tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סירב להשתתף בוועידת הרפורמה השלישית שנערכה בברסלאו בשנת 1846, וטען כי רק הסכמה כוללת של כלל הרבנים יכולה להצדיק שינויים, אפילו מתונים, במנהגי הדת.
עם זאת, בפרובינציה המזרחית הנחשלת, שבה היידיש עוד שימשה שפת היום־יום ולימודים כלליים לרבנים כמעט שלא התקיימו, נחשב כהן מייד לרב פרוגרסיבי במיוחד.
בשנת 1848 הורעל כהן בנסיבות לא ידועות.
היהודים האורתודוקסים הקפדנים של למברג, שהתנגדו גם לגישתו המתונה, נחשדו במעורבות אך איש מהם לא הורשע.
יושב הראש של הקהילה שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר היה אוז'יאש וָאסֶר, הוא שימש בתפקיד למעלה מעשרים שנה, עד שנת 1939. ואסר היה עורך דין פולני ודמות בולטת ומנהיג בקהילה היהודית בלבוב בין מלחמות העולם הראשונה והשנייה.
בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים ביולי 1941.
במהלך הכיבוש הגרמני ב־14 באוגוסט 1941, ובימים שלאחר מכן, הוצתו מספר בתי כנסת בלבוב.
גם בית הכנסת "טמפל" הועלה אז באש.
הוא נהרס לחלוטין על ידי הגרמנים בשנת 1942 (ולפי מקורות אחרים – בשנת 1941).
ההיסטוריון וולודימיר מלמד טוען כי בית הכנסת פוצץ יחד עם האנשים שבתוכו.
תיאור חורבנו נמסר מפי אחד מחברי הקהילה לשעבר:
אבן זיכרון ולוח הנצחה הוצבו באתר שבו עמד בית הכנסת, בשפות אוקראינית ואנגלית, ועליהם נכתב:
בשנת 2018 דווח כי קיימות תוכניות להקמת אנדרטה נוספת.
בית הכנסת כתר דוד (בפרסית: کنیسه کترداوید) הוא בית כנסת בעיר אספהאן שבאיראן, שנחנך בשנת 1940.
בית הכנסת כתר דוד שוכן בכיכר פלסטין, בצדו הצפוני של רחוב אמאדגה ובצדו המערבי של רחוב אוסטנדארי, 80 מטר מצפון למסגד אל־אקצא (בפרסית: مسجد اقصي) הנמצא מדרום לכיכר, בצדו המערבי של רחוב פרדוסי.
לצד בית הכנסת גולבהאר, כתר דוד הוא מבתי הכנסת היחידים באספהאן שאינם מצויים ברובע ג'ובארה, הרובע היהודי ההיסטורי של העיר.
בית הכנסת כתר דוד נבנה בשנת 1940, האחרון שנבנה באספהאן, והוא — יחד עם בית הכנסת גולבהאר — היחיד בעיר שאינו בשכונת ג'ובארה, בעוד שבשכונה זו נמנו שלושה־עשר (לשעבר ארבעה־עשר) בתי כנסת שנבנו בין 1700 למחצית הראשונה של המאה ה־20. כיום נחשב כתר דוד ל"בית הכנסת המרכזי" של יהודי אספהאן.
הדבר משקף את מבנה הקהילה כיום: בשנת 2003 חיו באספהאן כ־1,500 יהודים, אך רק כעשר משפחות עוד התגוררו ברובע הישן שבג'ובארה.
בשונה מרוב בתי הכנסת הוותיקים שברובע ג'ובארה, בית הכנסת כתר דוד נבנה מחומרים מודרניים.
תוכניתו מלבנית והוא בן שני מפלסים: סביב הבימה במרכז נפתח חלל דו־קומתי, ובין הקירות החיצוניים לעמודים נמשכת עזרת נשים רציפה.
מושבי הגברים מצויים בקומת הקרקע, ומושבי הנשים — בעזרות הנשים שמעל.
את המבנה מקיפה חומה, ולביקור נדרש להציג תעודה מזהה.
בית הכנסת מגן אברהם הוא בית כנסת ברובע ואדי אבו ג'מיל במרכז ביירות, בירת לבנון, באזור שהיה בעבר הרובע היהודי של העיר.
בשנת 2010 בית הכנסת שופץ והוכרז כמבנה לשימור, ובשנת 2020 חלק מבית הכנסת נפגע מהפיצוץ בנמל ביירות.
בית הכנסת נבנה בשנת 1925 בתרומת משה ששון ונקרא על-שם אביו אברהם ששון, בני משפחת ששון מכלכותה.
עקב קשיים במימון הבנייה, נרתם ראש הקהילה היהודית בלבנון, יוסף פארחי, לעזרה, וסייע ברכישת תשמישי הקדושה ועיצוב פנים בית הכנסת; חלק מהכספים נתרמו על ידי עזרא ענזרוט.
סגן ראש הקהילה, יוסף בלילה, פיקח על הבנייה והתקציב (בסיוע אחיו יעקב בלילה).
בחצר בית הכנסת פעלו שורה של מוסדות חברתיים של הקהילה: "ביקור חולים" - מרפאה, טיפת חלב, בית ספר תלמוד תורה (ע"ש סלים טראב), משרדי הרבנות, סניף של אגודת בני ברית, מגרש הכדורסל של "מכבי" ביירות ועוד.
בנוסף לתפילות בבית הכנסת, החצר שבחזית שימשה כמקום המפגש המרכזי של יהודי לבנון בשבתות וחגים.
בשנות הארבעים של המאה העשרים השתמשה התנועה הציונית בבית הכנסת כתחנת מעבר לעולים בלתי-לגאליים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון, ביירות חולקה ל"מזרח" ו"מערב", ובית הכנסת נשאר במערב, בשליטת המיליציות של אש"ף ששמרו עליו ועל יהודי האזור פן ייפגעו בקרבות (בית הכנסת עצמו הופקע על ידיהם לצורך אחסון ציוד ותחמושת).
בשנת 1976, עקב התמשכות הקרבות, החליט יוסף פארחי להעביר את ספרי התורה לז'נבה.
הוא הפקיד אותם בידי אדמונד ספרא, בנקאי יהודי ממוצא לבנוני, ששמר אותם בכספות הבנק שלו.
רוב הספרים הועברו מאוחר יותר לבתי כנסת ספרדיים של יהודי לבנון בישראל, בהרצליה פיתוח וברמת הנשיא בבת ים.
ב-1982 פלשה ישראל ללבנון במסגרת "מבצע שלום הגליל" שהתפתח למלחמת לבנון הראשונה.
בקיץ 1982 מטוס ישראלי שהפציץ את ביירות הטיל פצצה על בית הכנסת והחריב את גגו.
לאחר שכוחות צה"ל הגיעו לביירות המערבית, בראש השנה בספטמבר 1982 נערכה תפילה משותפת של קהילת יהודי ביירות עם מספר מצומצם של קצינים וחיילים מצה"ל.
התפילה המשותפת נערכה בראשות תא"ל יצחק מרדכי (לימים שר הביטחון) וחייל צה"ל בשם איזאק (יצחק) בלילה, שהוא יליד ביירות והכיר את בית הכנסת מילדותו (הנין של יעקב בלילה, ממקימי בית הכנסת).
התפילה נערכה באולם קטן שלא ניזוק, הצמוד לבית הכנסת.
משנת 1991 נותרו ברחוב ואדי אבו ג'מיל בביירות מספר יהודים מצומצם אשר העדיפו שלא להבליט את היותם יהודים.
מתוכם, שני יהודים שמרו ותיחזקו את בית הכנסת.
בלבנון כולה נותרו בין 60 ל-150 יהודים בלבד, והקהילה חדלה למעשה להתקיים.
בתום מלחמת האזרחים החליט ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי לשקם את בית הכנסת ולהקיף אותו בגן, אולם התוכנית לא יצאה לפועל.
בשנת 2003 בית המדרש הסמוך (תלמוד תורה) נהרס וכן מספר מבנים אשר היו שייכים בעבר ליהודי העיר.
בשנת 2010 תרמו יהודים יוצאי לבנון המתגוררים בשווייץ, ביניהם משפחת הבנקאים ספרא, לשיפוץ את בית הכנסת, אשר הוכר על ידי שלטונות לבנון כמבנה דת לשימור.
ב-4 באוגוסט 2020 נפגע בית הכנסת (אך לא נהרס) כתוצאה מההדף שיצר הפיצוץ בנמל ביירות, מרחק אווירי של פחות משני ק"מ מבית הכנסת.
בית הכנסת לזכר השואה במוסקבה , השוכן בפארק הניצחון שעל גבעת פוקלונאיה (Поклонная гора) במחוז האדמיניסטרטיבי המערבי.
נחשב אחד מבתי הכנסת היפים במוסקבה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1995–1998 לפי תוכניותיו של האדריכל הישראלי משה זרחי.
הפסל הישראלי פרנק מייסלר יצר בבית הכנסת את הפסלים: "ירושלים", "שבטי ישראל" ו"תורה".
המבנה כולל אולם תפילה, משרדים וספרייה.
במבנה נמצא גם המוזיאון לתולדות היהדות והשואה, מהמוזיאונים הבודדים ברוסיה בנושא זה.
בצדו של המבנה מנורה ועליה שלט: "בית כנסת זה, נר תמיד לדורות, הוקם על ידי הקונגרס היהודי-רוסי בשנת 1998".
בית הכנסת לעולי לוב ברחוב מזל דגים ביפו העתיקה, הוא בית הכנסת העתיק בתל אביב-יפו.
המבנה מזוהה עם חאן שהוקם בשנת 1740 על ידי ועד פקידי קושטא באיסטנבול, בסמוך לנמל יפו, ואשר היה החאן היהודי היחיד שפעל בעיר עבור עולים יהודים.
המבנה נודע גם בשם "בית זונאנה" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה.
בין המזכירים את המקום נמצא החיד"א, שביקר במבנה ב-1757. עם זאת, כעבור שנים בודדות השתלטו ערביי יפו על המבנה, והתירו ליהודים להתפלל בו רק בשלושה ימים בשנה.
מאוחר יותר נאסר על היהודים לעשות בו שימוש כלל ועיקר.
במשך השנים שימש המבנה לצרכים שונים, כולל בית חרושת לסבון, אך האוכלוסייה הערבית המשיכה לכנותו "הבית היהודי".
המקום חזר לבעלות יהודית לאחר מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה התיישבה באזור קהילה גדולה של יוצאי לוב, ובית הכנסת היה למרכזה הרוחני החל בשנת 1948. לפי המסורת, כאשר חיפשו העולים מבנה שישמש כבית הכנסת, פגש אותם כומר פרנציסקני ומסר לידיהם את מפתח הבניין, באומרו כי במקום שכן בעבר בית כנסת.
רק בשנת 1980 זוהה המבנה עם החאן ההיסטורי, אך אין לכך ראיה ישירה היסטורית.
בשל השינוי הדמוגרפי בשכונה, כיום כמעט ולא מתקיימים במבנה תפילות, אך נערכים בו אירועים שונים.
בשנת 1995 היה חלקו המזרחי של המבנה לחלק ממוזיאון אילנה גור.
בית הכנסת מוסאיוף שנבנה בשנת ה'תרנ"ד (1894) בשכונת הבוכרים בירושלים, הוא אחד מבתי הכנסת המפורסמים בעיר.
הוא משמש גם כשטיבלאך עם מנייני תפילה הפועלים לאורך כל היממה וכבית מדרש עם שיעורי תורה רבים.
המבנה כולל עשרה חדרי תפילה בשני מבנים.
אף שנוסד בידי בני העדה הבוכרית, מתפללים בו בני כל העדות, לרבות בני עדות המזרח ואשכנז.
בשנת 2010 הוערך מספר המתפללים היומי בכ-3,000.
בית הכנסת מוסאיוף היה המבנה הראשון שנבנה בשכונת הבוכרים עם הקמתה בשנת 1894. הוא נבנה בחצר משפחת מוסאיוף ביוזמת רבי שלמה מוסאיוף ורעייתו אסתר.
מוסאיוף והשר משה מונטיפיורי פעלו במלאכת פינוי רחבת הכותל מאשפה שהושלכה על ידי האוכלוסייה הערבית.
בזמן הפינוי נמצאו שם אבני הנדבכים העליונים של הכותל, ואחת מהן הוצבו בקיר הצפוני של בית הכנסת.
גם יתר חומרי הבנייה נלקחו ממקומות קדושים, חלק מחול הבנייה הובא מהר הבית, והמים שבהם השתמשו לתערובת המלט, נשאבו מנקבת השילוח.
בהתאם לתפיסה שבחכמת הנסתר, הבנייה כולה בוצעה בידי פועלים יהודים בלבד.
מאז הקמתו, בית הכנסת היה מרכז תפילה ולימוד פעיל.
בשבתות התקיימו בו כ־25 מניינים לתפילות שחרית ומנחה, ושיעורי תורה נמסרו בו על ידי רבנים ספרדים הרב יעקב דוויק והרב יצחק הדאיה, וכן על ידי הרב האשכנזי אברהם חיים נאה.
בין הרבנים הידועים שהתפללו ולימדו בו נמנים הרב יעקב שאול אלישר, הרב יהודה אשלג, הרב יצחק כדורי, הרב מרדכי אליהו והרב עובדיה יוסף.
מלבד מנייני תפילה רבים, משמש בית הכנסת מקום דרשנות, בו נמסרים שיעורי תורה מפי רבנים רבים.
השיעורים משודרים בשידור חי כמעט באופן יומיומי בערוץ היוטיוב ובאתר של בית הכנסת.
במקום פועל גם כולל אברכים.
בית הכנסת מאיור (Sinagoga Major de Barcelona) הוא בית כנסת עתיק, הנמצא ברובע הגותי של העיר ברצלונה.
בית כנסת זה מהעתיקים באירופה.
הערכות מסוימות סוברות שהוא נבנה בראשית ימי שליטת הרומאים באזור במאה הרביעית לספירה, וזאת בגלל ממצאים מהתקופה הרומית של העיר שנמצאו בבית הכנסת.
עם זאת, העדויות הממשיות לקיומו הן מן המאה ה-13 לספירה.
בית הכנסת שימש כבית הכנסת הגדול של הקהילה היהודית בברצלונה (אחד מתוך ארבעה שפעלו בעיר) והוא עדות לקהילה היהודית החזקה שפעלה בעיר עד לסוף המאה ה-14 בימי גירוש ספרד.
אז ננטש בית הכנסת וכמעט נשכח, עד שהתגלה על ידי ז'אומה ריירה אי סאנס (Jaume Riera i Sans) בשנות ה-80 של המאה העשרים.
כיום חזר בית הכנסת מאיור לפעול.
הוא מממן את עצמו בעיקר על ידי ביקורי תיירים, המגיעים אליו בתמיכת עיריית ברצלונה.
בית כנסת מלבי"ם בבוקרשט או בשמו המלא "בית המדרש הרב הגאון מלבי"ם ז"ל" (ברומנית: Sinagoga Malbim) הוא בית כנסת שהיה קיים בבוקרשט, בירת רומניה, עד לשנת 1986. באתר בית הכנסת לשעבר ניצבת היום הספרייה הלאומית של רומניה.
בית כנסת זה נבנה במקור בתחילת המאה ה-19 על ידי יהודים אשכנזים אורתודוקסים.
הוא ניצב ברחוב בראווילור מס.
4 (Strada Bravilor 4), ליד כיכר קאוזאש (Piaţa Căuzaşi) לשעבר, בסמוך לצומת של שני רחובות ראשיים של השכונות וקרשט ודודשט.
בניין בית הכנסת נבנה שנית בשנת 1848 ושוקם בשנת 1864, אז נקרא על שם הרב מלבי"ם, הרב מאיר ליבוש יחיאל מיכל וייזר, רבה הראשי של בוקרשט בשנים 1858–1864. הרב גורש מן העיר על ידי השלטונות אחרי סכסוך קשה, מלווה בהלשנות והשמצות נגדו, עם קהילת המשכילים בעיר.
בית הכנסת נבנה שוב בשנת 1904 לפי תוכנית האדריכל ריכרד קראפט (1872 - 1949).
טקס חנוכת אבן הפינה התקיימה ב-6 ביוני 1904 בנוכחות סגן ראש העיר בוקרשט.
הבניין עבר שיפוץ בשנת 1928, ושיפוץ נוסף לתיקון נזקים שנגרמו בעת רעידת האדמה בבוקרשט, במרץ 1977.
בשנת 1986 נהרס בית הכנסת המלבי"ם.
המבנה נהרס במסגרת תוכנית ענק של נשיא רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, לחידוש פני "המרכז האזרחי" של בוקרשט.
התוכנית כללה הרס אלפי בניינים, בהם כ-60 בתי כנסת.
במקום בו ניצב בעבר בית הכנסת הוקם בניין ענק של הספרייה הלאומית של רומניה בבוקרשט.
בניין בית הכנסת, בצורתו האחרונה, היה גדול ממדים ותוכנן בסגנון נאו-קלאסי ואחר כך אקלקטי.
החזית לרחוב, דרומית-מזרחית, הבליט את הגוף המרכזי המוגבה, ובו אולם התפילה המרכזי שכלל 1,200 מושבים, ומשני צידיו גופי בניין נמוכים יותר.
בית הכנסת כלל גם ספריה וחדר תפילה קטן.
הכניסה הראשית בחצר, הייתה מוגבהת ומובלטת קדימה, ומעליה קשת רחבה.
בית הכנסת מלבי"ם הפך למרכז הענף האורתודוקסי השמרני-מסורתי של יהדות בוקרשט.
בימי המשטר הפאשיסטי-צבאי בשנים 1940 - 1944 הרב הראשי של רומניה, ד"ר אלכסנדר שפרן נבחר על ידי קהילת המתפללים בו לרב בית הכנסת הזה, כמעין "ממשיך דרכו" של המלבי"ם.
בימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, ב-21–23 בינואר 1941, הוכו ועונו בתוך בית הכנסת 300 יהודים על ידי הפורעים.
אחרי נפילת משטרו של אנטונסקו כיהן לפרק זמן קצר בבית הכנסת מלבי"ם הרב דוד משה רוזן.
במהלך השנים של השלטון הקומוניסטי הידלדלו שורות המתפללים בבית הכנסת עקב גלי העלייה לישראל.
בבוקרשט פעל גם בית ספר יהודי על שם המלבי"ם, ברחוב טריניטצי.
שם בית הספר שונה בזמן השלטון הקומוניסטי לבית הספר "דלאווראנצ'ה".
הבניין הוחזר בשנת 1999 לקהילה היהודית וניצב היום ברחוב מקסימיליאן פופר 8–10. למוסד זה לא היה קשר לבית הכנסת.
בֵּית הַכְּנֶסֶת לֶדֶרְמָן הוא בית הכנסת המרכזי של שיכון חזון איש בבני ברק, שהוקם לזכרו של החזון איש ומונהג על פי שיטותיו ופסקיו.
רב בית הכנסת הוא הרב מנחם מנדל לובין, רב שכונת רמת אהרן בני ברק.
בשנות ה-50 הוקם במעלה רחוב חזון איש בבני ברק, שיכון חזון איש עבור תלמידי הרב אברהם ישעיהו קרליץ, ה"חזון איש".
לאחר פטירתו, בשנת תשי"ד, נוסד לזכרו במרכז השיכון, ברחוב רשב"ם 19, בית כנסת עבור תושבי השיכון, תלמידיו וחברי חוג חזון איש ("חזונאיש'ניקים").
שמו המקורי של בית הכנסת היה "בית הכנסת חזון איש", את המבנה תרם יחיאל לדרמן, והוא נקרא על שמו.
לבית הכנסת אין רב רשמי.
במשך כשלושים שנה הדמות המרכזית של בית הכנסת היה הרב יעקב ישראל קניבסקי (ה"סטייפלר"), גיסו של החזון איש ותושב השיכון.
הסטייפלר היה כבד שמיעה, ובעל הקריאה הקפיד להגביה את קולו במשך כל קריאת התורה.
בשנותיו האחרונות הציבה עבורו עיריית בני ברק ספסלים לאורך הדרך מביתו לבית הכנסת לדרמן.
לאחר פטירתו של הרב קניבסקי, כדי שלא יישבו על מקומו, בנו על כסאו ארון ספרים קטן ובו סדרת ספריו "קהילות יעקב" על הש"ס.
במשך שנים כיהן הרב יהודה ("יודל") שפירא, מתלמידי החזון איש ותושב השיכון, כסמכות ההלכתית הבכירה של בית הכנסת.
בין מתפללי בית הכנסת (בעבר ובהווה): הרב גדליה נדל, הרב חיים גריינימן, הרב חיים קניבסקי, הרב יהודה בויאר, הרב ישראל אליהו וינטרוב והרב יעקב גלינסקי.
בסוף שנות ה-70 הקים הרב חיים גריינימן בסמוך בית מדרש עצמאי ופרש מבית הכנסת לדרמן.
לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי, הפך בנו הרב חיים קניבסקי לדמות המרכזית של בית הכנסת, ולאחר פטירת הרב שפירא גם הסמכות ההלכתית הקובעת.
למרות מעמדו, לא ישב ב"מזרח" אלא בין שאר המתפללים.
אם כי במקומו אשר בסמוך לעמוד השמאלי שמצד הבימה הותקנו מעמד לסידור וארון קטן לספרים אישיים, ועוד מספר שיפורים לנוחותו.
במשך שנים רבות היה בית הכנסת בן קומה אחת.
בשנות ה-80 הוקמה קומה נוספת והיא הושלמה זמן קצר לפני פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי.
הלווייתו יצאה מבית הכנסת לדרמן, בו נישא ההספד היחיד, על ידי הרב שך.
בכל ימות השנה מתקיימת רוב פעילות בית הכנסת בקומה הישנה.
בקומה השנייה יש בית מדרש ובית כנסת גדול עם עזרת נשים בקומה העליונה.
משמשת בשבת למניין נוסף, ולתפילות בימים הנוראים ובשמחת תורה.
בשנותיה האחרונות הקפידה הרבנית בת שבע קניבסקי להתפלל מדי יום תפילת ותיקין בעזרת הנשים של בית הכנסת, ועם הזמן הצטרפו אליה נשים רבות.
עזרת הנשים פתוחה בכל שלוש התפילות.
בתחילת שנת תשע"ה (2014) לאחר תקופה שבה התקשה רבי חיים קניבסקי לרדת במדרגות על מנת להגיע מדי יום לתפילות בבית הכנסת והחל להתפלל במניין בביתו, נבנה גשר מביתו של רבי חיים קניבסקי לקומה השנייה של בית הכנסת, ומאז שב הרב קניבסקי להתפלל בבית הכנסת מדי יום.
בית הכנסת כפוף לראש כולל חזון איש, ובאופן פורמלי למחצה ראש הכולל הוא גם רב בית הכנסת, מאז פטירת הרב ניסים קרליץ, שהיה ראש כולל חזון איש, רב בית הכנסת הוא חתנו הרב מנחם מנדל לובין.
בחודש אדר ב' תשפ"ב (2022) במהלך הלווית הרב חיים קניבסקי מונה בנו הרב יצחק שאול קניבסקי לרב בבית הכנסת.
בית הכנסת נוהג על פי כל פסקי החזון איש, שיטותיו ומנהגיו.
נוסח התפילה הוא נוסח אשכנז.
במספר עניינים, מנהג בית הכנסת תואם את נוסח אשכנז כפי שהוא נהוג בחו"ל, ולא את המנהג המקובל בארץ בעקבות הפרושים.
לפי שיטת החזון איש אין להשתמש בחשמל בשבת, והנוהגים כשיטתו משתמשים בגנרטור המופעל על ידי גורמים פרטיים.
עם זאת, על פי הוראת ה"סטייפלר", בבית הכנסת לדרמן לא נעשה שימוש בתאורת חשמל בשבת כלל, אף לא על ידי מחוללי חשמל עצמאיים, אלא בתאורת "לוקסים" (מנורות גז) בלבד.
נימוקו היה כדי לחזק ולשמר את פסקו של החזון איש, שכן צופה מן הצד הרואה לנגד עיניו תאורת חשמל בשבת אינו יודע לזהות את מקורה.
בעקבות כך גם לא הותקנו במשך השנים מזגנים בבית הכנסת.
בשנת תשע"א, בעקבות מקרי התעלפויות, ניאות הרב חיים קניבסקי להתקנת מזגנים ולהפעלתם בשבת על ידי גנרטור, בתנאי שיוצב שילוט המודיע על כך.
עם זאת ה"לוקסים" עדיין נותרו בשימושם.
שעוני הקיר בבית הכנסת - הן על פי שעון החורף במשך כל השנה, תוך התעלמות משעון הקיץ המונהג בישראל.
עם זאת, שעות התפילה המפורסמים בלוח המודעות בכניסה לבית הכנסת לפי שעון הנהוג.
בית הכנסת מונטיפיורי הוא מבנה מהמאה ה-19 שנמצא ברמסגייט, במחוז קנט באנגליה.
הבית היה בעבר בית הכנסת הפרטי של משה מונטיפיורי.
בית הכנסת הוא בניין רשום מדרגה II*.
בשנת 1832 רכש משה מונטיפיורי אחוזה בשם "איסט קליף".
בשטח זה הייתה בזמן הקנייה חממה בסגנון איטלקי שמשכה את עינו של מונטיפיורי והשפיעה על החלטתו.
הוא בנה במקום את מעון הקיץ שלו, בצמוד לבית בנה מונטיפיורי גם בית כנסת.
המיקום שנבחר הוא תל שממנו נשקף גן גדול.
ביתו של מונטיפיורי נהרס עם השנים אולם בית הכנסת שרד ושימש את יהודי העדה הספרדית במקום.
בית הכנסת התבסס על דגם של כנסיית אחוזה אנגלית, שבה הלורד ממנה את הכמרים והשמשים וכל המתפלל בה עושה זאת בחסות הלורד.
בבית כנסת מינה מונטיפיורי את הרבנים, וחייב אותם ללמוד אנגלית ולהעביר את כל שיעוריהם ודרשותיהם בשפה זו.
פתיחתו צוינה במסיבה רבת משתתפים שחלקם הגדול היה נוצרים מחוגם החברתי של מונטיפיורי ואשתו.בשנת 2007 חברת (General Practitioner (GP קיבלה רשות להקים מרכז רפואי על שמו של מונטיפיורי, במקומו של בית האחוזה.
זאת בתנאי שהחברה תקציב סכום כסף לשימור בית הכנסת והיער שמסביבו שנקרא גם הוא על שם מונטיפיורי.
בטקס חנוכת המרכז הרפואי הביע צאצא של המשפחה, סימון סבאג מונטיפיורי, את שביעות רצונו מכך שהמרכז נקרא על שם המשפחה.
בישראל נעשו מספר פניות להעביר את עצמותיו של מונטיפיורי לקבורה בארץ, אולם בינתיים ללא תוצאות.
בית הכנסת הוא דוגמה מובהקת לאדריכלות שהתקיימה באנגליה בתחילת המאה ה-19, ושבה נבנו רבות מהכנסיות, הקרויה "סגנון Regency".
האדריכל היה אחיין של יהודית מונטיפיורי אשתו של משה מונטיפיורי.
זהו בית הכנסת היחיד באנגליה שעומד על אדמה פרטית, והראשון שתוכנן בידי אדריכל יהודי.
הבית בנוי מלבנים ומכוסה בטיח מקושט.
צורתו מלבנית בעל זוויות משופעות שממעל מתנשאת כיפה.
גומחה דמוית חצי עיגול נמצאת כלפי מזרח ובה נמצא ארון הקודש.
פרוזדור קטן ובו גרם מדרגות, מוביל לעזרת הנשים.
בחזית הבניין שעון שנושא את הכתובת .
מאוחר יותר נוסף לשעון סמל משפחתו של מונטיפיורי.
במרכז האולם, כיפת הזכוכית מתומנת, המעוטרת בשוליה בקישוטים צבעוניים.
על הקיר שנמצא מימין לכניסה כתובה תפילה בעברית שמכילה קטע באנגלית שתוכנו ברכה ותפילה לשלום בית המלוכה הבריטי ולמלך ג'ורג' החמישי.
במקור הייתה הברכה מכוונת למלכה ויקטוריה, אך זו הועברה לבית כנסת בעיר בריסטול.
והכתובת הנוכחית נעשתה לכבוד חגיגות מאה השנה לבית הכנסת בשנת 1933. במקור קירות בית הכנסת היה צבועים לבן.
העמודים משיש וגרניט בצבעי אפור ורוד ושמנת, נוספו על ידי יורשיו של מונטיפיורי בשנת 1912. הרהיטים מעץ האלון ושבכת הברזל נוספו בשנת 1933. באותו זמן נוספו לבית הכנסת גם חלונות מזכוכית צבעונית, בצד הצפוני והדרומי של הבניין.
מעקה עזרת הנשים עשוי שבכת עץ גבוהה בצורת רשת.
בספסלי הישיבה עדיין נותר שלט המורה על מקומה של לידי מונטיפיורי (כיסא מספר 3).בזמן האחרון, חודש גג בית הכנסת והבניין שופץ מבפנים ומבחוץ.
תשמישי הקדושה שהיו במקום הועברו למקום מוגן.
זאת לאחר שבשנת 2000 נגנבו מבית הכנסת שני רימונים, אחד מהם הולנדי מהמאה ה-18.
סמוך לבית הכנסת נמצא הקבר של מונטיפיורי ואשתו יהודית.
לזוג שהיה חשוך בנים היה יחס מיוחד לקבר רחל שהתבטא גם בצורת קברם שהוא העתק של קבר רחל המקורי.
בשנת 1841 השיג מונטיפיורי פירמן, מטעם הסולטאן אבדילאזיז לבנית חדר נוסף לקבר ולשיפוץ המבנה כולו.קבר מונטיפיורי בנוי כקובייה ומעליה כיפה.
הכניסה ממרפסת שפתחה מקושת, מעליה כתובת מתוך תפילת אדון עולם: התקרה בתוך מבנה הקבר עשויה זכוכית צבעונית וזהו הקישוט היחידי שקיים בו.
שני הקברים שבתוכו זהים בצורתם עם מכסה שיש ופניהם לעבר ירושלים, הרצפה עשויה אריחי קרמיקה.
במרפסת מעקה ברזל בסגנון מורי.
מחוץ לקבר על גבי מסד, מונח עמוד אבן בזלת מהגליל שמונטיפיורי הביא עמו בחזרתו מהלבנט.
בית הכנסת מגן שלום (באורדו: مگین شلوم کنیسہ) היה בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית בקראצ'י, פקיסטן.
ב-17 ביולי 1988 נהרס בית הכנסת על ידי הממשלה הפקיסטנית בפקודת הנשיא מוחמד זיא אל-חאק (אשר נהרג חודש לאחר מכן), כדי לפנות מקום למרכז קניות.
קהילת קראצ'י היא הקהילה היהודית המרכזית בפקיסטן.
רוב בני יהדות קראצ'י הם צאצאים לעדת בני ישראל מהודו השכנה שהחלו להגר בסוף המאה ה־18 לאזור פקיסטן של היום שהיה אז חלק מהודו הבריטית.
בית הכנסת הוקם בשנת 1893 על ידי סולומון דויד אומרדיקר, ראש הקהילה היהודית בעיר, והורחב בשנת 1912 על ידי שני בניו, גרשון סלומון ורחמים שלמה (אומרדיקר).
בית הכנסת שירת את הקהילה הקטנה של יהודי קראצ'י שבראשם עמד אברהם ראובן קמרליקר, והוא הפך במהרה למרכז הקהילה היהודית הקטנה אך התוססת.
בשנת 1936 הפך אברהם ראובן קמרליקר, לחבר מועצת העיר.
בין השנים 1916–1918 שימש בית הכנסת גם כבית ספר יהודי עברי, כאשר הלימודים התקיימו בחצר בית הכנסת, וב־1918 הוקם האולם 'נתן אברהם' ובניין 'סגולה' עבור בית הספר.
בשנת 1927 הקים אברהם ראובן קמרליקר בנין נפרד עבור בית הספר של הקהילה הקיים עד היום בשכונת Liaquatabad (אנ') שבקראצ'י.
על בית הכנסת נתלה שלט "קהילת בני ישראל פקיסטן" (Pakistan Bene Israel Community), "בני ישראל מסג'יד", וכן כיתוב הקובע כי, "רק בני העם היהודי מורשים להיכנס למקום הזה".
מאז הקמת מדינת ישראל ב־1947 ועליית יהודי קראצ'י לארץ, בית הכנסת הפסיק לתפקד.
ב־17 ביולי 1988, נהרס בית הכנסת מגן שלום על ידי ממשלת פקיסטן כדי לפנות מקום למרכז הקניות 'קניון חוראם' בשכונת קווי רנצ'ור בקראצ'י.
רוב בני יהדות פקיסטן שעלו לישראל השתקעו בערים לוד, דימונה, רמלה, אשדוד ואור עקיבא, ומשפחות בודדות בשאר רחבי הארץ.
ברמלה נבנה בית כנסת על שם בית הכנסת מגן שלום, בנוסף לכך נקרא רחוב סמוך לבית הכנסת ברמלה גם בשם זה.
בשנת 1989, אוחסנו ארון הקודש והתיבה המקוריים אצל אחד מתושבי העיר הלא יהודים, וספרי התורה נלקחו על ידי יהודי אמריקאי.
בשנת 2004 נתרם פנקס בית הכנסת המכסה את פעילות הקהילה בתקופה שבין 1961–1976 לספריית יד יצחק בן-צבי בירושלים.
בספרי חשבונות אלה, נרשמה ברית מילה אחת בשנת 1963 ומספר חתונות בשנים 1963–1964. בשנת 1973 רק 15 שמות יהודים הוזכרו בפנקס.
היהודייה האחרונה אשר עלתה רשמית לארץ הייתה רחל יוסף-אווסקר (1918–2006).
תפקיד נשיא הקהילה כתפקיד רשמי מתועד משנת 1893, עם פתיחת בית הכנסת "מגן שלום" בקראצ'י.
תפקיד הנשיא וסגן הנשיא עברו בירושה תחת משפחת אומרדיקר ובני דודתם, משפחת קמרליקר:
אברהם ראובן קמרליקר (29.5.1871–28.5.1936), סגן הנשיא אשר מילא את מקום הנשיא, אחיינו של סולומון.
דויד גרשון אומרדיקר (נולד 1883), בנו של גרשון, פינה את מקום הנשיא מסיבות לא ידועות.
בית הכנסת מגן אברהם שבאחמדאבאד הוא בית כנסת היחידי הנמצא במדינת גוג'ראט שבהודו.
בית הכנסת נבנה ב-1934 באמצעות תרומות מקהילת בני ישראל.
בית הכנסת נמצא ברשימת אתרי המורשת בהודו.
אבן הפינה של בית הכנסת הונחה ב-19 באוקטובר 1933 והוא נחנך ב-2 בספטמבר 1934 (שבוע לפני ראש השנה).
בית הכנסת נמצא בעיר העתיקה של אחמדאבאד וקרוי על שמו של הרופא אברהם בן סולומון אירולקר.
בית הכנסת בנוי בסגנון אר דקו, עם רצפת שיש משובצת וארון קודש גדול.
הכיסאות ניצבים סביב בימה מרכזית.
עזרת הנשים בבית הכנסת שונה מהמקובל בהודו, בכך שאין היא נתמכת בעמודים.
הגג המשולש והגבוה נתמך בעמודים יווניים.
קהילת היהודים באחמדאבאד הצטמצמה מאוד בעשורים האחרונים, כאשר רבים מבניה עלו לארץ או היגרו לארצות הברית ולאירופה.
בשנת 2015 היו כ-139 יהודים בעיר, המהווים את קהילת המתפללים בבית הכנסת, בעיקר בחגים.
בית הכנסת שמואל הנביא לעדת התרגום הוא בית כנסת ירושלמי שהוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 בידי יוצאי "עדת התרגום" הכורדים שמקורם בעיר נע'דה, בגבול שבין איראן, טורקיה ואזרבייג'ן.
לאחר עליית הקהילות הכורדיות היהודיות מאורמיה ונע'דה לישראל, השתכנו חלקם בשכונת הבוכרים ובשכונת בית ישראל החדשה, והקימו יחד בית כנסת במבנה קטן ששכן ברחוב יחזקאל שבשכונת הבוכרים.
לאחר מספר שנים, לאור הריבוי במספר המתפללים, הוחלט בשנת 1966 על הקמת מבנה לבית הכנסת ברחוב שמואל הנביא 55. הקרקע נרכשה עוד בתחילת המאה ה-19, והבנייה בוצעה בידי בני העדה בעצמם, שהיו ברובם בעלי מקצועות בתחום הבנייה.
הנחת אבן הפינה לבית הכנסת נערכה ב-14 ביוני 1966, בהשתתפות הרב עובדיה יוסף.
כיום מתקיימות בבית כנסת כלל תפילות ימי החול והשבת בידי בני העדה האחרונים שנשארו לגור בסביבתו, יחד עם מתפללים צעירים הגרים בסמוך, שאינם מבני העדה.
בשנת 2012 השתכנה בקומה העליונה של בית הכנסת ישיבת "משכנות הלויים", ומקיימת בה סדרי לימוד קבועים.
בשנת 2013 נערכו שיפוצים בחצר הכניסה לבית הכנסת, ובחודש מאי 2017 נהרסה תיבת האבן הגדולה שעמדה במרכז בית הכנסת, והוחלפה בתיבת עץ.
בחודש ספטמבר 2018 שופצו החזית והמבוא, ובית הכנסת הורחב מעט.
מבנה בית הכנסת כולל שתי קומות, ולא נראה מיוחד כלפי חוץ.
הקומה הראשונה שימשה בעבר כאולם שמחות לבריתות ולאירועים קטנים של בני העדה, ולאחר מכן כבית הכנסת של חסידות זוויהל, עד לעזיבתה בחודש אוגוסט 2017. בקומה השנייה הגבוהה יותר, שוכן בית הכנסת, ובחציה העליון עזרת נשים מוגבהת.
על קירות בית הכנסת מופיעים עיטורים מאוירים, ועל חלקם תלויות גם מצבות זיכרון והנצחת התורמים ובני העדה.
חלונות בית הכנסת צרים וארוכים, וכוללים זכוכיות בצבעים שונים.
בקיר הכניסה משמאל ישנן מצבות הנצחה לזכרם של לוחמי צה"ל מבני העדה שנהרגו במלחמות ישראל, ובתקרת בית הכנסת תלויות נברשות שונות ועתיקות, בחלקן, שהוקדשו על ידי תורמים שונים.
בחודש ספטמבר 2018 הסתיימה עבודת שיפוץ מבנה הקומה התחתונה, לאחר שנערכו בה שינויים.
בית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל הוא בית הכנסת הממוקם בווילמסטאד, קוראסאו.
בית הכנסת הוא בית הכנסת העתיק ביותר שעדיין בשימוש ביבשת אמריקה.
בית הכנסת מהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בקוראסאו ובין מבקריו אפשר למנות את ביאטריקס, מלכת הולנד.
היהודי הראשון שהגיע לקוראסאו הגיע בשנת 1634. בשנת 1651 הגיעו לקוראסאו בין 10 ל-12 משפחות יהודיות שביחד הקימו את הקהילה ובית הכנסת.
קבוצה שנייה של יהודים הגיעה בשנת 1659 והביאה איתה מתנה מבית הכנסת באמסטרדם, ספר תורה שעדיין בשימוש.
רוב המקימים של הקהילה היהודית בקוראסאו היו יהודים מספרד ופורטוגל שעברו להולנד במהלך גירוש ספרד ומהולנד עברו לקוראסאו.
במאה ה-18 יהודים היוו חצי מהאוכלוסייה הלבנה בקוראסאו.
הבניין המקורי של בית הכנסת נבנה בשנת 1674. מכיוון שהקהילה היהודית גדלה במהירות ובית הכנסת המקורי לא יכול היה להכיל את כל הקהילה, הקהילה החליטה לבנות בית כנסת חדש בשנת 1703 והוא עדיין משמש את הקהילה היום.
בשנת 1659 נבנה בית הקברות של הקהילה, בית חיים.
כאשר נכנסים לבית הכנסת דרך החצר אפשר להבחין בחלונות הויטראז' התכולים.
כדי להיכנס לבית הכנסת צריך לעבור בשביל מכוסה בחול שמגיע עד לארון הקודש שעשוי ממהגוני.
החול מסמן את האבות הקדמונים של הקהילה שהגיעו מחצי האי האיברי שכיסו את בתי התפילה המאולתרים שלהם בחול כדי לעמם את צעדיהם ובכך למנוע את החשדנות של מלשינים פוטנציאלים.
במאה ה-19 התפצלו מספר חברים מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת ואת בית הכנסת עמנו-אל.
בשנת 1964 הגיעו שתי הקהילות להבנות והקימו קהילה רקונסטרוקטיבית.
כיום, הקהילה מונה כ-350 איש.
לקהילה 18 ספרי תורה, חלקם בני למעלה מ-300 שנה.
הקהילה מנהלת מוזיאון שמספר את סיפורה של הקהילה והיהודים בקוראסאו.
בית הכנסת מגן דוד הוא בית כנסת הממוקם בצומת רחוב ברבורן וקאנינג שבקולקטה, מערב בנגל, הודו.
"מגן דוד" הוא אחד משני בתי הכנסת הפעילים בעיר, והשני הוא בית הכנסת "בית אל" ברחוב פולוק.
בית הכנסת נבנה ב-1884 על ידי אליאס דוד עזרא לזכרו של אביו דוד יוסף עזרא, אשר עסק בסחר נדל"ן בעיר.
דוד יוסף עזרא מזוהה עם כמה מהבניינים הידועים ביותר בקולקטה, כולל אחוזת אספלנדה, אחוזת עזרא ואחוזת צ'ארוונגי.
רחוב עזרא נקרא על שמו.
בית הכנסת נבנה בסגנון הרנסאנס האיטלקי, עם גימור אדום של לבנים.
הכניסה למתחם בית הכנסת מוסתרת מאחורי דוכנים מאולתרים שמספקים תכשיטים שונים.
לבית הכנסת דלת המעוטרת במגן דוד ובכיתוב בעברית.
שני הקירות הצדדיים כוללים לוחות זיכרון המוקדשים ליהודי קולקטה.
אף על פי שפעילותו של בית הכנסת הופסקה לפני זמן רב, הוא עדיין מטופח להפליא.
רצפת השיש המשובצת, הנברשות הנוצצות, חלונות הזכוכית הצבעוניים ועמודי הפרחים המעוטרים, משפרים את המראה של בית הכנסת.
מזבח בית הכנסת מעוטר בחצי כיפה המשובצת כוכבים, שמייצגת את השמיים.
הלוח הגדול שבמרכז מכיל את עשרת הדיברות, כולל גם כמה כתובות בעברית ועוד כמה פריטים אחרים של איקונוגרפיה יהודית, כולל המנורה.
במרכז המסדרון עומד דוכן מוגבה במקום שבו בעבר הטיף הרב.
שני גרמי מדרגות המובילים למרפסות העליונות בצידי האולם, שמורים לעזרת נשים.
כיום פעיל בית הכנסת רק לעיתים בימי החגים.
בין חברי הקהילה מתחולל ויכוח באשר לעתיד בית הכנסת.
בעוד חלק תומכים בהעברתו לירושלים, אחרים מעוניינים בהשארתו בהודו למען זכר הקהילה.
יהודי קולקטה הם בעיקר יהודי בגדאד שהגיעו לקולקטה למטרות סחר.
בנקודת זמן מסוימת, אף כללה הקהילה כ-6,000 יהודים, אם כי 60 שנה לאחר הקמת מדינת ישראל, ב-2010 נותרו בעיר רק כ-30 יהודים.
המהגר היהודי הראשון שהגיע לקולקטה הוא שלטון כהן, שהגיע ב-1798 מחלב שבסוריה.
המשפחה היהודית המשפיעה ביותר בקרב יהודי העיר הייתה משפחת עזרא, שמלבד בית הכנסת בנתה גם את בית הספר היהודי לבנות.
לקהילה היהודית היו בעבר חמישה בתי כנסת, מתוכם פועלים בימינו שניים בלבד: מגן דוד ובית אל.
בית הכנסת מגן אבות הוא בית כנסת השוכן ברחוב ווטרלו במרכז רובע העסקים המרכזי של סינגפור.
בית הכנסת נבנה ב-1878, והוא בית הכנסת הוותיק ביותר בדרום-מזרח אסיה.
עד היום ישנם מבנים של הקהילה היהודית העומדים בקרבתו, וצאצאים של המתיישבים היהודים הראשונים בסינגפור עדיין חיים ועושים עסקים בסינגפור.
ב-1841 שלושה יהודים: יוסף דואק, ניסים יוסף עזרא ועזרא יחזקאל קיבלו חוזה חכירה לבניית בית כנסת ב"רחוב בית הכנסת", הנמצא בחלק המיושב הקדום ביותר בסינגפור, ובו עדיין מצויים כיום רבים מן המבנים הדתיים של סינגפור, והמבנים שזכו לשימור במדינה.
רחוב בית הכנסת עבר ליד שדרת ראפלס, ברובע היהודי הראשון, ממש ליד דרך סאות' קאנאל, מאחר שנהוג כי בית כנסת נמצא במרחק הליכה קלה מבתי המתפללים.
כאשר שב מנשה מאייר לסינגפור ב-1873, הוא מצא את בית הכנסת ברחוב בית הכנסת במצב רע, והחל לתכנן בית כנסת חדש לקהילה היהודית.
מאייר ביקש מן השלטונות שטח להקמת בית כנסת חדש, וקיבל את המגרש ברחוב ווטרלו, רחוב אשר שמו המקורי היה "רחוב הכנסייה", בשל קרבתו לכנסיית פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש.
הקהילה היהודית החלה במהרה לעבור לסביבת ד'ובי גוט, רחוב ווטרלו, רחוב פרינספ, דרך סלג'י ודרך ווילקי.
כיום עדיין עומדים באזור מספר מבנים של הקהילה היהודית.
זמן קצר לאחר שהתקבלה הקרקע, החלה בנייתו של בית הכנסת מגן אבות.
הבניין הושלם ב-1878, ונכללה בו באר שנועדה לשמש מקווה.
טקס חנוכת בית הכנסת נערך ב-4.4.1878 בהנחיית לוקונאס או י.ג.
ב-1924 נבנו הרחבות לבית הכנסת.
ועדיין, בשל גדילת הקהילה, נעשה בית הכנסת צפוף עד כדי כך שמנשה מאייר החליט לבנות בית כנסת פרטי למשפחתו ולחבריו, בשם בית הכנסת חסד-אל.
מנשה מאייר נהג לשלם לזקנים דתיים על מנת שישמשו לו למניין בעת מנחה.
בית הכנסת מגן אבות הוכרז אנדרטה לאומית של סינגפור ב-27.2.1998.
בית הכנסת היה במקור בן קומה אחת, עד שנוספה מרפסת כקומה שנייה המשמשת עזרת נשים.
מאחר שמעטות הנשים המשתתפות בתפילות בבית הכנסת, עזרת הנשים היא קטנה ומצוידת בפשטות.
בחזית הבניין ישנה מרפסת מקורה עם מדרגות המובילות מעלה אל פרוזדור שעוצב במקור לעגלות עם סוס.
בפינות ובצידי הבניין ישנם עמודים ובראשם כותרות מעוטרות.
צורתם של רוב החלונות ריבועית, עם תריסי עץ.
בית הכנסת מנחם ציון הוא בית הכנסת הראשון בעת החדשה שנבנה על ידי העדה האשכנזית בירושלים.
בית הכנסת פעיל עד ימינו.
ר' ישעיה ברדקי התנגד לבניית בית הכנסת וחשש שבנייתו תגרום לזעם אצל הערבים שעדיין חשו שהעדה האשכנזית חייבת להם כסף מחובות העבר.
בעידוד חותנו ר' ישראל משקלוב בנה ר' ישעיה ברדקי בית כנסת אחר בשם "סוכת שלום", והעדה התפלגה לשתי קבוצות.
בית הכנסת מנחם ציון נחנך בא' בשבט תקצ"ז ושימש כמרכז הקהילה עד בנייתו של בית הכנסת הגדול של חורבת יהודה החסיד בסמוך.
המקום לא נחרב במלחמת העצמאות ונותר בשממונו עד מלחמת ששת הימים.
בשנת 1980 חזר בית הכנסת לשימוש מלא.
הוכנס אליו ריהוט חדש, וארון קודש שהובא מקהילה יהודית באיטליה.
בית הכנסת משמש כיום (2019) את הקהילה הדתית לאומית ברובע היהודי.
בבית הכנסת נמצא פסיפס לזכרה של חפציבה אייל.
בית הכנסת לואיס דה טורס הוא אחד מבתי הכנסיות באיי בהאמה.
בית הכנסת קרוי על שם לואיס דה טורס, מתורגמנו של כריסטופר קולומבוס במסע התגליות הראשון שלו, והיהודי הראשון שדרך על אדמת העולם החדש.
בית הכנסת ממוקם על "דרך השמש העולה במזרח" (East Sunrise Highway), בין הכנסייה הלותרנית והכנסייה הקתולית "כוכב מרים שעל הים" .
המבנה בעל קומה אחת, צבוע לבן עם מגן דוד בחזיתו, כשמסביבו דקלים, אורנים ומרבדי פרחים.
בית הכנסת פעיל בעיקר בחודשי הקיץ, כשהאות לפתיחתו מחדש לאחר הפסקת החורף הוא בסעודת ליל הסדר המשותפת של חברי הקהילה המקומית.
אופי הפעילות של הקהילה היהודית באיי בהאמה בין המאה ה-15 למאה ה-21 אינו ברור, אך נראה כי הייתה קהילה מגוונת (אשכנזים וספרדים), ונכון ל-2019 מונה הקהילה כ-50 חברים.
בית הכנסת מאיר טוויג הוא בית הכנסת היחיד שפועל בבגדאד בירת עיראק מתוך 68 בתי כנסת שפעם פעלו בעיר.
כיום, מספר מועט של יהודים מטפלים בבית הכנסת.
בית הכנסת ממוקם ברובע אל-בתאווין במזרח בגדאד.
בית הכנסת נבנה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ונחנך בשנת 1942. רב בית הכנסת הוא הרב עמאד לוי.
בית הכנסת מחופה בלבנים צהובות.
פנים בית הכנסת מכוסה כולו בשטיחים והישיבה בו היא על ספסלים מרופדים.
בבית הכנסת מספר ספרי תורה שהעתיק מביניהם הוא בן למעלה מ-200 שנה.
בית הכנסת מייזל (בצ'כית: Synagoga Maiselova) הוא בית כנסת ברחוב מייזלובה 10 שברובע היהודי יוספוב בפראג שנבנה במאה ה-17. כיום, בית הכנסת אינו משמש עוד לתפילה, אלא מהווה חלק מהמוזיאון היהודי של פראג, ובו תערוכה המציגה את ההיסטוריה היהודית של בוהמיה ושל יהדות פראג מהמאה העשירית ועד המאה ה-18.
בשנת 1590 קנה הבנקאי והפרימוס של הקהילה היהודית מרדכי מייזל קרקע בדרום הרובע היהודי של פראג כדי לבנות שם בית כנסת פרטי משלו.
בשנת 1591 הוענקה לו הזכות המיוחדת הדרושה להקמה על ידי הקיסר רודולף השני.
בית הכנסת נחנך בשנת 1592. באותה תקופה היה בית הכנסת מייזל בית הכנסת הגדול ביותר בפראג.
הוא נבנה בסגנון הרנסאנס, והיו בו 20 עמודים.
מרדכי מייזל צייד אותו בחפצי פולחן רבים.
במבנה הוצב גם עוגב, שניגן במהלך התפילות.
הבניין המקורי והמפואר נשרף בשנת 1689 בשריפה שהרסה חלקים נרחבים של הרובע.
בית הכנסת נבנה מחדש עד שנת 1691, אם כי הוקטן בשליש ומבנהו שונה.
במבנה החדש נוסף קמרון חבית.
בבניין החדש נבנו עזרות נשים במעברים הצדדיים.
משנת 1862 עד 1864 עבר בית הכנסת שיפוץ כולל על פי תוכניותיו של האדריכל י.
שיפוץ זה הפך את בית הכנסת לבעל אופי מודרני-ליברלי, והוכנסו בו עוגב ומקהלה.
כדרשן ומטיף כיהן בבית הכנסת המשופץ אברהם שטיין .
משנת 1895 עד 1905 נערך שיפוץ שהעניק למבנה את המראה הנאו-גותי שיש לו מאז, על פי תוכניותיו של אלפרד גרוטה (Alfred Grotte).
בגלל השינויים במפת הרחובות שנבעו משיקומה של השכונה היהודית המוזנחת, הועברה הכניסה לבית הכנסת מהצד המזרחי לצד המערבי.
במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסן בבית הכנסת מייזל רכוש יהודי שעבר אריזציה.
בית הכנסת נמצא תחת הנהלת המוזיאון היהודי מאז שנת 1955. תחילה היה מחסן של המוזיאון, ולאחר מכן שופץ בשנים 1963–1964. בשנים 1965–1988 הייתה במבנה תערוכה קבועה על חפצי פולחן יהודיים מבוהמיה וממורביה.
לאחר שנסגר ושופץ מחדש בשנים 1994–1995, מוצגת בו מאז 1996 תערוכה על ההיסטוריה היהודית של בוהמיה.
בשנים 2014–2015 שופץ הבניין והצבע ההיסטורי של החזית שוחזר.
בית הכנסת מאלה הוא בית הכנסת העתיק ביותר בהודו והוא נבנה על ידי יהודי קוצ'ין בקרלה.
בית הכנסת ממוקם במאלה, עיירה קטנה ברובע תריסור שבמדינת קרלה שבדרום הודו.
בית הכנסת של מאלה נמצא כעת בבעלות ה"Mala Panchayat" ומנוהל על ידה.
בשנים 1954-1955, עקב עליית הקהילה היהודית במלאבר מקרלה לישראל, העבירה הקהילה את בית הכנסת מאלה ואת בית העלמין היהודי המשויך למאלה לשמירה.
כיום בית הכנסת לא פעיל .
בית הכנסת מאלה הוא שריד למורשת הארוכה של יהודי מלבר ולגיווון הדתי של אזור קראלה, יחד עם מספר בתי כנסת אחרים שעדיין קיימים בעיר קוצ'ין ובסביבתה.
קיימת השערה כי שם העיירה מאלה הוא ממקור עברי
ישנן דעות שונות לגבי מקורו של בית הכנסת מאלה.
על פי פרם דוס סוואמי דוס יהודי, היסטוריון וחוקר יהדות דראווידי, שיר עם יהודי עתיק במלאיאלם מזכיר כי בית הכנסת נבנה במאה ה-11 תוך שימוש בעץ שנתרם ליוסף רבן בשנת 1000 לספירה על ידי מלך ממלכת קודונגאלור.
המבנה הראשון פורק במהלך המאה ה-14 מסיבות לא ידועות (ככל הנראה לאחר שיטפון פריאר הגדול בשנת 1341 אך לאו דווקא בגלל השיטפונות) ובניין חדש הוקם בשנת 1400.
בית כנסת משוחזר זה מהמאה ה-14 שופץ כמעט ארבע מאות שנים מאוחר יותר, בשנת 1792, ככל הנראה כדי לתקן את הנזקים שנגרמו במהלך פלישת המיסוריאנים לקראלה על ידי טיפו סולטאן במהלך מלחמת אנגלו-מיסור השנייה בתחילת 1780. עם זאת, הכומר תומאס דוסון, מיסיונר CMS שהוצב בקוצ'ין במהלך 1817, דעה אחרת.
בביקוריו באתר גילה שאף על פי שחלפו כמעט שלושה עשורים מאז כניעתו של טיפו סולטאן למלאבר לבריטים בשנת 1792, בניין בית הכנסת עדיין נותר חרב.
בשנת 1909, הבניין הישן מהמאה ה -19 נבנה מחדש (באופן חלקי או מלא) עם אותם יסודות.
קיימת גם השקפה נוספת על קיומן של עדויות היסטוריות המצביעות על כך שבית הכנסת הוקם בשנת 1597.
לאחר שהקהילה היהודית במאלה החלה לעלות לישראל בשנת 1955, הועבר בית הכנסת לידי מועצת העיר של מאלה ב-20 בדצמבר 1954. המועצה מחזיקה את בית הכנסת (שאינו פעיל) ואת בית הקברות של הקהילה.
בית הכנסת מוּאַנְסָה נמצא בכפר מוּאַנְסָה, הממוקם ממערב לעיר זַרְזִיס בתוניסיה.
לא רחוק מבית הכנסת נמצא בית קברות יהודי.
מועד בנייתו המדויקת של בית הכנסת אינו ידוע.
בית הכנסת ובית העלמין היהודי הסמוך ננטשו בשנות השבעים בגלל חיסול הקהילה היהודית במקום והיהודים האחרונים שעזבו את הכפר.
פנים בית הכנסת נפגע קשות.
בית הכנסת מקווה ישראל בסוואנה, ג'ורג'יה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים בארצות הברית.
הוא הוקם ב-1735 בעיקר בידי מהגרים מיהדות ספרד שהגיעו למושבה החדשה מספרד ופורטוגל דרך לונדון ב-1733. בניין בית הכנסת הנוכחי, שנמצא ברובע ההיסטורי בסוואנה, נחנך ב-1878. הוא משמש דוגמה נדירה לבית כנסת שנבנה בסגנון גותי.
הוא הוקם ב-1735 בשם "קהל קדוש מקווה ישראל" בידי 42 יהודים שהפליגו מלונדון על אונייה בשם "ויליאם אנד שרה" והגיעו לסוואנה ב-11 ביולי 1733, חודשים ספורים לאחר שג'יימס אוגלת'ורפ ייסד את המושבה.
בניין שכור שימש אותם כבית כנסת.
כולם מלבד שמונה מהקבוצה היו ספרדים ופורטוגלים במוצאם, שברחו לאנגליה עשור לפני כן כדי להימלט מהאינקוויזיציה הספרדית.
בלונדון רבים מהם השתייכו לבית הכנסת בוויס-מרקס.
חברים אמידים בקהילה היהודית בלונדון, שמנתה אז כ-6,000 אנשים, סיפקו סיוע כספי לקבוצה הראשונה וגם לאונייה נוספת, שהביאה מתיישבים יהודים נוספים לסוואנה.
מייסדי הקהילה הביאו איתם ספר תורה, שעדיין משמש את בית הכנסת באירועים מיוחדים.
ב-5 ביולי 1742, בזמן מלחמת אוזנו של ג'נקינס בין ספרד לבין ממלכת בריטניה הגדולה, הגיעו כוחות ספרדיים לאי סנט סיימונס כחלק מפלישתם לג'ורג'יה.
רוב היהודים הספרדים עזבו את סוואנה מחשש שאם יתפסו, ישפטו ככופרים ויועלו על המוקד.
משפחות מיניס ושפטל האשכנזיות היו היחידות שנשארו.
עד 1774 שבו לסוואנה מספיק יהודים כדי להצדיק את פתיחת בית הכנסת מחדש בצורה רשמית.
בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שנערכה בין השנים 1755–1783, לא נערכו בסוואנה תפילות רשמיות או טקסים דתיים.
ב-7 ביולי 1786 "ק"ק מקווה ישראל" הוכרה באופן רשמי.
מושל מדינה ג'ורג'יה אדוארד טלפייר אישר אמנה "לפרנסי מקווה ישראל ואדוניו" ב-20 בנובמבר 1790, תחתיה בית הכנסת פועל גם היום.
בית הכנסת היה הקהילה היהודית הראשונה שקיבלה מכתב מנשיא ארצות הברית.
בתגובה למכתב ששלח לוי שפטל, נשיא הקהילה, שבו ברך את ג'ורג' וושינגטון על היבחרו לנשיא הראשון, ענה וושינגטון "לקהילה העברית בעיר סוואנה, ג'ורג'יה":
מי ייתן ואותה ישות אלוהית מופלאה, שמקדמת דנא גאלה את העבריים ממדכאיהם המצריים והובילה אותם לארץ המובטחת - שיד ההשגחה העליונה שלה ניכרה לאחרונה ביצירת ארצות מאוחדות אלו כאומה עצמאית - תוסיף להשקותם בטללי השמיים ותגרום לכל בני הדתות להשתתף בברכות הגשמיות והרוחניות לעם אשר אדוני הוא אלוהיו."
מקווה ישראל שמר על המסורת הפורטוגלית מיום היווסדו.
מנהג זה נשמר גם במאה ה-19, לנוכח השפעתה הגוברת של התנועה הרפורמית בארצות הברית.
הקהילה השתמשה בסידור מסורתי פורטוגלי שהותאם לצרכיה עד 1895, אז פורסם ספר התפילה של מקווה ישראל.
ב-1902 החל השימוש בסידור התפילה הרשמי של היהדות הרפורמית בארצות הברית.
מקווה ישראל הצטרף ל"איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" (רפורמי) ב-10 בינואר 1904. שריד מהמסורת הספרדית בבית הכנסת נשאר בשירת "אל נורא עלילה" בזמן תפילת נעילה בסיום יום הכיפורים.
אבן הפינה לבניין חדש במיקומו הנוכחי בכיכר מונטריי ברובע ההיסטורי בסוואנה הונחה ב-1 במרץ 1876 והוא נחנך ב-1878. הבניין המפואר שעיצב הנרי ג' הריסון מניו יורק הוא דוגמה נדירה לבניה בסגנון התחייה הגותית ומשקף את הארכיטקטורה מהתקופה הוויקטוריאנית.
מבנה בית הכנסת נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1980. כיום בית הכנסת חבר באיחוד ליהדות רפורמית.
בית הכנסת מאיור הוא בית כנסת אשר שוכן בעיר בורסה שבטורקיה.
הוא אחד משני בתי הכנסת בעיר זו.
בית הכנסת הוקם על ידי יהודים שהתיישבו באימפריה העות'מאנית לאחר שגורשו מן האי מיורקה שבספרד, ומכאן שמו.
המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה במאה ה-15 או ה-16.
בבית הכנסת נעשה שימוש סדיר עד לשנת 1975, ולאחר מכן הוא נסגר עקב קשיים כספיים.
חוקרים שביקרו במקום בשנת 1996 מצאו אותו נטוש ובסכנת הריסה.
עם זאת, הממשלה הטורקית טענה שהמבנה עודנו מצוי בשימוש באירועים מיוחדים וכן נערכת בו טהרת מתים.
בית הכנסת מאיור הוא בית כנסת עתיק שושכן ברובע האסקוי שבבייאואולו באיסטנבול שבטורקיה.
השנה בה נבנה המבנה הראשון של בית הכנסת אינה ידועה בוודאות.
יש טוענים שהוא נבנה בתקופה הביזנטית ויש טוענים שהוא נבנה לאחר גירוש ספרד על ידי יהודים שהגיעו לאיסטנבול מהאי מיורקה.
גם לגבי מקור שם בית הכנסת אין הסכמה.
יש טוענים שהוא נגזר משם האי מיורקה ויש טוענים המילה מאיור (Major) מקורה בשפה הספרדית ופירושה גדול או מרכזי.
בית הכנסת היה פעיל עד שנת 1960, אז נסגר לאחר שרוב היהודים עזבו את רובע האסקוי.
בניין בית הכנסת הוסב לבית מלאכה לעבודות מתכת ולייצור גומי, ושימש כאולם ביליארד ומחסן.
על גג הבניין נפתח בית קפה עם מבט לנוף.
הקהילה היהודית בחנה דרכים שונות לשיפוץ בית הכנסת.
כאשר האיחוד האירופי בחר באיסטנבול כבירת התרבות של אירופה לשנת 2010, אסרה נילגון מירזה (Esra Nilgun Mirze), המייסדת ויושבת הראש של עמותת "איסטנבול 4129", קיבלה תקציב מהנהלת הפרויקט כדי להציג בבניין בית הכנסת את המיצג "איסטנבול מולקולארית" של האומן סרג' שפיצר.
לצורך בניית המיצג רוקן אולם התפילה של בית הכנסת מתוכנו והרצפה כוסתה בחרוזי זכוכית בגווני ירוק שונים.
הקהילה בחרה במכרז שני אדריכלים אשר הגישו תוכניות לשחזור נאמן של בניין בית הכנסת למצבו המקורי.
הפרויקט כלל הריסת המבנים שנבנו במרוצת הזמן סביב בית הכנסת ושחזור בית המדרש שהיה קיים לצד בית הכנסת עד שנת 1923, כאשר נהרס בשריפה.
נכון לשנת 2014, הוועדה העליונה למונומנטים שליד משרד התרבות הטורקי עדיין לא אישר את הפרויקט וייעוד הבניין לא הוסב.
בהזדמנויות שונות התקיימו בבית הכנסת אירועי תרבות שונים.
בית הכנסת מולא חנינא הוא אחד מבתי הכנסת הקטנים והעתיקים ביותר בטהראן.
הוא ממוקם בשכונה היהודית ההיסטורית של עודלאג'אן.
שטחו של בית הכנסת הוא .
בית הכנסת הוקם במאה ה-19 לספירה, בתקופתו של מוזפר א-דין שאה קאג'אר.
ידוע כי מולא חנינא, מלמד יזדי, הקים את בית הכנסת.
מולא חנינא נפטר בשנת 1283 לפי הלוח המוסלמי (1904–1905) ובית הכנסת היה מאז בניהול המועצה.
בית הכנסת שימש גם כתחילתו של מרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר, שהוא בית החולים היהודי היחיד בטהרן, שכן ד"ר ספיר נהג לטפל בחולים באחד מחדרי בית הכנסת.
כיום אוכלוסיית היהודים בעודלאג'אן נמוכה יחסית, ובית הכנסת פתוח רק בשבתות.
בית כנסת כתר תורה הוא בית כנסת יהודי בעיר סוסה בתוניסיה.
בעיר סוסה התקיימה קהילה יהודית כבר בתקופת אימפריית קרתגו.
במפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 1853 נמצא שהאוכלוסייה היהודית בעיר סוסה מנתה 400 משפחות יהודיות.
בשנת 1913 נבנה בית הכנסת "כתר תורה" ביוזמת הרב יוסף גז, רבה הראשי של סוסה והרב הראשי הראשון של תוניסיה.
בית הכנסת היה בית הכנסת המרכזי בעיר.
בשנת 1946 מנתה הקהילה היהודית בסוסה 3,500 נפש.
עם הזמן התמעטה האוכלוסייה היהודית בעיר, במיוחד לאחר הקמת מדינת ישראל.
נכון לשנת 2006 נותרו בסוסה 36 יהודים בלבד.
בעבר היו בסוסה שישה בתי כנסת, נכון לשנת 2020 רק בית הכנסת כתר תורה נשאר פעיל.
ב־6 בדצמבר 2019 הודיע המכון למורשת הלאומית של תוניסיה שבית הכנסת כתר תורה הוכנס לרשימת אתרי המורשת של ארגון החינוך, המדע והתרבות האסלאמי העולמי.
בית הכנסת מעלם (בטורקית: Maalem Sinagogu) הוא בית כנסת הממוקם על המדרונות המשקיפים על קרן הזהב שליד בית האבות היהודי ברובע האסקוי באיסטנבול, טורקיה.
זהו בית הכנסת היחיד שנותר פעיל באזור שבו היו בעבר יהודים רבים מהעדה הקראית.
בית הכנסת פתוח לביקורים בימי חול, ומתקיימות בו תפילות שבת באופן קבוע.
בית הכנסת מעלם נפתח לקהל בשנת 1754. הוא נבנה מחדש בשנת 1931 על ידי יהודי איטליה, לאחר שהמבנה המקורי נהרס.
בית הכנסת שופץ בין השנים 1992–1994 לאחר שהוא היה נטוש במשך שנים.
בין השנים 2003–2007 בית הכנסת היה סגור מטעמי ביטחון.
רק לאחר שהוסדרו סידורי הביטחון נפתח בית הכנסת לתפילות.
בית הכנסת ניצב בתוך חצר מוגנת בחומה גבוהה.
שני עמודי שיש תומכים את מבואת הכניסה, הנפתחת לאולם גדול, כמעט מרובע, עם שישה עמודים.
הבימה עומדת באמצע האולם ולה צורה של ספינה, כמו בבית הכנסת אהדריה.
מתחת לכיפה קטנה עם עיטורי פרחים, נמצא ארון הקודש, שדלתות העץ שלו בעלות פיתוחים מוזהבים.
קירות האולם טויחו בצבע בהיר המנוגד לצבע ספסלי העץ הכהים.
לאחר השיפוץ צבע פנים האולם הוחלף לצבעים שבין כחול שמיים ללבן.
בשיפוץ חודש הצבע של חלק מקישוטי הקיר.
בית הכנסת מגן דוד הוא בית כנסת אורתודוקסי, ספרדי, ברובע , מומבאי, הודו.
בית הכנסת מגן דוד הוקם בשנת 1864, נבנה על ידי דוד ששון בסגנון ויקטוריאני עבור האוכלוסייה ההולכת וגדלה של יהודי בגדד שנמלטו מרדיפות על ידי מושל העיר, .
הקהילה היהודית ברובע ביקולה הלכה וגדלה ובשנת 1910 הורחב בית הכנסת על ידי יעקב, נכדו של דוד ששון.
בית הכנסת הוא אחד הגדולים באסיה, מחוץ לישראל.
בשטח בית הכנסת ישנם שני בתי ספר יהודיים המופעלים על ידי קרן תיכון סר יעקב ששון (Sir Jacob Sassoon High School Trust) וקרן (The E.E.E.
Sassoon High School Trust), שבה התחנכו הילדים היהודים.
עם הזמן, הקהילה היהודית עברה לאזור קולבה (Colaba) האמיד יותר וכן החלה הגירה לישראל ומדינות אחרות.
בהיעדר תלמידים יהודים, בתי הספר נפתחו לכלל התושבים באזור, שהוא מוסלמי ברובו.
בשנת 2011, לרגל חגיגות לציון 150 שנה להקמתו, שוקם בית הכנסת.
בית הכנסת מוּלָא רָבִּי (בפרסית: کنیسه ملاربی) הוא בית כנסת, שנוסד בתקופת השושלת הקאג'ארית, נמצא בשכונת ג'ובארה (جوباره), בין רחוב כמאל (خیابان کمال) לצומת מאהי פרושאן (ماهی فروشان), באספהאן, איראן.
בית הכנסת מוּלָא דָוִויד (בפרסית: کنیسه ملا داوید) הוא אחד מבתי הכנסת ששימשו את הקהילה היהודית בשכונת ג'ובארה (جوباره), רחוב כמאל (خیابان کمال) מול קברו של כמאל אל-דין אסמאעיל (مقبره کمال الدین اسماعیل) בעיר אספהאן, איראן.
הוא נוסד בתקופת השושלת הקג'ארית.
בית הכנסת מנשה הוא בית כנסת באלכסנדריה שבמצרים.
בית הכנסת מומן על ידי משפחת מנשה באלכסנדריה, שהייתה עשירה מאוד בעיר.
הוא נפתח ב-30 בדצמבר 1872, בטקס בהשתתפות המושל העות'מאני של אלכסנדריה.
למרות שקו החוף של אלכסנדריה הופצץ עשר שנים מאוחר יותר, במהלך המלחמה האנגלו-מצרית, בית הכנסת נותר שלם.
בספטמבר 2017 נוסף בית הכנסת נוסף לרשימת המונומנטים האסלאמיים, היהודיים והקופטיים של מצרים, מה שמגן עליו מפני הריסתו.
בית הכנסת מיוזברג, רשמית הקהילה העברית מיוזברג, היא קהילה יהודית אורתודוקסית מודרנית ובית כנסת, הממוקם בפרוור מיוזנברג, בקייפטאון רבתי, באזור הכף המערבי של דרום אפריקה.
הקהילה הוקמה בשנת 1924, ובית הכנסת הושלם בשנה שלאחר מכן.
אבן הפינה למבנה הונחה ב-14 בפברואר 1924 על ידי הרב א.פ בנדר, שהיה קודם רב בית הכנסת בשכונת הגנים במרכז קייפטאון.
הבנייה הסתיימה בסוף 1925 ובית הכנסת נפתח רשמית ב-1926. הוא נבנה כדי לשרת הן את אוכלוסיית התושבים היהודים הגדלה והן את הכמות הגבוהה של נופשים יהודים מיוזנברג.
600 משפחות יהודיות ממזרח אירופה התיישבו בעיירה בשנות ה-20 של המאה ה-20 הרב ליונל מירוויס שירת את הקהילה כמו גם בנו, הרב אפרים מירוויס (שאחר כך שימש הרב הראשי של בריטניה), שהוביל את תפילות הימים הנוראים בבית הכנסת.
בטקס חשיפת לוח כחול בהשתתפות ראש הממשלה לשעבר של הכף המערבי, הלן זיל, זכה בית הכנסת לכבוד על משמעותו ההיסטורית בשנת 2021.
מאז 2020, הקהילה מנוהלת על ידי הרב במשרה מלאה, ריאן ניומן.
לדברי ניומן: "מיוזברג עשויה להיות הקהילה היהודית הגדולה ביותר בדרום אפריקה במהלך החגים.
יש לנו מניין של למעלה מחמישים גברים בכל יום.
אתה לא יכול ללכת דקה על החוף מבלי לראות קבוצת אנשים שאתה מכיר יושבים יחד.
המדהים הוא שאתה רואה כאן יהודים מכל קשת האורתודוקסיה .
יש לך אנשים - ולעיתים קרובות מרבני חב"ד שונים, וכו'.
כולם מתאחדים יחד בבית כנסת אחד".
הרב הראשי של דרום אפריקה, וורן גולדשטיין ומקבילו בבריטניה, הרב אפרים מירוויס, השתתפו בחגיגות המאה לקהילה בינואר 2024.
בית הכנסת מולא ניסאן (בפרסית: کنیسه ملانیسان) הוא בית כנסת השוכן ברובע ג'ובארה שבעיר אספהאן שבאיראן, ונבנה בסוף תקופת שושלת קאג'אר.
בית הכנסת ממוקם בכיכר קיאם, שוק עופות, בסמוך לצומת מוכרי הדגים.
האתר נרשם ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן ב-20 בפברואר 2007, תחת מספר רישום 19037.
הבנייה המקורית של בית הכנסת הושלמה בשנת ה'תרפ"ה (1936), ומעמד החזן (עמדת התפילה) נבנה כחמש שנים לאחר מכן, בשנת 5680. על אף חזותו החיצונית הפשוטה, נחשב בית הכנסת מולא ניסן לאחד היפים באספהאן.
רצפת בית הכנסת נמצאת כשני מטרים מתחת למפלס הרחוב, והכניסה אליו מתבצעת דרך חלל מעבר (השְתִי) קטן המוביל אל אולם התפילה והחצר.
אף שהמבנה שומר על מאפיינים טיפוסיים של בתי כנסת בג'ובארה, תקרתו ואופן נשיאת העומס שלו ייחודיים.
בית הכנסת כולל את אחד מארונות הקודש המפוארים ביותר באספהאן, המעוטר בעושר רב.
בצדו המערבי נראות עמודים דקורטיביים קטנים.
המבנה מלבני, ומעליו כיפת טיח בסגנון קרבנד גאומטרי, שני קמרונות צולבים על גבי שתי קשתות צרות, אשר יוצרים תשתית לעיטור קרבנד בעל תצורת "שמונה יהלומים".
התקרה כוללת ארבעה קמרונות ראשיים עם 32 פאות בתחתית, אשר מובילים ל־16 פאות בקומה העליונה.
אזור פתחי האור מקושט גם הוא בקרבנד בן 16 פאות טיח.
בצדו המערבי של בית הכנסת שתי חלונות גדולים סימטריים הממוקמים משני צידי ארון הקודש.
עזרת הנשים ממוקמת בקומה העליונה בצדו המזרחי של המבנה, ופתוחה באופן חלקי אל אולם התפילה דרך סבכת לבני אבן.
אור טבעי חודר לעזרת הנשים דרך חלונות בצדה המזרחי.
בדומה לבית הכנסת מולא יעקב, תוכנית המבנה סימטרית ומרוכזת, כאשר גורם הכיוון העיקרי הוא ארון הקודש, המכוון כלפי ירושלים.
בית הכנסת מולא יעקב (בפרסית: کنیسه ملایعقوب) הוא בית כנסת השוכן ברובע ג'ובארה שבעיר אספהאן, שבאיראן.
המבנה נבנה בתקופת השושלת הקאג'ארית לפני כ-400 שנה בתקופת השאה עבאס וממוקם ברחוב כמאל, בסמוך לקברו של המשורר כמאל א-דין אסמאעיל.
האתר נרשם ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן ב-10 במאי 2007, תחת מספר רישום 19076.
בית הכנסת פעיל שלוש פעמים בשבוע.
בית הכנסת מולא אקא באבא (בפרסית: کنیسه ملا آقا بابا ملا حیدر) הוא בית כנסת היסטורי בעיר יזד שבאיראן, אשר נבנה בתקופת שושלת קאג'אר.
בית הכנסת ממוקם ברחוב מסגד ג'אמע כביר, ברובע צ'האר סוק (השוק המרכזי של יזד).
המבנה נרשם ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן ב-25 במרץ 2001, תחת מספר רישום 3616.
בית הכנסת מלצגאסה הוא בית כנסת היסטורי לשעבר ברובע לאופולדשטאדט שבעיר וינה, אוסטריה.
בשנת 1850 נוסדה אגודת "בית המדרש תלמוד תורה" (Beth Hamidrasch Talmud Thora) שפעלה כאגודת תפילה יהודית.
משנות ה-70 של המאה ה-19 פעלה במקום ברחוב מלצגאסה 16 תלמוד תורה בניהול האגודה.
בשנת 1884 הוקם במתחם זה גם בית כנסת קטן, חד-קומתי, לפי תכנונו של האדריכלים איזידור גיסקאן ותיאודור שרייר, ובו כ־100 מקומות ישיבה.
בשנת 1906 נבנתה מחדש תשתית תלמוד התורה לפי תכנונם של האדריכלים איזידור גיסקן ותאודור שרייר, והכניסה לבית הכנסת הועתקה אל החצר האחורית.
בשנת 1913 נפתח במתחם המוזיאון היהודי הראשון בעולם.
בשנת 1938 במהלך ליל הבדולח הוצתו בית הכנסת ובית הספר, אך לא נהרסו לחלוטין.
המוזיאון היהודי נסגר עוד קודם לכן על ידי הנאצים ואוספיו הוחרמו.
בדו"ח של שירותי הכיבוי של וינה מיום 10 בנובמבר 1938 נכתב:
לאחר הפוגרום, שימש בניין בית הספר כבית אבות של הקהילה היהודית וינה.
בקיץ 1942 הפך המבנה למחנה ריכוז זמני לפני גירוש המוני למחנות השמדה במזרח אירופה.
גם לאחר תום משטר הנאצים, פעל במקום בית חולים של מועצת זקני היהודים.
בשנת 1956 נפתח מחדש תלמוד התורה במלצגאסה בניהול אגודת מחזיקי הדת.
בית הכנסת שימש לתקופה מסוימת כאולם ספורט של בית הספר.
בפברואר 2018, במהלך עבודות בנייה, נחשפו מרתפים שנקברו בעפר עד לתקרתם, וכללו שרידים משריפת בית הכנסת בליל הבדולח: פריטים מבית הכנסת, מחפצי בית הספר, ואף מהמוזיאון היהודי.
הממצאים הוצגו בתערוכה "כבר לא קבור" (Nicht mehr verschüttet) בבית ההיסטוריה של אוסטריה בשנים 2019–2020.
בית הכנסת מולנרגאסה היה בית כנסת ברובע אלזרגרונד של וינה.
בית הכנסת נבנה בשנים 1888–1889 ברחוב מולנרגאסה 21 שבשכונת רוסאו, לפי תוכניות האדריכל מקס פליישר.
הוא נהרס במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל מקס פליישר ונבנה בשנים 1888–1889. במהלך ליל הבדולח בליל 9 בנובמבר 1938, הוצת בית הכנסת בידי אנשי אס אס בפיקודו של אוטו סקורצני.
שמש בית הכנסת, מקס אולמן, הוכה באכזריות במהלך האירוע.
סקורצני פעל לפי רשימת יעדים של הגסטפו, מחלקה II G.
רק 16 שנים לאחר מכן התקיים משפט על השריפה, אך העדים טענו כי הפורעים היו צעירים לא מקומיים ללא מדים, ובכך טושטשה אחריותם של חברי האס אס.
בית הכנסת נבנה בין שני בנייני מגורים ברחוב מולנרגאסה.
מאחר שהחזית הפונה לרחוב הייתה קיר המזרח שבו מוקם היכל הקודש, הכניסה הראשית למתחם מוקמה דווקא ברחוב גריננטורגאסה (Grünentorgasse) 13, בעוד שבצדו של רחוב מולנרגאסה היו שתי כניסות צדדיות.
חזית המבנה עוצבה בסגנון גותי עם שני מגדלים מחודדים בגובה 35 מטרים כל אחד, בנויים מלבנים חשופות.
פנים המבנה כלל אולם תלת-ספינתי, כאשר אגפי הנשים מוקמו בספינות הצדדיות שהוגבהו בשש מדרגות, ללא עזרת נשים קלאסית בקומה שנייה.
האולם המרכזי הכיל 322 מושבים לגברים, ובמרפסות הצדדיות 248 מושבים לנשים.
הקירות נתמכו בקשתות מחודדות מברזל יצוק, וחלונות בעלי עיטורים גותיים הכניסו אור טבעי.
התקרה קושטה בלוחות פח אבץ מעוטרים, צבועים ומוזהבים.
בית הכנסת מחזיקי הדת, שמוכר בתור בית הכנסת ברחוב רוזייר 17 , שוכן ברחוב רוזייר 17 בלב פלעצל, שכונת המארה, ברובע הרביעי של פריז.
זהו בית כנסת יהודי אורתודוקסי, המסונף לחסידות חב"ד.
בית הכנסת ברחוב רוזייר 17 קיים עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
מדובר בעזרת תפילה (שטיבל) חסידית, העוקבת אחר מסורת חב"ד/לובביץ' והפך לרכוש התנועה ב-1963.