tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1968, לאחר שחרורו השתתף במחזמר "איי לייק מייק" ו"לחיי הסוסים" בתיאטרון גיורא גודיק.
ב-1969 הוציא את אלבומו הראשון.
ב-1970, השתתף בסרט "לופו" בתפקיד החייל עמוס.
בשנת 1971, הוציא תקליט שדרים.
באותה תקופה כתב מילים לשירים שביצעו אחרים, בין השאר את השיר "את ואני נולדנו בתש"ח", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 ללחן של יגאל בשן, לעיבוד של אלדד שרים ובביצוע של עדנה לב.
בשנת 1976, השתתף בסרט ההמשך "לופו בניו יורק".
במהלך שנות ה-70, נסע גלעדי לארצות הברית, שם למד קולנוע, תיאטרון ואמנות פלסטית במכללת קווינס.
הוא גם הופיע ועסק בחזנות, תחביבו מימי נעוריו בכרכור.
בשנות ה-80 חזר לישראל והעלה הצגת בידור, בה ביצע חיקויים של אמנים ופוליטיקאים.
ב-1986 נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1986 שהתקיים בנורווגיה יחד עם הזמרת שרי צוריאל; שירם "יבוא יום" הגיע למקום ה-19, האחד לפני האחרון בתחרות.
ב-1987 חבר לגדי יגיל במופע הבידור המצליח "המוסד לבידוח לאומי" בבימויו של ישראל פוליאקוב.
בשנת 1991 השתתף בסרטו עטור הפרסים של יעקב גולדווסר "מעבר לים" וזכה בשבחים רבים על משחקו.
בשנת 2001 שיחק בסרטו של צבי שיסל "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת".
בתחילת שנות האלפיים, חזר לתודעה והפך לשם דבר בזכות אזכור שמו באמרת הכנף: "אתה אמרת את השם המפורש...
שרי צוריאל ומוטי גלעדי" ששורבב פעמים רבות בתוכנית הקאלט חלומות בהקיציס.
בשנת 2002 העלה מופע מוזיקלי ביידיש בשם "געפילטע פריש", וב-2007 כיכב גלעדי בפסטיבל היידיש בוורשה.
בשנת 2010 גילם את "עוזי הרזה" בסדרת הטלוויזיה חסמבה דור 3. בשנת 2011 שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "נאַפאָלעאָנס אוצר" (האוצר של נפוליאון) של תיאטרון יידישפיל.
בנוסף, היה אורח קבוע בתוכנית "לילה חי" של רשת ב'.
בשנת 2012 השתתף גלעדי בסרט הקולנוע "רווקה פלוס".
החל מ-2014, מופיע גלעדי עם בתו דורין במופע "יידיש מיין אוצר".
בשנת 2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" ששודרה בערוץ 2 והודח לפני הגמר.
במרץ 2017 שיחק בסדרה "החברים של נאור" בתור הבעלים של חנות הדגים ושיחק בסרטו של דובר קוסאשווילי "זוג יונים".
בשנת 2020 שיחק בסדרת המערכונים "שב"ס".
בשנת 2022 שיחק את שפיץ בסדרה "מי שמע על חווה ונאווה" ששודרה ב-yes.
בשנת 2025 גילם את ראש עיריית אמסטרדם בקומדיית המצבים "סברי מרנן".
גלעדי היה נשוי לאורנה לידאי עד פטירתה ב-1993 וממנה יש לו שלושה ילדים: עידן, ליעד ודורין.
באוגוסט 1997, גלעדי נישא בשנית לשחקנית אסנת שיר-וישינסקי, איתה הוא הופיע בהצגת הבידור המצליחה "זוג משמים", שהוצגה כ-600 פעמים בישראל ובעולם.
בשנת 2014 התגרשו וישינסקי וגלעדי.
גלעדי, הנחשב כמקורב לבנימין נתניהו, טען כי הוא הוגה השורה "Let's Talk דוגרי", אותה הפנה נתניהו ליו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן בנאומו בעצרת האו"ם בספטמבר 2011, ואשר היוותה אחת השורות הבולטות בנאום מבחינת השיח הציבורי.
מוטי לרנר (נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא מחזאי ותסריטאי ישראלי.
בשנים 1967–1970 למד מתמטיקה ופיזיקה ב.
לאחר מלחמת יום כיפור חזר ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית והשתתף בפעולות המחאה נגד ממשלת גולדה מאיר.
ב-1975 החל ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית ואחר כך בבתי ספר לתיאטרון באנגליה ובארצות הברית.
בשנים 1977–1978 הקים וניהל את תיאטרון "מדוגה" שפעל במסגרת תיאטרון ירושלים והעלה בו מופעים ניסיוניים והצגות רחוב.
בשנים 1978–1984 היה דרמטורג ובמאי בתיאטרון החאן בירושלים.
מ-1986 מלמד כתיבת מחזות בבית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים.
בשנים 1992–2007 לימד כתיבת מחזות פוליטיים באוניברסיטת תל אביב.
היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות מחוץ לישראל: באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה, בנוקס קולג' באילינוי, ובאוניברסיטת נהרו בניו דלהי.
בשנת 1994 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק לרנר משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
בשנות השמונים והתשעים הציבו אותו מחזותיו "קסטנר" (שעסק במשפט קסטנר), "חבלי משיח" ו"פולארד" וסדרות הדרמה הדוקומנטריות משפט קסטנר וקו-300 במרכז העשייה התיאטרונית והטלוויזיונית בישראל ועוררו דיון ציבורי בנושאים שונים, כגון השואה, ההתנחלויות, האתוס המוסרי של החברה בישראל, יחסי ישראל ויהודי התפוצות.
במחצית השנייה של שנות ה-90 החריפה הביקורת הפוליטית במחזותיו, והתאטרונים נמנעו מהצגת מחזות אלה, שרובם הוצגו בחו"ל ("רצח יצחק", "בנדיקטוס", "פאולוס", "אחרי המלחמה").
מחזהו "ההודאה" שהוצג בתיאטרון J בוושינגטון ב-2014 עורר ויכוח ציבורי סוער, שבסופו פוטר מנהל התיאטרון.
ב-2013 העלה החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב את המחזה "רצח יצחק", תיאטרון החאן הירושלמי העלה את "דוחקי הקץ", תיאטרון באר שבע העלה את "חבלי משיח", וב-2016 הוצג המחזה "ההודאה" בבימויו של סיני פתר ובכיכובו של עודד קוטלר.
חלק ממחזותיו של לרנר הביאו למחלוקת ציבורית שהגיעה לעיתים אף לפתחו של בית המשפט.
טענת העותרים הייתה כי הקטע שקרי וכי הקרנתו תפגע בכבודה ובשמה הטוב של חנה סנש וברגשות הציבור בכללותו.
בית המשפט קבע כי אין בסיס היסטורי לדברים הללו והם אינם אמת, אך התיר את הקרנת הסדרה ברוב קולות.
לאחר הכרעתו פנה נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, אל מנכ"ל רשות השידור וביקשו שלא לשדר את הקטע מעורר המחלוקת.
רשות השידור הפעילה לחץ כבד על הבמאי והתסריטאי ובסופו של דבר הקטע האמור לא שודר.
ב-24 ביולי 1999 פרסם בג"ץ את נימוקיו (בג"ץ 6126/94, 6143/94) ולרנר השיב במאמר ב"הארץ" ב-5 ביולי 1999 שכותרתו "לא מדובר בפרי דמיוני" בו טען שהאפשרות שחנה סנש נשברה בחקירה אינה בלתי סבירה וכי הועלתה שלושים שנה לפני כתיבת התסריט בספרם של יואל והאנזי ברנד, "השטן והנפש" (1964).
גם לקראת העלאת המחזה "פולארד" בתיאטרון הקאמרי התנהל מאבק משפטי לביטולה של ההצגה, והיועץ המשפט של משרד הביטחון אליקים רובינשטיין פנה לתיאטרון הקאמרי וטען שהעלאתה תגרום נזק למעורבים בפרשה.
התיאטרון לא קיבל בקשות אלו.
בדצמבר 1999 הועלה בתיאטרון העירוני בעיר היילברון שבגרמניה המחזה "רצח יצחק" העוסק ברצח יצחק רבין.
הושמעו טענות נגד המחזאי שהמחזה הוא "אנטישמי" ואף התקיים דיון במליאת הכנסת בו דרשו מספר חברי כנסת מן הממשלה לפנות לממשלת גרמניה בבקשה להוריד את ההצגה מהבמה.
שר התרבות מתן וילנאי דחה את הדרישה.
במלחמת חרבות ברזל אמר לרנר כי הוא "הולך ומאבד את הרצון להשתייך למדינה שהורגת 11 אלף ילדים", והשווה בין הרג ילדים פלסטינים ברצועת עזה לצורה בה אדולף אייכמן פעל בשואה.
אגדת שלושה וארבעה: (על פי ח"נ ביאליק) הועלה בתיאטרון החאן הירושלמי (1980).
הועלה שנית על ידי "טדי הפקות" (1989), ובחו"ל בשטנדל, צלה, נירנברג וערים נוספות בגרמניה.
קסטנר: הועלה בתיאטרון הקאמרי (1985) זכה בפרס מסקין.
הועלה בתיאטרון היילברון בגרמניה (1988)
העד: (על פי סיפור מאת שולמית הראבן) הועלה בתיאטרון לילדים ולנוער (1986)
חבלי משיח: הועלה בתיאטרון הקאמרי (1987) ובגרסה חדשה בת'יאטר ג'יי בוושינגטון (2007) בשיקגו 2009, בקליבלנד 2009, באטלנטנה 2011, בניו יורק 2011 ובתיאטרון באר שבע 2013.
פולה: הועלה בתיאטרון הקאמרי (1987) ובתיאטרון יובל (1992)
אלזה: הועלה בתיאטרון הבימה (1990) הוצג על ידו בתיאטרון הבל ובתיאטרון דויטשה בברלין.
הועלה בחו"ל בסטודיו של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, ב-Jewish Ensemble Theatre בדטרויט, בפסטיבל ויליאמסטון בארצות הברית, בשטוטגרט, בציריך, בניו יורק, בוושינגטון, בווינה, במלבורן, ובברלין.
החמור מארץ עוץ: מחזה לילדים.
הועלה בתיאטרון הספרייה בר"ג (1993) ובפסטיבל חיפה להצגות ילדים (1993)
אהבות ביתניה: דרמה טלוויזיונית שהופקה על ידי ערוץ 1 (1993) בבימוי סלבה צ'פלין.
משפט קסטנר: סדרת דרמה טלוויזיונית בשלושה פרקים שהופקה על ידי ערוץ 1 (1994) בבימוי אורי ברבש.
פולארד: הועלה בתיאטרון הקאמרי (1995)
סתיו ימיו: הועלה בתיאטרון בית ליסין (1996), בתיאטרון לה מאמא בניו יורק, בתיאטרון היילברון בגרמניה, ועל ידי המחלקה לתיאטרון באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
קו-300: סדרת דרמה בחמישה פרקים שהופקה על ידי ערוץ 1 בבימוי אורי ברבש (1997)
אגוז: סדרת דרמה בשלושה פרקים שהופקה על ידי ערוץ 1 בבימוי אלי כהן (1999)
רצח יצחק: מחזה אודות רצח יצחק רבין.
הועלה בתיאטרון העירוני בהיילברון בגרמניה בשנת 1999 ובתיאטרון Centerstage בבולטימור בארצות הברית (2006).
המכון: סדרת דרמה טלוויזיונית בת 12 פרקים המתרחשת במכון לטיפול פסיכולוגי.
הופקה על ידי טלעד בבימוי אורי ברבש.
הסדרה שודרה באפריל – יוני 2001.
אהבה קשה: הועלה בתיאטרון חיפה (2003) ב-Theatre Or בדורהאם, צפון קרוליינה בארצות הברית (2005), בתיאטרון Argos ברומא (2006), בתיאטרון Bimah בברלין, בתיאטרון Victory Gardens בשיקגו, בתיאטרון JTS באטלנטה, בתיאטרון Old Mutual Theatre ביוהנסבורג.
חייל שב הביתה: מחזה בן מערכה אחת.
הועלה בצוותא (2003), בהיילברון גרמניה 2003, וב-Goldenthread Theatre בסן פרנסיסקו, ארצות הברית (2004) ובהפקה מחודשת באותו תיאטרון בשנת 2009.
שתיקת הצופרים: סרט טלוויזיה שהופק על ידי ערוץ 2, טלעד, בימוי אורי ענבר.
זוכה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2003.
הנאהבים והנעימים: על פי סיפור קצר מאת יצחק בשביס-זינגר.
נכתב בשיתוף ישראל זמיר והועלה בתיאטרון הבימה (2004) וב-Theatre J בוושינגטון, ארצות הברית, ובתיאטרון בית לסין בתל אביב (2021).
בנדיקטוס: הועלה לראשונה כהפקה אוניברסיטאית באולבני, ניו יורק באפריל 2007, ואחר כך בסן פרנסיסקו בתיאטרון Goldenthread, בלוס אנג'לס בתיאטרון LATC, ובתיאטרון J בוושינגטון.
אביב 41: סרט קולנוע בהפקה ישראלית-פולנית-אמריקאית בינלאומית בבימויו של אורי ברבש עם ג'וזף פיינס וקלייר היגינס בתפקידים הראשיים (2008)
אלטלנה: סדרת דרמה טלוויזיונית בת 3 פרקים בבימוי אלי כהן (2008) עבור קשת.
בחשכה: בביצוע תיאטרון צ'ינגארי, ניו דלהי הודו 2011.
דוחקי הקץ: תיאטרון החאן, מרץ 2013 - המחזה עוסק בפענוח פרשת הטבח שביצע ברוך גולדשטיין במערת המכפלה בפברואר 1994.
פאולוס: הועלה לראשונה בתיאטרון SilkRoad Rising בשיקגו (2013) - המחזה עוסק בהתנתקות של הנצרות מן היהדות ובביסוסה כדת חדשה על ידי השליח פאולוס.
ההודאה: הועלה לראשונה ב־Theatre J בוושינגטון (2014)- המחזה עוסק במחלוקת על אירועי כיבוש הכפר טנטורה בידי חטיבת אלכסנדרוני והטענות על טבח במלחמת העצמאות.
קאפו בירושלים - סרט בכיכובם של גיל פרנק ומיה דגן, (2015).
אחרי המלחמה (AFTER THE WAR) - הועלה לראשונה בתיאטרון Mosaic בוושינגטון (2016) - המחזה עוסק בזכותו ובחובתו של אמן בישראל לנקוט עמדה פוליטית, גם אם היא מנוגדת לקונצנזוס הפוליטי.
עושה כרצונו: הועלה בתיאטרון הבימה ב-2017 על פי ספרה של אסתי וינשטיין - עוסק בחסידות גור ויחסה לנשים.
סיבת המוות לא ידועה: הועלה בתיאטרון הבימה ב-2018 על פי ספרו של עמרי אסנהיים בעיבוד חנן שניר.
הייתי שם: הועלה בפסטיבל תיאטרונטו ביפו (2019) - מונודורמה העוסקת בדרישתו של קצין תותחנים שטיווח את תותחי הסוללה שלו על אזרחים ברפיח בעת הפעלת נוהל חניבעל מבצע צוק איתן לעמוד לדין על ציות לפקודה בלתי חוקית בעליל.
עוד חוזר הניגון: בעקבות הביוגרפיה "אלתרמן" מאת דן לאור.
תיאטרון הבימה 2021. המחזה עוסק בשנותיו האחרונות של המשורר נתן אלתרמן ובוחן את מהלכי חייו שכפו עליו להפסיק לכתוב שירה.
על הסף: על רקע "צוק איתן" מנסה מו"ל להוציא לאור אנתולוגיה של סיפורי לוחמים למרות התנגדות בנו אשר נפצע בקרבות ברפיח.
הגברת הראשונה: דרמה פוליטית אודות ראש הממשלה גולדה מאיר וכישלון מאמצי ממשלתה לפתוח במשא ומתן על הסדר בסיני עם מצרים לפני מלחמת יום הכיפורים.
משפט אייכמן: מחזה שעלילתו מתרחשת במהלך משפט אייכמן ובעיקר באירועים הנסתרים שמאחורי הקלעים של המשפט, בלחצים של ממשלת גרמניה על ממשלת ישראל, בלחצים של ממשלת ישראל על התובע, ובפענוח אישיותו המפלצתית של אדולף אייכמן עצמו.
המחזה עלה בתיאטרון הלאומי בבוקרשט ביוני 2024.
משפט אייכמן - האופרה - הליברית נכתב על פי המחזה משפט אייכמן.
את המוזיקה הלחין גיל שוחט.
האופרה עלתה באופרה הלאומית בבוקרשט במרץ 2025.
משפט קסטנר: רשות השידור ואור וצל 1994
אהבה קשה: המכון למחזאות ישראלית, 2003
הנאהבים והנעימים: המכון למחזאות ישראלית, 2004
שבעה מחזות, (מלכות חולפת, רצח יצחק, בחשכה, בסוף הלילה, ההודאה, אהבה קשה ובנדיקטוס): אסף מחזות, החוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב וספרא, בית ההוצאה לאור של איגוד כללי של סופרים בישראל, 2009
אחרי המלחמה: הוצאה עצמית - הוצאה לאור, 2019
לשיטתו של צ'כוב - מחשבות על כתיבת הדוד וניה: מכון מופת, 2011
מבחר מחזות, הוצאת כרמל 2025 16 מחזות בשני כרכים 862 עמודים
מוטי זעירא (נולד ב-1956) הוא סופר, היסטוריון, חוקר מחשבת ישראל ומחנך ישראלי, נשיא המדרשה באורנים.
מתמחה בתחום חקר התרבות החלוצית בארץ ישראל והעליות השנייה והשלישית.
זעירא נולד וגדל בשכונת נוה שאנן בחיפה.
הוא בעל תואר ראשון בספרות ומחשבת ישראל, תואר שני בלימודי ארץ ישראל ודוקטורט בתולדות עם ישראל.
עבודת הדוקטור שלו, שנעשתה באוניברסיטת חיפה, עסקה בהתיישבות העובדת בשנות העשרים וזיקתה לתרבות היהודית ונכתבה בהדרכת יעקב ברנאי ויוסי גולדשטיין.
מוטי זעירא מייסד ומשמש נשיא המדרשה באורנים, מרכז חינוכי-רעיוני העוסק בשאלות זהות יהודית, ציונות וחברה ומשמש מנהלה משנת 1995
מייסד-שותף של בית המדרש לרבנות ישראלית.
משמש כיו"ר המכינה קדם-צבאית רבין, מכינה למנהיגות חברתית על שם יצחק רבין.
משנת 1998 משמש יו"ר חברת פנים - איגוד ארגוני יהדות ישראלית.
משנת 2014 עורך טקסי חיים ומנחה קבוצות לימוד שונות
זעירא עורך ומופיע בעצמו ברחבי הארץ בסדרות של מופעים על חייהם, יצירתם ומאבקיהם של סופרים, מלחינים ומשוררים ישראליים שפעלו בתקופות שונות של היישוב בארץ.
משנת 2010 הוא מופיע יחד עם הזמרת מיטל טרבלסי בשתי סדרות מופעים שונות.
האחת, "עוד חוזר הניגון", מתמקדת בסיפור חייהם ושירתם של משוררים; השנייה, "הלילה הוא שירים", מספרת על הישראליות והשתקפותה בזמר העברי .
חבר קיבוץ גבעת חיים איחוד.
שושנה, ילדת לפידות, אייך?, הוצאת סמינר אפעל, 1989.
אבא מספר על דדי, 1990 (על דדי זעירא)
עקשנות וכוכבים: על אהרן שידלובסקי ומשלו, הוצאת עם עובד, 1995.
קרועים אנו: זיקתה של ההתיישבות העובדת בשנות העשרים אל התרבות היהודית, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2002.
באותו הרגע תם החסד בעולם, אדמה, 2003
איש אהבות: סיפור חייו של יהושע ברנדשטטר, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2006.
מקומי, אוטוביוגרפיה, הוצאת כרמל, 2010.
עף בכנפיים שבורות: סיפור חייו ויצירתו של דוד מלץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011.
כמו קול של הלב: סיפור חייו ויצירתו של דוד זהבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013.
צרור חיים, מלחמת יום כיפור והקיבוץ, הוצאת כרמל, 2013.
פועם ונפעם, ביוגרפיה של אראלה הורביץ, הוצאת כרמל, 2015.
על הדבש ועל העוקץ: נעמי שמר, סיפור חיים, כתר, 2017.
בגלל הלילה: תרצה אתר, סיפור חיים, כתר, 2019.
הנני כאן: חיים חפר, סיפור חיים, כתר, 2021.
חסמבה בערבות הנגב, יגאל מוסינזון: סיפור חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021.
אותיות לנשמה: מבחר פסוקי שיר מן הזמר הישראלי לקריאת אותיות נשמה, אורנים, המדרשה באורנים, 2023.
אישה על הנייר: נאוה סמל, סיפור חיים, מטר, 2025.
מוטי לוגסי (נולד בשנת 1991) הוא ספורטאי טאקוונדו ישראלי, המתחרה במשקל של עד 58 ק"ג.
בעל מדליית ארד מאליפות אירופה.
לוגסי מתאמן במועדון "אחי יהודה" בירושלים.
בשנת 2009 זכה לוגסי במדליית ארד באליפות אנגליה ובמדליית זהב באליפות בלגיה.
באליפות אירופה בטאקוונדו שנערכה בסנקט פטרבורג, רוסיה במאי 2010 זכה לוגסי במדליית ארד לאחר שלושה ניצחונות רצופים.
בשלב חצי הגמר הוא הפסיד לאלוף אירופה רמזי בשקבודי מטורקיה, 18:8.
מוטי גולני (3 בדצמבר 1954 – 25 באפריל 2025) היה היסטוריון ישראלי של תקופת המנדט ומדינת ישראל, פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
גולני נולד בקיבוץ גבעת ברנר, בנם של שולמית ודב גולני (במקור גלנץ), ניצולי השואה.
בתום שירות בצה"ל, עשה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים (חטיבות בהיסטוריה של עם ישראל, גאוגרפיה ויהדות זמננו).
בין 1985–1988 כיהן כמנהל מרכז רחל ינאית בן-צבי ללימודי ירושלים - יחידת בת של יד יצחק בן-צבי המתמחה בסיורים וסמינרים לימודיים בירושלים, בעיקר לנוער.
גולני המשיך לתואר שני במסגרת המכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית.
הוא כתב עבודת גמר בהדרכת פרופסור יואב גלבר ופרופסור גדעון שמעוני על "הנהגת היישוב ושאלת ירושלים בשנים 1937–1949".
העבודה פורסמה בסדרת ספרים של האוניברסיטה המשודרת ציון בציונות, 1992. בשנים 1985–1986 היה גולני עוזר ההוראה של פרופסור גבריאל כהן באוניברסיטת תל אביב.
את התואר השני סיים ב-1990 באוניברסיטה העברית.
את הדוקטורט סיים ב-1993 בחוג להיסטוריה כללית של אוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטור עסקה בדרכה של ישראל למלחמת סיני, ובמלחמה עצמה.
המחקר נעשה בשיתוף מחלקת ההיסטוריה של צה"ל ובהמשך פורסם בשני כרכים (תהיה מלחמה בקיץ, 1997).
זהו מחקר כולל ראשון על מלחמה ישראלית, הכולל היבטים מדיניים, פוליטיים וצבאיים.
המחקר פורסם גם באנגלית ובצרפתית.
בשנים 2001–2005 היה ראש החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
ב-2009 התמנה לפרופסור חבר בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, וכן
היה חבר במערכת הוצאת הספרים של האוניברסיטה.
השתתף בצוות הקמת המוזיאון הלאומי למערכות ישראל, שהיה אמור לקום בהר איתן ליד ירושלים.
בהמשך היה יועץ היסטורי למוזיאון רבין העוסק בהיסטוריה של היישוב ושל מדינת ישראל.
בשנים האחרונות היה חבר בצוות ישראלי-פלסטיני (הפועל במסגרת סמינר זלצבורג), שעסק בפרסום משותף של תולדות מלחמת 1948 בארץ ישראל.
מאוקטובר 2013 עבר גולני למחקר באוניברסיטת תל אביב, בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
בין 2017–2019 היה ראש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וכן כיהן כראש הקתדרה ע"ש רוזנברג לחקר תולדות העם היהודי.
ב-2024, בזמן כהונת ממשלת נתניהו השישית, פרסם מאמרים בהם הזהיר מפני כוחות לאומניים-דתיים שמקדמים "שיח משיחי אלים", ועלולים לדבריו למוטט את מדינת ישראל.
הוא גיבה את המחאה נגד הרפורמה המשפטית של ממשלת נתניהו וקרא לחקיקת חוקה.
גולני התגורר ביישוב הקהילתי גבעת אלה.
הוא נהרג מקריסת עץ בעת טיול משפחתי שערך בנחל השופט.
ב-2002 ראה אור ספרו של גולני "מלחמות לא קורות מעצמן: זיכרון, כוח ובחירה", שעוסק בתולדות היחס הציוני והישראלי אל הכוח הצבאי הממוסד משנות ה-30 ועד לשנות ה-70 של המאה העשרים.
הספר הוא שילוב סוגות בין מחקר היסטורי, פרוזה ואפיזודות אוטוביוגרפיות.
הספר זכה לתהודה נסערת מצד מחייבים ושוללים כאחד, הן בשל הז'אנר וגם בשל התזה.
גולני טוען בספרו שעד 1973, בתהליך שראשיתו בשנות הארבעים, חששו בישראל יותר מסכנות השלום מאשר ממוראות המלחמה.
ב-2005 ראה אור כרך איגרותיה של מניה שוחט, "עם הזרם ונגדו", אותו ערך מוטי גולני יחד עם יהודה ושולמית ריינהרץ.
ב-2009 ראה אור ספרו "ימים אחרונים", המביא את יומנו של הנרי גרני, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט האחרון, שישב בירושלים ערב תום המנדט, וכתב יומן בזמן שיהודים וערבים כאחד ירו עליו.
הספר כולל תגובה מחקרית ליומן בן הזמן.
תרגום לאנגלית של הספר ראה אף הוא אור באותה שנה.
ב-2011 פורסם ספרו על הנציב העליון האחרון בארץ ישראל, הגנרל סר אלן גורדון קנינגהם, ששירת בתפקידו בשנים 1945–1948. הספר מביא מבט מחלונו של הנציב בארמונו בירושלים, על האירועים הסוערים באותן שנים.
הספר יצא לאור גם בשפה האנגלית ב-2012.
ספרו האחרון של גולני: הביוגרפיה של חיים ויצמן בין 1922–1952, אותו כתב בשיתוף פרופסור יהודה ריינהרץ מאוניברסיטת ברנדייס.
במהלך הקריירה שלו הציב מוטי גולני לדיון כמה תזות עיקריות:
חלוקת ירושלים הייתה מלכתחילה רעיון ציוני, לא ערבי, לא בריטי, ולא בינלאומי.
הרעיון עלה ב-1937 נוכח 'תוכנית פיל', שביקשה לנתק את ירושלים מהמדינה היהודית שעתידה לקום.
בבסיס הרעיון עמדה ההכרה שירושלים המערבית היא עיר נטולת מקומות קדושים, ולכן אין סיבה שתהיה התנגדות דתית או אחרת להיותה בירת המדינה היהודית בעתיד.
ב-1937 ויתרה הציונות על מזרח ירושלים.
ב-1947 היא ויתרה גם על מערבה למען הקמתה של מדינת ישראל.
ב-1948 מדינת ישראל חזרה אל הרעיון הציוני מ-1937 של חלוקת ירושלים, רעיון שנתפס כסידור נכון עד 1967.
מלחמת סיני – ישראל חיפשה מלחמה
ישראל יצאה למלחמה יזומה ב-1956 בעיקר על מנת לזכות בבעלת ברית, במקרה הזה צרפת.
מלחמה זו הייתה אפוא מענה לאיום עקרוני, לא קונקרטי.
את המלחמה הוביל ובמידה רבה יזם הרמטכ"ל דאז משה דיין, בסיוע מנכ"ל משרד הביטחון באותם ימים, שמעון פרס.
דוד בן-גוריון שהיה ראש הממשלה ושר הביטחון אישר, לא הוביל.
מטרה חשובה נוספת של מלחמה זו: להגיע אל הפתרון הקיומי האחד האפשרי: הסכם שלום.
אלא שחיוני היה לישראל להגיע להסכם כזה מעמדה של כוח לאחר שמצרים תוכה במלחמה.
הסיוע הבריטי ליישוב ערב סיום המנדט
עיקר התזה היא שהממשל הבריטי המנדטורי עמד ערב סיום המנדט בפני אפשרות ברורה של התמוטטות.
כיוון שכך נשען הממשל הזה על הגורם היציב יותר, קרי היישוב היהודי, ערב סיום הפינוי הבריטי את ארץ ישראל.
המציאות הזו הביאה לידי ביטוי את הסיוע שנתנה בריטניה ליישוב היהודי ולתנועה הציונית לשמה ושלא לשמה מהצהרת בלפור ואילך עד 1948. מעניין הפער בין הברית הזו לבין העוינות לבריטניה ברחוב היישובי והישראלי ואצל חלק ממנהיגיו.
ראשיתה בציפיות יתר של בני הזמן ואחריתה זיכרון עוין שהוסיף, כך נראה, נדבך מסוים ל'חומת הזהות' הישראלית.
השלום בישראל נתפס, לפחות עד 1973, כטומן בחובו סכנות לא פחות מהמלחמה.
בעתיד הרחוק ידברו היסטוריונים ישראלים על 'מלחמת עשרים וחמש השנים', המלחמה בין ישראל לשכנותיה מ-1948 ועד 1973.
ציון בציונות: המדיניות הציונית בשאלת ירושלים 1937-1949; תל אביב: מטכ"ל – קצין חינוך ראשי – גלי צה"ל משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ב 1992 (141 עמודים).
מלחמות לא קורות מעצמן: על זיכרון, כוח ובחירה; מושב בן שמן: מודן, 2002 (274 עמודים).
ימים אחרונים: הממשל המנדטורי – פינוי ומלחמה; ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ט 2009 (280 עמודים).
יחד עם יהודה ריינהרץ, האב המייסד: חיים ויצמן, ביוגרפיה, 1952-1922, כרך ג', תל אביב: עם עובד, 2020.
חץ שחור: פעולת עזה ומדיניות הגמול של ישראל בשנות ה-50; תל אביב: מערכות, 1994 (165 עמודים).
מדיניות מלחמה מדיניות שלום: סוגיות בתולדות הביטחון של היישוב היהודי ומדינת ישראל; תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; העמותה לחקר כוח-המגן על-שם ישראל גלילי; ארכיון ההגנה, תש"ס 1999 (255 עמודים).
עם הזרם ונגד: מניה שוחט – איגרות ותעודות 1906-1960; ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ה 2005. (ביחד עם יהודה ריינהרץ ושולמית ריינהרץ)
מרדכי "מוטי" חביב (נולד ב-17 ביוני 1952) הוא עיתונאי ושדרן ספורט ישראלי.
חביב החל את דרכו ככתב בעיתון "חדשות הספורט", שהיה עיתון הספורט הנפוץ ביותר בישראל בשנות ה-70 וה-80, ומשם הגיע לרדיו.
באמצע שנות ה-70 אף התגורר בחיפה לצורך שידור משחקי הבית של הפועל ומכבי חיפה.
חביב היה מהשדרים הבכירים של תוכנית הספורט הפופולרית ברשת ב' של קול ישראל, "שירים ושערים", יותר מ-30 שנה.
המעבר לטלוויזיה התרחש ב-1998, כשהחל לשדר בערוץ המזרח התיכון את משחקיה של מכבי חיפה בגביע אופ"א, והנחה מדי מוצ"ש את תוכנית האולפן "מפגש מחזור".
החל משנת 2004 משדר את הליגה גם בטלוויזיה, בערוצי הספורט של צ'רלטון.
חביב שידר לרדיו משני מונדיאלים (איטליה 1990 וארצות הברית 1994), מאולימפיאדת סיאול (1988) ומעוד עשרות משחקי נבחרת ישראל בארץ ובעולם.
במהלך שידוריו סיגל לעצמו את ה'ריש' המתגלגלת שהפכה לסימן ההיכר שלו לאורך השנים.
מילים כגון: "ארררבע דקות" או "ארררבע אפס" הפכו להיות חלק ממנו ואף קיבלו דגש מיוחד בחיקוי שקיבל בתוכנית הספורט "בובה של לילה".
במקביל לשידוריו ברדיו, שימש במשך שנים רבות כעורך מדור הספורט של העיתון "על המשמר" עד לסגירתו ב-1995.
בתחילת שנות ה-90 היה ממקימי מחלקת הספורט ב"מת"ב", שם הגיש וערך תוכנית ספורט שבועית ואת מהדורת החדשות לסירוגין עם מיקי חיימוביץ'.
במשך 13 שנה ניהל את מחלקת הספורט ובד בבד שידר וערך את משחקי הקבוצות השונות בכדורגל, כדורסל, כדוריד וכדורעף באזור השידור של החברה (חולון-בת ים, נתניה-חדרה, חיפה והגליל העליון).
חביב ערך את השבועון "שבועספורט" לבני נוער ואת השבועון "לעניין" שיצא באזור המרכז.
מתחילת שנות ה-90 עובד כעיתונאי ספורט ברשת המקומונים של "ידיעות תקשורת" באזור השפלה, חולון-בת ים ורמלה-לוד, וכן בחינמון "ישראל פוסט" מיום הקמתו ב-2007.
בשנת 2002 לוהק לסרט הקולנוע הישראלי "בית"ר פרובנס" שביים אורי ענבר, על פי תסריט של יובל פרידמן.
חביב שיחק בתפקיד עצמו, כלומר שדר הספורט שמשדר את המשחק הגורלי בין בית"ר גבעת צורים הצנועה למכבי תל אביב במסגרת גביע המדינה.
בתחילת עונת המשחקים של 2019/20 החל להגיש את התוכנית הפרלמנט של ספורט1 אשר שודרה בחבילת הערוצים של ספורט1 בבעלות צ'רלטון בכל יום שישי בשעה 17:00 יחד צוות הפאנל הכולל את יעקב בוזגלו, שייע פייגנבוים וג'ימי טורק.
בספטמבר 2023 זכה בתואר יקיר העיר בת ים על פועלו לאורך השנים בתחום התקשורת והעשייה למען העיר.
מרדכי (מוטי) יוגב (נולד ב-22 בפברואר 1956, י' באדר ה'תשט"ז) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הבית היהודי.
שימש מפקד יחידת מגלן, מפקד חטיבת אפרים ורמ"ט אוגדת עזה במילואים, בדרגת אלוף-משנה וכן מזכ"ל תנועת בני עקיבא, יו"ר החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, וסגן וממלא מקום של ראש המועצה האזורית מטה בנימין.
נולד וגדל כמרדכי וגנברג בשכונת נווה שאנן בחיפה.
שכונה שסבו וסבתו מצד אמו, אריה וחסידה בן צבי, היו ממייסדיה.
אביו, אשר וגנברג, יליד גרמניה, היה מנהל שירות המבחן לנוער בחיפה ובצפון.
אמו אלישבע הייתה מורה ומנחת מורים, ראש מחלקת הדרכה וחברת ההנהלה הארצית של בני עקיבא וממייסדות קיבוץ סעד.
למד בבית הספר היסודי רמב"ם בחיפה ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
כחבר בתנועת הנוער בני עקיבא הדריך בסניף נוה שאנן ובסניף כפר הרא"ה.
לאחר תקופה במסגרת הנח"ל בכפר עציון, התגייס לצה"ל בשנת 1974 והתנדב לסיירת שקד.
לאחר קורס קציני חי"ר שימש מפקד צוות בסיירת.
בהמשך שימש מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים, בגדוד 202, והוביל אותה במבצע מנורה.
לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל, הכיר את אשתו רחל בקיבוץ מגדל עוז, שם נישאו.
באותה תקופה למד כשנה בישיבת מרכז הרב.
במוצאי שבת חול המועד פסח 1980, אחרי הפיגוע במשגב עם, הופיע בביתו משה יעלון, שהיה אז מפקד פלגת אימונים בסיירת מטכ"ל, והיה אמור להתמנות לסגן מפקד היחידה.
הוא ביקש מיוגב להחליף אותו בתפקידו הנוכחי.
יוגב חזר לשירות קבע כמפקד פלגת האימונים בסיירת מטכ"ל תחת פיקוד עוזי דיין ולאחר מכן עמר בר-לב ולקח חלק במבצע מוביל.
בהמשך לחם עם היחידה במלחמת לבנון הראשונה והשתחרר שנית מצה"ל.
בשירות המילואים היה מפקד פלגה בסיירת.
למד שלוש שנים נוספות בישיבת מרכז הרב והתפרנס מגינון והדרכת חוגי סיור.
בעקבות פנייה מאלוף פיקוד המרכז, אמנון ליפקין-שחק, שב לשירות קבע כסמג"ד גדוד 890. לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה מונה למפקדה השני של יחידת מגלן.
הוא פיקד עליה באינתיפאדה הראשונה.
בהמשך היה מפקד בא"ח צנחנים בסאנור (1988–1989) ומפקד גדוד 202 של הצנחנים, שעליו פיקד בלחימה בדרום לבנון (1989-1990).
בסיום התקופה יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטת חיפה, ואחר כך מונה למפקד חטיבת אפרים תחת מפקד אוגדת איו"ש תא"ל משה יעלון.
לאחר התבטאות של יוגב בתקופת הסכמי אוסלו שלפיה אין הבדל בין חמאס לפת"ח ולרשות הפלסטינית ומחבלים עוברים מארגון אחד לשני, הורה הרמטכ"ל, אהוד ברק, להעביר אותו לתפקידי הדרכה.
בשנים 1993–1999 שימש מדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ולאחר מכן כמפקד בסיס ההדרכה הכלל צה"לי לטירונים.
עם שחרורו משירות קבע, בדרגת אלוף-משנה, שב לתפקיד מבצעי כראש מטה אוגדת עזה במילואים.
יוגב הוא בעל תואר שני במדעי המדינה בהצטיינות ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
בחודש אלול תשנ"ט 1999, לאחר שחרורו מצה"ל, החליף את יונה גודמן כמזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא.
יוגב הוסיף את מחוז יהודה לתנועה ועודד את הבוגרים שלא נכנסו להדרכה לקחת חלק בפעילות התנועה.
במסגרת פרויקט זה הקים את הנהגת הנוער שפעלה בקרב חבריא ב'.
בשנת 2003 הוחלף על ידי איתן מור-יוסף.
משנת 2003 שימש יוגב בהתנדבות כיו"ר הדירקטוריון וממלא מקומו של מנכ"ל החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
הוא כיהן בתפקיד כ-3 שנים.
לאחר מכן שימש בתפקידי התנדבות בסיוע לנוער בסיכון וכן במאבק בתוכנית ההתנתקות.
הקים והוביל את פורום הקצינים הבכירים נגד התוכנית.
בפולמוס הסרבנות שלפני ההתנתקות התייצב יוגב נגד הקריאה לסירוב פקודה.
שניים מבניו היו אז קצינים.
אחד מהם, סמ"פ בצנחנים, לא המשיך לשרת בקבע בעקבות ההתנתקות.
השני, שהיה מ"פ מסלול בגולני, נתקל בקשיים רבים.
בזמן הפינוי הגיע יוגב לנווה דקלים על מנת לסייע למפונים ולגשר בין חבריו בצה"ל והמתיישבים, כך שהאחרונים יתנגדו לפינוי באופן בלתי אלים.
בשנת 2006, במהלך אירועי עמונה, נפצע יוגב כשניסה להגן בגופו על קבוצת נערות מאלות של שוטרי מג"ב.
הוא הוכה בבטנו וברגליו וגיד נקרע ברגלו.
בעקבות פציעתו והשיקום הארוך שעבר תבע את השוטר אייל פרו ובמסגרת פשרה עם המשטרה זכה לפיצוי בסך 156 אלף ש"ח.
בשנת 2008 מונה לסגן וממלא מקום ראש מועצה אזורית מטה בנימין, אבי רואה ושימש בתפקיד 5 שנים.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה תמך בנפתלי בנט בבחירות המקדימות לראשות הבית היהודי.
בבחירות המקדימות לרשימת הבית היהודי באותן בחירות זכה יוגב במקום החמישי, וברשימה המשותפת של הבית היהודי ותקומה שובץ במקום התשיעי.
עם כינונה של הכנסת התשע עשרה מונה יוגב לחבר ועדת החוץ והביטחון וליושב ראש ועדת המשנה לעניינים אזרחיים וביטחוניים ביהודה ושומרון.
עמד גם בראש השדולה לקידום הגרעינים החברתיים והקהילות המשימתיות בישראל.
היה חבר בוועדה לזכויות הילד ובוועדת העלייה והקליטה.
יוגב היה שותף לחקירת ולהפקת לקחי מבצע צוק איתן ויו"ר הוועדה להפקת לקחי מבצע שובו אחים והגשת המסקנות לשר הביטחון.
הוא הגיש למטה לביטחון לאומי תוכנית לפתרון מדיני ברצועת עזה שתכליתה "עזה – אזרחית, בשליטת העזתים, תוך שליטת על, ביטחונית והומניטרית של ישראל".
בשנת 2015 אישרה הכנסת תיקון לחוק שיזם לטובתם של נפגעי תקיפה המאפשר להם לקבל סיוע תקציבי מהמרכז לגביית קנסות, לצורך סיוע וטיפול.
לאחר התמודדות נוספת בפריימריז של "הבית היהודי" נכנס גם לכנסת העשרים.
יוגב שימש בכנסת זו כחבר בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת וב-9 ועדות משנה שלה כולל ועדת המשנה לשירותים חשאיים.
בנוסף היה שוב חבר בוועדת החינוך, העלייה והקליטה וזכויות הילד.
יוגב מתנגד לאקטיביזם שיפוטי ותקף בחריפות מספר פסקי דין של בג"ץ שפסלו החלטות מנהלתיות או חוקי כנסת.
כך ביולי 2015, בעקבות פסיקה של בג"ץ שקבע כי יש להרוס באופן מידי 24 יחידות דיור שנבנו בבית אל בניגוד לחוק על קרקע בבעלות פלסטינים.
אף על פי שהמדינה פעלה להכשרתם, אמר יוגב: .
לאחר מכן אמר שהשימוש בטרקטור כדימוי לא היה ראוי.
בעקבות דבריו השימוש ב-D9 בציבוריות הישראלית הפך למטבע לשון.
באוקטובר של אותה שנה, לאחר ששופט בית המשפט העליון עוזי פוגלמן הוציא צו זמני להקפאת הריסתם של מספר בתים של מחבלים שרצחו יהודים, ביקר אותו יוגב בחריפות.
יוגב תומך בחזקת הגיל הרך.
בנובמבר 2015 נמנע, בניגוד לעמדת הקואליציה, מהצבעה בעד הצעת חוק לביטולה.
בעקבות כך החליטה סיעת הבית היהודי להשעותו מתפקידיו בוועדת החוץ והביטחון לשלושה חודשים, ושלא להביא הצעות חוק שלו לאישור ועדת השרים לחקיקה עד תום מושב החורף של הכנסת.
לאחר מספר ימים מסר הבהרה ובוטלה השעייתו מוועדת החוץ והביטחון.
לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת למרץ 2019 ופרישתם של בנט ושקד שהקימו את מפלגת הימין החדש הודיע יוגב על מועמדותו לראשות הבית היהודי, אך בהמשך הסיר את מועמדותו.
בבחירות הפנימיות לרשימת המפלגה לכנסת שהתקיימו במרכז המפלגה ב-4 בפברואר 2019 נבחר יוגב למקום הראשון בפריימריז, אחרי היו"ר.
בבחירות התמודדה מפלגתו במסגרת רשימת איחוד מפלגות הימין והוא הוצב שלישי ברשימה ונבחר מטעמה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שנקבעו לספטמבר 2019 הוצב במקום ה-5 ברשימת ימינה לכנסת מטעם הבית היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23, לאחר שחברה הבית היהודי שוב לרשימת ימינה סמוך לסוף המועד החוקי להגשת הרשימות, נדחק יוגב למקום ה-11 ברשימה.
בעקבות כך הודיע באותו ערב על פרישה מהתמודדות בבחירות, תוך שהוא מאשים את רפי פרץ בחוסר יושרה וחוסר מנהיגות.
כמה ימים לאחר מכן חזר בו מכוונתו להתפטר לאחר לחצים מפעילים בבית היהודי.
הרשימה זכתה בשישה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
הוא מכהן כחבר הוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
יוגב נשוי לרחל ואב לעשרה.
בן דוד של הרב חנן פורת.
בנו אריה נפל בעת שירותו הצבאי בשנת 2003.
מרדכי (מוטי) כידור (נולד ב-12 ביולי 1964) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 401 במלחמת לבנון השנייה.
כידור התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, בוגר מחזור כ"ח.
בשנת 1982 התגייס לחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
כידור מילא שורה של תפקידי פיקוד בחיל ובהם מ"פ ומג"ד גדוד 77. בשנים 2003–1999 שימש כמפקד חטיבה 14. לאחר מכן שימש כראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה וכסגן מפקד עוצבת הפלדה.
במלחמת לבנון השנייה שימש כידור כמפקד חטיבה 401, בין היתר בקרב על הסלוקי.
לאחר המלחמה שימש כידור כסגן מפקד אוגדת עזה.
לאחר תפקיד זה פרש מצה"ל.
בשנת 2011 מונה למנכ"ל התאחדות בוני הארץ.
כידור בעלים ומנכ"ל של חברת מקינטו, חברה ליבוא, מכירה ומתן שירות למיכון בענף המזון.
לכידור תואר ראשון בהנדסת מכונות ותואר שני במדע המדינה.
כידור נשוי לסגן-אלוף במילואים שושי כחלון-כידור, מפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל וסגנית מפקדת מגל לשעבר וראש עיריית כפר יונה לשעבר.
אב לבן מנישואיו הראשונים ושתי בנות, מתגורר בכפר יונה.
מוטי מורל (23 במאי 1952 – 17 באפריל 2018) היה פרסומאי, יועץ אסטרטגי (מנהל קמפיינים פוליטיים) ויועץ תקשורת ישראלי.
מורל החל את דרכו המקצועית ב-1975 כקופירייטר ומנהל קריאטיבי במשרדי פרסום.
בין הלקוחות בהם טיפל היו הבנק הבינלאומי הראשון, הבורסה לתכשיטים, ארגון "חוקה לישראל", מפעלי הבירה, אׂסם, בנק הפועלים וטמפו.
במסגרת עבודתו עבור "טמפו" טבע מורל את הסיסמה "דור הג'ינס שותה קווינס" שהפכה לאחת הסיסמאות המוכרות בישראל (אם כי שיווק המשקה שפרסמו לא-צלח).
הוא גם טבע את הקונספט השיווקי "המרכז הבריאותי" למזרני עמינח.
בשנת 1985 הקים את חברת "מורל פרסומאים" לפרסום לסקטור העסקי, כשבנוסף ניהל שורה של מערכות בחירות לכנסת.
אחד ההישגים הגדולים של מורל הוא ניצחונו של בנימין נתניהו בבחירות 1996 מול שמעון פרס.
בתחילה פיגר נתניהו בסקרים בפער של כ-20% (גם בגלל השפעת רצח רבין), ונראה היה כי הניצחון של פרס מובטח.
הסלוגן "פרס יחלק את ירושלים" שהגה מורל סייע לניצחונו של נתניהו.
מורל ניהל קמפיינים גם במערכות הבחירות לרשויות המקומיות בישראל, בין השאר לרון חולדאי בתל אביב, מאיר יצחק הלוי באילת, זאב בילסקי ברעננה, רוביק דנילוביץ' בבאר שבע וגבי ללוש בדימונה.
בשנת 2007 קיבל כשותף למשרדו את רונן צור, וב-2016 מכר צור את חלקו למורל, בעקבות סכסוך בין השניים.
ב-2016 החל לעבוד עבור ראש האופוזיציה, יצחק הרצוג, בפרסום ויחסי ציבור לתוכניתו המדינית.
קמפיינים של "הכפשה תקשורתית" למען הסיינטולוגיה וכתות אחרות
מורל העיד על עצמו כי הוא חסיד מוצהר של כת הסיינטולוגיה.
בתחקירים שנעשו על-ידי העיתונאי גור מגידו נחשף כי מורל נשכר על ידי ארגון כנסיית הסיינטולוגיה בישראל, על-מנת לבצע קמפיין "השחרה" כנגד המרכז הישראלי לנפגעי כתות שמטרתו "ייבוש מקורותיו הכספיים של המרכז לנפגעי כתות יחד עם השחרת תדמיתו הציבורית" של המרכז.
כחלק מפעילותו להשחרת המרכז הישראלי לנפגעי כתות סייע גם לתנועת בני ברוך - קבלה לעם בפעילותן כנגד המרכז ובניסיונן להשתיק את מבקריהן.
במרץ 2016 קבע בית המשפט העליון כי מורל פעל כיועץ תקשורת לארבע נשים, שקשרו קשר "לתפור" תיק אונס לעו"ד אורי דניאל שהיה בסכסוך עם חלק מהנשים.
על רקע זה הופסק שיתוף הפעולה שלו עם יצחק הרצוג.
בית המשפט קבע כי דניאל היה קורבן לעלילת שווא שהעלילו עליו ארבע נשים, שטענו כי אנס אותן.
לפי קביעת בית המשפט העליון, איש יחסי הציבור מוטי מורל, בעזרתה של עו"ד רוני אלוני־סדובניק, סייע לאותן נשים "לתפור" לדניאל תיק אונס על מנת להשחיר את שמו של דניאל, ולהימנע מלשלם לו פיצויים שנפסקו לטובתו.
בשנותיו האחרונות קיבל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו והתמחה במשרד עורכי דין של גלעד שר ושות'.
ב-17 באפריל 2018 נהרג מורל בתאונת דרכים בתל אביב-יפו, בעת שרכב על אופניים חשמליים.
הותיר אחריו ילד מנישואיו הראשונים לאילנה מורל, שני ילדים מבת-זוגו השנייה אורנה מורל, ותינוקת כבת שנה מבת-זוגו השלישית זהר נבות.
נטמן בבית הקברות מורשה הסמוך לרמת השרון.
מרדכי (מוטי) גל (כ"ג בטבת תשי"ב, 21 בינואר 1952 - י' באדר ב' תשע"ד, 12 במרץ 2014) היה במאי ומפיק סרטים חוזר בתשובה חסיד חב"ד ושליח חב"ד ברמת גן למעלה משלושים שנה.
נולד ביפו ליוסף ורחל מאוליבר יוצאי בולגריה.
שירת בגולני ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על סיירת החטיבה הירושלמית, וחצה את תעלת סואץ יחד עם האוגדה של אריאל שרון.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבר קורס אבטחה מיוחד שיועד לאנשי ביטחון ונשלח לארגנטינה, שם עברת את שם משפחתו ל"גל".
למד לימודי קולנוע וצילום באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר סיום הלימודים ליווה כצלם ובמאי את מאבקה של אביטל שרנסקי לשחרורו של בעלה, נתן שרנסקי מכלאו בברית המועצות.
בשנת תשל"ח פגש את אבי פיאמנטה שהיה אז בתהליך חזרה בתשובה ודרכו התוודע לחסידות חב"ד.
למד בישיבת "הדר התורה" החב"דית לחוזרים בתשובה, בקראון הייטס.
לאחר שחזר בתשובה נישא בתשל"ט למלכה והזוג התגורר בכפר חב"ד.
בה'תשמ"ד החל לשמש שליח חב"ד ראשי ברמת גן ושימש בתפקיד למעלה משלושים שנה.
בתחילת שנות ה-2000 הוא שב אל תחום עיסוקו והקים עם חברו שוקי בן פורת את חברת "פרי עץ הדעת", שהפיקה סרטים המיועדים למגזר החרדי, ובהם: "לילה בגומחה", "דג מלוח", "שדה מוקשים" ו"הנבל הכחול", חלקם השאירו חותם בציבור החרדי וזכו לאהדה גדולה, והציבו רף גבוה בתעשיית הקולנוע החרדי.
בין סרטיו שיחקו יוסי גרבר אביתר לזר שרגא הרפז מיכאל וייגל וישי גולן.
הוא הפיק את הסרט "המסע המופלא בארץ", מסע של שלושה נערים בישראל המגלים את מורשתם.
בשנת 1990, בתקופת "התרגיל המסריח", שימש מתווך בין יצחק שמיר לרבי מחב"ד, ונסע באותה תקופה מספר פעמים אל הרבי על־מנת להעביר מסרים משמיר.
הוא נלווה לשמיר בוועידת מדריד.
בשנת 2000 הקים את מיזם "בית מעשים טובים" ברמת גן העוסק בחלוקת מזון ועזרה לילדים.
רכש מבנה גדול בתל אביב והקים בו את ארגון "יהודה וישראל" עבור ילדים מחוננים, יוצרים ואמנים במטרה לעודד אותם להתעניין ביהדות.
בנוסף לכך, הקים יחד עם בתו את "מדרשת התעוררות" לנשים ולנערות, בה מתקיימים שיעורים קבועים ופעילויות נוספות.
לאחר שנתגלתה אצלו מחלה ממארת הגביר את פעילותו וערך אירועים לרפואתו.
לאחר מאבק של שנתיים עם מחלתו, נפטר בי' באדר ב' תשע"ד ונקבר בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים.
בניו, אברהם משה ויוסף יצחק, ממשיכים את דרכו בשליחות ברמת גן.
שנה שם תפקיד הערות1999לילה בגומחהבמאי, יוצר, מפיקעלילתי, דרמה2000דג מלוחהמסע המופלא בארץ2001שדה מוקשיםעלילתי, דרמהשדה מוקשים (חלק 2)2003הנבל הכחולהנבל הכחול (חלק 2)
מרדכי (מוטי) כהן (נולד ב-2 בספטמבר 1962) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת ניצב, ששימש ממלא מקום מפכ"ל משטרת ישראל.
מכהן מפברואר 2021 כמנכ"ל עיריית רמת-גן.
מוטי כהן, בנם השלישי של יצחק ולבנה, נולד בגבעתיים.
אמו נולדה ביוון ועלתה לארץ ישראל בשנת 1934. אביו נולד בבולגריה ועלה לארץ בסוף מלחמת העולם השנייה, במהלך השנים שירת במשטרת ישראל במגוון תפקידים בתחום השיטור במחוז תל אביב.
משפחתו של כהן עברה לבני ברק וסיים את לימודי התיכון בבית הספר אורט רמת גן.
כהן התגייס לצה"ל בפברואר 1981, שירת בפלוגת ההנדסה של חטיבת גולני, יצא לקורס קצינים ובהמשך לקורס מ"פ.
במהלך שירותו הצבאי לחם ביחד עם פלוגת הנדסה במלחמת לבנון הראשונה.
בתפקידו האחרון בשירות הצבאי שימש כמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי.
כהן התגייס למשטרת ישראל בפברואר 1987 ושירת כמפקד יחידת סיור וקצין מבצעים מחוז תל אביב.
בשנת 1992 מונה לקצין אגף המבצעים של מרחב דן, ושימש בתפקיד זה במהלך רצח יצחק רבין.
בתפקידו נדרש לטפל באירועי הסדר הציבורי שהתרחשו על רקע הרצח.
ב-1997 מונה למפקד תחנת מסובים.
בשנת 2002, תקופת האינתיפאדה השנייה, הועלה לדרגת ניצב משנה ומונה לקצין אגף המבצעים של מחוז תל אביב.
בתקופה זו היה אחראי על המוכנות המבצעית ופרישתם של כלל שוטרי המחוז.
בשנת 2005 פיקד על מרחב יפתח ובמסגרת תפקידו הקים את תחנת השכונות.
ב-2007 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב ירקון.
בשנת 2009 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז והביא להקמת תחנת שדות בשנת 2012. ב-2013 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב.
באוקטובר 2014 קודם לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז מרכז.
במסגרת זו הביא להקמת תחנת משטרה ביבנה.
בינואר 2018 מונה למפקד מחוז דרום.
ב-2 בדצמבר 2018, לאחר שרוני אלשיך סיים את כהונתו כמפכ"ל ובעקבות פסילתו של משה אדרי על ידי הוועדה למינוי בכירים, מונה כהן כממלא מקום המפכ"ל על ידי השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן.
בנוסף לניהול השוטף, התמודדה המשטרה עם אכיפת ההנחיות הקשורות למאבק במגפת הקורונה בישראל.
במהלך כהונתו התעמת עם השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, ודרש "הפרדה מוחלטת בין הליכי חקירה לבין הדיווח לדרג המיניסטריאלי, זאת בכדי למנוע חשש להתערבות פוליטית בחקירות".
ב-15 בדצמבר 2020 הודיע על פרישתו מהמשטרה לאחר שהוחלט שלא לבחור בו כמפכ"ל הבא.
ב-31 בדצמבר 2020 סיים כהן את תפקידו.
בינואר 2021 החליט ראש עיריית רמת גן כרמל שאמה הכהן למנות אותו למנכ"ל העירייה ומינויו אושר בפברואר 2022.
כהן הוא בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני בחינוך.
הוא נשוי ואב לשלושה, ומתגורר במושב שתולים.
אחיו הוא דודי כהן, המפכ"ל ה-16.
מוטי גוטמן (נולד ב-29 באוקטובר 1961) הוא מנכ"ל חברת המחשוב "מטריקס" מיום הקמתה בשנת 2001 ומשמש כיו"ר מועצת המנהלים בעשרות החברות הבנות שלה.
מוטי גוטמן נולד בחיפה בשנת 1961. בוגר בית הספר התיכון "חוגים".
שירת בצה"ל במסגרת ממר"ם כ-7.5 שנים וסיים את שירותו כראש מדור תקשורת ומיני מחשבים.
גוטמן מוסמך במנהל עסקים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, MBA בניהול אסטרטגי אותו השלים בהצטיינות יתרה.
לאחר שחרורו מממר"ם הצטרף לחברת התכנה לירז מקבוצת דיסקונט השקעות, ושימש בין השנים 1994–2000 כמנכ"ל החברה הבורסאית.
בשנת 2000 הוביל את מכירת לירז לחברת EDS והצטרף לקבוצת פורמולה.
בשנת 2001 הקים את "מטריקס" כמיזוג החברות "פורסופט", "ניקוב" ו"בשן מערכות",
ומשמש מאז כמנהל הכללי שלה.
מטריקס אי.טי בע"מ היא חברת טכנולוגיית מידע ישראלית, חברת בת של חברת פורמולה מערכות הישראלית שהיא עצמה חברת בת של חברת אסקו הפולנית.
נכון לשנת 2023 מעסיקה מטריקס כ־11,500 עובדים בארץ ובחו"ל.
מטריקס נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב במדד תל אביב 125 החל מ-2002.
מראשית הקמתה ולאורך שנות קיומה אסטרטגיית הצמיחה של מטריקס בראשותו של מוטי גוטמן, מושתתת הן על צמיחה אורגנית והן על רכישות ומיזוגים של חברות כבסיס לגידול וכניסה למגזרים חדשים.
לאורך השנים מטריקס יצעה למעלה מ-100 מיזוגים ורכישות בישראל ומחוצה לה.
רכישות בישראל: ניו אפליקום, סינטק, סיון, אלרון טלסופט,טנגרם, טאקט, פרוגרמה, סיבם, אונו-אפס, ספיה, נטוויז, מידעטק, KBIS, 2Bsecure, באבקום, חושן אליאב, מננג'וור, אינטגריטי, נוח טכנולוגיות, טקטופ, SEEV, טופקיו, המי"ל, קמביום, סיווי, אביב ניהול, DHV, דנה הנדסה, גסטטנרטק, אורטק, גב מערכות ועוד.
חברות ומיזמים שהוקמו בארץ: Matrix BI, CLOUDZONE, מטריקס דיפנס, תלפיות, מטריקס DEVOPS
בנובמבר 2024 זכה מוטי גומן בפרס מפעל חיים מטעם עמותת יוצאי ממרם.
מוטי גוטמן נשוי ואב לשלושה.
הוא גם פסנתרן חובב ג'אז.
שירת כמפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה וכסגן מפקד אוגדה 91.
מוסקל נולד בבית דגן, בנם של חנה ואריה, ניצולי השואה.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לראשון לציון ולמד בבית ספר "בארי".
בתיכון למד בבית הספר החקלאי כדורי.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1972 במסגרת גרעין נח"ל ששירת בקיבוץ מלכיה.
הוא יצא לקורס מ"כים, במהלך הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומוסקל נשלח עם חניכי הקורס להגנה על מעוז בודפשט.
לאחר המלחמה הדריך בקורס מכ"ים (גדוד 906) ויצא לקורס קצינים.
הוא שירת כמפקד מחלקה בגדוד 908 של הנח"ל, כמפקד פלוגה בבסיס ההדרכה ומפקד פלוגת מסלול בני משקים.
שימש קצין אג"ם בענף אימוני חי"ר בבאלי"ש וכסמג"ד בגדוד ביטחון שוטף בבקעת הירדן.
ב-1981 יצא ללימודים בפו"ם, במהלך הלימודים פרצה מלחמת לבנון הראשונה, מוסקל הצטרף לסגל כוחות מהנח"ל שלחו בגזרה המערבית ובמחנה הפליטים ראשידיה .
ב-10 ביוני מונה למפקד גדוד 932 שמפקדו נפצע בקרב עין זחלתא, שירת בתפקיד עד סוף החודש במהלכו הוביל את הגדוד בלחימה עד כביש ביירות-דמשק.
לאחר הקמת חטיבת הנח"ל שימש קצין אג"ם במטה החטיבה.
ב-1986 סיים את לימודיו בפו"ם ומונה למפקד גדוד נח"ל 908, בתפקידו הבא שימש סגן מפקד חטיבה 769 בלבנון ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של אוגדה 91. לאחר שקודם לדרגת אלוף-משנה מונה למפקד מחנה 80. ב-1990 מונה למפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה, האחראית על ח'אן יונס ומחנות הפליטים באזורה.
הוא סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
לאחר הלימודים שירת כסגן מפקד אוגדה 91 בגבול הצפון.
בתפקידו הבא היה אמור לשרת כנספח צה"ל בסקנדינביה, אך לפני יציאתו לשליחות נפטר מדום לב.
הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בחולון .
מוסקל היה נשוי לנחמה ואב לשלושה בנים.
בנו בן נשוי למיכל ינאי, ובנו דור נמנה עם שלישיית ערוץ הכיבוד.
מוטי (מרדכי) דריאל (נולד ב-21 באפריל 1940 בבוקרשט, רומניה) הוא פרופסור לכימיה, צייר, פסל ופעיל חברתי ישראלי.
בבית הוריו, ז'אן ואליזבט דוידוביץ, דיברו צרפתית, גרמנית והונגרית.
עלה עם משפחתו לישראל ב-1950. סיים בית ספר תיכון בקריית מוצקין, התגייס לצה"ל כעתודאי בשנת 1958 והשלים תואר ראשון בכימיה בטכניון.
בחופשות הקיץ גויס לקורסים צבאיים כולל קורס קצינים.
עם חיולו לאחר תום לימודיו בטכניון, הוצב במעבדות המחקר של הוועדה לאנרגיה אטומית.
במהלך 15 השנים הבאות, במקביל לעבודתו כחוקר, השלים תואר שני ותואר שלישי בתרמודינמיקה לא-הפיכה במכון ויצמן.
שירת במילואים במלחמת יום כיפור בדרגת סרן.
בשנים 1977–1984 עבד בתעשייה הכימית בנגב כמנהל אגף המחקר בחברת הברום וככימאי ראשי בפוספטים בנגב.
ב-1984 חזר לוועדה לאנרגיה אטומית עד לשנת 2004.
ב-1997 הקים עם חברים את עמותת "נגב שלום" ושימש כיו"ר העמותה עד לשנת 2004. לצד כנסים וצעדות לקירוב השלום עסקה העמותה במתן שיעורי עזר לעולים בבאר שבע ולילדים מהפזורה הבדואית באבו כף.
בשנים 2004–2011 הקים במכללת ספיר את היחידה לפרויקטי גמר.
משנת 2005 דריאל הוא פרופסור בכימיה.
למוטי דריאל שני בנים ושתי בנות.
מתגורר בתל אביב עם אשתו קטי.
דריאל עוסק לאורך שנים בציור.
החל מ-2012 מצייר בעיקר בטכניקה משולבת במכחול ובמחשב לוח.
כמו כן מפסל בברזל ובאבן.
יורי כץ, זוכה בפרס שרת התרבות באמנות פלסטית ב-2014 וראש ועדת שיפוט פרס אוסקר הנדלר, שאצר את התערוכה "סמוראי חיוור" בספרייה העירונית בבאר שבע, כתב על מוטי דריאל:
באוקטובר 2020 יצא לאור ספר שירים של המשורר יוסי גמזו "עמק בלילה עמק בירושלים".
ספר זה מאויר ב-20 מציוריו של דריאל.
"שמן ומים במחשב", גלריה דפנה עומר, 2.3.2014 (פדיון העבודות שנמכרו הועבר כתרומה לעמותת "באר שובע" שמחלקת ארוחות לנזקקים).
"מכן הציור למסך המגע", בית האמנים באר שבע, 6.4.2015
"ממגע הבד-למגה בייט", גלריה עמליה ארבל תל אביב 4.7.2015
"סמוראי חיוור", גלריית הספרייה העירונית באר שבע 27.6.2016. אוצר: יורי כץ.
"עולם הצלילים", גלריית הספרייה העירונית ב"ש, 14.4.2015
תערוכת יום העצמאות, גלריה דפנה עומר, 18.5.2015
"כן תספור ותמנה", גלריית הספרייה העירונית ב"ש, 26.8.2015
"צבע ואור", גלריית הספרייה העירונית ב"ש, 17.2.2016
"אמנים חדשים", גלריית המועצה נתניה, 6.4.2016
מוטי דריאל חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל ובאגודת אמני האמנות הפלסטית בנתניה.
מוטי (אליהו מרדכי) זוננפלד הוא איש עסקים ונדבן יהודי, חבר ועד מנהל בעמותת נאמני מרכז שניידר.
זוננפלד, בנם של ג'ני (שיינדל חנה) ומשה יהודה זוננפלד, נולד בברזיל.
קרוי על שם סבו הרב אליהו מרדכי, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ישיבת סלבודקה וישיבת מרכז הרב.
זוננפלד מרבה לתרום לישיבות מכל החוגים, בהם, ישיבת מיר, מוסדות חסידות בעלזא וישיבת מרכז הרב.
בין השאר הוא תומך בהוצאת ספרים תורניים באמצעות קרן רא"ם.
תרם גם את בית המדרש 'בית נפתלי' של חסידות בעלזא באשדוד לעילוי נשמת אביו של אלימלך פירר, יו"ר עזרה למרפא.
זוננפלד הוא חבר האספה הכללית של עמותת מסע ישראלי.
זוננפלד נשוי בשלישית לשרה ומתגורר בירושלים וברעננה.
בתו דניאלי נהרגה בתאונת דרכים בשנת תשע"ה.
בעקבות פטירת בתו דניאלי זוננפלד, שהתנדבה בבית החולים שניידר לילדים, הקים את "קרן דניאלי" המקדמת למעלה מ-100 מיזמים לטובת החברה הישראלית.
"צוות דניאלי" - צוות רפואי מקצועי וייחודי הכולל: רופאים, אחיות, פסיכולוגיות ועובדות סוציאליות מהמחלקה האונקולוגית בבית החולים שניידר הנותן טיפול ביתי לילדים חולי סרטן.
"פרס דניאלי לרפואה עם לב" - פרס המעלה על נס את הרופאים והאחיות שצוינו לשבח על גישתם האנושית לחולה ולמשפחתו.
"בשביל דניאלי" – שרות לאומי לנוער בסיכון - תוכנית שהוקמה על ידי אגודת עמינדב לשרות לאומי ומעניקה לנוער בסיכון הדרכה ובניין במעגלי החיים.
"מדרשת דניאלי" - מדרשה המכשירה בנות לקראת השירות הלאומי.
המדרשה נוסדה על ידי מוסדות "בני דוד" בעלי.
צורבא לנשים - לימוד הלכה לנשים, הפועלת במתכונת של שיעור חד שבועי, בקהילות ברחבי הארץ והעולם.
"אחוזת דניאלי" - רעננה- מתחמים עבור גני ילדים.
"לב דניאלי" - מערך שבא לתת מענה לזוגות חשוכי ילדים.
במסגרת הטיפולים שנעשים בהכוונת "בוני עולם".
מסייעים ומנחים את צוות המעבדה באחריות ובהנחיות ההלכתיות כלפי המטופלים.
המערך נחנך במרכז הרפואי הדסה עין כרם.
גרעין דניאלי – עכו - גרעין תורני בעיר עכו שמטרתו להרים את קרן התורה והיהדות במרכז העיר, להביא משפחות צעירות, תורניות ודינמיות, להקים בית מדרש מרכזי, ולהביא בנות השירות הלאומי ותלמידי המכינה לקבוע בעתיד את ביתם בעכו, במסגרת "גרעין דניאלי".
סידור תפילת דניאלי לנשים ולבנות - סידור לנשות ובנות ישראל, בתוספת ההלכות, ההליכות וההנחיות הנצרכות לתפילת הנשים.
חוג פרשת השבוע ע"ש דניאלי זוננפלד במרכז מורשת בגין.
מלגות למצוינות ולחסד - המרכז האקדמי "שערי מדע ומשפט" בהוד השרון הקים תוכנית מלגות למצוינות ולחסד שמטרת תוכנית המלגות היא לעודד סטודנטים מכל חוגי הלימוד הקיימים במרכז האקדמי שעוסקים בפעילות חברתית ערכית ותורמים לקהילה בזמן לימודיהם.
מלגות לסטודנטים לרפואה באוניברסיטת בר-אילן.
בית מדרש יום שישי - בבית הכנסת "לכו נרננה" ברעננה.
"שירת דניאלי", ב'מתן השרון'- חדר פעילות במרכז החדש ברעננה של מתן השרון, מכון תורני לנשים, החדר נקרא "שירת דניאל".
בנועם דניאלי - המעודד רישום לנישואין דרך הרבנות במסגרת "ארגון רבני בנועם"
מוטי דימיטשטיין (1952 – אוקטובר 2025) היה תת-אלוף בצה"ל.
שירת באגף המודיעין בצה"ל במשך 30 שנים במגוון תפקידים בחטיבת המחקר ובמודיעין השדה, והתמחה בעיקר בזירה הצפונית (סוריה ולבנון).
עמד בראש תוכנית המצוינות של חיל המודיעין "חבצלות" במשך כ-12 שנה.
נולד בנתניה בשנת 1952. התגייס לצה"ל ואמ"ן במסגרת העתודה האקדמית לאחר שסיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שירותו סיים תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה.
במשך שירותו עסק בעיקר בסוריה ולאור בקיאותו שימש בין היתר כקצין המודיעין של שיחות השלום בין ישראל לסוריה בשנות ה-90 ובשנת 2000. בין תפקידיו היה גם סגן קצין המודיעין של אוגדה 36 וסגן קצין המודיעין של פיקוד הצפון.
ב-2013 מונה על ידי ראש אמ"ן, האלוף אביב כוכבי, לשמש כראש תוכנית חבצלות – תוכנית הדגל של אמ"ן להכשרת מתגייסים למסלול קצונה, והמשיך בתפקידו (נכון לדצמבר 2024).
בתקופתו התפתחה תוכנית חבצלות וזכתה להצלחה רבה בקהיליית המודיעין ומספר המתגייסים אליה בכל שנה גדל מ-25 ליותר מ-60.
בחודש מרץ 2018 מונה על ידי ראש אמ"ן, האלוף הרצי הלוי, בנוסף לתפקידו כראש תוכנית חבצלות, לראש תוכנית גמל"א – גשר מצוינות לפיקוד אמ"ן.
תוכנית גמל"א היא תוכנית מצוינות אקדמית לקצינים מצטיינים בסיום תפקיד שני-שלישי חסרי השכלה אקדמית.
התוכנית פועלת באוניברסיטה העברית בירושלים, לצד תוכנית חבצלות.
בחודש מאי 2022 זכה בפרס מפעל חיים שהוענק לו על ידי ראש אמ"ן, אלוף אהרון חליוה.
באוקטובר 2025 נפטר ממחלת הסרטן.
מרדכי (מוטי) לוי (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב.
שירת כמפקד יחידת להב 433.
ב-1988 חודשים ספורים לאחר שחרורו מצה"ל התגייס למשטרת ישראל ושירת כחוקר במרחב יפתח של מחוז תל אביב.
ב-2007 התמנה למפקד תחנת המשטרה לב תל אביב במרחב ירקון.
במשך שירותו שימש קצין אגף חקירות ומודיעין במחוז ירושלים וב-2014 מונה לסגן מפקד מרחב ציון במחוז.
ב-2016 מונה למפקד היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ), במסגרת תפקידו הוביל את תיקי החקירה נגד שר הרווחה חיים כץ ובכירי התעשייה האווירית, תיק הצוללות וחקירות נוספות.
בדצמבר 2017 מונה לסגן מפקד אגף החקירות והמודיעין, תחת הניצב גדי סיסו.
בפברואר 2020 הועלה לדרגת ניצב ובמאי אותה שנה מונה למפקד יחידת להב 433.
ב-5 בפברואר 2024 ביקש להתפטר מתפקידו ולפרוש מהמשטרה לאחר 36 שנות שירות.
הוא סיים את תפקידו במאי 2024.
לוי נשוי ואב לשלושה, מתגורר בנס ציונה, בעל תואר ראשון במדעי הרוח ותואר שני במשפטים.
מוטי דותן (נולד בשם מרדכי פרקש ב-27 בדצמבר 1949) הוא ראש המועצה אזורית הגליל התחתון לשעבר, כיום משמש כיו"ר ומנכ"ל חברת "קדימה מדע- World Ort" (הזרוע הביצועית של אורט העולמי בישראל).
בנוסף, מתפקידיו הבולטים בעברו היה יושב חבר הוועד המנהל של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
דותן נולד וגדל בפתח תקווה, את לימודי התיכון עשה בישיבת בני עקיבא ברעננה.
לאחר שחרורו מצה"ל למד מנהל עסקים וכלכלה במרכז האקדמי ברופין, ב-1982 עבר להתגורר במושב כפר חיטים שבגליל התחתון והחל לעבוד כרועה צאן.
בהמשך שימש כמרכז הענף במושב.
לאחר מכן עבד במסגרת החטיבה להתיישבות בסוכנות היהודית בתור משקם כלכלי, לאחר סיום תפקידו בסוכונות שימש דותן כמרכז המשק של מושב כפר חיטים וכמנהל שיווק הבשר של חברת תנובה.
משנת 1991 שימש כחבר מליאה במועצה האזורית הגליל התחתון.
בשנת 2001 נבחר דותן לראשונה לאחר פרישתו של בני גורפינקל מראשות המועצה, לאחר מכן זכה דותן בבחירות לראשות המועצה ב-2003, 2008 ו-2013. בינואר 2018 הודיע דותן כי לא יתמודד בבחירות 2018 לראשות המועצה.
לאחר פרישתו מראשות המועצה, דותן משמש כיום כיו"ר חברת "קדימה מדע- World Ort" (הזרוע הביצועית של אורט העולמי בישראל).
כמו כן, חבר בוועד המנהל במכללת אורט בראודה בכרמיאל ושל הוועד המנהל בכפר נהר הירדן (כפר נופש לילדים חולים במחלות מסכנות חיים) שהיה שותף בהקמתו.
דותן חבר בוועד המנהל של עמותת ידידי בית החולים פוריה, ובין היתר יו"ר רשות ניקוז ונחלים כינרת.
עד לאחרונה שימש כיו"ר ועדה מקומית לתכנון ובנייה של שתי מועצות אזוריות בדואיות בדרום - אל קאסום ונווה מדבר.
דותן נשוי לפנינה ואב ל-4 מתגורר בכפר חיטים.
מוֹטִי טקה (נולד ב-1 במרץ 1996) הוא זמר ישראלי בסוגת הפופ המזרחי.
החל דרכו באתר יוטיוב, וזכה לפרסום בזכות שיריו "בלבלה", "אוהבת אותי" ו"בום בום".
מוטי נולד וגדל בקריית ביאליק למשפחה מרובת ילדים.
הוריו עלו מאתיופיה בשנת 1989. מאז ימי ילדותו טקה שר ומופיע באירועים, טקסים ושמחות.
לאחר מות אביו הוציא את שירו הראשון, "תגיד לי", בשנת 2013. בעקבות מות האב הפך טקה למפרנס העיקרי בביתו ועבד בדוכן פלאפל.
בנובמבר 2014 התגייס לצה"ל ושירת כנהג מבצעי.
בשנת 2017 התפרסם בזכות השיר "בלבלה" אשר זכה ל-13.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד השנתי של mako, ערוץ 24 ותחנות הרדיו האזוריות, ולמקום ה-21 במצעד השנתי של כאן גימל.
עם הפרסום עבר לשרת כעובד כללי עד לסיום שירותו הצבאי בנובמבר של אותה השנה.
בשנת 2018 הוציא את "טוקור", שיר הגאווה הרשמי לאותה שנה.
מוטי גם כתב את מילות השיר לצד דורון מדלי.
בספטמבר 2018, השיק את אלבומו "בלבלה" בהאנגר 11. במופע ההשקה השתתפו גם קטריקס ודורון ביטון וכן שרית אביטן.
באותה שנה הוא הוציא את השיר "בום בום".
ב-23 בפברואר 2022 הוציא את הסינגל "עיניים רווקות", בשנת 2024 הסינגל הגיע למקום 97 במצעד היטליסט.
ב-13 בספטמבר 2022 הוציא את הסינגל "אני אוהב אותך".
ב-31 בדצמבר 2023 הוציא את הסינגל "לאן נעלמת?".
ב-31 בינואר 2024 הוציא את הסינגל "מחפש את אבא".
ב-25 בפברואר 2025 הוציא גרסת כיסוי לשיר "עובד בכפר" של אודיה, שהגיע למקום ה־76 במצעד היטליסט.
מוטי דלג'ו (נולד ב-1944) היה ראש המועצה האזורית דרום השרון לשעבר, דוקטור לכלכלה בהשכלתו.
דלג'ו נולד באיראן ועלה כילד בשנת 1949. בשנת 1994 נבחר לראשות המועצה האזורית דרום השרון וכיהן ברצף עד שהודיע על פרישתו בשנת 2018.
דלג'ו הוא ראש המועצה האזורית השני במספר שנות כהונתו באופן רציף (הראשון הוא יעקב לנדאו - שכיהן כ-26 שנים (1954–1980) - כראש המועצה האזורית השרון התיכון וכראש המועצה הראשון של דרום השרון).