tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו חשק באישה, שעל סמך ידיעותיו הייתה נוכרייה, ובחר לשכב איתה, מבלי שידע שמדובר בבת אחיו.
הורקנוס ואביו מייצגים את דמותו של היהודי המתייוון, שנמצא במגע עם השלטונות ההלניסטיים ומושפע מאורח חייהם.
יהודי שבוחר לשים את האינטרס הפרטי שלו מעל האינטרסים של העם שלו: יוסף לווה כספים משומרונים בתקופה שבה הם היו מסוכסכים עם היהודים, ואילו הורקנוס בחר לבזבז את כספו של אביו על מנת לזכות בחיבת המלך וככל הנראה להבטיח את מקומו בתור יורש תפקידו של אביו.
יש הטוענים שאמו של הורקנוס הייתה נוכריה ושהסיפור המתואר בפסקה הנ"ל הוא ניסיון של כותב המקור להתמודד עם השמועה על מעשה יוסף בן טוביה.
טענה זו מחוזקת על ידי בחירתו של שמעון הכהן להצטרף לצידם של אחיו של הורקנוס בגלל הקרבה המשפחתית, ולא להורקנוס, שעל פניו שייך לאותה משפחה.
עיראק אל-אמיר הוא אתר ארכאולוגי הנמצא 17 קילומטר ממזרח לרבת עמון, שהתגלה לראשונה ב-1818. האתר מזוהה על ידי רוב החוקרים כ'בירה החזקה' שבנה הורקנוס בעבר הירדן לאחר שהפסיד בקרב עם אחיו.
תיאור הטירה המפורט ב"קדמוניות" תואם את מתווה האתר ומיקומו זהה.
המבנה מושפע מהאדריכלות ההלניסטית ומעוטר בפסלי אריות, נשרים ופנתרים.
בנוסף, הכתובת 'טוביה' מופיעה בו פעמיים.
במצוק הסמוך למבנה, חצובות 14 מערות שהוכשרו למגורים, שגם הן נזכרות ב"קדמוניות".
שם הטירה, tyros, השתמר בשם הואדי הסמוך, ואדי א-ציר.
בפפירוסים של זנון מתואר הקשר הכלכלי שהיה בין השלטונות התלמיים לבין איש בשם טוביה אשר חי בעבר הירדן במושבה צבאית שנקראה 'בירתא של עמון'.
יש הטוענים שטוביה זה הוא אביו של יוסף בן טוביה וסבו של הורקנוס, ושהנחלה אשר מעבר לירדן הייתה בבעלות המשפחה דורות רבים.
המבנה נפגע קשות ברעידת האדמה שהתרחשה ב-365 לספירה.
הורקנוס כמחברו של ספר קהלת
בתחילת המאה ה-20 העלה יוסף קלוזנר את הטענה כי הורקנוס לבית טוביה הוא מחברו של ספר קהלת.
קלוזנר ביסס את טענתו על הדמיון שיש בין תיאור אחוזתו של הורקנוס לבין תיאור ביתו של קהלת.
קלוזנר הוסיף וטען שאישיותו של הורקנוס יכולה להסביר את הגותו של קהלת: איש משכיל וחכם שהושפע מהתרבות היהודית והפילוסופיה הסופיסטית ובסופו של דבר התייאש מחייו.
קלוזנר מנסה לבאר את מעשה ההתאבדות של הורקנוס:
טענה זאת לא התקבלה במחקר.
הורקי (בבלארוסית: Горкі) היא עיר במחוז מוהילב בבלארוס.
לראשונה הוזכרה הורקי בכרוניקות ליטאיות משנת 1544 בתור כפר.
עד סוף המאה ה-17 עברה הבעלות על הכפר בין מספר משפחות נסיכים ואצילים.
בסוף המאה ה-17 היו בכפר כ-510 בתים ושלושה שווקים, בהם סחרו סוחרים מבלארוס ורוסיה.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה בתחילת המאה ה-18 הייתה הורקי בסיס רוסי מרכזי, והצאר פיוטר הגדול קבע בה את משכנו.
ב-1840 נפתח בהורקי בית ספר חקלאי.
היישוב הפך למרכז החינוך החקלאי בבלארוס והתפתחותו הכלכלית הואצה.
ביישוב החלו לפעול מפעל מתכת, סניף דואר ותחנה מטאורולוגית.
בשנת 1861 הורתה ממשלת הצאר על הענקת מעמד עיר להורקי.
בהורקי הוקמה מועצה עירונית, ולעיר הועברו מהעיר קאפוסט בית המשפט האזורי, מחלקת האוצר, משרד הדואר, בית החולים העירוני, הפיקוד הצבאי האזורי ומוסדות נוספים.
בעת זו גם אומץ סמל העיר, בן שלוש הגבעות.
בהורקי חיו בתחילת המאה ה-20 כ-3,000 יהודים, כמחצית מתושביה.
חלקם עבדו במקצועות פקידות וחלקם כחקלאים, ומהם שעבדו בבית הספר החקלאי שפעל בעיר.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את הורקי.
יהודי העיר רוכזו בגטו, ורבים מהם נשלחו לעבודות כפייה.
ב-6 באוקטובר 1941 נרצחו יהודי העיר בירי מחוץ לעיר.
הושנג נהאוונדי (בפרסית: هوشنگ نهاوندی, באנגלית: Houshang Nahavandi; 2 בדצמבר 1932 – 20 באוקטובר 2025) היה שר הפיתוח והשיכון, שר החינוך, וכן נשיא אוניברסיטת טהראן בתקופת מוחמד רזא שאה פהלווי.
עזב את איראן לאחר המהפכה של 1979 ועבד במשך 17 שנים בדרגת פרופסור באוניברסיטת סורבון.
מועדון אתלטיקה הורקאן (בספרדית: Club Atlético Huracán) הוא מועדון ספורט מבואנוס איירס, ארגנטינה.
המועדון ידוע בעיקר בגלל קבוצת הכדורגל שלו שמשחקת בליגת העל הארגנטינאית.
המועדון נוסד ב-1 בנובמבר 1908 בשכונת נואבה פומפיה (Nueva Pompeya) שבבואנוס איירס.
אצטדיון הקבוצה נמצא היום בשכונת פרקה פטריסיוס (Parque Patricios).
שם הקבוצה, סמלה וכינויה "גלובו" (במשמעות של כדור פורח) נובעים מכדור פורח בשם הורקאן שהטיס חורחה ניוברי (Jorge Newbery) ב-1909. המגרש נבנה באתר ששימש בעבר לשריפת אשפה ומכאן כינוי נוסף של הקבוצה - השורפים.
לקבוצה יריבות ספורטיבית היסטורית עם סן לורנסו, והמשחק ביניהן נחשב ל"קלאסיקו".
בנוסף לכדורגל מפעיל המועדון קבוצות התעמלות מכשירים, אגרוף, הוקי שדה, כדוריד וכדורעף.
לאחר הקמת הקבוצה, היא שיחקה במגרש ארעי עד שניוברי רכש עבורה קרקעות להקמת מתקני קבע.
ב-1912 העפילה הקבוצה לליגה השלישית.
היא המשיכה להצליח ולעלות ליגות עד ששנתיים מאוחר יותר, ב-1914, הגיעה לליגת העל שהייתה אז חובבנית.
באותה עונה היא סיימה במקום השישי.
בשנים הבאות היא שמרה על מקומות גבוהים בליגה, כולל הגעה למקום השני ב-1920. באותה עונה זכתה גם בתואר ראשון - גביע אסטימולו (Copa Estímulo; מפעל שבוטל לאחר 6 שנים).
עד תום העידן החובבני היא זכתה ארבע פעמים באליפות הליגה: ב-1921, 1922, 1925 וב-1928 ופעמיים בגביע הלאומי קופה איברגורן, בשנים 1922 ו-1925. באותן שנים שיחקו בשורותיה לואיס פליפה מונטי וגיז'רמו סטאבילה (מלך השערים במונדיאל 1930).
ב-1931 הפכה ליגת העל הארגנטינאית למקצוענית ומאז ירד מעמדה של הורקאן.
למרות זאת היא תפסה מקום חשוב בכדורגל הארגנטינאי.
בשנות הארבעים היא זכתה בשלושה גביעים לאומיים (קופה אסקובר 1942, קופה אסקובר 1943, קופה בריטניקה 1944), ושיחקו בה שחקנים גדולים כמו אלפרדו די סטפנו ב-1946 ואדולפו פדרנרה ב-1948. ב-1949 היא ניצלה מירידת ליגה לאחר שסיימה במקום האחרון, אך עם מספר נקודות זהה ללנוס.
גם במשך שנות ה-50 לא היה מעמדה יציב כאשר הייתה קרובה פעמים רבות לירידת ליגה, אך הגיעה גם למקום השלישי ב-1952.
ב-1971 מונה ססאר לואיס מנוטי למאמן והוא חיזק את הקבוצה.
ב-1973 הגיעה הקבוצה בהנהגתו להישג השיא שלה בעידן המקצועני, כאשר זכתה באליפות הליגה.
בקבוצה שיחקו באותן שנים שחקנים כדוגמת מיגל אנחל ברינדיסי, רנה הואוסמן, אלפיו באסילה והקפטן חורחה קראסקוסה.
בעונה שלאחר מכן הגיעה לחצי גמר גביע ליברטדורס.
ב-1975 וב-1976 המשיכה בהצלחתה בליגה והגיעה למקום השני, כאשר כמה משחקני ההרכב שלה שיחקו גם בנבחרת ארגנטינה וזכו במונדיאל 1978.
ב-1986 ירדה הקבוצה בפעם הראשונה לליגת המשנה ושיחקה בה ארבע שנים לפני שחזרה לליגת העל.
ב-1994 הגיעה עם המאמן הקטור קופר למקום השני בליגה.
ב-1999 ירדה הקבוצה ליגה פעם נוספת, למשך עונה אחת.
ב-2003 הובילו אותה קשיים ניהוליים ותקציביים לירידה שלישית, הפעם לארבע שנים.
בקלאוסורה 2009 הגיעה הקבוצה למקום השני, אך בעונה העוקבת, אפרטורה 2009 הגיעה כמעט לתחתית הטבלה.
ב-2011 ירדה שוב לליגה השנייה.
בעונת 2014/15 זכתה הקבוצה בשני גביעים לאומיים נוספים: בנובמבר 2014 זכתה בגביע ארגנטינה לאחר שניצחה את רוסאריו סנטראל 5-4 בדו-קרב פנדלים, כשהמשחק עצמו הסתיים בתוצאה 0-0. באפריל 2015 זכתה הקבוצה בסופר קאפ הארגנטינאי לאחר ניצחון 0–1 על ריבר פלייט.
בתווך, בדצמבר 2014, חזרה הקבוצה לליגה הראשונה.
הורשיו סימור היה פוליטיקאי אמריקני.
הוא היה מושל ניו יורק ה-18 בין השנים 1853 ו-1854, ושוב בין השנים 1863 ו-1864. הוא היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במהלך הבחירות של שנת 1868, אולם הפסיד בבחירות למועמד הרפובליקני, הגנרל לשעבר יוליסס ס.
סימור נולד בגבעת פומפיי, ניו יורק.
אביו היה הנרי סימור, שכיר חרב ופוליטיקאי.
אימו, מרי פורמן מניו ג'רזי, הייתה בת של גנרל.
בגיל 10, עבר עם משפחתו ליוטיקה, ושם למד בבתי ספר מקומיים.
בסתיו 1824 נשלח לאוניברסיטה, ועם סיום לימודיו ב-1827, החל בלימודי משפטים.
למרות שהוסמך לעריכת דין ב-1832, הוא העדיף ללכת לפוליטיקה ולשמור על האינטרסים של משפחתו.
הוא התחתן עם מרי בליקר ב-1835.
תפקידו הפוליטי הראשון של סימור היה מינויו ב-1835 למזכירו הצבאי של ויליאם מרסי, המושל הדמוקרט החדש במדינה.
במשך שש שנים, למד סימור את הפוליטיקה במדינה, והתחבר עם המושל.
ב-1839, חזר לביתו כדי לסדר עניינים שהיו קשורים בהתאבדותו של אביו שנתיים קודם לכן, והשקיע במניות ובנדל"ן.
ב-1841 נבחר לאספה של מדינת ניו יורק, ובין השנים 1842 ו-1843 שירת כראש עיריית יוטיקה.
הוא נבחר שוב ב-1842, ושוב בין 1844 ל-1846, ובזכות מעמדו בקרב המפלגה נבחר להיות דובר האספה ב-1845.
בסוף העשור, המפלגה התפלגה לשני פלגים בנושאי העבדות.
פלג אחד, ה"מנפצים" (Hunkers), היו שמרניים, תמכו בבנקים, עבודות ציבוריות ובהתערבות בנושא העבדות.
הפלג השני, "שורפי האסם" (Barnburners) היו רדיקליים, התנגדו להגדלת החוב הציבורי, לכוח התאגידים ולהרחבת העבדות.
סימור עצמו היה מזוהה עם ה"מנפצים", שהובלו בידי מרסי ודניאל דיקנסון.
לאחר שהפילוג הוביל להפסד בבחירות של 1848, כשה"מנפצים" תמכו בלואיס קאס, ואילו "שורפי האסם" תמכו במרטין ואן ביורן, תמך סימור בפיוס בין הפלגים כדי לחזק את המפלגה.
ב-1850, סימור היה מועמד המפלגה הדמוקרטית המאוחדת לתפקיד המושל, אולם הפסיד בהפרש זעום למועמד הוויגי, וושינגטון האנט.
סימור וחבריו תמכו במרסי כמועמד נשיאותי ב1852, אולם לאחר מכן הפלג תמך לחלוטין בפרנקלין פירס.
באותה שנה, סימור נבחר שוב כמועמד לתפקיד המושל, והפעם ניצח את האנט, כשפירס נבחר לנשיא ומינה את מרסי לתפקיד מזכיר המדינה.
כהונתו הראשונה של סימור כמושל הייתה סוערת.
הוא זכה לסמכות לנסות ולהרחיב את תעלת אירי בעזרת הלוואה של 10.5 מיליון דולרים בבחירות מיוחדות בפברואר 1854. אולם רוב כהונתו הייתה קשורה למהומות בתוך המפלגה במדינה.
ממשל פירס בודד את "המנפצים" ולא מינה אותם לתפקידים ציבוריים, ולכן הם ניסו להריץ מועמד כנגד סימור ב-1854. בנוסף, תמיכת הממשל בחוק קנזס נברסקה, שאליו סימור היה מקושר בגלל חברותו עם מרסי, עלתה לו בקולות.
הוויגים ששלטו באספה המחוקקת ניסו לפגוע בו פוליטית, והגיבו לקריאתו לפעול בנוגע לבעיית השכרות בעזרת הגשת חוק יובש, שאותו פסל סימור.
למרות זאת, נראה היה שסימור ינצח בבחירות, שכן הפילוג בין היריבים נראה בעייתי יותר מאשר הפילוג בין הדמוקרטים.
אולם לבסוף, ההתנגדות לדמוקרטים הייתה חזקה מדי, והמועמד הוויגי, מירון קלארק, שהשיג רק שליש מהקולות, ניצח את סימור בהפרש של 309 קולות.
למרות תבוסתו, כמושל לשעבר של המדינה הגדולה באיחוד, סימור הפך לדמות חשובה בפוליטיקה הלאומית.
ב-1856 הוא נחשב למועמד פשרה פוטנציאלי במקרה של תיקו בין הנשיא פרנקלין פירס וג'יימס ביוקנן, אולם סימור כתב מכתב ובו הפציר במפלגה לא לבחור בו.
ב-1860, הוא נחשב כמועמד פשרה כשהמפלגה הדמוקרטית קטעה את הוועידה הלאומית שלה והתכנסה מחדש.
סימור כתב מכתב לעיתון המקומי בו הכריז שהוא מסרב להיות מועמד.
סימור תמך בסטיבן דאגלס ב-1856 וב-1860. ב-1861, נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לסנאט מטעם ניו יורק, אולם הרוב הרפובליקני במועצה המחוקקת הבטיח שיובס.
כשמדינות הדרום החלו לפרוש לאחר היבחרו של אברהם לינקולן, תמך סימור בפשרת קריטנדן.
לאחר שמלחמת האזרחים האמריקנית פרצה, נקט סימור בעמדה מתונה בתוך מפלגתו, תמך במלחמה אולם ביקר את אופן ניהולה בידי לינקולן.
סימור ביקר במיוחד את ריכוז הכוח של לינקולן בידיו, הגבלתו את זכויות האזרח במהלך המלחמה, ותמיכתו בשחרור העבדים.
ב-1862, הכריז המושל, אדווין מורגן הרפובליקני, שלא ינסה להיבחר שוב.
המפלגה הדמוקרטית רצתה לנצח בניו יורק כדי לצבור תאוצה, ובחרה שוב בסימור כמועמדה.
סימור אמנם לא חפץ במועמדות, אולם הקדיש את כולו למסע הבחירות, בתקווה שניצחונו יגביל את כוחם של הרפובליקנים הרדיקליים.
הוא זכה ברוב דחוק מול המועמד הרפובליקני, כחלק מניצחונות דמוקרטיים במדינה באותה השנה.
כהונתו השנייה של סימור הייתה סוערת יותר מהקודמת.
כמושל המדינה הגדולה באיחוד בין 1863 ו-1864, הוא הפך ליריב דמוקרטי מר לנשיא.
הוא התנגד לגיוס הצבאי של לינקולן על בסיס חוקתי, ורבים פקפקו בתמיכתו במלחמה.
הוא גם התנגד למתן קולות לחיילים, והטיל עליו וטו.
הוא העדיף העברת תיקון חוקתי שיפעל למען הבטחת זכות הבחירה לחיילים.
הוטו שלו הוצג כהתנגדות לחיילים.
החלטתו לשלם את חובות המדינה בזהב במקום בשטרות גרם להתרחקות של תומכי ה"כסף הקל" ממנו, וחוק למתן אישורי בנייה בברודוויי גרם להתנגדות מצד הטמאני הול.
בנוסף, ניסיונו לפייס את המוחים נגד הגיוס ביולי 1863 גרמה להתנגדות מצד הרפובליקנים, שהאשימו אותו בבגידה ובתמיכה בקונפדרציה.
הבעיות הצטברו עוד ועוד במהלך כהונתו של סימור כמושל.
הרפובליקנים ניצחו בבחירות ב-1863 למועצה, והשתלטו על האספה המחוקקת של המדינה.
בבחירות כעבור שנה, סימור נוצח במירוץ צמוד בידי רובן פנטון, המועמד הרפובליקני.
סימור המשיך להיות דמות בולטת בפוליטיקה הלאומית ובמפלגה הדמוקרטית לאחר סיום כהונתו.
ב-1864, ניהל את הוועידה הדמוקרטית הלאומית, והתנגדותם של צירים רבים לבחירתו של הגנרל ג'ורג' מקללן הובילה אותם לנסות לתמוך בסימור לפני ששוב הבהיר שלא יהיה מועמד.
לאחר המלחמה, סימור והדמוקרטים תמכו בנשיא אנדרו ג'ונסון ובמדיניות השיקום שלו, והתנגד לשיקום הרדיקלי, שהדגיש מתן זכויות אזרחיות ופוליטיות לעבדים משוחררים.
כשהבחירות של 1868 התקרבו, לא היה מועמד דמוקרטי ברור.
בין המועמדים הרבים בלט ג'ורג' פנדלטון, שהיה המועמד לסגנות הנשיאות ב-1864, וזכה לתמיכה רבה אולם להתנגדות השמרנים במפלגה כיוון שתמך בתשלום חובות מדינה בשטרות.
כשביקשו מסימור שוב לנסות להיות מועמד, הוא שוב דחה זאת, והעדיף את הסנאטור מאינדיאנה תומאס הנדריקס או בשופט בית המשפט העליון סלמון צ'ייס.
את הוועידה שוב ניהל סימור.
בסיבוב הרביעי, יושב ראש המשלחת מקרוליינה הצפונית הודיע שהמדינה שלו תומכת בסימור, והמושל לשעבר שוב הביע את התנגדותו לכך.
כעבור יומיים, בסיבוב העשרים ושניים, נראה היה שהנדריקס ינצח, עד שמנהיג המשלחת מאוהיו הודיע שמשלחתו תתמוך בסימור.
סימור שוב הביע את התנגדותו להיות המועמד, אולם לאחר שיצא מאולם הוועידה, הצירים שינו את הצבעותיהם ובחרו בו פה אחד להיות מועמדם.
לאחר שנבחר בעל כורחו, נאלץ סימור להתמודד.
היה לו מבחן קשה: יריבו, הגנרל יוליסס ס.
גרנט, נהנה מתמיכת המפלגה הרפובליקנית והעיתונות הלאומית.
סימור לא ניהל מסע בחירות, כמצופה ממועמדים באותה התקופה, אולם כן ערך סיור במדינות המערב התיכון והמיד אטלנטיק באמצע אוקטובר.
סימור הביע תמיכה בממשלה מוגבלת ושמרנית, והתנגד למדיניות השיקום של הרפובליקנים בקונגרס.
מסע הבחירות הדמוקרטי גם כלל ניסיונות למשוך גזענים, עם ניסיון להכתים את גרנט כמועמד ה"שחור", ואת סימור כמועמדו של "האדם הלבן".
הרפובליקנים, לעומתם, השתמשו בפעם הראשונה בטקטיקה שכונתה "לנופף בחולצה המדממת", והאשימו את סימור ואת הדמוקרטים בבגידה.
למרות שסימור היה די צמוד לגרנט מבחינת הקולות, הוא נוצח בקלות בחבר האלקטורים, עם 80 אלקטורים לעומת 214 לגרנט.
לאחר הפסדו של סימור, התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית הבטיח את זכותם של העבדים המשוחררים ושל האזרחים השחורים להצביע, וגם חייב את מדינת ניו יורק לאכוף את חוקי ההצבעה.
לאחר הבחירות, נשאר סימור מעורב בפוליטיקה כזקן המפלגה.
הוא קיבל מספר אותות כבוד באותה התקופה.
ב-1874 סירב לנסות להיבחר לסנאט, למרות שניצחונו היה מובטח.
הוא סירב לנסות להיבחר שוב לתפקיד מושל ניו יורק ב-1876 ו-1879, ושוב סירב להיבחר כמועמד נשיאותי ב-1880.
ב-1876, מצבו הבריאותי של סימור הידרדר.
ב-1884 תמך בגרובר קליבלנד לנשיאות, אולם בריאותו הידרדרה כעבור שנה.
בינואר 1886, סבלה אשתו, מרי, ממחלה.
הוא מת בפברואר 1886 ונקבר בבית הקברות של יוטיקה.
כעבור חודש, מתה מרי ונקברה לידו.
פרשנים פוליטיים טוענים שסימור היה אחד מהפוליטיקאים הגדולים ביותר של זמנו, ושהיה יכול להיות נשיא שקול ויצירתי.
בנוסף, דמותו האדיבה גרמה לו להיחשב כאדם שיוכל לרפא את פצעי המלחמה ולחסל את היריבויות מתקופתה.
הורשיו לויד גייטס היה חייל בריטי בדימוס, ששירת כמייג'ור גנרל אמריקאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הוא התהדר בכך שהוביל את הצבא הקונטיננטלי לניצחון בקרב סרטוגה, טענה מעוררת מחלוקת עד היום, והואשם בתבוסת הצבא בקרב קמדן.
גייטס תואר כ"אחת האושיות הצבאיות השנויות ביותר במחלוקת במלחמה", בשל חברותו בקבוצה שניסתה להדיח את הגנרל ג'ורג' וושינגטון מתפקידו, פיקודו בקרבות סרטוגה, ומעשיו במהלך התבוסה בקרב קמדן ואחריה.
יליד מחוז אסקס, גייטס שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת הצרפתים ואינדיאנים.
מתוסכל מאי יכולתו להתקדם בשורות הצבא, גייטס מכר את העמלה הצבאית שלו, עבר לארצות הברית, והקים מטע קטן בווירג'יניה.
בהמלצתו של ג'ורג' וושינגטון, הקונגרס הקונטיננטלי מינה את גייטס לקצין המנהלה הכללי של הצבא הקונטיננטלי ב-1775. הוא מונה למפקד מבצר טיקונדרוגה ב-1776 ולמפקד מחלקת הצפון ב-1777. זמן קצר לאחר שמונה למפקד מחלקות הצפון, הביס הצבא הקונטיננטלי את הבריטים בקרב סרטוגה.
לאחר הקרב, מספר חברי הקונגרס שקלו להחליף את וושינגטון בגייטס, אך לבסוף וושינגטון נשאר בתפקיד מפקד הצבא הקונטיננטלי.
גייטס מונה למפקד מחלקת הדרום ב-1780, אך הודח מתפקידו לאחר ההפסד בקרב קמדן.
ההפסד בקרב הרס את המוניטין הצבאי של גייטס והוא לא החזיק בעמדה פיקודית נוספת לאורך המלחמה.
לאחר המלחמה, גייטס חזר לגור באחוזתו בווירג'יניה, אך לבסוף החליט לשחרר את עבדיו ולעבור לניו יורק.
הוא נבחר לקדנציה אחת בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק ומת ב-1806.
מחוז משנה הורקי (בבלארוסית: Горацкі раён; ברוסית: Горецкий район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר הורקי.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה הורקי 47,800 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 45,887 בני אדם.
הורשיו קינג היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
הורשיו קינג נולד בפריז, מיין.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובגיל 18 החל לעבוד בעיתון המקומי "ג'פרסוניאן", שם הוא למד את מקצועות הדפוס ולאחר מכן היה לבעלים ולעורך של העיתון.
ב־1833 הוא העביר את העיתון לפורטלנד, שם הוא הוציא אותו לאור עד 1838
ב־1839 הגיע קינג לוושינגטון די.
סי., שם הוא מונה כפקיד במחלקת הדואר של ארצות הברית ושם הוא התקדם בהדרגה.
ב־1854 הוא מונה כעוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר.
בינואר 1861, כאשר כיהן כמנהל הכללי בפועל של הדואר, הוא נשאל על ידי חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית בנוגע לזכות הביול (זכות שהייתה לחברי הקונגרס ולנושאי משרות ממשלתיות לשלוח מכתבים רשמיים ללא הדבקת בולים על סמך חתימתם בלבד).
בתשובתו היה קינג הראשון שדחה באופן רשמי את זכותן של המדינות לפרוש מן האיחוד.
קינג כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית במינוי קבוע מ־12 בפברואר ועד 7 במרץ 1861.
לאחר פרישתו מהשירות הממשלתי נשאר קינג בוושינגטון, ובמהלך מלחמת האזרחים הוא שירת בוועדה שפיקחה על יישום האמנציפציה במחוז קולומביה.
מאמציו הובילו למספר משמעותי של עבדים לשעבר שהשתקעו במחוז.
לאחר פרישתו עסק קינג בעריכת דין בוושינגטון.
הוא היה פעיל בדחיפה להעברתם של שלושה חוקים, ב־1874, 1879 וב־1885, בנוגע לשימוש במעטפות דואר רשמיות, שחסכו לממשלה כספים רבים.
הוא גם נמנה עם אלו שעסקו במלאכת השלמתה של אנדרטת וושינגטון, ושימש כמזכיר אגודת האנדרטה החל מ־1881. קינג הרבה לכתוב לעיתונות ופרסם מכתביו.
ב־1846 הוא נשא לאישה את אן קולינס ממיין.
לזוג נולדו בת ושני בנים.
לאחר מותה של אן, נשא קינג ב־1875 לאישה את איזבלה א.
ב־1881 הוא רכש חלקת אדמה בווסט ניוטון שבמסצ'וסטס ובנה שם בית ששימש אותו ואת רעייתו איזבלה כבית קיץ, שהיה סמוך לביתו של בנם, הנרי פרנקלין קינג.
הורשיו קינג נפטר בוושינגטון ב־20 במאי 1897 ונטמן בבית הקברות של הקונגרס.
הוא היה אחרון חברי הקבינט של ביוקנן שנותרו בחיים.
הושן (בנורווגית: Håsjøen) הוא אגם בנפה ררוס שבמחוז טרנדלג בנורווגיה.
האגם ממוקם בין האגמים פראגן ו- Rambergssjøen לאורך נהר האלאווה.
שטחו של האגם הוא 2.61 קילומטרים רבועים והוא ממוקם במרחק של כ-20 קילומטר דרום-מזרחית לררוס.
הושיעה את עמך הוא ניגון שהולחן על ידי הרב ד"ר אברהם טברסקי.
הניגון הפך במשך השנים לאחד מהניגונים המזוהים עם חסידות חב"ד.
קצב שירת הניגון הוא שמח.
מילות הניגון הם מפרק כ"ח בתהילים, בו מתפלל דוד המלך לאל שיושיע ויגאל את עמו, וירומם אותם "עד העולם" – לנצח.
בשנת 1960 הלחין הרב טברסקי את המילים בתהילים.
שבוע לאחר מכן שר את הלחן לראשונה בציבור, בחתונה של אחיו הצעיר.
במהלך התוועדות שמחת תורה תשכ"ב ביקש הרבי מהאורחים שבאו לחודש תשרי שישירו שיר מארץ ישראל, ר' אברהם לידר החל לשיר 'הושיעה את עמך'.
במהלך התוועדות ערב ראש השנה תשכ"ג, אמר הרבי שנמצא בהתוועדות "בעל ה'הושיעה את עמך' מכפר חב"ד, אז שינגן לנו ניגון מזמרת הארץ"- ניגון מארץ ישראל, לידר החל לנגן ניגון אחר, אך הרבי ביקש שישיר את הניגון שלימד, והחל לנגן הושיעה את עמך.
מאז החל להתנגן הניגון במרכז חב"ד העולמי - 770 כשפעמים רבות הרבי בעצמו היה מתחיל את הניגון בהתוועדויות, לרוב זה היה כשהרבי דיבר על יהודי רוסיה, ובחלוקת כוס של ברכה לקהל במוצאי החגים.
באותה תקופה יצא האלבום השלישי 'ניגוני חב"ד' של ניח"ח ושם ביצוע לשיר, על עטיפת האלבום נכתב כי אמנם ניגון זה מקורו לא בחב"ד, אך תלמידי ליובאוויטש אימצו את המנגינה הזו והיא מושרת לעיתים קרובות בכינוסים ובהתוועדויות של הרבי.
בסוף התוועדות פורים תשכ"ד החל הרבי לנגן את הניגון ובמקום המילים "וברך את נחלתך" שינה ל"ורחם על נחלתך".
ב-1962 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 3" של ניח"ח, ב־1969 הופיע באלבום "לכו נרננה" של נירה רבינוביץ' ושלמה ניצן, ב-2011 הופיע באלבום "לחיים טיש" - חב"ד,
ב-2021 הופיע בביצוע של שלומי שבת באלבום צמאה 6.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי שלמה כץ, מנדי ג'רופי, אברהם פריד, יוני שלמה, חיים ישראל, ישי ריבו, בני פרידמן, יצחק מאיר ועוד.
הורקאן דה קומודורו ריבדביה (בספרדית: Club Atlético Huracán, Huracán de Comodoro Rivadavia) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1927 בעיר קומודורו ריבדביה.
בשנת 1930 היא לראשונה ניצחה בליגה אזורית.
בסך הכול היא ניצחה בה 47 פעמים (בפעם האחרונה בשנת 2019)
לאחר תחילת תחרויות ארציות במסגרת "אליפות לאומית" קבוצת המועדון שיחקה בה 3 פעמים - בפעם הראשונה בעונת 1971 בליגת העל הארגנטינאית ובפעם האחרונה בעונת 1976 בליגת העל הארגנטינאית.
היא הייתה קבוצת כדורגל הראשונה מפרובינציית צ'ובוט ששיחקה ברמה ארצית הבכירה.
הקבוצה שיחקה במשך 10 עונות בליגת המשנה הארגנטינאית (בפעם האחרונה בעונת 1985/1986).
במשך 6 עונות היא שיחקה בליגה השלישית.
מאז עונת 1995/1996 הקבוצה משחקת בליגה הרביעית של ארגנטינה.
הקבוצה משחקת באצטדיון צ'סאר מוניוס שכולל כ-6,500 מקומות.
הוא נבנה בשנת 1930 ומאז עבר מספר שדרוגים.
הורקאן קוריינטס (בספרדית: Club Atlético Huracán Corrientes) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1918 בעיר קוריינטס.
בעבר קבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה לקבוצות חובבים.
המועדון הוקם בשנת 1918 על בסיס שחקנים שפרשו מקבוצות כדורגל אחרות בעיר.
בשנת 1986 קבוצת המועדון התמזגה עם קבוצה עירונית אחרת והחלה להופיע בשם הנוכחי.
עד לשנת 1968 הקבוצה שיחקה בתחרויות אזוריות.
בשנת 1968 היא לראשונה שיחקה במסגרת ארצית.
לאחר ניצחון בליגת משנה בעונת 1995/1996 היא קודמה לליגה הבכירה.
לאחר עונת 1996/1997 היא ירדה בחזרה לליגת השנייה.
הקבוצה לא הצליחה לעלות פעם נוספת בליגה הבכירה, יתרה מכך הישגיה ירדו בהדרגה והיא ירה לליגות הנמוכות.
כיום היא משחקת בליגה לחובבים.
במסגרת אזורית, הקבוצה ניצחה בתחרות 20 בפעמים (בפעם האחרונה בשנת 2022).
אצטדיון הקבוצה נפתח בשנת 1986 וכולל כיום כ-14 אלף מקומות.
הורקאן דה טרס ארויוס (בספרדית: Huracán de Tres Arroyos) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1923 בעיר טרס ארויוס שבפרובינציית בואנוס איירס.
בעבר הוא שיחק בליגת העל הארגנטינאית וכיום משחק בליגת חובבים שהיא החמישית בחשיבותה במדינה.
המועדון הוקם בשנת 1923 והחל לשחק בליגה אזורית.
בשנת 1926 הוא נכנס להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
בשנת 1998 קבוצת המועדון קודמה לליגה הרביעית של כדורגל ארגנטינאי ותוך מספר עונות העפילה לליגה השלישית.
בהמשך היא העפילה לליגת המשנה הארגנטינאית.
היא ניצחה בתחרות הליגה ולקראת עונת 2004/2005 עברה לליגה הבכירה.
היא ירדה ממנה לאחר עונה בודדת וחזרה לליגה השנייה.
בליגה השנייה היא שיחקה בסך הכול 5 עונות.
בשנת 2007 היא ירדה מליגת המשנה הארגנטינאית ולא חזרה לליגה זו.
בליגה השלישית קבוצה שיחקה עד לעונת 2011/2012.
נכון לעונת 2025/2026 קבוצת המועדון משחקת בליגת חובבים ארצית (החמישית בחשיבותה בארגנטינה).
אצטדיון הקבוצה "אצטדיון רוברטו לורנסו בטיני" נבנה בשנת 2005 ולאחר מספר שדרוגים כולל כיום 10 אלף מקומות.
קוואן סון-יאנג (בקוריאנית: 권순영; נולד ב-15 ביוני 1996), הידוע בשם הבמה שלו הושי (호시), הוא זמר ורקדן דרום קוריאני.
הוא מנוהל על ידי סוכנות פלדיס אנטרטיינמנט, והוא חבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית סבנטין.
כמו כן הוא המנהיג של ה-performance team וחלק מתתי-הלהקות שלה BSS ו-Hoshi X Woozi.
הושי הופיע לראשונה כזמר סולו עם "Spider" ב-2 באפריל 2021.
קוואן סון-יאנג נולד ב-15 ביוני 1996, בנמיאנגג'ו, מחוז קיונגי, דרום קוריאה.
הוא למד בתיכון מסאוק (Maseok High School).
הושי הצטרף ל-פלדיס אנטרטיינמט בסוף 2012, שם עבר הכשרה במשך ארבע שנים.
בשנת 2013, הוא הופיע בתוכנית הריאליטי, "Seventeen TV", תוכנית שהציגה את המתאמנים של פלדיס וחשפה את המועמדים להרכב הסופי של להקת הבנים סבנטין לפני הופעת הבכורה הרשמית שלהם.
התוכנית שודרה בפלטפורמת Ustream, שם החניכים הראו את עצמם מתאמנים, שרים, יוצרים כוריאוגרפיות ומשחקים.
התוכנית כללה גם השתתפות בהופעות חיות בשם: Like Seventeen.
בשנת 2015, הושי הופיע לראשונה כחבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית סבנטין עם המיני-אלבום 17 Carat ב-29 במאי.
לצד החברים Seungkwan ו-DK, הושי הקים את תת-הלהקה של סבנטין בשם, BSS.
השלישייה הוציאה את הסינגל הראשון שלה "Just Do It" ב-21 במרץ 2018.
ב-2 באפריל 2021, הושי הוציא את שיר הסולו הראשון שלו, "Spider".
הושי לקח חלק בכל תהליך ההפקה של השיר, כולל כתיבת המילים והכוריאוגרפיה.
בשנת 2023, הושי וחברו ללהקה ג'ושוע לוהקו לתוכנית הריאליטי "Bro and Marble" של TVING לצד יו יאון-סוק, לי דונג-הווי, קיוהיון, ג'י סוק-ג'ין, ג'ו סה-הו ולי סונג-גי.
ב-19 בפברואר 2025, סוכנות פלדיס אנטרטיינמנט הודיעה כי הושי יופיע לראשונה בתת-להקה עם ווזי בשם Hoshi X Woozi, עם יציאת הסינגל-אלבום בשם Beam ב-10 במרץ.
מאוחר יותר באותה שנה, ביום הולדתו ה-29, הוא הוציא את השיר "I Want You Back".
הושי מונה על ידי מותגים שונים לשמש כפרזנטור שלהם.
ביולי 2023, הוא נבחר לשגריר ביפן של מותג הקוסמטיקה הדרום קוריאני d'Alba לפני שקודם לשגריר הגלובלי של המותג באסיה.
באוקטובר 2023, הושי הוכרז כשגריר הראשון של מותג הקימצ'י הביתי הדרום קוריאני – Jongga.
באוגוסט 2024, הושי וחבר להקת סבנטין S.Coups הפכו לשגרירי המותג של NARS קוריאה, כשהשיקו את השותפות בצילומי שער לגיליון ספטמבר של מגזין Allure Korea.
בינואר 2025, הם נבחרו לשמש כפרזנטורים לקולקציית NARS Amor במהדורה מוגבלת של המותג.
ב-19 בינואר 2023, הושי הופיע לראשונה בשבוע האופנה בפריז, כאשר השתתף בתצוגת בגדי הגברים סתיו/חורף 2023–2024 של אלכסנדר מתיוסי, שנערכה על ידי בית האופנה היוקרתי הצרפתי AMI Paris.
לאחר שהשתתף בתצוגת סתיו 2024 של מותג הג'ינס היוקרתי דיזל במילאנו, הושי הוכרז כשגריר המותג באזור אסיה-פסיפיק ביולי 2024.
במרץ 2020 נודע כי הושי תרם באופן אישי 50 מיליון וון דרום-קוריאני (כ-42,694 דולר) לארגון Hope Bridge National Disaster Relief Association.
התרומה נועדה לרכישת ציוד לבידוד והגנה עבור אנשים נזקקים שנפגעו מ-COVID-19 ולתמיכה בצוותי הרפואה והמתנדבים.
באפריל 2020, אביו של הושי, קוון היוק-דו, ביקר מטעמו במרכז הרווחה המנהלתי בהוודו-דונג, נמיאנגג'ו, והעביר ציוד מים מעוקרים וידידותיים לסביבה בשווי 1.54 מיליון וון לארגון Gyeonggi Community Chest of Korea.
ב-29 באוקטובר 2020, בית הספר התיכון מסאוק במחוז קיונגי הודיע כי הושי תרם 23.1 מיליון וון למלגות לתלמידים נזקקים.
על פי ארגון Gyeonggi Northern Social Welfare Community Chest, הושי תרם 100 מיליון וון לקרן הרווחה של נמיאנגג'ו ב-10 ביוני 2021, והצטרף לחברת הכבוד, מועדון של תורמים בעלי ערך גבוה.
התרומה של הושי התקיימה לציון יום הולדתו ה-26, והוא הצטרף לפעילויות החסות לאחר ששמע שיותר ויותר אנשים באזור זקוקים לעזרה.
הסכום ישמש לטובת נזקקים כמו ילדים שנפגעו, משפחות חד-הוריות, אנשים עם מוגבלויות ועוד, דרך מרכזי טיפול בנמסאנג'ו.
בדצמבר 2021, קיבל הושי תעודת הוקרה מהעיר נמיאנגג'ו על תרומתו הרבה.
הושי החל את שירותו הצבאי בצבא דרום קוריאה ב-16 בספטמבר 2025, כחייל בשירות פעיל.
שם שנה מיקומי שיא בתרשים אלבום קוריאה ארצות הברית "Spider" 2021 – 5לא חלק מאלבום "Screen Time" 2023 129 –Screen Time "—" מציין שירים שלא נכנסו למצעדים או שלא יצאו באותו אזור.
שם שנה מיקומי שיא בתרשים אלבוםקוריאה "Damage" 2025 47 Happy Burstday
הורשיו סימור היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ורמונט.
הוא היה דודו של והדוד־רבא של בנו של אוריגן, .
אחיו של הורשיו, הנרי, התגורר ביוטיקה שבמדינת ניו יורק והיה אביו של הורשיו סימור, שכיהן כמושל ניו יורק, ושל ג'וליה קתרין סימור, שהייתה אשתו של הסנאטור רוסקו קונקלינג.
סימור נולד בליצ'פילד שבקונטיקט, ב־31 במאי 1778, למרי (מולי) מארש סימור ולמייג'ור מוזס סימור, ותיק מלחמת העצמאות האמריקאית, שכיהן שנים רבות כפקיד העיירה ליצ'פילד וכחבר בבית הנבחרים של קונטיקט.
סימור התחנך בבתי הספר המקומיים ולמד אצל גיסו, הכומר טרומן מארש.
הוא סיים את לימודיו בקולג' ייל ב־1797 וקיבל תואר שני ב־1799. לאחר מכן לימד בבית ספר בצ'שייר בקונטיקט, ולמד משפטים בבית הספר למשפטים בליצ'פילד.
הוא עבר למידלברי שבוורמונט, השלים את הכשרתו המשפטית במשרדו של דניאל צ'יפמן והוסמך כעורך דין ב־1800.
באותה שנה נישא סימור ללוסי קייס מאדיסון, ולשניים נולדו ארבעה בנים ושתי בנות.
סימור הקים משרד עורכי דין מצליח במידלברי, ואימן בו מספר משפטנים צעירים, בהם אדוארד ג'ון פלפס, ג'ון ק.
הוא היה פעיל בכנסייה האפיסקופלית ובניהול בית הספר הגרמתי של מחוז אדיסון ומידלברי קולג'.
בשנים 1800–1809 כיהן כסוכן הדואר של מידלברי.
ב־1811 קיבל סימור תואר שני לשם כבוד ממידלברי קולג'.
ב־1820 נבחר סימור לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ב־1826 נבחר מחדש, הפעם כמועמד המפלגה הלאומית הרפובליקנית, וכיהן מ־4 במרץ 1821 עד 3 במרץ 1833. הוא בחר לא להתמודד שוב ב־1832. במהלך כהונתו עמד בראש ועדת ביקורת והוצאות הסנאט (בקונגרסים ה־18 וה־19) ובראש ועדת החקלאות (בקונגרס ה־22).
לאחר פרישתו מהסנאט המשיך סימור לעסוק בעריכת דין במידלברי.
בשלב זה כבר היה חבר המפלגה הוויגית, והתמודד מספר פעמים ללא הצלחה על משרת מושל ורמונט בשנות ה־30, כחלק מניסיון להחליף את המפלגה האנטי-מאסונית כחלופה המרכזית לדמוקרטים.
בשנים 1847–1856 כיהן כשופט בית המשפט לענייני ירושה של מחוז אדיסון.
ב־1847 העניקה לו אוניברסיטת ייל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד, לרגל 50 שנה לסיום לימודיו.
סימור נפטר במידלברי, ורמונט, ב־21 בנובמבר 1857, ונקבר בבית הקברות המערבי של מידלברי.
הושמרים (בטורקית: Hoşmerim) הוא קינוח מסורתי מהמטבח הטורקי, הנפוץ בעיקר באזור מרמרה, תראקיה, מרכז אנטוליה והים השחור.
הקינוח מורכב מחלב, גבינה, שמנת, ביצים, סולת וסוכר שאותם מערבבים יחד ומבשלים עד לקבלת מרקם סמיך וזהוב.
נהוג להגיש את הקינוח כשהוא חמים או בטמפרטורת החדר, בתוספת אגוזים, דבש או גלידה ובליווי תה או קפה טורקי.
לעיתים מכונה גם חלוות גבינה (Peynir Helvası), בשל השימוש בגבינה בתהליך ההכנה.
מקור השם הושמרים הוא בשפה הפרסית ונגזר מהמילים חוש (khwosh) שפירושה מתוק ומאראם (maram) שפירושה שמנת.
הוֹשַׁעְיָה או מצפה הושעיה הוא יישוב קהילתי דתי לאומי ב, כשישה ק"מ צפונית לנצרת.
היישוב שייך למועצה אזורית עמק יזרעאל ולארגון יישובי הפועל המזרחי.
היישוב נקרא על שם האמורא רבי הושעיה רבה, אשר ישב בציפורי הסמוכה בראשית תקופת התלמוד.
בשנת 1980 הוקמה במקום, במסגרת תוכנית המצפים בגליל, היאחזות נח"ל, שאוזרחה לאחר שלוש שנים.
בט"ו בשבט ה'תשמ"ג (1983) החלו לעלות לקרוואנים 10 המשפחות הראשונות של יישוב הקבע.
חלק מחברי היאחזות הנח"ל גרים עד היום ביישוב, הנמצא בצמיחה מתמדת.
בהושעיה מתגוררים כ-2,100 תושבים (נכון לשנת 2022), ובכך הוא היישוב השלישי בגודלו בתחומי מועצה אזורית עמק יזרעאל (אחרי שמשית ואחוזת ברק).
תעסוקת התושבים היא מגוונת: היי-טק, ביטחון, הוראה ויזמות מקומית.
ביישוב ישנם שלושה בתי כנסת, בית ספר יסודי (א-ח), ספריה, בריכה, אולם ספורט, 'מועדון נוער' וסניף בני עקיבא, וכן מפעלי צדקה שונים - גמ"חים ובית תמחוי.
מתקיימים בו מניינים לעדות השונות, וכן תפילות נשים מדי פעם.
רב היישוב, כבר למעלה מ-20 שנה, הוא הרב ד"ר חיים בורגנסקי, מרצה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, ביישוב מתגורר שר המודיעין לשעבר ח"כ אלעזר שטרן שהוא גם ממייסדי היישוב.
ביישוב מתקיימת פעילות תיירותית ובה, בין השאר, "כפר קדם" - כפר משנאי משוחזר, מלון הבוטיק "נוף ציפורי" וגלריה לאמנות "אורייתא".
בסמוך ממערב ליישוב נמצא אתרה של עיירת הקדרים הקדומה שיחין, מתקופת בית שני והמשנה, בו נתגלו שרידי בית כנסת מימיו של התנא נחמיה איש שיחין.
הוֹשַׁעְנָא רַבָּה (בארמית: הושענא רבא; בעברית: הושענא הגדול) הוא היום השביעי והאחרון של חג סוכות והיום השישי של חול המועד סוכות (היום החמישי בחוץ לארץ).
נהוג לעשות בו שבע הקפות עם ארבעת המינים ולומר פיוטי הושענות רבים יותר מאשר בששת ימי החג הקודמים, ומכאן שמו.
הושענא רבה היה יום שיא מצוות ערבה בבית המקדש, ונהגו לזקוף בו את הערבות על המזבח אפילו אם חל בשבת.
כיום נותר לכך זכר במנהג חיבוט ערבה הייחודי להושענא רבה.
יום זה מתייחד בכמה מנהגים נוספים, כגון תיקון ליל הושענא רבה, מנהג הצל ועוד.
ביום שאחריו מתקיים חג שמיני עצרת, שהוא יום טוב.
השם "הושענא רבה" מוזכר לראשונה ככינוי ליום האחרון של חג הסוכות במדרש שוחר טוב.
ההסבר המקובל לכינוי מבוסס על ריבוי פיוטי הושענות, אך ניתנו הסברים נוספים בדרך הרמז:
זהו היום העשרים ושישה לאחר יום בריאת העולם, כמניין שם הוי"ה, שנקרא "שם רבה".
זהו יום נ"א (51) בתקופת התשובה המתחילה בראש חודש אלול.
לפיכך "הושע-נא" היא תפילה לישועה ביום נ"א זה, שהוא יום גדול ("רבא") שכן הוא חותם את ימי התשובה.
ליום זה שמות נוספים המופיעים במקורות ישראל הקדומים:
יום חותם (או יום החיתום) – יום גמר חיתום הדין.
בראש השנה וביום הכיפורים כל באי עולם נידונים כל אחד לעצמו, ובחג הסוכות העולם כולו נידון על המים, כלומר כמה גשם ירד בשנה הקרובה, ועל ברכת הפירות והתבואות.
יום זה, שהוא יומו השביעי של החג, הוא יום החיתום האחרון של דין זה.
מכיוון שהאדם תלוי במים, דומה הושענא רבה במקצת ליום כיפור, ומרבים בו בתפילה ובתשובה כעין יום כיפור.
יום שביעי של ערבה – על שם מנהג הערבות ביום זה.
יום חיבוט חריות – על שם חריות (ענפי) הדקל שהיו מביאים לבית המקדש ביום זה, לדעת רבי יוחנן בן ברוקה.
בספרות הקבלה הושענא רבה נחשב יום המסוגל להגן על ישראל ולהצילם מאויביהם.
הוא גם היום בו על פי המסורת עתידה להיות מלחמת גוג ומגוג.
חגי הנביא ניבא את אחת מנבואותיו "בשביעי בעשרים ואחד לחודש", כלומר בכ"א תשרי – יום הושענא רבה.
בנבואה זאת דיבר חגי הנביא על חידוש בית המקדש ונהירת כל הגויים אליו: ייתכן ויש לכך קשר למסורת המוזכרת בתלמוד, לפיה מנהג חיבוט ערבות הוא "מנהג נביאים" או "יסוד נביאים", ולפי פירוש רש"י הכוונה לחגי, זכריה ומלאכי.
בזמן שבית המקדש היה קיים, בחג הסוכות היו מעמידים ערבות בצדי מזבח העולה שעמד בעזרה, חזית בית המקדש, כשראשיהן כפופים על גבי המזבח.
הגובה הכולל של המזבח היה 10 אמות, ו-9 אמות מהיסוד שעליו העמידו את הערבות ועד לגג המזבח, לא כולל הקרנות.
על כן הערבות היו בנות 11 אמה כדי שיתנשאו מעל המזבח ואמה אחת תהיה מוטה על המזבח מלמעלה.
הכהנים היו מקיפים את המזבח והערבות בכל יום מימי הסוכות, ובהושענא רבה היו מקיפים את המזבח שבע פעמים, כמתואר במשנה:
בגמרא נחלקו אם זקיפת הערבות במקדש היא הלכה למשה מסיני, או לדעת אבא שאול ניתן ללמוד זאת מהמילים "ערבי נחל" – שתי ערבות, אחת למקדש ואחת ללולב.
זקיפת הערבה הייתה דוחה את השבת במקדש רק ביום השביעי של חג הסוכות.
הבייתוסים התנגדו וניסו למנוע זאת.
נטילת הערבה מחוץ לבית המקדש (בגבולין) היא מנהג שהנהיגו הנביאים מתקופת בית שני, ואינה דוחה שבת.
דבר זה הביא לארגון מחדש של לוח השנה העברי כך שהושענא רבה לא יחול בשבת.
כזכר למנהגי היום מתקופת בית המקדש נהוג אף היום להקיף שבע פעמים את בימת בית הכנסת עם ארבעת המינים, תוך כדי אמירת פיוטי הושענות.
לזכר מצוות ערבה במקדש, נוהגים לקחת 5 ערבות אגודות ולחבוט אותן בקרקע 5 פעמים.
מנהג זה הוא מנהג נביאים.
יש הסוברים שיש להקפיד לחבוט בקרקע שאינה מרוצפת ויש שאין מקפידים על כך.
ההקפדה על המספר 5 (5 ערבות ו-5 חבטות) היא מאוחרת ולפי הקבלה, ויש שאין מקפידים עליה.
לפי מנהג אשכנז לאחר הפיוט "תענה אמונים, שופכים לב כמים, והושיעה נא" נוהגים להניח את ארבעת המינים, לקחת 5 ערבות אגודות, איתן ממשיכים לומר כמה פיוטי תפילה על הגשם, ובסיום חובטים את הערבות בקרקע 5 פעמים.
על פי מנהג הספרדים חובטים בערבה רק לאחר סיום אמירת כל פיוטי ההושענות, אך יש נוהגים ממש לאחר סיום תפילת מוסף.
בכמה קהילות ספרדיות אומרים לאחר חבטת ערבה את תפלת נשמת כל חי.
נוהגים להקיף ביום זה את הבמה שבע פעמים ולומר את ההושענות המיוחדות ליום זה.
טעם ההקפות לפי פשוטו זכר למקדש שביום זה הקיפו שבע פעמים את המזבח.
בירושלמי () כתוב זכר ליריחו.
שביום השביעי הקיפו שבע פעמים את חומת יריחו עד שנפלה החומה.
לפי המקובלים, שבע ההקפות הם כנגד שבע הספירות, שאנו רוצים לשבר את כוחות הרע שבעולם ושבתוכינו ולהגביר את הטוב כמו שאמרו במדרש שבסוף מלאכי השרת אומרים נצחו ישראל.
וכך נוהגים לומר בסיום ההקפות שתסיר מחיצת הברזל המפסקת בינינו וביניך.
בזמן הגאונים היה נהוג בארץ ישראל לעלות לירושלים בהושענא רבה, ולערוך שבע הקפות סביב אבן מסוימת על הר הזיתים, שסימלה את המזבח החרב שאין אפשרות להקיף אותו כפי שנהגו בימי בית המקדש.
המעמד בהר הזיתים נחשב למעמד רשמי של ההנהגה היהודית בארץ ישראל, ובני ישיבת ארץ ישראל היו מכריזים לאחר מכן על ההר על קביעת לוח השנה והמועדים לשנה הקרובה, וכן על חרמות, נידויים או מינויים חדשים.
אל המעמד היו מגיעים גם עולי רגל מבבל לירושלים.
מנהג הצל או מנהג הצללים הוא טקס עתיק ושנוי במחלוקת שהיה נהוג לעשותו בליל הושענא רבה.
לקיומו ושכיחותו של מנהג זה ישנן עדויות ורמזים כבר אצל בעלי הסוד והמקובלים הראשונים: רבי מנחם מריקנאטי, ר' אלעזר מוורמס, רמב"ן, וראשונים רבים נוספים.
המנהג היה לעמוד לאור הלבנה בלבד ולבחון את צל האדם.
אם חסר איבר כלשהו בצללית, אז הדבר הוא אות לגזר הדין שנחתם על אותו אדם בשנה זו:
דברים דומים מופיעים בספר הזוהר.
מי שמבצע טקס זה יוצא אחר חצות הלילה אל מקום כלשהו המואר על ידי אור הירח בלבד ושם מסיר את כל מלבושיו ומביט בצל שמטיל גופו הערום באור הירח.
מראה הצל בעת ביצוע הטקס מהווה מעין אינדיקציה לגורלו של האדם באותה השנה, ולכן מי שנוהג לבצע את הטקס מקפיד להביט בצילו של כל איבר, כדי לראות שלא צפויה לו פגיעה.
האבודרהם בתפילת סוכות מסיים את דבריו אודות המנהג: "מכאן אני אומר שאין ראוי לנהוג מנהג זה".
בעל ערוך השולחן מוסיף: "ובאמת חלילה לעמנו בני ישראל להביט על עניינים כאלו, וברגע אחד כששב בתשובה נתהפך מרע לטוב, ואין לנו רק לישא עינינו אל אבינו שבשמים".
תיקון ליל הושענא רבה משלים את מנהג הצל, כי התיקון בא כדי לפתור בעיות שמתגלות בצל בעת הטקס.
רבים נוהגים להישאר ערים כל הלילה ולהקדיש אותו ללימוד תורה מתוך סידורים של "תיקון ליל הושענא רבה" או לימוד תורה על פי בחירה אישית של הלומד.
מקובל לקרוא בספר דברים, ולאחריו לומר תהלים, מפני שכתיבת ספר תהלים מיוחסת לדוד המלך (), והוא גם האושפיז ביום הושענא רבה.
יש שנהגו לשלב בקריאת התהלים אמירת קטעי סליחות, קבלת עול מלכות שמים, והזכרת י"ג מידות.
התרת אגד הלולב – בששת הימים הראשונים של חג הסוכות נוהגים לאגוד יחדיו שלושה מארבעת המינים: הלולב, ההדסים והערבות.
מעבר לכך, אף את הלולב בפני עצמו אוגדים לאורכו, ומנהגים שונים בדבר.
ביום הושענא רבה נוהגים להתיר את האגד של הלולב עצמו.
ברכת 'פתקא טבא' – אצל יהודי אשכנז מברכים איש את רעהו בברכת 'פתקא טבא', או ביידיש 'א גוט קוויטל', שפירושה הוא 'פתק טוב', מכיוון שביום זה הקב"ה כביכול מוסר ביד השליחים את הפתקים עם גזר הדין, ניתן לשנותו לטובה עד יום זה.
פרידה מן הסוכה – לקראת צאת החג נפרדים מן הסוכה בסעודה קלה.
בסידורים מופיע נוסח לאמירה בשעת היציאה מן הסוכה.
בחוץ לארץ נהגו להיפרד מן הסוכה למחרת הושענא רבה, בשמיני עצרת.
קרעפלאך – יש מנהג לאכול קרעפלאך בסעודת היום.
תקיעת שופר – יש הנוהגים לתקוע בשופר לאחר כל הקפה.
התפילה בהושענא רבה מורחבת יותר מתפילת חול המועד הרגילה וכוללת הוספות בזיקה לתפילות שבתות וימים טובים, ובעיקר בזיקה לתפילות הימים הנוראים.
נוהגים להקיף את הבמה שבע פעמים ולומר את ההושענות המיוחדות ליום זה.
בקהילות אשכנז המזרחי נהוג כי שליח הציבור לובש קיטל, אומרים את פסוקי דזמרא בנוסח המורחב של שבתות וחגים (אך לא אומרים נשמת כל חי) ובניגון של ימים נוראים.
על פי קבלת האר"י, אומרים את מזמור ק"ל אחרי ברכת ישתבח (כמו בעשרת ימי תשובה).
בעת פתיחת ארון הקודש נאמר נוסח 'אין כמוך' ('אתה הראת' לפי נוסח החסידים) כבשבת, אומרים את פסוקי י"ג מידות הרחמים (ואת התפילה שלאחריהם כבימים נוראים), 'שמע ישראל' ו'אחד אלוהינו', ובתפילת מוסף נאמרת קדושה מורחבת.
בעבר היו שנהגו לומר סליחות לפני התפילה.
לא כל מנהגים אלו נתקבלו בכל קהילות אשכנז, ויש קהילות הנוהגות רק חלק מהם או אף אחד מהם.
בקהילות ספרד מוסיפים "ה' הוא האלהים ה' הוא האלוהים" אחרי מזמור ק"ג ולפני אמירת ה' מלך של פסוקי דזמרא כמו בימים נוראים (אך לא מרחיבים את פסוקי דזמרא).
יש אומרים את מזמור ק"ל אחרי ברכת ישתבח (יש נוהגים לומר גם נשמת כל חי לפני כן).
בהושענות אומרים קטעי סליחות (בעבר נהגו לומר בין ההושענות את י"ג מידות הרחמים, אך כיום מקובל לדלגן, בעקבות דברי האר"י), ובסיומן יש נוהגים לומר קדיש תענו ותעתרו ויש אף שתוקעים בשופר.
מנהג ייחודי שהיה נהוג בכמה קהילות רומניוטיות ובחלק מקהילות נוסח צרפת הוא לומר בתפילת מוסף את ההוספות של עשרת ימי תשובה ("זכרנו לחיים" בברכת אבות, וכו') ותפילת אבינו מלכנו, ישנן קהילות של איטלקים הממשיכות את מנהג אמירת אבינו מלכנו גם היום, וחלקן אף מוסיפות בתפילת מוסף את הפיוט ונתנה תוקף.
קיימות עדויות לפיהן במהלך התכנסויות ליל הושענא רבה בבתי הכנסת, נערכו במאות ה-17 וה-18 בקרב יהדות איטליה הצגות מוזיקליות.
קהילת יהודי ונציה וקהילת יהודי קזאלה מונפרטו הצטיינו בהלחנה מיוחדת לקטעי שירה ולמופעי תיאטרון ואופרה על נושאים הקשורים לחג.
הזאבה הקפיטולינית (באיטלקית: Lupa Capitolina) הוא פסל ברונזה המוצג במוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו שעל גבעת הקפיטולין שברומא.
הפסל הוא סמל העיר רומא ומוצג במוזיאון מאז שנת 1473. במשך שנים נטען כי הפסל שייך לאמנות האטרוסקית, אך תיארוך פחמן-14
על פי המסורת של ייסוד רומא, נומיטור מלכה החוקי של העיר הלטינית של אלבה לונגה, וסבם של רמוס ורומולוס, הודח על ידי אחיו אמוליוס שתפס את השלטון על אלבה.
לאחר מכן כפה אמוליוס על ריאה סילביה להפוך לבתולה וסטלית ובכך למנוע ממנה להביא יורשים חוקים לנומיטור ולכס המלכות.
למרות זאת, היא נכנסה להריון, שבסופו ילדה ריאה את התאומים רמוס ורומולוס.
כאשר נולדו התאומים ציווה אמוליוס לקבור בחיים את ריאה (העונש המסורתי לכוהנת וסטה שאיבדה את בתוליה) והכריח את אחד ממשרתיו להרוג את התאומים ולהשליכם לנהר הטיבר.
המשרת לא הרג את התאומים, אלא נתן להם לצוף על הטיבר, ואל הנהר טיברינוס, הוביל אותם בבטחה לעץ תאנה.
שם הם נמצאו על ידי זאבה שגידלה אותם והניקה אותם.
עד יולי 2008 היה מקובל כי פסל הזאבה נוצר (על פי סגנונו) בין השנים 480 - 500 לפני הספירה, וזאת, בהסתמך על כתביו של קיקרו בן המאה הראשונה המתאר פסל של זאבה אשר רגלה הימנית נפגעה בפגיעת ברק.
ב-2008 התפרסם כי בדיקת תיארוך פחמן-14 מראה שהפסל נוצר במאה ה-13, והתאומים נוספו בסוף המאה ה-15. בהתאם למחקר זה, ולמחקר נוסף לפיו הפסל נוצר באמצעות יציקה בשעווה והפגם ברגל הזאבה מקורו בשיטת היציקה ולא במכת ברק, פסל הזאבה הקפיטולינית המוצג במוזיאון אינו הפסל אליו התייחס קיקרו.
תארוך נוסף באמצעות פחמן-14 שבוצע ב-2012, העריך את התקופה בה נוצר הפסל לבין השנים 1021 ל-1153.
הפסל הוצג בארמון הלטראנו החל מאמצע המאה התשיעית, ומוזכרת בכתבים מהמאה ה-10 כ"אמא של רומא".
הפסל מוזכר בכתבים נוספים עד המאה ה-15 כפסל המוצג בבית המשפט של העיר או באתר ההוצאה להורג ומסמל את העיר.
הפסל הועבר בשנת 1473 למוזיאון הקפיטוליני בקמפידוליו בצו האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
הפסל היה אהוב במיוחד על ידי בניטו מוסוליני שליט איטליה הפשיסטית אשר ראה את עצמו כבונה "רומא החדשה".
במסגרת ניסיונותיו לחזק את קשריה של איטליה עם ארצות הברית, שלח מספר העתקים של הפסל לערים שונות ובהם לעיר סינסינטי שבאוהיו בשנת 1929. בשנת 1931 נשלח פסל נוסף לעיר רומא שבמדינת ג'ורג'יה (הפסל הוסתר במהלך מלחמת העולם השנייה מחשש שיינזק).
פסל שלישי נשלח לעיר ניו יורק.
הושענות הוא כינוי למצווה שנהגה בבית המקדש בחג הסוכות, ובה היו סובבים את מזבח העולה וזוקפים ערבות בצדיו.
בלשון חז"ל נקראת מצווה זו גם מצוות ערבה במקדש.
בימינו נוהגים בתפילת שחרית בחג הסוכות, למעט בשבת, להקיף את הבימה עם ארבעת המינים ביד ולומר פיוטי הושענות, זכר למקדש.
בכל יום מקיפים את הבימה פעם אחת, ובהושענא רבה מקיפים את הבימה שבע פעמים.
השם 'הוֹשַׁעְנָא' מקורו בצמד המילים 'הושע נא', שבו היו פונים אל האל במהלך קיום מצווה זו, ומבקשים בעיקר על גשמי החורף, שיהיו מבורכים.
מקור הביטוי ב - "אנא ה' הושיעה נא".
השם 'הושענא' משמש בחז"ל בעיקר ככינוי לארבעת המינים או להדס.
שמו של היום הושענא רבה, שבו היו סובבים את המזבח שבע פעמים, מקורו בכך שמרבים ביום זה בהושענות יותר מבשאר ימי החג.
הוא מוכר בעיקר מימי הביניים אולם מצוי גם בספרות המדרשית.
בויקרא רבה (פרשה לז), הקדום יחסית, נקרא היום 'יום הושענא', ואילו במדרש תהילים (בובר, מזמור יז) מופיע כבר השם 'הושענא רבה'.
המשנה במסכת סוכה מספרת כי במקדש היו הכהנים מביאים ענפים גדולים של ערבי נחל, וזוקפים אותם על צדי מזבח העולה.
הכהנים היו מקיפים את המזבח ולולביהם בידיהם, ואומרים "אנא ה' הושיעה נא, אנא ה' הצליחה נא", ומבקשים בקשות שונות.
כמו כן, הם היו מנענעים בערבות שזקפו הכהנים על המזבח.
ביום הושענא רבה, היו מקיפים את המזבח שבע פעמים.
גם מחוץ למקדש היו נוהגים ליטול ערבה מלבד זו שבלולב, כל שבעת הימים.
מקור המצווה במקדש, לפי חז"ל, הוא הלכה למשה מסיני, ועל כן עושים לה זכר בכל שבעת הימים, בהקפות הבימה.
לעומת זאת, נטילת הערבה שלא במקדש היא "מנהג נביאים" בלבד (דהיינו, מנהג שאותו הנהיגו הנביאים חגי, זכריה ומלאכי), ולכן איננו עושים לה זכר כל שבעת הימים, אלא ביום הושענא רבה.
הסיבה לכך שנוהגת מצווה זו דווקא בהושענא רבה היא בשל העובדה שיום זה נתייחד בשבע הקפות כאמור.
כיום נהוג להוציא ספר תורה מארון הקודש ולהקיף את בימת בית הכנסת כשאחד המתפללים (בדרך כלל אבל שאינו יכול להקיף בעצמו או מי שאין לו ארבעת המינים) אוחז בספר ליד הבימה ולומר את תפילת ההושענות בכל שבעת הימים, זכר למקדש.
ביום הושענא רבה נוהגים להקיף את הבימה שבע פעמים, ובחלק מהקהילות נוהגים להוציא את כל ספרי התורה שבארון.
כמו כן, בהושענא רבה נוטלים מלבד הלולב והערבה שבתוכו, עוד בדי ערבות (יש הנוטלים חמישה) וחובטים בהן בסוף תפילת ההושענות.
אצל יהודי גרמניה היו מסתדרים המתפללים בשלשות ומקיפים את הבימה במצעד רב רושם, מנהג שלא קיים בקהילות אחרות.
מנהג זה הובא גם בתשובת רב האי גאון המובאת בהלכות הרי"ץ גיאת כ'מנהג פשוט בכל ישראל'.
בתשובה לרב שרירא גאון הבהיר ר' האי שאין ללמוד מההקפות שהיו בבית המקדש ששם מבואר שהיו מקיפין את המזבח פעם אחת, שלדעתו בבית המקדש כלל לא הקיפו את המזבח רק עמדו לפניו, שכן ישנו איסור להלך בין האולם והמזבח.
ר' יצחק אבן גיאת דחה מנהג זה, כמו כן גם את פרשנותו של רב האי למשמעות המילה "מקיפין", לדבריו זר (יהודי שאינו כהן) יכול להיכנס לצורך ההקפות בין האולם והמזבח, כמו כן כתב שהמנהג בספרד ובצרפת להקיף רק פעם אחת כשם שהקיפו בבית המקדש.
מנהג זה נכתב בספרי ההלכה משנה תורה והטור.
וכך גם נפסק בשולחן ערוך, וכך נוהגים כיום בכל הקהילות (כולל התימנים, שנוהגים לומר את הושענות בנוסח רס"ג).
בהושענא רבא לכל הדעות מקיפים שבע פעמים.
לדעת רב האי שהוזכר לעיל שלוש ההקפות הראשונות הן לימין (נגד כיוון השעון), שלוש הבאות לשמאל (כיוון השעון) והאחרונה לימין.
ברם לפי רוב הדעות כל ההקפות הן לימין, וכך נפסק בשולחן ערוך.
בכל יום של ההושענות אומרים פיוט אחר (או מספר פיוטים), המבוסס על המילים 'הושע נא' החוזרות על עצמן עם כינויים מליציים שונים למושאי התפילה, לעיתים לפי אקרוסטיכון (אלפביתי או שם המחבר).
לדוגמה, פיוט אחד (לפי מנהג אשכנז), שבו המושא הוא עם ישראל, אומר 'הושע נא אוֹם אני חומה, הושע נא; הושע נא ברה כחמה, הושע נא; הושע נא גולה וסורה, הושע נא', וכן הלאה.
ישנם חילוקי מנהגים באשר לסדר הפיוטים (איזה פיוט יש לומר בכל יום); ישנם מנהגים סבוכים יחסית בנושא, התולים את הסדר לפי היום בשבוע שבו חל סוכות, וישנם מנהגים אשר קובעים סדר אחד ללא שינוי בין השנים.
ביום הושענא רבה נוהגים (לפי כל המנהגים) לומר את כל הפיוטים (פיוט בכל הקפה), ועוד רבים מיוחדים ליום הושענא רבה עצמו.
ישנם שלושה מנהגים עיקריים של אמירת פיוטי הושענות:
המנהגים המבוססים על המסורת הארץ ישראלית: אשכנז המערבי והמזרחי, איטליה ורומניא.
ההבדל בין המנהגים הללו הוא בעיקר השיבוץ של הפיוטים לימים השונים של החג.
הסברה הרווחת במחקר היא שפיוטים אלו הם קדומים מאוד, עדות על כך היא פשטותם היחסית של הפיוטים, וחוסר החריזה ותחכום-היתר, האופייניים לפיוטים המאוחרים יותר.
רוב החוקרים מייחסים אותם לרבי אלעזר הקליר.
המנהג המובא בסידור רס"ג, שהשתמר בתכלאל.
כנראה פיוטים שחוברו בידי רס"ג עצמו, אם כי ייתכן שהם ממסורת בבלית קדומה יותר.
מנהג ספרד המכיל חלק מן ההושענות שבסידור רס"ג, ומוסיף פיוטים רבים שנתחברו על ידי משוררי ספרד חלק נכבד מהם של הפייטן ר' יוסף אבן אביתור.
ראשונים רבים (ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג, דוד אבודרהם, הטור) מביאים את דברי רב שרירא גאון שאסור לומר הושענות בשבת.
הסיבה שניתנה: הושענות נאמרות בזמן בו מקיפים את התיבה עם לולב.
קיים חשש שילדים יראו שאומרים הושענות בשבת ואז יבואו לחשוב שיש ליטול לולב בשבת.
נראה שגם רס"ג היה סבור כשיטת רב שרירא גאון, שכן אין הושענות לשבת בסדר ההושענות שלו.
ברם הטור עצמו לאחר הביאו את דברי רב שרירא חולק עליו וטוען שאין לחוש לכך, שכן אף לשיטת הנוהגים לומר הושענות בשבת אין מקיפים את התיבה כמו בשאר הימים, ודי בכך כדי שהילדים לא יבואו לטעות.
כך גם פוסק ר' יוסף קארו, בשולחן ערוך (אורח חיים, סימן תר"ס, סעיף ג') "יש מי שאומר שאין אומרים הושענא בשבת, ולא נהגו כן".
באותה תקופה נהגו הספרדים לומר הושענות בשבת.
לעומת זאת, החיד"א מעיר על דבריו שבירושלים (כוונתו לספרדים בירושלים) לא נהגו לומר הושענות בשבת, כדברי רב שרירא.
מירושלים התפשט המנהג לחלק מהקהילות הספרדיות, אך גם כיום ישנם קהילות ספרדיות לא מעטות שאומרות הושענות בשבת.
כגון: בתוניסיה, מרוקו, גאורגיה ובקהילות הספרדיות של מערב אירופה.
בקהילות האשכנזים (למעט מנהג הגר"א ומנהג חב"ד), לעומת זאת, נהוג עד היום לומר הושענות בשבת.
יהודי תימן לא נהגו מעולם לומר הושענות בשבת שכן הם הולכים לפי הסדר של רס"ג שאינו מכיל הושענות לשבת.
רס"ג בסידורו כותב שיש לומר את ההושענות מיד לאחר אמירת ההלל, לפני הוצאת ספר תורה (וכך נוהגים גם יהודי תימן שכן הם הולכים בסדר ההושענות לפי סידור רס"ג), אך הטור מביא בשם רס"ג שאומרים אותן לאחר קריאת התורה, לפני תפילת מוסף.
הטור כותב שהטעם לדברי רס"ג הוא כדי לא להוציא פעם נוספת ספר תורה לחינם, ושזהו מנהג טוב.
ברם, הטור כותב שהמנהג המוכר לו הוא לומר הושענות לאחר חזרת הש"ץ של תפילת מוסף (הראשון שהזכיר מנהג זה הוא רב עמרם גאון בסידורו).
גם רבי דוד אבודרהם מביא שאומרים הושענות רק לאחר חזרת הש"ץ ונראה שכך נהגו בזמנו יהודי ספרד.
ברם החיד"א מביא שבארץ ישראל נוהגים לומר הושענות מיד לאחר אמירת ההלל (כמו שכתב רס"ג בסידורו), ושכן דעת האר"י.
מכאן התפשט המנהג לקהילות ספרדיות רבות אך יש השומרות על המנהג הקדום (למשל קהילות מערב אירופה וגאורגיה).
המנהג הקדום אצל האשכנזים הוא לומר הושענות לאחר תפילת מוסף.
כשהחסידים הנהיגו את נוסח ספרד, התחילו לנהוג כמנהג האר"י לומר הושענות מיד לאחר ההלל.
גם הרבה קהילות מתפללי נוסח אשכנז תפשו במנהג זה, ויש קהילות אשכנז ששמרו על המנהג הקדום.
גם אצל יהודי איטליה, המנהג הוא לומר הושענות אחרי מוסף.
הרב הושע (הרמן) יעקבי (בקרואטית: Hosea Hermann Jacobi; 3 בינואר 1841 – 21 באפריל 1925) היה הרב הראשי של קהילת יהודי זאגרב במשך כ-58 שנה, מחנך, איש ציבור ודוקטור לפילוסופיה.
הושע יעקבי נולד בכפר יעקבסהגן (Jacobshagen) שבפומרניה (גרמניה).
הוא היה צאצא של שושלת הרבנים ממשפחת .
סבו הרב יעקב משה גולדברג היה אב"ד בקניגסברג ורב בוולוז'ין, ביאליסטוק, המבורג וברלין.
כשהיה בן עשר נפטר אביו מאיר יעקבי.
בצעירותו עבר עם בני ביתו להתגורר בברלין, שם כדי לפרנס את המשפחה, הקימה אמו שרה-מרים (לבית גולדברג) מלון ברחוב יודנשטרסה (Juedenstrasse) שבברלין, שאירח מבקרים יהודים.
בני משפחת יעקבי וגולדברג היו מאנשי הקהל הנאו-אורתודוקסי בברלין.
הרב יעקבי קיבל חינוך תורני בחינוך ביתי ומאוחר יותר היה תלמידו של הרב אלחנן רוזנשטיין.
לאחר מכן למד הרב יעקבי פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטאות ברלין והאלה (Halle).
ב-1865 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת האלה שכותרתה: "De loco feminarum apud Iudaeos antiuissimos maxime matrimonii contrahendi ratione habita" – על מעמד האישה ביהדות, תוך התייחסות מיוחדת לנישואין, כפי שהם מתוארים במקרא.
ב-1867 מונה לרבה הראשי של זאגרב בירת קרואטיה.
ב-1885 נשא לראשונה בשפה הקרואטית את הדרשה בבית הכנסת הגדול בזאגרב (לפני כן נישאו דרשות בגרמנית) וכן חיבר ספרי לימוד בנושאי יהדות בקרואטית.
בערוב ימיו עודד את הפעילות הציונית ונתן לה חסות.
על מצבתו נחקק נוסח המבוסס על שמו בראשי תיבות.
הרב יעקבי נישא להולדה פאנדר מפוזנן והיו להם שבעה ילדים, ומהם איוואן יעקבי היה משפטן ואיש התנועה הציונית.
הות'ורן היא יישוב לצורכי מפקדים () במערב מדינת נבדה, שבארצות הברית.
העיירה ממוקמת במחוז מינרל ומשמשת כעיר מחוז.
הבסיס לכלכלת המקום הוא בסיס האחסון של צבא ארצות הברית.
כמו כן העיירה יושבת על צומת הכבישים המובילים לרינו, לאס וגאס ופארק יוסמיטי בקליפורניה, ומשמשת תחנת מעבר לנוסעים בהם.
העיירה הות'ורן ממוקמת בעמק למרגלות רכס ואסוק.
מקור המים העיקרי לעיירה הוא אגם ווקר המנקז לתוכו את מימי נהר ווקר שמקורו ברכס סיירה נוואדה.
האקלים בהות'ורן מדברי ויבש המאופיין בקיץ חם וחורף קר ומושלג.
הז'נדרמריה הבריטית (באנגלית - British Gendarmerie) הייתה כוח בריטי מסוג ז'נדרמריה (כינוי לגוף צבאי העוסק בפעילות שיטור) שפעל בארץ ישראל ובעבר הירדן עם תחילת המנדט הבריטי, בין השנים 1922 ל-1926.
לאחר כיבוש ארץ ישראל מידי הטורקים, החלו השלטונות הבריטים בארגון כוח משטרה מקומי, שהורכב בתחילתו מאנשי המשטרה הצבאית הבריטית, ולאחר מכן גויסו אליו גם תושבי הארץ לפי מפתח עדתי.
ביולי 1920 הוחלף הממשל הצבאי הבריטי בממשל אזרחי, לקראת ההכרזה על המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים.
הסכסוכים בין העדות בארץ, שהגיעו לשיא שלילי במאורעות תרפ"א העמידו בספק את יכולתו של כוח המשטרה לשמור על השלום.
היהודים העלו ספקות באשר לנאמנותם של השוטרים הערבים בכוח, וטענו כי אלו עמדו מן הצד ואפשרו לפורעים לבצע את הפרעות.
ביולי 1921, כחודשיים לאחר סיום הפרעות, החל הגיוס למשטרה המעולה (שכונתה "הז'נדרמריה הפלשתינאית"), לה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי.
אך נראה כי לא היה בכך די.
בראשית 1922 נראה היה כי יחלוף זמן רב עד שכוחות המשטרה הקיימים יגיעו לרמה בה יוכלו להתמודד עם האתגרים של השלטת הסדר בארץ.
מכיוון שכך, הוקם כוח נפרד, שכל המשרתים בו בריטים, שכונה "הז'נדרמריה הבריטית".
עם יצירת הכוח שירתו בו 43 קצינים ו-700 שוטרים מן השורה, ורובם גויסו מכוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary) ו"דיוויזיית הסיוע" (Auxiliary Division) שלו, שפורקו בסמוך ליצירת הכוח החדש.
חיילים אלו היו לרוב ותיקי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים האירית.
מעריכים כי למעלה משלושת רבעי היחידה היו חברי ה"בלאק אנד טאנס", ביניהם פושעים פליליים ואנשים שנמלטו מן החוק במקומות אחרים.
חיילי היחידה קיבלו מדים מיוחדים, ובניגוד לכובע הקולפאק של יתר אנשי הז'נדרמריה, לבשו כובע רחב שוליים בדומה לכובעי בוקרים.
כינויים בפי אנשי היישוב היה "האירלנדים".