tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשגאון נפגש עמו לבסוף באולם לשכת בני ברית בקושטא, חשש שפרסקו ילשין עליו לממשל הטורקי, כ"נקמה" על מאמרו עליו.
אולם פרסקו, בחמימות יתר הזמינו לשבת ולשוחח איתו, ובהזדמנות זו התוודה בפניו אודות התנגדותו לציונות:
בהזמדנות מסוימת, הסביר פרסקו לרב ברוך מיטרני את התנגדותו לציונות:
הרב דוד פרץ (מאי 1933, ו' בסיוון חג שבועות תרצ"ג – 25 באוגוסט 2017, ג' באלול תשע"ז) היה אב בית דין ורבה הספרדי של טבריה במשך כ-40 שנים.
נולד במרוקו לרחל וליעיש פרץ.
בילדותו למד במוסדות אוצר התורה במרוקו, מאוחר יותר עברו לצרפת ובגיל 13 בחודש נובמבר 1950 (כסלו ה'תשי"א) עלה לישראל יחד עם אמו, והחל ללמוד בישיבת "בית יוסף" בתל אביב אצל הרב הלל ויטקינד.
בישיבה למד בין היתר אצל הרב מרדכי מן והרב אהרון ויינשטיין, ובסיום לימודיו עבר ללמוד בישיבת אור תורה בטבריה.
לאחר נישואיו לרחל לחיאני, החל ללמוד בכולל אברכים "אור תורה" בטבריה.
בתקופה זו הרב אשר זאב ורנר לקחו תחת חסותו.
במקביל מסר הרב פרץ שיעורים בשכונות העיר ופעל להקים בה מוסדות חינוך, ובשנת 1965 (ה'תשכ"ה) החל לשמש כרבה של טבריה עילית וכחבר לשכת הרבנות בעיר.
לאחר פטירת הרב מאיר ועקנין, נבחר ב-30 בדצמבר 1975 לכהן כרבה הספרדי של העיר.
טקס ההכתרה נערך ב-17 בפברואר 1976 בבית הכנסת "אוהל נחום" בטבריה, בהשתתפות שר הפנים דאז יוסף בורג, ראש העיר דאז משה צחר ורבנים נוספים.
עם בחירתו, הייתה זו הפעם הראשונה שנבחר בטבריה רב ראשי אחד, ללא רב אשכנזי לצידו, וסמכותו חייבה את כלל העדות.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הוסמך כדיין בידי הרבנות הראשית.
בטבריה פעל לייסד את כולל "זיכרון מאיר" וישיבת "תורת מאיר".
כן ייסד בשיכון ד' בעיר כולל אברכים, שבו לומדים אברכים ממוסדות רבי מאיר בעל הנס.
עם הגיעו לגיל 80, סיים את תפקידו הרשמי ברבנות, ומאז עסק בצורכי הדת.
הלך לעולמו בטבריה ב-25 באוגוסט 2017 (ג' באלול ה'תשע"ז) ונקבר בבית העלמין הישן בעיר.
הרב יוסף יחיאל, ראש ישיבת "פני יהושע" בירושלים וראש מוסדות "תורת מאיר" בטבריה.
הרב שלמה, ראש כולל הרמב"ם בטבריה.
הרב חיים ראובן, מחבר ספרים רבים.
הרב יצחק, ר"מ בישיבת "ישמח משה" בירושלים
הרב יוסף יצחק שלוש (בנו של הרב דוד שלוש), חבר מועצת הרבנות הראשית, רב המועצה האזורית דרום השרון ויושב ראש ארגון הרבנים בהתיישבות
הרב יוסף דנינו, ר"מ בישיבת "אור חדש" ברכסים
הרב יעקב כהן, ראש ישיבת "קניני התורה" בירושלים
הרב מרדכי כהן, רב קהילת "בית אברהם" בירושלים.
הרב ציון כריסי, שימש כרב קהילה בירוחם.
הרב יעקב ארוש, מנהל תלמוד תורה בנתיבות.
הרב אליהו הלל בנו של הרב יעקב משה הלל, מרבני ישיבת "אהבת שלום" בירושלים.
חיבר מספר חיבורים תורניים, ופרסם מאמר בעניין שאלת זמני הזריחה והשקיעה בטבריה.
אהבת דוד - על התורה, כתב יד
וידבר דוד - על התורה, כתב יד
לדוד זרעו - על התורה, כתב יד
דוד פריש (נולד ב-21 בנובמבר 1935) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.87 מטר ששיחק בעמדת הקלע במכבי תל אביב בשנות ה-50 וה-60 והיה קפטן הקבוצה.
פריש נחשב לשחקן ההגנה מצטיין.
לאחר פרישתו מילא פריש מגוון תפקידים בכירים באיגוד הכדורסל בישראל.
בהמשך עבר עם משפחתו לתל אביב עקב מאורעות המרד הערבי הגדול.
פריש למד בתיכון "גאולה" בתל אביב, ונחשב לשחקן מחניים מצטיין.
מורו להתעמלות ומאמן מכבי תל אביב, יהושע רוזין, היה הראשון שזיהה את כישוריו הספורטיביים, והציע לו לנסות לשחק כדורסל.
היות שפריש היה חניך התנועה המאוחדת, והיות שבתחילת שנות ה-50 הספורט בישראל התמיין כמעט אוטומטית על פי השיוך הפוליטי - החליט פריש להצטרף להפועל תל אביב.
פריש הגיע למבחנים לקבוצה, אך כשל במבחני הקבלה, כאשר לא ידע לבצע צעד וחצי.
כך בשנת 1950, צירף רוזין את פריש למכבי תל אביב.
כשהגיע פריש לקבוצה, אמר עליו מנהל הקבוצה, נח קליגר: "עוד אידיוט מגאולה הביא רוזין", לימים סיפר פריש שבעקבות משפט זה החליט להיות שחקן.
בתחילת שנות ה-50, טרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, הכדורסל בישראל התפזר על פני שתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל".
פריש שיחק במכבי תל אביב ובקבוצת מכבי דרום תל אביב, שהייתה קבוצה הבת של מכבי.
בשנת 1953 הוקמה" ועדת הכדורסל", שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן.
מרכז מכבי שלח את מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי צפון תל אביב ומכבי דרום תל אביב.
בעונה הראשונה 1953/1954 פריש הצעיר לא שותף במשחקי הליגה.
בעונה הבאה, עונת 1954/1955, שיחק פריש במדי מכבי צפון תל אביב, תחת המאמן יצחק אלדובי.
הקבוצה הרשימה כשסיימה במקום השלישי, תוך כדי ניצחון על מכבי תל אביב, ופריש היה מלך הסלים שלה עם ממוצע של 15.8 נקודות למשחק.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני.
לקראת עונת 1956/1957 העלה רוזין מספר שחקנים מקבוצת מכבי דרום תל אביב אל מכבי תל אביב וביניהם את פריש.
במהלך העונה הביסה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב, השנייה בטבלה, בדרבי בתוצאה 88:44 - הניצחון הכתיר את מכבי כאלופה בפעם השלישית בתולדותיה, שני משחקים לסוף העונה, זהו היה התואר הראשון של פריש.
מאזן הקבוצה בסוף העונה עמד על 15 ניצחונות ו-3 הפסדים.
פריש שיחק 9 משחקים וקלע 11 נקודות.
באותה עונה לא נערכו משחקי גביע המדינה.
בשנת 1957 לקח חלק במשחקי נבחרת צה"ל.
כן השתתף פריש במדי נבחרת ישראל במכביה החמישית.
בעונת 1957/1958, זכתה מכבי באליפות המדינה הרביעית לאחר שסיימה את הליגה במאזן 3–19, כמו הפועל תל אביב.
מאחר שמכבי ניצחה את הדרבי הביתי ב-5 הפרש והפסידה את דרבי החוץ בנקודה אחת בלבד, זכתה מכבי באליפות.
פריש קלע בממוצע של 11.3 נקודות למשחק.
בנוסף, הייתה זו הזכייה הראשונה של מכבי ב-"דאבל", כאשר ניצחה בגמר גביע המדינה בכדורסל, את הפועל תל אביב 53:44, ופריש היה המצטיין של מכבי עם 18 נקודות.
באותה עונה הקימה פיב"א את גביע אירופה לאלופות.
מכבי תל אביב ייצגה את ישראל והודחה על ידי קבוצת הצבא הרומני צ.צ.א בוקרשט (הפ' 65–84 בבוקרשט והפסד 61–63 באצטדיון ר"ג).
בעונת 1958/1959 זכתה מכבי באליפות המדינה לאחר ניצחון בדרבי על ה-2 בטבלה הפועל תל אביב 66:50 במשחק שנערך במגרש מכבי שלושה מחזורים לסיום, עם מאזן 2–20. באותה עונה קלע פריש בממוצע של 20.2 נקודות למשחק.
בנוסף, מכבי ניצחה בגמר גביע המדינה בכדורסל את הפועל חולון 53:47, כאשר פריש קלע בגמר 12 נקודות.
בשנת 1959 השתתף פריש במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול, תחת המאמן אליהו עמיאל.
חמישיית הנבחרת הייתה: פריש, חיים חזן, אברהם חמו, רלף קליין וחיים קסטן.
ישראל סיימה את הטורניר במקום ה-11, פריש השתתף ב-8 משחקים וקלע בממוצע של 6.2 נקודות.
בשתי העונות הבאות, איבדה מכבי תל אביב את האליפויות ליריבה העירונית הפועל תל אביב.
פריש קלע בעונות אלו בממוצעים של 9.9 ו-8.2. כן זכתה מכבי בגביע המדינה ה-4 בתולדותיה לאחר ניצחון על הפועל חולון 74:46 במגרש הפועל ביפו.
בשנת 1960 השתתף פריש במדי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת רומא.
ישראל סיימה בהצלחה את משחקי השלב הראשון והעפילה לשלב השני מהמקום השני בבית.
בשלב השני הפסידה ישראל להונגריה 86:78 וליוגוסלביה 62:61. במשחק "לפרוטוקול" (משחק על המקום השביעי בטורניר שממנו עלו רק 5 למשחקים האולימפיים, הפסידה ישראל לקנדה 60:59. פריש קלע במהלך הטורניר 9 נקודות.
בעונת 1961/1962, לאחר שנתיים הפסקה, זכתה מכבי באליפות המדינה (ה-6 בתולדותיה) לאחר ניצחון על ה-2 בטבלה הפועל חיפה 63:55 במגרש מכבי שלושה מחזורים לסיום הליגה, עם מאזן 2–20. פריש שיחק 18 משחקים וקלע בממוצע של 7.2 נקודות למשחק.
בשנת 1961 השתתף פריש במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה בבלגרד.
במשחקי הדירוג 9–12 הפסידה ישראל לפולין 74:59 וניצחה במשחק על המקום ה-11 את מזרח גרמניה 80:83 אחרי הארכה.
מאזנה הכללי של נבחרת ישראל בטורניר היה שלושה ניצחונות וחמישה הפסדים.
פריש שיחק 5 משחקים וקלע בממוצע של 3 נקודות למשחק.
באוגוסט 1962 ביקש פריש שחרור ממכבי, על מנת שיוכל לעבור לאחת מהקבוצות המסונפות בליגה א' או ב' כמאמן/שחקן, אולם לבסוף המשיך בקבוצה.
פריש קלע בממוצעים של 6.3 ו-5.9 בהתאמה.
בשנת 1964 השתתף פריש במדי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לקראת טוקיו 1964. הנבחרת סיימה את הטורניר במקום השמיני.
מאזנה הכללי של הנבחרת בטורניר היה ארבעה ניצחונות וארבעה הפסדים ופריש קלע במהלך הטורניר 20 נקודות.
בשנת 1965 קיבל פריש מכתב הוקרה על סיום תקופתו בנבחרת ישראל, אולם פריש סירב לקבלו בטענה שטרם סיים את הקריירה שלו בנבחרת.
בעונה לאחר מכן, 1964/1965 הפסידה מכבי את האליפות להפועל תל אביב.
פריש שיחק 12 משחקים וקלע בממוצע של 5.8 נקודות.
עם זאת זכתה שוב מכבי תל אביב בגביע המדינה.
באותה עונה, ולאחר פרישת רלף קליין, היה פריש קפטן הקבוצה.
העונה הבאה, 1965/1966, עונתו האחרונה של פריש במכבי, הוא רשם 3 משחקים בלבד, והקבוצה זכתה בגביע המדינה לאחר ניצחון 66:62 על הפועל תל אביב.
בעונת 1966/1967 עבר פריש למכבי גדרה ששיחקה בליגה ב' (הליגה השלישית) כמאמן/שחקן.
בסיום העונה עלתה גדרה הקבוצה ליגה מהמקום הראשון.
סך הכל שיחק פריש 11 עונות בליגה הראשונה (מתוכן 10 במכבי תל אביב), בהן רשם 180 משחקים וקלע 1,626 נקודות.
במדי נבחרת ישראל רשם פריש 36 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1959, הטורניר הקדם אולימפי 1960, אליפות אירופה בכדורסל 1961, הטורניר הקדם אולימפי 1964.
לאחר הפרישה שימש פריש במספר תפקידים בכירים באיגוד הכדורסל, ובין היתר יו"ר הוועדה המקצועית וחבר הנהלת איגוד הכדורסל.
כיום פריש הוא יו"ר ועדת הכספים באיגוד הכדורסל ובמכבי ישראל, וכן חבר בוועד עמותות מועדון מכבי תל אביב ונציג הקבוצה במנהלת הליגה.
דוּד פֶּרפקט הוא שמה של קבוצת בידור ספורטיבי פופולרית מפריסקו, טקסס, אשר מעלה סרטונים בקביעות ליוטיוב.
חברי הקבוצה הם התאומים קובי וקורי קוטון, גארט הילברט, קודי ג'ונס וטיילר טוני, כולם שחקני כדורסל ושותפים לחדר בעת לימודיהם באוניברסיטת טקסס A&M.
חברי הקבוצה מחזיקים במספר שיאי גינס רב.
סרטוני היוטיוב שלהם צברו יחדיו מעל ל-13 מיליארד צפיות יחד ומעל 60 מיליון מנויים לערוץ המרכזי שלהם "Dude Perfect" אשר מציב אותו במקום הראשון ביוטיוב בערוצי ספורט (נכון לאוגוסט 2021) וה-18 בסך הכל.
חברי הקבוצה היו נוהגים לעשות תחרויות על כריכים בחצר האחורית אשר בסופו של דבר צולמו וסרטון של קליעות פעלולים בחווה של טוני הועלה ליוטיוב, שצבר 200,000 צפיות תוך שבוע בלבד.
סרטון המשך ממחנה קיץ בחוות סקיי צבר כבר 18 מיליון צפיות, ודוד פרפקט פרסמו שיאמצו ילד בפרויקט Compassion International עבור כל 100,000 צפיות.
בשלב זה כבר החלה מודעות של גופים גדולים יותר להצלחה ותוכנית E:60 של ESPN ביקשה לעשות עם הקבוצה צילום של זריקת פעלולים ארוכה שהניבה שיא עולם (בזמנו).
לאחר הזריקה התארחו דוד פרפקט בחמש תוכניות שונות ב-ESPN.
לאחר ההצלחה עם ESPN שיתפו דוד פרפקט פעולה עם עשרות גופי ספורט מרכזיים, ספורטאים אלופי עולם ותוכניות טלוויזיה.
בשנת 2011 הוציאה קבוצת דוד פרפקט אפליקציות משחקים ל-iOS ואנדרואיד בשם "Dude Perfect".
לאחר מכן הוציאו אפליקציית המשך בשם "Dude Perfect 2", ואת המשחקים "Endless Ducker" ו-"That's Lit".
במקביל קורי קוטון הוציא לאור את ספרו "Go Big" על מהלכים שעשתה הקבוצה מתחילת הפעילות ועד המעבר לפרסום עולמי.
בשנת 2017 כתבה בפורבס טענה כי הם במקום ה-3 ברשימת בעלי השכר הגבוה בין כוכבי היוטיוב, עם 14 מיליון דולר.
בשנת 2019 נכנס ערוץ היוטיוב שלהם לעשירייה הפותחת של הערוצים הפופולריים ביותר, כאשר ברשותו למעלה מ-40 מיליון מנויים.
הרב דוד צבי אורדנטליך (ט"ו באדר ה'תרצ"ז, פברואר 1937 – כ"ט בחשוון ה'תש"ף, 27 בנובמבר 2019) היה רבה האשכנזי של ביתר עילית.
נולד בבודפשט, הונגריה לרייזל מלכה ולרבי זאב.
בשנת ה'תשי"א עלה עם הוריו לישראל.
למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה שם כתב וערך את שיעורי ראש הישיבה רבי אהרון כץ, ובישיבת סלבודקה בבני ברק.
לאחר נישואיו לברכה ברזל התגורר בבני ברק ולמד בכולל חזון איש.
הוסמך להוראה על ידי הרב יצחק יעקב וייס.
מספר שנים לאחר נישואיו מונה לר"מ בישיבת חכמי לובלין בבני ברק.
בשנת ה'תשכ"ז עם הקמת ישיבת אוהל יעקב מונה לשמש כר"מ בישיבה, במקביל מסר שיעורים גם בישיבת רוז'ין בירושלים.
עם ייסוד בית דין צדק בני ברק של הרב נסים קרליץ מונה לכהן כדיין בהרכב הראשון של בית הדין יחד עם הרב פינחס שרייבר.
במשך תקופה כיהן כרב קהילת 'שובה ישראל' בארגנטינה וכראש כולל אברכים במרסיי צרפת.
על אף שיוכו למגזר הליטאי, עמד בקשרים טובים עם אדמו"רים ורבנים חסידים.
לאחר הקמת היישוב ביתר עילית, הוקמה ועדה מיוחדת לאיתור רב ליישוב, חברי הוועדה היו ראש הכולל הראשון ביישוב, נציג הציבור הליטאי ונציג הציבור הספרדי, חסידי בויאן שהיו מראשוני המתיישבים המליצו על הרב אורדנטליך שאותו הכיר מתפקידו בישיבת בויאן.
הרב אורדנטליך נבחר לכהן כרב היישוב ואב בית הדין המקומי.
לצדו, נבחר הרב יעקב תופיק אביעזרי כרב הספרדי.
לאחר הכרזתה כעיר, פרש באופן רשמי מתפקידו, אך המשיך לשאת בתפקיד באופן לא רשמי.
בשנותיו האחרונות כוחו נחלש, והוא התנייד בכיסא גלגלים, וחלק מתפקידיו המעשיים הועברו לידי הרב צבי ברוורמן.
נפטר בכ"ט בחשוון ה'תשע"ט, 27 בנובמבר 2019, ונקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
דוֹד פרוֹקטר הייתה אמנית אנגלייה, ואשתו של האמן ארנסט פרוקטר.
דוד פרוקטר ובעלה למדו בבתי ספר לאמנות באנגליה ובפריז, שם הושפעו שניהם מהאימפרסיוניזם ומתנועות הפוסט-אימפרסיוניזם.
דוריס "דוֹד" שו נולדה בהמפסטד, לונדון בשנת 1890. אביה היה רופא ימי ואמה הייתה סטודנטית לשעבר לאמנות שלמדה בבית הספר לאמנות של סלייד.
המשפחה עברה לטוויסטוק שבדבון, אך לאחר מות בעלה, אמה של דוד העבירה את המשפחה לניולין בשנת 1907. שם, בגיל 15, דוריס נרשמה לבית הספר לציור שנוהל על ידי אליזבת פורבס וסטנהופ פורבס.
בבית הספר של פורבס פגשה דוד את בעלה לעתיד ארנסט פרוקטר.
הם נחשבו לתלמידי המבריקים של פורבס.
בניולין פגשה דוריס את לורה נייט, שהפכה לחברה לכל החיים והשפיעה על הקריירה שלה.
בשנת 1910 דוריס ואמה נסעו לפריז שם למדה לצד ארנסט פרוקטר באטלייה קולארוסי.
דוד וארנסט הושפעו שניהם מהאימפרסיוניזם ומהפוסט-אימפרסיוניזם ומהאמנים שפגשו בצרפת, כמו פייר-אוגוסט רנואר ופול סזאן.
בני הזוג התחתנו בשנת 1912 בכנסייה בקורנוול וכעבור שנה נולד בנם ביל.
המשפחה הקימה בית בנורס קורנר בקורנוול.
כמו כן בשנת 1913 הציג דוד פרוקטר לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ארנסט בצרפת ועבד עם יחידת אמבולנסים.
המכתבים הקבועים בין בני הזוג מלמדים כי דוד נמצאה בדיכאון בזמן היעדרו, כמו כן הייתה משועמת וחסרת כסף.
לאחר המלחמה התיישבו בני הזוג בניולין וזה היה ביתם במשך רוב חייהם.
בשנת 1920 הוזמנו דוד וארנסט פרוקטר לקשט את ארמון קוקין ברנגון על ידי מיליונר סיני, צ'ינג צונג.
העבודה נמשכה שנה ודרשה מהם לעבוד עם בעלי מלאכה בורמזים, הודים וסינים, לעיתים קרובות היו מציירים ציורי קיר בגבהים ניכרים בתוך הארמון.
עם זאת צ'ינג צונג לא התרשם מעבודתם וסירב לשלם להם את שכר הטרחה המוסכם שלהם או לספק מקום לינה ולכן הזוג פרוקטר ציירו דיוקנאות של אנשים מקומיים ואנשי הממשל הקולוניאלי הבריטי לצורך הכנסה כספית.
כשחזרה לאנגליה, דוד פרוקטר החלה להתמקד בציור דיוקנאות, בדרך כלל של נשים.
במהלך שנות העשרים המשיכה דוד פרוקטר לצייר דמויות נשיות בודדות, לפעמים בעירום, אחרות בבגדים עטופים ברכות.
מסביבות 1922 היא ציירה סדרת תמונות של נשים צעירות.
הן התאפיינו על ידי תחושת נפח בדמויות, שנוצר על ידי שימוש באור וצל.
"חדר השינה האחורי "(1926) "הילדה בלבן" (1923) היו דיוקנאות חזקים "המודל" נחשב לאחד הציורים הטובים ביותר שהוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1925. הדוגמנית שלה הייתה בתו של דייג בניולין בת ה-16, סיסי בארנס, שגם דגמנה, מדי יום במשך חמישה שבועות, לעבודתו הידועה ביותר של דוד פרוקטר, "בוקר".
הציור "בוקר" הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית בשנת 1927, הוא נבחר לתמונת השנה ונרכש על ידי דיילי מייל לגלריית טייט, שם הוא תלוי כעת.
פרוקטר מכרה את העבודה תמורת 300 לירות שטרלינג, אך יכולה הייתה להשיג סכום גדול פי עשרה.
לפני תלייתו הקבועה בטייט, הוצג הציור בניו יורק, ולאחר מכן עבר בסיור של שנתיים בבריטניה.
גם הציבור וגם המבקרים התלהבו והיללו את "סגנונו החושני אך הקודר".
למרות זאת, מספר ציורי העירום של פרוקטר שליוו בסיור את הציור "בוקר" נחשבו כבלתי מתאימים לתצוגה בכמה מקומות.
גם הגשתו של הציור לאקדמיה המלכותית מ-1929 הייתה במחלוקת.
בשנות השלושים של המאה העשרים השתנה סגנון הציור של דוד פרוקטר לחלוטין.
עבודות כמו "הפרדס" (1934), ו"מטבח בקוטג' מירטל" (1935) מציגות את הגימור והתאורה המוקפדות של עבודתה הקודמת, אך ללא קווים קשים וגופי צבע שתוחמו היטב.
בעלה ארנסט פרוקטר נפטר במפתיע בעת שנסע בשנת 1935.
בשנת 1938 החליטה פרוקטור לעבור לכפר זנור, ליד חברתה, האמנית אלתיאה גרסטין, ביתו של האמן נורמן גרסטין.
נושאי תמונותיה היו דיוקנאות ופרחים.
השפעתה של גרסטין ניכרה בעבודתה של פרוקטר בחלק האחרון של הקריירה שלה.
היא הפכה לחברה מן המניין באקדמיה המלכותית בשנת 1942.
בשנת 1945 היא איירה כריכה צבעונית לסיפור מאת קלייר קולאס.
לאחר מות בעלה, נסעה דוד פרוקטר וביקרה במקומות שונים בעולם: בצפון אמריקה, בטנריף, באפריקה.
במהלך שנות החמישים בילתה זמן מה בג'מייקה, עם חברתה גרסטין, שם ציירה בעיקר דיוקנאות של ילדים.
היא נפטרה בשנת 1972 ונקבר ליד בעלה בכנסיית סנט הילרי, קורנוול.
היא הייתה חברה בכמה ארגוני אמנים, כמו באסכולת ניולין והפכה לנשיאת אגודת האמנים בסנט אייבס (STISA) בשנת 1966.
דוד אריה פרנקל (נולד ב-2 בפברואר 1940) הוא פרופסור אמריטוס למנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ראש תחום המשפט, פרופסור למשפטים ב לשעבר, ופרופסור אורח בקינגס קולג' לונדון.
נוסף לכך, הוא מוזיקאי, סופר, משורר וצייר.
פרנקל נולד וגדל בתל אביב, למד ב אותה סיים בשנת 1957 (מחזור מה).
בד בבד עם לימודיו במחלקות הגבוהות של הגימנסיה, למד משנת 1954 עד 1957 באקדמיה למוזיקה בתל אביב, כשכלי הנגינה שלו היו פסנתר וצ'לו.
בין מוריו היו המלחין אלכסנדר אוריה בוסקוביץ, המוזיקולוגים פרופ' הרצל שמואלי ופרופ' אסתר גרזון-קיוי, כשמורתו לצ'לו הייתה הצ'לנית תלמה ילין.
עקב גילו הצעיר החל את לימודיו ב מיד לאחר סיום הגימנסיה ועם סיומם בתואר מוסמך למשפטים החל את שירותו בצה"ל.
את שירותו הצבאי, שירות החובה והמילואים, עשה במסגרת הפרקליטות הצבאית, בתפקידי ייעוץ וחקיקה ושיפוט.
משנת 1963 הוא חבר בלשכת עורכי הדין ומשנת 1975 הוא דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לעבודותיו האקדמיות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שימש סגן היועץ המשפטי של משרד החינוך והתרבות (1974–1976), היועץ המשפטי של משרד הבריאות (1976–1981) והיועץ המשפטי של עיריית באר שבע (1989–1997).
למרות שביכר את המשפטים כמקצוע לא הזניח את פעילותו המוזיקלית שהחלה עוד בעת לימודיו בגמנסיה.
כבר בתקופת לימודיו בגמנסיה זכה בפרסים הן על נגינתו והן על יצירות מוזיקליות שהלחין, ניגן בתזמורת האקדמיה ולאחר מכן בתזמורת האוניברסיטה, ניגן בהרכבים קאמריים והמשיך בהלחנה שנים רבות לאחר מכן, הן של יצירות להרכבים קאמריים והן לשירה, לרבות לגני ילדים.
פרנקל אף תיזמר מחדש את המנון "התקוה" אותו ביצעה והקליטה הסינפונייטה הישראלית באר שבע, בניצוחו של ירון טראוב.
במקביל לפרסומיו המדעים והמקצועיים כתב עשרות שירים, סיפורים ומסות.
פרנקל נשוי לנעמי בתו של פרופ' עלי דייויס (מנהל בית החולים הדסה) ולהם נולדו חמישה ילדים, אסתר-ריקה מוזיקאית, השופט צבי פרנקל, דב פרנקל מנהל מחלקת הפיקוח הכללי בבאר שבע, דבורה, ורעיה בוגרת משפטים ופסיכולוגיה.
הוא תושב באר שבע משנת 1983.
שטחי המחקר של פרנקל עוסקים במשפט הרפואי והאתיקה במקצועות הרפואיים, בריאות הציבור, המשפט והמינהל הציבורי, דיני עסקים ואתיקה עסקית ופילוסופיה של המשפט, בדיני העבודה ויחסי העבודה, דיני התאגידים.
נושא הדוקטורט של פרנקל הוא האספקטים המשפטיים של השתלות איברים.
אחד המחקרים פורצי הדרך בנושא, במישור הבינלאומי.
בשנת 1963 זכה באות חבר כבוד של הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2004 זכה באות יקיר באר שבע.
בשנת 2015 זכה באות יקיר הפקולטה לניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
יו"ר ועדות האתיקה של המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע ושל מחוז דרום של משרד הבריאות
חבר ועדת האתיקה לאישור ניסויים בבעלי חיים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1998–2009)
מומחה-מעריך בוועדות האתיקה לאישור מחקרים ב (2004–2011)
בין מייסדי הארגון האירופי למשפט ואתיקה דנטליים
בין מייסדי העמותה לאתיקה בעסקים בישראל, כסניף של הארגון האירופי
עמית החברה המלכותית הבריטית לבריאות הציבור
יו"ר יחידת המחקר המשפטי של המכון האתונאי לחינוך ומחקר
חבר בארגונים ובוועדות מחקר בינלאומיות
חבר ההנהלה הציבורית של הסינפונייטה הישראלית באר שבע
יו"ר הנהלת מועדון השחמט באר שבע
פרנקל פרסם למעלה מ-100 מאמרים ו-34 ספרים.
פרנקל עורך הראשי של כתב עת משפטי מיום הקמתו בשנת 2013 - Athens journal of law.
דוד פריטל (פרינצנטל) (19 במאי 1919 – 2 במרץ 2006) היה פעיל בתנועת הבריחה בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה.
ממקימי "המועצה למען יהודי ברית המועצות" ומזכ"ל המועצה בשנים 1971–1984. ייסד וערך את סדרות הספרים: "האינטליגנציה היהודית בברית המועצות", "יהודי ברית המועצות", ו"יהודי ברית המועצות במעבר", שיצאו לאור בהוצאת מאגנס בשנים 1976–1997.
דוד פרינצנטל נולד בעיר לוצק בחבל ווהלין שבמזרח פולין (היום אוקראינה) לגיטל וחיים פרינצנטל.
אחיו הבכור, יעקב, עלה לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה והיה בין המייסדים של קבוצת מעלה החמישה.
בשנת 1937 השלים דוד את לימודיו בגימנסיה היהודית על שם גליקליך.
היה פעיל מרכזי בתנועת הנוער החלוצית גורדוניה באזורו.
ב-1937 נשלח לסמינר העולמי האחרון של החלוץ בוורשה פולין, שם עשה היכרות עם הלוחמים לעתיד בשורות הפרטיזנים ומורדי הגטאות, ביניהם מרדכי טננבאום, מפקד גטו ביאליסטוק, והפעילים במחתרות החלוציות במערב אוקראינה וביילורוסיה - צבי נצר, שיינדלה שוורץ ואנטק צוקרמן.
פריטל השתתף בפעילות מחתרתית במערב אוקראינה, בתנועה המאוחדת של גורדוניה והחלוץ הצעיר, פרייהייט - החלוץ הצעיר דרור.
ב-6 ביוני 1941 נעצר בידי הסובייטים ונכלא בבית הסוהר בלוצק.
יחד אתו נכלאו אדק גולובנר, מזכיר התנועה, איווה ביברמן, מאק יוז, מיכאל רייזמן, אייזיק שפרד רבקה טננבוים ושיינרלה שוורץ.
עם פרוץ המלחמה בין גרמניה וברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הצליח לברוח מבית הסוהר.
לאחר בריחתו הצטרף דוד לאמו שנשארה לבד בגטו לוצק, לאחר שאביו נלקח לעבודות כפייה ולא חזר.
דוד נהג לצאת מהגטו כדי להבריח אליו מזון.
ב-11 בדצמבר 1941, כשניסה לחזור לגטו, ראה את הגרמנים מתכוננים לאקציה האחרונה וחיפש לו מקום מקלט.
בשנים 44–1942 הסתתר דוד בבתיהם של מי שהוכרו שנים לאחר מכן כחסידי אומות העולם: משפחת ברון (זיגמונד ואשתו ונדה ובנותיהם אלינה ואירנה) מהכפר מלה-אוסניציה (Mała Ośnica), ולאחר מכן, בביתם של איוון וסרפימה יציוק, נוצרים בפטיסטים מהכפר Podhajce.
בזכות עדותו ביד ושם הוכרו איוון וסרפימה יציוק וששת ילדיהם כחסידי אומות העולם.
כשגבר החשש לחיי משפחת מציליו, הוא מצא מסתור בקרב שכניו, סאבא ואשתו אוקסניה מירוניוק, שהוכרו גם הם בזכות עדותו כחסידי אומות העולם.
דוד הסתתר בביתו של סאבא לסירוגין לתקופות משתנות לפי יכולתם, עד פברואר 1944, כששוחרר האזור מידי הנאצים על ידי הצבא האדום.
לאחר השחרור פגש דוד את עמה דרטבר, שנולדה בעיר דובנו, ושרדה את השואה ביחד עם אחיה אברהם.
עם שחרור העיר בידי הכוחות הסובייטים מיהרו דוד ועמה לברוח מלוצק מחשש שדוד ייעצר בידי אנשי המשטרה הסובייטית הנ.ק.וו.ד, בשל פעילותו הציונית שגרמה למאסרו בבית הכלא הסובייטי לפני המלחמה.
בשנת 1945 עברו לפולין, שם השתתף בשיקום התנועה החלוצית ובמאבק לפתיחת השערים לארץ ישראל.
בשנת 1947 עלה פריטל לארץ ישראל עם אשתו עמה ובנו התינוק שלמה, שנולד ב-1946, והצטרף לקבוצת מעלה החמישה, שם חיכה לו אחיו הבכור יעקב פריטל, ממייסדי הקבוצה.
דוד היה חבר פעיל בקיבוץ, עבד בחקלאות, שימש כמזכיר הקיבוץ בשתי קדנציות וייצג את קיבוצו במשך שנים רבות בתנועת האיחוד.
ב-1962 נבחר למנהל בית ההארחה של הקיבוץ ויזם התקשרות עם ממשלת גרמניה בדבר מתן חופשות החלמה לניצולי שואה בבית המרגוע, במסגרת השילומים של ממשלת גרמניה.
ההסכם תרם לביסוסו של בית המרגוע כענף מוביל של מעלה החמישה.
יזם את הקמתה של אנדרטת זיכרון לאליעזר גלר וחבריו, לזכר חברי תנועת גורדוניה, ממפקדי ולוחמי מרד גטו ורשה.
בשנות השישים והשבעים ניהל את טקסי זיכרון לשואה בקיבוצו מעלה החמישה, כאחד מאתרי הנצחה של תנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים, גורדוניה ומכבי הצעיר.
בשנים 1967–1970 שימש מנהל בית הספר האזורי הרי יהודה ולימד את מקצוע האזרחות בבית הספר.
פריטל השלים לימודי תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית, בהיסטוריה ומדע המדינה.
הוא בוגר מחזור ג' של המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1970 הוקמה ביוזמת גולדה מאיר ושאול אביגור "המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות" בראשות אברהם הרמן ושניאור זלמן אברמוב.
דוד פריטל כיהן כמזכ"ל המועצה בשנים 1971–1984. תפקידי המועצה היו הסברה, בפרסום כתב-עת משלה, ותמיכה בפרסום של גופים אחרים; מתן תדרוך במפגשי משלחות למיניהן העוסקות בנושא יהודי ברית המועצות; ארגון הפגנות למען יהודי ברית המועצות, שבשנים מסוימות השתתפו בהן כעשרת אלפים איש; וארגון סמינרים למיניהם והשתתפות בקונגרסים בינלאומיים.
פריטל יזם עם יובל נאמן את הקמת "המרכז לקליטת מדענים עולים במשרד ראש הממשלה" ואת "ועד המדענים שליד המועצה למען יהודי ברית המועצות" בראשותו של פרופ' נאמן.
דוד פריטל נקבר בקיבוצו מעלה החמישה.
הותיר את רעייתו עמה פריטל, שנפטרה בשנת 2015, ושלושה בנים: שלמה, נחום (חומי) ורועי.
דוד פריטל הקים ב-1973 ביטאון חדשות, "News Bulletin", בשפה האנגלית.
עד 1983 יצאו לאור 238 גיליונות של ביטאון זה, בעריכתה של לייקה כהן, ובהם תיעוד של הפעולות למען יהודי ברית המועצות בשנות המאבק למען יציאתם ועלייתם ארצה.
בשנים 1976–1982 ערך פריטל את ששת קובצי הספרים "האינטליגנציה היהודית בברית המועצות", בהוצאת מאגנס וּועד המדענים למען יהודי ברית המועצות.
יועץ מדעי: פרופסור מרדכי אלטשולר.
יועץ מדעי: פרופסור י' פרנקל.
בשנים 1984–1992 ערך את תשעת קובצי "יהודי ברית המועצות - עלייה ומאבק" בהוצאת מאגנס.
בשנים 1993–1997 ערך את שלושת קובצי "יהודי ברית המועצות במעבר" בהוצאת מאגנס.
יועצים מדעיים: פרופסור מרדכי אלטשולר, פרופסור משה ליסק.
בשנים 2000 ו-2002 יצאו לאור שני כרכים נוספים בעריכת לודמילה דימרסקי-ציגלמן, כולל כרך המוקדש לדוד פריטל בהגיעו לגבורות.
אליעזר דוד פרידמן (30 באוקטובר 1930 – 22 בפברואר 2011) היה בנקאי ישראלי, שעמד בראש קבוצת בנק לאומי בשנים 1988–1996.
פרידמן נולד בשנת 1930 בעיר סיגט ברומניה לרב אהרן פרידמן שנפטר כשפרידמן היה בן 3, ומלכה לבית ויליגר, שישי מתוך שבעה ילדים.
גדל בעיר סיביו, שם למד לימודים תיכוניים וזכה גם להשכלה תורנית בישיבה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שלושה מאחיו הגדולים הצטרפו לישיבת חסידות סאטמר בהונגריה.
במהלך המלחמה אחד מהם נלקח לאושוויץ, אשתו וביתו הומתו אך הוא ניצל, התחתן מחדש והקים משפחה של 11 ילדים.
האח השני נלקח למחנה עבודה, וככל הנראה מת במחנה בוכנוואלד לאחר שחרור המחנה.
אמו של פרידמן הספיקה להציל את הצעיר מבין שלושת האחים.
ב-1948 עלה פרידמן לישראל והתגורר תחילה בירושלים, ולאחר נישואיו עבר לתל אביב ואחרי כן לבני ברק.
השתחרר משירות צבאי ב-1953, ואת עבודתו הראשונה בתחום הכלכלה לאחר השחרור השיג באמצעות לשכת העבודה.
בשנים 1953–1962 עבד פרידמן במחלקת החשבונות והדיווח במשרד החשב הכללי במשרד האוצר וכחשב משרד השיכון, ולאחר מכן הצטרף לבנק לפיתוח התעשייה כגזבר.
ב-1969, בזמן שכיהן כסמנכ"ל הבנק, התמנה לתפקיד מנכ"ל משותף שלישי בבנק א"י-בריטניה, ובשנים 1974–1976 שימש מנכ"ל משותף בבנק לפיתוח התעשייה לצד יהודה גיל.
כמו כן היה חבר במועצות המנהלים של החברות "צבע" ו"בת אור".
בשנת 1976 התפטר מתפקיד המנכ"ל המשותף והצטרף לבנק לאומי כמשנה לנשיא השלוחה בניו יורק.
עם שובו לארץ לאחר 4 שנים התמנה למשנה למנהל הסניף המרכזי בבנק, ואחר כך למנהל הסניף המרכזי.
ב-1984 נכנס לתפקיד ראש החטיבה הבינלאומית והנהיג מהפכה בניהול קווי האשראי של הבנק, ובשנים 1986–1988 כיהן כמנכ"ל בנק איגוד, שהיה אז חברה-בת של בל"ל, וכיו"ר אפריקה - ישראל, חברה-בת נוספת של הבנק.
ב-10 בנובמבר 1988 הוכרז כי יחליף את צדיק בינו בתפקיד מנכ"ל בנק לאומי.
בין היתר הוא זכור כמי שהצליח לשקם, בסיוע המשנה למנכ"ל פיוטרקובסקי, את יחסי העבודה בין עובדי הבנק להנהלה.
פרידמן נשאר בתפקיד עד לשנת 1996 ולאחר פרישתו התמנה ליושב ראש דירקטוריון הבנק.
באוגוסט 1990 ויתר על חוזה העסקה אישי בבנק ועבר להסכם קיבוצי תוך ויתור על פיצויים ותגמולים, ובשנת 1991 התפרסם כי שכרו החודשי בעת שכיהן כמנכ"ל עמד על 38,872 ש"ח (80,000 ש"ח לפי השווי ב-2021).
ביולי 1999 הודיע על פרישתו מתפקיד המנכ"ל מסיבות אישיות, ובמקומו מונתה לתפקיד גליה מאור.
לאחר פרישתו המשיך לשמש כיו"ר אפריקה-ישראל, עד לרכישתה של החברה בידי לב לבייב.
לאחר מכן התמנה פרידמן לדירקטור בחברה עד לשנותיו האחרונות.
פרידמן התגורר בשנותיו האחרונות ברעננה, היה נשוי לשולמית לבית לאבל, ואב לבת ושלושה בנים.
בנו נהרג במהלך שירותו הצבאי.
בראיון בעת שהיה סמנכ"ל הבנק לפיתוח התעשייה סיפר כי 3 פעמים בשבוע הוא מתפנה מעיסוקיו כדי ללמוד דף גמרא בחברותא.
היה בעל תפילה בימים הנוראים, מסר מדי יום שיעור דף היומי בבית הכנסת, והיה מקורבו של האדמו"ר מקרעטשניף.
פרידמן נפטר בגיל 81 ונטמן בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
דוד פרח הוא ספורטאי ספורט נכים וחבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים לשעבר.
פרח נפגע בעמוד השדרה במהלך עבודתו כימאי בצי הסוחר.
התאונה התרחשה במהלך עגינה באנגליה בשנת 1966 ואת חודשי האשפוז עשה פרח בבית החולים סטוק מנדוויל.
ב דורג ברמת נכות C והשתתף בתחרויות אתלטיקה (הטלת כידון והדיפת כדור ברזל) ובשחייה.
כחבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים השתתף שלוש פעמים במשחקים הפאראלימפיים.
ב וב היה שותף לזכיות הנבחרת במדליות כסף.
דוד פְרֶה [david fʁɛ] הוא פסנתרן צרפתי.
נשוי לשחקנית האיטלקייה קיארה מוטי, בתו של המנצח ריקרדו מוטי.
פרה נולד למשפחה יהודית בעיר טארב לשני הורים העוסקים בהוראה בבית ספר תיכון.
הוא התחיל לנגן בפסנתר כבר בגיל 4, בהשפעת התרבות המוזיקלית הגרמנית, שפה שלימדה אמו.
בגיל 14 זכה בשלוש מדליות זהב בתחרויות בקונסרבטוריון העירוני בטארב, בקטגוריות: פסנתר, מוזיקה קאמרית והכשרה מוזיקלית.
בשנת 1999 התקבל ללימודים בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה למוזיקה ולמחול של פריז (הקונסרבטואר של פריז), היה תלמידו של וסיים את לימודיו בהצטיינות רבה.
בשנת 2002 המשיך לקורס השתלמות עם ז'אק רובייה ואחר-כך להכשרה גבוהה יותר במוזיקה קאמרית.
פרה הופיע בפסטיבלים רבים, והוא משתף פעולה עם תזמורות בינלאומיות ידועות כגון תזמורת פריז, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת המוצרטאום דה זלצבורג, תזמורת הקונצרטחבאו של אמסטרדם, מטרופולין מונטריאול ועוד.
הוא הוזמן לנגן במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן ספרד, אנגליה, דרום אמריקה (2005/2006), איטליה (2007), גרמניה (2007), וארצות הברית.
חברת התקליטים הראשונה אשר חתמה איתו על חוזה הייתה חברת התקליטים הקנדית Atma Classique .
עם חברה זו הקליט פרה את אלבומו הראשון אשר הוקדש ליצירות מאת שוברט וליסט.
ב-2006 חתמה עמו על חוזה בלעדי חברת Virgin Classics , ובשנת 2017 החל להקליט תחת הלייבל Erato/Warner .
על פי ביקורות, יכולתו הפרשנית של דויד פרה מתאפיינת בניסוח קפדני , דגש על בהירות קונטרפונקטית ומגע בעל ניואנסים החושף את מורכבות היצירה.
הסגנון של פרה מושווה לעיתים קרובות לזה של הפסנתרן גלן גולד.
דמיון זה עשוי לעלות מתוך רפרטואר די דומה של השניים, צורת הישיבה הנמוכה על כיסא בעל משענת שאינו אופייני לפסנתרנים אחרים, ההופעה האידיוסינקרטית, וכן הבעות הפנים וזמזום הלחנים במהלך הנגינה.
עם זאת, סגנונו של פרה שונה בתכלית מזה של גולד - הוא מלודי ומתאפיין ב"רכות" יותר מאשר הנגינה של גולד.
דוד פרה זכה במספר פרסים במהלך הקריירה שלו, ביניהם:
מדליית זהב לפסנתר, מדליית זהב למוזיקה קאמרית, מדליית זהב לאימון מוזיקלי, מוענקת על ידי קונסרבטוריון טארבס
זוכה תחרות הכישרונות הצעירים של אקס-אן-פרובאנס
מקום ראשון בתחרות הבינלאומית של Arcachon
דיפלומת הצטיינות בתחרות Hamamatsu הבינלאומית החמישית ביפן
הוגדר כתגלית הקלאסית של השנה על ידי החברה האזרחית לניהול זכויות אמנים ומוזיקאים (ADAMI)
פרס שני וכן פרס הפרשנות הטובה ביותר ליצירה קנדית בתחרות הבינלאומית של מונטריאול
הוגדר "סולן השנה" על ידי ועדת הרדיו הציבורי דובר הצרפתית (ommission des Radios francophones publiques)
חתן פרס קרן מאייר (la Fondation Meyer) לפיתוח תרבותי ואמנותי.
פרס כישרונות צעירים של פסטיבל Klavier-Festival Ruhr (פסטיבל הפסנתר ה-18 של Ruhr).
דוד פרידריכספלד היה סופר, משורר ומשכיל יהודי־גרמני בדור המאספים.
מהפעילים הבולטים למען אמנציפציה ליהודים בהולנד.
נולד לצבי הירש בסביבות 1755 בברלין, שם הכיר את אנשי תנועת ההשכלה היהודית, התחבר עם דוד פרידלנדר והושפע במיוחד ממשה מנדלסון וממרדכי גומפל שנאבר.
בשנת 1781 היגר להולנד והתיישב באמסטרדם.
הוא היה פעיל מרכזי למען אמנציפציה ליהודים.
הוא היה מהחברים הבולטים בארגון פליקס ליברטטה שהתנגד לשלטון בית אורנז' בהולנד ותמך ב.
בשנת 1796, עם הקמת קהילת עדת ישורון, היה פרידריכספלד ל"זמר השני" של הקהילה לצידו של "הזמר הראשון" רב הקהילה יצחק גרנבום.
בשנת התקל"ט פרסם שיר לכבוד חתונת אברהם פרידלנדר אחיו של דוד פרידלנדר, ובה'תקנ"ב פרסם שיר לכבוד חתונת צבי הרש היידלבורג.
בה'תקנ"ה פרסם שני חיבורים בגרמנית אודות האמונה היהודית במשיח והאמנציפציה, שני חיבורים אלו פורסמו לאחר מכן גם בהולנדית.
בשנת ה'תקנ"ז חיבר יחד עם הרב יצחק גראנבום את סדר חנוכת הבית של קהילת עדת ישורון.
בשנת ה'תקס"ב פרסם חוברת עם שיר לכבוד הסכם אמיין.
בשנת ה'תקס"ח חיבר את הספר "מענה רך" שתמך בטענותיו של משה למנס במאמרו "אמרה צרופה" על עדיפות ההגייה הספרדית.
בשנת ה'תקס"ט פרסם ביוגרפיה על נפתלי הרץ וייזל.
כמו כן פרסם מספר שירים ומכתבים בהמאסף.
וכתב גם בעלון "דיסקוהרש" של קהילת עדת ישורון שם הזדהה בפסבדונים "פילאנטראפוס".
דוד פרנק-קמנצקי היה פיזיקאי יהודי סובייטי, מומחה בפיזיקה גרעינית.
דוד פרנק-קמנצקי נולד בשנת 1910 בוילנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בליטא) למשפחה יהודית.
אביו היה כימאי שבהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטה.
בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לאירקוטסק בה אביו החל לעבוד באוניברסיטה מקומית.
לאחר סיום בית ספר דוד פרנק-קמנצקי למד במכון לטכנולוגיה בטומסק.
לאחר קבלת תואר הוא החל לעבוד בתעשייה ובמקביל לימד באוניברסיטת אירקוטסק.
בתחילת 1935 פרנק-קמנצקי כתב מכתב לניקולאי סמיונוב בו תיאר מספר בעיות בתרמודינמיקה.
כתוצאה מכך הוא הוזמן לעבוד במוסקבה.
בשנים 1948–1956 פרנק-קמנצקי עבד בפרויקט בניית פצצה גרעינית סובייטית.
על פעילות זו הוענק לו פעמיים פרס ברית המועצות.
בשנת 1957 בהזמנת איגור קורצ'טוב הוא עבר לעבוד במכון קורצ'טוב.
במקביל לעבודה במכון פרנק-קמנצקי עבד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה בה כיהן כפרופסור וראש קתדרה לפיזיקת פלסמה.
פרנק-קמנצקי היה מומחה במספר תחומים של חקר שריפה, פיצוץ, פיזיקת פלסזה ואסטרופיזיקה.
ביחד עם יעקב זלדוביץ' הוא פיתח תאוריה התפשטות להבה בתערובת גזים.
בנושא זה הם פרסמו מספר ספרים.
פרנק-קמנצקי נפטר בשנת 1970 מהתקף לב.
אחיו ויקטור פרנק-קמנצקי היה מינרלוגיה, פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בנו מקסים פרנק-קמנצקי ביולוג, פרופסור באוניברסיטת בוסטון.
דוד פרדמן היה ביוכימאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בחקר חומרים על בסיס זרחן והשפעתם על פעילות גוף האדם.
דוד פרדמן נולד בשנת 1902 בעיירה טרספול (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בפולין) למשפחה יהודית.
בעקבות אירועים של מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין כמדינה עצמאית, המשפחה עברה להתגורר לשטח אוקראינה הסובייטית שבהמשך השתלבה בברית המועצות.
בשנת 1925 פרדמן סיים לימודים באוניברסיטת חרקוב והחל לעבוד במכון לביוכימיה שהוקם באותה שנה.
כאשר המכון הועבר לקייב פרדמן החל ללמד במכון לרפואה בחרקוב וכיהן בדרגת פרופסור.
הוא עבד במכון עד לשנת 1943.
בשנת 1943, אחרי שחרור קייב משליטה נאצית, פרדמן עבר לקייב ובפעם השנייה החל לעבוד במכון לביוכימיה.
הוא קודם למנהל מחלקה והיה סגן מנהל המכון למדע.
במקביל בנשים 1944–1970 הוא היה מלמד באוניברסיטת קייב בה כיהן בדרגת פרופסור.
פרדמן חקר השפעת חומרים על בסיס זרחן על פעילות שרירים.
הוא גילה שחלק מהחומרים יכולים לרפא מחלות.
פרדמן פרסם כ-150 עבודות בתחום מומחיותו.
הוא כתב ספר לימוד בביוכימיה לסטודנטים להשכלה גבוהה.
ספר זה יצא לאור ברוסית ובאוקראינית ועבר מספר מהדורות.
על הישגיו לקידום המדע בשנת 1939 פרדמן התקבל כחבר באקדמיה למדעים של אוקראינה ובשנת 1946 כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
כמו כן הוענק לו עיטור לנין.
פרדמן נפטר בשנת 1970 בקייב ונטמן בבית העלמין באיקובה.
הרב דוד פראנד (נולד כ"ט בתשרי ה'תש"ג, 10 באוקטובר 1942) רב חרדי ומגיד שיעורים בלונדון, שימש כשלושים שנים בתפקיד ראש הקהל של התאחדות קהלות החרדים בלונדון, ומרבני בד"ץ כדתיא.
הרב דוד פראנד נולד באמצע מלחמת העולם השנייה, במרסיי צרפת, לאביו ר' יהודה לייביש הלוי פראנד ולאמו מרת מרים.
הוריו ברחו מברלין לצרפת אחר ליל הבדולח.
לאחר השואה התשיבו הוריו בעיר ניצה צרפת.
בצעירותו למד בישיבת חכמי צרפת באקס-לה-בן, אצל הרב חיים יצחק חייקין והרב יצחק וסרמן, בהמשך עלה לישראל ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק.
נשא את מרת איטל (מרים) גווטוריטה, בתו של הנגיד ר' קלמן הכהן גוטווירטה מפריז.
לאחר נישואיו עלה לארץ ולמד בכולל חזון איש בבני ברק, והוא תלמידו של הרב יהודה שפירא, (מראשי כולל חזון איש בבני ברק), התפלל בבית המדרש המרכזי דחסידי בעלזא.
אחר פטירת אביו בערב סוכות תשכ"ח שב לניצה צרפת, ייסד בה קהילה ומוסדות תורה ועמד בראש כולל "בית יוסף".
בשנת ה'תשל"ה היגר ללונדון והשתקע בשכונת סטמפורד היל בלונדון, קבע את מקום תפילתו בבית המדרש של חסידות בעלזא מחנובקה המקומי.
הוא היה פעיל מרכזי בוועד הכשרות של "כדתיא".
בהמשך שימש במשך כשלושים שנה כראש הקהל של התאחדות קהלות החרדים.
במהלך כהונתו הרחיב את פעילות הארגון לתחומים רחבים של שירותי קהילה, ייסד בתי הוראה בשכונת סטמפורד היל ובשכונת גולדרס גרין, יזם את הוצאת מדריך הכשרות השנתי "הקהל", והרחיב את מערכת הכשרות הן בכמות והן באיכות.
בנוסף, ייסד את אגף "טע"ג" – גוף האחראי על הפיקוח הטכנולוגי על פי ההלכה, והקים את בית ההבראה ליולדות "בית ברכה".
רבי דוד פראנד משמש כמגיד שיעור במספר שיעורי תורה יומיים בלונדון.
שיעור בגמרא שהתקיים הרבה שנים בבית המדרש דחסידות בעלזא מחנובקה בלונדון, וכיום נמסר בבית המדרש צא"י; שיעור ותיק, המתקיים מאז שנת התשמ"ד, הוא שיעור בדף היומי, בקלויז דחסידי רוז'ין;; ושיעור בשולחן ערוך בבית המדרש "תורה עץ חיים".
רבי אלעזר מנחם מן שך כתב בהסכמתו לספר קול דודי על מסכת כריתות, .
בעיתון "המבשר" (תמוז תשע"ז) במאמר על רבי דוד פראנד "קול דודי הנה זה בא" כתוב: .
עוד נכתב שם כי "במידה מסוימת ר' דוד מהווה אחת מאבני היסוד שעליהן מושתתת יהדות לונדון כולה".
רבי דוד פראנד חיבר את סדרת הספרים "קול דודי", הכוללת:
קול דודי – אורח חיים
קול דודי – ברכות ומועד
קול דודי – חושן משפט
קול דודי – על התורה מועדים והגדה של פסח
קול דודי – קדשים וטהרות
קול דודי – ראש השנה
קול דודי – עניינים ב' חלקים
הרב יצחק פראנד, שכיהן כרב קהילת חסידי גור בציריך וכיום מתגורר בירושלים.
הרב יחיאל פראנד – רב קהילת חסידי קארלין-סטולין בלונדון
הרב יהודה לייביש פראנד – רב קהילת חסידי ראדומסק בורו פארק
הרב שלמה פראנד – תושב בורו פארק
הרב שמחה משה פראנד – תושב בורו פארק
הרב שמואל יעקב פראנד – רב קהילת החרדים במונטריאול
הרב שלום אלימלך פראנד – ראש כולל חושן משפט בבורו פארק
הרב אברהם ישעיה פראנד – רב קהילת חתם סופר בלייקווד
הרב יצחק פראנד – תושב ירושלים
הרב חיים שכטר – ראש הכולל בבני ברק
הרב יחזקאל שטיין – בני ברק
הרב יואל מארמערשטיין – דיין ומורה צדק בלונדון
הרב יונה שנעק – לונדון
פרלשטיין תרם רבות להתפתחות המושבה ולאחר מכן העיר, הן בתחומי הביטחון, כפעיל ומפקד בארגון "ההגנה", והן בתחומי הפיתוח הפיזי והקהילתי, כקבלן ובונה ציבורי.
משפחתו גם הביאה לרעננה את ספר התורה הראשון במושבה, סיפור בעל חשיבות רבה למורשת המקומית.
בשנת 1992 הוענק לו תואר "יקיר העיר רעננה" כהוקרה על פועלו רב השנים.
דוד פרלשטיין נולד בפולין בשנת 1915 ביום הפועלים הבינלאומי.
הוא הגיע למושבה רעננה בשנת 1923, בהיותו ילד בן 8, יחד עם אמו האלמנה הדסה ואחיו פינחס.
פרלשטיין חי ברעננה במשך כל שנותיו.
בראיון שנערך עמו בשנת 2012 לרגל יום הולדתו ה-97, תיאר את רעננה של פעם כ"מושבה קטנה" שהפכה לעיר גדולה.
כבר בצעירותו, בגיל 15, הצטרף דוד פרלשטיין לארגון "ההגנה".
הוא שימש כחניך, מדריך ולבסוף מפקד בארגון.
בתקופת מלחמת העצמאות (השחרור), מילא פרלשטיין תפקיד מפתח כאשר שימש כממלא מקום מפקד "ההגנה" ברעננה.
פרלשטיין היה בין יוזמי ומובילי פרויקט "קיר ההגנה" שנחנך ברעננה במאי 2009. הקיר הוקם ביוזמת ותיקי "ההגנה" ברעננה, ופרלשטיין כיהן כיו"ר סניף ותיקי "ההגנה" בעיר.
אירוע חנוכת הקיר נועד להנציח את חלקה של "ההגנה" בהגנה על המושבה בתקופת טרום המדינה.
חברי "ההגנה" ברעננה השתתפו באימונים, הסתירו פעילים בבתי התושבים, התקינו מקומות מסתור לנשק, ואף ביתם שימש כתחנת שידור חשאית של "ההגנה" – "קול ישראל".
בנוסף לפעילותו הביטחונית, דוד פרלשטיין היה קבלן עצמאי ותרם רבות לבנייה ולפיתוח הפיזי של רעננה.
הוא בנה בעיר בתי כנסת, בתי ספר, בנייני ציבור, בתי מגורים ומוסדות חינוך.
בין המוסדות שתרם לבנייתם נמנים כפר בתיה, כפר רזיאל ומוסד מוסינזון בהוד השרון.
הוא אף השלים את בניית בית הכנסת של אגודת ישראל ברחוב ארלוזורוב.
סיפורו של ספר התורה הראשון שהובא לרעננה על ידי משפחת פרלשטיין הוא מוטיב מרכזי בסיפור המשפחתי והעירוני.
ספר התורה נכתב בפולין בתחילת המאה העשרים על ידי סופר סת"ם שישב במשך שנה שלמה בבית משפחת פרלשטיין וכתב אותו יחד עם מגילת אסתר.
כל יום לפני הכתיבה הקדושה, סופר הסת"ם היה הולך למקווה.
הספר הוקדש לזכר סבו של דוד, אברהם דוד פרלשטיין, שעל שמו נקרא דוד.
עם עלייתה של אמו האלמנה של דוד (הדסה) לארץ ישראל, בשנת 1922, היא הביאה עמה את ספר התורה, שהפך להיות "כעבור זמן מהראשונים ברעננה".
הספר עבר בין מספר בתי כנסת בעיר: תחילה לבית הכנסת של פטרוז'ינסקי, לאחר מכן לבית הכנסת הגדול, ואז לבית הכנסת של אגודת ישראל ברחוב ארלוזורוב (אותו בנה דוד פרלשטיין עצמו), ולבסוף הועבר לבית הכנסת על שם בנימין קצין.
בנימין קצין נפל במלחמת יום הכיפורים, והיה בנם של אהרון ומרים קצין, שכניהם של משפחת פרלשטיין.
חיים פרלשטיין, בנו של דוד, מדגיש את הערך הרב של ספר התורה "במסורת משפחתנו", ומציין כי דורות של המשפחה עלו לתורה עם ספר זה, כולל יצחק (אחיו של חיים), בני (בנו של יצחק), חיים עצמו, ושרון (בנו של חיים).
בשנת 2009 עלה עם הספר הנכד-רבא איתמר דייסי, ובשנת 2012 עתיד היה לעלות עמו גם הנכד-רבא גיא זיסו.
סבתו של דוד פרלשטיין הביאה עמה לארץ ישראל גם כלי קודש נוספים, ביניהם חנוכייה, ספרי תפילה, פמוטי כסף, גביע יין ומגילת אסתר, אשר "שימשו את כל תושבי רעננה במהלך שנים ארוכות", ודוד שמר עליהם בקפדנות.
על תרומתו רבת השנים להתפתחות רעננה, הוענק לדוד פרלשטיין תואר "יקיר העיר רעננה" בשנת 1992. גם בגיל מבוגר, כגמלאי, המשיך בפעילותו הציבורית.
משפחת פרלשטיין ממשיכה לסייע בקליטת עלייה, בביקורי חולים ובעזרה הדדית.
דוד פרלשטיין נפטר ב-10 ביוני 2016. אירועי ציון יום ההולדת ה-89 של רעננה נפתחו בסיפור המרגש של משפחת פרלשטיין וספר התורה, כשבנו חיים פרלשטיין נשא נאום מרכזי באירוע.
בשנת 2012, לרגל יום הולדתו ה-97, התקיים ראיון עם דוד פרלשטיין בו שיתף בזכרונותיו המוקדמים מרעננה וסיפר על התפתחות המושבה.
חנוכת "קיר ההגנה" בשנת 2009, בה היה דוד פרלשטיין מעורב באופן פעיל כיו"ר סניף ותיקי "ההגנה", ממחישה אף היא את מקומו החשוב בזיכרון הקולקטיבי של רעננה.
רבי דוד צבי (רד"צ) הופמן (בכתיב ארכאי: האפפמאנן; David Zvi Hoffmann; א' בכסלו ה'תר"ד, 24 בנובמבר 1843 – י"ט בחשוון ה'תרפ"ב, 20 בנובמבר 1921) היה ממנהיגי יהדות גרמניה בסוף המאה ה-19 וממנהיגיה של אסכולת "תורה עם דרך ארץ".
כיהן כראש בית המדרש לרבנים בברלין.
עסק בחקר התלמוד, בהוראתו ובפסיקת הלכה, אך נודע בעיקר בזכות פירושיו למקרא, שבהם נלחם במסקנותיה של ביקורת המקרא בימיו, בצורה חזיתית ובשימוש בכלים מדעיים.
הרד"צ נולד בא' בכסלו ה'תר"ד (24 בנובמבר 1843) בוֶורְבּוֹ (Verbó) שבהונגריה (כיום בסלובקיה), באימפריה האוסטרית, לאביו רבי משה שהיה דיין בקהילה היהודית המקומית.
למד בחדר ובישיבות בוורבו ובפאפה.
לבסוף למד בישיבתו של מהר"ם שיק, אחד מגדולי הדור, בירגין שליד פרשבורג (הידועה כיום בשם ברטיסלאבה), והתחבב מאוד על רבו.
את לימודיו שם סיים רשמית ב-1865. כבר מקטנותו יצא לו שם של עילוי; פעם התבטא בהקשר לפירוש רש"י מסוים: "רש"י זה ידעתיו בגיל ארבע"; בזקנתו עוד לימד לעיתים חידושים שחידש והוא בן שבע שנים בלבד.
בשנת 1851 הצטרף רד"צ לבית מדרש לרבנים שהקים הרב עזריאל הילדסהיימר שהגיע מגרמניה לכהן כרבה של אייזנשטט.
בית המדרש, אשר שילב לימודי תורה ומדעים, עורר את זעם הקנאים ההונגרים ויצר פילוגים ומאבקים קשים בין הנאולוגים מחד והאורתודוקסים מאידך.
הילדסהיימר עזב עם בית מדרשו לגרמניה מחשש ממלחמת הקנאים נגדו, ועוד יותר חשש פן ייאלץ להילחם נגד אחיו האורתודוקסים.
כאשר עזב הרב הילדסהיימר את אייזנשטט, עזב גם רד"צ תלמידו את העיר, והצטרף לישיבת פרשבורג, שהייתה הישיבה המרכזית בהונגריה.
בראשה עמד אז הכתב סופר, בנו של החת"ם סופר מקים הישיבה.
לאחר לימודיו בפרשבורג, המשיך רד"צ את לימודיו באוניברסיטת וינה ולאחר מכן באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין, שם למד פילוסופיה, היסטוריה, ולשונות המזרח.
ב-1871 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת טיבינגן, על החיבור "מר שמואל ראש הישיבה בבבל".
הוא קיבל משרת מורה במכינה של בית המדרש למורים בהוכברג(הסמוכה לווירצבורג).
שם התיידד עם הרב יצחק דב במברגר, מרבותיהם של האורתודוקסים בגרמניה.
הרב במברגר היה מהמתנגדים לרש"ר הירש בפולמוס הפרדת הקהילות, פולמוס שהסעיר את יהודי גרמניה של אותה תקופה, לאור עלייתם של הרפורמים כזרם מרכזי ביהדות שם.
בתשרי ה'תרל"ג (1872) התחתן רד"צ עם צרלינה בתו של הרב יונה רוזנבוים, בנו של מנדל רוזנבאום.
הוא קיבל הזמנה מרש"ר הירש להיות מורה בבית הספר שייסד אז בפרנקפורט.
היה זה בית הספר המודרני הראשון לחרדים, שבו למדו תורה ומדעים, כשיטתו של רש"ר הירש, שעשה רבות כדי לבלום את הסחף של יהדות גרמניה לכיוון הרפורמה.
סברתו של רש"ר הירש הייתה שדווקא באמצעות לימודי המדעים המודרניים, ניתן יהיה לתעל את ההשכלה לכיוון אורתודוקסי.
בניגוד לרב במברגר, רש"ר הירש תמך בהפרדת הקהילות כמלחמה נגד התגברות הסחף לאי-שמירת מצוות.
הופמן שימש כמה שנים כמורה בבית ספרו של הירש, והתיידד גם עמו.
כך התקרב הרב הופמן בתוך זמן קצר לשלושת המנהיגים המרכזיים של יהדות גרמניה: הרב עזריאל הילדסהיימר, הרב יצחק דב במברגר והרש"ר הירש.
שלושת אלה היו בעלי תפיסות שונות איש מרעהו באשר לשאלות הנהגת האורתודוקסיה הגרמנית בימים הטרופים שעברה אז; בעוד הרב במברגר נטה לשמור על איחוד הקהילות ושאף לשימור התמימות היהודית בתוך הזרמים החדשים, נטה הרב הירש להילחם בכל עוז ברפורמים ובפוזיטיבים-היסטוריים, ולבנות שיטה של יהדות רציונלית ומחושבת.
הרב הילדסהיימר, לעומתם, ראה בראש ובראשונה את מטרתו להעמקה מדעית של היהדות והעמדת התורה לבל תישכח מישראל.
הרב הופמן היה מקורב לשלושתם והושפע משלוש הגישות, אך בעיקר דבק בשיטתו של מורו משכבר, עזריאל הילדסהיימר.
כשייסד הרב הילדסהיימר את בית המדרש לרבנים בברלין ב-1873, הצטרף רד"צ לצוות המורים שם, ולימד תלמוד ופוסקים.
לאחר פטירת הרב הילדסהיימר ב-1899, התמנה הרב הופמן לראשות המוסד, ושימש בה עד יום מותו.
בשנת 1918 קיבל הרב הופמן תואר פרופסור מטעם המלכות והאוניברסיטה.
עד זקנתו המשיך רד"צ להורות תלמוד ומקרא, ופירושיו על התורה מהווים למעשה תוצאה של הרצאותיו.
רד"צ לימד גם מחוץ לבית המדרש, והעביר שיעורי תלמוד לבעלי בתים.
רד"צ הופמן נפטר בי"ט בחשוון ה'תרפ"ב (20 בנובמבר 1921).
אלו שהכירו את רד"צ, ידעו להצביע על תכונת הענווה והפשטות כתכונה המאפיינת אותו.
ראוי להביא את דבריו של רא"ם ליפשיץ על אודותיו:
כן תיארו גם תלמידו, יוסף וולגמוטה:
עוד תיארוהו כאדם ההולך בשביל הזהב, לא מחמיר מדי, אך מדקדק ביותר בעיקר הדין, גם בשעת זקנתו כאשר דקדוקים קטנים תבעו ממנו מאמץ רב.
מאפיין בולט נוסף הוא המיזוג של יראת שמים עם מחקר מדעי מעמיק ובלתי-פשרני, בהרמוניה שאינה שכיחה בדרך כלל; תכונה זו ניכרת לעין כל מעיין בכתביו השונים.
רד"צ היה נעים הליכות, בעל קול ערב וסגנון רהוט, אשר בו השתמש בטוב טעם גם בדרשותיו וגם בעלותו לדוכן לשמש כחזן בבית הכנסת.
רא"ם ליפשיץ העיר על הבדל ניכר בין סגנון התבטאותו בגרמנית (שבה כתב את רוב כתביו) לבין צורת כתיבתו העברית (שבה כתב בעיקר את כתביו ההלכתיים).
בעוד שסגנונו בגרמנית הוא בהיר ופשוט, סגנונו של איש מדע, הרי שסגנונו העברי הוא רבני, אמנם ללא מליצות, אך "כבד תנועה; אין כנראה בכוחו לבטא רעיונות מודרניים", כאשר ההתפתחות הרבה של תחיית הלשון העברית לא הגיעה עדיו.
רד"צ היה בקי גדול, הן בתורה והן במדע.
ושלט ביותר בכל תורת חז"ל, בעיקר בזו ההלכתית, כמו כן היה בעל חוש אבחנה חדה, ולצד זה היה בעל ידע כללי נרחב, כך היה בקי בלשונות הקלאסיות על בוריין, ועסק רבות בלשונות השמיות.
בקיאותו הרבה לצד חוש ביקורת המפותח שלו, הועילו לו רבות במחקריו במקרא ובספרות חז"ל.
נעים הליכות ככל שהיה, כאשר נגע הדבר להגנת עמו מפני התקפות אנטישמיות, גייס רד"צ את כל משאביו, הנפשיים והשכליים, ויצא חוצץ; לדברי תלמידו יוסף וולגמוטה, תכונה זו הושפעה מרבו,
תמיד היה נכון רד"צ לעמוד הכן בכל התקפה אנטישמית אשר צצה – והיו רבות כאלה.
מספר רב של מאמרי הגנה פרסם רד"צ בעיתון "יודישע פרעסע" (Jüdische Presse ), שהיה אז מרכז ההגנה היהודי מפני ההתקפות האנטישמיות.
כאשר פרסם מומר בשם יוסטוס ואקר ליקוט של הלכות מזויפות מתוך השולחן ערוך כדי להוכיח את הגזענות של היהדות, נלחם נגדו רד"צ בעוז, וכתוצאה ממלחמה זו נכתב ספרו "השולחן ערוך והרבנים על יחס היהודים אל בעלי דתות אחרות".
פעמים רבות נתבקש רד"צ לחוות דעה בפולמוסים שונים נגד היהדות, גם בבתי המשפט, והקדיש לכך את מלוא כוחותיו.
כאשר נתבקש על ידי בית המשפט הגרמני, בהיותו כבר בן שבעים, לחוות דעת באחד המשפטים דאז, השקיע את ימיו ואת לילותיו בחיבור חוות דעת מקיפה ומדעית, שהייתה חיבור כשלעצמו, אשר קטעים ממנו התפרסמו לאחר מכן ב"ישורון" בברלין.
לתכונה זו קשורה בטבורה גם החלטתו לצאת נגד ביקורת המקרא, שאותה הוביל אז יוליוס ולהאוזן, אשר הוּנעה אז לא מעט גם ממניעים אנטישמיים .
חיבורו "ראיות מכריעות נגד ולהויזן", שהתפרסם (כמו רוב כתביו) בגרמנית, היווה את "יריית הפתיחה" המשמעותית במאבק זה, כאשר לאחריו באו חיבוריו על התורה, הכוללים בתוכם דברי פולמוס רבים נגד מבקרי המקרא דאז.
עבודתו הידועה ביותר של רד"צ, וזו שעמה הוא מזוהה יותר מכול, היא סדרת פירושיו לתורה.
פירושים אלו מבוססים על הרצאות שהעביר בבית המדרש לרבנים, ואשר לאחר מכן הוציא לאחר עשרות שנים, תוך עדכון החומר הרלוונטי לאור התקדמות המחקר.
כתוצאה מצורת כתיבה "דיעבדית" זו, הפירושים אינם רצף על כל חומשי התורה; בראשונה יצא פירושו לספר ויקרא, ולאחר מכן פירושיו לספר דברים (אשר לא הושלם), ופירוש חלקי לספר בראשית.
בשנת ה'תש"ע יצא גם פירושו החלקי לספר שמות.
רד"צ לא כתב את פירושיו בחלל ריק.
המניע להעברת ההרצאות, ולאחר מכן להעלאתן על מכבש הדפוס, הוא חד וברור: עלייתה ופריחתה של ביקורת המקרא הגרמנית, כשמי שהביאה למערכת סדורה של ניתוח ספרותי-היסטורי ופרסמה גם בציבור הכללי היה יוליוס ולהאוזן.
טענותיו של ולהאוזן ושל חבריו על כך שהתורה חוברה מכמה תעודות בנות זמנים שונים, שספר ויקרא הוא בן תקופת בית שני, שספר דברים הוא פסאודואפיגרפיה מתקופת יאשיהו – טענה שאותה העלה לראשונה דה וטה – ועוד, עוררו גלי סערה ומבוכה בקרב היהודים המאמינים בקדושת התורה, באחדותה ובמהימנותה.
בעיה אחרת הייתה ערעור מסורתם ההלכתית של חז"ל בפרשנות הכתובים בתורה שבעל פה, על ידי פירוש הכתובים ההלכתיים בצורה הנוגדת למסורת זו.
ערעור זה בא גם מקרב הזרמים הלא-אורתודוקסיים ומהאקדמיה והתבטא מעשית בנטישת קיום ההלכה על ידי רבים.
לצד אלו באו מתקפות אנטישמיות (או אנטי-רבניות) ישירות על חוסר ההיגיון נגדה.
קשה לתאר את המבוכה ששררה בקרב יהודי אירופה האורתודוקסים, ובפרט יהודי גרמניה שעמדו במרכז הסערה, לאור התפתחויות אלו.
יהודי גרמניה היו אמונים בדרך כלל על הערכת המדע והמודרנה, ולא יכלו ולא רצו לנקוט דרך של הסתגרות והתעלמות, כדרך שנהגו רבים מיהודי מזרח אירופה; נדרשה תגובה ותשובה.
סדרה של פירושים למקרא, ובפרט לתורה, צצו והופיעו.
פירושים אלו התמודדו לרוב עם הבעיה בעקיפין: לא תקיפת טענות השיטה והבאת טענות-שכנגד, אלא פירוש רציף והגיוני של המקרא, המעמיד אלטרנטיבה סבירה לדעות החדשות.
מעבר לכך, היה זה משחק ב"מגרש הבית" של היריב, תוך התמודדות נגדו בכליו-הוא – ובכך, במובלע, גם הכרה בתקפות שיטותיו המדעיות.
מכאן הדרך להכרה חלקית גם במסקנותיו, אינה ארוכה מאוד.
בהקדמתו לפירושו לוויקרא, ובמקומות אחרים, מבהיר רד"צ את הנחות היסוד שלו בפירושיו, אשר למעשה מונעות ממנו מלהגיע למסקנה הכופרת באחד משלושה עשר עיקרים.
הבהרה זו הייתה חשובה לו ביותר, לאור בחירתו ב"מגרש המשחקים" של ביקורת המקרא.
המגמה האפולוגטית של פירושיו "מונחת על השולחן", כאשר הוא מבקש מקוראיו מבין היהודים שישפטו את פירושיו ברוח דבריו של גביהא בן פסיסא: "אם יניצחוני, אמרו הדיוט שבנו נצחתם; ואם אני אנצח אותם אמרו להם תורת משה נצחתכם".
רב צעיר כתב על ספרו של רד"צ "ראיות מכריעות", כי "הופמן ניגש אל מסקנותיו של ולהויזן כחוקר יבש...
דומה שאלמלי היה בא למסקנות אחרות, המסכימות לדעותיו של ולהויזן, היה מרכין לו בראשו.
אלא לפי שההיגיון מתנגד לדעות הללו, לפיכך אין הוא יכול להסכים עמו".
לאור דברי רד"צ, יש להדגיש בדבריו אלו את המילה "דומה".
שכן רד"צ אכן הצליח לדבר בכליה של הביקורת, והתאמץ "להסתמך רק על נימוקים כאלה, שאפשר היה להכיר בצדקתם גם מתוך השקפה שונה" משלו, ואולם בסופו של דבר היו פירושיו מבוססים על ההנחה המוקדמת בדבר היותה של התורה תורת משה.
את גישתו זו שיבח הרב קלמן כהנא, בציינו כי לכל אחד מן החוקרים ישנה הנחת יסוד בבואו לפרש, וטוב עשה רד"צ כשלא יצר מצג-שווא של אובייקטיביות מוחלטת, אשר למעשה איננה יכולה להיות קיימת.
דברי הקדמה אלו לא יכלו לעזור לו בשיווק שיטתו בקרב החוקרים, אשר לרוב קטלגו את פירושיו מראש כאפולוגטיים, ומכאן ככאלו שאין צורך להתייחס אליהם יתר על המידה.
היחס בין התורה שבכתב לתורה שבעל פה
הראשונה ב"הערות מוקדמות כלליות" בפירושו לספר ויקרא, היא אמונה באלוהיותה של התורה שבכתב, ובזו של התורה שבעל פה - דהיינו, הפירושים ההלכתיים של חז"ל לפסוקי התורה.
לדוגמה, בדין המלקות נאמר "ארבעים יכנו, לא יוסיף"; ואולם התורה שבעל פה פוסקת שאין להלקות יותר מ-39 מלקות.
לפתירת סתירה זו יש לפרש, שהכתוב לפני כן "והיה אם בן הכות הרשע", מתייחס בהכרח לחוק קדום הידוע לקורא התורה.
ואם כן יש לנו לצייר במחשבתנו שהחוק הזה אמר, למשל "העובר על לא תעשה לוקה ארבעים חסר אחת".
ואם כן הפסוק שלנו, המדבר על ארבעים, אין הוא אלא עיגול של המספר המדויק.
בדיוק כשם שאין "תספרו חמישים יום" סותר את "שבע שבתות תמימות" (=49), ואין "שש מאות אלף ושלושת אלפים וחמש מאות וחמישים" למניין בני ישראל סותר את "שש מאות אלף רגלי" המוזכר בדברי משה, שכן דרכה של התורה, לעגל מספרים.
בתור דוגמה מביא רד"צ את שלושת ספריו של יוסטיניאנוס הראשון, שיש בהם סתירות רבות, והדרך הרגילה היא לפרשן על פי כללים קבועים וידועים; ואף יוסטיניאנוס עצמו רומז שאם יעיינו בדבריו ב"רוח נאמנה" (subtilianimo) ימצאו בדבריו כוונה נסתרת כדי להשוות בין הניגודים.
מתוך כך יוצא רד"צ לבאר את היחס שבין הפשט לדרש, בעיה שנתחבטו בה רבים וטובים.
לדעתו, אין המדרש "מדרש יוצר", והיינו שחז"ל חקרו וחיפשו במקרא עד שהוציאו את הלכותיהם, אלא הוא "מדרש סומך", דהיינו שחז"ל קיבלו הלכות קבועות, ואותן ניסו לסמוך ברמזים שמצאו במקרא.
רד"צ שולל גם השקפה (שבה תמך בספרים מוקדמים יותר) שגם ההלכות וגם דרך המדרש עברו במסורת.
השקפתו של רד"צ פותחת פתח לבאר פסוקים על פי פשטם במקרים שבהם המסורת אינה עולה בקנה אחד עם הפשט, ואת המסורת להסביר כבלתי תלויה בפסוקים אלו.
מתוך כך עומד רד"צ על חובתו של "כל יהודי שבא לפרש את תורת משה", "לדעת היטב את ההלכות המבארות את הכתובים ומשלימות אותם.
רק בקיאות גמורה במפתח הראשי הזה נותנת את האפשרות לתפוס היטב את התוכן האמיתי ופירוש המילים.
וכל פירוש על התורה שאינו מיוסד על האקדמות האלו, הוא מנקודת ההשקפה היהודית חטא לאמת" (יש לשים לב למילים "כל יהודי", "מנקודת ההשקפה היהודית", המהווים מילות-מפתח בהבנת מטרת פירושו של רד"צ והנחות היסוד שלו).