tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הדוכסות הוגדרה כנחלת כתר לחלק ציסלייטניה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואילו יחד עם עליית הלאומנות הסכסוך בין האוכלוסייה הגרמנית והסלובנית הלך והתעצם.
עם התמוטטות אוסטריה-הונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוסטריה הגרמנית כללה את כל החלק האוסטרי בציסלייטניה עם אוכלוסייה משמעותית דוברת גרמנית, כולל חלקים נרחבים מדוכסות שטיריה, בעוד שהחלק הסלובני התחתון הצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים.
בשנת 1910 כללה אוכלוסיית שטיריה:
לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה (1192–1194)
פרידריך השני, דוכס אוסטריה (1230–1246), בן, נהרג בקרב
אישטוואן החמישי, מלך הונגריה (1258–1260), תובעים
פרידריך הראשון (1308–1330), בנו של אלברט הראשון, יחד עם אחיו
אלברכט השני (1330–1358), בנו של אלברט הראשון, יחד עם אחיו
אלברכט השלישי (1365–1379), בנו של אלברט השני, יחד עם אחיו
לאופולד השלישי (1365–1386), דוכס אוסטריה הפנימית משנת 1379
ארנסט הברזל (1406–1424), בנו של לאופולד השלישי
פרידריך החמישי (1424–1493), בנו של ארנסט הברזל, גם מלך הרומאים משנת 1440, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1452 וארכידוכס אוסטריה משנת 1457, יחד עם אחיו
מקסימיליאן הראשון (1493–1519), גם ארכידוכס אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (קיסר נבחר) משנת 1508
קרל הראשון (1519–1521), גם הוא הארכידוכס של אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה 1530–1556
פרדיננד הראשון (1521–1564), גם הוא הארכידוכס של אוסטריה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1558
קרל השני (1564–1590), הארכידוכס של אוסטריה הפנימית
פרדיננד השני (1590–1637), הארכידוכס של אוסטריה הפנימית, גם הארכידוכס של אוסטריה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1619
דוכסות קרינתיה הייתה דוכסות הממוקמת בדרום אוסטריה וחלקים מצפון סלובניה.
היא הופרדה מדוכסות בוואריה בשנת 976, והייתה המדינה הקיסרית הראשונה שנוצרה לאחר דוכסויות הגזע [מוצא/שבטי] הגרמניות המקוריות.
קרינתיה נותרה מדינת האימפריה הרומית הקדושה עד לפירוקה בשנת 1806, אם כי משנת 1335 היא נשלטה כחלק מהנחלות האוסטריות של השושלת ההבסבורגית.
כחלק מהותי של המלוכה ההבסבורגית והאימפריה האוסטרית, היא נותרה נחלת כתר בציסלייטניה כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עד 1918. על ידי משאל העם הקרינתי באוקטובר 1920, האזור העיקרי של הדוכסות יצר את מדינת קרינתיה האוסטרית.
במאה השביעית האזור היה חלק מהנסיכות הסלאבית קראנטניה, שנפלה תחת שליטת אודילו, דוכס בוואריה בשנת 743 בערך.
דוכסות הגזע הבווארית שולבה באימפריה הקרולינגית כאשר קרל הגדול הדיח את בנו של אודילו, הדוכס טסילו השלישי בשנת 788. בחלוקה של 843 על ידי חוזה ורדן, הפכה קרינתיה לחלק מפרנקיה המזרחית תחת המלך לודוויג הגרמני.
בשנים 889–976 היה האזור מרקיזות קרינתיה של הדוכסות הבווארית המחודשת, אם כי בשנת 927 קיבל הרוזן ברטהולד משושלת לואיטפולדינג זכויות דוכסיות מהמלך הגרמני היינריך הצייד.
לאחר שברטהולד הפך לדוכס בוואריה בשנת 938, שני השטחים נשלטו על ידו.
עם מותו בשנת 948, הלואיטפולדינגים, אף כיורשי השושלת האוטונית המלכותית, לא הצליחו לשמור על רכושם, שכן המלך אוטו הראשון קנה את נאמנותו של אחיו הצעיר היינריך הראשון עם אדמות בוואריה.
בנו של הדוכס היינריך, היינריך השני ששלט משנת 974 ואילך, התקומם נגד בן דודו הקיסר אוטו השני, ולאחר מכן הודח כדוכס בוואריה לטובת אחיינו של אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה.
במקביל יצר הקיסר אוטו השני דוכסות שישית בנוסף לדוכסויות הגזע המקוריות, הדוכסות החדשה של קרינתיה.
הוא החזיר את החזקה של השטחים ללואיטפולדינגים, כשפיצל את קרינתיה מבוואריה ומינה את בנו של הדוכס ברטהולד, היינריך הצעיר כדוכס בשנת 976.
במשך מאות שנים, השם 'קרינתיה' (Kärnten) החליף בהדרגה את 'קראנטניה' לשעבר.
התחום של דוכסי קרינתיה כלל בתחילה שטח עצום כולל מרקיזויות שטיריה, קרניולה ואיסטריה, הם גם שלטו לאורך מרקיזות ורונה האיטלקית בדרום.
אף על פי כן, היינריך הצעיר היה הדוכס הראשון וגם האחרון משושלת לואיטפולדינג; כשבחר להצטרף למלחמת שלושת ההיינריכים ללא הצלחה כנגד הקיסר אוטו השני, הוא איבד את קרינתיה כעבור שנתיים והוחלף על ידי אחיינו של הקיסר אוטו הראשון, נצר משושלת סלייה.
אף על פי שהיינריך שוב הצליח להחזיר לעצמו את התואר הדוכסי בשנת 985, קרינתיה עם מותו בשנת 989 חזרה לשושלת האוטונית הקיסרית בבוואריה.
אולם קרינתיה נותרה ישות נפרדת, ובשנת 1012 קיבל הרוזן אדאלברו הראשון מאפנשטיין, מרקיז קרינתיה (לימים שטיריה) מאז כ-1000, את הדוכסות מידי הקיסר האוטוני האחרון היינריך השני, בעוד מרקיזות איסטריה הופרדה וניתנה לרוזן פופו מוויימאר.
אדלברו הודח מתפקידו בשנת 1035 לאחר שנפל בחסדיו של הקיסר הסאלי קונרד השני.
בשנת 1039 ירש את קרינתיה הקיסר היינריך השלישי עצמו, שניתק את מרקיזות קרניולה בשנה שלאחר מכן והעניק אותה למרקיז פופו מאיסטריה.
בשנת 1077 ניתנה הדוכסות ללואיטפולד, שוב בן למשפחת אפנשטיינר, אולם, עם זאת, הענף נכחד עם מותו של אחיו הצעיר של לואיטפולד היינריך השלישי מקרינתיה בשנת 1122. עם מותו הצטמצמה הדוכסות בשטח נוסף: חלק גדול מאדמות אפנשטיין במה שנמצא כיום בשטיריה העליונה עבר לאוטוקאר השני, מרקיז שטיריה.
שאר קרינתיה עברו מהדוכס היינריך השלישי לילדו היינריך מבית שפונהיים, ששלט כהיינריך הרביעי, משנת 1122 ועד מותו המוקדם בשנה שלאחר מכן.
המצטיין מבין הדוכסים של שפונהיים היה ברנהרד, הדוכס הקרינתי הראשון שבאמת תואר ונכבד במסמכים כ"נסיך הארץ".
הדוכס האחרון של שפונהיים היה אולריך השלישי; הוא חתם על הסכם ירושה עם אחיו הארכיבישוף פיליפ מזלצבורג, אולם לא יכול היה להתגבר מול המלך הבוהמי אוטוקאר השני פשמישל.
למרות שנתמך על ידי המלך ההבסבורגי רודולף הראשון, מלך גרמניה, שהביס את אוטוקאר השני בקרב מרכפלד בשנת 1278, פיליפ מעולם לא זכה לשלטון ממשי.
הדוכסות נתפסה על ידי רודולף ופיליפ מת שנה לאחר מכן בשנת 1279.
רודולף, לאחר שנבחר למלך הרומאים והביס את המלך אוטוקאר השני, נתן תחילה את קרינתיה לרוזן מיינארד השני מגוריציה-טירול.
בשנת 1335, לאחר מותו של היינריך, הזכר האחרון בענף זה, העניק לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את קרינתיה ואת החלק הדרומי של טירול כפייף אימפריאלי למשפחת הבסבורג ב-2 במאי בלינץ.
ההבסבורגים המשיכו לשלוט בקרינתיה עד 1918. בדומה לשאר חלקי המלוכה ההבסבורגית, קרינתיה נותרה מדינה אוטונומית למחצה עם מבנה חוקתי משלה במשך זמן רב.
ההבסבורגים חילקו את שטחיהם בתוך המשפחה פעמיים, על פי הסכם נויברג משנת 1379 ושוב בשנת 1564. בכל פעם, דוכסות קרינתיה הפכה לחלק מאוסטריה הפנימית ונשלטה במשותף עם הדוכסות הסמוכות שטיריה וקרניולה.
הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה ובנה יוזף השני ניסו להקים מדינה הבסבורגית אחידה יותר, ובשנת 1804 השתלבה קרינתיה באימפריה האוסטרית שהוקמה תחת פרנץ השני/הראשון.
על פי חוזה שנברון משנת 1809, השטחים הקרינתים העליונים סביב פילאך היוו חלק מהמחוזות האיליריים של נפוליאון; קרינתיה בכללותה נשארה חלק מממלכת איליריה ההבסבורגית עד לפירוקה בשנת 1849.
בשנת 1867 הפכה הדוכסות לנחלת כתר של ציסלייטניה, החלק המערבי של האימפריה האוסטרו-הונגרית .
במהלך מאות השנים, השפה הגרמנית, שנשאה יוקרה רבה יותר, התרחבה על חשבון הסלובנית, אך העובדה שבמאה ה-16 רשומות המדינה של קרינתיה עדיין יכלו להצביע על כך שקרינתיה היא "ארכידוכסות רוחנית ", כלומר נסיכות סלובנית ריבונית, מראה כי העם הקרינתי היה מודע לשורשיו העתיקים והקדם-גרמניים.
מלחמת העולם הראשונה והפלביססיט הקרינתי
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קרינתיה חוותה מספר גבוה יחסית של מקרי מוות במלחמה: שלושים ושבעה על כל 1,000 תושבים.
זה היה גבוה יותר מאשר ברוב אזורי דוברי הגרמנית האחרים באוסטריה-הונגריה (למעט מורביה הדרומית-גרמנית).
לאחר תום המלחמה והתפרקותה של אוסטריה-הונגריה, בחוזה סן-ז'רמן בשנת 1919 נקבע כי עמק תעלת קרינתיה המשתרעת מTarvisio לעבר Pontafel (172 קמ"ר) ללכת יימסר לאיטליה וכי תחומי עמק מסה דוברי הסלובנית, באזור עמק דראווה סביב אונטרדראובורג, אשר שונה לאחר מכן לדראבוגראד, ואזור יזרסקו (128 קמ"ר), יימסר למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים.
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, לעומת זאת, לא הסתפקה בחלקים אלה של הדוכסות לשעבר וכבשה גם אדמות מצפון לרכס הרי קראוואנס, כולל עיר הבירה קלגנפורט.
מעצמות האינטנטה החליטו על משאל עם דו-שלבי, מתוכו השלב הראשון, משאל העם הקרינתי, התקיים ב-10 באוקטובר 1920 כדי לקבוע את גורלה של קרינתיה.
התוצאה לטובת אוסטריה לא שינתה את הגבולות כפי שהוחלט באמנת סן ז'רמן.
החלק האוסטרי של הדוכסות לשעבר מהווה כיום את המדינה הפדרלית קרינתיה, בעוד שהשטח שנמסר לאיטליה כחלק מ"מארקה יוליה"הנטען לאזור פריולי-ונציה ג'וליה.
רוב השטח שהוענק ליוגוסלביה (ראה קרינתיה הסלובנית) מהווה כיום חלק מהאזור הסטטיסטי של קרינתיה הגדול ביותר בסלובניה.
על פי המפקד הקיסרי האחרון של אוסטריה בשנת 1910, דוכסות קרינתיה הורכבה מהקהילות הלשוניות הבאות:
המפקדים האוסטריים לא מנו קבוצות אתניות, וגם לא את שפת האם, אלא את "שפת האינטראקציה היומיומית".
הענף הבכור של בית ולף
שטחי הבסבורג התאחדו מחדש בשנת 1458
קרינתיה אוחדה שוב עם שאר שטחי הבסבורג בשנת 1619.
דוכסות שלזיה (בפולנית: Księstwo śląskie; בגרמנית: Herzogtum Schlesien) עם בירתה ורוצלב הייתה דוכסות בימי הביניים שהייתה ממוקמת באזור שלזיה.
זמן קצר לאחר שהוקמה תחת שושלת פיאסט בשנת 1138, היא התפרקה לדוכסויות שלזיה השונות.
בשנת 1327 הדוכסות הוותיקה של ורוצלב, כמו גם רוב הדוכסות האחרות שנשלטו על ידי הפיאסטים השלזיים, עברו לממלכת בוהמיה כדוכסות שלזיה.
הרכישה הושלמה, כאשר המלך קז'ימייז' השלישי, מלך פולין ויתר על זכויותיו בשלזיה בחוזה טרנצ'ין משנת 1335.
במהלך הקמתן כיסו הארצות השלזיות את אגן נהר האודר העליון והאמצעי.
בדרום היוו רכס הרי הסודטים עד לשערי מוראביה הגבול עם אדמות בוהמיה - כולל ארץ קלודז' - ומוראביה.
לאחר מאבק שנמשך יותר ממאה שנה, נקבע הגבול בהסכם משנת 1137 עם הדוכס הבוהמי סובסלאב הראשון.
במערב שלזיה גבלה עם מרקיזות לוסאטיה (מאוחר יותר לוסאטיה התחתונה) ואדמות Milceni לשעבר סביב באוצן (מאוחר יותר לוסאטיה העליונה) כאשר הגבול נע לאורך הנהרות Bóbr ו-Kwisa.
שלזיה הוגבלה על ידי המחוזות הפולניים של פולין גדול בצפון ופולין הקטנה במזרח, המופרדים ביניהם בנהרות פשמשה ובילא.
לאחר ששלזיה בכללותה הפכה לווסאלית בוהמית על פי חוזה טרנצ'ין משנת 1335, חזרו לורדויות אלו - למעט מחוזות המדינה של ביטום ופשצ'יה - לכתר הפולני.
כפרובינציית שלזיה, הדוכסות הייתה אחד מחמישה מחוזות מרכזיים שהוקמו בפולין מימי הביניים על פי הברית של בולסלאב השלישי, עקום הפה.
על פי תנאי הצוואה בשנים 1138–1146 היא נשלטה על ידי הדוכס הבכיר של פולין או הדוכס הבכיר, בנו הבכור של בולסלאב ולדיסלב השני הגולה, שהחזיק גם בדוכסות קרקוב.
אולם הצוואה לא הצליחה למנוע סכסוך ירושה אלים בין ולדיסלב לאחיו למחצה הצעירים, שהתחברו נגדו.
לאחר הצעתו הכושלת להשתלט על הממלכה כולה ב-1146, הוא איבד את מעמדו כדוכס בכיר, הוחרם על ידי הארכיבישוף יקוב ze Żnina מ-Gniezno וברח אל האימפריה הרומית הקדושה.
הדוכסות הייתה אז בשליטת אחיו למחצה, הדוכס הגדול בולסלאב הרביעי המתולתל.
בנו הבכור של ולדיסלב, בולסלאב הראשון, קיבל את שלזיה התחתונה עם ורוצלב כמעונו; לכן אחוזותיו מכונות לפעמים כבר דוכסות ורוצלב.
הבן השני, מיישקו הראשון טאנגלפוט, קיבל חלק קטן בהרבה בשלזיה עילית והתגורר ברטיבור; הדבר הביא ליצירת דוכסות רטיבור.
לאור נחיתותו, הדוכס הבכיר הפולני קז'ימייז' השני הצודק ויתר לו על שטחים פולנים קטנים יותר בשנת 1177.
לאחר מרד של בנו הבכור של בולסלאב, ירוסלב, שחשש למורשתו, ויתר לו אביו על רצועת אדמה סביב אופולה, וכך הקים בפעם הראשונה את דוכסות אופולה.
בתורו נאלץ ירוסלב להתכונן לקריירה כנסייתית ולהישאר בצליבט.
כמו כן אחיו הצעיר של בולסלאב ושל מיישקו, קונראד ספינדלשנקס, כשהגיע לבגרות תבע את זכויותיו וב-1177 קיבל את אדמות שלזיה התחתונה סביב גלוגוב; מה שהוביל להקמה הראשונה של דוכסות גלוגוב.
עם זאת, בולסלאב הראשון חי לאחר מות אחיו הצעיר ומות בנו, ושני השטחים נפלו אליו בשנת 1190 ו-1201 בהתאמה.
בולסלאב הראשון נפטר באותה שנה וירש אותו בנו היחיד שנותר בחיים הנריק הראשון המזוקן, שנכנס עד מהרה לעימות עם קרובי משפחתו הפיאסטים וכן עם שכניו הגרמנים.
בשנת 1202 נאלץ להתמודד עם פלישתו של דודו מיישקו הראשון, שעדיין לא היה מרוצה מחלוקת 1172, וסיפח את שטח אופולה של ירוסלב.
דוכסות אופולה נשארה בנחלת צאצאיו של מיישקו, מה שהפך את החלוקה של שלזיה עילית למכרעת.
בשנת 1206 הגיע הנריק הראשון להסכם עם הדוכס הפולני הבכיר ולדיסלב השלישי שפינדלשנקס להחליף את נחלת לובוש באזור קאליש מפולין גדול.
אולם התוכנית בוטלה, כאשר ולדיסלב השלישי איבד את תואר הדוכס הבכיר ובנוסף לובוש נכבשה על ידי חייליו של קונרד השני, מרקיז לוסאטיה מבית וטין.
בשנת 1232 הוא הפך לדוכס הגדול של פולין, ולאחר שהצליח להבטיח את ירושת בנו הנריק השני החסוד עם מותו בשנת 1238, נראה כי ניתן היה להתגבר על הפיצול הפולני ולבסוף יתקיים רצון בולסלאב השלישי, עקום הפה.
בשנת 1239 נאלץ הנריק השני להתפטר משלטונו בשלזיה עילית לטובת בן דודו מיישקו השני השמן.
הוא הגן מחדש על לובוש, הפעם נגד כוחותיהם של המרקיזים האסקנים של ברנדנבורג, ובשנת 1241 העניק את האזור לבנו השני מיישקו.
בולסלאב השני עצמו התגורר במערב בלגניצה, ובכך הקים את דוכסות לגניצה יחד עם אחיו הצעיר קונראד.
זמן קצר לאחר מכן מכר את נחלת לובוש למרקיזות ברנדנבורג, שבסופו של דבר תפסה דריסת רגל מעבר לאודר והקימה את אזור נוימרק.
בשנת 1251, קונרד, שנבחר בפועל לבישוף של פסאו, אילץ את בולסלאב לוותר לו על דוכסות גלוגוב.
אזור ורוצלב נפל בידי אחיו הצעירים הנריק השלישי הלבן וולדיסלב, ובכך הקים את דוכסות ורוצלב.
חלוקת המשנה של דוכסות שלזיה התרחבה במהלך הדורות הבאים וליוותה את פיצול פולין.
אף על פי כן, עם מותו בשנת 1296 שוב נחלקה נחלתו בין בניו.
שלזיה שולבה בארצות כתר בוהמיה, לאחר שהמלך קז'ימייז' השלישי הודה ברכישת חוזה נמסלאו עם קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1348 - פרט לדוכסות שלזיה העליונה אושביץ וזאטור, שבמאה ה-16 השתלבו בדוכסות הפולנית של קרקוב, כמו גם דוכסות סייביירז, שנרכשה על ידי הארכיבישוף של קרקוב בשנת 1443.
ולדיסלב השני, הגולה (1138–1146), אבי הפיאסטים השלזיים, גם הדוכס הגדול של פולין, הודח
בולסלאב הרביעי המתולתל (1146–1163), אח חורג
בולסלאב הראשון, בנו הבכור של ולדיסלב, קיבל מחדש את הנחלה (1163–1201)
הנריק הראשון המזוקן (1201–1238), בנו, גם הוא הדוכס הגדול של פולין משנת 1232
הנריק השני החסוד (1238–1241), בנו, גם הוא הדוכס הגדול של פולין, נהרג בקרב ליגניץ
בולסלאב השני הקרח (1241–1248), בנו, הפך לדוכס לגניצה בחלוקה בשנת 1248.
הנריק הרביעי פרובוס (1266–1290), בנו של הנריק השלישי, דוכס ורוצלב משנת 1270, גם הדוכס הגדול של פולין משנת 1288, אין יורשים
הנריק החמישי השמן (1290–1296), בנו של בולסלאב השני, דוכס לגניצה מאז 1278
בולקו הראשון המחמיר (1296–1301), בנו של בולסלאב השני
בולסלאב השלישי הנדיב (1305–1311), בנו הבכור של הנריק החמישי, דוכס לגניצה מאז 1296.
מאחר שהנריק השישי לא הותיר אחריו יורשים זכרים, ירש את נחלותיו יוהאן, מלך בוהמיה.
המפות הבאות ממחישות את המשך חלוקת דוכסות שלזיה, והעברת גבולות של הדוכסות הקטנות יותר.
בעקבות מעבר נחלות בוהמיה לידי בית הבסבורג בשנת 1526, דוכסויות שלזיה עברו בהדרגה תחת שליטתה של מלכות הבסבורג האוסטרית עד שפרידריך השני מפרוסיה פלש לשלזיה בשנת 1740 וסיפח את רובה במהלך המלחמה השלזית הראשונה.
דוכסות קלווה הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה שצמחה מ בימי הביניים.
הדוכסות הייתה ממוקמת בצפון חבל הריין משני צידי הריין התחתון, סביב בירתה קלווה והערים וזל, קלקר, קסאנטן, אמריך, ריס ודיסבורג הגובלות באדמות הנסיכות-בישופות של מינסטר במזרח ובדוכסות בראבנט במערב.
ההיסטוריה שלה קשורה קשר הדוק לזו של שכנותיה הדרומיות: הדוכסות יוליך וברג, כמו גם חלרה ורוזנות מארק בווסטפאליה.
שטחה של הדוכסות כיסה בערך את המחוזות הגרמניים של היום קלווה (החלק הצפוני), וזל והעיר דיסבורג, כמו גם חלקים סמוכים של מחוזות לימבורג, צפון בראבנט וחלדרלנד בהולנד.
בתחילת המאה ה-11 הפקיד הקיסר היינריך השני את ניהול ה-Klever Reichswald, אזור מיוער גדול מסביב לקייזרפפאלץ בניימכן שהיה כפוף ישירות לשלטון הקיסרי, בידי האצילים המקומיים של דוכסות לורן התחתית בחלרה ובקלווה.
רוזנות קלווה הוזכרה לראשונה במאה ה-11. בשנת 1417 הפכה המחוז לדוכסות.
עם מותו של הרוזן יוהאן ב-1368, ירש אחיינו אדולף השלישי, רוזן מארק את הנחלה.
קלווה ומארק נשלטו לבסוף באיחוד אישי על ידי בית לה מארק לאחר שאחיו הבכור של אדולף הרוזן אנגלברט השלישי מת ללא יורשים ב-1391. המלך זיגיסמונד העלה את הרוזן אדולף הראשון למעמד של דוכס ונסיך האימפריה הרומית הקדושה ב-1417.
שטחי קלווה-מארק הפכו בשנת 1500 לאחת האחוזות המשמעותיות ביותר של החוג הרייני התחתון-וסטפאלי בשנת 1500, המתחרים של הנסיכים-הבישופים של מינסטר.
בשנת 1511 ירש יוהאן השלישי, דוכס קלווה, בנו של יוהאן השני, דוכס קלווה, על ידי נישואיו עם מריה מייליך-ברג את הנחלות של ייליך וברג עם מות חותנו וילהלם הרביעי, דוכס ייליך-ברג.
כאשר יוהאן השלישי ירש את אביו כדוכס קלווה בשנת 1521, המדינות ייליך, ברג, קלווה ומארק הקימו את הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג.
בתו אן אף הפכה למלכה בת הזוג באנגליה לכמה חודשים בשנת 1540, שכן אחיה וילהלם, דוכס ייליך-קלווה-ברג, מאז 1539, הסתכסך עם הקיסר קרל החמישי על החזקת חלרה וביקש תמיכה מהמלך הנרי השמיני.
כאשר הדוכס האחרון של ייליך-קלווה-ברג מת ללא יורשים ב-1609, פרצה מלחמת הירושה של ייליך.
בשנת 1795 נכבשה דוכסות קלווה ממערב לנהר הריין והווזל על ידי צרפת, והפכה לחלק מהמחוז הצרפתי של הרור.
שאר הדוכסות נכבשה בין 1803 ל-1805, והפכה לחלק ממחוז איסל-סופרייה ומהדוכסות הגדולה של ברג (לאחר 1811, המחוז של ליפה).
ב-1815, לאחר תבוסתו של נפוליאון, הפכה הדוכסות לחלק מהפרובינציה הפרוסית ייליך-קלווה-ברג, שהתמזגה בפרובינציית ריינלנד הפרוסית ב-1822. הערים Gennep, Zevenaar ו-Huissen הפכו לחלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה כתוצאה מקונגרס וינה ב-1815.
1394–1448 – אדולף הראשון, בנו של אדולף השלישי
1448–1481 – יוהאן הראשון, בנו של אדולף הראשון
1481–1521 – יוהאן השני החסיד, בנו של יוהאן הראשון
1521–1539 – יוהאן השלישי השליו, בנו של יוהאן השני
1539–1592 – וילהלם העשיר, בנו של יוהאן השלישי
דוכסות שלזוויג (בדנית: Hertugdømmet Slesvig; בגרמנית: Herzogtum Schleswig) הייתה דוכסות בדרום יוטלנד () המכסה את השטח בין כ-60 ק"מ צפונה ו-70 ק"מ מדרום לגבול הנוכחי בין גרמניה לדנמרק.
השטח חולק בין שתי המדינות מאז 1920, עם צפון שלזוויג בדנמרק ודרום שלזוויג בגרמניה.
האזור נקרא גם באנגלית Sleswick.
בניגוד להולשטיין ולאוונבורג, שלזוויג מעולם לא הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית.
שלזוויג הייתה פייף של דנמרק, ותושביה דיברו דנית, גרמנית וצפון פריזית.
גם הליברלים הלאומיים הדנים וגם הגרמנים רצו ששלזוויג תהיה חלק ממדינה לאומית דנית או גרמנית במהלך המאה ה-19. מרד גרמני במרץ 1848 גרם למלחמת שלזוויג הראשונה שהסתיימה ב-1852. מלחמת שלזוויג השנייה (1864) הסתיימה בכך ששלוש הדוכסויות נשלטו במשותף על ידי אוסטריה ופרוסיה.
ב-1866 הם הפכו לחלק מפרוסיה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
מימי הביניים המוקדמים, חשיבותו של האזור הייתה בהיותו מחוז החיץ של סקנדינביה והממלכה הדנית לבין האימפריה הרומית הקדושה החזקה מדרום, וכן בהיותו אזור מעבר להעברת סחורות בין הים הצפוני לים הבלטי, המחבר את נתיב הסחר מרוסיה עם דרכי הסחר לאורך הריין והחוף האטלנטי .
מקורות רומיים מציבים את מולדתם של שבט היוטים מצפון לנהר האידר ואת זו של האנגלים מדרום לו.
האנגלים בתורם גבלו בסקסונים השכנים.
בתחילת ימי הביניים, האזור היה מאוכלס על ידי שלוש קבוצות:
דנים (כולל יוטים מתבוללים), שגרו מצפון לדנווירק ולמפרץ אקרנפורדה
צפון פריזים, שחיו ברוב צפון פריזיה, כולל באיי צפון פריזיה
סקסונים (כולל ווגרים וונדים גרמנים), שחיו באזור שמדרום לדנים ולפריזים.
במהלך המאה ה-14, האוכלוסייה בשואנסן החלה לדבר גרמנית נמוכה לצד דנית, אך חוץ מזה הגבולות האתנו-לשוניים נותרו יציבים להפליא עד בסביבות שנת 1800, למעט האוכלוסייה בעיירות שהפכה ליותר ויותר גרמנית מהמאה ה-14 ואילך.
בתקופת הוויקינגים המוקדמת, הדבי – מרכז המסחר הגדול ביותר של סקנדינביה – הייתה ממוקמת באזור זה, שהוא גם המיקום של הביצורים המשתלבים הידועים בשם דנווירגה.
בנייתו, ובמיוחד התרחבותו הגדולה סביב 737, פורשו כאינדיקציה להופעתה של מדינה דנית מאוחדת.
במאי 1931 הודיעו מדענים מהמוזיאון הלאומי של דנמרק שהם חשפו שמונה עשר קברים ויקינגיים ובהם שרידים של שמונה עשר גברים.
התגלית הגיעה במהלך חפירות בשלזוויג.
השלדים הצביעו על כך שהגברים היו בעלי פרופורציה גדולה יותר מגברים דנים במאה העשרים.
כל אחד מהקברים הונח ממזרח למערב.
החוקרים שיערו שהגופות היו קבורות בארונות קבורה מעץ במקור, אך נותרו רק מסמרי הברזל.
לקראת סוף ימי הביניים המוקדמים, שלזוויג היוותה חלק מהארצות ההיסטוריות של דנמרק כאשר דנמרק התאחדה מתוך מספר מדינות קטנות במאות ה-8 עד ה-10 בעקבות התפשטות הוויקינגים.
הגבול הדרומי של דנמרק באזור נהר האידר והדנווירק היווה מקור למחלוקת מתמשכת.
הסכם הייליגן נחתם בשנת 811 בין המלך הדני המינג וקרל הגדול, שבאמצעותו נקבע הגבול באידר.
במהלך המאה ה-10, היו מספר מלחמות בין פרנקיה המזרחית לדנמרק.
בשנת 1027, קונרד השני וקנוט הגדול שוב תיקנו את הגבול ההדדי שלהם באידר.
בשנת 1115, המלך נילס מינה את אחיינו קנוט לאווארד – בנו של קודמו אריק הראשון – לרוזן שלזוויג, תואר ששימש רק זמן קצר לפני שהלה החל להגדיר את עצמו כדוכס.
בשנות ה-30 של המאה ה-13, דרום יוטלנד (דוכסות שלזוויג) הוקצתה כאפנגה לאבל ולדמרסן, נינו של קנוט, בנו הצעיר של ולדמר השני, מלך דנמרק.
אבל, לאחר שתפס לעצמו את כס המלכות הדני לתקופה קצרה, השאיר את הדוכסות שלו לבניו ולממשיכי דרכו, אשר לחצו על תביעות על כס המלכות של דנמרק במשך רוב המאה הבאה, כך שמלכי דנמרק היו מסוכסכים עם בני דודיהם, הדוכסים משלזוויג.
סכסוכים ובריתות זוגיות הביאו את שושלת אבל לקשר הדוק עם דוכסות הולשטיין הגרמנית עד המאה ה-15. זו האחרונה הייתה פייף כפוף לאימפריה הרומית הקדושה, בעוד שלזוויג נשארה פייף דני.
נאמנויות כפולות אלו היו אמורות להפוך לשורש עיקרי של המחלוקת בין מדינות גרמניה לדנמרק במאה ה-19, כאשר רעיונות הלאומיות הרומנטית ומדינת הלאום זכו לתמיכה עממית.
את התואר דוכס שלזוויג ירשו ב-1460 מלכי נורווגיה התורשתיים, שגם נבחרו באופן קבוע למלכי דנמרק במקביל, ובניהם (בניגוד לדנמרק, שלא הייתה תורשתית).
זו הייתה חריגה – מלך בעל תואר דוכסי שהוא כמלך היה האדון שלו.
התואר והחריגות שרדו ככל הנראה מכיוון שכבר הוחזקו בשיתוף מלכותי על ידי בני המלך.
בין השנים 1544 ו-1713/1720, השלטון הדוכסי הפך לבית משותף, כאשר בית אולדנבורג והענף הצעיר שלו, בית הולשטיין-גוטורפ, החזיקו במשותף.
ענף שלישי בבית המשותף, בית הדרסלב קצר מועד, נכחד כבר בשנת 1580 בתקופת יוהאן האב.
בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית, כאשר הלטינית הוחלפה כמדיום השירות הכנסייה בשפות העם, חולקה בישופות שלזוויג והוקמה ארכי-דיקונום אוטונומי של הדרסלב.
בחוף המערבי הסתיימה הדיוקסיה הדנית ריבה בערך ב-5 ק"מ מצפון לגבול הנוכחי.
זה יצר קו הפרדה תרבותי חדש בדוכסות מכיוון שהגרמנית שימשה לשירותי כנסייה והוראה במחוז שלזוויג ודנית שימשה בדיוקסיה של ריבה והארכי-דיקונה של הדרסלב.
קו זה מתאים להפליא עם הגבול הנוכחי.
במאה ה-17, סדרה של מלחמות בין דנמרק לשוודיה – שדנמרק הפסידה בה – הרסה את האזור מבחינה כלכלית.
עם זאת, האצולה הגיבה בשיטה חקלאית חדשה שהחזירה את השגשוג.
בתקופה שבין 1600 ל-1800 חווה האזור צמיחת מנוריאליזם מהסוג הנפוץ באזורי גידול השיפון של מזרח גרמניה.
האחוזות היו אחזקות גדולות עם העבודה שנעשתה על ידי איכרים פיאודליים.
הם התמחו במוצרי חלב באיכות גבוהה.
אדנות פיאודלית שולבה עם מודרניזציה טכנית, וההבחנה בין עבודת כפייה לעבודה בתשלום הייתה לעיתים קרובות מעורפלת.
השיטה הפיאודלית בוטלה בהדרגה בסוף המאה ה-18, החל באדמות הכתר ב-1765 ומאוחר יותר באחוזות האצולה.
בשנת 1805 בוטלה כל צמיתות ורפורמות בעלות על הקרקע אפשרו לאיכרים לשעבר להחזיק בחוות משלהם.
המאה ה-19 ושתי מלחמות שלזוויג
מסביבות 1800 עד 1840 החלה האוכלוסייה דוברת הדנית בחצי האי אנגלן שבין שלזוויג לפלנסבורג לעבור לגרמנית נמוכה ובאותה תקופה עברו גם צפון פריזים רבים לגרמנית נמוכה.
השינוי הלשוני הזה יצר קו הפרדה חדש דה פקטו בין דוברי גרמנית ודנית מצפון לטונדר ומדרום לפלנסבורג.
מסביבות 1830, חלקים גדולים מהאוכלוסייה החלו להזדהות עם אזרחות גרמנית או דנית והתגייסו פוליטית.
בדנמרק השתמשה המפלגה הליברלית הלאומית בשאלת שלזוויג כחלק מהתסיסה שלהם ודרשה לשלב את הדוכסות בממלכה הדנית בסיסמה "דנמרק לאידר".
זה גרם לסכסוך בין דנמרק למדינות גרמניה על שלזוויג והולשטיין, שהוביל לשאלת שלזוויג-הולשטיין של המאה ה-19.
כאשר עלו הליברלים הלאומיים לשלטון בדנמרק בתחילת 1848, זה עורר התקוממות של גרמנים אתניים בדוכסות.
זה הוביל למלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851).
השלזוויג-הולשטיינרים נתמכו על ידי הקונפדרציה הגרמנית שהולשטיין (ולאוונבורג) הייתה חברה בה.
למרות ששלזוויג מעולם לא הייתה חלק מהקונפדרציה, הקונפדרציה (והאימפריה הגרמנית הקצרה של אותה תקופה) התייחסה לשלזוויג במידה רבה ככזו.
הטיעון האידאולוגי לא היה רק אתני אלא גם היסטורי: הצד הגרמני התייחס להסכם מימי הביניים שטען כי שלזוויג והולשטיין צריכות להיות מאוחדות לנצח (בגרמנית נמוכה: up ewig ungedeelt).
הכוחות הפדרליים ולאחר מכן הקיסריים כללו בעיקר דיוויזיות פרוסיות.
בלחץ המעצמות הגדולות האחרות נאלצה פרוסיה לסגת (בקיץ 1848 ושוב בקיץ 1850).
זה הותיר את המורדים בשלזוויג-הולשטיין לגורלם.
בשנת 1851 פורקו ממשלת המורדים וצבאה.
בפרוטוקול לונדון משנת 1852 אישרו המעצמות כי מלך דנמרק הוא דוכס הדוכסות אך גם את מעמדן של הדוכסויות כמובדלות מדנמרק ממש.
דנמרק ניסתה שוב לשלב את שלזוויג על ידי יצירת חוקה משותפת חדשה (מה שמכונה חוקת נובמבר) עבור דנמרק ושלזוויג ב-1863. זה נענה על ידי מדינות גרמניה בשתי דרכים:
הקונפדרציה הגרמנית שלחה חיילים להולשטיין (וללאוונבורג) שהייתה מדינה חברה.
הוצאה פנימית זו נועדה לאלץ את הדוכס (=מלך דנמרק) לכבד את מעמדה של הדוכסות.
הכוחות שכבשו את הולשטיין היו בעיקר מהנובר וסקסוניה, כאשר חיילים אוסטריים ופרוסים המתינו כעתודה.
אוסטריה ופרוסיה, בניגוד לרצונה של הקונפדרציה, הניחו בפברואר 1864 לחייליהן לחצות את הגבול בין הולשטיין ושלזוויג.
לכיבוש שלזוויג הייתה אמורה להיות השפעה במקור על המלך הדני.
מלחמה זו, מלחמת שלזוויג השנייה, לא הייתה קשורה לקונפדרציה.
המלך הדני המובס נאלץ להותיר את שלזוויג והולשטיין לאוסטריה ופרוסיה.
הם כוננו שלטון משותף על שלזוויג והולשטיין.
על פי אמנת גאשטיין מ-14 באוגוסט 1865, לאוונבורג נמסרה לפרוסיה, בעוד אוסטריה ניהלה את הולשטיין ופרוסיה את שלזוויג.
עם זאת, המתיחות בין שתי המעצמות הגרמניות הגיעה לשיאה במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866. בעקבות שלום פראג, הפרוסים המנצחים סיפחו גם את שלזוויג וגם את הולשטיין, והקימו את פרובינציית שלזוויג-הולשטיין.
תנאי לוויתור על צפון שלזוויג מצד דנמרק הועברה בעד משאל עם בעד זה.
אולם ב-1878 חזרה אוסטריה על תנאי זה, ודנמרק הכירה בהסכם משנת 1907 עם גרמניה כי, בהסכם בין אוסטריה ופרוסיה, הוסדר סופית הגבול בין פרוסיה לדנמרק.
הסכם ורסאי קבע בחירות משאל עם כדי לקבוע את נאמנותו של האזור.
כך, נערכו שני משאלי עם ב-1920, שהביאו לחלוקת האזור.
צפון שלזוויג הצביעה ברוב של 75% להצטרף לדנמרק, ואילו מרכז שלזוויג הצביעה ברוב של 80% להישאר חלק מגרמניה.
בדרום שלזוויג לא נערך משאל עם, שכן התוצאה הסבירה הייתה ברורה.
השם דרום שלזוויג משמש כיום עבור כל שלזוויג הגרמנית.
החלטה זו הותירה מיעוטים ניכרים משני צדי הגבול החדש.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק ניכר מהאוכלוסייה הגרמנית בדרום שלזוויג שינתה את אזרחותה והכריזה על עצמה כדנית.
שינוי זה נגרם על ידי מספר גורמים, ובעיקר התבוסה הגרמנית וזרם של מספר רב של פליטים ממחוזות פרוסיה המזרחית לשעבר, שתרבותם וחזותם שונים מהגרמנים המקומיים, שהיו ברובם צאצאי משפחות דניות אשר שינו את הלאום שלהם במאה ה-19.
השינוי בדמוגרפיה יצר רוב דני זמני באזור ודרישה למשאל עם חדש מצד האוכלוסייה הדנית בדרום שלזוויג וכמה פוליטיקאים דנים, כולל ראש הממשלה קנוד קריסטנסן.
עם זאת, הרוב בפרלמנט הדני סירב לתמוך במשאל עם בדרום שלזוויג, מחשש ש"הדנים החדשים" אינם אמיתיים בשינוי הלאום שלהם.
זה הוכיח את עצמו, ומשנת 1948 האוכלוסייה הדנית החלה להתכווץ שוב.
עד תחילת שנות ה-50, הוא בכל זאת התייצב ברמה הגבוהה פי ארבעה מהמספר שלפני המלחמה.
בהצהרת קופנהגן-בון משנת 1955 הבטיחו גרמניה המערבית (לימים גרמניה כולה) ודנמרק לשמור על זכויותיה של אוכלוסיית המיעוטים זו של זו.
כיום, שני החלקים משתפים פעולה כאזור אירו חוצה גבולות: אזור Sønderjylland–שלזוויג.
מכיוון שדנמרק וגרמניה הן שתיהן חלק מאזור שנגן, אין פיקוח רגיל על הגבול.
דוכסות סקסוניה-לאוונבורג בין המאות ה-14 וה-17), הייתה דוכסות שהתקיימה בין השנים 1296–1803 ושוב בין השנים 1814–1876 באזור הדרום-מזרחי הקיצוני של האזור כיום שלזוויג-הולשטיין.
המרכז הטריטוריאלי שלה היה ברובע המודרני של הרצוגטום לאוונבורג ובמקור בירתה המכונה לאוונבורג על אלבה, אם כי בשנת 1619 עברה הבירה לראצבורג.
שטחים לשעבר שאינם חלק ממחוז לאוונבורג של היום
בנוסף לטריטוריות הליבה במחוז המודרני של לאוונבורג, לפעמים שטחים אחרים, בעיקר מדרום לנהר האלבה, השתייכו לדוכסות:
שטח האדמה לאורך גדת האלבה הדרומית, המגיעים ממארשאכט עד ל-Amt Neuhaus, ומחברים באופן טריטוריאלי את ליבת הדוכסות עם האזורים הדרום-מזרחיים יותר של לאוונבורג.
אדמה זו נמסרה לממלכת הנובר ב-1814. כעת היא חלק ממחוז הרבורג, סקסוניה התחתונה.
ה-Amt Neuhaus עצמו, כלל אז שטחים משני עברי האלבה, שנמסר לממלכת הנובר ב-1814. כיום, כל זה הוא חלק ממחוז לאוונבורג, סקסוניה התחתונה.
מובלעת ארץ האדלן באזור שפך האלבה, הופרדה מסקסוניה-לאוונבורג ב-1689 ונוהלה כטריטוריה נפרדת במשמורת אימפריאלית, לפני שנמסרה לברמן-ורדן ב-1731. כעת היא חלק ממחוז קוקסהאפן, סקסוניה התחתונה של היום.
חלק מהעיריות הצפון-אלביות של דוכסות הליבה לשעבר אינן חלק ממחוז לאוונבורג של היום, מאחר שהן הועברו לאזור הכיבוש הסובייטי דאז על ידי הסכם ברבר ליאשצ'נקו בנובמבר 1945.
בשנת 1203, ולדמר השני, מלך דנמרק כבש את האזור שכלל מאוחר יותר את סקסוניה-לאוונבורג, אך הוא חזר לאלברכט הראשון, דוכס סקסוניה בשנת 1227. בשנת 1260, בניו של אלברכט הראשון, אלברכט השני ויוהאן הראשון, ירשו את אביהם.
בשנים 1269, 1272 ו-1282, האחים חילקו בהדרגה את סמכויות השלטון שלהם בתוך שלושת האזורים הסקסונים הטריטוריאליים שאינם קשורים לאורך נהר האלבה (אחד נקרא ארץ האדלן, אחר סביב לאוונבורג על אלבה והשלישי סביב ויטנברג על אלבה), ובכך הכינו חלוקה.
לאחר התפטרותו של יוהאן הראשון, שלט אלברכט השני עם אחייניו הקטינים אלברכט השלישי, אריך הראשון ויוהאן השני, שעד שנת 1296 חילקו את דוכסות סקסוניה, בכך שמסרו את סקסוניה-לאוונבורג עבור האחים, ואת סקסוניה-ויטנברג עבור דודם אלברכט השני.
המסמך האחרון, המזכיר את האחים ודודם אלברכט השני כעמיתים דוכסים סקסונים מתוארך לשנת 1295. שטר מ-20 בספטמבר 1296, מזכיר את ה-Vierlande, Sadelbande (ארץ לאונבורג), ארץ ראצבורג, ארץ Darzing (לימים Amt Neuhaus), וארץ האדלן כטריטוריה נפרדת של האחים.
יוהאן השני, האח הבכור, ניהל את הפריבילגיה האלקטורלית עבור בית אסקניה של לאוונבורג, אשר התחרה על ידי בן דודם רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג.
בשנת 1314, הסכסוך הסלים לבחירתם של שני מלכים גרמנים עוינים, פרידריך השלישי, דוכס אוסטריה ההבסבורגי, ובן דודו מבית ויטלסבאך לודוויג הרביעי, הבווארי.
לודוויג קיבל חמישה מתוך שבעה הקולות, לרבות הארכיבישוף-הבוחר בולדווין מטריר, המלך-הבוחר הלגיטימי יוהאן, מלך בוהמיה, יוהאן השני, דוכס סקסוניה-לאוונבורג תוך שימוש בטענתו בתור הנסיך הבוחר הסקסוני, הארכיבישוף-הבוחר פטר ממיינץ, והנסיך הנבחר ולדמר מברנדנבורג.
פרידריך ההבסבורגי קיבל ארבעה מתוך שבעת הקולות באותן בחירות, כאשר המלך-הבוחר המודח הנריק, מלך בוהמיה נטל על עצמו את השלטון האלקטורלי באופן לא לגיטימי, הארכיבישוף-הבוחר היינריך השני מקלן, אחיו של לודוויג, הנסיך-הבוחר רודולף הראשון מנסיכות הבוחר מפפאלץ, ורודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג, כשהוא מתחרה בתחרות לכוח הנסיך הסקסוני.
עם זאת, רק לודוויג הבווארי הוכתר לבסוף כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בולת הזהב של 1356, לעומת זאת, הגדירה סופית את הדוכסים של סקסוניה-ויטנברג כאלקטורים.
בשנת 1370, יורשו הרביעי של יוהאן השני, אריך השלישי, דוכס סקסוניה-ברגדורף-מלן, משכן את ה-Herrschaft של Bergedorf, ה-Vierlande, חצי מהיער הסקסוני וה-Geesthacht לליבק בתמורה לזיכוי של 16,262.5 מארק ליבק.
רכישה זו כללה חלק גדול מנתיב הסחר בין המבורג לליבק, ובכך סיפקה מעבר בטוח למשא בין הערים.
אריך השלישי שמר רק על תוארו.
העיר ליבק ואריך השלישי קבעו כי לאחר מותו, ליבק תהיה זכאית להשתלט על השטחים הממושכנים עד שיורשיו יחזירו את האשראי ובמקביל יממשו את הרכישה מחדש של מלן (שנחתמה בחוזה ב-1359), בסך הכל בסכום עצום של 26,000 מארק ליבק.
בשנת 1401, אריך השלישי מת ללא יורשים.
הענף הבכיר של לאוונבורג נכחד אפוא בקו הגברי ואת אריך השלישי ירש בן דודו השני אריך הרביעי, דוכס סקסוניה-ראצבורג-לאוונבורג מהענף הצעיר.
באותה שנה, אריך הרביעי, שנתמך על ידי בניו אריך (לימים שלט כאריך החמישי) ויוהאן, כבש בכוח את האזורים המשוכנים מבלי לבצע כל החזר, לפני שליבק הצליחה להשתלט עליהם.
בשנת 1420, אריך החמישי תקף את פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וליבק שהייתה בעלת ברית של המבורג בתמיכה בברנדנבורג.
צבאות שתי הערים פתחו חזית שנייה וכבשו את ברגדורף, את טירת רייפנבורג ואת תחנת האגרה של נהר אסלינגן (המעבורת של היום זולנספיקר).
מהמאה ה-14 סקסוניה-לאוונבורג כינתה את עצמה "סקסוניה התחתונה".
עם זאת, הכינוי "סקסוניה" ככינוי לאזור הכולל את דוכסות סקסוניה הישנה יותר בגבולותיה לפני 1180 עדיין היה בתוקף.
לכן, כאשר האימפריה הרומית הקדושה הקימה את החוגים הקיסריים בשנת 1500 כמחוזות גביית מיסים וגיוס לצבא, המעגל הכולל את סקסוניה-לאוונבורג וכל שכנותיה הפך לכינוי החוג הסקסוני, בעוד שנסיכות הבוחר והדוכסויות הסקסוניות כונו המעגל הסכסוני העליון.
שמה של סקסוניה התחתונה הפך למקובל יותר והחוג הסקסוני שונה מאוחר יותר לחוג הסקסוני התחתון.
בשנת 1659, הדוכס יוליוס היינריך קבע בהנחיה הכללית שלו (הנחיות לממשלתו) "להעריך גם את היערות כלב ליבה ומשכנה [של הכנסות] של נסיכות סקסוניה התחתונה".
אנשי האדלן, המיוצגים על ידי אחוזות הממלכה שלהם, אימצו את הרפורמציה הלותרנית ב-1525 והדוכס מגנוס הראשון אישר את מסדר הכנסייה הלותרנית של האדלן ב-1526, והקים את הגוף הכנסייתי הנפרד של האדלן שהיה קיים עד 1885. מגנוס לא קידם את הפצת הלותרניזם בשאר הדוכסות שלו.
בשנת 1566 מינה פרנץ הראשון את המפקח פרנציסקוס בארינגיוס כמנהיג הרוחני הראשון של הכנסייה בדוכסות, לא כולל האדלן.
פרנץ הראשון ניהל שלטון חסכוני והתפטר לטובת בנו הבכור מגנוס השני שניצל פעם אחת את כל אמצעיו ב-1571. מגנוס השני הבטיח לפדות את שטחי הדוכסות הממושכנים בכספים שרכש כמפקד צבאי שוודי ובנישואיו לסופיה, נסיכת שוודיה .
עם זאת, מגנוס לא פדה את המשכון אלא הרחיק עוד יותר את רכוש הדוכס, מה שהצית סכסוך בין מגנוס ואביו ואחיו פרנץ השני ומוריץ וכן את אצולת הדוכסות, והסלים עוד יותר בשל מזגו האלים של מגנוס.
בשנת 1573, פרנץ הראשון הדיח את מגנוס ועלה לכס המלכות בעוד מגנוס ברח לשוודיה.
בשנה שלאחר מכן, מגנוס שכר חיילים כדי להשתלט מחדש על סקסוניה-לאוונבורג בכוח.
פרנץ השני, מפקד צבאי מנוסה בשירות הקיסרי, ואדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אז קולונל החוג הסקסוני התחתון, עזרו לפרנץ הראשון להביס את מגנוס.
בתמורה העבירה סקסוניה-לאוונבורג את בית הדין של שטיינהורסט לגוטורפ ב-1575. פרנץ השני שוב עזר לאביו לעכב את הניסיון הצבאי השני של מגנוס להפיל את אביו ב-1578. פרנץ הראשון הפך אז את פרנץ השני לסגן שלו השולט למעשה בדוכסות.
זמן קצר לפני מותו ב-1581 (ואחרי התייעצויות עם בנו הנסיך-ארכיבישוף היינריך מברמן והקיסר רודולף השני, אך ללא קשר עם בניו האחרים מגנוס ומוריץ), עשה פרנץ הראשון את בנו השלישי, פרנץ השני, שאותו הוא החשיב למסוגל ביותר, ליורשו הבלעדי, והפר את כללי העדפת הבן הבכור.
בכך ניתקו היחסים הקשים ממילא עם אחוזות הדוכסות, שנלחמו בנוהג הדוכסי של גידול חובות.
הביקור הכללי בכנסייה של 1581, בהנחיית פרנץ השני, הראה תוצאות גרועות באשר לידע, לתרגול ולהתנהגות של כמרים רבים.
ברינגיוס היה אחראי לתלונות אלו והוחלף על ידי גרהרד סגיטריוס בשנת 1582. לבסוף בשנת 1585, לאחר התייעצויות עם אחיו הנסיך-ארכיבישוף היינריך, קבע פרנץ השני חוקה (Niedersächsische Kirchenordnung; מסדר הכנסייה הסקסונית התחתונה), שחיבר המפקח של ליבק אנדריאס פושניוס האב, עבור הכנסייה הלותרנית של סקסוניה-לאוונבורג.
היא היוותה את הכנסייה הממלכתית הלותרנית של סקסה-לאוונבורג, עם מפקח כללי (נכון ל-1592) וקונסיסטוריה שישבו בעיר לאוונבורג, שהתמזגה לזו של שלזוויג-הולשטיין ב-1877. ניסיונותיו של פרנץ השני ב-1585 וב-1586 למזג את גוף הכנסייה הלותרנית של האדלן עם זה שבשאר הדוכסות נדחו פה אחד על ידי אנשי הדת והאחוזות של האדלן.
אולם הפרת הבכורה נתנה עילה לאצולה להכריז על הדוכס פרנץ השני כלא לגיטימי.
פרנץ השני קיבל את הקמתם כמוסד קבוע בעל אמירה מכרעת בענייני הממשלה.
בתמורה, Ritterschaft und Landschaft קיבלו את פרנץ השני כלגיטימי, והעניק לו מחווה לדוכס ב-1586.
היחסים בין ריטר-אנד-לנדשאפט לדוכס השתפרו מאז שפרנץ השני פדה את המשכונים הדוכסיים בכסף שהרוויח כמפקד אימפריאלי.
לאחר שריפת טירת המגורים בלאוונבורג על אלבה (הוקמה בשנים 1180–1182 על ידי הדוכס ברנהרד הראשון) ב-1616, העביר פרנץ השני את הבירה לנויהאוז על אלבה.
בשנת 1619, הדוכס אוגוסט העביר את בירת סקסוניה-לאוונבורג מנויהאוז שעל אלבה לראצבורג, שם היא נשארה מאז.
במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), אוגוסט תמיד נשאר נייטרלי, עם זאת, אירוח ומזון של חיילים זרים שצעדו דרך היוו נטל כבד על נתיני הדוכסות.
את אוגוסט ירש אחיו למחצה הבכור יוליוס היינריך ב-1656. הוא המיר את דתו מלותרניות לקתוליות בציפייה להתמנות לנסיך-הבישוף של אוסנבריק ב-1615, אך הבטיח להשאיר את הכנסייה הממלכתית הלותרנית ואת מסדר הכנסייה של סקסוניה התחתונה ללא פגע.
הוא אישר את ההרשאות הקיימות של האצולה ושל ה-Ritterschaft und Landschaft.
בשנת 1658 הוא אסר על הווסלים שלו לשעבד נדל"ן, ובכך נלחם בשילוב אחוזות בסקסוניה-לאוונבורג בכלכלות המוניטריות של ערי ההנזה השכנות החזקות מבחינה כלכלית, המבורג וליבק.
הוא נכנס עם שתי ערי המדינה לסכסוכי גבול באחוזות שהיו בתהליך של התחמקות משליטת סקסוניה-לאוונבורג לסמכותן של ערי המדינה.
עם מותו של הדוכס יוליוס פרנץ, בנו של יוליוס היינריך, נכחד קו לאוונבורג של בית אסקניה בענף הגברי.
עם זאת, ירושה נשית הייתה אפשרית על פי החוקים הסקסוניים-לאוונבורגיים.
שתיים שנותרו בחיים מתוך שלוש בנותיו של יוליוס פרנץ, אנה מריה פרנציסקה מסקסוניה-לאוונבורג וזיבילה אוגוסטה מסקסוניה-לאוונבורג נלחמו על ירושתה של הראשונה, האחות הגדולה.
חולשתם נוצלה לרעה על ידי גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג מהנסיכות השכנה בראונשווייג-לינבורג, שפלש עם חייליו לסקסוניה-לאוונבורג, ובכך בלם את עלייתה של היורשת החוקית לכס הדוכסית אנה מריה.
לפחות שמונה מונרכיות שתבעו את הירושה, וכתוצאה מכך סכסוך שכלל עוד את הדוכסויות השכנות של מקלנבורג-שוורין ושל הולשטיין הדנית, כמו גם חמש הנסיכויות של אנהלט, שנשלטו על ידי בית אסקניה, וסקסוניה אשר ירשה את האסקנים הסקסונים-ויטנברגים בשנת 1422, שוודיה וברנדנבורג.
צלה והולשטיין הדנית היו מעורבים צבאית, בעקבות הברית שחתמו ב-9 באוקטובר 1693 (המבורגר ורגליך), שצלה (שכבר החזיקה דה פקטו ברוב חלקי סקסוניה-לאוונבורג) תשמור על הדוכסות, בעוד שהמבצר בראצבורג שבוצר תחת שלטון צלה וכוון נגד הולשטיין, ייהרס.
בתמורה, הולשטיין הדנית, שפלשה לראצבורג והרסה את המצודה, תסיג את חייליה.
גאורג וילהלם פיצה את יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, על תביעתו בסכום כסף נכבד, שכן אבותיהם של שני הנסיכים הללו כרתו הסכמי ירושה הדדיים עם הדוכסים לשעבר של סקסוניה-לאוונבורג.
ה-Ritterschaft und Landschaft נשבעו אמונים לגאורג וילהלם כדוכס שלהם.
ב-15 בספטמבר 1702 אישר גאורג וילהלם את החוקה, החוקים והגופים המחוקקים הקיימים של סקסוניה-לאוונבורג.
ב-17 במאי 1705 הועבר המפקח הלותרני מלאוונבורג לראצבורג ושולבה עם הפסטורה של כנסיית פטרוס הקדוש.
כאשר נפטר ב-28 באוגוסט באותה שנה, עברה סקסוניה-לאוונבורג לאחיינו, גאורג הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר, לאחר מכן מלך בריטניה הגדולה כג'ורג' הראשון.
הכנסייה הלותרנית הסקסונית התחתונה שמרה על סדר הכנסייה שלה עם הקונסיסטוריה והמפקח הכללי Severin Walter Slüter (1646–1697) בלאוונבורג, לאחר מכן היו ממלאי תפקידים מכהנים שזכו לתואר שוב המפקח בלבד.
סקסוניה-לאוונבורג (למעט האדלן) עברה לבית ולף ולענף הצעיר שלו בית הנובר, בעוד היורשים החוקיים, אנה מריה פרנציסקה מסקסוניה-לאוונבורג וזיבילה אוגוסטה מסקסוניה-לאוונבורג, שמעולם לא ויתרו על תביעתן, נושלו ויצאו לגלות בפלוסקוביץ הבוהמית.
הקיסר ליאופולד הראשון דחה את ירושתה של צלה ובכך שמר את האדלן, שלא הייתה בהישג ידה של צלה, תחת משמורתו.
בנו, הקיסר קרל השישי, מסר כפייף לג'ורג' השני אוגוסטוס את סקסוניה-לאוונבורג, ולבסוף נתן לו לגיטימציה להשתלטות דה פקטו של סבו ב-1689 וב-1693. ב-27 באוגוסט 1729, הוא אישר את החוקה הקיימת של סקסוניה-לאוונבורג, את החוקים ואת ה-Ritterschaft und Landschaft.
ב-5 באפריל 1757 קבעה ה-Niedersächsische Landschulordnung את לימודי החובה בבית הספר של כל הילדים בסקסוניה-לאוונבורג.
ג'ורג' השלישי עלה ב-1760 ואישר את כל החוקים, החוקה וה-Ritterschaft und Landschaft של Saxe-Lauenburg על ידי צו שהוצא בארמון סנט ג'יימס ב-21 בינואר 1765. בשנת 1794 תרם ג'ורג' השלישי תגמולים שנתיים למיטב המורים בסקסוניה-לאוונבורג.
הדוכסות נכבשה על ידי כוחות צרפתים מ-1803 עד 1805, לאחר מכן עזבו כוחות הכיבוש הצרפתיים במערכה נגד אוסטריה.
כוחות הקואליציה הבריטית, השוודית והרוסית כבשו את סקסוניה-לאוונבורג בסתיו 1805 בתחילת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית (1805–1806).
בדצמבר, הקיסרות הראשונה ויתרה על סקסוניה-לאוונבורג, שבה כבר לא החזיקה, לממלכת פרוסיה, שכבשה אותה בתחילת 1806.
כאשר ממלכת פרוסיה (לאחר שפנתה נגד צרפת כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית) הובסה בקרב ינה-אאורשטדט (11 בנובמבר 1806), כבשה צרפת מחדש את סקסוניה-לאוונבורג.
היא נשארה תחת כיבוש צרפתי עד ה-1 במרץ 1810, כאשר רובה סופחה לממלכת וסטפאליה, מדינת חסות צרפתית.
שטח קטן עם 15,000 תושבים נותר שמור למטרותיו של נפוליאון.
ב-1 בינואר 1811 סופחה רוב הדוכסות לשעבר (פרט ל-Amt Neuhaus וה-Marschvogtei, שנותרו עם וסטפאליה) לקיסרות הצרפתית הראשונה.
לאחר מלחמות נפוליאון, סקסוניה-לאוונבורג שוחזרה כדומיניום של הנובר בשנת 1813. קונגרס וינה הקים את סקסוניה-לאוונבורג כמדינה חברה בקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1814 ממלכת הנובר החליפה את סקסוניה-לאוונבורג בעד פריזיה המזרחית הפרוסית.
ב-7 ביוני 1815, לאחר 14 חודשים תחת שלטונה, העניקה פרוסיה את סקסוניה-לאוונבורג לשוודיה, וקיבלה את פומרניה השוודית לשעבר בתמורה, עם זאת, שילמה בנוסף 2.6 מיליון טאלרים לדנמרק, כדי לפצות את דנמרק על אובדנה של נורווגיה.
דנמרק זכתה בשטח הדוכסי הזה מצפון לאלבה, שנשלט כעת באיחוד אישי על ידי בית אולדנבורג הדני, משוודיה, ובכך פיצה שוב את התביעות הדניות לפומרניה השוודית.
ב-6 בדצמבר 1815 הוציא פרדריק השישי, מלך דנמרק את חוק ההגבלה שלו (Versicherungsacte) המאשר את החוקים הנתונים, את החוקה ואת ה-Ritterschaft und-Landschaft של Saxe-Lauenburg.
ב-1816 השתלט הממשל שלו על הדוכסות.
במהלך מלחמת שלזוויג הראשונה (1848–1851), מנע ה-Ritterschaft und-Landschaft כיבוש פרוסי על ידי בקשת חיילים מהנובר ככוחות כיבוש לשמירה על שלום מטעם הקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1851 הוחזר פרדריק השביעי, מלך דנמרק כדוכס סקסוניה-לאוונבורג.
כוחות פרוסים ואוסטריים פלשו לדוכסות במהלך מלחמת שלזוויג השנייה.
על פי הסכם וינה (1864), כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק התפטר מתפקיד הדוכס ומסר את הדוכסות לפרוסיה ואוסטריה.
לאחר שקיבלה פיצוי כספי של 300,000 פאונד, ויתרה אוסטריה על תביעתה כלפי סקסוניה-לאוונבורג על ידי אמנת גאשטיין באוגוסט 1865. ה-Ritterschaft und Landschaft הציע אז את כס הדוכס לווילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
בספטמבר של אותה שנה, הוא קיבל ושלט בדוכסות באיחוד אישי.
וילהלם מינה את נשיא פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, לשר לענייני סקסוניה-לאוונבורג.
ב-1866 הצטרפה סקסוניה-לאוונבורג לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
עם זאת, הקולות שלה בבונדסראט נספרו יחד עם אלה של פרוסיה.
בשנת 1871, סקסוניה-לאוונבורג הייתה אחת המדינות שהרכיבו את גרמניה המאוחדת.
עם זאת, ב-1876 החליטו הממשלה הדוכסית וה-Ritterschaft und Landschaft לפזר את הדוכסות עם תוקף ב-1 ביולי 1876. השטח שלה שולב בפרובינציית שלזוויג-הולשטיין כמחוז הרצוגטום לאוונבורג, כלומר דוכסות לאוונבורג.
ספירת הדוכסים כוללת את הדוכסים האסקנים הקודמים ברנרד הראשון, בנו אלברט הראשון, ובניו ששלטו במשותף יוהאן הראשון ואלברט השני, כולם שלטו בדוכסות הסקסית לפני חלוקתה לסקסוניה-לאונובורג וסקסוניה-ויטנברג.
אריך הראשון 1296–1303 שלטון משותף, ולאחר מכן שלט עד 1360 בסקסוניה-ברגדורף, שפוצלה מסקסוניה-לאוונבורג
יוהאן השני 1296–1303 שלטון משותף, ולאחר מכן שלט עד 1321 בסקסוניה-ראצבורג, שפוצלה מסקסוניה-לאוונבורג
אלברכט השלישי 1296–1303 שלטון משותף, ולאחר מכן שלט עד 1308 בסקסוניה-ראצבורג, שפוצלה מסקסוניה-לאוונבורג, מת ללא יורשים ואריק הראשוך ירש את חלקו
בשנת 1303 חילקו האחים את הירושה ביניהם, אולם רק לשני אחים היו יורשים שיצרו את ענפי ברגדורף-מלן וראצבורג-לאוונבורג.
בתחילה נקרא סקסוניה-מלן, עם זאת, השם שונה בעקבות פריסה טריטוריאלית מחדש הכוללת חלקים מחלקו של אלברכט השלישי ב-1321.
1303–1322: יוהאן השני (*בערך 1275–1322*), שלט לבדו בברגדורף-מלן, נאבק על תואר הנסיך הבוחר מסקסוניה עם בן דודו רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ב-1314
בשנת 1401 נכחד הענף המבוגר ולאוונבורג הצטרפה מחדש לקו רצבורג-לאוונבורג.
בתחילה נקרא סקסוניה-ברגדורף-לאוונבורג, עם זאת השם שונה לאחר פריסה טריטוריאלית מחדש לאחר שירש את חלקו של אלברכט השלישי.
בשנת 1401, הענף הצעיר ירש את לאוונבורג וחפצים אחרים של הענף המבוגר ברגדורף-מלן שנכחד.
במשך 113 שנים נשלטה הדוכסות על ידי בני בית ולף.
עם זאת, רק ב-1728 הקיסר קרל השישי אישר לג'ורג' השני אוגוסטוס את השליטה בסקסוניה-לאוונבורג, ולבסוף נתן לגיטימציה לוולפים כדוכסים.
1689–1705: גאורג וילהלם ; גם נסיך בראונשווייג ולינבורג (צלה), בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג.
1705–1727: גאורג הראשון לודוויג; גם הנסיך-הבוחר של נסיכות הבוחר מהנובר, בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג; גם מלך בריטניה מ-1714.
1727–1760: גאורג השני אוגוסט; גם מלך בריטניה הגדולה, הנסיך הבוחר מהנובר, בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג.
1760–1814: גאורג השלישי, נושל דה פקטו בשנים 1803–1805 ו-1805–1814, אולם הוא החזיק בתואר הדוכס, ודחה כל פעולה חד צדדית וסיפוח על ידי נפוליאון.
רק בקונגרס וינה, שבו הסכימו כל הצדדים, עבר התואר דוכס לאחיינו.
גם מלך בריטניה הגדולה (הפך למלך בריטניה ואירלנד ב-1801), הנסיך הבוחר מהנובר (הפך למלך הנובר ב-1814), בתואר גם דוכס בראונשווייג ולינבורג.
נכבשה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה, 1803–1804.
נכבשה על ידי האימפריה הצרפתית הראשונה, 1804–1805.
נכבשה מחדש על ידי הכוחות הבריטיים, השוודים והרוסים מהקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, 1805.
נכבש על ידי האימפריה הצרפתית הראשונה, 1807.
סופחה לאימפריה הצרפתית הראשונה, 1810–1814.
במשך כמעט חמישים שנה, משנת 1815, הייתה סקסוניה-לאוונבורג בתוך הקונפדרציה הגרמנית, ובאוניה פרסונלית עם ממלכת דנמרק:
1815–1839: פרידריך הראשון; גם מלך דנמרק (1808–1839, בתור פרדריק השישי) ודוכס שלזוויג-הולשטיין; קודם לכן מלך נורווגיה (1808–1814) ועוצר דנמרק-נורווגיה מ-1784.
1839–1848: כריסטיאן הראשון; גם מלך דנמרק (כריסטיאן השמיני) ודוכס שלזוויג-הולשטיין; קודם לכן מלך נורווגיה (1814, בתור כריסטיאן פרידריך).
1848–1863: פרידריך השני; גם מלך דנמרק (בתור פרדריק השביעי) ודוכס שלזוויג-הולשטיין.
1863–1864: כריסטיאן השני; גם מלך דנמרק (1863–1906, בתור כריסטיאן התשיעי) ודוכס שלזוויג-הולשטיין.
במשך 12 שנים נשלטה סקסוניה-לאוונבורג באוניה פרסונלית עם פרוסיה, במסגרת הקונפדרציה הצפון-גרמנית (1867–1871).
בשנת 1871 הפכה סקסוניה-לאוונבורג למדינה המרכיבה את הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1876 ויתרה הדוכסות על ממלכתיות והפכה למחוז בתוך פרובינציית שלזוויג-הולשטיין, של ממלכת פרוסיה (1866–1918) ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה (1918–1933/1947), מדינה המרכיבה את צורות הממשל בהתאמה של גרמניה.
ב-1946 קיבל המחוז את דרגת המדינה כמדינת שלזוויג-הולשטיין והצטרף לרפובליקה הפדרלית של גרמניה ב-1949.
בשנת 1890 הוענק לקנצלר הקיסרי אוטו פון ביסמרק את תואר הכבוד של דוכס לאוונבורג כולל אחוזות בזקסנוולד בדוכסות לשעבר, אך הוא מעולם לא היה שליט ריבוני של הטריטוריה, ששולבה בפרוסיה ב-1876. הוא עבר לאחוזות אלו בפרידריכסרוה והתגורר בה עד מותו.
דוכסות פפאלץ-צווייבריקן הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה עם זכויות הצבעה מלאות לרייכסטאג.
הבית השולט בדוכסות, ענף של בית ויטלסבאך, היה גם בית המלוכה של שוודיה מ-1654 עד 1720.
פפאלץ-צווייבריקן הוקמה כנסיכות נפרדת בשנת 1459, כאשר שטפן, רוזן פפאלץ-זימרן-צווייבריקן חילק את נחלותיו, פפאלץ-זימרן ופפאלץ-צווייבריקן, בין שני בניו.
הבן הצעיר לודוויג הראשון קיבל את רוזנות צווייבריקן ואת רוזנות ולדנץ.
פפאלץ-צווייבריקן חדלה להתקיים בשנת 1797 כאשר סופחה לצרפת.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, חלקים ממנה הוחזרו לדוכס האחרון, מקסימיליאן הראשון יוזף, אשר צורפו עם שטחים אחרים לשעבר בגדה השמאלית של הריין כדי ליצור את מחוז הריין, לימים פפאלץ הריינית.
הנסיכות הוקמה בשנת 1444 והתממשה בשנת 1453 על ידי חלוקה של רוזנות פפאלץ-זימרן-צווייבריקן, אשר הוקמה בשנת 1410 עבור שטפן, בנו השלישי שנותר בחיים של הנסיך הבוחר רופרכט השלישי.
בשנת 1444, שטפן ירש את רוזנות ולדנץ מחותנו, פרידריך השלישי, רוזן ולדנץ.
זה אפשר לו לחלק את רכושו בין בניו, פרידריך הראשון ולודוויג הראשון, מה שעם התפטרותו בשנת 1453, שטפן עשה: הבן הבכור פרידריך הראשון קיבל את רוזנות שפונהיים יחד עם התואר "רוזן שפונהיים", וקיבל גם את המחצית הצפונית של פפאלץ-צווייבריקן.
הבן הצעיר, לודוויג הראשון, קיבל את רוזנות ולדנץ מירושה של סבו ואת החצי הדרומי של פפאלץ-צווייבריקן-זימרן, שכלל את רוזנות צווייבריקן לשעבר, שנרכשה על ידי נסיכות הבוחר מפפאלץ ב-1385. בין התארים של שטפן היו "הרוזן פלטין מהריין" וה"דוכס בבוואריה".
שני הבנים ירשו את הזכות להשתמש בתארים אלה, וזו הסיבה ששתי הנסיכויות החדשות שנוצרו, פפאלץ-זימרן ופלטות-צווייבריקן, תוארו בדרך כלל כרוזנויות פלטין ולעיתים כדוכסויות.
בתקופת שלטונו של לודוויג הראשון, שניהל ארבעה סכסוכים לא מוצלחים נגד בן דודו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אבדו הרוזנויות של לאמבסהיים, וואכנהיים וולדבקלהיים לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה מסוכסך גם עם נסיכות הבוחר מפפאלץ, מינה את לודוויג הראשון לפלדמרשל שלו והכיר בפפאלץ-צווייבריקן כדוכסות.
לודוויג הראשון עורר את הכרייה ופישט את ניהול הדוכסות.
ב-1477 איימה נסיכות הבוחר מפפאלץ על מייזנהיים והבירה נאלצה לעבור לצווייבריקן, שם היא נשארה עד 1793.
היא הכנסייה העתיקה ביותר ב-Zweibrücken, כנסיית אולם פרוטסטנטית מאוחרת גותית שנבנתה מ-1493 עד 1514 כמתנה מאלכסנדר, רוזן פפאלץ-צווייבריקן לאחר שובו מעלייה לרגל לארץ הקודש; בקריפטה שלה קבורים צאצאי רוזני ודוכסי הענף.
לאחר מותו של לודוויג, הדוכסות לא חולקה.
צוואתו חייבה את הדוכסים אלכסנדר וקספר לשלוט בדוכסות במשותף.
עם זאת, אלכסנדר הכריז על אחיו הבכור חולה נפש, נעל אותו ושלט לבדו בדוכסות.
אלכסנדר גם ניהל מלחמה בנסיכות הבוחר מפפאלץ; חייליו בזזו את פאלץ במהלך מלחמת לנדסהוט.
ב-1505, כשהמלחמה הסתיימה בהחלטה קיסרית, הועבר שטח מסוים מנסיכות הבוחר מפפאלץ לפפאלץ-צווייבריקן.
אלכסנדר חתם על הסכם ירושה עם הנסיך הבוחר החדש פיליפ, ששיפר במידה ניכרת את היחסים בין שתי המדינות.
אלכסנדר ולודוויג השני הציגו את העדפת הבן הבכור, הכלל לפיו כל הנסיכות תעבור מעתה והלאה בירושה לידי הבן הבכור.
בישוויילר נרכשה בשנת 1542, בתקופת העוצרות של רופרכט, רוזן פפאלץ-ולדנץ.
בשנת 1544 התפצל הענף הזוטר של פפאלץ-ולדנץ.
בשנת 1553, רוזנות לוצלשטיין (כיום באלזס) נרכשה מנסיכות הבוחר מפפאלץ.
הרוזן וולפגנג פיזר את המנזרים בשטחו, ובכך הגדיל את הכנסותיו, וכן רכש את שטחו של מנזר דיסיבודנברג.
בשנת 1557, הוא ירש את רוזנות פפאלץ-נויבורג, חצי ממחוז "הינדר" ("ההמשך") של שפונהיים ומחצית מלורדות גוטנברג מהפאלץ במסגרת חוזה היידלברג; זה הביא ליותר מהכפלת הטריטוריה שלו.
בשנת 1558, הוא פיזר את מנזר הורנבך ולקח את שטחו ואת חצי רוזנות מולסהיים.
בשנת 1559, קו הנסיך הבוחר נכחד ווולפגנג ירש חלק ברוזנות שפונהיים.
הוא השתמש ברווחים הגדולים הללו כדי להעניק לכל אחד מחמשת בניו שטח מסוים: רוזנות פפאלץ-נויבורג ופפאלץ-צווייבריקן, שנפלו בידי בנו השני של יוהאן הראשון ב-1569, והענפים הלא-ריבוניים פפאלץ-זולצבאך, פפאלץ-ווהנשטראוס-פארקשטיין ופפאלץ-בירקנפלד.
במהלך מלחמת שלושים השנים נכבשה הדוכסות על ידי כוחות קיסריים ויוהאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן נאלץ לברוח למץ.
בנו ויורשו פרידריך חזר ב-1645. כאשר פידריך מת ללא יורש זכר בשנת 1661, ירש אותו בן דודו פרידריך לודוויג.
במהלך שלטונו, הארץ נכבשה על ידי צרפת ב-1676. צווייברוקן הייתה נחלה של בישוף מץ, שסופחה לצרפת.
בשנת 1680 צרפת סיפחה גם את צווייבריקן.
ב-1681 מת פרידריך לודוויג בגלות, ללא צאצאים זכרים.
הסכם רייסווייק משנת 1697 החזיר את הדוכסות לבעליה החוקיים, שהיה בן דודו שהודח פעם אחת של פרידריך לודוויג, הרוזן קרל השני מקליבורג, שהיה גם מלך שוודיה כקרל האחד עשר.
האיחוד האישי עם שוודיה נמשך עד מותו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה ב-1718. כשקרל השנים עשר מת ללא ילדים, הכתר השוודי עבר בירושה לידי אחותו אולריקה אלאונורה, ואילו צווייבריקן נמסרה לבן דודו גוסטב, דוכס צווייבריקן.
בשל כך, המלך הפולני הגולה סטניסלאב לשצ'ינסקי, אשר מונה לרוזן פפאלץ-צווייבריקן בשמו של קרל השנים עשר בשנת 1714, נאלץ לעזוב שנה לאחר מותו ב-1719.
משנת 1725 עד 1778, הרוזנים התגוררו בטירת צווייבריקן; לאחר מכן הם עברו לטירת קרלסברג ליד הומבורג, כדי להדגיש את תביעתם לרשת את דוכסות בוואריה.
בני המשפחה השלטת נקברו בכנסיית הטירה במייזנהיים ולאחר מכן בכנסיית אלכסנדר בצווייבריקן (נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה).
גוסטב היה הרוזן האחרון בקו קלייבורג; כאשר מת ב-1731 ללא יורש זכר, הדוכסות נתפסה על ידי האימפריה.
בשנת 1734, הקיסר מינה את כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-בירקנפלד לרוזן צווייבריקן.
בירקנפלד התפצלה מצווייבריקן לענף זוטר ב-1584. בנו כריסטיאן הרביעי המיר את דתו לקתולית ב-1758.
בתקופת שלטונו של כריסטיאן הרביעי, פיצול האזור צומצם על ידי חילופי שטחים.
לדוגמה, בשנת 1768, אודרנהיים וחצי ממולסהיים הועברו לנסיכות הבוחר מפפאלץ, בתמורה לנויבורג, רוזנות הגנבאך, רוזנות זלץ ומנזר זלץ.
בשנת 1776 חולק מחוז "ההינדר" של שפונהיים בין צווייבריקן ובאדן, כאשר צווייבריקן קיבלה את קסטלאון, טראבן-טרבאך עם שטארקנבורג ואלנבך, ובאדן קיבלה את בירקנפלד, פראונבורג והרשטיין.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שלח כריסטיאן כוח בפיקוד בנו כריסטיאן פון צווייבריקן שנלחם לצד הצבא הצרפתי, ואף השתתף בקרב יורקטאון.
בשנת 1793 כבשה הרפובליקה הצרפתית הראשונה את הגדה השמאלית של הריין, לרבות את שטחה של צווייבריקן.
הסיפוח הצרפתי של שטח זה הוכר על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה בסעיף סודי של הסכם קמפו פורמיו שנחתם ב-17 באוקטובר 1797. ב-4 בנובמבר 1797, השטח הכבוש שולב במחוז הצרפתי Mont-Tonnerre שזה עתה נוסד, עם בירתו במיינץ.
הכחדת הענפים הבכירים של ויטלסבאך ב-1799 הפכה את הרוזן פלטין האחרון מצווייבריקן, מקסימיליאן יוזף, לנסיך הבוחר ממבוואריה, כמקסימיליאן הרביעי יוזף, כמו גם הנסיך הבוחר מפפאלץ, כמקסימיליאן השני יוזף.
פפאלץ-צווייבריקן חדלה רשמית מלהתקיים על ידי הסכם לינוויל ב-1801, שאישר והכיר בינלאומית בסיפוחים הצרפתיים שנקבעו בחוזה קמפו פורמיו.