tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1956 הוחתמה על ידי חברת ההפקות של אלפרד היצ'קוק כשחקנית, ונתפרסמה בתקשורת כמלוהקת פוטנציאלית לתפקידים הנשיים בסרטיו, במקום גרייס קלי שלוהקה עד כה.
באתה שנה שיחקה בסרט "הנאשם" בבימויו של היצ'קוק, לצידו של הנרי פונדה.
ב-1956 השתתפה במערבון "המחפשים", ב-1959 השתתפה בסרט "סיפורה של בולשת" לצדו של ג'יימס סטיוארט וב-1961 השתתפה בסרט "רחוב אחורי" לצדו של ג'ון גאווין.
היא השתתפה בפרק הפיילוט של "אלפרד היצ'קוק מציג" וזכתה לשבחים על משחקה.
היצ'קוק כפה על מיילס להסתרק ולהתלבש לפי הוראותיו.
היא הייתה אמורה להשתתף כדמות הנשית הראשית ב"ורטיגו" (1958), אך הריונה הביא להדחתה ולליהוקה של קים נובאק במקומה.
היצ'קוק התראיין כעבור שנים לפרנסואה טריפו וסיפר שנטר טינה למיילס.
למרות המשבר ביניהם, לוהקה מיילס לתפקיד לילה קריין ב"פסיכו" והוסיפה להשתתף ב"אלפרד היצ'קוק מציג".
כמו כן לוהקה לסדרה הקלאסית "אזור הדמדומים".
ב-1964 השתתפה בסרטים "זהירות, נמר בעיר" ו"משפחת האמיצים" לצידו של בריאן קית'.
מאז ועד 1995 עבדה רק בסרטי טלוויזיה.
היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כמו "באק רוג'רס במאה ה-25" ובוננזה".
מיילס נישאה שלוש פעמים; בעלה מאז 1948 עד 1954 היה בוב מיילס, ממנו נולדו לה שתי בנות, דברה וקלי.
בעלה השני היה גורדון סקוט.
הם היו נשואים מ־1954 עד 1959 וממנו נולד לה בן אחד, מייקל.
בעלה השלישי היה השחקן קית לארסן, הם היו נשואים מ־1960 עד 1971, גם ממנו נולד לה בן יחיד, אריק.
מיילס היא כיום גמלאית, ומתגוררת בקליפורניה.
היא ממעטת להתראיין או להופיע בפומבי.
עם זאת, בשנת 2012 קיימה קשר עם השחקנית ג'סיקה בייל, כהכנה לגילום דמותה בסרט "היצ'קוק".
ורה מרצקאיה הייתה שחקנית תיאטרון סובייטית.
היא זכתה בתואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1949, זכתה ארבע פעמים בפרס סטלין ובתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
ורה מרצקאיה נולדה בבארוויחה, מחוז מוסקבה.
להוריה לא היה שום קשר עם האמנות והם לחצו על ביתם שתמשיך לימודים באוניברסיטת מוסקבה.
בניגוד לרצון הוריה היא הגישה מועמדות למספר בתי ספר למשחק והתקבלה לבית הספר ליד תיאטרון וכטנגוב.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1924 והתקבלה לסטודיו אותו ניהל הבמאי יורי זבדסקי.
במשך כל חייה היא עבדה בתיאטראות בהם הוא היה במאי.
בשנת 1924 הם התחתנו אך התגרשו לאחר מספר שנים.
בשנת 1925 השחקנית הצטלמה לראשונה בקולנוע אצל יאקב פרוטזנוב.
בהמשך של אותה שנה היא הצטלמה אצלו בסרט "התופר מטורז'וק" שזכה להצלחה גדולה ברחבי ברית המועצות.
היא המשיכה להצטלם בסרטים עד לשנת 1969.
תקופת הזהר שלה הייתה בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. באותה תקופה היא זכתה 4 פעמים (1942, 1946, 1948 ו-1951) בפרס סטלין עבור משחקה בקולנוע ובתיאטרון.
היא הייתה בין השחקניות המובילות של התיאטרון והייתה פופולרית מאוד בעקבות סרטי הקולנוע בהם השתתפה.
לורה מרצקאיה היו חיים אישיים לא פשוטים.
במהלך הטיהורים הגדולים הוצאו להורג שני אחיה ואחות נוספת נשלחה למאסר.
לאחר ריצוי העונש אסור היה לה להתגורר בקרבת מוסקבה.
בהיותה בת 18 התחתנה מרצקאיה אך זמן קצר לאחר לידת בנם, עזב בעלה, יורי זבדסקי, את המשפחה ועבר לגלינה אולנובה.
בשנת 1940 השחקנית התחתנה בפעם השנייה, אך בשנת 1943 נהרג בעלה בקרבות מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו היא גדלה בנוסף לשני ילדיה גם את ילדי אחיה.
בסוף שנות ה-40 נפרד יורי זבדסקי מגלינה אולנובה ועזר רבות לורה מרצקאיה.
ביתה של השחקנית מנישואים לבעלה השני התחתנה אך כעבר מספר שנים התאבד בעלה.
בעקבות כך ביתה של מרצקאיה אושפזה בבית חולים לחולי נפש.
בעקבות האירועים הקשים חלתה ורה מרצקאיה ואובחן אצלה גידול במוח.
לאחר מספר ניתוחים היא חזרה להופיע אך לא הייתה יכולה לעבוד כמו בעבר.
היא נפטרה ב-17 באוגוסט 1978 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ורה פלורס קופר רוּבּין הייתה אסטרונומית אמריקאית יהודייה.
נודעה במחקריה על תנועת גז וכוכבים בגלקסיות, מחקרים שהייתה להם תרומה משמעותית בגילוי מרכיבים בלתי ידועים של היקום ובמיוחד החומר האפל.
רובין נולדה בפילדלפיה ב-23 ביולי 1928, למשפחה יהודית.
אביה פיליפ קופר, יליד וילנה, היה מהנדס חשמל.
אמה רוזה אפלבאום, ילידת בסרביה, עבדה בחברת הטלפון בל.
בגיל צעיר עברה עם משפחתה לוושינגטון.
אביה עודד אותה בכך, לקח אותה למפגשי אסטרונומים חובבים ועזר לה לבנות את הטלסקופ הראשון שלה, כשהייתה בת 14.
בגיל 20 נישאה לרוברט רובין, כימאי פיזיקלי, שאותו הכירה במהלך לימודיהם באוניברסיטת קורנל.
לזוג בת ושלושה בנים, וארבעתם הם בעלי תואר דוקטור למדעים.
ורה קיבלה תואר ראשון במכללת ואסר בשנת 1948. היא רצתה ללמוד אסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון, אולם נשים לא יכלו ללמוד במסלול זה עד לשנת 1975. על כן למדה לתואר שני במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת קורנל, את התואר השלימה ב-1951. בין מוריה היו ריצ'רד פיינמן והנס בתה.
קיבלה תואר דוקטור בשנת 1954 מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, המנחה שלה בדוקטורט היה ג'ורג' גאמוב.
עם תום לימודיה הועסקה כעוזרת מחקר באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1962 קודמה שם לדרגת פרופסור חבר.
החל מ-1965 קיבלה גם מינוי כאסטרונומית במכון קרנגי למדע בוושינגטון.
שם היא הגיעה למעמד של חוקר בכיר (Senior Fellow).
בשנת 1965 גם זכתה להיות האישה הראשונה שהורשתה להשתמש בטלסקופים של מצפה הכוכבים פאלומר.
רובין הייתה שותפה בכתיבת למעלה מ-110 מאמרים מדעיים.
רובין גילתה כבר בשלב מוקדם בחייה את האפליה המגדרית במערכת המדעית.
היא ניסתה להתקבל ללימודי התואר השני באסטרונומיה באוניברסיטת פרינסטון אלא שהם לא קיבלו נשים באותן השנים.
ניסיון מוקדם זה הביא אותה למאמץ מתמשך להשגת שוויון לנשים במדעי הטבע.
היא נאבקה לשיתוף יותר נשים במחקר האקדמי, לצירוף יותר נשים לאקדמיה הלאומית למדעים ולוועדות שיפוט אקדמיות.
רובין נודעה במחקריה על דינמיקת גז וכוכבים בגלקסיות, מחקרים שהייתה להם תרומה משמעותית בגילוי מרכיבים בלתי ידועים של היקום ובמיוחד החומר אפל.
עוד במהלך לימודיה לתואר השני הייתה מהראשונים לגילוי הסטיות מקבוע האבל של הגלקסיות.
היא העלתה השערה, שהייתה שנויה במחלוקת בזמנה, שהגלקסיות מסתובבות סביב גורם לא ידוע, זאת בנוסף לתנועתן "החוצה" על פי תאוריית המפץ הגדול.
הדוקטורט שלה היה מהעבודות הראשונות על קיום צבירי גלקסיות, תאוריה שהפכה למקובלת רק שני עשורים מאוחר יותר.
מחקריה הראשונים, לאחר סיום הלימודים, עסקו בעקומות סיבובי גלקסיות .
היא גלתה את אי ההתאמה בתנועה הזוויתית של הגלקסיות בין הערכים המחושבים לפי התאוריה לבין הערכים הנצפים.
המהירות הזוויתית של הסיבוב, כפי שנצפתה על ידה, הייתה צריכה להביא ל"העפה" החוצה של חלקי הגלקסיה החיצוניים.
רובין ראתה בכך הוכחה נסיונית לקיום החומר האפל.
חברה באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) – 1981. האסטרונומית השנייה שנבחרה להיות חברה.
חברה בחברה הפילוסופית האמריקאית – 1995
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה – 1996. האישה השנייה הזוכה במדליה, אחרי קרוליין הרשל שזכתה במדליה בשנת 1828.
חברה באקדמיה האפיפיורית למדעים – 1996
פרס מכון ויצמן למדעניות מצטיינות – 1996
קיבלה מספר תוארי דוקטור לשם כבוד, בין השאר מאוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ייל.
האסטרואיד שהתגלה על ידי בני הזוג יוג'ין וקרוליין שומייקר
מצפה הכוכבים ורה רובין {טלסקופ סקר סינופטי גדול (LSST)}
וֶרה ישראלית (9 בפברואר 1909 – 8 באוגוסט 1968, י"ד באב תשכ"ח) הייתה מתרגמת ישראלית שתרגמה ספרות יפה מאנגלית לעברית ופעלה בעיקר בשנות ה-60.
ורה (דבורה) ישראלית נולדה ב-9 בפברואר 1909 באוּמַן שב (אוקראינה) ועלתה לארץ ישראל עם הוריה בילדותה.
למדה מדעי המזרח בסורבון שבפריז.
בצעירותה, בשנות ה-20, שימשה זמן ממושך כמזכירתו של יצחק ברזילי בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ).
ישראלית הייתה נשואה למשורר, המתרגם והעורך אליהו דוד שפיר (1911–1974).
לזוג לא היו ילדים, הם חיו בעוני, וישראלית סבלה ממחלה במשך שנים.
כעבור שנים התגרשו השניים, והיא התגוררה בתל אביב בגפה.
ורה ישראלית מתה באוגוסט 1968, ערירית ונשכחת.
תרגומה הראשון של ורה ישראלית היה לספרו של א"א מילן "פו הדב".
התרגום נעשה ביחד עם בן-זוגה, א"ד שפיר (השירים בספר תורגמו על ידי נתן אלתרמן), וראה אור בלוויית ציוריו של ארנסט שפארד בהוצאת מחברות לספרות בשנת תש"ג.
בשנת 2004 ראה אור תרגום חדש לספר.
המתרגמת, אבירמה גולן, חיברה אותו מתוך אהבה לספר עצמו ולתרגום הישן של ישראלית ושפיר; שכן למרות הערצתה לשניים, בחלוף יותר מ-60 שנה מפרסומו ילדים דוברי עברית אינם מבינים עוד את לשון התרגום.
עם זאת, היא רואה בתרגומה של ישראלית תרגום "גאוני".
שאר תרגומיה של ישראלית הופיעו לאורך שנות ה-60, משנת 1962 ועד אחרי מותה.
הם ראו אור בהוצאת הספרים של ההסתדרות, עם עובד (ב"ספריה לעם" וב"ספרית דן חסכן"), ובהוצאה הפופולרית מ' מזרחי.
א"א מילן, פו הדב; ציורים מאת ארנסט ה' שפארד; תרגמו מאנגלית: ו' ישראלית וא"ד שפיר; השירים בספר מתורגמים על ידי נתן אלתרמן, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ג.
(הוצאות מתוך הספר: "אי-יה חוגג את יום הולדתו"; "חזרזיר נפגש עם פילנפיל", תשנ"ב 1992)
ארנסט המינגוי, וזרח השמש; תורגם מאנגלית בידי ו' ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ג 1962. (The Sun Also Rises)
פאמלה הנספורד ג'ונסון, מבוא של אבן; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ב.
ויליאם פוקנר, הבלתי מנוצחים; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ה 1964. ()
י' צ'פרפילד, אמיץ; תורגם מאנגלית בידי ורה ישראלית; ציורים מאת אן בישוף, תל אביב: עם עובד ('ספרית דן חסכן'), תשכ"ו.
("קורותיו המופלאות של כלב 'זאב' עשוי ללא-חת".)
ריצ'רד פארקר, הנער מספרד; תורגם מאנגלית בידי ורה ישראלית; ציורים מאת מנחם גפן, תל אביב: עם עובד ('ספרית דן חסכן'), תשכ"ו.
קארול, עליסה בארץ הפלאות; עברית: ורה ישראלית; ציורים: סורניני, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966.
משלי איזופוס; עברית: ורה ישראלית; ציורים: פסקדור, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966. (הדפסה נוספת: קריית גת: דני ספרים, 2002)
לה פונטין, משלי חיות; עברית: ורה ישראלית; ציורים: פסקדור, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966.
ג'"מ בארי, פיטר פן; עברית: ורה ישראלית; ציורים: גיו-פין, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966.
סִפורי אלף לילה ולילה; עברית: ורה ישראלית; ציורים: נרי, תל אביב: מ' מזרחי ('היפות באגדות העולם'), 1966. (התוכן: "אלדין ומנורת-הפלא"; "עלי-בבה וארבעים השודדים"; "הנסיך עזים")
פרו, לכלוכית; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1966.
פרו, החתול במגפיים; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1966.
פרו, אצבעוני; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1966.
פרו, היפהפייה הנרדמת; עברית: ורה ישראלית, תל אביב: מ' מזרחי ('ספרית רקפת'), 1967.
אוולין וו, קומץ עפר; תורגם מאנגלית בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ז.
סקוט אודל , אי הדולפינים הכחולים; תורגם מאנגלית בידי ורה ישראלית; רִשומים מאת יוסף איז'אק, תל אביב: עם עובד ('ספרית דן חסכן'), תשכ"ז.
רודיארד קפלינג, הפיל הנאמן; עברית: ורה ישראלית; ציורים: ז'אק פקנאר, תל אביב: מ' מזרחי, 1968.
לואי לרוא, תעלולי לולו ודיתה בכפר; עברית: ורה ישראלית; ציורים: פיר קורון, תל אביב: מ' מזרחי, 1968.
יחזקאל מפאלילה , בשדרה השניה; תורגם מאנגלית בידי רות אלמוג, שמונת הפרקים הראשונים תורגמו בידי וירה ישראלית, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשל"ב 1971. (Down Second Avenue)
וֶרְווֹלְף הוא שמה של תוכנית שהכין האס אס בסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר היה ברור שסופו של הרייך השלישי קרב, למלחמת גרילה גרמנית בכוחות בעלות הברית לפגיעה בעורף הלוחמים ולהמשך ההתנגדות הגרמנית גם לאחר שהללו יכבשו את גרמניה.
ארגון ורוולף (Werwolf) הוקם בספטמבר 1944 בתחילה לצורך פעולות חבלה בעורף הצבא האדום בעקבות המפלות שספג הצבא הגרמני והתקרבות הצבא האדום לגבולותיה של גרמניה, כינויו של הארגון היה 'w, ולמפקד הארגון מונה אוברגרופנפיהרר הנס-אדולף פריצמן.
בארגון היו 4,000-3,000 חברים שבאו ברובם משורות האס אס וההיטלריוגנד.
הם החלו לפעול בינואר 1945, ללא הצלחה יתירה.
בחודשים האחרונים של הרייך הוחלט על ידי ההנהגה הנאצית להרחיב את התוכנית ולפעול אף נגד כוחות בעלות הברית המערביים שנכנסו לגרמניה מן המערב - ואף כתוכנית ללוחמת גרילה נאצית לאחר כיבוש גרמניה על ידי בנות הברית.
הקמת הארגון בחזית המערבית הוטלה על גרוסה ארנסט, מפקד מחלקה IV בגסטפו פרנקפורט.
גם על אדולף אייכמן, כבעל דרגת קצין מילואים בוואפן אס אס הוטלה משימה לארגן יחידה ללוחמת גרילה בהרי האלפים.
היחידה לא עשתה רבות עקב סיום המלחמה.
ב-30 באפריל 1945 התאבד אדולף היטלר, בבונקר שלו בברלין, ועל פי צוואתו מונה גרוס אדמירל קרל דניץ לתפקיד נשיא גרמניה.
מכיוון שברלין נכבשה על ידי הצבא האדום ב-2 במאי 1945, החליט דניץ לכנס את ממשלתו בפלנסבורג, והוא העביר את מטהו לשם.
אחת הפעולות הראשונות (והבודדות) שעשתה הממשלה החדשה היא ההוראה שלא להפעיל את תוכנית ורוולף.
רוב חברי הארגון בחזית המזרחית נתפסו במהרה וחוסלו.
קבוצות קטנות ומעטות ניסו להמשיך לפעול גם לאחר תום המלחמה, בעיקר נגד שלטון הפולנים בשלזיה.
בשנת 1947 חוסלו אחרוניהם בידי שירותי הביטחון הפולניים.
בחזית המערבית לא יצאה התוכנית לפועל כלל.
ורהלין "דאש" ג'יימיסון היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, שירתה כראש אגף המודיעין, מעקב, סיור ומבצעי סייבר במטה חיל האוויר של ארצות הברית.
ג'יימיסון סיימה ב-1982 תואר ראשון בניהול מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית, אותו עשתה במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר.
היא החלה קורס טיס אך נשרה ממנו מסיבות בריאותיות.
הוכשרה כקצינת מודיעין, שירתה בבית הספר למערכות נשק של החיל, וכקצינת מודיעין של הטייסת הטקטית 25 המפעילה מטוסי A-10 ת'נדרבולט II בקוריאה הדרומית.
שירתה במטה הפיקוד הטקטי של חיל האוויר כראש מדור אזור האוקיינוס השקט-אסיה ובענף ניתוח איומים.
ב-1991 מונתה לראש ענף מבצעי מודיעים בכנף הקרב הטקטית 37, המפעילה מטוסי F-117 נייטהוק, והשתתפה במלחמת המפרץ.
בשנים 1992–1994 שירתה כקצינת אג"ם במחלקת המודיעין של בית הספר למערכות נשק.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שירתה במטות המשולבים בתפקידי מודיעין ושילוב זרועות.
בשנים 199–2000 שירתה במטה סוכנות המודיעין של חיל האוויר.
ביוני 2000 מונתה מונתה למפקד טייסת המודיעין האווירי 32 בבסיס רמשטיין שבגרמניה.
ביוני 2002 מונתה למפקדת מרכז המבצעיים האווירים של פיקוד אירופה.
ביוני 2004 מונתה לעוזרת למפקד פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית ובאפריל 2005 מונתה למפקדת מרכז המודיעין המשותף בפרל הארבור שבהוואי.
בשנים 2007–2009 שירתה באגף המודיעין במטה חיל האוויר.
באוקטובר 2009 מונתה לקצינת המודיעין, מעקב וסיור בפיקוד דרום.
בנובמבר 2011 מונתה לסגנית מפקד כוח המשימה 435 המשותף לסוכנויות ארצות הברית שפעל באפגניסטן.
בנובמבר 2012 מונתה לעוזרת לראש אגף מודיעין במטה חיל האוויר.
בדצמבר 2013 מונה לקצינת המודיעין של פיקוד הקרב של חיל האוויר, באפריל 2016 מונתה לסגנית מפקד האגף המשותף למודיעין, מעקב וסיור בפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית.
בנובמבר 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לסגנית לענייני מודיעין, מעקב וסיור של ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית.
היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2019 כאשר הוחלפה על ידי מרי או'בריאן.
במרץ 2019 קיבלה אחריות גם לתחום מבצעי סייבר.
היא פרשה משירות הקבע בינואר 2020.
ג'יימיסון בעלת תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמבר-רידל.
היא בוגרת המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ומכללת המטה של הכוחות המזוינים.
בוגרת מכללת המלחמה של חיל האוויר, בוגרת מכללת המלחמה הלאומית.
בוגרת קורס בכירים לביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ותוכנית הבכירים לביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד.
גירי היה הנשיא הרביעי של הודו בשנים 1969–1974. כנשיא, גירי היה נשיא הודו היחיד להיבחר כפוליטיקאי עצמאי.
גירי נולד בשנת 1894 באודישה שבמזרח הודו.
אביו היה עורך דין מצליח ופעיל בקונגרס הלאומי ההודי.
גם אמו הייתה פעילה בתנועה הלאומית.
היה נשוי ואב ל-14 ילדים.
בשנת 1913 נסע לדבלין שבאירלנד על מנת ללמוד משפטים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נסע גירי ללונדון, שם נפגש עם מוהנדס קרמצ'נד גנדי.
גנדי רצה שגירי יצטרף למאמץ המלחמתי של בריטניה כמתנדב של הצלב האדום.
גירי נענה תחילה לבקשתו של גנדי, אך מאוחר יותר הצטער על החלטתו.
בתקופה זו החל להיות פעיל פוליטית.
כתוצאה מפעילות זו, הסתכסך עם המשטרה ואולץ לעזוב את אירלנד ב-1 ביוני 1916, מבלי שסיים את לימודיו.
עם שובו להודו, החל לעבוד בבית המשפט בצ'נאי והצטרף למפלגת הקונגרס הלאומי.
בשל פעילותו הפוליטית זנח את לימודי המשפטים שלו.
בשנים שלאחר מכן החל לעסוק רבות בתנועת העבודה ההודית ונאבק למען זכויות עובדים.
בשנת 1923 הקים את איגוד עובדי הרכבות ושימש כמזכיר הכללי שלו במשך למעלה מעשור.
בשנים 1934–1937 היה חבר באספה המחוקקת הקיסרית.
בשנת 1942 נאסר על ידי השלטון הבריטי, עקב מעורבותו בתנועת צאו מהודו.
הוא השתחרר מהכלא לאחר שלוש שנים, בשנת 1945. בשנים 1947–1951 היה הנציב העליון של הודו בסרי לנקה.
בשנים 1953–1954 כיהן כשר העבודה של הודו.
הוא התפטר מהממשלה לאחר שזו צמצמה את שכר עובדי הבנקים.
בשנת 1967 נבחר לסגן הנשיא של הודו.
היה סגן הנשיא הראשון שלא השלים כהונה מלאה בשל מינויו לנשיא והסגן השלישי שהפך בסופו של דבר לנשיא.
לאחר מותו של הנשיא זקיר חוסיין ב-3 במאי 1969, נשבע גירי כנשיא בפועל באותו יום.
בזמן נשיאותו הספיק לאשר את הלאמתם של כ-14 בנקים.
ב-20 ביולי התפטר מהנשיאות על מנת להתמודד בבחירות כמועמד עצמאי.
החליף אותו מוחמד הידאיטוללה, נשיא בית המשפט העליון של הודו.
בזמן הבחירות זכה לתמיכת ראש הממשלה אינדירה גנדי.
לבסוף גירי זכה בבחירות, למרות עתירה שהוגשה לבית המשפט העליון בחשד לזיופים.
הוא הושבע לנשיאות ב-24 באוגוסט, והיה האדם היחיד בהיסטוריה של הודו שהיה גם נשיא נבחר וגם נשיא בפועל.
גירי נחשב לנשיא נאמן ביותר לגנדי, ואף כונה "הנשיא של ראש הממשלה".
בשנת 1974 בחרה גנדי שלא להריץ אותו לנשיאות.
במקומו הורץ פקרודין עלי אחמד שלבסוף גם זכה בבחירות.
נפטר ב-24 ביוני 1980. למחרת נקבר בהלוויה ממלכתית והממשל הכריז על שבוע אבל לאומי.
ורה פיגנר 1852–1942, הייתה מהפכנית רוסיה, ממובילות תנועת נרודניה ווליה (רצון העם), אשר דגלה בטרור אישי פוליטי להפלת המשטר הצאריסטי.
הייתה שותפה לתכנון ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני ב-1881, נעצרה, וריצתה 20 חודשים במעצר מבודד עד למשפטה בו נידונה למוות.
גזר דינה הומתק והיא נכלאה במשך 20 שנים במבצר שליסלבורג ואחר כך נשלחה לגלות בסיביר.
פיגנר נולדה ב-7 ביולי (על פי הלוח הגרגוריאני, 25 ביוני על פי הלוח היוליאני) 1852 כבת בכורה לניקולאי אלכסנדרוביץ' פיגנר ואיקטרינה קריסטופורבנה קופריאנובה, למשפחה אצולה בת ששה ילדים ממוצא גרמני.
בבעלות המשפחה היו למעלה ממאה הקטאר (אלף דונם) של קרקע שעובדה על ידי צמיתים במעמד של עבדים-למחצה עד לרפורמה של 1861. אביה שירת בשירות הייעור הממשלתי, ולאחר מכן התפטר מתפקידו ועמד בראש מנהל מקומי שכונה 'מתווך שלום', בשנים שלאחר שחרור האיכרים.
ב-1863, בגיל 11 נשלחה פיגנר למוסד רודיאונובסקי לנערות אצולה בעיר קאזאן שם למדה שש שנים.
בימי לימודיה החלה לפקפק ולבסוף לכפור בייעוד אליו התחנכה במוסד רודיאונובסקי, לנשיות כנועה וצייתנית.
על אף שהדבר היה אסור במוסד בו למדה, הרחיבה פינגר את אופקיה האינטלקטואליים באמצעות קריאה בחשאי בספרים שהיו אסורים עליה, אותם השיגה בעת ביקוריה בביתה.
היא הצטיינה בלימודיה, והתעניינה במיוחד בהיסטוריה ובספרות, וקיבלה את הפרס לאקדמיה הבכירה עם סיום לימודיה בשנת 1869.
פיגנר השתוקקה ללמוד רפואה, דבר שנבצר ממנה ברוסיה לאחר שהאקדמיה הרפואית-כירורגית של סנט-פטרבורג סגרה שעריה בפני נשים.
לפיכך נשאה פיגנר עיניה ללימודים באוניברסיטת ציריך, אשר קיבלה נשים רוסיות, על אף שלא היו בידיהן תעודות בגרות עיוניות.
אולם אביה אסר עליה את הנסיעה - על כן נישאה לבחור בשם אלכסיי פיליפוב, חסכה כסף ומכרה את הנדוניה שקיבלה - ונסעה לציריך, שם הייתה סטודנטית בפקולטה לרפואה ב-1872–1875. ב-1873 הצטרפה לקבוצה של כ-13 נשים רוסיות רדיקליות שכונתה 'מעגל פריצ'ה', שרבות מחברותיו נעשו בהמשך לפעילות בולטות בתנועה המהפכנית.
תקופה זו עיצבה את עמדותיה כמו גם את יחסה למעמד האצולה ממנו הגיעה.
ב-1873 גורשו רבות מהסטודנטיות הרוסיות מציריך, בטענה כי ניצלו את הידע הרפואי שרכשו במטרה לבצע בעצמן הפלות.
גם אחותה הצעירה, לידיה, הצטרפה לשורות הנרודניקים.
מרבית נשות מעגל פריצ'ה החליטו לשוב לרוסיה ולפעול להפיץ תעמולה סוציאליסטית בקרב בני מעמד האיכרים בה, אולם פיגנר נשארה עוד תקופת מה בשווייץ להשלים את לימודיה.
ב-1875 נמסר לה על ידי מארק נתנסון כי יתר חברות הקבוצה זקוקות מאוד לעזרתה.
היא שבה לרוסיה מבלי לסיים את התואר, אך מצאה כי אינה יכולה לסייע לחברותיה ולכן השיגה רישיון כפרמדיק.
היא התגרשה מבעלה והחלה להיות פעילה בקרב האינטליגנציה המהפכנית ותנועת זמליה אי ווליה.
היא לקחה חלק בהפגנה הפוליטית הראשונה שהתקיימה ברוסיה בדצמבר 1876 בסנט פטרבורג - בה נשא גיאורגי פלחנוב נאום, הונף דגל אדום והתקיים עימות עם המשטרה.
ב-1877–1879 עבדה כסייעת של רופא, והפיצה תעמולה מהפכנית בכפרים שבאזור סמרה וסראטוב.
באביב 1879 נתפלגה תנועת "זמליה אי ווליה" על רקע המחלוקת בשאלת הטרור הפוליטי - כשפלג אחד דוגל בפעולת תעמולה בקרב הכפרים, ואילו האחר דוגל בירידה למחתרת ונקיטת טרור אישי והתנקשויות כנגד דמויות מפתח במשטר הצאריסטי המלוכני.
ביוני אותה שנה נעשה ניסיון אחרון לגשר על המחלוקות, והצדדים לא הגיעו לעמק השווה.
בסתיו התפצל הארגון לשתיים - הסיעה המתנגדת לטרור בהנהגת פלחנוב, שכונתה צ'רני פרדייל (החלוקה מחדש השחורה) שכללה את פאבל אקסלרוד, לב דייטש, ורה זסוליץ' ואחרים - והסיעה אשר דגלה בטרור אשר נקראה נרודניה ווליה (רצון העם) - אליה השתייכה פיגנר.
פיגנר נתמנתה לחברת הוועד הפועל של נרודניה ווליה, אשר קרא מאוחר יותר באותה שנה להוצאתו להורג של הצאר אלכסנדר השני בגין פשעים שביצע כנגד בני העם הרוסי.
חברי הנרודניה ווליה הקימו מעגלי לימוד לפועלים בסנט פטרסבורג, מוסקבה, אודסה, קייב, וקרקוב, ותעמולה מתואמת בקרב סטודנטים באוניברסיטאות ברחבי רוסיה.
כמו כן השיגו מכונות דפוס לכרוזים ולהוצאת עיתון לגיוס תמיכה לפעולתם.
כחברת הוועד הפועל פיגנר נטלה חלק גם ביצירת הזרוע המעין צבאית של נרודניה ווליה ובתאום פעולותיה, ובתכנון רצח הצאר - ניסיון הנפל ב-1880, וההתנקשות שצלחה לבסוף במרץ 1881 בסנט פטרסבורג.
המשטרה החשאית הייתה חסרת רחמים בחיפושיה אחר חברי ארגון הטרור שהיה אחראי לרציחתו של אלכסנדר השני, ובאביב 1882 הייתה פיגנר החברה היחידה שנותרה בחופשי ברוסיה מבין חברי הוועד המנהל הוותיק של 1879–1880, ולמעשה היוותה את מוקד ההנהגה של התנועה.
במהלך תקופה זו בוצעה התנקשות אחת נוספת - ירי באחד מאנשי המשטרה החשאית באודסה במרץ 1882. למעשה מרבית פעילתה של פיגנר בתור מנהיגת הנרודניה ווליה בתקופה זו התמקדה בשיקום הארגון לאחר גל המעצרים והחרמות הציוד, והתנועה הצליחה לכונן מחדש מערך תעמולה באוניברסיטאות.
פיגנר מיקמה את בסיסה באודסה, ואחר כך עברה לקרקוב, שם נבגדה לבסוף על ידי אחד מהוועד המנהל, סרגי דגייב.
שהפך סוכן כפול עבור המשטרה במטרה לזכות בהקלת עונשו לאחר שנעצר בדצמבר 1882. היא נעצרה בדירתה ב-10 בפברואר 1883. בעקבות מעצרה כתב הצאר החדש אלכסנדר ה-3 ביומנו "בשעה טובה היא נעצרה".
טרם תחילת משפטה ריצתה פיגנר 20 חודשי מעצר בבידוד במבצר פטרופבלובסקיה.
היא נשפטה לצד 13 חברי נרודניה ווליה נוספים ב-1884 ודינה ניגזר למוות, אולם הומתק - והיא נכלאה למשך 20 שנים במבצר בשלוסלבורג.
ב-1904 נשלחה פיגנר לגלות פנימית למחוז ארכנגלסק, משם למחוז קאזאן, ולבסוף לניז'ני נובגורוד.
ב-1906 הורשתה לצאת אל מחוץ לארץ, ופתחה בקמפיין למען האסירים הפוליטיים ברוסיה.
היא פרסמה חוברת על בתי הכלא הרוסיים, ואספה למען האסירים כסף.
ב-1907 הצטרפה למפלגת הסוציאל-רבולוציונרים, אך פרשה ממנה ב-1909 לאחר שנתגלתה בגידתו של יונה אזף.
פיגנר זכתה למעמד של גיבורה לאומית לאחר מהפכת פברואר 1917 והייתה לנואמת פופולרית במהלך אותה שנה.
לאחר מכן הוציאה לאור את ספרה 'זכרונותיה של מהפכנית', שתורגם לשפות רבות, והעניק לה פרסום בינלאומי.
הצליחה לשרוד את 'הטיהורים הגדולים' של 1937 ומתה מוות טבעי במוסקבה ב-1942 בגיל 89.
עמל חיים, בשני כרכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1944
לאחר שליסלבורג, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1946
ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
ורה רוז'יצ'קובה (בצ'כית: Věra Růžičková; 10 באוגוסט 1928 – 24 בנובמבר 2018) הייתה מתעמלת צ'כוסלובקית, אלופה אולימפית (לונדון 1948) בתחרות הקבוצתית בהתעמלות.
היא החלה את הקריירה הספורטיבית שלה בקפיצות למים ואחר כך בכדורסל, אך החליטה להתמקד בהתעמלות.
היא הייתה המתעמלת הצעירה ביותר בנבחרת הצ'כוסלובקית בהתעמלות לאולימפיאדת לונדון (1948) וצורפה רק כמחליפה.
אולם, כבר ביום הראשון לבואה של הנבחרת הצ'כוסלובקית ללונדון, חלתה אחת המתעמלות, אלישקה מיסקובה בשיתוק ילדים ולכן היא הוחלפה על ידי רוז'יצ'קובה.
יחד עם חברותיה היא זכתה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית לפני הונגריה וארצות הברית, מתוך 11 נבחרות.
באולימפיאדה זו לא חולקו מדליות אישיות לנשים.
השתתפותה הייתה מצוינת והיא דורגה במקום שישי מתוך 90 המשתתפות בתחרות ושלישית מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות.
באותו היום שבו הן התחרו, נפטרה חברתן, אלישקה מיסקובה, אותה היא החליפה.
למחרת, בטקס חלוקת המדליות, הונף דגל צ'כוסלובקיה עם סרט שחור סביבו.
לאחר כשנה פרשה רוז'יצ'קובה מספורט תחרותי והחלה לאמן התעמלות בברנו ולשפוט בתחרויות בינלאומיות בהתעמלות, עד שנות ה-90.
ורוור לייקינג נפו היא סופרת, מחזאית, שחקנית, רקדנית וכוריאוגרפית, חוקרת תיאטרון, וקולנוענית ילידת קמרון, המבוססת באביג'אן, שבחוף השנהב.
היא הקימה את להקת התיאטרון קי-יי מבוק בשנת 1980 וייסדה את הכפר באותו השם ב-1985 למען חינוך אמנותי של אנשים צעירים.
לייקינג נולדה בשנת 1950 בבונדה, שבקמרון, בת לקבוצה האתנית הבאסה.
היא גדלה אצל סביה מצד אביה, בסביבה מסורתית.
בשנת 1977 למדה אמנויות מסורתיות במאלי, וב-1978 עברה לגור בחוף השנהב.
היא החלה בגיל צעיר לעסוק במגוון תחומי אמנות, בעיקר באופן אוטודידקטי, כולל תיאטרון, ספרות, קולנוע, וציור.
עבודותיה נוטות להרחיק לכת מן המציאות, אך בה בעת להיות מחוברות לרגעים משמעותיים בחייה.
היא עבדה כחוקרת במכון לספרות ואסתטיקה שחורה באוניברסיטת אבידג'אן בין 1979 ל-1985. הקריירה הספרותית שלה מבוססת בתנועת קי-יי מבוק, אותה הקימה, ואשר לייקינג מתארת כ"תנועה למען הלידה מחדש של האמנויות האפריקאיות, והולדתה של תרבות פאן-אפריקאית עכשווית ולמען התחברות, והכרה, בתרבויות של העולם השחור".
היא סופרת פורה, וכתבה בכמעט כל סוגה מוכרת, אך המוניטין הבינלאומי שלה הוא בעיקר בשל עבודתה בתיאטרון ובהקמת כפר האמנות קי-יי, אשר תומך בבני נוער מרקעים נחשלים ומלמד אותם אמנויות.
הכפר פועל כקואופרטיב, ומשתכנים בו אמנים ממגוון מסורות ורקעים, ביניהם אמני תיאטרון בובות, רקדנים, שחקנים, מוזיקאים, פסלים, ציירים, מעצבי תלבושות, טכנאי אור וקול, ועוד.
הרומן שלה Elle sera de jaspe et de corail הוא רומן-שיר המסופר על ידי misovire (ישות פוסט-מגדרית) הכותבת יומן על תשעה נושאים שונים.
היא זכתה בפרס הנסיך קלאוס בשנת 2000 על תרומותיה הרבות לתרבות ולחברה, ובפרס נומה ב-2005 עבור ספרה, La mémoire amputée.
[מהדורה בצרפתית ואיטלקית של המחזות "La Veuve Diyilèm (Dilemme)" ו-"L'Enfant Mbénè", בתרגומה של נטאשה ראשי]
(סרט עליה, בבימויו של איסיאק קונאטה)
ורה מרקס היא דוגמנית גרמנייה.
בנעוריה היא זכתה בתואר היופי "מיס ימת קונסטנץ", ב-1951 נבחרה למיס גרמניה לאחר שרוב הקהל הצביע עבורה.
לאחר זכייתה בתחרות הארצית היא עזבה את בית הספר בו למדה ויצאה ביחד עם מספר מלכות יופי ממדינות נוספות למסע פרסום ויחסי ציבור במזרח התיכון.
היא הייתה לנציגת גרמניה במיס עולם 1952 בלונדון שם דורגה כסגנית השנייה.
היא גם השתתפה במיס אירופה 1952 באיטליה.
בשנת כהונתה גם נוצר סרט תיעודי אודותיה.
היא שיחקה בסרט המוזיקלי , היא גם הופיעה בסרט "Große Woche".
ורה קרוז הוא מערבון אמריקאי משנת 1954 בבימויו של רוברט אלדריץ', עם ברט לנקסטר וגרי קופר בתפקידים הראשיים.
בן טרן (גרי קופר) הוא חייל משוחרר מצבא הקונפדרציה שאיבד את כל רכושו במלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא עובר עם סוסו למקסיקו ופוגש שם אקדוחן כמוהו, ג'ו ארין (ברט לנקסטר) שמנהיג חבורת אקדוחנים ובתוכם דונוגן (ארנסט בורגנין) ופיטסבורג (צ'ארלס ברונסון).
לאחר התקלות עם פרשים צרפתיים וניסיונות לסדר אחד את השני הם מגיעים לכפר מקסיקני.
ושם פוגשים את המרקיז דה לבורדר (סזאר רומרו) שמציע לבן ולג'ו להצרף עם אנשיהם לשירות הקיסר.
באותו זמן מגיע למקום גנרל רמירז (מוריס אנקרום) ומציע להם להצטרף למלחמה על עצמאות מקסיקו ללא תשלום ומאיים עליהם כי הכפר מוקף.
ג'ון לוקח את ילדי הכפר כבני ערובה ולנוכח זאת נסוג רמירז אך מבטיח כי יפגשו.
בכפר פוגש בן את נינה (סריטה מונטייל) שמצליחה לכייס אותו.
בארמון הקיסר במקסיקו סיטי נערך נשף מפואר.
בן וג'ו מדגימים לפני הקיסר את יכולתם בקליעה והוא מציע להם משימה, ללוות את שיירת הרוזנת (דניס דרסל) לנמל ורה קרוז כי ברצונה לשוב לאירופה.
הקיסר מציע להם 25,000 דולר במטבעות זהב והם מכפילים ל-50.000.
השיירה יוצאת בליווי המרקיז ופלוגת פרשים והאקדוחנים.
באמצע השיירה נמצאת הכרכרה עם הרוזנת.
בחצותם נהר בן שם לב כי הכרכרה כבדה מדי.
בחנייה הם מוצאים אוצר של מטבעות ומטילי זהב חבוי ברצפת הכרכרה בשווי של 3 מיליון דולר שיש להעבירם לצרפת כדי לקנות נשק ולגייס חיילים.
כאן מתחיל רצף של בריתות ובגידות בין בן, ג'ו והרוזנת.
כל אחד רוצה את השלל לעצמו.
גם המרקיז מודע לכל התככים.
השיירה מותקפת על ידי החואריסטים אך מצליחה לחמוק עם מספר הרוגים.
בין המתקיפים נמצאת נינה שמצליחה לחמוק לתוך השיירה ולהצטרף אליה בהסכמתו של בן.
המרקיז מצליח לברוח עם הכרכרה והרוזנת ולהגיע לוורה קרוז שם הוא שם אותה במעצר ומחכה לספינה שתשיט את האוצר לצרפת.
בינתיים מתקיף רמירז את השיירה.
הוא טוען שהאוצר שייך למקסיקו.
בן אומר לו כי עתה יש לאחד כוחות והם יעזרו לו תמורת 100.000 דולר לכל אחד.
כעת הם מתקיפים בקרב דמים את הצרפתים בוורה קרוז.
בקרב נופלים המרקיז ורוב חייליו וגם רוב האקדוחנים.
ג'ו רוצה כעת לקחת את כל האוצר לעצמו ובן מתנגד לזה.
בדו-קרב האקדחים מנצח בן והורג את ג'ו.
לאחר מכן הוא הולך בין הגופות לפגוש את נינה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרי קופרבן טרןאקדוחןברט לנקסטרג'ו אריןאקדוחןדניס דרסלמריה דוברהרוזנתסיזר רומרומרקיז הנרי דה לבורדרמפקד הצבא הצרפתישרה (סריטה) מונטיילנינהחואריסטיתמוריס אנקרוםגנרל רמירזמפקד החואריסטיםארנסט בורגנייןדונגןאקדוחןצ'ארלס ברונסוןפיטסבורגאקדוחןג'ורג' מקרידימקסימליאןקיסר מקסיקו
ורה אוליברה יוציץ' (במקדונית: Oливера Верa Јоциќ; בסרבית: Оливера Вера Јоцић; 21 באוגוסט 1923 – 22 במאי 1944) הייתה פרטיזנית יוגוסלבית.
היא הוכרזה כגיבורה לאומית ב-20 בדצמבר 1951.
ורה יוציץ' נולדה ב-21 באוגוסט 1923 למשפחה שעזבה את סרביה לאחר מלחמות הבלקן ועברה לצ'נטו .
ב-1941, בזמן שלמדה בתיכון, היא הייתה חברה בליגת הנוער הקומוניסטי של יוגוסלביה .
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, היא עזבה עם אחיותיה לוולייבו, שם הצטרפה ליחידה הפרטיזנית של ג'סטרבק והייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה מאוקטובר 1941. לאחר הפעילות המפלגתית הבלתי-חוקית בניש, בחורף 1942, המשיכה בפעילות ביחידה הפרטיזנית של ג'סטרבק, ואז ביחידה הפרטיזנית של ורניה.
מסוף 1943, סגנית הקומיסרית הפוליטית של מפלגת הפרטיזנים השלישית של קומאנובו ושל גדודי קומאנובו "אורס ניקולוב" ו"הריסטיאן טודורובסקי – קרפוס", ומ-24 בפברואר 1944 של הגדוד הראשון של שביתת השחרור הלאומית השלישית במקדוניה.
היא השתתפה במתקפת האביב , שהתרחשה במאי ויוני 1944, במהלכה היחידות מקומנובו פרצו דרך לעבר בלאסיצה ומקדוניה היוונית.
המשימה לתקוף את הצבא הבולגרי הוטלה על הגדוד עמו נמנתה ורה יוציץ'.
באותם קרבות, ב-20 במאי 1944, היא נפצעה, בסמוך לכפר סטראצין , והוגדרה במצב קשה.
חברי הגדוד של ורה יוציץ' לקחו אותה ונשאו אותה על אגף אוהל למשך שלושה ימים ושלושה לילות, שלאחר מכן, נפטרה ליד הכפר סאסא .
דמותה של ורה יוציץ' נמצאת בשיר "Очи", שנכתב על ידי אקו שופוב .
לכבודה, בית ספר יסודי בעיריית גאזי באבא נקרא על שמה.
ורו טשאנדה ביה מפוטו היא שחקנית קונגולזית.
ב-2017 היא זכתה בפרס עבור השחקנית הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע על בסיס משחקה בסרט פליסיטה.
טשאנדה ביה נולדה וגדלה בקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היא גרה עם אחותה לאחר מות הוריהם, והשלימה לימודים של תואר במנהל עסקים.
בשנת 2017, טשאנדה ביה כיכבה בסרט פליסיטה שצולם בקינשאסה, עיר הולדתה, והוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
השמועות אומרות שהבמאי אלן גומי היה בהתחלה מסויג מלתת לה את התפקיד הראשי, מכיוון שחשש שהיא "צעירה מדי ויפה מדי", אך לבסוף נתן לה את התפקיד תודות לניסיון שלה בתיאטרון קונגולזי.
כדי להתכונן לתפקיד, הכלל קטעי שירה כפי שהדמות היא זמרת, טשאנדה ביה למדה שירה ממוואמבוי, הסולן הראשי של קסאי אולסטאר, להקה מקומית שהמוזיקה שלהם היא חלק מפסקול הסרט.
בתיאור תפקידה, היא אמרה שהייתה גאה לשחק אישה חזקה ועצמאית שלא צריכה גבר לצידה.
בנוסף היא אמרה שהיה מוזר לצלם בקינשאסה מכיוון שהמקומיים לא רגילים לראות צוותי צילום ברחוב ולא תמיד ידעו איך להתמודד, כאשר היו פעמים שניגשו אליה כאשר שיחקה סצנות בהן בכתה או התנהגה כמשוגעת והציעו לעזור לה.
על כיכובה בסרט, היא זכתה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע.
כמו כן, הסרט הוגש לטקס פרסי אוסקר ה-90 והיה הסרט הסנגלי הראשון שהוגש לפרס אוסקר.
עיתון הטיימס הבריטי ציין את הופעתה כנקודת שיא של הסרט ותיאר אותה כ"זוכת-פרסים".
2017 – זכייה בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
ורה שלבורג (23 בנובמבר 1907 – 8 בפברואר 1946, המבורג) הייתה סוכנת סובייטית, גרמנייה ובריטית, ואחותו של כריסטיאן פרדריק פון שלבורג שכיהן כמפקד הגייסות החופשיים הדנים.
ורה שלבורג נולדה בסיביר, רוסיה, השנייה משלושה ילדים לאוגוסט תיאודור שלבורג ואשתו הלן שאלבורג.
אביה נולד בשנת 1879 בניבורג ואמה נולדה בשנת 1882 באוקראינה (ככל הנראה בפולטבה).
היא חיה ברוסיה עד למהפכת אוקטובר 1917, אז ברחה עם משפחתה לדנמרק.
בשנת 1920 עברה שלבורג צעירה עם משפחתה מספר דירות בקופנהגן.
לימים התגוררה שלבורג בפריז, שם התפרנסה כרקדנית, והייתה סוכנת סובייטית.
שם היא גויסה על ידי אבווהר ונשלחה לאנגליה בשנת 1938. אחיה הבכור כריסטיאן לא היה מרוצה, והאמין שזה יפגע במוניטין שלו ושל מפלגתו, ה-DNSAP, אם ייוודע שהיא הייתה בשירות הגרמני והסובייטי.
במאי 1939 העלה אפוא את הנושא עם רנטה-פינק, דיפלומט גרמני בדנמרק, שארגן את החזרתה של ורה מלונדון.
היא המשיכה לעבוד כסוכנת המודיעין של צבא גרמניה הנאצית בקופנהגן עד ליל 30 בספטמבר 1940, כשנשלחה מסטוונגר במטוס ימי ורפסודות גומי לחוף הסקוטי ליד באקי.
אליה הצטרפו שני סוכנים עמיתים, קרל תיאודור דרוקה ורנר וולטי.
ורה הייתה אמורה לחזור ללונדון כמארחת בסלון תה אופנתי במייפייר שאליו הלכו פוליטיקאים בכירים.
עם זאת, שלושת הסוכנים נעצרו במהירות כאשר דרוק ו-ולטי הורשעו בריגול ונתלו בכלא וונדסוורת'.
ורה שלבורג שרדה בהיותה סוכנת עבור הבריטים.
תחילה לימדו אותה קלופ אוסטינוב מ-MI5 ואז נשלחה לאי ווייט כדי לרגל אחר אסירים שנלקחו על ידי בריטניה, בעוד שהיא מעמידה פנים שהיא אסירה.
בשובה לגרמניה לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מתה שלבורג, בשם ורה פון וודל, מדלקת ריאות ב-8 בפברואר 1946 בבית החולים מאריינקראנקנהאוס בהמבורג.
היא נקברה בבית העלמין באולסדורף.
הקבר, ששולם על ידי ארנסט בודו פון זיצביץ, היה קיים עד 1971.
בהפקת הטלוויזיה הגרמנית "המרגלת היפה" משנת 2013, מגולמת ורה פון שלבורג על ידי ולרי ניהאוס.
"ורוד זוהר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי אור עמרמי ברוקמן.
השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2021, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה העתידי שלו, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות.
שלושה חודשים אחרי יציאת הסינגל הקודם שלו, "מאין באתי", עמרמי ברוקמן הוציא לאור את הסינגל, השני מתוך אלבום הבכורה העתידי שלו, אותו כתב והלחין יחד עם סתיו בגר, שגם הפיק אותו.
עמרמי ברוקמן כתב את מילות השיר בעקבות שברון לב ממערכת יחסים שנגמרה, כאשר הבין שלא הכול "ורוד וזוהר".
השיר מדבר על הכאב לאחר הזוגיות, ועל הזיכרונות ממנה.
לשיר הופק וידאו קליפ רשמי אשר פורסם בערוץ היוטיוב של עמרמי ברוקמן בסמוך לצאתו של הסינגל.
הקליפ בוים על ידי עומר אלוני.
בקליפ ניתן לראות רגעים שמשקפים את חייו של אור אחרי השתתפותו ב"הכוכב הבא לאירוויזיון" בין ימי הצילום להופעות, וכיצד חייו הפרטיים השתלבו בתקופה זאת.
בקליפ מופיעות מאיה צפיר ואלי טינגר.
השיר הופיע לראשונה במקום השביעי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, עם כ-58 השמעות בתחנות הרדיו בישראל.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת חיובית: "ברוקמן משקיע אנרגיות בכל שיר, מטעין שירים בעוצמות קול, גם אם הטקסט השבלוני אינו מחייב הזדהות לעומק עם הנרטיב – הוא מזדהה בגדול".
ורה צ'ילאג (בהונגרית: Csillag Vera; בודפשט, 5 בדצמבר 1909 – אוסטרליה, סידני 29 באפריל 1997) הייתה מעצבת גרפית יהודייה-הונגרייה, אומנית ספרים מפורסמת.
ורה צ'ילאג נולדה במשפחה יהודית בבודפשט.
אחיה, שאנדור צ'ילאג, היגר לאוסטרליה בשנת 1939 בגלל האנטישמיות בהונגריה.
אביה, בני צ'ילאג היה עורך דין שנרצח באוקטובר 1944 על ידי אנשי פלוגות מפלגת צלב החץ.
בשנת 1967, כשברשותה דרכון שהיה קשה מאוד להשגה שאיפשר לה להגר אל בנה באוסטרליה, היא נפטרה ממש "בין המזוודות הארוזות" יום לפני שהייתה אמורה לעזוב.
צ'ילאג נישאה לג'רג' באלינט במאי 1933. ג'רג' באלינט היה סופר, עיתונאי, מבקר, פובליציסט ומתרגם, עובד היומון פשטי נפלו.
כתביו הופיעו גם בעיתוני האשט (Est), בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט ועוד.
הוא עבד גם ככתב של עיתוני הדיילי אקספרס (Daily Express) ובעיתוני ויליאם רנדולף הרסט האמריקאים.
לאחר נישואיהם הם התגוררו במשך שנה וחצי בבודה, בכתובת רחוב קלטי קיראי 35, ואחר כך בפשט עברו לדירת שני חדרים בבית מספר 5 בפארק סנט אישטוואן היוקרתי.
באפריל 1942 נעצרו באשמת ריגול ונכלאו בכלא הצבאי בשדרת מרגיט בבודפשט.
ורה צ'ילאג בילתה שם יום כאסירה, אך בעלה שוחרר רק בספטמבר.
לאחר מכן הם יכלו להיות ביחד רק שבועיים, מכיוון שג'רג' באלינט גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) הוא נפטר בחזית המזרחית באוקראינה בינואר 1943.
בעלה השני היה ג'רג' קאלדור (מקודם: קוהן-כהן), עיתונאי שמאל שהיה שייך לחוג החברים של בעלה הראשון.
קאלדור היה עורך דסק מדיניות החוץ של הפסטר לויד לפני מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה ראש המחלקה למדיניות חוץ של הרדיו ההונגרי.
לאחר חזרתו להונגריה מהשבי בברית המועצות הם התחתנו ב-1947. בין השנים 1950–1955 ריצה ג'רג' קאלדור עונש המאסר (במקור נידון ל-15 שנים!) כקורבן של אשמת שווא במשפט ראווה.
הוא שרד את שחרורו רק שלוש שנים.
ורה צ'ילאג התאלמנה בפעם השנייה בתחילת 1958. לא היו לה ילדים משלה והיא ראתה בילדים של קאלדור את משפחתה.
היא התחתנה בפעם השלישית והתאלמנה שוב.
היא נפטרה בשנת 1997 בסידני.
היא ביקרה בהונגריה מספר פעמים בעשור האחרון לחייה.
ורה צ'ילאג למדה בבית הספר לאמנות לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון.
בין השנים 1925–1929 למדה בית הספר הפרטי של אלמוש יאשיק, והפכה למעצבת גרפית ולטיפוגרפית.
כמעצבת גרפית וטיפוגרפית עשה את עבודותיה הראשונות בתחום אמנות הספרים החל מ-1933, איורים, וכריכות ספרים למוציאים לאור: פרנקלין, רוואי (Révai), צ'רפפאלבי (Cserépfalvi) ופנתיאון.
בין השנים 1937–1938 הייתה המאיירת של המגזין טוקור (Tükör).
אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945 הפכה לעובדת של סיקרה (Szikra) ושל מול האמנות (Szépművészeti Kiadó).
1930 • תערוכת אמני ספרים ופרסום במוזיאון לאמנות שימושית, בודפשט
1934 • תערוכת הזיכרון של קלמן ג'רג'י, מוזיאון לאמנויות יישומיות, בודפשט
1948 • תערוכת כרזות, הסלון הלאומי, בודפשט
1961 • תערוכת כרזות הונגרית 4. מוזיאון ארנסט, בודפשט
1968 • איורים של קרודי, המוזיאון הספרותי פטפי, בודפשט.
תחרות הכרזות הבינלאומית של בודפשט בקונגרס האדריכלים, פרס ראשון (1930)
תחרות כרזות קלימנט, פרס ראשון (1932)
פאל רז: פרידה מאישה של אתמול, הולמי, 1997/8.
ארמין באלינט: הערות לבְּּנִי ג'וּרִי.
יומן משנת 1944. עבר ועתיד, בודפשט, 2014. הקדמה והערות מאת אגנש קטלין קֶלֶמֶן.
(ספר זה עוסק גם ביומנו של ארמין באלינט משנת 1944, חותנה של ורה ציסלאג, הוא כותב גם על גורלה של ורה צ'ילאג בשנים 1944–1945)
ורה מיראי (במקור ורוניקה מולנאר, בהונגרית: Mérei Vera; בודפשט, 19 באוקטובר 1916 – 25 באוקטובר 2007) הייתה חוקרת ליקויי דיבור (לוגופדיסטית) יהודייה-הונגרייה, קלינאית תקשורת, מורה לחינוך מיוחד, מרצה במכללה.
אשתו של הפסיכולוג פרנץ מיראי.
ורה מיראי נולדה במשפחה יהודית כבתם של אישטוואן מולנאר (1875–1939) ושל מרגיט פרוינד.
עד גיל שש התגוררה בטריאסטה, שם עבד אביה כמנהל בנק.
לאחר שחזרו להונגריה הקים אביה חברה שעסקה במסחר בפרי הדר.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1934 כתלמידת הגימנסיה לבנות של "האיגוד הלאומי להכשרת נשים" (Országos Nőképző Egyesület).
היא סיימה את לימודיה במכללה לחינוך מיוחד בשנת 1938.
מיראי (אז עוד מולנאר) התחילה לעבוד במכון של הפסיכולוג, שהפך למפורסם בעולם, לאופולד סונדי (ליפוט סונדי בהונגרית) לפסיכולוגיית ילדים ולחינוך.
שם פגשה את בעלה לעתיד פרנץ מיראי, שהפך לימים לראש המכון לפסיכולוגיה של בודפשט והמכון הלאומי לפסיכולוגיה חינוכית.
ב-27 ביוני 1939 נערכו נישואיהם בבודפשט.
היא שרדה את השואה באחד הבתים המוגנים של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה לימדה במחלקה לטיפול דיבור במכללה להכשרת מורים גוסטב בארצי עד פרישתה בשנת 1985, אך לאחר מות בעלה חזרה ללמד במכללה.
היא הייתה נשיאת "חבר הנאמנים של איגוד מטפלי הדיבור" ושל "הקרן למגמגמים".
מחקריה בליקויי ובריפוי הדיבור פורסמו ברבים ושיטות הטיפול שלה משמשות בכל רחבי העולם, אך בעיקר בעולם דובר הגרמנית.
משפחה: אסתר מיראי (1940), אנה מיראי (1943) במאית, תסריטאית והפסיכולוגית ז'וז'נה מיראי (1956).
ורה מיראי ובעלה הובאו למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי של אובודה.
לאופולד סונדי: קין מפר החוק, משה יוצר החוק
ורנר הות: חייו ויצירתו של לאופולד סונדי
ורוד שושנה הוא צבע שממוקם בסקאלת הצבעים בין הצבע האדום לצבע מג'נטה.
ורוד שושנה הוא אחד מהצבעים השלשוניים בגלגל הצבעים RGB.
הצבע המשלים של ורוד שושנה הוא ירוק אביב.
קיימים גוונים שונים של הצבע, הקרובים יותר למג'נטה או לאדום בסקאלת הצבעים בהתאמה.
את הצבעים ניתן למצוא בין היתר בפרחים מסוגים שונים, בהם פרחי הפוקסיה, הבוהיניה, ההיביסקוס, והוורדים.
הצבע מצוי גם בקליפת הפיטאיה ובנוצות הקקדו הוורדרד.
בשפות אחדות משמעות שם הצבע היא "אדום בהיר", כך למשל בדנית - Lyserød.
השימוש הידוע הראשון של המילה Rose באנגלית לציון צבע זה הוא בשנת 1382.
המילה העברית לצבע ורוד קיימת רק בעברית מודרנית.
צבע זה נמצא בשימוש בדגל הכוחות המזוינים של אוקראינה.
"ורוד מבריק" הוא סינגל שנכתב על ידי הזמר והמוזיקאי אביב גפן ובוצע על ידי גפן והזמרת אלה לי להב.
השיר נכתב, הולחן והופק בידי אביב גפן.
השיר עוסק בקונפליקט של האמן הנאלץ להתמודד עם העולם הנוצץ והזוהר שמסתיר את העצב והבדידות שהוא חש.
אביב גפן סיפר שכתב את השיר לאחר שצפה בהופעה של אלה לי להב וזיהה "עצב ובלבול בעיניים שלה".
באותו לילה הוא כתב את השיר.
ברי סחרוף, שלדברי גפן אוהב מאוד את הזמרת, אחראי על כל הגיטרות בשיר.
בשבוע השני ליציאתו לאור "ורוד מבריק" היה השיר השני המושמע ביותר ברדיו, עם 189 השמעות.
בשבוע שלאחריו הפך השיר למושמע ביותר ברדיו, עם 198 השמעות, ושמר על מעמדו זה גם בשבוע שלאחריו, אך ירד ל־177 השמעות.
בשבוע שלאחריו ירד השיר למקום השלישי עם 125 השמעות, ובשבוע שלאחריו ירד השיר למקום החמישי עם 111 השמעות.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, בביקורת מעורבת, העניק לשיר ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
הוא שיבח את הלחן שכתב גפן: , אך ביקר את התמה של השיר: .
כן כתב שהאמירה של השיר מתמסמסת, ושהיא .
עמי פרידמן, מבקר "ישראל היום", כתב ש.
מבקר "מעריב", דודי פטימר, תיאר את השילוב בין גפן ולהב כ, והוסיף שהזמרת .
ורה רוז'ה (בהונגרית: Rózsa Vera; בודפשט, 16 במאי 1917 – לונדון, 15 באוקטובר 2010) הייתה זמרת אופרה (קונטרה אלט), בריטית ממוצא יהודייה-הונגרי.
מורה לשירה, מורה למוזיקה של זמרות וזמרים מפורסמים, חלקם בעלי שם עולמי.
ורה רוז'ה נולדה במשפחה יהודית בת שלושה ילדים של מורים.
את לימודי המוזיקה הגבוהים שלה החלה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט במקצוע הניצוח, ולאחר מכן עברה לשירה.
היא התקבלה לאקדמיה למוזיקה על ידי זולטאן קודאי בעצמו שאחר מכן הפך לאחד מהפרופסורים שלה.
הופעותיה הראשונות כללו את תפקידה של אחת הנשים היהודיות בביצוע האורטוריה יהודה המכבי של הנדל כחלק מהפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק, כי בשל יהדותה היא לא יכלה להופיע בתקופת מלחמת העולם השנייה בפני קהל לא יהודי.
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה תחילה כקרובינו בשנת 1943 באופרה של מוצרט נישואי פיגארו במסגרת אומיקה כמובן.
בעלה הראשון, המנצח, המלחין והמבקר המצוין לאסלו ויינר, ניספה בשואת יהודי הונגריה.
לאחר גירוש בעלה, ורה רוז'ה הסתתרה לזמן מה ולאחר מכן עבדה בשגרירות שוודיה, שם ארגן ראול ולנברג את פעולות הבריחה ובעיקר ההצלה של יהודים נרדפי הנאציזם.
בעונת 1945–1946 הייתה חברה בבית האופרה הממלכתי של הונגריה, ובשנים 1946–1949 באופרה של וינה, שם רשמה את הופעת הבכורה שלה כרוזינה בספר מסביליה של רוסיני ב-1 ביוני 1946. היא הופיעה שם תשעים וחמש פעמים במהלך חברותה בבית האופרה.
הקריירה הבימתית המבטיחה שלה נקטעה בגלל מחלתה.
הוא הוכרה כזמרת מעולה, עם ביצועים של יצירות מודרניות רבות.
לאחר מותו של לאסלו ויינר, היא נישאה בשנית לראלף נורדל הבריטי, שאותו הכירה בבודפשט, אך הם נישאו ברומא.
הם עברו ללונדון ב-1955 שם ורה רוז'ה עסקה כמורה לשירה.
היא דרשה רמה גבוהה ביותר מתלמידיה.
היא עצמה הייתה "בוטה עד אכזריות", אך בניגוד למורים רבים אחרים לזמרה, היא הייתה מעוניינת באמת ובתמים למקסם את כישרונות תלמידיה, לנצל ולפתח את קולות השירה הייחודיים שלהם.
ורה רוז'ה כבר החלה ללמד גם במספר מדינות במקביל מטעם Guildhall School of Music and Drama בלונדון.
מאוחר יותר המשיכה לעבוד כמורה פרטית.
רבים מתלמידיה התפרסמו וכוללים הין היתר את:
מרי טה האפוקו מקודם מארי-אדל מקארתור
היא פעלה רבות כדי להחיות, להופיע ולהוציא לאור את יצירתו של בעלה הראשון שניספה בשואה לאסלו ויינר.
ורה רוז'ה הובאה למנוחות ב-Golders Green Jewish Cemetery בלונדון.
בשנת 1991 הוענק לה מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1992 הוענק לה מדליית הזהב של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנת 1999 נבחרה לאזרח כבוד של לונדון - ההונגרי/ההונגרייה הראשונ/ה שקיבל/ה פרס זה מאז לאיוש קושוט.
עמיתה בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה
חברת כבוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
חברת כבוד של הקולג' המלכותי למוזיקה.
הטלוויזיה הפינית בשירות הציבורי (YLE) יצרה עליה סרט תיעודי ב-1997 בשם Vera Rozsa – Mother of Stars (ורה רוז'ה - אמא של כוכבים), בבימויה של Tiina-Maija Lehtonen.
אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך
ורה פרנסס ברייס סלומונס הייתה נדבנית יהודייה-בריטית חוקרת אומנות.
ידועה בעיקר ביוזמה ובמימון של הקמת המוזיאון לאומנות האסלאם על שם ל' א' מאיר בירושלים.
ורה סלומונס נולדה בלונדון ב-31 באוקטובר 1888 כרביעית מתוך חמשת ילדיהם של דייוויד ליונל סלומונס (1851–1925) ושל לאורה ג'וליה דה שטרן (1855–1935).
משפחתה השתייכה לקבוצת המשפחות האנגלו-יהודיות הידועה בשם "בני הדודים", שהיו מחוברות זו לזו.
במשפחתה היו דמויות מפתח במערכה למען זכויות האזרח של היהודים.
בלט ביניהם הדוד של אביה, חבר הפרלמנט סר דייוויד סלומונס (1797–1873), שכיהן כראש העיר היהודי הראשון של לונדון.
הוא היה חשוך ילדים ומינה את אביה, שנשא אותו שם, ליורש שלו.
באישור מיוחד של המלך ירש אביה של סלומונס את הרכוש ואת התואר של דודו.
(בפרסומים שונים נאמר כי ורה סלומונס הייתה בתו של ראש העיר היהודי הראשון בלונדון.
זוהי טעות הנובעת מהעובדה שהשניים נשאו אותו שם).
היא גדלה במשפחה שהעריכה את המורשת והמסורות היהודיות גם כשהתרחקה מהן.
סבה, , היה אספן בולט של יודאיקה.
הוא דחה הרבה מהערכים הדתיים שגדל עליהם, אך נישא ונקבר בחסות בית הכנסת הרפורמי במערב לונדון.
הוא נשאר מחובר ליהדות עד כדי להבטיח שילדיו ילמדו עברית.
כשביקרה סלומונס לראשונה בארץ ישראל ב-1925, היא השתמשה במעט העברית שידעה.
מזכרות שנשמרו בבית של משפחת סלומונס בקנט מעידות על זיקתה ליהדות, כמו מספר פריטי יודאיקה של הסב פיליפ: ספרי תפילה ולבוש דתי.
אפשר להניח שסלומונס למדה להעריך אותם.
בצעירותה (1911) היא הצטרפה לחברה ההיסטורית היהודית של אנגליה והייתה חברה בה עד 1914.
אביה של סלומונס היה מדען וממציא, חובב מכוניות וחובב צילום.
הוא רשם כמה פטנטים על שמו, בהם מחסום רכבת אוטומטי ומצלמה חשמלית, שמהם עשה את הונו.
סלומונס גדלה מוקפת במקדחים, מחרטות, מכונות רנטגן, ציוד צילום ואביזרים מדעיים.
בית הכפר של משפחתה, ברומהיל (Broomhill), ליד טנברידג' ולס , היה הראשון במדינה שהשתמשו בו בחשמל למטרות ביתיות.
ספר המבקרים של הבית מעיד על זרם קבוע של מדענים שביקרו בו.
עם זאת, האב היה עמוד תווך של החברה האנגלית הפרובינציאלית וכיהן כראש עיריית טנברידג' ולס וכשריף הגבוה של קנט.
ורה סלומונס ושלוש אחיותיה חונכו בבית על ידי אומנות, כולל אומנת שווייצרית.
עולמה של סלומונס היה קוסמופוליטי, שכן סבה מצד אמה, (1815-1887), ניהל את המשרד הלונדוני של בנק האחים שטרן, שהתהדר בסניפים (ובבני משפחה) בפריז ובברלין.
הוריה גם בילו זמן רב בצרפת.
אחיה, דייוויד רג'ינלד, שהיה מבוגר ממנה בשלוש שנים, עודד את אחד מתחביביה: לימוד אמנות באמצעות איסוף גלויות תמונות מאוספי אמנות מפורסמים.
כמי שעוצבה בראשית חייה על ידי הסביבה המתוחכמת והקוסמופוליטית שבה גדלה, ספגה סלומונס את התשוקה של אביה לתרבות הצרפתית של המאה ה-18, שהתבטאה באוסף האגדי שלו של שעוני ברגה ובאוסף מדהים לא פחות של ספרים צרפתיים מאותה המאה.
כאישה צעירה עם שאיפות אינטלקטואליות, הלכה סלומונס בעקבותיו בהפקת קטלוגים מאוירים של יצירותיהם של האמנים (1911) ופייר-פיליפ שופרד (1912).
האיורים בקטלוגים אלה הופקו מתצלומים שסלומונס עצמה צילמה מהאיורים המקוריים.
קטלוג שלישי, על שארל אייזן , הופיע ב-1921.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, התהפך עולמה הנוח של סלומונס.
אביה, דייוויד ליונל סלומונס, עודד את הקמתה של יחידה טריטוריאלית מקומית של קורפוס ההנדסה המלכותי , עם אחיה דייוויד רג'ינלד כקפטן שלה.
סלומונס ואמה הצטרפו לצלב האדום וסלומונס שירתה כאחות וקצינת לוגיסטיקה יחידתית, ומשנת 1916 שירתה בצרפת.
לסלומונס הוענקו עיטורים של הצלב האדום ב-1915, 1916 ו-1917. במהלך המערכה בגליפולי ב-1915, נפל אחיה של סלומונס, דייוויד רג'ינלד.
באין לו יורש זכר, הפקיד אביה של סלומונס בידיה את הפריט היהודי היקר ביותר שהיה ברשות המשפחה: שבר מהכותל המערבי שנתן הצייר דייוויד רוברטס לסבה ב-1846.
ב-1919 נישאה סלומונס ללוטננט קולונל אדוארד ברייס, קצין צבא מעוטר מאוד שהיה בעל מטעים במלאיה.
ברייס, שלא היה יהודי, פתח בנק בפריז, ובני הזוג חיו בצרפת במהלך שנות ה-20. לאחר פטירתו של אביה, החלה סלומונס לבקר בארץ ישראל.
בעלה ליווה אותה בביקורה הראשון בשנת 1925. הם ביקרו בקיבוצים ובמושבים.
במהלך הביקור הם ציינו את קשריהם עם פעילים ציוניים ותומכים בציונות, כמו קולונל פרדריק קיש וג'יימס דה רוטשילד.
עבור סלומונס זו הייתה חוויה ששינתה את החיים.
מאוחר יותר כתבה: "בירושלים הלכתי, בין היתר, לכותל המערבי.
האופן שבו ערבים דחפו חמורים עמוסים בין מתפללים יהודים ליד הכותל הגעיל אותי.
החמורים עברו עם משאותיהם כדי להגיע לבתים שמול הכותל.
החלטתי לנסות לקנות את הבתים האלה".
סלומונס הייתה חסכנית כלפי עצמה, אך הייתה נדיבה כלפי אחרים.
היא רצתה לקנות את הכותל המערבי בשיתוף עם הסוכנות היהודית, בתיווכו של השופט גד פרומקין.
לשם כך השתמשה בידע שלה בתחום הפיננסי כדי לגייס 60,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1928 היא מסרה את הסכום לחיים ויצמן, מתוך כוונה שהוא ישתמש בו כדי לבצע את הרכישה.
כמו כן היא הפעילה לובי של פוליטיקאים ליברליים מובילים, כמו רופוס אייזקס ולורד הלדיין .
שום דבר לא יצא מהמאמצים הללו, אבל הם יצרו קשר שעמד במבחן הזמן בין סלומונס לבין היישוב היהודי בארץ ישראל.
כשהתוכנית עלתה בתוהו, היא המשיכה להגדיל את הסכום, שהיווה את הבסיס לסיוע הפילנתרופי שלה בתקופת המנדט הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל.
בני משפחתה ומקורביה של סלומונס התעניינו באנשי היישוב היהודי בארץ ישראל: אמה, ולפחות אחת מאחיותיה, תרמו ליישוב לאחר פרעות 1929, וחברתה חנה כהן , שהייתה האישה הראשונה שעמדה בראש ארגון הצדקה של עשירי הקהילה היהודית בלונדון הגיעה לביקור.
בסוף שנות ה-20 נכשלו גם נישואיה של סלומונס וגם העסקים של בעלה.
היא החלה לבקר לעיתים תכופות בארץ ישראל וטוותה בה קשרים גם עם חוגים יהודיים וגם עם חוגים בריטיים.
כאשר נפתח מלון המלך דוד בשנת 1931, היא נהייתה לדיירת קבועה ומתמידה בו.
היא תרמה בשלב מוקדם לאוניברסיטה העברית וככל הנראה למדה עברית אצל הבלשן ד"ר יצחק אפשטיין.
היא למדה אצל הפרופסור ליאו אריה מאיר, שהיה אז ראש המחלקה לאמנות אסלאמית וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
ליאו אריה מאיר היה עבורה גם מנטור וגם חבר, והיא נשבתה באהבתו הרבה לתרבות האסלאמית וחלקה אותה איתו.
אלו היו שנים קשות עבור העולם היהודי ועבור סלומונס באופן אישי, שכן היא איבדה את אמה ואת אחיותיה באמצע שנות ה-30. היא ירשה את בית הכפר של המשפחה, ברומהיל, אך לא רצתה לגור שם ונתנה אותו למועצת מחוז קנט כבית הבראה לנשים מחלימות.
היא התנתה זאת בהחלפת שמו לשם "בית דוד סלומונס" ובהקצאת שני חדרים להנצחה של משפחתה ושל תרומת המשפחה לחיים בבריטניה.
לאחר מכן היא פנתה להעניק עזרה לפליטים מגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, סלומונס התמקדה במיוחד ביישוב היהודי בארץ ישראל.
זה היה השיא של מחויבות פילנתרופית ארוכת שנים לחיים היהודיים במה שתהפוך למדינת ישראל.
היא לקחה את הכסף שגייסה לראשונה בשנות ה-20 והשתמשה בו להקמת קרן פילנתרופית על שם דוד סלומונס.
בדברי הספד שכתב עורך הדין אהרון ארתור ברגמן הוא טען שבאמצעות הקרן הזאת סלומונס חילקה בישראל כ-4 מיליון דולר עד פטירתה ב-1969. ברגמן אמר כי סלומונס עמדה על כך שהכסף יוצא על קידום הבנה ערבית-יהודית, על מלגות לסטודנטים ערבים באוניברסיטאות בישראל ועל סיוע לעיוורים בקרב ערבים ויהודים, במיוחד בנצרת.
לדבריו, היא הייתה בראש ובראשונה יהודייה, אך עם זאת, כנה בנטייה החזקה שלה לליברליזם: היא נתנה ללא הבדל של אמונה, גזע או צבע, אבל היא גם תמכה במאמצים של יהודים לצאת לישראל מהמדינות שמאחורי מסך הברזל.
היא בנתה שיכונים לעולים ומעונות לקשישים, הקימה מוסדות סוציאליים ותרמה לאוניברסיטאות ולארגונים חברתיים ללא הבחנה או אפליה בין עדות ועמים.
מעט נותר מכל המאמצים הללו מלבד בית האבות "מרכז ורה סלומונס" בכפר סבא, שהוקם לאחר מותה, והמוזיאון לאומנות האסלאם.
סלומונס בחרה להשתמש בפילנתרופיה שלה כדי לזכור את היקרים לה: משפחתה, לה הקדישה מוזיאון קטן בבית שבו גרו בקנט, ולאו אריה מאיר, לו הקדישה את המוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים.
המוזיאון הוקם ב-1937–1938, לאחר שוורה סלומונס, האחרונה בשושלת המשפחתית, תרמה את הבית ואת שטחו למועצת מחוז קנט כדי שישמש כבית הבראה לנשים מחלימות.
היא התנתה את התרומה בהקצאת שני חדרים בקומת הקרקע למוזיאון.
כוונתה הייתה להנציח שלושה דורות: את אחיה שנהרג במלחמת העולם הראשונה, את אביה ואת הדוד של אביה.
שלושתם נשאו את השם "דייוויד סלומונס", ולכן היא שינתה את שם המקום ל"בית דייוויד סלומונס".
הפרופסור ליאו אריה מאיר תרם ל"בית דוד סלומונס" את ספרייתו ואת אוספי הארכאולוגיה שלו, הכוללים צילומים, ציורים, כלים ומטבעות, לרבות השריון והכלים שמסר בהשאלה למוזיאון רוקפלר.
גם את כספו הנותר לאחר פטירתו הוא הוריש ל"בית דוד סלומונס".
הממונה על קיום הצוואה הייתה רוזה גינוסר.
המוזיאון מציע הצצה לחיי הבית של משפחה בעלת אמצעים בין תחילת המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. הוא גם נותן מידע על רבים מהנושאים הפוליטיים, הכלכליים והחברתיים המרכזיים של אותה תקופה.
מוזיאון ל' א' מאיר לאמנות האסלאם בירושלים, שהוקם בכספה של סלומונס ונקרא על שם המנטור שלה, עומד כעדות לחזון שהיא חלקה איתו שידע על התרבות האסלאמית עשוי לשמש גשר בין ערבים ליהודים בישראל.
במסגרת לימודיה באוניברסיטה העברית, פגשה סלומונס את הפרופסור ליאו אריה מאיר, חוקר תולדות אמנות האסלאם, שהיה צעיר ממנה בשבע שנים.