tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסכם זה נועד גם לקבוע תקרת הוצאות מקסימלית לקטגוריות התקציב השונות.
הרפורמות שהתקבלו באיחוד האירופי בשנת 1988, החילו עיקרון של 'מקורות עצמיים' (Own Resources) בתקציב האיחוד.
על-פי עיקרון זה, הכספים למימון התקציב של האיחוד האירופי שייכים לאיחוד האירופי ובאחריותן של המדינות החברות לגבות ולהעביר כספים אלו עבור האיחוד האירופי.
משקלם היחסי של מקורות המימון בתקציב השתנה לאורך השנים כך שכיום מקור ההכנסה המרכזי הוא מס הנגבה מההכנסה הלאומית הגולמית של כל מדינה חברה, בעוד שבעבר עיקר ההכנסות היו ממכסי ומיסי ייבוא ולאחר מכן ממס על המע"מ.
משקלם היחסי של מקורות המימון בתקציב מאז 1971 ועד 2010
ישנם ארבעה מקורות מימון לתקציב האיחוד:
מקורות עצמיים מסורתיים (Traditional Own Resources) - הרווחים ממכסים וממיסי ייבוא ממדינות שאינן חברות באיחוד האירופי (בעיקר מיסים על מוצרי חקלאות כגון סוכר).
הכנסות אלו היוו את עיקר מימון תקציב האיחוד האירופי עד אמצע שנות ה–70 אך עם הצמצום במכסי מגן ורפורמות אחרות, מקור זה הפך לפחות מרכזי עם השנים הן בחלקו היחסי במימון התקציב והן ברווחים האבסולוטיים שהוא מניב.
כיום, ההכנסות ממקור זה מהוות כ-12% ממימון תקציב האיחוד האירופי.
מס ערך מוסף (VAT) - מוחל אחוז אחיד על רווחים ממס הערך המוסף של כל מדינה חברה.
על אף שמקור זה היווה את עיקר ההכנסות של האיחוד מ 1979 ועד סוף שנות ה-90, כיום ההכנסות ממקור זה מהוות רק כ 11% ממימון תקציב האיחוד האירופי וישנם קולות הקוראים לביטול מקור הכנסה זה.
אחוז המס על המע"מ נקבע תחילה על 1% אך עם השנים אחוז זה קטן כאשר ב 2002 עמד על 0.75% מרווחי המע"מ וכיום עומד על 0.3%.
אמנם הצמיחה הכלכלית של המדינות החברות הביאה לעלייה ברווחים המוחלטים ממקור זה, אך מקומו היחסי של מקור זה בתקציב מצטמצם.
צמצום זה והצורך בפיצוי על פערים בין המדינות בתשלום מס זה, הביא לכך שישנם קולות באיחוד הקוראים לבטל מקור זה ולשלבו בתוך מקור התמ"ג.
הכנסה לאומית גולמית (GNI) - מוחל אחוז אחיד על ההכנסה הלאומית הגולמית של כל מדינה חברה.
למרות שמקור זה נועד ככלי לאיזון בין המדינות העשירות לעניות יותר, מקור זה מהווה כיום 76% מהכנסות האיחוד למימון התקציב כך שמקור זה הוא חלק הארי של מימון תקציב האיחוד האירופי.
כיום נקבע כי האחוז הגבוה ביותר שניתן לגבות מהתל"ג של כל מדינה חברה הוא 1.23%.
מאז 1988, אחוז זה נשאר באופן די יציב על כ-1%, אך החלק היחסי בתקציב והרווח האבסולוטי ממקור זה גדל מאוד עם השנים מה שהביא למעורבות פוליטית רבה יותר מצד המדינות החברות בתהליכי קביעת תקציב האיחוד האירופי.
הכנסות אחרות - כ-1% מכלל הכנסות התקציב מגיע ממקורות המוגדרים 'הכנסות אחרות'.
בין מקורות אלו הם מיסים על משכורות עובדי האיחוד האירופי, תרומות של מדינות שלא חברות באיחוד, וקנסות של חברות על הפרת רגולציות משפטיות כגון עבירה על חוקי תחרות חופשית.
מטרתו הכללית של התקציב היא להביא לצמיחה יציבה של הכלכלה האירופאית על ידי עידוד תחרות ופיתוח, חיזוק מושג האזרחות האירופאית והחירויות הבאות מכך על ידי חיזוק התרבות והמורשת המשותפת וכן חיזוק אירופה כשחקן בזירה הבינלאומית על ידי תוכניות סיוע ושיתוף בינלאומיים.
עם זאת, התקציב הוא אמצעי ליישום מדיניות שהתקבלה ברמת האיחוד האירופי ועל כן הוא מבטא את סדרי העדיפויות של האיחוד והמדינות החברות בה בזמן נתון.
כפי שהוזכר, התקציב נקבע על-פי מסגרת פיננסית רב שנתית המחולק ל-6 קטגוריות הוצאות כלליות בעלות משקל יחסי שונה ומשתנה.
קביעת התקציב כוללת הגדרות הוצאה מקסימליות לכל קטגוריה בהתאם ליעדים שנקבעו, שכן נקבע כי האיחוד אינו יכול להיכנס לגירעון תקציבי כך שניתן לקבוע תקציב רק על-פי ההכנסות הריאליות ממקורות המימון.
יחד עם זאת, ישנם 'מנגנוני גמישות' שנועדו לאפשר תמרון רב יותר בהוצאות התקציב.
מנגנונים אלו כוללים כ-700 מיליון אירו אשר מוקצים להוצאות אשר לא יכלו להכלל בתקציב ולתיקון עיוותים בשוק הנגרמים כתוצאה מתהליכי גלובליזציה ושינויים מבניים בכלכלה.
כמו כן, מנגנונים אלו כוללים את 'קרן סולידריות האיחוד האירופי' העומדת על כמיליארד אירו בשנה ונועדה לאפשר להתמודד עם אסונות טבע באחת מהמדינות החברות ואת 'קרן סיוע החירום' של האיחוד העומדת על 221 מיליון אירו בשנה ונועדה לסייע למדינות שאינן חברות באיחוד האירופי.
6 הקטגוריות הכלליות כפי שהוגדרו במסגרת הפיננסית של 2007–2013:
גידול כלכלי יציב – מהווה כיום את קטגוריית ההוצאה הגדולה ביותר – 44.6% מהתקציב.
הוחלט כי המדיניות להשיג מטרה זו היא קידום ועידוד התחרות הפנימית של השוק האירופאי תוך קידום כוחה התחרותי של הכלכלה האירופית בזירה הבינלאומית.
מכאן, היעדים הם פיתוח מחקר טכנולוגי וחדשני, חינוך והכשרה לתעסוקה, פיתוח רשתות תקשורת טראנס-אירופאיות וביסוס מדיניות חברתית כלל אירופאית.
כמו כן, מטרה נוספת בקטגוריה תקציבית זו היא זירוז הטמעת המדינות החברות החדשות לתוך הכלכלה האירופית על ידי חיזוק ושיפור כלכלותיהן.
שימור וניהול מקורות טבעיים – מהווה כיום 42.5% מהוצאות התקציב.
קטגוריה זו מתייחסת בעיקר למדיניות החקלאית המשותפת (CAP) שנועדה לקדם ולפתח את התוצר החקלאי באירופה.
קטגוריה זו כוללת, כמו כן, השקעות בתחומי המדיניות בדיג, פיתוח הפריפריה ושימור איכות הסביבה.
אזרחות, חירות, ביטחון וצדק – מהווה כיום 1.3% מהתקציב.
היעדים בקטגוריה זו הם התמודדות עם הגירה ושמירה על הגבולות, פיתוח מערכות משפט מקומיות, פיתוח מנגנוני שמירה על הצרכנים, קידום תחום בריאות הציבור וכן קידום תרבות וסובלנות באירופה.
מדיניות חוץ – מהווה כיום 5.7% מהתקציב.
חלק זה בתקציב נועד לממן את כל הפעילויות בתחום מדיניות החוץ של אירופה כגון סיוע בינלאומי העומד על כ-22 מיליארד אירו במסגרת הפיננסית של 2007–2013.
אדמיניסטרציה – מהווה 5.8% מהתקציב ונועד לממן את התפעול השוטפים של מוסדות האיחוד כגון תשלומי שכר והטבות עובדי האיחוד האירופי ותחזוקה פיזית של משרדי המוסדות.
פיצויים – מהווה 0.1% מהתקציב ונועד לשם פיצוי מדינות כגון המכניזם לפיצוי מדינות ופיצויים אחרים שנדרשים בעקבות הרחבת האיחוד האירופי.
לנציבות, למועצת השרים ולפרלמנט של האיחוד האירופי תפקידים שונים בהליך אשרור התקציב המבטיחים הליך דמוקרטי של קביעת התקציב.
בשלב הראשון, לפני שניתן לאשר את התקציב השנתי, על הפרלמנט והמועצה לאמץ ברוב קולות את המסגרת הפיננסית הרב-שנתית המוצעת על ידי הנציבות ואשר מגדירה את תקרת ההוצאות בקטגוריות השונים (כיום האיחוד פועל במסגרת הרב שנתית של 2007-2013).
הליך אשרור התקציב השנתי, כפי שנקבע באמנת ליסבון, נמשך מ-1 בספטמבר עד 31 בדצמבר של אותה השנה.
כל מוסדות האיחוד נדרשים להגיש את הערכותיהם הפיננסיים לפעילותיהם בשנה
הקרובה לנציבות האירופאית לפני 1 ביולי, כדי שזו תוכל להכין את טיוטת התקציב.
טיוטת התקציב של נציבות האיחוד האירופי - הנציבות מאגדת את הערכות התקציביות של מוסדות האיחוד לכדי טיוטת תקציב אחת ומגישה אותו למועצת האיחוד האירופי (מועצת השרים) ולפרלמנט האירופי לאשרור.
בפועל, הנציבות מנסה להציג טיוטה של התקציב עוד בסוף אפריל.
קריאה של מועצת האיחוד האירופי – המועצה קובעת את עמדתה ומעבירה את טיוטת התקציב עם הצעות לתיקון, אם יש, לפרלמנט האירופי לא יאוחר מ-1 באוקטובר.
על המועצה לפרט את הסיבות שהובילו לעמדותיה ביחס לטיוטת התקציב.
קריאה של פרלמנט האיחוד האירופי - לפרלמנט יש מסגרת זמן של 42 יום לאמץ את טיוטת התקציב בקריאתה הראשונה או להעביר אותה חזרה למועצת האיחוד עם הצעות לתיקון.
למועצת האיחוד 10 ימים לאמץ את התיקונים, ובכך לאשרר את טיוטת התקציב.
אם מועצת השרים לא מקבלת את הצעות הפרלמנט, מוקמת ועדת פשרה המורכבת ממספר שווה של נציגים ממועצת השרים ומהפרלמנט.
משימת הוועדה היא להוציא טקסט מוסכם בתוך 21 ימים, המגשר על נקודות המחלוקת בטיוטת התקציב.
אם הוועדה מצליחה, למועצת השרים ולפרלמנט מסגרת זמן של 14 יום לאשר את הטקסט ובכך לאמץ ולאשרר את התקציב על תיקוניו.
אם הנציבות והפרלמנט לא מצליחים להחליט, טיוטת התקציב שהוגשה על ידי הנציבות מתקבלת.
מקרים בהם יש להכין טיוטת תקציב חדשה
ישנם שלושה מקרים בהם על הנציבות להכין טיוטת תקציב חדשה:
אם הנציבות והפרלמנט לא מקבלים את טיוטת התקציב.
במידה והוועדה נכשלת להוציא טקסט מוסכם תוך 21 יום.
במקרה והפרלמנט לא מקבל את הטקסט המוצע לתקציב של ועדת הפשרה.
יחד עם זאת, אם הטקסט אושר על ידי הפרלמנט אך לא על ידי מועצת השרים, הטקסט מתקבל וטיוטת התקציב מאומצת.
דהיינו, נראה כי לפרלמנט משקל רב יותר מאשר למועצת השרים בהליך קביעת ואשרור התקציב – עובדה המעידה על משקלן הנמוך יותר של המדינות בהליך קביעת התקציב.
במידה ולא נתקבל התקציב השנתי עד ה 31 בדצמבר, מותר לאיחוד להוציא כל חודש 1/12 מתקציב השנה הקודמת.
בנוסף, במידה ולאחר אימוץ התקציב מוגשים הצעות לתיקון אשר נובעים מאילוצים שלא היה ניתן לצפותם לפני הליך אשרור התקציב, יש לאשררם באותו התהליך של אימוץ התקציב.
ישנם מספר מנגנוני פיקוח אשר נועדו להבטיח את יישום התקציב כפי שהוסכם וכדי למנוע מצבים של כשלים ושחיתויות בתוך המערכת.
ראשית, בכל חודש על הנציבות ליידע את מועצת השרים והפרלמנט מה היו ההכנסות וההוצאות של אותו החודש.
שנית, על הנציבות להוציא דוחות שנתיים הכוללים את פירוט התנועות הפיננסיים בחשבונות האיחוד וניתוח כללי של כלכלת האיחוד ותוצאות הפעילות הפיננסית, וכן דוחות המפרטים את יישום התקציב לכל קטגוריות ההוצאות והפעילויות השונים.
בנוסף לכך, ישנם גופים פנימיים בנציבות המבטיחים את יישום התקציב בצורה תקינה.
הדירקורייט ג'נרל לתקציב (Directorate General for Budget) הוא גוף המורכב מראשי המחלקות של נציבות האיחוד (כגון הדירטורט ג'נרל למיסוי) אשר אחראיים על יישום התקציב בתחומם ועל כן הם פועלים בשיתוף רב עם נציגי המדינות החברות כדי לוודא יישום נאות של התקציב.
ישנם גם כן שני גופים חיצוניים לנציבות המבקרים את פעילות הנציבות ביישום התקציב.
ראשית, ב 1975 הוקם בית המשפט האירופי לפיקוח כלכלי (Court of Auditors).
זהו גוף עצמאי משאר מוסדות האיחוד המורכב משופט מכל אחת מהמדינות החברות באיחוד.
באחריותם גוף חיצוני זה לבחון את יישום התקציב על ידי הנציבות והמדינות החברות ולהגיש לפרלמנט ולמועצת השרים הצהרת ערבות (Letter of Assurance) המפרטת את ממצאיהם ועמדותיהם בנוגע לעמידה בחוקים ובתקנונים ובניהול התקין של התקציב.
שנית, לאחר הגשת ממצאי בית המשפט האירופי לפיקוח כלכלי, הפרלמנט מקבל המלצות מצד מועצת השרים המאשרת סופית שניהול התקציב על ידי הנציבות נעשה בצורה תקינה ובהתאם לחוקים ומעניקה לנציבות 'פטור' (Discharge) המאשר סופית את פעילותה לאותה השנה.
דהיינו, הפרלמנט מהווה אמצעי פיקוח שני החיצוני לנציבות האיחוד.
האיחוד האירופי אינו מטיל מיסים ישירים על תושבי אירופה ומקורות המימון של התקציב מגיעים ממקורות לאומיים.
עם זאת, עם הרחבת האיחוד ושאלות העמקת האינטגרציה נשמעים יותר קולות הקוראים להחלת מס ישיר באירופה כדי להגדיל בצורה משמעותית את תקציב האיחוד.
המצדדים באפשרות זו טוענים כי הגדלת התקציב ממקור של מס ישיר תביא להגברת האינטגרציה האירופית בכך שתחזק את מוסדות האיחוד ויביא למעורבות רבה יותר של אזרחי אירופה בתהליכי קבלת ההחלטות של האיחוד.
כמו כן, מבחינה טכנית מס ישיר הוא אפשרות ריאלית וניתן כבר להחיל מיסים ישירים מסוימים כגון מס על אנרגיה, מיסים על העברות כספיות ומיסים על הכנסות תאגידים.
אולם, רוב מדינות האיחוד ואזרחיהן מתנגדים להחלת מס ישיר באירופה וטוענים כי אין להפריז ביתרונות של הכנסות מצד מיסים ישירים.
ראשית, אין ביכולתו של מס כזה לפתור את בעיית האיזון בין תרומת המדינות לאיחוד לבין הרווח שהן מקבלות.
יתרה מזאת, ייתכן והיא אף תחריף אותה שכן מיסים ישירים יגבו בעיקר מהאוכלוסייה העשירה ויינתנו לחזק את האוכלוסיות הנחשלות יותר.
שנית, המתנגדים למס ישיר טוענים כי מבחינה פוליטית אין לאיחוד האירופי סמכות לגיטימית לגבות מס ישיר וכי החלת מס כזה תפגע בתהליך האינטגרציה ובחיזוק מוסדות האיחוד שכן היא תגרור אנטגוניזם והתנגדות רבה מצד אזרחי אירופה.
תקצוב מגדרי הוא כלי שקיים במרבית המדינות המפותחות כחלק מביסוס והטמעת חשיבה מגדרית.
הרעיון מאחורי הרצון לביצוע תקצוב מגדרי הוא ההבנה שתקציב המדינה אינו נייטרלי מבחינה מגדרית.
המדיניות הכלכלית של הממשלה וסדרי העדיפויות שלה באים לידי ביטוי בתקציב ואופן חלוקתו משפיע אחרת על גברים ונשים.
תקצוב מגדרי הוא דרך למתן מענה לצרכים השונים של גברים ונשים, בתהליכי מדיניות ובקבלת החלטות כלכליות ברמה לאומית ומקומית.
מסוף המאה ה-20, הרעיון לקידום שוויון מגדרי זכה לתנופה ברחבי העולם, כאשר הקהילה הבינלאומית התחייבה באופן פומבי לקדם שוויון מגדרי מתוך הבנה ששוויון מגדרי חיוני להתפתחות חברתית ולצמיחה כלכלית.
בשנת 1995 בכינוס הרביעי של האו"ם בנושא נשים נקראו הממשלות לשלב שוויון מגדרי ביישום תקציב המדינה שלהם.
מרבית מדינות ה-OECD לא עיצבו מדיניות ציבורית עם שוויון מגדרי כשיקול ראשוני, אולם ישנה התייחסות לפערי אי-שוויון בין המינים כחלק מהמדיניות הציבורית ומהקצאת המשאבים הציבוריים.
בעשורים האחרונים, נעשית עבודה על ידי ארגונים בינלאומיים ואחרים לקידום הטמעת חשיבה מגדרית, על ידי שימוש במכשירי מדיניות לקידום השוויון בין המינים.
ב־2009 המועצה האירופית הגדירה תקצוב מגדרי כהערכה מגדרית של תקציבים, המשלבים נקודת מבט מגדרית בכל רמות התהליך התקציבי, ארגון מחדש של הכנסות והוצאות במטרה לקדם שוויון מגדרי.
ניתוח תקציב מגדרי היא נקודת המוצא לעבודה לקידום שוויון מגדרי וזכויות נשים באמצעות מדיניות ותהליכים תקציביים.
דרך בחינת התקציב וסעיפיו השונים ניתן לזהות דפוסים של אי שוויון בחלוקת משאבים ביחס לשירותים ציבוריים וחברתיים ובנגישות אליהם.
אי שוויון בחלוקת משאבים יכול לבוא לידי ביטוי גם בחלוקת מענקים, תקציבי רכש ותמיכות של המדינה או הרשות המקומית.
אם בניתוח התקציב מזוהים דפוסים של אי שוויון ניתן לבצע חלוקה מחדש של המשאבים, באופן שמתקן פערים ומצמצם את אי השוויון.
המניע ליישום תקצוב מגדרי נובע מהשאיפה לקדם שוויון מגדרי או מהיבטים של יעילות כלכלית.
כל תחומי המדיניות אמורים להיכלל בתקצוב המגדרי, ללא הגבלה לתחומים ספציפיים.
ההשפעות השליליות של אי ההתייחסות לפערי השוויון בין המינים ניכרות בתחומי מדיניות רבים, כמו שוק העבודה, חינוך ובריאות, וכן פערים מגדריים בניהול ומנהיגות.
תקצוב מגדרי אינו מסתכל רק על תקציבים לנשים, אלא לבחון את השפעת המגדר על כל התוכניות, על המדיניות ועל הממדים הכוללים הוצאות והכנסות, מדיניות מקרו-כלכליות ויעילות אספקת שירותים והשקעות.
ניתוח תקציב מגדרי מטרתו לקבוע האם לנשים ולגברים יש גישה זהה להזדמנויות.
בניתוח תקציב מגדרי פערים מטופלים כך שאלה שקופחו מועצמים.
תקציב רגיש מגדר מסתכל איך תקציבים עונים על צרכים של גברים ונשים בין אם הם ילדים, צעירים או מבוגרים.
ניתוח תקציב מנקודת מבט מגדרית תורם לגיבוש תובנות אודות השפעת המדיניות ולזיהוי הטיות על בסיס מגדר בהקצאת הכספים.
ניתוח התקציב גם בוחן כיצד משרת כל משרד ממשלתי או כל אגף ברשות מקומית את מטרותיו תוך התמקדות על מידת ההשפעה של כלי המדיניות על נשים ועל גברים וההתייחסות לצרכים השונים שלהם.
שיטות וכלים לניתוח תקצוב מגדרי
השיטות והכלים לניתוח תקצוב מגדרי הם:
הערכת מדיניות בחשיבה מודעת מגדר (gender aware policy appraisal) – יש לבחון את מידת השפעתם של כלי המדיניות על אי השוויון המגדרי.
כמו כן, יש לבדוק האם הושקעו משאבים מתאימים ליישום.
הערכת הנהנים מהתקציב בראייה מגדרית (gender disaggregated beneficiary assessment) – יש לבחון האם ההוצאות והשירותים הציבוריים תואמים את צורכי הציבור לפי קבוצות האוכלוסייה השונות.
ניתוח שכיחות ההוצאות בראייה מגדרית (gender disaggregated public expenditure incidence analysis) – יש לבצע הערכה כמותית של החלק היחסי בהוצאה שהוקצה לנשים ולגברים בתוכנית מסוימת, על בסיס נתונים סטטיסטיים מובחנים לפי מגדר.
ניתוח שכיחות הכנסות בראייה מגדרית (gender disaggregated revenue incidence analysis) – יש לבצע הערכה של החלק היחסי של ההכנסות המגיעות מגברים ונשים, למשל ממיסוי ישיר ועקיף.
מדיניות כלכלית בראיה מגדרית לטווח הבינוני (gender – aware medium term economic policy framework) בהסתכלות על ההשלכות המאקרו-כלכליות, תכנון תקציב מגדרי לטווח הבינוני הוא בעל חשיבות רבה לתכנון יעיל יותר של תקציבים עתידיים.
מסמך תקציב בעל מודעות מגדרית (gender aware budget statement) – יש להעמיד נספח מפורט לתקציב המכיל את ההשלכות המגדריות של התקציב.
מטרת המסמך היא להגביר את המחויבות הממשלתית.
בישראל לא חוקק חוק המחייב לבצע תקצוב מגדרי.
הנושא הועלה תחילה בעיקר על ידי ארגונים חוץ ממשלתיים ובהובלת מרכז אדווה.
ב-2014 התקבלה החלטת ממשלה הקובעת יישום הדרגתי של ניתוח מגדרי של כלל תקציב המדינה המתבטא בסעיפי ההכנסות וההוצאות בתקציבי משרדי הממשלה ויחידות הסמך.
בתקציב 2017–2018 ביצעו בפעם הראשונה כלל משרדי הממשלה ניתוח מגדרי של תקציב משרדם בהיקף של 100%.
במישור המקומי, בשנת 2013 פורסם על ידי מרכז אדווה מדריך לניתוח מגדרי לתקציבי הרשויות המקומיות.מבין הרשויות המקומיות, עיריית תל אביב-יפו הייתה הראשונה לאמץ בתקציב 2019, באופן רשמי, מודל להטמעת חשיבה מגדרית בחלוקת המשאבים העירונית.
הצלחה בתהליך התקצוב המגדרי תלויה בשקיפות המטרות והיעדים ובקבלת ההחלטות הפוליטיות.
ככל שהיעדים יהיו ברורים ושקופים יותר, כך יהיה קל יותר לעקוב אחר עמידת הממשלה במחויבויותיה בתחום.
בנוסף, שותפות מקצועית בין מומחי תקציב ומגדר לייצוג נשים וגברים בתהליך תקדם אותו.
השותפות תכלול גם שחקנים מארגונים חוץ ממשלתיים.
נדרש שיתוף פעולה בין משרדי הממשלה והרשויות הממונות על שוויון מגדרי אל מול משרד האוצר.
התקצוב המגדרי בישראל – שלבים בתהליך
תכנון והכנה של התקציב על ידי כל משרדי הממשלה והשותפים בהובלת משרד האוצר, תוך קביעת יעדים ספציפיים ואינדיקטורים מגדריים רלוונטיים למדידת השפעתם על המדיניות מתוכננת.
אישור התקציב הוא בסמכות הכנסת וביכולתה לדרוש הפעלת מודלים לתקצוב מגדרי וכן לבקש ביצוע הערכה מגדרית של התקציב.
יישום התקציב יביא בחשבון תהליכי קבלת החלטות מבוססי שוויון מגדרי.
בקרה על התקציב המגדרי תשען על שלבי התכנון וההכנה של התקציב כולל היעדים והאינדיקטורים שנקבעו בו, ותהווה בקרה נוספת על התקציב כולו.
הערכה ובחינה של התקציב ויישומו ממשקפיים מגדריות, כך שניתן יהיה לבחון את מידת אי השוויון המגדרי בסעיפי ההוצאות וההכנסות.
מידע זה יש להבליט לעיני כל.
היעדר מעורבות של מקבלי החלטות המדיניות והדרג הבכיר.
קושי בזיהוי קהל היעד אליו מופנה התקציב, לא תמיד ניתן לבצע פילוח מגדרי.
חוסר במידע – היעדר מסד נתונים בפילוח מגדרי בכלל ובמערכות המחשוב בפרט.
בהיעדר מידע זה יש קושי לבצע הצלבה ופילוחים מגדריים.
קושי באיסוף נתוני אמת – כתוצאה מהעברת תקציבים מהממשלה לרשויות המקומיות קיים קושי לאסוף נתונים על הנהנים מתוכניות מתוקצבות אלה.
לא ניתן מספיק דגש להסתכלות על נשים וגברים ביחס להשתייכות שלהם לקבוצות באוכלוסייה בתקציב: חרדים/ות, ערבים/ות וכדומה.
תקצוב משתף או תקצוב השתתפותי הוא תהליך המאפשר לאזרחים מן השורה להשתתף בהחלטות הנוגעות לתקציב הציבורי.
תקצוב השתתפותי הוא אחד התהליכים הנכללים במסגרת הרחבה יותר של דמוקרטיה השתתפותית.
תקצוב משתף בוצע לראשונה בברזיל בשנת 1989. משם הרעיון התפשט למדינות נוספות, ונכון ל-2023 הוא מיושם במעל 7,000 ערים בחמש יבשות.
תהליכי תקצוב משתף עשויים להיות שונים מעיר לעיר וממדינה למדינה, אבל בגדול הם כוללים מספר שלבים בסיסיים:
קביעת מסגרת התקציב: בשלב זה, העירייה מחליטה איזה חלק מהתקציב העירוני להקדיש למיזמים של תקצוב משתף (לדוגמה, פריז הקדישה כ-75 מיליון יורו לתקצוב השתתפותי בשנת 2023).
העלאת רעיונות: פעילים מקומיים (נבחרים או מתנדבים) נפגשים עם נציגי העירייה, ומעלים רעיונות למיזמים היכולים לסייע לאזור שלהם או לעיר כולה.
ניתן לשתף גם לשתף בשלב זה את כל אזרחי העיר, למשל על ידי מפגשים ציבוריים פיזיים או וירטואליים.
בערים גדולות, מקובל לחלק את העיר למחוזות גאוגרפיים, ולקיים את הדיונים בכל מחוז בנפרד, משיקולי יעילות.
ניתוח הרעיונות: הרעיונות השונים מחולקים לקטגוריות, כגון: תשתית, תחבורה, בריאות וכו'.
לכל קטגוריה, ישנה ועדת מומחים הדנה בהצעות למיזמים, מפתחת ומשכללת את ההצעות לכדי תוכניות מפורטות, ומחשבת את העלות של כל מיזם.
הצבעה: הרשימה הסופית של מיזמים מוצגת לציבור.
מתבצע תהליך של הצבעה, שבו כל אזרח בעיר מקבל את רשימת המיזמים, ומתבקש לסמן את המיזמים החשובים בעיניו.
ההצבעה יכולה להתבצע בטפסי נייר בקלפי, או אונליין דרך אתר אינטרנט.
ישנן תצורות שונות של הצבעה, המאפשרות לאזרחים לא רק לסמן את רשימת המיזמים הרצויים, אלא גם לדרג אותם או לתת ניקוד לכל מיזם.
חישוב התוצאות: לאחר ההצבעה, משתמשים באלגוריתם המחשב את רשימת המיזמים ה"זוכים".
ערים שונות משתמשות באלגוריתמים שונים .
ביצוע המיזמים: בהתאם לרשימת הזוכים מהשלב הקודם.
תהליך זה חוזר מדי שנה, בהתאם למחזור התקציב העירוני.
האלגוריתם הפשוט ביותר לחישוב התוצאות הוא לבחור את המיזמים שקיבלו הכי הרבה קולות.
אולם אלגוריתם זה עלול להזניח את דעת המיעוט.
לדוגמה, נניח שבעיר מסוימת, 60% מהתושבים גרים בצפון, ו-40% גרים בדרום.
אם כל אזרח יצביע למיזמים הנמצאים באזור שלו, אז 100% מהתקציב ילך לצפון, והדרום לא יקבל כלום.
לפיכך, ישנן ערים המשתמשות באלגוריתמים מתקדמים יותר, המבטיחים שכל מגזר באוכלוסייה יקבל ייצוג הוגן בתקציב, בהתאם לגודלו.
לדוגמה, כלל החלקים השווים (Method of Equal Shares) הוא אלגוריתם הבוחר מיזמים באופן סדרתי.
האלגוריתם נותן לכל אזרח 'תקציב' וירטואלי, שבו הוא יכול להשתמש כדי 'לממן' מיזמים שהוא הצביע עבורם.
לאזרחים התומכים במיזמים שכבר נבחרו, יהיה פחות 'תקציב' וירטואלי למימון המיזמים הבאים; ולאזרחים שהמיזמים שהם תומכים בהם עדיין לא נבחרו, יהיה יותר 'תקציב'.
כתוצאה מכך, מובטח ייצוג יחסי הוגן לכל המגזרים.
יש להדגיש, שלא צריך להגיד לאלגוריתם מי הם המגזרים; האלגוריתם מזהה אותם בעצמו, באופן אוטומטי, בהתאם להצבעות.
עבור כל קבוצה של בוחרים, המצביעים עבור אותם מיזמים, מובטח שייבחרו מיזמים שהם תומכים בהם, בכמות יחסית לגודל הקבוצה.
כדי להקל על תהליך ההצבעה, ספירת הקולות וחישוב התוצאות, מקובל להשתמש בהצבעה דיגיטלית.
ההשפעות של ההצבעה המקוונת בתקצוב השתתפותי עדיין לא נחקרו בהרחבה.
מחקר משנת 2006, שבחן את התקצוב ההשתתפותי של בלו הוריזונטה, מעלה כי הצבעה מקוונת סייעה בהגדלת מספר המשתתפים בתהליך.
מחקר שנערך בשנת 2015 על ריו גרנדה דו סול הראה עלייה של 8.2% בשיעור ההצבעה הכולל בעקבות ההצבעה המקוונת, כאשר הערוץ המקוון משך משתתפים צעירים יותר, גברים, עשירים ומשכילים יותר.
למרות ההבדלים הללו בנתונים הדמוגרפיים של המשתתפים, מחקר משנת 2017 מצא שהכנסת הצבעה מקוונת בריו גרנדה דו סול לא הובילה להבדל שיטתי בבחירות ההצבעה בין מצביעים מקוונים ולא-מקוונים.
טלפונים ניידים וקוויים שימשו גם-כן כדי לעודד השתתפות.
עיריית איפטינגה הייתה הראשונה שהפעילה טלפוניה בשנת 2005, על ידי יצירת מספר חיוג חינם לאזרחים לציון העדפותיהם להקצאות תקציב, ועל ידי שליחת הודעות קוליות וטקסט אוטומטיות שתמרצו את האזרחים להשתתף בפגישות המקדימות.
כמה יוזמות השתמשו בהודעות טקסט כדי לאפשר הצבעה ניידת - כמו לה פלאטה וקאסקאיס בפורטוגל; אך רוב השימוש היה כדי לעודד השתתפות בהצבעה, באופן אישי או דרך האינטרנט.
כדי שתהליך של תקצוב משתף יצליח, דרושים מספר גורמים:
תמיכה חזקה של ראש העיר, המעוניין בהצלחת התהליך;
חברה אזרחית המוכנה ומסוגלת לתרום לדיונים מתמשכים על מדיניות;
סביבה פוליטית תומכת - פוליטיקאים המעוניינים לתרום להצלחת התהליך ולא להכשיל אותו;
משאבים כספיים למימון המיזמים שנבחרו על ידי האזרחים.
ישנן שתי גישות שבאמצעותן מתגבש תקציב משתף: מלמעלה למטה ולמטה למעלה.
בגישה מלמעלה למטה, תקצוב משתף הוא דרישה של הממשלה הפדרלית, שהעיריות חייבות לבצע (כך המצב בפרו).
בגישה מלמטה למעלה, מועצות מקומיות יוזמות תקצוב משתף ללא תלות בסדר היום הלאומי (כך המצב בפורטו אלגרה).
בגישה זו, ארגונים לא-ממשלתיים וארגונים מקומיים ממלאים תפקידים מכריעים בגיוס והסברה לחברי הקהילה.
המטרה העיקרית ביישום תקציב משתף היא הגדלת המעורבות של האזרחים בחיי העיר והקהילה.
המטרה היא, שהאזרחים ירגישו אחראיים ומעורבים יותר לנעשה בסביבתם, תוך כדי שהם מעלים רעיונות "מהשטח" ודנים בהם עם שכניהם.
מספר מחקרים מדעיים מצאו גם יתרונות כמותיים-מדידים לתקצוב השתתפותי.
שיפור איכות החיים של האזרחים
כמה מחקרים מראים, שבערים המפעילות תקצוב משתף לאורך זמן, חל שיפור ניכר בתנאי החיים של האזרחים:
תקצוב משתף בברזיל הוביל להפחתה בתמותת התינוקות.
המחקר מצא כי שיעורי תמותת תינוקות נמוכים משמעותית בממשלות המשתמשות בתקצוב משתף בהשוואה לאלו שלא.
זאת בשל העובדה שתמותת תינוקות משפיעה באופן לא פרופורציונלי על קבוצות הכנסה עניות יותר מקבוצות בינוניות-גבוהות.
תקצוב משתף מוביל לגידול בהשקעות המועילות לעניים, כגון תשתיות בריאות וביוב.
תקצוב משתף מוביל לשיפור ניכר בנגישות ובאיכות של שירותי רווחה ציבוריים שונים.
לדוגמה, בפורטו אלגרה, מספר משקי הבית המחוברים למים וביוב עלה מ-75% ב-1988 ל-98% ב-1997. מספר בתי הספר גדל פי ארבעה מאז 1986.
מחקר חוצה-מדינות מצא כי השתתפות רבה יותר בהכנת התקציב ובביצועו תואמת הקצאה גדולה יותר של כספי ציבור לחינוך.
מחקר שבחן את השפעת התקצוב המשתף בעיר ניו יורק גילה שהוא הוביל לירידה במספר שיחות התלונות (למספר 311), מה שמעיד על שיפור בביצועי השירות הציבורי.
מחקר חוצה-מדינות מצא שתקצוב משתף משפיע לטובה על רווחתן של קהילות מוחלשות בברזיל, פרו ודרום קוריאה.
שיפור יחסם של האזרחים לשלטון
כמה מחקרים מראים, שתקצוב משתף משפיע באופן חיובי על יחסם של האזרחים לשלטון:
בדרום קוריאה, תקצוב משתף השפיע לטובה על תפיסות האזרחים ביחס לשקיפות השלטון, ושיפר את האמון בשלטון.
בסין, תקצוב משתף איפשר לפתוח את תהליך קבלת-ההחלטות למשתתפים חדשים, ובפרט ל"אליטות מקומיות".
בפראג, תקצוב משתף הגדיל את אחוז ההשתתפות בבחירות המקומיות.
עם זאת, בערים אחרות בצ'כיה לא נמצאה השפעה משמעותית על אחוז ההשתתפות.
כמה מחקרים מראים, שתקצוב משתף איפשר להגדיל את שיעור גביית המיסים העירוניים:
בפורטו אלגרה, תקצוב משתף תרם לעלייה של 269% בהכנסות ממקור עצמי בין 1988 ל-2004.
מחקר משווה על 25 ערים באמריקה הלטינית ובאירופה מצא ירידה משמעותית בהעלמת מס לאחר אימוץ תקצוב השתתפותי.
מחקר של הבנק העולמי על 253 ערים בברזיל מצא שעיריות עם תקצוב השתתפותי אוספות בממוצע 39% יותר מיסים עירוניים מעיריות דומות בלי תקצוב השתתפותי.
הגדלת הייצוג של מגזרים מוחלשים
מחקר שנעשה בפורטו אלגרה הראה, ששיעור ההשתתפות של נשים ואנשים מרקע סוציואקונומי נמוך בתקצוב השתתפותי גבוה יותר משיעור ההשתתפות שלהם בבחירות העירוניות.
מחקר שנעשה בעיר ניו יורק הראה, ששיעור ההשתתפות של נשים ושחורים בתקצוב השתתפותי גבוה יותר משיעור ההשתתפות שלהם בבחירות העירוניות.
מאמר סקירה שהתפרסם באתר PeoplePowered מנה 19 השפעות של תקצוב משתף, שנבדקו במחקרים:
המשתתפים רוכשים ידע אזרחי ופוליטי חדש.
המשתתפים מפתחים כישורים אזרחיים, פוליטיים ודיוניים חזקים יותר.
המשתתפים מפתחים גישות, עמדות וערכים חדשים.
תקצוב משתף מפתח אמון הדדי בין המשתתפים, הממשלות, ומוסדות החינוך.
תקצוב משתף יכול להגדיל את שיעורי ההצבעה בבחירות הרגילות, במיוחד באזורי-הצבעה שבעבר הופלו לרעה.
תקצוב משתף יכול להגדיל השתתפות פוליטית של יחידים מחוץ לבחירות, כגון: יצירת קשר עם נבחרי-ציבור והצעת פתרונות לבעיות של הקהילה.
עיצובים ומימושים שונים של תקצוב משתף עשויים להרחיב או להצר את פערי ההשתתפות האזרחית (עיצובים שמדגישים בחירה עצמית, או בחירה של יחידים עם כישורי מנהיגות, מגדילים את פער ההשתתפות; עיצובים שמדגישים הגעה לקבוצות שוליים ובחירה אקראית של משתתפים מקטינים את פער ההשתתפות).
ההשפעות על ידע, כישורים, גישות והתנהגויות תלויים בניסיון הקודם של המשתתפים, בתפקידים שהם ממלאים בתהליך, בעוצמת ההשתתפות, ובמשך ההשתתפות.
יש מתאם חיובי בין תקצוב משתף לבין ירידה בתמותת התינוקות.
יש מתאם חיובי בין תקצוב משתף עם "חוקי צדק חברתי" (- חוקים הדורשים שתקציב רב יותר יעבור לשכונות עניות יותר) לבין ירידה בתמותת התינוקות.
בניית אוריינות-תקציב בקרב מנהיגים קהילתיים משפיעה על הרווחה יותר מאשר ניסיון לחנך את כל המשתתפים.
בקהילות שהקדישו יותר כסף לנפש, שיעורי ההשתתפות היו גדולים יותר.
אסטרטגיות שיווק וחינוך, ושיתוף פעולה עם ארגוני חברה אזרחית, משפיעים על שיעורי ההשתתפות.
תקצוב משתף יכול להגדיל את מספר הארגונים של חברה אזרחית, ולהוביל ליותר שיתופי פעולה בין ארגונים כאלה, אם יש בו מאפיינים מסוימים של עיצוב מוסדי, המעודדים פעילות קבוצתית.
מצד שני, עם עיצוב לא נכון, תקצוב משתף עלול גם להיות פגיע להשתלטות על ידי אליטות.
תקצוב משתף עשוי לעודד פעילות קבוצתית לא רשמית, מעבר לארגוני חברה אזרחית.
בעיריות המשתמשות בתקצוב משתף, תקבולי המס המקומי גדולים יותר.
תקצוב משתף בדרך-כלל מוביל להקצאת כסף שונה מאשר במקומות ללא תקצוב משתף.
לדוגמה, בניו יורק: יותר השקעה במוסדות חינוך, דיור ציבורי ושיפורי תחבורה, ופחות השקעה בפארקים ושימור בתים.
תקצוב משתף המשתמש בקריטריונים של שוויון, עשוי להביא להפניית תקציבים רבים יותר לקהילות עניות יותר.
כל ההשפעות הנ"ל משתנות ממקום למקום.
לאנשים עניים במיוחד אין גישה לאמצעי הצבעה אלקטרוניים, וכתוצאה מכך שיעור ההשתתפות שלהם בהצבעה הוא נמוך, וההצבעה אינה משקפת בצורה נאמנה את הדמוגרפיה של העיר.
למרות זאת, תקצוב השתתפותי עדיין מביא לתוצאות טובות יותר (מבחינת ייצוג של מגזרים שונים) מהמצב הקיים בדמוקרטיה ייצוגית.
בכמה ערים המפעילות תקצוב השתתפותי, אחוז ההשתתפות הכולל בהצבעה הוא נמוך מאד.
לדוגמה, בכמה ערים בגרמניה שיעור ההצבעה היה 0.1%, ובשיקגו בשנים 2012–2014 שיעור ההצבעה היה 1%-3%.
ישנה טענה, שתקצוב השתתפותי עלול לפגוע בהקצאת המשאבים העירונית.
לדוגמה, בשיקגו, נטען כי האזרחים מעדיפים להשקיע בפרויקטים הנותנים סיפוק מיידי, כגון פרויקטים של פנאי ובילוי, על-פני השקעה בתשתיות.
תקצוב משתף פותח לראשונה בשנות ה-80 על ידי מפלגת הפועלים הברזילאית (PT), שהצהירה שהצלחה בבחירות אינה מטרה בפני עצמה, אלא קרש קפיצה לפיתוח דמוקרטיה השתתפותית.
היו מספר ניסויים מוקדמים, אך התהליך המלא הראשון יושם בעיר פורטו אלגרה בברזיל, בשנת 1989. פורטו אלגרה היא עיר הבירה של מדינת ריו גראנדה דו סול, ומרכז תעשייתי, פיננסי ושירותי; בזמן היישום היו בה 1.2 מיליון תושבים.
ההצלחה הראשונית של התקצוב המשתף בפורטו אלגרה הפכה אותה עד מהרה לאטרקטיבית לעיריות אחרות.
עד 2001, יותר מ-100 ערים בברזיל יישמו תקצוב משתף.
כיום ישנן שיטות שונות ליישום תקצוב משתף במדינות שונות.
בכמה מדינות בדרום אמריקה, כגון הרפובליקה הדומיניקנית, בוליביה, גואטמלה, ניקרגואה ופרו יישמו תקצוב משתף על-פי חוק בכל הממשלות המקומיות.
במדינות רבות אחרות באירופה ובארצות הברית, ישנן ערים היוזמות תקצוב משתף באופן עצמאי.
בקנדה יושם תקצוב משתף בפרויקטים של דיור ציבורי, בקבוצות שכונתיות ובבתי ספר ציבוריים, בערים טורונטו, גואלף, המילטון, ומערב ונקובר .
בערים מסוימות הוחל תקצוב משתף עבור תקציבי בתי ספר, אוניברסיטה ודיור ציבורי.
בצרפת, נוהג תקצוב משתף בבתי הספר התיכוניים.
גישות בינלאומיות אלו שונות באופן משמעותי זו מזו, והן מעוצבות על ידי ההקשרים המקומיים שלהן.
החוקה שנחקקה בברזיל בשנת 1988 אפשרה לכוחות פוליטיים לבצע ניסיונות חדשים בהשתתפות אזרחים בתהליכי קבלת החלטות ברשויות מקומיות.
בשנת 1989, פורטו אלגרה אורגנה מחדש וחולקה ל-16 מועצות מקומיות אשר המשתתפים בהן נפגשו על בסיס שבועי או דו-חודשי על-מנת לדון בצורכי האזרחים המקומיים, ומתוך כך, לבחון את סדרי העדיפויות התקציביים.
לכל האזרחים יש אפשרות להשתתף, לארגונים קהילתיים אין מעמד מיוחד.
המדיניות זכתה להצלחה רבה: מתוך מאות מיזמים שאושרו, ההשקעה במחוזות המגורים העניים של העיר עלתה על ההשקעה באזורים עשירים יותר כתוצאה ממדיניות ציבורית זו; מחוזות עם רמות עוני גבוהות יותר קיבלו חלק גדול יותר מההשקעה הציבורית.
כיום, ב-98% מכלל הדירות בעיר יש מים זורמים, לעומת 75% בשנת 1988;
בשנים 1992–1995, מחלקת הדיור הציעה סיוע לדיור ל-28,862 משפחות, לעומת 1,714 בתקופה זהה לפני יישום התקציב המשתף,
מספר מעונות היום גדל מ-2 ל-120, ומספר בתי הספר הציבוריים המתפקדים כיום הוא 86 לעומת 29 בשנת 1988.
הוקמו מפעלים למחזור פסולת בבעלות קואופרטיבית של תושבים, מפעלים לטיהור מי הנהר המקומי משפכים, מרכזי בריאות קהילתיים, ומיזם רחב ממדים לבניית בתים לחסרי הבית.
הדמוקרטיזציה של קבלת ההחלטות אף איפשרה את הרחבת המיסוי למימון המיזמים.
ניו יורק היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית, ובה מעל 8 מיליון תושבים.
במועצת העיר יושבים 51 חברים, כל אחד מהם מייצג מחוז אחד בעיר ונבחר באופן אישי על ידי תושבי המחוז.
בשנים 2011–2012, החליטו ארבעה חברי מועצה לבצע תהליך של תקצוב השתתפותי במחוזות שהם מייצגים, על כמיליון דולר המיועדים לאותם מחוזות.
במשך השנים הפרויקט התרחב, וכיום (נכון ל-2023) 29 מתוך 51 חברי מועצה מבצעים תהליך דומה במחוזות שלהם.
לפני קבלת מימון לתהליך כלל עירוני, ה-CEC הפעיל תחילה שני תהליכים מקומיים.
הראשון היה "זה הכסף שלנו" ב-2019, שחילק 100,000 דולר לחמישה פרויקטים ממוקדי-נוער שהוגשו על ידי ארגונים המשרתים צעירים.
הפרויקטים נבחרו על ידי בני נוער בין הגילאים 9–24, מתוך חמישים הצעות.
השני היה "הכסף של העם" ב-2021, שאפשר לתושבי 33 המחוזות שנפגעו הכי קשה במגפת הקורונה להצביע על אופן חלוקת 1.3 מיליון דולר לפרויקטים מקומיים.
האיטרציה האחרונה של תקצוב משתף בניו-יורק נקראת גם "כסף העם", ומקצה 5 מיליון דולר למימון פרויקטים מקומיים ברחבי העיר.
באוקטובר 2022 התחיל תהליך יצירת רעיונות, שבו אנשים וארגונים יכולים להגיש הצעות.
יצירת רעיונות יכולה להתבצע דרך אחד מ-86 ארגונים שותפים, או בפלטפורמה המקוונת של CEC.
לאחר שלב הרעיונות, כל תושבי ניו יורק בני 14 ומעלה יוכלו להצביע על ההצעות שיקבלו מימון, במטרה ליישם את הפרויקטים הזוכים החל משנת 2024. לוח הזמנים של התהליך, (המחזור התשיעי - שנת 2023) הוא:
התושבים מבצעים סיעור מוחות ומעלים רעיונות, וכן ממנים נציגים (Budget Delegates) לפיתוח הרעיונות.
איסוף הרעיונות מתמקד במיוחד בקהילות שקשה להגיע אליהן, כמו מהגרים עם שליטה מוגבלת באנגלית, נוער, אזרחים ותיקים ותושבי דיור ציבורי.
נובמבר-פברואר: נציגי הקהילות מעבדים את הרעיונות והופכים אותם להצעות מפורטות, בהתאם לצורכי הקהילה, ובסיוע סוכנויות העירייה.
הנציגים משתמשים בכלי לדירוג רעיונות, שבו מדרגים כל רעיון על ידי הצורך, האפשרות, והשוויוניות, בסולם מ-1 ל-4. הפרויקטים המקבלים את סכום הנקודות הגבוה ביותר עוברים לשלב הבא.
אפריל: הקלפיות להצבעה נפתחות למשך תשעה ימים.
ההצבעה פתוחה לכל תושב המחוז מעל גיל 14.
מאי-יוני: הפרויקטים הזוכים נכללים בתקציב העיר ניו-יורק לשנה הפיסקלית הבאה.
הצוות והנציגים מעריכים את התהליך ומפקחים על ביצוע הפרויקטים הזוכים על ידי סוכנויות העירייה.
ההצעות מובאות להצבעה קהילתית, סוכנויות עירוניות מיישמות את הפרויקטים הזוכים.
דוגמאות לפרויקטים שזכו במחזור הקודם (המחזר השמיני): בשכונה 3: חבילת הגנה לעצי רחוב (200 אלף דולר); שיפור התאורה בפארק השכונתי (600 אלף דולר); שדרוג ברזיות בבתי-ספר ציבוריים (300 אלף דולר).
בשכונה 5: שיפוץ פארקים בכל רחבי השכונה (250 אלף דולר); נטיעת 60 עצים חדשים עם אמצעי-שמירה (225 אלף דולר); מחשבים ניידים ל-10 בתי-ספר ציבוריים (350 אלף דולר).
וייליצ'קה היא עיר בפולין ובה כ-26,000 תושבים.
בשנת 2023, החליטה העירייה לבצע תקצוב השתתפותי בעזרת כלל חדש - כלל החלקים השווים (Method of Equal Shares) - שמטרתו להבטיח ייצוג הוגן לכל הקבוצות באוכלוסייה.
התוכנית נקראה "המיליון הירוק", שכן סך התקציב שהוקצה היה מיליון זלוטי, והתהליך התמקד בפרויקטים של איכות הסביבה.
ציר הזמן של הפרויקט היה:
3 במרץ 2023: הסברה לציבור על התהליך.
בשלב זה הוגשו 89 הצעות.
בשלב זה נדחו 25 הצעות ונשארו 64 הצעות.
31.3: ההצעות שנשארו שנשמרו הוצגו לציבור.
הפרויקטים הוצגו הן בטקסט (הסבר על פרטי הפרויקט) והן על גבי מפה.
3.4 - 22.4: הציבור הצביע על הפרויקטים שהוא תומך בהם.
הפורמט היה הצבעת אישור: כל מצביע קיבל טופס עם רשימת הפרויקטים, ויכל לסמן פרויקט אחד או יותר שהוא תומך בהם.
בהצבעה השתתפו 6586 תושבים, מתוכם:
3328 הצביעו לפרויקט אחד בלבד; 1456 הצביעו בעד שני פרויקטים; 553 מצביעים ל-3 פרויקטים וכו'; 91 הצביעו עבור 14 פרויקטים או יותר.
26.4: התוצאות פורסמו: 30 פרויקטים זכו.
דוח טכני מפורט פורסם, כדי להראות את תהליך החישוב.
דוגמאות לפרויקטים זוכים: רכישת 10 מלכודות צילום נגד משאיות אשפה ומזבלות בר (5000 זלוטי); חידוש השטחים ירוקים בצ'ורגוויצה על ידי שתילה (100,000 זלוטי); יצירת תנאים לפעילויות פנאי לתושבי ווגריצ'ה ווילקי (85,000 זלוטי); התקנת בתי-רביה לציפורים (600 זלוטי).
עלות תהליך ההצבעה הוא 10-20 אלף זלוטי (1%-2% מהתקציב הכולל), עבור הצבעה אלקטרונית דרך חברת תוכנה חיצונית.
בנוסף, יש עלויות מנהליות של כ-4%-6% מהתקציב הכולל, עבור ניתוח ואימות פורמלי של ההצעות לפרויקטים, וכן העלות המנהלית של יישום הפרויקטים.
בתל אביב נוהג החל משנת 1999 פרויקט הנקרא שש"ת (=שדרוג השכונה על ידי התושבים, נקרא בעבר "תושבים עושים עיר"), שבמסגרתו תושבי השכונות השונות משתתפים בקביעת התקציב המיועד לשיפוץ השכונה שלהם.
בכל שנה, 12-20 שכונות משתתפות בתהליך.
מתוך תקציב העירייה הכולל, שהוא כ-10 מיליארד ש"ח, מוקדש לשש"ת כ-16 מיליון ש"ח, כך שכל שכונה מקבלת כמיליון ש"ח.
שלב גיבוש ההצעות: תושבי השכונה יכולים להציע פרויקטים עבור השכונה בשאלון קצר, או להשקיע יותר ולהשתתף בסדנות תכנון יחד עם אנשי מקצוע עירוניים.
שלב ההצבעה: כל תושבי השכונה בוחרים את הפרויקט המועדף עליהם, מבין הפרויקטים שנוצרו בסדנות התכנון.
התושבים יכולים להצביע באופן פיסי בקלפיות, או באופן דיגיטלי.
שלב הביצוע: הפרויקט שזכה במרב הקולות יבוצע על ידי העירייה תוך שנה.
אם יישארו יתרות תקציב, הן יועברו לביצוע חלקים מהפרויקט שזכה במקום השני.
תקציב המדינה קובע את הסכומים שיוקצבו למשרדי הממשלה לשנת פעילות, בכל אחד מסעיפי ההוצאה של כל משרד.
תקציב המדינה הוא הביטוי המובהק ביותר של מדיניות הממשלה, משום שהוא קובע את הסכומים שיוקצבו לכל אחת ממטרותיה של הממשלה.
מקור עיקרי למימון תקציב המדינה הוא הכנסות המדינה ממיסים לצד הלוואות שהיא נוטלת כהנפקות של אג"ח ממשלתיות לשם מימון גירעונות, ולעיתים מוטל מלווה חובה למימון הוצאות חריגות.
שאלה מרכזית שנשאלת היא האם תקציב המדינה גבוה.
בקרב הכלכלנים נהוג כי את גודל התקציב מודדים לפי כמה אחוזים הוא מהווה מהתמ"ג של המדינה.
במדינות העולם השלישי תקציב המדינה מהווה בין 10%–20% התמ"ג; במדינות קפיטליסטיות כגון ארצות הברית התקציב מהווה בין 25%–35% התמ"ג.
במדינות סוציאליסטיות/קומוניסטיות בהן ישנה כלכלה ריכוזית התקציב מהווה בין 40%–55% התמ"ג.
לכן ניתן לומר כי במדינות קומוניסטיות התקציב נחשב גבוה.
השפעת הגלובליזציה על תקציב המדינה
תהליכי הגלובליזציה של סוף המאה ה-20 התבטאו בצמצום תקציב המדינה.
לשינוי זה הביאו שני תהליכים מקבילים, אחד ברמה האידאולוגית והשני ברמה החומרית.
ברמה האידאולוגית, הופיעה בזירה הפוליטית בשנות ה-80 של המאה ה-20 במרבית מדינות המערב מדיניות נאו ליברליסטית, הדוגלת בהפחתת מעורבות המדינה במשק, יעד המושג דרך הפרטה וצמצום תקציב המדינה.
ברמה החומרית, השינויים באופן זרימת ההון בשוק העולמי הביאו לניידות גבוהה מאוד של ההון.
כתוצאה מכך, בעלי הון היו חופשיים להשקיע בכל מדינה ובחרו במדינות שהציעו להם את התנאים הטובים ביותר – ובעיקר את המיסוי הנמוך ביותר.
מצב זה הביא את ממשלות העולם להיכנס ל"מרוץ לתחתית" – מדינה הורידה את מיסיה כדי להיות אטרקטיבית למשקיעים, ואילצה את שכנותיה לעשות אותו דבר כדי לשמור על האטרקטיביות שלהן.
הורדת המיסים אצל השכנות העלימה את היתרון היחסי של המדינה, ואילצה אותה להוריד שוב מיסים – בתהליך שטרם הסתיים וסופו אינו נראה באופק.
הורדת המיסים הבלתי פוסקת מרוששת את תקציב המדינה.
שני הגורמים לעיל הביאו להתרוששות תקציב המדינה, ולכן למצב בו המדינה אינה יכולה לממן את הזכויות החברתיות הרחבות שהיו נהוגות.
כתוצאה מכך ומתפיסה אידאולוגית נאו-ליברלית, חל מאז שנות השמונים של המאה ה-20 כרסום מתמיד בהיקפן של הזכויות החברתיות.
בישראל קובע תקציב המדינה את הסכומים שיוקצבו למשרדי ממשלת ישראל לשנת פעילות, בכל אחד מסעיפי ההוצאה של כל משרד.
בדרך כלל מאושר התקציב בסוף חודש דצמבר, סמוך לתחילתה של השנה שבה הוא עוסק, אך לעיתים מתעכב אישורו.
חוק יסוד: משק המדינה עוסק במאפייניו של התקציב.
בהתאם לחוק יסוד זה, תקציב המדינה נקבע בחוק, המוגש לאישור הכנסת.
הצעת חוק התקציב מפורטת לפי סעיפי ההוצאה, מלבד הצעת תקציב משרד הביטחון, שאינה מונחת על שולחן הכנסת אלא על שולחן ועדה משותפת של ועדת הכספים וועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
אם חוק התקציב לא אושר לפני תחילתה של שנת הכספים, רשאית הממשלה להוציא כל חודש סכום השווה לחלק השנים-עשר מהתקציב השנתי הקודם.
חוק יסודות התקציב קובע את עקרונותיו של תקציב המדינה, ואת מרחב התמרון של מנסחי התקציב.
אישור התקציב מלווה במאבק עז, שבו מנסה כל אחת ממפלגות הקואליציה להשיג תקציב גדול ככל האפשר למשרדיה ולגופים הנתמכים על-ידם.
להצבעה על התקציב נודעת חשיבות רבה, והאופוזיציה עושה ככל יכולתה כדי להכשילה.
עם זאת, כאשר הממשלה מתקשה להשיג רוב מוצק לתמיכה בתקציב (בעיקר במקרה של קואליציה צרה), הממשלה עשויה להגיע להבנות עם האופוזיציה תמורת תמיכתה בתקציב.
החל משנת התקציב 1986 מלווה אישורו של חוק התקציב ב"חוק ההסדרים" שהוא שלל תיקונים בחוקים שונים, שיש להם השפעה על התקציב.
אגף התקציבים משרד האוצר מלווה את הליך גיבוש התקציב, לפי הפרמטרים המאקרו-כלכליים ובהתאם למסגרות (כללים פיסקליים) הקבועות בחוק הפחתת הגרעון והגבלת ההוצאה התקציבית, התשנ"ב–1992, ובכך שהוא "מכריח" את הממשלה לקבוע סדרי עדיפויות בתוך המסגרות שנקבעו.
ללא פיקוח כאמור, עלול להיווצר מצב שבו כל שר או כל משרד יראה בפניו "נושא חשוב" ויגדיל בשלו את ההוצאה התקציבית, בלא שהממשלה תראה את התמונה הכוללת – ובפרט: האם הוצאה זו תואמת את סדרי העדיפויות שקבעה הממשלה עצמה.
עם זאת, מסגרות אלו בעצמן מונעות מהממשלה את האפשרות להגדיל את התקציב בהתאם לסדרי העדיפויות של אותה השנה.
תקרית גלייביץ הייתה מבצע דגל כוזב שבוצע על ידי גרמניה הנאצית, והוצג לציבור הגרמני ולעולם כאילו הייתה זו מתקפת פתע פולנית נגד תחנת רדיו של גרמניה.
מטרת המבצע הייתה לשמש תירוץ לפתיחת המערכה בפולין שהחלה את מלחמת העולם השנייה.
מחודש מרץ 1939 העלתה גרמניה דרישות טריטוריאליות כלפי פולין, בנוגע למעמדה של העיר החופשית דנציג והמסדרון הפולני.
ב-23 באוגוסט 1939 נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב אשר הכשיר את הקרקע לפלישה גרמנית לפולין.
במקביל ניהלה גרמניה מסע תעמולה במשך מספר חודשים, שכלל סיפורי זוועה על גורלו של המיעוט הגרמני בפולין, בדומה לתעמולה בנוגע לגורלם של הגרמנים האתניים בחבל הסודטים אשר הביאה לביתורה של צ'כוסלובקיה.
מאז תחילת חודש אוגוסט עסק האס אס בהכנת הרקע התעמולתי לפלישה לפולין.
היטלר הורה על פרובוקציה במסגרתה תבוים תקרית גבול, אשר האשמה בה תוטל על פולין ותכשיר את הפעולה הצבאית.
תחת שם הקוד "מבצע הימלר" הוכנו מדים וכלי נשק פולניים, וכן רוכזו אסירים שיוכלו לשמש כקורבנות, אשר לכאורה "נהרגו" במהלך ההתקפה.
אסירים אלו כונו בשם הקוד "שימורים".
למחרת הוזמנו למקום נספחים אמריקאים להראות להם את האירוע.
ב-1 בספטמבר, בנאום שנשא ברייכסטאג, הודיע היטלר כי ביום הקודם היו 21 תקריות גבול, מהן שלוש "חמורות".
תקריות אלו שימשו כתירוץ להתקפה ה"הגנתית" שהנחית הוורמאכט באותו הבוקר כנגד פולין.
המתקפה בגלייביץ שימשה את גרמניה הן כלפי חוץ, על מנת לא להיראות כתוקפנית, והן כלפי פנים, על מנת לאחד את העם הגרמני מאחורי הפלישה המתוכננת.
המתקפה בגלייביץ ידועה כאירוע שפתח את מלחמת העולם השנייה, בדומה לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד לפני מלחמת העולם הראשונה, אם כי בניגוד לרצח הארכידוכס, לא היה זה אירוע ספונטני כי אם פרובוקציה נאצית מבוימת.
עיקר הידיעות על האירוע מגיעות מנאויוקס, חבר באס אס ובאס דה, שנתפס על ידי ארצות הברית בסוף שנת 1944 והעיד בתצהיר על פעולותיו.
התצהיר הוגש כראיה במהלך משפטי נירנברג.
נאויוקס סיפר כי בראשית אוגוסט 1939 קיבל הוראה מריינהרד היידריך, ומראש הגסטפו היינריך מילר, לביים התקפה פולנית על תחנת הרדיו הגרמנית בגלייביץ, שתשמש כתואנה לפלישה לפולין.
"תקרית הדוקרן" הוא כינוי לוויכוח בין שני פילוסופים גדולים של המאה ה-20 - לודוויג ויטגנשטיין וקרל פופר, שהתרחש בבריטניה בשנת 1946.
הוויכוח נסב סביב הגדרתה של הפילוסופיה.
באופן פשטני ניתן להגיד שוויטגנשטיין הגדיר את הפילוסופיה בעיקר באופן לשוני וטען (כמו החוג הווינאי) שרבות מהסתירות בפילוסופיה אינן בעיות אמיתיות אלא אינן משפטים אמיתיים ובהיותם כאלה אין להם משמעות.
פופר לעומתו, החזיק בדעה שאותם "משפטים לא אמיתיים" הם אכן משפטים תקינים המהווים בעיה פילוסופית.
פופר הוזמן כמרצה אורח ל"מועדון למדעי המוסר" שוויטגנשטיין עמד בראשו.
זמן קצר לאחר תחילת ההרצאה ויטגנשטיין התפרץ והתחיל ויכוח סוער בין השניים, למרות מאמצי ההרגעה של ברטראנד ראסל.
במהלך הוויכוח, נופף ויטגנשטיין בצורה מאיימת בדקר פחמים מהאח ולאחר זמן מה יצא בטריקת דלת מהחדר.
פופר אמר באותו ויכוח, לאחר שנדרש לתת דוגמה לעקרון מוסרי, "לא לאיים בדקר על מרצה אורח".
קשה לומר אם היה מנצח בסוף התקרית.
פופר סבר שהוא זה שניצח את ויטגנשטיין ואילו ויטגנשטיין מעולם לא ייחס לפופר חשיבות יתרה.
מקור המילה פנצ'ר הוא עיוות המילה באנגלית puncture (ניקוב).
תקר יכול לקרות רק בגלגלים המבוססים על מילוי אוויר.
בגלגלים כאלו יש צמיג עשוי גומי קשיח ומחוספס הבא במגע עם הכביש.
הצמיג מלא באוויר בלחץ, או בפנימית עדינה יותר הנמצאת בתוך הצמיג ומלאה באוויר.
חפץ חד כגון מסמר עשוי לחדור את הצמיג בלי להסב לו נזק משמעותי, ולפוצץ את הפנימית, או ליצור קרע בצמיג ללא פנימית, כך שהאוויר הכלוא בגלגל משתחרר.
תת-לחץ אוויר בצמיגים מגדיל את הסיכוי לתקר, בייחוד כאשר הרכב עמוס.
בכלי רכב מסוימים, למשל אופניים לגיל הרך, עשויים הצמיגים גומי מלא, ואין בהם אפשרות לתקר.
חסרונותיהם של צמיגים מגומי מלא הם משקלם הגבוה יותר ויכולת בלימת הזעזועים הפחותה בהשוואה לצמיגים מלאים אוויר.
בהשאלה משמש המושג גם לכל תקלה בלתי צפויה.
כיום ישנם סוגי דבק מיוחדים ("ג'יפה" בלשון העם) שניתן להחדיר לצמיג או לפנימית, המונעים תקרים על ידי סתימת חורים (קטנים מספיק), תוך כדי סיבוב הגלגל בנסיעה.
ניתן גם להשתמש בהם לצורך תיקון לאחר היווצרות התקר.
אמצעי המשמש למניעת תקרים באופניים הוא ה"פס-גומי" – יריעת גומי ברוחב הצמיג, המושחל בין הפנימית לצמיג, ומונע את ניקוב הפנימית על ידי קוצים החודרים דרך הצמיג.
באין פס-גומי ייעודי, ניתן להשתמש בפנימית ישנה, חתוכה לצורת רצועה מעגלית.
תקרית אלטמרק הוא כינויו של עימות ימי שאירע במהלך מלחמת העולם השנייה בין בריטניה לגרמניה ב-16 בפברואר 1940, במים הטריטוריאליים של נורווגיה (אז מדינה נייטרלית).
האלטמרק, ספינת סוחר גרמנית שלוותה על ידי ספינות נורווגיות, הייתה בדרכה חזרה לגרמניה כשעל סיפונה 299 מלחים בריטים שנשבו לאחר הטבעת מספר ספינות בריטיות על ידי אוניית המערכה זוטא אדמירל גרף שפה, שטובעה על ידי צוותה אחרי קרב נהר לה פלטה בדצמבר 1939.
התקרית הייתה ככל הנראה האירוע האחרון בהיסטוריה של הלוחמה הימית בו נעשה שימוש בחרבות.
לאחר שיורטה על ידי המשחתת הבריטית HMS Cossack בפיקודו של פיליפ ויאן, חיפשה האלטמרק מחסה בפיורד ייוסינגפיורד (Jøssingfjord), אולם המשחתת הבריטית עקבה אחריה ואילצה אותה לעלות לחוף.
אז עלו הבריטים על הספינה ולאחר קרב פנים אל פנים בו נעשה שימוש בכידונים, הכניעו את צוות האלטמרק ושחררו את העצורים.
המלווים הנורווגים מחו, אך לא התערבו.
ההסבר הרשמי שניתן מאוחר יותר על ידי הממשלה הנורווגית היה שעל פי האמנות הבינלאומיות, מדינה נייטרלית לא מחויבת להגן על צד לוחם שתחת חסותה כנגד כוח חזק בהרבה.
הנורווגים כעסו על כך שנייטרליותם הופרה, אך לא רצו להיגרר למלחמה באירופה.
למרות זאת, תקרית האלטמרק נטעה ספקות באשר לנייטרליות הנורווגית, הן בקרב בעלות הברית והן בעיני גרמניה.
שני הצדדים החזיקו בתוכניות מגירה לפעולה צבאית נגד נורווגיה, בעיקר כדי לשלוט על תנועת עפרת הברזל השוודית, בה הייתה תלויה תעשיית החימוש הגרמנית בשלבי המלחמה המוקדמים.
תקרית אלטמרק שכנעה את היטלר שבעלות הברית לא יכבדו את הנייטרליות הנורווגית, וב-19 בפברואר החליט להחיש את התכנון למבצע וסריבונג - כיבוש דנמרק ונורווגיה - שיצא בסופו של דבר לפועל ב-9 באפריל 1940.
תקציבאות (כנראה תרגום מאנגלית Account executive) היא עיסוק, במסגרת משרד פרסום, בניהול ומעקב מיזם עבור לקוח, בדרך כלל בתחומים כגון פרסום, יחסי ציבור, קידום מכירות ותחומים דומים.
אדם העוסק בתחום נקרא תקציבאי.
תפקיד התקציבאי נולד כנראה בעולם הפרסום.
בעבר הפרסומאי היה עוסק בכל הפרטים הקשורים ליצירת הפרסום - תכנון, רעיונאות, הפקת המודעות או תשדירי הפרסומת וכיוצא בזה.
עם צמיחת התחום בעולם (בשנות ה-70) ובישראל (בשנות ה-90) נוצרו דרישות להתמחויות שונות ומקצועיות.
במקביל היקף העבודה של משרדי הפרסום גדל ונוצר צורך בבעל תפקיד שיתאם בין אנשי המקצוע השונים במשרד הפרסום וכן יתאם את הקשר עם הלקוח.
לאחר הצלחת התפקיד במשרדי הפרסום, אומץ הפורמט על ידי הדיספלינות האחרות בתחום התקשורת והשיווק.
השם העברי מבלבל ומוביל למחשבה כי התקציבאי עוסק בחשבונאות.
הסיבה לכך היא שהמילה תקציב משמשת בעולם הפרסום לתיאור לקוח אשר מפקיד את תקציב הפרסום שלו בידי המשרד.
למעשה התקציבאי משמש כנציגו של הלקוח במשרד ומתפקד כמעין מנהל פרויקט בכל הקשור לאותו לקוח.
התקציבאי אחראי על התיאום בין המחלקות השונות במשרד וקידום התהליכים הקשורים לתקציב.
הלקוח מעביר לתקציבאי בריף לקוח הכולל את עיקרי הנתונים אודות הצרכים, התקציב והתוצאות אותן הוא מבקש, לדוגמה: מסע פרסום למוצר, מיתוג, מיצוב או בידול החברה מהמתחרים והתקציבאי דואג להפעיל את המחלקות השונות במשרד הפרסום.
ישנם הבדלים במאפייני התפקיד בין תקציבאים בתחום הפרסום לתקציבאים בתחום היחסי ציבור - אך המשותף בין כולם היא הגדרת תחום האחריות של התקציבאי על פי הלקוחות בהם הוא מטפל.
לקוח בעל תקציב פרסום גדול יכול ליהנות משירותם של מספר תקציבאים, בעוד שמספר לקוחות עם תקציב פרסום קטן יכולים להיות מטופלים כולם על ידי תקציבאי אחד בלבד.
במשרדים גדולים, ישנם בדרך כלל צורך במספר תקציבאים המהווים את מחלקת התקציבאות (או מחלקת הלקוחות) של המשרד שבראשה עומד מנהל הלקוחות.
מפקח (מכונה גם סופרוויזר) הוא תקציבאי בכיר המפקח על עבודתם של כמה תקציבאים זוטרים.
תפקידו של עוזר תקציבאי הוא לסייע במטלות מנהלתיות במחלקת התקציבאות.
תקציר הוא טקסט קצר, בדרך כלל בכתב אך ייתכן גם בעל פה, שמטרתו להציג באופן מרוכז תוכנו של גוף מידע מסוים, כך שהמשתמש יוכל לקבל מושג ראשוני לגבי העניין, כך שיוכל להחליט האם להעמיק בנושא ובאילו ממרכיביו.
מאמרים מדעיים מכל סוג המתפרסמים בכתבי עת מדעיים, חייבים לכלול תקציר, הנקרא באנגלית abstract.
בעבר נכתב התקציר זה בעיקר בידי מומחי תיקצור, אך כיום נדרשים כותבי המאמרים עצמם להוסיף למאמרים שלהם תקצירים שנכתבו על ידיהם, הכוללים גם מילות מפתח המאפשרות למתעניין ניווט יעיל יותר.
בהלכה, כמו במערכות חוקים אחרות קיימים תקצירים.
כך למשל, קיצור שולחן ערוך וקיצור שולחן ערוך מקור חיים משמשים כקיצור ההלכות בשולחן ערוך.
חסרונם של ספרי קיצורים הוא בכך שהם משמיטים את טעמי ההלכה ולא ניתן ללמוד מהם על הדין במקרים שאינם מופיעים.
בפרסומי סרטים, מחזות, תוכניות טלוויזיה, ספרים, ביצירות נוספות ובביקורות עליהם - ניתן תקציר עלילה על מנת להסביר במה מדובר ולעורר עניין.
בביקורות, לעיתים מצורף לתקציר של הביקורת גם ציון המשקף את דעתו של המבקר על איכות היצירה.
באתרים מבוססי תוכן משתמש (כגון ויקיפדיה) ניתנת אפשרות ליצור "תקציר" של העריכה (לעיתים התקציר הוא אוטומטי), התקציר מגלה אלו פעולות נעשו או סיכום של התוכן.
תקציב המדינה הוא הכלי המרכזי המשמש את ממשלת ישראל ליישום סדרי העדיפויות שלה ולקביעת רמת ההוצאה הממשלתית.
תקציב המדינה מורכב מרשימת סעיפים ותת סעיפים המייצגים פעילות מסוימת.
לכל פעילות כזו מקצה המדינה תקציב בחוק תקציב בהיקף הנקבע מדי שנה (ולעיתים לתקופה של שנתיים).
התקציב המנוצל בכל אחד מהסעיפים משמש אינדיקציה לביצוע הפעילות לה הוקצה.
תקציב המדינה מחולק לשלושה מרכיבים מרכזיים:
הוצאה ממשלתית – תקציבים המיועדים להפעלת המנגנון הממשלתי: קיומו של המנגנון עצמו, יישום רגולציה, קיום מערכת המשפט, הוצאות ביטחון ומשטרה, החזר חובות הממשלה ותשלומי ריבית וכדומה.
תשלומי העברה – כספים שמעבירה הממשלה ליחידים ללא קשר לייצור של סחורות ושירותים בידי אותם יחידים (כגון תשלומי הבטחת הכנסה, דמי אבטלה וקצבאות ילדים).
השקעות הממשלה – השקעות בפיתוח תשתית המיועדת להגדיל את הפעילות הכלכלית של המשק: השקעות בכבישים, נמלי ים, מתקני התפלה וכדומה.
תקציב המדינה משמש ככלי המרכזי בידי המדינה והממשלה ליישום מדיניות ומימוש תפיסת עולם.
ממשלה תחשב "ימנית" יותר (מבחינה כלכלית) ככל שתקטין את ההתערבות הממשלתית בחיי האזרחים, כלומר תחתור לשוק חופשי יותר מרגולציה ופיקוח ממשלתי ובמקביל תצמצם את התקציב והגירעון הממשלתי.
ממשלה תחשב "שמאלנית" (מבחינה כלכלית) או "חברתית" יותר ככל שתגדיל את תשלומי ההעברה לאוכלוסיות חלשות.
מדינת ישראל נוסדה כמדינת רווחה סוציאליסטית סגורה, ועברה מאז את משבר מניות הבנקים והיפר-אינפלציה.
בשנת 1985 הופעלה תוכנית הייצוב שהובילה לפתיחת המשק לתחרות והפיכת המדינה לקפיטליסטית יותר ומדיניות זו קיבלה ביטוי גם במסגרת תקציב המדינה.
בשנה זו נחקק חוק יסודות התקציב, הקובע את עקרונותיו של תקציב המדינה ואת אופן ניהולו.
הכנת תקציב המדינה לשנה מסוימת מתחילה בחודשים מאי-יוני של השנה שלפניה, תוך התבססות על תקציב השנה הקודמת על ידי שכלול סך הגידול בהתחייבויות הממשלה הנובע מחקיקה, החלטות ממשלה והסכמים המחייבים את המדינה.
אגף התקציבים במשרד האוצר מציג את העקרונות המאקרו-תקציביים לשנה הקרובה ואת לוחות הזמנים המתוכננים לדיונים בממשלה ובכנסת.
משרדי הממשלה מרכזים את דרישותיהם והתוכניות התקציביות ומקיימים דיונים בהנהלות המשרדים לקביעת סדרי העדיפויות הפנימיים.
במסגרת תהליך זה, אגף התקציבים מחשב את כללי ההוצאה הפיסקליים לשנה זו ומוודא שאלו עומדים בדרישות החוק.
חוק יסוד: משק המדינה קובע כי התקציב ייקבע בחוק, ויונח על שולחן הכנסת לא יאוחר משישים יום לפני תחילת שנת הכספים.
מכאן שהמועד האחרון לאישור הצעת התקציב על ידי הממשלה ולהנחתה בפני הכנסת הוא יום 1 בנובמבר.
בפועל, משתדלת הממשלה לאשר את הצעת התקציב מעט מוקדם יותר על מנת לאפשר לכנסת לימוד התקציב לפני ההצבעה (בדרך כלל במהלך ספטמבר-אוקטובר).
בליל ההצבעה על התקציב מגייס אגף התקציבים רוב להצעת התקציב בדרך של משא ומתן עם כל אחד מהשרים וצוותי משרדו והיעתרות לחלק מהדרישות שהעלה המשרד.
דיון ציבורי נערך בתקציב המונח על שולחן הכנסת והוא עולה להצבעה בדרך כלל ביום האחרון של שנת הכספים המסתיימת.
בגלל מרכזיותו של תקציב המדינה ככלי בקביעת ומימוש מדיניות הממשלה, מלווה אישור התקציב בכנסת במאבק עז, שבו מנסה כל אחת ממפלגות הקואליציה להשיג תקציב גדול ככל האפשר למשרדיה ולגופים הנתמכים על-ידם.
במקרים רבים משרדים ומוסדות ציבוריים שתקציבם מתוכנן לעבור קיצוץ, פועלים במרץ למניעת העברתו, תוך פיזור איומים כי הקיצוץ יביא לפגיעה בשירותים חיוניים (תופעה זו מכונה בשם חוק צ'יץ').
גם מפלגות האופוזיציה פועלות כדי להכשיל את אישור התקציב.
בדומה למשא ומתן המתנהל בממשלה, לקראת אישור התקציב בכנסת מעמידים חברי כנסת שונים וסיעות שונות תביעות והממשלה נענית לחלקן על מנת להבטיח את הרוב הנדרש.
סעיף 36א לחוק יסוד: הכנסת קובע כי אם לא אושר תקציב המדינה עד ל-31 במרץ מפוזרת הכנסת ומוכרז על קיום בחירות.
משיקול זה עשויים חברי אופוזיציה לתמוך בתקציב אם בחירות לא יהיו נוחות למפלגתם בסיטואציה הפוליטית הנוכחית.
אם לא אושר התקציב עד תחילת שנת הכספים, רשאים משרדי הממשלה להוציא מדי חודש החלק השנים-עשר מתקציב השנה שעברה או מהצעת התקציב שאישרה הממשלה – הנמוך מביניהם.
במקביל ובצמוד לאישור תקציב המדינה, מגיש משרד האוצר לאישור הממשלה והכנסת את "חוק ההסדרים".
תמיכתם של שרים וחברי כנסת בחוק התקציב וב"חוק ההסדרים" מתקבלת כחבילה אחת.
תקציב המדינה מחולק ל"סעיפים" המייצגים פעילויות מרכזיות של הממשלה.
כל אחד מהסעיפים מסומן על ידי מספר דו-ספרתי (רשימת הסעיפים בתקציב 2007).
סעיפי התקציב מחולקים, כאמור, על פי נושא אך גם מתוך שיקולי סימון מאקרו-כלכליים.
לדוגמה: למערכת הבריאות שלושה סעיפים תקציביים: 24 – תקציב הבריאות; 67 – פיתוח (השקעה ממשלתית בתשתיות נספרת כהשקעה ולא כהוצאה ממשלתית במצרפים המאקרו כלכליים) ו-94 מפעלים עסקיים (בתי החולים הממשלתיים הממומנים עקרונית מהכנסותיהם).
כל אחד מהסעיפים מחולק ל"תחומי פעולה" המסומנים בשתי ספרות.
לדוגמה: 24.04 – הכשרה מקצועית במערכת הבריאות.
כל אחד מתחומי הפעולה מחולק ל"תוכניות" המסומנות בשתי ספרות נוספות.
כל תוכנית מתחלקת למרכיבים קטנים יותר בשתי ספרות נוספות.