tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נסיך הכתר החדש לקח על עצמו את תפקידי הממשל זמן קצר לאחר שהגיע לשוודיה ב-1810. מצבו הבריאותי של קרל התערער בהדרגה, בעיקר לאחר 1812 ולמעשה הוא רק נכח בדיוני הממשלה אך לא היה מעורב בהם.
את הישיבות ניהל למעשה נסיך הכתר.
קרל איבד את זיכרונו ולא היה מסוגל עוד לתקשר עם סביבתו.
עם כינונו של האיחוד השוודי-נורווגי ב-4 בנובמבר 1814, היה קרל למלך נורווגיה תחת השם קרל השני.
לאחר שמונה שנים שבהן הוא היה מלך רק בתואר, מת קרל השלושה עשר ב-5 בפברואר 1818 מבלי להעמיד יורש טבעי.
ברנדוט ירש את כסאו ומלך תחת השם קרל הארבעה עשר.
קרל קנוטסון נולד בטירת אקהולמן שבמחוז אופסלה לקנוט טורדסון, אביר וחבר במועצה המלכותית, ולמרגרטה קרלסדוטר, בתו היחידה והיורשת של קרל אולפסון, לורד טופטה.
אביו של קרל, קנוט, היה בן דודו של אביו של אריק יוהנסון ואסה ועל פי מקורות בני התקופה, הוא היה צאצא של אחיו הצעיר של אריק התשיעי ("אריק הקדוש").
אמו של קרל, הייתה צאצאית של הרוזן (יארל) "קרל החרש", ולפיכך בת לשושלת ביילבו.
כמו כן היא הייתה צאצאית של אינגאגרד קנוטסדוטר, בתם של קנוט הרביעי, מלך דנמרק ושל אדלה מפלנדריה.
ב-1434 היה קרל לחבר במועצה המלכותית של שוודיה ובאוקטובר אותה שנה הוא התמנה לאחד מהתפקידים הבכירים אותם מילא, הלורד הנציב העליון של שוודיה (Riksmarsk).
בשל חוסר שביעות הרצון ההולך וגובר בקרב האצולה השוודית מהמלך אריק מפומרניה, מונה קרל ב-1436 להיות המושל הצבאי של הממלכה (Rikshövitsman) ובסופו של דבר מילא את מקומו של המלך כעוצר נבחר בין השנים 1438 – 1440, כתוצאה מהמרד בהנהגתו של אנגלברקט אנגלברקטסון.
במהלך תקופת העוצרות הקצרה של קרל, התחוללה גם מרידה בפינלנד.
אריק מפומרניה אולץ לוותר על כס המלכות וב-1440, נבחר כריסטופר מבוואריה להיות מלך שוודיה, נורווגיה ודנמרק.
בטקס ההכתרה של כריסטופר, שהתקיים בספטמבר 1441, הוענק לקרל תואר אבירות הוא מונה להיות הלורד זקן השופטים של שוודיה (Riksdrots).
באוקטובר הוא התפטר מתפקיד זה וחזר לתפקידו כלורד הנציב העליון.
החל מ-1442 הוא היה המושל הצבאי (hövitsman) בויבורג שבפינלנד (כיום ברוסיה).
קרל קיבל נחלות נרחבות, בין השאר במערב פינלנד.
מקום מושבו הראשון היה בטורקו.
עד מהרה החלה ממשלתו של כריסטופר להחזיר לעצמה את הנחלות של האצילים וקרל אולץ להשיב את טירת טורקו.
מקום מושבו הבא היה טירת ויבורג, שם הוא החזיק חצר עצמאית, לא נאלץ לציית לכריסטופר וקיים מדיניות חוץ משל עצמו כלפי מעצמות אזוריות כמו ברית ערי הנזה, העיר הרוסית נובגורוד והמסדר הטבטוני בשטחים שמהווים היום את אסטוניה ולטביה.
עם מותו של כריסטופר ב-1448 ללא יורש, נבחר קרל להיות מלך שוודיה ב-20 ביוני ושמונה ימים לאחר מכן הוא הוכרז כמלך החדש ב"אבנים של מורה" (Mora stenar), לא רחוק מאופסלה, בעיקר בשל העובדה שכוחותיו הצבאיים חנו במקום, וזאת בניגוד לרצונם של העוצרים, בנגט ונילס יונסון.
בספטמבר 1448 בחרו הדנים את כריסטיאן הראשון כמלכם החדש.
בין קרל לבין כריסטיאן התגלע סכסוך בנוגע לכס המלכות הנורווגי, שגם אותו החזיק כריסטופר.
לשני המלכים הייתה תמיכה בקרב חברי המועצה המלכותית של נורווגיה.
ב-1449 בחרו חלק מחברי המועצה את קרל כמלך נורווגיה וב-20 בנובמבר אותה שנה הוא הוכתר בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים.
עם זאת, כריסטיאן המשיך לטעון לכתר הנורווגי.
האצולה השוודית היססה אם להעניק גיבוי לקרל במלחמתו נגד דנמרק על השליטה בנורווגיה וכבר ב-1450 נאלץ קרל לוותר על הכתר הנורווגי לטובתו של כריסטיאן.
החל מ-1451 היו שוודיה ודנמרק במצב מלחמה זו כנגד זו.
בשל הלחימה ההרסנית, התגברה ההתנגדות לקרל בקרב האצולה השוודית.
המתנגדת העיקרית הייתה הכנסייה השוודית שלא ראתה בעין יפה את מאמציו של קרל לרכז בידיו את הסמכות המלכותית והדתית.
מתנגדים נוספים היו קבוצת המשפחות של אוקסנסטירנה וואסה.
ב-1457 התרחש מרד בהנהגתו של הארכיבישוף יונס בנגטסון למשפחת אוקסנסטירנה והאציל אריק אקסלסון.
שני המנהיגים של המרד לקחו על עצמם את העוצרות ובבחירות שהם קיימו, נבחר כריסטיאן הראשון כמלך שוודיה, בתחילה בטורקו ולאחר מכן בסטוקהולם.
ב-1463 הסתכסך כריסטיאן עם הארכיבישוף על רקע מדיניות המיסוי שלו.
הארכיבישוף נכלא וכתוצאה מכך התחולל מרד של המקורבים לו וכריסטיאן גורש משוודיה.
קרל נקרא בחזרה על ידי המורדים והוא שב בראש כוח של שכירי חרב גרמנים ופולנים.
עם הגעתו לשוודיה הוא מצא עצמו במצב מלחמה כנגד הארכיבישוף ולאחר שני קרבות עקובים מדם בחורף 1465-1464, הוגלה קרל שוב.
ב-1467 חזר בו העוצר אריק אקסלסון ותמך בקרל, שהוכתר מחדש כמלך.
קרל מלך שלוש שנים נוספות וחלק את סמכויותיו עם הפרלמנט, עד למותו בסטוקהולם במאי 1470.
ב-1428 נשא קרל לאישה את בריגיטה טורסדוטר (מתה ב-1436).
אשתו השלישית הייתה כריסטינה אברהמסדוטר, לשעבר פילגשו, שאותה הוא נשא בהיותו על ערש דווי.
עוד קודם לכן נולדו להם שני ילדים:
קרל ייצג נטייה לאומית הולכת וגוברת בקרב האצולה השוודית שניסתה בתחילה לשעבד את שאר ארצות סקנדינביה תחת השלטון השוודי, אך עד מהרה התמקדה ברעיון פירוקו של איחוד קאלמאר.
מאה שנים לאחר מכן, כאשר האיחוד פורק בסופו של דבר, זכה קרל לרחשי כבוד כמבשרה המוקדם של העצמאות השוודית.
מאבקו של קרל לצבירת כוח ולעלייה לכס המלכות היה מוצלח.
הוא הכיר לכאורה בכך בעצמו ותיאר את חייו בשיר קצר:
נינתו של קרל, כריסטינה, נישאה לסטן סטורה הצעיר, שתקופת כהונתו כעוצר ייצגה ערכים דומים לאלה של קרל: לאומיות ועצמאות שוודית.
צאצאיו של קרל לא ירשו את כס המלכות עד אשר כריסטיאן, דוכס שלזוויג-הולשטיין, עלה למלוכה ככריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ב-1863. ממנו נולדו צאצאים של קרל בבתי המלוכה של נורווגיה, יוון והממלכה המאוחדת.
צאצאית רחוקה שלו, הנסיכה סיביליה מסקסה-קובורג-גותה, הייתה אמו של מלך שוודיה הנוכחי קרל השישה עשר גוסטב, ובכך דמו של קרל שב לכס המלוכה השוודי.
גנרל-אוברסט קרל הילפרט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הילפרט נולד ב-12 בספטמבר 1888 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-14 (הרטמן).
במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף הילפרט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1935 מונה הילפרט למפקד רגימנט הרגלים ה-35 (הפרוסי), וב-1 בספטמבר באותה שנה הועלה לדרגת אוברסט.
בסתיו 1937 מונה לראש מטה הקורפוס ה-9, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה היה הילפרט ראש מטה הקורפוס ה-9, שהיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C בחזית המערבית.
בסוף ספטמבר 1939, מונה לראש מטה פלגת הארמייה A, תחת פיקודו של קורט פון המרשטיין-אקוורד, והוטל עליו לאבטח את הגבול המערבי עם בלגיה והולנד.
לאחר פירוקה של פלגת הארמייה ב-25 באוקטובר 1939 כראש מטה פיקוד הדרום בקרקוב.
ב-5 בפברואר 1940 מונה לראש מטה הארמייה הראשונה תחת פיקודו של ארווין פון ויצלבן, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת.
ב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוקטובר 1940 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות D שהפכה בהמשך ל-OB West.
ב-26 ביוני 1942 מונה הילפרט כמפקד זמני של הקורפוס ה-59 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, במקום קורט פון דר שבאלרי.
ב-25 ביולי 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
לאחר הפשיטה הבריטית על סן-נאזר שפגעה אנושות ביכולת של אוניות המערכה והצוללות הגרמניות לפעול באופן חופשי, הודח הילפרט מתפקידו והועבר לפקד על כח מילואים.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 בינואר 1943 מונה הילפרט למפקד הקורפוס ה-54 שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, והשתתף עמו בקרבות הקשים סביב לנינגרד.
ב-19 בפברואר 1943 קיבל על פעולותיו את הצלב הגרמני בזהב, לאחר מכן לחם עם הקורפוס שבפיקודו ובלם כוחות סובייטיים חזקים באזור וולחוב ושליסלבורג.
ב-1 באוגוסט 1943 פרש מתפקידו ועבר לעתודת המילואים, וב-22 באוגוסט 1943 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-30 בספטמבר 1943 נהרג בנו הבכור בחזית המזרחית.
ב-31 באוקטובר 1943 מונה הילפרט למפקד הקורפוס ה-26 שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 בינואר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-1 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-20 בינואר פרש מתפקידו, אך חזר אליו ב-1 באפריל 1944. בקיץ 1944 חילץ את הקורפוס שבפיקודו מכיתור בפולוטסק, ועל כך קיבל ב-8 באוגוסט 1944 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-3 בספטמבר 1944 מונה הילפרט למפקד הארמייה ה-16 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון.
ב-26 בינואר 1945 מונה לכמה ימים למפקד זמני של קבוצת ארמיות קורלנד.
ב-25 במרץ 1945 מונה למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
ב-1 במאי 1945, ימים ספורים לפני כניעת גרמניה הנאצית, הועלה הילפרט לדרגת גנרל-אוברסט והיה היה המפקד העליון האחרון של קבוצת הארמיות.
ב-7 במאי 1945, לאחר התאבדותו של היטלר, קיבל הילפרט פקודה מקרל דניץ, בתפקידו כנשיא גרמניה הנאצית, להיכנע.
הילפרט הסגיר את עצמו, יחד עם כל קבוצת הארמיות שבפיקודו, למרשל הסובייטי ליאוניד גובורוב.
ב-8 במאי 1945 נלקח בראש חייליו לשבי הרוסי.
הילפרט שהה כשנתיים בבית כלא במוסקבה, וב-1 בפברואר 1947 מת, והוא בן 58 שנים.
קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה , היה הנסיך הבוחר מבוואריה, וקיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
קרל אלברכט נולד ב-6 באוגוסט 1697 למקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ותרזה סובייסקה, בתם של יאן השלישי סובייסקי, מלך פולין ומריה קז'ימייז'ה.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית פוצלה משפחתו, וקרל שהה במעצר בווינה עד לשנת 1715. בשנת 1717 הצטרף קרל אלברכט לאוסטרים, במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718).
ב-26 בפברואר 1726 מת אביו מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, וקרל אלברכט עלה לשלטון במקומו.
ב-20 בינואר 1745 מת קרל אלברכט במינכן, ובנו מקסימיליאן יוזף עלה לשלטון בבוואריה במקומו.
ב-5 באוקטובר 1722 התחתן קרל אלברכט עם מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ורעייתו וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה היו לו 7 ילדים:
בנוסף היה לקרל אלברכט בן נוסף מפילגשו סופיה קרולינה פון אינגלהיים:
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה , היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה במשך קרוב ל-30 שנה מ-1711 ועד 1740. בנוסף היה קרל טוען למלכות ספרד בין השנים 1700–1714, מלך סרדיניה בין השנים 1714–1720, ומלך נאפולי וסיציליה בין השנים 1714–1738.
קרל נולד ב-1 באוקטובר 1685 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
ב-12 באוקטובר 1711 מת אחיו יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקרל עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון דאג קרל להעביר את הסנקציה הפרגמטית של 1713, שהתירה לבנות לרשת את נכסי האימפריה ההבסבורגית, והייתה מיועדת להבטיח את ירושתו לבתו מריה תרזה.
במאמציו לקבל את הסכמת המעצמות על הסנקציה הפרגמטית, נאלץ קרל לוותר על שטחים נרחבים (במערב גרמניה ובאיטליה).
בעקבות עלייתו של קרל לשלטון באוסטריה, נטשוהו בעלות בריתו.
קרל אמנם המשיך בלחימה עוד שנים אחדות, אך בשנת 1714 חתם על הסכם רשטדט, שבו ויתר על ממלכת ספרד, תמורת ארצות השפלה הדרומיות, דוכסות מילאנו, נאפולי וסרדיניה.
בשנים 1716–1718 לחם קרל כנגד העות'מאנים בהצלחה רבה, וסיפח את הבאנאט לממלכת הונגריה, וכבש את סרביה ואולטניה.
בשנים 1718–1720 לחם קרל במלחמת הברית המרובעת שהסתיימה בניצחון אוסטרי.
באמנת האג (1720) שנחתמה לאחר המלחמה, החליף קרל את סרדיניה בסיציליה, שהייתה תחת שלטון בית סבויה.
בשנים 1733–1735 הסתבך קרל במלחמת הירושה הפולנית, ובמהלכה הפסיד את השליטה בממלכת נאפולי.
בין השנים 1736–1739 לחם קרל יחד עם הרוסים במלחמה האוסטרית-רוסית-עות'מאנית (1735-1739), ובמהלכה הפסיד קרל כמעט את כל השטחים שכבש 20 שנה קודם לכן.
ב-20 באוקטובר 1740 נפטר קרל בווינה, ובתו מריה תרזה עלתה לשלטון באימפריה ההבסבורגית במקומו, אולם, על ירושת האימפריה הרומית הקדושה קמו לה מתנגדים רבים, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה האוסטרית.
קרל גילה יחס עוין ליהודים, אם כי העניק לכמה מהם תפקידים חשובים בחצרו, ביניהם שמשון ורטהיימר ודייגו ד'אגילר.
בשנת 1713 מינה קרל את ר' דוד אופנהיים לרבה הראשי של פראג ובוהמיה, ובשנת 1720 התיר את הדפסת התלמוד בגרמניה.
בשנת 1722 נהרס בפקודתו של קרל בית הכנסת באוסוב.
בשנת 1723 חידש קרל את זכויות יהודי מוראביה, אך בשנת 1726 ציווה על הפרדה בין יהודים לנוצרים שם, ופרסם את "חוקי המשפחה" - שבהם הותר רק לבן הראשון לשאת אישה.
לפי הסכמי השלום עם הטורקים, נאלץ קרל להעניק זכות ישיבה ליהודים עם נתינות טורקית בווינה, אך בשנת 1732 דחה את בקשת היהודים לבנות בית כנסת בווינה.
ב-1 באוגוסט 1708 התחתן קרל עם אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל בתו של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ורעייתו כריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
שלטי האצולה של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושהשלט האצולה של קרל כקיסר האימפריה הרומית הקדושה(1711–1740)שלט האצולה של קרל כטוען לכתר ספרדשלט האצולה של קרל כטוען לכתר ספרדבאראגוןשלט האצולה של קרל כמלך נאפולי וסיציליה
קרל הראשון, מלך וירטמברג , היה מלך וירטמברג, בין השנים 1864–1891.
קרל נולד ב-6 במרץ 1823 בשטוטגרט שהייתה חלק מממלכת וירטמברג, לווילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ולפאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בצעירותו למד קרל באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת טיבינגן.
ב-13 ביולי 1846 התחתן קרל עם אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, אולם, לבני הזוג לא היו ילדים.
ב-25 ביוני 1864 מת אביו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, וקרל עלה במקומו לשלטון.
במהלך השנים הבאות, נעשו רפורמות חשובות רבות במדינה, בעיקר בתחום הכספים, ובשנת 1879 נעשו שינויים קלים בחוקת המדינה.
בשנת 1870 אימצו קרל ואשתו את אחיינית אשתו ורה קונסטנטינובנה, בתו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובשנת 1888 הסתבך קרל בשערורייה, עקב קשריו ההומוסקסואליים עם צ'ארלס וודקוק האמריקאי.
ב-6 באוקטובר 1891 מת קרל בשטוטגרט, ואחיינו וילהלם השני, מלך וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ (גרמנית: Karl I.
קרל לודוויג נולד בהיידלברג ב-22 בדצמבר 1617, לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתם של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואן, נסיכת דנמרק.
בשנת 1623 הודח אביו על ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעקבות מעורבותו במרד הבוהמי נגד הקיסר.
בשנת 1629 מת אחיו היינריך פרידריך, נסיך הכתר של פפאלץ, ובשנת 1632 מת אביו, וקרל לודוויג ירש את זכות הטענה על נסיכות הבוחר מפפאלץ.
במשך רוב שנות ה-30 של המאה ה-17 היה קרל לודוויג אצל דודו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה וניסה לגייס את תמיכתו למען החזרת שלטונו, אולם צ'ארלס הראשון סירב, משום שחשש שיעורר עליו את חמת האופוזיציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית בשנת 1642 חזר קרל לודוויג לבית אמו בהאג, משום שחשש מכוחות הפרלמנט, על אף שלא היה מזוהה עם דודו.
בשנת 1644 חזר קרל לודוויג לאנגליה על פי הזמנת הפרלמנט, על אף שאחיו רופרכט ומוריץ היו תומכיו של צ'ארלס הראשון, ומונה לראש ליגת האמנה החגיגית.
הכוחות המלוכנים טענו נגדו, שביקורו באנגליה היה ניסיון להביא לכך שכוחות הפרלמנט יכתירו אותו כמלך אנגליה, במקום דודו צ'ארלס הראשון.
בעקבות ביקורו הסתכסך קרל לודוויג עם צ'ארלס הראשון, והלה סירב להתפייס עמו אף קודם הוצאתו להורג בשנת 1649.
בשנת 1648 נחתם שלום וסטפאליה, ובו הוחלט על החזרת נסיכות הבוחר מפפאלץ לידי קרל לודוויג, מלבד פפאלץ העילית שנשארה חלק מנסיכות הבוחר מבוואריה.
בסתיו 1649 חזר קרל לודוויג לנסיכות, ומיד החל לשקמה מנזקי מלחמת שלושים השנים.
קרל לודוויג שיקם את יחסיו עם ממלכת צרפת, ואף השיא בשנת 1671 את בתו אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ לפיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
אולם יחסיו עם ממלכת אנגליה נשארו מעורערים בעקבות בגידתו בצ'ארלס הראשון בזמן מלחמת האזרחים, ואמו ואחיו התרעמו על חסכנותו המופרזת.
ב-28 באוגוסט 1680 מת קרל לודוויג, ובנו קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1650 התחתן קרל לודוויג עם שארלוטה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל ואמליה אליזבת, רוזנת הנאו-מינצנבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ (1652–1722)
בשנת 1658 גירש קרל לודוויג את אשתו שארלוטה, רוזנת הסן-קאסל, והתחתן בנישואים מורגנטיים עם מריה לואיזה פון דגנפלד, בתו של הברון מטנס כריסטוף פון דגנפלד, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
בשנת 1679 התחתן קרל לודוויג בנישואים מורגנטיים עם אליזבת הולנדר פון ברנאו, בתו של טוביאס הולנדר, ממנה נולד לו בן אחד:
קרל לודוויג הולנדר (1681 - לא ידוע)
קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ (גרמנית: Karl III Philip von der Pfalz; 4 בנובמבר 1661 - 31 בדצמבר 1742) היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1716–1742.
קרל פיליפ נולד בדיסלדורף ב-4 בנובמבר 1661, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה.
בהיותו בן 14 החל קרל פיליפ לימודי כמורה, אך לבסוף לא הוסמך.
בשנת 1684 התגייס לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ובין השנים 1694–1697 אף לחם כנגד האימפריה העות'מאנית, ואף הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
בשנת 1716 מת אחיו יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וקרל פיליפ עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון גירש קרל פיליפ את פילגשו של אחיו דורותיאה פון ולן, ובשנת 1720 העביר קרל פיליפ את בירת הנסיכות מדיסלדורף למנהיים.
כיוון שלא היו לו בנים יורשים, הוא חיתן את בתו אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, עם קרל תאודור, רוזן פפאלץ-זולצבאך, על מנת לחזק את הקשר בין הענפים השונים של בית ויטלסבאך.
אולם כל בניה מתו בילדותם ושלוש בנות שרדו.
על כן, ב-17 בינואר 1742 חיתן קרל פיליפ את נכדתו אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתם של יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך עם קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה.
ב-31 בדצמבר 1742 מת קרל פיליפ במנהיים, ובמקומו עלה לשלטון בעלה של נכדתו קרל הרביעי תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-זולצבאך, שבשנת 1777 ירש אף את נסיכות הבוחר מבוואריה.
בשנת 1688 התחתן קרל פיליפ עם לודוויקה קרולינה רדזיוויל, בתם של בוגיסלאב רדזיוויל ואנה מריה רדזיוויל, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
אליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג (1693–1728)
בשנת 1701 התחתן קרל פיליפ עם תרזה לודומירסקה, בתם של יוזף קרול לודומירסקי ותאופיליה לודוויקה זאסלאווסקה, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
בשנת 1728 התחתן קרל פיליפ בנישואים מורגנטיים עם ויולנטה מריה תרזה מטורן וטקסיס, אך לא היו לו ילדים ממנה.
קרל השני, ארכידוכס אוסטריה , היה ארכידוכס אוסטריה הפנימית, ואביו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל השני נולד ב-3 ביוני 1540 בווינה, לפרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה, ולאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה בתו של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה ואן דה פואה.
בשנת 1559, ושוב בין השנים 1564–1568, התנהל משא ומתן על מנת להשיאו עם אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, אולם הנישואים לא יצאו אל הפועל, בעיקר בעקבות הבדלי הדת ביניהם.
בשנת 1563 הציעו לקרל את מרי, מלכת הסקוטים, אך היא סירבה להתחתן עמו.
בניגוד לאחיו מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה מתון כלפי הפרוטסטנטים, היה קרל קתולי אדוק, ואף הזמין את הישועים לחצרו.
אולם, בשנת 1572 נאלץ לעשות ויתורים לפרוטסטנטים בגראץ, ובשנת 1578 נאלץ לעשות זאת בברוק.
קרל השתתף במלחמות נגד הטורקים, ואף ייסד בשנת 1579 את העיר קרלובאץ בקרואטיה על שמו.
קרל טיפח מאוד את האמנות והמדעים, ואף החזיק בחצרו את המלחין אורלנדו לאסוס.
בשנת 1573 הקים קרל את הגימנסיה האקדמית בגראץ, ובשנת 1585 הקים את אוניברסיטת גראץ.
ב-10 ביולי 1590 מת קרל השני בגראץ, ובנו פרדיננד משטיריה, ארכידוכס אוסטריה ירש את נחלותיו.
בשנת 1571 התחתן קרל השני עם אחייניתו מריה אנה מבוואריה, בתם של אלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואחותו אנה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
קונסטנצה מאוסטריה (1588–1631), נישאה גם היא לזיגמונט השלישי מלך פולין.
קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל , היה דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בין השנים 1735–1780.
קרל נולד בבראונשווייג ב-1 באוגוסט 1713 לפרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן.
בצעירותו שירת קרל בצבא האימפריה הרומית הקדושה, ולחם בשורותיו במלחמת הירושה הפולנית.
ב-2 ביולי 1733 התחתן קרל עם פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת הנובר, כמה שבועות לאחר שאחותו אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן התחתנה עם פרידריך, נסיך הכתר הפרוסי.
בשנת 1735 מת פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, וקרל עלה לשלטון במקומו, תוך שהוא ממשיך לשרת בצבא הקיסרי.
קרל העביר רפורמות מקיפות בדוכסות, ועם הזמן התחיל בניתוק קשריו עם בית הבסבורג, ובשנת 1750 אף ויתר על תפקידו כמפקד רגימנט בצבא ההבסבורגי.
במהלך מלחמת שבע השנים תמך קרל בפרוסיה, מה שהביא לתוצאות הרסניות לדוכסות.
בעקבות פעולותיו להעברת רפורמות בדוכסות הידרדר מצבה הפיננסי של הדוכסות, ומשום כך מינה קרל בשנת 1773 את בנו קרל וילהלם פרדיננד לעוצר הדוכסות.
ב-26 במרץ 1780 מת קרל, ובנו קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל עלה לשלטון במקומו.
ב-2 ביולי 1733 התחתן קרל עם פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת הנובר, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
קרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (גרמנית: Karl I.
von Pfalz-Zweibruecken-Birkenfeld; 4 בספטמבר 1560 - 16 בדצמבר 1600), היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד בין השנים 1569–1600.
קרל נולד ב-4 בספטמבר 1560 בנויבורג על הדנובה, לוולפגנג, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ואנה מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה.
נחלותיו של קרל היוו חלק מרוזנות שפונהיים, וכללו כמה שטחים קטנים סביב בירקנפלד.
קרל הקים את הענף של פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד שהיה חסר חשיבות, אולם ממנו יצאו לבסוף מלכי בוואריה.
ב-16 בדצמבר 1600 מת קרל, ובניו חילקו את נחלותיו: גאורג וילהלם קיבל את פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, ואילו כריסטיאן קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר.
ב-23 בפברואר 1590 התחתן קרל עם דורותיאה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ודורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
גאורג וילהלם, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1591–1669)
סופיה אגנס מפפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1593–1676), התחתנה עם קראפט השביעי, רוזן הוהנלוהה-נוינשטיין
כריסטיאן הראשון, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1598–1654)
קרל השלישי, דוכס לורן , היה דוכס לורן בין השנים 1545–1608.
קרל נולד ב-18 בפברואר 1543 בננסי, לפרנץ הראשון, דוכס לורן וכריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ואיזבלה מאוסטריה.
בשנת 1545 מת אביו פרנץ הראשון, דוכס לורן, וקרל עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו כריסטינה מדנמרק כעוצרת עד לבגרותו.
אמנם בנחלותיו של קרל בוודמון, שלט דודו ניקולא, דוכס מרקר עד לשנת 1559. בשנת 1547 מתה סבתו פיליפה מחלרה, וקרל ירש ממנה את דוכסות חלרה.
בשנת 1552 כבש הצבא הצרפתי את שלושת הבישופויות - מץ, טול וורדן, ואילו קרל נלקח לבית המלוכה הצרפתי בפריז, שם התחתן ב-22 בינואר 1559 עם קלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י.
במהלך מלחמות הדת בצרפת תמך בתחילה קרל באנרי הראשון, דוכס גיז, אולם בשנת 1584 העביר את תמיכתו לאנרי השלישי, מלך צרפת.
בעקבות תמיכתו בקתולים הרסו כוחותיו של אנרי מנווארה שטחים מהדוכסות, ורק בשנת 1594 השלים עמו קרל, לאחר שבנו היינריך השני, דוכס לורן התחתן עם אחותו של אנרי - קתרין דה בורבון.
ב-14 במאי 1608 מת קרל בננסי, ובנו היינריך השני, דוכס לורן עלה לשלטון במקומו.
ב-22 בינואר 1559 התחתן קרל עם קלוד דה ולואה, נסיכת צרפת, בתם של אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
קרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך , היה מרקיז באדן-דורלאך בין השנים 1709–1738.
קרל וילהלם נולד ב-16 בינואר 1679 בדורלאך, לפרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ולאוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת מסקסוניה.
קרל וילהלם למד באוטרכט, ז'נבה ולוזאן, ולאחר מכן טייל באנגליה, שוודיה ושווייץ.
בשנת 1694 התגייס קרל וילהלם לצבא באדן, ושירת תחת פיקודו של דודו לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן.
קרל לחם במלחמת תשע השנים, ולאחר מכן לחם במלחמת הירושה הספרדית, שבה אף נפצע כמה פעמים, וכהוקרה לפעולותיו הועלה לדרגת גנרל.
בשנת 1709 מת אביו פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך, וקרל וילהלם עלה לשלטון במקומו.
קרל וילהלם שיפר את המצב הכלכלי של המדינה, ובשנת 1715 הקים את העיר קרלסרוהה (שנקראה על שמו) והפך אותה לבירת המדינה.
כמו כן שיפר קרל וילהלם את הבירוקרטיה במדינה, והנהיג צעדי צנע גם בחצרו, על מנת לכסות את הנזקים שנגרמו למדינה בעקבות המלחמות הממושכות עם צרפת.
בנוסף קרל וילהלם היה אוהד מושבע של פרחים, והחזיק ברשותו אוסף גדול במיוחד של פרחים, ובעיקר פרחי צבעוני שאותם ייבא מהולנד.
ב-12 במאי 1738 מת קרל וילהלם מהתקף שבץ, ונכדו קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך עלה לשלטון במקומו.
ב-27 ביוני 1697 התחתן קרל וילהלם עם מגדלנה וילהלמינה, דוכסית וירטמברג, בתם של וילהלם לודוויג, דוכס וירטמברג ומגדלנה זיבילה מהסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
פרידריך, נסיך הכתר של באדן-דורלאך (1703–1732)
קרל נולד ב-5 באפריל 1604 בננסי, לפרנץ השני, דוכס לורן וכריסטינה מזאלם, בתם של פאול, רוזן זאלם ומארי לה ונור.
ב-23 במאי 1621 התחתן קרל עם ניקול ד'לורן, בתם של היינריך השני, דוכס לורן ומרגריטה גונזאגה, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1624 מת חותנו היינריך השני, דוכס לורן, והוא הוריש לקרל ולניקול את הדוכסות, אף על פי שרצונו של רנה השני, דוכס לורן הייתה שהדוכסות תרד ברצף גברי מובהק.
בנובמבר 1625 דרש אביו פרנץ את הדוכסות לעצמו, אולם לאחר ששילם את חובות הדוכסות כעבור כמה ימים, הוא התפטר מתפקידו, ומסר את הדוכסות לקרל.
בשנת 1631 נטש את אשתו, אולם ניסיונו לגרשה בשנת 1636 נכשל.
בשנת 1633 פלש הצבא הצרפתי לדוכסות לורן, בשל תמיכת קרל בגאסטון, דוכס אורליאן, ובשנת 1634 נאלץ קרל להתפטר מתפקידו, ואחיו ניקולאס השני, דוכס לורן עלה לשלטון במקומו.
ב-2 באפריל 1637 התחתן קרל עם ביאטריס דה קוסאן, למרות שלא השיג את ביטול הנישואין הרשמי מאשתו הראשונה, ונולדו להם 3 ילדים.
בשנת 1651 ניגשו לקרל משלחת אירית שחיפשה את תמיכתו להגן על אירלנד מפני פלישת כוחות הפרלמנט של אנגליה.
בקיץ 1652 שלח כמה ספינות לסיוע לאירלנד, אולם בשל התנגדות המנהיגים האיריים הוא הפסיק את תמיכתו באירים.
בשנת 1661 פינו הצרפתים את הדוכסות, וקרל חזר לשלטונו.
ב-20 במאי אותה שעה התחתן קרל בשנית עם ביאטריס דה קוסאן, על מנת לתת לילדיו את הלגיטימיות, אולם ביאטריס מתה כעבור שבועיים.
בשנת 1670 שוב כבשו כוחותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את הדוכסות, ובמהלך מלחמת הולנד–צרפת לחם לצד הכוחות האוסטריים ונגד צרפת.
בשנת 1675 התחתן קרל עם מארי לואיז ד'אספרימון בת ה-18, אולם לא היו להם ילדים.
ב-18 בספטמבר 1675 מת קרל באלנבאך, ואחיינו קרל החמישי, דוכס לורן ירש את תאריו.
ב-2 באפריל 1637 התחתן קרל עם ביאטריס דה קוסאן, ונולדו להם 3 ילדים:
קרל הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך גרמני מבית אסקניה ששלט בנסיכות אנהלט-צרבסט.
קרל נולד ב-17 בנובמבר 1534 בדסאו, ליוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט ולמרגרטה מברנדנבורג, בתם של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1550 מת אביו, וקרל ירש את אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו יואכים ארנסט, נסיך אנהלט-צרבסט וברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1553 מת דודו גאורג השלישי, נסיך אנהלט-פלצקאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו קרל ואחיו את אנהלט-פלצקאו.
ב-16 במאי 1557 התחתן קרל עם אנה מפומרניה, בתו של בארנים האחד עשר, דוכס פומרניה, אולם לא היו להם ילדים.
ב-4 במאי 1561 מת קרל בצרבסט, ושבעה חודשים לאחר מכן מת דודו יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו האחים גם את אנהלט-דסאו.
בשנת 1562 ויתר דודו וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן על אנהלט-קתן, ובעקבות כך איחדו אחיו את כל שטחי בית אסקניה לנסיכות אנהלט.
קרל נולד בשנת 1427, והיה בנם הבכור של יאקוב, מרקיז באדן-באדן, ואשתו קתרינה מלורן, בתו של קרל השני, דוכס לורן.
בשנת 1462 הוא היה מעורב במלחמת בוואריה (1459–1463) נגד פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
מלחמה זו הסתיימה באותה שנה עם תבוסתו ותפיסתו של קרל בקרב סקנהיים.
הוא שוחרר לאחר ששילם 25,000 גילדן.
ב-24 בפברואר 1475 מת קרל בפפורצהיים, ובנו כריסטוף הראשון, מרקיז באדן-באדן ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-1 ביולי 1447, הוא התחתן עם קתרינה מאוסטריה, בתו של ארנסט, דוכס אוסטריה.
קתרינה (15 בינואר 1449 – לפני 8 במאי 1484), התחתנה עם גאורג השלישי, רוזן ורדנברג-זארגנס
זימבורג (15 במאי 1450 – 5 ביולי 1501), התחתנה עם אנגלברט השני, רוזן נסאו-דילנבורג
קרל הראשון, נסיך ליכטנשטיין היה הבן הראשון במשפחת ליכטנשטיין שהפך לנסיך ליכטנשטיין; לפיכך, הוא נחשב למייסד של משפחת הנסיכים של ליכטנשטיין.
קרל נולד ב-30 ביולי 1569 והיה בנם הבכור של הרטמן השני, הברון מליכטנשטיין (1544–1585) ושל אשתו, אנה מריה, רוזנת אורטנבורג (1547–1601).
רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מינה את קרל לאוברסטהופמייסטר (Obersthofmeister), תפקיד חשוב בחצרו.
קרל החזיק בתפקיד זה עד 1607. בסכסוך על נחלה בין רודולף השני ליורש העצר, הארכידוכס מתיאס, קרל צידד במתיאס.
קרל מילא תפקיד מוביל כיועצו ותומך של מתיאס בהפיכה נגד הקיסר רודולף השני.
המלך ההונגרי, מתיאס, הפך אותו לנסיך תורשתי בשנת 1608, בתודה על עזרתו של קרל.
בפוליטיקה ובתקיפות שלו כיועץ למתיאס, הוא התחרה עם מלכיאור חלזל, הבישוף של וינה, שגבר בסופו של דבר על ליכטנשטיין והפך לשר החדש המועדף על המלך ולאחר מכן הקיסר מתיאס.
בשנת 1614 הוסיף קרל את דוכסות טרופאו לנחלותיו.
בתודה על סיוע נוסף בקרב ההר הלבן, קרל מונה לתפקידי פרוקונסול וסגן יורש העצר של בוהמיה בשנת 1622, והוענק לו עיטור מסדר גיזת הזהב.
הוא זכה בדוכסות טרופאו ב-28 בדצמבר 1613 ובדוכסות השלזית של יגרנדורף ב-15 במרץ 1622, יחד עם "רכוש מורדים" רב שהוחרם, והוא הזמין את הכתר הדוכסי של ליכטנשטיין.
הוא הפך לקתולי ב-1599. בשנת 1605 הקים קרל את הסניף הראשון מצפון לאלפים של מסדר ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש, בפלסברג שבאוסטריה התחתית (כיום ואלטיס, צ'כיה).
הוא היה האביר ה-352 של מסדר גיזת הזהב באוסטריה.
בשנת 1600 התחתן קרל עם אנה מריה שמברובה מבוסקוביץ' וצ'רנה הורה (1575–1625).
קרל הרטמן (בצ'כית: Karel Hartmann; 6 ביולי 1885 – 16 באוקטובר 1944) היה ספורטאי יהודי-צ'כי.
זכה במדליית ארד אולימפית (אנטוורפן 1920) בהוקי קרח.
סגן נשיא פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית ונשיא התאחדות ההוקי קרח של צ'כוסלובקיה.
הרטמן נולד בעיירה פריברם שבמרכז בוהמיה למשפחה יהודית אמידה, בנם של אמילי המרשלאג ומקס הרטמן.
דודו הוא הסופר והמשורר מוריץ הרטמן בגיל צעיר מאוד עבר עם משפחתו לפראג.
לפני מלחמת העולם הראשונה הוא שיחק בצ'סקה ספורטובני בבוהמיה בתפקיד רובר (שאינו קיים), והיה ידוע במהירות ההחלקה שלו.
לאחר המלחמה הוא חזר לקבוצתו עד שהמועדון קרס.
לאחר מכן הצטרף ל-ČKD פראג, שם שיחק בין השנים 1921–1928.
הרטמן עבד כעורך דין במשרדו הפרטי ביחד עם רוברט קפקא (בן דוד של הסופר פרנץ קפקא) וכעיתונאי ספורט במשך שנים רבות.
בשנת 1922 הוא נבחר לתפקיד סגן נשיא פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית ובשנת 1923 התמנה לנשיא התאחדות ההוקי קרח של צ'כוסלובקיה.
שימש גם כסגן נשיא ČKD פרא.
בשנים 1922–1923 הוא כיהן כסגן נשיא הליגה הבינלאומית להוקי קרח (LIHG).
באליפות אירופה שנערכה בפראג בשנת 1912 הוא שימש כשחקן מחליף בנבחרת בוהמיה שזכתה באליפות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הוא זכה במדליית ארד בהוקי קרח.
במשחק על מדליית הארד ניצחה נבחרתו את נבחרת שוודיה 1–0.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בפברואר 1921 הוא זכה במדליית כסף לאחר שנבחרתו הפסידה לשוודיה 4–7.
באליפות אירופה שנערכה בסנט מוריץ, שווייץ בפברואר 1922 הוא זכה עם נבחרתו במדליית זהב לראשונה באליפות זו לאחר 2 ניצחונות, על שווייץ 8–1 ועל שוודי 3–2.
באליפות אירופה שנערכה באנטוורפן, בלגיה במרץ 1923 הוא זכה במדליית ארד עם נבחרתו.
באליפות אירופה שנערכה בווינה בסוף ינואר 1927 נבחרתו סיימה במקום חמישי.
הרטמן לא שמר על דתו היהודית ובחר להתנצר על מנת לשיר במקהלת כנסייה.
למרות העובדה שהתנצר ביולי 1942 גרשו הנאצים אותו ואת משפחתו למחנה הריכוז טרזינשטט.
ב-16 באוקטובר 1944 הם הועברו לאושוויץ.
כנראה שכבר באותו היום אדיטה אשתו (1899–1944) והוא נרצחו.
שני בניהם, ייז'י (נולד ב-1925) ויאן (נולד ב-1926) שרדו עד סוף המלחמה והיגרו לארצות הברית בשנת 1948.
קרל הייצמן היה פתולוג ורופא עור יהודי, הנחשב לראשון שתיאר את תהליך ההמטופוייזה בדם.
קרל הייצמן נולד בווינקובצי במשפחה יהודית.
אביו מרטין היה מנתח בצבא האימפריה האוסטרית.
בילדותו עברה משפחתו לפשט ובה רכש השכלה תיכונית.
בהמשך, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אטווש לוראנד, קיבל מלגת לימודים ועבר לאוניברסיטת וינה.
הוסמך ברפואה ב-1859, ובכירורגיה ב-1861. בהמשך, התמחה בפתולוגיה ובדרמטולוגיה, בין השאר אצל סלומון שטריקר וקרל פון רוקיטנסקי.
הייצמן היה מרצה מן המניין באוניברסיטת וינה בתחום הפתולוגיה.
ב-1872 תיאר במחקרו את תהליך ההמטופוייזה בדם, לאחר שבחן פציעה ברגלו של כלב, ונחשב לראשון בתחומו.
ב-1874 היגר לניו יורק, הקים מעבדה למחקר פתולוגי, וקליניקה למחלות עור.
ב-1876 נמנה עם מייסדי האיגוד האמריקאי לדרמטולוגיה.
הייצמן היה גם מאייר וליתוגרף, והתמחה בעבודות בצבע מים.
הוא כתב מספר ספרים בתחום רפואת העור והפתולוגיה שכללו את איוריו בתחומים השונים.
הלך לעולמו ברומא ב-1896 והוא בן 60.
קרל וילהלם שֵׁלֶה (בשוודית: Carl Wilhelm Scheele; 9 בדצמבר 1742 – 21 במאי 1786) היה כימאי ורוקח שוודי, מאבות הכימיה המודרנית.
קרל וילהלם שֵׁלֶה נולד בשטרלזונד שבפומרניה השוודית (כיום בגרמניה), והיה אחד מאחד-עשר ילדים.
בגיל 14 התמנה לעוזר רוקח בסטוקהולם.
החומרים הכימיים שהיו בבית המרקחת אפשרו לו להתחיל לחקור ולגלות.
ב-1770 הוא עבר לאופסלה שם גילה את "אוויר האש" – החמצן.
בגלל תנאי התקשורת במאה ה-18 היה שלה מבודד מעולם המדע האירופי, למרות שהתכתב עם לבואזיה וקיבל ממנו עותק מספרו הראשון.
שֵׁלֶה כתב ספר שבו תיאר את היסוד החדש שגילה, החמצן, אבל הספר לא יצא לאור עד 1777. אז כבר היו מודעים לעובדה כי ג'וזף פריסטלי גילה את החמצן ב-1774, כך שהכבוד ניתן לו ולא לשֵׁלֶה שגילה את היסוד שנתיים קודם לכן.
הוא גילה יסודות נוספים: בריום, כלור, מגנזיום, מוליבדן וטונגסטן.
כן גילה תרכובות רבות: פלואור מימני, סיליקון פלואורי, גפרית מימנית וציאניד מימני.
הוא בודד, טיהר ותיאר תכונות של תרכובות רבות מאוד.
ב-1775 הוענקה לו חברות באקדמיה המלכותית למדעים, כבוד שלא הוענק קודם לכן לרוקח.
עבודתו עם רעלים רבים, בעיקר ציאניד, גרמה להתדרדרות בריאותו והוא מת בהיותו בגיל 43 בלבד.
רק כמאה שנה לאחר מותו עברו שני סטודנטים על כתביו שהוחזקו באקדמיה המלכותית השוודית למדעים והביאו לאור ב-1892 את תרומתו המדעית החשובה.
קרל השנים עשר, מלך שוודיה (בשוודית: Karl XII, Kung av Sverige; 17 ביוני 1682 – 30 בנובמבר 1718) היה מלך שוודיה בין השנים 1697–1718 משושלת ויטלסבאך.
קרל היה בנם של קרל האחד עשר ואולריקה אלאונורה מדנמרק.
בילדותו חלה לעיתים קרובות, והיה חשש לחייו.
אולם כשהחל לעסוק בספורט, בעיקר רכיבה על סוסים, בריאותו וכושרו הגופני השתפרו.
קרל ירש את המלוכה כשהיה בן 14, לאחר מות אביו ב-5 באפריל 1697. היה מצופה שאחרים ישלטו בפועל במקומו עד שיגיע לגיל בגרות, אולם הוא החל מיד לשלוט ביד רמה.
כשלוש שנים לאחר שירש את המלוכה נאלץ לעזוב את שוודיה על מנת להשתתף במלחמות נגד שכנותיה, רוסיה, פולין ודנמרק.
במלחמה נגד דנמרק, שוודיה השיגה ניצחון, שאחריו החלה מלחמה עם רוסיה.
אף על פי שגודלו של צבא רוסיה היה בערך פי ארבעה מגודלו של הצבא השוודי, צבא קרל השיג ניצחון מוחץ בקרב נארווה.
מטרתו הבאה הייתה פולין, שם שלט אוגוסט השני מסקסוניה.
גם הפעם זכה צבא קרל בניצחון מוחץ בקרבות בקליסוב 1702 ובפוטוסק 1704, ושליט פולין הוחלף בבן בריתו של קרל, מושל פוזנן, סטניסלאב לשצ'ינסקי.
בינתיים התקדמו הרוסים בגבול המשותף עם שוודיה, ייסדו את סנקט פטרבורג ופלשו לליבוניה ולאינגריה, שהיו בשליטת שוודיה.
רצף הניצחונות של קרל הסתיים כאשר החליט לכבוש את מוסקבה, בירת רוסיה.
מזג האוויר פעל לרעתו, הוא איבד שליש מצבאו עד שהגיע לפולטבה, והתחמושת שהיה אמור לקבל נלקחה כשלל על ידי הרוסים.
קרל נחל הפסד מחפיר בפולטבה ב-27 ביוני 1709, איבד את כל צבאו וברח לעיר בֶּנדֶרי, שבשטח האימפריה העות'מאנית.
בהיותו בגלות, ניסה לייסד ברית עם הטורקים נגד רוסיה, ללא הצלחה.
ב-1713 הטורקים האשימו את קרל במרד וניסו לכלוא אותו.
המלך החליט לברוח חזרה לשוודיה.
הוא התחפש לפרש פשוט, וחצה את יבשת אירופה במשך חמישה עשר ימים כדי להגיע אל שוודיה.
בשובו לשוודיה, מצא את המדינה במצב קשה וכל הטריטוריות שכבש נלקחו ממנה.
המלחמה האחרונה של קרל הייתה בנורווגיה נגד הדנים ב-1718, שם נהרג מירי, שלא ברור האם בוצע ממקור נורווגי או שוודי.
לאחר מותו ב-1718 ירשה את המלוכה אחותו הצעירה, אולריקה אלאונורה, למרות טענתו לכתר של קרל פרידריך, בנהּ של אחותם הבכורה.
האחות הצעירה מיהרה למסור את הכתר לבעלה רוזן הסן-קאסל אשר היה ב-1720 לפרדריק הראשון, מלך שוודיה.
קרל, בעל זכותו האלוהית, מלך השוודים, הגותים והבאלטים.
דוכס סקונה, אסטלנד, ליוולנד, קארלן, ברמן, וורדן, סטטין, פומראן, קסוביה וונדן.
לורד איניירמנלנד וויסמאר, וכך גם הפלטין של ראן, בבאיירן, ביחד עם יוליך, קלאבא, ובג-הר (Berg Hertig).
רוזן וולדנס, ספאנהיים, מארק וראבנסבורג.
קרל נולד ב"טירת שלושת הכתרים", ארמון המלוכה שעלה באש כמה שנים לאחר מכן ב"שריפה הגדולה", ב-17 ביוני (או 27 ביוני לפי הספירה החדשה) 1682. אביו, קרל האחד-עשר, כתב ביומנו: .</blockquote> קרל השנים-עשר נולד כשחלק מקרום השפיר דבוק לראשו, והיה בכך אות, לפי האמונה העממית, לעתיד של הצלחה ואושר.
בילדותו זכה קרל לחינוך משובח.
מוריו, שרובם הובאו מאוניברסיטת אופסלה, הראשונה והחשובה בשוודיה, היו מראשי המלומדים השוודים באותה התקופה, וכמו כן גם זכה לחינוך דתי אצל הבישוף אריק בנזליוס "הזקן" (Erik Benzelius the Elder).
הוא למד בכוחות עצמו לטינית, גרמנית וצרפתית ונודע כבעל הבחנה לא רגילה לגילו הצעיר לגבי שאלות תאולוגיות.
הוא גילה עניין רב בארצות המקרא, ובשנות גלותו בבנדרי שיגר משלחות לארץ ישראל, בהן משלחת האדריכל קורנליוס לוס והמזרחן מיכאל אנמאן.
עוד ב-1700 קצב מלגת קיום למומר יוהאן קמפר כדי שילמֵד עברית באופסלה, וב-1703, בחסותו, ראה אור בשוודית תרגום מחודש לתנ"ך.
בשלב מסוים למד גם מעט פינית, כדי שיוכל להתמודד עם השליטים המקומיים של פינלנד.
קרל גילה עניין מיוחד בלימודי המתמטיקה ובתורת החינוך הצבאי ונוסף על ההשכלה הכללית שנדרשה לנסיך בתקופתו, התמסר לחינוך גופני וכבר בנעוריו ליווה את אביו במסעות ארוכים.
עם מותו של המלך קרל האחד עשר, ב-1697, ניסתה דנמרק ליצור בחשאי ברית עם רוסיה, כקואליציה נגד שוודיה.
ההתערבות של הממשלה המלכותית השוודית לטובת דוכסות הולשטיין-גוטורפ נתנה משקל נוסף לשאיפת דנמרק ליצור ברית זו, אך מכיוון שהצאר פיוטר הראשון היה במסעו מערבה (1697–1698), לא חלה התקדמות משמעותית בגיבוש הברית.
בשלב זה החל אוגוסט השני (מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה), בתמיכת האציל (הגולה) של ליבוניה והפוליטיקאי יוהאן פטקול להכין תוכניות לכיבוש ליבוניה (שהייתה בשליטה שוודית).
הצעתו לברית-מלחמה נגד שוודיה מצאה אוזן קשבת בקופנהגן ובמוסקבה, ובחלקה אף בברלין.
במהלך חודשי הקיץ והסתיו של 1699 תפסו השיחות בין דנמרק, רוסיה והמלך אוגוסטוס תאוצה.
בפברואר 1700 החלה המלחמה במתקפה מתואמת של הקואליציה על שוודיה.
המלחמה הסתיימה ב-1721 עם חתימת הסכם ניסטאד והסכמי סטוקהולם .
קרל וינסון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
תקופת הכהונה שלו בקונגרס נמשכה יותר מ-50 שנה.
אך עם מותו של סנאטור מטעם המדינה שהובילה לחילופי תפקידים בין נציגי המדינה בקונגרס, התפנה מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
וינסון הכריז על מועמדותו וגבר על שלושה מתמודדים אחרים בדרך לזכייה במושב.
הוא הושבע ב-3 בנובמבר 1914 בתור חבר הקונגרס הצעיר ביותר בבית המחוקקים.
וינסון היה תומך נלהב בסוגיית הביטחון הלאומי ובמיוחד בצי ארצות הברית.
בשנת 1931, מונה וינסון ליושב ראש ועדת הצי בקונגרס.
במהלך 1934, עזר וינסון להעביר חוק שעקף את ההגבלות על ציים ימיים שנקבעו באמנת לונדון הראשונה, ובכך סייע לצי האמריקאי להחליף את האוניות המזדקנות שלו באוניות מלחמה חדישות.
החוק גם סייע ביצירת מקומות עבודה רבים במספנות השונות במהלך שיא השפל הגדול.
התוכנית השאפתנית עזרה רבות לצי האמריקאי בשעה שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה.
בהיותו תומך חזק באדמירל ויליאם הלסי, חסם מספר פעמים את מינויו של ריימונד ספרואנס לתפקיד אדמירל הצי.
כפיצוי, חוק חסר תקדים שעבר בקונגרס קבע שאדמירל ספרואנס יקבל משכורת של אדמירל מרגע פרישתו ועד יום מותו.
לאחר המלחמה, מוזגה ועדת הצי עם ועדת הצבא ונוצרה ועדה חדשה בשם "ועדת הכוחות המזוינים".
וינסון שימש בתור יושב ראש הוועדה עד פרישתו מהקונגרס ב-1965. במהלך כהונתו בתור יושב ראש הוועדה, וינסון פיקח על המודרניזציה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחילת המלחמה הקרה וכן על בנייתה של נושאת המטוסים הגרעינית הראשונה של הצי, אוניית צי ארצות הברית "אנטרפרייז".
ב-1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
נושאת מטוסים מסדרת נימיץ קרל וינסון (CVN-70) נקראה על שמו.
וינסון אף השתתף בטקס השקתה ב-15 במרץ 1980, כשהיה כבר בן 96.
וינסון מסיב, ההר הגבוה ביותר באנטארקטיקה נקרא על שמו.
קרל ואצינגר היה ארכאולוג גרמני, חוקר ארץ ישראל ובמיוחד בתי כנסת בגליל.
ואצינגר למד באוניברסיטאות היידלברג וברלין בין 1895 ל-1896 ארכאולוגיה קלאסית ופילולוגיה.
תחום התזה שלו היה "לימוד ציורים על אגרטלים עתיקים" בהנחיית גאורג לשצקה (Loeschcke).
חפר בארץ ישראל בין 1907–1935. בשנים 1907–1909 ניהל עם ארנסט זלין (Sellin) את החפירות ביריחו ופרסם איתו בשנת 1913 את דוח החפירות מטעם החברה המזרחית הגרמנית.
ערך עם החוקר והאדריכל היינריך קוהל סקר של בתי כנסת עתיקים בגליל וחפר בבתי הכנסת בכפר נחום וכורזים.
הסקר שלו משנת 1916 "בתי כנסת עתיקים בגליל" נחשב עד היום מחקר חשוב ביותר בתחומו.
במלחמת העולם הראשונה סופח ליחידה לשמירת אתרי עתיקות שליד מטה הצבא הטורקי-גרמני שפעלה באזורי החזית במזרח התיכון בראשותו של תאודור ויגאנד.
לאחר המלחמה, ב-1921, ערך את תוצאות חפירות גוטליב שומכר במגידו מהשנים 1903–1905.
בשנים 1933 ו-1935 ראו אור שני כרכי חיבורו על עתיקות ארץ ישראל.
קרל אבו סמאח הוא זמר פופ ומוזיקאי קנדי יליד לבנון.
בילדותו המוקדמת עברה משפחתו לדובאי, בעקבות מלחמת האזרחים בלבנון.
בגיל 17 היגר למונטריאול, קוויבק ומאז מתגורר שם.
החל את דרכו המוזיקלית בקנדה כזמר ליווי ללהקת Dubmatique.
משנת 2001 עבד בשיתופי פעולה מוזיקליים, ובשנת 2006 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "Face Behind the Face".
בהמשך הוציא אלבומים נוספים, כיום חתום עם חברת המוזיקה יוניברסל מיוזיק גרופ.
מלבד הופעתו כזמר וככותב שירים פורה, התפרסם וולף גם כמפיק מוזיקלי בעל רקורד עשיר.
בשל מוצאו הערבי, מופיע וולף לעיתים בארצות ערב, שימש כשופט וכמנטור בתוכנית הטלוויזיה עתירת הרייטינג האקדמיה למוסיקה (העולם הערבי), וכן היה בין יוזמי ערוץ MTV Arabia.
הוא היה בנם הצעיר של גוסטב ואסה, מלך שוודיה ושל אשתו השנייה, מרגרט ליונהבורד, אחיהם של אריק הארבעה עשר, מלך שוודיה ויוהאן השלישי, מלך שוודיה ודודו של זיגמונט השלישי ואזה, מלך פולין ושוודיה.
על פי צוואתו של אביו הוא קיבל את התואר, דוכס סדרמאנלנד, אך הוא לא קיבל בפועל את הבעלות על מחוז זה להדחתו של אחיו, אריק הארבעה עשר ועלייתו למלוכה של יוהאן השלישי ב-1568.
אריק הארבעה עשר וקרל התשיעי אימצו את המספור המלכותי שלהם על פי היסטוריה בדיונית של שוודיה.
למעשה היה קרל המלך השלישי בתולדות שוודיה ששמו היה קרל.
קרל עלה לכס המלוכה על גלי האהדה לנצרות הפרוטסטנטית במהלך התקופה המתוחה בין הפלגים השונים של הנצרות.
תוך קצת יותר מעשור, התפתחו מתחים אלה למלחמת שלושים השנים.
עימותים אלו גרמו כבר למריבות שושלתיות ששורשיהן במאבק לחירות הדתית שהייתה הרקע להדחתו של אחיינו של קרל והעלתה אותו לכס המלכות.
תקופת מלוכתו של קרל עמדה בסימן תחילתו של החלק האחרון הן של הרפורמציה הפרוטסטנטית והן של קונטרה-רפורמציה.
עם מותו של אחיו בנובמבר 1592, עבר כס המלכות השוודי לאחיינו, שהיה בעל ברית של בית הבסבורג, זיגמונט השלישי ואזה, מלך פולין ושוודיה.
במהלך התקופות המתוחות מבחינה פוליטית ששררו אז, ראה קרל בחומרה את ירושת כס המלכות של שוודיה הפרוטסטנטית על ידי אחיינו הקתולי המסור.
בעקבות זאת התחוללו כמה שנים של מחלוקות דתיות.
במהלך תקופה זו, משלו קרל והמועצה המלכותית השוודית בשמו של זיגמונט כאשר זה שהה בפולין.
לאחר כמה תהליכים מוקדמים, אילצה אספת המעמדות של שוודיה ב-1595 את זיגמונט לוותר על כסאו לטובת קרל.
בסופו של דבר החל צעד זה תקופה של כמעט שבעה עשורים של לוחמה בלתי סדירה בין שני הענפים של בית ואסה כששניהם ניסו לאחד את הכתרים של פולין ושל שוודיה ולטעון כל אחד ללגיטימיות שלו לכתר מאוחד זה.
באופן דומה, התוצאה של המאבק הפנים שושלתי בבית ואסה, החריפה והקצינה את המעשים שבוצעו מאוחר יותר על ידי הנסיכים הקתולים של האימפריה הרומית הקדושה, כמו הצו להשבת רכושו של הממסד הקתולי.
למעשה, צעדים אלו הביאו את הפוליטיקה האירופאית לנטישת הגישה של פתרון מחלוקות באמצעות מגעים דיפלומטיים ופשרה במהלך הקזת הדם הגדולה של מלחמת שלושים השנים.
ב-1568 היה קרל המנהיג האמיתי של המרד נגד אריק הארבעה עשר.
עם זאת, הוא לא שיתף פעולה עם אחיו, יוהאן השלישי.
יחסיהם של השניים היו מאולצים במידה זו או אחרת.
מחד, הוא לא חש כל אהדה לצעדיו הדתיים של אחיו, ומאידך, הוא התנגד בתקיפות למאמציו של אחיו להגביל את סמכותו כדוכס סדרמאנלנד.
האצולה השוודית ורוב חברי הפרלמנט תמכו ביוהאן.
יחד עם זאת, במסגרת מאמציו של קרל לאחד את הממלכה, הוא נאלץ לוותר על יומרותיו לשלוט באופן עצמאי בדוכסות שלו.
אך כקלוויניסט אדוק, כפי שהוא היה, לא ניתן היה להזיזו מדעותיו בסוגיות דתיות.
על רקע זה פרץ משבר עם מותו של יוהאן ב-1592. היורש לכתר היה בנו הבכור של יוהאן, זיגמונט השלישי, שכבר עלה קודם לכן לכס מלכות פולין והיה קתולי מסור.
החשש שזיגמונט עלול להחזיר את האמונה הקתולית כדת השלטת של שוודיה, גרמה לחרדה מצדו של הרוב הפרוטסטנטי, במיוחד פשוטי העם והאצולה הנמוכה, וקרל התייצב בחזית המאבק כמגינם וכמגן של שושלת בית ואסה כנגד השפעות זרות.
מבחינתו של קרל היה ברור שזיגמונט, כמלך נבחר, היה חייב לאשר את ההחלטות של הסינוד של אופסלה, שהתקיים ב-1593, ולפיכך להכיר בעובדה ששוודיה הייתה במהותה מדינה לותרנית פרוטסטנטית.
על פי ההסכם, קרל והמועצה המלכותית של שוודיה חלקו את סמכותם ומשלו בשמו של זיגמונט עקב מגוריו בפולין.
בשנים 1593 – 1595, הייתה משימתו של קרל קשה במיוחד.
הוא התנגד בעקביות לנטיותיו ולהנחיותיו הקיצוניות של זיגמונט.
היה עליו גם לרסן את האצולה ששאפה להגדיל את כוחה על חשבונו של המלך הנעדר.
עקב אילוצי השעה הצטרך קרל לעבוד בשיתוף פעולה עם הכמורה ועם פשוטי העם ולא עם האצולה.
לפיכך, הצליח הפרלמנט לקבל על עצמו סמכויות בתקופת ממשלת העוצרות שלו באופן שלא היה להם קודם לכן.
ב-1595, בחר הפרלמנט בקרל כעוצר וניסיונו לכפות על קלאוס פלמינג, מושל אסטרלנד (דרום פינלנד של היום), להכפיף עצמו לסמכותו ולא לסמכות המלך, גרמה לפרוץ מלחמת אזרחים.
קרל שאף להגדיל את כוחו וזיגמונט ניסה לפתור את הסכסוך בדרכי שלום במשך כמה שנים, עד שהוא מאס בכך וקיבל אישור מבית המחוקקים של האיחוד הפולני-ליטאי לפתור את הבעיות שגרמו לפילוג בין נתיניו השוודים ופלש לשוודיה בראש צבא שכירי החרב שלו.
באופן מעשי, היה קרל ללא ספק, אשם בבגידה חמורה.
מיעוט יחסי של כל המעמדות שתמכו בזיגמונט עם נחיתתו בשוודיה ב-1598, נהגו כנתינים נאמנים ללא עוררין.
באירועים שהתרחשו לאחר מכן, למרות כמה הצלחות ראשוניות, נחל זיגמונט תבוסה בקרב סטנגברו החשוב.
עם תבוסתו והגלייתו של זיגמונט, כמלך זר וככופר מבחינתו של הרוב באומה השוודית, ועם הדחתו בידי הפרלמנט ב-1599, קיבל קרל צידוק למעמדו באמצעות חקיקה למפרע.
בסופו של דבר, הכריז הפרלמנט שישב בלינשופין ב-24 בפברואר 1604, שזיגמונד ויתר על כס המלכות השוודי והכיר בקרל כריבון.
הוא הוכרז כמלך קרל התשיעי.
תקופת מלכותו הקצרה של קרל עמדה בסימן של לוחמה רצופה.
העוינות מצדה של פולין וניתוק הקשרים עם רוסיה, הביאו אותו לנהל מאבקים מעבר לים כדי להשיג את השליטה בליבוניה ובאינגריה, במסגרת מלחמת פולין-שוודיה (1611-1600) ובמסגרת מלחמת אינגריה, בעוד שיומרותיו לטעון לשליטה בלפלנד גרמו למלחמה נגד דנמרק במהלך שנת מלכותו האחרונה.
בכל המאבקים הללו, הוא לא נחל הצלחה בולטת, בין השאר הודות לעובדה שהוא וצבאותיו נאלצו להילחם מול מצביאים גדולים כמו יאן קרול חודקביץ' וכריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק וכן בשל חוסר מזל מקרי.
בהשוואה למדיניות החוץ שלו, מדיניות הפנים של קרל התשיעי הייתה בסדר חשיבות נמוך מבחינתו.
בכל אופן, היא היוותה המשך למעשיו בתקופת שלטונו כעוצר.
בהתבסס על אילן יוחסין זה, אימץ המלך מספר סידורי שלא מבוסס על מקורות היסטוריים מדויקים.
קרל התשיעי מת ב-30 באוקטובר 1611. בנו בן ה-17, שהשתתף כבר במלחמותיו של אביו, ירש אותו כגוסטב השני אדולף.
כשליט, היה קרל החוליה המקשרת בין אביו הגדול לבין בנו שהיה שליט גדול לא פחות.
הוא המשיך את פועלו של גוסטב הראשון ליצירת מדינה פרוטסטנטית גדולה בשוודיה.
הוא סלל את הדרך ליצירת של האימפריה הפרוטסטנטית של גוסטב אדולף.
קרל פרידריך אוטו וולף היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי.
וולף נולד ב-13 במאי 1900 בעיר דרמשטאדט, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, והיה בנו של שופט.
במאי 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא הקייזר וב-5 בספטמבר אותה שנה הוצב בחזית המערבית.
הוא סיים את המלחמה בדרגת סגן ועוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה.
לאחר שוך הקרבות, בעודו קצין, הצטרף לפרייקור בהסן.
במאי 1920, עקב הצמצום במצבת הצבא בהתאם לתנאי חוזה ורסאי, שוחרר לאזרחות.
הוא פנה לעבוד כבנקאי בפרנקפורט דמיין.
באוגוסט 1923 התחתן עם פרידה פון רהמלד.
בני הזוג עברו לגור במינכן, שם הועסק הבעל בסניף המקומי של הדויטשה בנק.
משבר כלכלי הביא לפיטוריו ביוני 1924, והוא הצטרף למשרד פרסום.
ביולי 1925 פתח חברה משלו בתחום.
עם השפל הגדול הקצינו דעותיו הפוליטיות ימינה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוצב במטהו של פרנץ ריטר פון אפ, נציב הרייך בבוואריה, וב-18 ביוני 1933 הועבר לזה של היינריך הימלר.
וולף פיתח יחסים טובים עם הרייכספיהרר והתקדם במהירות.
ב-4 באפריל 1934 מונה לשלישו האישי, וב-9 בנובמבר 1935 לראש מטהו.
וולף היה איש אמונו של הימלר, ופיקח מטעמו גם על ארגונים אחרים שפעלו תחת כנפי האס אס, כגון הלבנסבורן.
לאחר הבחירות ב-29 במרץ 1936, בהן התמודדו רק הנאצים, מונה כחבר ברייכסטאג החד-מפלגתי.
ב-30 בינואר 1937 קודם לדרגת גרופנפיהרר, המקבילה לגנרל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה בנוסף לתפקידיו לקצין הקישור עם האס אס במפקדתו של אדולף היטלר.
ב-30 בינואר 1942 קודם לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
במרץ 1943 התגרש מאשתו ונשא לאישה את אינגבורג, הרוזנת מברנסטורף.
קשריו עם הימלר הדרדרו, וביולי אותה שנה הועבר לשמש מפקד האס אס והמשטרה באיטליה.
במהלך משפטי נירנברג טען כי דאג למסמס את פקודתו של היטלר לחטוף את האפיפיור פיוס השנים עשר, שנשלחה אליו בספטמבר, אם כי רוב ההיסטוריונים טוענים שמדובר בבדיה.
במהלך 1944 היה מעורב בארגון שואת יהודי איטליה.
ב-26 ביולי אותה שנה קיבל דרגת ייצוג של גנרל בוורמאכט, על מנת לתאם את פעילות האס אס והצבא בשטחי הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
וולף היה אחראי גם על דיכוי הפרטיזנים האיטלקיים שפעלו נגד ממשלת הבובות של מוסוליני.
לקראת סיום המלחמה, כשתבוסת גרמניה הייתה מובטחת ובעת שהימלר ניסה ליצור קשר עם בעלות הברית המערביות על מנת להגיע להסכם, עשה וולף מאמצים משלו להחיש את שביתת הנשק.
באמצעות מתווכים הוא פנה לאלן דאלס, נציג המודיעין האמריקאי בברן שבשווייץ.
השניים נפגשו בסתר בציריך ב-8 במרץ 1945, והחלו במשא ומתן על כניעה נפרדת של הצבא הגרמני באיטליה.
שני הצדדים נתקלו בקשיים: אלברט קסלרינג, שוולף סמך על תמיכתו, הועבר מאיטליה לתפקיד אחר, והסובייטים - שיודעו מראש על המגעים - חשדו במזימה כשהובהר להם כי לא יורשו להשתתף והגישו מחאה חריפה.
לבסוף, נכנעו הכוחות הגרמניים באיטליה ב-2 במאי 1945, שבוע לפני הכניעה ללא תנאי של ממשלתם.
לאחר המלחמה, נעצר וולף על ידי הצבא האמריקאי.
הוא שימש כעד תביעה במשפטי נירנברג, במהלכם הכחיש כי ידע על הזוועות שמחוללים הנאצים.
הוא שוחרר על ידי הבריטים מהכלא ב-1947. לאחר מכן הועמד לדין בפני בית משפט בגרמניה המערבית, ובנובמבר 1948 נגזרו עליו חמש שנות מאסר, אך ביוני 1949 הופחת עונשו וקוזז עם הזמן שכבר ריצה.
לאחר מכן התגורר וולף בעיר רוזנהיים, עד למותו ב-17 ביולי 1984.
קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג , היה דוכס בראונשווייג, שימש כפילדמרשל בצבא הפרוסי בתחילה בצבאו של פרידריך הגדול ולאחר מכן במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
נפצע ומאוחר יותר מת מפצעיו במהלך קרב ינה-אאורשטדט.
קרל וילהלם פרדיננד נולד בשנת 1735, בעיר וולפנביטל שבדוכסות בראונשווייג (ברונסוויק בסקסונית ובשפות אחרות; בימינו בגרמניה).
אביו היה קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ואמו הייתה פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, ואחותו של פרידריך הגדול.
הוא זכה בילדותו לחינוך מעולה ממיטב המורים שאביו שכר עבורו, וביקר בצעירותו בהולנד צרפת ונסיכויות גרמניות שונות.
הוא התגייס לצבא הפרוסי, ולחם תחת פיקודו של דודו פרידריך הגדול במלחמת שבע השנים.
הוא נהנה מאוד מהשירות בצבא הפרוסי, וסירב לעזוב אותו אף כשאביו הורה לו לעשות זאת.
דודו גאל אותו מהדילמה בכך ש"סילק" אותו מהצבא.
בינואר 1764, הוא נישא לאוגוסטה, נסיכת בריטניה.
אחותו הצעירה של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה.
מערכת היחסים ביניהם הייתה מבוססת על כבוד והערכה, אולם קרל וילהלם רכש לו מספר פילגשים במהלך חייו.
בשנת 1780, נפטר אביו והוא ירש אותו כדוכס בראונשווייג.
את בתו, קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל, השיא לג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
הוא נודע כשליט נאור שתמך במדע ובאומנות.
הוא נודע בין היתר כפטרונם של קרל פרידריך גאוס, והטנור קרל מלכיור יאקוב מולטקה (Karl Melchior Jakob Moltke).
בשנת 1787 הועלה לדרגת פילדמרשל בצבא הפרוסי.
עוד באותה שנה הוביל צבא פרוסי שפלש להולנד, בהזמנת וילם החמישי, נסיך אורנז', כדי למנוע מלחמת אזרחים.
בקיץ 1792, פיקד הדוכס על כוח פרוסי-אוסטרי שפלש לצרפת לאחר שזו הכריזה מלחמה על אוסטריה.
"הצהרת ברונסוויק", כפי שנודעה, ניזומה בעידודם של הפליטים המלוכנים הצרפתים בצבאו.
היא הייתה אחד הגורמים הישירים להפיכת ה-10 באוגוסט 1792.
יום לאחר פתחו הצרפתים בהתקפה שהתפתחה לקרב ואלמי.
הקרב הסתיים בניצחון צרפתי, וקרל וילהלם נסוג מצרפת.
הוא פיקד על הצבא הפרוסי במהלך מלחמת הקואליציה השלישית, אף על פי שפרוסיה לא התערבה בלחימה בפועל.
הוא גם הוביל משלחת דיפלומטית אל סנט פטרבורג.
בתחילת מלחמת הקואליציה הרביעית, ניתן לו לפקד על הצבא הפרוסי בשל ניסיונו הרב.
ב-14 באוקטובר 1806 התעמת הכוח שבפיקודו בכוח הצרפתי של נפוליאון בונפרטה, באזור העיר אאורשטט.
העימות התפתח לקרב שכונה קרב ינה-אאורשטדט, ועם תחילתו פגע כדור בין עיניו של קרל וילהלם, מה שתרם באופן משמעותי לתבוסה הפרוסית המוחצת בקרב זה.
הוא נישא משדה הקרב על גבי אלונקה ומת לבסוף מפצעיו בהמבורג.
בשנת 1764 התחתן קרל וילהלם פרדיננד עם אוגוסטה, נסיכת בריטניה, בתם של פרדריק, נסיך ויילס ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
אוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1764–1788), נישאה לפרידריך השלישי, דוכס וירטמברג