tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכות קדימה היא אחת מחמש הזכויות במקרקעין המוסדרות בחוק המקרקעין של מדינת ישראל.
חוכר לדורות (שוכר הנכס לתקופה שלמעלה מעשרים וחמש שנים) דומה לבעל הנכס בעניין זה והוא יכול להעניק זכות קדימה.
לאחר שנרשמה בטאבו זכות הקדימה, רשם המקרקעין נדרש שלא לרשום העברה כלשהי של הזכות במקרקעין, אלא אם נוכח שהתקיימו תנאי זכות הקדימה (קרי, שהזכות במקרקעין הוצעה קודם כל לבעל זכות הקדימה).
זכות קדימה יכולה להיווצר על פי הסכם או מכוח הוראות החוק.
ניתן לכרות חוזה שבו מקנה בעל הזכות בנכס את זכות הקדימה לאדם אחר.
על מנת שתחול כזכות קניינית (כלפי כולי עלמא), זכות הקדימה צריכה להירשם במרשם המקרקעין (טאבו), באמצעות שטר עליו חותמים הצדדים.
זכות קדימה על פי הסכם מוסדרת בסעיף 99 לחוק המקרקעין:
לצד זכות הקדימה לפי הסכם, חוק המקרקעין מסדיר שני מקרים נוספים בהם חלה זכות קדימה: זכות קדימה בין יורשים וזכות קדימה בין בני זוג.
זכות קדימה בין יורשים: במקרקעין שהם משק חקלאי כמשמעותו בסעיף 114 לחוק הירושה, תשכ"ה-1965, שעברו בירושה לכמה יורשים, לא יכול יורש להעביר את חלקו לאחר לפני שיציע אותו ליורשים האחרים.
בשנתיים הראשונות לאחר מתן צו הירושה או צו קיום הצוואה, כל יורש הוא בעל זכות קדימה ביחס לחלקיהם של היורשים האחרים.
לאחר תום השנתיים, עומדת ליורש זכות קדימה רק אם רשם בטאבו את זכותו זו במהלך השנתיים הראשונות.
הטעם להסדר ייחודי זה נעוץ באינטרס של הגנה על שלמות המשק החקלאי, כאשר לעיתים, הכנסת רוכשים זרים למשק עשויה להביא לפירוקו או לפגיעה אחרת בכושר קיומו.
האופן בו יש לממש את זכות הקדימה מוסדר בסעיפים 102 ו-103 לחוק המקרקעין:
זכות הקדימה אינה מונעת העברת הזכות בנכס מבעליה לאדם אחר ללא תמורה כלשהי, כי זכות הקדימה אינה חלה על מתנות.
זכות הקדימה עוברת יחד עם הזכות שלגביה היא חלה, כך שמקבל המתנה אינו יכול להעביר את הזכות הלאה ללא התחשבות בזכות הקדימה.
כאדריכל שפעל בתקופת הקמתה של העיר הלבנה, השתתף בהחדרת הסגנון הבינלאומי (באוהאוס) לאדריכלות הישראלית.
בין המבנים החשובים שתכנן בתל אביב נמנים בית בראון (רח' מזא"ה 38), בית פרדס (רח' לבונטין 5) ובית פומרוק (רח' אחד העם 56).
שלוש נולד ביפו לאברהם חיים שלוש ושרינה לבית אלבז למשפחה בת שישה ילדים.
סבו, אהרן שלוש, היה מראשי העדה הספרדית ביפו וממייסדי נווה צדק, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר).
יוסף אליהו שלוש הוא דודו מצד אביו.
בבגרותו נשלח ללימודים גבוהים באירופה, שם למד בקולג' רולאן שבפריז ובפוליטכניון שבשווייץ.
לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לעבודות ציבוריות בפריז, הוסמך כמהנדס-אדריכל.
שלוש חזר לארץ ישראל בשנת 1928, השתקע בתל אביב ועבד בה כאדריכל.
באותן שנים, העיר חוותה בנייה מואצת במיוחד בשל הגידול המהיר בכמות התושבים.
שלב זה בהתפתחותה האורבנית של תל אביב כונה העיר הלבנה, ורבים מהמבנים שהוקמו בתקופה זו תוכננו בסגנון אר דקו ובסגנון הבינלאומי (באוהאוס).
שלוש השתלב בשפע האדריכלים שפעלו בעיר בתקופה זו, ותכנן כמה מבנים שנודעו בחשיבותם האדריכלית:
בית פרדס (רח' לבונטין 5) - תוכנן בסגנון אר דקו בשנת 1931 (הוכר כמבנה לשימור בזכות סגנונו האדריכלי המיוחד במסגרת תוכנית השימור העירונית של תל אביב).
בית בראון (רח' מזא"ה 38 פינת רח' אחד העם 49) - תוכנן בסגנון הבינלאומי בשנת 1933 (נכלל בתחומי אזור B של הכרזת אונסק"ו על העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית).
בית פומרוק (רח' אחד העם 56) - תוכנן בסגנון הבינלאומי בשנת 1935 (הוכר כמבנה לשימור בזכות סגנונו האדריכלי הבינלאומי במסגרת תוכנית השימור העירונית של תל אביב; וגם נכלל בתחומי אזור B של הכרזת אונסק"ו על העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית).
שלוש נכנס לפעילות ציבורית בעיריית תל אביב עם הצטרפותו לוועדת בניין העיר.
הוא גם השתתף בייסודה של אגודת האינג'נירים והארכיטקטים בארץ ישראל, וכחבר הוועד המרכזי של האגודה, נשלח לייצגה בוועידות בינלאומיות - בפראג (1935), בפריז (1937) ובשווייץ (1938).
שלוש גם כיהן כיושב-ראש בית הדין האזורי לשכר דירה של וחבר בית הדין לערעורים בדבר החרמת דירות לחיילים משוחררים.
כמו כן, היה פעיל בוועד העדה הספרדית בתל אביב והיה חבר במועדון רוטרי.
שלוש התגורר בבית משפחתו ברח' פינס 32 בתל אביב.
בית זה הוא אחד משני בתים תאומים סמוכים (כתובתו של הבית הסמוך היא רח' פינס 30), שהוקמו על ידי משפחת שלוש.
הבתים התאומים נבנו על ידי האחים יוסף אליהו שלוש ואברהם חיים שלוש מחומרי בניין שיוצרו במפעלם - מפעל האחים שלוש.
כאמור, משפחת אברהם חיים שלוש השתכנה ברח' פינס 32, והבן זכי נותר בבית זה עד אחרית ימיו.
הוא נפטר בא' בכסלו תשל"ד, 1973, בלי להשאיר צאצאים.
במשפט העברי, קניין זכייה הוא כלל האומר כי אדם יכול להעשות שליח לחבירו ללא ידיעתו, כאשר מדובר בדבר המהווה זכות למי שמזכים לו.
סוגיה ידועה במסכת כתובות מבוססת על דיני הזכייה, לפיהם ניתן להטביל גר קטן הבא להתגייר יחד עם הוריו, על אף שאין לו דעת להתגייר, שכן הדבר זכות לו להתגייר, וכנראה שגם הוא היה חפץ בכך, בצירוף העובדה שגם הוריו עושים כך.
גם לפי רבי מאיר הסבור שאסור לשחרר עבד שלא מדעתו, שכן עדיף לו להיות עבד ולהתנהג בפריצות, כאשר מדובר בקטן שעדיין לא טעם טעם של חטא, גם הוא מודה שזכות הוא לו להיות גר.
התוספות מסבירים כאמור, כי ישנה זכייה לקטן כאשר המעשה הוא זכות גמור בשבילו.
אף על פי שאין זכות לגוי, במקרה כזה ניתן לזכות לו את הגירות, שכן במעשה זה עצמו הוא נהיה יהודי, ולכן לעניין מעשה זה ניתן להחשיב אותו לכזה.
הראשונים נחלקו האם כלל הזכייה מהווה סניף של כללי השליחות, וההבדל היחיד ביניהם הוא ששליחות יכולה להעשות מאדם אחד לאדם אחר דווקא בידיעתו המליאה בניגוד לזכייה שיכולה להעשות גם שלא מידיעתו (כך גם מכריע הקצות החושן), או שמא מדובר בפרשייה נפרדת שאין ביניהם כל קשר (כהכרעת רבי עקיבא איגר).
התופס לבעל חוב במקום שחב לאחרים
קיים כלל האומר, כי אדם אינו יכול לזכות ולהקנות חפץ לאדם אחד, כאשר הדבר מהווה חובה והפסד ממוני לאדם אחר.
לפי שיטת רש"י, כלל זה תקף רק בדיני זכייה, הנעשים ללא מינוי מפורש, אך בשליחות הנעשית בציווי המשלח, יכול אדם לזכות חפץ לבעל חוב, גם כאשר הדבר מהווה הפסד לאדם אחר.
כך למשל, אם אדם פשט את הרגל, ונשאר ברשותו חפץ יחיד לגבייה בין שני מלווים, אין אדם שלישי יכול מדעתו לתפוס את החפץ לאחד מהמלווים.
התוספות לעומת זאת, מביא ראיות כי גם באופן שהיה מינוי מפורש, קיים הכלל כי אין אדם יכול לתפוס לאחד מבעלי החובות במקום שהוא חב ומפסיד אנשים אחרים.
אך הפני יהושע מיישב את הראיות ומוכיח כי אין בהן כי להפריך את שיטת רש"י.
זכי דרוויש הוא משורר וסופר ישראלי-פלסטיני.
נולד לסלים והוריה, משפחה מוסלמית, בשנת 1944 בכפר אל-בירווה שבגליל המערבי.
אביו היה בעל אדמות בכפר ואמו אנאלפביתית.
אחיו הבכור הוא המשורר המפורסם מחמוד דרוויש.
לאחר שנחרב הכפר במלחמת העצמאות, נמלטה משפחתו ללבנון, תחילה לג'זין, ולאחר מכן לדאמור.
שנה לאחר שנמלטו ללבנון, חזרה משפחתו לאזור עכו, והתיישבה בג'דיידה.
סיים תיכון בכפר יסיף וסיים באוניברסיטת חיפה תואר ראשון ותואר שני.
הוא היה מורה ואחר כך מנהל תיכון ומרצה במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל שבחיפה.
דרוויש כתב סיפורים קצרים, נובלות באורך מלא, מחזות וכן מאמרים בנושאי תרבות, ספרות ופוליטיקה.
כמו כן תרגם ספרים מעברית לערבית.
נשוי ואב לחמש בנות, מתגורר בג'דיידה.
זכותם האלוהית של מלכים היא דוקטרינה דתית-פוליטית המשמשת להצדקת מלוכה אבסולוטית.
הרעיון העומד מאחוריה הוא שסמכותו של המלך נובעת מאלוהים, לפיכך המלך הוא אדם השולט בחסד אלוהי, ומכיוון שכך, אף אדם או מוסד בממלכתו, בין אם האצולה, הכנסייה או הפרלמנט, אינו יכול לפקפק בו אלא רק אלוהים יוכל לשופטו.
לפי קו המחשבה הזה, כל ניסיון לשפוט את המלך בכלים ארציים מהווה כפירה.
זכות הקיום מתוארת כאחת התכונות של מדינה ריבונית.
במאמר מהמאה ה-19, כתב הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן שלמדינה יש זכות קיום כאשר תושביה מוכנים להקריב את האינטרסים שלהם עבור הקהילה שהיא מייצגת.
בניגוד לזכות להגדרה עצמית, זכות הקיום אינה מאפיינת עמים אלא מדינות.
זו אינה זכות מוכרת במשפט הבינלאומי.
השימוש הבולט במונח הוא במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי מאז שנות ה-50.
זכות קיומה של מדינה דה פקטו עשוי להשקל כנגד זכותה של מדינה אחרת לשלמות טריטוריאלית.
תומכי זכות הקיום רואים בה השתלשלות של הזכות להתקיים שמוכרת בידי כותבים על החוק הבינלאומי כזכות יסוד של מדינות, במשך מאות שנים.
זכות הקיום של מדינות נדונה על ידי הוגי דעות רבים במאה ה-19, ביניהם תומאס פיין וולטר סקוט.
המאמר המרכזי שדן בסוגיה זו הוא "מה היא אומה?" של ארנסט רנן, שפורסם בשנת 1882, ושם כתב: "כל עוד המדינה מוכיחה את כוחה המוסרי בכך שתושביה מקריבים את טובת הפרט לטובת הקהילה, אז המדינה היא לגיטימית ויש לה זכות קיום.
אם מתעורר ספק לגבי גבולותיה, יש להתייעץ עם האוכלוסיות באזורים השנויים במחלוקת." לדברי רנן, זכות הקיום היא לא זכות היסטורית, אלא "משאל עם יומיומי, בדיוק כמו שקיומו של הפרט הוא חיזוק יומיומי של זכותו לחיות."
הביטוי "זכות הקיום" צבר תאוצה בתקופת פירוק האימפריה העות'מאנית בשנת 1918. "אם לטורקיה יש זכות קיום - והמעצמות נוטות לטעון שאכן יש לה – אז באותה מידה יש לה זכות להגן על עצמה מפני כל ניסיון לסכן את קיומה הפוליטי", נכתב במאמר משנת 1903.
זכות הקיום של מדינת ישראל
הרוזן פולקה ברנדוט תיווך מטעם האו"ם בין מדינת ישראל למדינות ערב ב-1948, ותוכניתו קראה למדינות ערב להכיר בזכות קיומה של מדינת ישראל.
מדינות ערב דחו קריאה זו, וקטעו את שיחות השלום שברנדוט הוביל.
התנגדות מדינות ערב לזכות הקיום של מדינת ישראל נמשכה עד 1967.
לאחר מלחמת ששת הימים, שר החוץ המצרי מוחמד אל-זיאת אמר כי קהיר מקבלת את זכות הקיום של ישראל על בסיס הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
הוא הוסיף כי מהכרה זו לא משתמעת הכרה דיפלומטית בישראל.
בספטמבר 1967 מנהיגי ארצות ערב אימצו עמדה נוקשה בשם "שלושה הלאווים" בוועידת חרטום: לא להסכם שלום עם ישראל, לא להכרה דיפלומטית בישראל, ולא למשא ומתן עם ישראל.
אבל בנובמבר אותה שנה, מצרים וירדן קיבלו את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שממנה משתמעת קבלת זכות הקיום של ישראל.
יאסר ערפאת ומנהיגים פלסטיניים אחרים דחו את ההחלטה, וגם סוריה, באומרה כי "ההחלטה מתייחסת לזכות קיום של ישראל אך מתעלמת מבעיית הפליטים הפלסטינים."
לאחר שנבחר לראשות הממשלה ב-1977, נאם מנחם בגין בכנסת ואמר:
גישת הפלסטינים לזכות קיומה של ישראל השתנתה במהלך המגעים שהובילו להסכם אוסלו א'.
ב-1988 יאסר ערפאת הודיע בסבב פגישות בסטוקהולם כי אש"ף מקבל את קיומה של ישראל כמדינה יהודית באזור, וכי הוא דוחה ומגנה טרור על כל צורותיו.
בשנת 1993 היו חילופי איגרות בין ערפאת לראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, בהם כתב ערפאת: "אש"ף מכיר בזכותה של המדינה ישראל להתקיים בשלום ובביטחון, ומקבל את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם 242 ו-338." עמדה זו אומצה על ידי המנהיגים הפלסטינים שבאו לאחר ערפאת, לרבות מחמוד עבאס.
מאידך, פורסמו גם דעות שונות של אישים פלסטיניים, כדוגמת אלה המזוהים עם חמאס, השוללים את זכות הקיום של ישראל.
זכות הקיום של מדינה פלסטינית
תוכנית החלוקה כללה הכרה במדינה יהודית ובמדינה ערבית, אך התוכנית נדחתה על ידי ארצות ערב והובילה לפרוץ מלחמת העצמאות.
רוב ממשלות ישראל התנגדו להקמת מדינה פלסטינית.
בדיון בכנסת ב-5 באוקטובר 1995 על הסכם אוסלו ב', אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי מטרת ההסכם היא "למנוע מצב של מדינה דו-לאומית וזאת על ידי הקמת ישות עצמאית "שהיא פחות ממדינה" לצד מדינת ישראל."
לאחר רצח יצחק רבין, שאלת הקמתה של מדינה פלסטינית עלתה מפעם לפעם במסגרת שיחות השלום בין ישראל לפלסטינים.
בישראל יש התומכים בגישת "שתי מדינות לשני עמים", שמשמעותה תמיכה בזכות הקיום של מדינה פלסטינית.
בקונגרס ברלין נדונה השאלה האם למדינה ארמנית יש זכות קיום.
לאחר רצח העם הארמני במלחמת העולם הראשונה עלתה שאלה זו שוב.
תומכים של מדינות בדלניות השואפות לעצמאות נוטים לגייס את זכות הקיום כאחד הטיעונים בעד הקמת מדינה עצמאית.
זכות זו נתבעת על ידי תושבי חבל הבסקים (הדורשים עצמאות מספרד), צ'צ'ניה (הדורשים עצמאות מרוסיה), כורדיסטן (סוריה, עיראק, טורקיה, איראן), בדלני צפון אירלנד (הממלכה המאוחדת) והמדינה הפדרלית של נובורוסיה (אוקראינה).
זכי כמאל הוא עורך דין דרוזי-ישראלי, איש ציבור, פובליציסט ופרשן לענייני משפט, פוליטיקה ומדיניות ציבורית.
נשיא ויו"ר של חבר המנהלים ושל הוועד המנהל במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל – חיפה.
זכי כמאל סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1969 וקיבל את רישיון עריכת הדין בשנת 1972. באותה שנה הקים משרד בחיפה שהוא עומד בראשו עד היום.
המשרד עוסק בייצוג ובהופעה בבתי משפט ובבתי דין (ליטיגציה) במגוון תחומים משפטיים, ובהם משפט פלילי, משפט אזרחי ומסחרי, לשון הרע, דיני משפחה משפט ציבורי וזכויות אדם.
במרוצת השנים העניק את שירותיו למגוון רחב של לקוחות בתחומי משפט שונים.
עם לקוחותיו של המשרד לאורך השנים נמנים אנשים פרטיים מישראל ומחוצה לה, חברות מסחריות ישראליות וזרות, מועצות מקומיות, עמותות, אנשי ציבור, פוליטיקאים בכירים, עיתונאים ואנשי תקשורת ידועים, אמצעי תקשורת ישראלים וזרים.
המשרד ייצג לקוחות בהליכים משפטיים רבים אשר עוררו עניין ציבורי ותקשורתי בישראל ומחוצה לה ואף בהליכים שהתקבלו בהם פסקי דין תקדימיים.
המשרד מדורג זה לא מעט שנים בדירוגים מקצועיים רלוונטיים בצמרת משרדי עורכי הדין בישראל והוא נמנה עם המשרדים המובילים בישראל בתחום המשפט הפלילי.
עו"ד זכי כמאל השתתף והרצה בכנסים מקצועיים רבים.
נוסף על כך שימש עו"ד כמאל יו"ר של ועדות מקצועיות חשובות בלשכת עורכי הדין בתחום הליטיגציה, ובהן ועדת בית המשפט העליון ופורום בתי משפט בלשכת עורכי הדין בישראל.
בשנים 2013–2015 הוא עמד בראש הכנס השנתי של לשכת עורכי הדין באילת, שנחשב לכנס החשוב והגדול ביותר של לשכת עורכי הדין בישראל ואשר מתקיימים במסגרתו מושבים והרצאות בתחומי משפט רבים, בהשתתפות עורכי דין מובילים, שופטים בכירים, מעצבי מדיניות ואנשי אקדמיה בתחומים הרלוונטיים.
פובליציסט ופרשן לענייני משפט, פוליטיקה ומדיניות ציבורית
זה שנים רבות עו"ד זכי כמאל מתראיין מעת לעת כפרשן לענייני משפט, פוליטיקה ומדיניות ציבורית באמצעי תקשורת בישראל ומחוצה לה.
עו"ד כמאל שימש בעבר פרשן ברשת ב' של קול ישראל לענייני המזרח התיכון במסגרת תוכנית הרדיו "מגזין המזרח התיכון" בהנחיית העיתונאי יוני בן מנחם.
עו"ד כמאל פרסם מאמרי דעה רבים בתחומי המשפט, הפוליטיקה והמדיניות הציבורית בעיתונים רבים הן בשפה העברית והן בשפה הערבית.
עו"ד כמאל הרצה פעמים רבות בכנסים אקדמיים ומקצועיים בתחומי הפוליטיקה והמדיניות הציבורית במוסדות אקדמיים ובמרכזי מחקר כמו המרכז לדיאלוג אסטרטגי במכללה האקדמית נתניה.
בנושאים שעו"ד כמאל הרצה עליהם בכנסים: מדיניות המערב מול איראן, השלכות הקמת מדינה פלסטינית על הפוליטיקה הישראלית, האביב הערבי והמדיניות הישראלית כלפי המיעוט הערבי בישראל.
מנהל בתי הדין הדתיים הדרוזיים
עו"ד כמאל שימש בתפקיד מנהל בתי הדין הדתיים הדרוזיים בשנים 1970–1986, שבהן כיהן המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית, שיח' אמין טריף, כנשיא בית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
במסגרת תפקידו זה עו"ד כמאל שימש ממונה על הביצוע של סדרי המנהל בבתי הדין הדתיים הדרוזיים; שימש עורך של כתב העת "הידיעון הדרוזי" (مجلة الأخبار الدرزية) שפרסם משרד הדתות.
כתב עת זה שימש במה לעשרות מחקרים על הדרוזים שערכו מומחים מבני העדה ומחוצה לה; עו"ד כמאל היה הממונה מטעם משרד הדתות על הענקת שירותי דת לבני העדה הדרוזית ברמת הגולן בתקופה שבה נהג הממשל הצבאי ברמת הגולן.
בשנת 1975 הוענק לעו"ד כמאל אות העובד המצטיין של משרד הדתות על פעילותו כמנהל בתי הדין הדתיים הדרוזיים שהיו באותה תקופה כפופים למשרד הדתות ולא למשרד המשפטים.
ראש החוג הרעיוני לאקדמאים דרוזים
החוג הרעיוני לאקדמאים דרוזים היה ארגון שהקימו אקדמאים דרוזים בשנות השמונים.
עו"ד זכי כמאל עמד בראש החוג.
החוג הרעיוני לאקדמאים דרוזים בראשות עו"ד זכי כמאל היה מעורב בפעילות ענפה לקידום המטרות הנ"ל ואשר מתועדת בין היתר בכתבות בתקשורת באותה תקופה.
פעילות במוסדות לשכת עורכי הדין
מסוף שנות השבעים ועד שנת 2019 עו"ד כמאל היה פעיל מרכזי במוסדות הארציים של לשכת עורכי הדין בישראל, שהיא גוף סטטוטורי המאגד את כל עורכי הדין בישראל.
במסגרת פעילותו זו כיהן בין היתר כחבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין, חבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין, יו"ר פורום בתי משפט בלשכת עורכי הדין, סגן ראש לשכת עורכי הדין והמשנה לראש לשכת עורכי הדין.
במסגרת פעילותו של עו"ד כמאל בלשכת עורכי הדין הוא פעל לקידום מעמדם של עורכי הדין ושל לשכת עורכי הדין בישראל, לשיפור שיתוף הפעולה והדיאלוג בין עורכי הדין למערכת בתי המשפט, לפתיחת שערי המקצוע בפני אוכלוסיות מוחלשות במדינת ישראל ולעידוד עורכי הדין הערבים להשתלב במוסדות הלשכה.
יו"ר המרכז הערבי-יהודי בית הגפן
בשנות השמונים והתשעים היה עו"ד כמאל יו"ר המרכז הערבי-יהודי בית הגפן בחיפה.
במסגרת זו פעל למען קידום השלום והדו-קיום הערבי יהודי בישראל באמצעות פעילות תרבותית, חינוכית, קהילתית וציבורית ענפה.
על פעילות זו הוענק לו פרס הלורד הבריטי מרקוס זיו על מפעל חיים לדו-קיום בין יהודים לערבים.
בשנת 2010 הוענק לעו"ד זכי כמאל מגן הנגיד לסובלנות מרוטרי ישראל על תרומה ציבורית והתנדבותית יוצאת הדופן לקידום השלום, השוויון, הדו-קיום והסובלנות בין מגזרי האוכלוסייה ברחבי הארץ, על טיפוח קשרי הידידות ושכנות הטובה בין יהודים לערבים ועל תרומה מתמשכת ליצירת חברה אזרחית איכותית.
חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית נתניה
עו"ד כמאל משמש חבר בחבר הנאמנים של מכללת "האקדמית נתניה" מאז היווסדה.
בשנים האחרונות הוא מכהן כיו"ר ועדת ביקורת של חבר הנאמנים במכללה זו.
פעילותו במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל – חיפה
מאז שנת 1996 ועד היום משמש עו"ד כמאל בתפקידים בכירים במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל – חיפה, לרבות נשיא המכללה ויו"ר חבר הנאמנים והוועד המנהל של המכללה.
תחת הנהגתו הגיעה המכללה להישגים רבים והיום היא רשאית להעניק תואר שני במגוון תחומים.
המכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל – חיפה היא מוסד מוביל בהכשרת מורים ועובדי הוראה בחברה הערבית בישראל אשר הוקם בשנת 1949 ואשר מתקיים כמוסד אקדמי עצמאי משנת 1996.
זכי כמאל נשוי לע'אדה כמאל.
ע'אדה כמאל היא משפטנית בהשכלתה ופעילה ידועה למען קידום מעמדן של הנשים בחברה הדרוזי, אשר מכהנת בהתנדבות מלאה מאז שנת 1977 כיו"ר סניף ויצו בדאליית אל-כרמל.
על פעילותה ההתנדבותית בויצו דאליית אל כרמל למען החברה בכלל ולמען הנשים הדרוזיות בפרט קיבלה בשנת 2015 את אות הנשיא למתנדב שנחשב לאות ההוקרה החשוב ביותר לפעילות התנדבותית בישראל.
יצחק זכי כהן היה רבה הראשי של הקהילה היהודית בביירות ומחזאי.
ייסד ב-1874 את בית הספר היהודי המודרני הראשון בביירות, "תפארת ישראל", שהיה שמו בעברית, ואל-מדרסה אל-ווטניה אל-ישראאיליה ("בית הספר היהודי הלאומי") בערבית, שם כיהן כמנהל המוסד.
בית הספר המשיך לפעול עד 1899, אז הוחלף על ידי קולג' אליאנס של ביירות.
כהן ובנו סלים היו מהמחזאים היהודים המובילים שפעלו בביירות בסוף המאה התשע-עשרה.
בעוד האחרים, ביניהם סלים כהן, כתבו בערבית, זכי כהן כתב מחזות בעברית.
ב-1876 הפכה אחת מיצירותיו למחזה הראשון בעברית שהועלה בביירות.
בבית ספרו, תפארת ישראל, עודדו תיאטרון ובדרך כלל הועלו שתי הצגות בשנה.
איברהים זכי מרדכי היה זמר ומלחין יהודי-מצרי, אביהם של לילה ומוניר מוראד.
נחשב לאחד הזמרים האחרונים ששרו בסגנון המוזיקה הערבית הישנה.
נולד באלכסנדריה, מצרים, למשפחה יהודית-מצרית שבניה היו סוחרי טקסטיל, והחל את חייו כסוחר אריגים באלכסנדריה.
הוא נרשם לקונסרבטוריון הערבי למוזיקה בשנת 1907, והוציא כמה הקלטות בשנת 1910. בהנחייתו של עבד אלחי חילמי, הוא למד כמה טכניקות של שירה סולידית ושל אדוור.
הוא זכה להצלחה רבה בקרב הציבור, כשמצד אחד הוא מבצע את רפרטואר השירים המסורתי החדביאלי של אדוור וקאסה-איד, ומצד שני מבצע שירים חדשים.
עייף מחוסר היציבות במצרים, הוא יצא לסיבוב הופעות בסביבות 1928, וחצה את תוניסיה, אלג'יריה, צרפת ולבסוף את ארצות הברית.
הוא עשה הון שהוא בזבז וחזר מרושש ב-1932. לאחר מכן הוא הבין שטעמו של הציבור השתנה ושמו כמעט נשכח.
הוא הקדיש את עצמו להכשרתם האמנותית של ילדיו, הזמרת לילה מוראד והמלחין מוניר מוראד, שמאז שנות ה-30 של המאה ה-20 זכו בתהילה מקבילה למה שאביהם חווה בין 1915 ל-1920.
מוהמד זכי אמדוני הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית ובנבחרת שווייץ.
אמדוני גדל במחלקות הנוער של סרבט ז'נבה, מרן ואטויל קרוז'.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של אטויל קרוז' במסגרת הליגה השווייצרית הרביעית, ובשנת 2019 עבר לסטאד לוזאן אושי מליגת המשנה השווייצרית.
ב-9 ביוני 2021 חתם אמדוני בלוזאן מליגת העל השווייצרית.
ב-24 ביוני 2022 הושאל אמדוני למשך שתי עונות לפ.צ.
ב-19 ביולי 2023 חתם בברנלי שבדיוק עלתה לפרמיירליג על חוזה לחמש שנים וירדה בסיום עונתו הראשונה במועדון חזרה לצ'מפיונשיפ אחרי שסיימה במקום ה-19 בליגה.
ב-29 באוגוסט 2024 הושאל לבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית עד לסיום העונה.
אמדוני שותף בנבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 20 בשני משחקים בשנת 2019. כבן לאב ממוצא טורקי, הוא עבר בשנת 2021 לננבחרת טורקיה עד גיל 21 אך לאח משחק אחד הוא חזר לשחק במדי נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21 במסגרתה הוא שיחק 11 משחקים וכבש 7 שערים במהלך 2021 ו־2022
ב-27 בספטמבר 2022 ערך אמדוני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 2–1 על נבחרת צ'כיה במסגרת ליגת האומות 2022/23. את שערו הראשון הבקיע במוקדמות יורו 2024 נגד נבחרת בלארוס.
עד סוף יוני 2023, הוא שותף בכל 4 המשחקים של נבחרתו במוקדמות וכבש 5 שערים.
שחקן החודש בליגת העל השווייצרית: פברואר 2023
נבחרת העונה בליגת העל השווייצרית: 2022/23
מלך השערים בקונפרנס ליג: 2022/23 (7 שערים, במשותף עם ארתור קברל)
הזכות לסעד משפטי היא זכותו של אדם שזכויות האדם שלו הופרו לקבל סעד משפטי.
הגנה כזו חייבת להיות בהישג יד לכל ולאפשר :הבאת העבריינים לדין, פיצוי הולם לנפגע ומניעת הפרות נוספות של זכויות האדם.
הזכות לסעד משפטי מבטיחה שהפרט יוכל לבקש סעד מהמדינה ישירות ולא באמצעות תהליך בינלאומי.
זהו כלי להגנה על זכויות אדם ברמת המדינה אשר דורש מהמדינה לא רק להגן על זכויות אדם דה יורה אלא גם דה פקטו במקרים פרטניים.
הזכות לסעד משפטי מוכרת בדרך כלל כזכות אדם באמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם.
הזכות לסעד משפטי באה לידי ביטוי בסעיף 8 של ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, סעיף 2 של האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, סעיף 13 של האמנה האירופית לזכויות אדם, וסעיף 47 של אמנת האיחוד האירופי בנושא.
זכותו יגן עלינו, בראשי תיבות: זי"ע, היא ברכת המתים המתווספת לאחר שמם של צדיקים, ונפוצה בעיקר בחוגי מקובלים וחסידים.
מקובלת גם הצורה זיע"א - זכותו יגן עלינו, אמן.
האזכור הראשון של הביטוי מופיע ביהי רצון שלפני אמירת תהלים, שנכלל בחיבור שערי רצון: תיקונים, הנהגות ותפילות על-פי קבלת האר"י, לר' נתן נטע הנובר, שם נכללה התפילה: "שֶׁתֵּפֶן ברחמים אל קריאת מזמורי תהלים שאקרא כאילו אמרם דוד בעצמו זכותו יגן עלינו".
ביטוי דומה מופיע גם בפיוט "אל מסתתר", שחובר על ידי ר' אברהם מֵימִין, תלמיד הרמ"ק, מחוג מקובלי צפת במאה ה-16. הבית השביעי של השיר פותח במילים: יָהּ זְכוּת אָבוֹת יָגֵן עָלֵינוּ, ומשם כנראה נפוץ השימוש לפועל 'יגן' בלשון זכר.
השימוש בביטוי אינו נפוץ לפני המאה ה-18. שימוש תכוף בברכה זו מופיע, כנראה לראשונה, בספרי החיד"א, בייחוד בספרו "שם הגדולים".
הברכה נזכרת גם בספרות השו"ת של פוסקים ספרדים ואיטלקיים מהמאה ה-18, כמו: ר' משה חגיז ור' דוד פארדו.
האזכור הראשון מתקופת אבות החסידות מופיע בספרו של ר' לוי יצחק מברדיצ'ב.
התייחסות מפורשת לשימוש שגרתי בברכה, עם ביאור על-פי חסידות, כתב ר' אלימלך מליז'נסק:
בחוגי המתנגדים עושה לראשונה שימוש בביטוי ר' אברהם דנציג, ביחס למחותנו הגר"א: "שהרי אנו זכינו לראות בעינינו מחותני אדונינו מרנא ורבנא גאון ישראל וקדושו רבי אליהו חסיד [...] אשרי העין ראתה כל אלה, דורו ראו ושמחו זכותו יגן עלינו".
החל מהמאה ה-19 הפך הביטוי לרווח, כאמור, בעיקר בחוגי חסידים ומקובלים.
לדעתו של הרבי מליובאוויטש, הביטוי זכותו יגן עלינו אינו מתאים לכל צדיק, אלא רק "כשמדובר בצדיקים מדריכי ישראל או מארי דאורייתא מלמדי תורה לרבים, והמדבר לומד תורתם והולך בדרכיהם והוראותיהם".
נולד למשפחת ג'ובראן מהעדה המרונית בכפר, משפחה שמסורתית החזיקה בתפקיד המוח'תאר הנוצרי בכפר בתקופת המנדט הבריטי, כשלכפר היה מוח'תאר נוצרי ומוח'תאר מוסלמי.
בצעירותו התגורר בחיפה ועבד בה כפקיד בחנות שמכרה מזון וציוד לצבא הבריטי.
באביב 1948, לאחר כיבוש חיפה על ידי ההגנה במלחמת העצמאות, שב לכפר ושהה בו בעת שנכבש על ידי צה"ל במבצע חירם.
מהקמת המדינה ועד שנת 1963, נוהל הכפר ג'ש על ידי מוכתרים שמונו על ידי הממשל הצבאי.
בשנת 1963 יזמו השלטונות את חידוש פעילות המועצה המקומית שהתקיימה בתקופת המנדט הבריטי.
בראש המועצה המקומית הממונה הוצב ג'ובראן אשר כיהן בתפקיד ברציפות עד שנת 1993. בשנים הראשונות לכהונתו הוביל מהלכים משמעותיים ביישוב כגון חיבור הבתים לרשת הטלפון ובניית בית ספר יסודי.
ג'ובראן קידם את גביית המיסים מתושבי הכפר שלא היו רגילים לכך.
בתחילת שנות ה-90 הציע לשכן עולים מברית המועצות בג'ש.
בבחירות לראשות המקומית בשנת 1993, קיבל ג'ובראן 46.15% מהקולות, והפסיד ליריבו אליאס אליאס (53.61% מהקולות), אשר החליף אותו וכיהן בתפקיד עד שנת 2003, ולאחר מכן בין השנים 2008-2024.
בשנת 2007, כלומר לאחר כעשר שנות בנייה עם מעט הפרות, הבחין ראש המועצה לשעבר כי עבר על החוק, ופנה לוועדה המקומית על מנת ליידע אותה בנושא ולבקש אישור להפוך את הבניין לבניין חוקי.
הוועדה המקומית הגישה נגדו כתב אישום, למרות שלא הבחינה בהפרות החוק בבנייה.
בינואר 2016 הלך לעולמו בגיל 93.
"זכות רחל" הוא פיוט שחובר על ידי רבי יהודה פתיה, שהיה מקובל ופייטן ממוצא בגדדי, שפעל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הפיוט מוקדש לרחל אמנו, ומזכיר את מסירותה למען עם ישראל ואת זעקתה מול אלוהים למען בניה.
הפיוט מתאר את בקשתה של רחל בפני אלוהים, תוך שהיא מתאמצת להגיע אליו בשמים ולזעוק עבור בניה הסובלים בצרותיהם.
הפיוט מתאר את רחל אמנו כשהיא פונה לאלוהים בזעקה גדולה.
היא מציגה לפניו את סבלותיהם של עם ישראל בגלות, ומזכירה את הקרבתה הגדולה למען אחותה לאה, כאשר ויתרה על בעלה יעקב כדי שלא תתבייש.
דרך הפיוט, מתוארת מסירותה וכוחה של רחל, והיא משמשת סמל לתפילה ולהפגת סבלם של עם ישראל.
בין הדימויים המופיעים בפיוט ישנה פנייה ישירה לאל בזעקות ותפילות, בקשת רחמים והבטחה שלא להפסיק לזעוק עד שיתקבלו תחינותיה.
רחל מתוארת כמי שמתגברת על כל המכשולים כדי להגיע לפני כיסא הכבוד ולדרוש עבור עמה.
הפיוט "זכות רחל" נאמר לעיתים קרובות בעיתות מצוקה, והוא ידוע כבעל סגולה לתפילות בעת צרה.
הוא נאמר במיוחד בקבר רחל ובמועדים מסוימים כמו הילולת רחל אמנו.
זכי נאסיף היה זמר ומלחין לבנוני.
הוא נחשב לאחד המלחינים הלבנונים הבולטים מהדור הראשון של המוזיקאים שליוו את עלייתו של רדיו לבנון בשנות ה-40 של המאה ה-20, ויצירותיו נותרו בעלות השפעה רבה על המוזיקה הפופולרית הלבנונית.
הוא הלחין וביצע יותר מ-500 שירים, שירים שביצע בעצמו או בקולותיהם של זמרים אחרים.
הוא נולד במשגרה, העיר הגדולה ביותר במערב בקעת הלבנון בשנת 1916 למשפחה נוצרית.
בגיל 6 עזב עם משפחתו לביירות, שם נחשף למוזיקה בבית הוריו שהחזיקו בביתם גרמופון ותקליטים.
מגיל צעיר עסק בשירה ובמוזיקה עממית.
בגיל 14 החל לנגן בעוד והושפע משירתם של עבד אל וואהב ואום כולתום.
זכי נאסיף החל ללמוד מוזיקה ב-1936 באוניברסיטה האמריקאית בביירות, הצטרף לצוות רדיו אוריינט בתקופת המנדט הצרפתי, ותרם להשקת פסטיבל בעלבק הבינלאומי.
היו בין המרכיבים המובילים של מוזיקה זו.
הם, מלבד וובה ויחד עם עבד אל גאני צ'אבן (1925-1977) הקימו גם חמישייה שנקראה בשם "ליגת החמישה".
החמישייה עוצבה על פי דגם חוג המלחינים הרוסי החמישה (1856-1870) שמטרתו הייתה לקדם מודרניזם מוזיקלי לצד הגברת הזהות המוזיקלית המקומית.
מוקדי הפעולה שלהם היו תחילה רדיו המזרח הקרוב (1953–1956) ורדיו לבנון בביירות, ולאחר מכן פסטיבל בעלבק.
מטרתם הייתה להתנתק מהשירה הפופולרית ולנסות לגלות סגנון שירה מקומי המושפע מהפולקלור והמסורת הלבנוניים.
הם תרמו לאספקת חומר מוזיקלי לרדיו אוריינט ולרדיו לבנון בשנות ה-50.
במהלך חייו הארוכים, נאסיף הלחין מוזיקה לשירים של פיירוז, סבאח, ודיע א-סאפי, מאג'דה א-רומי ואחרים.
הוא גם ביצע באופן אישי שירים מיצירותיו ולימד בקונסרבטוריון הלאומי הלבנוני.
נאסיף לא השתייך לאסכולת המוזיקה של האחים רחבאני, אשר שילבה מוזיקה מערבית וקלאסית עם פולקלור לבנוני וסגנונות מסורתיים ישנים.
במקום זאת, הוא שימר את החומר הישן אך הפיח בו רוח חדשה, תוך שהוא משלב אותו עם מסורות הכפר הלבנוני.
אחד משיריו הידועים ביותר לקהל הלבנוני הוא راجع راجع يتعمر (עוד תשובי להיבנות) המכוון למולדתו לבנון.
את השיר הוא חיבר ושר במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
בשנת 1994 הוא הלחין אלבום מלא עבור פיירוז בשם "פיירוז שרה את זאכי נאסיף".
זכי נאסיף נפטר בביירות ב-10 במרץ 2004, לאחר התקף לב בגיל 87. הותיר אחריו מורשת מוזיקלית עשירה ותוססת המורכבת מכ-1,100 שירים וקטעי מוזיקה השייכים לז'אנרים וסגנונות שונים.
ניתן לראות בו את מייסד אסכולה לבנונית ערבית חדשה ללחנים, ייחודית בז'אנר המשלב מילים, מוזיקה, תזמור וריקוד.
זָכָר (♂) בבעלי החיים הוא הזוויג המייצר את תאי הזרע.
בצמחים, הזכר הוא הזוויג המייצר את האבקה שבאבקנים.
הזכר והנקבה יוצרים יחדיו את מנגנון הרבייה הזוויגית (בניגוד לרבייה אל-זוויגית).
התופעה שבה קיימים הבדלים חיצוניים בין זכר ונקבה מאותו מין נקראת דו צורתיות זוויגית.
עם זאת, יש מינים שבהם לא קיימים הבדלים בולטים בין הזכר מהנקבה.
המושגים זכר ונקבה משמשים גם לתיאור מנגנוני רבייה בעולם הצומח.
במין האנושי קרוי הזכר הבוגר "איש" (אף שכיום המילה איבדה ממשמעותה הזוויגית והיא מילה נייטרלית יותר, בעוד "גבר" תפסה את מקומה כמילה זכרית במופגן).
בביולוגיה מקובל לסמן זכר באמצעות מעגל שממנו יוצא חץ, סימון השאול מהסימון המקובל לכוכב מאדים באסטרולוגיה ובאסטרונומיה.
מקובל לקשר את מאדים לאל מלחמה הרומי מרס, ולפיכך רואים בו סמל לתכונות גבריות.
הזוויג זכר נקבע בבני האדם וביונקים הודות לקבלת כרומוזום Y מהאב, כרומוזום זה וכרומוזום X נקראים כרומוזומי זוויג, כך שהקריוטיפ של הזכר יהיה XY ואילו של הנקבה יהיה XX.
בחרקים ובעופות קביעת המין הפוכה מביונקים.
זכיינות היא שיטה ניהולית, שיווקית ועסקית, שבה חברה מזכה (Franchisor) מעניקה לזכיין (Franchisee) זכות, בדרך כלל לתקופה מוגבלת, לשימוש בסימני מסחר ובשיטות עסקיות מוכחות וזאת בתמורה לתשלומים אותם הזכיין מעביר למזכה מעת לעת, בדרך כלל תמורת אחוז ממחזור המכירות או מהרווח של הזכיין, תשלום חודשי קבוע, התחייבות לרכישת סחורה מהמזכה.
חברות מזכות עשויות להציב לזכיין דרישות שונות לצורך קבלת הזיכיון, בהן: לימוד השיטות העסקיות, השקעות בפרסום, לימוד מיומנויות וקניית שירותים נלווים לעסק מהחברה המזכה.
החברה המזכה גם עשויה לקיים ביקורות תקופתיות, או ביקורות פתע אצל זכייניה, כדי לוודא שאכן הם עומדים בתנאי הזיכיון.
אי-עמידה בתנאי הזיכיון עלולה לגרום לאי-חידוש הזיכיון, או לביטולו בטרם עת.
עסק הפועל תחת הסכם זכיינות נקרא לעיתים חנות רשת.
בארצות הברית חלק ניכר מן המחזור העסקי הכולל נעשה בעסקי זכיינות.
המונח "זכיינות", כתיאור למערכת עסקית, עשוי לסטות מקווי המתאר המתוארים מעלה.
כך לדוגמה, מפעיל מכונות מכירה של דברי מזון עשוי להיות זכיין למכונות מסוימות, כולל סימן מסחר שלהן וחייב בתשלום אחוזים מן המחזור, אולם לימוד שיטה עסקית לא יהיה חלק מן הזיכיון שניתן לו.
שיטה זו נקראת בשם "זכיינות מוצר" או "זכיינות סימן מסחר".
הסכם זכיינות יגדיר בדרך כלל את הטריטוריה שבה לזכיין קיימת בלעדיות (כך שזיכיון נוסף לא ימכר בשטח זה) וכן תוגדר המידה שבה הזכיין יקבל תמיכה מן החברה המזכה (בלימוד שיטות עסקיות, בפרסום, בשיווק וכדומה).
עיקר ההסכם יעסוק בהתחייבויותיו של הזכיין כלפי הרשת ובסנקציות שיוטלו עליו במקרה ויפר את כל אחד מסעיפי ההסכם.
בתחום זה נהוגה שיטה המכונה "זכיינות תפעולית".
בשיטה זו הזכיין מקים את הסניף על חשבונו אך הוא לא נדרש לרכוש את הסחורה/מלאי.
הרשת אחראית על ניהול המלאי ותפקידה למלא (לעיתים כנגד ביטחונות) את חנותו של הזכיין בסחורה הנדרשת לניהול תקין של החנות.
התפקיד של הזכיין בסוג זה של זיכיון הוא לנהל את החנות ולמכור את הסחורה (תפעול החנות).
כל הפדיון של החנות מועבר לרשת, כלומר הקופה שייכת לרשת, אשר מפרישה לזכיין, בסוף כל חודש, עמלה מוסכמת מראש (בישראל מדובר על עמלה בגובה 43% בממוצע) ומתוך עמלה זו, על הזכיין לשלם את כל ההוצאות של החנות כגון שכר דירה, ארנונה, חשמל, שכר עבודה וכו'.
תחילתה של הזכיינות היא כנראה בשנות החמישים של המאה ה-19. אייזק זינגר, אשר שיפר את מכונת התפירה, רצה להגדיל את הפצת מכונות התפירה שלו.
מאמציו, אף שנכשלו בסופו של דבר, היו בין עסקי הזכיינות הראשונים בארצות הברית.
זמן קצר אחר כך החל ג'ון ס.
פמבלטון למכור זיכיונות למשקה קוקה-קולה, בהצלחה רבה יותר.
דוגמאות נוספות מן ההיסטוריה האמריקאית של עסקי הזכיינות כוללים את מערכת הטלגרף, אשר הופעלה על ידי חברות רכבת שונות אבל נשלטה על ידי חברת וסטרן יוניון וכן הסכמי זכיינות בין מפעלי מכוניות שונים לבין הסוכנים המקומיים למכירת המכוניות.
הזכיינות המודרנית הגיעה לבשלות עם עליית רשתות הזכיינים בתחום המזון.
אלה החלו בארצות הברית כבר בשנת 1919 במסעדות מזון מהיר של רשת A&W Root Beer.
בשנת 1935 נוסדה בארצות הברית רשת הזכיינות של הווארד ג'ונסון, בתחום המלונאות.
בשנות החמישים חוותה ארצות הברית פריחה בעסקי הזכיינות עם התפשטות רשת האוטוסטרדות במדינה.
רשתות מזון מהיר ובתי מלון צצו בכל מקום.
בתחילת המאה העשרים ואחת subway היא החברה המזכה המצליחה ביותר בעולם, עם יותר מסעדות מאשר כל רשת אחרת.
במסחר קמעונאי, זכיינות נושאת עימה את היתרון של פתיחת עסק חדש במהירות יחסית ועל פי שיטות שהוכיחו את עצמן בעולם העסקים.
הזכיין קונה למעשה נוסחה להצלחה עסקית, בניגוד למצב שבו עליו להתחיל לבנות מן היסוד עסק חדש ובלתי מוכר ללקוחות, לעיתים נוכח תחרות קשה מצד עסקים אחרים באותו תחום.
חברה מזכה טובה תציע לזכיין עסק שכל שנותר הוא רק לפתוח את הדלת ולהתחיל להפעילו: החל מבחירת המיקום המתאים לפתיחת העסק, דרך הדרכה ואימון הצוות, ליווי מקצועי של העסק בצעדיו הראשונים ובהמשך דרכו, עמידה בדרישות חוקיות ומתן מענה לבעיות המתעוררות בהפעלתו השוטפת של העסק.
בזכות כוח הקנייה הגדול יותר של רשת החנויות יכולה החברה הזכיינית לספק לזכייניה מוצרים במחירים תחרותיים יותר.
כל עוד החברה המזכה מצליחה להוציא לפועל בדייקנות את הנוסחה שמצאה להצלחה העסקית, היא יכולה להפיץ ולהגדיל את מספר זכייניה בארצות וביבשות שונות ולקצור רווחים עצומים במהלך הדברים, בעוד שהזכיינים הם המבצעים את העבודה היום-יומית המפרכת של התמודדות עם לקוחות.
החברה המזכה אף יכולה להקים רשת הפצה גדולה מבלי להתחייב להשקעה גדולה בתהליך זה.
חלק מן הלקוחות מעדיפים קניית מוצרים ושירותים ברשתות זכיינים כיוון שכך ניתן לוודא קבלת מוצר בעל איכות אחידה וידועה מראש.
החסרון העיקרי לזכיין ברכישת זיכיון הוא באיבוד השליטה ועצמאותו.
בעוד שהזכיין מקבל גישה למערכת בנויה ומאומנת בתחום העסקי המסוים וכן סימן מסחר ידוע, עזרה עסקית, הדרכה ושיווק, הזכיין נדרש לנהוג על פי דרישות המערכת ולקבל אישור לכל שינוי שהוא מבקש להכניס בעסק מן החברה המזכה.
מסיבה זו קיים הבדל מהותי בין זכיינים לבין יזמים.
רכישת זיכיון עשויה אף לעלות ממון רב וזאת כיוון שחברות מזכות רבות מציבות דרישות מחמירות לזכיינים, למשל, בשטח החנות, מדי הצוות ועוד.
לעיתים על הזכיין לרכוש שירותים ומוצרים מן החברה המזכה, אשר ניתן לרוכשם במחיר זול יותר בשוק החופשי.
נוסף לאלה, דמי הזיכיון והאחוזים מתוך המחזור שיש לשלם לחברה המזכה, נוגסים ברווחיו של הזכיין.
הזכיין אף עשוי להיות מחויב מכוח החוזה להוציא כספים לשדרוג בית העסק, או לביצוע שינויים בבית העסק, כל אימת שחברה המזכה תרצה בכך.
בתגובה לעלייה הגדולה בפופולריות של הזכיינות, מספר גובר והולך של קהילות נוקטות בצעדים להגביל את התפשטות רשתות הזכיינים התופסות את מקומם של עסקים מקומיים קטנים, זאת בזכות העוצמה העסקית של החברה המזכה.
בעיה נוספת היא שיחסי החברה המזכה – זכיין עשויים להיקלע לקונפליקט אם צד מן הצדדים איננו מסוגל לנהל את עסקו כראוי (או שאינו נוהג בתום לב).
מחלוקת בין החברה המזכה לבין זכייניה יכולה להחריף עד כדי "מרד זכיינים", כפי שקרה ב-1998 ברשת "בורגראנץ'", אשר ביקשה להתאחד עם רשת אחרת – "ברגר קינג" – מהלך אשר הזכיינים התנגדו לו והתאגדו כדי לסכלו.
חסרון נוסף שקיים בעיקר בשלב המשא ומתן בזכיינות הוא פערי המידע והידע שישנם בין הרשת המזכה לבין הזכיין, שהוא בדרך כלל בתחילת דרכו העסקית.
ישנה רגולציה רבה בעולם בנושא זה שמנסה לצמצם את פערי המידע בשלב זה.
בישראל פסיקות חדשות נוטות לכיוון הרגולוציה (הגברת חובת הגילוי על המזכה כלפי הזכיין), ויש מחקר הטוען כי פסיקה זו תואמת את המצב הרצוי, בהיעדר חקיקה.
במדינות רבות ברחבי העולם החלה רגולציה משנות השבעים של המאה ה-20. בחלק מהמדינות בעולם ואף באמנות בינלאומיות ישנו קוד אתי לזכיינות, אשר מנסה לאפשר דרך מקבילה להתנהלות בין זכיין למזכה.בישראל "קוד אתי לזכיינות" על ידי המרכז לקידום זכיינות בישראל.
הקוד מנחיל סטנדרט התנהלות ראוי בין הרשת המזכה וזכייניה.
הקוד האתי הישראלי מתבסס על עקרונותיו של קודי האתיקה לזכיינות האירופאים והאמריקאי.
אף על פי שמדובר בקוד וולונטרי רשתות אשר חתמו עליו לקחו על עצמן לנהוג בהתאם לנורמות הקבועות בו.
בישראל נערך מחקר על תועלות קוד אתי לזכיינות בישראל, ונמצא שלמעט בריטניה, שם הקוד האתי פעיל ואכיף, בישראל הקודים האתיים אינם מספקים, ונוצרה קריאה להסדרת הזכיינות בעיקר בשלב המשא ומתן בין הזכיינים למזכים, בשל פערי המידע והידע בין הצדדים, בדומה למה שנעשה בארצות הברית ובאוסטרליה.
בשנים האחרונות צץ הרעיון של יישום מוסד הזכיינות אף בתחום חברות העוסקות בקידום חברתי של אוכלוסיות חלשות, ובכך לפשט ולזרז את פתיחתם של עסקים חדשים.
מספר רעיונות עסקיים כאלה כבר יושמו, כך בתחום ייצור סבון, שיווק מזון אורגני, אחזקת אקווריומים וניהול בתי מלון, בחברות המעסיקות נכים ואוכלוסיות חלשות.
דוגמה לזכיינות חברתית היא רשת המרכולים הגרמנית CAP Märkte שלה כבר 40 מרכולים שכונתיים בגרמניה.
זכין לאדם שלא בפניו ואין חבין לו אלא בפניו הוא כלל במשפט העברי המאפשר לבצע פעולה משפטית עבור אדם אחר, ללא ידיעתו של אותו אדם עבורו נעשית הפעולה, בתנאי שהשלכות הפעולה הן טובות עבור האדם שעבורו נעשית הפעולה.
המקרה הפשוט להדגמת הכלל הוא הקנאת מתנה לאדם ללא ידיעתו.
כדי להקנות מתנה יש לבצע פעולת קנין, כמו בכל מכר.
פעולה זו במכר, יכול לעשות הקונה או שלוחו.
אולם במתנה יכול לעשות זאת כל אדם מכח הכלל הנ"ל.
התלמוד לומד כלל זה מפסוק בתורה.
אולם הראשונים חלוקים בדעתם אודות תוקפו של הלימוד.
יש הרואים בלימוד זה לימוד גמור, וממילא לדעתם מדובר בדין דאורייתא אפילו כשהזוכה הוא קטן.
לעומתם יש הסבורים שאין הלימוד הזה אלא 'אסמכתא'.
אולם כפי שנראה בהמשך (היסוד המשפטי של דין זכייה), לדעת חלק מהראשונים דין זכייה הוא חלק מדין השליחות.
לפי גישה זו ייתכן שאין צורך במקור מעבר למקור של דין שליחות.
היסוד המשפטי של דין זכייה
הראשונים נחלקו בשאלה מה הוא ההסבר המשפטי של דין זכייה.
גישה אחת רואה בדין זכייה ערוץ נוסף של דיני השליחות.
הזוכה לחברו פועל כשלוחו אף על פי שהוא לא נתמנה על ידו.
גישה זו נקראת "זכייה מדין שליחות".
לעומתם כמה ראשונים בעיקר מראשוני ספרד קבעו שזכייה אינה מדין שליחות.
חלק מבעלי השיטה שזכייה מדין שליחות, הסבירו שבמקרים בהם הזכות היא חד משמעית, קיימת הנחה המובנת מאליה ('מכללא'), שהמוטב שנהנה מפעולת הזוכה ודאי היה ממנה אותו לשליח לפעולה זו.
ובלשון הראשונים: "אנן סהדי דעביד ליה שליח".
אחרונים רבים עסקו בהסברת שתי שיטות אלו.
בעל 'קצות החושן' חלק על ההסבר שיש בזכייה מינוי מכללא.
את טענתו הוכיח מסוגיית 'יאוש שלא מדעת', ממנה עולה לכאורה שלא ניתן לקיים שליחות על ידי אישור רטרואקטיבי.
ולדעת אביי שהלכה כמותו, כפי שיאוש שלא מדעת אינו יאוש, כך שליחות שלא מדעת אינה שליחות.
לאור גישתו זו, טוען הוא שגם בעלי הגישה שזכייה מדין שליחות, אינם יכולים להסביר זאת על בסיס "אנן סהדי" שעשאו שליח, אלא מכח גזרת הכתוב.
לפי הסבר זה, דין זכייה פועל מכח שליחות אבל ללא צורך במינוי.
הסבר דומה מאוד הציגו אחרונים אחרים, דווקא לשיטת הראשונים שזכייה אינה מדין שליחות.
לפי גישה זו גם הסוברים ששליחות אינה המקור של דין זכייה, אינם חולקים על כך שבפועל הזוכה פועל כמו שליח עבור המזוכה.
לעומת זאת, בעל 'קצות החושן' הסביר את הגישה שזכייה אינה מדין שליחות, כבלתי שייכת לדין השליחות.
הוא מסביר שהזוכה פועל לטובת המזוכה מדין יד.
כמו שחצרו של אדם יכולה להיחשב לידו (הזורק גט לחצרה של אשתו מגורשת כמו בנתנה לידה), כך הזוכה יכול להיחשב לידו כאשר מדובר בזכות.
הסבר זה אינו נמצא בראשונים.
יתירה מזו אין הוא חף מבעיות וכך הגיב עליו אחד האחרונים: "זה הזוכה שהוא איש זר היכי יתחשב כידו, אם אינו נעשה שלוחו".
לאור ביקורת זו, מציע בעל ה'קהלות יעקב' הסבר שאינו מבוסס על דין שליחות, אך גם אינו מגדיר את הזוכה כיד.
לפי הסבר זה יש יכולת לאדם לזכות לאחרים מכח יכולתו לזכות לעצמו.
אין כאן פעולה הנובעת מכוחו של המזוכה אלא מכוחו של הזוכה.
כפי שאדם יכול להגביה ממון ולזכות בו לעצמו, כך יכול הוא להחליט להגביה ממון ולזכות בו לטובת אדם אחר.
דין זכין מבוסס על הנחת יסוד שהפעולה עליה מדובר מוגדרת כ'זכות'.
אולם ישנם מקרים רבים בהם הגדרת הזכות אינה חד משמעית.
האם מדובר בהגדרה עקרונית של אופי הפעולה, או רק בהגדרת ההשפעה של הפעולה על האדם.
יש אחרונים שהגבילו את הדין רק לפעולות זכייה במהותן.
לפי גישה זו רק פעולה המקנה זכות למוטב, ואינה כרוכה כלל בנטילת זכות ממנו תיחשב 'זכות'.
אולם לדעת רוב הפוסקים, כל פעולה, גם הכרוכה בנטילת זכות, יכולה להיעשות באמצעות דין זכייה, אם היא טובה למוטב.
לפי גישה זו, יכול אדם למכור את חמצו של חברו בערב פסח, ובכך להציל את הממון שעתיד להיאסר.
כמו כן יכול אדם להפריש חלה מעיסת חברו.
וכמו כן יוכל בנתונים מסוימים אדם לגרש את אשת חברו כאשר ברור שהדבר הוא זכות לחברו.
אופציה זו לזכות גט מבעל, היא אחד היסודות עליהם נשען פסק הדין המפורסם של בית הדין מצפת שהתיר אישה שבעלה צמח.
האם ההגדרה היא אובייקטיבית או סוביקטיבית.
האם פעולה המוגדרת בדרך כלל כחובה, יכולה להיות מוגדרת זכות כאשר יש לכך סיבות מיוחדות.
גירושין נחשבים כחובה ולכן לא ניתן לזכות בגט לאישה.
אולם יכולים להיות מקרים בהם הגירושין הם זכות לאישה.
בשאלה זו דנה הגמרא: "המזכה גט לאשתו במקום יבם מהו".
האם ניתן להגדיר זכות גם כזו שיש בצידה חובות.
האם רכישת נכס שגוררת בעקבותיה חובות (תשלום) יכולה להיחשב זכות?
מן הרמב"ם עולה לכאורה שכן.
אולם הרבה פוסקים חולקים עליו.
האם זכות עכשווית תיחשב זכות למרות שבעקיפין היא תגרום לחובה.
כגון מתנה גמורה שבעקבות הזכייה בה יחולו על המקבל תוצאות שאינן לטובתו.
מי זוכה ולמי ניתן לזכות
כל אדם גדול ובר דעת, יכול לזכות לחברו.
בין איש ובין אישה ואפילו היא אשת איש, וכן עבד או שפחה עבריים או כנעניים.
כמו כן כל המנויים לעיל יכולים להיות מוטבים של פעולת זכייה.
נוסף עליהם הקטן: "זכין לקטן אפילו בן יום אחד".
אולם בנוגע לזכיית קטן נחלקו הראשונים האם מדובר בהלכה גמורה מהתורה, או שזו רק תקנת חכמים.
האפשרות לזכות עבור גוי, נתונה במחלוקת אמוראים.
האפשרות לזכות עבור שוטה, מובאת על ידי הרמב"ם והשולחן ערוך.
יש הטוענים שהדבר פשוט, ויש מי שהפנה למקור בגמרא.
אולם בעל 'קצות החושן' סבור שהרא"ש חולק על כך.
גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין
הגמרא קושרת בין דין זכייה לדין גיור קטינים:אמר רב הונא: גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין.
דזכות הוא לו, וזכין לאדם שלא בפניו, תנינא: זכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין לאדם שלא בפניו!
מהו דתימא עובד כוכבים בהפקירא ניחא ליה, דהא קיימא לן דעבד ודאי בהפקירא ניחא ליה, קמ"ל דהני מילי גדול, דטעם טעם דאיסורא, אבל קטן - זכות הוא לו.
לפי פסקו של רב הונא, גר שאין לו אב, ואמו הביאתו להתגייר, מטבילין אותו לשם גירות על דעת בית דין.
השיוך של דין זכין לגיור קטינים אינו פשוט.
הרי המילה והטבילה הן פעולות הנעשות בגופו.
אין כאן פעולה שעושה אדם אחר במקומו של הקטן, כמו במקרים רגילים של זכייה.
בעיה נוספת שהתעוררה כאן, קשורה לתוקף של דין זכין.
לפי השיטה שדין זכיית קטן אינו אלא מדרבנן, כיצד ניתן לגייר על בסיס כלל שתוקפו מדרבנן בלבד?
הראשונים שסבורים שיסוד דין זכייה הוא מדין שליחות, הסבירו שגיור קטינים מבוסס על דין דרבנן.
ראשונים אלו נדרשו להסביר כיצד ייתכן שגיור יהיה מבוסס על דין דרבנן.
יש שכתבו שכל הגיור הזה אינו תקף מהתורה ולכן אין להתייחס אליהם כיהודים גמורים.
ויש שהציעו פתרונות הלכתיים כגון "יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה".
הראשונים שסבורים שלדין זכייה יש מקור מהתורה, ואין זכייה מדין שליחות, ביססו את גישתם בין היתר מסוגיית גר קטן.
זכרון דברים הוא רומן על רקע תל אביב של שנות ה-70 של המאה ה-20, שכתב הסופר יעקב שבתאי.
הספר יצא לאור בהוצאת ספרי סימן קריאה ובהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1977, זוכה פרס ברנשטיין לשנת 1978. בשנת 1994 ראה הספר אור מחדש בסדרת הספריה החדשה.
בשנת 2025 יצאה לאור מהדורה חדשה לספר בשם "זיכרון דברים" בהוצאת "הספריה החדשה", עם עטיפה שונה, בצירוף רשימת הדמויות המלאה מאת אלינֹער פלור ואחרית דבר עדכנית מאת עורך הספר, מנחם פרי.
הרומן מתאר סדרה ארוכה של דמויות, הקשורות זו בזו בקשרי משפחה וקשרי הכרות אחרים, העולות ומופיעות מול הקורא בקשרי אסוציאציות נעדרי תבנית, לכאורה.
סגנונו של הרומן מתאפיין במשפטים ארוכים מאוד ומורכבים, הנעים מעניין לעניין ומדמות לדמות ללא הפוגה.
בשנת 1995 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של עמוס גיתאי ובכיכובם של אסי דיין בתפקיד צזאר, גיתאי עצמו בתפקיד גולדמן ועמוס שוב בתפקיד ישראל.
בשנת 2007 נבחר הספר על ידי עורכים ומו"לים (בפרויקט של עיתון מעריב) לספר הטוב ביותר שנכתב בעברית מאז קום המדינה.
בשנת 2012 עובד הרומן לסרט קולנוע קצר בשם "התאבדות עליזה" בבימויו של דוד דייב אברמוב, בכיכובם של אלדד קרין (בתפקיד ישראל), ארי ליבסקר (גולדמן), רנה ורבין (אליעזרה) ועדי קום (אלה).
לשבתאי סיפור קצר בשם זהה, שאינו קשור עלילתית לרומן.
בספר מוצגות יותר ממאה ועשרים דמויות הקשורות לעלילה.
הדמויות העיקריות בסיפור הן דמויותיהם של שלושה חברים, השרויים, כל אחד בדרכו, בעיצומו של "משבר גיל העמידה".
צזאר – גרוש ואב לשניים, באמצע שנות הארבעים לחייו.
צזאר הוא נרקיסיסט אנוכי המבלה את חייו בדילוג בין מאהבות, עימן הוא מנהל יחסים סבוכים ולא יציבים, ובבריחה עיקשת מכל התחייבות לאדם או לרעיון, יהיו אשר יהיו.
היחידים להם רוחש צזאר כבוד של ממש, הן שתי דמויות האב המעצבות שלו: ארווין - אביו מולידו של צזאר, ובש - חברו הטוב של ארווין, ניהיליסט ציניקן אותו מעריץ צזאר במיוחד.
גולדמן – גרוש וערירי בשנות הארבעים לחייו, בוגר מלחמת העצמאות.
אין כל אזכור לשמו הפרטי.
גולדמן מגלם בדמותו את האדם המחפש משמעות על-זמנית בקיום זמני.
במודעותו הנוקבת לארעיותם של חייו, אינו יודע גולדמן מנוח, מה שמניע אותו לפעול ולהותיר חותם בעולם (למשל, בתרגום יצירה של יוהאנס קפלר).
הקונפליקט של גולדמן קיצוני: הוא חושש מהחידלון ומהמוות, חשש המתבטא בעיסוק בפיתוח גוף ובפנטאזיות על חיים רומנטיים, אך נאלץ לשוב ולהשלים עימם, כשהוא מפליג בנוסטאלגיה וגעגועים לאחותו המתה ולסמטאות ילדותו בצילה של העיר המשתנה ללא הרף.
נושא המוות והאלמוות עולה בשיחותיו עם דמויות לאורך הספר, שהעמוקות שבהן הן עם דודו לזאר.
הקונפליקט נפתר בהתאבדותו של גולדמן (עליה מדווח המחבר כבר בראשית הסיפור).
ברקע דמותו המתלבטת של גולדמן, מתוארת בהרחבה דמותו הנוקשה, הקנאית והאלימה של אביו, המכונה "אביו של גולדמן" לאורך כל הסיפור (למעט התייחסויות בודדות לשמו הפרטי - "אפרים").
ישראל – רווק בסוף שנות השלושים לחייו.
ישראל הוא מוזיקאי שתקן המתגורר בסטודיו לצילום אותו מחזיק צזאר לצורכי עבודתו.
מעט מסופר על ישראל, אך בדמותו השקטה והאדישה הוא משקף את דמויות חבריו, בעיקר בשתקנותו המנוגדת כל-כך לרעש והססגוניות של צזאר ובבוז השקט והכמעט בלתי מורגש שהוא רוחש כלפיו.
ישראל שקוע בעולמו הפנימי, מבלה שעות רבות בנגינה ואינו משתתף באופן מודע בלבטים שמציגים בפניו חבריו.
עיקר העלילה מרוכזת בשני הראשונים - גולדמן וצזאר, ובדמויות הקשורות בהם.
ישראל מהווה דמות רקע, המביטה על צזאר ועל גולדמן ומעניקה נפח לדמויותיהם.
הספר נפתח ומסתיים בשתי לוויות (של אביו של גולדמן ושל גולדמן עצמו), והמוות והבריחה ממנו הם תמות מרכזיות בספר.
הקונפליקטים של הדמויות הם קיומיים וניכר בהם נופך אקזיסטנציאליסטי.
סוגיות של חופש בחירה, כוח החיים הבסיסי, געגועים לעבר, יכולתו של האדם להשפיע על גורלו ולהגשים את מאווייו, כל אלה שזורות לאורכו של הספר.
הגיבורים מתים, או ממשיכים לסוב במסלולים הקבועים של חייהם.
זָכָר נוחימוביץ' בְּרוֹן הוא כנר ומורה לכינור יהודי-רוסי, יליד קזחסטן, שהשתקע בשנת 1989 בגרמניה.
נודע כאחד המורים לכינור המשפיעים בדורו.
עם תלמידיו המפורסמים נמנים ודים רפין, דניאל הופ, מקסים ונגרוב, דייוויד גארט, דיישין קשימוטו, ואדים גלוזמן, איליה קונובלוב, איתמר זורמן, הדר רימון ואחרים.
זכר ברון נולד בעיר אורלסק, כיום אורל בקזחסטן המערבית, במשפחה יהודית שפונתה ("אווקואציה") אחרי פלישת הנאצים ובני בריתם לברית המועצות בשנת 1941. אביו, נחום זלמנוביץ' ברון, ואשתו, שנולדה בפולין, התגוררו עד אז ביישוב רומנובקה בבסרביה.
ברון השתלם בנגינה בכינור בבית הספר למוזיקה ע"ש סטוליארסקי באודסה בכיתה של ארתור זיסרמן, אחר כך במכללה הממלכתית למוזיקה ע"ש גנסין במוסקבה בכיתה של בוריס גולדשטיין.
בגיל 19, בשנת 1966 התקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש צ'ייקובסקי (ה"קונסרבטוריון") של מוסקבה, שבה למד אצל איגור אויסטרך.
בתום לימודיו ב-1971 נשאר ללמד שם כמדריך.
זכר ברון השתתף בתחרויות בינלאומיות חשובות וזכה, בין השאר, בפרס בתחרות לכנור ע"ש המלכה אליזבת של בלגיה (1971) ובפרס השלישי בתחרות ע"ש וייניאבסקי (1977).
בהמשך המהלך הקריירה שלו ככנר ניגן עם תזמורות כמו הפילהרמונית של מוסקבה, הפילהרמונית של נובוסיבירסק, תזמורות בספרד, פורטוגל, יפן, גרמניה, תחת הובלתם של מנצחים כמו מריס ינסונס, ארנולד כץ, יוסטוס פרנץ ואחרים.
הקליט דיסקים למוזיקה לכנור עם תזמורת, או בדואו עם פסנתר (למשל עם הפסנתרנית אירינה וינוגרדובה) או גיטרה ובמסגרת הרכבים גדולים יותר של מוזיקה קאמרית.
הישגיו החשובים ביותר קשורים לפעילותו הפדגוגית בתחום הוראת הנגינה בכינור, במיוחד אחרי שנת 1974 כשהתחיל ללמד באקדמיה הממלכתית למוזיקה (ה"קונסרבטוריון") ע"ש גלינקה בעיר נובוסיבירסק.
אחד מתלמידיו הראשונים היה ודים רפין, שבגיל 11 בשנת 1982 זכה בפרס הראשון בתחרות לכינור לנוער ע"ש וייניאבסקי ואחר כך בשנת 1989 בגיל 17 היה הצעיר מזוכי הפרס הראשון של תחרות המלכה אליזבת בבריסל.
בשנת 1989, יחד עם משפחתו ותלמידיו - רפין, ונגרוב, ניקולאי מדוייב ונטליה פרישצ'נקו - ברון עבר לגור ולעבוד בגרמניה, כשהתמנה שם לפרופסור באקדמיה למוזיקה (בית הספר הגבוה למוזיקה) בעיר ליבק.
החל משנת 1997 זכר ברון מכהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן.
רוב פעילותו בהוראה מנהל ברון באירופה וביפן: מחוץ לגרמניה, מלמד כפרופסור באקדמיות המלכותיות למוזיקה של לונדון ומדריד, באקדמיות למוזיקה (ה"קונסרבטוריון") בציריך וברוטרדם, כפרופסור אורח גם ביפן, פולין, בולגריה ובמקומות אחרים.
זכר ברון כיהן, בין היתר, כיו"ר חבר השופטים בתחרות וייניאבסקי בלובלין, בתחרות הבינלאומית לכנרים צעירים בנובוסיבירסק, בתחרות הבינלאומית לכנור ע"ש דוד אויסטרך באודסה, וחבר בחבר השופטים בתחרות לכנור ע"ש קרל פלש.
בנו, דניאל ברון, הוא צ'לן, בוגר הקונסרבטוריון במוסקבה בכיתה של נטליה שחובסקאיה.
1971 זכה בפרס בתחרות ע"ש המלכה אליזבת בבריסל
1977 זכה בפרס השלישי בתחרות לכינור ע"ש וייניאבסקי בפוזנאן
1985 תואר "אמן העם" של רוסיה
2001 העיטור "הצלב להצטיינות" של גרמניה -בדרגת אביר
מיכאיל אוברוצקי, קייסוקה אוקזאקי, אנדריי אנדרייב, דייוויד גארט, ארקדי גוטניקוב, דניס גולדפלד
אלכסנדר גילמן, ודים גלוזמן, כלואה האנסליפ, לאטיסה הונדה-רוזנברג, דניאל הופ, יורי וולגין, כריסטוף זייבולד, אולה בנץ,
מקסים ונגרוב, מריאנה וסילייבה, תומאס טים, קיריל טרוסוב, ניקלס ליפה, ניקולאי מדוייב, לטיסיה מורנו
גוונדולין מזין, פרייה מיטצ'ל, איגור מלינובסקי, מלינה מנדוצי, סו יאנג יון, סרגיי פטקולין, מרתה פסקוויני,
דויד פריהווירט, נטליה פרישצ'פנקו, ארתור צ'רמונוב, טמאקי קווקובו, מיוקו קאמיו, איליה קונובלוב,
ברנט קורפקר, מאיו קישימה, דייסין קסימוטו, ודים רפין, סאיאקה שוג'י, אריק שומאן, קן שומאן, ויאצ'סלב שסטיגלזוב.
זכרון יהודה הוא ספר שאלות ותשובות של רבי יהודה בן הרא"ש, שענה לשואליו בזמן שישב על כיסא אביו הרא"ש ברבנות העיר טוליטולה (טולדו).
בצוואתו, שנדפסה כנספח לספר, מגולל רבינו יהודה את מהלכי חייו ותיאור קורותיו בבריחתו מארץ אשכנז לאחר הגזירות ופחדו של אביו הרא"ש שגורלו יהיה כגורל רבו המובהק המהר"ם מרוטנבורג, שנאסר ונכלא עד יומו האחרון.
עוד מתאר את חייהם של בני משפחתו, וחלאים רבים אשר עטו עליהם כגון מחלת העיניים בה לקה בקטנותו ואשר סבל ממנה כל חייו.
בתשובה ע"ה שם דן בדיני מוות למינים והאפיקורסים בדורנו זה, אף על פי שבטלה תורת ארבע מיתות בי"ד.
בתשובה ע"ט דן באדם אלים שארב לדיין שהפלילו, והכהו, ואף נתלש מהדרת פניו (זקנו), מה עונשו לדעתו.
בתשובה כ' סעיף ד' דן האם מותר ללמוד תורה ללא כיסוי הראש (כיפה), תשובה זו עוררה פולמוס רב, והאם בכלל לזה הייתה כוונתו.
תשובה ע"ו בעניין משפחת חלפון
תשובה פ"א בעניין מעשה ארגינדש
תשובה מעניינת נוספת היא תשובה צ"א ובה מבאר ר' יהודה באריכות ענייני מוסר ועוד עניינים בלתי מבוארים, כדוגמת עניין "אין מזל לישראל"
ספר זכרון יהודה יצא לאור לראשונה בברלין תר"ו 1866 על ידי הרב יהודה רוזנברג ומאז יצא לאור במספר מהדורות.
מהדורה ערוכה ומוערת יצאה על ידי מכון ירושלים ומכון שלמה אומן על ידי א.י.
גולדמינץ ויואל קטן ובה הודפסה גם צוואתו המפורסמת ושיריו, ואף שירים שנכתבו בידי בני דורו עליו.
זכר ברקוט (באוקראינית: «Захар Беркут» שווק במדינות המערב בשם "הנץ העולה") הוא סרט עלילתי, קו-פרודוקציה אוקראינית-אמריקנית בבימויהם של אחטם סיטאבלאייב וג'ון ווין, המהווה עיבוד לרומן ההיסטורי באותו שם "זכר ברקוט" מאת איוואן פרנקו.
הסרט יצא לאקרנים ב-10 באוקטובר 2019.
אף על פי שהפקתו אוקראינית הוא הופק בשפה האנגלית והוקרן בבתי הקולנוע בדיבוב לאוקראינית.
הסרט תוקצב על ידי ממשלת אוקראינה בתקציב של 113.5 מיליון הריבניה אך הרוויח 35,507,049 מיליון הריבניה בלבד.
שנת 1241. אורדת הזהב המונגולית, בראשותו של חאן בורולדאי, נעה מערבה, משמידה את כל מה שנקרה בדרכה ולוקחת שבויים.
לאחר שהגיעה להרי הקרפטים הגבוהים, הצבא נעצר למרגלותיו.
עם זאת, בלילה, כמה ציידים מקומיים - האחים ברקוט עושים בחשאי את דרכם למחנה ומשחררים את השבויים.
החאן התזזיתי מחליט ללכת לנקום ולהשמיד את היישובים הקרפטים.
לשם כך הוא מוצא בוגד בקרב המקומיים, טוגאר, הפותח בפניו מעבר סודי בהרים.
עם זאת, קהילה קטנה של ציידי הרים בהנהגתו של זכר ברקוט יזמה תוכנית לבלום אחת ולתמיד את האויב הגדול.
רוברט פטריק - זכר ברקוט
טומי פלנגן - טוגאר וובק
אליסון דודי - ראדה ברקוט
בדצמבר 2017 חתמה חברת Kinorob על הסכם עם חברת האם שלה FILM.UA Group בנושא מתן חבילת שירותים בתנאים מיוחדים להפקה, קידום והפצה של סרט הפעולה ההיסטורי "זכר ברקוט".
הסרט זכה במכרז לפרויקטים קולנועיים של סוכנות הקולנוע הממשלתית של אוקראינה.
תקציב הסרט אמור היה להיות 75 מיליון, מתוכם 30 מיליון מתקציבי סוכנות הקולנוע הממשלתית, לבסוף האמיר התקציב לכדי 113.5 מיליון הריבניה.
התסריט מבוסס על הסיפור באותו שם מאת המחבר האוקראיני איוון פרנקו.
הרומן הותאם לתסריט קולנועי על ידי ירוסלב וויז'צ'ק וריצ'רד רונאט.
בבלוג הווידאו שלו, הבמאי אחטם סיטאלבאייב ציין כי המסר העיקרי של יצירתו של איוון פרנקו יישמר, אך דמויות וסיפורים חדשים יופיעו בסרט.
הסרט צולם בהרי הקרפטים ובסמוך לקייב.
בין מוקדי הצילומים המפורסמים היה אגם סינוויר.
ב-13 ביוני 2018 דווח כי צוות ההפקה הצליח לגייס מומחים מהוליווד כדוגמת הבמאי ג'ון ווין (אשר משמש כבמאי משותף של הסרט), כמו גם המפיקים ג'ף רייס, יורי קרנובסקי ורג'ה קולינס.
הצוות האוקראיני, בראשות אחטם סיטאבלאייב, אחראי על כל החלק היצירתי והמהותי של הסרט בעוד השותפים האמריקאים מספקים את הציוד הטכני ומסייעים בקידום הפרויקט בשוק הצפון אמריקאי.
הצילומים החלו ב-15 ביוני 2018 באזור הקרפטים בסינבירסקה פוליאנה.
תקופת הצילומים נמשכה עד 1 בספטמבר 2018.