tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסעו של פרנק לא היה ללא הפרעות; בזמן נסיעה דרך ארקנסו, פרנק היה בכלא לאחר שנעצר על ידי המשטרה; במקום אחר באזור דרום, נאמר לו על ידי השריף של העיירה כי "יש לו שעה לעזוב את העיירה".
זמן קצר לאחר חזרתו לניו יורק בשנת 1957, נפגשו פרנק והסופר ג'ק קרואק על המדרכה מחוץ למסיבה וזה הראה לו את הצילומים שלו נוסע ברחבי ארצות הברית.
יוצרים רבים ביניהם סופרים ואנשי תרבות חזותיים אחרים אשר הרגישו של זיקה עם ענינו של תצלומיו של פרנק המתעדים את המתחים בין האופטימיות של שנות ה-50 בארצות הברית לבין המציאות של החיים ואת ההבדלים גזעני.
פרנק בא להדגיש את האירוניה של התרבות האמריקאית ועושר שגובל במתח.
הניגוד הזה נתן לפרנק הגדרה ברורה המבדילה אותו מצילום עיתונאי.
פרנק עשה שימוש חריג בפוקוס, השתמש בתאורה נמוכה וחיתוך כיוון שזה סגנון הצילום שהכיר כצלם עיתונות.
ההדפסות של תמונותיו, היו לעיתים גרעיניות מאוד, לא תמיד בפוקוס על הדברים המקובלים ולפעמים חורגות מהסברים על מה הוא מנסה לצלם בעצם.
הצילומים הללו צולמו במצלמת 35 מ"מ ולכן נתנו לפרנק אפשרות לעשות צילומים מהירים מאוד (Snap Shot) ולפעמים חלק מצילומיו צולמו בצורה חשאית שהסובבים אותו לא ידעו שהם מתועדים כלל.
לחלק מהצופים בעבודותיו של פרנק, נראה שהצילום שלו הוא כמו עבודת אמנות של ג'קסון פולוק- העבודות מכילות עוצמה רבה תוך כדי חופש ולקיחת סיכון בצילום.
הצילומים הללו היו חריגה מן הסטנדרטים המודרניים של צילום ולכן היה לפרנק הקושי בתחילה בפרסום הפרויקט שלו בארצות הברית, כיוון שראו בצילום זה צילום שמאפיין בדרך כלל צילום עיתונות.
כאשר ניסה פרנק, לראשונה, לפרסם ולהציג את עבודותיו בארצות הברית, נאמר לו כי כל המרכיבים של הצילום שלו הם מאוד "לא-אמריקאיים" ואינם רצויים.
רק בתחילת שנות ה-60, אשר החל הציור של פולוק והאבסטרקט האמריקאי, החלו להבין את עבודותיו של פרנק והתירו לו לפרסם ולהדפיס אותם גם בארצות הברית.
הוצאת הספר לאור והצגת התערוכה
הספר "האמריקאים" יצא לאור תחילה בצרפתית בשנת 1958, בהוצאת רובר דלפיר (Robert Delpire) הפריזאית, עם טקסטים שתרם אלן בוסקה (Alain Bosquet).
רק בשנת 1959 יצא לאור הספר באנגלית, בהוצאת Grove Press, עם הקדמה מאת ג'ק קרואק.
הטקסטים של בוסקה הוצגו לצד התצלומים, והציבו את הדימויים בהקשר חברתי ופוליטי חד ואנטגוניסטי יותר מהטקסט של קרואק שרוכז בהקדמה והותיר את התמונות עם כיתוב בלבד.
בארצות הברית התקבל הספר תחילה בביקורת ניכרת.
מכירות של התערוכה היו מעטות מאוד בהתחלה ולא ניכרה בהם התעניינות רבה.
עם השנים, עבודתו של פרנק התחילה לעניין אמנים צעירים והחלה לגבור ההתעניינות בה, כיוון שהיא הביאה אל מול פניהם את התופעה שעדיין לא טיפלו בה בצורה כל כך ישירה לפני כן.
עם צילומים אלה מנבא ומחדש פרנק את הסמלים של אמריקה, וציין כי מכוניות, תיבות מוזיקה, תחנות דלק, דיינרס ואפילו את הדרך עצמה נהייתה סמל של החיים המודרניים.
במשך הזמן ובאמצעות ההשראה שלה מאוחר יותר על אמנים, האמריקאים הפך לתמצית בסיס הצילום האמנות בהיסטוריה האמריקאית, והיא נחשבת העבודה המזוהה ביותר עם רוברנט פרנק עד היום.
בשנת 1961, הציג פרנק את תערוכת יחיד הראשונה שלו, תחת הכותרת: רוברט פרנק: צלם, בבית המכון לאמנות של שיקגו.
הוא גם הציג שנה מאוחר יותר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 1962.
הספר זכה להשפעה עצומה על צלמים צעירים רבים, שיצאו בעקבותיו לשוטט ברחובות ובכבישים המהירים של ארצות הברית, ולחפש תמונות.
הצלם ברוס דיוודסון טען שבספר "ראיתי אמריקה שצמצמה את החלום והחליפה אותו באמת נוקבת.
היה לי קשה לשאת את התצלומים המרים והיפים הללו, משום שעדיין היה בי החלום לתקווה ולסמפתיה אותם מצאתי אצל האלמנה, הגמד והכנופיה".
התערוכה המחודשת לרגל 50 שנה ליציאת הספר
לרגל חמישים שנה לציון יום השנה הראשון לפרסום הספר "האמריקנים", שוחררה בכל העולם ב -30 במאי 2008 מהדורה חדשה של הספר.
רוברט פרנק דן עם השותף שלו, גרהרד סטיידהיל, ברעיון של ייצור מהדורה חדשה באמצעות סריקה מודרנית והדפסה חדשה של התמונות.
בהדפסה החדשה שינה פרנק באופן משמעותי ביותר, כפי שהוא עשה עבור כל מהדורה של האמריקנים, את חיתוך של רבות מן התמונות, והוסיף יותר מידע על כל פריים.
בנוסף, כלל שתי תמונות שהיו שונות לחלוטין מן המהדורה המקורית ב-1958 ו 1959 (הצרפתית והאקמריקאית).
את יציאת המהדורה המחודשת ל-50 שנים ליציאת הספר חגגו בתערוכה חגיגית של האמריקנים שמוצגת ותמשיך להציג ב-2009 בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, במוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, וכן במוזיאון המטרופוליטן לאמנות מודרנית בניו יורק.
האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבקינגהאם אביר הבירית, היה אציל בריטי, נינו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה מצד אמו.
ידוע כמצביא ודיפלומט במלחמת מאה השנים ובמלחמת השושנים.
נולד בסטאפורד למשפחת אצולה, אמו הייתה בתו של בנו הצעיר של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
אביו נהרג לפני שמלאה לו שנה, והאמפרי היה לרוזן השישי מסטאפורד וירש אחוזת ענק, שרובה היה בשליטת אמו.
הוא נלקח להיות בן חסות בחצר הנרי הרביעי, מלך אנגליה.
ב-22 באפריל 1421 קיבל תואר אבירות מאת הנרי החמישי, מלך אנגליה.
ב-1424, לאחר מותו של הנרי החמישי היה לחבר במועצה המלכותית תחת הנרי השישי, מלך אנגליה.
ב-1429 הוכתר כאביר מסדר הבירית.
בין 1430 ל-1432 פיקד על הצבא בנורמנדי בדרגת לוטננט-גנרל.
ב-1438 עם מות אמו, קיבל לחזקתו את כל ירושת אביו.
ב-14 בספטמבר 1444 קיבל את תואר הדוכס מבקינגהאם, בעל אחת האחוזות הגדולות ביותר בממלכה.
ב-1447 הוכרז לדוכס הראשון במעלה, פרט לדוכסים הקשורים לבית המלוכה.
באותה עת כיהן כמפקד חיל המצב בקאלה.
כן החזיק בתפקיד מפקד דובר (Constable of Dover), לורד חמשת הנמלים ושליש הממלכה (Constable of England).
הוא נשא ונתן מטעם הכתר בשיחות השלום עם צרפת ב-1445 ו-1446, דיכא את מרד ג'ק קייד בבלקהית' (קנט) ואסר את המורד המפרי, דוכס גלוסטר.
בשנת 1451 הייתה המועצה המלכותית בשליטת אדמונד ביופורט, דוכס סומרסט, ידידו של סטאפורד, שאף השיא את בנו האמפרי לבתו מרגרט.
עם זאת, באוגוסט 1453, כאשר המלך לקה באי שפיות, נטל יריבו של סומרסט, ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, את תפקיד העוצר והלורד המגן וכלא את סומרסט.
עם חזרתו של המלך לחושיו פרצה מלחמת השושנים.
סטאפורד נשא ונתן לשחרורו של סומרסט בפברואר 1455. בקרב סנט אולבנס הראשון (22 במאי 1455) פיקד סטאפורד על צבא המלך שמנה 2,500 חיילים.
סטאפורד נפגע ונלקח בשבי יחד עם המלך, בין ההרוגים היה גם חותנו, סומרסט.
יורק נטל את תפקיד הלורד המגן ושליש הממלכה והפך שנית לעוצר כאשר המלך שקע שוב בחוסר שפיות.
סטאפורד ניהל משא ומתן עם יורק, דבר שגרם לקרע בינו ובין ראש מחנה המלך, המלכה מרגרט מאנז'ו.
בקרב גשר לדפורד (12 באוקטובר 1459) סייע סטאפורד לניצחון כוחות המלך והשלים עם המלכה.
סטאפורד נהרג בקרב נורת'האמפטון, ב-10 ביולי 1460.
האמפיתיאטרון הרומי בפּוּלָה ממוקם בעיר פולה שבמחוז איסטריה, קרואטיה.
אמפיתיאטרון זה הוא האמפיתיאטרון השישי בגודלו בכל העולם.
המבנה נבנה בין 27 לפנה"ס-68 לספירה, כשהעיר נהייתה למרכז אזורי של הרומאים ונקראה פיאטס ג'וליה, מחוץ לחומות העיר, לאורך ויה פלאביה, דרך שחיברה בין העיר פולה לרומא ועברה באקוויליה.
המבנה נבנה לראשונה מעץ בתקופת שלטונו של אוגוסטוס ושוב פעם מאבן בתקופת שלטונו של קלאודיוס.
המבנה נותר בשימוש עד המאה ה-5, כשהונוריוס אסר על קרבות גלדיאטורים במקום.
במאה ה-5 אנשים מקומיים החלו לשדוד אבנים ממבנה האמפיתיאטרון, עד שבמאה ה-13 הפטריארך של אקוויליה אסר על שוד של אבנים מהמבנה.
בימי הביניים שימש פנים המבנה לרעייה ולירידים ימי ביניימים.
ב-1583 הרפובליקה של ונציה הציעה לפרק את המבנה ולבנות אותו מחדש בתוך ונציה.
השימוש האחרון במבנה כמקור לאבן, היה בשנת 1709, כשנלקחו מן המבנה אבנים למגדל פעמונים השייך לקתדרלה של פולה.
האמפיתיאטרון משמש לקונצרטים רבים, בין המופיעים או אלה שהופיעו במקום נמנים אנדראה בוצ'לי, אלטון ג'ון, מאנו צ'או ועוד רבים.
האמריקני המכוער הוא רומן שנכתב על ידי יוג'ין בורדיק וויליאם לדרר המבוסס על אירועים אמיתיים באופן שמותח ביקורת על שירות החוץ של ארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20. הספר עמד בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 76 שבועות ומכר למעלה מ-5 מיליון עותקים.
קנדי הושפע רבות מהספר וציטט אותו לעיתים קרובות בהקשר של הקמת חיל השלום האמריקני.
בשנת 1963 עובד הספר לסרט בבימוי של ג'ורג' אנגלונד ובכיכובו של מרלון ברנדו.
הרומן הוא פאזל של סיפורים קצרים המתארים את התנהלות מדיניות החוץ האמריקנית במזרח הרחוק.
במרכז העלילה עומדת מדינה פיקטיבית בשם "סרחאן", שניצבת בפני סכנה של הפיכה קומוניסטית.
שגריר אמריקני חדש שמגיע אל סרחאן מנסה להתמודד עם מציאות מורכבת ומבקר במקומות נוספים באסיה כדי ללמוד על התנהלות מוצלחת מול העמים האסייתים.
נציגי החוץ הרשמיים של ארצות הברית במזרח אסיה מתוארים בספר כמדושנים ובירוקרטים, שאינם דוברים את השפות המקומיות ומבלים במסיבות קוקטיילים, בתקשורת עם הגורמים הפוליטיים השונים בוושינגטון ובפגישות עם גורמי השלטון.
לעומת זאת מציג הרומן את הסובייטים כפעילי שטח, העובדים עם הקהילה המקומית ובונים קשרים ברחבי המדינה.
הגיבור המרכזי בספר הוא מהנדס אמריקני אשר בניגוד לאנשי משרד החוץ והצבא האמריקני, גר בקהילה המקומית עם אשתו וביחד הם מנסים לסייע לקהילה המקומית בין השאר במציאת פתרונות שישלבו ידע מקצועי אמריקני בתנאים הקיימים.
הטענה מרכזית בספרם של בורדיק ולדרר התבססה על טיעון כלכלי – במקום שארצות הברית תשקיע בפרויקטים גדולים שיתנו יוקרה זמנית למנהיגים, עליה להשקיע בפרויקטים קהילתיים קטנים שיחזקו את האוכלוסייה כולה.
עוד נמתחה ביקורת על חוסר הבנתם של גורמי הסיוע האמריקניים את התרבויות שבתוכן פעלו.
שני מחברי הספר היו בעלי ניסיון ממשי במדיניות החוץ האמריקנית באסיה.
לדרר היה יועץ רב דרג של הצי הימי האמריקני.
בורדיק היה מדען מדינה וכותב.
השניים כתבו את הספר ביחד במטרה לבקר את התנהלות הנציגים האמריקנים בחו"ל ובמיוחד במזרח אסיה.
למעשה, בתחילה הספר נכתב כספר עיון והתייחס לאנשים קיימים.
השניים החליטו לכתוב את הספר מחדש כסיפורת על מנת ליצור קשר רגשי חזק יותר עבור הקורא ולהימנע מתביעות משפטיות.
שירות החוץ האמריקני לא מכשיר את אנשיו להצלחה בשטח – מרבית גורמי החוץ הרשמיים הנשלחים לשליחויות במזרח אסיה אינם דוברים את השפה המקומית בארץ אליה הם נשלחו.
הם לא מקבלים הכשרה לגבי ההיסטוריה והתרבות של אותה ארץ ואינם נדרשים על ידי משרד החוץ לעשות זאת בעצמם.
אי-ידיעת השפה יוצר חיץ בין האמריקנים לבין האוכלוסייה המקומית ומוביל לכך שהנציגים האמריקנים לא מצליחים להבין לליבם ולצרכיהם של העמים שבקרבם הם משרתים.
לעומתם, הדיפלומטים הסובייטים מוצגים כמלומדים בתרבות, בדת ובשפות המקומיות.
הם מוכשרים על ידי משרד החוץ הרוסי טרם יציאתם לשליחות הדיפלומטית והדבר מסייע להם להיות מוערכים יותר על ידי העם והשלטון המקומי כאחד.
הסיוע האמריקני מעודד פרויקטים שאינם עוזרים לפיתוח הכלכלי של המדינות – לטענת המחברים המיזמים העיקריים שהאמריקנים מובילים באסיה במסגרת תוכניות הפיתוח והסיוע השונות הם פרויקטים ענקיים – כבישים מהירים, תעלות וסכרים שנועדו להקרין את העוצמה של הממשל המקומי מבלי לענות על הצרכים המקומיים של האומות עצמן.
לדרר ובורדיק טוענים כי אין טעם לבנות כבישים מהירים במדינות שבהן מרבית התנועה נעשית ברגל, ברכיבה או באופניים.
פרויקטים קטנים ומקומיים שעוזרים לכפרים וקהילות יסייעו לפיתוח תעשייה קטנה ומערכת כלכלית יציבה יותר ויובילו לנראות גדולה יותר של הסיוע האמריקני.
הדוגמאות שהם נותנים בספר הן פיתוח מפעלים למשאבות מים, מפעלים לחלב, שיפור תנובת הביצים וכו'.
בסוף הספר כתבו לדרר ובורדיק אפילוג שבו פרטו את טענותיהם ואת הצעותיהם לשינויים במדיניות החוץ האמריקנית.
במקום לשלוח עוד ועוד פקידים, יועצים ודיפלומטים הם ממליצים לשלוח אזרחים אמריקנים המוכשרים במקצועות שונים, שילמדו מראש את שפת המקום ותרבותו ויפעלו בכפרים ובקהילות הקטנות למציאת פתרונות שהעם המקומי זקוק להם כדי לשפר את איכות חייו.
בנוסף, אחד הגיבורים המרכזיים של הספר – השגריר בסרחאן מעלה שישה תנאים שצריכים להשתנות באופן ששירות החוץ האמריקני שולח את עובדיו למדינות זרות.
התנאים כוללים הכשרה תרבותית, מגורים בתנאי המקומיים וצמצום הרכוש שהעובדים יכולים להביא עמם או לקבל במהלך תפקידם.
ביחד, הרעיון של אנשי מקצוע אמריקניים שיעבדו בכפרים וצוותים דיפלומטיים מוכשרים, מלומדים ומנותקים משחיתות שיעבדו מול גורמי השלטון, יאפשרו לדברי המחברים לארצות הברית להשיג עליונות דיפלומטית בזירת המזרח הרחוק במלחמה הקרה.
השפעת הספר על הדיון הציבורי
"האמריקני המכוער" עמד בראש רשימת רבי המכר האמריקניים במשך 76 שבועות ומכר למעלה מ-5 מיליון עותקים.
הפופולריות של הספר הגיעה גם לצמרת השלטון.
בעקבות טענות שמועלות בספר לגבי שחיתות וניהול כושל של משאבי תוכנית הסיוע האמריקנית, הורה הנשיא אייזנהאואר לחקור חשדות לשחיתות במערכת הסיוע.
במקביל, נציגים של המפלגה הדמוקרטית החלו לאמץ רטוריקה שהתבססה על הספר תוך דרישה לרפורמות.
בתחילת 1959 פורסמה מודעה בעיתון סוף השבוע של הניו יורק טיימס, שבה הודיעו ארבעה סנטורים וביניהם הסנטור ג'ון פ.
קנדי, כי הם שלחו עותק של הספר לכל אחד מחברי הסנאט האמריקני.
לקראת תום מסע הבחירות שלו, נאם קנדי בכנס בחירות בסן פרנסיסקו ב-2 בנובמבר 1959. בנאום זה הכריז על הקמת חיל השלום האמריקני תוך שהוא מתייחס ישירות לרומן כדוגמה לצורך בשינוי.
ב-1963 עובד הספר לקולנוע על ידי התסריטאי סטיוארט סטרן.
הסרט, בכיכובו של מרלון ברנדו ובבימויו של ג'ורג' אנגלוד, המשיך למתוח ביקורת על התנהלות מדיניות החוץ האמריקנית ועל האפתיה של העם האמריקני.
במהלך הסרט, השגריר האמריקני (אשר בספר תואר כגיבור נבון) בוחר להמשיך במדיניות החוץ של בניית כבישים מהירים על פני תמיכה בפרויקטים מקומיים.
הוא למעשה זה שמספק לסובייטים את הפעולות האחרונות המדרדרות את סרחאן להפיכה סובייטית.
המלחמה בין דרום סרחאן לצפון סרחאן פורצת בעקבות החלטתו של השגריר לבנות את הכביש המהיר בדרום סרחאן עד לגבולה הצפוני למרות התנגדות האוכלוסייה המקומית.
האמריקאים (או האמריקנים; באנגלית: The Americans) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן ריגול תקופתי שנוצרה והופקה על ידי ג'ו וייסברג, ששרת במשך 3 שנים כקצין ב-CIA.
הסדרה מתארת זוג סוכני ק.ג.ב.
סובייטים שתולים שנשלחו בעודם צעירים לחיות בארצות הברית ולהתחזות לבני זוג אמריקאים לכל דבר.
ב-2018 זכתה הסדרה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
עלילת הסדרה מתרחשת בתקופת המלחמה הקרה, במהלך שנות ה-80, ועוסקת בקורותיהם של אליזבת' (קרי ראסל) ופיליפ (מת'יו ריס) ג'נינגס, זוג סוכני ק.ג.ב.
סובייטים שתולים, המתחזים לבני זוג אמריקאי נשוי המתגורר בפרברי העיר וושינגטון שבצפון וירג'יניה.
יחד עימם גרים בתם ובנם, שלא מודעים לזהות הכפולה של הוריהם.
למשפחת ג'נינגס יש שכן (נואה אמריך) שהוא סוכן FBI העובד באגף לסיכול ריגול.
הסדרה מתמקדת בחיים האישיים והמקצועיים של הזוג ג'נינגס, כשלעיתים משולבים בעלילה אירועים תקופתיים אמיתיים.
הסדרה עוסקת במגוון גדול של סוגיות, החל בכללי והפוליטי (פטריוטיזם, אידאולוגיה, ומוסריות) ועד האישי והפרטי (מוסד הנישואים, חילוקי דעות בין בני זוג, לחצי ההורות, דמיון או שוני של ילדים והוריהם, ועוד).
העונה הראשונה עוקבת אחרי סטן בימן שהופך את נינה קרילובה למרגלת אמריקאית בתוך ה"רזידנטורה" (נציגות הק.ג.ב.
פיליפ צריך להרוג את סוכן ה-FBI אמאדור אחרי שזה חשף את יחסיו עם מרת'ה, מזכירתו של פרנק גאד, ראש האגף ב-FBI.
בהמשך, הסוכן בימן הורג את ולאד, קצין ק.ג.ב.
צעיר וחסר ניסיון, כנקמה על רצח שותפו אמאדור.
נינה הופכת לסוכנת כפולה, ומתוודה על כך בפני ראש ה-"רזידנטורה".
נישואיהם של פיליפ ואליזבת עולים על שרטון, לאחר שנודע לאחרונה כי פיליפ התייחד לזמן קצר עם אהובתו לשעבר אירנה, סוכנת סובייטית, שמספרת לו שיש להם בן משותף - מישה - המשרת בצבא הסובייטי.
פיליפ ואליזבת מתפייסים לאחר מות אהובה לשעבר של אליזבת, גרגורי.
העונה מסתיימת בכך שנינה מסכלת פעולת FBI ללכידתה של אליזבת, אשר נורית במבצע ונפצעת קשה במהלך בריחתה.
העונה השנייה עוקבת אחר ניסיונות של בני הזוג ג'נינגס להשיג טכנולוגיה אמריקאית הקשורה לפיתוח מטוסי הקרב ה"חמקנים", כולל חטיפה של מדען רוסי עריק בשם אנטון, שעסק בתחום.
במקביל, אליזבת ופיליפ מנסים לפענח פרשת רצח של זוג סוכנים סובייטים "שתולים" אחרים, ליאן ואמט, בחשדם שקפטן לאריק, יוצא יחידת אריות הים, הוא האחראי למעשה.
הם מסכימים לשחרר אותו מהסחיטה שהפעילו עליו ליאן ואמט, אם יאפשר להם לחדור למחנה אימונים של ארגון הקונטראס מניקרגואה.
בסוף העונה מתגלה כי ג'רארד, בנם של ליאן ואמט, הוא שרצח את הוריו לאחר שגילו כי הוא גויס בניגוד לרצונם ל-ק.ג.ב..
בהמשך, שומעים פיליפ ואליזבת מקלאודיה, המפעילה שלהם, כי גם בתם פייג' מתוכננת להיות מגויסת ל-ק.ג.ב., במסגרת התוכנית להכשרת דור המשך של "בלתי חוקיים" באמריקה, שטובים סיכוייהם לעבור בהצלחה בדיקות רקע ולהתקבל לעבודה ב-FBI וב-CIA.
במקביל, נינה לא מצליחה להפוך את סטן לסוכן כפול, נעצרת על ידי ה-ק.ג.ב בגין ריגול, ונשלחת להישפט בברית המועצות.
בעונה השלישית מתמודדים הזוג ג'נינגס עם הלחץ של חשיפת העבודה האמיתית שלהם לבתם, פייג'.
כדי להרגיש נוח יותר עם הרעיון, אליזבת נעשית מעורבת יותר בפעילויות הכנסייה של פייג'.
בינתיים נודע לאליזבת שאמה גוססת, והיא נזכרת בחייהן ברוסיה.
סיפורי העלילה העיקריים של העונה מתמקדים בעריקה סובייטית שסטן ממונה לפקח עליה (וחושד כי היא סוכנת כפולה), במלחמה באפגניסטן (שגובה מחיר גם מפיליפ, שבנו מישה משרת בה, וגם מאולג, שאחיו הוצא להורג על ידי ההתנגדות האפגנית).
קווי עלילה אחרים חוקרים את היחסים בין ברית המועצות לתנועות אנטי אפרטהייד, את הסיוע של מרת'ה בריגול - שנחשף של ידי הבוסים שלה ב-FBI, את נינה שמרצה מאסרה בכלא בברית המועצות, וניסיונותיו של אולג להקל עליה - באמצעות אביו הנושא במשרה ממשלתית בכירה במוסקבה.
באמצע העונה השלישית חושפים פיליפ ואליזבת את זהותם האמיתית כסוכנים סובייטים בפני בתם פייג', שבסופו של דבר נוסעת לגרמניה עם אימה לביקור סודי אצל סבתה החולה.
פיליפ מארגן התנקשות בחייו של סוכן FBI, שמופלל בגין ריגול כדי להגן על מרת'ה (שמגלה כי בעלה הוא מרגל, אם כי פיליפ משמיט את העובדה שהוא עובד עבור הרוסים).
עם זאת, המסע לגרמניה רק מגביר את זלזולה של פייג' בהוריה, מה שמוביל לכך שהיא מתקשרת למנטור שלה, הכומר טים, וחושפת בפניו את סוד משפחתה.
העונה רביעית מתחילה מיד לאחר סיום עונה שלוש ועוסקת בתוצאות סוד גילוייה של פייג' בפני הכומר טים על פעילות הוריה, אותו חושפים ההורים במהירות.
העונה עוסקת אחרי ההשלכות מהגילוי לכומר וכן מלבטיה של פייג' מה עליה לעשות עם הגילוי הזה.
העונה מסתיימת בערב הסופרבול ה-18 (22 בינואר 1984) בו צופים פייג' ומת'יו יחדיו.
בעונה החמישית הזוג ג'נינגס עוסקים במעקב אחרי נשק ביולוגי שארצות הברית מפתחת, במהלך העונה מתברר שלא מדובר על נשק ביולוגי אלא על פיתוח זן של חיטה שעמיד בפני מזיקים.
פיליפ, שנאלץ לרצוח מדען לפני שהתברר שהפיתוח אינו נשק ביולוגי ממשיך להתלבט האם הוא מעוניין להמשיך בריגול או לחזור לברית המועצות.
במקביל, הם עוקבים יחד עם "בנם" טאן אחרי עריק סובייטי ומשפחתו ומנסים לגרום להם לחזור לברית המועצות.
בפרק האחרון בעונה, העריק הסובייטי מחליט להישאר בארצות הברית אך אשתו ובנו חוזרים לברית המועצות.
בפרק סוף העונה נראה שהזוג ג'נינגס החליטו לחזור לברית המועצות אולם מפני שאבא של קימי, שפיליפ שתל בביתו מכשיר הקלטה, ממונה לראש המחלקה הסובייטית ב-CIA, הם מחליטים להישאר כאשר פיליפ פורש מעסקי הריגול ומנהל את משרד הנסיעות שפתחו ואליזבת ממשיכה בעסקי ריגול, כולל הכשרתה של פייג' כמרגלת.
העונה השישית מתחילה מספר שנים לאחר סיום העונה החמישית.
פיליפ הוא עכשיו סוכן נסיעות במשרה מלאה שמנהל משרד נסיעות שהוא בדיוק הרחיב.
אליזבת ממשיכה בריגול ופייג' היא מרגלת מתלמדת.
הנרי לומד בקולג' שם הוא שחקן הוקי מצליח.
העונה סובבת סביב פסגת רייגן-גורבצ'וב שהתקיימה בשנת 1987. ב־KGB יש קבוצה שמעוניינת להעלים את גורבצ'וב אם הוא יסכים בפסגה לעמדה האמריקאית ואליזבת מופעלת על ידי אותה קבוצה.
במקביל, אולג, שהיה נספח מתאם ה־KGB בשגרירות הסובייטית וחזר לברית המועצות, חוזר לארצות הברית בשליחות מי שמעוניין לסכל את התוכנית הזו.
הוא יוצר קשר עם פיליפ ומבקש ממנו לעקוב אחרי אשתו ולדווח בחזרה על המהלכים הצפויים.
לקראת סיום העונה, הכיסוי של פיליפ ואליזבת' נחלש והם בורחים דרך קנדה בחזרה לברית המועצות, לפני שה־FBI עולה על עקבותיהם.
הסדרה עלתה לראשונה ב-30 בינואר 2013 ברשת הכבלים FX Networks, והסתיימה ב-30 במאי 2018, לאחר 6 עונות.
בישראל עלתה הסדרה בינואר 2015 בחברת Yes, והחל מה-3 במאי 2020 הסדרה משודרת גם בכאן 11 בשידורים חוזרים.
קרי ראסל – אליזבת ג'נינגס/נדז'דה, קצינת ק.ג.ב.
שפועלת בארצות הברית, נשואה לפיליפ.
מת'יו ריס – פיליפ ג'נינגס/מישה, קצין ק.ג.ב.
שפועל בארצות הברית, נשוי לאליזבת.
הולי טיילור – פייג' ג'נינגס, בתם של אליזבת ופיליפ.
קידריך סלאטי – הנרי ג'נינגס, בנם של אליזבת ופיליפ.
נואה אמריך – סטן בימן, סוכן FBI ושכן של משפחת ג'נינגס.
לא מודע לזהות האמיתית של הזוג ג'נינגס, נמצא ביחסים טובים איתם, וחבר טוב של פיליפ.
מקסימילאנו הרננדז – כריס אמאדור, סוכן FBI ושותפו של סטן בימן (עונה 1).
אנט מאהנדרו – נינה סרגייבנה קרילובה, סוכנת ק.ג.ב.
סוזן מייזנר – סנדרה בימן, אשתו של סטן (עונות 1–4)
אליסון רייט – מרת'ה הנסון, מזכירה באף.בי.איי (עונות 1–5)
לב גורן – ארקדי איוונוביץ' זוטוב, ראש ה"רזידנטורה" (עונות 1–4, 6)
קוסטה רונין – אולג איגורביץ' בורוב, סוכן ק.ג.ב.
ריצ'רד תומאס – פרנק גאד, ראש אגף באף.בי.איי (עונות 1–4)
דילן בייקר – ויליאם קראנדל, סוכן ומדען סובייטי (עונה 4)
דירדן – דניס אדרהולט, סוכן אף.בי.איי (עונות 4–6)
מרגו מרטינדייל – קלאודיה, קצינת ק.ג.ב., המפעילה השנייה והחמישית של בני הזוג ג'נינגס (על תפקיד זה זכתה בפרס אמי)
דניאל פלהרטי – מת'יו בימן, בנם של סטן וסנדרה (עונות 1–5)
פרנק לנגלה – גבריאל, המפעיל הראשון והרביעי של אליזבת' ופיליפ (עונות 3–5)
ג'וליה גארנר – קימברלי "קימי" ברלנד, בתו של ראש ה-CIA המפעיל את קבוצת האפגנים
לורי הולדן – רנה, חברתו של סטן ומאוחר יותר אשתו (עונות 5–6)
האמר הוא שבט שחי באזור הדרום-מערבי של אתיופיה, בסוואנה בין נהר האומו לבין ימת צ'ו באהיר.
אנשי השבט חיים באחד מהאזורים המרוחקים והקשים ביותר לגישה באתיופיה.
זוהי סוואנה חמה ויבשה, הנהנית משתי תקופות גשומות בשנה, עם ממטרים כבדים של כ-1.500 מ"מ גשם בשנה.
הטריטוריה שלהם תחומה בגבולות גאוגרפיים ברורים, בין נהר האומו לבין ימת צ'ו באהיר, המוכרת גם כימת סטפאני שהתייבשה והתמלחה לפני מאות אלפי שנים.
גבולות אלה שמרו אותם מבודדים יחסית מפני הסביבה, עד לתקופה המודרנית בה פותחה התיירות בלב השבט.
על פי מפקד האוכלוסין הנערך על ידי ממשלת אתיופיה, מספרם מוערך בכשישים אלף, ושבטם הוא השבט הגדול ביותר בעמק נהר האומו.
כ-90 אחוזים מהם הם מוסלמים סונים, והם שומרים במידת מה על המצוות הבסיסיות של האסלאם, לצד שמירה על עקרונות רבים מדתם המקורית האנימיסטית, שדומיננטית באורח חייהם.
לפי הדת האנימיסטית בגוף האדם קיימת נפש שמסוגלת לעזוב את הגוף ולחזור אליו, למשל בשינה, להתקיים גם אחרי המוות, כמו גלגול נשמות.
על פי האנימיזם, בגופים דוממים בטבע כמו סלעים ועצים יכולות להיות נשמות שהתגלגלו בהם, ולכן יש להם תחושות ורצונות משלהם, ולעיתים אף יכולת תנועה.
כמו כן מאמינים בני האמר בשדים וברוחות המסוגלים לקבל עליהם צורה של בן אנוש או של חיה ולהשפיע על אנשים.
מוצאם האתני נחלק בין החמיתיים ובין הנילוטים, דהיינו, תערובת של הגזע הנגרואידי והקווקזואידי.
כנראה מדובר במיזוג בין קבוצה גדולה אחרת היושבת באתיופיה וקרויה סִידָמו, לבין תושביה הקדומים של היבשת – ציידים בושמנים.
שפת ההאמר היא האמר-באנה, שפה נדירה, וייחודית לאזור המחיה שלהם.
זהו שילוב של שפת השבט ושל שפת הקבוצה השכנה – באנה.
שבט הבאנה חי מצפון להם ונפרד מההאמר לפני למעלה מאלף שנים.
במקור, ההאמר התבססו כלכלית על המרעה.
השינוי נעשה לפני כ-150 שנה, אז נטשו את מקל הנדודים ועברו ליישובי קבע המתבססים על חקלאות עתיקה.
רוב בני השבט לא זכו להשכלה אקדמית כלשהי, ולדברי סגן המושל כמות האנשים שכן זכו להשכלה מסוג זה מכלל אוכלוסיית השבט עומד על 1%.
נוסף על כך, קיימים מצבים בהם בני השבט עשויים לנהל אורח חיים של נוודות למחצה (כלומר, נדידה בין אתרים קבועים בהתאם לעונות השנה).
בני ההאמר זורעים דוּרָה (סורגום) בתחילת עונת הגשמים.
מספר משקי בית מגדלים שומשום ושעועית.
מכיוון שהיבול אינו זוכה לטיפול קפדני מצד בני ההאמר בדרך כלל, התוצרת דלילה.
משקי בית אחרים מגדלים חיטה בכמות המספקת לכל השנה.
כמו כן, הם מגדלים דוחן, ירקות, כותנה, טבק.
יש חוקרים הטוענים כי הורים בשבט ההאמר יעדיפו לאבד את ילדיהם מאשר את גידולי השדה שלהם.
תחומים נוספים אשר מוכרים לשבט בענף החקלאות העתיקה הם מלאכת הקדרות, הכוורנות והנפחייה, אך מרכז החיים הסוציו-אקונומיים שלהם הוא הבהמות.
גודל העדר הוא מקור לגאווה ומהווה פרמטר לקביעת מעמד.
רוב בני השבט מגדלים פרות, מחזיקים במעט כבשים ועזים ולעיתים גם בגמלים, המשמשים לרכיבה ולמשא.
יש בשפתם 27 מילים לתאר את צבע ומרקם הבקר.
בני השבט גרים במחנות בהם מתקבצות כמה משפחות קרובות, בבקתות המסודרות במעגל.
בכל מחנה בין 10 ל-15 בקתות, בנויות עץ, חומר וסכך, תוך הקפדה על שימוש אך ורק בחומרים אורגניים, והימנעות מחומרים מערביים כגון כמו פלסטיק או פח.
מדי לילה, מובאות הבהמות למרכז המאהל.
משק בית טיפוסי מורכב מאישה, ילדים וגבר מגן.
אם הגבר נשוי לכמה נשים, הוא יכול להגן על יותר ממשק בית אחד.
הגברים יכולים להינשא לכמה נשים שירצו (בדרך כלל שתיים עד ארבע), בתנאי שהנשים תהיינה בנות השבט.
סדר הקמת המחנה, מתחיל בבניית המיטות עבור הנשים, הילדים הקטנים ולאחר מכן נבנית מסגרת הבקתה ממוטות גמישים המסודרים על הקרקע בצורת מעגל (המוטות מכופפים כלפי מעלה, מחוברים בחלקם העליון ואז נקשרים).
בעונת היובש מכוסות הבקתות בסכך ובעונת הגשמים הם מקורים במחצלות או ביריעות עשויות בד עבה.
הגברים והנערים ישנים בדרך כלל בעריסות הממוקמות במרכז המחנה, על-יד הבקר.
בני השבט מאופיינים במבנה עצמות לחיים גבוהות המייחד אותם משאר שבטי העמק.
עורם בהיר יחסית, הם עונדים תכשיטים רבים ותסרוקתם המיוחדת מסמלת את מעמדם החברתי.
שיער הנשים מעוצב כקסדה עגולה העשויה מדרדלוקס (Dreadlocks) - צמות זעירות וצפופות, (המכונות ראסטות) ובוהקות בצבע אדום טבעי ומשומן.
הנשים מרבות ללבוש בגדים דמויי טוגה ומתקשטות בתריסר צמידים לפחות על כל אמה.
התסרוקות שלהם מגוונות, והן מסמלות מעמד חברתי ואומץ לב.
הנשים נוהגות לשזור צמות דקות וחרוזים על ראשיהן אותן מצפות באוכרה - אבקת אבן חול אדמדמה, המעורבת לרוב בשומן בקר.
הן נמוכות קומה באופן יחסי.
לפלג גופן התחתון, הן עוטות עור פרה מעוצב, המעוטר בטבעות מתכת, חרוזים צבעוניים וצדפות (שמקורן בימת סטפאני הסמוכה).
סביב צווארן כרוך מעין סינר העשוי עור עזים, ומהווה, אצל הצעירות שבהן, יותר קישוט מתריס, מאשר לבוש מסתיר.
הנשים הנשואות מאריכות את שערן עד הכתפיים ועושות האחת לשנייה צמות דקות הנמשחות, כמוזכר, באוכרה העשירה בתחמוצות ברזל המעניקות לה את צבעה האדמדם (חלודה), ושומן בקר.
נשות ההאמר מורחות משחה זו על גופן ותפקידה להגן על עורן מפני נזקי השמש ולהפוך אותן צבעוניות יותר, מבריקות יותר ונחשקות יותר, במיוחד כאשר קיימת תחרות בין נשים שונות של אותו הגבר.
הנשים הנשואות עונדות ענק עשוי עור המזכיר בצורתו איבר מין זכרי (-"אסנתא").
האישה הראשונה של הגבר עונדת על שרשרת הצוואר קולר משונן משל הנשים הנוספות ("ביגנרה"), על מנת להעניק לה את הכבוד והמעמד הראויים לה כבחירת ליבו הראשונה.
שאר נשותיו של הגבר עונדות קולר טבעתי פשוט.
אלה הן מתנות הנישואין המעידות על עושרו של הבעל ועליהם לענוד אותן כל ימי חייהן.
גבר משבט האמר, המקפיד על לבושו, ילבש בגד הדומה לטוגה או בגד תחתון דמוי חצאית ולרוב יישא חנית.
הגברים משקיעים זמן בסידור שיערם ומטפלים בו כדי שתסרוקתם תישמר.
זוהי הסיבה העיקרית שבגינה משתמשים הגברים בשנתם, במשענת ראש דמוית שרפרף בתור כרית.
נוסף על כך, חובשים הגברים כיפות מחומר, בהן נועצים נוצות יען.
כמו כן הם נוהגים להתהדר בנוצות ובלוחות טיט לאות כי הרגו אויב.
את הלוחות עונדים עד לשנה לאחר האירוע.
בעת ריקוד, כאשר הגבר מחזר אחר אישה, הוא מטיח בה את כיפת הנוצות שלו, והיא משיבה לו באותה הדרך.
הגברים לבית ההאמר עוסקים שעות בהתקשטות הכוללת טיפוח שיער, ציור קישוטי גוף, מניקור, פדיקור וכיוצא בזה.
בעבר היו מייצרים תחמושת, אך כיום הם מבוססים היטב בארצם ואינם עוסקים יותר בלחימה.
הם עברו מיצור תחמושת להכנת תכשיטים, והם מתגנדרים בשורה מרשימה של עגילי מתכת בכל אוזן, שרשרת חרוזים צבעוניים, צמידי רגליים וידיים וחצאית מיני מתחת לחגורת עור אופנתית.
אנשי השבט ידועים בעיקר בזכות טקס האוקולי – טקס התבגרות, שלאחרי הצעיר המתבגר יוכל להצטרף לגברים בוגרים ולצאת עימם לצייד, לקבל זכויות של גבר ולהינשא לאישה מהשבט.
המטלה של המתבגרים הנכנסים בעול ההתבגרות בשבט ההאמר היא לרוץ על שורת שוורים, כשהם עירומים כביום היוולדם.
עליהם לעמוד במשימה זו 4 פעמים, ובכל פעם שהם נופלים, עליהם להתחיל מההתחלה.
האמפרי פרימט היה איש כמורה אנגלי וסופר בתחום רווחת בעלי חיים.
נודע בזכות חיבורו הידוע היחיד חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן משנת 1776. ספרו הוא אחד הספרים הראשונים בעולם שהוקדשו לחלוטין להתנגדות אכזריות כלפי בעלי חיים.
פרימט נולד בלונדון, אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה כבן שני לאליזבת ולכומר ויליאם פרימט (William Primatt; 1702-1770), רקטור ווסט וולטון .
הוא הוטבל ב-24 באפריל 1735. פרימט למד בקלר קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1757, השלים לימודי BA.
בשנת 1764, השלים לימודי MA וב-3 בספטמבר 1773, קיבל הסמכה של דוקטור לתאולוגיה מטעם קולג' מרישל שבאברדין.
בין השנים 1774-1766 שימש כויקאר בשני כפרים במחוז סאפוק ובמחוז נורפוק.
בשנת 1771 היה הרקטור של ברמפטון שבנורפוק.
ב-2 בנובמבר 1769 הוא התחתן בלונדון עם שרה גליפר (Sarah Gullifer).
הוא התגורר בקינגסטון שעל התמזה .
כשאביו נפטר בשנת 1770, הוא ירש חצי מנכסיו, והחצי השני עבר לאחיו הגדול ויליאם.
חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן
בשנת 1776, הוציא לאור את ספרו 'חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן' בו טען נגד אכזריות כלפי בעלי חיים.
ספר זה הוא אחד הספרים הראשונים בעולם שהוקדשו לחלוטין לנושא זה.
בספרו טען פרימט כי כשם שלא ניתן להצדיק אכזריות כלפי בני אדם רק משום שצבע עורם שונה, כך לא ניתן להצדיק אכזריות כלפי בעלי חיים רק משום שצורתם שונה, וכי התחשבות מוסרית באחר נובעת מיכולתו לחוש סבל.
האמר היא מכונית בסגנון "Runabout (car)" שנבנתה על ידי מכונאי האופניים והנפח Bruno Hammer בשנת 1900 בעיר "Mount Torrens, South Australia" באוסטרליה הדרומית באוסטרליה.
האמר מעולם לא ראה רכב, כאשר התבקש לבנות רכב זה.
האמר בנה עצמונית את כל חלקי הרכב שכלל: שלדה, מנוע, מאייד וגלגלים.
הדגם שרד כנראה עד מלחמת העולם הראשונה עד שנשרף בשרפת יער.
4 גלגלים לא סימטריים (קוטר הגלגלים הקדמיים קטן מקוטר הגלגלים האחוריים).
האמר HX הוא דגם של מכונית קונספט מהמותג האמר המוגדר רכב שטח בתצורת SUV, בעל הנעה כפולה 4x4, שהוצג על ידי יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס בתערוכת הרכב של דטרויט בשנת 2008.
2 דלתות צד + דלת אחורית.
צבע הזית המט החיצוני של החוץ הוחל גם על הלוחות המכוסים ברזל מתכת.
המושבים האחוריים נשלפים כדי לאפשר מקום מטען.
הקונסולה (מעמד) כללה תא לטלפונים ולנגני MP3 ללא רדיו קונבנציונלי, רק רמקולים משולבים ומחבר לנגנים דיגיטליים או מכשירים דומים.
האמר H2 הוא SUV רחב, ממותג האמר בעל הנעה כפולה 4x4, שיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד AM General בבעלות יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2002–2009 (משנת הדגם 2003) בארצות הברית.
ברוסיה יוצרו דגמי "האמר H2" באמצעות יצרנית הרכב הרוסית Avtotor .
היצרנית AM General נרכשה בשנת 1999 על ידי קבוצת ג'נרל מוטורס.
4 דלתות - טנדר קבינה כפולה (קרוי "Hummer H2 SUT").
4 דלתות + דלת אחורית - לימוזינה.
קיבולת מכל דלק - 121 ליטר.
בשנת 2003 עלה דגם "האמר H2" לשלב הגמר בתחרות מכונית השנה בצפון אמריקה בדירוג "משאית השנה" בקטגוריית משאיות
האמפי (בקאנדה: ಹಂಪೆ, באנגלית: Hampi) היא עיירה במדינת קרנאטקה, הודו, אשר חלקים ממנה מוכרים כאתר מורשת עולמית.
באזור בו שוכנת העיירה שכנה בעבר ויג'איאנגר, עיר הבירה של אימפריית ויג'איאנגר מהמאה ה-15, וכיום העיירה מהווה מוקד עלייה לרגל של הדת ההינדואיסטית.
האמפי ממוקמת על גדות הנהר טונגבהדרה, מוקפת הרים של סלעי גרניט.
העיירה במרחק של כ-348 קילומטר מבנגלורו, בירתה של מדינת קרנאטקה, כ-385 קילומטר מהיידראבאד, בירתה של מדינת אנדרה פרדש, וכ-266 קילומטר מבלגאום.
העיר הכי קרובה עם תחנת רכבת היא הוספט, כ-13 קילומטר מהעיירה.
צפונית לעיירה, מצידו השני של נהר הטונגבהדרה, היה בעבר אזור שנקרא "אי ההיפים" ("Hippie Island").
האזור הורכב ברובו מאכסניות ומסעדות, והיווה אזור פופולרי בקרב תרמילאים ישראלים בהודו, וחלק משביל החומוס.
ב-2020 פונה האי לחלוטין בשל בניה לא חוקית, וכיום ממוקמות אכסניות ומסעדות בודדות בכפרים מסביב, אותן מפעילים חלק מפליטי האי.
כלכלתה של האמפי והכפרים מסביב נשענת בעיקר על חקלאות ותיירות.
הגידולים העיקריים של תושבי האזור הם אורז, תירס, בננות, בוטנים, חמניות, קני סוכר וכותנה.
באזור בו שוכנת האמפי והכפרים מסביב קיימים מונומנטים המוכרים כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
כמעט כל המונומנטים הן משנים 1336 עד 1570, השנים בהן אימפריית ויג'איאנגר שלטה באזור ועיר הבירה שלה, ויג'איאנגר, שכנה היכן שכיום נמצאת האמפי.
רוב המונומנטים שייכים לדת ההינדואיזם.
עם זאת, יש שישה מקדשים ומונומנטים השייכים לדת הג'ייניזם, ואף מסגד וקבר של דת האסלאם.
זהו המקדש העתיק ביותר באזור ומוקד התיירות המרכזי.
המקדש שייך לדת ההינדואיזם והיה קיים עוד מהמאה ה-11, הרבה לפני אימפריית ויג'איאנגר, אם כי בזמנה המקדש הורחב ושופץ.
כאשר האימפריה הובסה על ידי פולשים מוסלמים במהלך המאה ה-16 רוב המקדש הוחרב, כולל הפסלים והאמנות שבו.
אולם, המקדש ההרוס המשיך להוות מקום לפולחנים דתיים, ובתחילת המאה ה-19 התבצעו עבודות שיפוץ ושדרוג שהחזירו למקדש את מראהו.
האמר H3 הוא SUV רחב, ממותג האמר בעל הנעה כפולה 4x4, מתוצרת יצרנית הרכב הכבד AM General בבעלות יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2005–2010 (משנת הדגם 2006) בארצות הברית.
4 דלתות - טנדר קבינה כפולה (דגם האמר H3T).
דגם "האמר H3" בשימוש משטרת דובאי.
האמר H1 הוא רכב שטח ו-SUV רחב, ממותג האמר בעל הנעה כפולה 4x4, שיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד AM General משנת 1999 בבעלות יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 1992–2004 ובשנת 2006.
4 דלתות - טנדר קבינה כפולה.
סוגי מנוע: מנוע בנזין, מנועי דיזל.
האמריקאי השקט הוא סרט משנת 2002 בכיכובו של מייקל קיין.
הסרט מבוסס על הספר "האמריקאי השקט" מאת גרהם גרין והוא מהווה עיבוד מחודש לסרט בעל שם זהה משנת 1958. הסרט מתרחש בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי ומתמקד באמריקאי בשם פייל המואשם בקידום פעולות טרור כנגד הממשלה הקולוניאלית הצרפתית.
חברת ההפקה המרכזית מירמקס רכשה את זכויות ההפצה של הסרט באמריקה הצפונית ב-5.5 מיליון דולר, אך החליטה שלא להפיץ אותו, משום שקהל שצפה בסרט בהקרנות מקדימות סיווג אותו כ"לא פטריוטי" בתקופה שאחרי פיגועי 11 בספטמבר .
מאוחר יותר שוחרר הסרט להפצה מוגבלת בבתי הקולנוע והכניס 12.9 מיליון דולר בארצות הברית.
בנוסף על כך זכה הסרט לתגובות חיוביות מצד המבקרים, והשחקן מייקל קיין היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו.
האמריקאי הוא סרט דרמה-מתח אמריקאי משנת 2010, בבימויו של אנטון קורביין ובכיכובו של ג'ורג' קלוני.
הסרט מבוסס על הרומן "A Very Private Gentleman" מאת מרטין בות', ועוסק בסיפורו של מתנקש מקצועי הנמצא במנוסה באיטליה הכפרית כשהוא מנסה לברוח מעברו ולהשלים את משימתו האחרונה.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים והכניס 67 מיליון דולר ברחבי העולם אל מול תקציב של 20 מיליון דולר.
ג'ק (ג'ורג' קלוני) הוא מתנקש מקצועי ומיומן שמתכנן לפרוש לאחר משימתו האחרונה, שמסתבכת ומובילה למותו של חברו הקרוב.
הוא בורח לכפר קטן באיטליה כדי להסתתר ולהתכונן למשימתו הבאה, שמחייבת אותו להרכיב נשק מיוחד.
במהלך שהותו בכפר, הוא מפתח קשרים עם המקומיים, כולל כומר העיירה ואישה מקומית בשם קלרה (ויולנט פלאסידו).
אך ככל שהוא מתקרב לאנשים סביבו, ג'ק מגלה שקשה יותר ויותר להימלט מעברו ושהמשימה הנוכחית עלולה להיות המסוכנת ביותר.
ג'ורג' קלוני בתפקיד ג'ק – מתנקש מקצועי המנסה לברוח מעברו ולמצוא שלווה.
ויולנט פלאסידו בתפקיד קלרה – אישה מקומית שמפתחת מערכת יחסים עם ג'ק.
תיאקלוו ורקהאפן בתפקיד הכומר בנדו – כומר העיירה שמתחבר לג'ק.
פאולו בונאקלי בתפקיד פאביו – מנהל בית המלון בו שוהה ג'ק.
הסרט "האמריקאי" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
רבים שיבחו את האווירה הוויזואלית, הצילום המרהיב של הנופים האיטלקיים, ואת משחקו המרשים של ג'ורג' קלוני, בעוד אחרים מצאו שהסרט איטי מדי ולא מספיק מותח.
הסרט קיבל ציון של 66% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 230 ביקורות, וציון של 61 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות אך נוטות לחיוב.
האמפרי מרשל היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינות וירג'יניה וקנטקי.
הוא כיהן בבתי המחוקקים של שתי המדינות וייצג את קנטקי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1795–1801. מרשל היה בן למשפחה פוליטית בולטת שכללה את בני דודיו – נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל, השופט הפדרלי ג'יימס מרקהם מרשל, והמחנך המפורסם לואיס מרשל.
כל בני המשפחה הבולטים היו חברים במפלגה הפדרליסטית.
מרשל היה גם אביו של חבר הקונגרס וסבו של חבר הקונגרס והגנרל בצבא הקונפדרציה המפרי מרשל.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת מרשל ברגימנט הארטילריה של מדינת וירג'יניה.
לאחר המלחמה עבר למחוז קנטקי שבווירג'יניה, שם צבר עושר רב כחוואי וכמודד קרקעות.
הצלחות ממשל פדרליסטי בדיכוי מרד הוויסקי ובניצחון בקרב "העצים הנופלים" חיזקו את מעמדו, ובשנת 1794 נבחר מרשל על ידי האספה הכללית לסנאט של ארצות הברית.
כסנאטור תמך בעקרונות הפדרליזם, גיבה את חוקי הזרים וההסתה והצביע בעד אשרור אמנת ג'יי – דבר שגרם לזעם ציבורי: תושבים רגמו אותו באבנים וניסו להשליכו לנהר קנטקי.
ב-1801 הפסיד בבחירות החוזרות לג'ון ברקינרידג', אך נבחר שוב לבית המחוקקים של קנטקי בשנים 1807, 1808 ו-1823. במהלך מושב 1809 הסתכסך עם הנרי קליי, והשניים ניהלו דו-קרב שבו נפצעו קלות.
כבר ב-1786 האשים מרשל כמה פוליטיקאים בולטים בקנטקי במזימה לנתק את המדינה מן האיחוד ולכרות ברית עם ספרד.
לאחר תום כהונתו בסנאט חידש את ההאשמות בעיתון The Western World, וכתוצאה מכך נפתחה חקירה נגד שופט בית הערעורים של קנטקי, בנג'מין סבסטיאן, שנמצא כי קיבל קצבה מספרד והתפטר מתפקידו.
השופט הפדרלי הארי אינס היה יעד נוסף להאשמותיו של מרשל, והשניים הסתבכו במאבק משפטי שנמשך כמעט עשור.
אינס שכר את ויליאם ליטל לכתוב ספר שבו הציג את גרסתו, ומרשל הגיב בפרסום ספרו "היסטוריה של קנטקי" (1812), שהיה פרשני מאוד אך הפך לספר ההיסטוריה הנפוץ ביותר על המדינה באותה תקופה.
ב-1815 חתמו השניים על הסכם הדדִי שלא לפרסם זה על זה דבר שלילי; אינס עמד בהסכם, אך לאחר מותו פרסם מרשל ב-1824 מהדורה מעודכנת של ספרו – עוקצנית לא פחות מהמקור.
בשנותיו האחרונות פרש מרשל מהחיים הציבוריים.
הוא מת בבית בנו בלקסינגטון שבקנטקי, ב-3 ביולי 1841.
מרשל נולד ב-1760 בעיירה אורלין שבווירג'יניה, לג'ון ומרי (קויזנברי) מרשל.
שמו ניתן לו, ככל הנראה, על שם סבו מצד אמו, האמפרי קויזנברי.
אביו היה בן למשפחה מכובדת אך דלת אמצעים.
לפי המסורת, בילדותו לא זכה לחינוך פורמלי, ובת דודתו (ובהמשך אשתו) מרי לימדה אותו קרוא וכתוב.
בהמשך נשלח על ידי אביו להתגורר אצל דודו תומאס מרשל ולקבל חינוך אצל מורים סקוטיים שלימדו גם את ילדיו של תומאס – ובהם ג'ון מרשל (נשיא בית המשפט העליון לעתיד), ג'יימס מרקהם מרשל (שופט פדרלי לעתיד) ולואיס מרשל (מחנך נודע).
בתו של תומאס, ננסי מרשל, נישאה לג'וזף המילטון דייוויס, מי שיהיה לימים תובע פדרלי.
לאחר לימודיו הפך מרשל למודד קרקעות.
ב־4 בינואר 1778 התגייס מרשל כצוער ברגימנט הארטילריה של וירג'יניה ושירת במלחמת העצמאות.
הרגימנט היה בפיקוד דודו תומאס בדרגת קולונל.
הוא קודם בהדרגה והשתחרר ב־1782, לאחר שקיבל מענק של 4,000 אקרים בגבול המערבי.
ב־1782 עבר לקנטקי, התמנה לסגן מודד מחוז פייט, וב־1784 נישא לבת דודתו אנה מריה ("מרי") מרשל, בתו של תומאס.
לשניים נולדו שני בנים – , שהיה חבר קונגרס, וג'ון ג'יי מרשל, אביו של גנרל צבא הקונפדרציה המפרי מרשל – ובת שנהרגה בילדותה מפגיעת ברק.
כעבור זמן קצר עבר למחוז וודפורד, מונה למודד המחוז על ידי מושל וירג'יניה, ובתפקידו צבר אדמות רבות עד שהיה אחד האנשים העשירים בקנטקי.
לפי המסופר, התגאה בכך שיכול היה לרכוב מפרנקפורט לוורסיי מבלי לעזוב את אדמותיו.
מרשל היה מתנשא כלפי פשוטי העם ובוטה בכתיבתו, תכונות שלא הקנו לו אהדה.
כמו משפחתו, היה פדרליסט, בשעה שרוב תושבי קנטקי השתייכו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
נוסף על כך היה אתאיסט קנאי, פרסם חוברות בגנות הדת והוציאן על חשבונו.
צאצאיו הביעו בושה מכתביו נגד הדת ושרפו את מסמכיו האישיים.
מרשל ניסה להיבחר לאספה הכללית של וירג'יניה אך נכשל, ובהמשך היה בין התומכים ביצירת מחוז בורבון – שם מונה לסגן מושל המחוז.
הוא החל לעסוק בעריכת דין כבר בשנות ה-80 של המאה ה-18 וגילה פגם במדידות הקרקע של פרנקפורט שאִפשר לו לתבוע לעצמו אדמות מבוקשות.
ב־1786 פרסם האשמות נגד ג'יימס וילקינסון, שלטענתו קשר עם ספרד בענייני הספנות בנהר המיסיסיפי וניסה לנתק את קנטקי מן האיחוד.
מאז ועד מותו נלחם בכל מי שנחשד במעורבות ב"קונספירציה הספרדית".
מרשל היה ציר בוועידת דנוויל ב־1787 שדנה בהיפרדות קנטקי מווירג'יניה, ותמך בעמדה המתונה של המתנה לאישור חוקי מהאספה בווירג'יניה ומהקונגרס.
ב־1788 נבחר כציר לוועידת האשרור של חוקת ארצות הברית, הצביע בעדה והצליח להשפיע על נציגים נוספים.
לאחר הפרדת קנטקי מווירג'יניה (1792) נבחר לבית הנבחרים של המדינה.
הוא קידם חוק לפישוט סיווג הקרקעות ולשינוי המיסוי, והתנגד לתוכנית התקפה על ניו אורלינס, שלדעתו הייתה מזימה של שליח צרפתי ושל המושל אייזק שלבי.
ב־1794, בעקבות התחזקות המפלגה הפדרליסטית לאחר דיכוי מרד הוויסקי וניצחון הצבא בקרב Fallen Timbers, נבחר מרשל לסנאט.
יריביו האשימו אותו בשבועת שקר, אך הסנאט דחה את ההאשמות מחוסר ראיות.
מרשל תמך בכל הצעדים הפדרליסטיים, ובהם חוקי הזרים וההמרדה ואמנת ג'יי – החלטה שעוררה זעם עצום בקנטקי.
כשהגיע לפרנקפורט רגמו אותו תושבים באבנים וניסו להשליכו לנהר.
הוא הציל עצמו כשאמר למתנגדיו: "לפי כללי הבפטיסטים, אין מטבילים אדם לפני שהוא מוסר את עדותו.
אם אתם עומדים להטביל אותי, הרשו לי לספר תחילה על אמונתי" – תשובתו הצינית הצחיקה את ההמון והוא ניצל.
בבחירות הבאות הפסיד את מושבו לג'ון ברקינרידג'.
לאחר פרישתו מהסנאט שב לעיסוקיו אך המשיך לתקוף חשודים בקונספירציה הספרדית.
מאמריו בעיתון Western World הובילו לחשיפת השופט סבסטיאן ופרישתו.
בהמשך הסתבך בתביעות דיבה עם השופט הארי אינס והמו"ל ג'וזף סטריט.
ב־1807 נבחר שוב לבית הנבחרים של קנטקי, שם יזם חוק לקיצור תקופת ההתיישנות בתביעות מקרקעין.
ב־1809 ניהל דו-קרב מפורסם עם הנרי קליי לאחר ויכוחים פוליטיים על קידום תעשייה מקומית – שניהם נפצעו קל.
בהמשך הודח זמנית מבית הנבחרים בעקבות מאבקי כוח עם אינס, אך נבחר שוב בשנה שלאחר מכן.
ניסה להיבחר שוב ב־1810 אך נכשל.
ב־1823, לאחר מותו של חבר בית הנבחרים מרטין הארדין, נבחר מרשל למלא את מקומו ותמך בבית המשפט הישן במהלך הסכסוך המשפטי הגדול של אותה תקופה בקנטקי, שבו התעמתו תומכי עצמאות הרשות השופטת עם גורמים פוליטיים שניסו להחליפה בבית משפט חדש שתומך במדיניותם.
לאחר כהונה אחת פרש מהפוליטיקה.
לאחר מכן הקדיש את זמנו לכתיבה ולעיתונות.
הוא ייסד את העיתון הפדרליסטי היחיד בקנטקי, The American Republic, שבו פרסם מאמרים ושירים.
בהמשך שינה את שמו ל-The Harbinger ומכר אותו ב־1825. אשתו מתה שנה קודם לכן, ומרשל לקה בשיתוק חלקי.
הוא עבר לגור עם בנו תומאס, פרופסור באוניברסיטת טרנסילבניה, ונפטר בביתו בלקסינגטון שבקנטקי ב־3 ביולי 1841.
מרשל היה בעל עבדים כל חייו, אך בצוואתו הורה לשחרר את כולם לאחר מותו.
הוא נקבר באחוזתו "גלן ויליס" בליסטאון, ללא מצבה.
ב־1888 החליטה אספת המדינה להקים מצבה ולקבורו מחדש בבית הקברות בפרנקפורט, אך משפחתו ביקשה להשאיר את גופתו במקומה.
האמפיתיאטרון הרומי בטריר הוא אמפיתיאטרון אליפטי, שבנו הרומאים במאה השנייה, בטריר, גרמניה.
באמפיתיאטרון נערכו קרבות גלדיאטורים ומופעי בעלי חיים והוא הכיל כ-20,000 מקומות לצופים.
המבנה הוקם בסביבות המאה ה-2 לספירה, בתקופת שלטונו של אנטונינוס פיוס.
האמפיתיאטרון נחפר בצלע גבעה, במשולב עם חומות העיר, מזרחית למרכז העיר המודרני והרומי ושופץ, כאשר קונסטנטיוס כלורוס עבר לטריר, בסביבות שנת 293.
עם קיצה של האימפריה הרומית, האמפיתיאטרון כבר לא היה בשימוש.
בתחילת המאה ה-13, הוא שימש נזירים כמקום לאחסון והאבנים נבזזו לשימוש משני בבניין העיר.
מאוחר יותר ניטעו כרמים במקום בו היו היציעים.
החפירות הראשונות של בניין הזירה החלו במאה ה-19, ומרתף הזירה נחשף בסביבות 1908.
בשנים 1992–1993 חודשה תקרת העץ מעל מרתף הארנה, תוך התקנת תשתיות חשמל, מים וביוב לאירועי תרבות עתידיים.
האמפיתיאטרון נבנה על שטח באורך 145 מטרים וברוחב 120 מטרים באורך ו-102 מטרים ברוחב.
הזירה באורך כ-71 מטרים ורוחבה כ-47.5 מטרים.
האמפיתיטרון נבנה במקור עם שני שערים, אחד בקצה הצפוני ואחד בקצה הדרומי.
בתקופה מאוחרת יותר שימש האמפיתאיטרון ה שער הראשי של העיר.
גובהם של היציעים המדורגים עם מקומות הישיבה היה כ-22 מטרים, והם יכלו להכיל כ-22,000 צופים.
מתחת לזירה הייתה מערכת מערכת תת-קרקעית של מנהרות וחדרים.
המנהרות שימשו להעברת בעלי חיים, גלדיאטורים וציוד ותאים לשמירה על בעלי חיים שנועדו לקרבות.
במהלך חפירות שנעשו באמפיתיאטרון, נמצאו מגוון ממצאים, כמו: חפצים יומיומיים, כלי נשק של גלדיאטורים, שרידי עץ, 1,200 מטבעות מסוף המאה ה-3 ואילך.
ממזרח לאמפיתיאטרון התגלה בשנת 1996 בית קברות קטן, ובו קברים של 46 איש.
האמפיתיאטרון הוכרז כחלק מאתר מורשת עולמית הכולל מונומנטים רומיים נוספים, קתדרלת פטרוס הקדוש (St.
Peter Church) וכנסיית גבירתנו בטריר (Church of Our Lady in Trier), כעדות לחשיבותה של טריר, עיר רומית מרכזית, מצפון להרי האלפים.
האמפיתיאטרון הרומי בסלונה הוא אמפיתיאטרון אליפטי שנבנה על ידי הרומאים בעיר העתיקה סלונה, בירת פרובינציית דלמטיה, במאה ה-2, בתקופתו של הקיסר הדריאנוס.
האמפיתיטרון פעל עד המאה ה-5.
האמפיתיאטרון נבנה בקצה הצפון-מערבי של גבולות העיר העתיקה סלונה, שחורבותיה נמצאים בבחלק הצפון מערבי של העיר סולין בקרואטיה, כחמישה קילומטרים, בקוו אווירי, מצפון למרכז ספליט.
במהלך התקופה הוונציאנית, ניזוק האמפיתיאטרון במכוון כדי למנוע מכוחות הטורקים להשתמש בו, במהלך מלחמתם עם ונציה במאות ה-16 וה-17. לאחר מכן, הוא שימש כמחצבה, ממנה נלקחו אבנים לבניית בתים בעיר החדשה סולין.
החפירות הראשונות, באתר נערכו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, ביוזמתו של פרנצסקו קררה , שהיה אחראי גם על המחקר הארכאולוגי הראשון והשיטתי של העיר.
חפירות נוספות נערכו לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי פ.
בשנת 1929 נחקר האתר על ידי האדריכל הדני א.
דיגבה (Ejnar Dyggve) והוא שחזר את החלקים התחתונים של החומות.
(הוא כתה מונוגרפיה מקיפה שפורסמה ב-1932).
בתחילת שנות ה-80, נחקר האתר על ידי פ.
האמפיתיאטרון בצורה אליפטית, באורך 125 מטרים וברוחב 100 מטרים, עם זירה מרכזית בגודל 65 על 40 מטרים,
בשל מיקומו לאורך חומות העיר הצפוניות, ובחלקן המערביות, הכניסות הראשיות שלו היו בחומות הדרומיות והמזרחיות.
סביב הזירה המרכזית היו יציעים מדורגים עם מקומות ישיבה לכ-17,000 צופים.
בצדו הצפוני, עמד האמפיתיאטרון על קרקע מוגבהת וחלק מהקירות שנבנו היו ללא יסודות.
בצד הדרומי, וגם בחלקים מהצדדים המערבי והמזרחי, היו לו שלוש קומות: שתיים עם ארקדות והשלישית עם חלונות מלבניים.
בצד הדרומי של האודיטוריום היה בנוי תא כבוד למושל הפרובינציה, ומולו תא שיועד לשופטי העיר.
במרכז הזירה היה פתח (porta Libitinae) למסדרון התת-קרקעי ששימש לנשיאת גלדיאטורים פצועים ומתים וכן היו בו חדרים.
בצד הצפוני של האמפיתיאטרון נמצאו שרידי בית קברות, ככל הנראה לגלדיאטורים שנהרגו בזירה.
ממצבותיהם ניתן ללמוד את שמותיהם, מוצאם והתמחויותיהם בלחימה.
נמצאו שרידי ציור פרסקו המתאר לוחמים שנהרגו ומעליהם שמותיהם.
האמפיתיאטרון הרומי בדוּרֶס (באלבנית: Amfiteatri i Durrësit) הוא אמפיתיאטרון רומי השוכן בלב העיר דורס, באלבניה.
בנייתו החלה בסוף המאה ה-1 או בתחילת המאה ה-2 לספירה וחדלו להשתמש במאה ה-5. הוא נהרס פעמיים ברעידות אדמה, במאה ה-6 ובמאה ה-10. זהו האמפיתיאטרון הרומי הגדול ביותר שנבנה בחצי האי הבלקן והוא הכיל בין 20,000-15,000 מקומות ישיבה לצופים.
האמפיתיאטרון נכלל ב"רשימה לבחינה" של אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו, באלבניה.
האמפיתיאטרון נבנה בנייתו החלה בסוף המאה ה-1 או בתחילת המאה ה-2 לספירה, בזמן שלטונו של הקיסר טראיאנוס ושימש למופעים עד המאה ה-5 לספירה.
המבנה נהרס פעמיים ברעידות אדמה, במאה ה-6 ובמאה ה-10. על חורבותיו נבנתה קפלה שעוטרה בתחילה בציורי קיר ובמאה ה-6 נוספו פסיפסים.
קפלה מימי הביניים נבנתה במאה ה-13, שגם היא מעוטרת בציורי קיר.
במאה ה-16, לאחר הכיבוש העות'מאני, כוסה האמפיתיאטרון, כאשר נבנתה חומה בקרבת מקום.
חפירה שיטתית של האתר החלה בשנות ה-60, על ידי הארכאולג האלבני וָאנג'ל טוצ'י (Vangjel Toci) שגם בנה את המוזיאון לשמירת הממצאים ומכונה "אבי הארכאולוגיה של דורס".
בשנות ה-80 חודשו החפירות על ידי הארכאולוגית האלבנית לידה מיראי (Lida Miraj) וממצאיה פורסמו ב-1989. .
לאחר החפירה, התדרדר מצב האמפיתיאטרון, עקב בנייה מסיבית והתרחבות השכונה הסמוכה.
מאמצי שימור להחלו רק בשנות ה-2000, אך הבנייה הסמוכה המשיכה עד שנת 2004, עת אוניברסיטת פארמה החלה בעבודות שיקום להצלת האתר.
האמפיתיאטרון בנוי בצורה אליפטית, כ-132 מטרים אורך וכ-113 מטרים ברוחב.
אורך הזירה הוא כ-61 מטרים ורוחבה כ-42 מטרים.
היציעים נבנו על צלע גבעה משופעת, וגובהם כ-20 מטרים וביניהם ישנם גרמי מדרגות.
האמפיתיאטרון מוקף מכל עבר על ידי שכונות העיר דורס ובתים חדשים נבנו גם על הריסותיו.
לחצי התושבים מאיימים על שימור האתר לטווח ארוך, אם כי עיריית דורס מתכננת כעת להסיר את הבתים.
בחלק משרידי האמפיתיאטרון נמצאו ליקויים מבניים חמורים, והפסיפסים ועם הזמן, הפרסקאות מתפוררים.
בשנת 2013, נבחר האמפיתיאטרון (יחד עם שלושה עשר אתרים נוספים) על ידי ארגון אאורופה נוסטרה, כאחד מאתרי המורשת התרבותית הנמצאים בסכנת הרס, הגבוהה ביותר באירופה.
בשנת 1993 לאחר שעזב את להקת הדת' מטאל סרמוניאל אות' (Ceremonial Oath) הקים הגיטריסט אוסקר דרוניאק עם חברו יספר סטרמבלאד את להקת האמרפול ובו בזמן המשיכו שניהם להשתתף בלהקות קריסטל אייג' (Crystal Age) ובאין פליימס (In Flames) בהתאמה כאשר הסולן היה מיכאל סטאנה מדארק טראנקיליטי מאז ההתקדם פרויקט הלהקה בעצלתיים.
ההתקדמות החלה בשנת 1996 כאשר השתתפה האמרפול בחצי הגמר של התחרות רוקסלאגט.
להופעה הזאת לא הצליח מיכאל סטאנה להגיע ובמקומו הופיע יואקים קאנס שהפך לסולן הרשמי של הלהקה.
האמרפול לא העפילו לגמר אך מספר רצועות שמע בביצוע חי הוקלטו ונשלחו לחברת התקליטים ההולנדית Vic Records שהחתימה את הלהקה שתכף נכנסה למשטר חזרות לקראת הקלטות אלבומם הראשון Glory To The Brave ("תהילה לאמיצים").
בינואר 1997 החליטו אוסקר ויואקים להתמסר ללהקת האמרפול במאת האחוזים כך שנדרש שינוי בהרכב, גלן ויספר פרשו על מנת להתמסר לאין פליימס והוחלפו על ידי סטפן אלמגרן ופטריק רפלינג.
להקתו הקודמת של יואקים, קריסטל אייג', התפרקה ופרדריק חברו מהלהקה שימש באסיסט זמני בהאמרפול עד שנמצא באסיסט קבוע בדמותו של מאגנוס רוסן.
חברת התקליטים הגרמנית ניוקליאר בלאסט (Nuclear Blast) רכשה את הלהקה מהחברה ההולנדית והחתימה אותה על חוזה ל-4 אלבומים נוספים.
לפי הצעת החברה הוחלף המתופף באנדרס יוהנסן, בשלב זה מערך חברי ההרכב נשאר יציב.
יואקים קאנס (Joacim Cans) - סולן
אוסקר דרוניאק (Oscar Dronjak) - גיטריסט
פונטאס נורגרן (Pontus Norgren) - גיטריסט
פרדריק לארסון (Fredrik Larsson) - באסיסט
אנדרס יוהנסון (Anders Johansson) - מתופף
ניקלאס סאנדין (Niklas Sundin) - גיטריסט
סטפן אלמגרן (Stefan Elmgren) - גיטריסט
יוהאן לארסון (Johan Larsson) - באסיסט
מאגנוס רוסן (Magnus Rosén) - באסיסט
פטריק רפלינג (Patrik Räfling) - מתופף
בני האן (בסינית: 汉族, פין-יין: Hànzú, או: 汉人, Hànrén) הם הקבוצה האתנית הגדולה בעולם.
קבוצה זו, שמקורה בסין, מהווה כ-92% מהאוכלוסייה ברפובליקה העממית של סין, וכן 19% מאוכלוסיית העולם.
פרט לבני האן מתקיימים בסין כ-55 קבוצות אתניות המוכרות על ידי המדינה.
המונח מתורגם פעמים רבות כ"סינים אתניים", או פשוט כ"סינים", אך שימוש כזה במונח "סינים" נוגד את עמדת הרפובליקה העממית של סין המעדיפה להגדיר את סין כמדינה רב-לאומית, שבני ההאן מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בה.
מרביתם של בני ההאן מתגוררים ברמות ובמישורים של הנהר הצהוב, נהר היאנגצה, נהר הפנינה ובאזור מישור צפון-מזרח סין.
מקורו של המונח בשושלת האן, ששלטה במרבית שטחי סין בהם מרוכזים מרבית בני ההאן.
בניבים סיניים מסוימים המונח המקביל מתייחס דווקא לשושלת טאנג.
בני ההאן הם מרבית האוכלוסייה ברפובליקה העממית של סין, בטאיוואן, ובסינגפור.
ניתן להתייחס למרבית ההיסטוריה של סין כאל ההיסטוריה של בני ההאן.
האן סולו הוא דמות בדיונית המככבת בטרילוגיה המקורית של סרטי "מלחמת הכוכבים".
גולם על ידי השחקן האריסון פורד מפרק 4: תקווה חדשה עד לפרק 7: הכוח מתעורר וגולם על ידי השחקן אלדן ארנרייך בסולו: סיפור מלחמת הכוכבים.
ג'ורג' לוקאס, יוצר סאגת הסרטים, תיאר את סולו כ"אדם בודד המגלה את חשיבות היותו חלק מקבוצה ועוזר לטובת הכלל".
מעריצים רבים שיערו כי דמותו מבוססת על חברו הוותיק של לוקאס, ובמאי מכובד בפני עצמו, פרנסיס פורד קופולה.
בילדותו, האן סולו עבד בחללית בשם מזל הסוחרים, שריד מחללית שנלחמה במלחמת המשובטים, שם החוק אשר שלט היה "כולם עובדים".
לאחר שבילה את מרבית ילדותו בחללית, ווקית אלמנה בשם דיולאנה לקחה את סולו תחת חסותה.
בגיל 19, סולו השתחרר מעבודתו, כאשר ברח מהחללית.
לאחר שצבר יכולות טיסה מרשימות, הצטרף סולו לצי הטייסים של האימפריה הגלקטית.
במהלך קריירת השירות בצי, מפקדו של סולו הורה לו להתעלל באחד מהווקים אשר תפקדו כעבדים, תחת שלטונה של האימפריה.
כאשר האן סירב לעשות זאת, הוא גורש מהצי, אך הכיר את חברו לחיים, אשר חב את חייו להאן – צ'ובאקה.
האן זכה בחללית המילניום פלקון מידיד שעבד כשכיר חרב בשם לאנדו קלריסיאן, בטורניר סאבאק בכוכב בספין.
ביחד, סולו וצ'ובאקה עסקו בהברחות לא חוקיות, וזכו למוניטין מכובד ביותר בקרב העוסקים במקצוע זה.
לרוע מזלו של סולו, בזמן פעילות לא חוקית בכוכב קסל הוא נרדף בידי צי חלליות אימפריאלי ונאלץ לשחרר חלק ממטענו הלא חוקי כדי להימנע ממאסר.
מהלך זה גרם לפתיחת חוב גדול אצל אחד מראשי הפשע הגדולים והמאיימים ביותר הידועים בגלקסיה, ומעסיק לשעבר של האן, ג'אבה ההאט.
ג'אבה הציב פרס כספי על ראשו של האן, וגרם לכך שירדפו אחריו ציידי-ראשים שונים, בין היתר, גם גרידו, אותו לבסוף סולו הרג.
פרק זה של חייו מתואר בסדרת ספרים "The Han Solo Trilogy".
מצבו של סולו היה קשה, עד כדי כך שהוא הסכים להסיע שני זרים, לוק סקייווקר ואובי-וואן קנובי, לכוכב הלכת אולדריאן, תמורת 17,000 קרדיטים.
במהלך הטיסה לכוכב הלכת, אשר לבסוף התברר כי הושמד, המילניום פאלקון נגררה אל תוך תחנת החלל האימפריאלית שהשמידה אותו: כוכב המוות הענקי.
בכוכב המוות נגרר סולו למשימת הצלתה של הנסיכה ליאה אורגנה, אחת ממנהיגי ברית המורדים הגלקטית, הנלחמת באימפריה הגלקטית.
לאחר שהרג כמה שוטרים אימפריאליים, כמעט ונמחץ למוות במכל אשפה ענקי, וניצב מול צבא חיילי-סער ענק לבדו, סולו הצליח לברוח מתחנת החלל, ביחד עם לוק, ליאה, ושני הדרואידים R2D2 ו-C3PO.
בהגיעם לבסיס המורדים בכוכב יאבין 4, סולו קיבל את הפרס הכספי שהובטח לו על הצלתה של ליאה.
הוא סירב להצטרף לצי החלליות אשר התכוון לתקוף ולהשמיד את כוכב המוות בטענה שמדובר במשימת התאבדות.
לוק המאוכזב המריא אל עבר המתקפה, כשהאן נפרד ממנו במשפט "יהי ה'כוח' עמך".
כשהצי החל לאבד את רוב טייסיו, והמצב נראה אבוד, סולו התערב במתקפה, ויירט את דארת' ויידר ממסלולו, שנייה לפני שהאחרון כמעט והפיל את לוק.
הדבר אפשר ללוק לירות את הטיל שהשמיד את כוכב המוות הראשון.
כהוקרת תודה על הריסת הנשק האולטימטיבי של אויבה, ברית המורדים העניקה ללוק והאן מדליות-כבוד על תרומתם ועזרתם.
3 שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, היה האן מפקד בברית המורדים על הכוכב המושלג והקופא הות'.