tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 באפריל 1962, העיר שטרסבורג קראה לרחוב הפועל מול בית הכנסת השלום, "רחוב הרב רנה-הירשלר הגדול".
ב-9 באוקטובר 2016, בעיר מולהאוס, בעיירה מילוז, שהיה הרב מ-1929 ל-1939, הוצב לוח לזכרו של רנה הירשלר, כמו גם של אשתו, סימון.
רנה רבקה דנגור הייתה יהודיה עיראקית שהייתה מלכת היופי הראשונה של עיראק ב-1947. הייתה גם נשואה לבן דודה נעים דנגור, יזם ופילנתרופ ואביר במסדר האימפריה הבריטית.
רנה נולדה ב-29 בדצמבר 1925 בשנגחאי, בה התגוררה משפחתה באופן זמני לצורך עסקים והמשפחה שבה לבגדאד כשהייתה עדיין ילדה ושם גדלה.
אביה של רנה היה רופא בעל שם בבגדאד ומשפחת דנגור, ממנה בא, הייתה אחת המשפחות העתיקות בעיר.
אביו, סבה של רנה היה החכם עזרא ראובן דנגור, הרב הראשי של בגדאד והמשפחה תרמה לסחר בנייר ובדפוס בעיראק, מה שעזר ליצור תרבות עיתונות טובה במדינה.
דודה של רנה, אליהו דנגור, היה המדפיס הגדול בעולם של ספרים בערבית.
מצב יהודי עיראק התדרדר לאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1959 לא הייתה לדנגורים ברירה אלא לברוח.
נעים המשיך להפעיל את עסקיו עוד כמה שנים עד שהממשלה שללה ממנו את אזרחותו והשתלטה על החברה שלו.
המשפחה התיישבה באנגליה והחלה מאפס, כשהיא פותחת עסק חדש לפיתוח נכסים והקמת מרכז קהילתי למהגרים יהודים עיראקים.
כדי לשמור על תרבותם הקים נעים את "the scribe", כתב עת של יהדות בבל, שימשיך לפרסם גיליונות מגזינים במשך 35 שנה, שהופצו ב-25 מדינות.
עד 1980 בנה דנגור את עושרו מחדש.
הוא רצה להכיר תודה למקום מושבו החדש והקים את קרן אקסילארך כדי לספק כספי צדקה לארגונים ברחבי בריטניה.
בין השאר, העמידה הקרן מלגות מלאות ליותר מ-5000 סטודנטים נזקקים.
הדנגורים תרמו את התרומה הגדולה ביותר אי פעם הן לחברה המלכותית לרפואה והן למכון פרנסיס קריק (מתקן המחקר הביו-רפואי הגדול ביותר באירופה).
לאחר שרנה חלתה בסרטן השד, הפך נעים לאחד התורמים הגדולים ביותר לחקר הסרטן בבריטניה.
הוא גם תרם סכום אדיר לאוניברסיטת נאנג'ינג בסין, לכבוד אשתו שנולדה לא רחוק.
בין המוסדות הרבים האחרים שנתמכו בידי הדנגורים, נמצאת גם אוניברסיטת בר-אילן, המנהלת כיום את מרכז דנגור לרפואה מותאמת אישית.
זמן קצר לפני פטירתו, בגיל 101, הוכתר נעים דנגור בתואר אבירות על ידי מלכת אנגליה, מה שהפך אותו לאדם המבוגר ביותר השני שאי פעם קיבל את הכבוד.
רנה ונעים נקברו בבית הקברות היהודי של גולדרס גרין בלונדון.
אחד מבניהם, דוד דנגור, עומד בראש קרן אקסילארך.
רנה גריאו (צרפתית: René Gruau: 4 בפברואר 1909 - 31 במרץ 2004) היה מאייר אופנה שהייתה לו השפעה מתמשכת על תעשיית האופנה.
בגלל הכישורים והיצירתיות המיוחדים שלו, הוא תרם לשינוי בתעשיית האופנה כולה באמצעות הפצת איוריו שייצגו את העיצובים הפופולריים שכבר יצרו מעצבים בתעשייה.
השפעתו ניכרת עוד בשנות האלפיים על דרך הצגת האופנה ופרסומה.
גריאו הפך לאחד האמנים המוכרים והאהובים ביותר במהלך שנות ה -40 וה -50 שעבד עם פמינה, מארי קלייר, ומבחר מגזינים מפורסמים.
יצירות האמנות של גריאו זוכות להוקרה ולשבחים בינלאומיים בכמה ממוזיאוני האמנות היוקרתיים ביותר בפריז ובאיטליה, כולל הלובר בפריז.
גריאו נולד בשם הרוזן רנטו דל קמינאטה ברימיני, באיטליה, ב -4 בפברואר 1909. הוא היה בנו של רוזן איטלקי אך במקום ללכת בעקבות אביו ולאמץ קריירה צבאית, תשוקתו והנטייה שלו לאמנות הובילו אותו לכיוון האמנויות.
כשאמו של רנה, מריה גריאו, אריסטוקרטית צרפתייה, ואביו נפרדו כשהיה בן שלוש, הוא עבר איתה לפריז.
לאחר מכן קיבל גריאו את שם המשפחה של אמו, שהוא השם שבו הוא התפרסם, בניגוד לשם המשפחה של אביו ולקשר האצילי שלו.
בגיל ארבע עשרה החל גריאו לתמוך באמו על ידי מכירת רישומים לכתב העת האופנתי "מילאנו לידל" .
הוא קיבל השראה ליצור ולהמחיש אופנה על ידי יחסיו הקרובים עם אמו האלגנטית.
הוא הפגין כישרון ציור לאורך חלק ניכר מחייו ועבד כמאייר במגזיני אופנה כמו פמינה, מארי קלייר ווג בפריז בשנות העשרה ובתחילת שנות העשרים לחייו.
גריאו התקשה למצוא עבודה במהלך מלחמת העולם השנייה ובסופו של דבר מצא מעט עבודה עבור מעצבים קטנים או לא מבוססים כמו כריסטיאן דיור לפני שהפך לפופולרי בתקופה זו.
הוא פעל ככל יכולתו ותרם להסתרת פליטים יהודים.
כישרונו האמנותי של גריאו באיור אופנה זיכה אותו בפרסום בגיל 14 ועד שהגיע לגיל 18 הוא התפרסם בארצות הברית, איטליה וצרפת.
במהלך חייו עבד גריאו במגזינים רבים ביניהם אל, ווג, הארפר'ס בזאר, פלייר, מאדאם פיגארו.
גריאו נשכר על ידי מעצבים גדולים כמו פייר בלמיין, כריסטיאן דיור, ז'אק פאת', אלזה שיאפרלי, אליזבת ארדן ואחרים.
הוא נתן חיים לבגדי המעצבים והרחיב את הפופולריות שלהם בעזרת האיורים הכובשים שלו.
גריאו, שכרזותיו הושפעו לעיתים קרובות מרישומים יפניים קלאסיים ומרישומי חיי הלילה של טולוז-לאוטרק, היה אולי ידוע בעיקר בזכות יצירת הפרסום של הבושם של מיס דיור והשפתון של רוז' בייזר.
לדברי אלן ריידינג מהניו יורק טיימס, "בכל מה שעשה, הוא עורר את הזוהר והסגנון של עולם האופנה".
תפקידו הראשון של גריאו כמנהל אמנותי בפרסום היה בשנת 1947 עם כריסטיאן דיור.
השניים יצרו יחד את "המראה החדש" של אותה תקופה, בחלקו תוצאה של העיצובים של דיור, וחלקו תוצאה של הפרשנות המשולבת של גריאו ושדרוג האיור הגרפי בסגנון ישן.
גריאו היה בידידות רבה עם דיור שתרמה לשיתוף הפעולה המוצלח שלהם ולהגדלה נוספת של פרסומת האופנה.
גריאו עבר לארצות הברית בשנת 1948 כדי לעבוד במגזינים ווג והרפר בז'אר.
הוא נשאר שם במשך שנתיים, ולאחר מכן יצא לעבוד כמאייר היחיד של המגזין פלייר.
היו לו מספר תערוכות במוזיאון התלבושות בפריז בשנת 1989 ובמוזיאון דה לה פובליסיטי בשנת 1999. המוזאון בעיר הולדתו של גריאו, רימיני, איטליה, מחזיק אוסף קבוע שלו.
יצירותיו של גריאו נמצאות באוספים הקבועים של מוסדות אמנות רבים, כולל הלובר בפריז.
מסעות הפרסום שלו עבור מולן רוז' ולידו דה פריז השתמשו באסתטיקה נוסטלגית, שהעצימה את הציור המסורתי של אמנות טולוז-לאוטרק, בונאר והאמנים הפריזאים שלפני המאה העשרים .
הוא המשיך לעבוד בפרסום בעיצוב כרזות קולנוע.
המפורסמת ביותר הייתה של "לה דולצ'ה ויטה" של פליני בשנת 1959 ועבד על קמפיינים כמו שעוני דיור, אייר פראנס, מרטיני ואומגה.
רנה דפונטן היה בוטנאי צרפתי, נשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
רנה דפונטן נולד בכפר בברטאן שבצרפת.
לאחר סיום בית הספר בשנת 1773 הוא הגיע לפריז במטרה ללמוד רפואה.
בעקבות הרצאות שהוא שמע בז'רדן דה פלאנט הוא החליט לעבור לחקר צמחים.
במשך שנתיים היה דפונטן בסיור בתוניסיה ואלז'יר.
בשנים 1798–1799 הוא פרסם את ממצאיו ב-2 כרכים Flora Atlantica בהם תיאר לראשונה כ-300 צמחים.
בנוסף הוא עסק באורניתולוגיה ופרסם את המאמרים בתחום בידיעון של האקדמיה.
בשנת 1786 מונה דפונטן לפרופסור בז'רדן דה פלאנט.
בהמשך הוא מונה למנהלו של מוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע.
במהלך המהפכה הצרפתית הוא הפעיל את השפעתו והציל מספר בוטנאים.
דפונטן אסף עשבייה שכללה 1480 פריטים של צמחים מאגן הים התיכון.
בשנת 1783 התקבל דפונטן ל ובהמשך כיהן כנשיא של האקדמיה בשנים 1804–1805.
הוא גם היה הראשון שתיאר את אלימון ובולבול אפריקאי.
רנה שאקי יואנסן (בפארואזית: René Shaki Joensen; נולד ב-8 בפברואר 1993 בטורסהאבן שבאיי פארו) הוא כדורגלן פארואזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת קלאקסוויק מליגת העל הפארואזית ובנבחרת איי פארו.
יואנסן גדל במחלקת הנוער של ברונדבי.
הוא ערך הופעת ליגה אחת במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית.
בהמשך שיחק יואנסן בקבוצות הבנר בולטפלאג מליגת העל הפארואזית, ונדסיסל מליגת המשנה הדנית וגרינדוויק מליגת העל האיסלנדית.
ב-6 בדצמבר 2021 חתם יואנסן בקלאקסוויק מליגת העל הפארואזית החל מ-1 בינואר 2022.
ב-15 באוגוסט 2012 ערך יואנסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איי פארו, בהפסד 2-0 לנבחרת איסלנד במשחק ידידות.
ב-7 בספטמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת מלטה במסגרת ליגת האומות 2018/2019.
אביו של יואנסן הוא ישראלי.
Tas; נולד ב-1964) הוא אדמירל הולנדי, המשמש מאז 9 בספטמבר 2021 כמפקד הצי המלכותי ההולנדי, והצי המשותף של איחוד בנלוקס.
טאס נולד באארדנבורג בשנת 1964. ב-1982 הוא התגייס לצי המלכותי ההולנדי ולמד בקולג' הימי המלכותי.
ב-1985 הוא סיים את לימודיו ושימש כקצין על סיפונן של ספינות שונות.
הוא השתתף במבצע שמירה חדה - מצור שהטילו ציי נאט"ו במטרה למנוע משלוחי נשק ליוגוסלביה.
בין השנים 2006–2008 הוא שימש כמפקד הפריגטה "Zr.Ms.
ביוני 2010 הוא הועלה לדרגת קפיטן צור זי, ומונה למפקד הפריגטה "Zr.Ms.
בתפקידו זה, הוא השתתף בפינו השגרירות ההולנדית מלוב, ובלוחמה כנגד פיראטים בקרן אפריקה ומפרץ עדן.
ב-2012 הוא החל לשרת בתפקידי מטה בכירים במשרד ההגנה.
ב-2015 הוא מונה לראש מחלקת המדיניות של המשרד.
ב-9 בספטמבר 2021 הוא מונה למפקד הצי המלכותי ההולנדי.
כמו כן, הוא מונה במקביל למפקד הצי המשותף של איחוד בנלוקס.
רנה ז'אן-מארי-ז'וזף גנון , ידוע גם כעבדול ואחיד יחיא , היה אינטלקטואל צרפתי-מצרי שנותר דמות משפיעה בתחום המטאפיזיקה, לאחר שכתב על נושאים שנעים בין אזוטריות, "מדע מקודש" ו"מחקרים מסורתיים" לסמליות וחניכה.
נטען כי גנון מעביר בכתביו מסורות דתיות מזרחיות ומתאים אותן לקוראים מערביים "תוך שמירה קפדנית על נאמנות לרוחם".
גנון חבר לסופיות כבר בשנת 1910, כשהיה בן 24 בלבד.
הוא כתב ופרסם בעיקר בצרפתית, ויצירותיו תורגמו ליותר מעשרים שפות; הוא גם כתב בערבית מאמר עבור כתב העת Al Marifah.
רנה גנון נולד בשנת 1886 בבלואה שבמרכז צרפת, במרחק של כ-160 ק"מ מפריז.
כמו רוב הצרפתים באותה תקופה, הוא נולד למשפחה אשר שמרה על הדת הקתולית, במקור ממחוזות אנג'ווין, פוטו וטוריין בצרפת; אביו היה אדריכל.
הוא היה קרוב מאוד לאמו ועוד יותר לדודתו גב' דורו, מורה שלימדה אותו קרוא וכתוב, שתיהן נשים קתוליות אדוקות.
עד 1904, גר גנון כסטודנט בפריז, שם התמקדו לימודיו במתמטיקה ובפילוסופיה.
הוא נודע כתלמיד מבריק, בעיקר במתמטיקה, למרות מצבו הבריאותי הירוד.
בפריז בשנת 1905, עקב בעיות בריאותיו נטש את ההכנה לקבלה למוסדות היוקרתי ו-.
גנון צפה והיה מעורב בחינוך תלמידים תחת פיקוחו של Papus.
עד מהרה גילה גנון שהמסדר המרטיניסטי הנוצרי האזוטרי, גם הוא בפיקוחו של פאפוס, לא היה מוסדר: הוא כתב מאוחר יותר שהמילייה הנסתרית הזו לא קיבלה שום העברה מסורתית רוחנית אותנטית.
הוא הצטרף לכנסייה הגנוסטית של צרפת שנוסדה על ידי לאונס פאבר דז אסאר (סינסיוס).
אף על פי שהוא גם לא לקח את הכנסייה הגנוסטית הזו ברצינות, היא אפשרה לו להיות המייסד והתורם העיקרי של עיתון, ("גנוסיס"), כותב בשם העט "Tau Palingenius" עד 1922, ומתמקד במסורות רוחניות מזרחיות (דאואיזם, הינדואיזם וסופיות).
מהחוויות שלו במסדרים הקשורים לתורת הנסתר והפסבדו-בונים החופשיים הצרפתים, הוא התייאש מהאפשרות לאסוף אי פעם את הדוקטרינות המגוונות והלא-מגוונות הללו לכדי "מבנה יציב".
בספרו שלטון הכמויות ואותות הזמנים הוא גם הצביע על מה שהוא ראה כריק האינטלקטואלי של תנועת חוכמת הנסתר הצרפתית, שלדבריו הייתה חסר משמעות לחלוטין, וחשוב מכך, נפגע מהסתננות של אנשים מסוימים בעלי מניעים ויושרה מפוקפקים.
בעקבות רצונו להצטרף לציות קבוע של הבונים החופשיים, הוא הפך לחבר בלשכת Thebah של הלשכה בגדולה בצרפת העוקבת אחר הנוסח הסקוטי העתיק והמקובל.
גנון המשיך להשתחרר משירותו הצבאי עקב בעיות בריאות קשות שלו, הוא ניצל את ההזדמנות הזו כדי ללמוד פילוסופיה בסורבון במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, החל גנון לשהות של שנה בסטיף, אלג'יריה, ללמד סטודנטים פילוסופיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עזב את ההוראה כדי להתמסר לכתיבה; ספרו הראשון, הקדמה ללימוד הדוקטרינות ההינדיות, פורסם ב-1921. משנת 1925 הפך גנון לתורם לביקורת שנערך על ידי פול שקורנאק, ("הצעיף של איזיס"), שאחרי 1935, בגלל השפעתו של גנון, נודע בשם ("מחקרים מסורתיים").
Pouvourville נחנך אל הדאואיזם בטונקין, וייטנאם (1887–1891 בקירוב) על ידי ראש כפר: ה-Tong-Song-Luat ('אמן המשפטים').
פול שקורנאק שיער שגנון היה מקבל שידור ישיר של הדאואיזם דרך בנו הצעיר של אמן המשפטים, נגוין ואן קאנג, שהגיע לצרפת עם פובורוויל ושהה זמן מה בפריז.
רוב הביוגרפים מכירים בכך שהמפגש שהכי סימן את חייו ואת עבודתו הוא זה עם הינדים, שלפחות אחד מהם מילא תפקיד של מדריך ואולי אפילו של מורה רוחני.
פגישה זו התקיימה מוקדם מאוד, במהלך התקופה של 1904–1909, אולי עם התחלת עיסוקו בעולם חוכמת הנסתר, אם לא קודם לכן.
גנון הסביר שמטרתו לא הייתה לתאר את כל ההיבטים של ההינדואיזם, אלא לתת את הבסיס האינטלקטואלי והסדרה מסוימת של עולם המונחים של הרוחניות המזרחית בפרט, והרוחניות והפילוסופיה בכלל, הדרושים להבנה נכונה של רוחה.
הספר עומד גם כגינוי חריף ליצירות שהוצגו על ידי סופרים אירופאים מסוימים אחרים על הינדואיזם, שנבעה מזלזול, ומסורת בכלל, שנבעה מרוח המודרנה השוללת כמעט כל גילוי של גורמים על טבעיים; לפי גנון, לסופרים כאלה לא הייתה כל הבנה מעמיקה של נושאם והשלכותיו.
הספר מכיל גם ניתוח ביקורתי של הפלישה הפוליטית של האימפריה הבריטית לנושא ההינדואיזם (והודו עצמה) באמצעות התיאוסופיה של מאדאם בלוואצקי, אשר שילבה גורמים הינדים בפילוסופיה הסינקרטית שלה.
פרסום ספר זה זיכה אותו בהכרה מהירה בחוגי פריז.
רנה גרוסט ב"תולדות הפילוסופיה המזרחית" שלו (1923) כבר התייחס לעבודתו של גנון כ"קלאסיקה".
מצד שני, גנון היה מאוכזב מאוד מתגובת חבריו הנאו-תומיסטים, תומכו לשעבר ז'אק מריטן טען שדעותיו של גנון "בלתי מתיישבות באופן קיצוני עם האמונה [הקתולית]"; הוא כינה אותם "שיקום הינדואיסטי של גנוסיס העתיקה, אם הכפירה".
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר מריטן הפכה לשגריר צרפת בוותיקן, הוא ביקש שיצירתו של גנון תופיע תחת האינדקס הקתולי של הספרים האסורים, בקשה שלא השפיעה בשל סירובו של פיוס ה-12 ותמיכתו של הקרדינל יוג'ן טיסרנט.
רנה גנון אימץ את האסלאם וקיבל עליו את השהדה בפעם הראשונה ב-1912, הוא התעקש להיזכר שהתפיסה הדתית הטהורה של גיור מיידי לא חלה על המקרה שלו, מה שמצביע על כך שהיה לו היכרות קודמת עם האמונה האסלאמית.
לפי צ'קורנק, גנון חשב שהאסלאם הוא אחת המסורות האמיתיות היחידות הנגישות למערביים, תוך שמירה על אפשרויות אותנטיות בתחום החניכה.
בספטמבר 1920, פר פיילב ביקש מגנון לכתוב ספר נגד האגודה התיאוסופית.
בשנת 1921, גנון פרסם לראשונה סדרת מאמרים בכתב העת הצרפתי - , אשר, יחד עם כמה מוספים, הובילו לספר "תיאוסופיה - היסטוריה של פסאודו-דת." הביקורת שלו על התיאוסופיה התקבלה בחיוב על ידי קתולים שמרנים.
עם זאת, פרסום ספר שהוציא אחר כך, מזרח ומערב, הרחיק אותו מתומכיו הקתולים.
במהלך העשור 1920–1930, החל גנון לרכוש מוניטין ציבורי רחב יותר, ועבודתו צוינה על ידי דמויות אינטלקטואליות ואמנותיות מרכזיות שונות בתוך פריז ומחוץ לה.
גם בתקופה זו פורסמו כמה מספריו המסבירים את "הפער האינטלקטואלי" בין המזרח למערב, ואת הטבע המיוחד, לדבריו, של הציוויליזציה המודרנית: משבר העולם המודרני ומזרח ומערב.
בשנת 1927 פורסם הספר הדוקטרינרי הגדול השני של יצירותיו: האדם והיווצרותו על פי הוודנטה, ובשנת 1929, סמכות רוחנית וכוח חילוני.
הספר האחרון מציע הסבר כללי למה שגנון ראה כהבדלים היסודיים בין סמכויות "מקודשות" (כוהני או קדוש) ו"מלכותיות" (ממשלתי), יחד עם ההשלכות השליליות הנובעות מהגזילת הזכויות על ידי האחרון מראשונים.
משיקולים אלה מתחקה רנה גנון למקורו את מקור הסטייה המודרנית, אשר לטענתו מצויה בהשמדת המסדר הטמפלרי בשנת 1314 .
לבקשת כמה מחבריו ושותפיו, גנון הסכים להקים לשכה חדשה בצרפת המבוסס על ה"אידיאלים המסורתיים" שלו, מטוהרים ממה שהוא ראה כהצטברויות לא אותנטיות שכל כך פגעו בלשכות אחרות שבהן נתקל במהלך שנותיו הראשונות.
האכסניה הזו נקראה La Grande Triade ("הטריאדה הגדולה"), שם בהשראת הכותרת של אחד מספריו של גנון.
המייסדים הראשונים של הלשכה, לעומת זאת, נפרדו כמה שנים לאחר הקמתה.
אף על פי כן, לשכה זו, השייכת ללשכה הגדולה של צרפת, נותרה פעילה כיום.
בשנת 1930 עזב גנון את פריז לקהיר, שם נפגש עם עבדאלחאק-ליאון שמפרנו, ועבדאלהאדי אלאקי, הידוע בעבר בשם ג'ון-גוסטף אגולי, כדי להיחנך אל מסדר סופי.
כשהגיע, השתנתה התנהגותו החיצונית והוא שקע לחלוטין בסביבה האסלאמית הפופולרית של העיר.
גנון המשיך להיות יוזם לתוך מסדר השאדילי על ידי אגולי, וקיבל את השם "עבד אל-וואחיד יחיא".
אגולי ושמפנאוד, לעומת זאת, נחנכו על ידי השייח' אבדררחמן אליש אלקביר: גנון ביקש לפגוש את השייח אלקביר בעצמו, שכן היה הוא האדון לשושלת הרוחנית הסופית שאליה היה קשור, אך לרוע מזלו של גנון, הוא בדיוק מת, ולכן הוא בחר לעשות דהיקר בקברו.
גנון המשיך לפגוש את שייח' סלמה ראדי, ה - קוטב הבא, הסמכות העליונה של הסניף השדהילי שאליו השתייך גנון, לאחר מותו של השייח' עבדרהמן אלקביר.
כמה עדויות מאשרות שהוא הפך למורה האחרון של גנון.
הוא התגורר במשך שבע שנים ברבעים האסלאמיים, הבנויים בסגנון ימי הביניים, סביב חאן אל-חלילי ולעיתים קרובות למד באוניברסיטת אל-אזהר, מרכז אינטלקטואלי עשיר של מחקר מוסלמי סוני, שפעיל כבר יותר מאלף שנים.
בוקר אחד, עם עלות השחר, בעודו מתפלל כמו בכל יום במסגד סיידנה אל חוסיין, מול המאוזוליאום שבו שוכנים שרידי חוסיין בן עלי, הוא פגש את השייח' מוחמד איברהים, עורך דין מבוגר שאליו התקרב מאוד, עד כדי כך, שגנון התחתן עם בתו הצעירה של איברהים ב-1934, איתה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשנת 1937, הודות לנדיבותו של מעריץ אנגלי של גנון בשם ג'ון לוי, הזוג גנון הפך להיות בעל וילה, "וילה פאטימה" על שם אשתו של גונון, ברובע המודרני של דוקקי, ממערב לקהיר, למרגלותיהן של הפירמידות.
גנון כמעט ולא יצא מהווילה שלו, ולעיתים קרובות סירב לקבל מבקרים מערביים; הכתובת שלו נשארה סודית.
הוא נהג לבלות את רוב זמנו בעבודה במשרדו, התפלל בנאומיו ודיבר עם חברים קרובים.
ב-1949 קיבל גנון אזרחות מצרית.
סדג'וויק כתב על חייו של גנון במצרים, שבעוד שהוא המשיך להתעניין בהינדואיזם ובדתות אחרות, גנון נשאר נאמן לאסלאם ולא הנהיג ממנהגי הדתות האחרות אותן למד.
רנה גנון נפח את נשמתו ביום ראשון, 7 בינואר 1951 בגיל 64: המילה האחרונה שלו הייתה " אללה ".
כתבים נוספים במטפיזיקה, הרמטיקה ובמדעי הקוסמולוגיה
בשנת 1921 פרסם גנון את ספרו הראשון: "מבוא לחקר הדוקטרינות ההינדואיות".
הספר נועד להציג למערביים את המטאפיזיקה והרוחניות המזרחיות כפי שהם מובנים וחושבים על ידי בני המזרח עצמם, תוך הצבעה על מה שגנון מתאר ככל הפרשנויות השגויות ואי ההבנות השגויות של מזרחיות ו"נאו-ספיריטואליזם" המערביים.
עבודתו של גנון מחולקת בדרך כלל לארבעה נושאים עיקריים:
הצגה של עקרונות מטפיזיים בסיסיים, בעיקר בשיטות עתיקות: "מבוא לחקר הדוקטרינות ההינדואיות"המכילה את ההגדרה הכללית של המונח "מסורת" כפי שגנון מגדירה, "האדם והיווצרותו על פי הוודנטה", "הסמליות של צלב", "המצבים המרובים של ההוויה", "העקרונות המטפיזיים של חשבון האינפיניטסימלי", ו"מטפיזיקה מזרחית".
מחקרים בסיסיים הקשורים לחניכה ואזוטריות, נושא שגנון הציג מחדש לגמרי מנקודת המבט המסורתית: "נקודות מבט על חניכה", "חניכה ומימוש רוחני", "האזוטריות של דנטה", "ברנרד הקדוש", "תובנות על אזוטריזם נוצרי", "מחקרים בבניה חופשית ולימודים" ועוד.
מחקרים בסמליות (הכוללים מאמרים רבים שכתב עבור כתב העת שנודע מאוחר יותר תחת השם ).
מחקרים אלו בסמליות חוברו מאוחר יותר על ידי מישל ואלסן בספר שיצא לאחר מותו Symbols of Sacred Science.
גם המחקרים "השלישייה הגדולה", צורות מסורתיות ומחזורים קוסמיים, תובנות על אזוטריזם ודאואיזם אסלאמי ומלך העולם (מתורגם לסירוגין כריבונו של עולם) עוסקים בעיקר בסמליות.
ביקורת על העולם המודרני ועל ה"נאו-ספיריטואליזם": מזרח ומערב, המשבר של העולם המודרני, סמכות רוחנית וכוח זמני, תיאוסופיה: היסטוריה של פסאודו-דת, הכשל הספיריטיסט ושלטון הכמות ואותות הזמנים, הספר האחרון נחשב לעיתים קרובות כיצירת המופת שלו כהסבר על העולם המודרני מנקודת המבט המסורתית.
כתביו של גנון עושים שימוש במילים ובמונחים של משמעות בסיסיים, המקבלים הגדרה מדויקת לאורך ספריו.
מונחים ומילים אלה, למרות שקיבלו משמעות רגילה ונמצאים בשימוש בענפים רבים של מדעי האדם, איבדו, לדברי רנה גנון, את המשמעות המקורית שלהם (למשל מילים כגון "מטפיזיקה", "חניכה", "מיסטיקה", " אישיות", "צורה", "חומר").
הוא חזר והדגיש את הסכנה המיוצגת על ידי עיוות הסימנים של מילים אשר ראה בהן גנון חיוניות לחקר המטאפיזיקה, במיוחד אלו של המזרח.
ההצגה של דוקטרינות מטפיזיות, המהוות אבן יסוד לעבודתו של גנון, מורכבת מהספרים הבאים:
האדם והיווצרותו על פי הוודנטה
"מבוא לחקר הדוקטרינות ההינדואיות", מספריו הראשונים, פורסם ב-1921, בנושאים שנכללו מאוחר יותר בהרצאה שנתן בסורבון ב-17 בדצמבר 1925 ("מטפיזיקה מזרחית"), מורכב מארבעה חלקים:
דוגמה בסיסית לאותה טעות נמצאה בניסיונות של מזרחנים שונים לספק תאריך יצירה מדויק לוודות.
חלקו השני של הספר, "המאפיינים הכלליים של המחשבה המזרחית" מתמקד בעקרונות האחדות של התרבויות המזרחיות, ובהגדרת המושגים של "מסורת" ו"מטאפיזיקה".
גנון מציע גם הגדרה קפדנית של המונח "דת", ועומד על ההבדלים בין "מסורת", "דת", "מטפיזיקה" ו"מערכת פילוסופית".
גם היחסים בין "מטפיזיקה" ו"תאולוגיה" נחקרים, ומוצגים המונחים היסודיים של "אזוטריות" ו"אקזוטריות".
פרק מוקדש לרעיון ה"מימוש המטפיזי".
שני החלקים הראשונים מציינים, לפי גנון, את היסודות הדוקטריניים ההכרחיים להבנה נכונה של דוקטרינות ההינדיות.
המבוא לחקר הדוקטרינות ההינדואיות היה, בין מטרותיו הרבות, להעניק את הבסיס האינטלקטואלי הראוי כדי לקדם פתיחות לחקר האינטלקטואליות המזרחית.
נושא ספרו הקודם של גנון, חקר הדוקטרינות ההינדואיות, נמשך בספרו "אדם והתהוותו על פי הוודנטה".
בספר זה הוא תיאר חלק מהדוקטרינה של ודאנטה, מהפילוסופיות ההודיות שהפכו נפוצות, בעיקר בקבלתן במערב, לפי הניסוח של שנקרה המתמקד באדם: חוקתו, מדינותיו, עתידו לאחר מותו, מטרת הקיום המוצגת כהזדהות עם העצמי.
(אטמן), העיקרון הטרנסצנדנטי של ההוויה, זהה לברהמה.
ה"עצמי" הוא המהות, ה"עיקרון" הטרנסצנדנטי של ההוויה, האדם למשל.
הוא מפרט ש"אישיות" נכנסת לסדר של עקרונות אוניברסליים: למטפיזיקה הטהורה יש בתחומה את ה"אוניברסלי", שהוא ללא מידה משותפת עם תחום הכלל ושל מה שנקבע במונח הקטגוריות בפילוסופיה.
בהיסטוריה של המחשבה המערבית, רק הטרנסצנדנטליות (קבוצת תכונות הכוללת "אמת, אחדות, יופי וטוב") של התאולוגיה הסכולסטית שייכים ל"אוניברסלי".
ה"עצמי" מכיל את כל מצבי הביטוי אך גם את כל המצבים של אי-ההתגלות.
אם מחשיבים את ה"עצמי" רק כעיקרון של מצבים גלויים בלבד, הוא מזדהה עם אישווארה, התפיסה הקרובה ביותר לאל הבורא בתורות ההינדיות, לדבריו.
כל המצבים המתבטאים מייצגים "גילוי" או "קיום אוניברסלי", כאשר הכל קשור.
שום דבר לא יכול להיות מבודד ביסודו משאר הביטוי: יש אחדות של "קיום".
כמו עקרון הביטוי, ה"הוויה" (שאת, או אישווארה אם נחשבת בצורה אישית), היא "אחד".
לאחר מכן הוא מגדיר את מטרת הקיום האנושי: מימוש הזהות עם ה"עצמי" המובן כמהותו האמיתית של אדם ואדם.
הוא מוסיף כי ה"עצמי" שוכן במרכז החיוניות של האדם המסומל על ידי הלב במספר רב של תרבויות.
אליבא דגנון, כל המסורות הרוחניות טוענות כי הלב הוא "מושב האינטליגנציה" המובן כידע על-רציונלי, צורת הידע היחידה המאפשרת את קיומה של "זהות עליונה".
אותו ידע על-רציונלי (ובמיוחד לא האי-רציונלי) הוא בודהי, התבונה הגבוהה, שהציג גנון בפרק השביעי של ספרו.
אליבא דגנון, המוח הוא הכלי של הנפש, בפרט של מחשבה רציונלית, ידע עקיף.
בודהי, השוכן בלב כל ישות וישות, הוא הוא זה שמבטיח את האיחוד בין כל מצבי הקיום ואחדות ה"קיום" עצמה.
השיקולים הכלליים של ה"עצמי", ה"לא מוגשם" ו"ההתגלות" האוניברסלית מוצגים על פי אדוויטה ודנטה: "ההתגלות האוניברסלית" היא כל מה שקיים והתפתחותה מתפתחת כל הזמן, לקראת הגורל.
ה"בלתי מגולם" הוא כל מה שנמצא מעבר לגילום האוניברסלי, כך שניתן להגדיר אותו רק על ידי שלילה.
הפרק השני גם קובע את ההבחנות היסודיות בין ה"עצמי" והאגו, או "אישיות" ו"אינדיבידואליות", כשהראשון הוא היחיד שהוא "אמיתי לחלוטין".
רעיונות אלו נדחים בזרמים שונים בהתאם, בחלק ראשון, בדרגות השונות של המציאות הנחשבות, וגם מנקודת המבט ה"טרנסצנדנטית" וה"אימננטית" שניתן להרהר בהן: אישווארה היא ה"אישיות האלוהית" או עקרון הביטוי האוניברסלי.
אין הוא יכול להיות מגולם, שכן עקרון ההתגלמות אינו יכול להתגלם (זה ביחס לסמליות של "ראשים שחורים": לאישווארה ראשו ב"חושך").
אטמן, פרמאטה, ברהמה: ההבנה שהעצמי, "ביחס לכל ישות באשר היא, הוא במציאות זהה ל-אטמן", מהווה את מרכז הדוקטרינה ההינדית של "גאולה" או "מוקשה", ודוקטרינה זו זהה במאת האחוזים.
הספר התקבל מאוד והיה נושא לביקורות זוהרות רבות בעיתונות מימין ומשמאל, לעיתים בעיתונים בעלי תפוצה גדולה מאוד.
פול קלודל דיבר על כך שהספר הציב אותו ליד אלה של סילבן לוי ורנה גרוסה והאיסלאמולוג לואי מסיניון רצה לפגוש את גנון: הפגישה התקיימה באותה שנה (1925).
פול שקורנאק מצטט מכתב של רוז'ה דו פאסקייה, שבו נכתב: "רק ב-1949, במהלך שהות בבנאר, נודע לי על עבודתו של רנה גנון.
הומלץ לי לקרוא על ידי אלן דניאלו [שחי אז בהודו בפמלייתו של סוואמי קרפאטרי, אמן אדוואיטה ודיאנטה], שהגיש את יצירותיו של גנון למומחים אורתודוקסים.
שיפוטם של אלה היה ברור: מכל המערביים שעסקו בתורות ההינדיות, רק גנון, לדבריהם, באמת הבין את המשמעות." הפילוסוף הצרפתי, מישל הולין, המומחה לפילוסופיה הודית, כתב ב-2001 כי "האדם ועתידו על פי הוודנטה" נותר "אחת הפרשנויות המחמירות והמעמיקות ביותר של הדוקטרינה השנקרית".
הסמליות של הצלב הוא ספר "המוקדש לזכרו הנערץ של אש-שיח' עבדר-רחמן אליש אל-כביר".
הספר נועד, בניסוחו של גנון, "להסביר סמל המשותף כמעט לכל המסורות, עובדה שלכאורה מעידה על זיקתו הישירה למסורת הקדמונית הגדולה".
כדי להקל על המכשולים הקשורים לפרשנויות של סמל זה אשר שייך למסורות שונות, גנון מבדיל בין סינתזה לסינקרטיזם: סינקרטיזם מורכב מהרכבה מבחוץ של מספר אלמנטים אשר, במידה כזו או אחרת, אינם מתאימים, שלעולם לא ניתן לאחד אותם באמת.
סינקרטיות היא משהו כלפי חוץ: האלמנטים שנלקחו מכל אחד מחלקיו ומחוברים בצורה זו לעולם לא יכולים להסתכם במשהו יותר מאשר גורמים זרים שלמעשה אינם מסוגלים להשתלב בדוקטרינה "הראויה לשמה".
הסינתזה, לעומת זאת, נישאת בעיקרה מבפנים, שבאמצעותה היא מורכבת כראוי מלראות דברים באחדות העיקרון שלהם.
סינתזה תתקיים כאשר מתחילים מהאחדות עצמה ללא איבודה לאורך ריבוי ביטוייה; יתרה מכך, הדבר מרמז על היכולת לראות מעבר לריבוי הצורות ותשומת לב לאמת העיקרית.
בהינתן מודעות שכזו, אדם רשאי לעשות שימוש בכל אחת מן הצורות הללו, משהו שמסורות מסוימות מציירות באופן סמלי כ"מתנת הלשונות".
ניתן לומר שההתאמה בין כל הצורות המסורתיות מייצגת "מילים נרדפות" אמיתיות.
במיוחד כותב רנה גנון שהצלב הוא סמל אשר בצורותיו השונות נתקלים בו כמעט בכל מקום, ומהזמנים הנידחים ביותר.
מסיבה זו, הצלב רחוק מלהשתייך באופן מיוחד למסורת הנוצרית, וניתן להתייחס לצלב, כמו כל סמל מסורתי אחר, במובנים רבים.
במקום להיות אחדות מוחלטת ושלמה בעצמו, היחיד במציאות מהווה אלא אחדות יחסית ומקוטעת.
ריבוי מצבי ההוויה, "שהיא אמת מטפיזית יסודית", מרמז על מימוש יעיל של מצבי ההוויה המרובים וקשור לתפיסה שדוקטרינות מסורתיות שונות מציינות במונח "אדם אוניברסלי": בערבית אל-אינסן אל-קמיל הוא בו-זמנית 'אדם קדמון' (אל-אינסאן-אל-קאדים); זהו אדם קדמון של הקבלה; זה גם ה'מלך' (ואנג) של מסורת המזרח הרחוק (דאו טה צ'ינג, פרק 25).
התפיסה של האדם האוניברסלי מבססת אנלוגיה מכוננת בין הביטוי האוניברסלי לבין האופן האנושי האינדיבידואלי שלו, ובלשון שפת ההרמטיות המערבית, בין ה"מאקרוקוסמוס" ל"מיקרוקוסמוס".
מתוך אותם השיקולים לעיל, הרהור בסמליותו הגאומטרית של הצלב, במשמעותו האוניברסלית ביותר, נהיה אפשרי: רוב הדוקטרינות המסורתיות מסמלות את הגשמת "האדם האוניברסלי" על ידי סימן שהוא בכל מקום זהה מכיוון שלפי גנון הוא אחד אלה הקשורים ישירות למסורת הקדמונית.
סימן זה הוא סימן הצלב, המייצג בבירור את אופן ההשגה של מימוש זה על ידי האיחוד המושלם של כל מצבי ההוויה, בדירוג הרמוני ובהתאמה, בהרחבה אינטגרלית, במובן הכפול של "משרעת" ו" התרוממות רוח".
הספר עוסק על המצבים השונים של הוויה, דוקטרינה אשר עסק בה בעבר בסימבוליזם של הצלב, אך לא בייצוג הגאומטרי המוצג בספר ההוא "כדי להביא את המגוון המלא של התיאוריה הבסיסית הזו".
קודם כל מונחת הכרחיותו של "אינסוף מטאפיזי", בהקשרו ל"אפשרות אוניברסלית".
"האינסופי, לאור האטימולוגיה של המונח המצינו, הוא זה אשר אין לו גבולות", לכן אפשר להחילו על מה שאין שום גבולות כלל, ולא מה שאינו מוגבל על ידי מגבלות אחדות בעוד שהוא עדיין מוגבל לאחרות כגון חלל, זמן, כמות, דהיינו, כל אינספור הדברים האחרים שנופלים בתחומי התחום, גורל, וטבע.
אין הבדל בין האינסופי והאפשרות האוניברסלית, אך הקורלציה בין שני מונחים אלו מראה, שבמקרה של האינסופי, הוא מתואר כהיבט הפעיל, בעוד האפשרות האונברסלית היא הסביל: אלו ההיבטים של ברהמן והשאקטי שלו בדוקטרינות ההינדיות.
מכאן נובע כי: "ההבדל בין האפשרי והאמיתי...
אין לו תקפות מטאפיזית, שכן כל אפשרי הוא אמיתי בדרכי, בהתאם לאופן המתאים לטבעו".
מחוץ להוויה, אם כן, שאר הדברים, כלומר כל אפשרויות האי-התגלות, כמו, גם כן, אפשרויות הביטוי עצמן במידה שהן [עדיין] במצב הבלתי-ממומש; וביניהן נכללת ההוויה עצמה, שאינה יכולה להשתייך לגילוי כיוון שהוא עקרונה, וכתוצאה מכך היא עצמה בלתי מתגלה.
אבל ההתגלמות האוניברסלית הוא עצומה לאין ערוך, כולל כל מצבי הקיום התואמים לתנאים או לאפשרויות אחרות, ובכל זאת ההוויה עצמה היא עקרון הגילוי האוניברסלי.
נכלל פה גם בסיס התיאוריה של מספר מצבים וברעיון המטפיזי של "אחדות הקיום" (wahdatul-wujûd) כפי שהיא פותחה למשל באזוטריה האיסלאמית על ידי מוהידין אבן ערבי.
לאחר מכן, גנון בוחן את האפשרויות של תודעה אינדיבידואלית ושל הנפש ("הנפש") יחדיו כמרכיב האופייני לאינדיבידואליות האנושית.
בפרק עשר ("גבולות הבלתי מוגדר"), הוא חוזר לרעיון המימוש המטפיזי (מוקשה, או "זהות עליונה").
לאחר מכן מוצגת המשמעות העליונה של המושג "חושך", בעיקר בפרק שכותרתו "שני הכאוסים", המתאר את מה שמתרחש במהלך ההגשמה הרוחנית כאשר תלמיד של אחת המסורות האזוטריות עוזב את תחום "האפשרויות הפורמליות".
המצבים המרובים של ההוויה קשורים למושג "היררכיות רוחניות", המצוי בכל המסורות בעולם.
מכאן, גנון יתאר את התהליך האוניברסלי של "מימוש ההוויה באמצעות ידע".
גנון ערך ועידה בסורבון ב-17 בדצמבר 1925. כנס זה אורגן על ידי "קבוצת מחקרים פילוסופיים ומדעיים לבחינת רעיונות חדשים" שהקים אותה דוקטור רנה אלנדי.
מטרת אותה ההתאחדות הייתה לחשוב על איחוד אירופי המבוסס על התגברות על יריבויות לאומיות בין מדינות אירופאיות שונות ולקדם התקרבות בין המזרח למערב.
גנון הסביר שוב ושוב שאיחוד יכול להתבסס רק על שחזור של "אינטלקטואליות" אמיתית, אשר לבדה יכולה להתעלות מעל ההבדלים בין תרבויות (בין אם בין-אירופאיות ובין אם בין המזרח למערב) וזו הסיבה מדוע הבהיר את מה שהוא כינה ב"אינטלקטואליות" אמיתית במהלך נאומו.
ועידת סורבון התפרסמה בכמה חלקים בכתב העת בשנת 1926 ולאחר מכן בצורת ספר בשנת 1939.
בזמן הכנס, גנון הבהיר למה התכוון ב"אינטלקטואליות" אמיתית ובפי "מטאפיזיקה".
אותן נקודות היו חיוניות לכינונה של אליטה רוחנית חדשה שמטרתה לכונן איחוד בין העמים.
הוא הסביר שמטאפיזיקה "פירושה מילולית מה שיש 'מעבר לפיזיקה' ", כלומר מה שמעבר לטבע.
הוא התעקש על העובדה שזה מצריך להביא בחשבון את מה שנמצא מבחוץ לעולם המגולם ולכן, מה שנמצא מעבר לכל התופעות.
למטאפיזיקה אין אפוא שום קשר לתופעות אפילו לתופעות יוצאות דופן.
המטאפיזיקה חייבת ללכת מעבר לתחום ההוויה ולכן אף חייבת ללכת מעבר לאונטולוגיה.
הוא הוסיף: "המטאפיזיקה היא על-רציונלית, אינטואיטיבית [דהיינו, קיימת מעבר לדואליות סובייקט-אובייקט] וידע מיידי" (בעוד שידע רציונלי הוא עקיף).
הדרך לידע זה דורשת "רק הכנה חיונית אחת, והיא ידע תאורטי [משתמע מהדוקטרינות המסורתיות]".
אבל, הוא הבהיר, כל זה לא יכול להגיע רחוק ללא האמצעי החשוב ביותר שהוא "הריכוז".
לאחר מכן תיאר גנון את השלבים השונים של הדרך הרוחנית:
קודם כל, מעבר למצב הזמני כדי להגיע ל"מצב הקמאי" המקביל ל"תחושת הנצח".
במצב זה, אדם "משוחרר אפוא מהזמן, רצף הדברים לכאורה מתהפך ל...
זוהי המטרה הסופית של "המסתורין הפחותים" (בסימן שנתנו היוונים הקדמונים לשמות הקלאסיים של תעלומות זוטרות וגדולות).
השגת מצבים על-אינדיבידואליים (לא אנושיים) מעבר לצורה (שניתן להשיג על ידי ידע אינטואיטיבי שחורג מהחלוקה בין סובייקט לאובייקט).
השגת "המצב הבלתי מותנה לחלוטין המשוחרר מכל הגבלה" אפילו מעבר להפרדה בין הוויה ללא-הוויה.
הוא כתב, למעשה, "זה מעבר להוויה שהמטרה הזו שוכנת".
מצב זה מושג עם "הגאולה" (מוקשה בתורה ההינדית).
זו המטרה של "התעלומות הגדולות יותר" במסתורין האלאוסיניות.
בספרו "מבוא לחקר הדוקטרינות ההינדיות" גנון כתב כי "המטפיזיקה מאשרת את זהות הידיעה וההוויה" וכי "היא לא רק מאשרת אותה, היא מממשת אותה".
האמצעים היעילים לאותו המימוש נמצאים במה שנקרא חניכה.
מאמרים שנכתבו על ידו בנושא החניכה נאספו ופורסמו מאוחר יותר בצורה של שני ספרים: פרספקטיבות על חניכה (1946) וחניכה ומימוש רוחני (יצא לאור ב-1952 לאחר מותו).
גנון טוען כי הדרך לידע זה דורשת "רק הכנה חיונית אחת, והיא ידע תאורטי [משתמע מהדוקטרינות המסורתיות]".
אבל הוא הבהיר, כל זה לא יכול להגיע רחוק ללא האמצעי החשוב ביותר שהוא "ריכוז".
הלימוד הרציונלי של טקסטי החניכה ויישום הטקסים אינם מועילים אם ההעברה הרוחנית לא התרחשה: למשל, דקלום מנטרה הוא חסר תועלת ללא ההשפעה הרוחנית שמשדר המאסטר במהלך החניכה.
אדם אינו מסוגל ליזום את עצמו לבד.
יתרה מכך מבחינת גנון, אין כל משמעות לרצון להחיות מסורות מתות (בעיקר מסורות פגניות).
בין החוקים הרוחניים השולטים בנתיב הרוחני לבין לקסם או לתופעות העל-נורמליות הנוגעות לנפשית ולא לרוחנית אין קשר: הקשר לתופעות אלו הוא מכשול להתפתחות הרוחנית.
גנון רואה הכרח בצורך לשלב מסורת אזוטרית אחת עם האקזוטריות המתאימה לה, ולא לערבב שיטות של מסורות שונות: יש לתרגל רק דרך רוחנית אחת (אסלאם, נצרות, יהדות וכו')
נקודות מבט על חניכה, שפורסם לראשונה בתום מלחמת העולם השנייה ב-1946, מרחיב סדרה של מאמרים בנושא המרכזי של חניכה שנכתבו במקור בין 1932 ל-1938 עבור .
חניכה מוצגת כהעברה, על ידי הטקסים המתאימים של מסורת נתונה, של "השפעה רוחנית".
מאמרים קשורים פורסמו מאוחר יותר, ב-1952, באוסף שלאחר המוות חניכה והגשמה רוחנית.
בעוד שמושג החניכה מוצג במובנו והקשריו הכלליים ביותר, אי אפשר, כותב גנון, לכתוב ספר שלם ומקיף בנושא "שכן ניתן להעלות מספר בלתי מוגבל של שאלות.
– עצם טבעו של הנושא המתנגד לכל מגבלה מוגדרת".
עם זאת, החניכה בהתבוננות מנקודת מבט כללית, מטרתו של גנון חורגת מעבר להקדמה לנושא, ובכך לעשות הבחנות ברורות בין מה שרלוונטי לחניכה ומה לא.
בסין, השניים נפרדים לחלוטין (קונפוציאניזם לאקזוטריות וטאואיזם לאזוטריות) עם אוטונומיה יחסית זה מזה.
השניים חופפים בדת האסלאם (עם השריעה ותריקה) וביהדות (עם חוקי התורה והקבלה), כאשר לאקסוטריות יש אוטונומיה מהאזוטריות ואילו לאזוטריות נותרה מבוססת על הראשונה.
במערב, גנון טוען שלנצרות היה אופי אזוטרי חזק במקורה, אך כדי להציל את העולם הרומי, היא הרחימה את עצמה בדרך השגחה: הטקסים הנוצריים עברו אז ממעמד אזוטרי למעמד אקזוטרי (מה שיהפוך לנקודת מחלוקת בין כמה מבני שיחו).
בימי הביניים התקיימו קבוצות חניכה נוצריות, מביניהם, החשוב ביותר היה מסדר אבירי היכל שלמה.
לאחר חורבן מסדר הטמפלרים, האזוטריות הנוצרית הפכה סגורה יותר ויותר והפכה נפרדת מהכנסייה הרשמית.
הבנייה החופשית ירשה טקסי החניכה המערביים האחרונים.
מבחינת גנון, למרות שהכנסייה הקתולית שמרה על הממד הדתי האותנטי שלה, איבדה היא את הממד האזוטרי שלה, מה שמותיר אותה חסרה את האפשרות להובלה אל עבר הגאולה הסופית.
מיסטיקה, מאז הרנסאנס, היא דרך פסיבית נחותה מדרך החניכה: היא מאפשרת להגיע אל האלוהי אך בדרך עקיפה ולרוב בלתי נשלטת.
הבנייה החופשית שמרה על חניכה מסודרת, דרך טקסים, אך בנוסף לעובדה שמדובר בחניכות מדרג נמוך (התחלות של מקצועות מעורבים עם שרידי חניכה אבירית), המעבר שלה מבנייה אופרטיבית לבנייה ספקולטיבית במאה ה-18 מנע את המעבר מחניכה וירטואלית לאפקטיבית.
ייזום, האחרון היה צריך להיעשות על ידי מימוש המקצוע המדובר.
הבנייה החופשית פנתה באופן חלקי מתפקידה החונך במאה ה-19 כדי להתמסר לפוליטיקה בכיוון יותר אנטי-מסורתי (אנטי-קתולי).
גנון קיווה במשך זמן רב לברית בין כמה מחברי הכנסייה הקתולית והבנייה החופשית כדי להקים מחדש אליטה שלמה (המשלבת את הדת הקתולית והבנייה החדשה הנוצרית).
הוא ראה בעיני רוחו שאדונים מזרחיים יכולים להחיות רוחנית את המסורות הללו מעת לעת.
ביישום ההבחנה בין אזוטריות ואקזוטריות על הנצרות, עמדתו של גנון בנוגע למיסטיקה והקביעה שהסקרמנטים הקתולים איבדו את אופיים הכולל חניכה לידע אזוטרי זכו לביקורת עזה.
נקודה זו היא שהובילה לקרע בין גנון ופילוסוף מסורתי נוסף משווייץ, פריתיוף שואון.
לרעיונותיו של גנון על אזוטריות הייתה השפעה משמעותית על הבנייה החופשית, במיוחד בבנייה החופשית במדינות דוברות שפות לטיניות.
לפי דייוויד ביסון, ההגדרה המחודשת של האזוטריות על ידי רנה גנון נחשבת "כפרק מהותי בתולדות האזוטריות המערבית - כפי שתוכנן ופותח על ידי אנטואן פייברה ": האחרון הדגיש את חשיבותו של גנון והזרמים הטוענים להתבסס על רעיונו של גנון לגבי המסורת בזרמים המערביים האזוטריים.
בנושא החניכה, גנון מבהיר את המשמעות שנתנו היוונים הקדמונים לשמות הקלאסיים של תעלומות קטנות וגדולות יותר : "הם אינם "סוגים" שונים של חניכה, אלא שלבים או דרגות של חניכה זהה.
תעלומות פחותות מובילות ל"שלמות המצב האנושי", במילים אחרות ל"משהו שסומן באופן מסורתי על ידי שיקום "המצב הקדמון", מצב שדנטה, בקומדיה האלוהית, מתייחס באופן סמלי ל"ארצי".
מצד שני, "תעלומות גדולות יותר" מתייחסות כהלכה ל"הגשמת מדינות על-אנושיות"; הן תואמות את הדוקטרינה ההינדית של "גאולה" (מוקשה) ולמה שהאזוטריזם האיסלאמי מכנה "מימוש האדם האוניברסלי": במסורת האחרונה, מסתוריות "קטנות" ו"גדולות יותר" מתאימות בדיוק למשמעות המושגים "אל-ינסאן אל-קאדים" (האדם הקדמון) ו"אל -אינסאן אל-קמיל "(האדם האוניברסלי).
שני שלבים אלו קשורים לפרשנות של הסמליות של הצלב עם המושגים של מימוש "אופקי" ו"אנכי".
הם גם תואמים, בהתאמה, למה שמסומן באופן מסורתי בהרמטיקה המערבית במונחים חניכה מלכותית וחניכה מקודשת.
הדוקטרינה ההינדית של מחזורים קוסמיים
גנון מציג כמה היבטים ראשוניים של מדע קוסמולוגי מסוים (ומורכב ביותר): הדוקטרינה ההינדית של מחזורים קוסמיים, לדוגמה במאמר "כמה הערות על הדוקטרינה של מחזורים קוסמיים".
כל מה שאפשר מבחינה זו הוא להבהיר כמה נקודות בהערות "שיכולות להעלות רק הצעות לגבי משמעות הדוקטרינה הנדונה במקום להסביר אותה באמת".
במובנו הרחב של המושג, מחזור חייב להיחשב כ"מייצג את תהליך ההתפתחות של מצב כלשהו של ביטוי, או, במקרה של מחזורים קטנים, של אחד מהאופנים המוגבלים והמיוחדים יותר או פחות של אותו מצב.
בנוסף לכך, מכוח "חוק ההתכתבות המקשר בין כל הדברים בקיום האוניברסלי, יש בהכרח ותמיד אנלוגיה מסוימת, בין המחזורים השונים מאותו סדר או בין המחזורים העיקריים וחלוקותיהם המשניות".
אותו הקשר מאפשר להשתמש באופן ביטוי אחד, אשר יכול להיות, בשפת היומיום, כמתאים יותר לסוג אחד של מחזור, כאשר מדברים על המחזורים, אם כי תכופות יש להבין זאת רק באופן סמלי, והדבר רומז פה במיוחד לצורה ה'כרונולוגית' שבה מוצגת תורת המחזורים: שכן קלפה מייצגת.
ההתפתחות הכוללת של עולם, כלומר של מצב או מידה של קיום אוניברסלי, "ברור שלא ניתן לדבר מילולית על משך הזמן שלו, מחושב לפי מידה זמנית כלשהי, אלא אם משך הזמן הזה מתייחס למצב שבו היא אחת הנחישות, כמו בעולם שלנו".
בכל מקום אחר, משך הזמן הזה הוא אך סמלי ויש להעבירו בצורה אנלוגית, שכן רצף זמני הוא רק דימוי לוגי ואונטולוגי כאחד, של סדרה 'חוץ-זמנית' של סיבות ותוצאות.
בתוך קלפה, המנבנטרות, או תקופות של מאנוס עוקבות, הן 14 במספר, ויוצרות שתי סדרות משבעות שבהן הראשונה כוללת גם את מנוונטרה בעבר וגם את ההווה, ואת המנבנטרה השנייה העתידית: האנושות הנוכחית נמצאת במנבנטרה השביעית של הקלפה.
ניתן לקשר את שתי הסדרות הללו לאלו של שבעת הסווארגאות ושבעת הפטאלות, "אשר, מנקודת המבט של ההיררכיה של דרגות הקיום או של הביטוי האוניברסלי, מייצגות את המצבים הגבוהים והנמוכים מהמצב האנושי בהתאמה".
התכתבות נוספת נוגעת לשבעת ה-דוויפה (דוונאגרי : द्वीप) או ה'אזורים' אליהם מחולק העולם.
הג'אמבודוויפה מייצגת באמת את כל כדור הארץ במצבו הנוכחי (לא רק בצורתו הגופנית), ואם נאמר שהיא משתרעת לדרום מרו, ההר ה'צירי' שסביבו סובב עולמנו,"זה בגלל שמרו מזוהה באופן סמלי עם הקוטב הצפוני, כך שכל כדור הארץ נמצא באמת מדרום ביחס אליו.
לפיכך, באחרונים, גם בעוד ש'שבע ארצות' אלו מיוצגות כלפי חוץ על ידי חלוקות רבות של ארץ כנען, הן קשורות למלכות 'שבעת מלכי אדום ' המתאימות בבירור לשבעת המאנוסים של הסדרה הראשונה.
; וכולם נכללים ב'ארץ החיים' המייצגת את ההתפתחות השלמה של עולמנו הנחשב כמתממש לצמיתות במצבו העיקרי."אנו יכולים לציין כאן את הדו-קיום של שתי נקודות מבט, האחת של רצף, המתייחסת לביטוי בפני עצמו, והשנייה של סימולטניות, המתייחסת לעיקרון שלה או למה שאפשר לכנות 'ארכיטיפ' שלה; ובשורשו.
"אין זה הכרחי", כותב גנון, "להצביע על כך שהכינוי של 'קוטב' קשור קשר הדוק לסמליות הקוטבית של מרו.
למרו עצמו יש בכל מקרה את המקבילה המדויקת שלו בהר קף במסורת האסלאמית.
שבעת ה'פולנים' הארציים נחשבים כהשתקפויות של שבעת ה'קטבים' השמימיים השומרים בהתאמה על שבעת השמים הפלנטריים, "וזה מעורר באופן טבעי את ההתכתבות עם ה - סווארגות בדוקטרינה ההינדית, המראה בתמצית את הקונקורדנציה המושלמת בזה; התייחסות בין שתי המסורות".
היוגות הם המחלקות של המנבנטרה, והן ארבע במספר, המתאימות, בסמליות המרחבית, לארבע הנקודות הקרדינליות.
יש שווי ערך ברור לארבעת היוגות ולארבעת העידנים של זהב, כסף, ברונזה וברזל של העת העתיקה היוונית-הלטינית.
גנון כותב שהדמויות הניתנות כמשכי היוגה בטקסטים הודיים שונים צריכות להילקח באופן סמלי, הקביעה המדויקת שלהם זקוקה לידע מעמיק וספציפי שכן מספרים אלה נכתבים לעיתים קרובות, מסיבות מסורתיות שונות, עם מספר לא מוגדר של אפסים נוסף לתמלול שלהם.
גנון נותן אינדיקציות לקביעת משכי היוגה: אם משך הזמן הכולל של המנבנטרה מיוצג ב-10, אזי משך הזמן של ארבעת היוגות הם:
קריטה יוגה או סאטיה יוגה : 4, המקביל ל-25,920 שנים.
כך שהחלוקה של המנבנטרה מתבצעת על ידי הנוסחה: 10 = 4 + 3 + 2 + 1 שהיא, הפוך, זו של Tetraktys פיתגורס.
נוסחה אחרונה זו מתאימה למה ששפת ההרמטיקה המערבית מכנה 'הקפת הריבוע' והשנייה לבעיה ההפוכה של ' ריבוע המעגל ' המבטאת בדיוק את היחס של סוף מחזור לתחילתו, כלומר., שילוב הפיתוח הכולל שלה.
Guénon כותב: "אנו נמצאים כעת בשלב מתקדם של הקאלי יוגה ".
גנון כותב כי בעוד שהידע של נירוקטה חושף משמעויות פנימיות בכתבי הקודש הוודיים, באסלאם, מדע האותיות הוא מרכזי באזוטריות האיסלמית, שם האקזוטריות והאזוטריות מושווים לעיתים קרובות ל"קליפה" (קישר) וגרעין (lubb) או לסיבוב ולמרכזו.
בנושא האזוטריות, ויחסיה עם הדוקטרינה האסלאמית, הוא מתייחס למילים הערביות תריקה ו-haqiqah (אמצעי ומטרות), ומציין שהמשמעות הכללית של "אזוטריזם" מסומנת במונח .
לפי Guénon, ניתן לתרגם את המונח האחרון רק במדויק כ'חניכה'.
ובעוד מתייחס לכל דוקטרינה אזוטרית ויוזמת, הוא מטיל ספק במונח [הנגזרת] ' סופיות ' כדי לציין אזוטריזם איסלאמי.
מבחינתו, המילה היא שם סמלי גרידא, ובשל כך, אינו מצריך גזירה לשונית למהדרין: "מה שנקרא האטימולוגיות הן בעצם רק דמיון פונטי, אשר יתר על כן, על פי חוקי סמליות מסוימת, מתאימות למעשה.
הסופי האמיתי הוא אפוא זה שמחזיק בחוכמה זו, או, במילים אחרות, הוא אל-עריף בי' לאה, כלומר 'מי שיודע דרך אלוהים', כי לא ניתן להכיר את אלוהים אלא בעצמו, וזהו.
היא הדרגה העליונה או ה'סוטלית' של הידע או החקיקה.לאחר מכן, גנון מציג את הסמליות המשמשת בתחווף לגבי המשמעות המספרי של אותיות בערבית:ה'כסא' האלוהי המקיף את כל העולמות (אל-ארש אל-מוחית) מיוצג בדמות מעגל.
במרכז נמצאת ar-Rūh [הרוח], וה'כסא' נתמך על ידי שמונה מלאכים הממוקמים על ההיקף, ארבעת הראשונים בארבע הנקודות הקרדינליות וארבעת האחרות בארבע נקודות ביניים.
שמותיהם של מלאכים אלו נוצרים על ידי קבוצות שונות של אותיות המסודרות לפי הערכים המספריים שלהן באופן שבו, ביחד, השמות כוללים את כל אותיות האלפבית.
האלפבית המדובר מכיל 28 אותיות, אך מסופר כי בתחילתו היו באלפבית הערבי רק 22 אותיות, המתאימות בדיוק לאלו של האלפבית העברי; בכך נוצרת ההבחנה בין jafr הפחותה, שמשתמשת רק ב-22 אותיות, לבין jafr הגדולה, שמשתמשת ב-28 ותופסת את כולם עם ערכים מספריים מובהקים.
כל אחת משתי הקבוצות של ארבעה שמות מכילה בדיוק מחצית מהאלפבית, או 14 אותיות, המופצות בהתאמה בצורה הבאה (כאשר בוחנים את ארבעת המלאכים הראשונים בנקודות הקרדינליות, ואת קבוצת המלאכים השנייה ב - נקודות מתווך):
הערכים המספריים של שמונת השמות שנוצרו מסכום האותיות שלהם הם, לוקחים אותם באופן טבעי לפי הסדר:
הערכים של שלושת השמות האחרונים שווים לאלו של שלושת הראשונים כפול 100, וזה ברור מספיק אם מבחינים ששלושת הראשונים מכילים את המספרים מ-1 עד 10, ושלושת האחרונים את המאה מ-100 עד 1000, שניהם.
קבוצות מחולקות באופן שווה ל-4 + 3 + 3.
חלק חסר מהמאמר הראשון מעולם לא פורסם, אך רנה גנון הכריז מספר פעמים (הסמליות של הצלב, המצבים המרובים של ההוויה) על כוונתו לכתוב מחקר שלם יותר בנושא זה.
כמה היבטים של הדוקטרינה של חמשת האלמנטים והתנאים משמשים בהתרחשויות רבות בכל עבודתו: בסמליות הצלב, עקרונות החשבון האינפיניטסימלי, הטריאדה הגדולה (על המצב החיוני), בשני הפרקים הראשונים של שלטון הכמות וסימני הזמן (על רעיון הצורה) וכו'.
אולם גנון מעולם לא כתב מבוא מקיף לנושא, דבר שעורר הערות של כמה מחברים.
פילוסופיית הפיזיקה ההלנית אלמנטים קלאסיים; אתר (שלא קיים בפיזיקה ההלנית), יהיה ממוקם במרכז: שאר הבהוטאות מקורן בו.
אֵשׁ · כדור הארץ · אוויר · מים
בשני המאמרים הללו הוא חושף את תורת היסודות ואת "תנאי הקיום הגשמי", מתוך השיקולים שנלקחו מסמחיה מקפילה.
חמשת היסודות או בהוטות הם החומרים היסודיים של העולם הגשמי.
השמות שניתנו להם בשפה הלטינית ("אש", "אוויר", "מים" וכו') הם סמליים גרידא ואין לבלבל אותם עם הדברים שהם מציינים: "נוכל לראות את היסודות כאופני רטט שונים של חומר פיזי, אופנים שבהם הוא הופך את עצמו לתפיסה ברציפות (ברצף הגיוני בלבד, באופן טבעי) לכל אחד מהחושים של האופן הגשמי שלנו".
חמש הבהוטאות הן, לפי סדר הייצור שלהן (שזה ההפך מסדר הספיגה או החזרה שלהן למצב הבלתי מובחן):
בשל הביטוי בעולמנו של הדואליות "מהות-חומר", חמש הבהוטות הללו מתכתבות עם חמש "מהויות אלמנטריות" "אשר זוכות לשמות טנמטרות [...] המסמנים ממש 'מידה' או 'משימה'.
' תוחם את התחום הראוי של איכות מסוימת או 'מזל' בקיום האוניברסלי [...] התנמטרות הללו, מעצם היותם בסדר עדין, אינם מורגשים בשום אופן לחושים, בניגוד לאלמנטים הגשמיים.
והשילובים שלהם אפשר להעלות על הדעת רק 'אידיאלי'".
חמש המהויות הללו קשורות לאיכויות החושים היסודיות, כמו גם לכמה יכולות אורגניות: שבדה באיכות אודיטיבית או קולית (शब्द), ספרסה מוחשית (स्पर्श), רוּפה גלוי (रूप) ("עם משמעות כפולה של צורה"), סאפיד ראסה (रस), גנדה חושנית (गन्ध).
ישנה התאמה בין חמשת היסודות לחמשת החושים: לאתר מקביל שמיעה (סרוֹרטה); לאוויר, מישוש (טווק); לאש, ראיה (כאקסוּס); למים, טעם (רַסאנה); לאדמה, ריח (ע'ראנה)."כל בהוטה, עם התנמטרה שהיא מתאימה לה, ויכולות התחושה והפעולה היוצאות מהאחרון, נספגת בזו שלפניה מיד בסדר הייצור באופן שסדר הספיגה הוא כדלקמן.
החלל (המקושר לוישנו בהיבטי ההתרחבות וה"ייצוב"),
זמן (המקושר לשיבה בהיבט ה"טרנספורמציה" שלו - 'זרם הצורות'-),
במאמר "תנאי הקיום הגשמי" הוא מפתח, עבור שתי הבהוטאות הראשונות, כיצד הם קשורים למדידת זמן ומרחב, וב"התיאוריה ההינדית של חמשת היסודות", את הדומיננטיות של שלושת הגונאות או תכונות חיוניות המשתתפות יחד עם הביטוי האוניברסלי בכל אחת מהן משמשות להגדיר את הייצוג הגאומטרי של "כדור היסודות".
נטיות 'טבעוניות' מעולם לא התפתחו וזכו להרחבה בהודו כפי שעשו ביוון בהשפעת פילוסופים פיזיקליים.
בפרט, האטומיזם (לא במובן המודרני של "אטומים" ו"חלקיקים יסודיים", אלא במשמעות הקלאסית הקשורה לקיומם של פריטים בלתי ניתנים לחלוקה שמהם בנוי כביכול העולם הגשמי כולו) היא תפיסה המנוגדת רשמית לוודה., בעיקר בקשר לתיאוריה של חמישה אלמנטים.
האטומיזם הקלאסי קובע כי "אטום, או אנו, לוקח חלק, פוטנציאלי לפחות, בטבעו של אחד או אחר מהיסודות, וזה מקיבוץ של אטומים מסוגים שונים, תחת פעולתו של כוח שנאמר כ" לא מורגש' או אדרישתא שכל הגופים אמורים להיווצר".
במובן האמיתי שלו של 'בלתי ניתן לחלוקה' כותב Guénon, אטום, שאין לו חלקים, חייב להיות ללא הרחבה, ו"סכום היסודות חסרי הרחבה לעולם לא יכול ליצור הרחבה", כך ש"אטומים" לא יכולים להרכיב.
באותו ספר אחרון, הוא מדבר על "המרחק היסודי בין שתי נקודות" ובעקרונות החשבון האינפיניטסימלי הוא קובע שהקצוות של קטע אינם עוד בתחום ההרחבה.
מיושם על העולם הגשמי, זה מוביל להציג את "גבולות האפשרות המרחבית שבאמצעותם מותנית חלוקה" ולהתייחס ל"אטומים" שאינם בעולם הגשמי (שזה נכון המושג שמיועד כאטומיזם קלאסי).
תהליך ה"חמישיות" של היסודות בהיותו אוניברסלי ומשתרע על הביטוי כולו.
בפרט וביחס לעניינים אלו, מתפתח שלטון הכמות וסימני הזמן כנגד התיאוריות של דקארט על טבעו של הזמן.
הבנה זו של הטבע העמוק של הסמליות, כותב רנה גנון, מעולם לא אבדה על ידי אליטה אינטלקטואלית (כלומר רוחנית) במזרח.
היא טבועה בהעברת החניכה הנותנת, לדבריו, את המפתח האמיתי לאדם לחדור למשמעות העמוקה יותר של הסמלים; בפרספקטיבה זו, מדיטציה על סמלים (חזותיים או נשמעים, דהיקר, חזרה על השמות האלוהיים) היא חלק בלתי נפרד הן מהחניכה והן מהגשמה רוחנית.
שיקול זה של "משמעות הפוכה" הוא אחד המרכיבים של "מדע של סמליות" שבו מתייחס גנון, ומשמש אותו בהזדמנויות רבות.
משם מגיע, לפי גנון, הסבר לסמליות של "צד הגחון" שמציג גן עדן ל"קוסמוס", ובהתאמה של הצד "עמוד השדרה" שמציג כדור הארץ.
סמליות זו מסבירה את צורת המטבע הסיני העתיק, אשר קדחו במרכז על ידי דמות של ריבוע (ראה תמונה).
סמליות ואחדות של צורות מסורתיות
חשיבות הסמליות ביצירותיו של רנה גנון עולה משום שהסמליות היא, במילותיו שלו, "השפה המטפיזית בשיאה"; ניתן להשתמש בו כדי לקשר מושגים עם ניסוחים שונים במסורות שונות.
בין דוגמאות רבות אחרות שנמצאו ביצירותיו, נעשה שימוש בסימבוליזם ב-The Great Triad כדי לחבר את "פעולת רוח הקודש" בדורו של ישוע המשיח לפעילות ה"לא-פועלת" של פורושה או "גן עדן", ופרקריטי או ה"חומר האוניברסלי" למרי מנצרת, המשיח הופך מעתה והלאה לזהה, לפי סמליות זו, ל"אדם האוניברסלי".
ספרו "הסמליות של הצלב" מחבר גם את סמל הצלב עם נתוני האזוטריות האסלאמית.
גנון היה ביקורתי כלפי פרשנויות מודרניות בנוגע לסמליות, אשר נשענו לעיתים קרובות על פרשנויות נטורליסטיות של הסמל הנדון, שגנון ראה בהם מקרה של סמל הדבר בטעות כדבר עצמו.
הוא גם היה ביקורתי כלפי הפרשנויות הפסיכולוגיות שנמצאו אצל קרל יונג.
במזרח, כותב רנה גנון, סמליות היא מעל הכל עניין של ידע.
לכן הוא מקדיש מספר לא מבוטל של כתבים בתערוכה של סמלים מסורתיים.
רוב המאמרים הללו נאספו על ידי מישל ואלסן בעבודה שלאחר המוות Fundamentals symbols of Sacred Science המציעה, בסינתזה יוצאת דופן, מפתחות רבים שמטרתם לפרש מספר ניכר של סמלים, במיוחד סמלים פרהיסטוריים של "מרכז העולם", הבאטילוס, הסמלים הציריים, סמלי הלב, הביטוי המחזורי וכו'.
לפי גנון, קיומם של סמלים זהים בצורות מסורתיות שונות, מרוחקים בזמן או במרחב, יהיה רמז למקור אינטלקטואלי ורוחני משותף שמקורותיו עוד מ"המסורת הקמאית".
גנון גינה את האגודה התיאוסופית, מסדרים פסאודו-בונים חופשיים רבים בסצנות הנסתר הצרפתי והאנגלי ואת התנועה הספיריטיסטית.
הם היוו את הנושא של שניים מספריו העיקריים שנכתבו בשנות העשרים של המאה הקודמת, תיאוסופיה: היסטוריה של פסאודו-דת והכשל הספיריטיסטי.
הוא גינה את הנטיות הסינקרטיות של רבות מהקבוצות הללו, יחד עם התפיסות השגויות האירוצנטריות הנפוצות שליוו את ניסיונותיהן לפרש דוקטרינות מזרחיות.
רנה גנון מפתח במיוחד כמה היבטים של מה שהוא מתייחס אליו כביטוי של זרמים "אנטי-מסורתיים" במאות התשע-עשרה והעשרים.
ספרו הראשון בנושא זה מוקדש לבחינה היסטורית מפורטת של התיאוסופיה של מאדאם בלוואצקי: תיאוסופיה - היסטוריה של פסאודו-דת.
כמה מחברים טענו שניתוח התיאוסופיה של גנון פגום ושאפשר להתווכח אם התיאוסופיה באמת עוינת את האסלאם והנצרות.
– או לפחות מעוות – פרשנות של סמלים.
היבט זה בא לידי ביטוי במחקרים מסוימים, במיוחד בספר שפורסם ב-1999 על ידי ריצ'רד נול שאגב מדבר על התפקיד שמילאה האגודה התיאוסופית אצל יונג.
תרגום חדש לאנגלית, 23 כרכים, סופיה פרניס (מוציא לאור)
רנה לי היא שגרירת סינגפור לענייני אוקיינוסים ודיני הים, שליחה מיוחדת של שר החוץ הסינגפורי, ושגרירה לענייני משפט בין-לאומי.
היא מכהנת כמנכ"לית משרד הקניין הרוחני של סינגפור (IPOS) מאז 2020, לאחר שהחליפה בתפקיד את דארן טאנג.
רנה לי נכללה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של מגזין טיים לשנת 2024 בקטגוריית "מנהיגים", בזכות תפקידה המרכזי בניהול המוצלח של המשא ומתן שהוביל להסכם הבינלאומי הראשון תחת חוק הים, המכונה גם אמנת הים הפתוח .
רנה לי סיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטה הלאומית של סינגפור בשנת 1998. היא הצטרפה למשרד ההגנה הסינגפורי בשנת 1992 והחלה לעסוק במשפט בינלאומי.
בשנת 1993 התקבלה ללשכת עורכי הדין הסינגפורית, ובשנת 2008 הצטרפה ללשכת התובע הכללי של סינגפור.
במהלך הקריירה שלה, שימשה כחברת הוועדה המשפטית והטכנית של רשות קרקעית הים הבינלאומית (ISA), ושימשה כיועצת בכירה במשרד הדיפלומטי של סינגפור בהאג, הולנד.
בשנת 2020 מונתה לתפקיד מנכ"לית משרד הקניין הרוחני של סינגפור.
תפקידה בהסכמי אמנת הים הפתוח
בשנת 2018, לי נבחרה לנשיאת הוועידה הבין-ממשלתית של האו"ם לדיונים על אמנת הים הפתוח, הידועה גם כ-BBNJ (Biodiversity Beyond National Jurisdiction).
הדיונים על האמנה החלו בשנת 2004, ולאחר שנים רבות של שיחות רשמיות, נפתחו משאים ומתנים אינטנסיביים בנוגע לאזורים הימיים הנמצאים מחוץ לתחום השיפוט של מדינות.
האזורים האלו, שמכסים כמעט מחצית משטח כדור הארץ, מתחילים מחוץ למים הכלכליים הבלעדיים של המדינות, עד 200 מיילים ימיים מהחופים שלהן.
המשא ומתן על אמנת הים הפתוח היה ממושך ומורכב, אך הסתיים בהצלחה.
בעקבות הדיפלומטיה שהובילה לי, נכללה ברשימת האנשים המשפיעים של מגזין טיים לשנת 2024. האמנה נחשבת לצעד חשוב בשימור 30% מהאדמה והים בעולם עד לשנת 2030, יעד שנקבע כחלק מיוזמת "30 על 30" בדצמבר 2023.
במהלך יוני 2023, האמנה התקבלה פה אחד על ידי כלל המדינות החברות באומות המאוחדות.
כעת נדרש שהאמנה תיחתם ותאושרר על ידי המדינות החברות.
כאשר 60 מדינות יאשררו את האמנה, היא תהפוך למחייבת משפטית, ותהווה ציון דרך בשמירה על המגוון הביולוגי הימי מחוץ לשטחי השיפוט המדינתיים.
רנה ויוויאן (צרפתית: Renée Vivien, נולדה כפולין מרי טארן; 11 ביוני 1877 – 18 בנובמבר 1909) הייתה משוררת בריטית שכתבה בשפה הצרפתית.
היא הייתה סופרת לסבית בולטת בפריז בתקופת הבל אפוק (תקופת תור הזהב באירופה), ונחשבת לאחת המשוררות הלסביות המשמעותיות הראשונות של המאה העשרים.
יצירותיה זוכות לאחרונה לתשומת לב מחודשת עקב התעוררות העניין בשירה סאפית.
רבים משיריה הם אוטוביוגרפיים, העוסקים בעיקר בנושאים בודלאריים של רומנטיקה קיצונית וייאוש תכוף.
מלבד שירה, היא כתבה מספר יצירות בפרוזה, ביניהן "L'Etre Double" בהשראת "כריסטבל" של סמואל טיילור קולרידג', וביוגרפיה לא גמורה של אן בולין, שפורסמה לאחר מותה.
היא גם הייתה נושא לביוגרפיות רבות, כשהבולטות ביותר הן של ז'אן פול גוז'ון , אנדרה ג'רמיין ואיב-ג'ררד לה דאנטק.
רנה ויוויאן נולדה בשם פאולין מרי טארן בלונדון, אנגליה לג'ון טארן, חקלאי בריטי שהתעשר באמצעות השקעות בנדל"ן, ולאם אמריקאית, מרי גילט בנט.
פאולין למדה בקולג' בלסייז בהמפסטד, לונדון, שם, בשנת 1883, הוענקה לה מדליית כסף על ידי ה-Alliance française על הישגיה בלימודי צרפתית.
בשנת 1886, בזמן שלמדה בבית הספר בפריז, אביה נפטר.
עם מותו, חזרה פאולין ללונדון כדי לקבל את ירושתו.
כפי שנטען, אמה של פאולין ניסתה להכריז עליה כבלתי שפויה מבחינה משפטית כדי לקבל במקומה את כספי הירושה של בעלה.
אך המזימה נכשלה, ופאולין נלקחה מאמה והוכרה כחוסה של בית המשפט עד שתגיע לבגרות.
בשנת 1899, לאחר שמלאו לה 21, חזרה פאולין לצרפת עם כספי הירושה שלה.
בערך בתקופה זו החלה להשתמש בשם רנה ויוויאן.
ויוויאן נשאה בליבה מערכת יחסים רומנטית לא ממומשת עם חברת ילדות ושכנתה, ויולט שיליטו, שלפי הסברה מוזכרת בשיריה של ויוויאן באמצעות המילים "ויולט" ו"סגול".