tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת מאלו הייתה לילא שרף, אשתו של עבד אלחמיד שרף ולימים שרת ההסברה של ירדן.
המועצה הלאומית המייעצת השלישית פוזרה בינואר 1984, כנראה בגלל ניסיונות פשרה של חוסיין עם אש"ף.
המלך כינס את הפרלמנט (לראשונה מאז 1976) והעביר שינוי בחוקה שאפשר עריכת בחירות רק במחצית מן הממלכה.
בחירות אלו התקיימו במרץ 1984, והפרלמנט שב לפעילות בתור הרשות המחוקקת של ירדן.
הקריאות לליברליזציה ולזכויות אזרחיות שהנצו בתקופה המועצה עברו לאחר מכן לפרלמנט.
המועצה הישראלית ליחסי חוץ (ICFR) היא פורום בלתי מפלגתי לחקר ודיון ביחסי חוץ ובפרט במדיניות החוץ של ישראל.
המועצה הוקמה בשנת 1989 ביוזמת ד"ר דוד קמחי, דיפלומטים בגמלאות וחוקרים ליחסים בינלאומיים.
המועצה פועלת בחסות הקונגרס היהודי העולמי.
המועצה מקיימת כנסים רבים, בהם מתארחים אישים המבקרים בישראל, המבקשים להציג את דעותיהם במסגרת לא-ממשלתית.
מאז הקמתה היא אירחה ראשי מדינה רבים, ראשי ממשלה, שרי חוץ ואורחים אחרים מחו"ל וכן אישים מקומיים מתחום מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים.
כן אירחה המועצה אישים מתחומים אחרים, כמו מתיו ברונפמן.
המועצה מפרסמת את כתב העת The Israel Journal of Foreign Affairs היוצא לאור שלוש פעמים בשנה.
המועצה היא מוסד עצמאי, בלתי תלוי ורב-תחומי שהוקם על פי הדגם של המועצה ליחסי חוץ בניו-יורק ושל צ'טהאם האוס הבריטי, במגמה לעורר מודעות ציבורית לגבי אירועים המתרחשים בעולם וליזום עריכת דיונים מעמיקים בסוגיות מדיניות חוץ בכלל, ובנוגע לישראל ולמזרח התיכון בפרט.
לכן, המועצה מקפידה לתת מקום למגוון רחב של נקודות מבט.
המשתתפים בפעילות המועצה כוללים דיפלומטים, פרופסורים, אנשי עסקים, עיתונאים וסטודנטים.
כתב העת הישראלי לענייני חוץ נוסד בשנת 2006, והוא פרסום הדגל של המועצה הישראלית ליחסי חוץ.
לכתב העת מוניטין רב, והוא משך את כתביהם של רשויות שונות בהיבטים שונים של יחסי חוץ מישראל ומחוצה לה.
כתב העת פרסם גם מאמרים של סטודנטים מצטיינים לתואר שני מישראל, אוסטרליה, קנדה, הודו וארצות הברית.
בכתב העת מפורסמים באופן שוטף תמלילי ההרצאות המוצגות במועצה.
כתב העת מופץ באופן קבוע ברחבי העולם, ובין המנויים שלו נמצאים משרדי חוץ, שגרירויות ישראליות וזרות, ספריות ואוניברסיטאות גדולות וכן מוסדות ומועצות החוץ.
בנוסף לפרסום כתב העת, המועצה הישראלית ליחסי חוץ מספקת פורום חוץ ממשלתי למכובדים, דיפלומטים, אנשי אקדמיה ועיתונאים.
היא מהווה יעד לביקור מנהיגים עסקיים, המחפשים פלטפורמה לא ממשלתית שבה יוכלו להציג את דעותיהם ולדון בהם.
ארבע השנים האחרונות כללו ביניהם את מרצי האורח הבאים:
סאלי ברישה, ראש ממשלת אלבניה
לאונל פרננדז ריינה, נשיא הרפובליקה הדומיניקנית
יושקה פישר, לשעבר סגן קנצלר ושר החוץ של גרמניה
ניקולאי מלאדנוב, שר החוץ של בולגריה
רוברט סרי, מתאם מיוחד של האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון
ג'ימי קרטר, הנשיא השלושים ותשע של ארצות הברית של אמריקה
אדריאן מיכאי קיורואיאנו, שר החוץ של רומניה
קרל שוורצנברג, שר החוץ של הרפובליקה הצ'כית
פרנס טימרמנס, שר החוץ של הולנד
פלמן אורשרסקי, שר האוצר של בולגריה
קונסטנטי גברט, פורשים רוחני, לשעבר יהודי מפולין
דן שפירו, שגריר ארצות הברית בישראל (2011-2017)
צוות המועצה הישראלית ליחסי חוץ
מנהל המועצה: ד"ר לורנס ויינבאום
המועצה הישראלית לתרבות ואמנות היא גוף ממשלתי, שהוקם ב-2004, מכוח .
תפקידה לייעץ לממשלת ישראל ולמשרד התרבות והספורט בתחומי התרבות והאמנות והשפעתה רבה, משום שבין השאר היא היועצת לשר בנושא התמיכה במוסדות התרבות והאמנות ובאמנים אישית.
המועצה הישראלית לתרבות ואמנות הוקמה כתחליף ל"מועצה הציבורית לתרבות ואמנות" שקדמה לה.
אותו גוף קודם, הוקם ב-1982 על פי החלטה ממשלתית בלבד ולא על פי חוק, וסמכויותיו והרכבו לא היו ברורים דיים והיוו מקור למינהל בלתי תקין.
הגוף החדש הוקם במתכונתם ולצידם של כמה גופים ממשלתיים דומים, כמו "המועצה לקולנוע" לפי חוק הקולנוע, התשנ"ט-1999, "מועצת המוזיאונים" לפי חוק המוזיאונים, התשמ"ג-1983, ו"המועצה לספריות ציבוריות" לפי חוק הספריות הציבוריות, התשל"ה-1975. נקבע בחוק במפורש, כי בעניינים הנוגעים לסמכות המועצות הקיימות, המועצה החדשה תפעל בתיאום עמן ולא מעליהן או במקומן.
ממשלת ישראל ממנה את המועצה לפי הצעתו של שר התרבות והספורט.
דברי ההסבר להצעת חוק התרבות והאמנות מתארים את תפקידי המועצה:
מטרת החוק המוצע היא לתת מעמד סטטוטורי לגוף אשר תפקידו יהיה לנסח מדיניות תרבות ואמנות רב שנתית, שתיתן ביטוי לדגשים הראויים בחיי היצירה והרוח במדינת ישראל, תוך התייחסות לצורכי החברה הישראלית בכל רחבי המדינה, ולייעץ בעניין לממשלה, לשר המדע התרבות והספורט ולמשרד המדע התרבות והספורט.
לפי , מספר החברים במועצה יכול להיות בין תשעה עשר לשלושים ואחד, כאשר לפחות חצי מהם "בעלי מעמד בשדה היצירה, העשיה, הביצוע והמחקר בתחומי תרבות ואמנות", שאינם עובדי המדינה.
גם שאר החברים, אסור שיהיו עובדי מדינה, והם צריכים להיות לפחות "מעורים בתחומי תרבות ואמנות".
מי שממנה את החברים וגם בוחר מביניהם את יושב הראש, היא הממשלה, בהמלצת השר.
המינוי הוא לארבע שנים, כאשר תקופה זו ניתנת להארכה בשנתיים נוספות.
ממרץ 2023 ועד לרגע זה מכהן כיו"ר המועצה ד"ר חיים פרלוק שכיהן בעבר כיו"ר המועצה וחזר לתפקידו בעקבות קריאת שר התרבות.
באוגוסט 2021 מונתה מיכל כהן לתפקיד יו"ר המועצה לתרבות ואמנות, מיכל כהן היא האישה הראשונה הנושאת בתפקיד זה.
יו"ר המועצה שקדם לה - יגאל עמדי, כיהן מדצמבר 2015 ועד יולי 2021. קדם לו ד"ר חיים פרלוק, יושב הראש הראשון, בשנים 2004–2007 ובקדנציה נוספת בשנים 2009–2015..
בין שתי הקדנציות שלו, בשנים 2007–2009, כיהן כיו"ר המועצה יחיאל לקט.
במועצה מדורים לנושאי תרבות שונים, שבראש כל אחד מהם עומד חבר המועצה.
מדורים אלה הם: מוזיקה, פרינג', מחול, אמנות פלסטית, פסטיבלים, בתי ספר לאמנות (המדור הבינתחומי), ספרות ושירה, מחקר ומורשת, תרבות ערבית, תרבות דרוזית וצ'רקסית, תרבות בקהילה, תיאטרון, ריקוד עם ישראלי ותרבות חרדית.
נכון ל-2025 מכהנים במועצה: ליאור אלפנט, עידו גרינגרד, יון פדר, אלקס ריף, יהודית גואטה, ענת מסנר, אילנית תדמור, דביר בנדק, פרופ' יהודה סקורניק, אלדד מנהיים, רמי טריף, פרופ' יואב אריאל, איריס שלגי, רנה פאהום, אבי כאכון, חלי טביב-ברקת, שלמה ממן, ד"ר שוקי פרידמן, רבקה רביץ, ד"ר חוסני שחאדה, דפנה צורי.
בנוסף לחברי המועצה, ישנם או היו גם אנשי רוח פעילים נוספים, במדורים השונים של המועצה, בלי להיות חברים בה.
במדור המוזיקה - ליאור בוקר, שרון רוסטורף-זמיר, הרב דוד דרעי, עו"ד יוחאי חי
במדור בי"ס לאמנות (הבינתחומי) - ד"ר אבי בר איתן, בועז בן משה, יונתן רזאל
במדור מחול - שני תמרי, דניאלה שפירא
במדור ספרות - בני ציפר, דן אלבו
במדור תיאטרון - מיכאל וייגל, ד"ר שרית קופמן שמחון, גלעד אלפסי עו"ד חיים יוספי
במדור מחקר ומורשת - רחל מיכאלי, איתן וצלר
במדור פרינג' - אורי אוריין, אהרון גולדפינגר
המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות הוא ארגון נשים בין-לאומי אמריקאי יהודי שנוסד ב-1912. המועצה היא ארגון גג המייצג ארגוני נשים ונשים יהודיות ב-46 מדינות בעולם.
המועצה פועלת במגוון מישורים: שיפור מצב הנשים וחייהן, מאבק באנטישמיות ובגזענות, קידום חינוך המבוסס על ערכים יהודיים ואוניברסליים, תמיכה באנשים בישראל, פרויקטים חברתיים למען הקהילה, התנדבות ומנהיגות.
למועצה מגוון פעילויות הומניטריות כלליות יותר כגון רווחת ילדים, מבוגרים ובעלי מוגבלויות, מאבקים נגד מחלת האיידס, סמים, עבריינות וזיהום.
למועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות יש מעמד של יועצת באו"ם כארגון לא ממשלתי (NGO) במועצה הכלכלית חברתית של האו"ם (ECOSOC), ולה נציגים קבועים בניו יורק, ז'נבה, וינה ופריז.
כמו כן היא מיוצגת במועצת אירופה, בלובי הנשי האירופי, במועצה הבין-לאומית לנשים, בקונגרס היהודי העולמי ובארגונים בין-לאומיים ואזורים נוספים.
כגוף יהודי ולא-ממשלתי המועצה הקימה קבוצת לחץ שתגן על מטרות יהודיות ושתעתור בשם יהודים בצרה בתוך המסגרות של ועדות האו"ם.
נשים יהודיות התאחדו לראשונה ברמה הלאומית, בסוף המאה ה-19. הארגון החלוצי היה המועצה הלאומית של נשים יהודיות, שלאחריו קמו ארגונים רבים ברחבי העולם.
חלק מהארגונים כמו, הדסה (1912) ווויצו (1920), הגדירו עצמן כציוניות במטרה לסייע למפעל הציוני, אחרים התרכזו במענק הומניטרי וסיוע פילנתרופי ברמה המקומית, תוך התייחסות לציונות.
מתחילת המאה ה-19 ניסו חלק מאותם ארגוני נשים לקיים פעילויות ברמה הבין-לאומית, תוך קבלת השראה מהמודל של המועצה הלאומית לנשים יהודיות.
בכל פעם שהמועצה הבין-לאומית ערכה מפגש, מנהיגות ארגוני הנשים הוזמנו אליו.
אותם כנסים העניקו לנשים היהודיות הזדמנות להיפגש, לחזק קשרים, לדון בבעיות היהודים במגוון מדינות, ללמוד מתודות ארגוניות ולנסות לייעץ בפתרון בעיות מקומיות ובין-לאומיות.
לאחר מפגש המועצה הבין-לאומית ב-1899 שנערך בלונדון, חנה גרינבאום סלומון, הנשיאה של המועצה הלאומית לנשים יהודיות, עודדה את הקמתו של איגוד הנשים היהודיות באנגליה.
במפגש הבא בברלין ב-1904, היא סייעה בהקמת ארגון הנשים היהודיות הגרמני, הליגה לנשים יהודיות (Jüdischer Frauenbund) .
באותה השנה, בנאום בבית כנסת בסנט לואיס, הביעה סלומון, את חשיבותו של קשר בין-לאומי בקרב נשים יהודיות.
הארגון נוסד באופן רשמי ב-1912, בכנס שנערך ברומא.
המנהיגות של ארגוני נשים יהודיות מארצות הברית, מבריטניה ומגרמניה הצביעו על הקמת ארגון בין-לאומי של נשים יהודיות, כשברטה פפנהיים מגרמניה נבחרה לנשיאה הראשונה.
1929-1923 הקמת הקונגרס של נשים יהודיות
הקמת הארגון באותן שנים הייתה רעיון תאורטי בלבד.
הקמה מעשית החלה רק ב-1920, כאשר המועצה הלאומית לנשים יהודיות שלחה נציגות לאירופה על מנת ללמוד על בעיות האירופאים לאחר מלחמת העולם הראשונה ועל מציאת פתרונות לסיוע עבורם.
משימה נוספת הייתה לארגן כנס עולמי לנשים יהודיות על מנת לחדש את הקשרים עם יהודיות אירופאיות שהושהו בעקבות המלחמה.
הקונגרס העולמי הראשון של נשים יהודיות נערך בווינה באוסטריה ב-1923 והשני נערך בהמבורג בגרמניה ב-1929. את הכנסים יזמו וכלכלו המועצה הלאומית לנשים יהודיות, כשהנשיאה של הקונגרסים העולמיים הייתה רבקה קוהוט (Rebekah Bettelheim Kohut) .
לקונגרס שנערך בווינה היה כיסוי עיתונאי רחב, ובו נכחו נשיא אוסטריה, ראש עיריית ווינה, קציני המשטרה, פוליטיקאים ודמויות מפתח מווינה.
נכחו נציגות מארגוני נשים מעל ל-20 מדינות, וכן מנהיגות מהקהילה היהודית המקומית.
חמשת הנושאים העיקריים שעליהם דנו במשך ששת ימי הקונגרס היו: מטלות הנשים היהודיות בקהילה היהודית, בעיית הפליטים והיתומים, בנות ללא בית, סיוע למהגרים ועזרה לפלשתינה.
בקרב ההצעות שניתנו על מנת להקל על סבלם של היהודים, הייתה הציונות אופציה פרקטית, על אף שפעולות פוליטיות התקבלו בהתנגדות.
המעבר לפלשתינה היה פתרון הומניטרי ודרך להעניק מקלט עבור הפליטים.
בהחלטה האחרונה שאומצה על ידי הקונגרס, אומץ ברב קולות רעיון המעבר לפלשתינה.
הקשיים והמצוקות של היהודים מצד אחד, והצהרת בלפור והרחבת ההתיישבות מנגד, נתנה לגיטימציה למפעל הציוני כפתרון הומניטרי.
הקונגרס העולמי השני של נשים יהודיות נערך ב-1929 בהמבורג, גרמניה.
הקונגרס כינס כ-200 נציגות שהגיעו מ-14 מדינות, במטרה להקים ארגון בין-לאומי של נשים יהודיות, כפי שהוסכם בקונגרס הקודם.
הקונגרס עסק בדאגות כלליות של קהילות יהודיות בכלל ושל נשים יהודיות בפרט: חינוך יהודי, המאבק נגד אנטישמיות והטרגדיה של נשים נטושות.
שני הקונגרסים משכו תהודה ציבורית רבה, אך אף על פי זאת לא נעשו פעולות מידיות בעקבותיהם.
המפגשים אפשרו לנשים להכיר ולהחליף רעיונות ודעות.
לנציגות הייתה את ההזדמנות להביע את עצמן בנושאים חשובים ולקחת חלק בקביעת הגורל של עם היהודי.
הן קיבלו הוכרה על ידי מנהיגי הקהילות היהודיות ועל ידי המוסדות היהודיים היוקרתיים ביותר.
למרות זאת, ההצלחה לא תורגמה למעשים ופעילותן של ארגוני הנשים היהודיות לא פותחה אלא רק עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה רב ארגוני הנשים, ובעיקרן ארגוני הנשים הגרמניות, היו לא פעילים.
ארגונים שיכלו להמשיך בפעילותם, עשו זאת בצורה עצמאית.
יוני 1949: בנייה מחדש של הארגון
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה, החליטה המועצה הלאומית של נשים יהודיות, להחיות מחדש את תוכניתה, ולהשתתף בתהליך ההקמה.
בכנס שנערך בדאלאס ב-1946, הציעה מילדרד וולט (Mildred Welt), הנשיאה של NCJW בזמנו, שהארגון הבין-לאומי לנשים יהודיות, יקום מחדש.
הנשיאה האחרונה של המועצה הלאומית הייתה רבקה קוהוט והיא התבקשה לעמוד בראש הארגון החדש על אף גילה ובריאותה הרופפת.
הארגון החל לשלוח מכתבים למדינות רבות במטרה לקיים להתחיל לחזק קשרים: .
לאחר שנתיים של הכנות, נערך המפגש הבין-לאומי הראשון ב-1949 בפריז, מ-29 במאי ועד הראשון ליוני.
לכנס הגיעו נשים מכל העולם וארגוני נשים רבים.
בסופו של הכנס אמנם לא התקבלו החלטות מהותיות, אך הכנס סייע בהבניית בסיס ועקרונות שרובם חלים עד היום.
המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות הוגדרה כפדרציה של ארגוני נשים לאומיות, עצמאיות אחת מהשנייה וא-פוליטיות.
חיזוק הקשרים עם ישראל: הצטרפותה של מועצת ארגוני נשים בישראל למועצה הבין-לאומית לנשים יהודיות
מצבם של יהודי אירופה לאחר השואה והמאבקים אליהם נחשפה מדינת ישראל בהתחלה, סייעו לעצב אג'נדה בקרב ארגוני יהודים בגולה, בעיקר ביחס שלהם לישראל.
המועצה הבין-לאומית הייתה אמביוולנטית ביחס לציונות, למרות זאת היא תרמה לציונות בכך שתמכה בהתיישבות יהודית בארץ ישראל.
היא תפסה את ההתיישבות יותר כפתרון לעם היהודי ופחות כצעד פוליטי.
ארגונים רבים החלו לפתח תוכניות עזרה עבור ישראל, קרנות החלו להשקיע באוניברסיטה העברית בירושלים שסימלה תרבות וחינוך יהודיים, אפילו נשים לא ציוניות ראו את ארץ ישראל כמקור לתרבות יהודית יותר מאשר מרכז פוליטי.
לאחר הכנס ב-1954, הצטרפה מועצת ארגוני נשים בישראל למועצה הבין-לאומית לנשים יהודיות.
הזדמנות הזו סייעה לפתח את הקשרים בין נשים ישראליות לנשות התפוצות.
למרות זאת, רק ב-1957 העבירה המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות החלטה שתומכת ביחס של ירושלים לישראל.
המועצה הבין-לאומית הפרידה עצמה מארגונים ציוניים, אף על פי שלפעילותה היו קשרים רבים וטובים עם קולגות ציוניות.
המועצה הגדירה עצמה כאוניברסלית ולא כקשורה לדת או לקבוצה פוליטית ספציפיות, וכזו שאינה נותנת עדיפות לבעיות יהודיות או לבנייה החדשה של ארץ ישראל.
מנהיגות המועצה חשו שהן צריכות למתוח את ה"אוניברסליות" שלהן על מנת להימנע מאישומים של נאמנות כפולה וסקטוריאליות.
מחשבות אלו היו נעוצות עמוק בתוך האידאולוגיה של הארגון.
ב-1963, הוקמה הוועדה הראשונה שעסקה במעמד הנשים בחוק היהודי.
מ-1966–1969 הוכנה בקשה לפנות לרשויות של הרבנות האורתודוקסית עם רשימת חוקים שפוגעים במעמד הנשים, כמו חוקי נישואין, גירושין וחוקי ירושה.
במרץ 1998 הקימה המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות, את משמר זכויות הנשים הבין-לאומי (International Women's Rights Watch), שמטרתו הייתה למחוק אפליה וחוסר צדק נגד נשים בנישואים, בגירושים ובחוקי משפחה.
ב-1964 הוכרה המועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות, באופן רשמי כארגון לא ממשלתי במועצה לכלכלה ולחברה באו"ם (ECOSOC).
נכון ל-2017, למועצה נציגות קבועות בניו יורק, ז'נבה, וינה ופריז, כמו גם נציגות במועצת אירופה בשטרסבורג.
פעילותה של המועצה באו"ם לאורך העשור כללה השתתפות בכנסים של האו"ם במקסיקו (1975), קופנהגן (1980) וניירובי (1985), זאת בצל החלטת האו"ם שהשוותה את הציונות לגזענות.
ההגנה על ישראל בכנסי האו"ם הפכה לאחד העיסוקים העיקריים של הנציגות באו"ם.
פעולות הגנה על יהודי ברית המועצות (1977–1989)
הקמפיין להגנת יהודי ברית המועצות היה אחד הדברים האינטנסיביים ביותר שהמועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות עשתה בין השנים 1977 ל-1989. ג'ון ג'ייקובס, מי שהייתה אחראית על הפעולות ברמה הבין-לאומית, ארגנה כנסים רבים, עצומות ואימוץ פליטים.
המועצה החליטה לייסד יום חינוך יהודי בין-לאומי פעם בשנה.
כל הארגונים השייכים התבקשו לדון בנושא שנתי.
הנושא הראשון היה "זהות יהודית בחברה רב תרבותית".
סמינר המנהיגות הישראלית של המועצה הבין-לאומית הוקם ב-1969. התוכנית הייתה מבוססת על הניסיון הישראלי, של הבאת יהודים מהתפוצות לישראל למספר ימים או שבועות על מנת להכיר את המציאות הישראלית.
המועצה הייתה מעורבת תמיד בפרויקטים הקשורים לילדים וקשרה שיתופי פעולה עם קרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים (UNICEF).
ב-1979 הקימה פרויקט למבוגרים בירושלים, וב-1982 השתתפה המועצה בכנס העולמי לזקנה בווינה 1982.
ועדה חדשה, נגד גזענות ואנטישמיות, הוקמה ב-1987. מטרותיה היו ליידע את הסניפים בהתפתחויות אנטישמיות, לקדם מגעים עם אנשים מגזעים ואמונות אחרים, להילחם בדעות קדומות ובאפליה בחברות רב תרבותיות ולתאם פעולות נגד אנטישמיות ואנטי ציוניות בכל הפלטפורמות.
ב-1987 וב-2000 הקימה המועצה הבין-לאומית ועדה רב דתית שארגנה כנסים רב דתיים.
מאז שמועצת ארגוני נשים בישראל הפכה לחלק מהמועצה הבין-לאומית של נשים יהודיות ב-1954, החל להתקיים קשר הדוק בין נשות התפוצות לנשים בישראל.
על אף קרבתה לציונות ולישראל, המועצה הבין-לאומית אינה יכולה להצהיר על עצמה ציונות בצורה רשמית עד היום.
מבחינה אידאולוגית, המועצה מקדמת פלורליזם ולכן אינה יכולה להציג עמדה חד צדדית ללא הסכמתם של כל המשתתפים.
מבחינה טקטית, הצהרה שכזו תוביל לבלבול עם ויצו והדסה.
זו גם הסיבה מדוע המועצה הבין-לאומית מעולם לא הצטרפה להסתדרות הציונות העולמית.
המועצה הגדולה והכללית () היא הפרלמנט של סן מרינו.
שישים חברי הפרלמנט נבחרים לכהונה של חמש שנים.
השיטה בה משתמש הפרלמנט לחלוקת המושבים בין המפלגות השונות היא שיטת ויקטור ד'הונד אך שיטת הבחירה שונה ומזכירה באופייה את אופי הבחירות המוניציפליות באיטליה.
אחוז החסימה בפרלמנט של סן מרינו הוא 3.5 אחוזים.
המועצה פועלת בהשראת המועצה הרומית ברומא העתיקה.
המועצה מפקחת על קונגרס המדינה שהיא הממשלה.
המועצה הלאומית לכלכלה היא גוף מייעץ לנשיא ארצות הברית בתחום המדיניות הכלכלית.
המועצה אחראית על תיאום גיבוש המדיניות הכלכלית בין סוכנויות פדרליות שונות ומתן ניתוחים והמלצות לנשיא בנושאים כלכליים.
המועצה מהווה חלק ממשרד הבית הלבן למדיניות אשר מורכב ממשרדי ייעוץ שונים.
יושב הראש של ה-NEC נקרא "עוזר הנשיא לענייני מדיניות כלכלית ויושב הראש של המועצה הלאומית לכלכלה".
לפני הקמת המועצה, המדיניות הכלכלית של הממשל הייתה מבוזרת בין סוכנויות ממשלתיות שונות, מה שהוביל לעיתים לחוסר עקביות ותיאום.
המועצה הלאומית לכלכלה נועדה להתמודד עם אתגרים אלו, וליצור מערכת מתואמת וממוקדת לניהול המדיניות הכלכלית של ארצות הברית.
בשנות ה-60, הנשיא לינדון ג'ונסון יזם לראשונה צוות מדיניות כלכלית בבית הלבן, שמטרתו הייתה לתאם ולקבוע מדיניות פנים, כולל מדיניות כלכלית.
במסגרת זו מונה עוזר בכיר שתפקידו היה לארגן את הצוות ולספק מענה לצורכי המדיניות הכלכלית של הממשל.
ב-1970, הנשיא ריצ'רד ניקסון המשיך לפתח את מבנה המדיניות הכלכלית בבית הלבן, ופרסם צו נשיאותי שהקים את "המשרד לפיתוח מדיניות" (Domestic Policy Office).
משרד זה שימש כמסגרת מרכזית לעיסוק בנושאי מדיניות כלכלית פנים-ארצית ולניהול תחומים אחרים במדיניות הפנים.
לאחר מספר עשורים של פעילות במבנים אלו, הנשיא ביל קלינטון ערך שינוי משמעותי במבנה המדיניות הכלכלית של הממשל.
ב-25 בינואר 1993, באמצעות צו נשיאותי מס' 12835, הקים קלינטון את המועצה הלאומית לכלכלה (NEC) כחלק ממימוש התחייבותו בקמפיין הבחירות שלו להציב את הכלכלה בראש סדר העדיפויות.
במקביל, הוא פיצל את "המשרד לפיתוח מדיניות" לשני גופים נפרדים: המועצה הלאומית לכלכלה, שתעסוק אך ורק בנושאים כלכליים, והמועצה למדיניות פנים, שתעסוק בענייני פנים שאינם כלכליים.
הקמת המועצה הלאומית לכלכלה נועדה לייעל ולרכז את תהליך קבלת ההחלטות הכלכליות בתוך הרשות המבצעת.
המועצה אימצה מבנה ארגוני הדומה לזה של המועצה לביטחון לאומי (NSC), ותפקידה המרכזי היה לספק מסגרת כוללת לניתוח מדיניות כלכלית, להבטיח את עקביות המדיניות עם המטרות המוצהרות של הנשיא, ולפקח על יישום היעדים הכלכליים שהוצבו.
בנוסף המועצה הייתה מעורבת בפיתוח הצעות לרפורמה במערכת המס, כגון הורדת מס החברות והעלאת מיסים על הכנסות גבוהות.
ב-2009 עם כניסתו לתפקיד של ברק אובמה, ביקש הנשיא מהמועצה הלאומית לכלכלה לקבל תדרוך כלכלי יומי, בדומה לתדרוך המודיעין היומי.
מטרת התדרוך הייתה לספק לנשיא את המידע העדכני ביותר בנוגע לכלכלה מדי יום.
בתחילה, התדרוכים התקיימו באופן קבוע בלוח הזמנים של הנשיא, אך עם הזמן הם הופסקו במתכונתם המלאה והוחלפו במסמכי תדרוך מהמועצה.
וקיום פגישות אישיות וקבוצתיות עם הצוות הכלכלי ועם מומחים חיצוניים, בהתאם לצורך.
למועצה יש ארבעה תפקידים ניהוליים:
מתן ייעוץ לנשיא בנושאי מדיניות כלכלית, הן פנים-אמריקאית והן בינלאומית.
תיאום תהליך גיבוש המדיניות הכלכלית בין הסוכנויות השונות בממשל.
מעקב אחר יישום יוזמות כלכליות של הממשל.
ווידוא שההחלטות והתוכניות המתקבלות בנושאי מדיניות כלכלית עקביות ומתואמות עם המטרות המוצהרות של הנשיא, וכן מעקב אחר יישומה של האג'נדה הכלכלית של הנשיא.
המועצה משמשת כגורם מתווך בין גופים שונים, כמו מחלקת האוצר, מחלקת המסחר ו-משרד הניהול והתקציב, במטרה לשפר את שיתוף הפעולה ולמנוע כפילויות ביורוקרטיות.
המועצה מורכבת ממספר רב של ראשי מחלקות וסוכנויות, המאורגנים כמשרד ממשלתי המשפיע ישירות על הכלכלה הלאומית בארצות הברית.
יושב ראש המועצה, בשיתוף פעולה עם הפקידות הבכירה, מתאם ומיישם את מדיניות הנשיא בתחום הכלכלה.
לשם כך, עומד לרשותו צוות מומחים בתחומים שונים, בהם חקלאות, מסחר, אנרגיה, שווקים פיננסיים, מדיניות פיסקלית, בריאות, עבודה וביטוח לאומי.
יושב ראש המועצה- המכונה גם "עוזר הנשיא למדיניות כלכלית", הוא לרוב אחד מאנשי האמון של הנשיא ובעל השפעה מכרעת על סדר העדיפויות של המועצה.
תפקידו כולל ניהול הפעילות השוטפת, תיאום בין הסוכנויות השונות, קביעת סדרי עדיפויות, ודיווח ישיר לנשיא.
סגני יושב הראש- המועצה כוללת מספר סגני יושב ראש, כאשר כל אחד מהם מופקד על תחום מסוים, כגון מדיניות פיסקלית, מדיניות מוניטרית או סחר בינלאומי.
תפקידם לנהל את ועדות המשנה, ליצור קשר עם סוכנויות ממשלתיות רלוונטיות, ולהעניק ייעוץ מקצועי ליושב הראש.
חברי המועצה- החברים במועצה הם נציגים בכירים ממשרדים ממשלתיים שונים, כגון משרד האוצר, הבנק הפדרלי, מחלקת המסחר, המועצה לייעוץ כלכלי (CEA), ומחלקת העבודה.
הם מייצגים את סוכנויותיהם, תורמים מהמומחיות שלהם, ומסייעים בתיאום המדיניות בין הסוכנויות.
הצוות המקצועי- המועצה נתמכת בצוות מקצועי הכולל כלכלנים, אנליסטים ומומחי מדיניות, המספקים ייעוץ טכני ומבצעים מחקר, ניתוח נתונים, והכנת מסמכי מדיניות.
בנוסף, הצוות אחראי לתמיכה הלוגיסטית בפעילות המועצה.
ועדות משנה- המועצה מקימה ועדות משנה המתמקדות בנושאים ייעודיים, כגון שינויי אקלים, אי-שוויון או ביטחון תזונתי.
ועדות אלו פועלות להעמקת הידע ולגיבוש מדיניות ממוקדת בתחומים אלו.
סגל המועצה הלאומית לכלכלה תחת ממשל דונלד טראמפ השני (נכון לינואר 2025):
עוזר לנשיא ומנהל המועצה הלאומית לכלכלה: קווין האסט
סגנית עוזר לנשיא למדיניות כלכלית ולסגנית מנהל המועצה הלאומית לכלכלה: רובין קולוול
סגן עוזר לנשיא למדיניות כלכלית וסגן מנהל המועצה הלאומית לכלכלה בינלאומית: נלס נורדקוויסט
סגנית עוזר לנשיא למדיניות כלכלית וסגנית מנהל המועצה הלאומית לכלכלה: פייג' וילי
עוזר מיוחד לנשיא ליחסים כלכליים בינלאומיים: אמרי קוקס
עוזר מיוחד לנשיא למדיניות כלכלית לטכנולוגיה, תקשורת ואבטחת סייבר: ראיין באש
עוזר מיוחד לנשיא למדיניות כלכלית בתחום מסחר, הגירה ועבודה: קייל קלינגנפיל
עוזר מיוחד לנשיא למדיניות כלכלית בתחום מדיניות מס: אנדרו ליון
עוזר מיוחד לנשיא למדיניות כלכלית לרגולציה פיננסית ובנקאות: ג'ף ראס
עוזר מיוחד לנשיא למדיניות כלכלית בתחום הבריאות והסרת רגולציה: ג'ואל זינברג
המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני הייתה ארגון פוליטי חוץ-ממסדי שנוסד בשנת 1975, ומהווה ציון דרך בהיסטוריה של תנועת השלום הישראלית.
ייחודה של המועצה היה בתפיסת עולמה החלוצית, אשר זיהתה את הסוגיה הפלסטינית כלב הסכסוך הישראלי-ערבי, בעת שההנהגה בישראל התמקדה בעימות מול מדינות ערב הריבוניות.
המועצה קראה לפתרון ישיר מול נציגי העם הפלסטיני, וחבריה קיימו מפגשים חשאיים עם נציגי אש"ף.
בכך, המועצה הייתה הגוף הציוני הראשון שיצר קשר רשמי ופומבי עם אש"ף.
פעילותה התרחבה לעשייה פוליטית, בין היתר באמצעות הקמת מפלגת מחנה של"י.
אחד משיאי פעילותה, שעורר סערה ציבורית עזה, היה פגישתו של חבר המועצה אורי אבנרי עם יו"ר אש"ף, יאסר ערפאת, בביירות הנצורה בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה.
פעולות אלו של המועצה וניסיונותיה ליצור ערוצי תקשורת ישירים עם אש"ף הובילו לתגובת נגד חריפה מצד הממסד הישראלי, שהגיעה לשיאה בחקיקת "חוק המפגשים" שנועד לבלום את המגעים שניהלו חבריה.
השנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים התאפיינו בישראל בתחושת משבר עמוק וחיפוש אחר אפיקי פעולה מדיניים חדשים.
בעוד ממשלת רבין הראשונה התמקדה בקידום הסכמי ביניים מול מצרים וסוריה בתיווך הנרי קיסינג'ר, הסוגיה הפלסטינית נותרה בקיפאון.
התפיסה המדינית השלטת בממסד הישראלי ובממשל האמריקאי באותה עת הייתה "האופציה הירדנית", שהתבססה על ההנחה כי חוסיין, מלך ירדן הוא הגורם הבלעדי לניהול משא ומתן על עתיד יהודה ושומרון, תוך שלילת קיומה של ישות פלסטינית עצמאית בעלת מעמד מדיני.
מציאות זו עמדה בבסיס הדוקטרינה הביטחונית והמדינית שרווחה בישראל מאז הקמת המדינה, ובפרט לאחר מלחמת ששת הימים, והובילה לתחושת קיפאון מדיני שהעמיקה את הטראומה הלאומית של מלחמת יום כיפור.
נקודת המפנה שהובילה לשינוי תפיסתי, נבעה מהחלטות המועצה הלאומית הפלסטינית ביוני 1974 לאמץ את "תוכנית עשר הנקודות", המוכרת בישראל כ"תוכנית השלבים" של אש"ף.
בעוד שהעמדה הישראלית הרשמית פירשה את התוכנית כאישוש לכוונות אש"ף לחסל את ישראל בשלבים ("שיטת הסלמי"), קבוצה של אנשי ביטחון ואינטלקטואלים, ובהם מתי פלד ואורי אבנרי, הציעה פרשנות חלופית.
קבוצה זו זיהתה בסעיף הקורא להקמת רשות לאומית פלסטינית בכל שטח שיפונה ("חלק משוחרר") ניצנים של פרגמטיות פוליטית.
לדידם, המעבר מהדרישה לריבונות על כל שטחי פלסטין לנכונות להקמת ישות מדינית בחלק מהשטח, סימן אפשרות להסדר קבע המבוסס על פתרון שתי המדינות.
תובנה זו צמחה על רקע אכזבתם מחוסר היכולת של הזרם המרכזי בשמאל הציוני, כולל פלגים יוניים במפלגת העבודה, לספק מענה למציאות המשתנה, כאשר התפיסה של "אין פרטנר" נתפסה בעיניהם כחסם לבחינת הזדמנויות מדיניות.
כביטוי מעשי לתובנות אלו, באמצע שנת 1975 פרסמו אורי אבנרי, עמוס קינן ויוסי אמיתי מנשר אשר קרא להכרה הדדית בזכותם של שני העמים להגדרה עצמית, לביטחון ולשלום.
המנשר הציע לראשונה מתווה של הידברות ישירה עם נציגים פלסטינים וחתירה לפתרון שתי המדינות, צעדים שנחשבו באותה עת לטאבו פוליטי חמור בישראל.
המסמך קרא להקמת גוף ציבורי שיפעל למימוש חזון זה, וזכה להיענות רחבה מצד דמויות בולטות כמתי פלד ולובה אליאב.
בעקבות זאת, הוקמה כחצי שנה מאוחר יותר "המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני", אשר הפכה את עקרונות המנשר למצע פעילותה.
המועצה קראה תיגר אינטלקטואלי ומעשי על הקיפאון המדיני ופעלה ליצירת מגע ישיר עם הנהגת אש"ף, במטרה לברר האם השינוי בעמדות הארגון הוא טקטי בלבד, או שמא מדובר בתמורה אסטרטגית המאפשרת דיאלוג אמיתי.
בכך, הפכה המועצה את המנשר למצע לפעילותה המדינית.
המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני הוקמה ב-12 בדצמבר 1975 במועדון התיאטרון הישן בתל אביב.
בבסיס פעולתה של המועצה עמדה התפיסה, שהייתה חריגה בנוף הציבורי של אותם ימים, לפיה הבטחת יציבותה של מדינת ישראל מותנית בהכרה בתנועה הלאומית הפלסטינית ובארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) כגורם מייצג לעם הפלסטיני וכפרטנר למשא ומתן מדיני.
הרכבה האנושי של המועצה היה מגוון וכלל דמויות מרקע סוציולוגי ופוליטי שונה, בהם קצינים בכירים בדימוס מצבא הגנה לישראל, עיתונאים המזוהים עם חוגי השמאל ואנשי ממסד לשעבר.
שילוב זה העניק לפעילות המועצה נופך ייחודי, שכן הוא איגד תחת קורת גג אחת דמויות בעלות ניסיון ביטחוני וממלכתי לצד מבקרים חריפים של המדיניות הממשלתית.
המועצה פעלה לקידום דיאלוג ישיר עם נציגים פלסטינים במטרה להוביל לפתרון מדיני המבוסס על הכרה הדדית, וזאת חרף ההתנגדות הציבורית והפוליטית הרחבה שעמדה מולה באותה עת.
המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני נבדלה מתנועות שוליים רדיקליות בזהות מייסדיה, שהיוו פסיפס של דמויות מלב הממסד הביטחוני, הפוליטי והכלכלי בישראל.
נוכחותם של אישים אלו העניקה לארגון לגיטימציה ציבורית ומשקל סגולי בשיח המדיני, שכן הם ייצגו חלקים נרחבים בחברה הישראלית שחצו קווים אידאולוגיים ומפלגתיים.
המועצה לא הייתה עוד קבוצת שוליים קיצונית בסגנון "מצפן".
כוחה ועוצמתה נבעו מההרכב האנושי שלה, שכלל דמויות מפתח מלב הקונצנזוס הישראלי.
הדמות הביטחונית הבולטת במועצה הייתה אלוף (מיל') מתי פלד, שכיהן כחבר המטה הכללי במלחמת ששת הימים.
פלד, שנודע ב-1967 כאחד הדוחפים למכת מנע צבאית, העניק למועצה סמכות מקצועית וביטחונית.
מעברו לעמדות יוניות נתפס כשינוי משמעותי שסיפק "תעודת הכשר" לשיח עם האויב.
לצדו פעל אורי אבנרי, עורך "העולם הזה" וחבר כנסת לשעבר, ששימש כאסטרטג התקשורתי של הקבוצה וכחלוץ המגעים עם גורמים פלסטינים עוד משנות ה-50. אל המחנה הצטרפו דמויות המזוהות עם ליבת הממסד של תנועת העבודה, ובראשן אריה (לובה) אליאב.
כמי שכיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה וכסגן שר, אליאב ייצג את "ארץ ישראל היפה" והעניק למועצה לגיטימציה בקרב מצביעי המערך ואנשי ההתיישבות העובדת.
חיזוק נוסף להיבט הממלכתי הגיע מצדו של ד"ר יעקב ארנון, מנכ"ל משרד האוצר לשעבר, שנוכחותו הדגישה כי המועצה מורכבת מאנשי מקצוע בכירים שניהלו את מערכות המדינה.
הקשר בין המורשת הצבאית לתפיסת עולם סוציאליסטית יוצג על ידי אל"ם (מיל') מאיר פעיל, היסטוריון צבאי וחבר הכנסת, שחיבר בין אתוס הפלמ"ח לבין הצורך בפתרון מדיני.
פן נוסף וייחודי בהרכב המועצה היה ייצוגו של אליהו אלישר, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים.
אלישר שבר את ההגמוניה האשכנזית של "מחנה השלום", והציג עמדה מזרחית מתונה, הרואה בערבים שכנים לתרבות ולא רק יריבים צבאיים.
לבסוף, הסופר והעיתונאי עמוס קינן, איש לח"י לשעבר, הביא עמו גישה אנטי-ממסדית וזיקה תרבותית עמוקה למרחב המקומי.
שילוב זה של גנרלים, אנשי כלכלה, פוליטיקאים ואישי רוח אפשר למועצה לאתגר את התפיסות המדיניות המקובלות מתוך הזרם המרכזי של החברה הישראלית.
החיבור בין האישים הללו לא היה טריוויאלי.
המתח בין אנשי הצבא (פלד, פעיל) לבין אנשי הרוח והתקשורת (אבנרי, קינן) היה קיים, אך המטרה המשותפת, שבירת הקיפאון מול הפלסטינים, גברה עליו.
המועצה פעלה כגוף אליטיסטי במובן מסוים; היא לא הייתה תנועת המונים כמו "שלום עכשיו" שהוקמה מאוחר יותר, אלא "טנק חשיבה" וקבוצת לחץ המורכבת מאנשים בעלי השפעה וקשרים בין-לאומיים.
בפברואר 1976 פרסמה המועצה את המניפסט המכונן שלה, מסמך אשר התווה באופן מפורט את התשתית הרעיונית למה שהוגדר לימים כ"פתרון שתי המדינות".
על מתווה זה חתמו כמאה אישי ציבור, והוא הציע חלופה מדינית שנשענה על עקרונות יסוד אשר אתגרו את השיח הממסדי המקובל באותה עת.
כדי להבטיח את חשיפתו בפני ההנהגה הפלסטינית, הופץ המניפסט ב-14 שפות, מה שהביא את יאסר ערפאת לשלוח איתותים המעידים על פתיחות לבחינת אפיקים מדיניים על בסיס המסמך.
מה שהחל כערוץ הידברות חשאי, התפתח ברבות השנים והפך לתשתית של תהליך השלום.
דמות בולטת במגעים אלו היה אורי אבנרי, אשר בצעירותו לחם בשורות האצ"ל, ומאוחר יותר תיעד את ההתרחשויות בספרו "אויבי, אחי".
במרכז המניפסט עמדה ההכרה בלאומיות הפלסטינית כליבת הסכסוך, תוך קביעה כי פתרונו מחייב הכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני, עמדה שעמדה בסתירה להצהרות ההנהגה הישראלית באותן שנים.
המסמך קבע כי על מדינת ישראל לנהל משא ומתן ישיר עם אש"ף, בכפוף להכרתו בישראל, ובכך סימן את הארגון כפרטנר לגיטימי.
במישור הטריטוריאלי, המניפסט צידד בנסיגה ישראלית לגבולות הקו הירוק ובהקמת מדינה פלסטינית ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
בנוסף, כלל המסמך התייחסות לסוגיית ירושלים, תוך הצעה לחלוקת ריבונות או ניהול משותף, והדגיש את הקשר בין הסדר מדיני לבין השגת שוויון אזרחי מלא לערביי ישראל.
המשמעות ההיסטורית של המניפסט טמונה בהקדמתן של תפיסות מדיניות שאומצו על ידי הממסד הישראלי רק כעבור קרוב לשני עשורים, עם החתימה על הסכמי אוסלו.
המסמך שימש ככלי דיפלומטי מרכזי שאפשר לחברי המועצה ליצור ערוצי תקשורת עם גורמים מתונים בהנהגת אש"ף ועם הקהילה הבין-לאומית.
עבור בני שיחם הפלסטינים, המניפסט היווה ראיה לקיומו של זרם בציונות המכיר בזכויותיהם הלאומיות, ובכך תרם לשינוי הדרגתי בתפיסת האויב משני הצדדים.
הפעילות המרכזית של המועצה לשלום ישראלי-פלסטיני התנהלה ברובה מחוץ לגבולות מדינת ישראל, בבירות אירופה, ונודעה כ"ערוץ פריז".
מגעים אלו, שהתקיימו בין השנים 1976–1982, הניחו את התשתית הדיפלומטית והרעיונית להכרה ההדדית העתידית בין ישראל לאש"ף.
התיווך הלוגיסטי והפוליטי למפגשים אלו בוצע במידה רבה על ידי אנרי קוריאל, יהודי-מצרי קומוניסט שחי בפריז ופעיל בתנועות שחרור בין-לאומיות בעולם השלישי.
קוריאל נהנה מאמונם של הנהגת אש"ף מחד ושל ראשי המועצה מאידך, וסיפק את המעטפת הנדרשת לקיום הדיאלוג החשאי.
אמונתו כי פתרון שתי המדינות הוא הכרח אסטרטגי לשני העמים עמדה בבסיס נכונותו לארגן את המפגשים, שהיו כרוכים בסיכונים ביטחוניים ופוליטיים כבדים לשני הצדדים.
בראשית המגעים, סירבו אנשי המועצה לחשוף את זהות האישים הפלסטינים עמם נפגשו.
בצד הפלסטיני, המועצה ניהלה דיאלוג מתמשך עם שתי דמויות מפתח שהשתייכו למחנה המתון בארגון לשחרור פלסטין.
הראשון בהם היה סעיד חמאמי, נציג אש"ף בלונדון, אשר עוד בשנת 1975 החל לפרסם מאמרים בזכות הדו-קיום.
חמאמי קיים מגעים עם אורי אבנרי עוד טרם ייסוד המועצה, והמשיך בהם עד להירצחו בשנת 1978 בידי פלסטינים מן המחנה המתנגד לדיאלוג.
הדמות המרכזית השנייה הייתה ד"ר עיסאם סרטאווי, יועצו הקרוב של יאסר ערפאת, שהפך לבן הברית העיקרי של חברי המועצה.
סרטאווי, שייצג את הקו הפרגמטי בתוך אש"ף, פעל כשליח אישי של ערפאת למפגשים עם מתי פלד, לובה אליאב ואורי אבנרי.
במסגרת מגעים אלו, נוסחו טיוטות ראשוניות להסכמים פוליטיים המבוססים על הכרה הדדית.
בדומה לחמאמי, גם סרטאווי שילם בחייו על פעילותו זו ונרצח בשנת 1983. פועלם המשותף של אנשי המועצה ונציגים פלסטינים אלו נחשב לניסיון הממשי הראשון לבנות ערוץ תקשורת פוליטי ישיר מעבר ליחסי האויבות.
באוקטובר 1976 משלחת של חברי המועצה נפגשו עם הלורד יו פוט, ברון קרדון, בניסיון לקדם ערוץ מדיני עצמאי מול הקהילה הבין-לאומית.
במסגרת המפגש הציגו חברי המשלחת חזון לפתרון הסכסוך המבוסס על הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
חברי הקבוצה בחרו לפעול כ"אזרחים חופשיים" המונחים על ידי מצפונם, ללא מנדט רשמי מהממשלה ובניגוד למדיניותה המוצהרת באותה עת.
ההכרה הבין-לאומית בחשיבות המגעים הגיעה לשיאה ב-1979, כאשר קנצלר אוסטריה, ברונו קרייסקי, העניק את פרס זכויות האדם שלו במשותף לאריה (לובה) אליאב ולעיסאם סרטאווי.
הטקס בווינה היה הפעם הראשונה בה מנהיג ציוני ונציג רשמי של אש"ף עמדו יחד על במה בין-לאומית, וקיבלו הוקרה על חתירה לשלום.
הענקת הפרס נתפסה על ידי חברי המועצה כהכרה בין-לאומית בצדקת דרכם, אך עבור ממשלת בגין, היא נתפסה כבגידה.
בניסיון לתרגם את ההצלחה המדינית-חשאית לכוח אלקטורלי, יזמו ראשי המועצה את הקמת מפלגת מחנה של"י (שלום לישראל, שוויון לישראל) לקראת הבחירות לכנסת התשיעית (1977).
של"י הייתה ניסיון לאחד את כל שברי השמאל הציוני-רדיקלי תחת קורת גג אחת.
היא חיברה בין: אנשי המועצה (פלד, אליאב, ארנון), מפלגת "מוקד" (מאיר פעיל), אנשי "העולם הזה" (אורי אבנרי) ו"הפנתרים השחורים" (סעדיה מרציאנו), בניסיון לחבר בין המאבק המדיני למאבק החברתי-עדתי.
וניסתה, ללא הצלחה, לחבר גם את מפ"ם לאיחוד.
למרות הציפיות הגבוהות והרשימה הנוצצת, מחנה של"י זכתה ב-2 מנדטים בלבד בכנסת התשיעית.
מספר גורמים תרמו להישג זה, בהם תדמיתה של התנועה כקבוצה אינטלקטואלית אליטיסטית, כאשר החיבור הפוליטי עם הפנתרים השחורים נתפס כלא אותנטי.
בנוסף, המפלגה הציעה רדיקליות מדינית בזמן שהציבור הישראלי, שעבר ימינה בבחירות אלו ("המהפך"), לא היה בשל לקבלת אש"ף כפרטנר.
בנוסף, המפלגה התמודדה על קולות השמאל מול מפלגת רצ בראשות שולמית אלוני, שנתפסה כחלופה מתונה וליברלית יותר.
למרות הכישלון היחסי, הצליחה המפלגה ליצור פלטפורמה פרלמנטרית פעילה.
על אף כוחה הפרלמנטרי המצומצם, חברי הכנסת של המפלגה, בהם אריה אליאב, מאיר פעיל, ומאוחר יותר אורי אבנרי וסעדיה מרציאנו במסגרת הסכמי רוטציה, פעלו לקידום סדר היום של המועצה מעל בימת הכנסת.
מעמדם כחברי כנסת העניק חסינות מסוימת ומטרייה חוקית וציבורית להמשך המגעים עם נציגי אש"ף, ובכך הבטיח כי העמדות שגיבשה המועצה יוסיפו להדהד בשיח הפוליטי הרשמי גם תחת שלטון הליכוד.
מלחמת לבנון הראשונה היוותה את נקודת השיא והשבר בפעילותה של המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, כאשר האירועים המבצעיים בביירות העמיקו את הקיטוב האידאולוגי סביב שאלת הקשר עם הנהגת אש"ף.
ביולי 1982, בעיצומו של המצור שהטיל צה"ל על ביירות, ביצע אורי אבנרי מהלך בעל השלכות פוליטיות ומשפטיות מרחיקות לכת.
בליווי העיתונאית שרית ישי-לוי והצלמת ענת סרגוסטי, חצה אבנרי את קווי החזית ונפגש בגלוי עם ראש אש"ף, יאסר ערפאת.
פגישה זו, שהתקיימה תחת אש ובזמן לחימה פעילה, הייתה המפגש הגלוי הראשון בין אזרח ישראלי למנהיג הארגון, שהוגדר באותה עת כארגון טרור ואויב המדינה.
במהלך הראיון העיתונאי שערך עמו, הציג ערפאת עמדות הנוגעות לאפשרות של שלום והכרה הדדית, מסרים שחברי המועצה ניסו לקדם מיום הקמתה.
פרסום תמונת לחיצת היד בין אבנרי לערפאת עורר סערה ציבורית ופוליטית חריפה בישראל.
בחוגי הימין נשמעו קריאות להעמיד את אבנרי לדין באשמת בגידה ויצירת קשר עם סוכן חוץ, ואף במחנה השמאל הציוני עורר המהלך הסתייגות עמוקה.
תנועת "שלום עכשיו" וגורמים יוניים במערך בידלו עצמם מפעולת המועצה, בטענה כי הענקת לגיטימציה לערפאת בעת שחיילי צה"ל נמצאים בחזית אינה ראויה.
אירוע זה חידד את ההבחנה בין הגישה הדיאלוגית הרדיקלית של המועצה, שביקשה לשבור את מחסום האויבות באופן פיזי ופוליטי, לבין השמאל המתון שביקש לפעול מתוך גבולות הקונצנזוס הלאומי.
המהלך אמנם קידם את הדיאלוג עם הצד הפלסטיני, אך בד בבד העמיק את הבידוד של המועצה בתוך הזירה הציבורית הישראלית.
בעוד אנשי המועצה ראו בכך מעשה גבורה וניסיון למנוע שפיכות דמים נוספת, אנשי השמאל המתון הסתייגו מהלגיטימציה שניתנה לערפאת בעת שחיילי צה"ל נהרגים.
כחודשיים לאחר פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-10 באוגוסט 1982 קיימה המועצה כנס ערבי-ישראלי בירושלים בנושא "הקרב על ביירות אש"ף וישראל".
באפריל 1983, במהלך כינוס האינטרנציונל הסוציאליסטי בפורטוגל, נרצח עיסאם סרטאווי בידי מתנקשים מארגונו של אבו נידאל.
הרצח עורר זעזוע עמוק בקרב חברי המועצה, שראו בסרטאווי לא רק שותף פוליטי אלא הוכחה ממשית לקיומו של מחנה פרגמטי בתוך אש"ף.
במאמרי הספד שפורסמו בישראל, תואר סרטאווי כמי ששילם בחייו על ניסיונו לגשר בין התנועות הלאומיות.
מותו סימן תקופה של הקשחת עמדות פנימית בארגון לשחרור פלסטין, והדגיש את הסיכונים האישיים והפוליטיים הכרוכים בדיאלוג עם הצד הישראלי באותה עת.
במקביל לאירועים אלו, גברו המחלוקות הפנימיות בתוך מפלגת של"י, ובשנת 1983 חל בה פילוג.
קבוצה בראשות רן כהן מתחה ביקורת על הקו האידאולוגי שהובילו אבנרי ופלד, בטענה כי הזדהות היתר עם עמדות אש"ף, ובפרט הפעילות בזמן מלחמת לבנון, מבודדת את התנועה מהציבור הישראלי הרחב.
בתגובה, פרשו מייסדי המועצה, פלד, אבנרי וארנון, והקימו את סיעת "אלטרנטיבה".
פילוג זה שיקף את ההבחנה האידאולוגית הגוברת בין השמאל הציוני לבין הקו המדיני הרדיקלי שביקשו אנשי המועצה להוביל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-11 בשנת 1984, חברה סיעת "אלטרנטיבה" לתנועות ערביות-לאומיות ויחד הקימו את "הרשימה המתקדמת לשלום" (רמ"ש).
בראש הרשימה עמדו במשותף מוחמד מיעארי ואלוף (מיל') מתי פלד.
הייתה זו התארגנות יהודית-ערבית ראשונה מסוגה שלא השתייכה לזרם הקומוניסטי (מק"י), והיא הצליחה לזכות בשני מנדטים.
כהונתו של פלד כנציג רשימה בעלת זיקה ערבית-לאומית סימנה את השלב האחרון בהתפתחותה הפוליטית של המועצה: מעבר מניסיונות השפעה על הקונצנזוס הישראלי ליצירת ברית פוליטית ישירה עם הנציגות הלאומית של ערביי ישראל, תוך המשך המאבק הפרלמנטרי להכרה רשמית באש"ף ולסיום הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון.
בספטמבר 1985 השתתפה המועצה בכינוס הבין-לאומי השני של האו"ם לארגונים לא־ממשלתיים בנושא פלסטין, שנערך בז'נבה, ונטלה בו חלק פעיל בדיונים שעסקו בקידום יוזמות מדיניות לסיום הסכסוך.
במסגרת הכינוס ייצגו את המועצה היו"ר מתתיהו פלד והחבר אמנון זכרוני.
השניים נשאו דברים בפאנל שעסק בדרכים ליישום החלטת העצרת הכללית 38/58 C, הקוראת לכינוס ועידת שלום בין-לאומית למזרח התיכון.
בדבריהם הציגו נציגי המועצה עמדה התומכת במעורבות בין-לאומית רחבה ובדיאלוג ישיר עם אש"ף, תוך ביקורת על מדיניות ממשלת ישראל ועל ניסיונות לקדם הסדרים חלקיים או חד־צדדיים.
התרחבות מעגל המפגשים עם נציגי אש"ף והצלחתה היחסית של המועצה בנרמול המגעים עם הארגון, הובילו את ממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס ויצחק שמיר ליזום בשנת 1986 תיקון לפקודת מניעת טרור.
התיקון, שנודע בכינויו "חוק המפגשים", קבע כי קיום מגע עם נציג של ארגון טרור מהווה עבירה פלילית שעונשה עד שלוש שנות מאסר, ללא תלות בתוכן המפגש או בכוונות המשתתפים בו.
חקיקה זו כוונה באופן ישיר נגד פעילות המועצה, והניסיונות המאורגנים לקיים ערוצי הידברות מדיניים מחוץ למסגרת הממשלתית.
חברי המועצה התנגדו לחוק באופן פעיל, עתרו לבג"ץ וניהלו מאבק ציבורי בטענה כי מדובר בפגיעה בלתי מידתית בחופש הביטוי ובזכותם של אזרחים לפעול לקידום שלום באמצעים דיפלומטיים.
לשיטתם, החוק מנע את האפשרות לבחון שינויים בעמדות האויב ולשכנעו בנחיצותו של פתרון פוליטי.
על אף המגבלות החוקיות והסיכון האישי הכרוך בכך, חלק מחברי המועצה ופעילים המקורבים אליה המשיכו לקיים מגעים עם נציגים פלסטינים.
פעילות זו הובילה במקרים מסוימים להעמדה לדין ולמאסר בפועל, כפי שאירע במקרה של פעיל השלום אייבי נתן.
תקופה זו התאפיינה במתח גובר בין המחויבות להוראות החוק לבין התפיסה המוסרית והפוליטית של אנשי המועצה, שראו בדיאלוג צורך אסטרטגי הגובר על האיסור הממלכתי.
עבור חברי המועצה, שפעלו תחת נידוי חברתי ופוליטי לאורך שנים, היווה התהליך המדיני תיקוף רעיוני וציבורי לעמדותיהם.
לפעילות המועצה נודעה השפעה מכרעת על "הכשרת הלבבות" ושינוי התפיסה בקרב ההנהגה הפלסטינית.
המפגשים המתמשכים עם דמויות כמתי פלד, אורי אבנרי ולובה אליאב סייעו לשכנע את ראשי אש"ף בדבר קיומו של זרם ישראלי המוכן להכרה הדדית, וכי מהלך פוליטי של נטישת המאבק המזוין עשוי להוביל להישגים מדיניים.
בכירים פלסטינים, ובהם יאסר ערפאת ואבו מאזן, ציינו בעבר כי הדיאלוג המוקדם עם אנשי המועצה הניח את התשתית לאמון המינימלי שנדרש לפתיחת ערוץ השיחות הרשמי באוסלו.
באופן פרדוקסלי, דווקא אימוץ רעיונותיה של המועצה על ידי הממסד הישראלי הוביל לדעיכתה כגוף פעיל.
אשרור מאוחר של עקרונות המועצה על ידי ממשלת ישראל הביא לסיום תפקידה ההיסטורי של התנועה.
הפיכת המגעים עם אש"ף לרשמיים וגלויים יתרו את הצורך בערוצי תיווך חוץ-ממסדיים ובדיפלומטיה חשאית של אישי ציבור.
באמצע שנות ה-90 פסקה המועצה מלפעול באופן ארגוני.
אורי אבנרי פנה להקמת "גוש שלום" כגוף ביקורתי משמאל, אריה אליאב שב למעמד של דמות מוסרית מוערכת בתוך תנועת העבודה, ומתי פלד הלך לעולמו בשנת 1995, בשנה שבה הגיע יישום ההסכמים לשיאם.
כבר בימיה הראשונים, עוררה המועצה פולמוס ציבורי וספגה ביקורת.
הביקורת התמקדה בשלושה מישורים מרכזיים: הסמכות הדמוקרטית, האינטרס הלאומי וההיבט הביטחוני.
במישור המדיני-דמוקרטי, נטען כי בעוד שאורי אבנרי וחבריו הצדיקו את פעילותם בשם "חופש המצפון" של אזרחים במדינה חופשית.
אולם לדעת המבקרים שבפועל הם חתרו תחת סמכותה הבלעדית של הממשלה הנבחרת.
המבקרים גרסו כי ניהול מגעים עם נציגים זרים בעניינים גורליים הוא בסמכותם של נציגי המדינה הרשמיים בלבד, ופעולה עצמאית של קבוצה חוץ-פרלמנטרית מהווה פגיעה בסדר הדמוקרטי ובייצוגיות הממלכתית של ישראל בעולם.
במישור הביטחוני, הביקורת שללה מכל וכל את חזון הקמת המדינה הפלסטינית, שנחשבה כפגיעה באינטרסים חיוניים, מתוך חשש כי ישות כזו תהפוך לבסיס שליטה עבור אש"ף ותהווה איום קיומי מתמיד.
לשיטת המבקרים, פעילות המועצה לא הייתה רק חריגה מסמכות פרוצדורלית, אלא מעשה מזיק באופן אקטיבי, שפיצל את העמדה הישראלית בזירה הבין-לאומית וסיכן את עתיד המדינה.
בכך הצטיירה המועצה בעיני מתנגדיה כגוף הפועל בניגוד להחלטות הממשלה והכנסת, תוך החלשת כושר העמידה של ישראל אל מול הלחצים המדיניים מבחוץ.
"המועצה הלאומית למחקר" היא הזרוע היישומית של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
תפקידה הרשמי הוא לסייע בתהליכי קבלת החלטות מדיניים וציבוריים באמצעות שילוב תהליכי מחקר מדעיים והטמעתם בקרב דרגים בכיריים במדינה.
המועצה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה תחת האקדמיה הלאומית האמריקאית.
מטרת הגוף הייתה להכווין את האקדמיה האמריקנית לבצע מחקר מדעי לטובת צורכי הביטחון הלאומי האמריקאי, באמצעות גיוס מדענים מהאקדמיה, וקישורם לממשלה ולכוחות המזוינים.
הגוף הוקם ביוזמת האסטרונום ג'ורג' הייל (George Ellery Hale), ופעל בה גם המדען הבכיר רוברט מיליקן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלה המועצה לקידום מחקר מדעי שיוביל לפיתוח אמצעים טכנולוגיים לאיתור צוללות.
השיח בארצות הברית אודות הצורך בפיתוח טכנולוגי לאיתור, גילוי ולוחמה נגד צוללות גרמניות החל עוד טרם כניסת המדינה למלחמת העולם הראשונה.
יוזמה ראשונה לקידום מחקר טכנולוגי ומדעי לסיוע למאמץ המלחמתי האמריקני בים נעשה עם הקמת "הוועדה המייעצת לצי" על ידי מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס.
הוועדה יועדה לבחון טכנולוגיות לחימה שישרתו את מאמצי ההגנה של הכוחות הימיים האמריקניים, אל מול האתגרים החדשים בזירה הימית שנחשפו במהלך השנים הראשונות של המלחמה באירופה, ובמיוחד במסגרת לוחמת הצוללות.
דניאלס דגל בשיתוף אנשי טכנולוגיה כמו תומאס אדיסון, לצד מדענים מתוך התעשייה האמריקנית, כמו ויליס ויטני (Willis R.
באפריל 1916, לאחר תקיפת הספינה הבריטית סאסקס (Sussex) בתעלת למאנש על ידי צוללת גרמנית, הודיעה האקדמיה הלאומית האמריקנית, בהובלת האסטרונום ג'ורג' הייל (George Ellery Hale), כי האקדמיה תציע את שירותיה לממשלה האמריקנית במקרה של ניתוק היחסים עם גרמניה, במטרה לגייס את אנשי המדע במדינה לסיוע בפתרון בעיות צבאיות אפשריות.
משלחת מהאקדמיה נפגשת עם הנשיא וודרו וילסון להציע את התמיכה, והנשיא אישר את ההצעה.
ביוני 1916 הוקמה על ידי האקדמיה הלאומית "המועצה הלאומית למחקר".
מטרת הגוף הייתה להכווין את האקדמיה האמריקנית לבצע מחקר מדעי "טהור ויישומי", המכונה מחקר בסיסי, לטובת הביטחון הלאומי ורווחת האוכלוסייה האמריקנית, באמצעות גיוס מדענים מהאקדמיה ומהתעשייה, וקישורם לממשלה ולכוחות המזוינים.
חלק מהמדענים בארצות הברית הביעו חשש מריכוזיות ממשלתית וממעורבות המדינה במחקר, הנוגדים את האתוס של המדינה בארצות הברית ושל המדע בכלל, וחששו ממגמות מיליטריסטיות באקדמיה, אך רוב המדענים לא התנגדו ליוזמה ואף תמכו בה.
מדענים אמריקנים רבים חששו לגורל עמיתיהם באירופה ולעתיד המחקר המדעי ביבשת, שכן הקשר בין הקהילות המדעיות המשיך להיות חיוני להמשך המחקר בארצות הברית.
מדענים רבים תמכו ב-NRC מתוך הבנה שהמדע צריך לסייע במלחמה לאינטרסים של ארצות הברית.
בהמשך החליטו במועצה לשלב גם מדענים שהגיעו מתוך התעשייה ולא רק מתוך האקדמיה, וצירפו מדענים מובילים כמו ויליס ויטני, שפעל גם במסגרת הוועד המייעץ לצי.
לאחר התבססות ה-NRC החלו להתגלע מתחים בין המועצה לבין הוועדה המייעצת לצי.
ויליאם סונדרס (William Lawrence Saunders), מנהל בענקית התעשייה אינגרסול ראנד (Ingersoll Rand), ששימש כיו"ר הוועדה המייעצת, התנגד לפעולתה של המועצה הלאומית למחקר, טען כי מדענים מהאקדמיה לא יצליחו לייצר פתרונות יישומיים עבור הכוחות המזוינים, וקרא להכפיף אותה לוועדה המייעצת לצי.
למרות זאת, וחרף קרבתו של סונדרס לממשל וילסון, ביולי 1916, לאחר שתדלנות בוושינגטון, הייל הצליח לקבל תמיכה מלאה מהבית הלבן ומהנשיא וילסון לעבודת ה-NRC, לרבות אמירה כי מוכנות צבאית צריכה להיות מבוססת על מחקר מדעי.
מחקר לפיתוח אמצעי לאיתור צוללות
ארצות הברית הצטרפה למלחמה באפריל 1917. ביוני 1917 נפגשו שתי הדמויות המובילות ב-NRC ג'ורג' הייל, והפיזיקאי הנודע וזוכה פרס נובל בהמשך בשנת 1923, רוברט מיליקן, עם קבוצה של מדענים צרפתים ובריטיים, ודנו איתם על מחקרים מדעיים שנוהלו במדינותיהם אודות פיתוחים אפשריים להתמודדות עם איום הצוללות.
מהצד הצרפתי נכחו בפגישה המדענים שארל פברי (Charles Fabry) והנרי אברהם (Henri Abraham).
הנציג הבריטי הבכיר במשלחת היה סר ארנסט רתרפורד, פיזיקאי חשוב ומוערך שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1908. הוא תיאר את הניסויים שערכו בבריטניה עם צינורות ברוקה, וכיצד גייסו את עיקרון ההאזנה דרך שני צינורות במקביל (בדומה לאוזניים של בן אדם) לצורך איתור מקור גל הקול.
מיליקן והייל הבינו כי המחקר המדעי המנוהל באירופה מביא תוצאות טובות מהקיים בארצות הברית.
השניים פנו לצי בבקשה להקים מתקן מחקר בתחנה של הצי בניו-לונדון שבקונטיקט, ולהביא לשם מדענים מובילים מאוניברסיטאות מכל רחבי המדינה.
מיליקן האופטימי קבע כי איתור צוללות היא "בעיה של הפיזיקה, חד וחלק", וכי ללא ספק צוות המחקר שלו, המתבסס על עבודה של מחקר בסיסי, יגיע להישגים בפתרון הבעיה.
הצוות של ה-NRC בניו-לונדון בחן כיצד ניתן לשפר את "מנגנון וולצר" הצרפתי.
אחד מחברי הצוות, מקס מייסון (Max Mason), מדען מאוניברסיטת ויסקונסין, הציע להחליף את המנגנון בשורה של "צינורות ברוקה" מכוסים שמחוברים לאוזנייה, שדרכם יעבור הקול.
הפיתוח הזה, המכונה הידרופון, הוא הראשון מבין שורה של מנגנוני איתור צוללות שפיתח הצי המכונים סדרה M.
בחודשים האחרונים של המלחמה המדענים שפעלו תחת ה-NRC הצליחו לשפר את אמצעי הגילוי של מייסון כך שהמערכת תוכל להיות מורכבת על משחתת, ולאתר צוללת בזמן שהיא שטה במהירות גבוהה של ארבעה עשר קשר.
בסוף המלחמה, הקבוצה בניו לונדון כבר מנתה 32 פרופסורים, כמות גדולה של מעבדות ומתקנים, שלוש רודפות צוללות, שלוש יאכטות, משחתת, ויותר מ-700 איש.
לצד המחקר לאיתור צוללות, ב-NRC פעלו לסייע להתמודדות עם הפער בצבא היבשה האמריקני בזיהוי מוקדי ארטילריה מעבר לשוחות האויב בקרבות באירופה.
כשהאמריקנים הצטרפו למלחמה בחזית המערבית ב-1917, לבריטים, לצרפתים ולבלגים כבר היו מערכות זיהוי ארטילריה פועלות, והאמריקנים היו צריכים לבחור איזו מערכת הכי מתאימה וטובה עבורם.
אוגוסטוס טרואברידג' (Augustus Trowbridge), פיזיקאי בן 49 מפרינסטון, נשלח על ידי ה-NRC לפקד על כוח של פיזיקאים שיישלח לאירופה, ולחקור את מערכות הגילוי של מדינות ההסכמה.
קבלס מתאר באריכות את שתי השיטות המרכזיות שהיו קיימות לאיתור ארטילריה באותה תקופה שאותן Trowbridge בחן, באמצעות גלי קול ובאמצעות הבזק האור.
הוא הוצב כרס"ן במילואים תחת אל"ם אלכסנדר, אחראי הטופוגרפיה במודיעין הצבאי, שהיה מהנדס צבאי מווסט-פוינט לפני המלחמה.
ביחד הם בחרו מערכת מבצעית לאיתור באמצעות קול.
השניים פתחו בי"ס לחיילים בצבא היבשה שבו הועברו היסודות הפיזיקליים שיסייעו להם באיתור מיקום ארטילריה באמצעות המערכת שנבחרה.
עד פברואר 1918 כבר עבדו בצורה סדורה כדי להכשיר כמות גדולה של לוחמים מהצבא האמריקני על המערכת שנבחרה.
במרץ 1918 הייתה הפעלה מבצעית ראשונה של מערכת הגילוי, והצוות האמריקני הצליח לאתר תותחים גרמניים שהצרפתים לא איתרו, וכל זאת תחת אש, במהלך הקרב.
עד סוף המלחמה היו שורה של הצלחות מבצעיות נוספות.
עד סוף המלחמה טרואברידג' הכשיר 83 קצינים ומעל 1068 חיילים להשתמש באמצעי הגילוי.
כיום המועצה משמשת כזרוע הביצועית של האקדמיה הלאומית האמריקאית.
תפקידה הוא לסייע בתהליכי קבלת החלטות מדיניים וציבוריים באמצעות הטמעת ידע מדעי, רפואי, הנדסי וטכנולוגי בקרב דרגים בכיריים במדינה.
המועצה מחלוקת לשש מחלקות מרכזיות בהן מתרכזות פעולותיה: מדעי החברה ומדעי ההתנהגות; מדעי כדור הארץ ומדעי האדם; הנדסה ומדעים פיזיקליים; מדיניות ויחסים בינלאומיים; תחבורה; ותוכנית למחקר המפרץ.
דו"חות מרכזיים מהשנים האחרונות עסקו בסוגיות הקשורות למשבר האקלים; התנהלות ציבוריות בהקשרי הטרדות מיניות ואונס; ופערי יושרה מקצועית במחקר מדעי.
המועצה הישראלית למניעת עישון הוא ארגון שנוסד באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
הארגון נוסד לפי רעיון של פנינה הרצוג, מבכירי משרד הבריאות שעמדה בראש המחלקה ליחסים בין לאומיים שלו, סגנית יו"ר ארגון הבריאות העולמי של האומות המאוחדות - האו"ם, נציגת ישראל בסניף האירופי של ארגון הבריאות העולמי, וסגנית למנכ"ל משרד הבריאות.
היא גם הייתה יו"ר הראשונה של המועצה.
המועצה מרכזת, לשם מניעת העישון, גופים ויחידים, הפעילים לשם מניעת העישון, וכאלה שבתוקף תפקידם אמורים לטפל בנושא מניעת העישון.
המועצה איננה גוף מאוגד, אלא היא פתוחה לחברות ולדיונים מצד כל מי שאין לו אינטרס בקידום מוצרי טבק ועישון.
המועצה מקיימת דיוני עומק בנושאים הקשורים למניעת עישון באופן תדיר.
תחילה נקראה בשם "הפורום למניעת עישון".
במשך שנים שימש ד"ר טוביה לרר כיו"ר המועצה.
מתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 יו"ר המועצה הוא עמוס האוזנר.
המועצה הטורקית, רשמית המועצה לשיתוף פעולה של מדינות טורקיות, היא ארגון בינלאומי המורכב מהמדינות בעלות המורשת הטורקית.
הארגון כולל את המדינות טורקיה, אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, קזחסטן וקירגיזסטן.
זהו ארגון בין-ממשלתי שמטרתו הכוללת לקדם שיתוף פעולה כולל בין מדינות דוברות שפות טורקיות.
המועצה הטורקית הוקמה ב-3 באוקטובר 2009 בנחצ'יוואן.
הרעיון להקים מועצה שיתופית זו הועלה לראשונה על ידי נשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, בשנת 2006.
טורקמניסטן אינה כרגע חברה רשמית במועצה בשל מעמדה הנייטרלי.
עם זאת, כברירת מחדל של המורשת הטורקית שלה, היא חברה עתידית אפשרית במועצה.
הארגון הוקם ב-3 באוקטובר 2009 בהסכם נחצ'יוואן שנחתם בין אזרבייג'ן, קזחסטן, קירגיזסטן וטורקיה.
לדברי חליל אקינצ'י, המזכ"ל המייסד של הארגון, המועצה הטורקית הפכה לברית האסטרטגית ההתנדבותית הראשונה של מדינות טורקיות בהיסטוריה.
בשנת 2012 אומץ דגל המועצה הטורקית.
ב־30 באפריל 2018 הוכרז כי אוזבקיסטן תצטרף למועצה הטורקית ותשתתף בפסגה הקרובה של הארגון בבישקק.
היא הגישה בקשה רשמית לחברות ב־12 בספטמבר 2019.
מאז סוף 2018, הונגריה הייתה משקיפה ועשויה לבקש חברות מלאה.
הונגריה הייתה תחת כיבוש עות'מאני במשך מאות שנים, ואף על פי ששפה ההונגרית אינה ממשפחת השפות הטורקיות, המורשת התרבותית הטורקית היא חלק מזהותה עוד כיום.
בשנת 2020, הצהירה סגנית שרת החוץ האוקראינית, אמין צ'פר, כי אף אוקראינה מעוניינת להיות משקיפה.
ההקדמה של הסכם נחצ'יבן מאשרת מחדש את רצונן של המדינות החברות לדבוק בתכליות ובעקרונות המעוגנים במגילת האומות המאוחדות, ומגדירה את המטרה העיקרית של המועצה הטורקית כהעמקת שיתוף הפעולה המקיף בין מדינות דוברות טורקיות, כמו גם תרומה משותפת לשלום וליציבות באזור ובעולם.
המדינות החברות אישרו את מחויבותן לערכים דמוקרטיים, זכויות אדם, שלטון החוק ועקרונות הממשל התקין.
הסכם נחצ'יוואן מפרט את מטרותיו ומשימותיו העיקריות של הארגון באופן הבא:
חיזוק הביטחון ההדדי והחברות בין הצדדים;
פיתוח עמדות משותפות בנושאי מדיניות חוץ;
תיאום פעולות למאבק בטרור בינלאומי, בדלנות, קיצוניות ופשעים חוצי גבולות;
קידום שיתוף פעולה אזורי ודו-צדדי יעיל בכל תחומי האינטרס המשותף;
יצירת תנאים נוחים למסחר ולהשקעות;
שאיפה לצמיחה כלכלית כוללת ומאוזנת, התפתחות חברתית ותרבותית;
הרחבת האינטראקציה בתחומי המדע, הטכנולוגיה, החינוך, הבריאות, התרבות, הספורט והתיירות;
עידוד אינטראקציה בין מדיה המונית ואמצעי תקשורת אחרים;
קידום חילופי מידע משפטי רלוונטי ושיפור שיתוף הפעולה המשפטי.
הגופים העיקריים של המועצה הטורקית כוללים:
הגורם העיקרי לקבלת ההחלטות והשלטון של המועצה הטורקית הוא פסגת ראשי המדינה, שבראשה עומד ראש המדינה המארחת.
יושב הראש של הפסגה מתחלף על בסיס שנתי, בין ראשי המדינות במועצה.
כל הפעילויות של המועצה הטורקית מתואמות במעקב מזכירות המועצה, הממוקמת באיסטנבול בהתאם להסכם נחצ'יבאן, בו נוסדה המועצה.
ראשי המדינות נפגשים אחת לשנה.
שרים ובעלי תפקידים אחרים, נפגשים על בסיס קבוע.
מאחר שההסכם המייסד שלו מגדיר שיתוף פעולה מקיף בין מדינות טורקיות כמטרה העיקרית של הארגון ואת סיבתו, המועצה הטורקית עובדת על מגוון שלם של פרויקטים.
הפרויקטים מקובצים בשישה תהליכי שיתוף פעולה שהם: כלכלה, תרבות, חינוך, תחבורה, מכס ופזורה.
דוגמאות לפרויקטים כוללים הקמת האיחוד האוניברסיטאי הטורקי וכתיבת ספר לימוד משותף להיסטוריה.
המועצה הטורקית עובדת גם על דרכים להגביר את הפיתוח הכלכלי באזורים לא מפותחים במדינות החברות.
המזכירות מאגדת שרי כלכלה, שרי חינוך, שרי תחבורה, ראשי מינהלי מכס ופקידים בכירים אחרים ממשרדים וסוכנויות שונים במטרה לעבוד על דרכים לקידום שיתוף פעולה בתחומים הרלוונטיים.
לפני שהובא בפני שרים וראשי ממשלות, פרויקטים ונושאי שיתוף פעולה משוכללים על ידי קבוצות עבודה.