tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד כדוד בן הרוש בעיר מקנס שבמרוקו .
בגיל רך עבר עם משפחתו לצרפת, ובגיל 11 עלה לישראל.
למד בישיבה תיכונית בני עקיבא בנתניה, ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות.
בוגר אוניברסיטת מינסוטה שבארצות הברית בשנת 1993 שם סיים את לימודי הדוקטורט שלו בחקר העתיד.
פסיג מכהן בסגל הפקולטה לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן מאז 1993. משמש בה פרופסור מן המניין, ראש המגמה לתואר שני לטכנולוגיות תקשורת המידע בחינוך וראש המעבדה למציאות מדומה.
במסגרת זו הוא טוען כי טכנולוגיות תלת-ממד מסוגלות להעצים מיומנויות קוגניטיביות, גם אצל אנשים שכישורים אלו נמוכים אצלם, כגון בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית.
פסיג מפתח שיטות מחקר לחקר העתיד ופיתח סולם של מיומנויות קוגניטיביות עתידיות שלדבריו תדרשנה בעתיד מכל אדם כדי שיוכל לשרוד בסביבות חברתיות ועסקיות מורכבות.
בין השנים 2002–2006 שימש יועץ נציב הדורות הבאים בכנסת.
שימש יו"ר ועדת המקצוע למדעי המידע במשרד החינוך.
פסיג משמש יועץ לארגונים ומרצה בנושאי עיתוד תהליכי קבלת החלטות בעניינים חברתיים, תעשייתיים וטכנולוגיים.
חבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח.
ייעץ גם לבנק הפועלים, חיל האוויר משרד החינוך ועוד.
הוא מייסד-שותף של חברת Thinkz.ai המפתחת פלטפורמה ואפליקציות ל-Social IoT.
צופן העתיד: מבחן העתיד של ישראל, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2008
פור קוגניטו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2013
המפלה החמישית, ידיעות ספרים, 2021
האני העתידי - חוויית התודעה בעתיד והשפעתה על המדע והטכנולוגיה של המאה ה-21, ידיעות ספרים, 2024.
פסיג הוא גרוש ואב לארבעה.
מתגורר בתל אביב ומנהל אורח חיים דתי.
הרב יהושע דוד פוברסקי (י' בשבט ה'תרס"ב, 18 בינואר 1902 – ו' באדר ה'תשנ"ט, 21 בפברואר 1999) היה ראש ישיבת פוניבז' במשך למעלה מחמישים שנה.
נולד בעיר ליובאן שברוסיה להוריו הרב שלום ופייגא לאה קוסטנוביץ.
בבחרותו למד בישיבת סלוצק הסמוכה אצל הרב איסר זלמן מלצר.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הבריח את הגבול כדי להגיע לפולטבה, שם שהתה ישיבת מיר.
הוא השתמש לצורך כך בדרכון של אדם ששמו יהושע פוברסקי, ומאז החליף את שמו ליהושע דוד פוברסקי, שם אשר הונצח בספרו ישועת דוד.
במשך תקופה קצרה מאוד למד בישיבת סלבודקה אשר שהתה אף היא באותה עת בפולטבה.
משם המשיך לישיבת מיר ולמד אצל המשגיח הרב ירוחם ליבוביץ, שהשפיע עליו רבות.
למד גם בישיבת פוניבז' בליטא, אצל הרב יוסף שלמה כהנמן ובישיבת קלם אצל בנו של הסבא מקלם אליה הלך כשסבר שרבו הרב ירוחם ליבוביץ שוהה בישיבה.
גם בהמשך נחשב לחניך אסכולת קלם.
לאחר מכן חזר לישיבת מיר, שם למד עד נישואיו בשנת תר"ץ - 1930.
נישא לצפורה, בתו של הרב דב קרייזר, מראשי ישיבת קלצק.
הרב אריה לייב מאלין היה גיסו.
לאחר חתונתו הצטרף לכולל של הרב אלחנן וסרמן בברנוביץ' ולעיתים הגיד שיעורים בישיבתו של הרב וסרמן.
באותה עת הוציא לאור את חלקו הראשון של ספרו ישועת דוד.
בשנת ה'תרצ"ח (1938) הוזמן על ידי הרב דוד מינצברג, המנהל הרוחני של ישיבת חכמי לובלין, ללמד בישיבה.
הוא ביקר בישיבה במשך שמונה ימים והעביר שיעורים.
טרם שהחליט אם לקבל את המשרה פרצה מלחמת העולם השנייה.
בשנת תש"א עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
זמן קצר לאחר מכן התמנה לר"מ ראשי בישיבת אחי תמימים של חסידות חב"ד בתל אביב.
באלול תש"ד נענה להזמנת הרב כהנמן לכהן כראש ישיבה בישיבת פוניבז', לצד הרב שמואל רוזובסקי.
יחד עמו הביא כמה תלמידים, בהם הרב מרדכי שלמה ברמן שלימים התמנה אף הוא לאחד מראשי הישיבה.
בימי חייו מיעט לעסוק בעניינים ציבורים וכמעט לא השתתף באירועים פוליטיים.
חיבר את סדרת הספרים "ישועת דוד" על התלמוד, ולאחר פטירתו יצאה סדרת ספרים של שיעוריו שמסר בישיבה.
על שמו שכונת "רמת דוד" בבני ברק, רחוב בשכונת רמת אהרן בעיר ובשכונת שערי חסד בירושלים.
בנו הבכור הרב ברוך דב, ראש ישיבת פוניבז' וחבר מועצת גדולי התורה.
בנו ד"ר חיים (נפטר בה'תשפ"ב, 2022), חוקר משפט עברי (חתנו של הרב פסח קוקיס, שהיה רבה של בת ים)
בנו הרב שלום, היה ר"מ בישיבת קול תורה בירושלים
בתו מרים, אלמנת ברוך פינס (נפטר בה'תש"ע, 2009), בנו של הרב שמחה פינס, מראשי ישיבת היכל התלמוד.
ישועת דוד - חמישה כרכים, ארבעה על פי סדר חלקי השולחן ערוך וחלק חמישי על עניינים שונים.
שיעורי ר' דוד - שיעוריו על התלמוד שהעביר בישיבה.
נערך ויצא לאור על ידי תלמידו הרב יעקב מרגלית.
ישמרו דעת - שיעורים בענייני מוסר
מוסר ודעת - יצא לאור על ידי תלמידו הרב יעקב מרגלית
משכיל לדוד - מאמרי מוסר על פי פרשיות התורה, יצא לאור על ידי תלמידיו.
דוד פישר (נולד ב-14 באוקטובר 1956) הוא במאי קולנוע ומפיק סרטים תיעודיים, מנהל ומרצה לקולנוע בישראל ובחו"ל.
בין השנים 1999 ל-2008 כיהן כמנהל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
פישר יצר את הטרילוגיה המשפחתית של הסרטים רשימת אהבה (2000), מוסטאר הלוך ושוב (2011) ושישה מיליון ואחד (2011).
דוד פישר נולד בפתח תקווה ליוסף (יליד וישאו דה סוס, רומניה) ומלי (ילידת וושקבוץ, אוקראינה) במשפחה בת חמישה ילדים.
שני הוריו הם ניצולי שואה.
דוד היה חניך ומדריך בתנועת הנוער השומר הצעיר בקן פתח תקווה.
במסגרת השירות הצבאי שירת בנח"ל והיה חבר בגרעין "נשנה" שיועד להתיישבות בקיבוץ זיקים.
פישר סיים את החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ב-1983. התסריט לסרט הגמר "מנוסת החוגלה", בכיכובו של דורון תבורי, נכתב על ידי הסופר ישראל ברמה.
לאחר מכן החל לעבוד בטלוויזיה החינוכית ובשנת 1989 נטל חלק בקבוצה שייסדה את סדנאות הווידאו הלימודיות של מוזיאון תל אביב לאומנות.
החל משנת 1990 הוא יוצר סרטים דוקומנטריים.
בשנת 1999 הוא נבחר להיות מנהל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וכיהן כמנהל כללי ומנהל אמנותי עד 2008 (הרחבה בהמשך).
בין השנים 2002 ל-2009 פישר תרם לעיתונות הכתובה והאינטרנטית כתבות בתחומי חברה ותרבות ויזם את "דוקומנטלי" – אנתולוגיה ראשונה של מאמרים על יצירת קולנוע דוקומנטארי ישראלי, בהוצאת עם עובד.
לאחר סיום כהונתו כמנהל הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה פישר הוזמן לשמש כמפיק להפקת סדרת הדרמה בארבעה חלקים "The Promise" שהופקה על ידי Daybreak Pictures עבור Channel 4 ו-Canal Plus בתמיכת ARTE.
בשנת 2009 הוא הקים את חברת פישר פ'יצרס בע"מ באמצעותה הוא מפיק, כותב ומביים את סרטיו.
פישר מלמד קולנוע במכללות ובאוניברסיטאות בארץ ובעולם ומשמש מנטור ליוצרים בתחילת דרכם
בארץ הוא שימש מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, במכללת בית ברל ובבית הספר לקולנוע מעלה.
בארצות הברית שימש מרצה במחלקה ללימודי הקולנוע באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת וסליאן בקונטיקט.
בשנת 2012 היה פישר הישראלי הראשון שזכה במענק פיתוח לסרט הדוקומנטרי "להיות או לא להיות באידיש" מהקרן הלאומית למדעי הרוח NEH בארצות הברית.
כמנהל בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
בין השנים 1999 ל-2008 כיהן כמנהל כללי ומנהל אמנותי של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה התומכת בהפקות של סרטים עצמאיים, ברובם דוקומנטריים, ביניהם: ואלס עם באשיר, מחסומים, אביב, מועדון בית הקברות, הילדים של ארנה, וסרטים עלילתיים כ-חופשת קיץ.
בשנים 2003 ו-2004 דורג כאחד ממאה האנשים מובילי התרבות של ישראל בעיתון ידיעות אחרונות.
מבין הפרויקטים שיזמה הקרן בשנות כהונתו:
וידאו אקטיביזם- לעידוד אחריות אזרחית בקרב יוצרי קולנוע ישראלים.
סיפורי ילדים - בסדרה שכוונה לקהלים צעירים במטרה להרחיב את קהל היעד לסרטים דוקומנטריים.
כרטיס ביקור - לעידוד היצירה של במאים מתחילים בסרטם הראשון.
סיפור מהסרטים - סדרת דרמות המבוססות על ספרות ישראלית מקורית בהוצאת כתר.
פנים אחרות - לפיתוח והפקת דרמות המבוססות על סיפורים מאת ש"י עגנון.
תוכנית MEDEA של האיחוד האירופאי - לתמיכה בהפקת קו-פרודוקציות בין ארצות אירופה לארצות הים התיכון.
גרינהאוס (Greenhouse) - תוכנית לפיתוח סרטים דוקומנטריים המיועדת ליוצרים צעירים מישראל ומשאר ארצות הים התיכון, כולל מדינות שאין לישראל איתן יחסים דיפלומטים.
התוכנית, בתמיכת האיחוד האירופי בסכום של 1.5 מיליון יורו, נתקלה בשנתה הראשונה בהתנגדות מצד ארגוני השמאל בישראל ויוצרים פלסטינים, אך הפכה לתוכנית משפיעה ומוכרת בעולם.
הקמת מסגרת לפיתוח סרטים דוקומנטריים באורך מלא בשיתוף עם ה-National Film Board of Canada.
מחוות לסרטי תעודה ישראליים במקומות שונים בעולם.
בשנים 2002 ו-2003 לקח פישר חלק במיזם הקרנה של סרטים דוקומנטריים ישראליים בקהיר.
האירוע לא פורסם בתקשורת לבקשת היזם המצרי.
כשופט בפסטיבלים ואירועי קולנוע בארץ ובעולם
חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה משנת 1998.
חבר האקדמיה האירופית לקולנוע (EFA) משנת 2004.
חבר באיגוד במאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל משנת 1992.
חבר בהנהלת מכון משואה בין השנים 2008–2011.
חבר בהנהלת הפסטיבל הבינלאומי דוקאביב בתל אביב בשנים 2000–2001.
סרטו של פישר רשימת אהבה זכה בפרס וולגין לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים (2000), בפרס אופיר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר של האקדמיה הישראלית לקולנוע (2000), בפרס דוקונוגה לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (2000)
בפרס הצטיינות בפסטיבל הבינלאומי בטייוואן (2002) ובפרס הברונזה בפסטיבל הקולנוע WorldFest יוסטון, ארצות הברית 2001.
הסרט שישה מיליון ואחד זכה בפרס ליצירה בתחום הציונות של משרד התרבות והספורט (2012), פרס Silver Horn לבמאי הטוב ביותר של סרט באורך מלא בפסטיבל הבינלאומי קרקוב (2012)
, פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר של פסטיבל דוקפסט במינכן (2012)
,ציון לשבח בפסטיבל דוקסה בוונקובר (2012)
ופרס הסרט הגרמני הטוב ביותר (כקו-פרודוקציה ישראל-גרמניה) בפסטיבל הקולנוע היהודי בברלין (2012).
ארבעת אחיו של פישר הם: אסתי פישר היים, מייסדת המרכז לאינטליגנציה אינטואיטיבית לאימון אישי מקצועי, עו"ד גדעון פישר, עו"ד רונאל פישר והשחקן והמוזיקאי אמנון פישר.
אחיו ואחותו של פישר מופיעים בסרטיו רשימת אהבה ושישה מיליון ואחד.
אמנון פישר יצר את המוזיקה לסרטיו רשימת אהבה, מוסטאר הלוך ושוב ו-לא רחוב ולא נעליים.
דוד נשוי ללילי, אמנית וקלינאית תקשורת, ולהם שלושה ילדים: הבנות – יעל ודניאל והבן יובל, שניצב במרכז סרטו של פישר מוסטאר הלוך ושוב.
שנה סרט אורך תקציר 2015 לא רחוב ולא נעליים 50 דק'רחוב נוה-שאנן בדרום תל אביב, שהיה ידוע כ"רחוב הנעליים", מציג זה לצד זה, סוחרים יהודיים, מהגרים מפיליפינים, פליטים מאפריקה, עוברי אורח שיש להם סיפור.
כולם גיבורים לרגע בג'ונגל האנושי, בסרט המנסה לפענח את החוקיות שלו.
הופק עבור הרשות השנייה לרדיו וטלוויזיה.
2011 שישה מיליון ואחד 93 דק'מסע כואב, מרגש אבל גם רווי הומור של דוד הבמאי בעקבות יומן השואה של אביו שהתגלה רק לאחר מות האב, יוסף פישר.
הופק עבור YES דוקו ו-ARTE בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
2011 מוסטאר הלוך ושוב 72/52 דק' הבמאי דוד פישר יוצא לחפש את הקשר לבנו יובל שעזב את הבית ונסע ללמוד בתיכון בינלאומי בעיר מוסטאר שבבוסניה והרצגובינה.
הופק עבור הרשות השנייה לרדיו וטלוויזיה בתמיכת קרן מקור.
2000 רשימת אהבה 90 דק' לאחר מות הוריו, דוד פישר מגייס את אחותו ושלושת אחיו לחיפוש אחר אחותם האבודה שנלקחה מהוריהם עם לידתה בשנת 1951. הסרט הופק עבור ערוץ 8 בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
1998 אחות קטנה, אחות גדולה.
60 דק' האחיות הדי וליבי ניצלו ממחנות הריכוז הנאצים ובנו את ביתן בסטוקהולם.
הן עברו בחייהן דרך דומה אבל חוות אחרת את הטראומה.
הופק עבור נוגה תקשורת ערוץ 8 בשיתוף SVT הטלוויזיה השוודית וקרן האיחוד האירופי.
1997 עניין של רועים 80 דק' זיעה, מתח, אהבה ומשברים בחיי מגדלי בקר יהודים ודרוזים ברמת-הגולן בצל החשש מנסיגה אם יבוא השלום.
הסרט הופק במסגרת פרויקט "קו-התפר" של "שרות הסרטים הישראלי".
1997 עם ברק בעיניים 25 דק' שלוש נקודות מבט שונות של אנשי חינוך בישראל: אביטל גבע, הרב יואל בן-נון וד"ר רוני אבירם.
1997 ימים אבודים בנובמבר 25 דק' במלאת שנתיים להירצחו של יצחק רבין הסרט עוקב אחרי רשימת הפגישות שהמתינו לראש הממשלה בשבועיים שלאחר הירצחו.
הופק עבור "עובדה" ערוץ 2. 1996 קברו אותו והוא חי 70 דק' מזל סעיל, אשה עגונה, יוצאת לחפש את בעלה דני סעיל, פעיל הפנתרים השחורים, שלאחר היעלמו נחשד על ידי השב"כ כבוגד - וע"י חבריו כסוכן מוסד.
הסרט השתתף בפסטיבלים: ירושלים, לייפציג, פיפא ביאריץ, World Fest, מונטריאול.
הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן טלוויזיה ליצוא, עבור הטלוויזיה הישראלית ערוץ 1. 1996 המתווך 60 דק' על ההתנקשות בחייו של המתווך, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, במלחמת העצמאות.
עבור המחלקה הדוקומנטארית, הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 1. 1995 מיסטר X 25 דק' חידת חייו ומותו של אברום אגם, הסוכן הסמוי של זרועות הביטחון שכונה מיסטר X.
במסגרת "מבט שני" הטלוויזיה הישראלית, ערוץ 1. 1993 נעדרים 40 דק' מפגש בין יונה באומל לעיסא חאמד, שני צדדים למתרס הנעדרים במזרח-התיכון.
עבור ערוץ 1. 1993 צינורות מקבילים 50 דק' פרופ' יהודה אלקנה וסטודנטים מהתוכנית למצוינות בינתחומית באוניברסיטת תל אביב ומולם רם כהן, בן-דרור ימיני והסטודנטים בתוכנית להכשרת פעילי ציבור בשכונות.
עבור מח' תעודה ערוץ 1. 1993 נופים של זיכרון 25 דק' המיתוס הלאומי וכתיבתו בנוף - אנדרטאות לנופלים בישראל - הופק בתמיכת המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון עבור ערוץ 2 הניסיוני.
הרב דוד פורמן (1944- 3 במאי 2010) היה רב רפורמי וממנהיגי תנועת היהדות הרפורמית, מחבר, מחנך, פובליציסט ופעיל חברתי.
פורמן ייסד גם את עמותת שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם.
פורמן נולד בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
הוא סיים תואר ראשון בתיאטרון ודרמה באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1964 השתתף בקבוצת רוכבי החירות, אשר פעלה נגד חוקי ג'ים קראו נגד השחורים בארצות הברית, והיה פעיל ומעורב בארגונים למען העלאת יהודי ברית המועצות ונגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1972 הוסמך לרבנות על ידי ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
באותה שנה עלה לישראל, ושימש, בין השנים 1976 ל-2003, כמנהל של המשרד הישראלי בירושלים של האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה.
במהלך התקופה הזאת עסק רבות בחינוך ובקידום הקשרים בין יהדות התפוצות לישראל.
פורמן היה מעורב בפעילות למען זכויות האדם והשלום בישראל, ופעל לקידום ערכים שונים בהם האמין מתוך מה שראה כמחויבות ליהדות ולמדינת ישראל ולערכי ההומניזם.
פורמן כתב טור קבוע בעיתון ג'רוזלם פוסט ובו עסק בנושאים חברתיים, פוליטיים ודתיים, וכן נתן הרצאות שונות בישראל ומחוצה לה.
כתב ארבעה ספרים: "על גופתי המתה – שאלות לאלוהים" (2005), "חמישים דרכים להיות יהודי" (2002), "סכיזופרניה יהודית בארץ ישראל" (2000) ו"ישראל – בברודוויי, פזורה יהודית, יהודים במילניום החדש" (1998).
פורמן שרת בצה"ל כסמג"ד בחיל השריון.
הוא התגורר בשכונת קריית היובל שבירושלים.
נפטר בדאלאס, טקסס בעקבות מחלה בעוד הוא מחכה להשתלת כבד.
הרב דוד פיינשטיין (ה'תרפ"ט, 1929 – י"ט בחשוון ה'תשפ"א, 6 בנובמבר 2020) היה ראש מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית ופוסק.
בנו של הרב משה פיינשטיין.
נולד לשימא ולרב משה פיינשטיין בעיירה ליובאן שבבלארוס (אז חלק מרוסיה), בעת תקופת כהונת אביו כרב העיר.
בשנת 1937 (ה'תרצ"ז) היגר עם אביו ומשפחתו לארצות הברית.
לאחר פטירת אביו בי"ג באדר ב' ה'תשמ"ו (1986), ירש את מקומו בראשות מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק.
היה חבר מועצת גדולי התורה של ארצות הברית, ראש החינוך העצמאי בארצות הברית וחבר הנהלת החינוך העצמאי בישראל.
נפטר בי"ט בחשוון ה'תשפ"א, בגיל 91. מסע הלוויה התקיים בארצות הברית ובישראל והוא נקבר בהר המנוחות ליד קבר אביו.
אסר לכלול לחם במשלוח מנות לחילוני, משום שלא יאמר ברכת המזון.
פסק לתושבי ניו יורק שעליהם לסנן את המים מחשש לשרצים המצויים בהם.
עוד פסק לא לפתוח פקק של בקבוק בשבת.
פסק שניתן למדוד בגדים שמסתמא אין בהם שעטנז.
שו"ת ודברת בם - משא ומתן בענייני הלכה למעשה, ביאורים ועיונים בפסקי הלכה, ניו יורק, חלק א תשס"ט, חלק ב תשע"ו.
נכתב על ידי תלמידו ברוך מאסקוויץ, עם הסכמתו.
שו"ת יד דודי - פסקי הלכות מסודרים על סדר שולחן ערוך, נכתב על ידי תלמידו, רב יצחק דוד פרנקל.
ספר לדוד מזמור - שיעוריו על הפרשה, נכתב על ידי תלמידו הרב יוסף קפלן.
כרך בראשית יצא לאור תשפ"ד, עם הסכמת אחיו הרב ראובן פיינשטיין ובנו הרב חיים דוב פיינשטיין.
הגדה של פסח קול דודי (עברית ואנגלית).
תבלין לתורה קול דודי (אנגלית).
לוח שנה יהודי, עם דינים ומנהגים (אנגלית).
דוד יצחק פְלוֹרֶנְטִין (א' בתמוז ה'תרל"ד, 16 ביוני 1874, סלוניקי, יוון – ג' באב ה'תש"א, 27 ביולי 1941, תל אביב) היה עיתונאי יהודי, ממייסדי התנועה הציונית בסלוניקי.
הוא היה הנציג היהודי הראשון מיוון שהשתתף בקונגרס הציוני העולמי (הקונגרס הי"א, שהתכנס בשנת 1913 בווינה), ממקימי מושב צור משה הממוקם מזרחית לנתניה.
על שמו נקרא רחוב פלורנטין שבדרום תל אביב.
דוד פלורנטין גדל בסלוניקי כבן למשפחת רבנים שהגיעה ליוון בתחילת המאה ה-17 מגלות ספרד, דרך פירנצה (פלורנס) שבאיטליה (מכאן שם המשפחה).
בילדותו צפו לו עתיד מבטיח ברבנות, אך הוא עזב את הדת ופנה לעסוק בעיתונאות.
פלורנטין אמנם עזב את הדת אך לא את היהדות, ועוד בשנות העשרים של חייו, היה עורכם של שלושה ביטאונים אידאולוגיים שפעלו נגד ההתבוללות ובעד הציונות, בהם השבועון (שבהמשך היה ליומון) בלדינו "איל אביניר" ("El Avenir"; "העתיד").
באותה עת הייתה סלוניקי והקהילה היהודית המפוארת שבה נתונות תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
לשמחתם של יהודי העיר העניק להם הסולטאן זכויות יתר, אולם כל עיסוק בנוגע לרעיון מדינה ליהודים היה אסור.
למרות האיסור היה דוד פלורנטין מפרסם בעיתונו, בהסוואה, ידיעות על אודות התרחשותן של פעולות ציוניות,
פלורנטין עמל על פעילות הסברה בקרב הקהילה.
מצבם של יהודי סלוניקי היה טוב מאוד; עד מלחמת העולם הראשונה הם לא נתקלו ברדיפות כלשהן, ועל כן היה צריך להשקיע מאמצים בשכנועם לעלות לארץ ישראל.
פלורנטין היה נואם נלהב מאוד ודמות נערצת בקרב הצעירים, ובקהילה היהודית הדביקו לו את הכינוי "דוד פלשׂתינה".
פלורנטין עסק בהקמת מוסדות, בתי ספר לאומיים ואגודות ציוניות, כגון "אגודת בני ציון", שעסקה באיסוף תרומות, ואגודת "קדימה", שיצרה מפעלים ציוניים מגוונים ועסקה בחינוך ובלימוד השפה העברית – ועמד בראשות שתיהן.
היה ציר ב-11 קונגרסים ציוניים, חבר בוועד הפועל הגדול של ההסתדרות הציונית, ומזכיר מחלקת המזרח של ההסתדרות הציונית בלונדון.
בנוסף לעיסוקו העיתונאי והציבורי, פלורנטין היה מתרגם נודע ממספר שפות אירופאית, ותרגם ללאדינו יצירות ממיטב ספרות העולם.
בשנת 1933 עלה פלורנטין לארץ ישראל עם רעייתו ושני ילדיהם, והשתקע בתל אביב.
גם בישראל לא הפסיק פלורנטין את פעילותו הציבורית.
בערב יום כיפור 1937 עלו ביוזמתו על הקרקע 14 בחורים יוצאי סלוניקי וקסטוריה שביוון והקימו את מושב צור משה במסגרת יישובי חומה ומגדל.
בכך הגשים פלורנטין את חלומו של חברו ד"ר משה קופינס להקים יישוב חקלאי של יוצאי יוון בארץ ישראל.
בשנת 1940 הצטרפה למושב גם קבוצה של יוצאי בולגריה.
בשנת 1941 הלך דוד פלורנטין לעולמו והוא בן 67 שנים.
על שמו נקרא רחוב פלורנטין בתל אביב (בשכונת פלורנטין הקרויה על שם שלמה פלורנטין ואין קשר בין השניים).
נכדו הוא משה פלורנטין, בלשן ופרופסור בחוג ללימודי תרבות עברית באוניברסיטת תל אביב, וחבר באקדמיה ללשון העברית.
הרב דוד חנניה פינטו (נולד בט' בתמוז ה'תש"י, 28 ביוני 1950) מכהן כראש מוסדות "חברת פינטו" בארצות הברית, בצרפת ובארגנטינה, "אורות חיים ומשה" באשדוד ו"פניני דוד" בירושלים.
נולד באסואירה (מוגדור) למזל ולרבי משה אהרן פינטו, נצר לשושלת רבנים שהתפרסמו כבעלי מופת בערים אגאדיר ומוגדור מהמאה ה-18 עד לשנות ה-60 במאה ה-20, עם עליית רבי משה למדינת ישראל.
ייחוסה של משפחת אביו מגיע לפי מגילת יוחסין משפחתית עד הרב שרירא גאון, והמשפחה את שמה מגאון לפינטו, שם משפחה אופייני לקהילות יהודי ספרד ופורטוגל.
לאחר גירוש הקהילה היהודית מספרד ובהמשך מפורטוגל הגיע ענף של המשפחה לאמסטרדם (שאחד מצאצאיה הוא הכלכלן והחוקר יצחק דה פינטו) וחלק אחר פנה למדינות ערב.
פינטו התחנך בישיבות שהובילו מחנכים אשכנזים.
בגיל 10 נשלח על ידי אביו לישיבת "אור יוסף" ה"נובהרדוקית" בפובלן (Fublaines) שבצרפת אצל רבי גרשון ליבמן, ובגיל 13 עבר ללמוד אצל רבי חיים שמואל לופיאן בישיבת סנדרלנד (Sunderland) בצפון מזרח אנגליה, שקיבלה קבוצות תלמידים מצפון אפריקה ולימדה בשפה העברית.
פינטו היה בקבוצה (כמין ישיבה) אצל הרבי מליובאוויטש בשנת ה'תשנ"ב בגיל 17 שב למרוקו.
לאחר מלחמת ששת הימים עלה אביו ממרוקו לישראל והתיישב באשדוד, אך דוד נשאר באירופה בהוראת אביו, שטען כי בארץ ישראל יש די והותר מנהיגים רוחניים.
לאחר מספר שנים בהן התלבט האם להמשיך בדרכי אביו, במהלכן התפרנס מכתיבה על קורות משפחתו, החל למסור שיעורי תורה.
בגיל 29 פתח, לדבריו, כולל במנצ'סטר.
לאחר שנה נישא ועבר לגור בווילרבאן שבצרפת, ובסוף שנות ה-70 הקים בעיר קהילה ומוסדות דת.
מספר שנים אחר כך הקים מוסדות גם בפריז.
לאחר מות אביו בשנת 1985 החל לנדוד בין קהילות יהודיות בעולם, ומשך אחריו חסידים בצרפת ובעולם, בעיקר מקרב קהילת יהודי צפון אפריקה.
דמותו משכה אליו גם אישים ידועים, ב-1994 פגש את הזמר היהודי-אמריקאי בוב דילן לאחר שהלה התנצר ושב להתעניין ביהדות.
הרב פינטו עומד בראש כ-26 מוסדות ברחבי העולם.
בשנות ה-90 רכש קרקע מול קברו של אביו בבית החיים באשדוד, שם הקים את קהילת "באר משה" המונה, לפי אתר הארגון, מאות משפחות.
במרכזה הוקם בניין "אורות חיים ומשה", ובו ישיבה לצעירים, ישיבה גדולה, כולל לאברכים, בית כנסת ובית מדרש.
במקביל ייסד בניו יורק שבארצות הברית את עמותת "חברת פינטו" המרכזת את הפעילות הבינלאומית של מוסדותיו.
בשנות ה-2000 הקים בשכונת בית וגן בירושלים כולל אברכים להוראה ואת מכון "פניני דוד", המוציא לאור את כתביו.
כמנהל רשת העמותות והמוסדות בישראל, שמטרתן המוצהרת היא האדרת לימוד התורה ומתן סיוע לנזקקים, משמש אחיו הצעיר אלי פינטו, עובד עיריית אשדוד.
לקראת אמצע שנות ה-2000, עזב את עיר מגוריו וילרבאן ועבר להתגורר לסירוגין בירושלים ובפריז, כאשר את מקומו בווילרבאן תפס בנו הבכור רבי רפאל.
בשנת 2004 הקים את חברת פינטו בארגנטינה.
בשנת 2009 חנך הרב פינטו מרכז רוחני לנוער ובית כנסת לעולי צרפת ברובע הסיטי באשדוד.
בסוף אותה שנה הקימה "חברת פינטו" בניין בית מדרש במנהטן עבור בני הקהילה הצרפתית.
כן הוא תומך בכולל "ישמח משה", שנפתח ב-2009 בטורונטו שבקנדה, ובמוסדות "פינטו תורה סנטר" בלוס אנג'לס בראשות אחיו הרב יעקב פינטו.
באותה שנה פתח רשם העמותות בחקירה שבחנה את מכלול הקשרים בין רשת העמותות, ההקדשים והחברות שבראשותו.
מסקנות החקירה העלו כי אין ליקויים בעמותות כדי להצדיק העברה לגורמי אכיפה במישור הפלילי.
במאי 2012, 24 שעות לאחר שדבר החקירה פורסם בעיתון הארץ, הודיע הרב פינטו על כוונתו לסגור את מוסדותיו בארץ בשל הרדיפה התקשורתית נגדו.
מאוחר יותר ככל הנראה חזר בו, בין היתר בעקבות מכתב שפרסמו רבנים, בהם הרב חיים קניבסקי והרב נסים קרליץ, שבו הפצירו בו להישאר.
מתמיכתו הכלכלית והרוחנית נהנים גם מוסדות תורה ליטאיות וחסידיות שאינם קשורים אליו ישירות, והוא מקיים קשרים קרובים עם ראשי ישיבות ואדמורי"ם.
בעבר היה מקורב להרב מיכל יהודה לפקוביץ.
פינטו מרבה לבקר בקהילות יהודיות ברחבי אמריקה ואירופה לשם גיוס כספים למוסדות שבתמיכתו.
נוהג לערוך כנסים ומסעות השתטחות על קברי צדיקים באווירה מיסטית וכריזמטית, בהם משתתפים גם נדבנים ומקורבים.
אחד האירועים הפופולריים מסוג זה נערך מדי חודש אלול בקבר סבו רבי חיים פינטו באסואירה שבמרוקו בהשתתפות מושל העיר ואישים בכירים במלוכה.
כינוסיו ודרשותיו עוסקים בדברי תורה ומוסר, מתובלים במיסטיקה, שירה בציבור, אקסטזה רוחנית וסיפורי מופתים הקשורים לרוב בייחוסו המשפחתי.
בשנת 2015 חנך הרב פינטו בית כנסת ומרכז תורני בשם 'קול חיים' ע"ש רבי חיים פינטו ברעננה, שנפתח לעולי צרפת, שבו מתקיימים שיעורי תורה ובשבתות וימים טובים, הרב פינטו מעביר שיעורי תורה בעברית וצרפתית שבו הוא מדגיש את החשיבות של לימוד התורה, ואת המצווה לגור בארץ ישראל.
נשוי לוויויאן אסתר לבית חרפי, ואב לארבעה בנים ושלוש בנות.
אחיו הם הרב יעקב פינטו, ראש מוסדות תורה סנטר בלוס אנג'לס, והרב חיים פינטו הרב הראשי לאשדוד וקריית מלאכי ואביו של הרב יאשיהו פינטו, ראש מוסדות "שובה ישראל".
בנו רבי רפאל מכהן כראש מוסדות חברת פינטו בווילרבאן אשר בצרפת, חלק מבניו עוסקים בפעילות יהודית לנוער ברובעי פריז השונים.
והאיש משה: קווים לדמותו ופועלו של הצדיק רבי משה אהרן פינטו זצ"ל, נכתב יחד עם אחיו חיים שמעון פינטו והופיע ללא תאריך ומקום ההוצאה כשנתיים לאחר פטירת ר' משה (1987)
פחד דוד: דרושים ומאמרים ע"ד פרד"ס על פרשיות התורה, 4 כרכים, נערך על ידי יהושע זילברברג.
כרך ראשון על ספר בראשית יצא לאור לראשונה ב-1990, ומהדורה שנייה הופיעה בירושלים ב-2010. מהדורה בצרפתית יצאה לאור בפריז ב-2002 וכן באנגלית ב-2011.
פחד דוד - הגדה של פסח, ירושלים, תשס"ה 2005.
כרם דוד, פירוש על מסכת אבות, הופיע בעברית (תשס"ז), באנגלית ובצרפתית (תשס"ט)
אוצרות דוד, שאלות ותשובות (בעיקר מאברכי הכולל באשדוד) על התורה חלק א', אוצרות דוד על הש"ס חלק ב', 2010
אנשי אמונה: תולדותיהם, חייהם ופועלם של צדיקי בית פינטו זיע"א, מכון "פניני דוד", 2011
תורת דוד : תהלים, מכון מקדש דוד, [תשע"ט].
מוסדותיו מוציאים לאור את עלון השבת "פחד דוד" המופיע בעברית באנגלית בצרפתית ובספרדית, ובו דברי תורה, אמונה וסיכומים על פרשת השבוע.
כמו כן יוצא לאור הביטאון החצי שנתי "בחצרות החיים", המתמקד יותר באישיותו ובהאדרת שמו ופעלו, כולל תמונות רבות שלו שמופיעות בכל גיליון.
דוד (דודיק) פור (20 באוקטובר 1924 – 4 ביולי 2012) היה ניצול השואה, מזכיר קיבוץ, מורה ומחנך, מקים בית הספר התיכון האזורי "ברנר" ומנהלו הראשון, פקיד בכיר במשרד החינוך ודיפלומט ישראלי.
דוד פור נולד כדוד פורמן בשאולאי שבליטא ב-20 באוקטובר 1924. הוא התחנך בגן ילדים עברי ואחר כך בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר.
מגיל צעיר היה חבר בתנועת הנוער הציונית "נצ"ח".
את תקופת השואה עבר בגטו בשאולאי, לצד אמו ואחותו, והיה פעיל בתנועת ההתנגדות.
שבועיים לפני שהגיעה הדיוויזיה ה-16 של הצבא האדום, הוא נשלח על ידי הנאצים למחנה ההשמדה שטוטהוף ומשם למחנה הריכוז דכאו שבדרום גרמניה.
לקראת סיום המלחמה, כשהצבא האמריקאי התקרב לשערי דכאו, הוציא הגסטפו את היהודים שעוד נשארו בחיים, ובהם פור, לצעדת מוות לכיוון דרום גרמניה.
ב-2 במאי 1945, הגיע הצבא האמריקאי ושחרר אותם מידי הנאצים.
פור פונה לבית חולים שהקימו האמריקאים במנזר גדול ליד לנדסברג בשם מנזר סנט אוטיליין, שם אושפז וחייו ניצלו.
לאחר ששוחרר מבית החולים החל לרכז שרידי השואה במחנה העקורים פלדאפינג, היה ממקימי תנועת "נוחם" (נוער חלוצי מאוחד), וארגן את עלייתם לישראל של מאות ניצולי שואה.
ב-1947 עלה פור לארץ ישראל עם רעייתו אסתר וקבוצה של 80 ילדים יתומי שואה על סיפונה של אוניית המעפילים תיאודור הרצל.
הספינה נעצרה על ידי הבריטים כשהתקרבה לחופי הארץ, ונוסעיה, בהם בני הזוג פור, נשלחו למחנה מעצר בקפריסין.
בדצמבר, לאחר 10 חודשים, שוחררו והשתקעו בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
בינואר 1949 הצטרפו לקיבוץ בוכנוואלד, לימים קיבוץ נצר סרני, שהוקם על ידי ניצולי שואה ממחנה הריכוז בוכנוואלד.
באותה שנה נבחר למזכיר הקיבוץ, והיה אחד החברים המרכזיים בקיבוץ.
ובהמשך כיהן פעמיים נוספות כמזכיר הקיבוץ.
בתחילת 1951 שימש מזכיר תנועת "הנוער העובד והלומד" בישראל.
שנים רבות עבד כמורה, כמחנך, וכמנהל בית הספר בקיבוץ.
תוך כדי עבודתו, למד וסיים את לימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בקיץ 1957 יצא כחבר המשלחת הישראלית לפסטיבל הנוער במוסקבה.
ב-1961 למד לתואר ראשון בחוג לספרות עברית ובחוג לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 1967 מונה פור לקונסול התרבות של ישראל בפילדלפיה.
במהלך שהותו בעיר, השלים לימודי תואר שני בחינוך משווה באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר שובו לישראל, ב-1970, הקים את בית הספר התיכון האזורי "ברנר" והיה מנהלו הראשון.
החל מ-1976 שימש יושב ראש הוועדה לחינוך העל-יסודי במשרד החינוך, ולאחר מכן, במשך 8 שנים כיהן כיושב ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
לאחר יציאתו לגמלאות ב-1990, עבד מטעם ארגון הג'וינט בלדיספולי שבאיטליה, שם רוכזו יהודים רבים שהצליחו לצאת מברית המועצות, ולאחר מכן כיהן כנציג הג'וינט בברית המועצות.
ביולי 1991 החל לפעול כמנהל היחידה לחינוך היהודי הציוני בברית המועצות (לשעבר) מטעם רשות החינוך של הסוכנות היהודית, והיה אחראי על החינוך היהודי ברחבי ברית המועצות לשעבר.
באותה עת, סיים תואר שני ביידיש, והמשיך למסלול ישיר לדוקטורט בספרות יידיש באוניברסיטת בר-אילן.
בשנותיו האחרונות עסק בעיקר בכתיבה.
דוד פור היה נשוי לסופי מנלה (לימים אסתר), ולזוג יש שני ילדים.
נפטר בשנת 2012, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו נצר סירני.
"סופה – מאמרים ורשימות על חינוך"
"כתבי אברהם לבנסארט בעברית ובאידיש"
"אני רוצה לספר לך סיפור"
"משם לכאן – הירש דוד נומברג"
את הספר האחד עשר – תרגום לעברית של הרומן בחרוזים שכתב אליהו בחור ביידיש – בבא ד'אנטונא, לא הספיק לסיים.
את הספר סיימה והוציאה לאור בלהה לוז.
דוד פדהצור (13 בנובמבר 1928 – 26 בדצמבר 2007) היה עיתונאי ופובליציסט, עורך עיתון "למרחב" ומשנה לעורך "דבר".
במהלך עבודתו העיתונאית פרסם מאות מאמרים חתומים ומאמרי מערכת בנושאים פוליטיים ומדיניים, חברתיים ותרבותיים – ישראליים ובינלאומיים – "הבוקר", "מעריב", "זמנים", "למרחב", "דבר" ו"דבר ראשון".
יליד צפת (דור רביעי בארץ ישראל), בנם של שושנה ומשה פדהצור (פודהורצר) (ראש העיר היהודי הראשון של צפת).
בשנים 1947–1948 היה מפקד אצ"ל בטבריה וצפת והשתתף בפעילויות צבאיות של המחתרת נגד הצבא הבריטי לפני קום המדינה.
במלחמת השחרור מילא תפקיד פעיל בהגנה על צפת והגליל העליון ובשחרור הגליל המערבי.
בתחילת שנות ה-50 עזב את צפת לטובת לימודי תואר ראשון בפילוסופיה וספרות כללית, באוניברסיטה העברית בירושלים.
את דרכו העיתונאית החל ב-1945 בצפת, כסופר אזורי בגליל של העיתונים: "המשקיף", "הבוקר", "ג'רוזלם פוסט", ו"מעריב".
עם המעבר לירושלים ובמקביל ללימודיו האקדמאיים, החל לעבוד בעיתון "זמנים", תחילה כעורך לילה ואחר כך כעורך פובליציסטי (1953-55).
עם המעבר של "זמנים" מירושלים לתל אביב, הצטרף ל"קול ישראל" כעורך חדשות.
בשנת 1957 עבר לתל אביב והצטרף לעיתון "למרחב" כעורך לילה ראשי.
כעבור שלוש שנים מונה לתפקיד מזכיר המערכת (1960-1965).
בשנת 1965, בהיותו בן 37, מונה לעורך הראשי של "למרחב".
ב-1971 מוזגו העיתונים "למרחב" ו"דבר" והוא שימש כמשנה לעורך וממונה על החדשות.
בנוסף, במשך למעלה מעשור ערך את "משא", המוסף הספרותי של "דבר".
בשנותיו האחרונות בעיתון שימש בעיקר כפובליציסט בכיר ב"דבר" וב"דבר ראשון".
במקביל לעבודתו העיתונאית, עסק בשורה של תפקידים ציבוריים:
ממייסדי מועצת העיתונות וחבר הוועד הפועל שלה (1963-92)
יו"ר ועדת העורכים של העיתונים היומיים (1967-1971)
יו"ר ועדת הצנזורה שליד ועדת העורכים (1966-1973)
יו"ר אגודת העיתונאים בתל אביב (1971-73)
יו"ר האיגוד הארצי של העיתונאים
חבר הוועדה המייעצת להכנת תוכנית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת תל אביב (1972)
חבר הוועד מטעם שר הפנים לבדיקת פקודת העיתונות (1972-73)
חבר ועדת הרמטכ"ל לבדיקת התפקוד של דובר צה"ל במלחמת יום כיפור (1973)
בשנים 1968–1976 יצא מטעם משרד החוץ לשליחות הסברה עיתונאית ב-12 מדינות בדרום מזרח אסיה.
משנת 1974 שימש, במשך ארבע שנים, כציר יועץ הממונה על היחסים הבינגושיים בשגרירות ישראל בוושינגטון.
במשך שני עשורים (1975–1989) היה מרצה אורח באוניברסיטאות אמריקאיות בנושאים שעסקו במדיניות הבינגושית, במדיניות ישראל ובתחום תקשורת ההמונים.
חלק מההרצאות נתנו במסגרת Scholar-In-Residence בניו ג'רזי, פנסילבניה, קנזס, מיסורי וקונטיקט.
עם יציאתו לפנסיה נתמנה לראש המגמה לתקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל (1996–1998) ולאחר מכן שימש כמרצה לעיתונות ואתיקה עיתונאית בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל (1999–2003).
בשנת 2001 חלה ולמרות זאת המשיך ללמד עוד מספר שנים, בצל המחלה והאשפוזים הממושכים.
נפטר בגיל 79 והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ עינת.
הותיר אחיו את אשתו זיווה (נפטרה ב-2016) ואת שני ילדיו.
עורך "ישראל כה" - אלבום צילומים ומסות ב-4 שפות (הוצאת "מסדה", 1972)
עורך "ישראל-ארץ ועם"-באנגלית ("הוצאת מסדה", 1975).
עורך "ישראל-דיוקנה של אומה"- באנגלית (הוצאת "מסדה", 1978).
"משנתו החברתית והמדינית של ברטרנד ראסל" ("גיליונות", תמוז תשי"ב, 1952).
"השקפת עולמו של ג'ורג' סנטאיאנה" ("גיליונות", טבת תשי"ג, 1953).
"רב-שיח על הגבול בין פרסום לפרסומת" ("ספר השנה של העיתונאים", 1963).
"שפיטה על ידי העיתונות" ("ספר השנה של העיתונאים", 1964).
"עורכי עיתונים בינם לבין עצמם" ("ספר השנה של העיתונאים", 1968).
"רב-שיח על עיתונות, רדיו וטלוויזיה" ("ספר השנה של העיתונאים", 1971).
"הרמה המקצועית של העיתונות הישראלית" ("ספר השנה של העיתונאים", 1972).
רבי דוד פלדמן (י"ד בתשרי ה'תרמ"ה, 3 באוקטובר 1884 - ט"ז באייר ה'תשט"ו, 8 במאי 1955) היה רב קהילת עדת יראים מחזיקי הדת בלייפציג ובמנצ'סטר, ומחבר הספרים עיר דוד ושמושה של תורה.
נולד בערב סוכות ה'תרמ"ה (1884) בטאלנה שבאוקראינה, לפיגא ולרבי שמאי, ששימש כשוחט ובודק בעירו.
בצעירותו למד תורה בבית המדרש בטאלנה ועמד בקשרים תורניים עם הרב יחיאל מיכל אפשטיין מחבר הספר ערוך השולחן.
בהיותו בן 19 כתב לו הרב אפשטיין במכתב בין היתר:
בשנת ה'תרס"ה (1905) עזב את רוסיה כדי לא להתגייס לצבא.
הוא עבר לרומניה, בתחילה שהה בעיירה בידעוולע שבמחוז מרמרוש ולאחר מכן עבר לויז'ניץ שם היה קשור לאדמו"ר רבי ישראל הגר, וידידו הקרוב של בנו רבי מנחם מנדל.
בשנת ה'תרס"ז (1907) נשא את גולדה בת רבי יחיאל מיכל פיקסלר.
לאחר נישואיו התגורר במחוז מרמרוש כשהוא סמוך על שולחן חותנו.
נסמך לרבנות על ידי המהרש"ם מברז'אן, רבי אריה ליבוש הורוביץ, רבה של סטניסלב, ורבי בנימין אריה וייס רב הקהילה בצ'רנוביץ.
בשנת ה'תר"ע (1910) נתמנה לרב הקהילה החרדית בלייפציג שבגרמניה, שם הקים תלמוד תורה וישיבה קטנה.
בסוף שנת ה'תרצ"ג (1933) עבר לאנגליה ולאחר מספר שבועות מונה לרב קהילת מחזיקי הדת במנצ'סטר.
נפטר בט"ז באייר ה'תשט"ו, ונקבר על פי צוואתו בבית העלמין במנצ'סטר בקברו של הרב משה יצחק סג"ל, ראש ישיבת מנצ'סטר, שעצמותיו הועברו לקבורה בארץ ישראל.
עיר דוד, ביאור ופירוש והרחבה לספר קיצור שולחן ערוך, לייפציג ה'תרפ"ד (באתר היברו בוקס) (יחד עם ידידו פנחס יעקב הכהן)
שמושה של תורה, ביאורים עם ציורים להרבה הלכות בשו"ע.
שיעורי המצוות (באתר היברו בוקס)
לב דוד, הודפס על ידי נכדו יחיאל נתן פלדמן ()
דוד פולונסקי (נולד ב-1973) הוא מאייר ישראלי, יליד ברית המועצות.
נולד בקייב, ברית המועצות (כיום אוקראינה), בשנת 1973. בשנת 1981 עלה לישראל וגדל בחיפה.
בנעוריו למד רישום אצל מורה בגבעתיים, הציירת ופרופסור לאמנות באקדמיה לאמנות של סנט פטרבורג, רחל קוגן.
בין השנים 2004–2008 למד עיצוב ואיור ב"בצלאל".
איוריו של פולונסקי עשויים בטכניקות שונות.
רבות מהן משלבות רישום ידני עם עיבוד מחשב.
בנוסף פולנסקי היה פעיל במסגרת קבוצת הקומיקס "אקטוס טרגיקוס".
כאנימטור ומעצב יצר אנימציה לתוכניות טלוויזיה כגון "החרצופים" (2000, טלעד), "קיפודים" (2010, ערוץ 10), החומר שממנו עשויה האהבה" (2006, ערוץ 8) ועוד.
פולונסקי יצר איורים וניהל אמנותית את סרטי האנימציה "ואלס עם באשיר" (2008), עליו זכה ב"פרס אופיר", ו"כנס העתידנים" (2012).
בנוסף, שולבו איוריו בסרט "המתנחלים" של הבמאי שמעון דותן שיצא לאקרנים ב-2016.
בשנת 2017, 70 שנה אחרי שיצא לאור הספר יומנה של אנה פרנק, עיבד פולנסקי יחד עם ארי פולמן את היומן לרומן גרפי: "אנה פרנק: היומן הגרפי".
בתחילת 2020 הועלתה בתיאטרון הקאמרי הצגת הבכורה של המחזה של חנוך לוין, "מתאבל ללא קץ", בבימויו של ארי פולמן, עם תפאורה שיצר פולונסקי, בצבעי שחור, לבן ואפור.
בשנת 2021 יצא לאקרנים הסרט אגדת חורבן, המתאר את השתלשלות האירועים שהובילו לחורבן בית המקדש השני ואת הקיטוב בחברה היהודית של אותם הימים.
הסרט כולל 1,500 איורים שאוירו במגוון סגנונות אומנותיים, אותם יצר פולונסקי יחד עם מיכאל פאוסט.
על עבודה זו זכו השניים בפרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר לשנת 2021.
במרץ 2024 הוציא באיוריו את הספר "מה עושים העצים", מאת ע.
הלל (הוצאת פועלים, הקיבוץ המאוחד).
פולונסקי נתן באיוריו לספר פרשנות חדשה של שיח המתנהל בין הילד לבין העולם לאורך שנות ילדותו.
הציג במוזיאון העיר תל - אביב את סרט האנימציה "ערבוביה".
פולונסקי מתגורר ויוצר בתל אביב-יפו.
2004 ואילך איור ואנימציה, שנקר, בית ספר גבוה להנדסה ועיצוב, רמת גן
2004 ואילך איור, המחלקה לתקשורת חזותית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2004 פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2008 פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008 פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע על שם שייקה אופיר לעיצוב אמנותי
2008 פרס על עיצוב אמנותי, Cinema Eye Honors, ניו-יורק, ארצות הברית
2012 פרס אנדרסן לאיור, האגודה הבינלאומית לספרות ילדים (IBBY), בזל, שווייץ
רבי דוד פִּיפָאנוֹ (רד"ף; כינוי ספרותי: אפֹד; ט"ו באדר ב' ה'תרי"א, 19 במרץ 1851 – ח' בכסלו ה'תרפ"ה, 5 בדצמבר 1924) היה רב טורקי-בולגרי, מגדולי רבני סלוניקי, ובסוף ימיו רבה הראשי בפועל של בולגריה.
פיפאנו היה מחלוצי כותבי ההיסטוריה של יהדות סלוניקי, והתפרסם בסדרת ספרי המשפט העברי שלו, בפרט בספרים "אבני האפֹד" ו"חושן האפֹד".
נולד בסלוניקי לבּוּאֶנָה ורבי אברהם פיפאנו.
אביו היה בן למשפחת חכמים ספרדית מקומית, עלה לירושלים ונפטר בכ"ח באייר תרמ"ח, סבו רבי אהרן פיפאנו נפטר בסלוניקי בי"ד בסיוון תרכ"ח, ואבי סבו, חיים חנוך פיפאנו נפטר בא' בטבת תקע"ט.
מצד אמו היה נכדו של רבי שאול מולכו, שהיה דרשן ומוכיח מפורסם.
היה תלמידו של רבי יהודה קובו מחבר "יאודה יעלה".
בגיל 15 כבר החל לכתוב פסקי הלכה, ובבגרותו התפרסם בעירו כרב, דרשן ופוסק הלכה.
ב-1877 התמנה כרב וחזן בקהילת מאייוור שבסלוניקי, והחזיק בכהונה זו עד עזיבתו את העיר והמדינה ב-1899.
עסק בהדפסת ועריכת ספרי רבני סלוניקי: בשנת 1893 הדפיס בתוספות משלו את הספר "עבודת השם" של רבי שמואל מטלון.
וב-1897 את הספר "עין משפט" של רבי אברהם הלוי.
הערות המגיה בספרים אלו הן פרי עטו.
מלבד ספרים אלו ההדיר את שו"ת הרשב"א, ח"ה וח"ו (ורשה תרנ"ט), והוסיף עליהן מהערותיו.
לצד עיסוקיו התורניים היה פעיל ציבורי ועסק בארגון אגודות צדקה וסיוע בסלוניקי, לצד דמויות מראשי הקהילה היהודית בעיר כמו: הרב יעקב קובו, יהודה נחמה, שמואל שמחה; ואחריהם: משה אלאטיני, שאול מודייאנו, שלמה פרננדס ושלום סייאס.
בקיץ 1874 יזם את הקמת החברה לעזרה הדדית "צדקה וחסד" שהתקיימה כמה עשרות שנים.
בסוף קיץ 1890 פרצה שרפה גדולה בשלוניקי ורבים איבדו את ביתם, פיפאנו נמנה עם קבוצת נכבדי הקהילה שעסקו בבניית שיכונים למפונים.
בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) התמנה כראב"ד סופיה בירת בולגריה.
ב-1914 התפטר הרב הראשי לבולגריה מרדכי אהרנפרייז על רקע מאבקי כוחות בתוך הקהילה היהודית בין הניצים והמתונים בתנועה הציונית ובין נכבדי הקהילות בני הדור הישן - הנוֹטָאבֶּלִים.
ב-1915, עם כניסת בולגריה למלחמת העולם הראשונה פסקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית.
ב-1920 הוחלט בכינוס ראשי הקהילות בבולגריה להטיל על הקונסיסטוריה לבחור ולמנות רב ראשי.
בהמשך הוחלט שעד לאישור תקנון הקהילות על ידי הממשלה הבולגרית, לא ימונה רשמית רב ראשי ליהודי בולגריה.
וכך, ב-1921 מונה הרב דוד פיפאנו רשמית לממלא מקום הרב הראשי ובפועל מילא את התפקיד עד לפטירתו לאחר מחלה בח' בכסלו ה'תרפ"ה, 5 בדצמבר 1924. הוא נקבר בסופיה.
הותיר אחריו את אשתו סוניה, בתו דונה-סלמונה ובניו אלברט (אברהם) ומאיר פיפאנו.
את ספרייתו הגדולה שהכילה גם כתבי יד נדירים הוריש לקהילת סופיה.
בנו, אלברט פיפאנו נמנה עם ראשי "האגודה להקמת ספרייה יהודית בסופיה".
הרב פיפאנו חיבר ספרים רבים בתחום המשפט העברי, פסקיו מצוטטים רבות בספרות המשפט העברי של המאות ה-20 וה-21, ובהם פסקים תקדימיים.
יש הרואים בו שריד אחרון ל"תור הזהב" של רבני סלוניקי מחברי ספרי ההלכה הרבים.
רבים מכתבי היד שלו אבדו בשרפה שפרצה בביתו בט"ו בכסלו תרס"ה (1904).
חושן האפד (סלוניקי תרנ"א - סופיה תרע"ה) - שו"ת בענייני חושן משפט
אבני האפד (ח"א: סופיה תרע"ג; ח"ב: שם תרפ"ח) - חידושים ושו"ת בענייני אבן העזר.
נושא האפד (בתוך ח"ב של אבני האפוד, סופיה תרפ"ח)
חגור האפד (סופיה תרפ"ה) - חידושים בענייני אבן העזר, בדגש על הלכות גיטין ושמות גיטין.
הספר כולל גם חומר רב על תולדות רבני סלוניקי, סופיה וערים נוספות, בנספח "שלשלת רבני שלוניק וסופיאה"
ביאורו על ספר החינוך נדפס בירושלים (תשנ"ח)
הרב דוד פאפו (כ"ג באייר ה'תר"ח, 26 במאי 1848 - כ"ב בניסן תרפ"ז, 24 באפריל 1927) היה הרב הראשי של בורסה שבטורקיה וביטולה שבמקדוניה, חכם באשי של טריפולי שבלוב ובגדאד שבעיראק, ממנהלי בית החולים משגב לדך בירושלים, אב בית דין וחבר ועד העדה הספרדית בעיר.
נולד בקושטא ב-26 במאי 1848 (כ"ג באייר ה'תר"ח) לשלמה ולסולטנה פאפו.
בגיל שבע עלה עם הוריו לארץ ישראל.
אביו, שהיה היה סוחר עשיר דאג לחינוך בנו, ובצעירותו הכניסו להתחנך בישיבות העיר לצד הרבנים יצחק אשכנזי, יעקב מאיר ומרדכי ישראל.
בסיום לימודיו הוסמך להוראה על ידי רבני העדה הספרדית בירושלים, ונישא למזל.
תחילה התפרנס מעזבון אביו, אך בשל שרפה שהתרחשה בעיר עלה כל רכושו באש, ומקור מחייתו העיקרי אבד.
בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) עבר להתגורר בטריפולי, שם מונה לשמש כחכם באשי במשך כשנתיים.
בסיום כהונתו בטריפולי עבר להתגורר בבורסה, שם מונה בפירמן רשמי לכהן כרב הראשי ואב בית הדין של בורסה למשך שבע שנים, וקיבל מהסולטאן העות'מאני את אות מסדר המג'ידיה ממדרגה שלישית.
בשנת 1902 (ה'תרס"א) מונה לשמש כרבה הראשי של ביטולה שבמקדוניה למשך כשנתיים.
בסיום כהונתו עבר להתגורר בבגדאד, שם מונה לשמש כחכם באשי למשך שבע שנים, וקיבל מהסולטאן הטורקי אות כבוד ממדרגה ראשונה בשם "מג'ידיה".
במהלך שנות כהונתו בבגדאד הביא לבניית תלמוד תורה גדול שכלל גם מטבח ליתומים ולנזקקים.
בשל חשד מצד הממשל כי הסית את הציבור בבגדאד לטובת נזים פאשה, מושל פלך שהודח, פוטר הרב פאפו ממשרתו והועמד למשפט מצד הממשל הטורקי.
לפני המשפט נדר כי אם יצא ממנו זכאי יעלה לירושלים.
ואכן, לאחר שזוכה במשפט עזב את בגדאד והחל במסע לירושלים.
בדרך עצר בחלב שבסוריה, והשתכן במשך יממה בביתו של הרב חזקיה שבתי.
למחרת יצאו ללוות אותו בדרכו לרכבת הנוסעת לביירות שבלבנון כל נכבדי העיר, בהם הרב מאיר נחמד.
מביירות יצא בהפלגה לישראל, ולירושלים הגיע בחודש ספטמבר 1911 (ה'תרע"א).
עם הגיעו לירושלים מונה לשמש כחבר משרד הרבנות, ולאחר מכן כאב בית הדין של העדה הספרדית.
בהמשך שימש כממלא מקום הרב משה יהודה פרנקו במועצת הפלך ונמנה עם מנהלי בית החולים משגב לדך.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, יוסף מרדכי הלוי, חנניה גבריאל, רפאל שלמה לניאדו ויוסף שאול אלישר, ובחודש מאי 1913 התפטר מתפקיד בוועד.
ביום כ"ב בניסן תרפ"ז, בהיותו כבן 79, נפטר הרב פאפו בירושלים.
חתנו היה הרב בן ציון פיזאנטי.
פני דוד (ירושלים תרפ"ד) - שו"ת.
בני מאיר (ירושלים תרע"ד) - דרשות.
בספר זה כמה דרשות שנשא בבגדאד; ביניהן: הספד לרב יוסף חיים (תרס"ט) ; הספד לראש רבני קושטא, הרב משה הלוי (תר"ע); דרשה שנשא עם כניסתו לרבנות בגדאד (מדף מח ע"ג עד דף נא ע"ב).
חכם דוד פאפו כתב גם רעיונות רבים אותם נהג לשמור מקופלים כניירות יחידים בתוך שק.
הוא הנציח את שני בניו בהקדמות לספריו: את בנו, מאיר, שמת בצעירות במהלך שהות המשפחה בבל, ואת בנו שלמה, שגויס לצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ועקבותיו לא נודעו.
דוד פדידה (נולד בי"ג בניסן ה'תשל"ט, 10 באפריל 1979) הוא אמרגן, מפיק מוזיקלי, במאי ותמלילן חרדי.
מייסד ומנכ"ל חברת ההפקות FDD פרודקשיין, להקת הילדים קינדרלעך, להקת בוגרי מקהלת הרבנות הצבאית "VOCALS" ופרויקט טקס אנשי השנה.
נולד בבני ברק למשפחה חרדית.
אביו הרב צבי פדידה הוא רב המכהן כראש מוסדות אור גאון ואוצרות התורה בעיר, כיום ישיבת "היכל צבי".
בצעירותו למד בישיבת בית מתתיהו בבני ברק.
לאחר נישואיו התגייס לצה"ל ושירת ברבנות הצבאית.
באמצע שנות ה-90 נכנס לעולם ההפקה ושימש כמנהלו האישי של הזמר והמלחין מנחם פיליפ.
לאחר מספר שנים נהיה אמרגנו של אריה ברונר, שהיה בעליה של להקת חתונות מצליחה.
במסגרת ההופעות בחתונות פגש פדידה באוהד מושקוביץ, שהיה אז עולה חדש מבלגיה; פדידה דרבן אותו להופיע, והוא היה למיוצג הראשון שלו.
פדידה חבר למלחין העל החרדי יוסי גרין והם הפיקו עבור מושקוביץ אלבום בשם "OH" שזכה להצלחה רבה.
בראשית שנות האלפיים הקים את חברת ההפקות FDD פרודקשיין, המייצגת מגוון אמנים ולהקות במוזיקה היהודית והחסידית, ביניהם איציק דדיה, להקת הקינדרלעך, יונתן שינפלד, הכנר דניאל אהביאל, ולהקת 'FDD LIVE' בניצוחו של גרשון פריישטט.
הוא מפיק ומעורב בהפקות אירועים וערבי שירה בישראל ובעולם.
חלק מהמופעים וערבי השירה שמפיק פדידה הם למורת רוחם של רבנים מסוימים.
בשנת 2003 יזם את האירוע 'טקס אנשי השנה' במוזיקה היהודית שנערך במשך מספר שנים בישראל והצדיע לזמרים, מלחינים, מעבדים, כותבים ויוצרים במוזיקה החסידית-יהודית מכל רחבי העולם.
בשנת 2005 הקים את להקת הילדים 'הקינדרלעך' יחד עם ישי לפידות ששימש כמנהלה האמנותי.
בעקבות הסינגל 'רק ילדים' שהפך ללהיט, זכתה הלהקה בתואר 'תגלית השנה' במוזיקה היהודית במצעד הזמר החסידי של רדיו קול חי.
באוגוסט 2013 רכש פדידה את חלקו של ישי לפידות בלהקת קינדרלעך והפך למנהלה היחידי.
בשנים 2012 ו-2013 הפיק את מחזות הזמר 'שירים ונפלאות בבית הכנסת' ו'שירים ונפלאות בבית הספר' בכיכובם של אוהד מושקוביץ, ישי לפידות, איציק דדיה, יונתן שינפלד, דניאל אהביאל ולהקת הקינדרלעך.
החל משנת 2015 הפיק את תוכנית המציאות 'הקול הבא', תוכנית ריאליטי המוזיקלית הראשונה למגזר החרדי.
התוכנית שודרה ברדיו קול חי במסגרת התוכנית 'מוצ"ש חי' בהנחייתו של מנחם טוקר.
בשנת 2017 החתים את אמן הג'ז הישראלי דניאל זמיר והקים את להקת "VOCALS", המונה חמישה זמרים בוגרי להקת הרבנות הצבאית.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 התחיל לייצג אמנים מחוץ למגזר החרדי, כגון אבישחר ג'קסון ואמיליה אוזון.
בשנת 2018 הפיק את העונה השנייה של הקול הבא מירושלים.
כן הפיק וביים את המחזמר 'שירים ונפלאות בממלכת החלומות', בכיכובם של דודו פישר, עוזיה צדוק, להקת הקינדרלעך, עדי רן, שוקי סלומון ואמני קרקס Y.
בשנת 2019 הפיק את המופע 'חבורת תרי"ג בן הזמנים' למגזר החרדי בבימויו של קלוד דדיה.
באותה שנה החתים את האמן שולי רנד.
בשנת 2020 החתים את יונתן רזאל, בשיתוף עם המפיק רוני בראון וחברת הליקון.
כן הפיק את העונה השלישית של הקול הבא דיזיין סיטי.
בשנת 2021 הפיק וביים את סדרת המופעים 'קיץ חי', 14 מופעים ששודרו בתקופת הקורונה לכמאה אלף בתי אב בישראל באמצעות רדיו קול חי.
כן הפיק את המופע 'חבורת תרי"ג בן הזמנים 2' למגזר החרדי, בבימויו של קלוד דדיה.
בשנת 2023 החתים את דניאל יטיב.
ב-2024 הפיק את 'חבורת תרי"ג בן הזמנים 5', ואת מופע הנשים 'פתחי לי' בבריכת הסולטן.
בשנת 2024 החתים את יעקב שוואקי.
בשנת 2025 החתים את הזמר חיים ישראל והפיק את מופע חבורת תרי"ג בין הזמנים 6 בבימויו של קלוד דדיה.
פדידה נשוי לאביבית לבית פנחסוב, ואב לשש בנות.
הרב דוד פטר (נולד ב-1976) הוא רבה הראשי של העיר פראג, בירת הרפובליקה הצ'כית.
נולד בפראג, שירת בשירות אזרחי כעובד סוציאלי בקהילה היהודית בעירו.
למד שנה במכון מאיר ואחר כך בישיבת הכותל.
ב-2005 עבר לישיבת מרכז הרב, שם למד לימודי הלכה ועבר את בחינות ההסמכה של הרבנות הראשית לישראל.
נסמך לרבנות בידי רבותיו הרב יעקב שפירא והרב יהושע מגנס, וכן בידי הרב זלמן נחמיה גולדברג.
עבר הכשרה מקצועית לרבנות בתפוצות במכון "שטראוס-עמיאל" וקיבל הסמכה מהרב שלמה ריסקין, מראשי המכון.
בספטמבר 2011 שב לפראג עם אשתו ושימש סגן הרב הראשי לפראג.
הוא עודד את הפעילות המתחדשת בבית הכנסת ירוזלמסקה (ירושלים) בעיר.
בקיץ 2014 נבחר לכהן כרבה הראשי של יהדות פראג.
דוד פלג (נולד ב-18 ביולי 1957) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע, ולשעבר דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב של מכון ויצמן.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם אלגוריתמים, רשתות מחשבים וחישוב מבוזר.
רבים מן המאמרים שלו עוסקים בשילוב של כל השלושה.
פלג הוא בוגר תואר ראשון מהטכניון (1980), תואר שני מאוניברסיטת בר-אילן (1982) ותואר שלישי מטעם מכון ויצמן בהנחיית דוד הראל (1985).
הוא פרסם מאמרים רבים וספר, והוא יו"ר של כנסים מובילים במדעי המחשב, ועורך של מספר כתבי עת מדעיים.
בשנת 2008, הוענק לו פרס דייקסטרה בחישוב מבוזר יחד עם ברוך אוורבוך על מאמרם משנת 1990 "חלוקות דלילות".
בשנת 2011, זכה בפרס SIROCCO על חדשנות בתחום החישוב המבוזר, המוענק מדי שנה בכנס SIROCCO.
בשנת 2017 הפך לעמית ACM - האגודה למכונות מחשוב.
דוד פְלינקֶר (ביידיש: פֿלינקער; בפולנית: Dawid Flinkier, לעיתים נכתב David Flinker; תרנ"ז, 15 באוגוסט 1897 – י"ב בכסלו תשל"ט, 12 בדצמבר 1978) היה עיתונאי, עורך וסופר יידי, פולני ועברי יהודי-פולני וישראלי.
דוד פלינקר נולד בשנת 1897 בעיירה גור שליד ורשה, בפולין הרוסית, בנם של מרים חיה (לבית בלאס) ואהרן דב פלינקר.
קיבל חינוך יהודי מסורתי וכללי.
בשנת 1929 הוביל ביחד עם משולם קאמינר את ייסודו של היומון רב-התפוצה של אגודת ישראל בפולין, "דאָס יודישע טאָגבלאַט", שהופיע בשנים 1929–1939, ושימש כעורכו.
עם מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו משטחי הכיבוש הגרמני, הגיע תחילה כפליט לווילנה, שם שהה זמן מה, ובראשית שנת 1941 הגיע לארץ ישראל (שבה ביקר פעמיים קודם לכן בשליחות עיתונו,, מהן פעם ב-1938).
בארץ המשיך את עבודתו העיתונאית: מן המחצית השנייה של שנות ה-40 ועד 1955 כתב בעיתון "הבוקר" (בראשית 1948 נשלח לניו יורק ככתב העיתון ועשה שם כשנה וחצי).
כמו כן, שימש סופרו הקבוע בישראל של העיתון הניו-יורקי הגדול "טאָג – מאָרגען זשורנאַל" ובשנותיו האחרונות של העיתון "אַלגעמיינער זשורנאַל".
היה חבר בולט באגודת העיתונאים בתל אביב וחבר פעיל בנשיאות הפדרציה העולמית של עיתונאים יהודים.
לאחר המלחמה פרסם פלינקר שלושה רומנים שראו אור בסדרת "דאָס פּוילישע יִידנטום" (יהדות פולין) של האיגוד המרכזי של יהודי פולין בארגנטינה: "אַ הויז אויף גזשיבאָוו" (בית ברחוב גְז'יבּוֹב), "אין שטורעם" (בסערה) ו"ניַיע ציַיטן": ראָמאַן פֿון אַמאָליקן יִידישן לעבן אין פּוילן (זמנים חדשים: רומן מהחיים היהודיים בפולין של פעם).
הראשון, שפורסם במקור מעל דפי "דאָס יודישע טאָגבלאַט" תחת שם העט "דער אומבאַקאַנטער" (האלמוני), היה מעין רומן בלשי, ששילב אירועים היסטוריים חשובים בהיסטוריה היהודית כגון משפט בייליס.
ספרו האחרון זיכה אותו בפרס מרדכי סטולייר בבואנוס איירס (1958).
בכל שלושת הספרים מתואר ההווי של יהדות פולין שלפני המלחמה.
בנוסף, חיבר את הכרך המוקדש ליהדות ורשה בסדרת "ערים ואמהות בישראל" (מוסד הרב קוק, תש"ח) והיה שותף לעריכת הקובץ האנציקלופדי על תולדות העיתונות היהודית (האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, תשל"ג).
היה נשוי לצרקה לבית מיירנץ, ילידת קאליש.
השניים היו הורים לשתי בנות, דבורה וריסיה, וסבים לנכדים.
פלינקר נפטר בדצמבר 1978, בגיל 81. נטמן לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
אחיינו, משה זאב פלינקר (1926–1944), שנספה בשואה, כתב יומן אישי בעברית, שבו ביטא את התמודדותו של נער דתי עם שאלות אמוניות בתקופת השואה.
דוד פלינקער, אַ הויז אויף גזשיבאָוו: ראָמאַן, איַינלייטונג פֿון ז.
סעגאלאוויטש, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע יִידן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום', 14), 1947. ()
דוד פלינקער, אין שטורעם: ראָמאַן, 2 כרכים, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע יִידן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום', 61–62), 1950. (, )
דוד פלינקער, ניַיע ציַיטן: ראָמאַן פֿון אַמאָליקן יִידישן לעבן אין פּוילן, 2 כרכים, בואנוס איירס: צענטראַל-פֿאַרבאַנד פֿון פּוילישע יִידן אין אַרגענטינע ('דאָס פּוילישע יִידנטום', 129–130), תשי"ז 1957. (, )
דוד פלינקר, ווארשה: כרך ג בסדרת ערים ואמהות בישראל: מצבת קודש לקהילות ישראל שנחרבו בידי עריצים וטמאים במלחמת העולם האחרונה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תש"ח.
יהודה גוטהלף (עורך), דוד פלינקר, מרדכי צאנין, שלום רוזנפלד (עורכים), משה רון (רכז מערכת), עיתונות יהודית שהיתה, תל אביב: האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, תשל"ג.
דוד פלינקער, מרדכי צאַנין, שלום ראָזענפֿעלד (עורכים), די יִידישע פּרעסע וואָס איז געווען, תל אביב: וועלטפֿאַרבאַנד פֿון די יִידישע זשורנאַליסטן, תשל"ה 1975.
דוד פונדק (נולד ב-1950) הוא פרופסור חבר מקצועי (בדימוס) מאת המכללה האקדמית כנרת.
הקים ועמד בראש המרכז הארצי לחינוך אסטרונומי "פרחי מדע", היחידה לתקשוב בהוראה במכללה האקדמית אורט בראודה והיחידה לפיזיקה במכללה האקדמית כנרת.
תחומי התמחותו הם: תקשוב בהוראה, הוראת הפיזיקה והאסטרונומיה.
דוד פונדק נולד בקיבוץ אשדות יעקב איחוד, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של צילה וישעיהו פונדק.
מראשי תנועת הנוער העובד בארץ, פעיל מרכזי במפלגת מפא"י.
אחיו הבכור מנחם פונדק נספה בתאונת מטוס ב, בהיותו מפקד קורס נווטים ב-1964.
הוא נשוי ואב לשלושה בנים.
בצבא שרת כלוחם בסיירת צנחנים וקצין חינוך בחטיבת הצנחנים.
לאחר השירות חזר לקיבוצו ובו מלא שורה של תפקידים: רכז תרבות, מדריך חברת נוער, רכז גיל הנעורים.
עם סיום לימודי התואר הראשון הדריך דוד את חברת נוער "ארזים" במשך ארבע שנים (1977–1981).
בני חברת הנוער הגיעו בגיל 14 לקיבוץ אשדות יעקב איחוד.
במהלך השנים 1980 -1991 הקים וריכז דוד את מגמת הפיזיקה בבית ספר התיכון "בית ירח".
בשנים אלה הפכה מגמת הפיזיקה בבית הספר למגמה גדולה שאליה הגיעו 30% מהתלמידים בבית הספר כאשר כ־50% מהלומדים היו בנות, הישג יוצא דופן בהשוואה לבית ספר תיכון בישראל ובעולם.
בהוראת הפיזיקה שילב דוד הדגמות, הדמיות מחשב ופיתוח מצפה כוכבים.
הפעלת המצפה תמכה בביצוע עבודות חקר של תלמידים בתיכון.
על הישגיו בהוראה זכה דוד בשנת 1989 לפרס מורה מצטיין לפיזיקה, על ידי מכון ויצמן למדע.
ב־1992 הקים דוד את "פרחי מדע", מרכז ארצי לחינוך אסטרונומי במכללה האקדמית כנרת יחד עם ד"ר גנאדי רויזמן ופרופ' לב פוסטילניק.
הקמת המרכז נשענה על פיתוח שיטות למידה פעילה והוראת חקר.
במסגרת המרכז הוקמו שני מכוני מחקר - מצפה כוכבים אופטי ובו טלסקופ ממוחשב "Meade 16 ומצפה רדיו ובו רדיו-טלסקופ בקוטר 2.5 מטרים.
למרכז הגיעו מאות תלמידים לצורך ביצוע עבודות חקר זעירות באסטרונומיה, ועשרות תלמידים ביצעו עבודות גמר באסטרונומיה.
המרכז הפעיל ניידת אסטרונומית שהגיעה מדי שנה לאלפי תלמידים בבתי ספר בכל רחבי הארץ בניהולה של זהבה וגנר.
דוד פונדק סיים תואר ראשון בפיזיקה, ב-1978, באוניברסיטת תל אביב.
ב-1982 השלים תעודת הוראה בטכניון.
ב-1986 השלים תואר שני ב טכניון, עם התמחות בהוראת הפיזיקה בהנחיית דר' נח לרמן.
נושא התזה: "פיתוח של מעבדה באופטיקה גאומטרית והערכת תרומתה ללימודי הפיזיקה".
בשנת 1991 קבל תואר דוקטור בטכניון, בהנחיית פרופ' מנחם פיינגולד.
נושא התזה: "התפתחות מערכות מושגים באסטרונומיה אצל תלמידים המבצעים עבודת גמר".
בשנים 2–1991 יצא דוד עם משפחתו לפוסט דוקטורט באוניברסיטת סן-דייגו.
עבודת המחקר עסקה בפיתוח והערכה של לומדות בהוראת מעגלים חשמליים, בהנחייתו של פרופ' פרד גולדברג.
תחומי העיסוק של דוד פונדק הם תקשוב בהוראה, וחינוך בפיזיקה ואסטרונומיה: הוראה, מחקר, פיתוח חומרי למידה ורעיונות פדגוגיים.
משנת 1993 דוד ללמד במכללה האקדמית כנרת כשלוחה של אוניברסיטת בר-אילן .
הוא לימד בתוכנית "אקדמיזציה למורים", שבה השלימו מורים בעלי תואר מורה בכיר תואר ראשון בחינוך.
במקביל להוראה פיתח יחד עם קבוצת אסטרופיזיקאים, עולים חדשים מברית המועצות לשעבר, שני מכוני מחקר באסטרונומיה שבהם התבצעו מחקרים בפעילות השמש ובכוכבים משתנים.
מכונים אלה אף סייעו לתלמידי תיכון בביצוע עבודות חקר באסטרונומיה.
ב-1998 נבחר דוד לעמוד בראש המחלקה להוראה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה, במסגרתה למדו וקבלו המהנדסים תעודת הוראה.
בשנת 2000, במסגרת קול קורא לפיתוח טכנולוגיות למידה של המועצה להשכלה גבוהה, זכתה הצעה שהגיש דוד בנושא תקשוב בלמידה למימון רחב היקף.
בעקבות הזכייה הוקמה יחידה לתקשוב ההוראה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה ודוד עמד בראשה.
פעילות היחידה הובילה בין השאר לפיתוח חדר למידה מיוחד בגישת Scale-Up המאפשרת הוראה המשלבת למידה ומחקר בקבוצות קטנות.
בשנת 2000 נבחר דוד כחבר בצוות ההיגוי של מיט"ל – מרכז של המוסדות להשכלה גבוהה בארץ לקידום ידע בטכנולוגיות למידה.
במסגרת המרכז דוד היה שותף, במשך 17 שנים, בקידום יוזמות לתקשוב ההוראה האקדמית בארץ, וכן קיום סדיר של כנסים שנתיים בנושאי טכנולוגיות למידה.
ב־2005 הוקם במכללה האקדמית כנרת בית ספר להנדסה בראשותו של פרופ' יעקב בר.
דוד הקים את היחידה לפיזיקה בבית הספר להנדסה, ופיתח מעבדה להוראת הפיזיקה וללימוד קורסי היסוד בפיזיקה.
ב-2018 פרש פרופ' פונדק לגמלאות והקים במכללה את המרכז לחינוך אסטרונומי יחד עם פרופ' מוחמד עכאשה ועם דר' אלון לוי.
פרופ' פונדק חידש את פעולת מצפה הכוכבים כנרת.