tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהדרגה התרחבה תנועת הצופים ברחבי המדינה, אך לפתע דוכאה כאשר באוגוסט 1941 בריטניה וברית המועצות פלשו לאיראן, עצרו את רזא שאה ושלחו אותו לגלות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1943 שוב החלה הממשלה להתעניין בתנועת הצופים.
משרד התרבות קיבל שליטה ישירה על הצופים, תוך עבודה עם תוכניות חינוכיות חדשות.
באוקטובר 1943, מומחה אמריקאי, גיבסון, הוזמן לאיראן כדי לנהל את הצופים ואת ארגון החינוך הגופני.
עם זאת, במהלך 11 השנים הבאות פעלו רק 2 שבטי צופים קטנים במדינה.
בשנת 1953 חזר ד"ר חוסיין בנאי מאוניברסיטה בארצות הברית עם תואר בפסיכולוגיה וחינוך גופני, והפך לראש ארגון צופי איראן (سازمان پیش آهنگی ایران).
ד"ר בנאי החל את התנועה החדשה עם תשוקה רבה וערך את קורס ההדרכה הראשון לצופים מאז ההקמה מחדש.
תנועת הצופים האיראנית נתקלה בבעיות חברתיות רבות ובקשיים בירוקרטיים, אך בעזרת מאמציו של ד"ר בנאי, הארגון החל לגדול.
איראן הפכה לחברה בארגון הצופים העולמי בפעם השנייה ב-1955. הג'מבורי הלאומי הראשון של איראן נערך ב-1956 והוכר עם 2 בולי דואר שהונפקו ב-5 באוגוסט 1956. בסוף שנות ה-50 יותר מ-15,000 נערים היו חברים בצופים באיראן.
המג'לס של איראן חוקק בשנת 1958 חוק שהכיר בצופים האיראנים כאגודה לאומית עצמאית.
1958 הייתה שנה עמוסה עבור צופי איראן, כאשר הג'מבורי הלאומי השני נערך, בהשתתפות 4,000 צופים מקומיים, כמו גם צופים מפקיסטן, טורקיה, עיראק, ירדן, אנגליה, יפן, גרמניה וצופים אמריקאים שחיו באיראן.
הצופים גם הקימו חוות עופות קטנה לגיוס כספים במרכז הצופים הלאומי במנזריה, למרגלות הרי אלבורז מחוץ לטהראן, וכן שדות וחממות לגידול פרחים.
בישיבת הוועדה הבינלאומית באתונה באוגוסט 1958, נבחר מנזריה (שפירושו "סיכוי נעים") כאתר הכשרות בינלאומי לצופים, בדומה לקנדרסטג בשווייץ, ומנהלי מחנות מרחבי העולם הוזמנו לעבוד במקום בתור אנשי צוות כדי להפעיל את קורסי ההכשרה.
במהלך שנות ה-50, ההתמקדות הייתה בהחדרת הצופים למחוזות הכפריים והחקלאיים, ועד שנת 1961, לאיראן היו כבר 21,829 צופים.
הג'מבורי הלאומי השלישי נערך בשנת 1960 והוכר גם הוא עם 2 בולי דואר שהונפקו ב-18 ביולי 1960.
בשנת 1962 התקיים קונגרס הצופים הראשון במחנה בהונאר, מנזריה, והשתתפו בו נציגי כל הערים.
בשנת 1963, בנוסף למועצת הצופים העליונה השנתית, התקיים בטהרן קונגרס הצופים הארצי השני, והשתתפו בו כל מנהלי התרבות מכל הערים.
בשנת 1965 נערך ה-Rover Moot של המזרח התיכון באיראן והוכר עם בול דואר שהוצא ב-23 ביולי 1965.
בשנת 1965 זכה ד"ר בנאי באות זאב הארד, אות ההוקרה היחיד שניתן על ידי ארגון הצופים העולמי, על שירותים יוצאי דופן לצופיות העולמית.
בשנת 1966 הוכר מנזריה כמרכז הכשרות בינלאומי לצופים; ד"ר בנאי הפך לאחד מ-12 חברי ועד הצופים העולמי; ועלי השמי (Ali Hashemi) הקים את האגודה התומכת בצופים (Scout Supporting Association) במטרה לגייס כספים ומשאבים עבור תנועת הצופים באיראן.
יום השנה ה-15 להקמה מחדש של תנועת הצופים האיראנית צוין על ידי "שבוע שיתוף הפעולה" ובול דואר שהוצא ב-3 בדצמבר 1967. יום השנה העשרים הוכר גם הוא עם בול דואר ב-9 בדצמבר 1972.
משרדי מטה לאומי חדשים נבנו ב-1973. בשנות ה-70, הצופים האיראנים סייעו באיסוף תרומות דם ובהכשרות עזרה ראשונה, אירחו את הוועידה האזורית של צופי אסיה-פסיפיק ב-1976 (גם עבור אירוע זה יצא בול דואר ב-2 באוקטובר 1976) ואספו ספרים למטרות אוריינות.
בתי צופים, ששימשו כמקומות מפגש, מרכזי הדרכה, אכסניות ומשרדים מקומיים, ניתן היה למצוא בכל עיר גדולה במהלך התקופה, ובשנת 1975 היו באיראן 262,702 צופים.
בשנת 1977 אירחה איראן את הג'מבורי השני של צופי אסיה-פסיפיק, ואירוע זה הוכר עם בול דואר שהוצא ב-5 באוגוסט 1977.
באותה תקופה, ארגון הצופים האיראני היה אחד מארגוני הצופים החזקים בעולם.
איראן שימשה מודל לארגוני צופים אחרים באזורים מדבריים, עם פרסום "תג האבן" מאת אברהים סדרי, שהסביר כיצד ניתן לעשות צופיות לצופים המתגוררים באזורים שבהם יש מעט עצים.
מדי הצופים האיראניים של אותה תקופה כללו חולצת חאקי ומכנסיים: קצרים לקיץ, ארוכים לחורף.
החזון של ארגון צופי איראן באותה תקופה הביא תקווה, שכן ארגון זה הביא כבוד לאיראן.
באיראן הייתה תנועת צופים וצופות יחידה, מאוחדת, בין-דתית ומשותפת (אך ללא חינוך משותף לבנים ובנות יחד).
ארגון הצופות אירח את הוועידה העולמית ה-23 של אגודת המדריכות והצופות העולמית (WAGGGS), וזו הוכרה עם בול דואר שהוצא ב-2 בספטמבר 1978. ארגונים אלו צמחו במשך שנים רבות וכללו 20 אתרי קמפינג השייכים לתנועת הצופים במחוזות שונים, עד להפלתו של מוחמד רזא שאה פהלווי ב-1979.
עד המהפכה האסלאמית, היו גם צופים אמריקאים בטהרן ובאיספהאן, בעיקר ילדים של אנשי צבא אמריקאים ששירתו במחוז דמאוונד.
ג'מבורי הצופים העולמי ה-15 היה אמור להתקיים בנישאפור, איראן, ביולי 1979, בפארק הצופים ע"ש עומר ח'יאם בשטח של 10 קמ"ר, סמוך לגבול אפגניסטן וטורקמניסטן.
מאז שנות ה-70, צופי איראן התמודדו עם קשיים, ואיבדו את חברותם בארגון הצופים העולמי.
הממשלה הטילה ריסונים על הצופים במהלך שנות ה-80, והמלחמות שבהן הייתה מעורבת איראן משכו נערים רבים בגיל הצופים ומדריכים מבוגרים לשירות צבאי.
ב-15 במרץ 1979, שבועיים לפני הקמת הרפובליקה האסלאמית של איראן, נאספו אלפיים צופים ומנהיגים בבית הספר Feizieh בקום, לפגוש את המנהיג העליון אייתוללה חומייני, שם הצהיר כי "אתם יקרים, חייבים לשמור על ההתלהבות שלכם.
אתם חייבים לשמור על התנועה שלכם."
עם זאת, פקודתו המפורשת והברורה זכתה להתעלמות, כאשר בשנת 1987 ביטל המג'לס את ארגון הצופים באיראן כמעט פה אחד.
ועידת הצופים העולמית ה-35, שהתכנסה בדרבן שבדרום אפריקה בין ה-26 ל-30 ביולי 1999, הצביעה בעד הסרת איראן מהחברות בארגון מכיוון שארגון הצופים שלהם חדל להתקיים.
לבסוף, מוחסן זנג'אני, צופה לשעבר שהתעניין בחידוש הצופים ונכח בנאומו של חומייני, החליט לבנות מחדש את הארגון באיראן.
כעת הוא מנהיג הצופים באיראן.
זנג'אני, שנולד בטהרן ב-1925, חי את ילדותו ואת התבגרותו עם הצופים המבוגרים, מהם למד הרבה על תנועת הצופים.
בגלל המוטיבציה שלו, הוא שימש כמדריך וראש שבט, והפך למורה ומנהל צופי אוויר לפני המהפכה.
בשנת 2003, ארגון הצופים האיראני הושק מחדש עם מאמצים בתחומי קידום נוער, מיומנויות חברתיות והכשרת צעירים פיזית, נפשית, חברתית ורוחנית.
כל הפעילויות הללו אינן ממשלתיות, ולזנג'אני יש אחריות לכל הפעילויות.
חוקת ארגון הצופים האיראני קובעת כי "כל הפעילויות של ארגון הצופים האיראני הן התנדבותיות, חינוכיות, לא פוליטיות ולא למטרות רווח.
הפעילות מיועדת לצעירים ללא אפליה לגבי גזעם או אמונתם.
על החברים לעקוב אחרי המטרות והשיטות של צופי איראן וגם אחרי חוקי הרפובליקה האסלאמית של איראן".
מדי הצופים האיראניים הנוכחיים כוללים שרוולי חולצה ארוכים יותר ומכנסיים באורך מלא, בהתאם לצו האסלאם.
המוטו של הצופים הצעירים הוא קושש קון!, ניתן לתרגם זאת כ"נסה קשה!" בפרסית (שווה ערך ל'עשה כמיטב יכולתך').
הצופים הצעירים ידועים בשם שירבךצ'ה, מילולית "גורי אריות" בפרסית.
המוטו של תנועת הצופים הוא Aamaadeh Baash, (آماده باش) אשר ניתן לתרגם בתור "היה נכון" בפרסית.
שם העצם הפרסי לצופים הוא Pishahangi Pesharan, והצופים הבכירים ידועים בשם Salaran.
קוד ההתנהגות הוא "כאיראני, אעשה כמיטב יכולתי להיות נקי בנימוסי החיצוני, להיות זהיר באש, להיות מתחשב בחוץ, ולהיות מודע לשימור".
סמל התנועה, בניגוד לרוב האחרים בעולם, משתנה מדי עשור כדי לשקף את האקלים הפוליטי והחברתי במדינה.
הסמלים שבהם נעשה שימוש לאורך זמן משקפים מעבר מממשלה מלוכנית לממשלה אסלאמית.
ארגון תנועת הצופים של קזחסטן (בקזאחית: Скауттык Қoзғaлыс Ұіымы Қазақстан; ברוסית: Организация Скаутского Движения Казахстана) הוא ארגון נוער מעורב של בנים ובנות בקזחסטן אשר נוסד רשמית בשנת 1992, וקיבל את ההכרה מארגון הצופים העולמי ב-16 בינואר 2008. ב-2011 היו בארגון 1,223 חברים.
ככל הידוע, הצופים לא היו קיימים באופן רשמי בקזחסטן בתקופת ברית המועצות.
בשנת 1990 התקיימה במוסקבה ועידה (או קונגרס) של אנשים המתעניינים בצופים.
ויקטור דיימונד (כיום נשיא תנועת הצופים של קזחסטן) ייצג את קזחסטן בקונגרס.
הקונגרס הקים את האגודה לרנסאנס הצופים הרוסי.
קבוצות הצופים המקומיות בתוך קזחסטן הצטרפו בתור חברות באזור הצופים של אורל.
ויקטור דיימונד ואולג מוז'ייקו ארגנו את שבטי הצופים הראשונים בקזחסטן ב-1991. עיתונים ברחבי הרפובליקה פרסמו את המאמרים הראשונים על פעילות הצופים ב פבלודר.
זמן קצר לאחר מכן הגיעו לפבלודר מאות מכתבים מאנשים שביקשו עזרה ביצירת קבוצות צופים נוספות.
מנהיגי הצופים של פבלודר פרסמו ושלחו ספרות צופים, ושבטי צופים נוצרו בערים ובחלקים שונים של קזחסטן.
ב-28 בדצמבר 1992 נרשם ארגון תנועת הצופים של קזחסטן במשרד המשפטים, ובשנת 1993 הועמדו לרשותם קורסי הכשרה למדריכי צופים.
ג'מבורי הצופים הארצי של קזחסטן, שנקרא "החץ של ג'סיביי" נערך בקיץ במחנה לאומי ליד הפארק הלאומי ביינאול, במחוז פבלודר, על שמו של גיבור מיתולוגי קזחי.
בשנת 1994 יצאה לאור חוברת ההדרכה "צופיות לכולם" ונציגי צופי קזחסטן השתתפו במועצה אינפורמטיבית של ועדת הצופים העולמית בנושא צופים בחצי האי קרים.
במהלך המועצה, הנשיא דיימונד דן בפיתוח הצופים בקזחסטן עם דוקטור ז'אק מוריון, המזכיר הכללי של הארגון העולמי.
בשנת 1995, הצופים של קזחסטן היו מיוצגים בג'מבורי הצופים העולמי ה-18 בהולנד על ידי קבוצה קטנה.
מאז 1994 ארגון תנועת הצופים של קזחסטן קיבל תמיכה כספית וארגונית מאחד מארגוני הצופים בגרמניה Bund der Pfadfinderinnen und Pfadfinder (BdP), איתו הם חולקים תוכנית חילופי נוער.
20 צופים וצופות מה-BdP נסעו לקזחסטן למחנה הלאומי ב-2002. מדי שנה נפגשים צופים מקזחסטן ומגרמניה זה עם זה במחנות או בקורסי הכשרה בגרמניה או בקזחסטן, עוזרים ולומדים אחד מהשני.
בשנת 2006 נסעה שוב משלחת של 8 צופים מה-BdP לקזחסטן למחנה הלאומי.
צופים מקזחסטן הגדירו כאתגר העיקרי שלהם את חוסר המימון ואת הקושי לבנות מבצע גיוס כספים מוצלח.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991, הוצע שתנועת הצופים של טורקיה תסייע ביצירת תנועות צופים ברפובליקות הטורקיות של מרכז אסיה של קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן, אך תוכנית זו לא התממשה עד היום.
באוקטובר 2007, ארגון הצופים העולמי קיבל בקשה לחברות מארגון תנועת הצופים של קזחסטן.
בהתאם לדרישות חוקת הארגון העולמי, ועדת הצופים העולמית שקלה בקשה זו בישיבתה בין ה-28 ל-30 בספטמבר 2007, והמליצה לקבל את הארגון כחבר.
ה-OSMK הוכרז כחבר רשמי בארגון העולמי ב-16 בינואר 2008. בהיותו חבר בארגון הצופים העולמי, ניתנה לצופי קזחסטן האפשרות לבחור אם להיות חלק מאזור הצופים של אירואסיה או לחלופין לבקש להיות חלק מאזור צופי אירופה, מכיוון שגרמניה הייתה אחראית לתמיכה בצופי קזחסטן.
צופי קזחסטן בחרו להצטרף לאזור צופי אירואסיה וכך היה עד לפירוק של אזור זה בשנת 2023.
באוקטובר 2023, צופי קזחסטן הצטרפו לאזור צופי אסיה פסיפיק, מכיוון שאזור אירו-אסיה נסגר.
צופי קזחסטן מחזיקים בערכים רוחניים ובנאמנות לאומית, והארגון אינו מפלה על פי אמונה או מוצא אתני.
כמו כן, מצפים מחברי תנועת הצופים לעמוד בשבועת הצופים ובחוקת הצופה ולשרת את הקהילות שלהם, דבר שהם משיגים באמצעות פעילויות כמו עבודה עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים וניקוי שטחים טבעיים.
מטרת התוכנית היא לחזק אופי ולקדם גוף ונפש בריאים אצל המשתתפים.
לארגון צופי קזחסטן אין כרגע נכסים מלבד משרדי מטה התנועה.
הארגון מעדיף חברות נוער ומעורבות נוער באמצעות אסטרטגיה פעילה לגיוס בני נוער.
תפקידם של המבוגרים הוא לתמוך במנהיגות הצעירה ובגיוס של מתנדבים.
צופי קזחסטן פתוחים לבנות ובנים, נשים וגברים, בארבעה מדורי גיל:
צופים צעירים מגיל 7 עד 10
צופים בכירים בגילאי 15 עד 17
מדריכי הצופים הם מעל גיל 18
המוטו של הצופים הוא Dayyin Bol, המתורגם כ-"היה נכון" בקזחית, ו-Bud'Gotov ברוסית.
שם העצם של צופה יחיד הוא Скаут בשתי השפות.
צופים קזחים לובשים מדים ירוקים כהים.
תג החברות של ארגון תנועת הצופים של קזחסטן משלב אלמנטים של דגל קזחסטן המוצב בתוך רוב אל חיזב (۞).
המועצה הלאומית, המורכבת מאחד עשר חברים, כוללת שבע נשים וארבעה גברים.
לארגון הצופים שלושה עובדים מקצועיים המועסקים באופן קבוע.
ראש המועצה הוא ויקטור ג'ורג'יביץ' דיימונד, והנציבה הבינלאומית היא הגברת איינור שייחימובה אביליייבנה.
התנועה קמה מתוך תנועת "מדע הבריאה"
המטרה הכוללת של תנועת התכנון התבוני היא להפיל את הנטורליזם והמטראיליזם הקיימים במדע ואת האתאיזם.
הכוונה היא לא למטראליזם במובן של צרכנות אלה לתפיסות לפיהן העולם בנוי מחומר ואנרגיה ולא מעורבים בו כוחות על-טבעיים שונים.
תומכי התנועה מאמינים שהחברה כיום סובלת מהשלכות תרבותיות "הרסניות" עקב מאימוץ המטריאליזם ושהמדע הוא הגורם להתפרקות למטראיליזם משום שהוא מחפש הסברים טבעיים בלבד, ולכן הוא אתאיסטי.
הם מאמינים שתאוריית האבולוציה המדעית מרמזת שלבני אדם אין טבע רוחני, אין מטרה מוסרית ואין משמעות פנימית.
הם מבקשים "להפוך את הדומיננטיות החונקת של השקפת העולם המטריאליסטית", המיוצגת על ידי תורת האבולוציה, לטובת "מדע העולה בקנה אחד עם אמונות נוצריות ותיאיסטיות".
בפברואר 1999 נחשף מסמך סודי של מכון דיסקברי המכונה "מסמך הטריז".
דימוי הטריז מתאר טריז מתכת מבקע בול עץ.
בכנס "להחזיר את אמריקה לישו" בשנת 1999 נאם פיליפ אי ג'ונסון, משפטן אמריקאי שנחשב אבי תנועת התכנון התבוני.
ג'ונסון נאום בשם "כיצד ניתן לנצח את הדיון על האבולוציה" בו סיכם את התאולוגיה והיסודות האפיסטמולוגיים של עיצוב תבוני והאסטרטגיה שלו לניצחון:
הספר "הקופסה השחורה של דרווין", שהוזכר בציטוט, ספג ביקורת קשה מהקהילה המדעית, כולל ביקורות שליליות של מדען האבולוציה נתן לנטס .
תנועת התנגדות היא תנועה מאורגנת של אנשים שמתנגדים למשטר או לכיבוש צבאי ופועלים נגדם באמצעות ביצוע פעולות שיבוש או מרד.
תנועות אלו מאמינות בהתנגדות אלימה ובלתי אלימה כאחד.
תנועות התנגדות יכולות להוביל למהפכה.
לדוגמה, המהפכה האמריקאית החלה בתור תנועת התנגדות.
ישנם תיעודים לתנועות התנגדות מהתקופה ההלניסטית.
לדוגמה, מרד החשמונאים והמרד הגדול כללו בתוכן תנועות התנגדות של מתיוונים וקנאים.
בחברה המוסלמית, תנועת ההתנגדות הבולטת ביותר היא של אבו מוסלים (ابومسلم خراساني), שהובילה לנפילתה של שושלת בית אומיה ולעלייתה של בית עבאס.
במלחמת העולם השנייה, התארגנו תנועות התנגדות רבות.
ביניהן המחתרת הנורווגית, תנועת ההתנגדות הצרפתית, תנועת ההתנגדות הפולנית, המחתרת הציונית באושוויץ ועוד.
כלל התנועות פעלו כנגד ההתרחבות והדיכוי של גרמניה הנאצית והכוחות הגרמנים.
במאה ה-21, תנועות התנגדות רבות צברו תאוצה, ביניהן א-שבאב, התנועה הדרומית, גדודי חללי אל-אקצא והצבא הזפטיסטי.
לרוב, תנועות התנגדות עושות שימוש בנשק שנגנב או הוברח.
במהלך המלחמה הקרה, פרטיזנים היו מקבלים כלי נשק ממדינות נאט"ו או ברית ורשה.
בנוסף נעשה שימוש בנשק מאולתר, כגון סכיני מטבח, מצ'טות, מספריים וכדומה.
בתנועות התנגדות רבות, עושים שימוש במונח "לוחם חופש" (Freedom fighter), כשהכוונה היא לאדם חמוש הנוקט בפעולת התנגדות קיצונית, לרוב כנגד משטרים מבוססים.
השימוש הראשוני במונח היה לתיאור אנשי המרד ההונגרי ב-1956. כיום, המונח נפוץ בקרב אנשי הצבא האירי הרפובליקני (Óglaigh na hÉireann) ובקרב תנועות התנגדות פלסטיניות.
עם זאת, בתקשורת נעשה שימוש במונחים "militant" (חמוש) או "rebel" (מורד) במקום.
תנועת הרפובליקה החמישית (בספרדית: Movimiento V [Quinta] República, MVR) הייתה מפלגה סוציאליסטית בוונצואלה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2000, המפלגה זכתה ב-91 מתוך 165 מושבים באספה הלאומית.
באותו יום, צ'אבס ניצח בבחירות לנשיאות עם 59.5% מהקולות.
בבחירות לפרלמנט ב-2005, המפלגה זכתה ב-114 מתוך 167 מושבים, כאשר מפלגות בעלות בריתה זכו במושבים הנותרים.
בדצמבר 2006 ובינואר 2007 החלה המפלגה להתפרק, לצורך הקמתה של המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (PSUV).
היא התמזגה סופית לתוך PSUV ב-20 באוקטובר 2007.
ה-MVR נוסדה ביולי 1997 כדי לתמוך במטרות הבחירות של התנועה הבוליברית המהפכנית.
ביולי 1997, צ'אבס רשם את תנועת הרפובליקה החמישית החדשה במועצה הלאומית לבחירות.
המפלגה הייתה מחויבת למהפכה הבוליברית וטענה שהיא הקול הפוליטי של עניי המדינה.
ה-MVR גם ביטאה עמדות של אנטי-אמריקניזם רדיקלי ומרקסיזם.
מנהיגי המפלגה עמדו בקשר קרוב עם פידל קסטרו והמפלגה הקומוניסטית הקובנית.
ה-MVR גם קידמה מעורבות של הצבא בחיים הפוליטיים, בהתאם לחזונו של הוגו צ'אבס ל"איחוד צבאי אזרחי", כולל כוונה לשלב קצינים צבאיים בתפקידים מנהליים ולהשתמש בכוחות הצבא ביישום תוכניות אזרחיות.
המפלגה תמכה במדיניות חוץ שהתמקדה באינטגרציה של אמריקה הלטינית, שיתופי פעולה עם מדינות הדרום, ויצירת מוסדות שמאתגרים את השפעתה של ארצות הברית.
ההיסטוריוגרפיה של ונצואלה מכירה בארבע "רפובליקות" או שינויים משמעותיים במשטר, מאז הקמת המדינה ב-1811. התקיימה עד 1812. היא המשטר הרפובליקני שהוקם על ידי סימון בוליבר ב-1813, ונמשך עד 1814. הרפובליקה השלישית מתייחסת לתקופה שלאחר 1816 שבה קבוצות גרילה פטריוטיות שונות הצטרפו תחת הנהגתו של בוליבר והקימו ממשלה עצמאית.
תהליך זה הגיע לשיאו ב, אך זמן קצר לאחר מכן הכריז הקונגרס על ונצואלה כחלק מרפובליקת קולומביה הגדולה, שהחזיקה מעמד רק עשור ועם פירוקה ונצואלה הפכה שוב ל"רפובליקת ונצואלה", במה שנחשב לתחילת הרפובליקה הרביעית.
בשנת 1864, המדינה אורגנה מחדש ל"ארצות הברית של ונצואלה", לפני שחזרה לשם "רפובליקת ונצואלה" בשנת 1953. אף על פי ששתי התקופות הללו החלו עם יישומן של חוקות חדשות (החוקה הרביעית והחוקה העשרים וארבע, בהתאמה), שתיהן נחשבות כהמשך לרפובליקה הרביעית.
מכאן בחירת השם הרפובליקה החמישית, כתוכנית לשינוי מהותי במבנה המשטרי והשלטוני של המדינה.
תנועת הרפובליקה החמישית הייתה המפלגה הפוליטית הראשונה בוונצואלה ששילבה בחירות מקדימות לבחירת המועמדים שלה.
הנושא התעורר לקראת הבחירות האזוריות באוקטובר 2005. למרות התנגדות של השטח, הוכנה רשימת מועמדים מוכתבת מלמעלה, וההחלטה לא לקיים פריימריז הוצדקה בטענה שאין זמן.
לאחר הבחירות, צ'אבס הצהיר שבעתיד יתקיימו פריימריז במפלגה.
2.4 מיליון אנשים הצביעו בפריימריז של MVR.
יותר מ-5,200 מועמדים נבחרו מראש להתחרות על 5,618 המקומות שהיו זמינים בבחירות, ואילו 418 המועמדויות הנותרות הושארו למועמדים של מפלגות שותפות.
ב-18 בדצמבר 2006, הודיע צ'אבס על תוכנית לפרק את המפלגה, בתקווה ש-23 המפלגות הנוספות שתמכו בממשלתו ילכו בעקבותיה ויקימו יחד את המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה.
המפלגה החדשה עלתה במהירות לשלטון והפכה למפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בוונצואלה.
תנועת נוער היא ארגון של בני נוער העוסק בחינוך בלתי פורמלי.
בתנועת הנוער שמים דגש על מעורבות בני הנוער בקבלת החלטות התנועה ובכיוונה.
פעילות תנועת נוער נעשית לאור ערכים של החינוך הבלתי-פורמלי כגון אוטונומיה, עקרון "נוער מדריך נוער" ותרומה לקהילה.
תנועות נוער הן ארגונים רחבים, השואפים להקיף כמה שיותר את עולם החניכים החברים בהן.
תנועות הנוער אף מסוגלות להוות חברות נוער שלמות, הכוללות מערכת עצמאית של תרבות, אידאולוגיה, סמלים, השתייכות פוליטית ועוד.
תנועות אלו מהוות מעגל השתייכות משמעותי ביותר עבור הנער, המגבש את זהותו מתוך התנועה.
בשל כך נחשבת תנועת הנוער לגורם מרכזי בחינוכם של בני הנוער.
לפני המהפכה התעשייתית לא היה קיים מושג הנעורים והוא התפתח רק כאשר נוצר פער ריק בין תקופת הילדות, חסרת האחריות והדאגות, לבין הבגרות, המתאפיינת בלקיחת אחריות, הקמת משפחה ורכישת מקצוע.
את תנועות הנוער הקימו אנשים שבער בהם היצר שכיום ניתן להתייחס אליו כאל מרדנות, ולכן תנועות הנוער קיבלו את אופיין כמות שהוא – שואף לפשטות של הדברים, כמיהה למקורות (לעיתים הפיזיים אך בעיקר הרוחניים), דוגל בגילוי הלב, ושואף לשבירת הניכור שבין אנשים.
מתוך אלו נבעו קודי ההתנהגות האופייניים לתנועות הנוער: טיולים בטבע, הדגשת השיחות בין אנשים, וכן תוכן אוטונומי ושונה של כל תנועה.
תנועות הנוער הן ארגוני נוער מיוחדים שקמו במאה ה-19, על רקע המשברים החברתיים-תרבותיים שפקדו את אירופה, כביטוי לתרבות נוער ייחודית, שעסקו בחינוך בלתי פורמלי.
רבות מהתנועות הדגישו את תרומת הנוער לפתרון המשברים, אך הן נבדלו זו מזו באופי הפתרון ובזיקתן לעולם המבוגרים.
תנועות הנוער הראשונות, הואנדרפוגל והבינדה, צמחו בגרמניה, אך לא היוו גורם מחאתי, ואף לא עיצבו את דפוסי החברה בגרמניה, גם מבחינת אופיין וגם מבחינת כמות בני הנוער בהן, שיחד לא עלתה על 60,000 איש.
הן נתפסו יותר כהרפתקאת נעורים חולפת.
מרבית בוגרי התנועות המשיכו בחייהם ונעשו לחלק מאותה תרבות הכלל הבורגנית, אך על מקצתם החוויה בתנועת הנוער, ואחריה בשירות בצבא במלחמת העולם הראשונה, השאירה תחושת אחריות חברתית עמוקה, אותה יישמו מאוחר יותר בחייהם.
תנועות טוטליטריות השתמשו במודל תנועת הנוער, תוך הדגשת "החובה האזרחית", הסמלים והטקסים הלאומיים, דוגמת המפלגה הנאצית – הנוער ההיטלראי, טאיסיי יוקוסאנקאי – מפלגת הנוער הגדולה של יפן, המפלגה הפשיסטית – הבאלילה, או הקומסומול תחת המשטר הסובייטי.
מאידך, בחזית האנטי-טוטליטרית בלטו גם כן תנועות נוער, שבוגריהם ראו עצמם מחויבים לרעיונות החירות.
תנועות נוער צופיות התפתחו בעיקר בתקופת השלטון הקולוניאליסטי בקולוניות, ושימשו לחיזוק הקשר בין המושבות לממלכות.
הרכז (נקרא גם קומונר או מרכז סניף) בתנועת הנוער הוא מדריך בוגר שתפקידו הוא ניהול הסניף.
תפקיד זה קיים ברוב תנועות הנוער (בין היתר בתנועות הצופים, הנוער העובד והלומד, בני עקיבא, עזרא, אריאל, השומר הצעיר, כנפיים של קרמבו, עוז, הנוער הלאומי בית"ר והמכבי הצעיר).
תפקיד הרכז לנהל את הפעילות השוטפת של הסניף: הפעלת החניכים, ליווי והנחית המדריכים והמתנדבים בשנת השירות (הש"שנים) והניהול הלוגיסטי של הסניף.
מידת המעורבות של הרכז בפעילות משתנה בהתאם לאופי התנועה, צורכי הסניף וצרכי התנועה אליה הרכז משתייך.
תפקידו יכול לכלול הנחיה בלבד של המדריכים או הדרכה בפועל של קבוצות חניכים, ארגון פעילות או פיקוח בלבד על בני הנוער שמארגנים פעילות.
לרוב יהיה הרכז גם נציג הסניף והדמות הבוגרת האחראית על קשר עם הורים, עם הקהילה, עם גופי התנועה ועם הרשויות.
תנועת מלקחיים היא טקטיקה צבאית שבה מכותר האויב באמצעות תנועה של כוחות משני אגפיו, הנפגשים בעורפו.
מדובר בטקטיקה בסיסית שבה משתמשים הצבאות השונים במהלך כל מלחמה כמעט.
לאחר שהאויב התקדם במרכז החזית, מותקפים בו זמנית אגפי האויב משני צדדיו כדי לכתרו.
טקטיקה זו היא טקטיקה בסיסית של חיל רגלים, כוחות שריון וחיל אוויר, וניתנת ליישום בכל קנה מידה, מהיחידה הבסיסית, ועד לצבאות שלמים.
קרבות ידועים שבהם בוצעה תנועת מלקחיים הם:
כיבוש העי בין בני ישראל תחת הנהגת יהושע בן נון ליושבי העי ובית אל הכנענים בשנת 1272 לפנה"ס.
קרב קאנאי בין הרומים והקרתגנים בראשות חניבעל במהלך המלחמה הפונית השנייה.
קרב טננברג בין הרוסים והגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קרב הכיתור הגדול באוקראינה במהלך מבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה.
"מבצע אורנוס", שבו כותרה הארמייה השישית הגרמנית במהלך הקרב על סטלינגרד במלחמת העולם השנייה.
תנועת הכוחות הישראלים בחצי האי סיני במהלך מלחמת ששת הימים.
תנועת כוחות צבא ארצות הברית בעיראק ובכווית במהלך מלחמת המפרץ.
ההוגה הצבאי סון דזה בספרו אמנות המלחמה תיאר במעומעם את תנועת המלקחיים, אך המליץ להשאיר לאויב דרך נסיגה, שכן כוחות מכותרים נלחמים במוטיבציה גבוהה יותר, מאשר כוחות להם דרך מילוט.
ההיסטוריה הצבאית הראתה את ההפך - כוחות מכותרים נוהגים, בחלק ניכר מן המקרים, להיכנע כתוצאה מהאפקט הפסיכולוגי של הכיתור.
תנועת מאבק סוציאליסטי היא תנועה סוציאליסטית הפעילה בישראל.
התנועה פועלת לקידום שינוי סוציאליסטי של החברה ולחיזוק מאבקי עובדים, מאבקי שכונות ומאבקים חברתיים, והיא מתנגדת באופן עקרוני לשיטה הקפיטליסטית, לנאו-ליברליזם, להפרטה, להעסקה קבלנית, לקיצוצים בתקציבי הרווחה, לגזענות, לכיבוש ולהרס הסביבה.
התנועה מארחת כנס ציבורי שנתי תחת הכותרת "כנס סוציאליזם", שמכנס לדיון עשרות נציגים ונציגות מתנועות חברתיות ומוועדי עובדים לדיון באסטרטגיה ובטקטיקות לקידום המאבקים, ומקדם סדר-יום של מאבק בגזירות הכלכליות ושינוי סוציאליסטי של החברה.
תנועת מאבק סוציאליסטי שותפה באלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית (ISA), המאגדת תנועות ומפלגות סוציאליסטיות בעשרות ארצות ברחבי העולם.
היא כיום התנועה הטרוצקיסטית הגדולה בישראל.
"מאבק סוציאליסטי" תומכת בהלאמה של הבנקים, משאבי הטבע ותאגידי הענק במשק, והעברתם לניהול ובקרה ציבוריים ודמוקרטיים, כחלק ממעבר למה שהיא רואה כ"הרחבת הדמוקרטיה" לתחומי הכלכלה ותכנון דמוקרטי של המשק לרווחת כלל הציבור.
התנועה מקדמת סוציאליזם דמוקרטי כחלופה הן לשיטה הקפיטליסטית והן למודל הסטליניסטי של הכלכלה המתוכננת הביורוקרטית בברית המועצות לשעבר.
בעוד שהתנועה תומכת ברפורמות שמשפרות את תנאי המחיה של האנשים העובדים, היא מתנגדת לגישה רפורמיסטית כללית לשינוי חברתי.
לתפיסתה, תנועות רחבות בחברה מסוגלות להביא לרפורמות משמעותיות, אולם היא מצביעה על ההתקפות על מדינת הרווחה בעשורים האחרונים וטוענת שבמסגרת השיטה הקפיטליסטית כל רפורמה חברתית ודמוקרטית עשויה לעמוד תחת מתקפה מצד כוחות ריאקציוניים, בייחוד בתקופות של משבר, בשל ההיגיון מונחה-הרווח של השיטה וכתוצאה מניסיונות לדכא תסיסה חברתית.
כחלופה שתאפשר בסיס יציב לרפורמות מתמשכות, התנועה טוענת שיש להיאבק כדי לקחת את הכוח הפוליטי והכלכלי בחברה מידי בעלי ההון ולהעבירו לידי ציבור העובדים.
התנועה, הכוללת גם חברי ועדים ופעילי איגודים, מזהה את העבודה המאורגנת ככוח המכריע של העובדים להתגונן מפני ניצול, לשפר את תנאי העבודה והמחיה ולהיאבק לשינוי החברה, והיא תומכת בקידום התארגנויות עובדים במקום העבודה ובמישור הפוליטי.
היא שמה דגש רב על הצורך במנגנונים דמוקרטיים בהסתדרות ובשאר ארגוני העובדים כדי להבטיח את קידום רצון העובדים והאינטרסים שלהם.
היעדר דמוקרטיה בארגוני העובדים גורר לשיטתה תופעות של הנהגות שעושות יד-אחת עם המעבידים והממשלה.
היא קוראת להיאבק לרפורמות דמוקרטיות בהסתדרות והייתה שותפה גם בתהליך הקמת ארגון העובדים הדמוקרטי כוח לעובדים.
התנועה קוראת להקמת מפלגה רחבה חדשה של ציבור העובדים והעובדות, שתלכד עובדים, צעירים, פעילים חברתיים ופעילי שלום במטרה להציב חלופה למפלגות הממסד התומכות בשיטה הקפיטליסטית.
לקראת בחירות 2013 הצהירה התנועה כי היא "תומכת עקרונית בשילוב כוחות בין התנועות החברתיות המעוניינות להציג אלטרנטיבה למפלגות ההון הגדולות, לצורך הצגת רשימה חברתית לוחמת לצדק חברתי ושלום.
רשימה כזו צריכה להיות מורכבת מנציגות ונציגים יהודים וערבים מחזית מאבקי העובדים והמאבקים החברתיים, כולל עובדות סוציאליות, רופאים, עובדי רכבת, נציגי עיתונאים מהשטח, פעילים ופעילות ממאבקי הדיור, השלום, ההתנגדות לגזענות ולכיבוש, זכויות נשים ועוד".
"מאבק סוציאליסטי" היא תנועה אינטרנציונליסטית הדוגלת בסולידריות חברתית בינלאומית.
לדעתה השסעים והמתיחויות הלאומיים בחברה משרתים בסופו של דבר את האליטה השלטת בחברה במידה רבה ככלי לגיוס תמיכה לסדר נצלני ודכאני שפוגע באינטרסים של הרוב – התנועה מתנגדת ללאומנות ולגזענות ולכל תפיסה שוביניסטית של עליונות לאומית.
כפועל יוצא מהשקפה זו, "מאבק סוציאליסטי" מסונפת לתנועת אלטרנטיבה סוציאליסטית בינלאומית, לוקחת חלק בקמפיינים בינלאומיים ומקדמת סולידריות עם מאבקיהם של עובדים וצעירים בשאר העולם, לרבות בשטחים וברחבי המזרח התיכון.
התנועה תמכה בהתקוממויות ומהפכות "האביב הערבי".
כמו כן, התנועה מתנגדת לטרור ולירי רקטות על אזרחי ישראל.
התנועה תומכת בהקמת מדינה פלסטינית ריבונית, סוציאליסטית ודמוקרטית שבירתה מזרח ירושלים לצדה של ישראל סוציאליסטית ודמוקרטית, כחלק ממאבק למזרח תיכון סוציאליסטי ודמוקרטי.
מאבק סוציאליסטי טוענת שממשלות ישראל ש"תוקפות כלכלית" את רוב הישראלים גם אינן מונעות מדאגה לשלום הציבור הרחב, אלא ממניעים לאומניים צרים שמביאים להעמקת הסכסוך הלאומי והמתיחות בין ישראל לשאר האזור.
אחת הסיסמאות שלה נגד ממשלת נתניהו השנייה הייתה "ממשלה גזענית – סכנה ביטחונית".
התנועה הוקמה בשנת 1999, על רקע התסיסה החברתית שהתגברה בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה ושכללה את השביתות הכלליות הראשונות בישראל ואת שביתת הסטודנטים הגדולה בסוף שנת 1998. התנועה הייתה מעורבת מאז בשורה של מאבקי עובדים, מחאות חברתיות, במאבקים לזכויות נשים וזכויות להט"ב ובמאבק לשלום.
בתחילת 2011, על רקע העלייה ביוקר המחיה והתפרצות מהפכות האביב הערבי, התנועה ארגנה ולקחה חלק בהפגנות מחאה נגד יוקר המחיה תחת סיסמאות כמו "המחירים בשמיים – ניאבק כמו במצרים".
במהלך הקיץ באותה השנה הייתה התנועה מעורבת במחאת האוהלים.
בחיפה, פעיליה לקחו חלק מוביל בהתארגנות "החזית החיפאית" וגם היו בין הנואמים בעצרות המרכזיות.
ילד במאהל רוטשילד בתל אביב שהזדהה כפעיל התנועה והסביר את מטרות המחאה זכה לסיקור תקשורתי מיוחד במהלכה.
התנועה קראה לחיזוק המחאה באמצעות שילוב כוחות של תנועת המחאה עם איגודי העובדים ובמיוחד לשביתה כללית כנגד יוקר המחיה הגבוה, ההעסקה הקבלנית וההפרטה.
בקיץ 2012 יצאה התנועה נגד קמפיין "השוויון בנטל" וטענה כי "מדובר בספין אחד גדול ומתוזמר להסחת הדעת מהמאבק החברתי ולהסטת הזעם מהטייקונים ומממשלת ההון לעבר האוכלוסיות העניות ביותר בארץ...
זהו מסע הסתה מאורגן נגד חרדים וערבים, מיעוטים מודרים הנושאים בעיקר נטל העוני".
בתגובה לגזירות הכלכליות שמתוכננות על הציבור במסגרת תקציב המדינה לשנים 2013–2014, התנועה לקחה חלק מארגן בהפגנות המרכזיות תחת הסיסמה "איפה הכסף?
אצל הטייקונים, טמבל", וקראה בין השאר להלאמת משאבי הגז ולביטול העברת תקציבים להתנחלויות.
התנועה גינתה את יו"ר ההסתדרות, עופר עיני, על כך שלשיטתה הסכים בשתיקה לגזירות הכלכליות, וקראה לוועדי עובדים, לאיגודים, למרחבים ולהנהגת ההסתדרות לגייס לטובת המאבק בגזירות את הכוח של העבודה המאורגנת.
התנועה פועלת לחיזוק העבודה המאורגנת ולוקחת חלק פעיל בתמיכה במאמצי התארגנות של עובדים במקום העבודה.
חלק מחברי התנועה הם חברי ועדי עובדים ונציגים בארגוני עובדים שונים, בהם יו"ר ועד עיתונאי הארץ-TheMarker, אריאל גוטליב, יו"רית ועד המרצות במכללת ויצו בחיפה, וחברת מזכירות ארצית באיגוד העובדים הסוציאליים.
התנועה תומכת בחיזוק הסתדרות העובדים, אך טוענת שההנהגות בראשות עמיר פרץ ועופר עיני "מכרו" באופן בלתי דמוקרטי מאבקי עובדים וטוענת שיש להיאבק כדי להפוך את ההסתדרות לדמוקרטית ולוחמנית יותר.
התנועה פועלת לקידום אופוזיציה רחבה בהסתדרות שתפעל להחלפת ההנהגה.
לקראת הבחירות הפנימיות בהסתדרות ב-2012 חברה התנועה לעובדות סוציאליות מתנועת עתידנו ולפעילים מתנועת חד"ש בניסיון להקים רשימה אלטרנטיבית לרשימות "העוגנים" של עיני ו"הבית החברתי" של איתן כבל.
התארגנות זו הספיקה לערוך הפגנה לתמיכה בשביתה הכללית שארגנה ההסתדרות נגד ההעסקה הקבלנית במשק, אך לבסוף היוזמה להצגת רשימה חדשה לא יצאה לפועל לאחר שחד"ש החליטה לחבור ל"בית החברתי".
במהלך שביתת העובדים הסוציאליים ב-2011, התנועה הייתה מעורבת במחאה חריפה בשטח על ההסכם שהושג בין ההסתדרות למשרד האוצר.
התנועה הייתה שותפה בתהליך הקמת ארגון העובדים הדמוקרטי כוח לעובדים במהלך שנת 2007, לאחר שהייתה מעורבת במאבקי העובדים שהובילו להקמתו, ובהם התארגנויות מאבטחים, מאבק קלדניות דואר ישראל ומאבק מלצריות "קופי-טו-גו".
פעיליה לקחו חלק בתקופות שונות גם בגופי ההנהגה של הארגון ופועלים כיום בשורותיו במקביל למעורבות בארגוני עובדים אחרים.
בשנת 2011 ארגנה התנועה קמפיין סולידריות עם שביתת עובדי חיפה כימיקלים צפון.
בתחילת שנת 2012 ארגנה התנועה משמרות סולידריות עם מאבק עובדי רכבת ישראל וניצלה את קשריה הבינלאומיים כדי לגייס תמיכה ציבורית במאבק מאיגוד עובדי התחבורה בבריטניה.
כשהנהגת עובדי הרכבת החליטה בהמשך השנה לעבור ל"כוח לעובדים" פעילי התנועה התגייסו לצד העובדים אך הזהירו כי "דרך הפעולה שנבחרה מביאה עימה סיכונים משמעותיים מאוד לעובדים, בעיקר לקראת העימות הבא מול הממשלה".
התנועה קוראת להקמת מפלגה רחבה חדשה של האנשים העובדים שתציב אלטרנטיבה למפלגות הממסד ותשמש כדבריה קול למאבקי העובדים והמאבקים החברתיים והסביבתיים.
בתחילת דרכה תמכה התנועה סביב בחירות 1999 באופן ביקורתי במפלגת "עם אחד", ופעיליה אף פעלו תקופה קצרה במסגרת המפלגה כאופוזיציה להנהגת המפלגה בראשות עמיר פרץ.
לקראת בחירות 2013 קראה התנועה ל"שילוב כוחות בין התנועות החברתיות המעוניינות להציג אלטרנטיבה למפלגות ההון הגדולות, לצורך הצגת רשימה חברתית לוחמת לצדק חברתי ושלום.
בהיעדר רשימה כזו, הביעה התנועה תמיכה ביקורתית בהצבעה לרשימת חד"ש כ"הצבעת מחאה נגד ממשלת נתניהו ונגד מפלגות הממסד הקפיטליסטיות והגזעניות", אך סייגה זאת וטענה כי "זו אינה השאלה המהותית.
השאלה המהותית היא כיצד קמפיין הבחירות יתרום לחיזוק המאבקים בשטח, לרבות ההיערכות למאבק בגזירות הממשלה הבאה".
התנועה מקדמת מאבק משותף של עובדים יהודים וערבים ולוקחת חלק במחאות נגד גזענות.
בין השאר, ב-2009 ארגנה התנועה בחיפה יחד עם מרכז מוסאווא הפגנה נגד פיטורים על רקע גזעני ברשת חנויות הבגדים "קרוקר".
התנועה מתנגדת לתוכנית פראוור ולקחה חלק בפעולות מחאה נגד הרס כפרים בדואיים בנגב, ונגד פינוי משפחות ערביות-פלסטיניות מבתיהן באזורים שונים, ובעיקר במזרח ירושלים.
המאבק בסקסיזם לא יכול להיות מאבק של נשים פמיניסטיות רדיקליות בלבד.
כמו במחאה בהודו, הוא צריך לשאוף לכלול חלקים רחבים בחברה כולה".
התנועה מעורבת במאבקים ובקמפיינים לקידום זכויות להט"ב.
היא השתתפה בהפגנות המחאה שפרצו בעקבות הרצח בברנוער ב-2009, בין השאר תחת הסיסמה "ההומופובים בשלטון אחראים לאסון".
התנועה הייתה ממארגני מצעד הגאווה הראשון בראשון לציון ב-2010, ולקחה חלק ב"מצעד הגאווה הרדיקלי" באותה השנה בתל אביב.
בפברואר 2013, במסגרת מחאה בינלאומית בנושא, ארגנה התנועה, בתמיכת אגודת הלהט"ב, משמרת מחאה מול שגרירות רוסיה בתל אביב נגד חקיקה מפלה כלפי ציבור הלהט"ב ברוסיה.
התנועה לקחה חלק בין השאר במחאות נגד מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן, וכמו כן גם במחאה נגד אפשרות תקיפה באיראן בשנת 2012. התנועה משתתפת במחאות, הפגנות ועצרות בישראל ובתחומי הגדה המערבית למען שלום ונגד כיבוש השטחים, נגד ההתנחלויות והפקעת אדמות מתושבים פלסטינים.
ציונות דתית ריאלית (צד"ר) היא תנועה דתית ופוליטית המורכבת מציונים דתיים צעירים מהשמאל הציוני בישראל, אשר הוקמה במאי 2003. כיום התנועה אינה פעילה.
בשנים האחרונות היא לא הגישה דו"חות לרשם העמותות.
על פי מצע התנועה, צד"ר שואפת להחזיר לציונות הדתית את מעמדה כגוף מרכזי ומוביל, המקשר בין כל חלקי העם, וחבריה "רואים את האתגר המרכזי של הציונות הדתית בבניית חיי תורה ומצוות על קרקע המציאות בישראל, במקביל להשתלבות מלאה בחברה הישראלית."
לטענת התנועה, בשנים האחרונות התרכז השיח בציבור הציוני-דתי ומנהיגיו בחזון ארץ ישראל השלמה, תוך הזנחת הדיון בשאלות ערכיות, דתיות וחברתיות הנוגעות לעתיד מדינת ישראל והעם היהודי.
התנועה תמכה בתוכנית ההתנתקות ותומכת בפינוי עתידי של חלק מההתנחלויות ביהודה ושומרון, מתוך גישה לפיה ללא פינוי יישובים לא יהיה ניתן להגיע להסדר מדיני וכן לשמור על הצביון היהודי של מדינת ישראל.
התנועה מעוניינת ליצור שיח בתוך החברה הציונית-דתית בתחומים שונים, כגון היחס בין הדת למדינה ומוסדותיה, תופעת החילון בחברה הדתית, הלכה ומסורת בעידן המודרני, מעמד האישה ביהדות, יחסי דתיים וחילונים, מעמד השבת במדינה, צדק חברתי, חינוך ציוני-דתי ועוד.
במאי 2003 פרסמה התנועה עצומה בעיתון "הארץ", הקוראת לציבור הציוני הדתי ולמנהיגיו 'להתפכח מחלום ארץ ישראל השלמה', להכיר ב'נחיצות הוויתור על שטחים ביש"ע' ולחזור ולהתמקד בטיפול בבעיות הבוערות שעל סדר יומה של הציונות הדתית ושל הציבור בישראל.
בעקבות העצומה זכתה התנועה לסיקור תקשורתי נרחב.
באוקטובר 2004, עמדה התנועה מאחורי עצומת שמונים רבנים מתוך הציונות הדתית, אשר יצאו כנגד פסק סירוב הפקודה לחיילי צה"ל, שניתן על ידי רבנים רבים ובולטים בציבור הדתי.
התנועה יזמה וסייעה בהקמת פורום "יום פקודה" ובהפצת עצומת הפורום עליה חתמו אלפי חיילים בסדיר ובמילואים, אשר הצהירו כי ימלאו את פקודת פינוי היישובים ללא קשר לעמדתם הפוליטית.
התנועה הוציאה בעבר עלון פרשת שבוע בשם "במחשבה תחילה" שהופץ בכל רחבי הארץ.
העלון הופיע ב-10 גליונות, אחת לכמה שבתות, וכלל דבר תורה ברוח עמדות התנועה, ריאיון עם אישיות בולטת בציבור הדתי או הכללי, וכן מאמרי עמדה.
במהלך החודשים שקדמו ליישום תוכנית ההתנתקות מחבל עזה ועד לתקופה בה הוחל ביישום התוכנית, יצאה התנועה בקמפיין תחת הכותרת "יש ציונות אחרי ההתנתקות".
התנועה פרסמה מודעות בעיתונות הכתובה ובכל רחבי הארץ.
התנועה יצאה למסע כחול לבן בשיתוף עם תנועת "המפקד הלאומי" ותנועות אחרות, וסייעה בחלוקות סרטים כחולים-לבנים בצמתים ברחבי הארץ וחומר הסברה לתמיכה ביישום התוכנית.
במקביל לפעילויות אלו חברי התנועה החלו בפעילות סיוע לתושבי גוש קטיף וסייעו בהעברת חממות מהגוש לאזור מבקיעים.
ביולי 2009 קיימה התנועה "ערב התעוררות ולימוד" ברמת גן, בעקבות דבריו של הרב יהושע שפירא אשר כינה חלקים בציבור הדתי לאומי בשם "נאו-רפורמים".
תנועת עוז היא תנועת ילדים שהוקמה בשנת 1989 על ידי יוסף (יוסק'ה) שפירא במטרה ליצור חינוך חברתי ערכי משמעותי דרך החינוך הלא פורמלי כהשלמה לחינוך הילדים בבתי הספר.
התנועה יוצרת מענה חברתי, ערכי ותרבותי על ידי פעולות שבועיות, סדנאות חינוכיות, טיולים וסיורי חוויה לאומי ויהודי, סמינריונים וחידונים שיש במהלך השנה לכלל הסניפים.
התנועה חברה במועצת ארגוני הילדים והנוער משרד החינוך
- שמות השבטים ניתנו על פי המשולש - תורת ישראל (שבט אורה, כתה א'), ארץ ישראל (שבט חמדה, כתה ב') ועם ישראל (שבט עמישב, כתה ג') שמודגש גם בציור סמל התנועה המקורי - לוחות הברית עם דגל ישראל והפסוק מתהילים פרק "מפי עוללים ויונקים יסדת עוז".
בתחילת כתה ד' ממשיכים הילדים לאחת מתנועות הנוער הציוניות-דתיות בני עקיבא, אריאל או עזרא (שמתחילה את פעילותה כבר בכתה ג').
התנועה קמה בשנת ה'תשמ"ט (1989) על ידי יוסף שפירא, שר ומזכ"ל תנועת בני עקיבא לשעבר, כתנועה שפועלת בבתי-ספר בשכונות מצוקה.
בשנים האחרונות הוקמו סניפי אחר הצהריים שפועלים כמו כל תנועת נוער - פעולת אמצע שבוע ופעולה בשבת.
בסוף 2007 נסגרה התנועה בשל גירעונות כספיים.
התנועה השתקמה ופעלה תחת התנועות בני עקיבא ועזרא.
בשנת 2014 חזרה תנועת עוז לפעילות עצמאית וכיום היא פועלת תחת משרד החינוך כחלק מארגוני הילדים והנוער.
מדריכי התנועה הם לשנה אחת, החניכים הנמצאים בתנועות הנוער בני עקיבא {רוב הפעמים} או עזרא שבכיתה ט' או כיתה י' בחלק מן המקרים רשאים להיכנס להדרכה {לא בכל מקום יש סניף עוז} רוב הפעמים הקומונרים הם אחד מהמדריכים של החניכים בתנועת נוער.
הצמחת תשתית חינוכית ליצירת חברה יהודית - ציונית - יוצרת, בגיל הצעיר, התם.
עליו חרוטים כל שורשי העץ
את כל השלושה נכבד ונאהב
נישא תפילה ליושב במרום (*2)
ה' יברך את עמו בשלום!"
את ההמנון שרים במקור צוות הווי של בנ"ע, ואליו מלוות תנועות ידיים.
"חגורה ירוקה" הוא שמה של תנועה שורשית אקולוגית לא ממשלתית שהוקמה ב-1977 בניירובי בירת קניה ביוזמתה של פרופסור ואנגרי מאטאיי, זוכת פרס נובל לשלום לשנת 2004. התנועה הוקמה בחסות ארגון זכויות הנשים הקנייתי Maendeleo Ya Wanawake.
לתנועה יש גישה הוליסטית לפיתוח סביבתי הדוגלת בשימור הסביבה.
המטרה עיקרית של התנועה היא נטיעת עצים שיעצרו את המדבור ויספקו עצי בעירה לאוכלוסייה.
מטרות משנה הן שמירה על יערות טבעיים ושכנוע חקלאים לשוב לגידולים שנזנחו בהשפעת הגלובליזציה וגישת היתרון היחסי בכלכלה, גידולים הזקוקים לפחות כימיקלים (דשנים ומדבירי חרקים) המתייקרים משנה לשנה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גילתה מאטאיי בעזרת מחקריה כי מדבר הסהרה מתפשט דרומה ואזורים שהיו ירוקים הופכים למדבר, במקביל זיהתה תהליכי בירוא יערות נרחבים בקניה ואת תהליך סחיפת הקרקעות המתלווה להעלמות שכבת השורשים העוצרים בעד הקרקע מלהיסחף.
במקביל לבירוא היערות נאלצו נשים כפריות קנייתיות לצעוד למרחקים גדלים והולכים על מנת להביא עצי בעירה ואיבדו את יכולתן לסייע לכלכלת המשפחה על ידי לקט וקטיף.
התנועה החלה דרכה על ידי כך ששכנעה נשים עניות בקניה לנטוע עצים בסביבת מגוריהן.
התנועה יצאה את גבולות קניה והפכה לתנועה כלל אפריקאית שנטעה (נכון ל-2007) קרוב ל-30 מיליון עצים.
התנועה אומצה על ידי האו"ם.
מדינת ישראל הצטרפה ליוזמה בשנת 2007 תוך הצהרת כוונות לנטיעת 6 מיליון עצים.
במהלך מפגשי הנשים של קבוצות הנטיעה התברר כי התנועה מהווה כוח העצמה נשי וכי נשות הקבוצה מהוות קבוצת תמיכה בנושאי אלימות כנגד נשים, התמודדות עם שכרות הבעלים ומניעתה וחינוך לילדים.
תנועת חלקיק קשור היא שיטת מחקר ביופיזיקלית השייכת למשפחת חקר המולקולה הבודדת, ומשמשת למדידת מאפיינים שונים של פולימרים כדוגמת DNA או RNA.
בנוסף, השיטה מאפשרת למדוד אינטראקציות של המולקולה הנמדדת עם חלבונים שונים, או את השפעת התווך שבו נמצאת המולקולה על תכונותיה.
השיטה הוצגה לראשונה בשנת 1991 על ידי שפר, גלס, שיץ ולנדיק, אשר ערכו מחקר על RNA פולימראז.
במחקרם הם קשרו כדורית זהב קטנה לקצה אחד של מולקולת DNA ובנוסף קשרו RNA פולימראז למשטח.
בתחילה "תפס" ה-RNA פולימראז את ה-DNA באזור שקרוב לכדורית, אולם בזמן תהליך השעתוק הביולוגי, "החליקה" מולקולת ה-DNA לאורך ה-RNA פולימראז, כך שהמרחק בין הכדורית לבין ה-RNA פולימראז גדל, והכדורית יכלה לנוע באזור נרחב יותר.
בעזרת מיקרוסקופ אופטי נמדד גודל האזור שבו נמצאת הכדורית, ומתוך הנתונים הללו חושבה מהירות השעתוק.
מאז בוצעו מחקרים רבים והשיטה שופרה במובנים רבים, בין השאר בסוגי הכדוריות, בשיטות הקשירה הביוכימיות, הצילום שוכלל (מצלמות מהירות יותר ושיטות מיקרוסקופיה משופרות), ואף שיטות ניתוח הנתונים שופרו באופן ניכר.
את הקצה האחד של המולקולה הנמדדת מצמידים למשטח, ואילו לקצה השני מחברים כדורית זעירה (בקוטר של עשרות עד מאות ננומטרים) שניתן לעקוב אחריה במיקרוסקופ.
המולקולה והכדורית נמצאים בתוך סביבה נוזלית, כך שהכדורית נעה בתנועה בראונית, המוגבלת מכיוון שהכדורית קשורה.
בעזרת מערכת הכוללת מיקרוסקופ אופטי ומצלמת CCD יוצרים סדרת תמונות המתארות את מיקום הכדורית כפונקציה של הזמן.
למרות שהכדורית עצמה יכולה להיות קטנה מגבול הרזולוציה, עדיין ניתן יהיה לראות כתם אור (פונקציית פיזור נקודות, PSF), אשר מרכזו מתאר את מיקום מרכז הכדורית, ולצורך החישובים גם את קצה הפולימר הנמדד.
מכיוון שהקצה השני של הפולימר צמוד למשטח ולפיכך קבוע במקומו, ניתן להתייחס אל המיקום הממוצע של הכדורית כנקודה שבה נמצא הקצה הקשור למשטח, ולכן מיקום הכדורית בכל תמונה מהווה את ההיטל על מישור X-Y של המרחק בין שני קצות הפולימר (end-to-end distance).
מניתוח סטטיסטי של מיקום הכדורית במשך הזמן, ניתן ללמוד על מאפייני הפולימר.
כדי ללמוד על אופיים של אינטראקציות שונות, מודדים את השינוי במאפייני הפולימר בזמן התרחשות האינטראקציה.
על-מנת שתנועת הכדורית תהיה מושפעת בעיקר מהפולימר הנמדד ולא מהדיפוזיה של הכדורית עצמה, צריך לבחור כדורית ברדיוס קטן מספיק, כך שנקבל:
כאשר הוא פרמטר הנקרא "excursion number", הוא רדיוס הכדורית, הוא אורכו הכולל של הפולימר בזמן שהוא מתוח (contour length), ו- הוא אורך ההתמדה (persistence length) של הפולימר (פרמטר המתאר את קשיחותו או את גמישותו של הפולימר.
ככל שאורך ההתמדה גדול יותר, כך הפולימר קשיח יותר).
עבור מולקולת DNA בתנאים פיזיולוגיים, אורך ההתמדה הוא כ-50 ננומטר.
ניתן לבצע מדידות גם אם , אבל אז ניתוח הנתונים מורכב יותר וצריך להיעשות בתשומת לב יתירה.
כדוריות מתכתיות: הכדוריות המתכתיות (בדרך-כלל מזהב) מפזרות אור בצורה חזקה מאוד, כך שאפילו עבור כדוריות קטנות מאוד (בקוטר של כ-40 ננומטר) ניתן לקבל תמונה טובה.
חסרונן הוא בכך שהן פחות מתאימות לעבודה עם מלקחיים אופטיים.
כדוריות פוליסטירן: כדוריות פוליסטירן מפזרות את האור בצורה הרבה פחות יעילה בהשוואה לכדוריות מתכתיות (בשביל לקבל את עוצמת האור המתקבלת מכדורית זהב בקוטר 40 ננומטר דרושה כדורית פוליסטירן בקוטר 125 ננומטר), אולם יתרונן הוא באפשרות לשלב בניסוי גם מלקחיים אופטיות.
כדוריות פלואורסצנצטיות: היתרון הגדול של כדוריות פלואורוסצנטיות הוא בכך שאורך הגל המעורר שונה מאורך הגל הנפלט, ולכן ניתן להשתמש במסנן דו-צבעי (Dichroic filter) המפריד בין אורכי גל שונים כדי לקבל תמונה נקייה יותר ויחס אות לרעש קטן.
חסרונן הוא באיבוד האות לאחר זמן קצר בעקבות דעיכת הסיגנל הפלוארוסצנטי (photobleaching).
כדוריות מכל הסוגים הנזכרים ובגדלים שונים, כולל הציפוי הביוכימי הנדרש לצורך הקשירה, מיוצרות על ידי חברות תעשייתיות שונות וניתן להשיג אותן בקלות יחסית.
לצורך הכנת הדגם צריך תא שקוף (על מנת לאפשר נגישות אופטית) שניתן להזרים לתוכו נוזלים.
ישנם תאים כאלה המיוצרים על ידי חברות תעשייתיות, אולם פעמים רבות מכינים את התאים לבד, כדי שיתאימו בצורה האופטימלית לניסוי המתוכנן.
תהליך הכנת הדגם כולל בשלב ראשון פסיבציה של המשטח על-מנת שהמולקולות הנמדדות לא יידבקו אליו.
לאחר מכן מזרימים סטרואיד (למשל אנטי-דיגוקסיגנין) שיידבק למשטח.
בשלב הבא מזרימים פנימה את המולקולה הנמדדת, כאשר מראש דואגים לכך שמצידה האחד יהיה מחובר הנוגדן המתאים להיקשר לסטרואיד (למשל דיגוקסיגנין, DIG) ולצידה השני מחובר נוגדן או חלבון שיכול להיקשר לכדוריות (בדרך כלל משתמשים בקישור ביוטין - אנטי ביוטין) ולבסוף מזרימים את הכדוריות המצופות בנוגדן או החלבון המתאים.
בין שלב לשלב מבצעים שטיפה של התא על מנת להוציא את שאריות החומרים שלא נקשרו.
כפי שכבר הוזכר, מיקום מרכז הכדורית מהווה למעשה את ההיטל על מישור X-Y של המרחק בין שני קצות הפולימר.
הכדורית, שבדרך-כלל קטנה מגבול הרזולוציה, תיראה בעקבות פונקציית פיזור נקודות (PSF) ככתם שצורתו דיסקת איירי , אולם מרכז הכדורית נמצא בדיוק במרכז הכתם.
מכיוון שהצילום הוא דיגיטלי, התמונה המתקבלת היא לא תמונה רציפה אלא תמונה מפוקסלת, כאשר גודל כל פיקסל הוא בין 6-20 מיקרון (תלוי בסוג המצלמה).
מכיוון שאנו רוצים למצוא את המיקום בצורה המדויקת ביותר, לא מספיק להגיד שמרכז הכדורית נמצא בפיקסל המואר בעוצמה החזקה ביותר.
ישנן דרכים לחישוב המרכז בצורה מדויקת ונסקור כאן את שתי הדרכים המקובלות ביותר (התוצאות המתקבלות משתי הדרכים כמעט זהות).
כפי שהוזכר, צורת כתם האור היא כדיסקת איירי, אשר בקירוב טוב נראית כגאוסיאן דו-ממדי.
משוואת הגאוסיאן הדו-ממדי נתונה על ידי:
הפרמטרים ו- המחולצים מתוך התאמת התמונה לפונקציית הגאוסיאן הדו-ממדית מהווים את מיקום מרכז הכדורית ברזולוציה של תת-פיקסל.
שיטה מקובלת נוספת מבוססת על שיטת חישוב של מרכז מסה, כאשר אנו מחשבים למעשה את מרכז העוצמה של הכתם.
מכיוון שלכתם האור יש סימטריה מעגלית, מרכז העוצמה נמצא בדיוק במרכז הכתם.
הנוסחא המתארת את מיקום מרכז המסה נתונה על ידי:
כאשר היא עוצמת האור הכוללת של כל הכתם, ו- הם אינדקסים של הטורים והשורות בתמונה, ו- הוא העוצמה של פיקסל שמרכזו נמצא בקואורדינטה .
גם כאן, הדיוק המתקבל במדידה הוא של תת-פיקסל.
המיקום שנמצא בעזרת אחת השיטות שלעיל נתון ביחידות של פיקסלים, ואנו נרצה ל"תרגם" אותו למיקרונים או ננומטרים.
לצורך העברת היחידות ישנם שני גדלים שאנו צריכים לדעת: הגדלת המיקרוסקופ (מספר חסר יחידות), וגודל פיקסל במצלמה (יחידות אורך, בדרך-כלל מיקרונים).
המיקום ביחידות אורך נתון על ידי:
פעמים רבות נוצר מצב שבו כל המערכת זזה בזמן הצילום.
ישנן מספר שיטות לתקן את הנתונים הנמדדים כך שתזוזה זאת של המערכת לא תפריע לחישובים, ניתן לחלק את השיטות ל-3 סוגים:
סינון תדרים: התנועה הבראונית של הכדורית מתבצעת בתדר גבוה בהרבה מסחיפת המערכת, ולכן ניתן להשתמש במסנן מעביר תדרים גבוהים (high-pass filter) שישאיר רק את התנועה של הכדורית.
דרך פשוטה ליישום מסנן כזה היא על ידי החלקה של הנתונים הנמדדים על-פני חלון זמן גדול יחסית, ולאחר מכן החסרה של פונקציית ההחלקה מהנתונים .
מיצוע על מספר כדוריות: אם במהלך הניסוי מצלמים מספר כדוריות, ניתן להניח שמרכז המסה של כל הכדוריות נמצא במיקום קבוע, מכיוון שכל אחת מהכדוריות בפני עצמה עושה תנועה אקראית.
אם נחפש את מיקום מרכז המסה כפונקציה של הזמן, נקבל את הסחיפה של המערכת.
על ידי החסרה של מיקום מרכז המסה ממיקום כל אחת מהכדוריות, נקבל את תנועת הכדוריות ללא סחיפת המערכת.
מיקום של כדוריות מקובעות: חלק מהכדוריות המוכנסות לתוך התא במהלך הכנתו, נצמדות למשטח ולא לפולימר הנמדד.
אם ניקח את המיקום של כדורית מקובעת כזאת כפונקציה של הזמן, נקבל את סחיפת המערכת.
גם כאן נחסר את סחיפת המערכת ממיקום הכדוריות על מנת לקבל את תנועת הכדוריות בלבד.
כמובן שניתן לשלב יותר משיטה אחת על-מנת לקבל דיוק גבוה ככל האפשר.
כפי שכבר הוזכר, מיקום הכדורית מצביע על המרחק בין שני קצות הפולימר, אותו ניתן לתאר מבחינה סטטיסטית כהולך אקראי.
עבור היטל מיקום הכדורית על מימד אחד (ציר X או Y) נקבל התפלגות נורמלית:
ואילו עבור היטל התנועה על מישור XY נקבל התפלגות ריילי (בקואורדינטות קוטביות):
כאשר הוא ארכו הכולל של הפולימר ו- הוא אורך ההתמדה.
ניתן להתאים את הנתונים המתקבלים בניסוי לפונקציה המתאימה (חד-ממדית או דו-ממדית) בעזרת פרמטר התאמה יחיד, וכך ניתן למצוא את אורך ההתמדה של הפולימר בהנחה שאורכו הכולל ידוע, או למצוא את אורכו הכולל בהנחה שאורך ההתמדה ידוע.
(ישנם מספר שיטות לבצע את ההתאמה לפונקציה, למשל שיטת הריבועים הפחותים.)
מכיוון שיש יותר מצבים בהם המרחק בין קצות הפולימר הוא קצר (פולימר מקופל) מאשר מצבים בהם המרחק הוא גדול (פולימר מתוח), פועל על הפולימר כח אנטרופי שגורם לו להתנהג כקפיץ.
לפי התפלגות בולצמן, ההתפלגות פרופורציונית לאקספוננט של היחס בין האנרגיה האלסטית לבין האנרגיה התרמית:
כאשר הוא קבוע הקפיץ, הוא קבוע בולצמן ו- היא הטמפרטורה.
על ידי התאמה של לוגריתם של ההתפלגות הנמדדת לפרבולה ניתן למצוא את קבוע הקפיץ של הפולימר:
כאשר היא המקדם של שנמצא מתוך ההתאמה לפרבולה.
על-פי התאוריה, קבוע הקפיץ של פולימר נתון על ידי:
קל לראות שאין הבדל בין התוצאות המתקבלות על ידי השיטות השונות למציאת מאפייני הפולימר.
המדידה מתבצעת בסביבה הטבעית של הפולימר, ללא הפעלה של כוחות חיצוניים.
ניתן לשימוש בשיטות מיקרוסקופיה שונות (מיקרוסקופ שדה אפל, מיקרוסקופ ניגוד מופעים, מיקרוסקופ פלואורסצנטי ועוד).
ניתן לשילוב עם שיטות מחקר שונות, כגון מלקחיים אופטיים או מלקחיים מגנטיים.
מגוון רחב של אפשרויות מחקר (מדידת מאפייני פולימר, אינטראקציות שונות וכדומה).
רזולוציה נמוכה יחסית (20~ ננומטר).
לא מתאים למחקר בתאים חיים (in vivo) אלא למחקרים in vitro בלבד.
תנועת מסיבת התה הייתה תנועה אמריקנית שמרנית וליברטריאנית שהוקמה בתקופת נשיאותו של ברק אובמה.
התנועה התגבשה בעקבות סדרת הפגנות שאורגנו בעזרת רשתות חברתיות ופורסמו בין השאר על ידי שדרני רדיו וטלוויזיה שמרנים כמו גלן בק ובלוגרים כגון אנדרו ברייטברט.
הפגנות התנועה מכונות "מסיבות תה" על שם מסיבת התה של בוסטון, אירוע מחאה מכונן נגד הטלת מיסים בראשית ימי האומה האמריקאית.
בין מנהיגי התנועה רון פול ושרה פיילין, מבין חבריה המרכזיים נמנה מזכיר המדינה מרקו רוביו.
מאז נקראות כל הפגנות התנועה "מסיבות תה".
המשמעות החבויה של המילה Tea בשמה של התנועה כיום היא ראשי תיבות של Taxed Enough Already (בתרגום חופשי: "המיסוי מספיק כבר").
לאחר מכן, ארגנה קבוצה ברשת החברתית פייסבוק הפגנות בכ-40 ערים ברחבי ארצות הברית, ופעילים מרכזיים הקימו את "תנועת מסיבת התה" על מנת להפיץ את המסר ולהגיב לביקורת על ההפגנות.
ב-15 באפריל, יום תשלום המיסים האמריקאי, נערכו הפגנות במעל 750 ערים, ובהפגנה מול הבית הלבן הושלכה קופסת שקיות תה אל מעבר לגדר.
ב-12 בספטמבר, למחרת יום ציון פיגועי 11 בספטמבר, נערכה הפגנה בוושינגטון הבירה ביוזמת איש הטלוויזיה גלן בק, בה השתתפו כמה מאות אלפים.
המפגינים צעדו לקפיטול במפגן המחאה הגדול ביותר שנערך בוושינגטון על ידי שמרנים.
הפגנות גדולות נוספות נערכו ב-4 ביולי, יום העצמאות של ארצות הברית, ובחודש מרץ בזמן הדיון ברפורמה בביטוח הבריאות.
בפברואר 2010 נערך הכינוס הרשמי הראשון של תנועת מסיבת התה.
רוב מוחלט מתומכי תנועת מסיבת התה הם מצביעים של המפלגה הרפובליקנית, אולם התנועה הוקמה מתוך אכזבה מהפעילות הפוליטית של המפלגה.
הפעילים רואים בנציגי המפלגה הרפובליקנית מתונים מדי ושואפים להחליפם בנבחרים שמרנים יותר.
היא מתנגדת לתוכנית התמריצים, לחילוץ הבנקים, שוק המניות והלאמת תעשיות הרכב שפשטו רגל שהתבצעו בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008–2009. התנועה מבקרת בחריפות את טיפול הממשלה במשבר הכלכלי ומתנגדת למיסוי גבוה ולגירעון תקציבי.
כמו כן, היא מתנגדת לרפורמה בביטוח הבריאות ולכוונות להחמיר את המגבלות על החזקת כלי נשק.
התנועה שמה דגש על חוקת ארצות הברית המבטיחה את חירויות הפרט, את הגבלת הממשלה ואת השוק החופשי.
בהפגנות התנועה בולטות סיסמאות המגנות את המדיניות הכלכלית של הנשיא לשעבר ברק אובמה, הנתפשת בעיניהם כסוציאליסטית וחלקם מתייחסים אליה כקומוניסטית.
שלטים בגנות התערבות הממשלה בכלכלה ובחיי הפרט נראים לצד שלטים בגנות הנשיא אובמה.
הובעה ביקורת על השמעת סיסמאות קיצוניות בידי פעילים מסוימים, המשוות את אובמה לאדולף היטלר ואוסאמה בן לאדן.
המפגינים נוהגים לשיר שירים אמריקאים לאומיים ובהפגנות נראים דגלי ארצות הברית רבים, ביניהם דגלים היסטוריים כמו דגל גדסדן.
סמלים היסטוריים אלה מבטאים נוסטלגיה לימיה הראשונים של ארצות הברית, אז הקימו האבות המייסדים את המדינה במטרה להגן על חירויות התושבים, ביניהן החופש הכלכלי.
תנועת סיטי ביוטיפול ייצגה רפורמה פילוסופית באדריכלות ובתכנון העירוני באמריקה הצפונית ולאחר מכן גם באוסטרליה.
שיא פעילותה נחשב בין שנות התשעים של המאה ה-19 לבין העשור הראשון של המאה ה-20, ומטרתה הייתה לייפות ולפאר מבנים ומונומנטים בערי ארצות הברית וקנדה.
התנועה היוותה חלק מתנועת הרפורמה החברתית המתקדמת בצפון אמריקה בהנהגת המעמד הבינוני-גבוה, שדאג למיגור תנאי חיים גרועים בכל הערים הגדולות.
התנועה פעלה בעיקר בשיקגו, קליבלנד, דטרויט ווושינגטון די.
תומכיה האמינו שיופי יכול לקדם סדר חברתי הרמוני שיעצים את איכות החיים העירונית בעוד מתנגדיה טענו שהתנועה מזוהה יתר על המידה עם האסתטיקה מאשר הרפורמה החברתית אותה היא מנסה לקדם.
העיתונאית, ג'יין ג'ייקובס, כינתה את התנועה "כת עיצוב אדריכלית" ("architectural design cult").
התנועה החלה בארצות הברית בתגובה לצפיפות ברובעי המגורים, תוצאה של שיעור ילודה גבוה, הגירה מוגברת והגירה פנימית של אוכלוסיות כפריות לערים.
התנועה פרחה במשך כמה עשורים, ובנוסף לבניית אנדרטאות, היא גם השיגה השפעה רבה בתכנון עירוני שנמשך לאורך המאה ה-20, במיוחד בכל הקשור לפרויקטים של דיור ציבורי בארצות הברית.
תנועת "עיר גנים" בבריטניה השפיעה על התכנון של מספר פרברים חדשים בלונדון, והייתה השפעה צולבת בין שתי האסתטיקות, האחת מבוססת על תוכניות גנים רשמיות ותוכניות עיור והשנייה, עם "הווילות הדו-משפחתיות שלה" "משרה אווירה כפרית יותר".
הסגנון האדריכלי המסוים של התנועה הושאל בעיקר מהאדריכלות האמנויות היפות והאדריכלות הנאו-קלאסית של אותה עת, שהדגישו את נחיצות הסדר, הכבוד וההרמוניה.
הפיתוח הראשון בקנה מידה גדול של "העיר היפה" התרחש בשיקגו בתערוכה הקולומביאנית העולמית של 1893. תכנון התערוכה נוהל על ידי האדריכל דניאל ברנהם, ששכר אדריכלים ממזרח ארצות הברית, כמו גם הפסל אוגוסטוס סיינט-גודנס , כדי לבנות מונומנטים בקנה מידה גדול לאמנויות היופי שהיו קלאסיות במעורפל עם גובה כרכוב אחיד.
התערוכה הציגה מודל של עיר בקנה מידה גדול, המכונה "העיר הלבנה", עם מערכות תחבורה מודרניות וללא עוני גלוי.
התערוכה מיוחסת לכך שהביאה לאימוץ רחב היקף של מונומנטליזם עבור האדריכלות האמריקאית במשך 15 השנים הבאות.
שדרת המונומנטים של ריצ'מונד, וירג'יניה היא ביטוי אחד לשלב הראשוני הזה.
הפופולריזציה שהחלה בתערוכת הקולומביאנית העולמית גברה בזכות התערוכה העולמית של סנט לואיס משנת 1904, שהתקיימה בסנט לואיס כחלק.
הממונה על האדריכלים שלה בחר באדריכל הצרפתי-אמריקאי עמנואל לואיס מאסקריי להיות ראש התערוכה.
תוך שלוש שנים תכנן את מבני היריד הבאים בסגנון האמנויות היפות הרווח: ארמון החקלאות, המפלים והעמודים, ארמון היערות, הדגים והמשחק, ארמון הגננות, וארמון התחבורה.
כל אלה זכו לחיקוי נרחב בפרויקטים אזרחיים ברחבי ארצות הברית.
זמן קצר לאחר פתיחת היריד ב-1904, התפטר מאסקריי, לאחר שקיבל הזמנה מהארכיבישוף ג'ון אירלנד בסנט פול, מינסוטה לעצב שם קתדרלה בסגנון יופי-ארט.
אדריכלים מפורסמים אחרים שתכננו בניינים ביריד - בעיקר קאס גילברט שתכנן את ארמון האמנויות היפות, כיום מוזיאון סנט לואיס לאמנות - יישמו רעיונות עיר יפים מהתערוכה לאורך הקריירה שלהם.
שימוש מוקדם באידיאל "העיר היפה" במטרה ליצור סדר חברתי באמצעות ייפוי ניכר בתוכנית מקמילן (1902), על שם הסנאטור ממישיגן ג'יימס מקמילן.
התוכנית נבעה מהתכנון מחדש של ועדת פארק הסנאט בליבה המונומנטלית של וושינגטון הבירה, כדי להנציח את יום השנה המאה לעיר ולהגשים היבטים לא ממומשים של תוכנית העיר של פייר שארל ל'אנפן מאה שנה קודם לכן.