tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטרה מגיעה ומוצאת את גופתו של מל ואת ריקי מחוסר ההכרה.
פול פוגש את אנג'לה באגם, והיא מציעה לצאת לשחייה בעירום.
בינתיים, רוני וסוזי הספיקו לאסוף את כל הילדים למעט אנג'לה ופול, ולכן הם יוצאים לחפשם.
השניים הולכים לאגם, שם הם מוצאים את אנג'לה יושבת על החוף ושרה בעוד פול נראה כביכול ישן על ברכיה.
כאשר סוזי ורוני קוראים בשמה, אנג'לה מקבלת פלאשבק נוסף בו דודתה מרתה מקבלת אותה לביתה לאחר התאונה.
בתום הפלאשבק, מרתה חושפת את האמת מאחורי התאונה: פיטר הוא שבעצם שרד אותה ולא אנג'לה.
לאחר שנשלח לגור יחד עמה, היא החליטה לגדל אותו בזהות אחותו התאומה מפני שכבר היה לה בן (ריקי) והיא תמיד רצתה בת.
בכך, "אנג'לה" מתגלה כאותו הרוצח המסתורי.
היא קמה בפתאומיות, חושפת שהיא מחזיקה סכין ומפילה את ראשו הכרות של פול.
הסרט נגמר כאשר אנג'לה, כשהיא עירומה ומגואלת בדם ואיבר מינה הזכרי חשוף, עומדת בפנים קפואות מול רוני וסוזי ההמומים ומשמיעה קול נהמות מחריד.
פליסה רוז - אנג'לה בייקר
דזירה גולד - דודה מרתה
רוברט ארל ג'ונס - בן
שכונת מחנה יהודה הייתה שכונה יהודית שהוקמה צפונית-מזרחית ליפו בארץ ישראל בשנת 1896.
נקראה בשם זה משום שיהודי תימן מיוחסים לשבט יהודה.
בדומה לשכונת כרם התימנים שקמה מצפון לה, נוסדה מחנה יהודה על ידי יהודי תימן שעלו לארץ ישראל בשנות-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-19. רוב העולים התיישבו בירושלים ובמושבות היהודיות ברחבי הארץ, אך קהילה קטנה קמה גם ביפו ומאוחר יותר הקימו בניה את מחנה יהודה.
מקימי השכונה רכשו חלקות קרקע קטנות בשטח של 100 עד 150 מ"ר כל אחת, דבר שהתאפשר הודות לנכונותו של אהרן שלוש למכור להם את הקרקע במחירים אטרקטיביים.
על אף שהשכונה נועדה בעבור יוצאי תימן, רוב תושביה היו יוצאי המגרב וטורקיה.
בתי השכונה הראשונים הוקמו בשטח שמשתרע כיום בין רחוב אלרואי וסמטת שלום שעל הגבול בין נווה צדק ושכונת שבזי.
בתים אלה היו רעועים ונבנו מקרשים ומפח.
בחלקם לא הייתה רצפה ואחרים כוסו ברעפים ששימשו להם כתקרה ישירה.
הבתים הוקמו כגוש צפוף ללא רחובות ביניהם.
רק בסופו של העשור הראשון של המאה ה-20 קמו בשכונה בתים עשויים חרס וכורכר.
בשטחה של השכונה היו 2 בתי כנסת, האחד בסגנון תימני והשני בסגנון מוגרבי.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התפשטה השכונה מערבה עד לרחוב שבזי של ימינו ואף מעבר לו, והשתרעה על שטח כולל של שבעה דונם.
עם השנים הלכה השכונה, ויחד עם מחנה יוסף הסמוכה לה מצפון, הפכה לשכונת שבזי.
שכונת מחנה יוסף הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1904 ע"ש יוסף בק מויאל.
השכונה הוקמה בעיקר על ידי יוצאי תימן (רובם מהעיר עדן) ומספר יוצאי צפון אפריקה ואשכנזים, בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו בתקופת העלייה השנייה.
הבתים הראשונים קמו בצידה הדרומי של השכונה, בסמוך למחנה יהודה.
כיום נמצאים רחובות פינס, מחנה יוסף, יבנאל ודגניה באתר זה.
תכנון הקרקע וחלוקתה למגרשים נעשה בידי יוסף אליהו שלוש, והשכונה החלה מתפתחת לכיוון צפון ובמקביל לשכונת מנשייה הערבית שממערב לה.
הבתים בשכונה לא היו אחידים בסגנונם והושפעו מטעמי בעליהם ומיכולתם הכלכלית.
היו בה בתים רחבי מידות ולצידם בתים רעועים שקירותיהם עשויים ממשטחי פח וללא חלונות.
יהודי תימן הקימו את בתיהם כמנהגם סביב חצר גדולה.
עד סוף שנות ה-20 הוקמו רוב בתיה של השכונה והיא השתרעה על פני שטח של 12.5 דונם.
רחובותיה תוכננו לפי תוכנית שתי וערב, אך הם לא כוסו באספלט עד שנות ה-50. בין תושבי השכונה ותושבי מנשייה הערבים שררו יחסי גומלין, אך במלחמת העצמאות נצבה מחנה יוסף בקו האש של הצלפים הערבים, וחלק ניכר מתושביה עזב אותה לבלי שוב.
במשך השנים התמזגה השכונה עם מחנה יהודה השכנה, והן נקראו בשם שכונת שבזי, על שם הרחוב הראשי המשותף להן.
מחנה חסה - מ.ק 419 (נקרא גם מחנה יהודית) הוא בסיס צה"לי נטוש, הנמצא בתחום המועצה האזורית חוף אשקלון, וממוקם בסמוך וממזרח לכביש 232, כ-2 ק"מ צפונית לצומת הודיה.
ממול לבסיס מוצבת האנדרטה לחללי שיירת ניצנים.
המחנה נבנה על ידי הצבא הבריטי, על אדמות הכפר הערבי חסה, בתקופת מלחמת העולם השנייה, לשימוש בעלות הברית שלחמו במדינות הציר.
הוא כלל מתקני אימון ליחידות חיל רגלים, בית חולים שדה קטן ויחידה של כשתי פלוגות שריון.
בשנות המלחמה שהו בו יחידות אוסטרליות והודיות.
בראשית חודש מרץ 1948, ננטש המחנה על ידי הבריטים במסגרת סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל ונתפס על ידי הכוחות הערביים המקומיים באזור מג'דל - איסדוד בפיקודו של טארק בי אל-אפריקי שכונה השד השחור.
אל-אפריקי גייס מתנדבים ממצרים וצעירים מקומיים ממג'דל, חמאמה, סוואפיר ובית דראס.
כוח זה החל לתקוף שיירות יהודיות באזור, והוא זה שהתקיף את שיירת ניצנים, ב-21 במרץ 1948.
בתום מלחמת השחרור, נותר מחנה חסה עזוב ורק בראשית שנות ה-50 החל צה"ל בעבודות הנדסיות על מנת להתאים את הבסיס לשימושו של חיל השריון.
בספטמבר 1952 עבר גדוד 82 ממחנה עמנואל ששימש כמחנה זמני, למחנה חסה שהפך למחנה הקבע של הגדוד.
היו בו יחידות טנקי ה-AMX-13 עד שנת 1962, כאשר הועברו לבסיס ליד באר שבע, ומאז שימש בעיקר את יחידות הצנטוריונים שהגיעו אליו בתחילת בשנות ה-60, אז הוקם בו גדוד טנקי הצנטוריונים הראשון, בפיקודו של שמואל גורודיש.
בסוף חודש ינואר 1971 החלה במחנה חסה הקמתה של חטיבת נתיבי אש (600).
הבסיס ננטש על ידי צה"ל במרץ 2006 במסגרת הצמצומים בצה"ל ופריסת השריון החדשה בארץ.
מרבית הרכוש והמבנים שנותרו במקום נבזזו ונגנבו, אך נכון ל-2023 עדיין קיימים מספר ממבני הבסיס שעומדים על כנם.
מחנה ישראל היא הזרוע הסוציאלית של תנועת חב"ד העולמית.
רוב פעילות הארגון מתבצעת כיום תחת ארגוני המשנה כולל חב"ד וצבאות ה' ותחת קרן לפיתוח מחנה ישראל.
הארגון הוקם בחודש סיוון בשנת תש"א על ידי אדמו"ר הריי"צ.
חתנו הרמ"מ כיהן כיו"ר הוועד המנהל.
הארגון הוזכר בקול קורא השני אותו הוציא אדמו"ר הריי"צ (בט"ז סיוון תש"א) וסקירה קצרה על הארגון הופיעה גם על כריכת ספר היום יום שיצא בחורף בשנת תש"ג.
הארגון מבקש להשפיע על חיזוק קיום מצוות הדת המעשיות, לעורר ולקרב לתשובה, תורה ומעשים טובים, וכן לפרסם את קריאתו של האדמו"ר הריי"צ "לאלתר לתשובה לאלתר לגאולה".
כל יהודי שומר תורה ומצוות יכול להרשם כחבר בארגון.
עבודת החברים נעשית מאחורי הקלעים, ושאיפתם היא להיות לדוגמה לאחרים בהנהגתם על פי התורה והמצוות.
בצוואתו של הרבי מונו מספר חברים להנהלת הארגון, מהם נותר בחיים כיום רק הרב חיים יהודה קרינסקי המשמש כמנהל הארגון.
משרדי מחנה ישראל ממוקמים במרכז חב"ד העולמי.
נוסדה בשנת תשמ"ד למען פיתוח מוסדות חב"ד.
פעמיים בשנה הייתה מתקיימת במרכז חב"ד העולמי יחידות לחברי הקרן עם הרבי.
חברות תהילים - "מחנה ישראל" יסד גם חברות תהילים חדשות וחיזק את הישנות.
בנוסף "חברת תהילים עולמית" נוסדה על ידי אדמו"ר הריי"צ בשנת תש"ב בירושלים.
חלוקת הש"ס - אחת הפעולות אותן העביר הרבי לידי 'מחנה' היא חלוקת הש"ס המתקיימת ביום י"ט בכסלו, ובה היה נוטל הרבי חלק.
משניות בעל פה - ששת סדרי המשנה נחלקו בין החברים על פי הגורל (ארבעה פרקים בערך לחלק).
כך כל הש"ס נלמד ונשנה בעל פה במשך השנה.
מזהירי שבת מחנה ישראל - מחלקה מיוחדת בשם "מזהירי שבת מחנה ישראל" נוסדה להפצת רעיון שמירת השבת.
אחת מפעולתיה היא ארגון אגודות נשים, שהצהירו כי לא יקנו ביום השבת.
ארבע פעולות טובות - בשנת תש"ג ביקש הרבי מליובאוויטש שכל יהודי החבר במחנה ישראל יעשה לפחות ארבע פעולות טובות וידווח עליהן להנהלה ולאדמו"ר הריי"צ.
מחנה יצחק הוא בסיס של צה"ל במרכז רמת הגולן.
הבסיס, המוכר גם בכינויו מחנה נפח, משמש כמפקדת אוגדה 210, אוגדת הבט"ש המוצבת ברמת הגולן.
עד ינואר 2014 שימש המחנה כמפקדת עוצבת געש.
המחנה נמצא כשלושה קילומטרים מדרום מערב להר שיפון, בקרבת חורבת נפח – כפר שתושביו, מוסלמים טורקמנים, נטשו אותו במלחמת ששת הימים.
המחנה ניצב בהצטלבות של שני כבישים מרכזיים ברמת הגולן – כביש 91 (הכביש המוביל מגשר בנות יעקב אל קוניטרה) וכביש הנפט.
לאחר מלחמת ששת הימים שימש המחנה את חטיבה 3 (אלכסנדרוני), שהייתה אחראית למרחב רמת הגולן.
הוא נקרא על שמו של סגן־אלוף , מפקד גדוד בחטיבה, שנפל בקרב ברמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מספר קילומטרים מזרחה מהבסיס למרגלות תל שיפון ניצבת אנדרטה לחללי חטיבה 679.
ביום הראשון למלחמת יום הכיפורים נמצאה במחנה מפקדת אוגדה 36 (אז בפיקודו של תת־אלוף רפאל איתן) והתמקמה בו חבורת הפיקוד הקדמית של פיקוד הצפון.
עם פרוץ המלחמה תקפו מטוסים סורים את המחנה.
בשל מיקומו האסטרטגי כיוונו הכוחות הסורים שפרצו לרמה את התקפתם העיקרית לעברו.
ביום השני למלחמה, 7 באוקטובר, פונה המחנה, לאחר שטנקים סורים התקרבו אליו מדרום.
הטנקים רמסו את גדרות המחנה וירו לתוכו, אך נבלמו ונהדפו משם באותו יום על ידי חיילי צה"ל, ובהם אפי איתם שזכה על כך לעיטור המופת, שירו לעברם פצצות בזוקה מתוך המחנה ולאחר מכן על ידי טנקים ישראלים שחשו למקום.
ב־8 וב־9 באוקטובר ערכו הסורים התקפות נוספות בניסיון לכבוש את המחנה, אך ההתקפות נבלמו על ידי צה"ל במרחב שמדרום לו.
ב־9 באוקטובר הוקפץ כוח מסיירת מטכ"ל, בפיקוד יוני נתניהו, אשר שימש כפלוגת סיור מובחרת באוגדה 36, למחנה נפח בעקבות הודעה על חדירת מסוקים המנחיתים לוחמי קומנדו סורים בקרבת הבסיס.
במהלך הקרב בין סיירת מטכ"ל לבין הקומנדו הסורי נהרגו 40 לוחמים סורים.
על אופן פיקודו על הקרב, כמו גם על פעולות אחרות שביצע במלחמה, הוענק לנתניהו עיטור המופת.
מחנה ורנה היה מחנה מעצר ומחנה מעבר בלה ורנה שבהרי הפירנאים בצרפת.
המחנה נבנה ביוני 1918 למען הכוחות הקולוניאליים הצרפתים ששרתו במלחמת העולם הראשונה.
כאשר חדלו פעולות האיבה, הוא שימש להחזיק אסירים גרמנים ואוסטרים בעת המלחמה.
בין שתי מלחמות העולם המקום שימש כמחסן צבאי.
לקראת סוף מלחמת האזרחים בספרד בפברואר 1939, היה לו שימוש חדש כמחנה קליטה עבור הרפובליקנים שנמלטו מצבאו של פרנסיסקו פרנקו לאחר קריסתה של הרפובליקה הספרדית השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, תפקידו של המחנה הורחב ואוכלס בזרים "לא רצויים" שהגיעו לצרפת, באינטלקטואלים אנטי-פשיסטים וחבריה לשעבר של הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר נפילת צרפת ב-25 ביוני 1940, הוא יושב על ידי שלטונות וישי הפרו-נאצים, כבית כליאה עבור "כל הזרים שנחשבים חשודים או מסוכנים לסדר הציבורי".
משנת 1942 שימש לה ורנה כמחנה מעבר עבור משפחות יהודיות, קורבנות שואת יהודי צרפת, שהמתינו לגירוש למחנות עבודה והשמדה.
המשלוח האחרון התרחש ביוני 1944 ולקח את האסירים הנותרים למחנה הריכוז דכאו.
בכל שנות פעולתו נכלאו בו כ-40,000 בני אדם מ-58 לאומים.
המחנה שוחרר על ידי בעלות הברית ב-1944.
מחנה הריכוז ריימסדורף הוקם בסמוך לכפר ריימסדורף (Rehmsdorf), השוכן בדרום-מערב שפלת לייפציג, במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
במחנה עבדו כ-4,000 אסירים יהודים, רובם מהונגריה.
האסירים עבדו במפעל לייצור בנזין סינתטי.
תפקיד עובדי הכפייה במחנה היה לעשות את כל העבודות הקשות במפעל: חפירות, מילוי חצץ במכונות לערבוב בטון, והובלת שקי מלט.
העבודה נמשכה 12 שעות בלי ימי מנוחה.
כמות האוכל ליום הייתה בערך 500 קלוריות, כאשר עובד עבודות קשות צריך כ-2,000 קלוריות ביום.
במקום הנפטרים הגיעו עובדי כפייה חדשים.
המפעל הופצץ על ידי חיל האוויר האמריקאי והאנגלי ארבע פעמים, ובהפצצות אלו נהרגו גם אסירים.
באפריל 1945 התחילו לפנות את האסירים לכיוון של מחנה הריכוז טרזיינשטט.
יצאו 2,200 אסירים לדרך, והגיעו 900. הנאצים ירו באסירים שלא יכלו ללכת וכך הם נרצחו.
האסירים הגיעו ביום השחרור של המחנה, ב-8 במאי 1945, שהוא גם יום סיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה באירופה.
לאחר המלחמה הוקם מוזיאון בכפר ריימסדורף, על יד מחנה העבודה לשעבר.
מנהל המוזיאון הוא ההיסטוריון לותר שוסק.
מחנה ריווזאלט הידוע גם בשם מחנה מרשל ז'ופר (Camp Maréchal Joffre) נמצא בדרום צרפת, לא הרחק מפרפיניאן.
עם היותו במקורו מחנה צבאי, הוא שימש לא פעם כמחנה ריכוז או מחנה מעצר לאוכלוסיות אזרחיות, כולל ספרדים רפובליקנים, לאחר עלייתו לשלטון של פרנסיסקו פרנקו, וליהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 נשלחו ממחנה ריווזאלט להשמדה באושוויץ 2,313 יהודים במספר שיירות.
משלוחי היהודים בוצעו בעת שהמחנה היה בשליטת משטר וישי.
בשנת 1935 נבחר המקום, כחמישה ק"מ מן העיירה ריווזאלט, בינה לבין העיירה סאלס (Salses), ולא הרחק מפרפיניאן, כאתר למחנה צבאי.
המחנה החל לפעול ב-1938. כיוון שהמרשל של צרפת ז'וזף ז'ופר נולד באותו אזור, נקרא המחנה על שמו.
זמן קצר לאחר בנייתו, בתחילת 1939, החלה נהירת כחצי מיליון פליטים רפובליקנים, הצד המובס במלחמת האזרחים בספרד הסמוכה, מקטלוניה אל צרפת, וממשלת צרפת החליטה לשכן כ-15,000 מאותם פליטים במחנה.
בפועל, שוכנו במחנה פליטים במספר קטן בהרבה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, המחנה שימש כמחנה מעבר צבאי.
לאחר הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, נכלל המחנה בשטח שתחת שלטון ממשלת וישי.
ב-10 בדצמבר 1940 החליטה ממשלת וישי להקצות למחנה שטח נוסף, וזאת כדי לשכן בו גם גולים מגרמניה, רובם יהודים, כל זאת לצד המחנה הצבאי.
היה זה, אפוא, מקרה נדיר בתולדות השואה, בו יהודים נשלחו למחנות ריכוז במערב אירופה, ולא במזרח.
הגולים הראשונים באותו מחנה החלו להגיע ב-14 בינואר 1941. לאחר הגעתם, אוכלוסיית המחנה, 6,475 איש ב-31 במאי, כללה ספרדים רפובליקנים, אשר היוו יותר ממחצית מספר זה, יהודים, יותר משליש, וצוענים.
המחנה אורגן כך שגברים ונשים התגוררו בנפרד, לפיכך, משפחות נאלצו להיפרד.
התנאים במחנה, אם כי לא השתוו בחומרתם לאלה שתחת פיקוח גרמני ישיר, היו קשים מבחינת ביגוד, מזון, שיכון ובריאות, ואלה הובילו לשיעור תמותה ניכר בקרב יושביו.
בשנת 1941 תוכנן לעשות שימוש בחלק מן המחנה לכליאת כ-10,000 יהודים, ובפועל מספר הנכלאים בו עמד על 5,714. כולל 1,176 יהודים שהיו כבר במחנה.
בבוקר ה-26 באוגוסט 1942 הוקפו ונאסרו במחנה יהודי דרום צרפת, אשר לא היו אזרחים צרפתים.
עוד לפני כליאת אותם יהודים, החל משלוחם של יהודים אל דראנסי, משם נשלחו אלה לאושוויץ להשמדה.
באוקטובר, עד ה-20 בחודש, נשלחו לדראנסי, בשתי שיירות, 101 ו-107 יהודים נוספים, ובסך הכל, 2,313. עוד 2,251 יהודים אשר נכלאו באותו חלק מיוחד של המחנה, לא נשלחו להשמדה, ו-215 יהודים אחרים מתו בעת שהותם במחנה, מתוכם 51 ילדים עד גיל שנה.
כל המשלוחים האלה בוצעו בעת שהמחנה היה בשליטת משטר וישי.
חלק מהיהודים הצליחו לברוח מהמחנה הודות לפעילות של אנדרה דיומא וארגון Cimade.
בנובמבר, כתגובה למבצע לפיד, כבשו הגרמנים גם את 'האזור החופשי', שטח צרפת שתחת שלטון וישי, וסגרו את מחנה הריכוז, בו שירתו בעת סגירתו 277 אנשי צוות, ועברו דרכו עד מועד זה כ-21,000 איש.
ב-19 באוגוסט 1944, מספר ימים לאחר תחילת מבצע דרגון, נסוגו הגרמנים מאזור המחנה.
המחנה הצבאי חזר לפעול, ולצידו נפתח ב-12 בספטמבר, בשטח מחנה הריכוז, מחנה אשר תוכנן ל-1,080 איש, שבו הוחזקו פעילי משטר וישי.
לאלה נוספו ספרדים אשר נתפסו במעבר לא חוקי של הגבול.
אלה האחרונים הועסקו בשמירה על פעילי משטר וישי...
כן הוחזקו במקום בינואר ובמרץ 1945 כמה מאות שבויי מלחמה רוסים, אשר לחמו לצד הגרמנים.
ב-10 בדצמבר 1945 הוחלט לסגור את המחנה, וההחלטה בוצעה עד תחילת אוקטובר 1946.
חלקו הצבאי של המחנה הוסב למחנה שבויים.
הוחזקו בו קרוב ל-10,000 שבויי מלחמה גרמנים ואיטלקים באוקטובר 1944. המספר פחת ל-6,000 עד 7,000 במאי 1945. השבויים הועסקו בעבודות שיקום שונות במחוז רוסיון שבמזרח הרי הפירנאים הצרפתיים.
מחנה השבויים נסגר ב-1 במאי 1948.
המחנה חזר לשימוש בעת מלחמת העצמאות של אלג'יריה, ו-527 אנשים שנאסרו עקב תמיכתם במורדים באלג'יריה, הוחזקו במחנה בין ה-9 במרץ ל-18 אפריל 1962. עם סיום המלחמה, החל מיוני 1962, שוכנו במחנה כ-8,000 חיילי עזר אלג'יראים ('ארקי', harkis), שבשל לחימתם לצד הצרפתים לא יכלו להישאר בארצם.
יחד עם אזרחים שבאו עמם עברו במחנה עוד אלפים נוספים, עד אשר נמצא להם סידור קבוע כלשהו, והאחרונים שבהם עזבו רק ב-1977. בדומה, דיירים אחרים במחנה שוכנו בו באותן שנים עקב תהליך הדקולוניזציה של צרפת.
כך, שכנו בו כ-600 חיילים ובני משפחה מגינאה הצרפתית, בין 1964 ל-1966. דיירים אחרים היו חיילים, ואזרחים נלווים, מהודו סין.
בשנים 1986 עד 2007 המחנה שימש כמחנה מעצר לשוהים בלתי חוקיים.
במשך השנים עלו מספר הצעות להרוס את המחנה, אולם מחקרים אשר העלו לתודעה הציבורית את חשיבותו ההיסטורית, הביאו לכך שכיום פועל במקום המחנה מוזיאון וכן הוצבו במקום אבני זיכרון לקרבנות היהודיים, הספרדים הרפובליקנים וה'ארקי'.
מחנה חורון (עד 1995 נקרא בה"ד 3 ושימש כבית ספר לחי"ר - ביסל"ח) הוא מחנה צבאי בו משוכנת מפקדת חטיבה מרחבית שומרון.
בסמוך אליו הוקם מרכז לרפואה דחופה עבור תושבי גב ההר, וכן משרדים של מועצה אזורית שומרון.
המחנה נמצא בעמק המכמתת, מזרחית לכביש 555.
בקרבת המחנה הייתה כיכר חטמ"ר שומרון שהיוותה את הכניסה הראשית לעיר שכם, אולם עם תחילת מלחמת חרבות ברזל נחסמה הגישה לעיר דרך כניסה זו.
בשנת 2025 הוסבה הכיכר לצומת מרומזר.
מהצומת ניתן גם להגיע לקריית לוזה והר ברכה, וכן ליישובים הישראלים איתמר ואלון מורה.
במהלך השנים אירעו מספר פיגועים וניסיונות פיגוע בצומת, בעיקר במסגרת אינתיפאדת הסכינים.
מקור השם 'חורון' הוא באתר המקראי 'חורון' הנזכר בספר נחמיה כמקום מושבו של סנבלט החורוני, המזוהה עם אזור הכפר חווארה הסמוך למחנה, שכפי הנראה שמו מנציח את שם היישוב הקדום.
בה"ד 3 ובסיס חטמ"ר שומרון
לאחר מכן הוסב לשמש כבסיס החטיבתי של חטיבת שומרון.
בקרבת הבסיס נמצא מחסום חווארה.
ב-4 ביוני 1974, י"ד סיוון תשל"ד, הגיעו כ-150 חברי גרעין אלון מורה למחנה חורון, על מנת להתיישב במקום, כאשר פאה אחת של המחנה שהקימו הייתה משותפת עם גדר המחנה הצבאי.
עם בואם של כוחות הביטחון לפנותם משם, הרב צבי יהודה קוק, גאולה כהן, אריאל שרון וחברי כנסת מהמפד"ל ניסו להניאם מכך, והצליחו להשאיר את המחנה על עומדו למשך כיממה.
בהמשך הוצע לעבור למחנה קדום של חברי הגרעין בלבד (ללא תומכים), ולמחרת ייפגשו להמשך דיון עם ראש הממשלה.
בקרב חברי הגרעין התעורר ויכוח האם לקבל את הצעת הפשרה, כאשר הרב צבי יהודה קוק הכריע שאין לקבלה.
עם ערב ניתן האות לפינוי.
חברי הגרעין התנגדו לפינוי באופן פסיבי.
כאשר ביקשו החיילים לפנות את הרב צבי יהודה קוק הוא אמר שיביאו "מכונת ירייה" וירו בו.
לבסוף פינו את כולם, והוא נשאר אחרון והתפנה לבדו.
מחנה זארבורג היה מחנה, שהוצבו בו חיילים של הבונדסוור בקתריננפורשטאדט (Katharinenvorstadt) בלנדסברג על הלך שבדרום גרמניה, כ-60 ק"מ ממערב למינכן.
הוא נקרא על שם זארבורג שבחבל הסאר.
המחנה נבנה בשנים 1900 עד 1905 לשימושו של גדוד תותחני השדה ה-9 של צבא בוואריה.
לאחר שחזר הגדוד ממלחמת העולם הראשונה, הוא שכן בלנדסברג עד פירוקו.
שרידי הגדוד השתתפו כפרייקור בדיכוי הרפובליקה הסובייטית הבווארית במינכן.
לאחר התארגנות מחדש של צבא בוואריה , הוקם הגדוד השני של רגימנט התותחנים השביעי והוצב במחנה זה, עם שתי סוללות ארטילריה הרריות.
בשנת 1927 הפך המחנה לבסיס הימי הדרומי ביותר של הצי הגרמני, הרייכסמרינה , והוקם בו שירות המודיעין הימי הדרומי.
כחלק מחימוש הוורמאכט, שונה שמו של המחנה ל"מחנה זארבורג", לזכר קרב זארבורג (1914).
גדוד התותחנים 63 של הוורמאכט שכן במחנה.
ניתן להבין את ההתייחסות לחבל הסאר בשם המחנה, כפי שנקבע בשנת 1935, גם כתעמולה לשילובו של חבל הסאר ברייך הגרמני.
מחנה זארבורג נכבש עם כיבוש לנדסברג על ידי הארמייה השביעית האמריקאית.
לאחר תום המלחמה, בשנת 1945, הוקם במקום מחנה העקורים לנדסברג בסיוע אונרר"א, מינהל הסעד והשיקום של האו"ם.
כחלק מחימושה של גרמניה המערבית מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה (Wiederbewaffnung) , הוקם במחנה זארבורג גדוד האספקה מספר שלוש של חיל האוויר הגרמני, בשנת 1958. לאחר זמן קצר הועבר הגדוד לקסרקטין וולפן הסמוך.
בשנת 1963 נפרסו במקום כנף טילים 1 (FKG1) וחלקים מיחידת התותחנים האמריקאית 74 (חטיבת החימוש ה-59 ).
בשל הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני (חוזה INF), פורקה כנף הטילים ב-31 בדצמבר 1991. עד העתקתה לבסיס חיל האוויר בקאופבוירן שבקאופבוירן שבדרום גרמניה, הועברה קבוצת הטילים החמישית (קבוצת 5 / FlaRak 22) באופן זמני למחנה זארבורג.
בשנת 1989 יזם אנטון פוסט , יחד עם עמותת אזרחי לנדסברג, הצבתו של לוח זיכרון בכניסה למחנה העקורים שהיה קיים בעבר במחנה זארבורג.
מבני מחנה זארבורג שופצו ברובם, והם כיום מרכז מגורים ושירותים (משרד המס של העיירה לנדסברג).
בחדר האוכל של הקצינים לשעבר פועלת הנהלת משרדי שימור המורשת התרבותית , שאירחה את הפרויקט התרבותי הגרמני "קוורה" .
מחנה כלא פדרלי בריאן הוא כלא פדרלי של ארצות הברית עם אבטחה מינימלית עבור אסירות בטקסס.
הוא מופעל על ידי הלשכה הפדרלית לכלא, חטיבה של משרד המשפטים של ארצות הברית.
FPC בריאן ממוקם 95 מייל (153 ק"מ) צפונית-מערבית ליוסטון.
רישוםסטטוספרטיםרובי ג'יין מקמילן17577-035הגיע ב-2016, משרת
באוגוסט 2017.חלק מטבעת חלוקת מתאמפטמין התפרקה
ב-2014; הודה באשמה בקשירת קשר בשנת 2015.לאה פאסטו20290-179שוחררה ממעצר
חודשים.עוזרת גזבר אנרון לשעבר ואשתו
של מנכ"ל אנרון לשעבר אנדרו פאסטו; הודה ב-2004
בהונאת מס בגין אי דיווח על יותר מ-200,000 דולר בהכנסה בלתי חוקית מהחברה.סילביה הנדי59164-279שוחררה ממעצר
ב-2012; שירת שנתיים.נציבה לשעבר במחוז הידלגו, טקסס;
הודתה ב-2010 בהעסקת זרים בלתי חוקיים
כעובדי מחוז, שימוש בהם כמטפלים בביתה וגניבת רווחיהם כדי לשלם עבור הוצאות אישיות.מישל ג'נאבס77816-112ריצתה 5 חודשי
מאסר; פורסם ב-16/11/2020.הואשמה בקשר לשערוריית הקבלה למכללות
ב-30 באוגוסט 2034), נכנס ל-30/5/2023הורשעה בהונאת תיל וקשירת קשר לביצוע
מחנה טופי היא סדרת טלוויזיה מונפשת בשנים 1989–1992 שהופקה על ידי DIC Animation City, Saban Entertainment ו- Worldvision Enterprises, בשיתוף עם Frostbacks Productions, כאשר הקומיקאי ג'ון קנדי מספק את הקול לגרסת מונפשת שלו.
13 פרקים חדשים רצו בסינדיקציה בעונת 1992, שהופצו על ידי Worldvision Enterprises, יחד עם חזרות על הפרקים הקודמים.
הסדרה שודרה מאוחר יותר בערוץ הכבלים פוקס Family מ-1998 עד 2001. בישראל, הסדרה שודרה בשנת 1990 בערוץ הראשון ובערוץ הילדים ובהמשך גם בערוץ Fox Kids.
התוכנית מתרחשת במחנה קיץ בדיוני בניהולו של ג'ון קנדי.
עשרים ושישה פרקים של הסדרה שודרו במהלך עונות הטלוויזיה 1989 ו-1990 ברשת הטלוויזיה NBC .
כמעט כל הפרקים יתחילו שבהם ג'ון קנדי ינסה להראות מיומנות חיצונית לכמה ילדים, ואז הוא היה אומר שזה מזכיר לו סיפור, שבו הוא יספר על הפרק בקריינות.
ג'ון (בעברית: טופי) היה מנהיג מסור של מחנה טופי , מחנה קיץ שככל הנראה נבנה על ידו, והוא מנסה לגרום לילדים שונים להסתדר.
חלק מהפרקים התמקדו בג'ון, כלומר נאלץ למנוע את פשיטת הרגל או הרס המחנה שלו עקב עלילותיו של רן יערן.
בעונה השלישית, קנדי הופיע גם בקטעי לייב אקשן, ודיבר על טבע ואקולוגיה.
כמה דמויות שמקורן ב-SCTV שבוצעו על ידי קנדי או דמות אחרת, עשו גם הופעות אורח באותה עונה.
טופי המדריך (ג'ון קנדי, במקור דיבב את עצמו) - הגרסה הבדיונית של השחקן שהוא הבעלים של מחנה טופי שמנהל אותה עם תוצאות קומיות.
האחות שוש (מדובבת על ידי ואלרי ברומפילד) - אחות המחנה במחנה טופי.
לבושה בדרך כלל במדי אחות, אם כי היא מחליפה למדי המחנה כשהיא יוצאת עם טופי והחניכים לטיולים.
דנית (מדובבת על ידי דניאל פרננדס בעונה 1, קרי סאמר בעונה 2, קנדי מילו בעונה 3) - חובבת טבע שידועה באישיותה המתוקה, ביישנית ורגישה.
היא טובה מאוד בהבנה ובתקשורת עם בעלי חיים ואוהבת להיות בחוץ במדבר, לקחת את כל הטבע סביבה.
היא שונאת לראות כל סביבה בסכנה או כל חיה פגועה ורוצה לעזור לכל אחד בכל מה שהיא יכולה.
היא אפרו-אמריקאית ויש לה שיער שחור קשור בלחמניות תאומות.
שלומית (מדובבת על ידי קיארה זאני בעונה 1–2, אי.ג'יי דיילי בעונה 3) - ילדה שיש לה הנאה עצומה מקמפינג וספורט.
היא מתוארת כחצופה, יוצאת דופן ואמיצה במיוחד, אף פעם לא נותנת לשום דבר להפחיד אותה.
היא גם אוהבת לקחת את התפקיד כמנהיגה.
עם זאת, חושי המנהיג שלה יכולים להפוך אותה לשתלטנית מדי.
פעילות גופנית היא התחביב האהוב עליה ותמיד אוהבת להשתתף במרוצים, ספורט ותמיד רוצה לעשות הרבה פעילות גופנית בחייה.
יש לה שיער אדום שקשור בשני צמות.
רונית (מדובבת על ידי ווילו ג'ונסון בעונה 1–2, גייל מתיוס בעונה 3) - ילדה אופנתית במיוחד שמגיעה ממשפחה עשירה.
היא מאוד חדשה בקמפינג מכיוון שהיא הייתה רגילה לסביבה עשירה ומפונקת.
כתוצאה מכך היא יכולה לדאוג יותר למראה החיצוני שלה ויכולה להיראות אנוכית, אבל במציאות היא עדיין אדם תומך וכריזמטי.
אופנה היא המומחיות שלה ולעולם לא הולכת לשום מקום בלי שום דברי יופי חיוניים.
יש לה שיער חום ארוך (בקומיקס השיער שלה ערמוני), כשחלק ממנו מוחזקים בקוקו של לוויתן.
רוני (מדובב על ידי אנדרו סיבארן בעונה 1–2, אי.ג'יי דיילי בעונה 3) - ילד מתחן שבא ממשפחה של בדרנים.
רוני בולט בגישה הנינוחה וה"מגניבה" שלו, כמו גם באופי הקומי שלו.
הוא אוהב לעשות מתיחות על החניכים ועל ג'ון בדיוק כמו שהוא אוהב להתנהג מגניב.
עם זאת, הוא יכול להגיע לנקודה של מעצבן ואף יכול להיות מאוד פזיז לפעמים.
התעלולים של רוני יכולים אפילו להפוך ליותר מדי עבור החניכים.
יש לו שיער בלונדיני וגם מכנסיים קצרים ירוקים וורודים.
בינקי (מדובב על ידי טוני אייל בעונה 1–2, אי.ג'יי דיילי בעונה 3) - הצעיר מבין החניכים ואחיה הצעיר של איגי.
בינקי מתואר כנועז ואוהב לחפש הרפתקה.
הוא מאוד אנרגטי, אופטימי וסקרן מאוד, תמיד רוצה לדעת יותר על העולם בלעדיו.
עם זאת, בהיותו הצעיר ביותר הוא יכול להיות מאוד לא זהיר לגבי הבטיחות שלו, כמו גם להיראות קצת תמים.
יש לו שיער חום אפר קצר שמכוסה בכיפה כחולה הפונה לכיוון השני.
איגי (מדובב על ידי טום דיווידסון בעונה 1–2, קייטי לי בעונה 3) - חניך ממושקף בעל דאגות.
בוטץ' (מדובב על ידי בריאן ג'ורג') - שף המחנה שיוצא לראשונה בעונה השנייה.
הוא היה מהגר שארץ הולדתו מעולם לא צוינה, אבל הוא דיבר במבטא מזרח אירופאי.
כשלא טיפל בחובותיו במטבח, נראה בוטץ' מתאמן בזריקות שלו בכדורסל.
דאנקן (מדובב על ידי ג'ורג' מקפירסון) -
רן יערן (מדובב על ידי לואיס ארקט ) - האנטגוניסט העיקרי של הסדרה.
רן יערן הוא איש עסקים ויזם חסר לב ותאב בצע שרוצה שמחנה טופי ייסגר וייהרס לטובת בניית אתרי נופש ודירות יוקרתיים חדשים.
התוכניות של רן לעולם לא יעבדו ומחנה טופי ימשיך להישאר פתוח.
צ'סטר (מדובב על ידי דני מאן) - העוזר של רן יערן.
הוא היה משמן מעורפל שתמיד מילא אחר הוראותיו של רן.
פרק אחד גרם לו לחזור לילדותו לאחר שנפל ל"מעיין נעורים", שרן מנצל אותה כדי להשתמש בצ'סטר כילד כדי להצטרף למחנה טופי כדי לגרום לצרות.
עם זאת, לצ'סטר יש שינוי גישה ומתחיל לחשוב בעצמו ברגע שילדי מחנה טופי מקבלים אותו בברכה.
הוב ניילס (מדובב על ידי ג'ס הארנל בעונה 3) - היועץ הראשי הקפדני של מחנה מתחרה בשם Camp Kickboot שנמצא בצד השני של האגם.
למרות האישיות שלו, הוב יכול להיות פחדן לפעמים כשזה מגיע לדברים שיפחידו אותו.
עמי מנדלמן - טופי המדריך
שירה גור - שוש האחות
רן גואטה - רן יערן
בגרסה המקורית, הארי נילסון כתב את שיר הנושא של הסדרה, אותו שר עם קנדי.
בישראל, שיר הפתיחה הולחן על ידי אבנר חודורוב וזיו סידי שכתב גם את השיר ושרה אותו מיכל גוטליב יחד עם עידו מוסרי.
שיר זה הושמע גם בכתוביות הסיום.
סדרת האנימציה הולידה סדרת קומיקס קצרה המבוססת על התוכנית בעלת אותו שם הקומיקס פורסם על ידי Star Comics imprint של Marvel Comics.
מחנה וניסיו שכן בשדרות הרפובליקה 25–27 (avenue de la République) בווניסיו (Vénissieux) שבמטרופולין ליון (Métropole de Lyon), שימש במיוחד למעצר של יהודים חסרי אזרחות במהלך המעצרים של קיץ 1942 (ביניהם היה מעצר וגירוש היהודים מפריז) במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן מעצר צוענים.
מסוף 1944 עד 1948 נכלאו במחנה זה אסירים גרמנים.
במסגרת המצוד הגדול ב-26 באוגוסט 1942, נעצרו 1,016 יהודים חסרי אזרחות ונכלאו במחנה וניסיו.
546 הועברו מליון למחנה הריכוז דראנסי, ממנו היו נשלחים יהודים למחנות המוות.
חוזר של שלטונות וישי קבע כי יתומים לא יהיו בין המגורשים.
תוך התנגדות לשלטונות, ארגוני צדקה נכנסו למחנה וגרמו לעצירים היוצאים לחתום על מסמכי האצלה של אבהות לאנשים אחרים.
בהתכחשותם לצאצאיהם, נתנו נשים וגברים אלה לילדיהם סיכוי לשרוד.
כך הוצאו 108 ילדים בלילה שבין 29 באוגוסט (ארבעה נתפסו ונרצחו, 9 ילדים התאחדו עם הוריהם).
מחוץ למחנה נדרשו מסתירים רבים כדי להסתיר אותם עד סוף המלחמה.
מעט ידוע על ההצלה הזו.
"הפרק של וניסיו האט את שיתוף הפעולה המשטרתי של וישי והאט את הגירוש.
זוהי הפעולה הקיבוצית יוצאת הדופן ביותר להצלת ילדים יהודים בצרפת במהלך המלחמה." סרז' קלרספלד.
ב-29 באוגוסט 2012 נחנך לוח הנצחה לרגל 70 שנה לאירוע.
באירוע צוינו "כל אלה שהשתתפו, בנפרד ומטעם אגודות צדקה, בין 26 ל-29 באוגוסט 1942 בהצלת יהודים זרים שנעצרו ברון-אלפ והתאגדו מחדש במחנה וניסיו."
דוקטור אדם (Adam) הצליח להיכנס למחנה במהלך המלחמה.
הוא נתן תיאור מפורט במסמך הבא (תצהיר מחודש יוני 1952).
עדותו של דוקטור אדם על מחנה המעצר ליהודים בווניסיו – ארכיון המחלקות והמטרופולין (31 JB 113)
נראה כי ארכיונים חדשים התגלו באוקטובר 2021.
מחנה יתיר (ידוע גם בתור לב יתיר) הוא יישוב זמני ביער יתיר, חבל יתיר, ישראל.
הוא מהווה את מקום מושבו של "גרעין דרור", גרעין התיישבות הפועל להקמת היישוב דרור על הר חירן.
המחנה שוכן ליד נחל ענים, בגובה 653 מטרים מעל פני הים, סמוך לתוואי כביש כביש 316. אוכלוסייתו מנתה 332 תושבים בשנת 2023, וב-2025 התגוררו בו 44 משפחות.
במחנה ישבו גרעיני ההתיישבות שהקימו את בית יתיר, שני, ואשכולות לפני מעברם לאתרי הקבע שלהם, ומשכך הוא ראשון היישובים הישראליים בחבל יתיר ובהר חברון כולו.
באוגוסט 1979 עלה גרעין התיישבות של גוש אמונים שיועד להתיישב במשטרת לציפר להתיישבות זמנית במחנה יתיר, סמוך לאתר ההתיישבות הראשון שלו, מצודת היערנים.
עבור המגורים במקום הובאו מראש מבניים טרומיים והתיישבו בהם משפחות.
באוקטובר 1979 נערך טקס חנוכת המושב הרשמי, והוא קיבל את השם "בית יתיר", שמו עד היום.
בשנת 1982 הצטרף למחנה גרעין ליבנה של תנועת אמנה.
בשנת 1983 עבר גרעין בית יתיר למבנים זמניים על גבעת "משטרת לציפר" וסביבתה, ובכך הוקם יישוב הקבע הישראלי הראשון בהר חברון.
בשנת 1989 יצאו גם גרעין ליבנה מהמחנה, בהקמתם את יישוב הקבע שלהם, שני.
אוגוסט 1992 עבר גרעין אשכולות מהמחנה להיאחזות הנח"ל אשכולות.
בשנת 2010 הקים גרעין חירן של תנועת אור, שמקורו בעלי, את המחנה מחדש ועבר להתגורר בו, כחלק ממטרתו להקים את יישוב על הר חירן.
המעבר למגורים במקום נעשה על מנת להסתגל לחיים באזור זה, ולהשתקע בו, לקראת עלייה לחירן.
העלייה לא התרחשה במהירות שלה ציפו התושבים, וחברי הגרעין נשארו ביישוב הזמני במשך שנים רבות, תוך שהם מנהלים מאבק משפטי ופוליטי על מנת לאפשר להם להקים את היישוב חירן על ההר.
בשנת 2013 נוסף המחנה לרשימת היישובים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
למרות שהמחנה יושב בשטח המוגדר כשטח גלילי, הגרעין החל לקבל שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית הר חברון הסמוכה.
בשנת 2023 הוקמה במחנה ישיבת בני דוד דרור בראשות הרב כפיר אלון, והיא פועלת כישיבה גבוהה וכשלוחה של מוסדות בני דוד.
בשנת 2022 סופח שטחו של היישוב שהגרעין מתכנן להקים, דרור, אל מועצה אזורית תמר, ומאז ינואר 2025 החלו להיסגר מכרזי קרקע לרכישת מגרשים ביישוב.
אנשי הגרעין השתתפו בתהליך וחלקם אף זכו לרכוש קרקע לבניית בית ביישוב המתוכנן.
בשנת 2023 עמדה אוכלוסיית המחנה על 332 תושבים, ובשנת 2025 היא מנתה 44 משפחות.
במחנה מעל ל־100 ילדים בגילאי 0–17, ובמקום פועלים מעון ושני גני ילדים.
תלמידי בית הספר נוסעים לבתי ספר ולתלמוד תורה בסוסיא.
כמו כן, קיימת תנועת נוער ביישוב הפועלת בשעות אחר הצהריים במהלך ימות השבוע ובשבתות, והיישוב מקיים תלמוד תורה ופעילויות פנאי בזמני חופשות.
במקום פועלת ישיבה גבוהה של מוסדות בני דוד, ישיבה גבוהה בני דוד דרור.
הישיבה נפתחה בחודש אלול ה'תשפ"ג (2023), והיא בראשותו של הרב כפיר אלון.
מחנה עבודה הוא השם שנתנו הנאצים למתקן כליאה המיועד לניצול בכפייה של כוח עבודה למטרות שונות, ואף לרצח המוני באמצעות עבודה.
מחנות עבודה שימשו את גרמניה הנאצית ובעלות בריתה במהלך מלחמת העולם השנייה בתקופת השואה וכחלק מן הפתרון הסופי.
מחנות העבודה שהקימו הנאצים ובני בריתם שימשו לייצור של כלי נשק, תפירת מדים ונעליים, חטיבת עצים, כריית מחצבים, סלילת כבישים ועוד.
במחנות נכלאו יהודים, צוענים, אזרחי מדינות רבות ממתנגדי המשטר הנאצי, הומוסקסואלים ושבויי מלחמה.
מבין כל אלה זכו היהודים ליחס הנוקשה ביותר.
היהודים היוו את רובו הגדול של ציבור האסירים במחנות, אשר נבנו בכל רחבי אירופה, כלואי המחנה הובאו למחנות העבודה כאחד השלבים לפני חיסולם, והועבדו שם בעבודות פרך קשות מבוקר עד ערב, בתנאים של רעב, מחלות, דחיסות וזוהמה.
במסגרת רדיפות היהודים החלו עבודות הכפייה כבר ב-1939. לצורך זה הוצא צו, אשר יושם עד מהרה על גברים יהודים מגיל 12 עד 60 שנה.
בשנים 1940–1941 הוקמו בחלק המערבי של פולין מחנות עבודה סגורים ליהודים.
במחנות שהוקמו בגבול הסובייטי הועסקו היהודים בעבודות ביצורים כהכנה לפלישה הגרמנית המתוכננת לברית המועצות.
בד בבד הוקמו מחנות עבודה מחוז ושרה ואזור פוזן.
המניעים להחלטה על בניית מחנות עבודה ליהודים היו רבים ושונים.
עבודת הכפייה היהודית הייתה חלק משלל המלחמה.
היהודים היו אמורים להיות מנוצלים בצורה מקסימלית עד למיצוי יכולתם.
האסירים היו בדרך כלל גברים יהודים בגילים שבין 15 ל-45. עד תחילת 1942 הם גויסו בעיקר באמצעות מועצות היהודים (היודנראט), אך גם בפשיטות של המשטרה.
מקיץ 1942 עברו האסירים סלקציה במהלך פינוי הגטאות, והם היו היחידים ששרדו את אקציות הרצח האלה.
נשים יהודיות היו מיעוט במחנות.
הן עבדו לרוב בייצור או בתיקון מדים והוחזקו בנפרד מהגברים.
נשים מעטות בלבד עבדו כטבחיות וכובסות.
לילדים או תינוקות לא היה למעשה כל סיכוי לשרוד במחנות עבודת הכפייה.
כאשר הבחינו בהם, בדרך כלל רצחו אותם.
רק במקרים בודדים, יוצאים מן הכלל, סבלה הנהלת המחנה את נוכחותם של ילדים, כפי שהיה עד מרץ 1944 בסקרז'יסקו-קאמיינה.
במחנות הגדולים חיו בני אומות רבות: יהודים, פולנים, אוקראינים וצוענים ורבים אחרים.
אלה היו כפופים למשטר פחות נוקשה מהיהודים, ולעיתים שוחררו.
חלק ממחנות הריכוז ומחנות ההשמדה שימשו גם כמחנות עבודה.
מחנה ההשמדה אושוויץ, לדוגמה, הוקם במקור כמחנה עבודה לשבויים והוסב למחנה השמדה מאוחר יותר.
בשער כניסתו התנוססה הכתובת "העבודה משחררת" והוא כלל שלושה אגפים, כאשר אושוויץ III שימש כמחנה עבודה.
מחנות העבודה לא היו רק נחלתם של מחנות הריכוז וההשמדה, אלא גם של חברות פרטיות אשר שיתפו פעולה עם הנאצים.
פיקוד החימוש קבע את עניין העברת עובדי הכפייה היהודים אל החברות, ובהתאם לכך גם למחנות שהיו בניהול האס אס.
חברות גדולות לא מעטות ניהלו עסקים עם הגנרלגוברנמן.
לדוגמה שטייר-דיימלר-פוש (Steyr-Dimler-Puch) או סימנס (Siemens) במחוז קרקוב.
באופן אירוני, אחד ממחנות העבודה המוכרים ביותר הוא מחנה ברינליץ שהוקם על ידי אוסקר שינדלר ושימש אך ורק להגנה על היהודים שהציל.
למעשה מחנות העבודה היו ניצול ציני של האסירים שנתפסו על ידי הנאצים כ"אוכלוסיות אותם יש להכחיד", רובם הגדול של האסירים יועדו להשמדה מאוחר יותר במחנות המוות.
הגרמנים ניצלו את כוח הידיים העובדות, בעת מלחמה, וגם חסכו באמצעי ההרג בשל אחוז התמותה הגבוה במחנות העבודה.
תנאי המעצר במחנות אלו היו בלתי נסבלים.
העצירים עברו התעללויות והתגוררו בתנאים מחפירים.
התמותה במחנות העבודה גדלה במהלך המלחמה כתוצאה מהתעללויות, תנאי עבודה פרימיטיביים, מאמצים גופניים קשים ביותר, תזונה בלתי מספקת וצפיפות יתרה בצריפי העצירים.
כל אלה דרדרו קשות את מצבם הבריאותי.
הרעב, חוסר ההיגיינה המוחלט (במחנות לא היו מקלחות או מים זורמים), העבודה הקשה והארוכה, חוסר בשינה מספקת, מניעת תרופות, פגיעה מתמדת בחוסן המנטלי שהובילה בסופו של דבר ליצירתם של פראי אדם, כל אלו יצרו מציאות מפלצתית, של שלדי אדם (מוזלמן), קפואים וחולים, שבורים מנטלית שמועסקים בעבודות פיזיות קשות.
עם ראשית "הפתרון הסופי" עלתה גם האפשרות של "השמדה באמצעות עבודה".
רעיון זה עלה שוב ושוב בתכיפות גבוהה.
ואכן, מפקד האס אס בלבוב, קצמן, הוציא הוראה שכל היהודים שאינם עובדים כהלכה והחולים במחנות יוצאו להורג.
עיקרון זה בא לידי ביטוי בצורה שונה גם ב"פרוטוקול" של ועידת ואנזה, אולם כבר בקיץ 1942 נעשו ניסיונות לשפר את מצב האספקה הגרוע במחנות על מנת לשמר, לפחות לטווח קצר, את כוח העבודה של האסירים.
המחנות נפתחו בעקבות הגעת כוחות הצבא של בעלות הברית.
אז גם התגלתה הזוועה ששררה בהם.
מחנה סירקין (לשעבר "כנף 12 – בסיס אלון" וגם "RAF Petah Tiqva") היה בסיס צה"ל ששכן בעיר פתח תקווה.
הבסיס גבל בשכונות יוספטל וקריית אלון ממערב, עמישב-הדר גנים וכפר סירקין מדרום ובקיבוץ גבעת השלושה מצפון.
בשנת 2021 פוּנה הבסיס ובנובמבר 2022 החלה הריסתו (למעט מספר מבנים לשימור) והכנת שטחו להקמת שכונת מגורים.
מחנה סירקין נבנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1941 כחלק ממתחם הצבא הבריטי באזור ראש העין.
הבסיס שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי ונקרא "RAF Petah Tiqva".
ב-25 בנובמבר 1945 חדרה קבוצה של לוחמי אצ"ל עם משאיות במסווה של חיילים בריטים לשדה התעופה הבריטי במקום ולקחה שלל כ-70 תת-מקלעים סטן, שתי מרגמות, 5 מכונות ירייה ורימונים רבים.
ב-25 בפברואר 1946, במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים, חדרה קבוצה של לוחמי לח"י לבסיס ופוצצה שמונה מטוסים של חיל האוויר המלכותי.
בחודש מאי 1948, כבשו לוחמי האצ"ל את הבסיס ואת הכפר הערבי פג'ה הסמוך אליו, ומאז ועד מאי 2021, שימש הבסיס יחידות שונות של צה"ל.
לבסיס ניתן השם "כנף 12 – בסיס אלון" (ע"ש מודי אלון), והתמקמה בו טייסת 101 של "שירות האוויר" של ההגנה (קודמו של חיל האוויר הישראלי).
ב-20 באוקטובר 1949, נוסד בבסיס "בית הספר לטיסה" של חיל האוויר.
קורסי הטיס התקיימו בו עד להעברתם במרץ 1955 לבסיס תל נוף.
בשנת 1957 הוקמה יחידת סיירת מטכ"ל והבסיס הגדול, הגדוש בסככות מטוסים ריקות, הפך למחנה הקבע של היחידה.
הקמת הבסיס בוצעה בצורה מאולתרת ואף פלילית, כאשר לוחמי היחידה "סחבו" חומרי בניין וציוד מיחידות אחרות אשר שכנו בבסיס וכן מפאתי פתח תקווה השכנה.
הבסיס היה מזוהה עם היחידה עד לסגירתו.
במהלך מלחמת ששת הימים תקפו ארבעה הוקר האנטר מחיל האוויר המלכותי הירדני את הבסיס, בו פרסו מספר מטוסי נורד 2501 נוראטלס מטייסת 103. בתקיפה הושמד אחד המטוסים וכן מטוס פייפר.
מאז קום צה"ל שכנה בבסיס היחידה לסילוק פצצות (יחס"פ) של חיל ההנדסה.
בשנות ה-80, עם הקמת יחידת יעל למשימות הנדסה מיוחדות, היא שוכנה בצמוד ליחס"פ.
בשנות ה-90 הוקם "המכון הלאומי לחקר ופירוק תחמושת" בו נמצאים שרידי מטענים טילים ותחמושת של האויב שבהם נתקלו לוחמי צה"ל למן הקמת המדינה.
בשנת 1995 כונסו כל היחידות ליחידה ראשית אחת – יהל"ם.
ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, הופגז הבסיס בתותחי צבא ירדן.
בהמשך היום תקפו ארבעה מטוסי הוקר האנטר מחיל האוויר המלכותי הירדני את הבסיס, בו פרסו מספר מטוסי נורד 2501 נוראטלס מטייסת 103. בתקיפה הושמד אחד המטוסים וכן מטוס פייפר.
בשנות ה-2000 החל תהליך פינוי הבסיס כחלק מתוכנית כוללת להעברת בסיסי צה"ל ממרכז הארץ לפריפריה.
בשנת 2003 דרש צה"ל לקבל את התמורה העתידית ממכירת הקרקעות במחנה, בסך 750 מיליון דולר באופן מידי.
באפריל 2011 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית להעתקת בסיסי צה"ל לנגב עד סוף 2019, כולל מחנה סירקין, בעלות של 19 מיליארד שקל:
יחידת "עוקץ" עברה למתקן אדם, בעקבות פסק דין בתביעה אזרחית שהגישו השכנים.
אגד 167 של מערך הנ"מ, שהיה מוצב בבסיס עד למרץ 2006, עבר לבסיס פלמחים.
מפקדת חטיבה 55 ששכנה בבסיס הועברה למחנה ביל"ו בשנת 2021.
יחידת יהל"ם הועברה למחנה עמנואל (ג'וליס) בשנת 2021.
אירוע פרידה של סיירת מטכ"ל מבסיסה הוותיק במחנה סירקין התקיים במאי 2021. היחידה עברה לבסיס חדש ומודרני בדרום הארץ.
בעבר, מקטע קטן משדה התעופה, שימש כמנחת מסוקים צבאיים, ושאר המסלולים שימשו ככבישים לתנועה בתוך הבסיס.
לאחר פינוי הבסיס, המסלולים נגרסו.
בפברואר 2017 אישר מינהל התכנון במשרד הפנים תוכנית לבניית 12,000 יחידות דיור בשטח שבו ממוקם המחנה.
באפריל 2017 הגישה עיריית פתח תקווה עתירה נגד התוכנית, על רקע מחסור בפתרונות תחבורתיים לשכונה החדשה וחששות מעומסי התנועה שהיא עלולה ליצור עם תוספות יחידות הדיור למרות זאת במרץ 2019 הוועדה הארצית לתכנון ובנייה של מתחמים מועדפים לדיור (הותמ"ל) אישרה להפקיד את התוכנית.
בנובמבר 2021 אושרה באופן רשמי הקמתה של שכונה "סירקין מזרח" על שטח של כ-600 דונם.
בנובמבר 2022 נהרס הבסיס, למעט מספר מבנים לשימור, והחלה הכנת השטח להקמת שכונת מגורים.
ב-25 ביולי 2023, התקיים אירוע פרידה מבסיס סירקין, על ידי עיריית פתח תקווה והמועצה לשימור אתרים, בו דובר על "שימור מבני המחנה ושילובם בשכונה החדשה".
מחנות עולים היו מחנות מעצר בריטיים שבצוק העיתים היו למקומות היישוב הזמני של העולים החדשים מראשית 1947 ועד מרץ 1950 עת שודרגו למעברות.
חסרונם הגדול היה באווירה שהם יצרו: אתרים מגודרים מהם נאסרה היציאה ללא אישור מיוחד ובחצרותיהם קיבלו דיירי המחנות מהממסד את כל צורכיהם מבלי לצאת לעבודה.
המוסדות ראו בכך פתרון זמני, אך הוא נמשך מעבר לזמן המצופה.
היו לכך תוצאות שליליות בתחום מוסר העבודה - צורת מחיה זו הורידה את המוטיבציה לחזור לחיים סדירים.
השיטה הייתה למעמסה על התקציבים הציבוריים וכך אט אט נסגרו המחנות ונהיו למעברות, שבהן כל תושב אחראי לקיומו.
בתחילת 1947 הגיעה הסוכנות היהודית להסדר עם הבריטים שעל פיו יורשו חלק מהשוהים במחנות המעצר בקפריסין להגיע לארץ ישראל על בסיס הסרטיפיקטים של החודש או הרבעון הבא ובלבד שהם ישהו במחנה מעצר בפיקוח בריטי עד הגיע תורם לקבל סרטיפיקט.
בהתאם לכך, במהלך שנת 1947 הגיעו לישראל מדי חודש 750 עולים ששהו בממוצע במשך שלושה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
בגלל העומס במחנה המעצר בעתלית, במקרים רבים הועברו העולים טרם שחרורם למחנה העולים בקריית שמואל שבחיפה שהיה גם הוא מחנה מעצר בפיקוח בריטי, אולם הוסכם שהשומרים בו יהיו שוטרים יהודיים של משטרת המנדט.
הסוכנות היהודית הייתה אחראית לניהול הפנימי של המחנות בעתלית ובקריית שמואל ושירותי בריאות ניתנו על ידי ארגון הדסה.
בהתאם לכך הוצג מחנה העולים בקריית שמואל כמחנה עולים ראשון, בעל קיבולת של כ-700 עולים.
בחצי הראשון של שנת 1947 הוקם גם בית עולים נווה חיים ליד חדרה, עבור עולים שלא מצאו קורת גג לאחר שחרורם מעתלית או מקריית שמואל.
השהות הממוצעת של עולים בנווה חיים הייתה כשלושה שבועות.
לקראת הסיכוי לעליית 100,000 עולים ממחנות העקורים הכינה הסוכנות היהודית אלפי יחידות דיור בערים ובמושבות ובנוסף לכך עשרה מחנות עולים, בין השאר מחנה עולים ליד כפר אז"ר בעל קיבולת של 200 נפש.
אולם עד דצמבר 1947 רובם נותרו ריקים ומחנות עולים פעלו אז במחנה המעצר בעתלית (שבו היו 1,400 עולים בנובמבר), בקריית שמואל ובחדרה.
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם, עוד לפני תום המנדט הבריטי, התגבר זרם העולים לארץ ישראל והם שוכנו על ידי הסוכנות היהודית במחנות עולים נוספים שהוקמו במחנות צבא שפונו על ידי הצבא הבריטי במרכזי היישוב היהודי.
בשלב זה הוקם מחנה העולים בפרדס חנה וכן הוקמו מחנות ברעננה, בית ליד, בנימינה וראש העין.
לאחר מכן הוקמו מחנות עולים ביישובים באר יעקב (על חלק ממחנה צריפין), קריית אליהו (חיפה), קריית מוצקין (מחנה צבאי מול תחנת הרכבת), רחובות (בדרום העיר) וירושלים (באזור תלפיות).
במחנות העולים שוכנו רק עולים אשר לא הסתדרו לבד הודות ליוזמה אישית או קרובים בישראל.
המחנות פעלו במתכונת מחנות העקורים באירופה, כאשר הסוכנות היהודית דואגת לכל מחסורם של העולים עד עזיבתם את המחנה.
בסוף שנת 1948 היו בישראל 20 מחנות עולים שהכילו 35,000 עולים וקיבולת מקסימלית של עד ל-50,000 איש.
זמן השהות של העולים במחנות התארך ולקראת סוף 1948 עולים נותרו במחנות יותר מחודש מכיוון שלא נמצאו להם מקומות מגורים.
מחנות רבים היו מחנות צבא בריטים לשעבר ותנאי החיים בהם היו קשים.
העולים שוכנו בחדרי שינה גדולים ובין משפחה למשפחה הפרידה מחיצה מאולתרת.
לאחר שהתמלאו חדרי שינה אלו, הוקמו פחונים ואוהלים.
שירותים ומקלחות הוקמו מחוץ לאזורי המגורים ושימשו מספר משפחות רב.
כדי להתמודד עם קשיי הקליטה של המדינה בראשיתה, מונתה הסוכנות היהודית לספק את מרבית צורכי העולים.
העולים אכלו בחדרי אוכל משותפים ללא תשלום וכך גם לא שילמו על כל יתר השירותים שקיבלו.
ככל שגדל זרם העולים היה הנטל הכלכלי על הסוכנות היהודית רב יותר.
בכמה מחנות דווח על מחסור במזון, המזון הדל גרר הידרדרות במצב הבריאותי של העולים והיה קרקע נוחה להתפשטות מגפות.
המחסור ברופאים ובציוד רפואי הקשה אף הוא.
שיעורי האבטלה במחנות היו גבוהים ביותר.
מציאת עבודה הייתה קשה, שכן בחברה הישראלית כולה היה שיעור אבטלה גבוה בתקופה זו ובנוסף, מוקמו רוב המחנות בפריפריה.
בנוסף רק מעטים מבין תושבי מחנות העולים היו מוכשרים למקצוע כל שהוא.
ברשימה שנעשתה בתחילת 1950 בכל מחנות העולים למעט "שער העלייה", התגלה כי מבין 85,081 העולים במחנות, רק 5,721 היו בעלי מקצוע ועוד 221 היו בעלי מקצועות חופשיים.
בשל ארעיות המחנות לא התפתחה מערכת חינוך משמעותית במחנות העולים, יחד עם זאת הוקמו בכמה מן המחנות גנים ובתי ספר.
המורים והגננות נשלחו על ידי משרד החינוך.
הצורך בהקמת מוסדות חינוך עלה ככל שהתארך משך הזמן שבו נותרו העולים במחנות.
ילדים רבים במחנות נשלחו למוסדות של עליית הנוער, ארגון ויצו קלט גם הוא נערים ונערות מהמחנות, בעיקר יוצאי אירופה, אם כי הורים רבים התנגדו לשלוח את ילדיהם מפאת אובדן ההכנסה של ילדיהם, כיוון שהילדים סייעו בפרנסת המשפחה.
בכל מחנה עולים היה מבנה שנועד להיות מעין בית תרבות.
היו בו מעט עיתונים ופחות מזה ספרים.
המורים שלימדו את הילדים העבירו לעיתים שיעורי ערב למבוגרים בבתי התרבות.
על פי רוב לא התפתחה שום התארגנות תרבותית מתוך המחנה.
תושבי המחנות היו מנותקים כמעט לחלוטין מהחברה הישראלית.
הדבר נבע ממיקום המחנות, מקשיי השפה של העולים, ומתחושת העליונות של הוותיקים על העולים.
מעטים העולים שקראו עיתונים או האזינו לרדיו.
העיקרון שנקבע במחנות העקורים בגרמניה אומץ גם בישראל במחנות העולים:
כל צרכיו של העולה על הממסד, לרבות שרותי חינוך ובריאות.
מטעם הממסד מונתה מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית לטפל באחזקת המחנות.
עלות האחזקה הייתה בסכום שהיה למעלה משליש תקציבה של מחלקה זו.
קיומם של המחנות הפך להיות חבית חומר נפץ: מצד אחד, אנשים ללא עתיד, ללא תעסוקה ומצד שני, הוכחה לאוזלת ידה של מדינת ישראל ביכולת להביא לידי פתרון את בעיית העקורים.
לא עבר זמן ונמצא הפתרון לבעיה: מחנות העולים הפכו להיות מעברות עולים, עם מבנים זמניים ויציאה לעבודה סדירה עד אשר יימצא פתרון המגורים הסופי.
מחנה נחשונים הוא בסיס צבאי של צה"ל המשמש כבסיס האם של מפקדת עוצבת הבזק, וכן יחידת מחסני החירום של יחידות האוגדה השונות.
כמו כן, שוכנת בבסיס עוצבת קלע דוד.
המחנה נמצא סמוך לערים אלעד וראש העין ולקיבוץ נחשונים.
המחנה הוקם במימון אמריקאי בעקבות הסכם ואי שנחתם בשנת 1998. בנייתו החלה בשנת 2001 והוא נחנך בשנת 2005. בניית הבסיס הייתה מיזם בינוי בהיקף נרחב.
שטח הבסיס כ-1,700 דונם והוא כולל מעל 220 מבנים.
במסגרת בנייתו נסללו כ-27 ק"מ של דרכים חדשות.
הבסיס כולל מתקנים לרווחת החיילים כגון חדר כושר ובית כנסת.
המחנה כולל ימ"חים רבים ובהם ציוד רב המיועד לחיילי מילואים.
בבסיס מערכות ממוחשבות רבות והוא נחשב לימ"ח חדשני ביותר.
מחנה מַקלֵף (לשעבר: מחנה גנים; מכונה: שלישות רמת גן, או: השלישות), הוא בסיס צבאי ברמת גן, בין הרחובות בן-גוריון וקריניצי.
המחנה מאכלס את מפקדת חיל משאבי האנוש, ממר"ם, מצפ"ן, שחר, חלק מיחידת מפת"ח וחלק מיחידות אגף כוח האדם.
עד לשנת 2022 שכן בו בית הספר למקצועות המחשב (בסמ"ח) שעבר בהמשך לפארק גב ים נגב, בסמוך לקריית התקשוב.
האתר הוא אתר עתיקות מוכרז על ידי רשות העתיקות ונמצאו בו שרידי בית קברות שומרוני או יהודי מהתקופה הביזנטית, מהמאה ה-4 עד המאה ה-6 לספירה.
כמו כן נחשפה במקום רצפת פסיפס, וארכאולוגי הרשות מניחים כי במקום שכן כפר קטן.
הגילוי הארכאולוגי אירע באקראי בשנת 1939 כאשר בוצע חריש עמוק במגרשים ריקים כדי להכשירם לגידול ירקות לשעת חירום.
רחוב בן-גוריון ברמת גן (לפני 1985 נקרא רחוב מודיעין) מסומן במפות מן המאה ה-19 כ"דרך המואזין".
על הגבעה עליה שוכן המחנה ניצב בעבר בית קברות מוסלמי קטן וכן היו בו מערות ששימשו נוודים.
במאי 1949 השתכנה במתחם מפקדת המטכ"ל, לאחר שהתפנתה ממקומה הקודם בבית ההבראה "החלמה" שבגן אברהם הסמוך.
בפברואר 1955 עבר המטכ"ל למחנה הקריה בתל אביב-יפו.
את המחנה אכלסו השלישות הראשית ומנהל הסגל.
עם הקמת חיל השלישות בשנת 1977 הוקמה במקום מפקדת החיל.
בשנת 1958 הוקמו במחנה יחידת המחשב של צה"ל (ממר"ם) ויחידות נספחות, שהפכו במרוצת השנים ליחידות של אגף התקשוב.
מדור ההדרכה של ממר"ם התפתח לבית הספר למקצועות המחשב.
בשנת 1995, ביוזמתו של יצחק רבין, נקרא המחנה על שמו של רב-אלוף מרדכי מקלף, שכיהן כראש המטה הכללי השלישי.
על פי תוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב אמור היה צה"ל לפנות את הבסיס ולמסור את שטחו למינהל מקרקעי ישראל בין השנים 2018–2019. היחידות התקשוביות בבסיס יעברו לקריית התקשוב שבבאר שבע ויחידות השלישות בעיקר ללוד.
הפינוי התעכב, והוא מתוכנן להסתיים בשנת 2027. שטח המחנה נמכר ליזמים תמורת 1.2 מיליארד ש"ח, ומתוכננת בו הקמה של 1,200 דירות, במגדלים בני 47 קומות.
מחנה מאסר קאצ'ון (בהנגול: 개천 제14호 관리소) הוא מחנה עבודה בכפייה לאסירים פוליטיים בקוריאה הצפונית.
השם הרשמי הוא קוואן-לי-סו (מושבת עונשין של עבודה בכפייה) מספר 14. המחנה ידוע גם כמחנה 14. אין לבלבל מחנה זה עם מחנה הריכוז קאצ'ון, שממוקם כ-20 קילומטר צפון-מערבה מהמחנה.
הממשלה הצפון קוריאנית מכחישה את קיום המחנה.
המחנה נוסד בסביבות שנת 1959 בנפת קאצ'ון שבמחוז דרום פיונגאן בקוריאה הצפונית.
הוא ממוקם סמוך לאמצע נהר הטיידונג, המהווה את גבולו הדרומי של המחנה, וכולל בתוכו את הרי צפון הנהר.
בגדה הדרומית של נהר הטיידונג שוכן מחנה הריכוז בוקצ'אנג (קוואן-לי-סו מספר 18).
כליאה במחנה המאסר קאצ'ון נעשית לכל החיים, ללא אפשרות שחרור.
המחנה ממוקם באזור הררי, אורכו כ-40 עד 50 קילומטר, רוחבו כ-30 קילומטר ומשוער שמוחזקים בו כ-15,000 אסירים.
האסירים מועסקים בעבודת כפייה עד מותם.
אנשים שלא ניתן לסמוך עליהם מבחינה פוליטית מועברים יחד עם משפחותיהם למחנה, ללא משפט, שם הם חיים בניתוק מוחלט מהעולם החיצון.
המחנה כולל שלושה אזורי מעצר נפרדים לגברים, נשים וילדים בוגרים, המאוכלסים בצפיפות, וכן את המפקדה עם המנהלה ואת מגורי השומרים.
המטרה העיקרית של מחנה מאסר קאצ'ון היא ליצור הפרדה בין החברה הכללית ובין אנשים שלא ניתן לסמוך עליהם פוליטית, המסווגים כ"ללא כפרה", ולאחר מכן להפיק מהם את מרב התועלת האפשרית באמצעות עבודת כפייה.
המונח "ללא כפרה" מתייחס לאנשים שרוצים להימלט מהממשלה הצפון קוריאנית או אנשים שאמרו דברים קשים על הממשל וכן ביצעו מעשים בעלי יסודות לא פלילים אחרים (לפי החוק הבינלאומי).
כמו כן, אנשים שביצעו עבירות פליליות יכולים להישלח למחנה.
עבודת הכפייה במחנה נעשית במכרות ובחוות באמצעים פרימיטיביים.
אסירים רבים נולדו במחנה בשל מדיניות הענישה לשלושה דורות של קוריאה הצפונית.
המשמעות היא שכל אדם שנמצא אשם בביצוע פשע - שיכול להיות מעשה פשוט כמו ניסיון לברוח מקוריאה הצפונית - יישלח למחנה יחד עם כל משפחתו.
יש שלושה דורות של אשמה: ההורים, האשם ומשפחתו הגרעינית.
כולם ישלחו למאסר, אם כי לפעמים לפרקי זמן שונים.
על פי עדותו של ניצול המחנה שין דונג היוק, על האסירים מוטלת עבודת כפייה קשה ומסוכנת במכרות ובמקומות עבודה אחרים, החל מ-5:30 בבוקר ועד לחצות הלילה.
עבירה קלה גוררת עינויים ועבירות כבדות יותר יכולות לגרור עונש מוות.
האסירים מקבלים מנות מזון קטנות שמורכבות מכרוב ותירס, כך שרובם חלשים ורזים.
רבים מהם מתים כתוצאה מתת-תזונה.
לפי אמנסטי אינטרנשיונל, כ-40% מאסירי כלל המחנות מתים מרעב, מחלות, תאונות עבודה והשפעות העינויים.
אסירים רבים אכלו עכברושים, נחשים, חרקים וצפרדעים כדי לשרוד.
בשר העכברושים נאכל כדי למנוע את מחלת הפלגרה, מחלה שכיחה במחנה שנגרמת כתוצאה ממחסור בחלבון ובוויטמין B3.
רוב המידע הקיים אודות המחנה מתבסס על עדויות הניצולים.
ידוע על שני אנשים בלבד שהצליחו לברוח מהמחנה ולעזוב את קוריאה הצפונית:
קים יונג (1995–1996 במחנה המאסר קאצ'ון, מאוחר יותר בביוקצ'אנג) נאסר לאחר שהתגלתה קרבתו לאביו ואחיו (אותה הסתיר), שהוצאו שניהם להורג באשמת היותם מרגלים של ארצות הברית.
שין דונג היוק (1982–2005 במחנה המאסר קאצ'ון) נולד במחנה.
אביו נאסר כיוון ששני אחיו ערקו לקוריאה הדרומית במהלך מלחמת קוריאה.
מחנה מחפשי נפט הר אבנון הוא אתר מגורים בקרבת ירוחם שהקימה חברת הנפט העיראקית (IPC) ב-1941 עבור עובדיה שעסקו בחיפוש נפט במכתש הגדול.
חברת הנפט העיראקית הייתה פעילה בחיפוש וניצול משאבי נפט במזרח התיכון ובין השאר שאפה לפעול גם בפלשתינה.
ב-1938 פרסם השלטון המנדטורי את "הפקודה לכריית שמן" וב-1939 חילקו השלטונות 31 רישיונות לפיתוח תשתית להפקת נפט (11 רישיונות ל"חברת הנפט העיראקית", 18 רישיונות ל"החברה לפיתוח הנפט בארץ ישראל" ו 2 רישיונות לתאגיד "הירדן").
בעקבות היתר זה ביצעה "החברה לפיתוח הנפט בארץ ישראל" (שהייתה חברת בת של חברת הנפט העיראקית) סקרים גאולוגים בארץ בשנות ה-30 וה-40 ובין השאר העריכה שיש סיכויים טובים להימצאות נפט לכוד מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול.
בעקבות כך הוחלט בחברה לקדוח בתחתית המכתש תוך ניצול העובדה שהמכתש עצמו הוא מעין "קידוח טבעי" ענק המקרב את פני הקרקע אל מרבצי הנפט.
על מנת להגיע לאתר הקידוח סללו הבריטים כביש (שנקרא אז כביש הנפט) מצומת הנגב למכתש.
הכביש נבנה כדרך סולינג שחצתה את המכתש.
כ-2 ק"מ מדרום לכביש זה יצקו מהנדסי החברה משטח בטון עליו אמור היה לעמוד מגדל הקידוח.
מחוץ למכתש, למרגלות הר אבנון, בנתה החברה מחנה מגורים עבור עובדי הכביש והקידוח.
המחנה נחלק למחנה הצפוני ובו כ-6 מבנים בגדלים שונים והמחנה הדרומי (בקרבת המצוק) ובו 2 מבנים גדולים.
תוכניות הקידוח של הבריטים לא יצאו לפועל עקב התערערות המצב הביטחוני ופריצת מלחמת העצמאות והם נטשו את האתר.
עם הקמת המדינה חידשו חברות נפט את הניסיונות להפקת נפט במכתש אך בסופו של דבר לא נמצא נפט והקידוחים ננטשו.
כל הבניינים במחנה המגורים נהרסו ונותרו רק מספר קירות עומדים.
משטח הבטון עבור מגדל הקידוח עדיין קיים בתחתית המכתש.
דרך הסולינג מצומת הנגב זופתה והוארכה עד קרבת עין ירקעם.
מספר קילומטרים ממזרח למחנה הוקמה ב-1951 העיירה ירוחם.
מחנה מיל ליד העיר אקס-אן-פרובאנס שבדרום צרפת היה מחנה ריכוז, שפעל במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2015 נבחר האתר לשמש כמקום מושבו של המנהל לחינוך לאזרחות, מדעי האנושות והזכרונות המשותפים של ארגון אונסק"ו.
המחנה נפתח כמחנה מעצר בספטמבר 1939, במבנה ששימש כמפעל אריחים.
צרפת החזיקה בו במעצר גרמנים ואוסטרים שהתגוררו באזור מרסיי.
חלקם היו אישים שנמלטו מגרמניה וביניהם יהודים.
ביוני 1940 הגיע מספרם לכ-3,500. ביניהם היו מדענים, אמנים ואנשי רוח כליון פויכטוונגר, גולו מאן, ולטר האסנקלבר (Walter Hasenclever), אוטו מאירהוף, אריך איטור קאן (Erich Itor Kahn), האנס בלמר (Hans Bellmer), מקס ארנסט, הנרי גואה (Henry Gowa), יאן מאירוביץ (Jan Meyerowitz) ופרנסואה וילי ונדט (François Willi Wendt).
לאחר תבוסת צרפת בפני גרמניה באביב 1940 החל המחנה לשמש את צרפת של וישי.
מ-1941 ועד 1942 הוא שימש כמחנה מעבר לעצירים יהודים, בעיקר גברים.
כאלפיים עצירים שולחו ממנו אל מחנה הריכוז דראנסי בדרכם למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, שימש שוב האתר לזמן קצר כבית חרושת.
מאז 1993 משמש המבנה במחנה כאתר הנצחה.
ב-10 בספטמבר 2012, שבעים שנה לאחר שיצאו ממנו אחרוני המגורשים למחנות ההשמדה, נחנכה באתר אנדרטה לזכרם על ידי ראש ממשלת צרפת ז'אן-מארק ארו.
בשנת 1995 הופק סרט תיעודי אודות תולדות המחנה.
ב-8 באוקטובר 2015 חנך ארגון אונסק"ו את האתר כמקום מושבו של המנהל לחינוך לאזרחות, מדעי האנושות והזכרונות המשותפים (Chair for Education for Citizenship, Human Sciences and Shared Memories) של הארגון, בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה הולנד.
מחנה למונייה הוא בסיס צבאי של חיל הים של ארצות הברית, בג'יבוטי, בתוך נמל התעופה הבין-לאומי ג'יבוטי-אמבולי שבקרן אפריקה, ובו מוצב "כוח משימה משותף – קרן אפריקה" (CJTF-HOA) של פיקוד אפריקה של ארצות הברית (USAFRICOM).
הוא בסיס הקבע הצבאי היחיד של ארצות הברית באפריקה.
הבסיס הוקם כאתר העיקרי באזור לתמיכה ב"מבצע חירות מתמשכת – קרן אפריקה" (OEF-HOA).
מחנה מילדורף היה מחנה עבודה שהוקם על ידי הנאצים במחצית שנת 1944 סמוך למילדורף שבבוואריה, והיווה חלק ממחנות המשנה של מחנה הריכוז דכאו.
מטרתו העיקרית הייתה לספק עבודה למתקן תת-קרקעי לייצור מטוס הקרב מסרשמיט Me-262, שנועד לאתגר את העליונות האווירית של בעלות הברית מעל גרמניה.
עם התגברות המתקפה האווירית של בעלות-הברית נגד גרמניה הנאצית לאחר 1943, החליטה ההנהגה הנאצית להקים מתקנים תת-קרקעיים כדי לייצר נשק וחומרי-נשק.
הבנייה המואצת של מתקנים אלה דרשה הוצאה משמעותית של משאבי אנוש.