tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1996 הציג המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק תערוכה על עבודתה "לילי רייך: מעצבת ואדריכלית" שעוררה לראשונה תשומת לב למעצבת משפיעה אך כמעט נשכחת זו.
רייך החלה את דרכה בעיצוב טקסטיל שהייתה הדרך המקצועית המקובלת עבור מעצבות בתחילת המאה ה-20. היא מילאה חלק בלתי נפרד במהלך תנועת הבאוהאוס בדסאו ובברלין בגרמניה וכיהנה בדירקטוריונים מקצועיים, כמו התאחדות העבודה הגרמנית.
לילי רייך ניהלה חברת עיצוב פנים משלה והייתה חברת סגל באוניברסיטת ברלין לאמנויות.
היא גם עבדה עם יוזף הופמן האוסטרי על עיצוב הכורסה והספה של קובוס.
בשנת 2018, קרן מיס ואן דר רוהה בספרד הציגה את המהדורה הראשונה של מענק לילי רייך לשוויון בארכיטקטורה.
המענק יועד במיוחד לחקר יצירתה של לילי רייך עצמה, ולהתעמקות בידע והפצה של דמות מהותית בתולדות האדריכלות המודרנית.
בשנת 1911, לאחר שעבדה ברבות מחנויות הכלבו האופנתיות ביותר בברלין, עיצבה רייך מתקני בגדים עבור ורטהיים.
היא גם הייתה חברה ב-ורקבונד מאז 1912, ועבדה בשיתוף פעולה עם קמעונאים גרמנים לייצור תצוגת חלונות מודרניות.
שנתון 1913 שלהם מציג תצלומי סדרה שכללו תצלום אחד מאת רייך.
אחת המיצגים הגדולים שלה היה במהלך התערוכה הבינלאומית בשנת 1929 בברצלונה.
במהלכה היא הדגישה את הצורך בחיבור לתעשייה וליצור סדרתי.
בהתאם, היא יצרה אובייקטים לייצור המוני, שנערמו זה לצד זה במאות בחיבורים אלגנטיים ומותאמים, רייך למעשה העלימה ומוססה את יצור היחידה האינדיבידואלית באופן מופשט ועולמי.
מאוחר יותר, בשנת 1937, הציגה רייך את המתקן שיצרה לייצור המוני בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1937. המיצג שלה הפך בסופו של דבר לחלק מהביתן הנאצי של אלברט שפר, במהלך יריד עולמי מתוח במיוחד.
העם הגרמני – עבודה גרמנית, 1934
המגורים בברלין של זמננו, 1931. "מופע חומרים": תערוכת עץ.
לילי רייך, בית מרקחת הפילים, ברלין 1913. "ספר השנה של ה-ורקבונד הגרמני"
בשנת 1938, רגע לפני מלחמת העולם השנייה, היגר מיס ון דר רוהה לארצות הברית, ולילי רייך המשיכה לנהל את ענייניה בגרמניה, עד מותה.
היא ביקרה אותו בארצות הברית בספטמבר 1939, אך לא נשארה שם ושבה במקום זאת לברלין.
הסטודיו שלה הופצץ בשנת 1943 והיא נשלחה למחנה עבודות כפייה בו שהתה עד 1945. לאחר שחרורה בסוף המלחמה, היא סייעה לתחייתו של הוורקבונד הגרמני, אך נפטרה בברלין לפני הקמתו הרשמית מחדש ב-1950.
ליליאן, דוכסית הלנד (30 באוגוסט 1915 - 10 במרץ 2013) הייתה דוגמנית ורעייתו של הנסיך השוודי ברטיל, דוכס הלנד.
ליליאן מאי דייוויס נולדה בסוונסי, הוריה נפרדו בשנות העשרים אך התגרשו ב-1939, היא עסקה בדוגמנות והופיעה במספר מגזיני אופנה וביניהם ווג.
ב-1940 נישאה לשחקן הסקוטי איוואן קרייג, זמן קצר לאחר נישואיהם התגייס קרייג לצבא הבריטי והלך לשרת באפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן היעדרו מהבית היא עבדה במפעל שייצר מכשירי רדיו עבור הצי המלכותי הבריטי וגם בית חולים.
ב-1943 הכירה את הנסיך השוודי ברטיל במסיבת קוקטייל בלונדון ומיד לאחר מכן החל להתנהל ביניהם קשר, וזאת על אף שהייתה נשואה באותו זמן, לאחר שבעלה חזר מן המלחמה הוא הביע בפניה את רצונו להינשא לאישה אחרת והם התגרשו.
אך הם חיו יחדיו וב-1946 הנסיך קנה בית בפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור שבצרפת וזה שימש כביתם האישי.
לבסוף ברטיל לא הגיע לכס המלוכה וב-1976 אחיינו קרל גוסטב הוכתר כמלך, ואף הוא כמלך נישא לפשוטת עם, דבר שהוביל נישואים של ברטיל וליליאן בטקס שנערך בארמון דרוטנינגהולם.
לאחר מותו של ברטיל היא המשיכה לייצג את משפחת המלוכה באירועים רשמיים, ב-2000 היא פרסמה את הביוגרפיה של אודות חייה עם הנסיך.
היא זכתה למספר אותות עיטור מטעם שוודיה וכן גם ממספר מדינות שונות.
ליליאן מולר (בנורווגית: Lillian Müller; נולדה ב-19 באוגוסט 1951) היא דוגמנית ושחקנית נורווגית.
מולר נולדה במחוז אגדר שבדרום נורווגיה, היא התגלתה על ידי הצלמת סוזה רנדל, בעקבות זאת היא הופיעה במספר מגזינים וביניהם על השער של פלייבוי, באוגוסט 1975 נבחרה לנערת החודש של פלייבוי ולנערת השנה ב-1976.
היא הופיעה כמורה לספורט בקליף לשיר "Hot for Teacher" של להקת ואן היילן, היא גם הופיעה כמושא אהבתו של רוד סטיוארט בקליף לשיר "Da Ya Think I'm Sexy?".
ב-1976 שיחקה את התפקיד הראשי בקומדיית הסקס הגרמנית "הבת של רוזמארי", דמותה בסרט התבססה על נערת ליווי שגרמה לסקנדל בגרמניה.
ב-1977 הופיעה בקומדיה התקופתית ".Casanova & Co" לצד טוני קרטיס, בשנה זו גם שיחקה בסרט הגרמני "נשים בבית חולים" לצד מיס גרמניה מרינה לנגנר.
ב-1986 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Stewardess School" העוסק בדיילות אוויר.
היא ביצעה תפקידים אורחים במגוון סדרות טלוויזיה וביניהן "המלאכיות של צ'רלי" ו"סטארסקי והאץ'".
היא גם לקחה חלק בתוכנית הטלוויזיה הנורווגית "Ja, vi elsker Hollywood!" העוסקת בנורווגיות שזכו להצלחה בהוליווד.
אחות ופעילה הומניטרית יהודייה אמריקאית.
מייסדת בית ההתיישבות "הבית רחוב הנרי", שבמסגרתו ניהלה צוות של עשרות אחיות שהעניקו טיפול לקהילות מהגרים עניות; לבסוף הפך המקום למרכז קהילתי שבתוכו שירות ביקור האחיות של ניו יורק, מערכת הסיעוד הציבורית הראשונה בעולם.
וולד נולדה באוהיו למשפחת רופאים גרמנית-יהודיתבסינסינטי, אוהיו.
אבא שלה היה סוחר אופטי; דודה, הנרי וולד, MD, היה מנתח מאומן באוניברסיטת וינה שהחל שושלת רפואית בעיר ניו יורק באוניברסיטת קולומביה בשנות השמונים של המאה העשרים.
בשנת 1878 עברה עם משפחתה לרוצ'סטר, ניו יורק.
היא פנתה למכללת ואסר בגיל 16, אך בית הספר חשב שהיא צעירה מדי.
בשנת 1889 למדה בבית הספר לאחיות בבית החולים בניו יורק.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר לאחיות בבית החולים בניו יורק בשנת 1891, ואז למדה קורסים במכללה לרפואה של האישה.
וולד טבעה את המונח 'אחות לבריאות הציבור', כדי לתאר את צורת הסיעוד החדשה שפיתחה כדי לסייע לעניים.
רעיונותיה הובילו את מועצת הבריאות בניו יורק לפתח מערכת סיעוד ציבורית ראשונה בעולם.
וולד הציעה תוכנית ביטוח בריאות לאומית וסייעה בהקמת בית הספר לאחיות באוניברסיטת קולומביה.
היא לחצה על מועצת החינוך בעיר ניו יורק להרחיב את ההזדמנויות החינוכיות לילדים עם לקויות גופניות ולמידה, להעסיק אחיות בבית הספר וליצור תוכניות לארוחת צהריים בבית הספר.
וולד הייתה כוח מרכזי במסעות הרפורמה החברתית ובריאות הציבור, והיא הייתה צלבנית בינלאומית למען זכויות אדם.
היא פעלה לביטול עבודת ילדים וסייעה בהקמת לשכת הילדים הפדרלית.
היא דגלה למען זכויות אזרח, זכות בחירה לנשים ושלום.
וולד כתבה שני ספרים המתייחסים לעבודות הבריאות בקהילה שלה, הבית ברחוב הנרי (1911) וחלונות ברחוב הנרי (1934).
בנוסף וולד הקימה את יישוב רחוב הנרי.
הארגון משך את תשומת ליבו של הפילנתרופ היהודי הבולט ג'ייקוב שיף, שסיפק לוולד כספים כדי לסייע ביעילות רבה יותר ל"יהודים הרוסים העניים "שאת טיפולם העניקה.
בשנת 1906 היו לוולד 27 אחיות בצוות, והיא הצליחה למשוך תמיכה כספית רחבה יותר מגויים כמו אליזבת מילבנק אנדרסון .
ההתיישבות ברחוב הנרי התפתחה בסופו של דבר כשירות האחיות המבקר בניו יורק .
חזונה של וולד לבית רחוב הנרי הזכיר את תפיסתם של בתי ההתיישבות השונים שקמו בארצות הברית, אולם נבע ממניעים אחרים.
וולד האמינה שכל תושבי ניו יורק זכאים לטיפול רפואי שווה והוגן ללא קשר למצבם החברתי, מעמד סוציו-אקונומי, גזע, מין או גיל.
היא טענה שלכולם תהיה גישה לטיפול בבית.
בית ההתיישבות ברחוב הנרי, כמו בתי התיישבות נוספים, הציע שיעורי אנגלית למהגרים המזרח אירופאים, העניק שירותי בנק חיסכון וסיפק הכשרה מקצועית, הרצאות ציבוריות, ספרייה ומועדונים ופעילויות שונות.
וולד יצרה את אחד מגרשי המשחקים הראשונים של העיר ניו יורק, בחצר האחורית הקטנה של בית היישוב, ועזרה בהקמת ליגת הפנאי החיצונית, שדחפה לארגן מתקני שעשועים ציבוריים ופארקים.
בשנת 1909 הציעה וולד להשתמש ביישוב רחוב הנרי לוועידת הכושי הלאומית, שהפכה למפגש המכונן של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP).
בית ההתיישבות ברחוב הנרי מציע כרגע:
דיור - ארבעה מקלטים חסרי בית, כולל אחד לניצולי אלימות במשפחה, ודיור קבוע תומך עבור אנשים חסרי בית לשעבר עם בעיות נפשיות.
תוכניות נוער - מעונות יום, שירותי צהרונים, תוכניות הכנה למכללות, תעסוקת נוער, שיעורי GED, תוכניות ספורט ובילוי, תוכנית למניעת HIV של עמיתים ומחנה יום קיץ.
מרכז לפיתוח כוח אדם - הדרכת עבודה והשמה, שירותי כוח אדם בהתאמה אישית.
שירותי בריאות - מרפאות לטיפול נפשי וראשוני המורשות על ידי המדינה, ייעוץ פסיכולוגי, תוכנית טיפול המשך יום, מרכז הורים, שירותי משפחה עם HIV ושירותי משק בית.
מרכז לאמנויות אברונס - המרכז לאמנויות אברונס ממוקם ברחוב גרנד 466, ומציע הוראת אומנויות (מחול, מוזיקה, אמנות חזותית ותיאטרון) במחירים נוחים לילדים ומבוגרים ומציע הופעות בשלושה תיאטראות, כולל בית המשחקים (1915 לערך).
יש בו גם תערוכות אמנות חזותית, מקומות עבודה של אמנים במגורים, תוכנית אומנויות בחינוך ושני מחנות קיץ (אומנות ואדריכלות).
ליליאן בטנקור הייתה אשת עסקים ויורשת הון צרפתייה.
בעת מותה, היא הייתה האישה העשירה בעולם, והאדם ה-14 בעושרו בעולם, עם הון בשווי של כ-40 מיליארד דולר.
בטנקור נולדה בפריז כליליאן שילר, בתם היחידה של מייסד חברת "לוריאל" אז'ן שילר, תומך נלהב בפאשיזם ומשתף פעולה עם המשטר הנאצי, ורעייתו, לואיז מדלן ברת'.
בהיותה בת חמש נפטרה אמה, ולאחר מכן נישא אביה לאומנת האנגלייה שחינכה אותה בביתה.
בגיל 15 היא הצטרפה לחברה של אביה כשוליה, ערבבה מוצרי קוסמטיקה והדביקה תוויות על בקבוקי שמפו.
בשנת 1950 היא נישאה לפוליטיקאי הצרפתי אנדרה בטנקור , שכיהן כשר בממשלות צרפת בשנות ה-60 וה-70 ושימש כסגן יו"ר "לוריאל".
בטנקור היה חבר ב"לה קגול", קבוצה צרפתית פשיסטית פרו-נאצית אלימה שאביה של ליליאן, אוהד נאצים, מימן ותמך בשנות ה-30 וחבריה נעצרו ב-1937. לאחר המלחמה, בעלה, כמו חברים אחרים ב"לה קגול", קיבלו משרות ב"לוריאל" למרות עברם.
לאחר נישואיהם ב-1952 הם עברו לגור באחוזה בסגנון סטרים ליין בניי-סיר-סן.
ב-1953 נולדה בתם פרנסואז בטנקור.
בשנת 1957, בטנקור ירשה את מניות "לוריאל" כשאביה נפטר, והפכה לבעל המניות העיקרית בתאגיד.
בשנת 1963, החברה הונפקה בבורסת פריז, אך בטנקור המשיכה להחזיק במניות השליטה.
ב-1974, מחשש שהחברה תולאם לאחר הבחירות בצרפת, היא החליפה כמעט מחצית ממניותיה ב-3% ממניות "נסטלה" שמצידה החזיקה במניות "לוריאל".
ההסכם בין החברות הותר ב-2004.
בדצמבר 2008, נחשף כי בטנקור, הייתה בין קורבנות ההונאה של מנהל ההשקעות היהודי-אמריקאי ברנרד מיידוף.
באוגוסט 2012, מכרה את האי הפרטי שהיה בבעלותה באיי סיישל ברווח גדול פי שלושה ממחיר הקנייה.
בטנקור מכרה את האי לארגון שימור שווייצי, שמטרתו שמירה על האוקיינוסים בעולם, שהפך אותו לשמורת טבע.
בשנת 1987, לפי רוב הדיווחים, בטנקור פגשה את פרנסואה-מארי בנייה, סופר, אמן וצלם צרפתי, כשהוזמן לצלם אותה עבור המגזין הצרפתי Egoïste .
במהלך השנים שלאחר מכן, בנייה ובטנקור התיידדו והיא הפכה לתומכת שלו, והעניקה לו מתנות המוערכות בשווי של עד 1.3 מיליארד אירו.
מתנות אלו כוללות, בין היתר, פוליסת ביטוח חיים בשווי 253 מיליון אירו ב-2003, פוליסת ביטוח חיים נוספת בשווי 262 מיליון אירו ב-2006, 11 יצירות אמנות ב-2001 בשווי של 20 מיליון אירו, כולל ציורים של פיקאסו, מאטיס, מונדריאן, דלאוני ולגר, תצלום של מאן ריי הסוריאליסטי.
בדצמבר 2007, חודש בלבד לאחר מותו של אביה, הגישה בתה היחידה פרנסואז בטנקור מאיירס תלונה פלילית נגד בנייה, והאשימה אותו בניצול חולשה פיזית ופסיכולוגית לרווח אישי.
כתוצאה מתלונתה, זרוע החקירות הפיננסיות של המשטרה הלאומית הצרפתית, פתחה בחקירה ולאחר שראיינה את חברי הצוות של בטנקור, הגישה כתב אישום בספטמבר 2009. המשפט נדחה שוב עד לסתיו 2010, לכל המוקדם, לאחר שפרטי הקלטות שנעשו על ידי עוזרה האישי של בטנקור, פסקל בונפוי, התפרסמו.
הקלטות, שהועברו למשטרה, כללו יותר מ-21 שעות של שיחה והן נוצרו מפני שהעוזר חשש שבטנקור סובלת ממחלת אלצהיימר ומרמים אותו.
הקלטות חושפות לכאורה כי בטנקור הפכה את בנייה ל"יורש הבלעדי" שלה, למעט למניות "לוריאל" שכבר הועברו לבתה ושני נכדיה.
באוגוסט 2010 נושל פרנסואה-מארי בנייה מירושת בטנקור.
ב-6 בדצמבר 2010, בטנקור השלימה עם בתה, וסיימה סדרה של תביעות משפטיות.
מדווח כי בטנקור ובנייה נפרדו, והוא נגרע בסופו של דבר מצוואתה של בטנקור.
עם זאת, הסכסוך בין האם לבתה התחדש בקיץ שלאחר מכן, כאשר בטנקור אמרה שבתה צריכה לפנות לעזרה פסיכולוגית.
באוקטובר 2011, בית משפט בצרפת פסק כי בטנקור אינה מסוגלת עוד לטפל בענייניה האישיים והעסקיים, והורה להעביר באופן זמני את ניהול ענייניה לידי בתה פרנסואז.
החלטת בית המשפט סללה את הדרך להגשת בקשה רשמית מצד פרנסואז למינויה לאפוטרופוס של אמה.
ביוני 2010, נחשפו הקלטות ובהן נשמעה בטנקור מתכננת העלמת מס.
בפרשה היו מעורבים גם שני שרים בממשלת צרפת, שהיו החשודים בקבלה לכאורה של תשלומי שוחד.
מההקלטות עולה כי בטנקור העבירה 80 מיליון יורו לחשבונות בנק בשווייץ, והתכוונה להעביר את הכספים לסינגפור בעקבות חתימת הסכם מס בין צרפת לשווייץ.
ההקלטות הן של שיחות בין בטנקור ליועץ הפיננסי שלה, שהתקיימו במהלך אותה השנה.
עקב החשיפה הסתבכה בטנקור בשערורייה פוליטית מאחר שהקלטות גם תיעדו שיחה בין בטנקור לשר האוצר הצרפתי אריק וורת, ששידל עבודה עבור אשתו בניהול הונה של בטנקור, תוך שהוא מנהל, כשר האוצר, קמפיין ציבורי מתוקשר לתפוס מעלימי מס עשירים.
יתרה מכך, בטנקור קיבל הנחה בתשלום מס של 30 מיליון אירו באותה עת.
ביולי 2010, השערורייה התרחבה, לאחר שרואת החשבון לשעבר של בטנקור, קלייר תיבו, טענה בראיון לאתר התחקירים הצרפתי Mediapart, שפוליטיקאים צרפתים שמרנים קיבלו לעיתים קרובות מעטפות עמוסות במזומן באחוזה של בטנקור בניי-סור-סיין.
היא טענה כי וורת, בזמן שפעל כגזבר של מפלגת "האיחוד למען תנועה עממית" (UMP), קיבל במרץ 2007 מעטפה המכילה 150,000 אירו במזומן לקראת הקמפיין לנשיאות של ניקולא סרקוזי.
היא גם העלתה, ואז חזרה בה, טענה שסרקוזי היה מבקר תכוף בביתה של בטנקור בזמן שהיה ראש עיריית ניי-סור-סיין מ-1983 עד 2002, וקיבל מעטפות המכילות מזומן.
כמה ימים לאחר מכן, היא הכריזה שהופעל עליה לחץ על ידי המשטרה הצרפתית לחזור בה מעדותה על המזומנים הבלתי חוקיים של ניקולא סרקוזי.
סרקוזי ומר וורת הכחישו את האשמות.
בעקבות האשמות אלו, המשטרה הצרפתית פשטה על ביתה ועל משרדו של פטריס דה מסטר, העומד בראש קלמן, החברה שבבעלות בטנקור לניהול נכסיה.
החוק הצרפתי מגביל תרומות פוליטיות ל-7,500 אירו למפלגות פוליטיות ו-4,600 אירו ליחידים.
יש לשלם תרומות מעל 150 אירו בהמחאה עם זיהוי ברור של התורם.
ביולי 2012 פשטה המשטרה על ביתו של סרקוזי בפריז, שבועות ספורים לאחר שאיבד את החסינות המשפטית שממנה נהנה כנשיא צרפת.
בנובמבר 2012, נחקר בפרשה על ידי צוות בראשות שופט חוקר.
ליליאן סנלינג הייתה "כנראה האמנית הבוטנית הבריטית החשובה ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20".
היא הייתה האמנית והליטוגרפית הראשית במגזין הבוטני של קרטיס בין השנים 1921-1952 ו"נחשבה לאחת מגדולי האמנים הבוטניים בזמנה - ציוריה היו מפורטים ומדויקים ויפים להפליא".
היא קיבלה אות כבוד של האימפריה הבריטית בשנת 1954 וזכתה במדליית ויקטוריה בשנת 1955.
ליליאן סנלינג נולדה ב -8 ביוני 1879 בספרינג הול, סנט מרי קריי, קנט למשפחתו הגדולה של ג'ון קרנל סנלינג (1841–1902), בעל מבשלת שכר ואשתו, מרגרט אליזבת, לבית קולגאלט.
היא ואחיותיה התחנכו בבית ספר בטונברידג', ויילס.
בשנים 1915–1916 לימד אותה הנרי ג'ון אלווס לצייר פרחים (שאסף במסעותיו), בביתו בפארק קולסבורן שבגלוסטשייר.
סנלינג עבדה בגן הבוטני המלכותי באדינבורו בשנים 1916 עד 1921 בציור דיוקנאות צמחים עבור סר אייזיק ביילי בלפור, מנהל הגן הבוטני ופרופסור לבוטניקה באוניברסיטת אדינבורו.
היא למדה ליטוגרפיה אצל פרנק מורלי פלטשר.
היא עזבה בשנת 1921 כדי לעבוד בגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו, כאמנית הראשית והליטוגרפית במגזין הבוטני של קרטיס.
משנת 1929 נעזרה בסטלה רוס-קרייג.
לאחר 30 שנה פרשה לגמלאות בשנת 1952 והפיקה מעל 830 ציורים ולוחות.
כרך 169 של קרטיס הוקדש לה, וכתב: "אמנית, ליתוגרפית ומאיירת בוטנית אשר בעדינות יוצאת דופן של קווי מתאר מדויקים, זוהר של צבע וגוונים מורכבים, הציגה נאמנה את רוב הצמחים שפורסמו במגזין זה בשנים 1922 עד 1952".
ציוריה ליוו גם ספרים בנושאים הבוטנאיים.
בשנת 1954 אות כבוד של אימפריה ובשנת 1955 הוענקה לה מדליית ויקטוריה, אות הכבוד הגבוה ביותר.
בשנת 1959 הוצגה עבודתה בתערוכת הדו-שנתי של גני קיו: "התרומה של גני קיו לבוטניקה במשך 200 שנה".
היא נפטרה בביתה, בסנט מרי קריי, קנט, ב־12 באוקטובר 1972.
בשנת 2007 קיים הגן הבוטני המלכותי באדינבורו תערוכה בת עשרה שבועות המוקדשת לעבודתה.
ליליאן סְלַמַה נחום (נולדה ב־18 בדצמבר 1986) היא סופרת ישראלית, המוציאה לאור את ספריה באופן עצמאי.
ליליאן סלמה נחום נולדה וגדלה באשקלון.
החלה את שירותה בצבא הגנה לישראל כפקידת שלישות ובהמשך כמשקית משמעת במנהלת תיאום וקישור עזה (מת"ק עזה).
סלמה נחום למדה כתיבה יוצרת אצל אורי פרץ-שרון, עריכת ספרות אצל ד"ר לאה צבעוני ועיצוב גרפי בסטודיו B6 בתל אביב-יפו.
בשנת 2014 עבדה סלמה נחום כסוכנת נסיעות בחברת אשת טורס, והחלה את דרכה ככותבת בפייסבוק.
ביוני 2015 התפטרה ממקום עבודתה כדי להקדיש את זמנה לכתיבת ספריה והוצאתם לאור.
נכון לשנת 2022 סלמה כותבת ומוציאה לאור את ספריה במשרה מלאה.
באוגוסט 2015 הוציאה לאור את ספרה הראשון, "בין שני עולמות".
מאז הוציאה לאור 20 ספרים נוספים, רובם בסוגת רומן פשע רומנטי ורומן רומנטי.
ספריה של סלמה נחום נמצאים באופן תדיר בין הספרים הנמכרים ביותר בע-ברית, אינדיבוק והליקון.
רבים מהם הוגדרו כרבי מכר.
ליליאן מעבירה הרצאה הנקראת "אמא, אישה, בוס" ברחבי הארץ, וכן סדנת כתיבה יוצרת.
טרילוגיית שקרים (הירושה, מקוללת ולאחות את הפצעים) (2017)
טרילוגיית הנסיכים (נסיכת המאפיה, נסיך הקרטל, מלכת הקרטל) (2024)
סלמה נחום נשואה ואם לארבעה ילדים, מתגוררת באשקלון.
ליליאן בלנד הייתה עיתונאית, צלמת וטייסת אנגלית-אירית שנחשבה לפורצת דרך בכך שתכננה ובנתה מטוס בעצמה, הטיסה אותו, והייתה לאחת הנשים הראשונות שעשו זאת.
ליליאן בלנד נולדה ב-28 בספטמבר 1878, בסמוך לעיר מיידסטון שבמחוז קנט באנגליה, למשפחה אירית מהמעמד הגבוה.
היא הייתה הילדה השלישית במשפחה, בתם של ג'ון המפרי בלנד שהיה אומן ואמילי שרלוט בלנד.
כבר מגיל צעיר החלה בלנד להתעניין בדברים שלא היו שגרתיים לנשים בתקופתה.
היא נהגה לחקור מנועים של מכוניות, עישנה, רכבה על סוסים והייתה מוכשרת בצייד, דייג ופעילויות ירי.
לאחר מות אמה, ב-1900 בלנד עברה יחד עם משפחתה לגור אצל דודתה בעיר מולדתו של אביה, במחוז אנטרים שבצפון אירלנד.
היא הייתה האישה הראשונה באירלנד שהתאמנה ברכיבה על סוסים וביקשה להשתתף בתחרות גרנד נשיונל.
בלנד לא הורשתה להשתתף בתחרות בשל היותה אישה.
בלנד עבדה כצלמת וכתבת ספורט, והייתה מהנשים הראשונות שסיקרו אירועי ספורט במגוון עיתונים לונדוניים.
עד 1908 היא כבר יצרה לעצמה שם כעיתונאית.
האהבה של בלנד לתעופה ולשמיים התפתחה בעקבות צפייה וצילום של שחפים שעפו מעליה.
הכמיהה שלה לטיסה רק גדלה כאשר דודה שלח לה גלויה הכוללת תיאור בכמה ממדים של המטוס החד כנפי של המהנדס הצרפתי לואי בלריו.
ב-1909 נכחה בלנד בכינוס תעופה רשמי בינלאומי גדול שהתקיים בבלקפול, אנגליה.
שם היא רשמה לעצמה את המידות של כלי טיס שונים בתצוגה, וצפתה בהם בזמן טיסה.
בנוסף על כך, היא למדה הרבה מספרים ומגזינים של כלי טיס.
כבר באותה שנה היא החלה לתכנן ולבנות את המטוס שלה, בבית המלאכה של דודה.
תחילה היא בנתה דאון קטן הבנוי במבנה של מטוס דו-כנפי עם מוטת כנפיים באורך של 1.8 מטרים (6 רגל) שעף בהצלחה כעפיפון.
הצלחתה עודדה אותה ליצור דאון דו-כנפי בגודל מלא.
היא בנתה אותו מעץ ועם הגה שהיה עשוי מכידון של אופניים.
הדאון המשופר היה בעל מוטת כנפיים באורך של 6.18 מטרים (20 רגל ו7 אינץ') ושקל 90.7 קילו (200 פאונד).
היא קראה לו "מייפליי" כיוון שלא הייתה בטוחה אם הוא יצליח לעוף.
בלנד אמרה בעצמה "הוא אולי יעוף ואולי לא".
תחילה, הטיסה אותו בלנד ביחד עם עוד חמישה אנשים בגבעות של קרנמוני וכשהייתה מרוצה מתוצאות הדאון ומכובד המשקל שהוא יכול היה לשאת, היא החליטה להוסיף לו מנוע.
בלנד קנתה את המנוע באנגליה והביאה אותו בעצמה ברכבת ובסירה אל בית המלאכה, את מכל הדלק אלתרה מבקבוקי וויסקי וחצוצרת השמיעה של דודתה.
ב-31 באוגוסט 1910 המייפליי הממונע היה כבר מוכן לטיסה הראשונה שלו.
בלנד המריאה משטחו של לורד אוניל שב .
נדרשו כמה ניסיונות כדי להטיס את המטוס בצורה חלקה, אך בסופו של דבר הוא הצליח להתעופף לגובה של 9.14 מטר (30 רגל) ולמרחק של כרבע מייל.
בלנד לא המשיכה לטוס מאז.
היא תכננה לפתוח עסק והמשיכה לשפר את הדגמים שלה.
שכן אביה, שהיה מודאג מכך שהיא מסכנת את חייה, קנה לה מכונית מדגם פורד.
ליליאן לימדה את עצמה לנהוג והקימה בבלפסט את החנות הראשונה של פורד באירלנד הצפונית.
בשנת 1911 נישאה בלנד לבן דודה צ'ארלס לופטוס בלנד.
יחד הם היגרו לקנדה בשנת 1912, ושם היא עזרה לו להקים חווה על יד וונקובר.
לליליאן וצ'ארלס נולדה ילדה אחת בשנת 1913 בשם פטריסיה ליליאן, שנפטרה בגיל 16 מזיהום טטנוס.
הנישואים של ליליאן וצ'ארלס לא שרדו לאחר מות בתם.
בשנת 1935 בלנד חזרה לקנט שבאנגליה וגרה שם עם אחיה עד שבשנות ה-50 פרשה לקורנוול, ושם, לדבריה, הקדישה את שארית חייה להימורים, ציור וגינון.
ליליאן בלנד נפטרה ב-11 במאי 1971 בגיל 92. היא נקברה בבית קברות בעיר שבקורנוול.
לאחר מותה היא קיבלה את הכינוי "הפמיניסטית המעופפת".
בשנת 2010, כשצוינו מאה שנים לטיסתה הראשונה של בלנד, ההכרה על פועלה ועל מעשיה פורצי הדרך התעצמה.
באוגוסט 2011 נקרא פארק גלנגורמלי שבעיר על שמה, ובו מוצג עד היום דגם מתכת של ה'מייפליי'.
ארבעה מהציורים שציירה בלנד מוצגים כיום בתערוכה על חייה במוזיאון התחבורה של אלסטר שבבלפסט.
לילי קראוס (3 באפריל 1903 – 6 בנובמבר 1986) הייתה פסנתרנית הונגרייה ממוצא יהודי.
הייתה ידועה בשל ביצועיה של יצירות של מוצרט ושל בטהובן.
במלחמת העולם השנייה הייתה כלואה במחנה כליאה של היפנים באי ג'אווה.
אחרי המלחמה קראוס היגרה לניו זילנד, שם היא קיבלה אזרחות.
בגיל 17 קראוס התחילה ללמוד באקדמיה ע"ש פרנץ ליסט ובגיל 17 היא נרשמה לקונסרבטוריון של בודפשט, שם היא למדה יחד עם זולטן קודאי ובלה ברטוק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא המשיכה ללמוד אצל סוורין איזנברגר, אצל אדוארד שטוירמן בווינה ואצל ארתור שנאבל בברלין.
ליליאן דבי-גורי חוקרת ספרות עברית ומשוררת ישראלית.
דבי-גורי נולדה בבגדאד ועלתה ארצה בשנת 1951. בתחילה התגוררה בפתח תקווה ואחר כך ברמת גן, כיום גרה בתל אביב.
היא בוגרת תואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת המ.א שלה בנושא: "היחס לנצרות ולאירופה הנוצרית בשירת גרינברג" בהנחיית פרופ' ברוך קורצווייל, ועבודת הדוקטורט שלה בנושא: "ערכי יסוד בשירתו של אורי צבי גרינברג" נעשתה בהנחייתם של פרופ' ברוך קורצווייל ופרופ' משה שוורץ.
ליליאן דבי-גורי שימשה כמרצה במחלקה לספרות עם ישראל, באוניברסיטת בר-אילן עד יציאתה לגמלאות.
מדי פעם מרצה באוניברסיטת קימברידג'.
יו"ר ועדת הפרסים של אח"י וחברה פעילה בקרן לקידום החינוך מיסודם של יוצאי עיראק.
חברת בחבר השופטים של פרס רמת גן מראשיתו ובמשך כל שנות קיומו.
ערכי יסוד בשירת אורי צבי גרינברג: תנודות שחלו במשמעותם, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1976
קורצווייל, עגנון, אצ"ג/ חילופי איגרות, ההדרה, בצירוף הקדמה והערות ליליאן דבי-גורי, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1987
המתכונת והדמות: מחקרים ועיונים בשירת אורי צבי גרינברג, עורך: הלל ויס; מערכת: יהודה פרידלנדר, אבידב ליפסקר, ליליאן דבי-גורי, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2000
על נהרות ועל ימים: שירים, ירושלים: כרמל, 2007
מעברות חיים: שירים, תל אביב: ספרא, הקיבוץ המאוחד, 2013
ראיתי יופי, שירים וצילומים, תל אביב: ספרא, 2022
הדפסות בע"מ, תשפ"ג (2023) (מאייר: דייוויד הול)
"גלות וגאולה בשירת אורי צבי גרינברג", בקורת ופרשנות 15, (תש"ם), עמ' 200-183
"הערך המטאפוראלי של הצבעים בשירת אורי צבי גרינברג: הערות לזיקת שירתו למקורות קבליים", שירה ומסתורין, (תשמ"ו) 87-73
"הערות אחדות לעניין היחסים בין ביאליק לאורי-צבי גרינברג", בתוך: הלל לביאליק, עורכים: הלל ויס וידידיה יצחקי, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ט, עמ' 336-333
"אורי צבי גרינברג - שירה וסמכות דתית: על מקורות סמכותה של השירה בין התגלות נבואית לחוויה מיסטית", בקורת ופרשנות 27, (תשנ"א), עמ' 97-79
"המוצפן בניגלות: הסיפור 'בגנים' לא"נ גנסין", מאזנים; ירחון לספרות סז, 9 (תשנ"ג), עמ' 54-48
"ההתגלמויות והדיוקנאות של תכונות האל ומהויותיו בשירת אורי צבי גרינברג", הקונגרס העולמי למדעי היהדות 11,ג, כרך 3 (תשנ"ג), עמ' 182-175
"עם צאת 'ספר העגול' (עיון בנושא העגול בשירת אצ"ג)", מאזנים; ירחון לספרות סט, 10-9 (תשנ"ה) עמ' 12-7
"המושג 'אמצע' בשירת אורי צבי גרינברג", בתוך: המתכונת והדמות: מחקרים ועיונים בשירת אורי צבי גרינברג, עורך: הלל ויס, מערכת: יהודה פרידלנדר, אבידב ליפסקר, ליליאן גורי, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס, עמ' 230-211; ראו גם בתוך: ארצות הצבי, עורכים: זיוה שמיר ואבידב ליפסקר, ירושלים: הוצאת כרמל, 2021, עמ' 169–191
"סמיר נקאש - עיון ביצירותיו הסיפוריות", ציון וציונות בקרב יהודי ספרד והמזרח (תשס"ב), עמ' 599-575
"הכרת עצמנו לנוכח האסלאם: עיון ב'מול היערות' וב'הכלה המשחררת'", בתוך: מבטים מצטלבים, עורכים: אמיר בנבג'י, ניצה בן-דב וזיוה שמיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, (2010), עמ' 313-305
"הילכו שניים יחדיו בלתי אם נועדו?
בין ש"י עגנון לברוך קורצווייל", גיליון מחקרים המוקדש לפרופסור גדעון קוץ (2019), עמ' 250-225
לילי רתוק (נולדה ב-12 ביוני 1945) היא סופרת, חוקרת ומרצה לספרות עברית.
השתתפה בעריכת האנתולוגיות ובכתיבת המדריך-למורה של "שורות ושירים" ו"לאורך השורות".
לילי רתוק נולדה בתל אביב.
בשנת 1964 החלה ללמוד בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובו עשתה את שלושת תאריה.
מ-1968 ועד לפרישתה ב-2013 נמנתה עם סגל ההוראה של החוג.
בד בבד השתתפה בעיצוב התוכניות להכשרת מורים בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה, ובכתיבת פרסומים דידקטיים.
בשנות השמונים ערכה מגזין ספרותי-רדיופוני בגלי צה"ל.
רתוק היא כלת פרס נעמת למחקר על-שם בבה אידלסון לשנת 1988
נשואה לזיו יונתן וגרה בתל אביב.
ליליאן לנקסטר הייתה שחקנית בריטית וקרטוגרפית הומוריסטית, שיצרה קריקטורות אנתרופומורפיות במפות של מדינות אירופה עם אזכורים רבים לשינויים הפוליטיים שהשפיעו על יבשת אירופה, יחד עם ייצוגים של גריבלדי וביסמרק ודמויות אחרות מאותם ימים.
היא נולדה בלונדון בשנת 1852 בשם אליזה ג'יין לנקסטר.
אביה היה סוחר צמר, תומאס לנקסטר (1817–1848) נפטר לפני יום הולדתה הרביעי, והיא גודלה על ידי אמה, תיאודורה קלאודיה לנקסטר לבית קרוסטווייט (1822–1906), שניהלה את עסקי המשפחה.
בגיל 15, לנקסטר סיפקה שתים עשרה קריקטורות של מפות צבעוניות עבור הספר המאויר Geographical Fun: Humorous Outlines of Various Countries (1868).
את ההקדמה לספר ואת הפסוק ההומוריסטי המתאר את המפות האנתרופומורפיות של מדינות אירופה סיפק ד"ר ויליאם הארווי [1796–1873].
בהקדמה לספר כתב הארווי שהמפות צוירו על ידי ילדה כדי לשעשע את אחיה החולה.
הארווי הוסיף כי לנקסטר קיבלה השראה מציור מוקדם יותר של אנגליה הרוכבת על דולפין.
הרישומים נועדו לחנך וגם לבדר, הארווי הוסיף: "שום יומן הסטורי אינו יכול להיות מובן ללא ידע במפות, ושירות טוב נעשה כאשר אנו הופכים מידע כזה לקל וברור יותר"!
ספר נוסף מאויר יחד עם מפות מאויירות היו סיפורים של E.
Hoskyn ששוב הציג את מדינות אירופה, אך הפעם מסיפורי המיתולוגיה המקומית.
החל בתחילת שנות ה-70 היא החלה בקריירה כשחקנית פנטומימה, שחקנית קומדיה וזמרת, תחילה בתיאטרון היימרקט ואחר כך ב, שם הופיעה בתור ווספינו עם להקת הפנטומימה של .
במהלך 1880 היא טיילה בארצות הברית עם המופע האנגלי אבל ההפקה הגיעה לסיומה הפתאומי בניו יורק ב, כאשר ג'ורג' קונקוסט נפצע קשה כשנפל במהלך המחזה.
עם שובה לבריטניה ב-1881 סיירה לנקסטר במחוזות שונים בהפקות שייקספיריות עם .
ב-1884 נישאה לנקסטר לוויליאם אדוארד טננט, מורה לונדוני ובעל קרקע.
במותו בגיל 43 בשנת 1897 עברה לנקסטר לברייטון, שם חידשה את יצור מפות הקריקטורות בכתב היד שלה תחת שמה מנשואים.
בשנותיה האחרונות התגוררה ליליאן לנקסטר טננט בדרום קנזינגטון בלונדון.
בשנת 2017 הוצגו שתיים ממפות כתב היד שלה שצוירו ביד בגלריה סר בספרייה הבריטית בלונדון.
ליליאן בראסייה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סטאד רן בליגת העל הצרפתית.
בראסייה גדל במחלקות הנוער של ואל ד'ארז'נטיי, RFC ארז'נטיי וסטאד רן.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של סטאד רן.
ב-20 ביוני 2019 הושאל בראסייה לואלנסיין מליגת המשנה הצרפתית.
ב-2 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד נאנסי במסגרת המחזור השני בליגה לעונת .
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל בראסייה לברסט מליגת העל הצרפתית למשך עונת 2020/2021. ב-21 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על סנט אטיין במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
ב-13 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
ב-3 ביולי 2024 הושאל בראסייה אל אולימפיק מארסיי.
ליליאן ורנון הייתה אשת עסקים ופילנתרופית אמריקאית.
היא הקימה את בשנת 1951 וכיהנה כיו"ר ומנכ"ל שלו עד יולי 1989. היא המשיכה לכהן כיו"ר עד 2003, באותה שנה הועבר התאגיד לידי תאגיד המדיה זלניק מדיה (Zelnick Media).
בשנת 1987 כשחברת ליליאן ורנון הונפקה בבורסה, החברה הייתה החברה הראשונה שנסחרה בבורסה האמריקאית שהוקמה על ידי אישה.
ליליאן ורנון תרמה לאוניברסיטת ניו יורק את הבניין שמאכסן את פרויקט "הסופרים היצירתיים" ולכן שם הבניין הוסב על שמה.
ליליאן ורנון נולדה בשם לילי מנשה, בלייפציג, גרמניה בשנת 1927, לארנה פיינר מנשה והרמן מנשה, שהיה סוחר בסחורות יבשות.
בהמשך ליליאן שינתה את שמה לורנון, בהשאלה משם העיר בה היא גרה, מאונט ורנון, ניו יורק.
ב-1933 הותקף אחיה המבוגר ממנה, על ידי המון אנטישמי והמשפחה ברחה מגרמניה הנאצית לאמסטרדם.
מהולנד, המשפחה היגרה לארצות הברית בשנת 1937 והתמקמה בעיר ניו יורק.
בניו יורק, אביה, הרמן מנשה, סחר במוצרי הלבשה תחתונה ומאוחר יותר הקים חברת ייצור שהתמחתה במוצרי עור, שרבים מהם עוצבו על ידי ורנון עצמה.
ורנון הפכה לאזרחית ארצות הברית ב-1942. אחיה, פרד מנשה, התגייס מאוחר יותר לחיל הרפואה של צבא ארצות הברית והיא התנדבה לשרת בקנטינה הצבאית של צבא ארצות הברית כאישה על מנת לתמוך במאמץ המלחמתי.
פרד מנשה, ששרת בנורמנדי במלחמת העולם השנייה, נהרג מהתפוצצות רימון יד.
ורנון למדה באוניברסיטת ניו יורק מ-1947 עד 1949. ב-1949 היא נישאה לסמואל הוכברג, שעבד בחנות לבגדי נשים של הוריה.
כדי להשלים את הכנסתם המשפחתית, ורנון פתחה שירות הזמנות ושילוח בדואר של תבשילים ממטבח ביתה.
בהמשך היא הקימה חברה וקראה לה בשם Vernon Specialties Company.
בשנת 1951 כשורנון הייתה בת עשרים וארבע, היא השקיעה 2,000 דולרים (שקבלה ממתנות החתונה שלה), בעסק חדש למכירת ארנקים וחגורות המותאמים אישית לצרכן ופרסמה אותו לראשונה במגזין .
התגובות לפרסום היו משמעותיות ביותר והיא החליטה להשיק את העסק.
בשנים הראשונות ורנון הגבילה את גודל העסק כדי לעמוד בקצב ההזמנות.
חברת Lillian Vernon Corporation התמקדה בעיקר במוצרים לנשים צעירות, תוך פרסום במגזינים, המתמקדים באותו פלח שוק מתפתח.
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, החלו ורנון וסמואל הוכברג בעלה, לייצר תכשיטים משלהם, אותם מכרו באמצעות הקטלוג שפורסם במגזינים.
מוצר אחד שהיה מוצלח במיוחד, היה כוס ממוגנטת לסיכות ראש.
בשנת 1962, המוצר משך את התעניינותם של מנהלי חברת הקוסמטיקה רבלון.
תוך זמן קצר רבלון הציע לורנון והוכברג חוזה הפצה ואחריה פנו אליהם, חברות קוסמטיקה אחרות כולל אליזבת ארדן, וחברת הקוסמטיקה מייבלין.
בשנת 1969 התגרשו סמואל הוכברג וורנון ופיצלו את החברה, כשהוכברג השתלט על החטיבה הסיטונאית וורנון המשיכה במכירות באמצעות הקטלוגים.
בשנות ה-70, חברת ורנון שנתה את האסטרטגיה שלה תוך ביצוע רכישת מוצרים מהשוק הגלובלי ומכירתם בשוק המקומי.
ליליאן החלה לנסוע לירידים באירופה במאמץ להרחיב את היצע הקטלוגי שלה, במוצרים אירופאים.
ב-1980, ורנון הייתה אחת מאנשי העסקים האמריקאים הראשונים שנסעו לסין בעקבות ביקורו של הנשיא ריצ'רד ניקסון במדינה ב-1972.
כדי להרחיב את המותג שלה, הקימה ורנון חברה חדשה לייצור כלי אוכל ממתכת ופליז, עבור החטיבה הסיטונאית של חברת ליליאן ורנון, שמכרה מוצרי טיפוח וציוד למטבחים במסגרת המותג ליליאן ורנון.
תאגיד ליליאן ורנון, שנוסד ב-1965, יצא להנפקה בורסאית ב-1987, עובדה שהעמידה את ורנון, כאישה הראשונה שהקימה חברה הנסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
קטלוג ליליאן ורנון, שהחברה השיקה ב-1956, הפך לאיקון קניות עבור נשים אמריקאיות, בדומה למתחרה שלה, קטלוג סירס.
הקטלוג, שהופק מדי חודש, כלל כ־120 עמודים ו־750 פריטים.
בתגובה לפריחה של קטלוגים וקניונים בארצות הברית בשנות ה-80, הפיקה החברה מספר קטלוגים מיוחדים במטרה להרחיב את השוק שלה, כולל כאלה המיועדים לילדים ולעקרות בית.
שני בניה עבדו גם הם בעסק.
בנה הבכור, , לאחר שקבל תואר מוסמך MBA מטעם אוניברסיטת קולומביה, הצטרף לחברה במשרה מלאה ב-1975. משנת 1975 ועד עזיבתו ב-1993 כנשיא וכמנהל תפעול ראשי (COO), הוא היה אחראי לצמיחת החברה פי 40 במכירות ולהעברת מרכז ההפצה והטלמרקטינג של החברה לוירג'יניה ביץ', וירג'יניה.
בשנת 1993, פרד, עזב את החברה כדי להיכנס לשירות הציבורי בממשל ביל קלינטון ולתמוך בזכויות האזרח והלהט"ב.
ב-1995, בתגובה להתפתחות השוק המקוון באינטרנט, שהפך לחשוב ביותר.
בתחילת שנות ה-90, הקים תאגיד ליליאן ורנון את אתר הקטלוגים והמכירות האינטרנטי שלו על תשתית ספק האינטרנט והתקשורת האמריקני AOL.
לקראת סוף שנות ה-90, החברה החלה להיאבק כדי לענות על הצרכים והביקושים המקוונים, במיוחד לאחר קריסת בועת הדוט-קום.
ב-2003, ורנון מכרה את אתר המכירות והקטלוגים ל-Zelnick Media.
ורנון ובנה, דייוויד נשארו בחברה.
לאחר המכירה וורנון שמרה לעצמה את המעמד הסמלי של יו"ר בתאגיד.
מאז החליפה החברה ידיים מספר פעמים.
משנת 2008 התאגיד נמצא בבעלות תאגיד טיילור .
ב-1997 מונתה ורנון לעמוד בראש מועצת נשות העסקים הלאומית של הנשיא ביל קלינטון בבית הלבן.
עם הזמן היא הפכה ליושבת הראש של המועצה למשך שנים רבות.
היא הייתה החברה הראשונה בוועידת העסקים האמריקאית.
היא הייתה חברה ותומכת במפלגה הדמוקרטית במשך שנים רבות, וכן תמכה בקמפיינים הנשיאותיים של הנשיא ביל קלינטון, הנשיא ברק אובמה והילרי קלינטון.
היא גם תמכה בוועדה הלאומית הדמוקרטית, ברשימת אמילי ובקרן קמפיין הנשים.
"בית הסופרים היצירתיים" על שם ליליאן ורנון
לאחר שכיהנה במועצת המנהלים של אוניברסיטת ניו יורק במשך שנים רבות, ורנון תרמה את הבניין בווסט וילג' שמשמש כאכסניה לתוכנית החשובה לכתיבה יוצרת של האוניברסיטה.
בנוסף לאירוח משרדי התוכנית, בית הסופרים על שם ליליאן ורנון משמש "ציון דרך" ספרותי של ניו יורק.
הבית מארח שיעורים, סדנאות, כיתות אמן של סופרים אורחים וכן קריאות והשקות ספרים.
הבנים של ורנון, דייוויד ופרד הוכברג ובן זוגו לחיים של פרד הוכברג, המשורר טום הילי, ממשיכים לתמוך בתוכנית הכתיבה היצירתית של האוניברסיטה.
לאור תרומת הבניין על ידי ורנון, שמו הוסב ל"בית הסופרים היצירתיים על שם ליליאן ורנון".
במהלך וגם לאחר שמכרה את תאגיד ליליאן ורנון, ליליאן כיהנה במועצת המנהלים של מספר ארגונים.
כגון, לינקולן סנטר, אגודת ידידי (האמריקאיים) התזמורת הפילהרמונית הישראלית, Citymeals-on-Wheels, אוניברסיטת ניו יורק ואחרים.
הן התאגיד והן גברת ורנון היו ידועים בנדיבותם לארגונים אזרחיים ולארגונים ללא מטרות רווח.
בין הנמענים לתרומות אלו נכללו "מתנדבי קרוא וכתוב של אמריקה" ומספר ארגוני צדקה נוספים.
היא הקימה את קרן ליליאן ורנון, ארגון צדקה התומך בארגונים בעיר ניו יורק וברחבי ארצות הברית, כולל Citymeals-on-Wheels.
בשנת 2011, זכתה ורנון בפרס Sunshine Award למנהיגות פילנתרופית.
ורנון מהראשונות שתמכו בזכויות נשים במקומות העבודה.
המרכז לארגוני נשים יצר את פרס ליליאן ורנון, המוענק לנשים יזמיות ששירתו את הקהילה שלהן.
בשנת 1998, ורנון, כתושבת קונטיקט ותיקה, נכנסה להיכל התהילה של הנשים בקונטיקט.
היא הוכנסה להיכל התהילה של .
לאורך הקריירה היא קיבלה פרסים כמו, מדליית הכבוד של אליס איילנד, פרס וולטר ניקולס, פרס אד דיסקין לשיווק ישיר, פרס סר הרולד אקטון, פרס האח הגדול/האחיות הגדולות הלאומיות לגיבורים, ופרס המנהיגות העסקית של העיתון גנט, ותוארי כבוד מ-NYU, בריאנט קולג', והמכללה של ניו רושל.
בשנת 2020, ורנון הייתה אחת משמונה נשים שהוצגו במוזיאון הלאומי של סמיתסוניאן להיסטוריה אמריקאית.
הדיוקן שלה נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון.
ורנון התגוררה בניו יורק עם בעלה השלישי, פאולו מרטינו, לאחר שנישאו ב-24 ביוני 1998. היו לה שני בנים דייוויד ופרד הוכברג מנישואיה הראשונים עם שמואל הוכברג.
מ-2009 עד 2017, פרד הוכברג היה נשיא ויו"ר בנק הייצוא-ייבוא של ארצות הברית.
ורנון נפטרה ב-14 בדצמבר 2015, במנהטן, ניו יורק, בגיל 88.
כמה שחקניות ושחקנים ידועים החלו את הקריירה שלהם בתור דוגמניות ודוגמנים בתאגיד ליליאן ורנון, כולל ג'ייסון ביגס, מוניקה פוטר ומרלה מייפלס.
החברה שימשה השראה לתוכנית The Lillian Verner Game Show של MADtv, שהייתה סדרת תוכניות טלוויזיה שהציגה מתמודדים שהתחרו על מוצרי ליליאן ורנון מזויפים.
ורנון מוזכרת גם במחזמר הדוויג והשארית העצבנית של ג'ון קמרון מיטשל בשיר "Sugar Daddy".
בשנת 2003, לרגל יום השואה, היוטיובר קייסי נייסטאט ואחיו ואן נסעו עם ורנון לעיר הולדתה בלייפציג, גרמניה וערכו סרטון על חייה.
"לילי שלי" הוא שיר בביצוע השלישייה הישראלית "השלושרים", שנכלל באלבום היחיד שהוציאה השלישייה, "השלושרים" (1969).
שלום חנוך הלחין את השיר, והשתתף בכתיבת מילותיו עם יעקב רוטבליט.
שלום חנוך כתב את הגרסה הראשונית של מילות השיר זמן רב לפני יציאתו לאור.
הוא כתב את המילים מתוך מחשבה על הלחן – ורק כדי לסייע לו לחבר את הלחן המתאים.
בהמשך, לאחר שהצטרף ל"שלושרים", הועברו מילות השיר ליעקב רוטבליט, שעיבד ועיצב אותו במתכונתו הסופית.
חנוך סיפר ש"השלושרים" – והוא בפרט – הושפעו מלהקת "הביטלס", השפעה שהוחצנה עוד יותר על ידי מפיק האלבום, מישה סגל.
סגל שאב את הרעיונות לעיבודים שלו באלבום "השלושרים" מהאלבום Yellow Submarine.
בהקשר ל"לילי שלי" סיפר חנוך: "אני יודע שהפזמון הזה מזכיר, לא מעט, את ה"חיפושיות".
הוא יצא טוב, וזה העיקר".
ליליאן אודירה היא אתלטית קנייתית, אלופת עולם (טוקיו 2025) וסגנית אלופת אפריקה (דואלה 2024) בריצת 800 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה ביוני זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.36 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום 16 בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:58.53 דקות, אחרי שבשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 1:58.83 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיימה במקום 12 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:16.12 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אליפות ושיא אישי חדשים של 1:54.62 דקות, התוצאה השביעית בטיבה בכל הזמנים, לפני ג'ורג'יה בל (1:54.90 דקות) וקילי הודג'קינסון (1:54.91 דקות), שתיהן מהממלכה המאוחדת.
לילי קלה הייתה מורה לפסנתר גרמנייה, אשתו של הצייר פאול קלה, ואמו של במאי התיאטרון פליקס קלה.
לילי שטומפף הייתה בתו של רופא וקצין בריאות הציבור, לודוויג שטומפף (1846–1923), ושל אשתו מארי-אנה פוהלה.
בין מקורותיה השונים, היא קיבלה את הכשרתה המוזיקלית מלודוויג טווילה.
היא פגשה את הכנר והצייר פאול קלה בערב מוזיקה קאמרית בשנת 1899. הם התארסו בשנת 1901, לאחר שהיו לו כמה פרשיות אהבה עם נשים אחרות.
למרות התנגדות אביה, היא והאמן נישאו לבסוף בברן ב-15 בספטמבר 1906. יחד הם ריהטו בית במינכן ובנו את הסטודיו של פאול במחסן בגינה.
ילדם הראשון והיחיד, פליקס קלה, נולד ב-30 בנובמבר 1907. בעוד פאול גידל את בנם, צייר ובישל, לילי פרנסה את המשפחה בעבודתה כמורה לפסנתר.
הן לילי והן פאול טיפחו קשרי ידידות רבים עם אמנים אחרים, ומכתביה וכתביה של לילי מספקים תובנות על חייהם של בני זמנם בעולם האמנות.
כאשר פאול קלה גויס לצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, לילי דאגה שיוצב בתפקיד בעורף.
באותה תקופה המשיכה לפרנס את משפחתה כמוזיקאית קאמרית וכמורה לפסנתר בוויימאר.
רק לאחר שבעלה החל לעבוד בבאוהאוס בשנת 1921, התאפשר לה להתמקד יותר בבריאותה, שנפגעה במהלך השנים הקודמות.
בתקופת המשטר הנאצי היא ארגנה את הגירת משפחתה לשווייץ בשנת 1933. זמן קצר לאחר מכן חלה פאול במחלה שלא אובחנה באותה עת ואף לא במשך שנים רבות לאחר מותו.
המכתבים בין לילי לבין חברים, רופאים ומומחים רפואיים אפשרו לחוקרים לשחזר פרטים רבים על מהלך מחלתו.
לאחר מות בעלה בשנת 1940, היא דאגה להקמת ועדת נאמנים שתנהל את עיזבונו האמנותי, והקצתה אותו לאוספים ציבוריים בשווייץ.
כאשר בנה פליקס קלה שב מהשבי הסובייטי ב־16 בספטמבר 1946, היא לקתה בשבץ כתוצאה מ"התרגשות משמחת" עם שובו הביתה, ונפטרה כעבור ימים ספורים, ב־22 בספטמבר.
לילית היא דמות המופיעה בתלמוד ובמדרשים, בספרים החיצוניים, בספרות הקבלית ובסיפורי העם כשדה המסמלת מרדנות, רצחנות, רוע לב וחוסר צניעות.
היא אורבת לגברים ומפתה אותם כדי להחטיאם ולגנוב את זרעם וצאצאיה הם שדים ומזיקים.
באמונה העממית נחשבת לילית כמי שמסכנת במיוחד את היולדות ואת היילודים שיש להגן עליהם מפניה באמצעות קמיעות ולחשים.
בספרות העברית החדשה ובאמנות הרומנטית במאה ה-19 מוצגת לילית כאשה פתיינית שקשה לגברים לעמוד בפניה והיא מביאה לאובדנם.
בתרבות הפופולרית, וריאציות של דמותה של לילית מופיעה בספרות פנטזיה, בסדרות טלוויזיה, בסרטי קולנוע ובמשחקי מחשב.
לילית מוזכרת רק פעם אחת בתנ"ך ב: על פי רש"י לילית הוא שם של שדה וכך גם מפרשים נוספים טענו שלילית היא שדה או אם השדים (מצודת ציון).
המלבי"ם פירש כי לילית היא שם של ציפור כי ההקשר הוא רשימת עופות לילה דורסים.
השמות לילי, לילו וליליתו מופיעים בהקשרים שונים בשפות המסופוטמיות הקדומות.
באכדית לילו משמעו "ערב" ובשומרית הוא שמה של שדה.
שם הדומה ללילית מוזכר לראשונה ברשימת שמות המלכים השומריים ב"כתבי לברטו" משנת 2400 לפנה"ס.
שם נמצאה טבלה ובה נמנים שמו של גילגמש ושמו של אביו המוזכר כשד לילוּ, הוא אחד מארבעה שדים שהיו שייכים למעמד ערפדים או סוג של רוחות.<ref>George, A.
דמותה של לילית בתרבות היהודית
דמותה של לילית התפתחה במהלך הדורות.
מן האגדות שנרקמו סביבה עם הזמן נוספו לדמותה פנים שונות ומשונות, שהושפעו מהאמונות העממיות ומתרבויות הסביבה.
בתרבויות המזרח הקדום ובתרבות ההלניסטית יש עדויות רבות על אלות ועל שדות חזקות ואגרסיביות, שלילית חולקת עימן תכונות רבות.
מהות הקשר בינן ובין דמותה של לילית אינה ברורה ונתונה למחלוקות בין החוקרים.
המקום היחיד בו נזכר השם לילית בתנ"ך הוא .
אך על אף שרבים מתרגומי המקרא ומהפרשנים הראשונים טענו כי לילית שם הוא שמה של שדה, אין לכך סימוכין מן ההקשר של הטקסט ונראה כי המפרשים הושפעו ממשמעות השם בזמנם.
היעדרה של השדה לילית מן המקרא מתקשר עם מיעוט וכמעט היעדר אזכורים של שדים במקרא.
במחקר היום מתחזקת הטענה ששדים אינם מוזכרים כלל במקרא.
הטקסט המוקדם ביותר המזכיר לילית כיצור על-טבעי הוא מעין לחש שנועד להרחיק מלאכי חבלה, ורוחות רעות.
הטקסט הידוע בשם שירי משכיל (שסימנו 4Q510–5119) נכלל בקובץ מזמורי תפילה המיוחסים לכת קומראן מהמאה הראשונה לפנה"ס, וכוונתו "לפחד ולבהל" רוחות רעים: "רוחי מלאכי חבל ורוחות ממזרים שדאים לילית אחים...".
במשנה (המאה ראשונה - המאה שלישית) לילית אינה נזכרת.
בתלמוד הבבלי לילית נזכרת פעמים מעטות ובקצרה: במסכת נידה דנים חכמים בשאלת טהרתה של אשה שהפילה ולד בדמות לילית שיש לו כנפיים.
נאמר על אשה שהיא "מגדלת שיער כלילית" ר' חנינא אומר "אסור לישון בבית יחידי.
וכל הישן בבית יחידי אחזתו לילית".
מדברים אלה נראה כי חכמי התלמוד מתייחסים ללילית כמושג שהיה ידוע לכל בזמנם: לילית היא שדה, יש לה כנפיים, שערה ארוך ופרוע, היא אורבת לגברים להחטיאם ולהרע להם והיא מסכנת את היילודים.
דמותה של לילית כמסכנת את היולדות ורוצחת תינוקות מלווה את האמונה העממית מימי קדם ועד לזמן החדש.
עדות חשובה לקדמות אמונה זו נמצאת בקערות ההשבעה שהיו נפוצות מאוד בין המאה ה-4 והמאה ה-6 בעיקר במסופוטמיה, גם בקרב היהודים.
אלו קערות חרס שנכתב עליהן טקסט מאגי והן נקברו, תוך טקס מתאים, מתחת לרצפת הבית הפרטי או הבניינים הציבוריים כדי לגרש שדים, מחלות ומזיקים שונים.
מתוך הנוסחאות המאגיות של ההשבעות עולה כי השדה לילית מהווה איום מחריד.
היא אינה "רק" בעלת כנפיים המהווה איום לפיתוי גברים אלא היא מחרידה את בני האנוש ומאיימת על חיי תינוקות בני יומם, היא מפחידה נשים הרות, מפתה ומחטיאה רבנים ותלמידי חכמים וחונקת אנשים.
בטקסטים של ההשבעות לגירוש השדים שובצו גם קטעים מתפילה, נזכרו שמות רבנים ידועים ולעיתים נכלל בהם נוסח של מתן גט.
באחת מקערות ההשבעה, המסומנת YBC 2364, מסופר כי לילית הורסת את הבית, גוזלת את זרעו של הבעל, מקיימת יחסי מין עם האישה והורגת את ילדיהם.
פגיעתה של לילית בבני אנוש היא פיזית ונפשית כאחד.
מגוון ההתעללויות שלה בבני האדם הוא רב ומשקף את הפחדים והחרדות ולמעשה את השדים הפרטיים של כל איש ואישה בתקופה העתיקה.
קמיעות שנועדו להגן מפני פגיעתה של לילית היו נפוצים מאז ימי הביניים.
מקרים רבים של מות תינוקות בכלל ומקרים של מוות בעריסה בפרט יוחסו ללילית, הנוקמת את דם בניה, בעקבות הנרטיבים המיתולוגיים שהתפתחו סביב דמותה.
תינוקות בני פחות משמונה ימים, שטרם עברו טקס ברית מילה, נחשבו פגיעים במיוחד למעשיה של לילית.
מן המאה ה-16 נפוצה האמונה שתינוק הצוחק בשנתו סימן הוא כי לילית משחקת עמו וטוב להכות בחוטמו באצבע כדי להעביר את הסכנה.בקמיעות רבים נמצא הסיפור על אליהו הנביא שפגש בלילית שהלכה לבית יולדת "לתת לה שנת המוות ולקחת את בנה לשתות את דמו ולמצות את מח עצמותיו ולאכול את בשרו".
אליהו עוצר בעדה על ידי הזכרת כל שמותיה, ולסכן הזכרת כל השמות של לילית מונעת אותה מלפגוע בתינוקות.
ברבים מהקמיעות מופיעים שמות המלאכים השומרים מפני לילית: סנוי, סנסנוי וסמנגלף, יחד עם ציור דמותם, לעיתים כשראשם דמוי ציפור.
יש שמופיעה בהם דמות לילית כשידיה כבולות.
חוזר בהם הכיתוב: "אדם וחוה חוץ לילית" וטקסט המזכיר ללילית שנשבעה לשלשת המלאכים האלה שלא תפגע ביילודים.
נוסח עברי ראשון של קמעות אלה הופיע כבר בימי הביניים והם מופיעים בספר רזיאל, שהיו נוהגים לשים אותו מתחת למשכבה של היולדת.
לפי ספר שימוש תהלים, לאישה שמתים ילדיה כתבו קמע ובו מזמור קכ"ו מתהילים ושמות שלושת המלאכים.
קמיעות מסוג זה נמצאו בשימוש גם במאה ה-20.
בסיפור העממי בימי הביניים מופיע מוטיב חוזר על גבר הנשוי לשתי נשים.
אחת מהן היא האשה החוקית, והשניה היא שדה.
סיפור זה מופיע בגרסאות רבות באירופה ובארצות המזרח והוא עובר גלגולים שונים ושב וחוזר בקבצים של סיפורים עממיים עד העת החדשה.
בסיפורים אלה הגבר נקלע מרצונו או שלא מרצונו לנישואין עם אשה יפה שהיא שדה.
הוא נשבה בקסמיה ואף מקים עמה בית משפחה ומוליד ממנה ילדים.
הוא נקלע לקונפליקט בין רצונו לחזור לחיים הנורמטיביים ולאשתו החוקית ובין אהבתו לשדה.
השדה בסיפורים אלה אינה מופיעה בשם "לילית", אך ככל הנראה היה ברור לכל כי היא לילית או התגלמות של דמות לילית.
חוקרים רואים בסיפורים אלה גלגול של המוטיב המופיע במדרשים מאז העת הקדומה על שתי הנשים של אדם הראשון, חוה הטובה ולילית הרעה.
עדות מוקדמת לקישור בין לילית ובין אדם הראשון, שמוטבע בבסיס הסיפורים על לילית, אפשר למצוא בתלמוד, בסיפור לפיו אדם הראשון שהיה בנידוי לאחר שחטא, הוליד צאצאים שהיו רוחות, שדים ו"לילין" שהם שדים של לילה.
המדרש מרחיב ומוסיף כי "כל מאה ושלשים שנה שפירשה חוה מאדם, היו רוחות הזכרים מתחממין ממנה והיא יולדת מהם, ורוחות נקבות מתחממות מאדם ומולידות ממנו "רוחות נקבות" – כפי שתוארה לילית.
הטקסט המוקדם ביותר לסיפור המיתולוגי על לילית מופיע במדרש אבכיר.
לפיו לאחר שאדם פרש מאשתו מצאה אותו לילית ששמה פיזנא, חמדה את יופיו ושכבה אצלו.
היא ילדה ממנו שידים ולילין.
גלגול של סיפור זה נכלל בקובץ של סיפורים ומשלים בשם אלפא ביתא דבן סירא, שנכתב, ככל הנראה, במאה העשירית במסופוטמיה והיה נפוץ בגרסאות שונות בתפוצות היהודים.
על פי סיפור זה:"כשברא הקב"ה אדם הראשון וראהו יחיד, אמר הקב"ה לא טוב היות האדם לבדו, מיד ברא לו אישה מן הצלע וקרא שמה לילית והביאה לו.
והתחילה מריבה זה עם זה שזאת אומרת אני אשכב למעלה ואתה למטה וזאת אומר לא כן יהיה כי אני אשכב למעלה ולא היו שומעין זה לזה עד שכעס אדם הראשון.
כשראתה כך זכרה השם וברחה.
ועמד אדם הראשון לפני הקב"ה בתפילה ואמר לפניו: ריבונו של עולם האשה שנתת עמדי ברחה ממני.
באותה שעה שיגר הקב"ה אחריה המלאכים הללו והשיגוה בתוך הים במקום שהמצרים עתידין ליטבע שם.
מיד נטלוה ולא רצתה לחזור.
אמרו לה: למה אין את רוצה לחזור.
אמרה להם: שאני ידעתי שלא נבראתי אלא להחליש תינוקות מיום שנולדו עד ח' ימים יש לי רשות בהם.
מח' ימים ואילך אין לי רשות בהם ולנקיבה עד יב' ימים.
אמרו לה אם לא תחזרי נטביעך בים.
אמרה להם לא אוכל לחזור על שכתוב בתורה...וכבר בא עלי השד הגדול.
אמרו לה לא נניח עד שתקבלי עליך שימותו בכל יום מאה מבניך.
ועל כן מתים בכל יום מאה שדים..."
על פי גרסה זו, לילית פוגעת בתינוקות כי זה ייעודה, ולא כנקמה על מות בניה.
היא מסרבת לחזור לאדם הראשון מכיוון שכבר "בא עליה השד הגדול" - כנראה הכוונה לסַמָּאֵל מלך השדים, וזה איסור מן התורה...לדעת עלי יסיף מטרת הסיפור הייתה להסביר את פשר השמות " סנוי סנסנוי סמנגלף" שעל הקמיעות, ולכן שיאו הוא בהבטחת לילית שלא תפגע בבית שבו תראה את שמותיהם.
בספרות הקבלית מופיע גם הסבר אחר לדמוניות של לילית.
לפיו לילית נבראה כבר ביום הרביעי לבריאת העולם, מתוך הספירה "גבורה" שהיא גם "דין", שיש בה יסוד שלילי והרסני.
ואומרים כי כל אחת מושלת בתקופה אחת מארבע תקופות שבשנה, ומתקבצות בהר נִשְפֶּה קרוב להרי חושך, וכל אחת מושלת בתקופתה משעת שקיעת החמה עד חצות לילה הן וכל מחנותיהן".
לילית השדה מסוגלת ללבוש דמות אנושית.
וכך לילית מזוהה עם דמויות נשיות המופיעות בסיפור המקראי.
בספר הזהר ניטען שמלכת שבא היא לילית, זיהוי שמקורו, כנראה באגדות ערביות.
חכמי קבלה טענו ששתי הנשים שהופיעו בפני המלך שלמה וביקשו שישפוט ביניהן היו שדות.
לפי גרסה אחת הן היו לילית ונעמה, ולפי גרסה אחרת אגרת ולילית.
מאחר ששתי הנשים בסיפור המקראי מתוארות כ"נשים זונות" זוכה גם לילית בטקסט קבלי בכינוי "לילית הזונה".
בקבלה קשרו את לילית עם הכוכב שבתאי, ולדעת ר' חיים ויטל מופיעה לילית לבני אדם לפעמים בצורת חתול, אווז או חיות אחרות.
ר' משה די ליאון מדבר על "לילית הרשעה" שהוא קורא לה "אסכרה" - על שם המחלה שגרמה בעבר למותם של תינוקות רבים.
כנושאת המחלה, יש ללילית תפקיד "חיובי" באסכטולוגיה: מחלת האסכרה שתביא לילית תגרום לנפילת מלכות רומי הרשעה ובכך תקרב לילית את הגאולה.
בלילית מתגלמות שתי דמויות: האחת, הרוצחת האכזרית, המסכנת את הנשים היולדות וחונקת תינוקות.
השנייה היא אשה פתיינית המעוררת את יצרם של הגברים.
היא גורמת להם לחטוא באוננות ובשפיכת זרע, שהיא מתעברת מהם ומביאה לעולם שדים לאין מספר.
כל אלה מהווים מחנה גדול של ערב רב ששולט בכל דבר טומאה.
לילית עומדת בראש מחנה זה כמלכה בממלכת הסטרא אחרא, וכבת זוגו של סמאל היא מקבילה בעולם הקליפות לתפקיד שממלאת השכינה בקדושה.
רפאל פטאי טוען כי בתפיסה הקבלית הזוגיות שבין סמאל ולילית בממלכת השדים, בעולם האחר, מקבילה לזוגיות שבין השכינה לאלוהים, וכי לילית "מלכת השדים" מקבילה במעמדה לשכינה שהיא "האלה העברית" אך מאידך לילית והשכינה - המטרוניתא - הן שתיהן הפנים הכפולות של האלה ביהדות.
לילית לובשת דמות אשה יפהיפיה והגברים הנופלים בקסמה מאבדים את כל היקר להם ומידרדרים אל אובדנם.
דמות זו מופיעה בסיפור העממי בימי הביניים וגם אחריהם, בכל הקהילות היהודיות בגרסאות רבות ושונות, אם כי במקרים רבים האישה המפתה לא מופיעה בסיפור בשם לילית.
כך בסיפור על יוסף דלה ריינה שניסה לקרב את הקץ ולהביא את הגאולה בכך שינצח את סמאל.
בכמה מן הגרסאות לסיפור מופיעה לילית כבת זוגו של סמאל, המפתה את הגיבור ומקרבת את אובדנו.
סמאל ולילית מופיעים בסיפור כשני כלבים שחורים.
חוקרים סבורים שדמותה של לילית הושפעה ממיתוסים קדומים מהסהר הפורה, ומאוחר יותר מהמיתוס היווני.
בדמונולוגיה השומרית והבבלית יש רוחות, זכרים ונקבות, מסוג ה"לילין" וה"ליליות" הממלאים תפקידים שונים כ"מזיקים".
קווי דמיון בולטים במיוחד נמצאו בין לילית לבין למשתו , שדה וגם אלה, בדמות אשה ששדיה חשופים, גופה מכוסה שיער, והיא בעלת רגלי ציפור ופני לביאה.
היא באה לעולם כבתו של האל אנו, אל השמים במיתוס השומרי, כדי להעניש את בני האדם.
היא תוקפת במיוחד נשים יולדות ועוללים, טורפת תינוקות, אוכלת את בשרם של גברים ושותה את דמם, גורמת לסיוטי לילה, ומביאה בכל מקום מחלות ומוות.
במסופוטמיה נמצאו קמיעות וקערות השבעה מהמאות ה-8–9 לפנה"ס המתייחסות ללמשתו, וחוקרים מניחים שדמותה נקלטה בקרב גולי בבל ומכאן הופעת האזכורים הראשונים של השדה לילית בתלמוד הבבלי ובקערות השבעה של יהודים.
בלילית אפשר למצוא כמה מתכונותיה של האלה השומרית איננה מלכת השמיים והארץ, אלת האהבה, המין, הפריון והמלחמה המזוהה עם האלה האכדית אשתר.
איננה/אשתר היא תאוותנית שאינה יודעת שבעה, מרבה מאהבים ובעלים.
היא מביאה לסופם המר ונוקמת באכזריות בכל מי שפגע בה.המאפיינים המיניים של לילית כדמות נשית פתיינית, האורבת לגברים וגם לנשים, מופיעה בשנתם, גורמת להם להתעוררות תשוקה בלתי נשלטת ומביאה לאובדנם, ניזונו כנראה בעיקר מדמות מיתולוגית אחרת: השדה למיה.
במיתולוגיה היוונית למיה הייתה אשה יפהפייה שזאוס חשק בה.
הרה אשתו הענישה אותה בכך שהרגה את ילדיה.
בעקבות אסונה הפכה למיה למעין מפלצת, אשה בעלת גוף של נחש ממותניה ומטה.
כנקמה על מות ילדיה היא פוגעת בנשים יולדות וטורפת את הילודים.
בגרסאות השונות למיה מעוררת אימה ופחד ונהגו לאיים על הילדים שתטרוף אותם בחיים אם לא יתנהגו היטב.
בתקופה ההלניסטית והרומית ובימי הביניים למיה היא מעין ערפדית המפתה גברים צעירים כדי לאכול את בשרם ולשתות את דמם.
בתרגום הוולגטה של התנ"ך ללטינית תורגם השם "לילית" בספר ישעיהו ל"למיה" ובקרב פרשנים נוצרים בימי הביניים נפוץ זיהוי של למיה עם לילית.
בספרות הביזנטית נקראת השדה החונקת בשמות אחרים, ביניהם השם אביזו הנזכר בספר צוואת שלמה.
במקום שלושת המלאכים מופיעים שלשה קדושים: סיניס, סיסיניוס וסינודורוס.
בדמונולוגיה הערבית לילית נקראת בשם קארינא או טאביעה.
גם הנוצרים אימצו את דמותה של לילית, כשדה תאוותנית, המסמלת מיניות אפלה שהתאימה מאוד לתאוריות הדמונולוגיות הנוצריות של ימי הביניים, לפיהן מכשפות מקיימות יחסי מין עם השטן ועם שדים בחגיגות ליליות.
לכן הפכה לילית ל"מלכת המכשפות".
לפי אגדות מימי הביניים, הסוקובוס היא שדה שמפתה גברים (בעיקר נזירים) בחלומות לביצוע יחסי מין.
כדי להחזיק ולקיים את עצמן, הסוקובי שואבות אנרגיה מהגברים, ומביאה אותם עד לתשישות או למוות.
דמותה של לילית עוברת בעת החדשה.
האמונה העממית בשדה צמאת הדם האורבת ליולדות ורוצחת תינוקות, איבדה מכוחה ככל שהתקדמו המדע והרפואה ונמצאו דרכים אחרות להגן על היולדת והיילוד.
מאידך דמות השדה כאשה פתיינית, מורדת ועצמאית קיבלה משמעויות חדשות.
מאז שלהי המאה ה-18 זוכה דמותה של לילית לעניין מחודש.
מגמה זו מתחילה בייצוגים של לילית ביצירות בולטות בספרות ובאמנות של הזרם הרומנטי.
לילית ביצירות אלה היא מכשפה המופיעה בדמות אשה יפה, המפתה את הגברים וגורמת להם להתדרדר ולסטות מן החיים המהוגנים שנועדו להם.
היא הפאם פאטאל המעוררת בהם יצרים עזים ובדרך כלל מביאה לאבדנם.
חלוץ מגמה זו היה יוהאן וולפגנג פון גתה שלמחזהו "פאוסט" הייתה השפעה אדירה.
לילית במחזה היא אשה יפה המופיעה עם המכשפות החוגגות באורגיה של ליל ואלפורגוס.
מפיסטופלס מציג אותה בפני פאוסט, ומציין במיוחד את שיער ראשה שבאמצעות קסמו היא לוכדת את הגברים.פאוסט: ומח זאת?
אשתו של אדם, זו הראשונה
העדי היחיד שאותו היא עונדת
כשעלם צעיר בתוכן היא לוכדת
שוב לא תתן לו לנוס במהרה(תרגום: ניצה בן-ארי)
אחד מציוריו הנודעים של הצייר הפרי-רפאליטי דנטה גבריאל רוזטי היה "ליידי לילית" ב-1866. הוא גם הקדיש לה סונטה בה תיאר אותה כאשתו הראשונה של אדם, שהייתה מכשפה, ועדיין מכשפת את הגברים בזהב שערה.
בשיר "אדם, לילית וחוה" שפרסם המשורר הוויקטוריאני רוברט בראונינג ב-1883 לילית מוצגת כשוות מעמד לחוה.
היא אשתו השנייה של אדם והיא אשה אוהבת ולא שדה.
בפנטזיה שנקראת "לילית"(1895) מתמודד הסופר התאולוג הסקוטי ג'ורג' מקדונלד עם האמביוואלנטיות בדמותה של לילית.
בשיר הנקרא "לילית," מתאר ולדימיר נבוקוב (1928) דמות של נמפונית מפתה שחוקרים ראו בה רמז לתשוקה האסורה ברומן המפורסם "לוליטה".
בספרו של ז'וז'ה סאראמגו "קין" (2009) לילית היא מלכת עיר במסופוטמיה וקין שמגיע אליה בנדודיו נושא אותה לאשה.