את פעילותו של הרב שמעון חכם בקרב יהדות בוכרה כמנהיג ציוני, כמשורר וכמתרגם סיכם פרופ' מיכאל זאנד: "יכולים אנו לראות בו את אחד מגדולי העם היהודי בתקופת ההתעוררות הלאומית".
רבי שמעון חכם נפטר ב-20 בינואר 1910 (י' בשבט ה'תר"ע) ונקבר בהר הזיתים.
רחוב על שמו נמצא בשכונת תל ארזה בירושלים (סמוך לרחוב בר-אילן).
נכדתו היא המשוררת שולמית תילאיוף.
מתרגומיו העיקריים של שמעון חכם
תרגום התנ"ך עד אמצע ספר ישעיהו
הרומן "אהבת ציון" של מאפו (הספר באתר הספרייה הלאומית)
"ליקוטי דינים" של הרב אמינוף
"תיבת משה" של הרב משה ברום
"פתרון חלומות" לר' נתן עמרם.
מיצירותיו העיקריות של שמעון חכם
שמעון התֵּימָנִי (או שמעון התִּימְנִי; פעל במאה ה-2) היה תנא בן הדור השלישי, ככל הנראה ממוצא תימני או מהעיר תמנה, והיה פעיל ביהודה.
שמעון התימני היה אחד משלושת החכמים בשם "שמעון", לפני מרד בר כוכבא, כאשר שני האחרים היו שמעון בן עזאי ושמעון בן זומא.
היה חברם של רבי יהושע בן חנניה, רבי עקיבא ורבי טרפון.
היה מקיים מפגש לימוד יומי עם רבי יהודה בן בבא.
תורתו המובאת במשנה ובברייתא מתייחסת בדרך כלל לענייני הלכה, ורק חלק קטן ממנה בעל אופי אגדי.
נודע ביכולתו לפתור סוגיות מורכבות והיה לאחד החכמים החשובים ביותר בסנהדרין ביבנה ובין המעטים שהיו בקיאים בשבעים שפות.
ככל הנראה מת בגיל צעיר בטרם הוסמך לרבנות ולפיכך מעולם לא כונה "רבי".
שמעון התימני נזכר פעמים אחדות במשנה ובתוספתא.
מחלוקת מפורסמת במשנה בה נחלק שמעון התימני, שהלכה נפסקה כמותו, היא בעניין ממזר.
גדולי התנאים נחלקו מהם איסורי העריות שהילד שנולד מהם נחשב ממזר.
לדעת רבי עקיבא הילד ממזר בכל איסור ערווה שהוא בלא תעשה.
לדעת רבי יהושע בן חנניה רק באיסורים שעונשם מיתת בית דין חל דין זה.
שמעון התימני בדעת אמצע, ולדעתו כלולים בדין ממזר איסורי ערווה שעונשם כרת, וההלכה נפסקה כמותו כבר במשנה.
הלכה נוספת משמו שהובאה במשנה היא לגבי התרעה בשופרות על סכנה, שלפי שמעון התימני יש להתריע על מגפה גם בשבת.
ישנה מחלוקת בנוגע למוצאו בשל אפשרויות הניקוד המילה של כינויו - התימני, האם יש לנקד התֵּימָנִי, כלומר מתימן, או התִּימְנִי שככונתו מתמנה שבחבל ארץ יהודה בארץ ישראל.
לפי היעב"ץ נראה שהיה זה חכם מתימן.
לעומתם, כל החכמים שבאו מחבל ארץ ולא מעיר ספציפית כונו כמו שמעון התימני, לדוגמה, נחום המדי בא מארץ מדי, הלל הבבלי בא מארץ בבל, רבי יוסי הגלילי בא מחבל ארץ הגליל, ניתאי הארבלי בא מחבל ארץ הארבל.
לעומת זאת, בפירוש רש"י לתלמוד, נכתב ש"מתמנה היה".
שמעון זַקס (י"ט בכסלו ה'תרפ"ג, 9 בדצמבר 1922 – כ"ה בתשרי ה'תש"ן, 24 באוקטובר 1989) היה מחנך ומחבר ספרי לימוד ועיון ישראלי.
מפקח המרכז לחינוך מיוחד במשרד החינוך וממיישמי שיטת החינוך של יאנוש קורצ'אק.
זקס נולד ב-9 בדצמבר 1922 בברלין בירת גרמניה בשם וַלטר זקס (Walter Sachs) להאנס זקס ולאלזה בת משפחת שטרן, בעלי בית חרושת למשי.
בגיל 13 נרשם לגימנסיה על שם גתה, ולאחר שנה עבר לתיכון יהודי על שם הרצל.
באירועי ליל הבדולח נאסר אביו על ידי אנשי אס אס, ועם שחרורו של האב, הוא החליט לשלוח את ולטר לארץ ישראל לבד, היות ששאר בני המשפחה לא הצליחו לקבל היתר עלייה.
בראשית 1939 החל במסעו לארץ ישראל, תחילה ברכבת לנמל טרייסט באיטליה ומשם הפליג בספינה לארץ.
על הסיפון פגש אדם בשם שמעון, וכשנתבקש בארץ לעברת את שמו, בחר בשם של אדם זה.
זקס הגיע לקיבוץ עין חרוד ב-15 במרץ 1939, שם פגש את הנריטה סולד, מפגש שהשפיע על בחירתו לעסוק בתחום החינוך.
לאחר שנתיים עבר לגבעת השלושה, שם נשאר שנה, ובשנת 1941 עבר לגינוסר, שם חלה בקדחת ופונה לבית החולים בצפת.
עם שחרורו פנה להתאחד עם חבריו שעברו לבית הערבה בסמוך לים המלח.
שם עבד בשטיפת קרקע מלוחה ובסיוע לעולים בלתי לגאליים.
זקס נשלח, כמייצגה של בית הערבה, לסייע לנוער עובד בקריית חיים, בתקופה זו התגורר בהחותרים, שם פגש ונישא לשושנה גוטמן, ויחד שבו לבית הערבה.
במהלך מלחמת העצמאות שב להתגורר בקיבוץ החותרים, ונשאר בו עד לשנת 1959. זקס סייע בחינוך לילדים, וכן נשלח לשנה לסמינר בירושלים, ממנו נאלץ לשוב לאחר חמישה חודשים בלבד, אך המשיך בלימודים מהבית וקיבל את תעודת ההוראה.
לאחר שעזב את הקיבוץ עבר לבן שמן, ולאחר שנה התמנה למנהל בית ספר במרכז האזורי של חבל לכיש בנהורה ועבר להתגורר בקריית גת.
לאחר מספר שנים נסע לציריך כדי להשתלם בלימודי פדגוגיה כללית, פילוסופיה וספרות גרמנית.
זקס חזר לארץ בשנת 1967 לאחר שסיים דוקטורט לפילוסופיה עם התמחות בחינוך מיוחד, על מנת לנהל את בית הספר.
זקס היה פרופסור לחינוך מיוחד באוניברסיטאות תל אביב וציריך.
הוא ביקש ליישם בתחום החינוך המיוחד את הפילוסופיות החינוכיות המתקדמות של רודולף שטיינר ויאנוש קורצ'אק, בהגותו התייחס לאנתרופוסופיה ולצורך לאפשר לילד להתפתח לפי יכולתו ותפיסתו.
בשנת 1979 התמנה למפקח המרכז לחינוך מיוחד במשרד החינוך, ובשנת 1987 פרש לגמלאות, אך המשיך בעבודתו האקדמאית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1989, בגיל 66 נפטר מסרטן העור.
הותיר אחריו אישה, בן ובת, ונכדים.
על שמו נקראים כפר שמעון - בית ספר לחינוך מיוחד בעמק האלה, ו"בית ספר שחפים" בקריית גת.
החלום הירוק, תל אביב : תרבות וחינוך, 1964
את ואני : חוברת לתלמיד, יחד עם עדה ישי ורות לבנית, תל אביב : אוניברסיטת תל אביב - בית-הספר לחינוך, תשל"ד 1974
יאנוש קורצ'אק ידיד הילדים, יחד עם רות לבנית ומרים לוין, אביב : אוניברסיטת תל אביב - בית-ספר לחינוך - רמות-מערכות חינוך בע'מ - פרויקט יח"ס, תשל"ח 1978
קווים למחשבת החינוך המיוחד, תל אביב : רמות מערכות חינוך, תשל"ט 1979
קורצ'אק : למחנך בשנות השמונים, תל אביב : עם עובד-תרבות וחינוך, תש"מ 1980
עזובת ילדים ונער מניעה וחינוך, תל אביב : רמות מערכות חינוך, תשמ"ב 1982
חמניות : מעברים - מברלין לקרית-גת, בעריכתו של יוסף קיסטר, תל אביב : פפירוס, תשמ"ד 1984
טיפוח הגרעין התקין שבילד : לאור הרעיון האנתרופוסופי, תל אביב : פפירוס, תשמ"ד 1984
הגהות ומעשה בחינוך ובטיפול : קובץ לזכרה של אסיה צור ז"ל, תל אביב : פפירוס, תשמ"ה 1985
מבצע T4 : השמדת המוגבלים ב"רייך השלישי", תל אביב : פפירוס, תשמ"ו 1985
חינוך מיני לצעירים מוגבלים : חינוך לחיי משפחה, בעריכת נורית ויסקופף, תל אביב : יבנה, תשמ"ז 1987
ילדים מתמודדים עם המוות, עטיפה, איורים והבאה לדפוס - מרדכי וגנר, תל אביב : רמות, תשמ"ח 1988
החינוך המיוחד בישראל, יחד עם עזרא מיכאל ופרידה ליברמן, ירושלים] : משרד החינוך והתרבות - המחלקה לחינוך מיוחד, תשמ"ט 1989
קורצ'אק - זכרונות והגיגים, יחד עם יהודה כהנא, תל אביב : פפירוס, תש"ן 1989
הבעיה של ילדי היא הבעיה שלי, רמת אביב, תל אביב : רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ט 1989
יצחק שדה : איש ותקופתו; חוברת לתלמיד, יחד עם עדה ישי ורות לבנית, תל אביב : אוניברסיטת תל אביב - בית-הספר לחינוך, תשל"ה 1975
דינה שמר, בול של משחק : שחק ולמד בעזרת בולים - תדריך למורה, תל אביב : אוניברסיטת תל אביב - בית הספר לחינוך, תשל"ו 1976
תורה לילד : למתחילים, נסדרה על ידי ברוך אביבי, שמעון זקס ; איורים - ליאת בנימיני אריאל, Tel Aviv : יבנה, תשמ"ח 1988
"אספקטים פסיכו-פדגוגיים בחינוך מוסדי-פנימייתי", החינוך נ, א/ב (תשלח) 52-56 1978
"החינוך המיוחד בישראל : עקרונות ושאלות יסוד", חינוך מיוחד ושיקום 1 (תשמו) 5-13 2001, הופיע גם בסחי"ש - סוגיות בחינוך מיוחד ובשיקום" 1 ,16 תשסא
שמעון הרוש (נולד ב-20 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הרוש גדל במחלקת הנוער של הפועל חיפה ובשנת 2006 זכה עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות ליגת העל לנוער, תחת הדרכתו של המאמן שלומי דורה ולצידם של רן יצחק, רן אבוקרט ואושרי רואש.
לאחר מכן עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק עמה בליגה הלאומית.
בשנת 2007 היה הרוש חלק מסגל הנבחרת הצעירה של ישראל, במדיה רשם 4 הופעות.
בקיץ 2008 הושאל הרוש לקבוצת מכבי אחי נצרת וסייע לה להעפיל לליגת העל.
בתום העונה הוחתם בקבוצת הפועל באר שבע, וב-22 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1-2 על הפועל רעננה באצטדיון וסרמיל.
ב-17 באפריל 2010 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 4–0 על מכבי נתניה.
בעונה שלאחר מכן הושאל הרוש לקבוצת הפועל עכו, וכעבור שנה חזר לבאר שבע ושיחק במדי הקבוצה בעונת 2011/2012, אך לרוב הועדף על פניו המגן הצעיר אופיר דוידזאדה, והרוש לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה.
לקראת עונת 2012/2013 הושאל הרוש לקבוצת בני סכנין, ובמהרה הפך לשחקן מפתח בקבוצה.
בחצי הראשון של העונה כבש שני שערים במדי בני סכנין, ובחלון ההעברות של חודש ינואר הוחתם בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-27 בינואר 2013 ערך הרוש את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשפתח בהרכב במשחק מול מכבי חיפה בקריית אליעזר.
ב-18 בינואר 2014 כבש את שערו היחיד במדי הקבוצה, בניצחון 4–1 על הפועל רעננה, ובסוף העונה שוחרר מהפועל תל אביב לאחר שנה וחצי במועדון.
ב-11 ביוני 2014 חתם הרוש בקבוצת מכבי נתניה, העולה החדשה לליגת העל.
ב-18 באוקטובר 2014 כבש הרוש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 2–3 להפועל חיפה במסגרת המחזור הרביעי של ליגת העל.
בסך הכל שיחק שנתיים במועדון, וערך 37 הופעות בליגת העל בהן כבש שני שערים, ובסוף עונתו השנייה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-19 בספטמבר 2016 חתם הרוש בקבוצת הפועל רובי שפירא חיפה, העולה החדשה לליגה א'.
ב-28 ביוני 2017 חתם הרוש בקבוצת עירוני נשר מהליגה הלאומית, אך בנובמבר 2017 עזב את המועדון וחתם בהפועל אכסאל מליגה א'.
הרוש כבש חמישה שערים ב-14 הופעות עד תום העונה, וסייע לקבוצה להעפיל לליגה הלאומית.
בעונת 2018/2019 ערך ארבע הופעות במדי הקבוצה בליגה הלאומית, ובינואר 2019 חתם בהפועל באקה אל-גרבייה מליגה א', אך לא שיחק עד תום העונה.
בתחילת העונה שלאחר מכן ערך הרוש ארבע הופעות במדי הקבוצה, ובדצמבר 2019 חתם במכבי טמרה מליגה א'.
שמעון הקנאי היה אחד משנים עשר השליחים של ישו.
מעט ידוע על זהותו ועל חייו והמידע עליו הוא המעורפל ביותר מבין כל השליחים.
שמו מופיע בשלוש הבשורות הסינופטיות ובספר מעשי השליחים ללא פרטים נוספים אודותיו מלבד תוארו - "הקנאי", כנראה כדי להבדילו מפטרוס שנקרא אף הוא שמעון.
פרשנים קדומים כגון הירונימוס טעו לפרש את תוארו ("קנאניטס"), כמי שבא מקנה, כפר כנא של ימינו.
ניתן להניח שיש קשר בין קנאותו של שמעון לקבוצות הקנאים בימי בית שני ("זלוטס"), אלא שאלה החלו לפעול בעיקר בתקופה מאוחרת ביותר מעשר שנים מהתקופה שבה עוסקים הסיפורים בברית החדשה.
קיימות גם פרשנויות שטוענות שהוא שמעון אחיו של ישו המוזכר בבשורה על פי מרקוס או בן דודו.
מסורות אחרות מזהות אותו כשמעון מירושלים .
איזידורוס מסביליה קיבץ את כל המידע והמסורות אודותיו בספרו החיים והמוות.
כמו כן, המעשים והניסים שהוא ביצע מתוארים במקראת הזהב.
קיימות גרסאות שונות אודות שליחותו כשעל פי המרכזיות שבהן, הוא ביצע אותה במצרים ולאחר מכן חבר אל תדיאוס הקדוש במסופוטמיה.
גם באשר למקום ולצורת מותו חלוקות הגרסאות: הוא נצלב בשומרון, נוסר לשניים בפרס, הומת באיבריה הקווקזית או בארמניה או אף שהוא הגיע לבריטניה והומת בלינקולנשייר.
על פי המסורת הוא קבור יחד עם תדיאוס הקדוש בבזיליקת פטרוס הקדוש שברומא.
שמעון הפָּקוֹלי היה תנא מהדור השני של התנאים.
מפורסם בכך שסידר לפני רבן גמליאל דיבנה את תפילת שמונה עשרה.
לפי דברי רש"י, הכינוי "הפקולי" נבע מכך שהתפרנס ממכירת צמר גפן.
אחרים כתבו שהכינוי "הפקולי" מכוון למי שמעבד פשתן.
הרמב"ם בפירושו למסכת אבות מביא את שמעון הפקולי במנותו חכמים שהתפרנסו ממלאכה ולא מלימוד התורה שלהם.
לפי דעות אחרות, נקרא על שם מוצאו - הכפר פיקולה (או פיכולה) הסמוך לירושלים, או העיר פקולי, המזוהה היום עם העיר עפולה.
הגמרא במסכת ברכות מביאה ברייתא:
"שמעון הפקולי הסדיר י"ח ברכות לפני רבן גמליאל על הסדר ביבנה"
על מהות אותה מלאכת הסדרה הובאו דעות שונות במפרשים.
"וכל נוסח התפילות עזרא ובית דינו תקנום.
והם זכרונם לברכה, סדרום כסדר שהן סדורות היום בפי כל ישראל; השלש ראשונות בשבח השם יתברך והאמצעיות בבקשת צרכים, ואחרונות בהודאת האל על כל הטובה שעושה עמנו ברוך הוא, ואחר כך לזמן רב, נשכח כוון סידורם, ושמעון הפקולי ידע אותם והסדירם על הסדר המכון, כמו שסגרום עזרא ובית דינו"
אחרים כתבו ששמעון הפקולי כתב את נוסח הברכות.
עם זאת, גם הם מודים ששמעון הפקולי לא כתב את ברכת המינים שנתקנה על ידי שמואל הקטן.
תפילת שמונה עשרה על פי המסורת היהודית התחברה ברכה אחר ברכה לאורך זמן החל מזמן אברהם אבינו ועד תקופת אנשי כנסת הגדולה לאחר זמן חלו שיבושים בסדר או בתוכן הברכות ולכן הוצרך שמעון הפקולי לסדרם כיאות.
שמעון זאב לוין (11 במרץ 1885 – 30 בדצמבר 1980) היה ממיסדי המושבה הרצליה (כיום העיר הרצליה) וראש המועצה השני שלה.
שמעון זאב לוין נולד ב-1885 בעיר פיסוצ'נה שעל גדות נהר הניימן שברוסיה.
בנעוריו עברה משפחתו ליקטורינוסלב שהייתה מרכז יהודי, תרבותי וציוני ובה שמע נאומים של אוסישקין ושמריהו לוין שחיו בה.
ב-1903, לאחר הפוגרום בקישינב, נסע לוין, לבדו, לארצות הברית שם עבד במשך שנה כפועל רכבת.
לאחר מכן עבר לצ'יטונגה שבמדינת טנסי שם פגש את אנני (בתיה), אחותו של שמואל שוידלסון (ילידת 1899) ונישאה לה ב-1911. לוין הצליח בעבודתו ולבסוף קנה את המפעל שבו עבד - מפעל לשיפוץ מכוניות ישנות.
בביתם של לוין ואשתו התגוררו גם גיסו חמותו וילדיו ובית זה היה המרכז הציוני בעיר.
ב-1922 החליט לוין לעלות לישראל כשבמסיבת הפרידה שלו אמר את הנאום הקצר ביותר של הציונות ובו אמר "ארץ ישראל קוראת- אני הולך".
הגיע לתל אביב ופתח מפעל לסיגריות בשם "עשנה".
כעבור שנה חזר לוין לצ'טונגה בשביל "לחסל" את נכסיו ומהכסף שקיבל קנה נחלאות בארץ ישראל דרך קהילת ציון.
לאחר מכן תר את מדינות דרום ארצות הברית כדי למצוא קונים לנחלות שרכש.
ב-1924 עלו שבעת מייסדי הרצליה, ולוין ביניהם, ליישוב והקימו את הצריף הראשון בה.
בנוסף ללוין, הקבוצה כללה את יעקב גוטהרץ (יוצא אוסטריה), יצחק בינדר (יוצא גרמניה), יוסף דוד בוהוקוב, משה כהני, ויהושע אבני (שלושתם יוצאי ליטא), ונחמיה גינצבורג (עלה ארצה מרוסיה בילדותו).
כעבור חודשים אחדים הביא לוין הביא את משפחתו למושבה.
כאשר קמה המועצה המקומית הראשונה ביקש מושל המחוז הבריטי מלוין לעמוד בראשה.
זה סירב ואמר שיהיה מוכן להפוך לראש המועצה המקומית רק אם יבחר וכך היה.
ב-1938 נבחר להיות ראש המועצה המקומית ובשנת 1942 נבחר שוב.
בשנות קיומה הראשונות של מדינת ישראל שמעון זאב לוין נענה לבקשת יושב ראש המועצה המקומית להקים אזור תעשייה בהרצליה - אזור שסיפק עבודה לרבים מאנשי הרצליה בתקופת המעברות.
בנוסף לכך נבחר להיות אזרח הכבוד של הרצליה על ידי המועצה המקומית.
אנני, רעייתו, תמיד תמכה בו ובאמונה הציונית.
אנני הייתה אישה משכילה, נעימת הלכות ואוהבת הבריות.
אנני נשאה לשמעון בגיל 18 וחיה עמו באהבה ובהדדיות למשך 65 שנים.
דבקותה של אנני באמונה הציונית הייתה חזקה מאוד לכן סירבה לנסוע לארצות הברית לביקור ואמרה "מי שרוצה לראותנו אקבלו בזרועות פתוחות בביתי בארץ ישראל".
אשתו של שמעון זאב לוין, אנני, נפטרה ב-1976 ושמעון נפטר ב-1980. שניהם נקברו בהרצליה.
בהרצליה רחוב על שמו - רחוב לוין.
רבן של יאקובשטאדט שבקורלנד וטבריג שבליטא, ובסוף ימיו נשיא ישיבת עץ חיים בירושלים.
נולד בשנת ה'תקמ"ח בז'ז'מיר לרב זרח שהיה דור שמיני לפייטן רבי אליהו הזרחי שנהרג על קידוש השם בשנת ה'ת"ח, ובהיותו צעיר ממש נישא לאישה מהעיר קיידאן.
לאחר נישואיו היה סמוך על שולחן חותנו בעיר קיידאן ושם למד בחברותא עם הרב אריה לייב קצנלנבוגן, וכן למד את חכמת הקבלה בחברותא עם הרב משה בן הרב אברהם אחי הגר"א.
בשנת ה'תקצ"ה מונה לרב העיר יאקובשטאדט בחבל קורלנד בלטביה, אך בשנת ה'ת"ר נאלץ בגזירת השלטונות לעזוב את העיר ומונה לרב העיר טבריג בליטא.
מאז בואו לירושלים ועד לפטירתו לא יצא מבין החומות.
בסוף שנת ה'תר"כ חלה ובאור לט' באלול נפטר.
לאחר פטירתו שלח הרב שמואל סלנט את כתביו לבניו שהתגוררו בטלז, והם הדפיסו אותם בשם שו"ת נחלת שמעון, ובסוף הספר נדפסה גם צוואתו.
שמעון חפץ (נולד ב-14 בדצמבר 1949) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שירת כמזכיר צבאי לנשיאי המדינה עזר ויצמן, משה קצב ושמעון פרס.
חפץ נולד בירושלים בנם של לבנה ומאיר.
גדל בשכונת מאה שערים ולאחר מכן בקריית היובל.
למד בבית הספר החקלאי בעין כרם.
ב-1968 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחטיבה 7 של חיל השריון.
במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד פלוגה ונפצע באורח קשה.
לאחר המלחמה שירת כקצין מבצעים וראש לשכת מפקד גייסות השריון מוסה פלד וכראש לשכת סגן הרמטכ"ל יקותיאל אדם.
ב-1980 מונה לעוזרו של מנדי מרון, הנספח הצבאי בוושינגטון שבארצות הברית.
ב-1983 מונה לשלישו הצבאי של שר הביטחון משה ארנס ושימש בתפקיד גם תחת שר הביטחון יצחק רבין.
ב-1993 מונה למזכירו הצבאי של נשיא המדינה עזר ויצמן.
הוא מילא תפקיד זה גם תחת הנשיאים משה קצב ושמעון פרס עד יולי 2008. בשנים 1994 – 1999 עסק יחד עם צוות מאית"ן באיתור נעדרי צה"ל ממלחמת יום הכיפורים.
הוא היה שותף באיתור שרידי הגופות של שלושה חיילים ושני אזרחים עובדי צה"ל והשבת ספר תורה שנפל בידי המצרים.
לאחר שחרורו עוסק בהתנדבות במיזמי חינוך, חבר הנהלה בעמותת חיל השריון, חבר הנהלת עמותת "משפחה אחת" אשר תומכת ומטפלת במשפחות נפגעות טרור.