tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא תחרות חדש של 50.18 שניות, לפני ראודי גיינס מארצות הברית 50.21 שניות ופר יוהנסון משוודיה 50.25 שניות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.71 דקות, אחרי מיכאל גרוס ממערב גרמניה שקבע שיא תחרות חדש של 1:49.84 דקות וגיינס (1:49.92 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1983 זכה ווייתה ב-5 מדליות, 3 מדליות כסף ו- 2 מדליות ארד.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכה ווייתה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:21.47 דקות דקות, אחרי ארצות הברית 3:19.89 דקות וברית המועצות 3:21.14 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1987 זכה ווייתה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.66 שניות, לפני גנדי פריגודה מברית המועצות (22.73 שניות) וסטפן ולרי (22.75 שניות).
ירגזי חרמון או ירגזי החרמון (שם מדעי: Poecile lugubris) הוא מין של ציפור שיר אירופאית-אסייתית ממשפחת הירגזיים.
הירגזי חדגוני יחסית לשאר בני משפחתו, בטנו לבנה-אפרפרה, כנפיו וזנבו אפורים, ראשו שחור עם פס לבן שנמשך מהמקור עד לעורף.
הוא ניזון בעיקר מפירות וחרקים.
תחום המחייה המועדף עליו הוא ליד הרים או במטעים.
המינים ירגזי פרסי (Poecile hyrcanus) וירגזי חלוד-חזה (Poecile davidi) נחשבו בעבר לחלק ממין זה.
ירגזי החרמון הוא עוף קטן באורך 14–13 ס"מ ובמשקל 17–13 גרם.
יש לו לחיים אפורות וכיפה שחורה.
גרונו שחור, וצבע גופו אפור.
הגחון לבנבן, הגב]ף, הכנפיים והזנב בצבע חום־אפור אחיד, והראש שחור עם כתם לחי צר לבן שנמתח מהמקור לעורף.
אצל פרטים צעירים הצבעים עמומים וכהים יותר מפרטים מבוגרים, עם פחות שחור בגרון ובחזה העליון.
הקריאות גבוהות יותר ומהירות משל ירגזי מצוי, דומות לשל ירגזי כחול אירואסייתי, 'סִי-סִי-סִי'.
ירגזי החרמון מתרבה ממרץ עד תחילת אוגוסט והוא מונוגמי וטריטוריאלי.
הקן הוא גביע של צמר, חומר צמחי, רצועות קליפת עץ, שיער בעלי חיים ונוצות, המונח בתוך חור בעץ, אך גם בין סלעים על גדות, וגם בתיבות קינון.
הנקבה מטילה חמש עד שבע ביצים.
הדגירה אורכת 12–13 ימים עד הבקיעה, והגוזלים פורחים לראשונה בגיל 21 יום.
הירגזי קופץ בין שיחים וסלעים בחיפוש אחר מזון.
התזונה כוללת בעיקר חסרי חוליות קטנים, במיוחד זחלים ופגיות אחרות, ומדי פעם פירות וזרעים.
הוא מחפש מזון בענפים תחתונים של עצים ושיחים ועל הקרקע.
זה מין יציב ברובו, אך פרטים בשנתם הראשונה ינדדו לעיתים בלהקות מעורבות.
נדידה אנכית צפויה להתרחש בסתיו.
הירגזים תוקפניים כאשר הם מאוימים או מחפשים מזון והם מגרשים ציפורים אחרות, אפילו גדולות יותר, ממתקני האכלה קבועים, ומכאן שמם העברי (מהמילה רֹגֶז).
לירגזי מעוף גלי, והוא מקפץ בזריזות בין ענפים.
ירגזי החרמון מצוי באלבניה, אזרבייג'ן, ארמניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, גאורגיה, יוון, איראן, עיראק, ישראל, לבנון, מונטנגרו, צפון מקדוניה, רומניה, מולדובה, סרביה, סלובניה, סוריה, וטורקיה.
בארמניה, המין מאוים על ידי מספר הולך וגדל של שריפות בר ושימוש בכימיקלים חקלאיים רעילים.
מין זה מאכלס אזורים יבשים של עצים ושיחים פזורים, כולל מטעי עצי פרי וכרמים, יערות אלון, אשור, ערבה וצפצפה, ועצי מחט, בהם אשוח וארזים, כמו גם כמו גם גאיות, קניונים ואזורים סלעיים אחרים בעיקר למרגלות ההרים.
תצפיות מוקדמות על הירגזים הציעו שהמין נמנע מיערות עבותים.
לפי תיאורים כלליים מבתי הגידול של ירגזי החרמון בבולגריה, הוא מופיע באופן קבוע ביערות נשירים אך לעיתים רחוקות ביערות מעורבים או מחטניים.
בתי גידול אופטימליים עבור הירגזי ממוקמים בדרך כלל בין 300 ו–1,000 מ' מעל פני הים, לעיתים רחוקות עד 1,500 מ'.
על פי מחקר משנת 2019, ישנם שני אזורי מחיה מועדפים: האקוטון בין יער של עצים רחבי עלים ושטח פתוח, ושטחים המיוערים בדלילות.
ירגזי החרמון יציב ונפוץ בהר החרמון, החל מאזורים בגובה 1,200 מטרים מעל פני הים ועד לקו העצים העליון בגובה 1,800 מטרים.
עונת הקינון של הירגזי בהר החרמון היא בין החודשים אפריל עד יוני.
בסקר קינון משנת 2013 הוערך כי בישראל מקננים כ–500 זוגות.
מצב שימור האוכלוסייה המקננת בישראל הוא קרוב לסיכון.
anatoliae - ארנסט יוהאן אוטו הארטרט, 1905, מצוי בטורקיה, אזרבייג'ן, ארמניה, איראן, סוריה, לבנון, ישראל ויוון
dubius - קרל אדוארד הלמאייר, 1901, מצוי במערב איראן, חורף בצפון עיראק
kirmanensis - וולטר נורמן קולץ, 1950, מצוי בדרום איראן
lugens - כריסטיאן לודוויג ברהם, 1855, מצוי ביוון ומערב טורקיה
lugubris - קונרד יאקוב טמינק, 1820, מצוי בקרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, מונטנגרו, צפון מקדוניה, יוון, אלבניה, בולגריה ורומניה; נדיר במולדובה וסלובניה
ירג היינריך הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בנבחרת גרמניה בעמדות הבלם והקשר.
קריירה מוקדמת, פרייבורג ובורוסיה דורטמונד
היינריך שיחק כנער במועדוני חובבים בגרמניה המזרחית, ובשנת 1990 החל לשחק בקיקרס אמדם ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה.
בשנת 1994 התגלה כישרונו על ידי פרייבורג, והוא חתם בקבוצה שעלתה אל הבונדסליגה עונה קודם לכן, כאשר היה בן 25. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1994/95, פתח היינריך בהרכב ב-33 משחקים, כולל בניצחון הגדול 5-1 על באיירן מינכן, בו הבקיע את השער החמישי.
בעונה זו סיימה פרייבורג באופן מפתיע במקום השלישי, כאשר בנוסף להיינריך שיחקו בה שחקנים כרודולפו קרדוסו וינס טוט.
היינריך כבש שבעה שערים בעונת שיא זו.
את עונת 1995/96 פתח היינריך בפרייבורג, אך בחלון ההעברות של החורף עבר לבורוסיה דורטמונד, והשתלב מיד בקבוצה.
היינריך פתח בכל אחד מהמשחקים של בורוסיה דורטמונד עד לסוף העונה, וזכה עמה באליפות הבונדסליגה, והמשיך לשחק במועדון עוד שתי עונות רצופות, בהן היה שחקן קבוע בהרכב.
עם בורוסיה דורטמונד היינריך זכה בליגת האלופות בשנת 1997, לאחר ניצחון 3-1 על יובנטוס במשחק הגמר, בו שיחק 90 דקות.
ניצחון זה זיכה את בורוסיה דורטמונד בכרטיס לגמר הגביע הביניבשתי בדצמבר 1997. במשחק זה דורטמונד ניצחה 2-0 את קרוזיירו הברזילאית, כשהיינריך משחק 90 דקות.
בקיץ 1998 חתם היינריך בפיורנטינה מהסרייה א', שם שיחק שתי עונות, צבר 57 הופעות והבקיע חמישה שערים.
בתום התקופה שב היינריך לבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שלוש עונות נוספות.
בעונת 2001/02 זכה היינריך עם בורוסיה דורטמונד באליפות נוספת בבונדסליגה, והשתתף בגמר גביע אופ"א באותה עונה, בו הפסידה הקבוצה 3-2 לפיינורד, ובעונה העוקבת השתתף עם הקבוצה בליגת האלופות, ממנה הודחה למרות שצברה עשר נקודות מתוך 18 בשלב הבתים השני.
בקדנציה זו, היינריך צבר 63 הופעות בקבוצה, והבקיע שבעה שערים.
בקיץ 2003 חתם היינריך בפ.צ.
קלן, שם שיחק עונה אחת, בסיומה פרש מכדורגל מקצועני.
היינריך המשיך לשחק כדורגל בקבוצות חובבים, המפורסם שבהם הוא אוניון ברלין.
היינריך שיחק בנבחרת גרמניה החל משנת 1995, והבקיע שני שערים ב-37 הופעות.
היינריך השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998 בו שיחק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת, עד להדחתה ברבע הגמר מול נבחרת קרואטיה, ובגביע הקונפדרציות בשנת 1999. הופעתו האחרונה של היינריך בנבחרת נערכה בשנת 2002.
יַרְגָּזִי כחול או ירגזי כחול אירואסייתי (שם מדעי: Cyanistes caeruleus) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ניתן לזהותו בקלות על ידי נוצותיו הכחולות והצהובות.
מין זה הוא בדרך כלל ציפור יציבה שאינה נודדת, הנפוצה באזורים הממוזגים והסובארקטיים באירופה ומערב אסיה ביערות נשירים או מעורבים מרובים בעצי אלון.
הם בדרך כלל מקננים בחורי עצים אך הם מסתגלים לתיבות קינון במהרה היכן שדרוש.
המתחרה העיקרי שלהם למקומות קינון ומזון הוא הירגזי המצוי, הגדול מהם.
הירגזי הכחול מעדיף לאכול חרקים ועכבישים.
לא בעונת הרבייה הם גם אוכלים זרעים ומזונות צמחיים אחרים.
ציפורים אלו מפורסמות בשל יכולתן להיאחז בענפים החיצוניים כשהן הפוכות בזמן שהן מחפשות אחר מזון.
הירגזי הכחול תואר על ידי קארולוס ליניאוס ב-1758 בגרסה העשירית של Systema Naturae, תחת השם המדעי Parus caeruleus.
כש-Parus היא המילה הלטינית הקלאסית לסוג ירגזי ו-caeruleus היא המילה הלטינית לכחול עמוק.
שתי מאות לפני כן, לפני אימוץ השם המדעי השתמש החוקר השווייצרי קונרד גסנר באותו השם כשתיאר את הירגזי-הכחול ביצירתו Historiae animalium בשנת 1555.
בשנת 2005, ניתוחי דגימות DNA של ירגזיים מצאו כי Cyanistes התפצל בשלב מוקדם משאר הירגזיים ויהיה יותר מדויק להחשיבו כסוג יותר מאשר כמין של Parus.
מקורו של השם הנוכחי ירגזי כחול (Cyanistes) מיוונית עתיקה κύανος שמשמעותו כחול עמוק.
הירגזי הקנרי נחשב כמין נוסף בסוג זה.
הירגזי התכול יכול להתרבות עם מין זה.
הצאצא בן הכלאיים (Cyanistes × pleskei) הוא בעל גוף לבן עם גוונים כחולים ובעל כיפה תכולה לראשו (בניגוד לכיפה הלבנה של הירגזי התכול).
ישנם לפחות 9 תת-מינים מוכרים של ירגזי כחול.
balearicus - פון יורדנס, 1913. תת-מין זה אנדמי לאי מיורקה.
caeruleus - לינאוס, 1758. מצוי באירופה היבשתית, סיציליה, צפון טורקיה והרי אורל.
calamensis - פארוט, 1908. מצוי בדרום יוון.
obscurus - פראז'אק, 1894. מצוי באיים הבריטיים.
ogliastrae - הארטrט, 1905. מצוי בחצי האי האיברי, קורסיקה וסרדיניה
orientalis - זרודני ולודון, 1905. מצוי בין נהר הוולגה והרי אורל.
persicus - בלנפורד, 1873. מצוי בהרי זגרוס
raddei - זרודני, 1908. מצוי בצפון איראן.
satunini - זרודני, 1908, מצוי בחצי האי קרים, הקווקז, צפון איראן וטורקיה.
אורכו של הירגזי הכחול הוא כ-12 ס"מ, מוטת כנפיו כ-18 ס"מ ומשקלו כ-11 גרם.
אין הבדלים בין הזוויגים לירגזי טיפוסי ממין זה יש כיפה כחולה ופסים כחולים כהים העוברים את העיניים ומקיפים את הלחיים אל הסנטר, הנותנים לו מראה ייחודי.
המצח ופס על הכנף הם לבנים.
העורף, הכנפיים והזנב כחולים והגב צהבהב-ירוק.
החלקים התחתונים בצבע צהוב גופריתי עם פס כהה לאורך הבטן.
מידת הצהבהבות מעידה על כמות הזחלים הצהובים שנאכלו, היוצרת ריכוז גבוה של פיגמנטי קרוטן.
המקור שחור, הרגליים אפרפרות-כחולות והעפעפיים חומים כהים.
שני הזוויגים נראים דומה, אך תחת אור על-סגול לזכרים כתר כחול בהיר יותר.
הצעירים הם צהובים יותר באופן נראה לעין.
ההערכה היא שיש בין 20 ל-44 מיליון זוגות באירופה.
הירגזים הכחולים נחשבים מינים מקומיים ברחבי אירופה בעיקר באקלים ממוזג ואקלים ים תיכוני, וגם בחלקים מהמזרח התיכון.
אזורים אלו כוללים את אירלנד, הממלכה המאוחדת ורוב האיחוד האירופי וברחבי מדינות איגוד הסחר החופשי האירופי (להוציא את מלטה, שם נחשבים "תועים" ואיסלנד שם אינם נמצאים).
בנוסף: אלבניה, אלג'יריה, אנדורה, ארמניה, אזרבייג'ן, בלארוס, בוסניה והרצגובינה, גאורגיה, איראן, עיראק, ירדן, קזחסטן, לבנון, לוב, מקדוניה, מולדובה, מונטנגרו, מרוקו, רוסיה, סן מרינו, סרביה, סוריה, תוניסיה, טורקיה, הותיקן ואוקראינה.
ירגזים כחולים וירגזים מצויים יוצרים להקות חורף מעורבות.
ירגזי כחול יעלה לעיתים קרובות על גזע בקפיצות קצרות, כמו טפס עצים.
הירגזי ילון בעיקר בקיסוס או עצים ירוקי עד, אך בחורפים קשים ילון כמעט בכל מקום שבו חור קטן מתאים - עץ או תיבת קינון.
הוא זריז מאד ומסוגל להיתלות כמעט מכל מקום.
הוא נפוץ ופופולרי בגנים אירופאיים רבים בשל מופעיו האקרובטיים תוך כדי אכילת אגוזים או חֵלֶב.
ירגזים כחולים יקננו כמעט בכל חור מתאים על עץ, קיר, או גדם, או תיבת קן מלאכותי.
לעיתים קרובות מתחרים עם דרור הבית או ירגזים מצויים על אתר הקינון.
אל מקום הקינון יחזרו שנה אחר שנה וכשזוג מת תופס את מקומו זוג אחר.
הוערך שיש כשלושה וחצי מיליון זוגות מקננים ברחבי הממלכה המאוחדת.
גודל הביצה תלוי בעיקר בגודל הנקבה ובאופן משני בבית הגידול, עם ביצים קטנות יותר בגובה רב יותר.
משקל הביצים יכול להגיע לפי אחד וחצי ממשקל הנקבה.
ציפור זו שומרת על הביצים מקרוב ותשרוק ותנשוך אצבע פולשת.
בזמן שהוא מגן על הביצים הירגזי מעלה את החזה אך זהו סימן של התרגשות, יותר מאשר סימן של כעס, סימן זה מופיע גם בזמן תצוגת חיזור.
חומר הקינון הוא בדרך כלל אזוב, צמר, שיער ונוצות.
הביצים מוטלות באפריל או במאי.
מספר הביצים הוא בדרך כלל גדול מאוד, כש-7 או 8 ביצים הוא המצב הנפוץ ומספר גדול יותר בדרך כלל מוטל על ידי שתי ציפורים או יותר.
לא יוצא דופן שציפור יחידה תאכיל את הגוזלים בשיעור של האכלה כל 90 שניות, בשיא עונת ההאכלה.
בניתוח ממצאי טיבוע ציפורים שנעשה בבריטניה שיעור ההישרדות של צעירים בשנתם הראשונה הוא כ-38 אחוזים, כשאחוזי ההישרדות של המבוגרים הוא 53 אחוזים.
על פי ממצאים אלו תוחלת החיים הממוצעת היא כ-3 שנים.
הפרט הבוגר ביותר שנמצא בבריטניה היה בן 10 שנים ו-3 חודשים.
הגיל המקסימלי בצ'כיה לעומת זאת, עומד על 11 שנים ו-7 חודשים.
הירגזי הכחול אוכל מינים רבים של מזיקים, הוא מחבב גם ניצנים צעירים, במיוחד כאשר חרקים אינם מצויים בשפע.
אף מין אינו אוכל יותר כנימות ממין זה.
זרעים נאכלים בכל משפחת הירגזיים.
בבריטניה, הירגזים למדו לפתוח את מכסה האלומיניום של בקבוקי החלב שנהגו החלבנים להשאיר ליד דלתות הצרכנים, ולאכול את השמנת שהצטברה בהם.
התנהגות זו נמצאת בדעיכה עקב שינויים בהרגלי התזונה האנושיים.
גודלו הקטן של הירגזי הופך אותו לפגיע למינים רבים של ציפורים גדולות יותר כגון עורבנים, שטורפים את הגוזלים הפגיעים כשהם עוזבים את הקן.
הטורף המרכזי שלהם הוא הנץ המצוי, ולאחריו חתול הבית.
קינים עלולים להישדד על ידי סמורים וסנאים אדומים ואפורים.
על מנת לגדל את הגוזלים בהצלחה צריכים להיות מספיק זחלים ירוקים ומזג אוויר מתאים.
הרבייה נפגעת מאוד אם מזג האוויר קר ורטוב בין מאי ליולי, במיוחד אם הדבר גורם למספר זחלים נמוך, מהם הגוזלים ניזונים.
הערכות גודל האוכלוסייה ושטח התפוצה של הירגזי הכחול (16,600,000 קמ"ר) גבוהות מאד, והוא אינו נמצא בסכנת הכחדה.
יותר מכך, לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה אוכלוסייתו נמצאת בעלייה.
לכן מצב השימור שלו מוגדר ללא חשש.
ירג מויטן הוא כלכלן ופוליטיקאי גרמני, דובר מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה מיולי 2015. הוא פרופסור לכלכלה פוליטית ולמימון בקהל (Kehl).
הוא הוביל את ה-AfD בבחירות בבאדן וירטמברג 2016 ומאז מרץ 2016 משמש חבר הפרלמנט ומצליף.
יַרְגָּזִי-כחול (שם מדעי: Cyanistes) הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים שנפוצה בעיקר בצפון אסיה ואירופה.
בעבר סווג הירגזי-הכחול כתת-סוג של הסוג ירגזי אך מחקר גנטי על ה-DNA המיטוכונדריאלי שנערכו ב-2005 קבעו שמדובר בסוג טקסונומי נפרד, וזה הוגדר בשם Cyanistes (מיוונית עתיקה κύανος שמשמעותו כחול עמוק).
בני סוג זה מאופיינים בצבע כחול, שנע מלבנדר ותכול בהיר כשל הירגזי התכול, דרך תכלת וטורקיז כשל הירגזי הכחול, ועד אינדיגו, אולטרמרין ושחור כשל הירגזי הקנרי.
הסוג ירגזי-כחול תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי.
מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג, כפי שביצעו גופים אחדים, שבהם IUCN, ITIS, ואיגוד האורניתולוגים הבינלאומי (IOU, לשעבר IOC).
מחקר גנטי נרחב מ-2015 מצא שמקור הירגזים הקנריים בצפון אפריקה הוא יבשתי, דבר שמנוגד למחקר קודם (איירה ואחרים, 2011), שהציע שהאוכלוסיות הצפון אפריקאיות הם תוצאה של הגירה מהאיים הקנריים.
המחקר מ-2015 ציין בנוסף שהירגזים הקנריים היגרו אל האיים הקנריים שלוש פעמים, ככל הנראה כתוצאה משינויים ביערות ברחבי צפון אפריקה.
הגל הראשון אף קדם לפיצול בין הירגזי הכחול והירגזי התכול, מה שמעיד על כך שהמין התפצל מהקלייד המשותף של הירגזי הכחול והירגזי התכול לפני יותר משלושה מיליון שנים.
העץ הפילוגנטי של הסוג ירגזי-כחול על פי יוהנסון ואחרים (2013):
המין ירגזי קנרי מציג את רמת הבידול הגנטי הגבוהה ביותר מבין כל העופות המקננים באיים הקנריים, עם חמישה תת־מינים מהאיים הקנריים ושניים מצפון אפריקה.
בשל בידול זה ומספר הבדלים נוספים הוצע בעבר לפצל את המין לשבעה מינים נפרדים.
על פי דייצן, גרסיה-דל-ריי, קסטרו ווינק, תת־המינים ממזרח הארכיפלג וממרוקו כמעט זהים ולכן degener ו–ultramarinus הם שמות נרדפים.
עם זאת, מחקרים אלו לא הובילו לשינוי בסיווג תת־המינים.
ירגזי פלסקה (שם מדעי: Cyanistes × pleskei או Cyanistes caeruleus × Cyanistes cyanus) הוא צאצא רביית הכלאיים של ירגזי כחול (Cyanistes caeruleus) וירגזי תכול (Cyanistes cyanus), אשר מזדווגים בטבע במזרח ומרכז אירופה.
מראה ירגזי פלסקה נע בין פרטים שכמעט בלתי ניתן להבחין ביניהם לירגזי כחול, ועד לכאלו שנראים כירגזים תכולים טהורים.
ירגזי פלסקה נחשב בעבר למין עצמאי, עד שפלסקה (1912) הראה שציפור זו היא צאצא כלאיים.
ירגזי יפני (שם מדעי: Parus minor) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
מין זה, שנמצא בכל רחבי מזרח אסיה, קרוב לירגזי המצוי, ונחשב בעבר לתת מין שלו.
הירגזי היפני שוקל כ-15 גרם, אורכו 13–16 סנטימטרים ומוטת כנפיו כ-22 סנטימטרים.
הוא דומה מאוד לקרובו האירואסייתי אך בניגוד לירגזי המצוי, אצל הירגזי היפני הבטן בצבע לבן עד בז' ולא צהוב.
לירגזי ראש שחור עם לחי לבנה וכתם לבן על העורף, ופס שחור שעובר דרך הגחון עד לזנב.
צבע הכנפיים אפור-שחור, צבע קשתית העין שחום, צבע המקור שחור, לרגליים צבע אפור כחלחל.
לזכרים יש פס שחור עבה יותר בהשוואה לנקבות.
לפרטים צעירים קו שחור דק ולא ברור, וצהוב על הלחיים והבטן.
במרץ 2016 חוקרים דיווחו ב-Nature Communications שהם מצאו עדויות ניסיוניות לתחביר קומפוזיציוני בקריאות ציפורים, מה שסימן את העדות הראשונה כזו לסוג זה של תחביר בחיות לא אנושיות.
הוא ניזון מחרקים (במיוחד פרפראים וזבובאים), עכבישים ותולעים.
הירגזי נוטה לאכול יותר בתחילת היום מאשר בסופו.
הירגזי צורך בממוצע 15 קילוקלוריות ביום.
הירגזי מקנן בחורים בעצים, אבל ישתמש גם בתיבות קינון.
הקן הוא בצורת גביע ומרופד בטחב ובשיער.
הנקבה מטילה 7–10 ביצים לבנות מנוקדות בחום אדמדם בחודשים אפריל עד יולי.
הנקבה דוגרת 12–14 יום עד לבקיעה, והגוזלים נשארים 15–17 יום נוספים עד לפריחה.
מחזור קינון שני הוא אפשרי אך לא נפוץ.
גורם אפשרי לכך הוא אקלים חם ולח שמעלה סיכון להיפרתרמיה בגוזלים.
אויבים עיקריים של הירגזים הם נחשים, עורבים ודלקים שאוכלים ביצים וגוזלים.
הירגזים משתמשים בקריאות אזהרה שנשמעות כמו "jar" כלפי נחשים טורפים ליד הקינים שלהם.
בתגובה לקריאה זו, הגוזלים עפים מהקן אם הם מבוגרים מספיק כדי לברוח.
דבר זה הופך את הגוזלים לפגיעים לטריפה על ידי עורבים.
לעומת זאת, הירגזים משתמשים בקריאות אזהרה שנשמעות כמו "chicka" כלפי דלקים ועורבים.
תגובת הגוזלים לקריאה זו היא התכופפות.
הסיבה להבדל היא באסטרטגיות הציד השונות: נחשים פולשים לחלל הקן, בעוד שעורבים ודלקים תוקפים את הגוזלים מחוץ לקן באמצעות מקורם או גפיהם הקדמיות.
חוקרים יפנים עקבו אחר שמונה זוגות של הירגזי היפני וגילו כי הוא משתמש בתנועת כנפיים שנועדה לתקשורת – תנועה אשר נעשית בנוכחות פרט אחר, ואותו פרט מגיב לה בדרך מסוימת.
במהלך המחקר, החוקרים שמו לב לכך שפעמים רבות, כאשר הזכר והנקבה הגיעו יחד לקן כדי להאכיל את הגוזלים, אחד מבני הזוג היה מרעיד את כנפיו בזמן שהוא עומד על ענף.
כדי לבדוק את משמעות התנועה, תיעדו החוקרים 321 ביקורים של זכר ונקבה בקן.
כמעט בכל המקרים היו אלו הנקבות שהרעידו את כנפיהן, והן עשו זאת רק כשהזכר היה גם הוא באזור.
לרוב, זמן קצר לאחר הרעדת הכנפיים הזכר היה נכנס לקן, ואחריו נכנסה הנקבה.
במקרים שבהם הנקבות לא הרעידו את כנפיהן, הן לרוב נכנסו לקן לפני הזכרים.
הנקבות הפסיקו את הרעדת הכנפיים לאחר שהזכר נכנס פנימה.
המחקר גילה כי הירגזים היפניים מרעידים את כנפיהם אך ורק בנוכחות בן הזוג, וכשהוא רואה את ההתנהגות הזו, בן הזוג כמעט תמיד נכנס ראשון לקן.
לפיכך החוקרים משערים כי המסר של הירגזי לבן הזוג בהרעדת הכנפיים הוא איתות לבן הזוג להיכנס ראשון לקן.
הירגזי היפני מצוי במזרח אסיה ביערות וחורשים, אך גם בפארקים, גינות ושטחים עירוניים.
הוא נצפה ביפן, סין, וייטנאם, תאילנד, לאוס, חצי האי קוריאה, מיאנמר, בהוטן ודרום רוסיה.
קרוב לירגזי המצוי, ונחשב בעבר לתת מין שלו.
מין זה לא נודד בדרך כלל, אך ינדוד כשתנאי הסביבה דורשים זאת.
Parus minor amamiensis – אוטו קליינשמידט, 1922, אנדמי לאיי ריוקיו
Parus minor commixtus – רוברט סווינו, 1868, מצוי בהונג קונג, וייטנאם וסין
Parus minor dageletensis – נגמיצ'י קורודה ומורי, 1920, אנדמי לדרום קוריאה
Parus minor kagoshimae – נובוסוקה טאקה-צוקאסה, 1919, מצוי ביפן.
בחלק מהמיונים הוא נחשב לשם נרדף לתת המין Parus minor minor
Parus minor minor – קונרד יאקוב טמינק והרמן שלגל, 1848, מצוי בדרום רוסיה, סין, יפן, וחצי האי קוריאה
Parus minor nigriloris – קרל אדוארד הלמאייר, 1900, אנדמי לאיי ריוקיו
Parus minor nubicolus – רודולף מאייר דה שאונזה, 1946, מצוי במיאנמר, לאוס, וייטנאם ותאילנד
Parus minor okinawae – ארנסט יוהאן אוטו הארטרט, 1905, אנדמי לאיי ריוקיו
Parus minor tibetanus – ארנסט יוהאן אוטו הארטרט, 1905, מצוי במערב סין, בהוטן ותאילנד
ירגזי הרים (שם מדעי: Poecile montanus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים המצוי מבריטניה וסקנדינביה לקמצ'טקה ויפן.
הוא מצוי ביערות מחטניים, שדר, ערבה, אלמון ועצים מעורבים.
בעבר נחשב למין אחד יחד עם ירגזי שחור-כיפה.
הירגזי כמעט חסר פחד מבני אדם ואף יאכל מכף יד אנושית.
ירגזי ההרים הוא עוף קטן, אבל בינוני יחסית לבני משפחתו, באורך 11.5 ס"מ, מוטת כנפיים של 17–20 ס"מ ומסה של 8–14 גרם.
יש לו ראש גדול ועגול עם כיפה ועורף שחורים, לחיים לבנות וכתם שחור על הסנטר.
הגב חום אפרפר והבטן אפורה-בז' בהירה.
כל האברות אפורות עם שוליים לבנים.
הקריאה האופיינית היא "טי טי צ'ה צ'ה צ'ה" מאונפף, כשהצלילים הראשונים גבוהים והבאים נמוכים יותר, לפעמים בלי הצלילים הגבוהים בהתחלה.
השיר כולל תו אחד או שניים בקול רך וצלול וחוזר על עצמו בקצב איטי ואחיד.
לרוב גובה הצליל של השיר עולה קלות בהתחלה ואז יורד בהדרגה.
באזורים מסוימים השיר לא משנה גובה.
מחוץ לעונת הקינון, הזוג הבוגר חי בלהקת חורף יחד עם שניים עד ארבעה ירגזים בשנתם הראשונה שהתקבצו לאחר הפריחה.
התבססות בלהקות כאלה נראית חיונית לצעירים מכיוון שהפרט הצעיר מגדיל מאוד את ההסתברות שלו לשרוד עד לעונת הקינון הבאה.
על פי מחקר משנת 2018, אחוזי ההישרדות דומים בין הזכרים לנקבות.
הישרדותם של ירגזים צעירים במהלך החורף הראשון שלהם תלויה בהימצאות בלהקת חורף.
זכרים צעירים שנכנסו מוקדם בסתיו השיגו דרגה גבוהה יותר מזכרים שנכנסו מאוחר יותר.
לא תועדה תמותה כתוצאה מקרבות.
נראה שצעירים בדירוג נמוך נאלצים לחפש מזון בבתי גידול מסוכנים, מה שמשפיע על הסיכוי שלהם להיטרף, ועל סיכוי ההישרדות שלהם.
טורפים של הירגזי הם נצים, ינשופים, עורבנים וחנקנים.
ירגזי ההרים ניזון מחרקים, זרעים וגרגירים.
הירגזי מאחסן מזון לעיתים קרובות, בחזזיות ובקליפות עץ, ואוכל אותו מאוחר יותר.
הירגזי מקנן מאפריל עד יולי והוא מונוגמי.
הנקבה בונה את הקן, הבנוי ברובו מקליפת עץ או רצועות עץ, דשא, סיבי צמחים, שיער בעלי חיים ונוצות, ולעיתים גם טחב.
הנקבה מטילה 5–9 ביצים לבנות עם נקודות חומות בגודל 16×12 מ"מ ובמשקל 1.3 גרם.
היא דוגרת על הביצים 14 יום עד לבקיעה, והגוזלים פורחים בגיל 17–20 יום.
הירגזי מגיע לבגרות מינית בגיל שנה, ותוחלת החיים הממוצעת עומדת על 3 שנים.
בנורווגיה, תועד פרט אחד שחי 9.5 שנים לפחות, בבריטניה ובפינלנד תועדו פרטים שחיו 11 שנים ו–4 חודשים.
ירגזי ההרים מצוי בעיקר ביערות מחטניים של אורן (Pinus), ארזית (Larix) ואשוחית (Picea), ובטייגה הסיבירית הוא נמצא לרוב ביער ערבות של אורן ממין (Pinus sibirica).
הוא נמצא לעיתים קרובות באזורים צפופים ולחים, במיוחד בביצות כבול ובאזורים של ערבה (Salix) או אלמון (Alnus) ובקצה הטונדרה.
באירופה, הוא מופיע גם ביערות ערבה, אלמון וצמחייה שיחית (כמו סמבוק), קצוות יער, ולאורך נהרות ולצד אגמים.
למרות העובדה שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
עקב כך, ירגזי ההרים הוא מין ללא חשש.
באירופה, מספר הזוגות המקננים מוערך ב-30.5-44.2 מיליון, מה שמשתווה ל-61-88.4 מיליון פרטים בוגרים; מגמות מאז 1980 מראות שאוכלוסיות אירופיות עברו ירידה מתונה.
על פי ה-RSPB בבריטניה מקננים כ–3,400 זוגות.
איומים כוללים הרס בתי גידול, תחרות עם ירגזיים אחרים, והרס קנים על ידי נקר עקוד.
המין מוגן על ידי אמנת ברן לשימור חיות הבר ובתי הגידול של אירופה נספח II.
בבריטניה המין נמצא ברשימה האדומה.
Poecile montanus affinis - פרז'וואלסקי, 1876 - מצוי בצפון סין
Poecile montanus anadyrensis - בלופולסקי, 1932 - מצוי מצפון מזרח סיביר לצפון ים אוחוצק
Poecile montanus baicalensis - סווינו, 1871 - מצוי ממזרח סיביר לים אוחוצק, דרך מונגוליה וצפון מזרח סין
Poecile montanus borealis - סליס לונשאן, 1843 - מצוי מפנוסקנדיה והמדינות הבלטיות ועד לדרום-מזרח רוסיה
Poecile montanus montanus - בלדנשטיין, 1827 - מצוי במרכז אירופה
Poecile montanus rhenanus - קליינשמידט, 1900 - מצוי ממערב אירופה לגרמניה ושווייץ
Poecile montanus stoetzneri - קליינשמידט, 1921 - מצוי בצפון מזרח סין
Poecile montanus uralensis - גרוט, 1927 - מצוי בדרום רוסיה ובצפון קזחסטן
ירגזי ביצות (שם מדעי: Poecile palustris) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים החי בחורש נשיר, פרדסים וגנים.
לפעמים מבקר במתקנים להאכלת ציפורים.
דומה מאוד לקרובו ירגזי הרים ועד 1897 נחשב למין אחד עם ירגזי הרים.
לירגזי הביצות גוף אפרפר-חום וראש עגול עם כיפה שחורה מבריקה, לחיים בהירות וסנטר שחור.
דומה מאוד לירגזי הרים אבל יש לירגזי הביצות ראש קטן יותר.
הקיצוניות באורך 57 מ"מ), כולן אפורות-חומות.
הרגל חומה חיוורת, המקור שחור דק וקצר, והקשתית כהה.
הגוזלים עירומים תחילה ולאחר מכן מכוסים בפלומה אפרפרה בהירה.
הפרחון דומה לפרט הבוגר אם כי הכיפה הוא יותר חומה כהה או מפויחת, והגחון חיוור עם גוון אפרפר יותר.
הקריאה הטיפוסית נשמעת כ-"פי-צ'ו" פוצץ, דמוי התעטשות, שמתחיל בצליל גבוה ומסתיים בצליל נמוך יותר.
בדומה לקרובו ירגזי הרים, ירגזי הביצות גם כן משמיע קריאה הדומה ל-"צ'ה צ'ה צ'ה", אך קצרה יותר ופחות מאונפפת.
השיר הוא קריאה בת הברה או שתיים, שלרוב עולה בגובה הצליל, וחוזרת על עצמה.
קריאת האזהרה נשמעת כמו "פיץ - איץ - איץ", אם כי, כאשר הנקבה מאוימת בזמן הקינון, היא תנשוף ואף תתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז).
ירגזי הביצות הוא ציפור יציבה, שמהרגע שהתיישבה בטריטוריה, היא כמעט ולא תעזוב.
צעירים בחודשי חייהם הראשונים משוטטים בלהקות של ציפורים אחרות, אך באביב הבא הם מוצאים טריטוריה.
מזג האוויר הקר ושינויים באספקת המזון לא ידועים כגורמים לנדידה במין זה.
הם חיים כזוגות בטריטוריה בשטח עד 25 דונם.
ירגזי הביצות מתרבה מסוף מרץ עד יוני והוא מונוגמי לכל החיים.
הקן בצורת גביע ובנוי מטחב, חומר צמחי, פרווה ונוצות, בחור בעץ או בגדם או בין שורשי עצים.
לעיתים רחוקות גם יקנן בחלל בקיר או בחור באדמה.
הנקבה מטילה חמש עד עשר ביצים.
הדגירה אורכת 14–16 יום, והגוזלים פורחים בגיל 18–21 יום.
תוחלת החיים הממוצעת היא כ-2–3 שנים.
הפרט הבוגר ביותר שתועד היה בן 11 שנים ו-11 חודשים, בשוודיה.
ירגזי הביצות ניזון בעיקר מחסרי חוליות קטנים וכן מחומר צמחי, כולל פירות וזרעים (בעיקר אגוזי אשור).
הוא ניזון מחסרי חוליות בעיקר בקיץ, כשמזון צמחי מקבל חשיבות בחורף.
אם הוא מוצא מקור מזון טוב (כמו במתקן האכלה), ייתכן שהירגזי יתחיל לאגור זרעים.
ההיפוקמפוס שלהם (החלק במוח שלהם שמתמחה בזיכרון דברים) גדול מזה של הירגזי המצוי.
חרקים רכים (בעיקר זחלים) מהווים מקור מזון עיקרי עבור גוזלים (יותר מ–80% מהתזונה) ועכבישים הם מקור מזון חיוני לגוזלים צעירים מאוד.
על אף השם, ירגזי הביצות לא חי בביצות, אלא ביערות נשירים וביער עם שיעור גבוה יחסית של עצים מתים או נרקבים וסבך פתוח באירופה ובמזרח אסיה.
הוא נמצא לעיתים קרובות באזורים נרחבים של אלון ואשור, אלנוס, צפצפה, שדר, ערבה ופרונוס ויערות מעורבים, ונראה מדי פעם גם בקצוות מיוערים של מטעים, פארקים וגנים.
המין יציב ברובו, אם כי צעירים נודדים למרחקים קצרים לאחר הפריחה.
נראה כי כמות השיחים היא גורם חשוב בבחירת טריטוריה עבור ירגזי הביצות.
הערכות טווח התפוצה (30,100,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה (10,000,000-21,000,000 פרטים) לא קטנות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
באירופה, מגמות בין 1980 ל-2013 מראות שאוכלוסיות עברו ירידה מתונה בגודל.
כתוצאה מכך, ירגזי הביצות מסווג כמין ללא חשש.
מוערך כי בבריטניה מקננים כ–41,000 זוגות.
האוכלוסייה הבריטית הצטמצמה ביותר מ-50% בשנות ה-80, ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21. סיבה אפשרית היא הרס בתי גידול עקב שינויים באוכלוסיית השיחים.
המין סובל מאובדן בתי גידול בשל עיור, חקלאות ונטיעת עצים מחטניים ביערות נשירים.
חורפים קשים גורמים לתמותה ומהווים איום מיוחד על אוכלוסיות קטנות מבודדות.
גם טריפה ותחרות עם ירגזיים אחרים יכולים להוות איומים.
Poecile palustris dresseri - סטיינגר, 1886, מצוי בבריטניה וצרפת
Poecile palustris hellmayri - ביאנצ'י, 1902, מצוי בסין ובחצי האי קוריאה
Poecile palustris italicus - הלמאייר וצ'וסי, 1900, מצוי בהרי האלפים
Poecile palustris jeholicus - קליינשמידט ווייגולד, 1922, מצוי בצפון סין
ירגזי כיפת-אש (שם מדעי: Cephalopyrus flammiceps) הוא מין יחיד בסוגו של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים.
הירגזי באורך 8–10 ס"מ ובמשקל 7 גרם ובצבע ירוק-זית צהבהב.
הירגזי מצוי ביערות ממוזגים מדרום להימלאיה, מפקיסטן ועד לאוס.
במהלך עונת הרבייה, הזכר מזוהה בקלות על ידי ציצה בצבע כתום-אדום.
הירגזי הוא עוף קטן באורך 8–10 ס"מ ובמשקל 7 גרם.
אצל הזכר הבוגר, בלבוש חורף (ספטמבר-ינואר), הכיפה בצבע ירוק-זית.
השת נע בין צהוב, ירוק-זית וזהב.
נוצות הזנב הארוכות ביותר הן אפורות כהות.
הזנב חום-זית כהה, כאשר קצה הזנב לבן.
הכנפיים זהות לצבע הזנב, אך שולי הסוככות והאברות בצבע ירוק-זית עד צהוב.
הגרון לבן, הגחון בצבע צהוב לימוני, ותת השת אפור.
הנקבה הבוגרת מאוד דומה לזכר, אם כי הלחיים, הגבות והעורף בצבע ירוק אפרפר, הגרון אפור לבנבן.
החזה ירוק-זית צהבהב, הבטן והגב צהובים חיוורים.
בלבוש קיץ (פברואר-יולי), אצל הזכר, הכיפה בצבע שנע בין כתום וארגמן, ואף יש ציצה קטנה.
מסביב לעין ובגבה יש נוצות צהובות-זהובות.
הסנטר והגרון בצבע כתום, והחזה צהוב.
הגב ירוק-זית צהבהב, והבטן צהובה חיוורת.
הכנפיים והזנב בצבע ירוק-זית, וקצוות האברות לבנים.
אצל הנקבה, המצח נע בין ירק-זית, אפור וצהוב.
החזה, הסנטר והגרון בצבע ירוק זית, והבטן ותת השת צהוב לבנבן.
הגב ירוק זית צהבהב, הכנפיים והזנב בצבע ירוק-זית, וקצוות האברות לבנים.
לאורך כל השנה, הקשתית חומה כהה, המקור והרגליים בצבע כחול אפרפר כהה.
אצל הזכר הצד התחתון של הכנף לבן צהבהב, ואצל הנקבה אפור.
הקריאה האופיינית נשמעת כ-"ציט" בקול גבוה, לעיתים קרובות חוזרת על עצמה במרווחים לא סדורים.
קריאה נוספת נשמעת כ-"whitoo" בקול חלש.
השיר מושמע מענף או תוך כדי תעופה, ונמשך כמה דקות.
השיר הוא סדרה של צלילים גבוהים בקצב מהיר נשמעים כמו "פיטסו-פיטסו-פיטסו".
הירגזי לא מפחד מבני אדם, כמעט תמיד פעיל וחובט בכנפיו כמו סבכי.
במהלך הנדידה, הוא ימצא בלהקות קטנות לרוב, אם כי עם מספר מקסימלי של עד מאה פרטים, לרוב של אך ורק ירגזי כיפת-אש, אך לפעמים עם מינים אחרים, בעיקר תוך חיפוש מזון.
הלהקות עפות בגובה רב מעל פסגות חשופות.
הירגזי מהיר ואקרובטי ותנועתו קלה, ולעיתים הוא נתלה הפוך מעיפים בחיפוש אחר מזון.
הירגזי ניזון בעיקר מחרקים, אך גם מעלים, ניצנים, פרחים, וככל הנראה גם מצוף ושרף.
הוא מחפש מזון על צמרות עצים ובשיחים, נתלה הפוך מענפים ולעיתים אף על הקרקע.
כשהירגזי אוכל חרק גדול, הוא נוהג לאכול את החלקים הפנימיים ולהשליך את השלד החיצוני, בדומה למיני הסוג ירגזי.
עונת הקינון חלה בין תחילת אפריל לאמצע יוני.
הנקבה בונה את הקן בחור בעץ (לפעמים בקן נטוש של נקרים), מעשב יבש, שורשים, זרדים ונוצות.
היא מטילה כארבע ביצים בצבע טורקיז אפרפר.
בזמן הדגירה, הזכר שר מחוץ לקן, ומאכיל את הנקבה; שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים.
אם מפריעים לנקבה במהלך הקינון, היא נושפת ומנפחת את הנוצות ואף תתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז).
ירגזי כיפת-אש חי ביערות וחורשים של אלון, לוז, בוקיצה, אגוז, אשוח, רודודנדרון, ואשוחית ממוזגים, צלעות הר מיוערות, גנים, מטעים ופארקים.
בחורף הוא נמצא ביערות ירוקי עד של בעלי פרחים.
בגבהים, הוא חי בחורשי ערבה ושדר קטנים ומקוטעים.
חריפה מתרחשת במישורים של מרכז הודו ודרום מזרח אסיה, בגבהים של 305–1,370 מטר מעל פני הים.
טווח התפוצה (כ–4,200,000 קמ"ר) של מין זה גדול מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה, ולכן המין לא מתקרב לסכנת הכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה.
לא ידועה מגמת האוכלוסייה, אך לא סביר הירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
על כן, ירגזי כיפת-אש מסווג כמין ללא חשש.
ירגזי כיפת-אש מצוי במספר אזורי שימור, ביניהם הפארקים הלאומיים חאפטאד, לנגטאנג, שמורת הטבע אנאפורנה, ושמורת הציד דורפאטאן, כולם בנפאל.
יש דיווחים לא מאושרים מאפגניסטן.
ירגזי כיפת־אש נכלל בעבר במשפחת הרמיזיים, אבל הועבר למשפחת הירגזיים.
ירגזי כיפת-אש נמצא בבסיס העץ האבולוציוני של משפחת הירגזיים:
flammiceps - ברטון, 1836, מצוי מצפון פקיסטן למערב נפאל
olivaceus - רוטשילד, 1923, מצוי במזרח ההימלאיה ובדרום סין
ירגזי אפרפר (שם מדעי: Parus cinereus) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הוא בצבעי שחור, אפור ולבן, מקור שמו.
הוא קרוב מאוד לירגזי מצוי ותואר לראשונה בתור תת מין שלו, אך הוא נחשב למין עצמאי בעקבות מחקרים גנטיים.
הירגזי חי ביערות בדרום ובדרום-מזרח אסיה.
הראש שחור עם לחיים לבנות וסנטר שחור.
הגב אפור, ועל הכנפיים יש פס לבן.
החזה והבטן לבנים ופס שחור עובר לאורכם.
לזכר יש פס שחור עבה יותר בהשוואה לנקבה.
יש פס לבן בנקודה בה העורף מתחבר לגב.
בניגוד לקרוביו ירגזי מצוי, ירגזי יפני וירגזי ירוק-גב, הבטן לבנה אפרפרה ולא צהובה.
המקור שחור וקצר, הקשתית כהה והרגליים אפורות.
הירגזי נראה בדרך כלל בזוגות או בקבוצות קטנות שלעיתים מצטרפות ללהקות מזון מעורבות.
הירגזי האפרפר מחפש מזון בצורה אקטיבית מאוד, וניזון מחרקים (בעיקר זחלים וחיפושיות), ביצי חרקים, גלמים, וגם ניצנים, זרעים ופירות.
לפעמים הוא מחזיק חרק גדול ברגלו וקורע אותו עם המקור.
הוא גם תוקע זרעים קשים בקליפת עץ, ואז מפצח ואוכל את הזרע.
בהימלאיה עונת הקינון מתחילה בסוף מרץ ונגמרת בסוף יוני, ובדרום הודו היא מתחילה בפברואר ונגמרת במאי, אם כי קינון נצפה גם בספטמבר ואוקטובר.
לרוב הנקבה מטילה ביצים פעמיים בשנה.
הקן בקוטר 10 ס"מ ובצורת קערה.
הוא מוקם בחורים בעצים, גדות, קירות מבנים, במבוק, וקינים נטושים של נקרים, ולעיתים רחוקות על ענפים.
עשוי מטחב, שיער, נוצות וצמר.
הנקבה מטילה 4–6 ביצים לבנות עם נקודות אדומות.
שני ההורים משתתפים בדגירה, וכאשר אחד ההורים מאויים בזמן הקינון, הוא ינשוף ואף יתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז).
הירגזי האפרפר חי ביערות וחורשים, ולעיתים נצפה גם באזורים עירוניים בדרום ודרום מזרח אסיה.
למין זה טווח תפוצה רחב למדי, והוא נצפה מאפגניסטן, דרך הודו, להודו-סין, אינדונזיה, ודרום סין.
הוא נצפה בהימלאיה עד לגובה 2,700 מטר.
decolorans - קולץ, 1939, מצוי בצפון מזרח אפגניסטן וצפון מערב פקיסטן
ziaratensis - ויסטלר, 1929, מצוי בדרום אפגניסטן וצפון פקיסטן
caschmirensis - הארטרט, 1905, מצוי מצפון מזרח אפגניסטן לצפון מזרח הודו
planorum - הארטט, 1905, מצוי מצפון הודו, דרך נפאל ובהוטן ועד למיאנמר ובנגלדש
vauriei - ריפלי, 1950, מצוי בצפון מזרח הודו
stupae - קולץ, 1939, מצוי בהודו
mahrattarum - הארטט, 1905, מצוי בדרום מערב הודו ובסרי לנקה
templorum - מאייר דה שאונסי, 1946, מצוי בדרום מזרח אסיה
hainanus - הארטרט, 1905, מצוי בהאינאן
ambiguus - ראפלז, 1822, מצוי במלזיה וסומטרה
sarawacensis - סלאטר, 1885, מצוי בבורנאו
cinereus - וייו, 1818, מצוי באיי אינדונזיה
ירגזי דו-גוני (שם מדעי: Baeolophus bicolor) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הירגזי הדו-גוני מצוי ביערות, חורשים, פארקים וגינות במזרח ודרום ארצות הברית ובדרום קנדה.
משמעות שם הסוג ביוונית היא ציצה קטנה, ושם המין בלטינית היא שני צבעים.
קרובו ירגזי טקסני, שמצוי בטקסס והחוף המזרחי של מקסיקו, נחשב בעבר לחלק ממין זה, עד שסווג מחדש כמין עצמאי.
הראש אפור עם ציצה קטנה, טבעת לבנה מסביב לעין, סנטר ולחיים לבנים ומצח שחור.
הבטן לבנה, המותניים ותת השת בצבע כתום, שנע בין קרם לאפרסק ועד אוכרה, והגב, הזנב והכנפיים אפורים כהים.
המקור חד, קצר שחור וחזק, והרגל אפורה.
אצל הצעירים, המצח אפור ולא שחור, והציצה בהירה יותר.
השיר הוא שריקה חזקה שנשמעת כמו "פי-טי, פי-טי".
זוהו 10 קריאות שונות של הירגזי, מהן 3 הן בעלות תדר גבוה ומקושרות להתנהגות אגרסיבית.
אחת מהן נשמעת כמו "ז'י ז'י ז'י" בקול רם.
כמו מיני ירגזי אחרים, זוגות של מין זה מצטרפים ללהקות חורף, שמתפצלות לקראת עונת הקינון, אם כי לרוב אלו להקות קטנות (2–5 פרטים) וכוללות לרוב אך ורק זוג וצאצאיו.
גודל הטריטוריה הממוצע של להקת חורף הוא 54 דונם.
המדרג החברתי בלהקות חורף הוא ליניארי, לרוב כאשר הזכרים דומיננטיים יותר מנקבות ובוגרים יותר מהצעירים.
לזכר ונקבת האלפא סיכוי גבוה יותר לשרוד את החורף בהשוואה לשאר חברי להקת החורף.
ירגזי דו-גוני נצפה בלהקות חורף של ירגזי קרוליינה.
הפרט המבוגר ביותר שתועד חי לפחות 13 שנים ו-3 חודשים, אם כי תוחלת החיים הממוצעת עומדת על 2.1 שנים.
הירגזי מגיע לבגרות מינית בשנתו הראשונה.
הירגזי הדו-גוני ער בשעות היום.
הירגזי כמעט חסר פחד מבני אדם ואף יאכל מכף יד אנושית, אם כי דבר זה לא נפוץ כמו אצל קרוביהם הירגזים שחורי הכיפה.
הירגזי הדו-גוני ניזון מחרקים (כגון זחלים, עשים, דבורים, צרעות, חיפושיות, פשפשים וזבובאים), חלזונות, עכבישים וחסרי חוליות אחרים, ובחורף גם גרעיני חמנית, שומן, בוטנים, וזרעים אחרים, ופירות יער.
הוא דופק במקורו כבפטיש על זרעים גדולים כדי לפצח אותם.
הירגזי מחביא מזון בסתיו, ואז אוכל אותו בחורף, כמו מיני ירגזי רבים.
הוא מקפץ בזריזות בין ענפים ואף נצפה תלוי במהופך מענפים, תוך חיפוש אחר זחלים.
עקב העובדה שהוא ניזון מזחלים, שרובם מזיקים לחקלאות, הירגזי הדו-גוני נחשב לחיה המועילה לאדם.
בהשוואה למיני ירגזי אמריקאים אחרים, החיפוש אחר החרקים, הוא אקטיבי מאוד וכולל יותר חיטוט וניקור בעלים יבשים.
עונת הרבייה חלה בין מרץ ומאי.
הירגזי הדו-גוני בונה את הקן בחור בעץ בגובה 1–30 מטר, ולעיתים בקני נקר נטושים, חורים במבנים וישתמש גם בתיבות קינון.
הקן בנוי מקליפת עץ, עלים יבשים וטחב ומרופד בכותנה, פרווה ושיער.
הנקבה מטילה 5–8 (בממוצע 6) ביצים לבנות מנוקדות בחום ודוגרת עליהן 13–17 ימים.
הגוזלים פורחים בגיל 17–18 ימים.
הנקבה מטילה עד פעמיים בעונת קינון.
לעיתים קרובות, צאצאים מתטולות קודמות, נשארים בטריטוריה של הוריהם במהלך החורף, ולפעמים גם עוזרים לגדל את הגוזלים של התטולה הבאה.
לעיתים, נקבת הירגזי תשתמש בנשל נחש כאחד מחומרי הבניה של הקן, דבר שמרתיע טורפים.
הירגזי הדו-גוני חי באזור הנארקטי, ביערות וחורשים ממזרח למישורים הגדולים בדרום ובמזרח ארצות הברית ובדרום קנדה.
הירגזי הדו-גוני חי ביערות, בעיקר נשירים ולחים, כמו בביצות ובאגני נהרות, וגם בחורשות ושטחים עירוניים.
הוא יציב לרוב ולא נודד.
טווח התפוצה (כ–4,200,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה בעלייה, ועל כן האוכלוסייה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
על כן, ירגזי דו-גוני מסווג כמין ללא חשש.
בעבר הם נודעו רק בנהר המיסיסיפי והאוהיו, אם כי מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 תפוצתם התרחבה מזרחה וצפונה עד דרום קוויבק ואונטריו, ייתכן שבשל שינויי האקלים, כתוצאה מההתחממות הגלובלית.
הירגזי מוגן בחוק אמנת הציפורים הנודדות משנת 1918 .
הירגזים מאוימים מצד שודדי קינים כמו נחשים, דביבונים, בואשים, אופוסומים וסנאים, ונטרפים על יד חתולים, נצים וינשופים.
בחוף המזרחי של ארצות הברית, הטורפים הכי נפוצים הם נץ קופר (Accipiter cooperii) והנץ (Accipiter striatus).
הירגזי הדו-גוני הוא המין הכי רחב־תפוצה מסוגו באמריקה הצפונית.
הירגזי הטקסני והירגזי הדו־גוני הוכרו כמינים נפרדים בשנת 2002.
ירגזי הדסון (שם מדעי: Poecile hudsonicus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים החיה בקנדה וצפון ארצות הברית, ותוארה על ידי יוהאן ריינהולד פורסטר בשנת 1772. הירגזי מצוי ביערות צפוניים וירוקי עד, בעיקר יערות אשוחית.
המין נכלל בעבר בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו מהסוג מספר מינים לסוג סיטיפרוס.
לפי טריץ' (2017), העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile) הוא:
Poecile hudsonicus columbianus - רואדס, 1893, מצוי בצפון מערב אמריקה הצפונית.
Poecile hudsonicus hudsonicus - פורסטר, 1772, מצוי מאלסקה ועד לניופאונדלנד.
Poecile hudsonicus littoralis - בראיינט, 1865, מצוי בצפון מזרח אמריקה הצפונית.
Poecile hudsonicus stoneyi - רידג'ווי, 1887, מצוי מצפון אלסקה לצפון יוקון.
ירגזי הדסון הוא עוף גוץ וגדול ראש באורך 12.5–15 ס"מ, במוטת כנפיים 20 ס"מ ובמשקל 7–12 גרם.
לירגזי בטן עגלגלה בצבע אפור בהיר, מותניים חומים בגוון חלודה, ותת-שת אפרפר.
הראש מורכב ממספר חלקים: הלחיים בהירות, הסנטר והגרון שחורים, הכיפה בצבע חום, הצווארון בצבע אפור והמקור קצר כתוצאה מכלל אלן.
הגב חום אפרפר, הזנב אפור ובאורך 6 ס"מ, הכנפיים ארוכות במקצת ואפורות וכף הרגל באורך 1.5 ס"מ אפורה ירקרקה.
פרטים צעירים דומים לבוגרים, אבל דהויים יותר בצבעם.
בדומה לקרובו ירגזי שחור-כיפה, קריאת ירגזי הדסון נשמעת גם כן כ-"ציקדי די די", מקור שמם באנגלית (Chickadee), אם כי היא איטית ומזמזמת יותר.
כמו הירגזי שחור הכיפה, גם לירגזי הדסון קריאת איום.
המקור באורך 7–9 מ"מ ובצבע שחור.
ירגזי הדסון הוא זריז ואקרובטי.
בחורף, הירגזים מתקבצים ללהקות קטנות, שלעיתים מכילה מינים אחרים (כמו מלכילונים).
הירגזי המבוגר ביותר שתועד היה בן 5 שנים ו-4 חודשים, ותועד בנובה סקוטיה, קנדה.
ירגזי הדסון לרוב יציב, אם כי נדידות קצרו טווח תועדו כתוצאה מחורפים קרים.
במונטנה, הירגזים תועדו נודדים דרומה החל מיוני וכלה בנובמבר, רובם באוגוסט–ספטמבר.
ירגזי הדסון ניזון מזרעים (במיוחד של שדר ואשוחית), עכבישים וחרקים (במיוחד חיפושיות וזבובים) ומגיע למתקני האכלה.
הוא שומר מזון לחורף, בו הירגזי אוכל אותו.
הירגזי מחפש מזון תוך חיטוט בעלים וענפים, וניקור בחללים וחורים בקליפת העץ, ואף תוך כדי תעופה.
ירגזי הדסון מחטט באצטרובלים בכדי להגיע אל הזרעים ולאכול אותם.
זחלי פרפראים הם מקור מזון חשוב בעונת הקיץ, ואילו גלמים וביצי חרקים בחורף.
הירגזי הוא בעל חיים מונוגמי.
עונת הקינון חלה ממאי עד יוני.
הקן מוקם בחלל בגוף העץ, בין אם טבעי או קן נקרים נטוש.
שני בני הזוג מפנים את חלל הקן, אם כי רק הנקבה בונה את הקן, מקליפת עץ, טחב, חזזית, נוצות, ועלים יבשים.
הנקבה מטילה 5–8 ביצים לבנות עם נקודות בצבע חלודה, בעיקר סביב הקצה הקהה.
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 11–16 ימים, והגוזלים עוזבים את הקן בגיל 16–20 ימים.
כשהגוזלים קטנים, הנקבה נשארת בקן בזמן שהזכר ממשיך להביא אוכל, וכשהם גדולים שני ההורים מביאים לגוזלים אוכל.
ירגזי הדסון חי ביערות, בעיקר יערות אשוחית צפוניים הקרובים לקו העצים, אם כי באזורים דרומיים יותר גם ביערות שדר, אלמון וערבה, ובביצות במזרח.
התיעוד האמין האחרון ממרילנד מגיע מאפריל של שנת 1978. הערכות גודל האוכלוסייה ושטח התפוצה (11,300,000 קמ"ר) גבוהות מאוד, ולכן הוא אינו עומד בקריטריונים אלו של סכנת הכחדה.
עקב כך, ירגזי הדסון הוא מין ללא חשש.
ירגזי חלוד־חזה (שם מדעי: Poecile davidi) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים שחי בהרים במרכז סין.
הירגזי חלוד־החזה הוא עוף קטן, אם כי בינוני בהשוואה לבני משפחתו, באורך 12–13 ס"מ ובמשקל 10–12.5 גרם.
כיפת הראש, הגרון והסנטר שחורים, והלחיים לבנות.
הבטן והצווארון כתומים בגוון החלודה, מקור שמו.
קשתית העין כהה, המקור שחור וקצר, והרגל אפרפרה ירקרקה.
אברות הכנף חומות אפורות עם שוליים בצבע אפור בהיר ואברות הזנב אפורות חומות עם קצה לבן.
בהשוואה למינים ירגזי סצ'ואני, ירגזי הרים וירגזי לבן-גבה, הגחון הרבה יותר רווי ופחות דהוי.
הצעירים דומים לבוגרים, אם כי הכיפה והגרון בהירים יותר, שולי האברות דהויים יותר, הלחיים צהובות יותר, והגחון דהוי.
הכנפיים באורך 65–68 מ"מ אצל הזכרים ו-64–67 מ"מ אצל הנקבות.
הקריאות הן נשיפות בקול גבוה שנשמעות כמו "ציט" ו"צ'יט-איט-איט".
בדומה למיני פויסילה אחרים, לירגזי חלוד־החזה קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די", שמורכבת מהברות גבוהות שלאחריהן צלילים נמוכים יותר.
מחוץ לעונת הקינון, הירגזים נעים בקבוצות של 5–10 פרטים.
הירגזי חלוד–החזה הוא עוף זריז ואקרובטי, שנצפה מחפש מזון בחופת עצים גבוהים.
לא ידוע הרבה על הרבייה של מין זה.
בסצ'ואן, עונת הקינון מתחילה במאי.
הקן מוקם בחלל בעץ או בגזע מת, בגובה 4–10 מטר מפני הקרקע.
הקן נבנה ממספר חומרים, בהם חזזית.
השרת הנוצות מתבצעת בסתיו, באוקטובר-נובמבר.
הירגזי חלוד־החזה תואר לראשונה על ידי 2 חוקרים רוסים, מיכאיל ברזובסקי וולנטין ביאנקי בשנת 1891, אך נחשב שנים רבות למין בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים.
נחשב בעבר למין אחד עם ירגזי החרמון (על סמך פרופורציות, ללא תמיכה מתצפיות שטח) ולקרוב לירגזי לבן-גבה.
מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
השם המדעי ניתן למין על שם ארמן דוד, זואולוג וכומר צרפתי.
העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile), על פי טריץ' ואחרים (2017), הוא:
הירגזי חלוד־החזה חי ביערות טרופיים וסובטרופיים (בעיקר אשוחית, אורן, אשוח, שדר, צפצפה, במבוק, ערבה, אלנוס ואלון) לחים בגבהים של 2,135–3,400 מטר מעל פני הים.
הוא מצוי בהרים של מרכז סין (בחוביי, שאאנשי, גאנסו וסצ'ואן).
טווח התפוצה (כ–369,000 קמ"ר) של מין זה בינוני, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
גודל האוכלוסייה לא כומת, אך לא סביר שהוא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה.
על כן, ירגזי חלוד-חזה מסווג כמין ללא חשש.
איום על המין הוא הרס בתי גידול כתוצאה מכריתת יערות.
ירגזי גמבל (שם מדעי: Poecile gambeli) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ירגזי גמבל דומה מאוד לשאר המינים בסוג פויסילה, אם כי יש לו גבות לבנות, מאפיין שעוזר לזהות אותו באזורים בהם מתקיימת חפיפה בתחום התפוצה.
לירגזי גמבל יש מספר התאמות לאקלים האלפיני הקר בהרים שבהם הוא חי.
ירגזי גמבל הוא עוף קטן, אורכו 11–14 ס"מ ומסתו 11 גרם.
ראשו גדול ועגול עם כיפה וגרון שחורים, ולחיים וגבות לבנות.
הגב, הכנפיים והזנב אפורים, והבטן בצבע אפור־חום בהיר.
הירגזים של הרי הרוקי נוטים להיות חומים יותר ובעלי מקור קצר, ואילו באוכלוסיות של האגן הגדול המקור בינוני באורכו.
בסיירה נבדה ורכס קסקייד המקור באורך מקסימלי, והבטן אפורה.
הניצוי של ירגזי גמבל הוא התאמה לאקלים האלפיני; הפלומה שצמודה לגוף משמשת לבידוד חום, ושכבת הנוצות החיצונית צפופה ועמידה במים.
בלילות קרים טמפרטורת הגוף יכולה לרדת עד ל–11 מעלות צלזיוס, ופעימות הלב והנשימה מואטות כדי לחסוך באנרגיה.
ירגזי גמבל דומה לקרובו, ירגזי שחור־כיפה, אם כי הוא קטן יותר, ויש לו גבות לבנות.
הירגזי המבוגר ביותר שתועד היה בן 10 שנים וחודש, ביוטה, 1974. השיר הוא שריקה בת 4 הברות, נשמע כ–"פי-בי, פי-ביי".
הוא משמיע קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!" מזמזם, מקור שמם באנגלית, צ'יקדי (Chickadee).
הירגזי מקפץ בזריזות בין ענפים והוא יכול להיתלות במהופך.
בחורף, הירגזים מתכנסים בלהקות יחד עם מלכילונים וסיטות.
ירגזי גמבל ניזון מחרקים, עכבישים, שומן, תירס, פירות וזרעים ומגיע למתקני האכלה.
לעיתים קרובות הירגזי מאחסן מזון, שאותו הוא אוכל מאוחר יותר.
כשהוא אוכל זרעי חמנית, הירגזי מחזיק את הזרע ברגלו, ומכה בו במקורו כבפטיש.
כ–70% מתזונת הירגזי מורכבים מחרקים וחסרי חוליות אחרים, ואילו 30% הנותרים מורכבים ממזון צמחי.
לעיתים רחוקות הירגזי תופס את טרפו תוך כדי תעופה.
ירגזי גמבל הוא מין מונוגמי.
עונת הקינון מתרחשת בין אפריל ליוני.
ירגזי גמבל מקנן בקני נקר נטושים, תיבות קינון, וחללים שנחפרו בעץ רך על ידי ההורים.
גובה הקן נע בין סנטימטרים בודדים מהקרקע ל-23 מטרים.
הנקבה מטילה 6–12 ביצים (בממוצע 8–9) לבנות מנוקדות בחום־אדמדם ודוגרת עליהן כ-14 ימים, בזמן שהזכר מגן על הטריטוריה ומביא לה מזון.
שני ההורים מביאים מזון לגוזלים, שפורחים בגיל 20 ימים, אם כי הם נשארים תלויים בהורים למשך מספר שבועות.
כאשר הנקבה מאוימת בזמן הקינון, היא תנשוף ואף תתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז).
ירגזי גמבל חי ביערות יבשים והרריים במערב אמריקה הצפונית, בעיקר ביערות מחטניים של אורן, אשוחית, אשוח וצוגנית, ונצפה לעיתים בחורשי צפצפה, אלון, ערער ואורן פיניון.
המין חי בגבהים של כ-3,000 מטר מעל פני הים, ונודד בחורף לגבהים נמוכים יותר.
הערכות טווח התפוצה (4,360,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה גבוהות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה יציבה, ולכן היא אינה בירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, ירגזי גמבל מסווג כמין ללא חשש.
Poecile gambeli atratus – סווארת' וגרינל, 1926, מצוי בבאחה קליפורניה
Poecile gambeli baileyae – גרינל, 1908, מצוי בסיירה נבדה ורכס קסקייד
Poecile gambeli gambeli – רידג'ווי, 1886, מצוי ברכס הרי הרוקי
ירגזי לבן-גבה (שם מדעי: Poecile superciliosus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים האנדמי להרים במרכז סין.
הראש גדול עם כיפה שחורה, פס־עין שחור, לחיים בצבע אוכרה, עורף אפור־חום, סנטר שחור, וגבה לבנה.
הגחון בצבע אוכרה, והגב והכנפיים בצבע אפור־חום כהה.
המקור קצר ושחור, וכף הרגל אפורה כהה.
דומה לירגזי חלוד־חזה, אם כי הגחון דהוי יותר, והלחיים כתמתמות.
כמו כן, לירגזי לבן־גבה יש גבה אופיינית.
הזנב ארוך בצבע אפור־חום, ושוליו לבנים.
הנקבה דומה לזכר, אם כי החלקים השחורים דהויים.
השיר מורכב ממגוון הברות שורקות בקול גבוה, והירגזי משמיע קריאות רבות, שנשמעות כ-"סי סי" חלוש, "סטיפ", "טיפ", וצרצור "צרררר".
לא ידוע הרבה על תזונת המין, אם כי היא כוללת פרוקי-רגליים קטנים ופגיות, וזרעים.
מחוץ לעונת הקינון, הירגזי מבקר לעיתים תכופות בצמחייה צפופה, בעיקר של רודודנדרון ואשוחית, בגבהים נמוכים יותר.
הירגזים מקננים בגבהים של 3,200–4,650 מטרים מעל פני הים.
הקן מוקם בחללים ובמחילות נטושות בצוקי לס ובין שורשי צמחים, במנהרה בעומק 50 ס"מ עם כניסה באורך 15–20 ס"מ.
הקן בנוי בעיקר מפרווה, עם מעט נוצות וטחב.
הפרחונים פורחים ככל הנראה בסוף יוני–תחילת יולי.
הירגזי לבן־הגבה אנדמי להרים של מרכז סין (צ'ינגהאי, טיבט, גאנסו וסצ'ואן).
הוא חי באזורים עם צמחיית שיחים צפופה עד גבהים של 5,000 מטר מעל פני הים, כאשר בתנאי מזג אוויר קשים הירגזי נודד לגבהים של 3,000 מטר.
צמחיית השיחים בטווח תפוצתו כוללת רודודנדרון, אשוחית, אשחר, ברברית, שיחים מהמין (Caragana jubata), וערבה.
טווח התפוצה (כ–905,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
על כן, ירגזי סצ'ואני מסווג כמין ללא חשש.
לא תוארו תת־מינים של ירגזי לבן־גבה.
לפי טריץ' ואחרים (2017), העץ הפילוגנטי של הסוג (Poecile) הוא:
ירגזי אפור־ציצה (שם מדעי: Lophophanes dichrous) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים.
הירגזי אפור־הציצה הוא עוף קטן (אורכו 13 ס"מ ומסתו 11–14 גרם) בעל ציצה גדולה ואפורה.
הראש אפור; הלחיים אפורות בהירות, ומופרדות מהכיפה והעורף על ידי קו דק מאוד בצורת המספר 7, והצווארון לבן.
פלג הגוף העליון אפור כהה כמו הציצה, הכיפה והעורף, והגחון צהבהב.
הכנפיים אפורות־חומות, ושולי הנוצות אפורים.
הצד התחתון של הכנפיים צהוב בהיר.
הקשתית כתומה־אדומה כהה, המקור קצר ושחור, וכף הרגל אפורה־כחלחלה.
הצעירים דומים לבוגרים, אם כי יש לצעירים ציצה קצרה יותר, ופלג גופם העליון כהה יותר.
לירגזי מספר קריאות אופייניות הנשמעות כ–"זאי" גבוה, "טי–טי–טי–טי", "סיפ–פי–פי", "פי–די" ונשיפה חזקה.
קריאת האזהרה מהירה וחזקה בתדר בינוני ונשמעת כמו "צ'יה–צ'יה".
השיר מורכב מהברות משתנות ומספר קריאות.
עוף זה שקט וביישן, בניגוד לרבים מבני משפחתו.
הירגזי חי בזוגות או בקבוצות קטנות, ולעיתים מצטרף ללהקות מעורבות בחיפוש אחר מזון.
הוא מחפש מזון על הקרקע, בענפים ובגזעים בתחתית העץ, ובשיחים.
הירגזי ניזון מחרקים וחסרי חוליות אחרים, ובמיוחד מפגיות.
ענות הקינון מתרחשת מאפריל עד יוני.
הקן מוקם בחלל בעץ, אותו לרוב הציפור חופרת בעצמה.
הקן מוקם בגבהים של 3–7 מטרים מהקרקע.
הקן עשוי מטחב ומרופד בשיער סוסים, פרווה, ונוצות.
הנקבה מטילה 4–5 ביצים לבנות עם נקודות אדמדמות רבות.
שני ההורים דוגרים על הביצים.
אין מידע על משך הדגירה או גיל הפריחה.
הירגזי אפור־הציצה חי ביערות הרריים, במיוחד של אלון, רודודנדרון, צוגה, אשוח, אורן, אשוחית, ושדר.
בצפון מיאנמר, הוא חי ביערות מעורבים של אשוח, צוגה, חזרן והידרנג'אה.
בדרום סין, הוא חי ביערות מחטניים הרריים.
מחוץ לעונת הקינון הוא לעיתים יורד לגבהים של 2,000 מטרים מעל פני הים.
הוא אנדמי להימלאיה וטיבט, מפקיסטן ועד מיאנמר.
טווח התפוצה (כ–2,780,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי אפור־ציצה מסווג כמין ללא חשש.
הסוג לופופאנס תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי.
מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג לופופאנס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
טקסון האחות של ירגזי אפור־ציצה הוא ירגזי מצויץ, הדומה לו מאוד וחי באירופה.
השם המדעי מורכב ממילים לופוס (ביוונית עתיקה – ציצה), ופאינו (ביוונית עתיקה – לחשוף, להראות).
תוארו ארבעה תת־מינים של ירגזי אפור־ציצה:
Lophophanes dichrous dichroides – פרז'וואלסקי, 1876, מצוי בצפון מזרח טיבט, צפון סצ'ואן, צ'ינגהאי, גאנסו, ושאאנשי
Lophophanes dichrous dichrous – בליית, 1845, מצוי במערב נפאל, ארונאצ'ל פרדש ודרום טיבט
Lophophanes dichrous kangrae – ויסטלר, 1932, מצוי בצפון הודו ופקיסטן
Lophophanes dichrous wellsi – בייקר, 1917, מצוי מצפון מיאנמר לדרום סין
ירגזי ירוק־גב (שם מדעי: Parus monticolus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הירגזי ירוק־הגב חי ממערב הרי ההימלאיה לדרום וייטנאם ובטאיוואן.
הירגזי ירוק־הגב הוא ציפור שיר קטנה; אורכו 11–13 ס"מ.
הוא דומה מאוד לקרובו ירגזי מצוי, אם כי הבטן והגב שלו בצבע ירוק.
ראשו שחור עם כתם לבן על העורף ולחיים לבנות.
הבטן בצבע צהוב־ירקרק, החזה שחור, והגב ירוק.
על הגחון עובר פס שחור מהחזה ועד לתת־השת הלבן.
הכנפיים שחורות־כחולות, כאשר יש שתי שורות של סוככות ששוליהן לבנים.
הזנב שחור במרכזו וכחול בשוליו, ולבן מלמטה.
הנקבה דומה לזכר, אם כי הפס השחור על בטנה צר יותר.
הצעירים דומים לבוגרים, אבל דהויים יותר עם לחיים צהבהבות, פס גחון צר, וצווארון צר.
המקור קצר ושחור, וכף־הרגל כחלחלה.
לאוכלוסיות בדרום וייטנאם פס גחון רחב.
הקריואת מאוד דומות לקריאות הירגזי המצוי, אבל צלולות ורמות יותר, ונשמעות כ–"סי–סי–סי" ו–"טי–טי–וי".
הירגזי ירוק־הגב חי לרוב לבד או בזוגות, ובחורף בלהקות, ולעיתים מחפש מזון בלהקות מעורבות מינים, בהם קרובו, ירגזי יפני.
הירגזי ניזון מפרוקי רגליים קטנים, פגיות, ניצנים, פירות וזרעים.
הקן בנוי בעיקר מטחב, ומרופד בפרווה.
הביצים עגלגלות ולבנות עם נקודות אדמדמות.
נפח הביצה הממוצע הוא 1.33 סמ"ק.
גודל התטולה קטן ככל שהביצים מוטלות מאוחר יותר.
הנקבה דוגרת על הביצים 10–15 ימים, ומפסיקה לדגור כאשר הגוזלים בני 7–10 ימים.
לעיתים הנקבה אוכלת את קליפות הביצים לאחר הבקיעה.
הגוזלים פרחים בגיל 17–21 ימים.
אחוז ההצלחה של הקינון גבוה במעט מחצי, ואחוז הגוזלים השורדים מרגע הבקיעה ועד שלב הפרחון קרוב ל–70%–80%.
רוב מקרי המוות בקן נגרמים עקב טריפה, השתלטות מינים אחרים על הקן, או נטישה על ידי ההורים.
הירגזי חי בגבהים של 200–4,000 מטרים מעל פני הים.
טווח התפוצה (כ–7,470,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי ירוק־גב מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי ירוק־הגב הוכרז כמין בסכנת הכחדה במיאנמר ב-4 במרץ 2020.
תוארו ארבעה תת־מינים של ירגזי ירוק־גב:
monticolus – ויגורס, 1831, מצוי מצפון פקיסטן לנפאל ודרום טיבט