tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוויט ובריגדיר גנרל קלווין דוויט ג'וניור.
ויליאם ארנסט מייסון היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת אילינוי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית: תחילה בבית הנבחרים בין השנים 1887–1891 ושוב בין 1917–1921, ובין שתי כהונות אלה היה חבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1897–1903.
מייסון נולד ב-7 ביולי 1850 בפרנקלינוויל שבניו יורק.
משפחתו עברה לבנטונספורט שבאיווה כשהיה בן 8. הוא למד בקולג' ברמינגהם.
לאחר שהשלים את לימודיו, לימד באקדמיית בנטונספורט, בה למד בעבר.
לאחר שלמד משפטים, עבר לשיקגו ב-1872 והתקבל ללשכת עורכי הדין.
מייסון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1886 ונבחר שוב שנתיים לאחר מכן.
לאחר תבוסתו ב-1890 חזר לעסוק בעריכת דין בשיקגו ב-1891 אך ב-1896 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
לאחר קדנציה אחת, חזר לשיקגו.
הוא כיהן שלוש קדנציות נוספות בבית הנבחרים מ-1917 ועד מותו.
מייסון התנגד לעיתים קרובות להתערבות ארצות הברית בענייני חוץ.
הוא נשא נאום לוהט שדגל בממשל עצמי של הפיליפינים במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים בתחילת המאה ה-20: "אי אפשר לשלוט באיי הפיליפינים בלי להטיל עליהם מס.
עדיין אין לך הסכמתם למס עליהם.
אתה מציע שוב להטיל עליהם מס ללא ייצוג.
שימו לב למסיבות תה" ב-5 באפריל 1917, הוא היה אחד מ-50 נציגים שהצביעו נגד הכרזת מלחמה על גרמניה.
הוא מת ב-16 ביוני 1921 בוושינגטון די.
ונקבר בבית הקברות אוקווד בווקיגן שבאילינוי.
בתו, ויניפרד מייסון האק, כיהנה גם היא כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי.
ויליאם מייקל קוק היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את המחוז השני של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קוק נולד ברטלדג', טנסי ב-16 ביולי 1815. הוא למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו במכללת איסט טנסי בנוקסוויל, טנסי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בכך ברטלדג' ובנאשוויל.
קוק היה פקיד בית המשפט המחוזי של מחוז גריינג'ר מ-1840 עד 1845. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של טנסי.
ב-15 בינואר 1835, הוא התחתן עם בת דודתו הראשונה, שרה פרנסס קוק, בתם של ויליס ומרגרט א.
לא היו לו ילדים מנישואיו השניים לאמנדה גריגסבי, וגם לא מנישואיו השלישיים לנואל.
קוק נבחר כוויגי לקונגרסים ה-29 וה-30. הוא כיהן מ-4 במרץ 1845 עד 3 במרץ 1849. במהלך הקונגרס השלושים, הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים לפנסיה של כוחות המהפכה.
הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1848.
קוק, שנבחר לסנאט של המדינה, כיהן בין השנים 1855–1857. דודו, ג'ון קוק, שימש גם כחבר באספה הכללית של טנסי.
מ-1859 עד 1865, הוא התגורר באשוויל, קרוליינה הצפונית.
בשנת 1872 לערך, הוא עבר ללקסינגטון, קנטקי, ומשם לנאשוויל, טנסי.
קוק מת בנאשוויל, טנסי ב-6 בפברואר 1896. הוא נקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
הוא היה נכדו של ויליאם קוק ואחיינו של ג'ון אלכסנדר קוק.
ויליאם אלכסנדר מקורקל היה איש חינוך, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית התשיעי בשנים 1893–1897.
ויליאם מקורקל נולד באחוזת משפחתו ליד לקסינגטון שבווירג'יניה, כבנם של ויליאם מקורקל, מייג'ור בצבא הקונפדרציה, ומרי הסטר (לבית מוריסון) מקורקל.
מוצא משפחתו היה סקוטי-אירי, ואבות אבותיו הגיעו משבט טורקוויל או מקטורקוויל שבהיילנדס הסקוטיים, שבתקופה המודרנית שונה למקורקל.
באוטוביוגרפיה שלו הוא ציין שהוא הגיע לווירג'יניה המערבית במקרה.
אדם ממחוז פוקהונטס עבר בבית משפחתו בווירג'יניה כאשר כרכרתו נשברה, הוזמן לארוחת ערב, וסיפר שהוא זקוק למורה בבית הספר שבו הוא היה חבר בחבר הנאמנים.
לאחר שבמשך זמן קצר הוא לימד בבית ספר במחוז פוקהונטס שבווירג'יניה המערבית, הוא למד באוניברסיטת וושינגטון ולי שבעיר הולדתו.
ב-1879 הוא שב לווירג'יניה המערבית, ופתח משרד עורכי דין בצ'ארלסטון, וגם שם לימד בבית ספר.
בשנים 1880–1889 הוא שימש כתובע של מחוז קנאווה.
ב-1884 הוא נשא לאישה את בל גושום.
מקורקל החזיק בדעות מוצקות בנוגע לקונפדרציה.
ב-8 בדצמבר 1889 הוא הכה את המרשל של ארצות הברית, ו.
וייט במלון רפנר שבצ'ארלסטון, לאחר שזה האחרון העיר הערות מזלזלות כלפי נשיא הקונפדרציה לשעבר ג'פרסון דייוויס שנפטר אז.
ב-1892 נבחר מקורקל מטעם המפלגה הדמוקרטית כמושל וירג'יניה המערבית, לאחר שניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית תומאס א.
דייוויס בהפרש של פחות מ-4,000 קולות.
הוא היה האחרון מבין שישה מושלים דמוקרטים שכיהנו ברציפות במדינה במשך 26. שנים, התקופה הארוכה ביותר בתולדות המדינה בה איישה מפלגה אחת את מעון המושל.
בנאום ההשבעה שלו הוא חזה ש"המדינה עוברת במהירות לשליטה של בעלי קרקעות שבאים מחוצה לה".
כמושל, הוא קידם את הרחבת המימון למוסדות ציבור ושיפר את מערכת התחבורה.
באמצעות מסע פרסום, הוא קידם באופן פעיל את משאבי הטבע של המדינה כדי למשוך תעשיות אליה.
מקורקל התנגד לתנועת הפועלים שהלכה והתפתחה בקרב כורי הפחם, ושיגר כוחות מיליציה מדינתיים כדי לשבור שביתה.
לאחר שב-1894 נבחר רוב רפובליקנים לבית המחוקקים של המדינה, לא עלה בידו של מקורקל להגשים את תוכניות מפלגתו, והוא שיתף פעולה עם האופוזיציה של הדמוקרטים במאמצים להעלות הסטנדרטים של מוסדות המדינה וכדי לשחרר את סוכנויות המדינה מהשפעות הפוליטיקה.
כמו מושלים אחרים של וירג'יניה המערבית, היה מקורקל מודאג בנוגע לכבישי המדינה.
הוא חזה את הצורך באיחוד מערכת הכבישים תחת סוכנות מדינתית.
במהלך תקופת ממשלו, הוא לווה כספים על חשבונו האישי כדי להשלים את תיעוד הקרקעות במשרד האדמות של וירג'יניה בריצ'מונד.
הוא קידם את שליטת מועצת הבריאות של וירג'יניה המערבית בחינת הרופאים שהיו מעוניינים לעסוק ברפואה במדינה.
הוא הציע שהבנקים יידרשו לשמור לפחות 15 אחוזים מהפיקדונות במצב נזיל, והמליץ על חקירתן של חברות ביטוח שביקשו לנהל את עסקיהם במדינה.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב מקורקל לצ'ארלסטון ועסק בעריכת דין.
במסעותיו הרבים, הוא המשיך ליצור יחסי ציבור למשאבי המדינה.
ב-1900 נאם מקורקל בפני הוועידה הדרומית לבעיות הגזע שהתכנסה במונטגומרי, אלבמה.
נושא נאומו היה "תבונת הכושי וזכות הקניין", שבו הוא הציג בלהט את דעותיו בעד הזכויות לאפרו-אמריקאים.
ב-1910 נבחר מקורקל לסנאט של וירג'יניה המערבית.
הוא גם היה המייסד והנשיא של בנק האזרחים הלאומי, שמאוחר יותר התמזג עם הבנק הלאומי של צ'ארלסטון.
ב-1928 יצאה לאור האוטוביוגרפיה שלו תחת השם "זיכרונות של חמישים שנה בווירג'יניה המערבית" (The Recollections of Fifty Years).
ויליאם מקורקל נפטר במעונו, "זריחה" שבצ'ארלסטון ב-24 בספטמבר 1930. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג היל שבעיר.
בראשית שנות ה-60 היה מעונו למוזיאון לילדים.
ב-1974 הוכנס הבניין אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
המוזיאון, שכיום קרוי מוזיאון התגליות אוומפטו , הועבר ב-2003 למרכז קליי שבמרחק של 3 ק"מ ממרכז צ'ארלסטון, וכיום מעונו לשעבר של מקורקל משמש משכן למשרד עורכי דין.
דרך שדרות מקורקל, שהוא ציר תנועה ראשי בצ'ארלסטון, עובר כביש 60 הארצי.
ויליאם ממלמסברי היה ההיסטוריון האנגלי החשוב ביותר של המאה ה-12.
הוא היה בקיא בספרות התקופה הקלאסית, הספרות הפאטריסטית וספרות תקופת ימי הביניים המוקדמים, כמו גם בכתבי בני דורו.
הוא בילה את כל חייו באנגליה ואת חייו הבוגרים כנזיר במנזר מלמסברי בווילטשייר.
ויליאם נולד בסביבות שנת 1095 או 1096 בווילטשייר, אנגליה.
אביו היה נורמני ואמו אנגלייה.
אף על פי שהחינוך שקיבל במנזר מלמסברי כלל ידיעה שטחית בלוגיקה ובפיזיקה, פילוסופיה של המוסר והיסטוריה היו הנושאים להם הקדיש את מרב תשומת הלב.
העובדה המוקדמת ביותר שהוא מתעד אודות הקריירה שלו היא שהוא סייע לאב המנזר גודפרי (1081–1105) באיסוף ספרים לספרייה לשימוש הקהילה, והראיות מראות שלויליאם היה ידע ממקור ראשון על לפחות 400 חיבורים של כ-200 מחברים.
במהלך לימודיו, הוא צבר אוסף של חיבורי היסטוריה מימי הביניים, מה שהעניק לו השראה לרעיון לתיאור פופולרי של ההיסטוריה של אנגליה, המבוסס על "ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) של הנזיר בדה ונרביליס.
הכבוד הברור של ויליאם לבדה ונרביליס ניכר אפילו בהקדמה לספרו "מעשי מלכי אנגליה" , שם הוא מצהיר על הערצתו לאיש.
כהגשמת רעיון זה, ויליאם השלים בשנת 1125 את חיבורו "מעשי מלכי אנגליה", המבוסס באופן מודע על בדה ונרביליס וסוקר את השנים 449–1120. מאוחר יותר הוא ערך והרחיב אותו עד שנת 1127, והוציא מהדורה מתוקנת שהוקדשה לרוברט, רוזן גלוסטר .
"מהדורה שנייה" זו של "מעשי מלכי אנגליה", החושפת במחשבותיו השניות את חוכמת הגיל, נחשבת כיום לאחד מחיבורי ההיסטוריה הגדולים של אנגליה.
המהדורה הראשונה של הספר של ויליאם באה בעקבות "מעשי הבישופים האנגלים" בשנת 1125. לצורך תיאור היסטוריה חיה זו של מנזרים ובישופות, המתעכב על חייהם של הקדושים האנגלים, ובמיוחד אלדהלם , אב המנזר של מלמסברי המלומד ועושה הניסים, ויליאם נסע רבות באנגליה.
הוא שהה במנזר גלסטונברי זמן מה, וחיבר את "על עתיקותה של כנסיית גלסטונברי" עבור חברו, אב המנזר הנרי מבלואה , שהיה גם הבישוף של וינצ'סטר.
בנקודה מסוימת לפני תחילת האנרכיה בשנת 1139, ויליאם ערך היכרות מועילה עם רוג'ר, בישוף סולסברי , שהיה בעליה של טירת מלמסברי .
קשר מקומי מועיל שכזה, בשילוב עם הקבלה החיובית של "מעשי מלכי אנגליה" של ויליאם, הובילו להצעת משרת אב המנזר של מלמסברי בשנת 1140, אותה ויליאם דחה, והעדיף את תפקידו כספרן וחוקר.
הופעתו הפומבית היחידה הייתה במועצת וינצ'סטר בשנת 1141, שבה הכריזה הכמורה לטובת מתילדה הקיסרית.
החל משנת 1140 לערך, ויליאם המשיך את הכרוניקות שלו עם "היסטוריה חדשה" (Historia Novella), כרוניקה בת שלושה ספרים שנמשכה בין השנים 1128–1142, כולל תיאורים חשובים של האנרכיה של שלטון המלך סטיבן.
חיבור זה מסתיים בהבטחה שהוא ימשיך, אולם הבטחה זו לא קוימה, כמשום שכל הנראה ויליאם מת לפני שהספיק לקיים את הבטחתו.
ויליאם כתב גם היסטוריה של המנזר שלו והגיוגרפיות של כמה קדושים.
ויליאם נחשב על ידי רבים, כולל ג'ון מילטון, לאחד ההיסטוריונים האנגלים הטובים ביותר של זמנו, והוא עדיין ידוע בשימוש מסיבי בתעודות ובסגנון כתיבה ברור ומרתק.
הוא מהווה מקור בעל ערך רב משנת 1066 ואילך; ניתן ללקט מכתביו אנקדוטות רבות ואבחנות פיקחות על אנשים ואירועים.
ישנם חוקרים שמבקרים אותו על סגנונו האנליסטי הלא טיפוסי, וטוענים כי הכרונולוגיה שלו אינה מספקת וסידור החומרים שלו רשלני.
חלק ניכר מחיבורו של ויליאם על וולפסטן , בישוף וורסטר, נחשב כנסמך על תיאור ממקור ראשון של קולמן, בן זמנו של וולפסטן.
ויליאם פשוט תרגם את המסמך מאנגלית עתיקה ללטינית.
חיבוריו של ויליאם עדיין נחשבים יקרי ערך, ולמרות חסרונות אלה, הוא נותר אחד הכרוניקאים האנגלים המפורסמים ביותר של המאה ה-12.
תיאוריו של ויליאם של קהילות דתיות, למרות שהם נזקקים לתיאור ההגיוגרפי, במיוחד בנוגע למנזרים בנדיקטינים, מעניקים תובנות על חייהן של הנזירות באנגליה במהלך ימי הביניים התיכוניים.
הוא התבונן במנהגים שלהן, שכללו את ציותן להנחיות המנהיגים שלהן, טיפולן בשרידי קדושים והערצתם, ארגונן והשתתפותן במנהגי התפילה והתפילות למען אלו הנמצאים בקהילותיהן ומחוצה להן, ואת המוניטין שלהן בקרב הדיוטות ועמיתיהן בקהילות דתיות אחרות.
מסעותיו הנרחבים ברחבי אנגליה אפשרו לו גם להשוות בין הקהילות שחקר ולהעריך במדויק את גודלן, עושרן, חיוניותן וקפדנותן.
לדברי חוקרת ימי הביניים וההיסטוריונית קייטי אן-מארי בוגיס (Katie Ann-Marie Bugyis), "הוא התרשם בבירור ממנהגי המנזרים לנשים בהם ביקר.
לפי סיפוריו, קדושתן וקנאותן השתוו, אם לא עלו, לאלה של עמיתיהם הגברים".
קיצור של "De divinis officiis" מאת אמלאריוס
קיצור של ה"היסטוריה" של היימו ממנזר פלורי וכמה חיבורים אחרים, היסטוריים ומשפטיים.
כתבי היד של חיבורים אלה נמצאים חלקם בספרייה הבריטית וחלקם בספרייה הבודליינית.
חיי אלפגיפו הקדוש מצוטט ב"מעשי הבישופים האנגלים".
"Chronica tribus libellis" מוזכרים בפרולוג ל"היסטוריה נובלה", וקטע מהם נשמר ככל הנראה בכתבי יד לנסדאון 436 של הספרייה הבריטית.
קטעים מ- "Itinerarium Johannis abbatis", המתאר את מסעו של אב המנזר ממלמסברי ג'ון לרומא בשנת 1140.
ויליאם מילר היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי המדינתי ב-1810, לאחר מכן ועד 1814 כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית (מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית), לאחר מכן ועד 1817 כמושל קרוליינה הצפונית ה-18, וב-1821 כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
הוא נפטר ב-1825, בדרכו למקום שירותו כשגריר ארצות הברית בגואטמלה.
ויליאם מילר נולד במחוז וורן שבקרוליינה הצפונית, כבנו של החוואי תומאס מילר.
מקורות מסוימים מציינים את שנת לידתו כ-1770, ואחרים כ-1783 או 1784. בכל אופן, ידוע שהוא התייתם בגיל תשע, וירש חוות מטעים גדולה.
ב-1802 הוא למד לזמן מה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אך לא השלים את לימודיו.
ב-1805 הוא החל לעסוק בעריכת דין.
ב-1810 מונה מילר על ידי המושל דייוויד סטון לתפקיד התובע הכללי המדינתי של קרוליינה הצפונית לכמה חודשים להשלמת שארית תקופת כהונתו של אוליבר פיטס, גם הוא ממחוז וורן, שהתפטר מתפקידו.
באותה שנה הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, בו הוא כיהן עד 1814, ובשנתיים האחרונות לכהונתו בבית כיהן כיושב הראש שלו.
בנובמבר 1814 נבחר מילר על ידי האספה הכללית המדינתית כמושל קרוליינה הצפונית ה-18, בשלבים האחרונים של מלחמת 1812 שבה הוא תמך.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הניח מילר את היסודות להרחבת מערכת החינוך המדינתית, והיה חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית עד מותו.
לאחר שכיהן בשלושת תקופות הכהונה המרביות שהיו אז בהגבלת הכהונה בחוקת קרוליינה הצפונית, סיים מילר את תפקידו כמושל ב-1817. הוא נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית ב-1821 וכיהן בו שנה אחת לאחר שלא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה שנייה.
ב-1825 מינה הנשיא ג'ון קווינסי אדמס את מילר כשגריר בגואטמלה.
בדרכו למקום השירות, נפטר מילר בקי וסט ב-10 בספטמבר 1825 לאחר שחלה שלושה ימים בקדחת צהובה.
ככל הנראה הוא נקבר בים, שכן מזכיר המשלחת שליווה אותו, דיווח על מותו של מילר למחלקת המדינה רק כאשר הספינה הגיעה להוואנה 11 יום לאחר מכן.
בדיווחים אחרים מצוין שמילר נפטר בגואטמלה בתחילת 1826 זמן קצר לאחר הגיעו לשם.
ויליאם מונטגומרי היה פטריוט קולוניאלי־אמריקאי, חלוץ, חייל, איש ציבור ופעיל לביטול העבדות.
כפטריוט מהפכני, הוא סייע לפרובינציית פנסילבניה להכריז על עצמאותה מהאימפריה הבריטית, להקים את קהיליית פנסילבניה, ולתרום להצלת המהפכה האמריקאית במהלך "עשרת הימים הגורליים".
כחייל שירת בסך הכול 34 שנים, מהן 14 שנים בדרגת מייג'ור גנרל ומפקד דיוויזיה.
כאיש ציבור נבחר או מונה ל־16 תפקידים שונים ברמה המקומית, המדינתית והפדרלית, בהם הקונגרס הקונטיננטלי, קונגרס פנסילבניה ובית הנבחרים של ארצות הברית, והיה שותף לאישור בניית שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית.
ויליאם מונטגומרי היה מצאצאיו של רוג'ר דה מונטגומרי מנורמנדי, דרך ארנולף דה מונטגומרי ומשפחת מונטגומרי.
סביו, מייג'ור ג'ון ומרגרט (לבית דאנבר) מונטגומרי, היגרו ממחוז ארמה שבאירלנד למושבת דלאוור בשנת 1722 ורכשו אדמות נרחבות.
סבו היה מראשי הכנסייה הפרסביטריאנית בווייט קליי קריק.
הוריו, אלכסנדר ומרי (לבית מקאלוך) מונטגומרי, עברו לאזור בשנת 1730 וירשו מטע וטחנת קמח בשטח של 400 אקרים.
ויליאם נולד ב־3 באוגוסט 1736 והיה השלישי מבין שישה ילדים.
בשנת 1747, כשהיה בן 11, התייתם יחד עם אחיו לאחר מות הוריו מסיבה לא ידועה.
הוא גודל בידי דודיו ולמד מדידות, טחינה, מסחר וניהול.
חונך בידי סמואל בלייר וד"ר דייוויד סטיוארט, ולמד זמן קצר בקולג' ויליאם ומרי אך נשר.
בשנת 1756 נישא למרגרט נווין והתיישב באדמות שירש בלונדונדרי שבפנסילבניה.
במשך 14 שנים נולדו להם שישה ילדים, בהם , והחווה הפכה לאחת המשגשגות במחוז צ'סטר.
לאחר מות מרגרט בשנת 1770 נישא לאיזבלה אוונס.
בשנת 1773 החל לרכוש קרקעות במחוז נורת'מברלנד, וב־1774 רכש שטח שכונה "קרקאאס", שלימים יהפוך לדנוויל.
עד 1774 החריפו המתחים בין המושבות לבריטניה.
מונטגומרי, אב לשישה וחקלאי בולט בן 38, היה פעיל במיליציה במשך 17 שנים וגם פעיל פוליטית.
התכתבותו עם ג'ון דיקינסון השפיעה על "מכתבים מאיכר בפנסילבניה", מבשר ל"Common Sense" של תומאס פיין.
אחיו הבכור, ג'ון מונטגומרי, היה פטריוט מהפכני פעיל בקרוליינה הצפונית, נלחם ונפצע בקרבות, נאסר ונמלט מהוצאה להורג.
בן דודו הרחוק היה הגנרל ריצ'רד מונטגומרי.
מונטגומרי שירת בצבא במשך 34 שנים.
הוא החל במיליציה בשנת 1757, הגיע לדרגת קולונל, ולחם במערכות ניו יורק וניו ג'רזי.
בתקופת "עשרת הימים הגורליים" בסוף 1776, תרם תרומה מכרעת להטעיית הבריטים בקרב פרינסטון, שאפשרה את המשך המהפכה.
בשנים 1793–1807 שימש כמייג'ור גנרל ומפקד דיוויזיות מיליציה בפנסילבניה.
לאחר המלחמה העביר את משפחתו לנורת'מברלנד, פיתח חווה, טחנה, מסורייה ותחנת מסחר.
ייסוד היישוב "נחיתת מונטגומרי" הוביל להקמת העיר דנוויל.
ביתו, "בית הגנרל ויליאם מונטגומרי", הוא כיום אתר היסטורי.
בשנים 1774–1776 שימש מונטגומרי כנציג במחוז צ'סטר בוועדות פיקוח, כציר לוועידות פנסילבניה, והשתתף בהכרזת העצמאות של פנסילבניה ובהקמת קהיליית המדינה.
הוא היה בין אלה שאפשרו את הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בהמשך כיהן כחבר האספה הכללית של פנסילבניה בשנים 1780־1783, שופט נשיא של בתי המשפט במחוז נורת'מברלנד בשנים 1791־1793, וחבר הסנאט של פנסילבניה בשנים 1791–1794.
בשנת 1793 נבחר מטעם סיעת מתנגדי הממשל לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד במהלך הקונגרס השלישי.
לאחר מכן כיהן כנציב תעלות וכמודד מחוזי, ואף שירת כאלקטור בבחירות לנשיאות ב־1804 וב־1808.
מונטגומרי השתמש בעובדים בחוזה במקום עבדים, הצביע בעד איסור יבוא עבדים, בעד ביטול הדרגתי של העבדות, נגד חוק העבד הנמלט 1793, ובעד חוק סחר העבדים.
הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות במאבק המוקדם בעבדות בארצות הברית.
מונטגומרי מת ב-1 במאי 1816 בביתו בדנוויל שבפנסילבניה.
היסטוריונים השוו את תרומתו של מונטגומרי ועמיתיו בפנסילבניה לזו של חותמי הכרזת העצמאות.
תרומתו הצבאית, הפוליטית והחברתית נמשכה גם בדורות הבאים, וצאצאיו המשיכו לשרת בצבא ובחיים הציבוריים של ארצות הברית.
ויליאם מקינלי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה.
מקינלי נולד בווירג'יניה והשלים לימודי הכנה.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה מטעם מחוז אוהיו, וירג'יניה (כיום חלק מווירג'יניה המערבית), בשנים 1798–1804, וכן בשנים 1806 ו־1807.
מקינלי נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־11 כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של חבר הקונגרס ג'ון ג'ורג' ג'קסון, וכיהן מ־21 בדצמבר 1810 ועד 3 במרץ 1811.
בהמשך שב וכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1820, 1821, וכן בשנים 1824–1826. לאחר מכן נמוגו עקבותיו.
ויליאם מונטגומרי היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית.
מונטגומרי נולד ב-29 בדצמבר 1789 במחוז גילפורד שבקרוליינה הצפונית.
הוא למד רפואה ולאחר שהוסמך כרופא החל לעסוק במקצועו באולברייטס.
בשנות ה־1820 הצטרף לתומכי אנדרו ג'קסון.
בהמשך נעשה חבר המפלגה הדמוקרטית, שנוסדה על ידי ג'קסון בשנת 1828. בשנים 1824–1827 ושוב בשנים 1829–1834 כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
בבחירות לקונגרס בשנת 1834 נבחר מונטגומרי במחוז הקונגרס השמיני של קרוליינה הצפונית לבית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, שם נכנס לתפקידו ב־4 במרץ 1835 כמחליפו של .
לאחר שנבחר מחדש פעמיים, כיהן בקונגרס שלוש כהונות עד 3 במרץ 1841. עד שנת 1837 הושפעו כהונותיו מהדיונים סביב מדיניותו של הנשיא ג'קסון.
בשנים 1837–1839 שימש כיושב ראש ועדת הדואר.
בשנת 1840 סירב להתמודד מחדש, ולאחר מכן פרש מן החיים הפוליטיים.
ויליאם מונטגומרי נפטר ב־27 בנובמבר 1844 באולברייטס שבקרוליינה הצפונית.
ויליאם סארויאן היה סופר ומחזאי אמריקאי, זוכה פרס פוליצר ופרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר.
נולד בפרזנו שבקליפורניה כבנם של מהגרים ממוצא ארמני שהגיעו מטורקיה והתייתם בילדותו מאביו.
בגיל 4 הושם בבית יתומים באוקלנד יחד עם אחותו ואחיו, את חוויותיו מתקופה זו תיאר מאוחר יותר בספריו.
בגיל 9, אחרי שאמו מצאה עבודה קבועה בבית חרושת לשימורים, התאחדה המשפחה שנית.
סרויאן נשלח לבית ספר מקצועי, אותו עזב בגיל 15 לצורך מציאת עבודה כסיוע לכלכלת המשפחה.
סרויאן החליט להיות סופר אחרי שאמו הראתה לו כתבי-יד של אביו.
מספר סיפורים קצרים שלו התפרסמו בעיתונים וירחונים.
קובץ סיפוריו הראשון "הצעיר המעז על הטרפז המעופף" יצא לאור בשנת 1934. סיפוריו של סארויאן מאופיינים בעיקר בנימה אנושית רכה והומור.
גיבוריו האופייניים הם הילד מזה והגבר הנאבק על קיומו מזה.
ייחודו כסופר בא לידי ביטוי בחשיפת הרהורים תמימים של ילד.
מלבד המאפיינים הללו, סיפוריו מאופיינים גם במשהו מקורי, טבעי, קל וקולח.
ביצירותיו יש סגנון אימפרסיוניסטי חסר עלילה.
עיקר סיפוריו נסובים סביב תקופת המשבר הכלכלי של שנות ה-30 בארצות הברית.
בין היתר הושפע מכתיבתו של שרווד אנדרסון.
סארויאן זכה בשנת 1940 בפרס פוליצר על המחזה "שנותיכם היפות".
בתקופה זו, סוף שנות השלושים וראשית הארבעים, נחשב לאחת מהתקוות הגדולות של התיאטרון האמריקאי.
אחרי מלחמת העולם השנייה ירדה קרנו במידה ניכרת.
כמה מספריו עובדו לקולנוע - הנודע שבהם - "הקומדיה האנושית".
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס סרויאן לצבא ארצות הברית והוצב בניו יורק.
ב-1942 נשלח כחלק מצוות צילום ללונדון וב-1943 נישא.
במהלך כל התקופה המשיך בכתיבה ופרסם את כתביו.
ב-1943 זכה בפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר על עיבוד ספרו לסרט "הקומדיה האנושית".
מ-1958, אחרי גירושיו (הוא נישא פעמיים לאותה אשה), התגורר בעיקר בפריז, וחי חיי בדידות ונדודים, מנוכר כמעט לחלוטין לשני ילדיו.
אחרי פטירתו, חצי מאפרו פוזר בקליפורניה וחצי בארמניה כסמל לדואליות שבחייו.
בנו, ארם סארויאן הפך לסופר ומשורר בזכות עצמו.
לאחר מות אביו פרסם ספר זכרונות מרגש בשם - "פולחנים אחרונים".
ובתו לוסי (שנפטרה בגיל צעיר יחסית) הייתה שחקנית שלא זכתה להצלחה ממשית והופיעה בתפקידים קטנים, באופן ארעי.
שמי ארם (1940), תורגם לעברית בידי ליאורה הרציג, זמורה ביתן, 1987
ואחד בלב - רומן בגידה , תורגם לעברית בידי נורית נור, הוצאת דשא, 1959
הקומדיה האנושית (1943), תורגם לעברית בידי יהודה אטלס, הוצאת מודן, 2014
הקיץ של הסוס הלבן היפהפה
הספר שנמר מאולף ערף את ראש דודו (הופיע גם בתרגום אחר-בשם התספורת)
הרפתקאות ווזלי ג'קסון, תורגם לעברית בידי ינץ לוי (הוצאת חרגול, 2004)
נסיעה קצרה כרכרה מתוקה, תורגם בידי ינץ לוי, הוצאת מודן
ויליאם ניקול גריי (William Nicol Gray; 1908–1988) היה המפקד האחרון של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
גריי נולד למשפחת איכרים בצפון אנגליה, באזור הגובל עם סקוטלנד.
הוא למד בפנימיית גלנלמנד בסקוטלנד ולאחר מכן הוכשר להיות מודד, ובצעירותו עסק בניהול נכסים באנגליה ובאוסטרליה.
ב-1939, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי, הוצב בחיל הנחתים המלכותי והוסמך לקצונה.
הוא היה מדריך ראשי במרכז אימונים של הצבא.
בתחילת 1944 הצטרף ליחידת קומנדו 45 ובעת הפלישה לנורמנדי, לאחר שמפקדו נפגע, נטל את הפיקוד על היחידה והוביל אותה במשך 36 שעות למילוי משימתה.
על פעילותו זו זכה באות השירות המצוין.
בשנת 1945 הגיע לדרגת לויטננט קולונל וזכה לשדרוג אות השירות המצוין שלו על הובלת יחידת קומנדו בעת חציית הריין בחזית המערבית, קרב בו נפצע.
לאחר תום המלחמה השתתף בניהול גרמניה הכבושה.
במרץ 1946 מונה למפקד משטרת המנדט.
היה זה בתקופה שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, שבה התחדש המרי של היישוב העברי נגד שלטונות המנדט, והתבטא בהגברת ההעפלה, במאבק מזוין נגד השלטונות ובפעילות מדינית נמרצת לקראת הקמת מדינת ישראל.
הבריטים, מצדם, החריפו את צעדיהם נגד היישוב באמצעות מעצרים המוניים, חיפושי נשק, הטלות עוצר ומשלוח צבא רב לארץ ישראל.
השיא היה השבת השחורה, ב-29 ביוני 1946, שבה נעצרו ונכלאו רבים מבני היישוב ואנשי הנהגת היישוב.
השלטונות לא נרתעו אף מביצוע גזרי דין מוות נגד לוחמי המחתרת שנתפסו (עולי הגרדום).
עיקר המאבק נגד היישוב בתקופה זו התנהל על ידי כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל בפיקודו של הגנרל אוולין יו בארקר ובכללם כוחות הדיוויזיה השישית המוטסת ("הכלניות") בפיקודו של הבריגדיר יו צ'ארלס סטוקוול.
משטרת המנדט בפיקודו של גריי שמשה בתקופה זו רק ככוח עזר לפעולות הצבא.
על מנת להתמודד עם המחסור בכח אדם, החליט גריי לפרק את המשטרה הניידת ולהטמיע את אנשיו בשורות המשטרה הכללית.
במקומה הציע בריגדיר ברנרד פרגוסון, איש קומנדו בימי מלחמת העולם השנייה שהיה עוזרו של גריי למבצעים, להקים יחידה מיוחדת שתלחם נגד ארגוני המחתרת ותורכב מאנשים ששירתו במלחמה בכוחות המיוחדים הבריטיים.
גריי, בעצמו איש קומנדו לשעבר, תמך בתוכנית ובמסגרת המשטרה הוקמו שני צוותים שנבחרו מבין שוטרים וחיילים בארץ ישראל, יוצאי יחידת הקומנדו הבריטית SAS שביצעה במלחמה פעולות נועזות מעבר לקווי האויב.
צוות אחד נועד לפעולה באזור חיפה והצפון והשני נועד לפעולה באזור השפלה וירושלים.
לשני מפקדי הצוותים מונו קצינים לשעבר ב-SAS.
כמפקד הצוות השני מונה רוי פאראן, אחד הקצינים המעוטרים ביותר בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
לאחר רצח אלכסנדר רובוביץ על ידי רוי פאראן הודיע ברנרד פרגוסון לגריי שפאראן היה זה שהרג את רובוביץ, אך יחד עם זאת ציין שאצל רובוביץ נמצאה רשימה של 45 שמות של אנשי לח"י.
גריי החליט שלא לנקוט פעולה באופן מיידי, על מנת שלא לשבש את פעילות המשטרה כנגד האנשים ברשימה שנמצאה אצל רובוביץ, בתקווה לשבור את הלח"י בירושלים.
לפיכך המשטרה לא הודיעה דבר על נסיבות העלמו של רובוביץ, בזמן שמשפחתו חיפשה אחריו.
ב-11 במאי הורה גריי לריצ'רד קטלינג להשהות את החקירה של רצח רובוביץ.
ב-13 במאי, עם הצטברות מידע נוסף שהעיד על כך שרובוביץ' נחטף על ידי בריטים, הורה גריי לבצע פעולות חקירה רגילות בעניין.
הוא טען שלאחר רצח שני שוטרים בריטים ב-12 במאי בירושלים, על ידי המחתרות, מעצר איש משטרה בריטי היה פוגע קשות במורל השוטרים.
שבוע לאחר מכן, עם יציאתו ללונדון, לאחר שהתברר שהרשימה כללה רק אוהדי לח"י והייתה חסרת תועלת מבחינת המשטרה, ולאור התגברות הטענות בעיתונות בנוגע לפרשה, הורה גריי על חקירה בפרשת רובוביץ.
פאראן נמלט לסוריה, חזר כעבור שבוע, הושם במעצר, נמלט שוב לעבר הירדן ושוב חזר מרצונו.
פאראן הועמד לדין על רצח רובוביץ ב-1 באוקטובר 1947 בפני בית דין צבאי בירושלים שזיכה אותו.
אחרי הזיכוי הוברח פאראן מן הארץ.
פאראן מת בקנדה בשנת 2006.
עם תום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל ב-1948 הסתיים תפקידו של גריי כמפקד משטרת המנדט בארץ ישראל והוא נשלח למלאיה (כיום מלזיה).
באוגוסט 1948 נתמנה גריי כמפקד משטרת מלאיה.
התפקיד נמסר לו עקב מה שהבריטים כינו "ניסיונו במאבק נגד טרוריסטים בארץ ישראל".
תחת פיקודו של גריי במלאיה שירתו רבים משוטרי המנדט הבריטי בארץ ישראל לשעבר, שתפקידם בארץ ישראל הסתיים עם תום המנדט הבריטי.
גריי נקט בצעדים תקיפים נגד המורדים הקומוניסטים במלאיה וקיבל את הכינוי "איש הברזל ממלאיה".
הוא הסב את הכוח המשטרתי במלאיה מכח שעסק בעיקרו בביטחון אישי, לכח חמוש שהתאים למאבק במורדים הקומוניסטים.
הוא הגדיל פי 7 את סדר הכוחות של המשטרה המלאית והוביל מדיניות התקפית נגד המורדים.
תחת פיקודו בלמה משטרת מלאיה את שתי המתקפות העיקריות של הקומוניסטים, בשנים 1948-1949 ו-1951. הגם שהלחימה נמשכה עוד עשור, רוב ההיסטוריונים סוברים שסוף שנת 1951 היה נקודת מפנה בה החלה דעיכת המחתרת הקומוניסטית.
גריי לא השקיע מאמצים ביצירת קשרים עם עמיתיו ובמהרה נוצרו לו יריבים רבים.
גריי סירב להיענות ללחצים לגבי מינויים במשטרה, והתעקש על כיבוד שלטון החוק ומניעת נטילת החוק לידיים על ידי המתיישבים הבריטים והמשטרה.
היו לו ויכוחים רבים עם מפקד הצבא באוצ'ר אשר ביקש להכפיף את המשטרה לצבא, בניגוד לדעתו של גריי שעל הצבא להיות כפוף לגוף אזרחי.
התנהלותו הביאה לו יריבים רבים בקרב ותיקי משטרת מלאיה מלפני מלחמת העולם השנייה ובקרב המתיישבים הבריטים במלאיה.
אלו טענו נגדו שהוא מעדיף את הקצינים הבריטים שהביא ממשטרת המנדט על פני הקצינים הוותיקים במשטרת מלאיה, טענה שלפחות חלקית הייתה נכונה ונבעה מהנסיון וההכשרה של הקצינים מארץ ישראל שהיה עדיף על אלו של המלאים ששהו במחנות שבויים יפניים במשך שנות מלחמת העולם השנייה.
כן טענו נגדו שהוא אינו מצליח לשתף פעולה עם סוכנויות ביטחון אחרות וגורמים אזרחיים וכי נכשל בניהול איסוף מודיעין.
במהלך שנת 1949 נשלחה תלונה רשמית של ארבעה מפקדים לשעבר של המשטרה המלאית כנגד גריי.
בתגובה שלחה ממשלת בריטניה ועדת חקירה ששהתה במלאיה ארבעה חודשים וחקרה את הנושא.
הוועדה אמנם הצדיקה את גריי, אולם העירה הערות שונות על תפקודו, ששמשו יותר מאוחר את מתנגדיו בניגוחו.
אחת הטענות שהועלו נגדו, שזכתה לתהודה רבה בעיתונות, הייתה שהוא הפקיר את חיי השוטרים שבפיקודו בסרבו להשתמש בכלי רכב ממוגנים, בגלל המדיניות ההתקפית שלו.
מסנגריו טוענים שרכישת כלי רכב ממוגנים לא הייתה באפשרות התקציבית של משטרת מלאיה, כי לא היו בנמצא כלי רכב מתאימים שהיה נמצא לרכוש, שכלי רכב ממוגנים לא היו עוזרים ברוב המקרים וכי בהמשך כאשר הדבר היה ניתן, גריי אכן רכש כלי רכב ממוגנים.
אולם ברוב ספרי ההיסטוריה גריי נרשם כמי שכשל באי קניית כלי רכב ממוגנים.
עם כניסת ממשלה שמרנית חדשה לשלטון בשנת 1951 החליט שר המושבות להחליף את צמרת השלטון הבריטי במלאיה.
הגרסאות חלוקות האם שר המושבות דרש את התפטרותו של גריי או נענה במפתיע להצעתו של גריי להתפטר אם לא מרוצים מתפקודו, אך בכל מקרה עזיבתו של גריי את מלאיה נעשתה בחופזה באופן שהעלה תמיהות.
לציבור לא נתנו הסברים על סיבת ההתפטרות, לא על ידי הממשלה ולא על ידי גריי.
גריי עזב את מאלאיה ב-14 בינואר 1952, עוד לפני הגעת מחליפו.
ויליאם ניקול גריי מת בשנת 1988, בגיל 80 שנה.
בורוז היה סופר, מסאי, מבקר תרבות, צייר ואמן ספוקן וורד אמריקאי.
יחד עם דמויות נוספות כמו ג'ק קרואק, אלן גינסברג, הרברט הנקה ופיטר אורלובסקי היה חלק מדור הביט.
חלק ניכר מכתביו של בורוז מבוסס על חוויותיו האישיות, התנסותו בסמים שונים וניסיונות הגמילה שלו.
בשנת 1951 הרג בשוגג את בת זוגו ג'ואן וולמר בבר במקסיקו במהלך משחק בשם "שעשוע בסגנון וילהלם טל", שבו ניסה לירות בכוס זכוכית שהניח על ראשה.
אחיו, שהגיע לבקרו בכלא, הצליח לשחד פקידי ממשל וסוהרים כדי לשחררו בערבות, ובורוז נמלט בחזרה לארצות הברית לפני תום משפטו.
הוא הורשע שלא בפניו ונידון לשנתיים מאסר.
שנים לאחר מכן טען בורוז כי לאירוע הירי הייתה השפעה מכריעה על החלטתו להתמקד בכתיבה, אם כי הוא החל לכתוב עוד בשנת 1945.
ספרו הראשון ג'אנקי, שיצא לאור בשנת 1953, מתאר בגוף ראשון את חייו של מכור להרואין.
את הספר החל לכתוב בהשפעת ידידו אלן גינסברג, ששימש עבורו גם עורך וסוכן ספרותי.
בורוז פרסם את הספר בתחילה תחת שם העט ויליאם לי בהוצאת הספרים הקטנה Ace Books, שהוציאה עד אז בעיקר ספרי קומיקס, סיפורי פשע אמיתיים וסיפורים בלשיים.
לאחר שזכה לפרסום בין-לאומי בזכות ספרו ארוחה עירומה, הודפס הספר במהדורות חוזרות בשנות ה-60 ובשנות ה-70. בשנת 1962 הספר ארוחה עירומה נאסר למכירה בבוסטון ארצות הברית בשל גסות, אם כי ארבע שנים מאוחר יותר בית המשפט העליון במסצ'וסטס ביטל את ההחלטה והספר חזר להימכר.
זה היה המשפט האחרון בנושא צנזורה בספרות שנערך בארצות הברית.
הוא ציין שהושפעה מדנטון וולץ' והקדיש לו אחד מספריו.
ב-1984 זכה לעיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בורוז נפטר ב-2 באוגוסט 1997 מסיבוך של התקף לב שעבר יום קודם לכן.
כמה אסופות של כתביו התפרסמו מאז מותו, ודיונים אודות כתביו ואישיותו מתקיימים בעשרות רבות של אתרי אינטרנט.
מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה נעשו על חייו ובהתבססות על כתביו.
ארוחה עירומה - בשנת 1991 הופקה גרסה קולנועית לספר בבימויו של דייוויד קרוננברג.
קוויר - בשנת 2024 הופקה גרסה קולנועית לספר בבימויו של לוקה גואדנינו.
ויליאם סטאנדיש נולס (1 ביוני 1917 – 13 ביוני 2012) היה כימאי אמריקאי וחתן פרס נובל לכימיה בשנת 2001 (במשותף עם ריוג'י נויורי ולצד קרל בארי שארפלס).
הוא היה הראשון שהצליח ליצור במעבדה סינתזה אסימטרית מזורזת, כלומר תגובה סטריאוסלקטיבית בעזרת זרז כיראלי.
פריצת דרך כימית זו מצאה יישום נרחב בתעשיית התרופות.
נולס נולד במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
בשנת 1939 הוא סיים את לימודי התואר הראשון בכימיה באוניברסיטת הרווארד, ומשם המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה.
הוא סיים את לימודיו ב-1942 ופנה לעבוד בחברה קטנה שבמהרה התמזגה עם חברת מונסנטו.
במהלך מלחמת העולם השנייה השקיעה התעשייה האמריקאית מאמץ רב בייצור אמצעי לחימה ועזרים אחרים לצבא.
תחילה עסק נולס בסינתזה של חומר בשם הקסמתילנטטרמין המשמש לייצור חומר הנפץ RDX, ולאחר שנתיים הוא החל לעסוק בסינתזה של בנזיל בנזואט שנשלח לחיילים בחזית בתור חומר דוחה קרדיות.
פרויקטים נוספים שבהם השתתף נולס בתקופה זו היו ייצור סינתטי של ונילין וייצור של האנטיביוטיקה כלורמפניקול.
לאחר המלחמה החלה חברת מונסנטו לנסות לשווק קורטיזון סינתטי כתרופה, ולשם כך נשלח נולס למספר חודשים, בשנת 1951, לעבוד במעבדתו של פרופ' וודוורד באוניברסיטת הרווארד.
הוא הצליח לפשט את תהליך הסינתזה שפותח במעבדה זו מחמישים שלבים לשלושים ושישה, אולם מבחינה כלכלית הפרויקט כשל, ולא עמד בתחרות עם הפקת הסטרואיד מהצמח יאם מקסיקני.
בסוף שנות ה-50 היה נולס מעורב בפרויקט מוצלח שמטרתו הייתה שיפור תהליכי ייצור של חומרים כימיים.
במסגרת פרויקט זה, ערך נולס מחקר קינטי שייעל את ייצורן של מולקולות ארומטיות פשוטות.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 החל נולס לעסוק בסינתזה אסימטרית, והמשיך לעבוד על אותו נושא במשך עשרים שנה.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1986, ובשנים שלאחר מכן המשיך לעסוק בייעוץ.
בשנות ה-60, השיטות לסינתזה של חומרים כיראליים היו מסורבלות ויקרות.
הן כללו שיטות ביוכימיות, או שיטות כימיות של יצירת תערובת רצמית והפרדה של האיזומר בדרך יקרה ומרובת שלבים.
בתקופה זו, התעורר צורך כלכלי לפישוט ולהוזלת השיטות.
נולס, שעסק בסטריאוכימיה כבר בפרויקטים קודמים, למשל בסינתזה של קורטיזון, החליט לנסות להשתמש בזרז שיאפשר ייצור סלקטיבי של האננטיומר הרצוי.
שיטה זו, הקרויה "סינתזה אסימטרית מזורזת" מדמה את פעולתם של האנזימים בטבע.
הוא הראה בשנת 1968 שזרז כיראלי המבוסס על מתכת מעבר יכול להעביר את הכיראליות שלו לסובסטרט אכיראלי.
בתגובה כימית כזו יכול להתקבל תוצר כיראלי עם אננטיומר אחד בעודף.
בעקבות מחקר של קבוצה אחרת שנערך בשנים אלו, ידע נולס שזרז המבוסס על רודיום ופוספינים יעיל בתגובות הידרוגנציה.
כמו כן שמע נולס על מחקר נוסף שהראה כי ניתן להכין פוספינים כיראליים.
הוא החליט להשתמש בשתי התוצאות ולהכין זרז המבוסס על רודיום ועל פוספינים כיראליים.
התוצאות הראשוניות נתנו יעילות נמוכה, כלומר התקבלה כמות נמוכה מהתוצר הרצוי.
בהמשך המחקר הוא שיפר את מולקולת הזרז, והצליח להגדיל את היעילות במידה ניכרת.
היישום התעשייתי הראשון של שיטת נולס, היה בסינתזה של החומצה האמינית הנדירה L-4,3-דיהידרוקסיפנילאלנין, המוכרת בשם L-DOPA.
בתקופה זו התגלה שהחומר, הנדיר מאוד בטבע, מגביר את ייצור הדופמין אצל חולי מחלת פרקינסון, והייתה דרישה גדולה לייצורו.
בשלב הראשון של הסינתזה מיוצר אננטיומר L בעודף אננטיומרי (enantiomeric excess) של 95% (מסומן כ-95%ee), בעזרת זרז כיראלי המכיל רודיום ופוספינים.
השלב השני הוא שלב הידרוליזה פשוט.
כיום, שיטתו של נולס, ושיטות נוספות המבוססות עליה משמשות לייצורן של תרופות שבהן רק אחד האננטיומרים מבצע את פעולת הריפוי.
ויליאם מרדית', היה משורר אמריקאי.
ויליאם מרדית' נולד וגדל בעיר ניו יורק.
בשנת 1940 סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, שבניו ג'רזי.
בעת מלחמת העולם השנייה התנדב לחיל האוויר האמריקאי, ושירת כטייס קרבי בצי האמריקאי בחזית האוקיינוס השקט, במלחמה נגד היפנים.
ספר שיריו הראשון יצא לאור בשנת 1944, והוא זכה להקדמה מאת המשורר האמריקאי הידוע ארצ'יבלד מקליש.
בשנת 1950, עם פרוץ מלחמת קוריאה, התגייס שוב לשירות כטייס קרבי בצי, השתתף בפעולות רבות ואף זכה באותות הצטיינות.
לאחר המלחמה שב ויליאם מרדית' אל האקדמיה, והיה במשך עשרות שנים מורה ומרצה לספרות ולכתיבה יוצרת באוניברסיטה של קולג' קונטיקט.
ויליאם מרדית' איבד את קולו לאחר התקף קשה של שבץ, אך זכה שוב ביכולת לדבר, אם כי בצורה מאוד מוגבלת, לאחר שעבר טיפולים רבים.
מרדית' זכה בכמה פרסים על שירתו, פרס פוליצר ופרס הספר הלאומי האמריקאי.
שירתו התפרסמה ברבים והוא אף זכה בתואר "יועץ ספריית הקונגרס לשירה", תואר שהיום הוא נקרא "שר השירה של ארצות הברית".
באחרית ימיו התעניין מאוד בספרות בולגריה, ישב שם תקופות ארוכות ותרגם וערך משירת בולגריה לאנגלית.
על פעלו לקידום הספרות הבולגרית זכה באזרחות כבוד בולגרית שהוענקה לו בידי נשיא בולגריה.
לעברית לא תורגם אף ספר מספרי שירתו, אך שירים בודדים משלו תורגמו ונדפסו בכתבי עת ספרותיים בישראל.
ויליאם לירנד מרסי היה מדינאי אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית וכמזכיר המלחמה.
קודם למינויו הוא שימש מושל מדינת ניו יורק וכסנאטור מטעמה.
מרסי נולד בסאות'ברידג', מסצ'וסטס וסיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בראון.
לאחר הסמכתו לעריכת דין, בשנת 1811, הוא החל לעסוק במקצוע בניו יורק.
לאחר מכן השתתף מרסי במלחמת 1812, לאחריה חזר לעבודתו המשפטית, אך פעילותו הפוליטית בקרב המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הביאה בשנת 1818 להעברתו מתפקידו.
בשנים 1821–1823 עמד מרסי בראש הפלוגה הצבאית שהוצבה בניו יורק.
לאחר מכן, בשנים 1823 - 1829, הוא שימש מבקר המדינה בניו יורק ובשנים 1829 - 1831 כיהן כשופט בית המשפט העליון במדינה.
בשנת 1831 הוא נבחר לסנאטור וכיהן בסנאט עד 1833, בו הוא היה חבר ועדת המשפט.
לאחר סיום כהונתו בסנאט נבחר מרסי למושל ניו יורק.
הוא נבחר לתפקיד שלוש פעמים רצופות וכיהן בו בין 1833 - 1838. לאחר מכן היה מרסי חבר הוועידה הלאומית למשא ומתן על פיצויים למקסיקו (1839 - 1842) וחיזק את מעמדו בקרב תומכי העבדות במפלגה הדמוקרטית.
בשנים 1845–1849 כיהן מרסי כשר לענייני מלחמה בממשלתו של הנשיא ג'יימס פולק.
בסיום תפקידו הוא חזר לעסוק בעריכת דין, אך בשנת 1852 הציג את מועמדותו בבחירות למועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
לאחר הפסדו בבחירות אלו והיבחרו של פרנקלין פירס לנשיאות ארצות הברית, מרסי מונה על ידיו לתפקיד מזכיר המדינה.
בתקופת כהונתו בתפקיד הושלמה רכישת גדסדן.
כארבעה חודשים לאחר סיום תפקידו, בשנת 1857, נפטר מרסי והובא לקבורה באולבני שבניו יורק.
ויליאם סאת'רלנד מקסוול היה אדריכל קנדי ובן האמונה הבהאית.
הוא נודע במיוחד כמי שתכנן את כיפת הבאב במרכז הבהאי העולמי בחיפה, וכן נמנה עם קבוצת "ידי האמונה" הבהאית.
מקסוול נולד במונטריאול שבקנדה ולמד אדריכלות בבוסטון ובפריז.
הוא היה מעורב בהקמתם ובחידושם של מספר מבנים ידועים ברחבי קנדה, ובהם הפרלמנט של ססקצ'ואן ושאטו פרונטנאק בקוויבק סיטי.
מקסוול התוודע לדת הבהאית בעת שהותו בפריז, והיה לבהאי ב-1909, לאחר שפגש את עבד אל-בהאא', מנהיג התנועה באותה עת.
ביתו של מקסוול היה למרכז פעילות בהאית בקנדה, ומקסוול אף אירח את עבד אל-בהאא' בעת ביקורו במונטריאול ב-1912. ב-1937 נישאה בתו של מקסוול לשוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית באותה עת, ולאחר מות אשתו ב-1939 עקר מקסוול לחיפה.
בעת שהותו בעיר תכנן את מקדש הבאב, שהוקם החל בשנת 1948. לאות תודה על מלאכתו זו ועל תרומתו לאמונה הבהאית בכלל, מינה אותו שוגי אפנדי ב-24 בדצמבר 1951 כחבר בקבוצת "ידי האמונה" הבהאית.
מקסוול נפטר ב-1952 ושערו הדרומי של מקדש הבאב קרוי על שמו.
ביתו במונטריאול הוכרז כמקדש והוא נחשב למבנה הקדוש ביותר לבהאים בקנדה.
ויליאם דאובני נורדהאוס (; נולד ב-31 במאי 1941) הוא כלכלן יהודי אמריקאי, מבכירי הפרופסורים באוניברסיטת ייל וזוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2018. נורדהאוס הוא מחברם של למעלה מ-20 ספרים ועשרות מאמרים, מחקריו הבולטים עוסקים בתחום הכלכלה הפוליטית, צמיחה כלכלית וכלכלה סביבתית.
נורדהאוס נולד באלבקרקי שבניו מקסיקו, לאב יהודי ואם נוצרייה.
בעל תעודת בוגר מהמכון למדע המדינה פריז (Institut d'Études Politiques de Paris) ובוגר תואר ראשון באוניברסיטת ייל.
את הדוקטורט בכלכלה שקיבל ב-1967 עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כשהתזה שלו עסקה בתאוריה של שינוי טכנולוגי אנדוגני.
מאז 1967 חבר נורדהאוס בסגל אוניברסיטת ייל, ב-1970 קודם לפרופסור חבר וב-1973 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1979 עד 1991 החזיק בקתדרה על שם ג'ון מיוסר, כשבין 1986 ל-1988 היה פרובוסט האוניברסיטה.
בשנים 1991 עד 2001 החזיק בקתדרה על שם אלפרד ויטני גריסוולד, כשבין 1992 ל-1993 היה גם סגן נשיא האוניברסיטה למימון ואדמיניסטרציה.
ב-2001 מונה לפרופסור מובחר (Sterling Professor), הדרגה האקדמית הגבוהה ביותר שבאוניברסיטת ייל.
נורדהאוס הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, החברה האקונומטרית ועמית כבוד באגודת הכלכלנים האמריקאית.
בשנים 1977 עד 1979 היה חבר במועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומאז 1972 הוא עמית במכון ברוקינגס.
משנת 2010 חבר במועצת המנהלים של הבנק הפדרלי בבוסטון.
נורדהאוס היה מהמבקרים של מלחמת עיראק וטען כי מדובר ב"איוולת כלכלית" שעלותה תזיק למשק האמריקאי.
ב-8 באוקטובר 2018 הודיעה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים על זכייתו בפרס נובל יחד עם עמיתו פול רומר על שילוב שינוי האקלים והחדשנות הטכנולוגית בתוך ניתוח מאקרו כלכלי.
לאורך הקריירה האקדמית שלו ועד 2009 פרסם נורדהאוס 22 ספרים, בהם ספר הלימוד רב המכר Economics, שמהדורותיו הראשונות נכתבו על ידי הכלכלן זוכה פרס נובל פול סמואלסון ומשנת 1985 במשותף עם נורדהאוס.
ספרים אחרים שלו עוסקים בנושאי כלכלה סביבתית כגון היבטים כלכלים של שינוי אקלים והתחממות עולמית.
בנוסף פרסם נורדהאוס כ-140 מאמרים בכתבי עת אקדמיים בהם עסק בסוגיות של כלכלה פוליטית, מחזורי עסקים, צמיחה כלכלית וכלכלה סביבתית.
בשנת 1972 פרסם יחד עם עמיתו מאוניברסיטת ייל, ג'יימס טובין, מאמר שנקרא- "?
Is Growth Obsolete", בו הציעו השניים מדד חלופי לתוצר המקומי הגולמי, לצורך מדידת רווחה בת קיימא.
ב-2001 זכה במענק דו-שנתי בסך של 1.3 מיליון דולר מטעם קרן גלייזר, על מנת לבנות מודל חשבונאות לאומית חדש לארצות הברית, בו יכללו גם השפעות שלא באות לידי ביטוי בחשבונאות הלאומית המסורתית, כגון השפעות על הסביבה, תרומות המגזר השלישי, ועוד.
National Account, שערך עם שניים מעמיתיו, דייל יורגנסון, וסטיבן לנדנפלד.
במאמריו בתחום כלכלת הסביבה, הציע נורדהאוס מודלים לתמחור השפעות פליטת גזי חממה.
מודלים אלו מכונים DICE (Dynamic Intgrated Model of Climate and Economy), ומבוססים על תאוריית הצמיחה הכלכלית, מתבצעת בהם אופטימיזציה עם שימוש במשתנים, חלקם אקסוגנים כמו גודל האוכלוסייה, מלאי דלק מאובנים, וקצב השינוי הטכנולוגי, וחלקם אנדוגנים, הכוללים הון, פליטה וריכוז פחמן דו-חמצני, שינוי בטמפרטורת העולם ונזקים משינויי אקלים.
בהתייחסו לפרוטוקול קיוטו הדן בהתחממות כדור הארץ, קרא נורדהאוס להחליפו במס על פליטת פחמן ותקף את האפשרות שניתנה באמנה למדינות המתועשות "לרכוש" מכסות פליטה.
עמדה זו הציג גם במאמרו "Life after Kyoto: Alternative Approaches to Global Warming" שבו השווה בין הגישות השונות להתמודדות עם ההתחממות העולמית וקבע כי מדיניות מבוססת מחיר (מיסוי) יעילה ואפקטיבית יותר ממדיניות מבוססת כמות (מכסות).
נורדאוס היה למעשה הראשון שיצר מודל כמותי המתאר את יחסי הגומלין בין אקלים לכלכלה.
כבר בשנות ה-70 התבהרה השפעת הזיהום על ההתחממות הגלובלית ומאז החל לחקור את הנושא.
ויליאם "בּוּל" נלסון (27 בספטמבר 1824 - 24 בספטמבר 1862) היה קצין בצי ארצות הברית ומאוחר יותר גנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
נלסון היה יוצא דופן בהיותו קצין הצי היחיד מבין שני הצבאות היריבים שקודם לדרגה רשמית של מייג'ור גנרל במהלך המלחמה ולא כמינוי שדה כדרגת כבוד.
הוא נורה ונהרג על ידי קצין-עמית של צבא האיחוד, ג'פרסון סי.
דייוויס, במהלך ויכוח בשנת 1862.
נלסון נולד במייסוויל, קנטקי, כבנו של רופא ולמד באקדמיית נוריץ' בוורמונט בין השנים 1837–1839, התגייס לצי ארצות הברית כקדט ב-28 בינואר 1840 וקודם לדרגת לוטננט ב-1855. בזמן שירותו בצי פיקד נלסון על סוללת תותחים במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו במצור על וראקרוס ב-1847, שירת במזרח התיכון ובדרום האוקיינוס השקט.
משפחתו של נלסון הייתה ביחסי ידידות עם נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן.
בזמן שאחיו, תומאס הנרי נלסון, קיבל מינוי של שגריר בצ'ילה, ערך ויליאם מספר סקרי דעת קהל פוליטיים בקנטקי והעביר את ממצאיו ישירות ללינקולן.
באפריל 1861 גייס נלסון תומכים לשורות האיחוד בקנטקי והקים עבורם את מחנה דיק רובינסון במחוז ג'רארד, כנקודת גיוס והתכנסות.
נלסון גויס לשורות צבא האיחוד ב-16 בספטמבר 1861 וקיבל דרגת בריגדיר גנרל.
תפקידו הראשון היה פיקוד על חטיבה באזור קמברלנד, אך בדצמבר הוא כבר מונה כמפקד הדיוויזיה ה-4 בארמיית אוהיו תחת פיקודו של מייג'ור גנרל דון קרלוס ביואל.
הדיוויזיה של נלסון פעלה לראשונה בשעת הקרב האחרונה של היום הראשון ובמהלך היום השני של קרב שילה.
נלסון התלווה לחטיבה המובילה שלו לעבר פיטסבורג לנדינג וכאשר חצה את הנהר קיבל הוראה דחופה לתגבר את קו ההגנה של כוחות האיחוד.
התברר לו שחיילי האיחוד שהצטופפו על הגדה הם פליטי הקרב שנערך מוקדם יותר באותו היום.
נלסון חצה במהירות את הנהר עם חטיבתו, חבר בזמן לקצה השמאלי של קו ההגנה והשתתף בהדיפת התקפת כוחות צבא הקונפדרציה.
ביום השני של הקרב, הוביל נלסון את ההתקפה על צידו השמאלי של קו ההגנה של כוחות הקונפדרציה בתמיכת כוחותיהם של תומאס לאונידס קריטנדן ואלכסנדר מק-קוק.
הוא ספג התקפות נגד, שהוציאו לזמן קצר את כוחותיו מהלחימה.
לאחר שקריטנדן כבש מחדש את "קן הצרעות", חידש נלסון את התקדמותו וסייע בהדיפת מתקפת הנגד הסופית של גנרל פ.ג.ט.
הדיוויזיה ה-4 של נלסון צורפה ל"מרכז" קבוצת הארמיות בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי וו.
האלק במהלך ההתקדמות לקורינת', מיסיסיפי.
לאחר נפילת העיר השתתפה הדיוויזיה בהתקדמותו של גנרל ביואל לעבר צ'טנוגה, טנסי.
נלסון קודם במקביל לדרגת לוטננט קומנדר בצי ארצות הברית ב-16 ביולי ולמייג'ור גנרל בצבא האיחוד ב-17 ביולי 1862, וקיבל את הפיקוד על ארמיית קנטקי ב-25 באוגוסט.
ארמייה זו הורכבה בסך הכל משתי חטיבות, תחת פיקודם של הגנרלים מנסון וקרופט.
ב-30 באוגוסט 1862, במהלך פלישת כוחות הקונפדרציה לקנטקי, התקרבו כוחותיו של גנרל אדמונד קירבי סמית' לריצ'מונד והחלו להתכתש עם חטיבתו של מנסון.
בקרב ריצ'מונד הובסו כוחות האיחוד הלא מנוסים ונמלטו משדה הקרב.
נלסון כינס אישית את כוחותיו המוכים מחדש לפני בית הקברות מחוץ לריצ'מונד.
גם כוח זה הובס ונלסון נפצע באורח קל בפניו אך הצליח להימלט, בעוד יותר מ-4,000 מחיילי האיחוד נפלו בשבי.
לאחר שהחלים, קיבל נלסון את הפיקוד בלואיוויל שהייתה תחת איום מצד כוחות הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ברגסטון בראג.
נלסון נהרג ב-24 בספטמבר 1862 בבית המלון Galt House בלואיוויל כאשר נורה בחזהו בידי קצין-עמית מצבא האיחוד, הבריגדיר גנרל ג'פרסון סי.
דייוויס, שנפגע מנלסון מילולית במפגשים קודמים ולאחר שנלסון סטר לו במפגשם הנוכחי.
נלסון נפטר כעבור דקות אחדות ונקבר בעיר הולדתו מייסוויל, קנטקי.
דייוויס נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר ומעולם לא נשפט על הריגתו של נלסון, ככל הנראה משום שהיה ידידו של מושל אינדיאנה אוליבר פ.
דייוויס המשיך לשרת בצבא האיחוד כמפקד קורפוס תחת פיקודו של ויליאם שרמן בזמן הצעדה אל הים.
ויליאם מקרייוון הוא אדמירל בצי האמריקאי בדימוס אשר שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית וכמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
מקרייוון נולד בסן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית.
בעודו סטודנט באוניברסיטת טקסס נרשם לקורס קציני מילואים של הצי האמריקני.
בשנת 1976 התגייס לצי האמריקני והתנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד.
מקרייוון היה מפקד צוות לוחמים בצוות 4 של היחידה, ולחם במלחמת המפרץ.
בהמשך פיקד על פלגה בצוות 6 של היחידה (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים), על כוח משימה במלחמת המפרץ ולבסוף על צוות 3. הוא גם פיקד על הצוות שלכד בסופו של דבר את סדאם חוסיין בדצמבר 2003.
בתפקידו הקודם שימש ממונה על המבצעים המיוחדים בפיקוד אירופה של ארצות הברית.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
במסגרת תפקידו, במאי 2011, היה מתכננו ומפקדו של מבצע חנית נפטון לחיסול הטרוריסט אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה, במהלך מלחמת אפגניסטן.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
לאחר פרישתו מונה לקנצלר של מערכת האוניברסיטאות בטקסס.
בסוף 2017 הודיע על פרישתו מסיבות בריאותיות.
מקרייוון הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת טקסס בעיתונאות ותואר שני מטעם בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, במונטרי קליפורניה.
מקרייוון כתב ספר בנושא מבצעים מיוחדים בו ניתח שישה מבצעים מיוחדים שניתן ללמוד מהם רבות על הפעלת כוחות מיוחדים, ובהם מבצע אנטבה.
פיילי היה בעליה של רשת השידור CBS משנות השלושים ועד סמוך למותו.
לזכותו נזקפת צמיחתה מרשת תחנות רדיו מקומיות לרשת שידור כלל-ארצית בארצות הברית.
פיילי נולד בשיקגו למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מאוקראינה.
אביו, סמואל, היה בעל חברת סיגרים.
בשנות העשרים עברה המשפחה לפנסילבניה.
פיילי סיים את לימודיו בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, בציפייה שיסייע לאביו בניהול חברת הסיגרים.
ב-1927 רכשו אביו, חמיו וקבוצת אנשי עסקים את רשת תחנות הרדיו המקומית, שהוקמה כיוזמה של חברת קולומביה רקורדס, Columbia Phonographic Broadcasting System, כצעד שנועד לקדם את פרסום חברת הסיגרים.
ב-1928 עברה הרשת לשליטת משפחת פיילי.
כעבור עשור היו ברשת 114 תחנות רדיו שהגדולה בהן הייתה WCAU מפילדלפיה.
ויליאם פיילי בן ה-26 מונה למנהל הרשת ושמה נקבע ל-CBS.
עד אותה תקופה נחשבו רשתות הרדיו כמקבילה לעיתונות מקומית וכספקי ציוד שידור ו"זמן אוויר", אותו רכשו ספקי תוכן.
פיילי שינה את כיוון החשיבה בכך שהשתמש בתוכניות איכותיות כפלטפורמה לקידום ומכירת פרסומות.
כיוון שהיה זקוק לתוכן איכותי החליט שהרשת תפיק בעצמה את התכנים והם יהיו בבעלותה.
צרכני שירות רשת השידור לא היו עוד ספקי התוכן אלא המפרסמים.
שינוי פרדיגמה זה הוביל ליצירת הון שהושקע בתוכניות ולפיתוחה של רשת ארצית מצליחה וחלוצית.
בסוף שנות השלושים, לקראת מלחמת העולם השנייה, זיהה פיילי רצון אמריקאי בתוכניות חדשות ואקטואליה והקים את רשת החדשות CBS News, שהרחיבה את ההיצע הבידורי עד אז של תוכניות הרשת.
במלחמת העולם השנייה שירת פיילי כקצין לוחמה פסיכולוגית בדרגת קולונל והיה מוצב בבריטניה תחת פיקודו של דוויט דייוויד אייזנהאור.
על שירותו זכה בעיטורי לגיון הכבוד, לגיון ההצטיינות וצלב המלחמה.
בעת שירותו הכיר את הכתב הבכיר אדוארד מורו.
ב-1946 מינה את מורו לסגן נשיא CBS ואחראי על תוכניות החדשות והאקטואליה.
שיא התהילה וההשפעה של מורו בא מההתעמתות שלו במסגרת תוכניתו המובילה "See It Now" עם הסנטור ג'וזף מקארתי.
ב-8 במרץ 1954 הקדישו מורו ואנשי צוותו את כל חצי השעה ל"דו"ח על הסנטור ג'וזף ר.
מקארתי" שבו חשפו את שיטותיו של מקארתי בעיקר בעזרת הקלטות שלו עצמו.
שבועות ספורים לאחר מכן ניתנה למקארתי זכות התגובה בתוכנית שהוקדשה לשם כך.
חוסר הניסיון הטלוויזיוני של מקארתי גרם לכך שהתגובה המתלהמת שלו, שבה תקף את מורו כ"מנהיג עדת תנים", רק העצימה את הנזק שנגרם למעמדו הציבורי, והיוותה את אחד השלבים בנפילתו האישית ובסוף המקארתיזם.
אולם העימות עם מקארתי תרם לא רק לנפילתו של מקארתי, אלא פגע גם במורו עצמו.
הוא הפך להיות דמות שנויה במחלוקת עבור הרשת, ומנהליה ופיילי בראשם חששו שהוא מהווה עבורה נטל.
, שבו תקף בחריפות את הרשתות המסחריות על כך שהן נותנות לשיקולים מסחריים לרדד את שידוריהן, המסכים נשטפים בתוכניות בידור אסקפיסטיות ואילו תוכניות החדשות הרציניות נדחקות לשוליים.
ב-1960 הגיעה לסופה הקריירה של מורו ב-CBS.
ב-1959 מינה פיילי את ג'יימס טי.
אוברי ידע לקלוע לטעם הקהל ובעונת 1963–1964 היו 14 מתוך 15 התוכניות בראש טבלת המדרוג של הפריים טיים של CBS ו-12 מתוך 15 התוכניות בשאר שעות השידור.
עם זאת, פיילי לא אהב את התוכניות הבלתי איכותיות (קומדיות קלות ושעשועוני טלוויזיה) ולאחר שהעימות שלו עם אוברי הגיע לשיאו ב-1965 פוטר אוברי.
פיילי, שהתעניין באמנות תרם למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, רכש עבורו מספר ציורים של פבלו פיקאסו והיה לנשיאו של המוסד ב-1962. ב-1976 תרם להקמת "The Paley Center for Media" בלוס אנג'לס שהפך למוזיאון הטלוויזיה והרדיו.
במהלך השנים דילל את החזקותיו ברשת ועם מותו היו בידו רק 9% ממניות הרשת.
כחמש שנים לאחר מותו נמכרה השליטה ב-CBS לתאגיד וסטינגהאוס.
אשתו הראשונה הייתה דורותי הארט (Dorothy Hart Hearst; 1908–1998), לה נישא ב-1932. בזכות קשריה (היא הייתה נשואה לפני כן לבנו של ויליאם רנדולף הרסט), חיברה בין פיילי לבין בכירים בפוליטיקה מחוגו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אשתו השנייה של פיילי הייתה אשת החברה ואייקון האפנה ברברה "בייב" פיילי, בתו של הארווי קושינג.
השניים נישאו ב-28 ביולי 1947, ארבעה ימים בלבד לאחר שהתגרש מדורותי.
כיוון שפיילי היה יהודי, לא יכלו בני הזוג, שהיו מהנוצצים והמקובלים ביותר בחברה, להתקבל למועדון בלונג איילנד.
לפיכך בנו בני הזוג בית קיץ בשם "Kiluna North" בניו המפשייר ושם אירחו את ידידיהם, בהם לוסיל בול, דייוויד או.
לאחר מותה של ברברה ב-1978, נתרם הבית לדארטמות' קולג'.
לזוג שני ילדים ויליאם וקייט.
ויליאם מקצ'סני מרטין (17 בדצמבר 1906 - 28 ביולי 1998) היה יו"ר מועצת הנגידים התשיעי של הבנק הפדרלי, כיהן בתפקיד יותר מכל אדם אחר, מ-2 באפריל 1951 עד 31 בינואר 1970, תחת חמישה נשיאים אמריקנים.
מרטין נולד בסנט לואיס, מיזורי.
החיבור של מרטין עם הבנק הפדרלי עוצב דרך המורשת המשפחתית.
ב-1913 זומן אביו של מרטין על ידי הנשיא וודרו וילסון והסנאטור קרטר גלאס לסייע בכתיבת חוק הפדרל ריזרב אשר יכונן את מערכת הבנק הפדרלי ב-23 בדצמבר אותה השנה.
אביו כיהן לאחר מכן כנגיד ובהמשך כנשיא הבנק הפדרלי של סנט לואיס.
מרטין למד באוניברסיטת ייל שם סיים תואר ראשון באנגלית ולטינית.
עם זאת, על אף העובדה שלא רכש השכלה פורמלית בתחום הפיננסים, עדיין הפגין עניין רב בתחום העסקים, דרך עיסוקיו של אביו.
עבודתו הראשונה לאחר סיום לימודיו הייתה במשרד התיווך A.
Edwards בסנט לואיס, שם הפך שותף מלא בתוך שנתיים בלבד.
משם, נסיקתו המהירה של מרטין בעולם הפיננסים הביאה לו מושב בבורסה לניירות ערך בניו יורק כבר בשנת 1931, שנתיים בלבד לאחר קריסת הבורסה בניו יורק בתחילת השפל הגדול.
מרטין המשיך ללימוד תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנים 1931 - 1937; עם זאת, מעולם לא סיים את התואר.
בחלקו הראשון של העשור, עבודתו של מרטין בכיוון של הגברת הרגולציה על שוק המניות הביאה לבחירתו לחבר הנאמנים של הבורסה ב-1935. שם עבד עם הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) (SEC) בשאיפה לשקם את האמון בשוק המניות ולפעול למניעת קריסות עתידיות.
בסופו של דבר התמנה לנשיא הבורסה לניירות ערך של ניו יורק בגיל 31 מה שהביא את העיתונות בארצות הברית להכתיר אותו כ"ילד הפלא של וול סטריט".
בדומה לתקופת כהונתו במועצת הנגידים, תקופת נשיאותו של מרטין התאפיינה בשיתוף פעולה עם ה-SEC במאמצים להגביר את הרגולציה של הבורסה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס מרטין מעבודתו בבורסה לשירות בצבא ארצות הברית.
שם פיקח על פינוי חומרי גלם במועצת הקצאת החימוש.
הוא שימש גם כאיש הקשר בין הצבא לבין הקונגרס של ארצות הברית והמפקח על תוכנית השאל-החכר עם ברית המועצות.
חזרתו של מרטין לפעילות אזרחית סימנה גם את שובו אל התחום הפיננסי, אך הפעם מצִדו של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
עמיתו הדמוקרטי, הארי טרומן, מינה אותו לראש הבנק לייבוא ולייצוא בראשו עמד במשך שלוש שנים.
במוסד הזה התגבש לראשונה דימויו כ"בנקאי קשוח".
הוא עמד על כך שהלוואות תהיינה השקעות בטוחות ויציבות; מתוך עיקרון זה התנגד במקרים רבים למחלקת המדינה של ארצות הברית בביצוע הלוואות אותן ראה מרטין כמוּנעות ממניעים פוליטיים; ומטעמים אלו לא הירשה מרטין שייעשה שימוש בבנק לייצוא ולייבוא כקרן לסיוע בינלאומי.
מרטין סיים את הקריירה שלו בבנק כאשר נקרא למחלקת האוצר של ארצות הברית על מנת לשמש שם עוזר לעניינים מוניטריים.
מרטין כיהן במחלקת האוצר במשך כשנתיים בהן הסכסוך שלה עם הבנק הפדרלי הגיע לשיאו.
בתקופה שקדמה למשא ומתן הסופי עם הבנק הפדרלי, התאשפז מזכיר מחלקת האוצר ג'ון וסלי סניידר בבית חולים.
בנסיבות אלו הפך מרטין לנושא ונותן הראשי מטעם משרד האוצר.
מנקודת מבטה של מחלקת האוצר היה מרטין נציג רב ערך.
הייתה לו הבנה מעמיקה של מערכת הבנק הפדרלי ושל השווקים הפיננסיים.
יתר על כן, הוא נתפש כבעל ברית של טרומן, אשר התנגד נחרצות לעצמאות הבנק הפדרלי.
במהלך המשא ומתן, מרטין כונן מחדש את התקשורת בין מחלקת האוצר לבין הבנק הפדרלי, תקשורת אשר נאסרה תחת הנהגתו של סניידר.
יו"ר חבר הנאמנים בעת האשרור היה תומאס מקייב, אשר התפטר רשמית מתפקידו שישה ימים בלבד לאחר פרסום ההצהרה על ההסכם.