tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ובסיום עונת העפילה הקבוצה חזרה לליגת המשנה.
בסיום עונת 2019/2020, נשרה הקבוצה לפוטבול ליג הראשונה, אף על פי שלא סיימה באחד משלושת המקומות האחרונים עקב בעיות כלכליות, כתוצאה מהן, הורדו לקבוצה 12 נקודות והיא לא שרדה בליגה.
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לצ'מפיונשיפ, אך שבה לפוטבול ליג הראשונה בעונה שלאחר מכן.
ויגסטוק הוא פסטיבל דראג שהחל בשנות השמונים של המאה העשרים בניו יורק.
ראשיתו של הפסטיבל בשנת 1984, בהתקבצות של מספר חברים ליד Pyramid Club ותומפקינס סקוור פארק, כאשר אחד מהם הציע לייסד פסטיבל דראג שיימשך יום שלם וייקרא "ויגסטוק" ("ויג" (Wig) - פאה באנגלית).
בתוך קבוצה זו נמצאה גם ליידי באני (The Lady Bunny), דראג קווין ומי שהפכה לימים לאחת ממייסדות הפסטיבל ולמנחה שלו.
ב-1985 התקיים הפסטיבל, שליידי באני הייתה מראשי מארגניו, ומאות אנשים הגיעו אליו.
בפסטיבל שנערך בשנה לאחר מכן צבר הוויגסטוק תאוצה ומספר משתתפיו הגיע לאלפי חוגגים.
מספרם של אלה עלה בהתמדה והגיע ב-1990 לכ-10,000. בין 1985 ל-1990 התקיים הוויגסטוק בתומפקינס סקוור פארק שבאיסט וילג', המקום שבו הגו לראשונה את הרעיון לקיים את הפסטיבל.
משגדל מספר המשתתפים, עבר הפסטיבל ב-1991 ליוניון סקוור, אך חזר לאיסט וילג' ב-1992. ב-1993 חגגו בניו יורק כ-25,000 אנשים את הפסטיבל, ובשנים שלאחר מכן נע הפסטיבל מתומפקינס פארק, שלא יכול להכיל עוד את הכמות הגדולה של החוגגים, שהגיעה לכ-50,000 ב-1995.
לאורך השנים נערך הפסטיבל בצורה רציפה יחסית, אם כי לא התקיים מדי שנה בשנה מאז היווסדו.
לאחרונה התקיים הפסטיבל בניו יורק ב-2005. לאורך השנים הופיעו בפסטיבל אמנים רבים, בהם ליידי באני, רופול, בי-52, די-לייט, דבי הארי ורבים אחרים.
בהשראת ויגסטוק הניו-יורקי נוסדו פסטיבלי ויגסטוק במדינות נוספות, בהן גרמניה, שם נערך ה-Wigstoeckel בברלין, וישראל שם נערך הוויגסוק בתל אביב עד 2002 וחזר ב-2010.
בישראל התקיים ויגסטוק בין השנים 1995 ועד שנת 2002. הוויגסטוק נוסד על ידי הארגון "בלה דואגת" שנוסד שנה קודם לכן כדי לממן את פעילותו.
הארגון הוקם על ידי קבוצת פעילים בקהילה ההומו-לסבית, טרנס וביסקסואלים.
הקבוצה הוקמה בתחילה כזרוע בתוך אגודת הלהט"ב במטרה להגביר את המודעות לאיידס ולחיים עם מחלה זו.
ב-2002 הצטרפה לוועד למלחמה באיידס.
הוויגסטוק הראשון בישראל נערך ב-1995 והופק על ידי אבינוף פרומר.
מטרתו הראשונית הייתה מסיבת התרמה ל"בלה דואגת" ורוכזו בה הופעות דראג יחד עם נוכחות רבה של דראג קווינס.
בנות פסיה שהופיעו באירוע כינו אותו "הוויגסטוק הישראלי", ומשם המשיכה המסורת.
הוויגסטוק הישראלי היה שני רק לוויגסטוק הניו-יורקי, אם כי לדברי מארגניו הייתה מטרתו התרמה למען המאבק באיידס.
ב-1998 אירעו מהומות בוויגסטוק בישראל, אירוע שאנשי "בלה דואגת" ממשילים למהומות סטונוול (1969), עקב עימות של דראג קווינס וטרנסג'נדרים עם המשטרה.
אירוע הוויגסטוק נערך ביום שישי בגן העצמאות בתל אביב, והופסק על ידי המשטרה בנימוק של חילול שבת והפרעה לשכנים.
לאירוע באותה שנה הגיעו לפי הצהרת ניצב שלמה אהרונישקי, שהיה אז מפקד מחוז תל אביב, בין 2,000 ל-3,000 חוגגים, ו-200 ממשתתפי האירוע לא הסכימו עם החלטת המשטרה להפסיק את האירוע.
מפגינים אלו חסמו את צומת הרחובות ז'בוטינסקי והירקון במשך יותר משעה במחאה, דבר שהוביל לעימות חזיתי ואלים עם המשטרה ועם שוטרי מג"ב שהגיעו לפנותם.
בסופו של יום זה נעצרו ארבעה מהמפגינים.
האירוע הסתיים בהסכמה בין השוטרים למפגינים, כי האחרונים יצעדו דרך רחוב ז'בוטינסקי, אבן גבירול ואז לכיכר רבין.
במהלך העימות האלים השתמשו חלק מהשוטרים בכפפות גומי משום שחששו להידבק.
התפיסה הרווחת בחברה באותו הזמן הייתה שהקהילה הגאה חולה ומצורעת, והשימוש בכפפות נתן ביטוי מוחשי לאמונה הזו.
השימוש בכפפות מצד השוטרים עורר סערה ציבורית בישראל והיה סמל להומופוביה מצד הממסד בישראל.
במצעד הגאווה שחל חודש לאחר מכן, שחזרו הצועדים את המסלול שעשו מפגיני הוויגסטוק וצעדו מכיכר רבין דרך רחוב אבן גבירול ורחוב ז'בוטינסקי.
ב-2010 נערך שוב אירוע הוויגסטוק בגן מאיר בתל אביב לאחר שמונה שנות הפסקה, ובו הופיעו בהתנדבות כ-30 אמני דראג.
ב-2011 הופסק הוויגסטוק כשעה לאחר תחילת האירוע ולפני עליית מלכות הדראג לבמה, בהחלטת המארגנים והמשטרה בשל הגשם העז שהחל לרדת וסיכן את האמנים.
ויגאן (באילוקאנית: Ciudad ti Vigan) היא עיר בפיליפינים המשתרעת על שטח של 11 קמ"ר, והיא משמשת כבירת פרובינציית אילוקוס סור שבמחוז אילוקוס.
העיר שוכנת במערב האי לוזון, לחוף ים סין הדרומי.
היא נוסדה בשנת 1572, והוכרזה כעיר ב-22 בינואר 2001. העיר נבחרה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1999, כיוון שהיא דוגמה שמורה היטב של עיר מתקופת היישוב הספרדי באסיה, והשפעת תקופה זו עדיין ניכרת בה.
ויגאן גם ידועה בריצוף המעוגל שברחובותיה ובאדריכלות ייחודית שמשלבת בין סגנון העיצוב האסייתי והאדריכלות האירופית הקולוניאלית.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2007, התגוררו בעיר 47,246 איש.
ויגאן הוכרזה על ידי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
לפני הגעת הספרדים, שכן במקום יישוב קטן של בתי חיזרן שניצב אותה עת על אי.
העיר נוסדה על ידי הקונקיסטאדור חואן דה סלסדו (Juan de Salcedo) ב-1572. כאשר הגיע למקום, הוא הבחין בצמחייה הגדלה על גדת הנהר מסטיסו (Mestizo).
הוא שאל לשם הצמחים, ומשמם - "Biga'a" - הוא גזר את שם העיר, ויגאן.
שמה הרשמי של העיר היה "וילה פרדיננדינה" (Villa Ferdinandina) לכבוד בנו הבכור של פליפה השני, מלך ספרד, והיא הייתה היישוב הצפוני ביותר שהקימו הספרדים בפיליפינים.
היא הפכה לבירה האזורית, ונועדה לשמש כמרכז מסחרי, ולא כמצודה.
בסוף המאה ה-17, נוצר בעיר סגנון אדריכלי חדש, ששילב בין הבנייה המסורתית המקומית לבין שיטות הבניין באבן, בלבנים ובעץ שהביאו הספרדים.
ב-1758 נקבע מקום מושבו של ארכיבישוף בעיר, והיא הייתה למרכז תרבותי אזורי.
בשל התפתחותו של היישוב, היא זכתה לשם "סיודאד פרדיננדינה דה ויגאן" (Ciudad Fernandina de Vigan - "העיר פרדיננדינה של ויגאן") ב-1778. נהר מסטיסו הסמוך, ששימש כעורק תחבורה ימי בין המאה ה-16 למאה ה-19, נסתם עם השנים, והאי שעליו שכנה העיר התחבר ליבשה.
ויגאן עמדה בקשרי מסחר עם סין במערב, ועם המושבות הספרדיות במקסיקו במזרח.
בשל כך שררה בעיר אווירה רב-תרבותית.
העיר שוכנת במישור שלאורף החוף, בדלתת הנהר אברה (Abra), בסמוך לקצהו הצפוני של האי לוזון.
שטחה 27 קמ"ר, והיא מחולקת לתשעה רבעים עירוניים (Poblaciones) ול-30 רבעים כפריים (Barangays).
כמעט מחצית משטח העיר משמש לגידולים חקלאיים.
המרכז ההיסטורי של ויגאן משתרע על שטח של 175 דונם על גדותיהם של הנהרות מסטיסו וגובאנטס (Govantes).
הכיכר המרכזית הספרדית ניצבת במרכזה של העיר ההיסטורית ונחלקת לשני חלקים - "פלאסה סלסדו" (Plaza Salcedo) שבה שוכנים בית העירייה ובית הנבחרים של הפרובינציה, ו"פלאסה בורגוס" (Plaza Burgos) שבה ניצבת הקתדרלה.
תוכנית המתאר של העיר הוכתבה על ידי כללי האדריכלות שחייבו ברנסאנס את כל הערים החדשות באימפריה הספרדית, ואשר נודעו כ"חוק (ארצות) הודו" (Ley de la Indias), אולם ברובע מסטיסו ההיסטורי קיימת חריגה מכללים אלה, ובמקומם מורגשת השפעה סינית ומקומית.
הרובע, כפי שעולה משמו, יושב במשפחות אמידות ממוצא מעורב (מסטיסו) סיני-אילוקאני.
חומרי הבניין ששמשו לבניית העיר היו טרקוטה, עץ, אבן ואבן גיר, והבתים הוקמו בהשפעת סגנון הבנייה המסורתי.
הבתים המסורתיים היו מוגבהים על עמודים כדי לאפשר אוורור והגנה מפני גשמי המונסון, הם היו עשויים מחומרי בניין קלים, כמו עץ, חזרן וענפים יבשים, וכללו חדר בודד.
בתים כאלה שוב אינם בנמצא בעיר, אך השפעתם עדיין ניכרת במבני אבן מאוחרים.
הבתים הנוכחיים עשויים מקומת אבן תחתונה ומעליה קומה נוספת מעץ וגג רעפים מחודד.
רוב מבני העיר הקיימים הוקמו במאה ה-18 ובמאה ה-19, וחלק קטן מהם שמרו על ייעודם כפי שהיה בטרם ירדה העיר מגדולתה.
באותה תקופה מיקמו הסוחרים הסיניים את משרדיהם ומחסניהם בקומה הראשונה והתגוררו בזו שמעליה.
על המבנים החשובים בעיר נמנים קתדרלת פאולוס הקדוש (1790-1800), ארמון הארכיבישוף (1783), קולג' פאולוס הקדוש (1892) ובית הנבחרים בסגנון נאו-קלאסי מתחילת המאה ה-20.
ויגן דֶרדֶריאן (בפרסית: ویگن دردریان, בארמנית: Վիգեն Դէրդէրեան; 23 בנובמבר 1929 – 26 באוקטובר 2003), שהיה מוכר כ"סולטאן הפופ" ו"סולטאן הג'אז הפרסי", היה זמר פופ ארמני-איראני מפורסם.
ויגן היה מן הזמרים המשפיעים ביותר בתרבות המוזיקה הפרסית ומודל לחיקוי לזמרים ולזמרות אחרים, כמו דלכש ואלהה.
הוא עבד עם כותבי השירים והמלחינים האיראנים המפורסמים ביותר, וביצע חלק משיריה האהובים והמוכרים ביותר של המדינה.
לאחר מותו נקבר ויגן בבית-קברות בווסטלייק וילאג', קליפורניה.
ויג'י היה כינויו של צלם העיתונות היהודי-אמריקאי ארתור פליג (Arthur Fellig).
ויג'י פעל בעיקר בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20. צילומיו האופייניים מתעדים את חיי הלילה בעיר ניו יורק, עם דגש מיוחד על עולם הפשע והאלימות, ותמונות רבות של מעשי רצח, תאונות ואסונות שונים.
בחלק מתצלומיו ניתן להבחין גם במבטו הביקורתי של ויג'י על המעמד העליון בחברה האמריקאית.
נולד למשפחה יהודית ב-12 ביוני 1899 בזלוטשוב שבגליציה (כיום באוקראינה) בשם אשר פליג.
הוא היה השני מבין שבעת ילדיהם של רחל וברנרד פליג.
ב-1906 היגר אביו לארצות הברית כדי למצוא מקורות פרנסה למשפחתו שעמדה בפני סכנת התרוששות.
עקב התגברות האנטישמיות ותכיפות הפוגרומים, הצטרפו אל האב יתר בני המשפחה ב-1910, והתיישבו ברובע המזרחי של מנהטן התחתית.
אשר פליג נקרא מעתה ארתור.
אביו של ויג'י, שהיה אדם משכיל, התקשה להסתגל לחיים הקשים באמריקה, בתחילה התפרנס כרוכל ומאוחר יותר הוסמך כרב ועמד בראש קהילה משלו.
ויג'י למד בבית הספר השכונתי והיה תלמיד מצטיין.
כדי לסייע למשפחתו הענייה עבד ויג'י במכירת ממתקים לאחר שעות הלימודים.
בגיל 14 החליט לעזוב את בית הספר ולסייע לפרנסת משפחתו.
הוא עבד כעוזר לצלם מסחרי, תפקיד שכלל באותם ימים החלפת לוחיות זכוכית במצלמה והכנת אבקת מגנזיום למבזק.
אחרי שאיבד את משרתו בסטודיו, החל לעבוד כצלם רחוב רכוב על סוס פוני כשבידו מצלמה מיד שנייה, ועסק בעיקר בצילום ילדי הרובע המזרחי התחתי.
בגיל 18 עזב את משפחתו, עבר להתגורר בבתי מחסה ברובע הבאורי, עבד במקצועות רבים, וניסה למצוא עבודה בצילום.
ב-1921 לערך, התקבל לעבודה בסוכנות הצילום Wide World Photos, לימים Acme Newspicture, שסיפקה צילומים לשלושת העיתונים הניו-יורקיים המרכזיים: דיילי ניוז, וורלד טלגראם והראלד טריביון.
הוא עבד כטכנאי מעבדה ובשעות העומס, בעיקר בלילות, מילא מקום כצלם חדשות.
במקביל, למד לנגן בכינור ורכש מיומנות שאפשרה לו להופיע כמלווה מוזיקלי של סרטים אילמים באולם בשדרה השלישית.
פרנסה משלימה זו הגיעה לקיצה עם הופעת הסרט המדבר.
בשלהי 1935, לאחר שלא זכה להכרה המקצועית לה ציפה (שמו, למשל, לא נדפס לצד תצלומיו), החליט לעבוד כצלם עיתונות עצמאי ליד משטרת מנהטן, עדיין בשם ארתור פליג.
הוא שוטט בלילות ברחובות העיר והתמחה בצילום תאונות דרכים, דליקות ופשעים אלימים, בעיקר רציחות על רקע חיסול חשבונות.
עקב יכולתו הנדירה להגיע למקומות בהם אירעו או עמדו להתרחש פשעים ואסונות, הוא אימץ לעצמו את הכינוי "ויג'י", על שמו של לוח ויג'י המשמש ספיריטואליסטים לחיזוי העתיד, ובמשך הזמן גם הצמיד לכינוי זה את התואר "המפורסם".
לדברי ויג'י בעשר השנים שבהן צילם במסגרת המשטרה בניו יורק, סיקר כ־5000 מקרי רצח, כילה 10 מצלמות עיתונות וחמש מכוניות.
ספרו הראשון של ויג'י, "עיר עירומה", שראה אור לראשונה ב-1945, הפך מיד לסיפור הצלחה והודפס במהדורות רבות.
ויג'י החל לעבוד בכתב העת "ווג", והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק רכש מעבודותיו.
כאשר הוליווד רכשה את הזכויות להפקת סרט על פי ספרו, סרט שזכה בפרס האקדמיה, עקר ויג'י מניו יורק להוליווד כדי לשמש יועץ לסרטים.
במהלך שהותו שם אסף חומרים לספרו "הוליווד העירומה".
הוא החל לעבוד על תצלומים קריקטוריסטיים באמצעות פעלולי מעבדה שנעשו על דמויות מוכרות.
כמו כן עשה סרטים צבעוניים אחדים.
ב-1959 הוזמן למסע הרצאות בברית המועצות, עבד גם בצרפת, באנגליה ובבלגיה, אך בסופו של דבר חזר לניו יורק, עירו, ובה נפטר ב-1968.
עניינו העיקרי של ויג'י היה בחיי הלילה של ניו יורק ובאנשי העיר.
הוא תיעד אותם בעבודתם, בשעת משחק, בשנתם ובמותם, שהיה מוות אלים לא אחת.
בתצלומיו המפורסמים נראים אנשים מתים שרועים על המדרכה, בתים בוערים, אמהות מבכות את ילדיהם הנרצחים, תינוק בוכה שאמו נטשה אותו, זוגות מתנשקים בבר אפל, לא מודעים כלל לקיומה של המצלמה, אסירים מאחורי הסורגים, גברות מזדקנות עטופות במעילי פרווה, חסרי בית ישנים על ספסלים בגנים ציבוריים, יצורים מעוותים ומעוררי חמלה.
ניתן להבחין ברבים מתצלומיו בביקורת המופנית כלפי המעמד העליון.
תצלומיו עוסקים במיידי, הוא עקב אחר התרחשות מסוימת בחשאי או מיד לאחר שהתרחשה.
הוא פעל כצלם רחוב וחיפש את ה"סקופים" העיתונאיים.
תצלומיו מעבירים תחושה של תנועה שבאה לידי ביטוי דרך הבעת פנים העומדת להשתנות, תנועת רגליים קצבית או מבטים מובלעים, תנועות פשוטות מסוג זה מעניקות לצילומיו תחושת מיידיות וחיות מתמדת.
ויג'י העדיף להשתמש בתאורה מלאכותית, בעיקר פלאש.
הוא אהב את האופן בו הבזק האור גורם להקפאת הנושא המצולם באמצעות הארתו והשטחתו, בזמן שהוא נבלע בתוך הרקע השחור.
הוא קרא לתאורה זו "האור של רמברנדט".
את התאורה הזו הוא השיג על ידי הצילום שלו: מצלמת ספיד גראפיק 4X5, מבזק הניתן לכיוון מראש אשר אפשר להתקינו על גבי המצלמה אך גם להצמידו בנפרד, זמן חשיפה של 1/200 של שנייה, צמצם 16 ומיקוד למרחק של כשלושה מטרים.
השימוש במהירות תריס גבוהה ובמבזק מתואם שירת יותר מכל את סגנון "המצלמה הנסתרת" של ויג'י אשר דרש קבלת החלטות ותגובה מהירה ביותר.
בתצלומיו של ויג'י שצולמו בחטף ללא תכנון מוקדם ונועדו להפצה המונית לעיתונים, לא הייתה הקפדה על איכות ההדפסה של הצילום.
חוסר הרשמיות, השמטת הפרטים המיותרים והחוסר בגווני ביניים הפכו לחלק מהסגנון שלו.
בין השנים 1952-1947 בעת ששהה בהוליווד, החל ויג'י להתנסות בצילום אקספירמנטליסטי, עיוות את פרצופם של מפורסמים שונים (ביניהם מרילין מונרו) וכן צילם מספר סרטים, חלקם סרטים ניסיוניים שעסקו גם הם בעיוות המציאות.
העיוותים התבצעו כולם בחדר חושך על ידי העמדת חומרים שונים, כמו זכוכית מגדלת בין העדשה של המגדל לנייר הצילום.
בין הצלמים שהושפעו מויג'י, הצלמת דיאן ארבוס שלדבריה ויג'י הוא הצלם אליו היא מרגישה את הקרבה הגדולה ביותר.
ארבוס צילמה גם היא ברחובות ניו יורק וכמו ויג'י בעלת רקע יהודי.
ויג'י שייך למגמה טיפוסית בצילום האמריקאי, הדוגלת ב"הצגת הדברים כפי שהם", אולם קיצוניותו המרחיקת לכת מובילה את הצופה בצילום למעורבות רבה.
השילוב של צילום עיתונאי עם ההבעה האישית שלו היה הדבר שייחד את עבודותיו של ויג'י מצילומי עיתונות אחרים.
בשנת 1992 הופק הסרט "העין הציבורית" המבוסס על חייו, בכיכובו של ג'ו פשי.
1 של הזמר הבריטי ג'ורג' מייקל משנת 1990, היא צילום של ויג'י.
1944 תערוכת יחיד במסגרת "ליגת הצילום"(photo league), ניו יורק.
1948 "חמישים תצלומים של חמישים צלמים", תערוכה קבוצתית שאורגנה על ידי אדוארד שטייכן, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
1959 תערוכות אחדות בברית המועצות כחלק ממסע הרצאות.
1974 "תצלומים ממכבש הדפוס", תערוכה קבוצתית, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
1977 "ויג'י המפורסם", רטרוספקטיבה ראשונה, המרכז הבינלאומי לצילום, ניו יורק.
1980 "עיר עירומה" תערוכת יחיד, מוזיאון תל אביב, בשיתוף המרכז הבינלאומי לצילום, ניו יורק.
1990 "ויג'י המפורסם", מוזיאון תל אביב לאמנות.
ויג'יוואדה היא העיר השנייה בגודלה במדינת אנדרה פרדש, שבדרום הודו.
העיר, הנמצאת בדרום מזרח הודו, שוכנת על גדות הנהר קרישנה ומשמשת כעיר נמל.
לפי מפקד אוכלוסין של 2011, אוכלוסיית ויג'יוואדה נאמדת ב-1,048,240 נפש.
העיר שוכנת בהצטלבות שתי מסילות רכבת מרכזיות ובמפגש שתי אוטוסטרדות ומיקום זה תורם לכלכלתה.
בעיר יש מספר מקדשים בעלי חשיבות, אולם עיקר חשיבותה הדתית הם מקדשי המערות ההינדים באונדאוואלי, הנמצאים לצד העיר.
המקדשים נחצבו החל מהמאה ה-6 ויש בהם ייצוג לשלושת האלים המרכזיים (וישנו, שיווה וברהמה).
ויברפון הוא כלי נגינה אקוסטי ממשפחת כלי ההקשה.
הוא דומה לקסילופון ולמרימבה, אך בשונה מהם, קלידיו עשויים אלומיניום במקום עץ.
מאחר שלמתכת משך הדהוד טבעי ארוך, כולל הוויברפון דוושה כשל פסנתר, המשמשת לעמעום הצליל ולקיצורו.
תחת כל קליד מצוי צינור-תהודה (רֵזוֹנָטוֹר) מאלומיניום, ובו מניפה או דיסקית מתכת דקה.
מנוע חשמלי מסובב את הדיסקיות בתוך צינורות התהודה ליצירת אפקט ויברטו.
בשל תנודות אלו ("ויברציות", בלעז) נקרא הכלי "ויברפון".
לוויברפון מנעד של 3 אוקטבות (f-f3).
קלידיו מסודרים בשתי שורות, במערך זהה לקלידי פסנתר.
הנגינה מתבצעת על ידי 2 או 4 מקלות הקשה, בראשם כדור גומי מלופף בצמר.
נגינה בארבעה מקלות מאפשרת ליצור אקורדים מורכבים.
המצאת טכניקת הנגינה בארבעה מקלות מיוחסת לגארי ברטון, אך נגנים נוספים - כמו ליונל המפטון, בובי האצ'רסון, רד נורבו ולי הווארד סטיבנס - עשו בה שימוש לפניו.
ניתן לנגן על הוויברפון גם באמצעות קשת.
הכלי הומצא בשנת 1921. בשנת 1927 שופר, ונרשם עליו פטנט על ידי הנרי שולטר.
הכלי התחבב עד מהרה על נגני ג'אז, שמצאו בו תוספת רעננה למגוון הכלים בביג בנד.
חלוץ הנגינה בו היה ליונל המפטון, שניגן בין היתר עם הזמר הפופולרי לואי ארמסטרונג, וכך הביא את הצליל הייחודי של הוויברפון לידיעת הציבור הרחב.
ויברפוניסט חלוץ נוסף היה מילט ג'קסון, שהתאפיין בסגנון נגינה הרמוני ואיטי, והיה הראשון לנגן ויברפון במסגרת הרכבי בי בופ.
הוויברפון נפוץ בעיקר בסוגת הג'אז, אך מצוי גם במוזיקה קלאסית, כגון באופרה "לולו" מאת אלבן ברג, בקונצ'רטו למרימבה וויברפון מאת דריוס מיו, וביצירות מאת שטוקהאוזן, אוליבייה מסייאן, ווהן ויליאמס, בנג'מין בריטן, ליאונרד ברנשטיין ואחרים.
ויברציה של מולקולה (בעברית: ריטוט מולקולרי) היא תנועה מחזורית של גרעיני האטומים המרכיבים אותה.
הקשרים הכימיים שמחברים את האטומים השונים במולקולה אינם קשיחים באופן מוחלט, אלא בעלי מידת גמישות מסוימת.
מידת הגמישות שבקשרים הבינאטומיים תלויה בסוג הקשר ובאטומים המרכיבים אותו, פוטנציאל מורס מתאר את תלות האנרגיה התוך מולקולרית במרחק הבינאטומי וממנו נגזרים מאפייני הוויברציה ובראשם תדירותה או האנרגיה של הוויברציה.
למולקולה בעלת n אטומים במרחב 3 ממדי יש 3n-6 דרגות חופש פנימיות שבהן היא יכולה להתנודד (3n דרגות חופש דינמיות נדרשות לתיאור מיקום האטומים, אך 6 מתוכן יתארו את מיקום מרכז המסה ואת וקטור התנע הזוויתי - שאינם משתתפים בוויברציות), בעוד שלמולקולה קווית יש 3n−5 דרגות חופש לתנודה.
אלה מתוארות על ידי אופני תנודה עצמיים, ופונקציית החלוקה שלהם משפיעה על התכונות התרמודינמיות של החומר כמו אנטרופיה וקיבול חום.
גרעיני האטומים יכולים להתנודד רק בתדירויות מסוימות המתאימות לרמות אנרגיה בדידות שמתקבלות כערכים עצמיים בפתרון משוואת שרדינגר של המולקולה בהשפעת הפוטנציאל שבסביבתה.
לכל תדירות תנודה מתאימה פונקציית גל הנקראת אופן תנודה עצמי.
אופני התנודה בעלי התדירויות הגבוהות מתאימים לרמות אנרגיה גבוהות ולהפך.
המולקולה יכולה לעלות ברמת אנרגיה ויברציונית, כלומר לעבור לאופן תנודה בעל תדירות גדולה יותר, על ידי קבלת אנרגיה ממקור אחר, למשל מרמות אנרגיה קינטית אחרות כמו רוטציה, או דרך בליעה של פוטון.
כאן הוא קבוע פלנק המצומצם ו- היא התדירות הזוויתית של הפוטון המתאים להפרשי האנרגיה בין הרמות.
כאשר ההפרש בין שתי רמות אנרגיה מסוימות הוא E, מולקולה יכולה לבלוע פוטון בתדירות ולעלות מרמת האנרגיה הנמוכה לרמת האנרגיה הגבוהה יותר.
אם היא מראש נמצאת ברמת האנרגיה הגבוהה יותר, היא יכולה גם לפלוט פוטון באותה התדירות וכך לרדת לרמת האנרגיה הנמוכה יותר.
תדירויות אלו מתאימות לקרינה אלקטרומגנטית בתחום התת-אדום.
בטמפרטורות של פחות מאלף קלווין, באופן טיפוסי רמות האנרגיה של האלקטרונים באטומים אינן מעוררות, אולם רמות ויברציוניות כן.
משום כך, מדידות בתחום התת-אדום של ספקטרום הפליטה או הבליעה המתאים לרמות האנרגיה הוויברציונית של מולקולות מאפשרות זיהוי של מולקולות ומדידת הטמפרטורה שלהן.
לעובדה זו יש שימושים מגוונים, כמו זיהוי של כוכבי לכת החגים סביב כוכבים רחוקים.
בליעה של אור בתחום התת-אדום על ידי אופני ויברציות של מולקולות באטמוספירה היא המנגנון האחראי לאפקט החממה.
משום כך, כאשר מנתחים את תנועת האלקטרונים במולקולה ניתן להתייחס לגרעינים כאילו הם עומדים במקומם.
קירוב זה נקרא קירוב בורן-אופנהיימר.
לאחר שידועה תנועת האלקטרונים, ניתן לחשב את משטח הפוטנציאל שהם יוצרים.
משטח זה מתאר את האנרגיה של המולקולה כתלות במיקום הגרעינים.
לאחר שזו ידועה, ניתן למצוא ממשוואת שרדינגר את תנועתם הוויברציונית של הגרעינים.
לכל רמת אנרגיה של האלקטרונים מתאים משטח פוטנציאל אחר.
אם המשטח מכיל נקודת מינימום מקומי, תהיה זו נקודת שיווי משקל יציב.
עבור מולקולה דו-אטומית ישנה רק דרגת חופש ויברציונית אחת (תנודה לאורך ציר המולקולה), ולכן משטח הפוטנציאל הוא חד-ממדי וניתן לתאר אותו באמצעות הגרף הנראה באיור.
הציר האופקי בגרף מתאר את המרחק שבין שני הגרעינים, והציר האנכי את האנרגיה הפוטנציאלית.
כאשר המרחק בין הגרעינים הוא re, האנרגיה הפוטנציאלית היא מינימלית.
המולקולה תימצא במצב זה ותישאר במנוחה רק בטמפרטורת האפס המוחלט.
בטמפרטורות גבוהות יותר, גרעיני האטומים יתנודדו סביב נקודת שיווי המשקל.
ככל שהמולקולה עולה ברמות אנרגיה, היא מתנודדת בתדירויות גבוהות יותר והמרחק המרבי בין האטומים הולך וגדל.
באנרגיה גבוהה מספיק, המרחק הבין-אטומי יגדל כל כך עד שהם ייפרדו, והמולקולה תתפרק.
האנרגיה הדרושה לכך היא אנרגיית הקשר של המולקולה.
עבור מולקולה רב אטומית ישנן 3n-6 דרגות חופש, ומשטח הפוטנציאל של המולקולה הוא בעל מספר זה של ממדים.
במשטח הפוטנציאל יכול להיות מספר רב של נקודות מינימום מקומיות, הקרויות איזומרים.
סביב כל איזומר, בטמפרטורה שאינה נמוכה מדי, המולקולה תבצע ויברציות שאותן ניתן לתאר באמצעות 3n-6 אופנים עצמיים.
בהקשר של ויברציות של מולקולות, אופני תנודה אלו קרויים פונונים.
הקירוב הפשוט ביותר לתיאור ויברציות של מולקולות הוא קירוב לאוסצילטור הרמוני.
במקרה של מולקולה דו-אטומית פירושו של קירוב זה הוא שניתן לראות את המולקולה כשני כדורים הקשורים בקפיץ, והכוח המחזיר המופעל עליהם עומד ביחס ישר למרחק ביניהם: .
במקרה זה, למשטח הפוטנציאל (שממנו נגזר הכוח) יש צורה פרבולית: .
בשונה מהמתנד ההרמוני המכני המתאים לקפיץ, הפתרונות של בעיית האוסצילטור ההרמוני הקוונטי הם אוסף של מצבים עצמיים בדידים, שפונקציית הגל שלהם נראית באיור ורמות האנרגיה שלהם הן:
כאן היא התדירות הזוויתית של התנודות ונתונה על ידי , כאשר
מכאן שהפרש האנרגיות בין כל שתי רמות ויברציונית סמוכות, עבור האוסצילטור ההרמוני הקוונטי, הוא קבוע - הוא איננו תלוי ב-, וערכו הוא .
תכונה נוספת של האוסצילטור ההרמוני הקוונטי היא שפליטה ובליעה של פוטון יכולות להתרחש רק במעבר בין רמות אנרגיה סמוכות: .
ברוב המולקולות, התדרים המתאימים למעברים אלו נמצאים בתחום התת-אדום.
במרחקים קצרים מאוד בין אטומים במולקולה, ישנה דחייה חזקה מאוד בין האטומים שאינה מאפשרת להם להתנגש זה בזה.
עלייה זו באנרגיה הפוטנציאלית היא חדה הרבה יותר מזו של פרבולה, ששימשה לקירוב ההרמוני.
לעומת זאת, כשהמרחקים בין האטומים גדולים, המולקולה יכולה להתפרק.
במצב כזה לא פועל עוד כוח בין הגרעינים, והאנרגיה הפוטנציאלית קבועה.
זאת, בניגוד לקירוב ההרמוני בו גם במרחקים גדולים הפוטנציאל הוא פרבולה.
משום כך, הקירוב ההרמוני תקף לרמות ויברציונית נמוכות אך נכשל בתיאור רמות ויברציונית גבוהות יותר.
תיאורים טובים יותר של מולקולות ניתנים על ידי פוטנציאלים אפקטיביים שונים.
הפוטנציאל האפקטיבי המקובל ביותר בתיאור מולקולה דו-אטומית הוא פוטנציאל מורס:
כאן הוא המרחק בין גרעיני האטומים ו- היא נקודת המינימום, המהווה נקודת שיווי משקל יציב.
ו- הם פרמטרים המאפיינים את המולקולה, והם קובעים את עומק בור הפוטנציאל ואת רוחבו.
את פוטנציאל מורס ניתן לפתח לטור טיילור מסדר שני לקבלת פוטנציאל פרבולי המתאים למתנד הרמוני:
אך ניתן גם לפתח אותו לטור מסדר גבוה יותר לקבלת קירוב טוב יותר מאשר הקירוב ההרמוני.
ההבדל המהותי ביותר בין התנהגות מולקולות לבין האוסצילטור ההרמוני הקוונטי הוא שעבור מולקולות ישנו מספר בדיד של רמות ויברציונית, וכאשר האנרגיה של המולקולה גבוהה יותר מ , המולקולה מתפרקת.
תוצאות נוספות של הסטייה מההרמוניות הן בכך שהפרשי האנרגיה בין הרמות הוויברציונית השונות אינם קבועים - ישנן סטיות הדרגתיות מהערך , וכמו כן קיימת אפשרות למעברים אופטיים בין רמות ויברציות שאינן סמוכות, אם כי ההסתברות למעברים אלו קטנה מאוד.
תדר הוויברציה של מולקולה נקבע על ידי המסות של האטומים המרכיבים אותה.
משום כך, לדוגמה, לאיזוטופים שונים ישנם תדרים ויברציוניים שונים.
התדר נקבע גם על ידי חוזק הקשר הכימי הקושר בין האטומים במולקולה, הקובע את רוחב בור הפוטנציאל.
חוזק הקשר הכימי קובע גם את עומק בור הפוטנציאל, כלומר את האנרגיה הדרושה לפירוק המולקולה.
ככל שהקשר הכימי חזק יותר, כך תדר הוויברציה של המולקולה גבוה יותר והפרשי האנרגיה בין הרמות הוויברציוניות גדולים יותר, וכמו כן עומק בור הפוטנציאל גדול יותר ודרושה אנרגיה רבה יותר על מנת לפרק את הקשר.
קשרים כימיים אפשריים במולקולה, בסדר יורד לפי חוזק הקשר, הם: קשר יוני, קשר קוולנטי, קשר מתכתי וקשרי ואן דר ואלס.
חוזק הקשרים הכימיים קובע את יציבות המולקולות בטמפרטורות שונות.
אטומים של גזים אצילים, שביניהם יש קשרי ואן דר ואלס, שהם חלשים מאוד, יכולים ליצור מולקולות רק בטמפרטורות נמוכות מאוד (מספר קלווין בודדים).
לעומת זאת, מולקולות אורגניות, שבהן יש קשרים קוולנטיים חזקים, נשארות יציבות גם בטמפרטורות גבוהות, שבהן רמות ויברציוניות גבוהות מאוכלסות.
דוגמאות לאופני התנודה במולקולת אתן הן:
מתיחה - תנודות באורך הקשר הכפול C=C ושל הקשר C-H
כיפוף - תנודות בזוויות HCH
נדנוד - תנודות בזווית בין שתי הקבוצות
פיתול - תנודות בזווית בין שני המישורים שיוצרות שתי הקבוצות
הוויברציה של מולקולת אתן מורכבת מאוסף התנודות הללו בתדירויות שונות.
ישנם 3n−6=12 אופני תנודה: 5 מתיחות, 2 כיפופים, 2 נדנודים ו-3 פיתולים.
ניתן לפרק את תנועת הוויברציה לאופני תנודה אורתוגונליים של תנועות סימטריות ואנטי-סימטריות.
למשל, מתיחה של הקשר C=C יחד עם הקטנה סימטריות של כל הזוויות H-C-H, או תנועה של הזוג C=C תוך הגדלת הזוויות H-C-H בצד אחד והקטנתן בצד האחר.
מתיחה סימטרית מתיחה אסימטרית כיפוף
רמות ויברציוניות ניתנות לעירור באמצעות בליעה של פוטונים, ולקירור על ידי פליטה של פוטונים (פליטה ספונטנית או פליטה מאולצת).
ענף המדע העוסק במדידה של האור הנבלע או נפלט על ידי חומרים נקרא ספקטרוסקופיה וספקטרוסקופיית תת-אדום עוסקת באותם חלקים מהספקטרום הנובעים מוויברציות.
לקרינה זאת יש חשיבות רבה בהבנת תופעות רבות בטבע, כמו אפקט החממה, וכן היא משמשת למגוון שימושים כמו זיהויים של חומרים כימיים, הן במעבדה והן בחלל.
בנוסף ישנם שימושים טכנולוגיים רבים לקרינה בתחום התת-אדום, הכוללים מדידת טמפרטורה של גופים לפי כמות הקרינה התת-אדומה הנפלטת מהם כגון באמצעי ראיית לילה תרמיים.
לייזרים תת-אדומים, שהנפוץ בהם הוא לייזר המבוסס על פחמן דו-חמצני, הם מהלייזרים הראשונים שפותחו בהם התווך המכפיל הוא גזי, ולהם שימושים נרחבים הכוללים חיתוך, ריתוך, וניתוחים רפואיים.
לבליעה ולפליטה של אור בתת-אדום יש חשיבות רבה לקביעה של מאזן החום של כדור-הארץ.
כדור הארץ מתחמם על ידי בליעה אור נראה מהשמש, וכתוצאה מהתחממותו הוא פולט אור בתחום התת-אדום - קרינה הנפלטת לחלל ומקררת את כדור-הארץ.
ואולם חלק מקרינה זאת איננה נפלטת לחלל משום שהיא נבלעת על ידי מולקולות באטמוספירה - תופעה שידועה בשם אפקט החממה.
האטמוספירה של כדור-הארץ מכילה כ-78 אחוז חנקן וכ-21 אחוז חמצן, ואולם לשני הגזים הללו ישנה בליעה חלשה מאוד בתחום התת-אדום, ולכן לגזים כבדים יותר כמו פחמן דו-חמצני שבולעים באופן חזק הרבה יותר בתת-אדום, יש השפעה גדולה על מאזן החום של כדור-הארץ למרות השכיחות הנמוכה שלהם באטמוספירה.
כיוון שלכל מולקולה ישנם תדרי ויברציה מוגדרים היטב, על ידי מדידת הספקטרום התת-אדום של מולקולה והשוואה לחישובים ניתן לזהות מולקולות, וכן למדוד תכונות כגון צורת משטח הפוטנציאל של המולקולה, הטמפרטורה של המולקולה ושכיחות האיזומרים.
מדידות אלו מהוות כלי חשוב של הכימיה האנליטית למדידת תכונות של חומרים במעבדה.
תצפיות אסטרונומיות בתת-אדום מאפשרות זיהוי של מולקולות בכוכבים ובחלל הבין כוכבי, מדידת טמפרטורה של גופים אסטרונומיים, ומציאת כוכבי לכת.
הספקטרוסקופיה בתת-אדום נעשית באמצעות ניסויי פליטה - שבהם נמדד ספקטרום האור הנפלט על ידי מולקולה, וניסויי בליעה - שבהם נמדדת כמות האור הנבלעת על ידי המולקולה.
מכיוון שתדר האור הנפלט/נבלע על ידי מולקולות מתאים בדיוק להפרשי הרמות הוויברציונית - ניסויים אלו מהווים דרך ישירה למדידה של הפרשי רמות אלו.
כמו כן מתוך הספקטרום התת-אדום ניתן למדוד את המבנה משטח הפוטנציאל של המולקולה, ולהסיק את הטמפרטורה שלה.
השוואה של מדידות בתת-אדום לתאוריה מאפשרת זיהוי של מולקולת במעבדה, והשוואה של ספקטרום הנמדד בחלל לספקטרום מחושב או ספקטרום שנמדד במעבדה מאפשר זיהוי מולקולות בחלל.
בשיטה זאת זוהו מולקולות רבות, בין היתר זוהו חומצות אמינו באבק הבין כוכבי, תגלית שהעלתה תאוריות חדשות על מוצא החיים.
ניתן גם למדוד את הספקטרום הוויברציוני של מולקולות בשיטות שאינם ישירות.
כתוצאה מכך ספקטרום המולקולות מורכב יותר מהספקטרום של אטומים, וככל שהמולקולה גדולה יותר כך נוספות עוד ועוד קווים לספקטרום האלקטרוני - ובסופו של דבר כל רמה אלקטרונית הופכת לפס ספקטרלי (Spectral band).
שיטות נוספות למדידת אכלוס ויברציוני הם בספקטרוסופיית פעולה (Action spectroscopy) - בהם מולקולה מתפרקת ותוצרי ההתפרקות נמדדים באמצעות גלאים.
כך לדוגמה בספקטרוסקופיית פוטואלקטרונים, האנרגיה הקינטית של אלקטרונים הנפלטים ממולקולה נמדד לאחר בליעת פוטון - ובספקטרום זה מופיעים קווי בליעה המתאימים למעברים ויברוניים.
בליעה של פוטון בודד בתחום תת-אדום, באופן כללי איננה מספיקה בשביל להביא להתפרקות של מולקולות, אך ניתן למדוד את הספקטרום הויברציוני באמצעות ניסוי דו-פוטוני הכולל פוטון בתת-אדום ופוטון באור הנראה.
שיטה נוספת מבוססת על הצמדה של אטום מגז אציל (לרוב ארגון) למולקולה - ובמקרה זה בליעה של פוטון בודד מספיקה בשביל לשחרר אטום זה.
בניסויים של התפוצצות קולום (Coulomb Explosion) כל האלקטרונים נתלשים מעל מולקולה, באמצעות מעבר דרך רשת, או פולס לייזר חזק- וכתוצאה מכך הגרעינים דוחים זה את זה ומתרחקים.
מנקודות הפגיעה של הגרעינים על גלאי ניתן לשחזר את פונקציית הגל הוויברציונית של המולקולה.
שיטה חשובה למדידת הספקטרום הוויברציוני של מולקולות היא ספקרוסקופיית ראמאן.
שיטה זאת מבוססת על תהליך לא ליניארי דו פוטוני, בפיזור רמאן ספונטני ניתן לבחון ספקטרום ויברציוני, רוטציוני ועוד אופני תנודה נמוכים של מערכות מולקולריות.
תהליך רמאן נוצר על ידי התנגשויות לא אלסטיות (פיזור רמאן) של אור מונוכרומטי, אשר לאחר מעבר בדגימת חומר מכיל רכיבים (צבעים) נוספים בספקטרום אשר הפרש האנרגיות ביניהם לאור המונוכרומטי תואמת את רמות הוויברציה או הרוטציה של המולקולות בדגימה.
ספקטרוסקופיית רמאן נבדלת מספקטרוסקופיה בתת-אדום (IR) בין השאר בכך שאינה דורשת שינוי של מומנט הדיפול (ולכן אופני תנועה סימטריים אינם נצפים ב-IR), בספקטרוסקופיית רמאן ניתן לבצע את מדידות האנרגיה בתחום הנראה דבר המאפשר לבצע דגימות גם דרך נוזלים, במיוחד מים.
כמות המולקולות שמעוררות בתהליך רמאן קטנה בכמה סדרי גודל מפיזור ריילי ולכן נהוג להשתמש גם בתהליך רמאן מאולץ שבו המולקולה מוארת בעזרת שני אורכי גל שהפרשם מעורר את המולקולה.
במקרה זה בליעה מתרחשת כאשר ההפרש בין האנרגיה של שני הפוטונים הפוגעים מתאים בדיוק למעבר ויברציוני.
שיטת ה-ILSRS מאפשרת מדידת ספקטרום ויברציוני של תחום תדרים רחב של מולקולות גמישות, בשיטה זו ניתן להבחין בין תדרי ויברציה של מבנים שונים של אותה מולקולה (איזומרים שונים).
כיוון שהזמן האופייני לוויברציות במולקולות הוא בסקאלה של פמטו-שניות, עם פיתוחם של לייזרים שאורך הפולס שלהם הוא פמטו-שניות, נפתח תחום חדש בחקר הוויברציות של מולקולות.
סוג הניסויים הנפוץ ביותר בתחום זה קרוי Pump-probe, שבו המולקולה מעוררת על ידי פולס לייזר ראשון (Pump), ולאחר השהייה היא נמדדת על ידי פולס לייזר שני (Probe).
על ידי סריקת הזמן שבין שני הפולסים ניתן לעקוב אחר התפתחות הוויברציות במולקולה.
תחום נגזר מניסויים אלו הוא תחום השליטה הקוהרנטית - התקווה היא שניתן על ידי תכנון נכון של פולסים של לייזר להגיע לשליטה על התנהגותה של המולקולה.
לדוגמה ניסויים ותאוריה מראים שבמקרים מסוימים על ידי שליטה בזמן שבין שני פולסי לייזר הפוגעים במולקולה ניתן לפרק אותה במקומות שונים.
התחום העוסק בשליטה שכזאת קרוי 'שליטה קוהרנטית' (Coherent Control).
ויגיליוס כיהן כאפיפיור מ-29 במרץ 537 ועד מותו, והיה הראשון מבין האפיפיורים הביזנטים.
יליד משפחת אצולה רומית, הוא שימש בין-היתר כדיאקון של האפיפיור בקונסטנטינופול, שם התחבר עם הקיסרית תאודורה, שביקשה את עזרתו לביסוס המונופיזיטזם.
לאחר שסירב לחתום על כתב גינוי של הקיסר יוסטניוס הראשון לשלושה בישופים (ידוע בתור "שלושת הפרקים"), נעצר בשנת 545. מת בשנת 555 בסיציליה, בזמן שהיה בדרכו לרומא.
ויגיליוס היה בנה של משפחה רומית מכובדת.
אביו, כיהן כקונסול, ואחיו, רפאראטוס כיהן כסנטור.
ויגיליוס קיבל תואר דיאקון בשנת 531. בשנה זו התקבלה החלטה כנסייתית המאפשרת לאפיפיור לבחור את יורשו (מצב שכיום נחשב בלתי חוקי על פי הדין הכנסייתי).
האפיפיור בוניפקיוס השני בחר את ויגיליוס כיורשו.
התנגדות ראשי הכנסייה לבחירה זו הביאה את בוניפקיוס לבטל את ההכרזה ואף לשרוף את הצו בו הכריז על כך.
האפיפיור אגאפטוס הראשון מינה את ויגיליוס לנציג הכנסייה (אפוקריסיארי) בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית.
בהיותו שם ניסתה קיסרית האימפריה הביזנטית תאודורה לשכנע אותו לתמוך בעמדותיה, וזאת כתגובה להדחת ההגמון של קונסטנטינופול אנתימוס הראשון על ידי אגאפטוס בשל דעותיו המונופיזיטיות.
לאחר פטירתו של אגאפטוס ב-22 באפריל 536 שב ויגיליוס לרומא, כשבידיו מכתבי תמיכה מקיסרי ביזנטיון וממון רב.
סילבריוס נבחר לאפיפיור בשל השפעתו של מלך האוסטרוגותים תאודאהאד, ובעקבות זאת צר המצביא הביזנטי בליסאריוס על העיר רומא וכבש אותה.
ויטיגס, יורשו של תאודאהאד, מלך האוסטרוגותים, צר על העיר מספר חודשים, עד שתושביה גוועו ברעב.
במרץ 537 הודח סילבריוס בטענה שהתכתב עם ויטיגס על כניעת העיר, והפך לנזיר פשוט.
סילבריוס הגיע לקונסטנטינופול, וביקש את עזרת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, אשר שלח אותו לרומא.
בדרכו לרומא הוא נתפס על ידי ויגיליוס, אשר כלא אותו באי פאנדאטאריה (או, על פי הליבר פונטיפיקליס, בפלמרולה), שם הוא נפטר ב-20 ביוני 537.
על אף התחייבויותיו לקיסרית, רק בשנת 540, שלוש שנים לאחר מינויו לאפיפיור, הביע לראשונה ויגיליוס את עמדתו בעניין המונופיזיטיות בשני מכתבים ששלח לקונסטנטינופול - הראשון, מכתב הממוען לקיסר יוסטיניאנוס והשני להגמון מנאס.
בשני מכתבים אלה תמך ויגליוס בפעולתו של לאו הראשון להדחת אנתימוס, ובהחלטות הוועידות האקומניות שנערכו באפסוס ובכלקדון.
בעצת תאודורה אסקידס, בישוף קייסרי שבקפדוקיה החליט הקיסר יוסטיניאנוס לגנות את המינות הנסטוריאנית וזאת על מנת לזכות לאהדת המונופוזיטים.
בשנת 543 הוציא הקיסר יוסטיניאנוס צו בעניין זה.
ההגמונים והבישופים במזרח חתמו על הצו, אולם במערב התנגדו לו (שכן לא נערכה ועידה כלל כנסייתית בעניין, כדוגמת ועידת כלקדון).
ויגיליוס סירב להכיר בצו הכנסייתי, והורה על ועידה.
בעקבות הוראה זו, ב-20 בנובמבר 545 בעת שהאפיפיור ניהל טקס דתי לכבודה של צ'צ'יליה הקדושה בכנסיית סנטה צ'צ'יליה שבטרסטוורה, נלקח האפיפיור לקונסטנטינופול לעמוד בפני הקיסר.
האפיפיור הובל עוד בטרם סיים את המיסה אל ספינה שהמתינה על נהר הטיבר (בעת שהעיר עצמה הייתה תחת מצור של הגותים בפיקודם של טוטילה).
האפיפיור שהה בסיציליה זמן מה, עת שתושבי העיר סבלו מרעב כבד עקב המצור, ובינואר 547 הגיע לקונסטנטינופול.
ויגיליוס ניסה לשכנע את הקיסר לסייע לתושבי רומא מפני הגותים, אולם הקיסר העדיף לדון קודם בשאלה הדתית, והאפיפיור לא היה מוכן לוותר בעניין המונופיזיטיות.
ועידת קונסטנטינופול השנייה אשר התכנסה ביוזמתו של יוסטיניאנוס הראשון בקונסטנטינופול, בין 5 במאי ל-2 ביוני 553 במטרה לגנות את שלושת הבישופים - תאודורט מקירוס, תאודור ממופאסטיה, ואיבס, ואת כתביהם של שני הראשונים, אשר נודעו כ"שלושת הפרקים" (τρία κεφάλαια).
האפיפיור ויגיליוס, גינה אמנם את שלושת הפרקים אך דרש לנקות את שמם של תאודורט ואיבס.
ויגיליוס דרש מיוסטיניאנוס להכריז על פיוס כללי עד אשר ניתן יהיה לכנס ועידה בנוכחות כל הפלגים, אך יוסטיניאנוס סירב, ובשנת 551 פרסם צו שחידש את גינוי שלושת הפרקים.
בשנת 553 נראה היה כי הניצים קרובים להסכמה, והבישופים המזרחיים חזרו בהם מגינוי שלושת הפרקים, אך האפיפיור דרש כי הוועידה תתכנס באיטליה או בסיציליה כדי להבטיח לכנסייה המערבית ייצוג הוגן, ולכך יוסטיניאנוס לא הסכים.
הוא כינס את הוועידה בקונסטנטינופול, והאפיפיור לא לקח בה חלק.
הוועידה קיימה שמונה ישיבות ו-165 הבישופים שנכחו בה גינו באופן סופי את שלושת הפרקים.
עם זאת, מטרתה המקורית של הוועידה - פיוס הקופטים והמונופיזיטים - לא הושגה.
כאשר רומא שוחררה מכיבוש הגותים, יוסטיניאנוס הסכים לאפשר לאפיפיור לשוב אליה, ובלבד שהאחרון יכיר בהחלטת ועידת קונסטנטינופול השנייה.
האפיפיור ניאות וגינה את שלושת הפרקים בשנת 554, דבר שאפשר לו לשוב לרומא באביב 555.
ויגיליוס מת בדרכו לרומא, בסירקוז שבסיציליה.
גופתו הובאה לרומא ונקברה בכנסיית סן מרטינו אי מונטי בסמוך לקטקומבות של פריסילה בוויה בלריה.
ויג'באנו (באיטלקית: Vigevano) היא עיר בנפת פאביה שבמחוז לומברדיה בצפון איטליה.
קיבלה את התואר עיר מפרנצ'סקו ספורצה השני ב-2 בפברואר 1532.
תעודות ראשונות בדבר קיומה של ויג'באנו מתייחסות למאה העשירית, אז התגורר במקום המלך הלומברדי ארדואין.
ויג'באנו הייתה קהילה גיבלינית שתמכה בקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בעקבות זאת נכבשה על ידי כוחות מילאנזים ב-1201 ו-1275. ב-1328 נכנעה סופית ללורד המילאנזי אצונה ויסקונטי.
ב-1445 הוקמו במקום כנסייה ומנזר על ידי פיליפו מריה ויסקונטי.
בשנים האחרונות לשלטון משפחת ויסקונטי צר על העיר פרנצ'סקו ספורצה, ומשביסס זה את שלטונו הכריז על ויג'באנו כמקום מושב הבישוף.
ויגו אולפרט פישר קמפמן (בדנית: Viggo Olfert Fischer Kampmann; 21 ביולי 1910 – 3 ביוני 1976) היה ראש ממשלת דנמרק בשנים 1960–1962.
ב-1934 סיים לימודים לתואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטת קופנהגן.
עבד בשירות המדינה בארצו ובשנים 1938 עד 1948 שימש כמזכיר ועדת המיסים הממשלתית.
במקביל היה מזכיר ועדת השרים לענייני כספים.
בימי הכיבוש הגרמני של דנמרק במלחמת העולם השנייה היה קמפמן פעיל בשורות המחתרת הדנית.
לאחר המלחמה עבד בנציבות המיסים הדנית.
היה יושב ראש המזכירות הכלכלית של ממשלת דנמרק ויושב ועדת התקציבים הממלכתית.
ב-1953 נבחר קמפמן לראשונה לפרלמנט של דנמרק בשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
כיהן כשר האוצר במשך כחודש בשנת 1950 ושוב משנת 1953 ועד 1960. בתפקידו זה מילא תפקיד פעיל בקבלת חוק הפנסיות הלאומי בשנת 1956.
לאחר מותו של ראש הממשלה הנס כריסטיאן הנסן בא קמפמן במקומו.
כיהן כראש ממשלת דנמרק וכמנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מה-19 בפברואר 1960. לאחר הבחירות הכלליות בדנמרק ב-1960 הרכיב ממשלת מיעוט.
תפקודו של קמפמן כראש ממשלה נפגע עקב הפרעה דו-קוטבית ממנה סבל.
מדי פעם היה נוטה לשתיית אלכוהול ונעדר מתפקידו במשך ימים.
כלי התקשורת בארצו לא פרסמו תופעות אלו.
ב-3 בספטמבר 1962 פרש קמפמן מתפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאחר שלקה במספר התקפי לב.
במקומו מונה לראש ממשלה שר החוץ בממשלתו יאנס אוטו קראג.
לאחר פרישתו שימש כפרשן פוליטי וכראש נציבות הקבילות על העיתונות בדנמרק.
בינואר 1962 ערך קמפמן ביקור בן שישה ימים בישראל.
היה זה ביקור ראשון בישראל של אישיות דנית בכירה ובמהלכו הועלתה על נס הצלת יהודי דנמרק מהשמדה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ויג'נאנה יוגה היא זרם ביוגה המטפח הקשבה פנימית במקביל לאימון הגופני.
הייחודיות של ויג'נאנה יוגה ביחס לזרמים אחרים מתבטאת בהתמקדות בעקרונות יסוד, הנקראים שבעת העקרונות החיוניים באימון.
אימון בשיטה זו כולל ארבעה מרכיבים עיקריים - מדיטציה, תרגילי נשימה (פראניאמה), תנוחות (Asana) ולימוד טקסטים יוגיים.
היבט ייחודי נוסף של הויג'נאנה יוגה הוא התמקדות בעשרת הוואיוס במהלך התרגול (ראה פירוט בהמשך).
ויג'נאנה יוגה נוסדה בשנת 2003 על ידי אורית סן-גופטה, תלמידתה של דונה הולמן, בשיתוף עם מורי יוגה ותיקים.
ויג'נאנה יוגה ממשיכה את המורשת היוגית של שרי קרישנהמצ'ריה ותלמידיו ב.ק.ס.
שבעת העקרונות החיוניים של ויג'נאנה יוגה
על פי הויג'נאנה יוגה העקרונות אינם רעיונות או כלים, אלא דרך של הוויה ותפקוד, המאפשרת קשב פנימי.
המילה Vayu בסנסקריט פירושו רוח, חלל או אוויר.
הוואיוס הם כיסים מיוחדים של מקום בגוף.
ישנם עשרה ואיוס בגוף האדם.
הנחלקים לשתי קבוצות: חמשת הראשונים הם ואיוס פנימיים, וחמשת הנותרים הם ואיוס חיצוניים.
על-פי ויג'נאנה יוגה נשימה לתוך חללי הואיו בגוף, יוצרת מרכז אנכי, התומך בעמוד השדרה שלנו ומאפשר יציבה מדויקת ונטולת מאמץ ("יציבה פראנית").
אימון תוך התמקדות בוואיוס הוא אבן יסוד בתרגול של הויג'נאנה יוגה.
ויג'נאנה יוגה שמה דגש על אימון יומי אישי.
אימון זה כולל מדיטציה בישיבה, נשימות (pranayamas) כגון: קפלבתי, אוג'אי ונדי שודהנא, ואחד משישה רצפים של אסאנות.
שיעור ויג'נאנה יוגה טיפוסי מתחיל ב-10-5 דקות של מדיטציה בישיבה, ו-20 דקות של תרגילי נשימה - פראניאמה ואיוס.
תנוחות הפתיחה כוללות ברכות שמש, מספר תנוחות עמידה, ולאחר מכן תמשיך הכיתה לאחד מששת הרצפים, תוך שימת דגש על מצב תודעתו של התלמיד, כמו גם על המנח הפיזי.
השיעור מסתיים בכ-10 דקות מנוחה על הגב (Shavasana).
בישראל 'קורס מורים בכירים לויג'נאנה יוגה' נלמד במכללת וינגייט.
ניתן למצוא מרכזים לויג'נאנה יוגה וקורסי מורים לויג'נאנה יוגה בקנדה, מקסיקו, הולנד, גרמניה, פורטוגל ופינלנד.
ישנם גם מורים לויג'נאנה יוגה במדינות אחרות באירופה, כמו גם בארצות הברית ובאוסטרליה.
מורה מוסמך לויג'נאנה יוגה משלים שלוש שנים (810 שעות) של הכשרה.
אורית סן-גופטה היא בעלת תואר ראשון בסנסקריט ופילוסופיה הודית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 1996 סן-גופטה מכשירה מורים ליוגה בארץ ובאירופה ומעבירה סדנאות בארץ ובעולם.
היא המחברת של הספרים הבאים: 'שערי הרוחות', 'לב האימון' ו'ספר היוגה הקטן', שהתפרסמו באנגלית, בהולנדית ובעברית וכן של הספר 'מסעותיי בעקבות היוגה' שהתפרסם בעברית.
בשנת 2013 התפרסם תרגומה החדש ליוגה סוטרה של פטנג'לי באנגלית.
יחד עם דונה הולמן כתבה סן-גופטה את הספר Dancing the Body of Light.
ויגדיס פינבוגדוטיר (); נולדה ב־15 באפריל 1930) היא פוליטיקאית איסלנדית, נשיאת איסלנד הרביעית, שכיהנה בתפקיד זה מ־1980 עד 1996. היא האישה הראשונה לכהן כנשיאת באיסלנד.
כמו כן היא האישה הראשונה באירופה כולה שכיהנה בתפקיד נשיאה, והאישה הראשונה בעולם שנבחרה בבחירות דמוקרטיות לתפקיד נשיאה.
תקופת נשיאותה שארכה 16 שנים בדיוק, היא גם תקופת הכהונה הארוכה השנייה בעולם של אישה בתפקיד ראש מדינה שנבחרה בבחירות, אחרי קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
החל משנת 1998 משמשת ויגדיס כשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון אונסק"ו והיא חברה במועדון מדריד (Club of Madrid).
ויגדיס פינבוגדוטיר נולדה ברייקיאוויק לאביה, פינבוגי רוטור בן תורוואלד (תורוואלדסון), מהנדס אזרחי ופרופסור באוניברסיטת איסלנד ולאמה, זיגרור אריקסדוטיר, אחות במקצועה ויושבת הראש של ארגון האחיות של איסלנד.
יש לה אח אחד שצעיר ממנה בשנה.
לאחר שסיימה ב-1949 את בחינות הבגרות, למדה ויגדיס לימודי שפה וספרות צרפתית באוניברסיטת גרנובל ובסורבון בפריז בין השנים 1949 – 1953 ולאחר מכן למדה היסטוריה של התיאטרון באוניברסיטת קופנהגן.
לאחר מכן היא קיבלה תואר ראשון בצרפתית ובאנגלית ותעודת הוראה מטעם אוניברסיטת איסלנד.
ב-1954 היא נישאה לרופא, ממנו היא התגרשה ב-1963 ובהיותה בגיל 41 היא אימצה ילדה והייתה לאם חד-הורית הראשונה באיסלנד שהורשתה לאמץ ילד.
בשנות ה-60 וה-70 השתתפה ויגדיס בעצרות מחאה רבות כנגד הנוכחות הצבאית האמריקאית באיסלנד, ובמיוחד בבשדה התעופה קפלאוויק שבו נעשה שימוש על ידי חיל האוויר האמריקאי.
מדי שנה צעדו מאות ולעיתים אלפים מרחק של 50 ק"מ לאורך הכביש לקפלאוויק כשהם שרים: "איסלנד החוצה מנאט"ו, הצבא החוצה" (באיסלנדית: Ísland úr NATO, herinn burt).
לאחר סיום לימודיה עסקה ויגדיס בהוראת השפה הצרפתית ודרמה צרפתית באוניברסיטה ועבדה בתיאטרון ניסיוני.
היא עבדה במסגרת החברה לתיאטרון של רייקיאוויק בין השנים 1954–1957 ושוב בין השנים 1967–1972. בחופשות הקיץ היא גם עבדה כמדריכת תיירים.
בשנים 1962–1972 היא שימשה כמורה לצרפתית בבתי ספר ברייקיאוויק.
לזמן מה היא גם לימדה באוניברסיטת איסלנד ושידרה בקורסים בצרפתית בטלוויזיה האיסלנדית.
בין השנים 1972–1980 היא שימשה כמנהלת האומנותית של חברת התיאטרון של רייקיאוויק (לימים, התיאטרון העירוני).
בין השנים 1976–1980 היא הייתה חברה במועצה המייעצת לנושאי תרבות של המדינות הנורדיות.
בשנת 1996 היא הייתה יושבת הראש המייסדת של "מועצת הנשים המנהיגות העולמית" (Council of Women World Leaders) במסגרת בית הספר לממשל על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי שבאוניברסיטת הרווארד.
שנתיים לאחר מכן היא מונתה להיות נשיאת הוועדה לאתיקה מדעית וטכנולוגית של ארגון אונסק"ו.
לתנועת הנשים באיסלנד היסטוריה ארוכה.
במהלך שנת הנשים הבינלאומית ב-1975 משכו נשות איסלנד תשומת לב רבה כאשר הן התארגנו לשביתה כללית כדי להוכיח את חוסר ההערכה לעבודתן.
90% מנשות איסלנד השתתפו בשביתה.
בבחירות לנשיאות המדינה ב-1980 התמקדה תנועת הנשים בבחירת אישה לתפקיד.
לאחר מאמצי שכנוע רבים קיבלה ויגדיס על עצמה לרוץ לתפקיד מול שלושה גברים.
היא הייתה האישה הראשונה בעולם שנבחרה בבחירות דמוקרטיות לתפקיד של ראש מדינה, למרות שהיא הייתה גרושה ואם חד-הורית.
ויגדיס זכתה ב-33.6% מקולות הבוחרים, כאשר המועמד השני זכה ב-32.1% מהקולות.
היא הייתה נשיאה אהודה מאוד וכתוצאה מכך נבחרה מחדש שלוש פעמים.
בבחירות של 1984 היא הייתה המועמדת היחידה, בבחירות של 1988 היא זכתה ב-94.6% של הקולות מול אישה אחרת שהתמודדה מולה וב-1992 היא הייתה שוב המועמדת היחידה לתפקיד.
ב-1996 החליטה ויגדיס שלא להתמודד שוב על התפקיד.
למרות שתפקיד נשיאת איסלנד הוא טקסי בעיקרו, לקחה ויגדיס חלק פעיל בנושאי סביבה וכן פעלה לקידום השפה והתרבות האיסלנדיים ושימשה כשגרירה תרבותית לקידומה של איסלנד.
היא הדגישה את תפקידן של אומות קטנות וב-1986 היא אירחה את פסגת רייקיאוויק בהשתתפותם של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן ושל מנהיג ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב.
המוטו שלה היה: "לעולם אל תאכזב את הנשים" והיא פעלה רבות לקידום החינוך לילדות.
היא הייתה מודעת גם לדוגמה שהיא משמשת לנשים צעירות.
ב-1993 הוקדשה לכבודה היצירה המוזיקלית Mitt Folk, מאת המלחין הבריטי, אוליבר קנטיש, כמתנה מממשלת בריטניה לכבוד 50 שנות עצמאותה של איסלנד.
מאז 1998 משמשת ויגדיס כשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון אונסק"ו בנושאי שפות.
היא גם משמשת כחברה בחברה בוועדת הכיבודים של "מוסד ז'אק שיראק" מאז 2008 כאשר הוקם מוסד זה לקידום השלום העולמי.
במיתולוגיה הנורדית, ויגְריד (בנורדית עתיקה: Vígríðr) הוא שדה גדול, אשר כחלק מאירועי הראגנארוק יתרחש בו הקרב המכריע בין כוחות הטוב המונהגים בידי האלים לבין כוחות הרוע בהנהגת הענקים.
השם "ויגריד" (Vigrid) הוא שיבוש מודרני של השם הנורדי המקורי Vígríðr.
משמעות השם היא "קרב העלייה".
על פי המקורות אורכו של השדה הוא מאה ליגות לכל כיוון, אם כי שבהקשר הזה "מאה ליגות" הוא בדרך כלל ביטוי כללי המתאר מרחק עצום.
כאשר יגיע הראגנארוק, יתאספו בוויגריד ענקי האש ממוספלהיים בהנהגת סורט, ואחריהם יבואו הזאב פנריר והנחש יורמנגנד.
ענקי הכפור יגיעו גם הם, ולוקי יוביל עמו את המתים מהלהיים.
הצבא כולו יצעד לכיוון אסגארד במטרה להשמיד את האלים.
האל היימדאל יבחין בצבא המתקרב, ויתקע בקרנו גְיאַלְהוֹרְן.
האל אודין, עטוי בגדי קרב, קסדה עשויה זהב על ראשו וחמוש בחניתו גוּנְגְניר יוביל את צבא האלים והאיינהרייר לקרב כנגד הצבא המפלצות.
בוויגריד יערך הקרב האחרון (בתמונה משמאל).
אודין יאכל בידי פנריר, אולם וידאר בנו ינקום ויהרוג את הזאב.
ת'ור יהרוג את יורמנגנד לאחר קרב קשה, אולם יצעד רק תשעה צעדים בטרם יכריע אותו ארס הנחש.
טיר יהרוג את גארם כלב השאול, אולם ימות מפצעיו.
לוקי והיימדאל יאבקו ביניהם ויהרגו זה את זה.
פרייר יהרג בידי הענק סורט, אשר ישלח אש שתבעיר את כל תשעת העולמות.
כך יסתיים הראגנארוק, ולאחריו יקום מתוך האפר עולם חדש, שופע וטוב מקודמו.
ויג ואם (Wig Wam) היא להקת גלאם מטאל נורווגית.
חברי הלהקה באים מהעיר הלדן שבדרום נורווגיה והקימו אותה ב-2001, לפני כן הם היו מעורבים בתעשיית המוזיקה וחלקם היו חברים בלהקות אחרות.
הם התחילו את פעילות הלהקה במספר הופעות ברחבי המדינה.
ב-2004 הם הוציאו את אלבומם הראשון שפורסם גם בשוודיה, האלבום כלל גם גרסת כיסוי לשירה של מלאני צ'יזהולם "I Turn to You", באותה שנה הלהקה השתתפה בתחרות "Melodi Grand Prix" הבוחרת את נציג נורווגיה לאירוויזיון והם הגיעו למקום השלישי.
ב-2005 השתתפו שנית בתחרות עם שירם "בחלומותיי" והגיעו אל המקום הראשון, באירוויזיון 2005 שנערך בקייב הם עלו לגמר ולבסוף הגיעו למקום התשיעי.
הם התארחו במהלך מופעי הביניים של מלודיפסטיבלן 2010.
ויגדיס מואי סקארסטיין (בנורווגית: Vigdis Moe Skarstein; נולדה ב-24 בדצמבר 1946) היא ספרנית נורווגית.
בשנת 1968 סיימה תואר במכון הלאומי לספרנות וב-1984 סיימה תואר שני בספרות באוניברסיטת אוסלו.
היא עבדה כספרנית במספר מקומות ובין היתר בספרייה העירונית של טרונדהיים.
היא הייתה חברה במספר ועדות בחסות ממשלת נורווגיה, בין היתר בוועדת חופש הביטוי, ועדת הייעוץ לספריות ציבוריות והייתה חברה בהנהלת NRK.
ב-2004 מונתה למנהלת הספרייה הלאומית של נורווגיה והיא כיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2014.
היא משמשת כמבקרת ספרות ב-Adresseavisen, אחד העיתונים המובילים במדינתה.
סאני שארלוט קרלסון , אשר מוכרת בעיקר בשמות הבמה השונים בהם השתמשה לאורך השנים במהלך הקריירה המוזיקלית שלה, בהם ויגפילד, נאן, ו-סאני, היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית ושחקנית דנית.
קרסלון ידועה בעיקר בזכות הסינגל שלה "Saturday Night", אשר הפך ללהיט בינלאומי בקיץ 1994.
קרלסון, ילידת סקאלסקור, דנמרק, חיה בילדותה מספר שנים באפריקה, ולאחר מכן חזרה לדנמרק.
בתחילת דרכה עבדה קרלסון כדוגמנית.
הקריירה המוזיקלית של קרלסון החלה לאחר שפגשה את המפיק האיטלקי לארי פיניגנולי, אשר חיפש באותה העת זמרות דוברות אנגלית.
פיניגנולי בחר בקרלסון כאמנית אותה יהפוך לכוכבת יורודאנס.
באותה התקופה היא החלה להופיע תחת השם "ויגפילד" כמחווה למורה לפסנתר שלה, אשר זה היה שם משפחתו.
קרלסון זכתה ב-1994 להצלחה בינלאומית, לאחר שהסינגל שלה "Saturday Night" הגיע למקום הראשון במצעד הספרדי, הבריטי, הגרמני, השווייצרי, האירלנדי, והאיטלקי.
הסינגל מכר בסך הכול מעל לשני מיליון עותקים ברחבי העולם.
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה סינגל הבכורה של קרלסון יצא במהלך 1995 אלבום הבכורה שלה, שהכיל בין היתר את הלהיט מהשנה הקודמת.
בנוסף לכך, הסינגל של קרלסון "Another Day" הגיע למקום השלישי במצעד האיטלקי.
הסינגלים "Another Day" ו-"Think of You" כיכבו גם הם בצמרת המצעדים בבריטניה, שווייץ, נורווגיה, ובמולדתה של קרלסון, דנמרק.
במהלך אמצע שנות ה-90 זכתה קרלסון לפופולרית בעיקר בברזיל, קנדה, אוסטרליה, צרפת ובסקנדינביה, אך לא הצליחה להפוך פופולרית בארצות הברית.
לאחר שגרה בספרד במשך עשור, עברה לאיטליה בשנת 2004, שם היא כותבת ומפיקה מוזיקה עבור חברת ההפקה Off Limits.
ב-2018 התמודדה בתחרות הקדם האירוויזיון של דנמרק עם השיר "Boys on Girls", אך היא לא הצליחה לזכות בתחרות על מנת לייצג את דנמרק באירוויזיון 2018.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 לקחה חלק בפסטיבלים מיוחדים שנערכים ברחבי העולם בהם מופיעים להקות ואמנים שזכו להצלחה מסוימת בשנות ה-90.
לאורך השנים הפיקה בסך הכל חמישה אלבומי אולפן, ואלבום רמיקסים.
ויג'יי פרשאד (בהינדי: বিজয় প্রসাদ; נולד ב-14 באוגוסט 1967) הוא היסטוריון אמריקאי יליד הודו.
פרסם ספרים רבים וכתב טורי פרשנות בעיתונות.
הוא העורך הראשי של הוצאת הספרים "LeftWord" המוציאה לאור ספרים המשקפים את השמאל הפוליטי באסיה.
כמו כן משמש כמנהל מכון מחקר בשם "Tricontinental" מיסודו של ארגון הסולידריות עם תושבי אסיה, אפריקה ואמריקה הלטינית .
פרשאד הוציא לאור מעל לעשרים וחמישה ספרים.
בין הנושאים הנסקרים בספריו נמנים האביב הערבי, ההתקוממות בלוב, ההיסטוריה של מדינות העולם השלישי והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא מגדיר את עצמו כמרקסיסט ואנטי-ציוני.
חבר במועצה המייעצת האמריקאית של תנועת החרם על ישראל, שהיא חלק מתנועת ה-BDS העולמית.
משנת 1996 עד 2017 שימש כפרופסור להיסטוריה של דרום אסיה ויחסים בינלאומיים במכללת טריניטי בהרטפורד, קונטיקט.
בשנים 2013 עד 2014 היה גם יושב ראש המכללה על שם אדוארד סעיד באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בשנת 2010 מונה פרשאד לעמוד בראש המכון ללימודים בין תחומיים במכללת טריניטי.
קבוצה של פרופסורים שלחה למכללה מכתב בו הם מוחים על המינוי, לאור עמדותיו של פרשאד ופעילותו לקידום חרם אקדמי על ישראל.
הנהלת המכללה דנה בנושא זה עם נציגי הפדרציה היהודית בקונטיקט והליגה נגד השמצה, אך המינוי נותר בעינו.
ויג'יי פרשאד נולד וגדל בקולקטה, הודו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בדהראדון עבר לארצות הברית, שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה במכללת פומונה (קליפורניה) ב-1989, ותואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו בשנת 1994.
פרשאד הוא מרקסיסט, ובין השאר ייסד בהודו פורום של אנשי שמאל.
בספרו "חתולים שמנים וכלבי ריצה" הוא מציג את השקפותיו בנושאי קפיטליזם וסוציאליזם.
במאמר לכתב העת The Nation פרש פרשאד את חזונו למאבק סוציאליסטי.
לדבריו, תנועות שמאל צריכות להתארגן טוב יותר כדי לצבור כוח, אחרת רעיונות פרוגרסיביים טובים לא יוכלו לצאת לפועל.
כמן כן קרא לתנועות שמאל לאמץ השקפה ארוכת טווח במאבקים חברתיים ולא להתמקד בתוצאות בטווח הקצר.
בביקורתו של הקפיטליזם הוא מצביע על אסון בופאל כדוגמה למקרה שבו תאגידים דואגים רק לרווחים ומזלזלים בחיי אדם.
רווחי חברת יוניון קרבייד היו גבוהים, ועל אף זאת היא לא השקיעה באמצעי בטיחות במפעליה בהודו ובווירג'יניה המערבית.
כמו כן הביע ביקורת על האם תרזה ועל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, שפעלו למען קורבנות האסון אך טענו כי מדובר בתאונה גרידא ולא ייחסו ליוניון קרבייד כל אחריות תאגידית.
לעיתים קרובות פרשאד מותח ביקורת על מדיניות החוץ של ארצות הברית, וקורא לשים קץ להגמוניה האמריקאית ולאימפריאליזם.
כמו כן קרא לבטל את הסיוע האמריקאי לישראל.
הוא ביקר את תגובתו ופעולותיו של ברק אובמה לאחר ההפיכה במצרים, וטען שמדיניותה של ארצות הברית במזרח התיכון נכשלה.
במאמריו ובספריו מספק פרשאד פרשנות לאירועים רבים במזרח התיכון, בהם מלחמת האזרחים בלוב (2011) והסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ספריו ראו אור באנגלית בארצות הברית ובהודו.
להלן רשימה חלקית של ספרי ויג'יי פרשאד:
הכוכב האדום ברחבי העולם השלישי (2019)
האם הפרח יפציע מבעד לאספלט: סופרים מגיבים לשינויי אקלים (2017)
אוקטובר האדום: המהפכה הרוסית והאופק הקומוניסטי (2017)
ארץ הקסדות הכחולות: האומות המאוחדות בעולם הערבי (2017)
מות האומה ועתיד המהפכה הערבית (2016)
היסטוריות קומוניסטיות, כרך א' (2016)
אין שמאל חופשי: עתיד הקומוניזם ההודי (2015)
אומות עניות: היסטוריה אפשרית של הדרום הגלובלי (2013)
הדוד סוואמי: דרום-אסייתים באמריקה בימינו (2012)
האביב הערבי, החורף הלובי (2012)
העמים האפלים: תולדות העולם השלישי (2007)
בשורה אחת עם דאו ג'ונס: מניות, כלא ורווחה (2003)
נמסטה שרון: הינדוטבה ושרוניזם תחת הגמוניה אמריקאית (2003)
כולם נלחמו בקונג פו: קשרים אפרו-אסייתיים והמיתוס של טוהר התרבות (2002)
חתולים שמנים וכלבי ריצה: שלב אנרון של הקפיטליזם (2002)
המלחמה נגד כדור הארץ: המלחמה האפגנית החמישית, אימפריאליזם ופונדמנטליזם (2002)
חירות תחת איסור מגע: היסטוריה חברתית של קהילת הדלית (2002)
הקארמה של האדם החום (2000)
ויגמור הול הוא אולם קונצרטים ברחוב ויגמור בלונדון.
האולם, שנקרא במקור "אולם בכשטיין", נועד בעיקר לקונצרטים של מוזיקה קאמרית, מוזיקה עתיקה, מוזיקה ווקאלית ורסיטלים של שירה.
מקובל לראות בו את אחד המרכזים הראשונים במעלה בעולם לסוג זה של מוזיקה ויעד קבוע לרבים מן הכוכבים המובילים בעולם המוזיקה הקלאסית.
הודות לאקוסטיקה המעולה והייחודית שלו, יצא עד מהרה שמו של האולם לתהילה ברחבי אירופה ורבים מגדולי האמנים במאה ה-20 התארחו בו.
כיום, מקיים אולם ויגמור 550 קונצרטים בשנה ומדי שבוע משודר ממנו קונצרט ברשת רדיו 3 של BBC.