tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקולנוע הופיע בשנת 1966 בסרט "שני קוני למל" בתפקיד ד"ר העיירה קבצנסק, ואביו של מקס (מייק בורשטיין).
היה נשוי לשחקנית אהובה בת זליג רבינוביץ (1904-1995), לזוג שני ילדים, איתמר ואלכס, שחקן ומדריך למדיטציה.
אריאדנה אלכסנדרובנה סקריאבינה הייתה משוררת רוסייה, גיורת, פעילה בתנועת ההתנגדות הצרפתית, ממייסדי "הצבא היהודי".
סקריאבינה היא בתם מחוץ לנישואין של המלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין ובת זוגו טטיאנה פיודורובנה שְלֶצֶר.
רק לאחר מותו של אביה ב-1915, הוכרה כבתו והחלה לשאת את שם משפחתו.
לאחר מות אמה היגרה לפריז, שם השתתפה במספר חוגים ספרותיים של מהגרים רוסים, כתבה שירים והחלה לפרסמם.
היא נישאה למשורר היהודי-רוסי דוד קנוט (שמו הספרותי של דוד מאירוביץ פיקסמן), התגיירה, והחליפה בשל כך את שמה לשרה.
היא ובעלה תמכו ברעיונות הציונות הרוויזיוניסטית.
במלחמת העולם השנייה הקימה עם בעלה ושני אנשים נוספים את המחתרת היהודית הציונית – "הצבא היהודי".
היא הייתה אחת הפעילות הבולטות במחתרת והצליחה להציל ממוות יהודים רבים, בהם ילדים שעזרה להבריח לשווייץ, לאחר שהוריהם גורשו למחנות ריכוז ונרצחו.
כחודש לפני שחרור פריז, בעת פגישת מחתרת בביתה שבטולוז, בצלו של משטר וישי, נהרגה אריאדנה מירי של אנשי המיליציה הצרפתית שארבו לפעילי המחתרת בביתה.
אריאדנה סקריאבינה נולדה בבוליאסקו (Bogliasco) שליד ג'נובה שבאיטליה ב-26 באוקטובר 1905. היא נולדה מחוץ לנישואין למלחין הרוסי אלכסנדר סקריאבין ולבת זוגו, טטיאנה שלצר.
באותה עת היה סקריאבין נשוי באופן רשמי לוורה איבנובנה סקריאבינה, עמה היו לו ארבעה ילדים.
תוך שנה הוא ניהל חיי משפחה עם טטיאנה שלצר אותה הכיר ב-1902. אריאדנה, בתם הראשונה של סקריאבין ושלצר, קיבלה בלידתה את שם משפחתה של אמה — שלצר, כיוון שאשתו של אביה מעולם לא הסכימה להתגרש ממנו.
אף על פי שאביה היה בן זוגה של שלצר עד סוף ימיו, קיבלה אריאדנה את שם משפחתו רק לאחר מותו.
מצבה הכלכלי של המשפחה היה קשה.
לאחר שנה שבה ניהל חיים של מוזיקאי נודד, הידרדרו יחסיו של סקריאבין עם ההוצאה לאור אשר פרסמה את יצירותיו.
הם גרו בבית צנוע ליד פסי הרכבת בבוליאסקו.
שמה של אריאדנה ניתן לה על ידי הוריה בהשראת דמותה של אריאדנה מהמיתולוגיה היוונית, המסמלת תקווה ויכולת להשתחרר ממצבים מסובכים.
באותה עת היה סקריאבין שקוע בעבודתו על הסימפוניה "פואמת האקסטזה" , יצירה שחיבר בין השנים 1905–1908. ירמיהו הלפרן, איש בית"ר והציונות הרוויזיוניסטית, היה סבור שצלילי הסימפוניה השפיעו על אופייה של אריאדנה:
בסוף ינואר 1906 עבר סקריאבין עם טטיאנה שלצר ואריאדנה הפעוטה לז'נבה, ובסתיו 1906 לאמסטרדם, שם התגוררו אצל דודותיה של שלצר.
כעבור זמן קצר עזב סקריאבין את אמסטרדם וערך סיבוב הופעות בבלגיה ובארצות הברית.
טטיאנה שלצר הצטרפה לבעלה בארצות הברית ונסעה עמו לפריז, בהותירה את אריאדנה עד קיץ 1907 עם הדודות באמסטרדם.
בקיץ 1907 הביאה אמה של טטיאנה שלצר (סבתה של אריאדנה) את אריאדנה לכפר השווייצרי באטנברג , לשם הגיעו גם הוריה של אריאדנה.
בספטמבר עברה המשפחה ללוזאן, שם נולד כחצי שנה מאוחר יותר אחיה הצעיר של אריאדנה, יוליאן סקריאבין (הוא טבע למוות בגיל 11).
ב-1910, לאחר חמש שנות נדודים באירופה ובאמריקה, שבה המשפחה לרוסיה והשתקעה במוסקבה.
זמן קצר לאחר חזרתם עברה אריאדנה טקס טבילה אורתודוקסי.
שנה לאחר מכן נולדה אחותה הצעירה מרינה.
המשפחה עברה מספר דירות במוסקבה, ולבסוף השתקעה בשנת 1912 בארבאט, בבית שהפך למוזיאון הנצחה לאחר מותו של אלכסנדר סקריאבין.
ביתו של סקריאבין שימש כמרכז למוזיקה ושירה וכמקום מפגש למשוררים, ציירים, אנשי תיאטרון ופילוסופים, ושלושת הילדים גדלו באווירת האמנות והיצירתיות שאפפה את המקום.
בגיל צעיר החלה אריאדנה ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון וכן כתיבת שירים.
גם אחיה יוליאן ניחן בכישרון מוזיקלי.
הוא ידע להלחין ולנגן בפסנתר, והופיע בפני בני המשפחה והאורחים הרבים שפקדו את המקום.
שלושת הילדים למדו בבית ספר, אך אמם דאגה להעשיר את הידע שלהם באמצעות מורים פרטיים בתחומי המוזיקה ובמקצועות אחרים.
הספרייה הגדולה שהייתה בביתם תרמה אף היא להשכלתם.
למרות ההשקעה בחינוך הילדים, ההורים לא בילו זמן רב במחיצתם.
מבקר המוזיקה והמלחין לאוניד סבנייב , שהיה חבר טוב של אלכסנדר סקריאבין, כתב בזיכרונות עליו:
במשפחת סקריאבין דיברו כמעט אך ורק צרפתית, שהשתלבה בה ה"שפה המשפחתית" המיוחדת שהמציא האב אלכסנדר סקריאבין להנאת המשפחה — מילים חדשות, שמות עצם ושמות תואר מלודיים.
את אריאדנה כינה "שפירית", או בשם החיבה "ארוצ'קה".
המנצח סרגיי קוסביצקי, שהיה חברו של סקריאבין והכיר את אריאדנה מילדותה, נזכר בה:
בקרב הוריה של אריאדנה שררו הלכי רוח אנטישמיים שבאו לידי ביטוי בעיקר מצד האם.
לאחיה הקטן בוריס שלצר , שהיה לימים מוזיקולוג וסופר צרפתי מפורסם, היה מראה יהודי בולט ומבטא יהודי אופייני, שהזכיר את מבטאה של אריאדנה כאשר דיברה רוסית.
קיימות שתי גרסאות באשר למוצאה של משפחת שלצר.
לאוניד סבנייב סבר שטטיאנה ובוריס היו יהודים.
הוא כתב שלא ידע זאת בוודאות וחשב כך בתום לב.
לעומת זאת, הגרסה המקובלת באשר למוצאה של האם היא כי הייתה מבלגיה, וכי מוצאו של האב מקרב המיעוט הגרמני ברוסיה.
על פי זיכרונותיו, טטיאנה שלצר התביישה בשורשיה, שאפשר שהיו יהודים, ועשתה ככל יכולתה כדי להסתיר זאת.
היא התרחקה אפילו מאחיה, בשל החשש כי הקרבה אליו תפגע במוניטין שלה.
סקריאבין היה שותף להלך הרוח האנטישמי של אשתו, אך היה פחות קיצוני ממנה.
הוא האמין כי ליהודים יש שליחות היסטורית חשובה.
עם זאת, סבר שאין לאפשר להם לכהן בתפקידים בכירים.
ב-27 באפריל 1915 נפטר אלכסנדר סקריאבין מאלח דם.
בדקות האחרונות לפני מותו הספיק לחתום על צו ירושה ועל בקשה רשמית שהופנתה לצאר בנוגע לאימוץ ילדיה של שלצר.
אשתו הראשונה, ורה איבנובנה, שלחה את הסכמתה באותה עת לצאר להכיר בילדיהם של סקריאבין ושלצר כחוקיים.
שבוע לאחר מות האב קיבלו הילדים אישור להיקרא בשם המשפחה סקריאבין.
המשפחה נותרה ללא מקור הכנסה וללא אמצעי מחיה, עקב הכסף הרב שנדרש למימון הוצאות הטיפול במחלתו של סקריאבין.
חברים של משפחת סקריאבין התגייסו לסייע למשפחה, הן בתרומות כספיות והן ביוזמה להוציא לאור את יצירותיו של סקריאבין, שהניבו הכנסות עבור המשפחה.
המאמצים הללו אפשרו למשפחתה ליהנות מרווחה כלכלית יחסית.
כל אותה עת, המשיכו אריאדנה ואחיה ללמוד באקדמיה למוזיקה.
שתי המהפכות של שנת 1917 החמירו שוב את המצב, ובמוסקבה החל לשרור רעב.
בינואר 1919 עזבה משפחת סקריאבין את מוסקבה ועברה לקייב, שם המצב היה מעט טוב יותר, אם כי גם שם הם לא זכו לשלווה בשל מלחמת האזרחים המתמשכת ומעבר השלטון מיד ליד.
בקייב התגוררו טטיאנה שלצר וילדיה בביתו של דניאיל בלחובסקי, חבר טוב של משפחת סקריאבין.
תוך זמן לא רב הצטרפו אליהם אחיה של טטיאנה - בוריס שלצר, ואמם.
בעת הגעתם של השלצרים והסקריאבינים לקייב, משפחת בלחובסקי כבר עזבה את הבית (בסתיו 1918), והתגוררה באודסה.
מאוחר יותר היגרה משפחת בלחובסקי לפריז.
בביתם גרו חבריו של בלחובסקי: משפחתו של הפילוסוף לב שסטוב, המוזיקאי ניקולס סלונימסקי ועוד אדם אחד.
על פי מכתבים של שסטוב לקרובי משפחתו, החיים בקייב היו קשים, אך לא היה רעב של ממש, כמו במוסקבה וסנקט פטרבורג.
מחירי המזון היו גבוהים מאוד, וגם היה מחסור בדלק לחימום.
בכל פעם כששלטון חדש כבש את העיר, הוא ניסה להחרים את הבית של בלחובסקי.
ניקולס סלונימסקי וטטיאנה שלצר הקימו חברה מוזיקלית על שם סקריאבין כנימוק נגד החרמת הבית.
סלונימסקי אף שלח תלונה ללנין.
בכל זאת, במרץ 1919 השלטון הסובייטי החרים שני חדרים.
למרות כל הקשיים, למד יוליאן בקונסרבטוריון אצל ריינהולד גליאר.
ביוני 1919 התרחשה טרגדיה נוספת במשפחת סקריאבין: יוליאן סקריאבין, אחיה הקטן של אריאדנה, טבע בדנייפר בהיעדר אמו, שנסעה למוסקבה לזמן קצר.
נטליה ברנובה-שסטובה, בתו של לב שסטוב, מספרת בספרה על האסון על סמך זיכרונות של סלונימסקי.
המורה בבית הספר בקייב הביאה את קבוצת הילדים, בהם יוליאן סקריאבין, לפיקניק בחוף הדנייפר.
יוליאן התרחק מהילדים האחרים, וכשהגיע הזמן לחזור, לא מצאו אותו.
המורה הביאה את הילדים הביתה וחזרה לחפש את יוליאן באי באמצע הנהר.
סלונימסקי ועוד שני מלחים מנוסים הצטרפו לחיפושיה.
הם מצאו את גופתו של יוליאן במפרץ קטן עם מים עמוקים יותר.
אריאדנה נהגה לומר לחברותיה שיוליאן היה אף יותר מוכשר מאביו.
לאחר מותו חששה להיכנס למים עד סוף ימיה.
לאחר מות בנה חוותה טטיאנה פיודורובנה משבר קשה.
היא חזרה למוסקבה עם בתה הקטנה מרינה.
אריאדנה רצתה ללמוד במכון סמולני , מוסד להשכלה גבוהה לנערות ממעמד גבוה שנוסד ברוסיה ב-1764. כיוון שהמכון הועבר לנובוצ'רקסק ב-1917, אריאדנה עברה לנובוצ'רקסק.
כאשר אריאדנה נשארה לבד, התגלה אופייה החופשי והאמיץ.
קלבינה, שלמדה עמה במכון סמולני, כתבה:
חברותיה זכרו אף את נגינתה המעולה בפסנתר.
לאחר זמן קצר נסגר מכון סמולני, ואריאדנה שבה למוסקבה והתגוררה עם משפחתה בדירתם בארבאט, שבמהרה הפכה למוזיאון.
בחורף 1920 למדה אריאדנה בבית ספר תיכון במוסקבה.
בכיתות היה קר, והתלמידים לבשו מעילים במהלך הלימודים.
אריאדנה הגיעה לבית הספר עם מעיל לא אופנתי, ולמרות עונייה התנהגה ביהירות עם הסובבים אותה.
רבים מחבריה לכיתה לא אהבו אותה; אך בשל אישיותה הבוגרת, היא ידעה להתעלם מכך.
אופייה בעת ההיא היה מגובש: היא הייתה חסרת פשרות, אמביציוזית ופרפקציוניסטית.
בגיל 15 היא אהבה ספרות ושירה, וכתבה שירים בעצמה.
חוקרת הספרות ריבקובה התייחסה לדפים שהשתמרו ובהם שירים שכתבה בכתב יד ילדותי.
היא ציינה ששירים תמימים אלה הושפעו על ידי שיריה של הסופרת והמשוררת מתקופת תור הכסף בשירה הרוסית מרינה צבטייבה.
המשפחות סקריאבין וצבטייבה היו מקורבות מאוד.
מרינה צבטייבה עזרה בעת הצורך לטטיאנה שלצר.
צבטייבה עשתה לילות כימים ליד מיטת חברתה החולה.
למרינה צבטייבה הייתה בת בשם אריאדנה .
שתי האריאדנות, צבטייבה וסקריאבינה, היו חברות.
אריאדנה סקריאבינה חתמה בעת ההיא על שיריה "אריאדנה אורליצקיה".
השם הבדוי "אורליצקיה" קשור כנראה למחזה "L'Aiglon" (ברוסית "אורליונוק") של אדמון רוסטאן, שהיה אהוב על אריאדנה.
הוא תורגם לרוסית על ידי מרינה צבטייבה ב-1910—1911.
עוד בטרם סיימה את לימודיה בבית הספר, החלה ללמוד באוניברסיטה המדינית של מילה.
בין מוריה באוניברסיטה היו הלשונאי ומחבר המילון של השפה הרוסית דמיטרי אושקוב והמשורר והמתרגם ולרי בריוסוב.
במרץ 1922 מתה טטיאנה שלצר ממחלות שהיו תוצאה של דיכאון קשה.
אחרי קבורתה של טטיאנה שלצר בבית העלמין נובודוויצ'יה, ליד סקריאבין, עזבה המשפחה את רוסיה.
מרינה הצעירה עברה לקרובי משפחה בבלגיה, ואריאדנה עם סבתה עברו לפריז אל אחיה של האם, בוריס שלצר .
ממכתבי ידידיה אפשר להבין שמצבה הכלכלי של סקריאבינה היה קשה כשהגיעה לפריז.
למשל, מיכאיל גרשנזון כתב ללב שסטוב על המאמצים שלו ושל אלכסנדר גולדנווייזר לארגן קונצרט במטרה לאסוף כסף עבור סקריאבינה.
עם הגעתה לפריז היא נרשמה לפקולטה לבלשנות בסורבון, אך הלימודים לא עניינו אותה.
היא אהבה תיאטרון, ערבי ספרות ומוזיקה, ולעיתים קרובות הלכה לקונצרטים.
דוד קנוט, לימים בעלה האחרון של סקריאבינה, השתתף אף הוא באותו חוג, אבל לא ידוע האם הם נפגשו אז.
ב-1924 פרסמה סקריאבינה בפריז את אסופת השירים הראשונה שלה, שנקראה "שירים".
הביקורת בעיתון המהגרים הרוסיים, "זבינו" ("חוליה", ברוסית "Звено"), שנכתבה על ידי העיתונאי ומבקר הספרות גאורגי אדמוביץ , הייתה קטלנית: המבקר טען שלסקריאבינה חסרה מקוריות בשימוש בשפה.
שמעון ליברמן, שעבד בעיתון "נקנונה" ("הערב לפני", ברוסית "Накануне"), כתב ששיריה של סקריאבינה היו בינוניים.
דעתו של החוקר ולדימיר חזן הייתה שלמרות הפתוס הנוצרי, ניתן היה לראות סימנים של כישרון מובהק בשיריה של סקריאבינה.
בשירה "יהושע בן נון", מבוטאת גישתה המקורית של סקריאבנה לנושאי התנ"ך.
היא מתייחסת לאחד ממעשיו הבולטים של יהושע — עצירתה של השמש בגבעון — כאל חטא נגד הטבע שאף יהושע בן נון עצמו הזדעזע ממנו, כנראה.
ספרה הראשון של סקריאבינה היה גם ספרה האחרון, כיוון שלא הייתה מרוצה מהספר, מהתגובות, ובעיקר מעצמה.
בתחילת 1924 היא נישאה ליהודי הצרפתי דניאל לזרוס.
לזרוס היה פסנתרן ומלחין, ומקורב מבחינה אישית ומוזיקלית לחברי "קבוצת השישה"; ממשיך דרכו של אריק סאטי ומעריץ של סקריאבין.
השניים התחתנו למרות התנגדותה של משפחת לזרוס.
אמו של לזרוס שנאה את סקריאבינה מראשית היכרותם וכינתה אותה "צוענייה".
היחסים בין סקריאבינה לבין בעלה הידרדרו, וזמן קצר לאחר לידתה של בטי לקחה סקריאבינה את הבנות ועזבה את לזרוס.
ב-1928 נישאה אריאדנה ליהודי הצרפתי רנה מג'ן, מורה לספרות צרפתית בליקיאון.
משפחת מג'ן התייחסה היטב לאריאדנה ולבנותיה; הזוג הנשוי והבנות גרו בדירה גדולה ויפה, ולילדים הייתה מטפלת.
ב-1934, בהיותה בהיריון, החליטה סקריאבינה שלילד שברחמה צריך להיות אב אחר.
היא שיקרה למג'ן שהילד אינו שלו, עזבה אותו, ועברה לחיות עם דוד קנוט.
מג'ן הגיב לכך קשות, ולא הסכים לתת לה גט במשך זמן רב.
כאשר גדל הבן, אמרה לו סקריאבינה שאביו הוא דוד קנוט.
למג'ן נודע שיש לו בן רק לעת זקנה, כשאלי ביקר אצלו וסיפר לו את האמת.
חוה קירשנר (שם נעוריה יווה צירינסקי), חברתם הקרובה של אריאדנה ודוד קנוט, נזכרת:
פגישה ורומן עם דוד קנוט
לאחר מהפכת אוקטובר היגרו מרוסיה רבים מאנשי התרבות הבולטים שלא קיבלו את השלטון הסובייטי.
פריז הפכה למרכז גל ההגירה הזה; שם התבססו הסופר בונין, חתן פרס נובל, הפילוסוף והתאולוג ברדיאייב, הפילוסוף היהודי-רוסי שסטוב, זמר האופרה שאליאפין, ואחרים.