tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת סוף הכהונה, חיזק מזכיר המדינה מייק פומפאו את הקו הפרו-ישראלי בביקור היסטורי שערך בנובמבר 2020. פומפאו היה למזכיר המדינה הראשון שביקר בהתנחלות (יקב פסגות), שם הצהיר כי מוצרים מאזורים אלו יסווגו כ"תוצרת ישראל".
בנוסף, הכריז הממשל על תנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית והודיע על הפסקת כל תמיכה בארגונים הקשורים אליה, ובכך חתם תקופה של גיבוי מדיני חסר תקדים למדינת ישראל בזירה הבינלאומית.
לעומת הנשיא טראמפ התנגד להסכם הגרעין עם איראן ואף פרש ממנו, הנשיא ג'ו ביידן תומך בחזרה להסכם, אך לצד זאת הצהיר כי אם המגעים הדיפלומטיים עם טהראן ייכשלו – יפנה לנתיבים אחרים.
נשיא ארצות הברית ביידן ונפתלי בנט, ראש ממשלת ישראל, תמכו בליבון המחלוקות בנושא בשיח ישיר ולא שיח תקשורתי.
אף על פי כן, ראש הממשלה בנט הצהיר על התנגדותו לחזרה להסכם, בדומה לעמדת קודמו בתפקיד.
מאוחר יותר אמר ביידן כי הסכם הגרעין עם איראן "מת".
הנשיא ביידן תומך בפתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני באמצעות שתי מדינות לשני עמים.
עם התמשכות מלחמת חרבות ברזל פתח ביידן ביוזמה מדינית לקידום חזון שתי המדינות.
ביולי 2022 ביקר הנשיא ביידן בישראל והכריז יחד עם ראש הממשלה יאיר לפיד על "אמנת ירושלים".
לקראת ביקורו, נשאל ביידן (בריאיון עם יונית לוי) על ההתרחקות של אחדים מחברי מפלגתו מישראל, והשיב "הם מעטים והם טועים".
תחת ממשלת ישראל השלושים ושבע
לאחר הקמת ממשלת נתניהו השישית חלה מתיחות ביחסי המדינות.
הסוגיה המרכזית שהעיבה על היחסים הייתה קידום הרפורמה המשפטית, שעוררה דאגה עמוקה בממשל ביידן באשר לחוסן המוסדות הדמוקרטיים בישראל.
הממשל האמריקאי לחץ להגעה להסכמה רחבה, והנשיא ביידן נקט בצעד חריג כשהתבטא פומבית נגד המהלך, והדגיש את הצורך באיזונים ובלמים.
ביידן אף נמנע במשך חודשים ארוכים מהזמנת ראש הממשלה נתניהו לבית הלבן, אקט ששימש כביטוי דיפלומטי לסלידה ממדיניותו.
במקביל למחלוקת על הרפורמה, שרר מתח מתמיד סביב המתרחש ביהודה ושומרון.
ממשל ביידן הפגין התנגדות עקבית ונחרצת להרחבת ההתנחלויות ולהלבנת מאחזים, תוך שהוא מגדיר צעדים אלו כמכשול לחזון שתי המדינות.
גורמים רשמיים בוושינגטון הביעו דאגה גוברת גם מהעלייה בהיקף אלימות המתנחלים נגד פלסטינים, וקראו לממשלת ישראל לפעול בנחישות להרגעת הרוחות בשטח.
למתיחות זו נוספו גם דבריו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' שלאחר פיגוע ירי נגד ישראלים שבוצע בחווארה אמר שיש "למחוק את חווארה".
דבריו ספגו גינויים מצד משרד החוץ האמריקני, ולמרות שהוא הבהיר שלא הייתה כוונתו לפגיעה בחפים מפשע, אנשי הממשל האמריקאי הודיעו שלא ייפגשו איתו כשביקר בארצות הברית, וביטלו את השתתפותם באירוע של הבונדס בו נאם.
בעקבות אישור התיקון בחוק ההתנתקות שביטל את תחולתו בצפון השומרון, זומן שגריר ישראל לשיחה במחלקת המדינה, לראשונה מאז 2010. בפברואר 2024 הטילה ארצות הברית סנקציות על 4 מתנחלים בגין אלימות כלפי פלסטינים, צרפת ובריטניה נקטו אחריה צעד דומה.
לאחר שבצלאל סמוטריץ' הודיע כי נתניהו אישר לקדם בניה של 3,000 יחידות דיור באזור מעלה אדומים בעקבות פיגוע הירי במחלף הזיתים, שר החוץ אנתוני בלינקן אמר כי "ההתנחלויות לא מועילות לשלום מתמשך – והן גם לא עולות בקנה אחד עם החוק הבין-לאומי.
הממשל שלנו שומר על התנגדות נחרצת להרחבת ההתנחלויות, שרק מחלישות – ולא מחזקות – את ביטחון ישראל".
למרות חילוקי הדעות המדיניים החריפים, הקשר הביטחוני נותר על כנו, במיוחד סביב המאמצים המשותפים לבלימת תוכנית הגרעין האיראנית והתוקפנות של שלוחי איראן במזרח התיכון.
הממשל האמריקאי הקפיד להבהיר כי המחלוקות הפוליטיות אינן משפיעות על מחויבותו לביטחונה של ישראל ולשימור יתרונה האיכותי.
בנוסף, ממשל ביידן השקיע מאמץ דיפלומטי בתיווך הסכם נורמליזציה בין ישראל לסעודיה.
פגישתם של ביידן ונתניהו בניו יורק בשולי עצרת האו"ם בספטמבר 2023 שיקפה זאת.
באותו חודש נרשם גם הסתיים תהליך ארוך שנים של כניסתה ישראל לתוכנית הפטור מוויזה .
ארצות הברית היא התומכת העיקרית של ישראל במלחמת חרבות ברזל, סיפקה לישראל אמצעי לחימה וגינתה בחריפות רבה את טבח שבעה באוקטובר.
הנשיא ביידן נשא נאומי תמיכה אחדים וארצות הברית השתתפה בהצהרת מדינות המערב המגנות בחריפות את מתקפת החמאס.
מזכיר המדינה האמריקני אנתוני בלינקן הגיע לביקורים אחדים בישראל במהלך המלחמה וכך גם הנשיא ביידן, כדי לדון במלחמה.
ארצות הברית תיווכה את עסקת שחרור החטופים בסוף נובמבר 2023, שבה הוסכם על הפוגה ושוחררו משבי החמאס 70 ישראלים, בעיקר נשים וילדים.
ב-20 באוקטובר ביקש ביידן מהקונגרס אישור לתוספת 14 מיליארד דולר לתקציב התמיכה בישראל.
היחסים בין ממשל ארצות הברית לממשל בישראל הצטננו ככל שהמלחמה התארכה.
הנשיא ביידן דרש הפסקת אש מיידית במסגרת עסקה לשחרור חטופים, והזהיר מפני המשבר ההומניטרי המחמיר בעזה.
כדי לעקוף את הצורך לעבור במעברי הגבול בין ישראל לעזה ואת בעיית החלוקה של הסיוע, החלה ארצות הברית בהקמת נמל זמני בעזה, במטרה להעביר 2 מיליון מנות מזון מדי יום.
ההחלטה האמריקאית התקבלה בעקבות אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה.
אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה הגיע לאחר שורת מקרים בהם ישראל התקשתה לעמוד בהתחייבותה להכניס סיוע לרצועה, מכיוון שהמשאיות נחסמו על-ידי מפגינים והוביל להחלטה האמריקאית להקים נמל זמני בעזה במטרה להבטיח את כניסת הסיוע לרצועה ואת חלוקתו לאזרחים.
ב-14 במרץ נשא מנהיג הרוב בסנאט של ארצות הברית, צ'אק שומר, נאום בו אמר כי נתניהו "אפשר להישרדותו הפוליטית לגבור על האינטרסים של ישראל", שהוא בנה קואליציית ימין קיצוני שגרמה לו "לקבל בקלות רבה מדי" את ממדי הרג האזרחים בעזה, ו"ישראל לא תוכל להצליח כמנודה נגד כל העולם".
הוא הוסיף שנחוצות בחירות בישראל.
ביידן גיבה את הנאום ואמר שהוא משקף דאגה שאמריקאים רבים שותפים לה".
יריבו לבחירות לנשיאות, דונלד טראמפ, אף אמר שצריך ולסיים את המלחמה וישראל מפסידה במאבק על דעת הקהל.
על אף המתיחות ביחסים משלוחי הנשק מארצות הברית לישראל לא נפגעו, במרץ 2024 אישרה ארצות הברית משלוח נוסף של 25 מטוסי קרב F35A ופצצות במשקל טון.
כשנשאלה על כך סגנית הנשיא קמלה האריס, היא אמרה "חשוב מאוד להבחין או לפחות לא לבלבל בין ממשלת ישראל לאזרחים הישראלים.
לאזרחים הישראלים, כמו לפלסטינים, יש זכות לביטחון."
ב-4 בפברואר 2025 נפגש טראמפ עם בנימין נתניהו ולאחר מכן הצהיר כי ארצות הברית תיקח אחריות על רצועת עזה, ויתפנו ממנה 1.8 מיליון עזתים.
במהלך פברואר 2025, הגיע משלוח חימושים כבדים מסוג MK-84 לישראל, זאת לאחר שהנשיא טראמפ הסיר את האמברגו של ביידן על פצצות כבדות לישראל.
במהלך תקופת המלחמה, סקרים בארצות הברית הראו ירידה דרמטית בתמיכה בישראל, כאשר בקרב הצעירים הדמוקרטיים כ-80% מתנגדים לה.
הירידה אינה רק בתמיכה בישראל, אלא בעיקר בתמיכה בכך שארצות הברית תמשיך להעניק לישראל סיוע צבאי וכלכלי בלתי מותנה וגברה הגישה האומרת שישראל רשאית להגן על עצמה, אך עליה לממן זאת בעצמה ולא להסתמך על סיוע אמריקני.
הסכמים והבנות בין ישראל לארצות הברית
ב-1957, לאחר מבצע סיני, לחצה ארצות הברית לסגת מסיני, והתחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של כלי שיט ישראלים במצרי טיראן.
ב-12 בדצמבר 1962 נחתמה אמנת הסגרה בין שתי המדינות.
ב-10 במרץ 1965 חתמו שתי המדינות על "מזכר הבנות" ראשון וחשאי.
ב-1975 נערך מזכר הבנות האמריקני-ישראל, בין ממשלו של ג'רלד פורד לממשלת ישראל.
במזכר התחייב הממשל האמריקני, בתמורה לוויתורים ישראליים בגבול עם מצרים, שלא להכיר באש"ף ולא לנהל איתו משא ומתן כל עוד עומד אש"ף בסירובו להכיר בישראל ובזכותה להתקיים בגבולות מוכרים ובטוחים.
ממשלו של ג'ימי קרטר שבא אחריו, התסתייג מהתחייבות זו וניסה לעקוף אותה בדרכים שונות אולם נמנע מלהפר אותה בגלוי.
ההתחייבות השנייה במזכר הייתה שארצות הברית תתאם מראש עם ישראל מהלכים להתקדמות בתהליך השלום.
התחייבות זו הופרה ב-1 באוקטובר 1977 כשממשל קרטר השיק יוזמה משותפת עם ברית המועצות, ליישוב הסוגיה הפלסטינית, מבלי ליידע את ראש הממשלה הישראלי על המהלך.
ב-1978, כתמורה לוויתור ישראל על סיני בהסכם השלום עם מצרים, התחייבה ארצות הברית לערוב לביצועו, לספק נשק לישראל ולהימנע מאספקת נשק שיסכן אותה.
ב-1991, כדי לדרבן את ישראל להסכים לכינוס ועידת מדריד, מסרה ארצות הברית לישראל מכתב ביטחונות ובו מצוין כי היא אינה תומכת בכינונה של מדינה פלסטינית עצמאית.
ב-2005, בתמורה לתוכנית ההתנתקות העניק בוש לשרון מכתב שבו הכיר בזכות ישראל על גושי ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
ב-19 בספטמבר 2014 אשרר הסנאט האמריקני ברוב גדול את חוק "השותפות האסטרטגית ישראל־ארצות הברית".
חוק שחיזק באופן משמעותי את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות, בכל הנוגע לאיומים ביטחוניים ולסוגיות אזוריות.
את ההצעה יזמו הסנטורים ברברה בוקסר ורוי בלאנט.
עם אישורה הסופי של הצעת החוק קיבלה ישראל, בין היתר, מטוסי תדלוק ותחמושות מיוחדות, הועמדו לרשותה תצלומים שיפיקו לווייני ריגול אמריקניים, והמרחב האווירי של ארצות הברית נפתח לאימונים של חיל האוויר הישראלי.
ארה"ב הטילה אמברגו נשק על אזור המזרח התיכון, לרבות היישוב היהודי בארץ ישראל, כבר ב-14 בנובמבר 1947. אמברגו זה הורחב עם החלטה 46 והחלטה 50 של מועצת הביטחון של האו"ם, בזמן מלחמת העצמאות.
שיתוף פעולה מודיעיני משמעותי החל בעקבות מסירת הנאום הסודי של חרושצ'וב ב-1956. השגת הנוסח המדויק של הנאום נחשבה להישג מדהים לשירותים החשאיים של ישראל, ויצרה את התשתית לשיתוף הפעולה עם ה־CIA.
עם זאת, באותה שנה אילצה ארצות הברית את ישראל לסגת מסיני באמצעות לחץ כלכלי ומדיני כבד, שכלל איום בסנקציות והפסקת סיוע, ואזהרה שלא תבוא לעזרתה נוכח האיומים הצבאיים של ברית המועצות.
החל מאמצע שנות ה-60 הפך שיתוף הפעולה הביטחוני לבסיס היחסים בין המדינות.
במבצע "יהלום" משנת 1966, השיג "המוסד" מטוס מיג-21 עיראקי.
דגם זה היה עמוד השדרה של הכוח האווירי הסובייטי וטייסי צפון וייטנאם בזמן מלחמת וייטנאם, וארצות הברית השקיעה מאמצים רבים להשיג דגם כזה אך לשווא.
ישראל העניקה לטכנאים אמריקאים גישה אליו בתמורה לטילי אוויר-אוויר "סיידוויינדר", ומידע מודיעיני על מערכות נ"מ סובייטיות.
שיתוף פעולה זה נחשבל נקודת הפתיחה של היחסים הקרובים בין ישראל לארצות הברית.
המלחמה הקרה ושיתוף הפעולה של מרבית מדינות ערב עם ברית המועצות הביאו את ארצות הברית לתמוך בישראל, אולם שיתוף פעולה זה המשיך והתחזק.
שיאו של הסיוע האמריקאי הצבאי היה ברכבת האווירית שסיפקה ציוד צבאי לישראל במלחמת יום כיפור.
באותה מלחמה, מנעה ארצות הברית מנעה סיוע סובייטי לארמייה השלישית, באמצעות הכרזה על כוננות גרעינית ל-3 DEFCON, בלילה שבין ה-24 ל-25 באוקטובר 1973. לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים והחזרת סיני, נוצר צורך בבניית בסיסי טיסה חלופיים לחיל האוויר הישראלי.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בנה שלושה בסיסי אוויר בנגב: רמון, נבטים ועובדה.
מאז כלל שיתוף הפעולה בניית מחנות צבא ומחסנים של הכוחות האמריקנים בשטח ישראל, וכן בניית מחנות צבא עבור צה"ל בידי חיל ההנדסה האמריקני.
מספר מחנות ובסיסים נוספים נבנו במהלך שנות ה-90 באזור הנגב, וזאת על מנת לסגור בסיסים ישנים ביהודה ושומרון.
החל מתחילת שנות ה-80 מקיימות המדינות "דיאלוג אסטרטגי" במסגרתו מתואמות שתי המדינות את המדיניות המדינית והצבאית שלהן.
כמו כן החל מסוף שנות ה-80 נחשבת ישראל ל"בעלת ברית עיקרית שאיננה בנאט"ו", מה שמעניק לה אפשרות לקבל ציוד ולהשתתף בפרויקטים ביטחוניים אמריקאיים כמו פיתוח טיל החץ, טנק המרכבה ופרויקט הלביא, שלחץ אמריקאי דווקא הביא לביטולו.
כמו כן סייעה ישראל לממשלת ארצות הברית בפרשת איראן-קונטראס באמצע שנות ה-80.
בנוסף, מקיימים שני הצבאות – צה"ל והכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית – תמרונים ואימונים משותפים, בעיקר של חילות האוויר וכוחות מיוחדים.
החל מאמצע שנות ה-90 קיים באופן רשמי שיתוף פעולה בנושא אנטי-טרור והחל מ-2002 החלו כוחות צבא של ארצות הברית להתאמן במחנה צאלים בלוחמה בשטח בנוי לפי השיטות והמודלים שפיתח צה"ל באינתיפאדה השנייה.
בשנת 2003 מכר צה"ל לארצות הברית 12 דחפורי D9 ממוגנים למלחמה בעיראק (הדחפורים היוו הצלחה עבור האמריקנים) ורקטות כנגד בונקרים.
מלבד שיתוף הפעולה בין הצבאות, ארצות הברית מעניקה לישראל מדי שנה כספי סיוע חוץ ביטחוני (FMS), בהם ישראל יכולה לרכוש בהנחה ציוד ומערכות נשק תוצרת ארצות הברית.
כתוצאה מכך, כיום רוב הציוד והנשק בצה"ל הוא תוצרת ארצות הברית, דבר שפגע בתעשיות המקומיות.
מכירת הנשק נעשית תוך מגבלות המתחלקות לשני סוגים: מגבלות שימוש (בעיקר אי שימוש בנשק למלחמה תוקפנית) ומגבלות מכירה הלאה (המחייבות את ישראל לקבל את הסכמת ארצות הברית למכירת נשק המכיל טכנולוגיה אמריקאית), ההסכם המגביל מתעדכן מדי פעם בהתאם להתפתחויות.
כתוצאה ממגבלות אלו הוטל מספר פעמים אמברגו זמני על ישראל (למשל בעקבות מבצע אופרה) בשל חריגה לדעתם של האמריקאים מהמגבלות וכן הוכרחה ישראל לוותר על מכירות נשק לארצות שונות (למשל מכירת הפלקון לסין).
ארצות הברית לעומת זאת התחייבה מספר פעמים לכך שיישמר היתרון האיכותי של צה"ל, דבר שגם הוא הביא מספר פעמים לטענות של ישראל על הפרת ההתחייבות (בעיקר בהקשר למכירות נשק לערב הסעודית).
ארצות הברית מחזיקה בישראל מחסנים ובהם ציוד לחימה לשעת חירום.
במסגרת התוכנית הקרויה WRSA-I, מאוחסנים פגזים, טילים, רק"ם ועוד בשווי מיליארד דולר, המיועדים לשימוש בידי ארצות הברית וישראל.
התוכנית מופעלת על ידי יוקום (פיקוד אירופה של צבא ארצות הברית).
במלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן מכרה ארצות הברית לישראל ציוד מתוך מאגר זה.
בשנת 2008 הוקמה בנגב המערבי תחנת מכ"ם אמריקאית.
המכ"ם מתוצרת ריית'יאון מסוגל לזהות כדור בייסבול ממרחק 4,700 קילומטרים, והוא מקושר למערכת האמריקנית להגנה מפני טילים.
זהו בסיס הקבע הזר הראשון על אדמת ישראל.
התחנה מאוישת על ידי חיילים מפיקוד אירופה של צבא ארצות הברית, ולישראל אין גישה ישירה למודיעין המופק.
ב-22 ביוני 2025 במהלך מבצע עם כלביא שפתחה ישראל כנגד איראן במטרה לפגוע בתוכנית הגרעין האיראנית וביכולות שיגור וייצור הטילים הבליסטים שלה, ארצות הברית הצטרפה בצעד חסר תקדים למתקפה הישראלית והפציצה בעזרת מפציצי B-2 ספיריט את מתקני הגרעין בפורדו, נתנז ואספהאן במבצע פטיש חצות.
מדובר בפעם הראשונה בהיסטוריה בה ארצות הברית פועלת באופן צבאי וגלוי לצד ישראל כנגד מדינה ריבונית אחרת.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודה לראש הממשלה בנימין נתניהו בהצהרה מיוחדת מהבית הלבן באותו יום על שיתוף הפעולה היוצא דופן בין המדינות במהלך המבצע ואמר – "פעלנו כצוות, אולי כמו שאף צוות לא פעל אי פעם.
יחד סילקנו איום חמור לשלום העולם ולקיומה של ישראל.
הסיוט הגרעיני האיראני נגמר, וארה"ב ניצבת לצד ישראל, חזקה מתמיד".
ארצות הברית היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של ישראל ומהווה את הגוש הכלכלי השני בגודלו (אחרי האיחוד האירופי) שאיתו מקיימת ישראל קשרי סחר.
ב-2003 היווה היצוא (ללא יהלומים) לארצות הברית 29% מכלל היצוא הישראלי ואילו היבוא מארצות הברית היווה 18% מכלל היבוא (ללא יהלומים) של ישראל וישראל נמצאה בעודף מסחרי של כמיליארד דולר מול ארצות הברית (הנתונים אינם כוללים את היבוא הביטחוני).
חלק גדול מהסחר הוא של מוצרי טכנולוגיה עילית (היי טק) וכן של תרופות (בעיקר מושפע מחברת טבע).
הסחר בין שתי המדינות מתנהל במסגרת הסכם סחר חופשי אשר נחתם ב-1985. הסכם זה מסייע משמעותית לכלכלת ישראל, בין השאר בשל העובדה, כי היא אחת המדינות הבודדות החתומות על הסכם סחר חופשי הן עם ארצות הברית והן עם האיחוד האירופי.
גם מרבית סחר החוץ של ישראל שאיננו מתנהל עם ארצות הברית (למעשה כמעט כל הסחר שאיננו עם האיחוד האירופי) מתנהל בדולר אמריקני.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל מערך של חמישה נספחים כלכליים הפרושים ברחבי ארצות הברית: ענת כץ, הנספחת הכלכלית בוושינגטון,
נילי שלו, הציר הכלכלי בניו יורק (אחראית על אזור צפון-מזרח ארצות הברית), גיא כהן, הנספח הכלכלי בשיקגו (אחראי על אזור המערב התיכון), מיכל נידם, הנספחת הכלכלית ביוסטון (אחראית על אזור הדרום) וגילי עובדיה, הנספח הכלכלי בסן פרנסיסקו (אחראי על אזור מערב ארצות הברית).
מטרת הנספחויות היא קידום הסחר והיצוא, ייזום ותחזוקת הסכמי סחר לשיפור תנאי הסחר של ישראל, עידוד ומשיכת השקעות זרות ויצירת שיתופי פעולה אסטרטגית עם חברות זרות, ארגונים וגופים ממשלתיים.
בנוסף על הסחר הענף, נסחרות חברות ישראליות לא מעטות בבורסת ניו יורק ובנאסד"ק וכן מתבצעות השקעות רבות של חברות משתי המדינות.
ממשלת ארצות הברית מעניקה כל שנה לישראל סיוע כלכלי גדול (ממוצע של 2.55 מיליארד דולר בשנה בחמש השנים האחרונות) שהחל מ-2008 מגיע כולו כסיוע ביטחוני.
כמו כן, ארצות הברית מעניקה כיום לישראל ערבויות בסך כולל של עשרה מיליארד דולר בהן יכולה ישראל להשתמש כדי ללוות כסף בשוקי העולם בריבית הקרובה יותר לריבית בה ממשלת ארצות הברית לווה (מסכום הערבויות מנוכה ההשקעה בהתנחלויות אולם בכל מקרה הסכום ברובו איננו מנוצל בשל חוסר צורך).
בסוף 2010 נחתם הסכם "שמיים פתוחים" בין ישראל לארצות הברית.
על פי ההסכם, חברות תעופה ישראליות יוכלו לטוס לכל יעד בארצות הברית ללא הגבלה, ולהמשיך לכל יעד אחר ברחבי העולם.
בשנת 2013, סך הייצוא של ישראל לארצות הברית ירד ל-22%.
גם היבוא מארצות הברית נמצא במגמת ירידה ובסך הכול צפויה היחלשות במגמת היצוא והיבוא למערב בכלל ולארצות הברית בפרט בשנים הקרובות.
בתחילת אפריל 2025 הודיעה ארצות הברית על הטלת מכס בשיעור 17% על יבוא מישראל לארצות הברית.
במשרדי ראש הממשלה, האוצר, והכלכלה של ישראל לא ידעו מראש על הטלת המכס המתוכננת על ישראל ולא ידעו מהו החישוב שהביא לשיעור המכס שנקבע.
בשנת 2024 הסתכם היצוא מישראל לארה"ב בכ-34 מיליארד דולר של סחורות ושירותים.
לפני קום המדינה היו ההשפעות התרבותיות העיקריות על הציבור היהודי מארצות מזרח אירופה (ארצות המוצא של רוב העולים) וכן ממעצמת המנדט – בריטניה.
עם התפתחות הברית הצרפתית-ישראלית באמצע שנות ה-50 גברה ההשפעה התרבותית הצרפתית, לעומת זאת ההשפעה התרבותית האמריקאית הייתה זניחה וארצות הברית אף נחשבה בעיני האליטה לנחותה.
עם התחזקות הקשרים בין ישראל וארצות הברית מאמצע שנות ה-60, הולכת וגוברת ההשפעה התרבותית האמריקאית וזאת בהתאם להתפשטותה בעולם.
מרבית הסרטים המוצגים בישראל הם אמריקאים, חלק ניכר מרשתות המזון המיוצגות בישראל הן אמריקאיות, חלק ניכר מהמוזיקה הלועזית המושמעת ברשתות הרדיו היא אמריקאית, חלק גדול מהמילים הלועזיות החודרות לעברית הן באנגלית אמריקאית וכדומה.
אף על פי שאירופה נחשבת עדיין למרכז תרבותי בעיני האליטה, הרי ההשפעה של ארצות הברית על התרבות הישראלית ניכרת במרבית הרבדים התרבותיים של החברה הישראלית.
כמו כן, קיימת גם השפעה תרבותית קטנה של ישראל על ארצות הברית, בעיקר דתית וקולינרית.
ניתן אפוא לראות שישנה התעניינות רבה של קהלים גדולים בארצות הברית בישראל, כמדינת יהודים וכארץ הקודש לנצרות.
יהדות ארצות הברית ויהדות ישראל מהוות כיום את שני המרכזים הדומיננטיים של העם היהודי, המרכזים יחד כ-85% מכלל היהודים בעולם.
בין שתי הקהילות מתקיימת מערכת יחסים ענפה ומורכבת, הנשענת על זיקה היסטורית, דתית ולאומית עמוקה.
קשרים אלו מתבטאים במישורים רבים, החל מתיירות וביקורים תכופים בישראל, דרך תרומות כלכליות נרחבות למוסדות ישראליים, ועד לתמיכה פוליטית איתנה במוסדות השלטון האמריקאיים.
גורם מפתח בשימור עוצמתה של תמיכה זו הוא הלובי הפרו-ישראלי "איפא"ק" (AIPAC), הפועל בוושינגטון לביצור הברית האסטרטגית בין המדינות.
על אף שבאופן מסורתי הרוב המוחלט של הקהילה היהודית בארצות הברית מביע תמיכה עקבית במדינת ישראל, הקשר ידע לאורך העשורים מספר נקודות חיכוך משמעותיות.
התנגשויות אלו צפו בעיקר סביב האשמות ב"נאמנות כפולה", סוגיה שהגיעה לשיאה בפרשת המרגל ג'ונתן פולארד ועוררה חשש בקרב יהודי אמריקה מפני ערעור מעמדם כאזרחים נאמנים.
מוקד מתיחות נוסף הוא שאלת "מיהו יהודי", הנובעת מהפער הדתי והחברתי שבין הקהילות.
בעוד שחלק ניכר מיהודי ארצות הברית משתייך לזרמים הרפורמיים והקונסרבטיביים, הממסד הדתי בישראל מנוהל על ידי האורתודוקסיה, מה שיוצר תחושת ניכור בקרב חלקים ביהדות התפוצות.
מדינת ישראל, מצדה, מייחסת חשיבות אסטרטגית עליונה לשימור הזיקה עם הקהילה האמריקאית.
חשיבות זו מתפרסת על פני שלושה מישורים עיקריים: המישור המדיני, המסתייע בהשפעת הקהילה על הממשל בארה"ב, המישור התרבותי, שבו פועלת ישראל לחיזוק הזהות היהודית ומניעת התבוללות, והמישור הכלכלי, על אף שמגמות עדכניות מצביעות על ירידה הדרגתית באחוז התרומות המופנה לישראל מתוך כלל יעדי הצדקה של יהדות אמריקה.
בערים שבהן קהילות יהודיות גדולות, ובייחוד בניו יורק, לוס אנג'לס, מיאמי וסן פרנסיסקו, ישנם גם ריכוזים משמעותיים של קהילות ישראליות המהווה יעד מרכזי להגירה של ישראלים, במידה רבה בשל איכות החיים הגבוהה במדינה והגשמת "החלום האמריקאי".
הישראלים בארצות הברית (כולל צאצאיהם) מונים כחצי מיליון איש, והם מהווים קרוב לעשרה אחוז מכלל היהודים במדינה.
יחסי ארצות הברית–טורקיה ידעו עליות ומורדות רבות מאז הקמתה של טורקיה המודרנית.
לראשונה כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בדצמבר 1943.
היחסים בין טורקיה לארצות הברית, מוסדו לראשונה במסגרת ועידת קהיר השנייה בדצמבר 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
בשל כך, טורקיה הצטרפה לאו"ם בצורה מהירה, ונמנתה מבין מייסדיו.
במסגרת דוקטרינת טרומן, הוחלט במרץ 1947, על הענקת סיוע כלכלי לטורקיה, בנימוק שגורמים קומוניסטיים מנסים להשתלט על המדינה.
במאי 1950, כאשר נבחר אדנאן מנדרס לראש ממשלה, הוא הדגיש את חשיבות חיזוק הקשרים עם ארצות הברית.
בעקבות זאת, טורקיה בשנת 1950 השתתפה במלחמת קוריאה לצד ארצות הברית במסגרת כוחות האו"ם, ובשנת 1952, הצטרפה לברית נאט"ו.
בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין, שנעשה בעזרת נשק שסופק על ידי ארצות הברית, הכריזה ארצות הברית על אמברגו נשק על טורקיה.
בתחילת שנות ה-2000, חלה הרעה ניכרת ביחסים בין המדינות, בעיקר בשל מלחמת המפרץ השנייה שניהלה ארצות הברית בשטחה של עיראק.
טורקיה רואה את מלחמה זו כאיום משמעותי על ביטחונה, משום שאזור צפון עיראק משמש כיום לאזור מקלט למחתרת הכורדית (PKK).
מלחמה זו הגדילה את הסיכויים שהכורדים יכריזו על עצמאות בצפון עיראק, ויתסיסו את המיעוט הכורדי בטורקיה.
בנוסף לכך, מערכת היחסים הרעועה בין ישראל לטורקיה, עוררה שאלות גם בממשל האמריקאי, וגם בין חברי המפלגה הרפובליקנית בסנאט.
במהלך חודש אוגוסט 2010 הביעו סנאטורים רפובליקנים את התנגדותם למינויו של שגריר אמריקני חדש באנקרה, וזאת על רקע התייחסותה של טורקיה לתוכנית הגרעין האיראנית, ויחסי אנקרה-ירושלים.
ב-13 באוגוסט 2010 כינסה מזכירת המדינה הילרי קלינטון ישיבה מיוחדת של בכירי מחלקת המדינה והמועצה לביטחון לאומי בבית הלבן, כדי לדון בעתיד יחסי ארצות הברית עם טורקיה.
ב-15 באוגוסט דיווח ה-Financial Times כי הנשיא ברק אובמה העביר מסר לטורקים בו נאמר, כי אם לא ישנו את יחסם לישראל, עלול הדבר לפגוע בביצוע עסקאות ביטחוניות, בינם לבין ארצות הברית.
דובר הבית הלבן הבהיר כי אמנם התקיימה שיחה בנושא בין אובמה לארדואן, אך אין מדובר בהצבת אולטימטום.
בפברואר 2016, זומן שגריר ארצות הברית בטורקיה לשיחת נזיפה זאת לאחר שמזכירות המדינה האמריקאית אמרה שהיא איננה רואה בארגון הפוליטי של הכורדים בסוריה בתור ארגון טרור.
ב-14 במאי 2018 רקע המהומות בגבול עזה ומעבר שגרירות ארצות הברית בישראל לעיר ירושלים, החזירה טורקיה את השגריר שלה מארצות הברית ומישראל.
מעצר הכומר האמריקאי אנדרו ברנסון
באוגוסט ארצות הברית וטורקיה הטילו סנקציות הדדיות בעקבות המשך מעצרו של הכומר האמריקני אנדרו ברנסון, כמו כן הסנאט האמריקאי הצביע לעכב את העברת מטוסי הF-35 לטורקיה.
בעקבות צניחת הלירה הכריז ארדוואן ב-14 באוגוסט על החרמת מוצרים אלקטרוניים מארצות הברית.
ביולי 2019, לאחר שקנתה טורקיה מרוסיה מערכות הגנה אוויריות מרוסיה, ארצות הברית הודיע על סילוק טורקיה מתוכנית פיתוח מטוס F-35.
המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית
ב-7 באוקטובר 2019, לאחר שנשיא טורקיה ארדואן ניהל שיחת טלפון עם נשיא ארצות הברית טראמפ, ובה הודיע על כוונת טורקיה לפתוח במבצע צבאי באזור, הודיע הנשיא טראמפ על נסיגת הכוחות הצבא האמריקאי מצפון סוריה.
בעקבות ההחלטה, שעוררה ביקורת אצל בכירים במפלגה הרפובליקנית והדמוקרטית, איים הנשיא טראמפ להרוס את כלכלת טורקיה אם תעשה משהו "שיעבור את הגבול".
יומיים לאחר נסיגת הכוחות, החלה המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית.
מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו, הכחיש כי מדובר במתן אור ירוק למתקפה טורקית בסוריה.
ב-14 באוקטובר, הודיע טראמפ על הטלת סנקציות "חזקות מאוד" על משרדי ההגנה, הפנים והאנרגיה של טורקיה.
ב-16 באוקטובר 2019, הבית הלבן פרסם מכתב ששלח הנשיא טראמפ לנשיא ארדואן ביום הפלישה הראשון לסוריה, בו הוא מזהיר אותו מהרס הכלכלה הטורקית, אם לא יפעל באנושיות.
לאחר מכן, דווח כי נשיא ארדואן זרק את המכתב.
ב-17 באוקטובר 2019, נפגש סגן הנשיא האמריקאי מייק פנס עם ארדואן בטורקיה.
באוקטובר 2019, זומן שגריר ארצות הברית בטורקיה לשיחת נזיפה זאת לאחר שבית הנבחרים האמריקאי הכיר ברצח העם הארמני.
ב-12 בדצמבר 2019, הסנאט האמריקאי גם הכיר ברצח העם הארמני.
בעקבות הכרת הסנאט האיומים בהטלת סנקציות על טורקיה בשל רכישת מערכות ההגנה האוויריות מרוסיה, הנשיא ארדואן איים בסגירת הבסיס חיל האוויר האמריקאי באינצ'רליק.
ב-17 בדצמבר 2019 הבהיר טראמפ שההכרה של בית הנבחרים והסנאט איננה משקפת את מדיניות הממשל.
בנובמבר 2019, נשיא טורקיה ארדואן נפגש עם הנשיא טראמפ בבית הלבן.
בדצמבר 2020, לאחר שטורקיה הודיע על רכישת מערכות הגנה אוויריות מרוסיה, הטילה ארצות הברית סנקציות עלייה.
ב-24 באפריל 2021, יום הזיכרון לרצח העם הארמני, הנשיא ג'ו ביידן התייחס לטבח הארמנים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ב-1915 כ"רצח עם" בהצהרה שפרסם הבית הלבן.
באוקטובר 2021 איימה טורקיה לגרש את שגריר ארצות הברית בעקבות תמיכתו בשחרור עות'מאן קבאלה, שהשתתף בניסיון ההפיכה בטורקיה מהכלא הטורקי.
לאור הפלישה הרוסית לאוקראינה, יחסי אוקראינה–טורקיה ויחסי טורקיה–רוסיה, עלו מחלוקות בין ארצות הברית וטורקיה על יחסה של טורקיה לרוסיה, במקביל לניסיונות לשיתוף פעולה בין המדינות
פיגועי טרור בנציגויות דיפלומטיות של ארצות הברית
ביולי 2008 התרחש פיגוע טרור סמוך לבניין הקונסוליה האמריקנית באיסטנבול, בו נהרגו 6 אנשים.
בפברואר 2013 התרחש פיגוע טרור בכניסה לשגרירות ארצות הברית בטורקיה.
בין ארצות הברית של אמריקה והממלכה הירדנית ההאשמית קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, אשר באים לידי ביטוי במסגרת סיוע אמריקאי שוטף לירדן בתחומי הביטחון והכלכלה.
במקביל, שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מעניק לארצות הברית דריסת רגל משמעותית באזור, ומסייע בשימור האינטרסים האמריקאיים במזרח התיכון.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות בעמאן, בעוד שירדן מחזיקה בשגרירות בוושינגטון די.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, וכן הסיוע האמריקאי הכלכלי והצבאי לירדן, הושפעו במהלך השנים ועודם מושפעים במידה ניכרת מיחסי ארצות הברית–ישראל.
ירדן הוקמה ב־1921 כמדינת חסות בריטית בשם האמירות ההאשמית של עבר הירדן.
בריטניה העניקה לה עצמאות ב־1946, אך ארצות הברית לא הכירה בה והמשיכה לראות בה מדינת חסות בריטית.
ארצות הברית הכירה בעצמאות ירדן ב־31 בינואר 1949. ב־28 בפברואר 1949 הקימה ארצות הברית צירות בעמאן, וב־19 במרץ נפתחה צירות ירדן בוושינגטון די.
תחת ממונה על היחסים עד להגעת הציר המיועד יוסוף הייכל ב־1 ביוני 1949.
ההישענות הירדנית על התמיכה הבריטית החלה להתערער במהלך שנות ה-50, וזאת בד בבד עם התדרדרות מעמדה הבינלאומי של בריטניה, והאובדן ההדרגתי של שטחי האימפריה הבריטית.
מגמה זו באה לידי ביטוי בחודש מרץ 1957, עם ביטולו הרשמי של חוזה ההגנה האנגלו-ירדני, אשר סימן את תום ימי מעמדה המועדף של בריטניה בקרב הממלכה הירדנית.
כתוצאה מכך, המשטר ההאשמי הירדני ביקש לגייס תמיכה מצד מעצמה עולמית חדשה, כאשר האוריינטציה הפרו-מערבית של ירדן הפכה את ארצות הברית למועמדת הברורה לתפקיד.
מבחינת ארצות הברית, אשר באותן השנים התמודדה מול ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה, התמיכה בירדן נועדה להעניק לה דריסת רגל חשובה במזרח התיכון, וזאת כמשקל נגד למעורבות הסובייטית בסוריה ובמצרים באותם הימים.
ראשיתם של היחסים המיוחדים בין ארצות הברית וירדן
כניסתה של ארצות הברית לתפקיד "מעצמת החסות" של ירדן באה לידי ביטוי עוד בחודש אפריל 1957, זמן קצר לאחר תום החוזה האנגלו-בריטי, ובשעה שארצות הברית הכריזה על הענקת סיוע כלכלי לירדן בשווי 10 מיליון דולר.
בד בבד, נשיא ארצות הברית דוויט אייזנהאואר, ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס, הכריזו על תמיכתם ביציבותה הכלכלית והפוליטית של ירדן, וכן בשלמותה הגאוגרפית.
במהלך השנים הבאות הלך הסיוע הכלכלי האמריקאי וגדל בהתמדה, ובו בזמן ארצות הברית החלה להעביר משלוחי נשק לצבא ירדן, כאשר החל משנת 1960 החימוש האמריקאי החליף בהדרגה את החימוש מתוצרת בריטית כעמוד השדרה של הצבא הירדני.
עם זאת, ארצות הברית התמקדה בתקופה זו בניסיונות חוזרים ונשנים למסד מגעים עם מדינות ערב החזקות יותר באזור, כדוגמת עיראק ומצרים, ומשכך, וחרף תמיכתה הכלכלית והצבאית של ארצות הברית בממלכה הירדנית, הממשל האמריקאי לא ראה בירדן משום "יעד מועדף" בתקופה זו.
התמיכה האמריקאית בממלכת ירדן באה לידי ביטוי ממשי בימים הסוערים של ספטמבר השחור בשנת 1970, ובשעה שממלכת ירדן בראשות המלך חוסיין התמודדה כנגד מה שנתפס בימים אלו כהתקוממות פלסטינית רחבת היקף, אשר שמה לעצמה כמטרה את הפלת המשטר ההאשמי הפרו-מערבי.
במהלך השתלשלות האירועים, ובעקבות נחיתותם הצבאית של הארגוני הפדאיון הפלסטינים במאבק מול הצבא הירדני הסדיר, קראו הארגונים לסיוע חיצוני, קריאה שנענתה על ידי הממשלה הסורית.
כחלק מהניסיון לסייע לארגונים במאבק כנגד השלטון הירדני, כוחות שריון סורים חצו את הגבול הסורי-ירדני בתאריך 18 בספטמבר, כאשר יומיים לאחר מכן הכוח הסורי מנה בין 250 ל-300 טנקים שאיימו על השלטון הירדני.
המלך חוסיין, שחשש כי הסיוע הסורי עשוי להטות את הכף בלחימה לצד הארגונים הפלסטינים, פנה בבהילות לארצות הברית ולאנגליה בבקשת סיוע או התערבות בינלאומית.
ארצות הברית נענתה בחיוב לבקשה, אך מכיוון ששינוע כוחות הצבא האמריקאים ושיגורם לאזור לא היה ניתן לביצוע באופן מיידי, ארצות הברית פנתה לידידתה באזור, ישראל, וביקשה את התערבותה המהירה, תוך הבטחת ערבויות שארצות הברית תעמוד לימינה אם הסכסוך יסלים, וברית המועצות תתערב לצידו של המשטר הסורי.
בו בזמן, כוחות הצבא של ארצות הברית הועברו לכוננות גבוהה, והצי השישי החל להזיז שלוש נושאות מטוסים לאזור שבין כרתים לישראל.
ישראל ריכזה כוחות שריון באזור הגולן, ואף ביצעה יעפי דמה מעל טורי השריון הסורי על מנת להעביר מסר מאיים.
כמו כן, ארצות הברית הזהירה את ברית המועצות כי אם סוריה, בת חסותה, לא תסיג את כוחותיה מירדן באופן מיידי, צה"ל יתערב בעימות.
המהלכים המדיניים והצבאיים של ישראל ושל ארצות הברית הביאו לכך שב-22 בספטמבר החלו הטנקים הסורים בנסיגתם חזרה לסוריה, כאשר כוחות שריון וארטילריה ירדניים הסבו נזקים קשים לכוחות הסורים.
במהלך שנות ה-70 וה-80, ובעקבות הצלחתו של המשטר ההאשמי בעמאן למגר את האיום הפלסטיני, הלכו היחסים בין ארצות הברית וירדן והתהדקו בהדרגה, בשעה שממשל ארצות הברית הגיע למסקנה כי יציבותה הפוליטית והמדינית של ירדן אינה מוטלת עוד בספק, והמשטר ההאשמי אינו ניצב עוד בפני איום קיומי מיידי.
בעקבות תחילתה של מלחמת המפרץ בשנת 1991, בין עיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין ובין קואליציה עולמית בהנהגתה של ארצות הברית, המשטר הירדני ניצב בפני דילמה משמעותית.
מחד, היחסים הידידותיים של ירדן עם עיראק, שאיפתה של ירדן לזכות בהכרה כחלק בלתי נפרד מהעולם הערבי, והרצון לשמור על יציבות הממלכה ועל שביעות רצונו של הרוב הפלסטיני שאהד בגלוי את הצד העיראקי במלחמה, דרשו כי ירדן תגנה באופן חד משמעי את פלישת כוחות הקואליציה לעיראק.
מאידך, היחסים המתהדקים בין ירדן ובין ארצות הברית, אשר בשלב זה היוותה משענתה היציבה ורשת הביטחון העיקרית של המשטר הירדני, מבחינה כלכלית וצבאית כאחד, מנעו ממנה לנקוט בצעדים קיצוניים מדי כנגד הפעולה האמריקאית בעיראק.
מסיבה זו, החל מהימים הראשונים שלאחר פלישתה של עיראק לכווית, ועוד טרם תחילתה של הלחימה הממשית, המשטר הירדני חזר וקרא לאימוץ פתרון דיפלומטי לסכסוך הגבולות בין עיראק לכווית, וזאת במסגרתו של מוסד הליגה הערבית, וללא התערבות חיצונית.
היחסים בין ארצות הברית וירדן התחממו פעם נוספת בעת ימיה של ועידת מדריד בשנת 1991, וזאת בשעה שהממשל האמריקאי הגדיר את ירדן כשותפה חשובה בניסיון לגבש הסדר מדיני בין ישראל והפלסטינים.
ההשתתפות הירדנית בוועידה תרמה במידה רבה להתחממות המחודשת ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כאשר התחממות זו נמשכה לאורך כל שנות ה-90, ובאה לידי ביטוי בעלייה הדרגתית בהיקף הסיוע הכלכלי והצבאי השוטף שהעבירה ארצות הברית לירדן.
עם זאת, במהלך חודש ינואר 2003, כחודשיים טרם פרוץ המלחמה, המלך עבדאללה הודיע כי ירדן תתיר לצבא ארצות הברית להשתמש בשטחה לצורך גיחות אוויריות ולמשימות חילוץ והצלה, אך לא לצורך הפלישה היבשתית לעיראק גופה.
בתגובה, הממשל האמריקאי הודיע על הכפלת הסיוע הכלכלי לירדן, בסך של 450 מיליון דולר לשנה.
פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 הובילה להידוק נוסף של הקשרים בין המדינות.
החשש מזליגת הסכסוך דרומה, והרצון למנוע מארגוני טרור אסלאמיים לחדור לשטח ירדן, הוביל להרחבת שיתוף הפעולה הביטחוני, וזאת בין היתר במסגרת הקמת אזור חיץ בדרום סוריה במטרה להגן על גבול סוריה-ירדן מפני חדירת גורמים אסלאמיים קיצוניים.
כמו כן, ובעקבות מספרם הרב של הפליטים הסוריים אשר ברחו מסוריה לירדן, והכבידו במידה ניכרת על כלכלת הממלכה, הודיע הממשל האמריקאי בחודש יולי 2013 על הגדלת הסיוע הכלכלי השנתי לירדן לסכום של מיליארד דולר, וזאת החל משנת 2014.
בשנת 2021 הוצג בירדן הסכם הגנה עם ארצות הברית.
יחסי ארצות הברית-הכס הקדוש הם היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין "הממשלה האוניברסלית של הכנסייה הקתולית הפועלת מקריית הוותיקן כטריטוריה ריבונית עצמאית".
בין שתי הישויות מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים מאז ינואר 1984. לפני כן התקיימו יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לבין מדינת האפיפיור משנת 1797 ועד שבוטלו בשנת 1870, כאשר בין השנים 1848–1867 היו היחסים ברמה של שגרירות.
בין 1870 ל-1984 לא התקיימו יחסים רשמיים בין שתי הישויות.
לפי מסמך הגדרת היחסים, "ארצות הברית והכס הקדוש מתייעצים ופועלים בשיתוף פעולה בסוגיות בינלאומיות בעלות אינטרס משותף, כולל בתחומי זכויות האדם, שלום עולמי, מניעת סכסוכים, מיגור העוני, הגנת הסביבה וקידום הבנה בין-דתית".
בארצות הברית מכהן הנונציו (שליח אפיפיורי) ארכיבישוף קרלו מריה ויגאנו, שגריר ארצות הברית לוותיקן הוא קן האקט.
ב-1788 נפגש האפיפיור פיוס השישי לראשונה עם שליח רשמי של ארצות הברית, בנג'מין פרנקלין, ששהה באותה עת בפריז על מנת להסדיר מינוי בישופים קתוליים ברפובליקה החדשה.
ב-1797 מינה נשיא ארצות הברית ג'ון אדמס קונסול דיפלומטי ראשון במדינת האפיפיור.
עד נפילתה של מדינת האפיפיור ב-1870 כיהנו במשרה זו אחד-עשר קונסולים.
מבחינת ארצות הברית חשיבות המשרה הייתה בעיקר רקימת קשרים מסחריים ואבטחתם, בצד הרצון לרקימת קשרים אינטלקטואליים באירופה והקמת צינור דיווח אמין על אירועים ביבשת, עם זאת הדגיש ממשל ארצות הברית שהיחסים המדיניים נעדרים כל תוכן דתי.
מבחינת רומא היחס לקונסולים אלה היה כאל שגרירים לכל דבר, והיחס אליהם היה כנציגים לא למדינת האפיפיור בלבד אלא לכל הקתולים באירופה.
בשנת 1848, בעקבות עלייתו של פיוס התשיעי לכס הקדוש, העלה הנשיא ג'יימס פולק את מעמדו של הנציג הדיפלומטי מקונסול ל"שגריר בשכר" (Chargé d'Affaires).
ב-1854 הועלה שוב דרג היחסים לשגריר מלא.
ב-1850 פעל יוליסס גרנט על מנת להתערב, ללא הועיל, בצינורות הדיפלומטיים על מנת לפתור את פרשת חטיפתו של הילד היהודי אדגרדו מורטארה.
ב-1863, בשיאה של מלחמת האזרחים האמריקנית, שלח האפיפיור פיוס התשיעי מכתבים לארכיבישופים של ניו יורק וניו אורלינס על מנת לנסות לגשר על המחלוקות בין הצפון לדרום בדרכי שלום בחסות הכנסייה ואף שלח מכתב אישי לג'פרסון דייוויס, מנהיג מדינות הדרום, בו כינה אותו "נשיא הקונפדרציה של מדינות אמריקה".
עבור מדינות הצפון נראתה פנייתו של האפיפיור לדייוויס כהכרה אפיפיורית בריבונות הדרום, בעוד שאנשיו טענו שהייתה זו פניה נימוסית גרידא.
הנייטרליות של מדינת האפיפיור הוכחה כאשר הסכימה להסגיר לידי ממשלת ארצות הברית שותף לרצח אברהם לינקולן, שביקש בה מקלט מדיני, אף על פי שלא היה הסכם הסגרה בין שתי המדינות.
על אף צעד זה, הלכה וגברה ההתנגדות בוושינגטון ליחסים עם הכס הקדוש.
התנגדות זו נבעה הן מרגש אנטי-קתולי שגאה באותה עת והן בשל האופוזיציה המתחזקת לממשלו של אנדרו ג'ונסון שתרמה לסיכול כל נושא שהביא בפני הבית.
ב-28 בפברואר 1867 סירב הקונגרס של ארצות הברית להמשיך לממן משלחת בדרג שגרירות למדינת האפיפיור.
כך תמה למעשה כהונת השגריר בוותיקן, ללא הודעה רשמית על סיום היחסים.
במקום המשיכה לפעול משלחת קונסולרית עד לביטול רשמי של היחסים (וביטולה של מדינת האפיפיור כיישות ריבונית) ב-1870.
במאמר המערכת של הוושינגטון פוסט לרגל כינונם מחדש של היחסים כעבור 116 שנה יוחס ניתוק היחסים ל"פרץ של רגשות אנטי-אפיפיוריים".
במשך השנים בהן לא היו יחסים רשמיים בין שתי הישויות, המשיכו אנשי דת להעביר מסרים ולשמר קשרים בין גורמי ממשל בכירים באופן בלתי רשמי.
ב-1892 מינה האפיפיור לאו השלושה-עשר את הארכיבישוף פרציסקו סאטולי לנציגו הרשמי בארצות הברית.
הארכיבישוף סאטולי ייצג את האפיפיור למשל בתערוכה העולמית של שיקגו.
לרוב עסקו נציגי האפיפיור (שליחים אפוסטוליים) בארצות הברית בבירור עניינים פנים-כנסייתיים ולא בפעילות דיפלומטית.
את האינטרסים של היררכיית הכמורה האמריקאית בוותיקן ייצג ארכיבישוף, שלא היה נציג אמריקאי רשמי.
בעת מלחמת העולם הראשונה ניסה נציג זה, הארכיבישוף ג'יימס גיבונס מבלטימור, לנהל מדיניות של חתירה להסכם שלום, אשר התנגשה עם מדיניותו של הנשיא וודרו וילסון (שהיה גם אנטי-קתולי מובהק).
בשנת 1929 חתמה ממשלת איטליה הפשיסטית עם האפיפיור על ההסכמים הלטרניים שהגדירו את קריית הוותיקן כמדינה ריבונית.
מדיניות ה"ניו דיל" של פרנקלין דלאנו רוזוולט הובילה לשותפות אינטרסים ולקרבה חסרת תקדים של הממשל האמריקאי עם הקתולים בסוגיות של דאגה לשכבות החלשות.
בשנת 1936 ביקר מזכיר המדינה של הוותיקן, אווג'ניו פאצ'לי (שנבחר שלוש שנים מאוחר יותר לאפיפיור פיוס השנים עשר), לראשונה בארצות הברית.
הביקור התאפשר בתיווכם של קתולים אמריקאים מקורבים לממשל, בראשותו של ג'וזף קנדי.
לאחר ביקור בן חודש נפגש פאצ'לי עם הנשיא רוזוולט.
אחת הסיבות לעניין שהתעורר בוותיקן ביחסים עם ארצות הברית הייתה חרדתו מפני הקומוניזם והרצון בבעל ברית יציב כנגד סכנה זו.
עם הכתרתו של פאצ'לי כאפיפיור פיוס השנים עשר במרץ 1939, בחר הנשיא רוזוולט לשגר את קנדי, שכיהן אז כשגריר ארצות הברית בבריטניה, לייצגו בטקס ההכתרה כנציג רשמי רם-דרג.
רוזוולט, שחש ששליחת נציג פוליטי רשמי תעורר דעת קהל שלילית בארצו, הסכים לשליחת נציג אישי מטעמו, שיפעל תחת הגדרה של שליח לעניינים הומניטריים.
למשרה נבחר מירון צ'ארלס טיילור , תעשיין פרוטסטנטי.
טיילור הגיע לוותיקן בפברואר 1940 ונשא בתפקידו עשר שנים, במהלכן שהה פרקי זמן ארוכים בוותיקן.
הוותיקן שימש בשנות מלחמת העולם השנייה כשער להעברת מסרים לאיטליה הפשיסטית של מוסוליני וכדרך להעברת סיוע לפליטים יהודים מגרמניה הנאצית.
לאחר שטיילור סיים את תפקידו, לא מינו לו טרומן ואייזנהאואר מחליף כיוון שחששו מפני העלאת דרג היחסים, צעד שיעורר זעם מבית.
המדיניות האמריקאית הרשמית הייתה "מדיניות אי-הכרה" (policy of non-recognition) לפיה האפיפיורות היא "סמל של סמכות דתית ולא אכסניה לריבונות זמנית" (symbol of religious authority rather than the depository of temporal sovereignty).
עם זאת פעל הממשל בשתיקה יחד עם הוותיקן על מנת לסכל מגמות קומוניסטיות באיטליה בפרט ובעולם הקתולי בכלל.
מחליפו של אייזנהאואר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, הנשיא הקתולי הראשון של ארצות הברית, היה חייב להיות זהיר אף יותר.
אחת מהטענות נגדו במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960 הייתה שאם ייבחר, הוא יקבל הוראות מהאפיפיור.
כך, נמנע קנדי מלשלוח נציג רשמי לפתיחת ועידת ותיקן השנייה.
ביולי 1963 יצא קנדי לביקור ברומא ונפגש עם האפיפיור החדש, פאולוס השישי.
המגזין US News and World Report מ-15 ביולי דיווח בהבלטה ש"הנשיא לא כרע ברך בפני האפיפיור ולא נישק את טבעתו".
באוקטובר 1965 ביקר פאולוס השישי בארצות הברית, על מנת לשאת נאום בפני מליאת האומות המאוחדות ונפגש עם הנשיא לינדון ג'ונסון.
היה זה ביקורו הראשון של אפיפיור על אדמת ארצות הברית.
ב-5 ביוני 1970 מינה הנשיא ריצ'רד ניקסון את הנרי קבוט לודג' לנציגו האישי לכס הקדוש, ובכך שיחזר לראשונה את רמת היחסים לזו שהתקיימה בתקופת רוזוולט.
לודג' תפקד כשליח מיוחד לכס הקדוש עד עלייתו של ג'ימי קרטר ב-1976 ובין היתר סייע הדבר בשחרורם של בישופים קתולים שנכלאו במדינות אפריקה, בטיפול באינטרסים אמריקאים במדינות ברית ורשה ובנכסים קתוליים בירושלים.
וגנר הבן, ראש עיריית ניו יורק לשעבר וקתולי, כנציגו של קרטר.
יוחנן פאולוס השני ביקר בארצות הברית לראשונה ב-6 באוקטובר 1979, בביקור שהוגדר פרטי ובמסגרתו נאם בפני מליאת האומות המאוחדות וביקר בבית הלבן, הנשיא קרטר ביקר אותו בוותיקן ביוני 1980.
רונלד רייגן האמין שחיזוק הקשרים בין ארצות הברית לוותיקן יסייע בהפלת הגוש הסובייטי ובפרט סבר שלאפיפיור הפולני יוחנן פאולוס השני תפקיד אסטרטגי במיגור הקומוניזם בארצו, ובגוש המזרחי כולו.
בהתאם לגישתו זו פעל לכינון יחסים דיפלומטיים מלאים בדרג שגרירים בין שתי הישויות.
שני המנהיגים נפגשו בוותיקן לראשונה ביוני 1982 במטרה ליצור "ברית קדושה" סודית שמטרתה חתירה תחת הממשל הקומוניסטי בפולין שתכלול שתי זרועות: עידוד רוחני-קתולי לכוחות האנטי-סובייטים ובראשם תנועת סולידריות של לך ואלנסה ותמיכה של ה-CIA דרך ערוצי הכנסייה בהתארגנויות אלה ובהפצת תעמולה אנטי-קומוניסטית.
את ההצעה לחידוש היחסים גיבשו שניים, חבר בית הנבחרים הדמוקרט הקתולי מוויסקונסין, קלמנט זבלוקי והסנאטור הרפובליקני המתודיסטי ריצ'רד לוגאר מאינדיאנה.
הצעת החוק לביטול תקנת הקונגרס מ-1867 עברה בסנאט ללא מתנגדים.
הדבר סלל את הדרך להכרזת יחסים מלאים וכינון יחסים בדרג שגרירים בין שתי הישויות על ידי הנשיא ב-10 בינואר 1984. הוושינגטון פוסט קרא לצעד במאמר מערכת "מהלך הגיוני שהיה צריך לקרות מזמן" (a sensible and long overdue move).
הביקורת הנחרצת ביותר למהלך הגיעה משורותיהם של פרוטסטנטים פונדמנטליסטים חברי תנועת "הרוב המוסרי", שראו בו הכרה בלתי ראויה בסמכות האפיפיור וסיכון להפרדת הדת מהמדינה.
עתירתם נגד המהלך, לפיה לא ניתן לקשור יחסים דיפלומטיים עם גורם שאינו אלא מנהיג דתי, נדחתה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הנציגות ברומא הפכה לשגרירות ארצות הברית לכס הקדוש (בראשותו של ויליאם וילסון) והשליח האפוסטולי בארצות הברית קיבל מעמד מלא ורשמי של נונציו, למעט הגדרתו כבכיר חברי הסגל הדיפלומטי ("ראש הסגל הדיפלומטי"), מנהג מקובל במרבית ארצות העולם.
ב-6 ביוני 1987 ערך רונלד רייגן ביקור רשמי ראשון של נשיא אמריקאי בוותיקן לאחר כינון היחסים.
ב-27 במאי 1989 ביקר בוותיקן מחליפו של רייגן, ג'ורג' בוש.
בדצמבר 1989 נמלט הרודן הפנמי מנואל נורייגה למשכן הנונציו בפנמה (טריטוריה השייכת לכס הקדוש) וביקש שם מקלט מדיני.
הסגרתו לארצות הברית הושגה בהתערבותו של שגריר ארצות הברית לוותיקן, טום מדלי והוכיחה את חיונתם של יחסים רשמיים.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הועמדו היחסים בסכנת משבר, כאשר הכס הקדוש עמד בתוקף על דעתו שיש לשחרר את כווית מכיבושה על ידי עיראק של סדאם חוסיין בדרכי שלום והתנגד לקואליציה שגיבשה ארצות הברית לקראת מלחמת המפרץ (שפרצה בינואר 1991).
ביל קלינטון מינה לתפקיד השגריר את ריימונד פלין , ראש עיריית בוסטון לשעבר.
מאמציו התרכזו בנושאים הומניטריים בהם יכלו ארצות הברית, ארגוני סיוע והכנסייה לפעול במשולב במוקדי אסונות וסכסוכים ברחבי העולם.
עם זאת, התנגשו דעותיהם של ממשל קלינטון עם הדוגמות הקתוליות בנושאי פיקוח ילודה, הפלות, מאבק באיידס ועוד.
ב-9 באוגוסט 1993 פנו קלינטון ויוחנן פאולוס השני במסר משותף לדור הצעיר במסגרת "יום הנוער העולמי" (World Youth Day) בדנוור, קולורדו.
האפיפיור סיים במקום ביקור שערך באזור הקריביים.
ב-2 ביוני 1994 ערך קלינטון ביקור רשמי בוותיקן.
ב-4 באוקטובר 1995, וב-26 בינואר 1999 ביקר האפיפיור בארצות הברית.
החל משנות ה-2000 עלו הקשרים בין שתי הישויות על פסי הנורמליזציה.
באפריל 2008 ערך בנדיקטוס השישה עשר ביקור רשמי בארצות הברית.
האפיפיור התקבל על ידי ג'ורג' בוש ובכירי הממשל בטקס רשמי בבית הלבן וערך ביקורים בוושינגטון ובניו-יורק, נאם בפני מליאת האומות המאוחדות וערך תפילה לזכר הקורבנות ב"גראונד זירו" של פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק.
בספטמבר 2015 ערך פרנציסקוס ביקור רשמי בארצות הברית, במסגרתו העביר מסרים משליט קובה, ראול קסטרו לנשיא ברק אובמה.
במאי 2017 ביקר דונלד טראמפ בוותיקן במסגרת נסיעתו הראשונה מחוץ לארצות הברית בתפקידו כנשיא.
לאחר שנבחר ב-8 במאי 2025, האפיפיור לאו הארבעה עשר הוא הראשון שמוצאו מארצות הברית.
יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת הם יחסים מורכבים אשר החלו במרד שלוש עשרה המושבות ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית מהאימפריה הבריטית, המשיכו בתחרות על שווקים והשפעה בעולם ועד לתקופת היחסים המיוחדים מאז מלחמת העולם השנייה בשנות ה-40 של המאה ה-20. היחסים כוללים ברית צבאית הדוקה ושותפות בנאט"ו, AUKUS וחמש העיניים.
לשתי המדינות היסטוריה, דת ושפה משותפת, ומערכת משפט קרובה.
בין המדינות היסטוריה בת מאות שנים וכיום מספר גדול של מהגרים מבריטניה חיים בארצות הברית ולהפך.
יש הרואים בקשר המיוחד בין המדינות את אבן היסוד של הסדר העולמי המודרני.
שתי המדינות יחד מהוות אחוז עצום מהסחר העולמי ויש להן השפעה מדינית ותרבותית משמעותית במדינות וטריטוריות רבות בעולם.
הן הכלכלות הגדולות והמדינות המאוכלסות ביותר בעולם האנגלו-סקסי עם אוכלוסייה של 385 מיליון יחד.
העובדה שהשפה המרכזית בשתי המדינות הללו היא אנגלית, נתנה לשפה תפקיד דומיננטי במגזרים רבים בעולם המודרני והיא מהווה לינגואה פרנקה במדינות רבות אחרות.
כיום, בריטניה מאשרת כי יחסיה עם ארצות הברית היא "השותפות החשובה ביותר בין שתי מדינות" במדיניות החוץ הבריטית הנוכחית, ומדיניות החוץ האמריקאית מאשרת גם כן כי יחסיה עם בריטניה היא מערכת היחסים החשובה ביותר שלה.
על כך מעידים שיתוף הפעולה הפוליטי וכן בתחומי המסחר, הפיננסים, הטכנולוגיה, האקדמיה, כמו גם האמנויות והמדעים.
המדינות משתפות מודיעין צבאי וממשלתי והשתתפו בפעולות לחימה משותפת ומשימות שלום בעולם.
נכון לינואר 2015, בריטניה היא חמישית מבחינת יצוא ושביעית מבחינת יבוא הסחורות מארצות הברית.
רוב הבריטים תופסים את ארצות הברית באופן חיובי, וארצות הברית מגיעה באופן עקבי לשלישייה הראשונה בסקרים.
כמו כן, על פי סקר גאלופ 2015, ל-90% מהאמריקנים דעה חיובית לגבי בריטניה.
לאחר כמה ניסיונות כושלים, היישוב האנגלי הקבוע בצפון אמריקה התכנס בשנת 1607 בג'יימסטאון, מושבת וירג'יניה.
עד 1624, מושבת וירג'יניה תחדלנה להיות מושבת צ'רטר, המנוהלת על ידי חברת וירג'יניה של לונדון, ותהפוך למושבת כתר.
אל המושבה היגרו פלג פרוטסטנטי קטן אשר התבסס באנגליה ובאמסטרדם.
הפלג שלח קבוצת מתיישבים על ספינת המייפלאואר.
לאחר גיבוש אמנת המייפלאואר בה העניקו לעצמם סמכויות נרחבות של ממשל עצמי, הם הקימו את מושבת פלימות' הקטנה בשנת 1620. בשנת 1630 הפוריטנים הקימו מושבה גדולה הרבה יותר שנקראה מפרץ מסצ'וסטס.
בה הם ביקשו לתקן את הכנסייה האנגליקנית על ידי יצירת כנסייה חדשה וטהורה יותר בעולם החדש.
מושבות אחרות הוקמו בפרובינציה של מיין (1622), במחוז מרילנד (1632), במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס (1636) ומושבת קונטיקט (1636).
אחר כך הוקמה הפרובינציה של קרוליינה (1663) (אשר חולקה בשנת 1729 למחוז צפון קרוליינה ומחוז דרום קרוליינה).
מחוז ניו המפשייר נוסד בשנת 1691. לבסוף הוקמה הפרובינציה של ג'ורג'יה בשנת 1732. מחוז ניו יורק הוקם בשנת 1674 מתוך המושבה ההולנדית הכבושה, "הולנד החדשה" ומחוז ניו ג'רזי התפצל מניו יורק.
בשנת 1681 הוענק לוויליאם פן צ'ארטר מלכותי מידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, כדי לייסד את פרובינציית פנסילבניה.
כל המושבות דיווחו בנפרד ללונדון.
בין השנים 1686–1689 היה מאמץ כושל לקבץ את המושבות לתוך הדומיניון של ניו אינגלנד.
במהלך המאה ה-17, כ-350,000 ולשים ואנגלים היגרו כתושבי קבע לשלוש עשרה המושבות.
במאה שלאחר מכן צאצאיהם חוקקו את חוקי האיחוד של 1707, אשר הובילו להגירה נרחבת ביותר של סקוטים ואירים.
תקופת הקולוניזציה הבריטית מהווה את תחילת הליברליות המנהלית, המשפטית ובמוסדות המסחר אשר הובילו להתפתחות סוציו-אקונומית חיובית.
במקביל, המדיניות הקולוניאלית הייתה קוואזי-מרקנטיליסטית, שעודדה סחר בתוך האימפריה על פני סחר עם כוחות אחרים.
היא הקשתה על עליית הייצור במושבות, שהוקם כדי להגביר את הסחר והעושר של ארץ-האם.
בריטניה עשתה רווחים הרבה יותר גדולים ממסחר בסוכר של המושבות המסחריות שלה באיים הקריביים.
הקמת מוסדות עבודת הכפייה היה מאפיין נוסף של התקופה הקולוניאלית.
כל שלוש עשרה המושבות היו מעורבות בסחר העבדים.
העבדים במושבות התיכוניות ובמושבות ניו אינגלנד בדרך כלל עבדו כמשרתי הבית, שוליות, פועלים ובעלי מלאכה.
לפני כן, עבדים במושבות הדרום עבדו בעיקר בחקלאות, בחוות ובמטעים וגידלו ניל, אורז, כותנה וטבק לייצוא.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים התקיימה בין השנים 1754–1763, והייתה הזירה הצפונית של מלחמת שבע השנים.
הסכסוך, הרביעי מסוגו במלחמה הקולוניאלית בין צרפת ובריטניה בצפון אמריקה, הביא לרכישת צרפת החדשה על ידי בריטניה, אשר הכילה אוכלוסייה קתולית צרפתית.
במסגרת אמנת פריז אשר נחתמה בשנת 1763, הצרפתים ויתרו על השליטה בלואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי, אשר נודעה גם כשמורה אינדיאנית, לטובת הבריטים.
הקשרים הדתיים בין המטרופול והמושבות היה מובהק.
רוב הכנסיות הגיעו במקור מאנגליה (או גרמניה).
הפוריטנים של ניו אינגלנד שמרו רק לעיתים רחוקות על קשר עם הנונקונפורמיסטים באנגליה.
קרובים הרבה יותר היו היחסים הטראנס-אטלנטיים המתוחזקים על ידי הקווייקרים, במיוחד בפנסילבניה.
המתודיסטים שמרו גם כן על קשרים הדוקים.
הכנסייה האנגליקנית הוקמה באופן רשמי במושבות הדרום, ופירוש הדבר היה כי מיסים מקומיים שילמו את השכר של המיניסטר, לקְהִלָּה הייתה אחריות אזרחית כגון הקלה על העניים, והאצולה המקומית שלטה בקהילה.
הכנסייה בוטלה במהלך המהפכה האמריקאית.
האנגליקנים באמריקה נשלטו על ידי הבישוף של לונדון, היה ויכוח ארוך בשאלה האם להקים בישוף אנגליקני באמריקה.
הפרוטסטנטים האחרים חסמו כל מינוי.
לאחר המהפכה הכנסייה האפיסקופלית שהוקמה זה עתה בחרה בישוף משלה שהתרחק מלונדון.
שלוש עשרה המושבות החלו לחוות בהדרגה מידת מה של שלטון עצמי מוגבל ביותר.
בנוסף, מדיניות המרקנטיליזם הבריטית הפכה מחמירה יותר והייטיבה עם מדינת האם.
כך שהביאה למגבלות סחר שפגעה באופן מלאכותי בצמיחת הכלכלה הקולוניאלית והגבילה את פוטנציאל ההשתכרות של בתי העסק קולוניאליים.
בעקבות החובות ממלחמת הצרפתים והאינדיאנים, עליהם המושבות האמריקניות היו אמורות לעזור לשלם, נוצרו מתחים בין השנים 1765–1775 בנושאי מיסוי ללא ייצוג ושליטה על ידי המלך ג'ורג' השלישי.
בעקבות החובות ממלחמת הצרפתים והאינדיאנים, עליהם המושבות האמריקניות היו אמורות לעזור לשלם, נוצרו מתחים בין השנים 1765 - 1775 בנושאי מיסוי ללא ייצוג ושליטה על ידי המלך ג'ורג' השלישי.
המתחים לובו בעקבות שורה של מיסים שהטיל הפרלמנט הבריטי כמון חוק הבולים של 1765 ובהמשך, חוק התה של 1773, עליהם מחה המון זועם של המתיישבים במסיבת התה של בוסטון באמצעות השלכת כל מטען התה שהיה באוניות אשר עגנו בנמל בוסטון.
בשנת 1770 אירע טבח בוסטון בו פתחו המעילים האדומים באש על אזרחים, מעשה שהוביל למרד בקרב המתיישבים הזועמים.
הפרלמנט הבריטי הגיב להתרסה של המתיישבים על ידי העברת מה שנקרא בפי המושבות "חוקי הכפייה" בשנת 1774. בסופו של דבר השתלשלות האירועים הפעילה את הטריגר ליריות הראשונות בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-1775 ובאופן ממשי, את תחילת מלחמת העצמאות האמריקנית עצמה.
הניצחון בריטי בקרב גבעת בנקר ביוני 1775 יוביל למתחים קשים עוד יותר.
מטרת השגת העצמאות הושגה ברוב המכונים פטריוטים, בעוד מיעוט המכונים נאמנים ביקשו להישאר כנתינים בריטיים ללא הגבלת זמן.
כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני התכנס בפילדלפיה במאי 1775, הדיונים שנערכו על ידי אישים ידועים כמו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, ג'ון הנקוק, סמואל אדמס, וג'ון אדמס הבשיל לכדי חיפוש אחר עצמאות מלאה ממדינת האם.
בכך, מגילת העצמאות, אשררה פה אחד ב-4 ביולי 1776, הייתה הזדמנות רדיקלית ומכרעת.
ארצות הברית של אמריקה הפכה למושבה הראשונה בעולם שהשיגה עצמאות בעידן המודרני.
בתחילת 1775 הפטריוטים אילצו את כל הפקידים והחיילים הבריטים לצאת מתוך האומה החדשה.
הבריטים חזרו בכוח בחודש אוגוסט 1776, וכבשו את ניו יורק, שהפכה לבסיס שלהם עד תום המלחמה בשנת 1783. הבריטים, באמצעות הצי החזק שלהם, יכולים ללכוד נמלים גדולים, אבל 90% מהאמריקאים חיו באזורים כפריים בהם שלטון באופן מלא.
לאחר שהפטריוטים לקחו בשבי כוח פלישה בריטי שירד מקנדה במערכת סרטוגה ב-1777, צרפת נכנס למלחמה כבת ברית של ארצות הברית, וצירפה את הולד וספרד כבנות בריתה.
בריטניה איבדה את העליונות הימית ולא היה לה בעלות ברית חזקות.
האסטרטגיה הבריטית התמקדה מחדש בדרום, שם הם ציפו כי מספר גדול של נאמנים יילחם לצד המעילים האדומים.
הרבה פחות נאמנים אחזו בנשק מאשר בריטניה הצטרכה.
מאמצי המלוכה לשלוט בכפרי בדרום נכשלו.
כשהצבא הבריטי ניסה לחזור לניו יורק, צי החילוץ הופנה לאחור על ידי הצי הצרפתי והצבא הבריטי נתפס על ידי כוחות אמריקאים-צרפתים בפיקודו של גנרל ג'ורג' וושינגטון בקרב יורקטאון ב-1781. הקרב, חתם למעשה את המלחמה.
חוזה פריז סיים את המלחמה בשנת 1783 בתנאים נוחים למדי לאומה החדשה.
אירועי המפתח התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ הצרפתי, הרוזן דה ורז'ן, הציע פתרון שזכה להתנגדות נחרצת מצד בת בריתו, ארצות הברית.
צרפת הותשה מהמלחמה וכל הצדדים חפצו בשלום למעט ספרד, אשר התעקשה להמשיך בלחימה עד כיבוש גיברלטר מידי הבריטים.
דה ורז'ן הגה עסקה לה ספרד תסכים במקום גיברלטר.
ארצות הברית תזכה בעצמאות שלה אבל תוגבל לשטח שממזרח להרי האפלצ'ים.
בריטניה תיקח את השטח שמצפון לנהר אוהיו.
באזור שמדרום לו תוקם מדינה אינדיאנית עצמאית תחת שליטה ספרדית שתהווה אזור חיץ.
האמריקאים הבינו כי הידידות עם צרפת הייתה חסרת תועלת במשא ומתן וכי הם יכולים להגיע לעסקה טובה יותר ישירות מול לונדון.
ג'ון ג'יי פנה לבריטים כדי לשאת ולתת ישירות מולם, ללא צרפת וספרד.
ראש ממשלת בריטניה הלורד שלבורן, שהיה האחראי על המשא ומתן, הסכים לכך.
הבריטים ראו הזדמנות להפריד בין ארצות הברית לצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותפה כלכלית רבת ערך.
התנאים המערבים היו שארצות הברית תקבל את כל השטח שממזרח לנהר המיסיסיפי, מצפון לפלורידה, ומדרום לקנדה.
הגבול הצפוני כמעט זהה לזה הקיים היום.
ארצות הברית תזכה בזכויות דיג מול חופי קנדה, והסכימה לאפשר לסוחרים בריטים ולנאמנים לנסות ולשחזר את רכושם.
זה היה הסכם משתלם ביותר עבור ארצות הברית, ובכוונה תחילה מנקודת המבט הבריטית.
ראש הממשלה שלבורן חזה סחר דו כיווני רווחי מאוד בין בריטניה לבין ארצות הברית אשר יגדל במהירות, כפי שאכן קרה.
נאמנים דרומיים עשירים היגרו עם עבדיהם, לרוב לכיוון המטעים באיי הודו המערבית הבריטיים.
הבריטים לקחו גם 3000 שחורים חופשיים, עבדים לשעבר שלחמו בצבא הבריטי, איתם הלכו לנובה סקוטיה.
רבים מצאו בה עוינות והיגרו לסיירה לאון, שהייתה מושבה בריטית באפריקה.
המולדת החדשה השתלטה על כמעט כל הקרקע ממזרח למיסיסיפי, מדרום לנהר סנט לורנס והימות הגדולות.
המושבות הבריטיות של מזרח ומערב פלורידה ניתנו לספרד כתגמול.
השבטים האינדיאניים שכרתו ברית עם בריטניה היו המפסידים הגדולים; הבריטים התעלמו מהם בוועידת השלום, ורובם עברו לשליטה אמריקנית, אלא אם כן הם היגרו לקנדה או לטריטוריה ספרדית.
הבריטים שמרו על מבצרים במערב התיכון האמריקאי (במיוחד במישיגן ובוויסקונסין), שם הם סיפקו נשק לשבטים האינדיאניים.
הסחר התחיל מחדש בין שני העמים כשהמלחמה הסתיימה.
הבריטים התירו לכל לייצא לאמריקה אבל אסר על כמה יצואני מזון אמריקאים לייצא למושבותיה באיי הודו המערבית.
היצוא הבריטי הגיע ל-3.7 מיליון ליש"ט, בהשוואה ליבוא של רק 750,000 ליש"ט.
חוסר האיזון יצר מחסור בזהב בארצות הברית.
בשנת 1785, ג'ון אדמס הפך למיופה הכוח האמריקני הראשון, הידוע כיום כשגריר, לחצר סנט ג'יימס והמלך ג'ורג' השלישי קיבל אותו במאור פנים.
בשנת 1791 בריטניה שלחה את שליח הדיפלומטי הראשון שלה, ג'ורג' המונד, לארצות הברית.
כאשר בריטניה וצרפת יצאו למלחמה בשנת 1793, היחסים בין ארצות הברית ובריטניה גבלו במלחמה גם כן.
המתיחות נחלשה כאשר נחתם הסכם ג'יי בשנת 1794, שהוביל לעשור של שלום ויחסי סחר משגשגים.
ההיסטוריון מרשל סמלסר טוען שההסכם דחה את המלחמה עם בריטניה, או לפחות דחה אותה עד שארצות הברית הייתה חזקה מספיק כדי להתמודד איתה.