tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה מהנתונים הרפואיים שעליהם התבסס התבדו במהלך הזמן.
דיומא בלט כאחד המנטורים של דור חדש של פסיכולוגים פסיכיאטרים והוגי דעות בתקופה שבין מלחמות העולם.
עם הפוקדים את הרצאותיו ועם תלמידיו בשיעורים שהעביר בבית החולים סנט אן נמנו: ז'ורז' פואייה, אנדרה אומברדאן, ז'אן דלה, קלוד לוי-שטראוס, ז'אק לאקאן, דניאל לאגאש, פול ניזאן
רמון ארון, ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, ז'ורז' קנגיאם ואחרים.
דיומא היה נשוי החל מ-1906 לקרולין אמה לבית פרו, בתו של ז'ורז' פרו, פרופסור בפקולטה לספרות בפריז.
ב-1916 נולדה להם בת, מרי-מדלן.
1917 – קיבל את אות לגיון הכבוד בדרגת אביר.
בהמשך הועלה בדרגה לקצין ואחר כך למפקד.
1924 – דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו
1926 – נבחר לחבר באקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת
1932 – חבר באקדמיה למדעי המוסר והמדינה
1933 – יושב ראש החברה הרפואית-פסיכולוגית
יקיר העיר ריו דה ז'ניירו
1937 – דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת המחוז הפדרלי בריו דה ז'ניירו
עיריית עיירת הולדתו, לדיניאן, קרא רחוב על שמו.
1991 – בקוויבק רחוב בעיר גטינו נקרא על שמו
Hachette, 1893. (לב טולסטוי והפילוסופיה של האהבה), אשט
Félix Alcan, 1894. (המצבים האינטלקטואליים במלנכוליה, הוצאת פליקס אלקן)
Alcan, 1896. (תרגום עם פתח דבר של "הריגושים" מאת פרידריך אלברט לנגה, אלקן)
Alcan, 1900. (העצבות והשמחה, עבודת דוקטורט בספרות, אלקן)
Alcan, 1900. (אוגוסט קונט, עבודה בלטינית, ביקורת, אלקן)
Alcan, 1902. (פתח דבר לתרגום של "תאוריית הריגוש" מאת ויליאם ג'יימס, אלקן
(פסיכולוגיה של שני משיחים פוזטיביסטים:אוגוסט קונט וסן סימון, אלקן
Alcan, 1906. (החיוך והבעת הריגושים, אלקן)
Alcan, 1918. (נאורוזות ופסיכוזות של מלחמה אצל אוסטרו-גרמנים, בישתוף פעולה עם ד"ר א.
Alcan, 1919.(הפרעות נפשיות והפרעות עצבים של מלחמה, אלקן)
טקסטבוק חדש לפסיכולוגיה, כרך א - מבוא, חוברת ד, אלקן)
Alcan 1939 Paris, 1939. (התפקודים המוגדרים של חיי הרגש ושל חיי הפעולה), אלקן
P.U.F 1946. (העל-טבעי והאלים לפי מחלות הנפש, מסה לתאוגניה פתולוגית, P.U.F.
(חיי הרגש, פיזיולוגיה - פסיכולוגיה - חיברות)
(כיצד נוצרה דעה בצרפת הכבושה)
1933 : « Le rire et l'épilepsie corticale » (הצחוק והאפילפסיה הקורטיקלית) (קובץ הקונגרס ברבט).
(מחקרים ניסויים חדשים בפיזיולוגיה של העצבות והשמחה)
(פרנץ יוזף גאל והבעת הריגושים)
(מצבו הנפשי של אוגוסט קונט) (3 מאמרים).
(הדעה הקדומה האינטלקטואליסטית והדעה הקדומה הפינליסטית בבעת ריגושים)
(פתח קבר של הטקסטבוק לפסיכולוגיה)
פרק חדש בפסיכולוגיה - הפסיכולוגיה של הבלוטות האדנקריניות
(מצבי בלבול נפשי ממקור של זעזוע מוח אצל פצועי) (דוח משליחות בסום)
הפרויקט של הטקסטבוק הזה התחיל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ותאודול ריבו כתב לו את המקדמה ב-1914. המלחמה עיכבה את הגשמתו.
הוא היה הטקסטבוק הראשון לפסיכולוגיה בשפה הצרפתית והספר הקיבוצי הראשון מסוגו בעולם.
השתתפו בו שלושה חוקרי משווייץ, ביניהם אדואר קלפרד וז'אן פיאז'ה.
דיומא השתתף כתב לבד את הפרקים על הבעת הריגושים, הצחוק והדמעות, האינטרפסיכולוגיה, הפסיכולוגיה הפאתולוגית, פרק חדש בפסיכולוגיה ודברי סיכום.
השותפות כתב על הגירוי והתנועה – עם אנרי פיירון, על ההתמצאות ושיווי המשקל – עם קלפרד, האסוציאציות של המחשבות – עם ז'.דניאן ואנרי דלקרואה, על רגשות מורכבים – עם ב.
דלקרואה, על המצבים האפקטיביים – עם ל.
המהדורה הראשונה של ספר הלימוד הזה אזלה מהר
הטקסטבוק החדש לפסיכולוגיה ב-10 כרכים היה מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת בת מעל 3,500 עמודים.
בזכות הקשר עם דיומא, מהדורה תרמו למהדורה זו עשרה חוקרים ברזילאים.
דיומא תרם למהדורה זו רוב הפרקים ב"מצבים האפקטיביים": הנעים והבלתי נעים, הכאב וההנאה, מצבי הלם ריגושי, הריגושים, הצרכים, כמו כן תת-פרקים על "הבעת פנים" ועל סימבוליזציה.
ז'וֹרְז' דֶה פּוֹרְטוֹ-רִישׁ היה מחזאי וסופר צרפתי יהודי.
הוא נחשב ליוזם "תיאטרון האהבה" (Théâtre d'amour) המודרני, זרם במחזאות הצרפתית שלפני מלחמת העולם הראשונה שנושאו המרכזי היה האהבה.
נציגים נוספים של זרם זה היו ואנרי ברנשטיין.
פורטו-ריש נולד למשפחה יהודית מתבוללת ממוצא איטלקי; אביו היה חלפן כספים.
בילדותו חי עם משפחתו שבע שנים בוולפראיסו, משם חזר אביו לצרפת מרושש.
עם זאת, עד סוף תקופת הקיסרות השנייה צבר האב שוב הון כמנהל תיאטרון ובעסקים אחרים.
בצרפת חי ז'ורז' דה פורטו-ריש בתחילה בפנימייה ליד פריז.
ב-1865 החל התמחות בבנקאות, אך הפסיק אותה כדי לגשת לבחינות הבגרות ב-1867. לבקשת אביו החל ללמוד משפטים, אך זנח זאת במהרה לטובת הספרות.
כתומך בקומונה הפריזאית, ישב בכלא במשך מספר שבועות במאי 1871.
בעידודו של תאופיל גוטייה ובהשפעה ניכרת של ויקטור הוגו, פרסם פורטו-ריש ספר שירה ראשון ב-1872. בעזרת אביו, הצליח להביא להצגת הבכורה של מחזה במערכה אחת פרי עטו ב-1873. ב-1875 זכה להצלחה של כבוד עם דרמה בחרוזים על פליפה השני, מלך ספרד, עם מוזיקה בימתית מאת ז'יל מאסנה.
אך לאחר שב-1878 הועלו שניים ממחזותיו ללא כל תהודה, לא פרסם דבר עד 1888. מאוחר יותר מנע הדפסות חוזרות של יצירותיו המוקדמות.
ב-1879 פורטו-ריש הסתכסך עם משפחתו בעקבות נישואיו לבת דודתו הצעירה ממנו בעשר שנים, אך קשר ידידות אמיצה עם גי דה מופאסאן.
הוא ניהל חיי בוהמה והציע את כתבי היד שלו לתיאטראות שונים, לרוב ללא הצלחה.
פריצת הדרך שלו אירעה ב-1888 עם המחזה "La Chance de Françoise" (מזלה של פרנסואז), שנכתב חמש שנים קודם לכן, ב- (התיאטרון החופשי) של אנדרה אנטואן.
מחזה זה סתר בתפיסתו הן את הרעיונות המסורתיים והן את אלו של הנטורליזם.
פורטו-ריש ויתר בו הן על עלילה במובן המקובל והן על אפיון הדמויות.
הנושא היחיד היה האהבה, שעברה ניתוח פסיכולוגי מעמיק, בעיקר דרך הדמות הנשית הראשית.
הדיאלוגים, שנקטעו בשתיקות ארוכות, דמו לדרמה הסימבוליסטית.
בעיקר בשנות ה-90 של המאה ה-19 חגג פורטו-ריש הצלחות בימתיות גדולות.
מחזותיו "L'Infidèle" (הבוגד; 1890) ובעיקר "Amoureuse" (מאוהבת; 1891) נחשבו לפורצי דרך ומצאו חיקויים רבים, בשל התיאור הנטורליסטי והפסיכולוגי של משולשי אהבה (מנאז' א-טרואה) בין בעל, אישה ומאהב, והעיסוק המפורש יחסית במיניות.
הדרמות המאוחרות יותר שלו נסוגו מההפשטה חזרה לטובת אמצעים דרמטיים קונבנציונליים.
אך הנושא הגדול של פורטו-ריש נותר תמיד האהבה.
תחת הכותרת "תיאטרון האהבה" (Théâtre d'amour; 1928), ממלאים מחזותיו ארבעה כרכים ועוסקים שוב ושוב ביחסים זוגיים ובעיותיהם.
בני הזוג פורטו-ריש ניהלו סלון ספרותי, שבו התארחו אישים כמו מופאסאן, אליאונורה דוזה, גבריאלה ד'אנונציו ו.
פורטו-ריש שמר על ידידות קרובה עם לאון בלום, שכללה קשרים פוליטיים ומחויבות משותפת לאלפרד דרייפוס.
בתיווכם של בלום וז'אן ז'ורס, מונה פורטו-ריש ב-1906 למנהל ספריית מאזארן.
הוא היה קצין גבוה בלגיון הכבוד וב-1923 נבחר לאקדמיה הצרפתית.
מכיוון שלא היה מוכן לשאת את נאום השבח הנדרש על קודמו, , מעולם לא התקבל רשמית.
פורטו-ריש קבור לצד בנו מרסל בבית הקברות הימי של (Varengeville-sur-Mer).
"תיאטרון האהבה" של פורטו-ריש עורר בתחילה מבוכה בקרב הקהל והמבקרים בשל דלות העלילה והנושא.
המבקר , למשל, דיבר על "אי-שפיות".
הציע עבור "Amoureuse" (מאוהבת) את הכותרת החדשה "Hystérique" (היסטרית).
עם זאת, ההצלחה הגדולה בקרב הקהל, למשל של "Amoureuse", שנבעה לא מעט בזכות ביצועיה של השחקנית (גבריאל שרלוט רז'י) בתפקיד הראשי, ריככה בהדרגה את הביקורת.
גם חשיבותו הספרותית-היסטורית של המחזה הוכרה.
מנגד, פורטו-ריש משך ביקורת חריפה מצד חוגים שמרניים בשל תפיסת האהבה שלו ומעורבותו בפרשת דרייפוס, ביקורת שבמקרה של "אקסיון פראנסז" הייתה בעלת גוון אנטישמי מובהק.
הפרובוקציה בתיאטרון של פורטו-ריש הייתה טמונה מצד אחד בעיסוק הגלוי במיניות, שהיה יוצא דופן לאותה תקופה, ומצד שני בהתקפה על הנישואים כמוסד מרכזי בחברה הבורגנית.
לאון בלום, למשל, התייחס במפורש ל"תיאטרון האהבה" במסה השנויה במחלוקת שלו "על הנישואים" (Du Mariage; 1907), שבה קרא להפרדה בין נישואים לאהבה.
גם בגרמניה הייתה הקבלה מעורבת.
כאשר הוצג "Amoureuse", שתורגם על ידי תחת הכותרת "Verliebt" (מאוהבת), ב ב-10 באוקטובר 1903, כתב : "מופלא, כי כמעט אף [מחזה] אחר לא ביטא יפה ועצוב כל כך את הלך הרוח של הדור הזה, דור ספקני ועם זאת כמה לתשוקה, חסר אמונה ומשתוקק, מאוכזב-ניהיליסטית ורומנטי בהזיותיו...
טכנית המחבר מגיע מה'תיאטרון החופשי' הראשון ומ.
אלא בני אדם, יומיומיים כפי שאנו, המוצגים ברגשותיהם היומיומיים ובחזותם היומיומית".
, לעומת זאת, העיר: "הוא שר רק את הטרגדיות של הלבבות המוקרבים...
הוא נראה כאומר שרק הנשים, בטבעיות צמחית שלא נהרסה על ידי שום תרבות, מסוגלות עדיין להתמסר...
אצלן האהבה היא העניין העליון, היחיד בחיים, בעוד שאצל הגברים היא הפכה לאפיזודה".
כתב העת סיכם בהספד ב-1930: "משום כך, משום שפורטו-ריש כתב יותר על האישה המדומיינת מאשר על זו הניתנת לתפיסה ריאליסטית, הוא נשכח כמעט לגמרי בתקופתנו ורק שחקניות נזקקות לו כשהן במבוכה ומחפשות תפקיד מרשים".
עד שנות ה-30 של המאה ה-20 עוד הוצגו יצירותיו של פורטו-ריש לעיתים קרובות למדי.
אולם לאחר מלחמת העולם השנייה הן נחשבו בעיקר למסמכים היסטוריים של התקופה.
מבחינה ספרותית-היסטורית, תופס "תיאטרון האהבה" עמדת ביניים מתווכת בין הדרמה הקונבנציונלית של המאה ה-19 לבין מחזות האוונגרד שהוצגו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
השפעתו של פורטו-ריש ניכרת בעיקר אצל , , טריסטאן ברנאר, אדואר בורדה וסשה גיטרי, אך גם ב של ימינו.
(האם אתה רוצה שאהיה אשתך?).
Les Vrais Dieux (האלים האמיתיים).
ז'ורז' מַנדֵל היה מדינאי צרפתי יהודי.
נרצח על ידי אנשי "המיליציה הצרפתית" של ז'וזף דארנן.
מנדל נולד במחוז איוולין שבצרפת בשם לואי ז'ורז' רוטשילד (Louis George Rothschild), למשפחה יהודית בעלת הכרה לאומית צרפתית אשר נמלטה מאלזס עם כיבושה בידי גרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871. בנעוריו, הושפע מנדל מפרשת דרייפוס, אשר חיזקה בלִבו הן את ההכרה היהודית והן את הלאומיות הצרפתית.
מנדל החל לעבוד כעיתונאי בעיתון "ל'אורור", עיתונו של ז'ורז' קלמנסו, שבו פרסם אמיל זולא את מאמרו "אני מאשים...!".
שם גם נתן לעצמו את שם העט "ז'ורז' מנדל", על מנת שלא יזוהה עם משפחת הבנקאים רוטשילד (אשר אכן לא הייתה לו אליהם קרבת דם); השם מנדל הוא שם נעוריה של אמו.
בשנת 1906 החל לעבוד כעוזרו האישי של ז'ורז' קלמנסו, אשר הפך בשנת 1917 לראש ממשלתה של צרפת.
הוא שימש כראש קבינט המלחמה של קלמנסו, שכונה "הנמר", בתקופה קריטית ביותר במלחמת העולם הראשונה.
רבים מייחסים לו תרומה ניכרת לניצחונה של צרפת במלחמה, להישגיה בשלב זה, ולעמידתו הנחושה של קלמנסו.
כשלישו הקרוב וידידו האישי למד מנדל מעוז רוחו של קלמנסו, וגם קיבל מן היוקרה שייחסו לו הצרפתים.
במצעד הניצחון בפריז ב-14 ביולי 1919 ליווה מנדל את קלמנסו וישב לצידו על הבמה הממלכתית, לצִדם של הנשיא רמון פואנקרה והמרשלים ז'ופר ופוש.
בשנת 1919 נבחר מנדל לבית הנבחרים מטעם ז'ירונד, והחל בקריירה פוליטית עצמאית.
ודיבר בלי הפוגות במשך חצי שעה.
משפתיו נבע מפל מים ממש ויש להודות כי לא רב היה ערכם של הדברים.
הוא אדם אמיץ לב, שאינו נופל ברוחו גם בהשארו בבדידותו."
מתחילת שנות השלושים היה קולו של מנדל בין הקולות היחידים באירופה אשר התריעו מפני סכנת הנאציזם והתחמשותה מחדש של גרמניה.
עוד בנובמבר 1933, פחות משנה לאחר עליית היטלר לשלטון, הפיץ מנדל עלון המתריע מפני הסכנה, שנראתה אז לרבים רחוקה ומעורפלת; בצרפת של שנות השלושים היה זה קול קורא במדבר.
מנדל היה תומך נלהב בכינון ברית צבאית עם ברית המועצות.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ואירועי הסכם מינכן טרפו את קלפיו, אך הוא נותר מתנגד קולני לנאציזם, וממחנה "התקיפים" בממשלות שבהן מספר התבוסתנים, אשר ראו בהיטלר לא סכנה שיש להישמר ממנה אלא כוח שיש לחבור אליו, גדל בהם והלך.
עם הפלישה הנאצית לצרפת ב-10 במאי 1940 מונה מנדל לשר הפנים בממשלתו של פול רנו.
בתפקידו זה עשה כל שיכול בממשלה כדי לקדם את העמידה התקיפה כנגד הנאציזם, ולמנוע את התבוסתנים מלהיכנע.
בשלבים רבים ומכריעים של הלחימה, בששת השבועות שבין הפלישה ובין כניעתה של צרפת, היה מנדל עמוד התווך של אלה הסבורים כי אין להיכנע לגרמנים וכי יש להמשיך את המלחמה בכל מחיר.
שארל דה גול מספר בזיכרונותיו כיצד מנע ממנו מנדל מלהתפטר ב-13 ביוני 1940, תוך שהוא משכנע אותו כי המלחמה רק בראשיתה וכי עוד נכונו לו עלילות.
אולם צירופו לממשלה של התבוסתן אנרי פיליפ פטן, ומינויו למפקד הצבא של מקסים וייגאן, הסיטו את נקודת הכובד בממשלה, כך שבסופו של דבר, לא היה ביד התקיפים לעצור את הכניעה, וראש הממשלה פול רנו נאלץ להתפטר, ב-16 ביוני 1940, ולהעביר את הגה השלטון לידי פטן.
באותו היום, ב-16 ביוני הציע הגנרל הבריטי אדוארד ספירס למנדל להצטרף אליו ואל דה גול בטיסה ללונדון ולהמשיך משם את המאבק.
מנדל סירב במילים: "אתה חושש לחיי בגלל שאני יהודי, ובכן, דווקא בגלל יהדותי עלי לסרב.
אם אעלה אתך על המטוס הדבר ייראה כאילו נמלטתי, כאילו אני מפחד."
בעת שהתבררו ממדי התבוסה הצבאית הצרפתית היה מנדל מן המצדדים בהמשך הלחימה ממושבות צרפת בצפון אפריקה והקמת ממשלה צרפתית גולה שם.
לאחר עליית פטן לשלטון והקמת ממשלת וישי נעצר מנדל, אך מיד שוחרר.
הוא ניסה לארגן את יציאתם של נשיא הרפובליקה, נשיאי האספה הלאומית והסנאט ופרלמנטרים רבים לצפון אפריקה.
בפועל, רק מנדל ועוד 25 פרלמנטרים צרפתים עלו על הספינה "מאסיליה" ב-21 ביוני 1940 והפליגו למרוקו, מתוך כוונה להוות את השלד לממשלה הגולה.
עם הגיעו למרוקו נעצר מנדל על ידי הנציב הצרפתי שם, הגנרל שארל נוגס, מתומכי צרפת של וישי.
הוא הוחזר לצרפת ונשלח למעצר בטירת שאזרון, שם כבר היו כלואים פול רנו, אדואר דאלאדיה והגנרל מוריס גמלאן.
ב-7 בנובמבר 1941 נידונו כל הארבעה על ידי המרשל פטן למאסר עולם, אותו נשלחו לרצות במבצר פורטלה.
וינסטון צ'רצ'יל אשר תיאר את מנדל כ"ראשון בהתנגדות" וייתכן שהעדיף אותו על דה גול כמנהיגה של צרפת החופשית, ניסה לארגן את שחרורו, אך לשווא.
מנדל נועד להיות בין הנאשמים העיקריים במשפט ריום שארגן פטן, בו ניסו אנשי משטר וישי להטיל את האשמה בתבוסת צרפת ובפרוץ המלחמה על ממשלות צרפת בראשות בלום, דאלאדיה ורנו, אך בסמוך לפתיחת המשפט, בתחילת 1942 נמחק שמו מרשימת הנאשמים.
העדרו מהמשפט הועלה על ידי ליאון בלום כהוכחה שהמשפט פוליטי.
עם כיבוש דרומה של צרפת בידי הגרמנים בנובמבר 1942 נמסרו מנדל ורנו לידי הגסטאפו ונשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן שבאורניינבורג.
לאחר מכן הועבר מנדל למחנה בוכנוואלד, שם כבר הוחזק לאון בלום.
הוא הצליח לשרוד שם, אך עם התקדמות כוחות בעלות הברית לתוך צרפת לאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944, מסר הגסטאפו את מנדל לידי אנשי המיליציה הצרפתית בראשותו של ז'וזף דארנן.
מנדל הועבר לידיהם ב-4 ביולי, ושלושה ימים לאחר מכן, ב-7 ביולי 1944 נרצח בידי אנשי המיליציה ביער פונטנבלו שליד פריז, כנקמה על התנקשות הרזיסטאנס בשר התעמולה פיליפ אנריו.
הוא נקבר בבית העלמין פאסי בפריז.
בשנת 1949 הוקמה אנדרטה לזכרו בטקס בנוכחות דה גול.
בתו של מנדל החרימה את הטקס בגלל, מה שהיא כינתה, ניצולו הפוליטי של הטקס על ידי דה גול.
כיום עומדת אנדרטה לזכרו של מנדל בסמוך למקום בו נרצח, ליד כביש N7, בין פונטנבלו (בקרבתה נמצאת טירת פונטנבלו) והעיר נאמור.
נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, אשר כיהן (בשנת 2005) בתפקידו של מנדל, שר הפנים של צרפת, כתב בשנת 1994 ביוגרפיה אוהדת של מנדל.
הביוגרפיה עובדה לסרט שהוקרן בטלוויזיה הצרפתית.
ב-2006 נקרא על שמו של ז'ורז מנדל המחזור ה-56 של קציני המשטרה בוגרי "בית הספר הלאומי הגבוה של משטרת צרפת".
ז'ורז'-פייר סֶרָה היה צייר צרפתי.
סרה נחשב לחלוץ בפיתוח הטכניקה המכונה "פוינטיליזם", שיטה של כיסוי התמונה בנקודות ("פואן" בצרפתית) ובכתמים מבודדים של צבע.
תחת מכחולו של סרה מתאחדות הנקודות לנוף ולדמויות, וזאת ללא משיחת מכחול וללא כל קו.
סרה הִרבה לרשום ופיתח סגנון רישום ייחודי בכתמי גיר קונטה על משטח נייר עבה ומחוספס, באופן שמנצל את בהירות הנייר ואת מרקמו כמקור אור וכאמצעי להשגת טקסטורה רישומית.
סרה נחשב גם לאמן שהתחיל את הזרם הנאו-אימפרסיוניסטי בציורו יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט.
ציור זה, שסרה שקד על הכנתו במשך שנתיים, וכן חייו ואמנותו של סרה, הונצחו במחזמר החדשני של סטיבן סונדהיים – "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" (1983), שהוצג בשפע הפקות ברחבי העולם.
בין יצירותיו המפורסמות של סרה:
מתרחצים באנייר – שגודלה העצום (2x3 מטרים) מותיר רושם רב.
התמונה "לה גרנד ז'אט" (La grande jatte), הקרויה על שמו של אתר נופש לחוף נהר הסן.
ז'ורז' סימנון היה סופר בלגי, ידוע בעיקר בזכות סדרת ספריו על בלש המשטרה המפקח מגרה.
ז'ורז' סימנון נולד בעיר לייז' שבבלגיה.
בגלל בריאותו הלקויה של אביו נאלץ להפסיק את לימודיו בגיל 16. הוא עבד כאופה ומוכר ספרים, והחל לעבוד ככתב של עיתון מקומי.
בגיל 17 פרסם את הרומן הראשון שלו.
בשנת 1922 התיישב בפריז והחל לקדם את הקריירה הספרותית שלו.
הוא התחבר לקבוצת אמנים צעירים, וב-1923 התחתן עם אחת מבנות החבורה, נישואים שהסתיימו בגירושים.
בפריז פרסם סיפורים קצרים ורומנים בשמות עט שונים, ועבד כפקיד וכמזכיר של אריסטוקרט צרפתי עשיר.
ב-1931 פרסם את הספר הראשון בסדרת עלילותיו של "המפקח מגרה", וזכה להצלחה גדולה.
בשנות השלושים החל לכתוב רומנים שהוא כינה בשם "רומנים קשים".
ספרים אלה עוררו התפעלות רבה בקרב הסופרים הצרפתים באותם ימים.
הוא הרבה בנסיעות באירופה, באפריקה ובמזרח התיכון, מסעות שסיפקו חומר לסיפוריו.
בשנים 1934 ו-1935 ערך מסע סביב העולם כשפנקס רשימות בידו.
בשנת 1939 מונה סימנון למפקח על הפליטים הבלגים במחנה לה רושל.
במשך שנות הכיבוש הנאצי בצרפת, המשיך בכתיבתו ונהנה מהצלחת הסרטים שנעשו לפי ספריו.
עם תום המלחמה מצא עצמו ברשימת הנאשמים בשיתוף פעולה עם הנאצים, ועבר לקנדה ואחר כך לטוסון שבאריזונה.
סימנון חי בארצות הברית עשר שנים, בין 1945 ל-1955, שם התחתן עם דניס ווימה, קנדית ממוצא צרפתי.
בשנות שהותו בארצות הברית כתב ספרים בנושא התרבות האמריקאית.
בשנת 1957 עבר לגור בשווייץ, חיי נישואיו הידרדרו, אשתו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ומתה שם, ואחת מבנותיו התאבדה בשנת 1978. במקביל לנישואיו לדניס המשיך לשמור על קשר הדוק עם אשתו הראשונה, הציירת רז'ין, ועם עוזרת הבית המסורה הנרייטה, המכונה 'בול'.
סימנון התוודה ביומניו כי שכב עם קרוב ל-10,000 נשים, מרביתן מקצועניות.
לדבריו, המין הוא כמו רעב ויש להשביעו ללא כל עכבות מוסריות או צביעות חברתית.
סימנון היה אחד הסופרים הפוריים ביותר במאה העשרים.
הוא נהג לכתוב 60 עד 80 עמודים ביום.
פרסם כ-450 רומנים וסיפורים קצרים.
72 רומנים הם מסדרת המפקח מגרה, האחרון שבהם פורסם בשנת 1972. סיפורי מגרה תורגמו לשפות רבות.
דמותו של הבלש מגרה הייתה פופולרית מאוד, ועלילותיו עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
הוא נתפס כאחד מגדולי הסופרים בשפה הצרפתית.
ב-1972 הפסיק סימנון לכתוב סיפורת, והקדיש זמנו להקלטת זכרונותיו ולכתיבת אוטוביוגרפיה.
ז'ורז' סימנון מת בשנת 1989 בלוזאן שבשווייץ, לצד מנהלת משק הבית שלו, שהייתה אהובתו האחרונה.
מגרה טועה, תרגם אוריאל שלח (יונתן רטוש-הלפרין), הוצאת צוהר, 1955.
אהבה מסוכנת, תרגם חיים בן דב, הוצאת ספרי כיס, 1957.
העולם התחתון של ניו יורק, תרגם חיים בן דב, הוצאת ספרי כיס, 1957.
השלג היה שחור, תרגם אהרן אמיר, מהדורה ראשונה, הוצאת צוהר, 1957. מהדורה חדשה: הוצאת כתר, ירושלים, 1979.
אקספרס לגרדום, תרגם ק' קצנלסון, תל אביב, 1960.
האחים ריקו, תרגם אריה חשביה, מזרחי, תל אביב, 1961.
ידידי מגרה, שני כרכים:תרגמה הלית ישורון, ספריית תרמיל, 1965.
מגרה והסוכן הנוסע המוזר, תל אביב, 1966.
מגרה והפשע המושלם, תרגם נח מן, תל אביב, 1966.
מגרה וחונק היפהפייה, תרגם נח מן, תל אביב, 1966.
מגרה על פרשת דרכים, תרגם נח מן, תל אביב, 1966.
הכלב הצהוב, תרגם י' לבנון, תל אביב, 1968.
האיש שצפה ברכבות; האיש הקטן מארחנגלסק, תרגם יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, 2001.
מדרגות הברזל; אלמונים בבית, תרגם יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, 2003.
שעת הפעמונים; העשיר, תרגם יהושע קנז, עם עובד, 2004.
מכתב לשופט; הילד שבחלון, תרגם יהושע קנז, עם עובד, תל אביב, 2005.
הסוד המשותף; הכלב הצהוב, תרגם יהושע קנז, עם עובד, 2006.
התלוי מסן פוליין, תרגם אביטל ענבר, ערכה מיכל ארבל, אחרית דבר: דרור משעני, הקיבוץ המאוחד, 2007.
מותה של בל; מכת ירח, תרגם יהושע קנז, עם עובד, 2008.
חופשתו של מגרה; מגרה והאיש על הספסל, תרגם אריאל אולמרט, סדרת חשד, הקיבוץ המאוחד, 2010.
מגרה וסוחר היין; מגרה והרוצח, תרגם אריאל אולמרט, סדרת חשד, הקיבוץ המאוחד, 2011.
הנוסע הסמוי, תרגם יהושע קנז, עם עובד, 2011.
זר בעיר; הדייר, תרגם יהושע קנז, עם עובד, 2012.
החדר הכחול, תרגם ערן צור, הוצאת מודן, 2012.
פיוטר הלטבי, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2014.
לב סדוב, בן, חבר, לוחם - טרוצקי על מות בנו, מלווה בראיון שערך ז'ורז' סימנון עם טרוצקי (החלק שתורגם מאנגלית: רעיה ג'קסון, החלק שתורגם מצרפתית: ראובן מירן), בנימינה, נהר ספרים, 2015.
ראשו של אדם, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2015.
מר גאלה המנוח, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2015.
מגרה טומן מלכודת, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2016.
השען מאוורטון, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2017.
המת של מגרה, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2017.
ססיל מתה, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2017.
לילה בצומת, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2018.
החברה של גברת מגרה, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2018.
פרשת סן-פיאקר, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2019.
מגרה בניו יורק, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2020.
הבריחה של מר מונד | האלמנה קודר, תרגמה רמה איילון, עם עובד, 2024
מכתב לאמי, תרגמה עמית רוטברד, בבל, 2024
החתול, תרגם משה רון, בבל, 2024
אמאנטין-לוסיל-אוֹרוֹר דוּפֵּן, לימים הברונית דוּדֶבַאן , הייתה סופרת צרפתייה ופמיניסטית מוקדמת (עוד בטרם הומצאה המילה), שכתבה בשם העט ז'ורז' סאנד (George Sand).
כתבה רומנים רבים, אוטוביוגרפיה, אגדות ילדים, מחזות לתיאטרון, ביקורות ספרותיות ומאמרים פוליטיים.
סאנד נחשבת אחת מהסופרים הפופולריים באירופה בחייה, היא הייתה יותר פופולרית מוויקטור הוגו ומהונורה דה בלזק באנגליה בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, סאנד מוכרת כאחת הסופרות הבולטות ביותר של אירופה בעידן הרומנטי.
סאנד נולדה בפריז לאב בעל ייחוס אריסטוקרטי ולאם פשוטת עם.
את רוב ילדותה בילתה אצל סבתה באחוזה המשפחתית בחבל הצרפתי ברי שבמרכז צרפת, סביבה שהרבתה להופיע מאוחר יותר בספריה.
ב-1822 הגיעה למשבר נפשי עקב לחציה של אמה וחלתה באנורקסיה.
"קיבתה התכווצה מכעס עצור ולא עיכלה כל מזון.
היא קיוותה למות ברעב ובאפיסת כוחות" היא נישאה לברון פרנסואה קזימיר דודבאן (1795–1871) ולשניים נולדו שני ילדים: מוריס וסולאנז'.
בעלה לקח על עצמו לנהל בחוסר כישרון את האחוזה שירשה, אולם סאנד לא העריכה אותו ולא הסתגלה לציפיותיו המיניות, ובשנת 1835 לקחה עמה את ילדיה ועזבה אותו לנפשו.
רומן ביכוריה, "ורוד ולבן" (1831), נכתב בשיתוף פעולה עם ז'ול סאנדו (Sandeau), שממנו שאלה, על פי המסופר, את שם העט שלה, סאנד.
היא זכתה לפרסום בשנה שלאחר מכן, עם צאת ספרה "אינדיאנה".
לאחר הפרידה מבעלה חשפה סאנד את חיבתה לבגדי גברים, מכנסיים וחליפה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
על אף זאת, המשיכה להתלבש בשמלות באירועים חברתיים.
התלבושת הגברית איפשרה לה לנוע בחופשיות יתרה ברחובות פריז וזיכתה אותה בגישה למקומות שככל הנראה היו אסורים על אישה במעמדה.
זו הייתה התנהגות יוצאת דופן במאה ה-19, זמן שבו מוסכמות וכללים חברתיים – ובמיוחד בקרב המעמד הגבוה – היו בעלי חשיבות עליונה.
כתוצאה מכך איבדה סאנד זכויות-יתר רבות הכרוכות במעמדה כברונית.
למרבה האירוניה, חיים בנפרד מן הבעל היו מוסכמה מקובלת באותה תקופה בקרב נשים מן המעמדות הגבוהים, כל עוד הן נמנעו מלנהוג בצורה יוצאת דופן בציבור.
שמה של סאנד נקשר ליחסים רומנטיים עם הסופר אלפרד דה מיסה ועם המלחינים פרנץ ליסט ופרדריק שופן - אותו פגשה בפריז ב-1831. במנזר ואלדמוסה, באי הספרדי מיורקה, בילתה סאנד את חורף 1838 – 1839 בחברת שופן וילדיה.
החופשה תוארה לימים ברומן שכתבה, "חורף במיורקה", שראה אור ב-1855. סאנד גם כתבה ספר בשם "לוקרציה פלוריאני" ובו מופיעה דמות בשם הנסיך קרול.
קיימת תאוריה שדמות זו מייצגת את שופן ומתארת אותו כסובל כרוני וכאישיות שקשה להתמודד איתה.
לאחר שיחסיהם הרומנטיים של סאנד ושופן הסתיימו, היא המשיכה לארח אותו באחוזה שלה ודאגה לצרכיו באופן אמהי.
אולם חילוקי דעות בין השניים לגבי היחסים בין סאנד לבתה גרמו לסכסוך ולקרע חריף שגרם להם לנתק מוחלט.
במהפכה הרפובליקאית ב-1848 מילאה סאנד באופן לא רשמי את תפקיד שרת התעמולה.
היא חיברה עלונים והתנגדה לקוד נפוליאון שהציב נשים רווקות תחת חסות אביהן.
סאנד הייתה כותבת פורה ופרסמה למעלה מ-90 רומנים, 35 מחזות ועוד מאות מאמרים, אוטוביוגרפיות ומכתבים.
בין הרומנים המצליחים שכתבה היו "אינדיאנה", "לֶליָה", "מוֹפְּרָה", "המדריך לטיול בצרפת", "קונסואלו" ו"הטוחן מאנגיבול".
בהשראת חוויות ילדותה בכפר כתבה את הרומנים הכפריים "La Mare aux Diables", "פרנסואה העזובי", "פאדט הקטנה" (בעברית: "פדיטה הקטנה") ועוד.
בין המחזות והיצירות האוטוביוגרפיות האחרות שכתבה היו "סיפור חיי", "היא והוא" (על אודות הרומן שלה עם מיסה), "יומן אינטימי" (שפורסם לאחר מותה, ב-1926) ו"חליפת מכתבים".
סאנד הרבתה להופיע ביצירותיה הבימתיות בתיאטרון קטן משלה באחוזה המשפחתית שלה.
סאנד חיברה גם ביקורות ספרות וכתבים פוליטיים.
כמו כן הייתה אחת הנשים הבודדות שעישנו מקטרת.
בעקבות המהפכה הפמיניסטית, התחדשה ההתעניינות ביצירותיה.
ז'ורז' סאנד מתה בנוהאן שבמרכז צרפת ב-8 ביוני 1876 בגיל 72 ונקברה באדמת האחוזה המשפחתית.
פרנסואה העזובי, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר: יהושע קנז, תל אביב: עם עובד, תשנ"ג
פדיטה הקטנה, תרגם מצרפתית: ש.ח.
ברכוז, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, [תש"י]
תיאטרון המריונטות בנוֹאָן, תרגם מצרפתית: אמוץ גלעדי, 'דרש – כתבי־מופת בפואטיקה ואסתטיקה', דחק, 2025
ז'ורז' אֶזֶ'ן סוֹרֵל היה פילוסוף וסוציולוג צרפתי, תאורטיקן חשוב בזרם הסינדיקליזם המהפכני.
סורל נולד בשרבור ב-2 בנובמבר 1847 לאב סוחר שירד מנכסיו ולאם קתולית אדוקה.
הוא למד באקול פוליטקניק בפריז והפך למהנדס במחלקה לעבודות ציבור.
ב-1892, בגיל 45, הוא פרש לגמלאות ממשרתו בפרפיניאן והתיישב בפריז עם מארי אפראזי דויד, בת לאיכרים קתולים שלא נישא לה לעולם, ייתכן שבעקבות התנגדות אמה.
מאוחר יותר עבר הזוג לבולון סיר סן.
לאחרי מותה של מארי ב-1897 הוא הקדיש לה את ספרו הרהורים על האלימות.
מסוף שנות השמונים הקדיש סורל את חייו להגות פילוסופית, פוליטית, כלכלית וחברתית.
עד 1893 היה סורל מלוכן ושמרן; אז הכריז על עצמו כסוציאליסט ומרקסיסט.
סורל קרא רבות בכתבי פרודון, קרל מרקס וג'אמבטיסטה ויקו, ומאוחר יותר הושפע מאנרי ברגסון.
הוא ניהל התכתבות ענפה עם הפילוסוף האיטלקי בנדטו קרוצ'ה ועם הסוציולוג וילפרדו פרטו.
בוויכוח הגדול על המרקסיזם בתחילת המאה העשרים הוא לקח את צדו של אדוארד ברנשטיין נגד קרל קאוטסקי.
יחד עם יובר לגארדל הוא תרם ב-1905 לפיתוחו התאורטי של הסינדיקליזם המהפכני.
לאחר שהתאכזב מזרם זה סורל התקרב שוב לתקופה מסוימת, בין 1909 ו-1910, למלוכנים בהנהגת שארל מוראס, אך לא הסכים עם לאומנותם או עם מטרותיהם הפוליטיות.
לאחר מכן פלירטט עם השמרנים של אקסיון פראנסז והשתתף בין 1911 ו-1913 בכתב העת "ל'אנדפאנדאנס" שייסד ז'אן ואריו.
בכתב עת זה אימץ סורל את גישתו של מורה, שלפיה "מי שלא היה אנטישמי מתוך פטריוטיות, היה צריך להפוך לאנטישמי רק מטעמים של יעילות פוליטית".
ברוח גישה זו הוא שילב במאמריו אמירות אנטישמיות חריפות.
הוא טען כי היהודים הם כובשים "הרוצים לשלוט בכל", סרטן בגוף האומה הצרפתית, ואף עסק בהפצתן של עלילות הדם הקתוליות שכוונו נגד היהודים.
אף על פי כן תמך סורל במשפט חוזר לדרייפוס.
הוא גינה את הברית הקדושה של 1914 וקיבל בברכה את המהפכה הרוסית.
לנין, לדעתו, היה "התאורטיקן הגדול ביותר של הסוציאליזם מאז מרקס."
סורל היה מיודד עם אנטוניו לבריולה וכתב הקדמה לתרגום הצרפתי של מסות על התפיסה המטריאליסטית של ההיסטוריה.
על אף שלבריולה תקף את עבודתו של סורל, הוגים איטלקים אחרים כגון וילפרדו פרטו ובנדטו קרוצ'ה שיבחו את ספריו, והוא השפיע רבות על התנועה הסינדיקליסטית-לאומית, ממבשרות הפשיזם באיטליה.
הוא מת בבולון סיר סן ב-29 באוגוסט 1922. הוא היה בן-דודו של ההיסטוריון אלבר סורל.
בכתביו הפוליטיים הראשונים ביקש סורל למלא חללים בתאוריה המרקסיסטית, אך התורה שיצר הייתה הטרודוקסית ביותר.
הוא ביקר את נטיותיו הרציונליסטיות של מרקס, והשווה לעיתים את הפסימיות המרקסיסטית לזו של הנצרות המוקדמת.
הוא לא ראה בניתוח המרקסיסטי אמת מדעית, באותו מובן שבו הבינו אותו המרקסיסטים האורתודוקסיים.
על פי סורל, המרקסיזם היה "אמיתי" בשל התפקיד הגואל שהעניק לפרולטריון בתוך החברה הקפיטליסטית הדקדנטית.
סורל היה קרוב לאנרכו-קומוניזם של באקונין.
כפרודון בשעתו, הוא ראה בסוציאליזם סוגיה מוסרית בראש ובראשונה.
בדומה, הושפע סורל מאנרי ברגסון, שפיתח את מושג המיתוס וביקר את המטריאליזם המדעי, מפולחן הגדולה והשנאה לבינוניות שמצא אצל ניטשה, ומזיהוי השחיתות האינהרנטית בדמוקרטיה הליברלית אצל שמרנים ליברלים כטוקוויל, טן ורנאן.
סורל ביקר את התפיסה שהייתה נפוצה בקרב המרקסיסטים של האינטרנציונל השני, לפיה הסוציאליזם יגיע באמצעות תהליך אבולוציוני בלתי-נמנע; הוא הדגיש את חשיבותו של הרצון ושל טקטיקות פעולה ישירה כגון שביתות כלליות, חרמות וחבלה (ייתכן שמקור הביטוי 'פעולה ישירה' הוא בסורל).
מטרת הפעולה הישירה היא להפריע ישירות לתפקוד היומיומי של הקפיטליזם ולהעביר ישירות את אמצעי הייצור לשליטת הפועלים.
מושג בעל חשיבות מרכזית בהגותו של סורל הוא המיתוס.
סורל האמין שעל התנועה המהפכנית ליצור במכוון מיתוסים – בראש ובראשונה את מיתוס השביתה הכללית – כדי לעורר את ההמונים לפעולה.
חשוב להדגיש את מעמדו האפיסטמי של המיתוס: הוא אינו נמדד לפי הסבירות האובייקטיבית של התגשמותו, אלא על פי המסקנות המעשיות של הדבקות בו.
בעיני סורל, מיתוס השביתה הכללית היווה כלי חשוב ליצירת סולידריות, תודעה מעמדית והתלהבות מהפכנית בקרב מעמד הפועלים.
עם זאת, הפשיסטים השתמשו בהגותו כדי לקדם את מיתוס האומה.
ניתן לשייך את סורל למסורת היעקובינית הצרפתית, כיוון שהאמין שהדרך היחידה להביא לשינוי חברתי היא באמצעות הפעלת אלימות.
בתקופות שונות שיבח סורל את שארל מורה, את "אקסיון פרנסז", את לנין ואת מוסוליני על כך שתקפו את הדמוקרטיה הבורגנית.
לקראת סוף חייו, הוא היה אמביוולנטי כלפי הפשיזם מחד והבולשביזם מאידך.
אי לכך, סיווגו הפוליטי של סורל בין שמאל לימין נתון במחלוקת.
הפשיסטים האיטלקים ראו בו מבשר, אך קשה לומר שהממשל הדיקטטורי שהקימו דמה במשהו לאידיאלים של סורל.
מצד שני, תורת הפרולטריון שלו הייתה חשובה גם עבור הקומוניסטים הראשונים באיטליה, ביניהם אנטוניו גראמשי.
התנועה האנרכו-סינדיקליסטית חייבת גם היא רבות לסורל, שכיום מוכר מחוץ לצרפת בעיקר בשל פירושו המקורי האנטי-דטרמיניסטי למרקסיזם, בדבקותו בכוחה של הפעולה הישירה, בתפקידו המוביל של המיתוס ובהשפעתה האנטי-ממסדית של האלימות.
הגותו של סורל מהווה צומת חשוב בהיסטוריה של הפוליטיקה באירופה, כיוון שמחשבתו משקפת את ההפריה ההדדית (המבלבלת לעיתים) בין רעיונות אנרכיסטיים, סוציאליסטיים, סינדיקליסטיים, קומוניסטיים, מרקסיסטים ולאומניים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים.
סורל היה המשפיע העיקרי על חוג פרודון, החוג האידאולוגי-פוליטי שנוסד בצרפת ב-1911, שהיווה את ראשית הפשיזם הצרפתי.
"משפט סוקרטס, בחינה ביקורתית של התזות הסוקרטיות"
קטעים נבחרים: מתוך הרהורים על האלימות ואשליות הקידמה, ליקט זאב שטרנהל; (תרגם: דוד לזר), ירושלים : האוניברסיטה העברית - הפקולטה למדעי החברה - החוג למדע המדינה, תשכ"ז - 1967.
ז'ורז' מֶלְיֵס היה במאי קולנוע צרפתי, מחלוצי הראינוע.
נחשב לבמאי הקולנוע הפנטסטי הראשון ולאחד מחלוצי ז'אנר סרטי האימה מדע בדיוני [סרטי מדע בדיוני].
בעבודתו שילב בין קולנוע, סיפור ותיאטרון והיה הראשון שביים קולנוע של בדיה.
הוא שם דגש על אשליית מציאות.
הוא נחשב אבי סרטי הפנטזיה ואבי הטריקים הקולנועיים.
מלייס החל את דרכו כקוסם, מומחה באשליות, והפך למנהל תיאטרון ב-1888. ב-1896 הוא צילם במקרה כרכרה ציבורית שהופכת לעגלת קברן עקב חשיפה כפולה על גבי סרט הצילום.
לראשונה, הוא הבין את כוחה של האשליה לאחר שהסרט המוקרן מציג את החיים הופכים למוות.
משם החל לבנות קולנוע המבוסס על פעלולים ואשליה.
מלייס נחשב לאחד ממובילי הנרטיב הטכני ולמוביל של התפתחויות רבות בקולנוע המוקדם.
נחשב כממציא של אפקטים מיוחדים בקולנוע.
גילה את הטריק של "טיים לאפס", השתמש בצילום אובייקט וחיתוכו כאשר הוזז ממקומו, גילה את הג'אמפ קאט, היה אחד מהראשונים שהשתמש בסרטיו בחשיפות מרובות (אפקט "ההכפלה" של דמויות), אפקט הדיזולב (התמוססות תמונה אחת לתמונה אחרת), השתמש באפקט הקרנה אחורית (מסך כחול מודרני), וצבע בצבע את סרטיו (ידנית על הפילם).
בשל יכולתו לכאורה לתפעל ולשנות את המציאות בצילום, היה מכונה לעיתים "צלם קוסם" (Cinemagician).
את דמותו של מלייס מגלם השחקן בן קינגסלי בסרטו של הבמאי מרטין סקורסזה "הוגו".
למשפחתו הייתה חברה לייצור נעליים.
היו לו שני אחים מבוגרים, אנרי וגאסטון.
לפני עבודתו בתעשיית הסרטים, הוא היה קוסם בתיאטרון רובר-אודן.
בשנת 1895 החל להתעניין בצילום, לאחר שראה הדגמה של מצלמת האחים לומייר.
בשנת 1897 הוא הקים סטודיו על גג בניין במונטריי, פריז.
בין 1896 ל-1914 הוא ביים 531 סרטים שאורכם נע בין דקה לארבעים דקות.
פעמים רבות עסקו סרטים אלו בדבר-מה בלתי אפשרי, פנטזיות ומדע בדיוני.
סרטיו כללו "טריקים" ואירועים בלתי אפשרים, כגון חפצים נעלמים, שינוי גודל אדם לגמד או ענק, ראש מדבר ללא גוף ועוד.
סרטים אלה, שהיו הראשונים בעלי אפקטים מיוחדים, היו ברובם נטולי עלילה.
סרטיו המוקדמים היו מורכבים ברובם באפקטים ממצלמה אחת.
לדוגמה, לאחר ניסויים עם חשיפה כפולה, יצר מלייס את סרטו "להקה של אדם אחד", בו הוא גילם שבע דמויות שונות בו זמנית.
הסרט המפורסם ביותר שלו הוא "מסע אל הירח" (1902), שבו השתתפה אשתו ז'אן ד'לסי.
הסרט כולל סצנה ובה חללית חגה מסביב לירח ופוגעת בעינו של איש הירח.
עוד סרט מפורסם הוא "המסע הבלתי אפשרי" (1904).
שניהם סרטי מסע מסוגת מדע בדיוני, ונחשבים לחלק חשוב בתולדות יצירת סרטי המדע הבדיוני.
מלייס יצר בנוסף גם סרטי אימה, כגון סרטו "בית השטן" (1896).
ההדפסה של הסרט אף נרכשה על ידי תומאס אדיסון, ששכפל את הסרט והפיץ אותו בארצות הברית, שם הוא זכה להצלחה רבה.
בשנת 1899 צילם מלייס סרט המתאר את פרשת דרייפוס, שהייתה לאחת הפרשיות הפוליטיות הראשונות שתועדו במסרטה.
מליס היה ידוע כאוהד דרייפוס.
בעת הקרנת הסרט פרצו עימותים עם תומכי הרשעתו, ולבסוף אסרה המשטרה את הקרנת סיומו מעורר המחלוקת.
ב-1913 חברת הסרטים של מלייס פשטה רגל ונקנתה בתהליך של כינוס נכסים על ידי אולפנים צרפתיים ואמריקאיים גדולים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נלקחו על ידי הצבא הצרפתי כ-500 מסרטיו, חלקם הושמדו ואחרים מוחזרו ונוצרו על גביהם סרטים חדשים.
כתוצאה מכך רבים מסרטיו לא נשמרו.
אחד מהם, סרטו הקצר "קלאופטרה" מ-1899, התגלה בפריז רק בשנת 2005.
לאחר פשיטת הרגל, הפך מלייס למוכר צעצועים בתחנת מונפרנס.
בשנת 1932 הוענק לו "אות לגיון הכבוד", אשר הוגש לו על ידי לואי לומייר.
מלייס מת בפריז ונקבר בבית הקברות "פר לשז".
הסרט "הוגו", שיצא לאקרנים ב-2011, ואשר מבוסס על הנובלה "התגלית של הוגו קברה" מאת בריאן סלזניק, מבוסס על חייו ופועלו של מלייס.
אפקטים מיוחדים בהם השתמש מלייס
הקפאת תמונה, הפסקת הצילום ביצוע הפעולה המשנה את הפריים המשך הצילום
מסך שחור (כיום: מסך כחול)
אנימציה - ציור על גבי סרט הצילום
יצא לאקרנים בשנת 1902, ונחשב לסרט המדע הבדיוני הראשון.
בסרט השתמש מלייס ב"מסך שחור" - צילום נוסף שמתבצע על רקע המסך, היוצר אשליה של שני צילומים שקורים בו זמנית.
בסרט הוא מדלג על חלל בלתי רצוי וזמן בלתי רצוי ובכך יוצר סיפור, תוך עריכה פרימיטיבית, כל שוט באורך של דקה, והעמדה תיאטרלית.
בסרט שיחקו שחקנים שהכיר מעבודתו כמנהל תיאטרון.
ז'ורז' ז'אן רמון פומפידו היה פוליטיקאי צרפתי, ראש ממשלת צרפת ה-151 ונשיאה השני של הרפובליקה הצרפתית החמישית.
פומפידו כיהן כנשיא צרפת מ-1969 ועד מותו.
קודם לכן הוא היה ראש ממשלת צרפת בעל הכהונה הארוכה ביותר אי פעם, תחת הנשיא שארל דה גול מ-1962 ועד 1968.
בשנים האחרונות של הצמיחה החזקה מימי "שלושים שנות התהילה" Trente Glorieuses, פומפידו המשיך את מדיניות המודרניזציה של דה גול, שסומלה על ידי השימוש הנשיאותי בקונקורד, יצירת קבוצות תעשייתיות גדולות והשקת הרכבת המהירה.
הממשלה השקיעה רבות בענפי הרכב, החקלאות, הפלדה, הטלקומוניקציה, הגרעין והחלל וכן יצרה את שכר המינימום (SMIC) ואת המשרד לאיכות הסביבה.
מדיניות החוץ שלו הייתה פרגמטית אך בהתאם לעיקרון הגאוליסטי של עצמאות צרפת.
זה היה בסימן התחממות היחסים עם ארצות הברית של ריצ'רד ניקסון, יחסים קרובים עם ברית המועצות של ליאוניד ברז'נייב, שיגור הנחש במנהרה והשקה מחדש של הבנייה האירופית על ידי הקלה על כניסתה של בריטניה לאיחוד האירופי בניגוד לזו של דה גול.
פומפידו מת בתפקידו ב-1974 ממחלת ולדנסטרום, צורה נדירה של סרטן דם.
פומפידו נולד בקומונה מוֹנְבּוּדִיףְ שבמחוז קנטל במרכז צרפת.
משפחתו של פומפידו מגיעים ממקורות צנועים.
הוא נכד לחקלאים משני צידי משפחתו.
הוא למד בבית הספר התיכון "לואי-לה-גראן", שם התחבר עם המשורר והמדינאי הסנגלי לאופולד סדאר סנגור.
לאחר מכן הוא למד ב"אקול נורמל סופרייר" וסיים את לימודיו עם תואר בספרות
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הרגלים.
בשנת 1940 עם סיום ההכשרה הוצב בגדוד הרגלים האלפיני ה-141 אשר בשלב מאוחר יותר עוטר במדליה עבור השתתפותו בקרב על הסום.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הכוחות הנאצים השתחרר משירותו הצבאי.
בתחילה שימש פומפידו כמורה לספרות בבית ספר, אך הקריירה המוקדמת של ז'ורז' פומפידו בבנק רוטשילד מציגה את עלייתו המהירה בעולם הפיננסי למרות היעדר כישורים פורמליים בבנקאות.
בשנת 1953, הוא נשכר על ידי גיא דה רוטשילד לעבוד בבנק דה רוטשילד פריז.
העסקתו של פומפידו נחשבה ללא שגרתית מכיוון שלא היה לו רקע בפיננסים או בנקאות, ובכל זאת הוא עלה במהירות בסולם הדרגות.
ב-1956 הוא הפך למנהל הכללי של הבנק, תפקיד יוקרתי שהציב אותו בלב הפיננסים הצרפתיים.
עבודתו ברוטשילד העניקה לו הבנה עמוקה של עניינים כלכליים ופיננסיים, שהפכו מאוחר יותר למכשיר במהלך הקריירה הפוליטית שלו, במיוחד במודרניזציה של כלכלת צרפת.
הרקע הבנקאי שלו עזר לו לטפח קשרים עם דמויות חזקות בעסקים ובפיננסים, ותרם לגישתו הפרגמטית הן למדיניות כלכלית והן לדיפלומטיה.
יכולתו של פומפידו לנווט בסביבות פיננסיות עתירות חשיבות זיכתה אותו בכבוד הן בחוגים הפוליטיים והן במעגלים הפיננסיים, מה שהפך אותו לדמות מכרעת בעיצוב האסטרטגיות הכלכליות של צרפת במהלך כהונתו כראש ממשלה ונשיא.
לאחר מכן, שכר אותו שארל דה גול כדי שינהל את "קרן אן דה גול לתסמונת דאון" (בתו של דה גול, אן, סבלה מתסמונת דאון).
הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דלהי במהלך כהונתו כראש ממשלה.
לאחר שב-16 באפריל 1962 התפטר ראש הממשלה מישל דברה, מונה פומפידו לתפקיד, אותו מילא תחת הנשיא דה גול עד ה-21 ביולי 1968. תקופת כהונתו היא הארוכה ביותר מבין ראשי הממשלה ברפובליקה החמישית.
מועמדותו לתפקיד ראש הממשלה הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שפומפידו לא היה חבר באספה הלאומית, ובאוקטובר 1962 אף התקבלה נגדו הצעת אי-אמון, אותה ביטל דה גול.
המפלגה הגוליסטית זכתה בבחירות שנערכו באותה שנה ופומפידו נשאר בתפקידו.
שנתיים לאחר מכן התמודד פומפידו עם שביתת הכורים, וב-1967 הוביל את המפלגה לניצחון דחוק בבחירות.
פומפידו מילא תפקיד מפתח בפתרון המשבר במאי 1968 בצרפת, שהיה תקופה של תסיסה אזרחית שסומנה על ידי מחאות סטודנטים נרחבות ושביתות עובדים.
ההפגנות, שהחלו כהפגנות סטודנטים נגד מערכות חינוך מיושנות ומדיניות אוטוריטרית, הסלימו במהירות לשביתה כללית ארצית.
זה הביא לכמעט 10 מיליון עובדים שהסתלקו מעבודתם ולדרישות לרפורמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות משמעותיות.
המשבר איים להפיל את ממשלת צרפת, ורבים חששו שהמדינה על סף מהפכה.
גישתו להתמודדות עם המשבר הייתה פרגמטית ופייסנית במיוחד, בניגוד לעמדתו הקשוחה יותר של הנשיא שארל דה גול.
האסטרטגיה שלו הייתה לשבור את הקואליציה של הסטודנטים והעובדים על ידי משא ומתן עם האיגודים המקצועיים והמעסיקים/ זה הוביל להסכמי גרנל, שסיפקו העלאות שכר משמעותיות ותנאי עבודה טובים יותר לפועלים, והרגיעו בהצלחה את השביתות.
דה גול עזב בתחילה את צרפת לתקופה קצרה במהלך שיא המשבר, מה שהוביל לאי ודאות לגבי יציבות הממשלה.
גישתו של פומפידו זיכתה אותו בכבוד ובאמינות פוליטית, והציבה אותו עוד יותר כיורשו הטבעי של דה גול.
עד המשבר התאפיינה כהונתו של פומפידו בשגשוג כלכלי ובשלווה יחסית, אך בזמן האירועים התעוררו חילוקי דעות בין דה גול לפומפידו, שהחלו כשהאחרון לא הבין מדוע דה גול לא יידע אותו על נסיעתו לבאדן-באדן ב-29 במאי.
בין השניים, שעד אז היו ביחסים טובים, שררה מאז מתיחות מתמדת.
פומפידו הוביל את המפלגה לניצחון נוסף בבחירות 1968, אך התפטר לאחריהן.
בינואר 1969 הודיע פומפידו על מועמדותו לנשיאות.
מספר שבועות לאחר מכן, הוזכר שמו בפרשת מרקוביץ
פרשת מרקוביץ הייתה שערורייה פוליטית שהיו לה השלכות משמעותיות על ז'ורז' פומפידו, במיוחד בתקופת מועמדותו לנשיאות.
השערורייה נסבה סביב מותו החשוד של סטבן מרקוביץ', שומר ראשו של השחקן הצרפתי אלן דלון, בשנת 1968. מרקוביץ' נמצא נרצח, ומהר מאוד נפוצו שמועות הקושרות את מותו לקנוניה רחבה יותר הכוללת דמויות בעלות פרופיל גבוה בחברה הצרפתית.
מה שהסלים את הפרשה לסוגיה פוליטית מרכזית היו טענות, אולי מפוברקות, שעירבו את אשתו של פומפידו, קלוד קאחור, בפעילויות שערורייתיות.
השמועות העלו כי מסתובבים תצלומים שערורייתיים של אשתו של פומפידו, שהטילו צל על תדמיתו הפוליטית.
אף על פי שמעולם לא הוכח שהתמונות קיימות, העיתוי של השערורייה - רגע לפני הבחירות לנשיאות ב-1969 - היה טעון פוליטית.
פומפידו עצמו האמין שהשמועות הללו הן חלק ממסע הכפשות שהוקם על ידי חברי המעגל הפנימי של שארל דה גול כדי לערער את סיכוייו הפוליטיים.
הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות והגן בפומבי על אשתו, אך השערורייה השפיעה על מערכת היחסים שלו עם דה גול, שכבר היו מתוחים בגלל חילוקי הדעות ביניהם במהלך הפגנות הסטודנטים ב-1968.
למרות המחלוקת, הצליח פומפידו לצאת כמעט ללא פגע מפרשת מרקוביץ'.
טיפולו במצב, לרבות הכחשתו הנחרצת להאשמות ויכולתו לשמור על תגובה מכובדת, סייעו לו לזכות באהדה ציבורית.
זה בסופו של דבר לא מנע ממנו להבטיח את הנשיאות מאוחר יותר באותה שנה, שם ימשיך את מורשתו של דה גול אך עם גישה פרגמטית ודיפלומטית משלו.
בדיעבד, פרשת מרקוביץ' נתפסת כדוגמה מוקדמת לסוג השערוריות האישיות שאפיינו יותר ויותר את הפוליטיקה המודרנית, שבה עניינים פרטיים מופעלים לרוב בנשק למטרות פוליטיות.
יכולתו של פומפידו לעמוד בשערורייה ללא נזק פוליטי גדול היא עדות לחוסן ולחוש הפוליטי שלו.
במדיניות החברתית, כהונתו של פומפידו כראש ממשלה הייתה עדה להקמת הקרן הלאומית לתעסוקה ב-1963 כדי להתמודד עם ההשפעות השליליות על התעסוקה שנגרמו כתוצאה משינוי מבני תעשייתי.
ז'אק שיראק ששימש כעוזרו של ראש הממשלה פומפידו נזכר:
על אף שהוגדר כגוליסט, היה פומפידו גמיש מדה גול, והתיר את הצטרפות הממלכה המאוחדת לקהילה האירופית ב-1973. הוא החל בתוכנית תיעוש ויזם את פרויקט Arianespace, כמו גם את פרויקט TGV, וקידם את תוכנית הגרעין האזרחית הצרפתית.
הוא היה סקפטי לגבי תוכנית "חברה חדשה" של ראש ממשלתו, ז'אק שאבן-דלמאס.
ב-1972 החליף את שאבן-דלמאס בפייר מסמר, גאליסט שמרן יותר.
בעוד האופוזיציה השמאלנית התארגנה והציעה תוכנית משותפת לפני הבחירות למחוקקים ב-1973, פומפידו הרחיב את הרוב הנשיאותי שלו על ידי הכללת מפלגות פרו-אירופיות צנטרריסטיות.
בנוסף, הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכים אזוריים ומקומיים על מנת לחזק את מפלגתו הפוליטית, UDR (Union des Democrates pour la Ve République), שאותה הפך לכוח מרכזי ומתמשך בתנועה הגאוליסטית.
ארצות הברית הייתה להוטה לשקם את היחסים החיוביים עם צרפת לאחר עזיבתו של דה גול את תפקידו.
נשיא ארצות הברית החדש ריצ'רד ניקסון ויועצו הבכיר הנרי קיסינג'ר העריצו את פומפידו; הפוליטיקאים היו מסכימים ברוב נושאי המדיניות העיקריים.
ארצות הברית הציעה לסייע לתוכנית הגרעין הצרפתית.
עם זאת, התעוררו קשיים כלכליים בעקבות הלם ניקסון והמיתון של 1973–1975, במיוחד על רקע תפקידו של הדולר האמריקאי כאמצעי לסחר עולמי.
פומפידו ביקש לשמור על יחסים טובים עם המושבות הצרפתיות לשעבר באפריקה העצמאיות.
ב-1971 הוא ביקר במאוריטניה, סנגל, חוף השנהב, קמרון וגבון.
הוא הביא מסר של שיתוף פעולה וסיוע כספי, אבל בלי הפטרנליזם המסורתי.
באופן רחב יותר, הוא עשה מאמץ לטפח יחסים הדוקים יותר עם מדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון על מנת לפתח עורף הכולל את כל האומות הגובלות בים התיכון.
תקופתו של פומפידו בתפקיד התאפיינה במאמצים מתמידים למודרניזציה של עיר הבירה של צרפת.
הוא עמד בראש בניית מוזיאון לאמנות מודרנית, מרכז בובורג (ששמו שמו למרכז פומפידו לאחר מותו), בקצה אזור המארה של פריז.
ניסיונות נוספים למודרניזציה כללו את הריסת השווקים הפתוחים בלה אל והחלפתם בקניון בעל אותו השם, בניית מגדל מונפרנאס ובניית כביש מהיר על הגדה הימנית של הסיין.
בעודו בתפקיד, פומפידו נפטר ב-2 באפריל 1974, בשעה 21:00 בדירתו, מסרטן הדם.
גופתו נקברה ב-4 באפריל, בחצר הכנסייה של אורווילייה, שם קנה בית אופה ישן שהפך לבית לסוף השבוע.
טקס האזכרה הרשמי עבורו התקיים בקתדרלת נוטרדאם (פריז) בהשתתפות 3,000 נכבדים (כולל 28 ראשי מדינות ונציגים מ-82 מדינות).
6 באפריל הוכרז יום אבל לאומי ואירועי בידור ותרבות בוטלו, תיאטראות ובתי ספר נסגרו.
התעוררה מחלוקת סביב הסודיות שנשמרה על מחלתו של פומפידו, והמעמד הפוליטי הסכים שנשיאי הרפובליקה העתידיים יצטרכו לספק דיווחים על מצב בריאותם; עם זאת, הנשיא פרנסואה מיטראן, שהתחייב במהלך מסע הבחירות שלו ב-1981 לפרסם עלוני בריאות קבועים, יסתור גם, לאחר עלייתו לשלטון, את חומרת הסרטן ממנו סבל.
אשתו של פומפידו, קלוד פומפידו, תאריך ימים יותר משלושים שנה.
צרפת פרשה מתחרות האירוויזיון 1974, שהתקיימה ארבעה ימים בלבד לאחר מותו של פומפידו, כאות כבוד.
נשיא הנציבות האירופית: ז'אן ריי
נשיא צרפת (זמני): אלן פוהר
נשיא ארצות הברית: ריצ'רד ניקסון
ראש ממשלת קנדה: פייר טרודו
ראש ממשלת בריטניה: הרולד וילסון וקודמו אדוארד הית'
קנצלר מערב גרמניה: וילי ברנדט
סגן נשיא מזרח גרמניה: מנפרד גרלך
מלכת הולנד: יוליאנה, מלכת הולנד
ראש ממשלת טורקיה: בולנט אג'וויט
נשיא ברית המועצות: ניקולאי פודגורני
ראש ממשלת יוגוסלביה: פטר סטמוביץ'
ראש ממשלת דנמרק: פול הרטלינג
ראש ממשלת שוודיה: אולוף פלמה
נסיך ספרד: חואן קרלוס הראשון
הדוכס הגדול של לוקסמבורג: ז'אן
ראש ממשלת יפן: קאקו טנקה
ראש ממשלת דרום קוריאה: קים ג'ונג פיל
שר החוץ של צפון וייטנאם: נגויין דיוי טרין
נשיא דרום וייטנאם: נגויין ואן ת'יו
פומפידו היה מעריץ של אמנות עכשווית, שמו נותר ידוע ברחבי העולם בזכות מרכז פומפידו, אותו יזם ונחנך ב-1977; לאחר מכן שמו הופץ עם סניפים ברחבי העולם, במץ (צרפת), מלגה (ספרד), בריסל (בלגיה) ושנגחאי (סין).
גם מוזיאון ז'ורז' פומפידו מוקדש לו בעיר הולדתו.
לפומפידו היה בן מאומץ, אלן פומפידו, נשיא משרד הפטנטים האירופי בין 1 ביוני 2004 ועד 30 ביוני 2007.
התשוקה של ז'ורז' פומפידו לספרות ולעיסוקיו האינטלקטואליים מילאו תפקיד משמעותי בעיצוב השקפת עולמו וגישתו הפוליטית.
לפני שנכנס במלואו לזירה הפוליטית, לפומפידו היה רקע אקדמי עמוק במדעי הרוח.
אהבתו לספרות לא הייתה רק אקדמית.
פומפידו חיבר אנתולוגיה של שירה צרפתית, המציגה את הערכתו לאמנויות ולתרבות.
אוסף זה יצא לאור בשנת 1961 ושיקף את עיסוקו האישי במסורות ספרותיות צרפתיות.
האנתולוגיה כללה מגוון רחב של משוררים מתקופות שונות, המשקפת את רצונו לחגוג את המורשת התרבותית הצרפתית, אותה ראה חיונית לזהות הלאומית.
הרקע הספרותי של פומפידו השפיע גם על מנהיגותו הפוליטית.
החזון התרבותי שלו לצרפת חרג מעבר למודרניזציה כלכלית; הוא היה מחויב עמוקות לקידום האמנויות.
זה הוביל ליוזמתו ליצור את מרכז ז'ורז' פומפידו, מרכז תרבותי לאמנות מודרנית בפריז.
מרכז פומפידו, שנפתח ב-1977 לאחר מותו, נותר אחת המורשת המשמעותית ביותר של נשיאותו, המסמלת את אמונתו בחשיבות האמנות והתרבות בחברה הצרפתית.
לפיכך, תשוקותיו הספרותיות והתרבותיות של פומפידו לא היו רק תחביב אישי אלא היבט בסיסי של מנהיגותו וחזונו לצרפת.
אביר בלגיון הכבוד (צרפת) (1948)
קצין בלגיון הכבוד (צרפת) (1957)
הצלב הגדול בלגיון הכבוד (1969), מאסטר גדול של המסדר (1969–1974, כנשיא הרפובליקה)
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי (צרפת)
הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש (נורווגיה, 1962)
אביר הצלב הגדול של מסדר סילבסטר הקדוש (הוותיקן, 1964)
הצלב הגדול של המסדר הריבוני הצבאי של מלטה (1969)
אביר הצלב הגדול של מסדר האריה ההולנדי (הולנד, 1969)
גרנד קורדון של מסדר לאופולד (בלגיה, 1972)
כוכב הרפובליקה של אינדונזיה, מחלקה ראשונה (אינדונזיה, 1972)
הצלב הגדול של מסדר האריה המוזהב של בית נסאו (לוקסמבורג, 1972)
גרנד קורדון של מסדר פולוניה רסטיטוטה (פולין, 1972)
אביר הצלב הגדול במסדר האמבט (בריטניה, 1972)
גרנד קורדון של מסדר העצמאות (תוניסיה, 1972)
אביר הצלב הגדול עם קולר מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (איטליה, 1973)
ז'ורז' מוּסְטָקי היה משורר, מלחין וזמר יהודי-צרפתי, אחד המשוררים והזמרים הבולטים בתחום השאנסון.
מוסטקי היה בין הראשונים שכתב והלחין בעצמו את מילות שיריו.
הוא ידוע בשיריו הרומנטיים והפואטיים, וכתב שירים רבים עבור ותיקי הזמר הצרפתי במאה העשרים, בהם אדית פיאף, איב מונטאן, דלידה, ברברה ואחרים.
מוסטקי כתב ושר בצרפתית, באיטלקית, באנגלית, ביוונית ובספרדית.
מוסטקי נקרא בשם יוּסף מוסטקי בלידתו.
הוא נולד באלכסנדריה שבמצרים, בן לנסים ולשרה, יהודים-יוונים רומניוטים שהיגרו מהאי קורפו וניהלו באלכסנדריה חנות ספרים.
בביתו דיברו יוונית ואיטלקית, וברחוב ספג את הערבית המצרית.
הוריו היו קשורים לתרבות הצרפתית, ומוסטקי ואחיותיו נשלחו ללמוד בבית ספר צרפתי.
המלחין והזמר הישראלי יוסף מוסטקי הוא קרוב משפחתו.
בשנת 1951, בגיל 17, עבר מוסטקי יחד עם משפחתו לפריז.
הוא הושפע מהזמר ומשורר השאנסון ז'ורז' ברסנס, ולכבודו הוא שינה את שמו הפרטי לז'ורז'.
בהשראתו הוא החל לכתוב שירה ולהשתלב בחיי הבוהמה של העיר.
בתקופה זו הוא כתב מספר שירים לזמר אנרי סלבדור (Henri Salvador).
בשנת 1958 פגש מוסטקי לראשונה את זמרת השנסון הנודעת אדית פיאף.
בין פיאף, שהייתה אז בת 43, ובין מוסטקי בן ה-24 התפתח רומן.
מוסטקי כתב לה את השיר "מילורד" (Milord), אותו שרה בשנה לאחר מכן, ושהפך לאחד משיריה הנודעים ביותר.
השניים נפצעו בתאונת דרכים, דבר שהחמיר מאוד את מצבה הבריאותי של פיאף, שנפטרה חמש שנים מאוחר יותר.
מוסטקי הפך לזמר בשנת 1966, עם הוצאתו לאור של אלבומו הראשון, "Le Metèque", שזכה להצלחה מיידית.
בשנים לאחר מכן פרסם מוסטקי עשרות אלבומים שרבים מהם זכו להצלחה.
הוא גם כתב ספרים ומוזיקה למספר סרטים.
קריירת ההלחנה וכתיבת השירים של מוסטקי הגיעה לשיא בשנות ה-60 וה-70 עם שירים כמו "שרה", בביצועו של סרז' רג'יאני, ו-"La Longue Dame brune", שנכתב עבור הזמרת ברברה.
בשנת 1969 הלחין מוסטקי את השיר "Le Métèque" - "מטק" היא מילה למהגר בעל מראה משתנה ממוצא ים תיכוני, בשיר תיאר את עצמו כ"יהודי נודד" ו"רועה צאן יווני".
רג'יאני דחה את השיר וחברות התקליטים סירבו להפיק אותו.
מוסטקי שר אותו בעצמו, הוא יצא לאור כסינגל והפך ללהיט ענק בצרפת שם ניצב שישה שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעדים, שלאחריהם יצא מוסטקי לסיבוב הופעות.
בשנת 1971 עיבד מוסטקי את השיר "Here's to You" של אניו מוריקונה וג'ואן באאז תחת הכותרת החדשה "Marche de Sacco et Vanzetti" עבור אלבומו "Il y avait un jardin" ("היה גן").
בשנת 1972 פרסם מוסטקי תרגום של שני שירים מאת מיקיס תאודוראקיס, "l'Homme au cœur blessé" ו-"Nous sommes deux".
באותה שנה כיכב בסרט "קבצנים ושמחים" (Mendiants et Orgueilleux) שצולם ברובו בתוניס.
הפילוסופיה של מוסטקי באה לידי ביטוי בשירו "הצהרה" משנת 1973, בו כתב: "אני מכריז על מצב קבוע של אושר וזכותם של כולם לכל פריבילגיה.
אני אומר שהסבל הוא חילול קודש כשיש ורדים ולחם לבן לכולם".
מוסטאקי הפך לאזרח צרפתי רק ב-1985.
בשנת 2008, לאחר קריירה של 50 שנה במהלכה הופיע בכל יבשת, הקליט מוסטקי את אלבומו האחרון, Solitaire.
עליו הקליט שני שירים עם צ'יינה פורבס.
בשנת 2009, באולם קונצרטים עמוס בברצלונה, הוא הצהיר לקהל שזוהי ההופעה הפומבית האחרונה שלו, מכיוון שהוא לא יהיה מסוגל יותר לשיר בגלל מחלת ריאות בלתי הפיכה.
מוסטאקי התחתן עם אנניק "יאניק" קוזנק כשהיה בן עשרים והיא בת עשרים וחמש.
בתם, פיה, נולדה בשנה שלאחר מכן.
הם התגוררו בדירה בפריז במשך שנים רבות, לפני שמחלת הריאות שלו אילצה אותו לעזוב את פריז, כדי לחפש אוויר חם ונקי יותר ב.
חלק משיריו של מוסטקי תורגמו לעברית וזכו לפרסום.
בין שירים אלה: "אַת חירותי" שתרגם יורם טהרלב ושרה חוה אלברשטיין ואף דקלון, "הגבירה בחוּם" שתרגם יעקב שבתאי ושרו אילנה רובינא ויוסי בנאי ו"פרצוף של צועני" שתרגם נסים אלוני ושר יוסי בנאי.
מוסטקי ביקר בישראל לראשונה ב-1963, הופיע בה פעמים רבות וגם הושפע מתרבותה.
לדוגמה, המשורר היווני מנוס חאג'ידאקיס כתב והלחין את השיר ביוונית, שעל בסיסו כתבה נעמי שמר את השיר איילת אהבים עבור שלישיית גשר הירקון - במקומות רבים נטען שמוסטקי תרגם את הנוסח של שמר לצרפתית .
גירסה זו לא הוכחה מעולם, השוואת התרגומים מראה שאין קשר בין גירסת שמר וגירסת מוסטקי.
באוגוסט 1993, השתתף מוסטקי בפסטיבל "לילות יפו" שיזמה עיריית תל אביב.
במאי 2006 ערך את ביקורו האחרון בישראל, כאורח הכבוד של "פסטיבל תרבות של שלום", פסטיבל שמטרתו הייתה לשלב בין המסורות השונות באזור הים התיכון, במסגרתו ערך שלוש הופעות.
ז'ורז' יפרח היה היסטוריון יהודי-צרפתי, ומחברם של ספרים העוסקים בהיסטוריה של המתמטיקה ובמיוחד של שיטות ספירה.
היה מורה למתמטיקה וכתב מספר ספרים בנושאים שונים במתמטיקה, היסטוריה של המספרים והיסטוריה של המחשוב.
ספרו "סְפָרוֹת וּמִסְפָּרִים: היסטוריה של המצאה גאונית" שתורגם לעברית מתאר את התפתחות כתיבת המספרים מתרבויות עתיקות כגון שומר, בבל, מצרים העתיקה, סין ועוד, ועד התגבשות שיטת כתיבת המספרים בִּספָרוֹת הנהוגה כיום.
ספרו Histoire Universelle des Chiffres ("היסטוריה עולמית של המספרים"), שתורגם לאנגלית בשם From One to Zero: A Universal History of Numbers ולמספר שפות נוספות, הפך לרב-מכר בינלאומי ונכלל ברשימת "100 הספרים שעיצבו מאה של מדע" של כתב העת "American Scientist".
סְפָרוֹת וּמִסְפָּרִים: היסטוריה של המצאה גאונית.
תרגום: עדה ירדני, ירושלים: הוצאת כרטא 1990
ז'ורז' אנרי ז'וזף אדואר למטר היה אסטרופיזיקאי וכומר קתולי בלגי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה הקתולית של לוון, שהיה הראשון להציע את תיאורית המפץ הגדול, לה הוא קרא היפותזת "האטום הקדמוני".
כונה גם "האב למטר" ומאז 1960 "מונסיניור למטר".
למטר נולד בשרלרואה, שם למד בבית ספר תיכון ישועי.
בגיל 17 עבר ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה הקתולית של לוון.
לימודיו נקטעו ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כששירת בצבא בלגיה כקצין תותחנים.
על הפגנת אומץ ליבו, הוענק לו, בסופה, עיטור צלב המלחמה הבלגי.
עם שחרורו החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה, במקביל ללימודיו כמורה.
ב-1920 קיבל דוקטורט על "קירובים של פונקציות רבות משתנים ממשיים", בהדרכתו של שארל דה לה ואלה פוסן, וב-1923 הוסמך לכמורה.
באותה שנה החל ללמוד אסטרונומיה באוניברסיטת קיימברידג', בהדרכתו של ארתור אדינגטון שלימד אותו קוסמולוגיה, אסטרונומיה ואנליזה נומרית.
ב-1924 נסע לשנה אחת בקיימברידג', מסצ'וסטס, שם עבד עם הרלו שפלי במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, והחל דוקטורט ב-MIT בנושא "השדה הגרוויטציוני בספירה זורמת של צפיפות אינווריאנטית אחידה לפי תורת היחסות" ("The gravitational field in a fluid sphere of uniform invariant density according to the theory of relativity").
הוא חזר ללוון ב-1925 וקיבל משרה חלקית כמרצה, כשבמקביל המשיך במחקר לדוקטורט ב-MIT.
אחרי השלמת הדוקטורט ב-1927 התמנה לפרופסור בלוון.
ב-1927 פרסם בכתב עת מדעי בלגי את המאמר שהביא לו לאחר זמן הכרה בינלאומית: "יקום הומוגני בעל מסה קבועה ורדיוס גדל מסביר את המהירות הרדיאלית של ערפיליות חוץ-גלקטיות".
במאמר זה העלה לראשונה את רעיון התפשטות היקום לפי תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין וצירף חישוב מוערך של מה שאחר כך נקרא קבוע האבל.
בלי קשר אליו, חישובים דומים נעשו כמה שנים לפני כן בברית המועצות על ידי הפיזיקאי אלכסנדר פרידמן, אולם למטר לא ידע עליהם - עד ששוחח עם איינשטיין לראשונה בכנס סולווה ב-1927. באותו זמן איינשטיין לא חשב שהיקום מתפשט, ואמר ללמטר על עבודתו: "חישוביך נכונים, אך הפיזיקה שלך איומה".
לימים, השניים נפגשו עוד שלוש פעמים: בבריסל, ב-1932; בקליפורניה, ב-1933; ובפרינסטון, ב-1935.