tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מינוח זה מתייחס הן לתוכנו של מדע הכלאם כעוסק ב"דבר האל" והן בשיטתו על ידי המחקר השכלי.
הסוגיות המרכזיות בהן דן הכלאם עוסקות בדמותו של אלוהים (מופשטת ולא ניתנת להבנה - או אנושית יותר), אחריות האדם על מעשיו, תכונותיו של האל ולגיטימיות שלטונם של מנהיגים חוטאים.
אלו העוסקים במדע הכלאם נקראים "מֻתַכַּלִמוּן" (מילולית: המדברים).
עם התפשטות האסלאם על ידי כיבושים נרחבים באגן הים התיכון ובפרט במצרים, עיראק ופרס, שהיו מרכזי התרבות באותה עת, נחשפו המוסלמים למגוון עשיר של תרבויות.
מתוך חשיפה זו נאלצו חכמי הדת המוסלמים להתגונן בפני טענות שונות מאמונתם, הן טענות דתיות של היהדות, הנצרות וזורואסטריות, והן טענות פילוסופיות.
אחת מן התוצאות של מפגש זה בין התרבויות הייתה התפתחות "מדע הכלאם".
הכלאם אימץ לחיקו את השיטה הפילוסופית השכלית, אך ביקש בעזרתה להצדיק את אמונתו הדתית ולבטל דעות ואמונות המנוגדות לו.
מעבר להתמודדות עם טענות מדתות שונות, סיבה נוספת להתפתחות הכלאם היא ריבוי המחלוקות בתוך האסלאם.
מחלוקות אלה פרצו לאחר מותו של מוחמד, ובייחוד לאחר רצח הח'ליף השלישי, עות'מאן בן עפאן, רצח שסימל את קץ השלטון המסורתי דמוי תקופת מוחמד.
חילוקי הדעות הביאו ליצירת פלגים שונים אשר נחלקו בפירוש הקוראן ובמשפט האסלאמי (שריעה).
פלג הח'וארג' שפרש מהשיעה הפך לאנטי-ממסדי, ובדרישותיו המוסריות הגבוהות לאי-ביצוע חטאים ופקפוק בלגיטימיות השלטון, גרמו אנשיו לעיסוק גובר בשאלות התאולוגיות.
באותה עת בה נזדקקו מרבית המוסלמים להוכחה בדבר ההיגיון שבאמונתם, הפך מדע הכלאם למקובל יותר.
עם זאת נראה כי פריחתו החלה רק בתקופת שלטון הח'ליף הארון א-רשיד (786–809).
מתוך חילוקי דעות אלו נאלצו חכמי הפיקה ליישב כתובים שונים בקוראן.
הם עשו זאת בעזרת עקרון ה (היקש), עיקרון המשווה בין הכתובים, מוצא את המשותף ביניהם וכך שופך אור מן המקרה האחד על משנהו.
החדשנות בעיקרון זה הייתה הרכיב השכלי שאומץ מן הפילוסופיה והוטמע בפרשנות תאולוגית.
בימיו הראשונים של האסלאם, אנשים שעסקו בוויכוחים תאולוגיים היו צפויים לגינוי על כך.
בראיית השמרנים (שכינו את עצמם "אהל אל-חדית'"), המוסלמים בתקופת הנביא ומספר דורות אחריו לא הניחו לעצמם להתעסק בסוגיות לא חשובות ובנושאים "אסורים".
תומכי הכלאם, לעומת זאת, כינו את הכלאם "מדע התווחיד" (מונותאיזם) או "מדע העקרונות הבסיסיים" (אֻצוּל).
הביקורת פחתה עם השנים, אולם לכלאם נותרו מתנגדים בולטים, ביניהם מייסד המד'הב (האסכולה) החַנבלי אחמד אבן חַנבל, שתומכי האסכולה שלו התנגדו למדע הכלאם.
מתנגדים בולטים נוספים היו אבן תיימיה וג'לאל א-דין א-סיוטי, ממחברי תפסיר אל-ג'לאלין.
בניגוד לאסכולות משפטיות באסלאם, מדע הכלאם דומה יותר לפילוסופיה, ועל כן החלוקה בין אסכולות הכלאם השונות אינה כה ברורה.
האיחוד בין המֻתַכַּלִמוּן השונים באסכולות השונות נבע מהסכמה במספר סוגיות מרכזיות; עם זאת, לעיתים נקטו מֻתַכַּלִמוּן בשאלות מסוימות עמדה מנוגדת לאסכולה עמה נמנו.
בין היתר בשל גישת פלג הח'וארג' שצץ באותה העת, שטענה כי מוסלמי אינו יכול להיחשב למוסלמי מרגע שחטא, נסובו הוויכוחים הראשונים סביב שאלת בחירתו החופשית של האדם (اختيار, אִח'תיאר).
על פי אסכולת הקדריה (قدرة, קֻדְרה - גורל), שמאוחר יותר נקלטו אלמנטים ממנה במֻעתזילה, יש בידי האדם כוח להחליט כיצד לנהוג, ואם אדם חטא הוא עשה זאת מתוך כוונה ורצון חופשי ועל כן הוא כופר.
בראיית הקדריה, אלוהים לא היה מצפה מבני האדם לנהוג כשורה, אם לא היה מעניק להם את היכולת לבחור את פעולותיהם.
לעומתם סברו תומכי הג'בריה (שזוהתה בכתבים אחרים כמתנגדי הח'וארג' המורג'יאה), כי בידי אלוהים כוח הכפייה (جبر, ג'בר) שבו הוא יכול לקבוע את מעשיהם של בני האדם, ועל כן הם אינם אחראים למעשיהם.
בעקבות ויכוח זה, החלו המֻתַכַּלִמוּן לדון בשאלת הצדק האלוהי, ומטרותיו של האל.
התעמקות הצדדים במחלוקת בסוגיות אלו גרמה למֻתַכַּלִמוּן לדון בשאלות פילוסופיות בסיסיות יותר, כגון שאלת מקריות הקיום.
דיונים אלו השפיעו רבות על התפתחות הפילוסופיה האסלאמית.
ויכוח נוסף, שנבע מהעימותים על הנהגת המוסלמים ומשאלת ביצוע החטאים, עסק בלגיטימיות של השליט.
בעוד שהשיעים טענו כי מנהיג הקהילה נולד עם יכולות הנהגה (אותה ירש מהנביא מוחמד), ורק הוא יכול להיות מנהיגה, טענו תומכי הח'וארג' כי כל מוסלמי אדוק, גם אם הוא עבד, יכול להיות ח'ליף.
הח'ליפים האומיים, לעומת זאת, שביצעו חטאים, אינם ראויים, על פי השקפתם של הח'וארג', לשלוט על האומה המוסלמית.
כבר בתקופה הראשונית של הכלאם, טרם התהוות אסכולות ברורה, נדונה שאלת היווצרות הקוראן.
לטענת הג'בריה, הקוראן נוצר על ידי אלוהים (مخلوق, מַחְ'לוּק, "נברא"), ולא ניתן לומר שהספר הקדוש הוא "דבר אלוהים", שכן אלוהים אינו מדבר כדרכם של בני האדם.
שאלה נוספת שנדונה הייתה האנשת האל, שכן אללה מתואר במספר דרכים במקומות שונים בקוראן: לעיתים הוא מתואר כרחוק מכל דימוי אנושי (תנזיה, تنزيه - טוהרו וריחוקו של אלוהים מכל דבר אחר ביקום), אך לעיתים דווקא כבעל תכונות אנושיות (עקרון התשביה - تشبيه, דמיון האל לבני האדם).
אבן ח'לדון מציין בכתביו כי המוסלמים השמרנים טענו כי אין דמיון בין אלוהים לברואיו; לעומת זאת הוא הזכיר קבוצה אחרת, אותה הוא כינה בלשון גנאי "מחדשים" (מֻבְדַעיה, מהשורש ב.ד.ע بدع - יצירת חידוש בדת) שביצעו האנשה מוחלטת של אלוהים; וקבוצה שלישית, לדברי אבן ח'לדון, ניסתה לשלב בין שתי הגישות.
קבוצה זו הגיעה למסקנה כי לאלוהים "גוף השונה מכל הגופים האחרים" - קרי, פניו של האל קיימים, אך שונים בתכלית מאלה של בני האנוש.
המֻתַכַּלִמוּן מצאו פשרה בין התכונות והאיברים האנושיים המיוחסים לאלוהים בקוראן, עם פסוקים הטוענים בתקיפות כי אין להשוות את אלוהים לברואיו (באופן מלא).
לאחר התבססות שלטון בית עבאס פסקו כמעט הוויכוחים אודות לגיטימיות השלטון, ומרבית טיעוני המֻתַכַּלִמוּן עסקו בהגנה על עקרונות דתיים, בייחוד על עקרון התווחיד, מול התפשטות אמונות דואליסטיות כגון הזורואסטריות ומניכאיזם.
החל מסוף המאה ה-8 לספירה ועד תחילת המאה ה-10 החלו להתגבש בבצרה (נמצאת בדרום עיראק כיום) ובבגדאד קבוצות מֻתַכַּלִמוּן, שהסכימו ביניהן על עקרונות רבים ואימצו את השימוש בהיגיון בניסיון להוכיח את עקרונות האסלאם.
המלומד אל-חסן אל-בצרי הקים בבצרה מדרסה שרבים מתומכי המֻעתזילה באו משורותיה, ביניהם מייסדי האסכולה ואסִל אִבְן עטאא' ועמר אבן עובייד.
הקבוצה הבולטת פחות מבגדאד הונהגה על ידי בשיר אל-מתעמר, שאף נכלא לתקופה בידי הח'ליף הארון א-רשיד.
לאור ויכוח תאולוגי בין אל-בצרי לאבן עטאא' אודות מעמדו של אדם שחטא, טען אבן עטאא' כי מוסלמי כזה אינו כאפר (כופר) אלא רק "סטה מדרך הישר".
על פי מספר גרסאות, הכריז אל-בצרי כי אבן-עטאא' "אִעְתַזַלַ עַנָּא" (اعتزل عنا, קרי "פרש מאיתנו"), ומכאן שם האסכולה (المعتزلة - אלמֻעְתַזִלה, מילולית: הפורשים).
לאור דבקותה של האסכולה בהתבססות על הדיאלקטיקה היוונית והשימוש שעשתה בנימוקים רציונליים בלבד לטענותיה, לא זכתה האסכולה לתמיכה מצד חכמי הדת השמרנים וכלל הציבור.
מקורם של חמשת העקרונות שהתגבשו על ידי המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים הוא בדיונים תאולוגיים שהתקיימו החל מימי האסלאם הראשונים ועד המאה ה-11 לספירה.
העיקרון הראשון הוא תפישת התכונות האנושיות המיוחסות לאללה בקוראן כמטפוריות בלבד, ושלילה מוחלטת של ראיית התשביה.
העיקרון השני כונה "הצדק האלוהי": על פי השקפתם של תומכי המעתזילה, אלוהים יצר רק טוב ומתנהל בדרך צודקת לחלוטין; לבני האדם ניתנה היכולת לקבוע את התנהלותם (עקרון התַפוויד, تفويض, הקובע כי אלוהים מייפה את כוחם של בני האדם לקבוע את מעשיהם), ועל כן בני האדם אחראים למעשיהם.
במידה רבה, התורה מגבילה את אלוהים, בכך שהיא טוענת כי הוא מסוגל לבצע רק טוב.
חכמי הדת השמרנים שללו את ניסיון המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים לשפוט את התנהלות אלוהים בדרך רציונלית.
על פי השקפתם של השמרנים, אלוהים הוא היוצר את היקום ובעל הכוח המוחלט, לפיכך התנהלותו היא התגלמות הצדק ואין צורך להצדיקה באמצעות ההיגיון.
העיקרון השלישי עסק ביום הדין: בראיית המֻעתזילים רק אדם שהביע חרטה מלאה על חטאיו יוכל להגיע לגן עדן, זאת בניגוד לעמדת המורג'יאה, שטענו כי כל סוני יגיע לגן עדן.
העיקרון הרביעי של המֻעתזילה היה זה שגרם למעשה לפיצולה מבית מדרשו של אבן-עטאא': המֻתַכַּלִמוּן המעתזילים האמינו כי אדם שחטא מסוגל לשוב לדרך הישר, כשאז לא ייחשב ככופר.
העיקרון החמישי של האסכולה טען כי על בני האדם לדבוק בעשיית הטוב (معروف מַעְרוּף, מילולית: הדרך הטובה) ולהתרחק מהרע.
על השליטים, להשקפתם של המֻעתזילה, יש להטיל את העונשים, אולם בני האדם הם אלו שצריכים לקבל את ההחלטות על מעשיהם.
בעוד חכמי הדת השמרנים טענו כי החובה לדבוק בדרך הטובה צריכה להיעשות בלב האדם ועם לשונו, כלומר לגנות את הרע, טענו תומכי המֻעתזילה כי על כל מוסלמי מאמין, במקרה הצורך, צריך להשתמש גם בחרב כדי לאכוף את הטוב.
עיקרון זה התיר למעשה מרידה נגד שליטים המבצעים את המגונה, זאת בניגוד לראיית המֻתַכַּלִמוּן השיעים, שטענו כי מנהיגי הקהילה (האימאמים) חסינים מפני טעות.
המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים האמינו כי ירושת מוחמד על ידי ארבעת הח'ליפים ישרי הדרך הייתה נכונה.
תומכי המֻעתזילה נקטו עמדה שלילית כלפי שלטון בית אומיה ועמדה נייטרלית בתחילת שלטון בית עבאס עד לעליית הח'ליף אל-מאמון ב-813.
אחת מעמדותיהם השנויות במחלוקת של המֻעתזילים הייתה שאלת מקורו של הקוראן.
בעוד שהמֻעתזילים גרסו כי הקוראן הוא דבר האל ונוצר על ידיו, טענו חכמי הדת השמרנים כי הקוראן הוא נצחי כמו האל.
המֻעתזילים טענו כי דבר האל מייצג את אחת מפעולות האל (דיבור) שאינן נצחיות, ולא את מהות האל, שהיא נצחית.
את שיא הצלחתם השיגו המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים כאשר האסכולה שלהם הפכה ב-827 לאסכולה הרשמית בחצרו של הח'ליף העבאסי אל-מאמון.
בשנים הבאות הקים אל-מאמון בתי דין אינקוויזטוריים שנועדו לשפוט סטיות של חכמי דת מתפישת העולם המֻעתזילית.
אנשים שזומנו לבתי הדין נדרשו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא נצחי או נברא).
הח'ליף אל-מתווכל, שעלה לשלטון ב-847, עצר את המִחְנה.
כאשר פסקה רדיפתם של מתנגדי המֻעתזילה, החלו רבים לתקוף ואף לרצוח מֻתַכַּלִמוּן מֻעתזילים, תוך שריפת בתיהם וכתביהם.
מעמדם של הח'ליפים כמנהיגים דתיים בתום תקופת המחנה הגיע לשפל המדרגה.
במקומם, התחזק מעמדם של העֻלמאא' (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית שהתנגדו למִחְנה, יחד עם מרבית הציבור.
אחמד אבן חנבל, מייסדה של האסכולה החנבלית, התפרסם בהתנגדותו למִחְנַה, ואף ריצה עונש מאסר בתקופת הח'ליפים שירשו את אל-מאמון, אל-מעתצם ואל-וִת'יק (שהמשיכו במדיניות המִחְנַה).
האינקוויזיציה והתמיכה שהעניק אל-מאמון למלומדים השונים עוררו דיון פנימי בקרב חכמי הדת בנוגע לחילון ולדת.
המֻעתזילה לא הצליחה לשקם את מעמדה מאז המחנה בקרב מרבית הסונים, וגם הציבור איבד עניין בעיסוק בכלאם.
שקיעת המֻעתזילה הואצה בעקבות הצלחת המֻתַכַּלִמוּן האשעריים להטיל ספק בצורת הנימוק הרציונלית של המֻעתזילים בסוגיות דתיות, על ידי הדגמת סתירות שונות בין הרציונליזם לאמונה הדתית.
עם זאת, בתקופה שבה המֻעתזילה נהנתה מתמיכת אל-מאמון, היא הצליחה לקנות חסידים ולהקים אולפנות באזור פרס ובקרב הזיידים.
במאה ה-10 וה-11 הותקפו חכמי הדת המֻעתזילים מצד השמרנים.
זאת, לצד ביקורת על כך שהמֻעתזילים אינם רציונליסטים מספיק.
על כן, נאלצו המֻעתזילים לגבש את עקרונותיהם באופן ברור.
היחסים בין החכמים בבצרה ובבגדאד הידרדרו במאה ה-10 וה-11 עד למצב של יריבות מוחלטת.
המֻעתזילה כתנועה ברורה (ולא אסכולה רעיונית) חוסלה בעת פלישת המונגולים לאזור עיראק במאה ה-13 לספירה.
כיום מגדירים מרבית חכמי הדת הסונים את האסכולה כסטייה, והיא מקובלת רק בקרב חלק מהשיעים באיראן ובקרב הזיידים בתימן.
מייסד האסכולה האשערית, אבו אל-חסן בן אסמאעיל אל-אשערי (ابو الحسن بن إسماعيل اﻷشعري) היה מתלמידיו של ראש האסכולה המֻעתזילית בבצרה, אל-ג'וּבעי.
אולם ב-912 הוא הכריז כי הוא מתנער מתפישתו המֻעתזילית והקדיש את שארית חייו להפרכת תפישת המֻעתזילה.
אל-אשערי נהנה מתמיכתם של חכמי דת שמרנים רבים שהתנגדו למֻעתזילה, שהייתה בעת הופעתו של אל-אשערי בעיצומו של תהליך שקיעה.
עם זאת, רבים מחכמי דת אלו, שכינו את עצמם "אהל א-סונה" או "אהל אל-חדית'", התנגדו באופן כללי למדע הכלאם, וחשבו שהעיסוק בשאלות תאולוגיות הוא אסור (حرام, חראם).
על כן, חלק מאהל א-סונה הפכו לאשעריים, אך תומכיהם של אבן חנבל ומאלכ אבן אנס (מייסד המד'הב המאליכי) המשיכו לגנות את המדע החדש ולא השתתפו בדיוניו.
אל-אשערי הציב לראשונה דוקטרינה תאולוגית שונה מזו של המעתזילה, שהייתה עד אז האסכולה המגובשת היחידה.
האשערים שללו את עיקרון "הצדק האלוהי" של המֻעתזילים, וטענו כי בני האדם הם המקבלים (محال מִחאל) את פעולותיהם מאלוהים היוצר אותם (ולא בני האדם עצמם).
כדי להצדיק את שכרם ועונשם של בני האדם ביום הדין, פותח על ידי האשערים עקרון הכַסְב (كسب) הטוען כי בני האדם רוכשים את מעשיהם מאלוהים ועל כן הם אחראים עליהם.
בראיית האשעריה, מוסלמי שחטא נותר מאמין, לאור מעשים טובים שביצע בעבר והצהרת השהאדה (גם המֻתַכַּלִמוּן השיעים אימצו גישה זו).
הם האמינו, בניגוד למֻעתזילים, כי גם מוסלמי שביצע חטאים חמורים עשוי לזכות בסליחת האל ביום הדין בשל התערבות (شفاعة, שפאעת) נביאי האסלאם למענו.
האשערים גם לא הסכימו עם המֻעתזילים בסוגיית תפקיד האדם במניעת הרע.
בעוד שבראיית מֻעתזילים היה זה תפקידו של כל אדם, בראיית האשערים השמרנים יותר, היה זה תפקידו של השליט המוסלמי בלבד.
האשעריים שללו את תפישת המֻעתזילה כי ישנם מעשים שהם טובים או רעים במהותם, כשהאנשים החכמים בוחרים במעשים הטובים, וכך גם עושה אלוהים משום שהוא החכם מכולם.
האשעריים טענו כי ראייה זו פוגעת בכוחו המוחלט של אלוהים, משום שמתפישת המֻעתזילה מתפרש שאלוהים מוגבל בפעולותיו, שכן לעולם יבצע רק את המעשים המוגדרים כטובים.
מסוגיה זו נגזרה גם שאלת העקרונות שמאחורי מעשיו של אלוהים בעולם.
המֻעתזילים קבעו כי אלוהים רוצה רק את הטוב (انتخاب الأصلح, אְנְתִח'אב אל-אַצְלַח) והחסד (لطف, לֻטְף) לאנושות, וזהו העיקרון המנחה את מעשיו.
האשעריים התנגדו לעיקרון זה, שכן האמינו שהוא מגביל את חופש פעולתו של אלוהים.
משאלה זו, החלו התאולוגים מהאסכולות השונות לעסוק גם בשאלה האם לאלוהים ישנה מטרה במעשיו.
בראיית המֻעתזילה אין לאלוהים מטרה, אולם למעשיו יש (גם המֻתַכַּלִמוּן השיעיים אימצו גישה זו).
האשעריים לעומת זאת טענו כי רק לבני האנוש ישנן מטרות, ואילו הצבת מטרה בפני אלוהים היא אסורה משום שהיא מכפיפה אותו לביצועה.
נקודת מחלוקת נוספת בין האשערים למֻעתזילים, הייתה אי הסכמת האשערים לשלילה המוחלטת של המֻעתזילים לדימויים האנושיים של אלוהים בקוראן,האשערים המוקדמים הבחינו בין "תכונות מהותיות" של האל אשר התייחסו לעצם קיומו ובין "תכונות שליליות" שהן: ייחוד האל, קדמותו, המשכיותו, התבדלותו מן המאורעות ועצמאותו הבלתי תלויה בקיום העולם.
האשערים המוקדמים ראו אותן כתכונות שליליות (سلبىة, סלביה) בגלל שהאמינו שכל תכונה מחמש התכונות שוללת את ניגודה באמצעות ההוכחה.
אולם האשערים המוקדמים הבחינו באותן "תכונות שליליות" בין תכונות קבועות שיש לקבל אותן בהתאם לטקסט הדתי ללא הצורך לנמק אותן באופן רציונלי (כגון, השמיעה, הדיבור, הידיעה), ובין תכונות הנובעות מרצונו של האל להציג את מעשיו (כמו צורת ישיבתו, ירידתו מהמרומים), אשר בראייתם יש לפרש אותן באופן אלגורי.
בשל עיסוק זה, דנו האסכולות השונות בשאלה האם ניתן לראות את אלוהים.
המֻעתזילים שללו מכל וכל כי ניתן לראות את אלוהים, האשעריים לעומתם טענו כי ניתן יהיה לראות את אלוהים ביום הדין.
במאה ה-12 אימצו תומכי האסכולה את כתביהם של פילוסופים דוגמת אל-ע'זאלי, אל-ראזי ואל-ג'וני, שהיו שונים מתפיסת חלוקת התכונות אשר הייתה רווחת בקרב האשערים הקדומים.
האשערים החדשים לא אימצו את חלוקת התכונות, והאמינו כי יש לפרש גם את התכונות הקבועות אשר התבססו על הטקסט הדתי באופן אלגורי.
בכך, למשל, פירשו את ישיבתו של האל כ"השתלטות" ואת ידו של האל כ"יכולת".
טענתם הייתה שהשיטה של האשערים הקודמים הובילה להידמותו של האל לאדם ולכן יש לשלול אותה.
שינוי זה בראיית יכולות האל היה למעשה אימוץ מחדש של חלק מתפיסות המֻעתזילה, שנבע מהשפעת הזרם הצופי על ידי התאולוגים האשערים ובראשם אל-ע'זאלי.
האשערים ראו בפרשנות המחודשת לדמות האל אמצעי לביסוס דעותיהם הצופיות בקרב חכמי הדת השמרנים.
פילוסופים אלו אימצו גם את השימוש בלוגיקה של אריסטו (אורגנון) ובתאוריה המטאפיזית שלו.
אימוץ זה של שיטות זרות לאסלאם היווה שינוי משמעותי במדע הכלאם, שבעבר התבסס בעיקר על ניתוח כתבי הקודש.
עם זאת, השימוש בתאוריות היווניות היה מועט וההוכחות במסות התאולוגיות עדיין הסתמכו בעיקר על ציטוטים מהכתבים השונים.
התנועה המאתורידית נחשבת לעיתים קרובות כחלק מהאסכולה האשערית (בין היתר על ידי אל-אשערי עצמו).
עם זאת, המסכימים עם תורתו של אבו מנצור אל-מאתורידי נחלקים במספר נקודות עם המֻתַכַּלִמוּן האשעריים.
עיקרן של נקודות המחלוקת הן מהות האמונה ואחריותו של האדם למעשיו.
המאתורידים גורסים שהאמונה (أيمان, אימאן) אינה פוחתת או גוברת כי אם נותרת יציבה.
האדיקות הדתית (تقوى, תַקוַא) היא אשר פוחתת או גוברת, וזאת בניגוד לאשעריים אשר גורסים כי האמונה עצמה פוחתת או גוברת.
עיסוקם של המאתורידים בתכונות האל הייתה פחותה מזו של המֻתַכַּלִמוּן האשעריים.
לעומת זאת, סוגיה מרכזית בדיוניהם הייתה שאלת בריאת העולם.
המאתורידים נבדלו מהאשעריים גם בדרך הוכחת טענותיהם, והתבססו יותר על הפסיכולוגיה וההיגיון.
בשאלת אחריותו של האדם על מעשיו, טענו המאתורידים כי רצונו של האל אינו כולל בחירה בנוגע למעשי האדם, ויחסו למעשי בני האדם הוא רק בידע מוקדם על מה שיבצעו.
על כן המאתורידים האמינו כי אלוהים שותל בבן האדם את השורש (اصل, אַצְל) למעשיו, והאדם מבצע בחירה חופשית בנוגע למאפייני מעשיו - לטוב או לרע.
הכלאם השיעי מעולם לא עורר התנגדות פנימית באסלאם השיעי.
זאת בניגוד למדע הכלאם באסלאם הסוני, שהוביל לפיצול בקרב חכמי הדת בין אלו שתמכו במדע לבין מתנגדיו, שטענו כי אין לסטות בפירוש הדת חוץ מבאמצעות הסונה והחדית'.
הסיבה להיעדר ההתנגדות הפנימית נובעת מכך שאוספי החדית' השיעיים, המספרים את תולדותיהם ואמירותיהם של מוחמד והאימאמים השיעים, עסקו גם בשאלות פילוסופיות, תאולוגיות ומטאפיזיות, תוך שימוש בהיגיון כדי להסביר עקרונות דתיים.
לפיכך, הכלאם השיעי היה התפתחות טבעית שנבעה מבסיסי האמונה השיעיים.
על כן, גם לא קיים הבדל משמעותי בין הפילוסופים, פרשני החדית' והמֻתַכַּלִמוּן השיעים, שכן כולם השתמשו בכתבים הדתיים ובהיגיון כדי להוכיח את טענותיהם.
החדית'ים השיעיים מראים כי כבר האימאם הראשון, עלי בן אבי טאלב, נשא דרשות תאולוגיות מורכבות, והאימאמים ג'עפר א-צאדק ועלי א-רידא רוממו את מדע הכלאם ועודדו את הסובבים אותם לנהל ויכוחים תאולוגיים ואף השתתפו בהם בעצמם.
חמשת עקרונות התאולוגיה השיעית מכונים "עקרונות הדת" או "שורשי הדת" (اصول الدين, אֻצוּל א-דין), מתוכם צמחו עשרת "מנהגי הדת" (فروع الدين, פֻרוּע א-דין, מילולית: ענפי הדת) אותם חייב לקיים כל שיעי.
העיקרון הראשון הוא התַוּחיד (توحيد) - האל הוא אחד.
העיקרון השני הוא הצדק האלוהי (عدالة, עדאלה) - על פי עיקרון זה האל פועל בדרך צודקת ואוסר את החטאים.
עיקרון זה אימצו השיעים מהמֻעתזילים, ולא הסכימו עם התפישה האשערית כי פעולותיו של האל הן התגלמות הצדק, וניסיון לשפוט ולהכפיף את פעולותיו של אלוהים תחת קריטריונים הוא פגיעה בכוחו המוחלט.
העיקרון השלישי הוא הנבואה (نبوة, נֻבֻוַה), שקובע כי אלוהים שלח נביאים ושליחים מושלמים כדי ללמד את האנושות את דתו של האל.
העיקרון הרביעי הוא האִמאמה (اٍمامة, שפירושה: מנהיגות) - על פי השיעים, אלוהים ממנה מנהיגים מסוימים כדי להדריך את האנושות, ונביאי האל ממנים את יורשיהם לפני מותם.
בנקודה זו, כמובן, הסונים אינם מסכימים עם השיעים, שכן על פי השקפתם, מוחמד לא מינה לעצמו יורש, ומנהיגי האומה האסלאמית אינם ממונים על ידי אלוהים.
העיקרון החמישי הוא אמונה ביום הדין (يوم القيامة, יום אלקיאמה), יום שבו כל בני האדם יישפטו ויקבלו את שכרם בהתאם למעשיהם עלי אדמות.
מלבד עקרונות אלו, האמינו המֻתַכַּלִמוּן השיעים במספר עקרונות תאולוגיים משניים, שנטו בדרך כלל לעמדת המֻעתזילים.
בנוגע ליכולתו של האדם לבחור את מעשיו, נקטו השיעים עמדת ביניים בין עמדת המֻעתזילה, שקבעה כי בני האדם הם הקובעים את מעשיהם, לבין האשעריה שקבעו כי בני האדם הם רק שותפים משניים בביצוע מעשיהם.
השיעים האמינו כי לאדם ישנה יכולת בחירה חופשית, אך הם תלויים לחלוטין ברחמיו של האל, כדי שיעניק להם את הכוח לפעול.
המֻתַכַּלִמוּן השיעים נחלקו בראייתם בנוגע למוסריות המעשים: חלקם אימצו את תפיסת המֻעתזילה שקבעה כי ישנם מעשים טובים במהותם, ורק אותם יבצע אלוהים, אולם היו אחרים שדחו הגבלה זו על מעשיו של האל.
בנוגע למטרתו של אלוהים לאנושות, נחלקו המֻתַכַּלִמוּן השיעים.
חלקם הסכימו עם התפיסה המֻעתזילית כי אלוהים רוצה רק את הטוב לאנושות ולכן הוא פועל רק למען מטרה זו, אך אחרים שללו כל "חובה" של אלוהים לפעול למען מטרה כלשהי.
השיעים נקטו גם בעמדת הביניים בין השמרנים והרציונליסטים בשאלת דימויו של האל.
בראיית המֻתַכַּלִמוּן השיעים ניתן "לראות" את אלוהים באמצעות הלב (לא בעיניים, כפי שטענו האשעריים).
עמדה תאולוגית ייחודית לשיעים היא העִצְמה (عصمة, מילולית: טוהר, חסינות), שקובעת כי נביאי האסלאם, מוחמד, בתו פאטמה והאימאמים השיעים מעולם לא חטאו או טעו.
שקיעת הכלאם נבעה, בין השאר, מחוסר הצלחתו להפוך למדע עצמאי, העוסק בסוגיות ברורות במסגרת מקובלת.
הקרע שנוצר בין הפילוסופיה האסלאמית לבין מדע הכלאם, בעקבות נפילת האסכולה המֻעתזילית, החליש את היכולת ליצור מדע עצמאי, שנועד לדיון בסוגיות תאולוגיות ולא באישוש דוגמות דתיות והאשמת דעות חריגות בכפירה.
השימוש המֻעתזילי בעקרונות הזרים לאסלאם, כגון לוגיקה ורציונל, הקשו על יצירת דו-שיח עם חכמי הדת המסורתיים, והפכו את מדע הכלאם לעיסוק אליטיסטי שהוגבל לקבוצה קטנה שחשבה בצורה דומה.
ההתעקשות של המֻעתזילים על שימוש בהיגיון לניתוח תפישות דתיות, העמידה אותם בניגוד חריף לחכמי הדת השמרנים והציבור המוסלמי, ואיפשרה ביתר קלות לציירם כסוטים מדרך הישר.
בידודם של המֻתַכַּלִמוּן בתוך עצמם מנע גם הוא את הדיאלוג ההכרחי בין הפילוסופים למֻתַכַּלִמוּן, שהיה מאפשר חשיפה ועמה אימוץ נרחב יותר של שיטות פילוסופיות מצד הכלאם, תהליך שסייע רבות לביסוס מדע התאולוגיה ביהדות ובנצרות.
למרות ההתפתחות שהייתה עשויה לנבוע מאימוץ של שיטות פילוסופיות ומתודולוגיות שונות, המֻתַכַּלִמוּן השתמשו בכלים אלו בעיקר כדי לקעקע ולסתור את תפישות הפילוסופים והמֻתַכַּלִמוּן מהאסכולות האחרות ולא כדי לפתח דיון משמעותי.
המֻתַכַּלִמוּן עצמם החלו להבחין בשקיעת המדע שלהם, ואבן ח'לדון הסביר את השקיעה בכך שרבים חשים כי אין עוד צורך לעסוק בכלאם, מאחר שהכפירות, שלמען הפרכתן נוצר המדע, אינן קיימות כבר.
מעבר לכך, עלייתם של מֻתַכַּלִמוּן מסורתיים לא איפשרה דיאלוג רציני עם הרציונליסטים המֻעתזילים.
מה גם שמֻתַכַּלִמוּן שמרנים אלו טענו כי בסוגיות מסוימות אין כלל לקיים דיון, ואף הסכימו להותיר מספר סתירות פנימיות בתפישותיהם, מבלי לנסות ללבנן.
לצד אלו, לאחר תקופת המִחְנַה, קמו חכמי דת שמרנים, דוגמת אבן תיימיה, שהתנגדו לעצם קיום המדע, לתיזות שהועלו בו ולצורת הדיון שהתפתחה בו.
לצד הפגיעה מצד השמרנים, העלייה בפופולריות של המיסטיציזם הסופי, שהיה א-רציונלי והתנגד למסורת, פגעה גם היא בכלאם ובתאוריות שפיתח.
דעיכת הכלאם גרמה להיכחדותן של כל האסכולות התאולוגיות המוקדמות כתנועות לציבור.
עם זאת, מספר רב מהעקרונות והתפיסות שפותחו על ידי המֻתַכַּלִמוּן אומצו על ידי אסכולות המשפט (המד'הב) באסלאם.
התריסריים והזיידים השיעים אימצו חלק מהטיעונים הרציונליים של המֻעתזילה.
האסכולה החניפית אימצה רבות מתפיסות אסכולת הכלאם המטורידית.
אסכולת המד'הב השאפעי נוטה לתפיסה האשערית וכך גם האסכולה המאלכית, אם כי בהסתייגויות רבות יותר.
כפי שצוין, האסכולה החנבלית המחמירה מתנגדת לקיום מדע הכלאם, וסירבה לאמץ משיטותיו ומתפישותיו.
בעת החדשה עלתה הפופולריות של המֻעתזילה, בשל עמדתם בנוגע לצדק האלוהי, שעל פיה האדם אחראי למעשיו, ראייה התואמת רבות מתפיסות המערב.
תאוריית האטומים של המֻעַתַזילה, פותחה על ידי קבוצת המֻתַכַּלִמוּן בבצרה, שחלק ממנה היו רופאים.
בראיית המֻעַתַזילים, כל הגופים ביקום עשויים מהרכב זהה (جواهر גַ'וַאהִר), כלומר מאטומים (ذرة, ד'רה) שאלוהים מפגיש בתאונות מטאפיזיות (عرضي, ערצ'י).
אבו אל-חֻדַ'יל (נולד ב-841) ודִראר אבן עמר (נולד ב-815) היו המפתחים העיקריים של התאוריה.
על פי השקפתם, האטומים הם נקודות מתמטיות בלתי נראות, שניתן לגרום להן להתחבר או לנוע.
לקבוצות של אטומים ניתן להקנות, באמצעות תאונות שונות, תכונות כגון ריח, צבע, טעם, חום, קור וצליל, ולפיכך בראיית בני האדם דאז, קבוצות האטומים נראו כמורכבות ממשהו שונה מאשר הנקודות הבלתי נראות.
בראיית המֻעַתַזילים תאונות אלה נחוצות כדי להבדיל בין הגופים השונים, ואלוהים הוא הגורם לתאונות אלו ולפעמים מבטלן, כך שלעיתים חלים שינויים בגופים השונים (למשל שינוי בריחו של תבשיל).
בקבוצת המֻתַכַּלִמוּן המעתזילים בבצרה התגלעו ויכוחים בסוגיה.
היו שטענו כי נקודות מתמטיות אינן יכולות להתחבר זו לזו, ולכן הגופים השונים הם בעלי יכולת חלוקה אינסופית.
אחרים טענו כי מאחר שהגופים השונים הם נראים, תכונותיהם אינן יכולות להתקיים באופן עצמאי (כלומר, ריחו של תבשיל אינו קבוצת אטומים).
אבו אל-חֻדַ'יל דבק בעמדתו וטען כי התכונות חייבות להיות נפרדות, לנוכח החוק האלוהי המעניש או מרומם אדם על בסיס תכונותיו והתנהגותו, ולא בשל עצם קיומו.
האשערים המאוחרים, ובראשם אל-ע'זאלי, פיתחו תאוריית אטומים משלהם.
לתפיסתם, האטומים הם החומר הנצחי היחיד המרכיב את העולם, וכל שאר הדברים מתרחשים כתוצאה מתאונות, ומתקיימים רק לאורך שניות.
שום תאונה לא יכולה לגרום לאירוע אחר, מלבד תפיסת המציאות ברגע נתון.
אירועים שעוקבים זה אחר זה מתבצעים אך ורק בשל התערבותו הבלתי פוסקת של האל, שבלעדיה יחדל העולם מלפעול.
לפיכך, קיום סביבתנו תלוי לחלוטין באלוהים.
השפעת הכלאם על הפילוסופיה היהודית
הפילוסופיה היהודית המוקדמת צמחה בתוך סביבה מוסלמית, והקרבה התרבותית והדתית בין שתי הדתות הביאה להשפעה הדדית ביניהן.
קרבה זו באה לידי ביטוי הן בשל העובדה כי השפה הערבית הייתה בשימוש נרחב בקרב היהודים והן בשל העובדה כי היהודים, על אף היותם מיעוט, לרוב לא היו מיעוט נרדף וכמו הנוצרים, קיבלו אף הם מעמד של "בני חסות" ותחת רוב השליטים המוסלמים לא אולצו להתאסלם.
הקרבה בין האסלאם ליהדות גדולה אף יותר מן הקרבה בין האסלאם לנצרות, וזאת חרף הטענה שהאסלאם אינו נסמך על כתבי הקודש היהודיים, וזאת משום שמבחינה תאולוגית הן האסלאם והן היהדות מדגישים את אחדותו המוחלטת של האל (שלא כמו הנצרות המחזיקה ב"שילוש הקדוש").
הכלאם, כמו גם הפילוסופיה היהודית, צמחו ככורח מאותם צרכים של התגוננות מפני טענות דתיות מבית ומחוץ.
פילוסופים יהודים רבים הושפעו במידה זו או אחרת מן הכלאם ובפרט מן המֻעתזלה.
רבי סעדיה גאון קיבל חלק מעקרונות הכלאם, רבי יהודה הלוי התייחס אליהם הן לחיוב והן לשלילה, הרמב"ם שלל את הכלאם אך הושפע ממנו והשתמש בראיות שכליות הלקוחות ממנו כשאלו התאימו לשיטתו.
בספרו "מורה נבוכים", פרקים ע"א - ע"ו מהחלק הראשון, מתאר הרמב"ם באריכות את עקרונות הכלאם, תוך שהוא מביא הוכחות הסותרות אותם.
כלב דם הוא גזע של כלב גדול אשר פותח באופן מיוחד לאיתור עקבות ריח אדם.
בגלל תכונה ייחודית זו כלב הדם נמצא בשימוש תכוף של רשויות חוק שונות כדי לאתר אסירים נמלטים או נעדרים.
כלב הדם עושה שימוש בחוש ריח מפותח באופן יוצא דופן המאפשר לו לעקוב אחר ריחו של אדם, שעות ואפילו ימים לאחר שחלף במקום, לאורך מרחקים גדולים.
השילוב שבין חוש ריח חד וכושר התמדה חזק, עשו את כלב הדם לכלב המעקב הטוב ביותר הקיים היום.
צרופי צבעי הפרווה המקובלים לכלבי דם טהורי גזע הם שחור וחום-צהבהב, חום-אדמדם וחום-צהבהב, או אדמוני.
בימי הביניים היו כלבי דם בצבעים אחידים נוספים, כולל כלבי דם לבנים .
צבעים אחידים אלה מופיעים אף בגזעי כלבים אחרים שמוצאם מגזע כלבי הדם הקדום.
לכלבי הדם יש בדרך כלל שלד גדול ורוב משקלם מרוכז בעצמותיהם, שהן עבות יחסית לגודל הכלב.
פרוותם, אופיינית לכלבי ציד העוקבים אחר עקבות ריח, היא גסה וחסרת שיער רך.
זהו גזע כלבים בעל אופי עדין ונוח ובאותה עת אף בעל כושר התמדה חסר לאות במעקב אחר ריח.
בגלל האינסטינקט החזק הטבוע בכלב זה לעקוב אחר ריח, לעיתים קשה לאלפו לצייתנות בידיים בלתי מיומנות.
זהו כלב בעל מזג נוח ומעורר חיבה המתאים לגידול בבית.
אולם, דוגמת גזעי כלבים גדולים אחרים, הוא זקוק להשגחה בסביבת ילדים קטנים כיוון שהוא עלול להפילם בגלל משקלו וגודלו.
בהשוואה לכלבים טהורי גזע אחרים, בקרב כלבי הדם קיים שיעור גבוה של מחלות מעיים כמו כן כלבים אלה סובלים משיעור חריג של מחלות עיניים, עור ואוזניים.
יש לבחון באופן תדיר את בריאות עיניו, אוזניו ועורו של כלב זה לאיתור סימני מחלה.
על פי סקר מועדון הכלבנים הבריטי לשנת 2004, תוחלת החיים הממוצעת של כלבי הדם בבריטניה היא 6.75 שנים, דבר המציבם בין הכלבים טהורי הגזע בעלי תוחלת החיים הקצרה ביותר.
כלב הדם הזקן ביותר שאותר בין 82 מקרי מוות בסקר שנערך בבריטניה היה בן 12.1 במותו.
גורם המוות העיקרי (34% ממקרי המוות) בין כלבי דם היא מחלת היפוך הקיבה .
שכיחות מחלת היפוך הקיבה בין כלבי הדם היא מהגבוהות בין גזעי הכלבים.
גורם המוות השני בשכיחותו (27%) בין כלבי הדם הוא מחלה ממארת.
שיעור המחלות הממאירות בין כלבי הדם דומה לזה שבין גזעי כלבים אחרים, אולם בין כלבי הדם מחלות ממאירות הן גורם מוות בגיל צעיר יותר באופן יחסי (גיל חציוני 8).
כלב הדם, על פי אגדות, טופח לראשונה בשנת 1000 לספירה לערך על ידי נזירים במנזר סנט הוברט (St.
אין ספק כי מוצאו של הגזע מאזור צרפת, אזור ממנו באו גזעים מודרניים נוספים של כלבי ציד העוקבים אחר ריח.
גזע כלב הדם שימש ליצירת גזעים נוספים אשר ירשו את חוש הריח המעולה שלו, ביניהם: פוקסהאונד אנגלי, פוקסהאונד אמריקאי, ועוד.
בשלהי המאה ה-19 שימשו כלבי הדם כנושא לציוריהם של ציירים רבים.
מראה הכלב המופיע בציורים אלה דומה לדרישות הגזע המודרניות, דבר המצביע על כך כי מהות אופיו של כלב הדם נשמרה לאורך דורות, עוד קודם שהוגדר הגזע באופן רשמי בעידן המודרני.
אולם, עורם של הכלבים המופיעים בציוריו של הצייר האנגלי אדווין לדסיר הוא חלק יותר ולא מרובה קפלים ועפעפיהם קטנים יותר מאשר הכלבים המודרניים.
כלב דמוקרטי צהוב היה כינויים של קבוצות בוחרים במדינות הדרום בארצות הברית במאות ה-19 וה-20 שבחרו במפלגה הדמוקרטית באופן קבוע בגלל שנאתם למפלגה הרפובליקנית.
שנאתם החריפה נגרמה ממלחמת האזרחים האמריקנית ואירועי תקופת השיקום.
הבוחרים כונו כך כי אמרו שהם "היו בוחרים בכלב צהוב לפני שהיו בוחרים ברפובליקני".
הכינוי קיבל חשיבות מובהקת בבחירות לנשיאות ב-1928, שבהן עמד אל סמית' לתפקיד.
רבים מהדמוקרטים מהדרום שנאו אותו משום שהיה קתולי וליברלי, אך בחרו בו למרות זאת בשל שנאתם כלפי החלופה הרפובליקנית האפשרית.
הוא הקיסר האקסומי המתועד ביותר.
פרוקופיוס מקיסריה מכנה את כלב "הלאסטיאוס" כנראה גרסה שונה של שם הכתרתו אלה-אצבחה.
בכתובות שהוא השאיר באקסום ובמטבעות שהוא טבע וכן ברשימות השליטים הוא מכנה את עצמו בנו של טאזנה.
בסביבות 520 פלש כלב לתימן לאחר שמלכה האחרון של חִמְיַר, יוסף ד'ו נואס, התייהד וכנקמה על רדיפת היהודים בביזנטיון נקט צעדים לדיכוי הנוצרים בדרום ערב.
מהלך זה גרר תגובות של יוסטינוס קיסר ביזנטיון וכלב מלך אקסום, כשהאחרון מצא עילה להשתלט על המפתח לסחר עם הודו.
לאחר שהביס את צבאו של יוסף החל להיות מכונה קדוש אלסבן מכיוון שהגן על הנוצרים בדרום ערב וזה למרות היותו מהפייסיטי.
לאחר הניצחון הוא מינה את סומופא אשווה, נוצרי יליד המקום כסגנו בחמיר.
השליטה האקסומית נמשכה עד שסמופא אשווה הודח על ידי הגנרל החבשי אברהא (אברהה) שהמליך את עצמו בשנת 525 לערך, ניסיונותיו של כלב להחזיר לו את השליטה לא צלחו ולבסוף ויתר על הכתר ופרש למנזר כנסיית הקבר בירושלים.
ניסיונו הכושל של אברהה לכבוש את מכה בתקופה הטרום איסלאמית מתוארת בקוראן בסורת אל-פיל.
היסטוריונים מאוחרים יותר שמספרים את האירועים של תקופת שלטונו של המלך איבן הישאם, איבן איסחאק וטאברי כותבים שכלב ישב בכפר ששמו בוגנה שיותר מאוחר יוסד שם מנזר גברה-מסקל..
הסופר והמחזאי האתיופי מיקאל קבדה (ሚካኤል ከበደ) חיבר מחזה שכותרתו "כלב" (ካሌብ) העוסק בקיסר.
המחזה פורסם באתיופיה ב 1966. המחזה פורסם גם בשפות אחרות, כמו למשל בגרמנית.
כלב הוא שמו היום-יומי של כלב הבית (שם מדעי: Canis lupus familiaris), תת-מין של הזאב המצוי (Canis lupus), ממשפחת הכלביים, מסדרת היונקים הטורפים.
כלב הבית התפתח מהזאב כתוצאה מביות שנמשך לאורך 14,000 שנים.
בעקבות קרבתם לבני אדם, פיתחו ידידותיות אליהם ויכולת לעכל עמילן.
תוחלת החיים של הכלבים היא בין 11 ל-14 שנים, אך כלבים מעורבים וכלבים מגזעים מסוימים כמו כלב כנעני, סכיפרקה וגזעים נוספים של כלבי ציד יכולים לחיות גם בין 18 ל-22 שנים.
כלבים קטנים מאריכים חיים יותר מכלבים גדולים.
כלבים בויתו למגוון צרכים כגון ציד, רועים, זחילה, שמירה, חברות, טיפול, סיוע ושיטור.
כלבים מתקשרים באמצעות קול, באמצעים ויזואליים ובאמצעות ריח.
תקשורת חזותית כוללת צורת פה ותנוחת ראש, ליקוק והרחה, מיקום אוזניים וזנב, קשר עין, הבעת פנים ותנוחת גוף.
צבעי כלבים נעים בין לבן לשחור, עם גוונים אדמדמים, אפורים וחומים ביניהם.
כלבים הם חיות חברתיות הצדים בקבוצות.
איכות הקרבה השוררת זה אלפי שנים בין בני האדם לכלבים הקנתה לכלב את הכינוי "חברו הטוב ביותר של האדם".
כלבים הם בעלי חיים מבויתים ממשפחת הכלביים.
הם מוגדרים כתת-מין של הזאב (Canis lupus), ובמקרים מסוימים של הדינגו.
הכלבים בויתו בידי ציידים-לקטים, עוד לפני המהפכה החקלאית שהתקיימה כ-5,000 שנה לאחר מכן.
עצמות כלב ואדם שנמצאו בעיר בון שבמערב גרמניה, מוכיחות כי מערכת היחסים בין בני אדם לבין כלבים החלה לפני 14,000-15,000 שנים.
מחקרים גנטיים מוכיחים כי כלבים ככל הנראה התפצלו מזאבים לפני 27,000-40,000 שנים.
שרידי הכלב המבוית העתיקים ביותר בעולם נמצאו בבון שבמערב גרמניה, וגילם מתוארך ל-14,223 שנים.
הכלבים היו בעלי החיים הראשונים בהיסטוריה שבויתו בידי בני אדם, בתקופה בה בני אדם היו מסתמכים על ליקוט של מזון וציד של בעלי חיים.
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שכל הכלבים הגיעו מכלב אחת קדום שנולד לפני כ-30,000 שנה.
במדע, כלב זה קיבל את הכינוי "Paleolithic dog".
תהליך הביות של הכלבים היה קומנסליסטי, כלבים ובני אדם לא התייחסו אחד אל השני אך גם לא בהכרח היו תוקפניים.
עם זאת, אין מחקר המצביע ישירות על השנים בהם הקשר בין בני אדם לכלבים הפך לחברי.
הכלאות, אאוגניקה וסלקציה שנעשו על כלבים בידי האדם שינו והפרידו בין תכונותיהם של גזעי כלבים שונים.
מכל מיני בעלי החיים, הכלב הוא המין עם השונות הגדולה ביותר בין פרטיו.
עם זאת, לכל הכלבים קיימות תכונות משותפות שירשו מאבותיהם הקדמונים.
כמו מרבית היונקים הטורפים, לכלב שרירים חזקים, מערכת דם המאפשרת לו פעילות מתפרצת וארוכת טווח, ושיניים המאפשרות לו לתפוס, להחזיק ולקרוע חפצים.
שלד הכלב מאפשר ריצה וקפיצה.
כפות רגליהם של הכלבים קטנות והם הולכים על בהונותיהם.
חוש הריח של הכלבים מפותח במיוחד.
הדבר מתאפשר הודות לאזורים המפותחים במוח הכלב המספקים את חישת הריח, והודות למספר עצום ביחס ליונקים אחרים של תאי עצב עשירים בקולטני ריח בחוטם.
למרבית הכלבים בין 125 מיליון ל-220 מיליון קולטני ריח, ובגזעים מסוימים, כלבי דם במיוחד, מספר זה יכול להגיע גם עד ל-300 מיליון.
זאת לעומת כ-6 מיליון קולטני ריח "בלבד" בבני אדם.
משום שיש לכלבים תאים רבים כל כך באפם, אפשר אף לראות את התאים ללא כל עזרת מכשירים.
כפי שבמוחם של בני אדם קליפת ראייה גדולה לעיבוד מידע חזותי, במוחם של כלבים קיימת קליפת הרחה (Olfactory cortex) גדולה, לעיבוד המידע המתקבל ממערכת החישה.
הנפח הכולל של פקעות ההרחה (Olfactory Bulbs) במוחם של כלבים, ביחס לנפח המוח כולו, גדול פי 40 מהנפח היחסי של פקעות ההרחה במוחם של בני אדם.
מינים מסוימים בקרב הכלבים מצטיינים במציאת ריחות ספציפיים אפילו בהשוואה לשאר המינים בסוג (זאת הודות להשבחתם על ידי האדם באמצעות הכלאות וסלקציה חד כיוונית).
עדיין לא ברור מהו המידע המדויק אותו קולט הכלב מריחות הסביבה, אך ידוע שהכלב מסוגל להבדיל בין שני סוגי ריחות:
ריח שמקורו באוויר: ריח שאורגניזם או חפץ משאיר בסביבתו כאשר הוא עובר בה.
ריח שכזה הוא מקוטע, נעלם במהירות אך חזק באופן יחסי.
ריח שמקורו באדמה: ריח שאורגניזם או חפץ משאיר כחתימה על האדמה.
ריח שכזה הוא בדרך כלל חלש יותר, נוטה להתערבב עם ריחות אחרים אך מתנדף באטיות רבה, תכונה המאפשרת לכלב להתחקות אחריו זמן רב לאחר החתימה הראשונית.
הדעה הרווחת בקרב מאמני כלבים היא שהתכונה לעקוב אחרי ריח מסוים היא לחלוטין מולדת ואינה נרכשת.
עם זאת, ניתן לאמן כלב להתמקד בריח בודד ולהתעלם מריחות אחרים שעלולים להסיח את תשומת ליבו של הכלב הלא מאומן.
חוש הריח המפותח של הכלבים מאפשר לאמן אותם לזהות סוגים שונים של מחלת הסרטן.
כמו למרבית היונקים, לכלבים ראייה דו-צבעית (דיכרומטית; dichromatic) מאחר שהמדוכים בעיניהם מכילים קולטנים בעלי רגישות לשני אורכי גל בלבד.
לעומתם, לבני אדם ראייה תלת-צבעית, ולכן ראייתם של כלבים ניתנת להקבלה עם אדם בעל עיוורון צבעים דו-צבעי (לדוגמה, דלטוניזם ירוק-אדום).
גם צפיפותם של המדוכים ברשתיות עיניהם של כלבים פחותה מזו של בני האדם, בכיסוי של כ-20% בלבד משטח הרשתית, זאת לעומת הגומה המרכזית (ה-Fovea) ברשתית האדם ש-100% משטחה מכוסה מדוכים.
בשל כך, יכולת ההפרדה הזוויתית, או חדות הראייה, של כלבים פחותה מזו של בני אדם ומוערכת כיכולת זיהוי של 12 מחזורי שינוי במעלה, או שתיים וחצי דקות קשת, בעוד שאדם בעל ראייה תקינה מסוגל להבחין ב-30 מחזורי שינוי במעלה, או דקת קשת אחת.
עם זאת, לגזעים שונים של כלבים ישנם אזורים בהם צפיפות המדוכים עולה.
לדוגמה, בגזעים בעלי חוטם קצר (המכונים ברכיצפאליים; Brachycephalic) ניתן למצוא עלייה בשיעור של פי שלושה מהצפיפות הרגילה, דבר המקרב את חדות ראייתם לזו של בני אדם.
בגזעים בעלי חוטם מוארך (המכונים דוליכוצפאליים; Dolichocephalic), ובכלבי רוח בפרט, ישנו פס לרוחב הרשתית ובו צפיפות המדוכים גבוהה, דבר המקנה להם ראיית רוחב של עד 270 מעלות.
זאת לעומת שדה ראייה של 180 מעלות בלבד בבני אדם.
לכלבים טווח פזילה גדול יותר מבני אדם, והם מסוגלים לסובב את גלגלי עיניהם הרחק זה מזה (פזילה החוצה; Exotropia) עד יצירת הפרש זוויתי של בין 12 ל-25 מעלות, כתלות בגזע הכלב.
למרות חדות הראייה הגרועה של כלבים, יכולת ההבחנה שלהם משתפרת עבור פרטים הנמצאים בתנועה.
כלבים הפגינו יכולת לזהות את בעליהם בזמן שהם נעים בתוך קבוצת בני אדם ממרחקים של עד 900 מטרים, יכולת שקטֵנה ל-500 עד 600 מטרים כשהאנשים אינם בתנועה.
גזעים מסוימים של כלבים, מראים נטייה גנטית מולדת לקוצר ראייה.
לדוגמה, בכלבים מגזע רוטוויילר, אחד מכל שניים נמצא קצר ראייה.
חוש הראייה של הכלבים רגיש לשינויים בקצבים שבין 60 ל-70 הרץ, עובדה זו מקשה עליהם לצפות במכשירי טלוויזיה בעלי קצב רענון תמונה נמוך יותר המותאמים לבני אדם (במכשירים רבים קצב רענון התמונה הוא 50 או 60 הרץ בלבד).
חוש השמיעה של הכלבים מפותח הרבה יותר מזה של בני האדם.
לרוב גזעי הכלבים יכולת לשמוע גלי קול בתחום תדרים החל מ-40 הרץ ועד 45,000 הרץ, וגזעים מסוימים מסוגלים אף לשמוע תדרי קול עד 60,000 הרץ.
תחום זה זהה בקירוב בגבול התחתון לזה של בני אדם, אך גבוה פי שניים עד שלושה מרגישות השמיעה של בני אדם בגבול העליון.
כלומר, כלבים מסוגלים לשמוע קולות גבוהים פי שניים עד שלושה (שהם אוקטבה אחת עד כ-1.5 אוקטבות) מבני אדם.
לכן, בתחום החפיפה בין שמיעת הכלבים ושמיעת בני האדם, כלבים מסוגלים להבחין בקולות גבוהים ממרחק גדול יותר מאשר בני אדם.
בנוסף, לכלבים יכולת להניע את אפרכסת האוזן, דבר המסייע להם באיתור הכיוון ממנו מגיע הקול.
יכולת זו מושגת באמצעות 18 שרירים המסוגלים להטות, לסובב ולהגביה את אפרכסת האוזן של כלב למציאת מקור הקול.
כלבים מאופיינים בשכבה יחידה או כפולה של פרווה.
הפרווה הכפולה מורכבת מחלק עליון של שערות נוקשות המסייעות בדחיית מים והגנה מפני לכלוך, ופרווה רכה ומבודדת מתחת.
כלבים עם שכבה יחידה הם בעלי שיערות נוקשות עליונות ומעט שיערות תחתונות, אם בכלל.
כלבים משירים את פרוותם לאורך השנה ובמיוחד בעונות המעבר, אז מחליפים הכלבים את פרוותם לקראת שינויי הטמפרטורה.
קיימים הבדלים בעוצמת הנשירה בין מינים שונים.
בדומה ליונקים אחרים, גם לפרווה של הכלב ישנם שימושים רבים, כולל ויסות תרמי והגנה מפני חתכים או שריטות; יתר על כן, הפרווה של הכלב ממלאת תפקיד חשוב בהצגת כלבים כגזעיים.
התקנים כוללים לרוב תיאור מפורט של אופי ותכונות הפרווה של אותו גזע.
כלבים עשויים להחליף מידע באמצעות קול, באמצעים ויזואליים או באמצעות ריח.
תקשורת שמיעתית יכולה לכלול נביחות, נהמות, יללות, יבבות, צרחות, הלחתה ואנחות.
כלבים גם מתקשרים באמצעות טעם, תוך שימוש בריח ובפרומונים.
כלבים רבים מתקשרים באמצעיים חזותיים, באמצעות הזזת הפה, הראש, האזוניים, העיניים, הזנב והגוף.
כלב דומיננטי או מאיים מביט באופן ישיר כאזהרה, עם פה מתוח, שיניים בולטות, רגליים זקופות וזנב כלפי מטה.
כלב ידידותי מביט בעפעוף, בעל פה רפוי או מעט פתוח, עם אוזניים זקופות וכשכוש זנב.
לעיתים, גם גופם של הכלבים יכול לתקשר רגשות מגוונים.
למשל, כלב דוחף את אפו כדי לקבל סימן קבלה, מטה את גופו קדימה כדי להציב אתגר, ומתגלגל על הבטן או הגב כדי להראות רוגע או כניעה.
השמעת קריאות למרחקים ארוכים לצורך תקשורת נפוצה במשפחת הכלביים, בדרך כלל בצורה של נביחות (המכונות "רכבות דופק") או יללות (המכונות "זרמים אקוסטיים ארוכים").
יללות למרחקים ארוכים של זאבים וזאבי ערבות היא אחת הדרכים שבהן הם מתקשרים.
נביחות מהירות מעידות על סימן אזהרה, איום שנתפס כקרוב והתכוננות להגנה.
נביחות ארוכות עם מרווחים מעידות על בדידות, רצון בחברה או מצוקה.
נביחה קצרה וחדה מעידה על מטרד, הפתעה או בהלה, ונביחה עולה מעידה על הנאה.
כלבים גם נוהמים, למשל, נהמה רכה ונמוכה מעידה על ניסיון לאיים, נהמה גבוהה מעידה על בהלה או ניסיון הגנה עצמית.
יללה גבוהה וקצרה מעידה על כאב.
יללה שנמשכת מספר שניות בדומה לילד אנושי, ואז חוזרת על עצמה מעידה על ייסורים או כאב, או קריאה לחברי הלהקה לעזרה.
כלבים בדרך כלל מתנהגים בהתאם לסביבתם.
לאורך השנים, הכלבים הצליחו לפתח הבנה ואמפתיה כלפי בני אדם.
בני אדם מתקשרים עם כלבים באמצעות שמע, תנועות ידיים ושפת גוף.
כלבים יכולים להבין בני אדם ולקרוא את התנהגותם ושפת גופם.
כלבים משחקים עם חברי הלהקה שלהם באמצעות נשיכות והשמעת צלילים.
מגיל צעיר, כלבים משחקים אחד עם השני, ולעיתים אף מחקים קרבות.
התנהגות זו מאפשרת להם לתקשר אחד עם השני ולשמור על חיוביות.
כלבים יכולים להראות דומיננטיות כלפי כלבים אחרים.
במשחק, הכלב המנצח משיג דומיננטיות על הכלב השני.
ישנן מספר התנהגויות המעידות על כניעה ודומיננטיות בתקשורת בין כלבים.
כלב דומיננטי רודף אחר כלבים קטנים, נובח, נושך ומביט על כלבים אחרים, בעוד שכלב כנוע מתכופף, נמנע, מלקק או בורח.
מחקר שפורסם ב-2020 ונעשה בפינלנד מצא כי 70% מהכלבים שנבדקו סבלו מתסמינים של בעיות התנהגות שונות כמו חרדה, תוקפנות, אימפולסיביות והתנהגות כפייתית.
עוד נמצא כי בעיות מסוימות אופייניות לגזעי כלבים ספציפיים, כלומר ייתכן שיש לבעיות מרכיב גנטי.
כנגד הרבה מהמחלות הנזכרות מחסנים גורים "בחיסון המשולש, המעניק הגנה אפקטיבית לאחר מתן סדרת החיסונים המשולשת (DAPP – מדבקת, אדנווירוס, פרו, פריינפלואנזה).
אפשר לצאת עם הכלב בבטחה החוצה כ־ שבועיים לאחר קבלת המנה השלישית, שניתנת לרוב בגיל 16 – 20 שבועות.
עד אז, אף על פי שקיים חיסון חלקי, הגור עדיין סיכון להידבק, בייחוד במקומות עם נוכחות או זיהום סביבתי של נגיף הפרוו.
לגבי חיסון הכלבת, על-פי דרישות משרד החקלאות, גור כלבים חייב לקבל את חיסון הכלבת הראשון בגיל שלושה חודשים.
לאחר מכן הוא חייב לקבל חיסון דחף (בוסטר) לאחר פרק זמן של חודש עד שלושה חודשים.
גיל הבגרות המינית של הכלבה (הגיל בו היא מתייחמת לראשונה) משתנה מכלבה לכלבה ונע בין חצי-שנה לשנתיים.
ככלל, ככל שהכלבה מגזע גדול יותר פיזית, כך היא מבשילה מינית מאוחר יותר.
תקופת הייחום של הכלבה נמשכת בין שבועיים לשלושה, כל 6–7 חודשים.
משך ההיריון הוא כחודשיים בממוצע, וככל שהכלבה מגזע גדול יותר – ההיריון ארוך יותר.
וטרינר יוכל לזהות היריון כבר מהשבוע השני-שלישי, אך אדם בלתי מיומן סביר כי יבחין בו רק חודש לאחר תחילתו.
כאשר נולדים הגורים עיניהם עצומות והם אינם שומעים.
בגיל 10–14 ימים פותח הגור לראשונה את עיניו.
ימים בודדים לאחר מכן נפתחות גם תעלות האוזן שלו.
תקופת ההנקה משתנה בין כלבה לכלבה, ונמשכת בין שבועיים לחמישה שבועות.
הכלב הוא בעל החיים המבוית הקדום ביותר.
הציידים-לקטים בני התרבות הנאטופית בארץ ישראל החזיקו כלבים מבויתים כבר לפני כ-15,000 שנים, לפי קבורות כלבים ושרידים אחרים שלהם בשלושה אתרים שונים.
התאוריה המקובלת לתהליך האבולוציוני מזאב לכלב (PROTODOG) היא "תאוריית הנישה" אותה הגה ופיתח פרופסור ריימונד קופינג'ר .
זוהי תאוריה מהפכנית שמתייחסת להתפתחות הכלב מהזאב כתהליך מהיר ביותר במונחים אבולוציוניים, שייתכן והתרחש במשך עשרות שנים ספורות וככל הנראה חזר על עצמו מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, וזאת בניגוד לעמדה העקרונית של דרווין שתהליכים מסוג זה נמשכים על פני מאות אלפי שנים ואף מיליוני שנים.
על פי פרופ' קופינג'ר, הזאב "ביית את עצמו" בתהליך שהחל לפני כ-15,000 שנים, בסוף עידן הקרח אחרון, תקופה שבה החלו בני אדם להתיישב בקהילות ויצרו את הכפרים הראשונים.
התיישבות קטנה זו יצרה נישה חדשה – שאריות מזון שבני האדם השליכו בסמוך למקום מושבם.
למעשה מדובר ב"מזבלות האורגניות" הראשונות.
בתנאים החדשים הללו היה יתרון לזאבים בעלי מרחק בריחה קצר יותר.
מרחק בריחה משלב בתוכו שני אספקטים עיקריים: המרחק המינימלי שזאב שומר מפני איום, וכן, כמה רחוק הוא בורח כאשר גורם מאיים חודר לתחום המדובר.
פרופ' קופינג'ר משווה את התהליך לניסוי המפורסם של בלייב על ביות שועלים.לאחר הביות התפתח הכלב לאלפי גזעים שונים.
כך, למשל, גובהם של כלבים נע בין סנטימטרים ספורים (כמו במקרה של הצ'יוואווה) לכמעט מטר במקרה של וולפהאונד אירי.
תכונות הכלבים עברו שינוי והתאמה בברירה מלאכותית שנעשתה בכלבים במהלך השנים.
בהתאם לצרכים השונים, פותחו התמחויות לפי דרישותיו של האדם.
זהו למעשה בעל החיים שיש לו את מספר ה"גרסאות" הרב ביותר בכדור הארץ.
החיבור החברתי בין האדם והכלב הוא ייחודי.
תכונתו של הכלב, המייחדת אותו משאר המינים הפיקחים ובעלי היכולות (כקופים), היא רגישותו למסרים אנושיים.
מחקרים הראו שכלבים, בניגוד לקופים, מסוגלים למצוא מזון על ידי קריאת "רמזים" אנושיים כגון מבט לכיוון המקום בו הוא מוסתר.
כלבים מציגים את הטיית המבט שמאלה כאשר הם מביטים בפנים אנושיות.
תכונה זאת משותפת לכלבים ולאנשים, והיא מאפשרת לזהות את המצב הרגשי של האדם שמנגד.
מחקרים הראו שכלבים סוקרים באופן שונה אובייקטים נייטרליים לעומת פנים אנושיות.
הטיית המבט שמאלה מובהקת רק בעת סריקת פנים אנושיות.
לא ברור האם תכונה זו גרמה לחיבור בין האדם לכלב מלכתחילה, או שהיא תוצר של שנים רבות בצוותא.
האדם השתמש בכלב משחר דרכם המשותפת למטרות רבות, החל משמירה ותקיפה, עזרה ברעיית צאן ובקר וגרירת מטענים, וכלה בציד, כלב חיפוש והצלה לאיתור נעדרים תחת מפולות שלגים וכחיית מחמד.
במלחמת וייטנאם הציב הצבא האמריקני בראש היחידות הלוחמות כלבים לגילוי אויב ומלכודות.
כלבים הופעלו על ידי ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש כנגד טנקים גרמניים.
גם צה"ל משתמש בכלבים למטרות צבאיות.
בין היתר לשם פריצה לבתים בהם מוחזקים בני ערובה ולמעקב אחר עקבות מחבלים.
במבצע כחול וחום נגד החזבאללה התגלה שצה"ל השתמש בכלבי נפץ, דבר שגרם לרעש תקשורתי גדול ולנסיגה של צה"ל משימוש זה בכלבים.
לכלבים שימושים אזרחיים נוספים כמו: כלבי נחייה לעיוורים, כלבי שמיעה לחרשים, כלבי גישוש לגילוי אנשים תחת הריסות בתים, כלבים לאיתור מוקדי שריפות, כלבי מזחלות, וכלבי הרחה לגילוי חומרי נפץ, סמים וחומרים אסורים אחרים.
בשנת 2020 אף הוכשרו כלבי הרחה לזיהוי וירוס הקורונה והיו בשימוש בשדה התעופה הבינ"ל בהלסינקי, פינלנד.
בנוסף פותחו סוגי ספורט בהם משתמשים בכלבים שאינם "מועסקים" בעבודות מסורתיות, וממצים בכך את היכולות הטבעיות שלהם .
רבים מגזעי הכלבים אינם משמשים עוד למילוי תפקידים שרווחו בעבר, אלא מוחזקים כחיית מחמד וככלבי תצוגה בתערוכות.
בעלי כלבים נוטים לעיתים לטפח את כלביהם בתספורות, תסרוקות, בסידור ציפורניים ובפריטי לבוש.
קיימות מספרות לכלבים בהן כלבים מקבלים טיפוח כולל.
קיימים גם בתי מלון לכלבים, שם משאירים אותם בעלי הכלבים אם הם נעדרים מביתם, ושירותי הורדת כלבים בתשלום לבעלי-כלבים עסוקים (דוגווקר).
כלבים הם היונק המגוון ביותר על פני כדור הארץ, עם כ-500 גזעי כלבים מוכרים בעולם.
בתקופה הוויקטוריאנית פיתחו בני האדם את גזעי הכלבים המודרניים באמצעות ברירה מלאכותית, ויצרו מגוון עצום של פנוטיפים.
רוב הגזעים נגזרו ממספר קטן של אבות גנטיים, אשר עברו ב-200 השנים האחרונות שינוי פנוטיפי מהיר והתגבשו לגזעים המודרניים של ימינו.
כלבים מציגים מגוון פנוטיפי עשיר יותר מאשר זה הקיים בכל סדרת הטורפים, כאשר פרופורציות הגולגולת, הגוף והגפיים משתנות באופן משמעותי בין גזעים.
לגזעים הללו יש תכונות מובהקות הקשורות למורפולוגיה, הכוללות גודל גוף, צורת גולגולת, פנוטיפ זנב, סוג הפרווה והצבע.
התכונות ההתנהגותיות שלהם כוללות שמירה, רעיית צאן, ציד והחזרה של ציד וזיהוי ריח.
תכונות האישיות שלהם כוללות התנהגות היפר-חברתית, תעוזה ותוקפנות, מה שממחיש את המגוון התפקודי וההתנהגותי של כלבים.
כתוצאה מכך, כלבים של ימינו הם המינים הטורפים השכיחים ביותר והם נפוצים ברחבי העולם, כשהדוגמה הבולטת ביותר לשכיחות ולמגוון הללו, היא הכמות העצומה של גזעים מודרניים שפותחו באירופה בתקופה הוויקטוריאנית.
זו חלוקת גזעי הכלבים לפי FCI:
קבוצה 1 – כלבי בקר וצאן
קבוצה 2 – פינצ'ר ושנאוצר, דמויי דוגה וכלבי הרים שווייצריים
קבוצה 5 – שפיץ וטיפוסים פרימיטיבים
קבוצה 6 – ציידי ריח וקרוביהם
קבוצה 7 – פוינטרים וסטרים
קבוצה 8 – רטריברים, ספניאלים וכלבי מים
קבוצה 9 – כלבי לוויה וזעירים
קבוצה 10 – כלבי רוח
מעבר לתפקידים כלביים "מסורתיים", מוכרת יותר ויותר השפעתו של הכלב על הבריאות הפיזית והנפשית של האדם, בייחוד כשמדובר בילדים.
הקשר בין אדם לכלב הוא קשר רגשי עמוק ומשמעותו לאדם נוסקת מעבר לתועלת המעשית שהאדם עשוי להפיק מהכלב.
מחקרים פסיכולוגיים ופיזיולוגים רבים נעשו לגבי חיות מחמד בכלל וכלבים בפרט, ומהם עולה שהקשר עם חיית מחמד מפתח תחושות הערכה עצמית, אחריות, אמפתיה ורגישות אצל ילדים.
בנוסף, נמצא שלכלב השפעה מרגיעה על בעליו.
דבר זה בא לידי ביטוי בלחץ דם נמוך יותר בסביבת הכלב, בירידת קצב לב בעת ליטופו, ואף נמצא שלבעלי כלבים תוחלת חיים גבוהה יותר.
מחקרים מהעשורים האחרונים מעידים כי ליטוף הכלב גורם לייצור הורמון אוקסיטוצין, הידוע גם כהורמון האהבה, הן אצל המלטף והן אצל הכלב, בדומה לייצורו במגע בין הורים לתינוקם ובין בני זוג.
כלבים וחיות אחרות משמשים כ"מתווכים" חברתיים המקלים על יצירת קשר עם ילדים, דבר המשמש בעיקר לטיפול במסגרת החינוך המיוחד, כשמדובר בילדים בעלי נכויות ובעיות רגשיות והתנהגותיות.
במספר מדינות מתקיים פרויקט הקראת ספרים לכלבים, לשיפור יכולת הקריאה של ילדים, העלאת ביטחונם העצמי וכישוריהם הקוגניטיביים והרגשיים.
אם לא די בכך, מספר מחקרים מציינים שנוכחות כלבים בגיל מוקדם או אפילו בשלב ההיריון עלולה להקטין משמעותית את הסיכוי לאלרגיות מסוימות בגילים צעירים, המחקרים משערים שהסיבה לתופעה זו קשורה להשערת ההיגיינה.
חיי הכלבים עם בני האדם הקנו להם את הכינוי "חברו הטוב ביותר של האדם".
לעומת זאת, קיימות חברות בהן מתייחסים לכלבים כטמאים, וקיימות תרבויות בהן משמש בשרם של גזעים מסוימים של כלבים למאכל נכון ל-2014 ישנן כ-40 מדינות שבהן אין איסור בחוק על אכילת כלבים.
בערים רבות בישראל קיימת בעיה של צואת כלבים שמושארת על ידי בעלי הכלב ברחובות ועל גבי המדרכות והופכות אותן לשדה מוקשים של צואה ומקשות על חיי התושבים.
בערים רבות נקבעו קנסות לבעלי הכלבים שלא אוספים את צואת הכלב שלהם.
אבל יש קושי לתפוס את בעלי הכלבים, כי פעמים רבות בעלי הכלב לא מזוהה.
גובה הקנסות יכול להגיע ל-750 ש"ח (למשל בנשר).
הועלו רעיונות לקחת בדיקות DNA של כלבים וכך לגלות מי בעליו.
רעיונות כאלה פורסמו בערים תל אביב-יפו, רעננה וקריית מוצקין.
בשנת 2024 אושר חוק הקמת מאגר מידע גנטי של כלבים המאפשר לרשויות מקומיות לחייב בעלי כלבים לרשום את כלביהם במאגר גנטי.
המידע שייאסף במאגר ישמש לאיתור בעלי כלבים אשר אינם מקפידים על איסוף צואה במרחבים הציבוריים.
חלקו הנכבד של הכלב בחיי האדם ניכר גם בהתייחסות אליו ביצירות ספרותיות ואמנותיות לאורך ההיסטוריה.
ברישומים מצריים עתיקים מופיעים כלבים בתפקידי ציד או לוויה.
כלבים מופיעים בציורים מהמאה ה-18 וה-19 כמלווים בדיוקנאות, כנושא הציור, או כחלק מהתרחשויות וכן בפסלים.
בספרים וסרטים רבים משמשים כלבים בתפקיד הגיבור הראשי, מהידועים שבהם, "פנג הלבן" מאת ג'ק לונדון, "לאסי חוזרת הביתה" מאת אריק נייט, "עזית הכלבה הצנחנית" מאת מוטה גור ועוד .
באחרים, לכלב תפקיד משני, כגון "טוטו" ב"הקוסם מארץ עוץ" מאת ל.
פרנק באום, "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)" מאת ג'רום ק.
ג'רום ואחרים, "קפצן" ב"שביעייה הסודית" ו"טימי ב"חמישייה המפורסמת" מאת איניד בלייטון ועוד.
תוכנית האנימציה בטלוויזיה "מרתה מדברת" הייתה להיט ברחבי העולם.
כלבים אף זכו להתייחסויות מיוחדות בשירים, דוגמת שירו של ניל יאנג, "קינג הזקן" (Old King), או שירו של פול מקרטני "מרתה יקירתי" (martha my dear), שנכתב על כלבתו של פול מקרטני, מרתה, מסוג כלב צאן אנגלי עתיק.
גם שירם של אהוד מנור ומתי כספי "מי ראה את באני" נכתב על כלבתם של משפחת מנור.
ככלל, לאורך השנים שרר ביהדות יחס שלילי כלפי הכלב, ויש שטוענים שהוא נובע משתי סיבות: העובדה שרוב הכלבים בתקופת המקרא והמשנה בישראל היו לא מאולפים ונטולי בעלים, והשנייה – היעדר תרבות ציד בישראל, בעיקר בשל החשש בהטלת מום בבעל החיים הניצוד והפיכתו לטרפה, וביחס השלילי בכלל כלפי ספורט.
מין מסוים של הכלבים, "הכלב הכופרי", זכה ליחס מעט יותר חיובי.
בהלכה היהודית משתמשים בביטוי "ראוי למאכל כלב" כאמת-מידה להגדרת דבר-מה כמאכל.
למשל חמץ עשוי להיות דבר הראוי לפחות למאכל כלב, אולם דבר שאינו ראוי אפילו למאכל כלב אינו יכול להיקרא "חמץ".
מקורות הדורשים את הכלב לגנאי
הנביא ישעיהו מתאר את הכלבים כעזי נפש: "וְהַכְּלָבִים עַזֵּי נֶפֶשׁ לֹא יָדְעוּ שָׂבְעָה (ופרש המצודת דוד: כמו שהכלבים המה בטבעם חזקי התאווה ואינם יודעים משביעה כי בכל עת יתאוו תאווה") וְהֵמָּה רֹעִים לֹא יָדְעוּ הָבִין כֻּלָּם לְדַרְכָּם פָּנוּ אִישׁ לְבִצְעוֹ מִקָּצֵהוּ".
במשנה נאסר לגדל כלב רע, ובתלמוד מובאים דברים חריפים שאמר רבי אליעזר בן הורקנוס, לפיהם "המגדל כלבים כמגדל חזירים".
בספר הזוהר נכתב על אלו שמתפללים לתועלת עצמם ומבקשים רק צרכים גשמיים: "דצווחין ככלבא 'הב, הב' - הב לנא חיי, הב לנא מזונא".
במקום אחר בספר הזוהר נכתב: "אם זכו ישראל, היה יורד כמו אריה של אש לאכול קורבנות.
ואם לא זכו, היה יורד כמו כלב של אש".
בתוספתא נאמר "לא תגדל אשה כלב בתוך ביתה" – ופרשו חכמים: משום חשד פריצות (כלומר שמועה רעה שתצא עליה, שמא תתייחד עם הכלב).
מקורות הדורשים את הכלב לשבח
לראשונה מוזכר הכלב בתנ"ך בספר שמות, בהתראה שמקבל פרעה ממשה (בשם ה') על מכת בכורות: "וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה כֹּה אָמַר ה' כַּחֲצֹת הַלַּיְלָה אֲנִי יוֹצֵא בְּתוֹךְ מִצְרָיִם.
ובמדרש מופיע על הפסוקים הנ"ל, שהכלבים קיבלו מהקב"ה את שכרם על שתיקתם במכת בכורות - "לכלב תשליכון אותו...
בספר איוב מוזכר שלאיוב הצדיק היו כלבים ששמרו על עדריו: "עַתָּה שָׂחֲקוּ עָלַי צְעִירִים מִמֶּנִּי לְיָמִים אֲשֶׁר מָאַסְתִּי אֲבוֹתָם לָשִׁית עִם כַּלְבֵי צֹאנִי" וכן במדרש מופיע שלהבל היו כלבי שמירה: " 'וישם ה' לקין אות' - הכלב, שהיה משמר צאנו של הבל הוא היה משמרו מחית השדה ומעוף השמים".
ובמדרש אחר מופיע שליעקב היו מאות אלפי כלבי שמירה: " 'ויפרץ האיש מאד מאד ויהי לו צאן רבות' וגו' (בראשית ל,מג).
רבי לוי אמר: ששים רבוא כלבים.
רבנן אמרי: מאה ועשרין רבוא.
ולא פליגי מאן דאמר ששים רבוא, לכל עדר ועדר חד כלב.
מאן דאמר מאה ועשרים רבוא, לכל עדר תרין כלבין".
בתלמוד מופיע ש"שאלו תלמידיו את רבי אלעזר מפני מה הכלב מכיר את קונו וחתול אינו מכיר את קונו".
אבל החתול, בשביל מיעוט הנפש שבו והיא חומרית, לא נמשך אחר זה הדעת...".
והנה הכרת הכלבים לבעליהן ותוקף החברה והאהבה שביניהם - רבו הסיפורים בהם וכולם פלאות המה פלאי פלאות...
סיפורים נפלאים בהכרת הכלבים ונאמנותם באהבת אדוניהם לנקום נקם מאויבי אדוניהם".
בתלמוד מופיע כי ישנה משמעות רוחנית להתנהגותם של הכלבים: "תנו רבנן: כלבים בוכים – מלאך המות בא לעיר.
כלבים משחקים – אליהו הנביא בא לעיר".
הראי"ה קוק כותב: "פני הדור כפני הכלב, והכלב יש לו גם כן כמה מדות טובות, והוא נאמן לאדוניו מאד.