tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם כיסו מגוון רחב של נושאים, כולל גאולוגיה ומינרלוגיה, דיווחים אתנוגרפיים על עמי אירואסיה הילידים והדתות הילידיות שלהם, ותיאורים של צמחים ובעלי-חיים חדשים.
בשנת 1776, פאלאס נבחר כחבר זר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
פאלאס התיישב בסנט פטרסבורג, הפך לחביבה של יקטרינה השנייה ולימד את הדוכסים הגדולים אלכסנדר וקונסטנטין תולדות הטבע.
הוא קיבל לידיו הצמחים שנאספו בידי חוקרי טבע אחרים כדי ליצור את Flora Rossica (1784–1815) על הפלורה הרוסית, והחל לעבוד על הספר Zoographica Rosso-Asiatica שלו (1811–1831), זואוגרפיה של רוסיה ואסיה.
הוא גם פרסם דיווח על מסעותיו של יוהאן אנטון גולדנסטאט בקווקז.
הקיסרית קנתה את אוסף הטבע הגדול של פאלאס תמורת 2,000 רובל, 500 יותר מהמחיר המבוקש שלו, ואיפשרה לו לשמור אותו לכל חייו.
בתקופה זו פאלאס עזר לתכנן את משלחת מולובסקי, אשר בוטלה באוקטובר 1787.
בין השנים 1793 ל-1794 הוביל פאלאס משלחת שנייה לדרום רוסיה, וביקר בחצי האי קרים ובים השחור.
הוא היה מלווה בבתו (מאשתו הראשונה שמתה ב-1782) ובאשתו החדשה, אמנית, משרתים וליווי צבאי.
בפברואר 1793 הם נסעו לסראטוב ולאחר מכן במורד הנהר לצאריצין.
הם חקרו את הארץ מזרחה, ובאוגוסט נסעו לאורך גדות הים הכספי ואל הרי הקווקז.
בספטמבר הם נסעו לחצי האי קרים, ונשארו לחורף בסימפרופול.
פאלאס בילה את תחילת 1794 בחקר לכיוון דרום-מזרח, וביולי נסע במעלה עמק הדנייפר, והגיע חזרה לסנט פטרסבורג בספטמבר.
פאלאס מסר את תיאור המסע שלו ב-P.
יקתרינה השנייה נתנה לו אחוזה גדולה בסימפרופול, שם התגורר פאלאס עד מות אשתו השנייה ב-1810. לאחר מכן הוא קיבל אישור לעזוב את רוסיה על ידי הקיסר אלכסנדר, וחזר לברלין, שם מת בשנה שלאחר מכן.
קברו נשמר ב- Friedhof I der Jerusalems- und Neuen Kirchengemeinde הפרוטסטנטי (בית קברות מס' 1 של הקהילות של הכנסייה של ירושלים והקתדרלה הגרמנית) בקרויצברג ברלין.
בשנת 1809 הוא הפך לחבר שותף במכון המלכותי של הולנד .
בשנת 1772 הוצג לפאלאס גוש מתכת במשקל 680 ק"ג שנמצא ליד קרסנויארסק.
פאלאס דאג להעבירו לסנט פטרסבורג.
ניתוח מאוחר יותר של המתכת הראה שמדובר בסוג חדש של מטאוריט מאבן-ברזל.
סוג חדש זה של מטאוריט נקרא פאלאסייט על שמו; המטאוריט עצמו נקרא קרסנוג'רסק או לפעמים ברזל פאלאס (השם שניתן לו על ידי ארנסט קלדני ב-1794).
מספר בעלי חיים תוארו על ידי פאלאס, ושם משפחתו נכלל בשמותיהם העממיים באנגלית, ביניהם:
קמטן החורש (), , חתול פאלאס (Pallas's cat), מיני העטלף , ו-, מין הסנאי , עלווית מלכילונית (Pallas's leaf warbler), קורמורן ממושקף (Pallas's cormorant), עיטם עקוד-זנב (Pallas's fish eagle), שחף עיטי (Pallas's gull), קטה עטויית-רגליים (), ורדית סיבירית () וחרגולן סיבירי (Pallas's grasshopper warbler).
הוא זכה גם להנצחה בשמו של סוג צמחים, Petrosimonia שהוא סוג של פרחים השייכים למשפחת הירבוזיים.
רחובות בברלין וקסטרופ-ראוסל נקראים Pallasstraße.
פאלאסובקה, עיר במחוז וולגוגרד, נקראת על שמו, וניצבת שם אנדרטה לכבודו.
אסטרואיד נקרא על שמו: 21087 Petsimpallas.
אסטרונום בלגי, אריק אלסט בחר בשם "סרפול 26851" לאסטרואיד מכיוון שבכתביו של פאלאס, הוא הזכיר את חיבתו לעיר סרפול שברוסיה.
פאלאס נבחר לחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1791.
פטר פלש (בהונגרית: Flesch Péter; בודפשט, 22 באוקטובר 1915 - פאלמות' (Falmouth), ארצות הברית, 1 ביולי 1969) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי-אמריקאי, רופא עור, פרופסור באוניברסיטה.
פטר פלש נולד במשפחה יהודית כבנם של רופא הילדים ארמין פלש ושל מריאנה אדלר.
הוא סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בודפשט, ובשנת 1939 קיבל תואר ברפואה (MD) באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1941 הצליח להגר לארצות הברית מרדיפת היהודים בממלכת הונגריה והפשיזם.
שנתיים לאחר מכן, קיבל תואר שני במדעים (MSc) מאוניברסיטת שיקגו, שם למד פרמקולוגיה.
ב-1944, יחד עם פרופסור אישטוואן רוטמן, פרסם את המחקר The Physiology of the Skin "הפיזיולוגיה של העור".
בשנה שלאחר מלחמת העולם השנייה השתתף כמומחה רפואי במשפטי נירנברג של פושעי המלחמה הנאצים העיקריים, ולאחר מכן חזר לשיקגו, שם עבד במעבדת הניסויים של המחלקה לפרמקולוגיה של האוניברסיטה.
מ-1950 ועד מותו עבד באוניברסיטת פנסילבניה תחילה כמרצה, מ-1958 כמרצה בכיר ולבסוף (מ-1963) כפרופסור מחקר.
אגודות אמריקאיות ובינלאומיות רבות בחרו בו כחבר, כולל האקדמיה למדעים של ניו יורק.
הוא ביצע מחקר דרמטולוגי בסיסי, בחן את הפיגמנטציה של שיער נשי האדום, ויטמין A, כימיה של העור וקרטיניזציה.
85 פרסומים מדעיים שלו פורסמו.
הוא קבור בבית הקברות הציבורי וודס הול.
פטר פשיץ' (בסרבית: Петар Пешић; 26 בספטמבר 1871 – 6 בספטמבר 1944) היה גנרל יוגוסלבי אשר כיהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1921–1922 ושוב בין השנים 1924–1929. כמו כן כיהן כשר הצבא והצי בין השנים 1922–1924, ושוב בין 1940–1941. כמו כן כיהן כשגריר יוגוסלביה בבלגיה ובצ'כוסלובקיה.
פשיץ' נולד ב-26 בספטמבר 1871 בעיר ניש שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
ב-1889 הוא התגייס לצבא סרביה ולמד בבתי ספר צבאיים.
ב-1892 הוא הועלה לדרגת לוטננט בחיל התותחנים.
ב-1903 הוא מונה למפקד גדוד.
באפריל 1904 מונה לראש מטה דיוויזיית טימוק.
במקביל לתפקידיו הפיקודיים, הוא שימש גם כפרופסור באקדמיה הצבאית הסרבית.
בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה, הוא שימש כעוזר לראש מטה הארמייה ה-1. בספטמבר 1912 הוא נשלח ללוצרן במטרה לתווך בין סרביה למונטנגרו על שיתוף פעולה במלחמה נגד העות'מאנים.
לאחר פרוץ מלחמת הבלקן השנייה, הוא נשלח לאתונה במטרה לתאם בין פעולות הצבא הסרבי לצבא היווני במלחמה נגד בולגריה.
הוא נותר באתונה כנספח צבאי עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המלחמה, נשלח פשיץ' בשנית למונטנגרו, במטרה לסייע לצבא המונטנגרי במלחמה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא הפך לחבר במטה הכללי המונטנגרי, ומילא בו תפקידים בכירים.
בינואר 1916 נכבשו מונטנגרו וסרביה כתוצאה מלחץ משולב של האוסטרו-הונגרים והגרמנים, ופשיץ' נמלט מהמדינה והצטרף אל הממשלה הסרבית הגולה.
הוא נשלח לצרפת מטעם המטכ"ל הסרבי במטרה לתאם בין פעולות הצבא הסרבי למדינות ההסכמה, ולדאוג לציוד ונשק עבור הצבא הסרבי הגולה.
לאחר תום המלחמה, התאחדה סרביה עם מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ליצירת ממלכת יוגוסלביה.
פשיץ' מונה לראש המשלחת שייצגה את יוגוסלביה בחוזה ורסאי.
בספטמבר 1919 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי היוגוסלבי.
ב-20 בינואר 1921, בעקבות מותו של הרמטכ"ל ז'יבויין מישיץ', מונה פשיץ' לרמטכ"ל הזמני עד 10 במרץ, אז נכנס פטר בויוביץ' לתפקיד.
פשיץ' מונה למפקד דיוויזיית הסאווה.
ב-8 בדצמבר של אותה שנה, פרש בויוביץ' מהצבא, ופשיץ' מונה לרמטכ"ל במקומו.
ב-4 בנובמבר 1922 הוא מונה במקביל לשר הצבא והצי בממשלתו של ניקולה פאשיץ'.
ב-30 ביוני 1924 הוא חזר לתפקיד הרמטכ"ל.
עם פרישתו, מונה פשיץ' לשגריר יוגוסלביה בבלגיה.
באפריל 1930 הוא נשלח כשגריר לצ'כוסלובקיה.
במרץ 1931 הוא מונה שוב לשגריר בבלגיה.
ב-7 בנובמבר 1940 מינה אותו דראגישה צבטקוביץ' לשר הצבא והצי בממשלתו.
באותה תקופה, יוגוסלביה ספגה איומים מצד מדינות הציר, שדרשו ממנה להצטרף למלחמת העולם הראשונה.
ב-25 במרץ 1941, צבטקוביץ' לא עמד יותר בלחצים וחתם על ההסכם התלת-צדדי עם גרמניה, איטליה ויפן.
ההסכם עורר זעם רב ביוגוסלביה.
ב-27 במרץ התחוללה הפיכה צבאית, והממשלה נאלצה להתפזר.
במהלך הפלישה ליוגוסלביה, פשיץ' הקפיד לשמור על נייטרליות.
הוא לא גינה את הפלישה, אך גם לא תמך בה.
הוא נהרג יחד עם אשתו ב-6 בספטמבר 1944, במהלך הפצצות בעלות הברית על בלגרד.
פטר קוסיץ' (בסרבית: Петар Косић; 13 במאי 1881 – 18 במאי 1949) היה גנרל יוגוסלבי אשר שימש כראש המטה הכללי בין השנים 1940–1941. תמך בהצטרפות יוגוסלביה למדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
הודח מתפקידו בעקבות הפוטש של מרץ.
ב-1898 הוא התגייס לצבא סרביה ולמד בבית הספר לתותחנים של האקדמיה הצבאית הסרבית.
לאחר סיום לימודיו שרת כמפקד פלוגה.
במהלך מלחמות הבלקן הוא היה מפקד תחנות הרכבת בפריבוז', פירוט ו-ורנג'ה, ולאחר מכן שרת במפקדת הארמייה ה-2. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב במטה דיוויזיית ביטולה, כעבור זמן קצר הוא הוחזר לשרת בארמייה ה-2. לקראת סוף 1914 מונה לראש מטה דיוויזיית טימוק ובתפקיד זה שרת עד סוף המלחמה.
לאחר סיום המלחמה התגייס קוסיץ' לצבא יוגוסלביה ומונה לפרופסור באקדמיה הצבאית היוגוסלבית.
במקביל שימש כראש המחלקה המבצעית במטה הכללי.
בנובמבר 1921 הוא החל לשרת במטה המחוז הצבאי ה-2. ב-11 באפריל 1923 הוא מונה לראש מטה המחוז.
ב-10 בנובמבר 1925 הוא הועבר לשמש כמפקד הזמני של בריגדת הרגלים דראבה.
ב-10 בפברואר 1927 הוא הועבר לשמש כראש מטה המחוז הצבאי ה-3. ב-11 באפריל 1929 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2. ב-18 באפריל 1934 הוא מונה לממלא מקום ראש המטה הכללי, עד 1 ביוני של אותה שנה כאשר הוחלף על ידי ליובומיר מאריץ'.
ב-10 במרץ 1935 הוא מונה שוב לממלא מקום הרמטכ"ל, עד 12 במאי.
ב-8 במרץ 1936 הוא מונה לתפקיד בפעם השלישית, עד 6 בספטמבר של אותה שנה, אז מונה למפקד המחוז הצבאי ה-1. ב-18 בנובמבר 1937 מונה למפקד העיר בלגרד.
ב-3 בינואר 1940 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא היוגוסלבי.
במסגרת תפקידו, קוסיץ' תמך בעמדתו של העוצר פאבלה על פיה מוטב ליוגוסלביה להצטרף למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר.
ב-25 במרץ 1941 ממשלת יוגוסלביה חתמה על ההסכם התלת-צדדי עם גרמניה, איטליה ויפן.
ההסכם עורר זעם רב בממלכה, וב-27 במרץ התחוללה הפיכה צבאית בתמיכת בריטניה (הפוטש של מרץ).
הממשלה נאלצה להתפזר, וקוסיץ' פוטר מתפקידו.
ב-6 באפריל פלשו מדינות הציר ליוגוסלביה וכבשו אותה במהירות.
קוסיץ' עזב את יוגוסלביה, ובמהלך המלחמה הביע תמיכה במדינות הציר והתנגדות לפרטיזנים של טיטו.
בפברואר 1949 הוא חזר ליוגוסלביה, ונעצר בידי המשטרה.
הוא פתח בשביתת רעב במחאה על תנאי מאסרו, וכתוצאה מכך מת ב-18 במאי.
פטר סטיפטיץ' (בקרואטית: Petar Stipetić; 24 באוקטובר 1937 – 14 במרץ 2018) היה גנרל קרואטי אשר לחם במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה, וכיהן כראש המטה הכללי הקרואטי בין השנים 2000–2002.
סטיפטיץ' נולד ב-24 באוקטובר 1937 בעיר אוגולין למשפחה ממעמד נמוך.
אביו עבד באתרי בנייה בשכר נמוך, ואמו עבדה בחקלאות.
הוא למד בבית ספר יסודי ותיכון בעיר אוגולין.
לאחר סיום לימודיו, הוא רצה להתקבל לפקולטה להנדסה אזרחית באוניברסיטת זגרב, אולם לא הצליח להשיג מלגה, ולהוריו לא היה כסף כדי לממן את לימודיו.
ב-1956, הוא החל ללמוד באקדמיית כוחות היבשה בבלגרד.
הלימודים באקדמיה היו בחינם, והעניקו חינוך מתקדם והטבות רבות.
ב-1959 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת בצבא העממי היוגוסלבי בדרגת לוטננט משנה.
הוא מונה למפקד מחלקה ברגימנט ההנדה של הצבא היוגוסלבי.
המחלקה שתחת פיקודו ביצעה עבודות בנייה צבאיות שונות ברחבי המדינה.
ב-1967 הוא החל ללמוד באקדמיה המתקדמת של כוחות היבשה.
ב-1961 הוא סיים את לימודיו ומונה למפקד גדוד ברגימנט ההנדסה.
ב-1975 הוא מונה לראש מטה הרגימנט, וכיהן בתפקיד במשך חודש בלבד לפני שהמשיך ללימודים בבית הספר למלחמה.
כעבור שנה נוספת הוא סיים את לימודיו, ועד 1979 מילא תפקידים בכירים בחינוך הצבאי היוגוסלבי.
לאחר מכן מונה לראש אגף ההנדה במחוז הצבאי ה-5. בין השנים 1986–1989 הוא כיהן כמפקד העיר זגרב.
ב-1989 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיורה ומונה לראש המחלקה המבצעית של המחוז הצבאי.
לאחר שמולדתו קרואטיה הכריזה על עצמאותה במרץ 1991, סטיפטיץ' עזב את הצבא היוגוסלבי והצטרף לצבא קרואטיה.
בתחילת מלחמת העצמאות של קרואטיה, הוא מילא תפקידי מטה בכירים, ובהמשך חזר לתפקיד מפקד העיר זגרב.
באוגוסט 1994 הוא פוטר מהתפקיד ולא מונה לתפקיד חדש.
ב-19 במאי 1995 הוא הועלה לדרגת גנרל-פולקובניקה.
באוגוסט של אותה שנה, הוא השתתף בתכנון מבצע סערה כנגד הכוחות הסרביים במערב בוסניה.
במהלך המבצע, כאשר נראה היה שהמתקפה משתבשת, סטיפטיץ' מונה למפקד הכוחות בשטח, וסיים את המבצע בניצחון מכריע של הצבא הקרואטי.
ב-10 במרץ 2000 הוא מונה לראש המטה הכללי הקרואטי.
הוא כיהן בתפקיד עד 30 בדצמבר 2002, אז עזב את הצבא.
פרופסור פטר סילפן (1931 – 18 בדצמבר 2024) היה רופא פסיכיאטר, מומחה לקרימינולוגיה שהגה והקים את מקצוע הקרימינולוגיה הקלינית בשדה ובאקדמיה בישראל.
הוא נחשב למנהיג ומורה פורץ דרך וכאחד מ"דור ענקים".
זוכה פרס מפעל חיים מטעם איגוד הפסיכיאטריה הישראלי ויקיר העיר חולון.
שימש פרופסור לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית גליל מערבי בעכו וראש התוכנית לפסיכיאטריה משפטית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פרופ' פטר סילפן נולד ב-1931 בבודפשט בירת הונגריה.
כבן למשפחה דתית למד בבית-ספר יהודי.
תיכון למד בבית ספר כללי.
משפחתו שרדה את השואה הודות למפעל ההצלה של ראול ולנברג.
לאחר המלחמה נשאר בבודפשט ובין השנים 1950–1956 למד רפואה באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט.
בשנת 1956, כשפרץ המרד ההונגרי נגד השלטון הפרו-סובייטי, נמלט מהונגריה ועלה לישראל.
היה אדם סקרן ותאב-דעת ולצד הרפואה התמצא היטב במדעי הטבע ובמדעי הרוח.
במרבית שנות עבודתו בישראל היה עובד מדינה ופעל בשדה האקדמי ובפעילות ציבורית בתחומו.
כשלושים וחמש שנים עמד בראש מחלקת בריאות הנפש של שירות בתי הסוהר ובמקביל היה מנהל המרכז לבריאות הנפש "באר יעקב" השייך למשרד הבריאות.
מאמצע שנות התשעים היה חבר בצוות הבקרה הארצי של מערך בריאות הנפש בישראל ולאחר פרישתו לגמלאות מונה לראש הצוות במינוי מיוחד.
ב- 1959 התיישב בחולון בשכונת תל-גיבורים, הקים בה משפחה והחל לעבוד כרופא משפחה בקופת חולים בתחנת מגידו, "עם נהג וג'יפ".
שם ניתן שירות לאזור עפולה ובית שאן.
בתקופה זו גם השלים את התמחותו בפסיכיאטריה בבית-החולים הפסיכיאטרי בעכו, החל לעבוד עם עבריינים, והמשיך להתמחות נוספת - בפסיכיאטריה משפטית.
כפסיכיאטר ודובר גרמנית היה בין הרופאים שבדקו את אדולף אייכמן בישראל ב־1960.
בשנות ה־60 הראשונות יסד מסגרת טיפולית לנוער חריג, ארגן חבורות רחוב והפעיל את המועדון הראשון ל"נוער עזוב" בבית-ספר "עמל" בעירו חולון.
מאמציו נשאו פרי ובעיריית חולון העריכו שיוזמותיו הביאו לירידה ניכרת בתופעות האלימות והשימוש לרעה בסמים בקרב נוער השוליים ולהפחתת המתחים והעימותים הבין-שכונתיים.
רבים מבני נוער אלה מצאו דרכם לשרות בצה"ל ולמסלול חיים של אזרחים תורמים ומועילים לחברה.
על כך ועוד הוענק לו בשנת 1996 פרס "יקיר העיר חולון".
ב-1964 מונה למרצה במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת הגליל המערבי בעכו.
בתקופה זו שימש ראש השירות הפסיכיאטרי בשירות בתי הסוהר (שב"ס).
ב-1968 החל בלימודי פסיכיאטריה משפטית אותם עשה בווינה, גרמניה, דנמרק והולנד.
עם תום לימודיו חזר לאוניברסיטת בר-אילן לתפקיד ראש המגמה הקלינית לתואר שני במחלקה לקרימינולוגיה אותה ייסד.
בשנים 1970–1985 לימד פסיכיאטריה משפטית בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב- 1971 שימש יועץ לרפואה משפטית במחוז ליד העיר שטוטגרט בגרמניה.
"את החשבון שלי עם הנאצים סגרתי כשעבדתי בגרמניה בשנת 1971, כיועץ לרפואה משפטית במחוז ליד העיר שטוטגרט", אמר.
ב- 1992 הקים את בית-הספר לפסיכותרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
ב־1993 מונה למנהל מרכז בריאות הנפש בבאר-יעקב.
ב־1995 כיהן כיו"ר ועדה מקצועית לניסוח נייר עמדה בנושא חוות דעת פסיכיאטרית לבתי משפט.
המסמך נועד לשקף את התפיסה המודרנית של הפסיכיאטריה המשפטית ולהציע קווים מנחים למתן חוות דעת משפטית, קווים שיהיו מקובלים על חברי איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
ב־1996 מונה לראש התוכנית לפסיכיאטריה משפטית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
ב- 1999 הקים מרפאה לטיפול בפאראפילים שמוקמה בבית החולים "אברבנאל" בבת ים, והייתה כפופה מקצועית לבית החולים "וולפסון" בחולון.
שימש כחמש שנים כיועץ מטעם ארגון הבריאות העולמי באירופה ויועץ מדעי של נציב שירות בתי הסוהר.
בשנת 2009 זכה בפרס מפעל חיים מטעם איגוד הפסיכיאטריה הישראלי.
כרופא פסיכיאטר פעל "בתחומים האפלים" של מקצועו, כמו בטיפול במכורים לסמים ובעברייני מין, כולל פדופילים, בהם טיפל בפסיכותרפיה – בתקופה בה הסירוס הכימי נחשב לאפשרות הטיפול המועדפת – ובכך תרם רבות להבנת הפרעות אלה.
היה בעל דעות מוצקות ועמדות נוקבות בנוגע לתפקיד הרופא, לתפקוד המערכת הרפואית וטיפול החברה בחולי הנפש ובפרט בעבריינות הנובעת ממחלה, דעות ועמדות אותן הביע מעל הבמות השונות, כולל בוועדות הכנסת.
הוא האמין שכרופא המטפל בחולים שהם בשולי החברה הוא מחויב לחולה ועליו להעדיף את טובתו: "הצוות ואני קיימים למען הפציינט ולא למען הממסד או החברה", "תפקידו של רופא אינו להגן על החברה, אלא לתת שירות לפרט [...] עבורי הרופא קודם כל נאמן לפציינט שלו.
בשבועת היפוקרטס נשבעתי לא להזיק לחולים שלי ולנסות להיטיב עמם, לא נשבעתי להגן על החברה." הוא ניסה לפעול נגד סטיגמות ודעות קדומות כלפי חולי נפש ואמר: "אני לא חושב שבין חולי נפש יש יותר עבריינים, אלא שבין עבריינים יש יותר חולי נפש מאשר באוכלוסייה הכללית".
הוא האמין שניתן לשקם אסירים פראפיליים וששיקום עדיף על כליאה.
בנושא פשיעה, מחלות נפש והפרעות אישיות הסביר "כשמדברים על פשיעה לא מדובר רק במחלות נפש אלא גם בהפרעות אישיות, המתבטאות בעיקר באי-יכולת ליצירת קשר ולהתמיד בו".
הייתה לו ביקורת על תופעות שונות בחברה בכלל ובישראל בפרט.
למשל אמר: "טוב יותר ללמוד כשיש לך ניסיון מעשי, אבל בישראל אף אחד לא אוהב ללמוד.
אנחנו אוהבים ללמד." ועוד אמר "אנחנו לומדים מהאמריקאים כל מה שגרוע".
קונצפציה טיפולית לבית סוהר לצעירים
חוות דעת פסיכיאטרית לבית משפט - נייר עמדה
קרימינולוגיה קלינית בישראל: תאוריה, מחקר וקליניקה - ספר
חוויית חוסר האונים ככלי טיפולי בקורבנות טראומה: פרק לקריאה
התייחסות פסיכיאטרים בישראל לטיפול בעבריינים
במשך כעשור שימש יו"ר איגוד הפסיכיאטריה המשפטית בישראל
כשש שנים שימש יו"ר הסניף התל אביבי של האיגוד וגזבר
נשיא ומייסד האגודה לקרימינולוגים קליניים בישראל
גזבר האגודה הישראלית-פולנית לבריאות הנפש.
חבר בוועדת הבריאות העירונית בחולון.
פרופסור פטר סילפן היה האיש שהגה והקים את מקצוע הקרימינולוגיה הקלינית בשדה ובאקדמיה בישראל.
הוא נחשב למנהיג ומורה דרך, חוקר, ומטפל ששאל את השאלות הקשות, לא פחד להטיל ספק במוסכמות, והאמין תמיד בכוחו של האדם לשנות.
הקרימינולוגיה הקלינית בישראל, כפי שהיא מוכרת במאה ה-21, היא תוצר של חזונו המיוחד.
הוא הניח את היסודות למקצוע שבו פועלים ומלמדים בישראל.
האמין בכל ליבו שיש לראות את האדם בכל היבטיו - על חולשותיו, חוזקותיו, ובעיקר על יכולתו לשנות את גורלו.
ייסד את המגמה הקלינית לתואר שני במחלקה לקרימינולוגיה והקים את בית-הספר לפסיכותרפיה באוניברסיטת בר-אילן.
פיתח את תחומי המחקר בפסיכיאטריה פורנזית (משפטית).
ערך את הספר "קרימינולוגיה קלינית בישראל: תאוריה, מחקר וקליניקה".
העורכים השותפים כתבו בפתח הספר: "לעת התקנתו הסופית של הספר לדפוס הלך לעולמו פרופ' פטר סילפן, מעורכיו.
כפי שמתואר בין הדפים להלן, פטר סילפן, פסיכיאטר משפטי וקרימינולוג קליני, הגה, יצר ובנה את המקצוע הנקרא "קרימינולוגיה קלינית" בישראל – ויצירה חלוצית ייחודית בעולם כולו.
ב "רוח הסילפנית" הדינמית וחסרת המנוח שאפיינה אותו, היה עסוק כל שנותיו בטיפול, אבחון, הוראה ומחקר, הדרכה, התפלמסות, הובלה וניהול ובהתוויית דרך כמגדלור אנושי ומקצועי".
2009 - פרס מפעל חיים מטעם איגוד הפסיכיאטריה של ההסתדרות הרפואית בישראל בעבור תרומה רבה לקידום הפסיכיאטריה בישראל.
2025 - הוקדש לזכרו הספר "קרימינולוגיה קלינית בישראל- תיאוריה, מחקר וקליניקה" אותו ערך עם שותפים.
היה נשוי לימינה, ממנה נולדו שתי בנותיו: בלהה סילפן, נעמי סילפן ונכדה - נרקיס.
לאחר מותה של רעייתו חי בזוגיות עם רותי שיניצקי.
נפטר בהיותו כבן 93. עד ימיו האחרונים עבד כרופא וקיבל מטופלים במרפאתו, כולל ניצולי הטבח בפסטיבל נובה ב־2023.
פטר בולסלאב שמייכל (בדנית: Peter Bolesław Schmeichel, נהגה פטר סמייקל; נולד ב-18 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת השוער.
שמייכל נחשב לאחד מטובי השוערים בתולדות הכדורגל.
בנו, קספר שמייכל, הוא כדורגלן המשחק גם הוא בעמדת השוער, בקבוצת הכדורגל סלטיק הסקוטית ובנבחרת דנמרק.
שמייכל ידוע בכינוי "הדני הענק".
שמייכל נולד במחוז גלאגסאקסה שבדנמרק, אביו אנתוני היה נגן ג'אז פולני ואמו אינגר היא דנית שעבדה כאחות.
שמייכל החל את דרכו המקצוענית בקבוצת הבידוברה, תחנתו השנייה הייתה ברונדבי.
בהמשך, רכשה אותו מנצ'סטר יונייטד תמורת 550,000 לירות שטרלינג ובשורותיה הוא שיחק במשך שמונה שנים בהצלחה גדולה.
עם היונייטד שמייכל זכה ב-5 אליפויות, 3 גביעים, בליגת האלופות ובגביע הליגה.
רגע השיא בקריירה שלו הגיע בשנת 1999, עת זכה בטרבל (אליפות, גביע וגביע האלופות).
במשחקו האחרון בקבוצה, גמר ליגת האלופות 1999 נגד באיירן מינכן, שימש כקפטן.
במשחק הזה היה זכור בגלגול שביצע מיד לאחר שער הניצחון.
בשנה לאחר מכן, עבר שמייכל לספורטינג ליסבון, איתה זכה באליפות פורטוגל ב-.
כעבור עונה אחת בלבד חזר שמייכל לאנגליה, לקבוצת אסטון וילה.
עונתו האחרונה הייתה במנצ'סטר סיטי.
שמייכל הוא השחקן בעל מספר ההופעות המרבי בנבחרת דנמרק בכדורגל, עם 129 הופעות.
הוא פרש מכדורגל בינלאומי באפריל 2001. באותה העת נחשב לשוער הטוב בעולם.
שוער וירטואוז עם יכולת עצירת בעיטות מצוינת, שמייכל היה אחד מעמודי התווך בזכייתה של נבחרת דנמרק ביורו 1992. הוא שיחק עם נבחרתו גם ביורו 1996, מונדיאל 1998 ויורו 2000.
פטר קנטור (בהונגרית: Kántor Péter; בודפשט, 5 בנובמבר 1949 – בודפשט, 21 ביולי 2021) היה משורר ומתרגם יהודי-הונגרי זוכה בפרסים רבים לרבות פרס אטילה יוז'ף.
היה חבר באקדמיה לספרות דיגיטלית (2015) ובאקדמיה לספרות ואמנויות סצ'ני (2017).
פטר קנטור נולד בבודפשט בשנת 1949. למד באוניברסיטת אטווש לוראנד אנגלית ורוסית, ועבד בכתבי-עת שונים כמתרגם.
לאחר מכן התפרנס קנטור בעיקר מהכתיבה ונחשב לאחד היוצרים הבולטים בשירה ההונגרית בת-ימינו.
קנטור היה אורח פסטיבל המשוררים "משכנות שאננים" בשנת 1999.
שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי משה גנן, רמי סערי, אגי משעול ויעקב ברזילי.
קרל אוגוסט פטר קורנליוס היה מלחין, חוקר מוזיקה, משורר ומתרגם גרמני.
קורנליוס ניגן בכינור וחיבר לידר מגיל צעיר.
בשנת 1841 החל ללמוד הלחנה אצל היינריך אסר.
בין השנים 1844 ל-1852 התגורר בברלין, אצל דודו, הצייר פטר פון קורנליוס ובתקופה זו פגש דמויות ידועות-שם כמו אלכסנדר פון הומבולדט, האחים גרים, פרידריך ריקרט ופליקס מנדלסון.
במהלך שנותיו האחרונות בברלין, כתב קורנליוס ביקורת מוזיקה לכמה כתבי עת ברלינאים חשובים וקשר ידידות עם יוזף פון אייכנדורף, פאול הייזה והנס פון בילו.
יצירותיו הראשונות הבשלות של קורנליוס (כולל האופרה "הספר מבגדד") חוברו בעת שהייתו הקצרה בויימאר (1852-1858).
מקום מגוריו הבא היה בווינה, שם נשאר חמש שנים.
בווינה החלו קשרי הידידות של קורנליוס עם ריכרד וגנר.
לבקשת וגנר עבר קורנליוס למינכן בשנת 1864 ושם נשא לבסוף אישה והוליד ארבעה ילדים.
על אף ידידותו עם וגנר ועם פרנץ ליסט, קשריו עם אסכולת ההלחנה הגרמנית החדשה, כפי שכונתה, לא התנהלו על מי מנוחות.
הוא לא נוכח בהצגת הבכורה של טריסטן ואיזולדה עם פון בילוב ווגנר, וכתירוץ להיעדרו השתמש בבכורה של האופרה שלו עצמו, "אל סיד".
המיזם האופראי השלישי והאחרון שלו, "גונלד", המבוסס על האדות (קובצי שירים ואגדות איסלנדיים) הנורדיות, נשאר לא גמור בגלל מותו (מסוכרת).
מכלול יצירותיו של קורנליוס קטן יחסית ומקיף בעיקר לידר (בסביבות 100), דואטים (23) ויצירות כוראליות (רבות, למקהלת גברים).
רבות מן היצירות הווקאליות הללו (וכל שלוש האופרות שלו) נכתבו לטקסטים של קורנליוס עצמו.
כמו כן כתב מספר קטן של יצירות לפסנתר סולו, ביניהן סונאטה לפסנתר (1848).
"הספר מבגדד" - אופרה קומית בשתי מערכות, שחוברה בשנים 1855-1858 (בכורה בוויימאר, 15 בדצמבר 1858)
"גונלד" (Gunlöd) אופרה בשלוש מערכות, חוברה בשנים 1866-1874, לא הושלמה
השלמה של קרל הופבאואר - 1879 (בכורה בוויימאר,6 במאי 1891)
מבוא, אנדנטה ופולונז אופוס 1 (אבוב ופסנתר, 1840)
3 סונאטות לכינור אופוס 2:
סונאטה לכינור מס' 2 במי במול מז'ור (1844)
רביעיית מיתרים מס' 1 בלה במול מז'ור (1841)
רביעיית מיתרים מס' 3 בסול מז'ור (1842)
מיסה נסיונית על קנטוס פירמוס במודוס דורי - ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור, בס) ועוגב (1852)
3 שירים למקהלה, אופוס 11 (1871, לטקסטים של היינריך היינה ופרידריך ריקרט)
"המוות, זה הלילה הקריר" - סופרן, אלט, טנור, בס, סופרן, אלט, טנור, בס (היינה)
"על רוח הסערה" - סופרן, אלט, טנור, בס, סופרן אלט, טנור בס (ריקרט)
"נעורים, שיכרון ואהבה" - סופרן, סופרן, אלט, טנור, טנור, בס (ריקרט)
"החייל הזקן" - 6 טנורים, 3 בסים (טקסט של יוזף פרייהר פון אייכנדורף)
"שיר הפרש" - טנור, טנור, בס, בס, טנור, טנור, בס, בס (אייכנדורף)
"השבועה הגרמנית" - טנור, טנור, בס, בס (קורנליוס)
פטר קריקסונוב (נולד ב-1954) הוא מתרגם ישראלי מרוסית לעברית ועורך התרגום בכתב העת לשירה "כרמל".
תרגם עשרות ספרים וכתב מאמרים בנושאי תרגום ועריכה.
חבר מערכת הוצאת הספרים כרמל.
קריקסונוב נולד ב-1954 בקייב שבאוקראינה הסובייטית ועלה לישראל ב-1976, חי בשכונת גילה בירושלים.
בשנת 1990 החל במפעל לתרגום הספרות הקלאסית הרוסית ותרגם את "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי, "האמן ומרגריטה" ,"הביצים הגורליות" ו"לב כלב" של מיכאיל בולגקוב, "הזמנה לגרדום" מאת ולדימיר נאבוקוב, סיפורים של לב טולסטוי, "דוקטור ז'יוואגו" מאת בוריס פסטרנק ועוד.
רוב הספרים יצאו בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי עליית הגג.
כמו כן הוא מתרגם שירה, מאמרים ומסות, בהם רבים מאת מאיה קגנסקיה ואנה אחמטובה.
קריקסונוב מנסה להישאר נאמן ככל האפשר למקור, ועם זאת להשתמש בעברית קריאה, זורמת ויומיומית, אם כי ללא סלנג שיכול להתיישן עד מהרה.
הוא מתמודד פעמים רבות עם מסורת תרגום מליצית ומעמיד לפניו מטרה להצליח ליצור יצירה חדשה ורלוונטית.
הוא נוהג לשתף את הקוראים בהחלטות תרגומיות בהקדמות לספריו ובהערות שוליים, המכילות גם מידע לגבי המקום והזמן של התרחשות העלילה.
עם זאת, דעתם של חלק מן המבקרים אינה נוחה מבחירות של קריקסונוב לקרב את השפה לשפת ימינו.
למשל, תרגומו "אתה לא יודע שום כלום על שום דבר" במקום שבו התרגום הישן גרס: "אינך יודע ולא כלום."
אוסיפ מנדלשטם, אאי: שירים ומסות, ספרית פועלים, 1990
אלכסנדר סולז'ניצין, כיצד נוכל להסדיר את החיים ברוסיה ומאיה קגנסקיה, שיקולים כמיטב היכולת, ידיעות אחרונות: ספרי חמד : ספרי עליית הגג, 1991 (מסות)
אהרן גורביץ', תמונת העולם של אנשי ימי-הביניים, אקדמון, 1993
פיודור דוסטויבסקי, החטא ועונשו: רומן בשישה חלקים ואפילוג, ידיעות אחרונות: ספרי חמד: ספרי עליית הגג, 1995
מיכאיל לרמונטוב, גיבור זמננו, דביר, 1995
ולדימיר נאבוקוב, הזמנה לגרדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
מיכאיל בולגקוב, האמן ומרגריטה, ידיעות אחרונות: ספרי חמד: ספרי עליית הגג, 1999
לב טולסטוי, איוואן איליץ' ואחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
מיכאל גנדלב, חג: מבחר שירים, הקיבוץ המאוחד, 2000
מיכאיל בולגקוב, לב כלב: סיפור מפלצתי, ידיעות אחרונות: ספרי חמד: ספרי עליית הגג, 2002
מיכאיל בולגקוב, הביצים הגורליות, ידיעות אחרונות: ספרי חמד: ספרי עליית הגג, 2003
רות בקי-קולודני, הכניסני תחת כנפך, מסע בעקבות אירה יאן, (תרגומים מכתבים מרוסית : פטר קריקסונוב, ויקטור רדוצקי, אהרן אורמיאן), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
מאיה קגנסקיה, דמדומי אלים: על דוסטויבסקי, בולגקוב, סולז'ניצין, צווטאייבה, נבוקוב ועוד, ספרי עליית הגג, 2005
לב טולסטוי, סונטת קרויצר, הקבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, 2006
בוריס פסטרנק, דוקטור ז'יוואגו, כתר ספרים, 2006
זאב ז'בוטינסקי, שמשון, כתר ספרים; מכון ז'בוטינסקי, 2007
פיודור דוסטויבסקי, המתבגר, ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2008
אנדריי פלטונוב, מוסקבה המאושרת, הקיבוץ המאוחד: כתר, 2010
איוואן טורגנייב, זרמים באביב כתר ספרים, 2011
מיכאיל קוזמין, כנפיים, הוצאת קדימה, 2016
שיח משוררים: אנתולוגיה דו-לשונית של תרגומים עבריים לשירה הנכתבת בישראל בשפה הרוסית, בית הקונפדרציה והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
מקום קסום: עשור לכתב העת כרמל, כרמל, תשס"ה 2005
פטר רומנובסקי היה שחמטאי רוסי בדרגת אמן בינלאומי, שופט שחמט בינלאומי וסופר שחמט מוערך.
זכה פעמיים באליפות השחמט של ברית המועצות.
בתחילת הקריירה השחמטאית סיים במקום הרביעי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1908 (ניצחו: סרגיי פון פריימן וקארל וילהלם רוזנקרנץ, חלק מקום 10–11 בתחרות בשנת 1909 (ניצח: אלכסנדר אלכין), הגיע שני בתחרות 1913 (ניצח: סמורודסקי) וחלק מקום ראשון בשנת 1914 עם סרגיי פון פריימן.
בחודשים יולי אוגוסט 1914 רומנובסקי שיחק בתחרות מנהיים דרג ב' וחלק מקום 2–4 בתחרות שהופסקה.
רומנובסקי ביחד עם עשרה שחקנים רוסים נוספים שהשתתפו בתחרות מנהיים, נכלאו בגרמניה לאחר הכרזת המלחמה נגד רוסיה, שלמעשה התחילה את מלחמת העולם הראשונה.
יתר השחקנים (אלכסנדר פלמברג, מליוטין, איליה רבינוביץ, יפים בוגוליובוב, אלכסי סלזנייב ווינשטיין) נשארו ביחד כארבע שנים וקיימו שמונה תחרויות שחמט ביניהם.
בתחרות הראשונה שהתקיימה בבאדן-באדן חלק רומנובסקי מקום 4–5 (ניצח פלמברג).
בחמש תחרויות אחרות שנערכו בטריברג אים שוורצוואלד ניצח בוגוליובוב, (רומנובסקי הגיע למקום השלישי בתחרות טריברג בשנת 1914/15 וחלק מקום 5–6 בתחרות טריברג בשנת 1915) באחת ניצח רבינוביץ' ובאחרונה חלקו רבינוביץ' וסלזנייב את המקום הראשון.
לאחר ששוחרר מהשבי על ידי הצלב האדום עקב בריאותו הרופפת (מחלת לב) חזר רומנובסקי לפטרוגרד שם מיד סייע לאסוף כספים כדי לעזור לשחקני השחמט הרוסים שהיו עדיין בשבי וזאת על ידי מתן משחקים סימולטניים במוסד הפוליטכני בסנקט פטרבורג.
לאחר המלחמה הגיע רומנובסקי למקום השני, לאחר אלכסנדר אלכין, באליפות השחמט הראשונה של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה בשנת 1920. רומנובסקי ניצח באליפות השחמט השנייה של ברית המועצות בשנת 1923 שהתקיימה בפטרוגרד ובשנת 1927 עת חלק מקום ראשון עם פדור בוגאטירצ'וק באליפות השחמט החמישית של ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה.
רומנובסקי חלק מקום ראשון עם גריגורי לבנפיש, אלכסנדר איליין-זנבסקי ואיליה רבינוביץ באליפות השחמט של לנינגרד בשנת 1925. בדצמבר 1925 חלק מקום 7–8 באליפות השחמט של מוסקבה.
בשנת 1927 ניצח בתחרות לנינגרד.
הישגו הבינלאומי הטוב ביותר היה בתחרות לנינגרד בשנת 1934 עת סיים במקום השני המשותף עם ניקולאי ריומין אחרי המנצח מיכאל בוטביניק.
בשנת 1935 היה רומנובסקי לשחמטאי הסובייטי הראשון שקיבל אות "אמן ספורט מוערך".
במהלך המצור על לנינגרד בחורף 42–1941 משלחת הצלה הגיעה לביתו של רומנובסקי ומצאה אותו בהכרה מעורפלת עקב רעב וקור.
יתר בני משפחתו קפאו למוות, לאחר שכל רהיטי הבית שימשו כעצי הסקה.
גם כתב יד שחמטאי שעליו עמל רומנובסקי אבד באותה עת.
בשנת 1954 הסובייטים משכו את בקשתם להעניק לרומנובסקי תואר רב-אמן בהתבסס על ניצחונו באליפות ברית המועצות בשנת 1927 וזאת משום שלא רצו שפדור בוגאטירצ'וק שסיים גם הוא במקום הראשון יקבל תואר זה משום עמדותיו האנטי סטליניסטיות ומשום שערק מברית המועצות.
בשנת 1950, הוענקה לרומנובסקי דרגת אמן בינלאומי לשחמט על ידי פיד"ה ובשנת 1951 דרגת שופט בינלאומי לשחמט.
לפני מותו הספיק רומנובסקי לפרסם שני ספרים חשובים על משחק המציעה שתורגמו לאנגלית בשנת 1990. שמות הספרים הם "Chess Middlegames: Combinations" ו-"Chess Middlegames: Strategy".
לבן: יבגני זגורוינסקי Evgeny Zagoryansky – שחור: פטר רומנובסקי מוסקבה 1943
בין הרעיונות האסטרטגיים של המשחק יש עמדה שבה הלבן מנוטרל לגמרי עקב השליטה של השחור בערוגות הלבנות, ובכך מתאפשר לשחור להעביר את המלך מאגף המלך ל-א6 כהקדמה לתחבולה המכרעת במשחק.
השחור מקריב טיב ומדגים את כוחו של הצריח בשורה השביעית, ולאחר מכן מחסל את הרגלים הלבנים.
פטר קמנצינד (גרמנית: Peter Camenzind) הוא הרומן הראשון שפרסם הרמן הסה, ושראה אור בשנת 1904.
התמות ברומן יופיעו ברבות מהעבודות הבאות של הסה ובעיקר חיפוש היחיד אחר זהות רוחנית ופיזית ייחודית על רקע הטבע והציוויליזציה המודרנית וכן תפקיד האומנות בעיצוב האישיות של הפרט.
הסגנון של הרומן קליל אף כי הוא רומן חניכה לא טיפוסי לז'אנר.
פטר קמנצינד הנער עוזב את עיירתו בהרים בשאיפה לחוות את העולם ולהפוך לאיש העולם הגדול.
במהלך לימודיו הוא פוגש ברוזי גירטאנר ומתאהב בה.
הוא מתיידד עם ריכרד שמת מאוחר יותר.
אבל מהאובדן הנורא מחל פטר לשוטט על מנת לחוות את הדברים השונים שיש לחיים להציע.
בעודו מתעמת עם קשיי החיים הוא משתמש באלכוהול כאמצעי להתעמת עם קשיי החיים ומוזרותם.
הוא מתאהב באליזבת אף על פי שהיא לבסוף תתחתן עם גבר אחר.
ברם מסעו באיטליה משנה אותו ומשפר את יכולתו לאהוב את החיים ולראות את היופי שבהם.
כאשר הוא מתיידד עם בופי האינווליד הוא מבין את המשמעות האמיתית של אהבת הזולת.
במהלך הזמן הוא יחל לראות שיקוף מופלא של האנושות בבופי והידידות ביניהם תתחזק.
לאחר מותו של בופי חוזר פיטר לעיירתו על מנת לטפל באביו המזדקן.
פטר קמנצינד עובר סבל עמוק ומסעות רבים במישור האינטלקטואלי הפיזי והרוחני.
מסעותיו לוקחים אותו לגרמניה, איטליה, צרפת ושווייץ.
במהלכם הוא יחווה מנעד רחב של רגשות אשר חווים אנשים בשלבים שונים של חייהם.
באחרית חייו הוא יגלם את האידיאל של פרנציסקוס מאסיזי בעודו מטפל בנכה.
הסה, פטר קמנצינד: ספור; תרגם מגרמנית: ש' הרברג, תל אביב: מסדה; בסיוע מוסד ביאליק ('ספרית רמון'), תש"א.
בעריכה חדשה מאת יותם ראובני: ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ו.
פטר רוזיצקה הוא מלחין ומנצח גרמני.
רוזיצקה, יליד דיסלדורף, קיבל את ראשית הכשרתו המוזיקלית (פסנתר, אבוב והלחנה) בקונסרבטוריון של המבורג.
בהמשך למד הלחנה אצל הנס ורנר הנצה והאנס אוטה.
רוזיצקה למד משפטים והלחנה במינכן, המבורג וברלין, שם השלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1977. רשימת יצירותיו כוללת מספר רב של יצירות תזמורתיות וקאמריות ואת האופרה "צלאן", על המשורר פאול צלאן, שהצגת הבכורה שלה התקיימה בדרזדן ב-2001. האופרה החדשה שלו, "הלדרלין" הוצגה לראשונה באופרה של ברלין בשנת 2008.
פטר רוזיצקה התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג ב-1990, והוא חבר באקדמיה הבווארית לאמנויות במינכן ובאקדמיה החופשית לאמנויות בהמבורג.
פטר רוזיצקה היה מנהל אמנותי של תזמורת רדיו ברלין בשנים 1979-1987 ומנהל האופרה הממלכתית של המבורג והפילהרמונית של המבורג משנת 1988 עד 1997. נוסף לכך, היה גם יועץ אמנותי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם משנת 1997 עד 1999, אז נבחר לנשיא אקדמיית התיאטרון הבווארית.
משנת 2001 עד 2006 קיבל עליו רוציקה את הניהול האמנותי של פסטיבל זלצבורג.
כיום הוא מנהל אמנותי של הביאנלה של מינכן, שם החליף את הנס ורנר הנצה בשנת 1996.
פטר שרייר היה זמר טנור ומנצח גרמני.
שרייר נולד בעיר מייסן שבסקסוניה, גרמניה.
בשנותיו הראשונות התגורר שרייר בעיירה קטנה על יד מייסן, שבה כיהן אביו כמורה, קנטור ונגן עוגב בכנסייה המקומית.
בשנת 1945, כשהיה כמעט בן 10, מספר חודשים לאחר הפצצת דרזדן, נכנס לפנימייה של מקהלת הילדים של דרזדן - מקהלת הצלב של דרזדן (Kreuzchor), באותה תקופה הוקמה המקהלה מחדש, ושרייר יחד עם הילדים הנוספים והמורים התגוררו במרתף בסביבת העיר.
מנצח המקהלה, רודולף מאוארסברגר, זיהה את הכישרון של שרייר, ונתן לו לשיר קטעי סולו רבים, ואף כתב יצירות שהתאימו במיוחד עבור קול האלט של שרייר.
שרייר אף הוקלט באותה תקופה, וניתן להשיג את ההקלטות הללו עד היום.
בגיל 16 התחלף קולו של שרייר מאלט לטנור, כפי שקיווה, בעיקר בגלל כמה אוונגליונים לטנור בפסיונים וכן באורטוריה לחג המולד של באך.
בתחילה למד באופן פרטי, אך עד מהרה נכנס לאקדמיה למוזיקה של דרזדן, שם למד במקביל גם ניצוח.
את הופעת הבכורה שלו עשה שרייר באוגוסט 1959, בתפקיד אסיר ראשון באופרה "פידליו" מאת בטהובן.
בשנים הבאות הצטיין בתפקידי בלמונטה (החטיפה מן ההרמון) וטאמינו (חליל הקסם) של מוצרט.
בשנת 1963 הוחתם באופרה של ברלין בשדרות אונטר דן לינדן.
בשנת 1966 הופיע לראשונה כאורח באופרה של וינה שם המשיך במשך שנים רבות להופיע כאורח מדי שנה.
באותה שנה הופיע גם לראשונה בפסטיבל ביירוית, באופרה "טריסטן ואיזולדה" מאת וגנר, בניצוח קרל בהם.
בשנת 1967 הופיע לראשונה בפסטיבל זלצבורג, שם המשיך במשך 25 שנה להופיע בתוכנית השנתית.
בשנת 1969 השתתף בהקלטת האופרה הנזל וגרטל של אנגלברט הומפרדינק (בתפקיד המכשפה), עם התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
בין התפקידים אותם שר שרייר באופרה ניתן למנות את לוגה בזהב הריין ומימה בזיגפריד של וגנר, כמו כן היה חשוב לו להופיע בתפקיד הראשי באופרה פלסטרינה מאת המלחין הנס פפיצנר בברלין המזרחית, דבר שהיה שנוי במחלוקת בגרמניה המזרחית.
במהלך הקריירה שלו התפרסם שרייר בשירת לידר בעיקר מאת שוברט ושומאן, כמו כן הקליט הקלטות ראויות לציון ברפרטואר הלידר.
הוא הקליט מספר יצירות של באך עם אדל סטולטה כסולנית.
משנת 1970 משמש שרייר גם כמנצח בעבודתו, כמנצח התעניין שרייר בעיקר ביצירותיהם של מוצרט באך והיידן.
כאשר ניצח על אורטוריות של באך, נהג לבצע גם את תפקיד הטנור תוך כדי שהוא מנצח.
בשנותיו האחרונות כזמר, כאשר איכות הקול שלו החלה להתערער, הוערך שרייר בזכות האינטליגנציה בה אופיינה ההבעה המוזיקלית שלו, ובשל העוצמה שהעניק למשמעות הטקסטים ששר.
לדוגמה, במדריך פינגווין להקלטות של מוזיקה קלאסית נכתב בשנת 1996 על הקלטה של "שירת הברבור" מאת שוברט: "קולו של שרייר אולי אינו יפה עוד תחת לחץ, אך..
טווח הטונים שבקולו, והעוצמה בה מודגשת משמעות המילים, הופכת את ההקלטה הזו לאחת המשכנעות ביותר בכלל".
ביוני 2000, פרש שרייר מבימת האופרה.
ההופעה האחרונה שלו הייתה בתפקיד טאמינו בחליל הקסם של מוצרט.
שרייר טען כי בגיל 65 כבר איננו מסוגל לגלם תפקיד של נסיך צעיר.
הוא המשיך להופיע כזמר במוזיקה הקלאסית, עד לפרישתו מהשירה ב-22 בדצמבר 2005, בביצוע לאורטוריה לחג המולד, בתפקיד מנצח וטנור (אוונגליון) בפראג.
משנת 1945 ועד למותו התגורר שרייר בדרזדן.
שרייר זכה במגוון פרסים ועיטורים מכובדים בעולם המוזיקה הקלאסית.
פטראקה פויינארו (ברומנית: Petrache Poenaru, 10 בינואר 1799 -
2 באוקטובר 1875) היה פדגוג וממציא רומני, מהנדס בהכשרתו.
בעת שהייתו בצרפת, הוציא פטנט על "קולמוס כיס עם דיו בלתי נגמר" שהיה אחד מאבות העט הנובע של ימינו.
ניהל את מכללת סבא הקדוש בבוקרשט, ייסד את המכללה הלאומית (ע"ש "קרול הראשון") בקראיובה, היה ראש מינהל (אפוריה) בתי הספר בוולאכיה.
נבחר כחבר באקדמיה הרומנית (1870).
פטראקה פויינארו נולד בשנת 1799 בכפר בנשט Beneşti, במחוז ולצ'ה בנסיכות ולאכיה.
דודו, יורדאקה אוטֶטֶלישאנו היה איש אמיד שהתעניין מקרוב בפיתוח החינוך בוולאכיה בתקופה שבה רוב האוכלוסייה הייתה אנאלפביתית.
פויינארו למד בתיכון שעל יד כנסיית אובדיאנו בקראיובה עד 1818, ועבד בנעוריו כפקיד בבישופות (ה"אפיסקופיה") ברמניקו ולצ'ה.
מאוחר יותר לימד יוונית בבית הספר של המטרופוליה (הארכיבישופות) שבבוקרשט.
בשנת 1821 הצטרף לצבא המורדים מאולטניה שכלל את החיילים שנקראו "פאנדורים" שבהנהגתו של טודור ולדימירסקו צעד אל עבר בוקרשט.
כשהתברר שלא היו לו כישורים של לוחם אבל הצטיין בהשכלתו התקבל על ידי טודור ולדימירסקו כמזכירו האישי.
פויינארו ערך בשבילו את הכרוזים הנקראים "דפי תעמולה" Foaie de propagandă הנחשבים כמבשרים ראשונים של עיתונות בשפה הרומנית.
נשלח על ידי טודור לחו"ל למשימה דיפלומטית והצליח להינצל מהגורל הטראגי שהיה חלקו של מפקדו.
אחרי שקיבל את בשורת רציחתו של טודור ולדימירסקו על ידי המהפכנים היוונים, פויינארו מצא מקלט בסיביו, בטרנסילבניה.
אחרי הרגעת הרוחות בוולאכיה זכה במלגה על מנת ללמוד הנדסה, פיזיקה, מתמטיקה, וגאודזיה בווינה.
השתלם באותה תקופה גם בשפות יוונית, לטינית, צרפתית, איטלקית ואנגלית.
בשנת 1824 פויינארו קיבל מלגה נוספת מידי השליט גריגורה גיקה שאפשר לו להמשיך החל משנת 1826 להשתלם בקרטוגרפיה ב"בית הספר ליישומים למהנדסים גאוגרפים" באקול פוליטקניק בפריז.
עבד אז בשטח תחת הדרכת הקרטוגרף לואי פויסאן (1769-1843), שהיה חבר באקדמית המדעים של צרפת.
הסטודנט הרומני אלכסנדרו אודובסקו שהתלווה אליו ולימים נודע כסופר ברומנית, כתב מאוחר יותר ספר על חייו ופעלו.
תוך כדי מאמציו לרשום את דברי המרצים המציא כלי כתיבה שעזר לו לחסוך בזמן.
זה היה "האב של עט הנובע" שנרשם על ידו כפטנט ב 27 במאי 1827 במחלקת ההמצאות של משרד הפנים הצרפתי, עם הקוד 3208 והתאור "plume portable sans fin, qui s'alimente elle-même avec de l'ancre" (קולמוס כיס בלתי נגמר, המתמלא מעצמו עם דיו)
בשנת 1831 פויינארו ביקר באנגליה והתעניין שם בשיטות ארגון המכרות ותעשיית המתכות.
תרומתו לפיתוח החינוך ולארגון שרות המהנדסים
בהתאם לתנאי המלגה חזר פטראקה פויינארו למולדתו והחל משנת 1832 פעל כמורה ומחנך בתיכון סבא הקדוש (ספנטול סבא) בבוקרשט.
מאוחר יותר התמנה למנהל התיכון וכעבור מעט זמן ל"אפור כללי" (מנהל כללי) של ה"אפֶוריה (Eforia) (המינהל) של בתי הספר" בוולאכיה, וכיהן בתפקיד זה במשך 15 שנה - בשנים 1832 -1847. בזמן כהונתו הוקמו מאות בתי ספר בשפת ההוראה רומנית ברחבי ולאכיה, בכפריה ובעריה.
פויינארו תרגם וכתב ספרי לימוד ששימשו להוראת מתמטיקה ויחד עם פלוריאן ארון וז'.
היל - הוציא לאור מילון צרפתי-רומני בשני כרכים.
בשנת 1841 נבחר כנציג של האזור דולז' באספה הכללית (Adunarea Obştească) של ולאכיה.
בשנת 1848 השתתף בפעילות המהפכנית והיה, בין השאר, חבר ב"וועדה לשחרור העבדים" (כלומר, העבדים הצוענים) שבאחוזות הבויארים ובבעלות המנזרים, יחד עם יואסף זנאגוביאנו וצ'זאר בוליאק.
גם לאחר דיכוי המהפכה המשיך להיות פעיל במשרדי הממשל.
בין השנים 1850–1855 היה מנהל במשרד החוץ (פוסטלניצ'יה) ואחרי איחוד ולאכיה עם נסיכות מולדובה היה בשנת 1864 חבר בוועדה הטכנית של העבודות הציבוריות ותרם לארגון שרות המהנדסים ברומניה.
לאחר 1856 היה פעיל באחת הלשכות של הבונים החופשיים בבוקרשט.
תרומות לקידום התרבות והמדע ברומניה
בשנת 1833 נמנה עם מייסדיה של "החברה הפילהרמונית", תרם בהמשך גם להקמתם של החברה האגרונומית ושל בית הספר לחקלאות בפנטילימון.
היה מיוזמי ייסוד הגן הבוטני בבוקרשט וממקימי המוזיאון הלאומי לעתיקות.
הציג במוזיאון זה את האוצר הגוטי "התרנגלות ואפרוחי הזהב" שנמצא ביישוב פייטרואסה.
עמד בראש פעילות עיתונאית ושל הפצת מידע בנושאי חקלאות וחינוך בקרב הקהל הרחב.
הוציא לאור את Foaia Muzeului Naţional ("דף המוזיאון הלאומי") (1836-1838) ו-Învăţătorul Satului ("מורה הכפר") (1848) שחולקו בחינם בכפרים.
ב-10 בספטמבר 1870 נבחר פויינארו לחבר באקדמיה הרומנית וב-8 בספטמבר 1871 השמיע את נאום הקבלה שדן ב"גאורגה לאזר ובית הספר הרומני".
מילון צרפתי -רומני (יחד עם פלוריאן ארון וז'.
1837 "יסודות ההנדסה" על פי לז'נדר - מצרפתית
1840-1841 יסודות האלגברה לפי אפלטאואר - מלטינית
פטר שטיאסטני (בסלובקית: Peter Šťastný, מוכר בצפון אמריקה כפיטר סטאסטני; נולד ב-18 בספטמבר 1956 בברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה - כיום בסלובקיה) הוא שחקן הוקי קרח סלובקי-קנדי מקצועני לשעבר בעמדת חלוץ מרכזי, הנחשב בעיני רבים לגדול שחקני סלובקיה בכל הזמנים.
לאחר שהחל את קריירת הבוגרים של בסלובן ברטיסלאבה וכיכב בנבחרת צ'כוסלובקיה, הדהים שטיאסטני את עולם ההוקי קרח כשערק ב-1980 לקנדה, יחד עם אחיו אנטון, כדי לשחק ב-NHL.
אח שלישי, מריאן, ערק אף הוא והצטרף אל השניים כעבור שנה.
שטיסאטני שיחק ב-NHL במשך 15 עונות, כשאת מיטב שנותיו עשה בקוויבק נורדיקס יחד עם שני אחיו.
הוא היה המבקיע השני בטיבו ב-NHL בשנות ה-80, כאשר רק וויין גרצקי דורג לפניו ברשימת המבקיעים באותו עשור.
בזירה הבינלאומית זכה שטיאסטני עם נבחרת צ'כוסלובקיה פעמיים באליפות העולם והגיע עוד פעמיים למדליית כסף.
לאחר שקיבל אזרחות קנדית עבר לשחק בנבחרת קנדה וזכה איתה בגביע קנדה, ולאחר נפילת מסך הברזל חזר לשחק עבור סלובקיה באולימפיאדת לילהאמר (1994).
שטיאסטני התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1998.
לאחר פרישתו פנה לפוליטיקה, ובין 2004 ל-2014 היה חבר הפרלמנט האירופי מטעם סלובקיה.
פטר שטיאסטני החל את קריירת הבוגרים שלו בסלובן ברטיסלאבה, ויחד עם אחיו הבוגר מריאן ואחיו הצעיר אנטון הרכיבו השלושה קו התקפה ראשון מצליח עבור המועדון.
בעונת 1978/79 הצליחה סלובן, בכיכובם של שלושת האחים, לשבור את ההגמוניה של המועדונים הצ'כים בליגה הצ'כוסלובקית ולזכות באליפות.
סלובן איבדה את תוארה עונה אחת מאוחר יותר, אולם פטר שטיאסטני זכה בה בתואר "מקל הזהב" - שחקן השנה בצ'כוסלובקיה.
באוגוסט 1980 קיבל שטיאסטני, יחד עם אחיו אנטון, החלטה דרמטית - לערוק למערב כדי להעניק חיים טובים יותר לעצמם ולמשפחותיהם, ולשחק ב-NHL.
השניים הוברחו בדרך היבשה לאוסטריה.
עריקתם של השניים, בעיקר של פטר שנחשב כבר לכוכב הגדול של נבחרת צ'כוסלובקיה ואחד החלוצים הטובים בעולם, הכתה את עולם ההוקי קרח בהלם.
שני האחים הצטרפו לקוויבק נורדיקס, אחת הקבוצות הקטנות של ה-NHL, שנטלה חלק פעיל בהברחתם למערב.
לפני הגעתם של פטר ואנטון היו הנורדיקס קבוצה חדשה בליגה, שהצטרפה ל-NHL לאחר סגירת הליגה ששיחקו בה קודם לכן, ה-WHA, שניסתה להתחרות ב-NHL.
כתנאי להצטרפותם של הנורדיקס ל-NHL נאלצה הקבוצה לוותר על מרבית שחקניה שפוזרו בין הקבוצות האחרות, ולהתבסס על שחקנים שהקבוצות האחרות ויתרו עליהם או שחקנים צעירים בצעדיהם הראשונים כמקצוענים.
העונה הראשונה, לפיכך, הייתה קשה מאוד לנורדיקס.
בואם של האחים ובעיקר של פטר שינה את פני הקבוצה.
פטר סיים את עונתו הראשונה עם 39 שערים ו-70 אסיסטים, ובסך הכל 109 נקודות - שיא NHL לרוקי, שהחזיק מעמד 12 שנה.
יכולתו המשכנעת זיכתה אותו בגביע קאלדר - גביע רוקי השנה ב-NHL, וסייעה לנורדיקס לעלות לראשונה לפלייאוף ה-NHL, שם נוצחו בסיבוב הראשון.
70 האסיסטים שלו באותה עונה הם עדיין שיא NHL לרוקי (הושווה מאז בידי שחקן נוסף).
עריקתם של פטר ואנטון למערב עצרה את הקריירה המוצלחת של האח הבוגר מריאן, שהושעה מכל פעילות בצ'כוסלובקיה.
תגובתו לא איחרה לבוא, ובקיץ 1981 ערק גם הוא והצטרף לשני אחיו במדי הנורדיקס.
פטר שטיאסטני המשיך להיות אחד הכוכבים המובילים של הקבוצה, עם יכולת הבקעה גבוהה ויציבה לאורך מרבית שנות ה-80, ונוכחותו הפכה את הנורדיקס לשוכנת קבע בפלייאוף לאורך העשור.
בעונת 1981/82 הוביל שטיאסטני, עם הכוכב הקנדי מישל גולה, את הנורדיקס להישגם הטוב ביותר - מעבר של שני סיבובי פלייאוף, אחד מהם על מי שהפכה ליריבתם המושבעת, מונטריאול קנדיאנס.
רק בגמר החטיבתי נעצרו שטיאסטני והנורדיקס.
שטיאסטני לא נרתע גם מקטטות, ובאחת מהן, בעונת 1983/84, השתתף בקטטה המונית במשחק פלייאוף בין הנורדיקס והקנדיאנס.
מאחר שהמשחק שוחק ביום שישי הטוב, כונתה הקטטה "טבח יום שישי הטוב".
שטיאסטני הורחק עם עוד שחקנים בעקבות הקטטה, והקנדיאנס הדיחו את הנורדיקס.
עונה אחת לאחר מכן נקם שטיאסטני בקנדיאנס, כאשר סדרת הפלייאוף בין הקבוצות בסיבוב השני הגיעה למשחק שביעי ומכריע ששוחק ב"מונטריאול פורום", ביתם של הקנדיאנס.
שטיאסטני הכריע את הסדרה בשער ניצחון דרמטי בהארכה, והביא את הנורדיקס להשוואת ההישג הטוב ביותר שלהם - הגעה לגמר החטיבתי.
בעונת 1985/86 הוביל שטיאסטני, עם 122 נקודות, את הנורדיקס לאליפות הבית שלהם, "בית אדמס", בפעם הראשונה - אולם הנורדיקס הופתעו בסיבוב הראשון של הפלייאוף והודחו.
העונה הבאה, 1986/87 הייתה החלשה ביותר של שטיאסטני במדי הנורדיקס.
הוא סיים אותה עם 77 נקודות בלבד ובפעם הראשונה ירד מ-100 נקודות בעונה הרגילה.
בפלייאוף שיפר שטיאסטני משמעותית את יכולתו, אולם הנורדיקס נתקלו שוב ביריבה המושבעת ממונטריאול, והודחו בסיבוב השני.
שטיאסטני שיפר את יכולת ההבקעה שלו בעונת 1987/88, אולם הנורדיקס נחלשו וסיימו אחרונים ב"בית אדמס".
שטיאסטני החמיץ את הפלייאוף לראשונה בקריירת ה-NHL שלו.
המצב הוחמר עוד עונה לאחר מכן, כאשר שטיאסטני הידרדר ביכולתו והנורדיקס הפכו לקבוצה הגרועה בליגה.
לקראת סיום עונת 1989/90, כאשר היה ברור שגם בה יחמיצו הנורדיקס את הפלייאוף, הועבר שטיאסטני לניו ג'רזי דווילס כדי לעזור לה במירוץ הפלייאוף שלה.
הוא סיים את שנות ה-80 כמבקיע השני בטיבו ב-NHL באותו עשור, כאשר רק ויין גרצקי דורג לפניו.
סיום הקריירה בניו ג'רזי וסנט לואיס
שטיאסטני הגיע לניו ג'רזי דווילס כשהוא מעבר לשיאו ותפוקתו הולכת ויורדת, אולם עדיין היה אחד המבקיעים הטובים בקבוצה וסייע לה להפוך, לראשונה בתולדותיה, לשוכנת קבע בפלייאוף.
בפלייאוף של עונת 1991/92 היה המבקיע המצטיין שלה עם 10 נקודות ב-7 משחקים.
לאחר עונה חלשה ב-1992/93 הועבר שטיאסטני לסנט לואיס בלוז, שנהגה באותה עת במדיניות של רכישת כוכבים וותיקים ומבוגרים.
בבלוז מיעט שטיאסטני לשחק, ולאחר תחילת עונת 1994/95 - שהתאחרה בשל שביתה בליגה - פרש שטיאסטני מפעילות.
שטיאסטני הופיע לראשונה בזירה הבינלאומית באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בקנדה ובארצות הברית.
הוא סיים כמבקיע המצטיין של נבחרת צ'כוסלובקיה עם 5 נקודות ב-5 משחקים, אולם במשחק האחרון - קרב ישיר על מדליית הארד - לא הצליחה צ'כוסלובקיה לנצח את נבחרת שוודיה.
המשחק הסתיים בתיקו והשוודים זכו במדליה.
1976 הייתה שנה עמוסה במיוחד, ומוצלחת מאוד, עבור שטיאסטני בזירה הבינלאומית.
הוא החל אותה בהופעה נוספת באליפות העולם עד גיל 20, וזכה במדליה בינלאומית ראשונה - מדליית ארד.
בהמשך השנה שיחק שטיאסטני עם הנבחרת הבוגרת של צ'כוסלובקיה באליפות העולם, ויחד עם כל הנבחרת הפיק הופעה משכנעת מאוד עם 9 ניצחונות ותיקו ב-10 משחקים, שהביאו לצ'כוסלובקיה זכייה באליפות בפער ניכר מיריבתה המושבעת, ברית המועצות.
בקיץ, במהדורה הראשונה של גביע קנדה, הסתפק שטיאסטני ב-4 אסיסטים בלבד ולא כבש שערים, אולם הגיע עם צ'כוסלובקיה לסדרת הגמר בה נוצחה ב-2 משחקים על ידי נבחרת קנדה.
ב-1977 שמרה צ'כוסלובקיה עם שטיאסטני על התואר העולמי.
שטיאסטני כבש 3 שערים ומסר 5 אסיסטים.
שנה לאחר מכן, באליפות שנערכה בפראג, הצטיינה צ'כוסלובקיה בשלבים הראשונים והגיעה עם 9 ניצחונות מ-9 משחקים למשחק המכריע מול ברית המועצות, כשהיא זקוקה לתיקו כדי לזכות באליפות שלישית ברציפות - אולם נוצחה במשחק והפסידה את התואר.
שטיאסטני הצטיין באליפות, כבש 5 שערים ומסר 6 אסיסטים.
גם באליפות ב-1979 הסתפקו שטיאסטני וחבריו במדליית הכסף.
הופעתו הראשונה של שטיאסטני באולימפיאדה הייתה באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980).
צ'כוסלובקיה, שהגיעה כמועמדת בכירה למדליה בעקבות הישגיה הקודמים בזירה העולמית, ספגה תבוסה קשה ומפתיעה בבית המוקדם מידי נבחרת ארצות הברית, החמיצה את העלייה לבית הגמר של הטורניר והסתפקה במקום החמישי המאכזב.
אף על פי ששטיאסטני הצטיין באופן אישי בטורניר - 7 שערים ו-7 אסיסטים ב-6 משחקים בלבד - ספג, כמו הנבחרת כולה, ביקורת קשה על הכישלון.
זו הייתה הופעתו האחרונה של שטיאסטני במדי צ'כוסלובקיה במסגרת רשמית.
בקיץ של אותה שנה ערק למערב.
הופעתו הבאה של שטיאסטני בזירה הבינלאומית הייתה בגביע קנדה של 1984 לאחר שקיבל אזרחות קנדית.
שטיאסטני נכלל בסגל של נבחרת קנדה למשחקים - דבר שגרר מחאות מצד אנשי נבחרת צ'כוסלובקיה, שהשתתפה אף היא בטורניר.
מחאותיה של צ'כוסלובקיה לא הועילו, ושטיאסטני השתתף עם קנדה בטורניר וזכה איתה בגביע.
את שערו היחיד בטורניר כבש שטיאסטני, למרבה האירוניה, דווקא לרשתה של צ'כוסלובקיה - קנדה הביסה את צ'כוסלובקיה 7:2 ושטיאסטני כבש את השער השביעי שחתם את התבוסה הצ'כוסלובקית.
זו הייתה הופעתו היחידה של שטיאסטני במדי קנדה, ועד סמוך לפרישתו נעדר מהזירה הבינלאומית.
לאחר פיצולה של צ'כוסלובקיה, וכשהוא לקראת סיום הקריירה שלו, חזר שטיאסטני להופיע בזירה הבינלאומית במדי סלובקיה באולימפיאדת לילהאמר (1994) - הופעתה הראשונה של סלובקיה כמדינה עצמאית במסגרת רשמית של ההוקי קרח הבינלאומי.
שטיאסטני היה גם נושא הדגל של המשלחת הסלובקית בטקס הפתיחה.
הוא הצטיין עם 4 שערים ו-5 אסיסטים וסייע לסלובקיה לסיים שני שלבים ראשונים בטורניר במקום הראשון, אולם ברבע הגמר נוצחה סלובקיה בידי רוסיה והסתפקה במקום השישי.
ממש לפני שהודיע על פרישתו חזר שטיאסטני להופעה אחרונה במדי סלובקיה, באליפות העולם דרג B ב-1995. בגיל 38 היה שטיאסטני המבקיע המצטיין בטורניר וסייע לסלובקיה לסיים את הטורניר במאזן מושלם של 7 ניצחונות, ולעלות לראשונה לדרג העולמי העליון.
בין שעריו היה שער הניצחון במשחק המכריע נגד לטביה שהגיעה אף היא למשחק עם מאזן מושלם.
שטיאסטני מעולם לא הסתיר את דעתו על הצעד שעשה עם עריקתו למערב.
שני בניו, שנושאים את שמם בהיגוי הצפון אמריקאי שלו ("סטאסטני") הפכו גם הם לשחקני NHL.
יאן סטאסטני החל את קריירת ה-NHL שלו באדמונטון אוילרס ולאחר מכן ניהל קריירה ארוכה בליגה הגרמנית.
פול סטאסטני היה אחד מכוכביה של קולורדו אוולאנש - הגלגול המאוחר של קוויבק נורדיקס, הקבוצה בה כיכב אביו, וכיכב לאחר מכן במספר קבוצות נוספות שהאחרונה שבהן הייתה קרוליינה הוריקנס.
פול, שמחזיק גם באזרחות אמריקאית, שיחק בנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת ונקובר (2010) וזכה איתה במדליית הכסף.
לאחר הפרישה עבר שטיאסטני לתפקיד ניהולי בסנט לואיס בלוז, הקבוצה בה סיים את קריירת ה-NHL שלו.
הוא שימש כמגלה כישרונות של הקבוצה באירופה עד שנת 2000.
ב-1998 התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
עם סיום תפקידו המקצועי עבר לפעילות עסקנית ופוליטית.
הוא שימש מנכ"ל התאחדות ההוקי קרח של סלובקיה עד שנת 2005.
ב-2004 נבחר שטיאסטני כחבר בפרלמנט האירופי מטעם מפלגת האיחוד הנוצרית-דמוקרטית של סלובקיה.
הוא שב ונבחר לתפקידו ב-2009. לאחר שהודיע ב-2013 כי הוא שוקל לרוץ לנשיאות סלובקיה, החליט שלא לרוץ לתפקיד, וגם לא הגיש מועמדות לקדנציה נוספת בפרלמנט האירופי.
הוא סיים את תפקידו ב-2014.
גם ניסיונות של שטיאסטני לפעול נגד שירוקי במוסדות פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית לא העלו הצלחה.
פטר (דוד בן אברהם) קלאסן היה גר ממוצא גרמני אשר פעל באמצע המאה ה-19 בארץ ישראל לקידום החקלאות היהודית.
פטר קלאסן נולד בכפר טיגנהוף, דנציג, פרוסיה כנוצרי השייך לעדת המנוניטים למשפחה מבוססת כלכלית שעסקה בחקלאות.
בגיל 40 עלה לארץ בעקבות אחותו אגנטה קלאסן, יחד עם משפחתו: אשתו שרה, בנו הבכור, גאורג פטר פרדיננד ובתו אנה בת הארבע.
אליהם הצטרף גם אחיו איזק.
המטרה לעליה לארץ הייתה משיחית, להכין את הארץ ויושביה לקראת התגלותו המחודשת של ישו.
בשנת 1850 משפחת קלאסן הגיעה לירושלים והתחברה למומר ג'ון (יוחנן) משולם שהקים בחסות הקונסול ואיש המיסיון הפרוטסטנטי ג'יימס פין התיישבות חקלאית בכפר הערבי ארטאס.
לקבוצה הצטרפה גם קבוצת מתיישבים אמריקאים בראשותה של קלורינדה מיינור.
בירושלים נפטר אחיו של פטר, איזק.
לאחר שנתגלעו חילוקי דעות על רקע אידאולוגי בין חברי הקבוצה שבארטאס, החליט קלאסן בשנת 1851 לעזוב ולהתיישב ביפו, מחוץ לחומות העיר.
הוא רכש בית פרדס (ביארה) והחל לעבוד את אדמתו.
זמן קצר לאחר התיישבותו ביפו, נפטרה אשתו ופטר החל להתקרב ליהדות.
בסופו של דבר החליט להתגייר וטקס ברית המילה נערך בבית החולים הרוטשילדי בנוכחות הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים.
לאחר גיורו שונה שמו לדוד בן אברהם קלאסן.
מל אותו גיסו, בעלה של אגנטה אחותו, ד"ר ניימן.
בנו, גאורג פטר פרדיננד סירב להתגייר עימו ועזב למצרים בה עבד כנגר בחברה שחפרה את תעלת סואץ.
בתו אנה הצטרפה לאביה, התגיירה, ובעקבות כך שונה שמה לחנה (לימים תנשא ליעקב מלמד מחברון שם התגוררה עד למותה ב-1928).
קלאסן נישא למרים (מירקה) בת שמעון לבית שטיינר, אלמנה ירושלמית עם שני ילדים, שבעלה הראשון, יודל שמיד, נרצח בידי ערבים בירושלים.בשנת 1861 נולדה לזוג בת בשם רחל גרין (לימים גרין).
פעילות ציבורית לעידוד ההתיישבות החקלאית היהודית ביפו
בתחילת שנת 1854, יחד עם הרב משה זאקס, הרב עזריאל הויזדורף, בנימין לילנטל והרב יוחנן מרקוס הירש (אב"ד של קהילת לונדון), היה קלאסן שותף בהקמת חברה בשם "חברה קדושה תפארת ישראל העוסקים להרים קרן עבודת הקרקעות" שמטרתה .
הוא המשיך לנהל את משקו יחד עם משפחת אליעזר ליפמן ובציפייה לביקורו של משה מונטיפיורי ובתקווה להשקעה כספית.
מונטיפיורי רכש בשכנות לביארה של קלאסן את פרדס מונטיפיורי ומינה את קלאסן למנהל העבודה.
בפרדס עבדו 20 פועלים יהודים.
בביארה של קלאסן התיישב גם פועל בשם יונה בן חרסון, בעל בית מלאכה לסיד ולבנים.
בן חרסון כתב על קלאסן: , ובהקשר למצב הביטחון ביפו הוסיף .
בפרדס ביפו הקים קלאסן בית תפילה קטן עבור פועליו שחששו לביטחונם בשל המרחק מיפו.
ב-17 במאי 1857 ביקר מונטיפיורי בפרדס ומצא שהוא צובר הפסדים רבים.
קלאסן חזר לעבוד בפרדסו ופנה לעזרה לקבלת כספי החלוקה.
קלאסן פעל לעידוד הקמת יישובים יהודיים המבוססים על ידיים חקלאיות יהודיות במיוחד לאור החשש של היהודים לבוא ולהתיישב בא"י בשל הסכנה הביטחונית.
הוא כתב לרב צבי הירש קלישר ב-12 בינואר: "בנוגע לשאלתך בדבר היחס כאן יכול אני להבטיחך, שהסדר והחופש כאן בהרבה מקומות ובפרט כאן ביפו כמעט אותו כמו בפרוסיה".
קלאסן נפטר ככל הנראה מפריצתה של מחלת הכולרה.
שבועיים לפני מותו מכר את פרדסו ליהודי מעולי בבל והפקיד את כספו בקונסוליה הפרוסית מחשש למאבקי ירושה בין ילדיו.
הוא קבור בהר הזיתים בירושלים לצד אשתו מירקה ובסמוך לבתו רחל גרין.
פנחס גראייבסקי ציין את נוסח מצבתו "דוד בן אברהם קלאסין פ"נ הגר צדק שנכנס תחת כנפי השכינה איש תם וישר וירא דוד בן אברהם קלאסין נפטר בשם טוב ביום ב ט"ז תמוז ש תרכ"ה לפ"ק תנצבה".
פטר שטורם (גרמנית: Peter Sturm; 24 באוגוסט 1909 – 11 במאי 1984), היה שם הבמה של יוזף מיכל דישל, שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-אוסטרי.
דישל נולד למשפחה יהודית דתית בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.