tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1919 הגיעו לאזור יהודים רבים שנמלטו לאחר פרעות פֶּטְליוּרָה.
על פי מפקד האוכלוסין הראשון של האימפריה הרוסית שנערך בשנת 1897, חיו בוורחניאודיסק 908 יהודים שהיוו 11.2 אחוז מכלל האוכלוסייה.
בשנת 1909 חלקם של היהודים באוכלוסיית העיר היה 20%.
על היהודים באימפריה הרוסית הוטלו הגבלות עיסוק שונות לכן יהודי העיר עסקו במסחר, בייצור שעונים, בחייטות, בסנדלרות, ובזיקוק וייצור סבון, אך היו ביניהם גם רופאי שיניים ורוקחים.
על פי נתוני מועצת העיר ורחניאודינסק משנת 1908, בין 35 חברות המסחר הגדולות בעיר היו 16 חברות יהודיות.
היהודים היוו 38 אחוזים מהסוחרים ו־43 אחוזים מבעלי הבתים העמידים.
בתחילת המאה ה-20 חלק גדול מהעיתונים בוורחניאודיסק נוהלו על ידי יהודים.
עיתונאים יהודים אלה, שהיו חברים במפלגות סוציאל-דמוקרטיות, לקחו חלק פעיל במהפכת 1905.
ב-1 ביולי 1880 קיבלה מועצת העיר ורחניאודיסק מסוחר הגילדה השנייה, אוסיפ דאווידוב רוזנשטיין, בקשה לאישור רכישת קרקע לצורך בניית בית כנסת חדש.
ב-8 ביוני 1881 פנה סוחר הגילדה השנייה, לאונטי מיכאילוב קליין, למועצת העיר בבקשה לאשר את בניית מבנה בית הכנסת.
הפרויקט אושר ב־10 ביוני 1881 על ידי שר הפנים, המושל הצבאי של עבר הבאיקל ומועצת העיר.
לצורך הבנייה נטלה הקהילה היהודית הלוואה של שלושת אלפים רובל, בערבות חברי קהילה בעלי נכסים בעיר.
בניית בית הכנסת הסתיימה ב־1883.
היה זה בניין אבן לבן בן שתי קומות, בעל מסד מחופה עץ עם חזיתות שטוחות מחולקות על ידי שתי שורות של חלונות, מעוטר בכוכבים קטנים ובמגן דוד גדול.
בתוך בית הכנסת היה אולם תפילה גדול מעליו גג כיפתי בצורת קסדה.
עזרת הנשים נתמכה על ידי עמודי עץ משלושה צדדים.
המבנה היה מוקף גדר בשילוב עמודי אבן וסורגים מברזל יצוק.
בית הכנסת בלט בין בתי העיר הכהים הבנויים מעץ.
בשנת 1911 הותקן בבניין בית הכנסת חשמל ושנתיים לאחר מכן הותקן טלפון.
בשנת 1890, פתחה הקהילה היהודית בית אבות, בבית עץ קטן בן קומה אחת שעמד ליד בית הכנסת.
הבית ממומן מתרומות והציע מגורים ואוכל לשלושה עד שמונה אנשים.
בשנת 1923 הבית היה כבר בן שתי קומות.
בשנת 1908 נפתח ליד בית הכנסת חדר שמומן בחלקו משכר הלימוד שהילדים שילמו ובחלקו מתרומות.
פעילות בית הכנסת הופסקה והבניין הולאם בהתאם לצו של הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות ומועצת הקומיסרים העממיים של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית מיום 8 באפריל 1929.
לאחר סגירת בית הכנסת, כל פריטי הערך שנמצאו בו הועברו על ידי הרשויות למוזיאון ההיסטוריה הבוריאטית על שם מ.נ.
בין הממצאים שהועברו, שני מעמדים לספרי תורה, ספר תורה בגובה 10 ס"מ, ויד אצבע תורה מגולף בעץ עליו הכתובת "יוסף ליפשיץ, סיביר, 1916".
בתקופה הסובייטית השתנה מאוד מראה המבנה: הכיפה בצורת הקסדה בוטלה, נוספה הקומה השלישית, בוצעו הרחבות בצד המערבי והדרומי, ובוצע תכנון מחדש של המרחב הפנימי.
בשנת 1934 שכן במבנה בית הכנסת לשעבר מועדון אווירי אשר הכשיר בשנת 1940 שישים טייסים, עשרים טכנאי מטוסים ושישה עשר מדריכי טיסה.
משנת 1964, שוכנת בבניין בית הכנסת לשעבר המחלקה להנדסת תעשייה והנדסה אזרחית של האוניברסיטה הממשלתית לטכנולוגיה וניהול של מזרח סיביר.
בשנת 1993 נפתח בעיר מרכז תרבות לאומי, שהפך לימים למרכז הקהילתי היהודי של רפובליקת בוריאטיה.
כאן מתארגן ההרכב המוזיקלי "חברים", יש ספרייה ומתקיימים שיעורי עברית.
הקהילה עוסקת בפעילות צדקה: חלוקת חבילות מזון וביקורים במושבות עונשין.
בית הכנסת וולפה היה בית כנסת בעיירה וולפה (אנ') שכיום במערב בלארוס.
בית כנסת זה נחשב ליפה ביותר מבין בתי הכנסת מעץ של חבר העמים הפולני-ליטאי, ויצירת מופת של אדריכלות עממית מעץ .
בית הכנסת נבנה בשנת 1643, ועבר שינויים מינוריים מספר פעמים.
בשנת 1929 נרשם המבנה כאנדרטה לתרבות הפולנית.
הוא נשרף על ידי חיילי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פי ההערכה היה זה בנובמבר 1942.
האולם המרכזי של בית הכנסת היה בגודל 13 על 12.8 מטרים, עם תקרה מקומרת המתוארת כ"מפוארת ביותר מכל תקרות העץ הידועות" באירופה.
מכיוון שהנוצרים יכלו לבנות מלבנים ומאבן, המבנים האירופאים שנבנו מעץ בקנה מידה של בית הכנסת בוולפה היו מעטים.
קירות האולם המרכזי היו בגובה 7.2 מטרים.
הקמרונות, מתחת לגג תלת-קומתי, התנשאו לגובה של ארבעה עשר מטרים בשלוש קומות המסומנות במעקות מהודרות.
כל שכבה הורכבה מכמה חלקים מתעקלים שפניהם בחיפוי עץ כדי ליצור כיפה מדורגת ומקומרת.
התקרה המקומרת נתמכה בארבעת עמודי העץ הפינתיים שעלו מהבימה.
ארון הקודש היה מבנה רב-שכבתי מעץ צבוע ומגולף עם עמודים, חנוכיות בתבליט, אגרטלים, פרחים, מגדלים מקורים, לוחות הברית ונשר.
בתחילת המאה התשע-עשרה נצבעה התקרה המקומרת בצבע ספיר עם כוכבי זהב.
הקירות נצבעו בסגנון טרומפ-לויל כדי לדמותו לסגנון בנייה קלאסי.
בשנת 1997 מרכז הספרים היידישאי בקמפוס של המפשייר קולג' באמהרסט שבמסצ'וסטס, שהוא מאגר הספרים ביידיש הגדול בעולם, השתמש במבנה בית הכנסת כפרזנטור.
בשנת 2015 נבנה העתק מדויק של בית הכנסת וולפה בבילגוריי שבפולין.
בית הכנסת זניומה (בבלארוסית: Занёманская сынагога; בפולנית: Synagoga drewniana w Grodnie) היה בית כנסת עממי מעץ ששכן בעיר גרודנו בבלארוס.
בית הכנסת נבנה בשנת 1750 תחת ממשל חבר העמים הפולני-ליטאי.
הוא ניזוק בשריפה ב-1899 ולאחר מכן נבנה מחדש.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הושמד על ידי צבא גרמניה הנאצית.
אורכו של בית הכנסת היה 28.5 מטר, רוחבו 19 מטר וגובהו 12.5 מטר.
עזרת הנשים הייתה בחלקה הצפוני והדרומי של קומת הקרקע.
הקירות עוטרו בפסוקים מהמקרא ובתפילות.
בחזית בית הכנסת היו גומחות פינותיות ששימשו לעיתים קרובות בבתי כנסת באמצע המאה ה-18.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (1918–1939) פרופסור אוסקר סוסנובסקי מהמחלקה לארכיטקטורה של הפוליטכניקה של ורשה, והצלם והיסטוריון האמנות שמעון זייצ'יק, הנחו את האדריכלים ליצור תיעוד נרחב של בתי הכנסת מעץ.
הם יצרו רישומים אדריכליים, ציורי העתק ותצלומים.
חלק גדול מהפרויקט הזה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה אך כמות ניכרת שרדה.
בית הכנסת בגרודנה נמדד וצולם ב-1928.
יְשׁוּרוּן (במקור: יְשֻׁרוּן) הוא בית כנסת אשכנזי מרכזי בירושלים שנוסד בשנות ה-20 של המאה ה-20. בבית הכנסת, שנחשב בית הכנסת האורתודוקסי-מודרני הראשון בירושלים, התארחו דמויות בולטות של ירושלים, החל מהרבנים הראשיים לישראל וכלה בראשי המדינה.
בית הכנסת שוכן מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, בסמוך לבניין המוסדות הלאומיים, בניין היכל שלמה ובית הכנסת הגדול.
אדריכלים: אויגן שטולצר, מאיר רובין ובנימין אנקשטיין.
בשנת 1920 הקים לוּ (שמואל) לובר, עולה חדש שהגיע לירושלים, את "אגודת ישורון", ששמה לה למטרה להקים בירושלים בית כנסת בעל אופי אורתודוקסי-מודרני, שימשוך אליו צעירים שנרתעו מבתי הכנסת הישנים ברובע היהודי ובשכונות החדשות.
הקמת בית הכנסת נועדה גם להיות משקל נגד לבית כנסת רפורמי שהייתה כוונה להקים בירושלים, שעשוי היה למשוך אליו את הקהל הצעיר והמודרני.
האגודה בקשה גם לקיים פעילויות נוספות בעלות אופי תרבותי ותורני עבור המתפללים.
הקבוצה קיבלה את ברכתו של הרב הראשי האשכנזי, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, וחבריה החלו להתפלל בבניין בית הספר לבנות, ברחוב האתיופים בירושלים, בשבת פרשת נח ה'תרפ"ד (1923).
את שני ספרי התורה הראשונים תרמו משפחת אלישר הירושלמית והרב קוק עצמו.
שנים ספורות לאחר מכן שכרה אגודת ישורון אולם מרווח יותר בבית היתומים הספרדי ברחוב יפו, ואף עברה לתקופה קצרה לבית הספר רוחמה שבשכונת מחנה יהודה.
המתפללים הנהיגו כמה מנהגי תפילה מודרניים, כגון: תפילה בהברה ספרדית, ויחס ליברלי יותר לנשות הקהילה.
הקהילה משכה אליה בהקמתה גם דמויות ששאפו לשינויים דרסטיים יותר במנהגי התפילה; בין השאר דמויות מקהילות רפורמיות בארצות הברית ובאירופה.
לובר הדגיש שאופייה המובהק של הקהילה הוא אורתודוקסי.
בשלב מסוים אף הוצע ללובר סכום כסף על מנת שיסכים להנהיג בקהילה מנהגים ליברליים יותר משהתכוון להנהיג.
בשנת 1934 התקיים טקס הנחת אבן הפינה לבניין בית הכנסת שהכספים לבנייתו החלו להיאסף כבר בשנות העשרים.
ברכישת המגרש סייעה התאחדות בתי הכנסת של אמריקה, שזוהתה עם התנועה הקונסרבטיבית.
ככל הנראה התנועה סברה שלמרות אופייה האורתודוקסי של קהילת ישורון, ביום מן הימים היא תשמש גם את חברי הקהילה הקונסרבטיבית, נבואה שלא התגשמה.
המתווכת בין ההתאחדות ובין אגודת ישורון הייתה הקרן הקיימת לישראל, שקיבלה בעלות על הקרקע והחכירה אותה לאגודה.
על הקיר במסדרון הכניסה של בית הכנסת תלויה לוחית מתכת קטנה שמספרת את רכישת הקרקע:
המגרש נקנה אף על פי שהיו בקרב חברי הקהילה מי שחששו כי מנזר רטיסבון, הניצב ברחוב שמואל הנגיד הסמוך, ובפרט הצלב הגדול שעליו, יטיל את צילו על בית הכנסת.
בטקס הנחת אבן הפינה נכחו בין היתר הרב קוק, הנציב העליון ארתור ווקופ ונשיא ההסתדרות הציונית, נחום סוקולוב.
בסמוך לסיום הבנייה נתגלתה מצוקה כספית קשה.
כספה של יהודייה מדרום אפריקה, שהורתה בצוואתה להעביר 30,000 דולר ל"בית כנסת בעיר הקודש" - איפשר בסופו של דבר את סיום הבנייה.
על העברת הכסף הוחלט בדיון שהשתתפו בו הרבנים הראשיים לישראל ולדרום אפריקה, וכן מנחם אוסישקין.
תוכנית הבנייה המקורית כללה שלושה מבנים: בית כנסת, ספרייה ומרכז תרבות, אך בפועל נבנה רק המבנה שיועד לספרייה, ובו שוכן בית הכנסת.
בהמשך נוספו לבית הכנסת אגפים נוספים, ספרייה, משרדים ואולם שמחות קטן.
הבניין תוכנן בידי האדריכלים מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן, שזכו במכרז.
הסגנון שנבחר היה סגנון בינלאומי שהיה מקובל ברחביה אז: חזית הבניין קמורה, חלונות צרים וארוכים ומינימליזם בעיטורים חיצוניים.
הקהילה עברה להתפלל בבניין הקבע לקראת הימים הנוראים של תרצ"ו.
בתחילה הוצבו באולם הגדול, שבחזיתו ארון קודש ובימה, מאות כיסאות מתקפלים.
לאחר כמה שנים נאסף כסף לריהוט קבוע.
בין היתר בבית הכנסת היו מקומות המיועדים לרב הראשי, לשר ד"ר יוסף בורג, למנשה אלישר.
בחגיגות שמונים שנה להסתדרות ישורון הוחלף שוב ריהוט זה.
בקדמת הטור הימני נמצאת לוחית קטנה שמציינת היכן היה מקומו של לובר, מייסד בית הכנסת בשנות העשרים.
במאה ה-21 ירד מספר המתפללים בבית הכנסת באופן משמעותי.
הגורמים לכך הם כנראה התפתחות האזור המסחרי ברחוב המלך ג'ורג', הזדקנותה של שכונת רחביה ונדידת האוכלוסייה הדתית לאזורים אחרים.
כמו כן יש להניח שבית הכנסת הגדול, ששוכן מרחק דקות ספורות מישורון, מושך אליו רבים מהמבקרים בעיר.
למרות הירידה במספר המתפללים, מושך אליו בית הכנסת קהל רב באירועים שמתקיימים בו.
בעבר התקיים בבית הכנסת שיעורו השבועי של הרב מרדכי אלון שבו השתתפו מאות מאזינים, ומדי פעם נערכים במקום אירועי חזנות.
מאז מינויו של החזן ניסים סאאל לחזן הראשי של בית הכנסת, בשבתות בהן הוא עובר לפני התיבה מספר המתפללים בבית הכנסת גדול באופן משמעותי משאר השבתות, ולרוב הוא אף עולה על מספר מקומות הישיבה בבית הכנסת.
ליד בית הכנסת ניצב בית אבי חי - שהוקם למטרות קירוב בין דתיים לחילונים.
בית הכנסת קיבל תרומה כספית נכבדה מקרן אבי חי.
במשך בנייתו של בית אבי חי, נסגרה הכניסה השנייה לבית הכנסת דרך רחוב קק"ל, אולם עם סיום הבנייה היא נפתחה שוב.
הכניסה הראשית לבית הכנסת בפינת הרחובות שמואל הנגיד והמלך ג'ורג'.
הרחבה בסמוך לכניסה קרויה על שמו של עורך הדין מרדכי עליאש, אחד מעמודי התווך של הקהילה בשנותיה הראשונות.
בארון הקודש של בית הכנסת נמצאים ספרי תורה רבים, בהם ספר תורה שהיה שייך לרב צבאי יהודי בצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה, וספר תורה שהובא מהעיר מינכן לאחר מלחמת העולם השנייה.
במשרדי בית הכנסת שבקומה העליונה ניתן למצוא פריטים מעניינים נוספים.
אחד מהם הוא הפרוכת הראשונה שבה השתמשו בישורון.
את הפרוכת תרם מייסד הקהילה לובר לזכר אביו, וכיום היא תלויה על אחד הקירות שבמשרדי הקהילה.
פריט נוסף הוא עמוד תפילה ישן שהשתמשו בו בבית הכנסת בעבר.
בחלקו העליון של עמוד התפילה טבלת נחושת שיצרו האומנים ש.
ששון מבית הספר לאומנויות "בצלאל".
על טבלת הנחושת רוקעו ציורים ופסוקים שונים, וכן המילה "ישֻרון".
בית הכנסת כאכסניה לאירועים מרכזיים בחיי היישוב
בית הכנסת ישורון שימש אכסניה לאירועים מרכזיים של יהודי ירושלים שבהם השתתפו הרבנים הראשיים וראשי היישוב היהודי בארץ.
בין השאר התקיימו בו אזכרות המוניות, כמו אזכרה במלאת חצי שנה לטבח חברון (תרפ"ט), ואזכרה במלאת שנה לטבח בשיירת הדסה.
כן התקיימו אזכרות לאישים מרכזיים.
התקיימה אזכרה בהשתתפותו הפעילה של הרב הראשי הספרדי, הרב בן ציון חי עוזיאל, לזכרו של אורד וינגייט, אזכרה לזכרו של נשיא ארצות הברית רוזוולט, בהשתתפות הרבנים הראשיים ב-1945, ואזכרה לווינסטון צ'רצ'יל.
הלוויות ציבוריות יצאו מרחבת בית הכנסת, או עברו ליד בית הכנסת, כמו ההלוויה ל-323 חללי מלחמת העצמאות שהובאו לקבורה בנובמבר 1949, של לוחמי ירושלים שנקברו בפברואר 1950 ובאוגוסט 1950 ושל העברת הנקברים זמנית בשייך באדר למנוחת עולמים בהר הרצל.
בבית הכנסת ציין היישוב את יום ההולדת של אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת ואת הכתרתו של ג'ורג' השישי.
בבית הכנסת נערכה אספת מחאה שבה קרע הרב הרצוג מעל הבימה את הספר הלבן.
הרב הרצוג נשא במקום גם נאום כנגד הספסרות והעוני.
ביום פתיחת הכנסת התקיים בבית הכנסת תפילה חגיגית לכבוד המאורע.
בית הכנסת שימש מקום כינוס לרבנים ואירועים של הציבור הדתי, כמו ועידת המזרחי העולמית ואסיפות כנגד גיוס בנות דתיות לצה"ל.
בשל היותו של ישורון בית כנסת גדול הממוקם בסמוך לשכונת רחביה, שסביבה התגוררו רבים ממנהיגי היישוב ומהאליטה הכלכלית והתרבותית של ירושלים, משך אליו "ישורון" הרבה פנים מוכרות.
בשנות כהונתו של יצחק בן-צבי, תושב השכונה, כנשיא המדינה, הוא היה נוהג להתפלל מדי פעם בבית הכנסת.
הוא הגיע מלווה במשלחת מיוחדת שהמתינה לו ליד ביתו.
לאחר כמה שנים חדל לפקוד את ספסלי ישורון וחזר להתפלל בבית כנסת "רחביה" ברחוב אוסישקין, שהפך מאוחר יותר ל"בית הכנסת הנשיא" על שמו של בן צבי.
עוד בין האורחים בישורון היה ראש הממשלה הראשון, דוד בן-גוריון, שהגיע לתפילה בבית הכנסת ביום כינוסה הראשון של הכנסת בירושלים (הכנסת שכנה אז בבית פרומין הסמוך).
נשיאי המדינה זלמן שזר וחיים הרצוג נהגו לפקוד את בית הכנסת בהזדמנויות שונות, יחד עם עוד רבים מוותיקי השכונה ומכובדיה, ובכללם אף אנשי האקדמיה שהתגוררו בשכונה, בהם פרופסור ישעיהו ליבוביץ, שהיה ממתפלליו הקבועים של המקום עד יומו האחרון והשופט פרופ' מנחם אלון.
ראשי הקהילה קבעו בשל כך שלושה מושבים ליד ארון הקודש: שניים לרבנים הראשיים ואחד לנשיא המדינה.
בעזרת הנשים ניתן היה לפגוש את הנרייטה סאלד, על אף השתייכותה לזרם ליברלי יותר.
מקומה היה בשורה הראשונה בכיסא האמצעי.
אשת הרב הראשי לישראל, שרה הרצוג, נהגה גם היא להתפלל בישורון, ולאחר מותה נקראה עזרת הנשים על שמה.
קהילת ישורון הייתה אחת הקהילות הראשונות בירושלים ששכרה חזן מקצועי.
בתחילה היו עוברים לפני התיבה בישורון, כמו בכל בתי הכנסת, חברי הקהילה.
לקראת סוף שנות השלושים החליטה הקהילה לפרסם מודעה בעבור משרת חזן קבוע ומקצועי בבית הכנסת.
חזנים רבים התמודדו על המשרה, ולבסוף מונה לתפקיד החזן האוסטרי יהודה לייב מילר.
מילר נאלץ להתרגל להברה ספרדית, שהונהגה כחוק ברזל בקהילה, וכן לשירה ללא מקהלה.
אמנם, עדיין היו מתפללים שלא נחה דעתם וקראו לייעול החזנות בבית הכנסת.
בהמשך הועסק החזן ישראל מייזלס, חקלאי מכפר מרדכי.
אשר היינוביץ שימש בתפקיד החזן הקבוע משנת 1977. מפסח תשפ"ד החל לשמש ניסים סאל כחזן בית הכנסת הרשמי ומתפלל בשבת אחת לחודשיים בערך.
בניגוד לנוהג שרווח עד לזמנו, סאאל מתפלל בהברה אשכנזית, ומלווה במקהלה.
היינוביץ נשאר כחזן אמריטוס ועדיין עובר לפני התיבה בשבתות נבחרות במשך השנה.
על אף שתמיד הדגישה את צביונה האורתודוקסי, משכה אליה קהילת ישורון גם ציבור מסורתי וחילוני מתושבי רחביה.
גבאי בית הכנסת מצדם קיבלו ברצון את המתפללים החילוניים כל עוד אלו כיבדו את מנהגי התפילה האורתודוקסיים המקובלים.
נראה כי הם הקפידו שלא ייווצר הרושם שבית הכנסת לא מקפיד על קלה כבחמורה בענייני הלכה.
קהל מעורב זה עורר ביקורות קשות בקרב החוגים החרדיים בירושלים.
אחד הביטויים הבולטים לעניין הגיע כאשר ה"מגיד" החרדי הירושלמי הידוע, רבי שלום שבדרון, בבית הכנסת: פעם אחת, לאחר תפילת ליל שבת, הגיע הרב שבדרון לבית הכנסת, עלה לבימה והחל לצעוק על כך שלישורון באים בשבת אנשים עם מכוניות, ובכך מחללים את כבוד השבת.
מעורבותה של קהילת ישורון עם תושבי העיר הייתה עמוקה.
אחד הפרויקטים החשובים היה שיתוף פעולה עם הגימנסיה הירושלמית הסמוכה במסגרת ימי עיון להכרת המסורת היהודית שנערכו עבור כיתות הגימנסיה.
פרויקט נוסף בו הייתה מעורבת הקהילה כלל סיוע לנוער שוליים ירושלמי כאשר ועדה מבין חברי הקהילה הכשירה צעירים מן הקהילה לעבודה עם נוער במצוקה.
בחגים נערכו מסיבות לעולים חדשים עריריים ולנוער במצוקה.
לאורך השנים התקיימו בבית הכנסת שיעורים תורניים מסוגים שונים.
מוסרי השיעור הידועים היו הרב שמחה אסף, פרופ' ישעיהו ליבוביץ ופרופ' עזרא פליישר.
גם לאחר שמספר המתפללים פחת, עדיין מתקיימים שיעורי תורה במשך השבוע.
נוסף על כך, מתקיימים בישורון שיעורים לנוער מטעם ארגון צעירי ירושלים, "נפקא מינה".
במסגרת כולל בוקר מתקיימים בישורון שיעורים קבועים מן השעה 9 ועד 12.
בשנותיה הראשונות של הקהילה הונהגה דרשה בלילות שבת, שנושאיה היו אישים כגון דוד ילין והסופר רבי בנימין.
במשך כעשר שנים פרסמה אגודת ישורון את "טורי ישורון", כתב עת תורני שבו נידונו נושאים דתיים וחברתיים שחלקם באו לידי ביטוי בין כותלי בית הכנסת.
הסתדרות ישורון הוציאה ספרי יובל מיוחדים במלאת לבית הכנסת שישים, שבעים ושבעים וחמש שנים.
בית מורשה, מרכז אקדמי להכשרת מנהיגות יהודית ציונית, נפתח לראשונה בבית הכנסת ישורון, ובית הכנסת היה אכסניה למוסד במשך כמה שנים, עד שעבר לקמפוס קריית מוריה.
לאחר שבניין "יד הרב הרצוג" בשכונת בית וגן בירושלים נמכר, עברה פעילותה של האנציקלופדיה התלמודית לאגף מיוחד שהוקצה לה במתחם בית הכנסת ישורון.
בשנת 1939 הוקמה בצמוד לבית הכנסת ספרייה תורנית בשיתוף עם הספרייה הלאומית, עת נסגרה באופן זמני הספרייה האוניברסיטאית שבהר הצופים.
במלאת 5 שנים לספרייה היו בה כ-3,600 ספרים, רובם נתרמו מהספרייה היהודית ברוטרדם.
בֵּית הַכְּנֶסֶת חֵסֶדְאֵל היה בית כנסת שהיה ממוקם ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ברחוב חב"ד.
בית הכנסת נוסד בידי יוצאי עיראק בשנת 1853 ה'תרי"ג, ושימש מרכז לקהילת עולי בבל בעיר העתיקה.
בית-הכנסת פעל עד כניעת הרובע היהודי במלחמת העצמאות, עת הפך לבית-מגורים למשפחה ערבית.
לאחר מלחמת ששת הימים נותר המבנה כבית-מגורים וחזר לחזקתו היהודית, וכיום הוא משמש את מדרשת הרובע, ולא שב לתפקד כבית כנסת.
בית הכנסת טורו או קהל קדוש ישועת ישראל הוא בית כנסת בניופורט, רוד איילנד שבארצות הברית הנחשב לבית הכנסת העתיק ביותר ברוד איילנד ובין הבודדים מהתקופה הקולוניאלית שעדיין פעיל.
בית הכנסת ממוקם ברחוב טורו 85 ומשמש כבית כנסת אורתודוקסי.
בית הכנסת נבנה בשנת 1759 עבור הקהילה היהודית בניופורט על ידי מנהיג הקהילה יצחק דה-טורו מאמסטרדם.
הבנייה הסתיימה בשנת 1763. בית הכנסת נבנה בעזרת תרומות מקהילות יהודיות אחרות בצפון אמריקה (בעיקר קהילת שארית ישראל מניו יורק) וקהילות נוספות מהקריביים.
אדריכל בית הכנסת היה פיטר הריסון שהיה אחד האדריכלים החשובים באותה תקופה בצפון אמריקה.
הקהילה עצמה מקורה עוד בשנת 1658 כאשר אנוסים ממוצא ספרדי הגיעו מספרד, פורטוגל (בעיקר ממושבות שלהן בקאריביים) והמושבה ההולנדית ניו אמסטרדם (היום ניו יורק).
בשנת 1677 עוד לפני הקמת בית הכנסת, קנתה הקהילה חלקת אדמה לשם הקמת בית קברות.
בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית כבשו הבריטים את ניופורט והעלו באש את כל המבנים בה.
שני המבנים היחידים ששרדו הם הכנסייה המקומית, שהכריזה על נאמנות למלך בריטניה, ובית הכנסת היהודי שבין מתפלליו נמנו דווקא המורדים.
היה זה בזכות הרב ששכנע את האנגלים להשתמש בבית הכנסת כבית חולים.
אגדה אורבנית מספרת כי קצין אנגלי נכנס לבית הכנסת, ראה את שלושת הכתרים שעל גבי ארון הקודש, וקרא לחיילים לחמול עליו.
אומנם הכתרים מסמלים את התורה, הכהונה והמלכות שניתנו לעם ישראל, אך לפי האגדה חשב הקצין הבריטי שזה סימן של הצהרת אמונים לכתר האנגלי.
בשנת 1790 ביקר נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, בבית הכנסת ולאחר מספר ימים שלח מכתב לקהילה ובו נאמר:
מכתב זה הקדים את מגילת הזכויות שהתקבלה כמעט שנה מאוחר יותר.
עם השנים הקהילה ובית הכנסת הדרדרו ובית הכנסת נסגר, הוא נפתח מחדש רק לאחר ששני בניו של הרב יצחק דה-טורו, אברהם ויהודה טורו (טורא) שהקים את בית הכנסת הורישו כספים לשיחזור בית הכנסת ולשכירת רב קבוע לקהילה.
בשנת 1833 נפתח בית הכנסת מחדש לאחר שיהודים חדשים הגיעו לניופורט והקימו את הקהילה מחדש, גם היהודים החדשים המשיכו את מסורת התפילה הספרדית של בית הכנסת, אם כי לאחרונה התרופפה מסורת זו ונעשה שימוש בנוסח ספרד.
בית הכנסת נבנה בסגנון ג'ורג'יאני כאשר חזותו החיצונית עשויה מבנה לבנים פשוט.
פנים בית הכנסת כולל 12 עמודים יוניים המסמלים את 12 שבטי ישראל התומכים בגלריה המשמשת עזרת נשים ומעליהם 12 עמודים דוריים התומכים בתקרה.
בית הכנסת כולל 5 נברשות גדולות וכן אש תמיד הדולקת מעל התיבה (הוקדשה לקהילה בשנת 1765).
מעל התיבה מופיעים עשרת הדיברות בעברית ובמרכז החדר ממוקמת הבמה (על פי מבנה בית כנסת ספרדי).
מתחת לארון הקודש בבית הכנסת יש דלת סתרים שיש האומרים שנבנתה כדי לאפשר ליהודים לברוח ויש האומרים ששימשה להברחת עבדים שחורים לחרותם בזמן שבית הכנסת שימש כתחנת מעבר ברכבת המחתרת.
בשנת 1946 הוכרז בית הכנסת וסביבתו כאתר היסטורי ונרשם כאתר היסטורי בשנת 1966. בשנת 2001 נחתם הסכם בין הקהילה לבין האגודה לאתרים היסטוריים בארצות הברית.
בית הכנסת ישועה טובה (ברומנית: Ieşua Tova או Sinagoga Eșua Tova) המכונה גם "בית הכנסת פודול מוגושואיי" (Sinagoga Podul Mogoşoaiei), הוא בית כנסת עתיק (נבנה ב-1827) ופעיל בבוקרשט, בירת רומניה.
בית הכנסת שוכן ברחוב טאקה יונסקו 9, ליד כיכר אמזיי.
בית הכנסת ישועה טובה נבנה בסגנון נאו-מורי ("התחייה המורית") והוא בימינו בית הכנסת העתיק העומד על תילו בבוקרשט.
בית הכנסת עבר שינויים ושיפוצים חוזרים והתווספו לו מבנה בן שתי קומות הכולל בית תפילה קטן ("שול" או בהיגוי היידי המקומי "שיל"), כניסות לגברים ולנשים וחדרים נוספים.
פני חזית הבניין, המורכבת משלושה חלקים, אל הרחוב, הן מקושטות באמצע בעיטורי ניסור אמנותי.
הבימה באמצע האולם הגדול והגישה לארון הקודש במזרח הן מוגבהות במקצת, ללא מעקים.
בבניין בית הכנסת נמצאת מסעדה כשרה.
בית הכנסת עבר שיפוץ בעשור הראשון של המאה ה-21 ונחנך מחדש אחרי השיפוץ ב-21 בפברואר 2007.
במשך שנים רבות בית הכנסת היה סגור אם כי לפעמים נפתח בימי שישי.
השיפוצים והחגיגה לרגל פתיחתו מחדש היו יוזמה של מרכז חב"ד בבוקרשט.
בכניסה נחנך על ידי הרב עמאר לוח, עליו חקוקים שמות כל מנהיגי בית הכנסת לאורך השנים.
נוסף לשם בית הכנסת השם "תפארת דב" לזכר דב אינדיג, ישראלי יליד רומניה שנהרג במלחמת יום כיפור ושמשפחתו תרמה למען השיפוץ.
מרבית באי בית כנסת זה בימינו הם ישראלים הנמצאים בבוקרשט מסיבות שונות והשיח בו מתנהל תכופות בעברית.
"הטמפל האורתודוקסי" הוא החדש שבין שלושת בתי הכנסת של טימישוארה, רומניה ולמשך תקופה ארוכה היחיד בעיר שעדיין פעיל.
בית הכנסת נבנה בשנת 1910 עבור הקהילה היהודית האורתודוקסית המקומית ובחצר שלו פעלו גם בית ספר יסודי וגן ילדים.
הרבנים שכיהנו כאן בין מלחמות העולם היו הרב הראשי ברכיה שיק, ולאחר פטירתו בנו הרב מאיר שיק.
השם "טמפל" מוסבר על ידי הצורה האסתטית של הבניין ועל ידי השימוש במילה ההונגרית ממקור לטיני "טמפלום"
בשביל כנסיות ובתי כנסת כאחד.
בית הכנסת קרוי על שם הרובע בו הוא שוכן, יוספין או יוזפין.
בימינו מפני שמשמשת בית כנסת יחיד של יהודי טימישוארה, מתפלליו המעטים יכולים להיות נאולוגים או אורתודוקסים כאחד.
בית הכנסת הגדול של ורשה, הידוע בשם בית הכנסת טלומצקה או ה"טלומצקה סינגוגה" (בפולנית: Tlomacka Synagoga) שכן ברחוב טלומצקה.
בניית בית הכנסת החלה בשנת 1874. המבנה המפואר תוכנן על ידי האדריכל ליאנדרו מרקוני.
חזית בית הכנסת פנתה לרחוב הראשי ואף הוצבו סממנים יהודיים בחזית (דוגמת שתי צורות מנורה בצידי השער).
באופן לא טיפוסי, בבניית בית כנסת זה נמנעו מלהבליט את אופיו היהודי של המבנה וחזית בית הכנסת הוסתרה בתוך חצר.
היכל בית הכנסת הכיל 1,100 מקומות ישיבה.
בבית הכנסת כיהן הרב ד"ר ישראל צילקוב ולצידו דרש ד"ר שמואל אברהם פוזננסקי שהחליף את צילקוב כרב בית הכנסת.
אחריהם כיהן הרב פרופ' משה שור, אשר נאומיו משכו קהל רב לבית הכנסת.
כמו כן היווה בית הכנסת מוקד משיכה לחובבי התפילה והחזנות.
בבית הכנסת התפללו חזנים מפורסמים דוגמת גרשון סירוטה ומשה קוסביצקי.
החזנים לוו במקהלה גדולה של גברים ונערים בניצוחו של דוד אייזנשטדט.
כמו בתי-כנסת גדולים אחרים בערים הגדולות של מזרח אירופה ששירתו את עלית הקהילה העשירה והמתבוללת, הסדרים והתפילה היו מודרניים יחסית לסביבה המסורתית של פולין, אך רחוקים מרפורמה אידאולוגית.
לא הונהג שום שינוי עקרוני מלבד סדר וכובד ראש, מקהלת גברים, נשיאת דרשה בפולנית ולא ביידיש, ועוגב, שניגן אך ורק בחתונות ולא בתפילות עצמן.
בשנת 1943, בתום דיכוי מרד גטו ורשה, פקד מפקד ה-SS המחוזי יירגן שטרופ לפוצץ את בית הכנסת במופע ראוותני, אשר תמונותיו נשלחו למפקדו היינריך הימלר בברלין כאות וסימן לחיסול החיים היהודיים בוורשה.
לאחר המלחמה לא הוקם בית הכנסת מחדש.
לימים נבנה גורד שחקים באתר שבו עמד.
בית הכנסת טמפלגאסה, המכונה גם טמפל ליאופולדשטאט , היה בית הכנסת הגדול ביותר בווינה לפני מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת שעמד ברחוב טמפלגאסה (סמטת המקדש) ברובע לאופולדשטאדט בווינה, נבנה ותוכנן בין השנים 1854–1858 על ידי לודוויג פורסטר, והכיל כ-2,240 מקומות ישיבה.
המבנה המרכזי נהרס כליל במהלך פוגרום ליל הבדולח בשנת 1938 יחד עם 80 בתי כנסת נוספים בווינה.
חלקים של המבנה עדיין משמשים כיום את הקהילה היהודית.
בית הכנסת שימש כמודל לבתי כנסת רבים באירופה שנבנו בסגנון אוריינטלי, ובכלל זה בית הכנסת בזאגרב, בית הכנסת הספרדי בפראג, בית הכנסת טמפל בקרקוב ובית הכנסת טמפלול קורל בבוקרשט.
המבנה הוקם בשנות 1854–1858 על פי תוכניות של האדריכל לודוויג פרסטר.
הבית נחנך ב-15 ביולי 1858, בנאום שנשא רבו הראשון של בית הכנסת, אדולף ילינק הליברלי.
כחזן הראשון כיהן יוסף גולדשטיין הקונסרבטיבי ולאחר מכן כיהן החזן בלה גוטמן.
משנת 1867 כיהן הרב ד"ר משה גידמן הקונסרבטיבי כרב בית הכנסת, ולאחר מכן מ-1894, כיהן הרב ד"ר אדולף שמידל שדרשותיו נהנו מפופולריות גדולה מאוד.
בין יתר הרבנים שכיהנו ניתן למנות את, אהרן ילינק, אליעזר דוד מדיסלדורף, מקס גרונוולד בשנת 1913, וישראל טגליכט בשנת 1932.
כבר בשנת 1898 בוצע שיקום כללי ראשון בבית הכנסת, בעיקר בפנים המבנה, שבמהלכו חודשה התפאורה הפנימית וכן נוספו תבליטי טיח צבעוני.
בשנת 1905 בוצעה עבודה נוספת בעיקר בצד הקדמי הפונה לרחוב ובחצר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בטקס שנערך ב-17 באוגוסט 1917 על ידי חיילים יהודים לכבוד יום הולדתו של הקיסר קרל הראשון, פרצה במקום שרפה שאפפה במהירות את בית הכנסת כולו.
המבנה נפגע קשות ושיקומו נמשך עד לשנת 1921.
במהלך ליל הבדולח נהרס כליל החלק המרכזי בבית הכנסת.
רק שני אגפי הצד נותרו עומדים, באחד מהם שכנה הספרייה של בית המדרש לרבנים בווינה, והאוסף שבו נשמר ברובו הודות ליוזמה אמיצה של הסטודנט הקתולי קורט שוברט (1923-2007) - לימים דיקן המכון למדעי היהדות בווינה - שדאג להסתיר את הספרים הנדירים במרתף באוניברסיטה.
אחרי המלחמה הועבר האוסף לקהילה היהודית החדשה בווינה, ואחר כך תרמה הקהילה את הספרים לספריה הלאומית בירושלים ישראל.
קורט שוברט הופקד על העברת הארגזים לארץ והגיע אתם בערב פסח 1949 באניית העולים "גלילה".
בשנת 1951 נפגע קשות האגף הדרומי של בית הכנסת, ובמקומו הוקם בניין מגורים.
האגף הצפוני הוא החלק היחיד שנותר מבית הכנסת המקורי והוא עדיין משמש את הקהילה היהודית כמקום תפילה.
על ידו עומד תלמוד תורה של אגודת ישראל.
באשר לחלק המרכזי, הוא הוחלף לא מכבר בבניין דיור ובמרכז הבריאות "עזרא", שמשמש מאז 1994 כמרכז לטיפול וייעוץ עבור ניצולי השואה וצאצאיהם.
בנוסף אחראית העמותה על הטיפול במהגרים יהודים ומתפקדת כמרכז פסיכו-סוציאלי עבור האוכלוסייה היהודית של וינה.
בית הכנסת מורכב משלושה חלקים.
המבנה המרכזי עם אלמנטים בהשראת סגנון מורי, מצרי וערבי, היווה את מקום התפילה, ושני המבנים הצידיים שנבנו בצורה מלבנית ובסגנון יותר קלאסי, מופרדים מהמבנה המרכזי על ידי חצרות ומשמשות לצורכי הקהילה.
יחד הם יצרו תערובת הרמונית של הקלאסיציזם ששלט באמצע המאה התשע עשרה בווינה, וכן של ההיסטוריציזם הרומנטי.
במבנה המרכזי יש חזית בעל שלושה חלקים כאשר החלק המרכזי מובלט מהיתר.
ארכיטקטורה זו ניתן למצוא בבתי כנסת רבים אחרים שנבנו על ידי פורסטר או הושפעו ממנו, והיא אמורה להזכיר את בית המקדש בירושלים.
פורסטר מדגיש את הסגנון המזרחי על ידי הוספת מספר מגדלונים דקים בחזית וגם בצידי הבניין, המופרדים באמצעות כרכוב עם אשנבים מזרחיים.
פתחים הדומים למדליונים בסגנון איסלאמי, מחליפים את הרוזטה המסורתית שאנו מוצאים בבתי כנסת ובכנסיות.
החזית מעוטרת בלבני חימר בצבעי אדום וצהוב.
בפנים המבנה קיימות קשתות אונות רבות וכן מוטיבים פסיכורומנטיים המעצימים את המראה המזרחי.
הגישה אל אולם התפילה הגדול בעל 2240 מושבים ו-1500 מקומות עמידה, עברה מתחת לגזוזטרא מוגבהת ולאחר מכן בפרוזדור.
אולם התפילה כלל אולם תווך ושני מעברי צד שמעליהם העזרות לנשים, כשהמעברים מופרדים מן האולם על ידי קשתות גבוהות.
עיצוב הפנים המאוד מתקדם מורכב מאריחי טיח, פסיפסים מורכבים, בנייה מפוארת וחלונות ויטראז.
האגף הצפוני הכיל מקווה הטהרה, חדר ישיבות ומספר בתי מגורים, בעוד שהאגף הדרומי הורכב ממספר דירות שנועדו לאנשי הקהילה.
בהתאם לתוכניות של האדריכל מרטין קוהלבאואר, הועמדו מול שטח בית הכנסת ההרוס עמודים לבנים שגובהם מסמל את גדלו של המבנה המקורי.
בלוח הנצחה שהותקן במקום בשנות התשעים נכתב בעברית (וגם בגרמנית):
בית הכנסת "כדורי מקור חיים" הוא בית הכנסת של הקהילה היהודית בפורטו, פורטוגל.
נתרם ונבנה על ידי משפחת כדורי מהקהילה היהודית-בגדאדית של הונג קונג, ונקרא כדורי על שמם, שמו השני מקור חיים נקרא על שם "הציפייה והקיווי לה' שעמו מקור החיים" ומקורו מהפסוק בספר תהלים (תהלים לו, י); כִּֽי־עִ֭מְּךָ מְק֣וֹר חַיִּ֑ים בְּ֝אוֹרְךָ֗ נִרְאֶה־אֽוֹר.
בית הכנסת נבנה לאורך רובע גרה ג'ונקיירו בשנת 1929 ונחנך בשנת 1938, והוא בית הכנסת הגדול ביותר בחצי האי האיברי ובדרום מערב אירופה.
על פי הבלוג הרשמי של הקהילה היהודית בפורטו, הוא כולל כ-500 יהודים שמקורם ביותר משלושים מדינות ואוסף סביב אותו שולחן את כל הסטנדרטים והדרגות של שמירת היהדות.
בשנים האחרונות חברי הקהילה קשרו את הארגון עם שאר העולם היהודי, כתבו את כללי הקהילה, החזירו את בניין בית הכנסת, ארגנו מחלקות ויצרו את התנאים הדרושים לחיים היהודיים לפרוח שוב בפורטו.
בינואר 2021 נפתח מוזיאון השואה של פורטו, הראשון מסוגו בחצי האי האיברי.
בית הכנסת "סוכת שלום" בשכונת יוסף אבאד (בפרסית: کنیسه یوسف آباد) הוא אחד מבתי הכנסת הוותיקים והגדולים ביותר בטהראן, איראן.
אף על פי שהוא מוכר יותר בשם "יוסף אבאד", שמו הרשמי של בית הכנסת הוא "סוכת שלום".
מבנה בית הכנסת המקורי הושלם בשנת 1950 ויועד לקהילה הקטנה שהתקיימה עד אז באזור.
כאשר גדלה הקהילה היהודית בטהראן בכלל ובשכונת יוסף אבאד בפרט, הוחלט להרחיב את מבנה בית הכנסת המקורי על מנת להתאימו לקהל המתפללים שגדל.
בסיוע אנשי הקהילה ובראשם אברהם יוסיאן, בית הכנסת הורחב ושופץ.
המבנה החדש הושלם בספטמבר 1965 (אלול ה'תשכ"ה) ונפתח לראשונה בערב ראש השנה ה'תשכ"ו.
בית הכנסת כפוסי קרוי על שם רבי חיים כפוסי, פוסק הלכה ומגדולי רבני מצרים במאות ה-16 וה-17 שנפטר בשנת 1631. בית הכנסת ממוקם ברחוב "דרב אלנוציר" מס' 3 בשכונת היהודים ("חארת אליהוד") בקהיר.
בית הכנסת כפוסי הוא אחד ממבני התפילה העתיקים ביותר שהוקמו בין חומות קהיר העתיקה.
לבית הכנסת מבנה ארכיטקטוני ייחודי השונה מזה של בתי כנסת אחרים במזרח התיכון ודומה למבנה של בתי כנסת המצויים בוונציה ובפאדובה שבאיטליה.
על גג אולם התפילה המרכזי ניצבת כיפה המזכירה כיפות של כנסיות קופטיות רבות במצרים.
אולם התפילה המרכזי בנוי משני מפלסים, כאשר הקומה התחתונה משמשת כעזרת הגברים והקומה העליונה משמשת כעזרת הנשים.
ארון הקודש ממוקם בחלקו המזרחי של האולם, ומשני צידיו היו מסודרים שני טורים של ספסלי עץ שעליהם ישבו המתפללים, כמקובל בבתי הכנסת הספרדיים.
בקירות בית הכנסת ובכיפה קבועים חלונות מלבניים וחלונות מוארכים שבראשם קשת.
ארגונו הפנימי של בית הכנסת כפוסי אף הוא ייחודי ושונה משל בתי כנסת אחרים במצרים.
בחלקו האחורי של בית הכנסת מצויות חצרות להקמת סוכה, רחבה לחגיגת אירועים מיוחדים, חדר הגבאי ומגורים עבור שומר.
בית הכנסת שופץ בסוף המאה ה-19.
יורם מיטל, אתרים יהודיים במצרים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1995, עמ' 57–61
בית הכנסת כותאיסי () הוא אחד מבין שלושת בתי כנסת בעיר כותאיסי שבגאורגיה והגדול מביניהם.
בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת 1885 ברחוב גפונוב 57–59 שבכותאיסי (בהמשך עבר לכתובת 59 בלבד), בית הכנסת הוא הגדול והחדש שבבתי הכנסת של העיר כותאיסי.
ישנם עוד שני בתי כנסת בכותאיסי.
שניהם ברחוב גפונוב, מספר 10 ומספר 8, בתי הכנסת האלה נוסדו בשנות ה-60 של המאה ה-19.
בית הכנסת יואב (בפרסית: کنیسای یوآو) היה בית כנסת בשכונת מומאנדה שבעיר העתיקה של הראת שבמערב אפגניסטן.
חוקרים משערים כי נבנה ב-1393. הוא בית הכנסת היחידי שנותר באזור, למרות שאינו משמש עוד כבית כנסת.
לבניין שתי קומות, הוא בנוי לבני בוץ, בסיסו לבנים, ולו חצר פנימית.
ארון הקודש היה בנוי בקיר המערב, פונה לירושלים.
בבית הכנסת ניכרת השפעה אדריכלית פרסית מובהקת.
בשנת 1978 נתגלה בית הכנסת בחפירות ארכאולוגיות, יחד עם ארבעה בתי כנסת, ברבעים העתיקים "בר דוראני" ו"מומאנדה", אזור שנודע בעבר בשם "מחלה-י מוסאהייה", "שכונת היהודים".
שמות שלושה מהם היו "מולא אשור", "יואב", ו"גול".
רק בבית הכנסת "יואב" נשתמרו רוב המאפיינים המקוריים.
ארון הקודש שנשתמר בצורה הטובה ביותר מתוך הארבעה הועבר לבית התפוצות.
שרידי בית הכנסת, בצפון, מזרח ודרום החצר, משמשים כעת למגורים.
חדר במרתף הבית בצד המערבי של החצר משמש כביתו של נציג המשרד לשימור אתרי מורשת בהראת.
בסקר ראשוני שנערך במקום בשנת 1988, כתבה החוקרת אנט איטיג:
בית הכנסת יגל יעקב הוא בית הכנסת של קהילת יוצאי מונסטיר השוכן בירושלים.
הרב יעקב בן יוסף ישראל בעל "היגל יעקב" כיהן מ-1854 כמורה צדק ורבה הראשי של מונסטיר.
ב-1888 הקימו לכבודו יוצאי מונסטיר ברחוב הקראים אשר בעיר העתיקה בירושלים סמוך לבית הכנסת החורבה, את בית הכנסת "יגל יעקב".
מאוחר יותר, בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 הועבר בית הכנסת לשכונת מקור ברוך.
בבית הכנסת שתי קומות כאשר השנייה שימשה לעזרת נשים.
כמנהג יהודי מונסטיר נהגו מתפללי בית הכנסת לומר קדיש נוסף בתוך התפילה לציון גירוש ספרד.
לאחר חורבן הקהילה בשואה התקיים בבית הכנסת טקס זיכרון שנתי בכט באדר לזכר בני הקהילה שנספו בשואה ובמהלך הלחימה בשורות הפרטיזנים של טיטו.
המתפללים התפללו תפילת ערבית וקראו את פרק חזון העצמות היבשות, ל"ז מספר יחזקאל.
לטקס חוברו במיוחד מילות קינה ולאחר קריאת הקינה הודלקו נרות במנורת ששת קנים שהוצבה במקום, לזכר ששת מיליוני הנספים בשואה.
לאורך השנים הלכו והתמעט מספר המתפללים והמבקרים בבית הכנסת.
המבנה מוחזק על ידי עמותת מוסדות "ישועת ציון".
בית הכנסת "טמפל" (בפולנית: Synagoga Tempel w Przemyślu) היה אחד ממספר בתי כנסת בפשמישל (Przemyśl) שבפולין.
בית הכנסת טמפל עמד ברחוב יגלונסקה (Jagiellonska), ליד הנהר סן.
הוא נחנך ב-18 בספטמבר 1890. מבנה הלבנים המסיבי נבנה בסגנון רומנסק, ובסגנון אדריכלי פופולרי בו נבנו בתי כנסת במאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל סטניסלב מאיירסקי (1872–1926), בוגר בית הספר הפוליטכני בלבוב.
התפילות התקיימו בחלקן בפולנית ולטמפל היה עוגב.
בניגוד לבתי כנסת רפורמיים במאה העשרים, בטמפל הייתה גלריה נפרדת לנשים, בעוד גברים ישבו בקומה הראשונה.
בספטמבר 1939, בעת הפלישה הנאצית, נשרף בית הכנסת "הטמפל" על ידי הפולשים הנאצים.
בשנת 1956 נהרסו שרידי בית הכנסת.
בית הכנסת טמפל בפשמישל באתר השטעטל הווירטואלי
בית הכנסת יקטרינבורג הידוע בשם המרכז הקהילתי היהודי של יקטרינבורג הוא בית כנסת ביקטרינבורג ברחוב קויבישב 38/A, המהווה למרכז החיים הרוחניים של יהודי יקטרינבורג ובית הכנסת היחיד בעיר.
הקמת בית הכנסת החלה בשנת 2002. הפתיחה התקיימה ב-7 באפריל 2005. במקור נועד בית הכנסת להיבנות באתר סמוך לכיכר קומונרוב.
הפרויקט המקורי היה בעל צורת פירמידה ובשטח של 1,500 מ"ר.
לאחר ביקורם של מומחי חברת Uralproektdubrava במרכז הקהילתי במוסקבה במרינה רושה, עלה הרעיון ליצור לא רק מרכז תפילה, אלא להפוך אותו לציבורי ואז הוחלט ליצור פרויקט חדש ולבנות בית כנסת באתר אחר.
כיום, מרכז הקהילה היהודית של יקטרינבורג ממוקם באתר ששימש בעבר את בניין בית הכנסת הישן, שנהרס בשנות השישים.
בית הכנסת כהנים הדינתרייתא הוא בית כנסת הממוקם ב"חארה אל כבירה" ("הכפר הגדול"), השכונה היהודית הממוקמת בפאתי העיר חֹמֶת שׂוּק , באי ג'רבה בתוניסיה.
בית הכנסת נקרא על שם הכפר היהודי העתיק ג'ג'ירט, אר-ריאד המודרני, הידוע גם בשם "חארה אל זגירה" ("הכפר הקטן"), שנמצא כמה קילומטרים דרומית לחֹמֶת שׂוּק.
על פי המסורת, בכפר זה התיישבו היהודים הראשונים, בני הכהנים שהוגלו מירושלים בזמן חורבן בית המקדש הראשון בירושלים.
החלק הפנימי מכוסה בפאר באריחים צבעוניים דקורטיביים.
יש להבדיל בין בית הכנסת לבית הכנסת אלגריבה.
ייסודו של אל גריבה נובע גם ממנוסת הכהנים מחורבן בית המקדש השני במהלך המצור על ירושלים (70).
האגדה מספרת כי הם הביאו איתם דלת מבית המקדש, שמכוסה בקיר של בית הכנסת.
בית הכנסת יקר הוא בית כנסת אורתודוקסי אשכנזי ברחוב הל"ה בשכונת קטמון שבירושלים.
בית הכנסת נוסד על ידי הרב שמואל מאיר (מיקי) רוזן בלונדון בשנת 1978 ועבר לירושלים בשנת 1992. הבניין היה לשעבר מקומו של בית החולים משגב לדך.
בבית הכנסת ישנו ריכוז גבוה של מתפללים אנגלו-סקסיים.
בעבר בית הכנסת נחשב למרכז משמעותי של "הביצה הירושלמית".
רב בית הכנסת ומנהל הקהילה הוא הרב ד"ר שלמה דב רוזן.
רבנים נוספים הפועלים בקהילה הם שאול (של) בסל, מנחם קאלוש, חיים קורנברג, חיים ברובנדר והרבנית גילה רוזן.
בערב שבת יש בבית הכנסת שני מניינים – מניין בוגר ומניין של אוכלוסייה צעירה יותר.
שני המניינים פרוסים בשתי קומותיו של בית הכנסת.
קיים גם בית המדרש בו פועלות תוכניות לימוד שונות.
הרב שלמה קרליבך למד באחרית ימיו במקום.
בתקופת הקורונה החל לפעול "בית מדרש שישי" - חבורות לימוד וניגונים לצעירים על ידי תלמידי הרב עדין אבן ישראל.
בית הכנסת המרכזי ישורון הוא בית הכנסת הראשון שנבנה בגדרה.
בית הכנסת נבנה על ידי אנשי תנועת ביל"ו בשנת תרע"ו (1912).
בזמן עליית צעירים מאגודת ביל"ו לארץ, התיישבו חלקם בגדרה, וביוזמת הרב יחיאל מיכל פינס שעזר להם בהתיישבות בעיר, הם הקימו את בית הכנסת הראשון בגדרה.
בית הכנסת היה למבנה הראשון שהוקם בגדרה.
בתחילה שימש אחד הצריפים כבית הכנסת, ורק בשנת 1912 נבנה על מקומו של הצריף, בית הכנסת המוכר כיום הממוקם בראש הגבעה ברחוב הביל"ויים.
בית הכנסת הוא בעל מבנה קומתיים, בקומה התחתונה ממוקמת עזרת הגברים, ומעליה עזרת הנשים.
לאחר בנייתו שימש בית הכנסת לשימושים נוספים: התקיימו בו ישיבות ועד הקהילה, כמו כן שימש תקופה לבית ספר, ומקום כינוס באירועים ציבורים שונים.
במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 הסתתרו יהודים בגג הבניין על מנת להתחמק משירות בצבא הטורקי.
כמו כן בתקופת המנדט הבריטי, שימש מרתף הבניין כ'סליק' של כוחות ההגנה.
בהקמת המדינה, שימש המבנה כמשרדי המועצה המקומית.
במהלך השנים שופץ בית הכנסת מספר פעמים, בין השנים 1954–1961 שופץ הבניין והורחב, ומאז הוא משמש כבית הכנסת המרכזי של העיר גדרה.
בשנים 2004–2006 שופץ הבניין פעם נוספת.
בית כנסת טיומן הוא בית כנסת הממוקם ברחוב קירוב שברובע קלינינסקי בעיר טיומן.
בשנת 1911, הונחה אבן פינה לבניין בית הכנסת ברחוב וויינובסקאיה בזכות מאמציו של הרב אייזנשטט.
הבנייה מומנה על ידי הקהילה היהודית המקומית.
שנה לאחר מכן, ב-26 באוגוסט 1912, התקיים טקס הפתיחה הגדול של בית הכנסת.
לאחר מהפכת 1917, בשנת 1930 הוחרם בניין בית הכנסת על ידי השלטונות מהקהילה היהודית ושימש כאכסניה, ספרייה, מחסן, בית ספר למוזיקה, סניף החברה הפילהרמונית וסניף של משרד הפצת סרטים אזורי.
עד שנות ה-80, הוא היה במצב רעוע, איבד את החלונות והגג שלו ונזקק לשיפוץ ותיקונים רציניים.
בצורה זו הועבר הבניין לידי הארגון הדתי היהודי "מדרגות" ב-3 בפברואר 1993.
בשנת 1997, בית הכנסת נפתח מחדש.
בדצמבר 2001 הבניין, המוכר כאנדרטה אדריכלית, שופץ על ידי האדריכל גנאדי בורדקוב.
שיקום הבניין בוצע על ידי חברת Avtostroytrans ומומן על ידי החברה לתרבות יהודית אביב והקהילה היהודית.
מושל מחוז טיומן, סרגיי סוביאנין, גם העביר כספים מהתקציב המחוזי לצורך עבודות השיפוץ.
איגור ורקין הפך לרב בית הכנסת עם סיום השיפוצים.
בבית כנסת זה נערכו פסטיבלים למוזיקה בין 2010 ל-2016, בהשתתפות הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות של טיומן.
בית הכנסת יניקיי הוא בית כנסת הממוקם לאורך החלק הצפוני של הבוספורוס בשכונת יניקיי באיסטנבול, טורקיה.
בית הכנסת, שנאמר כי נבנה על ידי אברהם קמונדו בסוף המאה ה-19, התחדש לאחרונה, לאחר שמשפחות יהודיות חזרו להתגורר באזור.
מתקיימות בו רק תפילות שבת.
בית הכנסת יצחק בן ואליד הוא בית כנסת במלאח של העיר תטואן, שבמרוקו.
בית הכנסת נקרא על שמו של רבי יצחק בן וואליד (1777–1870), מחבר השו"ת וארבעת הכרכים "ויאמר יצחק", אודות תולדות יהודי תטואן.
הרב בן ואליד היה מקובל מגדולי רבני מרוקו, אב בית הדין ורבה של קהילת יהודי תטואן במשך כ-40 שנים.
בחייו הקהילה היהודית של תטואן, כללה כ-4,200 יהודים.
הקהילה היהודית של תטואן נחשבה בזמנו למרכז הקהילה הספרדית המרוקאית.
בית הכנסת יצחק בן ואליד נבנה במלאח החדש שמדרום למדינה (מרכז העיר - הקסבה) של תטואן, שהוקם כאשר הסולטן סלימאן החליט להקים מסגד מפואר במיקום בו היה המלאח הישן.
תטואן הייתה אז לב הקהילה הספרדית במרוקו והיו בה 16 בתי כנסת.
קומתו השנייה של בית הכנסת שימשה כישיבה, ומתחם בית הכנסת הכיל גם את בית הרב, מקווה לנשים ומאפיה להכנת מצות.
עד שנת 1968 התקיימו השירותים הקהילתיים והתפילות בבית הכנסת.
משנת 2019 בית הכנסת משמש לביקורים מודרכים או לעלייה לרגל של יהודים תושבים לשעבר בעיר במהלך ההילולות; קהילת יהודי מרוקו הפכה את בית הכנסת למוזיאון.
בשנת 2001, ארגון AECID והחונטה המוניציפלית של אנדלוסיה מימנו את שיקום בית הכנסת, בשיתוף עם עיריית תטואן והקרן למורשת יהדות מרוקו ומשפחת בן ואליד, שעדיין מחזיקה בבניין.
בית הכנסת דה טורנלס הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי אשכנזי וספרדי ברובע מארה בפריז.
בית הכנסת נחנך ב-15 בספטמבר 1876 (כ"ו אלול ה'תרל"ו), תוך כדי מועדי אלול ותשרי.
הקהילה המקורית בבית הכנסת הורכבה ברובה מיהודים צרפתים יוצאי חבל אלזס-לורן שבצפון-מזרח צרפת, כאשר בשלב מאוחר יותר הצטרפו אליהם מהגרים מפולין, מרוסיה הצארית וממדינות נוספות במרכז אירופה.
המבנה המקורי הוקם בשנת 1861, אך נשרף כעבור עשור.
במקומו נבנה בית הכנסת הנוכחי, שנחנך ב-15 בספטמבר 1876 לקראת חגי תשרי, וסדרי התפילה בו התנהלו בנוסח אשכנז כמנהג יהודי אלזס-לורן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בלילה שבין ה-2 ל-3 באוקטובר 1941, הותקף המקום על ידי הנאצים ועוזריהם מתנועת "המהפכה החברתית" (MSR) – מפלגת ימין קיצוני שהוקמה על ידי אז'ן דלונקל.
בשנת 1958, לאחר קשיים מתמשכים בגיבוש מניין בנוסח אשכנז, שונה נוסח התפילה לנוסח הספרדים ביוזמתו של אדמונד כהן-טנוג'י, סגן נשיא הקונסיסטוריה של פריז.
הרב ד"ר דוד פיירוורקר (1912–1980), שכיהן בין השנים 1948–1960, היה הרב האשכנזי האחרון של בית הכנסת, ומי ששימר את מסורת יוצאי אלזס-לורן.
אחריו כיהנו רבנים ספרדים: מאיר אברהם הלוי (1963–1972), סימון מוראלי, סולומון אטיאח ורוג'ר טואיטו (1984–2004).
החל משנת 2005 מכהן בתפקיד הרב איב-אנרי מרציאנו.
בגזרת ההנהגה הקהילתית, נשיאי הקהילה לאורך השנים כללו את גסטון כהן-טנוג'י ורוברט כהן-טנוג'י, ומשנת 1993 מכהן כנשיא הקהילה ובית הכנסת פרופסור מארק זרביב.
ב-1872 מונה מרסלין-עמנואל וארקולייה Marcellin-Emmanuel Varcollier, תלמידו של לואי-פייר באלטרד , שהיה גם האדריכל שתכנן את הרובע ה-18 בפריז, לבניית בית הכנסת דה טורנלס.
בית הכנסת בנוי בסגנון רומי-ביזנטי.
הוא היווה דוגמה אדריכלית לשימוש במתכת בבנייה.
המסגרת המתכתית הפנימית נראית לעין.
המסגרת היא פרי תכנונו של מתכנן מגדל אייפל, האדריכל והמהנדס גוסטב אייפל.
חזית הבניין ב"רחוב טורנלס", מעוטרת בחלון בצורת רוזטה גדולה ומעל לחלון הרוזטה קשת גדולה עם כיתוב בעברית שחקוק עליה הציטוט מתהילים קי"ח, פסוק יט: "פִּתְחוּ-לִי שַׁעֲרֵי-צֶדֶק; אָבֹא-בָם, אוֹדֶה יָהּ".
מעל הקשת בולטים לוחות הברית עם עשרת הדברות, בכיתוב בעברית.
מעל דלתות הברזל הצבועות ירוק במרכז החזית, חצובים שני מגנים שעליהם סמל העיר פריז, המעידים שבית הכנסת מהווה חלק מרשות הרבים העירונית, בשל התרומה הכספית שהעניקה העירייה בעת בנייתו.
בפנים נפתח ההיכל לרוחב 21 מטר ומסתיים בגומחה (אפסיס) חצי עגולה שבה נמצא ארון הקודש, המוגן בדלת כפולה מברזל יצוק, בתוכו ספרי תורה רבים המסודרים זה לצד זה בחצי עיגול.
לבית הכנסת שתי קומות שבהן 1,500 מקומות ישיבה.
בית הכנסת הזה הוא השני בגודלו בפריז, על פי נפחו.
בית הכנסת ויקטואר הגדול יותר בפריז נמצא ב"רחוב ויקטואר".
בתאריך 29 בדצמבר 1987 בית הכנסת סווג כאנדרטה היסטורית של העיר פריז.
בית הכנסת יצחק חכים נבנה בין השנים 1965 – 1973 על ידי האב והאחים למשפחת חכים והוא בית הכנסת האחרון שנבנה בטהראן.
בית הכנסת נמצא ברחוב פסיאן בשכונת זעפרניה (Zafaraniyeh (אנ')), שכונה יוקרתית בצפון טהראן בה שגרירויות ומוסדות תרבות רבים.
זהו בית הכנסת היחידי בשכונה.
בדומה לבתי כנסת אחרים שנבנו בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, גם בית כנסת זה נבנה כבניין עצמאי בעל נוכחות סביבתית.
בית הכנסת נבנה על פי תכנונם ובפיקוחם של המהנדסים מנצור מכבי ואמיר שושן על חלקה ששטחה 25X40 מ"ר.
השטח הבנוי הוא כ-650 מ"ר.
זהו מבנה מתומן בעל גג כיפתי מתומן המזכיר את האוהלים בהם שהו בני ישראל במדבר.
סגנון הבנייה משלב בין האדריכלות הפרסית למוטיבים יהודיים.
המבנה כולל חדר מפגשים, מטבח מאובזר וספרייה ובכך משמש גם כמרכז קהילתי.
הגובה הפנימי של אולם התפילה הוא 14 מטר.
במרכז האולם המתומן נמצאת הבימה, סביבה מסודרים מושבי המטפללים בצורה מדורגת, כך שכל מתפלל יכול לראות ללא הפרעה את הבמה ואת ארון הקודש הנמצא מאחורי הבימה.
עזרת הנשים נמצאת ממזרח ומצפון לאולם המרכזי.
העיצוב הפנימי של בית הכנסת מאופק.
על הריצפה נפרסים שטיחים פרסיים.
החלונות מעוטרים בוויטרז'ים המציגים מוטיבים יהודיים כגון מנורה, כתר, מגן דוד ולוחות הברית.
בית הכנסת "יְגִיעַ כַּפַּי" (ברוסית Егия-Капай) הוא בית כנסת של הקהילה היהודית האורתודוקסית, הנמצא ביבפטוריה, עיר במערבו של חצי-האי קרים, ברחוב פרוסמושקיניך 34, פינת רחוב קרסנוארמאיסקאיה 27 - 29.
בית הכנסת ממוקם במרכזה ההיסטורי של העיר, באזור המכונה "ירושלים הקטנה".
באזור זה נבנה עבור התיירים מסלול טיול לאורכו נמצאים מוסדות של חמש דתות - קתדרלה אורתודוקסית, מסגד, שני בתי כנסת של היהדות האורתודוקסית, שלושה בתי כנסת של העדה הקראית וכנסייה ארמנית כמו גם שנים עשר מונומנטים מפוארים של היסטוריה ואדריכלות.
חלק מבנייני העיר העתיקה, ביניהם מקשרים רחובות קטנים ומפותלים, בני יותר מחמש מאות שנים.
הקהילה היהודית בחצי האי קרים גדלה באופן משמעותי לאחר מלחמת קרים, שהתנהלה בין השנים 1853 – 1856. הקהילות היהודיות בנו בתי ספר ובתי כנסת בערים רבות בחצי האי.
עד 1911 לא היה ביבפטוריה בית כנסת מתאים לצורכי הקהילה היהודית האורתודוקסית.
בניית בית הכנסת "יגיע כפיי" התחילה ב־12 ביוני 1911, בתקופת שלטונו של ניקולאי השני.
מועצת העיר הקציבה לצורך כך 6,000 רובל, 1,200 רובל נוספים נתרמו על ידי ראש העירייה.
הבנייה הסתיימה ב-14 באוגוסט 1912, אז נפתח בית הכנסת למתפללים.
בעלי מלאכה יהודים רבים שהתגוררו בעיר תרמו מעבודתם להקמת בית הכנסת, מכאן כינויו "בית הכנסת של בעלי המלאכה".
חצי האי קרים עבר לשליטת ברית המועצות בנובמבר 1920. בית הכנסת נסגר בשנת 1930, בדומה למוסדות דת אחרים, הולאם על ידי הממשלה והפך למחסן.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר אוקראינה נכבשה כולה על ידי הצבא הגרמני, בית הכנסת הוסב לאורווה וחובל.
בסיום המלחמה בית הכנסת עבר ידיים רבות והיה קרוב להריסה.
בשנת 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות והכרזת עצמאותה של אוקראינה, בית הכנסת הועבר לידיה של האגודה לתרבות לאומית יהודית.
הוא נפתח מחדש לאחר שיפוצים בשנת 2003.
בשנת 2011 נפתח בחצר בית הכנסת בית הקפה "החתול של קוסקין" המתבסס על המטבח היהודי המסורתי .
ב-19 באוקטובר 2012, קהילות היהדות הרפורמית באוקראינה קיימו בבית הכנסת תפילה מיוחדת לציון מאה שנה להקמתו.
בשנת 2017 נפתח במתחם בית הכנסת "הכותל המערבי הקטן" המדמה את הכותל המערבי בירושלים.
פתקים הנטמנים בקיר על ידי מתפללים מועברים לכותל המערבי בירושלים.
בית הכנסת בעל המבנה האדריכלי המיוחד מהווה את מרכז חיי הדת של היהודים האורתודוקסים המקומיים ומושך תיירים רבים.
הבניין הוכרז אתר מורשת תרבותית של רוסיה.
מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי אדריכל העיר היינריך אדם לודביגוביץ (רו').
הבניין נבנה בתוך מתחם סגור מוקף חומה גבוהה.
זהו בניין בן שלוש קומות שצורתו כצורת בזיליקה, הבנוי מאבן גיר צהובה מקומית ומשלב שורות אבן רחבות וצרות מסותתות בדומה לאבני הכותל המערבי בירושלים.
בחזית הבניין שלוש דלתות מהן רק האמצעית משמשת כדלת כניסה.
כל אחת משלוש הדלתות מעוטרת בקשת אבן מחודדת בולטת.
מעל הדלתות מוצב ויטראג' בדמות מגן דוד.
עמודי מתכת מסודרים בשתי שורות מחלקים את החלל הפנימי לספינה ראשית ושתי ספינות משניות.
עזרת הנשים נמצאת מעל הספינות המשניות והכניסה.
מעל הספינה הראשית יש גג משופע.
הבימה נמצאת בצד המזרחי ופונה לירושלים.
בית הכנסת יגיע כפיים הוא בית כנסת בנוסח ספרדי-ירושלמי שנבנה בשנת 1912 בשכונת יגיע כפיים, רחוב מיכל פינס 18 בירושלים.
בשנת 1900 נוסדה בירושלים אגודת בעלי מלאכה בשם "יגיע כפיים" במטרה להיטיב את תנאיי החיים של היהודית המתפרנסים מיגיע כפיהם.
בשנת 1908 החליטו אנשי האגודה לייסד שכונת מגורים שתיועד כולה לבעלי המלאכה, בה הם יוכלו להתגורר בתנאי שכירות הוגנים.
השכונה נבנתה על מגרש בן 30,000 אמה, שנרכש על ידי ישראל מרדכי טננבוים, בין השכונות זיכרון משה, אחווה וכרם.
אבן הפינה לבניין בית הכנסת הונחה בשנת 1912. אחד האנשים שפעל להקמת בית הכנסת בשלב זה היה ראש ועד השכונה פייבל טוקטלי-מצב, ששימש גם ראש ועד שכונת יגיע כפיים.
בית הכנסת ובתי השכונה נבנו על ידי הקבלן הירושלמי דוד שלמה קרשינסקי.
ארגון "ועד הפקידים והאמרכלים" העניק למשתכנים הלוואות נדיבות.
כבר בראשית הבנייה הוחלט שרחובות השכונה יקראו על שם חכמי ישראל שהתפרנסו מיגיע כפיהם כמו האמורא הארץ ישראלי רבי יצחק נפחא והתנא רבי יוחנן הסנדלר, כמו גם על שם ועד הפקידים והאמרכלים (רחוב האמרכלים).
תחילה נבנה בית כנסת הקטן וצנוע, בן קומה אחת, ששימש רק את תושבי הסביבה, אך מאחר שהיה ממוקם על הגבול עם שכונת אחווה, התחילו להגיע אליו גם תושבו שכונת אחווה.
משנוצר הצורך להרחיב את מבנה בית הכנסת, החליטו ראשי ועד השכונה, בשנת 1913, לערוך מגבית מיוחדת עבור הרחבתו, הן בארץ והן מחוצה לה.
התרומה התקבלה בסופו של דבר מתושב השכונה הרב מיכאל בן דוד ביניא ,(ביניאשוילי) שהשתייך לקהילה הגורג'ית (כך כונו יהודי גאורגיה שהיו בירושלים) בשנת 1914, בית הכנסת הורחב ונבנתה בו קומה נוספת.
בחדר המבוא לעזרת הגברים, על הקיר החיצוני המקורי של בית הכנסת, קבועה אבן זיכרון לתרומתו.
בתקופת המנדט, היה זה בית הכנסת הספרדי המרכזי של השכונות יגיע כפיים, אחוה וזיכרון משה.
בית הכנסת היה פעיל ברציפות עד שנת 2015 אז נסגר לצורך ביצוע שיפוצים נרחבים.
בשנת 2015, יצא רבו של בית הכנסת, ר' דוד שלם, בקריאה לתורמים לסייע בגיוס הכספים הדרושים לשיפוצו.
בית הכנסת נפתח מחדש לאחר שיפוצו בשנת 2017.
בית הכנסת כמאל (בפרסית: کنیسه کمال) הוא בית כנסת שנוסד בתקופה האימפריה הספווית והוא ממוקם ברחוב האימאם, סמטת משרוטה בעיר יזד, איראן.
בית הכנסת כמאל היה בית הכנסת הגדול והמרכזי של קהילת יזד.
הוא היה מחולק לשניים, מקום פתוח לקיץ ומקום סגור לימות החורף.
היו בו מקווה, תנור למצות ושירותי דת נוספים.
הוא נקרא "בית כנסת כמאל" על שם יהודי עשיר ופעיל בחיי הקהילה.
בֵּית הַכְּנֶסֶת כָּדָבוּמְבָּגַם אֶרְנָקוֹלַם (/IPA: /kaʈaʋumpaːɡam eraɳaːkuɭam sinaɡoːɡə, מליאלם: കടവുമ്പാഗം എറണാകുളം സിനഗോഗ്) הוא קהילה יהודית ובית כנסת, הממוקם בקוצ'י, שבמחוז ארנקולם במדינת קרלה, הודו.
בית הכנסת נוסד בשנת 1200 לספירה ושוחזר מספר פעמים באותו אתר.
זהו בית הכנסת העתיק ביותר של יהודי מלבר שבו ספר תורה ונערכות בו תפילות מדי פעם.
בית הכנסת נבנה לפי הדגם של בית הכנסת הקדום ביותר של יהודי מלבר במוזיריס (שכיום מוצף עקב עליית פני הים), אשר מתוארך לתקופת סחר הים הקדום בין הים התיכון לקרלה.
גם בבית הכנסת הספרדי פאראדסי במטנצ'רי יש ספרי תורה, אך הוא נוסד הרבה יותר מאוחר, בשנת 1568 לספירה.
בית הכנסת חסדי אֱנוֹשׁ הוא בית כנסת ביישוב מבוא חורון המשחזר את בית הכנסת של קהילת טרבורג שבהולנד שנחרב במלחמת העולם השנייה.
המבנה שוכן במבוא חורון, בלב עמק איילון, והוא משמש את תושבי היישוב ואת דיירי ההוסטל "חסדי אנוש" – מסגרת שיקומית לגברים דתיים המתמודדים עם קשיים נפשיים.
לאחר שנשרף הקרוואן שבו שכן בית הכנסת של קהילת "הצעירים" (לימים "משכן לוי"), עברה הקהילה להתפלל זמנית בבית הכנסת "חסדי אנוש".
באותה תקופה שימש בית הכנסת "חסדי אנוש" גם את ההוסטל וגם את קהילת "משכן לוי", עד שנבנה לה מבנה קבוע חדש.
בשנת 1840 נוסד בית כנסת בטרבורג, ולאחר מכן, בשנת תרס"א (1901), נבנה בו מבנה חדש ומפואר יותר.
רוב בני הקהילה נספו במהלך השואה, ובעקבותיה נהרס המבנה בהפצצה של בעלות הברית בשנת 1945. ספרי התורה העתיקים של בית הכנסת הוברחו לאמסטרדם ומשם הגיעו לתל אביב.
בישראל, נולד רעיון השחזור ביוזמת פסח פופ, יהודי יליד הולנד ותושב מבוא חורון, שגילה כי אבות משפחתו נמנו עם חברי קהילת טרבורג.
הוא חבַר לעמותת חסדי אנוש, המפעילה הוסטל שיקומי במבוא חורון.
הצורך בבית כנסת נפרד לדיירי ההוסטל נבע מכך שתפילות היישוב התקיימו בשעות מוקדמות מדי עבורם.
לאחר גיוס תרומות ותמיכת המוסד לביטוח לאומי, נבנה מבנה חדש בשחזור מדויק של בית הכנסת המקורי, ונחנך בשנת תשע"ח (2018) בשמו החדש – "חסדי אֱנוֹשׁ".
מקור ארון הקודש שבמקום נבנה בשנת תרס"ה (1905) ושכן בבית כנסת בעיירה טֶיוּש שבטרנסילבניה.
לאחר חורבן הקהילה בשואה חילץ יהודי מקומי את הארון, והוא הוסתר במשך שנים בעליית גג של כנסייה.
בהמשך הובא הארון להולנד ושופץ, תוך שימור מראהו המקורי.
לבסוף הועבר הארון למבוא חורון והוצב במקומו הנוכחי, בית הכנסת חסדי אנוש.
בתוך הארון שוכנים שלושה ספרי תורה מבית הכנסת בטרבורג, שאחד מהם שוקם וחזר לשימוש.
כמו כן נשתמרה מזוזה מן המבנה המקורי, שמסרה תושבת מקומית לפסח פופ.
הבניין נבנה על פי תוכניות האדריכל ההולנדי אובינג, בסגנון נאו-מורי.
שלד המבנה עשוי בטון, קירותיו בנויים מכ־30 אלף לבני חימר שיובאו מבלגיה וגגו עשוי פלדה.
אולם התפילה המרכזי משתרע על שטח של כ־58 מ"ר והוא בעל תקרה מעוגלת שגובהה כשמונה מטרים.
בקומה העליונה נמצאת עזרת נשים ובחזית המבנה שולבה באר מים קטנה.
לביא תעשיות רהיטים שִחזרו את ספסלי הישיבה המקוריים, כולל עיטורי הזהב שהיו על הספסלים המקוריים.
בית הכנסת משמש מוקד דתי וחברתי עבור דיירי הוסטל "חסדי אנוש" ותושבי מבוא חורון כאחד.
סדר יומם של 31 הדיירים כולל תפילות ושיעורי תורה, לצד עבודה במפעל אריזת קרח, נגרייה לייצור צעצועי עץ ותעסוקות נוספות.
המיזם נתפס כחלק אינטגרלי מתהליך השיקום וההשתלבות בקהילה.
בית הכנסת טמפל ) היה בית כנסת יהודי רפורמי, ששכן בכיכר השוק העתיק 14 (שוק הדגים ההיסטורי) בעיר לבוב, בזמן שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו־הונגרית, ברית המועצות ומאז 1991 נמצאת באוקראינה.
לבוב הייתה אחת הערים הראשונות בגליציה שבהן הוקם בית כנסת מודרני.
בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים בשנת 1941, בעקבות מבצע ברברוסה.
בית הכנסת הראשון בלבוב, שנבנה על פי המסורת האורתודוקסית, הוקם במאה ה־17.
בית כנסת חדש, שתוכנן על ידי האדריכל איוואן לֶוִיצקי, נבנה בין השנים 1844–1845. המבנה תוכנן בסגנון נאו־בארוק וכלל כיפה גדולה, בהשראת בית הכנסת המרכזי בווינה, השוכן ברחוב צייטנשטטגאסה 4. אולם התפילה הפנימי היה עגול, עם מושבים שפנו קדימה ובימה שהוצבה בחזית, סמוך לארון הקודש – בסגנון רפורמי מתון, בדומה לווינה.
בסגנון המודרני נבנה גם דוכן דרשה מוגבה עם חופה, שממנה נשא הרב את דרשתו בשפת המקום (ולא ביידיש).
שתי קומות של עזרת נשים הקיפו את האולם, וצילומים ישנים חושפים חלל קלאסי מעוטר המזכיר את בתי האופרה הגדולים של התקופה.
הרב הראשון של הקהילה, אברהם כהן, נחשב לשומר מסורת קפדן במולדתו בוהמיה.