tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 1947 הסתיימה פרשת הבריחה במסגרת "ההסכם" עם ממשלת פולין בעקבות לחץ של הממשלה הבריטית, אך פעילות הבריחה המשיכה בקצב מתון, באופן חשאי ולא חוקי, עד שנת 1948, פרוץ מלחמת העצמאות.
סה"כ יצאו מפולין כ-200,000 שורדי שואה, כולל הרפטריאנטים מברית המועצות, והמשיכו את דרכם, רובם, לארץ ישראל.
השפעת יציאת יהודים בעקבות פוגרום קיילצה על המאבק הציוני עם המנדט הבריטי
עיתוי הפוגרום ובריחת כ-100,000 יהודים מפולין וארצות נוספות בחודשים שלאחר הפוגרום הייתה לה השפעה מכרעת על המהלכים הבינלאומיים שהתנהלו באותה תקופה.
כשאירע הפוגרום היו באזורי הכיבוש במערב אירופה, בעיקר בגרמניה, כ־100,000 יהודים שנדרש פתרון דחוף להוצאתם והעברתם למקום משכן חלופי.
התנועה הציונית נאבקה להעלאתם לארץ ישראל וגם רוב היהודים היו מעוניינים בכך.
בעקבות דו"ח הריסון הנשיא טרומן הפעיל לחץ כבד על הבריטים להיענות לדרישה זו ומסקנות הוועדה האנגלו-אמריקאית תאמו גם הם דרישה זו.
הבריטים אומנם התנגדו אבל הלחץ האמריקאי הכבד עמד לשנות את עמדתם.
עלית 100 אלף יהודים מאירופה הכבושה לארץ ישראל עמדה לפתור את בעיית שארית הפליטה בלא שתוקם מדינת יהודים ובלא שהבריטים יעזבו את הארץ.
בנקודת זמן קריטית זו (סתיו-חורף 1946) הוצפה אירופה מערבית בעוד כ-100 אלף יהודים שהגיעו, בעזרת תנועת הבריחה, לגרמניה ותבעו גם הם פתרון לעתידם.
מספר עצום זה של פליטים, שיבש את התוכנית האמריקאית לעליה והותיר את הבריטים בלא יכולת לגשר בין המצב היהודים שנוצר לבין ההתנגדות הערבית לעליה בממדים כאלה.
באין מוצא אחר, הבריטים נדחפו להחלטה לסגת מהמנדט על ארץ ישראל והחזרתו לאו"ם במרץ 1947.
פרשת ה־500 היא פעולה נועזת של תנועת הבריחה של פריצת הגבול בין אוסטריה לאיטליה באופן לא לגאלי עבור שורדי השואה בדרכם לארץ ישראל.
בחדשים מרץ-אפריל 1947 גבר הלחץ של הבריטים על הצרפתים לא לאפשר מעבר של שורדי שואה בשטח השליטה של הצבא הצרפתי מאוסטריה לאיטליה.
בזלצבורג, שטח כיבוש בשליטת הצבא האמריקאי, מחנות הבריחה עלו על גדותיהם ובאיטליה אוניות המעפילים חיכו לשורדים שיבואו.
למפקדי הבריחה לא הייתה ברירה אלא לפרוץ את המחסום הצרפתי בכוח.
אוסטריה אחרי המלחמה חולקה לארבעה אזורי-כיבוש: הרוסי, הצרפתי, האנגלי והאמריקאי.
גבולות נקבעו לפי האזורים באחריות צבאותיהם ובנוסף התקיים שלטון צללים של המשטרה האוסטרית.
הבריחה הייתה צריכה להעביר בגבולות אלה, באופן לא לגאלי, מאות אלפי יהודים שורדי שואה.
הם נכנסו לאוסטריה מפולין, הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה והמשיכו במסע למחנות באוסטריה, בגרמניה או באיטליה בדרך אל האוניות.
מפקד הבריחה באוסטריה ובגרמניה היה שליח המוסד לעליה ב', אשר בן נתן, שכינויו בבריחה היה ארתור.
באזור האמריקאי של אוסטריה, זלצבורג שימשה כצומת הדרכים הגדול של הפליטים, שחצו את אוסטריה.
מפקד הבריחה בזלצבורג והסביבה היה שורד השואה אבא גפן.
בתקופה הראשונה, במהלך 1945, היו בזלצבורג שורדי מחנות ההסגר של מטהאוזן וסביבתה, פליטי צעדות מוות ובורחים מהחודשים הראשונים של הבריחה בפולין.
בהמשך הגיעו גם בורחים מרומניה והונגריה דרך וינה, מפולין דרך ברטיסלבה, וינה ולינץ ומצ'כיה.
היו תקופות שהדרך לזלצבורג הייתה חסומה על ידי הבריטים, והשורדים היו צריכים ללכת ברגל, ב'דרך שחורה' (כנוי בריחה לדרך לא לגאלית), במעברי האלפים, ביערות, בשלג בלילה.
לא פעם תפשו אותם שוטרים והחזירו אותם למחנה ממנו יצאו.
היו שורדים שיצאו שלוש ואף ארבע פעמים, עד שהגיעו ליעדם.
מזלצבורג עברו הפליטים למחנות באזור האמריקאי בגרמניה או לאיטליה, בדרך לארץ ישראל.
בינואר 1946 נסגר לגמרי הגבול לגרמניה, לחץ בריטי.
למקום הגיעו שלושה חברי בריחה מומחים לארגון 'משלוחים' (טרנספורטים) לא לגאליים.
תחילה העבירו קבוצות קטנות לאיטליה דרך לנדק-נוידרס, מקום שהבריטים לא הגיעו אליו.
בהמשך הוגדלו הטרנספורטים והועברו שיירות של משאיות שהסיעו עד כ-350 איש ללילה.
המשלוחים היו מלווים בחיילים 'אנגלים', פעילי בריחה במדים אנגליים, מצוידים בתעודות 'רשמיות' שזויפו על ידי הבריחה.
התקופה השנייה התחילה בקיץ 1946, בעיקר אחרי פוגרום קיילצה.
לדרום אוסטריה התחילו להגיע טרנספורטים של אלפים, שלא הייתה אפשרות לקלוט אותם במחנות הקיימים.
אוגוסט - מחנה עקורים בעיר סאלפלדן, כ־80 ק"מ מזלצבורג, קליטה 4,000 איש ויותר.
מנהלי המחנות קיבלו הוראות פעולה מהבריחה בנושאי הוצאת והכנסת אנשים למחנה.
בתחילת 1947 התחילו להגיע לווינה אלפי יהודים מרומניה, במסגרת 'בריחת הרעב' (בריחת היהודים מרומניה אז נקראה כך עקב המצב הכלכלי הקשה ברומניה).
למפקדי הבריחה לא הייתה ברירה אלא לקבלם, למרות הצפיפות במחנות.
באזור השליטה הצרפתי, ליד העיר אינסברוק, בכפר קטן בשם גנדנוואלד, הוקמה נקודת בריחה עצמאית בפיקודו של סמי הלוי.
הלוי היה איש הבריגדה היהודית, שנשאר באירופה, במסגרת מבצע הכפילים של ההגנה לסייע לשורדי השואה.
כפילים היו חיילי הבריגדה שנשארו באירופה בזהות בדויה כדי לפעול בתנועת הבריחה, לאחר שהבריטים פרקו את הבריגדה וחייליה הוחזרו לארץ.
הלוי, יליד טורקיה, דיבר צרפתית רהוטה והיו לו קשרים טובים עם אנשי הצבא הצרפתי במקום.
בתקופה השלישית, באביב 1947, גם האמריקאים החלו להצר את צעדיה של פעילות הבריחה.
אחד המעברים החשובים של הבריחה בדרך לאיטליה היה המעבר מהמחנות באזור זלצבורג דרך טירול שבשליטה צרפתית.
מעברי הגבול של הבריחה בין אוסטריה לאיטליה באזור טירול
מעבר הגבול העיקרי של תנועת הבריחה בין אוסטריה לאיטליה היה מעבר ברנר.
במעבר גבול זה נסעו בכלי רכב.
משאיות הבריגדה, עם פליטים בתור שהיו מוסווים כציוד ומכוסים בברזנטים, עברו במעבר הברנר את הגבול.
בהמשך, לאחר שהבריגדה עזבה את האזור, משאיות הבריחה היו פורקות את השורדים מספר קילומטרים לפני הגבול באוסטריה ואוספות אותם מספר קילומטרים אחריו, באיטליה.
הפליטים היו עוברים את הגבול האלפיני ברגל בשלג, בחושך בדרכים לא סלולות.
בתחילת שנת 1947 הבריטים הכבידו את השמירה בגבול.
על פי בקשתו של ארתור בן נתן פתח הצבא האמריקאי מחנה פליטים בעיר סאלפלדן, הנמצאת במרחק של 20 ק"מ מהגבול של אזור השליטה הצרפתי.
הכוונה הייתה להשתמש במחנה זה להעברת פליטים דרך אזור השליטה הצרפתי אל איטליה.
בהמשך, בקיץ 1947, הגבול לאיטליה נסגר לגמרי.
פעילי הבריחה בראשותו של גפן מצאו דרך הרים עתיקה במעבר הקרימל, בה עברו גנבי בקר מאוסטריה לאיטליה כבר במאה ה־16. במהלך שלושה חודשי הקיץ של 1947 עברו כ-5,000 שורדי שואה את הגבול לאיטליה ברגל בהרי האלפים במעבר הקרימל.
בהמשך, בגלל עומק השלג במעבר, אי אפשר היה להמשיך להשתמש בו.המעבר דרך אזור השליטה הצרפתי נשאר כאפשרות האחרונה להגיע לאיטליה.
השורדים היו צריכים לעבור קודם כל את הגבול שבין האזור האמריקאי, שבו היו מחנות הבריחה ומחנות העקורים, לבין אזור השליטה הצרפתי.
בהמשך היה עליהם לנוע באזור השליטה הצרפתי באוסטריה, ואז לעבור את הגבול בינו לבין איטליה.
בחודשים מרץ - אפריל 1947 גבר לחץ הבריטים על הצרפתים לפעול נגד הבריחה.
משמרות חיילים צרפתים סיירו בהרים ונעזרו בשומרי יער אוסטריים מקומיים, כדי לתפוס קבוצות שורדים בדרכן לאיטליה.
מצב הבריחה במקום היה קשה.
המחנות עלו על גדותיהם ובנמלים חיכו לשווא האוניות לשורדים שיגיעו.
מעבר ברכבת מהעיר זלצבורג, באזור השליטה האמריקאי, לעיר אינסברוק, באזור השליטה הצרפתי, הפך בלתי אפשרי, עקב הביקורת החמורה האוסטרית-צרפתית ברכבת.
מפקד הבריחה באוסטריה, שפעל בכיסוי כעיתונאי ולבש מדים של כתב צבאי, פנה אל הקולונל הצרפתי באינסברוק בדרישה להקל על העברת פליטים דרך האזור.
בן נתן שלח למרות זאת, כדרך לבחון את המצב, טרנספורט של כ־150 איש.
הקבוצה נתפשה על ידי הצרפתים והוחזרה למקום ממנו יצאה.
הלחץ הבריטי היה חד משמעי ונחוש.
הוחלט על פעולה נועזת לפתיחת המעבר דרך אזור השליטה הצרפתי.
נבחרו 518 צעירים, שהתנדבו להשתתף במבצע.
משימתם הייתה לעבור את הגבול הראשון בין אזור השליטה האמריקאי לזה הצרפתי, להבקיע את הדרך של 30 הקילומטרים באזור השליטה הצרפתי ואז לעבור את הגבול השני, לאיטליה.
ההוראה לקבוצה ולמדריכיה הייתה לא לחזור גם אם יתפשו או יאסרו.
ההנחה הייתה שלא ניתן יהיה לאסור בבת אחת 500 איש, וגם אין באזור מקום מתאים למאסר של קבוצה כה גדולה.
בראש הקבוצה עמד ישראל רודלניק, איש בריחה ותיק.
הקבוצה חולקה לעשר יחידות, שעל כל אחת מונה מפקד קבוצה.
מונו 18 חברי בריחה כאחראים ובראשם מפקד כללי למבצע, שיצא עם הקבוצה גם הוא.
סיירים יצאו לבדוק את הדרך מבעוד מועד.
הם קבעו את המקומות המתאימים למעבר וטיפסו באלפים לגובה של מעל 2,800 מטר.
המבצע החל ב-7 במאי 1947. בדרך פגשו הבורחים שלושה שומרי גבול אוסטרים מזוינים.
הם פורקו מנשקם, נלקחו מהם אמצעי התקשורת, כדי שלא יכלו לקרוא לתגבורת והם נדרשו להישאר במקומם.
הקבוצה חדרה לשטח השליטה הצרפתי ונתקלה שוב בפטרול גם בהיתקלות זו הקבוצה התגברה על החיילים האוסטרים, שברחו.
הפעם הופיע קצין צרפתי חמוש.
למקום הגיעו מאות חיילים צרפתיים, הקיפו את הקבוצה ודרשו ממנה לחזור לאזור האמריקאי, משם יצאו.
החיליים הצרפתים שהגיעו השתמשו בכוח ובין הבורחים היו פצועים.
אדם מבוגר ונערה נפצעו קשה למדי.
הצרפתים הציעו להם עזרה רפואית ופינוי, אך הם סרבו.
למקום המשיכו לזרום כוחות צרפתיים והגיעו מכוניות משוריינות וטנקים.
הם הקיפו את הפליטים שלא זזו ממקומם.
מאות חיילים נעו מאחורי הטנקים, ניסו לחדור אל תוך הקהל ולהעלות אנשים בכוח על הטנקים.
אנשי הקבוצה, בעיקר בנות, השליכו עצמם אל מתחת לגלגלי המכוניות והטנקים.
הקולונל הצרפתי, שעמד בראש המאבק, הופתע מעוצמת ההתנגדות והורה להפסיק את ההתקפה.
המעגל הצבאי נשאר להקיף את הפליטים הנצורים במהלך יומיים ושני לילות שהו הפליטים היהודים בשטח תחת כיפת השמים.
יש לזכור שבחודש מאי באירופה הלילות קרים.
סיפור ה'מלחמה' של צבא הכיבוש הצרפתי בפליטי השואה היהודים הגיע (בעזרת הבריחה) לעיתונות והתפרסם בעולם.
כעבור יומיים הגיע למקום ג'יפ אמריקאי ובו שני 'קצינים אמריקאים' בכירים, הצרפתים נתנו להם לעבור במחשבה שהם ירגיעו את רוחות השובתים.
מהג'יפ ירדו, במדי אנשי צבא אמריקאים, סמי הלוי ועוזרו ממרכז הבריחה בגנדנוואלד.
בנוכחותם אורגנה תפילה בציבור והם נתנו הוראות לבורחים לא לחזור בשום אופן לאזור השליטה האמריקאי, משם יצאו.
הצרפתים הבינו שאינם יכולים להמשיך במאבק, שלא יוכלו 'להביס' את הפליטים ושעליהם למצוא דרך לסיים את הפרשה הקשה.
הם הסכימו שהפליטים יוחזרו לגנדנוואלד, שבאזור הצרפתי וישוכנו שם באופן ארעי.
הפליטים סירבו לחזור לאזור האמריקאי, משם יצאו.
גפן, מפקד הבריחה בזלצבורג, שכנע את האמריקאים שלא להסכים לקבל את הפליטים חזרה לסאלפלדן, בטענה שמקומותיהם כבר התמלאו על ידי פליטים חדשים שהגיעו, דבר שהיה נכון.
מיור וואסק, מפקד המשטרה הצבאית במקום אמר לגפן, שייתכן שיאלצו לקבל את הפליטים חזרה, מאחר שקיים הסכם בין הצרפתים לבין האמריקאים לקבל חזרה פליטים שחצו את הגבול באופן לא לגאלי.
גפן עמד על כך כי הפעם לפליטים אלה אין דרך חזרה, ואם הצרפתים יתעקשו, הבריחה עלולה לשלוח אליהם עוד 1,000 פליטים נוספים.
התקיימו דיונים קדחתניים ומפריס הגיעו הוראות ברורות לכוחות הצרפתיים לא לוותר, מפאת כבוד הצבא.
במהלך כעשרה ימים מתוחים התקימו דיונים לחיפוש פתרון שישמור על כבוד הצבא הצרפתי באזור, אך גם יאפשר לבריחה להעביר שורדי שואה לאיטליה.
השורדים במחנה באזור הצרפתי היו תחת שמירה כבדה.
ב-16 במאי התקבלה הוראה מקולונל היל, האמריקאי, לשלוח 15 מכוניות לגבול כדי לקבל חזרה את 500 הפליטים.
גפן שכנע את מיור וואסק לא לשלוח מכוניות אמריקאיות להביא את ה-500 מגבול השליטה הצרפתי.
קולונל היל השתכנע וסיכם עם הצרפתים שאם הם יצליחו להוציא את האנשים מאינסברוק, ויביאו אותם לסאלפלדן, האמריקאים ישלמו את הוצאות הנסיעה בחלק הדרך שלהם.
למרות התנגדות הבורחים עצמם, הם הוחזרו לאזור השליטה האמריקאי, לסאלפלדן.
החיילים הצרפתים במחנה גנדנוואלד פרצו למגורים של הפליטים תוך שבירת דלתות וחלונות, הכו את השורדים והעלו אותם בכוח על המכוניות הצבאיות.
ארתור הורה לפזר שברי זכוכיות על הכביש לאורך הדרך ומכוניות צרפתיות נפגעו.
בשיחה שערכו האמריקאים עם גפן התברר להם שחלק מקבוצת ה– 500 הגיעו ממחנה סאלפלדן וחלק הגיעו מגרמניה.
קפיטן מיכלסון דרש מגפן להכין רשימה של הפליטים שהגיעו מגרמניה, כדי להחזירם לשם.
גפן הודיע לו כי לא יגיש רשימה כזו, כי השורדים הגיעו מגרמניה כדי לעבור לאיטליה והבריחה לא תסכים להחזיר יהודים לגרמניה.
גפן הבטיח למיכלסון להוציא מהמחנה בהקדם את הפליטים שהגיעו מגרמניה.
עוד באותו הלילה יצאה קבוצה של כ-50 שורדים לאזור השליטה של הצבא הצרפתי, כשהמשמר הצרפתי מעלים עין.
בהמשך, הצרפתים אפשרו לבריחה להמשיך בפעולותיה ולא הפריעו לקבוצות של כ־50 ובהמשך גם כ־100 איש לעבור ולהגיע לאיטליה.
אוניות המעפילים שחיכו, העלו את השורדים ויצאו להפלגות אל ארץ ישראל.
פרשת האחים בוגדנוב הייתה מחלוקת אקדמית לגבי הלגיטימיות של קבלת תוארי דוקטור על ידי התאומים הצרפתיים איגור וגריצ'קה בוגדנוב.
האחים איגור וגריצ'קה בוגדנוב היו דמויות טלוויזיה צרפתיות מוכרות, שהחזיקו בדוקטורטים בפיזיקה תאורטית.
הם התפרסמו בזכות עבודותיהם בתחום תורת השדה הטופולוגי ותנודות קוונטיות.
הפרשה החלה בשנת 2002 כאשר מדענים מתחומים שונים החלו לחקור את המאמרים של האחים בוגדנוב.
הפיזיקאים ג'ון באז וסטיב קרליפ היו בין הראשונים שהצביעו על בעיות חמורות במאמרים שפורסמו, שכללו טעויות רבות, מונחים לא מובנים ושימוש מוגזם במילות מפתח ללא קשר ברור לתיאוריה קוהרנטית.
במאמר זה השתמשו האחים בוגדנוב במונחים מסובכים וניסוחים לא ברורים, מה שגרם למספר פיזיקאים לטעון כי מדובר במאמרים חסרי ערך מדעי.
האחים בוגדנוב, איגור וגריצ'קה, נולדו בשנת 1949 בכפר סן-לארי שבאזור גסקוניה בדרום-מערב צרפת.
שניהם למדו מתמטיקה שימושית בפריז, אך פנו לקריירות בטלוויזיה והנחו מספר תוכניות פופולריות בנושאי מדע ומדע בדיוני.
בשנת 1991 פרסמו האחים ספר בשם "Dieu et la Science" ("אלוהים והמדע"), שהתבסס על ראיונות עם הפילוסוף הקתולי ז'אן גיטון והפך לרב-מכר בצרפת.
הספר עורר מחלוקת כאשר פרופסור לאסטרונומיה מאוניברסיטת וירג'יניה, טרין סואן, האשים את האחים בגנבה ספרותית מספרו "The Secret Melody: And Man Created the Universe" משנת 1988. לאחר מאבק משפטי בצרפת, בו השופט פסק בתחילה לטובת סואן, הגיעו הצדדים להסדר מחוץ לבית המשפט, והאחים בוגדנוב הכחישו כל עוולה.
סואן טען כי התביעה לחצה על האחים להשיג דוקטורט במהירות, מאחר שנטען על גב הספר שהאחים הם בעלי דוקטורטים למרות שלא היו.
בשנת 1993 החלו האחים לעבוד על דוקטורטים תחת הפיזיקאי המתמטי משה פלאטו מאוניברסיטת בורגון.
לאחר מותו של פלאטו בשנת 1998, עמיתו דניאל שטרנהיימר המשיך להדריך את האחים.
שטרנהיימר תיאר את האחים כ"מבריקים".
גריצ'קה בוגדנוב קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בורגונדי (דיז'ון) בשנת 1999. במקור הוא הגיש בקשה לתואר דוקטור בפיזיקה, אך לאחר שנדרש לשכתב את התזה ולהסיר את הדגשת הפיזיקה, הוא קיבל את התואר במתמטיקה.
בערך באותו זמן, איגור בוגדנוב נכשל בהגנה על התזה שלו.
יועציו הסכימו לאחר מכן לאפשר לו לקבל תואר דוקטור אם יפרסם שלושה מאמרים בכתבי עת בביקורת עמיתים.
בשנת 2002, לאחר פרסום המאמרים הנדרשים, קיבל איגור תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית מאוניברסיטת בורגונדי.
שני האחים קיבלו את ציון המעבר הנמוך ביותר של "מכובד", כפי שציין דניאל שטרנהיימר לכתב המדע של הניו יורק טיימס, דניס אוברבי.
בהצדקת הענקת הדוקטורטים אמר שטרנהיימר ל"טיימס": "החבר'ה האלה עבדו 10 שנים ללא שכר.
יש להם את הזכות שעבודתם תוכר עם דיפלומה, וזה לא הרבה בימינו."
במהלך השנים 2001 ו-2002 פרסמו האחים חמישה מאמרים בכתבי עת לפיזיקה עם ביקורת עמיתים, כולל "Annals of Physics" ו-"Classical and Quantum Gravity".
המחלוקת סביב עבודתם החלה ב-22 באוקטובר 2002 כאשר הפיזיקאי מקס נידרמאייר שלח דוא"ל לפיזיקאי עזרא טי.
ניומן מאוניברסיטת פיטסבורג בו טען כי התזות והמאמרים של האחים בוגדנוב הם "בלופים" שנוצרו על ידי חיבור מונחים מתורת המיתרים ללא כל משמעות אמיתית.
תוכל המייל התפשט באינטרנט והגיע עד לפיזיקאי ג'ון באז שפתח על כך דיון בפורום מדעי תחת הכותרת "פיזיקה ננשכה על ידי תרמית סוקל הפוכה?"
הדיון הפך לנושא פופולרי, כאשר רוב המשתתפים הסכימו שהמאמרים פגומים.
הסיפור התפשט בתקשורת, ונידרמאייר התנצל בפני האחים בוגדנוב, תוך שהוא מודה שלא קרא את המאמרים ממקור ראשון.
הרקע הבידורי של האחים תרם לאפשרות שהם ניסו לבצע תרמית מכוונת, אך איגור בוגדנוב הכחיש במהרה את ההאשמה.
האחים השתתפו בדיונים המקוונים, לפעמים תוך שימוש בכינויים או באמצעות חברים שפעלו כסוכנים.
הם השתמשו בשיטות אלו כדי להגן על עבודתם ולפעמים להעליב את מבקריהם, ביניהם חתן פרס נובל לפיזיקה ז'ורז' שרפק.
במהלך המחלוקת, שחררו האחים דוא"ל שכלל לכאורה הצהרות תומכות מאת לורן פריידל, פרופסור אורח במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית.
פריידל הכחיש שכתב את ההערות ואמר שהן נשלחו ממנו לחבר.
האחים ייחסו את ההצהרות לפריידל, אשר אמר: "אני מאוד כועס כי קיבלתי דוא"ל מאנשים בקהילה ששאלו אותי מדוע הגנתי על האחים בוגדנוב.
כאשר שמך משמש ללא הסכמתך, זהו הפרה."
השפעות והשלכות על מערכת הביקורת המדעית
הפרשה גרמה לבחינה מחודשת של תהליכי הביקורת המדעית במגוון כתבי עת.
לדוגמה, בכתב העת "Classical and Quantum Gravity" התקיימו דיונים על הדרכים לשיפור תהליך הביקורת כדי למנוע מקרים דומים בעתיד.
כמו כן, האחים בוגדנוב פרסמו מאמרים נוספים בכתבי עת אחרים, אך רבים מהם נדחו לאחר ביקורת מעמיקה יותר.
הפרשה זכתה לתשומת לב רבה בתקשורת, כאשר מגזינים כמו "The Register" והניו יורק טיימס דיווחו בהרחבה על הפרשה.
דיווחים אלו כללו ראיונות עם מדענים והביאו לתגובות נוספות מצד הקהילה המדעית.
חלק מהכתבות הצביעו על כך שהאחים בוגדנוב ניסו לחשוף את הכשלים במערכת הביקורת המדעית, בעוד אחרים טענו כי מדובר במאמרים חסרי ערך שנכתבו מתוך חוסר הבנה אמיתי של התחום.
התגובות הראשוניות של המדענים היו קשות ונוקבות.
ד"ר רומן ג'קייו מ-MIT, שאישר את עבודת הדוקטורט של איגור בוגדנוב, הביע לאחר מכן צער על החלטתו והודה כי לא הבין את התוכן במלואו.
ד"ר איגנטיוס אנטוניאדיס מה-École Polytechnique, שאישר את עבודת הדוקטורט של גריצ'קה בוגדנוב, חזר בו מהחלטתו והודה כי מדובר בעבודה חסרת ערך מדעי.
פרשת סוקל התרחשה בשנת 1996 כאשר הפיזיקאי אלן סוקל פרסם מאמר מגוחך בכתב עת לפילוסופיה פוסטמודרנית בכוונה להראות את חוסר הקפדנות של מערכת הביקורת האקדמית.
המאמר התקבל לפרסום ולאחר מכן חשף סוקל את התרמית, מה שגרם לביקורת חריפה על כתבי העת האקדמיים בתחום הפילוסופיה והפוסטמודרניזם.
בניגוד לפרשת סוקל, האחים בוגדנוב טענו כי עבודותיהם היו רציניות ומבוססות.
הם הגנו על מחקריהם וטענו כי הם ניסו להביא תיאוריות חדשניות ופורצות דרך.
עם זאת, הביקורת החריפה על עבודותיהם והתגלות הכשלים הרבים במאמרים שלהם הצביעו על כך שלא הייתה זו פגיעה מכוונת אלא חוסר הבנה אמיתי של התחום.
פרשת האם המרעיבה היא פרשה משפטית–חברתית שהתרחשה בישראל בשנת 2009, ובה נעצרה אישה חרדית משכונת מאה שערים בירושלים בחשד כי מנעה מזון מבנה הפעוט וגרמה לו לתת־תזונה חמורה.
הפרשה לוותה בסיקור תקשורתי נרחב והציתה גל מחאות אלימות בהשתתפות אלפי חרדים בירושלים.
בסופו של ההליך המשפטי נקבע כי האם סובלת מהפרעה נפשית מסוג תסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח, והיא נידונה למאסר על תנאי בלבד, ללא מאסר בפועל.
ביום 15 ביוני 2009 אושפז הילד בן השלוש בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים כשהוא סובל מתת־תזונה.
הילד היה בנה של אם חרדית בת כ־30, מזוהה עם חסידות תולדות אהרן ואם לשישה ילדים.
צוותים רפואיים הבחינו כי מצבו משתפר בהיעדרה ומידרדר בנוכחותה.
בעקבות זאת הוצבו מצלמות נסתרות, ובית החולים טען כי התיעוד מציג את האם מונעת מזון וטיפול.
ההגנה טענה כי הצילומים חלקיים ואינם מהווים ראיה חד־משמעית.
ב־8 ביולי 2009 נעצרה האם והובאה לחקירה.
למחרת היום כינו אותה כלי התקשורת "האם המרעיבה".
ב־12 ביולי האריך בית המשפט את מעצרה.
מעצרה של האם עורר גל מחאות חסר תקדים בעוצמתו בשכונות החרדיות בירושלים.
כבר ב־13 ביולי 2009 התקיימה הפגנה מול בית החולים הדסה עין כרם, בה השתתפו מאות בני אדם, שנשאו שלטים בהם נכתב כי מדובר ב"עלילת דם" נגד הציבור החרדי כולו.
יומיים לאחר מכן, ב־15 ביולי, נערכו הפגנות נוספות במרכז העיר ירושלים, שכללו חסימות כבישים, הצתות פחים ועימותים עם המשטרה.
המוחים טענו כי המדינה והרופאים בחרו להפוך אם חרדית לסמל ציבורי כדי לפגוע בכבוד הקהילה.
ב־16 ביולי נערכה בשכונת מאה שערים הפגנת ענק בהשתתפות אלפי מפגינים, שהוגדרה כאחת המחאות החרדיות הגדולות של העשור.
בהפגנה זו נחסמו רחובות ראשיים, פחים הוצתו ויידוי אבנים נרשם לעבר שוטרים.
המשטרה דיווחה על תשעה שוטרים שנפצעו קל ויותר משלושים עצורים, בעוד בהנהגה החרדית הדגישו כי מדובר במחאה עממית שנועדה "לצעוק נגד עוול חמור כלפי אם יהודייה".
בכרוזים שחולקו בשכונות החרדיות נכתב כי "הדסה רוצחים" וכי הפרשה כולה היא "עלילת דם מודרנית" המזכירה אפיזודות אנטישמיות היסטוריות.
בקרב המפגינים הודגש כי עצם מעצרה של האם הוצג בתקשורת כעובדה מוכחת עוד בטרם הוכרע דינה, וכי מטרת ההפגנות הייתה "להגן על כבודה של קהילה שלמה שנרמסת בשם מאבק לא מוצדק".
החרם החרדי על בית החולים הדסה
במהלך הפרשה החריפה מתיחות בין גורמים חרדיים לבין בית החולים הדסה עין כרם.
רבנים ואישי ציבור מן העדה החרדית קידמו קריאה מעשית להימנע מהגעה לבית החולים, והדסה דיווחה על ירידה במספר המטופלים החרדים, על סירוב לפינוי אמבולנסים לבית החולים ועל ניסיון מאורגן לאסוף תלונות אזרחיות נגד המוסד.
בחוגים חרדיים נטען כי התנהלות הצוותים בהדסה בפרשה פגעה באמון הציבור החרדי; על רקע זה דווח על הורים חרדים שסירבו לאשפז תינוק חולה בהדסה מטעמים אידאולוגיים, אף שלטענת גורמי רפואה הסירוב סיכן את חייו, והתינוק הועבר שוב ושוב בין בתי חולים לצורך טיפולים נקודתיים בלבד.
במקביל התקיימו מגעים ישירים בין הנהלת הדסה פרופ' שלמה מור יוסף וד"ר יאיר בירנבאום לבין הנהגת העדה החרדית, אך חילוקי הדעות נותרו בעינם.
על רקע המתיחות התקבלו איומי טרור אישיים נגד ד"ר בירנבאום, ובהם איום בהטמנת מטען חבלה ברכבו; המשטרה פתחה בחקירה, בעוד נציגי המשפחה והקהילה החרדית טענו כי מדובר בספין שנועד להציג את הציבור באור אלים.
בתוך ימים התחדד הוויכוח גם סביב שאלת המשך האשפוז של הילד בהדסה: הדסה הכחישה תחילה כוונה להעבירו לבית החולים שיבא, אך בהמשך נמסר כי יועבר למוסד רפואי אחר, מהלך שפורש בציבור החרדי כצעד להרגעת המתיחות סביב בית החולים.
בעקבות ההחרפה ביחסים דווח גם על שיקולי מניעת תרומות ועל מאמצים להשפיע על מסלולי הפינוי והאשפוז של תושבי שכונות חרדיות בירושלים עדות לעומק המשבר בין חלקים בקהילה החרדית לבין הנהלת הדסה באותה עת.
הפרשה זכתה לסיקור נרחב באמצעי התקשורת בישראל והופיעה ימים רבים בכותרות הראשיות.
כבר ב־8 ביולי 2009, שעות לאחר המעצר, הופיע הכינוי "האם המרעיבה" בכל כלי התקשורת המרכזיים וערוצי הטלוויזיה, והוצג לציבור כעובדה כמעט מוסכמת.
מבקרי התקשורת, ובעיקר בציבור החרדי, טענו כי עצם קיבוע הכינוי מהווה חריגה מכללי הסיקור ההוגן, משום שהוא שולל בפועל את עקרון חזקת החפות עוד בטרם נפתח המשפט.
בתקשורת החרדית ביומונים החרדים יתד נאמן, המודיע והמבשר נכתבו מאמרי מערכת שהאשימו את העיתונות הכללית ביצירת "עלילת דם מודרנית" כלפי אם חרדית, וטענו כי הממסד התקשורתי מנצל את האירוע כדי לצייר את החרדים כקבוצה קיצונית ומסוכנת.
בכרוזים שחולקו בשכונות החרדיות הודגש כי "התקשורת משתפת פעולה עם רדיפת הדת" וכי אין להאמין לדיווחים המגיעים מן העיתונות הכללית.
מנגד, כלי התקשורת הממסדיים הצדיקו את סיקורם בכך שלדבריהם מדובר היה בפרשה חמורה וחריגה, שיש בה עניין ציבורי ממדרגה ראשונה.
עם זאת, גם בעיתונות הכללית נשמעו קולות ביקורת על השימוש האוטומטי בכינוי "האם המרעיבה" ועל האופן שבו הוצג המקרה לציבור, מבלי להמתין להכרעת בית המשפט.
הפרשה חרגה מגבולות ישראל וזכתה לסיקור בכלי תקשורת בינלאומיים, בהם ה־BBC, הגרדיאן הבריטי והABC וכתבי חוץ של סוכנויות בינלאומיות.
כלי תקשורת אלו הדגישו לא רק את האירוע עצמו, אלא גם את ההפגנות האלימות בירושלים והמתח בין חרדים לממסד הרפואי והמשפטי.
בציבור החרדי נותרה תחושת קיפוח כלפי התקשורת הישראלית, שנחשבה בעיניהם לגורם שהוביל להסלמת האירועים.
לטענת רבנים ואישי ציבור, התקשורת "הפכה את האם לאשמה מיידית" ותרמה להוצאת דיבתו של ציבור שלם.
ב־4 באוגוסט 2009 הוגש כתב אישום בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובו יוחס לאם התעללות בקטין חסר ישע.
הפרקליטות הציגה את סרטוני המצלמות כראיה מרכזית, בעוד ההגנה הציגה חוות דעת פסיכיאטריות שקבעו כי היא סובלת מתסמונת מינכהאוזן באמצעות שליח.
בינואר 2010 הושג הסדר טיעון: האם הודתה בחלק מהעבירות, התחייבה לשהות במעצר בית ולטיפולים נפשיים, ובתמורה נגזר עליה מאסר על תנאי בלבד.
ב־25 בנובמבר 2010 אישר בית המשפט המחוזי את ההסדר.
בשנת 2013 ביקשה הפרקליטות להטיל עליה מאסר בפועל, אך הבקשה נדחתה.
לאחר ההרשעה הועבר הילד למשפחת אומנה, בעוד יתר ילדיה נותרו במשמורתה.
בעיני רבים בציבור החרדי נותרה הפרשה סמל לרדיפה דתית, בעוד הממסד הרפואי ראה בה הוכחה לחשיבות הזיהוי המוקדם של מקרי התעללות בילדים.
פרשת הברחת הסחורות לרצועת עזה היא חקירה ביטחונית-פלילית שנחשפה בינואר 2026, בנוגע להברחת סחורות מישראל לרצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
על פי החשד, מדובר בהברחה, באמצעות שיירות של צה"ל, של סחורות ששימושן יכול לכלול רכיבי טרור.
החשדות המיוחסים למעורבים כוללים עבירות חמורות של סיוע לאויב במלחמה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, קבלת שוחד, מרמה והפרת אמונים, ועבירות לפי חוק איסור הלבנת הון.
בניגוד לרשתות ההברחות שנתפסו בעבר, הפעם המבריחים היו אנשים מתוך המערכת עצמה, ובעיצומה של לחימה פעילה.
אחד הנאשמים בפרשה הוא בצלאל זיני, מי שעמד בראש כוח אוריה ואחיו של ראש שירות הביטחון הכללי דוד זיני.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נוצרה מציאות גאופוליטית וביטחונית אנומלית בגבול עם רצועת עזה.
בעוד שצה"ל מקיים שליטה מבצעית בחלקים נרחבים מהרצועה ואוכף סגר ימי ויבשתי הדוק, הצורך במנגנוני סיוע הומניטרי לאוכלוסייה האזרחית, לצד הצורך בתמיכה לוגיסטית לכוחות הלוחמים בשטח, יצרו "צינורות חמצן" לוגיסטיים לרצועה.
ארגון חמאס, לאחר תקופת שחיקה ארוכה, סובל ממחסור אקוטי בחומרי נפץ תקניים ובאמצעי לחימה.
מצוקה זו דחפה את הארגון להישען על רכש אזרחי.
דהיינו ניסיון להשיג מוצרים אזרחיים שניתן להסב אותם לצרכים צבאיים, או להשתמש בהם כתשתית תומכת לחימה.
"הקו הצהוב" הוא רצועת חיץ בלב הרצועה, המפריד בין הכוחות הישראליים לבין ריכוזי האוכלוסייה הפלסטינית שבשליטת חמאס.
אזור זה אינו גבול בינלאומי, אלא מרחב לחימה דינמי, שבו מתקיימת תנועה ערה של כוחות צבא, קבלני תשתיות, משאיות סיוע וגורמי לוגיסטיקה.
ככל שצה"ל מעמיק את אחיזתו בקו הצהוב, ושוהה זמן רב יותר בשטח, כך נוצרת שגרה לוגיסטית הכרחית.
שגרה זו דורשת ספקים חיצוניים, קבלני עבודות עפר, מובילי דלק ונהגי משאיות.
המבריחים זיהו את "הקו הצהוב" כנקודת מסירה שבה הפיקוח לעיתים רופף יותר מאשר במעברים האזרחיים הרשמיים.
כל נקודת מגע כזו, שבה משאית ישראלית או קבלן מורשה חוצים את הגדר לתוך המרחב המבצעי, מהווה פוטנציאל להברחה.
במסגרת הפרשה נעצרה רשת מסועפת שכללה אנשי לוגיסטיקה, קבלנים אזרחיים ואנשי מילואים, בחשד שהבריחו סחורות וציוד אסור מישראל לתוך רצועת עזה במהלך הלחימה.
החקירה החלה כפעילות סמויה של יחידת ההונאה במחוז דרום של משטרת ישראל, בעקבות זיהוי תנועה חריגה של סחורות בשיירות לוגיסטיות של צה"ל ובמשאיות הסיוע ההומניטרי, והפכה לגלויה בסוף ינואר 2026 עם מעצרם של כ-11 חשודים מרכזיים, בהם קבלני הובלה ותשתית ונהגים שפעלו בשירות צה"ל.
על פי המידע שבידי מערכת הביטחון, חלק מהפריטים שהוברחו הם רחפנים כבדים שמסוגלים לשנע 70 קילו, טלפונים סלולריים, חלקי חילוף לרכב, מצברים, חומרי בניין, חומרי הדברה וכבלי חשמל.
על פי השב"כ והמשטרה מדובר בסחורות דו-שימושיות, כלומר סחורות שיש להן שימושים אזרחיים, אבל חמאס יכול להפיק מהן תועלת ולבצע בעזרתן פיגועים.
שוויים הכולל של הפריטים מיליוני שקלים.
בשל חומרת החשדות כי פעילות הרשת סייעה בעקיפין לגורמי טרור תמורת בצע כסף, הפרשה עוררה הד ציבורי נרחב הממוקד בחשש לניצול המערך הלוגיסטי הצבאי בעת מלחמה.
אחד הנאשמים המרכזיים בפרשה הוא בצלאל זיני, ששימש כמפקד כוח אוריה, כוח הנדסי אזרחי ברצועה.
הוא נאשם כי ניצל את תפקידו ואת הגישה שניתנה לו לרצועה כדי לקדם את ההברחות האסורות.
זהותו של זיני הובילה לרגישות מיוחדת בניהול התיק בשל היותו אחיו של ראש שירות הביטחון הכללי המכהן, דוד זיני.
לאור קרבת המשפחה הזו, ועל מנת למנוע חשש לניגוד עניינים, הוחלט כי החקירה תנוהל באופן בלעדי על ידי משטרת ישראל ותחת פיקוח פרקליטות המדינה, למניעת ניגוד עניינים בשב"כ.
בדיווחים הודגש כי לראש השירות אין כל נגיעה לחשדות המיוחסים לאחיו.
בפברואר 2026 הוגש נגד בצלאל זיני כתב אישום בעבירות של סיוע לאויב במלחמה ולקיחת שוחד.
לפי כתב האישום זיני ושותפיו "ידעו שהסחורה המוברחת עשויה להגיע לידי גורמי טרור ובהם חמאס, ולשמש ולסייע לחיזוק כוחם ולקידום ומימון פעילותם".
שיטת הפעולה של הרשת התבססה על ניצול הפרצות במנגנוני הבידוק של שיירות האספקה שנכנסו לרצועה.
על פי החשד, חברי הרשת החביאו בתוך כלים הנדסיים כבדים ומשאיות אספקה כמויות גדולות של מוצרי צריכה, כמו טבק וסיגריות, שמחירם ברצועה האמיר בעשרות מונים בשל הסגר והמלחמה.
החשדות המיוחסים למעורבים כוללים עבירות חמורות של סיוע לאויב במלחמה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, ועבירות לפי חוק איסור הלבנת הון.
המשטרה טענה כי מעבר לרווח הכללי המיידי, עצם הכנסת סחורות לא מפוקחות לידי גורמים ברצועה מהווה פגיעה במאמץ המלחמתי, ובמדיניות הלחץ הכלכלי על חמאס.
מנגד, חלק מהחשודים טענו להגנתם כי מדובר ביוזמות מקומיות של הברחת סיגריות, שאינן עולות לכדי "סיוע לאויב" או פגיעה בביטחון המדינה.
ב-4 בפברואר הוגשו 12 כתבי אישום, שבהם ניטען כי "טבק וסיגריות הכניסו לכיסו של חמאס מאות מיליוני שקלים וסייעו לשמר שרידות כלכלית ואחיזה שלטונית בשטח".
מהפרקליטות נמסר כי הנאשמים היו מודעים לכך שהסחורות יגיעו לחמאס ויחזקו את כוחו.
לכלל הנאשמים יוחסו עבירות של סיוע לאויב במלחמה, פעולה ברכוש למטרות טרור, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ומתן שוחד.
לארבעה נאשמים יוחסה גם עבירה של לקיחת שוחד.
לנאשמים יוחסו גם עבירות מס, וכן עבירות לפי חוק המאבק בטרור.
על רוב פרטי הפרשה נמצאים תחת צו איסור פרסום.
ב-27 בינואר 2026 התיר בית משפט השלום באשקלון לפרסם כי מתנהלת חקירה רחבת היקף בנוגע להברחת סחורות מישראל לרצועת עזה.
על פי החשד, מדובר בהברחת סחורות ששימושן יכול לכלול רכיבי טרור.
נעצרו מספר מעורבים בפרשה, וברכבם של חלק מהמעורבים נתפס נשק.
פרשת ההצבעות הכפולות היא כינוי לאירוע שהתרחש בכנסת השש עשרה במהלך הצבעה במליאת הכנסת על אישור חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל ב-2003, כשהסתבר שמספר חברי הכנסת הצביעו גם במקום חברי כנסת אחרים.
ב-28 במאי 2003 דנה הכנסת בהצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), התשס"ג-2003. הצעת חוק זו, שיזם שר האוצר בנימין נתניהו, כללה תיקוני חקיקה רבים, במתכונת של חוק ההסדרים, במטרה לקצץ בהוצאות המדינה עקב המשבר הכלכלי ששרר בישראל באותה תקופה.
הדיון בקריאה השנייה של הצעת החוק נמשך זמן רב, עקב פיליבסטר שערכו סיעות האופוזיציה, וההצבעות נגררו לשעות הלילה.
בסופו של דבר אישרה הכנסת את החוק, ודחתה את כל ההסתייגויות שהגישו חברי הכנסת מהאופוזיציה.
זמן קצר לאחר אישור החוק, טען חבר הכנסת יעקב ליצמן כי ראה חבר כנסת מצביע במקומה של חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שלא נכחה בהצבעה.
ליצמן סירב להגיש תלונה במשטרה או בוועדת האתיקה, ואף לגלות במי מדובר, אך עד מהרה נפוצו שמועות שמדובר ביותר מחבר כנסת אחד שהצביע שלא ממקומו.
בעקבות התפתחויות אלה, הקים יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, ועדת בדיקה שכללה את קצין הכנסת, יצחק שד"ר, ואת היועצת המשפטית לכנסת, אנה שניידר.
בבדיקה הושוו צילומי הטלוויזיה מהמליאה עם מערכת ההצבעות האלקטרונית, והממצאים העלו חשד כי חמישה מחברי הכנסת הצביעו פעמיים (יחיאל חזן, מיכאל גורלובסקי, ואסל טאהא, סגן השר יעקב אדרי והשר אברהם פורז), וכי שלושה אחרים הצביעו לא ממקומם (אלי בן-מנחם, מיכאל איתן ואלי אפללו).
חבר הכנסת גורלובסקי הודה, מיוזמתו, כי הצביע גם במקומו של חבר הכנסת גלעד ארדן.
ועדת האתיקה החליטה להשעותו מדיוני המליאה והוועדות לתקופה של 4 חודשים וחצי.
במקביל, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על פתיחת חקירה משטרתית.
חוקרי המשטרה גבו עדויות מחמשת חברי הכנסת החשודים, מיושב ראש הכנסת, ומחבר הכנסת ליצמן.
ליצמן סירב בתחילה לגלות מי היה חבר הכנסת שאותו ראה מצביע במקום חברת הכנסת גבריאלי, אך לאחר שנועץ ברבנים, העיד בסופו של דבר בפני החוקרים כי היה זה חבר הכנסת חזן.
שלושה מחברי הכנסת שנחקרו לא הועמדו לדין בסופו של דבר.
השר פורז הודה כי הצביע גם במקומו של השר ישראל כץ, אך טען כי עשה זאת בשוגג וכי ביקש מיושב ראש הכנסת לבטל את הצבעתו מיד לאחר שעשה זאת, והיא אכן בוטלה מיידית.
חבר הכנסת טאהא נראה במצלמות הטלוויזיה כשהוא רוכן לעבר לחצני ההצבעה של חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, אך לא נקלטה הצבעה כפולה במערכת.
היועץ המשפטי לממשלה החליט לסגור את התיק נגדם מחוסר אשמה.
לגבי סגן השר אדרי, שנראה כשהוא מצביע גם במקומו של חבר הכנסת אהוד יתום, החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק מחוסר ראיות מספיקות.
לעומתם, כנגד חבר הכנסת חזן עמדה עדותו של חבר הכנסת ליצמן, ואילו כנגד חבר הכנסת גורלובסקי עמדה הודאתו הוא.
ב-3 בדצמבר הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי החליט להגיש כתבי אישום נגד השניים, בעבירות של זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים.
ב-22 בדצמבר דנה ועדת הכנסת בבקשת היועץ המשפטי לממשלה להסיר את חסינותו של חבר הכנסת חזן.
חזן עצמו ביקש מהוועדה שתאשר את הבקשה כדי שיוכל להיאבק על חפותו, אך חברי כנסת טענו כי מאחורי הקלעים פעל חזן לסיכול המהלך.
הבקשה להסרת החסינות נדחתה ברוב של 8 מול 7. למחרת דחתה הוועדה גם את הבקשה להסיר את חסינותו של גורלובסקי, ברוב של 11 מול 5.
התנועה לאיכות השלטון עתרה לבג"ץ נגד החלטות ועדת הכנסת.
במהלך הדיונים הודיע חזן לבית המשפט כי ייזום דיון מחודש בוועדת הכנסת, וב-26 בינואר 2004 הוסרה חסינותו.
העתירה כנגד אי הסרת חסינותו של גורלובסקי נותרה בעינה.
עמדת המדינה הייתה כי מאחר שגורלובסקי כבר נענש על ידי ועדת האתיקה, החלטת ועדת הכנסת עומדת במתחם הסבירות, ועל כן אל לו לבג"ץ להתערב בהחלטה זו.
ב-23 במרץ 2005 קיבל הרכב מורחב של 7 שופטים את עתירתה של התנועה לאיכות השלטון, בהחלטה שנתקבלה פה אחד.
בפסק הדין נפסק כי שיקול הדעת של ועדת הכנסת בדיון על הסרת חסינות מוגבל רק לבחינת שיקוליו של היועץ המשפטי לממשלה, ומאחר שהוועדה שקלה שיקולים אחרים שאינם בסמכותה, החלטתה בטלה.
בעקבות פסיקת בג"ץ, התכנסה ועדת הכנסת לדון פעם נוספת בהסרת החסינות, אך גם הפעם דחתה את הבקשה, ברוב של 10 מול 6. התנועה לאיכות השלטון עתרה בשנית לבג"ץ, והיועץ המשפטי לממשלה הודיע כי לא יגן הפעם על החלטת ועדת הכנסת.
בינתיים, תוקן חוק החסינות, כך שליועץ המשפטי לממשלה הסמכות להגיש כתב אישום כנגד חבר כנסת, שרשאי בתורו להגיש בעקבות כך בקשה לקבלת חסינות מוועדת הכנסת, ועל כן העתירה התייתרה ונדחתה.
מרגע שנחשפה הפרשה ובמהלך כל משפטו טען חזן לחפותו.
ב-26 באפריל 2006, זמן קצר לאחר שהסתיימה כהונתו של חזן בכנסת, הרשיע אותו בית משפט השלום בירושלים בעבירות בהן הואשם.
בית המשפט פסק שגרסתו של ליצמן אמינה מגרסתו של חזן, תוך שהוא מסתמך על כך שבניגוד לעמדתו הנחרצת בבית המשפט, במספר ראיונות בתקשורת לא שלל חזן באופן מוחלט את האפשרות שהצביע במקומה של חברת הכנסת גבריאלי.
בית המשפט גם שלל את טענותיו של חזן, לפיהן ייתכן ואירעה תקלה במערכת ההצבעה, שבשלה נרשמה בטעות הצבעתה של גבריאלי, ופסק, על סמך עדויות מומחים, כי תקלה כזו אינה אפשרית.
ב-20 ביוני נגזרו על חזן 4 חודשי מאסר בפועל, שהומרו בעבודות שירות, ועוד שני חודשי מאסר על תנאי.
בית המשפט פסק כי "פגיעה במעשה ההצבעה על ידי הטיית תוצאותיה במירמה, היא פגיעה בציפור נפשו של בית המחוקקים, והפרה ממשית של אמון הציבור בו", אך מנגד התחשב בעברו הנקי של חזן, ובמחיר הציבורי הכבד ששילם מאז נחשפה הפרשה.
חזן ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי.
ב-17 בינואר 2007 דחה בית המשפט את ערעורו, ופסק שאין מקום להתערב בפסק דינו של בית משפט השלום, לא לגבי הכרעת הדין ולא לגבי גזר הדין.
ב-18 ביוני אותה שנה, דחה בית המשפט העליון את בקשת רשות הערעור שלו על החלטת בית המשפט המחוזי חזן ביקש מבית המשפט העליון לקיים משפט חוזר בהרשעתו, ובקשתו נדחתה.
תקרית נוספת שליוותה את משפטו של חזן אירעה בנובמבר 2005. חזן צולם כשהוא נכנס למחסן שבו אוחסנו חלקים ממערכת ההצבעה שבה השתמשו בליל ההצבעות הכפולות.
מאוחר יותר התברר כי 4 ממערכות ההצבעה נעלמו.
חזן מסר מספר גרסאות לנסיבות הימצאותו במחסן.
בתחילה טען כי סגן מזכיר הכנסת אישר לו להיכנס למחסן, כדי שיוכל לבדוק את מערכות ההצבעה לצורכי משפטו, וכי הניח את המערכות בפינת המחסן, ולכן לא נמצאו.
מאוחר יותר טען כי כלל לא היה במחסן.
לאחר שהתברר לו כי מצלמות האבטחה תיעדו אותו נכנס למחסן, הודיע כי לקח רק את ה"פאנל" של מערכות ההצבעה, אך את ה"מוח" השאיר במחסן.
לבסוף, החזיר חזן את המערכות ליושב ראש הכנסת.
בעקבות אירועים אלה, נפתחה נגד חזן חקירה נוספת, בחשד לשיבוש הליכי משפט.
ב-28 בדצמבר המליצה המשטרה על הגשת כתב אישום, אך היועץ המשפטי לכנסת החליט לסגור את התיק מחוסר עניין לציבור.
בשל התמשכות הליכי הסרת החסינות, החל משפטו של גורלובסקי מאוחר יותר.
כתב האישום נגדו הוגש ב-30 באפריל 2006, ימים ספורים לאחר הכרעת הדין במשפטו של חזן וזמן קצר לאחר שחדל מלכהן כחבר הכנסת.
במסגרת עסקת טיעון, הודה גורלובסקי בעבירה של הפרת אמונים, ויתר סעיפי האישום (זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות ומרמה) נמחקו.
כאשר ניתן פסק הדין, ב-12 בינואר 2007, היווה גזר דינו של חזן נקודת מוצא לקביעת עונשו של גורלובסקי.
בית המשפט פסק כי יש מקום להקל עם גורלובסקי, בהשוואה לחזן, משום שבניגוד אליו הודה באשמתו ונטל אחריות למעשיו ומשום שכבר נענש על ידי ועדת האתיקה.
בית המשפט גזר עליו שני חודשי עבודות שירות בפועל ועוד שניים על תנאי.
הכנסת ה-16 סבלה מתדמית ירודה, ופרשת ההצבעות הכפולות הייתה לאחד מסממניה.
לא רק על עצם הפרשה נמתחה ביקורת, אלא גם על האירועים שנלוו לה - ההחלטה שלא להסיר את חסינותו של חבר הכנסת גורלובסקי, השתלשלות העניינים בעקבות פסיקת בג"ץ בעניין ולקיחת פאנל מערכת ההצבעה על ידי חבר הכנסת חזן.
חברי הכנסת היו ערים לביקורת, ופעלו במספר מישורים למזעור הנזקים, הן במישור הנורמטיבי - באמצעות הקמת ועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת ותיקון חוק החסינות והן במישור הטכני - באמצעות החלפת מערכת ההצבעה.
חברי הכנסת חזן וגורלובסקי לא הצליחו להתברג במקומות ריאליים בבחירות המקדימות שנערכו במרכז הליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-17 ונותרו מחוץ לכנסת.
הקמת ועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת
זמן קצר לאחר חשיפת הפרשה, ב-6 ביולי 2003, החליט יושב ראש הכנסת ריבלין על הקמת ועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת, וב-24 באוגוסט מינה את חבריה, בראשות השופט בדימוס יצחק זמיר.
הוועדה הגישה את המלצותיה בראשית 2007, וועדת הכנסת דנה ביישומן הן בכנסת ה-17 והן בכנסת ה-18.
ב-25 ביולי 2005 תיקנה הכנסת את חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, לפי הצעת ועדת הכנסת.
עד לאישורו של התיקון, היה על היועץ המשפטי לממשלה לפנות לוועדת הכנסת בבקשה להסיר את חסינותו של חבר הכנסת, לשם הגשת כתב אישום.
התיקון הפך, למעשה, את נטל ההוכחה.
כיום, רשאי היועץ המשפטי לממשלה להגיש את כתב האישום ולחבר הכנסת הנאשם ניתנים 30 ימים שבהם הוא רשאי לבקש מוועדת הכנסת להעניק לו חסינות.
החוק החדש גם מפרט את רשימת העילות שבהתקיימן רשאי חבר הכנסת לפנות לוועדת הכנסת:
העבירה נעברה בעת מילוי תפקידו או לשם מילוי תפקידו ולכן הוא נהנה מחסינות מהותית.
כתב האישום הוגש שלא בתום לב או תוך אפליה.
הכנסת עצמה כבר נקטה אמצעים נגד חבר הכנסת, ואי ניהול הליך פלילי, בהתחשב בחומרת העבירה, מהותה או נסיבותיה לא יפגע פגיעה ניכרת באינטרס הציבורי.
ייגרם נזק של ממש בשל ניהול ההליך הפלילי, לתפקוד הכנסת או ועדה מוועדותיה או לייצוג ציבור הבוחרים, ואי ניהול הליך כאמור, בהתחשב בחומרת העבירה, מהותה או נסיבותיה, לא יפגע פגיעה ניכרת באינטרס הציבורי.
ב-22 ביולי החליטה ועדת הכנסת על החלפת מערכת ההצבעות במערכת ביומטרית, המופעלת באמצעות טביעת אצבע.
תוקפו של חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל
מיד לאחר שנמסרו ממצאי ועדת הבדיקה ליושב ראש הכנסת, אסף חבר הכנסת דוד אזולאי 50 חתימות של חברי כנסת בדרישה לקיים הצבעה חוזרת.
ריבלין סירב לעשות כן, משום שההליך אינו מעוגן בתקנון הכנסת ומשום שלא היה בכך כדי לשנות את תוצאות ההצבעה.
ב-31 ביולי 2003, דחה בג"ץ עתירה שהגיש חבר הכנסת ליצמן, שדרש להורות על בטלותו של חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל.
בפסק הדין, כתב הנשיא אהרן ברק, כי ההצבעה הפסולה פגעה בערכי היסוד של המשטר הדמוקרטי, כמו עקרון הייצוג והשוויון, וכי חברי הכנסת הפרו את חובת הנאמנות שלהם.
עם זאת, מאחר שלהצבעתם לא הייתה השפעה על הרוב הנדרש לאישור החוק, לא נפגע עקרון הכרעת הרוב, ולכן אין צורך בהתערבות דרסטית כמו ביטול החוק, ויש להסתפק בהליכים נגד חברי הכנסת המעורבים בדבר.
בנובמבר 2008 פרסם העיתון "ידיעות אחרונות" צילומי וידאו בהם נראה גם חבר הכנסת רוני בר-און כשהוא מצביע במקומה של חברת הכנסת גבריאלי.
בר-און טען כי להבדיל מחברי הכנסת האחרים, שהצביעו במקום חברי כנסת שלא נכחו במליאה, הצביע הוא ברשותה של חברת הכנסת גבריאלי, שנכחה במקום אך לא הספיקה להצביע.
בעקבות הפרסום, פנה חבר הכנסת צבי הנדל ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להורות על חקירת המקרה.
בפברואר 2009 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי אין תשתית ראייתית לפתיחת חקירה פלילית נגד בר-און, וכי ממצאיו יועברו לוועדת האתיקה של הכנסת.
לפנייתו של היועץ המשפטי לממשלה הצטרפו קובלנות מטעם הפורום המשפטי למען ארץ ישראל ואזרח נוסף.
ביולי אותה שנה קיבלה ועדת האתיקה את החלטתה בעניין.
הוועדה הודיעה כי היא רואה בחומרה רבה את התנהלותו של בר-און במהלך ההצבעות ובעת חקירתו במשטרה, וכן כי כהונתו כיושב ראש ועדת הכנסת שדנה בענייניהם של חזן וגורלובסקי הציבה אותו בניגוד עניינים.
עם זאת, החליטה הוועדה להסתפק בעונש של נזיפה חמורה, בשל חלוף הזמן מהאירועים ובשל העובדה שכיום החומרה שבהצבעה כפולה ברורה לכל, ואין צורך בענישה הרתעתית.
פרשת הלינו אירעה בשנת 1948, במהלכה טובעה ספינה בשם לינו, שנועדה להעביר נשק ותחמושת לערבים במלחמתם במדינת ישראל, והשתלטות על ספינה בשם ארג'ירו, בעלת מטרה זהה.
ההשתלטות על הספינה זכתה לכינוי "מבצע גור" על שם חלל מלחמת העצמאות, בנו של שאול אביגור; הפרשה ידועה גם בכינויים "מבצע שודד" ו"מבצע שלל 3".
בשלהי חודש מרץ 1948 נודע לאנשי המוסד לעלייה ב' ולאנשי הרכש של ההגנה באירופה על ספינה איטלקית בשם לינו, הנמצאת בנמל פיומה שביוגוסלביה, שמתעתדים להעמיס עליה נשק צ'כי.
אנשי המוסד גילו כי מפעל זבריובקה הצ'כי מכר מטען של 8,000 רובים ו-6 מיליון כדורים לסורים.
לשם הסוואת הרכש הועמסו על הספינה האיטלקית עמודי חשמל, ומטענה נרשם כמכונות, ולא כנשק.
שליחי "ההגנה" הבינו שעליהם לעשות כל שביכולתם על מנת שהנשק לא יגיע לידי הערבים.
תחילה ניסו לשכנע את השלטונות היוגוסלביים להחרים את הנשק, מכיוון שהמטען שעל האונייה נרשם שלא כחוק כמכונות, ואז לרכוש את המטען.
היוגוסלבים התנגדו לכך מחשש לסכסוך עם צ'כוסלובקיה אך סיפקו מידע על תנועות הספינה.
לאחר הכישלון הדיפלומטי, החליטו פעילי "ההגנה" על הטבעת האונייה, למרות ההשלכות הדיפלומטיות שעלולות היו להיות לכך, באשר לפעילות אנשי ההגנה באירופה בכלל, ובאיטליה בפרט.
יוזם הפעולות המבצעיות עד להשלמת המבצע וההגעה לנמל חיפה היה איש "ההגנה" והפלמ"ח אמנון יונה.
בראשונה, האפשרות שנבחרה לטיבוע האונייה הייתה באמצעות הפצצה מן האוויר.
בקשה נשלחה לארץ, ונתקבל אישור משר הביטחון.
המטוסים שנבחרו לפעולה היו מטוסים שנרכשו מעודפי צבא באמריקה תחת כיסוי וחנו חניית ביניים באירופה לשם העברתם ארצה.
בנוסף, פצצה שנועדה לטיבוע ה"לינו" הוכנה באיטליה על ידי יוסל'ה דרור, מראשוני חיל הים.
על מנת להטיל את הפצצה היה צורך בטיסה נמוכה מעל המטרה - דבר שעלול היה לגרום לזיהוי המטוסים כישראלים ולפגוע ביחסים הדיפלומטיים עם איטליה.
ברם, סיכויי ההצלחה של תוכנית הפצצה נראו קלושים.
הוכנה תוכנית חלופית, שמטרתה הייתה להשתלט על ה"לינו" בלב ים באמצעות ספינה חמושה.
לרשות אנשי ההגנה עמדו שתי ספינות: ספינה בת 400 טון המגיעה למהירות של 6–7 קשר, או ספינת טיול המגיעה למהירות של 14–17 קשר.
מכיוון שמהירות הלינו הייתה 6–7 קשר, הוחלט להכשיר את ספינת הטיול להפלגה.
על מנת לאתר את הלינו ולהכווין אליה את המבצעים, היה צורך בסיור של המטוסים, עליהם הוטל לדווח לספינה החמושה על מיקום הלינו ואז להשתלט על המלחים הלא-חמושים.
בינתיים הצליחה עדה סרני, בעזרת קשריה עם השלטונות, להורות לנמלי איטליה לעכב את הספינה, שעה שזו תגיע אליהם.
טייסי חיל האוויר שנשלחו לגלות את מיקום הלינו בים לא זיהו את הספינה.
אך נתברר שזו חזרה לפי שעה לנמל יוגוסלבי.
לאחר מספר ימים הגיעה הלינו לנמל מולפאטה באיטליה לתיקון קטן.
הספינה הועברה תחת משמר לנמל בארי.
עדה סרני שמעה מאדמירל איטלקי ששמע מהקונסול הבריטי כי אם זה נשק למען היישוב יחרימו אותו ואם זה נשק ערבי יאבטחו אותו בדרכו.
כאשר הספינה עגנה בנמל בארי, הועלה רעיון של חבלה באונייה העוגנת.
עדה סרני הציעה לשכור אנשי צפרדע איטלקיים מנוסים.
ואילו אנשי ההגנה שלחו לבארי את יוסל'ה דרור לבדוק אפשרות לחבלה באמצעות אנשי ההגנה.
בינתיים הצליחה עדה סרני לעכב את יציאת האונייה מן הנמל בעוד מספר ימים.
החששות מפני פעולת חבלה נוצרו מהפחד שמא ייפגעו אזרחים מפיצוץ האונייה, בהסתמך על אוניית נשק שהתפוצצה בנמל זה בימי מלחמת העולם השנייה – וגרמה נזק רב.
סיורים מקדימים העלו שמשחתת בריטית עוגנת ליד ה"לינו" לשם אבטחה.
כמו כן, נתברר שקשה לחדור לנמל דרך שובר הגלים, עקב הרוח החזקה.
בנוסף, הוחלט לחדור לנמל דרך הטיילת.
המוקש שנבחר למשימה הוכן על ידי יוסל'ה דרור.
מנגנון השהיה הוכן מבקבוק עם חומצה גופריתית.
פיית הבקבוק כוסתה במספר שכבות נייר עיתון שמאחוריהן פוזר אשלגן.
הפיכת הבקבוק המסה את הנייר, וכאשר נוצר מגע בין החומצה הגופריתית לאשלגן נוצרה בעירה – זו הפעילה נפצים שיזמו את פיצוץ המוקש.
משך ההשהיה של המוקשים נקבע לחמש שעות – באמצעות חמש שכבות נייר עיתון.
כדי להבטיח את הפעלת המוקש הוכנו שני מנגנוני השהיה ומספר נפצים, שחוברו לאבוב אופנוע מלא TNT.
על מנת להצמיד את המוקש לחרטום האונייה חוברו אליו שתי קלמרות (מלחציים).
כמות חומר הנפץ שהוכנסה למוקש תוכננה כך שתגרום להטבעת הספינה ללא פגיעה בסביבה.
בשעה 21:00 יצאו זוג חברי הגנה וטיילו באזור הנמל, על מנת לסמן לחבלנים אם השטח פנוי.
כאשר הגיעו החבלנים למקום הם העבירו סירת גומי מעל לגדר הטיילת.
לאחר מכן הורדה סירת הגומי למים, והחבלנים, לבושים בבגדי ים החלו לחתור לים.
מכונית המילוט עמדה בקרבת מקום – כאשר מכסה המנוע מורם, והנהגים, מתקנים תקלה, כביכול.
בשעה רבע לארבע חזרו החבלנים לאחר שלא ביצעו את משימתם, עקב תאורה בסביבות האונייה וזרקור המשחתת הבריטי – שלא כבו עד הבוקר.
המוקש נותק ממנגנון ההשהיה והוטבע.
למחרת חזרו חברי ההגנה על הפעולה, אלא שהחליפו את המכונית ואת הזוג, שטייל ליד הנמל.
למזלם של החבלנים, יוסלה דרור, בני קרביץ ומאיר פליק משיט הסירה, המשחתת הבריטית לא נראתה בקרבת האונייה.
מכונית המילוט חיכתה הפעם כשבגלגלה יש תקר, לכאורה.
במהלך פעולתם של החבלנים שמעו חברי ההגנה שעל החוף רעשי ירי, אך אלו לא הגיעו מכיוון הנמל.
בשעה אחת וחצי, לאחר שהצמידו את המוקש לאונייה, חזרו החבלנים לחוף.
הציוד והאנשים הועמסו למכונית וחזרו איש איש למקומו.
ברומא, שמעו החבלנים מפי עדה סרני, שאוניית התחמושת שקעה בנמל על ציודה.
לא נגרמו נזקים בנפש או ברכוש נוסף.
לאחר הטבעת ה'לינו' נשלח רב-סרן פואד מרדם ביי מסוריה.
מכיוון שה"לינו" טובעה בשטח הנמל, המים שבהם שקעה היו רדודים.
הנשק הוצא מהאונייה על ידי אנשי צפרדע איטלקיים והועבר לשימון וניקוי בבסיס צבאי.
נתברר שכחמישה עשר אחוז מהנשק נפגם, והתחמושת כולה לא ראויה עוד לשימוש.
כדי לסכל את האפשרות שהנשק יועבר לערבים, הוכנה מפה מסתורית ועליה סימנים שונים באזור אירופה.
זו נאטמה בכלי מתכת וטובעה בסביבת האונייה, מתוך אמונה שתישלה יחד עם הנשק.
מציאת המפה על ידי המשטרה האיטלקית תחזק את הנחתם שהנשק נועד לקומוניסטים ולא לערבים, מה שיגרום להחרמת המטען.
אולם, תוכנית זו לא הניבה תוצאות.
רב-סרן פואד מרדם ביי יצר קשר עם סוכן אוניות בבארי בשם מנארה, שבבעלותו הייתה גם ה"לינו".
וזאת על מנת לשכור אונייה אחרת שתוביל את מטען הנשק לייעדו.
במטה המוסד הוחלט לרכוש אונייה וליצור קשר עם סוכן הסירות, כך שהאונייה שתוביל את הנשק תהיה אוניית המוסד.
לאחר שהנשק יועמס על האונייה היא תפליג עם מטענה לארץ.
במקביל לרכש האונייה, גובש צוות ובו מפקד, קשר ועשרה מלחים איטלקיים מהימנים שעבדו על ספינות מעפילים.
לצורך כך נעזר המוסד ברב חובל איטלקי בשם מאריו.
שהודיע יום אחד שמטען הנשק עתיד להישלח בדרך יבשתית לגנואה, שם יועמס על אונייה בשם הכדיב איסמאעיל.
כדי לסכל את ההעברה היבשתית הוחלט להשתלט על כלי הרכב שיובילו את הנשק, ובמקרה הצורך אף להעלותם באש.
אולם, נתברר שאין אישור מהממשלה האיטלקית להעברה יבשתית של הנשק, והתוכנית ירדה מהפרק.
מכיוון שהעברת הנשק עתידה הייתה להיעשות בדרך ימית הוחלט לחזור לתוכנית ההשתלטות.
בתחילת אוגוסט נתקבל מידע לפיו הנשק יועמס על אונייתו של מנארה, "ארג'ירו", וזו תעביר את הנשק למסינה – לשם תגיע ב-23 באוגוסט האונייה "הכדיב איסמאעיל".
בתמורה להשתתפותו של מנארה במבצע הוא קיבל 20 מיליון לירות איטלקיות, ובמקרה של אובדן ה"ארג'ירו" יקבל עוד 15 מיליון.
צוות האונייה מנה עשרה מלחים איטלקיים, אליהם הצטרפו דוד בן חורין ועובד שדה, מצוידים בתעודות איטלקיות.
אבל, מנארה הסכים להעלות לספינה רק שני מכונאים של המוסד, ולא החליף את כל הצוות.
שינוי בתוכניתו של רב-סרן פואד מרדם ביי נוצר, מכיוון שבעלי "הכדיב איסמעאיל" הודיעו לו שאין אפשרות להטעין את הנשק אל האונייה במסינה, ולכן, הנשק יועבר מה"ארג'ירו" ישירות לאלכסנדריה, ומשם לביירות.
כדי להבטיח את ההשתלטות על האונייה היה הכרח שדוד בן חורין ועובד שדה יהיו עליה.
כדי להגיע אל האונייה הוחלט שהם יתחפשו לקצינים איטלקיים ויגיעו לספינה, כשליחים של רב-סרן פואד מרדם ביי, על סיפונה של ספינת דיג שנרכשה לצורך זה.
לאחר שיעלו על האונייה ישתלטו על המלחים הלא חמושים ויפנו את הספינה ארצה.
כדי לפגוש את האונייה, נקבע שהמכונאי יביים תקלה, ויעצור את האונייה ל-3–4 שעות.
לאחר שספינת הדיג יצאה בדרכה לפגוש את ה"ארג'ירו", נראתה מאחוריה ספינה של משמר החופים או המכס.
כדי למנוע את כישלון המבצע הגבירו את מהירותה של ספינת הדיג, וזו הצליחה לחמוק.
לאחר שעלו על סיפון האונייה, הציגו את עצמם כקציני ים, שמטרתם להבטיח שאכן המטען יגיע ליעדו, ובינתיים הפיקוד על האונייה עובר אליהם.
כיוון הנסיעה שונה מאלכסנדריה לביירות, וכדי להבטיח שאכן רב החובל נשמע להוראותיהם, נשאר תמיד אחד מהשניים על גשר הפיקוד.
לאחר דיונים בארץ, מה ייעשה בנשק – האם למסור אותו לאו"ם עקב האמברגו על המזרח התיכון או להחרים אותו, הוחלט להעבירו לצה"ל.
ב-26 באוגוסט השתלטו קורבטות חיל הים: "ההגנה" ו"ווג'וד", על ה"ארג'ירו".
הנשק הועמס על הקורבטות, הצוות נאסר ואנשי המוסד בודדו מהצוות בתואנה של חקירה מיוחדת.
ה"ארג'ירו" טובעה בנגיחה והקורבטות החלו שטות לארץ.
ב-30 באוגוסט 1948 נפרק הנשק בנמל חיפה.
ב-2005 העניק מפקד חיל הים תעודות הוקרה לרס"ן מיל' דוד בן חורין וסרן מיל' עובד שדה על חלקם במבצע.
פרשת "היוצק", שהתרחשה בסוף פברואר 1948, הייתה תקרית בולטת של שיתוף פעולה בריטי-ערבי נגד לוחמי "ההגנה" במלחמת העצמאות, ובה 10 לוחמי הגנה, שהבריטים פרקו מנשקם, נרצחו על ידי ערבים.
משני צדי הכביש הישן תל אביב-ירושלים, בין אבו כביר למקוה ישראל, במקום בו נמצא כיום מחלף חולון, עמדו שני בתי חרושת בבעלות יהודית.
הצפוני היה בית החרושת "היוצק" ליציקות מתכת, והדרומי בית החרושת לספירט.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הכירה ההגנה בחשיבות מקומות אלה, ששלטו על כביש יפו-ירושלים, וחשוב מכך, על דרך הביטחון מתל אביב (שכונת התקווה) למקוה ישראל ומשם לחולון בואכה ראשון לציון, בה עברה כל התחבורה היהודית מתל אביב למושבות הדרום ולירושלים, לאחר שהכביש הראשי נחסם על ידי הערבים באבו כביר וביאזור.
ההגנה שלחה כוח לשמור על שני בתי החרושת.
שני בתי החרושת היו לצנינים בעיניו של חסן סלאמה (המכונה גם "אבו עלי"), מפקד הכנופיות הערביות באזור, שהורה על ירי בלתי פוסק עליהם.
"היוצק" הוטרד מאש מאבו כביר, ובית החרושת לספירט מתל א-ריש (כיום תל גיבורים בחולון).
ב-29 בדצמבר 1947 הודיעו בעלי בתי החרושת כי הם עוזבים את המקום בשל תנאי הביטחון.
ב-24 בינואר 1948 פוצץ כוח של הפלמ"ח את הכביש ליד "היוצק" וחסם את התחבורה הערבית ליפו, כתגובה לנפילת שבעת הנוטרים ביאזור.
בתגובה, הקיפו הבריטים את בתי החרושת וחיפשו נשק באמצעות שימוש במכשירים מגנטיים.
כאשר מצאו נשק הם ביצעו פיצוצים באגף המערבי של בית החרושת לספירט.
ב-28 בפברואר 1948 נחל סלאמה הצלחה.
כוח של לוחמי ההגנה שחדר לכפר סלמה כותר על ידי כוחות ערביים, ובקרב הנסיגה נהרגו שישה לוחמי ההגנה.
קרנו של סלאמה עלתה, והוא שאף כעת לבסס את מעמדו בכך שיכבוש את שתי העמדות האסטרטגיות של "היוצק" ובית החרושת לספירט.
באותו יום פשטו הבריטים על "היוצק", קיללו וגידפו את המגינים והאשימו אותם כי ירו עליהם.
המגינים הוצאו החוצה בידיים מורמות.
כאשר מצאו הבריטים שני רימוני יד הם הורו לחוליית תותחנים לירות חמישה פגזים על "היוצק", שפערו חור גדול בחזית הבניין.
לפני שעזבו הבריטים, אמר מפקדם ללוחמי ההגנה: "הבטחנו לפוצץ וקיימנו.
עוד נתראה 'בויס', יפה לראות שישה יהודים מוטלים הרוגים על הארץ".
הערבים, שהבחינו בהרס ב"היוצק", תקפו בלילה את המקום ופצעו שלושה מהמגינים.
בשעה 02:50 הם הצליחו לחדור לבניין, והמגינים נסוגו.
גם בית החרושת לספירט הותקף והערבים הגיעו כמעט עד שערי הבניין.
ברגע האחרון הגיעה תגבורת וההתקפה נהדפה.
מפקדת ההגנה הורתה מיד על התקפת נגד על "היוצק", ועם עלות השחר נכבש המקום בחזרה.
עם הכיבוש מחדש נשלחו למקום גם פועלים ומשאית עם חומרי ביצורים כדי לתקן את הנזקים ולבצר את המקום נגד התקפות נוספות.
באותו יום מימש לח"י את איומו לנקום בבריטים על הפיגוע ברחוב בן-יהודה.
הפיגוע בוצע על ידי חיילים שערקו מהצבא הבריטי, לבשו מדים בריטיים, עשו שימוש בכלי רכב ונשק של הצבא הבריטי, רצחו 58 בני אדם, פצעו 38 והרסו שלושה בניינים.
בשעות הבוקר עלתה רכבת שהובילה חיילים בריטים ממצרים על מוקש רב עצמה שהוטמן על ידי לח"י.
הפיצוץ היה ליד מכון איילון, בפאתי רחובות, ובו נהרגו 28 חיילים ונפצעו עשרות.
החיילים הבריטים זעמו וחיפשו נקמה.
מגיני "היוצק" שילמו את המחיר.
בשעה 16:10 חדרו הבריטים ל"היוצק" מלווים באזרחים ערבים ואנשי חיל-הספר הערבי.
המגינים והפועלים נצטוו לעמוד עם פניהם אל הקיר כשידיהם מורמות, בזמן שהבריטים חיפשו נשק.
הקשר הטלפוני נותק ולא היה ניתן להזעיק עזרה.
על הפעולה פיקד קצין בריטי שצווח כל הזמן: "רציתם מלחמה, בבקשה - דמכם יישפך".
הבריטים מצאו את הנשק שהיה במקום.
כאשר ירדה החשיכה הסתלקו הבריטים והשאירו את המגינים והפועלים ללא נשק, חשופים להתקפות הערבים.
הם ניסו לעלות על המשאית שהייתה במקום אך היא חובלה מבעוד מועד.
שמונת המגינים ו-15 הפועלים שהיו במקום החלו לרוץ לעבר מקוה ישראל, אולם הערבים השיגו אותם, הרגו במקום תשעה ושבו אחד.
בשעה 21:15 הובאו למקוה ישראל שמונה גופות עם סימני התעללות קשים; גופה נוספת נמצאה למחרת.
כעבור שלושה ימים הובאה מיפו גופתו של הקרבן העשירי מ"היוצק".
הוא נתפס על ידי הערבים והובא לחקירה לפני חסן סלאמה שם עונה למוות.
גם בגופתו נמצאו סימני התעללות קשים.
אחד מהפצועים, רחמים עוז, נפצע קשה אך ניצל מאחר שהעמיד פני מת, לוחם אחר, סעדיה כהן, הצליח לברוח למפקדת ההגנה והזעיק עזרה.
התגבורת הגיעה ל"היוצק" והלוחמים פינו את ההרוגים.
רחמים עוז נלקח במצב אנוש לבית החולים והוא ניצל.
לאחר נפילת "היוצק" לא היה ניתן להמשיך ולהחזיק בבית החרושת לספירט.
הבריטים הבטיחו להגנה כי העמדות ב"היוצק" ובבית החרושת לספירט יוחזרו לידי היהודים, אך ברגע האחרון הגיעה פקודה מדרגים גבוהים שלא לעשות כן.
למחרת נכנסו הערבים בחסות משוריינים בריטים לשני בתי החרושת, פוצצו אותם והניפו עליהם דגלים.
חסן סלאמה התקבל ביפו בתשואות על ידי המון ערבי.
למחרת פורסם בעיתון ערבי ראיון עמו:
בחסות משוריינים בריטים בנו הערבים על חורבות בתי החרושת עמדות, ומהן היו פותחים מדי פעם באש על התחבורה היהודית בדרך הביטחון.
המצב היה חמור אך הבריטים הגיעו לבסוף להסכם עם ההגנה.
הערבים גורשו ובמקום חנה כוח בריטי ששמר על השקט עד הפינוי.
פרשת "היוצק" נעלה סופית בפני כוחות משטרה וצבא בריטים את האפשרות לחפש נשק בעמדות ההגנה.
ב-1 במרץ 1948 הורה מפקד ההגנה בתל אביב כי:
בקורסים למפקדים צוינה פרשת "היוצק" ככישלון שיש להפיק ממנו לקח.