tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 במרץ 1991 נפגשה הנהגת הצבא עם הנשיאות בניסיון לשכנע אותה להכריז על מצב חירום שיאפשר לצבא היוגוסלבי להשתלט על המדינה.
מפקד הצבא היוגוסלבי, ולקו קאדייביץ', הכריז כי קיים קשר במטרה להשמיד את המדינה, ואמר:
אמירה זו רמזה למעשה שהממשלות החדשות של הרפובליקות התומכות בעצמאות נתפסו בעיני הסרבים ככלי של המערב.
הנציג הקרואטי סטייפן מסיץ' הגיב בכעס להצעה, והאשים את יוביץ' וקאדייביץ' בניסיון להשתמש בצבא כדי ליצור את סרביה הגדולה.
לאחר מכן קראו יוביץ' וקאדייביץ' לצירים של כל רפובליקה להצביע בשאלה האם לאפשר חוק צבאי, והזהירו אותם שיוגוסלביה ככל הנראה תתפרק אם לא יונהג חוק צבאי.
בפגישה נערכה הצבעה על הצעה להחיל ממשל צבאי כדי לאפשר פעולה צבאית לסיום המשבר בקרואטיה על ידי מתן הגנה לסרבים.
ההצעה נדחתה כשהנציג הבוסני בוגיץ' בוגיצ'ביץ' הצביע נגדה, מתוך אמונה שעדיין קיימת אפשרות דיפלומטית שתוכל לפתור את המשבר.
המשבר הנשיאותי היוגוסלבי הגיע למבוי סתום כאשר ריזה סאפונשיו מקוסובו ערק מהצד הסרבי בהצבעה השנייה על הממשל הצבאי במרץ 1991. יוביץ' התפטר לזמן קצר מהנשיאות במחאה על המהלך, אך חזר במהרה.
ב-16 במאי 1991, הפרלמנט הסרבי החליף את סאפונשיו בסג'דו באירמוביץ', ואת ננאד בוצ'יץ מוויבודינה ביוגוסלב קוסטיץ'.
מהלך זה גרם למעשה למבוי סתום בנשיאות, מכיוון שהפלג הסרבי של מילושביץ' השיג ארבעה מתוך שמונה קולות בנשיאות הפדרלית, והצליח לחסום החלטות מרפובליקות אחרות, שקראו לרפורמה בפדרציה היוגוסלבית.
לאחר תום כהונתו של יוביץ' בראש הנשיאות הקולקטיבית, הוא מנע מיורשו, מסיץ' הקרואטי, מלמלא את התפקיד, והעניק אותו במקום זאת לברנקו קוסטיץ', חבר בממשלה הפרו-סרבית במונטנגרו.
במשאל העם על עצמאות קרואטיה שנערך ב-2 במאי 1991, 93.24% הצביעו בעד עצמאות.
ב-19 במאי 1991 נערך בקרואטיה הסיבוב השני של משאל העם על מבנה הפדרציה היוגוסלבית.
ניסוח השאלה לא בירר במפורש האם הוא בעד היפרדות מהפדרציה או לא.
המצביעים נשאלו אם הם תומכים באפשרות שקרואטיה "יכולה להיכנס לברית של מדינות ריבוניות עם רפובליקות אחרות (בהתאם להצעה של הרפובליקות של קרואטיה וסלובניה לפתרון המשבר המדיני ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה)?".
83.56% מבעלי זכות ההצבעה בחרו במשאל, כאשר הסרבים הקרואטים החרימו ברובם את משאל העם.
לבסוף, הוכרזה עצמאותה של קרואטיה ב-25 ביוני 1991.
הן סלובניה והן קרואטיה הכריזו על עצמאותן ב-25 ביוני 1991. בבוקר ה-26 ביוני, עזבו יחידות הגיס ה-13 של הצבא העממי היוגוסלבי את בסיסיהן ברייקה, כדי לנוע לעבר הגבול הסלובני עם איטליה.
המהלך הוביל מיד לתגובה חריפה מצד הסלובנים המקומיים, שארגנו בריקדות והפגנות ספונטניות נגד פעולות הצבא.
עדיין לא התחוללו קרבות, ונראה היה שלשני הצדדים יש מדיניות לא רשמית של לא להיות הראשונים לפתוח באש.
בשלב זה, ממשלת סלובניה כבר מימשה את תוכניתה להשתלט על נמל התעופה הבין-לאומי של ליובליאנה וגם על עמדות הגבול של סלובניה בגבולות עם איטליה, אוסטריה והונגריה.
אנשי הצוות שאיישו את עמדות הגבול היו, ברוב המקרים, כבר סלובנים, כך שההשתלטות הסלובנית הסתכמה ברובה בהחלפת מדים וסמלים, ללא כל לחימה.
על ידי השתלטות על הגבולות הצליחו הסלובנים לבסס עמדות הגנה מפני מתקפה צפויה של צבא יוגוסלביה.
המשמעות הייתה שהצבא העממי היוגוסלבי יצטרך לירות את הירייה הראשונה, שנורתה ב-27 ביוני בשעה 14:30 על ידי קצין הצבא היוגוסלבי.
על אף שתמכה בזכויותיהן להגדרה עצמית לאומית, לחצה הקהילה האירופית על סלובניה וקרואטיה להטיל מורטוריום של שלושה חודשים על עצמאותן, והגיעה עימן להסכם בריוני ב-7 ביולי 1991, הסכם שהוכר על ידי נציגי כל הרפובליקות.
במהלך שלושת החודשים הללו השלים הצבא היוגוסלבי את יציאתו מסלובניה, והמשא ומתן להשבת הפדרציה היוגוסלבית עם הדיפלומט הבריטי לורד קרינגטון וחברי הקהילה האירופית כמעט הסתיים.
תוכניתו של קרינגטון נבעה מהבנה שיוגוסלביה נמצאת במצב של פירוק וכללה החלטה שכל רפובליקה תקבל את עצמאותן הבלתי נמנעת של האחרות, יחד עם הבטחה לנשיא סרביה מילושביץ' שהאיחוד האירופי יבטיח את ביטחונם של הסרבים מחוץ לסרביה.
הצעותיו של לורד קרינגטון נדחו לאחר הכרת גרמניה, שהתאחדה פחות משלושה חודשים לפני כן, בערב חג המולד 1991 בסלובניה וקרואטיה.
פרט למשא ומתן חשאי בין שרי החוץ הנס-דיטריך גנשר (גרמניה) ואלויס מוק (אוסטריה), ההכרה החד-צדדית באה בהפתעה לא רצויה לרוב ממשלות האיחוד האירופי וארצות הברית, עמן לא הייתה התייעצות מוקדמת.
ארגונים בין-לאומיים, כולל האומות המאוחדות, לא חשו בנוח עם ההכרזה החד-צדדית של גרמניה.
בעוד שיוגוסלביה כבר הייתה במבוכה, סביר להניח שההכרה הגרמנית ברפובליקות הנפרדות – וההתגייסות החלקית של אוסטריה על הגבול – החמירה את המצב הרבה יותר עבור המדינה הרב-לאומית המתפרקת.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש היה נציג המעצמה היחיד שהביע התנגדות.
מידת ההתערבות של הכס הקדוש ושירות הביון הפדרלי של גרמניה בפרשה זו נחקרה על ידי חוקרים הבקיאים בפרטים, אך התיעוד ההיסטורי נותר שנוי במחלוקת.
מילושביץ' סירב להסכים לתוכנית בטענה כי לקהילה האירופית אין זכות לפזר את יוגוסלביה וכי התוכנית אינה לטובת הסרבים, מפני שהיא תחלק אותם לארבע רפובליקות שונות (סרביה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה).
קרינגטון הגיב בהעלאת הנושא להצבעה שבה כל הרפובליקות האחרות, כולל מונטנגרו, הסכימו תחילה לתוכנית שתפזר את יוגוסלביה.
אולם, לאחר לחץ עז מצד סרביה על נשיא מונטנגרו, שינתה מונטנגרו את עמדתה והתנגדה לפירוק יוגוסלביה.
מלחמת העצמאות של קרואטיה פרצה בתחילת אפריל 1991, בין ממשלת קרואטיה לבין הסרבים המורדים במחוז האוטונומי הסרבי של קראינה (בגיבוי כבד של צבא יוגוסלביה, שנשלט על ידי סרביה).
ב-1 באפריל 1991 הכריז המחוז כי הוא ייפרד מקרואטיה.
מיד לאחר הכרזת העצמאות של קרואטיה, הסרבים הקרואטים הקימו גם את האזור האוטונומי הסרבי של מערב סלבוניה ואת האזור האוטונומי הסרבי של מזרח סלבוניה, ברניה ומערב סריים.
שלושת האזורים הללו התחברו לכדי רפובליקת קראינה הסרבית (RSK) שהוכרזה על ידי עצמה ב-19 בדצמבר 1991.
הישויות המשמעותיות האחרות הנשלטות על ידי סרבים בסלאבוניה הודיעו שגם הן יצטרפו לקראינה.
זאגרב הפסיקה בשלב זה לשלם מיסים לבלגרד, והישויות הסרביות בקרואטיה הפסיקו את תשלום המיסים לזאגרב.
במקומות מסוימים פעל הצבא היוגוסלבי כחיץ, באחרים הוא סייע לסרבים בהתמודדותם עם הצבא והמשטרה הקרואטים החדשים.
השפעת שנאת הזרים והשנאה האתנית בקריסת יוגוסלביה התבררה במהלך המלחמה בקרואטיה.
תעמולה הן מצד הקרואטים והן מצד הסרבים הפיצה פחד, וטענה שהצד השני ידכא אותם ויגזים במספר ההרוגים כדי להגביר את התמיכה מאוכלוסיותיהם.
בחודשיה הראשונם של המלחמה, הצבא והצי היוגוסלבי, שנשלטו על ידי סרביה, הפגיזו בכוונה אזורים אזרחיים בספליט ודוברובניק, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כמו גם כפרים קרואטים סמוכים לערים אלו.
כלי התקשורת היוגוסלביים טענו כי הפעולות נעשו בשל מה שלטענתם היה נוכחות של כוחות אוסטאשה פשיסטים ומחבלים בין-לאומיים בעיר.
חקירות של האו"ם מצאו כי לא היו כוחות כאלה בדוברובניק באותה עת.
נוכחות הכוחות המזוינים של קרואטיה באזור גדלה מאוחר יותר.
ראש ממשלת מונטנגרו, מילו ג'וקאנוביץ', בזמנו בן בריתו של מילושביץ', פנה ללאומיות המונטנגרית, והבטיח כי כיבוש דוברובניק יאפשר את הרחבת מונטנגרו לתוך העיר שלטענתו הייתה חלק היסטורי ממונטנגרו, וטען כי גבולותיה דאז של מונטנגרו "צוירו על ידי הקרטוגרפים בבולשביקים הוותיקים ובעלי ההשכלה הגרועה".
במקביל, ממשלת סרביה סתרה את בעלת בריתה המונטנגרית על ידי דברי ראש ממשלת סרביה, דראגוטין זלנוביץ', שטען כי דוברובניק היא מבחינה היסטורית סרבית ולא מונטנגרית.
התקשורת הבין-לאומית הקדישה תשומת לב רבה להפצצות על דוברובניק וטענה שזו עדות לכך שמילושביץ' רודף אחר יצירת סרביה הגדולה עם התמוטטות יוגוסלביה, ככל הנראה בסיוע ההנהגה המונטנגרית הכפופה לסרביה והלאומנים הסרבים במונטנגרו כדי לטפח תמיכה מונטנגרית בכיבוש מחדש של דוברובניק.
בווקובאר, המתיחות האתנית בין הקרואטים לסרבים התפוצצה כאשר הצבא היוגוסלבי נכנס לעיירה.
צבא יוגוסלביה וכוחות צבאיים סרביים הרסו את העיירה בלוחמה עירונית ובהרס רכוש קרואטי.
כוחות סרבים ביצעו מעשי זוועה נגד קרואטים, והרגו יותר מ-200.
עצמאות הרפובליקות של מקדוניה ובוסניה והרצגובינה
בשל המבנה הדמוגרפי של בוסניה, הכולל אוכלוסייה מעורבת של רוב בוסניאקי ומיעוטים סרבים וקרואטים, הבעלות על שטחים נרחבים בבוסניה הייתה שנויה במחלוקת.
משנת 1991 עד 1992, המצב בבוסניה והרצגובינה הרב-לאומית הפך למתוח במיוחד.
הפרלמנט שלה היה מחולק בקווים אתניים לפלג בוסני שולט ולפלגים סרבים וקרואטים במיעוט.
בשנת 1991, רדובאן קאראג'יץ', מנהיג הפלג הסרבי הגדול בפרלמנט, שנקרא המפלגה הדמוקרטית הסרבית, העניק אזהרה חמורה וישירה לאספת העם של בוסניה והרצגובינה אם תחליט להיפרד מיוגוסלביה, ואמר:
בינתיים, מאחורי הקלעים, החל משא ומתן בין מילושביץ' הסרבי לטוג'מן הקרואטי לחלוקת בוסניה והרצגובינה לשטחים שינוהלו על ידי סרביה וקרואטיה כדי לנסות למנוע מלחמה בין קרואטים בוסנים לסרבים בוסנים.
הסרבים בבוסניה ערכו משאל עם בנובמבר 1991 שהביא להצבעה מוחצת בעד הישארות במדינה משותפת עם סרביה ומונטנגרו.
בפומבי, התקשורת הממלכתית בסרביה טענה בפני הבוסנים שניתן לכלול את בוסניה והרצגובינה כאיחוד וולונטרי חדש בתוך יוגוסלביה חדשה המבוססת על ממשל דמוקרטי, אך הצעה זו לא נלקחה ברצינות על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה.
ב-9 בינואר 1992 הכריזה האספה הסרבית הבוסנית על רפובליקה נפרדת של העם הסרבי בבוסניה והרצגובינה (שנקראה לאחר מכן רפובליקה סרפסקה), והמשיכה להקים אזורים אוטונומיים סרביים ברחבי המדינה.
משאל העם הסרבי על הישארות ביוגוסלביה ויצירת האזורים הוכרזו כבלתי חוקתיים על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה.
משאלי עם על עצמאות בחסות ממשלת בוסניה נערכו ב-29 בפברואר וב-1 במרץ 1992. משאל העם הוכרז כמנוגד לחוקה הבוסנית והפדרלית על ידי בית הדין הפדרלי לחוקה והממשלה הסרבית הבוסנית החדשה שהוקמה, והוא הוחרם ברובו על ידי הסרבים הבוסנים.
לפי התוצאות הרשמיות, שיעור ההצבעה עמד על 63.4%, ו-99.7% מהבוחרים הצביעו בעד עצמאות.
בוסניה והרצגובינה הכריזה על עצמאות ב-3 במרץ 1992 וקיבלה הכרה בין-לאומית חודש לאחר מכן, ב-6 באפריל.
באותו תאריך הגיבו הסרבים בהכרזה על עצמאותה של הרפובליקה סרפסקה והטלת , שסימנה את תחילתה של מלחמת בוסניה.
הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה התקבלה כמדינה חברה באומות המאוחדות ב-22 במאי 1992.
תקיפות אוויריות של נאט"ו נגד מטרות סרביות בבוסניה והרצגובינה תרמו לחתימת הסכם דייטון ב-1995 ולפתרון הסכסוך.
כ-100,000 בני אדם נהרגו במהלך המלחמה.
במשאל העם לעצמאות מקדוניה שנערך ב-8 בספטמבר 1991, הצביעו 95.26% מהבוחרים בעד עצמאות, שהוכרזה ב-25 בספטמבר 1991.
כחמש מאות חיילים אמריקאים נפרסו תחת דגל האו"ם כדי לפקח על גבולה הצפוני של מקדוניה עם סרביה.
עם זאת, שלטונות בלגרד לא התערבו כדי למנוע את עזיבתה של מקדוניה, ולא פעלו נגד הגעתם של חיילי האו"ם.
חוסר הפעולה הסרבי בנושאים אלו הצביע על כך שברגע שבלגרד תקים את מדינתה החדשה (הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה באפריל 1992), היא תכיר ברפובליקה של מקדוניה ואף תנסה לפתח איתה יחסים דיפלומטיים.
כתוצאה מכך הפכה מקדוניה לרפובליקה לשעבר היחידה שקיבלה ריבונות ללא התנגדות מצד השלטונות והצבא של יוגוסלביה וסרביה.
בנוסף, נשיאה הראשון של מקדוניה, קירו גליגורוב, אכן שמר על יחסים טובים עם בלגרד כמו גם עם שאר הרפובליקות היוגוסלביות לשעבר.
המרד ברפובליקה של מקדוניה, הסכסוך הגדול האחרון בין לאומנים אלבנים וממשלת מקדוניה, פחת ברמת האלימות שלו לאחר 2001.
בעוד שצרפת, בריטניה ורוב המדינות האחרות החברות ב עדיין הדגישו את הצורך לשמור על אחדות יוגוסלביה, קנצלר גרמניה הלמוט קוהל הוביל את התביעה להכיר בשתי הרפובליקות המתפרקות הראשונות, סלובניה וקרואטיה.
הוא לחץ על שתי הממשלות הלאומיות ועל האיחוד האירופי להיות גמישות יותר, וכן נסע לבלגרד כדי ללחוץ על הממשלה הפדרלית של יוגוסלביה לא להשתמש בכוח צבאי, תוך איום בסנקציות.
בערב חג המולד 1991 הכירה גרמניה בעצמאותן של סלובניה וקרואטיה, "בניגוד לעצת הקהילה האירופית, האו"ם ונשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בנובמבר 1991, ועדת הבוררות של ועידת השלום ביוגוסלביה קיבלה את דעת הלורד קרינגטון שהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה נמצאת בתהליך של פירוק, שלאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה ובבוסניה אין זכות להגדרה עצמית בדמות מדינות חדשות, וכי הגבולות בין הרפובליקות יוכרו כגבולות בין-לאומיים.
כתוצאה מהסכסוך, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות אימצה פה אחד את החלטה 721 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-27 בנובמבר 1991, אשר סללה את הדרך להקמת כוחות שמירת השלום ביוגוסלביה.
בינואר 1992 חתמו קרואטיה ויוגוסלביה על הסכם שביתת נשק בפיקוח האו"ם, בעוד המשא ומתן נמשך בין הנהגות סרביה וקרואטיה על חלוקת בוסניה והרצגובינה.
ב-15 בינואר 1992 הוכרה עצמאותן של קרואטיה וסלובניה על ידי הקהילה הבין-לאומית.
סלובניה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה התקבלו כמדינות חברות באו"ם ב-22 במאי 1992. מקדוניה התקבלה כמדינה חברה באו"ם ב-8 באפריל 1993. אישור החברות שלה ארך זמן רב יותר עקב התנגדות יוונית.
בנאומו באחד במאי 1999, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, אוסקר לפונטיין, מתח ביקורת על התפקיד שמילאה גרמניה בפירוק יוגוסלביה באמצעות ההכרה המוקדמת שלה בעצמאות הרפובליקות.
במרץ 1992, במהלך קמפיין העצמאות של בוסניה בארצות הברית, הגיע הפוליטיקאי ונשיא בוסניה והרצגובינה לעתיד, אלייה איזטבגוביץ', להסכם בתיווך האיחוד האירופי עם קרואטים וסרבים בוסנים על הסדר קונפדרלי בן שלושה קנטונים.
זאת אף על פי שממשלת ארצות הברית, לפי הניו יורק טיימס, דחקה בו לבחור במדינה יחידה, ריבונית ועצמאית.
עצמאותה של בוסניה והרצגובינה התבררה כמכה אנושה לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ב-28 באפריל 1992 הוקמה הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שנשלטה על ידי סרביה והורכבה רק מהרפובליקות הסוציאליסטיות לשעבר של סרביה ומונטנגרו.
הרפובליקה נשלטה על ידי סלובודן מילושביץ' ובעלי בריתו הפוליטיים.
ממשלתה טענה להיותה היורשת של יוגוסלביה הקומוניסטית, אך הקהילה הבין-לאומית סירבה להכיר בה ככזו.
עמדת הקהילה הבין-לאומית הייתה שיוגוסלביה התפרקה למדינות הנפרדות שלה.
החלטת האו"ם ב-22 בספטמבר 1992 מנעה מהרפובליקה הפדרלית לתפוס את מקומה של יוגוסלביה המפורקת בארגון כמדינה היורשת שלה.
שאלת הירושה הייתה חשובה לתביעות על הנכסים הבין-לאומיים של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, כולל שגרירויות במדינות רבות.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לא ויתרה על תביעתה לירושת יוגוסלביה ההיסטורית עד 1996. רק ב-2001 נחתם ההסכם על ירושת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית לשעבר של יוגוסלביה.
ההתפוררות והמלחמה הביאו לעיצומים, שגרמו לקריסת כלכלת סרביה ומונטנגרו לאחר חמש שנים.
המלחמה בחלקים המערביים של יוגוסלביה לשעבר הסתיימה ב-1995 בשיחות שלום בחסות ארצות הברית שהתקיימו בדייטון, אוהיו, ובסופן נחתם הסכם דייטון.
מלחמת קוסובו החלה ב-1996 והסתיימה במבצע כוח מאוחד של נאט"ו ב-1999. סלובודן מילושביץ' הודח מתפקידו בשנת 2000.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הפכה ב-4 בפברואר 2003 לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו לא היה יציב בפני עצמו, ולבסוף התפרק ב-2006, כאשר במשאל עם שנערך ב-21 במאי 2006 נתמכה עצמאות מונטנגרו על ידי 55.5% מהמצביעים, והעצמאות הוכרזה ב-3 ביוני 2006. סרביה ירשה את חברות האיחוד המדיני באו"ם.
קוסובו נוהלה על ידי האו"ם מאז מלחמת קוסובו, ונותרה חלק מסרביה.
עם זאת, ב-17 בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאות מסרביה ועל הקמת מדינה משלה בשם רפובליקת קוסובו.
ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וחלק גדול מהאיחוד האירופי הכירו בכך כפעולה של הגדרה עצמית, וארצות הברית אף שלחה אנשים לעזור לקוסובו.
מצד שני, סרביה וחלק מהקהילה הבין-לאומית – בעיקר רוסיה, ספרד והרפובליקה העממית של סין – לא הכירו בעצמאות קוסובו.
מגפת הקורונה שהתרחשה בעולם כולו בשנים 2019–2023, ובה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה, פגעה גם בקהילות היהודיות ברחבי העולם.
מלבד הפגיעה בנפש, המגפה פגעה גם במוסדות הקהילתיים (במיוחד בתי הכנסת) שנאלצו להיסגר במהלך הסגרים.
בנוסף על כך, המגפה הציפה את השיח על הקשר (בדגש על זה הפילנתרופי) בין ישראל לקהילות שבתפוצות.
בין השאר נבחנו השאלות האם מדינת ישראל צריכה לספק חיסונים כנגד הנגיף ליהודי התפוצות, והאם ואיך ניתן להמשיך את העלייה למרות הסגרים.
אלמנט נוסף שנפגע בהקשר דומה הוא ביקורי צעירים יהודים בארץ במסגרת פרויקט תגלית ובפרויקטים דומים.
בפרויקטים אלו אף בוצעו סיורים וירטואליים בארץ מרחוק בתקופת המגפה.
בעקבות המגפה, התגברה אנטישמיות במקומות שונים בעולם.
אנטישמיות זו באה לידי ביטוי בהאשמת היהודים בהפצת המגפות ובקונספירציות הנוגעות למחלה.
בסוף אפריל 2020 פורסם כי למעלה מ-40% מצעירי היהודים באירופה ביקשו לעזוב עקב האנטישמיות הגוברת ביבשת, 18% יותר תקריות אנטישמיות חמורות ברחבי העולם בהשוואה ל-2019.
בעקבות הפגיעה בקהילות והאנטישמיות הגואה, ישראל נערכה עוד בתחילת המגפה לגל עלייה גדול, ואכן חלה עלייה משמעותית בבקשות לעלייה (במיוחד ממדינות חבר העמים).
התפשטות המגפה ומספר הנפגעים במדינות השונות
בחלק מן המקרים קשה לדעת במדויק כמה יהודים בעולם נפטרו מהנגיף, משום שהממשלות לא מנו את אזרחיהן היהודים שנפטרו בנפרד משאר המתים - כך שעיקר הנתונים הסתמכו על הקהילות ועל חברות הקדישא.
נכון לתחילת יולי 2020, כ-2,200 יהודים נפטרו בקהילות מלבד לצפון אמריקה וברית המועצות לשעבר.
באיטליה הקהילה היהודית קרסה במהירות בחודשים הראשונים של המגפה.
בתחילת המגפה, מאות משפחות יהודיות הידרדרו מבחינה כלכלית והגיעו למצב של עוני, ודווח כי מספר המשפחות הנזקקות עלה ביותר מפי עשרה בעקבות התפרצות הנגיף.
במקביל, כעשרות מוסדות יהודיים נסגרו בתקופה זו.
נכון למאי 2020, אמצעי התקשורת החרדיים דיווחו על יותר מ-700 מתים בעיר ניו יורק לבדה.
מוקד ההתפרצות הראשוני במדינת ניו-יורק סומן בבית הכנסת שבעיירה ניו רושל הצפונית למנהטן.
שתי שכונות שאותרו כמוקד התפרצות משמעותי הן השכונות החרדיות בבורו פארק ובוויליאמסבורג.
בין היהודים האמריקנים הידועים שנפטרו מהקורונה ניתן למנות את הזמר אדם שלזינגר; האדמו"ר מנובימינסק, הרב יעקב פרלוב; הפוליטיקאי מברוקלין נוח דיר; סטנלי צ'רה (איל הנדל"ן ואיש ציבור המקורב לדונלד טראמפ); המפיק המוזיקלי האל וילנר; השחקן מארק בלום והסוציולוג ויליאם הלמרייך.
נכון למאי 2020, בבריטניה נפטרו לפחות 352 יהודים, המהווים כ-1.7% מכלל המתים במדינה, בעוד היהודים מהווים רק 0.3% מן האוכלוסייה.
בשלבים מסוימים, אחוז המתים היהודים הגיע אף ל-5% מכלל המתים במדינה.
יש ששיערו כי הפגיעה הגדולה ביהודים חלה בעקבות מגורים של רבים מהם במוקד ההתפרצות בבירה לונדון, גילם המבוגר יחסית של חלק מהיהודים, ואי הקפדה על הנחיות הריחוק החברתי בכמה שכונות חרדיות בתחילת המגפה.
שיעור היהודים שחלו ונפטרו מהקורונה במרוקו היה בתחילת המגפה גבוה משיעורם באוכלוסייה.
בגל הראשון כמעט 10% מהנפטרים במדינה היו יהודים (למרות שהקהילה היהודית במדינה מונה כ-2,500 איש בלבד).
נכון למאי 2020, לפחות 1,300 מיהודי צרפת נספו (מספר הכולל רק את אלו שנקברו בקבורה יהודית דתית).
בדיווחים אחרים אף דווח על כ-2,000 נפטרים בתחילת המגפה.
זאת כאשר רבים מהנפטרים ומהחולים היו עובדי רפואה, וגם מחצית מהקצבים בקצביות הכשרות.
דווח גם על אחוזי תחלואה חריגים בעיר שטרסבורג.
ביולי 2020 הסוכנות היהודית החלה להפעיל תוכנית חירום.
התוכנית כללה הענקת סיוע מיידי לקהילות במשבר באמצעות 'קרן חירום של הסוכנות היהודית' שהעניקה הלוואות מיידיות לקהילות; הקמת מרכז ידע דיגיטלי לניהול משברי וסיוע בשיקום הקהילות היהודיות.
התפשטות היקום הוא מונח המתאר את גידול המרחקים בין נקודות שונות ב לאורך הזמן.
ההתפשטות היא של היקום עצמו, כלומר, היא מוגדרת כהתרחקות חלקים שונים בתוך היקום ולא כתנועה של החומר ביקום "החוצה".
למעשה היקום אינו מתפשט לשום מקום חוץ מעצמו.
הקבלה נפוצה לכך היא התרחבות פני השטח של בלון כשמנפחים אותו.
אם נצייר נקודות על פני הבלון המרחק ביניהן יגדל כשהבלון יתנפח.
זוהי הקבלה בדו-ממד (פני השטח של הבלון).
ישנה גם הקבלה נפוצה בתלת-ממד: תפיחה של לחם צימוקים.
כשהלחם תופח המרחק בין הצימוקים גדל.
באנלוגיה הזו הבצק התופח של הלחם הוא המרחב הריק עצמו, שהנפח שלו גדל, והצימוקים הם הגלקסיות (או קבוצות הגלקסיות) שכוח המשיכה המקומי בתוכן (או ביניהן) גובר על התפשטות היקום ומשאיר אותן בגודל קבוע אבל במרחק הולך וגדל זו מזו.
התפשטות היקום היא תכונת מפתח במפץ הגדול ותוארה באופן מתמטי בפתרונות של פרידמן, למטר, ווקר ורוברטסון (מטריקת FLRW) לתורת היחסות הכללית.
התופעה התגלתה בסדרה של תצפיות אסטרונומיות שערך האסטרונום האמריקני אדווין האבל בשנות העשרים של המאה העשרים.
במסגרת עבודתו במצפה כוכבים, ערך האבל צילומים של גלקסיות רחוקות בעזרת עמיתו וידידו האסטרונום מילטון יומאסון.
תוך כדי בחינתם בספקטרומטר אופטי, גילה האבל כי קווי הספקטרום של האור המגיע מגלקסיות רחוקות מוסחים לאדום, מה שמעיד על כך שהגלקסיות מתרחקות זו מזו וכי היקום נמצא בהתפשטות מתמדת.
לפני גילויו של האבל, הוסיף אלברט איינשטיין למשוואותיו את הקבוע הקוסמולוגי, כדי להסביר מדוע היקום במצב יציב ואינו קורס לתוך עצמו עקב כוח המשיכה בין מרכיביו.
לאחר פרסום תגליתו של האבל בדבר התפשטות היקום, הגדיר איינשטיין את הוספת הקבוע הקוסמולוגי כ"טעות הגדולה של חייו".
בשנים האחרונות התברר כי לא רק שקצב התפשטות היקום אינו מאט, אלא שהוא מאיץ.
תגלית מפתיעה זו אילצה את הקוסמולוגים להוסיף חזרה למשוואות את הקבוע הקוסמולוגי, אותו מרכיב מסתורי שמתאר את כוח הדחייה.
אחד הכלים המדעיים החשובים שהובילו לתגלית היה טלסקופ החלל האבל, ומדעני מכון המחקר של טלסקופ החלל מכנים תגלית זו כתגלית החשובה ביותר של טלסקופ החלל, שבזכותה השתלם כל המבצע.
אחד ההסברים להתפשטות היקום המואצת הוא קיומה של אנרגיה אפלה שתכונותיה עדיין לא מוסברות בבירור.
חוק האבל הוא ממצא תצפיתי האומר שכל הגלקסיות ביקום נראות כנמצאות במצב של התרחקות מתמדת זו מזו (אך למעשה מה שמתפשט הוא המרחב).
יתר-על-כן, מהירות ההתרחקות של כל שתי גלקסיות זו מזו פרופורציונלית למרחק ביניהן.
ככל שהמרחק בין שתי גלקסיות גדול יותר, כך גדולה יותר מהירות התרחקותן זו מזו.
כאמור זו עובדה שנמדדת בתצפית והיא ניתנת לפירוש הפשוט ביותר כביטוי לכך שהיקום נמצא במצב של התפשטות.
היקום מרחיב את ממדיו ללא הרף, מכאן נובע שבעבר היה היקום בעל ממדים קטנים יותר.
בפרט נובע מכך, למשל, שצפיפות הגלקסיות בעבר הייתה גדולה מצפיפותן המרחבית כיום.
תצפיות בגלקסיות-רדיו מאשרות אף עובדה זו.
התגלית של התפשטות היקום פתחה עידן חדש באסטרונומיה, ובמיוחד בהתפתחות הקוסמולוגיה למדע, שכן מתגלית זו נבעה המסקנה שפעם כל החומר ביקום היה מרוכז בנקודה אחת והתפתח מודל המפץ הגדול המסביר את היווצרות היקום.
כיום כבר ברור כי היקום ימשיך להתפשט לנצח וכוח הכבידה אינו יכול לעצור את התפשטותו, על פי תיאוריות הקיפאון הגדול והקריעה הגדולה.
מדע, כפי שהוא נתפש בעת החדשה, הוא האיסוף השיטתי של ידע אודות העולם; הוא כולל תצפית, ניסוי והסקה שיטתיים ואובייקטיביים, פיתוח ידע זה להסברים כוללניים ונרחבים ככל האפשר, תיעוד הידע והפצתו.
המדע בעת העתיקה הכיל מאפיינים חלקיים של המדע המודרני, כאשר בתקופה זו מספר הניסויים האמפיריים היה נמוך משמעותית מהתקופה המודרנית.
את התפתחות המדע באירופה נהוג לחלק לשתי תקופות: תקופת הפריחה בעולם העתיק ופריחת המדע בתקופה המודרנית, שלאחר הרנסאנס.
בין שתי התקופות, בימי הביניים, דעך המדע.
המדע בעת העתיקה בלט בהתפתחותו ביוון העתיקה.
התפתחות זו הייתה כה מרשימה עד שאחת מאבני הנגף בהתקדמות המדעית במשך כ-2,000 השנה שלאחר מכן, היה הרעיון האירופי כי ליוונים הייתה הסמכות המדעית העליונה, וכי כל הידע כבר נמצא וקיים.
הידע באותן תקופות, אשר לא נבדק על דרך הניסוי, עובד ופורש כך שיותאם לאמונות השולטות, והפקפוק בו נאסר.
התהליך המדעי החל עם ההבחנה הראשונה ורישום ההבחנות.
בתקופת האבן, חי האדם על בשר החיות - אותן המית.
במערת מו שבדרום צרפת נמצאו רשומי תאו שצייר האדם הקדמון, המהווים מחקר אנטומי נאמן, בו מפלח החץ בדיוק את מקום הלב.
רשומים אלה, מראים ידע ותועלת בקטל חיות.
המעבר לחברה אגררית: מאוחר יותר, שם האדם לבו לעובדה כי גרעיני עשבים מסוימים טובים במיוחד למאכל; מגרעינים אלה אפשר לגדל עשבים נוספים, ובבחירת אדמה מתאימה יש באפשרותו לגדל עשבים רבים כאלו; כן גילה כי בגרוד האדמה, הצמחים משתרשים טוב יותר כתוצאה מכך, באו האיכרים שבעבודתם מיישמים את המדע שהתפתח מהבחנות.
חקלאות היא פעילות עונתית (הבחנה נוספת של אנשי המדע הקדמוניים), והופיע הצורך בלוח עזר לזריעה ולקצירה.
בהבחנותיהם, ראו כי כוכבים מסוימים הם בעלי התייחסויות קבועות לשמש, ואלה התאימו לתקופות השונות.
עיסוקם בכוכבים למטרה פשוטה זו של הטבת תנאי מחיה, הביאה להבחנות, אשר אפשר לכנותן אקדמיות.
לפני כחמשת אלפים שנה לערך, יכלו האסטרונומים בשומר, להינבא על ליקוי חמה.
האסטרונומים טענו לתופעה החוזרת כל שמונה עשרה שנה ואחד עשר יום.
רשימות מדויקות שנערכו משך יותר מ-360 שנה, מעידות על הכשדים, שללא מכשירים כגון אלו שיש בידינו כיום, חישבו את אורך השנה כ-365 ימים, 6 שעות, 15 דקות ו-41 שניות - כלומר, רק 26 דקות ו-26 שניות ארוכה מדי.
עריכת לוחות שנה, היא תופעה אופיינית לתרבויות רבות - לוחות השנה של תרבות המאיה ושל האצטקים רחוקים מרחק חצי כדור הארץ מלוחות המזרח התיכון, אך גם הם מצוינים בהבחנותיהם.
בעבוֹר הנילוס על גדותיו, היה סוחף את הסימנים הטבעיים אשר הבדילו בין חלקות העיבוד של חקלאים שונים.
אי לכך, חייבת הייתה להימצא שיטה, לפיה יסומנו הגבולות בכל שנה.
הייתה זו תחילת הגאומטריה השימושית.
המצרים המציאו משולש קבוע בעל זווית ישרה, העשוי מחבל בעל קשרים בריבועים קבועים של שלוש, ארבע וחמש יחידות (היחידות התבססו על אורך הזרוע מקצה האמה ועד המרפק), קשרים אלה נתקעו באדמה בעזרת יתדות.
עם קיבוץ הקהילות ותחילת המסחר - בא גם הצורך לשיטת ספירה.
הדרך הנוחה ביותר הייתה, כדרכו של ילד, מנייה באמצעות האצבעות.
לכן קיימת מאז התקופה הקדומה ביותר, שיטת הספירה לפי עשר אצבעות - השיטה העשרונית.
כמו כן, היו חורצים קווים ומקלות, כדרך הנבלים בסרטי המערב הפרוע החורצים קווים בקת האקדח כדי לשמור את מנין קרבנותיהם.
מאוחר יותר, גילו כי קל יותר למנות בעזרת חלוקי נחל; הצעד הבא היה להעמיד חלוקים.
אלה בצורה נוחה, כך נוצרה החשבונייה.
אנשי מקסיקו ופרו השתמשו בחשבוניות לפני שהגיעו הספרדים לעולם החדש.
לסינים ולמצרים, היו חשבוניות אלף שנים לפני התקופה הנוצרית.
הרומאים שאלו שיטה זו מן האטרוסקים.
עם סכום החשבון, היה צורך ברישום למזכרת, וכך הוכנסו הספרות.
הספרות בהן משתמשים אנו כיום מקורן מן ההודים והן, כנראה, ראשי התיבות של שמות הספרות.
הספרה אפס היא, כנראה, דמות ביצה שעדיין לא התבקעה.
בעזרת כוכבים, אותם הכירו, יכלו בני האדם לנווט עצמם על פני הקרקע (המדובר בארצות, בהן השמים בהירים רובה של שנה); אך מתחת לפני הקרקע היה זה עניין שונה לחלוטין.
לפני חמשת אלפים שנה החלו הפרסים לחפור קאנאטים (תעלות אופקיות, לאורך נתיבי המעיינות התת-קרקעיים); לתעלות אלה היו מחפורות אנכיות במרחקים שונים וכך הגיעו עד למקורות המים שבהרים.
בכריית בורות אלה נעזרו, לשם מציאת הכיוון, במצפנים פרימיטיביים בעלי אבן שואבת.
ייתכן ומקור המצפנים בפרס; ייתכן ומקורם הוא בסין.
על כל פנים, מצפן זה הגיע לים התיכון, בו קיבל את צורת המצפן המגנטי אשר עזר בכל המסעות הגדולים.
משך הזמן, על ידי השימוש שמצא פארדיי למגנט, נוצל זה להפקת החשמל.
כך התפתח הידע האנושי דרך מציאת פתרונות לבעיות יום יום, על ידי הבחנות, מאיסוף תצפיות (כמו בלוחות השנה של כוהנים) ומיצירת שיטות.
אולם אלה היו תרבויות עבדים, בהן העבדים עבדו והאדונים חשבו.
מתח זה יצר מעמד עליון, אשר עסק במדע שלא לצורכי פתרון בעיות היום-יום, אלא מתוך שאיפות אינטלקטואליות.
עובדה זו ניכרת בעיקר ביוון העתיקה, מקום שם הגיעה התפתחות המחשבה הקלאסית לשיאה.
ביוון, התבונה נחשבה לתכונה הנאצלה ביותר באדם.
אנשים כאריסטו (322-384 לפני הספירה), אשר למעשה ערכו הבחנות וניסויים מדויקים, כמחקריו על הטבע או מחקרו "חלקי החיות", מעוררים את התפעלות חוקרי המדע הניסויי בני זמננו.
עקב זאת, אפשר לומר כי אריסטו במחקריו הביולוגיים היה חוקר ניסויי היוצא מן הפרט אל הכלל; אך בתאוריות שלו, על התבל ומקומו של האדם בה, פעל, כמורו אפלטון, על דרך ההיקש (בניגוד לשיטה המדעית האמפירית).
אריסטו הציב את תיאורית התבל, בה העולם הוא מרכז עטוף במעטה של אטמוספירה.
סביבו, נמצאים היסודות הנאצלים, אדי האדמה, המים, האוויר והאש; אחריהם באים כוכבי הלכת במסלולם.
מעל לכל, תחום ההרמוניה האלוהית היוצרת את התנועה הסיבובית של מערכת השמים (ג'ורדנו ברונו, שהעז, כמעט אלפיים שנה מאוחר יותר, לתקוף מושגים אלה - עלה על המוקד).
אפלטון (427-347 לפני הספירה), הוא האחראי למקום המתמטיקה בחינוך המודרני, לא עקב היותה מכשיר עזר למטרות שימושיות, אלא כתרגיל במחשבה הגיונית.
אפלטון היה תאורטיקן של המופשט, לכן כיוון שכל סטיה בתנועת העולמות (הכוכבים) לא הייתה תואמת את התבל המושלמת שיצר, הרי שכל הגופים השמימיים חייבים, לדעתו, לנוע במעגלים וחייבים להיות כדורים שלמים.
עיקרון זה היה שימושי למדי להנחיות, אולם יסודו בטעות.
קפלר (1630-1571), חסיד נאמן של אפלטון, דחה את טענת אפלטון בדבר הכוכבים הנעים סביב השמש במעגלים, והראה כי מסלולם הוא אליפטי.
מאוחר יותר, באמצעות הטלסקופ, הבחין גלילאו גליליי כי הירח הוא מחוספס ונמצאים בו הרים דומים לאלה הנמצאים על כדור הארץ.
כך הופרך הרעיון האפלטוני של "שלמות הגופים השמימיים".
בימי הבינים שקע המדע וירד מגדולתו.
קיימים ציורים מימי הביניים בהם מתוארים האלכימאים כדמויות מרושעות המשתפות פעולה בסודי סודות עם השטן.
האלכימאים נודו משום שהעזו לחקור את הטבע, בניגוד למצוות אוגוסטינוס (430-354 לספירה) שאסר על כך: "בל תצא מפתח ביתך.
חזור לעצמך, כי באדם פנימה אמת תשכון".
עם זאת, היו אנשים ש"יצאו מפתח ביתם"; כגון רוג'ר בייקון, ויליאם איש אוקאם וג'ון דנס סקוטוס, כולם נזירים פרנציסקניים מהמאה השלוש עשרה, אשר עמדו על יישום עקרונות חקר הניסוי לניסיונות השונים.
האלכימאים לא טעו בהאמינם כי הפיכת מתכות פשוטות לזהב היא בת ביצוע (כיום עקרון התמורות שבתורת האטום).
תקופת ציד המכשפות פגעה באלכימאים, כיוון שהכנסייה החרימה את דמוקריטוס, שחי במאה שלפני אפלטון (400–470 לפני הספירה).
דמוקריטוס טען, על דרך ההיקש, שהכל בנוי מאטומים, כולל בני האדם; והחיים הם פעולות הגומלין בין האטומים.
לעומת האטומים היסודיים של דמוקריטוס, שלטו ארבעת היסודות של אמפדוקלס ואריסטו - אדמה, מים, אוויר ואש.
בתקופת הרנסאנס החלה עליית קרנו של המדע.
לאחר נפילת קונסטנטינופול ב־1453, הוצף העולם במבול של השכלה; דחף חדש ניתן לספרות ולאמנויות, דחף מהול בערגה לתור הזהב של יוון העתיקה.
פליטים מן המזרח הביאו עמם למערב נוסחים מושלמים של הקלסיקנים היווניים, כגון אפלטון ואריסטו, בנוסף לידע חדש במדעי הטבע שנתרם על ידי הערבים.
עם ואת, היה זה גלוי מחדש של העבר ודחית החדש; נטייה זו הביאה בעקבותיה את גינוי הגישה המדעית של ג'ון דנס סקוטוס, עד כדי הנצחת שמו במושג האנגלי "Dunce" - מטומטם.
על אף הדחיה, גורמים מתסיסים בעלי ערך החלו בפעולתם (המצאת הדפוס, המסעות הגדולים וגילוי אמריקה).
באותם "ניסיונות" מסע גדולים, גילה המדע השימושי עובדות אשר לא היו ידועות בספרות הקלאסית.
קופרניקוס, טיכו ברהה, יוהאנס קפלר וגלילאו גליליי גילו עובדות בנוגע לשמים.
ויליאם גילברט, רופאהּ הפרטי של אליזבת הראשונה מלכת אנגליה, גילה את המגנטיות ואת "המגנט הגדול - העולם", בחוקרו את מצפן הימאים.
זו הייתה תקופה של רעיונות מהפכניים אשר התמרדו נגד המדע המסורתי בן אלפיים השנים.
התפתחות חברתית היא תהליכי ההתפתחות והשינוי של האדם ביחסיו עם סביבתו החברתית לאורך זמן.
היא מתייחסת ליכולת לקשור קשרים עם אנשים אחרים ובסוגי הקשרים שהאדם יוצר לאורך חייו.
בפסיכולוגיה התפתחותית, התחום החברתי עוסק בהתפתחות יחסיו של האדם עם משפחתו ועם בני גילו, "בני קבוצת השווים", במהלך גדילתו.
ההתפתחות החברתית משפיעה על הקשרים הבין אישיים שהאדם יוצר לאורך חייו.
בהתאם לכך, ההתפתחות החברתית כוללת גם את תהליכי ביסוס העצמאות של הילד והשתחררותו ההדרגתית מתלותו באנשים אחרים.
ויליאם ג'יימס ראה את ימיו הראשונים של הילד כמתנהלים ב"אנדרלמוסיה ענקית רוחשת".
המחקר העכשווי רחוק מתפיסה כזו.
ליילודים יש תכונות המאפשרות להם, כאשר יש אינטראקציה חברתית מתאימה, להגיב היטב אל העולם.
ראשית המגע החברתי של הילד הוא באמצעות רפלקסים.
הבכי הוא רפלקס, אולם התגובה של המטפלים הופכת אותו לאבן יסוד בתקשורת החברתית.
גם החיוך בתחילתו אינו רצוני.
הוא נובע מירידת מתח עקב עוררות קלה, ושכיח במיוחד דווקא בשינה.
התגובה הנענית של ההורים כלפיו הופכת גם אותו לחלק מצורות התקשורת של הילד.
תינוקות הם בעלי יכולת מולדת להיענות להתניה אופרנטית (אך לא להתניה קלאסית).
הם נמשכים אל צלילי דיבור אנושי ואל מראה פנים, בשל הניגודים בין בהיר לכהה שבהם.
הדיאלוגים בין הורים לילודים מבוססים על היענותו של ההורה לפעולותיו של הילוד.
ההורה צריך להיות רגיש לגירוי יתר, שכן אם הילוד יקבל גירוי רב מדי הוא יפרוץ בבכי.
הורים מפרשים פירוש מוטעה את ההפסקה מפעולת המציצה, כאילו היא באה כדי לאפשר קבלת גירוי, אך פירוש מוטעה זו הוא "נבואה המגשימה עצמה", ובסופו של דבר דפוסי הגירוי וההפסקה מבססים תקשורת ויחסי גומלין.
אחרי שבגיל של מספר שבועות כל גירוי עדין גורם לחיוך, נעשה החיוך בגיל שלושה חודשים למשוכלל יותר, ובא כתוצאה מהקלת המתח הנובעת מהכרת העצם.
הילד יחייך מול אימו, אך גם יחייך אל מול כל עצם אחר אותו הוא מזהה.
רק כשהילד מתקרב לתום מחצית השנה הראשונה לחייו, הוא מחייך חיוך הנובע מהכרת אימו.
עד אז פרידה מהאם לא תהווה טראומה קשה, אך בגיל עשרה חודשים ילד כבר יזדקק לאימו כדי להקל על מצוקה ויקדם את פניה בשמחה מתפרצת.
ראו גם בערכים תאוריית ההתקשרות והתפתחות רגשית.
בגיל שלושה חודשים ילד מחייך לכל פנים שהוא רואה, אך בגיל חצי שנה הוא כבר פורץ בבכי מול זר, בתחילה לאחר שיהוי, ובהמשך - לאלתר.
מצוקת זרים זו נעלמת עד גיל שנה.
זו אינה מצוקה אל מול חידוש, אלא תגובה מיוחדת לחוסר הביטחון שבנוכחות אדם זר.
ככל שלתינוק יש יותר שליטה על התקרבות הזר וכלל שהסביבה מוכרת יותר, כך פוחתת מצוקתו.
מנגד, זר המתקרב שוב ושוב מעורר מצוקה ההולכת וגוברת.
תינוקות בני עשרה חודשים נוהגים להסב ראש מול פני הזר כדי להירגע.
בגילאים מוקדמים יותר, הם מתקשים לעשות זאת ופורצים בבכי.
בגיל שלוש יודע ילד כי יש דברים הקיימים רק במחשבה ושאין להם קיום מוחשי, אך הבנתו את הקשר בין אירועים לבין המחשבה עדיין מעורפלת.
יעיד על כך ניסוי שבו נשאלו ילדים על ילד ששם ממתק בקופסה כחולה, ואימו העבירה את הממתק לקופסה ירוקה.
רק ילדים בני ארבע או חמש הבינו כי הילד יחפש את הממתק בקופסה שבה הוא שם אותה, משום שהוא מניח שהיא עדיין שם.
בגיל מבוגר יותר, בסביבות גיל עשר, כבר אפשר להבין היטב את הקשר שבין תודעה, ציפיות ומציאות.
למשל, שילד יתאכזב ממתנה אם ציפה למתנה גדולה יותר.
גיל הגן ידוע באגוצנטריות הבולטת של החשיבה האופיינית לו.
ילד בן ארבע צפוי לחשוב שאם יסתיר את עיניו, אמו לא תראה אותו.
הוא יכול להצביע על דף שרק הוא רואה, ולשאול את אימו מה דעתה עליו.
בגיל חמש אין הם מסוגלים לתאר צורות שאינן פשוטות מאוד מבלי להשתמש במילות תיאור שרק הצופה בצורה יכול להבינם, אך בגיל שש כבר יכולים ילדים לבחור מתנות סבירות למבוגרים ולא להציע לקנות להם צעצועים.
מחקרים הראו שכבר בגיל מוקדם יחסית מסוגלים ילדים להתאים את הסבריהם לדרגת הידע של המבוגר (אירוע שהתרחש בחדר שבו נמצא המבוגר לא יוסבר לו באותו פירוט שבו יוסבר למי שלא היה בחדר).
היכולת ליישם מטלות הדורשות הימנעות מאגוצנטריות קשור בעיקר למידת המורכבות שלהן.
הפסיכולוג ג'ון פלאבל משתמש במושג "ידע על קיום", כדי לתאר את תפיסת קיומה של תודעה אחרת.
"היסק חברתי" הוא היכולת לשכלל ולהכניס תוכן לתפיסה זו ו"מודעות לצורך" היא המודעות לחלקם החשוב של שני הקודמים באינטראקציה החברתית.
כאשר ילדים בגיל גן מתבקשים לדבר על עצמם, הם מתארים פעולות:"אני הולך", "אני עושה", אני מצייר".
רק בגיל בית הספר מתחילים לדבר על תכונות, מחשבות ותחושות כתיאור לעצמי.
כפי שהראה הפסיכולוג רוברט סלמן, בגילאי 9–10 מסוגלים ילדים להבין כי אין אדם מתכוון לכל מה שהוא אומר וקיים רובד של תחושות ורגשות שאינו זהה לזה המבוטא כלפי חוץ.
גם בתיאורי האחר מסוגלים הילדים לציין תכונות אופי ורגש ולא רק פעולות פיזיות.
הם מסוגלים להבין את נקודת מבטו של האחר ולהציע לו אמפתיה.
בעוד שבגן מקובל לחטוף צעצועים ולהתעמת, ילדי בית ספר בדרך כלל מסוגלים להפנים נורמות של הימנעות מאלימות פיזית.
אלימות מילולית נפוצה יותר מבגן.
בגילאים אלו מתחילה השוואה חברתית.
עד גיל 8 ילדים ממעטים להעריך את הישגיהם בצורה תחרותית ועל פי הישגי האחרים.
מידת התחרותיות שבהשוואה החברתית היא תלוית תרבות.
ילדים בגיל זה כבר מפנימים סטריאוטיפים מגדריים.
אחד הניסויים הראה שילדים שצפו בסרט שבו התנהגו ילדים בניגוד לסטריאוטיפ של מינם, שמרו זיכרון מסולף של התנהגות סטריאוטיפית.
באופן כללי, בנים נוקשים יותר מבנות בהיצמדותם לדפוסי המגדר שלהם.
יעילות עצמית ושליטה עצמית אמורים להתפתח עד גיל 10. הילד יהיה מסוגל לעמוד בפיתוי לקבל סיפוק קטן על מנת לזכות בסיפוק גדול אחר כך.
הילד צפוי גם להבין כי הצלחה בחיים תלויה במעשה ולא רק בגורל, דבר שאינו מובן בגיל הגן.
החברויות נעשות עמוקות יותר בבית הספר, ומשולבות בהבנה עמוקה יותר של קיום אישיות בזולת, של צורך להתחשב ולשמור על עקרונות מוסר וחברות, של הבנת הסכמות השונות שמאפיינות מערכות יחסים שונות.
חשוב גם שהילד יפנים כי הפעולה המילולית עדיפה על הפעולה המעשית, כך שהוא יעדיף עלבון על מכה וימעט בתוקפנות פיזית.
בתקופה זו מתפתחות קבוצות יציבות של חברים.
בדרך כלל בנות מרוכזות בקבוצות קטנות ואינטימיות יותר מבנים ועוסקות בפעילויות מילוליות ומשתפות פעולה ולא בתחרותיות ובמאבקי שליטה.
כללים של שיתוף ושוויון מאומצים באדיקות בידי קבוצות החברים.
ישנן נורמות נחשבות שאין להפירן.
את תקופה זו מאפיינת ההתבדלות המגדרית.
אחד המחקרים הראה שבפחות מ-10% מהזמן נמצא ילד עם קבוצה של בני המין השני.
ילדים המעורבים בחברת המין השני צפויים לסנקציות חברתיות, הקרויים בפי פסיכולוגים עבודת גבול.
על פי אחת התאוריות הפסיכולוגיות, להתבדלות זו יש תרומה חשובה להתפתחותה של נטייה מינית הטרוסקסואלית .
פן נעים פחות של החיים החברתיים בגיל זה הוא תופעת הילדים הדחויים.
נראה שסיבות שמקורן פנימי מוליד קבלה של ילדים, אך גם דחייה שלהם.
לא עבר זמן רב מעת שילדים דחויים שהוכנסו לקבוצה חדשה של בני גילם ועד שנדחו גם על ידיה.
לדחייה יש השלכות קשות על בריאותו הנפשית של הילד.
רמת מקובלותו החברתית של הילד היא יציבה יחסית לאורך התבגרותו.
המשחק מאפשר התנסות חברתית משמעותית התורמת רבות לתהליך החיברות.
בזמן המשחק הילד מתמודד עם בעיות חברתיות ועליו לנקוט עמדה.
דרך המשחק הילד יכול להפנים נורמות חברתיות ולשפר את כישוריו החברתיים, תוך שמירה על חוקים וכבוד הזולת.
הילד בונה לעצמו דמות המאפשרת לו ליצור לעצמו סביבה חיובית עם הסובבים אותו.
התפתחות הילד הוא מונח המתאר שינויים ביולוגיים ופסיכולוגיים המשפיעים על היכולת ללמוד כישורים מוטוריים, קוגניטיביים וחברתיים הנדרשים לאורך החיים.
זהו תהליך המתרחש בתקופת הילדות, בין הלידה לגיל ההתבגרות, ובו ההתקדמות המתמדת והמתמשכת של הילד מתלות לעצמאות, באופן צפוי ובקצב שלו.
הילדות המוקדמת או הגיל הרך היא התקופה שבין הלידה ועד גיל 6 שנים.
במהלך תקופה זו, מתפתחות אבני-דרך התפתחותיות כמו תפיסת צעצוע, התיישבות, מילים ראשונות ותקשורת עם אחרים.
הילדות האמצעית היא התקופה שבין גיל 6 לגיל 12 שנים.
בתקופה זו הילדים בונים את האישיות החברתית שלהם ורוכשים את המיומנויות הנדרשות לתנועה וללמידה מורכבת.
גיל ההתבגרות היא התקופה שבין גיל 12 לבין גיל 18 שנים.
זו תקופה המסיימת את תקופת הילדות ובה מתרחש מעבר מתלות במבוגרים לעצמאות ולאחריות להתנהגות הפרט ולמעשיו.
אבן דרך התפתחותית היא פרק זמן מתמשך שבמהלכו ניתן ללמוד מיומנות התפתחותית חדשה באופן ספונטני וטבעי.
תינוקות נולדים עם חמשת החושים שכוללים ראייה, שמיעה, ריח, טעם ומישוש.
החושים מאפשרים לתינוק לקלוט גירויים, לעבד אותם, ולהגיב לסביבה.
החושים מתפתחים בחודשים הראשונים ומהווים בסיס להתפתחות תקינה של ארבע מיומנויות היסוד – מוטוריקה גסה ועדינה, שפה וחיברות.
ארבע מיומנויות היסוד: מוטוריקה גסה, מוטוריקה עדינה, שפה וחיברות מתחילות להתפתח זמן קצר לאחר הלידה וממשיכות להתפתח לאורך השנים, עד לרכישת מיומנויות למידה הכוללות קריאה, כתיבה וחשבון, ומיומנויות יום-יום.
לכל אבן דרך (נקודת ציון התפתחותית) יש גיל קריטי המציינים את קצה תחום הנורמה בהתפתחות של אותה אבן דרך
מוטוריקה גסה (תנועה במרחב) - מתארת את פעילות השרירים הגדולים של הגוף, את מנגנוני היציבה ומערכת שיווי המשקל.
לדוגמה – סיבוב הראש מצד לצד, ישיבה, הליכה, משחקי כדור ומשחקי שיווי-משקל.
מוטוריקה עדינה (קואורדינציה של ידיים) - מתארת את פעילות שרירי כף-היד ואת ויסות הכוח באצבעות ובידיים המאפשר להפעיל צעצועים וחפצים הנמצאים בסביבת הילד.
לדוגמה - תפיסת צעצוע, אחיזת עיפרון, גזירה, ציור, נעיצת פטריות ועוד.
שפה ותקשורת - מתארת את היכולת להבין ולהתבטא באמצעות צלילים או סימנים.
השפה כוללת מרכיבים כמו פונולוגיה, אוצר מילים ומורפולוגיה.
חיברות - מתאר את היכולת להבין חוקי התנהגות מקובלים המאפשרים השתלבות בסביבה ומשחק עם בני הגיל.
ישנו קשר הדדי בין ארבעת מרכיבי היסוד לבין התפתחות המשחק.
המשחק מושפע מההתפתחות המוטורית, השפתית והחברתית, אך המשחק גם משפיע על התפתחות המרכיבים האלו.
בעזרת המשחק מתפתחת שליטה מוטורית טובה יותר, הקואורדינציה העדינה ומיומנות תיאום עין-יד משתפרות, והיכולת ללמוד התנהגויות חברתיות מקובלות מתחזקת.
דוגמה להדדיות בין התפתחות ארבעת המרכיבים להתפתחות המשחק, הוא משחק בקבוצה.
המשחק מתאפשר רק כשיש שילוב טוב בין ארבע מיומנויות היסוד: הילדים שולטים על גופם (מוטוריקה גסה), יכולים לחבר חלקי משחק ביחד (מוטוריקה עדינה), יש להם יכולת להסביר לאחרים את כללי משחק (שפה ותקשורת) והם משחקים ביחד תוך שמירה על התנהגות חברתית המקובלת עליהם.
המשחק נשען על ארבע מיומנויות אלו ובעזרתו מתפתחות מיומנויות מורכבות יותר.
ארבע המיומנויות נבדקות באמצעות אבחונים הבודקים את התפתחות אבני הדרך ואת השגת שלבי ההתפתחות בהתייחס לגילים הקריטיים שנקבעו לביצוע המשימה.
התפתחות אבני הדרך בגילים השונים
לכל אבן-דרך התפתחותית קיים טווח נורמה אותו ניתן למצוא בטבלאות התפתחות המתייחסות להיבטים פיזיים, קוגניטיביים, שפתיים, מוטוריים, רגשיים וחברתיים.
ומתארות את תחום הנורמה ההתפתחותי.
בגיל שלושה חודשים - התחלת חיוך, מיקוד מבט, הבאת ידיים לפה, השמעת קולות גרוניים, שליטה על הראש ותנועתיות של הגפיים.
בגיל שישה חודשים - זיהוי של פרצופים מוכרים, תגובה לקריאת השם, השמעת קולות שמחה או עצב, הכנסת חפצים לפה, גלגול מבטן לגב ובחזרה ומשחק בשכיבה על הבטן.
בגיל שנה - חשש מאנשים זרים, משחקי קו-קו, התחלת מילה ראשונה - אמא, אבא, הכנסת חפצים למכל, מילוי הוראות פשוטות, עמידה.
בגיל שנתיים - הצבעה על חפצים ותמונות, זיהוי של צורות יסוד, שימוש ראשוני בצבע, מילוי של מספר הוראות ברצף, בעיטה בכדור, שימוש במדרגות.
בגיל שלוש - ביטוי של רגשות, בניית מגדל מורכב, לבוש עצמאי, ציור קו ועגול, הבנת מושגי מרחב (בתוך, למעלה וכדומה).
בגיל ארבע - משחק דמיוני, שיתוף פעולה עם אחרים, יכולת לספר סיפור קצר, זיהוי צבעים, ציור ראשוני של דמות, שימוש במספריים, קפיצה על רגל אחת.
בגיל חמש - הבנת חוקים חברתיים, דיבור ברור, שימוש בזמנים, ספירה עד 10, ציור ילד, העתקת אותיות פשוטות, שימוש בסכין ומזלג, משחקי חצר.
גיל קריטי {Critical Period) הוא נקודות ציון המציינת סיומה של תקופת התפתחות אחת ותחילתה של תקופה אחרת.
זהו טווח זמן קצר שלאחריו קשה לרכוש תחום למידה חדש באופן ספונטני וטבעי.
על פי הפסיכולוג פיאז'ה, מדובר בחלון ההזדמנויות שבו המערכת בשלה לרכוש תחום למידה חדש.
לאחר שנסגר החלון, ההתנהגות לא תירכש באופן ספונטני וטבעי.
הגילים הקריטיים מציינים את קצה תחום הנורמה בהתפתחות הילד מלידה ועד כניסה לכתה א'.
גיל שנתיים נחשב לגיל קריטי בהתפתחות המוטורית גיל 3 שנים נחשב לגיל קריטי ברכישת שפה, תקשורת והתפתחות מיומנויות קוגניטיבית המאפשרות לילדים ללמוד מסביבתם ולהבין את חוקי העולם הסובב אותם.
גיל 5 שנים נחשב לגיל קריטי להתפתחות מיומנויות חברתיות ופיתוח יכולות רגשיות המאפשרות לילדים ליצור קשרים עם בני גילם
תחום הנורמה ההתפתחותי הוא רחב ומתייחס למגוון מיומנויות הצפויות להתפתח בגילים שונים כמו: חיוך, תנועה, משחק, הבנת הוראות ותקשורת עם אחרים .
לדוגמה: תחום הנורמה של תפיסת צעצוע הוא בין 4-6 חודשים.
תחום הנורמה של הליכה עצמאית הוא בין 11–20 חודשים.
כשילדה לא תופסת צעצוע בגיל 6 חודשים, או ילד לא הולך הליכה עצמאית לקראת גיל שנתיים, ייתכן שהם לקראת הגיל הקריטי - הרגע שלפני סגירת החלון.
ההתפתחות והלמידה מתרחשות בהקשר חברתי תרבותי ואמוני ומשפיעות על קצב ההתפתחות האישי של התינוק.
טווח הנורמה של אבני הדרך הוא רחב ולכל ילד קצב משלו המושפע מגורמים גנטיים וסביבתיים.
תינוקות יכולים להתמקד בהשגת אבן דרך אחת כמו זחילה ולהשקיע פחות בהכנסת חפצים למכל, אבן דרך אותה ישיגו מאוחר יותר.
תשעים אחוז מהילדים ישיגו את אבני הדרך ההתפתחותיים בטווח הזמן המצופה.
אך לכעשרה אחוזים מכלל הילדים יש חשש לעיכוב בתפקוד בתחום מסוים או במספר תחומים.
ילדים אלו נכנסים לקטגוריה של ילדים עם חשש לעיכוב התפתחותי.
ויופנו לאנשי מקצוע למעקב, אבחון וטיפול על פי הצורך.
התאוריות באשר להתפתחות מערכת השמש מורכבות ומגוונות ושוזרות תחומי מדע שונים, מאסטרונומיה ופיזיקה ועד לגאולוגיה וגיאופיזיקה.
ההשערה המקובלת כיום על דרך היווצרות מערכת השמש היא "השערת הערפילית" שהוצעה לראשונה ב-1734 על ידי עמנואל סוודנבורג.
ב-1755 הרחיב עמנואל קאנט את התאוריה.
תאוריה דומה פותחה במקביל וללא תלות על ידי פייר-סימון לפלס ב-1796. בתקופתם שיערו כי דווקא ערפיליות פלנטריות (כמו ערפילית הטבעת) הן הערפיליות בהן נוצרים כוכבי הלכת, אולם כיום ההשערה הכללית היא שדווקא ערפיליות המכונות ערפיליות יצירה הן מקום הלידה של מערכות שמש.
ערפיליות יצירה מוכרות הן ערפילית אוריון וערפילית הנשר.
רעיונות הנוגעים למקורו וגורלו של העולם, השמש, הירח, כוכבי לכת ושאר והכוכבים מקורם נמצאים במיתולוגיות ובכתבים המוקדמים ביותר הידועים.
ההיסטוריה של האסטרונמיה נמשכת על פני עשרות אלפי שנים שבהם אנשים עקבו אחר גרמי השמיים, הרבה לפני המצאת הכתב.
אולם, במשך כמעט כל אותו זמן, לא היה ניסיון לקשר הסברים כאלה לקיומה של "מערכת שמש", פשוט בגלל שלרוב לא לא חשבו שקיימת מערכת השמש, במובן שאנו מבינים כיום.
בתרבויות עתיקות רבות היו קיימים אלי שמש וכן היו מיתולגיות על בריאת העולם שכחלק ממנו נבראו כביכול הארץ, הירח, השמש והכוכבים.
בסביבות 600 לפני הספירה, תאלס איש מילטוס שאל "ממה עשוי היקוים".
אף כי המודל שהציע היה שגוי, הוא היה האדם הראשון שידוע לנו שהציע הסבר למבנה העולם ללא נוכחות אלים או כוחות על טבעיים אחרים אלא באמצעות חוקים פנימייים שטבועים בעולם - מה שמכונה כיום חוקי טבע.
בעקבות תאלס היו הוגים יוונים נוספים שניסו לחקור את העולם.
אריסטרכוס מסאמוס הציע מודל הליוצנטרי בשנת 250 לפני הספירה, וכן הוא מדד את הגודל היחסי של כדור הארץ והירח והעריך את המרחק לשמש.
אולם המודל שלו נדחה לטובת מודל שנראה הגיוני יותר - המודל הגאוצנטרי, שהיה משולב בהסברים דתיים, לפיהם אלוהים הציב את הירח, השמש וכוכבי הלכת במסלולים מעגליים ומושלמים סביב כדור הארץ שהוא כיבכול גם מרכז היקום.
צעד חשוב לקראת תיאוריה של היווצרות והתפתחות של מערכת השמש היה המהפכה הקופרניקאית החל מ-1543 (על הקפות כיפות השמיים) שהובילה לקונצנזוס מדעי על המודל ההליוצנטרי במאה ה-17. השימוש המתועד הראשון במונח "מערכת השמש" הוא משנת 1704.
המהפכה קופרניקאית והמודל שבנו בעקבותיה כללו חידושים רבים בראיית האדם את העולם, את המדע ואת עצמו.
במודל זה השמש נמצאת במרכז המערכת.
כדור הארץ הוא סוג של "פלנטה", אחת מיני כמה פלנטות אחרות שסובבות את השמש.
מסלול הפלנטות סביב השמש הוא מסלול אליפטי ולא עגול.
התברר כי סיבוב כדור הארץ סביב צירו הוא הגורם לחילופי היום והלילה, ולא סיבוב השמש סביב כדור הארץ כפי שחשבו קודם לכן.
הירח של כדור הארץ הוא סוג של ירח וכמותו קיימים עוד ירחים אחרים הסובבים סביב גופים אחרים.
הגילוי של מודל הליוצנטרי ופיתוח חוקי קפלר הסביר איך מערכת השמש בנויה, אבל לא מדוע היא בנויה כך.
אייזק ניוטון וממשיכי דרכו פיתחו את הפיזיקה הניוטונית שהסביר את חוקי התנועה של כוכבי הלכת סביב השמש.
הגילוי כי כדור הארץ אינו במרכז היקום הוביל להפטרות מהרעיון לפיו דברים נופלים אל כדור הארץ בגלל שבאופן טבעי הם נמשכים למרכז היקום, דבר שהוביל בהמשך להסבר של כבידה.
כמו כן בניגוד למחשבה הקודמת לפיה חוקי אלוהיים מושלים בכוכבים מעל קו הירח ואילו חוקים אחרים חלים על כדור הארץ, [הפיזיקה הניוטונית העניקה חוקי טבע קבועים ואחידים שמסבירים הן את תנועת הכוכבים סביב השמש והן תנועה של חפצים ארציים כמו כדורי תותח.
המונח שנה קיבל משמעות של הקיפת כדור הארץ סביב השמש.
בהמשך התגלה גם כי עונות השנה אינן קשורית לאלי מזג אוויר או כוחות על-טבעיים אחרים אלה קשורות ישירות לנקיפת ציר כדור הארץ ולגורמים אחרים הנוגעים לאסטרונומיה וכוחות גאופיזיים.
כמו כן התברר כי כוכבי השבת, רחוקים בהרבה ממה שחשבו בעבר.
חלק מהשינוי של המהפכה הקופרניקאית היה גם בשיטות העבודה ובציוד -שימוש רב יותר במדידות ובמתמטיקה במקום בהנמקות תאולוגיות וכן פיתוח של טלסקופים ומכשירי תצפית ומדידה שנועדו להשיג דיוק רב יותר.
שמידט נותן גרסה נוספת של התפלגות מומנטי תנועת כוכבי הלכת, בהנחה שהם נוצרים בנפרד (בחלקים שונים של הענן).
מנגנון אובדן התנע מניח שהוא פליטת חומר מפרוטו-כוכבי לכת הנוצרים.
רעיונותיו של שמידט נתמכו ופותחו על ידי האסטרופיזיקאי האנגלי ריימונד ליטלטון .
עם זאת, כמו כל הרעיונות הקודמים, השערתו של שמידט אינה יכולה להתמודד עם הסיבוב האיטי באופן בלתי מוסבר של השמש, נטיות מסלולי כוכבי הלכת והסיבוב ההפוך של אורנוס.
ההתיאוריה הסטנדרטית הנוכחית להיווצרות מערכת השמש, '''השערת הערפילית הוצעה לראשונה ב-1734 על ידי עמנואל סוודנבורג בספרו "עבודות פילוסופיות ומינרלוגיות".
תאוריה דומה פותחה במקביל וללא תלות על ידי פייר-סימון לפלס ב-1796.
התאוריה זכתה לתמיכה והתנגדות חליפית מאז ניסוחה.
הביקורת המשמעותית ביותר על ההשערה הייתה חוסר יכולתה לכאורה להסביר את היעדר היחסי של תנע זוויתי של השמש בהשוואה לכוכבי הלכת.
עם זאת, מאז תחילת שנות ה-80 מחקרים על כוכבים צעירים הראו שהם מוקפים בדיסקים קרירים של אבק וגז, בדיוק כפי שחוזה השערת הערפילית, מה שהוביל לקבלתה מחדש.
ההבנה של האופן שבו צפויה השמש להמשיך ולהתפתח דרשה הבנה של מקור כוחה.
ב-1919 ארתור סטנלי אדינגטון ערך משלחת תציפית לצפות בליקוי חמה, המשלחת דיווחה על הסטה במיקום של כוכבים שנראו בקרבת השמש, דבר שאושש את התופעה של עידוש כבידתי ומכאן אישוש לתורת היחסות של אלברט איינשטיין.
הדבר הוביל להבנתו של אדינגטון לפיה אנרגיית השמש מגיעה מתגובות היתוך גרעיני בליבתה, הממזגות מימן להליום.
ב-1935, אדינגטון הרחיק לכת והציע שגם יסודות אחרים עשויים להיווצר בתוך כוכבים.
פרד הויל הרחיב על הנחת יסוד זו בטענה שכוכבים שהתפתחו הנקראים ענקים אדומים יצרו יסודות רבים כבדים יותר ממימן והליום בליבותיהם.
כאשר ענק אדום משליך לבסוף את השכבות החיצוניות שלו, היסודות הללו היו ממוחזרים ליצירת מערכות כוכבים אחרות.
התפיסה המודרנית באשר להשערת הערפילית גורסת כי מערכת השמש נוצרה לפני כ-4.6 מיליארד שנים מקריסה כבידתית של ענן מולקולרי (אזור קטן בערפילית יצירה).
רדיוס הענן הראשוני היה כנראה בגודל מספר שנות אור וממנו נולדו מספר כוכבים.
אף על פי שבתחילה האמינו כי תהליך זה התרחש בצורה רגועה - הוכיחו מחקרים עדכניים של מטאוריטים קדומים, בהם נתגלו שרידים של יסודות הנוצרים אך ורק בליבות של כוכבים גדולים מאוד שהתפוצצו - כי הסביבה בה נמצאת השמש היא תוצר של מספר סופרנובות קרובות.
ייתכן שגלי ההלם שנוצרו מהתפוצצות סופרנובות אלו הם שהביאו להיווצרות השמש על ידי יצירת אזורים דחוסים מאוד בערפילית הסובבת ועקב כך להתמוטטות פנימה.
שבר העננה ממנו נוצרה השמש היה בעל רדיוס של כ-7,000 עד 20,000 יחידות אסטרונומיות ומסתו עלתה בלא יותר מאחוז בודד על מסת השמש כיום.
הרכב הערפילית היה דומה למדי להרכב החומר שנוצר במפץ הגדול: 98% מימן והליום ו-2% בלבד של יסודות כבדים.
2% אלו נוצרו על ידי היתוך גרעיני (נוקליאוסינתזה) בליבות אותם כוכבים אשר גרמו לקריסת הערפילית.
כאשר הערפילית קרסה תחת עצמה, שימור התנע הזוויתי גרם לחומר המרכיב אותה להסתובב במהירות הולכת וגדלה, אנרגיית כבידה פוטנציאלית הפכה לאנרגיה קינטית אשר התגלמה בין השאר כחום.
במרכז העננה לחץ הגזים, העלייה באנרגיה הקינטית וכן פעולה של שדות מגנטיים גרמו לערפילית להידחס לצורת דיסקה שטוחה.
הדיסקה הפרוטופלנטרית הגיעה לרדיוס של כמאתיים יחידות אסטרונומיות ובתוכה החל להיווצר פרוטו כוכב.
בשלב זה, הייתה השמש דומה לכוכבים מסוג T בשור - כוכבים צעירים מאוד המוקפים דיסקות אבק בין כוכבי שטרם הגיעו לשלב ההיתוך הגרעיני והפקת האנרגיה שלהם מסתמכת על קריסה כבידתית.
לאחר כמאה מיליון שנים הלחץ גובר בליבת הפרוטו כוכב והטמפרטורה במרכזו מגיעה למיליוני מעלות.
דבר זה מאפשר לכוכב להגיע לשיווי משקל הידרוסטטי - השלב הסופי בהיווצרות כוכב.
בגלל שימור התנע הזוויתי, מרבית החומר שסובב את הפרוטו כוכב מרוכז בדיסקה שטוחה בה ריכוז החומר גבוה משמעותית לעומת האזורים הניצבים לדיסקה.
אף על פי כן, מסת הדיסקה מהווה רק שברי אחוז ממסת הכוכב.
באזור זה גרגרי אבק נצמדו זה לזה ובתהליך של סיפוח גדלו והפכו לפלנטיסימלים.
בתנועתם סביב השמש, הפלנטיסימלים התנגשו זה בזה, לא אחת התוצאה הייתה התפרקות אולם מספר גופים אשר גדלו מעבר לרדיוס מינימלי של מספר קילומטרים יכלו להמשיך ולגדול.
גופים אלו מכונים פרוטו פלנטות.
בשל הכאוס ששרר באותה תקופה, פלנטיסמליים רבים התרסקו לעבר השמש בעוד שאחרים מצאו דרכם לקצוות מערכת השמש, והם ככל הנראה המקור לעננת אורט ולחלק נכבד מן השביטים.
תחילת ההיתוך הגרעיני בשמש גרם לעלייה משמעותית בטמפרטורה בחלקה הפנימי של מערכת השמש.
החומרים הנדיפים כמים ומתאן התנדפו והותירו את הפלנטיסימלים שם עם מעט חומר, רק כ-0.6% ממסת הדיסקה.
החומרים שנותרו היו בעלי נקודות התכה גבוהות כסיליקטים ומתכות; חומרים אלו הם המרכיבים העיקריים של כוכבי הלכת הפנימיים.
בקצה האזור ממנו התנדפו אותם חומרים, כח המשיכה של מה שעתיד להיות כוכב הלכת צדק לא איפשר לפלנטיסימלים להיווצר והותיר את חגורת האסטרואידים.
מעבר לקו השלג חומרים כמים ומתאן קפאו והצטברו בכמויות גדולות; הגופים שעתידים להפוך לצדק ולשבתאי אספו את מרב החומר שנותר לאחר היווצרות הפרוטו כוכב והם מכונים הענקים הגזיים.
יתרת החומר הפכה לגופים מהם ייווצרו אורנוס ונפטון המכונים ענקי הקרח, משום שככל הנראה במרכזם ליבת קרח (קרח של תרכובות מימן שונות).
כוכבי T-שור מתאפיינים ברוח שמשית חזקה מאוד, במהלך תקופה זו השמש הצעירה הקרינה את שאריות הערפילית הפרוטופלנטרית לחלל הבין-כוכבי ובכך לא איפשרה לפרוטופלנטות להמשיך ולגדול.
גילוי של כוכבי לכת חוץ-שמשיים בסוף המאה ה-20 גרם לשינויי תפיסה רבים לגבי היווצרות מערכת השמש.
הטענה כי כוכבי הלכת נוצרו במסלולם הנוכחי או בקרבה רבה אליו מתערערת בשנים האחרונות והדעה הרווחת כיום היא שבעבר סבבו במערכת השמש הפנימית חמישה גופים גדולים ולא ארבעה.
חלקה החיצוני של מערכת השמש היה צפוף יותר והמרחק מן השמש למה שעתיד להפוך לאורנוס היה קטן משמעותית.
ייתכן כי מקורם של כוכבי לכת תועים הוא בעת היווצרותן של מערכות שמש.
לפי תאוריות עדכניות, ה"מכה הגדולה" אשר נרמזה בפסקה הקודמת נוצרה באחת מנקודות לגרנז' היציבות L4 או L5 וסטתה מהן מסיבה כלשהי.
תיאה, גוף בעל מסה מסדר הגודל של מאדים, פגע בכדור הארץ בעוצמה אדירה אשר גרמה לנטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ להשתנות וכמות חומר אדירה התנתקה מפני כדור הארץ ויצרה את הירח.
לפי השערת הערפילית, בעת היווצרות מערכת השמש נותר די חומר ליצור כוכב לכת נוסף במסלול שבין מאדים וצדק, אולם צדק כבר היה גורם בעל כובד משקל לא מבוטל ופלנטיסימלים בעלי מסלולי תהודה מסלולית כלפיו לא הצליחו להסתפח זה לזה ולעבור את ה"חסם" שיאפשר להם להפוך לפרוטופלנטות.
פעולת כח המשיכה של צדק לא רק מנעה היווצרות של פרוטופלנטה בחגורת האסטרואידים, אלא ניפתה רבים מהם אל שולי מערכת השמש והותירה רק כעשירית ממסת כדור הארץ.
עדויות להתנגשויות הרבות בחגורת האסטרואידים ניתן למצוא בכך שלאסטרואידים רבים ישנם ירחים בדמות אסטרואידים קטנים יותר.
ירחים אלו ככל הנראה נוצרו לאחר התנגשויות במהירות קטנה יחסית, כך שאותם ירחים לא הגיעו למהירות המילוט.