tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הורגן גדלה במשפחה בת חמישה ילדים, תיארה בראיון את ילדותה כמאושרת.
היא סיפרה בחיבה על התבגרותה בחווה, שם עזרה במריטת הנוצות של תרנגולי ההודו.
היא השתמשה בחוויותיה מהילדות בסרט הקצר האוטוביוגרפי למחצה "The Week Before Christmas".
הורגן למדה בבית הספר של המנזר Sacred Heart בדרוגדה, על תקופה זו אמרה בראיון בדצמבר 2012 לעיתון האובזרבר שזו הייתה התנסות אומללה.
בשנות העשרים שלה חזרה הורגן ללונדון והשתתפה בקורסי דרמה אחדים.
כדי לגמור את החודש כשחקנית צעירה עבדה בעבודות מזדמנות כגון במוקד טלפוני ובמלצרות.
במשך שנתיים עבדה בחנות ברובע קמדן.
בגיל 27 החלה ללמוד באוניברסיטת ברונל במערב לונדון וסיימה את התואר בשנת 2000. בתקופה זו פגשה הורגן את דניס קלי, איתו עבדה בתיאטרון לנוער, והשניים החלו לכתוב יחד, ושלחו חומר אל ה-BBC.
על עבודתם זכו בפרס הקומדיה החדשה של ה-BBC לשנת 2001 על כתיבת מערכונים והופעה בהם.
הורגן הופיעה על במת התיאטרון, בטלוויזיה, ובקולנוע.
הופעותיה הראשונות בטלוויזיה היו ב-2002 בסדרה "The State We're In", וב-2003 ב-"Monkey Dust", שתיהן תוכניות מערכונים המבוססים על חדשות ואקטואליה.
היא גם כתבה עבור התוכנית "Monkey Dust".
ב-2003 שיחקה בתפקיד תרזה או'לירי בסדרה הקומית "Absolute Power" בכיכובו של סטיבן פריי.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-2005 בתפקיד בת' בסרט "קליק", קומדיה רומנטית בריטית-אמריקאית בבימויו של אול פרקר.
אחרי ששיחקה בתפקיד אורח בסדרה "ניצבים" של ה-BBC, הופיעה הורגן ב-2006 ו-2007 בשתי עונות של הסדרה "Rob Brydon's Annually Retentive" גם של ה-BBC, קומדיה פרודית על מאחורי הקלעים של תוכנית אירוח בהגשתו של רוב בריידון.
ב-2007 זכתה הורגן על הופעתה בפרס הקומדיה הבריטית לשחקנית החדשה המבטיחה ביותר.
הסדרה האמריקאית בריטית נכתבה על ידי דייוויד קרוס שגם הופיע בתפקיד האנטי-גיבור, בדמות אמריקאי לא יוצלח שעומד בראש צוות בלונדון לקידום מכירות של משקה אנרגיה.
הורגן גילמה את אליס בל, בעלת בית הקפה, בה הוא מתאהב.
בספטמבר 2011 הופיעה הורגן בהפקת הבכורה של המחזה "Terrible Advice" מאת סול רובנק שהועלתה ב-Menier Chocolate Factory בלונדון.
המחזה מתרחש בלוס אנג'לס, והיא גילמה את דלילה.
ביוני 2012 הייתה הורגן חלק מאנסמבל השחקנים שהופיע בפרק פיילוט לסדרה "Psychobitches" של ערוץ Sky Arts.
בתוכנית, נשים מפורסמות בהיסטוריה עוברות טיפול פסיכואנליטי אצל פסיכיאטרית, בגילומה של רבקה פרונט.
הורגן גילמה את דמותה של הסופרת ג'יין אוסטן בפרק הפיילוט, ובהמשך גילמה את הדמויות של אווה פרון, קלאופטרה, בודיקיאה וכרמן מירנדה.
שתי עונות נוספות של "Psychobitches" שודרו, הראשונה במאי 2013, והשנייה בנובמבר 2014. ב-2018 שיחקה הורגן בתפקיד משנה בקומדיה השחורה "לילה בטירוף" בתפקיד שרה, החברה החדשה בקבוצה.
הורגן דיבבה דמויות בסרט "פגוש את היונים", בתוכנית לילדים "Big Babies" של ערוץ CBBC (ב-2010), ובסרט הקצר "Miss Remarkable & Her Career".
היא הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מון בוי" (2015), ב-"Crackanory", ובשעשועונים כגון "So Wrong It's Right" ו-"We Need Answers".
במאי 2015 שיחקה בתפקיד איליין בקומדיה הרומנטית "דייט בהפתעה" מאת טרי מוריס, בכיכובו של סיימון פג ובבימויו של בן פלמר.
ב-2017 דיבבה הורגן את מינרווה מרטנס, אמו של הגיבור פין, בסדרת ההנפשה "הרפתקאות פין וג'ייק" של Cartoon Network, ודיבבה את קורטני פורטנוי בסדרה "בוג'ק הורסמן", ואת המלכה דגמאר בסדרה "Disenchantment".
הפריצה בקריירה של הורגן הייתה בסדרה "Pulling" אותה כתבה יחד עם דניס קלי, וכיכבה בה.
היא שיחקה בתפקיד דונה, מנהלת שיווק חסרת אחריות שמבטלת ברגע האחרון את חתונתה, וחיה עם שותפות לדירה בדרום לונדון.
"Pulling" שודרה בתחילה בערוץ BBC Three בשנת 2006, ובשידורים חוזרים בערוץ BBC Two ב-2008. הסדרה הפכה ללהיט וזכתה לשבחים ממעריצים וממבקרים.
עונה שנייה של הסדרה שודרה במרץ ואפריל 2008 בערוץ BBC Three.
על אף שהסדרה קיבלה ביקורות טובות ורייטינג גבוה, היא בוטלה אחרי שתי עונות.
במאי 2009 שודר פרק סיום בן שעה.
ב-2007 הייתה הסדרה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה, והורגן הייתה מועמדת לפרס הקומדיה הבריטית.
ב-2008 זכתה הורגן בפרס הקומדיה הבריטית על הסדרה "Pulling".
ב-2009 היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה והתוכנית זכתה בפרס הקומדיה הבריטית.
ב-2007 כתבה הורגן את הסיטקום "Angelo's" שביימה קלואי תומאס.
הורגן כיכבה בתפקיד השוטרת קארן.
מקום ההתרחשות הוא בבית קפה בכיכר טרפלגר שבלונדון.
הסדרה שודרה במשך עונה אחת בערוץ 5.
ביוני 2012 כיכבה הורגן בסיטקום "מי רצח את הבוס?", שמתרחש בבית סוהר.
את הסדרה כתבה הורגן יחד עם הקומיקאית הולי וולש.
היא גילמה את הלן, אשה שנכלאה על רצח הבוס שלה.
בסדרה משתתפת גם ג'ניפר סונדרס.
הסדרה בת ששת הפרקים שודרה בערוץ BBC Three ביוני-יולי 2012. בשנת 2013 כיכבה בסדרה "Bad Management" אותה כתבה יחד עם הולי וולש.
הורגן גילמה דמות של מנהלת תקיפה בחנות בלוס אנג'לס.
פרק הפיילוט הוזמן על ידי רשת ABC.
בינואר 2015 כיכבה הורגן יחד עם הקומיקאי האמריקאי רוב דילייני בסדרה "קטסטרופה" אותה כתבו שניהם.
השניים הכירו בטוויטר, והחליטו לעבוד יחד.
הורגן מגלמת את שרון, אישה אירית החיה בלונדון ונכנסת להיריון מרוב, אמריקאי שהיה במסע עסקים בלונדון.
קארי פישר גילמה את דמותה של אימו.
הסדרה זכתה להצלחה מיידית, ואחר שידור הפרק השני של העונה הראשונה, הכריזו בערוץ 4 על הזמנת עונה שנייה.
הורגן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הנשית הטובה ביותר על תפקידה בסדרה.
ב-2016 הוזמנו שתי עונות נוספות לסדרה.
הורגן כתבה את הסדרה הקומית האמריקאית "גירושים" בכיכובה של שרה ג'סיקה פרקר, המגלמת אישה ניו יורקית בתהליך גירושים ארוך.
באפריל 2015 פורסם ב-HBO שהסדרה נבחרה לשידור אחרי פרק הפיילוט.
בדצמבר 2012 ביימה הורגן סרט אוטוביוגרפי למחצה בשם "The Week Before Christmas" ששודר כחלק מהסדרה "Little Crackers" בערוץ Sky 1. הסרט מתרחש בחווה באירלנד, והיא מגלמת את דמותה של אמה.
את דמותו של אביה גילם השחקן קונלת' היל.
הורגן התחתנה עם איש העסקים ג'רמי ריינברד ב-16 באוקטובר 2005 במשרד רישום בצ'לסי שבלונדון.
בני הזוג חיים בהאקני שבלונדון עם שתי בנותיהן.
אחיה הצעיר של הורגן, שיין היה בעבר שחקן רוגבי יוניון ששיחק עבור ליינסטר ועבור אירלנד, והוא פרשן רוגבי בערוץ RTÉ Sports.
אחיה מארק הורגן הוא מפיק של חברת המדיה Second Captains.
2001 – פרס הקומדיה החדשה של ה-BBC לכתיבה והופעה במערכונים (זכייה)
2007 – פרס באפט"א לטלוויזיה לקומדיית המצבים הטובה ביותר – "Pulling" (מועמדות)
2007 – פרס הקומדיה הבריטית לשחקנית החדשה הטובה ביותר Rob Brydon's Annually –Retentive/Pulling (מועמדות)
2008 – פרס הקומדיה הבריטית לשחקנית הקומית הטובה ביותר "Pulling" (זכייה)
2009 – פרס הקומדיה הבריטית לדרמה הקומית הטובה ביותר – "Pulling: Special" (זכייה)
2009 – פרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הטובה ביותר – "Pulling" (מועמדות)
2015 – פרס TV Choice לקומדיה הטובה ביותר – "קטסטרופה" (מועמדות)
2015 – פרס הטלוויזיה של אדינבורו בתוכנית החדשה הטובה ביותר – "קטסטרופה" (מועמדות)
2016 – BAFTA TV Craft Award לתסריטאי הטוב ביותר: קומדיה – "קטסטרופה" (זכייה)
2016 – פרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הנשית הטובה ביותר – "קטסטרופה" (מועמדות)
2018 – פרס באפט"א לטלוויזיה להופעה הקומית הנשית הטובה ביותר – "קטסטרופה" (מועמדות)
2018 – פרס באפט"א לטלוויזיה לתסריט הקומדיה הטוב ביותר – "קטסטרופה" (מועמדות)
2018 – BAFTA TV Craft Award לתסריטאי הטוב ביותר: קומדיה – "קטסטרופה" (מועמדות)
סדרה של Sky Atlantic בת שישה פרקים הכל בשבילה Best Interests ניסי 2024 מר וגברת סמית' Mr.
Smith גאבול מרטין פרק: "First Vacation" 2025 הסיפור הלא-ייאמן של אמנדה נוקס (אנ') The Twisted Tale of Amanda Knox אדה מאלס תפקיד ראשי; 8 פרקים
שרון גורסקי-אומשווייף (נולדה ב-6 ביוני 1977) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל בשחייה (1993 ו-1994) במשחה ל-800 מטר חופשי, שותפה לשיא ישראל בעבר במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי וזוכת שתי מדליות, כסף וארד מהמכביה (1993).
גורסקי נולדה וגדלה ברמת השרון.
היא התאמנה בקבוצת מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן ובקבוצת הפועל גבעתיים בהדרכתו של רובי שלו.
באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה גורסקי ב-3 מדליות, אחת לכל סוג.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכתה גורסקי בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:34.24 דקות.
גורסקי נישאה בשנת 2004 לרמי אומשווייף, נולדו להם שלושה ילדים והם מתגוררים בהרצליה.
היא עובדת סוציאלית ומאמנת כושר.
שרון טובה לוי היא זמרת-יוצרת ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
שרון טובה לוי (שט"ל) נולדה בבת ים והתגלתה מילדותה כמוזיקאית ופסנתרנית מחוננת.
למדה פסנתר קלאסי מגיל חמש.
ב-2010 זכתה במקום הראשון בתחרות "רוקרימון" של בית ספר רימון לשירים מקוריים עם השירים "לכל המעוניין" ו"עכשיו אני".
את המקום הראשון העניקו לה פה אחד השופטים רונה קינן, יזהר אשדות, יאיר ניצני ויואב קוטנר, שבבחירתם נימקו: "ברגע שהלהקה התחילה לנגן, קפצו לנו מיד האזניים...
מיד הבנו שקורה כאן משהו חדש.
ב-2015 הוציאה את אלבומה הראשון, "דברים נוצצים" אותו כתבה, הפיקה, הקליטה, ניגנה על כל הכלים - גיטרה, פסנתר, בס, קלידים, אלקטרוניקה וסאמפלר.
האלבום מבוסס סימפולים והקלטות של ברז מטפטף, דלת נטרקת, נעלי עקב, ציוצי ציפורים וביט בוקס מהם יצרה את הביט.
האלבום מתאפיין בשילוב מוזיקה אלקטרונית יחד עם אלמנטים של ג'אז, מוזיקה קלאסית ואינדי רוק.
ב-2018 הוציאה את אלבומה השני, "מקום" בהפצת נענע דיסק.
את האלבום הפיקה לוי לצד תומר ישעיהו ושלומי מנצור.
האלבום זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה ואף הוכתר כ"אחד מאלבומי העשור" באתר של "פוליטיקלי קוראת" וכן "הברקת השנה" באתר "ישראל היום".
בשנה זו זכתה במענק קרן אקו"ם לעידוד היצירה, וכן מענק מפעל הפיס ליצירת האלבום.
ב-2019 זכתה לוי בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר, אותו העניקו לה השופטים דיקלה, פיטר רוט, גל אוחובסקי, יאיר ניצני ואברהם טל.
נימוקי השופטים היו כי באותה שנה השתתפה בערב "אם זאת אהבה", ערב שירי אהבה מיזוגניים לרגל יום האהבה.
בערב השתתפו בין היתר דניאל רובין, אלה רונן, עדי-קשת כהן ועדי שחם.
בסוף שנת 2023 החלה לשחרר שירים מתוך אלבומה השלישי אותו כתבה, הלחינה, סימפלה, הפיקה ותיזמרה.
בשנת 2023 החלה בפעילות רציפה באירופה ובין היתר הופיעה בגרמניה ואנגליה.
בשנת 2024 החלה בשיתופי פעולה עם הלהקה האיראנית-ישראלית הפועלת בברלין "סיסטנגילה".
בשנה זו יצא גם הקליפ הביתי לשיר "חולמת".
בסוף שנת 2025 יצא אלבומה השלישי "זה רק החיים" בהפקתה ובליווי אמנותי של יהוא ירון.
באלבום השתתפו המוסיקאים יהוא ירון, ניר שלמה, מתן אפרת, נועם חיימוביץ'-ויינישל, ועופר עציוני.
שט"ל היא היוצרת הרעיונית של הדמות "שרון" בקומיקס זבנג!
שנוצרה כאשר שלחה את הרעיון לאורי פינק דרך קול קורא ביומן הנוער.
שרון הרמון (נולדה ב־ 2 במרץ 1969) היא מנכ"לית קרן 'יחד למען החייל'.
אל"ם במיל' בצה"ל, לשעבר ראש מחלקת פרט בחיל האוויר.
במהלך שירותה בצה"ל ביצעה, בין היתר, את התפקידים: רע"ן תכנון ומפקדת טייסות מנהלה בבסיסי עובדה ופלמחים.
הרמון נולדה וגדלה בבאר שבע.
בת לפאני, אחות טיפול נמרץ ולעמרם, עובד בקמ"ג בדימונה.
בשנת 1987, עם סיום לימודי התיכון במקיף ג', התגייסה לצה"ל והשתלבה בקק"צ ייעודי בחיל האוויר.
שרון בעלת תואר ראשון (BA) בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 1997 ובעלת תואר שני (MBA) במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2009.
כמפקדת בטייסות מנהלה בבסיס חצור, פלמחים ועובדה של חיל האוויר
במהלך השרות, הרמון שירתה בבסיסי חיל האוויר חצור, פלמחים ועובדה בתפקידי משאבי אנוש, ת"ש ותפעול.
ראש ענף תכנון ומשק החובה במטה חיל האוויר
בשנת 2009, מונתה לראש ענף תכנון ולראש ענף החובה, במטה חיל האוויר.
במסגרת תפקידה, ניהלה הרמון את משק חיילי החובה בחיל האוויר - החל מתכנון איתור, גיוס והכשרת החיילים, עד שנת 2012, אז קודמה לראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר.
ראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר
בשנת 2012, מונתה לראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר.
במהלך כהונתה, יזמה הרמון פרויקטים רבים, חלקם אפשרו את חיזוק הקשר אל מול ניצולי שואה, אחרים אפשרו סיוע למשפחות חיילים מרקע סוציו אקונומי נמוך, טיפול בחיילים במצוקה, עיסוק במיגור הטרדות מיניות, עידוד לגיוס משמעותי וטיפוח קשר ארוך טווח של המשרתים ומשפחותיהם עם חיל האוויר.
משנת 2012 ועד 2015, שימשה כחברת דירקטוריון ב"חבר" צרכנות (משרתי הקבע).
לאחר שחרורה מצה"ל, הצטרפה ל'יחד למען החייל' ובמרץ 2016 מונתה להיות סמנכ"לית הקרן.
ב־01.05.2020 החליפה את תא"ל (במיל') יחיאל גוזל ומונתה למנכ"לית קרן 'יחד למען החייל'.
הבחירה בהרמון התאפשרה באמצעות ועדה בראשות יו"ר יחד למען החייל, אלוף (במיל') יורם יאיר ובאישורו של מנכ"ל משרד הביטחון, אלוף (במיל') אודי אדם.
הרמון נשואה לטל ולהם 4 ילדים.
מתגוררת עם משפחתה בכפר ורבורג.
שרון בלבן (נולדה ב-1971) היא אמנית וידאו ישראלית וראש המסלול לווידאו במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל.
זכתה במספר פרסים, בהם פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט, והציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
למדה לימודי קולנוע וטלוויזיה במכללת הדסה.
בשנת 1999 סיימה תואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בבצלאל.
מ-2001 למדה בהאנטר קולג' בניו יורק וב-2003 קיבלה תואר מוסמך לאמנויות יפות (M.F.A).
בלבן יוצרת עבודות וידאו ארט קצרות שנמשכות ממספר שניות ועד 6 דקות.
סרטיה הקצרים מייצגים אובייקטים וסצנות מהחיים, ועושים שימוש בחפצים יומיומיים, פרטים מתוך הסביבה הטבעית של כל אחד, פירות או מוצרי צריכה אחרים, ומנצלת את נושא הקרבה בין הגוף לבין החפצים, מסבון כלים וניקוי סירים ועד צחצוח שיניים.
בדרך כלל היא משנה את המשמעויות המקוריות של החפצים על מנת להציג את מושגיה.
היא מפסלת נעל מתוך לחם (לחם, 1997), סוחטת תפוז מתוך חזה (תפוז,1997), ובסרט אחר היא מכניסה תפוז אל פיה ומשנה אותו ללשון (לשון, 1998).
בסרטים אחרים, בלבן מקימה לחיים - אם כי רק למראית עין - חומרים דוממים, למשל על ידי הצגת צורה דמוית גוף אדם הנוצרת על ידי מים הזורמים מברז (בסדרת הסרטים נופים ביתיים, 2002).
בסרטים אלו, אפילו ציפור מתה (ציפור, 2005) או קליפת בננה (בננה, 2005) מעופפים בשמיים.
היא שואפת להביא פוליטיקה לעבודותיה בעקיפין, ומשתמשת בחפצים ביתיים כדי ליצור דיון על תפקידי המגדר ועל מקומה של האישה בבית.
בראיון בג'רוזלם פוסט מסבירה בלבן: "אמנות עוסקת ביומיום, בצרכנות, וגלריות אמנות משדרגות את החפצים שהם מציגים - הן מבחינת המקום והן מבחינת המחיר".
בלבן כמעט ולא עושה שימוש בצילומי חוץ ועבודותיה נוצרות בעיקר בבית או בסטודיו.
בעבודותיה משתמשת לעיתים קרובות באובייקטים, תקריבים, שברי גוף וטבע.
ובטכניקות פשוטות, קטעי וידאו קצרים, תאורת סביבה וללא תרשים.
ללא כותרת (תפוז), מראה הצבה, 1997, וידאו, 0:21 דק': העבודה, שמציגה שד המשמש כמסחטת תפוז, היא חלק מסדרת עבודות וידאו הבוחנות תבניות תרבות דרך מפגש בין גוף אנושי ואובייקט.
המראה נע בין הכואב לקומי וממקם את הגוף והייצוג הנשי במנעד פרשנויות אפשרי: כשליטה מנצלת וסוחטת, או כניעה נסחטת, משומשת ומנוצלת.
Blow up, 2000, וידאו, 0:41 דק': "אני בוחנת את הגוף כמקור לביטוי של יחסי כוח והבנייה של זהות.
בגוף ניתן לאתר את הניגוד בין החייתי לאנושי ובין התרבותי לביולוגי.
היחסים בין המינים מתקיימים תחת מגבלות תרבותיות, מחד גיסא, וכחלק ממערכת ביולוגית, מאידך גיסא.
היחסיות הנטועה בבסיסן של המערכות מעין אלו מניבה ביטויים של כוח, ארוטיקה, גרוטסקה ושל חוסר אונים.
המיניות משמשת כציר מרכזי סביבו סובבים הדימויים; ההתמקדות בחייתי ובנמוך מאפשרת הגחכה של תבניות תרבותיות, ובכך – את פריצתן.
במוקד יצירתי עומד הגוף הגרוטסקי; הגוף המתפרץ, ההולל והפרוע.
אני מתמקדת בפעילות גופנית המחברת בין הגוף לבין הטבע החייתי והבזוי הגלום בו, ומתוך כך בוחנת מערכות תרבותיות נכפות." (מתוך ראיון לתערוכה שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית).
נופים פנורמיים, 2008, אקליפטוס, וידאו: את מרחב הפריים ממלא תצלום תקריב של עלה ירוק-אדום.
המצלמה נעה באטיות לאורך עורק העלה, החוצה את הפריים במרכזו.
התנועה האטית, הבלתי פוסקת, לאורך ה"אופק", והתקריב הממלא את כל שדה הראייה, שואבים את הצופה אל קנה המידה של העלה ההופך לנוף.
המצלמה סורקת בקצב קבוע וממבט-על את טופוגרפיית "הנוף" המסומנת בעורקים מסתעפים ובטריטוריות אדומות, המכתימות את פני השטח הירוקים.
האפקט האופטי המתועד בווידאו – ספק מפת התיישבות, ספק מבחן עיוורון צבעים – הוא, למעשה, סימפטום של עלה אקליפטוס חולה.
עצי האקליפטוס, שהגיעו לישראל מאוסטרליה בסוף המאה ה-19 ומילאו תפקיד חשוב במיתולוגיה של יישוב הארץ, נמצאים בסכנת הכחדה בעקבות התפשטות צִרעת העפצים, שהגיעה אף היא מאוסטרליה לפני שבע שנים.
הצרעה מטילה את ביציה בעלה העץ הנפוץ בארץ מוצאה, וזה משמש כמדגרה אידיאלית, תהליך המוביל לייבוש העץ ולמותו.
Triumph, 2007, וידאו, 1:51 דק': העבודה היא דוגמה מהפנטת לצירופים שמייצרת בלבן.
"העבודה באה מתוך סקרנות לגבי מייבשי שיער גדולים של פעם, כמו במספרות", מספרת בלבן, " וכל זה מתוך זיק של הבנה בעקבות דימוי של אישה שישבה תחת מייבש שיער כזה".
מייבש השיער הפך לקסדה שהייתה זרוקה בסטודיו של בלבן זמן רב.
"הגילויים האלה הם הקסם, היפוך משמעות של משהו.
ההבנה שהקסדה היא לוע, למשל.
מעניין אותי הרגע של הטרנספורמציה, דבר מוכר ויומיומי שעובר הזרה.
ברגע שהוא מרגיש אותה- זה כאילו ש'תפסתי' אותו".
24:7, דצמבר 2017, וידאו, 00:58 שנ': במשך שבועיים יצירותיה של שרון בלבן - Bird, Triumph, Video Jockey, Tap, Pasta הוצגו על לוח מודעות דיגיטלי בכיכר טיימס סקוור בניו יורק, ארה"ב.
הסרטון שהשתלט על המסך הופיע על ידי אומנים חזותיים ממדינות שונות.
זה היה חלק מפרויקט "24:7", שהיה הזדמנות להפגין את היצירתיות שלהם במרחב הציבורי, על קיר בניין בצומת ברודוויי ורחוב ארבעים ואחד (כיכר טיימס 10).
פרויקט זה הפגיש אמנים מאסיה, אפריקה, אירופה, אוסטרליה ורחבי אמריקה ובדק את כוחה של האמנות למשוך את תשומת לב הציבור בצורה כה משמעותית.
הבהוב, פברואר 2021, וידאו: תערוכה קבוצתית שהוצגה בגלריה אחד העם 9 של סמינר הקיבוצים, תערוכה העוסקת בשפה, ובהפרעה תקשורתית ולשונית על רקע משבר הקורונה, בו התמוטט הסדר הישן.
העבודות יציגו את היחסים המשתנים בין קול ותמונה, סאונד ודימוי, זמן ומרחב.
בוגרת מכללת הדסה מסלול לימודי קולנוע וטלוויזיה, הנדסאית מערכות קולנוע ווידאו
1995-1999 בוגרת "בצלאל" אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, BF.A.
2001-2003 מכללת "הונטר", אוניברסיטת עיריית ניו-יורק סיטי, ארצות הברית, M.F.A.
1995 - פרס ערוץ 2 לעידוד יצירה על תסריטה לסרט "שתים", משרד החינוך והתרבות
1998 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1998 - מלגת קרן סערבר, משרד החינוך והתרבות
1999 - פרס הקרן לעידוד האמנות הבין-תחומית בישראל, מקלט 209 - ע"ש דני זקהיים, תל אביב
2003 - מלגת אמן חוזר (בהצטיינות), משרד העלייה והקליטה
2003 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל
2004 - פרס משרד החינוך לאמן צעיר, משרד החינוך והתרבות
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
2022 - עבודת הווידאו "Resting Bitch", בית הנסן, ירושלים
2000 - מיצב וידאו, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2008 - נופים פנורמיים, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2010 - ראש מנוע, גלריה טבי לאמנות, נווה צדק, תל אביב
2012 - שרון בלבן-עבודות, תיאטרון תמונע, תל אביב
2016 - מיצב וידאו, ביתן ישראל, בדיסלדורף, גרמניה.
שרון גניש (נולדה ב-21 במאי 1983) היא דוגמנית ישראלית.
גניש נולדה בלוס אנג'לס להורים ישראלים, בגיל שלוש לאחר שהוריה התגרשו היא עברה לישראל עם אמה וגדלה בראשון לציון, בגיל שש עשרה הכירה את הסוכן רוברטו בן שושן והייתה לאחת הדוגמניות המובילות בסוכנות שלו, לאחר מכן עברה להיות מיוצגת בסוכנות "יולי".
היא הייתה הדוגמנית של חברת האיפור "איל מיקיאג'", הופיעה בפרסום למותג "ורסצ'ה" וצעדה בתצוגת אופנה שלו, היא גם הופיעה במספר תצוגות נוספות ודגמנה למספר מותגים בינלאומיים כגון גוצ'י.
ב-2001 הייתה מועמדת לפרס דוגמנית השנה בטקס פרסי האופנה הישראלי, ב-2003 נבחרה על ידי המגזין האיטלקי "Photo Italy" כדוגמנית הטובה ביותר של השנה.
ב-2007 הופיעה בקמפיין של חברת בגדי הים "בוניטה", אחרי כן דגמנה לגוטקס, ב-2015 נבחרה להוביל את הקמפיין של המעצב רונן חן.
ב-2010 נישאה גניש לאיש עסקים יהודי-צרפתי והם מגדלים בישראל את ששת ילדיהם.
שרון מריה רבקה בק היא כדורגלנית ישראלית-גרמנייה המשחקת כמגנה וכקשרית בקבוצת ורדר ברמן בבונדסליגה הגרמנית ובנבחרת ישראל.
בק נולדה בגרמניה לאב יהודי שעלה לישראל, אך ירד בחזרה לגרמניה והקים שם משפחה.
מגיל צעיר שיחקה כדורגל והוריה שלחו אותה לשחק בקבוצות של בנים עד גיל מאוחר.
את הקריירה המקצוענית החלה בשנת 2011 בבונדסליגה הגרמנית בקבוצת אסן, בהמשך שיחקה בקבוצות גרמניות נוספות כגון באייר לברקוזן, הופנהיים, ופרייבורג.
החל משנת 2020 שיחקה בק בפ.צ.
עם סיום עונת 2023/2024 חתמה בק בקבוצת ורדר ברמן מהבונדסליגה הגרמנית.
בגיל 16 זומנה לנבחרת גרמניה עד גיל 17 ובשנת 2012 לקחה חלק בזכיית הנבחרת הזו באליפות אירופה.
בשנת 2018 זומנה לסגל נבחרת גרמניה לקראת טורניר גביע בינלאומי אך לא שותפה במשחקים.
ב-2018 זומנה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, וערכה את הופעת הבכורה שלה נגד נבחרת ספרד ומאז שייכת לסגל נבחרת הנשים הישראלית, ומשתתפת בקמפיינים השונים, אף כסגנית-קפטנית.
במהלך קמפיין ליגת האומות ב-2023 כבשה 9 שערים ב-4 משחקים וסיימה את הקמפיין כמלכת השערים של המפעל.
שרון גבריאלוב (נולדה ב-1980) היא שחקנית תיאטרון ישראלית המתמחה בתיאטרון לילדים, ומייסדת פסטיבל "מקומות שמורים".
גבריאלוב היא בוגרת לימודי משחק בבית הספר למשחק "סופי מוסקוביץ'", והתמחתה בתחום הנגשת הצגות במסגרת תוכנית מיוחדת של ה'לינקולן סנטר' בניו יורק.
ב–2014 הצטרפה לאסיטז', האיגוד הבינלאומי של תיאטרון לילדים ולצעירים ושימשה כמזכירת הארגון בישראל.
כמו כן היא משמשת כנציגת ישראל בארגון IIAN הבינלאומי המרכז את תחום הנגישות בתיאטרון ילדים ברחבי העולם.
בין השנים 2015–2017 ניהלה אמנותית את תיאטרון החנות.
ב-2017 הקימה יחד עם אור אלתרמן ברנע את מיזם "מקומות שמורים" - מיזם תרבותי חברתי להנגשת תרבות לילדים עם שונויות קוגניטיביות.
מאז שנת 2020 מפעילה מיזמי תרבות העוסקים בסדרת ספרי 'הארי פוטר'.
ארץ טו-טו - הצגת ליצנות ללא מילים במסגרת פסטיבל ישראל להצגות ילדים.
המזוודה של חנה - מחזה מאת אמיל שר על פי סיפרה של קארן לוין ובבימוי האוורד ריפ.
זוכת פרס אסיטז' להצגה הבין תחומית 2011. תיאטרון הנפש
סוויץ' - מופע ליצנות רחוב במסגרת פסטיבל בובות ירושלים, 2015
זוהר - הצגה רגישה ונגישה המיועדת לקהל של 12 ילדים בלבד וכוללת שירים מקוריים ואלמנטים חושיים המערבים את הקהל.
קקטוס - הצגת תיאטרון בובות מקורית של גבריאלוב שגם הלחינה ומשחקת, בתמיכת מינהל התרבות.
שרון גבאי (נולד ב-18 באפריל 1974, ניסן תשל"ד) הוא צלם ישראלי, העוסק בצילומי רחוב ופורטרטים.
שרון נולד בירושלים לעשירה ולאילן.
למד צילום באופן עצמאי, בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
עד גיל 38 עסק במגוון תפקידי ניהול בתחומי התקשורת והביטוח.
התחיל ללמוד צילום באופן עצמאי מספרים וסרטונים ברשת.
הצילומים שלו משמשים להסברה ישראלית של משרד החוץ, משרד התיירות וארגונים יהודים ונוצרים ברחבי העולם.
תערוכות יחיד רבות שלו הוצגו במגוון גלריות ומוסדות בארץ ובעולם.
בין היתר עבודותיו הוצגו בבניין האו"ם בניו יורק, בקונגרס האמריקאי,
2015 - "ירושלים שלנו", הקארדו ירושלים
2016 - "ירושלים מאז ולתמיד", משכן הכנסת, בשיתוף תנועת אם תרצו
(יחד עם הצלם הירושלמי עזרא לנדאו)
2016 - "מונטנגרו", מרכז תרבות ואמנות ירושלים
2022 - "סיבה טובה לאהבה", תיאטרון ירושלים בשיתוף עם עמותת שק"ל
2022 - "בגובה העיניים", בית עיריית תל אביב-יפו בשיתוף עם עמותת שק"ל
2025 - "שואה בכפר", תיאטרון ירושלים.
ובגלריות רבות נוספות בישראל ובעולם.
ירושלים תשעה קבין של יופי, בהוצאת קוראים, 2015
שוק מחנה יהודה, הוצאת קוראים, 2019
שרון בן-צדוק (נולדה ב-31 במאי 1971) היא זמרת ויוצרת ישראלית.
הייתה חברת להקת טיפקס בשנים 1994–1997 והשתתפה בשניים מאלבומי הלהקה – "החיים שלך בלאפה" ו"כלבים לא נובחים בירוק".
בן-צדוק הקליטה קולות רקע לאלבומים "אדם ונחש" של אתניX ו"כשאת נוגעת בי" של בעז שרעבי.
ב-2003 הוציאה את אלבומה "Zafa-Funky grooves of Yemen", המשלב בין שירת נשים תימנית לבין עיבודים אלקטרו-אתניים.
בסוף שנות ה-90 התגוררה בוואראנסי, למדה והתמחתה בשירה הודית קלאסית.
בשנת 2005 נישאה לאייל פארן, נגן סיטאר ומפיק מוזיקלי.
ב־2008 פיתחה שיטה ללימוד פיתוח קול – "יוגה של הקול".
שיטה המשלבת בין שיטות מהמזרח והמערב.
שירת נשים (יחד עם סופי צדקה ורחלה)
שרון וזנה (נולדה ב-10 במאי 1982) היא כוריאוגרפית, מורה למחול ורקדנית בינלאומית.
וזנה נולדה בשנת 1982 בעיר דוקום, הולנד.
כשהייתה בת 3 עלתה לישראל עם משפחתה.
וזנה נמשכה מגיל צעיר לעולם המחול.
היא התחילה לרקוד בגיל 5 בסטודיו למחול בניהולה של שוש גלעד בכרכור.
בנעוריה למדה בתיכון החקלאי פרדס חנה, והמשיכה בלימודי ריקוד באולפן למחול חוף הכרמל.
כנערה היא יצרה כוריאוגרפיות לטקסים ומופעים בבית ספרה ובמסגרות לנוער.
בשנת 2000, כשהייתה בת 18, קיבלה מעמד של רקדנית מצטיינת בצה"ל.
באותה שנה התקבלה ללימודי תואר ראשון באקדמיה למחול "קודארטס" (Codarts) רוטרדם שבהולנד, עברה לגור במקום ושם למדה עד שנת 2004.
בשנת 2003 התקבלה כרקדנית ללהקתה של הכוריאוגרפית ההולנדית אנוק ואן דייק .
בשנת 2004 השתתפה כרקדנית בפרויקט של הכוריאוגרפית האיטלקייה ורוניקה ריז, שהוצג בבולצאנו, שבאיטליה.
באותה שנה הצטרפה וזנה ללהקת המחול הקיבוצית בניהולו האומנותי של רמי באר שם רקדה עד שנת 2006. בין השאר הופיעה ביצירתו של באר, "אקודום", בה קיבלה תפקיד סולו.
על הופעתה כתבה מרב יודלביץ': "אחד הרגעים היפים במופע שמשקפים את אותו התום שהיה ולא עוד הוא הסולו של שרון וזנה.
[...] משהו בחופש התנועה שלה מזכיר את הראשוניות של איזאדורה דנקן." מאוחר יותר בשנת 2006 יצרה וזנה את היצירה "שכבות" במסגרת תוכנית רקדנים יוצרים של הלהקה.
בין השנים 2007–2009 רקדה בבלט קולברג, והשתתפה ביצירותיהם של קריסטל פייט, יוהאן אינגר, מאטס אק ואלכסנדר אקמן, בהן גם בסרט המחול של אקמן.
בזמן עבודתה בלהקה יצרה עבודת סולו ודואט במסגרת תוכנית רקדנים יוצרים בלהקה.
בשנת 2009 שבה וזנה לארץ.
היא רקדה כפרילנסית עם יוצרים עצמאיים ביניהם: עידן כהן ועידן שרעבי.
כמו כן, השתתפה בפרויקט הרפרטואר של האופרה הישראלית ומרכז סוזן דלל בניהולו של מאטה מוראיי, ביצירות מאת וויליאם פורסיית' וג'קופו גודאני.
משנת 2010 החלה ליצור יצירות מחול עצמאיות, שהופיעו בישראל ובעולם, וזכו במספר פרסים.
בשנת 2012 הקימה את להקתה "גוף מדבר - Speaking Bodies".
באותה שנה גם זכתה וזנה בפרס הרקדנית המבצעת בתחרות הכוריאוגרפיה Cross Connection שבקופנהגן.
וזנה פיתחה בעבודתה האמנותית מתודה שהיא מכנה "גופים מדברים" , ובמרכזה מתן ביטוי פיזי לחוויות פנימיות ורגשיות של האדם.
היא שואבת השראה ליצירותיה מחיי היומיום, ועבודותיה עוסקות בתמות של נשיות, אימהות, משפחה, ילדות ויחסי חברה מול פרט.
כמו כן, עבודותיה מאופיינות בשפה מחולית מפתיעה וקומפוזיציה מתוכננת ומסוגננת שמבליטה את מערכת היחסים בין הגופים הרוקדים בחלל.
יצירותיה הוצגו בארץ בין היתר על במות: פסטיבל אינטימדאנס, פרויקט הרמת מסך, פסטיבל "מניאטורות" בזירה הבינתחומית, אירועי יפו עד אגריפס - ק.ט.מ.ו.ן.
בירושלים, פסטיבל חשיפה בינלאומית בסוזן דלל, תחרות הכוריאוגרפיה הבינלאומית ב"מחול שלם" ירושלים, פסטיבל תל אביב דאנס בסוזן דלל, CCA תל אביב, ובפסטיבל יערות מנשה.
לצד היצירה, המשיכה וזנה ללמוד ולחקור: בשנת 2013 החלה ללמוד לתואר שני M.DANCE בכוריאוגרפיה וקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2015 הצטרפה כחברה לעמותת הכוריאוגרפים, ובשנת 2019 החלה ללמוד לתעודת הוראה במכללת סמינר הקיבוצים.
באותה שנה גם זכתה בפרס שרת התרבות במחול אמנותי.
עבודתה האמנותית זכתה בארץ לתמיכה של משרד התרבות והספורט, עמותת הכוריאוגרפים, מפעל הפיס, אגף האמנויות בעיריית תל אביב, תיאטרון תמונע וקרן יהושוע רבינוביץ' לאמנויות.
לצד הקריירה האמנותית שלה, וזנה מלמדת מחול עכשווי, רפרטואר וסדנאות אמן במסגרות שונות בארץ ובחו"ל, ופרסמה מספר מאמרים ומחקרים בנושא הוראת מחול עכשווי ותהליכי יצירה במגזין "מחול עכשיו - יומני מחול" בעריכתה של רות אשל.
בין השנים 2009–2017 לימדה ויצרה במגמת המחול בתיכון האקדמיה בירושלים ובתיכון עירוני א' לאמנויות תל אביב.
משנת 2019 היא מלמדת ומכינה לבגרות במחול עכשווי במגמת המחול של התיכון הארצי לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
כמו כן, וזנה לימדה בלהקות מחול בארץ ובחו"ל, בהן: להקת המחול ATERBALLETO, אמילייה רומנה, איטליה; להקת המחול פרסקו בניהולו האומנותי של יורם כרמי; להקת תאטרון מחול ענבל בניהולו של אלדד גרופי; להקת המחול CCDC שבהונג קונג.
בנוסף, וזנה מלמדת שיעורים פתוחים לרקדנים עצמאיים בתוכנית ה"פרו מורנינגס" בניהולם האמנותי של תמר סון וניצן מרגליות בסוזן דלל.
וזנה נשואה למוזיקאי גיא פורת, ואמא לשניים.
2006 - "שכבות" - היצירה הועלתה במסגרת רקדנים יוצרים של להקת המחול הקיבוצית ובמסגרת פסטיבל "מחול אחר" בסוזן דלל.
2008 - "ארדה טריו" - היצירה הועלתה במסגרת רקדנים יוצרים בלהקת המחול בלט קולברג, שבשוודיה.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת "רקדנים יוצרים" בבלט קולברג.
לאחר מכן היצירה הופיעה במסגרת פסטיבל "מניאטורות" בזירה הבין תחומית, ירושלים.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "מחול לוהט" 2010, סוזן דלל.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "אינטימדאנס" 2012 בתיאטרון תמונע.
היצירה הוצגה באיטליה, גרמניה, ודנמרק.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך".
היצירה הוזמנה להופיע בשוודיה, איטליה, ספרד, גרמניה.
היצירה הועלתה בבכורה בהזמנת אלעד שכטר, ק.ט.מ.ו.ן קבוצת מחול "אירועי מיפו עד אגריפס", ירושלים.
היצירה הוצגה בהולנד ובצ'כיה בשנת 2022.
היצירה הוצגה בגרמניה, איטליה, שווייץ, ארצות הברית, והולנד.
2015 - "BODIES", קוורטט - בשיתוף עם האמן תומר ספיר.
היצירה הוצגה ברוסיה בשנת 2017.
יצירה מקורית ללהקת המחול Delattre Dance Company, מיינץ, שבגרמניה.
היצירה הוצגה ברוסיה בשנת 2018.
היצירה הועלתה בבכורה במסגרת פרויקט הרמת מסך.
היצירה הוצגה בצ'כיה בשנת 2022.
2024 - "Human, Common Territory", נוצר והופיע באקדמיה לאמנויות הבמה בהונג קונג.
בשיתוף האקדמיה לאמנויות הבמה בהונג קונג.
2025 - "מלאכת האמהות", טריו, היצירה הועלתה בבכורה בפרויקט הרמת מסך 2025.
2000 - קיבלה מעמד רקדן מצטיין בצה"ל
2009 - הוכרה כאמנית מצטיינת במיוחד מטעם משרד העלייה והקליטה כתושבת חוזרת
2012 - זכתה בפרס הרקדנית המבצעת בתחרות הכוריאוגרפיה הבינלאומית Cross Connection International Choreography Competition בקופנהגן, דנמרק
2013 - יצירתה "שדות אדומים" זכתה בפרס הקהל בתחרות הכוריאוגרפיה MASDANZA, ספרד
2016 - יצירתה "BODIES" זכתה במלגת עידוד היצירה ע"ש אהוד מנור ז"ל מטעם קרן אמ"י ובנק הפועלים
2017 - יצירתה "גבולות שקופים" זכתה בפרס הראשון בתחרות הכוריאוגרפיה בתיאטרון הפרינג', באר שבע
2018 - יצירתה "MONSTER", זכתה בפרס הרקדנית המבצעת לדנה זכריה בתחרות הכוריאוגרפיה בתיאטרון הפרינג', באר שבע
2019 - זכתה בפרס שרת התרבות במחול אמנותי
שרון גלזברג (נולדה ב-18 באוגוסט 1976) היא אמנית רב תחומית, יזמית תרבות, מנחת טקסים ומרצה לאמנות.
עוסקת בחיבורים בין אמנות וקהילה והייתה ממקימי המוזיאון הנייד "זומו - המוזיאון שבדרך" מציגה את יצירותיה בישראל ובעולם.
מיוצגת בישראל על ידי גלריה רו-ארט.
שרון גלזברג נולדה בקיבוץ ניר אליהו.
מאוחר יותר עברה משפחתה לפרס לתקופה ומשם חזרה לישראל.
גלזברג למדה באקדמיה לאמנות בבית ברל (1998).
בתערוכת סיום השנה סרבה להניח את הפסל שלה על כן, היא החזיקה אותו בידיה צמוד לגופה והסתובבה איתו באולם.
זה היה המבשר של המשך יצירתה ופועלה.
הפסל נעשה חי ושילב בין אומנות וחיים והתייחס לסביבה בה הוא מוצג.
בהמלצת האמן אורי קצנשטיין, שהיה מורה שלה, עברה ללמוד ב־SFAI בסן פרנסיסקו (2000) במגמה לפיסול חברתי ואחר כך בניו יורק, שם נחשפה לאמניות ולאמנים שעסקו בפיסול חברתי ובקשר בין אמנות וחיים.כחלק ממגמה זו נחשפה גלזברג גם לרעיון האמנות כמרפאת והתחברה לראייה של הקשר בין אמנות ורוח.
עם שובה לארץ סיימה תואר שני באמנות בהצטיינות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 הייתה שותפה בפיתוח והקמה של המוזיאון הנייד "זומו - מוזיאון מבוסס קהילה".
מוזיאון המציג תערוכות מתחלפות בכל הארץ.
התערוכות נוצרות בשיתוף הקהילה בה הן מוצגות.
ב"זומו" הקימה גלזברג את תוכנית שהות אמן, בה אמן שוהה בקהילה ומשתף אותה ביצירה.
כמו כן הקימה את "אסיף"- האוסף של זומו, אוסף חברתי ראשון בארץ.
השתתפה בתערוכות קבוצתיות בתערוכות יחיד ובפרויקטים שבמהותם מתייחסים למקום בו הם מוצגים.
האמנות שלה היא תהליכית ולפעמים מתרחשת ונוצרת במקום בו היא מוצגת וקוראת להשתתפות הקהילה.
המבקרים אינם רק צופים אלא לוקחים חלק ומשפיעים על היצירה.
גלזברג זכתה במלגה מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל, בפרס ממוזיאון איסליפ (ISLIP) בניו יורק ופרס על מצוינות מ במשך שלוש שנים עבדה תחת מלגת אמן של משרד התרבות וזכתה בפרס השרה לשנת 2015. בשנת 2019 קיבלה מענק לספר אמן של מפעל הפיס.
בשנת 2023 זכתה בפרס הצטיינות על שם בקי דקל מטעם העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
בשנת 2025 זכתה בפרס אמנות פסיכדלית.
מתגוררת כיום במושב עין עירון.
אמא ל-2 ובת זוג לרותם גרין.
2001 פרויקטים 2001, מוזיאון ISLIP, ניו יורק
2007 אגמים, גלריה טבי דרזנר, תל אביב
2010 אביבה-דרכה של פילה, רוטשילד 69, תל אביב
2011 עבודות, גלריה תיאטרון תמונע, תל אביב
2011 גאוגרפיה של סאלון, ST-ART, תל אביב
2014 מחאות שקטות, גלריה קו 16, תל אביב
2015 משכן, המשכן לאמנות, עין חרוד
2018 שומרי הגן, מוזיאון וילפריד, קיבוץ הזורע
2019 האסיף, מוזיאון זומו, חצור הגלילית
2019 ידיים בשמיכת הפוך, הביאנלה בנקאנוג'ו, יפן
2021 אוטופיה, גלריה רו-ארט, תל אביב
2023 תפטיר, גלריה שכטר, תל אביב
2025 אתרא, גלריה שכטר, תל אביב
אביבה-דרכה של פילה-גלריה רוטשילד 69
התערוכה הוצגה בשנת 2010 בגלריה רוטשילד אוצרת: יעל יודקוביק.
בפרויקט זה שיתפה גלזברג פעולה עם הספארי ברמת גן ועם המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
הם הוציאו את עצמות גולגולתה של הפילה אביבה מקברן והן נמסרו למעבדה לשחזור עצמות במחלקה לארכאולוגיה.
שם עצמות אלו שימשו בסיס להדבקת שברי עצמות של פיל קדום בן מיליוני שנים.
בחלל ברוטשילד 69 שימשו עצמותיה של אביבה חומר גלם לעבודות וידאו ומיצב.
התערוכה הורכבה מהצבה ומעבודת וידאו.
ההצבה הייתה פסל שנבנה מצלעות הפילה אליו חוברו בלונים שחורים שהתרוקנו לאיטם במשך התערוכה.
עבודת הווידאו תיעדה פריפורמנס בו גלזברג שוכבת בתוך פסל הפילה ו"מנשימה" אותו.
היא חיברה לפסל שקיות שחורות שלתוכן נשפה ודימו נשימה ונשיפה של הפילה.
ההנשמה של עצם מן העבר, מעלה זכרונות וחלומות מזמנים אחרים.
גלזברג העידה שהעיסוק בעצמות הפילה החזיר לה זיכרון של סבה וסבתה מהשואה ומהאובדן שחוו.
התערוכה "משכן" התקיימה בשנת 2015. זמן רב לפני הפתיחה פנתה גלזברג לחברות וחברי עין חרוד, ניהלה איתם שיחות ויצרה קשרים אישיים.
היא ביקשה מהם להביא חפצים בעלי משמעות אישית וקולקטיבית.
את החפצים לקחה למפעל איטונג שם נוצקו החפצים בתבניות.
ששת גושי הבטון הוצבו במוזיאון ולצידם מוצגים ארכאולוגים ממוזיאון בית שטורמן.
המבקרים הוזמנו לחפור ולגלות את החפצים הטמונים בבטון.
החפצים שנחפרו הועברו למוזיאון בית שטורמן במקום המוצגים הארכאולוגים שהוצבו במשכן לאמנויות עין חרוד.
במקביל מחוץ למוזיאון התנהלו מפגשים עם קבוצות תנועה ושירה, נוצרו עבודות וידאו שהוצגו ברחבי הקיבוץ והעלו זכרונות ונוכחות של הפרטי והקולקטיבי והיחסים ביניהם.
בהמשך, בחרה גלזברג פסלי דיוקנאות מאוסף המוזיאון והציבה אותם לצד גושי הבטון.
גלזברג יצרה בתערוכה זו עבודה שיש בה השתנות ותהליך שאין ידיעה מראש לאן יובילו.
כמו כן, נטעה את התערוכה גם מחוץ למוזיאון בהתייחסות לקהילה בו היא נמצאת ובהשתתפותה.
חקלאות:מחזה בחמש מערכות 2013-2015-מוזיאון פתח תקווה לאמנות
בשנת 2015 השתתפה גלזברג בתערוכה קבוצתית "חקלאות מקומית באמנות עכשווית"אוצרת:טלי תמיר.
במוזיאון הוצבו דמויי חממה ובהם הוקרנו חמש עבודות וידאו.
כל חממה מציגה הבט אחר של החקלאות.
עבודת וידאו אחת מראה קבוצת ילדים חופרים תפוחי אדמה בשדה ואחר כך משליכים אותם אל עבר דחלילים שראשיהם אבטיחים.
פעולת ההשלכה היא מטאפורה להרס החקלאות המקומית.
עבודה אחרת מתעדת שדה כרישה שלא נקטף בהיעדר כדאיות כלכלית.
הכרישות שלא נקטפו, הגיעו לפריחה וחשפו יופי שלא היה נראה לולא אירע המשבר הכלכלי.
שיאו של המחזה, בתהלוכת ביכורים, טקס ציוני מסורתי.
הפועלים התאילנדים גם הם משתתפים בתהלוכה כשהם שרים בשפתם.
כך הם חלק מן התרבות החקלאית הציונית מבלי שהם מאבדים את זהותם.
אחד הפרויקטים המעניינים של גלזברג היה תפטיר.
ב-8 באוקטובר 2023 נפתחה התערוכה "תפטיר" בגלריה שכטר אותה אצר בר ירושלמי, מעצב החלל - שי עיד אלוני ומעצב פסקול - ניר ג'ייקוב יונסי.
גלזברג בנתה מיצב בחלל הגלריה של קונסטרוקצית עץ עם מיטות.
הכל היה מחובר, כך שאם מישהו זז, התזוזה הורגשה בשאר המיטות.
המיצב התקיים רק שמבקר בתערוכה שכב באחת המיטות.
למבנה העץ חיברה האמנית את התפטיר וממנו צמחו פטריות.
הפטריות התייבשו וצמחו במקומן חדשות, כך שנוצר מחזור של חיים ומוות.
הגלריה הפכה לבית גידול פטריות מאכל ומרפא.
אחרי השבעה באוקטובר 2023, התערוכה התאימה כל כך לטיפול בטראומות.
האמנית חברה לאנשי רוח, אמנים ואמניות, מוזיקאים ומטפלים.
אלו הגיעו למקום וטיפלו באמצעות קול, נשימות ושיח, טיפול פרטני או קבוצתי, ועזרו לאנשים לעבד את הטראומה ולשוב לנשום.והמקום הפך לחלל טיפולי מרפא וקשר בין אמנות וטקסיות ובין אמנות לקהילה.
עבור תערוכה זו זכתה גלזברג בפרס עיצוב פסיכדלי (Psychedelic design award)
2026 - מקום שהמילים כלות, האדמה מבקשת עוד, מוזיאון אום אל פחם
2025 - מצאתי אוצר, אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
2025 - מה שהלב מבקש, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
2023 - בריכה ציבורית, ארטורה, רופין
2021 - נופי גוף, מוזיאון ישראל, ירושלים
2020 - שמים פתוחים, אהבים אמנות, תל אביב מי תהום, הגלריה לאמנות עכשווית, רמת השרון
הכפר הירוק, הגלריה לאמנות עכשווית, רמת השרון
מרחב נשימה, מוזיאון וילפריד, קיבוץ הזורע
2018 - המפה – לקרוא בין הקווים, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
סופה של האדמה, המוזיאון הלאומי לאמנות ניו דלהי, הודו
שבעה טקסים לשינוי מצב הרוח, הירקון ,19 תל אביב
2017 - מעל ומעבר- נשמה, פסטיבל מקודשת, ירושלים
יותר שעות אהבה משאי פעם יהיה אפשר להחזיר, גלריה רו-ארט, תל אביב
2016 - תערוכת פרס סובריין מנה, דובאי
1998 - מדרשה לאמנות בית ברל
2001 - תואר ראשון בהצטיינות, sfai, סן פרנסיסקו
2005 - תואר שני בהצטיינות, אוניברסיטת חיפה
2022 - תוכנית מנדל למנהיגות בתרבות
2001 - מלגת פרויקטים, מוזיאון Islip, ניו יורק
2003 - מלגת דיקן, החוג לאמנות, המדור ליצירה, אוניברסיטת חיפה
2015 - מענק תערוכה של מפעל הפיס
2014-2015 - מענק לעבודת וידאו, קרן אוסטרובסקי
2016 - פרס אמן בקהילה של משרד התרבות
2018 - מענק מפעל הפיס ליצירת עבודת וידאו
2019 - מענק לספר אמן של מפעל הפיס
2023 - פרס בקי דקל לאמנית מצטיינת, ציון לשבח
2025 - פרס עיצוב פסיכדלי
שרון זגגי-פנחס (נולדה בשנת 1974) היא התובעת הצבאית הראשית לשעבר של צה"ל, מנהלת "פרויקט דינה", וכן חברה ומייסדת-שותפה בו.
הפרויקט הוקם מיד לאחר אירועי השבעה באוקטובר 2023 במטרה להיאבק בהכחשת פשעי המין ולהשיג צדק עבור קורבנות האלימות המינית שבוצעה במתקפה ולאחריה.
בוגרת המכללה לביטחון לאומי של צה"ל, בעלת תואר שני במדע המדינה, תואר שני במשפטים (בהצטיינות) ותואר ראשון במשפטים.
היא מומחית בין היתר לדיני צבא וביטחון, משפט פלילי, משפט צבאי ומומחית לזכויות נפגעי עבירה.
במסגרת זאת הובילה מהלכים להכרה בזכויות נפגעי עבירה בצה"ל ובחברה הישראלית, ובכלל זה, קידום תיקוני חקיקה מהותיים וקביעת הלכות ותקדימים בבית המשפט העליון.
זגגי-פנחס היא בוגרת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגרת תואר שני בהצטיינות מאוניברסיטת בר-אילן.
כן השלימה תואר שני נוסף במדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
בנוסף ללימודים אלה, זגגי-פנחס היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
החלה לשרת בפרקליטות הצבאית בשנת 1995, ופרשה מצה"ל בתחילת שנת 2019. היא עורכת דין המתמחה בדיני צבא וביטחון, משפט מנהלי ופלילי ומומחית בתחום נפגעי העבירה.
בשנת 2023 ייסדה בצוותא עם מומחיות נוספות את "פרויקט דינה" להכרה ולצדק לנפגעי ולנפגעות האלימות המינית של חמאס בשבעה באוקטובר ובשבי,ומאז 2025 משמשת גם כמנהלת הפרויקט.
זגגי-פנחס שירתה בפרקליטות הצבאית למעלה מ-24 שנים, במהלכם מילאה שורת תפקידי מפתח, וכיהנה בתפקידים בכירים ובהם, פרקליטת פיקוד הדרום וזרוע היבשה, הפרקליטה לתפקידים מיוחדים וסגנית התצ"ר.
בשנת 2015 מונתה לתובעת הצבאית הראשית.
במהלך שירותה בפרקליטות הצבאית, טיפלה זגגי-פנחס בתיקים מורכבים רבים, הופיעה בבתי הדין הצבאיים, בבית הדין הצבאי לערעורים ובבית המשפט העליון.
כן ליוותה פרשיות סבוכות ורגישות שזכו לתשומת לב ציבורית נרחבת.
הייתה התובעת בפרשת אופק בוכריס וטיפלה בין היתר בתיק אלאור אזריה.
הובלת רפורמות וחיזוק זכויות נפגעי עבירה
במהלך כהונתה בפרקליטות הצבאית הובילה זגגי-פנחס רפורמה כוללת בצה"ל שנועדה לעגן את זכויות נפגעי העבירה בתוך המערכת הצבאית, לוודא כי יינתנו להם ליווי ותמיכה, ולמנוע פגיעה חוזרת ונוספת בהם במהלך ההליך המשפטי.
לאחר מתקפת השבעה באוקטובר 2023 (מתקפת חמאס על יישובי עוטף עזה), ייסדה יחד עם מומחיות נוספות מעולמות המשפט, האקדמיה והמדיניות את "פרויקט דינה" שמטרתו, להביא להכרה ולצדק לנפגעות ולנפגעי האלימות המינית בשבעה באוקטובר ובשבי.
הפרויקט, שהחל כיוזמה התנדבותית מן השטח מיד אחרי האירועים, התמסד וקיבל מסגרת תחת מרכז רקמן בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן.
הפרויקט מתמקד בהיבטים אסטרטגיים של הכרה וצדק.
ביולי 2025 הופץ לראשונה הספר, "A Quest for Justice: October 7 and Beyond", שכתבה זגגי-פנחס בצוותא עם פרופ' רות הלפרין קדרי והשופטת המחוזית בדימוס, נאוה בן-אור.
הספר הוא פרי מחקר של למעלה משנה וחצי, ובו הניתוח המקיף ביותר של תופעות האלימות המינית שבוצעה בשבעה באוקטובר ובשבי, וכן מפת דרכים משפטית המאפשרת העמדה לדין במקרים של אלימות מינית באזורי עימות.
שרון מארי טייט הייתה דוגמנית ושחקנית קולנוע אמריקאית.
היא נחשבה לאחת השחקניות והדוגמניות המצליחות ביותר בשנות ה-60 ואף הושוותה למרילין מונרו.
ידועה כיום בשל הירצחה בידי הכת של צ'ארלס מנסון, משפחת מנסון.
טייט נולדה בדאלאס, טקסס, הראשונה משלוש בנותיהם של פול, קצין בצבא האמריקאי, ודוריס טייט.
בגיל חצי שנה זכתה טייט בתחרות יופי לתינוקות בדאלאס, אך הוריה לא רצו שהיא תמשיך בתחום עסקי השעשועים.
עקב עבודתו של אביה, נדדה טייט בין ערים רבות בנעוריה והיה לה קושי ביצירת קשרי חברות.
משפחתה תיארה אותה כביישנית וחסרת ביטחון.
באפריל 1960, עברה המשפחה לוונציה, איטליה ואת שנת הלימודים האחרונה בתיכון סיימה טייט בתיכון המקומי.
היא הצטלמה לעיתון "כוכבים ופסים" והתפרסמה באיטליה.
באותה שנה, הופיעה בפרק בסדרת הטלוויזיה של הזמר פאט בון שצולם בוונציה.
ב-1962, חזרה המשפחה לארצות הברית וטייט עברה ללוס אנג'לס.
ב-1963, שיחקה טייט בסדרות "מיסטר אד" ו"הבוורלי הילבילים" בתפקידים קטנים.
בסוף 1965, קיבלה טייט לראשונה תפקיד ראשי בסרט "עין השטן" .
לטובת צילומי הסרט, היא עברה ללונדון ונשארה שם לאחר הצילומים, שם פגשה לראשונה בבמאי רומן פולנסקי.
בשנת 1967 השתתפה בסרט הקולנוע המצליח "עמק הבובות", המבוסס על הספר רב המכר בשם זה של ז'קלין סוזן ובסרטו של פולנסקי "סלח לי, אבל אתה נושך את צווארי", קומדיה שחורה על ערפדים וציידי ערפדים כושלים.
על משחקה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
באותה שנה היא הופיעה בסרט "אל תעשה גלים" .
בקיץ 1968, החלה להצטלם לסרט "צוות ההרס" לצידו של דין מרטין.
בסרט היא שיחקה מרגלת וביצעה את כל הפעלולים בעצמה.
כהכנה לסרט היא למדה אמנויות לחימה אצל ברוס לי.
בפברואר 1969, החלה להצטלם לסרט "12+1" שהיה לסרטה האחרון לפני מותה.
ב-1963, החלה לצאת עם השחקן הצרפתי פיליפ פורקווט.
הזוג התארס אך כשנה לאחר מכן נפרדו.
ב-1964, הכירה את ג'יי סברינג, מלח לשעבר שהפך למעצב שיער בהוליווד.
הוא הציע לה נישואין אך היא סירבה, כיוון שהרגישה שאם תינשא לא יהיה לה זמן לקדם את קריירת המשחק.
בסוף 1967, חזרה ללונדון ועברה לגור עם בן זוגה, רומן פולנסקי.
בראיונות טענה כי זוג צריך להתגורר ביחד בטרם הם נישאים.
טייט ופולנסקי נישאו ב-20 בינואר 1968 בצ'לסי, לונדון.
בסוף אותה שנה הרתה טייט, ובפברואר 1968 הזוג עבר ללוס אנג'לס.
ב-9 באוגוסט 1969 בסביבות השעה 22:30, פרצו ארבעה מחברי משפחת מנסון (טקס ווטסון, סוזן אטקינס, פטרישה קרנווינקל ולינדה קזביאן) לבית פולנסקי ורצחו את שרון טייט, שהייתה אז בחודש השמיני להריונה ועוד ארבעה אנשים אשר שהו בדירתה.
טייט הפצירה ברוצחים לא לרצוח אותה עם התינוק ואף הציעה להם לקחת אותה בתור בת ערובה, אך אנשי הכנופיה דקרו את שרון 16 פעמים בצווארה ובבטנה ההרה.
הגופות התגלו בבוקר למחרת על ידי אם הבית, ויניפרד צ'פמן.
באותו הזמן רומן פולנסקי שהה באנגליה לצורך סרט אותו ביים, והיה אמור לחזור ב-12 באוגוסט, זמן קצר לאחר הרצח.
פולנסקי, שבור ממעשה הרצח, שב לאירופה זמן קצר אחרי ההלוויה שהתקיימה ב-13 באוגוסט.
רצח זה הותיר את ארצות הברית המומה ומזועזעת.
צ'ארלס מנסון ושותפיו נעצרו בספטמבר 1969 ונידונו לארבעה מאסרי עולם.
כשנשאלו מה היה המניע לרצח, נענו כי זהות הקורבנות לא עניינה אותם אלא הבית בכתובת הספציפית, שהיה שייך קודם לכן למפיק המוזיקלי טרי מלצ'ר, מכר של מנסון.
ב-1994, נהרס הבית ובמקומו נבנה בית חדש ומספרו שונה ל-10066.
סוזן אטקינס, אחת מהרוצחות, מתה בכלא ב-24 בספטמבר 2009.
לינדה קזביאן, רוצחת נוספת, נפטרה ב-21 בינואר 2023.
שרון וון סטון היא שחקנית קולנוע, דוגמנית ומפיקה אמריקאית.
סטון נולדה במידוויל, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי-קתולי.
סטון היא השנייה מבין ארבעה ילדים להוריה, רואת חשבון ותעשיין.
ב-1975 סיימה סטון את לימודיה בתיכון סגרטאון (Saegertown), לאחר שלמדה בתוכנית לימודים מואצת בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת אדינבורו בפנסילבניה, אליה התקבלה לאחר מכן.
ב-1977 עזבה סטון את מידוויל ועברה עם דודתה לניו ג'רזי, על מנת לפתוח בקריירת דוגמנות.
עוד קודם לכן זכתה בתואר "מיס מחוז קרופורד" (Miss Crawford County).
לאחר ארבעה ימים בניו ג'רזי הוחתמה על ידי סוכנות הדוגמנות "פורד מודלס" בניו יורק.
לאחר מכן, עבדה מספר שנים בדוגמנות, הופיעה בפרסומות בטלוויזיה לברגר קינג, קלאירול ומייבילין.
אחר כך עברה לאירופה ועבדה כדוגמנית בפריז ומילאנו.
במשך השנים המשיכה סטון לדגמן, במקביל לקריירת המשחק שלה.
בין השאר שימשה פרזנטורית של בית האופנה כריסטיאן דיור, וכיכבה בסרטי פרסומת.
בשנת 2008 התנצל בית האופנה דיור על דבריה של סטון כי רעידת אדמה בסין הייתה קשורה ליחסה לטיבטים.
בעת שהתגוררה באירופה בתחילת שנות השמונים, החליטה סטון לפתוח בקריירת משחק.
היא נבחרה לתפקיד קטן בסרט "אבק כוכבים" (1980), ובהמשך הופיעה בסרטים מכרות המלך שלמה (1985), Allan Quatermain and the Lost City of Gold (1987) ו"ניקו" (1988).
בשנת 1990 שיחקה בסרט זיכרון גורלי, סרט מדע בדיוני בבימויו של פול ורהובן בו כיכובה לצידו של ארנולד שוורצנגר.
הסרט היה בין הסרטים שוברי הקופות בארצות הברית באותה שנה, וזכה בפרס אוסקר להישג מיוחד באפקטים ויזואליים.
בשנת 1991 שיחקה בחמישה סרטים ביניהם הדרמה "יומנו של רוצח שכיר" וסרט המתח-פעולה "שנת האקדח".
בשנת 1992 כיכבה במותחן הארוטי "אינסטינקט בסיסי" שוב בבימוי פול ורהובן, שבו הופיעה בעירום מלא, והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית על תפקידה כקתרין טראמל.
בעקבותיו, בשנת 1993, כיכבה במותחן ארוטי נוסף, "סליבר".
במקביל המשיכה מפעם לפעם בהובלת קמפיינים מסחריים לחברות גדולות.
בשנת 1995 שיחקה בסרט הגנגסטרים "קזינו", בבימויו של מרטין סקורסזה.
ב-1998, דיבבה את דמותה של הנסיכה בלה בסרט "עבודת נמלים".
בשנת 1999, כיכבה בסרט "גלוריה".
בשנת 2004 שיחקה בסרטים "פרחים שבורים" ו"אישה חתול".
בנוסף, היא גילמה את שילה, עורכת דין סכיזופרנית המאמינה שאלוהים היא אישה שמדברת אליה, בסדרת הדרמה "הפרקליטים".
בשנת 2006 שיחקה בסרט "אינסטינקט בסיסי 2", שזכה בארבעה פרסי פטל הזהב, בהם פרס השחקנית הגרועה של השנה, הסרט הגרוע ביותר והתסריט הגרוע ביותר.
באותה שנה שיחקה בסרט "אלפא דוג".
בשנת 2010, התארחה סטון בארבעה פרקים בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
ב-2011, שיחקה בסרט "לארגו וינץ' 2" לצידו של תומר סיסלי.
ב-2013 כיכבה בסרט רק ג'יגולו לצידו של וודי אלן ושיחקה בסרט "לאבלייס" המבוסס על חייה של לינדה לאבלייס.
בשנת 2014, שיחקה בקומדיה הרוסית "אהבה בעיר הגדולה 3".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הפעולה "מתח גבוה".
בשנת 2017 שיחקה תפקיד קטן בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו.
בשנת 2018 כיכבה בקומדיה הרומנטית בשם "All I Wish".
כשהציעו לסטון לגלם את אמה של גיבורת הסרט, היא הציעה שתגלם את הגיבורה עצמה בת ה-25. ב-2019, שיחקה בסרט הדרמה קומית, "המכבסה".
בשנת 2020, שיחקה בסדרת האימה והמותחן "ראצ'ד" של נטפליקס והתארחה בפרק בסדרה "האפיפיור החדש".
ב-2021, שיחקה בסרט "כאן והיום" בכיכובו של בילי קריסטל.
בשנת 2022, התארחה בפרק בסדרה "הדיילת" ובהמשך השנה שיחקה בדרמה הרומנטית של נטפליקס "ביוטי" בבימויו של אנדרו דוסונמו.
ב-1984 סטון נישאה למפיק הטלוויזיה האמריקאי-יהודי, מייקל גרינבורג.
הם נפרדו לאחר שלוש שנים, והתגרשו ב-1990.
ב-14 בפברואר 1998 נישאה בשנית לאיש התקשורת האמריקאי-יהודי, פיל ברונשטיין, עורך העיתון "San Francisco Examiner".
הם התגרשו בינואר 2004. לזוג ילד מאומץ, לאחר שסטון עברה מספר הפלות ונקבע שלא תוכל ללדת באופן טבעי.
לאחר מכן, סטון אימצה ילד נוסף במאי 2005. ב-28 ביוני 2006, סטון אימצה את ילדה השלישי.
בשנת 2006 הגיעה סטון לביקור בישראל לכבוד יום האישה הבינלאומי כאורחת מרכז פרס לשלום.
ב-2013 הגיעה סטון לביקור בארץ לחגיגות יום הולדת של נשיא המדינה, שמעון פרס.
מלבד זאת, חגגה לבנה המאומץ (והמשותף עם גרושה ברונשטיין) בר מצווה בכותל.
סטון ידועה במעורבות במאבק נגד מחלת האיידס והמלריה.
סטון המירה את דתה אל בודהיזם טיבטי.
ב-2001 עברה סטון חוויית סף מוות משמעותית כתוצאה מדימום מוחי תת-עכבישי, שבה עברה שינוי כה גדול עד שהיא מתארת אותו כ"שינוי ה-DNA ממש, אפילו האלרגיות שלי השתנו", ורואה עצמה כאדם חדש.
בעדות שמסרה סטון היא מתארת אלמנטים שחוזרים על עצמם בעדויות דומות כגון משיכה אל אור העוטף בטוב ואהבה אין סופית, מפגש עם חברים ומכרים (שנפטרו), איבוד הפחד מהמוות, מתוך הבנה כי יש חיים שמעבר - והם טובים, ועוד.
באוקטובר 2023, סטון, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בדצמבר 2024 דורגה סטון ברשימת מאה הנשים המשפיעות של ה-BBC לשנת 2024.
שרון ליפשיץ (נולדה ב-20 בדצמבר 1961) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית.
עוסקת כיום ביוגה, שיאצו ונטורופתיה.
ליפשיץ נולדה בשם שרון סמואל וגדלה והתחנכה בתל אביב.
היא בתם של יובל ליפשיץ ו ומגישת הרדיו, עפרה סמואל (שאחראית, בין השאר, לתוכנית הרדיו "תשואות ראשונות", יחד עם יוסף (פפו) אריה).
בסוף שנת 1976, כאשר הייתה בת 15 ונודעה בשם שרון סמואל, כתבה והלחינה את השיר "שובי לחייך" עבור הזמרת ציפי זרנקין, שביצעה אותו במופע המחווה הפומבי לציון עשור לתוכנית הכישרונות הצעירים של קול ישראל "תשואות ראשונות", אותו הנחתה אמה של ליפשיץ, עפרה סמואל.
סמואל (האם) אף הייתה מעורבת בעריכתו לצדו של יוסף (פפו) אריה.
את השיר עיבד אלכס וייס וניצח עליו שמעון כהן.
בשנת 1981 התפרסם על גבי תקליט האוסף "שירים חדשים" מבית הד ארצי ביצועה לשירו של נתן אלתרמן "ירח", אותו הלחינה בעצמה ועיבד נחום פרפרקוביץ'.
זה היה לפרסום הראשון שלה תחת השם שרון ליפשיץ, אך בשנת 1982, כאשר השתתפה בתקליטי הילדים "אנ'לא מפחד מהגן" (עם השירים "זרעים של מסטיק", "מיכאל" ו"ידידי טינטן") ו"אנ'לא מפחד מכיתה א'" (עם השיר "שלום כיתה א'"), חזרה להשתמש בשמה הקודם.
בהמשך אותה שנה הקליטה את השיר "ליל אהבה בכנרת" עבור תקליט האוסף "שירי לי כנרת", למילותיו של אבי קורן וללחנו של חנן יובל, שיחד עמו ועם מילי מירן ביצעה באלבום את השיר "בוא איתי אל הגליל" ואת המחרוזת "פניני כנרת".
שיתוף הפעולה בין ליפשיץ ליובל ומירן המשיך בשנת 1983 כאשר השתתפו השלושה במופע משיריו של אהוד מנור "ימי בנימינה".
לאחר מכן שבה להשתמש בקביעות בשם שרון ליפשיץ והשתתפה באלבום לילדים "אבל הבטן מסתירה", בו ביצעה גרסת כיסוי לשירו של מנור "אחותי הקטנה" (שבוצע במקור על ידי יפה ירקוני).
בשנת 1984 פרצה ליפשיץ לתודעת הציבור הישראלי עם הסינגל הראשון "גל נשבר" שזכה להצלחה מועטה.
הסינגל השני אותו הוציאה לרדיו, "גידי" זכה ליותר הצלחה ויותר פרסום, השיר עצמו נכתב על ידי דן תורן והולחן על ידה, נכתב כשיר בדיחתי בהשראת חברה לילדות גידי (לימים זמר הג'אז גדעון יובל) ועזיבתו את תל אביב, עיר מגוריה.
בשנת 1985, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "קולנוע" כאשר ירון בכר עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית שירי האלבום, שכלל את הלהיטים: "גל נשבר", "גידי", "קשה בלעדיך", "קולנוע" ו"הלו".
האלבום נחל הצלחה רבה שבעקבותיה יצאה ליפשיץ לסיבוב הופעות.
למרות זאת פרשה מקריירת המוזיקה ועזבה את מרכז הארץ לאזור שקט יותר, כדי להקים משפחה יחד עם בעלה דני לוי, שהיה המתופף שליווה אותה בהופעות.
בשנת 1986 הופיעה במופע לילדים בשם "הפסטיבל בצבעים טבעיים" וביצעה בו את השיר "שפוטה על האופנה", שהלחינה למילים של אהוד מנור, שזכה במקום הרביעי וזכה להצלחה מחוץ למסגרת המופע.
בשנת 1988 הוציאה את אלבומה השני, "שתי בובות על חוט" בהפקת עדי רנרט.
בשונה מהאלבום הראשון, היה זה אלבום מלודי ושקט ברובו.
מתוכו בלטו השירים שיר הנושא, "תשע בערב", ו"הכל יהיה טוב עוד".
האלבום עצמו לא זכה להצלחה, וליפשיץ פרשה שוב מקריירת מוזיקה.
ב-1989 השתתפה בשירת קולות רקע בשירים "אחרינו המבול" ו"בת יענה" באלבומה של נורית גלרון "אחרינו המבול".
בקיץ 1993 הוציאה את אלבומה השלישי, "קו האושר", בהפקה מוזיקלית של עדי רנרט וירון בכר.
האלבום שילב בין הסגנון השקט של עדי רנרט כפי שבא לביטוי באלבומה השני, והסגנון הקצבי של ירון בכר כפי שבא לידי ביטוי באלבומה הראשון.
באלבום נכלל גם השיר "מעיל הגשם הכחול" שהוא גרסה עברית לשירו הידוע של לאונרד כהן "Famous Blue Raincoat".
באותה שנה (1993) התארחה ליפשיץ באלבומה הראשון של להקת אנרגיה חולנית "קומדיה של סיוטים", בו נכלל השיר "בלילה הדובה" שהלהקה ביצעה איתה בדואט, שזכה להצלחה ברדיו.
לאחר מספר הופעות מצומצם עם הלהיטים מהאלבום החדש, החליטה ליפשיץ לפרוש רשמית, הפסיקה ליפשיץ להופיע וליצור.
לאחר 17 שנים בהם לא הופיעה או הקליטה, ועזבה את תחום השירה, חזרה ליפשיץ בשנת 2011 לאולפן ההקלטות והקליטה את "נוסטלגיה", דואט משותף עם אביב גפן שכתב והלחין את השיר.
ליפשיץ נשואה למוזיקאי דני לוי ובתם, שלי לוי, עוסקת גם היא במוזיקה וחברה בהרכב האינדי שלי ורותם.
シャロン・リフシッツ - イフ・ウィー・ドント (1988, מהדורה תוצרת יפן של "שתי בובות על חוט" שהופצה בידי וורנר-אלקטרה-אטלנטיק)
שרון עמרני (20 באוגוסט 1970 – 10 בספטמבר 2001) היה במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
שרון עמרני נולד כבן הבכור לציונה וגיורא עמרני, במשפחה מסורתית בת חמישה ילדים, בחולון.
לאחר שירותו הצבאי למד שנה בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים.
אביו רצה לצרפו למפעל הבגדים שלו ולכן למד עמרני את מקצוע הגזרנות.
סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, בשנת 1998.
סרט הגמר שלו, "ל"ג בעומר", בהנחייתו של הבמאי שמי זרחין ובכיכובו של יעקב כהן, זכה בפרס הסרט המצטיין של השנה לצד הסרט "סוסי ים" של ניר ברגמן, תלמיד אותו מחזור.
את פסקול הסרט כתב המוזיקאי אהוד בנאי.
עמרני סומן באותה תקופה כאחת ההבטחות הגדולות של הקולנוע הישראלי.
לאחר סיום לימודיו, כתב וביים עבור הוט את הדרמה "שלום לבן דודי" (2000), שעוררה הדים רבים, עם אלון אבוטבול בתפקיד הראשי.
אחר כך הוזמן על ידי אודי לאון, יוצר הסדרה "מעורב ירושלמי", לכתוב את פרק הפתיחה ולביים את הפיילוט של הסדרה, שלימים זכתה בפרס האקדמיה לקולנוע – פרס אופיר.
במקביל החל לכתוב סדרה חדשה בשם "ארבעה", העוסקת בארבעה מועדים מכוננים בחיי משפחה (מלידה ועד מוות).
כל סרטיו של עמרני עסקו באינטנסיביות במלודרמה המשפחתית, ושאבו את כוחם ועוצמתם מהביוגרפיה המשפחתית של משפחת עמרני הרחבה, יוצאת פרס.
ב-10 בספטמבר 2001 טבע עמרני בחוף ימה של תל אביב והוא בן 31 בלבד.
הובא למנוחות בבית העלמין סנהדריה בירושלים .
בערב מיוחד לזכרו שנערך בסינמטק תל אביב, ספד לו רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל, במילים: "שרון היה אמן המלודרמה המשפחתית.