tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2016 פורסם בעלון השבועי של המדינה האסלאמית "א-נבא" כי הפילון מונה ל"אמיר של כלל כוחות המדינה האסלאמית בפיליפינים".
שמו הופיע ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
חזית השחרור הלאומית של המורו
הפילון הצטרף לחזית השחרור הלאומית של המורו (MNLF) ב-1985 ונסע מסולו ולבסילן.
בעודו חבר בקבוצת המורדים, למד ערבית ומדרסה והיה לדובר של המפקדה בהראמה סאלי בשנת 1992. פעילות צבאית אינטנסיבית ב-1994, ומותו של סאלי הכריחו אותם לברוח כדי מתחם סמפיניט בסומיסיפ, שם פגש את מקים אבו סיאף ומנהיגו, עבדורג'ק אבובכר ג'נג'לאני.
ב-23 ביולי 2014, סרטון של הפילון יחד עם רעולי פנים אחרים, הועלה ליוטיוב, ובו נשבעו אמונים למנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי.
הפילון חוסל ב-16 באוקטובר 2017 במבצע צבאי מורכב בעיר מרוואי.
יחד איתו חוסל עומר מאוט, מנהיג מיליצית מאוט ושוחררו 17 בני ערובה.
איסמעיל חאלדי הוא הדיפלומט הבדואי הראשון במשרד החוץ הישראלי ושגריר ישראל בטורקמניסטן.
בשנים 2020–2022 כיהן כשגריר ישראל לא-תושב באריתריאה.
חאלדי נולד בכפר ח'וואלד, הוא השלישי מבין אחד עשר ילדים.
הוא חי באוהל בדואי עד גיל שמונה והלך 6 קילומטרים כדי ללמוד בבית ספר.
חאלדי הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת תל אביב.
הוא שירת במשרד הביטחון, במשטרת ישראל ובצבא ההגנה לישראל כאנליסט פוליטי.
חאלדי יזם פרויקט בשם "טיול ולמידה עם בדואים בגליל", שהביא אלפי צעירים יהודים לח'וואלד כדי ללמוד על התרבות וההיסטוריה של הבדואים.
לדבריו, המפגשים הללו עוררו בו השראה להיות דיפלומט.
חאלדי החל לעבוד בשירות משרד החוץ בשנת 2004. ביוני 2006 מונה לסגן קונסול בקונסוליית ישראל בסן פרנסיסקו.
באוגוסט 2009 מונה חאלדי ליועץ המדיני של שר החוץ אביגדור ליברמן.
חאלדי טוען כי יש עדיין דרך ארוכה לפני שהמיעוט הבדואי ישיג שוויון זכויות מלא בישראל, אך המצב משתפר, ויותר בדואים מסיימים בית ספר תיכון, מתקבלים לאוניברסיטאות ומשיגים משרות טובות יותר מאי פעם.
הוא רואה את עצמו כבדואי גאה ורואה את מדינת ישראל כמועילה לקהילה הבדואית.
בשנת 2020 מונה לתפקיד שגריר ישראל באריתריאה, השגריר הישראלי הראשון ממוצא בדואי.
אריתריאה מעולם לא אישרה את מינויו, ללא מתן נימוק כלשהו, ועל כן הוא עבד כשגריר לא-תושב מישראל עד שביולי 2022 הוחלט לסגור את השגרירות.
בספטמבר 2022 הוחלט על מינויו של חאלדי לשגריר בטורקמניסטן, בכפוף לאישור הממשלה.
איסמעיל רומרו פרננדס (בספרדית Ismael Romero Fernández נולד ב-23 ביוני 1991 בסנטה קלרה שבקובה) הוא כדורסלן בעל אזרחות אמריקאית ממוצא קובני המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת ואקורווס דה ביואון מליגת העל של פוארטו ריקו.
רומרו החל את הקריירה המקצועית שלו בגיל 16 בעונת 2007/08 בקבוצת הכדורסל של וילה קלרה בעיר סנטה קלרה שם שיחק כארבע עונות בליגה המקומית, ב-2011 זכה בתואר רוקי של הליגה הקובנית.
ב-2011 התחיל ללמוד ולשחק באוניברסיטת טוראבו שפוארטו ריקו במדיה זכה ב-2014 באליפות המכללות של פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית.
ב-2012 זומן לנבחרת הבוגרים של קובה והשתתף עם הקבוצה באליפות מרכז אמריקה (מקביל לאליפות אירופה) במדיה שיחק משחק אחד בלבד לאחריו ערק למערב.
בעונת 2015/16 נבחר בסיבוב הרביעי של הדראפט בליגת הפיתוח של ה-NBA על ידי קבוצת גרנד ראפידס דרייב ממישיגן קבוצת הבת של דטרויט פיסטונס.
ב-2016 חתם בקבוצת אתלטיקו סן זרמן מפוארטו ריקו.
באותה שנה עבר לשחק בקבוצת הפנתרים אגואסקליינטס מהליגה המקסיקנית הראשונה בסוף אותה שנה זכה בתואר הרוקי של הליגה הפורטוריקנית.
בינואר 2017 חזר לארצות הברית לקבוצת גרנד ראפידס דרייב וחתם בה לחצי עונה.
באפריל 2017 שב לשחק בקבוצת אתלטיקו סן זרמן מפוארטו ריקו.
ביולי 2017 חתם בהפועל חיפה מהליגה הלאומית בישראל.
רומרו הוא השחקן הקובני הראשון שמשחק בישראל.
רומרו נחשב לשחק פיזי מאוד וקבוצתי מאוד, דבר אשר משפיע על מיקומו במשחק.
רומרו גם נחשב לזורק עונשין גרוע ולכן מבוצעות עליו מספר רב של עבירות בכל משחק, מאידך הוא נחשב למטביע מצטיין אשר מסיים עם מספר נקודות גבוהה.
כשהיה רומרו בן 19 בזמן אליפות מרכז אמריקה ב-2012, לאחר שקובה הפסידה 61–81 לנבחרת איי בהאמה, ערק רומרו יחד עם עוד 4 שחקני נבחרת קובה, חואן פאבלו פיניירו, לאונאל בטיסטה, אנריקה רמוס ויודניאל פרז, וביקש מקלט מדיני מטעמים פוליטיים בפוארטו ריקו.
לאחר כארבע שנים בהן שהה על תקן סטודנט, קיבל מעמד פליט בפוארטו ריקו וקיבל אזרחות אמריקאית.
איסְפְּרַבְניק הוא שם היסטורי של תפקיד מנהלי או תואר בדרגה נמוכה-בינונית בהייררכית האצולה באימפריה הרוסית ובנסיכויות הרומניות (נסיכויות הדנובה).
האימפריה הרוסית או רוסיה הצארית
מפקד המשטרה המקומית ב"אוּייזד", תפקיד שנוסד בשנת 1775 על ידי הקיסרית יקתרינה הגדולה.
התפקיד נקרא בדרך כלל קפיטן איספרבניק (капитан-исправник) או "זמסקי קפיטאן" (земский капитан).
הוא היה נבחר כל שלוש שנים מקרב האצולה המקומית.
האיספרבניק עמד גם בראש בית המשפט המקומי "ניז'ני זמסקי סוּד" (מ-1837 - "זמסקי סוד") שכלל חוץ ממנו עוד 2–3 נציגי האצולה המקומית ושל איכרי המדינה.
האיספרבניק ובית המשפט המקומי היה יכול לדון בסכסוכים בין הסוחרים ובין בויארים, איכרים וכו'.
הוא לא הוסמך להעניש בויארים מכל דרגה שהיא.
הוא היה מדווח על היקף היבול השנתי של הדגנים, היה אחראי על הגיוס וכו'.
בתי משפט אלו בוטלו בשנת 1862. החל משנת 1862 האיספרבניק של האוייזד התמנה על ידי מושל המחוז והיה ראש המשטרה האוייזדית - כששם התפקיד היה "האיספרבניק של האוייזד" (אוייזדני איספרבניק).
בית המשפט של האוייזד היה דן רק במשפטי הכפריים ולא פעל בערים.
החל משנת 1862 האיספרבניק שלך האוייזד לא נבחר יותר אלא התמנה על ידי המושל ואחר כך מינויו אושר על ידי משרד הפנים.
נציגו של מושל מחוז באוייזד בגוברניות או הפלכים של פולין הקונגרסאית, של הקווקז, האזור הטרנסכספי, חבל טורקסטן ופריאמוריה.
האיספרבניק היא דמות המוזכרת תכופות גם בספרות של עמים אחרים באימפריה הצארית, לרבות הספרות היהודית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
1904 - "כלבי המזחלה של האיספרבניק" צילום מאת יפים דמידוב
הגעת הקפיטן-איספרבניק - איור של מארק שאגאל ל"נפשות מתות" מאת גוגול
1948 - אדם ללא דרכון בפני הקפיטן-איספרבניק - ציור מאת מארק שאגאל
א.בוולאכיה במאות 15-18 -תפקיד או תואר של בויאר האחראי על ביצועה של הוראת השליט.
היה נציג השלטון במשפטם של בויארים, בכתיבתה ואישורה של צוואה, עריכת חקירה פלילית במקום, עריכת חיפושים בבתים, מעצר שודדים או עבריינים אחרים.
התפקיד במשמעות הזאת הוזכר לראשונה ב-1481 בוולאכיה
האיספרבניקים היו ידועים תכופות במעשי עושק אכזריים על חשבון האיכרים.
במולדובה של המאות ה-17–18 הם היו זכאים לנכס לעצמם 4% מהקנסות והמסים שגבו.
היו מפקיעים מהאיכרים כלים, בעלי חיים, כסף, היו משכפלים להם את החובות והמסים פי שניים או פי ארבעה כרצונם החופשי, ובמקרה של התנגדות, היו עוצרים ומענים אותם ואת בני משפחותיהם.
בנוסף סחרו האיספרבניקים בפטורים והנחות לכל איכר או כפר שהרבה במחיר.
על מנת להגביל את השחיתות בשלב מסוים קבע השלטון לאיספרבניק שכר קבוע של 5000 פיאסטר לשנה, אך הוא היה מעדיף להשאיר את הסכום הזה כשוחד ל"ויסטייר" האחראי על האוצר או לחברים אחרים במועצת החצר - ה"דיוואן".
בנסיכויות וואלכיה ומולדובה - תפקיד או תואר של בויאר העומד בראש מחוז ("ז'ודץ" בוולאכיה או "צינוט" במולדובה) כנציג של השליט - לימים פרפקט.
באותו מובן - של "פרפקט" - התמנו "איספרבניק"ים (ispravnic de ținut) בכל מחוז ולאכיה בהתאם לרפורמות משנת 1741 של השליט הפנריוטי קונסטנטין מברוקורדט.
להם היו כפופים פקידים שנקראו "פרקלאב" או "וטאמאן" או "וורניצ'ל" במולדובה.
האיספרבניק של בוקרשט היה ממלא את מקום השליט בהיעדרו.
הנסיכות מולדובה הייתה מחולקת בימי שטפן הגדול ל-23 מחוזות - "צינוט" (ținut), בריבוי - ținuturi, - ובראשו של כל אחד מהם עמד איספרבניק.
כך היו איספרבניקים של סורוקה, של רומאנאץ.
קדם לתפקיד זה התאר או התפקיד של פרקלאב.
שופט בדרגה הנמוכה ביותר- היה מבצע חקירות מקומיות, מסדיר צוואות וכו'.
בתחילת המאה ה-14 במולדובה - ראש המשטרה
מנהל אחוזה, מנהל נכס, אב בית, אפוטרופוס, וכו'
דמויות חשובות בהיסטוריה של הרומנים - כמו מיכאי האמיץ, קונסטנטין ברנקוביאנו, בארבו שטירביי, אנשי רוח כמו ינקיצה וקרסקו או קוסטאקבה קונאקי מילאו בתחילת הקריירה שלהם תפקידי איספרבניק.
ידועה שאיפתה של גיבורת הקומדיה של וסילה אלכסנדרי, "קיריצה בפרובינציה" (1855) להשיג לבעלה, ברזוי, את התפקיד "איספרניבק" כדי שהיא תהפוך בתורה ל"isprăvniceasă" (אשת האיספרבניק = "איספרבניצ'אסה").
על איספרבניקים כותבים סופרים רומנים כמו אלקו רוסו ב (Cântare României) "שירת רומניה"' ושוב ווסילה אלכסנדרי, למשל ב"סיפורו של מטבע" (Istoria unui galbân)
על מעשי העושק של האיספרבניקים המחוזיים כתב ג.
סיון ב"Suvenire contimpurane" (זיכרונות עכשוויים)
איסמעיליה הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט המגולל את סיפור חברותם של שלושה גברים: מיקי הגינקולוג, עמי העיתונאי וקריץ השיפוצניק, שראשיתה בעת שירותם הצבאי במלחמת יום כיפור, וקיצה עשרים וחמש שנים מאוחר יותר, בסלון וילה בפרבריה העירוניים האמידים של ישראל.
"חייהם של השלושה: עבודתם, נישואיהם, בגידותיהם, הבטחות הנעורים שהבטיחו פעם איש לרעהו ואיש איש לעצמו עמדו תמיד בסימן המלחמה ההיא".
המחזה הוצג לראשונה בשנת 2002 בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של מיטלפונקט, עם ששון גבאי, נתן דטנר ואבי אוריה ולאחר מכן ב-2017 בתיאטרון הקאמרי, גם הפעם בבימויו של מיטלפונקט ועם עמוס תמם, מיכה סלקטר ואלון דהן.
המחזה נפתח בפגישה מקרית בין קריץ, אדם נע-ונד בחופים בחו"ל בחיפוש עצמי לבין מיקי, גינקולוג מצליח.
השניים שירתו יחד במלחמת יום הכיפורים עם חבר שלישי, עמי.
מאוחר יותר נפגשים השלושה בביתו של מיקי הנמצא בשלבי שיפוץ, ובמסגרת הדיאלוג המשולש ביניהם נפתחים פצעי העבר המשותף.
אף שלכאורה עמי הוא זה שיצא פגוע מהמלחמה, הרי שמתברר שהן קריץ, הלוזר והן מיקי המצליחן יצאו ממנה פגועים לא פחות.
במהלך הפגישה הטעונה מתברר כי קריץ הציל במלחמה את חייו של מיקי, אבל מיקי אינו מכיר לו טובה על כך.
לאחר המלחמה הרס למעשה עמי את הקריירה של קריץ בעקבות כתבה שעשה עליו.
בנוסף, מיקי מעורב בפרשיית שחיתות של מסחר בביציות, וגם בוגד עם אשתו של עמי, חברו הטוב.
עמי, שהפך לאלכוהוליסט לאחר שאיבד את מעמדו בעיתון, מגלה באיחור את הבגידה של אשתו עם חברו הטוב, ולבסוף נוקם קריץ, הנדמה בתחילה כדמות החביבה ביותר, בשני חבריו.
שלושת הגברים מציגים "חתך רוחב של גבריות ישראלית בגיל הביניים, שבו החיים כבר לא נראים כמו סיפור אגדות, וקשה כבר להחביא את הכישלונות, הבגידות והפחדים.
לא פלא שבמצב כזה הזיכרונות של ימי המלחמה יחזרו כמו חלום רע ויערבלו את חייהם".
המחזה מבוסס בעיקר על דיאלוגים שנונים ועל מיומנות ההצגה של שלושת השחקנים היחידים.
המחזה הועלה לראשונה בהפקת תיאטרון בית ליסין בעונת 2002, בבימויו של מיטלפונקט וב-2017 הועלה המחזה מחדש בבימויו של מיטלפונקט, והפעם על במת הקאמרי.
פרס התיאטרון הישראלי למחזה המקורי הטוב ביותר לשנת 2002.
עיצוב תפאורה – 2002: מושיק יוסיפוב; 2017: אלכסנדרה נרדי
עיצוב תלבושות - 2017: הדס אבנרי
מעצב תאורה – 2017: עדי שימרוני
מלחין מוזיקה – 2002: אורי וידיסלבסקי; 2017: אבי בללי
שם הדמות תיאור הדמות שחקנים (2002) שחקנים (2017) מיקי גינקולוג ששון גבאי עמוס תמם עמי עיתונאי נתן דטנר מיכה סלקטר קריץ שיפוצניק ש"לא מצא את עצמו" אבי אוריה אלון דהן
המחזה זכה לניתוח מעמיק בעבודת הדוקטורט של נורית נתנאל שראתה אור בספר "מראות נשברות: ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט".
איסצ'יגואלסטיה (שם מדעי: Ischigualastia) הוא סוג נכחד של זוחל מקבוצת התראפסידה אשר חי בטריאס העליון בארגנטינה.
הוא קרוי על שם הפארק הארגנטינאי איסצ'יגואלסטו, בו נמצא.
יצור זה היה קרוב של הפלסירה מאמריקה הצפונית והוא היה אחד מהגדולים שבצמחוני התקופה בה חי.
במראהו הוא הזכיר היפופוטם בעל ניבים מצידי לסתותיו והיה בעל מקור קרני.
אורכו הגיע לכ-3.5 מטר ומשקלו לכ-1–2 טון.
הוא ניזון מצמחייה קרקעית ואולי נדד בלהקות ברחבי המישורים הארגנטינאים.
אויבו העיקרי היה הזאורוסוכוס הענק.
יצור קדום זה שרד בסוף הטריאס ואולי נכחד עקב תחרות מצד הדינוזאורים שהתפתחו בתקופתו כמו ההררזאורוס או שנכחד מהתייבשות ומשינויי אקלים רחבים.
היצור מופיע בסדרה הדוקומנטרית מהפכת הדינוזאורים בפרק הראשון, שם כמה פרטים נרדפים בידי זאורוסוכוס ענקי אך מצליחים להרוג אותו בסוף.
הוא שימש כסגן ראש הממשלה מיולי 2021 ועד אוגוסט 2021, במשך 40 ימים בלבד, וכמה תפקידי שר בממשלות השונות מ-2008 עד 2021. כתוצאה מהמשבר הפוליטי המלזי 2020–2021, הוא מונה רשמית והושבע למשרת ראש הממשלה ב-21 באוגוסט 2021 בעקבות התפטרות קודמו מוהידין יאסין.
הוא ראש ממשלת מלזיה הראשון שנולד לאחר עצמאותה של מלזיה ב-1957 (אז פדרציית מלאיה) והראשון שהוא מנהיג האופוזיציה לשעבר.
הוא כיהן במספר תפקידים בממשלת BN תחת ראשי הממשלות לשעבר עבדאללה אחמד בדאווי ונג'יב רזאק ממרץ 2008 ועד ההפסד הבחירות הכלליות בשנת 2018, כולל שר לפיתוח כפרי ואזורי, שר החקלאות והתעשייה החקלאית, שר לענייני סחר מקומי, קואופרטיבים וצרכנות ושר הנוער והספורט.
הוא היה מנהיג האופוזיציה בממשל Pakatan Harapan (PH) ממרץ 2019 ועד קריסתה בפברואר 2020 על רקע המשבר הפוליטי המלזי ב-2020. בממשלת PN הוא מונה לשר בכיר האחראי על הביטחון ממרץ 2020 ועד לקידומו לסגן ראש הממשלה ביולי 2021, במהלכו בלט בתגובת המדינה למגפת הקורונה במלזיה.
הוא הנהיג את סיעת מפלגתו (UMNO) שהמשיכה לתמוך בראש הממשלה מוהידין יאסין ביוני 2021, כשהמפלגה משכה את תמיכתה בעקבות הטיפול הכושל של הממשלה במגפה.
לאחר קריסת הממשלה והתפטרותו של מוהידין, הוא נכנס בהצלחה למשא ומתן על מנת להיות ראש ממשלה באוגוסט 2021 לאחר שזכה לתמיכת רוב חברי הפרלמנט.
איסמעיל עורר מחלוקת על הערותיו לתמיכה בעליונות המלאים האתניים במלזיה.
איסמעיל נולד בטמרלוהּ שבמדינת פהנג במלזיה וגדל כבן לאיכר.
לאחר שסיים את לימודיו ב-Jaya Akademik, המשיך את לימודיו באוניברסיטת מלאיה במגמת משפטים בשנת 1980. כותרת עבודת הגמר שלו למשפטים היא "טיפול בעצירים פוליטיים במלזיה" ("Layanan terhadap tahanan politik di Malaysia").
בשנת 1985 החל את דרכו המשפטית כעורך דין.
לאחר מכן מונה כחבר במועצה המחוזית טמרלוה בשנת 1987 וחבר במועצה העירונית בשנת 1996. בשנת 1995 מונה למזכיר הפוליטי של שר התרבות, האמנות והתיירות, סבארדודין צ'יק.
הוא מונה גם לחבר דירקטוריון מועצת פהנג טנגרה (DARA) בשנת 1995, כמו גם למועצה לקידום התיירות המלזית באותה שנה.
לפני כניסתו לפרלמנט בשנת 2004 כיהן איסמעיל סברי כיו"ר מתחם הספורט הלאומי.
לאחר מינויו כחבר בוועדת UMNO של סניף טמרלוה בשנת 1987, מילא מספר תפקידים כגון: ראש המידע בסניף טמרלוה בשנת 1988, ראש הנוער בסניף טמרלוה בשנת 1993 וסגן ראש UMNO של סניף טמרלוה בשנת 2001. הוא מונה כמנהל סניף ברה בשנת 2004 לאחר תהליך שינוי גבולות של מחוזות בחירה פדרליים.
איסמעיל סברי נבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות של 2004, והפך לחבר הפרלמנט הראשון במושב החדש של מחוז ברה בפהנג.
הוא נבחר מחדש בבחירות הכלליות של 2008 ומונה בקבינט השלישי של ראש הממשלה עבדאללה באדאווי לשר הנוער והספורט (2008–2009).
באפריל 2009, תחת ראש הממשלה החדש נג'יב רזאק, הוא הפך לשר המסחר המקומי, קואופרטיבים וצרכנות (2009–2013).
הוא הציג את תוכנית Menu Rakyat 1Malaysia (MR1M) בשנת 2011 שמטרתה לסייע לאנשים להשיג מזון במחירים נוחים.
החל מפברואר 2012 השתתפו בתוכנית 1,314 גופים ברחבי המדינה.
לאחר הבחירות הכלליות לשנת 2013, בהן שמר על מושבו בפרלמנט, מונה לשר החקלאות והתעשייה החקלאית (2013–2015).
משרדו של איסמעיל הציג את יוזמת "הג'יהאד נגד המתווכים" (במלאית: "Jihad Memerangi Orang Tengah") שמטרתה לחסל את תפקיד המתווכים בענף החקלאות.
התוצרת משלושת ענפי המשנה של החקלאות, דהיינו אורז, דיג וירקות ופירות, משווקים ישירות לצרכנים באמצעות פלטפורמות שונות, לרבות מרכז רכישה לאורז (פוסאט בליאן פאדי), שוק הדייגים (פסאר נלאיין), שוק האיכרים (פסאר טני) ועוד.
משרד השירות הציבורי טען כי ההכנסה של חקלאים, דייגים ויצרני בעלי חיים גדלה כתוצאה מיוזמה זו, בעוד הצרכנים יכולים להשיג מוצרים טריים במחירים נמוכים יותר מאלו המוצעים בשוק הציבורי (pasar awam).
הוא מונה לשר לפיתוח כפרי ואזורי (2015–2018) לאחר חילופי גברא בקבינט ביולי 2015. משרדו השיק בנובמבר 2015 יוזמה של עיור כפרי (מלאית: "Membandarkan Luar Bandar") כדי לתת מענה לצרכים ולרצונות של אנשים תוך שמירה על תהליך הפיתוח הכפרי.
כדי לעודד את הדור הצעיר להמשיך לחיות ולבנות את עתידם באזורים הכפריים, הורחבו התשתיות הכפריות הבסיסיות, במיוחד באזורים שאינם עשירים כמו סבה וסראוואק, כמו גם באזורים כפריים במלזיה בחצי האי המלאי, כולל אזוריהם של קבוצת המיעוט אורנג אסלי .
איסמעיל העלה את הרעיון של קניוני מארה דיגיטל באוגוסט 2015, שהם בעצם קניונים שמוכרים מוצרי טכנולוגיית מידע, אך רק של ספקים מקומיים.
היוזמה נועדה לאפשר ליותר סוחרים למכור מוצרים דיגיטליים וגאדג'טים, עם דמי שכירות נמוכים יותר ממרכזים קיימים אחרים.
לסוחרים ניתן סבסוד על שכירות למשך שישה חודשים.
בבחירות 2018 קואליציית BN לא הצליחה לשמור על כוחה וחדלה להיות מפלגת שלטון, אם כי אסמעיל הצליח לשמור על המושב שלו בפרלמנט.
לאחר הבחירות איסמעיל התמודד לראשונה על משרת סגן נשיא המפלגה בבחירות 2018, שלאחר מכן זכה במספר הקולות הגבוה ביותר לפני המועמדים המובילים מהדזיר חאליד וחאלד נורדין.
ב-20 בדצמבר 2018 מונה לסגן נשיא המפלגה, בעוד שמוחמד חסן המכהן מילא בפועל את תפקיד הנשיא במשך יותר מחצי שנה.
הוא מונה למנהיג האופוזיציה בפרלמנט בשנת 2019 כאשר נשיא המפלגה אחמד זאהיד חמידי פרש מבתפקיד.
במרץ 2020 לאחר קריסת ממשלת PH, מונה לשר ההגנה ולעמדת שר בכיר (משרה חדשה שנוצרה באותו זמן עבור ארבעה שרים בכירים בקואליציה) בקבינט PN שהורכב על ידי ראש הממשלה הטרי, מוהידין יאסין.
כהונתו כללה עריכת תדרוכים יומיים הקשורים בנושאי אבטחה במהלך מגפת הקורונה, כולל אלה הקשורים להגבלות על צו בקרת התנועה, שהוביל להטלת מגבלות וסגרים.
הוא מתח ביקורת על אל-ג'זירה על סרט תיעודי על טיפול במהגרים במהלך ההתמודדות עם המגפה ודרש מהרשת להתנצל על "דיווח שווא".
במהלך הבחירות במדינת סבה בשנת 2020, איסמעיל סברי אמר לעיתונות כי מצביעים שנסעו לסבה להצביע ממדינות אחרות לא יצטרכו להיכנס לבידוד עם שובם.
ביולי 2021 מונה לסגן ראש ממשלת מלזיה על ידי ראש הממשלה מוהידין יאסין תוך שמירה על תפקידו כשר ההגנה.
הוא הוחלף על ידי הישאמודין חוסיין במשרת השר הבכיר.
השינוי נערך על ידי התקשורת כטקטיקה של מוהידין להקל על המתחים בתוך קואליציית PN תוך קידום נציגים ממפלגת UMNO לעמדות כוח, שכן חלק מהחברים במפלגה החלו לערער על הנהגת מוהידין.
איסמעיל עמד בראש סיעת UMNO שהמשיכה לתמוך בראש הממשלה מוהידין יאסין ביולי 2021, אף על פי שחלק ניכר מחברי המפלגה הסירו את תמיכתם בו בשל הטיפול הכושל לטענתם במגפת הקורונה.
הדבר הביא לפיצול במפלגה ולחוסר ודאות אם מוהידין יוכל להמשיך לקבל תמיכה מהם.
לאחר התפטרותו של מוהידין מראשות הממשלה ב-16 באוגוסט 2021 עם אובדן תמיכת הרוב בממשלה על רקע המשבר הפוליטי המתמשך במדינה, התפזר הקבינט שלו.
ביומו ה-40 בתפקיד, איסמעיל היה אז לסגן ראש ממשלת מלזיה המכהן הכי פחות זמן בהיסטוריה של מלזיה.
איסמעיל סברי מונה לראש ממשלת מלזיה התשיעי על ידי היאנג די-פרטואן אגונג עבדאללה מפהנג לאחר שהסתפק בכך שהוא קיבל את אמון הרוב בפרלמנט, כאשר בסך הכל 114 מתוך 220 חברי הפרלמנט מינו אותו בהתאם לסעיף 40 (2) (א) וסעיף 43 (2) (א) לחוקה הפדרלית של מלזיה.
הוא הושבע רשמית למשרת ראש הממשלה בארמון איסטנה נגרה ב-21 באוגוסט 2021. עתירה מקוונת נגד מינויו צברה יותר מ-350,000 חתימות החל מ-21 באוגוסט 2021. הוא הגיש את רשימת הקבינט שלו לאישור היאנג די-פרטואן אגונג והודיע על הרכב הקבינט ב-25 באוגוסט 2021.
הוא התחתן עם מוהייני זאינל עבידין בשנת 1986. הוא אב לבת אחת ולשלושה בנים.
בנו גדאפי איסמעיל סברי (או בשמו העממי דאפי) השתתף בעבר בעונה 5 של תוכנית הריאליטי המקומית Akademi Fantasia.
בתו היחידה, נינה סברינה נשואה למעצב האופנה המקומי ג'וביאן מנדגיה.
איסמעיל ידוע באהדתו למועדון הכדורגל צ'לסי.
איספהאן ביריאני (בפרסית: بریان اصفهان; באנגלית: Isfahan Beryani) הוא תבשיל פרסי שמקורו בעיר איספהאן, איראן.
תבשיל הביריאני מורכב מבשר כבש, זנב, וריאות טחונים המעורבבים עם זעפרן, אגוזי מלך, פיסטוק, שקדים, כורכום, עלי נענע מיובשים, מלח ופלפל שאותם צולים ומגישים בליווי לחם פרסי הנקרא סנגק.
הביריאני נחשב למאכל מסורתי ונפוץ באיספהאן ולעיתים מכונה בריון (بریون).
ז'אן-בטיסט טברנייה, ז'אן שארדן ועוזרו של עבאס שאה הראשון הזכירו את המאכל ביומנים האישיים שלהם.
איסק ברגמן יוהאנסון (נולד ב-23 במרץ 2003) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק כקשר בפ.צ.
איסק נולד מחוץ לאיסלנד, בזמן שאביו יוהנס קרל גודיונסון שיחק באסטון וילה.
הוא התחיל את הקריירה שלו במועדון המקומי אקרנס שבאיסלנד.
ב-2018, בגיל 15, שיחק את משחק הבוגרים הראשון שלו בליגה השנייה באיסלנד, כאשר אביו אימן את הקבוצה.
ב-2019, עבר איסק לנורשפין בשוודיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע השוודי ב-21 באוגוסט 2019, והבקיע בניצחון על טימרו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השוודית ב-26 בספטמבר 2019, בגיל 16, כשנכנס כמחליף נגד אסקילסטונה.
ב-1 בספטמבר 2021, חתם איסק בקופנהגן מליגת העל הדנית עד יוני 2026.
ב-9 באוגוסט 2023, הושאל איסק לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה עד סוף עונת 2023/2024.
איסק שיחק בנבחרות הצעירות של איסלנד.
בנובמבר 2020 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחק בליגת האומות נגד אנגליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 17 ו-240 ימים, והפך לשחקן החמישי הצעיר ביותר שמשחק עבור נבחרת איסלנד.
סולטאן סר איסמעיל נסירודין שאה איבני אלמרהום סולטאן חאג'י זינאל אבידין השלישי מועזאם שאה (בג'אווי: سلطان إسماعيل ناصرالدين شاه ابن سلطان زين العابدين ٣) היה היאנג די-פרטואן אגונג הרביעי של מלזיה והסולטאן השישה עשר של טרנגנו.
איסמעיל נסירודין נולד בקואלה טרנגנו והיה בנו החמישי של הסולטאן זינאל אבידין השלישי (שלט בשנים 1881–1918).
אמו הייתה מוסלמית תאילנדית מומרת.
הוא התחנך בבית הספר המלזי Kuala Terengganu Malay בקואלה טרנגאנו, ולאחר מכן למד בקולג' המלאי.
בשנת 1929 נכנס לשירות המנהלי בטרנגאנו.
בשנת 1934 מונה לעוזר אספן הכנסות הקרקע בקואלה טרנגאנו.
בשנת 1935 הוא הפך לעוזרו של אחיו למחצה הבכור סולטאן סולימאן, והתלווה אליו בטקס הכתרת המלך ג'ורג' השישי במאי 1937. בשנת 1939 התמנה לרשם בית המשפט העליון ולבית הדין לערעורים.
כמו כן שימש כרשם בתי המשפט למקרקעין.
ב-1940 מונה לשר בקבינט של מדינת טרנגנו.
ב-1941 מונה לשופט שלום מהשורה הראשונה.
בנובמבר 1941 קודם לתפקיד מזכיר המדינה של טרנגנו.
אחיו הסולטאן סולימאן מת בספטמבר 1942 מאלח דם.
הממשל הצבאי היפני, שכבש את מלזיה באותה תקופה, הכריז על בנו עלי שאה כסולטאן של טרנגנו.
באוקטובר 1943, ממשלת תאילנד בראשות ראש הממשלה הפילדמרשל פלק פיבונסונגרם לקחה על עצמה את ניהול טרנגנו מידי היפנים והמשיכה להכיר בסולטאן עלי שאה.
כאשר הבריטים חזרו למלזיה בתום מלחמת העולם השנייה, הם סירבו להכיר בשלטונו של עלי שאה.
הסולטאן עלי ביקש מהממשל הצבאי הבריטי להדיחו בשל סירובו לחתום על הסכם האיחוד המלאי.
בנובמבר 1945 הודיעה מועצת המדינה של טרנגנו, המונה שלושה-עשר חברים, על פיטוריו של הסולטאן עלי שאה ועל מינויו של טנגקו איסמעיל נסירודין לסולטאן.
עלי שאה המשיך במשך כל השנים לערער על פיטוריו עד מותו במאי 1996.
הסולטאן איסמעיל שירת כסגן של יאנג די-פרטואן אגונג בשנים 1960–1965. הוא נבחר לכהן כיאנג די-פרטואן אגונג של מלזיה ב-1965 וסיים את כהונתו עד 1970.
איסמעיל מת בקואלה טרנגאנו בספטמבר 1979, לאחר שסבל משני התקפי לב, ונקבר יום לאחר מכן במסגד אבידין, המאוזוליאום המלכותי בקואלה טרנגאנו.
את מקומו ירש בנו הבכור סלטאן מחמוד אלמכתאפי בילה שאה.
איסר הראל (הלפרין; 1912, ה'תרע"ב – 18 בפברואר 2003, ט"ז באדר א' ה'תשס"ג) היה איש מודיעין ישראלי, מאבות קהילת המודיעין הישראלית, ראש השב"כ הראשון, ראש המוסד השני וחבר הכנסת.
נולד כישראל נתנוביץ הלפרין בשנת 1912 בעיר ויטבסק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (בלארוס של ימינו), הילד הרביעי למשפחה יהודית אמידה.
אביו, הרב נתן-נטע הלפרין היה בוגר ישיבת וולוז'ין הליטאית, ואמו יוכבד (לבית לוין) הייתה עקרת בית, בתו של תעשיין יהודי עשיר בן המקום.
התאריך נרשם בספר הגמרא של אביו, אך זה אבד עקב טלטלות המהפכה הרוסית ומלחמת העולם הראשונה.
למשפחת הלפרין הצעירה היה בית חרושת לחומץ בוויטבסק, מתנת הסב, אבי האם, שהיה בעל זיכיון לייצר חומץ בחלקים גדולים של רוסיה הצארית.
כשהיה בן שש פרצה מלחמת האזרחים ברוסיה, ועירו ויטבסק עברה פעמים אחדות מיד ליד, מן הלבנים לאדומים.
פעם אף נכח בנאום של לאון טרוצקי בעירו.
המשטר הסובייטי החרים את רכושה של המשפחה, והילד ומשפחתו סבלו מרעב.
בשנת 1922 עזבה המשפחה את ברית המועצות ועקרה לעיר דאוגבפילס שבלטביה העצמאית.
בדרך שדדו חיילים סובייטים את מזוודותיהם ובהן יתרת רכוש המשפחה.
בדאוגבפילס למד הראל לימודים מסודרים, סיים את בית הספר היסודי והחל בלימודים בבית הספר התיכון.
הוא מתאר בספרו "ביטחון ודמוקרטיה" מאורע שהסעיר את כל העיר וקשור לרב מאיר שמחה הכהן שכיהן אז כרבה של העיר: הוא כותב כי בחורף אחד גשום מאוד עלה הנהר המקומי על גדותיו והייתה סכנה גדולה שהמים יפרצו את הסכר ויציפו את העיר.
הרב מאיר שמחה, התפלל לאלוהים וביקש רחמים על תושבי העיר.
כעבור זמן קצר החלו המים לשקוע, והעיר ניצלה.
ככל שהתבגר התעוררה בו ההכרה הלאומית היהודית והוא הצטרף לתנועת נוער ציונית.
בגיל 16 יצא איסר להכשרה לקראת עלייתו לארץ.
במשך שנת ההכשרה עבד בחקלאות ושאיפתו הייתה להצטרף לקיבוץ.
בשנת 1929, בפרוץ מאורעות תרפ"ט, החליטו חבריו להכשרה להקדים את עלייתם ארצה כתגבורת ליישוב.
לאיסר שהיה בן 17 הוכנו מסמכים מזויפים שהעידו עליו כבן 18 ובגינם ניתן לו "סרטיפיקט" (אישור כניסה לארץ ישראל) על ידי הבריטים.
בסוף ינואר 1930 עלה ארצה, לאחר שחצה את אירופה מצפון לדרום ובג'נובה עלה על ספינה שהפליגה לארץ ישראל כשברשותו אקדח אותו הטמין בתוך כיכר לחם.
בארץ איסר הצטרף לפלוגת הקיבוץ המאוחד שהקימה את קיבוץ שפיים.
בתחילה עבד כחלוץ בפרדסי השרון ובבית אריזה, ובתקופה זו נשא לאישה את רבקה לבית בורוביק, חברתו לקיבוץ.
בשנת 1935 החליטו איסר ואשתו להעלות את משפחותיהם לארץ.
איסר נטל הלוואות ומימן את עליית שתי המשפחות, שבאו להתגורר עמם בקיבוץ.
הוא ביקש מהקיבוץ שיעזור לו בפירעון ההלוואות ובקשתו נדחתה.
על רקע זה עזבו שלוש המשפחות את הקיבוץ ועקרו להרצליה.
הם חיו חיי שיתוף בצריף רעוע והתפרנסו מעבודה כפועלי אריזה.
במרוצת הזמן החל איסר לעבוד כקבלן להתקנת צינורות השקיה בפרדסים והמשפחה נחלצה מן המצוקה.
מנישואיהם של איסר ורבקה נולדה ב-1937 הבת, מירה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חש איסר כי אינו יכול להמשיך בעבודתו הרווחית בעוד חבריו מגויסים לצבא הבריטי או לפלמ"ח.
בשנת 1942 הוא פנה לארגון "ההגנה" בהרצליה וביקש להתנדב.
הדבר היה בתקופת התקרבות גייסות הגנרל הגרמני ארווין רומל לארץ ישראל (תקופה שכונתה בשם מאתיים ימי חרדה).
אנשי "ההגנה" סברו כי בעת הזו יש לתת עדיפות להגנת הארץ ושלחו את איסר הלפרין לקורס מ"כים של "ההגנה".
כשחזר מהקורס הוצב למשמר החופים במדים בריטיים, אך עיקר עיסוקו היה במסגרת הש"י – "שירות הידיעות", שירות המודיעין של ההגנה.
הלפרין הועבר מתפקידו במשמר החופים לאחר שהכה קצין בריטי מושחת שהביע ביטויים אנטישמיים וסירב להתנצל על כך, הוצב למשטרת היישובים העבריים (הנוטרים) בפתח תקווה, כשבמקביל המשיך בתפקידו בש"י.
בשנת 1944 הוזמן הלפרין אל ישראל עמיר (זבלודובסקי) מפקד הש"י, אשר הודיע לו כי הוא מוצב לשרת במטה הש"י בתל אביב.
הלפרין החל לעבוד במטה הש"י בתל אביב בסוף שנת 1944, כמזכיר "המחלקה היהודית".
בראש המחלקה עמד יוסף קריב והלפרין היה עוזרו.
תפקיד המחלקה היה ביטחון פנים והיא עסקה, בין היתר, באיסוף מידע על ארגוני מחתרת אחרים, שלא קיבלו את מרות המוסדות הלאומיים, כגון האצ"ל והלח"י וכן על פעילותם של קומוניסטים יהודים.
חודשים אחדים לאחר מכן מונה הלפרין לראש המחלקה בפועל.
ב-1947 הגיע שמו של הלפרין לדוד בן-גוריון.
הוא הוצג בפניו ודיווח לו על פעולות מחלקתו.
באותה שיחה החליט בן-גוריון לשנות את שם המחלקה מ"המחלקה היהודית" ל"המחלקה הפנימית".
הלפרין הצליח בתפקידו והפך לדובר לא רשמי של הש"י.
הוא שמר על קיום יחסים הוגנים עם אנשי ארגוני המחתרת האחרים שהיו נתונים למעקב מחלקתו.
במטה הש"י זכה הלפרין לכינוי "איסר הקטן", הן מפאת היותו נמוך קומה והן כדי להבדיל בינו לבין "איסר הגדול" – איסר בארי (בירנצוויג), שצורף למטה הש"י ב-1947, אשר היה גבה קומה.
לימים הפך איסר בארי לראש המודיעין הצבאי, והודח עקב פרשת עלי קאסם ופרשת טוביאנסקי.
בשנת 1947 מונה הלפרין למפקד מחוז תל אביב של הש"י, שהיה אחראי על איסוף מודיעין מיפו הערבית.
הייתה זו תקופה קשה לש"י, לאחר השבת השחורה ועקב ירידת מספר המודיעים הערביים, שנבע מההתעוררות הלאומית של ערביי יפו לקראת מלחמת העצמאות.
הלפרין נקט צעדים לגיוס מקורות חדשים והצליח בכך.
לקראת הכרזת העצמאות הפעיל הלפרין סוכן ערבי שיצא בשליחותו לעמאן כדי לעמוד על כוונות הירדנים ולבדוק האם בכוונתם לצאת למלחמה.
הסוכן מסר ידיעה שבכוונת הירדנים להצטרף למלחמה והלפרין נחפז להודיע על כך לבן-גוריון.
הלפרין היה צריך לבנות את השירות מן היסוד ולקבוע את עקרונותיו, ארגונו ודרכי פעולתו.
לדבריו, הכלל הבסיסי שקבע היה כי עובדי הארגון חייבים להיות עובדי מדינה לכל דבר, בדירוג, במשכורת ובתנאים הסוציאליים, ללא הטבות מיוחדות וזכויות יתר, הנהוגות לגבי אנשי השירותים החשאיים במדינות בלתי דמוקרטיות.
עיקרון אחר שנקבע על ידי הלפרין היה כי עובדי הארגון חייבים להיות בעלי רמה מוסרית גבוהה ללא עבר פלילי וללא נטיות הרפתקניות (כלל שלא ננקט באותה עת במודיעין הצבאי, ובגין כך נגרמו פרשות אברי אלעד ומרדכי קידר).
כן החליט הלפרין להפיל את כל המחיצות המפלגתיות והפוליטיות שמלפני קום המדינה ולהעסיק בשירות, ללא הבחנה, אנשי הגנה, פלמ"ח, אצ"ל ולח"י לשעבר.
כך הועסקו במסגרת השב"כ ולאחר מכן במסגרת "המוסד" אנשים כיצחק שמיר, בעברו מפקד הלח"י ולימים ראש ממשלת ישראל.
ראייה רחבה זו של המערכת הפוליטית, ומתן לגיטימציה לאנשי הימין, הייתה בתקופה שבה שררה מדיניות, כפי שביטא אותה בן-גוריון, "בלי חרות ומק"י" ובה ראו רבים את אנשי הימין הפוליטי כמוקצים, והעסקתם במוסדות הממשלתיים לא הייתה מקובלת.
במהלך מלחמת העצמאות עסק השירות רק בביטחון פנים.
לאחר המלחמה הוקמה בו גם מחלקה לריגול נגדי ונמסר לו גם הטיפול בנושאים מודיעיניים הקשורים בערביי ישראל.
בתקופה זו חלה התקרבות בינו לבין ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון.
חלק גדול מהמידע שמסר לו הלפרין סביב שנת 1951, עסק בנושא חתרנות נגד המדינה, אולם לצד הדיווחים בעלי האופי הממלכתי, סיפק גם מידע בעל אופי מפלגתי, שכלל המלצות למהלכים מצד מפא"י ומצד בן-גוריון עצמו כלפי מפלגתו, ודיווחים על המתרחש בתוך מפלגות האופוזיציה.
בשנת 1951 הוקם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים (הידוע בכינוי "המוסד") ובראשו עמד ראובן שילוח.
בספטמבר 1952 התפטר שילוח מתפקידו והציע לדוד בן-גוריון למנות את איסר הלפרין במקומו.
ב-22 בספטמבר 1952 נכנס הלפרין לתפקידו כראש המוסד.
מאז מינויו כראש המוסד ועד התפטרותו ב-25 במרץ 1963 היה הראל, בנוסף לתפקידו כראש המוסד, גם האחראי כלפי ראש הממשלה על פעולותיו של השב"כ, כאשר ראש השב"כ כפוף להנחיותיו.
בכפל תפקידים זה זכה הראל לתואר "הממונה על שירותי הביטחון", וכדי להדגיש היררכיה זו נקרא אז המוסד בשם "המוסד המרכזי למודיעין וביטחון" (לימים הוחלף שמו ל"מוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים").
עם התפטרותו של הראל ב-1963 בוטל תפקיד "הממונה" ולא חודש מאז.
איסר הראל (הוא שינה את שמו מהלפרין להראל ב-20 ביולי 1959) היה לאדם היחיד בתולדות מדינת ישראל אשר החזיק בתפקיד המרכז את מודיעין הפנים ומודיעין החוץ של המדינה, תפקיד שהעניק לו עוצמה חסרת תקדים.
הראל השתתף בישיבות של הנהגת מפלגת השלטון מפא"י ובין היתר סיפק בהן מידע על הנעשה במפלגות האופוזיציה.
אחת-עשרה שנים מילא הראל את תפקיד הממונה על שירותי הביטחון.
בשנים אלה התגבשו ועוצבו המבנה ושיטות הפעולה של הארגונים.
שנים אלה היו גם שנים של הישגים בתחום המודיעין והביטחון.
שירות הביטחון הצליח לחשוף בשנת 1953 מחתרת של הימין הקיצוני שכונתה בשם מחתרת צריפין ולגרום להעמדת חבריה לדין.
עם זאת היו שטענו כי התנהגותו של איסר כוחנית והוא נוטה להתעלם מהחוק במידת הצורך, כך למשל כאשר החליט להעלים את גופתו של קצין ישראלי שנחשד במכירת סודות צבאיים למצרים ונהרג בטעות בזמן הניסיון להביאו לדין במבצע ברן.
בשנות ה-50, בעיצומה של המלחמה הקרה, הכריע בן-גוריון כי האוריינטציה של ישראל תהיה פרו-מערבית.
בתוך זמן קצר הפכה ברית המועצות מידידתה של ישראל, ליריבתה הגדולה.
היו אלו ימיו האחרונים של הרודן סטלין, אשר באחרית ימיו הפנה את הפרנויה שממנה סבל אל היהודים, והחל במהלך אנטישמי במסגרתו הואשמו רופאים יהודים כי קשרו קשר לרציחתו.
"משפט הרופאים", אשר הידיעות אודותיו החלו להתפרסם בינואר 1953, הביא עד מהרה להידרדרות היחסים בין ברית המועצות לבין ישראל, ולאחר שפצצה הושלכה לחצר שגרירות ברית המועצות בתל אביב, אף נותקו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
בלב הלפרין התעורר חשש כי מפלגות פרו-סובייטיות בישראל יפעלו נגד האינטרסים של מדינת ישראל ויעמדו לצד ברית המועצות אם תתלקח מלחמה בין-גושית.
על המפלגה הקומוניסטית הישראלית מק"י (בגלגולה הקודם כפ.ק.פ) הוטל מעקב על ידי הש"י עוד בתקופת המנדט, ומעקב זה נמשך על ידי שירות הביטחון בתקופת המדינה.
בדינמיקה זו נסחף איסר וביצע פעולה שזכתה לגינוי בזמנה ונחשבת גם בימינו ככתם על יוקרתו, והיא הטלת מעקב על מפלגה ציונית ממסדית, מפ"ם, מפלגתם של אנשי השומר הצעיר והקיבוץ הארצי.
הלפרין, שחשש מפעולתם של משה סנה וקבוצתו במפ"ם, שדגלו במדיניות פרו-סובייטית קיצונית, הורה להטמין מתקן האזנה במשרדו של מנהיג מפ"ם מאיר יערי.
ב-28 בינואר 1953 לכדו אנשי מפ"ם שניים מאנשי שירות הביטחון, בעת שהללו התקינו את המתקן בחדרו של מאיר יערי.
אנשי סנה פרשו ממפ"ם כעבור זמן לא רב, לאחר שהצהירו על אמונתם באשמתם של נאשמי משפטי פראג ומשפט הרופאים, והקימו את "סיעת שמאל".
הלפרין טען, בתקופה שבה נערך משפטו ובשנים שלאחריו, כי פעילותו של כהן עברה את גבול המפגש הלגיטימי וחרגה אל התחום הפלילי.
פעולה שזכתה בזמנה לגינוי נגעה לשבועונו של אורי אבנרי, "העולם הזה".
השבועון היה כלי ביטוי אנטי-ממסדי קיצוני וביקר בחריפות את שלטונו של דוד בן-גוריון ושל מפלגתו מפא"י.
בה בעת היה אבנרי בשבועונו מבין הראשונים שקראו למתן זכויות לעם הפלסטיני.
השבועון צבר פופולריות רבה בארץ וזכה לתפוצה גבוהה.
השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה "השבועון המסוים".
הלפרין, אשר מחמת עודף חשש של איש ביטחון סבר כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית, מימן בשנת 1956 מתקציב השירותים, הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון", בעל נימה סנסציונית, המודפס בצבע (דבר נדיר בעיתונות העברית באותה תקופה), במטרה ששבועון זה יגרום לנטישת הקוראים את "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון".
הדבר לא צלח והשבועון נסגר תוך זמן קצר.
הדבר היה נקודת שפל בקריירה של הלפרין.
השירותים זכו בתקופת הראל להישגים גדולים ותדמיתם בציבור הישראלי הייתה בשיאה.
גם בעולם הכירו בערכו של "המוסד" כאשר הצליח להבריח למערב את נאומו הסודי של ניקיטה חרושצ'וב, שנישא ב-24 בפברואר 1956 בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ובו הוקיע את פשעי סטלין.
הייתה זו תפנית חדה במדיניותה של ברית המועצות, כאשר מנהיג המדינה הודה בפשעיו של סטלין ולאחר עשרות שנות תעמולה התנער מן הסטליניזם.
על אף שתוכן הנאום היה ידוע בצורה כללית, ראו גורמים במערב חשיבות עליונה בהשגת נוסחו המדויק.
מאמצי ארגוני מודיעין בעולם להשיג את הנאום נכשלו, אולם עיתונאי יהודי פולני בשם ויקטור גרייבסקי השיג עותק של הנאום והעביר אותו לשגרירות ישראל בוורשה, וזו העבירה אותו למטה השב"כ בארץ, ולאחר בדיקת תוכנו, הועבר הנאום על ידי נציגי המוסד לידי ה-CIA.
העברת הנאום העלתה את קרנו של המוסד בעיני השירותים החשאיים האחרים, והביאה להכרה העולמית כי המדובר בארגון חשאי המשתווה ואף עולה ביכולותיו על ארגונים ותיקים ומנוסים ממנו.
הישג שהיה בעל ממדים היסטוריים וייזכר לדורות הוא גילוי מקום הימצאו של אדולף אייכמן, ראש המדור היהודי באס אס, איש הביצוע בארגון השמדת יהודי אירופה שהצליח להימלט ולהיעלם בתום מלחמת העולם השנייה למשך חמש עשרה שנה.
תפיסת אייכמן הייתה שיא הקריירה של הראל.
לימים יכתוב הראל על מבצע זה את ספרו רב המכר "הבית ברחוב גריבלדי", אשר תורגם לשפות רבות ואף היה לסרט בכיכובו של חיים טופול (בסרט שיחק השחקן היהודי מרטין בלסם את תפקידו של הראל).
סרט נוסף על לכידת אייכמן יצא בשנת 2018 בנטפליקס בשם מבצע פינאלה, את הראל בסרט מגלם השחקן ליאור רז.
על אף ששמו ותפקידו נותרו חסויים מעיני הציבור, העניקה תפיסתו של אייכמן לשירותים בראשם עמד הראל מעמד ציבורי, מוניטין ויוקרה.
הישג נוסף של שירות הביטחון היה חשיפתו ב-1961 של ד"ר ישראל בר, סגן-אלוף (במילואים) ופרשן צבאי נודע המקורב לצמרת הביטחונית, כמרגל סובייטי.
כן נחשף בשנה זו קורט סיטה, אשר שימש כפרופסור לפיזיקה בטכניון, כמרגל של המודיעין הצ'כי.
לא היה מדובר בפרשה בסדר גודל של עניינו של בר, אשר היה בשר מבשרו של הממסד הביטחוני של אותם הימים.
למוסד היה הישג בפרשה שהסעירה את הארץ בראשית שנות ה־60, פרשת יוסל'ה שוחמכר, ילד שנחטף בינואר 1960 על ידי סבו החרדי, נחמן שטרקס, מידי הוריו החילוניים, הוברח לארצות הברית כדי לגדלו כחרדי וכל החיפושים אחריו עלו בתוהו.
הפרשה הביאה לקיטוב ולאיבה רבה בין דתיים וחילוניים (וזכורה "קריאת הקרב" שנקראה אחר חרדים בעוברם ברחוב - "איפה יוסל'ה").
הפרשייה צברה תאוצה עד כדי כך שראש הממשלה הטיל על המוסד לאתר את יוסל'ה.
המוסד הצליח במשימה, וביולי 1962 גילה את הילד בשכונה חרדית בניו יורק.
הילד שב לחיק הוריו, דבר שזכה לתגובה נלהבת של דעת הקהל.
בפרשת המדענים הגרמנים במצרים, גרס הראל שהסכנה מוחשית והפעיל את המוסד באירופה לפגיעה במדענים והרתעתם מעבודה במצרים.
לאחר ששני סוכני מוסד נעצרו בשווייץ על איומים כלפי בתו של אחד המדענים, הורה ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, על הפסקת פעילות המוסד נגד המדענים.
במקום זאת פתח הראל במסע תעמולה נגד גרמניה המערבית, במטרה ללחוץ עליה להביא את המדענים לשוב לגרמניה.
בן-גוריון, לעומת זאת, על סמך הערכת אמ"ן סבר שהסכנה אינה כה גדולה ולא כדאי בגללה לפגוע ביחסים עם גרמניה שסיפקה לישראל סיוע בהלוואות ובנשק.
בפגישה ביניהם לקראת סוף מרץ 1963 דחה בן-גוריון את הערכתו של הראל וזה הודיע על התפטרותו.
בעיתונות נטען שהראל חשש שבן-גוריון ינטרל את החלטת הכנסת והצהרת גולדה מאיר נגד הגרמנים.
על פי אחד מהתיאורים, הראל התפטר לאחר שבן-גוריון הוכיח אותו על שטען שממשלת גרמניה המערבית רצתה בפעילות המדענים הגרמנים במצרים, כי היא עצמה לא יכלה לפתח נשק להשמדה המונית בגרמניה.
על פי טענות אחדות, נבעה התפטרותו מהתנגדותו להוראה שקיבל מבן-גוריון לחדול מן הפעילות נגד המדענים הגרמנים במצרים.
יש אומרים כי הסכסוך האמיתי אשר הביא לשנים של יחסים עכורים ולהשמצות הדדיות היה עם ראש אמ"ן, האלוף מאיר עמית.
באיסר הראל תמכו אנשי מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, אנשי מפ"ם וגם כמה מראשי מפא"י ובהם שרת החוץ גולדה מאיר.
לעומת זאת, אנשי רפ"י תמכו בנחרצות בבן-גוריון.
גרסה אחרת מדברת על כך שפרס הגיע להסכם חשאי עם שטראוס, שר ההגנה הגרמני, שגרמניה תעביר לישראל את כל המידע על המדענים ולכן "המוסד" לא יצטרך לטפל בזה יותר.
הוא ראה במדענים הגרמנים את אחד האיומים הגדולים ביותר על מדינת ישראל, ובהסכם של פרס ראה ניסיון למדר אותו מפעילות בנושא.
אחרי שההתנגדות שלו לא התקבלה התפטר הראל מראשות "המוסד".
בראייה היסטורית התברר כי עמדתו של דוד בן-גוריון, שהתבססה על דו"ח אמ"ן, הייתה הנכונה, ולא זו של הראל ו"המוסד": נשק השמדה המונית לא נמצא בידי המצרים בשתי המלחמות בינה לבין מדינת ישראל שהתחוללו לאחר מכן, מלחמת ששת הימים בשנת 1967 ומלחמת יום הכיפורים בשנת 1973.
לאחר משבר המדענים, התפטר במפתיע בן-גוריון מראשות הממשלה, ב-16 ביוני 1963, ובמקומו התמנה לוי אשכול.
בחודש ספטמבר 1965, על רקע הפילוג במפא"י והקמת רפ"י, מפלגה המתחרה במפא"י ומונהגת על ידי בן-גוריון (ובהשתתפות אישים בעלי תדמית "ביטחונית", כשמעון פרס ומשה דיין) הזמין ראש הממשלה לוי אשכול את הראל להיות לו ליועץ לענייני מודיעין וביטחון.
זאב שרף היה שותפו לתפקיד עד סוף אוקטובר אותה שנה.
כוונת אשכול הייתה לגייס לצדו, במאבקו בדוד בן-גוריון, אדם רב מוניטין שהיה "בר פלוגתא" לדוד בן-גוריון.
כשנתברר הדבר להראל הוא פרש מתפקיד זה ב-28 ביוני 1966 וטען שעשה זאת משום שלא ניתנו לו סמכויות של ממש.
בדצמבר 1966 יצא הראל בדרישה כי מזכירות מפא"י תדון במניעים שהביאו אותו להתפטר מתפקיד היועץ.
דרישתו זו נדחתה ואז יצא בקריאה להעביר את ראש הממשלה אשכול ואת ראש המוסד עמית מתפקידיהם, בטענה כי היו מעורבים במעשים חמורים ואינם ראויים יותר למלא את תפקידיהם.
בחודש אפריל 1967, במהלך משפט שנערך בצרפת בקשר לפרשת בן ברקה, בו הועמדו לדין אנשים מן העולם התחתון של צרפת באשמת חטיפתו ורציחתו של מהדי בן ברקה, מנהיג אופוזיציה מרוקני, הועלתה הטענה כי אנשי השירותים החשאיים של צרפת ביחד עם אנשי המוסד הם האחראים למעשה.
נרמז בעיתונות על כך שדרישתו של הראל להדיח את אשכול נבעה מטענתו של הראל כי ראש המוסד מאיר עמית הטעה את אשכול והוציא ממנו במרמה אישור להשתתפות המוסד בחטיפת ורצח בן ברקה, ולדרישתו שנדחתה כי עמית יתפטר מתפקידו.
בשנת 1969 לאחר שרפ"י חברה בשנית למפא"י במסגרת המערך, נותר דוד בן-גוריון, שסירב להתפייס עם לוי אשכול, מחוץ למערך וחסידיו הקימו את הרשימה הממלכתית שהורכבה מאנשי רפ"י שלא הצטרפו למערך ומאישים אחרים.
הראל התפייס עם דוד בן-גוריון, הצטרף לרשימה הממלכתית ונבחר מטעמה כחבר הכנסת בכנסת ה-7, שבה כיהן בשנים 1969–1974. בכנסת שימש הראל כחבר בוועדת הכנסת והיה פעיל בחוגי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בין השנים 1971–1985 פרסם עשרה ספרים, מהם שני ספרים עלילתיים ושמונה ספרי זיכרונות על פעילותו רבת השנים והעלילה בשירותי המודיעין של מדינת ישראל.
איסר הראל נפטר ב-18 בפברואר 2003 (ט"ז באדר א' ה'תשס"ג), בגיל 91, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
הותיר אחריו את רעייתו, רבקה (1915-2004), בתו מירה (נישאה לישראל ערד).
הראל הוא אחד האחראים העיקריים לתדמיתם של שירותי הביטחון הישראלים בעולם כשירותים רבי עוצמה.
בספרו "הממונה" כותב מיכאל בר-זוהר: "פחות מחמש שנים מהיום בו נתוודע לדוד בן-גוריון, החזיק בידו עוצמה אדירה, שכמוה לא הוענקה לאיש לפניו וגם לא לאיש אחריו בתולדות מדינת ישראל".
בערים פתח תקווה, נתניה והרצליה נקראו רחובות על שמו.
התרמית הגדולה, הוצאת שקמונה 1971.
הבית ברחוב גריבלדי, ספריית מעריב 1975; מהדורה מעודכנת זמורה ביתן, תש"ן 1990.
אנטומיה של בגידה: "האדם השלישי" והמפולת במצרים; ירושלים: הוצאת עידנים 1980.
קם איש על אחיו: הניתוח המוסמך והממצה של "פרשת לבון", ירושלים: הוצאת כתר 1982.
מבצע יוסלה, הוצאת עידנים 1983.
האמת על רצח קסטנר: טרור יהודי במדינת ישראל, ירושלים: הוצאת עידנים תשמ"ו 1985.
ריגול סובייטי: קומוניזם בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת עידנים, תשמ"ז 1987.
ביטחון ודמוקרטיה, תל אביב: הוצאת עידנים, תשמ"ט 1989.
הרב איסר זלמן מֶלְצֶר (ה' באדר א' תר"ל, פברואר 1870 – י' בכסלו תשי"ד, 17 בנובמבר 1953) היה רבה של סלוצק וראש הישיבה בה, ולאחר מכן ראש ישיבת עץ חיים בירושלים ויושב ראש מועצת גדולי התורה.
מחבר ספרי "אבן האזל" על משנה תורה לרמב"ם.
נולד בעיר מיר שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לרב ברוך פרץ ולמירל, שהייתה ממשפחת הוטנר.
בן זקונים אחרי תשעה ילדים שמתו בינקותם ואחות אחת ששרדה.
בגיל עשר התחיל ללמוד אצל רב העיר מיר, הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי, בעל "מלבושי יום טוב", שגידלו בביתו.
בן ארבע-עשרה, בשנת תרמ"ד (1884), התחיל לימודיו בישיבת וולוז'ין, בראשותם של הנצי"ב ורבי חיים סולובייצ'יק, ולמד שם שבע שנים.
בזמן כניסתו לישיבה היה הצעיר ביותר.
כונה "זוניא מיר'ר", על שם עירו.
היה חבר חדר של הרב זליג ראובן בנגיס, שהיה אז מבכירי התלמידים בישיבה, וקירב אותו.
כבר בשנותיו הראשונות התבלט, והרב סולובייצ'יק ביקשו לדבר עמו בלימוד, באמרו שדיבור עמו פותח לו את אפיקי המחשבה.
בהיותו תלמיד שם היה גם פעיל בתנועה סודית של חובבי ציון בשם "נס ציונה", ויחד עם גיסו רבי משה מרדכי אפשטיין היה ממייסדי חדרה, בה קנה חלקת קרקע, ונטע פרדסי אתרוגים.
נישא לבילה הינדה, בת הגביר שרגא פייבל פרנק מאלקסוט שבקובנה.
כאשר נפטר פרנק, ביקשה גולדה - אלמנתו - למלא את צוואתו, ולהשיא את בנותיהן לתלמידי חכמים מובהקים.
בזמן אירוסיו עבר ללמוד בישיבת ראדין, אצל החפץ חיים.
הוא שכר חדר אצל קצב, שפרש, את העורות שהפשיט מבהמותיו, בחלון חדרו של הרב מלצר.
הרב מלצר שהיה חולני ורגיש, נחלש בגלל הריח והחיידקים, אך סירב לעזוב ולפגוע בפרנסת הקצב.
עקב זאת הוא חלה בשחפת וחזר לבית הוריו במיר.
הוא שלח מכתב למשפחת כלתו על מצבו הרפואי ושישקלו את המשך השידוך.
משפחת כלתו שלחה לו מימון לטיפול רפואי, ובד בבד לחצה על הכלה שתבטל את השידוך.
הכלה סירבה לוותר עליו, על אף התחזיות הפסימיות של הרופאים.
החפץ חיים בירך אותה שהוא יאריך ימים, ואכן בלחצה השידוך המשיך ולאחר שחזר לאיתנו הם נישאו.
בעת המצור על ירושלים במלחמת הקוממיות בשנת תש"ז, והוא בן 77, נפצע ברגלו.
בעת שהחלים בבית חתנו בפתח תקווה, עבר בביתם תלמיד ישיבה ואיש ההגנה טוביה פרשל והעיד שאשתו, אשר ערכה את ספריו ותיעדה את שיחותיו,
הייתה עסוקה ביישור ניירות עטיפה על מנת שיוכלו להמשיך ולכתוב את דברי התורה, מכיוון שנייר הכתיבה אזל מן השוק.
בעקבות נישואיו, הושפע הרב מלצר מתנועת המוסר שחותנו וגיסו היו מקורבים אליה ואל מנהיגה רבי ישראל מסלנט.
הוא היה תלמידו של רבי נתן צבי פינקל, הסבא מסלובודקה, והתמנה לראש ישיבה בסלובודקה בשנים תרנ"ד-תרנ"ז (1894–1897) כבר בגיל 24.
בשנת תרנ"ז הקים רבה של סלוצק, רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז), ישיבה מקומית ששימשה כ'שלוחה' של ישיבת סלבודוקה והרב מלצר הועמד בראשה.
לאחר שעבר הרידב"ז לשיקגו שבארצות הברית (ומאוחר יותר לצפת שבארץ ישראל), נתמנה הרב מלצר לרבה של סלוצק בשנת תרס"ג (1903), ושימש בכהונה זו עשרים שנים.
לאחר עליית המשטר הסובייטי בברית המועצות סבל הרב מלצר רדיפות ונאסר מספר פעמים.
בשל כך, נמלט בשנת תרפ"ג (1923) על נפשו לקלצק שבפולין, שם שימש כראש ישיבת סלוצק הגולה - "עץ חיים", יחד עם חתנו, הרב אהרן קוטלר, ותלמידו הקרוב חתן אחותו, הרב אלעזר מנחם מן שך.
בתקופת סלוצק יזם את הדפסת כתב העת הרבני "יגדיל תורה", ואף שימש כעורכו.
עלייתו לארץ ישראל ואחרית ימיו
בשנת 1925 נתמנה לראש ישיבת עץ חיים בירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו.
התגורר בשכונת אוהל משה באזור הנקרא כיום נחלאות בבנין שבנה והקדיש הנדיב שרגא פייבל יעקבזון ברחוב שנקרא היום על שמו (בבנין הסמוך נמצא כיום מתנ"ס 'לב העיר'), והיה מקורב לראי"ה קוק.
על פי צוואת הרב ברלין, ספרייתו הושארה לדייר הבא אם יהיה תלמיד חכם מופלג, ואכן הספרייה הושארה לרב מלצר.
לאחר פטירתו עברה הספרייה לרשות ישיבת עץ חיים.
נפטר בירושלים, ביום שלישי, י' בכסלו ה'תשי"ד, 17 בנובמבר 1953, בגיל 83. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו והשתתפו בה כ-20,000 אנשים.
במהלך ההלוויה התפתחו עימותים בין כוחות המשטרה לבין משתתפים שהשתייכו לזרם נטורי קרתא.
על שמו נקראו רחובות בבני ברק, בירושלים (רחוב אבן האזל, על שם ספרו ורחוב מגוריו- האר"ז) וברחובות (רחוב הרא"ז, ראשי תיבות רבי איסר זלמן), שבה כיהן בנו הרב צבי יהודה כרב ראשי.
על שמו הוקמה ישיבת אבן האזל לצעירים שעל ידי ישיבת הנגב בנתיבות, בתשע"ה (2015) עברה הישיבה למודיעין עילית.
הצטרף לאגודת ישראל מיום היווסדה.
השתתף בכל שלשת הקונגרסים העולמיים שלה, ובשנותיו האחרונות אף כיהן בתור יו"ר של "מועצת גדולי התורה", עד פטירתו.
החזיק בעמדה חיובית לגבי מדינת ישראל העתידית, והמריץ את אנשי האגודה לפעולות ממשיות למען יישוב ארץ ישראל, בשנתו האחרונה נפגש עם ראש הממשלה בן-גוריון כדי להביע את מחאתו על הכוונה לממש את חוק גיוס חובה ושירות לאומי לנשים, עליהם פסק לאיסור בחומרת "יהרג ואל יעבור".
היה ממייסדי "ועד הישיבות" בווילנה, יחד עם ה"חפץ חיים" ורבי חיים עוזר גרודזנסקי, ושימש כנשיא ועד הישיבות בארץ ישראל.
חיבוריו התורניים שפרסמו אותו בעולם הישיבות היו פירושו אבן האזל (בשבעה כרכים) על המשנה תורה והגהות וביאורים לחידושי הרמב"ן על התלמוד הבבלי.
בהקדמה לספרו הוא מודה לאשתו בילא-הינדא על עזרתה בהעתקת כתב היד שלו והכנתו לדפוס, ואף טרחה בהפצתו.
זכה פעמיים בפרס הרב קוק לספרות תורנית עליו התבטא שקבלו כדי להעלות את חשיבות הפרס כדי שאברכים צעירים יתאמצו יותר כדי לזכות בו.
הכרך הראשון של אבן האזל יצא לאור בשנת ה'תרצ"ה והכרך האחרון של אבן האזל על סדרי הרמב"ם נשים וקדושה, יצא לאור לאחר פטירתו, ובראש הספר מתנוססת הקדמתו של הרב אלעזר מנחם שך תלמידו וחתן אחותו.
היה נשוי לבבילא הינדא (לבית פרנק).
חנה פערל - נישאה לרב אהרן קוטלר, ראש ישיבת קלצק בליטא ומייסד ישיבת בית מדרש גבוה בלייקווד ארצות הברית.
הרב צבי יהודה - רבה של רחובות ומייסד "ישיבת הדרום".
פיבל - מחנך ופרשן התנ"ך, מנהל בית הספר "רוחמה", מרצה השיעור היומי בתנ"ך ב"קול ירושלים", חבר מערכת דעת מקרא וממייסדיה, ומחבר הפירוש למגילת רות במסגרתה.
שרה - אשת הרב יצחק מאיר בן-מנחם (פצ'ינר), אב בית דין פתח תקווה, ודיין בבית הדין הגדול.
אחותו פרומא רבקה הייתה חמותו של הרב אלעזר מנחם מן שך, ראש ישיבת פוניבז' ומנהיג הציבור החרדי-ליטאי.
הרב יוסף אליהו הנקין, פוסק וראש ארגון "עזרת תורה" בארצות הברית
הרב משה פיינשטיין, פוסק, ראש ישיבת מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק, מחבר השו"ת "אגרות משה"
הרב אלעזר מנחם מן שך, ראש ישיבת פוניבז' ומנהיג הציבור החרדי-ליטאי (היה נשוי לאחייניתו)
הרב פרופסור שמחה אסף, רב, חוקר, היסטוריון, ומשפטן.
רקטור האוניברסיטה העברית ושופט בית המשפט העליון
הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, ראש ישיבות רבנו יצחק אלחנן וישיבת בית יהודה בתל אביב
הרב ראובן כץ, רבה של פתח תקווה, מחבר השו"ת "דגל ראובן"
הרב שלמה זלמן אוירבך, פוסק, ראש ישיבת קול תורה
הרב אברהם יעקב זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים
הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, ראש ישיבת פוניבז' לצעירים
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב הראשי לישראל, ראש ישיבת מרכז הרב וממנהיגה הרוחניים הבולטים של הציונות הדתית
הרב שלמה גורן, הרב הצבאי הראשי והרב הראשי לישראל
הרב יצחק קוליץ, רבה של ירושלים
הרב יעקב ניסן רוזנטל, אב בית דין בחיפה
הרב ישראל יעקב פישר, ראב"ד העדה החרדית
הרב חיים יעקב גולדוויכט, ראש ישיבת כרם ביבנה
הרב יהודה עמיטל, מייסד וראש ישיבת הר עציון
הרב שמואל אוירבך, ראש ישיבת מעלות התורה
הרב איסר יהודה אונטרמן (י"ד בניסן ה'תרמ"ו - 19 באפריל 1886, בריסק – כ"ד בשבט ה'תשל"ו - 26 בינואר 1976,ירושלים) היה ממנהיגי תנועת המזרחי, רבה הראשי השלישי של תל אביב, ולאחר מכן רבה הראשי האשכנזי השלישי של מדינת ישראל.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ד.
נולד בבריסק, בנם של אליהו ושיינה אונטרמן.
נקרא על שם רב העיר בריסק, הרב איסר יהודה מאלין, שנפטר כעשר שנים קודם לכן בירושלים.
בילדותו נחשב לעילוי ולמד אצל הרב והדיין המקומי, שמחה זליג ריגר, ובשנת 1898, בגיל 12, הוזמן להיות חלק מהגרעין המייסד בישיבת ענף עץ החיים במלץ (מלטש) בראשותו של הרב זלמן סנדר כהנא שפירא.
לזמן מה עבר לישיבת מיר אך שב למלץ ושם הפך לתלמיד בולט של הרב שמעון שקאפ.
לאחר נישואיו עם רחל לאה ילין, למד בכולל של ישיבת וולוז'ין, שם גם הוסמך כרב על ידי הרב רפאל שפירא ראש הישיבה.
במהלך לימודיו בוולוז'ין פתח הרב אונטרמן ישיבה בעיר הסמוכה וישנובה וכמו כן שימש כרב במספר קהילות בליטא, בהן מוהלינא ואמסטיבובה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שימש כרב בלונאווליה ולאחר מכן היה לרב בגרודנו.
הרב אונטרמן היה ציוני ומחשובי הרבנים שתמכו באידאולוגיית המזרחי.
ב-1922, בוועידת המזרחי השלישית שהתכנסה בפולין, נשא נאום מרכזי ובו התנגד לתוכנית אוגנדה.
בשנת 1923, בהשפעת הרב חיים עוזר גרודזנסקי, מנהיג יהדות ליטא, עבר הרב אונטרמן לאנגליה ושימש כרבה של ליברפול.
הרב אונטרמן התגבר במהירות על קושי השפה והפך לרוח חיה בקהילה היהודית שם.
הוא הקים ארגון גג לכל הקהילות היהודיות באזור, ייבא תלמידים מאירופה על מנת לחזק את הישיבה המקומית ואף הקים את האקדמיה לתלמוד תורה בליברפול.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל הרב אונטרמן למען יהודים פליטים מגרמניה שאנגליה התייחסה אליהם כנתיני מדינת אויב.
הוא סיכן את עצמו וביקר אותם במעצרם וכן ביקר את חברי קהילתו במקומות אליהם התפזרו על מנת לתפוס מחסה.
לאחר פטירתו של הרב משה אביגדור עמיאל בשנת 1945, התמנה הרב אונטרמן לרבה האשכנזי של תל אביב.
הוא סירב לעלות לארץ ישראל על חשבון מכסת הסרטיפיקטים הכללית, ועל כן קיבל מהבריטים אשרת עלייה מיוחדת כ"מומחה בריטי לרבנות".
בתל אביב הקים הרב אונטרמן כולל בשם "שבט מיהודה" וכתב תשובות בהלכה ומאמרים שונים, את תשובותיו העיקריות קיבץ בספרו: שו"ת שבט מיהודה.
יחד עם רבה הספרדי של העיר, יעקב משה טולידאנו, הקים את בית הדין המיוחד לענייני עגונות.
הרב אונטרמן כיהן גם כדיין בבית הדין הרבני הגדול, בשנת 1955 נבחר למועצת הרבנות הראשית ובג' בניסן תשכ"ד - 16 במרץ 1964 נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של ישראל, בגוברו על הרב גורן בהפרש של שלושה קולות.
הרב אונטרמן כיהן בתפקיד זה עד 1972, אז הפסיד בבחירות לרב שלמה גורן בצעד שהתפרש על ידו כהדחה.
הרב אונטרמן נפטר בשנת 1976, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
על שמו נקראו רחובות בתל אביב, בירושלים, בפתח תקווה ובנתניה.
היו נשוי לרחל לאה (לבית ילין), ולהם שבעה ילדים.
אחד מבניו, ברוך, שימש מנהל אוניברסיטת בר-אילן.
אחת מנכדותיו, ריבה מן, מספרת על סובלנותו, כי על אף שלא שמרה תורה ומצוות, סבה "אהב אותה אהבה ללא תנאים".
הרב אונטרמן היה למדן ליטאי במובן הקלאסי שהושפע עמוקות מדרכו ההלכתית הייחודית של מורו הרב שמעון שקאפ, וכך גם נראו שיעוריו ותשובותיו בהלכה - דיון בהגיון משפטי ושימוש בכלים לוגיים האופייניים למורו.
מאידך, שלא כמו הרב שמעון שקאפ, עסק הרב אונטרמן גם בשאלות ההלכתיות האקטואליות מאותה תקופה (שרובן רלוונטי גם היום) כגון: עליה להר הבית, גיור, פסולי חיתון, מצוות התלויות בארץ, גיוס בנות לצה"ל ועוד רבות.
יחסית לשאר רבני התקופה האורתודוקסים, נחשב הרב אונטרמן לפוסק ליברלי.
כאשר אישה הושיטה לו יד, לחץ הרב אונטרמן את ידה באומרו כי "איני מקל בנגיעה, אלא מחמיר בכבוד הבריות".
דוגמה נוספת היא גישתו המקלה לגבי קבלת גרים מעולי ברית המועצות, עליהם כתב:
גם בשאלות דומות הוא הקל, וכך כתב בתגובה למאמרו של הרב כתריאל פישל טכורש לשאלתה של אוניברסיטת בר-אילן בנוגע לשימוש בתאי גזע עובריים:
הרב אונטרמן תמך באמירת הלל ביום העצמאות, אולם מכיוון שאין בידינו הסמכות שהייתה בידי חז"ל לקבוע ברכות חדשות, הוא היסס האם יש לברך לפני ההלל בשם ומלכות, כלומר, תוך הזכרת שם ה'.
לעומת זאת ביום ירושלים טען הרב אונטרמן כי יש לומר הלל בשם ומלכות שכן מדובר בחג בגין יציאה ממוות לחיים.
עם זאת, טען הרב אונטרמן כי ליום העצמאות הבכורה על פני יום ירושלים מאחר שיום העצמאות מבטא תקומה אנושית ויום ירושלים נס מההשגחה עליונה.
איסקיה, או אנאריה (איטלקית: Ischia, לטינית: Anaria) הוא אי געשי בדרום איטליה בקצה הצפוני של מפרץ נאפולי, השייך לנפת נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה.
אוכלוסיית האי מונה כ-58,000 נפשות נכון ל-2006. העיר המרכזית באי היא איסקיה, שאוכלוסייתה מונה כ-17,000 נפשות.
ערים נוספות באי הן קאזאמיצ'ולה ופוריו.
האי מהווה מרכז תיירות משמעותי.
שטח האי הוא 46 קמ"ר, והוא הררי ברובו.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר הגעש אמפאו , המתנשא לגובה 789 מטרים.
אדמת האי מורכבת בעיקר מבזלת וטוף.
איסקיה הוא חלק מהקשת הגעשית של קמפניה, שגעשיותה פעילה.
ב - 21 באוגוסט 2017 ארעה רעידת אדמה קלה באי ובה שני אנשים נהרגו וכמה עשרות נפצעו, כשמספר בתים קרסו על יושביהם.
האי יושב בימי קדם על ידי המיקנים והיוונים בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס.
לפי המסורת, התפרצותו של הר הגעש מונטה אמפאו גרמה לנטישת מתיישבים אלה.
בני סירקוסאי השתלטו על האי לאחר קרב קומי בשנת 474 לפנה"ס, אולם התפרצות געשית הובילה לנטישתו בשנית לתקופה ארוכה.
בסוף המאה ה-5 לפנה"ס עבר האי לרשותה של נאפולי, וכאשר זו נשתעבדה על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 326 לפנה"ס השתעבד גם האי.
שמו הלטיני של האי, Anaria, קרוב לשמו הפיניקי "ינר" (כלומר "אי נֻר").
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית עבר האי ידיים רבות, בין השאר היה תחת שליטתם של הביזנטים הגותים, הצרפתים, פיזה, נאפולי ועוד.
הר הגעש התפרץ שוב בשנת 1299, מה שהוביל למנוסה של אוכלוסיית האי ולהרס רב.
עם הקמתה של ממלכת איטליה המודרנית עבר האי לשליטתה.