tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1970 ביקר שר החוץ אבא אבן בגרמניה – הביקור הרשמי הראשון בגרמניה של שר חוץ ישראלי.
ולטר של היה שר החוץ הגרמני הראשון שביקר בישראל באותה שנה.
היחסים לא נפגעו משמעותית גם בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972. ביוני 1973 היה ברנדט לקאנצלר הראשון שביקר בישראל (קונראד אדנאואר ביקר בישראל ב-1966 כקאנצלר לשעבר).
בעת ביקורו של ברנדט בישראל, כמעט אירעה תאונה אווירית, כשכלי הטיס בו נערך לו סיור בחברת השר יגאל אלון נסחף על ידי פרץ רוח פתאומי וכמעט התנגש בהר המצדה.
ב-1975 היה יצחק רבין ראש ממשלת ישראל הראשון לבקר בגרמניה.
בתחילת שנות ה-80 התפוצץ רימון יד בחצר השגרירות הגרמנית בתל אביב, כביכול בשם ארגון בשם "בל נשכח".
בתקופת כהונתו של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין היו לו יחסים מתוחים עם הקנצלר הלמוט שמידט, אשר הביע אהדה לזכות ההגדרה העצמית של הפלסטינים.
זמן מה לפני בחירתו של בגין ב-1977, הוזמן שמידט לביקור רשמי בישראל, ולאחר הבחירות הודיעה ממשלת ישראל כי הזמנת הקנצלר עדיין קיימת.
אולם שמידט דחה פעם אחר פעם את בואו.
באביב 1981, בשובו מערב הסעודית, אמר שמידט כי עברה הנאצי של גרמניה מטיל עליה אחריות היסטורית כלפי שורה של עמים באירופה וגם כלפי העם הפלסטיני, אולם לא הזכיר את העם היהודי או את מדינת ישראל.
ב-3 ביוני הגיב בגין בהתקפה אישית חריפה: "כולם שירתו בצבא הנאצי, לרבות אדון שמידט, אשר נשבע אמונים לפיהרר באופן אישי וקיים את שבועתו עד תום".
שמידט לא ביקר בישראל בתקופת שלטונו של בגין.
שמידט, אשר אביו היה ממוצא יהודי, לא פרסם עובדה זו בימי כהונתו.
למחרת התפטרותו של בגין מראשות הממשלה באוגוסט 1983, היה אמור קנצלר גרמניה, הלמוט קוהל, להגיע לישראל לביקור רשמי.
ב-1994 הקדיש נשיא גרמניה רומן הרצוג את ביקורו הראשון מחוץ לאירופה לפגישה בישראל.
ביקור ראש ממשלת ישראל אהוד ברק בברלין ב-1999 היה ביקור המנהיג הזר הראשון בברלין אחרי איחוד גרמניה מחדש.
בפברואר 1999 הותקפה הקונסוליה הישראלית בברלין על ידי 55 עד 200 מפעילי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (ה-PKK), שהאשימו את המוסד בהענקת סיוע לממשל הטורקי ללכוד את מייסד המפלגה עבדוללה אג'לאן.
כאשר המפגינים הצליחו לפרוץ את שורות המשטרה ולהיכנס לבניין הקונסוליה, פתחו כוחות הביטחון הישראליים באש לעבר התוקפים, הרגו שלושה מהם ופצעו שלושה.
מאוחר יותר עצרה המשטרה הגרמנית 30 מפעילי המפלגה.
במהלך ביקורו בישראל באביב 2000, הנשיא הפדרלי יוהנס ראו הציע תמיכה אקטיבית והרחבה מתמשכת של קשרי הנוער הגרמני-ישראלי.
לשם כך הסכימו שרת הנוער הפדרלית הגרמנית כריסטין ברגמן ושר החינוך הישראלי יוסי שריד להקים משרדי תיאום לחילופי נוער גרמניה-ישראל בגרמניה ובישראל - שנה לאחר מכן הוקם ConAct.
קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ביקר בישראל באוקטובר 2000. ב-2005 צוין יום השנה ה-40 של ליחסים הדיפלומטיים, ונשיא גרמניה הורסט קהלר ונשיא ישראל משה קצב החליפו הצהרות ביקור.
ב-2007 נפגשו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בישראל.
כיום, בעיקר לאחר עליית ראש הממשלה אנגלה מרקל לשלטון, נמצאת גרמניה ביחסים מצוינים עם מדינת ישראל, ואף מעניקה לה סיוע צבאי - לדוגמה הצוללות מסדרת דולפין שמימנה ממשלת גרמניה לישראל בתגובה למלחמת המפרץ.
אחד המניעים ליחסים בין ישראל וגרמניה הוא חובה מוסרית, שנמצאת בקונצנזוס הפוליטי והציבורי בגרמניה, לדאוג להישרדות ישראל, וגם בקרב מרקל באופן אישי שגדלה בגרמניה המזרחית, שהייתה בעלת מדיניות חוץ אנטי-ישראלית מובהקת.
בנובמבר 2015, נפתחה הקונסוליה הכללית של ישראל בעיר מינכן.
באפריל 2016 הופיע דיווח בעיתון הגרמני דר שפיגל, שממשלת גרמניה שוקלת להפסיק את תמיכתה המסורתית והמחויבות שלה לביטחון ישראל בשל מדיניות ההתנחלויות.
כמו כן צוין בכתבה כי אנגלה מרקל זועמת על נתניהו.
אך דיווחים אלו הוכחשו גם על ידי ישראל וגם על ידי גרמניה.
ביולי 2016 ממשלת גרמניה מתחה ביקורת על חוק העמותות, שדורש מעמותות להעביר מידע לכנסת אם מימונם מגיע ממדינה זרה.
בחלק מעיתוני גרמניה קיים יחס מיוחד לישראל.
עובדי קבוצת אקסל שפרינגר, ההוצאה לאור הגדולה ביותר בגרמניה לעיתונים, נדרשים לחתום על הצהרת תמיכה בפיוס בין יהודים לגרמנים ותמיכה בזכויותיה של מדינת ישראל.
משלחות חילופי נוער פועלות מדי שנה, כ-7,000 צעירים גרמנים מבקרים מדי שנה בישראל וכ-3,000 צעירים ישראליים מבקרים מדי שנה בגרמניה.
ב-3 באוקטובר 2018 הגיעה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לביקור רשמי בן יממה בישראל, בו היא נפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה ראובן ריבלין.
מרקל הביעה תמיכה במדיניות ישראל במלחמת האזרחים בסוריה ודרשה מנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, להרחיק את האיראנים מהגבול.
ביוני 2020 ביקר שר החוץ הגרמני, הייקו מאס את מקבילו הישראלי, גבי אשכנזי.
אשר דנו על תוכנית השלום של טראמפ, חתמו על הסכמים בתחום החינוך בנוגע לזיכרון השואה.
במרץ 2021 ביקרו הנשיא ראובן ריבלין והרמטכ"ל אביב כוכבי בברלין, שם נפגשו עם נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר ושר החוץ הגרמני הייקו מאס.
ב-10 באוקטובר 2021 ערכה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל מה שהוגדר כ"ביקור פרידה מישראל", פקדה את יד ושם ונפגשה עם ראש הממשלה נפתלי בנט ונשיא המדינה יצחק הרצוג.
מחליפה של מרקל, קנצלר גרמניה אולף שולץ הגיע ב-2 במרץ 2022, כשלושה חודשים אחרי התמנותו לתפקיד, לביקור רשמי בן יממה בישראל, שכלל את "יד ושם", מסיבת עיתונאים משותפת עם ראש-הממשלה נפתלי בנט ואת הכנסת.
הוא הצהיר ש"הרצח ההמוני של היהודים החל בגרמניה.
הוא תוכנן ובוצע על ידי גרמנים.
מכאן נובעת האחריות התמידית של כל ממשלה גרמנית לביטחון מדינת ישראל ולהגנת העם היהודי.
ב-17 באוקטובר 2023, הגיע קנלצר גרמניה אולף שוליץ לביקור בישראל לשם הבעת תמיכה וסולידריות ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
במרץ 2024, בפעם השנייה מתחילת מלחמת חרבות ברזל, הגיע קנצלר גרמניה אולף שוליץ לביקור בישראל.
בספטמבר 2024, במגזין הבילד הגרמני פורסם תחקיר כי גרמניה מעכבת את רוב בקשות הנשק של ישראל.
קנלצר גרמניה, אולף שוליץ הכחיש את הטענות האלו.
בנובמבר 2024 אימצה גרמניה את הגדרת האנטישימיות של כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה.
בין השאר, קובעת ההגדרה כי התנגדות לקיום מדינת ישראל היא אנטישמיות.
החלטה זו הצהרתית בלבד ואינה מחייבת.
במאי 2025 הביע הקנצלר הגרמני פרידריך מרץ ביקורת חריפה על פעולות ישראל בעזה, וטען כי "ההפצצות של ישראל ברצועת עזה אינן מגלות עוד היגיון, ואין להן הצדקה במסגרת המאבק בטרור".
במקביל הודיע שר החוץ הגרמני יוהאן ודפול על קיום שיחה דחופה עם מקבילו הישראלי גדעון סער.
כמו כן עלו קריאות בקואליציה הגרמנית להטיל אמברגו נשק על ישראל.
באוגוסט 2025 על רקע החלטת ממשלת נתניהו השישית לכבוש את רצועת עזה הטילה גרמניה אמברגו נשק..
בנובמבר 2025, הודיעה ממשלת גרמניה על הסרת האמברגו החלקי שהטילה על ישראל, בעקבות החתימה על הסכם הפסקת האש.
בפברואר 2026, ג'וליה קלוקנר נשיאת הבונדסטאג הגיעה לביקור בישראל.
בין ישראל לגרמניה יחסים ביטחוניים נרחבים.
אמצעי הלחימה הבולט ביותר שגרמניה סיפקה לישראל הן צוללות.
ב-15 בדצמבר 1957 קבלה ממשלת ישראל החלטה לשלוח את הרמטכ"ל לגרמניה לצורך בקשה לסיוע ביטחוני.
הייתה זו ככל הנראה ההחלטה הרשמית הראשונה של ישראל על קיום קשרים צבאיים עם גרמניה המערבית.
הכוונה הייתה לרכוש ממנה שתי צוללות.
מכיוון שהנושא עדיין נחשב סודי, ראש הממשלה בן-גוריון לא הזכיר בכנסת את המלה "צוללות", אלא "ציוד שאין רואים אותו לא מהיבשה, ולא מהים, ולא מהאוויר".
ביוני 1959 התפרסם כי גם ישראל מוכרת נשק לגרמניה: פגזי מרגמה מתוצרת "סולתם".
בישיבת מרכז מפא"י ב-28 ביוני 1959, הסביר בן-גוריון את מכירת נשק לגרמניה כצורך הכרחי להעמקת נכונותם של הגרמנים למכור לישראל ציוד צבאי שיידרש לה בעתיד: "יש מעט מדינות המייצרות נשק.
אמריקה מסרבת למכור, רוסיה והגרורות שלה אינן באות בחשבון...שאלה זו יכולה להיות פעם שאלת חיים ומוות בשביל מדינת ישראל".
בדיונים בכנסת על הסכם המכירה, תקפו חברי סיעות האופוזיציה את העסקה.
שמואל מיקוניס (מק"י) אמר כי זו "עסקת נשק טמאה עם "ממשיכי דרכו של היטלר".
מנחם בגין (תנועת החרות) אמר כי אין לשים "את הנשק היהודי הקדוש הזה" בידיו של קצין גרמני.
יגאל אלון (אחדות העבודה) אמר ש"חימוש חיילים גרמנים בנשק מתוצרת ישראלית הוא מתועב מבחינת הכבוד הלאומי", הוא תהה אם הנוער הישראלי לא ילמד מכך שישראל סלחה לנאצים וטען כי הגרמנים "רכשו נשק זה לא מפני שהוא טוב, אלא משום שהוא יהודי.
חשיפת הפרשה הובילה להתפטרות הממשלה.
מאוחר יותר מכרה ישראל לגרמניה גם תת-מקלעים מדגם "עוזי" ומדים מתוצרת "אתא".
בתחילת שנות ה-60 סיפקה גרמניה לישראל, ללא תשלום, מעודפי נאט"ו: מטוסים, טנקים, תותחים וטילי נ"ט.
בנוסף לאלה, גם סייעה לה להשיג מסוקים מתוצרת צרפת וצוללות מתוצרת בריטניה.
טייסים ישראלים אומנו על ידי חיל האוויר הגרמני וקצינים ישראלים התאמנו בבית הספר לקצינים של הצבא הגרמני.
בתקציב המדינה הגרמני של 1962 נכלל הסעיף "עזרה להצטיידות צבאית – 240 מיליון מארק", מחיר הסיוע לישראל.
לאחר שנת 2000 הזמינה ישראל שלוש צוללות נוספות מסדרת דולפין AIP החדישה יותר.
הסדרה כוללת צוללת מבצעית אחת, אח"י תנין, הצוללת אח"י רהב, שהושקה והגיעה לישראל בינואר 2016, וצוללת הנמצאת בבנייה, אח"י דקר, שמועד קליטתה נקבע ל-2019.
סביב הזמנת צוללות עתידיות וכלי שיט אחרים מתנהלת בישראל חקירה אודות חשד לשוחד (תיק 3000).
ישראל סיפקה לגרמניה טילי ספייק נגד טנקים.
גרמניה החליטה לחכור מישראל כמות של שבעה כטמ"מים מסוג איתן תמורת 900 מיליון אירו, ובמסגרת הכשרת מפעילי הכטמ"ם הגרמנים הוקמה ב-2019 בבסיס תל נוף טייסת גרמנית-ישראלית בשם טייסת הברון האדום, על שמו של אלוף ההפלות הגרמני מנפרד פון ריכטהופן.
ביוני 2023 היחסים הביטחוניים המתהדקים בין ישראל לגרמניה הביאו לפרסום כי גרמניה תרכוש מישראל את מערכת החץ בעלות של 4 מיליארד אירו.
בשנת 2025 הוצבה מערכת החץ הראשונה באדמת גרמניה.
בין ישראל והאיחוד האירופאי קיים הסכם סחר חופשי ובין גרמניה וישראל קיים הסכם למניעת כפילות מס.
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר עם ישראל מבין מדינות אירופה, ומבין מדינות העולם היא במקום השלישי אחרי ארצות הברית וסין.
ישראל ממוקמת במקום השני בשת"פ הסחר הגרמני במזרח התיכון, אחרי ערב הסעודית.
היבוא הישראלי מגרמניה ב-2012 הסתכם בכ-4.6 מיליארד דולר.
בסיכום נתוני הסחר של שנת 2013 ייבאה ישראל מגרמניה טובין וסחורות בערך של 4.6 מיליארד דולר (בדומה לתקופה מקבילה אשתקד), בעיקרם מכונות ומכשירים מכניים, ציוד חשמלי (28%), מוצרים כימיים (18%) ומוצרי תחבורה (17%).
בשנת 2013 הסתכם היצוא הישראלי לגרמניה ב-1.76 מיליארד דולר, (קיטון של 7.8% לעומת תקופה מקבילה אשתקד), בעיקרם מכונות ומכשירים מכניים, ציוד חשמלי (31%), מכשירים וכלים אופטיים (17%) ומוצרים כימיים (18%).
בשנת 2014 סך היצוא לגרמניה גדל ב-7% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד ועמד על כ־465 מיליון דולר.
סך היבוא מגרמניה גדל ב-34% בהשואה לתקופה מקבילה אשתקד ועמד על כ־1.5 מיליארד דולר.
רשימת היצואניות הגדולות ומוצרי היצוא שלהן בעבר ובהווה:
התעשייה האווירית לישראל - מל"ט הרון 1, הפעיל בעיקר באפגניסטן, מאז שנת 2010.
על בד - מגבונים לחים, שמכירתם לגרמניה בסך של 242 מיליון שקל, היוותה כשני שלישים מכלל המחזור של החברה ברבעון השני של שנת 2016. בשנת 2002 דווח כי הרווחה רכשה תמורת 9.7 מיליון יורו את הון המניות של חברת F.H.W הגרמנית, העוסקת גם היא בייצור מגבונים במפעלה בגרמניה.
אליאנס חברה לצמיגים - צמיגים לחקלאות, באמצעות חברת הפצה גרמנית.
בשנת 2016 נמכרה לחברת יוקוהמה היפנית אך פעילות הייצור עדיין מתבצעת במפעל החברה בחדרה ואחראי לרבע מהכנסות החברה.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל שתי נספחויות כלכליות בגרמניה.
הנספחת הכלכלית בברלין היא חמדת שגיא והנספחת הכלכלית במינכן היא יפעת ענבר.
מטרת הנספחויות לקדם את היחסים הכלכליים והטכנולוגיים בין המדינות, תוך תמיכה בחברות ישראליות באמצעות חוזיים עסקיים, מידע על השוק הגרמני ושירותי ייעוץ.
בנוסף, הנספחויות מעניקות מידע דינמי אודות הכלכלה הישראלית עבור השוק הגרמני.
לשתי המדינות קרבה עמוקה בתחום המדעים, שמתבטאת בין היתר בשיתוף פעולה בתחום בין אוניברסיטאות גרמניות וישראליות ובפיתוח קשרים חברתיים איתנים.
במהלך ביקורו בגרמניה של נשיא מדינת ישראל, משה קצב, קידם נשיא הבונדסטאג, וולפגנג תירזה, את ייסוד משרד חילופי הנוער הישראלי-גרמני, ככלי ללימוד הצעירים הגרמנים והישראלים אודות הרגישות וההיסטוריה של יחסי מדינותיהם.
מספר תוכניות חילופים פועלות בין צעירים גרמנים וישראלים.
כ-2,000 ישראלים וכ-4,500 גרמנים משתתפים בכל שנה בתוכנית החילופים שמופעלת על ידי ממשלת גרמניה, בעיקר באמצעות ארגון ConAct ובשיתוף הרשות הישראלית לחילופי נוער וצעירים.
הארגון הגרמני אות הכפרה והשלום, ארגון התנדבותי שהוקם לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה לכפר על פשעי המשטר הנאצי, משחק תפקיד חשוב ביצירת שיתוף פעולה בין גרמנים וישראלים.
מאז 1961, הארגון שלח כ-2,500 מתנדבים לעבוד בבתי חולים ישראלים ובתוכניות סוציאליות שונות.
גם כנסיות ואיגודים מקצועיים פועלים באופן אקטיבי על מנת לטפח את היחסים בין שתי המדינות.
בקרב ישראלים דוברי גרמנית התקיימה במשך שנים רבות דילמה, שאותה ביטא אהרן אפלפלד:
גרמניה מהווה יעד להגירה של ישראלים, לרוב צעירים, במידה רבה בשל איכות החיים הגבוהה במדינה.
צעירים רבים מהגרים לברלין בשל חשיבותה באירופה והתגברות ההזדמנויות העסקיות בה.
באוקטובר 2013 שודרה בחדשות 10 סדרת כתבות של מתן חודורוב בשם "היורדים החדשים", המתעדת את תופעת ההגירה בקרב צעירים מישראל לאירופה בשל יוקר המחיה, וזמן קצר לאחר מכן יזמו מספר ישראלים המתגוררים בברלין את מחאת המילקי.
הישראלים מהווים חלק משמעותי בגרמניה, בין היתר בתרומתם לכלכלה המקומית בתחומי הייטק, תחומי הנדסה, מחקר, ופיתוח.
היחסים בין גרמניה לבין הונגריה הם יחסים היסטוריים שתחילתם עוד בימי הביניים עת לחמו הגרמנים בפולשים המדיארים.
במאה ה-16 עברה הונגריה לשליטת בית הבסבורג, ובשנת 1867 הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר שאוסטריה נכשלה במאבק על הנהגת גרמניה.
שתי המדינות היו בעלות ברית במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, וכיום חברות שתיהן באיחוד האירופי ובנאט"ו.
במאה העשירית כבשו המדיארים את הונגריה, ולאחר מכן המשיכו המדיארים בפשיטות לאירופה המערבית, עד שהוכו על ידי הקיסר אוטו הראשון בקרב במישור לך בשנת 955. לאחר מכן ביססו המדיארים על אדמת הונגריה ממלכה, ששמרה על הסדר הפיאודלי, וקיבלה עליה את הנצרות.
בשנת 1241 פלשו המונגולים להונגריה, וביצעו בה הרג רב.
לאחר נסיגתם ניסה בלה הרביעי, מלך הונגריה לשקם את הממלכה, ולשם כך הביא מתיישבים גרמנים שיפריחו את השממה במדינה.
בשנת 1387 עלה לשלטון בהונגריה זיגיסמונד מלוקסמבורג, אשר מאוחר יותר נבחר גם למלך גרמניה ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
על אף שהכלכלה בהונגריה המשיכה לפרוח, רבו הוצאותיו של זיגיסמונד והוא הכביד את נטל המיסים, מה שגרם לפריצת מרד נגדו.
על אף כישלון המרד, הקימו האצולה הגרמנית וההונגרית בטרנסילבניה את "איחוד שלוש האומות", שנועד להגן על זכויות היתר שלהם מפני כל כוח חוץ מהמלך.
תחת שלטונם של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, נוצר מחסור חמור בכוח עבודה באזורי דרום הונגריה, אשר סבלו רבות במלחמות עם הטורקים, ועל כן הובאו איכרים גרמנים רבים להונגריה.
בשנת 1866 ספגה האימפריה האוסטרית תבוסה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וויתרה על ההנהגה בגרמניה, ובעקבות כך נאלצה לקבל את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ולהקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית, שבה למעשה תפקדה הונגריה כמדינה נפרדת.
במלחמת העולם הראשונה לחמה הונגריה לצד הקיסרות הגרמנית, כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובחוזה טריאנון נאלצה לוותר על שני שלישים משטחה לטובת המדינות השכנות.
בשנת 1920 תפס את השלטון בהונגריה האדמירל מיקלוש הורטי, ששימש כעוצר הממלכה, על אף שנאסר על קארוי הרביעי, מלך הונגריה לחזור למדינה.
זה שנים ניהלה הונגריה מדיניות פרו גרמנית, שנראתה להורטי כדרך הטובה ביותר להשיב להונגריה את השטחים שאיבדה בהסכם טריאנון לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשם שהיה זה הכוח המניע את המדיניות הגרמנית בתחילת התקופה הנאצית, להחזיר לגרמניה את שאיבדה בהסכם ורסאי.
אך טבעי כי הונגריה הייתה למדינה הראשונה שהצטרפה להסכם התלת-צדדי לאחר חתימת שלושת הצדדים העיקריים, וב-20 בנובמבר 1940 חתמו נציגי הונגריה על ההסכם התלת-צדדי.
בתקופה שקדמה לחתימת ההסכם נהנתה הונגריה מפירות המדיניות התוקפנית של גרמניה ואיטליה.
בסדרה של בוררויות שנקראו "בוררות וינה הראשונה" ו"בוררות וינה השנייה" או "תכתיב וינה", שנערכו בנובמבר 1938 וביוני 1940 קבעו שרי החוץ של גרמניה ואיטליה, יואכים פון ריבנטרופ וגליאצו צ'אנו, כי הונגריה תקבל נתחים נרחבים מצ'כוסלובקיה ומרומניה.
במרץ 1941 הביאו שינויים פוליטיים ביוגוסלביה, כמו גם מעורבותה הכושלת של איטליה במלחמת איטליה–יוון לצורך בפלישה גרמנית נרחבת אל הבלקנים.
הונגריה התירה מעבר כוחות גרמנים בשטחה בדרכם אל יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוגוסלביה, וחמישה ימים לאחר מכן, ב-11 באפריל, פלשו ההונגרים ליוגוסלביה, שצבאה כבר הוכה על ידי הגרמנים, וכבשו חלק משטחה, שהיה שייך להונגריה בעבר - מחוז וויבודינה, וכן חלקים מקרואטיה וסלובניה.
צעד זה הביא לניתוק מיידי של היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה.
הונגריה לא התבקשה להשתתף במבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, אך חמישה ימים לאחר תחילת המבצע, ב-27 ביוני 1941 הכריזה הונגריה מלחמה על ברית המועצות.
במהלך המלחמה שלחה הונגריה 200,000 חיילים שיילחמו לצד הגרמנים.
חיילים אלו השתתפו במערכות הקשות ורבות האבדות של הוורמאכט במזרח, ורבים מהם נהרגו.
ב-26 בנובמבר 1941 הייתה הונגריה אחת מ-13 המדינות שחתמו על הסכם אנטי-קומינטרן המחודש.
ב-6 בדצמבר 1941 הכריזה בריטניה מלחמה על הונגריה, ואילו הונגריה הכריזה מלחמה, מספר ימים לאחר מכן, על בריטניה ועל ארצות הברית.
ב-1942 הכריזה ארצות הברית מלחמה על הונגריה.
ב-1944 התקרב הצבא האדום אל שטחה של הונגריה.
במרץ 1944 הסתבר כי הורטי מחפש את הדרך אל מחוץ לברית.
ב-19 במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה, והציבו בראש הממשלה את דמה סטויאי, שגרירה לשעבר של הונגריה בברלין שהיה ידוע כפרו נאצי.
ב-16 באוקטובר 1944 פנה הורטי אל ברית המועצות בהצעה לשלום נפרד.
הגרמנים הביאו להדחתו, והשליטו ממשלה בראשות פרנץ סלשי, איש מפלגת צלב החץ הפאשיסטית.
ב-4 בינואר 1945 נכבשה בודפשט בידי הצבא האדום, אך יחידות הונגריות שלחמו לצד הנאצים המשיכו להילחם, במקומות בהם היו מוצבות, גם לאחר ששטחה של הונגריה כולה נכבש על ידי הרוסים, עד לכניעתה של גרמניה ב-8 במאי 1945. הונגריה הייתה הצד האחרון להסכם התלת צדדי, פרט לגרמניה ויפן, שהמשיך להילחם.
לאחר המלחמה הוקם בהונגריה משטר קומוניסטי, ואילו גרמניה חולקה לגרמניה המערבית הדמוקרטית וגרמניה המזרחית הקומוניסטית.
הונגריה וגרמניה המזרחית היו שותפות בברית ורשה, ואף היו שותפות לדיכוי האביב של פראג בצ'כוסלובקיה בשנת 1968.
ב-27 ביוני 1989 לאחר שהוחלט בממשלה ההונגרית להרוס את מסך הברזל בין הונגריה לאוסטריה, קויים טקס על ידי שרי החוץ של שתי המדינות אלויס מוק וגיולה הורן, ובו חתכו השניים בצבת את גדר התיל שהפרידה בין המדינות.
בעקבות כך עברו עד מהרה גרמנים רבים מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית דרך הונגריה ואוסטריה, מה שזירז את נפילת ברית המועצות ואת איחוד גרמניה.
גרמניה היא השותף החשוב ביותר בהונגריה בסחר חוץ, הן כלקוח והן כספק, וגרמניה היא אחת המדינות שבהן יש להונגריה עודף במאזן המסחרי.
הסיוע הגרמני להונגריה בין השנים 1990–1995, הסתכם ב-5 מיליארד מארק גרמני, שניתן בהלוואות וכסיוע מיוחד לשיפור המצב בהונגריה.
גרמניה היא גם המשקיעה הזרה המובילה בהונגריה, ובסוף שנת 2005 היוו החברות הגרמניות כ -28% מסך ההשקעות הישירות מחו"ל בהונגריה.
בשנת 2005 לבדה, השקיעה גרמניה כ-1.2 מיליארד אירו בהונגריה.
בהונגריה יש יותר מ-7,000 חברות הרשומות באופן חלקי או מלא בגרמניה, ולשכת המסחר הגרמנית-ההונגרית של התעשייה בבודפשט, מייצגת את האינטרסים של יותר מ-900 חברות חברות משתי המדינות.
אופל הפיקה 80,000 מכוניות אופל אסטרה ו-4,000 מכוניות אופל וקטרה, ממרץ 1992 עד לשנת 1998 בסנטגוטהארד, וכיום המפעל מייצר כחצי מיליון מנועים וראשי צילינדר בשנה.
גרמניה והונגריה משתפות פעולה באופן הדוק בתרבות ובחינוך, והמטרה היא לקדם את השפה הגרמנית באקדמיה ובבתי הספר, על ידי חילופי משלחות תלמידים ואירועי תרבות.
השפה הגרמנית ממלאת תפקיד חשוב בתחום החינוך והכלכלה של הונגריה, ומכון גתה (GI) בבודפשט מציע מגוון מקיף של קורסים ושיתוף פעולה הדוק עם בתי ספר בהונגריה.
כמו כן ישנם תוכניות רבות שנועדו לקדם את השפה הגרמנית בקרב המיעוט האתני של הונגריה, ובשנת 1992 נוסד בית הספר היסודי תומאס מאן בבודפשט, שהוא בית ספר בינלאומי אשר לומדים בו גם תלמידים הונגרים.
הספרות ההונגרית פופולרית מאוד בגרמניה, עם יצירות של פטר אסטרהאזי, פטר נאדאש, שאנדור מאראי, אנטל סרב ואימרה קרטס, שזכו להצלחה גדולה ביותר.
קולגיום הונגריקום בברלין נוסד בשנת 1924, אולם פעילותה נפסקה לאחר שנת 1945. בשנת 1973 נפתח הקולג' מחדש, ומשנת 2000 הוא פועל תחת שמו הישן.
גרמניה מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט וקונסוליה בפץ'.
הונגריה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, 2 קונסוליות בדיסלדורף ובמינכן, ו-9 קונסוליות כבוד בברמרהאפן, ארפורט, המבורג, נירנברג, שוורין, דרזדן, אסן, פרנקפורט ושטוטגרט
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ממלכת דנמרק מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נערך משאל עם בשלזוויג, ובו הוחלט על מסירת צפון-שלזוויג כולל עיר פאדבורג בחזרה לדנמרק.
במשך רוב מלחמת העולם השנייה, הייתה דנמרק כבושה על ידי גרמניה הנאצית.
המחתרת הדנית הייתה פעילה באופן מיוחד, בעיקר לקראת סוף המלחמה וב-1943 ארעה הצלת יהודי דנמרק, כאשר עמדו הגרמנים לשלוח אותם למחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה הצטרפו גרמניה (כגרמניה המערבית) ודנמרק לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
17.8% מכלל היצוא הדני מיוצא לגרמניה, ואילו 20.4% מכלל היבוא הדני מיובא מגרמניה, ומשום כך גרמניה היא שותפת הסחר החשובה ביותר עבור דנמרק.
לעומת זאת, עבור הכלכלה הגרמנית, דנמרק מדורגת במקום ה-20 ביבוא ובמקום ה-17 בייצוא.
דנמרק מייצאת מוצרים תעשייתיים, ובעיקר מכונות ומוצרים חקלאיים לגרמניה, ואילו גרמניה מייצאת לדנמרק מכונות וציוד הובלה, מוצרים מוגמרים למחצה ומוצרים מוגמרים, כימיקלים ומוצרים חקלאיים.
דנמרק דחתה במשאל עם בשנת 2000 את אימוץ האירו, והקרונה הדנית כפופה למנגנון שער החליפין האירופי.
גרמניה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ושבע קונסוליות באולבורג, אורהוס, האדרסלב, מידלפארט, ניקבינג פאלסטר, אודנסה, ורונה.
מאידך, דנמרק מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ותשע קונסוליות כבוד בברמן, מינכן, קלן, ארפורט, המבורג, נירנברג, פלנסבורג, דרזדן, הנובר, קיל, ליבק, רוסטוק, פרנקפורט ושטוטגרט
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ממלכת הולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
היחסים בין הולנד לקיסרות הגרמנית כוננו לאחר הקמת הקיסרות בשנת 1871. במהלך מלחמת העולם הראשונה שמרה גרמניה על הנייטרליות של הולנד, וכך נשמרו היחסים בין המדינות.
לאחר תבוסת גרמניה בסוף המלחמה ומהפכת נובמבר, ברח וילהלם השני, קיסר גרמניה והשתקע בהולנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה הולנד לאחר קרב קצר, והייתה תחת כיבוש גרמני עד סוף המלחמה.
ניסיון של בעלות הברית לכבוש את הגשר מעל הריין בארנהם נכשל, וגרם נזק והרס רב בעיר.
כמעט כל השטח שסופח הוחזר לגרמניה ב-1963. במבצע הצבעוני השחור שתכנן ב-1945 שר המשפטים ההולנדי, גורשו באישון ליל כ-3,700 גרמנים תושבי הולנד, כ-15% מהאוכלוסייה הגרמנית.
לאחר המלחמה הצטרפו גרמניה (כגרמניה המערבית) והולנד לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
כיום מתגוררים בגרמניה כ-164,000 הולנדים.
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של הולנד.
הסחר ההדדי מהווה בין 20 ל-30% מהתל"ג ההולנדי.
היבוא (בעיקר מוצרים תעשייתיים) והיצוא (בחלקו מוצרים תעשייתיים, ובחלקו מוצרי אנרגיה ומוצרים חקלאיים) לגרמניה עומד על 19-24%, ונורדריין-וסטפאליה היא שוק היצוא החשוב ביותר עבור הולנד.
לעומת זאת, השפעתה של הולנד על סחר החוץ הגרמני, היא יותר קטנה, ומהווה 6% מהיצוא הגרמני ו-8.5% מהיבוא הגרמני.
נתונים אלה היו בירידה מ-1993 עד 2005, גם בגלל התגברות הסחר עם סין, וגם בשל מיקור חוץ של הייצור בשל התפתחויות השכר.
שתי המדינות נותרו חשובות כמדינות מעבר אחת לשנייה, הולנד בשל הנמל החשוב שלה - נמל רוטרדם, וגרמניה בשל קשרי התחבורה הטובים שלה עם דרום ומזרח אירופה.
גרמניה מחזיקה בהאג, את לשכת המסחר ההולנדית-גרמנית כסניף של לשכת המסחר.
גרמניה מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג, ו-9 קונסוליות באמסטרדם, ארנהם, איינדהובן, אנסחדה, חרונינגן, לייוורדן, מאסטריכט, מידלבורך ורוטרדם.
מאידך, הולנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-15 קונסוליות בברלין, אאכן, ברמן, קלן, דרזדן, דיסלדורף, אמדן, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קלווה, מינכן, מינסטר, נירנברג ושטוטגרט
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
בשנת 1815 הצטרפה לוקסמבורג לקונפדרציה הגרמנית, ובמבצריה ישב חיל מצב פרוסי, ובהמשך הצטרפה לוקסמבורג לצולפריין.
בשנת 1914 פלשו הגרמנים ללוקסמבורג, ונשארה תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1918, ובשטחה אף שכן המטה הכללי הגרמני.
בשנת 1940 נכבשה לוקסמבורג על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרה תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944.
לאחר המלחמה הצטרפו לוקסמבורג וגרמניה (כגרמניה המערבית) לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, ותרבותיים.
שתי המדינות חברות בנאט"ו, באיחוד האירופי, בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ובזארלורלוקס, ומשתפות פעולה ביניהם במגוון תחומים.
לוקסמבורג מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-11 קונסוליות באאכן, ברמן, דרזדן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, הנובר, מינכן, זארבריקן, שטוטגרט וטריר.
מאידך, גרמניה מחזיקה בלוקסמבורג רק שגרירות בלוקסמבורג
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של לוקסמבורג, וכ-30% נפח מהיבוא הכולל של לוקסמבורג הוא מגרמניה.
כמו כן באזור הגבול כ-38,400 אזרחים גרמנים עובדים בלוקסמבורג.
יחסי גרמניה–יוון הם היחסים בין גרמניה לבין יוון.
גרמניה ויוון הן חברות בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, נאט"ו, האיחוד האירופי, וגוש האירו.
היחסים הדיפלומטיים בין היוונים הביזנטים ובין העם הגרמני החלו כבר בימי הביניים, בתקופת האימפריה הביזנטית.
המלך הראשון של יוון העצמאית, אותון, מלך יוון, היה ממוצא גרמני, וגרמנים רבים באו והתיישבו במדינה החדשה.
היחסים הדיפלומטיים בין יוון ופרוסיה נוסדו בשנת 1834, ובאותה שנה שתי המדינות החליפו שגרירים ביניהן.
שתי המדינות היו אויבות במהלך שתי מלחמות העולם, וגרמניה אף כבשה את יוון במהלך מלחמת העולם השנייה, ועדיין קיימת מחלוקת על הפיצויים שעל גרמניה לשלם, כפיצוי על פשעי המלחמה שביצעה ביוון במהלך הכיבוש.
כ-300,000 תושבים ממוצא יווני חיים בגרמניה, רובם הגיעו במהלך שנות ה-60 וה-70.
ושני העמים נהנים מיחסי שכנות מצוינים במשך 60 שנה (1950–2010), והגרמנים היו האומה הראשונה שהחלו להגיע לצורכי תיירות ביוון במהלך שנות ה-70, ה-80, ה-90 וה-2000 0, ומאידך גרמניה הייתה יעד מועדף על היוונים להגירה (בעיקר בשנות ה-50 וה-60).
יתר על כן, יוון תמכה באיחוד גרמניה מחדש בשנת 1990. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים (תרבותיים, טכנולוגיים, צבא, וכו'), ופועלים בפרויקטים משותפים של האיחוד האירופי.
עם זאת, במהלך משבר החוב האירופי נוצרה מתיחות ביחסים בין שתי המדינות.
המכון הגרמני לארכאולוגיה באתונה נפתח בשנת 1874, ואילו בית הספר הגרמני באתונה נפתח בשנת 1896.
הסכם דו-צדדי בנושא תרבות, 17 במאי 1956
הסכם בנושא מגורים וספנות, 2 בספטמבר 1961, אשר מטפל גם בגיוס לצבא עבור אזרחים עם אזרחות כפולה
הסכם למניעת כפל מס, 18 באפריל 1966
אפריל 2000: ביקור של נשיא גרמניה יוהאנס ראו.
22 בינואר 2004: ביקור של שר החוץ היווני יורגוס פפנדראו
3 בדצמבר 2004: ביקור של שר החוץ היווני פטרוס מוליבאטיס
15-16 בפברואר 2006: ביקור של ראש ממשלת יוון קוסטס קרמנליס ושר החוץ היווני דורה באקויאניס
23 ביוני 2006: ביקור של שר החוץ הגרמני, פרנק-ואלטר שטיינמאייר
18-22 בספטמבר 2006: ביקור של נשיא יוון קרולוס פפוליאס
20 ביולי 2007: ביקור של קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל
יוון מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בהמבורג, הנובר, קלן, לייפציג, מינכן, דיסלדורף, שטוטגרט ופרנקפורט).
מאידך, גרמניה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליה כללית בסלוניקי.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ליטא הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
בשנת 1230, האבירים הטווטונים, מסדר צבאי נוצרי, עבר לקולמרלנד ושיגר את מסע הצלב הפרוסי כנגד השבטים הפגאניים הפרוסיים.
עם תמיכה מהאפיפיור ומהאימפריה הרומית הקדושה, הטווטונים כבשו והמירו את הפרוסים לנצרות עד 1280, ולאחר מכן והעבירו את תשומת לבם לדוכסות הגדולה של ליטא הפגאנית.
במשך מאה שנים פשטו האבירים על האדמות הליטאיות, במיוחד על מחוז סמוגיטיה, מאחר שהוא הפריד בין האבירים מפרוסיה לבין האבירים מליבוניה.
המחוזות שגבלו בטווטונים הפכו לאזורי פרא לא מיושבים, אולם האבירים השיגו מעט מאוד טריטוריה.
תחילה ויתרו הליטאים על סמוגיטיה במהלך מלחמת האזרחים הליטאית (1381–1384) בחוזה דוביסה.
בשנת 1385 יוגאילה, הדוכס הגדול של ליטא, הסכים להינשא לידוויגה, מלכת פולין באיחוד של קרבו.
יוגאילה המיר את דתו לנצרות והוכתר כמלך פולין, ובכך יצר את האיחוד בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא.
ההמרה הרשמית של הליטאים לנצרות בעצם הסירה את העילה לפעילות המסדר הטווטוני באזור.
המגיסטר של המסדר הטווטוני, קונרד זולנר פון רותנשטיין, בתמיכת זיגמונד, מלך הונגריה, העלו ספקות בקשר לאמינות ההמרה של יוגאילה בבית הדין של האפיפיורות.
הוויכוח הטריטוריאלי על סמוגיטיה שהייתה בידי האבירים מאז חוזה השלום בשנת 1404 נמשך.
לפולין היו גם תביעות טריטוריאליות על דובז'ין ודנציג (כיום גדנסק) שהיו בשליטת האבירים, אך שני הצדדים היו במצב של שלום לאחר חוזה קליסז (1343).
סיבה נוספת לסכסוך הייתה על הסחר: האבירים שלטו על שלושת הנהרות הגדולים (נימן, ויסלה ודווינה המערבית) בפולין וליטא.
במאי 1409 החלה התקוממות בסמגוטיה שבשליטת הטווטונים.
ליטא תמכה בהתקוממות והמסדר הטווטוני בתגובה, איים לפלוש לשטחה.
פולין מצידה הכריזה על תמיכתה בליטאים ואיימה לפלוש לפרוסיה כתגובה להתערבות טווטונית.
בזמן שחיילים טווטוניים פינו את סמגוטיה, הכריז אולריך פון יוגינגן, המגיסטר של המסדר הטווטוני, מלחמה על ממלכת פולין ועל דוכסות ליטא ב-6 באוגוסט 1409. הטווטונים, שקיוו להביס את פולין וליטא בנפרד, פתחו בפלישה למערב פולין ולקויאוויה, והפתיעו את הפולנים, שלא היו מוכנים לכך.
הם שרפו את הטירה בדוברין (כיום דובז'ין על נהר ויסלה), כבשו את בוברווינקי לאחר ארבעה עשר ימי מצור, כבשו את בידגושץ', ובזזו מספר ערים נוספות.
הפולנים ארגנו התקפת נגד וכבשו את בידגושץ' בחזרה.
ב-15 ביולי 1410 נערך קרב גרונוולד, כחלק ממלחמת פולין-ליטא נגד מדינת המסדר הטווטוני .
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הצבא המאוחד של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, בפיקוד המלך ולדיסלב השני יגיילו והדוכס הגדול ויטאוטאס, על הצבא הטווטוני בפיקודו של המגיסטר אולריך פון יוגינגן, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הטווטוני, שמרבית מפקדיו נהרגו או נלקחו בשבי.
למרות התבוסה בקרב, הצליחו הטווטונים להחזיק בבירתם, מריאנבורג, ואיבדו רק שטחים מועטים במסגרת הסכם טורון (1411).
המחלוקות הטריטוריאליות בין הטווטונים לברית הפולנית-ליטאית נמשכו עד חתימת הסכם מלנו ב-1422. המסדר הטווטוני לא הצליח מעולם להתאושש מהמכה הצבאית שספג בקרב גרונוולד, והעול הכלכלי, כתוצאה מהפיצויים שנדרש לשלם בעקבות תבוסתו במלחמה, החליש עוד יותר את כוחו.
בעקבות המפלה ויתרו הטווטונים בסופו של דבר על מדינתם העצמאית שהתמזגה בנסיכות הבוחר מברנדנבורג.
הקרב שינה את מאזן הכוחות במזרח אירופה וסימל את עלייתו של האיחוד הפולני-ליטאי ככוח הדומיננטי מבחינה פוליטית וצבאית באזור.
בשנת 1569 הוקם האיחוד הפולני-ליטאי, אולם בסוף המאה ה-18 חולקה פולין על ידי האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה וממלכת הבסבורג, וליטא עברה לשליטת האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה ליטא בשנת 1915 על ידי צבא האימפריה הגרמנית, והיא צורפה לשטחי האובר אוסט - השטחים הכבושים על ידי גרמניה במזרח.
ב-4 ביוני 1918 הזמינה מועצת ליטא את וילהלם קרל, דוכס אוראך להיות מלך ליטא, ואכן וילהלם קרל הסכים, וב-11 ביולי הוא נבחר למלך בשם מינדאוגאס השני, מלך ליטא.
לאחר המלחמה החליט חבר הלאומים על צירוף עיר הנמל ממל לליטא.
מלבד הבעיה של אזור ממל, היחסים בין גרמניה ליטא בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התפתחו באופן חיובי למדי, ולשתי המדינות היה סלידה מפולין, בשל דרישות טריטוריאליות.
לאחר עליית היטלר לשלטון בינואר 1933 התחדשו המתחים בין המדינות, שהגיעו לשיא בפברואר 1934, כאשר ממשלת ליטא עצרה עשרות פעילים פרו-נאצים.
במרץ 1939 החזירה ליטא את שטחי ממל לגרמניה הנאצית, ובהסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם באוגוסט אותה שנה הוכרה ליטא כחלק מאזור ההשפעה הגרמני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שונו תנאי ההסכם, גרמניה קיבלה חלקים ממזרח פולין, ואילו ליטא הוענקה לברית המועצות, אשר סיפחה אותה ב-15 ביוני 1940, והקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית ב-21 ביולי אותה שנה.
בקיץ 1941 נכבשה ליטא על ידי הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה וצורפה לשטחי נציבות הרייך אוסטלנד, והובאו אליה אלפי מתיישבים גרמנים שתפסו את אדמותיהם של החקלאים המקומיים.
היחסים בין המחתרות השונות לא היו טובים והורעו עם התמשכות המלחמה.
בשנת 1944 כבש הצבא האדום בחזרה את ליטא, ואלפי גרמנים גורשו לעבר גרמניה.
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין ליטא לגרמניה המערבית היו מוגבלים מאוד, וכמעט לא היה קשר בין המדינות.
בשנת 1986 הכריז מיכאיל גורבצ'וב על פרסטרויקה, וב-11 במרץ 1990 הכריזה ליטא על עצמאותה.
ב-27 באוגוסט 1991 אסטוניה, לטביה וליטא הוכרו על ידי המדינות החברות באיחוד האירופי, וכך גם על ידי גרמניה.
בתקופה שלאחר מכן נעה המדיניות הגרמנית כלפי ליטא בין הרצון והמחויבות לשלב את המדינות הבלטיות במוסדות האירופיים, לבין החשש להכעיס את רוסיה או להפריע להתקרבותה עם אירופה.
בשנת 2004 הצטרפה ליטא הן לאיחוד האירופי והן לנאט"ו.
היחסים הגרמניים-ליטאים אינטנסיביים וידידותיים כיום, ומתפתחים הן במישור הבין-צדדי והן הרב-צדדי במסגרת הארגונים הנזכרים.
גרמניה מחזיקה בליטא שגרירות בווילנא, וקונסוליה כללית בקלייפדה.
מאידך, ליטא מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-7 קונסוליות בדרזדן, דיסלדורף, ארפורט, פרנקפורט, המבורג, קינצלזאו ומינכן.
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין נסיכות ליכטנשטיין מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
במהלך המאה ה-8 צורף שטחה של ליכטנשטיין לאימפריה הפרנקית, ולאחר מכן היא עברה לשליטת פרנקיה המזרחית, שהפכה בהמשך לאימפריה הרומית הקדושה, ונשארה חלק ממנה עד לשנת 1806. בשנת 1806 קיבלה ליכטנשטיין את ריבונותה, אך הצטרפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 2015 הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
קרובים במיוחד היו היחסים עם האימפריה האוסטרית, ובשנת 1852 נחתם הסכם מכס ביניהם.
במלחמת העולם הראשונה נותרה ליכטנשטיין נייטרלית, ולאחר המלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית וליכטנשטיין הגיעה להסכם מכס עם שווייץ.
בשנת 1939 ניסו הנאצים לבצע הפיכה בליכטנשטיין, אולם נכשלו.
ליכטנשטיין נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהיו תוכניות לוורמאכט לספח את ליכטנשטיין, הן מעולם לא יושמו.
בתקופה שלאחר המלחמה הפכה ליכטנשטיין ממדינה חקלאית ירודה למדינה המספקת שירותי בנקאות ומסחר.
התעשייה העיקרית כיום היא במגזר השלישוני: בנקים, שירותי נאמנות ושירותים פיננסיים אחרים.
המיסים בליכטנשטיין נמוכים יחסית לעולם, מה שהופך אותה בין היתר על ידי ממשלת גרמניה למקלט מס.
בשנת 2008 פתחה ממשלת גרמניה בחקירות רבות כלפי מעלימי מס גרמניים, ובעקבות כך פרץ משבר ביחסים הדיפלומטיים עם ליכטנשטיין.
בעקבות פרשת המס של ליכטנשטיין, ההלוואות שהובטחו על ידי בית ליכטנשטיין למוזיאונים גרמניים בוטלו על ידי אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין.
בשנת 2011 נחתם "הסכם בדבר סיוע מינהלי בענייני מס" בין שתי המדינות, וסוכם על הסכם מס כפול בין המדינות.
ליכטנשטיין מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-2 קונסוליות בפרנקפורט ומינכן.
מאידך, גרמניה מחזיקה בליכטנשטיין רק קונסוליה כללית בבלצרס
יחסי גרמניה–טורקיה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה הטורקית.
היחסים החלו בתקופת האימפריה העות'מאנית והגיעו לשיא עם התפתחות קשרים חזקים עם היבטים רבים הכוללים קשרים כלכליים, צבאיים, תרבותיים וחברתיים.
היחסים בין שתי המדינות התדרדרו באופן משמעותי לאחר ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה ביולי 2016. חמש שנים לאחר מכן, באוקטובר 2021, פרץ משבר נוסף בין שתי המדינות לאחר ששגריר גרמניה הביע את תמיכתו בשחרור עות'מאן קבאלה, שהשתתף בניסיון ההפיכה מהכלא הטורקי.
נשיא טורקיה ארדואן איים לגרש את השגריר.
סוף המאה ה-19 ומלחמת העולם הראשונה
ההצעות הגרמניות להקמת מערכת מסילת ברזל לבגדאד הפחידו את הבריטים, משום שאיימו על השליטה הבריטית בקשרים עם הודו.
אולם סוגיות אלו נפתרו בדרכי שלום בפברואר 1914, ולא מילאו תפקיד במשבר יולי 1914 שהסתיים בפתיחת המלחמה הגדולה.
ב-2 באוגוסט 1914, נוצרה ברית בין האימפריה הגרמנית לבין האימפריה העות'מאנית, זמן קצר לאחר פתיחת מלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1915, הברית הוחלפה בברית צבאית מלאה, אשר הבטיחה את כניסת האימפריה העות'מאנית.
במלחמת העולם השנייה קיימה טורקיה יחסים דיפלומטים עם גרמניה הנאצית עד אוגוסט 1944. ב-18 ביוני 1941, ארבעה ימים לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, נחתם חוזה הידידות הגרמני-טורקי בין טורקיה לגרמניה.
באוקטובר 1941, נחתם "הסכם קלודיוס" בין שתי המדינות לפיו תייצא טורקיה לגרמניה הנאצית 45,000 טונות של כרומיט בשנים 1941–1942 וכ-90,000 טונות של מינרלים בכל אחת מהשנים 1943 ו-1944.
בניסיון למנוע את אספקת המינרלים האסטרטגיים לגרמניה הנאצית, יצאו ארצות הברית ובריטניה למסע של מה שמכונה "קנייה חד-משמעית", שבמסגרתה הם רכשו כרומיט טורקי גם אם לא היו זקוקים לו.
במסגרת "עסקת החבילה" רכשו הבריטים והאמריקאים גם פירות יבשים מטורקיה.
באוגוסט 1944, נכנסה ברית המועצות לבולגריה וחתכה מגע יבשתי בין טורקיה לבין מדינות הציר.
טורקיה ניתקה את קשריה הדיפלומטים והמסחריים עם גרמניה הנאצית וב-23 בפברואר 1945 הכריזה עליה מלחמה.
טורקיה גינתה את המהלך, ובתגובה זימנה את השגריר הגרמני.
במאי 2022 שר החוץ הטורקי מבלוט צ'בושולו זימן את שגרירי גרמניה וצרפת בטורקיה כמחאה על ההפגנות של מפלגת הפועלים של כורדיסטן שנערכו בארצן
ביולי 2022, לאחר שסירב לרישיון שידור, האתר של דויטשה ולה נחסם בהוראת בית משפט באנקרה; דויטשה ולה טענה כי הרישיון יוביל לדרישות שהן שקולות לצנזורה.
במאי 2023 משטרת גרמניה ערכה חיפוש בדירה של שני עיתונאים טורקים בחשד להפצה של נתונים אישיים ועצרה אותם לזמן קצר.
טורקיה זימנה את השגריר הגרמני באנקרה והביעה את הגינוי שלה על המעצר.
ביולי 2024, גרמניה זימנה את השגריר הטורקי להביע מחאה בעקבות "הצדעת זאב" של שחקן נבחרת טורקיה בכדורגל, מריך דמיראל במהלך יורו 2024 שנערך בברלין.
תמיכתה המדינית של גרמניה בהצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי לא הייתה עקבית במשך השנים.
למשל הקאנצלר לשעבר הלמוט קוהל הביע התנגדות בנושא ואלו הקאנצלר לשעבר גרהרד שרדר הביע תמיכה בנושא.
עמדת גרמניה תחת הקאנצלרית מרקל
הקאנצלרית הגרמנית אנגלה מרקל התנגדה לחברות מלאה של טורקיה באיחוד האירופי.
ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן אמר בתגובה בשנת 2009 כי "לעולם לא נקבל שותפות מיוחסת, אנחנו רוצים חברות מלאה באיחוד האירופי, אנחנו לא רוצים שום דבר אחר מאשר חברות מלאה".
חסימת שיחות ההצטרפות בין האיחוד האירופי לטורקיה
ב-20 ביוני 2013, בעקבות הדיכוי של טורקיה את ההפגנות ההמוניות בכיכר טקסים וברחבי טורקיה, חסמה גרמניה את התחלת שיחות ההצטרפות של טורקיה לאיחוד האירופי.
שר החוץ הטורקי אמר בתגובה כי "האיחוד האירופי זקוק יותר לטורקיה מאשר טורקיה זקוקה לאיחוד האירופי".
אנגלה מרקל תיארה את עצמה מזועזעת נוכח השימוש של טורקיה בכוח נגד מפגינים שלווים.
ב-25 ביוני 2013, תמכו שרי החוץ של האיחוד האירופי את המשך השיחות בנוגע להצטרפותה של טורקיה לאיחוד בכ-4 חודשים, עקב טיפול טורקיה בהפגנות בארצה.
גרמניה וטורקיה קיימו קשרים כלכליים חזקים זו עם זו לאורך השנים.
מכונות, מוצרי חשמל וכלי רכב וחלקי אספקה לתעשיית הרכב מהווים חלק ניכר מהייצוא הגרמני לטורקיה.
טקסטיל, מוצרי עור ומזון הם הייבוא העיקרי של טורקיה לגרמניה.
יותר משלושה מיליון תיירים גרמניים מגיעים לטורקיה מדי שנה.
למעלה מ-4,000 חברות גרמניות פועלות בטורקיה.
יחסי גרמניה-הודו הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של הודו.
בין שתי המדינות מתקיימים יחסים דו-צדדיים חזקים באופן מסורתי בשל שיתוף פעולה מסחרי, תרבותי וטכנולוגי.
במלחמת העולם הראשונה, הייתה הודו תחת שלטון בריטי.
כתוצאה מכך, הצבא הבריטי-ההודי הצטרך לתרום חיילים למאמץ המלחמתי של בעלות הברית, כולל בחזית המערבית.
למעלה מ-9000 הודים נהרגו במלחמה.
פעילים פרו-עצמאות, ביקשו מגרמניה סיוע למען חירותה של הודו.
דבר שהביא למזימה הגרמנית-הודית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סובהאז צ'נדרה בוסה, פעיל בולט לעצמאות הודו, הקים את הלגיון ההודי, כוח צבאי פרו-נאצי שהורכב בעיקר משבויי מלחמה הודים הגולים באירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הודו לא דרשה פיצוי מגרמניה, אף על פי שכ-24,000 חיילים הודים נהרגו בקרבות נגד גרמניה הנאצית.
הודו קיימה יחסים דיפלומטים עם גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית ותמכה באיחודם בשנת 1990.
היחסים בין גרמניה להודו מוגבלים עקב חוסר ההשפעה הגאו-פוליטית של גרמניה ביבשת אסיה.
הייבוא הגרמני מהודו על בשנת 2013 על כ-21.6 מיליארד דולר.
הייבוא ההודי מגרמניה עמד בשנת 2014 על כ-14.33 מיליארד דולר.
בנוסף שתי המדינות קוראות להרחבת החברים הקבועים במועצת הביטחון של האו"ם על ידי הוספה של מדינות חדשות כחברות קבע ונמנות עם מדינות ה-G4, התומכות הדדית בהצעות של זו למושבים קבועים יחד עם ברזיל ויפן.
בפסגת העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק בספטמבר 2015, דחו בעלות הוטו במועצת הביטחון את האפשרות להצטרפות הודו וגרמניה למועצת הביטחון מחשש לדילול כוחן.
גרמניה תומכת בתוכניות חינוך ותרבות בהודו.
שתי המדינות הקימו את מרכז המדע והטכנולוגיה ההודי-גרמני בניו דלהי במטרה לקדם מחקר ופיתוח משותף בתחומי האנרגיה, הסביבה וטכנולוגיות הפחם והמים.
גרמניה מחזיקה בשגרירות בניו דלהי והודו מחזיקה בשגרירות בברלין.
יחסי גרמניה–יפן הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין יפן.
היחסים בין פרוסיה לבין יפן כוננו לראשונה ב-1860. במלחמת העולם הראשונה, יפן הייתה לצד בריטניה, ולכן שתי המדינות היו אויבות באותה המלחמה.
בשנות השלושים של המאה ה-20, שתי המדינות אימצו עמדות לוחמניות כלפי אזוריהן.
דבר זה הוביל להתחממות היחסים בין שתי המדינות ולברית צבאית בין גרמניה ליפן במסגרת מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שתי המדינות חוו התאוששות כלכלית מהירה.
כיום, גרמניה היא הכלכלה השלישית בגודלה בעולם, ואלו יפן היא הכלכלה הרביעית בגודלה בעולם, והן נהנות במידה רבה מסוגים שונים של שיתופי פעולה פוליטי, תרבותי, מדעי וכלכלי.
היחסים בין יפן לפרוסיה כוננו ב-1860. עם תחילת תקופת מייג'י ב-1868, גרמנים רבים באו ליפן על מנת לשמש כיועצים לממשלה היפנית החדשה.
דבר זה תרם רבות למודרניזציה של יפן.
בשנת 1889, הוכרזה "האימפריה של יפן" אשר הושפעה רבות מחוקרי המשפט הגרמנים, רודולף פון ולורנץ פון שטיין.
בסוף המאה ה-19, עשרות סטודנטים יפנים וקציני צבא יפנים נסעו לגרמניה על מנת לקבל הכשרה צבאית מהצבא הגרמני.
התקררות היחסים ומלחמת העולם הראשונה
בסוף המאה ה-19 התקררו היחסים בין הקיסרות הגרמנית לבין יפן, בעיקר עקב השאיפות האימפריאליסטיות של הקיסרות הגרמנית באירופה ובמזרח אסיה.
בעת מלחמת רוסיה–יפן, היחסים בין הקיסרות הגרמנית לבין יפן עברו מבחן לחץ, עקב תמיכת הקיסרות הגרמנית באימפריה הרוסית במלחמה זו.
ב-23 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה יפן למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ועד מהרה השתלטו היפנים על שטחי הקיסרות במזרח הרחוק.
בשנת 1919 ישב הנציג היפני סיונג'י קינמוצ'י לצדם של "ארבעת הגדולים" (לויד ג'ורג', אורלנדו, וילסון וקלמנסו) במהלך ועידת השלום בפריז.
על אף תפקידה המשני יחסי במלחמה (ודחיית מעצמות המערב את ההצעה היפנית להוספת סעיף שוויון גזעי לחוזה ורסאי), הגיחה ממנה יפן כמעצמה בינלאומית.
לאחר המלחמה, נשלח וילהלם סולף ליפן כשגריר ב-1920, והוחזרו היחסים הדיפלומטיים.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התמקדו היחסים בין גרמניה ליפן בעיקר במישור התרבותי, והגיעו לשיאם בהסכם תרבותי והקמת מוסדות תרבות שונים, כגון מכון יפן (ברלין, 1926), מכון התרבות היפני-גרמני (טוקיו, 1927), ומכון המחקר היפני-גרמני (קיוטו, 1934).
בשנות ה-30 של המאה ה-20, היחסים בין גרמניה ליפן שוב התחממו, ובעיקר התהדקו היחסים הצבאיים בין המדינות.
בצד הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ חתר במיוחד להתקרבות גרמנית-יפנית נגד בריטניה.
בשנת 1936 נחתם הסכם אנטי-קומינטרן, אשר איטליה הצטרפה אליו כעבור שנה, ומאוחר יותר הצטרפו גם ספרד, הונגריה ומדינות אחרות.
מאז הסכם אנטי-קומינטרן בשנת 1936 הייתה ברית בין גרמניה ליפן.
אך גרמניה ויפן לא תמיד היו תמימות דעים בכל הנוגע לפוליטיקה, ולברית הייתה עד סוף שנת 1945 השפעה מועטת בלבד, אך היא נותרה בעיקר כלי תעמולה.
הברית קמה בנובמבר 1936 עם ברית האנטי-קומינטרן ובספטמבר 1940 התחזקה עם החתימה על ההסכם התלת-צדדי.
אולם, לברית לא היו יסודות מוצקים, אלא היא התאפשרה בהיעדר ניגודי אינטרסים גדולים, ובשל קיום האויב המשותף, שכלל את אנגליה וארצות הברית.
מעל לכל, שתי המדינות ניהלו מדיניות של אי-התערבות במדיניות השותפה בברית, אולם לא היה שום שיתוף פעולה אמיתי בפוליטיקה או במלחמה אחרי פרוץ המלחמה.
הברית בין גרמניה ליפן בשנות ה-30 וה-40 נקראה לפיכך "ברית ללא עמוד שדרה".
בשנת 1940 גרמניה, יפן ואיטליה חתמו על ההסכם התלת-צדדי, אשר בינואר 1942, בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור והכרזת מלחמה הגרמנית נגד ארצות הברית (דצמבר 1941), הפרך לברית צבאית בתקופת מלחמת העולם השנייה בשם מדינות הציר.
שיתוף פעולה אמיתי בין גרמניה ויפן לא התקיים, מכיוון שלשתי המדינות היו מטרות שונות לחלוטין במהלך המלחמה.
יפן לא תקפה את ברית המועצות בשנת 1941, אולם מאידך התקיפה את ארצות הברית, שלא הייתה מעורבת במישרין במלחמה עד כה.
כמו כן נותרו משני הצדדים הרבה חוסר אמון - בצד היפני, בגלל המדיניות הגזענית של היטלר, שלפיו היפנים נחשבו כנחותים לעומת הגזע הגרמני, למרות התעמולה הנאצית לחפות על העניין הזה; ובצד הגרמני בשל הטינה הזאת נגד היפנים ה"מרושעים".
עם זאת, הן הגרמנים והן היפנים דיכאו את המידע במדינותיהם על פשעי מלחמה שנעשו על ידי בעלת בריתם.
ג'ון ראבה - איש עסקים גרמני ששהה בסין - ניסה לפרסם חומר רב על פשעי המלחמה של היפנים בסין, ובעיקר על טבח ננקינג, אולם זמן קצר לאחר מכן נעצר על ידי הגסטאפו וכל הראיות שהיו לו הוחרמו ונהרסו.
מאידך, היפנים דיכאו ראיות רבות שהיו על הגרמנים כמבצעי השואה.
ביפן לא היו רדיפות כנגד היהודים במהלך המלחמה, אולם בהשפעת הגרמנים השתנה יחס היפנים כלפי היהודים, והם אף ריכזו את היהודים בגטו שנגחאי.
במשך זמן מה יכלו היפנים ליהנות בעקיפין מכניסתו של היטלר למלחמה, משום שבעלות הברית ריכזו את מרצם במאבק נגד גרמניה ואיטליה במשך זמן רב בשל אסטרטגיית "גרמניה תחילה".
יפן וגרמניה נלחמו למעשה במלחמותיהן בנפרד וגם הובסו בנפרד; יפן נכנעה כשלושה חודשים לאחר גרמניה, באוגוסט 1945 בעקבות הטלת פצצת האטום על הירושימה ונגסאקי וכניסתה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן.
בשנת 1955 כוננו יפן וגרמניה המערבית את היחסים הדיפלומטיים ביניהם מחדש, אך היחסים נותרו חסרי חשיבות עד שנות ה-70, ורק אז החלו חילופי תרבות משמעותיים והרחבת הסחר בין המדינות.
בשנת 1973 כוננה יפן יחסים דיפלומטיים גם עם גרמניה המזרחית.
בתחילת שנות ה-60 נוסדה הליגה למען ידידות האומות שנוסדה בתחילת שנות השישים, אשר כללה גם סניף של ידידות יפן-גרמניה.
בשנת 1969 נוסד מכון התרבות היפני בקלן.
על רקע הצמיחה הכלכלית החזקה ביפן, חלה גם עליה גדולה במספר הסטודנטים היפנים שבאו ללמוד בגרמניה, ואף הוקמו המרכז היפני-גרמני בברלין (JDZB) והמכון הגרמני ללימודים יפניים (DIJ) בטוקיו.
בצד הגרמני, שירות חילופי האקדמיה הגרמנית (DAAD) וקרן אלכסנדר פון הומבולדט מילאו תפקיד חשוב בחילופי סטודנטים, ובצד היפני ביצעה זאת החברה היפנית לקידום המדע (JSPS).
במאי 1981 ביקר ביפן אריך הונקר, המזכיר הכללי של הוועד המרכזי של ה-SED ויו"ר מועצת המדינה בגרמניה המזרחית.
בשנת 2011 נערכו בשתי המדינות חגיגות לרגל 150 שנות יחסים דיפלומטיים משותפים, ובעקבות כך הונפקו בולים והתקיימו תערוכות, המתארים את הידידות בין שני העמים.
בנוסף שתי המדינות קוראות להרחבת החברים הקבועים במועצת הביטחון של האו"ם על ידי הוספה של מדינות חדשות כחברות קבע ונמנות עם מדינות ה-G4, התומכות הדדית בהצעות של זו למושבים קבועים יחד עם ברזיל ותאילנד.
יפן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-5 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט.
מאידך, גרמניה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-6 קונסוליות בפוקואוקה, נאגויה, נהה, אוסקה, סאפורו וסנדאי.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין לטביה הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
במהלך המאה ה-12 הקימו גרמנים תחנות סחר על הדווינה, ובמאה ה-13 ייסד אלברט מבוקסהובן את ריגה.
מאוחר יותר ניהלו המסדר הליבוני והמסדר הטבטוני מסע לביעור הפגאניות באזור הים הבלטי.
גרמנים-בלטים שלטו בתרבות, בדת ובחינוך של אסטוניה ולטביה עד שלהי המאה ה-19. אחרי כיבושן של אסטוניה ולטביה על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-18 תרמו גרמנים-בלטים רבות לקידום המדע והתרבות של רוסיה, ובני העדה התגייסו לצבא הרוסי, ואחדים מהם הגיעו לדרג הפיקודי הבכיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה לטביה על ידי צבא הקיסרות הגרמנית, ובשנת 1918 אף הוקמה על ידי הגרמנים דוכסות קורלנד וסמיגליה, אשר התפרקה עד מהרה בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה.
ב-15 ביולי 1920 נחתם הסכם הכרה הדדית בין רפובליקת ויימאר ולטביה, ולטביה העניקה מעמד שווה אף למיעוט הגרמני הגדול שחי בה.
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 הוכרה לטביה כחלק מאזור ההשפעה הרוסי, ואכן ב-15 ביוני 1940 נכבשה לטביה על ידי ברית המועצות, אשר הקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ב-21 ביולי אותה שנה.
בקיץ 1941 נכבשה לטביה על ידי הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה וצורפה לשטחי נציבות הרייך אוסטלנד.
חלק ניכר מהלטבים ראה בגרמנים כמשחררים, ואלפי לטבים אף לחמו בשורות הוואפן אס אס עד סוף המלחמה.
בשנת 1944 כבש הצבא האדום בחזרה את לטביה, ואלפי גרמנים גורשו לעבר גרמניה.
בשנת 1986 הכריז מיכאיל גורבצ'וב על פרסטרויקה, וב-21 באוגוסט 1991 הכריזה לטביה על עצמאותה.
בתקופה שלאחר מכן נעה המדיניות הגרמנית כלפי לטביה בין הרצון והמחויבות לשלב את המדינות הבלטיות במוסדות האירופיים, לבין החשש להכעיס את רוסיה או להפריע להתקרבותה עם אירופה.
בשנת 2004 הצטרפה לטביה הן לאיחוד האירופי והן לנאט"ו.
היחסים הגרמניים-לטבים אינטנסיביים וידידותיים כיום, ומתפתחים הן במישור הבין-צדדי והן הרב-צדדי במסגרת הארגונים הנזכרים.
גרמניה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה, ואילו לטביה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-7 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, קינצלזאו, מינכן ורוסטוק.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הכס הקדוש לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מתוארכים לשנת 1951 ולסיום הכיבוש של בעלות הברית.
מבחינה היסטורית הוותיקן קיים יחסי חוץ דרך נונציוס, החל בנונציו האפוסטולי לקלן, ונונציו האפוסטולי לאוסטריה.
לאחר התפרקות האימפריה הרומית הקדושה וקונגרס וינה, הנונציו האפוסטולי לבוואריה החליף את זו של קלן והמשלחת הזו נותרה במינכן במהלך כמה ממשלות.
משנת 1920 המשלחת הבווארית הייתה קיימת לצד הנונציו האפוסטולי לגרמניה בברלין, והם מוזגו בשנת 1934.
כבר בשנת 496 הוטבל המלך הפרנקי כלוביס הראשון יחד עם רבים מבני משפחתו.
בניגוד לשבטי מזרח גרמניה, שהפכו לנוצרים אריאניים, הוא הפך לקתולי.
בעקבות הדוגמה של מלכם הוטבלו גם פרנקים רבים, אך הקתוליות שלהם הייתה מעורבת בטקסים פגאניים.
מאבק האינווסטיטורה היה הסכסוך המשמעותי ביותר בין הכנסייה והמדינה באירופה של ימי הביניים.
במאות ה-11 וה-12, שורה של אפיפיורים אתגרו את סמכותם של המלכים האירופיים על השליטה במינויים, או הסמכתם, של פקידי הכנסייה כמו בישופים וראשי מנזרים.
ב-25 בספטמבר 1555 חתמו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וכוחות הליגה השמלקדית על שלום אוגסבורג לסיום רשמי של מלחמות הדת בין הקתולים והפרוטסטנטים.
אמנה זו אישרה את חלוקת האימפריה הרומית הקדושה לשטחים קתוליים ופרוטסטנטיים.
על פי האמנה, דת השליט (לותרניזם או קתוליזם) קבעה את דת נתיניו.
למדיניות זו מכנים את הביטוי הלטיני, cuius regio, eius religio (""בארץ הנסיך, דת הנסיך").
הייתה תקופה בה היו תושבי המדינות חופשיים להגר לאזורים שבהם שררה דתם הרווחת.
במלחמת הקואליציה הראשונה ניצחה צרפת המהפכנית את הקואליציה של פרוסיה, אוסטריה, ספרד ובריטניה.
תוצאה אחת של המפלה הייתה הסיפוח של הריינלנד לצרפת על ידי אמנת בזל בשנת 1795.
שמונה שנים לאחר מכן, בשנת 1803, לפיצוי נסיכי השטחים המסופחים, בוצעה מערכת מדיטציות שהביאה לחלוקה מחודשת של ריבונות טריטוריאלית בתוך האימפריה.
הנושא העיקרי של ההיסטוריה האירופית במאה ה-18 ובמיוחד במאה ה-19 היה חילון החברה, שלוותה בהתנגדות נחרצת של הכנסייה הקתולית.
לפיכך, הקנצלר ביסמרק ראה את הכנסייה כאיום על האימפריה החדשה שהוקמה, ובמיוחד לאחר הקמת מפלגת המרכז הגרמנית הקתולית שהפכה לאופוזיציה חזקה בפרלמנט.
הליברלים, במיוחד לאור הדוגמות הקתוליות החדשות שהועלו תחת פיוס התשיעי בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובמועצה של 1870, ראו תמיד את הכנסייה הקתולית כאויב של התקדמות.
חוקים שנחקקו במדינת פרוסיה ובאימפריה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 כדי לבלום את ההשפעה הקתולית בענייני ציבור נפגשו עם התנגדות גלויה של הכנסייה והובילו לדיונים ציבוריים סוערים בתקשורת ובפרלמנטים, שבמהלכם התרחש המונח "קולטורקאמפף".
קשרים דיפלומטיים עם הוותיקן נותקו, וחוקים נוספים הועברו כדי להכניע את האופוזיציה הקתולית.
זה רק הביא לתמיכה רבה יותר של האוכלוסייה הקתולית ויותר התנגדות מצד הכנסייה.
במהלך הקולטורקאמפף, ארבעה בישופים ו-185 כהנים בניגוד לחוקים נשפטו ונכלאו ורבים נוספים נקנסו או הוגלו.
לאחר מותו של פיוס התשיעי בשנת 1878, ביסמרק ניהל משא ומתן עם לאו השלושה-עשר הפייסני יותר שהכריז על סיום ה"קולטורקאמפף" ב-23 במאי 1887.
לאחר שלא הצליחה להשתלט על מדינת בוואריה בשנת 1923, המפלגה הנאצית חלקה באותה העת את דעתם של הבישופים הבוואריים באשר לאי-התאמתם של הסוציאליזם הלאומי והנצרות, כבר לא רצתה לחזר אחר הקתולים.
היטלר רצה להרחיב את בסיסו.
הנהגת המפלגה הפכה לאנטי-קתולית (ובמיוחד תקפה את הבישופים) והאנטישמיות המובנית שלה הפכה לארסית יותר.
כדי להתמודד עם זה, אימצו הבישופים איסור או איסור מותנה ביחס לחברות קתולית במפלגה, אשר מאוחר יותר (ככל שהתפשטה הנאציזם ברחבי גרמניה) השתנה בין דיוקסיה לדיוקסיה.
פיוס האחד עשר היה להוט לנהל משא ומתן עבור קונקורדט עם כל מדינה שהייתה מוכנה לעשות זאת, מתוך מחשבה שההסכמים הכתובים הם הדרך הטובה ביותר להגן על זכויות הכנסייה מפני ממשלות שנוטות יותר ויותר להתערב בעניינים כאלה.
שנים עשר קונקורדטים נחתמו במהלך שלטונו עם ממשלות מסוגים שונים, כולל כמה מממשלות גרמניה.
כאשר היטלר הפך לקנצלר גרמניה בינואר 1933 וביקש קונקורדט, פיוס האחד עשר קיבל את בקשתו.
משא ומתן התנהל בשמו על ידי הקרדינל יוג'ניו פאצ'לי, לימים פיוס השנים עשר.
קונקורדט הרייך נחתם על ידי פאצ'לי ועל ידי ממשלת גרמניה ביוני 1933, וכלל ערבויות לחירות עבור הכנסייה, עצמאות לארגונים קתוליים וקבוצות נוער, והוראה דתית בבתי ספר.
הבישופים הגרמנים רצו את הקונקורדט, והמעבר המהיר שלו העניק למשטר הנאצי החדש מידה ניכרת של לגיטימציה להתנהגותו הטובה במדיניות החוץ למרות ההיסטוריה הארוכה של הרטוריקה האלימה.
קנט אומר, "ללא ספק, הקונקורדט היה ניצחון דיפלומטי עבור היטלר.
זו הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה שלו בתחום מדיניות החוץ וזה הצביע בפני העולם כי הקנצלר הגרמני היה מקובל פוליטי ואמין." תוך מספר שבועות נוצר חיכוך רציני באיומי הנאצים על מעמדה של הכנסייה.