tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עורכי הספר הועמדו לדין אולם מחברי המאמרים בו לא הועמדו לדין בסופו של דבר, פרט לאלבה אשר העמדתו לדין התבססה על גרסה קודמת של המאמר.
המאמר נושא את השם "בירור הלכות הריגת גוי" ובכותרת המשנה, "נכתב אחרי בירור ההלכות עם אחד מגדולי הפוסקים שבדור, להצדקת מסקנותיו ההלכתיות".
בכותרת מודגשת נוספת נכתב כי "אין כאן פסיקת הלכה, אלא העלאת הדברים לעיון והעמקה בלבד לפני תלמידים חכמים".
למאמר שלוש גרסאות, אולם לא היו שינויים או מחלוקות על החלקים העיקריים בו.
פסק הדין התייחס לגרסה הרחבה שבהן.
בגרסה זו, מונה המאמר תשעה עשר עמודים מודפסים.
אלבה מביא קטעים מהמקורות ומוסיף את פרשנותו.
בפרק העשירי, תחת הכותרת "המסקנות ההלכתיות לעיון ולא למעשה", מונה אלבה, ברשימה בת תשעה סעיפים, את סיכום המסקנות שאליהן הגיע בתשעת פרקי חיבורו.
הדגש בדברים הוא קיום היתר הלכתי להרוג גויים.
פסק הדין של בית המשפט המחוזי
אלבה נאשם ביצירת תשתית רעיונית ומעשית המכוונת להיערך לביצוע פיגועים אלימים בבני האוכלוסייה הערבית.
זאת על ידי פרסום רעיונות ואידאולוגיה, שמטרתם להחדיר באחרים את ההכרה בצורך לפגוע בבני האוכלוסייה הערבית, ובצידם אישומים המייחסים לו שורה של מעשים שנעשו בפועל, במטרה ליצור ולרכוש אמצעי לחימה מתאימים לצורך מימוש המטרה, בבחינת הוצאה מן הכוח אל הפועל אל הרעיון לכלל מעשה.
אלבה הפיץ את מאמרו "הלכות הריגת גוי" בין אנשי הכולל בו לימד, ואף קיים שיעורים, שיחות ודיונים אודות "מלחמת מצווה" ו"הלכות הריגת גוי".
פסק הדין ניתן בבית המשפט המחוזי בירושלים ב-12 באפריל 1995, על ידי השופטת אילה פרוקצ'יה.
השופטת קבעה כי עיתוי העלאתו של הנושא לדיון לא היה מקרי.
הוא התרחש בזמן סמוך לאחר ביצוע טבח מערת המכפלה על ידי ברוך גולדשטיין, ולא ניתן להתכחש לקשר בין האירועים.
אלבה לא הסתפק בהפצת רעיונותיו, אלא נקט במספר צעדים למימוש רעיונותיו.
הוא הזמין משתיקי קול לנשק, הוא פנה להשגת תחמושת ואף פנה לאיש צבא, כדי שישיג עבורו אמצעי לחימה, וביקש באמצעותו לקבל מידע אודות בסיס צה"ל וריכוזי תחמושת בדרום הארץ.
בפסק הדין אמרה השופטת פרוקצ'יה כי "בהגותו ובפעילותו צירף הנאשם מחשבה למעשים, והוכיח כי אינו מצטמצם לדיון תאורטי בלבד, אלא ביקש בתואנה של מימוש זכות הביטוי ומטעמים הנעוצים בשנאה ועוינות, לפגוע בזכות יסוד העומדת לכל אדם באשר הוא אדם לשוויון ולהגנה על חייו ושלמות גופו.
הוא פעל בכך לא רק בניגוד לחוק המדינה, אלא גם בניגוד לתפיסה השלטת בהלכה ובמסורת היהודית, כפי שהיא מוכרת ומפורשת על ידי גדולי הפוסקים לדורותיהם".
אלבה החליט להימנע ממתן עדות במשפטו ועורך דינו אף טען לאמצעי חקירה פסולים שננקטו.
היות שאלבה לא הגיש גרסה משלו לאירועים הוא הורשע בגין ראיות אותן הגישה התביעה מטעם המדינה.
פרסום הסתה לגזענות ועידוד אלימות
ניסיון לייצר נשק וניסיון לרכוש ולהחזיק נשק שלא כדין
הדחה בחקירה ושיבוש מהלכי משפט
למחרת ההרשעה נתנה השופטת פרוקצ'יה את גזר הדין והוסיפה כי מעשים אלו בעלי רקע אידאולוגי, עומדים בניגוד עמוק לערכי יסוד עליהם הושתת המשטר והסדר החברתי בישראל, ויש בהם איום ישיר ומיידי לחיי אדם.
על הענישה לשקף מסר ברור לאלבה ולאנשים אחרים "כי מעשים של הסתה בעלי אופי גזעני, המצטרפים לפעולות המכוונות להגשים מטרה של פגיעה אלימה בבני ציבור אחר, הם אסורים בתכלית על פי החוק וראויים לגינוי מוסרי.
זאת, הן על שום פגיעתם העמוקה בערך היסוד הנטוע עמוק בשיטתנו בדבר שוויון כל האדם וזכותו להגנה על חייו, גופו וכבודו, והן על שום הסיכון הטמון בהם לחיים ושלמות הגוף".
לצד חומרת מעשיו ציינה "הנאשם הוא ביסודו איש תורה ועיון, העוסק בלימוד תורה ובהוראת תורה, אשר כשל בדרך...
יש לקוות כי הליך זה ועונש המאסר שיוטל על הנאשם ירתיעוהו לעתיד לבוא, והוא יהפוך את תורתו מתורת מלחמה לתורת-שלום, ואת עיקריה יקנה לתלמידיו".
נסיבות מקלות לעונש הסבירה השופטת בכך שעבירות הנשק לא הבשילו לכדי מעשים מוגמרים.
עבירת ההסתה לגזענות בה הורשע, היא עבירה יחסית חדשה טרם שימשה בסיס ליישום נרחב ולפיכך לקביעת אמות המידה להחלתה, לפרשנותה, ולגיבוש מדיניות הענישה.
בגלל אופי הראשוניות שבה יש להקל על עונשו.
ציינה השופטת כי, אין אפשרות ואין מקום להתעלם מן הקושי והמצוקה היום-יומיים המלווים מגורים בקריית ארבע וחברון, בה אנשים נתונים לשגרה יום-יומית של סיכונים מפגעי טרור המופנים כלפיהם.
מצוקת-חיים מתמשכת זו עשויה להוליד, לדבריה, לעיתים, תגובות קיצוניות וביטויים של אלימות בין בעל פה, ובין בכתב, ואף במעשים, שהם בבחינת "רע המוליד רע" ו"אלימות המולידה אלימות".
דינו של אלבה נגזר לארבעים ושמונה חודשי מאסר, מחצית התקופה לריצוי בפועל ומחציתה על-תנאי.
את הרב אלבה ייצג עו"ד נפתלי ורצברגר.
הערעור הופנה נגד הרשעתו של אלבה וחומרת העונש.
עיקרו של הערעור היה נגד הרשעתו באישום הראשון של הסתה לגזענות ועידוד אלימות.
הערעור עסק פחות בממצאים העובדתיים והתמקד במסקנות המשפטיות שנבעו מכך.
עו"ד ורצברגר טען כי התביעה לא סיפקה תשתית ראייתית מספקת לקביעת האשמה במה שיוחס לו.
כמו כן, כי לא ניתנה הוכחה שאלבה כתב והפיץ את המאמר וגם אם כן, היו מספר עותקים ספורים בהם עשה אלבה שימוש בשיעור ולאחר מכן אסף עמו, לכן לא ניתן לטעון ל"פרסום".
כל מה שנכתב במאמר משקף את גישת ההלכה לסוגיה של הריגת גוי וכהוכחה המאמר מנוסח כמאמר עיוני המנתח פסיקת חכמים בתקופות שונות בכל הנוגע להלכות הריגת גוי, אותן אלבה מנתח ומסיק מסקנות.
יתרה מכך, על מנת שלא יתפרשו הדברים שלא על־פי כוונתו, הקפיד אלבה להדגיש, בכותרת המאמר, כי בדברים המובאים אין משום פסיקת הלכה אלא "העלאת הדברים לעיון והעמקה בלבד לפני תלמידי חכמים", ואת רשימת המסקנות ההלכתיות הכתיר במילים "לעיון ולא למעשה".
לטענתו של עו"ד ורצברגר, כל אדם המבין בספרות הרבנית, מיטיב לדעת ולהבין משמעותם של סייגים מפורשים אלה.
לפיכך, יש לראות בפרסומו "פרסום ציטוט מתוך כתבי דת וספרי תפילה" ולא הסתה לגזענות.
מאמרו עוסק ב"גויים" במובן הרחב, ולאו דווקא בערבים או במוסלמים.
הוא עוסק בנורמה ההלכתית החלה על יהודי ההורג גוי, בהקשרה העיוני הרחב, ולאו דווקא בשאלת האחריות המוטלת על יהודי ההורג ערבי בזמננו ובמקומנו.
למעשה המאמר נופל תחת חופש הביטוי וגם חופש הדת.
הוא אף טוען כי, זכות היסוד לחופש הביטוי מחייבת לקבוע כי רק פרסום של דבר הסתה מפורש ובעל עוצמה, שעל־פי מבחן הוודאות הקרובה עלול לפגוע בשלום הציבור, יהיה בו כדי למלא את יסודה העובדתי של העבירה.
הוא מודה בקשר אפשרי בין מועד פרסום המאמר למועד הרצח של ברוך גולדשטיין וטוען כי הפרסום נעשה כדי "למזער" את החומרה שבמעשי הרצח של גולדשטיין, אולם כי אלבה לא התכוון להסית את תלמידיו למעשי הרג, או לפגיעה אחרת, בערבים.
לגבי אישומי הנשק, נטען שלאלבה היה רישיון להחזיק ברובה M-16, ובמסגרתו רשאי היה לרכוש ולהחזיק גם משתיק קול, שאינו אלא אבזר לנשק זה.
כמו כן, בקשת תחמושת הייתה לצורך נשקו האישי.
לגבי אישום שיבוש הליכי משפט, אין מחלוקת כי הפתק הראשון שניסה אלבה להעביר לנאשם נוסף ואשר נתפס בטרם הגיע ליעדו, היווה ראיה מספקת להרשעתו בעבירות שיוחסו לו באישום החמישי.
אולם, הפתק החמישי שנמצא לא הוכח באופן מספק כי נכתב על ידי אלבה.
נטען כי אלה לא היו קבילים כראיה מאחר שאלבה לא כתב אותם ביוזמתו שלו, אלא עקב תחבולתם של החוקרים וזוהי תחבולה אסורה.
את עמדת המדינה ייצגה עו"ד נאוה בן-אור, מנהלת המחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה.
לטענתה, המאמר חובר והופץ על ידי אלבה וזאת "מתוך כוונה להסית לגזענות ולשכנע כי פגיעה בערבים הינה מותרת ומוצדקת".
נאמר, כי במספר הזדמנויות במהלך שנת 1994, במסגרת שיעוריו בכולל מערת המכפלה ובבית הכנסת "כינור דוד" שבחברון, חזר אלבה והשמיע דברים שכתב במאמרו.
בכך פרסם אלבה "דברי שבח ועידוד למעשי אלימות העלולים לגרום למות אדם וזאת מתוך מטרה להסית לרדיפה, השפלה, ביזוי, גילוי איבה עוינות ואלימות, וגרימת מדנים כלפי חלקים של אוכלוסייה והכול בשל השתייכות למוצא לאומי אתני".
"המפרסם דבר", גם "דבר" שתוכנו חף מגזענות עשוי למלא את יסודה העובדתי של העבירה לפי סעיף 144 (א) לחוק העונשין, אם פורסם "מתוך מטרה להסית לגזענות".
לעניין הנשק, אלבה שידל אדם אחר לייצר בעבורו, וקיבל מידו, גם משתיק קול לנשק מסוג עוזי, ולהחזקת נשק מסוג זה לא היה בידו רישיון.
לא מדובר בבקשת תחמושת לנשק אישי, אלא תחמושת לנשק עליו אין לו רישיון, לרבות לבנת חבלה.
לגבי שיבוש הליכי משפט, מספיק הפתק הראשון, עליו אין עוררין, כדי לקבוע אשמה.
ב-24 בספטמבר 1996 נתן בית המשפט העליון את פסק דינו.
זו הפעם הראשונה בה עסק בית המשפט בעבירת גזענות, על כן מונה הרכב מורחב של שבעה שופטים שבדקו מתי יש או אין הסתה לגזענות.
הרכב השופטים בתיק היה: נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק והשופטים: גבריאל בך, אליעזר גולדברג, אליהו מצא, צבי טל, דליה דורנר ויעקב טירקל.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט מצא.
הערעור באשר להרשעה באישום הראשון נדחה ברוב דעות כנגד דעותיהם החולקות של השופטים צבי טל ויעקב טירקל.
הערעור באשר להרשעה בשאר האישומים נדחה אף הוא.
בית המשפט העליון פסק ברוב דעות כי המאמר אכן מבטא מסר ברור וחד-משמעי של הסתה לגזענות.
וכי טמון בו גם חשש לא מבוטל לסיכון שלום הציבור.
פרסום דבר נחשב להסתה לגזענות, אם המפרסם מודע למשמעות המעשה, לנסיבות ולאפשרות הגרימה של הסתה לגזענות וכי הוא מפרסם במטרה להסית לגזענות או כאפשרות קרובה לוודאי שהפרסום יסית לגזענות.
המאמר אכן נושא אופי של מחקר עיוני, אבל זאת רק כלפי חוץ.
מגמתו של אלבה הייתה להעביר לקורא מסרים אקטואליים בעלי משמעות פוליטית ברורה, ואלו הם ביסודם בעלי אופי גזעני, והמטרה המוסווית מאחוריהם היא לעודד לפעילות אלימה כנגד מי שאינם יהודים ולהוציא מן הכוח אל הפועל את הרעיון הנמצא בהם.
שופטי ההרכב נחלקו בדעותיהם ביחס לפרשנותה של עבירת ההסתה לגזענות:
"המפרסם דבר" – האם כל "דבר" שהוא או רק "דבר" בעל תוכן גזעני.
דבר שפורסם מתוך מטרה להסית לגזענות או שעליו להיות בעל תוכן גזעני שפורסם מתוך מטרה להסית לגזענות.
המחשבה הפלילית הנדרשת למילוי היסוד הנפשי של העבירה.
היחס בין האיסור הפלילי על הסתה לגזענות לבין זכות היסוד לחופש הביטוי.
בקביעת הגבול, בין הבעת דעה מותרת לבין פרסום המסית לגזענות, יש תחולה למבחן "הוודאות הקרובה"?
במחלוקת הועמדו גם שאלות נוספות כמו האם במסירת המאמר לידי תלמידיו "פרסם" אלבה את המאמר?
והאם בכך שמאמרו של אלבה מבוסס, רובו ועיקרו, על מובאות מן המקורות אין כדי להוציאו מגדר האיסור, בהיותו "פרסום מותר" כמשמעו בסעיף 144ג (ב) לחוק.
בחינה של מטרת הסתה לגזענות צריכה להיעשות על ידי בדיקה של תכנים ונסיבות.
לפי השופט מצא (ועל דעת השופטים דורנר ובך), מרכז הכובד של העבירה אינו בעצם הפרסום אלא המטרה הפסולה של המפרסם, לכן הוא אחראי גם אם הפרסום תמים.
במסגרת חופש הביטוי נתונה לכל אדם זכות רחבה להביע ולפרסם את דעותיו.
אך לשום אדם אין זכות לבטא דעה שמטרתה להסית לגזענות.
אין דבר באיסור הפלילי על פרסום הסתה לגזענות הסותר את חופש הביטוי.
אולם השופט ברק (ועל דעת השופטים: גולדברג, טל וטירקל) אמר כי אין להסתפק במטרה להסית, אלא התוכן צריך לבטא גזענות, אחרת אנו נעניש על מחשבות, וכך נפגע בחופש הביטוי.
השופט מצא (על דעת השופטים: גולדברג, בך ודורנר) חשב שאין צורך בנוסחת הסתברות.
לעומת השופט ברק (על דעת השופטים: טל וטירקל) כי יש להחיל את מבחן הוודאות הקרובה.
העובדה שאלבה מלמד בחברון, במערת המכפלה, חודשיים אחרי הרצח, הלכות הריגת גוי דווקא ולא דברים אחרים, מלמדת חד משמעית שהייתה מטרה להסית לגזענות.
השופט ברק אמר שבעבירה שאינה עבירת תוצאה לא נדרשת כוונה כיסוד נפשי.
היסוד הנפשי של כוונה נדרש רק לעניין עבירה תוצאתית.
המאמר כולו מבטא מגמה להפחית מהחומרה וחשיבות של איסור פגיעה בגוי, ונותן דגש להלכות שמתירות פגיעה זו.
הטלת אחריות פלילית בגין הסתה לגזענות פוגעת בחופש הביטוי, אבל הפגיעה צודקת, משום שגזענות פוגעת בכבוד האדם, בשוויון האדם, חותרת תחת שלום חברתי, שלום הציבור, חותרת תחת הסובלנות החברתית ובגזענות יש סתירה עם מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
הפגיעה בחופש הביטוי בגין איסור על הסתה לגזענות צריכה להיות מידתית, כלומר למניעת אלימות ושמירת שלום הציבור.
דעתם של שופטי דעת המיעוט חלקה על הפרשנות שנתן הרב אלבה לתורה בנושא הריגת גוי, עם זאת, קבעו כי אם יענישו את אלבה על פרשנותו להלכה, זו תהיה למעשה הפעם ראשונה שמענישים מישהו על מחקר שעשה.
לפי השופט טירקל, הדבר ירתיע אנשים מלחקור ולדון במצוות הדת היהודית, לכתוב ולפרסם.
השופט טל אמר כי, גזענות, על-פי הגדרתה בסעיף 144א לחוק העונשין, היא "פועל יוצא", כלומר לא מספיקה איבה או עוינות שבלב, אלא צריך שתבוא לידי גילוי כלפי האובייקט השנוא: "רדיפה, השפלה, ביזוי גילוי איבה, עוינות או אלימות, או גרימת מדנים...".
מאמר הלכתי המצביע על השוני וההבדל ביחסה של ההלכה אל מי שאינו יהודי ואל הריגתו, אין בו אלא שוני והבדל זה בלבד.
אין בכך אפילו כדי לעורר איבה שבלב.
ודאי לא גילוי איבה ועוינות.
כמו כן, יש הפרש עצום בין בירור הלכתי לשמו ובין פסק הלכה למעשה.
כאשר אדם מצטט מתוך כתבי דת, לכאורה, אין כוונתו להסית לגזענות, אלא להפיץ את הדת, ועל התביעה מוטל נטל כבד יותר מאשר בסתם פרסום.
בירור הלכתי תורני הוא חלק מהחופש האקדמי.
וראוי כי יזכה להגנה מכוח ההגנה על חופש הביטוי.
השופט טירקל הוסיף כי, על פני אמת המידה, שבקצה האחד שלה חופש הביטוי המוחלט ובקצה השני איסורו, יש לקבוע את נקודת האיזון קרוב מאוד לקצה הראשון.
יש לאמץ גישה הגורסת חופש ביטוי כמעט מוחלט.
השופט טל דחה את הוכחת היסוד הנפשי, אף בהנחה שהלכת הצפיות חלה, והשופט טירקל דחה את הוכחת היסוד העובדתי.
לפיכך, סברו שופטי דעת המיעוט שיש לזכות את אלבה אף על פי שהם לא מסכימים עם תוכן מאמרו.
הדרך להילחם בזה היא בהסברה נגדית ולא בענישה פלילית, זוהי פגיעה חמורה מדי בחופש הביטוי, ובפרט של מלומד דתי, ועלולה להיות "כליאה של רוח האדם".
הרב עידוא אלבה הוא הראשון שהועמד לדין בגין הפרת חוק איסור פרסום הסתה לגזענות, אולם בשנים שחלפו המשיכו לקדם הליכים משפטיים נגד אנשים שנחשדו בפרסום הסתה לגזענות, בכתב, בעל-פה ואף ברשת החברתית.
היו שקמו נגד פסק הדין בעניין אלבה ובכך שאיש דת הואשם בשל פרשנות שנתן להלכה.
שנה לאחר מכן הורשעו בהסתה לגזענות עורכי הספר "ברוך הגבר", שבו נכלל מאמרו של אלבה.
במקביל לדיון בעניינו של אלבה התקיים בבית המשפט העליון ערעורו של העיתונאי מוחמד יוסף ג'בארין נגד הרשעתו בבית משפט השלום בחדרה בעבירה על הפקודה למניעת טרור, בשל מאמרים שפרסם בשנים 1990–1991, בעיתונים היוצאים לאור בערבית.
בית המשפט העליון דחה תחילה את ערעורו של ג'בארין.
אולם בדיון נוסף התקבל בשנת 2000 ערעורו והוא זוכה.
זיכויו של ג'בארין התאפשר בעקבות דעת הרוב של השופטים במשפטו אשר קבעו שתחולתו של סעיף 4(א) לפקודה מוגבלת לפרסום דברי שבח ועידוד למעשי אלימות של ארגון טרור ולא בידי אדם פרטי.
שינוי בעמדה זו אף הביא לערעורים נוספים ובקשות זיכוי על הרשעות שניתנו על פי הפרשנות הקודמת.
ב-2009 פורסם ספר נוסף, בשם "תורת המלך", על הלכות הריגת גוי.
בעקבות הדברים בספר נפתחה חקירה משטרתית בעניין, ומחברי הספר הרב יצחק שפירא והרב יוסף אליצור נחקרו במשטרה בחשד להסתה לאלימות והסתה לגזענות.
בנוסף נחקרו הרבנים דב ליאור, יצחק גינזבורג ויעקב יוסף שהביעו את תמיכתם בספר.
ב-2012 התיק נסגר, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, קבע שיש קושי לקבוע כי פרסום הספר נעשה דווקא מתוך מטרה להסית לגזענות, כדרישת החוק.
הוא הדגיש כי כאשר מדובר בפרסום פסק הלכה או ספרי הלכה, ומתוך התחשבות בעקרון חופש הדת, יש להימנע במידת האפשר מהליכים פליליים.
החלטתו ספגה ביקורת{{הערה|מרדכי קרמניצר, שירי קרבס, היועץ ההלכתי לממשלה מציג: אם זה נראה כמו הסתה לגזענות, הולך כמו הסתה לגזענות ועושה קולות של הסתה לגזענות - זה כנראה ברווז, אתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 25 ביוני 2012}}.
יש הטוענים כי בחינת פעילות מערכת אכיפת החוק בתחום ההסתה הגזענית מעלה כי קיימת בחינה זהירה ודקדקנית של כל תלונה, והטיפול בנושא מתאפיין בהתמשכות רבה של ההליכים.
שנית, קיימת מגמה להמעיט בחקירות של תלונות בגין הסתה גזענית, וכאשר נפתחת חקירה, המגמה הבולטת היא לסגור את התיק ללא העמדה לדין.
זאת במיוחד בעבירות של הסתה גזענית המתיימרות להתבסס על ההלכה או מגיעות מגורמים רבניים.
בדצמבר 2014, הפיץ משרד המשפטים, תזכיר חוק המוריד את רף הראיות הדרוש להעמדה לדין בגין עבירת ההסתה לאלימות או לטרור, כדי לאפשר הגשה של יותר כתבי אישום נגד מסיתים.
תזכיר החוק קובע כי לא תידרש הוכחה שהקריאה לאלימות תביא למעשה כזה, ודי יהיה בעצם הקריאה כדי לאפשר העמדה לדין.
הצעות לשינוי החקיקה לאחר מתן פסק הדין
בעקבות שינוי הפרשנות בפרשת ג'בארין, העומד בניגוד למסקנות אליהן הגיעו השופטים במשפטו של אלבה, חבר הכנסת זבולון אורלב הגיש הצעת חוק לתיקון פקודת מניעת טרור (מעשי אלימות) כדי שזו תכלול גם מי שביצע עבירה זו ללא קשר לארגון טרור.
במרץ 2013 הגישו חברי כנסת מחד"ש הצעת חוק לאיסור פרסום גזעני, הסתה לגזענות ורישום גזעני במסמכי תאגיד.
ב-2014 הגישו חברי כנסת מיש עתיד והעבודה הצעת חוק איסור פרסום גזעני, הוראה זו מרחיבה את איסור הפרסום שיש בו משום גילוי גזענות או הסתה לגזענות גם להחזקת פרסום גזעני לשם הפצה.
במאי 2015 הגישו חברי הכנסת מהרשימה המשותפת, הצעה לתיקון חוק העונשין והחמרת ענישה בעבירת הסתה לגזענות שנעברה בידי עובד הציבור.
פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס ) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, הקובע כי נישואים של זוגות מאותו המין הם זכות חוקתית תחת התיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית.
ההחלטה לא דנה בתיק בודד, אלא כללה מספר עתירות שאוחדו יחד – כולן עסקו במדינות (טנסי, מישיגן, אוהיו וקנטקי) שבהן נאסר על זוגות חד־מיניים להינשא, או שהמדינה סירבה להכיר בנישואיהם שנערכו במדינות אחרות.
הדיונים בעל־פה נערכו כמה חודשים קודם לפני פסק הדין, ב־28 באפריל 2015.
פסק הדין התקבל ברוב של 5 מול 4 שופטים, וחייבה את כל 50 מדינות ארצות הברית, את וושינגטון די.
ואת הטריטוריות של ארצות הברית להכיר בנישואין חד־מיניים ולבצע אותם בתנאים זהים לנישואין בין גבר לאישה, עם אותן זכויות וחובות.
לפני פסק דין זה, נישואין חד־מיניים כבר הותרו ב־36 מדינות, בוושינגאון די.סי.
ובגואם – בין אם על פי חקיקה, בין אם בהחלטות של בתי משפט, או כתוצאה מהצבעה ציבורית.
פסק דין זה נחשב לאחת ההחלטות המשפטיות החשובות ביותר עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, יחד עם פסק דין לורנס נגד טקסס (2003) ופסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון (2020).
ביוני 2013, לאחר שבית המשפט העליון פסק בתיק ארצות הברית נגד וינדזור , החליטו ג'יימס אוברגפל וג'ון ארתור, זוג חד־מיני מסינסינטי שבאוהיו, להתחתן, על מנת שהממשלה הפדרלית תכיר בנישואיהם.
הזוג התחתן במרילנד, שם נישואים חד־מיניים היו מותרים.
כשחזרו לאוהיו גילו שהמדינה מסרבת להכיר בהם כזוג נשוי.
בתגובה, הם הגישו תביעה לבית המשפט הפדרלי במחוז הדרומי של אוהיו ב־19 ביולי 2013. התביעה כוונה נגד מושל אוהיו, ג'ון קייסיק, ונקראה אוברגפל נגד קייסיק.
הם טענו כי המדינה מפלה זוגות חד־מיניים שנישאו כחוק במדינות אחרות בכך שהיא מסרבת להכיר בנישואיהם.
מפני שאחד העותרים, ג'ון ארתור, היה חולה סופני וסבל מטרשת אמיוטרופית צידית (ALS), דרשו הזוג שממשלת אוהיו תכיר בשותפו של ארתור, ג'יימס אוברגפל, כאלמנו החוקי על תעודת פטירתו, על סמך נישואיהם במרילנד.
הפקיד המקומי באוהיו הסכים כי אפליה נגד בני הזוג היא לא חוקתית, אך לשכת התובע הכללי של המדינה הודיעה על כוונתה להתנגד להכרה ולהגן על האיסור על נישואים החד־מיניים באוהיו.
מכיוון שג'ון ארתור, אחד משני העותרים, היה חולה סופני וסבל מטרשת אמיוטרופית צידית, הוא ובן זוגו ג'יימס אוברגפל ביקשו שמדינת אוהיו תכיר באוברגפל כבן זוגו החוקי – כך ששמו יופיע כאלמן בתעודת הפטירה של ארתור, בהתאם לנישואיהם במרילנד.
הפקיד המקומי שקיבל את הבקשה הסכים שמדובר באפליה לא חוקתית, אך לשכת התובע הכללי של אוהיו הודיע כי הוא יתנגד להכרה הזו ויגן על החוק אשר מונע הכרה בנישואין חד־מיניים במדינה.
בית המשפט הפדרלי קיבל את התביעה של אוברגפל וארתור, אך מדינת אוהיו ערערה – ובית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב השישי הפך את ההחלטה.
פסק הדין בערעור התקבל ברוב של 2 נגד 1, כאשר השופטים הסתמכו על פסק דין ישן מ־1971 בשם בייקר נגד נלסון.
בעקבות זאת, בני הזוג פנו לבית המשפט העליון של ארצות הברית, והגישו ערעור ב־14 בנובמבר 2014. בערעור שאלו אם הסירוב של אוהיו להכיר בנישואין חד־מיניים שנערכו במדינות אחרות פוגע בזכויות החוקתיות שלהם – כלומר, בזכות להליך הוגן ובזכות לשוויון בפני החוק, כפי שמעוגן בתיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית.
ב־16 בינואר 2015 הודיע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי הוא יבחן את התיק של אוברגפל יחד עם תיקים דומים ממדינות נוספות – מישיגן, קנטקי וטנסי – שגם בהן ערערו על האיסור לקיים נישואין חד־מיניים.
בית המשפט קבע שהדיונים בעל־פה יתקיימו ב־28 באפריל 2015. בזמן הזה, כבר 36 מדינות אפשרו נישואין בין בני אותו מין.
ב־26 ביוני 2015 קבע בית המשפט העליון, ברוב של 5 נגד 4 שופטים, כי כל מדינות ארצות הברית חייבות לאפשר נישואין חד־מיניים ולהכיר בנישואין כאלה שנערכו במדינות אחרות.
ההחלטה התבססה על התיקון ה־14 לחוקת ארצות הברית – אשר מבטיח שוויון והגנה על זכויות הפרט.
פסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס ניתן ביום השנה השני שחלף מאז פסק דין ארצות הברית נגד וינדזור , שקבע כי החלק השלישי ב"חוק ההגנה על הנישואים", אשר אסר על הכרה פדרלית בנישואים חד־מיניים, אינו חוקתי.
יום זה היה גם יום השנה השנים עשר מחלוף פסק דין לורנס נגד טקסס, שפסל חוקי איסור על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים ב־13 מדינות ברחבי ארצות הברית.
כל הכרעה של שופט בבית המשפט הייתה זהה להכרעתו בפסק הדין "וינדזור" מיוני 2013. בשני המקרים, נחשב השופט אנתוני קנדי ל"קול המתנדנד" וכתב את דעת הרוב.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט אנתוני קנדי, ואיתה הסכימו השופטים סוניה סוטומיור, סטיבן ברייר, רות ביידר גינסבורג ואלנה קגן.
דעת הרוב גרסה כי איסור של מדינות על נישואים חד־מיניים מהווה הפרה של שני סעיפים מרכזיים בתיקון ה־14 לחוקה.
השופטים אנטונין סקאליה, קלרנס תומאס, סמואל אליטו ונשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס נקטו בדעת מיעוט, כאשר כל אחד מהם כתב דעת מיעוט נפרדת.
סקאליה ציין בדעת המיעוט שכתב כי לדעתו ההחלטה "נובעת כביכול מאג'נדה להט"בית הרווחת בחברה האמריקאית".
פסק דין אדרס הוא פסק דין מרכזי במשפט האזרחי בכלל ודיני החוזים בפרט בישראל.
פסק הדין ניתן בשנת 1988 לאחר דיון נוסף בבית המשפט העליון במותב של חמישה שופטים בו נהפכה ההכרעה מהדיון הראשון.
פסק הדין נחשב כפורץ דרך במשפט הישראלי ומוכר כפסק דין חשוב גם ברחבי העולם.
פסק הדין תורגם לאנגלית והוא מצוטט רבות בפסיקה משפטית זרה.
פסק הדין עוסק בשאלת הפיצויים המגיעים לצד הנפגע מהפרת חוזה ובממשק שבין דיני חוזים בכלל ודיני התרופות בפרט ובין דיני עשיית עושר ולא במשפט.
ההלכה המשפטית שנקבעה בפסק הדין על ידי בית המשפט העליון מעניקה הגנה רחבה ביותר לנפגע וקובעת כי הוא זכאי לקבל את הרווחים שהרוויח מפר החוזה עקב ההפרה.
הגנה זו מרחיקת לכת ביחס להגנה שהייתה נהוגה במשפט הישראלי עד לפסק הדין וביחס להגנה הנוהגת בכל שיטות המשפט הזרות.
בית המשפט העליון בישראל הוא היחיד בעולם שהכיר בזכות רחבה כל כך לפיצויים.
'הלכת אדרס' זכתה לביקורת רבה ופרופסור איל זמיר אף טוען כי משמעותה היא בעיקר רטורית ובפועל אין היא מיושמת כמעט על ידי בתי המשפט בישראל.
דיני התרופות בדיני חוזים נועדו להסדיר את מערכת היחסים בין הצדדים לחוזה במקרה בו החוזה לא ממומש כפי שנקבע.
לצד אכיפת החוזה, ביטול החוזה והשבה הדדית של התמורות שהוחלפו בין הצדדים ניצבת תרופת הפיצויים כתרופה מרכזית לנפגע מהפרת חוזה.
במאמרם המכונן, שפורסם בכתב העת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל בשנת 1936, לון פולר וויליאם פרדיו הגדירו את שלוש התכליות הבסיסיות של ההגנה על צד לחוזה בדיני התרופות:
אינטרס הציפייה (נקרא גם אינטרס הקיום)- שתכליתו העמדת הנפגע באותו מצב בו היה אילו החוזה קוים.
ניתן לממש אינטרס זה על ידי אכיפת החוזה או תשלום פיצויים בגובה התמורה שהנפגע היה מרוויח מקיום החוזה.
אינטרס ההסתמכות- שתכליתו העמדת הנפגע באותו מצב אלמלא כלל לא עשה את החוזה.
ניתן לממש אינטרס זה על ידי תשלום פיצויים שיכסו את כל ההפסד שנגרם לנפגע עקב כריתת החוזה.
אינטרס ההשבה- שתכליתו לקיחת טובות ההנאה שצמחו למפר כתוצאה מהחוזה והחזרתם לנפגע.
מאמרים מאוחרים יותר טענו שהניתוח האנליטי של פולר ופרדו חסר.
בניגוד לשני אלה, אינטרס הקיום הוא אינטרס 'צופה פני עתיד' מבחינת הנפגע שכן הוא נועד להעמידו במצב העתידי בו היה לו החוזה קוים.
הטענה נגד ניתוחם של פולר ופרדיו היא כי הם השמיטו מהניתוח שלהם את האינטרס שצופה פני עתיד מבחינת המפר – כלומר האינטרס שאמור להעמיד את המפר במצב העתידי בו היה לו החוזה קויים על ידו.
ניתן לממש אינטרס זה על ידי לקיחת כל הרווחים שנוצרו אצל מפר החוזה עקב כך שלא קיים את החוזה כמו שנקבע, גם אם רווחים אלו יותר גבוהים מאינטרס הקיום (כלומר יותר גבוהים מהרווח שהיה מרוויח הנפגע לו החוזה קויים).
נהוג לכנות אינטרס זה כ"נטילת רווחי המפר".
אינטרס זה שנוי במחלוקת מסיבות שונות והוא אינו נוהג ברובם המוחלט של שיטות המשפט בעולם.
בעולם המשפט ישנה מחלוקת קשה האם יש להעדיף את אינטרס הציפייה או את אינטרס ההסתמכות, אך ישנו קונצנזוס כי אין ליטול את רווחי המפר, ומקובל כי פיצויי הקיום הם המקסימום אותם המשפט יכול להטיל.
תפיסה רווחת זו נהגה גם במשפט הישראלי עד לפסק דין אדרס.
הצגת האינטרסים המוגנים בדיני התרופות על פי פולר ופרדו מנקודת מבטו של הנפגע מנקודת מבטו של המפראינטרס צופה פני עברהסתמכותהשבהאינטרס צופה פני עתידציפייהנטילת רווחי המפר (הרובריקה אותה השמיטו פולר ופרדיו)
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970 מהווה את המסגרת הנורמטיבית לסעדים המשפטיים הנוגעים לחוזים.
החוק קובע לאילו סעדים זכאים הצדדים לחוזה בנסיבות משפטיות שונות.
סעיף 11(א) לחוק החוזים (תרופות) שכותרתו "פיצויים ללא הוכחת נזק" קובע כי:
זכות זו לא שוללת את זכותו של הנפגע לתבוע פיצויים על נזקים נוספים שנגרמו לו עקב ההפרה והיא נועדה לקבוע מנגנון יעיל ופשוט לקביעת הפיצוי על הנזק הכי ברור וצפוי.
סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי), התשל"א-1971 מכיל הוראה דומה החלה לגבי חוזים בינלאומיים.
דיני החוזים מסדירים את היחסים בין צדדים לחוזה אך מעבר לדינים אלו ישנם דינים נוספים המסדירים מערכות יחסים בין צדדים אף לא נקשרו בחוזה.
ביניהם נמצאים "דיני עשיית עושר".
סעיף 1(א) לחוק עשיית עושר ולא במשפט, תשל"ט-1979 קובע כי:
כלומר, על פי חוק עשיית עושר ולא במשפט, מי שמרוויח שלא כדין על חשבון חברו (הזוכה), חייב להשיב את זכייתו לחברו (המזכה).
בנוסף, סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר ולא במשפט קובע כי:
על פי לשון החוק, לכאורה כאשר יש מערכת חוקית אחרת המסדירה מקרה מסוים, אין תחולה לחוק עשיית עושר.
לכן לפי לשון החוק הפשוטה, כאשר יש מערכת חוזית בין צדדים, היחסים ביניהם מוסדרים על ידי דיני חוזים ואין תחולה לחוק עשיית עושר ולא במשפט.
עובדות המקרה והכרעת הערכאה הראשונה
חברת אדרס הישראלית וחברת הרלו הגרמנית כרתו ביניהן חוזה בספטמבר 1973, במסגרתו התחייבה הרלו לספק לאדרס כ-7000 טון ברזל תמורת מחיר של 620 מארק לטון.
פרוץ מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 גרמה לעיכוב בביצוע החוזה והרלו החלה לשלוח את הברזל לנמל חיפה בפועל רק בינואר 1974. עד חודש אפריל 1974 סיפקה הרלו לאדרס כ-5000 טון ברזל מתוך ה-7000 שלהם התחייבה בחוזה.
יתרת הברזל, כ-2000 טון, לא סופקו לבסוף על ידי הרלו.
בשנת 1976 הגישה אדרס תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי בחיפה ובה טענה אדרס כי יתרת הברזל לא סופקה על ידי הרלו מכיוון שהיא נמכרה לחברה שלישית תמורת מחיר גבוה יותר של כ-900 מארק לטון.
אדרס טענה כי נאלצה לקנות את יתרת הברזל לו נזקקה ממקור אחר באותו מחיר (שהיה גבוה יותר מהמחיר אותו הייתה אמורה לשלם להרלו על פי החוזה).
אדרס תבעה כי בית המשפט יורה להרלו לפצות אותה מכוח דיני התרופות על הנזק שנגרם לה עקב הפרת החוזה.
הנזק שנגרם לה על פי טענתה היה המחיר הגבוה אותו נאלצה לשלם עבור יתרת הברזל לאחר שהרלו לא סיפקה ברזל תמורת המחיר החוזי.
לחלופין דרשה אדרס פיצוי במסגרת דיני עשיית עושר ולא במשפט.
על פי טענה זו על הרלו לשלם לאדרס את הרווחים אותה הפיקה על חשבון אדרס עקב הפרת החוזה (יתרת המחיר בו מכרה את הברזל לחברה השלישית פחות המחיר החוזי בו התחייבה למכור לאדרס).
הרלו טענה כהגנה כי החוזה סוכל בשל נסיבות מלחמת יום הכיפורים שלא אפשרו לבצע את המשלוח לארץ.
בית המשפט המחוזי קיבל את תביעתה של אדרס.
בית המשפט הכריע במישור העובדתי כי החוזה לא סוכל ובניגוד לטענת הרלו ניתן היה לבצע את המשלוח לארץ חרף מלחמת יום כיפור.
בית המשפט הגיע למסקנה כי הרלו לא ביצעה את המשלוח בגלל שעקב עליית מחירי הברזל נקרתה בפניה הזדמנות למכור את הברזל לצד שלישי ולהרוויח יותר.
בכך, קבע בית המשפט, הפרה הרלו את החוזה ולאדרס הייתה הזכות לבטל את החוזה.
לבסוף קבע בית המשפט כי אכן אדרס ביטלה את החוזה בהתנהגותה.
במישור המשפטי קבע בית המשפט כי על הנסיבות חל סעיף 84(א) לחוק המכר (מכר טובין בין-לאומי) והפיצוי המגיע לאדרס הוא הפרש המחירים בין מחיר הברזל ביום בו מכרה הרלו את הברזל לצד השלישי (ובכך בעצם הופר החוזה ובוטל על ידי אדרס) ובין המחיר שנקבע בחוזה.
בהתאם לכך, בית המשפט העמיד את הפיצוי על ההפרש האמור כפול מספר הטונות אותם נמנעה מלספק הרלו.
הרלו ערערה לבית המשפט העליון וערעורה התקבל.
בית המשפט העליון הפך את החלטת המחוזי וקבע כי מרבית הקביעות העובדתיות מהערכאה הראשונה אמנם נכונות אך החוזה לא בוטל על ידי אדרס.
בית המשפט דחה את הטענה כי אדרס ביטלה את החוזה על ידי התנהגות (על ידי ביטול קו האשראי הדוקומנטרי שנפתח על ידיה לצורך העסקה) וקבע לפיכך כי סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי כלל לא חל על העסקה.
בנוסף קבע בית המשפט כי אדרס אינה זכאית לפיצוי בגין נזק מכיוון שטענת אדרס על קנית ברזל ממקורות אחרים לא נתמכה בראיות, ובכל מקרה מחיר הברזל בשוק העולמי חזר בינתיים לתקנו, ולא הוכח שהוא עלה בעת הרלוונטית על המחיר המוסכם בחוזה.
טענתה של אדרס לפיצוי בגין דיני עשיית עושר נדחתה על בית המשפט.
בהקשר זה כתבה השופטת מרים בן-פורת:
אדרס עתרה לבית המשפט שוב בבקשה לקיים דיון נוסף.
נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק כהן קיבל חלקית את הבקשה וקבע כי ייערך דיון נוסף אך הוא יצומצם לדיון בשאלות האם דיני עשיית עושר חלים גם על מערכת יחסים חוזית ומה המשמעות האופרטיבית של הקביעה לגבי הסכסוך בין אדרס והרלו.
הדיון הנוסף התקיים בשנת 1988 ובמותב ישבו השופטים מרים בן-פורת (שכתבה את פסק הדין בדיון הראשון ועתה שימשה כמשנה לנשיא בית המשפט העליון), אהרן ברק (שישב גם הוא בהרכב הראשון), שלמה לוין, דב לוין, וגבריאל בך.
למעשה, הדיון הנוסף נסוב בעיקר סביב שתי שאלות - השאלה של חלות דיני עשיית עושר במסגרת מערכת יחסים חוזית וכן השאלה האם במסגרת דיני עשיית עושר זכאי צד המקיים את החוזה לקבל מהמפר את טובת ההנאה שצמחה לו עקב ההפרה ("נטילת רווחי המפר").
לגבי השאלה הראשונה – אודות חלות דיני עשיית עושר על מערכת יחסים חוזית – הבחינו השופטים בין מצב בו החוזה בוטל עקב ההפרה ובין מצב בו החוזה לא בוטל, נסיבה שלדעת חלק משופטי ההרכב השפיעה על התשובה לשאלה בדבר חלות דיני עשיית עושר.
השופט שלמה לוין כתב את פסק הדין העיקרי אותו הוא חילק לעיסוק בשלוש שאלות.
ראשית קבע השופט לוין כי במקרה בו החוזה בוטל אין מניעה מפנייה לדיני עשיית עושר ולא במשפט ואין חובה להתבסס על דיני החוזים בלבד.
בספרו על דיני עשיית עושר טען פרופסור דניאל פרידמן כי .
בניגוד לדעה זו פרופסור גד טדסקי סבר כי כאשר החוזה בטל, ההשבה מוסדרת בדיני החוזים ולכן לא ניתן לפנות לדיני עשיית עושר.
השופט לוין בחר כאמור בגישתו של פרידמן.
לאחר מכן דן השופט לוין בשאלה האם ניתן מכוח דיני עשיית עושר לדרוש את רווחי המפר.
גם על שאלה זו ענה השופט לוין בחיוב בקובעו כי עיקרון עשיית עושר במשפט הישראלי הוא עיקרון רחב היכול לשמש במקרים רבים לפי הצורך:
לשיטת השופט שלמה לוין ראוי לחייב השבת רווחים על רקע הפרת חוזה מהמפר לנפגע:
ההשבה בדיני החוזים היא השבה במובן הצר, כלומר השבת התמורה העצמית (התמורה שהעביר הנפגע למפר על חשבון החוזה) ולכן לשופט לוין לא הייתה ברירה אלא לבסס את נטילת רווחי המפר על דיני עשיית עושר.
לבסוף, השופט לוין יוצא מנקודת ההנחה כי הקביעה בדיון הראשון בעליון נכונה והחוזה לא בוטל, ולכן הוא עובר לדון בשאלה האם דיני עשיית עושר רלוונטיים גם כשהחוזה לא בוטל ולפיכך רלוונטיים במקרה הספציפי של אדרס והרלו.
על שאלה זו הוא גם משיב בחיוב.
לפי גישתו של השופט שלמה לוין אין חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל או לא.
לפי קביעה זו השופט לוין פוסק כי במקרה הספציפי יכלה אדרס לתבוע על בסיס דיני עשיית עושר למרות שהחוזה לא בוטל לגמרי על ידה ברגע ההפרה.
בהתאם, השופט לוין קבע כי הפיצוי שקבע בית המשפט המחוזי משקף בפועל גם את רווחי המפר ולכן הוא מחזיר על כנו את התוצאה האופרטיבית שנקבעה ספק הדין הראשון במחוזי.
השופט בך הצטרף לדעתו של השופט לוין וקבע גם הוא כי אין חשיבות לשאלת ביטול החוזה מבחינת תכולת דיני עשיית עושר וניתן להתבסס עליהם בכל מקרה.
השופט ברק הרחיב על נימוקיו של השופט שלמה לוין והגיע גם הוא למסקנה כי דיני עשיית עושר חלים תמיד על מערכות יחסים חוזיות.
אולם בניגוד לשופטים לוין ובך הוא קבע כי סעד של נטילת רווחי המפר בהתבסס על דיני עשיית עושר אפשרי רק כשהחוזה לא בוטל.
את השאלה האם ניתן להעניק סעד זה כשהחוזה בוטל בחר השופט ברק להשאיר ב"צריך עיון" מכיוון שתשובה עליה לא מחויבת לצורך הכרעת הדין בעניין הספציפי.
השופטים בן פורת ודב לוין הגיעו שניהם למסקנה כי דין הערעור הנוסף להידחות.
השופטת בן פורת אמנם הצטרפה לדעתם של שופטי הרוב בנוגע לחוזה שלא בוטל אולם היא קובעת כי בענייננו החוזה בוטל ולכן אדרס לא יכולה להתבסס על דיני עשיית עושר.
קביעה זו בנוגע לבטלות החוזה מנוגדת לקביעתה שלה עצמה מהדיון הראשון לפיו סעיף 84(א) לחוק המכר הבינלאומי לא חל מכיוון שהחוזה לא בוטל.
היא תרצה סתירה זו בתשובה כי בדיון הראשון קביעתה שהחוזה לא בוטל היה רק לעניין שאלת חלות סעיף 84(א) ולא משום היבט אחר.
לטענתה מרגע שאדרס תבעה לפיצויים בלבד (ולא לאכיפה) יש לקבוע כי החוזה הגיע אל קצו.
לפיכך, השופטת בן פורת קבעה כי יש להשאיר על כנו את פסק דינה מהדיון הראשון.
השופטת בן פורת מצדיקה את מתן האפשרות להתבסס על דיני עשיית עושר במקרה בו החוזה לא בוטל על הטענה כי במקרים מסוימים לנפגע יש אינטרס מוגן בנכס.
כלומר אם החוזה לא מבוטל הקשר של הנפגע עם הנכס לא ניתק והנפגע זכאי לקבל רווחים שנוצרו מהנכס.
אם החוזה נותק לעומת זאת הקשר לנכס ניתק והתרופות הרלוונטיות הן התרופות של דיני החוזים.
השופט דב לוין הסכים עם השופטת בן פורת כי במקרה הספציפי החוזה לא בוטל אולם בדעת יחיד הוא קבע כי בכל מערכת יחסים חוזית, ללא חשיבות לשאלה האם החוזה בוטל, אין תחולה לדיני עשיית עושר וזאת לאור הוראת סעיף 6(א) לחוק עשיית עושר.
לדעתו של השופט דב לוין המחוקקים הכירו את עקרונות עשיית עושר כשחוקקו את דיני החוזים והם שילבו עקרונות אלה בדיני החוזים.
לפיכך כל התרופות למערכת היחסים החוזית מצויות בדיני החוזים ואין צורך להזדקק למערכת נורמטיבית נוספת.
סיכום הדעות בפסק הדין לגבי תחולת דיני עשיית עושר במערכת יחסים חוזית שופט החוזה לא בוטל החוזה בוטלשלמה לוין חלים תמיד חלים תמידגבריאל בך חלים תמיד חלים תמידאהרן ברק חלים תמיד חלים תמידמרים בן-פורת חלים לא חליםדב לוין תמיד לא חלים תמיד לא חלים
פסק הדין עורר תהודה רבה במשפט הישראלי בשל החריגה המשמעותית של בית המשפט מהגישה שהייתה מקובלת במשפט הישראלי.
גם בעולם עורר פסק הדין עניין רב מאחר שפסק הדין הוא היחיד בעולם שהכיר בצורה כל כך רחבה בסעד של נטילת רווחי המפר.
מאמרים רבים נכתבו בארץ ובעולם אודות פסק הדין המנתחים אותו ומפרטים את השלכותיו.
משמעות פסק הדין חורגת מהתוצאה הספציפית בעניין הנידון וכן חורגת מההלכה הכללית שנקבעה בו.
שירלי רנר כתבה על פסק הדין כי הוא מבטא את מגמת בית המשפט העליון בישראל להקשיח את היציאה מהחבות החוזית וזאת על ידי הכבדת נטל הפיצויים על מפרי חוזים.
בהקשר זה כתבה רנר כי :
פרופסור מנחם מאוטנר בספרו 'ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי' מציג את פסק הדין כהוכחה נוספת לטענתו כי בבית המשפט הישראלי ירד קרנו של הפורמליזם המשפטי ועלה קרנם של הערכים הכלליים המאפשרים לבית המשפט גמישות רבה בדרך לתוצאה הצודקת בעיניו.
לטענתו, הפורמליזם המשפטי חותר ליצירת קטגוריות משפטיות טכניות המנותקות מעקרונות על החלים על הסוגיה.
בית המשפט נרתע מגישה פורמליסטית זו ועל פי מאוטנר פסק דין אדרס משמש כ.
פרופסור איל זמיר כתב במאמר מפורט הדן בהלכת אדרס כי בפועל ההלכה אינה מיושמת בבתי המשפט בישראל.
לטענתו פסק הדין מצוטט בהקשרים רבים למשל, חשיבות ערך קיום החוזה במשפט הישראלי, דחיית הגישה הכלכלית למשפט ועוד, אך כמעט ולא ניתן למצוא פסיקה המתבססת על הלכת אדרס לשם נטילת רווחי המפר.
לטענת זמיר המשמעות בפועל של הלכת אדרס היא בעיקר תאורטית ופסק הדין לא שינה בפועל את הדין הישראלי בסוגיה.
עוד כותב זמיר כי פסק הדין השפיע על ניסוחו של הריסטייטמנט השלישי בארצות הברית שהרחיב את ההכרה באינטרס של נטילת רווחים מהמפר בנסיבות מסוימות.
פסק הדין עורר ביקורות קשות בשיח האקדמי.
הביקורת הבולטת ביותר היא על העובדה כי פסק הדין מבטא את דחיית הגישה הכלכלית למשפט על ידי בית המשפט העליון.
הגישה הכלכלית למשפט מכירה בכך שבנסיבות מסוימות עדיף מבחינה כלכלית שהחוזה יופר.
כך למשל כאשר ניתן להפר את החוזה ולמכור את מושא החוזה תמורת מחיר גבוה יותר לצד שלישי הגישה הכלכלית תצדד בהפרת החוזה.
כך גם אם המפר יפצה את הנפגע מההפרה פיצויי קיום (יעמיד אותו במצב בו היה לו החוזה קוים) עדיין תישאר יתרת הרווח בידו והתשואה המצרפית תגדל.
מצב זה נקרא "הפרה יעילה".
הלכת אדרס בעצם שוללת את התמריץ של צדדים לחוזה לבצע הפרה יעילה מכיוון שגם אם ימצאו צד שמוכן לשלם להם יותר תמורת החוזה, הם יאלצו למסור בכל מקרה את הרווח לנפגע ולכן אין להם אינטרס לעשות זאת.
אמירותיהם הנחרצות של שופטי הרוב בדבר הערך החשוב שיש לקיום החוזה מבטאות רתיעה מסוימת מגישה תועלתנית כלכלית שתצדד בהפרה יעילה.
בנוסף השופט שלמה לוין מתייחס במפורש לדחיית הגישה הכלכלית למשפט בכותבו על הגישה ביסוד הלכת אדרס כי:
לטענת פרופסור חנוך דגן, גישה זו בה נקט בית המשפט בעניין אדרס היא שגויה וכי ראוי שבחוזים מסחריים כדוגמת החוזה בעניין אדרס, שיקולי יעילות יהיו רלוונטיים בקביעת הדין.
בנוסף, לטענתו, שיקולי היעילות בחוזים מסחריים מחייבים את שלילתה של הלכת אדרס מכיוון שהצדדים המסחריים הטיפוסיים בכל מקרה יתנו עליה ויגבילו את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום והתניה זו גוררת עליה בעלות העסקה (עקב הצורך להתנות ולשנות את הדין הדיספוזיטיבי).
טיעון זה של פרופסור חנוך דגן מתבסס על קשיי ההוכחה של רווחי המפר.
לעומת פיצויי קיום הניתנים להוכחה (שהרי הנפגע יודע מה הוא התכוון להפיק מהחוזה) קשה להוכיח אילו רווחים הפיק המפר מההפרה.
מידע זה מצוי אצל המפר ואין סיבה להניח שהוא יאות למסור את המידע לנפגע.
מאחר שבכל מקרה יהיה יקר להוכיח את רווחי המפר יעדיפו הצדדים להגביל את הפיצויים לגובה פיצויי הקיום.
פרופסור איל זמיר לעומת זאת מוכיח כי קשה לטעון שהלכת אדרס שוללת בוודאות הפרות יעילות.
לעומת זאת הוא מציע הנמקה שונה לכך שהלכת אדרס לא יעילה ולכן גם לא מיושמת בפועל.
זמיר טוען בהתבסס על תורת הערך כי הסיבה לחוסר האפקטיביות של הלכת אדרס היא שנאת ההפסד של האנשים.
תורת הערך שפותחה על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי טוענת כי אנשים לא מודדים תוצאות על בסיס ערכים מוחלטים אלא על בסיס יחסי.
כלומר אנשים ימדדו את מצבם לא על בסיס של עושר או עוני אלא על בסיס של רווח או הפסד ביחס לנקודת ייחוס כלשהי.
בנוסף, טוענת תורת הערך כי אנשים הם שונאי הפסד – כלומר הגריעה ברווחה של אדם כאשר הוא מפסיד גדולה מהעלייה ברווחה שלו כאשר הוא מרוויח.
על פי זמיר נושים חוזיים אינם תופסים את רווחיו של מפר החוזה כמשהו שנלקח מהם (כלומר כהפסד).
לכן, השארת רווחים אלו בידי המפר לא פוגעת בנושה כמו הפגיעה שהוא יפגע לו לא יקבל את התמורה שהעביר כבר למפר (השבה במובן הצר) או שלא יקבל פיצוי על הוצאותיו בהסתמך על החוזה (פיצויי הסתמכות), או שלא יקבל את הרווחים שציפה להפיק מהחוזה (פיצויי קיום).
לפיכך לדעת זמיר טבעי שנפגעים בהפרות חוזה לא מרבים לתבוע את רווחי המפר ומאותה סיבה בתי המשפט גם לא נוהגים להעניק את רווחי המפר.
ע"א 8117/03 איתן ענבר נ' ד"ר אסף יעקב ואחרים הוא פסק דין שניתן על ידי בית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים, שבו נפסק כי הרצאה, גם אם ניתנה בעל פה, היא יצירת מוגנת לפי דיני זכויות יוצרים.
בית המשפט המחוזי פסק כי אכן קיימת הגנה על תוכן ההרצאות ובית המשפט העליון אישר מסקנה זאת בערעור.
פסק הדין ניתן בינואר 2006 והתבסס על חוק זכות יוצרים, 1911 שחל בישראל עד לשנת 2008. כשנה לאחר מתן פסק הדין – נחקק חוק זכות יוצרים, התשס"ח–2007, שעיגן את הקביעה הזו במפורש, ו"הרצאה" מוכרת כיצירה ספרותית מוגנת.
התובע, מרצה בדיני הנזיקין באוניברסיטת רייכמן, תבע סטודנט לשעבר והוצאת ספרים, בגין הפרת זכויות יוצרים על ספר בדיני נזיקין שהסטודנט הוציא לאור והתבסס לטענת המרצה על הרצאותיו.
בית המשפט המחוזי, פסק כי לתובע הייתה הגנת זכויות יוצרים בקשר לתוכן הרצאותיו, מאחר שטמונה בהן מקוריות הן בבחירת המקורות, סדר הבאת הדברים, הצגת הרעיונות והנושאים, הדוגמאות, היישום ובחינת התאוריות השונות.
עוד נפסק, כי אומנם הידע המשפטי הוא נחלת הכלל, אולם עצם הסידור והארגון של החומר מהווה יצירה מקורית חדשה הראויה להגנה.
עוד קבע בית המשפט המחוזי כי שאלת דרישת הקיבוע לצורך הגנת זכויות יוצרים באשר למתן ההרצאה איננה נדרשת להכרעה בעניין זה, מאחר שהתובע הראה כי הרצאותיו הועלו על הכתב.
לאורך פסק הדין, השווה בית המשפט המחוזי את ההרצאות לספר שפרסם הנתבע ומצא דמיון רב ביניהם, וקבע כי "קשה להניח שיד המקרה, הביאה לתוצאה כה זהה", עוד קבע כי "הדמיון הקיים בין ההרצאות ובין הספר הוא כזה שאין זה סביר להניח, אלא שהנתבע העתיק מחומר ההרצאות".
ולבסוף נפסק כי על הנתבעים לחדול מלהפיץ את הספר ועליהם לאספו מכל המשווקים ואף למסור דו"ח רווחים כמו גם רשימה של כל מי שרכש את הספר.
על פסק הדין זה הגיש הנתבע ערעור לעליון.
המערער חלק על קביעת בית המשפט המחוזי לפיה הפר זכויות יוצרים בגין פרסום הספר והעלה שלוש טענות עיקריות לתמיכה בטיעוניו:
המערער טוען כי עומדת לו ההגנה המוקנת בחוק לשימוש הוגן, וטוען כי דווקא המשיב הוא זה שעושה שימוש פסול בזכויות היוצרים שבבעלות המערער.
ולבסוף אף משיג על הוצאות משפט שנפסקו לחובתו.
המשיב מתבסס על קביעות בית המשפט ומעלה אף הוא שלושה טיעונים עיקריים:
1. הרצאותיו המרתקות כוללות מימד של חדשנות ומקוריות, וזאת אף על פי שבחלקה נסמכת על ידיעות שונות שהן נחלת הכלל.
לטענת המשיב עצם ליקוט המידע הרב, סידורו והפשטתו מבגדיו מהווים בסיס להגנת זכויות יוצרים לפי החוק, עוד טוען כי הרצאותיו אלו קובעו גם בכתב, כך שבכל מקרה עומדת לו הגנת זכויות יוצרים.
2. בין הספר להרצאותיו יש דמיון רב המהווה "העתקה שיטתית וגורפת", ועל כן יש בכך משום הפרת זכויות יוצרים.
3. המשיב טוען בניגוד לטענת המערער כי דווקא הוא (המשיב) פועל כדין, והמערער הוא זה שעושה שימוש בלתי הוגן בזכויות היוצרים המוקנות למשיב.
עוד טוען המשיב כי טענה זו של המערער היא טענה חדשה דנדשה שלא הועלתה בהליכים הקודמים, ומסיבה זו דינה להידחות.
לבסוף מתייחס גם להוצאות שנפסקו לטובתו במחוזי.
בית המשפט העליון דחה את הערעור וקבע כי ההרצאות אכן היוו יצירה מקורית לעניין חוק זכויות היוצרים.
פסק הדין נכתב על ידי השופטת מרים נאור אשר חלקה את פסק הדין לשלושה נושאים עיקריים:
זכויות היוצרים של המשיב בהרצאותיו.
טענות פרטניות של המערער – העתקה משותפת ממקור שלישי; אפשרויות הביטוי וההגנה על רעיונות; הוספת חלקים מקוריים ביצירתו המהווה למעשה יצירה חדשה המקנה לו את זכויות יוצרים; טענות חדשות בערעור.
זכויות היוצרים של המשיב בהרצאותיו
השופטת נאור קבעה שאף על פי שהחוק לא ציין במפורש שיש זכויות יוצרים על הרצאה, היות שסעיף 35(1) לחוק נפתח במילה "כוללת", משמע שאין מדובר ברשימה סגורה והרצאה בהחלט מתאימה לרכישת זכויות יוצרים.
נאור ציינה שההרצאות של התובע עומדות בדרישת החוק ליצירה בכתב, בשלוש דרכים עיקריות: 1. מצגות שהוצגו לכיתה במהלך ההרצאות; 2. רישומים שונים שערך המשיב לפני כל הרצאה; 3. סיכומי הסטודנטים.
טענתו השנייה של המערער הייתה כי ככל שיוכרו זכויות היוצרים של המשיב בהרצאותיו, אלו לא הופרו על ידו מאחר שלא הוכח כי העתיק את ההרצאה.
בעניין זה קבעה השופטת נאור כי העתקת יצירה יכול שתוכח בראיות נסיבתיות, אם דרך נגישות ליצירה או הדמיון הרב בין היצירות, ודי בכך כדי להגיע למסקנה כי זכויות היוצרים הופרו.
בעניין זה מביאה השופטת הנאורה 3 דוגמאות המצדיקות לדעתה את קביעת בית המשפט המחוזי, דוגמאות המצביעות באופן מפורש על מלל דומה עד זהה בחלקו כמו גם ליקוט דוגמאות ומקורות זהים ואף לפי אותו סדר המופיע בהרצאות המשיב, כך לדוגמה: בעוד המשיב לימד פרק ב"חובת הזהירות המושגית" בעוולת הרשלנות.
וסיים את הדיון סיים בשלוש דוגמאות ספציפיות מהפסיקה.
המערער כתב פרק דומה וציין בדיוק את אותם שלושה אזכורים לפי אותו הסדר ואותם מספרי עמודים, בעוד בית המשפט מצא עוד מספר רב של פס"ד אחרים היכולים להמחיש את אותו העניין.
עוד קובעת השופטת כי קיימות עוד הקבלות רבות בין הספר להרצאות אם במלל, בסדר הבאת הדברים, בקונטקסט ועוד, ולכן קבעה כי לא נמצא מקום להתערבות במסקנות בית המשפט המחוזי, וכי לאור הממצאים המערער העתיק חלקים מהותיים מהרצאות המשיב דבר המהווה הפרת זכויות יוצרים.
לטענת המערער מכיוון ששני הצדדים הסתמכו על מקור שלישי, לא נתן לטעון כי הדבר מהווה זכויות יוצרים של המשיב, אלא שהדבר בגדר ידיעת הכלל.
אפשרויות הביטוי והגנה על רעיונות
לטענת המערער מגוון האפשריות לכתיבת ספר בדיני הנזיקין אינו גדול, מאחר שמדובר בנושא מאוד ספציפי המכתיב סדר הגיוני להבאת הדברים, ולכן אין לראות בדמיון זה הוכחה להפרה.
בשני נושאים אלו קובעת השופטת נאור כי אומנם לצדדים אין בעלות על דיני הנזיקין, אך בהחלט יש בעלות על דרך הביטוי הספציפית, וזו לדעתה הועתקה על ידי המערער.
המשיב גם הגיש לבית המשפט ראשי פרקים ממספר ספרים של מחברים שונים בדיני נזקין ובכולם ראשי הפרקים היו לפי סדר שונה, בניגוד לראשי הפרקים בהרצאותיו בהשוואה לספרו של המערער.
עוד קובעת השופטת כי המשיב אומנם לימד את המערער כלי מחשבה וניתוח בהם רשאי המערער לעשות שימוש, אך לא בדרך של הפרת זכויות היוצרים של המשיב, כפי שעשה.
הוספת חלקים מקוריים ביצירה המפרה
טענות המערער לפיה הוספת חלקים מקוריים ביצירה המפרה המהווה למעשה יצירה חדשה המקנה זכויות יוצרים – טענה שנדחתה על ידי בית המשפט מאחר שנקבע כי הדבר אינו רלוונטי, שכן לשאלת הפרת זכויות יוצרים יש לבדוק האם הועתק חלק מהותי מהיצירה – כפי שקרה במקרה דנן.
המערער מוסיף ומעלה שתי טענות חדשות שכפי הנראה בחלקן אינן אלא חזרה על טענות קודמות: 1. המשיב משתמש לרעה זכויות היוצרים המוקנות לו; 2. הספר אותו כתב מהווה שימוש הוגן ביצירה מוגנת.
טענות אלו, שלא נטענו בפני בית המשפט המחוזי אלא רק במעמד מאוחר זה נדחו נוכח תקנה 415 לתקנות סדר הדין האזרחי-1984. עוד קבעה השופטת נאור כי בנסיבות העניין אין ממש בטענה בדבר שימוש הוגן, משום שמדובר בספר מסחרי אשר פורסם למטרות רווח.
ככל שהמשיב יבחר ביום מן הימים לפרסם הרצאותיו ברבים, יהיה בכך שההרצאות כבר פורסמו משום פגיעה ממשית במשיב.
טענות המערער לגובה הוצאות המשפט נדחו לאור נסיבות המקרה והפסיקה המקובלת לפיה רק לעיתים רחוקות תתערב ערכאת הערעור בפסיקת ההוצאות בערכאה הדיונית.
בהערת אגב מציינת השופטת נאור שמאחר שדיני זכויות היוצרים באים כדי לאזן בין זכויות היוצרים שביצירה לבין חופש הפעולה של הכלל, ומאחר שהעתקה יכולה להוות שימוש הוגן ככל שהיא לצורכי לימודים, הרי שייתכן שסטודנט המסכם את שעורי המרצה לעצמו ומעבירם לחבריו ובפרט תמורת תשלום, מפר את זכויותיו הקנייניות של המרצה.
זאת, ככל שלא הוסכם אחרת בין המרצה לבין הסטודנט או בינו לבין המוסד הלימודי.
הכרעת בית המשפט ופסק הדין
בית המשפט מנתח את ההבדלים בין שתי היצירות: 1. ספרו של המערער; 2. הרצאותיו של המשיב.
ולבסוף מגיע למסקנה לפיה הספר מהווה העתקה של ההרצאה.
בית המשפט מוצא לנכון להגן על זכויות היוצרים של המשיב, על הרצאותיו, מאחר שכפי שנדון והוכח לאורך ההליכים השונים – בהרצאותיו ליקט המערער מידע רב שסודר והופשט לצורכי הלימוד, ובמובן זה מהווה חדשנות ומקוריות שהם סממנים המהווים בסיס להגנת זכות יוצרים לפי החוק.
ומנגד קובע בית המשפט כי יש למנוע מתן הגנת זכויות יוצרים לספרו של המערער היות שחלקים מהותיים ממנו הועתקו מהרצאותיו של המשיב.
ולבסוף מוסיף וקובע בית המשפט כי שיווק הספר המסחרי נעשה שלא בהסכמת המרצה דבר המהווה הפרת זכויות יוצרים, ופוסק הוצאות משפט לטובת המשיב.
השופט אליקים רובינשטיין מוסיף כי קיים עיסוק רב בענייני זכויות יוצרים והפרתן וגם ההגנה על ידע אקדמאי זכתה להתייחסות עוד במשפט העברי, רק ששם אף הוכנס גורם נוסף, האינטרס הציבורי בהגדלת התורה והאדרתה.
באותם ימים הייתה פסיקה מסוימת שהתירה פרסום ואף העתקה של דברי תורה אף ללא הסכמת המחבר ובלבד שהיה בכך משום עמידה באינטרס הציבורי של האדרת התורה.
אך בסופו של יום רבו האוסרים על המתירים.
ובכל מקרה, המקרים שהותרו, כולם, כשאין כוונת רווח מחד ואין הפסד כספי למחבר מאידך – מה שאינו דומה למקרה דנן.
עוד מוסיף השופט רובינשטיין כי: "להנמקת חברתי ולתוצאה שאליה הגיעה אפשר לסייע עוד מן העקרונות שפיתח המשפט העברי בתחום זה.
לעת מצוא, ניתן עוד להוסיף על אלה".
פסק דין זה בצירוף פסקי דין קודמים ומאוחרים קבע מסמרות לצורך זיהוי יצירת מופת שהועתקה מחמת ראיות נסיבתיות, כמו כן קבע והגדיר מאפיינים להגדרת מקוריות יצירה ומתן הגנות עליה.
פסק הדין מהווה אבן נגף במשפט הישראלי למתן הגנת זכויות יוצרים גם ליצירה שאיננה בכתב, ובלבד שהיא עומדת בסממנים הדרושים להגנת זכות יוצרים כמופיע בחוק.
עוד קבע פסק הדין, כי ככל שמדובר בהעתקה לשימוש מסחרי ללא הסכמת בעל זכויות היוצרים נחלש הטיעון לשימוש הוגן.
פסק הדין זה צוטט בעשרות פסקי דין, חלקם אף של בית המשפט העליון כמו גם במאמרים רבים, בדגש על המבחנים לבדיקת העתקה או ייחודיותה של היצירה.
פסק דין 25964/94 אחמד נ' אוסטריה הוא פסק דין שניתן בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת 1995 בתביעה שהוגשה נגד אוסטריה על ידי שריף חוסיין אחמד, אזרח סומליה אשר ברח מארצו לאוסטריה בעקבות הסכנה שהיה חשוף לה בתקופה בה התנהלה מלחמת אזרחים בסומליה.
אחמד קיבל מעמד של פליט ולאחר תקופה, מעמדו כפליט בוטל על ידי אוסטריה.
השאלה בפני בית הדין הייתה אם השבתו לסומליה תהווה הפרה של האיסור על עינויים הקבוע בסעיף 3 לאמנה האירופית לזכויות אדם.
בית המשפט קבע כי כל עוד המצב במדינת המוצא לא השתנה משמעותית ועדיין קיימת סכנת חיים או מצב דומה, אין לבטל את מעמדו של אדם כפליט, גם אם ביצע עבירות שונות ואף אם פגע בציבור.
מלחמת האזרחים בסומליה החלה ב-1991 כמרד אזרחים כנגד משטר הדיכוי של זיאד בארה אשר היה נשיא סומליה דאז.
הכוחות המזוינים בסומליה החלו להתארגן כקבוצות שונות של מורדים, ביניהן, הקונגרס הסומלי המאוחד (USC), אשר אחמד נחשד כחבר בקבוצה זו.
מלחמת האזרחים לוותה במקרי אלימות רבים, והרוגים רבים, אשר הביאו להתערערות השלטון ולהתפתחות של משבר הומניטרי ואף לאנרכיה.
באותה תקופה ועקב הפרעות ברחו אנשים אשר חששו לחייהם מסומליה למדינות אירופה.
סעיף 3 לאמנה האירופית לזכויות האדם
האמנה האירופית מאפשרת לכל אדם אשר חושב כי מי מהמדינות החתומות עליה פגעו בזכויותיו בהתאם לאמנה, לתבוע את המדינה בבית הדין האירופי לזכויות אדם .
סעיף 3 לאמנה קובע כי "אף אחד לא יהיה נתון לעינוי או עונש\התנהגות אכזריים או משפילים".
פסק דין זה עוסק בפרשנות אשר יש לתת לתקנה כאמור והיקף התחולה שלה במקרים מסוימים.
בית המשפט בוחן האם ניתן לתת תוקף לגירוש המבקש, אזרח סומלי אשר קיבל מעמד של פליט באוסטריה וגורש חזרה לסומליה, בנסיבות המתוארות במקרה זה או שמא מדובר בהפרה של המשיבה - אוסטריה, של חובותיה על פי סעיף 3 לאמנה.
אחמד הוא אזרח סומלי אשר נולד בשנת 1963. בספטמבר 1990, אחמד ברח מסומליה וביקש מעמד של פליט.
בבקשתו טען אחמד כי דודו היה פעיל בקונגרס הסומלי המאוחד (USC), אחת מהקבוצות אשר מרדו בשלטון במהלך מלחמת האזרחים בסומליה, וכי אביו ואחיו, אשר לא היו חברים בקונגרס, הוצאו להורג מאחר שסייעו לדודו.
מאז מאי 1990, הוא ובני משפחתו נחשדו כמשתייכים ל-USC וכמי שהשתתפו במרד.
כתוצאה מכך, החרימו את רכושו ותקפו אותו פיזית.
לדבריו, הוא עזב את סומליה מתוך פחד רב ומאחר וחשש כי יתעללו בו או יוציאו אותו להורג.
ב-19 באפריל 1991 נדחתה בקשתו של אחמד לקבלת מעמד של פליט על ידי הרשות לביטחון הציבור של שטיריה.
בתאריך 14 בדצמבר 1994, בעקבות הצפי לגירושו ולאחר ששוחרר על תנאי, נלקח המבקש למעצר במטה של משטרת גראץ.
אחמד טען כי גירושו חזרה לסומליה יחשוף אותו לסיכון משמעותי כמפורט בסעיף 3 לאמנה לפיו "אף אחד לא יהיה נתון לעינוי או עונש\התנהגות אכזריים או משפילים".
אחמד טען כי העובדה שקיבל מעמד של פליט במאי 1992, מהווה חותם לכך שהרשויות האוסטריות הודו כי קיים סיכון כמפורט בתקנה 3 לאמנה וכי מאחר שהמצב בסומליה לא השתנה מאז 1992, הרי שלדידו, הסיכון עדיין קיים ואין לבטל את מעמדו.
בסומליה עדיין היה קיים האיום של "מלחמת האחים" שהתנהלה באותם ימים בין קבוצות שבטים יריבים.
אחמד עצמו עדיין היה חשוד שמי שהשתייך ל-USC ולפיכך, היה עדיין חשוף לרדיפה בסומליה.
לטענתו, רק העבירה הפלילית שביצע (אשר הובילה להרשעה פלילית) הביאה לכך שאיבד את מעמדו כפליט, ואולם, העבירה שביצע אינה חמורה דיו כדי להצדיק את גירושו והחזרתו למדינה בה חיו עומדים בסכנה.
הוועדה קיבלה את מהות טענתו של אחמד בציינה כי אין כל תימוכין להחלטה לבטל את מעמדו של אחמד כפליט היות שהרשויות הלאומיות לא הראו כי יש שינוי במצב הדברים המתקיים בסומליה וכי הסיכון כבר לא מתקיים.
גם הממשלה לקחה בחשבון את הסיכון אליו חשוף אחמד ככל שישוב לסומליה, אולם, לטענתם, הם עומדים בדרישות של סעיף 3 במידה אשר אוסטריה מאפשרת.
לטענת הממשלה, כאשר הוראת הגירוש הפכה סופית, לא ניתן היה להפר אותה או לערער עליה.
וכי בהתאם לחוק האוסטרי, רק סיכון של הוצאה להורג, יהווה סיבה חוקית להישארותו באוסטריה.
בית המשפט חזר ואמר כי למדינות יש את הזכות, בכפוף לחובותיהם, בין היתר על פי האמנה, לשלוט בכניסה, תושבות וגירוש של זרים.
עוד הוא ציין כי הזכות הפוליטית לקבלת מקלט לא כלולה באמנה או בפרוטוקולים.
בית המשפט ציין בנוסף כי סעיף 3, המקדש את אחד מהערכים הבסיסיים בחברות דמוקרטיות, אוסר עינוי או עונש או מעשים משפילים או אכזריים ללא התחשבות בהתנהגות הקורבן.
שלא כמו סעיפים אחרים באמנה או בפרוטוקולים, סעיף 3 לא מאפשר חריגה ולא מאפשר לגרוע מהמותר בהתאם לסעיף 15, אפילו במקרה של מצב חירום ציבורי המאיים על חיי האומה.
העיקרון לעיל נכון גם לעניין סעיף 3 בעת הדיון בתיקי גירוש.
לפיכך, התנהגות האדם המועמד לגירוש, גם אם אינה רצויה או מסוכנת, לא יכולה להוות שיקול מעשי.
כמו הוועדה, גם בית המשפט נתן משקל רב לעובדה שבמאי 1992 שר הפנים האוסטרי נתן למבקש מעמד פליט בהתאם למשמעותו באמנת ז'נבה ולכך שמעמדו בסומליה והשבתו לשם עשויה להביא לרדיפתו.
אף על פי שאיבד המבקש את מעמדו לפני כשנתיים, הרי שביטול המעמד היה רק בשל הרשעתו בפלילים.
ההשלכות של גירושו של המבקש לא נלקחו בחשבון.
למרות זאת, על מנת להעריך את הסיכון במקרה של גירוש אשר עדיין לא יושם, מה שיכריע יהיה מצב הדברים בהווה בסומליה.
בבוחנו את המצב הנוכחי בסומליה, בית המשפט התבסס על הערכות על ממצאי הוועדה, אשר ציינה כי המצב בסומליה כמעט ולא השתנה מאז 1992 כאמור.
סומליה הייתה עדיין במצב של מלחמת אזרחים והלחימה בין מספר שבטים על השליטה בארץ עדיין נמשכה.
לא הייתה אינדיקציה לכך שהסכנה שהמבקש היה חשוף אליה ב-1995 חדלה מלהתקיים או שרשות כלשהי תוכל להגן עליו מפניה.
מאחר שזה היה מצב הדברים, בית המשפט קבע כי גירושו של המבקש לסומליה תביא להפרה של סעיף 3 כל עוד, החזרה לשם תהווה עבורו סכנה ממשית וחשיפה לעינויים, או מעשים משפילים או אכזריים ואין בהתנהגותו או הרשעתו בפלילים כדי לבטל את מעמדו כפליט.
פספודרמה (שם מדעי: Psephoderma; מילולית: "עור חצץ") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מקבוצת הזאורופטריגיים שחי בתור הטריאס ודמה במראהו לצב ים, אף שאין לו קשר עם הצבים.
הוא היה קרובו של הפלקודוס ושל ההנודוס.
הוא אחד מאחרוני הפלקדונטים שהיו בעולם והוא נכחד לפני 201 מיליון שנה.
זוחל קדום זה נמצא ב-1858 באזור אנגליה והרי האלפים.
שני מיני הסוג קיבלו את שמם הספציפי בהתאם לאזור גילוים.
אורכו של היצור הגיע ל-180 סנטימטר.
במראהו הוא דמה לצב והיה בעל גולגולת שטוחה בעלת מקור שקוע שבתוכו שיניים דמויות מטבעות ששימשו לכתישת רכיכות ימיות כמו צדפות.
ליצור היה שריון שפוצל לשניים כשחלקו הקדמי נמצא לפני הצלעות והיה רחב ובעל קפלים ובקצהו היו מעט קוצים והחלק האחרוני היה צר יותר ונמצא באזור הירכיים.
מאחוריו היה זנב ארוך (עד 80 ס"מ) ששימש להיגוי.
הרגליים היו קצרות וחסרות קרומים.
זוחל זה שט במימי הטריאס של אירופה וניזון מרכיכות שונות בפיו המוזר.