tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקריית גת נאבק למען שמירת השבת וביקש למנוע הגעת מתפללים ברכב לבית הכנסת בשבת.
בשנת 1966 ביטל טקס בר מצווה בבית כנסת בגלל שהאורחים הגיעו ברכב.
בעקבות המקרה זה נוצרו עימותים בין מתפללי בית הכנסת וראש המועצה דרש את פיטוריו.
מנגד זכה הרב דרמר לתמיכה של הרבי מויזניץ, האמרי חיים.
בכנס תמיכה בו נאמו, בין השאר, הרב שבדרון והרב בנימין מנדלזון.
לתמיכה מפתיעה זכה הרב דרמר מחבר קיבוץ איילת השחר במכתב למערכת "הארץ" ומעיתון "על המשמר".
נפטר ביום שישי א' אייר תשנ"ז, בבית החולים, הלווייתו התקיימה בבני ברק (בבית הכנסת הגדול של חסידי ויז'ניץ), לאחר מכן בקריית גת (בבית הכנסת הרומני "אהבת ישראל ודמשק אליעזר"), ומשם לירושלים שם נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות הר המנוחות.
ייסד את מכון גנזי אפרים להוצאת כתביהם של רבני ניאמץ.
חיבר ספר על הלכות מקוואות ושו"ת על ארבע חלקי השולחן ערוך.
לאחר פטירתו יצא לאור מכתביו הספר קובץ שלום רב שבו לקט של חידושי תורה וביאורי הלכה, מכתבים ומאמרים.
בסוף הספר נדפסו מאמרים עליו ודברי הספד שנאמרו בהלווייתו.
בשנת תשס"ב הוציאו נכדיו את הספר שלום רב - לקט שיירי ברכה - כתבים וחידושים, בהוצאת מכון גנזי אפרים, קריית גת תשס"ב.
אחיו, אברהם דוד שרד אף הוא את השואה, עלה לארץ, וגר בחיפה עד לפטירתו בשנת תשל"ד.
בנו, הרב יוסף דרמר, שהיה רב קהילה בקריית-גת, נהרג באסון רבדים, בשנת תשס"ה.
אחד מנכדיו הוא העיתונאי ישראל יוסקוביץ עורך חדשות משפחה.
רעייתו שרה (לבית גרינשפאן) נפטרה בה'תשע"ז.
שלום ולא להתראות הוא רומן של ריימונד צ'נדלר, שיצא בשנת 1953. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של צ'נדלר, הבלש הפרטי פיליפ מרלו.
עלילת הספר נפתחת כאשר מרלו מתבקש על ידי אחד מחבריו היחידים, טרי לנוקס, לסייע לו להימלט מלוס אנג'לס למקסיקו.
לנוקס, שתיין מועד הסתכסך עם סינתיה, אשתו לשעבר, לה הוא נשוי בשנית.
למרלו נהיר כי לנוקס נמלט כיוון שהוא משוכנע כי הוא חשוד בכך שפגע באשתו, אשר היא בתו של הרלן פוטר, מיליונר ואיל עיתונות ותקשורת.
מרלו מסרב לתת ללנוקס לספר לו במה דברים אמורים, כדי שלא יאלץ לשקר בחקירה משטרתית.
הוא מסיע את לנוקס לשדה התעופה הקרוב, שם ממריא לנוקס בטיסה למקסיקו.
מששב מרלו לדירתו הוא נעצר בידי המשטרה בחשד שסייע למרלו להרוג את אשתו ולהימלט.
מרלו מסרב למסור פרטים בחקירה ונכלא למשך שלושה ימים.
כעבור שלושה ימים משוחרר מרלו לחופשי, היות שגופתו של לנוקס מתגלה במקסיקו ולצידה מכתב התאבדות, אשר כלל הודאה כתובה ובה מפרט לנוקס כי הרג את אשתו לבד ונמלט ללא סיוע.
מרלו מסרב להניח למקרה, ולקבל את העובדה כי לנוקס רצח את אשתו.
מרלו משוכנע כי לנוקס הופלל ברצח, נאלץ להימלט ולבסוף להתאבד.
זמן קצר לאחר מכן נשכר מרלו על ידי איליין וייד למצוא את בעלה, הסופר רוג'ר וייד, אשר נעדר זה מספר ימים לאחר שאשפז את עצמו בגמילה מאלכוהול.
מרלו מצליח לאתר את וייד ולהשיבו לביתו.
מרלו מתחבב על הסופר, המבקש ממנו לשוב ולבקרו.
עד מהרה מתברר למרלו כי וייד אכול רגשות אשם בנוגע למותו של מן דהוא, ומרלו משתכנע כי היה לו קשר למותה של סינתיה לנוקס.
הרלן פוטר, אביה של סינתיה לנוקס, מבהיר למרלו כי הוא דורש ממנו להפסיק את חקירתו בעניין רצח בתו.
במקביל גנגסטר בשם מנדי מננדז איים על מרלו כי אם לא יניח לחקירתו אודות לנוקס הוא יפגע בו ואף יהרוג אותו.
מננדז מספר למרלו כי לנוקס, אשר תחת השם הבדוי פול מרסטון שירת עמו בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, וכי יחדיו התנדבו בשעתו לקומנדו הבריטי ומאוחר יותר לשירות האווירי המיוחד.
במהלך פשיטה בנורווגיה הציל לנוקס את חיי מננדז וחייל נוסף בשם סטאר, נפצע קשה ונפל בשבי הצבא הגרמני.
מרלו מסרב להניח לחקירה, ומוסיף לנסות ולברר מי הפליל את טרי לנוקס ברצח אשתו ומי הוא הרוצח האמיתי.
מרלו הוא רווק כבן ארבעים ושתיים ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
אחד הרמזים האלה, המגלה טפח מעברו של מארלו כחייל לשעבר, מתגלה בשיחתו של מארלו עם נוריס, רב המשרתים, בספר "השינה הגדולה" ולאור הבקיאות הרבה שמגלה מרלו בנוגע ליחידות הצבא במלחמת העולם השנייה ניכר כי אף הוא לחם במלחמה.
בספר נעזר מרלו בחברו הטוב, ברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי בעברו אשר הופיע גם בסיפור הקצר העד ובספר השינה הגדולה, והוא בלש בכיר במשרד השריף.
"שלום ולא להתראות" עובד גם לסרט קולנוע משנת 1973 בשם "שלום לנצח" אותו ביים רוברט אלטמן.
בסרט מככבים אליוט גולד, בתפקיד החוקר הפרטי פיליפ מרלו, וסטרלינג היידן בתפקיד הסופר רוג'ר וייד.
רבי שלום דוד אונגר (ה'תר"ך – א' באלול ה'תרפ"ג) היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת דז'בנה.
נולד בדז'בנה בשנת ה'תר"ך לרבי יעקב יצחק אונגר מדז'בנה ולחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ (האמרי נועם).
נישא לבתו של רבי מנחם מנדל שפירא ובזיווג שני לבת דודו רבי משה הורוביץ (האדמו"ר מרוזבדרוב).
לאחר נישואיו כיהן רבי שלום דוד ברבנות העיר רקוב שבפולין ועם פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ב הוכתר רבי שלום דוד כממלא מקומו ברבנות ואדמו"רות דז'בנה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נמלט רבי שלום דוד לווינה בירת אוסטריה ובשנת ה'תרע"ט חזר לגליציה ופתח את חצרו בטרנוב.
נפטר בא' באלול ה'תרפ"ג ובנו רבי אלעזר מילא את מקומו כאדמו"ר השלישי בשושלת.
ספרו "יד שלום" מכיל שו"ת על השולחן ערוך, ומקובל כי הוא נכתב בהשראת ספרו של זקנו "אמרי נועם".
רבי אלעזר אונגר (נרצח ה'תש"ג), האדמו"ר השלישי מדז'בנה.
נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי נפתלי רוקח (בן רבי יהושע מבעלזא) ובזיווג שני לבתו של רבי אהרן אלימלך שניאור זלמן טברסקי מקרוסנה (בן רבי מרדכי דב מהורניסטייפול).
רבי ישראל אונגר (נפטר ר"ח כסלו ה'תרצ"ז), חתן רבי אריה לייבוש הלברשטאם.
פעריל אונגר (נרצחה בשואה ה'תש"ג), אשת רבי ישראל שפירא (בלאז'וב) (אדמו"ר מבלאז'וב-ניו יורק).
רבי שלום הלפרין (ט"ו בשבט ה'תר"ח – כ"ד באב ה'תרצ"ט) בנו של רבי דוד מברדיצ'ב ונכדו של רבי ישראל פרידמן אבי שושלת חסידות רוז'ין.
היה מייסד חסידות וסלוי ואבי השושלת.
שלום הלפרין נולד בט"ו בשבט בשנת ה'תר"ח, בעיר ברדיצ'ב, העיר הגדולה ביותר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה.
בן לאביו, הרב דוד הלפרין שכיהן כרב בברדיצ'ב.
אביו של הרב דוד וסבו של הרב שלום היה הרב יחיאל הלפרין ממינסק.
אמו של הרב שלום הלפרין הייתה הרבנית לאה פרידמן בת הרב ישראל פרידמן (הרוז'ינר) שהיה האדמו"ר הראשון לשושלת חסידות רוז'ין ואב למספר חצרות חסידיות.
הרב ישראל פרידמן מרוז'ין היה בנו של הרב שלום שכנא מפראהביטש (רבי שלום הגדול) (על שמו נקרא הרב שלום הלפרין), בנו של הרב אברהם המלאך שהיה תלמידו של אביו, המגיד ממזריטש שהיה יורשו של הבעל שם טוב אבי תנועת החסידות.
בשנות נעוריו פעולתו התורנית של הרב שלום הייתה חריגה, גם לאחר שנישא לרבנית חנה שרה פרידמן, בת הרב יצחק פרידמן מייסד שושלת חסידות בוהוש המשיך הרב שלום הלפרין ללמוד תורה לכל אורך שעות היממה.
בשנת ה'תרנ"ו, בעצת חותנו החל הרב שלום לכהן כאדמו"ר בעיר רדוקנן בסמוך לווסלוי שברומניה.
בעת שהותו ברדוקנן הפכה העיר למרכז חסידי ידוע ורבים מיהודי רומניה היו נוהרים אל הרב שלום.
את בחרותו העביר במחיצת סבו ודודו, הרב אברהם יעקב פרידמן שהיה מייסד חסידות סדיגורה.
כשכיהן כאדמו"ר ברדוקנן ניכר במידת קנאותו הדתית ובהנהגתו השתדל לשלב גם רחמנות לצד אדיקות, הרב שלום הלפרין שם דגש על 'ירידה אל העם' במקביל לתכונותיו השמרניות.
הרב שלום הלפרין היה ממתנגדיה החריפים של התנועה הציונית ושל החינוך ההשכלתי שהחל לפרוח בחברה היהודית.
מעברו מהעיר רדוקנן לעיר וסלוי בא בעקבות בית ספר השכלתי ליהודים ברדוקנן שהיה לא לרוחו.
הרב שלום הלפרין היה מתנגד חריף לציונות לצד התנהגות אצילה וסמכותית שהונהגה בחצרות בית רוז'ין.
הוא טען כי הערבים ילחמו ביהודים עד בוא המשיח באשמת הציונות.
כמו כן היה ידוע באי הסכמתו להשתמש באתרוגי ארץ ישראל שכן הם נעשו בעבודת כפיים של חברי התנועה הציונית-החלוצית.
בווסלוי ייסד את חצרו שכונתה 'חסידות וסלוי' והפך את העיר למרכז חסידי ידוע.
הרב שלום הלפרין נפטר בכ"ד אב בשנת ה'תרצ"ט בעיר וסלי בה נטמן, יורשו היה בנו, הרב חיים דב הלפרין שכיהן כאדמו"ר בווסלוי, בבוקרשט ובחיפה.
מרכז החסידות הוא בעיר תל אביב.
הרב שלום הלפרין נישא לרבנית חנה שרה פרידמן, בת הרב יצחק פרידמן (אדמו"ר ראשון מבוהוש).
חיים דב הלפרין, ממלא מקום אביו והאדמו"ר השני מווסלוי (נפטר ה'תשי"ז)
שלום דרוויש היה סופר, משורר ועורך דין יהודי-עיראקי-ישראלי.
כיהן כחבר בפרלמנט העיראקי בשנות הארבעים.
שלום דרוויש נולד בכפר עלי אל-ע'רבי במחוז אל-עמארה שבעיראק בשנת 1913. בגיל שמונה, לאחר מות אביו, עברה משפחתו לבגדאד, שם למד בבית הספר רחל שחמון (אל-תעאוון) של הקהילה היהודית.
בשנת 1935 החל ללמוד בקולג' למשפטים של בגדאד, והוסמך כעורך דין בשנת 1938. בשנים 1944-1929 כיהן בתור מזכיר הקהילה היהודית של בגדאד ולקח חלק בהנהגת הקהילה.
לבסוף עזב את תפקיד זה כדי להתפנות לעבודתו בעריכת דין.
דרוויש היה פטריוט עיראקי ופעיל במפלגה הלאומית הדמוקרטית , מפלגת שמאל מתון עיראקית שהוקמה על בסיס המודל של מפלגת הלייבור הבריטית, וכתב בביטאונה, העיתון "אל-אהאלי".
כלפי חוץ הוא גילה יחס אדיש ואף מגנה כלפי הציונות, אך לדבריו לא ראה סתירה בין פטריוטיות עיראקית לבין ציונות, ובתפקידיו השונים העביר מידע לפעילים ציונים מקומיים ונפגש עם שליחים מארץ ישראל.
בראשית שנת 1947 נבחר לכהן כחבר בפרלמנט העיראקי מטעם המפלגה הלאומית הדמוקרטית, אך התפטר ביחד עם שאר חברי הפרלמנט של המפלגה במחאה על זיופים בבחירות ושחיתות.
לאחר שהואשם בהיותו פעיל ציוני, ועקב זעזועו מיחסה של מערכת המשפט העיראקית ליהודים (בפרט בפרשת שפיק עדס), הוא נמלט מעיראק לאיראן בשנת 1950 ומשם עלה לישראל.
בישראל המשיך לעסוק בעריכת דין והועסק כפקיד ממשלתי בקרב ערביי ישראל.
כמו כן, כתב באופן קבוע על נושאים משפטיים לעיתונים ממסדיים בערבית כגון אל-יום ואל-אנבאא.
הוא נפטר בחיפה בשנת 1997.
אחיו היה הרופא והסופר ד"ר סלמאן דרוויש.
החל משנות העשרים פרסם דרוויש סיפורים קצרים, שירה וביקורת ספרותית ופוליטית בכתבי עת עיראקים ובראשם כתב העת הספרותי היהודי אל-חאצד ("הקוצר"), לו כתב טור ביקורתי-סאטירי קבוע בשם "הרהורי השטן" (וסוסאת אבליס) ופרסם בו באופן קבוע דברי ספרות ושירה.
דרוויש פרסם שני קובצי סיפורים קצרים בעודו בעיראק: "אחראר ועביד" (احرار وعبيد; בני חורין ועבדים, 1941) ו"בעד אלנאס" (بعض الناس; חלק מהאנשים, 1948).
אחד מהסיפורים הקצרים המופיע בספרים אלו, "קאפִילה מן אל-ריף" (قافلة من الريف; שיירה מן הכפר), המספר את סיפורה של משפחה כפרית ממערב עיראק המחליטה לעבור לבגדאד, הוא אחד מסיפוריו המפורסמים ביותר של דרוויש ופורסם מחדש באנתולוגיות רבות של ספרות ערבית ועיראקית.
הסופר ומבקר הספרות הלבנוני סהיל אדריס כתב על סיפור זה כי הוא "אחת היצירות המופלאות בספרות הסיפורת הערבית".
לפי ראובן שניר, סיפוריו של דרוויש נחשבים לפורצי דרך בספרות העיראקית.
מבקר הספרות העיראקי עמר אל-טאלב ציין כי חלוציותו של דרוויש באה לידי ביטוי הן בשימוש בלשון עממית, הן בהשתחררות מן המאפיינים הרומנטיים שהיו סימן היכר של הספרות העיראקית המודרנית המוקדמת, והן בהתמקדות בבעיותיהם של בני העם הפשוט.
כמה מסיפוריו עסקו באופן חלוצי גם בסוגיית מעמד האישה, כמו למשל הסיפור "פי סנת 2541" ("בשנת 2541") העוסק במציאות עתידנית בה הגברים סובלים מיחס מתנשא בחברה שבשליטה נשית.
רוב סיפוריו של דרוויש כתובים בסגנון ריאליסטי ולפי שמואל מורה, דרוויש היה מייסד הריאליזם בספרות העיראקית.
מבקרי ספרות רבים מציינים את דרוויש כאחד מהסופרים החשובים שפעלו בעיראק בשנות השלושים והארבעים.
דרוויש היה פעיל גם בתחום התיאטרון וחיבר מחזות.
בשנת 1936 פרסם מחזה קצר נוסף בשם "אל-טיש" (קלות הדעת).
שתי המחזות הודפסו ופורסמו כנספחים לכתב העת "אל-חאצד".
בשנים הראשונות לאחר עלייתו לישראל המשיך דרוויש בכתיבה בעיקר לעיתונים כגון אל-יום ואל-אנבאא.
כמו כן פרסם דברי ספרות ושירה בעיתון אל-מג'תמע בעריכת המשורר הערבי מישל חדאד.
בשנת 1976 הוציא לאור קובץ סיפורים קצרים שלישי, בשם "ביידת אלדיכּ" (بيضة الديك; ביצת התרנגול).
בעוד שבשני ספריו הראשונים זהותו היהודית של המחבר לא ניכרה בכתיבתו, עיקר הסיפורים בקובץ השלישי עוסקים בחיים היהודיים בעיראק וחייהם של העולים מעיראק בישראל.
בשנת 1981 פרסם בצוותא עם אחיו ד"ר סלמאן דרוויש ספר נוסף בערבית בשם كل شيء هادئ في العيادة ("הכל שקט במרפאה"), שהיה בעיקרו אוטוביוגרפיה של אחיו, אך כלל גם סיפור קצר פרי עטו.
בשל קהל הקוראים המצומצם לספרות ערבית בישראל, עבר דרוויש לכתוב בעברית.
הוא פרסם סיפורים קצרים אחדים בכתבי עת שונים, ובשנת 1986 הוציא לאור נובלה בשם "פריים!
עלילת הספר עוסקת בנישואים מאורגנים בין נערה צעירה לגבר מבוגר ועשיר, על אף אהבתה של הנערה לחברה הצעיר למשחקים.
(איירה: תמי בצלאלי), תל אביב: בימת-קדם לספרות, 1986.
שלום הורוביץ (6 בספטמבר 1881 – 1 בפברואר 1956) היה מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובשנים הראשונות של מדינת ישראל.
שלום (סולומון) הורוביץ נולד בשנת 1881 בעיר מנצ'סטר באנגליה, אליה היגר אביו יעקב הלוי איש הורוביץ ממזרח אירופה וקיים בית של תרבות יהודית שורשית.
את השכלתו רכש שלום הורוביץ באוניברסיטת קיימברידג' בה קיבל בהצטיינות את התואר מוסמך במדעי הרוח בלימודים קלאסיים.
המשיך בלימודי משפטים אותם השלים בשנת 1907 ומאז ועד לשנת 1922 עבד כעורך דין במנצ'סטר.
עלה לארץ ישראל, לא במטרה להשתקע בה, אלא הוזמן אליה ביוזמתו של רואה חשבון ישעיהו ברוידא, שהיה איש הכספים של ההנהלה הציונית.
בארץ, שהייתה נתונה תחת שלטון בריטי, נזקקו אנשי היישוב העברי לסיוע משפטי במערכת המשפט הבריטית והוא הוזמן לארץ בשל בקיאותו במשפט הבריטי.
תחילה עבד בשותפות עם עוה"ד הארי סאקר במשרדו בירושלים.
המשרד ייצג, בין השאר, את פנחס רוטנברג, את חברת החשמל, את האוניברסיטה העברית ואת הסוכנות היהודית.
לאחר שנים אחדות עמד שלום הורוביץ כראש משרד עורכי הדין ש.
בין היתר ייצג שלום הורוביץ, ביחד עם עורך הדין הוראס סמואל, בערעור שהתקיים בבית המשפט המנדטורי לערעורים, את הנאשמים ב"משפט עפולה", בו הורשע חקלאי ממושב בלפוריה בהריגת ערבי בעת העלייה על הקרקע של העיר עפולה.
הסניגורים הביאו לביטול פסק הדין ולעריכת משפט מחודש שבו זוכה הנאשם.
במסגרת משרדו שימש הורוביץ כיועץ המשפטי של רוב החברות הכלכליות הגדולות בארץ בתקופת שלטון המנדט, כחברת החשמל וחברת האשלג.
היה יועץ משפטי לחיים ארלוזורוב ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
שלום הורוביץ פעל כראש המשרד עד שפרש מעבודתו המקצועית בשנת 1941 בהגיעו לגיל שישים.
המשרד ממשיך להתקיים והוא נמנה עם משרדי עורכי הדין המובילים במדינת ישראל ומעסיק כ-160 עורכי דין, חלקם בעלי רישיונות לעריכת דין גם בחו"ל.
בשנת 1931 בנה הורוביץ את ביתו המפואר ברחוב אחד העם 20 בשכונת טלביה בירושלים.
את הבית תכנן האדריכל זולטן שמשון הרמט.
שלום הורוביץ, שהיה רווק, התגורר בבית בגפו, אלא שהבית היה פתוח לאנשי תרבות, לקונצרטים קאמריים, להרצאות ולאירועי תרבות שונים.
ירושלים של אותן שנים הייתה קוסמופוליטית באופיה ובביתו נשמעו הרבה שפות, ששיקפו את המגוון המיוחד של העיר.
הבית הפך לבית ועד של הקהילה התרבותית של ירושלים.
שלום הורוביץ הלך לעולמו בשנת 1956 והובא למנוחות בבית העלמין בסנהדריה.
לאחר מותו האוניברסיטה העברית החליטה לקרוא את שמו קתדרה ללימודים קלאסיים באוניברסיטה.
שלום הורביץ היה פעיל בחיים הציבוריים בארץ ישראל.
הוא היה חבר בוועדה שניהלה בשנת 1929 בשם ההנהלה הציונית, את המשא ומתן עם שלטונות המנדט.
באותה שנה היה אחד מעורכי הדין שהופיעו מטעם היישוב העברי בפני ועדת שו שחקרה את מאורעות תרפ"ט.
היה פעיל בענייני האוניברסיטה העברית בירושלים, חבר בהנהלתה, בחבר הנאמנים ובוועד הפועל שלה החל מ-1942. הורוביץ היה אחד מנאמני מכון זיו ברחובות (שלימים הפך למכון ויצמן למדע).
כמו כן היה יושב ראש ועד הנאמנים של מכון הנרייטה סאלד למען עליית הנוער וחבר מועצת הדסה.
שלום הורוביץ היה סגן נשיא "מועדון מנורה" בירושלים, מועדון חברים שהוקם במקור כמועדון של יוצאי הגדודים העבריים.
בנוסף היה יושב ראש של החברה הירושלמית למוזיקה, גוף אשר בראשית שנות השלושים קיים קונצרטים בעיר.
בשנת 1936 פעל הורוביץ, יחד עם הבריגדיר פרדריק קיש וברוניסלב הוברמן, להקמת התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית, והיה היושב ראש בפועל של הקרן למען התזמורת.
הוא היה אספן של תמונות אמנות שקישטו את ביתו בירושלים, אותו העניק שנים אחדות לפני מותו לקרן היסוד על מנת שישמש כאתר לאירועים ציבוריים.
שלום הררי (נולד ב-1946) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר שימש כיועץ לענייני ערבים במשרד הביטחון.
הררי נולד וגדל בקיבוץ אושה, למד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד במחזור י' (1964).
הררי שירת בצה"ל באגף המודיעין, עבר קורס קציני מודיעין ושימש במגוון תפקידים בחטיבת המחקר.
לאחר מכן שימש בשורת תפקידי פיקוד ומטה ביחידת האיסוף המרכזית.
במקביל, שימש כקצין קישור לשב"כ, וכמדריך ראשי בקורס המתקדם לקציני מחקר מודיעיני.
בשנת 1977 הוצב במפקדת יהודה ושומרון כקצין מטה באגף לענייני ערבים.
בשנת 1983 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש המחלקה לענייני ערבים במפקדת יהודה ושומרון.
בשנים 1984–1996 שימש כיועץ לענייני ערבים תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים.
במסגרת זו לקח חלק במשא ומתן שניהלה ישראל בוועידת מדריד ובהסכמי אוסלו.
הררי פרש מצה"ל בדרגת תא"ל.
לאחר שירותו הצבאי שימש כחבר המכון למדיניות נגד טרור במרכז הבינתחומי הרצליה.
הררי הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
שלום דלוגץ' (16 בספטמבר 1943 - 21 ביולי 2018) היה מרים משקולות ואלוף פאראלימפי ישראלי ויושב ראש ועד הפעולה של הנכים הכלליים בישראל.
ב היה בין חמשת הישראלים הראשונים שזכו במדליית זהב פאראלימפית, והישראלי הראשון שזכה במדליית זהב בהרמת משקולות בתחרות.
שלום דלוגץ' נולד בהרי אוראל להוריו אריה והניה דלוגץ'.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בהיותם בגרמניה חלה ב-1947 בשיתוק ילדים ונפגע בגפיו התחתונות.
ב-1948 עלתה המשפחה למדינת ישראל.
בנעוריו החל לעסוק בספורט נכים במרכז הספורט לנכים.
במשחקי סטוק מנדוויל 1963 התחרה בהדיפת כדור ברזל וזכה במדליית ארד.
ב-1964 החל להתאמן בהרמת משקולות וזמן קצר בלבד לאחר מכן נבחר לייצג את ישראל ב.
הוא זכה במדליית זהב בהרמת משקולות 157.5 ק"ג וקבע שיא עולם חדש הגבוה ב-26.5 ק"ג מקודמו.
כחבר נבחרת כדורסל כיסאות גלגלים היה שותף לזכייה במדליית ארד.
באליפות ישראל לנכים 1974 לחץ 180 ק"ג וזכה במקום הראשון בקטגוריית המשקל מעל 85 ק"ג.
ב זכה במדליית ארד בהרמת משקולות 207.5 ק"ג בקטגוריית המשקל מעל 85 ק"ג.
פעל ציבורית והיה יושב ראש הדור הצעיר של מפלגת העבודה.
ב-1975 נבחר ליושב ראש ארגון הנכים בישראל.
בשנות האלפיים, היה יושב ראש ועד הפעולה של הנכים הכלליים ומטעמו עמד בראש מטה מאבק הנכים שהוקם לקידום זכויות נכים ובעלי מוגבלויות מול משרדי הממשלה.
עוד היה פעיל בעמותת מזור לזכויות נכים וקידום נגישות.
לאחר פטירת אביו ב-1961 החל לעבוד בבנק הפועלים לסייע בפרנסת המשפחה.
היה עובד הבנק שנים רבות, סגן מנהל סניף הבנק בראש העין ומנהל סניפים במגדיאל, בלוד וברמלה.
היה נשוי לניצה ואב לבן.
שלום הציבור הוא מושג שסתום משפטי שמקורו במשפט המקובל ומשקף את זכותו של הציבור להתנהל בלי שתופרע שלוות חייו על ידי הפרה של הסדר הציבורי.
המושג מופיע ברבים מחוקי מדינת ישראל ומשמש להצדקת הגבלות שמטיל השלטון על זכויות שונות, כגון חופש הביטוי וחופש ההפגנה, כמיועדות לשמירה על שלום הציבור.
גוף שלטוני מרכזי שייעודו הוא שמירה על שלום הציבור הוא המשטרה.
במשפט המקובל קרוי המושג king's peace או queen's peace.
ראשיתו של המושג "שלום המלך" (king's peace) במשפט האנגלו-סקסי , שבו כוונתו הייתה שמירה על רכושם של מלכי אנגליה.
במאה העשירית ובמאה ה-11 התרחב המושג להגנה של המלך בזמנים מיוחדים (כגון חגים) במקומות מיוחדים (כגון כנסיות) ולאנשים מיוחדים (כגון נושאי משרה רשמית).
בזמן הכיבוש הנורמני של אנגליה המושג הפך לכללי יותר, במשמעות של שמירת הסדר הציבורי.
בתקופה המודרנית שמירת שלום הציבור היא ממשימותיה של המשטרה הבריטית, יחד עם המשימה של אכיפת החוק.
בהרצאה בשנת 2011 ציין השופט : "המושג 'שלום המלכה', כמשמעותו כיום, בקשר הדוק עם המשפט המקובל, הוא המוערך ביותר מכל הרעיונות שמקורם בימי הביניים, שעדיין מהדהד בעולמו המודרני."
לחוק הישראלי הגיע המושג "שלום הציבור" מהמחוקק המנדטורי, למשל בפקודת העיתונות (שבוטלה בשנת 2017), והוא מופיע בעשרות חוקים.
דוגמה בולטת מהוות תקנות ההגנה (שעת חירום), שהותקנו בשנת 1945 על ידי השלטון המנדטורי, במהלך מלחמתו במחתרות העבריות.
עם הקמת מדינת ישראל נשארו התקנות בתוקף, כמו כל חוקי המנדט שלא בוטלו בחקיקה.
במסגרת תקנות אלה קובע , בנוסחן הנוכחי: , וסעיף 64 קובע: .
סעיפים נוספים מקנים סמכויות לממשל לשם הבטחת שלום הציבור.
על גישתו של המחוקק המנדטורי העיר פרופ' יצחק זמיר:
במתן גזר הדין בעבירה כלשהי, לאחר קביעת מתחם עונש הולם למעשה העבירה, רשאי בית המשפט לחרוג ממתחם העונש, כאשר .
בחוקים שונים העוסקים במינויו של אדם לתפקיד מסוים, נתונה למשטרת ישראל הסמכות להתנגד למינוי מטעמים של שלום הציבור.
חוק השבות קובע כי "אשרת עולה תינתן לכל יהודי שהביע את רצונו להשתקע בישראל", אך מסמיך את שר הפנים שלא להעניק אשרה לאדם, אם נוכח שהוא "בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור".
בחוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור נקבע שחיפוש על גופו של אדם הכרוך במגע גופני ייערך על ידי בן מינו, אלא אם דחיית החיפוש עלולה לסכן את שלום הציבור.
עוד נקבע שאין לדרוש מאדם לחשוף בפרהסיה חלקי גוף שבדרך כלל הם מוסתרים אלא כדי למנוע סכנה קרובה לוודאי לשלום הציבור.
התייחסות לשלום הציבור מופיעה באלפי פסקי דין של בית המשפט העליון וברבבות פסקי דין של ערכאות נמוכות יותר.
ההתייחסות נפוצה בהקשר של פגיעה בחופש הביטוי או בחירות האישית (במעצר) משיקולים של שלום הציבור.
שני העיתונים עתרו לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי.
השופט שמעון אגרנט קיבל את עתירת העיתונים, וקבע הלכה:
בשנת 1988 פסל הצנזור הצבאי הראשי, בהתאם לסמכות שהוקנתה לו בתקנות ההגנה (שעת חירום), כתבה שהוגשה לאישורו על ידי המקומון "העיר" ועסקה בתפקודו של ראש "המוסד", נחום אדמוני.
בנוסח מתוקן של הכתבה פסל הצנזור פרטים רבים, ועל כך הגיש המקומון עתירה לבג"ץ.
בית המשפט ציין שיש וערכי יסוד מתנגשים זה בזה: הערכים בדבר ביטחון המדינה, שלום הציבור והסדר הציבורי עשויים להתנגש בערכים בדבר חופש התנועה, חופש הביטוי וכבוד האדם.
בכל אחד מהמקרים הללו על בית המשפט לאזן בין הערכים המתנגשים.
בית המשפט קבע שההסתברות המצדיקה הגבלה על חופש הביטוי היא זו של "הקרוב לוודאי".
בג"ץ שגיא צמח עסק בשאלת החוקיות של הוראה בסעיף 237א לחוק השיפוט הצבאי, שהתירה מעצר של חייל למשך 96 שעות בטרם הבאתו בפני שופט.
בפסק הדין ציין בית המשפט כי "מעצר של חשוד בביצוע עבירה מוכר ומקובל בכל העולם כאמצעי הכרחי, במקרים מסוימים, לצורך הגנה על שלום הציבור.
שלום הציבור הוא אחד מערכי היסוד של המדינה, וההגנה על שלום
הציבור היא תכלית ראויה." עם זאת נפסק שהוראת החוק, הקובעת תקופת מעצר מרבית של 96 שעות, סותרת את חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, בהיותה פוגעת בחירות האישית, כפי שנקבעה בסעיף 5 לחוק-היסוד, במידה העולה על הנדרש ממהותו ומאופיו של השירות הצבאי, ולפיכך היא בטלה.
הרב שלום דיין (י"ב בתמוז ה'תש"ב, 29 ביוני 1942 – ח' באדר ה'תשפ"ה, 8 במרץ 2025) היה רב ישראלי, כיהן כרבהּ הספרדי של העיר דימונה במשך כ-40 שנה, ולפני כן כרב היישוב מצפה רמון.
נולד בשנת 1942 (י"ב בתמוז ה'תש"ב) בקזבלנקה שבמרוקו ליצחק ומרי דיין.
למד בבית ספר של אליאנס, ואת לימודי הקודש השלים אצל מלמד פרטי.
עלה עם משפחתו בשנת 1955 והם התגוררו במעברה בשדרות, ומשם עברו לבית קרובי משפחה בבאר שבע.
הוא החל ללמוד בישיבת באר שבע אצל הרבנים מרדכי קרשינסקי, יצחק וייספיש ודוד צבי מרצבך.
משם עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
נסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף.
שירת כרב צבאי והגיע לדרגת רב-סרן בתפקיד רב פיקוד דרום.
ייסד כולל אברכים בקריית גת ועמד בראשות הישיבה התיכונית "תורה ומלאכה" בכפר סיטרין.
בשנות ה-70 החל לכהן כרבה של מצפה רמון וראש המועצה הדתית.
הוא ייסד ביישוב מקווה טהרה ומערכת כשרות.
בתפקיד זה כיהן למשך שבע שנים.
בשנת 1986 נבחר לרבה הספרדי של דימונה לצד הרב האשכנזי יצחק אליפנט, תפקיד בו כיהן למשך כ-40 שנה (בהגיעו לגיל הפרישה מילא את מקומו באופן פורמלי הרב דוד תורג'מן).
בשבת, ח' באדר ה'תשפ"ה (8 במרץ 2025) נפטר ונקבר בבית העלמין בדימונה.
שלום דנינו (נולד ב־30 באפריל 1956, י"ט באייר ה'תשט"ז) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כחבר הכנסת העשרים וחמש מטעם הליכוד.
שלום דנינו נולד ב־30 באפריל 1956 באופקים לפריחה ומאיר דנינו שעלו ממרוקו, והיו מעשרות המשפחות הראשונות ביישוב, וגדל במשפחה של מצביעי תנועת החרות.
שלום דנינו הוא הילד הראשון שנולד באופקים, עם הקמתה.
דנינו שירת בחיל האוויר הישראלי במשך כעשור והשתחרר בדרגת רב-סרן.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת בן-גוריון וכן בוגר תעודה בניהול מאוניברסיטת בר-אילן.
דנינו הוא יזם ואיש עסקים והוא בעל בית האבות "דורות".
ב-2019 התמודד דנינו בבחירות המקדימות במפלגת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת על משבצת מחוז הנגב אך הפסיד לשלמה קרעי.
דנינו הוצב במקום ה־55 ברשימה.
לא נערכו בחירות מקדימות נוספות ב, העשרים ושלוש והעשרים וארבע, ודנינו הוצב במקום ה־55–57 ברשימה.
בבחירות המקדימות בליכוד ב־2022 נבחר דנינו למשבצת מחוז הנגב כשהוא גובר על ראש עיריית קריית מלאכי ליאור קצב ועל סגן ראש עיריית באר שבע שמעון בוקר.
הוא שובץ במקום ה-22 ברשימת הליכוד, שזכתה ל־32 מנדטים וכך נכנס לכנסת.
ביוני 2023 התייחס לרפורמה המשפטית, טען כי ניסה לעצור אותה, אך יצא נגד ההפגנות במסגרת המחאה נגד הרפורמה.
דנינו חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוץ והביטחון, יו"ר קבוצת ידידות ישראל אלבניה, יו"ר קבוצת ידידות ישראל פורטוגל, יו"ר משותף עם חברת הכנסת אפרת רייטן בקבוצת ידידות טורקיה ישראל.
ב-31 בינואר 2023 מונה כיו"ר ועדת המשנה למוכנות וביטחון שוטף של ועדת החוץ והביטחון, אך היא כונסה רק פעם אחת בחודש אוגוסט 2023, בישיבה משותפת עם ועדות משנה אחרות.
בשל כך, הוחלף דנינו ואינו חבר בה יותר.
מונה ליו"ר הוועדה המשותפת של ועדת החוץ והביטחון ולוועדת הפנים והגנת הסביבה לפי חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הגיש דנינו תלונה נגד אזרחית שריססה גרפיטי על קיר ביתו בעומר.
דנינו מתגורר בעומר שבנגב, נשוי לאלן ולהם שלוש בנות.
אחיו הוא ראש עיריית אופקים איציק דנינו.
דנינו חבר בוועד המנהל של מוזיאון חיל האוויר.
שלום (צ'ארלס) ואך (נולד ב-22 ביולי 1948) הוא פעיל התיישבות, עלייה וקליטה ופוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית קריית ארבע.
לחם במלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן.
החל משנות ה-70 הצטרף לגיסו הרב יהושע צוקרמן בארגון סמינרים בחו"ל לעידוד העלייה לארץ.
מאז הוא עוסק בפעילות של עלייה וקליטה, בין השאר בתפקידים שונים במשרד לקליטת עלייה ובעמותת "קליטת קהילות ישראל" שהקים הרב צוקרמן, ובראשו עומדים ואך ורעייתו.
הארגון פועל לעידוד קבוצות ממדינות דוברות צרפתית לעלות לארץ, ומלווה אותן בקליטתן בארץ.
עד כה ליוו כ-1500 משפחות.
היה פעיל בגוש אמונים ובמועצת יש"ע.
ב-1982 נבחר לראשות מועצת קריית ארבע וכיהן בתפקיד עד 1990, אז הוחלף על ידי צבי קצובר.
הם עזבו את קריית ארבע והתיישבו בכפר אדומים ואחר כך בעלי, כדי ללוות מקרוב משפחות שעלו במסגרת הארגון והשתקעו בעלי.
בני הזוג יזמו את פרויקט "ער"ץ" (עולים רופאים מצרפת), במסגרתו עלו לנהריה 16 משפחות של רופאים דוברי צרפתית, ובעקבותיהם עברו בני הזוג ב-2020 לנהריה וחזרו מאוחר יותר לעלי.
נשוי לליאת (קטי), ילידת תוניסיה, ואב ל-11, מתגורר בעלי.
ילדיו הקימו את להקת משפחת ואך, שבה גם הוא חבר.
אשתו ליאת היא אחותה של הרבנית טלי בן ישי, אשתו של הרב יהודה בן ישי, הוריה של רותי פוגל, שנרצחה בפיגוע באיתמר.
אחותו מלכה היא אלמנת הרב יהושע צוקרמן.
רבי שלום דניאל יהודה הכהן (ב' באייר התקצ"ה, 1835 - י"ח בתשרי התרפ"ו, 6 באוקטובר 1925) היה רב ופוסק באי ג'רבה ורבה הראשון של העיר זרזיס.
בן לשושלת כהן אברי"ש, ואביו של רבי כלפון משה הכהן.
נולד לאביו רבי משה הכהן בנו של רבי שאול הכהן.
בילדותו למד תורה מפי רבי כליפה עידאן, ומפי אחיו הגדול רבי דוד הכהן, ואף הספיק ללמוד מפי סבו רבי שאול הכהן בעל הלחם ביכורים, שהתגורר באותה עת ברובע הקטן ("חארה צג'ירה").
נשא לאשה את תראכי בתו של רבי יוסף הכהן אב"ד ג'רבה.
רבי שלום היה בקי בכל מקצועות התורה, וגם במחקר ובמדעים כפי שהעיד נחום סלושץ על מפגשם, בספרו "האי פליא": .
כמו רוב תלמידי החכמים באותה תקופה סירב להתפרנס מלימוד התורה, ועסק במסחר לפרנסתו.
עסקיו הצליחו והוא הפך לאחד מעשירי ג'רבה ובעל קרקעות רבות גם מחוץ לאי.
בעקבות הצלחתו הקפיד לפרנס רבנים אחרים.
בין הרבנים שהחזיק ניתן למנות את רבי יעקב הכהן גדישא ואת רבי דוד הכהן גישא, האחרון גם קרא לספרו "שלום דוד" כהכרת הטוב.
בשנת התרכ"ה (1864) סבלו יהודי האי מפרעות חוזרות ונשנות מערביי המקום בהנהגת שודד מקומי בשם "אבו אלגול", הפרעות פסקו רק לאחר התערבותו של הביי, באחד מהפרעות האלו איבד רבי שלום את רוב רכושו וירד מנכסיו.
גם לאחר ירידתו מנכסיו המשיך להתגורר בג'רבה, ולאחר מכן עבר לעיר גאבס למספר שנים, עד שנת התרנ"ב (1891).
בשנה זו נוסדה העיר זרזיס והיהודים שעברו לשם ביקשו מרבי שלום לכהן כרבם, והוא נעתר להם.
כמו כן באותה עת מונה בנו לשוחט ובודק בעיר בגיל 17, אך לאחר בקשת רבני האי ג'רבה ובראשם רבי משה עידאן, שב בחזרה לאי כדי להמשיך בלימודיו.
בכהונה זו שימש רבי שלום ברציפות עד שנת התרפ"ג (1923)
עלייה לארץ ישראל וההתיישבות בטבריה
בחודש סיוון התרפ"ג החל את מסע עלייתו לארץ ישראל, והתיישב בעיר טבריה בה התגורר עד י"ח בתשרי התרפ"ו ה-6 באוקטובר 1925, יום פטירתו, הוא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק שבטבריה.
רבי שלום חיבר מספר רב של חיבורים בשלל המקצועות התורניים, על סגנון חיבוריו כתב הרב מאיר מזוז: .
ברכה ושלום ספר מוסר על מדות והנהגות, נדפס לאחר מותו.
צדק ושלום ספר דרושים ומוסר.
חיים ושלום דברי מוסר ומדות.
חפץ יקר ביאור מצוות התורה השייכים לזמן הזה.
נהר שלום חידושים על התורה, נדפס יחד עם הספר "יד שאול" לרבי שאול הכהן סבו.
ברית שלום ארבעה חלקים הכוללים קיצורי דינים ומנהגים בשולחן ערוך.
שלום דנינו (נפטר ב-22 ביולי 2014, כ"ב בתמוז ה'תשע"ד) היה ראש מועצת נתיבות במשך כ־13 שנה והממונה על מחוז דרום במשרד הפנים.
דנינו נולד בקזבלנקה שבמרוקו לדוד דנינו ועלה עם משפחתו ב־1950. למד בישיבת כפר הרוא"ה.
לאחר נישואיו לרות לבית שר שלום התגורר בלכיש לתקופה, ועם הולדת בכורו עבר לנתיבות, שם ניהל את בית הספר הממ"ד נתיב יצחק.
בנובמבר 1969, לאחר הבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 1969, נבחר לראשונה לראשות עיריית נתיבות מטעם המפד"ל.
בפברואר 1974 נבחר לכהונה שנייה.
ביולי 1973 נבחר לנציג השלישי של צעירי המפד"ל ברשימת המפד"ל ב.
ב הוצב במקום החמישי ברשימת תמ"י.
היה חבר במליאת רשות השידור מטעמה
דנינו לא התמודד לראשות המועצה ב־1983, והוחלף ביוסף אבו.
בפברואר 1985 מינהו שר הפנים יוסף פרץ לממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים.
בדצמבר 1990 נחקר בחשד לשוחד בחירות.
בפברואר 2001 הואשם דנינו בהטרדה של מספר עובדות בשנים 1990–1998, דבר שהביא לפרישתו מתפקידו.
דנינו עמד לדין משמעתי במשרד הפנים, אך הוחלט שלא להעמידו לדין.
שלום דוברת (דוברומיל) (26 בנובמבר 1904 – 29 באוקטובר 1986) היה ממייסדי קיבוץ גבעת ברנר וראש המועצה האזורית ברנר הראשון בין השנים 1950 – 1965.
נולד בפוריצק שבחבל ווהלין (כיום באוקראינה) ליהושע ורבקה-לאה דוברומיל.
הוא נקרא "שלום" משום שבזמן לידתו אביו שירת בצבא הרוסי במלחמת רוסיה-יפן, ואמו ייחלה לשובו בשלום מן החזית.
הוריו ושלוש מאחיותיו נספו בשואה.
למד ב"חדר" ובבית ספר עסקי בעיירת הולדתו, ולאחר מכן בגימנסיה עברית בביאליסטוק ובגימנסיה פולנית בסוקאל.
כבר בגיל צעיר "נתפס" לציונות, והצטרף לתנועת "החלוץ".
בתום הגימנסיה יצא להכשרה בווהלין ובקלוסובה מטעם התנועה, שם בלט בכושר הארגון שלו.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והצטרף לגדוד העבודה בתל יוסף.
זמן לא רב לאחר מכן התפלג הגדוד, והוא עבר לעין חרוד.
לאחר כשנה הצטרף ל"פלוגת ווהלין" שהתארגנה בחדרה ועמה הצטרף ל"קבוצה הליטאית" ברחובות, וב-1928 היה ממייסדי קיבוץ גבעת ברנר.
שימש במספר תפקידים בקיבוץ, בהם מזכיר חוץ וגזבר.
ב-1933 יצא עם משפחתו לשליחות בת שנתיים בליטא מטעם תנועת החלוץ, והשתתף כציר בקונגרס הציוני ה-18 בפראג.
למרות היותו חבר מפא"י, לא פרש מגבעת ברנר בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד (כאשר מרבית תומכי מפא"י בקיבוץ עברו לנצר סרני).
בעקבות כך נאלץ לעבור למפ"ם, אולם לאחר זמן לא רב שב למפא"י.
ב-1950, עם הקמת מועצה אזורית ברנר, נבחר לעמוד בראשה.
כראש מועצה, יזם את הקמת מנפטת "כותנת הדרום" כיוזמה משותפת ליישובי הסביבה, ועמד בראשה במשך 7 שנים.
ב-1965 הגיש מבקר המדינה דו"ח ביקורת על המינהל הכספי של המועצה, ובאותה שנה פרש דוברת מן התפקיד כראש המועצה.
שנתיים לאחר מכן עזב את הקיבוץ.
הוא החל לעבוד במשרד האדריכלות של חתנו עד לפטירתו.
היה נשוי לאסתר (אסתרקה) קרייזלמן (לימים אסתר רגב) ולהם נולדה בת אחת, מהתינוקות הראשונים שנולדו בגבעת ברנר.
לאחר שנפרדו, נישא לצילה לבית בלינד, ולהם נולדו ארבעה ילדים.
בתו דליה נישאה לאדריכל אברהם יסקי.
ב-1953 נפצע קשה בתאונת דרכים, כאשר הרכב שבו נהג התהפך.
שָׁלוֹם חֲנוֹךְ (נולד ב-1 בספטמבר 1946, ה' באלול ה'תש"ו) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, משורר, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי, הנחשב לאחד מראשוני היוצרים ברוק הישראלי.
יצירתו, הן במסגרת שיתופי פעולה עם אמנים אחרים בתחילת דרכו והן לאחר מכן כמוזיקאי עצמאי, השפיעה רבות על המוזיקה הפופולרית בישראל.
במיוחד מוכר שיתוף הפעולה שלו עם אריק איינשטיין, שהניב את אלבומי הרוק הישראליים הראשונים.
עבודתו המוזיקלית של חנוך זכתה לאורך השנים להערכה רבה מצד קהל המאזינים ומצד המבקרים.
הוא נחשב לאחד מגדולי היוצרים בישראל, מהווה השראה למוזיקאים ואף זכה לאלבומי מחווה מצד אמנים שונים בישראל.
חנוך נודע במשך רוב שנות פעילותו כזמר מחאה חריף.
שירו "מחכים למשיח" נחשב לשיר המחאה הבולט ביותר ברוק הישראלי וכאב הטיפוס של שירי המחאה בישראל.
חנוך נולד בקיבוץ משמרות, הצעיר מבין שלושת ילדיהם של שרה (1914–1986) וחיים חנוך (נפטר ב-1965), יוצא לטביה מהעיירה וארקליאן ואחד ממייסדי הקיבוץ.
אביו היה חבר בלהקת הקיבוץ וכתב שירים ומקאמות.
כבר כילד גילה את כישרונו המוזיקלי, כאשר ניגן על חלילית ומנדולינה, ובטרם גילה את הרוק נחשף למגוון רחב של סגנונות מוזיקליים, ממוזיקה קלאסית, דרך שירי עם רוסיים ועד גוספל ובלוז.
כשהיה בן 12 קיבל חנוך גיטרה והתחיל לנגן ולחבר שירים, ובגיל 16 כתב והלחין את שירו הראשון, "לילה".
כמה משיריו הבאים נכתבו עבור להקת הקיבוץ, "המשמרון", שבה היו חברים גם אחיו של חנוך דני, חנן יובל ומאיר אריאל.
אחדים מהם התפרסמו אחר כך בביצועיהם של זמרים אחרים, כ"ניסע לים", "ריסים" ו"יום אחרון".
בגיל 16 התחיל ללמוד בבית הספר לתיאטרון "בית צבי".
שירו הראשון של חנוך שיצא לרדיו היה "סתיו", שהלחין למילותיה של חברתו שמרית אור, שהייתה גם היא תלמידה ב"בית צבי".
את השיר ביצע הצמד חדווה ודוד.
חנוך סיים את לימודיו בבית צבי כשהיה בן 19. עם גיוסו לצה"ל ניסה להתקבל ללהקת הנח"ל, אולם בתחילה נדחה.
עם זאת, לאחר שיאיר רוזנבלום האזין לשיריו הוא קיבל אותו ללהקה.
חנוך השתתף בתוכניות "מהנח"ל באהבה" (1966) ו"הנח"לאים באים הנח"לאים באים" (1967).
בין השאר בלט קולו בשירים "סרנדה לעדה", "ארבע אחרי הצהריים", "ואלס להגנת הצומח", "הללויה", "הייתי נער" ו"אילו ציפורים".
לתוכנית "הנח"לאים באים הנח"לאים באים" הלחין שיר אחד בשם "רכלניות".
חנוך השתחרר מן הלהקה בתחילת שנת 1968, לא לפני שהקליט יחד איתה את התקליט "כל הכבוד לנח"ל", שכלל את מיטב להיטי להקת הנח"ל משנות החמישים עד תחילת שנות השישים.
בתקליט זה שר חנוך את השיר "מטרייה בשניים" יחד עם כוכבת הלהקה שולה חן.
בשנת 1967 החל חנוך להופיע במועדון "החלונות הגבוהים" בתל אביב עם שירים שכתב, כחימום ללהקת החלונות הגבוהים.
השחקן יוסי פולק הוא שהכיר בין חנוך הצעיר לבין מי שהיה כבר אז אחד הכוכבים הגדולים בישראל, אריק איינשטיין, שהבחין בכישרונו וביקש ממנו לכתוב לו שירים.
באמצע 1967 יצא התקליטון "הגר", ובו ארבעה שירים, כולם בהלחנתו של חנוך: "הגר" (שחנוך כתב גם את מילותיו), "שבת המלכה", "ריסים" ו"פתאום בלעדיו".
שירים אלו נכללו כעבור שנה באלבום האוסף "ישן וגם חדש", שאיגד את רוב הקלטותיו של איינשטיין ב"הד ארצי" בשנות השישים.
הפריצה הגדולה של חנוך התרחשה בשנת 1968, כאשר הקליט איינשטיין את אלבומו השני, "מזל גדי", שבו הלחין חנוך את כל השירים, ואף כתב את המילים לשישה מתוכם.
בין השירים היו "רוח רוח", "הימים הארוכים העצובים", "לילה", "סיפור מותם של עלמה ועלם" ו"מכופף הבננות".
שיתוף הפעולה בין השניים המשיך גם בפסטיבל הזמר תשכ"ט, שבו ביצע איינשטיין את שירו של חנוך "פראג".
השיר המורכב, שעסק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, היה חריג בין שירי הפסטיבל האחרים בכך שעסק באקטואליה.
הוא הגיע למקום השביעי בפסטיבל אך זכה להצלחה ולהשמעות ברדיו בתקופה שלאחר מכן.
השיר נכלל באלבומו של איינשטיין "פוזי", שיצא באותה שנה.
ב-1969 הצטרפו חנוך וחברו ממשמרות ומלהקת הנח"ל, חנן יובל, לשלישייה שהקים והפיק בני אמדורסקי, "השלושרים".
חנוך הלחין רבים משירי ההרכב, בהם "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן), "לילי שלי" (מילים: חנוך ויענקל'ה רוטבליט), "צרות טובות" (מילים: שמרית אור), "האוהבים את האביב" (מילים: יורם טהרלב) ואחרים.
באותה שנה העלתה "להקת הכולבויניק" של קיבוץ נחל עוז את ההצגה המוזיקלית "קנטטה לקיבוץ", שהלחין חנוך.
בשנת 1970 יצרו איינשטיין, חנוך ולהקת הצ'רצ'ילים צליל ישראלי חדש, שהושפע מהרוק אנד רול האנגלו-אמריקני.
צליל זה בא לידי ביטוי באלבום "שבלול", שבו הלחין חנוך את כל השירים.
האלבום היה משופע להיטים, בהם "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר", "אבשלום", "קח לך אישה", "לילה של כוכבים", "אל תוותרי עלי", "אני שר", "למה לי לקחת ללב", "מה שיותר עמוק יותר כחול" ו"טוב לי".
הצ'רצ'ילים, שניגנו ברוב שירי האלבום, הייתה להקה שהושפעה מהפסיכדליה של סוף שנות השישים, והדבר בא לידי ביטוי בחלק מן השירים, כמו בסולו הגיטרות בשיר "מה שיותר עמוק יותר כחול", שבו שר חנוך לבדו.
ביטוי נוסף לחדשנות התקליט היה השוני בטקסטים.
שפת השירים הייתה שפה מדוברת ולא שפה גבוהה, שאפיינה את הפזמונאות העברית עד אז.
השיר "אני שר" היה במקור שיר מלא גסויות, ועוּדן בגרסת התקליט.
לצד שירים חדשניים אלה הופיע באלבום שיר אחד בסגנון "ארץ ישראל הישנה והטובה", "הבלדה על יואל משה סלומון", שכתב יורם טהרלב.
באותה שנה השתתף חנוך בסרטו של בועז דוידזון "שבלול", שתיעד, בין היתר, את תהליך הפקת האלבום.
"פלסטלינה", האלבום המשותף הבא של איינשטיין וחנוך, יצא לשוק כארבעה חודשים אחרי "שבלול".
שירי האלבום, שבו נטלו חלק כל חברי חבורת לול, הוצגו גם בתוכנית הטלוויזיה השנייה שהפיקה החבורה, "לול 2".
מהאלבום התפרסמו השירים "אמא שלי", "מאיה", הדואט של איינשטיין וג'וזי כץ "מה איתי", "כתבו עליו בעיתון" ו"שחק אותה".
באותה שנה (1970) כתב והלחין חנוך את שיר הנושא לסרט "התרוממות" של אורי זוהר ואז יצא חנוך ללונדון בניסיון לפתוח בקריירה בין-לאומית.
שירים שלו הופיעו גם באלבומים הבאים של איינשטיין שבהם לא השתתף - "שירי ילדים" (עם רוב הכסלי, 1971), "יסמין" ו"סע לאט" (1974).
בנובמבר 1970 יצא חנוך ל על מנת ללמוד צילום קולנוע.
בלונדון הוחתם חנוך על ידי המפיק דיק ג'יימס, שבאותה תקופה ניהל גם את אלטון ג'ון.
בשנת 1971 הקליט חנוך אלבום סולו באנגלית בשם "Shalom" בחברת התקליטים של ג'יימס DJM, כשהוא מלווה בנגניו של אלטון ג'ון באותה תקופה, ובראשם הגיטריסט כיילב קוואי.
התקליט הורכב בחלקו משירים שהוקלטו בעבר בעברית ("מאיה", ונעימת "פלסטלינה" שחוברו לה מילים באנגלית), ושירים שנכתבו במיוחד לאלבום.
אחדים מאלה זכו מאוחר יותר לגרסאות עבריות באלבום של להקת "תמוז" ובאלבומי הסולו של חנוך.
אחד השירים, "You Do Need Some Sleep", הוקלט מחדש בעברית רק כ-25 שנים מאוחר יותר לאלבומו של שלום "ערב ערב" (1997), ונקרא "מת לישון".
שיר נוסף מהאלבום, "Under Tropical Moonlight", זכה להצלחה מינורית בישראל, אך התקליט עצמו נכשל מסחרית.
בתקופה זו ביקר חנוך בישראל מספר פעמים, ובין היתר הקליט את שיר הנושא לסרטו המפורסם של אורי זוהר, "מציצים", שאותו גם כתב והלחין.
עם שובו ארצה ב-1973 טען חנוך כי היה לו מאוד קשה להצליח מחוץ לישראל, וכי קשה לו לכתוב באנגלית, ולכן חזר לישראל.
האלבום יצא גם בישראל בשנת 1971 בחברת "התקליט חיפה", שהיו נציגי חברת DJM בישראל.
בשנת 1976, בעקבות יציאת אלבומה של להקתו תמוז, הודפס האלבום "Shalom" בישראל במהדורה נוספת, על ידי חברת סי.בי.אס, אך עד מהרה אזלו העותקים המעטים שהודפסו.
האלבום לא הודפס שוב, ולא הופץ לציבור הרחב במהדורת תקליטור.
בשנת 1973 חזר חנוך לישראל.
הקלטותיו הראשונות היו השירים "לך לפסיכיאטר", "לא יודע איך לומר לך" ו"בואי לרקוד" עם הרכב של מוזיקאים אמריקאים, להקת בני נח בהנהגתו של פרד פילד, אך העבודה לא המשיכה לכלל אלבום שלם.
עוד באותה תקופה הקליט קולות רקע במופע "זה הכל בינתיים, בינתיים זה הכל" של יהונתן גפן ודני ליטני.
ניסיונו של חנוך להקים הרכב על בנוסח קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג עם מתי כספי, אריאל זילבר ודני ליטני הוביל (עם פרישתם של כספי וליטני) לשיתוף פעולה בין זילבר וחנוך ובהמשך גם להקמת להקת תמוז עם יהודה עדר (גיטרה) מאיר ישראל (תופים) ואיתן גדרון (בס).
תמוז הפכה ללהקת הרוק הישראלית המשמעותית ביותר של שנות ה-70 ואלבומה היחיד של הלהקה, "סוף עונת התפוזים" (1976) בהפקתו המוזיקלית של לואי להב, נחשב לאבן דרך בתולדות הרוק הישראלי, ולאלבום הבולט ביותר של תקופתו.
"תמוז" יצאה לסיבוב הופעות מצליח על מנת לקדם את האלבום.
אומנם הלהקה זכתה לקהל מעריצים גדול אך ההפקה המהוקצעת עלתה כסף רב והלהקה הפסידה הון.
על רקע המצב הפיננסי הקשה, ועקב חוסר שביעות רצון של זילבר מהכיוון המוזיקלי המלוטש שהניב שיתוף הפעולה עם להב, נוצר מתח רב בינו ובין חברי הלהקה והמצב החמיר עד כדי כך, שזילבר היה עולה להופעות עם שקית נייר על ראשו, ולפעמים אף הורס קטעים בכוונה.
הלהקה החליטה להתפרק, אך ערכה סיבוב הופעות מוצלח אחרון כדי לכסות את חובותיה.
לאחר פירוק תמוז הקליט חנוך את אלבום הסולו הראשון שלו בעברית, "אדם בתוך עצמו" (1977).
השירים היו שקטים ומינוריים, בהם שיר הנושא ו"לילות שקטים".
רוב שירי האלבום עסקו בחייו של חנוך עצמו, שהיה לאחר פרידה קשה מאשתו.
באלבום ניגנו אלונה טוראל על פסנתר וכלי הקשה, אוהד אינגר על גיטרה בס, אלון הלל על תופים וכלי הקשה, חיים קריו על גיטרה חשמלית ואקוסטית, וכן חנוך עצמו בגיטרות אקוסטיות.
את ההפקה לאלבום ביצע לואי להב.
בשנת 1978 הופיע חנוך בפסטיבל נביעות 1978, שנערך בנואיבה.
הופעותיו בפסטיבל זכו להצלחה רבה והיו משיאי הפסטיבל.
בתקופה זו הקליט את השירים "כל זמן זה הזמן" ו"היה כדאי", שהיו להיטים גדולים.
באותה שנה הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של חברו מאיר אריאל, "שירי חג ומועד ונופל".
הייתה זו הפעם הראשונה שבה היה חנוך חתום על אלבום כמפיק מוזיקלי.
בשנת 1979 יצאו אריק איינשטיין ושלום חנוך למסע הופעות משותף.
המופע הוקלט בהיכל התרבות ויצא על גבי האלבום "אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת".
האלבום כלל שירים חדשים של איינשטיין וחנוך כשאחד הבולטים הוא השיר "סן פרנסיסקו על המים".
בשנת 1980 הפיק מוזיקלית את אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב".
באותה שנה כתב והלחין ליהודית רביץ את "שיר ללא שם".
בנוסף הלחין לאלבומו של אריק איינשטיין "חמוש במשקפיים" את השירים "עצים", "סן פרנסיסקו על המים" ו"תל אביב גדות הירקון 1950".
בשנת 1981 הלחין לנורית גלרון את השיר "כי האדם עץ השדה" למילותיו של המשורר נתן זך.
ב-1981 יצר חנוך את אחד האלבומים החשובים בקריירה שלו: "חתונה לבנה".
המעבד ירוסלב יעקובוביץ' והמנהל האומנותי לואי להב שמו דגש על תפקידי הכלים, ונוצר צליל כבד ולעיתים צורמני שהאפיל על השירה של חנוך.
חנוך חדל לשיר בקול הגבוה שאפיין אותו בתחילת הקריירה, והחל לשיר בקול נמוך וצרוד - סגנון שירה שמלווה אותו מאז לאורך כל הקריירה.
השירים היו מורכבים גם מבחינת הטקסט, ועסקו בגירושיו של חנוך, יחסים, כסף והצלחה.
בין השירים היו "הדרכים הידועות", "חתונה לבנה" ו"שיר דרך".
האלבום לא זכה להצלחה מסחרית גדולה בזמנו, אך כיום הוא מזוהה כחדשני לתקופתו, ביצירת רוק כבד ומחוספס בעברית.
בשנת 2008 הוציאה חברת הד ארצי בהפקתו של משה לוי אלבום מחווה ל"חתונה לבנה", בשם "הדרכים הידועות".
האלבום כלל גרסאות כיסוי של שירי האלבום, שבוצעו על ידי זמרים שונים.
התפרסמו מתוכו ביצועיהם של אביתר בנאי ל"חתונה לבנה", של אסף אמדורסקי ל"זה רק געגוע" ושל מוש בן ארי ל"הדרכים הידועות".
בשנת 1983 הקליט חנוך את האלבום "על פני האדמה", שכלל בעיקר חידושים לשירים שכתב לאמנים אחרים, "כי האדם עץ השדה", "עצים", ו"הבלדה על יואל משה סלומון".
לצידם מנה האלבום שלושה שירים חדשים: "על פני האדמה", "ירוק על ירוק" ו"ניגע אל החלום".
להפקה המוזיקלית באלבום היה שותף לראשונה משה לוי, שהפיק מאז את כל אלבומיו של חנוך.
האלבום לא הצליח, וכן גם המופע שקידם אותו.
כן נכלל באלבום השיר "לצאת מהלחץ", שיר אנטי-ממסדי היוצא בעיקר נגד שלטון הדת והלאומנות.
לצידם נכללו שירים אישיים כמו "זה לא נוח" ושירי אהבה כמו "קרן שמש מאוחרת" ו"דז'ה וו".
האלבום כלל הפקה יותר פופ-רוקית שהתאימה לרוח התקופה ולמוזיקה האמריקאית הפופולרית של ברוס ספרינגסטין, שהצליח באותו זמן עם האלבום "".
האלבום יצא במרץ 1985 והצליח רבות ביקורתית ומסחרית, ומכר עד סוף שנות ה-90 בפורמט של תקליט ובהוצאה מחודשת על דיסק כ-70,000 עותקים.
הופקו קליפים לשירים "מחכים למשיח" ו"דז'ה וו", שצולמו בהאנגר בנמל יפו, שם נערכו חזרות לפני תחילת סיבוב ההופעות "מחכים למשיח".
עם חנוך בשירה וגיטרה השתתפו המעבד משה לוי בקלידים וקולות, חיים רומנו בגיטרה, אוהד אינגר בבס ואלון הלל בתופים.
בחלק מההופעות הצטרפו ירוסלב יעקובוביץ' בסקסופונים ודפנה ארמוני בשירה.
בעקבות האלבום תכנן חנוך מסע הופעות באולמות קטנים, אך בסופו של דבר הוחלט לקחת הימור, ולערוך ארבע הופעות אצטדיון גדולות בבריכת הסולטן בירושלים, באמפיתיאטרון קיסריה, באמפי בצמח (במסגרת "ליל אהבה בצמח") ובפארק הירקון, שם הופיע חנוך מול 150,000 איש.
הופעות אלו נחלו הצלחה חסרת תקדים, שהפכה את חנוך לכוכב הרוק הפופולרי בישראל באותה תקופה.
התופעה "מחכים למשיח" והביקוש הבלתי נגמר הובילו לכך שנערכו עוד 10 הופעות ענק ב-1985, ביניהם בפסטיבל טאבה ביולי ובהיכל התרבות בתל אביב, ולעוד סיבוב שנקרא "מחכים למשיח ב'" עם 14 הופעות באמצע 1986, ביניהם שוב בפארק הירקון, בצמח, בבריכת הסולטן ועוד.
בשנת 1986 הפיק חנוך מוזיקלית את אלבום הבכורה של דפנה ארמוני, וכתב והלחין בו את רוב השירים, בהם "אלה", "אוהבת אותך עוזבת אותך", "למה דווקא איתך" ו"היא תיקח אותך".
באותה שנה חיבר את המוזיקה לסרט "כפפות" בבימויו של רפי אדר.
בשנת 1988 הפיקה גרושתו של חנוך, ליהי, סרט בשם "רומן אמיתי" המתעד את הופעותיו באותה שנה, בעיקר עם חומר חדש שטרם יצא על גבי אלבום.
הקהל עדיין נהר להופעות, אך לא עיכל בקלות את השירים החדשים.
בהמשך השנה הופיעו שירים אלה ואחרים באלבום "רק בן אדם", שכלל שירים כמו "נגד הרוח", "כדי לחיות", "בסוף אמצא אותך" ושיר הנושא.
האלבום לא זכה להצלחה, לדעת חנוך מכיוון שנגינת הכלים הוקלטה באנגליה ואילו השירה בישראל, מה שגרם, לכאורה, לניתוק מסוים בין השניים.
האלבום קיבל גם ביקורת על כך שניגנו בו נגנים לא ישראלים.
גם ההופעות שליוו את האלבום לא זכו להצלחה רבה.
האלבום תואר כאלבומי קונספט מחאתי.
בשנת 1991 הקליט חנוך את אלבומו "בגלגול הזה", שזכה להצלחה גדולה.
בין השירים בלטו "אומרים שבלי" (למילותיו של מאיר אריאל), "דיאלוג", "בדיוק כמוך", שיר הנושא ו"ככה וככה", שהיה הסינגל המצליח ביותר מהאלבום (הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשנ"א, 1991).
בשנת 1992 הוציא אוסף שירים שקטים (חלקם מתוך סיבוב הופעות אקוסטי שנקרא "מישהו הפסיק את הזרם"), בשם "לא יכול לישון עכשיו", ובו שיר אחד חדש, "מביאה הכל", שהוקדש לידידתו של חנוך, השחקנית טליה שפירא, שנפטרה באותה תקופה.
בשנת 1994 הקליט חנוך את אלבומו "א-לי-מות", שבו בלטו השירים "לאט לאט", "אל תוותר", "במכונית החדשה של אבא" ושיר הנושא.
אלבום זה זכה לביקורות חיוביות, ותוכנו עסק בעיקר באלימות המתגברת והולכת בישראל.
בשנת 1997 הקליט חנוך את אלבומו "ערב ערב", שבו בלטו השירים "אל תקרא לי עם" (שיר אנטי-דתי, בעל קונוטציה אתאיסטית מובהקת, שגם מביע סלידה מהלאומנות ומהמיליטריזם), "המלצה ליומית", "הליקופטר", "לעולם לא אעזוב אותך עוד", "אוזניים לטלפון" ושיר הנושא.
בהמשך השנה הלחין לאלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים" את השיר "שלום חבר" למילותיו של יעקב רוטבליט, שנכתב לזכר ראש הממשלה יצחק רבין.
היה זה שיתוף פעולה ראשון של איינשטיין ושל חנוך לאחר 17 שנה.
שיתוף הפעולה הביא להקלטת אלבום משותף של השניים, "מוסקט", שיצא ב-1999. חנוך הלחין את כל שירי האלבום, כתב את המילים לחלק מהם, ועיבד אותם יחד עם משה לוי ואמיר צורף.
בין השירים בלטו הדואט של חנוך ואיינשטיין "כל אחד רוצה", "גיטרה וכינור" ו"שמור על עצמך".
בשנת 2001 הפיק לייבל עצמאי בשם C90 בוטלג של חנוך מסיבוב ההופעות של "חתונה לבנה", בשם "לבן של חתונה".
בשנת 2001 הלחין חנוך שני שירים לאלבום "לאט" של יוסי בנאי, "מכתבים ברוח" ו"איך זה קורה", שניהם בהפקתו המוזיקלית של יונתן בר גיורא.
בשנת 2003 הקליט חנוך את אלבומו "אור ישראלי", פרויקט משותף שלו עם להקת הרוק מוניקה סקס, שמלווה אותו באלבום.
באלבום בלטו השירים "אהבת נעורי", שיצא כסינגל רק לאחר שזכה להצלחה בתחנות הרדיו, הסינגל הראשון "היום" ושיר הנושא.
זאת ועוד, נכלל באלבום שיר המחאה הפוליטי "ראש המשלה", שיר בקצב ההיפ הופ המבקר, תוך שימוש בהומור שחור, את התנהלות ראש הממשלה בפרט ואת הממשלה ושריה בכלל.
כמו כן, השיר כולל ביקורת נגד תרבות השכול הישראלית ("ראש המשלה" - הטעות במקור).
בשנת 2004 הוקלט המופע "יציאה" של חנוך עם משה לוי, ויצא כאלבום הופעה אקוסטי כפול.
בסוף השנה הוציאה חברת "מדיה דיירקט" אוסף בן חמישה תקליטורים, המסכם את הקריירה של חנוך מתחילתה ועד אז.
באלבום נכללה גרסה חדשה של חנוך לשיר "למה לי לקחת ללב".
בקיץ 2005 חבר חנוך לשלמה ארצי למופע משותף בשם "התחברות".
המופע זכה להצלחה רבה, ויצא גם הוא באלבום כפול וב-DVD.
עבור המופע כתבו ארצי וחנוך ביחד את השיר "אני רואה אותך".
משנת 2005 מופיע חנוך בקביעות במועדון הבארבי בתל אביב, במופעים שנפתחים בשעות הקטנות של הלילה.
מופעים אלה, שזכו לשם "חיות לילה", תועדו על גבי DVD שיצא במארז אחד עם אלבומו "שלום חנוך" מ-2009.
בשנת 2008 הופיע ככוכב אורח בתפקיד עצמו בתוכנית הפרודיה "רד בנד", שעוסקת בעולם המוזיקה הישראלי.
באפריל 2009 הוציא חנוך את האלבום "שלום חנוך", בהפקה מוזיקלית של משה לוי ואייל קצב.
הסינגלים שקדמו לאלבום היו "פתוחים לאהבה", שיר המחאה "אלוהים" (בו מביע חנוך את סלידתו מעסקנות דתית ומפקפק בכנות מניעיהם של אנשי ציבור דתיים) ו"אומרת לי לעד".
בספטמבר 2009 זכה שירו של שלום חנוך "מחכים למשיח" בתואר "השיר הטוב ביותר בכל הזמנים" במוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות", שהוצא לכבוד ראש השנה.
המדרגים היו אנשי מוזיקה בכירים.
בשנת 2021 פרסם שולי רנד קאבר לשיר, הקאבר מסתיים בשורה מתוך השיר אני מאמין.
ב-2010 יצא חנוך עם סדרת מופעים בשם "ארבע תחנות", העוברת בתחנות הזמן שלו כיוצר.
התחנה הראשונה הוקדשה לאלבומים "שבלול", "פלסטלינה" ו-"Shalom", השנייה ל"אדם בתוך עצמו" ו"סוף עונת התפוזים", השלישית ל"חתונה לבנה" ו"על פני האדמה" והרביעית ל"מחכים למשיח" ו"רק בן אדם".
בהופעות נהג לארח בהפתעה אמנים כדוגמת: אהוד בנאי, ברי סחרוף, ריטה, אביב גפן, תום ואורית פטרובר (היהודים), נינט טייב, אסף אמדורסקי, דנה ברגר, יזהר אשדות וקרן פלס.
הופעות אלו תועדו הן על גבי אלבום הופעה בן ארבעה תקליטורים, והן על גבי DVD.
במרץ 2012 יצא אלבום ההופעה של חנוך "יציאה 2", שכלל שירים נוספים מהמופע "יציאה".
באותה שנה יצא גם אלבום בשם "לילה של כוכבים", ובו גרסאות כיסוי של אמנים שונים לשיריו של חנוך, שעובדו כשירי ילדים.
בשנת 2014 נודע כי חנוך עובד על אלבום אולפן חדש.
ב-1 באפריל באותה שנה הוציא את הסינגל "זאת'י ההורה", שיר שלבסוף לא שולב באלבום.
ב-4 בינואר 2015 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "תמיד זה עכשיו".
הסינגל הגיע למקום השביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-3 במרץ באותה שנה הופיע חנוך בתוכנית "גב האומה" והציג בהופעת בכורה את השיר "אנשים".
למחרת, ב-4 במרץ, יצא הסינגל הרשמי לתחנות הרדיו.
האלבום המלא, אשר נקרא "המקרה והטעות", יצא ב-20 במרץ 2015. לסינגלים, ולשירים נוספים מהאלבום, צולמו גם קליפים בבימויו של הבמאי והעורך עודד פרבר.
בעקבות האלבום יצא שלום חנוך לסיבוב הופעות ארצי, בין השאר במועדון הזאפה, מועדון הפורום בבאר שבע ובפסטיבל ישראל.
ב-22 באוקטובר באותה שנה קיים מופע מיוחד בפסטיבל הפסנתר, "צד ב'", ובו ביצע שירים שמעולם לא בוצעו בהופעותיו.
ב-29 בנובמבר 2015 הוציא חנוך סינגל חדש, "גיטרה", שמקדם את חידוש סיבוב ההופעות האקוסטי משנת 1992 "מישהו הפסיק את הזרם" עבור מועדון הבארבי.
ב-29 בינואר 2016 התקיימה ההופעה הראשונה.
ב-26 במאי 2016 הוציא את הסינגל "המדינה הזאת צריכה אמא", שעתיד היה להשתלב באלבומו הבא.
השיר הוא בעל טקסט פמיניסטי.
הוא מתאר מצב קיומי דיסטופי ומשתוקק למנהיגות נשית.
הפזמון, "המדינה הזאת צריכה אמא", מושר כג'ינגל בחירות.
ב-8 ביולי באותה שנה הוציא כסינגל את "איך זה את", שיר שהופיע באלבומו עם אריק איינשטיין "מוסקט", שהקליט מחדש בדואט עם הזמרת שרית חדד.
ב-30 באוגוסט באותה שנה הוציא את הסינגל "זום" - שיר הנושא מתוך אלבומו החדש, וב-4 בספטמבר באותה שנה יצא האלבום המלא - "זום".
ב-20 וב-22 בספטמבר 2018 קיימו חנוך ומתי כספי מופע משותף, "העיקר זה השירים", שנערך במשכן אמנויות הבמה בתל אביב.
בעקבות הצלחת המופע השניים המשיכו לסיבוב הופעות משותף.
בשנת 2019 השתתף במופע מחווה לאלבום "מזל גדי" שיצר עבור אריק איינשטיין כחמישים שנה לפני כן.
במהלך שנת 2020, עם השבתת עולם התרבות עקב פרוץ משבר הקורונה, הוציא את השיר "הטוב, הרע ואחותך", יחד עם הראפר טונה.
באותה שנה הציג בפסטיבל הפסנתר, שנערך במתכונת טלוויזיונית בערוץ כאן 11, את המופע "תמונת מצב", שכלל שירים ברוח אקטואלית.
בפברואר 2021 הוציא את שיר המחאה "שלטון".
בסוף השנה הלחין וביצע חנוך עם נינט טייב את השיר "לילה טוב תפילילה" - השיר הפותח את האלבום "שרים תפילילה", ובו ביצועים מולחנים לשירי ספר הילדים המצליח "תפילילה" שכתבה בתו מאיה חנוך עם מיכל כהן-חי.
את האלבום הוציאה חברת הליקון, בהפקתו המוזיקלית של יונתן בר גיורא.
ב-26 באפריל 2021 יצא אלבומו ה-14, אלבום אקוסטי ברוחו שהוקלט בשיתוף המוזיקאים משה לוי (פסנתר), אלי מגן (קונטרבס) ותמיר מוסקט (תופים) - "הרצל לילנבלום".
האלבום זכה לביקורות אוהדות בקרב מבקרי המוזיקה.
ב-2022 השתתף ב"שלום" - סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים שצילמה ענת גורן, ושמתעדת בין היתר את יצירת האלבום "הרצל לילנבלום".
בהמשך השנה הוציא ספר שירה ראשון - "פתקים" - המכיל גם כמה מפזמוניו.
בסוף אותה שנה קיבל פרס מפעל חיים מטעם אמ"י וכן תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן.
ב-2024 השתתף בטקס הזיכרון הלאומי הראשון, וביצע את השיר "ילדים של החיים".
ב-2025 השתתף גם בטקס השני, וביצע, יחד עם משה לוי, את "שיר ללא שם".
בשנת 1968 נישא לליהי עפרון-חנוך, נכדתו של גדעון מר ובת-דודתו של ג'וליאנו מר.
לשניים בת אחת שנולדה ב-1970, מאיה חנוך - סופרת, במאית, ציירת וכותבת ספרי ילדים (לה הקדיש את שירו "מאיה", עוד בטרם נולדה.
הזוג היו חלק מחבורת לול, והקליטו את השיר).
נכדו עמרי קרן (בן למאיה חנוך ולדרור קרן) הוא מוזיקאי.
חנוך התגרש מעפרון בסוף שנות השבעים; תקופה מסוימת לאחר מכן היה בזוגיות עם השחקנית והזמרת דפנה ארמוני, שאף הופיעו יחדיו.
מאז אמצע שנות השמונים מצוי בזוגיות עם לימור ירון, ולהם בת בשם רומי שנולדה ב-1994, מוזיקאית אף היא.
הוא מתגורר בתל אביב בשכונת נווה צדק.
בראיונות שונים, וכן בכמה משיריו, הזדהה כאתאיסט.
שלום כהן (1926 – 1 בינואר 1993) היה עיתונאי ופעיל פוליטי ישראלי, וחבר הכנסת השביעית.
שלום כהן נולד בבגדאד שבעיראק לפלורה (שושנה) בת הרב יחזקאל כהן ולאליהו כהן.
בגיל 6 עבר עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים.
למד בקולג' האנגלי "ויקטוריה" באלכסנדריה, ונמנה עם מקימי תנועת השומר הצעיר בעיר.
ב-1946 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ נחשונים.
הצטרף למחלקה הערבית של הפלמ"ח.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לחי"ש של "ההגנה", ושירת בסיירת (בלשון אותם ימים – פלוגת הקומנדו) של חטיבת גבעתי – שועלי שמשון, תחת פיקודו של אריה שפק, ובה הכיר את אורי אבנרי.
ב-1950 חבר כהן לאבנרי ברכישת שבועון דל תפוצה בשם "העולם הזה".
אבנרי היה העורך הראשי ואילו כהן היה ראש המערכת וסגן העורך.