tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אמצע השבוע" הוא שמו של יום רביעי גם בפינית (Keskiviikko), באיסלנדית וביידיש (מיטוואָך).
שמו של היום ברוסית הוא סְרֶדָה (במקור: Среда), שמשמעותו "אמצע", וכך גם בשפות סלאביות אחרות, כגון צ'כית (středa).
בבסקית הוא נקרא אַשְׂטֶאַסְקֶנַה (asteazkena: סוף השבוע).
בהינדית השם הוא Budhvar, ונגזר מ-Budh, שמו ההודי של כוכב לכת חמה.
בארצות המזרח הקרוב השם הוא "היום הרביעי".
כך בערבית يوم الأربعاء (יַוּם אלארבִּעאא), בעברית, ביוונית (Τετάρτη, "טֶטַארְטִי") ובשפות אחרות.
בפורטוגזית Quarta-feira משמעותו "יום-החג הרביעי": ימי השבוע נקראים על שם שבעת ימי הפסחא
שמו של היום מופיע לראשונה בסיפור בריאת העולם בתנ"ך () כיום שבו נבראו השמש והירח:
מסיבה זו תחילת שנה חדשה וארבע התקופות בלוח השנה במגילות קומראן היא תמיד ביום רביעי.
יום רביעי מוזכר גם ב המחייבת לקיים טקסי נישואים ביום הרביעי, כאשר האישה היא בגדר בתולה.
דין זה אינו נוהג בימינו.
באסטרולוגיה (ובמקומות שונים בתנ"ך) השמש משולה לחתן ולאב, והירח לכלה ולדמות האם.
בכמה עניינים הלכתיים ימי השבוע החל מיום רביעי משתייכים לשבת הבאה.
הנוצרים הקווייקרים מכנים את יום רביעי Fourth Day, בכדי להימנע משימוש במקור הפגאני של השם.
יום ראשון העקוב מדם (בכפל משמעות ל"יום ראשון הארור"; באנגלית: Bloody Sunday) הוא אירוע שהתרחש ביום ראשון ב-30 בינואר 1972, ובו צנחנים בריטים ירו למוות ב-14 גברים ונערים קתולים לא חמושים, לאחר מצעד למען זכויות אדם בשכונת העוני בוגסייד בעיר דרי שבצפון אירלנד.
יום ראשון העקוב מדם נחשב כאירוע מכונן אשר הביא לתחילתן של 30 שנות אלימות מצד הצבא האירי הרפובליקני הזמני (ה-PIRA) נגד בריטניה.
מצעד זכויות האדם ביום זה אורגן על ידי איוון קופר, חבר הפרלמנט של צפון אירלנד במחאה על כליאתם של אירים, קתולים ברובם, בצפון אירלנד.
חשיבותו של היום היא לא רק באירוע עצמו, אלא בסמליותו, מאחר שהוא נחשב לתחילת המאבק נגד השליטה הבריטית בצפון אירלנד על ידי ה-PIRA בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה.
במלחמת האזרחים האירית ניצחו תומכי ההסכם עם בריטניה בראשות איימון דה ואלירה את מתנגדיו.
ההסכם העניק עצמאות לאירלנד, אך קרע מעליה את חבליה הצפוניים.
דבר זה הביא לדעיכת מפלגת שין פיין, ולדעיכתו של הצבא האירי הרפובליקני, אשר הובס במלחמה.
במשך למעלה מארבעה עשורים היה המאבק לאיחודן של צפון אירלנד ודרום אירלנד הצהרתי בעיקרו.
אנשי הדרום מעולם לא קיבלו את החלוקה, אך לא עשו כל צעד מעשי על מנת להביא לאיחוד עם הצפון.
הצפון היה נתון תחת שליטה בריטית, וההרכב האתני שלו לא היה הומוגני.
הוא כלל רוב פרוטסטנטי אל מול מיעוט קתולי, על אף שרוב זה הלך והצטמצם.
המאבק המזוין דעך וההתנגדות לשלטון הבריטי לא הביאה לרוב לאלימות.
המיעוט הקתולי היה מדוכא, והממשל המקומי היה מורכב, רובו ככולו, מ"יוניוניסטים" (פרוטסטנטים תומכי האיחוד עם בריטניה), תוך אפליה מוצהרת כמעט של האוכלוסייה הקתולית.
ב-1968 החלו הקתולים בצפון אירלנד לפעול לשם השגת זכויות אזרח שוות מן הממשלה הבריטית, כשהם מושפעים מהתנועות לזכויות האזרח בארצות הברית ומתורתו של מרטין לותר קינג, וכן ממהומות הסטודנטים בפריז.
התנועה לזכויות האזרח לא הייתה לאומנית, ודרישתה הייתה שהקתולים - כנתינים בריטים - יזכו ל"קול אחד לאדם אחד".
תגובתם החריפה של הבריטים עוררה מחדש לפעולה את ה-IRA ואת שין פיין.
הקתולים הרגישו מקופחים, מכיוון שכוחם הפוליטי היה זעום, על אף שהיוו אחוז ניכר מקרב האוכלוסייה, ומכיוון שתנאי חייהם היו קשים מאוד.
הם חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי, וכתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא אלים.
כישלונו של ניסיון זה ופעולות הפלגים הרדיקליים בתנועה, הכשירו את הקרקע לתנועה מיליטנטית יותר.
בנוסף, הפכה מדיניות ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' בבריטניה למקדם גיוס יעיל לשורות הארגון.
ב־12 באוגוסט 1969 הפך עימות בין קתולים לכוחות ממשלה בשכונת העוני בוגסייד בלונדונדרי למניע להתפרצויות אלימות ברחבי צפון אירלנד, בעיקר בעקבות השימוש הנרחב של הבריטים בגז מדמיע, אך לפני יום ראשון העקוב מדם, ה-IRA היה לא מאורגן וחלש כארגון.
בשעה 14:50 החל מצעד זכויות האדם שלפי ההערכות השתתפו בו כ-10,000 עד 20,000 צועדים.
המצעד היה אמור לעבור דרך רובע בית העירייה, אך עקב מחסומי הצבא שונה הנתיב לעבר "פינת דרי החופשית".
כחמישים דקות לאחר מכן, בשעה 15:40, התנתקה קבוצה קטנה של גברים צעירים מהצועדים, והתעקשה לדחוף את המחסומים ולהמשיך בנתיב המקורי של המצעד אל רובע בית העירייה.
הם תקפו באבנים את המחסומים הבריטיים, תוך כדי השמעת גידופים כנגד הכוחות שבמקום.
בנקודה זו, החלו הכוחות לפעול נגד המפגינים על ידי שימוש נגדם בגז מדמיע ובכדורי גומי.
בנקודה מסוימת, התקבלו דיווחים במרכז הפיקוד הבריטי על ירי צלף של ה-IRA, וניתנה פקודה לירות באש חיה על המפגינים.
אחד הצעירים שהפגינו נורה ונהרג, ועקב כך הסלימה האלימות המפגינים כלפי הכוחות הבריטיים.
לקראת 16:10 קבלו הבריטים הוראה להזיז את הכוחות, והחלו לרדוף אחר שולי קבוצת הצועדים עד לקצה של פינת דרי החופשית.
אף על פי שהמפקדה נתנה הוראה לנצור אש, מאות כדורים של אש חיה נורו לתוך ההמון הצועד במשך כחצי שעה.
בשעה 16:40 הסתיימו חילופי האש, 12 צועדים נוספים נהרגו, רבים מתוכם תוך ניסיון לחלץ את הפצועים הרבים שנפלו.
פצוע נוסף מת מפצעיו מאוחר יותר, ומניין ההרוגים עלה ל-14. בנוסף, כ-50 עד 60 מפגינים נעצרו.
לצבא הבריטי היו שני פצועים מכוחותיהם.
רבים מן ההרוגים היו צעירים, תשעה היו בני 16–22, וחמישה בני 26–59.
עדויות סותרות וחילופי ההאשמות בין הצבא למפגינים הקתולים, יחד עם המהומה שנוצרה עקב הירי, הקשו על ניתוח מהלך האירועים ואיתור הצד הראשון שפתח באש.
הצבא יצא בהצהרה רשמית, כי הירי של חייליו נבע כתגובה לירי של צלפים בשטח.
למרות זאת, הצועדים טענו כי לא היו צלפים, ואם היה ירי מצד המפגינים הקתולים, הרי שהוא בא בתגובה לירי החיילים.
במיוחד הודגשה העובדה, כי הצבא הבריטי ירה מטחי כדורים רבים לתוך ההמון הסואן, ופגע באנשים לא חמושים וחפים מפשע.
התגובה הרשמית של הצבא הייתה כי הצנחנים הגיבו לאיום של ירי ופצצות מסמרים מצד חשודים כחברים ב-IRA.
עדים רבים, לרבות הצועדים במצעד, תושבים מקומיים ועיתונאים בריטיים שנכחו במקום, דחו את טענת הצבא.
הם טענו כי הצבא ירה ללא הבחנה לתוך ההמון הצועד, לעבר המפגינים שברחו, ואל אלו שעזרו לפצועים בשטח.
מבחינתם, עצם העובדה שאף חייל בריטי לא נפצע מירי, הייתה הוכחה לטענותיהם.
הזעם הרב הוביל המונים לעבר השגרירות הבריטית שברובע מריון (Merrion) בדבלין, והם העלו אותה באש.
היחסים בין האירים לבריטים הגיעו לשפל כזה, עד ששר החוץ האירי פטריק הילרי נסע במיוחד לאו"ם בניו יורק כדי לדרוש את התערבות הארגון בנעשה בצפון אירלנד.
מאחר שלבריטניה יש זכות וטו במועצת הביטחון, פעולה זו לא נחשבה כצעד מעשי, אלא מחאתי.
בעוד שהעדויות הראו כי אומנם הקבוצה שסטתה מן המצעד תקפה באבנים את הכוחות הבריטים, הציפייה שלהם הייתה כי כוחות הצבא "יזרקו אותם החוצה", אך לא יפעילו אש חיה על קבוצה שאינה חמושה.
מאידך, הצנחנים שהשתתפו בהתקפה, העידו בבית הדין שבחן את האירועים, וטענו שנאמר להם לצפות לקרב ירי, וכי הם זכו לעידוד להגיע להרג בצד השני.
לאחר האירוע, סערו הרוחות באירלנד ובריטניה, ואחת התוצאות המיידיות של "יום ראשון העקוב מדם" הייתה ייסודה של ועדת חקירה, שבראשה עמד אב בית הדין הלורד וידג'רי (Widgery) מצידה של הממשלה הבריטית.
הדו"ח המהיר שנכתב על ידי הלורד וידגרי, תמך בגרסת הצבא לאירועי אותו היום.
העדויות המדעיות שהוצגו בפני בית הדין, רמזו שעל גופות חלק מן ההרוגים, היו סימני מגע עם חומרי נפץ (ומכאן כי באו במגע עם חומרי נפץ בטרם נורו, ולא היו מפגינים תמימים).
המהירות בה נכתב הדוח הביאה לביקורת נוקבת כלפי בית הדין, העומד בראשו והמסקנות שהוצאו ממנו, מהלאומנים האירים, שטענו כי מדובר בטיוח ובפזיזות נמהרת.
ג'ון יום, פוליטיקאי אירי זוכה פרס נובל, פעיל בתנועה לזכויות אזרח באירלנד בשנות השישים ושותף להסכמים רבים כגון הסכם בלפסט, פנה לראש הממשלה הבריטי ג'ון מייג'ור בבקשה להקים ועדת חקירה שנייה.
אך בעוד שמייג'ור דחה בקשה זו, מחליפו, טוני בלייר, אהד את הרעיון, ובימי ממשלתו הוקמה ועדת החקירה השנייה לאירועי יום ראשון העקוב מדם.
בינואר 1998 נפתחו דיוני ועדת החקירה השנייה בענינו של יום ראשון העקוב מדם.
בראשות הוועדה עמד הלורד סביל (Lord Saville), ודיוניה נמשכו עד לחודש נובמבר 2004. הוועדה שמעה כ-900 עדויות, ועלות החקירה הגיעה עד כדי 150 מיליון ליש"ט.
הדו"ח היה אמור להתפרסם כבר בקיץ 2005, אך פורסם לבסוף רק ב-15 ביוני 2010. הוצאות ועדת החקירה התנפחו בהדרגה לכדי כארבע מאות מיליון ליש"ט ועוררו ביקורת נוקבת.
בעקבות פרסום הדו"ח הצהיר ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, כי "לא ניתן להצדיק את האירועים", והוסיף כי "מה שאירע לא היה צריך להתרחש".
חקירת סביל הייתה מקיפה מאוד, ודאי יחסית לוועדת החקירה הראשונה, וכללה טווח רחב של עדים, כולל תושבים מקומיים, חיילים, עיתונאים ופוליטיקאים.
רבים מאמינים כי העדויות הנוכחיות מערערות על קביעתה המהירה של ועדת החקירה הראשונה בראשותו של הלורד וידגרי.
חלק מהאשמות שהועלו בוועדה השנייה היו, כי חלק מן הגופות מוקמו ליד רובים וחומרי נפץ.
בנוסף התברר כי חומרים תמימים אחרים (כמו למשל קלפי משחק), מגיבים גם הם חיובית לסוג המבחנים שנערכו לאיתור שרידים של חומרי נפץ.
חלק מהמדענים שהיו אחראים לחלק המדעי של דו"ח ועדת החקירה הראשונה, אף חזרו בהם מממצאיהם הראשונים, וטענו כי הפרשנות שלהם הנחתה את ממצאיהם ולא ההוכחות המדעיות.
הלורד סביל מאידך, סירב להתייחס לדוח של ועדת החקירה של וידגרי, וטען כי תפקידה של ועדת החקירה השנייה הוא לחקור את מאורעות יום ראשון העקוב מדם, ולא את ועדת החקירה הראשונה.
בבית הדין של סביל היו שלושה שופטים, סביל הבריטי שכיהן כאב בית הדין, השופט הויט (Hoyt) מקנדה, והשופט טוהיי (Toohey) מאוסטרליה.
סביר שהם פרוטסטנטים, אם כי החלוקה של קתולים ופרוטסטנטים לגבי אלו שאינם במקור מצפון אירלנד, פחות סבוכה ואינה משייכת אותם אוטומטית למחנה זה או אחר, בקונפליקט המתקיים בצפון אירלנד.
ההסכמים שנחתמו בצפון אירלנד בסוף המאה העשרים, השיבו את השלום והשליטה לבריטים באזור בכל הנוגע לביטחון ולמשפט.
כך, שגם אם הקהילה הקתולית ומנהיגיה שאפו להתערב בהקמת בית הדין ולקבל ייצוג בו, הם לא יכלו.
בנוסף, הסיכוי שרפובליקנים איריים (השיין פיין וה-IRA) יסכימו לשבת בבית דין שהוא מוסד משפטי בריטי, קטן מאוד כיוון שאינם מכירים בסמכות הבריטית לגבי צפון אירלנד.
עם זאת, קתולים ולאומניים איריים הביעו שביעות רצון באופן כללי לעבודתה של ועדת החקירה בראשות הלורד סביל, כיוון שהיא מאשרת את אמונתם כי הצועדים באותו יום היו לא חמושים, כאשר הם נורו בידי הצבא הבריטי.
הרפובליקנים, ובכללם גם מרטין מק'גינס (מי שהיה מפקד ה-IRA בדרי ב-1972 ואחד ממנהיגי השיין פיין) העידו ברצון בפני בית הדין של סביל.
מק'גינס אף הצהיר שהוא נכח במצעד ופיקד על סניף ה-IRA בדרי.
הוא סירב לענות על שאלות באשר להיכן שהה, מכיוון שלטענתו זה עלול לפגוע בביטחונם של האנשים המעורבים .
מאידך, יוניוניסטים הביעו תרעומת על כך שבית הדין עלה כסף רב מדי ושם דגש על הקורבנות מהצד הלאומני, תוך התעלמות מקורבנות היוניוניסטים שנפגעו על ידי ה-IRA.
השפעת "יום ראשון העקוב מדם" על צפון אירלנד
כנראה לא ניתן יהיה לגלות את מה שהתרחש בדיוק באותו יום, אך ניתן לומר בוודאות כי כל הצדדים מסכימים ש"יום ראשון העקוב מדם" הפך לסמן או סמל, לנקודת מפנה של שפל חדש בהיסטוריה ובעתיד של צפון אירלנד.
כאשר הצבא הבריטי הגיע לצפון אירלנד, הקתולים קיבלוהו בברכה, כיוון שראו בו כוח נייטרלי שיוכל להגן עליהם מפני ההמון הפרוטסטנטי ומפני המשטרה המלכותית של אלסטר, ה-RUC, שאותה ראו כמיליציה פרוטסטנטית.
לאחר "יום ראשון העקוב מדם" פנו קתולים רבים נגד הצבא הבריטי, ולאחר שראו בו מגינם, הפכו אותו לאויבם.
לאומנים צעירים רבים פנו לדרך האלימות בעקבות יום ראשון העקוב מדם.
בשלושים השנים הבאות, "הפלג הזמני" בצבא האירי הרפובליקני (שהתפלג מהרוב בדרישה לפתוח בטרור) וקבוצות רפובליקניות קטנות כמו צבא השחרור הלאומי האירי (INLA) יצאו במערכה של מה שהם תיארו כמלחמה בבריטים, ובמיוחד במשטרה המלכותית של אלסטר, בצבא הבריטי ובחטיבת המשמר ההגנתי באלסטר של הצבא הבריטי.
לדעת מבקרי הארגונים הללו, הם יצאו גם נגד הפרוטסטנטים והקהילה היוניוניסטית.
בין כוחות אלה וארגונים חמושים אחרים, החל מאבק מר שנטל את חייהם של אלפי קורבנות.
המאבק שנשא אופי של לוחמת גרילה, סווג על ידי רבים כטרור שהופעל על ידי שני הצדדים היריבים גם יחד.
ההפוגה באש שחלה במקביל חקירת סביל והסכם יום שישי הטוב, הידוע גם כהסכם בלפסט, המדגיש את פתרון עתידה של אירלנד בדרכי שלום, הביאו לרגיעה בצפון אירלנד לאחר כמה עשורים של לחימה.
כל אלו, חברו יחד כדי לתת סיכוי אמיתי לתקווה ולשלום בין הקבוצות היריבות בצפון אירלנד וביניהן לבריטניה.
בקיץ 2005 הודיע ה-IRA שהוא מתפרק מנשקו.
גם בעיר דרי שככה האלימות, אך על קירות בתיה נותרו ציורי קיר גדולים, המתארים תמונות של דיכוי בריטי, סיסמאות, סמלים לאומניים וסמלים של "ארגוני מדוכאים" אחרים (כגון אש"ף) מהצד הקתולי, לעומת ציורי מאורעות היסטוריים, הנצחת חללים וסיסמאות שכנגד מהצד הפרוטסטנטי.
תגובת אמנים ל"יום ראשון העקוב מדם"
שניים מחברי הביטלס חיברו שירי מחאה בעקבות האירועים: ג'ון לנון (שאף הוא ממוצא אירי) כלל באלבומו Sometime In New York City את השיר "Sunday Bloody Sunday", וכן שיר נוסף בשם "Luck of the Irish" ("מזלם של האירים") שעסק יותר בקונפליקט המתחולל בצפון אירלנד, ולא ספציפית ב"יום ראשון העקוב מדם".
התמלוגים מהשיר "Luck of the Irish" נתרמו ל-IRA.
פול מקרטני וכנפיים הוציאו אף הם סינגל שעסק בנושא, "Give Ireland Back to the Irish" ("השיבו את אירלנד לאירים"), והוא נאסר לשידור על ידי ה-BBC.
ב-1983 הוציאה להקת U2 את האלבום "War", שכלל את אחד משיריה הידועים של הלהקה - "Sunday Bloody Sunday".
שיר זה עסק במצב ששרר בצפון אירלנד באותם ימים, אך למרות ספקולציות רבות, לא ברור לחלוטין האם השיר אכן עוסק ביום ראשון העקוב מדם.
באחת הגרסאות החיות של השיר, הצהיר בונו לפני השמעתו, כי "This is not a rebel song" ("זהו אינו שיר מרדני"), אך כוונתו המדויקת נותרה סתומה.
אירועי היום אף הונצחו בשני סרטים.
הראשון הוא דרמה טלוויזיונית בשם "Bloody Sunday", בכיכובו של ג'יימס נסביט אשר הוקרנה ב-25 בינואר 2002. הסרט השני היה -"Sunday" (שנוצר על ידי ג'יימי מק'גוורן, מי שייצר את סדרת הטלוויזיה המפצח).
שני הסרטים נטו יותר לתיאור האירועים לפי גרסת המפגינים ולא לפי הפרשנות של הצבא הבריטי.
ב-10 בנובמבר 2015, לראשונה מאז האירוע שהתרחש 43 שנים קודם לכן, עצרה משטרת צפון אירלנד חייל בריטי לשעבר, בן 66, בחשד למעורבות בהרג ביום ראשון העקוב מדם.
ב-14 במרץ 2019 הודיעה התביעה הצפון-אירית כי יש די ראיות להעמיד לדין חשוד אחד, הצנחן הבריטי פ., בעוד שנגד יתר החיילים ואנשי הצבא האירי הרפובליקני שנחקרו, לא יוגשו כתבי אישום.
יום קנדה הוא יום העצמאות של קנדה, שנחוג ב־1 ביולי מדי שנה.
ב-1 ביולי 1867 הפכה קנדה למדינה עם איחודן של ארבע הפרובינציות המייסדות: קוויבק, אונטריו, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק.
בתחילה כונה יום העצמאות הקנדי יום הדומיניון, אך מאוחר יותר שונה שמו ליום קנדה כחלק מתהליך ההתנתקות ההדרגתי של קנדה מבריטניה.
יום העצמאות מצוין בטקס מרכזי שנערך בנוכחות המושל הכללי של קנדה וראש-הממשלה ברחבת הכניסה של בניין הפרלמנט באוטווה.
זהו יום שבתון בקנדה, והקנדים מציינים את החג בפעילויות ואירועים שונים הנערכים ברחבי המדינה.
פאי דובדבנים הוא מאכל נפוץ ביום זה.
יום פטריק הקדוש הוא חג נוצרי-אירי הנחוג מדי שנה ב-17 במרץ לזכרו של הקדוש הנוצרי פטריק הנחשב לקדוש המגן של האי האירי.
החג מסמל את הבאת הנצרות לאירלנד.
תלתן בעל שלושה עלים הוא סמל בולט בחגיגות היום מפני שפטריק הקדוש השתמש בו כדי ללמד את התושבים הילידים של אירלנד על השילוש הקדוש, שהוא מיסודות האמונה הנוצרית.
החג נחוג על ידי צאצאים של אירים גם במדינות רבות אחרות מחוץ לאיים הבריטיים, ובעיקר בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה ובניו זילנד.
החג נחוג בתהלוכות גדולות ולחגיגות מצטרפים גם אזרחים שאינם ממוצא אירי.
התהלוכות הגדולות בעולם נערכות בדבלין, ניו יורק, מנצ'סטר וסוואנה.
החג הוא חג נוצרי קתולי, הנחוג גם על ידי מאמיני כנסיית אירלנד, ועל כן אם הוא חל ביום ראשון הוא נדחה ליום למחרת, וכן אם החג נופל במהלך תקופת התענית מותר באותו יום לאכול בשר.
אם החג נופל במהלך השבוע הקדוש, החג נדחה ליום שני הראשון לאחר חג הפסחא.
חגו של פטריק הקדוש נחגג בצורה כלשהי באירלנד גם במאה התשיעית והעשירית, ובתקופות מאוחרות, הפך ליום חג לאומי של מדינה זאת.
חגיגות יום פטריק הקדוש בצורתן הנוכחית - של תהלוכות רחוב גדולות החלו בסוף המאה ה-19, בעקבות עליית תחושת הלאומיות ברחבי אירופה וארצות הברית באותה עת.
התהלוכות ביום זה הפכו לראשונה לאירועים חגיגיים על ידי אירים אמריקאים; למעשה, דבלין לא קיימה מצעד ליום פטריק הקדוש עד 1931. זוהי דוגמה לאפקט הפיצה בה רכיבים מתרבותה של אומה או עם משתנים או מתקבלים במידה רבה יותר במקומות אחרים, ואז חוזרים מחדש לתרבות המקור שלהם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה ממשלת אירלנד להפוך את החג לפסטיבל לאומי, והפסטיבל הראשון נערך ב-1996 ונחוג רק יום אחד.
במהלך השנים התארך הפסטיבל ומאז שנת 2000 מדובר בפסטיבל שנמשך ארבעה ימים.
החגיגות הגדולות באירלנד נערכות בעיר דאונפטריק בה נקבר הקדוש.
חגיגות יום פטריק הקדוש בארצות הברית עולות בהיקפן על החגיגות באירלנד עצמה.
החגיגה הראשונה של יום פטריק הקדוש ביבשת אמריקה אירעה בבוסטון ב-1737. החגיגה הראשונה של היום בניו יורק אירעה ב-1756 בפאב בשם "הכתר והקוץ" (The Crown and Thistle Tavern).
כיום התהלוכה הנערכת בעיר ניו יורק היא הגדולה בעולם.
התהלוכה הראשונה בעיר התרחשה בשנת 1762, וכיום בתהלוכה צועדים למעלה מ-150,000 משתתפים.
התהלוכה צועדת לאורך חמישית מאורכו של האי מנהטן וצופים בה למעלה משני מיליון צופים, העומדים משני צידי השדרה החמישית.
בעשרים השנים האחרונות עוררה התהלוכה ויכוח פוליטי מאחר שהמארגנים אסרו על השתתפותם של הומואים ולסביות בתהלוכה.
פעילים הומוסקסואלים נהגו לשכב על הכביש על מנת לחסום את מהלך התהלוכה לאות מחאה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נעצרו בכל תהלוכה מאות מפגינים, אולם מספר המפגינים ירד בשנים האחרונות, מאחר שבתהלוכה מקבילה הנערכת ברובע קווינס של העיר מותרת השתתפותם של ארגונים הומוסקסואליים.
עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 התהלוכה העיקרית נוהלה על ידי .
מאז שנות ה-90 ישנן במקביל תהלוכות שונות ואירועים שונים המאורגנים על ידי קבוצות של יוצאי אירלנד בארצות הברית.
בשנים שבהן החג חל ביום ראשון, מוקדמת התהלוכה הנערכת בעיר ניו יורק ליום שבת ה-16 במרץ הקודם ליום פטריק הקדוש.
כמו כן, במקרים בהם נופל החג בתענית נדחית התהלוכה בשבוע (אירוע זה אירע לאחרונה בשנת 1913).
התהלוכות העיקריות הנערכות בארצות הברית:
ניו יורק, מדינת ניו יורק, מאז 1762
ניו הייבן, קונטיקט, מאז 1845
סן פרנסיסקו, קליפורניה, מאז 1852
התהלוכה העיקרית הנערכת בקנדה נערכת בעיר מונטריאול מאז 1824.
תהלוכות נוספות נערכות מדי שנה בלונדון, בואנוס איירס, פריז, רומא, מינכן, מוסקבה, בייג'ינג, הונג קונג, סינגפור, קופנהגן וברוב ערי ארצות הברית וקנדה.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נוהגים ראשי ממשלת אירלנד להיפגש יומיים לפני יום פטריק הקדוש עם נשיא ארצות הברית בבית הלבן ולהעניק לו תלתן במתנה.
באירוע זה נהוג שמשתתפים ראשי המפלגות האיריות השונות ובהם גם ראשי השין פיין.
כמו כן נהוג ששאר השרים בממשלת אירלנד נוסעים לחגוג את החג בערים שונות בעולם.
יום פַּאי הוא מועד בין-לאומי לא רשמי הנחוג לכבוד הקבוע המתמטי פאי ().
ישנם שני ימי חג מקובלים כדי לציין את האירוע: יום פאי ויום קירוב פאי.
14 במרץ מצוין במחלקות למתמטיקה באוניברסיטאות ברחבי העולם כ"יום פאי" (או: "יום פאי הבינלאומי"), זאת כנגזרת מהקירוב בן שלוש הספרות לערך פאי, 3.14. החג נחוג בדרך כלל בשעה 1:59 אחר הצהריים (3.14159).
חג זה, שאינו חג מוכר או רשמי, נחוג בדרכים שונות לאורך השנים.
קבוצות של אנשים, בדרך כלל ממועדוני פאי, מקדישים מחשבה לאופן בו פאי מילא תפקיד בחייהם ומדמיינים עולם ללא פאי, אוכלים מאפה פאי, בדרך כלל משחקים בפינייטה (piñata), ואף שותים פינה קולדה.
בחג נשמעות ברכות כגון "בקירוב טוב" ו"שתזכה לספרה הבאה".
בחג נוהגים אף לקיים תחרויות שינון ספרותיו של פאי, מדליקים 3.14 נרות (בקירוב טוב) ועוד.
ב-14 במרץ 2015 נחגג יום הסופר-פאי, שמקיים את הקירוב 3.1415. יש שציינו גם את השעה 9:26:53 כהמשך סדר הספרות של פאי.
ביום פאי של שנת 2004 קבע דניאל טאמט שיא אירופי בדקלום פאי, כאשר דקלם אותו עד הספרה ה-22,514 שלו.
יום פאי נחגג לעיתים קרובות ב-14 במרץ (3/14 בפורמט התאריך חודש/יום), אך חגיגות קשורות נערכו גם בתאריכים חלופיים.
יום קירוב פאי הוא 22 ביולי.
תאריך זה נכתב בצורה 22/7, שבר שהוא קירוב פשוט לערך של פאי.
יש החוגגים את יום פאי ב-10 בנובמבר, מכיוון שזהו היום ה-314 בשנה (בשנים מעוברות - 9 בנובמבר).
המדען והממציא מציע להתייחס ליום הזה כיום פאי הקנוני או האורתודוקסי, שכן הוא משקף באופן מדויק יותר את שלוש הספרות הראשונות של פאי (3.14), מאשר התאריך הפופולרי 14 במרץ (3/14), המבוסס על פורמט התאריכים האמריקאי.
יתרה מזאת, מאחר שבסוב עצמו נולד ביום ה-314 בשנה (10 בנובמבר 1973), הוא גם מציין את יום הולדתו ב-10 בנובמבר בשנים רגילות וב-9 בנובמבר בשנים מעוברות.
יום פאי הקנוני אינו החג היחיד שתאריכו משתנה בשנים מעוברות.
גם יום המתכנת, חג מקצועי ברוסיה, נושא תכונה דומה.
חג זה מצוין ביום ה-256 בשנה, ובשנים שאינן מעוברות הוא חל ב-13 בספטמבר, בעוד שבשנים מעוברות הוא חל ב-12 בספטמבר.
יום טאו (Tau Day) נחגג ב-28 ביוני (28/6), והוא מהווה חלופה ליום הפאי (14/3), מתוך תפיסה שמתמטיקאים ופיזיקאים רבים מקדמים - עדיף השימוש בקבוע המתמטי טאו (τ) במקום פאי (π).
טאו (τ) מוגדר כיחס בין היקף המעגל לבין הרדיוס (בניגוד לפאי שהוא היקף המעגל לבין הקוטר) כלומר, טאו הוא פי שניים מפאי.
יום ראשון העקוב מדם של 1920, הוא כינויו של יום רווי אלימות בדבלין ב-21 בנובמבר 1920, במהלך מלחמת העצמאות האירית, שבסיומו מצאו את מותם 31 אנשים.
יום זה החל בהתנקשות בחייהם של 14 סוכני חרש בריטים שהשתייכו לכנופיית קהיר וסייעניהם, על ידי הצבא האירי הרפובליקני (IRA).
יום ראשון העקוב מדם היה פעולת נקם של הכוחות הבריטים בתגובה לסדרת התנקשויות בכוחותיהם.
פעולת נקם זו התרחשה במהלך משחק כדורגל גאלי הנהוג בעיקר באירלנד.
המשחק התקיים בקרוק פארק שבצפון דבלין.
שורשיו של יום ראשון העקוב מדם נעוצים במלחמת העצמאות האירית שהתרחשה בין 1919 – 1921, בעקבות הכרזת העצמאות של הרפובליקה האירית והפרלמנט שלה, הדאל אירן (Dáil Éireann).
הצבא הרפובליקני האירי (old IRA במקור) ניהל מלחמת גרילה נגד חיל השוטרים המלכותי של אירלנד (RIC, שהיה אחד משני כוחות המשטרה באירלנד בתחילת המאה ה-20), ארגוני הסיוע שלו והצבא הבריטי, שהיו נחושים לדכא את הבדלנות האירית.
בתגובה הקימה הממשלה הבריטית כוח סיוע צבאי משלה, בלאק אנד טאנס (על שום צבעי מדיהם) וכן את ה- Auxiliary Division.
התנהגותן של שתי קבוצות אלו הפכה מיידית לשנויה במחלוקת; המלך ג'ורג' החמישי נמנה אף הוא עם מבקריהם, עקב הברוטליות והאלימות בהן נהגו, לא רק כלפי החשודים כחברים ב-IRA ואסירים, אלא כלפי התושבים בכלל.
ה- Auxiliary Division הייתה האחראית לטבח של יום ראשון העקוב מדם.
ב-21 בנובמבר 1920, שר האוצר וראש האחווה האירית הרפובליקנית (IRB), מייקל קולינס, הורה על ביצוע סדרת התנקשויות ב-18 קציני מודיעין בריטים בכירים הידועים בשם "כנופיית קהיר", שנשלחו להסתנן ולערער ארגונים איריים לאומניים.
רוב חברי הכנופיה נרצחו בסדרת התנקשויות שהתרחשו בו-זמנית, אם כי לא כל ההתנקשויות עלו יפה, ובודדים הצליחו להימלט.
במהלך ההתנקשויות נהרגו גם שניים מחברי ה-Auxiliary Division ושלושה נפצעו כאשר חברי אחת מחוליות ההתנקשות נמלטו.
לפי תכנונו של מייקל קולינס, היו אמורים להיהרג כ-50 קציני מודיעין בריטיים, אך לא כל ההתנקשויות צלחו.
רק אחד מחברי החוליות נתפס, אך הוא הצליח לברוח במהירות מכלאו.
חברי הכנופיה שניצלו מן ההתנקשות, יחד עם סוכנים חשאיים רבים אחרים, נמלטו לטירת דבלין או לאנגליה, מתוך חשש מפני "רשימת חיסול" נוספת של ה-IRA.
ההתנקשויות בחברי כנופיית קהיר הנחיתו מכה קשה על הביון הבריטי באירלנד, ממנה לא התאושש עד אחרי המלחמה.
ההתנקשויות בוצעו ביום זה מאחר שההנחה הייתה כי יבוא קהל רב למשחק הכדורגל הגאלי שבין קבוצת דבלין לקבוצת טיפררי בקרוק פארק, מה שיתן למתנקשים יתרון בפיזור בשטח והתחמקות מהכוחות הבריטיים.
אחד מהבריטים שהיה חבר ב- Auxiliary Division שחזר אחר כך, כי הם הטילו מטבע לגבי הזמן שבו יתחילו במסע הרג בקרוק פארק או ביזה ברחוב סאקוויל, שהוא הרחוב הראשי בדבלין (כיום הוא נקרא רחוב או'קונול).
למרות הידיעות על ההרג שנפוצו בדבלין, האוכלוסייה שבעת הקרבות המשיכה את חייה.
כ-15,000 צופים הלכו לאותו משחק כדורגל בקרוק פארק.
ואולם, בתוך דקות ספורות מרגע שהחל המשחק, מטוס הגיח מעל למגרש ונור אדום נורה מתוך תא הטייס.
ה-Auxiliaries זרמו בהמוניהם אל המגרש, בו-בזמן שקצין מעל החומה ירה באקדחו.
הם החלו לירות אל תוך הקהל מן השיפוע, בעוד אחר ירה במקלע מן הכניסה.
ההמון החל להימלט מן היריות.
שני כדורגלנים, מייקל הוגאן וג'ים אגאן, נורו.
הוגאן מת מפצעיו אך אגאן שרד.
אחד מאנשי וקספורד, שניסה ללחוש באוזני הוגאן הגוסס את תפילת החרטה (Act of Contrition), נפגע אף הוא ומת מן היריות.
קציר הדמים: 31 הרוגים ו-65 פצועים.
בין ההרוגים היו גם ג'ני בויל, אשר הלכה למשחק עם ארוסה והייתה אמורה להינשא חמישה ימים לאחר מכן.
גם ג'ון סקוט, אשר היה רק בן 14, וגופתו הושחתה עד כדי כך שחשדו תחילה כי הוא נדקר בכידון באופן ברוטלי.
הקורבנות הצעירים ביותר היו בני 10 ו-11.
פעולות ה-Auxiliaries, בדומה לפעולות רבות אחרות של ה-Black and Tans, היו באופן "רשמי" לא מורשות.
במטרה לכסות על אופי התנהגותם, פרסמו כוחות הכתר (בריטניה) הצהרה לעיתונות ובה נאמר:
"מספר גברים הגיעו לדבלין בשבת במסווה של מי שהולכים למשחק הכדורגל בין טיפררי ודבלין.
אך כוונותיהם האמיתיות היו לקחת חלק בסדרת רציחות מזוויעות שהתרחשו בדבלין בבוקר זה.
כשנודע בשבת כי כמה מאותם רוצחים שכירים היו נוכחים בקרוק פארק, כוחות הכתר יצאו לפשיטה במגרש.
כוונתם המקורית הייתה שקצין ילך למרכז המגרש לדבר במגאפון ויבקש מהמתנקשים להתייצב.
אך בהתקרבם, משמר חמוש נתן אזהרה.
יריות נורו כדי להזהיר את האנשים המבוקשים, ואלה גרמו למנוסת בהלה והימלטות בתוך המהומה".
ה"טיימס", כתב עת של היוניוניסטים, לעג לגרסה זו לאירועים שיצאה מטירת דבלין, בה ישבו הבריטים.
כך גם עשתה משלחת של תנועת העבודה הבריטית שביקרה באירלנד באותה תקופה.
מאוחר יותר באותו יום, נעצרו שני קצינים בכירים של ה-IRA, דיק מק'קי ופידר קלאנסי, אשר עזרו לתכנן את רציחות הסוכנים הבריטים וקונור קלון (Conor Clune), אזרח לא מעורב ומי שהיה אחיינו של הארכיבישוף קלון מפרת', אוסטרליה.
הם הובאו לטירת דבלין, עונו ו"נורו בעת שניסו להימלט".
כך לפי הסיפור הרשמי, שטען כי מאחר שלא היה מקום בתאים הם הושמו בחדר משמר המכיל נשק, ונהרגו בעת שניסו לברוח.
התנהגותם של ה-Auxiliaries ושל הבלאק אנד טאנס במהלך מלחמת העצמאות האירית, שבמידה רבה קיבלה רשות מהגורמים המוסמכים בחשאי, סייעה להפנות את דעת הקהל האירית נגד בריטניה.
מספר פוליטיקאים בריטיים ואף המלך הביעו את מורת רוחם הרבה מן הזוועות שביצעו כוחות הכתר.
הטבח ההמוני של גברים, נשים וילדים, הן צופים והן שחקנים, זכו לכותרות ראשיות בעיתונים ברחבי העולם, והזיקו לאמינות הבריטית.
השילוב של אובדן כנופיית קהיר, שהביא לפגיעה אנושה במודיעין הבריטי באירלנד, יחד עם ההד הציבורי הנרחב עקב יום ראשון העקוב מדם, פגעו קשות בטענה לשלטון בריטי באירלנד.
גורמים אלה יחדיו גם הגבירו את התמיכה בממשלה הרפובליקנית של איימון דה ואלירה.
אירועי יום ראשון העקוב מדם נשארו חקוקים בזיכרון הציבורי.
האגודה האתלטית הגאלית הכריזה על אחד היציעים כ"יציע הוגאן", על שמו של השחקן שנהרג.
ג'יימס ריאן, שהיה המודיע לגבי קלאנסי ומק'קי, נורה ונהרג על ידי ה-IRA במהלך פברואר 1921.
יום ראשון העקוב מדם אירע ב-9 בינואר 1905 והתחיל את מהפכת 1905 הרוסית.
מפגינים בלתי-חמושים החלו לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר הרוסי בסנט פטרבורג.
יום קודם לכך, בישיבה בראשות שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי סוכם לא-לתת למפגינים להגיע לכיכר הארמון.
חיילי המשמר המלכותי של הצאר ניקולאי השני (קיסר רוסיה) ירו במפגינים.
מארגן האירוע היה גאורגי גפון, איש דת, סוכן שתול לשעבר של המשטרה החשאית הצארית, ומנהיג תנועת פועלים פופולרית.
בתחילת ינואר 1905 ארבעה פועלים של מפעל פוטילוב פוטרו.
כולם היו חברים בארגון הפועלים של גאורגי גפון שפעילותו אושרה על ידי השלטונות.
לגפון דווח על האירוע ולאחר לימוד הנושא הוא הגיע למסקנה שהפיטורים אינם מוצדקים והארגון החליט על שביתה.
השביתה החלה ב-16 בינואר ולמחרת הצטרפו לשביתה מפעלים נוספים בעיר.
ב-21 בינואר מספר השובתים הגיע ל-150 אלף.
ב-19 בינואר, במקביל לשביתה, גפון הציע לכתוב פנייה ישירה לצאר.
כמו כן, הציע שביום ראשון המפגינים יגיעו מלווים במשפחותיהם לכיכר ליד ארמון החורף להעברת הפנייה לצאר.
באותם הימים הצאר לא היה בבירה ושהה בארמון הקיץ בפרבר הבירה בכפר הילדים.
בישיבה שהתקיימה בערב 21 בינואר בראשות שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי סוכם לא לאפשר למפגינים להגיע לקרבת ארמון החורף.
בהתאם לעדות שר האוצר ולדימיר קוקובצוב שהשתתף בישיבה, לכל משתתפי הדיון היה ברור שלא תהיה שפיכות דמים והמפגינים יתפזרו לאחר שיקבלו את ההוראה לעשות כן מהצבא.
סוכם לעצור את גאורגי גפון, אך המשטרה לא הצליחה לבצע את המעצר.
באותו ערב משלחת של 10 אנשי רוח בראשות מקסים גורקי הגיעה למשרד הפנים.
הם ביקשו להיפגש עם השר אך הוא נעדר מהמשרד.
בנוסף דווח להם שהשר מודע לנעשה והשלטונות נערכים להפגנה.
ביום שבת, התארגנו פועלים (חלקם ממפעל פוטילוב) ובני משפחותיהם לקראת האירוע הקרב.
התוכנית הייתה לתפוס 6 נקודות מפתח ברחבי העיר.
הם נשאו איקונינים (סמלי דת), שרו מזמורים וצעדו לעבר ארמון החורף של הצאר.
ב-11:30 התקרבו המפגינים, וביניהם גאורגי גפון, למקום בו הוצבו החיילים.
גפון קרא למפגינים לפרוץ את המחסום.
בסך הכול החיילים ירו 4 פעמים.
באירוע זה נהרגו כ-40 מפגינים.
גאורגי גפון בעצמו הוסתר על ידי פנחס רוטנברג בדירתו של מקסים גורקי.
אירועים דומים התרחשו בכל מקום אחר בו מפגינים התקרבו למחסומי הצבא.
הגרסה הרשמית הראשונה הייתה שנהרגו 96 איש ו-333 נפצעו, אשר בהמשך עודכנה ל-130 הרוגים ו-299 פצועים.
ולדימיר לנין במאמרו שפורסם ב-31 בינואר 1905 ציין 4600 הרוגים ופצועים.
למספר זה אין בסיס באף מספר היסטורי.
השמועות דיברו על כך שלבתי החולים של העיר הובאו 1216 הרוגים ומעל 5000 פצועים.
אין לכך עדות במסמכי בתי החולים ועדויות הרופאים שפורסמו בתקופה הסובייטית תמכו במניין הנפגעים הרשמי.
תוכנית אפשרית להרוג את הצאר
היו שמועות שבמהלך יום ראשון העקוב מדם, הייתה תוכנית לרציחת הצאר.
ראש המשטרה החשאית בסנקט פטרסבורג תיאר תוכנית זו על בסיס מידע שקיבל על שיחה שהתקיימה בין גאורגי גפון לבין מהפכן אחר, פיוטר רצ'נקובסקי.
"פתאום שאלתי את גפון, אם יש תוכנית אפשרית להרוג את הצאר.
גפון השיב: 'כן, זאת אמת.
זו הייתה תוכנית של רוטנברג, לא שלי.
נודע לי על כך מאוחר יותר".
אומנם אין לכך סימוכין משום מקור אחר, אך לפי התוכנית של גפון, הצאר לא היה אמור לצאת מהארמון, הוא רק היה צריך להסכים להיפגש עם משלחת הפועלים כשגפון בראשה.
אם הצאר היה יוצא מהארמון לכיוון המפגינים, נבחר צוות מפגינים שתפקידו היה להגן על הצאר מכל אפשרות לפגיעה.
גפון כתב שהוא בטוח שאם הצאר היה יוצא למפגינים לא היה קורה לו דבר.
הצאר, שבאותו יום לא היה בסנקט פטרבורג, תיאר אותו כ"כאוב", אולם דיווחים שונים שטפו את העיר והיו הפרות סדר ובזיזות.
ההתארגנות של גפון הסתיימה באותו היום והוא עזב במהירות את רוסיה.
הוא חזר לרוסיה באוקטובר אותה שנה והיה ניסיון לגייסו שוב מצד המשטרה החשאית.
פנחס רוטנברג (מאוחר יותר מייסד חברת החשמל בארץ ישראל), שותף לפעילותיו של גפון במהפכת 1905, דיווח על מגעיו של גפון עם המשטרה לאנשי מפלגתו לשעבר, ואלו דנו אותו למוות.
היה זה ככל הנראה רוטנברג עצמו שתלה אותו באפריל 1906.
יום ראשון של הדקלים או יום ראשון של כפות התמרים הוא חג נוצרי החל ביום ראשון שלפני הפסחא.
החג מציין את כניסתו של ישו לירושלים כמה ימים לפני הפסיון.
החג הוא הראשון בסדרת מועדים החלים בשבוע לפני הפסחא, השבוע הקדוש, החותם את עונת התענית (לנט).
יום ראשון של הדקלים הוא מועד קדום שמקורותיו עוד בנוסח ירושלים העתיק, ונראה שנחגג לכל המאוחר במאה התשיעית.
בכנסיות רבות מצוין החג על ידי חלוקה של כפות תמרים למתפללים.
לעיתים, כפות התמרים נקשרות בצורת צלב.
הקושי בהשגת עלי דקל במקומות מסוימים, בתקופה זו של השנה, הוביל לשימוש בעצים חליפיים כגון ערבה.
מקובל לערוך תהלוכות, בייחוד של ילדים, הנושאים כפות דקלים (או ענפי עצים אחרים) שבורכו במים קדושים ומשחזרים את כניסת ישו לירושלים בקריאות "הושע נא!" וכו', עם חמור או פסל חמור ועליו דמות ישו כסמל לחמורו של משיח.
במרכז אירופה, דמות נוספת המקושרת עם יום ראשון של הדקלים היא "ארנב הדקלים", שמקורו כנראה במסורות שהולידו גם את ארנב הפסחא.
הפופולריות של האחרון עקרה לגמרי כמעט את "ארנב הדקלים" ואזכורו כיום נדיר.
בשנה הליטורגית הקתולית, צבעי היום הם אדום ולבן והוא מצוין גם בהקראת חלקי הבשורה הנוגעים לפסיון של ישו.
בכנסייה האורתודוקסית, מוקלות חומרות הצום לקראת סוף עונתו ומותר למשל לאכול דגים החל מאותו היום.
על פי המסופר בברית החדשה, ישו לן בבית עניה (קרוב לאלעיזריה של ימינו) ושלח שני תלמידים לכפר סמוך להביא לו אתון ועַיִר שמעולם לא רכבו עליו.
הוא הורה שיענו לשואלים כי העיר דרוש לשם האל אך יוחזר בקרוב.
הוא נכנס רכוב על גבי העַיִר לירושלים ואנשי העיר כיסו את הדרך לפניו בענפים ובירכו אותו בברכת: "ברוך הבא בשם השם".
ייתכן שנכנס דרך שער הרחמים, מקום כניסת המשיח על פי המסורת היהודית, אך סביר יותר כי נכנס בכניסה הדרומית לעיר, שהובילה ישירות לבית המקדש.
המנהג לכסות את הדרך לפני אדם חשוב היה נפוץ במזרח הקדום.
ישנם חילופי גרסאות בין הבשורות מה בדיוק אנשי העיר הניחו לפני ישו.
הבשורות הסינופטיות מדווחות כי הם פשטו בגדים לפניו ורק בבשורה על פי יוחנן מצוינים עלי דקל.
ברומא העתיקה עלי דקל היוו סמל לניצחון, ואולי בהקשר זה מרמזים על השאיפות הפוליטיות של היהודים להשתחרר מעול הרומאים.
יש הטוענים כי הכניסה לעיר התרחשה תוך כדי חג הסוכות שבו הלולב משמש כאחד מארבעת המינים, למרות שבמסורת הנוצרית מקובל כי היה זה בחג הפסח.
יום ראשון הגדול הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת ספורט אשר עלה לאקרנים בשנת 1999. בסרט, בבימויו של אוליבר סטון, מככבים אל פצ'ינו, קמרון דיאז וג'יימי פוקס לצד שורה של כוכבים נוספים בתפקידים משניים.
עלילת הסרט עוקבת אחר מועדון פוטבול פיקטיבי בשם "מיאמי שארקס".
מועדון השארקס מנוהל על ידי משפחת פיצ'יונטי, אך לאחר שאב המשפחה מת עבר הניהול לידי בתו כריסטינה, המתייחסת לפוטבול כאל עסק כלכלי.
מאמן הקבוצה הוא טוני דימאטו (פצ'ינו), כוכב פוטבול בעברו שהפך למאמן הקבוצה בימיו של אביה של כריסטינה, וליווה אותה זמן רב.
על אף הישגים רבים בעבר כעת הקבוצה מדשדשת ומפסידה כסף.
העלילה נפתחת במשחק בין השארקס לקבוצה יריבה לקראת סיום העונה הסדירה ב-NFL.
השארקס מתמודדים על אחד הכרטיסים האחרונים למשחקי הפלייאוף, אך מתקשים לנצח.
דימאטו סומך בעיקר על קפטן הקבוצה, "קאפ" רוני - שחקן ותיק המתקרב לסיום הקריירה שלו, המוביל את צוות ההתקפה של השארקס זה שנים.
התקווה מתנפצת במהרה לאחר שקאפ נפצע ולא יכול להמשיך לשחק.
לאחר שגם המחליף של "קאפ" נפצע, נאלץ דימאטו לפנות לקוורטרבק השלישי שלו - וילי בימן, שחקן צעיר אלמוני שמעולם לא שיחק במעמד שכזה.
על אף הציפיות הנמוכות מצליח בימן להוביל את השארקס לניצחון וכוכבו מייד דורך.
ציר העלילה העיקרי סובב סביב בימן, אשר לאחר התהילה הפתאומית רב עם חברתו, חי חיי הוללות ומבקר את חבריו לקבוצה ואת דימאטו, עד אשר כולם מפנים לו גב.
צירי העלילה מגיעים לנקודת שיא במשחק הפלייאוף של השארקס, בו בימן משלים עם חברי הקבוצה, קאפ חוזר למגרש ומשתף פעולה עם בימן, כריסטינה מבינה כי טעתה בדרך התנהלותה חסרת הפשרות ודימאטו מוביל הקבוצה לניצחון.
באפילוג הנהלת השארקס מקיימת מסיבת עיתונאים לאחר העונה המוצלחת לרגל עזיבתו של דימאטו.
כריסטינה מודה לדימאטו על עזרתו רבת השנים, אך זה, בפיתול לא צפוי בעלילה, מכריז כי הוא עוזב לקבוצה חדשה ולוקח עמו את בימן.
צוות השחקנים מגוון וכולל מספר רב של כוכבי קולנוע, פוטבול ואף מוזיקה.
בין שחקני הקולנוע ניתן למנות את אל פצ'ינו (המגלם את טוני דימאטו), קמרון דיאז (כריסטינה פיצ'יונטי), ג'יימי פוקס (וילי בימן), דניס קווייד ("קאפ" רוני) וג'ון מקגינלי (ג'ק רוז).
לצידם מופיעים גם מספר כוכבי פוטבול לשעבר, כגון לורנס טיילור ("שארק", רכז ההגנה של הקבוצה) וג'ים בראון (מאמן ההגנה של הקבוצה).
עוד לצדם מופיע כוכב הראפ אל אל קול ג'יי (ג'וליאן) וארון אקהרט (ניק).
במאי הסרט אוליבר סטון שיבץ במהלך הדיאלוגים והסצנות השונות "חיתוכים" שונים להמחשת הרגשות והאסוסיאציות של הדמויות.
כך, למשל, בעוד שהמאמן משוחח עם שחקנו על ההקרבה הנדרשת ממנו משולבים בסצנה קטעים מתוך סצנות קרבות הגלדיאטורים בבן חור.
במקרים אחרים, כאשר המאמן המזדקן מתרפק על עברו נראים קטעי ארכיון של משחקי פוטבול בהם, כביכול, נטל חלק.
קווי העלילה השונים משתלבים זה בזה גם במהלך סצנות, כך שנוצר רצף של קטעים קצרים משתי סצנות המשתלבים יחדיו, לעיתים במעין מונטאז'.
דוגמה לכך היא סצנת השיא של הסרט, בו הקבוצה נאבקת לזכות במשחק הפלייאוף; סטון בחר להציג את השניות האחרונות והמכריעות של המשחק כאשר הן נקטעות שוב ושוב בשיחה בין בעלת הקבוצה כריסטינה לאמה, אודות אופן התנהלותה של כריסטינה.
במהלך הקטעים המציגים את השיחה מופיע שעון הסופר את השניות לסוף המשחק, אשר מתנהל במקביל.
הסרט משופע גם בנעימות ושירים המלווים את הסצנות השונות.
בין השירים בולטים במיוחד שירי ראפ, חלקם בביצועו של אל אל קול ג'יי המופיע גם בסרט.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-22 בדצמבר 1999, לקראת ערב חג המולד - ובכך זכה לסוף שבוע ארוך בו סרטים נוטים לזכות בהכנסות רבות יותר בארצות הברית.
כמו כן, היה זה שיא העונה הרגילה בליגת הפוטבול האמריקאית ולקראת משחקי הפלייאוף.
תחת תנאים אלו היה הסרט למכניס ביותר באותו סוף שבוע בארצות הברית, בו גרף כ-13.5 מיליון דולר.
הכנסות הסרט ירדו באופן מתון יחסית והסרט ירד מהאקרנים בארצות הברית לאחר שגרף כ-75.5 מיליון דולר.
הכנסותיו מחוץ לארצות הברית הסתכמו בעוד כ-24.7 מיליון דולר, ובכך הביאו את סך ההכנסות למעט מעל 100 מיליון דולר, כמעט פי 2 מתקציב ההפקה של הסרט.
מבקרי הקולנוע קיבלו הסרט בדעות מעורבות.
חלקם התלוננו על סגנון העריכה התזזיתי לעיתים בו השתמש סטון, בעוד אחרים הלינו על חוסר בשורה תחתונה או בלבול בין קווי העלילה הרבים.
לעומתם, מבקרי קולנוע אחרים דווקא שיבחו את הסרט.
כך, לדוגמה, כתב רוג'ר איברט כי אמנם הסרט עמוס בקלישאות, אך הבימוי והמשחק מצליחים להתעלות מעליהן.
ביקורת אף מחמיאה יותר לסרט, נשמעה מפיו של ג'יימס בררדינלי.
לטענתו של בררדינלי, שחקני הקבוצה מוצגים כגלדיאטורים המושלכים אל הזירה ללא כל אפשרות לשרוד.
בדימוי חריף זה מפגין אוליבר סטון את חושיו המפותחים להיסטוריה, ומראה וירטואוזיות בבימוי ריאלסטי וסוריאליסטי כאחד.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין והיה מועמד לפרס "דב הזהב".
יום קולומבוס הוא חג רשמי אשר נחגג במדינות רבות בעולם המערבי ומחוצה לו, המסמל את יום השנה להגעתו של כריסטופר קולומבוס ליבשת אמריקה, ב-12 באוקטובר 1492.
האירוע נחגג תחת השם יום קולומבוס בארצות הברית, יום הגזע (Día de la Raza) במדינות אמריקה הלטינית, יום התגלית בבהאמס, יום ההיספניוּת (Día de la Hispanidad) והחג הלאומי (Fiesta Nacional) בספרד, יום הכבוד לגיוון התרבותי בארגנטינה ויום האמריקות באורוגוואי.
חגים אלו נחגגו באופן בלתי רשמי החל מסוף המאה ה-18, ובאופן רשמי באזורים שונים החל מתחילת המאה ה-20. היום שנוי במחלוקת מכיוון שהגעתו של קולומבוס לאמריקה הובילה לכך שהספרדים השמידו בשיטתיות את החברה והתרבות הילידית, שיעבדו המונים, ניצרו את האוכלוסייה בכוח, ורצחו מאות אלפים.
ב-2019, מספר מדינות בארצות הברית המירו את היום ל"יום הילידים".
יום קולומבוס נהפך לראשונה לחג רשמי במדינת קולורדו בשנת 1906, ונהפך לחג פדרלי בשנת 1937, למרות שככלל, אנשים חגגו את מסעו של קולומבוס עוד מהתקופה הקולוניאלית.
בשנת 1792, ניו יורק וערים נוספות בארצות הברית ציינו בחגיגות את יום השנה ה-300 להגעתו של קולומבוס אל ה-'עולם החדש'.
ביום השנה ה-400 למאורע, בשנת 1892, קרא הנשיא בנג'מין הריסון לתושבי ארצות הברית לחגוג את יום קולומבוס.
במהלך אותן החגיגות, מורים, כמרים, משוררים ופוליטיקאים השתמשו במנהגים הלקוחים מיום קולומבוס כדי להעביר אידיאלים של פטריוטיות.
מנהגים פטריוטיים אלו אוחדו מסביב לנושאים כמו תמיכה במלחמה, מגבלות האזרחות במדינה, חשיבות הנאמנות לאומה, וחגיגת ההתקדמות החברתית.
איטלקים-אמריקאיים רבים חוגגים את יום קולומבוס כחגיגה של המורשת האישית שלהם, כאשר האירוע הראשון מחגיגות אלו אירע בניו יורק ב-12 באוקטובר 1866. יום קולומבוס הוכר לראשונה כחג בארצות הברית בזכות הפעילות הלוביסטית של אנג'לו נוצ'ה, איטלקי מדור ראשון, בדנוור.
חגיגות יום קולומבוס הרשמיות הראשונות הוכרזו על ידי מושל קולוראדו, ג'סי פ.
מקדונלד בשנת 1905, והחג לראשונה הוגדר כחוק בשנת 1907. באפריל 1934, כתוצאה מפעילותם הלוביסטית של פעילי הארגון הקתולי 'אבירי קולומבוס', הקונגרס האמריקאי יחד עם הנשיא דאז פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריזו על ה-12 באוקטובר כחג פדרלי אשר יכונה בשם 'יום קולומבוס'.
מאז שנת 1971, הוחלט לתקן את מועד תחולתו של החג ליום שני השני בחודש אוקטובר, באופן מקרי בדיוק אותו היום בו נחגג חג ההודיה במדינת קנדה השכנה.
כיום, החג מוכר בארצות הברית על ידי הבנקים, שוקי האג"ח, שירות הדואר האמריקאי וסוכנויות פדרליות אחרות, רוב המשרדים הממשלתיים, ומספר מחוזות חינוך.
עם זאת, חלק מהעסקים והבורסות ממשיכים לפעול גם בחג, ואף קיימות מדינות ועיריות הנמנעות כלל מלחוג אותו.
אופן חגיגתו של יום קולומבוס משתנה על פני אזורים שונים בארצות הברית, ונע החל ממצעדים המוניים ועד להתעלמות כוללת מציון החג.
מרבית המדינות מציינות את יום קולומבוס כחג מדיני רשמי, למרות שחלק מהמדינות מציינות אותו ברמה נמוכה יותר כ'יום הכרה' בלבד, ושלוש מדינות כאמור כלל אינן חוגגות את החג.
בדומה להתייחסות אל החג בארצות הברית עצמה, גם בטריטוריה האמריקאית של פוארטו ריקו יום קולומבוס הוא חג רשמי.
יום פורטוגל (בפורטוגזית: Dia de Portugal, de Camões e das Comunidades Portuguesas) הוא היום הלאומי הרשמי של פורטוגל הנחגג מדי שנה בתאריך 10 ביוני.
היום נערך לזכרו של גדול הסופרים הפורטוגזים לואיש דה קמואש שנפטר בתאריך זה בשנת 1580.
יום פתוח הוא יום פעילות יזומה המתוכננת ומאורגנת על ידי ארגון או מוסד, במטרה להציג בפני המתעניינים את הפעילות וההישגים של הארגון, ולשווק אותו לקהל הרחב.
ביום זה מתאפשרת גישה חופשית למתקני הארגון, שלרוב אינם פתוחים בפני הציבור, ומתקיימות בו פעילויות שונות בהן הארגון מוצג ומשווק בפני הקהל.
ימים פתוחים מתקיימים לעיתים קרובות במוסדות אקדמיים שונים, במטרה להציג בפני המתעניינים בלימודים אקדמיים את אפשרויות הלימודים במוסד.
היום הפתוח מתקיים במכללות ובאוניברסיטאות פעם בשנה או מספר פעמים בשנה, סמוך למועדי הרישום לשנת הלימודים האקדמית הבאה או לסמסטר הלימודים הקרוב.
במהלך היום הפתוח מוצגים תכנים הנלמדים במוסד האקדמי, הישגים של המוסד, מתקניו וכיתות הלימוד שלו ועוד.
נערכים מפגשים עם סגל המרצים, סטודנטים ובוגרים, ומוצע ייעוץ אקדמי לבחירת מסלול לימודים, כך שאלו משמשים כממליצים או סוכני מידע עבור ציבור המתעניינים בלימודים.
זאת במטרה להשפיע על המתעניינים לבחור בו כמוסד האקדמי ללימודיהם.
הפעילות מלווה בהגשת כיבוד קל, הרצאות והסברים על מוסד הלימודים בחוגים השונים, חלוקת חוברות מידע, ואפשרות לבקר במתקני הקמפוס פתוחים לרשות הקהל (לרבות כיתות לימוד, אולפני רדיו, מעבדות ועוד).
יום ערים למען החיים הוא מועד לציון מחאה נגד עונש מוות.
הוא מתקיים כל שנה ב-30 בנובמבר ברחבי העולם.
האירוע מציין את הביטול המתועד הראשון של עונש המוות, בידי לאופולד הראשון, דוכס טוסקנה ב-30 בנובמבר 1786.
בשנת 2009 השתתפו במיזם כ-60 ערי בירה ויותר מ-1,200 ערים ועיירות מסביב לעולם.
ב-2005 השתתפו הערים גם בכנס "אפריקה לחיים" על עונשי המוות באפריקה שבו 14 שרי המשפטים ממדינות אפריקה נפגשו בטוקסנה, איטליה.
יום קרוגר (באפריקאנס: Krugerdag ובאנגלית: Kruger Day) או יום הגיבורים (באפריקאנס: Heldedag ובאנגלית: Heroes' Day) היה חג לאומי שנחגג בעבר בדרום אפריקה מדי שנה ב-10 באוקטובר.
החג היה בתוקף בין השנים 1882 ו-1899 ברפובליקות האפריקאנריות (הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית), ומאוחר יותר בין השנים 1952 ו-1993 תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
החג נועד לשאת על נס את ערכי העם האפריקאנרי ומורשתו, ונקבע ליום הולדתו של המנהיג האפריקאנרי הבולט פול קרוגר.
יום קרוגר נחגג לראשונה ב-10 באוקטובר 1882, כשנה לאחר היבחרו של קרוגר לנשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
שנים רבות קודם לכן היה כבר קרוגר לדמות פופולרית בציבור האפריקאנרי בדרום אפריקה, והחל משנת 1882 נחגג יום הולדתו כיום משתה לאומי.
לאחר שבשנת 1902 הרפובליקות האפריקאנריות חדלו מלהתקיים עם תבוסתן לאימפריה הבריטית במלחמת הבורים השנייה, פסק יום קרוגר מלהיות חג תקף.
בחל משנת 1910, עם זכייתה של דרום אפריקה בעצמאות והקמת איחוד דרום אפריקה, החג עדיין לא זכה להכרה חוקית, אך בכל זאת הוא נחגג באופן נרחב יחסית מדי שנה, בעיקר בקרב החברה דוברת האפריקאנס במדינה.
בין השאר ערכו החוגגים מצעדים ברחובות הערים המרכזיות.
בשנת 1952, כארבע שנים לאחר עליית המפלגה הלאומית לשלטון וראשית משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, חזר יום קרוגר להוות חג לאומי במדינה.
עם זאת, בגלגולו הנוכחי זכה החג לשם חדש – יום הגיבורים.
עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994 ועליית הקונגרס הלאומי האפריקני לשלטון, הוסר החג מרשימת חגי דרום אפריקה החדשה.
יום קנברה הוא חג לאומי רשמי, שנחוג מדי שנה ביום שני השני של חודש מרץ בטריטוריית הבירה האוסטרלית.
החג נחוג על מנת לציין את אירוע חנוכת העיר קנברה ומועד הענקת שמה הרשמי.
בטקס שנערך ב-12 במרץ 1913, הליידי דנמן, אשת המושל הכללי של אוסטרליה, הלורד דנמן, חנכה את העיר והעניקה לה את שמה.
ב-3 במרץ 2007 השר אנדרו בר הציע לחוקק חוק, לפיו התאריך יצוין ביום שני השני של חודש מרץ (כאשר קודם לשנה זו החג צוין ביום שני השלישי של חודש מרץ), על מנת שהוא יצוין בסמוך לתאריך המקורי.
במסגרת החג נערך פסטיבל קנברה, שמתקיים בין 11 ל-20 במרץ מדי שנה.
יום ראשון מעונן הוא סרט דרמה יווני של הבמאי מנוסוס מנוסאקיס.
הסרט מתבסס על ספר בשם זהה של ג'ורג' סקמפרדוניס.
הסרט הוקרן לראשונה בישראל בסינמטק ירושלים בפסטיבל הסרטים היהודי ב-2017.
עלילת הסרט מתרחשת בסלוניקי שביוון תחת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
במרכז הסרט עומדים סיפורם של ג'ורג' הנוצרי ואסטריאה היהודיה.
שני הצעירים מתאהבים, תוך התנגדות עזה של משפחות שניהם לאהבתם.
ג'ורג' מעורב בפעילות המחתרת המקומית פעילות שגם אסטריאה קשורה אליה.
ברקע נמצאים הטברנה של ציצאניס, וזמרת הבית שלו, וזה המקום שגם ג'ורג' עובד בו בערבים.
בינתיים יהודי המקום סובלים מגזירה הרודפת גזירה אחרת.
החל משליחתם לעבודת כפייה מפרכת, שוד וביזה, חובת ענידת טלאי צהוב, התעללות בכיכר החרות, ולבסוף כליאתם בגטו ושילוחם למחנות המוות ברכבות, אקט בו מסתיים הסרט.
יום ראשון בפארק עם ג'ורג' הוא מחזמר עם מילים ולחן מאת סטיבן סונדהיים, ותסריט מאת ג'יימס לפיין (James Lapine).
המחזמר נכתב בהשראת הציור יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט של הצייר הפוינטיליסטי הצרפתי ז'ורז' סרה.
העלילה סובבת סביב ג'ורג', גרסה בדיונית של סֶרָה, שמכניס את עצמו עמוק אל ציור יצירת המופת שלו, וסביב הנין שלו (הקרוי אף הוא ג'ורג'), אמן עכשווי.
הפקת הבכורה בברודוויי התקיימה בשנת 1984.
המחזמר זכה בפרס הפוליצר לדרמה לשנת 1985, בשני פרסי טוני על עיצוב (ובמועמדות למחזמר הטוב ביותר), בשמונה פרסי דרמה דסק, בפרס אוליבייה למחזמר הטוב ביותר לשנת 1991, ובפרס אוליבייה להפקה המוזיקלית הטובה ביותר לשנת 2007.
לאחר הכישלון והביקורות הקשות שספג המחזמר Merrily We Roll Along בשנת 1981 (שנסגר לאחר 16 הצגות בלבד), הודיע סטיבן סונדהיים על כוונתו לפרוש מהתיאטרון המוזיקלי.
ג'יימס לפיין שכנע אותו לשוב לעולם התיאטרון, לאחר ששניהם שאבו השראה מהציור יום ראשון אחר הצהריים על האי לה גראנד ז'אט.
השניים בילו מספר ימים במכון האמנות של שיקגו כשהם מתבוננים בציור.
לפיין הבחין כי ישנה דמות מרכזית אחת שחסרה בקומפוזיציה – הצייר עצמו.
תובנה זו שימשה נקודת מוצא ליצירת המחזמר, שהתפתחה לכדי הרהור על אמנות, קשרים רגשיים וקהילה.
המחזמר מציג גרסה בדיונית של חייו של הצייר ז'ורז' סרה.
אף אחד מילדיו לא שרד את גיל הינקות, כך שלא נותרו לו יורשים.
בת זוגו הלא-רשמית הייתה מאדלין קנובלוך, שילדה את שני ילדיו – אחד מהם לאחר מותו.
בניגוד לדמותה של דוט במחזמר, קנובלוך חיה עם סרה עד מותו, ולא היגרה לארצות הברית.
היא נפטרה משחמת הכבד בגיל 35.
בשנת 1884, ז'ורז' סרה, המכונה במחזמר ג'ורג', מצייר סקיצות עבור הציור הגדול הבא שלו - האי לה גראנד ז'אט בנהר הסן.
פילגשו, דוט, מדגמנת עבורו, ומתלוננת על חוסר נוחות, אך ג'ורג' שקוע בציור ("Sunday in the Park with George").
דמויות נוספות מתחילות להופיע, בין היתר גברת קשישה ואחות, כשברקע נבנה מגדל אייפל.
ז'ול, אומן נוסף, ואשתו איבון מותחים ביקורת על עבודתו של ג'ורג' ("No Life").
הזוג פוגש את ג'ורג' בפארק, מפטפט עמו מבלי להזכיר את הביקורת שלהם על עבודתו, וממשיך בדרכו.
כשהשניים עוזבים, דוט מביעה את הבוז שהיא חשה כלפיהם, ועוזבת את הפארק מרוצה לאחר שג'ורג' אמר לה שילכו מאוחר יותר לפולי.
ג'ורג' מנסה לצייר את דיוקנה של הגברת הקשישה, אשר מתברר כי היא אמו, אך היא אינה מזהה אותו.
ג'ורג' ודוט נמצאים בסטודיו של גורג', הוא מצייר ומתקשה לבצע את עבודתו בצורה הטובה ביותר, בזמן שדוט מפנטזת להיות נערת פולי ("Color and Light").
למורת רוחה של דוט, ג'ורג' מודיע כי לא יוכל לבוא הלילה לפולי, כי עליו להמשיך לעבוד על הציור.
יום ראשון בפארק, כעבור זמן מה, ג'ורג' יוצר רישום של מלח וכלבו, ושתי בנות בשם סלסט נמצאות בציור.
בזמן שג'ורג' משוחח עם במלח, דוט מופיעה לצד לואי האופה.
הנשים מרכלות על כך שדוט נראתה עם גבר אחר, ומציינות את הרומנים האחרונים של ג'ורג' עם מספר נשים ("Gossip").
ז'ול מספר לאיבון, כי ישנה יוזמה לכלול את ציוריו של ג'ורג' בתערוכה חשובה, והשניים אינם מרוצים מן הרעיון.
המלח מדבר בגסות אל לואיז, בתם של ז'ול ואיבון.
ג'ורג' מתקן אותו, והמלח הזועם, עוזב.
ג'ורג' ממשיך ברישום הכלב, ומשוחח עם דוט שנאלצה לעזוב את הסטודיו שלו.
לואי מופיע עם מאפה שאפה עבורה, וג'ורג' מתרחק.
ג'ורג' שב לצייר את הכלב, ומדמיין את מחשבות המבקרים בפארק ("The Day Off").
ז'ול וג'ורג' משוחחים על עבודתו של האחרון.
ז'ול אומר לג'ורג' להפסיק עם הניסיונות, ולהתחיל להיפגש עם קונים אפשריים.
המלח אומר לג'ורג' שאמנים לא באמת יכולים להכיר את מושאי הציור שלהם, ומאשים את ג'ורג' בכך שהוא מצייר את מה שמתאים לו ולא בהכרח את מה שנכון.
דוט מספרת שפגשה אדם טוב, לואי.
הוא לא מה שהיא חשבה שיהיה, אבל נראה שג'ורג' לא יכול להיות איתה, והיא אינה רוצה להישאר לבד ("Everybody Loves Louis").
אדון וגברת, שני תיירים אמריקאים, מופיעים עם מאפים.
השניים החליטו לקחת איתם הביתה אופה.
שתי הבנות בשם סלסט מושכות את תשומת ליבם של שני חיילים.
ג'ורג' מצייר ומהרהר בהחלטתה של דוט לעזוב אותו.
הוא חש שהוא צופה מן הצד בעולם חי את החיים, בזמן שהוא מנסה ללכוד זאת בציוריו, ומבין שלעולם לא יוכל להתמסר למערכת יחסים מבלי שהאמנות תפריע ("Finishing the Hat").
דוט, אשר בהריון מג'ורג', מגיעה לסטודיו ומבקשת ממנו את הציור שבו היא מופיעה.
גם ז'ול ואיבון מגיעים, ובזמן שג'ורג' וז'ול מתבוננים בעבודתו של ג'ורג', איבון ודוט משוחחות על מצבה של כל אחת מהן.
ג'ורג' מנסה לעניין את ז'ול בנוגע לשימוש שלו בצבע, אך הלה מאשים אותו שהוא מנסה להיות מדען ולא צייר.
ז'ול אומר בחוסר רצון שינסה לדבר בטובתו של ג'ורג' בנוגע לתערוכה הבאה.
ג'ורג', המאוכזב מכך שז'ול אינו תומך בעבודתו, שוכח מנוכחותה של דוט עד שהיא אומרת לו שהיא ולואי עומדים להתחתן ולעבור לאמריקה.
ג'ורג' מגיב בביטול וחוזר לציור שלו.
דוט זועמת על חוסר האכפתיות שלו, ומתחננת שיבקש ממנה להישאר, אך הוא אינו עושה זאת ("We Do Not Belong Together").
ג'ורג' שב לפארק, ומצייר את הגברת הקשישה.
השניים חולקים זיכרונות טובים, אך מנוגדים: היא כמהה לדברים שנעלמים מחייה, והוא מנסה ללכוד על הבד את העולם הקיים ("Beautiful").
לואי ודוט מגיעים יחד עם בתה של דוט, מארי.
דוט מביאה את מארי לג'ורג' ושוב מבקשת את הציור שלה שצייר, אך הוא אומר שצייר עליו מחדש דוגמנית אחרת.
ג'ורג' מסרב להכיר במארי כבתו, מתנצל בקרירות, ודוט ולואי עוזבים.
אמו של ג'ורג' מודאגת לגביו ודוחקת בו להתחבר עם אנשים.
ז'ול ופרידה מגיעים לפארק וחולקים רגע אינטימי, ושתי הבנות בשם סלסט ושני החיילים מתווכחים.
איבון מוצאת את לואיז, שמספרת לה שמצאה את אביה ז'ול עם פרידה.
איבון מאשימה את ז'ול בבגידה ופורץ ויכוח בין ז'ול, פרנץ, איבון ופרידה.
פורצת מהומה, בה כל הדמויות לוקחות חלק, וג'ורג' מקפיא את כולם, ומוביל כל אחד למקומו עד שנוצרת התמונה "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" ("Sunday").
הדמויות, עדיין בתמונה, מתלוננות על כך שהן תקועות בציור ("It's Hot up Here").
הדמויות עוזבות את הציור כשהן מספידות את ג'ורג', אשר נפטר באופן פתאומי.
המחזמר רץ קדימה לשנת 1984 למוזיאון בו מוצגים ציוריו של ג'ורג'.
ג'ורג', אמן ונכדה של מארי, מגיע עמה למוזיאון.
דניס, עוזרו של ג'ורג', דוחף פנימה מערכת שליטה.
ג'ורג' חושף את יצירתו האחרונה, מכונה בשם "Chromolume #7", בהשראת ציורו של ג'ורג' סרה.
ג'ורג' ומארי משוחחים על ההיסטוריה המשפחתית ("Chromolume #7").
המכונה מופעלת ומתחילה לחשוף ציור, אך מתפוצצת.
ג'ורג' מתנצל בפני מארי, ומסביר כי נוצר כשל טכני, מארי בתגובה אומרת כי היא מאמינה שהיא בתו של סרה.
ג'ורג' חלוק בדעתו בנוגע לטענה, אך מארי מציגה את ספר הדקדוק של דוט כהוכחה.
בקבלת פנים במוזיאון לכבוד ג'ורג', האורחים דנים ביניהם האם המכונה נחשבת כאומנות ומשבחים אותו, בזמן שגורג' מסתובב ביניהם ("Putting It Together").
מבקרת אומנות בשם בלייר דניאלס מעירה לו על חוסר מקוריות.
בלייר ומארי משוחחות על ציורו של סרה, ומארי אומרת כי ישנם שני דברים בחיים שכדאי להשאיר כמורשת: ילדים ואומנות ("Children and Art").
מארי נפטרה, וג'ורג' ודניס מגיעים לאי לה גראנד ז'אט, כשג'ורג' הביא עמו את הספר של דוט.
השניים משוחחים על התקנת הכרומולום, ודניס מודיע כי הוא מתפטר וברצונו לעשות משהו חדש.
ג'ורג' אומר כי גם הוא רוצה לעשות משהו חדש בחייו - ליצור אומנות שיש לה משמעות עבורו.
הוא קורא מתוך הספר של דוט, והערותיה גורמות לו לבצע חשבון נפש ("Lesson #8").
דוט מופיעה, מברכת לשלום את ג'ורג', ומתייחסת אליו כאל ג'ורג' סרה.
היא מודה לו על מה שניסה ללמדה, ושואלת אותו על עבודתו.
הוא מתוודה בפניה על הספקות שלו, והיא בתגובה אומרת שעליו להפסיק לעצור בעד עצמו ("Move On").
ג'ורג' מדקלם את מילותיו של סרה על אמנות.
הדמויות מהציור שבות להופיע באי, ועוזבות.
ג'ורג' חוזר על האמרה של סרה - קנבס ריק מתאר הרבה אפשרויות ("Sunday").
המחזמר הועלה לראשונה ב-6 ביולי 1983, בתיאטרון ג'ודי, בבימויו של לפיין.
ההפקה כללה עיצוב במה מאת טוני סטרייגס, עיצוב תאורה מאת ריצ'רד נלסון, עיצוב תלבושות מאת פטרישיה זיפרו ואן הולד-וורד, עיצוב סאונד מאת סקוט להר וניהול מוזיקלי מאת פול ג'מיניאני.
את התפקידים הראשיים גילמו מנדי פטינקין בתפקיד ג'ורג' וברנדט פיטרס בתפקיד דוט/ מארי.
ההפקה המקורית של המחזמר בברודוויי הועלתה בתיאטרון בות.
הופעות מקדימות החלו ב-2 באפריל 1984, וערב הפתיחה היה ב-2 במאי באותה שנה.
בכיכובם של פטינקין ופיטרס אשר שבו לגלם את תפקידיהם.
לפין ביים, עיצוב במה מאת טוני סטרייגס, עיצוב תלבושות מאת אן הולד-וורד ופטרישיה זיפרו, עיצוב תאורה מאת ריצ'רד נלסון ואפקטים מיוחדים מאת בראן פרן.
ההפקה הייתה מועמדת ל-10 פרסי טוני, ומתוכן זכתה בשניים: עיצוב התאורה הטוב ביותר, ועיצוב הבמה הטוב ביותר.
בנוסף, סונדהיים ולפין זכו בפרס פוליצר לדרמה.
אלבום ההקלטות של צוות השחקנים המקורי בהפקה זו זכה בפרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר.
ההפקה נסגרה ב-13 באוקטובר 1985, לאחר 35 הצגות מקדימות ו-604 הופעות רגילות.
ההפקה הראשונה בלונדון עלתה בתיאטרון הלאומי המלכותי ב-15 במרץ 1990, ורצה במשך 117 הצגות.
פיליפ קואסט גילם את ג'ורג' ומריה פרידמן את דוט.