tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב יהודה אריה לייב פרנקל (ה'תרצ"ד, 1934 – ד' כסלו ה'תשמ"ה, 1984) – דיין בבית הדין הרבני בפתח תקווה.
נפטר יומיים לאחר יום הולדתו החמישים.
חתנו של הרב משה לייב ציינוירט מטבריה.
הרב שמעון מנחם פרנקל (נולד ה'תרצ"ו, 1936 - נפטר ו' תמוז תשפ"ה, 2 ביולי 2025) – רב קהילת אנטופול בלב תל אביב, ולשעבר נציב תלונות הציבור של בנק לאומי.
חתנו של האדמו"ר רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין מוואסלוי.
עסק בניהול בית יתומים בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בעלה הוא הרב ישראל מאיר לאו, לשעבר הרב הראשי לישראל ורב ראשי בערים נתניה ותל אביב-יפו.
ראש כולל אש קודש פיסצנה בבני ברק.
מראשי ישיבת "יגדיל-תורה" של חסידי גור בשכונת בורו פארק, ברוקלין, ניו יורק.
רב ודיין, ממונה על ענייני הדת במשרד הבריאות.
רב שכונה וראש כולל בנתניה.
הרב צבי יהודה לאו ראש ישיבת נתיבות יצחק תל אביב ורב קהילת קהל חסידים פתח תקווה.
הרב יחזקאל פרנקל ר"מ ישיבת הר"ן
הרב אליקים ישראל פרנקל ר"מ בישיבת שעלבים
מלבד בני משפחתו, על תלמידיו נמנים:
רב שכונת הדר יוסף בתל אביב.
מרבני שכונת רמת אלחנן בבני ברק.
דרך ישרה (ב' חלקים) - חידושי סוגיות ושו"ת בענייני הלכה שונים.
דרך ישרה (חלק ג') - בתוך ספר הזיכרון למרן הגרי"י פרנקל.
ספר לינטשיץ - תולדות קהילת ורבני לינטשיץ שבפולין.
שערי הלכה - מערכות חידושי תורה לפי סדר ערכים אלפביתי.
תל אביב תשכ"ה.(לא נדפס כספר).
תעלומות חכמה - אסופת גנזי קדמונים בתוספת הערות.
חזון למועד - דרשות על המועדים בשפת היידיש.
הנוי והנצח - דרשות על התורה והמועדים.
נכתבו ונערכו על ידי בנו הרב איסר פרנקל.
תל אביב תש"ט (בכתב יד-לא נדפס).
מעמק הבכא - רשמי ביקור בפולין.
הלכתא לשבתא - תשובות הלכה למעשה מאת הרב י.
נדפסו כמדור תורני בעיתונות בשנים תש"י-תשכ"ב (לא נדפסו כספר).
קובץ תשובות להלכה בענייני אבלות ושמחות - בתוך נתיבי חסד ואמת של חברא קדישא תל אביב-יפו.
הרב יצחק יוסף (נולד בי"ח בטבת ה'תשי"ב, 16 בינואר 1952) הוא הראשון לציון וחבר מועצת חכמי התורה.
כיהן כרב הראשי לישראל (הספרדי) בשנים 2013–2024. סדרת ספרי ההלכה "ילקוט יוסף", שחיבר על פי פסקי אביו, הרב עובדיה יוסף, נפוצה בקרב בני עדות המזרח וזכתה למהדורות רבות.
על סדרת ספרים זו זכה בפרס ישראל לשנת ה'תשפ"ד, 2024.
נולד בשיכון חב"ד בירושלים בי"ח בטבת תשי"ב, בנם השישי של הרב עובדיה יוסף ואשתו מרגלית.
למד בתלמוד תורה של החינוך העצמאי 'יבנה', ובגיל 12 החל את לימודיו בישיבה הקטנה פורת יוסף בשכונת קטמון בירושלים.
לאחר מכן למד בישיבת הנגב בנתיבות, ומשם עבר לישיבת חברון בירושלים.
בשנת ה'תשל"א (1971), בהיותו כבן 19, הוציא לאור את הספר "פסקי דינים - ילקוט יוסף" שריכז את פסקי אביו שיצאו לאור עד אותה שנה.
הספר נערך בעידודו של אביו ובפיקוחו, והוא נחשב אחד מספריו של אביו.
בשנים ה'תשל"ד-ה'תשמ"ה (1974–1985) עסק בכתיבת ספרי המשך ל"ילקוט יוסף" ובשנת ה'תשמ"ה יצא לאור החלק הראשון שבסדרה.
בשנת ה'תשל"ג (1973), עם היבחרו של אביו לראשון לציון, הקים ביחד עם אביו את בית המדרש להכשרת רבנים ודיינים "חזון עובדיה".
בשנת ה'תשל"ה (1975) התמנה לרב במושבים בר גיורא, נס הרים, ומטע, שליד ירושלים, והחל להעביר שם מספר פעמים בשבוע שיעורים בהלכה.
במסגרת תפקידו הופיע בבתי ספר ממלכתיים להרצאות ושיעורים והגביר את החינוך הדתי שם.
בשנת ה'תש"ם (1980) הוסמך לרבנות, יחד עם יתר בוגרי המחזור הראשון של "כולל חזון עובדיה", על ידי הרבנים הראשיים לישראל, אביו והרב שלמה גורן, ועל ידי הרב הראשי לירושלים הרב שלום משאש, ועם פתיחת המחזור השני מונה לראש בית המדרש.
בשנת 1983 העניקו לו הרבנים הראשיים, אביו והרב שלמה גורן, תעודת כושר לכהן כרב עיר.
בשנת ה'תשנ"ב (1992) פתח בהוראת אביו את ישיבת חזון עובדיה ועמד בראשה עד בחירתו לרב הראשי לישראל והראשון לציון.
בשנת 2012 היה מועמדה של מפלגת ש"ס לרב הראשי לירושלים, אולם הבחירות התעכבו.
במהלך ההתמודדות הואשם על ידי אחיו ואחותו כי הוא אינו מתאים לתפקיד, וכי מאחורי מועמדותו עומד האח הצעיר הרב משה יוסף, על מנת לקדם את עסקי הכשרות של בד"ץ בית יוסף.
לאחר שאחיו, הרב יעקב יוסף נפטר, ולאחר שאחיו הרב אברהם יוסף, פרש מההתמודדות לתפקיד הרב הראשי והראשון לציון בבחירות בשנת 2013, החליט אביו, הרב עובדיה, שהוא יתמודד לתפקיד.
ב-24 ביולי 2013 (י"ז באב ה'תשע"ג) נבחר ברוב של 68 תומכים לעומת 49 שתמכו במועמד הציוני-דתי הרב שמואל אליהו ו-28 שתמכו ברב ציון בוארון, אשר קיבל את תמיכת הרב שלמה עמאר.
בי"ב בתשרי ה'תשע"ד הוכתר לראשון לציון בטקס מסורתי בבית הכנסת יוחנן בן זכאי בעיר העתיקה בירושלים.
לאחר בחירתו מונה בנו השני, הרב רחמים, לכהן במקומו כראש ישיבת חזון עובדיה.
בתקופת מחלתו של אביו, החל הרב יצחק יוסף למלא את מקומו בתפילות ובמסירת שיעורים בבית הכנסת של אביו בשכונת הר נוף בירושלים ובשיעור הקבוע בלוויין על ידי דר וסוחרת בכל מוצאי שבת בבית כנסת היזדים.
בשנת 2016 מונה, ככל ראשון לציון, לנשיא ישיבת פורת יוסף.
הרב יצחק יוסף ועמיתו לרבנות הראשית הרב דוד לאו התנגדו לרפורמות לשינויים בנושאי כשרות שקידם מתן כהנא, בנוסף פעל הרב לגייס תמיכה של רבנים אחרים במאבקיו בשינויים אלה.
בנוסף כאות מחאה על פעולותיו של כהנא סירב להיפגש איתו.
לאחר שמינה כהנא את הרב בניהו ברונר כמנהל מערך הגיור, אמר הרב יוסף שאין תוקף לגיורים הנעשים בפיקוחו.
ב-1 ביולי 2024 הסתיימה כהונתו כרב הראשי לישראל.
לאחר שגמר את תפקידו ברבנות הראשית, התמודדו שני קרוביו אחיו הרב דוד יוסף ומחותנו הרב יהודה דרעי ז"ל על כס הראשון לציון, הוא נמנע להביע תמיכה פומבית באחד מהם, כדי לא להיכנס למחלוקות פנים משפחתיות (זמן מועט קודם הבחירות הלך הרב דרעי לעולמו).
מנגד, על תפקיד הרב הראשי האשכנזי, תמך ברב קלמן בר, חרף תמיכתו של יו"ר ש"ס אריה דרעי ברב מיכה הלוי, ויש מי שמייחסים לו את ניצחון הרב בר בסיבוב השני.
בנובמבר 2024 מונה כחבר במועצת חכמי התורה של ש"ס.
בשנת 2011, בעקבות המאבק ההלכתי שהתנהל בין הרב יוסף שלום אלישיב לבין אביו שהעניק הכשר גורף לגיורים בצה"ל, נמנה עם הרבנים שניסחו מכתב פשרה בנושא.
הרב יוסף הביע את התנגדותו לתופעת ה"באבות" שכלפיהם טען כי מי שאינו תלמיד חכם אינו ראוי להיות מנהיג ציבור.
בפסיקותיו נחשב כממשיך של שיטת אביו לפיה תפקידו של הרב אינו להקשות ולאסור, אלא להקל ולהתיר ככל הניתן מבלי לפגוע במסורת ובאמיתות ההלכה.
כמו כן יצא נגד אימוץ פסקי ההלכה האשכנזים בקרב בני עדות המזרח שלמדו במסגרות אשכנזיות, ופעל למען הקמת מסגרות ספרדיות.
תומך בציון יום ירושלים ובהכרת טובה לחיילים שמסרו את נפשם במלחמות, ומשתתף בעצרת המרכזית לציון יום ירושלים בישיבת מרכז הרב.
הרב יוסף הביע התנגדות תקיפה לרבנים, בהם בד"ץ העדה החרדית, שפקפקו ביהדותם של יוצאי אתיופיה.
בשנת 2017 תקף בחריפות את הרב יצחק ברדא על כך שפסק לברך על שתיית כל הכוסות בליל הסדר, כשיטת הרמ"א ונגד הכלל המקובל על רוב יהדות המזרח קבלת הוראות מרן, וכינה אותו "מחטיא הרבים" ו"חצוף".
בשנת 2020 ביקר בחריפות את הרב אליעזר מלמד על כך שנפגש עם רבה רפורמית.
בעקבות תמיכתו העקרונית של הרב חיים דרוקמן במתווה שיאפשר גיור על ידי רבני ערים (בתנאי שיוסכם בידי הרבנות הראשית), ביקר אותו הרב יוסף ואמר: "אני תמה עליו.
עם כל הכבוד לרב דרוקמן, הוא כמו מרן בתורה?
הוא שווה לרב אלישיב?", מאוחר יותר שלח הרב יוסף את תלמידו הרב יצחק לוי להתנצל, להדגיש את הערכתו לרב דרוקמן ולהבהיר שכוונתו הייתה שרבנים בני דורינו אינם יכולים לחלוק על רבני הדורות הקודמים.
הרב יוסף ידוע בהתנגדותו התקיפה לעליה להר הבית בזמן הזה.
כפסיקת אביו המתנגדת לעליה להר.
בשנת 2022 ביקר בחריפות את חבר הכנסת איתמר בן גביר על כך שהוא עולה להר הבית "נגד כל גדולי ישראל האמיתיים", וקרא להתרחק ממנו.
הרב יצחק יוסף מחזיק בעמדה החרדית נגד גיוס בני ישיבות לצה"ל.
בשיעורו השבועי במרץ 2024 הוא אמר (כפי שאמרו רבנים נוספים לפניו) שאם יכריחו את האברכים ללכת לצבא אז "ניסע כולנו לחוץ לארץ".
אמירה זו גררה ביקורת מנבחרי ציבור, רבנים, וכן בשנת 2025 מנציב תלונות השופטים.
הרב יוסף חזר על אמירה זו פעמים נוספות.
בדצמבר 2024 הוא קבע שגם ל"בטלן" שאינו לומד בישיבה אסור להתגייס, מחשש שיהפוך לחילוני.
באוקטובר 2025 תקף רבנים שתומכים בגיוס בני ישיבות וכינה אותם אפיקורסים שאין לצרפם למניין.
בפרט כלל בהתקפה זו גם את הרב תמיר גרנות, ראש ישיבת ההסדר אורות שאול, ששכל את בנו במלחמת חרבות ברזל.
בינואר 2026 פורסם כי כתב לעריק חרדי: "כל מטרת החילונים הרשעים היא להעבירך מחוקי ה'..
תדע שהם לא יינקו מעונשי שמים, ואחר כך שואלים למה יש מחלות".
סדרת הספרים "ילקוט יוסף" החלה בשנת 1971 כליקוט פסקיו של הרב עובדיה יוסף בחיבורי השו"ת שלו "יחוה דעת", "יביע אומר", "חזון עובדיה" ועוד.
לאחר שיצאו כעשרה כרכים החל הרב יוסף לעסוק גם בהלכות שאביו לא התייחס אליהן, כולל בנושאים הנוגעים לחידושים טכנולוגיים, וכן צירף פסקי הלכה עם הערות ומקורות.
הוא המשיך להיצמד לשיטת אביו בפסיקת ההלכה והותיר את השם המקורי על כנו.
אביו עבר על כרכי הסדרה והעניק להם את הסכמתו.
כמו אביו, סגנון הכתיבה בפסיקותיו הוא בעיקר לפי דעת רבי יוסף קארו (מחבר השולחן ערוך) ורוב פסקיו כשיטתו.
בה'תשמ"ח (1988) הוציא לאור את המהדורה הראשונה של הסידור "חזון עובדיה", שבו נכתבו סדרי התפילה והלכות התפילה של אביו.
בשנה זו זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על ספרו איסור והיתר.
בשנת ה'תשע"א (2011) יצא לאור מחדש הסידור במהדורה משופרת כולל שינויי נוסחאות.
הוא מתנגד לסידורי התפילה על פי נוסח מרוקו וטוען שבמרוקו לא התקיים נוסח תפילה ייחודי.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל לכתוב את סדרת הספרים "עין יצחק", שעוסקת בכללי הפסיקה.
כן כתב את "שלחן המערכת", ספר תשובות בהלכה ומאמרים הדומה במתכונתו לספר "שדי חמד" של הרב חיים חזקיהו מדיני.
בה'תשע"ו הוציא לאור את קונטרס הספיקות, העוסק בספק דאורייתא לחומרא וספק דרבנן לקולא.
בה'תשע"ט הוציא לאור את הספר מעתיקי השמועה, העוסק בכללי השולחן ערוך והרמ"א.
בשנת 2024 הוכרז כי הרב יוסף יקבל את פרס ישראל לספרות תורנית על חיבורו "ילקוט יוסף" אשר כולל מעל ארבעים כרכים של הלכות על סדר השולחן ערוך ותורגם לארבע שפות.
מספר עתירות הוגשו נגד הענקת הפרס, אך בג"ץ קיבל את עמדת היועצת המשפטית לממשלה ודחה את העתירות פה אחד.
במרץ 2018, הרב הראשי של בריטניה, הרב סר אפרים מירוויס, מתח ביקורת חריפה על הרב יצחק יוסף, משום כך שבשיעורו השבועי השווה בין "כושי" לבין קוף, ואמר בין היתר: "לא כל כושי מברכים...
בתגובה כתב שר הדתות, הרב יעקב אביטן לשהם כי הוא חרג מסמכותו כאשר מתח ביקורת על רב ראשי בגין התבטאות הלכתית הנובעת מתפקידו, וכי אין לו כל כוונה לקבל את ההמלצה.
בנובמבר 2021 קרא נציב תלונות הציבור על שופטים, אורי שהם, לשר הדתות, מתן כהנא, לנזוף בחומרה ברב יוסף ולבחון את הדחתו מתפקידו כדיין, לאחר שארגן כינוס מחאה נגד תוכניות הממשלה לרפורמה בכשרות ובגיור.
השר כהנא הגיב שלא יפגע בחופש הדיבור של רבנים.
במקרה אחד קבע הרב יוסף כי גט שנתן הרב אוריאל לביא בבית הדין בצפת לאשה שהייתה עגונה במשך שנים עקב מצבו הרפואי של בעלה כצמח לכאורה לא תקף, ויש לכנס את בית הדין הגדול כדי לדון בביטול הגט.
באופן חריג התערב בג"ץ בהחלטה והשופט אליקים רובינשטיין הכריע שאין לבית הדין סמכות לדון בנושא.
היה נשוי במשך תקופה קצרה לעדנה בתו של החזן והמוהל רפאל אבוהב, אך התגרש ונישא בשנית לרות, בתו של המקובל הרב רחמים עטיה.
בנו הבכור, עובדיה נשוי לבתו של הרב שלמה משה עמאר, בתו מרגלית נשואה לברוך, בנו של הרב יהודה דרעי, ובנו הצעיר יותר, הרב רחמים יוסף, עומד בראשות הישיבה של אביו, ישיבת חזון עובדיה.
אחיו הוא הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב דוד יוסף.
ילקוט יוסף – ספרי הלכה על סדר השולחן ערוך, 41 כרכים
קיצור שולחן ערוך – ילקוט יוסף
"אוצר דינים לאשה ולבת" – ספר הלכות ומנהגים לבנות ישראל, ה'תשמ"ט (1989).
הספר קיבל את הסכמתם של אביו הרב עובדיה יוסף, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יהודה צדקה, הרב שלום משאש ועוד
איסור והיתר – הדינים הקשורים להלכות דם ומליחה, בשר בחלב ועוד.
ראה אור לראשונה בהוצאת 'אור ודרך', מאוחר יותר צורף לסדרת הספרים ילקוט יוסף
דיני חינוך קטן ובר מצווה – הלכות ודינים מכל חלקי השולחן ערוך
כיבוד אב ואם – קיצור הלכות ודיני כבוד הורים, וכבוד רבו ותלמיד חכם.
לימים נספח ספר זה במהדורה מורחבת של ב' כרכים בסדרה "ילקוט יוסף"
פסקי הלכה בהלכות נדה – פסקים שקובצו מספרי אביו
מפתחות לספר יחוה דעת "אגרת לבני תורה" – הנחיות לימוד עבור תלמידי ישיבה הנסמכות על הקדמת אביו לכרך הראשון של יביע אומר (ה'תשנ"ט, ה'תשס"ו)
ילקוט יוסף "שובע שמחות" – על ענייני ברית, בר מצווה, נישואין ועוד (ב' כרכים)
קונטרס "כללי הוראה" – ובו כ-420 כללי פסיקה של אביו (ה'תשמ"ז; מופיע גם בסוף המהדורה השנייה של הכרך הראשון של שו"ת יחוה דעת)
"עין יצחק" – (3 כרכים): כרך א' - כללי הגמרא והמשנה; כרך ב' - כללי ספק ספיקא ושאר הספיקות; כרך ג' - כללי קבלת הוראות מרן השולחן ערוך וכללי הפסיקה, כללי שו"ע ורמ"א וכן כללי המנהגים
"שולחן המערכת" – מערכות דינים ומנהגים לפי סדר הא'-ב', תשובות בהלכה ומאמרים על דרך הלימוד והפסיקה ההלכתית, הספר דומה במתכונתו לספר שדי חמד.
הספר יצא לאור בשנים ה'תשס"ט וה'תש"ע (2009), ומהדורה חדשה בשנת ה'תש"ף.
עד כה יצאו לאור שני כרכים באותיות א'-ה'
שארית יוסף (ג' כרכים) – השלמות והוספות על סדרת הספרים 'ילקוט יוסף'.
מאוחר יותר נוספו הכרכים לסדרת הספרים 'ילקוט יוסף'
שו"ת הראשון לציון (ב' חלקים) – תשובות שהשיב בעת כהונתו בתפקיד הראשון לציון, ה'תשע"ו
"השיעור השבועי" (חמישה חלקים, ה'תשע"ה-ה'תשע"ט) – תמצית שיעוריו במוצאי שבת בבית כנסת היזדים, בעריכת הרב יצחק לוי.
"קונטרס הספקות" – על כללי הספקות, ה'תשע"ח
התלמוד והפוסקים - כללי הפוסקים, לשונות הפוסקים וכללי האחרונים, כללי המשנה והתלמוד, כללי התנאים והאמוראים, כללי הירושלמי, כללי המדרש, כללי רש"י תוספות הרי"ף והרמב"ם, הרמב"ן הרשב"א ושאר הראשונים, לשונות הפוסקים וכללי האחרונים, ה'תשע"ח
הגדה של פסח – ילקוט יוסף - ביאורים ופרפראות על ההגדהגרות כהלכתה - ה'תשע"חמשפטי יוסף פסקי דין שכתב בתחום אבן העזר (חלק א, ה'תש"ף)מעתיקי השמועה - עוסק בכללי השולחן ערוך והרמ"א (ה'תשע"ט)ילקוט טהרה ''' - הלכות טהרה על סדר השו"ע (תשפ"ג)
יצחק יהודה (איגנאץ) גולדציהר (Goldziher Ignác; 22 ביוני 1850 – 13 בנובמבר 1921) היה מזרחן יהודי-הונגרי.
לצד כריסטיאן סְנוּק הורחרוניה ותאודור נלדקה הוא נחשב לאחד מאבות החקר המדעי של תרבות העמים האסלאמיים.
הוא כיהן כמזכיר הקהילה היהודית של פשט והיה פרופסור מן המניין באוניברסיטת בודפשט.
גולדציהר נולד בסקשפהרוואר אשר ליד בודפשט למשפחה מצאצאיהם של גולי ספרד.
משפחתו הגיעה להונגריה במאה ה-17 לאחר מעבר דרך הולנד והאמבורג.
אביו היה סוחר עורות, שלמד בישיבת פרשבורג של החתם סופר, מראשוני היהודים שהורשו לגור בסקשפהרוואר (1842) וממייסדי הקהילה שם.
בהשפעתו של מנהיג ההשכלה בעיר נשלח גולדציהר לגימנסיה הקתולית.
במקביל קיבל חינוך יהודי בביתו ממורה בשם משה וולף פרוידנברג.
בגיל 12 חיבר ופרסם מחקר בשם "שיחת יצחק" על מקורן של תפילות ישראל.
מטרת המחקר הייתה להסביר את חשיבות התפילות העתיקות על פני הפיוטים המאוחרים יותר, והביע ביקורת מבולעת על היהדות האורתודוקסית.
ביומנו כתב על החיבור "האופוס הזה הוא אבן הפינה הראשונה למוניטין הרע שלי כ'רוח חופשית'.
יהודי וייסנבורג התרעמו וקראו לי 'שפינוזיסט'".
בגיל 15 עברה משפחתו לבודפשט ושם המשיך את לימודיו בגימנסיה הפרוטסטנטית.
בעודו תלמיד בגימנסיה למד פרסית וטורקית אצל ארמין ומברי באוניברסיטת בודפשט.
בגיל 16 כבר תרגם שני סיפורים טורקיים עבור סמינריון.
אחרי שנת לימודים באוניברסיטה מן המניין נשלח על ידי יוז'ף אטווש (Eötvös), שר החינוך ההונגרי, לברלין ומשם המשיך ללייפציג ולמד אצל היינריך לברכט פליישר, גדול הבלשנים של הערבית בעת ההיא.
בגיל 20 פרסם את חיבור הדוקטורט שלו, על פירושו הערבי של התנחום הירושלמי לתנ"ך.
המחקר עוסק ביחס בין אסלאם ליהדות בספרות הערבית של היהודים.
לאחר קבלת תואר דוקטור יצא גולדציהר לאוניברסיטאות ליידן, אוקספורד וקיימברידג' לעיון בכתבי היד הערבים שבספריותיהן.
ב-1872 נתמנה למרצה שלא מן המניין באוניברסיטה של בודפשט.
בגיל 23 שלח אותו אטווש לסיור בן חצי שנה בארץ ישראל, במצרים ובטורקיה.
סיור כזה היה נדיר מאוד באותה התקופה.
הוא גם למד כמה חודשים באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
עקב האנטישמיות בהונגריה ולאחר שפטרונו פון אטווש נפטר ב-1871, נאלץ למצוא פרנסה מחוץ לכותלי האוניברסיטה.
הוא לא היה מוכן להתנצר כדי להשיג מעמד אוניברסיטאי.
משנת 1874 שימש כמזכיר הקהילה היהודית הניאולוגית בבודפשט.
ב-1877, עם הקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט היה לאחד מהמורים שפעלו במסגרתו.
ב-1876 נבחר כחבר שלא מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים, וב-1892 כחבר מן המניין.
ב-1893 הוצע לו לקבל קתדרה באוניברסיטת קיימברידג', אולם גולדציהר, שהיה קשור למולדתו הונגריה, סירב.
ב-1894 קיבל תואר פרופסור אולם גם אז לא קיבל זכויות בפקולטה או משכורת ורק ב-1904 התקבל כפרופסור מן המניין.
ב-1899, משהלך לעולמו דוד קאופמן, התמנה גולדציהר במקומו לקתדרה בפילוסופיה של הדת בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
ב-1904, משהתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בודפשט, התפטר ממשרתו בקהילה היהודית ומכאן ואילך עלה פיריון עבודתו בהרבה.
ב-1905 הפך ליהודי הראשון שמונה לפרופסור מן המניין לכל החיים באוניברסיטת בודפשט.
ב-1907 התמנה לראש מחלקה באקדמיה ההונגרית.
ב-1908, משנוסדה האוניברסיטה המצרית בקהיר, מייסדה האמיר פואד, ששנה אחר-כך נהיה למלך, נסע לבודפשט על-מנת להציע לגולדציהר משרה בה, אולם גולדציהר השיב בשלילה.
ב-1889 קיבל גולדציהר מדליית זהב בקונגרס הבינלאומי השמיני של המזרחנים שנערך בסטוקהולם.
גולדציהר היה מיוזמי האנציקלופדיה של האסלאם וכתב שלושים ערכים במהדורתה הראשונה והשנייה.
כמו רוב היהודים בהונגריה, שקיבלו זכויות אזרח מלאות באמצעות חוק האמנציפציה היהודית זמן קצר לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, גם גולדזיהר הזדהה עם הלאומיות ההונגרית ולכן התרחק מהציונות.
הוא ראה ביהדות מושג דתי, לא אתנוגרפי, ובהתאם התייחס ללאום שלו כטרנסדנובי ולדתו כיהודית.
כאשר התבקש בשנת 1920 על ידי חברו ללימודים מבודפשט מקס נורדאו להצטרף לאוניברסיטה המתוכננת בירושלים, שלימים הפכה לאוניברסיטה העברית.
הוא דחה את ההצעה מסיבות "פטריוטיות".
אף על פי כן, לגולדציהר בהחלט הייתה השפעה על עיצוב האוניברסיטה החדשה והוא לא התנגד להקמתה.
בשנת 1919, בתשובה לשאלה של שמריהו לוין, ראש המחלקה לחינוך ותרבות בלשכות הציונות המרכזית בלונדון, הוא הציג את הרעיון שלו מה צריכה אוניברסיטה עברית ללמד ומהם צריכים להיות סדרי העדיפויות המחקריים שלה.
לאחר פטירתו נקנתה ספרייתו, שהכילה כ-6,000 ספרים, עבור האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב־1874 פרסם מחקר בשם "תוספות לתולדות הספרות של השיעה והפולמוס הסוני", הראשון בחיבוריו הגדולים.
הספר מנתח את הרעיונות המנוגדים באמונה ובהלכה בין שני זרמי האסלאם העיקריים.
ב־1876 פרסם גולדציהר את חיבורו המשפיע "המיתוס אצל העברים".
בספר כתב שהמיתוס וסיפורי מיתולוגיה נמצאים בקרב כל העמים בתור התחלת הדת התפתח והם נתנו הסברים לתופעות הטבע השונות.
הוא כתב שעם ישראל היה בתחילה עובד אלילים לפני שעבר לאמונה באל אחד.
הוא הבדיל בין סיפורי שלושת האבות המקוריים, שביטאו, לדעתו, את המיתוס העברי, לבין הצורה בה שינו אותם אחר כך עורכי התנ"ך.
הוא השווה בספר בין התנ"ך לספרות הערבית הקדומה.
הספר עורר תרעומת אצל התאולוגים הנוצרים נבני התקופה, שהאמינו בתנ"ך כלשונו ועורר זעם גם בקרב הקהילה היהודית וראשיה התכוונו לפטרו, אולם בעקבות השתדלות של מקורביו, נמנע הדבר.
הספר עשה רושם רב על מיכה יוסף ברדיצ'בסקי של בסיסו פיתח את תפיסתו של יהדות כתרבות, וכאשר פרסם את הכרך הראשון של "אגדות היהודים" ב־1913, הוא נשלח לגולדציהר עם מכתב תודה על כתיבת "המיתוס אצל העברים".
ב־1884 יצא לאור הראשון בספריו הגדולים: "הזאהריים, שיטתם בהלכה ותולדותיהם: תוספות לתולדות התאולוגיה המוחמדית".
הספר מהווה מבוא מקיף להלכה האסלאמית ומבהיר את העניינים השנויים במחלוקת בין האסכולה הט'אהרית לאורתודוקסיה באסלאם.
בניגוד לחוקרים שקדמו לו, שראו בתורה שבעל-פה האסלאמית כמקור היסטורי לחיי הנביא, הרי שגולדציהר ראה בה ביטוי להשקפתם של הדורות המאוחרים, שביקשו לעצמם סימוכין בדברי הנביא.
במחקרו על פולחן הקדושים באסלאם הוא משווה בינו לבין פולחן הקדושים בדתות אחרות, בכלל זה הברית החדשה.
במאמרים מאוחרים יותר כתב על המקורות הגנוסטיים של החדית' וגם השווה בין המיסטיקה באסלאם למיסטיקה בדתות הודו.
ב־1890 ראה אור ספרו החשוב השני: "המחקרים המוחמדיים" ב־2 כרכים.
הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה הפוליטית של האסלאם הקדום ומהווה המשך למחקרו של ולהאוזן בנושא זה.
הוא דן בהשפעת האסלאם על העמים שקיבלו את תורתו.
בכרך השני הוא מתאר את התפתחות החדית' ופולחן הקדושים באסלאם.
ב־1894 הוציא לאור את הדיוואן של המשורר הערבי ג'רול אבן אוס, המכונה "".
ב־1894/5 יצא הכרך הראשון של ספרו "המאמרים בפילולוגיה ערבית".
הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה של הדת.
המאמר הראשון בו דן ברוחות ושדים לפני הופעת האסלאם ואחרי הופעתו.
מאמר אחר מתאר את היחס בין שירת הלעג לבין קללה ומבאר את הפרוזה החרוזה () בה היא כתובה.
מאמר אחר עוסק בגלגוליה של המילה הערבית "סכינה" (בעברית "שכינה").
מאמר נוסף דן בתולדות השירה הערבית כתופעה תרבותית כללית.
הכרך השני של הספר ראה אור כעבור שלוש שנים והוא מהדורה ביקורתית של הטקסט "כתאב אלמעמרון לאבי חאתם אלסג'סתאני" ומכיל מבוא לשירת המעמרון, יצירה שבה קשישים מספרים בסגנון פואטי על עלילות חייהם.
גולדציהר דן בסוגה הספרותית של השירה ובחשיבותם של המעמרון כבעלי מסורת.
כמו כן תיאר את תפקידם של הזקנים באגודות האומנים האסלאמיים (צנף), שאורגנו במתכונת המסדרים המיסטיים וסקר את השפעת התנ"ך, התלמוד והנצרות על האסלאם.
הוא פרסם מאמר על יום השבת, שלפיו מקור השבת הוא בבלי-אשורי במקור ("שבתו") והוא ציין את היום ה־14 של מחזור הירח.
הוא פרסם את המאמר "חומר לתולדות התפתחותה של הצופיות", בו הוא טוען שהמיסטיקה באסלאם (צופיות) התפתחה דרך סגפנות וכי היה זה ניסיון להתקרב לאל באמצעות ויתור על הנאות העולם.
בשנים 1901–1911 פרסם גולדציהר סדרת מאמרים בשם "פרפראות יהודיות ערביות", בהם עסק ב־34 נושאים שונים, בהם ניתוח העניין האלוהי אצל רבי יהודה הלוי והתחקות אחר השפעת האסלאם והזרמים הפילוסופיים השונים בהגותו.
גולדציהר כתב גם מאמרים על האמונות והדעות של רבי סעדיה גאון, על ספר הכוזרי, ועל ספר המצוות של הרמב"ם, שבהם דן בהשפעת האסלאם על היהדות.
ב־1903 כתב מבוא לספרו של עבדאללה אבן תומארת, שהיה המהדי של המוחמדים בצפון אפריקה, בו סקר את תורת ההלכה של מאלכ אבן אנס.
ב־1907 הוציא לאור את "כתאב מעני אלנפס", שמיוחס לרבי בחיי אבן פקודה.
ב־1910 ראה אור ספרו החשוב "הרצאות על האסלאם".
בספר ניסה גולדציהר לתאר את פניה של דת האסלאם, תוך התבססות על מקורות ראשוניים, עם ביקורת והבנה של יחס האדם הדתי אל קודשיו.
הספר פותח בתיאור התרבות הערבית בתקופה שקדמה לאסלאם, ממשיך בראשית האסלאם, בשיעה ובסונה ומגיע עד לכתות שקמו בימי חייו.
הוא מתאר את הצורות השונות שקיבל האסלאם בהשפעת העמים אליהם חדר.
הספר עוסק בחברה, אורח החיים, החוק, המשפט, המיסטיקה ועוד.
ב־1916 פרסם את המאמר "עמידתה של האורתודוקסיה האסלאמית הוותיקה כלפי חכמת יוון".
ב־1920 ראה אור ספרו על כיווני הפרשנות האסלאמית.
מלחמת העולם הראשונה דיכאה אותו, וב־1914 פרסם מאמר בשם "המלחמה ואחדות המלומדים".
דו"ח על הספרים שהובאו מהמזרח לספריית האקדמיה ההונגרית למדעים (Budapest, 1874)
לונדון, 1893 (מפרסומי הכנס הבינלאומי התשיעי למזרחנות)
Tagebuch (יומן); עורך:אלכסנדר שייבר Brill, ליידן, 1978
Introduction to Islamic theology and law; תרגום לאנגלית מאת אנדראש האמורי ורות האמורי.
Scheiber Sándor, תרגום מאת ליביה ברנאט שייבר.
הרצאות על האסלאם; בעריכתו המדעית של מאיר פלסנר; בצירוף הערות והקדמת המתרגם (י"י ריבלין); ואחרית דבר ("יצחק יהודה גולדציהר, תולדות חייו ופעלו המדעי") מאת המהדיר, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשי"א
קיצור תולדות הספרות הערבית; תרגם מקרואטית: פסח שנער, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ב
איגנץ גולדציהר, הרצאה על אוריינטליזם - לזכר ארנסט רנאן; מבוא והערות: יעקב שביט ויהודה ריינהרץ, האוניברסיטה הפתוחה
יצחק טוניק נולד בסטולפצה, עיירה במחוז נובוגרודק (אז, במזרח פולין וחלק מן האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס), לזאב וברכה, במשפחה בת עשרה ילדים.
בבחרותו למד בישיבת מיר בליטא.
טוניק עלה לארץ ישראל בשנת 1934 ולמד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בשנת 1945 הקים משרד עורכי דין בירושלים.
ביולי 1948 מונה לשופט שלום בירושלים.
החל משנת 1949 עד סוף 1950 שימש בתפקיד התובע הצבאי הראשי תחת פיקודו של אהרן חטר-ישי הפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר).
לאחר שחרורו מצה"ל, הפך לשותף במשרד עורכי הדין א' חטר-ישי שנוסד על ידי מפקדו לשעבר.
בשנת 1960 צורף כשותף נוסף למשרד עו"ד יעקב מלץ, מי שנבחר לימים לתפקיד המבקר, עם תום כהונתו של טוניק.
בין השאר הוא ייצג עצורים מברית הקנאים ואת שלום שטרקס, אחד הנאשמים בפרשת יוסל'ה שוחמכר.
השתתף (יחד עם אהרן חטר-ישי) בבדיקת נושא העסק הביש.
הבדיקה שימשה לחיבור מסמך בן מאות עמודים, שהוגש לדוד בן-גוריון על ידי העיתונאי חגי אשד.
על סמך בדיקה זו, לפיה ועדת השבעה עיוותה את הדין, שב בן-גוריון באוקטובר 1964 והעלה את הנושא בפני ראש הממשלה לוי אשכול.
בשנת 1969 ייצג את מייקל רוהאן במשפטו על הצתת מסגד אל-אקצא.
באמצע שנות ה-60 הוא היה חבר בוועדה לבחירת שופטים.
בפברואר 1972 נבחר לשמש כראש לשכת עורכי הדין בגוברו על ברוך גייכמן ואמנון גולדנברג ובשנת 1975 נבחר שנית לתפקיד והמשיך לכהן בו עד מרץ 1979. הוא שב וכיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים בשנים 1978-1981.
בינואר 1982 מונה למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1987, מועד סיום כהונתו.
במסגרת תפקידו נמנה עם מנסחי חוק יסוד: מבקר המדינה, שהיה בהליכי חקיקה באותה תקופה וכן נמנה עם יוזמי הקמתה של ועדת בייסקי - ועדת החקירה הממלכתית לוויסות מניות הבנקים.
עם תום כהונתו שימש כיו"ר הוועדה לעניין עיסוקים נוספים של חברי הכנסת, שמסקנותיה גרמו לשינוי המצב שהיה קיים עד אז, בו נשאו חברי כנסת בכפל תפקידים כראשי רשויות וח"כים כאחד.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית של "שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים".
בשנת 1992 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים.
בנובמבר 1938 עלה אחיו נח, לארץ ישראל והחל בלימודים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1946 עלתה האחות חוה לארץ ישראל, ושנה לאחר מכן עלה גם האח עזריאל.
שניהם הקימו מאוחר יותר משפחות בישראל.
אחיינו הוא העיתונאי יצחק טוניק, לשעבר מפקד גלי צה"ל, אחיין נוסף (בן אחיו נח) הוא הרב אבנר טוניק ראש ישיבת נחת רוח בתפרח וחמיו של הזמר ישי ריבו.
יצחק טוניק (נולד ב-1953) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי, כיהן כמפקד גלי צה"ל בשנים 2007–2011.
יצחק טוניק נולד ב-1953. הוא מילא תפקידים עיתונאיים שונים בגלי צה"ל כעשרים שנה, ביניהם ממלא מקום מפקד התחנה (2001–2002) והעורך הראשי.
ערך והגיש לפרקים את התוכנית היומית "רצועת הביטחון", העוסקת בענייני צבא.
בעבר שימש גם כראש ענף קישור לעיתונות (עק"ל) בחטיבת דובר צה"ל וכעורך עיתון "במחנה".
בשנתו הראשונה של ערוץ 10 שימש טוניק כמנהל חטיבת החדשות של הערוץ.
ב-2007 מונה טוניק למפקד גלי צה"ל, לאחר פרישתו של אבי בניהו, שמונה לדובר צה"ל.
ב-19 במאי 2011 הודיעה לשכת שר הביטחון על הקמת ועדה בראשות אלוף (מיל') יפתח רון-טל, לבחירת מחליפו של טוניק בתפקיד מפקד גלי צה"ל.
בדצמבר 2011 הוחלף בתפקידו כמפקד גלי צה"ל על ידי קצין חינוך ראשי אלי שרמייסטר
, שכיהן עד כניסתו לתפקיד של ירון דקל.
טוניק מגיש פינה בנושא מוזיקה ברזילאית בתוכנית "העונג השישי" של שמעון פרנס שמשודרת בגל"צ, ובמשך כמה חודשים הגיש יחד עם אלי ישראלי את "ציפורי לילה", בכותרת "ציפורי לילה ברזילאיות".
הוא אחיינו של מבקר המדינה השלישי, יצחק טוניק.
יצחק יוליוס גוטמן (Julius Guttmann; ה'תר"ם, 15 באפריל 1880 – ד' בסיוון ה'תש"י, 20 במאי 1950) היה הוגה דעות ישראלי יליד גרמניה, חוקר ומרצה בתחום הפילוסופיה היהודית.
גוטמן נולד בשנת 1880 בהילדסהיים שבגרמניה, בן לרב והפילוסוף של הדת יעקב גוטמן (1845–1919) ולבֶּאַטֶה לבית סימונסון (נולדה ב-1858) מקופנהגן.
אביו שימש בשנים 1874–1892 רבה הראשי של הילדסהיים.
את הדיסרטציה שלו כתב גוטמן באוניברסיטת ברסלאו, על "מושג האלוהים של קאנט" (Der Gottesbegriff Kants).
כבר בשנת 1910 נהיה למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו.
ב-1919 הצטרף לסגל בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין והיה מרצה לפילוסופיה יהודית, וכן הוציא בשנת 1933 את ספרו הגדול "הפילוסופיה של היהדות".
בשנים אלה היה גם מנהלה המדעי של בית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים הצעירה.
שם עמד בראש הקתדרה לפילוסופיה יהודית.
חי בירושלים עד מותו ב-20 במאי 1950. הוא נקבר יום לאחר מכן בבית הקברות סנהדריה.
אשתו הייתה מארגאריתה לבית הנטשל.
מתלמידיו: גרשום שלום, מרטין בובר, מרדכי קפלן, אברהם יהושע השל, הוגו ברגמן ונחמה ליבוביץ'.
היה בקשרי ידידות עם ליאו שטראוס.
רוב מחקרו של גוטמן הוקדש לפילוסופיה יהודית, כשבבסיס השקפתו עומדת ההנחה שזו "פילוסופיה של הדת", היינו פילוסופיה שנושאה הוא הדת ועיקר מאמציה הם השתתה והצדקה של הדת בכלים פילוסופיים.
הפילוסופיה של היהדות היא אפוא המאמץ ההולך ונמשך של פילוסופים יהודיים מפילון האלכסנדרוני ועד לימינו להתבונן בדתיות היהודית המעוגנת במקרא ובעקרונותיה, ולבחון אותם בכלים שמעניקה הפילוסופיה שבה אוחז כל הוגה.
בעיקרו זהו מאמץ נמשך לבסס הגותית את הדת היהודית, אף על פי שבשל גיוון המשנות הפילוסופיות הרלוונטיות למאמץ זה, הוא מתנהל באפיקים שונים.
גוטמן ער לכך שהיהדות לא הגיעה לעיון פילוסופי בכוחות עצמה אלא מכוח המפגש עם התרבות היוונית יוצרת-הפילוסופיה ועם התרבויות המערביות השונות הנובעות ממנה.
בימי הביניים מדובר בעיקר בפילוסופיה המוסלמית, נאו-אפלטונית כאריסטוטלית.
בעת החדשה זו הפילוסופיה האירופית ובעיקר זו של עמנואל קאנט.
גוטמן ראה במפעלו הפילוסופי של מורו, הרמן כהן נדבך בעל חשיבות מכרעת במהלך זה.
ביסוד האמונה היהודית עומדת דת המקרא.
כל יתר נדבכי הספרות היהודית, כולל ספרות חז"ל, הם בעלי מעמד משני לעומתה.
גוטמן, כמו הרמן כהן, רואה בתורה ובמקרא ספרות אנושית מתפתחת המבטאת את יסודותיה של אמונה זו, ואינו מאמין ברעיון תורה מן השמים, בטענה שהתורה ניתנה למשה ובהיסטוריות של כל סיפור מקראי.
ביסוד האמונה המקראית עומד היחס הדיאלוגי בין האל לאדם, המתבטא בהתגלות האלוהים.
התגלות זו מבטאת את רצון האל ועיקרה הוא הציווי המוסרי מזה וממד הקדושה מזה.
עניינה של אמונה בבריאת העולם איננו הסיפור המיתי המקראי עצמו אלא הרעיון הדתי שהעולם בידי אלוהים, שהוא יצירתו ושהאדם הוא ברוא האל.
האלוהים המתבטא במעשה בראשית כלומר, מעשה בריאת העולם המוצג במקרא אינו שולל רק תפיסות אליליות קדומות, אלא גם תפישות מודרניות (כמו זו של שפינוזה, שמקורם בפנתאיזם) הרואה בטבע אלוהים.
ערך גדול יש למוסר באמונה הדתית, והאלוהים הוא בעל אופי מוסרי מובהק.
גוטמן אף מוכיח מחז"ל שהאידיאל המוסרי .
לשיטתו, הרמב"ם עבר מהפך "מוזר" בראייתו האינטלקטואלית, כיוון שבסוף "מורה נבוכים" הציג הידמות לאל כרעיון מוסרי ולא פוליטי.
כהרמן כהן לפניו, ניסה גוטמן לגשר בין הפילוסופיה של קאנט לבין האמונה היהודית (ובכך "לגייר" את קאנט), וטען כי היחס בין הדת למוסר המשתמע מן המסורת היהודית הוא מתאים ליחס בין הדת למוסר לפי שיטת קאנט.
לכאורה הדבר היה נגד שיטת קאנט עצמו, שראה ביהדות, כמו משה מנדלסון לפניו, כקובץ ציווים מעשיים שהכוונה בהם אינה חשובה – ההפך מתורת המוסר שלו.
יעקב כ"ץ כותב שגוטמן ראה בהגדרת קאנט את היהדות "עיוות דינה של היהדות, טעות שנשתרבבה לתורת רבם [קאנט] ממקורות זרים ואשר ניתן לעוקרה בלי שהתורה עצמה תיהרס או תיפגם.
הדיון בחוות הדעת השלילית של קאנט על היהדות לא בא לגופו, כי אם לשם סלילת דרך ליצירת סינתזה בין הקאנטיניזם ליהדות".
אותם מקורות זרים לפי גוטמן הם משפינוזה, ולדעתו אף משה מנדלסון הושפע מהם.
לפי גוטמן, הרמב"ם הוא עמדת ביניים בין שתי השיטות הקיצוניות: מצד אחד האריסטוטליים האסלאמים – אל-פאראבי ואבן סינא – הדוגלים בהכרה בהכרחיות יחסית בטבע (עולם קדמון), ומצד שני הכלאם, המאמינים ברצון אלוהי מוחלט (פעולת הבריאה החופשית).
כן גם ההבחנה בין המונחים בתאולוגיה "רצון" ו"חכמה" – הרצון האלוהי הוא הכוונה ופעילות לקראת מטרה, והחכמה האלוהית היא המקור המכַוון את הכוונה והפעולה (הרצון וההכרעה).
אחדות החכמה והרצון היא אחדות ההכוונה והפעולה האלוהית.
ייחודו ומקוריותו של הרמב"ם היה לא בכך שהכניס רעיונות חדשים לתוך ההתפתחות העיונית, אלא במזיגה שעשה בין השיטות: .
בעניין מהות הנס, הרמב"ם אינו הולך לפי שיטת חז"ל, כי הנסים תוכננו מראש, תפיסה המרחיקה התערבות אלוהית בטבע, אלא הוא מודה בהתערבות אלוהית, אם כי בסיוג: אין ההתערבות כפריצת סדרי הטבע לאחר מעשה אלא חלק מתוכנית האלוהים המקורית.
דברים על הפילוסופיה של הדת, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשי"ט.
דת ומדע: קובץ מאמרים והרצאות (תרגם מגרמנית שאול אש; בעריכת ש"ה ברגמן ונ' רוטנשטרייך), ירושלים: הוצאת מאגנס, תשט"ו.
הפילוסופיה של היהדות (תרגם מהמקור: יצחק לייב ברוך), ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
פילוסופיה של הדת או פילוסופיה של החוק, בתוך: דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים 5 (תשלה), ירושלים, עמ' 188–207 .
הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי (נולד בט' בתשרי תש"ג, 20 בספטמבר 1942) הוא רבה האשכנזי של העיר קריית מלאכי, שכונת נחלת הר חב"ד בקריית מלאכי, מזכיר בית דין רבני חב"ד בישראל וחבר אגודת חסידי חב"ד העולמית.
נולד בתל אביב לחיה אסתר ולמשה זאב ירוסלבסקי.
למד בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת תשכ"ב נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין למשך כחצי שנה.
באלול תשכ"ה נישא לשולמית, בתו של הרב דב בעריש רוזנברג, משפיע בשיכון חב"ד לוד.
התגורר בכפר חב"ד, למד בכולל אברכים במקום וקיבל סמיכה לרבנות על ידי הרב שניאור זלמן גרליק.
בחורף תשכ"ט מינה אותו רבי מנחם מנדל שניאורסון לרב שכונת "נחלת הר חב"ד" בקריית מלאכי, שהוקמה אז.
בשנת תשל"ו מונה לחבר בבית דין רבני חב"ד שהוקם אז.
הרב ירוסלבסקי משמש כ"מזכיר בית הדין".
בראיון לעיתון המבשר סיפר כי הסמכות ניתנה לו לאחר פטירת אב בית הדין הרב זווין בתשל"ח הורה הרבי על מינוי אב בית דין ברוטציה כך שכל הרבנים בבית דין מעל גיל שישים יכהנו כאב בית הדין, כל אחד למשך חודשיים, ואילו הוא ימונה למזכיר בית הדין.
בראיון לשבועון כפר חב"ד סיפר כי קיבל את התואר בשנת ה'תשמ"א, כשהרבי הורה שהסמכות לכתיבת "ספר התורה של ילדי ישראל" תינתן ביד בית דין רבני חב"ד והמזכיר שלהם, ולאחר מכן מסר את האחריות לחתימה לידי הרב ירוסלבסקי.
הרב מרדכי אליהו טען שהרבי מלובביץ' ראה ברב ירוסלבסקי כבעל הסמכות הרבנית העליונה של חב"ד בישראל.
בשנת תשמ"ה החל להסמיך רבנים צעירים.
והיה נוסע גם לבחון בוגרי מכוני הסמכה לרבנות ברחבי העולם.
בשנת תשע"ב הכריז רב העיר הספרדי של קריית מלאכי הרב חיים פינטו, כי הרב ירוסלבסקי הוא הרב האשכנזי של המקום.
סמוך לכך החליטה מועצת העיר כי רבני העיר החדשים הם הרב ירוסלבסקי וכן הרב יצחק עזריאל, ואולם להכרזות אלו אין תוקף רשמי.
לרב ירוסלבסקי שלושה בנים ושמונה בנות.
אחייניתו רבקה הולצברג נרצחה יחד עם בעלה ואחרים במתקפת הטרור בבית חב"ד במומבאי ב-2008.
גיסו, הרב יצחק דוד גרוסמן, רב העיר מגדל העמק
בנו הרב אהרון בן ציון ירוסלבסקי, מחנך בתלמוד תורה חב"ד "נחלת הר חב"ד".
בנו, הרב שניאור זלמן, רב קהילת חב"ד באלעד, ראש המכון ללימודי 'סמיכה' לרבנות בישיבת חב"ד בקריית גת וחבר בבית דין רבני חב"ד
חתנו הרב ישראל לייב ליפשיץ, רב קהילת חב"ד ברמת גן ויו"ר ארגון יד לאחים (בנו של הרב שלום דובער ליפשיץ)
חתנו, הרב ירחמיאל בלינוב, אחראי מערך הכשרות מטעם הרב בקרית מלאכי
חתנו הרב יוסף יצחק סלונים, משליחי חב"ד ורב מרכז העיר ירושלים (בנו של הרב זאב דב סלונים)
חתנו הרב יהושע רבינוביץ, משפיע ומשגיח ראשי בישיבת חב"ד באנטוורפן
הרב יצחק יהודה שמלקיש (תקפ"ח - י' בתשרי תרס"ו, 1905-1827) היה רב יהודי מרבני גליציה, נחשב לאחד מגדולי הפוסקים בדורו.
שימש כרב קהילות בברעזאן, בפשמישל, כרב העיר לבוב ומחבר שו"ת בית יצחק.
נולד לרב חיים שמואל בלבוב והתפרסם בכשרונותיו הגדולים כבר כילד.
רבו המובהק היה הרב יעקב משולם אורנשטיין, אב בית הדין של לבוב ומחבר ספר "ישועות יעקב" על ארבע חלקי השולחן ערוך.
נישא בשנית לבתו של הרב חיים שמואל בירנבוים בעל ה"רחש לבב" וחתנו של רבי עקיבא איגר.
נכדו היה הרב אהרן לוין מרישא, מראשי אגודת ישראל.
אחיינו ותלמידו היה הרב גדליה שמלקיש, מראשי תנועת המזרחי, שאף מילא את מקומו ברבנות פרמישלא.
שימש ברבנות בכמה קהילות בגליציה, ובהן בברעזאן בפשמישל, ובתרנ"ד (1894) מונה לרבה של לבוב (למברג).
התכתב בהלכה עם רבני דורו, כדוגמת הרב ישראל הכהן רפפורט.
חיבורו, שו"ת בית יצחק, הכולל שישה חלקים ובתוספת חידושים פרסם אותו כאחד מגדולי הדור.
בישיבות החשיבו מאוד את דרך הניתוח שלו להבנת סוגיות התלמוד, דרך הפסיקה שלו וחידושיו.
בתשובותיו עסק גם בחידושי העולם המודרני של תקופתו: טלגרף, טלפון, הדלקת חשמל בשבת, קרונות חשמליות, וכדומה.
בסוגיית קבלת מצוות בגיור שהתעוררה בעת החדשה, הוא נחשב לאבי השיטה המחמירה לפיה אם מתברר שגר אינו מתכוון לשמור מצוות - גיורו בטל.
אחד מחידושיו הידועים הוא שיטתו באיסור השימוש בחשמל בשבת.
במסגרת דיונו של הרב שמעלקיש משנת 1895 בבחינת השימוש בטלפון בשבת, הוא מחדש כי קיים בהפעלת כל מכשיר חשמלי איסור מדרבנן בשל "התעוררות כח החשמל" כתוצאה מה"עלעקטרישע פערבינדונג" (חיבור חשמלי).
רבי יצחק טייב (ה'תקמ"ו, 1786 – שבט ה'תק"ץ 1830), היה מגדולי רבני תוניסיה ומחבר סדרת הספרים ערך השלחן.
למד אצל רבי יוסף זרקא, בן דורו של החיד"א.
בתחילת דרכו שימש כדיין אצל רבי נהוראי ג'רמון, ופסקים ממנו מפוזרים בספרי הרבנים בני דורו.
לאחר פטירתו של רבי דוד חזקיה גז בשנת תקע"ח (1818) נתמנה לראש רבני תוניס, תפקיד בו שימש עד פטירתו.
נפטר בחודש שבט בשנת ה'תק"ץ (1830), ונקבר בבית הקברות היהודי הישן בתוניס.
עם הפקעתו של בית הקברות הישן הועברו עצמותיו לבית הקברות בורג'ל בתוניס, בסמוך לציון אחיינו רבי יצחק חי טייב.
ערך השולחן - חלק א, חלק ב, חלק ג, חלק ד, חלק ה - סדרת ספרים על סדר השולחן ערוך, אשר נחשבים לספרי יסוד בפסק ההלכה התוניסאי
חוקת הפסח - על הלכות פסח
ווי העמודים - חלק א, חלק ב - על ספר יראים
ויזרע יצחק - חידושים על התורה
ספר הזיכרון - כללים ומערכות בהלכה על סדר הא"ב
אחיינו, רבי יצחק חי טייב
הרב דניאל טייב, צאצא לרבי יצחק
יצחק יואל לינֶצקי (נכתב גם ליניצקי; בכתיב יידי: ליניעצקי; ברוסית: Исаак Иоэль Линецкий; 8 בספטמבר 1840, ויניצה, פודוליה, רוסיה – 23 בספטמבר 1914, אודסה, רוסיה) היה סופר יידיש וסאטיריקן יהודי אוקראיני.
לינצקי נולד בסתיו 1840 בוויניצה שבפודוליה למשפחה חסידית.
אביו, יוסף, היה רב ומקובל.
הוא רצה לחנך את בנו בדרך החסידות ומסר אותו להשגחת היראים בבית המדרש המקומי.
אלה חינכו אותו במכות, קללות והשפלות.
הם אסרו עליו ללמוד תנ"ך.
כתוצאה מכך הוא התרחק מן החסידות והתקרב למשכילים המקומיים.
כדי להרחיק אותו מן האפיקורסות השיא אותו אביו בגיל 14 לנערה בת 12, אך הוא שכנע את רעייתו הצעירה בדרכו.
אביו הכריח אותו לתת לה גט והשיא אותו לאישה מוגבלת שכלית וחירשת.
דבר זה הרחיק את לינצקי עוד יותר מן הדת.
ב-1858, כשהיה כבן 18, עבר לאודסה, שם לימד עברית.
הוא התכוון לנסוע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אבל עוכב בגבול על ידי חבריו הקנאים של אביו, שהחזירו אותו לוויניצה.
לאחר שהתגרש גם מאשתו השנייה נסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר בשנים 1862–1863.
בהיותו בז'יטומיר פגש באליעזר צבי צווייפל וחיים זליג סלונימסקי, מנהל בית המדרש, והם התעניינו ביצירותיו המוקדמות.
כמו כן פגש שם את אברהם גולדפדן, שלמד גם הוא בבית המדרש.
אחרי שעזב את ז'יטומיר התגורר כמה שנים בקייב והתפרנס שם מהוראה.
ב-1865 התחתן בפעם השלישית, והפעם עם אישה שאהב.
אחרי נישואיו החלה עבורו תקופת נדודים, שבמהלכה התגורר בערים וכפרים רבים בדרום רוסיה.
הוא התפרנס באותה תקופה מהוראה, הנהלת חשבונות, מסחר ועיסוקים נוספים.
ב-1882 התיישב באודסה והתפרנס מכתיבה ספרותית.
באותה תקופה היה לחובב ציון.
ב-1890 חגגו כמה מחבריו 25 שנים לפעילותו הספרותית, אבל מאז הוא כמעט ונשכח בציבור היהודי.
לינצקי נפטר באודסה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בגיל 74.
לינצקי כתב בשתי השפות: עברית ויידיש.
יצירתו הראשונה ביידיש הייתה סאטירה בשם "געזוכט און געזוכט און געפונען מײַנס" ('חיפשתי וחיפשתי ומצאתי את שלי'), שפורסמה בשבועון "קול מבשר" בפברואר 1867. ביוני אותה שנה התחיל לפרסם בעיתון בהמשכים את יצירתו הגדולה שבזכותה התפרסם בכל העולם היהודי: "דאָס פּוילישע יינגל" ('הילד הפולני').
מראשיתו של הפרסום בעיתון היה הסיפור מאוד פופולרי, ואנשים היו מתאספים ליד המערכת כדי לקבל את הגיליון החדש עם המשך הסיפור.
ההצלחה הגדולה גרמה למו"ל אלכסנדר צדרבוים להוציא את הסיפור בנפרד עוד לפני שהסתיימה הסדרה.
מאוחר יותר החל להוציא בעצמו את יצירותיו.
בתחילה הוציא את שירי העם הסאטיריים שלו "דער בייזער מארשעליק" ('הליצן הזועף'), ואחרי כן "דער וועלט-לוח פון יאהר אין כסף", שבו לעג לתופעות שונות בחיי היהודים ובמיוחד אצל החסידים.
ב-1876 הוציא בלמברג יחד עם חברו מילדות גולדפדן כתב עת בשם "ישראליק: א צײַטונגס-בלאַט פֿאַר כל ישראל" (ישרוליק: עיתון לכל ישראל'), שלא הצליח ונסגר כעבור זמן לא רב.
אחת מיצירותיו המשפיעות ביותר היה סיפורו "די וויבארעס", שהיווה המשך לספרו "דער פּוילישער יינגל".
בהיותו חובב ציון נלהב הוציא כמה פרסומים שבהם הטיף ליישוב ארץ ישראל: "אמעריקא צי ארץ-ישראל" (1882), "אהער אָדער אהין" ('לכאן או לשם') ועוד.
עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 היה פעיל מאוד והוציא סדרת כתבים סאטיריים שבהם תקף לא רק חסידים כי אם משכילים, עסקנים למיניהם ואת האינטליגנציה המתבוללת.
כמו כן עסק גם בתרגום.
בין השאר תרגם ועיבד בצורה חופשית את: ספר ההיסטוריה המונומנטלי של צבי גרץ "דברי ימי ישראל" ("די געשיכטע פֿינ'ם יודישען פֿאָלק") ב-4 כרכים (1883–1885), "נתן החכם" ("נתן דער חכם") לאפרים גוטהולד לסינג (1884) ו"קוצו של יוד" ("איבער אַ פּינטעלע") מאת יל"ג.
כתב בשם העט "עלי־קצין הצחקואלי".
ראובן גרנובסקי (גראנאָווסקי) כותב בפתיחת ספרו על לינצקי: "ליצחק יואל לינצקי לא היה מזל למבקרים.
בצעירותו זלזלו בו ובזקנתו התעלמו ממנו".
שלום עליכם ראה בו אחד מגדולי הסופרים.
לדעתו, בכתיבת סאטירה "לינצקי הוא האומן הגדול ביותר ובסיפורו וויבארעס הראה כזאת אמנות שכל המחברים הקטנים השופעים כל כך ומתרבים כדגים בים, לא יכולים בשום אופן לחקות אותו.
באיגרת שכתב ללינצקי הוא מבקש ממנו סיפור עבור כתב העת הספרותי שעמד להוציא: "ממך אני יכול לבקש קטע כזה: שתהיה תמונה [סצענקע] מהחיים היהודיים הפשוטים, אבל שתהיה שמחה ומלאת חיים, במקום של "וויבארעס" שלך – אתה זוכר".
הסיפור "דער וואָרעם אין כריין" ('התולעת בחזרת') שפרסם לינצקי בכתב העת של שלום עליכם זכה לתשבחות רבות מצד שמעון דובנוב, שהשווה אותו למנדלי מוכר ספרים.
מרדכי ספקטור כתב שיש כמה ספרי השכלה ששברו את החומה שהפרידה בין הקנאות להשכלה.
הראשון שבהם הוא ספרו של לינצקי "הילד הפולני".
אף על פי שקיללו את המחבר ואת הספר בקללות נמרצות קראו אותו בכל מקום ואפילו בחצרות האדמו"רים.
כך גם כותב הזיכרונות מנשה הלפרן קרא לפרק הראשון בספרו 'הזמנים של לינצקי ושמ"ר' והציג בו את שני הסופרים הללו כמחוללי תמורה בחברה היהודית וכמבססי קהל הקוראים ביידיש:
יש שחשבו שיש לו עוצמה גדולה יותר ממה שאכן הייתה לו.
פנו אליו מכולל ווהלין בטבריה שיעזור להם: "אנא, יפרוש נא כנפיו על אחיו החובקים טהרת אבני המקום ובדבריו אשר כפטיש יפוצץ סלע יעורר את אחב"י [=אחינו בני ישראל] כי יעמדו בפרץ נגד הרשעים ההם [הממונים על כספי היהודים בארץ ישראל]".
חג היובל: דיא יוביליי פייערונגג אם 17-טען נאוועמבער 1890 (י"ז כסלו תרנ"א)...
פאלקס שרייבער יצחק יואל ליניעצקי; אויפגעפאססט אונ ארויסגעגעבען דורך א קובץ משכילים אונ משכילים אונ מעצענאטען דפה אדעססא, אודסה: דפוס א' דוכנא, תרנ"א.
יצחק (צחיק) יבנה (24 בנובמבר 1923 – 20 בינואר 2022) היה מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי, מפקד בית הספר לטיסה של חיל האוויר ויושב ראש אגודת התעופה הכללית הראשון.
שימש גם כמדריך טיס אזרחי ובכך תרם גם לתעופה האזרחית הפרטית.
יצחק יבנה נולד בתל אביב ליעקב ויונה, אשר עלו מאוקראינה.
כשהיה בן שש, עברו לקיבוץ דגניה א', שם גדל עד שבגר.
יבנה למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, וב-1943 התגייס לפלמ"ח.
בהמשך עבר קורס חבלה וקורס מפקדי מחלקות, וקיבל פיקוד על מחלקה.
ב-1946 פיקד על מחלקת החבלה והיה סגן מפקד הפעולה בגשר הזיו, במבצע מרכולת הידוע כ-ליל הגשרים.
כמו כן, היה מפקד החבלנים בפיצוץ משטרת שפרעם.
ב-1947 למד לטוס והתמנה להיות מפקד מחלקת הטיס של הפלמ"ח, ובמלחמת העצמאות פיקד על טייסת הנגב.
בהמשך נשלח לקורס טיס באקדמיה של חיל האוויר הצ'כוסלובקי, וב-1949 קיבל כנפיים באופן רשמי במסגרת מה שנקרא קורס 1-.
ב-1953 מונה יבנה למפקדה הראשון של טייסת 107, וב-1954 קיבל פיקוד על טייסת הקרב הראשונה – טייסת 101. במבצע קדש ב-1956 פיקד על טייסת 116, טייסת מטוסי המוסטנג, והוביל את המבצע הנועז לניתוק קווי הטלפון בסיני.
הניתוק בוצע באמצעות המדחפים והכנפיים של המטוסים, לאחר שהאמצעים שהותקנו לשם כך כשלו.
מינואר 1956 עד נובמבר 1957 פיקד יבנה על בית הספר לטיסה של חיל האוויר.
בתקופתו בתפקיד הונהג קורס צניחה לחניכים, ומוסדו הצבות חרום.
ב-1964 עמד יבנה בראש משלחת צבאית לטנגניקה ולאוגנדה, שמשימתה הייתה להדריך טייסים אפריקאים בהטסת מטוסי סילון.
מ-1961 למד יבנה פסיכולוגיה וסוציולוגיה, וסיים תואר ראשון.
במלחמת ששת הימים היה נציג חיל האוויר באוגדת הפלדה בפיקודו של האלוף ישראל טל.
בנובמבר 1967 השתחרר בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, נסע יבנה לניו יורק ללימודים לקראת תואר דוקטור בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
לאחר שובו לישראל, עסק בהדרכת טיסה אזרחית, וב-1974 הקים (ביחד עם עודד ויגודה) את אגודת התעופה הכללית בישראל, שמטרתה לעמוד על זכויות הטייסים האזרחיים ובתי הספר לטיסה.
יבנה עמד בראש האגודה עד 1984. גם בתקופה זו של חייו תרם יבנה תרומה חשובה ומשמעותית לצה"ל.
החל מהיום השני של מלחמת יום הכיפורים ועד אפריל, 1974, התנדב להטיס ציוד וכוחות באמצעות מטוס "איילנדר" אזרחי של החברה בה עבד.
בהמשך ייסד את יחידת איתור נעדרים (אית"ן) של צה"ל, ופיקד עליה משנת 1974 ועד 1987, כולל תקופת מלחמת שלום הגליל.
במהלך שירות זה קודם לדרגת אלוף-משנה.
יצחק יבנה היה נשוי לאביבה במשך 48 שנים עד לפטירתה ב-1996. הם היו הורים לבת ושני בנים, ליאת ריפ, עירד יבנה (פרופסור למדעי המחשב בטכניון), ואל"ם (במיל') יואב יבנה (טייס קרב לשעבר).
אברהם יצחק טריוַאקס (גם: טריוקס, טריוואקס) (בכתב לטיני: Triwaks; כ"ה בתשרי תרנ"ד, 5 באוקטובר 1893, מזריטש, פלך שדליץ, פולין הרוסית – 3 ביוני 1952) היה עיתונאי וסופר ציוני יידי עברי, מו"ל ומפיץ ספרים בוורשה ובארץ ישראל.
אברהם יצחק טריואקס נולד בסתיו 1893 בעיירה מזריטש, בפלך שדליץ שבפולין הרוסית, בנם של שרה לבית פרידמן וגבריאל טריואקס, סוחר במוצרי יער ויהודי אדוק.
אחיו הבכור, רבי משה חיים טריוואקס, היה רב ודרשן שפרסם ספרים תורניים רבים.
למד ב"חדר", ובגיל 9 עלה עם הוריו לירושלים.
התחנך בישיבות, בפרט בישיבת תורת חיים, והשתלם בספרי חינוך והשכלה.
שימש כתב השטח הארץ ישראלי של היומון היידי הוורשאי "אונדזער לעבן".
ב-1910 נסע לרוסיה, התגורר תקופה מסוימת בעיר רובנה שבווהלין, ולבסוף השתקע בוורשה ושם השתלב בעיתונות והספרות היידית והעברית.
היה חבר מערכת היומון הוורשאי "היינט" וחבר מערכת ה"דאָס אידישע פאָלק", ופרסם מאות מאמרים ורשימות על ארץ ישראל בהם וכן בשבועון "די אידישע וואָך" ובעיתון העברי "הצפירה".
רבים ממאמרים תורגמו לאנגלית ולפולנית.
בנוסף, נסע בערי פולין ודרום רוסיה (אוקראינה) לארגון ההפצה עבור סינדיקט ההוצאה לאור הוורשאי היידי והעברי "צנטראל–מרכז" שנוסד ב-1911.
במלחמת העולם הראשונה ישב בוורשה.
בשנת תרע"ו-1916, כשהייתה העיר תחת הכיבוש הגרמני, ביקש לסייע לאוכלוסייה היהודית ללמוד גרמנית, והוציא מילון גרמני–יידי בשם "ערשט-דייטש-יודיש ווערטערבוך" ('המילון הגרמני–יידי הראשון'), שחיבר בשיתוף הסופר יצחק ויינברג (ווינבערג; Wajnberg); מתוכו ראה אור רק הכרך הראשון, שהכיל את הערכים A עד Bisamtier.
באותה שנה הוציא ספר מדע פופולרי ביידיש על גרמניה ("דייטשלאנד").
ב-1917 החל לערוך ולפרסם אנציקלופדיה כללית ביידיש: "ערשטע אלגעמיינע און יודישע האנד-ענציקלאפעדיע" ('אנציקלופדיית-הכיס הכללית והיהודית הראשונה'), שממנה ראו אור ארבעת הכרכים הראשונים בלבד.
הוא הרבה לכתוב עבור הציבורי היהודי בפולין על ארץ ישראל והיישוב.
היה פעיל בעבודת התרבות של מרכז הצעירים, ועם ייסוד המשרד הארץ ישראלי בוורשה לאחר המלחמה כיהן כמזכירו הראשון.
כמו כן שימש זמן-מה כמזכיר המדור המקצועי באגודת הסופרים העיתונאים היהודים בוורשה.
באביב 1919 נישא לצפורה רֶזניק, ולשניהם נולדו ארבעה ילדים.
בשנים תרע"ט-1919 עד 1920 ערך והוציא ירחון מאויר לענייני ארץ ישראל בשם "אַלטניַילאנד" (כשם ספרו של הרצל), שנועד להכיר ליהודי פולין את החיים בארץ.
במהלך שנת תרפ"ה חידש את הוצאתו, כדו-שבועון שהופיע בצורה מוגדלת.
העיתון הופץ בעשרות אלפי עותקים.
בראשית שנות ה-20 ייסד הוצאת ספרים עברית בשם "תל-אביב / אלטניילאנד" ולידה עסק סיטונאי להפצת ספרים.
בהוצאה ראו אור בין היתר ספרי לימוד לידיעת הטבע והיסטוריה וספרי קריאה עבור בתי הספר העבריים.
בית מסחר הספרים פעל עד סוף שנת 1925, אז עברה הפצת ספרי הוצאת "תל-אביב" לבית מסחר הספרים "עֵבֶר" בוורשה.
בנוסף לענייני ארץ ישראל, עסק באיסוף ומחקר בנושא בלשנות יידית ופולקלור יהודי.
מחקרו החשוב "די יידישע זשארגאָנען" ('הז'רגונים היידיים'), על לשון הגנבים, לשון הכליזמרים ולשון העגלונים פורסם במאסף לפולקלור ופילולוגיה "ביי אונז יודען" שבעריכת מ' וואנווילד (=משה יוסף דיקשטיין) (ורשה תרפ"ג).
בראשית 1925, לאחר ביקורו בארץ ב-1924, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובניו והשתקע בתל אביב.
במשך שנים היה הקורספונדנט הקבוע של "היינט" בארץ ישראל, וניהל את סניפו בארץ.
השתתף בקביעות בעיתונים נוספים, בהם "פארווערטס" הניו יורקי.
בשנים תרפ"ח–תרפ"ט ערך והוציא עלונים הומוריסטיים.
בשנת תרצ"א ערך והוציא שני אלבומים: "משפט הכותל" (על ועדת החקירה) ו"מלחמה ושלום בארץ ישראל" (אלבום זיכרון בעברית, יידיש ואנגלית, בדגש על מאורעות תרפ"ט).
בשנת תרצ"ג-1933 ערך והוציא בחיפה שבועון כלכלי-חברתי-ספרותי בשם "השער", אך כעבור חמישה גיליונות הפסיק את הוצאתו.
ב-1928 גאל קרקע באזור בני ברק (דרך תל ליטוינסקי, לימים רחוב השומר), נטע בו פרדס ובנה בו בית גדול ומספר בתים קטנים; במתחם פעל בית הבראה ופנסיון, ולאחר מלחמת העולם השנייה נוסד במקומו מוסד לילדים ניצולי השואה מטעם נשות המזרחי באמריקה בפיקוח עליית הנוער.
ב-1934 רכש שטח מגרמנים במערב חיפה, ליד קריית אליהו, וחילק אותו למגרשי בניין.
בשנים 1932–1936 היה פעיל בקואופרטיב "אדיר" לשיווק פרי הדר ובהתאחדות האיכרים.
ב-1936 סגר את עסקי הספרים שלו.
בשנת תרצ"ח-1938 פורסם מפעלו הספרותי הגדול: "ספר מאה שנה: אנשי מופת וחלוצים ראשונים בארץ ישראל במשך מאה שנה ומעלה", פרי עבודה של שנים, שערך עם אליעזר שטיינמן, בהשתתפות יעקב יערי-פולסקין.
ב-1948 התמנה כמנהל ההפצה הראשון של האנציקלופדיה העברית, בהוצאת מסדה.
בשנת 1952 נסע לקדם את מכירות האנציקלופדיה בארצות הברית, ומשם המשיך לקנדה.
בראשית חודש יוני נפטר מהתקף לב ביוצאו ממונית במונטריאול, בן 58 במותו.
אלמנתו צפורה נפטרה בינואר 1978 ונקברה לצדו.
טריואקס היה אב לגבריאל, בנימין, רות ומשה.
בנו התגייס ל"הגנה", התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והגיע לשרת בבריגדה היהודית, ובדצמבר 1947 התגייס לחטיבת אלכסנדרוני ושירת כקצין-תחבורה.
נהרג בכיבוש טנטורה במאי 1948. (בטנטורה הוקמה אנדרטת הנצחה בתכנונו של יצחק טריואקס.)
בנו גבריאל טריואקס, ששירת כמפקד פלוגה במלחמת העצמאות, היה עורך לילה בעיתון "הארץ".
הוא המשיך את פעילותו של אביו כמשווק הראשי של האנציקלופדיה העברית, והפיץ את אנציקלופדיה בריטניקה האנגלית בארץ.
עם פטירתו ב-1975 המשיך את פעילותו בנו יצחק, וכעבור שלוש שנים הצטרף אליו אחיו ביני (בנימין).
עם דעיכת עסקי ההפצה, ייסדו השניים בשנת 1985 עם דודם משה טריואקס (בנו הצעיר של יצחק) את הוצאת מטר (השם הוא ראשי תיבות של "משפחת טריואקס"), שבשנותיה הראשונות התמחתה בספרי ניהול והדרכה – תחום שלא היה מפותח אז בארץ.
בתו, רות, נישאה ב-1948 לאברהם גולדשטיין.
בנו משה טריואקס היה עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" וב"במחנה", ומשם הגיע לעיסוק ביחסי ציבור ובשנת 1962 ייסד את משרד "טריואקס יועצים ליחסי ציבור".
א' י' טריוואקס, ביי דער בעטייליגונג פון יצחק ווינבערג, ערשט-דייטש-יודיש ווערטערבוך: צוזאנמענגעשטעלט לויט די נייעסטע מקורות און דער נייער דייטשער ארטאגראפיע, מיט דער בעצייכנוג פון אקצענט ...
אויך בקיצור דיגע ענציקלאפעדישע אויסטייטשונגען ביים רוב וויסענשאפטל יכע אויסדרוקען, ורשה: ל' פרענקאל, תרע"ו.
(המילון מכיל רק את הערכים מכיל רק A-Bisamtier; יותר לא הופיע.)
דייטשלאנד: (פאפולער-וויסענשאפטליך האנד-בוך, לויט די נייעסטע קוועלען) ...
מיט'ן בילד פון קייזער און א יודישע מאפע פון דייטשלאנד, ורשה: ביבליאטעק לאנד און לייט (דפוס ווארש' טאגעבלאט), 1916.
ערשטע אלגעמיינע און יודישע האנד-ענציקלאפעדיע: מיט מאפעס, אילוסטראציעס און טאבעלעס; צוזאמענגעשטעלט פון א"י טריוואקס, 4 כרכים, ורשה: האנד-ביכער, 1917. (האנציקלופדיה מכילה רק את הערכים א–אברבנאל, אלטערטום–אנימאזא; יותר לא הופיע.)
אונזערע פיאניערען אין ארץ ישראל, ורשה: מרכז הצעירים, תרע"ז.
האנד-בוך פון ארץ ישראל, ורשה: פערלאג פון דער ציוניסטישער ארגאניזאציע ('ציוניסטישע ביבליאטעק'), תרע"ט 1918. (2טע, אינגאנצען אויפ'ס-ניי בעארבייטע אויסגאבע: ורשה: דפוס Grafja, תרצ"ג 1932.)
קארל באלאד, ארץ ישראל אלס לאנד פון יודישער קאלאניזאציע; בעארבייט אין יודיש דורך א"י טריוואקס, ורשה: ציוניסטישע ארגאניזאציע פוילען, 1919. (ספרון) (תרגום ועיבוד)
יצחק טריוקס (עורך), "מרור: חד יומן לפסח", תל אביב: בימ"ס תל אביב, תרפ"ח.
יצחק טריוקס (עורך), "הפקר: עיתון חד-יומי לצביטה-בעיטה ולבדיחה-בדיקה; עיתון הלצות לפורים", תל אביב: (דפוס אחדות), תרפ"ח.
יצחק טריוקס (עורך), "חצי המלכות: עיתון חד יומי מדיין, מקלקל ויורד לחיים", תל אביב: "הוצאת מועדים לשמחה" (דפוס אחדות), תרפ"ט.
טר, משפט הכותל: דין וחשבון ועדת הכותל המערבי הבין-לאומית.
השתלשלות הענין, החקירות והעדויות בירושלים: התזכיר היהודי; פסק הדין; דבר המלך, עם תמונות, תל אביב: תל אביב, תרצ"א.
מלחמה ושלום בארץ ישראל / קריג און פרידען אין ארץ ישראל / War and peace in Palestine: אלבום לזכרון מהימים הראשונים של הציונות עד הזמן הזה, בתשומת-לב מיוחדת למאורעות האחרונים: אוסף תמונות ובאורים בידי י.
רבי יצחק יונגרלייב (מכונה גם יצחק מראדוויל ע"ש עיר פעילותו או האור יצחק על שם ספרו; ה'תקי"א - י"א באייר ה'תקצ"ה) היה אבי שושלת חסידות ראדוויל.
היה בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
רבי יצחק נולד באוקראינה לרבי יחיאל מיכל המגיד מזלוטשוב ולשרה יענטיל רעכיל.
מקובל כי כבר מצעירותו נודע בצדקנות מופלאה וגדלות יוצאת דופן בהוראה תורנית וכך היה מצטרף אל אביו בנסיעותיו למגיד ממעזריטש.
נישא לבתו של רבי משה שוהם מדולינה ולאחר פטירתה (כשכבר שימש כאדמו"ר) נישא לבתו של רבי צבי הירש מנדבורנה.
ובזיווג שלישי נשא את אלמנתו של רבי משה מברדיטשוב, בנו של רבי אליעזר הלוי ראש ישיבה בפינסק.
מסופר כי אביו אמר על חמשת בניו שהם כנגד חמשה חומשי תורה, והיות שרבי יצחק הוא כנגד ספר שמות בו מובא "גלות מצרים" לכן יהיו חייו תמיד בגלות ממקום למקום, אבל במקביל התורה תהיה נתונה בו, כמו שנתינתה מובאת בספר שמות.
עם פטירת אביו בכ"ה באלול ה'תקמ"א החל רבי יצחק לכהן באדמו"רות בעיר מושבו ראדוויל (כאשר בתקופת נישואיו השניים התגורר זמן מה ליד חותנו בנדבורנה) לצד אחיו ששמשו בגלינא, זווהיל, יאמפולה, סקאליה ושאץ.
בהוראת החוזה מלובלין שימש ברבנות גם באפטשנה, רימינוב, בוטושאן, פאליטשאן ויאס.
בנו רבי דן מילא את מקומו כאדמו"ר השני בשושלת.
רבי דן מראדוויל, אדמו"ר השני מראדוויל (נפטר ה'תר"א).
בת, אשת רבי ישעיה מושקט, אב בית דין מפראגא, מחבר הספרים "עצי בשמים" ו"ראשי בשמים"
בת, אשת רבי צבי רבי ישעי'ס מהאליטש
בת, אשת רבי עקיבא ממיקאלאייב
יצחק טישלר (25 ביולי 1929 – 30 בדצמבר 2020) היה עיתונאי, שדרן ומתרגם ישראלי.
היה עורך המדור הכלכלי של היומון "למרחב" וכן היה בעל טור, פרשן כלכלי וכתב בנושאי כלכלה וחברה במספר כלי תקשורת, בהם קול ישראל, גלי צה"ל, "ידיעות אחרונות" ועוד.
תרגם ספרים ומאמרים עיוניים רבים.
נולד בתל אביב בצום י"ז בתמוז תרפ"ט ליוסף טישלר, אדריכל במקצועו ולחנה טישלר ילידת צפת לבית משפחת חיים ברונשטיין.