tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתור אלת השמיים, נוּת בלע את השמש בערב וילד אותה שוב בבוקר.
שמיטה היא אוסף מצוות המתקיימות ביהדות מדי שנה שביעית, הנקראת שנת שמיטה.
מצוות אלו עוסקות בעזיבת אחיזתו של האדם בנכסיו הגשמיים, ומתחלקות לשתי קבוצות: שמיטת קרקעות, המתקיימת באיסור על עבודת האדמה והנאה מתוצרתה, ושמיטת כספים, המתקיימת במחיקת חובות.
הרמב"ם מונה תשע מצוות המתקיימות בשמיטה מהתורה: שש מצוות של שמיטת קרקעות ושלוש מצוות של שמיטת כספים.
ניתן למיין את מצוות והלכות השמיטה למספר קטגוריות: אלו הקשורות לעבודת האדמה ומכוונים בעיקרם לחקלאי (אך למעשה לכל העוסק בגידולי קרקע, גם ברמה הפרטית והביתית), אלו הקשורות לתוצרת החקלאית ומיועדות לכל אחד שניזון או בא במגע עם תוצרת חקלאית, ואלו שאינן קשורות כלל לשמיטת הקרקע (כשמיטת כספים).
שמיטת קרקעות, המצווה העיקרית בשנת השמיטה, היא מצווה התלויה בארץ.
התורה מבטיחה ברכה לשומרי השביעית, שתמנע נזק כלכלי כתוצאה מהפסקת העבודה החקלאית בשנה זו.
אולם בשל השלכותיה הכלכליות המידיות של מצווֹת השמיטה, היא הייתה מהמצוות הקשות ביותר לקיום במהלך הדורות.
כבר בימי המקרא רבים לא הקפידו על קיום מצוות השמיטה.
לאחר חורבן בית המקדש השני נוצרה מציאות חדשה שבה ארץ ישראל כבושה לחלוטין על ידי נכרים (רומאים), ומעמדה של מצוות השמיטה התערער.
תוקפה של השמיטה כחיוב מן התורה כיום שנוי במחלוקת, ולהלכה נהוג לתת למצוות השמיטה תוקף של מצווה מדרבנן.
חידוש החקלאות היהודית בארץ ישראל עם העלייה הראשונה הפך את מצוות השמיטה שוב למצווה מעשית, שהציבה אתגר גדול לפתחו של היישוב המתחדש.
דיון בין פוסקי ההלכה במטרה למצוא פתרון הלכתי שיאפשר לחקלאות העברית בארץ ישראל להתקיים, הביא להיתר מכירה על פיו נמכרות הקרקעות לגוי ובכך הן נפטרות ממצוות השמיטה.
היתר המכירה מהווה עד היום אחד מסלעי המחלוקת ההלכתיים העיקריים בתוך החברה הדתית בישראל, בין החרדים לבין רוב הדתיים לאומיים.
מחלוקת זו מכונה "פולמוס השמיטה".
1. שמיטת קרקעות מתייחסת לשתי מצוות עיקריות הקשורות לחקלאות:
להשבית את עבודת החקלאות, כגון זריעה וזמירה, וכן איסור על ביצוע מלאכות חקלאיות שתכליתן השבחת הגידולים .
להפקיר את כלל התוצרת החקלאית לרשות הכל, וכן איסור על קציר וקטיף בכמות גדולה.
גם אדם שאסף פירות מן השדה בכמות קטנה, נדרש "לבער" (להפקיר) אותם ברגע שהתבואה בשדה נגמרת .
גידולים חד-שנתיים הצומחים מאליהם בשנה השביעית אסורים באכילה מגזירה, משום שאנשים היו זורעים וטוענים שהתוצרת צמחה מאליה .
2. שמיטת כספים חלה בסוף שנת השמיטה, ועיקרה הימנעות המלווה מלתבוע את פרעון חובות הלווה שעברה עליהם שנת השמיטה.
על פי מצווה זו, נמחלים בסוף שנת השמיטה (לדעת רוב הפוסקים) או בתחילתה (לדעת הרא"ש) כל החובות הכספיים שהגיע זמן גבייתם אך לא נפרעו.
מלבד האיסור לתבוע חובות אלו, הוסיפה התורה איסור תומך, איסור להימנע ממתן הלוואה בשנים שקודם שנת השמיטה מחשש שמא לא תיפרע לפני השמיטה ותישמט, כדי למנוע מצב בו נמנעים אנשים מלהלוות לנצרכים.
תקנת חכמים מאוחרת מאפשרת גביית חובות אלו באמצעות שטר פרוזבול, לאחר שהאיסור האמור בתורה לא מנע את תופעת ההימנעות מהלוואות בשנים הקרובות לשמיטה.
בקרב חוקרי מקרא רבים נפוצה הסברה כי אין הכוונה לביטול מוחלט של החובות, אלא לפסק זמן בגבייתם.
כפי שהבעלות על האדמה אינה מתבטלת בשנת השמיטה, אלא רק נשמטת באופן זמני, כך גם הבעלות על החובות הכספיים נשמטת רק באופן זמני.
יש הטוענים שהסיבה שהתורה הוסיפה עניין זה במצוות השמיטה, היא בשל הקושי הרב שיכול להיווצר לחקלאים לפרוע את חובותיהם בשנת השמיטה, בה אין להם הכנסות.
שמיטת הכספים (כלומר שמיטת החובות הפרטיים) היא כיום בתוקף של דרבנן (ולא בתוקף של מצווה מהתורה), אך למעשה רבים חותמים לקראת סוף השמיטה (ויש הנוהגים שגם לקראת תחילתה) על פרוזבול, שהוא תקנה מסוף תקופת בית שני, ובאמצעותה מוסרים את החובות לגביה באמצעות בית דין, כך שהחובות אינם נשמטים.
3. מצוות הקהל חלה במוצאי שמיטה - בחג הסוכות הבא אחרי שנת השמיטה.
בלשון הרמב"ם בספר המצוות שלו: "הציווי שנצטווינו שיקהל העם כולו בשני של סכות של כל מוצאי שמיטה ושיקראו כמה פסוקים ממשנה תורה לפניהם.
והוא אמרו יתעלה:"הקהל את העם האנשים והנשים והטף וגו'" (ספר דברים, לא, יב).
4. ספירת שנות היובל מוטלת על בית-הדין: עליהם לספור שנים ושמיטות, ולאחר ספירת שבע שמיטות, לקדש את שנת החמישים ולקרוא לה "יובל".
שנת היובל היא שנת שמיטה מורחבת: יש בה מצוות שמיטת קרקעות כבכל שנה שביעית, ונוספות בה מצוות מיוחדות רק לשנת החמישים .
5. מלבד המצוות הכתובות בתורה, ישנם גם מנהגים המיוחדים לשנת השמיטה.
המקובלים, המכוונים ייחודים בתפילה ובברכות, אינם מכוונים בשנת השמיטה.
הם נמנעים גם מלומר בשנת השמיטה את תיקון רחל שבתיקון חצות, ואומרים רק את תיקון לאה.
למצות השמיטה ניתנו טעמים שונים, המבוססים בעיקר על הניסוחים השונים בתורה למצווה (שמות כ"ג, ויקרא כ"ה, דברים ט"ו, דברים ל"א).
ערעור יכולת הקניין על האדמה: טעם זה מבוסס בעיקר על הציווי בספר שמות, "ואכלו אביוני עמך".
המטרה, ברמה החברתית, היא לתמוך בחלוקה שוויונית של תוצרת האדמה והעבודה, תוך ערעור על עצם הבעלות האנושית על האדמה ברמה הרוחנית.
אף אחד לא מעבד את הקרקע, ואם יש פרי - כולם מוזמנים לאכול.
בשנת השמיטה האל הוא המזין את העם בגידולים שגדלו בעזרתו בלבד, ויש בכך ממד של חיזוק הביטחון בבורא עולם שידאג לפרנסת החקלאים גם כשאינם עובדים.
בדרך זו הלך בין השאר הרמב"ם בספרו מורה נבוכים.
לדעת שהארץ שייכת להקב"ה: טעם זה מבוסס על מה שנאמר במסכת סנהדרין, שתלמיד אחד שאל את רבי אבהו, למה ציווה הקדוש ברוך הוא על השמיטה?
ענה לו רבי אבהו, אמר הקב"ה לישראל זרעו שש והשמיטו שבע (בשנה השביעית) כדי שתדעו שהארץ שלי.
מנוחת האדמה: מבוסס בעיקר על הציווי בספר ויקרא, המציג דגש על האדמה: "ושבתה הארץ שבת לה'".
הדגש הוא על מנוחת הארץ ואמונה בבורא העולם שברא את העולם בשישה ימים ונח בשביעי.
היחס לאדמה הוא כאל ישות עצמאית (מזכיר את היחס הדומה אל האדמה כישות נפרדת בסיפור בריאת העולם).
גם טעם זה קשור להכרה בבעלות האלוהית על הקרקע, "כי לי הארץ" (שם).
בדרך זו הלכו בין השאר ספר החינוך ועוד.
ביטול רעיון החוסר: הציווי בספר דברים מתייחס אך ורק לשמיטת כספים.
יש בציווי זה ממד חברתי, כאשר המטרה המוצהרת היא למנוע לחלוטין תופעה של עוני (בשונה משמיטת הקרקעות, שרק נותנת לעני מזון).
כמו כן, ישנם הקושרים את שמיטת הכספים לשמיטת הקרקעות, בכך שיש צורך להשמיט את החובות לחקלאים עניים שניזוקו מהשמיטה.
הם למשל טוענים שלא ניתן לדרוש מהחקלאים לקיים את מצוות השמיטה בלי להתבסס על היתר מכירה כאשר הציבור בכללו אינו מקיים את השמטת החובות על ידי שימוש בפרוזבול.
גם בציווי זה נכנסת ההצהרה על בעלותו של האל על הרכוש ועל יכולתו לכלכל את האדם בכל תנאי.
שיכיר העשיר בצער העני: רבי אברהם סבע כתב בספרו, צרור המור, שהטעם הוא שהעשיר יכיר את מכאובי העני, שכל ימיו, ולא רק בשמיטה, אין לו מה לאכול.
פנאי לעיסוק רוחני: עזיבה זמנית של מלאכת החול (החומר) לטובת עיסוק בקודש (ברוח).
היהדות שמה דגש על עיסוק משולב בחומרי וברוחני ולא על פרישה גמורה מכל עיסוק של חול לטובת העיסוק בקודש, לכן מדובר במחזור של שבע שנים ולא בצורת ההתנהגות המומלצת לכל עת.
היום אומץ רעיון זה של התפנות מעבודה לצורכי לימוד על ידי מוסדות שונים המאפשרים לעובדיהם 'שנת שבתון' מדי שבע שנים.
טעם זה מתאים לציווי בספר דברים, המפרט את מצוות הקהל: הקריאה בתורה, אל מול כל העם, בחג הסוכות בירושלים.
חג הסוכות הוא חג האסיף, ובשנת השמיטה מתפנה כל העם ממלאכת האסיף שנאסרה עליו ובא לשמוע את קריאת התורה.
בכך בא לידי ביטוי המימד הרוחני של השמיטה, שבה מתרומם האדם מעל העבודה בקרקע, ועוסק בתורה.
בכיוון זה הלכו הרב קוק, הרב קאלישר ועוד.
שמירת האדמה: על פי ספר שמות, ניתן לראות בציווי טעם אקולוגי.
התורה כותבת שאת תנובת השמיטה שלא יאכלו העניים, תאכל חית השדה.
בכך התורה דואגת לשיקום המערך האקולוגי מהשפעת שימוש האדם בטבע וכעין מה שכתב הרמב"ם במורה הנבוכים "שתוסיף הארץ תבואתה ותתחזק בעמדה שמוטה".
ישנם פרשנים המוסיפים גם את טיוב הקרקע.
שמיטת הקרקע לשנה משפרת את איכותה.
טעם נוסף שניתן לשמיטה היא חיסול מזיקים אשר ימותו עקב מחסור בתוצרת.
על פי התורה, השמיטה חלה שבע פעמים בכל מחזור של 50 שנה, ושנת החמישים היא שנת יובל, כך ששנות השמיטה בכל מחזור הן השנה השביעית, הארבע עשרה וכו'.
ספירת השמיטות לא החלה בבריאת העולם, ולא במתן תורה, אלא לאחר כיבוש וחלוקת הארץ בידי יהושע בן נון.
שתי מחלוקות עקרוניות נפלו בחישוב השמיטה בין התנאים והאמוראים: האחת, האם שנת היובל היא השנה הראשונה במחזור השמיטה הבאה, או שמא רק בשנה החמישים ואחת מתחילים למנות מחדש לשמיטה הבאה וליובל הבא.
המחלוקת השנייה היא, בהנחה ששנת היובל אינה מן המניין ורק לאחריה מתחיל מחזור חדש, האם גם כאשר היובל אינו נוהג, כמו בזמן הזה, קובעים את השמיטה לפי מחזורים של חמישים שנה או שכל שנה שביעית נקבעת לשמיטה, ללא הפסקות של שנת יובל.
בלוח השנה במגילות קומראן ובמצבות צוער ובשטרות ולוחות שנה מתקופת הגאונים ספרו את השמיטות כל שבע שנים ללא רווחים ליובל וכך נהוג כיום.
ניתן לדעת האם שנה היא שנת שמיטה על ידי חלוקת ערכה המספרי של השנה העברית (כולל האלפים) ב-שבע.
אם אין בחלוקה שארית, השנה היא שנת שמיטה.
למשל, שנת ה'תשפ"ב = 5782 מתחלקת בשבע והיא שנת שמיטה.
עובדה זאת היא תוצאה מזה שמניין השנים בלוח העברי מתחיל משנה לפני בריאת אדם הראשון וכך הוא מתלכד עם השמיטות שנהגו בזמן בית המקדש והמניין לחורבן הבית בכפולות של שבע.
קיום מצוות השמיטה לאורך הדורות
ישנה מחלוקת בין חכמי ישראל לגבי תוקף מצוות השמיטה היום - האם היא מחייבת אותנו מהתורה או מדרבנן בלבד.
לפירוט ראו שביעית בזמן הזה.
מצוות השמיטה, בהיותה "מצווה התלויה בארץ", כרוכה בישיבת העם היהודי בארץ ישראל, ובמיוחד ביישוב החקלאי, לאורך ההיסטוריה היהודית החל מימי בית ראשון.
על פי אבות דרבי נתן, בעוון אי שמיטה - הארץ נשמטת מיד ישראל, מידה כנגד מידה:
פרשן המקרא רש"י מפרש יותר את דברי חז"ל ומחשב כי מאז שישראל נכנסו לארץ ועד לגלות בבל, הם לא שמרו שמיטה במשך תקופות ארוכות שמסתכמות ל-430 שנים, ולכן היו עשרות שמיטות שלא נשמרו כהלכתן (רש"י מחשב שמספר השמיטות והיובלות שלא קויימו מספרם ביחד שבעים).
בספר נחמיה מקבלים עליהם ראשי העם, שחזרו מגלות בבל, לשמור מצווה זו, אך הקיום שלה היה קשה מאוד מאחר שהעם שחי בארץ כל השנים עסק והתפרנס בעיקר מחקלאות.
הבעיה הייתה קשה ביותר מאחר שבארץ שלטו כמעט תמיד שליטים זרים שהטילו מיסים, דבר שהכביד על העול הכלכלי.
המקורות ההיסטוריים מספרים, כי באופן די קבוע ומפתיע ויתרו השליטים השונים על המיסים בשנת השמיטה, והדבר סייע ליהודים לשמור על המצווה.
כך, למשל, מספר יוסף בן מתתיהו על אלכסנדר מוקדון ועל אנטיוכוס השלישי.
הרעב שפשה בארץ בשנת השמיטה היה, לדברי יוספוס, אחד הגורמים המרכזיים בהפסד לליסיאס בקרב בית צור.
בהמשך, בתקופה הרומית, פטר גם יוליוס קיסר את היהודים מתשלום המס בשנת השמיטה, ובימי הורדוס נאנק העם ממעמסת המיסים במיוחד בשנה זו.
הלל הזקן, נשיא הסנהדרין במאה הראשונה לספירה, תקן את תקנת הפרוזבול שביטלה למעשה את שמיטת הכספים.
התקנה אפשרה למלווים להקנות את החובות לבית דין, ולגבות אותם בכל זמן שירצו.
בתקופה שלאחר חורבן הבית, בימי דור יבנה, עלתה ההקפדה על דיני השמיטה ונאסרו עניינים נוספים שהיו מותרים עד אז, כמו קניית ירקות מיד במוצאי שביעית.
ניתן למצוא במקורות מתקופה זו גם התארגנות ציבורית רחבה לשמירת השמיטה והקמת מעין "אוצר בית דין" בגלגולו הקדום.
מאוחר יותר, בעקבות מרד בר-כוכבא, המצב הכלכלי והדמוגרפי בארץ נעשה קשה.
עד תקופה זו, מתאר רבי שמעון, היו אמנם אנשים שליקטו באיסור פירות שביעית ומכרו אותם, אך זו הייתה תופעה ספורדית; בעקבות המרד, "משרבו האנסים", תופעה זו התפשטה והיו סוחרי שביעית רבים (משנה סנהדרין פרק ג משנה ג).
מתקופה זו קיימות משניות העוסקות במכירת כלי עבודה לאנשים שאינם מקפידים על דיני השמיטה.
רבי יהודה הנשיא הלך צעד אחד נוסף, כשבעים שנה מאוחר יותר: הוא התיר מקומות מסוימים כמו צמח ובית שאן וקבע כי הם לא נחשבים בגבולות הארץ, ולכן חובת שמיטת הקרקע לא קיימת בהם.
יתרה מזאת, רבי קבע כי השמיטה בזמנו, כל עוד היובל איננו נוהג (ולכן, למעשה, גם היום) איננה מדאורייתא כי אם מדרבנן, ולכן ישנן פעולות שונות שניתן להתירן.
בהמשך, במאה השלישית, עם הידרדרות המצב בארץ כחלק משקיעת האימפריה הרומית כולה, ביטל בית דינו של רבן גמליאל (בנו של רבי) את דין 'תוספת שביעית' (תוספתא שביעית, פרק א הלכה א).
הגדיל לעשות רבי ינאי, שהתיר אף לזרוע ממש בשמיטה "משום ארנונא", כלומר בשל המיסים הכבדים שנהגו בארץ ().
למרות הקשיים הרבים היו חקלאים ששמרו את השנה השביעית ושבתו ממלאכת האדמה.
החכמים העריכו את ההקרבה והגבורה האישית וקראו להם "גיבורי כוח עושי דברו" (ויקרא רבה א; מדרש תהילים קג, כ).
כינוי הערכה שנשתמר בפי הרבנים כלפי חקלאים שומרי שביעית.
מאז המאה ה-7 חיו בארץ יהודים מעטים, אשר כמעט לא עסקו בחקלאות, מצות השמיטה כמעט לא הייתה מעשית אך יושבי הארץ המשיכו להזכיר את תאריך השמיטה בשטרות, במכתבים ואפילו על גבי מצבות.
במאות ה-16 וה-17 היו מעט חקלאים יהודים שומרי מצוות ששמרו שביעית.
הדים לכך אנו שומעים בספרות השו"ת מרבנים להם פנו בשאלות איך להתנהג.
בעת החדשה - פולמוס השמיטה
עם הקמת המושבות הראשונות בימי העלייה הראשונה, התעורר הצורך להתמודד עם מצוות השמיטה, אשר בגלל התבססות כלכלת המושבות על חקלאות הייתה "לבעיית השמיטה".
בין הרבנים אשר רצו להסתמך על היתר המכירה ובין השוללים התעורר ויכוח עז אשר נודע כפולמוס השמיטה.
"היתר המכירה הראשון" ניתן בראשית דרכן של המושבות הראשונות על ידי הרב שמואל מוהליבר ורבנים נוספים והרב יצחק אלחנן ספקטור סמך את ידיו על ההיתר.
המניע להיתר המכירה היה החשש כי השבתת העבודה במשך שנה שלמה עלולה להביא כיליון חרוץ על המושבות החדשות שהיו בראשית צעדיהן, וכדי למנוע את התמוטטותן ולהציל את יישוב הארץ, פרסמו 'היתר מכירה'.
לפי היתר זה, בכפוף למספר תנאים, ניתן למכור את אדמת ארץ ישראל לנוכרי, וכך מופקעים פירות הארץ מקדושתם ואפשר להמשיך בעבודת האדמה.
לעומתם היו רבנים, ובראשם רבני היישוב הישן בירושלים, אשר סברו כי אין שום היתר לחרוש ולזרוע ולקצור ולנטוע בשנת השמיטה, ועודדו את מייסדי המושבות לקיים את המצווה תוך הבטחה להם שיראו ברכה בעמלם כמובטח בתורה.
רבנים אלה הדגישו את חשיבות קיומה של מצוות השמיטה דווקא עתה, כשסוף סוף התחדשה ההתיישבות בארץ ישראל לאחר הגלות הממושכת, וזאת במיוחד לנוכח העובדה כי בשל ביטולה של המצווה גלינו מארצנו.
שאלת השמיטה הראשונה עוררה פולמוס גדול ברחבי העולם היהודי ובמרכזו עמדה המושבה מזכרת בתיה, שכן זו הייתה המושבה היחידה מבין המושבות שלא סמכה על היתר המכירה על אף שהרב מוהליבר (יוזם הקמתה של המושבה) היה בין חותמי ההיתר, אלא נהגה כפסק רבני ירושלים.
כיום היתר המכירה מזוהה בעיקר עם הרב קוק שנתמנה בתחילת המאה העשרים לרבה של יפו והמושבות, ונאלץ להיכנס לעובי הקורה של בעיית השמיטה.
מצד אחד, רצה הרב קוק בכל מאודו לשמור את השמיטה.
מצד שני, העריך הרב קוק ששמירת השמיטה כהלכתה תביא להרס של ההתיישבות בארץ אותה העריך מאוד, לאור ההישענות הרבה של היישוב היהודי בארץ על החקלאות.
על כן הוא הורה באופן זמני לתמוך ב"היתר המכירה", שכבר נפסק על ידי רבנים שקדמו לו, ועל פיו ניתן למכור את הקרקע לגויים למשך שנת השמיטה, וליהנות בכל זאת מפרי הארץ.
הרב קוק התנה שיהודים יעשו בקרקעות שנמכרו רק מלאכות האסורות מדרבנן.
היתר זה הביא ביקורת קשה על הרב קוק מצד הרידב"ז ורבנים אחרים שעמדו לימין האוסרים וטענו שגם אם ההיתר נחוץ עתה הרי שהשימוש בו עכשיו יביא לכך שישתמשו בהיתר גם בעתיד כשלא יהיה צורך בו.
עם הקמת מדינת ישראל היו רבנים, ביניהם הרב שלמה גורן שטענו שהבעלות הכוללת של המדינה על הקרקעות מונעת את השימוש בהיתר המכירה, אולם השימוש בהיתר המכירה נמשך, וגם הרב גורן בהיותו רב ראשי היה שותף ביישום הסכם המכירה.
עם זאת, בהיותו רב ראשי, הרב גורן עשה שיפורים שונים בהיתר המכירה.
לחקלאים בישראל ולצרכני מזון מן הצומח קיימות כיום כמה חלופות הלכתיות בשמירת שביעית וקדושתה.
לחקלאי האפשרויות הם: השבתה גמורה של כל הגידולים, או המשך העבודה החקלאית מוגבלת ב"היתר מכירה", או במסגרת "אוצר בית דין".
לצרכן מזון מן הצומח האפשרויות הם: תוצרת ישראלית שגדלה ושווקה בקדושת שביעית, או בהיתר מכירה, או באוצר בית דין, או בתוצרת שגדלה מחוץ לגבולות ארץ ישראל (יבול חו"ל), או ביבול שגידלו לא יהודים (יבול נכרי).
לכל אחת מהחלופות יש רבנים שהגדירו את כללי ומגבלות הגידול, השיווק, והצריכה.
יש חלופות מועדפות בציבור הדתי לאומי, ויש חלופות מועדפות במגזרים שונים של הציבור החרדי.
בבחירת המתווה ההלכתי מבין החלופות אוצר בית דין, היתר מכירה, או השבתה, קבעה הרבנות הראשית לישראל את העקרונות שיש לשקול כדי להחליט באיזה כיוון הלכתי יש לנקוט בשמירת שביעית ממלכתית במדינת ישראל.
כיצד המשק הפרטי יוכל מחד גיסא לשמור שמיטה באופן המלא והטוב ביותר, ומאידך גיסא יוכל להמשיך ולהתנהל מבחינה כספית באופן תקין.
מהיבט ציבורי יש גם כן לשקול, כיצד תמשיך באופן סדיר אספקת התוצרת החקלאית לכלל האוכלוסייה, וכן מהן ההשלכות על ענפי המשק הנוספים, מפעלי עיבוד מזון וכדומה.
כדי למנוע פגיעה בציוד החקלאי, בעצים ובשתילים, התעוררה דרישה למנוע את הגעת הקהל הרחב לשדות ולפרדסים שבעליהם הפקירו את תוצרתם.
כדי להימנע מאיסור מכירת פירות שביעית, נעשה שימוש ב"אוצר בית דין", לקטיף מאורגן של פירות השנה השביעית הצומחים בשדות, וחלוקתם/מכירתם לציבור באופן מפוקח, כך שהמחיר לצרכן מגלם רק את הוצאות הקטיף, ההובלה וכדומה, ולא את מחיר הפרי.
חלק מרבני הציבור הדתי לאומי מחפש דרכים לשמור את השמיטה במלואה ולהוביר את השדות מבלי לפגוע בחקלאות היהודית.
הרב זאב ויטמן, למשל, הוציא ספר בשם "שמיטה ממלכתית" בו הוא מציע דרכים לשמור את השמיטה בלי שימוש בהיתר המכירה.
הרב חיים דוד הלוי הציע שהמדינה תכריז על אחוז מסוים של התוצרת אשר חייבים לגדל בשנת שמיטה ועליו יוחל ההסדר של רבי ינאי "פוקו וזרעו" (צאו וזרעו), ובשאר הקרקעות תשמר השמיטה במלואה והאדמות יוברו.
עלתה גם ההצעה להקים קרן שבתון לחקלאים אליו יפרישו החקלאים חלק מרווחיהם לצורך קיומם בשנת השמיטה.
בתחילת 2008 אישרה הכנסת את חוק ועדת שמיטה ממלכתית, שמכוחו תוקם ועדת שמיטה ממלכתית, אשר תסייע בהיערכות מדינת ישראל לקראת שנת שמיטה.
החוק קובע כי "הוועדה תעביר להכרעת הרבנות הראשית לישראל שאלות הלכתיות או סוגיות בעלות היבטים הלכתיים, ופסיקתה בעניינים הלכתיים תחייב את הוועדה".
כן מורה בחוק כי "הוועדה תיזום פעילות מחקרית בתחום החקלאי וההלכתי, במסגרת היערכות לקראת שנות שמיטה עתידיות, ותקדם יישום פתרונות בתחום הטכנולוגיה החקלאית לשמיטה, המותאמים להלכה".
בראש הוועדה יעמוד הרב הראשי המכהן כנשיא מועצת הרבנות הראשית לישראל.
תקופת כהונתה של הוועדה היא שבע שנים, שתחילתן בתום שנת השמיטה.
בערב שנת שמיטה התש"מ (1980) הקים רבו של המושב קוממיות – ר' בנימין מנדלזון – את עמותת "קרן השביעית".
הקרן איחדה כמה קרנות צדקה ותיקות.
הקרן נותנת סיוע מקצועי, הלכתי וכספי לכל חקלאי (חרדי, דתי או חילוני) שמעוניין לשמור שביעית ולהשבית את משקו.
בשמיטות האחרונות משרד החקלאות מקצה תקציב לסיוע לחקלאים הבוחרים להשבית את שדותיהם ומטעיהם בשמיטה.
מטרת התמיכה הכספית היא לאזן בין המכירות הגבוהות יחסית של החקלאי בשנה השישית, לבין "ההפסדים" בשנת השמיטה.
צריכת תוצרת חקלאית בשנת שמיטה
בשנת השמיטה נהוג לסווג את התוצרת החקלאית לפי מקום, זמן ואופן הגידול:
יבול שישית - יבול שנזרע וגודל בשנה השישית, לפני שנת השמיטה.
קטיף עצמי בשדות שבעליהם הפקירו אותם כדין, או בשטחים פתוחים.
יבול חו"ל - יבול שנזרע וגודל מחוץ לישראל בשנה השביעית (ייבוא).
יבול מצע מנותק - ירקות שגדלו בשנה השביעית במערכת חקלאית מיוחדת המנותקת מהקרקע.
יבול הערבה הדרומית - ירקות שגדלו ביישובים יהודיים בדרום הערבה, שלפי חלק מהדעות אינם נחשבים חלק מארץ ישראל המקראית.
פירות אוצר בית דין - פירות שגדלו מעצמם בשנה השביעית על עצים של יהודי, בשיווק בית-דין.
יבול היתר מכירה - יבול שנזרע וגודל בארץ ישראל בשנה השביעית, בקרקע של יהודי שנמכרה לנכרי.
יבול נוכרי - יבול שנזרע וגודל בארץ ישראל בשנה השביעית, בקרקע של לא יהודים - ערביי ישראל או הרשות הפלסטינית.
יבול שישית וקטיף עצמי נחשבים כשרים לכל הדעות, והם מקורות-המזון העיקריים שנזכרו בפירוש בתורה.
גם יבול חו"ל כשר לכל הדעות, כיוון שמצוות שמיטת קרקעות נוהגת רק בארץ ישראל.
אמנם, ישנם רבנים שאינם מעודדים אותו כיוון שהוא פוגע בעקיפין בפרנסתם של חקלאים ישראליים.
מצע מנותק כשר לפי רוב הדעות, בתנאי שנעשה לפי ההלכה - מנותק מהאדמה ומהשמיים (בתוך חממה, ולדעת המחמירים בתוך בית).
יבולי הערבה הדרומית מקובלים רק על חלק מהפוסקים; פוסקים אחרים סבורים שכל השטחים שכבשה מדינת ישראל קדושים בקדושת שביעית ואסור לזרוע בהם.
אוצר בית-דין מקובל על רוב הזרמים, אולם יש מערערים עליו וטוענים שהוא מביא למסחר בפירות ובעיות הלכתיות נוספות.
בנוסף, פירות אוצר בית דין נחשבים לפירות שביעית ויש לנהוג קדושה בשאריות שלהם, ולכן ישנם צרכנים המעדיפים שלא לקנות אותם.
לגבי הבחירה בין היתר מכירה לבין יבול נכרי, ישנה מחלוקת עזה בין זרמים שונים ביהדות זמננו: החרדים האשכנזים פוסלים את היתר המכירה ומעודדים קניית יבול נכרי.
לעומת זאת, הדתיים הלאומיים והספרדים מכשירים את היתר המכירה, ומעבר לזה, מעודדים הימנעות מקניית יבול נכרי על-מנת שלא לחזק את אחיזתם של נכרים באדמות ישראל.
הציבור החרדי נמנע משימוש בתוצרת חקלאית שגידלו יהודים בשנת השמיטה.
הם קונים תוצרת ארץ ישראל שגידלו ערבים (יבול נוכרי), תוצרת מיובאת (יבול חו"ל), תוצרת משטחים אשר אינם נחשבים לפי חלק מהפוסקים כחלק מארץ ישראל (יבול ערבה דרומית), ולעיתים גידולי מצע מנותק.
חוגים שונים בחברה החרדית מעדיפים תוצרת ממקורות שונים, וגופי כשרות שונים חלוקים לגבי חלק מהמקורות.
בפיקוח למניעת שיווק תוצרת יהודית כ"יבול נוכרי" נעזרים באמצעים טכנולוגים מתקדמים וביניהם רחפנים שמשדרים למשגיחים בחדרי הבקרה.
יבול שישית או יבול חו"ל נחשבים מהודרים ביותר, כיוון שאין בהם כל בעיה או ספק הלכתי.
לעומת זאת, קנייה מתוצרת שגידלו ערבים בארץ ישראל נחשבת פחות מהודרת, מכיוון שלפי חלק מהדעות, למשל זו של הרב יואל טייטלבוים, שמיטה חלה גם על האדמות של הנוכרים בישראל וצריך לאסור את תוצרתם בשביעית.
בנוסף, חלק ניכר מהציבור החרדי הליטאי נוהג בתוצרת חקלאית של נוכרים בשמיטה על פי פסקי המבי"ט והחזון אי"ש, שפסקו כי יש בהם קדושת שביעית.
עקב זאת הם נמנעים מלקנות תוצרת זו בחנויות רגילות (בשל איסור "סחורה בפירות שביעית"), אלא בחנויות בהן חותמים הלקוחות על הסכם שליחות.
כך הלקוח קונה את התוצרת ישירות מהחקלאי הגוי, בעוד שבעל החנות אינו אלא שליח של הצרכן, והתוצרת נחשבת ככזו שהלקוחות קנו ישירות מהגוי, באופן העוקף את איסור ה"סחורה".
חלק מהחנויות אף מציינות את התוצרת מהערבה הדרומית לצורך אלו המחמירים לנהוג בה קדושת שביעית.
מכיוון שרבים ממפעלי המזון מעוניינים בהכשר המקובל על חרדים, הם נמנעים מקניית תוצרת חקלאית יהודית ולעיתים יש לחקלאים בעיות למכור את תוצרתם.
בשנת 1987 לא הסכימה אף טחנת קמח בארץ לקנות את תוצרת החיטה של החקלאים היהודים והתוצרת הועברה בסופו של דבר לייצוא או לשימוש בהמות.
חלק מהציבור הדתי לאומי מעדיף לצרוך יבול מהיתר המכירה כיוון שהוא רואה בחיזוק החקלאות היהודית בארץ ישראל ערך חשוב, ובמיוחד הוא מתנגד לשימוש בתוצרת ערבית בעת שיש מאבק לאומי בין היהודים לערבים.
חלק אחר מהציבור הדתי לאומי מעדיף לקנות תוצרת המשווקת על ידי אוצר בית דין, בגלל הרצון למעט או להימנע מהשימוש בהיתר המכירה.
לגבי הפירות, המיועדים לאכילה אך אסורים בסחורה, ישנם המשתמשים ב'אוצר בית דין'.
מדובר בגוף ציבורי, המבצע את איסוף הפירות במקום הבעלים, ללא מטרות רווח.
החקלאי מהווה שליח של בית הדין, האחראי על חלוקת הפירות, ובית הדין משלם לחקלאי שכר על ההוצאות של הפועלים הגידול וההובלה.
נוצר מצב שבו אין מכירה של פירות אלא תשלום על הובלה ואדמיניסטרציה בלבד.
על פירות אלו חלים כל דיני קדושת שביעית, ויש לנהוג בהם קדושה ולא להפסידם.
בדרך זו תמך החזון איש, שתמך בחקלאות היהודית אך התנגד להיתר המכירה, ולדעת רבנים רבים זו הדרך האידיאלית להשתמש בפירות לכתחילה, כיוון שהפירות מיועדים לאכילה, והפקרתם תיצור מצב שבו רק עניים באזורים החקלאיים יוכלו ליהנות מן ההפקר, ולכן יש צורך ב'אוצר בית דין' שיפיץ את הפירות בכל הארץ.
לגבי הירקות האסורים באכילה, היתר אחד שהוצע הוא גידול תוצרת חקלאית על מצע מנותק.
בשיטה זו מותר, לדעת המתירים, לעבד את האדמה מכיוון שהיא לא חלק מהקרקע אלא מנותקת ממנה.
בעבר הביע הרב יוסף שלום אלישיב את הסכמתו להיתר זה, בתנאים מסוימים.
פתרון נוסף הוא גידול צמחים באזורים שאינם נחשבים חלק מארץ ישראל לעניין מצוות שמיטה, לדעת המתירים, כגון הערבה ודרום הנגב.
לקראת שנת השמיטה התשס"ח, הקים מכון התורה והארץ גוף בשם אוצר הארץ אשר חתם מראש על הסכמים לאספקת פירות וירקות בעזרת מגוון היתרים ובראש ובראשונה אוצר בית דין.
"אוצר הארץ" ביקש מהצרכנים להתחייב מראש על קנייה מאוצר הארץ על מנת למנוע הפסדים שקרו בשמיטות קודמות, כאשר תוצרת תפוחי אדמה שגודלו במיוחד עבור אוצר בית דין נשארו ללא קונים ובכך נגרמו ל"בית הדין" נזקים של מיליוני שקלים.
רבי יהודה הנשיא סידר במשנה את הלכות השמיטה במסכת שביעית שבסדר זרעים.
אולם במהלך הגלות, הוזנחו לימודי המצוות התלויות בארץ וביניהם הלכות שמיטה, משום שלא מקיימים אותם מחוץ לארץ ישראל.
לכן בתקופת התלמוד שעסקו בעיקר בהלכות מעשיות, החכמים בבבל לא עסקו במצוות שאפשר לקיימן רק בארץ ישראל, ולכן לא נסדר תלמוד בבלי על סדר זרעים בכלל ומסכת שביעית בפרט.
סוגיות הבבלי העוסקות בנושאי שמיטה פזורות במקומות שונים.
מאידך, החכמים שהיו בארץ ישראל למדו ודנו במשניות סדר זרעים ובמסכת שביעית וסידרו את מסכת שביעית בתלמוד הירושלמי.
החל מתקופת הראשונים ועד ראשית תקופת העלייה הראשונה, בשל היעדר כמעט מוחלט של חקלאות יהודית בארץ ישראל נושא השמיטה כמעט ולא נידון בהלכה.
מסיבה זו גם בספרות ההלכה הבסיסית, בטור ובשולחן ערוך, לא נכתבו הלכות שביעית (למעט התייחסות למצות שמיטת כספים).
פסיקת ההלכה המאוחרת בדיני מצוות השמיטה, מתבססת בעיקר על משנה תורה להרמב"ם שקיבץ בחיבורו את כל הלכות התורה גם אלו שאינן נוהגות בחיי היומיום כמו מצוות הקורבנות, ובכללן "הלכות שמיטה ויובל".
עם השיבה לארץ ישראל התחדש לימוד ההלכות התלויות בארץ בכלל והלכות שמיטה בפרט.
רבנים נאלצו להשיב לשאלות של חקלאים יהודים ועל כן התרבו מאוד התשובות וההוראות הלכה למעשה בעניין שמיטה, ועל פיהן יצאו לאור ספרים ומאמרים רבים בנושא, בהלכה ובמחשבה.
בין השאר, לפני קום המדינה, הרב קוק, החזון איש, רב יואל טייטלבוים והרב שאול ישראלי עסקו בענייני שמיטה.
במדינת ישראל קמו מספר מכונים וכוללים העוסקים בהלכות התלויות בארץ וביניהם בהלכות שמיטה והנחלתם לעם, כגון מכון התורה והארץ וארץ חמדה גזית.
במערכת החינוך הציונית דתית, הושם דגש רב על לימוד הלכות שמיטה, בין השאר מתוך רצון לחזק את הקשר בין התורה לערכי התיישבות.
החמ"ד נדרש לנושא לקראת כל שנת שמיטה ומקיים ימי עיון לרבני בתי ספר ולצוותי ההוראה.
כמו כן מפתחים חומרי למידה שונים ודואגים להפצתם במערכת החינוך.
לאחרונה החלו בחלק מהישיבות הציוניות (כגון ישיבת ברכת יוסף (אלון מורה) עתניאל, ירוחם ומחנים) ללמוד את ענייני השמיטה בתור נושא מרכזי בלימוד העיון, וזאת בשינוי מהנוהג הוותיק בישיבות שהלימוד המרכזי הוא סביב מסכת של התלמוד הבבלי.
הספרים הנפוצים בציבור הציוני דתי אודות שמיטה הם ספר "שמיטה ויובל" בסדרת פניני הלכה של הרב אליעזר מלמד, והספר "שמיטה" של הרב יוסף צבי רימון, שהוא חלק מסדרת "הלכה ממקורה".
החכם הקראי אהרון ניקומודיאו כתב בספרו שאין שמיטה בזמן הגלות .
החכם כלב אפנדופולו בהשלמותיו לספר אדרת אליהו של החכם אליהו בשייצי הוסיף על כך .
רבי ישראל משקלוב, פאת השולחן.
חזון איש, פירוש על מסכת שביעית.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, ספר השמיטה.
מדרש בני ציון, ישועות הארץ.
הרב חנוך זונדל גרוסברג, תורת השמיטה.
הרב קלמן כהנא, שנת השבע.
סוד הארץ, ספר + שתי חוברות עבודה לתלמיד נערך על ידי "מכון התורה והארץ" בהוצאת "דני ספרים"
קטיף שביעית, מכון התורה והארץ (תשס"ז)
הרב אברהם חיים עדס, ושבתה הארץ: דיני שביעית הלכה למעשה.
הרב שמואל זעפרני, תלמי השדה.
הרב יוסף צבי רימון, שמיטה - הלכה ממקורה.
הרב מרדכי אליהו, מאמר מרדכי - ושבתה הארץ.
הרב אליעזר מלמד, פניני הלכה - שביעית ויובל.
הרב בן-ציון אבא-שאול, אור לציון - שביעית.
הרב עובדיה יוסף חזון עובדיה - פרוזבול.
הרב יצחק יוסף, ילקוט יוסף - מצוות התלויות בארץ כרך א', השביעית והלכותיה.
הרב משה הררי, מקראי קודש - קדושת השביעית, אלול תשפ"א.
הרב שלמה לוונשטיין, ומתוק האור - שמיטה, תשפ"א.
שמיטת כספים היא מצווה מהתורה האוסרת על המלווה לגבות חובות שהגיע מועד פירעונם אך לא נפרעו עד סוף שנת השמיטה.
המצווה כוללת מצוות עשה להשמטת החוב ושני איסורי לא תעשה: אחד לתביעת החובות שהושמטו על ידה, ושני להימנעות מהלוואה מחשש ששמיטת כספים תשמט את ההלוואה.
המצווה אינה חלה על הלוואות שטרם הגיע זמנן להיפרע או על חובות שאינם מהלוואות.
המצווה נוהגת בזמננו רק מדרבנן.
המצווה חלה רק על הלוואות ליהודים, ואינה חלה על הלוואות לגויים.
על מנת למנוע מצב שבו אנשים מסרבים להלוות מחשש שמצווה זו תגרום להם להפסדים, התקין הלל הזקן בסוף תקופת בית שני תקנת חכמים הנקראת פרוזבול, המאפשרת לגבות את החובות חרף מצוות שמיטת כספים, על ידי הצהרה על העברת החובות לגביית בית הדין, דבר המונע את השמטתם.
בימינו משתמשים רוב שומרי המצוות בפרוזבול, ובכך הופכים את שמיטת הכספים למצווה שכמעט אינה מתקיימת בפועל.
גם הבנקים בישראל משתמשים בהסדר זה.
בפרשת ראה מצווה התורה על שמיטת כספים, ואוסרת במצוות לא תעשה על גביית החובות לאחר ההשמטה:
התורה גם מזהירה מאפשרות שאנשים ימנעו מלהלוות כסף לעניים מחשש שהשמיטה תשמט את החובות:
מאידך גיסא התורה מבטיחה ברכה למלווים שממשיכים להלוות כספים, אף שיודעים שייתכן והשמיטה תשמט את החוב:
הרמב"ם מונה שלוש מצוות שמיטת כספים מהתורה:
שלא ייגוש ולא יתבע הלווה.
שלא יימנע מלהלוות קודם השמיטה כדי שלא יאבד ממונו.
שמיטת כספים משמטת דווקא חובות של הלוואות שהגיע זמנם להפרע ולא נפרעו, ולא חובות שטרם הגיע זמנם להיפרע או חובות אחרים שאינם של הלוואות, כגון פיקדונות או הקפות.
למשל, מי שמלווה את חבירו לתאריך ג' בתשרי שלאחר שנת השמיטה - אין שמיטת כספים משמטת חוב זה.
שמיטת כספים משמטת בין הלוואה שנכתבה בשטר חוב ('מלווה בכתב'), ובין הלוואה שניתנה בעל פה ('מלווה על פה').
מי שהלווה את חברו וקיבל בתמורה משכון - אין שמיטת כספים משמטת חוב זה.
טעם דין זה הוא שכיוון שיש ביד המלווה משכון שניתן לגבות ממנו את החוב - אין במקרה זה את האיסור 'לא יגוש את רעהו', שכן כבר יש בידו אמצעי לגביית החוב (והחוב נחשב כגבוי כבר).
אם המשכון שווה בערכו פחות מהחוב, ישנה מחלוקת האם הוא מונע את השמטת כל החוב, או רק את החוב שכנגד שווי המשכון.
המלווה יכול להתנות בשעת ההלוואה שהלווה יתחייב לשלם גם אם השמיטה תשמט את החוב, והתנאי יועיל, שכן אדם יכול לחייב עצמו אף בדבר שהוא פטור מהתורה, ובדבר שבממון - תנאי קיים גם כנגד המפורש בתורה.
אולם אם המלווה מתנה שהחוב הוא בתנאי ששמיטת כספים לא תשמטנו - התנאי בטל, שכן הוא מתנה כנגד דבר המפורש בתורה, והתנאי הוא כנגד מצוות שמיטת כספים ולא כנגד הלווה.
כשם ששמיטת כספים משמטת הלוואות, כך היא משמטת שבועה על הלוואות.
כגון מי שתבע את חבירו בבית דין על הלוואה שנטען שהלווה לו, אך זמן פירעון ההלוואה היה לפני מועד שמיטת כספים והתביעה אחריה, שמיטת כספים פוטרת אותו מלהשבע, שכן החוב עצמו אם היה התבטל על ידה.
חוב של אדם להקדש אין שמיטת כספים חלה עליו, כיוון שההקדש אינו נכלל בגדר 'רעהו' שכלפיו נאמר 'לא יגוש את רעהו'.
המוסר שטרות הלוואותיו לבית דין, שיגבו את חובותיו במקומו - אין שמיטת כספים משמטתם, כיוון שאין פה 'לא יגוש את רעהו', שכן בית הדין גובה את החובות ולא המלווה.
דין זה הוא הבסיס לתקנת הפרוזבול שמשמעה מסירת החובות שלא נגבו לגביית בית הדין על מנת ששמיטת כספים לא תחול עליהם.
לווה שכפר בהלוואה ותבעו המלווה בבית דין שפסק לטובת המלווה, ובטרם נגבה החוב הגיע זמן שמיטת כספים - אין שמיטת כספים משמטת, שכן כל מעשה בית דין (פסקי בית הדין) נחשבים כגבויים כבר מעכשיו.
אם המשפט על ההלואה התחיל לפני זמן שמיטת כספים, וקודם לשמיטת כספים לא היה למלווה ראיות, ורק לאחר זמן שמיטת כספים באו עדים או שנמצאה ראייה - אין החוב נשמט, שכן רואים את החוב כאילו נוצר בשעה שבאו העדים או נמצאה הראיה, ושעה זו הייתה לאחר זמן שמיטת כספים.
שמיטת כספים משמטת אך ורק חובות שנוצרו מהלוואות, ולא חובות שנוצרו מסיבות אחרות.
כך למשל שמיטת כספים אינה משמטת הקפת חנות, תשלום משכורת שהתעכב או את תשלום הכתובה.
אולם אם התשלום המעוכב נזקף כהלוואה - שמיטת כספים חלה עליו.
שותפות אינה משמטת, שכן היא אינה הלוואה, אף אם ממון השייך לשותף הראשון מוחזק ביד השותף השני, ואף אם רק אחד מהשותפים מנהל את העסקים.
עסקה של מחצית שכר, על פיו אדם אחד נותן ממון והשני סוחר בו והכסף נחשב חציו הלוואה וחציו פיקדון, שמיטת כספים משמטת את החצי של ההלואה.
ישנה מחלוקת הלכתית האם שמיטת כספים חלה גם כלפי חובות של גופים, כגון חברות ובנקים, לאדם פרטי, או שהיא חלה רק על חובות של אדם לאדם.
כן יש מחלוקת האם פיקדונות ויתרת זכות בחשבון בנק נחשבים להלוואה ונשמטים, או שנחשבים לפיקדון ואינם נשמטים.
מצוות שמיטת כספים נוהגת גם בארץ ישראל וגם בחוץ לארץ, כיוון שהיא נחשבת לחובת הגוף.
זאת בניגוד למצות שמיטת קרקעות, הנוהגת רק בארץ ישראל כיוון שהיא נחשבת למצווה התלויה בארץ.
יש שכתבו שכאשר חז"ל תיקנו שמיטת כספים גם בחוץ לארץ, הם גזרו רק על המדינות הסמוכות לארץ ישראל כגון בבל ומצרים ולא על הרחוקות, וכן יש שכתבו שתקנה זו תוקנה דווקא בזמן שבית דין קידשו את החדשים.
אולם רוב השיטות סוברות ששמיטת כספים נוהגת בכל מדינה בחוץ לארץ ובכל זמן.
שמיטת כספים חלה מיד עם שקיעת החמה של היום האחרון של שנת השמיטה (כ"ט באלול, עם כניסת ראש השנה של השנה החדשה).
שמיטת הכספים האחרונה הייתה ב- והבאה תהיה ב- [].
גם בין השמשות (זמן מסופק בין היום ללילה שזמנו משקיעת החמה עד צאת הכוכבים) אסור לתבוע את החוב, כיוון שהחוב הושמט מיד עם שקיעת החמה.
אולם לדעת הרא"ש אסור לגבות את החוב כבר מתחילתה של שנת השמיטה.
ספר החינוך מסביר את טעם מצוות שמיטת כספים בחינוך האדם לנדיבות כלפי האחר, לביטחון בהשגחת אלוהים, ולהרחקה מגזל.
רבי יונתן אייבשיץ מבאר את טעם המצווה בניסיון לחנך את האדם להבין את פחיתות ההישגים הגשמיים בעולם הזה, חינוך להסתפקות במועט, ומקשר אותה אל מצוות שמיטת קרקעות:
יש הטוענים שהסיבה שהתורה הוסיפה את שמיטת כספים למצוות השמיטה, שעיקרה היא שמיטת הקרקעות, היא בשל הקושי הרב שיכול להיווצר לחקלאים לפרוע את חובותיהם בשנת השמיטה, שבה אין להם הכנסות.
מסיבה זו אין לראות במהות השמיטה עניין סוציאלי, אלא שהדבר קשור יותר ליחס האדם לאדמה וזכות האדמה, כישות בפני עצמה, לנוח ולהיות עצמאית ללא שליטת האדם עליה בשנה זו.
נטישה לצמיתות או רק לשנה אחת
עם זאת, לפי ההלכה הכוונה לשמיטת החוב לצמיתות.
לדעת ח' טשרנוביץ, הלכה זו תוקנה על ידי כורתי האמנה בימי עזרא ונחמיה, שאמרו:הלשון "ונטוש את...
משא כל יד" מכוונת כנגד המצווה "שָׁמוֹט כָּל בַּעַל מַשֵּׁה יָדוֹ אֲשֶׁר יַשֶּׁה בְּרֵעֵהוּ", אולם מסגנון הפסוקים נראה שאין זו חזרה על המצווה שבתורה אלא תוספת - נטישה של החוב לצמיתות ולא רק למשך שנה אחת (ישנם חוקרים החולקים על דעה זו, ראו לפירוט).
שמיטת כספים תלויה בשנת היובל - אם שנת היובל אינה נוהגת, אז גם מצוות שמיטת כספים אינה נוהגת מהתורה:לכן בימינו שמיטת כספים נוהגת רק כמצווה מדרבנן ולא כמצווה מהתורה.
ישנה גם שיטת מיעוט שסוברת ששמיטת כספים נוהגת בימינו כמידת חסידות בלבד, אך שיטה זו נדחתה לרוב.
נדיבי ארץ הוא מיזם של מכון התורה והארץ ליישום את מצוות שמיטת כספים בעידן המודרני.
המיזם אוסף כספים מהציבור במעמד הלוואה כך שהחובות נשמטים בסוף שנת השמיטה, ומשתמש בהם לפריעת חובות של משפחות חדלות פירעון.
במיזם הביעו תמיכה אנשי רוח ורבנים רבים.
אנשים נמנעו מלהלוות כסף לקראת שנת השמיטה.
הלל הזקן, נשיא הסנהדרין בסוף תקופת בית שני, תיקן את תקנת הפרוזבול שביטלה למעשה את שמיטת הכספים.
התקנה קובעת שגם העברה סמלית של החובות לבית דין, ללא שבית הדין נדרש להתחיל בגבייתם בפועל, תחשב כהעברת החוב לגבייה על ידי בית הדין, ותפטור את החוב מהשמטה.
המחזיר חוב לאחר שמיטת כספים
לווה רשאי להחזיר את חוב הלוואתו לאחר שמיטת כספים למלווה.
אולם על המלווה לומר ללווה שהוא משמט את החוב, ואם הלווה מתעקש להחזיר את החוב - רשאי לקבלו אך ורק בתור מתנה.
חכמים אף הביעו קורת רוח מלווים שמשיבים את חובם חרף מצוות שמיטת כספים: "המחזיר חוב בשביעית - רוח חכמים נוחה הימנו".
היסטוריה של קיום מצוות שמיטת כספים
מאז תיקון תקנת הפרוזבול על ידי הלל הזקן בסוף תקופת בית שני, שימש הפרוזבול באופן נרחב, ולא היו כמעט מקרים של שמיטת חובות בפועל.
בירושלים היה מנהג לפיו לאחר סידור הפרוזבול היו נוהגים להלוות לעניים סכום מסוים, שהיה נשמט במסגרת שמיטת כספים, או לפרט בפרוזבול הסתייגות לגבי חוב מסוים, עליו לא יחול הפרוזבול.
בשמיטת תשס"ח (2008), יצא ארגון פעמונים ביוזמה המשלבת בין מצוות צדקה לשמיטת כספים, על ידי מתן הלוואת בתיווך הארגון למשפחות השרויות בחובות כספיים, והשמטה של ההלוואות על ידי אי כתיבת פרוזבול, כך שהכסף ישמש כעין צדקה.
שמי (שמעון) זרחין (נולד ב-9 באוגוסט 1961) הוא במאי קולנוע, תסריטאי וסופר ישראלי.
זוכה שלושה פרסי אופיר ופרס משרד החינוך והתרבות לקולנוע לשנת 1996.
בתקופת לימודיו בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, כתב וביים את סרטו הקצר "הקסם האחרון של סבא" וזכה בפרסים עליו.
אחר כך עבד כמבקר קולנוע בעיתון "חדשות".
כתסריטאי זרחין כתב את התסריטים לסרטי העלילה "סיפורי תל אביב" (1992) בבימוי אילת מנחמי ונירית ירון, "סודות משפחה" (1997) בבימוי ניצה גונן, ואת התסריט "נודל" (2007) שכתב בשיתוף עם איילת מנחמי.
ב-1995 יצא לאקרנים סרטו הראשון באורך מלא, "לילסדה", שזכה בפרס התסריט בפסטיבל הבינלאומי של מונטריאול והשתתף בלמעלה מ-200 פסטיבלים ברחבי העולם.
ב-2016 יצא לאור הספר "ההגדה של לֶילָסֶדֶה" שמכיל את התסריט המלא של הסרט, לרבות סצנות שנגנזו, את הערות הבמאי ומאמרים על הסרט.
ב-1998 יצא לאקרנים סרטו "מסוכנת", שנכתב במיוחד עבור גילה אלמגור ומשה איבגי, זכה בשבעה פרסי אופיר, בהם פרס הבימוי.
ב-2001 המחזה פרי עטו "המפץ הגדול חוזר" הוצג בפסטיבל "פותחים מסך" וזכה בפרס מטעם קרן רבינוביץ.
ב-2005 כיהן כמנהל תחום הדרמה בקבוצת התקשורת "כאן", שהתמודדה במכרז ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
ב-2006 יצא לאקרנים סרטו הרביעי כבמאי ותסריטאי "אביבה אהובתי", אשר צולם ברובו בטבריה, עיר ילדותו.
על הסרט זכה זרחין בפרס אופיר, על בימוי ותסריט, והסרט זכה ב-4 פרסים נוספים, כולל הסרט הטוב ביותר לשנת 2006 אותו חלק יחד עם הסרט "אדמה משוגעת".
באותה שנה זכה סרטו של זרחין בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-42 בשיקגו בפרס התסריט המצטיין.
ב-2007 יצא מארז ה-DVD של סרטי שמי זרחין, הכוללים את "לילסדה", "מסוכנת", "הכוכבים של שלומי" ו"אביבה אהובתי".
במרץ 2020 יצא בחברת הליקון מיוזיק אלבום פסקול הסרט, הכולל גם רמיקסים וקטעים שלא נכללו במהדורה המקורית.
ב-2012 יצא לאקרנים סרטו "העולם מצחיק", אשר עוקב אחרי סיפורן של כמה וכמה דמויות, כולן חברות בסדנת כתיבה בספריה הציבורית של טבריה.
הסרט היה מועמד ל-15 פרסי אופיר, ובהם לסרט העלילתי הטוב ביותר של השנה, והוקרן בפסטיבל הקולנוע של שיקגו.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטו "המלים הטובות", שהיה מועמד ל-12 פרסי אופיר.
הוא הוקרן בפסטיבל בוסאן, אחד הפסטיבלים החשובים באסיה, ובפסטיבל טורונטו.
הסרט גם נרכש להפצה בארצות הברית.
ב-2022 יצא לאקרנים סרטו "השתיקה", דרמה משפחתית המשולבת במותחן פוליטי.
הסרט נעל את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
ב-2024 יצא לאקרנים סרטו "חמדה" בכיכובם של ששון גבאי ואסי לוי.
זרחין מלמד כתיבת תסריטים ובימוי בבית הספר סם שפיגל בירושלים למן הקמתו.
במסגרת זו חנך עשרות רבות של סרטי סטודנטים, ובהם הסרטים הקצרים "סוסי ים" (ניר ברגמן), "ל"ג בעומר" (שרון עמרני), "חינה" (עידן הובל), "חיילת בודדה" (טליה לביא).
בנוסף, ביים זרחין עשרות סרטי פרסומת, כמה מפרקי סדרת הטלוויזיה "האשה האחרת", ערך וייעץ לתסריטים רבים (כולל לסדרת הסרטים "שיעור מולדת"), כתב מאמרים וביקורות בעיתונים ועוד.
מכלול סרטיו ותסריטיו של זרחין מרכיבים עולם של יוצר בעל מבט ייחודי ואישי על המציאות הישראלית כמו גם על הקולנוע:
במישור אחד עוסק זרחין בסוגיות הכרוכות בחומרי הנפץ של החברה הישראלית, במתחים עדתיים וחברתיים למשל.
החומרים הישראליים מרכיבים אצלו חלל פעולה ים-תיכוני, זורם וטבעי.
סוגיית המזרחיות למשל, מתקיימת בסרטיו כעובדת חיים, כמרכיב טבעי של המציאות המוצגת באופן שהופך אותה בסופו של דבר לאלמנט קולנועי שווה ערך לאלמנטים אחרים ולא ל"נושא" או "מסר".
במישור השני מבקשות יצירותיו של זרחין את הקשר שבין ה"ריאליסטי" ל"פנטסטי".
מתקיימת בהם דיאלקטיקה בין המציאותי והברור לבין מה שמעבר למציאות הנגישה והנראית לעין.
במישור התוכני השלישי עוסק זרחין בדמויות שבאופן עקבי מתקיים בהן הפער שבין הדימוי החיצוני, המקובע והמסרס, לבין הדימוי הפנימי המודחק אך השואף תמיד להתגבש ולנצח.
הסרטים שלו מרכיבים, לעיתים בנגיעה קומית לעיתים מלודרמטית, קשת גדולה של דמויות נוגעות ללב שיש בהן מרכיבים גדולים של אטימות לסובב אותן כמו גם אטימות לעצמן.
דמויות אלה נעות כמעט תמיד בתוך זירה משפחתית, מה שמאפשר לזרחין לפרק כל פעם מחדש את מושגי ה"משפחה" וה"משפחתיות".
המלודרמות-קומדיות משפחתיות שהוא כותב ומביים מציגות באור פרדוקסלי את המשפחה כתא שממנו הגיבורים חייבים להיחלץ ובה בשעה מוכרחים להמשיך ולהשתייך.
ספרו הראשון, "עד שיום אחד", יצא לאור במאי 2011 בהוצאת "כתר", זכה לביקורות טובות ובתוך שבועיים התמקם בראש רשימת רבי המכר.
הספר זכה ב"פרס סטימצקי" על היותו אחד משלושת ספרי המקור המצליחים ביותר ב-2012. הספר תורגם לאנגלית וראה אור בסתיו 2013 בהוצאה האמריקאית New Vessel ונכלל ברשימת "הספרים הטובים ביותר לשנת 2013" של מספר כתבי עת אמריקאים.
ספרו השני "אח שלי איוב" יצא ב-2017 בהוצאת "כתר", רומן המספר את סיפורו של איוב, נער שאמו נפטרה בלידתו ואביו השתקן מזניח אותו.
אחיו הוא השחקן ליאור זוהר.
זרחין נשוי לעורכת הסרטים עינת גלזר-זרחין, ולהם שלושה ילדים.
במרץ 2009 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008 בתחום בימוי הקולנוע העלילתי.
ביוני 2013 זכה בפרס קוגל לספרות.
בדצמבר 2018 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים.
בובה מתי (קלטת ילדים עם מתי כספי), (1992) - במאי, תסריטאי.
האשה האחרת (סדרת טלוויזיה) (2000) - במאי.
הכוכבים של שלומי (2003) - במאי, תסריטאי.
אביבה אהובתי (2006) - במאי, תסריטאי.
העולם מצחיק (2012) - במאי, תסריטאי.
המילים הטובות (2015) - במאי, תסריטאי.
עד שיום אחד, הוצאת כתר 2011
ההגדה של לילסדה, הוצאת כתר 2016
אח שלי איוב, הוצאת כתר 2017
שמיכה היא כלי מיטה המשמש לכיסוי, בדרך כלל גדולה ומלבנית, מיועדת לשמור על חום הגוף של המתכסה בה, במיוחד בזמן השינה, או ככיסוי דקורטיבי למיטה.
המלה העברית "שמיכה" היא מקראית.
היא מופיעה בתנ"ך רק פעם אחת, בסיפור יעל וסיסרא.
שמיכות מאופיינות על פי החומרים מהם הן עשויות, על פי עוביין, גודלן ותכליתן:
שמיכת פוך - שמיכת נוצות אווז
שמיכה ממולאת סיבים סינתטיים כאקרילן והולופייבר.
שמיכה דקה מצמר, כותנה, פשתן, פיקה או פליס.
שמיכת טלאים (quilt - קווילט)
שמיכה חשמלית ושמה משה הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים ביולי 1994. את הסרט כתב וביים אסי דיין.
הסרט הוא קומדיה שחורה אקזיסטנציאליסטית, ומהווה את חלקה השני של טרילוגיית הסרטים של דיין משנות התשעים, שכוללת גם את: "החיים על פי אגפא" (1992) ו"מר באום" (1997).
שלושת גיבורי "שמיכה חשמלית ושמה משה": הסרסור לוי (שמיל בן ארי), שומר הראש שלו משה (אורי קלאוזנר) והזונה מלכה (רבקה נוימן), דמויות תל אביביות משולי החברה הישראלית, נלקחו מעלילת "החיים על פי אגפא".
הסרט מתאר את שגרת חייהן של שלוש הדמויות בשילוב סצנות סוריאליסטיות המציגות את החלומות וההזיות שלהן.
הסרט זיכה את אסי דיין ושמיל בן ארי בפרסי אופיר לתסריט הטוב ביותר ולשחקן הראשי הטוב ביותר, בהתאמה.
לוי, מלכה ומשה קמים משנת לילה מסויטת.
משה חסר הבית, שמאוהב בסתר במלכה, מקבל כריך מאם ובתה שמבלות בגן בו הוא ישן ומתוודה בפניהן שחלום חייו הוא לרכוש שמיכה חשמלית.
מלכה מדקלמת בפני גוסטב פלובר, סופר גוסס מסרטן שהיא שוהה בביתו, שיר שכתבה על עבודתה בחוף תל ברוך.
לוי, מלכה ומשה נפגשים בבית קפה ומשה נשלח להשיג סמים עבור לוי.
לוי מציג בפני משה ומלכה את מעשה הנוכלות של היום, "תוכנית" כדבריו: ביקור בהלוויה של אישה על מנת לגבות מהאבלים כסף תמורת שמירה על הקבר הטרי.
השלושה מגיעים לבית הקברות ולוי ומשה חוטפים מכות מבני משפחה של נפטרת אחרת ממי שחיפשו.
מלכה מחפשת בגדים חדשים עבור לוי ומשה בביתו של גוסטב ומוצאת אותו ירוי בראשו לאחר שהתאבד.
השלושה מפרסמים מודעת אבל על מותו של גוסטב ומתלבטים בנושא נוסח המודעה.
מלכה, שחלום חייה הוא להפוך לזמרת מפורסמת, מתכוננת לקראת יום עבודה כזונה ובינתיים הוזה על חתונתה עם לוי.
השלושה מגיעים לחוף תל ברוך כאשר לוי ומשה משגיחים מרחוק על מלכה.
מלכה מקבלת הצעה מאביו של נער בן 16 לשכב עם הנער כמתנת יום הולדת.
לוי מסכים אך בדיעבד מביע את זעמו על האב, ובתגובה מציע משה לחטוף את הנער עבור לוי, שמשתוקק לבן משלו.
הנער מתקשה לפתח זקפה לאחר שהאב מדבר לידם בקולי קולות בטלפון הסלולרי בענייני עבודה.
מלכה מתרגזת על האב, שבתגובה מסרב לשלם על זמן העבודה של מלכה בטענה שבנו לא הגיע לסיפוק מיני, הילד נהנה לצפות באביו עם הזונה.
משה מתנפל על האב אך האב מתגבר עליו ומעלף אותו.
אל המקום מגיעה חבורת זונות עם סרסור מאיים ולוי שולח את מלכה לפתות את הסרסור שלהן לשם השפלתו של הסרסור, אך אחת הזונות מרססת את השלישייה בגז מדמיע.
בבית החולים בו מאושפזים השלושה, מלכה פוגשת בזוג שפיתח שפה מילולית פרטית, כאשר האישה פצועה באורח קשה.
האישה זועמת על בן זוגה לאחר שהוא דיבר עם אדם אחר בטלפון בשפתם הפרטית וזמן קצר לאחר מכן היא מתה.
לוי אומר למשה ש"המוות היא התוכנית היחידה בחיים", ואז מתיישב על מיטתו של חולה קשיש, סותם בשוגג את צינור ההנשמה שלו וגורם למותו.
רופא ציניקן מטפל בגופת הקשיש בעוד שהוא נושא נאום ארוך בו הוא לועג לאורח חייהם של הקשישים, ולבסוף מציין כי הנפטר הוא אביו.
השלושה מוצאים רופא אחר שתופר את פצעיו של לוי.
השלושה מגיעים לסט הצילום של הסרט "החיים על פי אגפא" ומוצע להם להשתתף בו.
בין שתי הסצנות בהן הם משתתפים, נראה משה מתנה אהבים עם מלכה בגן על גבי שמיכה חשמלית בעוד שלוי מבקש ממנו הלוואה.
מאוחר יותר שואל משה את לוי אם הוא יסלח לו ולוי עונה בחיוב.
לוי ומלכה עוזבים את משה, ומלכה מודיעה ללוי שהיא בהריון ממנו.
אל מארז ה-DVD של הסרט מצורף הסרט התיעודי "חיים.
נקודה." שביימה רעייתו הרביעית של אסי דיין, ורד טנדלר דיין, העוסק בדמותו ובסרטיו של דיין.
הסרט התיעודי כולל שיחה של אסי דיין עם נתן זך בנושא שירתו של דיין, בה הביע דיין את סיפוקו הגדול מביקורתו של אסא כשר על "שמיכה חשמלית ושמה משה": "בסרט 'שמיכה חשמלית' מופיע המשפט 'אין תוכנית, אין תוכנית, רק חיים.
נקודה', משפט פילוסופי שראוי לעיון".
זך העיר על כך כי במשפט זה מיצה דיין בשתי מילים את תמציתה של הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית.
הדיאלוגים האקזיסטנציאליסטיים של דמויות השוליים שבסרט משתמשים בסגנון של סרטי בורקס, כמו למשל ההתייחסות אל ברוך שפינוזה במילים "דימיקולו של סופר".
הסרט כולל ניבולי פה רבים, והוא לא זכה להצלחה ביקורתית או קופתית כשיצא לאקרנים.
חלק מהמבקרים טענו כי הסרט מעורר אימה בכוונה תחילה וחלקם נרתעו מהוולגריות שלו.
כיום, לעומת זאת, נחשב הסרט בדרך כלל לאחד מהסרטים הישראליים הטובים ביותר של שנות התשעים.
דרור עמיר מ-ynet קרא לסרט "יצירת קאלט" וטען כי הוא מבדר יותר מ"החיים על פי אגפא".
עמית קלינג מנענע 10 טען, במסגרת כתבה שעסקה בהענקת פרס אופיר על מפעל חיים לדיין, כי "החיים על פי אגפא" ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" הן "יצירות מופת בקנה מידה בינלאומי".
דיין עצמו טען כי "שמיכה חשמלית ושמה משה" עוסק בהשקפתו הפרטית וכי הוא מחשיב אותו לסרטו הטוב ביותר.
דיין סיפר בסרט התיעודי כי במהלך צילומיה של אחת הסצנות על חוף תל ברוך, הוא נאלץ להכות באגרוף אדם שהפריע למהלך הצילומים.
עוד השתתפו בסרט רוברטו פולק כגוסטב פלובר, שמואל וולף כנושא הספד בלוויה עידן אלתרמן בתפקיד הנער נחום וגיל אלון בתפקיד הרופא בבית החולים (אלון גילם את דמות זו גם בסרטו הבא של דיין - "מר באום").
הסרט הוקרן במסגרת חלק ה"פנורמה" של התוכנית הרשמית של פסטיבל ברלין.
שמיים ומים הם פיתוח עץ והדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפסו לראשונה בשנת 1938. שמיים ומיים כוללות שתי יצירות: שמים ומים1 ושמים ומים 2. היצירה מאורגנת בתבנית של ניגודים ציפור-דג ושחור-לבן.
המרווחים בין הציפורים יוצרים צורה של דגים והשחור והלבן מתחלפים כצורה ורקע.
שתי היצירות מהוות עבודות בהם עסק אשר במטמורפוזות ובריצוף של מישור - עבודות בהן הוא בחן כיצד צורה אחת הופכת לצורה אחרת מחד, וכיצד צורות שונות משתלבות זו בזו על מנת ליצור מישור מרוצף מאידך.
היצירה מדגימה כיצד ניתן לחלק את המישור לאלמנטים שונים המשתלבים זה בזה במעין תצרף (פאזל).
במרכז התמונה ניתן לראות מספר שווה של ציפורים ודגים המשתלבים זה בזה והנעים באותו כיוון.
הדגים לבנים מהווים רקע (שמיים) לציפורים השחורות, ולהפך - הציפורים השחורות מהוות רקע (ים) לדגים הלבנים.
במעלה התמונה הופכת צורת הדגים למופשטת יותר והמרווחים בין הציפורים גדלים עד שברור לצופה שמדובר בשמיים.
במורד התמונה המרווחים גדלים והציפורים הופכות לים.
כל אחד מהאלמנטים בתמונה (הדגים והציפורים) מהווים בו זמנית חזית התמונה ורקע לאלמנט השני, ונוצרת אשליה אופטית שהצופה יכול לעבור בין תמונה אחת למשנייה באותה יצירה.
שמיים ומים 2 היא הדפס אבן (ליתוגרפיה) שנוצרה והודפסה לראשונה באותה שנה בה הודפסה היצירה "שמיים ומים 1".
בדומה ליצירה הקודמת, גם זו עוסקת במטמורפוזות של דגים לציפורים ולהפך, ובריצוף של מישור, אולם ביצירה זו פורץ האמן את הגבולות הרבועים של היצירה בניסיונו לצאת מהמישור התחום ביצירה ריבועית ולהראות בכך את תנועת הדגים והציפורים.
בשונה מ"שמיים ומים 1" הציפורים והדגים עפים ושוחים לכיוונים שונים (מחציתם לימין התמונה ומחציתם לשמאלה), וכדברי האמן:
השֵׁמִיִים, עמים שמיים או תרבויות שֵׁמִיוֹת הוא כינוי מיושן לקבוצת מוצאות אתניות, תרבותיות, או "גזעיות" (מושג-כזב).
המינוח כיום אינו בשימוש ברובו למעט הקבוצה "שפות שמיות" בתחום הבלשנות.
בארכאולוגיה, המונח משמש לעיתים באופן לא-רשמי כסוג של קיצור לעמים קדומים דוברי הלשונות השמיות.
בשנות ה-70 של המאה ה-18, השתמשו במונח זה חברי בית הספר להיסטוריה של גטינגן .
בהתבסס על קבוצת העמים המתייחסים לפי המקרא לשֵם, בנו של נח, יחד עם המונחים המקבילים – חמים ויפתים.
המונח התפרסם בזכות אוגוסט לודוויג פון שלצר (von Schlözer) ב"ספר העזר לספרות המקרא", אשר יצא בשנת 1781.
במהלך היסטורית המונחים השמיים נטבע גם אחד לתיאור "גזע" ספציפי ("הגזע השמי") אל מול הגזע הארי – אך שנים רבות שימוש זה נחשב שגוי לחלוטין מבחינת הקהילייה המדעית.
המונח שמי במובן "גזע" נטבע על ידי חברי "בית הספר להיסטוריה של גטינגן" בתחילת שנות ה-1770. חברים אחרים בבית הספר להיסטוריה של גטינגן טבעו את המונח הנפרד "קווקזי" בשנות ה-80 של המאה ה-19. מונחים אלה שימשו ופותחו על ידי חוקרים רבים אחרים במהלך המאה הבאה.
הניסיון לחבר בין התפתחות השפות לבין היסטוריה של עמים הוביל לפעמים לאנטישמיות גזעית מוקדמת.
אנתרופולוגים של המאה ה-19 כמו ארנסט רנן התאימו קבוצות לשוניות עם אתניות ותרבות, ופנו לאנקדוטות, למדע ולפולקלור במאמצים שלהם להגדיר "אופי גזעי".
רנן מבחין בין הגזע ההודו־אירופי "העליון" ל"גזע השמי" "הנחות", והביע דעות קדומות וקביעות לא מדעיות לגבי היהודים.
הבחנות אלה היוו התפתחות מוקדמת של תורת הגזע.
המונח אנטישמיות עצמו, נטבע לראשונה ככל הנראה על ידי מוריץ שטיינשניידר כביקורת על כתבי רנן.
בתחילת המאה ה-20, הסיווגים הפסבדו-מדעיים (מדע-כזב) של קרלטון ס.
קון כללו את העמים השמיים ב"גזע הקווקזי" , כדומים במראהם לעמים ההודו-אירופיים, הצפון-מערביים הקווקזיים ודוברי קארטוולית.
בשל השזירה של לימודי שפה ולימודי תרבות, המונח יושם גם על הדתות (השמיות והאברהמיות הקדומות) והאתניות של תרבויות שונות הקשורות בתפוצה גאוגרפית ולשונית.
הקרבה בין הלשונות השמיות מוסברת בכך בשל קרבתם הגאוגרפית המשותפת והקדומה וכן ממקורות עתיקים אחרים - המכנסים מוצאות אתניים אלו יחדיו.
בעבר נעשה חיפוש בתעודות לשפה שכונתה פרוטו-שמית – שפה קדומה אשר לדעת החוקרים התפתחו ממנה כל השפות השמיות – אך לא נמצאה כל תעודה כזאת.
שפה זו ניתנת לשחזור במידת מה רק באמצעים בלשניים.
ההסבר שניתן היה ששפה זו היא קדומה לתקופת התעודות הכתובות, שעל פיה נודעה קבוצת שפות זאת.
המחקר בנושא גילוי המולדת של השמיים החל בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובמהלכו הועלו מספר הערכות למוצאם של השמיים:
בבל – על בסיס תפוצת כינויים משותפים לבעלי חיים או גידולים מוגדרים כגון גמל או תמר.
צפון סוריה ואזור הפרת – על בסיס מולדת האמורים.
חצי האי ערב – בהנחה שהשפה הערבית הקלאסית היא הדומה ביותר לשפה הפרוטו–שמית, וכן בהנחה שהעמים השמיים עברו ליישובי קבע לאחר חיי הנוודות ומקור הנוודים הוא מאזור זה.
צפון אפריקה – על בסיס הקרבה בין השפות השמיות לשפות החֶמיות.
שלל ההנחות הללו לא התקבלו במלואן, ולא ניתן לקבוע במדויק את מוצא העמים הדוברים שפות שמיות אם בכלל יש מוצא משותף כזה.
על פי המקרא התפתחו כל העמים מבניהם של שם, חם ויפת.
על פי לוח העמים המופיע בספר בראשית היו לשם חמישה בנים: המקרא ממשיך לפרט את צאצאי שם עשרה דורות עד אברהם.
(את בני חם ויפת מפרט התנ"ך רק עד דור רביעי).
אין ספק בקשר לזיהוים של עילם, אשור וארם עם יחידות אתניות-טריטוריאליות.
לגבי ארפכשד, הייתה השערה שהכשדים הם צאצאיו.
לגבי לוד היו ששיערו שממלכת לוד שהתקיימה במערב אנטוליה באלף הראשון לפני הספירה היא מצאצאי לוד מבניו של שם.
עם זאת, אזור זה, על פי המסופר במקרא, היה שייך לבני יפת ואינו חלק מהרצף הטריטוריאלי של בני שם.
הכתובים בספר דברי הימים א מפרטים כי לשם היו תשעה בנים: .
ב-1781 טבע שלצר את המונח שֵׁמִית לציון שפתם של האשורים, ארמים והעברים.
מאז הכינוי התרחב לכל קבוצת שפות קרובות, חלקן שפות חיות וחלקן מתות, מאזורים שונים בעולם: מרבית מסופוטמיה (מלבד טורקיה, איראן ושאר המדינות מצפון למפרץ הפרסי), חצי-האי ערב (כולל עיראק, ירדן, הרשות הפלסטינית ורצועת עזה), אתיופיה וכן מדינות צפון אפריקה, ומדינת-האי האירופאית מלטה.
השפות השמיות הן ענף צפון-מזרחי במשפחת-העל האפרו-אסיאתית (כונתה בעבר "שמית-חמית").
שפות אלו נפוצות במזרח התיכון, בצפון אפריקה ובקרן אפריקה ומקורן הוא כנראה בלבנט.
שפות שמיות נפוצות הן: ערבית (550 מיליון דוברים), אמהרית (30 מיליון דוברים), עברית (11 מיליון דוברים), וטיגריניה (5 מיליון דוברים).
כמו כן קבוצת השפות השמיות כוללת שפות כמו ארמית, גוראגה, תיגרינית, מלטית, הררי, ארגובה.
מאפיינים כלליים של השפות השמיות נוגעים למספר תחומים:
הגייה – מספר העיצורים גדול פי כמה ממספר התנועות (במודל לאם השפות השמיות יש שלוש תנועות ועשרים ותשעה או שלושים עיצורים).
שפות אלו מכילות עיצורים גרוניים ונחציים רבים או שרידים של עיצורים כאלו.
אוצר מילים ומורפולוגיה – שורשים שרובם תלת-עיצוריים, המרכיבים משפחות מילים בעלות מכנה משותף במשמעותן.
שפות אלו מכילות מערכת תבניות משקל המבוססות על תנועות ומוספיות ליצירת שמות ופעלים בשיבוץ השורשים.
דקדוק – ריבוי גופים להטיית הפעלים ומיעוט יחסי של תצורות זמן להטייתם.
על פי רוב, הטיות הפעלים נעשות בשינוי התנועות שלהם ובצירוף אותיות, ולא בהוספת פועלי עזר.
בניגוד למרבית השפות ההודו-אירופיות, בשפות שמיות ניתן להרכיב משפט ללא פועל.
כתב – כל השפות השמיות הכתובות עושות שימוש במערכות כתב המבוססות על האלפבית הפיניקי (חוץ ממלטזית, שעושה שימוש בכתב לטיני).
השפות השמיות המדוברות באתיופיה נכתבות משמאל לימין בכתב סילברי, ואילו השפות השמיות המדוברות באסיה ובצפון אפריקה נכתבות בכתב אבג'ד מימין לשמאל.
הממצאים האפיגרפיים בשפות השמיות הם מן המוקדמים ביותר בעולם.
המונח "שמיים", אשר התחיל בתחום הבלשנות, השתרש גם בתחומים אחרים, כגון אנתרופולוגיה ואתנולוגיה, והוחל גם ללא הצדקה על מושגים בתחום התרבות, הגזע והדת.
העדויות הקדומות ביותר על השמיים נמצאו במסופוטמיה באכד, בתעודות מהמאה ה-24 לפנה"ס שנכתבו על לוחות חרס בשפה האכדית בכתב יתדות.
קבוצה שמית נוספת הייתה האמורים, המופיעים בתעודות מאכד מהמאה ה-21 לפנה"ס, אשר זיהויים נעשה על פי השמות שהופיעו בכתובות ואשר כללו מאפיינים שמיים.
אין התאמה מלאה בין קבוצת השפות השמיות הקיימת במחקר לבין השפות המכונות שמיות במקרא.