tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2 במרץ 1978 פשט כוח של אש"ף על הכפר מרון א-ראס הסמוך לגבול עם ישראל, והצליח להשתלט על כלי נשק וכלי רכב שסופקו לנוצרים על ידי צה"ל.
הסד"כ הצה"לי שהשתתף במבצע כלל: 87 טנקי שוט קל, 6 טנקי חילוץ, 4 טנקי גישור, 92 קני ארטילריה, 440 נגמ"שים, 700 כלי רכב ו־26 כלי צמ"ה שמספרם עלה בהמשך ל־48.
בליל 14 במרץ 1978, שלושה ימים לאחר פיגוע כביש החוף, נכנסו כוחות חי"ר ושריון של צה"ל לדרום לבנון בארבע גזרות עיקריות, לאחר ריכוך ארטילרי ואווירי של חילות התותחנים, האוויר והים.
שר הביטחון, עזר ויצמן, המליץ על כניסה לעיר צור ולמחנה הפליטים הסמוך אליה – אל רשידיה, אולם הרמטכ"ל, מרדכי גור התנגד למהלך מחשש לריבוי נפגעים בכוח התוקף, וכך נמנעו הכוחות הישראלים מכניסה לשטח העירוני ונוצרה מובלעת צור.
לימים, מתח רפאל איתן (ראש אג"מ בעת המבצע) ביקורת בזיכרונותיו על ההחלטה שלא להיכנס לצור, בטענה שייצוב השליטה בכל הקו מדרום לליטני היה מחליש משמעותית את אש"ף ומונע חיכוכים עתידיים עם כוחות UNIFIL.
בין היתר פעלה במבצע אוגדת הקחצ"ר, בפיקוד קצין חי"ר וצנחנים ראשי, תא"ל אורי שמחוני.
כוחות האוגדה היו מפוצלים לשני צוותי קרב, כאשר על האחד פיקד ראש מדור תורת לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, יורם יאיר, ועל האחר פיקד מפקד חטיבת בית ספר למ"כים, אל"ם יצחק מרדכי.
הצוות הקרבי המשולב בפיקוד יאיר כלל כוחות שריון ואת גדוד 906 (שועלי הנגב), גדוד קורס המ"כים של הנח"ל בפיקודו של סא"ל גבי פארן, ואת גדוד 17 (אריות הגולן), גדוד קורס המ"כים של גולני, בפיקודו של סא"ל שלמה פרידמן עם סגנו רס"ן שלמה בשן.
הכוח בפיקוד של סמג"ד 17, רס"ן שלמה בשן, כבש את תל שעלבון שממערב לבינת ג'בייל, אשר התגלה לכוח צה"ל שתקף אותו, כיעד מבוצר רווי בבונקרים מבוטנים עם מכסי ראש מבטון ותעלות קשר עמוקות.
הכוח הציב כוחות חיפוי כבדים, ולמרות אש שנורתה עליו מן התל, חדר ליעד דרך תעלת קשר צפונית שחיברה את התל לאזור המגורים של המחבלים, ובקרב מטווחים קצרים ביותר חיסל את המחבלים והבריח את הנותרים.
בתנועה אל היעד, נפתחה על כוח הסמג"ד אש מאזור הטרסות, והכוח חיסל מספר חוליות מחבלים שארבו להם במהלך ההתקרבות אל התל המבוצר.
בקרבות היתקלות אלו חיסל כוח הסמג"ד 9 מחבלים מטווחים קרובים תוך שחיילי צה"ל מזוהים על ידי המחבלים, ונפתחת לעברם אש מטווחים של מטרים בודדים.
על פלוגה מן הגדוד עליה פיקד גיורא ענבר, הוטל לכבוש את נ.ג.
850 שהיה מוצב קדמי של המחבלים ואשר היה מאויש בעת שכוחות פלוגה א' תקפו אותו.
כוחות הגדוד הרגו כחמישים וחמישה מחבלים.
גדוד 906 בפיקודו של גבי פארן, שהמתין להבקעת הציר על ידי גדוד 17, נשלח עם שחר, מיד לאחר כיבוש תל שעלבון ונ.ג.
850 לעומק המערך וכבש את בית יהון בפעולה רכובה משוריינת.
הכוח בפיקוד מרדכי, אשר כלל את גדוד 450 (האריה המעופף), גדוד קורס המ"כים של הצנחנים וכן כוחות מילואים של חטיבת ביסלמ"ח, כבש את הכפר מארון א-ראס ואת העיירה בינת ג'בייל והרג כחמישים מחבלים.
כוח שריון ועמו לוחמי יחידה מובחרת עליו פיקד עוזי דיין, פעל בבינת-ג'בל והיה אחראי להריגת כעשרה מחבלים.
בשלב השני שלאחר ליל הקרבות הראשון פעלו כוחות יצחק מרדכי ויורם יאיר בפעולה מהירה בעומק השטח, כשהם מתגברים על מערכי מחבלים באזור כפר קאנא וכפרה.
במהלך הקרבות נהרגו ארבעה לוחמים מגדוד 17: שלושה מהם עלו על מטען צד כשהובילו את שדרת הנגמשים על הציר שבין נ.ג.
850 לתל שעלבון, ולוחם שנהרג בעת הלחימה בתעלות בתל שעלבון.
כמו כן פעל במבצע כוח מבית הספר לקצינים עליו פיקד מפקד בה"ד 1, אל"ם דורון רובין.
הכוח כבש את טייבה ואת ע'נדוריה והיה אחראי להריגת כתשעה עשר מחבלים.
חטיבת גולני, בפיקוד אמיר ראובני, פעלה במבצע כחלק מעוצבת געש עליה פיקד תא"ל אורי אור.
כשלרשות החטיבה היו שני גדודים אשר להם סדר כוחות מוקטן, וכן סיירת גולני.
כוחות החטיבה ובהם גדוד 13 (גדעון) בפיקוד רס"ן שמואל צוקר,
כבשו את העיירה אל חיאם, שם הרגו כחמישה מחבלים.
גדוד 12 (ברק) של החטיבה כבש את תל דהור ותל עכוש.
המג"ד, סא"ל עמנואל הרט, פיקד על כיבוש תל דהור, והסמג"ד, רס"ן אשכנזי, הוביל את הפשיטה על תל עכוש, נפצע במהלך הקרב על היעד, אך המשיך לפקד על הכוח עד גמר הלחימה.
בהמשך המבצע לחמו כוחות מחטיבת גולני כדי לטהר את הציר מע'נדוריה מערבה והרגו כשנים עשר מחבלים.
חטיבת הצנחנים בפיקודו של אל"ם אמנון ליפקין-שחק, לחמה בגזרה המערבית של דרום לבנון.
את החטיבה הוביל הפלנ"ט בפיקוד אבנר טלמון עד לכפר ג'בין שאותו כבש גדוד 202, בפיקוד סא"ל שבתאי פולג, באמצעות איגוף שאפשר את תקיפתו מן העורף.
גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד סא"ל יאיר רפאלי, כבש את הכפר שַמַע בסיוע גדוד שריון וכן את הכפר מג'דל זון.
בסריקות שערכו הצנחנים בכפרים הלבנוניים נתפסו אמצעי לחימה רבים ובהם מרגמות כבדות.
עם השלמת כיבוש היעדים שהוקצו לחטיבה, מיקמו הצנחנים מחסומים והמתינו לפקודות נוספות.
בשל טעות חצו ג'יפ ומשאית-קשר של החטיבה את אחד המחסומים ונקלעו לקרב עם מחבלים דרומית לראשידייה שבפאתי העיר צור, שפתחו עליהם באש מן המארב.
כתוצאה מן הירי נפגעו ארבעה אנשי קשר.
כוח בפיקוד רס"ן ראובן הקר, סגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, מיהר למקום.
אליו הצטרף מפקד סיירת צנחנים, רס"ן יעלון שהוביל כוח לוחמים מן הנח"ל המוצנח לאיגוף והרג את המחבלים.
במקביל ללחימת הכוחות בציר החוף, הוטל על מפקדת אגד הצליחה 626, שהגיעה ברגע האחרון לשטחי הכינוס, לפרוץ את מנהרת הרכבת בראש הנקרה.
זו שהייתה חסומה מאז מלחמת העצמאות בפתחה הדרומי שימשה, להערכת המודיעין, את המחבלים לאחסון ולמחסה.
לאחר שקיבל תדריך קצר וחסר ממח"ט 35, החליט מפקד האגד אל"ם ארנון גולן, בהיעדר כל תורה ואמצעים ללחימה במנהרה חשוכה, לחלק את הכוח לשניים: אחד, בפיקודו, פרץ את החסימה מהצד הישראלי, ובמקביל נע כוח בפיקודו של סגן מפקד האגד, סא"ל אביגדור אשל, לצידה הלבנוני.
לאחר פריצת החסימה באמצעות שופל התקדם כוח גולן לאורך המנהרה בתנועה מאובטחת ואש.
במנהרה התגלו עמדות שקי חול ושאריות מזון שהעידו על כך שהיו שם מחבלים, אשר נמלטו עם כניסת הכוח.
לקראת סיום המבצע ביצע כוח מיחידת שלדג, שהייתה באותם ימים כפופה למפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי והייתה מסונפת לצנחנים, סיור לאיסוף מודיעין בקרבת העיירה חאצביא מעבר לקווים בהם שלט צה"ל.
אחד ממפקדי הצוותים שלמה נמרודי, נפצע קשה ואיבד את רגלו.
מפקד הפלוגה, אריק שור, פעל בקור רוח והצליח לחלץ את הכוח מהשטח בבטחה.
חלק גדול מהאזרחים בדרום לבנון ומאנשי אש"ף נסוגו לצפון עוד בטרם החלה הלחימה.
למעשה, ברוב החזיתות לא הייתה התנגדות ממשית לצה"ל וקרבות שבהם היו לצה"ל אבדות בנפש התרחשו בנקודות בודדות.
כוחות צה"ל כבשו בתחילה רצועה ברוחב של כ-10 ק"מ ולאחר מכן הגיעו לנהר הליטני ועסקו בהשתלטות על הכפרים שבדרום לבנון.
בתגובה למבצע הפגיז אש"ף את יישובי צפון ישראל בקטיושות ומן הירי נהרגו שני תושבי קיבוץ מנרה.
לאחר שישה ימים, ב-21 במרץ, הורה שר הביטחון עזר ויצמן לכוחות צה"ל להתחיל בנסיגה לקו הגבול הבינלאומי.
על פי מפקד חיל האוויר, האלוף דוד עברי, לחיל האוויר היו שתי מטרות עיקריות במבצע: תקיפת מטרות שאליהן כוחות היבשה אינם יכולים להגיע, והשתלבות בלוחמת היבשה והגשת סיוע.
פעולותיו של חיל האוויר הישראלי במהלך המבצע כמעט ולא נתקלו בהתנגדות, שכן הסורים נמנעו מהתערבות בלחימה, ומערכות הנ"מ פעלו בצורה מוגבלת , שלא כמו במלחמת יום הכיפורים, והטייסים הישראלים היו חופשיים מחשש להפעלת סוללות טילים.
בשל כך, יכול היה חיל האוויר הישראלי להגיש סיוע רב לכוחות היבשה.
במהלך המבצע, פעל חיל האוויר כ"עמוד אש" שהתקדם לפני כוחות היבשה, וכך חסך אבדות רבות.
במקביל, פעלו כוחות האוויר כנגד המחבלים שפתחו בהפגזות על יישובי הגליל.
במהלך המבצע, פגע חיל האוויר במחסני תחמושת, ובארבעה נמלים ובסיסים ימיים.
כמו כן, מטוסי ה-F-15 איגל של חיל האוויר פעלו במבצע ליטני לראשונה, כאשר מטרתם הייתה למנוע התערבות של חיל האוויר הסורי, ולבצע פטרול וכוננות בלבד.
במהלך המבצע, הוטלו מן האוויר מאות טונות של פצצות, וחיל האוויר ביצע 323 גיחות לתקיפה, ומאות גיחות קרב.
עם סיום המבצע, ב-5 באפריל, שישה חיילים ואזרח יצאו עם רכב לטיול, עברו את המחסומים שהציבו חיילי צה"ל באופן מכוון ונכנסו לשטחים שלא בשליטת צה"ל.
בהתקלות עם מחבלים נהרגו 4 מהחיילים, חייל ואזרח הצליחו להמלט, אך חייל המילואים אברהם עמרם נשבה, ושוחרר מאוחר יותר בעסקת שבויים עם ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
בעקבות כך הודח מפקד גדוד 202 סא"ל שבתאי פולג, ותא"ל אורי שמחוני הצליח לשכנע את הרמטכ"ל לחזור בו מכוונתו להדיח גם את מח"ט הצנחנים אמנון ליפקין-שחק.
אש"ף נדחק אל מעבר לנהר ליטני ונוצרו שני בלמים שנועדו למנוע ממנו את החזרה אל הגבול עם ישראל.
הבלם הראשון היה כניסת כוח ההתערבות הבינלאומי מטעם האו"ם, יוניפי"ל (UNIFIL - UN Interim Force in Lebanon, כוח האו"ם הזמני בלבנון).
הכוח הוקם בעקבות החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-19 במרץ ושקראה לנסיגה מלאה של ישראל מלבנון, והתייצב על קו הגבול שנודע מאז בשם "הקו הכחול".
הבלם השני היה המובלעת שנוצרה בדרום לבנון ושנשלטה על ידי המיליציות הנוצריות בראשותו של סעד חדאד.
מיליציות אלו קיבלו חיזוק משמעותי לאחר מבצע ליטני, הן בציוד והן בהיקף האימונים, דבר שהפך אותם לצבא חצי סדיר שכונה בשם צבא לבנון החופשית ובהמשך שינה את שמו לצד"ל – צבא דרום לבנון.
תוצאת לוואי נוספת של המבצע אפשר לראות בשינוי במדיניות הסורים שפנו כנגד הנוצרים בלבנון, דבר שהביא לשרשרת אירועים ב-1981 וב-1982 שגררו בסופו של דבר את פתיחת מבצע שלום הגליל.
ישראל ספגה פרסום עולמי שלילי בשל פגיעה באזרחים בזמן הלחימה, ויוחסה לה גם האחריות ליצירת זרם של 200 אלף פליטים, רובם שיעים, שנסו צפונה לכיוון ביירות.
4 חיילים נוספים נהרגו וחייל אחד, אברהם עמרם, נשבה במהלך חודשי הנסיגה, תמורתו שוחררו 76 מחבלים שפוטים ובהם רימה טנוס, מחוטפי מטוס סבנה.
לארגוני הטרור הפלסטינים היו כ-300 הרוגים, מאות פצועים ועשרות נשבו.
שתי פרשיות של הרג שבויים התרחשו במהלך המבצע.
במקרה אחד, סגן דניאל פינטו, עינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים.
הוא הועמד לדין באשמת רצח שבויים ונגזרו עליו 8 שנות מאסר.
הרמטכ"ל רפאל איתן המתיק את העונש לשנתיים מאסר.
במקרה השני, הורשע סגן-אלוף אריה שדה בהריגת שבוי.
הודות לחנינה של הרמטכ"ל ושל נשיא המדינה נקצב עונשו ל-8 חודשי מאסר.
מפקדי כוחות צה"ל במבצע ליטני
מבצע לפיד הוא שם הקוד שניתן למבצע נחיתה אמפיבית של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית, מרוקו ואלג'יריה, במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
מטרת הנחיתות, שהחלו ב־8 בנובמבר 1942, הייתה להשתלט על מושבות צרפת בצפון אפריקה המערבית, שהיו תחת שליטת משטר צרפת של וישי, כצעד ראשון לקראת השתלטות על כל אגן הים התיכון.
מעבר לכך, המבצע היה אמור לשמש תחליף לפתיחת חזית שנייה נגד גרמניה הנאצית במערב אירופה בשנת 1943, ונועד להפגין בפני ההנהגה הסובייטית את מחויבותן של בעלות בריתה המערביות, ארצות הברית ובריטניה, גם להקל על ברית המועצות במלחמתה נגד הנאצים בתקופה הקשה של קרב סטלינגרד, באמצעות פתיחתה של חזית נוספת.
המטרה העיקרית של המבצע הייתה להשתלט על כל החוף של צפון אפריקה באמצעות תנועת מלקחיים ענקית ממזרח וממערב, שהשלב הראשון שלה נפתח בהתקדמות כוחות הארמייה השמינית הבריטית ממצרים מערבה בעקבות תבוסת כוחות הציר בראשות ארווין רומל בקרב אל־עלמיין השני.
ההשתלטות על צפון אפריקה נועדה להכשיר את הקרקע לשורת מבצעים התקפיים של בעלות הברית המערביות נגד כוחות הציר בדרום אירופה בשנת 1943.
המטרות הראשוניות של המבצע הושגו בעיקרן, תוך תצוגה של שיתוף פעולה אנגלו־אמריקאי, והפגנת העוצמה הצבאית האמריקנית במבצע נחיתה גדול מהים, שהיה הראשון בשרשרת מבצעים ששיאם בנחיתה בנורמנדי בשנת 1944. התנגדות כוחות וישי במושבות צרפת בצפון אפריקה בראשות האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן הייתה סמלית בעיקרה, והסתיימה תוך זמן קצר.
ניסיון בעלות הברית לנצל את ההצלחה לצורך כיבוש תוניסיה נכשל.
בסוף דצמבר 1942 נעצרה התקדמות כוחות בעלות הברית מזרחה, והחלה המערכה בתוניסיה, שהסתיימה רק במאי 1943 בחיסול שארית כוחות הציר בצפון אפריקה.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה לאחר המתקפה על פרל הארבור, החלו גורמי צבא אמריקאיים לבחון אפשרויות לפעולה צבאית נרחבת בזירה האירופית, שנתפסה על ידי הנהגת ארצות הברית כחשובה יותר מזירת האוקיינוס השקט.
בחלק המזרחי של צפון אפריקה, במצרים ובלוב, נלחמו כוחות חבר העמים הבריטי בכוחות הציר תחת פיקוד גנרל־פלדמרשל ארווין רומל זה כשנתיים, אך בחלקה המערבי שלט הצבא הצרפתי הקולוניאלי, הנאמן למשטר צרפת של וישי, על מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, שטחים בעלי חשיבות אסטרטגית רבה, שהבטיחו שליטה על האגן המערבי של הים התיכון.
קיץ 1942 היווה נקודת שפל במערכה הצבאית שניהלו בעלות הברית כנגד כוחות הציר.
ב־20 ביוני נפל נמל טוברוק לידי רומל, ובראשית יולי כבר הגיעו כוחותיו עד קו אל עלמיין, ואיימו לכבוש את מצרים כולה ולהשתלט על תעלת סואץ האסטרטגית.
בחזית הסובייטית פתחו הגרמנים במתקפת הקיץ שלהם בדרום רוסיה ב־28 ביוני, ואיימו למנוע מהסובייטים את השימוש בנתיב התעבורה החיוני על נהר הוולגה, להשתלט על כל אזור הקווקז, ובכך לגרום פגיעה חמורה במאמץ המלחמה של ברית המועצות.
ההנהגה הסובייטית (סטלין) הפעילה לחץ כבד על בעלות הברית המערביות לפתוח "חזית שנייה" נגד גרמניה הנאצית בשנת 1942, כדי לגרום להעברת כוחות גרמניים מהחזית הסובייטית מערבה.
צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט הבינו שהם חייבים ליזום במהירות פעולה צבאית אנגלו־אמריקנית משמעותית נגד כוחות הציר, כדי להקל על הלחץ הצבאי שלהם על כוחות חבר העמים הבריטי שהגנו על מצרים, ועל כוחות הצבא הסובייטי בדרום רוסיה, ולהוכיח את מחויבותם לסייע לברית המועצות במלחמתה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה.
הם חששו שדחייה של הפעולה עלולה להביא להתמוטטות ברית המועצות ולכיבוש המזרח התיכון כולו בידי כוחות הציר.
לחץ הזמן אילץ את ההנהגה האמריקנית לוותר זמנית על רצונה לפתוח "חזית שנייה" בצרפת, ולאמץ את התוכנית הבריטית לנחיתה במושבות צרפת בצפון אפריקה, שהייתה הרבה יותר פשוטה לביצוע, ויכלה לספק תוצאות מיידיות.
ב־24 ביולי 1942 החליטו ראשי המטות המאוחדים של בריטניה וארצות הברית להתחיל בתכנון מבצע נחיתה אמפיבי גדול בחופי צפון אפריקה הצרפתית, שקיבל את שם הקוד "מבצע לפיד", ויום לאחר מכן אישר הנשיא רוזוולט את קווי המתאר של המבצע המתוכנן.
באוגוסט 1942 נסע צ'רצ'יל למוסקבה, כדי לדון עם סטלין בפעולה המתוכננת בצפון אפריקה, ולהסביר לו מדוע לא ניתן לפתוח ב"חזית שנייה" במערב אירופה ב־1942. סטלין לא היה מרוצה, בלשון המעטה, מהתוכניות הצבאיות של בעלות בריתו, אך נאלץ בסופו של דבר להסתפק בכך.
מיד לאחר קבלת ההחלטה הסופית על ביצוע הנחיתות בצפון אפריקה, הוסכם כי גנרל דווייט אייזנהאואר (לימים נשיא ארצות הברית), מפקד כוחות צבא ארצות הברית בזירת המלחמה האירופאית, יקבל את הפיקוד העליון על כוחות בעלות הברית שישתתפו במבצע, ולסגנו מונה גנרל מארק קלארק.
ראשי המטות האמריקנים האמינו שהקסם האישי וכישורי "יחסי האנוש" המעולים של אייזנהאואר, יקלו עליו לגשר על המחלוקות בין בעלות הברית המערביות והמפקדים הצבאיים הבכירים שלהן בשטח, ולתאם מבצעים צבאיים משותפים בהשתתפות צבאות ארצות הברית ובריטניה.
בשלבי התכנון של "מבצע לפיד" התגלעו חילוקי דעות מהותיים בין ראשי המטות של צבא ארצות הברית לבין הבריטים, לגבי מיקום המאמץ העיקרי של בעלות הברית, היקף המבצע ויעדיו.
ראשי המטות האמריקנים אימצו גישה אסטרטגית זהירה.
הם רצו להתמקד בנחיתות אמפיביות בחוף האטלנטי של מרוקו הצרפתית (אזור קזבלנקה), ורק לאחר ביסוס שליטת בעלות הברית במרוקו להתקדם מזרחה לכיוון אלג'יריה הצרפתית, תוך עקיפת מרוקו הספרדית (ששלטה על מצר גיברלטר).
המתכננים האמריקנים חששו, שפעולה של בעלות הברית בתוך אגן הים התיכון ונחיתה בחופי אלג'יריה, מסוכנת מדי, משום שהיא עלולה לגרום לספרד, גרמניה הנאצית (או שתיהן יחדיו) לנסות להשתלט כתגובה על המאחז הבריטי בגיברלטר, וכיבוש גיברלטר יגרום לניתוק כוחות בעלות הברית שינחתו באלג'יריה ולהשמדתם.
הפיקוד הצבאי הבריטי והמתכננים במטה בעלות הברית בלונדון (ראשי המטות המשולבים של בעלות הברית), תמכו בגישה נועזת הרבה יותר.
הם טענו שכיבוש מהיר של תוניסיה הצרפתית חיוני להצלחת מבצע לפיד, משום שהוא יעניק לבעלות הברית שליטה על האגן המרכזי של הים התיכון, ויש להשתלט עליה לפני שהגרמנים יספיקו להגיב ולהזרים כוחות יבשה ואוויר לאזור.
לכן הם המליצו לרכז את המאמץ העיקרי של בעלות הברית בכיבוש כל הנמלים של אלג'יריה הצרפתית, כולל נמלי פיליפוויל ובונה, הקרובים לגבול אלג'יריה־תוניס, כדי שישמשו כקרש קפיצה לכוחות בעלות הברית לכיבוש תוניסיה.
התוכנית הסופית של "מבצע לפיד", שגובשה לבסוף לקראת אמצע ספטמבר 1942, היוותה פשרה בין הגישות המנוגדות של הבריטים והאמריקנים.
המתכננים האמריקנים חששו שנחיתות אמפיביות באזור זה ללא חיפוי אווירי עלולות להסתיים באבדות כבדות לכוחות הים והיבשה של בעלות הברית.
מאותה סיבה נפסלה גם האפשרות להנחית כוחות של בעלות הברית בנמלי תוניס וביזרטה בתוניסיה.
כל הנחיתות האמפיביות של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה הצרפתית תוכננו להתבצע בעת ובעונה אחת, אך הוסכם שהפעולות המתוכננות באלג'יריה יתבצעו גם במקרה של כישלון הנחיתות במרוקו הצרפתית, וכן להפך.
חוסר הנכונות של הפיקוד האמריקני לקחת סיכונים כדי להבטיח את השגת יעדי המבצע, עתיד היה להתגלות כשגיאה אסטרטגית חמורה.
לאחר כחודש של תכנון, גובשה באמצע ספטמבר 1942 תוכנית לנחיתה אמפיבית בת שלושה ראשים, באזורי קזבלנקה, אוראן ואלג'יר.
המבצע המתוכנן נועד להיות מבצע אמריקני בעיקרו, אך כוחות בריטיים משמעותיים נועדו להשתתף בו.
על הכוח הימי, הכולל כ־500 אוניות מלחמה ו־350 אוניות תובלה ומשא, יפקד האדמירל הבריטי אנדרו קנינגהם.
כוח המשימה המערבי, שנועד לנחות במרוקו, היה תחת פיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' פטון, ובראש הצי שנועד להובילו לשם הועמד האדמירל הנרי קנט יואיט.
כוח משימה זה נועד להישלח לצפון אפריקה היישר מארצות הברית.
הוא כלל 35,000 חיילים מהדיוויזיה המשוריינת השנייה ומדיוויזיות החי"ר ה־3 וה־9 של צבא ארצות הברית, בשיירה שכללה כמאה ספינות.
כוח המשימה המרכזי, שנועד לנחות באזור אוראן, היה תחת פיקוד גנרל לויד פרדנדאל.
כוח זה נועד לצאת מבריטניה בספינות בריטיות, ולעבור במצר גיברלטר.
מפקד הכוח הימי שהוביל את הכוח היה קומודור תומאס טראוברידג'.
הוא כלל כ־18,500 חיילים מרגימנט הצנחנים ה־509, דיוויזיית החי"ר הראשונה ודיוויזיית השריון ה-1.
כוח המשימה המזרחי, שנועד לנחות באזור אלג'יר, היה תחת פיקוד גנרל קנת' אנדרסון.
כוח זה היה בריטי בעיקרו, אך סוכם כי כוח משימה אמריקאי מיוחד בראשות הגנרל צ'ארלס ריידר יבצע נחיתות הסחה מקדימות.
הכוח כלל 20,000 חיילים מדיוויזיית החי"ר ה־78 הבריטית ומדיוויזיית החי"ר ה־34 של ארצות הברית, וכן שתי יחידות קומנדו בריטיות.
גם כוח זה נשלח דרך מצר גיברלטר בספינות בריטיות, בפיקוד תת־אדמירל סיר הרולד בורו.
הנחת הבסיס של מבצע לפיד הייתה כי ניתן יהיה להימנע מלחימה כבדה נגד הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה, ולהשתלט על אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו בכמות נפגעים קטנה.
אמנם, שיתוף הפעולה של משטר וישי עם הנאצים לא הוטל בספק, אך בעלות הברית הניחו שניתן יהיה לאתר בתוך הנהגת וישי בצפון אפריקה גורמים התומכים במטרת בעלות הברית, ומתנגדים לנאצים ולמשטרו של המרשל אנרי פיליפ פטן.
לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת נותרו אנשי השלטון הצרפתי בצפון אפריקה נאמנים למשטר צרפת של וישי.
על פי הסכם הכניעה הצרפתי מ־1940, נמנעה נוכחות צבאית של מדינות הציר במושבות צרפת בצפון אפריקה, אך הצבא הצרפתי הקולוניאלי בשטחן כלל 14 דיוויזיות, שהיו יכולות לגרום אבדות קשות לכוחות הפולשים, אם הפיקוד שלהן יהיה נחוש להתנגד לפלישה.
כוחות אלו היו נתונים לפיקודם של מפקדים מקומיים, שנהנו מסמכויות נרחבות, והקשר בינם לבין שלטון וישי היה רופף.
אלו כונו בפי דה גול בבוז בשם "פרו־קונסולים".
המפקד הכללי של הכוחות בצפון אפריקה היה הגנרל אלפונס ז'ואן.
במרוקו היה הנציב הכללי, שהיה גם מפקד כוחות צבא צרפת בצפון אפריקה, הגנרל שארל נוגס, ובתוניסיה היה הנציב ומפקד כוחות הצבא האדמירל ז'אן פייר אסטווה.
אנשים אלו נקרעו בשלל נאמנויות סותרות.
חלקם ניהלו כמעט בגלוי מגעים עם בעלות הברית.
נאמנותם לווישי הלכה והתפוגגה ככל שהסתבך משטר וישי עצמו ואיבד מן הפופולריות שלו בצרפת גופא, וככל שמצבם הצבאי של כוחות הציר במלחמה, ובצפון אפריקה, נראה פחות מבטיח עם התקדמות המפנה במלחמת העולם לקראת סוף שנת 1942.
שנתיים לפני כן פעל בצפון אפריקה דיפלומט אמריקאי בשם רוברט מרפי.
הוא הצליח לזכות באמונם של ראשי צבא וישי בצפון אפריקה, הגנרל אלפונס ז'ואן והגנרל שארל מאס.
כשבועיים לפני הפלישה המתוכננת, ב־21 באוקטובר, ארגן מרפי פגישה בחוף אלג'יריה, בעיירה שרשל, בין הגנרל מאס וגורמים נוספים שהיו מעוניינים בהפלת משטר וישי במושבות צרפת ובשיתוף פעולה עם בעלות הברית, ובין סגן מפקד הכוח הפולש, הגנרל קלארק, שהגיע לפגישה בצוללת.
הפגישה הצליחה, ושיתוף הפעולה בין שני הצדדים היה הדוק עד כדי כך, שפיקוד בעלות הברית נתן התרעה מראש לאנשי וישי, שהיו מצויים בסוד העניין, על מועד הפלישה, באמצעות שידור הסיסמה "רוברט מגיע" בתחנות הרדיו.
לעומת זאת, לדה גול נודע על הנחיתות בצפון אפריקה רק בבוקר היום שבו החלה הפלישה, כאשר זומן לפגישה עם צ'רצ'יל בדאונינג סטריט.
בסוד הקשר עמדו, פרט לגנרל ז'ואן ולגנרל מאס גם הגנרל דה־מונסאבר (Joseph de Goislard de Monsabert) שפיקד על דיוויזיה בבלידה, וקצינים רבים נוספים בדרגות ביניים.
הקושי העיקרי שאיים לטרפד את המאמץ האנגלו־אמריקני לנטרל התנגדות אפשרית של כוחות וישי למבצע הנחיתה המתוכנן, היה השנאה שרחשו צרפתים רבים לבריטים, שנאה שלובתה בעקבות אירועי מבצע דינמו ובמיוחד לאחר השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי.
לכן הסכימו צ'רצ'יל ורוזוולט מראש שמבצע הנחיתה בחופי צפון אפריקה הצרפתית יתנהל תחת פיקוד אמריקני, ושחיל המשלוח של בעלות הברית יורכב בעיקר מחיילים אמריקנים.
מצד שני, רווחה הסברה, שיש צורך להגדיל ככל האפשר את היקף הכוחות שהשתתפו ב"מבצע לפיד", כדי לאפשר לפיקוד הצרפתי המקומי בצפון אפריקה לטעון בפני ממשלת וישי, שכוחותיו הותקפו על ידי "כוח צבאי מכריע", כאמתלא לכניעה מהירה.
כתוצאה מכך, שולבו גם כוחות בריטיים בחיל המשלוח של בעלות הברית, אך הם הצטוו להתחזות לחיילים אמריקנים באמצעות תפירת דגל הכוכבים והפסים על שרוול מדיהם
בשלב מוקדם של התכנון התקבלה החלטה כי הגנרל שארל דה גול והכוחות הנאמנים לו, שכונו בשם "צבא צרפת החופשית", לא יהיו חלק מהפלישה המתוכננת.
דה גול לא נהנה מאמונו של רוזוולט, והיו ביניהם משקעים אישיים.
רוזוולט ניהל מגעים עקיפים עם אישים בכירים בהנהגת וישי בצפון אפריקה באמצעות שגרירו האדמירל ויליאם דניאל ליהי, וסבר כי ניתן יהיה לשכנע אותם לא להתנגד לנחיתות.
כן סבר רוזוולט כי לא ניתן לסמוך על אנשי דה גול שישמרו בסוד את תוכניות הפלישה, משום שכישלונם במהלך הקרב על דקר בשנת 1940 נבע מהדלפה מודיעינית.
גם צ'רצ'יל לא חיבב במיוחד את דה גול, והסכים ליחס ההנהגה האמריקנית כלפיו.
הוא סבר שניתן יהיה לרצות אותו בכך שלכוחותיו יינתן השלטון במדגסקר, שעמדה בפני שחרורה משליטת כוחות וישי.
לכן הוחלט כי עצם קיום המבצע יוסתר מדה גול ומאנשיו.
על מנת לרכוש את לב ההנהגה הצרפתית בצפון אפריקה, נראה היה כי יש למצוא דמות ייצוגית שתהיה מקובלת עליה, ושניתן יהיה להעביר לידיה את השליטה במושבות צרפת לאחר כיבושן על ידי כוחות בעלות הברית.
הגנרל אנרי ז'ירו שהה בדרום צרפת, לאחר שנמלט מהשבי הגרמני במבצע נועז.
צ'רצ'יל היה בעל קשרים אישיים עם ז'ירו, ובין השניים שררה ידידות והערכה הדדית.
ז'ירו חולץ מהריביירה הצרפתית בצוללת בריטית, והועבר לגיברלטר, שבה קבע הגנרל אייזנהאואר את מפקדתו לקראת הפלישה.
הפיקוד של בעלות הברית ייעד לו תפקיד של דמות בעלת סמכות, שתוכל לסייע במגעים עם הצרפתים בצפון אפריקה, ולאחר הפלישה תוכל לאחד את הכוחות שם תחת פיקודה.
ז'ירו סבר שהוא מגיע על מנת לקבל לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות בעלות הברית, ונדרשו יומיים של ויכוחים עם הגנרל אייזנהאואר על מנת להעמידו על תפקידו האמיתי.
הנחיתות תוכננו ל־8 בנובמבר 1942. ב־5 בנובמבר הגיע, במקרה, האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, מראשי צרפת של וישי, אל העיר אלג'יר, לבקר שם אצל בנו שחלה בשיתוק ילדים ונשקפה סכנה לחייו.
נוכחותו של דרלאן בשטח סיכנה מאוד את ההבנות שאליהן הגיע מרפי עם חלק מהמפקדים של צבא וישי בצפון אפריקה.
דרלאן היה אחד ממנהיגי משטר וישי, והיה אחד מהמטיפים לשיתוף פעולה עם הנאצים.
הוא היה דמות בעלת סמכות כלפי הצבא והצי בצפון אפריקה, ויכול היה לסתור פקודות כניעה והצטרפות לבעלות הברית שייתנו מפקדי השטח כז'ואן ומאס.
כוח המשימה המערבי, בפיקודו של פטון, יצא לדרכו מנמלים שונים בארצות הברית בזמנים שונים, על מנת שלא לחשוף את המשימה המתוכננת.
כוח זה, שמנה 100 ספינות, התאחד בלב ים, ועל אף שהתגלה על ידי צוללת גרמנית, הצליח להגיע אל יעדיו בחוף מרוקו בהתאם לתוכנית.
שני כוחות המשימה, שנועדו לבצע את הנחיתות באלג'יריה, יצאו לדרכם מבריטניה ועברו דרך מצר גיברלטר.
שיירה זו התגלתה על ידי המודיעין של הציר, וכבר ב־4 בנובמבר העבירו האיטלקים ידיעה לפיקוד הגרמני על קיומה של שיירה גדולה.
הגרמנים שגו, וסברו כי הכוח הימי נועד לתגבר את הכוחות הבריטיים במלטה, או להגיע ללוב על מנת לתגבר את כוחותיו של הגנרל מונטגומרי שרדפו אחר כוחותיו של רומל לאחר שניצחו בקרב אל־עלמיין השלישי.
הכוח, שיצא מנמלי ליברפול וגלאזגו לאחר ששהה על אוניות הנחיתה מחודש ספטמבר, עבר דרך מצרי גיברלטר בשלום ב־5 וב־6 בנובמבר.
מעט לאחר חצות ב־7 בנובמבר, לקראת הנחיתה המתוכננת, הודיע מרפי לז'ואן על מועד הנחיתות, אך נוכחותו של דרלאן באזור מנעה מז'ואן לבצע את תוכניתו.
הכוחות בשטח עמדו תחת פקודתו של דרלאן, וההשפעה שהייתה לז'ואן קודם לבואו פגה.
בשעה שתיים בלילה פנה ז'ואן לדרלאן, הודיע לו על הנחיתות המתוכננות, וביקש ממנו לא להתנגד להן ולשתף פעולה עם צבאות בעלות הברית המערביות.
דרלאן סירב, שלח כוח משטרה שפיזר את נאמני ז'ואן ששמרו על הווילה שבה שהה, ועצר אותו, את מרפי ואת סגנו קנת, ששהו באותו זמן בווילה.
ב־8 בנובמבר נחתו כוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה המתוכננים – חופה האטלנטי של מרוקו, אזור אוראן ואזור אלג'יר.
למרות הסיכומים המוקדמים עם חלק ממפקדי צבא וישי בשטח, נתקלו הנחיתות במקומות רבים בהתנגדות, שגרמה לנפגעים לא מעטים בקרב הכוחות הנוחתים וכוחות וישי המגינים.
לאחר קבלת הידיעה על הנחיתות, הורה המרשל פטן לאנשיו לתקוף את הכוח הנוחת, ולהתנגד בכוח לניסיונות הנחיתה.
על אף שהיו מפקדים צרפתים מקומיים שעמדו במילתם ולא התנגדו לנחיתות, רבים אחרים גילו התנגדות, ונוכחותו של דרלאן באלג'יר חיזקה את רוחם.
השלטונות הצרפתיים המקומיים ופיקוד צבא וישי בצפון אפריקה לא מיהרו לקבל את סמכותו של הגנרל ז'ירו.
בנאום ברדיו שנשא דה גול בערב שלאחר הנחיתות, הוא קרא לחיילים ולקצינים הצרפתים בצפון אפריקה להצטרף למחנה בעלות הברית.
אולם לנאום לא הייתה השפעה משמעותית, ואנשי וישי המשיכו לגלות התנגדות בכל נקודות הנחיתה, שנמשכה כשלושה ימים, עד הכרזת הכניעה של דרלאן ב־10 בנובמבר.
במרוקו, פעל גנרל אנטואן בתואר (Antoine Béthouart), מפקד הגנת החופים, בתיאום עם בעלות הברית.
נוגס, שקיבל מברק אישי מן הנשיא רוזוולט המפציר בו לסייע לכוחות הנוחתים של בעלות הברית, החליט להצטרף אל דרלאן בהתנגדות לפלישה.
כוח הנחיתה האמריקאי בראשותו של פטון הגיע לחופי מרוקו ב־8 בנובמבר, בשעות הבוקר המוקדמות.
הכוח חולק לשלושה ראשים, כאשר הכוח העיקרי נחת באזור קזבלנקה, ושני כוחות משניים פעלו מדרום, באזור העיירה סאפי (Safi), ומצפון באזור פור ליוטה (Port-Lyautey).
במקביל התלקח קרב ימי, שבו ניסתה אוניית המערכה הצרפתית "ז'אן באר", שבנייתה טרם הושלמה ושימשה למעשה כסוללת תותחי חוף, להתנגד לכוח הימי האמריקאי.
הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הימיים הצרפתיים שאליהם הצטרפו צוללות גרמניות, באובדן "ז'אן באר", ובטיבוע שבע אוניות צרפתיות ושלוש משחתות, כשעל סיפונן אלף מלחים.
בעקבות תבוסת כוחותיו בים וביבשה, נכנע נוגס לכוחות הפולשים ב־11 בנובמבר.
באוראן נחת כוח אמריקאי בפיקודו של גנרל פרדנדאל, אשר כלל כוחות חי"ר מדיוויזיית הרגלים ה־1 בפיקוד גנרל טרי אלן.
העיירה ארזיו (Arzew), בה נחתו גדוד הריינג'רים ה־1, צוות קרבי מדיוויזיית השריון ה־1 ורגימנט החי"ר ה־18, ושדה תעופה סמוך, נתפסו כמעט ללא התנגדות.
הקרבות באזור הנמל, שכללו מתקפות נגד צרפתיות וקרבות אוויר וים בין המגינים על החוף לבין הכוח הפולש מן הים נמשכו עד בוקר ה־10 בחודש, שבו הושלם כיבוש העיר.
כיבוש העיר אלג'יר היה אחד היעדים החשובים ביותר של "מבצע לפיד".
בעיר, ששימשה בירתה האדמיניסטרטיבית של צפון אפריקה הצרפתית, שכנה המפקדה של אדמירל דרלאן, שתפיסתו הייתה חיונית לגיוס התמיכה של הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה לפלישת בעלות הברית.
אלג'יר הייתה הנקודה המזרחית ביותר שבה נחתו כוחות בעלות הברית במהלך מבצע לפיד, וכיבושה היה חיוני להשגת היעד האסטרטגי של השתלטות מהירה על תוניסיה שבה החלו להתבצר כוחות הציר, ולהשלמת ההשתלטות על מושבות צרפת בצפון אפריקה.
הנחיתות באלג'יר החלו בשעות הצהריים של 8 בנובמבר.
דרלאן פיקד על התנגדות מגני העיר, שכללה אש תותחים על ספינות הנחיתה ועל המשחתות הבריטיות "ברוק" ו"מלקולם", שניסו להנחית חיילים אמריקאים ובריטים בנמל אלג'יר עצמו.
הכוחות הנוחתים לא התקשו להקים שלושה ראשי גשר באזור העיר ולנטרל את הגנות החוף הצרפתיות.
בכך סייעו להם אנשי הרזיסטאנס בעיר עצמה, ובמיוחד אנשי המחתרת היהודית בפיקודו של ג'וזה אבולקר שהתחפשו לאנשי וישי והשתלטו על מוקדי תקשורת וכוח בעיר.
כאשר התברר לאדמירל דרלאן שכוחות בעלות הברית החלו לנחות בחופי צפון אפריקה, הוא שחרר את ז'ואן ממעצרו, והחל לשלוח מברקים למרשל פטן, במטרה לקבל ממנו הוראות כיצד עליו לפעול.
כאשר חיילי בעלות הברית החלו בתנועה לעבר אלג'יר, החליט דרלאן לייפות את כוחו של גנרל ז'ואן להיכנע לפולשים, אולם באזור העיר אלג'יר בלבד.
כניעתו של ז'ואן נכנסה לתוקפה בשעה שבע בערב.
דרלאן נתפס בידי כוחות בעלות הברית.
במשך שלושה ימים נוספים המשיכה להתנהל לחימה בנקודות הנחיתה האחרות של מבצע לפיד, כאשר ז'ואן לוחץ על דרלאן להכריז על הפסקת אש כללית.
רק ב־10 בנובמבר הסכים דרלאן לבסוף להורות לכוחות וישי בצפון אפריקה להניח את נשקם.
בתאריך זה נפגש ז'ואן עם ז'ירו שהגיע לאלג'יריה, והעביר לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות צרפת בצפון אפריקה.
ב־11 בנובמבר נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
עם סיום הקרבות, ב־11 בנובמבר, נשאלה השאלה מי יקבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה.
דה גול שהה מבודד בלונדון, ונראה כי ז'ירו, שבו תלו בעלות הברית את יהבן, אינו מקובל הן על אנשי וישי בצפון אפריקה והן על אנשי צבא צרפת החופשית, והם מסרבים לקבל את מרותו.
בנסיבות אלו עשה גנרל מארק קלארק יד אחת עם אדמירל דרלאן, והכריז כי השלטון הצרפתי הקיים בצפון אפריקה יישאר על כנו.
ב־22 בנובמבר חתמו דרלאן וקלרק על הסכם רשמי, שהותיר את דרלאן בראש ההנהגה האזרחית של מושבות צרפת בצפון אפריקה, ומינה את ז'ירו למפקד הצבאי של הכוחות הצרפתיים באזור.
עסקה זו נתפסה כבלתי מוסרית ובוגדנית, ונמתחה עליה ביקורת רבה.
משטרו של דרלאן בצפון אפריקה היה פרו־נאצי במוצהר, ואכף את חוקי הגזע האנטי־יהודיים, תוך ביטול פקודת כרמיה הצרפתית שהעניקה ליהודים זכויות אזרח.
מובילי ההתנגדות לשיתוף הפעולה של אנשי וישי בצפון אפריקה עם גרמניה הנאצית, אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית ובהם מנהיגי מחתרות יהודים כג'וזה אבולקר, ואנשי צרפת החופשית, שלחמו זה כשנתיים נגד כוחות וישי במאמץ רב ותוך נפגעים רבים, הביעו התנגדות קולנית לעסקה.
הרציונל לעסקה, כי דרלאן הוא האיש שביכולתו להפסיק את הלוחמה ולהביא להצלחת הנחיתות תוך מניעת נפגעים בנפש בשני הצדדים, והעברת הלחימה לשלב הבא – מתקפה על כוחות הציר בתוניסיה, הובהר בהודעות פומביות של הנשיא רוזוולט ושל צ'רצ'יל, שקראו לעסקה "צעד זמני" ולא תרמו להרגעת הרוחות.
המאבק הפוליטי התגבש עד מהרה למאבק בין מספר קבוצות בעלות אינטרסים מנוגדים.
קבוצתו של דרלאן, שאליה הצטרפו עוד אנשי וישי לשעבר כדוגמת המושל נוגס, ניהלה מאבק נגד ז'ירו, והמשיכה ברדיפה אחר אנשי המחתרת האנטי־נאצית, שסייעו לפלישה.
באמצע דצמבר הגיע לאלג'יר שליחו של דה גול, הגנרל פרנסואה דא'סטייה דה לה ויז'רי, שאחיו, אנרי ד'אסטייה דה לה ויז'רי, היה מראשי המחתרת המתקוממים נגד משטר וישי שסייעו לכוחות הפולשים ביום הראשון של הפלישה לאלג'יר.
הוא נפגש עם גורמים רבים, והתסיס נגד שלטונו של דרלאן.
לאחר פגישה בין ד'אסטייה ודרלאן, שבה דרש ד'אסטייה את התפטרותו המיידית של דרלאן, גורש ד'אסטייה מאלג'יר על ידי האמריקאים.
בה בעת הגיע לאלג'יר הטוען לכתר מלך צרפת, אנרי, דוכס פריז, והחל אף הוא לגבש סביבו קבוצת תומכים, שקראה להתפטרותו של דרלאן, וליצירת ממשלה מלוכנית.
ב־24 בדצמבר נרצח דרלאן על ידי פטריוט בשם פרנאן בונייה לה שאפל.
ז'ירו הורה על הוצאתו להורג של לה שאפל.
ז'ירו קיבל על עצמו את הנהגת כוחות צרפת בצפון אפריקה, בתמיכת בעלות הברית, ועל דעתו של דה גול, שעמד עמו במשא ומתן על המשך משותף של פעולות ההתנגדות.
מבצע אנטון וטיבוע הצי בטולון
עם היוודע דבר הנחיתות בצפון אפריקה ומעברו של דרלאן לצדן של בעלות הברית עם כריתת ההסכם עמן, עמדו גורמים בממשל וישי בקשרים עם דרלאן בניסיון להביא להצטרפות המרשל פטן לצדו ולצד בעלות הברית.
הגנרל מקסים וייגאן, שר ההגנה של וישי, ומפקד הצי של ממשל וישי, האדמירל גבריאל אופאן, ניסחו אף נוסח מברק שיישלח אל דרלאן.
היטלר צפה צעדים אלו, וידע כי אינו יכול לסמוך על נאמנותו של משטר וישי.
הוא זימן אליו את ראש ממשלת וישי פייר לאוואל, למעונו שבברכטסגאדן.
משהגיע לאוואל לשם, ב־10 בנובמבר, התקבל בנזיפות ובצעקות, ולמחרת הודיע אוטו אבץ, שגריר גרמניה בצרפת של וישי, כי היטלר הורה לצבא גרמניה לכבוש את "האזור החופשי" (דרום צרפת שהייתה תחת משטר צרפת של וישי, אך לא תחת שלטון צבאי גרמני).
תוכניות לכיבוש האזור החופשי הוכנו זה מכבר על ידי הצבא הגרמני, על מנת להתכונן למצב שבו הנהגתו הפוליטית של ממשל וישי תיטה לטובת בעלות הברית.
שם הקוד שהוכן להן היה "מבצע אטילה".
פקודתו של היטלר לכיבוש האזור החופשי כונתה "מבצע אנטון".
בד בבד כבשו צבאות איטליה הפשיסטית את ניס ואת קורסיקה מידי שלטונות וישי.
ב־12 בנובמבר תם מבצע כיבוש צרפת.
אנשי וישי קיבלו את הכיבוש כמעט ללא התנגדות.
מיד לאחר הכיבוש פורק "צבא שביתת הנשק" שהוקם לאחר כניעת צרפת בשנת 1940, כאשר במסגרת הסכם הכניעה הותר לצרפת להחזיק צבא בן 100,000 חיילים.
הגנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני ניסה להתנגד לתוקפים ונשלח למאסר.
לאחר הכיבוש נתפס אף וייגאן ונאסר.
בטולון עגן הצי הצרפתי, שהיה הנכס החשוב ביותר בידי ממשלת וישי, שנותרה על כנה, ואף התיימרה עתה לשלוט בכל שטחה של צרפת, שלטון אזרחי.
בראש הצי עמד האדמירל ז'אן דה לאבורד.
דה לאבורד עמד בפני לחצים מכל הצדדים.
מפקדו, האדמירל אופאן, ניסה לשכנעו להפליג לצפון אפריקה ולהצטרף שם לבעלות הברית.
הנאצים ניסו אף הם לשים ידם על הצי, ויחידותיהם הקיפו את טולון.
ב־27 בנובמבר החליטו ראשי הצבא והצי הגרמני לפעול ולתפוס את הספינות בכוח.
עם הגעת הכוחות הגרמניים לאזור הנמל, הורה דה לאבורד על טיבוע ספינות הצי.
לפקודתו הוטבעו 77 ספינות, ובהן שלוש אוניות מערכה ("דאנקרק", "סטרסבור" ו"פרובאנס"), 8 סיירות, 16 משחתות ו־16 צוללות.
לאחר תבוסת כוחות ה"ציר" בקרב אל עלמיין השני (23 באוקטובר-4 בנובמבר 1942) והנסיגה המהירה של שרידיהם מערבה, לשטח לוב, פיקוד בעלות הברית העריך שכיבוש נמלי תוניסיה יותיר את כוחות הציר בצפון אפריקה תלויים בנמל טריפולי, כנמל היחיד דרכו יוכלו להמשיך לקבל אספקה ותגבורות.
הפיקוד הגרמני הבין אף הוא את החשיבות האסטרטגית של השליטה בנמלי צפון תוניסיה, ואת האיום שיצרו נחיתות בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה על כוחות ה"ציר" בצפון אפריקה, ופעל במהירות רבה.
כבר ב־9 בנובמבר (יום לאחר תחילת "מבצע לפיד") תפסו יחידות מוטסות גרמניות את שדה התעופה אל־עואינה שבתוניסיה, והחל מה־13 בחודש החלו יחידות גרמניות ואיטלקיות לזרום בדרך הים והאוויר לצפון תוניסיה בקצב של יותר מאלף איש ליום.
אדמירל דרלאן פקד אמנם על המפקדים הצבאיים הצרפתיים בתוניסיה לעבור לצד בעלות הברית ולשתף עימם פעולה, אך אדמירל איסטיווה, שפיקד על הכוחות הצרפתיים בנמל תוניס התקשה לקבל החלטה כיצד לפעול במצב שנוצר, והגרמנים ניצלו את היסוסי הפיקוד הצרפתי המקומי, כדי להשתלט במהירות על האזור.
עד סוף נובמבר כבר כללו כוחות הציר בתוניסיה כ־15 אלף חיילים ו־100 טנקים.
מיד לאחר ביסוס שליטת כוחות בעלות הברית בנמלי אלג'יריה, פקד אייזנהאואר על מפקד כוח המשימה המזרחי, גנרל אנדרסון, לפתוח בתנועה מהירה לכיוון תוניסיה.
ב־11 בנובמבר נחתה הבריגדה ה־36 מהדיוויזיה הבריטית ה־78 בנמל בוג'יה, וכבשה אותו ללא התנגדות.
למחרת הוצנח גדוד הצנחנים ה־3, מהבריגדה המוצנחת הבריטית ה־1, סמוך לעיר בון, מרחק קצר מגבול אלג'יריה־תוניסיה, בעוד גדוד הקומנדו ה־8 והגדודים הנותרים של הבריגדה המוצנחת הונחתו בבון מהים.
העיר נכבשה ללא התנגדות, וגדוד הצנחנים ה־3 נע במהירות אל העיר באג'ה, שבשטח תוניסיה, מרחק 160 ק"מ מבון, שם נתקלו בעלות הברית לראשונה בהתנגדות של כוחות גרמניים, שתפסו את העיר.
ב־16 בנובמבר צנח גדוד צנחנים בריטי בסוק אל ארבע, ונע לכיוון צפון־מזרח, כדי לסייע לכוח שלחם בבאג'ה.
יום קודם לכן הוצנח גדוד מרגימנט הצנחנים האמריקני ה־503 בשדה התעופה יוק־לה־בה, ונע במהירות דרומה אל העיר גאפסה, אותה כבש ב־17 בנובמבר.
תנועת כוחות בעלות הברית לכיוון נמלי צפון תוניסיה התנהלה בשני צירים עיקריים.
הכוח שפעל בציר הצפוני התקדם לעבר נמל ביזרטה, דרך הערים באג'ה ומטר, ונתקל בהתנגדות גרמנית רצינית בג'בל עביאד.
הכוח שפעל בציר הדרומי התקדם לעבר נמל תוניס מכיוון דרום־מערב, דרך הערים סטיף וקונסטנטין, וב־24 בנובמבר נתקל לראשונה בהתנגדות רצינית של כוחות הציר באזור מאג'ז אל באב.
אייזנהאואר שלח את הדיוויזיה המשוריינת האמריקנית ה־1 ואת דיוויזיית החי"ר ה־1 מכוח המשימה שהונחת בנמל אוראן, כדי לתגבר את כוחותיו של אנדרסון בתוניסיה, אך לא היה די בכך כדי להתגבר על ההתנגדות הגוברת של כוחות הציר.
ב־28 בנובמבר נבלמה התקדמות השדרה הדרומית של אנדרסון באזור ג'דידה, כ־20 ק"מ בלבד מטוניס.
זו הייתה נקודת השיא של התקדמות בעלות הברית בתוניסיה.
גשמי החורף, שהחלו לרדת בסוף נובמבר, היקשו מאוד על המשך התקדמות כוחות הקרקע, שנתקעו בבוץ העמוק, וקירקעו את מטוסי בעלות הברית, שפעלו משדות תעופה מאולתרים.
כוחות בעלות הברית היו פרוסים על פני חזית רחבה, ורחוקים מבסיסי האספקה שלהם, בעוד כוחות הציר נהנו מקווי אספקה קצרים.
חיילות האוויר של הציר, שפעלו משדות תעופה משובחים וסלולים שלא ניזוקו מפגעי מזג האוויר, השיגו עליונות אווירית ותקפו מהאוויר את כוחות הקרקע של בעלות הברית בתוניסיה.
עד ראשית דצמבר התחזק כוח הציר בצפון תוניסיה עד שיכול היה ליטול את היוזמה לידיו ולפתוח בשורת התקפות נגד חזקות.
ב־1 בחודש פתחו הגרמנים במתקפה על הכוח הדרומי של בעלות הברית, ותוך מספר ימים אילצו אותו לסגת מג'דידה למג'ז אל באב, לאחר שהסבו לו אבדות כבדות.
פיקוד בעלות הברית עדיין לא ויתר על כוונתו לכבוש את תוניס, ותכנן מתקפה חדשה של הקורפוס הבריטי ה־5, שנועדה להתחיל ב־24 בדצמבר.
אולם גנרל איזנהאואר, שערך סיור מקדים בקווי החזית לפני המתקפה, השתכנע שאין לה סיכוי להצליח עקב תנאי מזג האוויר הקשים והבוץ העמוק.
כאשר הוא חזר למפקדתו הוא הורה לבטל את המתקפה המתוכננת, ולדחות את המשך הפעולות ההתקפיות בתוניסיה לזמן בלתי מוגבל.
יש הרואים בתאריך זה (ה־24 בדצמבר 1942) את נקודת הסיום של "מבצע לפיד" ואת תחילתה של המערכה בתוניסיה.
כוחות הציר זכו ב"תחרות המירוץ לתוניס", והשלמת סילוקם מטוניסיה עתיד היה לעלות לבעלות הברית בארבעה וחצי חודשים נוספים של לחימה קשה ועקובה מדם.
מבצע לפיד השיג את מטרותיו העיקריות, בכמות נפגעים מינימלית – 1,469 נפגעים לכוחות בעלות הברית (עד 11 בנובמבר).
כוחות הצבא והצי הצרפתיים במרוקו ואלג'יריה ספגו כ־3,500 נפגעים במסגרת ההתנגדות לנחיתות הכוחות הפולשים.
במהלך המבצע הצליחו בעלות הברית להשתלט על רוב השטח של מושבות צרפת בצפון אפריקה (למעט מזרח תוניסיה), ולהפוך אותן לבסיס להמשך המבצעים של בעלות הברית בתוניסיה ובזירת הים התיכון.
כיבוש מרוקו ואלג'יריה על ידי כוחות בעלות הברית ודרישות המערכה בתוניסיה, חייבו הקצאת כוחות ניכרים של הוורמאכט והיערכות מחודשת של הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, כולל העברת 400 מפציצים ארוכי טווח מהחזית המזרחית לזירת הים התיכון.
בראשית 1943 רבע מכוחו של הלופטוואפה הוקצה לזירת המזרח התיכון, פי שלושה מהכוח האווירי הגרמני שהוקצה ללחימה באזור זה שנה וחצי קודם לכן.
ההשתלטות על מושבות צרפת במערב צפון אפריקה והפיכתם לבסיס פעולה לכוחות יבשה ואוויר גדולים של בעלות הברית, היו תנאי הכרחי להשמדת כוחות הציר בצפון אפריקה (במאי 1943), ולהמשך המבצעים של בעלות הברית בזירת הים התיכון ב־1943, דוגמת הפלישה לסיציליה ובסופו של דבר לאיטליה.
ההשתלטות על חופי צפון אפריקה סייעה גם לשמור על המשך העמדה הנייטרלית של השלטון הפשיסטי בספרד במלחמה, על אף נטייתו הטבעית של פרנקו לתמוך במדינות הציר.
הצלחת מבצע לפיד היוותה אות לבאות, לקראת מבצעים אמפיביים אנגלו־אמריקאים נוספים, ששיאם בפלישה לנורמנדי.
צבא ארצות הברית מילא בפעם הראשונה במלחמה תפקיד מרכזי במערכה צבאית נגד כוחות גרמניה הנאצית ואיטליה, ורכש ניסיון קרבי יקר ערך.
מפקדים אמריקניים שיתפרסמו בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, כפטון ואייזנהאואר, ערכו את טבילת האש הראשונה שלהם במהלך המבצע ובמערכה בתוניסיה שבאה בעקבותיו.
עבור יהודי אלג'יריה ומרוקו היווה מבצע לפיד רווח והצלה.
משטר וישי יישם את חוקי הגזע ברוח המשטר הנאצי, וביטל את זכויות האזרח של יהודי צפון אפריקה.
בצרפת עצמה נערך זה מספר חודשים משלוח היהודים למחנות ההשמדה במזרח.
עד השלמת שחרור תוניסיה מידי הנאצים במאי 1943, הם הספיקו לשלוח כ־5,000 יהודים למחנות עבודה ו־160 יהודים נשלחו לצרפת ומשם למחנות הריכוז.
בספר הווספרים באים (39 רמזים) - מבצע לפיד הוא הרקע להתרחשות של רבע מהספר, ובעל חלק מהותי בעלילה.
מבצע מוסקטר נערך בנובמבר 1956 על ידי כוחות משותפים מצבאות בריטניה וצרפת, כשמטרתו הייתה כיבוש והשתלטות על תעלת סואץ תוך השבת השליטה בתעלה לידי מדינות אלה, אחרי הלאמתה על ידי מצרים זמן קצר לפני כן.
המבצע התנהל בתיאום ובמקביל למבצע קדש של צה"ל באותה עת.
שיתוף הפעולה בין שלוש המדינות נעשה בהתאם להסכם בין ישראל, צרפת ובריטניה, ונחתם בווילה בפרוור סוור (Sevres) שליד פריז.
המטרות האסטרטגיות של המבצע לא הושגו מבחינתן של בריטניה וצרפת, ובעקבות המשבר - קיבל האו"ם החלטה המעבירה את תעלת סואץ לבעלותה של מצרים.
החל מפתיחת תעלת סואץ ב-1869 ועד למשבר ב-1956 היא נתפסה כנכס חשוב לכלכלה הבריטית.
עשרות אלפי חיילים מבריטניה, אוסטרליה וניו זילנד לחמו למען התעלה בשתי מלחמות העולם.
במשך כל אותן שנים מילאה התעלה תפקיד מרכזי בסחר שבין בריטניה לשאר העולם.
כך למשל, הודו כבר לא הייתה רחוקה כמו בעבר, ועתה - הודות לתעלה - נתפסה כחלק אינטגרלי מהאימפריה הבריטית.
החל מ־1930 הפך הנפט לפריט הגדול ביותר בתנועת הסחורות שנעה צפונה, כשבריטניה המשתמשת העיקרית בתעלה ובנפט זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוכפלה צריכת הנפט של בריטניה.
בשנות החמישים והשישים גדלה התלות של בריטניה בפרט, ומערב אירופה בכלל, בנפט המזרח תיכוני.
המשמעות המיידית של הלאמת "חברת תעלת סואץ" בידי ממשלת מצרים, בראשות גמאל עבד אל נאצר, הייתה נישול צרפת ובריטניה מזכויותיהן בתעלת סואץ.
החברה הפעילה את התעלה כחברת מניות הרשומה במצרים, שרוב בעלי המניות שלה היו זרים: בבעלות ממשלת בריטניה היו 44% מהמניות, והשאר הוחזקו ברובן על ידי אזרחים צרפתיים.
מראשית שנות החמישים הייתה המדיניות הבריטית כלפי מצרים בכלל, ולגבי תעלת סואץ בפרט, הססנית ביותר נוכח השינויים המשמעותיים שחלו במעמדה של מעצמה זו במצרים באותן שנים.
ברקע היחסים בין שתי המדינות ערב משבר סואץ עמדו השיחות על עתיד התעלה, שהחלו בראשית שנות החמישים, לדרישת המצרים.
המצרים ביקשו לתקן את החוזה מ-1936, כיוון שלדעתם חסרה בו הדדיות, שכן הוא עסק - ברובו - בזכויותיה של בריטניה בתעלה, ובהמשך קיומם של בסיסי צבא בריטיים באזור התעלה, שנהנו ממעמד אקס-טריטוריאלי.
המשא ומתן על הסכם חדש נמשך למעלה משנתיים ונחתם ב־19 באוקטובר 1954.
למרות כל ניסיונותיו של ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן לרצות את נאצר, החליט זה האחרון על הלאמה של תעלת סואץ ביולי 1956, אירוע שגרם לתחילתו של משבר סואץ.
ב־18 באוגוסט 1956 כונסה בלונדון "ועידת המשתמשים", כל אותן מדינות שאמורות היו להיפגע מהלאמת התעלה.
לכנס היו שתי מטרות: הקמת פורום בינלאומי של המדינות המשתמשות בתעלה לתיאום עמדותיהן; ויצירת לחץ בינלאומי על נאצר כדי שיחזור בו מההלאמה.
הוועידה הסתיימה בהחלטה הקובעת כי תוקם סוכנות בינלאומית חדשה לניהול ענייני התעלה, אשר תדאג לאינטרסים של המדינות המשתמשות בה.
הוועידה שלחה לקהיר משלחת, בראשה עמד ראש ממשלת אוסטרליה רוברט מנזיס, כדי לשכנע את נאצר לקבל את ההצעה להקמת סוכנות בינלאומית להפעלת התעלה.
נאצר התחייב לחופש מעבר בתעלה ולהכרה בסוכנות הבינלאומית כגוף מייעץ.
הוא גם לא שלל את זכויות המעבר מהאניות הבריטיות והצרפתיות.
עם זאת, הוא תבע הכרה בריבונות מצרים על התעלה ובזכותה לנהל את ענייני החברה, ואת התעבורה בה, ולהיות המוטבת הבלעדית להכנסותיה.
על אף רצונו של נאצר לנהל משא ומתן, מנזיס הוסמך להסכים למענה מצרי שיש בו רק חזרה מההלאמה.
נאצר סירב ושליחות מנזיס – נכשלה.
בתגובה, הכריז אנתוני אידן ב־13 בספטמבר על הקמת "איגוד המשתמשות בתעלת סואץ".
ועידת המשתמשות שכונסה בשנית, אישרה את הקמתו של האיגוד.
עוד קודם למבצע, הגיעו צוותי אוויר צרפתיים לישראל, ואיישו את מטוסי המיסטר 4A החדישים שמכרה צרפת לישראל, ושעדיין לא הוכשרו צוותים ישראליים להפעילם.
הצוותים הצרפתיים הוצבו בבסיס חיל האוויר ברמת דוד, והקימו בפועל טייסת חדשה, טייסת 201, שכללה 18 מטוסי מיסטר 4A, שהגיעו לישראל במבצע יונה.
טייסת שלישית, שקיבלה את המספר 200, ובה 18 מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט, הייתה בדרכה מצרפת לשדה התעופה בלוד.
מהלך הפתיחה של מלחמת סיני
על פי ההסכם המוקדם והסודי (שלימים קיבל את השם "הקנוניה") ואשר נחתם בין בריטניה, צרפת וישראל, היה על ישראל לבצע מהלך פתיחה צבאי כפרובוקציה, שאליו תגבנה המעצמות, כביכול, באולטימטום לישראל ולמצרים להפסיק את מעשי האיבה, ולסגת למרחק קבוע משני צידי התעלה בתוך 12 שעות.
מאחר שצפוי היה שמצרים לא תסכים לכך, המעצמות תממשנה את איומן כדי לכבוש את אזור התעלה מידי מצרים.
מטרה סמויה נוספת של המבצע הייתה להפיל את משטרו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
ישראל בחרה לפתוח את המערכה בהצנחה של גדוד חי"ר בפתחו של מעבר המיתלה ב-29 באוקטובר.
למחרת הגישו שתי המעצמות את האולטימטום, לשני הצדדים כביכול, לסגת למרחק של 10 מיילים (כ-16 ק"מ) משני צידי התעלה.
המבצע במשמעותו הרחבה החל ב-1 בנובמבר, בעת שחילות האוויר של בריטניה וצרפת הצטרפו לחיל האוויר הישראלי הקטן בקרבות נגד המצרים.
עד אז נאבקו המטוסים הישראליים לבד כנגד המצרים בשמי סיני, יכלו להם בחלק מהמקרים - אך גם ספגו אבדות: מטוס מיסטר שהוטס בידי בני פלד הופל מאש נ"מ, ומטוס קל מסוג פייפר הופל מעל מעבר המיתלה.
משהצטרפו בריטניה וצרפת למערכה האווירית, שותק למעשה חיל האוויר המצרי.
הכוחות הבריטיים והצרפתים השתלטו על ערי התעלה הצפוניות פורט סעיד ופורט פואד, והחלו לנוע דרומה לאורך התעלה, כדי לתפוס בה את השליטה.
בתגובה לפלישה, טיבעו המצרים אניות בתעלה וחסמו אותה, ומדינות ערב שיבשו את אספקת הנפט לארצות המערב.
ארצות הברית, שעמדה על סף בחירות לנשיאות, לחצה על בריטניה לסגת ממצרים, וברית המועצות, שחששה לאבד את השפעתה באזור, איימה במלחמה אם כוחות הצבא לא ייסוגו.
ביוזמתן של ארצות הברית וברית המועצות, התקבלה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, הקוראת לעצור את המבצע ולהסיג את כל הכוחות.
כתגובה להחלטה, נעצרו הכוחות של בריטניה וצרפת בעיר קנטרה.
במהלך החודשים נובמבר ודצמבר נבנה כוח החירום של האו"ם, בהתאם להחלטה דלעיל.
פינוי הכוחות הזרים הושלם עד 22 בדצמבר.
כוח החירום התפרס לאורך התעלה, והחל לאייש עמדות בתוך סיני, בתאום עם נסיגת צה"ל.
בעת שהמבצע התנהל, נחתו בפורט פואד שלושה ישראלים, שני קצינים (לובה אליאב ואברהם דר) ואלחוטן, במדים צרפתיים, במה שנודע כמבצע תושייה.
הם שכנעו רבים מאנשי הקהילה היהודית לעזוב בחשאי את מצרים, ולהגיע לישראל על סיפונה של ספינה ישראלית שנכנסה לנמל בחשאי.
המשבר נמשך כחמישה חודשים, עד מרץ 1957, עת השלימה ישראל את נסיגתה מסיני.
בעקבות המשבר, קיבל ארגון האומות המאוחדות החלטה, המעבירה את תעלת סואץ לבעלות מצרים.
בכך נפער הבקע החמור ביותר בתולדות נאט"ו – בין ארצות הברית לבין שתי בעלות בריתה העיקריות באירופה, ונסתם הגולל על מעמדן של בריטניה וצרפת כמעצמות מהשורה הראשונה.
משנחשפה ה"קנוניה", התפטר אידן מתפקידו כראש ממשלת בריטניה בינואר 1957, ואת מקומו תפס הרולד מקמילן.
גם ראש ממשלת צרפת, גי מולה, נאלץ להתפטר ארבעה חדשים מאוחר יותר.
מבצע מדינה היה מבצע במלחמת העצמאות, שערכה חטיבת אלכסנדרוני, ב-13 במאי 1948, יום לפני הכרזת המדינה.
במבצע נכבש הכפר הערבי כפר סאבא.
לחטיבה נגרמו עשרות הרוגים, רובם בחסימות שהוצבו לצורך בידוד שדה הקרב העיקרי.
במקביל למבצע זה נערך, על ידי כוח חי"ם מישובי השרון, ואחר כך גם כוחות מהחטיבה, קרב לכיבוש טירה, אשר נכשל, תוך אבדות כבדות לתוקפים.
מאז תחילת מלחמת העצמאות, כפר סאבא, אשר נמצאה כ-2.5 ק"מ מצפון מזרח לכפר סבא (כיום שכונת יוספטל בתחומי העיר), היוותה איום על ביטחון היישובים העבריים בסביבתה.
לערביי המקום נוספו בהמשך כוחות של 'צבא ההצלה', וכן סיוע של משוריינים.
כוחות 'אלכסנדרוני' הגיבו בהתקפות על הכפרים הערביים באזור, כמו גם על התחבורה הערבית.
ב-9 במאי 1948 הותקפה המושבה באש כבדה ובחסותה קרבו שלושה משוריינים עד לבאר המרכזית של כפר סבא ופוצצוה.
במטה חטיבת אלכסנדרוני הוחלט לכבוש את כפר סאבא.
מועד ההתקפה נקבע ל-13 במאי, יום לפני הכרזת המדינה, על כן נקרא המבצע 'מדינה'.
ביצועו הוטל על גדוד 33 של חטיבת 'אלכסנדרוני' ולגדוד צורפו שתי פלוגות מגדוד 32. הכוח הערבי בכפר מנה כ-80 לוחמים, כמחציתם מ'צבא ההצלה', ולהם שני מקלעים.
הכפר היה מבוצר היקפית בחפירות מדופנות שקי חול.
כדי לבודד את שדה הקרב, הוקצתה פלוגה להצבת חסימות למניעת החשת תגבורות ערביות מכיוון קלקיליה ומכיוון ג'לג'וליה.
לקראת המבצע, ובשל קוצר הזמן להכנות, נערכה ב-12 לחודש תצפית על המקום מקיבוץ רגבים, ששכן אז באזור כפר סבא, כשני ק"מ מערבה ליעד.
באותו לילה נערך בנוסף סיור מפקדים במבואות הכפר.
ההתקפה על כפר סאבא נערכה ב-13 במאי.
לאחר הרעשת מרגמות, בשעה 13:00 החלה הסתערות בכוח של שתי מחלקות מגדוד 33, ובמהלכה נפצע מ"כ אחד.
לאחר כשעה וחצי היה הכפר בידי הגדוד, תוך מנוסת תושבי הכפר ונושאי הנשק.
במהלך ההשתלטות על הכפר נפצע אחד המ"מים.
לאחר הכיבוש נכנסו לכפר שתי פלוגות, הפלוגה המסייעת של גדוד 33 ופלוגה מגדוד 32, על מנת להתבסס בו לצורך הגנה.
הערבים, אשר נעזרו במשוריינים, ניסו מספר פעמים לחזור ולכבוש את הכפר.
הקרבות נמשכו עד רדת החשכה והכפר נשאר בידי החטיבה.
החסימות התמקמו, האחת, בת שתי מחלקות, ב'פרדס האוצר' (במשק האוצר, כיום ממזרח לשיכון קפלן וממערב לבית העלמין 'מנוחה נכונה', בתחומי כפר סבא) שממזרח לכפר סאבא, והשנייה, מחלקה אחת, בא-נבי ימין (בימינו נווה ימין).
החסימה ב'פרדס האוצר' וב'גבעה החומה'
המ"פ, אשר נלווה לחסימה ב'פרדס האוצר', החליט לשפר את מיקום החסימה, על ידי השתלטות על גבעה סמוכה, 'הגבעה החומה', ממנו נראה היה לו כי ייטיב לבצע את תפקידו.
אחת המחלקות אכן התמקמה על אותה גבעה, אולם בשל מיעוט כלי עבודה, לא הצליחה להתחפר כהלכה, ובנוסף, מכשיר הקשר שנשאה לא פעל.
עם תחילת הקרב החלו לזרום תגבורות לכפר סאבא.
בנוסף, נושאי נשק, מבין הבורחים מהכפר, תקפו את החסימות מאחור.
עד מהרה הותקף הכוח שעל הגבעה, וסבל אבדות קשות.
ניסיון לחלץ את הפצועים ל'בנין האוצר', מבנה בתוך 'פרדס האוצר', נכשל.
אמנם המבנה היה ריק, ונתפס ללא קרב, והפצועים הורדו מן הגבעה אל הפרדס, אך הדרך בינם לבין הבניין נותקה על ידי הערבים.
כמה מן החיילים שאבטחו את הפצועים נחלצו, אולם הפצועים עצמם - לא.
החסימה התמקמה סמוך לכביש כפר סבא-קלקיליה, כדי למנוע מעבר תגבורות מקלקיליה ומג'לג'וליה, אולם התבססה במקום רק לאחר שהסתיים הקרב על הכפר.
עם הגיעו, הכוח הניח מטעני נפץ ותבערה על הכביש, לצורך חסימתו במקרה הצורך.
זמן קצר אחר כך, הותקפה המחלקה הן על ידי משוריינים מכיוון קלקיליה, הן על ידי רגלים, משני עברי הכביש.
שני הפיא"טים שברשות החסימה לא פעלו כהלכה, בין אם בשל חוסר מיומנות, בין אם בשל תחמושת פגומה, וכן החלה להסתמן סכנת ניתוק של הכוח.
כיוון שכך, שוגרו מספר חיילים לכפר סאבא בבקשת עזרה.
אלה חזרו עם תחמושת נוספת, ועם כיתת תגבורת ולה פיא"ט נוסף.
בנוסף, כוח אחר נשלח מן הכפר על מנת לקדם סכנת ניתוק של החסימה.
בינתיים חיסלו המשוריינים הערביים את צוות אחד הפיא"טים, הפיא"ט השני התקלקל, והמשוריינים, שגם הצליחו לשתק את המקלע של הכיתה שחסמה את הכביש, התקדמו לעבר כוח החסימה.
עם מעברם מעל מטען חומר הנפץ שהונח קודם לכן, נעשה ניסיון להפעילו, אולם המטען לא פעל.
כיוון שכך, הופעלו מטעני התבערה.
המשוריינים נסוגו, אך אישם המשיכה לגרום אבדות קשות לכוח החסימה.
משוריין שנשלח לעזרת החסימה, נפגע על ידי המשוריינים הערביים, ורוב היושבים בו נהרגו.
בסופו של דבר, אף כי נתבקשה להחזיק מעמד זמן רב ככל האפשר, נאלצה חסימה זו לסגת.
כמחצית מן הנופלים במבצע 'מדינה' היו בקרב טירה.
בבוקר 13 במאי 1948 יצא כוח חי"ם שהורכב ברובו מכיתות פל"ם (פטרול לוחם או פטרול לוחם מקומי, כוח נייד במסגרת החי"ם) מבני המושבים באזור (כפר הס, עין ורד ועוד).
מטרת הכוח הייתה ביצוע ירי לכיוון טירה, ובכך לרתק ולמנוע מכוחות ערביים להתערב בקרב בכפר סבא הערבית.
בטירה היו לוחמים מקומיים ולוחמים מטייבה וכן לוחמים מ'צבא ההצלה'.
הכוח התוקף לא היה מודע לנוכחות האחרונים.
כאשר הגיע הכוח לפאתי טירה, צפו המפקדים על הכפר ונראה היה כאילו הוא נטוש.
בשלב זה נתקבלה הפקודה לכבוש את טירה.
כבר בתחילת ההתקפה נלכד הכוח בשטח פתוח, באש מכל העברים על ידי ערבים מטייבה הסמוכה, כך שניסיון כיבוש טירה נכשל.
רוב הלוחמים נהרגו תוך זמן קצר ורק בודדים הצליחו לסגת.
הכוח התוקף ספג אבדות, כולל 24 הרוגים ונעדרים (ארבעה במספר).
למחרת תקפה את הכפר פלוגה מגדוד 32, מכיוון רמת הכובש.
גם ניסיון זה נכשל, והפלוגה ספגה חמישה הרוגים.
במבצע זה נפלו 29 לוחמים, מספר שאינו כולל את הניסיון השני לכיבוש טירה.
רובם נפלו בחסימות שעצרו את התגבורות.
יחד עם הרוגי קרב טירה, ספגה 'ההגנה' 53 הרוגים ונעדרים.
לאחר הכיבוש הוחזק הכפר על ידי כוחות חיל המשמר (החי"ם).
בימים הבאים נערכו התקפות מספר על כפר סאבא, אולם כולן נהדפו.
העזה באותן התקפות נערכה ב-18 לחודש, ובה השתתפו כמה מאות ערבים.
כיבוש המקום אכן שיפר את מצבה של כפר סבא העברית, אשר התרחקה בכך כמה ק"מ מקו החזית.
השטחים אותם 'ההגנה' לא הצליחה לכבוש, כמו פרדס האוצר או טירה, הועברו לידי ישראל במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם עבר הירדן.
באוקטובר 2023, 75 שנה לאחר הקרבות, פורסם שאותר מקום קבורתו של אחד מנעדרי מבצע מדינה, טוראי , שנקבר כ"אלמוני" בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
מבצע מוות לפולש היה מבצע של צה"ל במהלך קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, שמטרתו לפרוץ את הדרך לנגב לפני כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה.
הנגב נותר מנותק גם לאחר המבצע.
השנייה, ובה בעיקר כוחות קלים של מתנדבים, עשתה דרכה צפונה מזרחה להר חברון.
כוח מצרי חיבר בין שתי זרועות אלה באל-פאלוג'ה ואגב כך, ניתק את כל היישובים היהודיים בנגב שמדרומו.
בתחילת 'קרבות עשרת הימים' המצרים הקדימו ותקפו יישובים יהודיים, כמו נגבה, גלאון ובארות יצחק, ומשלטים שבידי צה"ל, כפי שאירע במהלך הקרבות על משלט עיבדיס, משלט 105, ג'וליס ועוד.
לקראת ההפוגה השנייה הממשמשת ובאה, החליט צה"ל ליטול לידיו את היוזמה.
מטרת המבצע הייתה לפרוץ את הדרך לנגב על ידי יצירת מסדרון במערך המצרי מדרום לחתה ולכרתיה, אשר חלשו על כביש אל-מג'דל-פאלוג'ה (כביש 35 של ימינו).
יצירת מסדרון זה תביא אף לניתוק חלקי של הזרוע המזרחית של הצבא המצרי הפולש.
המשימה נועדה להתבצע על ידי התקפות מצפון ומדרום כאחד.
על חטיבת גבעתי הוטל לפרוץ מצפון על ידי כיבוש הכפרים בית עפה, חתה וכרתיה שהיו בשליטת חיל המשלוח המצרי.
על חטיבת הנגב היה לפרוץ מדרום ולכבוש את משלטי כאוכבה (כיום כוכב מיכאל) וחוליקאת.
לצורך המבצע תוגברה חטיבת גבעתי בפלוגת הנחיתה של חיל הים ובגדוד הפשיטה 81 (לימים גדוד 89, גדוד הקומנדו) של חטיבה 8, בפיקודו של משה דיין.
בליל 17 - 18 ביולי 1948 החלה חטיבת הנגב בתקיפת משלטי כאוכבה וחוליקאת.
לצורך ההתקפה גויסו עולים חדשים שהיו בקיבוצי הסביבה ללא הכשרה צבאית מספקת.
במשלטי חוליקאת היה כוח מצרי גדול שהיה בכוננות וציפה להתקפה.
ההתקפה נהדפה והכוח התוקף סבל אבדות: 21 הרוגים ופצועים רבים.
באותו לילה הותקף הכפר בית עפה מצפון ומדרום.
פלוגה מגדוד 54 של חטיבת גבעתי תקפה את הכפר מדרום.