tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בגזרת האימון היו זעזועים, כאשר לארי רובינסון פוטר באמצע העונה, אולם הוחזר להיות עוזר מאמן במקומו של ג'ון קוניף שחלה בסרטן.
הדווילס סיימו עוד עונה רגילה טובה, אולם נוצחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף על ידי קרוליינה הוריקנס.
הדווילס שיפרו את מאזנם בעונת 2002/03 ועלו לפלייאוף כמדורגים 2 בחטיבה המזרחית.
בסיבוב הראשון הביסו הדווילס את בוסטון ברואינס בחמישה משחקים, כאשר בשניים מהם שמר ברודר על רשת נקייה.
גם בסיבוב השני ניצחו הדווילס בחמישה משחקים, מול טמפה ביי לייטנינג.
המשך הדרך היה קשה יותר.
הגמר החטיבתי מול אוטווה סנטורס נמשך לשבעה משחקים, כאשר ג'ף פריזן, שהגיע באותה עונה לדווילס בעסקה ששחררה מהקבוצה את פטר סיקורה, כבש את שער הניצחון סמוך לסיום המשחק השביעי, והעלה את הקבוצה לגמר גביע סטנלי בפעם השלישית בארבע עונות.
גם סדרת הגמר, מול מייטי דאקס אוף אנהיים, נמשכה לשבעה משחקים.
כל קבוצה ניצחה במשחקי הבית שלה, והדווילס, שלהם היה יתרון ביתיות, זכו בגביע בפעם השלישית.
מרטן ברודר זכה, לראשונה בקריירה שלו, בגביע וזינה כשוער העונה ב-NHL.
בעונת 2003/04 המשיך מרטן ברודר להצטיין בשער וזכה בגביע וזינה בפעם השנייה ברציפות.
סטיבנס נפגע במהלך העונה מזעזוע מוח כתוצאה מפגיעת דיסקית בראשו ולא שיחק בשארית העונה, והנהגת ההגנה נפלה על כתפיו של סקוט נידרמאייר, שהצליח בתפקידו וזכה בגביע נוריס כמגן העונה ב-NHL.
למרות עונה רגילה טובה נוספת, הסתיים הפלייאוף בתבוסה בסיבוב הראשון מול פילדלפיה פליירס.
במהלך העונה נרכשה הקבוצה על ידי ג'פרי ונדרביק, מנהל בכיר בליהמן בראדרס, שעזב את תפקידו בבנק ההשקעות כדי להתרכז בקבוצה.
המטרה הראשונה של ונדרביק הייתה בניית אולם חדש לקבוצה בניוארק, אולם שתוכנן בתחילת העשור ושהליכי אישורו נתקלו בבעיות שונות.
אחרי העונה המבוטלת של 2004/05 חזר לארי רובינסון לעמדת המאמן בעונת 2005/06, אך לאחר פתיחה כושלת של העונה התפטר, והמנהל הוותיק לו למוריילו נטל על עצמו גם את תפקיד המאמן.
הדווילס פתחו את העונה ללא פטריק אליאש, שנעדר לתקופה ארוכה בשל צהבת.
הדווילס גם איבדו את מעוזי ההגנה שלהם - סקוט סטיבנס שפרש מפעילות בעקבות פציעתו בעונה הקודמת, וסקוט נידרמאייר שחוזהו הסתיים.
למרות הזעזועים הרבים הצליחה הקבוצה תחת למוריילו להגיע לפלייאוף, שם הביסה בסיבוב הראשון את ניו יורק ריינג'רס, אולם נוצחה בסיבוב השני על ידי קרוליינה הוריקנס.
לקראת עונת 2006/07 הצליח ונדרביק במטרתו, והאולם החדש של הקבוצה החל להיבנות עבורה בניוארק.
המאמן קלוד ז'וליאן הוביל אותה לעונה רגילה מצוינת ולאליפות הבית האטלנטי, בניצוחו של מרטן ברודר שזכה בפעם השלישית בגביע וזינה, אולם המנהל לו למוריילו פיטר בכל זאת את ז'וליאן שלושה משחקים לסיום העונה ואימן בעצמו את הקבוצה בשארית העונה.
הדווילס עברו בסיבוב הראשון את טמפה ביי לייטנינג, אולם כשלה מול אוטווה סנטורס בסיבוב השני.
המשחק האחרון בסדרה היה גם המשחק האחרון של הקבוצה ב"מדולנדס" (או בשמו אז, קונטיננטל איירליינס ארנה).
משום שהעבודה על פרודנשל סנטר, אולמם החדש, טרם הושלמה עם פתיחת עונת 2007/08, פתחו הדווילס את העונה עם מסע משחקי חוץ ארוך.
שניים מכוכביה הצעירים של הקבוצה, סקוט גומז ובראיין רפאלסקי, עזבו אותה לפני תחילת העונה.
הדווילס החתימו במקומם את החלוץ הליטאי דייניוס זוברוס מבאפלו סייברס והמגן הצ'כי קרל רצ'ונק שהגיע מהריינג'רס.
הכוכב המוביל של הקבוצה היה שוב השוער ברודר, שזכה בגביע וזינה בפעם הרביעית בחמש עונות.
הדווילס עלו לפלייאוף, אולם הובסו בחמישה משחקים על ידי ניו יורק ריינג'רס.
עונת 2008/09 עמדה בסימן שיא הניצחונות בכל הזמנים לשוער, שיא שמרטן ברודר היה קרוב לשבור אותו, אולם בתחילת העונה קרע ברודר שריר בזרועו ונאלץ לנוח ארבעה חודשים.
לדווילס לקח זמן להתרגל למצב החדש והם פתחו את העונה בצורה חלשה, אולם עונת פריצה של זק פריזה עם 45 שערים, והצטיינות של שחקנים שחזרו לקבוצה כברנדן שאנהן ובראיין רולסטון, עזרו לדווילס לצלוח את התקופה הקשה.
כשחזר ברודר לשער הוא ייצב מיד את הגנת הקבוצה וסיים שני משחקים רצופים עם רשת נקייה.
ב-17 במרץ הדווילס אירחו את שיקגו בלאקהוקס בניוארק וניצחו אותם 6:2, כאשר מרטן ברודר משיג את ניצחונו ה-552 ומגיע לשיא המיוחל, השוער עם הכי הרבה ניצחונות NHL בכל הזמנים, כשהוא עובר את פטריק רואה.
באותו משחק מסר פטריק אליאש אסיסט שהביא אותו ל-702 נקודות והפך אותו למבקיע הגדול ביותר בתולדות הקבוצה.
הדווילס נוצחו שוב בסיבוב הראשון בפלייאוף, על ידי קרוליינה הוריקנס בשבעה משחקים.
אחד מההפסדים שלהם הוכרע בשער של ההוריקנס 2 עשיריות שנייה לסיום.
לקראת עונת 2009/10 קיבלו הדווילס חיזוק משמעותי כאשר איליה קובלצ'וק הגיע מאטלנטה ת'ראשרס.
ז'ק למר חזר לעמדת המאמן, והדווילס זכו באליפות הבית האטלנטי - אולם שוב נוצחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף, על ידי פילדלפיה פליירס.
ז'ק למר הודיע על פרישתו מאימון, ולקראת עונת 2010/11 מונה שחקן העבר של הקבוצה, ג'ון מקלין, למאמן.
איליה קובלצ'וק הוחתם על חוזה עתק ל-17 שנה - החוזה הארוך ביותר אי פעם ב-NHL, אולם החוזה עבר על תקנות תקרת השכר של הליגה ועלה לקבוצה ביוקר.
החוזה נפסל והוחלף בחוזה אחר לטווח של 15 שנה, והקבוצה נקנסה ב-3 מיליון דולר ובוויתור על בחירות דראפט עתידיות.
פתיחה רעה מאוד של העונה הביאה לפיטוריו של מקלין והחזרתו של למר מפרישתו לעמדת המאמן.
את עונת 2011/12 סיימו הדווילס עם מאזן מצוין של 102 נקודות, בהנהגתו של החלוץ המרכזי טראוויס זייג'ק, אולם חוזקו של הבית האטלנטי גרם לכך שהמאזן הספיק למקום רביעי בלבד בבית, ובסך הכל מקום שישי בחטיבה המזרחית.
עקב כך התמודדו הדווילס מול המדורגת שלישית, פלורידה פנתרס, ללא יתרון ביתיות.
ניצחונות דרמטיים בהארכות במשחקים השישי והשביעי הביאו לדווילס ניצחון ועלייה לסיבוב השני, וגם בו הפתיעו קבוצה שנחשבה לחזקה מהם - פילדלפיה פליירס.
איליה קובלצ'וק התגלה כחלוץ המוביל של הקבוצה בפלייאוף.
בגמר החטיבתי, אליו הגיעו הדווילס לראשונה מאז 2003, פגשה הקבוצה את יריבתה המושבעת, ניו יורק ריינג'רס, שסיימה את העונה הרגילה כמדורגת ראשונה בחטיבה המזרחית.
לאחר שנקלעו לפיגור 2:1 בסדרה, ניצחו הדווילס שלושה משחקים רצופים ועלו לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
מכיוון שיריבתם מהחטיבה המערבית הייתה לוס אנג'לס קינגס, שסיימה את העונה עם מאזן נמוך משלהם, זכו הדווילס לראשונה בפלייאוף לשחק סדרה ביתרון ביתיות.
יתרון הביתיות לא סייע לדווילס, שנקלעו לפיגור 3:0 בסדרה בטרם נוצחו בה בשישה משחקים.
לאחר סיום העונה עזב הקפטן זאק פאריזה למינסוטה ויילד.
2013 - ההווה: כישלונות וסוף עידן ברודר
הדווילס היו בעמדה לחזור לפלייאוף בעונת 2012/13, אולם סיום רע של העונה המקוצרת שכלל רצף הפסדים הוציא אותם אל מחוץ לפלייאוף.
רצף הכישלונות בהגעה לפלייאוף נמשך בעונת 2014/15, תחת הנהגת צוות אימון צעיר שכלל את כוכב העבר של הקבוצה, סקוט סטיבנס, וכוכב עבר נוסף, אדם אוטס.
החלפתם לא סייעה לקבוצה שהחמיצה את הפלייאוף גם בעונות הבאות.
רק ב-2017/18 חזרה הקבוצה בקושי לפלייאוף, והודחה בסיבוב הראשון.
הקבוצה המשיכה בביצועיה החלשים למרות הגעתם של שני חלוצים צעירים שנבחרו במקום הראשון בדראפט - השווייצרי ניקו הישייר (2017) והאמריקאי היהודי ג'ק יוז (2019), שהפך ליהודי הראשון אי פעם שנבחר במקום הראשון בדראפט.
המגן לוק יוז, אחיו של ג'ק, הצטרף גם הוא לקבוצה לאחר שנבחר רביעי בדראפט 2021.
היריבות הגדולה ביותר של הדווילס מאז המעבר לניו ג'רזי היא עם ניו יורק ריינג'רס, המכונה "יריבות נהר ההדסון" על שם הנהר המפריד בין ניו ג'רזי למנהטן, ביתם של הריינג'רס.
הן האולם הישן של הדווילס במזרח רד'רפורד והן האולם הנוכחי בניוארק קרובים גאוגרפית לנהר.
עם השנים, בעקבות מפגשי פלייאוף רבים בין הקבוצות, התפתחה יריבות גם עם פילדלפיה פליירס.
האולם הישן של הדווילס, שנודע בשמו הלא רשמי ה"מדולנדס", היה אחד האולמות העוינים ביותר לשחקן שנחשב לטוב בכל הזמנים, וויין גרצקי.
מקור העוינות הוא משחק בין הדווילס לאדמונטון אוילרס, קבוצתו של גרצקי, בעונת 1984, העונה השנייה של הקבוצה בניו ג'רזי.
האוילרס הביסו את הדווילס 13:4, וגרצקי כינה אחרי המשחק את הדווילס "בושה לליגה" ו"קבוצת מיקי מאוס".
אף על פי שגרצקי התנצל על דבריו, הוא התקבל בקריאות בוז בכל פעם שבא למשחק ב"מדולנדס", כאשר חלק מהאוהדים לובשים כובעי מיקי מאוס כמחאה.
אזכור בולט של ה"דווילז" מופיע בפרק 23 בעונה ה-6, הפרק "הצובע את פניו" של הסדרה סיינפלד.
אחת מדמויות המשנה בסדרה, דייוויד פאדי (המגולם על ידי השחקן פטריק וורברטון ), צובע את פניו בצבעי הקבוצה, ומראה השד שלו ("דוויל") גורם לכומר דרום-אמריקני פחד מוות, הוא אומר בבעתה: "ראיתי את השטן!..." ובעקבות כך נופל למשכב.
חברתו של פאדי באותו הזמן, איליין בניס (ג'וליה לואי-דרייפוס), באה לבקר את הכומר במיטת חוליו, ובאור השמש החודר אל החדר, היא נראית לכומר כמו ה"מדונה" (מרים, אם ישו) - מראה שגורם לכומר למלמל בספרדית: "אני מוכן למות עכשיו".
נְיוּ ווֹרְלְד (מאנגלית New World) הוא אי הנמצא במפרץ נוטרדאם, בצפון-מערב האי ניופאונדלנד שבפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור בקנדה.
האי מחובר לניופאונדלנד על ידי סוללה.
הקהילות העיקריות באי הן סמרפורד (היישוב הגדול באי כ-1,000 תושבים), וירג'ין ארם, ניווויל, הילגרייד, קובז ארם והרינג נק.
יש גם כמה כפרי דייגים בקצה המערבי של האי, בסה"כ ישנם 18 יישובים באי.
חלק מאדמות האי מהוות חלק מהפארק הפרובינציאלי דילדו רן.
בפארק שרידים של רכבל שהעביר נוסעים לוירג'ין ארם ומשם לטווילינגייט על ידי סירות.
במשך שנים שימש האי כמרכז עבור הדיג בלברדור.
האי ידוע כאתר לסקי נורדי בחורף ובקיץ ניתן לצפות בחופי האי בלווייתנים רבים וכן בקרחונים.
התאוריה הרווחת גורסת כי שמו של האי מנציח את המשלחת של ג'ובאני דה וראצאנו שביקר בחוף של ניופאונדלנד בשנת 1524 וקבע כי המקום הוא חלק מהעולם החדש ולא מאסיה.
ניו דלהי מטאלו-בטא-לקטמז , הידוע בכינוי NDM-1 הוא אנזים הגורם לחיידקים המכילים אותו להפוך עמידים לקשת נרחבת של אנטיביוטיקות בטא-לקטם.
אנטיביוטיקות אלה כוללות את משפחת הקרבפנם המשמשים כטיפול עיקרי לזיהומים חיידקיים עמידים לאנטיביוטיקה.
הגן של NDM-1 הוא חלק מסדרה של גנים דומים המקודדים את האנזים בטא-לקטמאז ונקראים קרבפנמסים (Carbapenemases).
חיידקים המייצרים קרבפנמסים מכונים "סופר באג" בגלל הקושי הרב לטפל בזיהומים הנגרמים מחיידקים עמידים אלה.
בחיידקים אלה ניתן לטפל בדרך כלל רק באנטיביוטיקות ממשפחת הפולימיקסין (Polymyxin) וטיגציקלין (Tigecycline).
NDM-1 התגלה לראשונה בדצמבר 2009 בחולה שאושפז בניו דלהי כשהוא סובל מזיהום שנגרם על ידי החיידק Klebsiella pneumoniae.
מאוחר יותר זוהו חיידקים עמידים דומים בפקיסטן, בריטניה, ארצות הברית, קנדה, יפן, ברזיל, ובחודש אוקטובר 2010 אף בישראל.
החיידקים הנפוצים ביותר המייצרים את האנזים הם חיידקים גרם-שליליים (-g) כגון Escherichia coli ו-Klebsiella pneumoniae, אולם הגן של NDM-1 עובר מסוג חיידקים אחד לאחר בהעברה גנטית אופקית ולכן אינו מוגבל לחיידקים אלה.
האנזים NDM-1 נקרא על שם ניו דלהי בירת הודו, כיוון שהמאמר שתיאר אותו לראשונה עסק במטופל משוודיה, שאובחן בחודש דצמבר 2009 ואשר חלה בזיהום חיידקי עמיד לטיפול בעת ששהה בניו דלהי.
לאחר שטופל ללא הצלחה בניו דלהי, החולה הוטס לשוודיה ובבדיקות מעבדה זוהה חיידק Klebsiella pneumoniae עמיד לאנטיביוטיקות ממשפחת הקרבפנם, הנושא גן חדש למדע.
החוקרים הגיעו למסקנה כי מנגנון העמידות החדש "מקורו בהודו, אולם קיים מידע מועט בהודו באשר למידת תפוצתו." מחקר שנערך בחודש מרץ 2010 בבית חולים במומביי כי רוב החיידקים עמידי קרבפנם שבודדו מחולים נשאו את הגן blaNDM-1 .
בחודש מאי 2010 אובחן בקובנטרי שבאנגליה חולה עם זיהום חיידקי עמיד של E.
coli הנושא את הגן NDM-1. היה זה חולה ממוצא הודי שביקר בהודו 18 חודשים קודם לאיבחונו, ושם טופל בדיאליזה.
התרביות הראשונות של החיידק היו עמידות לחלוטין לכל סוגי האנטיביוטיקה שנבדקו, בתרביות מאוחרות יותר נמצא שהחיידק רגיש לטיגציקלין וקוליסטין.
מחברי דיווח זה הזהירו כי תנועת נוסעים בינלאומית וחולים המאושפזים בבתי חולים בארצות שונות, עשויים להפיץ את האנזים NDM-1 במהירות עם תוצאות חמורות.
עד לחודש יוני 2010 זוהו בארצות הברית שלושה מקרי זיהום חיידקי בעל מנגנון עמידות דומה, כולם במטופלים אשר קיבלו טיפול רפואי בהודו זמן קצר קודם לכן.".
אולם מומחים אמריקאים חלוקים בדעתם האם NDM-1 מסוכן יותר מחיידקים עמידים אחרים שהתגלו עד כה, כגון MRSA, הנפוצים בארצות הברית.
בחודש יולי 2010 דיווחה קבוצת מחקר מניו דלהי כי זוהו שלושה מקרי זיהום חיידקי ב-Acinetobacter baumannii הנושאים את הגן NDM-1 אשר אושפזו ביחידה לטיפול נמרץ של בית חולים בצ'נאי בחודש אפריל 2010. כמו במקרים דומים חיידקים אלה היו עמידים לאנטיביוטיקות ממשפחת הלקטאם וקוינולון, אולם רגישים לטיגציקלין ולקוליסטין.
עמידות נרחבת זו לאנטיביוטיקה בחיידק זה חמורה עוד יותר לנוכח העובדה כי לחיידק עמידות נוספת לטיפול.
מחקר בינלאומי שהתפרסם באוגוסט 2010 בחן את תחילת ותפוצת חיידקים הנושאים את הגן NDM-1. במחקר דווחו 37 מקרים בבריטניה, 44 מקרים בצ'נאי, 26 מקרים בהריאנה, ו-73 מקרים במקומות נוספים שונים בפקיסטן ובהודו.
החוקרים מצאו כי רבים מזני החיידקים העמידים נשאו את הגן NDM-1 בפלסמיד, דבר המאפשר לגן העברה גנטית אופקית בין זני חיידקים שונים.
כל החיידקים שבודדו היו עמידים למשפחות שונות של אנטיביוטיקה, כולל אנטיביוטיקות ממשפחת הבטא-לקטאם, פלואורוקוינלון, ואמינוגליקוסידים.
אולם רובם היו רגישים לפולימיקסין וקוליסטין.
בתחילת אוגוסט 2010 נמצא כי התרכובת GSK 299423 יעילה באופן בולט כנגד חיידקים עמידים בכך שהיא מונעת מחיידקים אלה להמשיך ולהתחלק, ובכך מסתמן טיפול אפשרי לחיידקים הנושאים את הגן NDM-1.
ב-21 באוגוסט 2010 התגלה חולה ראשון עם זיהום בחיידק עמיד נושא NDM-1 באונטריו, קנדה ומאז התגלו מקרים נוספים בבריטיש קולומביה ובאלברטה.
ב-6 בספטמבר 2010 התגלה זיהום ראשון ב-NDM-1 ביפן.
במקרה נוסף של חולה שאושפז ביפן בחודש מאי 2009 זוהה גן ה-NDM-1 רק לאחר החלמתו.
בסוף חודש אוקטובר 2010 אובחנה חולה במרכז רפואי שיבא כנושאת חיידק מעיים בעל עמידות מסוג NDM-1. החולה אושפזה קודם להגעתה לישראל בבית חולים בניו דלהי לאחר שנפצעה בתאונת דרכים, ואושפזה בבית החולים בישראל להמשך טיפול בפגיעותיה.
החיידק לא גרם למחלה אצל מטופלת זו.
מקרה מוות ראשון של חולה עם זיהום חיידקי עמיד בגן NDM-1 דווח בבלגיה באוגוסט 2010. חולה זה זוהם לאחר שטופל בבית חולים בפקיסטן.
הוא נפטר על אף שטופל בקוליסטין.
הרופא המטפל דיווח כי המטופל נפצע בתאונת דרכים בפקיסטן ואושפז שם עם פגיעה חמורה ברגלו, ולאחר מכן הוטס לבלגיה להמשך טיפול.
ניו באלאנס היא יצרנית של נעלי ספורט ואביזרי לבוש, אשר בסיסה בבוסטון שבארצות הברית.
בשנת 2021 הגיעו הכנסות החברה ל-4.4 מיליארד דולר.
ריילי, מהגר אנגלי בן 33, אשר התמקד בייצור תומכי הקשת למוצרי הנעלה לפי מרשם, על מנת להקל על כאבי רגליים של אנשים, הסובלים מבעיות רגליים.
בשנת 1933, בעקבות המיתון הגדול בארצות הברית נכנס ארתור הייל לחברה בתור שותף.
בשנת 1938 ייצרה החברה לראשונה נעל ריצה בעבור מועדון ריצה מקומי.
ולקראת שנות הארבעים של המאה ה-20, החלה לייצר נעלי ספורט מסוגים שונים.
בשנת 1950 פרש ריילי מהחברה וב-1953 מוכר הייל את העסק לבתו אלינור ולבעלה, פול קיד.
בשנת 1956 החברה משנה את שמה ל"ניו באלאנס מעבדה אורתופדית" ובשנת 1963 חדלה סופית מיצור תומכי קשת ונעליים אורתופדיות ועברה להתמקד אך ורק בנעלי ספורט.
בשנת 1960 ייצרה החברה את דגם ה"טראקסטר", אחת מנעלי הריצה העממיות הראשונות בעלות סוליה בולמת זעזועים.
הנעלים זכו להצלחה ברחבי ארצות הברית ובעקבות ההצלחה הפכה ניו באלאנס מחברה מקומית קטנה לחברה מרכזית בתחום נעלי הספורט.
המכירות החלו לדעוך עד שנת 1972, אז ג'ים דייוויס בן ה-28 קנה את החברה.
באותה תקופה, החברה העסיקה שישה אנשים שהכינו 30 זוגות של נעליים מדי יום.
מכירת המוצרים נעשתה בעיקר באמצעות הזמנה בדואר בנוסף למספר קמעונאים ברחבי ארצות הברית.
אזור בוסטון הפך למרכז תנופת הריצה של שנות ה-70, וקו המוצרים התרחב והמכירות צמחו במהירות.
בשנת 1978 פתחה ניו באלאנס משרד ראשון מחוץ לארצות הברית, בלונדון, ובשנת 1980 המכירות העולמיות של החברה הגיעו למאה מיליון דולר.
ניו ג'ק סווינג או סווינגביט הוא ז'אנר מיזוג שהפיץ טדי ריילי והפך למאוד פופולרי בשנות השמונים המאוחרות עד לאמצע שנות התשעים.
השפעתו, ביחד עם ההיפ הופ, חלחלה לתרבות הפופ והפכה לצליל המוחלט של סצנת המועדונים השחורה שהומצאה בניו יורק.
הסגנון, משלב את המקצב, דגימות וטכניקות הפקה של היפ הופ ודאנס-פופ ביחד עם הקול העכשווי העירוני של הרית'ם אנד בלוז.
הקול של הג'ק סווינג החדש בא מתוך מקצב נענוע של ההיפ הופ שנוצר על ידי מכונת תופים ודגימות חומרה, שהיו פופולריים במהלך תור הזהב של ההיפ הופ, עם שירת רית'ם אנד בלוז בסגנון עכשווי.
את המונח ניו ג'ק סווינג טבע הסופר ויוצר הסרטים בארי מייקל קופר בכתבת שער שהתפרסמה ב"וויליג' וויס".
אמנים רבים הושפעו מסגנון הג'ק סווינג החדש דוגמת בובי בראון וניו קידס און דה בלוק.
אלבום הג'ק סווינג החדש המצליח ביותר הוא Dangerous של הזמר מייקל ג'קסון אשר נמכר בלמעלה מ-32 מיליון עותקים.
שירים רבים עם אלמנטים של ניו ג'ק סווינג ורית'ם אנד בלוז הגיעו לעשרת הגדולים של מצעד הרית'ם אנד בלוז של הבילבורד האמריקאי או לעשרת הגדולים של מצעד US top 100 במהלך סוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
ניו באסקט ברינדיזי (באיטלקית: New Basket Brindisi), היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר ברינדיזי שבדרום איטליה, המתמודדת בליגה האיטלקית השנייה בכדורסל.
הקבוצה נוסדה ב-1945 תחת השם "ליברטאס ברינדיזי" (משנת 1977 בשם "פלאקנסטרו ברינדיזי") והשתתפה לראשונה בסרייה A בעונת 1957/58. בסך הכל שתי קדנציות.
בעונת 1986/87 התפרקה הקבוצה לאחר ירידה לליגה השלישית.
בעונת 1991/92 הוקמה הקבוצה מחדש תחת השם הנוכחי והעפילה לליגה הבכירה בסיום עונת 2009/10 בה השתתפה במשך עונה אחת וירדה לליגה דואה מהמקום ה-16. בעונת 2011/12 זכתה הקבוצה בגביע של ליגה דואה (הליגה השנייה) בנוסף להעפלה לליגה הבכירה.
בעונת 2013/14 סיימה הקבוצה במקום החמישי, בנוסף להגעה לחצי גמר הגביע האיטלקי.
בעונת 2014/15 משתתפת הקבוצה לראשונה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'.
בעונת 2015/2016 מתמודדת הקבוצה במסגרת היורוקאפ.
משחקיה הביתיים נערכים מאז 1981 בארמון הספורט פנטסוליה (Palazzetto dello Sport Elio Pentassuglia) (על שמו של כדורסלן הקבוצה בעבר), המכיל 3,534 מקומות ישיבה.
הכינוי של הקבוצה הוא "כוכב הדרום" (Stella del Sud).
ניו הארבור הוא מפרץ ברוחב כ-16 ק"מ בין כף ברנאקי ובאטר פוינט לאורך החוף של ארץ ויקטוריה, מערבית לאי רוס.
קרחון פראר נשפך אל המפרץ.
הר ברנס, השוכן בקצה המזרחי של רכס גבעות קוקרי, משקיף אל מפרץ זה ממעל.
גילתה את המפרץ משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901 -1904).
המשלחת נתנה למפרץ את שם זהף מאחר שגילתה אותו כאשר אוניית המשלחת "דיסקברי" חיפשה מעגן אפשרי באתר דרומי יותר לאורך חופיה של ארץ ויקטוריה.
באנגלית "ניו הרבור" הוא "הנמל החדש".
ניו הרמוני היא עיירה היסטורית באינדיאנה שבארצות הברית.
כיום מונה העיירה כ-800 נפשות.
העיירה נוסדה במקור על ידי קבוצה גרמנית לוטרנית שהונהגה על ידי הכומר ג'רג' ראפ, ונקראה הרמוני.
בשנת 1824 החליטה הקבוצה למכור את נכסיה במקום ולשוב לפנסילבניה.
את הקרקע רכש התעשיין והאוטופיסט הוולשי רוברט אוון במטרה לייסד בה קהילה אוטופית, אותה כינה ניו-הרמוני.
בעוד שהניסיון החברתי של אוון במושבה כשל אחרי שנתיים בלבד, למושבה נודעו מספר תרומות משמעותיות לחברה ולתרבות האמריקאית.
ניו-הרמוני נודעה כמרכז לחדשנות בתחומי החינוך והמחקר המדעי.
תושבי ניו הרמוני ייסדו את הספריה הציבורית החינמית הראשונה, מועדון תיאטרון עממי ומערכת חינוך ציבורית הפתוחה בפני תלמידות ותלמידים כאחד.
בייחוד הצטיינה בתחום הגאולוגיה, עד שהייתה למטה השני של המכון הגאולוגי האמריקני.
היא הצמיחה דמויות רבות פעלים, ביניהם בניו של מייסד המושבה: חבר הקונגרס ומוביל השינויים החברתיים רוברט דייל אוון; הגאולוג דייוויד דייל אוון; והפרופ' ריכרד אוון, גאולוג אף הוא ודמויות נוספות.
רבים ממבניה של הרמוני הישנה עודם עומדים על תילם וחלקם שוחזרו, לצד מבנים נוספים מהתקופה של קבוצת אוון, ביניהם כנסייה ייחודית שנבנתה ללא גג.
היישוב הוקם על ידי 'אגודת הרמוני', קבוצה דתית לותרנית, בעלת אידאולוגיה קומונלית שהונהגה על ידי הכומר ג'ורג' ראפ.
הייתה זו ההתיישבות השנייה של הקבוצה, לאחר שנטשו עיירה קודמת שבנו, אף היא תחת השם הרמוני, בפנסילבניה.
ככל הנראה על רקע עליית מחיר הקרקעות בפנסילבניה והתדרדרות יחסיהם עם שכניהם, לצד העדפה של הקבוצה לעבור לאזור מבודד.
בין 1814 ל-1815 עברו חברי הקבוצה למיקום החדש, וב-1816 כבר היו ברשות הקבוצה 20 אקרים (81 קמ"ר) של קרקע, שאלפיים מתוכם עובדו ו-160 בתים נבנו עליהם.
מבקרים שהגיעו למקום ב-1819 העידו כי ברשות הקבוצה היה מפעל לעיבוד צמר באמצעות קיטור ומפעל טוויה, טחנת קמח שהופעלה על ידי סוסים, מבשלת בירה, מזקקה, כרמים ויקב.
העיירה הייתה מסודרת בצורה מרובעת עם כנסייה ובית ספר.
עם זאת מבקרים אחרים ציינו כי בעוד שרוב אנשי הקבוצה עובדים קשה וחיים בצנע, ראפ ומשפחתו נהנו מפטור מעבודה וחיו בבית לבנים גדול ומרווח.
על אף שהקבוצה המשיכה לשגשג בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, כעשור לאחר שהגיעו למקום עקרו חברי הקבוצה שוב לאזור נהר אוהיו, ליד פיטסבורג שבפנסילווניה.
על אף שהמעבר הוסבר מסיבות דתיות, הוא העניק לקבוצה גישה טובה יותר לשווקים המזרחיים.
כמו כן הקבוצה נטמעה טוב יותר באזור דובר הגרמנית.
עיירתם החדשה כונתה "אקונומי", וכיום נקראת אמברידג'.
ב-1825 עזבו אחרוני הקבוצה את השטח אשר נמכר לרוברט אוון עבור 150 אלף דולר.
אוון נלהב לקנות את העיירה במטרה להוכיח שרעיונותיו ברי הגשמה וכדי לתקן את הליקויים שנתגלו בניסיונו הקודם בעיירת הכורים הוולשית ניו לנארק.
העיירה התאימה לתוכניותיו בין היתר משום שבתיה כבר היו בנויים.
ב-1825 לאחר שרכש את הקרקע ואת המתקנים הזמין את כל מי שיבחר להצטרף אליו לייסוד החברה החדשה.
בעוד שרבים מבין המצטרפים אכן הזדהו עם חזונו ורצו לראות בהצלחתו, הזמנתו הפתוחה משכה גם אנשים מפוקפקים רבים אשר קיוו לראות ממנה טובות הנאה ועשו את הגשמת הרעיון לקשה ביותר.
ויליאם הבן נותר לנהל את המושבה בעוד האב חזר לבריטניה לגייס מתיישבים נוספים.
כשחזר באפריל מצא כי במושבה התגוררו כבר 700-800 תושבים וכי שרר בה כאוס מוחלט.
במאי 1825 נוסחה חוקה להתיישבות, אשר שרטטה בקווים כלליים את טיב הציפיות ואופן ניהול החיים המשותפים.
על פי החוקה החדשה החברים יציידו את בתיהם, וישקיעו את הונם בקרן אשר תבטיח את השוויון.
התושבים יספקו שירותים לקהילה בתמורה לאשראי בחנות העיירה.
מי שלא רצה לעבוד יכל לרכוש אשראי בחנות במזומן מראש.
העיירה הונהגה על ידי מועצה בת שבעה חברים שארבעה מתוכם נבחרו על ידי אוון ושלושה נוספים על ידי חברי הקהילה.
ביוני חזר אוון לבריטניה לגייס אנשים נוספים, לחסל את עסקיו בניו לנארק, ולדאוג לאשתו ולבנותיו אשר נותרו שם לתמיכה כספית.
ויליאם בנו נותר שוב אחראי בעיירה.
בהמשך התיישבו גם בניו ובנותיו הנוספים בעיירה.
בעת היעדרותו השנייה של אוון התעוררה תסיסה בעיירה וטענות על חלוקה בלתי שוויונית של האשראי בחנות העיירה בין העובדים והלא-עובדים.
כמו כן סבלה העיירה מצפיפות, מחסור בדיור וקושי לפרנס את כלל תושביה.
המחסור בעובדים מיומנים, לצד ניהול לקוי וחסר ניסיון דרדרו את הניסיון לכדי כישלון.
להבדיל מקבוצתו של הכומר ראפ, שהייתה אחידה מבחינה דתית ולאומית - מתיישבי ניו-הרמוני הגיעו מרקעים מגוונים, דבר שהוביל אף הוא למתחים ביניהם.
על אף חסרונותיה, אוון היה נחוש לקדם את חזונו באשר לניו הרמוני.
ב-5 בפברואר אותה שנה אימצה הקהילה חוקה חדשה, תחת הכותרת "קהילת השוויון של ניו הרמוני", שמטרתה הייתה יצירת חברה מאושרת באמצעות זכויות שוות וחובות שוות, שיתוף פעולה, שיתוף נכסים, רווחה כלכלית, חירות הדיבור והמעשה, נדיבות וסקרנות, סדר, שמירה על הבריאות, רכישת ידע וציות לחוקי המדינה.
החוקה התוותה את חיי החבר בניו הרמוני באורח הבא: בגילאי 1-5 טיפלו בילדים ועודדו אותם להתעמל.
בגילאי 6-9 היו מועסקים בעבודות קלות ומתחנכים, בפיקוח ובהדרכה של מורים מיומנים.
בגילאי 10-12 היו מסייעים בבית ובגינה.
בגילאי 12-15 קיבלו הכשרה מקצועית וטכנית.
בגילאי 20-30 הועסקו במערכות הייצור והחינוך.
בגילאי 30-40 הנהיגו את הבתים והמשפחות, ולמעלה מגיל 40 אמורים היו לנהל את יחסי החוץ של הקהילה, ואף לצאת לחו"ל אם ירצו בכך.
על אף הרעיונות היפים שבחוקה החדשה, היא לא הייתה די מפורטת ביחס לאופן בו צריכה הקהילה להתנהל, ומעולם לא הוגשמה לגמרי.
יש הקושרים את כישלונה של הקומונה במספר רעיונות שהביא עמו אוון מסקוטלנד שלא הלמו את מציאות החיים בארצות הברית.
ראשית, אוון תקף באופן פומבי ואקטיבי גילויים של דת ממוסדת, זאת על אף שהחוקה הבטיחה חופש דת ופולחן לחברי הקומונה.
פעולות שהיה בהן להרחיק גם את שותפותיה העסקיות הפוטנציאליות הליברליות ביותר של הקומונה.
שנית, רבים מהחקלאים הג'פרסוניים שאוון ביקש למשוך לקומונה נרתעו מרעיונותיו שנשאבו מעידן הנאורות.
ושלישית, אוון ניסה לפנות שוב ושוב למעמד הגבוהה במטרה לגייס תרומות לקומונה, אך גילה ששיטה זו לא הייתה אפקטיבית כפי שהייתה באירופה.
ב-1826 החלו חבורות להתפצל מהקומונה של ניו הרמוני.
בניו הרמוני עצמה המשק חולק לשש מחלקות, ולכל אחת מהן מונה מפקח.
המחלקות היו: חקלאות, תעשייה, משק מקומי, אקונומיה כללית, מסחר וחינוך (אשר כלל גם מחקר מדעי וספרות).
ששת המפקחים נבחרו להיות למזכירות הקומונה.
על אף הארגון מחדש, והחוקה החדשה, המשיך גל העזיבה של הקומונה.
עד מר 1827, על אף מספר ניסיונות נוספים לארגן את הקהילה, הניסיון האוטופי כשל סופית.
הקהילה הגדולה פוצלה למספר חבורות קטנות יותר, אשר הוסיפו והתפצלו ביניהן, עד שבשנת 1828 הייתה העיירה מושטת על כלכלה אינדיבידואלית לחלוטין, בלא שיתופיות.
ב-1829 גם חלקות הקרקע כבר היו כולן בבעלות פרטית.
רוברט אוון הוציא כ-200 אלף דולרים מהקרנות הפרטיות שלו, על מנת לרכוש את ניו הרמוני, ומאוחר יותר על מנת לשלם את חובותיה.
גם בניו רוברט דייל וויליאם מכרו את מניותיהם בטחנות הקמח בניו לנארק כדי לרכוש מניות בניו הרמוני.
מאוחר יותר העביר אוון את כל יתרת הנכסים של ניו הרמוני לבניו בתמורה לקצבה של 1500$ לשארית חייו.
בעת שביקר רוברט אוון בפילדלפיה פגש במרי לואיס דוקלוס פרטגואט, מחנכת פסטלוצ'יאנית אותה שכנע לשוב עמו לאינדיאנה.
פרטגואט שכנעה את עמיתה המחנך ויליאם מקלור, ומספר אנשי מדע וחינוך נוספים להצטרף עימה להרפתקאה.
ב-26 בינואר 1826 הגיעו פרטגואט, מקלור ועמיתיהם לניו הרמוני בסירה שכונתה "סירת הדעת", על מנת לסייע לאוון בניסוי הסוציאליסטי.
עוד טרם בואו לניו הרמוני היה ויליאם מקלור, למייסד בית הספר הפסטלוציאני הראשון בארצות הברית.
מרי לואיס דוקלוס פרטגואט וג'וזף ניט שהיו מחנכים ומנהלים בבית הספר של מקלור בפנסילבניה עברו עמו לניו הרמוני.
בהובלתו החינוכית של מקלור, היו בתי הספר בניו הרמוני לבתי הספר הציבוריים הראשונים בארצות הברית שהיו פתוחים לבנים ולבנות במשותף.
בית הספר של מקלור בניו-הרמוני היה חלוצי בארצות הברית גם בתחום ההכשרה המקצועית והתעשייתית.
מקלור דאג גם כי ספרייתו הגדולה והאוסף הגאולוגי הרחב שלו יועברו לניו-הרמוני מפילדלפיה, וב-1838 הקים את 'מכון האדם העובד' - אגודה להוראה הדדית של מבוגרים, אשר כללה את ספריית הפועלים הוותיקה ביותר שהופעלה ברציפות בלואיזיאנה, לצד מוזיאון קטן.
ארכיון הספרייה מכיל גם מסמכים רבים, מכתבים וכתבי יד המתעדים את ההיסטוריה של ניו הרמוני.
בצוואתו הורה מקלור על תרומה בסף 500$ לכל מועדון או אגודת פועלים אשר יקימו חדר עיון וקריאה ובו ספריה של לפחות מאה ספרים.
לפחות 160 ספריות באינדיאנה ואלינוי נהנו מעזבונו.
ניו בדפורד היא עיר במחוז בריסטול שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2020, אוכלוסיית העיר מנתה כ-101,079 תושבים, מה שהופך את ניו בדפורד לעיר השישית בגודלה במדינה.
ניו בדפורד מכונה "עיר הלווייתנים", משום שבמאה ה-19 הייתה העיר אחת מנמלי הלווייתנים החשובים ביותר, אם לא החשוב ביותר בעולם, ביחד עם העיר ננטקט.
עד למאה ה-17 האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים (כ-12,000 בני אדם לפי הערכות מהתקופה).
החוקר ברת'ולומיו גוסנולד הגיע לסביבת ניו בדפורד ב-15 במאי 1602, אך חזר במהרה לאנגליה בבקשת הצוות שלו במקום ליישב את האזור.
האירופאים הראשונים התיישבו בניו בדפורד בשנת 1652. האדמה נרכשה על ידי מתיישבי מושבת פלימות' וישנה מחלוקת עזה האם העברת הבעלות מידי האינדיאנים לאירופאים נעשתה באופן לגיטימי וחוקי.
ההתיישבות הוכרזה כיישוב רשמי בשנת 1787 לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית והשם הוצע על ידי משפחת ראסל, אחת מהמשפחות האריסטוקרטיות בסביבה.
סוף המאה ה-18 היה תקופת צמיחה ושגשוג עבור העיר.
בשנת 1792 נוסד המקומון הראשון, וב-12 ביוני נבנתה תחנת הדואר הראשונה בעיר.
בשנת 1847 הפכה ניו בדפורד הפכה רשמית לעיר ואברהם האת'וויי היולנד נבחר לראש העיר הראשון שלה.
באותה העת שגשג מאוד ציד הלווייתנים בעיר.
עד שנת 1800, ניו בדפורד והקהילות הסובבות אותה היו מאוכלסות ברובן על ידי פרוטסטנטים ממוצא אנגלי, סקוטי, וולשי והולנדי.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היגרו הרבה אירים למסצ'וסטס.
בשנת 1818 הקימו המהגרים האיריים את הכנסייה הקתולית הראשונה.
מאוחר יותר באותה המאה, החלו להגיע מהגרים חדשים מפורטוגל ומכף ורדה.
בסוף המאה היגרו לעיר גם מהגרים פולנים ובכך נוצרה בעיר גם קהילה יהודית.
חלק מן היהודים הפכו לסוחרים ואנשי עסקים בולטים, בעיקר בטקסטיל ובייצור.
בשנת 1928 התקיימה בעיר שביתת ענק של כ-30,000 עובדים.
בית הסוהר הפועל בעיר נוסד בשנת 1829 והוא בית הסוהר הוותיק ביותר שעדיין פועל בארצות הברית.
במפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר 95,072 בני אדם בכ-39,204 משקי בית.
הצפיפות היא כ-1,700 נפש לקמ"ר.
ההכנסה החציונית למשק בית היא $37,569, וחציון ההכנסה המשפחתית הוא $45,708. חציון הכנסה לגברים עומד על כ-$37,388 לעומת $27,278 לנשים.
כ-17.3% מהמשפחות ו-20.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
חברי מועצת העיר נבחרים אחת לשנתיים, בעוד שראש העירייה נבחר אחת לארבע שנים.
ניו בריטיש היא מכוניות בתצורת קבריולה מתוצרת "The Charles Willetts Jnr Ltd company" הבריטית אשר יוצרה בין השנים 1921–1923.
מקום מושבו של היצרן "The Charles Willetts Jnr Ltd company" היה ברחוב "Overend Road" ב"Cradley Heath" ב"Sandwell" במחוז וסט מידלנדס הממוקם באזור מערב המידלנדס בבריטניה.
2 פנסי תאורה קדמיים ממוקמים בדפנות החלון הקדמי (מימין ומשמאל)
מחירו של דגם אשר הורכב בו מנוע מקורר אוויר עמד על 205 שטרלינג
מחירו של דגם אשר הורכב בו מנוע מקורר מים עמד על 215 שטרלינג
ניו הולנד (בהולנדית: Nieuw Holland; באנגלית: New Holland) הוא השם האירופי ההיסטורי שניתן לאדמת אוסטרליה.
הפעם הראשונה שבו השתמשו במונח הוא ב-1644, על ידי יורד הים ההולנדי, אבל ינזון טסמן.
השם הזה הוצג לזמן מה ברוב המפות האירופיות על "הארץ הדרומית" או על טרה אוסטרליס, גם לאחר שנחקר סוף סוף קו החוף שלה.
יבשת אנטארקטיקה, שנמצאה מאוחר יותר בשנות ה-90 של המאה ה-19, הביאה ברובה לספקולטיבציות, וחידשה את הטרה אוסטרליס.
קיומה של היבשת הייתה משוער במספר מפות מאז המאה ה-5, על פי התיאוריה של "איזון חצי כדור".
סגן ג'יימס קוק, קפטן Endeavour HMB ,תבע את החלק המזרחי של יבשת אוסטרליה עבור האימפריה הבריטית ב-1770, וכינה אותה ניו סאות' ויילס.
ההתיישבות הבריטית בסידני כמושבה ב-1788 גרמה לבריטניה לתבוע רשמית את החוף המזרחי של אוסטרליה כניו סאות' ויילס, מה שהוביל לחיפוש אחר שם קיבוצי חדש.
ניו הולנד מעולם לא יושבה על ידי ההולנדים, שכוחותיה הקולוניאליים ואוכלוסייתם התוססת התיישבו באזורי דרום אפריקה, גיאנה ההולנדית, איי הודו המזרחיים ההולנדיים והאנטילים ההולנדיים.
באופן רשמי, השימוש במונח ניו הולנד היה בשימוש פופולרי, עד לפחות לאמצע שנות ה-50 של המאה ה-19.
תור הזהב של חיפושים וגילויים הולנדיים (משנות ה-90 של המאה ה-16 עד לשנות ה-20 של המאה ה-18)
השם ניו הולנד נקרא לראשונה על החוף המערבי והצפוני של אוסטרליה ב-1644, על ידי יורד הים ההולנדי, אבל ינזון טסמן, הידוע בעיקר גילויו של האי טסמניה (שנקרא אז על ידו כארץ ואן דימן).
הקפטן האנגלי, ויליאם דמפייר, השתמש בשם הזה בשני מסעותיו לשם: המסע הראשון שהגיע ב-5 בינואר 1688 ונשאר עד ל-12 במרץ; המסע השני לאזור נערך ב-1699. פרט למסירת שמה, לא הולנד ולא חברת הודו המזרחית ההולנדית תבעו שטח כלשהו באוסטרליה עצמה.
אף על פי שמשלחות הולנדיות רבות ביקרו בחוף במהלך 200 השנים שלאחר הביקור ההולנדי הראשון ב-1606, לא היה שום ניסיון מתמשך להקמת יישוב קבע.
רוב חוקרי התקופה הזו הגיעו למסקנה שהמחסור לכאורה במים ובקרקע פורייה הפך את האזור ללא מתאים להתיישבות.
ב-22 באוגוסט 1770, לאחר ששט צפונה לאורך כל החוף המזרחי של אוסטרליה, טען ג'יימס קוק, שכל "החוף המזרחי של ניו הולנד" הוא שטח בריטי.
קוק קרא לאותו אזור סאות' ויילס, אך לאחר מכן תיקן לניו סאות' ויילס.
עם הקמת ההתנחלות בסידני ב-1788, הבריטים חיזקו את תביעתם לחלק המזרחי של אוסטרליה, שכיום נקרא רשמית ניו סאות' ויילס.
הגבול הוגדר כקו מרידיאן 135° מזרח , תוך לקיחת הקו מהמפה של מלכיצדק תבנו, הולנדיה נובה – טרה אוסטרליס, שפורסם ב-Relations de Divers Voyages Curieux (פריז, 1663).
לעיתים קרובות, המונח ניו הולנד היה בשימוש רק לאותו חלק ביבשת שטרם סופח לניו סאות' ויילס.
כלומר, הייחוס היה לחצי המערבי של היבשת.
ב-1804, הציע הנווט הבריטי מתיו פלינדרס את השמות טרה אוסטרליס או אוסטרליה לכל היבשת, ושמר את השם "ניו הולנד" לחלקה המערבי של היבשת.
הוא המשיך להשתמש במונח "אוסטרליה" בהתכתבויותיו, תוך שהוא מנסה לאסוף תמיכה לשם היבשת.
פלינדרס הסביר במכתב לסר ג'וזף בנקס כך:
הצעתו התקבלו רק ב-1824 על ידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
הגבול המערבי של ניו סאות' ויילס שונה ל־129° מזרח ב-1825. ב-1826, כדי להקדים התנחלות צרפתית ולתבוע את השטח, בגלל חשיבותו של הדרך לניו סאות' ויילס, הקימו הבריטים את היישוב אלבני בדרום מערב ניו הולנד.
המושל ראלף דרלינג מניו סאות' ויילס העמיד את אדמונד לוקייר בפיקוד על המשלחת, ונתן לו את ההוראה שאם הוא נתקל בצרפתים, בכל מקום שהוא, היה מתקיף אותם, כדי לסמן להם ש-"הניו הולנד כולה כפופה לממלכת הוד מלכותו הבריטית." ב-1828, הוקמה מושבת סוואן ריבר .
שם המושבה היה במהרה המונח שייחס את חלקה המערבי של היבשת.
השם ניו הולנד עדיין היה קיים כשם היבשת כולה כאשר ב-9 במאי 1829, צ'ארלס פרימנטל לקח רשמית בשם המלך ג'ורג' הרביעי את "כל החלק החדש של ניו הולנד שאינו נכלל בתחומי ניו סאות' ויילס." ב-1832, באופן רשמי, שונה שם השטח לאוסטרליה המערבית.
אפילו בסוף 1837, בהתכתבויות רשמיות בין ממשלת בריטניה בלונדון לניו סאות' ויילס, עדיין נעשה שימוש במונח "ניו הולנד" כדי להתייחס ליבשת כולה.
בהולנד, היבשת נקראה בשם Nieuw Holland (ניו הולנד) עד לסוף המאה ה-19. כיום, השם ההולנדי לכך הוא Australië (אוסטרליה).
מקום אחד שבו השם נשאר הוא בטקסונומיה עצמה.
מינים אוסטרלים רבים ששמם נקראו במאות הקודמות הם בעלי השמות המדעיים novaehollandiae או novae-hollandiae.
לאחר הקולוניזציה הבריטית באוסטרליה, השם ניו הולנד נשמר במשך כמה עשורים, ויבשת הקוטב הדרומית (אנטארקטיקה) המשיכה להיקרא בשם טרה אוסטרליס, לפעמים קוצרה לאוסטרליה.
עם זאת, במאה ה-19, הרשויות הקולוניאליות הסירו את השם ההולנדי בהדרגה מיבשת האי והתחילו לקרוא לו בשם חדש שהומצא.
בעיקרון, הם לקחו את השם אוסטרליה מיבשת הקוטב הדרומית (אנטארקטיקה), והשאירו לאקונה במונח היבשת למשך כשמונים שנה.
אף על פי כן, השם ניו הולנד שרד במשך עשרות שנים, בשימוש באטלסים, בספרות ובדיבור היום-יומי.
בספר מסעי גוליבר שכתב ג'ונתן סוויפט, נמצאת דמות שנוסעת לכל מיני מקומות.
בחלק הרביעי של הספר, הדמות מגיעה לארץ הויהנהמס, מבלה כמה ימים בחוף הדרום-מזרחי של ניו הולנד, לפני שהיא גורשה על ידי הילידים.
הסופר האמריקאי, אדגר אלן פו, השתמש במונח ניו הולנד כדי להתייחס לאוסטרליה בסיפורו הקצר עטור הפרסים מ-1833, "MS.
ב-1851, כתב הרמן מלוויל, בפרק של מובי דיק שכותרתו "האם גודל הלווייתן פוחת?
ב-1854, הסופר האמריקאי, הנרי דייוויד תורו, השתמש במונח ניו הולנד (הכוונה לטריטוריה של האבוריג'ינים) בספרו וולדן, בהם הוא כותב:
ניו ג'נסיס הוא כוכב לכת בדיוני המופיע בחוברות הקומיקס ביקום של חברת DC .
כוכב הלכת הוא חלק ממיתוס העולם הרביעי של ג'ק קירבי, ביתם של האלים החדשים כשמנהיגם הוא אב עליון.
ניו ג'נסיס היא המקבילה החיובית של אפוקוליפס, ביתם של האלים החדשים הנבלים בראשות העריץ דארקסייד.
ניו ג'נסיס הוא עולם דמוי גן עדן, שטוף אור שמש, יערות, הרים וגופי מים.
האלים החדשים מאכלסים את סופרטאון, עיר מוזהבת המרחפת מעל פני כוכב הלכת.
גם ניו ג'נסיס וגם אפוקוליפס קיימים במישור קיום הממוקם ליד המקור בשונה מהיקום הרגיל של DC.
גישה לאפוקוליפס או לניו ג'נסיס דורשת בדרך כלל צורת נסיעה המכונה "צינור בום" (Boom Tube), פורטל שנוצר על ידי מכשיר המכונה קופסת אם.
בכמה גרסאות, צינור הבום למעשה ממיר את גודלם של הפרטים שעוברים דרכם לפרופורציות המתאימות ליעד, כלומר, כאשר אל חדש עובר מאפוקוליפס (או ניו ג'נסיס) לכדור הארץ, הם מתכווצים בגודלם, בעוד מישהו הולך לכיוון השני, יגדל.
אם מישהו יגיע איכשהו לעולם הרביעי באמצעים אחרים, הוא יגלה שתושביו הם ענקים.
ניו ג'נסיס ומקבילה האפל אפוקוליפס נוצרו על ידי הרס אורגרונד, עולמם של "האלים הישנים" (משתמע שהם האלים של המיתולוגיה הנורדית ).
ל"בראשית החדשה" ניתנו כוח ואצילות מ"האטומים החיים" של האל הישן בלדר, בעוד שאפוקוליפס היה רווי ברוע ממכשפת ללא שם.
באמצעות המניפולציה של דארקסייד, שני כוכבי הלכת נכנסו למלחמה הרסנית שהסתיימה רק כאשר גנרל ניו ג'נסיס איזאיה היורש (אב עליון) נטש את דרכי המלחמה, יצר קשר עם המקור והפך לאב העליון, והסכים להסכם עם אויבו כדי להבטיח שלום.
בסופו של דבר ההסכם נפרץ והמלחמה החלה מחדש כאשר דארקסייד חטף אנשים מכדור הארץ ואב עליון הנחה את לוחמי ניו ג'נסיס להתנגד לו.
הסכסוך בין שני כוכבי הלכת מסמל את המאבק של טוב ורע בקנה מידה מיתי גדול.
עם זאת, למרות שהם מייצגים באופן חד משמעי את הטוב, ניו ג'נסיס ותושביו אינם מושלמים לחלוטין.
הביוגרף צ'ארלס האטפילד כותב, "מסתבר שהסאגה לא כל כך פשוטה, שכן קירבי - וזה חושפני - מטשטש את השלמות האידיאלית לכאורה של ניו ג'נסיס, ומוסיף מורכבות לאלוהיו." באופן דומה, כותב ג'ון מורו, "קירבי ידע שהניו ג'נסיס שלו אינה גן עדן.
במקום זאת, זה דומה יותר למערב החופשי במהלך המלחמה הקרה, שהיה מאוים על ידי כוחות מבפנים ומבחוץ."
אב עליון הוא מנהיג רוחני ששומר על הקשר של עמו לשדה האנרגיה הראשונית המכונה המקור.
האב העליון המקורי, איזאיה היורש, נהרג מאז והוחלף בגיבור העל הארצי טאקיון.
בניגוד לשממה התעשייתית של אפוקוליפס, ניו ג'נסיס הוא גן עדן של ממש מכוסה ביערות עבותים ובשטחי עשב.
המיקום העירוני היחיד הוא סופרטאון, עיר צפה שנועדה לא להשפיע על פני כוכב הלכת.
גם אפוקוליפ וגם ניו ג'נסיס הושמדו לכאורה בסכסוך אחרון, בדומה לזה שהרס את אורגרונד, ביתם של האלים הישנים לפני המיני-סדרה של גרנט מוריסון, שבעת החיילים: מיסטר מיראקל .
עם זאת, הגיליון האחרון של אותה סדרה רמז שהאירועים הקודמים של הסיפור היו בסך הכל חזיונות שנראו על ידי הגיבור כחלק ממבחן של האל החדש מטרון.
נראה שאף אחד מהאירועים הללו לא התרחש בפועל, שכן המיני-סדרה "מותם של האלים החדשים" מתרחשת על ניו ג'נסיס ואפוקוליפס בגיליון הראשון, ורבים מהאלים החדשים ודמויות אחרות מהעולם הרביעי נראים בסגנון הסטנדרטי שלהם לאורך רוב הכותרות: ספירה לאחור (Countdown), ספירה לאחור אל מסתורין (Countdown to Mystery) וסופרמן/באטמן (Superman/Batman) .
בנוסף לכך שניו ג'נסיס ואפוקוליפס עדיין קיימים והדמויות מוצגות כפי שהן תמיד, אין אזכור לאף אחד מאירועי שבעת החיילים.
מאז נחשף כי שבעה חיילים הם אכן חלק מההיסטוריה המבוססת, שכן הדמויות שלו מופיעות שוב במשבר הסופי ומתייחסים לאירועים שלו.
מסתבר שכאשר דארקסייד מת (מתי ואיך, נושא שנוי במחלוקת מסוימת בפני עצמו) הוא נפל אחורה בזמן.
הוא, ורבים מהאלים החדשים האחרים, התגלמו אז בגופים אנושיים קיימים.
רובם, אם לא כולם, נהרגו במהלך המשבר האחרון, ושחררו את המהות האלוהית שלהם.
בסוף המיני-סדרה "מותם של האלים החדשים", כשכל האלים מתים, ישות המקור ממזגת את אפוקוליפס וניו ג'נסיס לכוכב לכת אחד ומציינת שאולי הוא יאוכלס מחדש.
בסוף הסיפור הזה, בגיליון מס' 7, האלים החדשים של סופרטאון נולדו מחדש באפוקוליפס שבעצמו נולד מחדש כניו ג'נסיס.
ב"The New 52", אתחול מחדש של היקום של DC קומיקס, ניו ג'נסיס זהה במידה רבה למה שהייתה, אם כי פני השטח של ניו ג'נסיס זרועים כעת בהריסות הערים הקודמות של ניו ג'נסיס, שנהרסו על ידי מלחמת בראשית/אפוקוליפיס החדשה.
ישנם שני סוגים של תושבים וגזעים של ניו בראשית.
הראשונים נקראים "אלים" או "אלים חדשים" (המעמד העליון), גזע של בני אלמוות רבי עוצמה, חיים בסופרטאון.
וה"באג" (המעמד הנמוך) התפתח מ"מיקרו-חיים" שהתפשטו על פני כדור הארץ במהלך מלחמת האלים.
הם חיים על פני כדור הארץ, בכוורות או ב"תלולית החרקים".
מדי פעם יש דעות קדומות בין שני הגזעים הללו, שכן רבים מהאלים מחשיבים את אנשי החרק (הבאג) כמין נחות.
מלבד האלים החדשים והחרקים של בראשית החדשה, יש גם גזע של עמים ילידים הנקראים פרימיטיבים שחיים ביערות של בראשית החדשה.
ישנם מיקומים שונים בניו ג'נסיס:
מקלט האלים או בית המחסה של האלים - בית משוגעים על ניו ג'נסיס שבו כלואים אלים חדשים שהשתגעו.
תלולית החרקים- ביתם של גזע ה"באג".
רכס לונאר (Lonar's Range ) - אזור של מדבר בו חיים העמים הילידים של ניו ג'נסיס שנקראים הפרימיטיבים.
כלא ייחודי (Singularity Stockade) - כלא רב-תכליתי המשמש לעיתים קרובות את האלים החדשים של ניו ג'נסיס.
סופרטאון - ידועה גם בשם העיר השמימית, סופרטאון היא עיר צפה, בירת ניו ג'נסיס והבית של האלים החדשים שלה.
ניו ג'נסיס הופיעה בסדרה ליגת הצדק בפרק "דמדומים".
התייחסות לניו ג'נסיס בסדרה ליגת הצדק - הדור הבא בפרק "Disordered".
ניו ג'נסיס מוצג ב- DC יוניברס אונליין כאזור עולם פתוח להשלמת משימות עם או נגד באגים.
ניו ברונסוויק היא עיר במחוז מידלסקס שבניו ג'רזי, ארצות הברית ומשמשת כבירת המחוז.
העיר מהווה מרכז מסחרי למרכז ניו ג'רזי וכן כעיר אקדמית בה שוכנת אוניברסיטת ראטגרס, המוסד הגדול ביותר להשכלה גבוהה בניו ג'רזי.
ההתיישבות האירופית הראשונה באזור ניו ברונסוויק החלה בשנת 1681. בתחילה ההתיישבות נקראה "הביצה של פריגמור" ובהמשך "המעבורת של איניאן".
בשנת 1714 קיבלה ההתיישבות את השם ניו ברונסוויק, על שם העיר בראונשווייג הגרמנית.
עקב היותה מיקום מרכזי בין ניו יורק לפילדלפיה, לאורך דרך קדומה הידועה בשם דרך המלך המהירה, ניו ברונסוויק הפכה למרכז חשוב עבור נוסעים וסוחרים קולוניאליים.
ניו ברונסוויק התאגדה כעיירה ב-1736 וקיבלה מעמד של עיר ב-1784.
ניו ברונסוויק ידועה בגיוון האתני שלה.
בעבר רבע מהאוכלוסייה ההונגרית של ניו ג'רזי התגוררה בעיר, ובשנות ה-30 אחד מכל שלושה תושבי העיר היה הונגרי.
הקהילה ההונגרית ממשיכה לתפקד כקהילה מלוכדת, כאשר 3,200 התושבים ההונגרים מהווים 8% מאוכלוסיית ניו ברונסוויק ב-1992. קהילות אסיתיות והיספאניות צומחות סביב רחוב פרנץ', ליד בית החולים האוניברסיטאי רוברט ווד ג'ונסון.
בעיר היו בעבר מספר קהילות יהודיות ובתי כנסת.
עם השנים, עברו רוב היהודים לעיירות הסמוכות היילנד פרק ואדיסון.
בין המפורסמים שנולדו או גדלו בעיר: מייקל דאגלס, ג'יילן ברנסון, אלן גות', מל האריס, לורי הרננדז, ג'יימס פ.
ג'ונסון, פלויד מייוות'ר, פול וסלי וג'יימס בררדינלי.
אוניית המערכה ניו ג'רזי (BB-62) הייתה אוניית מערכה מסדרת איווה, והייתה הספינה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת ניו ג'רזי.
היא כונתה לעיתים קרובות בחיבה בשם "Big J".
ניו ג'רזי זכתה ליותר כוכבי קרב עבור פעולות לחימה מאשר שלוש אוניות המערכה האחרות שהושלמו מסדרת איווה, והייתה אוניית המערכה האמריקאית היחידה שהשתתפה במלחמת וייטנאם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניו ג'רזי הפגיזה מטרות בגואם ואוקינאווה, וחיפתה על נושאות מטוסים שערכו פשיטות באיי מרשל.
במהלך מלחמת קוריאה, היא הייתה מעורבת בפשיטות לאורך החוף הצפון קוריאני, שלאחריהן הוצבה בצי העתודה של צי ארצות הברית, הידועה יותר בשם "צי הנפטלין".
היא הופעלה מחדש לזמן קצר ב-1968 ונשלחה לווייטנאם כדי לתמוך בחיילים אמריקאים לפני שחזרה לצי הנפטלין ב-1969. ניו ג'רזי, שהופעלה מחדש פעם נוספת בשנות ה-80 כחלק מתוכנית צי 600 הספינות, עברה מודרניזציה לשאת טילים ונכנסה מחדש לשירות.
ב-1983 השתתפה במבצעים של ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
ניו ג'רזי הושבתה בפעם האחרונה ב-1991 לאחר ששירתה בסך הכל 21 שנים בצי הפעיל.
במהלך הקריירה שלה היא זכתה בציון לשבח יחידתי של הצי על שירות בווייטנאם, ו-19 כוכבי קרב ומערכה עבור פעולות לחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם, מלחמת האזרחים בלבנון ושירות במפרץ הפרסי.
לאחר שימור קצר בצי הנפטלין, היא הועברה לקמדן, ניו ג'רזי, שם היא מהווה ספינת מוזיאון מאז 15 באוקטובר 2001.
ניו ג'רזי הייתה אחת מתכנוני "אוניות המערכה המהירות" מסדרת איווה שתוכננו בשנת 1938 על ידי סניף התכנון הראשוני במשרד הבנייה והתחזוקה.
היא הושקה ב-7 בדצמבר 1942 (ביום השנה הראשון להתקפה על פרל הארבור) ונכנסה לשירות ב-23 במאי 1943. היא הייתה השנייה מסדרת איווה שהוזמנה על ידי הצי האמריקני.
היא הושקה על ידי קרולין אדיסון, אשתו של המושל צ'ארלס אדיסון מניו ג'רזי, בעצמו מזכיר הצי לשעבר; ונכנסה לשירות בפילדלפיה תחת פיקודו של קפטן קרל פ.
הסוללה הראשית של ניו ג'רזי כללה תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7, שיכולים לירות פגזים חודרי שריון במשקל 2,700 ליברות (1,200 קילוגרם) לטווח של 20 מיל ימי (23 מיל; 37 קילומטרים).
הסוללה המשנית שלה כללה עשרים תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר בצריחים תאומים, שיכולים לירות לעבר מטרות לטווח של עד 12 מיילים ימיים (22 ק"מ) משם.
כשהופעלה מחדש ב-1968, הוסרו מניו ג'רזי תותחי נ"מ 20 מ"מ ו-40 מ"מ והיא הותאמה לשימוש כאוניית הפגזה כבדה.
כאשר הופעלה מחדש בשנת 1982, הוסרו מניו ג'רזי ארבעה צריחי תותחים תאומים בקוטר 5 אינץ'/38 קליבר.
היא הצטיידה בארבעה צריחי פלנקס (CIWS) להגנה מפני טילים וכלי טיס, ושמונה משגרי תיבות משוריינות ושמונה משגרי תאים מרובעים שנועדו לירות טילי טומהוק וטילי הרפון, בהתאמה.
הסיפון הראשי היה 53,000 רגל מרובע של עץ טיק.
שלא כמו אוניות המערכה האחרות מסדרת איווה, ניו ג'רזי נקראה על ידי הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט כדי להחזיר חוב פוליטי, למושל ניו ג'רזי דאז, צ'ארלס אדיסון.
בתקופתו במחלקת הצי, אדיסון דחף לבנות את סדרת איווה ולבנות אחת במספנת הצי של פילדלפיה, מה שהבטיח קולות לרוזוולט בפנסילבניה ובניו ג'רזי בבחירות לנשיאות ב-1940.
שיט ניסויים ושירות עם הצי החמישי, אדמירל ספרואנס
ניו ג'רזי השלימה את האבזור והכשירה את הצוות הראשוני שלה במערב האוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי.
ב-7 בינואר 1944 היא עברה דרך תעלת פנמה לכיוון פונאפוטי, איי אליס.
היא התייצבה שם ב-22 בינואר לתפקיד עם הצי החמישי של ארצות הברית, ושלושה ימים לאחר מכן נפגשה עם קבוצת משימה 58.2 להתקפה על איי מרשל.
ניו ג'רזי חיפתה על נושאות המטוסים מהתקפה יפנית, כאשר מטוסים מקבוצת משימה 58.2 ערכו תקיפות נגד קווג'לין ואניווטוק ב-29 בינואר–2 בפברואר, ריכוך עמדות לקראת הפלישה ותמיכה בכוחות שנחתו ב-31 בינואר.
ניו ג'רזי החלה את הקריירה שלה כאוניית דגל ב-4 בפברואר בלגונת מג'ורו כאשר אדמירל ריימונד א.
ספרואנס, מפקד הצי החמישי, הניף עליה את דגלו.
הפעולה הראשונה שלה כאוניית דגל הייתה במבצע כדור ברד, תקיפה ימית ואווירית בת יומיים של כוח המשימה שלה נגד בסיס הצי היפני הגדול בטרוק באיי קרוליין.
התקפה זו תואמה עם ההסתערות על קווג'לין, ולמעשה בלמה את תגובת הצי היפני לכיבוש איי מרשל.
ב-17 וב-18 בפברואר, הטביע כוח המשימה שתי סיירות קלות, ארבע משחתות, שלוש סיירות עזר, שתי מכרזי צוללות, שתי אוניות נגד צוללות, מכמורת חמושה, מעבורת מטוסים ו-23 כוחות עזר נוספים של הצי היפני, לא כולל כלי שיט קטנים.
ניו ג'רזי השמידה ספינת מכמורת ועם אוניות אחרות הטביעה את המשחתת מאיקאזה.
ניו ג'רזי ירתה גם על מטוס אויב שתקף את המערך שלה.
כוח המשימה חזר לאיי מרשל ב-19 בפברואר.
בין 17 במרץ ל-10 באפריל, ניו ג'רזי הפליגה לראשונה עם אוניית הדגל של אדמירל האדמירל מארק א.
מיצ'ר לקסינגטון להפצצה אווירית וימית של אטול מילי, ולאחר מכן הצטרפה לקבוצת משימה 58.2 לתקיפה נגד הספנות באיי פלאו, והפגיזה את וולאי.
עם שובו למג'ורו, אדמירל ספרואנס העביר את דגלו לאינדיאנפוליס.
השיוט המבצעי הבא של ניו ג'רזי, 13 באפריל–4 במאי 1944, התחיל והסתיים במג'ורו.
היא חיפתה על כוח הפגיעה של נושאות המטוסים שהעניקו סיוע אווירי לפלישה לאייטאפה, מפרץ טאנהמרה ומפרץ הומבולדט, גינאה החדשה, ב-22 באפריל, ולאחר מכן הפגיזה מתקני נמל וחוף בטרוק 29–30 באפריל.
ניו ג'רזי והמערך שלה הפילו שני מפציצי טורפדו של האויב בטרוק.
מטחי הפגזים 16 אינץ' שלה תקפו את פונאפה ב-1 במאי, הרסו מכלי דלק, גרמו נזק כבד לשדה התעופה והרסו בניין מטה.
לאחר חזרות באיי מרשל לקראת הפלישה לאיי מריאנה, ניו ג'רזי יצאה לים ב-6 ביוני בקבוצת החיפוי וההפגזות של כוח המשימה של אדמירל מיצ'ר.
ביום השני של תקיפות אוויר טרום הפלישה, 12 ביוני, הפילה ניו ג'רזי מפציץ טורפדו של האויב, ובמהלך היומיים הבאים התותחים הכבדים שלה פגעו בסאיפאן ובטיניאן, לקראת הנחיתה הימית ב-15 ביוני.
התגובה היפנית למערכה על איי מריאנה הייתה הוראה לצי השטח העיקרי שלה להשמיד את כוח הפלישה האמריקאי.
מעקבים של צוללות אמריקאיות עקבו אחרי הצי היפני אל תוך ים הפיליפינים כאשר אדמירל ספרואנס הצטרף עם כוח המשימה שלו לכוח של האדמירל מיצ'ר כדי לפגוש את האויב.
ניו ג'רזי עמדה במסך החיפוי סביב נושאות המטוסים ב-19 ביוני 1944, כאשר טייסים אמריקאים ויפנים התמודדו בקרב ים הפיליפינים.
באותו יום ולמחרת איבד הצי הקיסרי היפני כמעט את כל כוחו האווירי במה שייקרא "מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה", ובו איבדו היפנים כ-400 מטוסים תמורת פחות משני תריסר מטוסים אמריקאים בתמורה.
אובדן זה של טייסים מאומנים ומטוסים הוחמר על ידי טביעת נושאות המטוסים היפניות טאיהו ושוקאקו על ידי הצוללות אלבקור וקוואלה, בהתאמה, ואובדן היו למטוסים ששוגרו מנושאת המטוסים הקלה בלו ווד.
בנוסף לאבדות אלו, הצליחו כוחות בעלות הברית לפגוע בשתי נושאות מטוסים יפניות ובאוניית מערכה.
אש הנ"מ של ניו ג'רזי ושאר אוניות החיפוי התבררו כמעט בלתי חדירות; שתי אוניות אמריקאיות נפגעו קלות במהלך הקרב.
רק 17 מטוסים אמריקאים אבדו בקרב.
שירות עם הצי השלישי, אדמירל הולסי
תרומתה האחרונה של ניו ג'רזי לכיבוש איי מריאנה הייתה בתקיפות על גואם ואיי פלאו שממנה הפליגה לפרל הארבור, לשם הגיעה ב-9 באוגוסט.
כאן היא הניפה את דגל האדמירל ויליאם פ.
הולסי ג'וניור, ב-24 באוגוסט, והפכה לאוניית הדגל של הצי השלישי של ארצות הברית.
ב-30 באוגוסט יצאה ניו ג'רזי להפלגה מפרל הארבור, ובמשך שמונה החודשים הבאים התבססה באוליטי כדי להעניק תמיכה לכוחות בעלות הברית הפועלים בפיליפינים.
בתקופה זו של המלחמה בזירת האוקיינוס השקט, כוחות משימה של נושאות מטוסים מהירות הרחיקו למימי הפיליפינים, אוקינאווה ופורמוזה, וערכו תקיפות חוזרות ונשנות על שדות תעופה, ספנות, בסיסי חוף וחופי פלישה.
בספטמבר היעדים היו בויסאיאס ובדרום הפיליפינים, ולאחר מכן מנילה וקאוויט, פאנאי, נגרוס, לייטה וסבו.
בתחילת אוקטובר החלו פשיטות להשמדת כוח אווירי של האויב מבסיסים באוקינאווה ופורמוזה כהכנה לנחיתות בלייטה ב-20 באוקטובר 1944. הפלישה הזו הביאה לגיחה הגדולה האחרונה של הצי הקיסרי היפני.
תוכניתה לקרב מפרץ לייטה כללה תקיפה של כוח צפוני של נושאות מטוסים שעד כה התרוקנו מרוב כלי הטיס שלהם כדי למשוך משם את אוניות המערכה, הסיירות ונושאות המטוסים המהירות שאיתם הגן אדמירל הולסי על הנחיתות.
זה נועד לאפשר לכוח המרכזי היפני להיכנס למפרץ דרך מצר סן ברנרדינו.
עם פתיחת הקרב, מטוסים מנושאות המטוסים שעליהן הגנה ניו ג'רזי פגעו בחוזקה הן בכוח הדרומי והן בכוח המרכזי היפנים, והטביעו אוניית מערכה ב-23 באוקטובר.
למחרת, הולסי הנהיג את כוחו צפונה לאחר שזוהה כוח ההטעיה.
מטוסים מנושאות המטוסים שלו הטביעו ארבע מנושאות המטוסים היפניות, כמו גם משחתת וסיירת, כאשר הגיעה הודעה שהכוח המרכזי היפני תוקף קבוצת נושאות מטוסים מלוות אמריקאיות ליד סאמאר.
האיום הזה על ראשי החוף האמריקאים אילץ את TF 38 לשנות את המסלול ולהפליג כדי לתמוך בצי נושאות המטוסים המלוות הפגיעות, אך התנגדות עזה של הצי השביעי בקרב מול סאמאר כבר גרמה ליפנים לסגת וניו ג'רזי נמנעה מפעולת שטח.
ניו ג'רזי הצטרפה שוב לנושאות המטוסים המהירות שלה ליד סן ברנרדינו ב-27 באוקטובר 1944 לתקיפות במרכז ובדרום לוזון.
יומיים לאחר מכן, הכוח עבר התקפת קמיקזה.
ניו ג'רזי הפילה מטוס שהטייס שלו תמרן אותו לעבר גלריות התותחים השמאליים של אינטרפיד, בעוד אש מקלעים של אינטרפיד פצעה שלושה מאנשי ניו ג'רזי.
במהלך פעולה דומה ב-25 בנובמבר, שלושה מטוסים יפנים הופלו מאש משולבת של הכוח, אולם חלק מאחד מהם פגע על סיפון הטיסה של הנקוק.
אינטרפיד שוב הותקפה; היא הפילה מטוס קמיקזה אחד, אך נפגעה על ידי אחר למרות פגיעות של תותחנים בניו ג'רזי על התוקף.
ניו ג'רזי הפילה מטוס שצלל על קאבוט ופגעה במטוס אחר שהתנפץ בחרטום השמאלי של קאבוט.
ב-18 בדצמבר 1944, אוניות כוח המשימה 38 נתקלו בטייפון קוברה במהלך ניסיונן לתדלק בים.
באותה עת פעלו האוניות כ-300 מיל (480 קילומטרים) מזרחית ללוזון בים הפיליפינים.
לכל אחת מנושאות המטוסים בצי השלישי היה איש מזג אוויר, וכאוניית הדגל של הצי, על ניו ג'רזי, היה איש מזג אוויר מנוסה מאוד: קומנדר ג.
קוסקו, בוגר קורס אירולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שחקר גם הוריקנים באיי הודו המערבית; למרות זאת, אף אחד מהצוותים הללו לא הצליח לתת לצי השלישי להתריע על סופת הטייפון הממשמשת ובאה.
ניו ג'רזי שרדה את הסופה ברובה ללא פגע.
היא חזרה לאוליטי בערב חג המולד כדי לפגוש את אדמירל הצי צ'סטר נימיץ.
שירות עם פלגת אוניות המערכה השביעית, אדמירל באדג'ר
מ-30 בדצמבר 1944 עד 25 בינואר 1945 ערכה ניו ג'רזי את השייט האחרון שלה כאוניית הדגל של האדמירל הולסי.
היא חיפתה על נושאות המטוסים בהתקפותיהם על פורמוזה, אוקינאווה ולוזון, בחופי הודו-סין, הונג קונג, שאנטואו ואמוי, ושוב על פורמוזה ואוקינאווה.
באוליטי ב-27 בינואר, האדמירל הולסי הניף את דגלו בניו ג'רזי, אך הוא הוחלף יומיים לאחר מכן בדגלו של אדמירל משנה אוסקר סי.
באדג'ר השני בפיקודו על פלגת אוניות המערכה השביעית.
כתמיכה במתקפה על איוו ג'ימה, ניו ג'רזי חיפתה על הקבוצה של אסקס בהתקפות אוויריות על האי בין 19 ל-21 בפברואר, ולאחר מכן חיפתה על הפשיטה הראשונה הגדולה של נושאות המטוסים על טוקיו ב-25 בפברואר, פשיטה שמטרתה הייתה במיוחד בתי חרושת לייצור מטוסים.
במהלך היומיים הבאים, אוקינאווה הותקפה מהאוויר על ידי אותו כוח תקיפה.
ניו ג'רזי הייתה מעורבת ישירות בפלישה לאוקינאווה מ-14 במרץ עד 16 באפריל.
בעוד נושאות המטוסים התכוננו לפלישה עם תקיפות שם ובהונשו, ניו ג'רזי נלחמה בהתקפות אוויריות, השתמשה במטוסים הימיים שלה כדי לחלץ טייסים שהופלו, הגנה על נושאות המטוסים מפני קמיקזה, הפילה לפחות שלושה וסייעה בהשמדת אחרים.
ב-24 במרץ 1945 היא שוב ערכה את ההפגזות הכבדות, והכינה את חופי הפלישה לתקיפה שבוע לאחר מכן.
במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, עברה שיפוץ בניו ג'רזי במספנת הצי בפיוג'ט סאונד, שממנה הפליגה ב-4 ביולי לסן פדרו, פרל הארבור ואניווטוק לכיוון גואם.
כאן ב-14 באוגוסט היא הפכה שוב לאוניית הדגל של הצי החמישי תחת אדמירל ספרואנס.
שהות קצרה במנילה ובאוקינאווה הקדימה את הגעתה למפרץ טוקיו ב-17 בספטמבר, שם שימשה כאוניית הדגל של המפקדים הבאים של הכוחות הימיים במימי יפן עד שהוחלפה ב-28 בינואר 1946 על ידי איווה (BB-61).
כחלק ממבצע מרבד קסמים המתמשך, ניו ג'רזי העלתה על סיפונה קרוב לאלף חיילים הפונה הביתה, איתם הגיעה לסן פרנסיסקו ב-10 בפברואר.
לאחר פעולות בחוף המערבי ושיפוץ רגיל בפיוג'ט סאונד, ניו ג'רזי הגיעה הביתה לבייון, ניו ג'רזי, למסיבת יום הולדת רביעית ב-23 במאי 1947. באירוע נכחו המושל אלפרד א.
דריסקול, המושל לשעבר וולטר א.
בין 7 ביוני ל-26 באוגוסט, ניו ג'רזי היוותה חלק משייטת האימונים הראשונה ששייטה במימי צפון אירופה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה.
למעלה מאלפיים אנשי האקדמיה הימית של ארצות הברית ו-NROTC קיבלו ניסיון שיט בפיקודו של אדמירל ריצ'רד ל.
קונולי, מפקד כוחות הצי במזרח האוקיינוס האטלנטי והים התיכון, שהניף את דגלו בניו ג'רזי ברוזית', סקוטלנד ב-23 ביוני.
היא הייתה הזירה של קבלות פנים רשמיות באוסלו, שם הוקון השביעי, מלך נורווגיה סקר את הצוות ב-2 ביולי, ובפורטסמות', אנגליה.
צי האימונים הפליג מערבה ב-18 ביולי לתרגילים באיים הקריביים ובמערב האוקיינוס האטלנטי.
לאחר שירות בניו יורק כאוניית הדגל של אדמירל משנה הבר ה.