tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימור הרקמה הנחבלת עשוי להיות מועיל להצלת הגפה או שחזורה.
מורכבותם וזיהומם של פצעים אלה וגם פגיעותם הפיזיולוגית אינם מאפשרים הטריה שלמה בהתערבות אחת.
אם תוך הטריה משאירים רקמה פגועה - הפצע ניתן להערכה מחדש כעבור כ-48 שעות על מנת להפחית בסיכון הזיהום.
הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים הן ארבע עשרה טריטוריות המצויות בריבונות הממלכה המאוחדת אך לא מהוות חלק מהממלכה המאוחדת עצמה.
המונח "טריטוריות בריטיות שמעבר לים" נקבע בחוק הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים משנת 2002. מונח זה החליף את המונח "טריטוריה תלויה-בריטית" (British-dependent territory) שהוגדר בחוק האזרחות הבריטית משנת 1981. קודם לשנת 1981 נקראו הטריטוריות "מושבות כתר בריטיות".
הטריטוריות ג'רזי, גרנזי והאי מאן המצויות תחת ריבונות הכתר הבריטי אינן טריטוריות שמעבר לים אלא שטחי חסות של הכתר הבריטי.
הטריטוריות אינן חברות בחבר העמים הבריטי.
במאה ה-16 התיישבו לראשונה מתיישבים בריטיים מחוץ לשטח מדינתם – ההתיישבות הראשונה הייתה באי ניופאונדלנד (כיום בקנדה).
תחילתה של האימפריה הבריטית בהתיישבות משנת 1607 בג'יימסטאון שבמושבת וירג'יניה (לימים מדינת וירג'יניה בארצות הברית).
בשנת 1609 נוסדה המושבה הבריטית השנייה – בברמודה.
באותה עת הייתה זו חלק ממושבת וירג'יניה.
בשנת 1783 פרשו שלוש עשרה המושבות והפכו למדינת עצמאית (ארצות הברית), וברמודה נותרה המושבה הבריטית הוותיקה ביותר.
האימפריה הבריטית גדלה במהלך המאה ה-19 והגיעה לשיאה בשנות ה-20 של המאה ה-20. באותה עת שלטה הממלכה המאוחדת ברבע משטחי היבשה של כדור הארץ.
עם המושבות של הממלכה המאוחדת בסוף המאה ה-19 נמנו קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה אשר קיבלו בהמשך עצמאות (קנדה הפכה לפדרציה בעלת ממשל עצמי ב-1867 ואוסטרליה ב-1901).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הפכו קנדה ואוסטרליה לדומיניונים ובהמשך, בעקבות חוק וסטמינסטר משנת 1931 קיבלו עצמאות.
לאחר מלחמת העולם השנייה קיבלו מרבית המושבות האחרות עצמאות.
בשנות ה-80 איבדה הממלכה המאוחדת את המושבה האחרונה הממוקמת על יבשת, עם קבלת עצמאותה של דרום רודזיה (כיום זימבבואה) ב-1980 והונדורס הבריטית (כיום בליז) ב-1981.
הטריטוריות הנותרות לא זכו לעצמאות מהסיבות שונות:
מיעוט אוכלוסין וכלכלה שאינה מאפשרת עצמאות.
אוכלוסייה המעדיפה להישאר חלק מהממלכה המאוחדת.
טריטוריות המהוות בשלמותן בסיסי צבא.
בשנת 2002 עבר בפרלמנט הבריטי "חוק הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" המסדיר את מעמד הטריטוריות.
דגל סמל שם מיקום מוטו שטח מספר תושבים בירה איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים דרום האוקיינוס האטלנטי Leo terram propriam protegat (לטינית: "יגן האריה על אדמתו") 3,903 קמ"ר 0 תושבי קבע
כ-100 תושבים זמנייםקינג אדוארד פוינט איי הבתולה הבריטייםהים הקריבי Vigilate (לטינית: "היה נכון") 153 קמ"ר31,758רואוד טאון איי טרקס וקייקוס הים הקריבי 430 קמ"ר38,191 קוקבורן טאון איי פוקלנד דרום האוקיינוס האטלנטי רצה את הצדק ("Desire the right") 12,173 קמ"ר3,377 תושבי קבע
כ-1,350 תושבים זמנייםסטנלי איי קיימן הים הקריבי הוא על ימים יסדה ("He hath founded it upon the seas") 260 קמ"ר68,076ג'ורג' טאון אנגווילה הים הקריבי אחדות, כוח וסיבולת ("Unity, Strength and Endurance") 102 קמ"ר 14,869 דה ואלי אקרוטירי ודקליהקפריסין, הים התיכון 254 קמ"ר כ-7,700 תושבי קבע קפריסאים
כ-8,000 תושבים זמניים אפיסקופי קנטונמנט ברמודה צפון האוקיינוס האטלנטי Quo fata ferunt (לטינית: "לכאן נשאנו הגורל") 53.3 קמ"ר62,506המילטון גיברלטרחצי האי האיברי, אירופה Nulli expugnabilis hosti (לטינית: "אינו נכבש בידי אף אויב") 6.5 קמ"ר33,701
כ-1,250 תושבים זמנייםגיברלטר הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה אנטארקטיקהמחקר ותגליות ("Research and discovery") 1,709,400 קמ"ר 0 תושבי קבע
50–400 תושבים זמניים רות'רה (בסיס צבאי) הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודיהאוקיינוס ההודי In tutela nostra Limuria (לטינית: "למוריה בחזקתנו") 60 קמ"ר 0 תושבי קבע
כ-3,000 תושבים זמנייםדייגו גרסיה (בסיס צבאי) מונטסראטהים הקריבי כל אחד מתאמץ, כולם משיגים ("Each Endeavouring, All Achieving") 102 קמ"ר5,215פלימות' (ננטשה בשל פעילות געשית – דה פקטו בריידס) סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה:
טריסטן דה קונה דרום האוקיינוס האטלנטינאמן ובלתי ניתן לערעור ("Loyal and Unshakeable")
246ג'יימסטאון פיטקרן, הנדרסון, דושי ואיי אויינו האוקיינוס השקט 43 קמ"ר 50 אדמסטאון
בראש המדינה של הטריטוריות שמעבר לים עומד בית המלוכה הבריטי.
כיום עומד בראש הטריטוריות המלך צ'ארלס השלישי, המולך מתוקף היותו מלך הממלכה המאוחדת ולא מתוקף היותו מלך של הטריטוריות עצמן.
בטריטוריות בהן מצויה אוכלוסייה אזרחית ממונה מושל מטעם המלך ועל פי עצת ממשלת בריטניה.
לרוב המושל הוא איש הצבא הבריטי בדימוס או איש השירות הציבורי הבריטי.
במדינות בהן אין אוכלוסייה אזרחית ממונה נציב (Commissioner) על ידי המלך.
לטריטוריות להן שטחים תלויים ממנה המושל מנהלן (Administrator) לייצגו באותם שטחים תלויים.
המושל הוא ראש המדינה דה פקטו, ואחראי על מינוי ראשי הממשלה המקומיים.
כמו כן המושל אחראי על הקשר עם ממשלת הממלכה המאוחדת.
לכל אחת מהטריטוריות מערכת ממשל וחקיקה מקומית משלה, כתלות בגודלה של הטריטוריה ובמספר תושביה.
טריטוריהממשל וגוף מחוקק הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה
איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים בהיעדר אוכלוסייה אזרחית, אין לטריטוריות אלה ממשלה נבחרת.
הנציב מנהל את ענייני הטריטוריות.
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי בהיעדר אוכלוסייה אזרחית, אין לטריטוריה ממשלה נבחרת.
אקרוטירי ודקליה בשל מיעוט האוכלוסייה האזרחית, אין לטריטוריה ממשלה נבחרת.
הממשל הצבאי מנסה לתאם את חוקי הטריטוריה עם חוקי קפריסין.
פיטקרן באי ראש עיר נבחר ומועצת עיר נבחרת בעלי סמכויות חקיקה מקומיים.
החלטות ראש העיר והמועצה נתונות לאשרור על ידי מושל האי.
למושל סמכויות חקיקה בלתי מוגבלות מכוח ממשלת הממלכה המאוחדת.
סנט הלנה ממשלת הטריטוריה מורכבת מועצה לאומית נבחרת.
בראש הרשות המבצעת עומד מושל האי שבראשותו פועלת מועצה מבצעת.
חברי המועצה המבצעת ממונים על ידי המועצה המחוקקת וכן שני חברים במועצה פועלים מכוח תפקידם.
מונטסראט בטריטוריות אלה, בשל גודלן ומספר תושביהן, פועלת מועצה מחוקקת גדולה ובה מפלגות פוליטיות.
המועצה המבוצעת קרויה "קבינט" ובראשה עומד שר ראשי (באיי קיימן הוא מכונה "מנהיג ענייני הממשלה" – Leader of Government Business), שנבחר בשל היותו ראש המפלגה הגדולה ביותר שזכתה בבחירות למועצה המחוקקת.
המושל נוהג שלא להפעיל את סמכויותיו בעניינים מקומיים, ומתערב בעיקר בהחלטות הנוגעות ליחסי חוץ ולנושאים כלכליים הקשורים ליחסים הכלכליים עם הממלכה המאוחדת.
גיברלטר בהתאם לצו חוקת גיברלטר 2006 אשר אושרר במשאל עם בשנת 2006 בגיברלטר פועל בית מחוקקים.
בראש הממשלה עומד ראש השרים של גיברלטר הנבחר לתפקיד זה.
ענייני הביטחון ויחסי החוץ מצויים בסמכות מושל הטריטוריה.
איי טורקס וקאיקוס ברמודה, אשר יושבה בשנת 1609 היא הוותיקה בטריטוריות בריטניה ורבת התושבים מבין הטריטוריות.
בראש הטריטוריה עומד ראש ממשלה (פרמייר – Premier) ושיטת הממשל של המדינה דומה לזו של ממלכות חבר העמים.
סמכויות ממשלת בריטניה, הפועלת באמצעות מושל הטריטוריה, נוגעות רק ליחסי החוץ.
ממשלת הטריטוריה עוסקת בכל ענייני הפנים.
הפרלמנט של ברמודה הוקם בשנת 1620 והוא מחוקק באופן עצמאי מאז הקמתו.
חוקת איי טורקס וקאיקוס נכנסה לתוקפה ב-9 באוגוסט 2006. בראש האיים עומד ראש ממשלה (פרמייר) נבחר העומד בראש ממשלת האי לה סמכויות אוטונומיות רבות.
לכל טריטוריה מערכת משפט עצמאית מזו של הממלכה המאוחדת.
המערכת המשפטית של הטריטורית מבוססת על המשפט המקובל הבריטי.
לכל טריטוריה תובע כללי משלה ומערכת בתי משפט משלה.
בטריטוריות הקטנות ממנה ממשלת בריטניה שופט בריטי לדון בנושאים משפטיים.
"מחלקת הטריטוריות שמעבר לים" במשרד החוץ הבריטי של ממשלת בריטניה אחראית על הטיפול בכל הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים למעט הבסיסים הצבאיים אקרוטירי ודקליה והבסיסים הצבאיים של הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי המצויות בשליטת משרד ההגנה.
בראש המחלקה עומד השר לענייני הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים – כיום סגן שר החוץ דייוויד טריסמן.
משרד זה דואג לאינטרסים של הטריטוריות, וכן הטריטוריות להן תושבים מקומיים (למעט ברמודה) מחזיקות משרד אינטרסים בלונדון.
המשרד לפיתוח בינלאומי בממשלת בריטניה דואג להקצאת משאבים כספיים ועזרה כלכלית לטריטוריות השונות הזקוקות לכך.
כיום רק מונטסראט וסנט הלנה מקבלות סיוע כלכלי מבריטניה.
לכל אחת מהטריטוריות הוענק סמל ודגל על ידי בית המלוכה הבריטי.
באופן מסורתי, מרבית הדגלים מבוססים על הנס הכחול כאשר בקנטון הדגל מצוי היוניון ג'ק.
יוצאים מכלל זה הם דגל ברמודה בו נעשה שימוש בנס אדום, דגל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה המשתמש בנס לבן, דגל הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי המשתמש אף הוא בנס לבן שעליו ציור גלים המסמלים את האוקיינוס, ודגל גיברלטר שמקורו בדגל המסורתי של חצי האי.
אקרוטירי ודקליה הם הטריטוריה היחידה לה אין דגל רשמי משלה, והיא משתמשת ביוניון ג'ק.
משרד החוץ הבריטי של ממשלת בריטניה אחראי ליחסי החוץ של הממלכה המאוחדת בכלל ושל הטריטוריות שמעבר לים בפרט.
עם זאת, חלק מהטריטוריות מחזיקות במדינות הסמוכות להן משרדי אינטרסים לטיפול בעניין סחר והגירה.
חלק מהטריטוריות המצויות בים הקריבי חברות בארגון מדינות מזרח הקריביים וכן בקהילה הקריבית.
הטריטוריות אינן חברות בחבר העמים הבריטי אולם משתתפות במשחקי חבר העמים הבריטי.
עד לפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי, לא היו הטריטוריות חברות באיחוד האירופי, וחוקי האיחוד לא חלו עליהן, מלבד גיברלטר שהייתה חלק מהאיחוד האירופי, מכוח הימצאותה באירופה ומכוח חברותה של הממלכה המאוחדת.
עם זאת, בשל חוק האזרחות הבריטי ומאז חוק הטריטוריות משנת 2002, נחשבו כל אזרחי הטריטוריות אזרחי האיחוד האירופי.
צ'ילה וארגנטינה אינן מכירות בטענה הבריטית לשליטה בטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה; מאוריציוס וסיישל טוענות לריבונות בטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי; ארגנטינה טוענת לריבונות באיי פוקלנד, ובאיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים וספרד טוענת לריבונות בגיברלטר.
תושבי הטריטוריות השונות אינן מחזיקים באזרחות של הטריטוריות בהן הן חיים, וכולם נחשבים "אזרח הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ("British Overseas Territories citizen" או בקיצור: BOTC).
הגדרה זו אינה מעניקה להם זכות לעבור מטריטוריה לטריטוריה – והמעבר תלוי בחוקי ההגירה השונים של כל טריטוריה וטריטוריה.
ישנן טריטוריות המאפשרות מעבר אוטומטי מטריטוריות סמוכות.
בעבר היו כל תושבי האימפריה הבריטית אזרחים של האימפריה.
מצב זה השתנה בשנת 1949 עם מתן עצמאות למרבית השטחים שהיוו חלק מהאימפריה.
החקיקה משנת 1962 ו-1983 קבעה כי לאזרחי הטריטוריות לא תהיה אזרחות מלאה של הממלכה המאוחדת – קביעה זו נועדה בעיקר למנוע בריחה של תושבי הונג קונג לבריטניה לקראת העברתה של הונג קונג לסין בשנת 1997.
החוק משנת 2002 שינה את המצב החוקי והעניק למעשה אזרחות בריטית מלאה לתושבי כל הטריטוריות למעט אקרוטירי ודקליה, ותושבי הטריטוריות יכולים להיכנס לממלכה המאוחדת ולעבור להתגורר בה בלא הגבלה.
מאידך, תושבי הממלכה המאוחדת אינם יכולים לעבור להתגורר בטריטוריות השונות, אלא בהתאם לחוקי ההגירה של הטריטוריות.
אסנשן והטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי מהווים בסיסים צבאיים, וכניסת מבקרים אליהם אינה מותרת.
הממלכה המאוחדת אחראית להגנת הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
האי אסנשן, המהווה שטח חסות של סנט הלנה הוא בסיס צבאי של חיל האוויר המלכותי וכן מצוי בו בסיס של חיל האוויר של ארצות הברית.
הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי מהווה אף היא בסיס של הצי המלכותי.
באי דייגו גארסיה מצוי נמל צי גדול וכן שדה תעופה אשר הוחכר לארצות הברית עד שנת 2036 (עם אפשרות להארכת החכירה).
בברמודה מצוי בסיס הצי המלכותי העיקרי של חצי כדור הארץ המערבי.
בשל גודלו של בסיס זה והביצורים הרבים שנבנו בו לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית כונה האי "גיברלטר של המערב".
בתקופת מלחמת העולם השנייה נבנו בסיסים של צבא ארצות הברית וקנדה בברמודה.
בסיסים אלו הורחבו בתקופת המלחמה הקרה, ועם סיומה פחת מספר החיילים המוצבים בבסיסים אלה.
בגיברלטר מצויה מספנה של הצי המלכותי.
ספינות נאט"ו עושות שימוש במספנה זו.
כמו כן בגיברלטר בסיס של חיל האוויר המלכותי המשמש גם את נאט"ו.
אקרוטירי ודקליה הם בסיסים של הצבא הבריטי של חיל האוויר המלכותי.
הטרור האדום (באמהרית: ቀይ ሽብር, קאי שיביר) היה קמפיין פוליטי אלים באתיופיה שהתרחש בין השנים 1977–1978 תחת שלטון החונטה הצבאית האתיופית ("דרג") ומנגיסטו היילה מריאם נשיא אתיופיה לשעבר בראשה.
המרד שהתחולל בשנים 1977-1978 כנגד הממשלה החדשה גרם להרוגים רבים ופצועים.
בתגובה להתקפות של יחאפה כנגד הממשל, נשיא אתיופיה מנגיסטו היילה מריאם הכריז שהמורדים מנהלים טרור לבן.
אך הכוחות שפעלו כנגד משטרו של מנגיסטו טענו שהוא זה שמנהל באמצעות מפלגתו מפלגת הפועלים האתיופית טרור אדום.
הקמפיין של מנגיסטו כנגד המתקוממים החל רשמית בנאום שנשא בכיכר המהפכה בלב הבירה אדיס אבבה בו צעק בקול "מוות למהפכנים!
מוות ליחאפה!" הוא החזיק בידו שני בקבוקים שבהם היה נוזל אדום הדומה לדם וניתץ אותם כמשל למה שייעשה למי שמתנגד לשלטון.
תחת קמפיין זה הוא כלל את הארגונים האריתראים שעביה, ג'בהה, טארנפית המלוכני, הארגון הטיגראיני וויאנה והארגון הסומלי החזית לשחרור מערב סומליה לצד היחאפה.
אלפי גברים ונשים שהואשמו בחברות בארגונים האלו הוצאו להורג ארגון אמנסטי מעריך שבפעולות אלו נרצחו כחצי מיליון אזרחים אתיופים.
ארגון הצלת הילדים דווח שקורבנות הטרור האדום כללו לא רק מבוגרים אלא גם כ-1,000 ילדים או יותר, בעיקר בני 11 עד 13 שגופותיהם נראו ברחובות אדיס אבבה.
גורם נוסף לקורבנות הטרור האדום היה הרעב שנשמר בסוד מהקהילה הבינלאומית.
מיליוני אנשים מתו, במיוחד במחוזות הלחימה העיקריים וואלו ותיגראי.
בתגובה לרעב, איכרים רבים התמרדו כנגד הממשלה אך לא היו חלק מארגוני ההתנגדות ולכן בתגובה, מנגיסטו יצר את מיזם המיקום מחדש שגרם לאחד מהמשברים ההומניטרים הגדולים של העשור.
מ-1975 ועד 1978 מנגיסטו היה אחראי לרצח העם השביעי בגודלו בהיסטוריה העולמית כ-1,500,000 אתיופים נרצחו תחת שלטון הדרג.
בתגובה למתקפות הגרילה של היחאפה בצפון, מנגיסטו נתן פקודה לעצור ולעכב כל מי שנחשד בהשתייכות לארגון.
מ-1977 ועד ל-1987 המשטרה האתיופית, הצבא האתיופי ומפלגת הפועלים האתיופית רדפו אלפי אנשים.
למרות פעולות אלו, ארגון הגרילה המלוכני טארנפית הצליח להביס את כוחות הממשלה בבאגמדיר אך בגלל מריבות פנימיות שהובילו לפילוג הארגון הם נכשלו בכיבוש הבירה הקיסרית לשעבר גונדר.
במזרח לעומת זאת פעל ארגון החזית לשחרור מערב סומליה כשהוא נתמך על ידי ממשלת סומליה.
בסוף שנות השבעים מנגיסטו ניהל את המערכה הצבאית השנייה בגודלה באפריקה עם כוחות צי ואוויר רבים.
במקביל נמשכה הלחימה כנגד ארגוני ההתנגדות האחרים בכל אתיופיה, בניסיון להרוס את ההתנגדויות הצפוניות, מנגיסטו ניהל מערכה ובה שלח את חיל האוויר להפציץ את העיירה חאווזאן שבדרום תיגראי התקפה שעלתה בחייהם של אלפי הרוגים.
בינואר 2007 מנגיסטו נמצא אשם ברצח עם ונידון למאסר עולם אך זימבבואה מסרבת להסגירו לאתיופיה.
בפינה המזרחית של כיכר מסקל הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הטרור האדום, ובמקום הוטמנו שרידיהם של קורבנות.
הטרור והקבב הוא סרט קולנוע קומי מצרי משנת 1992, בכיכובו של עאדל אמאם ובבימויו של שריף עראפה.
סרט זה, הלועג הן לטרוריסטים האסלאמיים והן למנגנון הממשלתי במצרים (כולל כוחות הביטחון), נחשב לסרט המצרי הפופולרי ביותר בכל הזמנים, ושימש חומר לימוד בקורסים אקדמיים.
עאדל אמאם מגלם בסרט אזרח מצרי בשם אחמד שנכשל שוב ושוב בניסיונותיו להתמודד עם הבירוקרטיה, ונקלע לסיטואציה שבה הוא חוטף נשק משוטר ומחזיק (עם כמה שותפים שהצטרפו אליו) בבני ערובה בבניין ממשלתי.
כוחות הביטחון סבורים שטרוריסטים אסלאמיים השתלטו על הבניין, ומנהלים עם אחמד משא ומתן.
דרישתו הראשונה היא לספק מנות קבב לכל הנמצאים בבניין, ולאחר מכן הוא מעלה גם דרישות פוליטיות.
הטריאנון הגדול הוא ארמון השוכן בחלקם הצפון-מערבי של גני ארמון ורסאי.
הטריאנון הגדול נבנה לבקשת לואי ה-14, מלך צרפת כמקום מנוחה עבורו ועבור פילגשו מאדאם דה מונטספן.
בארמון נערכו ארוחות קלות (collations), מבלי צורך לעמוד בכל כללי הטקס של הארוחות הרשמיות שנערכו בארמון ורסאי.
בשנת 1670 רכש לואי ה-14 שטח בסמוך לארמון ורסאי והורה לאדריכל לואי לה וו לתכנן ביתן חרסינה (pavillon de porcelaine).
חזית המבנה עוטרה באריחי חרסינה (פורצלן) בסגנון העיר דלפט שבהולנד.
האריחים יוצרו ברואן, ליסיו, נוור וסן-קלוד.
הקמת המבנה החלה בשנת 1670 והסתיימה בשנת 1672.
במהלך השנים נפגעו האריחים העדינים, וצבעם דהה.
בשנת 1687 הורה לואי ה-14 על הריסת הביתן והקמת ביתן חדש על פי תוכניות האדריכל ז'ול הארדואין-מנסאר.
הארדואין-מנסאר תכנן מבנה כפול בגודלו מהביתן שתכנן לה וו, וציפה אותו בשיש ורוד מלנגדוק.
הקמת המבנה החלה ביוני 1687 והושלמה בינואר 1688. המבנה נחנך בנוכחות לואי ה-14 ואישתו, מאדאם דה מנטנון.
לאחר המהפכה הצרפתית ננטש המבנה.
בעת שלטונו של נפוליאון בונפרטה שיפץ נפוליאון את המבנה, ריהט אותו מחדש, והשתמש בו כמגוריו האישיים בעת ששהה בורסאי.
בשנת 1920 נערכו במבנה הדיונים לקראת החתימה של הסכם טריאנון, שנחתם לבסוף במבנה ונקרא על שמו.
כיום משמש המבנה כמוזיאון וכן כאתר אירוח של נשיא צרפת.
הטריאנון הקטן הוא ארמון קטן הממוקם בגנים של ארמון ורסאי, בסמוך לפריז.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל אנז'-ז'אק גבריאל במצוות לואי החמישה עשר עבור פילגשו מאדאם דה פומפדור, והוקם בין השנים 1762–1768.
מאדאם דה פומפדור נפטרה ארבע שנים לפני השלמת המבנה, והוא שימש את יורשתה - מאדאם דו בארי.
עם עלייתו לשלטון של לואי השישה עשר בשנת 1774, הוענק הארמון וגניו למלכתו - מארי אנטואנט.
מארי אנטואנט השתמשה במבנה כארמונה הפרטי, ואירחה בו את ידידותיה.
איש לא הורשה להיכנס למבנה בלי אישורה של המלכה.
המבנה נבנה בתקופת המעבר בין סגנון הרוקוקו לסגנון הנאו קלאסי, בהתאם לסוף תקופת סגנון לואי החמישה עשר וסגנון לואי השישה עשר.
הארמון בנוי בסגנון פשוט יחסית.
המבנה סימטרי, ומעוטר בעמודים קורינתיים.
המבנה תוכנן כך שיהיה בו מגע מועט ביותר בין אנשי האצולה לבין המשרתים.
בעת תכנון המבנה נבנה חדר האוכל כך ששולחן האוכל יורד על ידי מעלית לקומה התחתונה ויערך על ידי המשרתים מבלי שיראו זאת האורחים.
בפועל, מתקן ההרמה לא שימש את מארי אנטואנט ופמלייתה.
כמו כן, על מנת להגן על פרטיות המלכה, נבנו מראות חדר השינה של המלכה כך שניתן להזיזן וזאת על מנת למנוע מצב בו יוכלו לצפות במלכה מבעד לחלונות החדר.
טיטוס הטריוס נפוס (Titus Haterius Nepos Atinas Probus Publicius Matenianus) היה מושל הפרובינקיה ערביה, ומפקד הלגיון היחיד בפרובינקיה, הלגיון השלישי קירנאיקה משנת 130 לספירה.
הטריוס נפוס מופיע כמושל ערביה בכמה מתעודות מדבר יהודה מהארכיון של בבתא.
הוא מוזכר בפפירוס ידין 23, שמתוארך לנובמבר 130, כמושל ערביה (legatus pro praetor) ומקום מושבו היה באותו הזמן בפטרה.
הטריוס נפוס היה אחד מהמצביאים הרומאיים שדיכאו את מרד בר כוכבא.
כתובות אחדות שנמחקו בפטרה, וכן בגרשה, גרמו לחלק מהחוקרים לקשור זאת למרד בר כוכבא ולהתקוממות של האוכלוסייה היהודית והנבטית בפרובינקיה.
חוקרים אחרים דחו טענה זו, בגלל כתובת מגרשה שבה השם של הטריוס נפוס לא נמחק.
בכתובת זו הטריוס נאפוס מוזכר בתור קונסול ולכן היא מאוחרת לשנת 134 , ויכול להיות שהמחיקות של שמו בוצעו לפני שנת 134. המחיקות לא יכולות להיות מחיקות רשמיות מכיוון שהטריוס נפוס מונה לקונסול בשנת 134, ושירת קריירה מרשימה לאחר מכן.
טקסט נוסף שהתגלה בצפון ירדן מזכיר מנהיג שבט נבטי שמרד (מרד) שלוש שנים נגד נפוס העריץ (נפס זלמ).
טקסט זה מוסיף מידע לכך שחלק מהשבטים הנבטים השתתפו בהתקוממות מקבילה למרד בר כוכבא בפרובינקית ערביה.
בשנת 134 מונה לקונסול ממשיך בהיעדרו, כנראה כדי שיוכל לפקד על כוח של 2 לגיונות ויותר.
נפוס קיבל מהקיסר אדריאנוס את העיטור אות הטריומף (ornamenta triumphalia), שניתן רק למפקדי פרובינקיות קונסולריות.
הענקת עיטור זה והישארותו בתפקיד של הטריוס נפוס גם לאחר שנת 134 - 135, שבמצב רגיל היה מוחלף לפני כן, מוכיחה כי נפוס השתתף בדיכוי המרד כמעט לכל אורכו.
בנוסף לנפוס קיבלו את אות הטריומף גם יוליוס סוורוס, מושל יהודה ולפני המרד מושל בריטניה, וגאיוס פובליקיוס מארקלוס, מושל פרובינקיית סוריה, מצב חריג שלא היה כדוגמתו מאז המלחמות הפרתיות בתקופת הקיסר טראיאנוס.
לאחר מכן היה מושל פאנוניה עילית בשנים 138-142.
הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI היא רשימת האנשים המבוקשים ביותר על ידי לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית, שהואשמו במעורבות בטרור.
הרשימה נוצרה ב-2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, וכוללת את 22 הטרוריסטים המבוקשים ביותר.
זו רשימת המבוקשים השנייה של ארצות הברית לצד רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
אדם שנכלל ברשימה מוצא ממנה אם הוא נלכד, נהרג או שהאישומים נגדו מבוטלים; לאחר מכן הוא מוחלף על ידי טרוריסט אחר שנבחר על ידי ה-FBI.
הטרוריסטים המבוקשים ביותר – הרשימה המקורית
+תמונהשםתאריך פעילותסטטוסעימאד מורנייה14 ביוני 1985נהרגעימאד מורנייה היה מבוקש בגין חטיפת טיסה 847 של TWA וכראש אגף המבצעים של החזבאללה היה אחראי גם לפיגוע במעונות חיילי הנחתים ב-1983 בלבנון.
ב-12 בפברואר 2008 נהרג בהתפוצצות רכב תופת בדמשק.
החיסול בוצע על ידי המוסד הישראלי.חסן עז א-דין14 ביוני 1985עודנו חופשיחסן עז א-דין מבוקש בגין חטיפת טיסה 847 של TWA.עלי אטווה14 ביוני 1985נפטרעלי אטווה מבוקש בגין חטיפת טיסה 847 של TWA.
נפטר ממחלת הסרטן בלבנון בשנת 2021.עבדול רחמן יאסין26 בפברואר 1993עודנו חופשיעבדול רחמן יאסין מבוקש בגין מעורבותו בבניית הפצצה עבור הפיגוע במגדלי התאומים (1993).
ב-2002 נחשד כי נלכד בידי שירות הביטחון העיראקי ונאסר, אך מאז נעלם מהמדינה ונותר ברשימת המבוקשים.ח'אלד שיח' מוחמד1994–1995נלכדח'אלד שיח' מוחמד היה מבוקש בגין שיתוף הפעולה עם רמזי יוסף בתכנון "מזימת בוז'ינקה": ניסיון, שסוכל, לחטוף 12 מטוסי נוסעים על מנת לפגע במבנים בארצות הברית ואסיה.
ב-23 בפברואר 2006 הוסר מרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר.אחמד איברהים אל-מועאסיל25 ביוני 1996נלכדאחמד איברהים אל-מועאסיל מבוקש בגין מעורבותו בפיגוע במגדלי אל-חובאר, ערב הסעודית, מבנה מעונות חיילי צבא ארצות הברית.
ב-2017 דווח כי נלכד בלבנון והוסגר משם לערב הסעודית.
נחשד בהיותו ראש ארגון הטרור "חזבאללה בחיג'אז" .מוחמד עאטף7 באוגוסט 1998נהרגמוחמד עאטף היה מבוקש בחשד למעורבותו בפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998.
היה "רמטכ"ל" אל-קאעידה וראש הזרוע הצבאית של הארגון.
נהרג באפגניסטן ב-14 בנובמבר 2001, במתקפת טילים בביתו, מחוץ לקאבול.
ב-23 בפברואר 2006 הוסר מהרשימה.אוסאמה בן לאדן7 באוגוסט 1998נהרגאוסאמה בן לאדן היה מבוקש בעוון מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, פיגוע ההתאבדות במשחתת קול בשנת 2000.
היה האיש השלישי המבוקש ביותר על ידי ארצות הברית.
היה מנהיג ארגון אל-קאעידה ואחראי לעשרות ומאות פיגועים, ביניהם פיגוע הטרור הגדול בהיסטוריה.
במאי 2011 נהרג על ידי כוח קומנדו אמריקאי באמצעות שתי יריות בראשו.איימן א-זוואהירי7 באוגוסט 1998נהרגאיימן א-זוואהירי היה מבוקש בעוון מעורבותו בפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998.
ירש את מקומו של בן לאדן בתפקיד מנהיג אל-קאעידה לאחר חיסולו ב-2011. מחלקת המדינה של ארצות הברית הציעה פרס של 25 מיליון דולר עבור מידע שיוביל להסגרתו.
נהרג בתקיפה אווירית בקאבול שבאפגניסטן ב-31 ביולי 2022.פאזול עבדאללה מוחמד7 באוגוסט 1998נהרגפאזול עבדאללה מוחמד היה מבוקש בעוון מעורבותו בפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998.
ב-11 ביוני 2011 דווח כי נהרג בסומליה.
כוחות הביטחון בקניה אישרו כי נהרג ב-8 ביולי בידי כוחות צבא סומליים, וב-12 ביוני הוסר מהרשימה.מוסטפא מוחמד פדהיל7 באוגוסט 1998נהרגמוסטפא מוחמד פדהיל היה מבוקש בעוון מעורבותו בפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998.
נהרג באפגניסטן ב-2005.פאהיד מוחמד עלי-מסלאם7 באוגוסט 1998נהרגפאיד מוחמד עלי-מסלאם היה מבוקש בגין מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
בינואר 2009 נהרג במתקפה בפקיסטן, יחד עם השייח' אחמד סאלים סוודאן.
ב-24 בנובמבר 2009 הוסר מהרשימה.שייח' אחמד סאלים סוודאן7 באוגוסט 1998נהרגשייח' אחמד סאלים סוודאן היה מבוקש בגין מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
בינואר 2009 נהרג במתקפה בפקיסטן, יחד עם פאיד מוחמד עלי-מסלאם.
ב-24 בנובמבר 2009 הוסר מהרשימה.אחמד גאילאני7 באוגוסט 1998נלכדאחמד גאילאני היה מבוקש בעוון מעורבותו בפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה ב-1998.
נלכד בפקיסטן ב-25 ביולי 2004. ב-2010 עמד למשפט בפני בית דין אזרחי בניו יורק בעוון קשירת קשר לביצוע פשע בעוון תכנון הפיגועים והורשע, אך זוכה מ-284 אישומים נוספים, לרבות אישום ברצח ובניסיון לרצח.
עבדאללה אחמד עבדאללה 7 באוגוסט 1998נהרגעבדאללה אחמד עבדאללה היה מבוקש בשל מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
על פי הדיווחים, נהרג ב-7 באוגוסט 2020 על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בטהראן, איראן.
דווח על מותו רק שלושה חודשים מאוחר יותר.
מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו אישור את מותו של עבדולה ב-12 בינואר 2021.ענאס על-ליבי7 באוגוסט 1998נפטר במעצרואבו ענאס על-ליבי היה מבוקש בגין מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
נלכד באוקטובר 2013 על ידי כוחות אמריקנים בטריפולי, וב-2015 נפטר כתוצאה מדלקת הכבד C בה לקה במהלך מעצרו.סייף אל-עדל7 באוגוסט 1998עודנו חופשיסייף אל-עאדל מבוקש בגין מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
נכון ל-2023, משוער כי הוא מנהיג דה פקטו של אל-קאעידה לאחר חיסול קודמו בתפקיד.אחמד מוחמד חאמד עלי7 באוגוסט 1998נהרגאחמד מוחמד חאמד עלי היה מבוקש בשל מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
נהרג בפקיסטן ב-2010. מוחסין מוסא מטוואלי אטווח'7 באוגוסט 1998נהרגמוחסין מוסא מטוואלי אטווח' היה מבוקש בשל מעורבותו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית באפריקה ב-1998, בדאר א-סלאם, טנזניה ובניירובי, קניה.
ב-12 באפריל 2006 נהרג עם מיליטנטים נוספים בקרב יריות מול כוחות פקיסטניים, סמוך לגבול האפגני.
באוקטובר 2006 בדיקת דנ"א אישרה את מותו והוא הוסר מרשימת המבוקשים.
תמונה שם תאריך פעילותתאריך הוספה לרשימה סטטוס ג'מאל אחמד מוחמד אל-בדאווי 12 באוקטובר 200023 בפברואר 2006נהרג ג'מאל אחמד אל-בדאווי היה מבוקש בגין מעורבותו בפיצוץ המשחתת קול, בנמל עדן בתימן.
משרד המשפטים האמריקני הציע 5 מיליון דולר על מידע שיסייע ללכידתו.
נהרג בתקיפה אווירית במחוז מאריב שבתימן בינואר 2019. ג'אבר אל-באנה 200223 בפברואר 2006עודנו חופשי ג'אבר אל-באנה מבוקש בגין היותו חבר בשישיית בופאלו, קבוצת אזרחים אמריקאים ממוצא תימני שהגישו סיוע טכני לאל-קאעדה, שסייעו לארגון בביצוע פיגועי 11 בספטמבר.
ב-20 במאי 2007 הוא נלכד בתימן ועד מרץ 2010 עדיין נכלל ברשימה.
מוחמד עלי חמאדי 14 ביוני 198524 בפברואר 2006נהרג מוחמד עלי חמאדי מבוקש בגין חטיפת טיסה 847 של TWA.
משרד המשפטים האמריקאי הכריז פרס של 5 מיליון דולר לכל המוסר מידע מועיל אודותיו.
נהרג בהתנקשות ליד ביתו ב-21 בינואר 2025. שייח' רמדאן עבדאללה מוחמד שלח מאז 199524 בפברואר 2006נפטר רמדאן עבדאללה מוחמד סאלח מבוקש בשל היותו חבר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
נפטר ב-6 ביוני 2020 בלבנון לאחר מחלה קשה.
עבד אל-עזיז עודה מאז 199524 בפברואר 2006עודנו חופשי עבד אל-עזיז עוודא מבוקש בשל היותו חבר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
חדאפי ג'נג'לאני סוף שנות ה-1990 – שנות ה-200024 בפברואר 2006נהרג חדאפי אבו בכר ג'נג'לאני מבוקש בשל היותו חבר בארגון אבו סיאף, ברציחות ובחטיפות בפיליפינים.
ב-4 בספטמבר 2006 נהרג בעת חילופי אש עם כוחות צבא פיליפיניים.
בדצמבר אותה שנה, גופתו נמצאה על ידי חיל הנחתים הפיליפיני.
בינואר 2007 מותו הוכח בבדיקת דנ"א ובהמשך השנה כבר הוסר מן הרשימה.ג'יינאל אנטל סאליסוף שנות ה-1990 – שנות ה-200024 בפברואר 2006נהרג ג'יינאל אנטל סאלי מבוקש בשל היותו חבר בארגון אבו סיאף, ברציחות ובחטיפות בפיליפינים.
נהרג על ידי הכוחות המיוחדים של צבא הפיליפינים ב-16 בינואר 2007. איסנילון הפילון סוף שנות ה-1990 – שנות ה-200024 בפברואר 2006נהרג איסנילון טוטוני האפילון מבוקש בשל היותו חבר בארגון אבו סיאף, ברציחות ובחטיפות בפיליפינים.
נהרג ב-23 באוקטובר 2017 בקרב על מאראווי.
אדם יחיא גדאהן 2003–201524 בפברואר 2006נהרג אדם יחיא גדאהן מבוקש בשל היותו חבר בארגון אל-קאעידה ובגידה בביטחון המדינה, היה לאמריקני הראשון שהואשם בבגידה מאז 1952. פרס של מיליון דולר הוצע על ראשו.
נהרג בתקיפה אווירית בפקיסטן ב-2015. דניאל אנדריאס סן דייגו 28 באוגוסט ו26 בספטמבר 200311 באפריל 2009נלכד דניאל אנדריאס סן דייגו מבוקש בשל מעורבותו בפיצוץ בנייני החברות צ'ירון וחברת שאקלי ב-2003, פיצוצים שאורגנו על ידי הבריגדה לשחרור בעלי החיים, תנועה חברתית קיצונית הדוגלת בהגנה על זכויות בעלי החיים.
הוא האזרח האמריקאי השני ברשימה והלא-מוסלמי הראשון.
פרס של 250,000 דולר מוצע למי שיספק מידע שיוביל למעצרו.
נלכד בויילס שבבריטניה ב-25 בנובמבר 2024. פאהד מוחמד אחמד אל-קוסו 12 באוקטובר 20002 בנובמבר 2009נהרג פאהד מוחמד אחמד אל-קוסו מבוקש בגין מעורבותו בפיצוץ המשחתת קול בתימן בשנת 2000, שהביא למותם של 17 מלחים אמריקאים.
נהרג בתקיפה אווירית בתימן ב-6 במאי 2012. חוסיין מוחמד אל-עומארי11 באוגוסט 19822 בנובמבר 2009עודנו חופשיחוסיין מוחמד אל-עומארי הנודע בכוניה "אבו איבראהים" מבוקש בגין מעורבותו בפיגוע בטיסה 830 של פאן אם בו נרצח נער בן 16 ונפצעו שישה עשר נוסעים נוספים.
וואדוד מוחמד חפיז אל-טורקי5 בספטמבר 19863 בדצמבר 2009עודנו חופשיוואדוד מוחמד חפיז אל-טורקי מבוקש בגין מעורבותו בחטיפת טיסה 73 של פאן אם.
ג'מיל סעיד עבדול רחים5 בספטמבר 19863 בדצמבר 2009עודנו חופשיג'מיל סעיד עבדול רחים מבוקש בגין מעורבותו בחטיפת טיסה 73 של פאן אם.
עדנאן גולשאייר אל-שוקריג'ומאה ספטמבר 20098 ביולי 2010נהרג עדנאן גולשאייר אל-שוקריג'ומאה מבוקש בגין מעורבותו בתכנון פיצוץ הרכבת התחתית של ניו יורק, מזימה שנחשפה וסוכלה בספטמבר 2009.
נהרג על ידי הכוחות המיוחדים של צבא פקיסטן בשעה שהתחבא בדרום וזיריסטן שבפקיסטן ב-2014.פאוזי איובאוקטובר 20006 ביולי 2011נהרגפאוזי איוב, חבר בחזבאללה, מבוקש בגין זיוף דרכון במטרה להסתנן לישראל ולבצע פיגוע תופת.
נעצר ב-2002 על ידי צה"ל, ושנתיים לאחר מכן שוחרר חזרה ללבנון במסגרת עסקת חילופי שבויים שבה הוחזר לישראל השבוי אלחנן טננבאום יחד עם גופותיהם של החיילים שנחטפו בהר דב.
נהרג על ידי חברי "צבא סוריה החופשית" ב-2014.אבו מנסור אל-עמריקינובמבר 2006 – יוני 201314 בנובמבר 2012נהרגאבו מנסור אל-עמריקי (שמו האמיתי עומר שאפיק חמאמי) מבוקש בעוון חברותו בארגון הטרור הסומלי א-שבאב, שם הפך לאחד מבכיריו.
לאחר שהקים פלג נפרד במהלך 2013, נרצח על ידי אנשיו ב-12 בספטמבר של אותה השנה.רדוולאן סהירון14 בנובמבר 199314 בנובמבר 2012עודנו חופשירדוולאן סהירון מבוקש בשל היותו חבר בארגון אבו סיאף, ברציחות ובחטיפות בפיליפינים.
נטען כי הוא משמש כמנהיג הארגון מאז חיסולו של חדאפי ג'נג'לאני ב-2006. אסאטה שאקור2 במאי 19732 במאי 2013נפטרהאסאטה שאקור מבוקשת בגין מספר מעשי רצח והימלטות מבית הסוהר.
חברה לשעבר בצבא השחרור השחור, ארגון בדלני אפרו-אמריקני שפעל בשנות ה-70 ודגל באלימות על מנת "לקדם את הגדרתם העצמית ואת שחרורם של האפרו-אמריקאים".
הורשעה במספר מעשי רצח ונידונה למאסר עולם, אך נמלטה ממנו ב-1979 לקובה וקיבלה שם מקלט מדיני.
פרס של 2 מיליון דולר מוצע למי שיספק מידע שיוביל להסגרתה.
היא האזרחית האמריקנית השלישית ברשימה והאישה הראשונה.
נפטרה בקובה ב-25 בספטמבר 2025.אחמד אבוסמרה2002–200418 בדצמבר 2013נהרגאחמד אבוסמרה, סורי אזרח ארצות הברית, מבוקש עקב כך שבין השנים 2002 ל-2004 נסע מספר פעמים לפקיסטן ולתימן על מנת להשתתף באימונים של ארגוני טרור.
הצטרף מאוחר יותר לדאעש, שם שימש כעורך הראשי של עיתון הארגון "דאביק".
נעצרה בישראל, שם נגזרו עליה 16 מאסרי עולם, אך שוחררה ב-2011 במסגרת עסקת שליט.
שוהה בירדן מאז השחרור.סג'יד מיר26 בנובמבר – 29 בנובמבר 200822 במרץ 2019עודנו חופשיסג'יד מיר מבוקש בעוון מעורבותו בפיגועים במומבאי ב-2008.
נלכד על ידי כוחות הביטחון הפקיסטניים ב-21 באפריל 2022 ונידון ל-15 וחצי שנות מאסר, אך לא הוסגר לארצות הברית ועודו נותר ברשימה.
הטריטוריה האינדיאנית היא אזור בארצות הברית שהוקצה לאינדיאנים על ידי ממשלת ארצות הברית בשנת 1834.
שורשיה של הטריטוריה האינדיאנית בהכרזה המלכותית של הכתר הבריטי בשנת 1763 שהגביל את התיישבות הלבנים ורכישת קרקעות מאינדיאנים בשטחים שממערב להרי האפלצ'ים.
השטח שהוקצה לאינדיאנים צומצם עם השנים ובשנת 1795, בחוזה גרינוויל, שנחתם לאחר מספר קרבות בין האמריקאים לאינדיאנים, הוצא אזור שכלל את רוב אוהיו ואינדיאנה אל מחוץ לשטח שהוקצה לאינדיאנים, כך שהשטח האינדיאני כלל רק שטחים ממערב לנהר המיסיסיפי.
בשנת 1830 הועבר חוק שהנהיג מדיניות של העברה כפויה של אינדיאנים אל האזורים שהוקצו להם ממערב למיסיסיפי.
בשנת 1834 חוקקה גרסה נוספת של החוק להגבלת הסחר עם אינדיאנים.
בגרסה זאת נקבע אזור הטריטוריה האינדיאנית כ:
"כל החלק של ארצות הברית ממערב למיסיסיפי שאינו כלול במיזורי, לואיזיאנה או טריטוריית ארקנסו".
ברבות הזמן צומצם שטח הטריטוריה האינדיאנית למדינת אוקלהומה בלבד ובשנת 1890, לחלקה המזרחי של אוקלהומה בלבד.
בשנת 1905 ביקשה התארגנות אינדיאנית לצרף לארצות הברית את הטריטוריה האינדיאנית כמדינת סקויה, אולם ההצעה סורבה ובשנת 1907, עם צירוף מדינת אוקלהומה לאיחוד, חדלה הטריטוריה האינדיאנית להתקיים.
הטרור ברצועת עזה בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא שם למאורעות שכללו מספר רב של התארגנויות ופעולות טרור בשטח רצועת עזה ובסביבותיה בתקופה זו.
אחרי כיבוש רצועת עזה על ידי ישראל בשנת 1967, נהגה ישראל במדיניות של אי התערבות והותירה את כוחותיה הצבאיים מחוץ לישובי הרצועה, זאת בין השאר על רקע עיסוקה במלחמת ההתשה.
עקב כך, התארגנויות הטרור בשטח זה התגברו, עד למצב שבו הטילה ממשלת ישראל החמש עשרה בראשות גולדה מאיר על פיקוד הדרום למגר את התופעה.
במלחמת ששת הימים עברה רצועת עזה לשליטת ישראל.
בשנים 1967–1968 שררה ברצועה רגיעה יחסית, אולם בשנת 1969 עלה גל פתאומי של כ-700 תקריות של פעילות אנטי-ישראלית, וב-1970 כבר שלטו מחבלים על כמה ממחנות הפליטים.
בתחילת 1971 היו ברצועה כ-700–800 מחבלים, שקיבלו את הפקודות למבצעיהם מראשי אש"ף ופעלו בלילות נגד משתפי פעולה ונגד ישראלים.
משתפי פעולה עם ישראל נרצחו לאור יום, ופועלים מרצועת עזה חששו לצאת לעבודה בישראל מחשש לנקמת ארגוני הטרור.
ב-2 בינואר 1971 נרצחו בפיגוע שני ילדי משפחת ארויו, שעברו ברצועת עזה עם הוריהם.
על אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, הוטלה המשימה למגר את הטרור.
ב-4 בינואר 1971 הודח ראש עיריית עזה רג'יב אל-עלמי.
שרון הזרים לרצועה כוחות צבאיים שכללו יחידות מובחרות כגון סיירת שקד הפיקודית.
סיירת שקד הופעלה באופן אינטנסיבי ככוח קומנדו לצייד חוליות מחבלים.
הוקמה סיירת רימון בפיקודו של מאיר דגן לטיפול ממוקד בטרור.
לוחמי היחידה הוכשרו בירי מהיר באקדחים מסוגים שונים ואומנו להגיב מהר תחת אש.
על חיילי היחידה הוטל לפעול בשטח הרצועה, בדגש על המרחבים האורבניים, יחד עם אנשי שב"כ, במטרה לאתר, לעצור ולחסל מחבלים.
בשנת 1971 הוביל דגן את לוחמי היחידה במבצע "תעשייה", במהלכו התחזו הלוחמים לניצולי ספינת דיג טרופה שהגיעו מלבנון לרצועת עזה והצליחו להרוג את בכיר המחבלים ברצועת עזה באותה עת.
במהלך המבצע נחסם גבול הרצועה עם ישראל בגדר תיל.
ביולי 1971 נכנסו כוחות גדולים למחנות הפליטים ג'בליה ושאטי, וכ-1,600 משפחות שכללו כ-10,500 איש הועברו לעזה, לאל עריש ומיעוטם לגדה המערבית ונהרסו בתים רבים.
עד אמצע שנת 1972 נמשך המבצע ובסיכומו נהרגו 180 מחבלים ו-2,000 מחבלים נלכדו.
מבין ההרוגים דווח על נפגע אחד מתושבי רצועת עזה.
כתוצאה מהמבצע הנרחב הבטיחו ראשי האוכלוסייה בעזה שיתוף פעולה נגד המחבלים.
מספר הפיגועים ירד מ-445 בשנה שקדמה לה, ל-60 בלבד ב-1972 ולפיגועים בודדים בשנים שלאחר מכן.
עם תום המבצע שקטה הרצועה למשך 15 שנים עד האינתיפאדה הראשונה ב־1987.
במרץ 1972 הועברה האחריות על רצועת עזה מפיקוד הדרום לפיקוד המרכז, כחלק ממגמת התצייבות המצב בגזרה.
במהלך המבצע נחקרו ונענשו חיילים שהתעללו באוכלוסייה המקומית.
אופי פעולותיו של שרון ברצועת עזה היה שנוי במחלוקת.
הרס בתים של פעילי טרור ספג ביקורת מצד השמאל, ומדיניות היד הקשה ספגה ביקורת מצד המושל הצבאי בעזה.
חלק מהבדואים פונה מצפון סיני, ועל כך ננזף שרון על ידי הרמטכ"ל חיים בר-לב, אולם הממשלה גיבתה את הפעולות ולא אפשרה לבדואים שפונו לחזור לאזור.
ראש הממשלה, גולדה מאיר, אמרה בעניין זה "מוקשים ומוות גרועים מפינוי אנשים חפים מפשע מבתיהם".
הטריומווירט הראשון הוא השם המודרני לברית פוליטית לא רשמית (אמיקיטיה בלטינית: amicitia) בין יוליוס קיסר, קראסוס, ופומפיוס הגדול שהתקיים בשנים 60 לפנה"ס עד 53 לפנה"ס.
הטריומווירט ניהל את רומא מאחורי הקלעים, תוך כדי שהם מסלקים את יריביהם הפוליטיים מרומא.
במסגרת ברית בלתי רשמית זו ביקשו שני השותפים הבכירים: קראסוס ופומפיוס להשתמש בשירותיו של יוליוס קיסר, שהיה בהתחלה השותף הזוטר, לקידום האינטרסים הפוליטיים שלהם.
השלושה סיכמו כי כספו של קראסוס והשפעתו של פומפיוס יעזרו לקיסר להיבחר למשרת הקונסול, והוא יקדם את ענייניהם של שותפיו במסגרת משרתו.
על מנת לחתום את הברית השיא קיסר את ביתו היחידה, יוליה, לפומפיוס.
לאחר מות אשתו של פומפיוס בשנת 54 לפנה"ס ונפילתו של קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס, חדל הטריומווירט מלהתקיים.
המתח בין קיסר לסנאט הביא בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים בשנת 49 לפנה"ס שבסופה ביסס קיסר את שלטונו האוטוקרטי ברומא כדיקטטור.
הפוליטיקה ברפובליקה הרומית המאוחרת התאפיינה בקיטוב רב בין שתי סיעות: הפופולארים שביקשו להעניק כוח רב יותר לאסיפות הדמוקרטיות והאופטימאטים שביקשו לרכז את הכוח בידיו של הסנאט.
לא אחת גלש המאבק הפוליטי לתגרות רחוב ואפילו למלחמות אזרחים עקובות מדם.
הפוליטיקה הרומית סבלה גם מרמת שחיתות גבוהה ביותר.
השחיתות באה לידי ביטוי בשני אופנים: הן כתשלום פיזי לבוחרים פוטנציאליים והן בהענקת הטבות כלליות לפשוטי העם בדמות הענקת מזון במחיר מוזל או אפילו בחינם וסיפוק שעשועים בדמות משחקים גלדיאטוריים.
יתרה מכך, הצבא הרומי עבר רפורמה מקיפה בעת כהונתו של גאיוס מאריוס בתפקיד הקונסול (107 לפנה"ס).
לפני הרפורמה, החיילים גיוסו מקרב אזרחים בעלי רכוש, ואחריה כל אחד יכול היה להתגייס לצבא ואף לקבל שכר עבור שירותו.
השכר בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת לא היה גבוה במיוחד והיה דומה לשכרו של פועל לא מקצועי.
עיקר הממון שצברו החיילים הגיע לא משכר שקיבלו על שירותם, אלא משני מקורות אחרים: ביזה וקבלת קרקעות בתום השירות.
את הקרקעות היו מקבלים בעזרת מצביאם שהיה דואג להם לאחר תום תקופת השירות.
לוקיוס קורנליוס סולה היה המצביא הראשון שעלה על רומא בראש חייליו ופתח במלחמת אזרחים עקובה מדם.
התנהלותו הכוחנית, תוך רמיסת כל חוקי המשחק הפוליטי ברומא נתנו דוגמה לכל הבאים אחריו.
סולה היה מראשי הסיעה האופטימטית, וביצע רפורמות חשובות בממשל הרומי שתפקידן היה חיזוק הסנאט על חשבון הגורמים האחרים בממשל הרומי ובמיוחד החלשת הכוח של טריבוני הפלבס.
סולה לא רק העביר רפורמות בממשל, אלא גם טבח בפופולרים רבים ואחרים ששרדו ירדו מנכסיהם.
הרפורמות של סולה רוקנו מתוכנן בשנת 70 לפנה"ס, בזמן הקונסולט המשותף של פומפיוס וקראסוס.
הסנאט הורכב בתקופה זו בעיקר מהאופטימטים השמרנים (היות שמרבית הפופולרים חוסלו בתקופתו של סולה) ניסה בכל מאודו לשמור על כוחו וחשש יותר מכל מעלייתו של מצביא חדש שיעלה בראש צבאו על רומא ויאחד את המוני העם בכוח הכריזמה האישית שלו.
על רקע זה התנגד בתוקף למצביאים בולטים דוגמת פומפיוס ששב ממסע מלחמה מוצלח במזרח.
למרות המאבק בין הפופולרים לאופטימאטים, לא מדובר במפלגות מוגדרות או אפילו קבוצות מובחנות באופן חד משמעי.
הבחירות בפוליטיקה הרומית היו אישיות.
יתרה מכך, חרף הניגוד בין הצדדים, גם האופטימאטים וגם הפופולרים השתייכו לאותו חוג חברתי.
שני הצדדים הגיעו מהאריסטוקרטיה, אם כי מרבית האופטימאטים היו לרוב מקרב האריסטוקרטיה הוותיקה ואילו רבים מקרב הפופולרים היו חדשים בקבוצה החברתית הבכירה של רומא.
לא רק ששני הצדדים הגיעו מאותה שכבה חברתית, גבולות הגזרה בין שני המחנות לא היו מוגדרים באופן חד משמעי וברור.
בטווח שבין הקצוות הקיצוניים של שני הצדדים ניצבו אריסטוקרטים רבים שפעם הלכו אחרי הפופולרים ופעם אחרי האופטימאטים.
בעשור שקדם לכינון הטריומווירט הייתה הפוליטיקה הרומית שרויה במאבקים קשים.
לוקיוס סרגיוס קטילינה (Lucius Sergius Catilina) נתפס בקשירת קשר (63 לפנה"ס) להפלת המשטר הרפובליקני וכינון שלטון יחיד ברומי.
הקונסול קיקרו חשף את הקנוניה ועמד בראש המקטרגים שדרשו פעולה תקיפה נגד קטילינה.
כתוצאה מחשיפת הקשר, הוציא קיקרו את קטילינה וחלק מהקושרים האחרים להורג ללא משפט.
פומפיוס ערך טריומף ענק שנמשך יומיים מ-28 בספטמבר עד 29 בספטמבר לכבוד ניצחונותיו והיה בשיא תהילתו הציבורית.
כעת ניצבו בפניו שתי משימות.
הראשונה: העברתו של חוק שיעניק קרקע חקלאית לחייליו המשוחררים הן ממערכותיו בספרד נגד קווינטוס סרטוריוס והן למשוחרריו ממערכה במזרח.
פומפיוס הצליח להעביר חוק שהעניק קרקע לחייליו ששירתו תחת פיקודו בהיספניה, אך הסנאט לא סיפק את המשאבים הדרושים והחוק נותר אות מתה, במיוחד שרבים מהם התגייסו מחדש כדי לשרת תחת פיקודו במערכה נגד שודדי הים ונגד מיתרידטס.
השנייה: אשרור בדיעבד של הסדריו במזרח.
פומפיוס ערך את הסדריו ללא קבלת אישור מוקדם מהסנאט וכעת ביקש אישור בדיעבד לפעולותיו.
האופטימאטים ובראשם קאטו הצעיר התנגדו לכך בתוקף.
הם ניסו כל שיטה כדי למנוע ממנו את אשרור תקנותיו כמו הדרישה לדון בכל תקנה ותקנה בנפרד מה שהיה גורם להתמשכות אינסופית של הדיון.
פומפיוס יכול היה לפנות אל המוני העם ולעורר מהומות, על בסיס האהדה הציבורית שזכה לה או גרוע מכך לעלות בראש חייליו על רומא עצמה ולכונן הסדר נוח, כפי שעשה לוקיוס קורנליוס סולה כ-20 שנים לפני כן.
פומפיוס לא עשה את זה או את זה, אלא ביקש למצוא חלופה חוקית לפעולותיו.
פומפיוס קיווה להשיג זאת במהלך שנת 61 לפנה"ס.
הקונסולים של השנה היו מרקוס ולריוס מסאלה ניגר (Marcus Valerius Messalla Niger) ופיסו (Marcus Pupius Piso Frugi Calpurnianus), שהיה הלגאטוס שלו והיה נאמן לו, אך דבר לא נעשה, בעיקר כי פיסו היה עסוק עם משפטו של פובליוס קלודיוס פולכר.
קאטו דחה אותו ובסוף פומפיוס קלקל את יחסיו עם משפחתה של מוקיה טרטיה ולא השיג דבר בתמורה.
מורקיה טרטיה הייתה בת דודתו של קלר והוא נטר טינה לפומפיוס בגלל גירושיו מבת דודתו.
כך קמה אופוזיציה חריפה מאוד להצעת החוק האגררית מצדם של קאטו הצעיר ולוקולוס שנטר טינה לפומפיוס, כי פומפיוס החליף אותו בפיקוד הצבא הרומי במלחמת מיתרידטס השלישית, ולוקולוס חש שניצחונו נגנב ממנו על ידי פומפיוס שרק קצר את פירות עמלו.
מרקוס ליקיניוס קראסוס , היה המבוגר מבין השלושה.
הוא צבר הון עצום בעת מלחמות האזרחים של סולה ונהג לממן פוליטיקאים שונים כצורת השקעה פוליטית, אפילו ללא רווח מידי.
כך למשל תמך כספית בקיסר ואף ערב לחובותיו.
בגלל בצע אישי וקשריו עם הפובליקנים (גובי מיסים) תמך קראסוס באמצע שנות ה-60 בהפיכת מצרים לפרובינקיה רומית וכן תמך בהענקת אזרחות רומית לתושבי גאליה קיסאלפינה.
כל אחת מההחלטות האלה הייתה צפויה להביא לו תועלת רבה - בין אם כלכלית ובין אם פוליטית.
אם תושבי גאליה קיסאלפינה היו מקבלים אזרחות, היו חייבים לו וכך היה זוכה בכוח פוליטי רב.
קראסוס תמך לא רק בפוליטיקאים, אלא גם באנשי עסקים פרטיים.
כך למשל תמך בפובליקנים שנשלחו לפרובינקיות המזרחיות אחרי סיום מלחמות מיתרידטס.
אלה קיוו להתעשר, אך מצאו ארץ מדולדלת שחרבה במלחמות הרבות והתקשו לעמוד בתשלומים לאוצר הרומי.
קראסוס ניסה לסייע להם בסנאט, אך נתקל בהתנגדות.
קראסוס אהב לעמוד מאחורי הקלעים וחיפש לעצמו שותף זוטר נאמן שהיה יכול לקדם את ענייניו השונים.
קיסר היה פוליטיקאי רעב ונמרץ שהיה בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, ולכן היה מועמד טוב מבחינתו של קראסוס.
קראסוס אכן תמך בו במערכות בחירות קודמות וכעת הסכים להדק את שיתוף הפעולה ביניהם.
כוחו הפוליטי הרב נבע מרשת הקשרים עם המוני פוליטיקאים שהוא יצר.
אלה היו חייבים לו על תמיכתו בהם והוא ניצל תלות זו להנאתו.
גאיוס יוליוס קיסר היה פוליטיקאי רומאי שכוכבו היה בעלייה.
הוא סיים בהצלחה רבה את תפקידו כנציב היספניה בייטיקה וחזר בקיץ 60 לפנה"ס לרומא ולטש עיניו על כהונת הקונסול היוקרתית.
יחד עם זאת, תהילתו הצבאית לא הגיעה בשלב זה של הקריירה שלו לתהילתו של פומפיוס.
יתרה מכך, בדומה לפומפיוס, קיסר היה ממוצא צנוע יחסית.
אמנם משפחתו הייתה בעלת שורשים פטריקיים, אך לא בלטה בימי הרפובליקה.
גרוע מכך, גאיוס מאריוס שהיה בעלה של דודתו מצד אביו היה מנהיג הסיעה הפופולרית והפסיד באופן מזהיר לסולה במלחמת אזרחים בין האופטימאטים לפופולרים ויחסיו של יוליוס קיסר עם האופטימאטים היו מתוחים.
כעת ניצב יוליוס קיסר בפני אתגר חדש - בחירות למשרת הקונסול של שנת 59 לפנה"ס.
אילו היה רץ לבד, היה מתקשה להשיג את מבוקשו.
ממונו נשחק במערכות בחירות קודמות ותהילתו לא הייתה גדולה די הצורך כדי לצבור אהדה ציבורית מספקת.
יוליוס קיסר היה זקוק לשותפים בעלי עצמה פוליטית רבה שהיו יכולים לסייע בהזנקת הקריירה הפוליטית שלו קדימה.
הטריומווירט הראשון היה ברית פוליטית בין שותפים לא צפויים.
מצד אחד, קראסוס ופומפיוס שהיה שותפיו הנאמנים של סולה במלחמת האזרחים הראשונה והשנייה.
מבחינה זו היו שותפים לסיעה האופטימאטית, שסולה היה מראשיה בשנות ה-80 ותחילת ה-70. שניהם הרוויחו הון פוליטי וכספי עצום מההסדר שכונן סולה.
למרות שיתוף הפעולה המוקדם עם סולה היו יריבים מרים.
מצד שני יוליוס קיסר, פטריקי ממשפחה עתיקת יומין עם ייחוס שהגיע לראשית ימיה של רומא, אך לא בלטה בהישגיה הפוליטיים.
יוליוס קיסר היה קרוב משפחתו של מאריוס, יריבו המר של סולה ומראשי הסיעה הפופולרית.
קיסר היה הצד החלש בתחילתה של השותפות.
הוא זה שגם הרוויח את מרב ההון הפוליטי כתוצאה ממנה.
פומפיוס זכה כבר לשלושה טריומפים (אפילו אחד מהם היה אירוע נדיר) וכיהן כבר כקונסול.
גם קראסוס כיהן כקונסול והיה יכול בנקל לתמוך במועמד אחר.
קיסר לעומתם הצליח בקושי רב להיבחר רק לכהונת פראיטור, והיה זקוק מאוד לשותפים חזקים שיתמכו בו, במיוחד נוכח מצבו הכלכלי הקשה (מסעות בחירות היו עסק יקר מאוד ובמיוחד חלוקת השוחד לבוחרים).
לא מפתיע אם כך שדווקא קיסר יזם את הפניה לשני שותפיו הבכירים ודאג להשכין שלום ביניהם.
במקביל, שני שותפיו הבכירים היו זקוקים לפוליטיקאי נמרץ שיכול היה לעשות את העבודה, במיוחד נוכח כישלונם החרוץ של מועמדיהם הקודמים.
מצד שני היו צריכים פוליטיקאי שניתן לשלוט בו ולא יקום עליהם.
מבחינתם יוליוס קיסר היה בדיוק כזה.
בסופו של דבר, התברר כי טעו ויוליוס קיסר היה זה שהפיק את מרב ההון הפוליטי מהברית, כשהוא משתמש בה לקידום מטרותיו הפוליטיות.
למרות השאיפות הפוליטיות של חבריה באה לעולם ברית לא טבעית זו פחות בגלל הדמיון בין חבריה, אלא יותר בגלל ההתנגדות של האופטימאטים העיקשים שביקשו ליישם את רצונם בכל מחיר.
אלמלא ההתנגדות העיקשת של האופטימטים לכל פוליטיקאי שאיננו בשר מבשרם, סביר שהברית לא הייתה נוצרת מלכתחילה.
כל אחד מחברי הטריאומווירט נתקל בהתנגדות עזה מצד האופטימאטים ולא היה מסוגל להתגבר עליהם לבד, למרות עוצמתו הפוליטית הרבה.
מבחינה זו הייתה זו ברית הדחויים בפוליטיקה הרומית ששילבו כוחות כדי להתגבר על ההתנגדות העיקשת של האופטימאטים.
סווטוניוס כותב כי כוחו של הטריאומווירט היה כה גדול עד ששום דבר לא היה נעשה ברפובליקה ללא הסכמתם אך זאת הגזמה כפי שניתן לראות מתוצאות הבחירות של שנת 56 שבה נבחרו שני קונסולים (לוקיוס מארקיוס פיליפוס וגנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס) שהיו עוינים לטריאומווירט.
נעשו מספר ניסיונות לשכנע את קיקרו לתמוך בטריאומווירט.
עוד בתחילת כינון הברית נשלח לוקיוס קורנליוס באלבוס (Lucius Cornelius Balbus), אחד מנאמניו של קיסר, אל קיקרו כדי לשכנעו לתמוך בחוק האגררי לחלוקת קרקעות לחייליו של פומפיוס.
קיקרו סירב, אך בכך לא תמו נסיונותיו של קיסר לכרות ברית עם קיקרו.
בהמשך, הציע לו לשרת בצבאו בדרגת לגאטוס, אך קיקרו סירב פעם נוספת ורק אחיו, קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero) הצטרף לקיסר.
קיסר נכנס לתפקידו וניסה לשתף פעולה עם שותפו לתפקיד, מרקוס קלפורניוס ביבולוס, אך ללא הועיל.
ביבולוס, נציגה של הסיעה האופטימטית התבצר בעמדותיו ובסוף קיסר התעלם ממנו והצליח להאפיל לחלוטין על בן זוגו.
שנת הקוסולט של קיסר הייתה מוצלחת מאוד מבחינתו ולמרות הביקורת הציבורית נגדו הצליח לקדם את עסקיו.
קיסר ביקש לקדם שתי מטרות.
מטרתו הראשונה והדוחקת ביותר הייתה מימוש רצונותיהם של שותפיו ובמיוחד פומפיוס שהיה הכרח להצביע עליה בהקדם בעת כינוס אספת הקנטוריות.
קיסר השתמש בכוחו הפוליטי בתור קונסול והציע הצעת חוק מאוזנת, אך האופטימטים התנגדו בתירוצים פרוצדורליים.
חרף ההתנגדות, קיסר הצליח לחלק קרקעות לחייליו והאופטימטים ניסו למנוע זאת ממנו דרך נציגם בממשל - הקונסול האחר ביבולוס.
ביבולוס היה יכול להטיל וטו על כל החלטה שקיסר ביקש להעביר, אך בחר להסתגר בביתו.
גם הסדריו של פומפיוס במזרח אושרו באספת השבטים.
מטרתו השנייה והחשובה יותר מבחינתו הייתה להבטיח לעצמו מינוי לנציב בפרובינקיה שיש לה גבול משותף עם ארץ ברברית כלשהי שיוכל לכבוש ועל ידי כך לקדם את ענייניו שלו.
המטרה הושגה כשפובליוס ויטיניוס (Publius Vatinius) הצליח להעביר חוק שהעניק לו את נציבות גאליה קיסאלפינה ואיליריקום.
עם סיום כהונתו כקונסול, יצא באביב שנת 58 לפנה"ס לפרובינקיה שלו לפקח על הנעשה בה ולתכנן את כיבוש הארצות השכנות, כפי שרצה מלכתחילה.
הברית לא הייתה רווחית לכל הצדדים באותה המידה.
ההתנגדות של האופטימאטים, שנמנו על המשפחות המכובדות ביותר ברומא והיו בעלי השפעה פוליטית רבה נתנה את אותותיה.
אלימות פיזית ומילולית כוונה נגד הטריומווירים.
יוליוס קיסר לא הושפע מכך באופן ישיר כי הוא היה עסוק במלחמתו בגאליה.
קראסוס פעל כהרגלו מאחורי הקלעים ואילו פומפיוס נאלץ לספוג את מלוא הביקורת בעצמו.
מעמדו של פומפיוס הלך והתדרדר והרווח שהוא קיבל היה מועט.
הוא קיבל כבר את מבוקשו - חייליו קיבלו את קרקעותיהם והסדריו במזרח קיבלו תוקף חוקי.
כעת הוא רק ספג ביקורת על תמיכתו בקיסר ובפופולרים.
קיסר לעומתם היה זקוק מאוד לבעלי ברית.
מתנגדיו בסנאט עשו ככל שעלה בידם כדי לאשש את חששותיו של קיסר והוא חש שעליו לחזק את בריתו עם קראסוס ופומפיוס.
ניסיון למנות אדם אחר לתפקיד מושל גאליה נעשה בשנת 56, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה - גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס - ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה.
לחיזוק הברית בינו לבין שותפיו הזמין קיסר את הטריומווירים ללוקה בשנת 56 לפנה"ס.
במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס וקראסוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנת 55 לפנה"ס.
אם יצליחו להיבחר, סוכם שיתמכו בכך שקיסר יקבל הארכה של חמש שנים לפרו-קונסולאט שלו ויישאר בגאליה עד 50 לפנה"ס.
קראסוס, ששאף אף הוא למלחמות ולכיבושים, יקבל מינוי לנציב פרובינקיה סוריה.
שני חברי הטריומווירט הבטיחו את ניצחונם בעזרת שוחד ואלימות.
משימתם הראשונה הייתה טיפול באלימות הגואה, אך הם כשלו בכך.
יריבות אלימה בין פוליטיקאים המשיכה והתדרדרה מדי פעם למעשי רצח של ממש.
בנוסף, פעלו לקיום הבטחתם לקיסר: הארכת כהונתו כפרו-קונסול בגאליה ותשלום שכר לחייליו שגויסו ללא אישור מוקדם מהסנאט.
כמו כן, חילקו ביניהם את המינויים לפרובינקיות בעזרת חוק שהעביר טריבון הפלבס טרבוניוס.
קראסוס שהיה רעב לתהילה צבאית פנה לסוריה, שגבלה באימפריה הפרתית וכך הבטיח לעצמו קרקע פורייה לפעילות צבאית.
פומפיוס לעומתו ביקש לעצמו פרובינקיה שקטה יותר ובחר בספרד.
הוא שירת כבר בספרד בשנות ה-70 כשנלחם בקווינטוס סרטוריוס (Quintus Sertorius) וכעת ביקש ככל הנראה להבטיח לעצמו עורף אסטרטגי בפרובינקיה שרבים מתושביה נמנו על נאמניו.
בדומה למינוי של קיסר, גם המינוי שלהם ניתן ל-5 שנים.
החוק נתקל בהתנגדות עזה הן בסנאט והן מצד הטריבונים האחרים.
קאטו שוב היה מראשי המתנגדים בסנאט, אך ללא הועיל.
הטריבונים האחרים שהיו יכולים להטיל וטו הושתקו בכח וכך עבר החוק.
כעת פנו השניים לטפל בענייניו של חברם לברית - קיסר.
הם דאגו להעביר חוק שהותיר את קיסר בתפקידו לחמש שנים נוספות וכך העניקו לו את הזמן שהיה זקוק לו להשלמת כיבושה של גאליה.
התפרקות הטריומווירט ומשבר ביחסים בין קיסר לפומפיוס
קראסוס קיבל מינוי לנציב סוריה כפי שביקש ופלש לשטחי האימפריה הפרתית בשנת 54 לפנה"ס.
הוא כבש מספר ערים, אך לא התקדם לעומק השטח הפרתי וחזר על עקבותיו, אחרי שהשאיר מספר חילות מצב בערים הכבושות.
מסע המלחמה העיקרי תוכנן לשנת 53 לפנה"ס.
צבאו של קראסוס ספג מפה מוחצת בקרב חרן וכמעט כל הצבא הושמד, ביחד עם קראסוס ובנו, פובליוס שנהרגו בקרב.
מותו סיים את הברית המשולשת וקיסר נותר עם שותף אחד בלבד - פומפיוס.
מותה של יוליה בשנת 54 לפנה"ס, בתו של יוליוס קיסר ואשתו האהובה של פומפיוס פגעה מאוד בברית בין שני האישים.
הפרידה לא הייתה מידית, אך דבר לא יכול היה למלא את החלל שהותירה יוליה.
פומפיוס החל לסגת אט אט מהברית שלו עם קיסר.
בשלב מסוים קשר את גורלו עם האופטימאטים שאימצו אותו לחיקם כדי שיהווה משקל נגד לשאיפותיו של קיסר.
יריבות גלויה בין קיסר לפומפיוס ופרוץ מלחמת האזרחים
בתום עשר השנים, ינואר 49 לפנה"ס, התבקש יוליוס קיסר לחזור לרומא עד למועד נקוב, תוך ויתור על צבאו.
יוליוס קיסר ניסה למצוא פשרה סבירה מבחינתו, אך דרישות הסנאט היו חד משמעויות.
בשלב מסוים הגיעו הטריבונים לובשי סחבות, ששירתו בצבאו של קיסר בגליאה והוצגו בפני חייליו כדי לגרות את זעמם על הסנאט המאוכלס באופטימאטים.
החיילים יחד עם קיסר פנו לרומא כדי להגן על הדיגמה, כבוד הטריבונים.
בתאריך 11 בינואר 49 לפנה"ס, עלה קיסר על רומא.
יוליוס מונה לשנים עשר יום כדיקטטור.
בשנת 48 לפנה"ס הוא מונה לקונסול.
בקיץ של אותה שנה הוא נלחם שוב בפומפיוס בקרב פרסלוס.
פומפיוס ברח למצרים ובעקבות הצעתם של יועצי מלך מצרים, ערפו את ראשו.
יוליוס התאבל על מותו של פומפיוס, שהיה אבי אשתו קורנליה שמתה בשנת 53 לפנה"ס בעקבות לידה.
יוליוס נהג בקלמנטיה (רחמים) במורדים.
בין המורדים בו היו קיקרו ושני רוצחיו לעתיד, ברוטוס וקסיוס.
בשנת 46 לפנה"ס התאבד קאטו הצעיר באפריקה ובשנת 45 לפנה"ס ניצח יוליוס את בניו של פומפיוס.
כך ברית השלושה ביססה את שלטון היחיד של יוליוס.
השפעת הטריומווירט על חורבן הרפובליקה הרומית
נוטים לייחס לכינונו של הטריומווירט את זרעי החורבן של הרפובליקה הרומית.
כך למשל גאיוס אסיניוס פוליו בחר לפתוח את החיבור שלו אודות חורבן הרפובליקה בשנת 60 לפנה"ס, היא שנת כינון הטריומווירט.
יחד עם זאת, הדבר לא נובע מכוונות מכונני הטריומווירט.
הטריומווירט לא היה מוסד רשמי של הרפובליקה הרומית (וזה בניגוד לטריומווירט השני) אלא ברית פוליטית זמנית (אמיקיטיה) בין חבריה, דבר שהיה מקובל בפוליטיקה בת הזמן.
השלושה ביקשו לאחד את כוחותיהם כדי להתגבר ביחד על האופוזיציה שניצבה מולם.
יחד עם זאת, למרות העדר הכוונה, פגעה פעילות הטריומווירט במרקם החיים הפוליטיים ברומא.
קיסר ביקש תחילה להעביר את חוקיו בדרך המקובלת, עם ברכת הסנאט.
משהדבר לא התאפשר, פנה להמוני העם.
פעולותיו של קיסר, אשר נבעו בראש ובראשונה מהתנגדות האופטימטים, היו אחד הגורמים שפגעו ביציבות המשטר הרפובליקני ברומא.
הטריטוריה הצפון-מערבית לנהר אוהיו או בפשטות הטריטוריה הצפון-מערבית היא טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית, שהתקיימה בין 13 ביולי 1787 ל-1 במרץ 1803. שטח הטריטוריה השתרע בין נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי לבין גבולה של קנדה.
הטריטוריה התפרקה עם הצטרפותה של אוהיו לארצות הברית.
התקנות חזרו ואושרו על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1789, עם שינויים מזעריים כדי להתאימן לחוקת ארצות הברית.
שטח הטריטוריה הכיל את שטחן של מדינות ארצות הברית כיום: אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין וצפון-מזרח מינסוטה.
שטחה הכולל של הטריטוריה היה 670,000 קמ"ר (לשם השוואה, שטחה של מדינת ישראל כולה הוא 22,072 קמ"ר).
השטח ברובו נחשף לעולם המערבי על ידי משלחות חיפוש ומשלחות צבאיות צרפתיות, וככזה נתבע לבעלות צרפתית (וכונה "צרפת החדשה").
בחוזה פריז (1763) הועבר השטח לידי בריטניה הגדולה.
השטח אוחד על ידי בריטניה לתוך פרובינציית קוויבק כדי לאפשר משילות על האזור על ידי ממשל אזרחי ולא צבאי, ובכך לפתחו.