tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפעלים גדולים של חברות ענק בינלאומיות כמו נורת'רופ, בואינג ולוקהיד מרטין נמצאים בפאלמדייל ונותנים תעסוקה לרבים מתושבי שתי הערים הללו.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, הגיע לעיר גל גדול של תושבי לוס אנג'לס אשר חיפשו בית בפרברים וכאלה שבאו בעקבות הזדמנויות עבודה רבות שהציעה התעשייה האווירית.
בשנת 1977 הוכרזה לנקסטר רשמית לעיר וחיו בה באותה תקופה כ-45,000 תושבים.
לנקסטר שוכנת בגובה 720 מטרים מעל פני הים בעמק אנטילופה השטוח מוקפת הרים, 112.5 ק"מ צפונית ללוס אנג'לס.
שטחה הכולל של העיר הוא 243.9 ק"מ רבועים.
היא גובלת בפאלמדייל מדרום והרי סן גבריאל.
האקלים בסביבת לנקסטר הוא ים תיכוני.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 35 מעלות והטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 10 מעלות.
לנצבורג היא עיירה בשווייץ, בירת מחוז לנצבורג הנמצא בקנטון ארגאו.
היא שוכנת בעמק זהטאל כשלושה קילומטרים משפך הנהר ארה, שהוא הנהר הארוך ביותר מבין הנהרות אשר זורמים רק בתחומה של שווייץ.
לנצבורג ושתי הערים השכנות לה, נידרלנץ ושטאופן, התפתחו לגוש עירוני אחד.
לנצבורג שוכנת כשלושים קילומטרים מדרום מערב לציריך, המהווה את המרכז הכלכלי של שווייץ, וישנה תחבורה ציבורית מהירה שעוברת מציריך דרך לנצבורג לבזל, המרכזית אף היא.
כך מהווה לנצבורג נקודת קישור בין שתי ערים שהן בין החשובות בשווייץ, וכן גם ההגעה מלנצבורג לשתי הערים הללו קלה ונגישה ביותר.
האתר ההיסטורי המרכזי של לנצבורג הוא טירת לנצבורג, שהיא אחת הטירות הגבוהות והעתיקות ביותר בשווייץ.
הטירה נבנתה במאה ה-11 והורחבה מספר פעמים בהזדמנויות שונות על ידי בניית אגפים נוספים.
הטירה בנויה על גבעה ומתנשאת כמאה מטרים מעל פני העיר, כאשר החלק העתיק של לנצבורג ממוקם למרגלות הגבעה בצורת האות 'ח'.
בחלק עתיק זה של העיר נמצאים מספר מבנים נוספים הראויים לציון:
כנסיית העיירה – נבנתה בשנת 1667.
בניין "בורגהאלדה הישן" (Alte Burghalde) – נבנה בשנת 1628.
בניין "בורגהאלדה החדש" (Neue Burghalde) – נבנה בשנת 1794, בסגנון קלאסי-מוקדם עם גרם מדרגות חיצוני ושער.
תיאטרון רומי – נבנה במאה הראשונה לספירה.
לנצבורג מכילה יותר מ-800 בתי עסק, אשר 80 אחוזים מהם במגזר השירות.
רוב העסקים הם בגודל קטן ובינוני, אולם ישנן מספר חברות בינלאומיות שהתבססו בלנצבורג, כגון חברת ההנדסה הרב-לאומית ABB (Asea Brown Boveri), ובית החרושת "טרייטאפינה" (Traitafina), לעיבוד בשר.
"חגיגת הנעורים" – האירוע הגדול ביותר בלנצבורג, אשר מתקיים זה למעלה מ-400 שנה, ונערך מדי שנה ביום שישי השני בחודש יולי.
"גאוקלרפסטיבל" (Gauklerfestival) – חגיגת אוכל של מעדנים בינלאומיים.
האירוע נערך מדי שנה בחודש אוגוסט ברחובות החלק העתיק של לנצבורג.
לַנְצוּט (בפולנית: Łańcut; בגרמנית: Landshut; ביידיש: לאנצהוּט) היא עיר בדרום-מזרח פולין, בירת מחוז לנצוט.
אוכלוסיית העיר מונה 18,004 תושבים (נכון לשנת 2009).
מקום משכנו של הגרף פוטוצקי, שכּוּנָה "מגן היהודים", וארמונו המפואר.
ממצאים ארכאולוגים שנמצאו במקום מעידים על התיישבות באזור כבר לפני כ-6,000 שנה.
בשנת 1349 האזור ניתן על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין לאוטון פילצקי כשי על שירותיו.
פילצקי התייחס למקום לראשונה כ"עיר" ב-1381 לאחר הבאת מתיישבים מלנדסהוט שבבוואריה ומכאן שמו הפולני.
האזור נשאר תחת שליטת משפחת פילצקי עד 1586. בהמשך נשלטה העיר על ידי משפחות שונות של אריסטוקרטים פולנים.
ב-1639 נרכשה העיר על ידי סטניסלב לובומירסקי, שבנה במרכזה את טירת לנצוט הידועה; בניית הטירה הסתיימה ב-1641 והיא שופצה מאז מספר פעמים.
ב-1772 עברה העיר לשליטת מונרכיית הבסבורג האוסטרית.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בידי הרוסים וחזרה לידי האוסטרים.
בסיום המלחמה, ב-1918, הפכה לחלק מפולין העצמאית.
בעליה האחרונים של הטירה ושל העיר, עד 1944, היו בני משפחת פוטוצקי האמידה.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, נרצחו רוב יהודי העיירה, שהיוו כמחצית האוכלוסייה שלה, בידי צבא גרמניה הנאצית.
ב-1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום, כחלק מההשתלטותו על פולין לקראת סוף המלחמה.
בעת הפלישה הטטרית ב-1624 נפלו רבים מיהודי העיירה בשבי.
בשנת 1756 היו 829 משפחות יהודיות בעיר.
לפי תיעוד, בשרפה שהייתה בעיר בשנת ה'תקכ"ד (1776) נשרף בית הכנסת העתיק העשוי עץ; במקומו הוקם בית הכנסת המפואר בעיירה.
החוזה מלובלין, מראשוני הדור השלישי לחסידות, חי ופעל בעיירה זו.
במפקד אוכלוסין משנת 1880 היהודים היוו 45% מתושבי העיר, והקהילה שגשגה מבחינה כלכלית ורוחנית.
ב-1816 התמנה לרב העיירה הרב צבי אלימלך מדינוב (ה"בני יששכר"), מראשוני מתעדי וכותבי תורת החסידות; בשנים שלאחר מכן קיבלה העיירה צביון חסידי.
ב-1820 הייתה שרפה גדולה בעיר, אשר פגעה במקורות המחייה של היהודים, בעיקר אסמי תבואה ומכירת בשר.
ההתאוששות הכלכלית הייתה איטית וארכה כעשר שנים.
ב-1860 נחנך בית קברות יהודי חדש.
בשנת 1898 היה גל תקיפות נגד יהודים בחבל לנצוט ובעיר עצמה.
בסביבות שנה זו הוקמה בעיירה חצר של חסידות דז'יקוב.
ב-1895 הוקם בלנצוט הסניף הראשון של חובבי ציון בגליציה.
בערב פסח 1905 נעצרו ונחקרו כמה מיהודי העיר בעניין עלילת דם, לאחר שילדה מהעיירה ז'וליניה נעלמה; בסופו של דבר היא נמצאה מתה מטביעה בבאר מים.
החל מ-1881 החל תהליך עיור בעיירה, ויהודים מכפרים קרובים ומקהילות קטנות עזבו את בתיהם והגיעו כקהילות קטנות וכבודדים ללנצוט.
בעקבות כך הוכפלה אוכלוסיית העיירה עד שנת 1921; בשנה זו נמנו 1925 משפחות יהודיות, שהיוו 45% מהאוכלוסייה.
חלק מאוכלוסייה כפרית זו היווה את הגרעין של נדידת היהודים הגדולה לניו יורק בארצות הברית.
במלחמת העולם הראשונה העיירה נכבשה ונעזבה על ידי רבים מתושביה, שנמלטו מן הלחימה.
לאחר המלחמה היהודים חזרו לעיירה עם שאר התושבים ושיקמו אותה, תוך הקמת "ועד להגנה יהודית נגד פורעים" (1918).
בית הכנסת של חסידי דזיקוב שימש לתפילות של הציונים (שהיו דתיים אף הם).
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה בלנצוט קהילה יהודית משגשגת, שהיוותה כשליש מאוכלוסיית העיר.
שלושה בתי ספר פעלו בעיירה: בית יעקב - בית ספר חרדי לבנות; בית ספר עברי של תנועת ההשכלה; ובית ספר ציוני (דתי).
בבית הקברות היהודי בעיר קבורים אישים יהודים נודעים, בהם הרבנים נפתלי צבי הורוביץ (הרבי מרופשיץ, אשר קברו שימש כציון קדוש בל"ג בעומר) ורבי אהרן משה לייפר (רבה של העיר משושלת חסידות נדבורנה).
ב-1937 גברה העוינות כלפי היהודים בעקבות החרם הכלכלי שהוטל עליהם על ידי ממשלת פולין.
עם זאת, הגרף אלפרד פוטוצקי סירב לאשר חרם זה במחוז לנצוט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-2750 יהודים.
עם כיבוש העיר בערב ראש השנה ת"ש (13 בספטמבר 1939) בידי הגרמנים, הוצת בית הכנסת, אך לא נשרף - בעקבות התערבות הגרף פוטוצקי, והוסב לאסם תבואה עבור הצבא הגרמני.
ביום כיפור גורשו יהודי העיירה, בתואנה שהם קומוניסטים; רובם גורשו לתחום הכיבוש הסובייטי מעבר לנהר הסאן, וחלקם לאזורים פנימיים יותר בשטחי הכיבוש הגרמני.
לאחר הגירוש נותרו כ-900 יהודים בעיירה, ואוכלוסייתה גדלה כאשר הגיעו אליה פליטים ומגורשים מקרקוב ומקומות נוספים.
בסוף 1940 היו 1300 יהודים בגטו שבעיירה.
ראש היודנראט היה מרקוס פוהוריל.
בנובמבר 1941 נתפסו והוצאו להורג כמה עשרות פליטים ממגורשי לנצוט שניסו לחזור לבתיהם, בעקבות הלחימה בין גרמניה לברית המועצות (מ-22 ביוני 1941).
ב-י"ח באב ה'תש"ב (1 באוגוסט 1942) הוחל בגירוש מוחלט של יהודי העיירה.
חלק מהיהודים, בעיקר ילדים קטנים, הוסתרו אצל האוכלוסייה המקומית, וחלקם נורו.
היהודים הובלו למחנה מעבר בעיירה פלקיניה, כ-14 קילומטרים מלנצוט, מחנה שנועד ליהודי ירוסלב.
הזקנים, החולים והילדים נורו במחנה וביער נחציולי, כחמישה קילומטרים משם.
בראש השנה ה'תש"ב (1942) נותרו 50 יהודים בעיירה.
הם נלקחו חמישה ימים לאחר מכן (ב-17 בספטמבר) לגטו שינאווא, שם רוכזו שרידי היהודים מהאזור.
הגטו פורק בפסח באותה שנה, בעת מרד גטו ורשה, ואחרוני היהודים בו ובהם שרידי יהודי לנצוט נרצחו והושלכו לבור בבית הקברות היהודי בעיירה.
שתי צעירות יהודיות שנמלטו מלנצוט לעיירה הסמוכה מרקובה נרצחו יחד עם המשפחה הפולנית שהצילה אותם, בעקבות הלשנה של שוטר מהעיירה.
המקרה קיבל פרסום רב, ויהודים רבים שהוסתרו עד אז נרצחו בעקבות זאת (ב-1995 הכיר יד ושם בבני המשפחה כחסידי אומות עולם).
12 שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ב-1957, נתפס בצ'כוסלובקיה יוזף קוקוט, מן המפקדים הנאצים האחראים על רצח יהודי לנצוט.
הוא הוסגר לפולין, נשפט והוצא להורג.
בתום המלחמה שרדו מן העיירה כ-900 יהודים, רובם כאלו שגורשו ב-1939 אל שטח ברית המועצות.
רובם חזרו אל העיירה לאחר המלחמה, אך עזבו אותה מיד לאחר מכן, עקב עוינותה של האוכלוסייה.
רובם עזבו לארצות הברית וחלקם לברית המועצות או לישראל.
בבית הקברות בחולון נערכת מדי שנה אזכרה ליוצאי לנצוט על ידי "ארגון יוצאי לנצוט בישראל".
לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי בשנות ה-80, שוחזר בית הכנסת, שנשאר על כנו, אף על פי שבאופן רשמי העיר עמדה ללא יהודים כלל, בעקבות התגייסותם של חברי מועצת העירייה.
המקום הפך למוזיאון לזכר יהודי לנצוט.
צאצאי אדמו"רי חסידות לנצהוט מנהיגים קהילות חסידיות בארצות הברית גם במאה ה-21.
לנצח הוא ספר פנטזיה, הראשון בסדרת הספרים "בני האלמוות" מאת אליסון נואל.
הספר יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 2009. תורגם לעברית על ידי נילי לוי וראה אור בשנת 2011. הוא הופיע במשך 34 שבועות ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, בקטגוריית ספרי ילדים.
אוור בלום היא נערה בעלת כוחות על-טבעיים.
הוריה, אחותה ריילי והכלבה שלה "בטרקפ" נהרגו לפני זמן רב בתאונה.
מאז, היא מסוגלת לראות הילות של אנשים אחרים המעידות על מצב הרוח שלהם, לקרוא מחשבות, ולראות את כל עברו של אדם שהיא נוגעת בו.
בבית הספר שבו היא לומדת, אוור מתבודדת ונחשבת למוזרה.
היא אינה מרוצה מכוחותיה, ורוצה לחזור לחיים רגילים.
דיימן אוגוסטה, תלמיד חדש שהגיע מניו מקסיקו, נחשב בעיני התלמידים למהמם ומגניב.
אוור נמשכת אליו מסיבה אחרת - אין לו הילה, היא לא יכולה לקרוא את מחשבותיו, ואיתו היא מרגישה נורמלית.
לאחר מותה של משפחתה, אוור מסוגלת להיפגש עם אחותה כרוח מדי יום אוור עוברת לביתה של דודתה, סאבין, שעובדת כעורכת דין, היישר מביתה בעיר יוג'ין שבמדינת אורגון.
בבית ספרה החדש, אוור מתחברת עם היוון ומיילס והם נהיים לחבריה היחידים.
דיימן אוגוסטה, נער מסתורי מגיע יום אחד לבית ספרה של אוור.
אוור מתאהבת בו, אך מצד שני גם חברתה היוון.
על פי הסיפור, דודתה של אוור, סאבין, עורכת מסיבת תחפושות לכבוד האלווין.
אוור התחפשה למארי אנטואנט, אך הופתעה לגלות שדיימן, שלא הוזמן למסיבה, הגיע בתחפושת של האציל פרזן.
נשיקתם הראשונה של אוור ודיימן, התרחשה במסיבת התחפושות על יד הבריכה בביתה של אוור, אך הייוון, חברתה של אוור רואה את הנשיקה ונפגעת מכך רבות.
לאחר שאוור גילתה כי דיימן הוא למעשה בן אלמוות עם כוחות זהים לשלה והוא הפך אותה לבת אלמוות, היא כועסת עליו ופונה לאלכוהול כדי להשכיח את כאבה.
במשך הסיפור אוור נתקלת בדרינה, דמות מסתורית שמתחברת להייוון, אך משהו בה נראה לה חשוד.
בסוף התברר לה כי דרינה היא בת אלמוות בעצמה, גרושתו של דיימן מלפני מאות שנים.
כמו כן, התברר לאוור כי סיבת מות משפחתה היא באשמת דרינה, שניסתה להתנקש בחייה, מפני שהיא צפתה את התאהבותו של דיימן באוור.
אוור פגעה בדרינה באחת הצ'אקרות שלה, והיא נהרגת במקום.
בזמן מאבקה עם דרינה, אוור מובלת לסמרלנד, ארץ מיוחדת בה דיימן חיכה לה.
שם הם מתפייסים ואוור מתחילה את דרכה כבת אלמוות.
לאורך הספר, אוור מקבלת מדיימן את פרח הצבעוני האדום המסמל את אהבתם הנצחית.
לנקום היא חברת קוסמטיקה וטיפוח צרפתית.
משנת 1964 החברה שייכת לתאגיד הקוסמטיקה הצרפתי, לוֹרִיאֵל.
החנות הראשונה של לנקום הוקמה בבריסל, בלגיה.
החברה החלה בייצור בשמים ועבדה בשיתוף עם חברות אחרות.
עקב הצלחתה התרחבה החברה והתמחתה גם בהכנת מוצרי טיפוח וקוסמטיקה.
ב-1978 נבחרה הדוגמנית קרול אלט למובילה של מוצרי החברה ובכך הייתה לדוגמנית הצעירה שנבחרה לתפקיד.
מאז נבחרו דוגמניות שונות ביניהן ראיסה אוליברה ושלום הרלו.
הדוגמנית שהייתה מובילת המותג לזמן הארוך ביותר היא איזבלה רוסליני שהוחתמה בשנת 1982 והייתה מובילת המותג במשך 14 שנה.
משנת 2005 מובילת המותג היא הדוגמנית דריה ורבובי.
בשנת 2009 הפכה ביתה של רוסליני למובילת המותג.
בפרסומות של המותג הופיעו ידועניות רבות, ביניהן ז'ולייט בינוש, אומה תורמן, דרו ברימור, מינה סוברי, קייט וינסלט, ג'וליה רוברטס, פנלופה קרוז, אמה ווטסון ואן האת'וויי.
הגבר הראשון שנבחר להיות מוביל מותג עבור מוצרי הטיפוח לגבר הוא השחקן קלייב אוון.
החל מ-2019 הזמרת והשחקנית זנדאיה הצטרפה בתור הפנים של הבושם אידול.
בנובמבר 2024, הוכרז שאוליביה רודריגו מונתה לפרזנטורית של המותג.
לנצ'יירי (Lăncieri) היה שמה של תנועה פשיסטית ואנטישמית צבאית למחצה ברומניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, שחבריה לבשו חולצות כחולות ולקחו חלק בקרבות רחוב על רקע פוליטי.
הלנציירים היו מסונפים לליגת ההגנה הלאומית-נוצרית ובמאבק מתמיד עם התנועה הלגיונרית ובמתקפה נגד יהודי רומניה.
לאחר איחוד ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית עם המפלגה הלאומית-חקלאית ביולי 1935, תחת השם המפלגה הלאומית-נוצרית לנצ'יירי היו לתנועת הצעירים של המפלגה המאוחדת.
נקבע תקנון לארגון הלנצ'יירים, שכלל כמה פרקים.
את הצבע הכחול עבור החולצות בחרו כצבע מסורתי של מאבק נגד היהודים.
מעל החולצה כללו מדי הלנצ'ייר חגורה אלכסונית, הוא לבש מכנסי חאקי, נעל מגפיים או נעליים כבדות מסומרים ועל ראשו חבש כומתה.
על זרועו השמאלית היה סרט עם סמל התנועה - צלב קרס.
הלנצ'יירים היו מאורגנים בקבוצות של חמישה, המכונות "אגרוף".
כל שני "אגרופים" היוו "קבוצה" וכל שלוש "קבוצות" היוו "מגזר", שהונהג על ידי בעל דרגה גבוהה, המקושר ישירות להנהגה.
מעל ליחידות ההסתערות, יחידות הרחוב, היו שלושה "מגזרים" בראשות "צנטוריון" הכפופים ישירות להנהגה.
לובשי מדים אלה משכו את תשומת הלב של השלטונות, שעקבו אחריהם והחל מינואר 1936 נאסרה לבישת המדים והסמלים השונים, פרט לסרט עם צלב הקרס.
למרות זאת מספר הלנצ'יירים צמח מאלף לעשרת אלפים תוך שנים ספורות.
לנקה קריפאק מוכרת בשם הבמה Lenka, היא זמרת פופ אוסטרלית, מוכרת בעיקר משירה "The Show" מאלבומה הראשון Lenka.
השיר "Everything at Once" היה הפסקול של פרסומת הטלוויזיה הרשמית של Windows 8 והפסקול לפרסומת של וולט דיסני.
לנקה היא בתם של אדן וג'ירי קריפאק.
אביה, ג'ירי היה חצוצרן צ'כי ואמה הייתה מורה בבית ספר באוסטרליה.
לנקה גדלה בעיירת חוף אוסטרלית במדינת ניו סאות' ויילס עד גיל שבע, אז משפחתה עברה לסידני, שם לנקה התחנכה והחלה ללמוד משחק ושירה.
כנערה, לנקה למדה משחק בתיאטרון אוסטרלי, שם למדה עם השחקנית קייט בלאנשט.
בשנות התשעים, לנקה כיכבה בסדרת הדרמה האוסטרלית G.P.
של רשת ABC-TV ושיחקה את דמותה של ונסה קייפק, היא גם הנחתה את התוכנית Cheez TV ושיחקה מספר פרקים בסדרות טלוויזיה אוסטרליות שונות וביניהם קרוב רחוק, Wild Side ,Head Start, ובמלכודת העולמות.
היא הופיעה בסרטים האוסטרלים The Dish, Lost Things ובנוסף בהפקות תיאטרון שונות.
לפני שהחלה בקריירת סולו מוזיקלית, לנקה הייתה אחת מחברי הלהקה האלקטרונית Decoder Ring בשני אלבומם הראשונים.
בשנת 2007 היא עברה לקליפורניה.
לאחר שאימצה את שמה הפרטי כשם הבמה שלה, לנקה הוציאה לאור את אלבום הסולו הראשון שלה הנושא את שמה ב-24 בספטמבר 2008, האלבום כולל בתוכו את הסינגל "The Show" אשר נבחר להיות הסינגל הראשון ששוחרר מהאלבום.
האלבום למקום השיא 142 ברשימת בילבורד 200 האמריקאי.
שירה, "Everything at Once" היה הפסקול בפרסומת הטלוויזיה של Windows 8, והפך להצלחה עולמית.
סגנון הקול שלה הוא צירוף של פופ והשפעות שונות.
לנקה מתגוררת כיום בין סידני לברוקלין, ניו יורק.
לנקה נשואה לאמן החזותי ג'יימס גוליבר הנקוק.
ב-27 בספטמבר 2011, היא הודיעה שהיא בהריון.
במרץ 2012, היא הודיעה ברשתות החברתיות שהולידה את בנה הבכור, קווין.
לנצ'ראן (באזרית: Lənkəran) היא עיר באזרבייג'ן לחופיו של הים הכספי, כ-32 ק"מ צפונית לגבול עם איראן.
במקום נמצאו שרידים לנוכחותם של בני אדם המתוארכים לנאולית, כמו כן התקיימה כאן התיישבות בתקופת הברונזה והברזל.
בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723) נפלה לנצ'ראן לידיה של רוסיה, אך ב-1732 בעקבות חתימת הסכם רשת העיר חזרה לידיה של פרס.
במאה ה-18 והמאה ה-19 הייתה לנצ'ראן חלק מח'אנות לנצ'ראן.
בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) העיר שוב נפלה לידיה של האימפריה הרוסית.
ביידיש: לונטשיץ) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לנצ'יצה נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובשנת 1267 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך המאות ה-14 וה-15 הותקפה העיירה בידי חיילי המסדר הטבטוני, ובתקופה זו הוקפה העיירה בחומה, ונבנתה בה טירה מבוצרת.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,200 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר.
בהמשך, גורשו מהעיירה כ-1,000 יהודים לגטאות הסביבה, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מהסביבה.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו חיו בצפיפות רבה ובתנאי רעב, תוך ביצוע עבודות כפייה.
מעת לעת הוצאו להורג בפומבי יהודים מהגטו שנתפסו בהברחת מזון.
ב-10 עד 12 באפריל 1942 גורשו כ-3,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לפודמביצה, ומשם שולחו עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה חלמנו.
לנצ'נה (בפולנית: Łęczna; ביידיש: לענטשנע) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית לובלין שבפולין, במפגש הנהרות וייפז' ושווינקה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לנצ'נה נזכרת לראשונה בשנת 1252, ועד סוף המאה ה-14 סבלו תושביה מפשיטות המונגולים, הטטרים, הליטאים והיוטבינגיים.
בשנת 1462 הועבר היישוב לבעלות משפחת האצולה טנצ'ינסקי, ובשנת 1467 הוענקו לו זכויות עיר.
הודות לזכויות ולהיתרים שונים שהוענקו לעיר, היא הפכה למרכז סחר מרכזי בבקר ובסוסים.
באמצע המאה ה-17 הסתיימה תקופת השגשוג של העיר, לאחר שהוחרבה בידי חיילי האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
מבחינה מנהלית העיר מהווה מרכז נפה שכוללת 6 מועצות אזוריות: לצ'נה, מילאיוב-אוסדה, ציצוב, ספיצין, לודווין ופוקצוב.
יהודים החלו לשבת בעיר בסוף המאה ה-15, ובשנת 1803 כבר היוו כ-38% מתושביה.
בשנת 1840 היוו היהודים כ-64% מתושבי העיר.
במהלך המאה ה-19 פעלו בעיר שניים מתלמידי החוזה מלובלין, רבי שלמה לייב מלנטשנה ורבי יצחק אייזיק מלנטשנה.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיר 2,446 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה הוטלו גזירות שונות על יהודיה, וכעבור זמן מה רוכזו כולם בגטו שהוקם ביישוב.
בינואר 1940 מונה בעיר יודנרט בראשות יצחק חיים פרוכטמן.
במהלך שנת 1942 הובאו לגטו שבעיר מאות רבות של יהודים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומבוהמיה.
במאי 1942 שילחו הגרמנים כ-200 יהודים מהגטו שבעיר למחנה ההשמדה סוביבור.
בסוף אוקטובר 1942 ערכו הגרמנים אקציה נוספת וגדולה בגטו, בה שילחו כ-3,000 יהודים, בעיקר נשים וילדים, לסוביבור.
בסוף אפריל 1943 ערכו הגרמנים אקציה שלישית בגטו, בה שילחו כ-300 יהודים נוספים לסוביבור.
בתחילת ספטמבר 1943 רצחו הגרמנים 73 יהודים ברחובות הגטו, וביום כיפור הסמוך רצחו את כ-970 היהודים שנותרו בגטו באמצעות מכונות ירייה.
לאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בשטח הגטו, ורצחו במקום את מי שנמצאו על ידם.
לנקסטריה הייתה ספינה בריטית אשר טובעה על ידי הגרמנים בהתקפה אווירית ב-17 ביוני 1940, ועליה אלפי חיילים ונתינים בריטים אשר פונו מסן-נאזר שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
נוסעי הספינה נהרגו, באחד האסונות הימיים הגדולים אי פעם, והגדול ביותר אשר חוותה בריטניה.
הספינה נבנתה על ידי חברת ויליאם ברדמור (William Beardmore and Company), הושקה בגלאזגו בשנת 1920, ונקראה תחילה בשם 'טירניה' (Tyrrhenia).
הספינה נבנתה עבור חברת בת של 'קאנארד' (Cunard), אשר הפעילה קווי נוסעים טראנס אטלנטיים ויועדה לכ-2,200 נוסעים בשלוש מחלקות.
נסיעת הבכורה שלה, גלאזגו-קוויבק סיטי-מונטריאול, נערכה ב-19 ביוני 1922. בשנת 1924 הותאם מבנה הספינה לשתי מחלקות, ואז שונה גם שמה ל'לנקסטריה', במקום שמה הקודם, אשר היה קשה לביטוי.
בשנת 1928, הספינה הגיעה לארץ ישראל עם תיירים.
עד 1932 ערכה הספינה נסיעות סדירות בקו ליברפול-ניו יורק.
מ-1932 ה'לנקסטריה' שינתה את מסלוליה ויעודה, עת הפכה לספינת תענוגות אשר שטה במימי הים התיכון וצפון אירופה.
ב-10 באוקטובר 1932 הצילה ה'לנקסטריה' את צוותה של ספינת המטען הבלגית 'סכלדסטד' (Scheldestad), עת נטש אותה לפני טביעתה במפרץ ביסקאיה.
בשנת 1934 נשכרה הספינה על ידי ארגון הצופים הקתולים של אירלנד לצורך מסע עלייה לרגל לרומא.
הקרב על צרפת הוכרע לטובת הגרמנים.
עם זאת, הבריטים הצליחו לחלץ את רוב צבאם במבצע דינמו, אשר נערך בסוף מאי ובתחילת יוני 1940. עוד עשרות אלפי אנשי צבא ומספר קטן יותר של אזרחים המתינו באמצע יוני לחילוץ בנמלי מערב צרפת, אליהם הגרמנים, אשר תקפו מצפון וממזרח, לא הגיעו באותו שלב.
הבריטים שלחו ספינות לחלץ גם את אלה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שימשה הספינה להובלת משאות.
באפריל 1940 הספינה הפכה לספינה להובלת גייסות, ושימשה לפינוי כוחות בעלות הברית מנורווגיה.
בהמשך, כשבועיים לאחר מבצע דינמו, יועדה הספינה למבצע אריאל (Ariel) לפינוי כוחות ואזרחים של בעלות הברית, בעיקר בריטניה, מנמלי מערב צרפת.
הספינה עברה שיפוץ קצר, אחריו עזבה את נמל ליברפול ב-14 ביוני, הגיעה לשפך הלואר ב-16 לחודש ועגנה 18 ק"מ דרומה מערבה לסן-נאזר.
ביום המחרת אחר הצהרים הספינה החלה להעלות נוסעים.
אם כי הספינה נועדה כאמור לכ-2,200 נוסעים כולל כ-375 אנשי צוות, הרי הצי המלכותי הורה לקברניט רודולף שארפ (Sharp) להעלות אנשים במספר גדול ככל האפשר.
כך עלו על הספינה נוסעים במספר בלתי ידוע, אם כי גדול בהרבה מקיבולה הרשמי, ועל פי אומדנים שונים המדובר בכ-6,000 איש.
בין אלה היו אנשי סגל השגרירות, עובדי סניף בלגי של מפעל המטוסים 'פיירי אוויאיישן' (Fairey Aviation), וכן חיילי תובלה, חיל החפרים וחיל האוויר המלכותי.
בשעה 13:50, במהלך התקפה אווירית, נפגעה בסמוך ה'אורונסיי' (Oronsay), ספינה אחרת להובלת גייסות.
כשהוצע לשארפ לעזוב בהקדם, הוא סירב, כיוון שלא ניתן לו ליווי של משחתת, למקרה שייתקל בצוללות גרמניות בדרך.
בשעה 15:48 ה'לנקסטריה' הופצצה שוב, על ידי מטוס יונקרס Ju 88. הספינה נפגעה שלוש פעמים, התהפכה, ובתוך 20 דקות טבעה.
יותר מ-1,400 טון של שמן מכונות דלפו, ואש אחזה בחלק מאותה כמות של שמן.
כך, רבים טבעו, נחנקו או נשרפו מאותו שמן, ובנוסף, מטוסי אויב המשיכו וצלפו על הניצולים.
ספינות אחרות אספו את הניצולים, ויותר משליש מהם על ידי המכמורתן 'קיימבריג'שייר' (Cambridgeshire), אשר אספה כ-900 מתוך 2,447 הניצולים הידועים.
באשר למספר הקרבנות, מספר לוויות ההרוגים הידוע הוא 1,816, ומספר ההרוגים הידוע הוא 1,738, אם כי אומדנים שונים מעמידים אותו על 3,500 עד 4,000 לכל הפחות, מספר המהווה בקירוב כשליש מכלל הרוגי הבריטים במשך הקרב על צרפת.
ה'לנקסטריה' טבעה בתקופה בה ספגו הבריטים מהלומות רבות, ווינסטון צ'רצ'יל בזיכרונותיו טען כי הבריטים שבעו די אסונות עד לאותו מועד.
לפיכך ביקש לעכב מעט את הידיעה על הטביעה, ולדבריו, חשב לשחררה לפרסום כעבור מספר ימים, אולם בלהט המאורעות נשכח ממנו הדבר.
בסופו של דבר הידיעה פורסמה רק בסוף יולי.
נראה שעקב עיכוב זה, ועקב שטף המאורעות המתמיד שהביאה בכנפיה מלחמת העולם השנייה, 'נבלע' יחסית האסון, ובהשוואה לאסונות אחרים בסדר גודל דומה ואף קטן יותר, הידוע עליו בציבור מועט.
לנצ'יה פלאביה (באיטלקית: Lancia Flavia) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בין השנים 1961–1971. הדגם יוצר גם בתצורות קופה, ספורט, סופר-ספורט וקבריולה.
ה-"לנצ'יה פלאביה" הושקה ב-3 בנובמבר 1960 בסלון המכוניות של טורינו.
הדגם הוצג לנשיא הרפובליקה האיטלקית אמינוטורה פנפאני ב-19 בדצמבר 1960.
בשנת 2011 חידשה חברת לנצ'יה כחברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט את ייצור דגם ה-"לנצ'יה פלאביה".
2 דלתות - סופר ספורט
לנצ'יה פלמיניה 335 (באיטלקית: Lancia Flaminia tipo 335) היא מכונית מהודרת מסוג לימוזינה, 4 דלתות, 7 מקומות ישיבה, תצורת לנדולט אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה בשנת 1961.
דגם הלנצ'יה פלמיניה 33 תוכנן בשנת 1960 לפי בקשתו של נשיא איטליה ג'ובאני גרונצ'י מחברת עיצוב הרכב פינינפארינה לאור הביקור המתוכנן באיטליה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בזמן ביקורו באיטליה בשנת 1963, נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ערך את סיוריו בדגם "לנצ'יה פלמיניה 335".
לנצ'יה רו הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית "לנצ'יה" אשר יוצר בין השנים 1952–1955.
"Lancia 3Ro" הייתה גרסת משאיות שייצרה "לנצ'יה" בין השנים 1938-1950 והאוטובוס "לנצ'יה רו" הייתה אחת הגרסאות המאוחרות של הסדרה.
הדגם יועד לנסיעות למרחקים ארוכים (נסיעות בינעירוניות)
לנצ'יה תטא (באיטלקית: Lancia Theta, קרויה גם: Lancia 35 HP Theta) היא מכונית נוסעים בסגנון מכונית עידן פליז מסוג "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב ה-איטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1913–1918.
בסיס גלגלים קצר - 3.10 מטר
בסיס גלגלים ארוך - 3.37 מטר
מחיר היחידה בשנת 1913 - 17,000 לירטות איטלקיות
לנצ'יה סופרג'ולי (באיטלקית: Lancia Superjolly) היא מסחרית מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה, באמצעות חטיבת הרכבים המסחריים "Lancia Veicoli Industriali" אשר יוצרה בין השנים 1963–1970
סדרה ראשונה - יוצרו 1,674 יחידות
סדרה שנייה - יוצרו 1,272 יחידות
מתלים - קפיץ עלים רוחבי יחיד
לנצ'יה פריזמה (באיטלקית: Lancia Prisma) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1982–1989 באיטליה.
דגמי "לנצ'יה פריזמה" הוצגו לראשונה בדצמבר 1982, המכירות החלו בינואר 1983.
לנצ'יה קפא (באיטלקית: Lancia Kappa) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1994–2001.
יוצרו 104,752 יחידות מדגם 4 דלתות סלון.
יוצרו 9,202 יחידות מדגם סטיישן.
יוצרו 3,271 יחידות מדגם קופה.
לנצ'יה פלמיניה (באיטלקית: Lancia Flaminia) היא מכונית סלון אשר יוצרה במספר תצורות, ומוגדרת כמכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1957–1970.
לנצ'יה ת'זיס (באיטלקית: Lancia Thesis) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 2001–2009 באיטליה.
דגם שרד של "לנצ'יה ת'זיס" בשרות נשיא איטליה .
לנצ'יה פולביה (באיטלקית: Lancia Fulvia) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה בנוסף בתצורות קופה וספורט, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1963–1976.
2 דלתות פסטבק (ספורט) (יוצרו 7,102 יחידות).
לנצ'סטר לייט 6 היא מכונית סלון קטנה מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Daimler Company אשר יוצרה בין השנים 1934–1937 בבריטניה.
4 דלתות - ספורט-סלון (sports saloon).
מחיר היחידה מדגם "סלון" עמד על 365 לירה שטרלינג (שנת 1935, בריטניה).
מחיר היחידה מדגם "ספורט-סלון" עמד על 375 לירה שטרלינג (שנת 1935, בריטניה).
מחיר היחידה מדגם "קופה" עמד על 390 לירה שטרלינג (שנת 1935, בריטניה).
הסגנונות הפופולריים ביותר היו דגמי ה"סלון".
אלה היו זמינים כ"שש אור" (Light Six) "וגם כ"ארבע אור" (four light).
המונח "אור" מתייחס כאן לחלונות הצדדיים.
לשש-האור היה קו גג ארוך יותר עם חלון צד שלישי מאחורי הדלת האחורית.
לדגם ה-"סלון-הספורט" עם "ארבע אור" היה גוף בד ראש קבוע מעל קו המותניים.
מנוע קדמי - בלוק המנוע: מבנה המכיל ברזל יצוק עם ראש אינטגרלי, רכוב על ארכובה אלומיניום דו חלקית.
מנוע קירור מים - מים נשלטים על ידי תרמוסטט עם משאבה ומאוורר לרדיאטור.
לנצ'יה סיבילו (באיטלקית: Lancia Sibilo, קרויה גם: Lancia Bertone Sibilo, ו-Bertone Sibilo) היא מכונית קונספט בתצורה מכונית קופה אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה האיטלקית בשנת 1978.
בתרגום "Sibilo" מאיטלקית לעברית: "לִלְחוֹשׁ".
המאפיינים העיקריים של דגם הלנצ'יה סיבילו היו הקווים החדים והאווירודינמיים שלה וחלונות הפוליקרבונט.
כמו עיצובי "קבוצת ברטונה" אחרים באותה תקופה, הגוף היה עשוי מפלדה שהורכב ידנית.
ניתן היה להזיז חלק עגול קטן מחלונות הצד באמצעות מנוע חשמלי ומגב יחיד גדול של השמשה הקדמית ניגב אנכית את השמשה הקדמית.
פנסים נשלפים עם עדשות עגולות עיטרו חזית מחודדת.
בפנים, ההגה תוכנן באופן אנטומי כך שיתאים לאחיזה הטבעית של היד, מכשירים דיגיטליים הוצבו במרכז לוח המחוונים בסמוך לנקודה בה נפגשים לוח המחוונים והשמשה הקדמית, עיצוב שנועד להסיט את עיני הנהג כמה שפחות מהכביש.
"לנצ'יה סיבילו" הוצגה לראשונה בסלון המכוניות ("Turin Auto Show" ) של טורינו בשנת 1978
"לנצ'יה סיבילו" התבססה על דגם "Lancia Stratos" .
מנוע מרכזי-אחורי-רוחבי בפוזיציה 65°, מתוצרת פרארי סדרה "Ferrari Dino engine" .
עיצוב: מרצ'לו גנדיני עם בית עיצוב הרכב "קבוצת ברטונה" ("Gruppo Bertone" ).
לנצ'יה קפא (1919) (באיטלקית: Lancia Kappa (1919)) היא מכונית פתוחה בסגנון "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1919 – 1922.
בנוסף, "לנצ'יה קפא (1919)" יוצרה גם בגרסה לנדולט.
שלדה - הגוף הנפרד נבנה על מסגרת סולם עם חלקי אורך וצלב (משקל שלדה 1,085 ק"ג).
מתלים: מלפנים ומאחור היו צירים מוצקים על קפיצי עלים, אליפטיים למחצה.
בלם: בלם רגל (מכני) הפועל על תיבת ההילוכים ובלם יד (מכני) הפועל על הגלגלים האחוריים.
תיבת הילוכים בעלת 4 הילוכים עם מצמד יבש מרובה צלחות.
הצתה ממגנט מתח גבוה (Bosch) עם התקדמות מתכווננת ידנית.
קיבולת מכל שמן - 10 ליטר.
קיבולת מכל דלק - 90 ליטר.
רדיאטור צינור סינתטי, מאוורר מכני.
גלגלים וצמיגים: גלגלי דיסק, מתכת פלדה (על פי בקשה: חישורי משיק), צמיגים 820x120 או 895x135.
מרחק בין 2 הגלגלים הקדמיים על הציר הרוחבי ("Axle track" ) - 1,330 מ"מ.
מרחק בין 2 הגלגלים האחוריים על הציר הרוחבי - 1,330 מ"מ.
מחיר היחידה בשנת 1919 עמד על 78,000 לירה איטלקית (דגם טורפדו, באיטליה).
"לנצח יחד" הוא דואט של שלמה ארצי ויובל בנאי שיצא בשנת 2016 כחלק מהאלבום "קצפת" של ארצי.
השיר נכתב והולחן על ידי ארצי, ועובד על ידי בן ארצי וטל פורר.
השיר מתמקד בבניהם של בנאי וארצי- בן ארצי ואלישע בנאי, שגם בחרו בקריירה מוזיקלית, כשאלו שרים להם ועליהם.
במסגרת ריאיון של שלמה ארצי לתחנת הרדיו 103fm אמר ארצי על הדואט עם בנאי, שבנאי הפתיע, היה מסור לדואט ושהשיר הוא "הביצוע שלו" ונראה כאילו הוא מארח את ארצי ולא ההפך, ברמה ש"בסופו של דבר הוא היה יכול לשיר את השיר לבד".
צוין גם שבנאי מאוד התרגש.
בתחנת הרדיו 103fm כינה אסי ישראלוף את הדואט של שלמה ארצי עם יובל בנאי "שילוב היסטרי", והתייחס אליו כמרגש ומביע קשר מרגש בין אב לבן.
יוסי חרסונסקי התייחס לקשר הקרוב בין האב לבן בשיר גם כן, והוסיף כי "בצלילים קיימת כמיהת הערגה הזו לימים שלא ישובו.
זו בעיקר התרפקות רטרוספקטיבית, פחות תמיהה על שינויי הזמן".
כמו כן, חרסונסקי גם התייחס להרמז בתחילת השיר לשיר The House of the Rising Sun ול"קצב הרומבה-פלמנקו", שייחס לו תחושה משמחת ומרגיעה.
לֶנְקֶה רוטמן (בהונגרית: Rothman Lenke; קישקונפלג'האזה, 23 במרץ 1929 – לידינגה, שוודיה 27 בנובמבר 2008) הייתה מורה, מאיירת, אמנית, סופרת יהודיה-שוודית ילידת הונגריה.
לנקה רוטמן נולדה במשפחה יהודית.
במלחמת העולם השנייה גורשה למחנה ריכוז בגלל מוצאה היהודי.
היא שרדה את השואה ונלקחה ישר לשוודיה לריפוי מחלתה הקשה מהמחנות.
בתחילה יצרה ציורים וגרפיקה ולאחר מכן פסיפסים, שטיחי קיר (מרבדי קיר אלה ארגה ב-Handarbetets Vänner Textil Art Association שהיא אגודת האומנות לטקסטיל בסטוקהולם).
בשנת 1972 נולדו האיורים מעשה ידיה של רוטמן לשיריה של נלי זק"ש, משוררת זוכת פרס נובל.
רוטמן הייתה חברה באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות יפות (Royal Swedish Academy of Fine Arts) מאז 1976. בשנים 1980–1981 יצרה תפאורה למחזה "פסחא" של יוהאן אוגוסט סטרינדברג עבור "התיאטרון המלכותי הלאומי של סטוקהולם".
בשנת 1991 קיבלה את אות פרינס אויגן על שם הנסיך אויגן, דוכס נרקה (Prins Eugen av Sverige).
משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך, בנוסף לציורי הפאנל, הקולאז'ים הפכו למרכזיים באמנותה.
היא גם פרסמה כסופרת את מחשבותיה והגיגיה שהתמקדו באנשים.
רוטמן חזרה לביקורים בהונגריה מאז 1986.
בסדר לא ניו יורק, אהוס, 1984 (תיעוד מצולם)
לנצח עם מיקי ברקוביץ' הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2004 בבימויו של אורי ענבר ובהפקתו של ריקי שלח, עם נוי גור ורמי הויברגר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי מירית יוסיפוב לפי סיפור של ענת גוב, ומספר על נערה בשם מיכל ("מיקי") ברקוביץ', שמנסה להתקבל לנבחרת כדורסל בנים בבית הספר ונתקלת בסירוב מוחלט.
לעזרתה נחלץ כוכב כדורסל בעבר, שבעקבות תאונה הפך לנכה המרותק לכיסא גלגלים.
הסרט הופק במסגרת פרויקט "החממה – סרטי ילדים ונוער" של חברת יסמין טי.וי, עבור HOT.
מיכל ("מיקי") ברקוביץ' (נוי גור) היא נערה בת 15 שהוריה גרושים והיא עוברת עם אמה, דליה (דנה שרייר), לדירה ליד בית הספר "גנים" בתל אביב.
היא מתקבלת בהסתייגות על ידי תלמידי כיתתה ורק לואיס (עוז זהבי) מתייחס אליה בחיבה והיא יושבת לצידו.
מיקי היא שחקנית כדורסל נלהבת.
בבית הספר הקודם שיחקה בנבחרת הבנות וכאן היא מבקשת לשחק בקבוצת הבנים.
התלמיד הבולט בקבוצת שחקני הכדורסל הוא גיא (רן בכור) שמסתכל עליה בזלזול ומתערב איתה שלא תתקבל.
המפסיד בהתערבות צריך להגיע לכיתה בחצאית.
בעת שהבנים מתאמנים בכדורסל, לבנות יש שיעור בהתעמלות אירובית.
מאמן הקבוצה הוא שלומי (יובל סמו) שגם הוא מסתכל עליה במבט מזלזל ומסרב לקבלה לקבוצה.
היא מפסידה בהתערבות ונאלצת להגיע לכיתה בחצאית במקום מכנסיים.
מי שמנסה לעודד אותה היא מזל (אורנה בנאי) שמוכרת לתלמידים אוכל מתוך רכב.
המשפט הקבוע שלה הוא "יש אור בקצה המנהרה".
יום אחד היא מוצאת כלב משוטט.
לואיס שמחבב בעלי חיים מגלה לפי השבב כי הבעלים הוא אורן שטיינר (רמי הויברגר).
אורן בא לקחת את כלבו "לופי" ומסתבר שהוא נכה על כסא גלגלים.
אורן מתבונן במיקי מתאמנת לבד בקליעה לסל.
הוא מעיר לה הערות וקולע לסל ממרחק רב מכיסא הגלגלים.
מיקי המופתעת מחפשת במרשתת ומגלה שאורן היה שחקן כדורסל מפורסם שנפצע קשה בתאונת דרכים על אופנוע ונותר משותק בפלג גופו התחתון.
היא מציעה להוציא את "לופי" לטיולים ("דוגווקר") תמורת הדרכה באימוני כדורסל.
לאחר סירוב בתחילה, אורן מסכים.
אורן מאמן את מיקי בקשיחות על חשבון זמנה בבית הספר, לשם היא מביאה פתקים מזויפים מאמה.
היא מידרדרת בלימודיה והמורה (מירית יוסיפוב) מגיעה אל ביתן ומודיעה זאת לדליה.
דליה נוזפת במיקי ואוסרת עליה להמשיך באימונים עם אורן.
ביצועיה של מיקי משתפרים ובקרב אחד על אחד עם גיא היא מנצחת אותו ומתקבלת לקבוצה.
הפעם נאלץ גיא ללבוש חצאית שהביאה לו.
התלמידים מסרבים לשחק עם מיקי ושלומי נאלץ להיכנע ולהוציא אותה מהקבוצה, המצב נראה אבוד.
אורן נפגש עם שלומי ומציע לבחון את מיקי במשחק עם מיקי ברקוביץ' הידוע.
שלומי שלא יודע מה היה אורן, צוחק עליו אבל בכל זאת מגיע לפגישה ולהפתעתו מגיעים לשם מיקי ברקוביץ' וידידו שחקן הכדורסל חנן קרן.
מיקי משחקת יפה נגד ברקוביץ' והמשחק נגמר בתוצאה 28:40 לטובתו.
ברקוביץ' מחמיא למיכל על משחקה ושלומי המופתע מחזיר את מיקי לקבוצה למרות מחאות הבנים.
דליה אוסרת על מיקי להמשיך באימונים ולשחק במשחק הגמר.
משחק הגמר לליגת חטיבות הביניים בגוש דן בין בית הספר "גנים" בתל אביב לבית הספר "ראשונים", בקריית אונו.
בראש קבוצת ראשונים נמצא דני "הכריש" (אלירן בינון), נער גבוה וקולע היטב.
שלומי מחזיק את מיקי על הספסלים אבל נאלץ להחזירה לקבוצה לאחר שכל השחקנים צברו חמש עבירות.
לקראת הסיום היא נתקלת בגיא, נופלת ונחבלת בברכה.
אורן ממהר לקראתה ומייעץ לה לעזוב כי כבר הוכיחה את עצמה.
מיקי מסרבת, קמה וממשיכה במשחק, ממשיכה לקלוע וקבוצתה מנצחת את "הראשונים" לקול מצהלות התלמידים וחיבוק מאמה שלה אף על פי שהמרתה את הוראתה.
כעת אומרת מיקי לאורן שהיא רוצה להמשיך ולשחק במכבי תל אביב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותנוי גורמיכל (מיקי) ברקוביץ'תלמידהרמי הויברגראורן שטיינרשחקן עבריובל סמושלומימאמן כדורסלדנה שריירדליהאמא של מיקירן בכורגיאתלמידאורנה בנאימזלמוכרת בקיוסקעוז זהבילואיסחבר של מיכלרן בכורגיאתלמידבר פאלייוליחברה של גיאמיקי ברקוביץ'בתפקיד עצמוחנן קרןבתפקיד עצמומירית יוסיפובמורה
"לנצח בני" הוא סינגל שהקליטה הזמרת הישראלית אביבה אבידן.
את השיר הוציאה בשנת 2004 לאור חברת התקליטים בן-מוש הפקות, והוא נכלל כרצועה השישית באלבום האולפן השביעי שלה, אמונה.
"לנצח בני" נכתב והולחן בידי נורית בת-שחר צפריר ועוזי חיטמן.
הוא מורכב משישה בתים, ולאחר שניים מבוצע פזמון.
במרכז מילותיו עומד אב המספר לבנו את הסכנות הטמונות בחייו מהם עליו להיזהר ("רכב דוהר", "פיגועי טרור", "אויב שמסתער").
הוא משתמש בשני ניגודי "מתוק מול מר" בשיר: דבש דביק בטעם של מרור ולענה המצופה סוכר.
בפזמון מספר כי המטרה בכל האזהרות היא שבנו ישמר.
במקור, "לנצח בני" נוצר על ידי בת-שחר צפריר וחיטמן עבור אייל גולן.
אולם עם מותו של חיטמן החליטה משפחתו לפרסם הקלטה שלו לשיר, שנכללה באלבום האולפן הראשון לאחר מותו, עכשיו התור לאהבה.
אבידן הוציאה את "לנצח בני" כסינגל מסחרי בשנת 2004 כגרסת כיסוי להקלטתו של חיטמן.
על-אף שהוא הופץ ב-2004, נוכחותו במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' נרשמה רק ב-24 ביולי 2014, כשדורג במקום החמישי.
הוא צעד במשך חמישה שבועות רצופים, ויצא מטבלת הדירוג ב-28 באוגוסט.
בשנת 2009 הוציא הזמר הישראלי אייל גולן גרסת כיסוי ל"לנצח בני".
את הפקתה המוזיקלית ביצע דודו קומה.
היא נכללה כרצועה החמישית באלבום האולפן ה-12 שלו, זה אני.
גרסתו של גולן הפכה להמנון לאומי בימי מבצע עופרת יצוקה כמו כן, היא זכתה להצלחה אדירה במצעדי המוזיקה.
ב-22 בינואר נכנסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום הרביעי, והייתה ל"כניסה הגבוהה" של השבוע.
ב-29 בינואר עלתה לשיאו במקום הראשון, ושהתה שם שבוע אחד.
ב-19 במרץ יצא מטבלת הדירוג לאחר שמונה שבועות רצופים.
במצעד סוף השנה דורג במקום ה-40. כמו כן, הוא סיים במקום השלישי במצעד שיריו של גולן, שפורסם בשנת 2009 לרגל הוצאת האלבום זה אני.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-640 אלף צפיות ביוטיוב.
תת מקלע לנצ'סטר הוא תת מקלע בריטי שיוצר על ידי חברת הנשק "סטרלינג" בין השנים 1941–1945. הנשק מבוסס על תת-המקלע MP28/II הגרמני, ויוצר בשתי גרסאות, סימן 1 וסימן 1*, כאשר הגרסה האחרונה נחשבת לגרסה "מפושטת" של סימן 1, עם נצרה וכוונות פשוטות יותר לשימוש.
הנשק היה בשימוש בעיקר בידי חיילי הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמידה פחותה יותר גם על ידי רגימנט חיל האוויר המלכותי לצורך הגנה על שדות התעופה של החיל.
הנשק קרוי על שם המהנדס ג'ורג' לנצ'סטר, שהיה אמון על ייצורו במהלך עבודתו ב"סטרלינג".
לאחר פינוי דנקרק ב-1940, הוחלט בחיל האוויר המלכותי על ציוד כוחות הקרקע שלהם בתת-מקלעים לצורך הגנה על שדות תעופה.
בהיעדר זמן למחקר ופיתוח, הוחלט לפתח נשק המבוסס על תת-המקלע MP28/II הגרמני בהתבסס על דוגמאות מאתיופיה.
עד כה, התייחסו הכוחות המזוינים הבריטיים בזלזול לתתי המקלע וכינו אותם "נשק של גנגסטרים".
הצי המלכותי הביע אף הוא עניין בהצטיידות בנשק, ולקח חלק נכבד בעיצובו.
בסופו של דבר, מרבית הלנצ'סטרים שנכנסו לשירות הגיעו לידי הצי.
השם "לנצ'סטר" נקבע על שם המהנדס ג'ורג' לנצ'סטר, שהיה אחראי על ייצורו במהלך עבודתו בחברת הנשק "סטרלינג", אותה חברה שפיתחה גם את ממשיך הדרך, תת-המקלע "סטרלינג".
ההזמנה הראשונה של הנשק, ב-13 ביוני 1941, כללה כ-50 אלף תת-מקלעים שיועדו כולם לשימוש הצי.
לצבא הבריטי הייתה באותו זמן אספקה של תת-המקלע M1 תומפסון האמריקני.
לצורך ייצור הנשק פעלו ארבעה מפעלים מטעם החברה, בקצב ייצור ממוצע של 3,410 כלי נשק בחודש לאורך זמן של 28 חודשים, עד להזמנה האחרונה ב-9 באוקטובר 1943.
הנשק התקבל יפה בקרב כוחות הצבא שקיבלו אותו, היה בנוי היטב ועשוי מחומרים איכותיים, ובמובנים אלו היה ההפך המוחלט מתת המקלע "סטן" הנפוץ יותר.
הקת הייתה עשויה עץ והתבססה בעיצוב שלה על רובה ה-SMLE Mk.I (רובה לי-אנפילד קצר מחסנית), מנגנון פעולה מתכתי וסדן, בית מחסנית עשוי פליז (ומאוחר יותר פלדה), ומקום להתקנת כידון רובה מדגם 1907 בקצה הקנה.
כיוון שהנשק התבסס על עיצוב גרמני, המשתמש בקליברים שונים ממה שמשתמש בהם הצבא הבריטי, הותאמו חלקי הנשק כך שיוכלו לקבל מחסניות בנות 50 כדורי 9 מ"מ פרבלום.
הנשק יוצר בשתי גרסאות, סימן 1 וסימן 1* (Mk.
I ו-Mk.I*), כאשר סימן 1* הייתה גרסה מפושטת יותר שנוצרה במהלך המלחמה וכללה נצרה במצב "נצור" ו"אוטומט" בלבד (ללא מצב "בודדת") וכוונת אחורית פשוטה יותר לשימוש.
הנשק היה בשירות פעיל בצי המלכותי הבריטי, בצי המלכותי הקנדי ובכוחות ימיים של מדינות רבות החברות בקהילייה הבריטית, במהלך המלחמה עצמה וכן במשך מספר עשורים לאחר תום המלחמה.
במהלך שנות ה-70 יצא הנשק משירות בצי הבריטי והוא משמש שם כפריט אספנות.
בנוסף לכך, מספר רב של תת-מקלעים נמכרו למדינות זרות.
בנשקים אלו ניתן להבחין בשני סמלים דמויי ראש חץ שיוצרים צורה של כוכב משושה, שנחרתה לפני המספר הסידורי.
הנשק היה בשימוש רב בצבא המצרי שהשתמש בו במהלך מלחמת סיני, ולאחר מכן עבר לידי כוחות המשטרה.
כמו כן הנשק הגיע לידי מחבלי חמאס שבין היתר ביצעו בו שימוש במהלך טבח שבעה באוקטובר שפתח את מלחמת חרבות ברזל.
- נתפס כנשק שלל מההולנדים.
- הצי המלכותי וכוחות הקרקע של חיל האוויר המלכותי
- בשימוש בידי כוחות "המחנה החוקתי" במהלך מלחמת האזרחים.
- היה בשימוש עד שנות ה-60.
צ'ארלס לנרד ווּלי , ארכאולוג בריטי שחקר בין השאר את העיר הבבלית אור.
בשנת 1935 זכה לתואר אביר על תרומתו לארכאולוגיה.
נחשב לאחד מראשוני הארכאולוגים המודרניים.
וולי נולד בלונדון ולמד בניו-קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1905 מונה לעוזר אוצר במוזיאון האשמולי באוקספורד.
ב-1906 וב-1907, הודות להמלצתו של ארתור אוונס, היה הממונה הראשון על חפירות האתר הרומי Corstopitum בקורברידג' שבנורת'מברלנד, בהנחייתו של פרנסיס הברפילד .
הוא מונה למנהל החפירות בכרכמיש מטעם המוזיאון הבריטי ממש לפני מלחמת העולם הראשונה.
עבודתו באור החלה ב-1922, שם גילה תגליות חשובות בחפירותיו בבתי הקברות המלכותיים.
וולי עבד עם תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב") מ-1912 ועד 1914 ומאוחר יותר ב-1919 בפינוי כרכמיש, העיר החתית.
ב-1914, במשך שישה שבועות, ערכו השניים סקר ארכאולוגי בסיני מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוצב יחד עם לורנס בקהיר, שם פעלו במסגרת המודיעין הצבאי הבריטי, בניהול דייוויד הוגארת, גם עם הארכאולוגית גרטרוד בל.
משם הועבר לאלכסנדריה כאחראי על המודיעין הימי.
בין היתר היה אמור לקבל מאבשלום פיינברג דוחות מודיעיניים.
ב-1916 נפלה בידי הטורקים ספינה שבה הפליג, והוא הוחזק במשך שנתיים במחנה שבויים נוח יחסית.
אחרי המלחמה שימש וולי כארכאולוג הממונה על שמירת המורשת הקדומה מטעם כוחות הכיבוש הבריטים במזרח.
בכך נכללה גם אחריותו על עתיקות ארץ-ישראל.
לרשותו עמד מפקח עתיקות אחד בלבד (סרג'נט מק-קיי), שפעל בכל שטח ארץ-ישראל עד לכינון המנדט הבריטי בשנת 1920. שמירת העתיקות נעשתה בסיועה של פקודת עתיקות צבאית שפורסמה בחתימתו של המושל הצבאי הגנרל ארתור ויגראם מוני .
בשנים 1920–1921 חפר וולי בתל אל עמרנה מטעם החברה לחקר מצרים.
מ-1922 ועד 1934 היה אחראי על מיזם משותף של המוזיאון הבריטי ושל אוניברסיטת פנסילבניה בחפירות בעיר אור, שם גילה את תגליתו החשובה ביותר.
אור, השוכנת בעיראק של ימינו, היוותה אתר קבורה לבני מלוכה מסופוטמים רבים.
וולי גילה קברים עשירים ביותר מבחינה חומרית.
בתוך קברים אלו היו ציורים גדולים של תרבות מסופוטמית עתיקה בשיאה, יחד עם תכשיטי כסף וזהב מדהימים, ספלים וכלים נוספים.
הקבר הבולט ביותר היה של המלכה פּוּ-אָבִּי, אשר באופן מפתיע לא נבזז במשך אלפי השנים מאז הוקם.
בקבר נמצאו פריטים רבים שנשמרו היטב, כולל חותם גלילי הנושא את שמהּ בשומרית.
גופהּ נמצא קבור יחד עם האמונים על הטיפול בה, אשר הרעילו עצמם כדי להצטרף אליה ולהמשיך לשרתה.
וולי שיחזר את טקס קבורתה לפי ממצאים בקבר.
כיסוי ראשה, חותמה וגופתה מוצגים באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
ב-1936, אחרי תגליותיו באור, התעניין וולי במציאת קשרים בין שתי תרבויות עתיקות: התרבות האגאית והמסופוטמית.
עניין זה הובילו לעיר הסורית אל מינה .
בתום מלחמת העולם הראשונה הוענק לוולי עיטור צלב המלחמה הצרפתי.
ב־1935 הוענק לו תואר אבירות (Kt).
אגתה כריסטי כתבה את "רצח במסופוטמיה" בהשראת תגליותיו בקברים המלכותיים.
מאוחר יותר נישאה לעוזרו הצעיר של וולי, מקס מלוואן.
וולי כתב מעל 25 ספרים.
בעברית: אור כשדים: רשומות של שבע שנות חפירות (מאנגלית: אורי רפ), ספריית פועלים, 1956
לנרד סקינרד () היא להקת רוק אמריקאית אשר החלה לפעול באופן רשמי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, וזכתה להצלחה רבה בתחילת דרכה.
הלהקה ניגנה בסגנון הרוק הדרומי, שהוא שילוב בין סגנונות הבלוז רוק והקאנטרי, אותו מנגנות בעיקר להקות שמקורן בדרום ארצות הברית.
לנרד סקינרד דורגה במקום ה-95 בקטגוריית "האמנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
בשנת 2006 הונצחה הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
הלהקה הוקמה באמצע שנות ה-60 על ידי מספר חברי ילדות, אשר למדו יחד באותו בית ספר תיכון.
שם הלהקה נגזר משמו של המורה לספורט השנוא עליהם, ליאונרד סקינר, שהיה רודה בתלמידים בנים בעלי שיער ארוך.
הלהקה שאבה השראה רבה מלהקת האחים אולמן, שהיו האבות המייסדים של סגנון הרוק הדרומי.
לאחר שניגנו מספר שנים יחד, הוציאו לאור את אלבומם הראשון ב-1973 בשם "Pronounced 'lĕh-'nérd 'skin-'nérd" (בתרגום לעברית: "מבטאים את זה לֶ-נֶרד סְקִי-נֶרד"), אשר זכה להצלחה רבה במולדתם, והכיל מספר שירים שנחשבים עד היום לקלאסיקות של הרוק הדרומי – כגון , "" ו-"", אשר הפך לאחד מהמנוני הרוק הדרומי.
רוני ואן זאנט – סולן ומנהיג הלהקה, האיש שכתב את מרבית השירים, ואחד הסמלים המוכרים של הרוק הדרומי.
אד קינג – גיטריסט (ניגן בס באלבום הראשון ועבר לנגן גיטרה לאחר חזרתו ללהקה של הבסיסט לאון ווילקינסון)
לאון ווילקינסון – בסיסט הלהקה, שהתאפיין בחבישת כובעים מוזרים במיוחד.
הלהקה זכתה לפרסום רב ולמעריצים רבים כבר בתחילת דרכה.
בשנת 1974 יצא לאור אלבומה השני של לנרד סקינרד – Second Helping.
האלבום זכה להצלחה דומה לזו של קודמו, בעיקר בזכות השיר הראשון באלבום – "Sweet Home Alabama", שהפך גם הוא לאחד מהמנוני הרוק הדרומי.
השיר נכתב כתגובה לשירו של ניל יאנג, "Southern Man", שבו הוא תוקף את אנשי הדרום בארצות הברית על יחסם הגזעני כלפי האפרו אמריקאים.
חברי הלהקה היו מזוהים עם חלקה הדרומי של ארצות הברית, וסולן הלהקה, רוני ואן זאנט, נהג להתעטף בהופעות עם דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה, מנהג אשר אימצו לאחר מכן גם מעריצי הלהקה.
למרות אלה חברי הלהקה הכחישו כל האשמה בגזענות שהדביקו לה וטענו כי הלהקה היא להקה דרומית-מסורתית ואין בכוונתם שום מניע גזעני.
הגיטריסטים של הלהקה, התאפיינו בנגינת גיטרה טכנית במיוחד, הבולטת בשיר "Free Bird".
ואן זאנט הדביק להם את הכינוי "Three Guitar Army" ולסגנון הנגינה התייחס כ-"Triple Guitar Attack".
במהלך סיבובי ההופעות פרש בוב בורנס שהתקשה לעמוד בעומס הנפשי הכרוך בסיבוב הופעות חובק עולם והלהקה גייסה את המתופף ארטימוס פייל שתפס את מקומו.
בשנת 1975 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן Nuthin' Fancy.
הלהקה המשיכה להופיע ולהצליח, תוך כדי שהיא מושכת אחריה עשרות אלפי מעריצים נלהבים להופעות.
הגיטריסט אד קינג שלא התחבר לסגנון החיים הפרוע של הלהקה עזב את הלהקה בעיצומו של סיבוב הופעות לאחר ליל פורענות שבמהלכו נעצרו ואן זאנט וטכנאי הגיטרות של קינג.
השניים שוחררו מהמעצר זמן קצר לפני העלייה לבמה וכתוצאה מכך קינג נאלץ לנגן על גיטרה תקולה – מה שהעלה את חמתו וגרם לעזיבתו עוד באותו לילה.
הלהקה המשיכה להופיע וליצור עם שני גיטריסטים בלבד והוציאה את האלבום Gimme Back My Bullets.
במקביל הלהקה המשיכה לחפש גיטריסט נוסף שימלא את מקומו של אד קינג ולבסוף גייסה את הגיטריסט סטיב גיינס, אחיה הצעיר של זמרת הליווי קייסי גיינס.
את אחת מהופעותיה הוציאה הלהקה על גבי תקליט כפול ב-1976, שנקרא One More From The Road.
תאונת המטוס והמשך דרכה של הלהקה
בשנת 1977 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי שלה, "Street Survivors", אך שלושה ימים לאחר יציאת האלבום פקדה את הלהקה טרגדיה.
מטוס הלהקה מדגם Convair CV-240 התרסק במיסיסיפי שבארצות הברית.
בהתרסקות נספו הסולן רוני ואן זאנט, הגיטריסט סטיב גיינס, זמרת הליווי קייסי גיינס, וכן עוזר אמרגן הלהקה דין קילפטריק.
בעקבות הטרגדיה, הופסקה פעילות הלהקה.
לאחר כעשור, התאחדה הלהקה, וצורפו ג'וני ואן זאנט, אחיו של מנהיג הלהקה המקורי, והגיטריסט אד קינג.הלהקה בגרסתה המחודשת חזרה להופיע ולהוציא לאור אלבומים.
הלהקה ספגה טרגדיות נוספות שנים מאוחר יותר: בשנת 1986 נפצע קשה גיטריסט הלהקה, אלן קולינס, בתאונת דרכים לאחר שנהג תחת השפעת אלכוהול.
חברתו של קולינס נהרגה בתאונה, והוא הפך למשותק.
קולינס המשיך פעילותו בלהקה כמפיק מוזיקלי אך בשנת 1990 נפטר מדלקת ריאות.
בשנת 2001 נפטר בסיסט הלהקה לאון ווילקינסון בשנתו.
ב-28 בינואר 2009, הלך לעולמו קלידן הלהקה, בילי פאוול, והוא בן 59. ב-6 במאי 2009, נפטר בסיסט הלהקה איאן אבנס, בגיל 48, מסרטן.
בשנת 1996 פרש הגיטריסט אד קינג מהלהקה בשל סיבוך רפואי.
לאחר החלמתו לא צורף חזרה ללהקה והלך לעולמו בשנת 2018. בשנת 2023 הלך לעולמו, גארי רוסינגטון, החבר המייסד האחרון שנותר בחיים.
בשנת 2006 בטקס רב רושם הונצחה הלהקה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
את הטקס הנחה הזמר קיד רוק ובו הונצחו חברי הלהקה המשמעותיים.
חברי הלהקה המונצחים שזכו להשתתף בטקס ההנצחה בעודם בחיים היו אד קינג, גארי רוסינגטון, בילי פאוול, בוב בורנס וארטימוס פייל.
חברי הלהקה שהונצחו לאחר מותם היו רוני ואן זאנט, אלן קולינס וסטיב גיינס.
גיטרת הפנדר סטראטוקסטר שאיתה הקליט אד קינג את השיר Sweet Home Alabama נתרמה להיכל התהילה עד למותו של קינג.
הלהקה הופיעה בטקס ובו ביצעה את השירים Sweet Home Alabama ו-Free Bird.
בשנת 2020 יצא לאקרנים סרט המתאר את ההתרחשויות על ציר הזמן של ההתרסקות, כפי שמתאר אותן המתופף ארטימוס פייל.
הסרט נקרא "" וצולם למעשה בשנת 2017 אך יציאתו לאקרנים הושהתה בשל תביעה משפטית שהוגשה על ידי חברי הלהקה השורדים ומשפחותיהם.
לַנְתָּן הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי La ומספרו האטומי 57. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
לנתן הוא יסוד מתכתי רקיע ורך שצבעו לבן-כסוף והוא נמצא במינרלים המכילים מתכות נדירות, בעיקר צריום.
הוא מגיב במהירות עם היסודות פחמן, חנקן, בורון, חמצן, סלניום, צורן, זרחן, גופרית ועם הלוגנים, וכשהוא נחשף לאוויר, הוא מתחמצן במהירות.
תחמוצת הלנתן מגיבה עם הלחות שבאוויר ליצירת הידרוקסיד (NOH), תוך כדי שהיא מתפוררת לאבקה לבנה עדינה.
על מנת להגן על הלנתן מהסביבה שומרים אותו בשמן מינרלי או במכל אטום הכולל סביבה מגנה (כגון חנקן או ארגון).
זכוכית המסננת אור תת אדום.
כמויות קטנות של לנתן שמוספות לפלדה משפרות את חשילותה ורקיעותה.
כמויות קטנות של לנתן שמוספות למוליבדן מפחיתות את חוזקו.
ללנתן יישומים בעיבוד וזירוז תהליכים בנפט.
משמש במצברים היברידיים עם ניקל
כמויות קטנות של לנתן יכולות לשמש לשיפור ביצועים של התקני מיקרואלקטרוניקה מתקדמים, באמצעות כוונון המבנה האלקטרוני של תחמוצות.
מקור השם לנתן במלה היוונית "לנתניין" שמשמעותה "הישארות במחבוא".
הוא זוהה בשנת 1839 על ידי קרל מוסנדר (Carl Mosander) כשפירק דגימה לא טהורה של צריום חנקתי והשרה אותה בחומצה חנקתית.
מהתמיסה שקיבל הוא בודד מתכת חדשה (בצורת La2O3) וקרא לה "לנתנה".
לנתן טהור הופק רק בשנת 1923.
כשנבלע הוא אינו נספג בגוף וכשמוזרק הוא מסולק מהגוף בצורה איטית.
לנתן כלורי (LaCl3) מנוצל ברפואה כחומר מונע קרישה.
בנוסף משמש לנתן לספיחת זרחן במערכת העיכול בחולים עם אי ספיקת כליות כרונית.
לנתן נמצא בקרום כדור הארץ בריכוז 18–35 חלקיקים למיליון.
מחצביו העיקריים הם מונזיט ((Ce, La, Th, Nd, Y)PO4) ובסטנסיט ((Ce, La, Y)CO3F) והוא מהווה 25%-38% מהם.
ניתן להפיק לנתן ממחצביו בעזרת טכניקה הנקראת "חילוף יונים".
ללנתן רעילות נמוכה ויש לטפל בה בהתאם.
הזרקת תמיסות לנתן לבעלי חיים משפיעה על הכבד, גורמת ללחץ דם נמוך ולהתנוונות הטחול.
שם מספר אטומי סמל לנתן 57 La צריום 58 Ce פרסאודימיום 59 Pr נאודימיום 60 Nd פרומתיום 61 Pm סמריום 62 Sm אירופיום 63 Eu גדוליניום 64 Gd טרביום 65 Tb דיספרוסיום 66 Dy הולמיום 67 Ho ארביום 68 Er תוליום 69 Tm איטרביום 70 Yb לוטציום 71 Lu
הלנתנידים הם קבוצה של 15 מתכות מעבר, עם מספרים אטומיים של 57–71, מלנתן ועד לוטציום.
אצל כל הלנתנידים חוץ מלוטציום, ענן האלקטרונים שמתמלא הוא ענן האלקטרונים f.
הקבוצה קרויה על שמו של היסוד הראשון בקבוצה, לנתן.
כל הלנתנידים דומים מאוד ללנתן.
הם מבריקים וצבעם כסוף-לבן, והם מתכהים בחשיפה לאוויר.
רבים מהם משמשים להכנת פלדה, ויש להם נקודות היתוך ורתיחה גבוהות.
הם רכים באופן יחסי, אולם ככל שהמספר האטומי גדל כך גם הם פחות רכים.
הלנתנידים ממוקמים מתחת לגוף המרכזי של הטבלה המחזורית.
הם משמשים ברובם בהיקף נרחב בלייזרים.
לסביות בגרמניה הנאצית נדרשו למלא תפקידים נשיים כאמהות ורעיות, ובמידה והחזיקו בתפקידים אלו, נטייתן המינית לא עניינה את המשטר.
אולם, לסביות רבות לא היו נשואות או אמהות, ולא יכלו לציית לדוקטרינה הנאצית, ולכן למרות שלא ניתן היה להאשים אותן בפלילים (על פי סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני), הן נרדפו על בסיס התאמה מגדרית, כלומר על בסיס אי התאמתן לנורמות שהוצמדו לנשיות, ובפרט נישואים לגבר.
לסביות יהודיות, צועניות וקומניסטיות נרדפו, הוגלו והושמדו בעיקר בשל השתייכותן לקבוצות ספציפיות שנרדפו על ידי הנאצים.
לסביות רבות שלא השתייכו לקבוצות אלו הוגדרו כ"אי-חברותיות" ("א-סוציאליות") ונשלחו למחנות ריכוז כשהן מסומנות במשולש שחור.
בתקופת רפובליקת ויימאר, היה ריכוז משמעותי של הומוסקסואלים ולסביות בברלין, שבה פעלו כמאה מועדונים בהם יכלו הומוסקסואלים ולסביות לבלות באופן גלוי.
בתרבות הפופולרית הייתה נראות לחד מיניים והתפרסמו מגוון רחב של יצירות ספרות הנוגעות לחייהם וכן עיתונים וכתבי עת ייחודים.
הצנזורה, התעלמה מפרסומים בעלי תוכן מיני כל עוד הם הופצו לקהילות סגורות ולא לקהל הרחב.
כן פעלו ליגות ידידות והליגה לזכויות אדם (Bund für Menschenrecht) בהן היו חברות נשים לסביות.
יחסי מין לסביים לא הטרידו את מרבית הפוליטיקאים והמחוקקים כמו יחסי מין בין גברים ואף היו שטענו שאלו אינם יחסי מין משום שאינם כוללים חדירה.
הם הוגדרו, לעיתים, כאוננות הדדית.
כל עוד מין לסבי התקיים בצינעה וללא נראות ציבורית הרשויות נטו להעלים ממנו עין.
עליית השמרנות הפוליטית בשנותיה האחרונות של רפובליקת וויימר הביאה לסדרה חדשה של צעדים מדכאים נגד לסביות.
בשנת 1928, למשל, אסרה המשטרה להמשיך להפיץ מגזינים וספרות לסבית בהתבסס על חוק הגנת הנוער מפני פרסומים מגונים.
שמרנים, דרשו לחוקק חוקים פליליים נגד יחסי מין לסביים.
הם גם הוקיעו את התנועה לזכויות האישה וטענו שזהו ניסיון לשדל את נשות גרמניה להומוסקסואליות.
בגרמניה הנאצית, נחשבה ההומוסקסואליות לפשע, על סמך סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני.
יחסי מין בין נשים לא נכללו בהגדרה של הומוסקסואליות, משום שהניחו שביחסי מין לסביים אין חדירה וכי יחסי מין בין נשים לא מונעים יחסים עם גברים.
עורך הדין וחבר ה-SS, רודולף קלייר, טען שלסביות הן ניוון של הגזע הארי ועל כן ביקש להכיל את סעיף 175 גם על נשים אך לא הצליח להביא להרחבת הסעיף.
הימלר כנראה מעולם לא הביע את דעותיו ביחס ללסביות.
האישה הארית נדרשה לחינוך ילדיה וניהול הבית ולסביות היו לרוב רווקות וללא ילדים, ועל כן ערערו את האידאולוגיה הנאצית.
עיקר דאגתו של המשטר הנאצי מהלסביות הייתה מתוך חשש שמא ייווצר קושי להבדיל בין זוג חברות שבסיס הקשר ביניהן חברותי לבין זוג לסביות.
לאחר מינויו של היטלר כקנצלר, סגרה המשטרה את המועדונים והפאבים שנחשבו להומוסקסואליים, דבר אשר יצר אצל הלסביות כורח להיפגש בסודיות.
לסביות רבות ניתקו את קשריהן החברתיים והיגרו.
אחרות ביצעו "נישואי הגנה" בכך שהתחתנו עם הומוסקסואלים.
אף על פי שלנאצים לא הייתה מדיניות מסודרת כלפי לסביות, המשטרה נהגה לעיתים לעצור לסביות באשמת "א-חברותיות" - ביחד עם אחרים אשר לא התאימו לנורמות האריות, ולכן נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז.
לסביות, בניגוד להומוסקסואלים, לא אולצו לענוד "משולש ורוד" כאות זיהוי וקלון, אך נשאו לעיתים "משולש שחור" שהיה סמלם של קבוצות שנחשבו ה"א-חברותיים".
למרות העובדה כי מעצרים של לסביות היו יחסית מועטים, במקרים רבים הן קיבלו איומים על חייהן ונמצאו בסכנה מתמדת.
בין השנים 1938-1945 הועמדו בווינה לדין 79 נשים על יחסים לא טבעיים.