tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים משמשות שתי הגדרות שונות למושג יחיד, אך ניתן להראות שאין סתירה ביניהן.
במקרים אחרים, לא מושגת הסכמה, ולמושג מסוים קיימות הגדרות שאינן חופפות.
דוגמה בולטת לכך היא הגדרת המספרים הטבעיים, שיש הכוללים בה את המספר 0, ויש שאינם כוללים בה מספר זה.
גם בהגדרתו של טרפז, יש הכוללים בה את המקבילית (כמקרה פרטי של טרפז), ויש המגדירים טרפז כך שמקבילית לא תיחשב כטרפז.
כאשר אין הסכמה ביחס להגדרה מסוימת, מצוין איזו הגדרה משמשת בהקשר מסוים (בספר מסוים, במאמר מסוים וכדומה).
מבחינים בין סוגים אחדים של הגדרות:
הגדרה אקסיומטית (ישירה) – הגדרת מושא ההגדרה באופן ישיר, וכמעט ללא הסברים (בדרך כלל, בתבנית של: א' = ב').
דוגמה לכך ניתן לראות, באמצעות הגדרת פעולת הכפל, שלא על-פי מנגנונה המלא, אלא אך ורק לפי לוח הכפל שאותו יש לשנן בעל-פה.
הגדרה תיאורית – הגדרת המושא באמצעות תיאור תכונותיו כבדוגמת ההגדרה שניתנה למושג מטוס.
הגדרה סטיפולטיבית – (סטיפולציה – קביעת תנאים) קביעת מונח חדש ופירוט תכונותיו ותופעותיו המהותיות.
הגדרה כזאת תלויה לחלוטין במגדיר, או בקבוצת האנשים שההגדרה מקובלת עליה.
לדוגמה, שכר מינימום במדינת ישראל מוגדר בחוק כ-47.5% מהשכר הממוצע במשק.
אם בהחלטה של הכנסת יוחלט על הגדרה אחרת, תשתנה הגדרת המונח בכל עניין שהכנסת מופקדת עליו.
הגדרה תאורטית – הגדרה המבוססת על תאוריה כלשהי.
הגדרה כזאת תלויה לחלוטין בתקפות התאוריה שעליה היא מבוססת.
לדוגמה, מים מוגדרים כתרכובת של חמצן ומימן, אולם הגדרה זו תלויה בתאוריה המודרנית מתחום הכימיה על מבנה החומר.
להגדרה זו יש משמעות רק כל עוד התאוריה נחשבת תקפה.
הגדרה אופרנטית – הגדרת המושא באמצעות רצף פעולות, לדוגמה, כדי להגדיר מחשב בצורה אופרנטית נאמר כי הוא מכשיר המסוגל לקלוט נתונים, לעבד נתונים באמצעות תהליכים מיוחדים ולהציג פלט.
הגדרה רקורסיבית היא הגדרת מושג באופן שמצריך פניה אל אותה הגדרה, אבל בתנאים שונים.
לרוב, כדי לא להיגרר לרקורסיה אינסופית, הגדרה רקורסיבית תכלול גם תנאי עצירה.
למשל, ההגדרה "יהודי הוא מי שאימו יהודייה" היא רקורסיבית, משום שכדי לקבוע האם אדם הוא יהודי, עלינו לדעת אם אימו יהודייה.
ההגדרה מחליפה את השאלה "האם אדם הוא יהודי?" בשאלה "האם אימו יהודייה?", בשונה מהגדרה מעגלית המחליפה את השאלה באותה שאלה עצמה.
תנאי העצירה יהיה אדם ראשוני שיוגדר כיהודי.
לא כל דבר ניתן להגדיר, או להגדיר באופן מועיל ושמיש.
לכן ישנם מושגים דמויי הגדרה שיכולים באופן חלקי למלא את מקומה של ההגדרה.
הגדרה אופרציונלית – הגדרה של מושג באופן שברור שאינו חופף את משמעותו המקורית, אך מאפשר לערוך עליו מחקר מדעי ומדידות.
הגדרה אופרציונלית חייבת להיות ברורה, חד משמעית ורצוי שתהיה קלה למדידה בידי כל אדם.
דמיון משפחתי – מושג שהגה הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין במטרה לנמק מיון של עצמים לקבוצות במקרים בהם אין לעצמים הגדרה משותפת.
דוגמה: אנו מכנים הן את הכדורגל המקצועני והן את משחק הקלפים החובבני ברידג' בשם משחק אף על פי שלכאורה אין שום דבר דומה ביניהם.
זאת משום שיש לשניהם הרבה מן המשותף עם טניס זוגות.
הגדרה מצביעה (ostensive definition) – זוהי הגדרה שאינה מתארת את האובייקט המוגדרת אלא מצביעה על אובייקט המהווה דוגמה לו.
למשל, כאשר ילד שואל את אביו "מהו אופנוע?" והאב יצביע על אופנוע ויאמר זו "זה אופנוע" הוא יבצע בכך פעולה של הגדרה.
ויטגנשטיין (המאוחר) טוען כי הגדרות מסוג זה אינן פחות טובות מן ההגדרות האנליטיות בכל הנוגע לרכישת משמעותן של מילים בשפה הטבעית.
הכרזה על מושג כעל מושג יסוד שאינו ניתן להגדרה.
דבר זה מקובל במתמטיקה ובמדעים מדויקים, וכן בתאוריות פילוסופיות הבנויות בדרך אקסיומטית (דוגמת זו של שפינוזה), והוא נובע מהעובדה שהגדרה של כל מושג חייבת להישען על מושגים קודמים שהוגדרו קודם לכן.
מסיבה זו חייבים להימצא, בתחומי ידע שונים, מושגים ראשוניים ששום מושג לא הוגדר קודם להם.
הגדרה של עצם כלשהו מתבססת על הגדרתם של עצמים שהוגדרו קודם לכן.
בהתאם לכך, נגיע בכל מערכת של הגדרות למונחים הבסיסיים ביותר, שאין אפשרות להגדירם באמצעות כאלה שקדמו להם.
מונח כזה קרוי מונח יסודי, מונח ראשוני או מונח פרימיטיבי (primitive notion בלעז).
בגאומטריה, בניסוחה השכיח, למשל, המונחים נקודה, ישר ומישור הם מונחים יסודיים.
כך גם המונח חפיפה שמתאר קשר בין עצמים גאומטריים מסוימים, הוא מונח יסודי.
דוגמאות נוספות: הסתברות, מרחק, זמן (במכניקה ניוטונית).
הגדרות אקסקלוסיביות מול הגדרות אינקלוסיביות
מונחים מתמטיים משמשים גם בשפה המדוברת, אך לעיתים יש הבדל במשמעות המיוחסת למונח במתמטיקה לעומת המשמעות המיוחסת בחיי היומיום.
נמחיש זאת באמצעות שמות המרובעים.
בלשון היום-יומית, נהוג לעיתים להשתמש בשמות סוגי המרובעים השונים באופן אקסקלוסיבי זה לזה – כלומר, מלבן ייקרא מלבן רק אם אינו בנוסף לכך ריבוע, טרפז ייקרא טרפז רק אם אינו בנוסף לכך מקבילית, וכיוצא בכך.
השימוש האקסקלוסיבי מקל על ההתבטאות מכיוון שהוא חוסך את הצורך להשתמש במונחים מפורטים בצורה מסורבלת, כגון "מלבן שאינו ריבוע".
עם זאת, בשפה המתמטית, סוגי המרובעים מוגדרים באופן אינקלוסיבי – כלומר, ריבוע אינו מוגדר בנבדל ממלבן, אלא כמקרה פרטי שלו, מלבן ומעוין כמקרים פרטיים של מקבילית, מקבילית כמקרה פרטי של טרפז, וכיוצא בכך.
לשימוש בהגדרות אינקלוסיביות יש יתרון במקרה זה, שכן משפט שיהיה נכון לגבי סוג מסוים של מרובע, יהיה נכון גם לגבי כל הסוגים שהם מקרים פרטיים שלו, ואין צורך להוכיח אותו בנפרד לכל סוג וסוג.
התשובה לשאלה האם השימוש בשמות סוגי המרובעים השונים נעשה באופן אקסקלוסיבי או אינקלוסיבי תלויה בהקשר שבו הם משמשים – אם בשימוש יום-יומי או בלשון מתמטית.
בפילוסופיה הפוזיטיביסטית ולפי תזת האקסיומטיות של דויד הילברט, ההגדרה היא לא הסבר של מושג קיים אלא בריאה-בנייה של עצם חדש יש מאין – עצם שמאופיין בכך שהוא מקיים את ההגדרה.
הילברט נקט בגישה זו לגבי עצמי הגאומטריה כגון נקודה, קו וכו' – שאותם הוא הגדיר כעצמים המקיימים יחסים מסוימים ביניהן ("בין לבין", "על אותו קו" וכו) ואת אקסיומות הגאומטריה.
לסוג זה של הגדרה – הגדרה באמצעות מערכת אקסיומות – הוא קרא "הגדרה מרומזת".
בחקיקה נעשה שימוש בהגדרות לשם קביעת מינוחים אחידים לאורך החוק.
מטרה אחת היא יצירת ודאות משפטית לגבי מונחים שניתן לפרשם ביותר מדרך אחת.
למשל, בחוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור מוגדר "כלי תחבורה" כ"רכב, רכב ציבורי וכלי שיט", וההגדרות "רכב" ו"רכב ציבורי" מפנות להגדרות המקובלות בפקודת התעבורה.
כך, מבהיר המחוקק כי ככל שנעשה שימוש לאורך החוק במונח "כלי תחבורה", הכוונה היא לכלי תחבורה המפורטים בהגדרה בלבד, ולא, למשל לכלי טיס, שאף הם עשויים היו להיחשב ככלי תחבורה, אלמלא ההגדרה.
להבהרה מסוג זה חשיבות רבה, שכן במקרים רבים נגזרים ממנה גדרי החוק, וכפועל יוצא מכך גבולות האחריות הפלילית, האחריות הנזיקית או הסמכות המינהלית.
מטרה שנייה שלשמה יש הגדרה בחקיקה היא לשם מציאת מונח קצר יחסית, שימנע ניסוחים מסורבלים של סעיפי החוק.
כפי שנכתב במדריך לניסוח חקיקה של משרד המשפטים: .
דוגמה לכך ניתן למצוא, למשל, באותו החוק, בו ההגדרה "קצין מוסמך" היא "קצין משטרה בדרגת סגן ניצב ומעלה, שמינה המפקח הכללי של המשטרה לעניין חוק זה...".
כך, במקום לחזור על תיבה זו בכל מקום לאורך החוק, נעשה שימוש במונח המקוצר "קצין מוסמך".
הגדרה המופיעה בחוק יפה אך ורק לחוק שבו היא מופיעה.
לעיתים היא תואמת את המשמעות המקובלת בציבור למונח המוגדר, לעיתים היא מצמצמת את המשמעות, ולעיתים מרחיבה.
דוגמה בולטת לכך היא הגדרת המונח "אדם" בפקודת מס הכנסה: "'אדם' – לרבות חברה וחבר בני-אדם, כהגדרתם בסעיף זה".
דוגמה נוספת ניתן למצוא בחוק עזר לאיגוד ערים רמת גן, בני ברק וגבעתיים (בתי מטבחיים, בתי שחיטה ופיקוח וטרינרי) (פיקוח על כלבים), שבו הגדרת "כלב" היא "לרבות חתול או קוף".
לעיתים מופיעות בשני חוקים הגדרות לאותו מונח, והן שונות זו מזו.
לעיתים אף בחוק מסוים מופיעות הגדרות שונות לאותו מונח, בסעיפים שונים של החוק – כל הגדרה כזו יפה להקשר שבו היא מופיעה.
בפקודת מס הכנסה, למשל, המונח "בעל שליטה" מוגדר שלוש פעמים, , , וההגדרות שונות זו מזו.
כדי למנוע כפילות, לעיתים מתבסס חוק מסוים על הגדרה המופיעה בחוק אחר, תוך ציון מפורש של עניין זה.
ב, למשל, מופיעה ההגדרה "'בעל שליטה' – כהגדרתו ב".
מתייחס לטכניקה זו, וקובע כי "אזכור של חיקוק בחיקוק אחר – כוונתו לחיקוק המאוזכר כנוסחו בשעה שנזקקים לו, לרבות הוראות שנוספו בו והוראות שבאו במקומו בחיקוק אחר".
מונחים אחדים, המופיעים בחוקים רבים, זכו להגדרה מרכזית בחוק הפרשנות.
המדובר במונחים כלליים ונפוצים, דוגמת "בכתב", "חוק" או "יום".
במקרה שבו רוצה המחוקק לקבוע בחוק מסוים הגדרה שונה מההגדרות שבחוק הפרשנות, עליו להוסיף בחוק הגדרה ספציפית.
לעיתים נמנע המחוקק מלהגדיר מושגים מרכזיים בחקיקה, ומותיר מלאכה זו לבתי המשפט.
המושג "עובד", למשל, נמצא בשורש דיני העבודה, אך אינו מוגדר בהם, והגדרתו התגבשה במשך השנים בפסקי דין של בית הדין לעבודה.
גם קיומה של הגדרה למושג בחוק אינו בהכרח פוטר את בית המשפט מלדון בהגדרה זו ופעמים רבות נדרש בית המשפט ללבן את גבולותיה של ההגדרה.
ההלכה היהודית נסמכת באופן נרחב על מושגים משפטיים וריאליים, ככל שיטה משפטית.
הספרות הרבנית לדורותיה הקדישה מאמצים נרחבים להגדרת המושגים הללו, בין אם לצרכים מעשיים ובין אם במסגרת דיונים תאורטיים.
כבר המשנה מציעה לעיתים הגדרות למושגים המופיעים בה, אולם פעמים רבות היא אינה עושה כן.
בשל כך, האמוראים מקדישים מאמצים להגדרת המושגים המופיעים במשנה וביתר ספרות התנאים ללא הגדרה.
מלאכת ההגדרה של מושגים הלכתיים מן התלמוד ואילך מורכבת מניתוח התכנים ההלכתיים וההיקרויות של המושגים בתוך הטקסטים הקודמים, תוך ניסיון לחילוץ הגדרות מתאימות למושגים.
פעמים רבות ישנה מחלוקת בין חכמי ההלכה באשר להגדרת המושגים.
הגישה המסורתית רואה את המושגים בהלכה כמוגדרים באופן בהיר ובלתי משתנה מיום נתינת התורה בהר סיני.
לפי גישה זו על חכם ההלכה מוטל לחשוף הגדרה זו הטמונה בטקסטים ההלכתיים.
הגדרה הלכתית של מושג אינה זהה בהכרח, להגדרה המדעית שלו.
לדוגמה ניקח את ההגדרות של הקטניות.
ההגדרה המדעית: "קטניות היא משפחת צמחים בעלי פרחים הכוללת שלוש תת-משפחות: מימוסיים, קסאלפיניים, ופרפרניים".
ההגדרה ההלכתית: "כל הזרעים הנאכלים על ידי בני אדם חוץ מן התבואה, כגון: הפול והאפונים והעדשים והדוחן והאורז והשומשמין והפרגין והספיר וכיוצא בהן".
מתוך ההגדרה ההלכתית, מתברר שדוחן ואורז אינם הזרעים הנקראים בשם זה בימינו.
להגדרת המינים העונים לשם קטניות מספר השלכות הלכתיות.
דיני כלאיים – דיני ההרחקה בכלאיים שונים בירקות מאשר בקטניות, ועל כן על החקלאי הזורע זרעים לדעת, אם בהתאם להלכה, הוא זורע קטנית או ירק, וכך ידע עד כמה להרחיק את המינים זה מזה.
דיני שמיטה – לפירות-שביעית יש הלכות מיוחדות כגון: "אסור להשחיתם", בעוד שירק ייחשב לפירות-שביעית על פי זמן לקיטתו (אם הוא נקטף בשנת השמיטה), קטניות ייחשבו לפירות-שביעית אם הגיעו לשליש גודלם בשנת השמיטה.
דיני תרומות ומעשרות – בכל סדרה של שבע שנים, אשר בה השנה השביעית היא שנת השמיטה, מפרישים מעשר שני בשנה הראשונה, השנייה, הרביעית והחמישית.
בשנה השלישית והשישית חובה להפריש מעשר עני.
כהשלכה מהדין הקודם על החקלאי לדעת אם זו קטנית או ירק, כדי לדעת איזה מעשר עליו להפריש.
הלכות פסח – מנהג איסור אכילת קטניות בפסח נוהג אצל כל יהדות אשכנז, וכן אצל חלק מבני קהילות צפון אפריקה.
האיסור הוא על הקטניות על פי ההגדרה ההלכתית, והוא כולל מינים רבים יותר מאשר על פי ההגדרה המדעית.
מילון הוא כלי לאיסוף, להגדרה ולביאור של אוצר המילים של שפה מסוימת או לתרגום מילים משפה לשפה.
לצורך הביאור, לצד ההגדרה מופיעות גם דוגמאות, איורים, תיאור היסטורי של התפתחות המילה, ציון חלק הדיבר שהיא (למשל, פועל או שם עצם), ציון תכונות לשוניות אחרות שלה (עצם בזכר או בנקבה), הוראות ביטוי של המילה בכתב פונטי וכיוצא בזה.
אולם, מכל ההסברים והביאורים על אודות המילים, רק ההגדרות מופיעות בכל מילון (שאינו דו לשוני) ועבור כל מילה.
הגדרה מילונית נועדה להסביר את השימושים המקובלים במושג בקרב הציבור הרחב (או ציבור מקצועי רחב אם מדובר במילון של עגה מקצועי).
במקרה בו למושג מסוים יש משמעויות שונות ונבדלות, יופיעו במילון הגדרות שונות לכל פירוש של המושג, כשאלה ממוספרות.
הגדודים העבריים הם גדודי חיילים שפעלו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, וחלקם השתתף בכיבוש ארץ ישראל מידי העות'מאנים.
להקמת הגדודים היו כמה סיבות: גירוש העות'מאנים מהארץ, רכישת ניסיון צבאי והתקווה שתרומת הגדודים תיזקף לזכות התביעה הציונית להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, כאשר יכון סדר עולמי חדש עם תום המלחמה.
הרעיון להקמת הגדודים היה של פנחס רוטנברג דב בר בורוכוב וזאב ז'בוטינסקי, והוצא לפועל על ידי זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור, אשר שאפו לכך שבבוא היום יהוו הגדודים את הכוח הצבאי העצמאי של היישוב בארץ ישראל.
חזונם לא התגשם, שכן הגדודים פורקו זמן קצר לאחר המלחמה, אך פעולותיהם תרמו רבות להקמת ארגוני ההגנה והאצ"ל (לימים, התשתית עליה קם צבא הגנה לישראל).
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגלעה מחלוקת בהנהגה הציונית: האם לתמוך באחד הצדדים - מדינות ההסכמה מול מעצמות המרכז - או לשמור על נייטרליות, ואיזו מדיניות תקל על הישרדותו של היישוב היהודי בארץ ישראל בזמן המלחמה, ותיטיב עם שאיפותיו לבית לאומי לאחריה.
מחלוקת זו יצרה קרע בין אלה שתמכו במדינות ההסכמה ובין אלה שתמכו במעצמות המרכז.
באותה תקופה היו היהודים יוצאי גרמניה פטריוטיים לארץ מוצאם, בעוד שהגדודים היו יוזמה של הבריטים נגד העות'מאנים, בני בריתם של הגרמנים.
משום כך היהודים ה"גרמניים" התנגדו לכך בתקיפות, וחיים ויצמן נכנע להם והתנגד לגדודים, בעיקר משום שמי שהגן על היישוב בארץ ישראל היה גנרל גרמני שניהל את הצבאות באזור.
היה גם פחד אמיתי שהעות'מאנים יערכו טבח ביהודים אם יחליטו שהיהודים הם גייס חמישי, כפי שעשו כלפי הארמנים.
פנחס רוטנברג היה איש המפלגה הסוציאל רבולוציונרית (ס"ר), ומפלגת ס"ר תמכה, להבדיל מהבולשביקים, בברית עם בריטניה.
דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חששו שמרבית יושבי הארץ היהודים שהיו נתינים זרים העשויים לעמוד בפני גירוש, פעלו להעמקת הקשר עם השלטונות העות'מאנים, פנו למפקד על ירושלים וייסד בהסכמתו כוח יהודי מגן על העיר.
אך הכוח פוזר לאחר זמן קצר הם נאסרו בגין פעילותם הציונית וגורשו מהארץ.
בהמשך הגיעו בן-צבי ובן-גוריון לארצות הברית ולאחר הצהרת בלפור יצאו בקריאה לגיוס יהדות ארצות הברית לגדודים העבריים, אף על פי שקודם הסתייגו מהרעיון.
מלחמת העולם הראשונה וכינון הגדודים
סמוך לפני פרוץ המלחמה ב-1914 הצליחה האוכרנה בפעילותה נגד המהפכנים הרוסים, ופעילי הס"ר יצאו לגלות.
כשהמלחמה פרצה, התכנסה ישיבה של צמרת הגולים של הס"ר, שנחלקו לשמאל וימין.
חסידי איליה פונדאמינסקי טענו שהמלחמה תערער את משטר הצאר, ולכן צריך להתגייס ולסייע לבריטים משום שכך תתקרב המהפכה.
הייתה גם מגמה נגדית של ויקטור צ'רנוב שהיה יריב לרוטנברג, והתנגד לגישה זו.
רוטנברג הגיע ללונדון, נפגש עם ויצמן וניסה לשכנעו לתמוך בהקמת הגדודים העבריים.
רוטנברג אמר לויצמן שהמלחמה היא הזדמנות לקדם את רעיון הרפובליקה בישראל.
כדי לשכנע את מדינות ההסכמה, צריך להקים לגיונות יהודיים שיורכבו מגולים יהודים.
לפי פרופ' מתתיהו מינץ, רוטנברג קדם לז'בוטינסקי.
רוטנברג פעל בספטמבר 1914, וז'בוטינסקי החל ב-1915.
עולה תהייה מה הניע את רוטנברג, שנסע מטעם הס"ר לבירות בריטניה וצרפת כדי שילחצו על רוסיה ליתר דמוקרטיזציה, לעסוק בעם היהודי ולנסוע לויצמן.
מינץ הבהיר כי מבחינת רוטנברג, אלה לא היו מישורים נפרדים.
לפני נסיעתו, רוטנברג לא דיבר ולא חיפש פתרון לשאלה היהודית, אלא זו הייתה תוצאה של שיחות רוטנברג עם מנהיגות הס"ר, שאותה הכיר, והיא שלחה אותו לצרפת.
מינץ אמנם אינו סבור כי תהליך החזרה של רוטנברג אל העם היהודי היה שקרי, אך מדגיש את ההתאמה בין התנהלותו לאינטרסים של המפלגה ושל רוסיה.
הראיה לשמירת הקשר והעדפת האינטרסים של המפלגה, הייתה השתלבותו המהירה והחלקה של רוטנברג בצמרת השלטון אחרי מהפכת פברואר 1917 בימי אלכסנדר קרנסקי הסוציאל-רבולוציונר.
גם הס"ר וגם הקדטים חשבו שמספר היהודים ברוסיה היה גדול מדי, ועדיף שייצאו מרוסיה לפני המהפכה, משום שזה טוב גם ליהודים.
הס"ר היו מודעים לאיבת היהודים למשטר האוטוקרטי ברוסיה, לצד גאות באהדת היהודים לגרמניה שהעניקה להם חופש וזכויות, ורוטנברג אימץ גישה זו של הס"ר.
קידום רעיון הגדודים שיכבשו את הארץ מידי העות'מאנים, שותפיהם של הגרמנים, שירת את המגמות של המולדת הרוסית, בעלת הברית של צרפת ובריטניה.
לפי מינץ, גם כשהחליטה התנועה הציונית על נייטרליות, בפועל זה לא קרה משום שהציונים בכל ארץ וארץ תמכו בארצם.
למשל, ציוני גרמניה האמינו שאם גרמניה תנצח במלחמה, מצבם של היהודים ישתפר, משום שברוסיה מעמד היהודים היה גרוע לעומת מעמדם בגרמניה.
כך נסע רוטנברג לאיטליה והקים שם ארגון למען המטרה היהודית.
הרעיון הבסיסי היה שאם איטליה תכנס למלחמה לצד מדינות ההסכמה, הגדודים העבריים הראשונים יוקמו באיטליה.
גם דב בר בורוכוב הגיע לאיטליה מווינה, אחרי שהמשטרה האוסטרית הבהירה לו, כי מוטב לו לצאת מאוסטרו הונגריה, בת בריתה של גרמניה.
במילאנו נפגשו רוטנברג ובורוכוב, אחרי שדוד גולדשטיין, איש פועלי ציון הפגיש ביניהם.
בורוכוב חבר לרוטנברג והיה פעיל בהנהגת ארגון זה.
בורוכוב הצליח לצרף לארגון לא רק פעילים ציונים אלא גם אינטלקטואלים, פוליטיקאים ושרים איטלקיים, כלואיג'י לוצאטי.
בשנת 1915 הם הצטרפו, אבל רוטנברג החליט לנסוע לארצות הברית.
לפני כן נסע רוטנברג לעיר בארי באיטליה, והזמין לשם את ז'בוטינסקי, בן-גוריון ובן-צבי כדי להציג לפניהם את התוכנית.
בן-גוריון ובן-צבי סירבו לבוא ורק ז'בוטינסקי הגיע לפגישה עם רוטנברג, לפני נסיעת ז'בוטינסקי ללונדון כדי לפעול בלונדון.
רוטנברג וז'בוטינסקי חילקו ביניהם את העבודה.
רוטנברג יפעל בארצות הברית וז'בוטינסקי בבריטניה, משום שרוטנברג רצה להקים קונגרס יהודי בארצות הברית (בלתי ציוני).
לפי מינץ, רוטנברג הביא איתו חוברת, מניפסט, לארצות הברית, התחיל להשתתף בכנסים, ארגן ועד והתחיל להוציא עיתון לקונגרס היהודי.
בורוכוב היה עורך העיתון, וגם כתב את המאמרים.
על רקע זה פרץ עימות בין רוטנברג לבין בן-גוריון, ששהה גם הוא בארצות הברית, והמשיך לתמוך באוריינטציה העות'מאנית.
גם בן-צבי חבר לבן-גוריון, למרות שעל פי מינץ, הקשר בין השניים התערער בארצות הברית.
זאת משום שבן-גוריון פרסם ספר, שבו, למעשה, ייחס לעצמו את כל העשייה.
לפי מינץ, אין חולק על כך, שבן-גוריון המעיט בערכו של בן-צבי.
בין בן-צבי לבורוכוב לא היה עימות, משום שבן-צבי היה בן עירו של בורוכוב, תלמידו וחברו הטוב, והם כיבדו זה את זה.
אחד מהבולטים בקו האקטיביסטי היה זאב ז'בוטינסקי, אשר מהיכרותו את האימפריה העות'מאנית, צפה כי ימיה לאורך המלחמה ספורים, ולכך תהא השפעה על השלטון העתידי בארץ ישראל.
הוא טען כי על היהודים לתמוך בגלוי בבריטניה ולסייע לה במאמץ המלחמתי לכיבוש ארץ ישראל.
ב-1915 הגיע ז'בוטינסקי אל מחנה ג'אבארי, סמוך לאלכסנדריה, שם התרכזו בהדרגה 1,200 יהודים שגורשו מארץ ישראל על ידי העות'מאנים, או נמלטו ממנה בשל תנאי המחיה הקשים בה, ועימם יוסף טרומפלדור.
ז'בוטינסקי העלה בפניהם את רעיונותיו להקמת יחידת צבא יהודית.
ב-י"ח באדר תרע"ה נכתב מסמך ובו החלטה לייסד גדוד עברי שיציע את שירותו לצבא הבריטי לשם כיבושה של ארץ ישראל.
בסופו של המסמך הופיעו מאה חתימות, שהראשונות בהן הן של זאב גלוסקין, זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור.
לאחר מכן החלו לפעול במסגרת ועד לקיום מגעים מול גורמים שונים בצבא בריטניה וממשלתה.
לאחר מגעים רבים נאותה בריטניה באופן חלקי ליוזמה והוקמה יחידה יהודית, שמתנדביה באו מקרב הגולים במצרים.
ייעודה של היחידה נקבע כיחידת תובלה בחזית חצי האי גליפולי שבטורקיה.
אמצעי התובלה של אותם ימים הקנו ליחידה את שמה: "גדוד נהגי הפרדות".
לפעילותה לא היה קשר לארץ ישראל, שבריטניה לא תכננה מתקפה עליה באותה עת.
היו כמה גופים וקבוצות שהתנגדו, גם בהמשך, להקמת הגדודים.
חלקם ניסו לעצור את הקמתם באופן פעיל:
יהודים אנטי–ציונים או כאלה שאינם ציונים, במיוחד מתבוללים אנגלים שחששו מהנזק שיגרם למעמדם בקרב האנגלים עקב ההדגשה של הלאומיות היהודית שבאה לידי ביטוי בצביון הגדודים.
מנהיגות ההסתדרות הציונית, ביניהם אישים כמו סוקולוב ואחרים שישבו בלונדון, מתוך ניסיון לשמור על נייטרליות.
אחד העם ואנשים נוספים, שראו את עיקר תפקידה של הציונות בעשייה הרוחנית.
חלק ממחנה הפועלים בארץ ישראל, ובייחוד אנשי הפועל הצעיר, שהאמינו שארץ נקנית בעבודה ולא במלחמה, ולכן התנגדו להקמת הגדודים ולהצטרפות אליהם.
גדוד נהגי הפרדות (Zion Mule Corps) קדם לגדודים העבריים הלוחמים שקמו בהמשך.
מגויסיו היו היהודים שהוגלו למצרים על ידי האימפריה העות'ומאנית.
הוא הוקם באביב של שנת 1915 והיה מופקד על הובלת אספקה לקו החזית בקרב גליפולי שבטורקיה.
הגדוד זכה לתשבחות על תפקודו.
בתום מערכת הנפל, לאחר שהבריטים לא הסכימו להעבירו לחזית אחרת, פורק הגדוד וחלק מאנשיו עבר לגדודים העבריים שהתהוו בהמשך.
בניגוד לטרומפלדור, ז'בוטינסקי לא הסתפק בהקמת גדוד נהגי הפרדות, שלא היה יחידה לוחמת ולא לקח חלק בלחימה על ארץ ישראל.
הוא נסע לאירופה כדי להמשיך לקדם את עניין הגדודים.
ז'בוטינסקי יצר קשר עם מדינאים רבים אולם נחל כישלונות בניסיונו לקנות תמיכה אמיתית ביוזמתו בבריטניה, בצרפת וברוסיה.
ההתנגדות באה הן על רקע חוסר אמון בגוף צבאי שיורכב על טהרת מתנדבים יהודים והן בשל העדר כוונה להילחם בעות'מאנים בשטחה של ארץ ישראל באותה עת.
תמיכה אמיתית גם לא הגיעה מקרב רוב היהודים או מנהיגיהם.
אולם היו מספר אישים ציוניים אשר ניסו לסייע לז'בוטינסקי.
הבולט שבהם היה מאיר גרוסמן, עמו יסד עיתון, בשם "די טריבונע" - שהפך בהמשך ל-אונזער טריבונע - ופרסם תעמולה למען הגדודים.
גם פנחס רוטנברג וחיים ויצמן סייעו לז'בוטינסקי ביוזמתו, אולם ההסתדרות הציונית התנגדה לעניין הגדודים נחרצות, והוועד הפועל של ההסתדרות אף הוציא הוראה לכל הציונים באירופה להילחם בתעמולה שתמכה בהקמת הלגיון העברי.
אז הגיע ז'בוטינסקי ללונדון ומיקד בה את מאמציו במשך השנתיים הבאות.
הוא החליט להתרכז בכ-30,000 יהודים, צעירים ברובם, אשר היו פליטי רוסיה, פולין וגליציה, ששהו בעיר כפליטים ללא אזרחות והתרכזו במיוחד באזורים הדלים של האיסט אנד (East End) וויטצ'פל (Whitechapel).
כדי לשכנע אותם להתגייס שלח ז'בוטינסקי מכתבים לשר המלחמה הבריטי ולראש הממשלה בהם הציע שבאמצעות הקמת גדוד יהודי יוכלו לגייס את הפליטים היהודים שהיו ללא אזרחות בריטית ולכן לא יכלו לגייס אותם בגיוס חובה.
עם זאת, בבריטניה החלו להתגבר קולות בעד גיוס תחת כורח.
אנשי הממלכה היו עדים לאבדות הכבדות בשורות הצעירים בשדות הקרב לעומת "יושבי בתי הקפה", שרבים מהם היו פליטי מדינות אירופה בלונדון, דוגמת הצעירים היהודים.
משרד הפנים הבריטי הורה בהמשך על גיוס חובה עבור הבריטים.
היהודים הזרים סירבו לגיוס בתחילה.
ז'בוטינסקי ותומכי יוזמתו הבהירו הן לשלטונות בריטניה והן לצעירים היהודיים כי התגייסותם לגדוד עברי היא המוצא היחיד מן התסבוכת.
אז הופיעו שני "זרזים" לעניין: מאמר ראשי בזכות הרעיון בעיתון המשפיע "טיימס", וגרעין של 120 יוצאי גדוד נהגי הפרדות ועימם טרומפלדור אשר הצטרפו אל הגדוד ה-20 של קלעי המלך ויצרו בתוכו פלוגה יהודית.
לאחר פגישה מכרעת של טרומפלדור וז'בוטינסקי עם בכירים במשרד המלחמה יצאה לפועל הקמתו של הגדוד העברי הלוחם.
בתחילה נקרא הגדוד "The Jewish Regiment" (רגימנט= יחידה צבאית המורכבת לרוב משני גדודים) וכסמל נקבעה מנורה והסיסמה "קדימה", אשר לה משמעות כפולה: הן "להתקדם" והן "מזרחה".
כמפקד המליצו על ג'ון פטרסון אשר עמד בראש גדוד נהגי הפרדות במהלך כל הלחימה בגליפולי וכמעט עד סוף דרכו.
את טרומפלדור, שהיה סגן מפקד גדוד הפרדות בגליפולי וירש את פטרסון בחודשים האחרונים לקיום הגדוד, סירבו הבריטים תחילה להכניס כקצין, והוא חזר לרוסיה כדי לקדם רעיון בדבר הקמת צבא יהודי ענק שיילחם בחזית קווקז ויתקדם לכיוון ארץ ישראל.
הפלוגה היהודית בגדוד ה-20 הצטרפה אל הגדוד היהודי החדש וחבריה היוו בו "גרעין ותיק".
גדוד 38 של קלעי המלך
גדוד 38 (שירות), רגימנט הפוסילירים המלכותיים (העיר לונדון) - ("קלעי המלך" בפי המשרתים בו) כונה "הגדוד הלונדוני".
רוב חייליו מוצאם היה מלונדון שבאנגליה, ומיעוטם היו אמריקנים.
בגדוד זה, שאף בראשו הועמד פטרסון לאור הצלחתו בגדוד נהגי הפרדות, היו שני שלישים מן הקצינים יהודים, בעוד בגדודים האחרים רוב הקצינים היו נוצרים.
בהמשך לתרחישים שלעיל, באוגוסט 1917 הופיעו שתי הודעות רשמיות: האחת מחייבת את אזרחי רוסיה היושבים באנגליה להתגייס לצבא והשנייה הודיעה על יסודו של הגדוד העברי.
עוד היו מכשולים לפני הגדוד.
המתבוללים היהודים בלונדון עדיין התנגדו לקיומו וניסו לפזר אותו.
בכך לא הצליחו אולם בהשפעתם בוטל השם "The Jewish Regiment" וסמל המנורה, והוא קיבל שם של גדוד בריטי "רגיל" – הגדוד ה-38 של רגימנט הפוסילירים המלכותי.
שר המלחמה הבטיח עם זאת כי את הסמלים יקבל הגדוד בחזרה לאחר שיוכיח עצמו בלחימה.
בפועל העיתונות והציבור התייחסו אליו בשמו הקודם, על לשכת הגיוס היו שלטים בעברית, ועל זרוע שמאל נשאו חיילי וקציני הגדודים סמלי מגן דוד (בגדוד ה-38 צבעו היה סגול בהיר, בגדוד ה-39 אדום ובגדוד ה-40 כחול).
החיילים המגויסים שהו במחנה סמוך לפורטסמות'.
ב-2 בפברואר 1918 צעד בסך הגדוד העברי ברחובותיה הראשיים של לונדון וויטצ'פל.
התרגשות רבה ניכרה בקרב יהודי העיר, על חנויות רבות נתלו דגלי כחול לבן, וחייליו הגאים של הלגיון התקבלו בתשואות רמות ברחובות.
למחרת היום יצא הגדוד לצרפת, ומשם דרך איטליה למצרים.
הגדוד ה-38 התאמן במצרים וממנה נשלח לארץ ישראל.
בארץ כבר היו מתנדבים רבים מקרב הצעירים אשר הרכיבו בהמשך את הגדוד ה-40. בתחילת יוני כבר ניצב הגדוד בחזית הכוחות הבריטיים, בהרי אפרים, גזרה בה ניהלו הכוחות הבריטיים לוחמה זעירה מול העות'מאנים.
האויב הראשי לחיילי הגדוד לא היו העות'מאנים אלא הקדחת אשר הכתה רבים מהם.
באמצע אוגוסט נשלח הגדוד אל חזית הירדן, והוא היווה חוליה מקשרת לכל החזית הבריטית.
בספטמבר, עם תחליתה של מערכת מגידו, קיבל פטרסון הוראה לכבוש את גשר אום-אל-שרט בבקעת הירדן, הגשר היחיד באזור (נמצא בדיוק מזרחית למושב נתיב הגדוד, ששמו מנציח את הפעולה הזאת).
הפלוגה הראשונה שנשלחה למקום ספגה אש, הקפטן ג'וליאן, מפקדה, חולץ בקושי, הלויטננט נפצע ונפל בשבי וטוראי נהרג.
אחר כך נשלחה הפלוגה שבראשה עמד ז'בוטינסקי לתפוס את המקום, והמשימה הוכתרה בהצלחה ב-22 בחודש.
משם המשיך הגדוד לאזור אס-סאלט ממזרח לנהר הירדן, היכן שכבר הקדים אותם הגדוד ה-39, ושם היווה חיל מצב.
בגלעד הושלם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, והגדוד חזר אל צידה המערבי כשבידיו שבויים עות'מאנים וגרמניים.
בהמשך עסק הגדוד באבטחת מתקני צבא.
גדוד 39 של קלעי המלך
הגדוד ה-39 היה "הגדוד האמריקאי", רוב חייליו הגיעו מקרב יהדות ארצות הברית, ומיעוטם מאנגליה.
שורשים להקמתו קיימים ביוזמה של פנחס רוטנברג מ-1915 להקים יחידת צבא של יהודי ארצות הברית וקנדה.
היהודים לא הסכימו באותה עת ליוזמתו אולם כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם באפריל 1917 חל שינוי בעמדתם.
לגדוד זה התגייסו בארצות הברית.
היוזמים העיקריים של הקמתו היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון שגלו מהארץ בזמן המלחמה בפקודתו של ג'מאל פאשה שינו את עמדתם.
5,000 מתנדבים (לא כולם הספיקו להגיע לארץ ישראל) הרכיבו את הגדוד שפעל תחת פיקוד בריטי.
היה בו גרעין מגובש של אנשי "החלוץ" ו"פועלי ציון", כלומר בניגוד לגדוד ה-38 הבריטי מרבית אנשיו היו ציונים.
ב-1918 נשלחו חיילי הגדוד לארץ ישראל, לשם הגיע באותו זמן הגדוד ה-38.
כמחצית מאנשיו השתתפה במערכות הלחימה בעמק הירדן ובשומרון בתקופה שבה נכח בה גם הגדוד ה-38. לאחר שנכבש גשר אום-שורט, עברה מחצית הגדוד באזור יריחו אל הגלעד וכבשה את א-סאלט.
חלק מאנשי הגדוד הגיעו לארץ רק בתום המלחמה.
גדוד 40 של קלעי המלך
הגדוד ה-40 היה "הגדוד הארצישראלי" של הלגיון העברי.
מטרות גדוד זה היו בעיקר פעולות שמירה ואבטחה.
הוא הוקם לאחר שנכנסו הכוחות הבריטיים לארץ ישראל ורבים מצעירי היישוב רצו ליטול חלק בגוף הצבאי היהודי.
עוד לפני שנכנס הגדוד ה-38 כבר היו 1,500 צעירים מוכנים להתנדב, שליש מתוכם היו נשים, אולם הן לא גויסו.
רצון ההתנדבות של הצעירים הארץ ישראלים פגש ביוזמה של מייג'ור-גנרל ג'ון היל, מפקד הדיוויזיה ה-52, שפנה אל צעירי היישוב בשטחים שכבר נכבשו על ידי הבריטים וקרא להם להתנדב לצבא ולסייע בהמשך כיבוש הארץ.
עיקר המתנדבים היו צעירים שכונו "אקטיביסטים" ממחנה הפועלים, חברי הקבוצה היפואית וההסתדרות המצומצמת וכמו כן תלמידי תיכון מגימנסיה הרצליה, שניהלו תעמולה נלהבת לגיוס.
ליוזמתם קמה התנגדות, וביישוב היהודי התעוררה מחלוקת בנוגע לגיוס.
ההחלטה התקבלה באספה המכוננת הראשונה ב-2 בינואר 1918, לאחר דיון בו תמכה מנהיגות "פועלי ציון" בגיוס ובהתנדבות.
אנשי מפלגת "הפועל הצעיר", יוסף שפרינצק וא.
נימוק נוסף היה החשש מפגיעה במתיישבי הגליל, שהיו עדיין תחת השלטון הטורקי.
למרות ההתנגדות של הנהגת ה"הפועל הצעיר", היו מתנדבים לגדוד גם מקרב תנועה זו.
במקביל לגיוס שהתנהל בתל אביב והניב פלוגה אחת של מתנדבים, ניהל הברון ג'יימס דה רוטשילד מסע גיוס בירושלים שהניב פלוגה שנייה של מגויסים.
המתנדבים הירושלמים היו מקצתם חניכי הסמינר למורים ורובם בני היישוב הישן שהתגייסו בברכת הרבנים.
הגנרל אלנבי לא שש לרעיון של יחידת חיילים יהודיים תחת פיקודו אולם הפעילות הפוליטית הציונית בלונדון הביאה להקמתו ו-1,000 מתנדבים נכנסו לשורותיו, בראש מפעל ההתנדבות עמד סמילנסקי, שהתנדב בעצמו לגדוד.
לגדוד זה התגייסו בארץ ישראל.
בין המתגייסים היו יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון וברל כצנלסון, אשר כבר היו מנהיגי ציבור ביישוב אולם שרתו בגדוד כטוראים.
ביולי 1918 יצאו 700 מתנדבים ארצישראליים לאימונים במצרים.
את האימונים הראשונים עשה הגדוד ה-40 באזור תל-אל-כביר שבמצרים, תחת פיקודו של הקולונל מרגולין ואחרי שמרגולין התמנה למפקד הגדוד ה-39 על הגדוד פיקד על הגדוד ה-40 הקולונל פרדריק סמואל.
סמואל היה בן למשפחה מתבוללת אנגלית-יהודית.
הוא שירת לפני כן בחזית הצרפתית כמפקד גדוד וציפה למינוי של גנרל בריגדה.
כאשר קיבל מכתב לפיו דרושים קצינים יהודים בשביל הלגיון העברי, עזב את יחידתו, תוך ויתור מראש על תפקיד בריגדיר והגיע אל הגדוד ה-40. אחריו פיקד על הגדוד קולונל מ.פ.
הגדוד לא הספיק להשתתף בקרבות ואנשיו שימשו בתפקידי תמיכה בצבא הבריטי ושמירה על שבויים.
בדצמבר 1918 הועבר הגדוד לאזור סרפנד (צריפין) וחלק מחייליו, אלו שמצאו עבודה, השתחררו מהשירות הצבאי.
ב-18 בינואר 1919 נערך טקס קבלת פנים חגיגי לחיילי הגדוד בראשון לציון.
בסוף 1919 עמד חלק מהגדוד ברפיח וקיבל פקודה לשלוח 80 מחייליו אל מפקדת מצרים.
מאחר שהיה זה בניגוד ל"הסכם" סירבו חייליו לעשות זאת, סקוט תמך בעמדתם ופטר אותם מהעניין.
אחרי שירותו נשאר תומך בציונות.
הוא צוטט כשאמר: "בחלקה של אנגליה נפל כבוד גדול: קרענו מן התנ"ך דף שחרותה עליו הנבואה העתיקה ביותר – ואל שטרו של אלוהים צירפנו את ערבותו של העם האנגלי.
לחתימה כזו אין האומה יכולה להתכחש".
הרכב שלושת הגדודים לפי ארצות מוצא היה (לפי אומדן): 1,700 אמריקנים, 1,500 ארצישראלים, 1,400 אנגלים, 300 קנדים, 50 ארגנטינאים וכ-50 שבויים יהודים ששוחררו מידי העות'מאנים.
לאחר תום המלחמה חלה ירידה במורל חיילי הלגיון ורוב חייליו האנגלים והאמריקנים רצו לשוב אל ארצות מוצאם ובתיהם.
חלקם רצו להישאר ולהתיישב בארץ ישראל, ז'בוטינסקי הציע שלא יעזבו את הגדודים כל עוד עתיד ארץ ישראל לא הוכרע.
בשנה הראשונה לאחר כיבושה (1919) היוו הגדודים חלק ניכר מהכוחות הבריטיים ששמרו על הסדר בארץ.
במתקפת הסתיו של אלנבי 1918 השתתף כאמור רק "גדוד וחצי" אך שנה לאחר מכן מנו הגדודים 5,000 חיילים (למעשה, לפי מסמכי משרד המלחמה הבריטי התקבלו לגדודים 10,000 איש, אך חצי לא הגיעו לארץ כי כבר תמה המלחמה).
עד מאי 1919 שהה הגדוד בחיפה.
ביולי 1919 קיבל הגדוד ה-38 את השם יהודה ואת סמל המנורה.
ב-4 בדצמבר 1919⁩ נערך במחנה צריפין (סרפנד) טקס פיזור הגדודים ואיחודם לגדוד אחד, "הראשון ליהודה", שכלל בעיקר את המתנדבים הארצישראליים תחת פיקודו של מרגולין.
בטקס נאמו הקולונל ג'ון פטרסון, הרב הצבאי אייזק לייב פאלק וזאב ז'בוטינסקי ונמסר אות הוקרה לז'בוטינסקי, כיוזם הגדודים.
סמלו של הגדוד היה סמל המנורה וסיסמתו "קדימה".
המתנדבים הארצישראליים ניסו בעקשנות להישאר למרות הדמובליזיציה (שחרור החיילים) שמטה הצבא דרש בתוקף.
רבים מהם היו קרועים מוסרית בין ההתנדבות הצבאית לבין עבודת הפועל, אך חלק הצליחו להאריך בעוד מספר חודשים את שירותם.
בהדרגה נותרו בו רק 400 חיילים.
במאורעות תרפ"א הגיעו, ביוזמת מרגולין ותחת פיקודו, כמה עשרות חייליו החמושים של הגדוד אל יפו ותל אביב ולקחו חלק בהגנתה מפני הפורעים הערבים.
בין השאר מנעו את פריצת הערבים למתחם בתי וורשא היהודי.
בעקבות מהלך זה, שבוצע ללא אישור מפקדיו, נאלץ להתפטר ועזב את ארץ ישראל.
גדוד "הראשון ליהודה" פורק על ידי הבריטים במרץ 1921. זאת למרות מאמצים של אספת הנבחרים לשמור על קיום הגדוד ולפעול להגדלתו.
ביולי 1920 הוחלף הממשל הצבאי הבריטי בממשל אזרחי, בעקבות ההכרזה על המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים.
הנציב העליון, הרברט סמואל, החליט ליצור כוח ז'נדרמריה מעורבת" של יהודים וערבים, שקיבל את השם "המשטרה המעולה", וחלק מחיילי ויוצאי הגדוד הטצרפו אליו.
פירוקם של הגדודים טרפד את חזונו של ז'בוטינסקי בדבר הקמת צבא עברי רשמי, והביא את היישוב לקיים בהמשך כוח חמוש מחתרתי – "ההגנה", אשר כפי ששמו מעיד, ייעודו הצטמצם להגנה פאסיבית על היישוב.
פיזור הגדוד "הראשון ליהודה", סימן מדיניות בריטית נגד כוח מגן עברי עצמאי של היישוב אל מול תוקפנות ערבית.
בעת פירוק הגדודים העבריים, הועלתה תוכנית להקמת מיליציה בשם "חיל המשמר של פלשתינה" או "חיל ההגנה של פלשתינה" או "חיל ההגנה לפלשתינה" (כל אלו צורות תרגום שונות למונח האנגלי: Palestine Defence Force).
לשם הקמת חיל המשמר הושארו בצבא מספר קצינים וכ-30 סמלים, שהיו אמורים להיות סגל הפיקוד של הגדוד הראשון של חיל המשמר העתיד לקום.
גם אם תרומתם של הגדודים למערכה הייתה שולית, הרי שעצם קיומם חשוב כגוף הצבאי היהודי הראשון של העת החדשה.
היה זה גוף גלוי, ולא מחתרתי, אשר נשא סמלים יהודים ושפתו הייתה עברית.
קיום הגדודים נתן הוכחה לכוחם האפשרי של היהודים והעניק צידוק מוסרי וערכי לדרישה להקים ישות לאומית יהודית בארץ ישראל.
ניסיון צבאי שנצבר במסגרת הגדודים, כמו גם רוח ההתנדבות, עבר מאוחר יותר למסגרות הגנתיות דוגמת קבוצת קדם התל אביבית שמרבית חבריה היו יוצאי הגדודים, ולאחר מכן גם בתנועות המחתרתיות העבריות שפעלו בארץ.
בספרו "מגילת הגדוד" כתב ז'בוטינסקי:
ליוצאי גדודו אשר עמדו לחזור אל ארצותיהם מעבר לים אמר:
ההתגייסות, השירות והווי חיי הצבא שבמסגרת הגדודים תוארו בשיר "אריה, אריה".
במסגרת האירוע היה גם נערך נשף של יוצאי הגדודים העבריים בהשתתפות אורחים נכבדים, דוגמת קציני הצבא הבריטי וקונסולים.
ב-4 במרץ 1933 נחנך מבנה הקבע של המועדון בירושלים בטקס בנוכחות הנציב העליון ארתור ווקופ ובהשתתפות קולונל פרדריק קיש וחיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בטקס הפתיחה של מועדון "מנורה" אמר הנציב העליון ווקופ:.
"בית הגדודים" הוא מוזיאון המנציח את פועלם ונחנך במאי 1961. הוא שוכן באביחיל, מושב אותו הקימו יוצאי הגדודים.
לשם גם הוחלט להעביר את האפר של ג'ון פטרסון באוקטובר 2014.
באוקטובר 2018 ארגון "לתת פנים לנופלים" יזם טקס זיכרון להנצחת שמותיהם של 45 לוחמי הגדודים העבריים שנפלו במערכה של הצבא הבריטי על כיבוש ארץ ישראל.
לאחר שקיבלו הכרה, בעקבות פרויקט לתיעוד קורות חייהם.
הגדלה שפירה של הערמונית (או שגשוג שפיר של הערמונית) היא אחת הבעיות הרפואיות הנפוצות ביותר אצל גברים מבוגרים.
הגדלת הערמונית נצפית בכ-40% מהגברים בשנות ה-50 לחייהם, וכ-70% בשנות ה-60.
בלוטת הערמונית מייצרת אצל גברים את נוזל הזרע.
היא ממוקמת בצוואר שלפוחית השתן ועוטפת את השופכה.
הגדלה שפירה של הערמונית גורמת ללחץ על השופכה, ולתסמינים הנובעים מחסימת מוצא השלפוחית.
תכיפות במתן שתן (הטלת שתן בתדירות גבוהה).
דחיפות במתן שתן (צורך מיידי להטלת שתן ללא יכולת להתאפק).
הטלת שתן תכופה בשעות הלילה (נוקטוריה).
תחושת חוסר התרוקנות של השלפוחית.
אי נקיטת שתן (חוסר שליטה על מתן שתן).
כאבים בעת מתן השתן (דיסוריה).
התקדמות המחלה יכולה להתבטא בהידרדרות התסמינים, אצירת שתן, זיהומים בדרכי השתן ופגיעה בכליות.
התרופות בהן ניתן לטפל הן חוסמי אלפא ומעכבי האנזים 5-אלפא רדוקטאז.
חוסמי אלפא (Doxazosin (למשל קדקס), Alfozosin, Tamsulosin, Terazosin) מקלים על התסמינים באמצעות הרפיית השרירים סביב השופכה.
מעכבי האנזים 5 אלפא רדוקטז (Finasteride, Dutasteride), ההופך טסטוסטרון לדיהידרוטסטוסטרון (DHT) מקטינים בטווח הארוך את גודל הערמונית ובכך מגיעים לתוצאות טובות בשיפור הסימפטומים.
שיא פעולת התרופות (הקטנת הבלוטה והשיפור בתסמינים) הוא כעבור מספר חודשים מתחילת הטיפול.
הטיפול המשולב בחוסמי אלפא ומעכבי 5 אלפא רדוקטז משלב את יתרונות שתי הקבוצות, ומוריד את שיעורי התקדמות המחלה בגברים בעלי ערמוניות גדולות.
הטיפול הניתוחי המקובל ביותר הוא כריתת הערמונית דרך השופכה.
כאשר הערמונית גדולה במיוחד יש לעיתים צורך בניתוח פתוח.
לניתוח הקונבנציונלי תופעות לוואי העלולות להיות בלתי הפיכות כמו פגיעה בתפקוד המיני ופגיעה בשליטה על מתן שתן.
בשנת 2009 הודיע ירחון האורולוגים האירופאי (European Urological Review) על זיהוי סיבת הגדלת הערמונית ופיתוח שיטת טיפול חדשה לפתרון בעיית הערמונית המוגדלת.
הטיפול, פרי פיתוח של צמד רופאים ישראלים (גת וגורן), מבוסס על צנתור דו-צדדי המוביל להקטנה משמעותית של הערמונית וכתוצאה מכך לנסיגה בסימפטומים.
זאת ללא תופעות הלוואי הידועות של הניתוח הרגיל.
קיימים מספר טיפולי לייזר לטיפול בבעיית הגידול השפיר של הערמונית .
טיפול HoLEP הוא היחיד המאושר על ידי איגוד האורולוגים האמריקאי.
בניתוח HoLEP מסירים את הרקמה העודפת של הערמונית שחוסמת את השופכה, ובעזרת מכשיר נוסף חותכים את הרקמה לחתיכות קטנות, המפונות מחוץ לגוף בקלות.
בטיפול זה מזינים לזרוע רובוטית את מבנה הערמונית וגבולות הכריתה והיא כורתת את החלק החוסם בעזרת סילון מים בלחץ גבוה.
לאחר מכן צורבים את צוואר השלפוחית במכשיר חשמלי כדי למנוע דימומים.
מדובר בטיפול מהיר שמתאים במיוחד לערמוניות גדולות.
מאפשר שמירה על תפקוד מיני והסיכוי לדליפת שתן לאחר הניתוח נמוך מאוד ביחס לשיטות האחרות.
הגדעונים הוא ארגון שהוקם כאגודה חשאית בשנת 1913 (סוכות, תרע"ד) על ידי צעירים (גברים בלבד), בני אכרים במושבה זכרון יעקב.
בראש הארגון עמד אלכסנדר אהרנסון, שפעל בהשראת אחיו הבכור אהרן אהרנסון ואבשלום פיינברג, ובהשפעת אחותו שרה אהרנסון.
הארגון נחשב לארגון הנוער הראשון שהוקם ביישוב ועסק בפעולות הגנה ושמירה, בדומה לארגון השומר שהוקם על ידי אנשי העלייה השנייה.
בנוסף לשמירה ניסו כוחם גם בהתיישבות, כאשר עשרה מחבריהם התנחלו באדמות יק"א שבשוני.
כמו כן, עסקו הגדעונים בפעילויות למען הקהילה בזכרון יעקב כגון שיקום דרכים, מבנים ובית הקברות.
האגודה התפרקה כ-14 חודשים לאחר הקמתה, בשל הגיוס לצבא הטורקי בראשית מלחמת העולם הראשונה ובשל יציאתם מן הארץ של פעיליה המרכזיים.
מראשית המאה החלו להתגבש בארץ ישראל תרבויות נוער, התארגנויות והסתדרויות.
ביישובים השונים נוצרה שכבה דורית מקומית בעלת מאפיינים ייחודיים, וערב מלחמת העולם הראשונה ניתן היה להבחין בשלוש קבוצות עיקריות שהנהיגו את הדור הצעיר: קבוצה אחת הייתה מורכבת מנוער המושבות, הקבוצה השנייה כללה את הנוער הלומד העירוני, והקבוצה השלישית, אנשי העלייה השנייה.
היה הבדל רב בין צורות הארגון של בני הארץ לעומת אנשי העלייה השנייה: בני הארץ הקימו ארגונים מקומיים ואנשי העלייה השנייה הקימו מפלגות לאומיות בעלות קשרים בינלאומיים.
אך בשני המקרים נוצרה מודעות קולקטיבית חדשה, חלו שינויים בקודים התרבותיים, בנורמות ובדפוסי ההתנהגות שייחדו את הדור החדש והפרידו אותו מדור המייסדים.
המתח בין הדורות השפיע על מבנה הכוח בארץ ישראל ועל ההגמוניה בה.
המושבה זכרון יעקב הייתה בת טיפוחיו של הברון רוטשילד, והיחס המיוחד והטיפול של הנדיב במושבה זו, אם כי היה רצוף קשיים ואי הבנות, היה אחד מגורמי הרגשת הייחוד שאתם התהלכו בני זכרון יעקב ובגללה זכו לכינוי הלגלגני "נכדי הברון".
בראשית 1900 עברה זכרון יעקב עם כל מושבות הברון לרשות יק"א.
יק"א הנהיגה במושבות מדיניות חדשה תוך מאמצים להביא להתייעלותן ולהפיכתן של המושבות לבלתי תלויות בתמיכה כלכלית, אך פקידי יק"א לא האמינו בעתידה של המושבה ופעלו לצמצומה.
הפועלים היהודים שעבדו בה פוטרו כולם, חלק מן האיכרים נדרש לעזוב את המקום ולשאר הוצע להיות שכירי יום בכרמי זכרון יעקב וביקביה.
החל מאבק קשה בין האיכרים לבין יק"א וזה חישל את רגש הקניין הפרטי ואת הפטריוטיות המקומית של בני זכרון יעקב.
במהרה הגיעה זכרון יעקב לעצמאות כלכלית מלאה והייתה לאחת המושבות המבוססות ביותר.
בשנת 1913 (תרע"ד), במהלך חג סוכות, התארגנה בזכרון יעקב קבוצה של בני מושבות בשם "הגדעונים" שביקשו להשתחרר מסמכות המייסדים, לקבל את ההנהגה ולקדם את החיים הכלכליים והחברתיים ולהשליט תרבות לאומית חילונית.
הגדעונים נגד אנשי העלייה השנייה
ביעדים שהציבו "הגדעונים" לארגונם לא הוזכר המאבק במפלגות השמאל של העלייה השנייה, אך דרך התנהלותם הייתה מלאה בביטויי תחרות ומאבק, החל בשאלות השמירה והעבודה העברית וכלה בתחרות על בנות המושבה.
בנוסף לרצונם לחולל רפורמות במושבות, בני המושבות הזדהו גם עם הוריהם וייצגו את הוותיקים המבוססים ובעלי הרכוש, ואילו "הזרים" או "הרוסים" החדשים היו מבחינתם נוודים בעלי דעות חברתיות מהפכניות שביקשו להשתלט על החברה הנבנית בארץ ולאכוף עליה את האידאולוגיה שלהם.
הגדעונים הרגישו רגשי הנחיתות לעומת "המוסקובים" הסוציאליסטים, האינטלקטואלים ושובי לב הנערות, והיחס כלפיהם נהיה עוין יותר ויותר.
הגדעונים, בראשותו של אלכסנדר אהרנסון, היוו גרעין אופוזיציוני ראשון של בני הנוער בארץ כנגד מפלגות הפועלים, ושנאתם לפועלים הוגדרה כ"אנטישמיות יהודית בארץ היהודים".
הגדעונים הואשמו בשנאה ובנקמנות שהגיעה לידי עירוב השלטונות כדי לעשות שפטים בפועלים.
אך באופן אבסורדי, הגדעונים אימצו לעצמם סמלים ודפוסי פעולה של הפועלים וארגוניהם: חולצה לבנה עם עניבה כחולה, משמעת צבאית, עזרה הדדית וכדומה.
נקודת התורפה של הגדעונים הייתה בתפיסתם הסוציאלית-לאומית.
תפיסה שיצרה ניגוד עמוק בין הפועלים וארגוניהם, בייחוד בין "השומר" לבין צעירי זכרון יעקב (ניגוד זה האריך ימים גם בתקופת ניל"י, הגדודים העבריים ואף בימי ההגנה).
הפועלים לחמו בחירוף נפש עבור עבודה עברית ואילו נוער המושבות הזדהה עם עמדת הוריו למען עבודה ערבית זולה והאשימו את בני העלייה השנייה שבגללם אין יחסי שכנות טובים עם הסביבה הערבית.
האשמה זו חרגה מתחום הוויכוח ואף הוקם ארגון שנלחם ב"זרים" ודחק את רגליהם מן העבודה במושבה ומהשמירה ואפילו במחיר עבודה ושמירה ערבית.
בנוסף להבדלי הגישות, המוצא, ההשכלה והאינטרסים נוספה עם פרוץ המלחמה גם הנטייה הפרו-בריטית של בני משפחת אהרנסון בתמיכת הגדעונים שהקימו את ארגון הריגול "ניל"י", ארגוני הפועלים, לעומתם, ראו בכך הסתבכות העשויה לסכן את היישוב כולו.
בעיתונם של פועלי ציון "האחדות" מיום כ' באייר תרע"ד נכתב על הגדעונים: "את האמת צריך להגיד, כי אכן הרבה דברים מועילים עשו הגדעונים...אך אותה הבערות החברתית, אותה הסתגלות והשתעבדות למרות הערבים, אותם חיים בלי תוכן, בלי שאיפות ובלי אידיאלים, והעיקר אותה שנאה העזה כמוות לזרים".
האהבה לעבודה לא הייתה כנראה בגדר תוכן המספיק לעסקן של פועלים ציוניים בעיני אנשי העלייה השנייה.
מנגד הגדעונים ניסו להשפיל את הפועלים ולקרוא להם בטלנים.
הקמת הגדעונים הייתה מפעלו של אלכסנדר אהרנסון, אחיו של אהרון אהרנסון, בשיתופו של אבשלום פיינברג.
הגדעונים חשו כי יש צורך בתשועה פנימית נוכח קשיי העבודה, סכנת הזרים, האדישות וההתפוררות החברתית.
אגודת ה"גדעונים", בניגוד לארגונים מקומיים אחרים, הייתה בעלת שאיפות לצאת מגבולות המושבה במטרה להתגבש כארגון ארצי בעל יעדים משותפים כנגד אנשי השמאל, "העולים החדשים".
בספר היובל שנכתב בשנת 1942 מצוי מסמך של ועד הגדעונים בו מתוארות מטרותיו של הארגון: "להטביע בלב הדור הצעיר אהבה וכבוד להורינו החלוצים, להביא לידי התקרבות והתקשרות בין הצעירים, לעורר את ההכרה העצמית של הצעירים, להשריש בלב הצעירים אהבה עזה למושבתם, ולעזור בכל כוחותיהם להפרחתה".
במקור נוסף צוין כי מטרתה של האגודה הייתה "לאחד ולסדר את צעירי המושבה, לשמור על הקיים, לבנות את החרב ולמלא את החסר למושבה בשביל שתהייה מושבה עברית הראויה לשמה".
תפקידיהם המעשיים של הגדעונים היו: ניקוי בית העלמין, סידור תעלות המים, חגיגות לכבוד החלוצים הראשונים, קבלות פנים לאורחים נכבדים ובמיוחד קבלת פני הנדיב, קיום ועד השלום ליישוב סכסוכים בין חברי הארגון ועזרה הדדית בעבודה ובמחלה.
הגדעונים עסקו גם בענייני הגנה, רכישת נשק והכנת פצצות ולכן התקנות אסרו על פרסום פעולותיה של האגודה.
הגדעונים עודדו את חבריהם למלא את חובתם לממשלה ולהתגייס לצבא הטורקי, העמיסו על עצמם את חובת השמירה, אמנם בעיקר כרוכבים לשם ביקורת על שומרים ערבים.
התארגנות הגדעונים שמנתה כשלושים איש, ניסתה להפוך את המושבה זכרון יעקב לציבור מאורגן.
הם הקדישו מאמץ לחינוך פוליטי של הילדים במושבה, וקראו לעתודה הצעירה "שמשונים".
נשים לא הורשו להתקבל כחברות בארגון.
הגדעונים עודדו עזרה הדדית בין האיכרים בעת מחלה וצרה, דאגו לאירועי תרבות בכוחם העצמי של תושבי המקום, ותבעו זכות בחירה לוועד המושבה לכל תושב קבע.
הם עודדו עבודה גופנית על ידי תיקון רחובות המושבה בידיהם והלכו יחד עם הפועלים בניסיון להקים קבוצת כיבוש בשוני אך לא החזיקו מעמד ועזבו את המקום.
הגדעונים הפעילו את כוחם גם מחוץ לזכרון יעקב.
אבשלום פיינברג למשל, שראה עצמו פעם נעלב מדבריהם של שומרים מראשון לציון, בא למושבה בלווית ארבעה גדעונים מזוינים עם אלכסנדר אהרנסון, ואיים על הפועלים ועל ועד השמירה שעמד לשפוט בעניין הסכסוך.
אנשי אהרנסון לא ראו צורך להסביר את דעותיהם למתנגדים.
ארגון הגדעונים הפך לבסיס לגיוס ולמייסד תא הריגול של ניל"י במלחמת העולם הראשונה, ובכך הפך מארגון מקומי לבסיסו של ארגון-מחתרת ארצי בעל יומרות ושאיפות מרחיקות לכת.
בקרב הגדעונים שררה בתחילת המלחמה נכונות להשתתף במאמץ המלחמתי לצדה של טורקיה, ואלכסנדר אהרנסון, נשיא הגדעונים, ואבשלום פיינברג קראו לחברי הארגון להתגייס לצבא, אולם לאחר תקופת שירות קצרה בצבא שינו הגדעונים את דעתם וצעירי זכרון יעקב שילמו דמי כופר והשתחררו מהצבא.
תפיסתם האנטי טורקית של משפחת אהרנסון וארגון הגדעונים תאמה את גישתו של זאב ז'בוטינסקי, ואכן נוצרו קשרים בינו לבין אהרון אהרנסון.
לארגון הגדעונים הייתה תהודה והשפעה רבה מארגוני נוער מקומיים אחרים.
זאת בשל ההנהגה של הארגון והיוזמה להקמתו שבאו ממשפחת אהרנסון, משפחה שפיתחה קשרים בינלאומיים עם מנהיגים יהודים, אך תקופת הפעילות של "הגדעונים" הייתה קצרה.
ארבעה עשר חודשים לאחר הקמתו כאשר החל גיוס צעירים לצבא הטורקי, חדלה פעולתו של הארגון.
באוגוסט 1917 התקיימה בעתלית פגישה במטרה לחדש את פעילות הארגון כדי שיחזק וישמש תמיכה לפעולות הריגול של ניל"י אולם הניסיון לא עלה יפה.
פעילות הגדעונים בזכרון-יעקב בשלהי השלטון העות'מאני בארץ ישראל
'אגודת הגדעונים', הוקמה בזכרון יעקב בסוכות 1913. היא מנתה 26 חברים בני זכרון יעקב, למעט אבשלום פיינברג מחדרה, נשיא האגודה היה אלכסנדר אהרנסון, ואחיו אהרון היה ממצדדי הקמתה.
'אגודת הגדעונים' הוקמה על רקע מערכת היחסים הבלתי תקינה שבין בני הדור השני והוריהם המייסדים, עקב אי שביעות הרצון של הצעירים מהשמרנות הדתית ששררה בתחום החברתי, התרבותי ובחיי הקהילה.
מצב זה הביא לנטישת הבנים, להגירה מהמושבה לחו"ל, ואיים על ביסוסה של המושבה.
סוגיה כאובה זו עורר את הבנים לנקוט ביוזמה לשינוי פני הדברים ולשפר את המצב החברתי הפנימי בין צעירי המושבה ואת אחריותם ההדדית זה לזה.
המשבר היה מנת חלקן של כל מושבות העלייה הראשונה, וסימל את קץ עידן המנהיגות הוותיקה, שעלתה לארץ ממזרח אירופה, והנהיגה את היישובים לאורך כל שנותיהם הקשות.
סוגיה נוספת שתרמה להחלטה להקים את האגודה הייתה השמירה על המושבה ושטחיה החקלאיים, שהופקדה בידי שומרים ערבים, כשמנגד השכנים הערבים היו מעורבים בגנבות חקלאיות בשטחים ובתחום המושבה.
סוגיה זו טרדה לא מעט את מנוחתם של בני המושבה ומכאן קצרה הדרך להקמת האגודה.
אגודות 'בר גיורא' (1907) ואחריה אגודת 'השומר' (1909), שהוקמה במקומה, הקדימו את 'הגדעונים' כשנטלו על כתפיהן את השמירה במושבות העלייה הראשונה ברחבי הארץ.
אגודות יריבות אלה אתגרו את ה'גדעונים', שטענו נגד התפישה הגורסת הפעלת כוח, ללא שימוש מושכל ומינון נכון של מוח, וכוח ותחכום כנהוג במזרח התיכון.
חובת ההוכחה חלה על 'הגדעונים', שלקחו את אחריות השמירה במושבה על עצמם, סירבו לכניסת 'השומר' אליה, והוכיחו בפועל את צדקת תפישתם.
כך חזרו השקט והביטחון לשרור במושבה.
נושא נוסף שבו עסקו 'הגדעונים', הייתה האחזקה השוטפת של מתקנים שונים, כגון: התאורה, תעלות המים ובית העלמין.
הם גייסו לעזרתם את תלמידי בית הספר שזכו לכינוי 'השמשונים', ושיפרו את פני המושבה ואת תחזוקתה.
'הגדעונים' נגררו למאבק עם תנועות השמאל והתייצבו לימין הוריהם במאבק זה שבא לידי ביטוי קשה בעיתוניהם, מאמריהם וספריהם של האחרונים.
התנדבותם של 20 מבני האגודה לצבא הטורקי, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ו-14 חודשים לאחר הקמתה, בד בבד עם פרסום צו עות'מאני שאסר על המשך פעילותן של האגודות ונסיעתו של אלכסנדר לארצות הברית הביאו לשיתוקה המוחלט של האגודה.
בשנת 1919, עם סיום המלחמה והכיבוש הבריטי של הארץ, נסגרה האגודה.
טעות תודעתית נפוצה היא החיבור ששרר, לכאורה בין 'הגדעונים' לבין מחתרת ניל"י.
המציאות הייתה שונה; לא היה קשר ביניהן, ואין להתייחס לניל"י כהמשכה הישיר של 'הגדעונים'.
רק שניים מחבריהם: נשיאם אלכסנדר, אחיו של אהרון, ואבשלום מזכירו המדעי הצטרפו לניל"י.
למרות פעילותם הקצרה בזיכרון, נחשבת תקופתם כמפנה תרבותי וחברתי חשוב ופרשת מים בחיי המושבה, שממנו יצאה זיכרון לדרך חדשה.
פקידי יק"א בחרו בצעירי זכרון יעקב לחזק ולעבד את האדמות בשוני.
שוני הוא כפר בשטח של רמת הנדיב שנקרא גם "חרבת מיאמאס".
חלק מצעירי המושבות לא רצו להמשיך בעבודתם במשקי הוריהם וחיפשו פרנסה ומקום התיישבות, וחלקם רצו להוכיח עצמם בפני הוריהם, בפני בנות המושבה ופועלי העלייה השנייה.
יש לראות את הקמת הקבוצה שהתיישבה בשוני כ"קבוצת כיבוש" שנועדה לשרת את מטרות יק"א וגם לענות על מטרות הגדעונים.
פקידות יק"א שקנתה את האדמה בשוני, רצתה לחרוש ולזרוע את האדמה במהירות, וועד אגודת הגדעונים היו אחראים על כך ובחרו קבוצה של עשרה צעירים, בני איכרים כדי לעבוד שם.
צעירים אלו שוכנו במיאמס (חאן שוני) והחלו את עבודתם למעשה ב-23 בפברואר 1914. הקבוצה עיבדה את האדמה על חשבון יק"א וקיבלה 60 פרנק בחודש כל אחד כשכר עבודתם.
מטרות יק"א בהקמת הקבוצה של הגדעונים היו פינוי האריסים מהמקום וקביעת חזקה על ידי שמירה ועיבוד הקרקע ל"עת עתה".
הגדעונים בשוני היו בעלי אופי פונקציונלי, זמני, הנתונים לניהול ישיר של יק"א ולא קבוצה עצמאית עם מטרות משלה.
יש להניח שחלק מן הגדעונים אף שאפו להפוך את המקום לביתם.
אחד מאנשי הגדעונים, אשר שצמן, העיד כי מטרת העבודה בשוני הייתה הקמת יישוב חדש, ולא חלוקת האדמות.
בשוני עבדו הגדעונים, אך עימם גם יריביהם אנשי הפועלים.
תיאורי עיתון "האחדות" על העימותים בין ה"גדעונים" ל"פועלים" נראים מוגזמים אף שאין ספק שהיו ניגודים ומתחים.
למרות זאת - עצם הקיום והעבודה המשותפים, יצרו גם אינטרסים משותפים במקום וההצלחה היחסית העידה שההרכב החברתי לפחות לא מנע אותה.
ההרכב האנושי שנוצר בשוני היה מעניין: בני מושבה, עולים מרוסיה, מתימן ומארצות הברית, חלקם אנשי 'השומר', שחיו ועבדו לצד אריסים ערבים בפיקוח אנשי יק"א.
במקום קטן זה נוצר מיקרוקוסמוס של התקופה.
אלכסנדר אהרנסון כתב על "הקבוצה בשוני" וסיפר כי בני האיכרים גויסו לצבא ולכן המשיכו לעבוד קבוצת הפועלים, אבל התוצאות לא היו מזהירות ויק"א לא רצתה לחדש את הניסיון שלא עלה יפה.
מכיוון שהיה צורך לעבד את האדמה פנתה יק"א אל איכרי זכרון יעקב והחכירה להם את האדמה.
אלכסנדר אהרנסון: נשיא אגודת הגדעונים.
אחיו של אהרון אהרנסון המפורסם, נולד ב-1888 וכבר מגיל צעיר בלט ביכולת ההנהגה שלו, הוא היה דמות בולטת בארץ במשך כעשור, מערב מלחמת העולם הראשונה ועד אמצע שנות העשרים.
במאמר בעיתון "הפועל הצעיר", אלכסנדר עצמו פנה אל אנשי תנועת הפועלים בקריאה "לא להזות את האיכרים...
זכרו כי בבית הקברות של המושבה קבורים מאות מבני משפחתם, ומחלתם לחטאיהם הקלים ואמרתם נושיט-נא יד להם, כי חלוצים כמונו היו, סוללי דרכנו".
אלא שקריאתו זו לא עזרה להקל את המתח בין שתי הקבוצות.
אלכסנדר נחשב לאדם כריזמטי היה נערץ על צעירי המושבות ונודע גם ככובש לבבות, אך ישיבתו הארוכה בארצות הברית השכיחה אותו כמעט לחלוטין מהיישוב היהודי בארץ ישראל.
אבשלום פיינברג: נולד ב- 1889 בגדרה להורים יוצאי רוסיה.
למד שנתיים בפריז, עבד בהנהלות חשבונות בקהיר ולאחר מכן נסע לשווייץ.
ב-1909 חזר לבסוף לארץ ישראל והוא בן 20 בלבד.
בארץ הציע אהרון אהרנסון לאבשלום לנהל את עבודת הנטיעות בחלקת הניסיונות באדמות חדרה.
ידידות עמוקה נרקמה בין השניים, וכאשר אלכסנדר אהרנסון ארגן את צעירי מושבתו באגודת הגדעונים, אבשלום הפך לאחד ממנהיגי האגודה אף על פי שהיה היחידי בה שאינו תושב זכרון יעקב.
הגדלת פין היא מגוון טכניקות שמטרתן להגדיל את האורך או הקוטר של הפין או את עוצמת הזקפה שלו.
מגוון הטכניקות נע מתרגילי מתיחה ידניים ועד מכשירי מתיחה וניתוחים.
ניתן למצוא דיווחים על הצלחות וכישלונות של השיטות השונות.
בעוד שכמה מהטכניקות הן תרמית, אחרות עשויות להוביל למידה מסוימת של הצלחה.
לעיתים קרובות, בפרסום לא הגון של מוצרים וטכניקות, ההבחנה בין הגדלה זמנית, למשל בזקפה, ובין הגדלה קבועה, מעורפלת באופן מכוון.
למספר שיטות כירורגיות ישנה הצלחה מוכחת.
עם זאת קיימים סיכונים מסוימים, כמו בכל תהליך פולשני, ולעיתים לטיפולים אלה ישנה השפעה שאיננה ארוכת טווח.
לכמה מהשיטות הכירורגיות-פולשניות ישנם סיכונים מובנים, עם תוצאות שליליות הנעות בין קרעים בעור וצילוק ועד אובדן יכולת התפקוד המינית.
קיים רק מעט מחקר מדעי לגיטימי בנושא הגדלה לא-כירורגית של הפין.
עדויות קיימות על הגדלה משמעותית וקבועה הן לרוב אנקדוטליות, בלתי מאוששות על ידי מחקר אובייקטיבי ועשויות להיות מוטות על ידי האינטרסים והרגשות של המקור להן.
נכון לעכשיו לא קיימות הוכחות לכך שישנה טכניקה לא-כירורגית שמגדילה את העובי או האורך של פין רגיל.
נערכו מספר מחקרים בנושא הבטיחות והיעילות של הליכים תרופתיים או כמו-תרופתיים אך עד כה הממצאים לא גרמו לקהילה הרפואית להמליץ על השימוש בהם.
עקב האופי הספקולטיבי של כל תקווה לשיפור ביכולת המינית, האופי מעורר המחלוקת של נושא רגיש העוסק בחיי המין של אנשים ומספרם הגדול של מקרים שבהם נגרם נזק קבוע בדרך להשגת המטרה, אנשי מקצוע רבים בתחום הרפואה נוטים להיות ספקנים ביחסם לנושא ונמנעים מעיסוק בתחום הזה.
הגדלת פין נורמלי נבדלת מחיפוש פתרון לבעיה הרפואית המוכרת של , מצב רפואי שבו הפין קטן מאוד, היכן שהגדלה כירורגית של איבר המין נחוצה לעיתים על מנת לאפשר למטופל להשתין או לקיים יחסי מין.
ישנן מספר שיטות שמבוססות על פעולות כירוגיות מסוגים שונים.
חלקן כוללות טיפול פולשני מוגבל ופחות מסוכן ואחרות דורשות פעולה פולשנית יותר ובהן גם קיים סיכון לסיבוכים משמעותיים.
בטיפול כירורגי אחד מנתקים מספר רצועות שמחברות את הפין אל עצם החיק (פוביס).
כתוצאה מהניתוק הפין בולט יותר מהגוף.
בהתאם להתוויה הרפואית, ניתוח זה מבוצע רק למי שמוגדר כסובל ממיקרופניס.
פעולות כירורגיות המבוצעות בידי מנתחים שאינם מורשים עלולות להוביל לסיבוכים קשים.
קיימים גם טיפולים כירורגיים פולשניים פחות מתחום הרפואה האסתטית:
הזרקת שומן: בטיפול זה נלקח שומן ממקומות אחרים בגוף, עובר טיפול מתאים ומוזרק אל תוך הפין.
בשיטה זו מוגדל עובי האיבר.
שאיבת השומן היא תהליך שדורש הרדמה כללית ולאחר מכן ישנם כאבים במקום שממנו נשאב השומן ושאותו יש לחבוש לזמן ארוך.
ההשפעה של טיפול זה פגה לאחר זמן מה כשהשומן נספג.
תופעה המכונה נמק שומן מתרחשת לעיתים וכתוצאה ממנה עשויות להופיע לאחר זמן מה גבשושיות על פני האיבר או שהפין הופך ללא-סימטרי.
המצב ניתן לתיקון אך דורש פרוצדורה כירורגית נוספת.
הזרקת חומצה היאלורונית: חומצה היאלורונית היא מרכיב הנמצא ברקמות שונות בגוף, אך בהליך זה נעשה שימוש בחומצה המיוצרת באופן מלאכותי במעבדה, מוזרקת אל תוך הפין ומעבה אותו.
בגלל משקל החומצה, מלבד הגדלת עובי האיבר ישנה גם הגדלה באורכו, שמופיעה בעיקר במצב רפיון של הפין.
התהליך איננו דורש הרדמה כללית.
במהלך ההזרקה ניתן לראות את הצורה הסופית של הפין כך שניתן לתקן חוסר סימטריה באופן מיידי וללא צורך בפרוצדורה נוספת.
ההשפעות של טיפול זה על עובי האיבר נעלמות לאחר כשנתיים ואז יש לחזור על הטיפול.
גלולות להגדלת פין, משחות ומדבקות מוצעות למכירה באופן שכיח מאוד ברחבי המרשתת.