tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-24 באפריל 1817 התחתן יוזף עם אמליה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
לבני הזוג היו 6 ילדים:
יוזף "סף" קספר אוברהאוזר היה קצין אס אס זוטר.
לקח חלק בתוכנית T4 - אותנסיה ובמבצע ריינהרד.
אוברהאוזר הוא האדם היחידי שנתפס, הועמד לדין ונמצא אשם בגין הפשעים שבוצעו במחנה ההשמדה בלז'ץ.
הוא הועמד למשפט בגין סיוע לרצח של 450,000 איש ונידון לארבע וחצי שנות מאסר בתום משפט בלז'ץ שהתקיים בשנת 1964.
יוזף אוברהאוזר נולד במינכן בזמן מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שסיים לימודי בית ספר עממי, החל לעבוד עם קרוב משפחתו בדרום גרמניה.
בשנת 1934 התגייס לשורות הרייכסווהר לתקופה של שנה וחצי והוצב במינכן.
הוא הצטרף לאס אס בנובמבר 1935 ושובץ ביחידות גולגולת המת, מספרו האישי באס אס היה 288,121. באפריל 1937 הוצב במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בנוסף לחברותו באס האס היה גם חבר במפלגה הנאצית.
אוברהאוזר, שהיה חבר בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, השתתף בפלישה לפולין בשנת 1939. לאחר הפלישה קודם לדרגת אס-אס אוברשרפיהרר.
בנובמבר 1939, הוצא מן היחידות הלוחמות ושובץ בחברות הקש והמשרדים השונים שפעלו עבור תוכנית T4 - אותנסיה.
מטרתה של תוכנית האותנסיה ("המתת חסד") הייתה רציחתם של כ-100,000 גרמנים הסובלים מנכות נפשית ומלקויות אחרות.
במרכזי ההמתה המיוחדים שהוקמו לצורך התוכנית בגרפנק, ברנדנבורג וברנבורג בהם הנכים הומתו בגז, אוברהאוזר היה אחראי על שריפת הגופות.
הוא היה ממונה על הצתת גופות הנרצחים בתנורי שרפה מיוחדים שנבנו לצורך מטרה זו.
לאחר שהשתתף בתוכנית האותנסיה באוגוסט 1941, אוברהאוזר נשלח בנובמבר לעבוד תחת חסותו של מפקד האס אס והמשטרה אודילו גלובוצניק לשטח הגנרלגוברנמן, על מנת לסייע במבצע ריינהרד, השמדתם של 3 מיליון מיהודי פולין.
מנובמבר 1941 עד 1 באוגוסט 1942, אוברהאוזר הוצב במחנה בלז'ץ כמפקד גדוד שומרים.
הוא ביקר במחנה כבר בסתיו 1941, עוד שלפני שהחלה פעולת ההשמדה במחנה, על מנת לפנות ציוד צבאי משטח המחנה.
כמו כן, הוא היה אחראי על בנייתו והרחבתו של המחנה.
בדצמבר של אותה שנה חזר למחנה עם חומרי גלם ועם מתנדבי טרווניקי.
מפקדו הישיר היה מפקד מחנה בלז'ץ, כריסטיאן וירט, וכן הוא שימש כאיש קשר בין גלובוצניק לבין וירט.
על פועלו במחנה בלז'ץ הוא קודם מדרגת אס אס האופטשרפירהר לדרגת אס אס אונטרשטרומפירהר, והחל מה-20 באפריל 1943 קיבל דרגת קצונה.
היינריך הימלר ביקר במחנות מבצע ריינהרד, הגיע למחנה בלז'ץ ב-12 בפברואר 1943 והחליט לקדם את אוברהאוזר.
לאחר סיום מבצע ריינהרד, אוברהאוזר, יחד עם רבים מעמיתיו, נשלח לצפון איטליה כדי להילחם בפרטיזנים ולהשתתף בפעולות הגירוש וההשמדה של היהודים באזור.
ב-30 בינואר הוא קודם לדרגת אס-אס אובר-שטורמפיהרר.
אחר כך, נשלח למחנה ריזיירה די סן סאבה, מחנה הריכוז וההשמדה היחידי על אדמת איטליה, שם שירת עד לאפריל 1945. עם תבוסת הצבא הנאצי נמלט לאוסטריה אך נלכד על ידי הבריטים במאי 1945 בבאד גאסטיין.
לאחר שחרורו מהשבי עבד בתור עובד מנסרה בצפון-מזרח גרמניה.
ב-13 באפריל 1948 נאסר לאחר שנתפס באזור בשליטה סובייטית.
על חברותו באס-אס, סעיף אישום שנכלל לימים במסגרת משפטי נירנברג, ועל חלקו בתוכנית האותנסיה הוא נידון ל-15 שנות מאסר ול-10 שנות שלילה של זכויותיו האזרחיות.
ב-28 באפריל 1956 קיבל חנינה, ריצה 8 שנות מאסר בלבד במתקן כליאה רוסי.
עם השתחררותו מהכלא עבד בעבודות כלליות במינכן ובכללן מלצרות.
בשנת 1963 החל משפט בלז'ץ ואוברהאוזר היה אחד מבין שמונה נאשמים בפשעים כנגד האנושות שבוצעו במחנה ההשמדה.
ב-30 בינואר 1964, כל הנאשמים זוכו בשל פגמים טכניים בתיק התביעה נגדם ונאסרו בשנית לאחר תום המשפט, מלבד אוברהאוזר שנמצא אשם.
5 סעיפים נוספים של ביצוע וסיוע לרצח של 150 קורבנות נוספים
ב-21 בינואר 1965, יום הולדתו החמישים, בית הדין החל לדון במשפטו.
לטענת התביעה היה מודע למעשיו, לקח חלק פעיל ונמרץ בסיוע להשמדתם הנרצחים, וסייע בעיקר להקמתם של המשרפות ותאי הגזים במחנה.
גזר דינו עמד על 4 שנים ושישה חודשי מאסר.
בפועל, ריצה רק חצי מתקופת המאסר שנגזרה לו.
הוא נידון למאסר עולם במשפט שנערך בהיעדרו באיטליה, אך בקשת ההסגרה של בית המשפט נדחתה.
ללא ידיעתו, הוא הוסרט עבור סרטו של קלוד לנצמן שואה.
יוזף אולקסי (בפולנית: Józef Oleksy; 22 ביוני 1946 – 9 בינואר 2015) היה פוליטיקאי פולני, שכיהן כראש ממשלת פולין וכיושב ראש הסיים השני של פולין, חבר הסיים במשך שבע שנים, בשנים 2005-1998.
יוזף אולקסי נולד בנובי סונץ' ב-22 ביוני 1946, אז ברפובליקה העממית של פולין.
אולקסי הצטרף לפוליטיקה בשנת 1968. מ-1968 עד 1990 היה חבר במפלגה הקומוניסטית מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית.
הוא כיהן כשר הפנים ולאחר מכן כיושב ראש הסיים מ-14 באוקטובר 1993 עד 3 במרץ 1995. לאחר שסיים את תפקידו כיושב ראש הסיים, מונה על ידי נשיא פולין לך ואלנסה לכהן כראש ממשלת פולין.
אולקסי התפטר מראשות ממשלת פולין לאחר שנחשפו קשרים לטווח ארוך עם קצין הקג"ב לשעבר וסוכן הביון הרוסי ולדימיר אלגאנוב.
הוא הודה בקשר, אך הכחיש שהוא מכיר את פעילותו של אלגאנוב בקג"ב.
הוא חזר לתפקיד יושב ראש הסיים בשנים 2005-2004.
ב-22 במרץ 2007 נחשפו תיעודים של שיחות פרטיות בין אולקסי לאיש העסקים אלכסנדר גוּדְזוֹבָאטִי (Gudzowaty).
בהקלטות נשמע גודזובאטי מציע הצעת שוחד במפלגת ברית השמאל הדמוקרטית.
אולקסי, שהיה כנראה שיכור מעט, האשים את עמיתיו למפלגה ולפוליטיקה בשחיתויות רבות וחמורות.
פרשה זו עוררה סערה בפולין והובילה להתפטרותו של אולקסי ולירידה בכוחה של מפלגתו, שהובסה בבחירות שנערכו לאחר הפרשה.
אולקסי נפטר ונקבר בוורשה לאחר שנאבק במחלת הסרטן.
יוזף היינריך בויס היה אמן חזותי גרמני שפעל במערב אירופה ובאמריקה, אמן "הפלוקסוס הגרמני", המיצג וההפנינג, פסל, גרפיקאי, תאורטיקן ומחנך של האמנות.
יצירתו הרחבה התבססה על מושגים של הומניזם, על פילוסופיה חברתית ועל אנתרופוסופיה.
שיאה ב"הגדרתו הנרחבת של האמנות" וברעיון ה"פיסול החברתי" (sozial Plastik) כ"יצירה של אמנות כללית" (Gesamtkunstwerk), בה ראה כלי בעיצוב החברה והמדיניות.
בויס לקח חלק בדיונים פומביים רבים במגוון רחב של נושאים שכללו מגמות פוליטיות, אקולוגיות, חברתיות ותרבותיות.
הוא נחשב לאחד האמנים המשפיעים ביותר של המחצית השנייה של המאה ה-20 ואחד מגדולי "אמני הפעולה" של המאה ה-20. בויס נחשב לאחד מנציגיו הבולטים של הפוסטמודרניזם.
אחד הביוגרפים שלו הגדיר אותו כ"מתחרה אידיאלי לאנדי וורהול".
יוזף בויס נולד בקרפלד כבנם של יוזף יאקוב בויס (1958-1888), סוחר, ושל יוהאנה מריה מרגרטה הילזרמן (1974-1889).
הוריו עברו מגלדרן לקרפלד בשנת 1910 ובויס נולד שם ב-12 במאי 1921. בסתיו באותה שנה עברה המשפחה לגור בקלווה, עיר תעשייתית באזור הריין התחתי קרוב לגבול עם הולנד.
שם למד בויס בבית ספר עממי קתולי (Katholische Volksschule) ואחר כך בתיכון - הגימנסיה הממלכתית קלווה (Staatliches Gymnasium Cleve, הנקראת כיום הגימנסיה ע"ש פרייהר פון שטיין.
בו זמנית קיבל בילדותו שיעורי פסנתר וצ'לו.
הוא ביקר מספר פעמים בסטודיו שפתח בעיר הצייר והפסל הפלמי אשיל מורטחאט.
כנער התעניין בויס גם בהיסטוריה ובמיתולוגיה הצפונית ובמיוחד במדעי הטבע.
הוא קרא גם הרבה ספרי אמנות, ספריו של מייסד האנתרופוסופיה, רודולף שטיינר, יצירותיהם של שילר, גתה, נובאליס וספריו של שופנהאואר, ספרי רפואה, ביולוגיה וזואולוגיה.
כפי שסיפר מאוחר יותר, כשב-19 במאי 1933 ארגנו הנאצים טקס של שריפת ספרים בקלווה, בחצר בית הספר, הוא הציל מהלהבות את הספר "Systema Naturae" (בתרגום - "מערכת הטבע" או "שיטת הטבע") מאת קארולוס לינאוס.
ב-1936 התקבל בויס בארגון היטלר יוגנד ("הנוער ההיטלראי") שכלל באותה תקופה את רוב רובם של הילדים והנוער ושהחברות בו הפכה לחובה מאוחר יותר באותה שנה.
הוא בגיל 15 השתתף בספטמבר 1936 באספת הארגון בנירנברג.
אחרי ששקל בילדותו ללמוד רפואה בשנות בית הספר האחרונות, אולי בהשפעת פסליו של וילהלם להמברוק החליט להיות פסל.
בסביבות שנת 1939 עבד בקרקס סמוך בהדבקת מודעות על בעלי חיים וכמטפל בהם.
באביב 1941 סיים את לימודי התיכון ובחינות הבגרות.
בשנת 1941 התנדב בויס לחיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה.
גרמניה נמצאה במלחמה החל מספטמבר 1939, השירות הצבאי היה חובה, אולם באמצעות התנדבות הייתה אפשרות להשפיע על שיבוץ.
בויס החל את אימונו הצבאי כאלחוטן אוויר תחת הדרכתו של היינץ זילמן בפוזן (כיום פוזנן) ושניהם נכחו בהרצאות לביולוגיה ולזואולוגיה באוניברסיטת פוזנן שעברה באותה תקופה רה-גרמניזציה.
ב-1942 הוא שהה בקרים והיה חבר בצוותים של מפציצי קרבי.
החל מ-1943 נשלח כתותחן אחורי על מפציצי צלילה מסוג יונקרס 87 "שטוקה" שבסיסם היה בהתחלה בקניגרץ ואחר כך בחוף המזרחי של הים האדריאטי.
נשמרו מאז רישומים וציורים שכבר אז היה בהם צביון סגנונו האופייני.
ב-16 במרץ 1944 התרסק מטוסו של בויס בחזית קרים, קרוב לזנמיאנקה (אז "פרייברג").
בתקופה זו נוצר המיתוס שהפיץ על הצלתו בידי טטרים מקרים שעטפו את גופו המרוסק בשומן חיות והאכילוהו וטיפלו בו עד שהחלים.
לפי הרישומים המסודרים, בויס ניצל בידי הקומנדו הגרמני וכלל לא היו טטרים ביישוב שבו נמצא.
בויס הובא בידי חיילים גרמנים לבית חולים צבאי, שם אושפז למשך 3 שבועות בין 17 במרץ ל-7 באפריל 1944.
הסיפור הבדוי, שגם נכלל באוטוביוגרפיה שלו, תואם את תפיסתו ויצירתו.
האמן בויס השתמש בסיפור על הצלתו, לכאורה, כמיתוס בראשיתי בעל עוצמה בעיצוב זהותו האמנותית כשהוא סיפק גם מפתח לשימושו בחומרים בלתי קונבנציונליים, שביניהם מקום מרכזי תופסים הלבד והשומן.
על אף פצעיו באוגוסט 1944 נשלח בויס לחזית המערבית כחלק מיחידת צנחנים עם ציוד ואימון לקויים.
כשהוא נפצע יותר מחמש פעמים בקרבות זכה בתג פצוע עשוי זהב.
יום אחרי הכניעה ללא תנאים של גרמניה ב-8 במאי 1945 נפל בויס בשבי בקוקסהאפן והובא למחנה שבויים בריטי.
משם שוחרר ב-8 באוגוסט באותה שנה.
הוא חזר לבית הוריו שעברו לפרבר של קלווה.
המשך לימודיו והתחלת הקריירה האומנותית
אחרי שובו לקלווה פגש בויס את הפסל וולטר בריקס ואת הצייר הנס לאמרס שעודדו אותו להתמסר כולו לקריירה האומנותית.
הוא הצטרף לאיגוד האמנים של קלווה שהוקם על ידי בריקס ולאמרס.
ב-1 באפריל 1946 נרשם בויס לתוכנית הלימודים ל"פיסול מונומנטלי" באקדמיה לאמנויות בדיסלדורף.
תחילה שובץ בכיתה של יוזף אנזלינג שלא הייתה לרוחו מכיוון שהתמקדה בגישה מסורתית, ייצוגית.
אחרי 3 רבעונים הצליח ב-1947 לעבור משם לכיתה קטנה בניהולו של אוואלד מאטארה, שהתקבל מחדש שנה קודם לכן לסגל האקדמיה, אחרי שסולק על ידי הנאצים ב-1939. ההשקפה האנתרופוסופית של רודולף שטיינר הפכה עבור בויס ליסוד יותר ויותר משפיע בחשיבתו.
לגביו היא היוותה "גישה המיתחסת למציאות בדרך ישירה ושימושית, ובהשוואה אליה, כל צורות השיח האפיסטמולוגי הם חסרות רלוונטיות ישירה למגמות ולתנועות העכשוויות".
מתוך חידוש התעניינותו במדעים חזר בויס אל הצלם, הביולוג והבמאי היינץ זילמן ונכח בהפקתם כמה מסרטי התעודה שלו בחיק הטבע בשנים 1947–1949.
ב-1947 נמנה בויס יחד עם אומנים נוספים, כולל האן טריר, עם מייסדי "הקבוצה של יום חמישי" (Donnerstag-Gesellschaft).
הוא החזיק סטודיו זה עד שנת 1954, שנה אחרי סיום התואר.
הסופר גינטר גראס נזכר שבויס השרה בכיתת האמן של מאטארה אווירה נוצרית אנתרופוסופית.
הוא קרא אז את ג'יימס ג'ויס ורותק על ידי "היסודות המיתולוגיים האיריים" שביצירתו, כמו כן התעמק ברומנטיקנים הגרמנים נובאליס ושילר, עיין בחייהם ויצירותיהם של גלילאו גלילאי ולאונרדו דה וינצ'י בהם ראה דוגמאות של אמנים ומדענים המודעים למעמדם בחברה ושפעלו בהתאם.
בויס השתתף באותן השנים עם אקוורלים ורישומים בתערוכה השנתית של איגוד האמנים של קלווה שהתקיימו ב"וילה קוקוק" (Koekkoek), הציג תערוכת יחיד בביתם של הנס ופרנץ יוזף ואן דר גרינטן
בקראננבורג, במדינת נורדריין-וסטפאליה ותערוכה אחרת במוזיאון פון דה היידט בוופרטאל.
ב-1953, בגיל 32, סיים בויס את השתלמותו בכיתה של מאטארה.
התפרנס אז בצניעות מביצוע עבודות אמנותיות פונקציונלית: מצבת קבר וכמה רהיטים למען כמה לקוחות.
בשנות ה-50 התמודד האמן עם מצוקות כלכליות ועם זכרונות טראומתיים מימי המלחמה.
יצר אז אלפי רישומים ופסלים אחדים.
דרך הרישום חקר בויס שורה של חומרים לא קונבנציונליים ופיתח אג'נדה אמנותית משלו, תוך חקירת קשרים מטאפוריים וסמליים בין תופעות הטבע לשיטות הפילוסופיות.
רישומים אלה, שלעיתים קרובות קשים לפירוש בפני עצמם, היוו חקר ספקולטיבי, אקראי והרמטי למדי של העולם החומרי ושל השאלה איך עולם זה מתקשר לתחום המיתוס והפילוסופיה.
בשנת 1974 327 רישומים, שרובם צוירו בשנות ה-40 המאוחרות ובשנות ה-50, נאספו באוסף שנקרא "הבלוק החשאי בשביל אדם חשאי באירלנד (רמז לג'יימס ג'ויס) והוצגו באוקספורד, באדינבורו, בדבלין ובבלפסט.
בשנת 1956 הפילו הספקות העצמיים והמצוקה החומרית את האמן למשבר גופני ונפשי, והוא נכנס לתקופה של דיכאון עמוק.
הוא הבריא בביתו של אחד מפטרוניו החשובים המוקדמים, האחים ואן דן גרינטן, בקראננבורג.
ב-1958 הוא השתתף בתחרות בינלאומית עבור המוזיאון אושוויץ-בירקנאו, אולם לא זכה והפרויקט שלו לא הוגשם אף פעם.
ב-1958 התחיל לצייר מחזור רישומים הקושרים ל"יוליסס" של ג'ויס.
שש מחברות התרגילים לאותם הרישומים הושלמו ב-1967 והוכרזו על ידו כמעין הרחבה של הרומן של ג'ויס.
ב-1959 בויס התחתן עם אווה וורמבך.
לזוג נולדו שני ילדים, ונצל (יליד 1961) וג'סיקה (ילידת 1964).
בשנת 1961 התמנה בויס לפרופסור ל"פיסול מונומנטלי" באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
עם תלמידיו שם נמנו אנטול הרצפלד, קתרינה זיוורדינג, ירג אימנדורף, בלינקי פלרמו, פטר אנגרמן, אליאס מריה רטי, ולטר דאהן, יוהנס שטיטגן, זיגמר פולקה ופרידריקה וסקה.
שמו עלה למודעות הציבורית לרגל מיצג Aktion שיצר במכללה הטכנית אאכן ביולי 1964. בויס הציג אותו במסגרת פסטיבל לאמנות חדשה שחל ביום בו מלאו 20 שנה לקשר העשרים ביולי נגד היטלר.
המיצג הופסק על ידי קבוצת סטודנטים, ואחד מהם אף תקף את בויס עם אגרוף בפנים.
תמונת האמן, עם אפו המדמם וידו המורמת, הפך לאייטם בתקשורת.
עבור אותו הפסטיבל מ-1964 יצר בויס גם "קורות חיים" אידיוסיקרטיות תחת הכותרת Lebenslauf/Werklauf ("מהלך חיים/מהלך עבודה").
התעודה הייתה כתובה במודע כסיפור חיים פיקטיבי של חיי האמן, שבו האירועים ההיסטוריים התערבבו עם דיבור מטאפורי ומיתולוגי (למשל התייחס ללידתו כעל "הצגת פצע", וטען ש"ההרחבה לאוליסס" נוצרה "לפי בקשתו של גיימס ג'ויס", דבר שלא היה אפשרי מכיוון שהסופר מת עוד בשנת 1961).
התעודה הצטיינה בטשטוש הגבולות בין עובדות לבדיה שאפיינו את הפרסונה שבויס יצר לעצמו, והייתה מקור למחלוקות רבות, אם כי, באופן משמעותי, לא הזכירה את האפיזודה המפורסמת על התרסקות המטוס וההצלה על ידי הטטרים.
בויס יישם את רעיונותיו הפילוסופיים על ידי ביטול תנאי הקבלה לכיתת הלימוד שלו.
במהלך שנות ה-60 המאוחרות מדיניותו הדווקאית גרמה לחיכוכים רבים עם הנהלת האקדמיה, שהגיעו לשיאם באוקטובר 1972 כשפוטר מתפקידו.
באותה שנה רצה לקבל לכיתתו 142 מועמדים שלא הצליחו להתקבל למוסד.
16 מתוכם הסכימו לכך ואז בויס נכנס למשרדי ההנהלה כדי להשמיע קולו לטובת קבלתם.
הם התקבלו בסופו של דבר אבל היחסים בין בויס לבית הספר הידרדרו ללא תקנה.
פיטוריו, שאותם לא הסכים לקבל, עוררו גל של מחאות בקרב הסטודנטים, האמנים והמבקרים.
על אף הפרידה מהממסד האקדמי, המשיך בויס בסדרות של הרצאות פומביות ולהשתתף בדיונים ציבוריים רבים, ואף הגביר את פעילותו הפוליטית.
שביל ליד בניין האקדמיה לאמנות, לאורך הריין, קיבל רשמית את שמו.
מאוחר יותר, בשנים 1980–1985 הוזמן בויס כפרופסור אורח במוסדות חינוך שונים.
בויס טען ש"הדיון החשוב ביותר הוא אפיסטמולוגי באופיו" והוא ביטא באמירתו זו את רצונו העז לחילופים מתמידים של רעיונות אינטלקטואליים.
הוא ניסה ליישם מושגים פילוסופיים בפרקטיקה החינוכית שלו.
למשל, הפעולה - "איך להסביר ציורים לארנב מת" - הייתה בעיניו דוגמה למיצג רלוונטי לתחום ההוראה מכיוון שדנה ב"קשיים להסביר דברים"
האמן בילה שלוש שעות כשראשו מכוסה דבש ועלי זהב כדי להסביר את אמנותו לארנב מת שהחזיק בידיו
אולמר פירש לא רק את הדבש אלא גם את הארנב עצמו כדגמי חשיבה, כגילום של רעיונות בתוך צורות.
תנועות אמנות עכשוויות כמו אמנות הפרפורמנס יכולות להיחשב ל"מעבדות" לפדגוגיה חדשה, כש"המחקר ובניסוי תפסו את מקום הצורה ככוח מנחה".
בראיון בפני וילובי שארפ ב-1969, בנוסף למשפטו המפורסם "ההוראה היא עבודת האמנות הכי גדולה שביצעתי".
אמר בויס ש"השאר - הוא שאריות, הוכחה.
אם תרצה להביע את עצמך תצטרך להציג משהו שניתן למישוש.
אבל אחרי רגע יהיה לכך רק תפקיד של תעודה היסטורית.
אני רוצה להגיע למקור החומר, לחשיבה שמאחורי זה".
בויס ראה את תפקיד האמן כמורה או שמאן שאמור להנחות את החברה אל כיוון חדש.
באקדמיה לאמנות בדיסלדורף לא כפה בויס את סגנונו או את שיטותיו האמנותיות על תלמידיו.
למעשה החזיק רבות מעבודותיו ותערוכותיו רחוק מעיני כיתת התלמידים שלו מכיוון ביקש שהם יחקרו את תחומי העניין שלהם, את רעיונותיהם ואת כישוריהם של עצמם.
מעשיו היו סותרים: מחד היה מאוד קפדן לגבי היבטים מסוימים בניהול הכיתה וההוראה, למשל הדייקנות והצורך שהסטודנטים ייקחו שיעורי ציור, אך מאידך עודד את הסטודנטים שלו להעמיד בעצמם את מטרותיהם האמנותיות בלי לחייב אותם בתוכנית לימודים.
היבט אחר של הפדגוגיה שלו כלל "דיונים פתוחים במעגל", שבהם דנו בויס ותלמידיו על סוגיות פוליטיות ופילוסופיות אקטואליות, כולל לגבי תפקיד האמנות, הדמוקרטיה והאוניברסיטה בחברה.
עם הרעיונות החשובים לבויס בדיונים בכיתה ובאמנותו נמנו חינוך חינם לאמנות לכל, גילוי היצירתיות בחיי היום יום והאמונה ש"כל אחד (היה) אמן"(Jeder Mensch ein Kunstler).
תוך כדי הדיונים עם התלמידים עודד בויס פעילויות מסביב והעלאת כל אופן של ביטוי.
בעוד שכמה מתלמידיו נהנו מהדיונים החופשיים במעגל, אחרים, וביניהם פלרמו ואימנדורף, התנגדו לחוסר הסדר שבכיתה, לצביון האנארכי שלה ובסופו של דבר דחו את שיטותיו ואת הגיגיו.
בויס לימד סנגוריה על משיכת האמנות מעבר לגבולות המערכת האמנותית ופתיחתה לאפשרויות מרובות של הבעת יצירתיות בכל מישורי החיים.
כפי שהעידה אנסטסיה שרטין, גישה לא מסורתית ואנטי-ממסדית זו באה לידי ביטוי במאבקו ל"כניסה בלתי מוגבלת" של תלמידים למוסד האקדמי.
בויס האמין שצריך שיהיה חיבור בין מי שיש לו משהו ללמד ומי שיש לו משהו ללמוד.
ביישום רעיונו כבעל השקפות המקיפות מושגים תרבותיים ופוליטיים, עיצב בויס לעצמו פרסונה אמנותית כריזמטית שהעניקה ליצירתו גוונים מיסטיים והביאה אותו להיראות בעיני התקשורת ההמונית כמעין "שאמאן" או דמות "משיחית".
בויס אימץ את ה"שאמאניזם" לא רק באופן הצגת אמנותו אלא גם בחייו האישיים.
על אף שהתפיסה לפיה ניתן לראות את האמן כשאמאן כבר נחשבה לטרנד מוכר באמנות המודרנית (אצל פיקאסו או גוגן), בויס היה יוצא דופן בכך שהוא "שילב את אמנותו ואת חייו בתפקיד של השאמאן".
בויס האמין שהאנושות בפנייתה אל השכלתנות, ניסתה להיפטר מ"ריגושים" ועל יד כך לסלק דבר המהווה מקור ראשי לאנרגיה וליצירתיות אצל כל אדם.
בסיור ההרצאות הראשון שערך באמריקה הוא סיפר למאזיניו שהאנושות היא במצב של התפתחות ושכיצורים "רוחניים" עלינו לנצל את ריגושינו ואת מחשבתנו כאחד כמקור לכלל האנרגיה והיצירתיות העומדת לרשות כל אדם.
בויס תיאר איך עלינו לחפש להמריץ את רוחניותנו ולחבר אותה לכוחות החשיבה שלנו כך ש"תפיסתנו את העולם תתרחב כדי להקיף את כל האנרגיות הבלתי נראות שאיתן איבדנו מגע"
וכפי שהתבטא בויס "כאשר אני מופיע כמעין דמות שאמאניסטית, או כרמז לכך, אני מדגיש את אמונתי בסדר עדיפויות אחר ובצורך לצאת עם תוכנית לגמרי שונה בעבודה עם חומרים.
למשל, במקומות כמו אוניברסיטאות, שבהן כולם מדברים בצורה כה רציונלית, הכרחי שיופיע איזה סוג של אשף".
כפי שהסביר בראיונות איתו, ראה בויס באמנותו המיצגית ובשימוש בה מעין טכניקות שאמאניסטיות ופסיכואנליטיות לחינוכו ולריפויו של הקהל הרחב.
"השימוש בדמות השאמאן היה שלב אסטרטגי, אולם בעקבותיו נתתי הרצאות מדעיות.
כמו כן, לפעמים הייתי מחד גיסא מעין אנליטיקאי מדעי מודרני, ומאידך גיסא, במעשי, היה לי קיום סינתטי כשאמאן.
אסטרטגיה זו נועדה ליצור באנשים אי שקט על מנת לעורר שאלות, יותר משנועדה להעניק מבנה שלם ומושלם.
זה היה סוג של פסיכואנליזה ביחס לכל סוגיות האנרגיה והתרבות".
במשמעות זו, הייתה אמנותו חינוכית וגם טיפולית.
"כוונתו הייתה להשתמש בשתי צורות השיח וסגנונות הידע לצורך פדגוגי".
אולמר, הוא השתמש בטכניקות שאמאניסטיות ופסיכואנליטיות כדי להפעיל סמלים ולגעת בקהל.
בחייו האישיים אימץ בויס את מגבעת הלבד, את חליפת הלבד, את הווסט ואת המקל כהופעה סטנדרטית.
הסיפור הדמיוני על היותו ניצל על ידי בוקרים טטרים מוסבר אולי על ידי רצונו להעניק היבט טקסי להופעתו ולאימוץ על ידו של חומרים כמו לבד ושומן.
בשנים 1955–1957 לקה בויס בדיכאון עמוק.
אחרי שהחלים, הוא שם לב ש"משברו האישי" גרם לו להעמיד סימן שאלה על כל דבר בחיים והוא קרא לאירוע זה "איניציאציה שאמאניסטית".
השאמאניזם קשור למוות והשאמאן הוא מתווך בין העולם הזה והעולם הבא.
הוא ראה במוות לא רק את חוסר נמנעות המוות עבור בני האדם, כי אם גם את מות הסביבה, והפך, דרך אמנותו ופעילותו הפוליטית, למבקר חריף של הרס הסביבה.
הוא אמר פעם "אינני משתמש בשאמאניזם ביחס למוות, אלא להפך, דרך השאמאניזם אני מתייחס לאופי הרה האסון של הזמנים שבהם אנו חיים.
אולם בו זמנית אני מצביע שעל האופי הקטלני של ההווה נוכל להתגבר בעתיד".
התערוכה הרטרוספקטיבית החשובה היחידה שאורגנה בימי חייו של בויס נפתחה בשנת 1979 במוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
התערוכה תוארה כמעין כליא ברק עבור הביקורת האמריקאית, כשהיא עוררה תגובות חזקות ופולמוסיות.
בויס נפטר מאי ספיקת לב ב-23 בינואר 1986 בדיסלדורף, אחרי מחלה ממושכת.
לפי רצונו האחרון, גופתו נשרפה והאפר הושלך לים הצפוני.
גוף עבודתו המורחב של בויס כולל ארבעה תחומים: יצירות אמנות במובן המסורתי של המילה (ציור, רישום, פיסול ואינסטלציות), מיצגים, תרומות לתורת האמנות ולהוראה האקדמית, ופעילויות חברתיות ופוליטיות.
בשנת 1962 התיידד בויס עם עמיתו מדיסלדורף נאם ג'ון פייק, חבר בתנועת "פלוקסוס".
אז התחילה מעורבותו הקצרה של בויס בפלוקסוס, קבוצה בינלאומית של אמנים, שדגלה בהסדרה רדיקלית של גבולות האמנות, משיכת היבטים של הפרקטיקה היצירתית מחוץ למוסדות ואל חיי היום יום.
אף על פי שבויס השתתף בכמה מאירועי פלוקסוס, במהרה הבחין שהוא ראה בצורה שונה מקבוצה זו את השלכות המסגרת הכלכלית והממסדית על האמנות.
אכן, בעוד שפלוקסוס שאב השראה מהפעילויות הרדיקליות של תנועת דאדא מימי מלחמת העולם הראשונה, לבויס היה מסר אחר, כפי שבא לידי ביטוי בתוכנית טלוויזיה בגרמניה: Das Schweigen von Marcel Duchamp wird überbewertet - "לשתיקתו של מרסל דושאן יש רייטינג מוגזם".
יחסו של בויס למורשתו של דושאן וה"רדי מייד" הוא היבט מרכזי (אם כי לעיתים קרובות לא מודע) של המחלוקת סביב עבודתו האמנותית.
ב-12 בינואר 1985 השתתף בויס, יחד עם אנדי וורהול ועם האמן היפני קאי היגשיאמה, במיזם "Global-Art-Fusion".
היה זה מיזם של Fax art, שניזום על ידי האמן הקונספטואלי אילי פוקסר, שבו תוך 32 דקות נשלח פקס עם ציורים של כל שלושת האמנים לרחבי העולם - מדיסלדורף (גרמניה) דרך ניו יורק (ארצות הברית) לטוקיו (יפן) ועד למוזיאון לאמנות מודרנית שבארמון ליכטנשטיין בווינה.
פקס זה היה מעין סימן לשלום בעידן המלחמה הקרה שעדיין התנהלה שנות ה-80.
איך להסביר תמונות לארנב מת (מיצג, 1965)
תערוכת היחיד הראשונה של בויס נפתחה בגלריה פרטית ב-26 בנובמבר 1965 עם אחד המיצגים המפורסמים והמשכנעים של האמן: "איך להסביר תמונות לארנב מת".
יכולים לראות את האמן דרך זכוכית של חלון הגלריה.
פניו מכוסים דבש ועלי זהב, בעוד לוח ברזל צמודה למגפו.
בעודו מערסל בידיו ארנב מת, מלמל בויס לאזנו רעשים בלתי ברורים וכן הסברים על הרישומים שעל הקירות.
חומרים ומעשים כאלה לבשו בעיני בויס ערך סמלי ספציפי.
למשל, הדבש הוא תוצר הדבורים, ועבור בויס (בעקבות רודולף שטיינר) הדבורים ייצגו חברה אידיאלית של חום ואחווה.
לזהב חשיבות משלו בחקירה האלכימאית, והברזל, מתכתו של מרס, מייצגת את העיקרון הזכרי של הכוח והקשר לאדמה.
צילום מן המיצג, שבו יושב בויס עם הארנב, תואר על ידי מבקרים כ"מונה ליזה החדשה של המאה ה-20", אולם בויס לא קיבל את ההשוואה הזאת.
בויס הסביר את המיצג כך: "הנחת דבש על ראשי מרמזת באופן ברור על משהו קשור עם החשיבה.
הכושר האנושי איננו ליצור דבש אלא לחשוב, ליצור רעיונות.
בדרך זאת אופייה ה"כמו מת" של החשיבה הופך שוב ל"כמו חי".
כי הדבש הוא ללא ספק חומר חי.
החשיבה האנושית יכולה להיות חיה גם היא, אולם יכולה להפוך לאינטלקטואלית בדרגה קטלנית, ולהישאר מתה, ולבטא מוות, למשל, בתחומים פוליטיים או פדגוגיים.
זהב ודבש מצביעים על שינוי של הראש, ובאופן טבעי והגיוני, של המוח ושל הבנתנו את החשיבה, את המודעות ואת כל הרמות הנחוצות כדי להסביר תמונות לארנב: הכיסא החם המבודד עם לבד...
היה עלי לדרוך על סולייה זו, כך יחד עם הצליעה המוזרה, הגיעה נקישת הברזל על רצפת האבן הקשה - והכל שבר את השתיקה, בזמן שהסבריי היו אילמים...".
"זאת הייתה הפעולה שבדרך כלל ריתקה את דמיונות האנשים.
ברמה מסוימת, זה קרה מכיוון שכל אחד יכול להיוודע לסוגיית הסברת הדברים, במיוחד במה שנוגע לאמנות ולעבודה יצירתית, או כל דבר אחר שיש בו מסתורין מסוימים או שאלות.
הרעיון להסביר לבעל חיים מעביר תחושה של מסתורין של העולם ושל הקיום המדברת אל הדמיון.
אז, כפי שאמרתי, אפילו בעל חיים מת משמר יותר בתוכו תעצומות של אינטואיציה מבני אנוש עם השכלתנות העיקשת שלהם.
הבעיה נמצאת במילה "הבנה" וברמות הרבות שלה, שלא ניתן להגבילן לניתוח הרציונלי בלב.
דמיון, השראה וגעגועים כולם מביאים את בני האדם לחוש שגם אותן רמות האחרות ממלאות תפקיד בהבנה.
כאן עומד השורש של התגובות לפעולה זו, וזאת הסיבה שהטכניקה שלי ביקשה לנסות ולחפש נקודות אנרגיה בשדה הכוח האנושי, שתהיינה אחרות מסתם ציפייה לידע ספציפי או תגובות מצד הקהל.
אני מנסה להאיר את מורכבותם של התחומים היצירתיים".
בויס אחראי למיצגים רבים, ראוותניים וטקסיים כמו זה, והוא אימץ לעצמו דמות מאולצת שדרכה הוא מילא תפקיד שאמאניסטי, תוך מתן אפשרות לחוות את המעבר בין מצבים פיזיים ורוחניים שונים.
דוגמאות אחרות של מיצגים מסוג זה כוללות: Eurasia ("איראסיה") (1965),
2017 - הופק סרט תיעודי על האמן - "Beuys"
2021 הדואר של סרביה הנפיקה בול עם דיוקנו לרגל מלאת מאה שנה להולדתו
יוזף בויס במדיה האמנותית אחרת
1965 - שירו בעברית של רוני סומק - "איך יוזף בויס מסביר תמונה לארנבת מתה" - בעקבות המציג של בויס "איך להסביר אמנות לארנבת מתה"
יוזף ברם , היה קצין בצבא גרמניה הנאצית שקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ברם נולד ב-3 במאי 1914 במנבאך, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאדולף ברם, שהיה מורה בבית ספר יסודי, ולמריה לבית מילר.
ב-1 בנובמבר 1935 התגייס ברם לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-7, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-8, ובשנת 1936 היווה את הבסיס להקמת הדיוויזיה ה-28. ב-31 באוקטובר 1938 הוא שוחרר מהשירות הצבאי בדרגת לויטננט, וצורף לרגימנט הרגלים ה-425, ולמחרת הוא הצטרף למפלגה הנאצית.
ב-5 באוגוסט 1941 הוא מונה למפקד הפלוגה ה-5 ברגימנט הרגלים ה-426, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-126, ובאוקטובר הוא הועלה לדרגת אובר לויטננט.
בינואר 1943 נפצע ברם שוב וקיבל את אות הפציעה בזהב, ולאחר מכן הוא נשלח כמדריך באקדמיה הצבאית.
ב-1 בפברואר 1943 הועלה ברם לדרגת מיור, וב-15 במרץ 1944 הוחזר על פי בקשתו לחזית, ומונה למפקד גדוד הרובאים בדיוויזיה ה-712 בחזית המערבית.
לאחר הפלישה לנורמנדי הוא מונה באוגוסט 1944 למפקד רגימנט הגרנדירים ה-990, שהיה חלק מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277, וב-1 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
לאחר הנסיגה מצרפת ומבלגיה נפצע שוב מרסיסים ב-16 בדצמבר 1944, היום הראשון לקרב הארדנים, אך נשאר עם יחידתו.
באפריל 1945 לחם ברם עם יחידתו כחלק מדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-326 בקרב קאסל, ועל פעולותיו בקרב הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ומיד לאחר מכן הוא נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה הוא התחתן עם אגנס שטפנס, ועבר לגור במונטריאול, שם חי עד מותו ב-21 באוקטובר 1998.
יוזף בהם – 28 במרץ 1876, וינה) היה כנר, מלחין ומורה יהודי-הונגרי-אוסטרי, שכיהן כמנהל הקונסרבטוריון למוזיקה בווינה.
הוא היה אחד המורים למוזיקה החשובים של המאה ה-19 ונחשב למייסד האסכולה הווינאית לכינור.
יוזף בהם נולד ב-1795 במשפחה יהודית בעיר פשט בהונגריה (בימי השלטון ההבסבורגי).
הוא למד לנגן בכינור אצל אביו, שהיה קונצרטמייסטר של התיאטרון בפשט, וקיבל שיעורים גם אצל הכנר הצרפתי פייר רוד.
אחיו, פרנץ לודוויג בהם (1846-1788), סבו מצד האם של המתמטיקאי גאורג קנטור, נודע גם הוא ככנר וסולן שעשה קריירה ברוסיה.
בגיל 8 יצא למשך 4 שנים ל"מסע אמנות" בפולין ואחרי שנת 1813 השתקע בווינה.
את הקריירה האמנותית הווינאית שלו התחיל בהם בשנת 1816 על ידי רסיטלים שכללו יצירות של רודולף קרויצר ופרנץ וייס.
אחרי נסיעתו של איגנץ שופנציג ירש בהם את תפקידו ופתח ב- 20 בנובמבר 1816 בסדרה של שש הפקות של רביעיות מיתרים מאת בטהובן והיידן.
הוא ביצע אותן יחד עם חברי רביעיית שופנציג לשעבר שהתפרקה אחרי הפסקת תמיכת הנסיך רזומובסקי ויציאתו של שופנציג לסיורים לחוץ לארץ.
הוא שיתף פעולה גם עם הכנר קרל מריה פון בוקלט.
בשובו לווינה התמנה בהם ב-1 ביוני 1819 כפרופסור ראשון לכינור בקונסרבטוריון של אגודת ידידי המוזיקה, לימים הקונסרבטוריון או האקדמיה למוזיקה של וינה, שהוקם שנה קודם לכן.
ב-1821 התמנה גם לחבר בתזמורת החצר של הקיסר וחידש את הופעות הרביעייה שהיו נהוגות על ידי שופנציג בפראטר הווינאי.
יחד איתו ניגנו הכנר קרל הולץ, פרנץ וייס ויוזף לינקה.
לצד יוזף מייזדר, הפך יוזף בהם בשנות ה-1820, לכנר הנודע ביותר בקרב הדור הצעיר של נגני בווינה.
התפרסם, בין השאר, שתכופות לא נזקק להביט בתווים בזמן הופעותיו.
ערך בהמשך סיורי הופעות באיטליה, בגרמניה ובצרפת.
לאיטליה ניגן לצד הפסנתרן יוהאן פטר פיקסיס.
בשנת 1823 חזר שופנציג לווינה וגייס מחדש את חברי הרביעייה בהרכב חדש שניגן יצירות מיתרים של בטהובן ושוברט בסדרות קונצרטים שזכו לפרסום רב.
בסביבות 1827 הפסיק בהם להופיע כסולן וירטואוז ועזב בהמשך את הבמה.
המשיך לנגן ברביעייה רק בחוג ידידיו הקרובים בהשתתפות אחדים מתלמידיו.
בחוג זה ביצע בין היתר יצירות של בטהובן.
בהם לימד בקונסרבטוריון בווינה למשך כמעט 30 שנה בשנים 1848-1819. הוא פרש בימי מהפכת 1848 בווינה כשהקונסרבטוריון נסגר זמנית.
בשנים 1821–1868 היא כיהן לעומת זאת ככנר הראשי של תזמורת החצר.
מבקר המוזיקה הנודע אדוארד הנסליק ציין כי סגנון הנגינה של בהם הצטיין ב"ניקיון ללא רבב וטון גדול, אצילי".
עם תלמידיו נמנו ינה הובאי, יוזף יואכים, אדוארד רמני, מיכאל (מישקה) האוזר, היינריך וילהלם ארנסט, יאקוב דונט, גאורג הלמסברגר הבן, יאקוב גרין וזיגיסמונד בכריך.
בשנת 1821 הוא השתתף ברביעיית מיתרים יחד עם הכנר קרל הולץ, הוויולן פרנץ וייס והצ'לן יוזף לינקה.
בהם הלחין רביעיות מיתרים, וריאציות, דואטים, פולונזות, לידר, קטעים לכינור וכו'
ד"ר יוזף ביהלר היה פוליטיקאי נאצי ששימש כמזכיר המדינה בממשל הכללי של פולין בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביהלר נולד בשנת 1904 בעיירה באד ואלדזה שבמדינת באדן-וירטמברג, למשפחה קתולית בעלת 12 ילדים.
ביהלר החל ללמוד משפטים ובגיל 26 היה בעל תואר ד"ר למשפטים.
לאחר לימודיו החל ביהלר לכהן כשופט עוזר בבית המשפט המקומי של מינכן, שם פגש את הנס פרנק, ששימש כיועץ משפטי לאדולף היטלר, ועבר לעבוד במשרדו.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ב-1 באפריל 1933, מונה הנס פרנק לשר המשפטים של מחוז בוואריה.
ביהלר נרשם כחבר במפלגה הנאצית ומונה על ידי פרנק לתובע בבית המשפט המקומי של מינכן, ובשנת 1935 קודם למשרת התובע של בית המשפט המחוזי בעיר.
בשנת 1938 שימש פרנק כשר בלי תיק בממשלת היטלר וביהלר מונה למנהל משרדו.
עם הפלישה לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, מונה פרנק למושל הצבאי של שטחי פולין הכבושה.
בתחילה שימש כמנהל משרדו של פרנק ובשנת 1941 מונה למזכיר המדינה בגנרלגוברנמן וקיבל מהיינריך הימלר את דרגת הבריגדפיהרר.
עם התבססות הממשל בפולין החלו מאבקי כוח בין משרד המושל פרנק לבין הפיקוד הבכיר של הס"ס באזור בראשות פרידריך-וילהלם קריגר.
פרנק רצה להיות הסמכות היחידה על יחידות הס"ס והמשטרה בתחום שלטונו, אך קריגר משך מן הצד השני וניסה להיות כפוף להימלר בלבד.
עקב מתיחות זו הוחלט להזמין את ביהלר, כממלא מקומו של פרנק, לוועידת ואנזה, אף על פי שלא נכח ברשימת המוזמנים הראשונה.
מארגן הוועידה, אדולף אייכמן אמר במשפטו כי היידריך ביקש להזמין את ביהלר על מנת לחזק את יציבות הפתרון הסופי תוך ודאות לקיום שיתוף פעולה בין הגופים.
בכירי הס"ס ידעו כי הממשל קורס תחת פיצוץ האוכלוסין היהודי בשטחו והוא צמא לפתרון יכיל ומהיר לבעיה זו.
ואכן במהלך הוועידה הייתה לביהלר רק בקשה אחת: "ששאלת היהודית באזור זה (הגנרלגוברנמן) תיפתר מהר ככל האפשר".
ביהלר היה מודע להליך ההשמדה שכבר החל בחלמנו, וכן על בניית תאי גזים בבלז'ץ, והוא הפציר בוועידה שהפתרון הסופי יתחיל ביהודי הגנרלגוברנמן שכן שינועם למחנות אינו בגדר בעיה ואומד היהודים שאינם כשירים לעבודה להערכתו עמד על 2.5 מיליון יהודים.
בוועידה הכיר ביהלר כי הטיפול בפתרון היהודי מוטל באחריות הס"ס והממשל נותן לו את תמיכתו המלאה.
ביהלר כיהן בתפקידו כמזכיר בממשלה עד לשחרור פולין בידי הצבא האדום בינואר 1945.
עם כיבוש קרקוב, בירת הגנרלגוברנמן, ברח ביהלר מהעיר עד שנתפס על ידי הצבא האדום ב-30 במאי.
בעלות הברית ידעו שביהלר יכול לשמש כעד במשפט נגד פרנק ולכן הוא נאסר בתנאים מיוחדים.
באפריל 1946 הופיע במשפטי נירנברג כעד הגנה של הנס פרנק, בה טען כי פרנק לא ידע מהשמדת היהודים וכי: "מהודעתו זו (של היידריך) התרשמתי מעל לכל ספק, שהעברת היהודים תתנהל אף כי לא משום אהבת היהודים עצמם, אלא למען שמו הטוב ויוקרתו של העם הגרמני, בצורה הומנית".
באותו הזמן עדיין לא נמצא פרוטוקול ועידת ואנזה, בו מוזכרת דרישתו של ביהלר, בשם פרנק, לחסל בהקדם את יהודי הגנרלגוברנמן.
ביהלר ניסה לגמד את חלקו של הממשל בהשמדת היהודים ושטח פעמים רבות את הסכסוך בין הממשל לבין הס"ס על מנת להוכיח את חפותם.
טענותיו של ביהלר לא עזרו לו או לפרנק, ולאחר שפרנק הוצא להורג בסיום המשפטים, הוסגר ביהלר לפולין והועמד לדין בפני בית המשפט העליון.
ביהלר הורשע בפשעי מלחמה והוצא להורג בקרקוב ב-22 באוגוסט 1948 (סגנו ארנסט בופל נשפט בנפרד והוצא להורג בשנת 1950).
ביהלר היה אחד מתוך שלושה בלבד (יחד עם אדולף אייכמן ואברהרד שנגארט) שהשתתפו בוועידה והוצאו להורג לאחר המלחמה.
דמותו של ביהלר הופיעה ברומן ההיסטוריה האלטרנטיבית ארץ אבות מאת רוברט האריס.
יוזף ארפאד, ארכידוכס אוסטריה (בהונגרית: Habsburg–Lotaringiai József Árpád; 8 בפברואר 1933 - 30 באפריל 2017) היה חבר בסניף הפלטיני ההונגרי של בית הבסבורג-לורן.
יוזף ארפאד נולד ב-8 בפברואר 1933 בבודפשט, ליוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ולאנה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה.
הוא היה נין של גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בצעירותו הוא קיבל תואר בכלכלה מאוניברסיטת ליסבון.
יוזף ארפאד התחתן עם מריה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השמיני וקרולינה די קונטי ריניון.
הם נישאו אזרחית ב-25 באוגוסט 1956 ובטקס דתי ב-12 בספטמבר 1956 בברונבאך, ורטהיים אם מיין, באדן-וירטמברג, גרמניה, ממנה נולדו לו שמונה ילדים.
לאחר פטירת סבו, יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, בשנת 1962, ירש יוזף ארפאד את תאריו.
באחרית ימיו חי יוזף ארפאד בספרד, וב-30 באפריל 2017 הוא מת במדריד.
ב-25 באוגוסט 1956 התחתן יוזף ארפאד עם מריה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השמיני וקרולינה די קונטי ריניון, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה (1957).
מילונה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1958), התחתנה עם צ'ארלס-הנרי דה רמבורס.
יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1960), התחתן עם הנסיכה מרגרטה פון הוהנברג, נכדתו של מקסימיליאן, דוכס הוהנברג.
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1961), התחתנה עם ריימונד ואן דר מיידה.
אנדראס אוגוסטינוס, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1963), התחתן עם הרוזנת מריה כריסטינה פון האצפלדט-דנהוף.
אלכסנדרה, ארכידוכסית אוסטריה (נולדה ב-1965), התחתנה עם וילהלם דה וויט.
ניקולאוס, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1973), התחתן עם אוגניה דה קאלונייה גוריאה.
יוהנס, ארכידוכס אוסטריה (נולד ב-1975), התחתן עם מריה גבריאלה מונטנגרו וילמיזאר.
יוזף בלהה (בצ'כית: Josef Bleha; 17 ביולי 1894 – 20 באפריל 1945), צ'כי, מחסידי אומות העולם, אשר סיכן את חייו כשפעל להקל על חיי היהודים בגטו טרזין בזמן השואה.
על פועלו זה זכה בתואר חסיד אומות העולם בשנת 1994.
יוזף בלהה נולד בשנת 1894 ליוזף ואנה בלהה.
הוא חי בעיר טרזין, שם הייתה בבעלותו חנות טבק.
עוד לפני הפינוי המלא של התושבים הארים מהשטח שיועד לגטו היהודי, בלהה שימש כמתווך בין היהודים שכבר שהו בגטו לבין בני משפחותיהם מחוץ לו, שהעבירו לאסירים כסף ומזון.
הקשר נוצר בעזרת תושב יהודי בגטו אשר הורשה לקנות אמצעי מחייה מחוץ לגטו.
היהודי ניצל את הרשות לעזוב את הגטו על מנת לרכוש ציוד וכן להתעדכן אצל בלהה בדבר התקדמות כוחות בעלות הברית ולהעביר באמצעותו הודעות מתושבי הגטו.
כל יום כחמש-עשרה הודעות נשלחו מתוך הגטו; בלהה קרא את ההודעות בנוכחות המקשר תושב הגטו, קרע את המסרים והשליך אותם.
בזכות זכרונו המופלא, בלהה זכר את ההודעות שקרא בעל-פה בלי לשכוח דבר.
גם ארוסתו, שחיה בפראג, הייתה מעורבת וביתה הפך למוקד איסוף ההודעות שנשלחו מתוך הגטו.
ביוני 1942, עקב פינוי כל התושבים האריים הנותרים מהעיר טרזין, עבר בלהה לגור בעיר בוֹאוּשׁוֹוִיץ , הצמודה לטרזין, ומשם המשיך לתמוך בתושבי הגטו.
בלהה היה מתגנב למעברים התת-קרקעיים מתחת לגטו ומבריח אוכל לתושביו.
מבין תושבי הגטו, בלהה עזר לבני משפחת כץ אשר גורשו לגטו במאי 1942: האב זיגפריד - שהתחבר עם בלהה לאחר שעבדו יחד במשרד הכלכלה, האם אלזה, ובנותיהן אוה וּורה.
המשפחה הכירה את בלהה היטב, והוא דאג לרווחתם.
מלבד העזרה החומרית, הוא עזר להם להגיע להבדק אצל רופא הגטו, ד"ר רוברט טאריאן (Tarian), לארינגולוג בבית החולים "הוהנלב" (Hohenelbe), שעזר להם להשיג פטור מגירוש למזרח תוך שניצל את קשריו עם ראש האלטסטנראט בגטו טרזין - יעקב אדלשטיין.
מבין כל בני משפחת כץ, רק ורה שרדה את השואה.
באביב 1943 ערכו אנשי הגסטפו בפראג חיפוש מפתיע בביתה של ארוסתו של יוזף בלהה.
הארוסה נלקחה לחקירה שבמהלכה חשפה את פעילותו של בלהה.
בלהה נאסר ונכלא במבצר טרזין, משם נשלח למחנה אורניינבורג שבגרמניה.
באפריל 1945 נשלח שוב לעיר ניורופין, גם היא בגרמניה.
הוא היה אדם חולה ושבור כאשר הצלב האדום לקח עליו חסות, ולאחר החלמתו שב לעיר בואושוויץ.
אין מידע על קורותיו לאחר מכן.
ורה כץ (לאחר נישואיה - ורה שיף), היחידה ששרדה את השואה מבין המשפחה שבלהה עזר לה, עברה לגור בקנדה.
לא ידוע על אודותיו של יוזף בלהה עצמו לאחר המלחמה.
כאות תודה מהעם היהודי על תמיכתו באוכלוסייה היהודית בגטו טרזין, הוכר בלהה על ידי מדינת ישראל ויד ושם כחסיד אומות העולם בתאריך 10 באוגוסט 1994, בטקס אשר נערך בפראג בירת צ'כיה, לא בנוכחותו.
יוזף אנטון קוך היה צייר אוסטרי נאו-קלאסי ומאוחר יותר השתייך לתנועת הנצרתיים הרומנטית הגרמנית.
ציירת אנה שטיינר-קניטל הייתה קרובת משפחתו.
יוזף אנטון קוך היה בנו של סוחר טירולי שלימד את עצמו את צעדיו האמנותיים הראשונים.
את הכשרתו הראשונה קיבל באאוגסבורג, שם השתייך לסדנתו של הפסל איגנאץ אינגרל.
בשנת 1785 הוא קיבל מענק מהנסיך-הבישוף של אוגסבורג, קלמנס ונצלאוס פון זקסן.
המענק איפשר לו להשתתף כתלמיד בבית ספר לאמנות בשטוטגרט, שם היה אמור לקבל הכשרה אמנותית מקיפה.
עם זאת, משנת 1791 ואילך, הזדהה קוך עם רעיונות המהפכה הצרפתית, כך שנעצר בגין "חשד פוליטי" ואוים בהדחה על ידי הנהלת בית הספר.
הוא צפה לסנקציה הזאת ועזב את בית הספר ללא הסמכה.
בשנת 1794, עם מענק של פטרונו גאורג נוט, הצליח קוך לנסוע לאיטליה.
הוא ביקר בסלרנו ובפאיסטום בשנת 1795 ולבסוף התיישב ברומא, שם למד אצל הקלאסיקאי הגרמני אסמוס יאקוב קרסטנס, שהשפיע על יצירות הדמויות שלו ביצירותיו.
משנת 1797 עבד כשרטט וכחרט ומאייר עבודות של הומרוס ושייקספיר.
לאחר שהות בווינה (1812–1815) חזר קוך לרומא והפך לאחד האישים המצטיינים בחוג האמנים של תנועת הנצרתיים.
הייתה זו חבורת אמנים צעירים, ובהם פטר פון קורנליוס, יוזף פון פוריך, יוהאן פרידריך אוברבק, פרנץ פפור, וילהלם פון שדו, יוליוס שנור פון קרולספלד ופיליפ וייט.
הם התאספו עד מהרה סביב קוך והתבססו עליו אמנותית.
על פי הצעתו של הצייר גוטליב שיק, אותו הכיר מבית הספר, התמסר קוך יותר ויותר לציור שמן, בעקבות הדוגמה הצרפתית של הציירים ניקולא פוסן וקלוד לורן.
משנת 1803 החל קוך לחקור את האזור שמסביב לרומא.
הוא ליווה את עמיתיו יוהאן כריסטיאן ריינהרט, פרידריך אוליבייה ופרנץ הורני.
בשנת 1806 התחתן קוך עם קסנדרה רנאלדי, שהייתה באותו גיל.
האדריכל המפורסם מהמאה ה-19 גאיטאנו קוך הוא צאצא של אנטון קוך.
הצייר יוהאן מיכאל ויטמר הפך לחתנו.
פטר פון קורנליוס הפקיד בידיו חלקים מציור בית מאסימו, שם עבד קוך בין השנים 1824–1829 על מחזור ציורי קיר עבור "הקומדיה האלוהית" של דנטה.
קוך צייר עד סוף ימיו, אך נשאר עני למרות הכרה אמנותית.
רק כמה שבועות לפני מותו, הציע לו הקיסר פרדיננד הראשון מאוסטריה קצבה נדיבה.
בגיל 71 נפטר ג'וזף אנטון קוך ב-12 בינואר 1839. הוא קבור בוותיקן בקמפו סנטו טאוטוניקו ליד בזיליקת פטרוס הקדוש.
עבודתו המאוחרת של יוזף אנטון קוך מאופיינת בשילוב של קומפוזיציה דמויות בפנורמות נוף גדולות.
המשטחים מעוצבים בצורה חדה ושומרים על צבעים בהירים.
למרות תשומת הלב לפרטים, הדגש הוא על ההרכב ההרמוני של נופי האלפים, כאשר אין לטעות בכוונה האידיאלית והמיתית.
הציור Der Schmadribachfall שלו, שצויר בין השנים 1805–1811 נחשב לתחילתו של ייצוג נוף הררי עצמו.
הוא מביע כי נושא הנוף ראוי לתמונה בפני עצמו, ולא משמש רק כרקע.
עם זאת, עדיין לא מדובר בשמירה מדויקת וטופוגרפית נכונה של פני הנוף, אלא מוצג כנוף הרואי, עולם נטול סכסוכים, אחדות הטבע והאדם.
מאחורי הכיוון החדש הזה הייתה גם תפיסה תרבותית חדשה: בשונה מהמאה ה-18 שבה ההרים עדיין נתפסו כמשהו מאיים, במאה ה-19, הם הפכו למייצגי מקום אידיאלי, שלל ביטחון, שקט ויופי.
לכן בתקופה הזאת התיירות האלפינית החלה להתפתח.
הוא תרם ציורים לספרו של אלכסנדר פון הומבולדט על מסעו לאמריקה (1805).
יוזף אולשקייביץ (בפולנית: Józef Oleszkiewicz; בערך 1777 – 5 באוקטובר 1830) היה צייר פולני-ליטאי, שנודע בעיקר בזכות דיוקנאותיו והתנהגותו האקסצנטרית.
אולשקייביץ' הגיע ממשפחת אצילים מרוששת, אביו היה מוזיקאי.
בסיוע ידיד משפחה הוא הפך לסטודנט באוניברסיטת וילנה בשנת 1797. הוא למד אנטומיה ופיזיולוגיה אך עבר לרישום וציור, למד שיעורים אצל פרנצישק סמוגלביץ' ויאן רוסטם.
הוא גם העתיק ציורים בבתיהם של אנשים אמידים שהכירו את משפחתו.
בשנת 1801 הוא משך את תשומת ליבו של הרוזן אלכסנדר צ'ודקייביץ' (1776–1838), מחזאי, כימאי (ולימים) גנרל, שהיה גם פטרון של האמנויות.
צ'ודייקביץ' סיפק לו את הכספים הדרושים ללימודים בצרפת.
בשנת 1803 נסע לפריז ונרשם לאקול דה ביו-ארטס, שם למד אצל ז'אן-סימון ברטלמי וז'אק-לואי דויד.
הוא חזר לווילנה בשנת 1806 וזכה להצלחה רבה עם כמה ציורים היסטוריים בתערוכה שם בשנת 1809.
לאחר שלא קיבל תואר באוניברסיטה, נסע לסנט פטרסבורג.
ציורו של "צארינה מריה פיאודורובנה דואגת לעניים" זיכה אותו בתואר "אקדמאי" מהאקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנת 1812. אולשקייביץ' הפך במהרה לצייר פורטרטים מבוקש מאוד, אך הוא יצר גם יצירות היסטוריות, דתיות ואלגוריות.
הוא היה בונה חופשי בולט, שהפך בסופו של דבר לחלק מההיררכיה העליונה בלשכות בסנט פטרסבורג ובווילנה, עד שהוצאו מחוץ לחוק בשנת 1822. תחומי העניין שלו התרחבו גם בתיאוסופיה, במיסטיקה ובטבע.
הוא היה צמחוני ותמך בזכויות בעלי חיים.
הוא התגורר בבית מלא חתולים, והעניק את מרבית הכנסתו הגדולה לעניים.
לאחר שניבא מתי יהיה השיטפון הגרוע ביותר בהיסטוריה של סנט פטרסבורג, בשנת 1824, הוא זכה למוניטין של נביא, אם כי שיטפונות שם לא היו נדירים.
מאוחר יותר, הוא היווה את ההשראה ל"קוסם" דמות המופיעה בחלק השלישי של דרמה מאת אדם מיצקביץ'.
יוזף סבסטיאן אוברבאואר היה צייר ומהנדס אוסטרי ובולגרי.
אוברבאואר נולד בסנקט ליאונרד שבחבל האלפים של טירול שבאימפריה האוסטרית.
הוא למד בבית ספר יסודי בעיר הולדתו וסיים את התיכון באינסברוק.
לאחר שהפגין כישרון אמנותי בשנות ילדותו, רצונו של אוברבאואר היה להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בבירה הקיסרית וינה.
עם זאת, אביו התעקש שילמד הנדסה.
שלוש שנים בהשכלתו של אוברבאואר היו באוניברסיטת גראץ, אז אביו נפטר והוא עזב את הלימודים.
מתוך צורך כלכלי, אוברבאואר הציע לעירייה המקומית כמה מציורי צבעי המים שלו המתארים את חלק העיר העתיקה של גראץ.
עבודתו של אוברבאואר נקנתה על ידי העירייה, מה שעודד אותו ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
עם זאת, הוא שוב נאלץ לנשור לאחר שנתיים בגלל קשיים כלכליים.
הוא בילה זמן מה כמורה וניסה ללא הצלחה להמשיך בלימודיו.
בשנת 1889 הגיע אוברבאואר לסופיה, בירת נסיכות בולגריה, שם הצטרף כעובד לעירייה.
אוברבאואר לקח חלק פעיל ביצירת המפה הקדסטרלית הראשונה של סופיה.
לאחר מכן עבד זמן קצר במשרד בניית הרכבות בבולגריה, אם כי חזר לעבודה עירונית עקב פיטורים.
אוברבאואר נשאר בעיריית סופיה למשך שארית חייו.
מלבד היותו פקיד בעירייה, אוברבאואר עסק באופן פעיל באמנות בבולגריה.
כשהוא התרשם מהאווירה של סופיה, הוא השאיר אחריו ציורים רבים של חבלי בולגריה שזה עתה שוחררו, עם מאפייניהם המזרחיים, ארכיטקטורה עתיקה וחורבות קדומים.
עבודותיו של אוברבאור הן תיאורים מדויקים של הופעתה של בולגריה (ובמיוחד סופיה) בתקופה שלאחר האימפריה העות'מאנית המוקדמת, ומתעדת את המאפיינים האופייניים לתקופה ולמיקום.
ציוריו של אוברבאואר מתארים את הכנסיות, המנזרים, המסגדים, הפונדקים, השווקים והרחובות של בולגריה בסוף המאה ה -19. 70 מיצירותיו של אוברבאואר המתארות את הנוף האורבני של סופיה הן חלק מהאוסף של מוזיאון סופיה, שהוצג בבניין המרחצאות הציבורי של סופיה.
רחוב קטן בלוזנט, סופיה נקרא לכבודו רחוב יוזף אוברבאואר.
אחת המלגות המלאות של המכללה האמריקאית לסופיה נושאת גם את שמו.
יוזף בלוק ( בגרמנית: Josef Block; 27 בנובמבר 1863 – 20 בדצמבר 1943) היה צייר יהודי-גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
בלוך נולד בבורנשטדט בשלזיה הפרוסית.
הוא למד באקדמיה לאמנות בברסלב (ורוצלב), שם נוצרה ידידותו עם המחזאי הגרמני גרהרט האופטמן.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות יפה במינכן.
בסטודיו של המורה שלו פרופסור ברונו פיגלהיין, בלוך היה מעורב בציור הפנורמה הירושלמית של פיגלהיין.
ב־29 בפברואר 1892 הוקמה אגודת האמנים החזותיים במינכן באולפן שלו בטרזינשטראסה במינכן, מה שהפך לבסיס לזצסיון במינכן – תנועה של אמנים שחשבו שהאמנות אינה מספיק מודרנית ופתוחה.
האירוע התרחש לקראת התערוכה הקולומביאנית העולמית 1893 בשיקגו, שם זכה בלוק במדליה על ציורו 'דמדומים'.
בשנת 1895 התחתן בלוק עם אלזה אופנהיים, בתו של הבנקאי ויועץ המסחר הוגו אוטו אופנהיים וצאצא של הבנקאי יוזף מנדלסון.
לאחר שגר במינכן עד 1896 עבר לברלין.
הוא המשיך לצייר נושאים היסטוריים ותנ"כים, ציורי ז'אנר ריאליסטיים, דיוקנאות וטבע דומם, ומכר ציורים בגרמניה ובארצות הברית.
תערוכות נוספות כולל תערוכת האמנות הגדולה בברלין וגלריית פאול קסירר.
בלוך היה גם מייסד שותף של הזצסיון הברלינאי, תנועה הדומה לזצסיון במינכן.
חברים אחרים בזצסיון הברלינאי כוללים את לוביס קורינת, מקס ליברמן ואדוורד מונק.
בלוק אהב לטייל והיה צלם חובב.
בלוק נרדף על ידי הנאצים בשנת 1933, בגלל מוצאו היהודי, ונאלץ למכור ציורים מהאוסף שלו.
דירתו ברחוב דרפלינגר 16 בברלין נתפסה על ידי Generalbauinspektor בפיקודו של אלברט שפר.
בלוק נפטר בברלין בשנת 1943.
יוזמת עמק השלום היא יוזמה שמטרתה היא לקדם שיתוף פעולה כלכלי בין ישראל, ירדן והפלסטינים בעזרת פרויקטים משותפים שיוקמו בערבה ולאורך החלק הדרומי של הגבול בין ישראל לירדן.
אחד המרכיבים העיקריית של התוכנית הייתה הקמת אזורים תעשייה משותפים, בדומה לאזורים שהוקמו החל מ-1998 במסגרת הסכמי QIZ בירדן, הרשות הפלסטינית ובמצרים.
חלק עיקרי נוסף ביוזמת עמק השלום הוא מסדרון של כ-20 קילומטרים שישמשו למטרות של פיתוח כלכלי-אזורי, כ-420 קילוטרים מהמסדרון יעברו לארוך הגבול הירדני ויהיו ללא גדרות גבול ועוד כ-100 קילומטרים יהיו בשטחים הפלסטיניים.
פרויקטים נוספים שיוקמו במסגרת היוזמה כוללות תמיכה של ממשלות גרמניה, יפן וטורקיה ובמסגרתם ייווצרו עד מיליון מקומות עבודה חדשים בישראל וברשות הפלסטינית.
היוזמה זכתה לתמיכתו האישית של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
הרעיון לפרויקט עלה ב-2005, כאשר ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית ביקשו מהבנק העולמי לבדוק את ההיתכנות כלכלית של רעיון שבמסגרתו יוקמו אזורי תעשייה משותפים.
ביולי 2006 הכריזה יפן על תוכנית לשלום בשם "מסדרון לשלום ושגשוג", התוכנית הייתה אמרוה להתבסס על פיתוח כלכלי משותף ומאמץ.
נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס הקדיש לרעיון היפני שומת לב רבה במהלך השתתפותו בכנס בינלאומי בניו יורק שנערך בספטמבר 2006 ואורגן על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון.
במארס 2007, בכנס בן יומיים בטוקיו שכלל פקידי ממשל מיפן, ישראל והרשות הפלסטינית, העלתה יפן תוכנית לשלום על בסיס פיתוח כלכלי משותף.
הן הנציגים הישראלים והן הנציגים הפלסטיניים הצהירו כי הם תומכים בהצעה היפנית.
עוד באותו חודש החליטה ממשלת ישראל לאמץ באופן רשמי את "יוזמת עמק השלום" שמטרתה היא לקדם שיתוף פעולה ופיתוח כלכלי עם הפלסטינים ואישרה אותו בהצבעת ממשלה.
חרף זאת בתקשורת נטען כי יש סיכויים נמוכים להתקדמות בפרויקט בגלל חוסר עניין של ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט וממשלת ישראל.
ביולי 2007 בעת נאום הפתיחה שלו כנשיא ישראל הזכיר פרס את המאמצים להקמת עמק השלום וטען כי יש פוטנציאל גדול לשיתוף פעולה בין ישראל, ירדן והפלסטינים.
הוא טען כי הדבר יתמך על ידי מדינות המפרץ הפרסי.
חודש לאחר מכן, נפגש פרס עם כמה אנשי עסקים ישראלים ודן איתם על דרכים להיע את התוכנית קדימה.
דבר נוסף שקרה באותו חודש היה פגישה של שרת החוץ הישראלית, ציפי לבני, שר החוץ היפני, טארו אסו, שר החוץ הפלסטיני, סאיב עריקאת ושר החוץ הירדני עבול-אילה חטיב'.
ההצעה הרשמית ליוזמת עמק השלום החלה עם הצעה משותפת ב-2008 לבניית תעלת הימים שתהווה תעלה בין הים האדום וים המלח ובעזרת התעלה יוקם מפעל להתפלת מים, הפקת חשמל בעזרת תחנת כוח הידרואלקטרית וייווצרו מקומות עבודה רבים.
הדיונים והמחקר לגבי הפרויקט הסתיימו ב-2013 ועוד באותה שנה חתמו ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית על הסכם על מנת לקדם את התוכנית.
ב-2008 הוצעה תוכנית שבמסגרתה יוקמו מרכזי כנסים, מלונות, מסעדות, פארקים, אגמים, לגונות מלאכותיות, חממות לפירוות וירקות שיאפשרו גידול בחורף.
ואף הקמת רכבת מהירה וכביש מהירה שיעברו לאורך התעלה ויאפשרו נסיעה בין ים המלח לים האדום תוך שעה ואף רצון להפוף את האזור לאזור סחר חופשי ובכך למשוך השקעות מרחבי העולם.
בינואר 2008 הודיע הנשיא פרס כי התוכנית מתקרבת למימוש ואף הכריז על פרטים חדשים בתוכנית שיתמקדו ב-4 אתרים ביהודה ושומרון ותוכניות להקמת פרויקטים תעשייתיים והקמת אוניברסיטה משותפת.
פרס שוחח עם נציג הקוורטט לענייני המזרח התיכון, טוני בלייר על הפרויקט במהלך ביקורו של בלייר במזרח התיכון בפברואר 2008.
בעזרת צינור שיקרא "מובל השלום" ויהיה באורך של כ-220 קילומטרים יועברו המים לים המלח.
על פי דיווחים, ההסכם היה בשווי של כ-800 מיליון דולרים.
בדצמבר של אותה שנה פרסמו ישראל וירדן באופן רשמי את התוכניות הטכניות של הפרויקט זה.
PIEFZA הוא ארגון כלכלי פלסטיני שנועד לקדם הקמת אזורי התעשייה שייווצרו בעזרת יוזמת עמק השלום.
הפרויקט יכלול גם מספר מאמצים ופרויקטים נפרדים אחרים, כולל:
אזורי תעשייה בג'נין כדי ליצירת מקומות עבודה בעזרת תמיכה גרמנית, לאחר שגרמניה התחייבה לספסד את הפרויקט בעזרת 30 מיליון דולרים.
אזור התעשייה היה אמור להכיל בעיקר עסקים בתחום הטקסטיל, מוצרי מזון ועץ.
פארק אגרו-תעשייתי שיוקם בסמוך ליריחו, בתמיכת יפן.
בפארק התעשייה יש נכון ל-2018 תשעה מפעלים והוא צפוי להתרחב ויכיל בסופו כ-32 מפעלים
הקמת אזור תעשייה חופשי בסמוך למעבר ארז בתמיכת טורקיה ותמיכת המגזר הפרטי בטורקיה, ישראל וברשות הפלסטינית.
גם אזור תעשייה במעבר קרני היה חלק מהפרויקט.
נמל תעופה שיוקם באילת ויהיה משותף לישראל וירדן ויאפשר שיתוף פעולה תיירותי בין המדינות, הנמל תעופה יכיל גם טרימנל ירדני לתיירים לירדן וגם טרמינל ישראלי לתיירים הבאים לאילת.
מפעל רכב משותף לישראל וירדן שבו ייצרו המדינות מכוניות תוצרת טויוטה ורנו ואף מכוניות חשמליות.
פארק היי-טק בנצרת של היזם הישראלי סטף ורטהיימר.
זה אינו הפרויקט הראשון של ורטייהמר בתחום התעשייה הישראלית, הוא הקים את אזור התעשייה תפן, אזור תעשייה דלתון, גן התעשייה לבון, גן התעשייה תל-חי.
פיתוח תעשייה חקלאית ביריחו, דבר שיאפשר לאזור להיות מקור חקלאי מרכזי עבור המזרח התיכון.
יפן הציעה סיוע לרעיון בעזרת מימון של כ-100 מיליון דולרים.
אוניברסיטה ובית חולים ישראלי-פלסטיני משותפים, מאמץ שנוהל על ידי הפרופסור הטורקי, עלי דוגרמאצ'י.
על פי התכנון, הפרויקט היה אמור לקום בצד הישראלי של הקו הירוק, בין עפולה לג'נין.
נכון ליוני 2009 היתכנות הפרויקט מוטלת בספק בשל התנגדות של גורמים רשמיים בממשלה הישראלית, חרף זאת ממשלת טורקיה המשיכה לעדד ולקדם מאמצים למימוש הפרויקט.
הקמת קו רכבת בין ישראל לירדן, שיאפשר משלוח סחורות מהיר בין שתי המדינות.
יוזף בק (בהונגרית: Joseph Beck; 11 ביולי 1848 – 15 בפברואר 1903) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי.
בנו של זמר האופרה יוהאן נפומוק בק.
יוזף בק נולד בעיר פשט במשפחה יהודית של זמר אופרה.
הוא התחיל לשיר בגיל צעיר.
בשנת 1865 הוא עלה על במת התיאטרון בקרסלבד.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא שר על במה בזלצבורג, גראץ, קלן ופרנקפורט.
בשנת 1880 הוא שר ב"דון ג'ובאני" בפתיחת בית האופרה בפרנקפורט.
הוא היה חבר בהרכב אופרה באופרה של וינה, אופרה של המבורג ובבתי אופרה נוספות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובאימפריה הגרמנית.
בשנים 1889–1890 הוא שר במטרופוליטן אופרה.
בשנת 1895 הוא עזב את האופרה והקדיש את זמנו בטיפול באביו החולה.
בק הלך לעולמו בשנת 1903 בברטיסלאבה.
בק התמחה בעיקר באופרה גרמנית אך שר גם ביצירות של מלחינים איטלקים וצרפתים:
פטר קורנליוס: הספר מבגדד – תפקיד ראשי
שארל גונו: פאוסט - ולנטין
ג'וזפה ורדי: ריגולטו - ריגולטו
ג'אקומו מאיירבר: ההוגנוטים - רוזן דה נברס
יוזף זכריאש בם (בפולנית: Józef Zachariasz Bem; בהונגרית: Bem József; בטורקית: Murat pașa; 14 במרץ 1794 – 10 בדצמבר 1850) היה איש צבא, קצין תותחנים וארטילריה, מהנדס צבאי ומהפכן פולני.
הקים בפולין יחידה ראשונה למפעילי רקטות ופיקד על הארטילריה הפולנית במהלך המרד הפולני מנובמבר 1830. בהמשך יצא לגלות צרפת והיה לדמות חשובה בחוגי הגולים הפולנים, מייסד אגודה פולנית להיסטוריה ולספרות, ארגון גולי פולין בפריז, אגודה פוליטכנית פולנית בפריז ואיגוד ראשון למהנדסים הפולנים.
באביב העמים (1849-1848) השתתף כמפקד במהפכה הווינאית השלישית ("האוקטובר הווינאי").
בהמשך היה למפקד הצבא המהפכני ההונגרי ולאחר דיכוי המהפכה בהונגריה גלה באימפריה העות'מאנית.
שם התאסלם והיה למפקד בצבא העות'מאני.
יוזף בם היה לגיבור לאומי של פולין והונגריה ונחשב תחת השם "מוראט פאשה" לדמות חשובה גם בהיסטוריה של הצבא העות'מאני.
הסקלרים בטרנסילבניה קראו לו בחיבה "Bem apó" (בם קשישא).
יוזף בם נולד בשנת 1794 בעיר הפולנית טרנוב שבגליציה המערבית (אז חלק מממלכת גליציה ולודומריה שבאימפריה ההבסבורגית).
הוא גדל במשפחת של האצולה הנמוכה בקרב השלאכטה ונשאה שם גרמני, Behm או Bohm.
אביו של סבא רבא שלו, כריסטיאן בם היה בנו של מייצר רתמות בשם קספר בהם משווידניצה, שלזיה התחתית שהתיישב ב-1704 בלבוב.
סבו של יוזף בם, ווייצ'ך בם, קיבל תואר אצולה באמצע המאה ה-18 והתמנה ליועץ של המלך סטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי.
אביו של יוזף, אנדז'יי פרנצישק קסאברי בם (1840-1768), גם הוא הוכר בשנת 1803 כאציל, עבד כמשפטן במועצת העיר לבוב ומאוחר יותר, שימש אחר כך כעורך דין באספת אצילי טרנוב וכמורה למתמטיקה.
הוא התחתן עם אגניישקה גולוכובסקה ולזוג נולדו בן יחיד, יוזף, לצד ארבע בנות.
בית ההורים שכן בפרבר בורק (Burek) בטרנוב.
- המשפחה עברה כעבור זמן קצר לקרקוב ל"בית האיטלקי" שבככר Rynek מס.
7 ובם בילה את ימי הקיץ בבית שקנה אביו בעיירה גאי.
אמו של בם מתה ממחלת ראות כשהוא היה בן 10
האב התחתן שוב ב-1804 עם מריאנה אוסטפינסקה והוליד עוד 6 ילדים: 4 בנות ו-2 בנים (קונסטנטי ואלכסנדר)
אחרי שסיים את גימנסיית אנה הקדושה (כיום "נובודבורק") בקרקוב החל מ-3 באוקטובר 1809 הוצב בם על ידי הוריו בחיל צוערי התותחנים וההנדסה.
ב-1 באפריל 1810 התקבל בם ב"בית הספר היסודי לארטילריה ולהנדסה" בוורשה.
זה היה בית ספר יוקרתי, שאליו התקבלו 12 מתוך 36 מועמדים.