tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1938 התמנה לכומר הראשי בקתדרלת הדוויג הקדושה בברלין.
הבישוף של ברלין הטיל עליו אז לעזור לנוצרים שמוצאם יהודי לעזוב את גרמניה.
לאחר ליל הבדולח הנהיג ליכטנברג תפילה למען היהודים הנרדפים והמגורשים בתפילת הערב בקתדרלה.
הוא אף מחה כנגד תוכנית האותנסיה של הנאצים.
במכתבו ללאונרדו קונטי, הרופא הראשי של הרייך, יצא נגד רצח חולי הנפש והנכים על ידי המדינה.
הדיקטטורה הנאצית לא נהגה לעבור לסדר היום על התרסות פומביות כגון זו, אף שחששה לעיתים לפגוע באנשי הכנסייה.
ב-23 באוקטובר 1941 נעצר ליכטנברג וב-22 במאי 1942 נידון לשתי שנות מאסר.
לאחר שנגזר דינו נשאל אם יש לו דבר מה נוסף לומר לפרוטוקול.
הוא ניצל הזדמנות זו כדי להצהיר ש"שום נזק לא נגרם למדינה מכך שאזרחים מתפללים למען היהודים".
לאחר שסיים לרצות גזר דין זה ב-1943, הציע הגסטפו להניח לו, ובלבד שיתחייב לא להטיף עד תום המלחמה.
הוא סירב וביקש במקום זאת להשלח לפולין ולשמש ככומר עבור הנוצרים שגורשו לשם בשל מוצאם היהודי.
לבסוף נשלח למחנה הריכוז דכאו, אולם בדרכו לשם חלה ומת.
ב-1965 הובאו עצמותיו לקבורה בקתדרלת הדוויג הקדושה במרכז ברלין.
ב-23 ביוני 1996 הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני בביקורו בברלין עליו כמבורך.
תהליך הקאנוניזציה של ליכטנברג כקדוש קתולי נמשך עדיין.
ב-7 ביולי 2004 הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם וב-18 במאי 2005 העניק שגריר ישראל בגרמניה שמעון שטיין את תעודת הכבוד והמדליה המוענקות לחסידי אומות העולם לקרדינל גאורג שטרצינסקי, הארכיבישוף של ברלין, שקיבל אותה בשמו של ליכטנברג בטקס שנערך בקתדרלת הדוויג הקדושה.
ברנהרד (בנימין) הורביץ היה אמן שחמט יהודי-גרמני וכתב ספרים בנושאי שחמט.
נולד בגרמניה ולמד בברלין אמנות.
משנת 1837 עד 1843 היה חבר בקבוצת שחקני שחמט שנודעה בשם "הפליאדות של ברלין".
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1846 כאשר היה ממוקם שלישי בעולם.
לאחר מכן החל לרדת באיטיות בדירוג העולמי אך בשנת 1861 היה עדיין מדורג במקום ה-45.
הורביץ עבר לאנגליה בשנת 1845 וגר בלונדון.
בשנת 1846 הוא הפסיד בדו-קרב מול האמן ליונל קיזריצקי
ודו-קרב נוסף אותו הפסיד להווארד סטאונטון בתוצאה 15.5-8.5.
התוצאה הטובה ביותר שלו היא ניצחון בדו-קרב מול הנרי בירד בשנת 1851. הוא שיחק בתחרות הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון בנצחו בסיבוב הראשון את הנרי בירד אך הפסיד בסיבוב השני להווארד סטאונטון ובסיבוב השלישי ליוז'ף סן.
ספרו של הורביץ "Chess Studies" משנת 1851 אותו כתב יחד עם יוסף קלינג נחשב לספר חשוב על אטיודים בסיום ועל סיומי משחק באופן כללי.
משחק בין ג'ון ויליאם שולטן-ברנרד הורביץ, שהתקיים בלונדון, בשנת 1846.
עליו לפתח את כליו ולהכין הצרחה.
רגלים כפולים הם לעיתים קרובות יתרון בשלב סיום ולו רק לאור העובדה שהאחד מהם יוכל להקריב את עצמו לטובת רעהו!
1. ז7 מח7 כעת נדרש הלבן לזהירות.
אם 2. מו7 הוא יאפשר תיקו על ידי פט, בשעה ש-2. ז6+ מז8 גם מוביל לתיקו.
מ:ז8 3. מז6 כדי לתפוס את הנגדה.
אטיוד משנת 1851, הלבן נוסע וזוכה.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1846 פייר סט.
ברנהרד גרגורי , היה שחמטאי גרמני.
בשנת 1902 חלק גרגורי מקום 16-19 בתחרות הנובר (ניצח: ולטר ג'ון).
בשנת 1903 חלק מקום 9-10 בתחרות ברלין (ניצח: הורציו קארו).
בשנת 1904 חלק מקום ראשון בתחרות רוול, וחלק מקום 7-8 בתחרות קובורג (ניצחו: אוגוסטין נוימן ומילן וידמר).
בשנת 1905 הגיע גרגורי למקום השישי בתחרות ברמן (ניצח: שוריס) וחלק מקום 14-15 בתחרות ברלין (ניצח: אריק קוהן).
בשנת 1906 הגיע למקום החמישי בתחרות נירנברג (ניצח: קונליין).
בשנת 1907 חלק גרגורי מקום 6–7 בתחרות ברלין (ניצח: פרנטישק טרייבל).
בשנת 1908 הגיע למקום השני, אחרי וילהלם קוהן בתחרות ברלין.
בדצמבר 1908 הפסיד בדו-קרב לפרנק מרשל בתוצאה 1–4.
בשנת 1909 הגיע למקום השלישי בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1910 חלק מקום 14-15 בתחרות המבורג (ניצח: גרז רוטלוי ), והגיע למקום החמישי בתחרות ברלין (ניצח: ריצ'רד טייכמן).
בשנת 1912 ניצח גרגורי בתחרות ורוצלב.
בשנת 1913/14 חלק מקום 17–18 בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצחו: אלכסנדר אלכין ואהרון נימצוביץ') אך ניצח את אלכסנדר אלכין במשחק בין השניים.
בשנת 1917 הגיע למקום התשיעי בתחרות ברלין (ניצחו: פאול יונר וו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיע למקום השלישי בתחרות ברלין 1919 (ניצח: ו.
בשנת 1920 חלק מקום 6–7 בתחרות ברלין (ניצח: אלכסי סלזנייב.
בשנת 1921 הגיע למקום ה-12 בתחרות המבורג (ניצח: ארהרדט פוסט ).
בשנת 1927 הגיע למקום ה-13 בתחרות ברלין (ניצח: ברתולד קוך).
גרגורי שיחק בדו-קרבות בין קבוצת ברלין לווינה בשנת 1911, בין קבוצת ברלין לפראג בשנת 1913 ובין קבוצת ברלין להולנד בשנת 1920, באמצעות הטלגרף.
הנסיך ברנהרד היינריך קרל מרטין פון בילו היה מדינאי גרמני ששימש כשר החוץ בשנים 1897–1900 וכקנצלר גרמניה בין 1900 ל-1909.
בילו למד משפטים בלוזאן (שווייץ), ברלין ולייפציג ונכנס לשירות החוץ הגרמני בשנת 1874. הוא מילא מספר תפקידים דיפלומטיים, והפך לשגריר גרמניה ברומא, איטליה, בשנת 1893.
בילו נפגש עם תיאודור הרצל בשנת 1898 בווינה וגם בירושלים בעת מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני לארץ ישראל.
ככל הנראה התנגד לציונות וגרם לקיסר וילהלם השני לסגת מכוונתו לתת חסות למפעל הציוני.
בילו נולד ב-3 במאי 1849 בקליין-פלוטבק, דוכסות הולשטיין (כיום חלק מאלטונה, המבורג).
אביו, ברנהרד ארנסט פון בילו, היה מדינאי דני וגרמני וחבר בבית בילו הוותיק, ואילו אמו הייתה יורשת עשירה, לואיז ויקטורין רוקר (1821–1894).
אחיו, גנרל מיור קרל אולריך פון בילו, היה מפקד פרשים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בילו ייחס את שליטתו באנגלית וצרפתית לכך שלמד אותה מהאומנות כילד צעיר.
אביו דיבר צרפתית, ואמו דיברה אנגלית, כפי שהיה מקובל בחברה ההמבורגית.
ב-1856 נשלח אביו לדיאט הפדרלי בפרנקפורט כדי לייצג את הולשטיין ולואוונבורג, כאשר אוטו פון ביסמרק היה שם גם לייצג את פרוסיה.
הוא הפך לחבר טוב של בנו של ביסמרק, הרברט כששיחקו יחד.
בגיל 13 עברה המשפחה לנוישטרליץ כאשר אביו הפך לשר הראשי של פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, שם למד ברנהרד בגימנסיה של פרנקפורט, לפני שלמד באוניברסיטאות לוזאן, לייפציג וברלין.
הוא התנדב לשירות צבאי במהלך מלחמת פרוסיה–צרפת ומונה לרס"ר ברגימנט ההוסרים של המלך.
בדצמבר 1870, הפלוגה שלו לחמה ליד אמיין, ומאוחר יותר הוא תיאר את ההסתערות והריגת רובאים צרפתים עם חרבו.
הוא הועלה לדרגת לויטננט והוזמן להישאר בצבא לאחר המלחמה אך סירב.
הוא סיים את התואר במשפטים באוניברסיטת גריפסוואלד בשנת 1872. לאחר מכן, הוא נכנס תחילה לשירות המדינה הפרוסי ולאחר מכן לשירות הדיפלומטי.
בשנת 1873 הפך אביו למזכיר המדינה לענייני חוץ בממשלת גרמניה, וכיהן תחת ביסמרק.
משימותיו הקצרות הראשונות היו ברומא, סנקט פטרבורג, וינה ולאחר מכן אתונה.
ב-1876 מונה לנספח בשגרירות גרמניה בפריז, השתתף בקונגרס ברלין כמזכיר והיה למזכיר שני בשגרירות ב-1880.
בשנת 1884, הוא קיווה להיות מוצב בלונדון, אך במקום זאת הפך למזכיר ראשון בשגרירות בסנקט פטרבורג.
בדרך למשימתו החדשה, הוא שהה כמה ימים בווארצין עם משפחת ביסמרק.
ביסמרק הסביר שהוא רואה את היחסים עם רוסיה הרבה יותר חשובים מאשר עם בריטניה ולכן הוא שלח את בילו לשם.
ביסמרק דיווח על עצמו כמתרשם מהרוגע וההתנהגות של בילו במהלך הראיון.
ברוסיה, הוא פעל כ-chargé d'affaires ב-1887 ודגל בטיהור אתני של פולנים משטחי פולין של הקיסרות הגרמנית בעימות מזוין עתידי.
בילו דיווח בקביעות למשרד החוץ, והתלונן על הממונה עליו, השגריר שווייניץ, שעם זאת היה אהוד.
בילו קנה לעצמו מוניטין של תככן בלבד.
ב-1885, פרידריך פון הולשטיין ציין שבילו ניסה להדיח את כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט מתפקידו כשגריר בצרפת כדי לקבל את התפקיד למרות שבינתיים החליף איתו מכתבים ידידותיים.
ב-9 בינואר 1886, עדיין בסנקט פטרבורג, הוא התחתן עם מריה אנה זואי רוזליה בקאדלי די בולוניה, שנישואיה הראשונים עם הרוזן קרל פון דנהוף בוטלו על ידי הכס הקדוש בשנת 1884. הנסיכה, פסנתרנית מוכשרת ותלמידתו של פרנץ ליסט, הייתה בתו החורגת של מרקו מינגטי ובתה של דונה לורה מינגטי (לבית אקטון).
היא הייתה נשואה שש עשרה שנים והיו לה שלושה ילדים.
בילו ניהל בעבר פרשיות אהבים רבות, אך הנישואים נועדו לקדם את הקריירה שלו.
בשנת 1888, הוצע לו לבחור בין מינוי לוושינגטון הבירה או בוקרשט, והוא בחר בבוקרשט, שכן מריה התנגדה לסיכוי לנסוע לארצות הברית ולהשאיר את משפחתה מאחור.
הוא בילה את חמש השנים הבאות בתכנון להתמנות לתפקיד ברומא, שם אשתו הייתה מקושרת היטב.
אומברטו הראשון, מלך איטליה שוכנע לכתוב לקייזר וילהלם שהוא ישמח אם בילו יהפוך לשגריר שם, מה שהתרחש ב-1893.
ב-21 ביוני 1897 קיבל בילו מברק המורה לו לנסוע לקיל כדי לדבר עם וילהלם.
בדרך הוא עצר בפרנקפורט בזמן שהחליף רכבת ודיבר עם פיליפ, נסיך אוילנבורג.
אוילנבורג הסביר כי וילהלם רצה מזכיר מדינה חדש לענייני חוץ והפציר בבילו לקחת את התפקיד, שאביו כיהן בו פעם.
אוילנבורג גם העביר עצות כיצד לנהל את וילהלם, שחי על שבחים ולא היה מסוגל לסתור אותו.
בברלין, בילו שוחח לראשונה עם פרידריך פון הולשטיין, שהיה ראש המחלקה המדינית של משרד החוץ הגרמני.
הולשטיין יעץ לו שלמרות שהיה מעדיף את המזכיר הנוכחי, אדולף מרשל פון ביברשטיין, כדי להישאר בתפקידו, וילהלם היה נחוש בדעתו להחליף אותו ושהוא מעדיף שהיורש יהיה בילו.
אולי בילו יוכל למצוא לו תפקיד של שגריר בבוא העת.
הקנצלר הוהנלוהה, שנואש לפרוש בגלל זקנה, דחק בבילו לקחת את התפקיד במטרה לרשת אותו כקנצלר.
בילו דחק בהוהנלוהה להמשיך בתפקידו כל עוד הוא יכול.
ב-26 ביוני, נפגש בילו עם הקייזר, אשר יעץ שזו תהיה אחת המשימות העיקריות של המזכיר החדש להתחיל לבנות צי ברמה עולמית המסוגלת להתמודד עם הבריטים מבלי לזרז מלחמה.
בילו ביקש זמן לשקול את ההצעה, וב-3 באוגוסט הוא נענה.
שני הגברים יצרו יחסי עבודה טובים.
במקום להתנגד לווילהלם, מה שעשו כמה מקודמיו, בילו הסכים איתו בכל העניינים בכך שהסתמך לפעמים באופן פרטי על הזיכרון הרע של וילהלם ושינויי דעה תכופים כדי לנקוט בפעולה שלדעתו הכי טובה ולהתעלם מהוראותיו של וילהלם.
תפקיד מזכיר המדינה היה כפוף לזה של הקנצלר ותחת כהונתו של ביסמרק, הוא היה רק בעל תפקיד.
תחת בילו, זה היה הפוך במידה רבה, הוהנלוהה הסתפק בלאפשר לבילו לנהל את ענייני החוץ עם יועצו הראשי, הולשטיין.
וילהלם היה קורא לבילו מדי בוקר כדי לדון בענייני המדינה, אך רק לעיתים רחוקות היה רואה את הקנצלר.
בילו גם החזיק במושב בממשלת פרוסיה.
למרות שווילהלם היה קיסר גרמניה כולה, הוא היה גם מלך פרוסיה.
כשר החוץ, בילו היה אחראי בעיקר על ביצוע מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שאיתה היה מזוהה הקיסר.
הוא התקבל בברכה על ידי משרד החוץ מכיוון שהוא היה הדיפלומט המקצועי הראשון שהופקד בראשו מאז התפטרותו של ביסמרק ב-1890. בילו נזהר מלקבל את התפקיד אם הולשטיין יישאר כחבר המועצה הראשון הקיסרי, שכן הולשטיין החזיק בפועל בסמכות רבה בשנים האחרונות.
הולשטיין נחשב כחיוני בגלל ניסיונו הארוך בתפקיד, דרגה, ערמומיות וזיכרון פנומנלי.
אוילנבורג יעץ לבולוב ליצור יחסי עבודה איתנים אך איתנים מיד עם הגעתו, ושניהם הצליחו לעבוד יחד.
ב-1899, לאחר שהביא לסיומו המוצלח את המשא ומתן שבאמצעותו רכשה גרמניה את איי קרוליין, הוא הועלה לדרגת רוזן.
באוקטובר 1900, בילו זומן למעון הציד של וילהלם בהוברטסטוק, שם ביקש וילהלם מבילו להיות קנצלר הקיסרות הגרמנית וראש ממשלת פרוסיה.
בילו שאל אם הוא האיש הטוב ביותר לתפקיד.
וילהלם הודה שהיה מעדיף את אוילנבורג ברמה האישית אבל לא היה בטוח שהוא מספיק מתאים לתפקיד.
ב-16 באוקטובר, בילו זומן שוב להומבורג, שם הקייזר פגש את הרכבת שלו באופן אישי.
וילהלם הסביר שהוהנלוהה הודיע שהוא לא יכול לשמש יותר בתפקיד ולכן בילו קיבל את התפקיד.
היה צורך במזכיר מדינה מחליף, תפקיד שהוצע לראשונה להולשטיין, שדחה זאת מאחר שהעדיף לא לנקוט בעמדה המחייבת להופיע בפני הרייכסטאג.
התפקיד ניתן לברון אוסוולד פון ריכטהופן, שכבר כיהן כתת-מזכיר תחת בילו.
הובהר כי תפקידו של מזכיר המדינה יחזור כעת לתפקיד הכפוף שמילא בתקופתו של ביסמרק, כאשר הולשטיין יישאר היועץ החשוב יותר לענייני חוץ.
הבקרים של בילו היו שמורים לווילהלם, שהיה מבקר בקנצלריה בכל בוקר כשהיה בברלין.
הנחישות שלו להישאר בצד הטוב של וילהלם הייתה יוצאת דופן, אפילו עבור אלו שרגילים להתנהגותו הנסערת.
בקר משק הבית של וילהלם ציין, "בכל פעם, מתוך השגחה, הוא מביע דעה שאינה מסכימה עם הקיסר, הוא שותק לכמה רגעים ואז אומר את ההפך הגמור, עם ההקדמה, 'כפי שהוד מלכותך ציין בחוכמה כה רבה'".
הוא ויתר על טבק, בירה, קפה וליקרים ובכל בוקר עסק 35 דקות בפעילות גופנית ורכב במזג אוויר טוב דרך טירגארטן.
הוא היה, בימי ראשון, יוצא לטיולים ארוכים ביער.
ב-1905, בגיל 56, הוא הוביל את רגימנט ההוסרים הישן שלו בדהירה במצעד קיסרי וזכה במינוי לדרגת גנרל מיור.
וילהלם העיר לאוילנבורג ב-1901, "מאז שיש לי את בילו אני יכול לישון בשקט".
פעולתו הבולטת הראשונה כקנצלר הייתה הגנה מופתית ברייכסטאג על האימפריאליזם הגרמני בסין.
בילו בילה לעיתים קרובות את זמנו בהגנה על מדיניות החוץ הגרמנית, בלי לומר שום דבר על כיסוי הפגמים הלא-דיפלומטיים הרבים של הקייזר.
בנאום בנובמבר 1906, הציג בילו את המושג "כיתור" לרייכסטאג מכאן ואילך, המונח הזה הפך לביטוי שנעשה בו שימוש תכוף.
עבור גרמניה, ההסכמה המשולשת הייתה אסון, אבל הוא לא התרגש מההסכם.
כמו כן הוכנסו רפורמות שונות בתקופת שלטונו, ביניהן הארכת התקופה שבה יוכלו העובדים לתבוע ביטוח תאונות (1900), הפיכת בתי משפט לבוררות תעשייתיים לחובה לעיירות עם אוכלוסייה של יותר מ-20,000 (1901) והרחבת בריאות ביטוח ובקרות נוספות על עבודת ילדים (1903).
הונהג חוק תא הקלפי ששיפר את ההצבעה החשאית בשנת 1904. שנתיים לאחר מכן הונהג תשלום עבור סגני הרייכסטאג.
כהכנה לבחירות של 1907, הקים בילו את "גוש בילו" של מפלגות שהיו אנטי-סוציאליסטיות ואנטי-קלריקליות נלהבות, פטריוטיות באדיקות, אימפריאליסטיות בהתלהבות ונאמנות לקייזר ולארץ המולדת.
מה שבבל כינה את "בחירות הוטנטוט" היה אסון עבור הסוציאל-דמוקרטים, שאיבדו כמעט מחצית ממושביהם.
עם זאת, בילו לא הצליח להפוך את קואליציית הבחירות לגוש יציב בפרלמנט.
תחת לחץ של הליגה האגררית הנשלטת על ידי היונקרים, בילו העביר מכס בשנת 1902 שהגדיל את המכסים על החקלאות.
כתוצאה מכך, ייצור התבואה הגרמני הפך לאחד המוגנים ביותר בעולם.
ממשלתו של בילו גם ניהל משא ומתן על שורה של הסכמים מסחריים עם מדינות אירופיות אחרות שנכנסו לתוקף במרץ 1906.
בילו כיהן כשר החוץ בשנים 1897–1909. כדי להשיג קול חזק יותר בענייני העולם הוא עודד את מדיניות ההתרחבות הימית של אדמירל טירפיץ.
בציפייה שבריטניה תובס על ידי רוסיה, הוא תכנן להרים כמה מושבות של האימפריה הבריטית.
הוא טעה בחישוב, והרחיק את בריטניה עוד יותר, כשהיא התקרבה לבריתות עם צרפת ורוסיה.
בריטניה עדיין החזיקה במאזן הכוחות באירופה.
צרפת ובריטניה היו יריבות קולוניאליות והיו להן התנגדות הדדית ארוכה, אבל המלך אדוארד השביעי היה נחוש להגביר את הפופולריות הבריטית בצרפת על ידי סיור אישי.
משא ומתן רציני עבור ההסכמה הלבבית החל בין שגריר צרפת בלונדון, פול קמבון, לבין שר החוץ הבריטי, הנרי פטי-פיצמוריס, המרקיז החמישי מלנסדאון.
כחלק מיישוב חילוקי הדעות, צרפת הסכימה שלא לערער על השליטה הבריטית במצרים אם בריטניה תסכים לתביעותיה של צרפת כלפי מרוקו.
ב-24 במרץ 1904, הודיעה צרפת רשמית לשגריר גרמניה על האמנה האנגלו-צרפתית החדשה.
הנסיך הוגו פון רדולין, השגריר, השיב כי הוא חש שההסכם טבעי ומוצדק.
העיתונות הגרמנית ציינה כי העסקה במרוקו לא פגעה באינטרסים הלאומיים וכי ההתערבות הצרפתית להשבת הסדר במדינה עשויה לסייע לסחר הגרמני.
ובכל זאת, בילו היה ציני ולקח את השקפתו של הדרוויניסט החברתי שההתרחבות היא עובדת חיים.
המדיניות שלו לא הייתה ברורה, אפילו לגנרלים.
למרות שלא השפיע על הגנרלים הלוחמניים, הוא עקב אחר אג'נדה תכנונית מרכזית.
אם פרוסיה הייתה אופורית, בילו נשאר שאפתן לגרנדיוזיות אימפריאלית ולכוח עולמי.
הצמיחה המסחרית בברזל, פלדה, כרייה, מסילות ברזל וחיפויי ברזל, וצי חדש הונעו על ידי תפוקות עצומות וקבלנים מאוד תחרותיים.
השוביניזם שלו היה נרחב, חיבוק הגנה מפני בניית ברית בריטית שעל פיה תדחה גרמניה משא ומתן.
הוא הבטיח להשיב ישירות לשר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין, אבל חשב על זה טוב יותר: "האנגלים הם שחייבים להתקדם אלינו".
זה ביסס את ההסכמה בלי כוונה.
בילו הבטיח לשגריר בריטניה שהוא שמח לראות את בריטניה וצרפת מיישבות את המחלוקות ביניהן.
הוא הודיע לרייכסטאג שלגרמניה אין התנגדות לעסקה ואין חששות לגבי האינטרסים הגרמניים במרוקו.
להולשטיין הייתה השקפה שונה: ההתערבות בענייני מרוקו נשלטה על ידי חוזה מדריד.
הולשטיין טען כי גרמניה נדחתה על-ידי כך שלא נכללה במשא ומתן וכי מרוקו היא מדינה שהראתה הבטחה להשפעה גרמנית ולמסחר, שבסופו של דבר חייבת לסבול אם היא תגיע לשליטה צרפתית.
בעבר הוא דחה כל אפשרות להסכם בין צרפת לבריטניה.
צרפת הציעה כעת סיוע צבאי למרוקו כדי לשפר את הסדר במדינה.
בילו הגיב בתמיכה בעמדתה של מרוקו עצמאית, עודד את ארצות הברית להתערב ואיים במלחמה אם צרפת תתערב.
כעת הוא היה משוכנע שהידידות החדשה בין צרפת לבריטניה מהווה איום על גרמניה, במיוחד אם ההסכם יעמיק, אך צרפת לא הייתה מוכנה למלחמה.
למרות הסיכונים האפשריים בהתנקשות, בילו שכנע את וילהלם לבקר בטנג'יר ב-1905, שם נשא נאום התומך בעצמאותה של מרוקו, אך נוכחותו שם הוכיחה בו-זמנית את נחישותה של גרמניה לשמור על השפעתה.
נוכחות ידידותית של הצי הגרמני במרוקו ובסיס צבאי בקרבת מקום עלולים לאיים על הבריטים או על נתיבי הסחר החשובים דרך הים התיכון.
הבריטים המשיכו לתמוך בשר החוץ הצרפתי תיאופיל דלקאסה.
לנסדאון הופתע מהתגובה הגרמנית, אבל בריטניה יכלה למחוץ את הצי הגרמני הטרי לפני שהוא יתחזק מדי.
ב-3 ביוני 1905, דחה עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו, בעקבות גרמניה, את הצעת הסיוע הצרפתית וקרא לכנס בינלאומי.
ב-6 ביוני, לאחר שדלקאסה התפטר, התפשטו החדשות לברלין.
למחרת בבוקר, בילו הועלה לדרגת נסיך (Fürst).
האירוע עלה בקנה אחד עם נישואיו של נסיך הכתר והדהד את העלאתו של ביסמרק לנסיך באולם המראות בארמון ורסאי.
גרמניה המשיכה ללחוץ לוויתורים נוספים של צרפת.
בילו הדריך בקפידה את ראדולין ודיבר גם עם שגריר צרפת בברלין.
עם זאת, ההשפעה הייתה קצת הפוכה ממה שהוא התכוון בכך שהקשיח את הנחישות של ראש הממשלה הצרפתי מוריס רוביה להתנגד לדרישות נוספות להתקרבות.
ועידת אלחסיראס החלה ב-16 בינואר 1906 בבית העירייה של אלחסיראס.
במהלך הוועידה ביקר בעיירת הנמל צי בריטי של 20 אוניות קרב, עם סיירות ומשחתות נלוות, וכל הנציגים הוזמנו לסיפון האוניות.
הוועידה הייתה מפלה דיפלומטית לגרמניה, עם הצבעה נגד הצעות גרמניות שהייתה 10–3. הולשטיין רצה לאיים במלחמה נגד צרפת, אך בילו הורה להולשטיין שלא ליטול חלק נוסף בוועידה.
שום תוצאה משביעת רצון עבור גרמניה לא נראתה באופק עד אפריל, מה שהותיר את דרך הפעולה היחידה לסגור אותה כמיטב יכולתו.
התוצאה התקבלה בצורה גרועה בגרמניה, עם התנגדויות שהועלו בעיתונות.
ב-5 באפריל 1906, בילו נאלץ להופיע בפני הרייכסטאג כדי להגן על התוצאה, ובמהלך חילופי דברים סוערים, הוא התמוטט ונישא מהאולם.
בתחילה חשבו שהוא לקה בשבץ מוחי קטלני.
לורד פיצמוריס, בבית הלורדים הבריטי, השווה את התקרית למותו של ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם, מחמאה שזכתה להערכה רבה בגרמניה.
התמוטטותו של בילו יוחסה לעבודת יתר ושפעת, אך לאחר מנוחה של חודש, הוא הצליח לחזור לתפקידיו.
בשנת 1907, במהלך פרשת הארדן-אוילנבורג, הדפיס אדולף ברנד, העורך המייסד של כתב העת ההומוסקסואלי Der Eigene, חוברת שלפיה בילו נסחט בשל עיסוק במנהגים הומוסקסואלים והוא מחויב מוסרית להתנגד לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהוציאה הומוסקסואליות מחוץ לחוק.
ברנד נתבע על לשון הרע והובא למשפט ב-7 בנובמבר 1907, שם טען כי בילו חיבק ונישק את מזכירו הפרטי, חבר המועצה הפרטי מקס שיפר, במפגשים של גברים בלבד שערך פיליפ, נסיך אוילנבורג.
בעדותו להגנתו שלו, הכחיש בילו את ההאשמה אך ציין ששמע שמועות לא נעימות על אוילנבורג.
בתגובה, אוילנבורג הגן על עצמו מפני האשמה של ברנד בכך שהכחיש שאי פעם ערך אירועים כאלה וטען שמעולם לא עסק במעשים חד מיניים, מה שהוביל לאחר מכן למשפט עדות שקר.
למרות העדות המסכמת של מפקד משטרת ברלין שייתכן שבילו היה קורבן של סוחט הומוסקסואל, הוא גבר בקלות בבית המשפט, וברנד נשלח לכלא.
בנובמבר 1907 ערך וילהלם ביקור ממלכתי שתוכנן זמן רב בבריטניה.
הוא ניסה לבטל את הביקור בגלל השערוריות האחרונות, אבל זה התקדם והצליח כל כך עד שהחליט להישאר בבריטניה לחופשה.
הוא שכר בית מהקולונל אדוארד מונטגיו סטיוארט-וורטלי ודיבר בחופשיות עם בעליו בזמן שהיה שם.
לאחר שעזב, סטיוארט-וורטלי כתב מאמר ל"דיילי טלגרף" על השיחות, הגיש אותו לווילהלם וביקש אישור לפרסומו.
כתב היד האנגלי הועבר לבילו לבדיקה לפרסום.
וילהלם ביקש מבילו לא להעביר את המאמר למשרד החוץ, אך בילו שלח אותו לשר המדינה וילהלם פון שן ללא שקרא אותו וביקש תרגום רשמי והוספת כל תיקונים שעשויים להיות נחוצים.
מכיוון ששן נעדר, הוא הלך במקום זאת לתת-המזכיר, שטמריך.
הוא קרא אותו אך העביר אותו ללא הערה לרינהולד קלהמט, שפירש את הוראותיו כמשמעותם לתקן שגיאות עובדתיות, אך לא להעיר אחרת.
כתב היד הוחזר לבילו, שעדיין לא קרא אותו, והוא החזיר לווילהלם, שלא ראה סיבה לא לפרסם את הראיון.
הראיון הופיע כראוי בדפוס ועורר סערה.
בראיון, וילהלם הביע דעות רבות שנויות במחלוקת ופוגעניות:
האנגלים השתגעו כמו ארנבות במרץ.
הוא לא הצליח להבין מדוע הם דחו שוב ושוב את הצעותיו לידידות.
רוב הגרמנים לא אהבו את האנגלים ולכן היחס הידידותי שלו העמיד אותו ב"מיעוט מובהק".
הוא התערב נגד צרפת ורוסיה בצדה של בריטניה במהלך מלחמת הבורים השנייה.
הוא סיפק את תוכנית המערכה ששימשה את הבריטים במהלך אותה מלחמה.
יום אחד, הם עשויים לשמוח שגרמניה בונה את הצי שלה בגלל עלייתה של יפן.
וילהלם הצליח בכך לפגוע ברגישויות היפניות, הצרפתיות, הרוסיות ובעיקר הבריטיות.
אפילו הגרמנים זעמו, שכן הוא טען שעזר לבריטים במלחמתם נגד הבורים, שרוב הגרמנים תמכו בהם.
בילו האשים את משרד החוץ בכך שלא הגיב כראוי לכתבה.
מהמשרד נמסר בתגובה כי תפקידו להחליט על פרסום במצב כזה.
למרות שבילו הכחיש שקרא את המאמר, איך הוא יכול היה לא לעשות זאת נותר לא ברור בגלל הרקורד המתמשך של וילהלם בהתעללות ציבורית.
עלו שאלות לגבי כשירותו של וילהלם לשלוט והתפקיד שיש להתיר לו על פי החוקה.
העניין היה אמור להידון ברייכסטאג, שם יצטרך בילו להגן על עמדתו שלו ושל וילהלם.
בילו כתב לווילהלם והציע בהצלחה להתפטר אלא אם וילהלם יוכל לתת לו תמיכה מלאה בעניין.
בילו סידר את פרסום ההגנה על האירועים ב-Norddeutsch Allgemeine Zeitung, אשר העלה את דבריו של וילהלם והתרכז במחדלי משרד החוץ באי בחינת המאמר כראוי.
הוא הסביר כי בילו הציע לקחת אחריות מלאה על מחדלי המשרד, אך וילהלם סירב לקבל את התפטרותו.
בילו הצליח להדוף את הביקורת מעצמו ברייכסטאג וסיים את נאומו לקול תרועות האספה.
הולשטיין ציין כי אופי ההערות פירושו שהוא כמעט בוודאות לא יכול היה להגן על וילהלם על כך שבילו לא יכול היה לעשות אחרת: חולק על הדיוק העובדתי של חלק גדול ממה שאמר וילהלם והותיר את האשמה באירועים אצלו.
ההסבר שלו היה שההערות נאמרו מתוך כוונות טובות ובוודאי לא יחזרו על עצמם.
הוא הכריז על אמונתו שההשפעות ההרסניות של הראיון יגרמו לווילהלם לשמור על ניסוחים קפדניים, אפילו בשיחות פרטיות, או שהוא או יורש כלשהו לא יוכלו לקחת אחריות.
וילהלם היה אמור להיעדר מגרמניה במהלך הוויכוח ברייכסטאג, בטיול לאוסטריה, וספג ביקורת רבה על כך שלא נשאר בבית.
וילהלם שאל אם עליו לבטל את הטיול, אך בילו יעץ לו להמשיך בטיול.
הולשטיין שאל את בילו על היעדרותו של וילהלם; בילו הכחיש שהמליץ לווילהלם ללכת.
העניינים לא השתפרו כאשר במהלך הביקור, מת הרוזן דיטריך פון הולסן-האסלר, ראש הקבינט הצבאי הקיסרי הגרמני, מהתקף לב בדונאושינגן, אחוזתו של הנסיך מקס פון פירסטנברג.
בשובו של וילהלם, בילו שכנע אותו לאשר הצהרה שהוא מסכים עם הצהרותיו של בילו לרייכסטאג.
וילהלם היה כעת קרוב להתמוטטות ושקל להתפטר.
וילהלם פרש מהופעות פומביות למשך שישה שבועות, מה שנתפס בדרך כלל כמעשה של חרטה ולא כתוצאה של הדיכאון שלו.
דעת הקהל החלה להרהר בשאלה האם הקנצלר לא הצליח לייעץ לו כראוי ולאחר מכן לא הצליח להגן על מעשיו של וילהלם ברייכסטאג.
השקפתו של וילהלם עצמו על הפרשה החלה להשתנות להאשמת בילו על כך שלא הזהיר אותו מפני הקשיים שהמאמר יגרום.
הוא קבע שיהיה צורך להחליף את בילו.
ביוני 1909 התעוררו קשיים בהשגת מימון נוסף לבניית אוניות מתמשכת.
וילהלם הזהיר את בילו שאם לא יצליח להשיג רוב להטלת מיסי ירושה, בילו יצטרך להתפטר.
על סיפון היאכטה המלכותית, Hohenzollern, ב-26 ביוני, בילו הציע את התפטרותו, שתים עשרה שנים בדיוק לאחר קבלת התפקיד.
ב-14 ביולי הוכרזה ההתפטרות, ותאובלד פון בתמן-הולווג הפך לקנצלר החדש.
וילהלם סעד עם בני הזוג בילו והביע חרטה על כך שהנסיך היה נחוש להתפטר.
הוא ציין כי הודיעו לו שחלק מאלה שהצביעו נגד מס הירושה עשו זאת מתוך איבה נגד בילו וטיפולו בפרשת הטלגרף, ולאו דווקא מתוך התנגדות למס.
על שירותיו למדינה, זכה בילו למסדר הנשר השחור המשובץ ביהלומים.
לאחר התפטרותו ב-1909, התגורר בילו בעיקר בווילה ברומא, אותה רכש לפרישתו.
חלק מהקיץ בילה אותו בדרך כלל בקליין פלוטבק, ליד המבורג, או באי נורדרני.
הון רב שהותיר לו בן דוד, סוחר המבורגי, אפשר לו לחיות בפנאי אלגנטי ולהפוך את ביתו ברומא למרכז של החברה הספרותית והפוליטית.
הוא בילה את שעות הפנאי שלו בכתיבה לרגל חגיגות המאה למלחמות השחרור, ספר יוצא דופן על גרמניה הקיסרית, המשבח את הישגיה ומגן על קווי מדיניות החוץ שלו עצמו.
במהדורה מתוקנת של ספרו על גרמניה הקיסרית, שפורסם לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא השמיט או שינה קטעים רבים שנראו מתפשרים לאור המלחמה כמו מדיניותו להרגיע את בריטניה לתחושת ביטחון מזויפת בזמן בניית הצי הגרמני.
הובן שהוא נמצא ביחסים קשים עם וילהלם, שמעולם לא סלח לו על יחסו ופעולתו ביחס לראיון ב-1908 ב"דיילי טלגרף".
בשנים 1914–1915, בילו היה השגריר באיטליה אך לא הצליח להביא את ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה להצטרף למעצמות המרכז.
איטליה הכריזה על נייטרליות שלה עם פרוץ המלחמה, אך רמזה ב-5 ביולי 1914 בערוצים דיפלומטיים שהאולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה היה תוקפני ופרובוקטיבי.
השאלות של הסכם על טרנטינו ושל טריאסטה נפתחו לפיכך באופן רשמי.
אוסטריה-הונגריה גילתה חוסר רצון רב להתייחס לשאלת הפיצויים, אך גרמניה הייתה ערנית יותר לדאגותיה.
בילו הופקד, אם כן, על הפיקוח הזמני על שגרירות גרמניה ברומא מאז שהשגריר בפועל, פלוטוב, יצא לחופשת מחלה (19 בדצמבר 1914).
בילו נכנס מיד למשא ומתן פעיל והיה אוהד לדרישות האיטלקיות לפיצוי.
עם זאת, הוא נאלץ להילחם בעקשנותו חסרת הפשר של ראש ממשלת הונגריה, אישטוואן טיסה, והמועמד של טיסה, שהיה יורשו של ברכטולד, הברון פון בוריאן.
בילו היה הראשון שהסכים לוויתור מוחלט של אזור טרנטינו לאיטליה, אך אוסטריה-הונגריה הייתה מוכנה לוותר רק על חלק ממנו.
סונינו הצביע על כך שהתחושה האיטלקית לא תהיה מרוצה אפילו מכל הטרנטינו, אלא רק אם יקבלו גם את טריאסטה.
בילו המשיך לדחוק שכל מה שהוא יכול לתווך עבורו הוא הטרנטינו, אך אוסטריה תילחם כדי לשמור על טריאסטה.
בתחילת אפריל 1915, המשא ומתן החשאי של איטליה דרש את האיים טרנטינו, טריאסטה ואיי קורזולן, מול חופי דלמטיה.
אוסטריה-הונגריה הכירה בריבונות איטלקית על ולונה.
עם זאת, המשא ומתן נמשך עד אמצע מאי, כאשר בילו ביצע טעות טקטית חמורה אך אופיינית.
הוא הניע את ראש ממשלת איטליה לשעבר ג'ובאני ג'וליטי להגיע לרומא מטורינו בתקווה למנוע קרע ולהביא לקבלת התנאים האוסטרו-הונגריים.
ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה התפטר לפתע.
הייתה התפרצות גדולה של זעם עממי, שלובתה ברהיטותו הנלהבת של גבריאלה ד'אנונציו ובאה לידי ביטוי בהפגנות מול גבעת קווירינאלה, הארמון המלכותי, ועל גבעת הקפיטולין, מרכז רומא.
לאחר שרוב גדול בפרלמנט האיטלקי תמך ב-20 במאי בסלנדרה, הוזמנה גיוס כללי ב-22 במאי, והכרזת מלחמה רשמית נגד אוסטריה-הונגריה באה לאחר מכן ב-23 במאי 1915. למחרת, עזב בילו את רומא.[43] הוא ראה את משימתו כבלתי אפשרית בכל מקרה, ובשובו העיר: "מורל ויחסו של העם הגרמני: A-1. מנהיגות פוליטית: Z-מינוס".
בילו התגורר בברלין, אך לאחר השלום שוב התגורר ברומא חלק מכל שנה ובילה את שאר ימות השנה בגרמניה.
שמו הוזכר במשבר מיניסטריאלי של 1921, כקנצלר אפשרי.
למרות שרבים מהדמויות המובילות ברייכסטאג, כולל מתיאס ארצברגר, קיוו שבילו יחליף את בתמן הולווג, שהתפטר ב-1917, הוא היה בלתי מקובל לחלוטין על הרוב המכריע של העם הגרמני וגם של הרייכסטאג.
בילו מת ב-28 באוקטובר 1929 ברומא.
בילו דיבר מספר שפות והיה איש שיחה מקסים.
הוא הרגיש בנוחות בקרב החברה הגבוהה ויכול היה לבדר ולהרשים אפילו את יריביו.
כמה עמיתים חשבו שהוא לא אמין: אלפרד פון קידרלן-וכטר כינה אותו "הצלופח".
לאחר שהשיג כוח ותפקיד בממשלת גרמניה, לא היו לו רעיונות כלליים מה לעשות איתם, מה שאפשר לאחרים להנחות את המדיניות.
דמותו הפכה אותו לבחירה טובה לעבוד עם הקייזר וילהלם השני, שדרש הסכמה וחנופה משריו הבכירים, גם אם לפעמים התעלמו מהוראותיו.
הוא כתב ארבעה כרכים של אוטוביוגרפיה, שהתפרסמו לאחר מותו, אשר שינו באופן ניכר את התפיסה הציבורית לגבי דמותו, שכן הם כללו את תיאוריו הגלויים והזדוניים של אחרים.
הוא היה מתווכח מצוין ברייכסטאג אבל התעצל בדרך כלל במילוי תפקידו.
הוא תואר על ידי פרידריך פון הולשטיין, שהיה במשך 30 שנה חבר המועצה הראשון במחלקת החוץ והשפיע רבות על המדיניות לאורך כל אותה תקופה, כמי ש"קרא יותר מקיאוולי ממה שהוא יכול לעכל".
חמותו טענה, "ברנהרד עושה סוד מכל דבר".
ברנהרד גולדמן (Bernard Goldmann; 20 בפברואר 1842, ורשה, פולין הקונגרסאית – 23 במרץ 1901, לבוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה נציג לבוב בבית הנבחרים של גליציה, פעיל בקהילה היהודית, פטריוט פולני, מראשי זרם המתבוללים הפרו-פולני בגליציה.
חבר מסדר פרנץ יוזף של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
גולדמן (גאָלדמאַן) נולד בשנת 1842 בעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית.
אביו, יצחק גולדמן, היה מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בוורשה, צנזור, מתרגם ומו"ל עברי.
גולדמן התחנך בבית המדרש לרבנים בוורשה שנוהל אז על ידי המשכיל יעקב טוּגֶנדהוֹלד.
היה זה מוסד חינוכי יהודי רפורמטורי לנערים מגיל 13–18, שבו נלמדו לימודי חול בשפה הפולנית לצד לימודי קודש בעברית.
באותה תקופה, סוף עידן פולין הקונגרסאית, ניסה השלטון הרוסי לפקח ביתר תשומת לב על מערכת החינוך כדי למנוע פעילות מחאה נגד האימפריה הרוסית.
בפרוץ המרד הפולני בראשית שנת 1863 נעצר גולדמן בבית כנסת בעיר, ונגזרה עליו הגליה לסיביר.
גם אחיו יֶז'י (Jerzy) הוגלה לסיביר, ואחר-כך הותר לו לשוב לוורשה, אך נאסר עליו לצמיתות לעבוד כרופא על אף שסיים הכשרתו במקצוע.
לבסוף שוחרר גולדמן, ולאחר שהות קצרה בפריז, השתקע ב-1870 בלבוב, בירת ממלכת גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בלבוב המשיך בפעילותו בקהילה היהודית, היה חבר מועצת הקהילה היהודית ופעל לקידום החינוך היהודי.
כנגד זרם ההתבוללות הפרו-גרמני, גולדמן שאף לקרב את היהודים בגליציה לפולנים.
הוא ייסד בלבוב את אגודת "דורשי שלום" (בפולנית: Zgoda, זְגוֹדָה), לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי.
על בסיס אגודה זו נוסדה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 "אגודת אחים" (בפולנית: Przymierze Braci, פּזִ'ימְיֶיזֶ'ה בּרַאצ'י), שהוציאה את הביטאון Ojczyzna ("מולדת"), בפולנית ובעברית.
בשנת 1876 נבחר לפרלמנט של גליציה כנציג לבוב, ופעל לרווחתם של יהודי גליציה.
בשנת 1894 הכתירו הקיסר פרנץ יוזף הראשון כחבר מסדר פרנץ יוזף.
ברנהרד גולדמן נפטר בלבוב באביב 1901, בן 59 במותו.
בֵּרְנַהָרְד זֶקלֶס היה מלחין, מנצח, פסנתרן ומחנך יהודי-גרמני.
ברנרד זקלס נולד ב-1872 בפרנקפורט.
הוא למד הלחנה אצל איוון קנור (Iwan Knorr), תזמור אצל אנגלברט הומפרדינק ופסנתר אצל לזרו עוזיאלי (Lazzaro Uzielli).
בשנים 94–1893 שימש קאפלמייסטר בבית האופרה בהיידלברג ובשנים 96–1895 בתיאטרון העירוני במיינץ.
ב-1896 היה למורה בקונסרבטוריון הוך למוזיקה בפרנקפורט; כאן יזם ב-1928 את פתיחת הקורס האקדמי הראשון בג'אז באירופה מאז ומעולם, בהדרכת מתיאש שייבר, על אף התנגדות נמרצת מצד חוגי השמרנים.
זקלס ניהל את הקונסרבטוריון בשנים 1923 עד 1933. בין תלמידי ההלחנה שלו היו פאול הינדמית, רודי שטפאן, תאודור אדורנו, מקס רודולף וארנסט טוך.
הוא היה מראשוני האקדמאים היהודים שאיבדו את משרתם עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
זקלס מת ב-1934 בעיר הולדתו פרנקפורט, בגיל 62.
סגנון יצירתו של זקלס היה רומנטי מאוחר והושפע מברהמס.
ביצירותיו הווקאליות המוקדמות השתמש בנושאים ובטקסטים סלאביים ומזרחיים.
בכתיבתו האינסטרומנטלית פיתח את צורת המיניאטורה.
בשנות ה-20' של המאה ה-20 תרם להתפתחות הסגנון הנאו-בארוקי בכתיבת פוגות ופסאקאליות.
"יום הולדת האינפנטה" (בלט, 1913), מבוסס על האגדה של אוסקר ויילד.
"עשר הנשיקות" (Die zehn Küsse) (אופרה, 1926)
"שאקון על נושא שיר לכת במפעם מתומן" (Chaconne über ein achttaktiges Marschthema) לוויולה ופסנתר, אופוס 38 (1931)
ברנהרד וייס היה עורך דין יהודי-גרמני וסגן מפקד משטרת ברלין בימי רפובליקת ויימאר.
בתפקידו זה היה וייס לפקיד הממשלתי היהודי היחיד שהביא למאסרם של פושעים נאציים בימי רפובליקת ויימאר.
ברנהרד וייס נולד למשפחה משכילה ומוכרת בברלין.
הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים לאחר לימודיו באוניברסיטת ברלין, באוניברסיטת מינכן, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת וירצבורג.
בשנת 1904 התנדב לשירות צבאי וגויס כקצין במילואים בצבא הבווארי המלכותי, משום שכיהודי לא היה רשאי להתגייס לצבא הפרוסי.
במלחמת העולם הראשונה קיבל דרגת סרן (Rittmeister).
במסגרת תפקידיו היה לקצין האחראי על יחידה רפואית וזכה בעיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה.
שלושת אחיו ובן דודו לחמו אף הם במלחמה.
אחד נהרג, ואחר נפצע פצעים קשים.
וייס היה פעיל בקהילה היהודית של ברלין.
הוא היה חבר ועד סמינר הרבנים הרפורמי בברלין וחבר "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" (Centralverein deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens).
ארגון זה פעל לקידום הזכויות האזרחיות והחברתיות של היהודים בגרמניה וטיפוח זהותם הגרמנית.
וייס נודע כעורך דין מצוין וכשופט יעיל, והיה גם היהודי הראשון שהצטרף לשירות המדינה הגרמני בתקופה שלפני רפובליקת ויימאר.
סגן מפקד המשטרה הפלילית של ברלין
בשנת 1918 התמנה וייס לסגן מפקד המשטרה הפלילית של ברלין, ה"קריפו" (KRIPO - KRIminalPOlizei).
בשנת 1925 התמנה לראש ה"קריפו".
בשנת 1920 הוא פיקד על המשטרה הפוליטית ולבסוף מונה לסגן מפקד כלל משטרת ברלין בשנת 1927.
וייס היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei).
הימים היו ימי השלטון הדמוקרטי של רפובליקת ויימאר.
שלטון זה היה שינוי קיצוני מהשלטון הרודני הקודם של גרמניה.
עקב כך הייתה רפובליקת ויימאר נתונה למתקפות מכל גוני הקשת הפוליטית בגרמניה.
וייס פעל רבות להגנה על השלטון הדמוקרטי מפני הקיצוניים הימניים והשמאלניים של התקופה.
בתוך האווירה הפוליטית הקשה הזו, הפך וייס את ה"קריפו" למוסד שהגן על הדמוקרטיה הפרלמנטרית.
כסגן מפקד משטרת ברלין היה וייס מעורב מקרוב במצוד אחר רוצחו של ולטר רתנאו שהסתיים בלכידתו של הרוצח.
רתנאו, תעשיין ופוליטיקאי יהודי, שירת בממשלות ויימאר בתפקידים שונים כולל בתפקיד שר החוץ.
רתנאו נרצח בשנת 1922, חודשיים אחרי חתימת הסכם רפאלו.
מתוקף תפקידו, פעל וייס רבות כנגד הקומוניסטים מחד וכנגד ה"חולצות החומות" – פלוגות הסער הנאציות מאידך ופעל להחרמת נשקם.
בשנת 1927 הביא וייס לסגירת סניף המפלגה הנאצית בברלין.
באותה שנה הביא למעצרם של 500 מחברי המפלגה הנאצית בשל השתייכות לארגון לא חוקי.
ד"ר וילהלם ארנולד דריוז, שר הפנים הפרוסי לשעבר, שמינה את וייס למשטרת ברלין אמר בשנת 1932 על וייס:
בזמן כהונתו, וייס היה מטרה לקמפיין בלתי פוסק של השמצות מצד יוזף גבלס.
בימי רפובליקת ויימאר גבלס היה פעיל נאצי בכיר ולימים היה לשר ההסברה הנאצי.
גבלס כינה את וייס בכינוי גנאי "איזידור".
הוא הצביע עליו כיהודי שמסמל את כל הרע שברפובליקת ויימאר, אותה כינה "הרפובליקה היהודית".
בעיתונו "דֵר אַנְגְרִיף" (ההתקפה) פרסם גבלס קריקטורות של וייס המצויר כקוף בעל אף גדול, כחמור וכנחש.
וייס לא נשאר אדיש להתקפות ותקף בחזרה.
הוא תבע את גבלס על דיבה וזכה במשפט.
וייס, שלא הרגיש מאוים, תבע אותו שוב ושוב.
ארבעים פעם וייס תבע לדין את יוזף גבלס.
בהזדמנויות אחרות הוא אף מנע ממנו לנאום בהפגנות נאציות.
בשנת 1932, בעקבות פעילותו כנגד בכירי השלטון הנאצי, הביא קנצלר גרמניה פרנץ פון פאפן למעצרו של ברנהרד וייס, ואולם זה שוחרר יום למחרת.
בשנת 1940 בסרט האנטישמי היהודי הנצחי, הוזכר שמו ותמונתו כיהודי שהשתלט על גרמניה .
ימים ספורים לפני שהיטלר מונה לקנצלר גרמניה, נאלץ וייס לברוח מגרמניה.
שוטרי משטרת ברלין, פקודיו של וייס, קיבלו צו לעצור את מפקדם לשעבר.
הרמן גרינג אף הציע פרס לכל מי שיסייע בלכידתו של וייס.
חבר של וייס בא לעזרתו והסיע אותו ברכבו עד לגבול הצ'כי.
ברנהרד וייס פתח בפרק חדש בחייו באנגליה.
בלונדון הקים עסק של דפוס ומכשירי כתיבה ושם חי עד סוף ימיו.
לאחר בריחתו מגרמניה נשללה מווייס אזרחותו הגרמנית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נאבק וייס להחזרת אזרחותו הגרמנית.
בשנת 1951, לאחר מאבק עיקש זכה ברנהרד וייס באזרחות הגרמנית הנכספת.
אולם תקופה קצרה לפני כן הוא נפטר מסרטן ולא זכה לראות את פרי מאבקו.
אלמנתו, לוטה וייס (לבית ביס) חזרה לברלין מיד לאחר מות בעלה.
היא נפטרה בברלין שנה לאחר מות בעלה, בשנת 1952.
לאחר מותו הונצח ברנהרד וייס באופנים שונים.
"הוא היה אדם של קיצוניות, יהודי שהיה ספוג בערכים פרוסיים, קטן ממדים אבל גדול במעשים ודמוקרט נלהב", כך כתב אווה דננבאום (Uwe Dannenbaum) בעיתון די ולט בטקס חנוכת כיכר לזכרו של ברנהרד וייס לפני תחנת הרכבת פרידריכשטראסה בעיר ברלין.
כיכר נוספת בברלין נושאת את שמו באלכסנדרפלאץ שטראסה.
ברנהרד וייס מונצח גם בלוח הנצחה שהוצב מחוץ לבית שבו חי.
בשנת 2005 הופק הסרט של הבמאי ריינר ברוקנר (Reiner Mathias Brueckner) "האיש שרדף אחר גבלס".
הסרט המתאר את פועלו של ברנהרד וייס המוצג כמגן הבלתי נלאה של הדמוקרטיה בגרמניה שלפני שלטונו של אדולף היטלר.
בשנת 2007, הפדרציה הגרמנית של החיילים היהודים העניקה פרס לזכרו: "מדליית ברנהרד וייס".
המדליה מוענקת מדי שנה לגרמנים שפועלים למען הבנה וסובלנות.
ברנהרד השלישי, פרידריך וילהלם אלברכט גאורג, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה הדוכס האחרון של דוכסות סקסוניה-מיינינגן, פילולוג וגנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי.
בנו הבכור של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ושל שרלוטה, נסיכת פרוסיה.
ברנהרד נולד ב-1 באפריל 1851 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג, שהיה מאוחר יותר דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של אלברכט, נסיך פרוסיה.
משנת 1860 התחנך ברנהרד על ידי פרופ' רוסמן לפני שהלך ללמוד באוניברסיטת היידלברג בשנת 1869. עד מהרה הוא קטע את לימודיו בשל פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה והתגייס ל, שם שימש כקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-95 (התורינגי ה-6).
לאחר סיום המלחמה הוא חזר ללימודיו בלייפציג.
בשנת 1873 הוא שוב התגייס לצבא, והצטרף לרגימנט הפוסיליירים של המשמר של הצבא הפרוסי בברלין.
בשנת 1889 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1891 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
בשנת 1893 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-22, ובשנת 1896 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-6 בברסלאו.
ב-15 בספטמבר 1903 הוא הועלה לדרגת גנרל אוברסט ומונה למפקד האזור הצבאי השני.
יחד עם אשתו הוא ערך נסיעות רבות, והחל לבצע יותר ויותר את חובות הייצוג של אביו.
בשנת 1909 ברנהרד קיבל דרגת גנרלפלדמרשל, ובשנת 1912 סיים את הקריירה הצבאית שלו ופרש מהצבא.
ב-16 בפברואר 1878 התחתן ברנהרד עם שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בת-דודתו מדרגה שנייה, ובתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ואשתו ויקטוריה, הנסיכה המלכותית בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ממנה היה לו בת אחת:
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (12 במאי 1879 - 26 באוגוסט 1945), התחתנה ב-1898 עם היינריך השלושים, נסיך רויס-קסטריץ.
ברנהרד מונה לדוכס לאחר מות אביו ב-1914, אולם שלטונו היה קצר ימים, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה וביטול המונרכיות הגרמניות, הפך לאזרח מן השורה.
הוא בילה את שארית חייו במיינינגן, עד למותו ב-16 בינואר 1928.
ברנהַרד ארסמוס פון דֶרוּאָה היה גנרל בווארי שלחם לצד נפוליאון בונפרטה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
הוא לקח חלק חשוב בקרבות מול האוסטרים והפרוסים בגרמניה ובדיכוי ההתקוממות בטירול.
דרואה שימש ביחד עם קרל פון ורדה כמפקד על הכוח הבווארי שלחם במהלך מלחמת רוסיה–צרפת (1812) במסגרת הגרנד ארמה.
דרואה מצא את מותו מיריית רובה בבטן במהלך קרב על העיר פולוצק שברוסיה הלבנה.
ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1803–1866.
ברנהרד נולד ב-17 בדצמבר 1800 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וללואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, בתו של כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג.
ברנהרד היה הבן היחיד במשפחה, ואחיהם של אדלייד, מלכת הממלכה המאוחדת ואידה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-24 בדצמבר 1803 מת גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובמקומו עלה ברנהרד לשלטון, תוך שאמו משמשת כעוצרת עד לשנת 1821.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל ברנהרד נחלות שהשתייכו לדוכסות סקסוניה-הילבורגהאוזן ולדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה תמך ברנהרד באוסטריה, ובעקבות התבוסה נאלץ להתפטר ולהעביר את השלטון לבנו גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
ב-3 בדצמבר 1882 מת ברנהרד בעיר מיינינגן, והוא בן 82 שנים.
ב-23 במרץ 1825 התחתן ברנהרד עם מריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן ואוגוסטה, נסיכת פרוסיה.
גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן (2 באפריל 1826 - 25 ביוני 1914), שהתחתן עם שרלוטה, נסיכת פרוסיה, ולאחר מותה התחתן עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, ולאחר מותה התחתן בנישואים מורגנטיים עם אלן פרנץ.
אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (6 באוגוסט 1843 - 11 בנובמבר 1919), שהתחתנה עם מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג.
ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה הדוכס הראשון של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1675–1706.
ברנהרד נולד ב-10 בספטמבר 1649 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו ברנהרד ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ברנהרד בחר את מקום מגוריו במיינינגן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
בשנת 1681 החל ברנהרד בבניית ארמון אליזבתנבורג, לכבוד אשתו השנייה.
הבנייה הסתיימה בשנת 1692, והארמון הפך למקום מושבם של דוכסי סקסוניה-מיינינגן.
ברנהרד מת ב-27 באפריל 1706, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
ב-20 בנובמבר 1671 התחתן ברנהרד עם מריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה.
ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן (7 באוקטובר 1672 - 24 בנובמבר 1754).
פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן (16 בפברואר 1679 - 10 במרץ 1746).
לאחר מותה של אשתו ב-19 באפריל 1680, התחתן ברנהרד ב-25 בינואר 1681 עם אליזבת אלאונורה, רוזנת בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של אנטון אולריך, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ויוליאנה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-נורדבורג.
אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן (22 באוקטובר 1687 - 27 בינואר 1763).
ברנהרד יאנצ'ק הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בלאו-וייס לינץ.
את רוב תקופת ילדותו העביר במחלקת הנוער של אדמירה ואקר מדלינג, ובשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של ראפיד וינה.
לאחר עונה אחת עבר למחלקת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך.
בעונת החל לשחק בבורוסיה מנשנגלדבך II, קבוצת המילואים של המועדון.
הוא שיחק בה במשך 3 עונות, בהן ערך 45 הופעות והבקיע 2 שערים.
בחודש יולי 2013 עבר יאנצ'ק בהעברה חופשית לריד מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-12 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 4-0 על ברגנץ במסגרת הגביע האוסטרי.
ב-27 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1-0 על וולפסברג במסגרת המחזור השני.
ב-4 במרץ 2015 הבקיע יאנצ'ק את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-56 בניצחון 2-1 על וולפסברג במסגרת המחזור ה-23 לעונת .
הוא שיחק במועדון במשך 3 עונות, בהן ערך 74 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-13 ביוני 2016 חתם לעונה אחת במכבי פתח תקווה מליגת העל, אך שוחרר לבקשתו לאחר שבועיים וחתם בדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
ברנהרד פרידריך אברהרד ליאופולד יוליוס קורט קארל גוטפריד פטר, נסיך ליפה-ביסטרפלד היה בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד.
ברנהרד נולד ב-29 ביוני 1911 בינה שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לברנהרד, נסיך ליפה וארמגארד פון קראם.
מכיוון שנישואי הוריו היו נישואים מורגנטיים, קיבל ברנהרד בלידתו רק את התואר "רוזן ביסטרפלד".
בשנת 1916 העניק דודו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה לאמו את התואר "נסיכת ליפה", והכשיר למפרע את הנישואים, ובעקבות כך קיבל ברנהרד את התואר "נסיך ליפה-ביסטרפלד".
לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדה משפחתו של ברנהרד את השליטה בנסיכות ליפה ואת ההכנסות שנלוו לכך, אבל המשפחה עדיין נותרה עשירה.
ברנהרד בילה את שנותיו הראשונות בטירת רקנוואלדה – בית האחוזה החדש של המשפחה במזרח ברנדנבורג, 30 ק"מ ממזרח לנהר האודר.
ברנהרד קיבל את ראשית חינוכו בבית, וכשהיה בן עשר נשלח ללמוד בגימנסיה בציליכאו.
לאחר מכן למד ברנהרד בגימנסיה בברלין, ובשנת 1929 סיים את לימודיו.
כילד סבל ברנהרד מבריאות לקויה, והרופאים חזו כי לא יחיה הרבה זמן.
תחזית זו עשויה להיות הסבר לחייו הפרועים של ברנהרד, ולנהיגתו המופרעת בכבישים.
ברנהרד למד משפטים באוניברסיטת לוזאן ובאוניברסיטת ברלין, שם רכש חיבה למכוניות מהירות, רכיבה על סוסים, וציד חיות בר גדולות.
במהלך לימודיו כמעט נהרג בתאונת שיט ובהתרסקות מטוס, ובשנת 1938 נפגע בתאונת דרכים, לאחר שנהג במהירות של 160 קמ"ש, וסבל מצוואר שבור ומצלעות חבולות.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, הצטרף ברנהרד למפלגה הנאצית, והיה אף חבר באס אה ובאס אס, אך עזב אותם בשנת 1934 כאשר סיים את לימודיו.
לאחר מכן החל ברנהרד לעבוד אצל ענק הכימיקלים הגרמני אי גה פארבן, אז החברה הרביעית בגודלה בעולם, שם התחבר לאציל הרוסי הגולה הרוזן פאבל קוצביו ואשתו האמריקנית אלן טיו.
לאחר שצבר מעט ניסיון, נעשה ברנהרד בשנת 1935 מזכיר הדירקטוריון במשרד בפריז.
בשנת 1936 הכיר ברנהרד במהלך אולימפיאדת החורף בגרמניה את יוליאנה, נסיכת הולנד, וב-8 בספטמבר אותה שנה נחגגו אירוסיהם.
ההכרזה על אירוסיהם עוררה מחלוקת בהולנד על רקע המתח בינה לבין גרמניה הנאצית, אך ב-7 בינואר 1937 התחתנו השניים בהאג, ולפני הנישואין הוענקה לנסיך אזרחות הולנדית.
ב-10 במאי 1940 הותקפה הולנד על ידי גרמניה, במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
במהלך הפלישה ארגן ברנהרד את שומרי הארמון, ואף ירה לעבר מטוסי קרב גרמניים.
לאחר שהחליטה חמותו וילהלמינה, מלכת הולנד לברוח לבריטניה, הצטרפו אליה ברנהרד ויוליאנה, על אף שבתחילה חשב ברנהרד להישאר בהולנד.
בני המשפחה הגיעו ללונדון, שם מונה ברנהרד לראש המשלחת הצבאית ההולנדית, ואילו אשתו וילדיו המשיכו לקנדה, שם שהו עד סוף המלחמה.
ברנהרד היה חבר במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, ואף לחם כטייס קרב במהלך המלחמה.
בשנת 1944 מונה למפקד הכוחות המזוינים ההולנדים, ואף היה נוכח בכניעת הכוחות הגרמניים בצפון-מערב אירופה ב-5 במאי 1945. ברנהרד נחשב בעיני העם ההולנדי לגיבור מלחמה, ואף הקומוניסטים העריצו אותו.
בנוסף פעל ברנהרד רבות לשיקום המדינה לאחר המלחמה.
לאחר המלחמה מונה ברנהרד כיועץ וכמנהל בחברות רבות, ואף היה חבר במועצת המנהלים של חברת התעופה KLM.
בשנת 1948 התפטרה וילהלמינה, מלכת הולנד מתפקידה, ואשתו יוליאנה, מלכת הולנד עלתה במקומה לשלטון.
בשנת 1954 היה ברנהרד בין היוזמים של כנס בילדרברג, וכן היה מבין היוזמים של הקמת הקהילה האירופית.
בתם הרביעית של ברנהרד ויוליאנה, הנסיכה כריסטינה, נולדה עם לקות ראייה משמעותית, מה שהביא את יוליאנה להיעזר בשירותיה של מרפאת באמונה שנויה במחלוקת.
הדבר הביא באמצע שנות החמישים לסכסוך בין יוליאנה לבין ברנהרד, אשר התגלגל עד למשבר חוקתי.
המשבר יושב לבסוף, אך בעקבותיו פחת כוחה של יוליאנה.
בשנת 1961 היה ברנהרד בין המקימים של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, ואף כיהן כנשיא הקרן עד לשנת 1976.
ב-1976 נקלע בית המלוכה למשבר נוסף כאשר התברר כי ברנהרד, קיבל שוחד של למעלה ממיליון דולר מחברת לוקהיד האמריקנית על מנת שישפיע על ממשלת הולנד לרכוש מטוסי קרב מתוצרתה.
לאחר חשיפת הפרשה התפטר הנסיך מתפקידיו הציבוריים וויתר על הדרגות הצבאיות שנשא.
בתמורה החליט הפרלמנט של הולנד כי הנסיך לא יעמוד לדין פלילי.
בשנת 1994 חלה ברנהרד בסרטן המעי הגס, והיה למשך תקופה בסכנת חיים.
בשנת 1998 סבל ברנהרד מנפיחות בערמונית, ובשנת 1999 אף עבר ניתוח בעקבות כך.
בשנת 2000 שוב אושפז ברנהרד בטיפול נמרץ בשל סיבוכים נוירולוגיים, אך שוחרר לביתו כעבור כמה ימים.
ב-20 במרץ 2004 מתה אשתו יוליאנה, מלכת הולנד, וברנהרד השתתף בהלווייתה על אף היותו נסער וכאוב.
במאי אותה שנה השתתף ברנהרד בחגיגות יום השחרור, וב-1 בדצמבר 2004 מת ברנהרד באוטרכט, כתוצאה מסרטן הריאה ומסרטן המעי הגס.
ב-11 בדצמבר נערכה לברנהרד הלווייה ממלכתית מפוארת, וכמחווה לתפקידו הצבאי לשעבר בחיל האוויר המלכותי בהולנד, ערכו לכבודו שלושה מטוסי קרב F-16 ומטוס ספיטפייר מטס הצדעה חסר.
לברנהרד והמלכה יוליאנה נולדו ארבע בנות:
ביאטריקס, מלכת הולנד (נולדה ב-1938)
איריינה, נסיכת הולנד (נולדה ב-1939)
מרגריט, נסיכת הולנד (נולדה ב-1943)
כריסטינה, נסיכת הולנד (נולדה ב-1947)
בנוסף היו לברנהרד 2 בנות מחוץ לנישואין, ואף היו שמועות על עוד ילדים.
ברנהרד השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1464–1471.
ברנהרד נולד בשנת 1437, לפרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמגדלנה מברנדנבורג, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1452 נבחר ברנהרד לעוזרו של מגנוס מסקסוניה-לאוונבורג, בישוף הילדסהיים, ולאחר מותו של מגנוס הפך ברנהרד ליורשו.
אולם ברנהרד לא דאג לאינטרסים של הילדסהיים כנגד נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל, אלא דאג בראש ובראשונה לאינטרסים של משפחתו.
בשנת 1457 מסר אביו פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג את השלטון בדוכסות לברנהרד, יחד עם אחיו אוטו החמישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1463 התחתן ברנהרד עם מטילדה מהולשטיין-שאונבורג, בתו של אוטו השני, רוזן שאונבורג-פינברג, אולם ב-9 בפברואר 1464 מת ברנהרד ללא ילדים, ואחיו אוטו תפס את השלטון לבדו.
לאחר מותו התחתנה אשתו עם וילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
ברנהרד הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1388–1434, ואשר הקים את הענף האמצעי של בית לינבורג מבית ולף.
ברנהרד נולד בשנת 1358/1364, למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולקתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה.
בשנת 1373 מת אביו מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על שטחי הנסיכות.
בשנת 1374 נחתם הסכם בין הצדדים, שברנהרד ואחיו יירשו את הנחלות לאחר מותם של ונצל ואלברכט, אולם אחיו היינריך סירב לקבל את ההסכם.
בשנת 1386 התחתנו ברנהרד ואחיו פרידריך עם בנותיו של ונצל, ולאחר מותו של ונצל כתוצאה מהרעלה, ירשו שלושת האחים את הנחלות.
בשנת 1400 נרצח אחיו פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, וברנהרד והיינריך ירשו את נחלתו (נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל).
בתגובה על הרצח יצאו ברנהרד והיינריך למסע נקמה נגד הנסיך הבוחר ממיינץ ורוזן ולדק, אשר היו אחראים על תכנון הרצח וביצועו.
בשנת 1409 חילקו ברנהרד והיינריך את הנחלות, וברנהרד קיבל את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל, בעוד היינריך קיבל את נסיכות לינבורג.
בשנת 1428 נערך הסכם חדש בין ברנהרד לאחייניו היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג ווילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, והם החליפו ביניהם את הנחלות, וברנהרד קיבל כעת את נסיכות לינבורג.
ב-11 ביוני 1434 מת ברנהרד בצלה, ובניו אוטו הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ופרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
בשנת 1386 התחתן ברנהרד עם מרגרטה מסקסוניה, בתם של ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג וססיליה מקרארה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אוטו הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (לא ידוע–1446)
פרידריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1418–1478)
קתרינה מבראונשווייג-לינבורג, התחתנה עם קז'ימייז' החמישי, דוכס פומרניה
ברנהרד, מרקיז באדן , הוא ראש בית צרינגן, בנו של מקסימיליאן, מרקיז באדן.
ברנהרד נולד בזאלם ב-27 במאי 1970, למקסימיליאן, מרקיז באדן ולולריה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ורוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם.
אביו מקסימיליאן הוא אחיינו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו ובן דודו של צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, וברנהרד הוא בן דוד שני של ויליאם, נסיך ויילס והנסיך הארי, דוכס סאסקס.
בשנות ה-90 נקלעו עסקי המשפחה לקשיים, וברנהרד, שהיה בעל תואר במנהל עסקים ומשפטים, היה ממונה על מכירת טירת אברשטיין, הטירה החדשה ומנזר זאלם.
לאחר המכירה של הטירות, נשארה בבעלות המשפחה רק טירת שטאופנברג עם יקבים הקשורים למשפחה.
מאז 2003 ברנהרד הוא נשיא המועדון הבינלאומי E.V., אשר אירח את המירוץ הבינלאומי גאלופ באדן באדן באינפצהיים עד פשיטת הרגל שלו בשנת 2009.
ברנהרד הפך ידוע לציבור הרחב בשנת 2006, כאשר נמסר בתקשורת כי מדינת באדן-וירטמברג מתכננת למכור חלקים מאוסף כתבי היד של ספריית באדן בהיקף של 70 מיליון אירו, על מנת לממן את שימור נכסי בית באדן.
בשנת 1998 מונה ברנהרד על ידי אביו לממונה על ההון המשפחתי, ומאז הוא מנהל את עסקי המשפחה.
הוא מנהל יערנות מודרנית עם מגוון אקולוגי, והוא מעורב בניהול אזור היין של באדן, לשימור מגוון ענבים.
ב-29 בדצמבר 2022, לאחר מות אביו, הפך ברנהרד לראש בית צרינגן.
ב-22 ביוני 2001 התחתן ברנהרד עם סטפני אן קאול, בתם של כריסטיאן קאול והנלורה של, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
לאופולד, נסיך באדן (נולד ב-2002)
פרידריך, נסיך באדן (נולד ב-2004)
קרל וילהלם, נסיך באדן (נולד ב-2006)
ברנהרד פאול "באדי" אליאס (Bernhard Paul "Buddy" Elias; 2 ביוני 1925 - 16 במרץ 2015) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון שווייצרי-יהודי ונשיא קרן אנה פרנק - קרן שהוקדשה לשימור זכרה של בת דודתו אנה פרנק.
אליאס נולד ב-2 ביוני 1925 בעיר פרנקפורט, רפובליקת וויימאר.
אביו היה אריך אליאס, ואמו הייתה הלנה לבית פרנק, אחותו של אוטו פרנק ודודתה של אנה פרנק.
ב-1929 אביו התמנה למנהל סניף של חברת אופקטה בעיר בזל.
ב-1947 הוא החל לעבור בתערוכת הקרח הולידיי אוף אייס (Holiday on Ice) בברמן.
ב-1976 שיחק בסדרת הטלוויזיה "סיפורים פריזאיים", וב-1979 שיחק בסרט המערב גרמני "דוד" העוסק בבנו של רב בשואה המנסה לגייס כסף כדי להימלט.
באותה שנה הוא שיחק גם בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין".
באמצע שנות השבעים הוא החל להופיע בעיקר בהפקות הקשורות לשואה.
בין הסרטים הידועים בהם שיחק ניתן למנות את "אהבה במחשבה" ו"ציידי האוצרות".
אליאס היה בן דוד ראשון של מרגוט ואנה פרנק.
בילדותם, היו אליאס ואנה חברים קרובים, ואנה מזכירה אותו מספר פעמים ביומנה בכינוי החיבה "ברנד".
ב-1942 נותק הקשר בין משפחת אליאס למשפחת פרנק, אשר ירדה למסתור באמסטרדם.
אנה ומרגוט, וכן אמם אדית פרנק נרצחו במחנות השמדה.
רק אוטו פרנק שרד וקיבל את יומניה של אנה מידי מיפ חיס.
משפחת אליאס סייעה לאוטו לשמר את זכרה של בתו, והקימה עמו את קרן אנה פרנק.
אוטו פרנק נפטר ב-1980, והוריש לברנהרד את תפקידו כנשיא הקרן.
אליאס לחם כדי שזכרה של בת דותו ישמר באופן הראוי, ובתקופתו פרץ סכסוך בין קרן אנה פרנק לבין בית אנה פרנק בשאלת הבעלות על היומנים המקוריים ואופן הצגתם של המסמכים.
ב-2011 גילתה אשתו, שניקתה את עליית הגג שלהם, כ-6,000 מכתבים, גלויות ותמונות, ששלחו בני משפחת פרנק, כולל אנה, לאליאס.
הגילוי הוביל לפרסום הספר "אוצרות מעליית הגג" שראה אור באנגלית ב-2011.