tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעילות הראשונה שעשה הסניף (שפתח את שעריו בחודש יוני 1917), היה לארגן חרם מאורגן של נשות טורונטו על עליית מחירי הלחם הכשר, כאשר מחאות של נשות טורונטו נעשו בפני מאפיות, חנויות מכולת ומסעדות שהגישו את הלחם הכשר.
ביותר ממקום אחד בטורונטו נרשמו עימותים בין נשים למקומות בהם נמכר הלחם וזאת לאחר שנשים ניסו להסיר את הלחם מהמדפים.
בדיווח בעיתונות הקנדית נמסר כי החרם הסתיים ב-17 ביוני 1917, לאחר שלושה שבועות, בניצחון גדול של הנשים היהודיות של טורונטו.
המאפיות הסכימו להפחית את מחיר הלחם ל-10 סנט והתחייבות להפחתה ל-9 סנט, אם תהיה ירידה נוספת במחיר החיטה.
בשנת 1919, בכנס ה-16 של הארגונים הציוניים בטורונטו, קנדה, יצאה לדרך התארגנותה של "הדסה קנדה" באופן רשמי.
ההחלטה הראשונה של הדסה שבדרך הייתה להקים את "קרן היד התומכת" ולהעמיד בראשה את ליליאן פרימן, מי שתהפוך לימים לנשיאה הראשונה של הדסה-קנדה.
הקרן הצליחה לגייס סכום של 200,000$ (כ-2.98 מיליון דולר של ימנו) להקלה בעקבות נזקי מלחמה"ע ה-1.
הסכום העצום היווה קטליזטור עצום לגיוס הנשים ולהגדלת מוטות הסניפים של הארגון ברחבי קנדה.
שנות ה־20: ביסוסה של תנועת הדסה
שנת 1921 הייתה שנה משמעותית מאוד בחייה של אנה סליק.
בן זוגה, ג'וזף נפטר בגיל 60 והותיר את אנה לגדל לבדה את בנה, דווקא בתקופה הציבורית המשמעותית ביותר בחיי הארגון שבו הייתה חברה בכירה.
ארגון הדסה הפך לראשונה לארגון לאומי בקנדה, כאשר אנה נבחרת כסגנית הנשיאה של לליאן פריימן.
הארגון הדסה קנדה, הצטרף לארגון העולמי ויצו (Women's International Zionist Organization) והסניף בראשו עמדה אנה, כבר הכיל 300 חברות פעילות בעיר טורונטו, במסגרת של 7 סניפים שונים ברחבי העיר.
בקונגרס הציוני ה-12, בה השתתפה לראשונה משלחת של הדסה קנדה, התקבלה לראשונה החלטה לאסוף כסף להקמתו של בית הספר חקלאי בנהלל לבנות.
בשנת 1922, הוקצה סכום לרכישה של כ-500 דונם של קרקעות חקלאיות בעמק יזרעאל ביישוב נהלל.
אך הסכום היה חסר, וללא התערבותה של הדסה קנדה בהעברה של תקציב נוסף, לא היה ניתן להתגאות בהקמת בית הספר לבנות חקלאיות בשנת 1923 בנהלל.
במשך העשור הזה, שבו הדסה ביססה את עצמה ברחבי קנדה, נעשו פעולות שונות לאיסוף כסף בצורה יצירתית.
אחת מהפעילויות הללו הייתה ההקמה של שוק בו נמכרו מוצרים מעשי ידי הנשים ובצמידות לו מסעדה לנוחיות הבאים לאירוע.
בשנת 1924, יזם הסניף של רגינסקי, הדסה-טורונטו, את מוסד "הבזאר".
החשיבה הייתה לערוך מגבית/גיוס כסף לפלשתינה, באמצעות אירוע לכל המשפחה.
מצד אחד מייצרים אירוע המשרת את הבילוי המשפחתי, ומאידך משרת גם את המטרה של גיוס כסף למען המטרה אשר נבחרה על ידי נשות הארגון.
מוסד היריד נעשה שם דבר בקהילות השונות בקנדה על ידי נשות הדסה.
מדווח הסופר המיוחד של הצפירה בשנת 1927, על הפעילויות שעושות נשות מונטריאול בשוק אותו ייסדו: "עלתה בידי הדסה לעניין את הציבור העברי במונטריאול והם באו בהמוניהם".
לגבי איסוף הכסף הוא מתאר בהתלהבות: "כל אחד ואחד מהמבקרים, מתעכב, מפשפש ואינו יכול שלא לקנות דבר מה, בראותו את מסירותן הנעלה של הנשים, שעבודות קודש הן עושות".
בשנת 1927, אנה סליק השתתפה כציר בוועידת ההסתדרות הציונית של קנדה, שהתקיימה ביולי.
ההחלטה החשובה ביותר שהתקבלה שם הייתה לגייס תרומה של מיליון דולר לרכישת אדמת ואדי חווארת הידועה כיום כעמק חפר.
אחד מהפרויקטים היותר יצירתיים של הסניף נעמי (הדסה טורונטו), היה איסוף מתכונים ואיגודם בספר הבישול – "Naomi Cook Book", שהודפס לראשונה בשנת 1928.
הספר הפך לרב מכר, וזכה מאז למודלים של חיקוי ואף הונצח בספר שסקר את ההתפתחות הקולינרית וספרי הבישול בקנדה, שאנה זכתה לכבוד להיות מי שכתבה את הברכה לקוראי הספר.
בשנת 1928, החליטה הדסה קנדה לסייע בהקמתה של קומה שנייה וכן ובמבנה למנהלה בעבור בית ההבראה במוצא, שנבנה על ידי קבוצת גורדנה ושכלל 60 מיטות למבריאים.
הפעילות של אנה הייתה מגוונת וחצתה את גבולות הפעילות בהדסה.
בשנת 1930, היא הייתה המנוע מאחורי איחוד הקהילות בערים השונות של קנדה לקהילה אחת.
לאחר שהמהלך עבר בהצלחה בעיר טורונטו, פעלה רגינסקי לאיחוד הקהילה בעיר מונטריאול.
בשנת 1931, כעשור לאחר ששכלה את בעלה הראשון ג'וזף, נישאה אנה קבאל לאברהם רגינסקי במונטריאול שבקוויבק, קנדה.
אברהם רגינסקי היה פעיל ציוני ובין תפקידיו שימש כגזבר של ארגון "איחוד תלמוד תורה" ופדרציית יוצאי פולין, נשיא קהילת בני יעקב וחבר במועצה הלאומית של ארגון ציוני קנדה.
לזוג לא היו ילדים משותפים.
בתקופה זו עברה אנה לעמוד בראשות הסניף המקומי של מונטריאול והמשיכה לכהן כסגניתה של ליליאן פרימן בהדסה הארצית.
בכנס של שנת 1935, נושאת אנה דברים בשם ארגון הדסה בכנס ה-24 של ארגון ציוני קנדה ושם היא מתארת כיצד 42% מסך כל התרומות שגויסו באותה שנה בקנדה, מקורן בארגון הדסה.
כמו כן, דיווחה רגינסקי, כי בין השנים 1923–1935, הצליחה הדסה קנדה לאסוף סכום של כ-160,000$ עבור בית הספר לבנות שבנהלל.
שנות ה־40: בחירתה לתפקיד יו"ר הדסה קנדה
בינואר 1941, במסגרת הכנס השנתי שנערך בעיר מונטריאול, נבחרה רגינסקי לנשיאות הדסה קנדה.
היא כיהנה בתפקיד עד 1947, ולאחר מכן, נשאה בתואר נשיאת הכבוד של הארגון, עד יום מותה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, עסקה רגינסקי בהכנות ליום שאחרי המלחמה, והשיקום של יהדות אירופה בפלשתינה.
באיגרת מיוחדת לראש השנה שפורסמה לציבור היהודי הקנדי, פעלה הנשיאה להמשך יישובם של יהודים בפלשתינה, מעבר ל-35,000 שהצליחו למלט מאירופה.
בכנס שנערך עבורה ובהשתתפותה באוקטובר 1941 בוויניפג, הציגה את התוכניות לגיוס כסף ליישוב מחדש של הפליטים מאירופה.
כבר באמצע שנות ה-40 ניכר גידול משמעותי בפעילות הדסה בקנדה, שכללה כבר כ-9000 פעילות הפזורות על פני 203 סניפים ב-68 ערים ברחבי קנדה.
בכתבה המסכמת את שלוש השנים הראשונות של רגינסקי כנשיאת הדסה קנדה, בוצעה סקירה על הפרויקטים שנעשו מהסכום של 750,000$ (מעל 13 מיליון דולר בערכים של היום) שגייסה הדסה בתקופת מלחמ"ע השנייה.
במסגרת הפרויקטים שתוקצבו במסגרת תקציב זה ניתן למנות את בית ההבראה במוצא, בית הספר החקלאי בנהלל, בית תינוקות בי-ם, קרן שרותי המלחמה של מפעל עליית הנוער.
כמו כן תרמה הדסה קנדה יחד עם שותפים נוספים כ-30 מיטות לבית החולים של הצלב האדום הקנדי באנגליה; בית החלמה ושעשועים עבור חיל העזר לנשים (ATS), שהוא חיל הנשים בצבא הבריטי, אליו התגייסו קרוב לארבעת אלפים נשים יהודיות מארץ ישראל; וזיווד אמבולנסים באנגליה ובא"י.
12 האמבולנסים, שנתרמו על ידי הפדרציות הבריטיות ובהם גם של ויצו קנדה, הועברו להפעלתן של נהגות עבריות, שעשו זאת כחלק מהסיוע לצבא הבריטי בפלשתינה.
באפריל 45, נערך כנס בינלאומי בסוגיית מציאת פתרון ליישוב הפליטים היהודיים בעיר סן פרנסיסקו, בה ייצגה אנה רגינסקי את הדסה קנדה, במשלחת הציונית הקנדית.
המשתתפים בכנס התחייבו לסייע בקליטת הפליטים היהודים בארץ ישראל, ולנסח אמנה שתגן על חירויות וחופש האדם בכל העולם.
ב-26 בפברואר 1947, במהלך הכנס ה-12 של הדסה קנדה בעיר ניאגרה פולס, סיימה רגינסקי את כהונתה כיו"ר של הדסה ומונתה לנשיאת הכבוד של הארגון, תואר בו החזיקה עד יום מותה.
פעילות ציבורית משנות ה־50 ועד שנות ה־80
לאחר הקמת המדינה, הגיעה במהלך 1949 אנה רגינסקי לביקור בן שלושה חודשים, אותו ערכה במדינת ישראל.
בביקור זה ערכה בדיקה ביישובי עמק חפר לבחון את היישובים שהוקמו במקום כתוצאה מהתרומה שאספה הדסה בשנות ה-20 לגאולת הקרקע.
אחד הפרויקטים החשובים שנעשו בתקופתה של רגינסקי כיו"ר הדסה קנדה היה לפתח את העיר באר שבע, כחלק מהחזון להפרחת הנגב.
במהלך ביקורה בן שלושת החודשים בארץ, היא הגיעה לעיר באר-שבע שאומצה על ידי ויצו קנדה, שרכשה כ-5000 דונם ליד העיר והשתתפה בטקס הנטיעות של פארק אשלים.
רגינסקי הייתה אורחת הכבוד שהתחייבה להמשיך ולתרום לפיתוח העיר באר שבע, ובנאומה אמרה כי: "בטוחתני, כי מדינת ישראל לא תשכח אותנו.
למרות המעמסה המוטלת עליה הגלות זקוקה לבשורת הרוח שבאה מן ישראל ולכח המוסרי הגנוז בתוכה".
במהלך הביקור שלה, היא גם סיירה בפנימיית הדסים, שהוקמה בשנת 1944 בתרומה שנמסרה על ידי הדסה קנדה, כחלק מהרצון לפעול לקידום עליית הנוער בתקופת השואה ואחריה.
תרומה שכללה רכישה של 400 דונם עבור יישוב הילדים ונערים שברחו מהשואה.
לאחר שהתפנתה מתפקידיה הציבוריים בהדסה, היא נבחרה לעמוד בראשות קרן היסוד הקנדית.
בשנת 1954, זכתה רגינסקי להיות האשה הראשונה בתולדות ההיסטוריה היהודית הקנדית, הזוכה לאירוע לכבודה, במסגרת "ארוחת הנגב", הנחשב לאירוע הגדול והחשוב ביותר העולם היהודי בקנדה.
הארוחה שנעשתה לכבודה נועדה להודות לה על תרומה רבת שנים לארגון הדסה, קק"ל, קרן היסוד והבונדס הישראלי.
בכתבה גם מצוין כי כבר במהלך השנה הראשונה שלה בתפקידה בקרן היסוד, גדלו התרומות לקרן מ-200,000$ ל-300,000$, מה שהביא את מארגני האירוע לומר עליה:
ביולי 1956, הייתה אנה לאשה הראשונה בקנדה, שעוטרה באות "אשת חיל", בהיותה האשה הראשונה בקנדה, שהצליחה למכור אג"חים של הבונדס הישראלי בהיקף של למעלה מ-100,000$.
לאחר מותה ספדה לה מריאל סמול, מי שהייתה נשיאת ויצו-הדסה באותם הימים: .
חייה של אנה רגינסקי היו שזורים בחיבור שבין יהדות קנדה למדינת ישראל.
מעבר לתפקידיה בהדסה, ויצו ובקרן היסוד, פעלה אנה בשורה של ארגונים בתפקידים שונים.
במהלך חייה הונצחה בישראל הגב' רגינסקי במועדון ויצו באשקלון; ובשם של מבנה בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים.
אנה קנאקיס (באיטלקית: Anna Kanakis; 1 בפברואר 1962 – 20 בנובמבר 2023) הייתה שחקנית איטלקייה.
קנאקיס נולדה במסינה לאם איטלקייה ואב יווני.
בשנת 1977 היא נבחרה למיס איטליה, היא ייצגה את איטליה בתחרות מיס תבל 1981 ובתחרות מיס אירופה 1981 שם נבחרה לסגנית שנייה.
אנה ג'קובסון שוורץ הייתה כלכלנית אמריקאית שעבדה בלשכה הלאומית למחקר כלכלי (National Bureau of Economic Research) בניו יורק וככתבת בעיתון הניו יורק טיימס.
שוורץ מפורסמת בעיקר בזכות עבודתה המשותפת עם מילטון פרידמן על הספר "היסטוריה מוניטרית של ארצות הברית, 1867-1960" ("A Monetary History of the United States, 1867–1960"), שפורסם ב-1963. ספר זה תלה את האשם בשפל הגדול בבנק הפדרלי של ארצות הברית.
נולדה כאנה ג'ייקובסון ב-11 בנובמבר 1915 בניו יורק, ארצות הברית, לפולין (לבית שיינמרק) והלל ג'ייקובסון.
סיימה לימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1935, בגיל 19. החלה את הקריירה שלה בתור כלכלנית מקצועית שנה לאחר מכן.
בשנת 1936 נישאה ליצחק שוורץ, בוגר אוניברסיטת קולומביה שעבד בתחום הפיננסים.
קיבלה דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1964. שוורץ הותירה אחריה ארבעה ילדים (ג'ונתן, יואל, נעמי פסחוף ופולה ברגרן).
בשנת 1941 הצטרפה ללשכה הלאומית למחקר כלכלי בניו יורק, שם עבדה לשארית ימי חייה.
עם הצטרפותה לארגון, עסקה במחקר של מחזורי עסקים.
אף על פי שהחזיקה במשרת הוראה רק לתקופה קצרה במהלך הקריירה שלה, היא תרמה לפיתוח המקצועי של חוקרים צעירים על ידי נכונותה לעבוד ולחלוק איתם את גישתה (אשר מתמקדת בבחינה קפדנית של העבר), כדי לנתח ולהבין את ההיסטוריה טוב יותר וללמוד לקחים חשובים להווה.
שוורץ שינתה את דעתה בנוגע לרגולציה פיננסית.
כלכלנים, בנקאים וקובעי מדיניות עוסקים זה מכבר ביציבות המערכת הפיננסית.
שוורץ, בסדרת מחקרים שפרסמה בשנות השבעים והשמונים, הדגישה כי יציבות ברמת המחירים חיונית ליציבות המערכת הפיננסית.
בהסתמך על עדויות של למעלה ממאתיים שנה, היא הוכיחה כי לכשלים עסקיים אין השלכות משמעותיות על הכלכלה אם מצליחים למנוע הפצה של ההשפעות שלהם דרך המערכת הפיננסית.
כמו כן, יש לאפשר למוסדות פרטיים להיכשל, ללא תמיכה מכספי משלם המיסים.
בשנת 1981 היא זכתה להכרה ציבורית על תפקידה כמנהלת צוות ועדת הזהב של ארצות הברית (U.S.
תחומים אחרים של עבודתה כללו: התמסורת הבינלאומית של האינפלציה ושל מחזורי העסקים, תפקידה של הממשלה במדיניות המוניטרית, מדידת תפוקת הבנקים והתנהגות הריביות, דפלציה וסטנדרטים מוניטריים.
בריאיון עם Barrons בשנת 2008, אמרה שוורץ כי התערבויות ממשלתיות כגון הזרקת נזילות לשווקים ותגובה למשבר האשראי באמצעות תוכניות אד הוק הן אינן מענה הולם.
שוורץ אף עבדה בתור יועצת בפרויקט מחקר על ההיסטוריה המוניטרית של בריטניה, במחלקה לבנקאות ומימון באוניברסיטת סיטי, לונדון, אנגליה.
היא הצטרפה כחברה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2007. לאחר 2007, היא ריכזה את מאמציה בחקר ההתערבות הרשמית של ארצות הברית בשוק המט"ח באמצעות בדיקה של נתוני הבנק הפדרלי משנת 1962.
היא לא חששה לדבר על המשבר הפיננסי של העשור הראשון של המאה ה-21 ולמתוח ביקורת על תגובת הממשלה, כמו תמיכתו של בן ברננקי בחילוץ ובריביות הנמוכות.
בנוסף, כתבה במהלך הקריירה שלה תשעה ספרים ופרסמה למעלה מ-100 מאמרים אקדמיים.
היא נפטרה ב-21 ביוני 2012, בביתה במנהטן, בגיל 96. בעלה יצחק נפטר ב-1999; הם היו נשואים יותר משישים שנה.
אנה סטניסלבובנה שצ'רבאקובה היא מחליקה על הקרח רוסייה.
שצ'רבאקובה נולדה וגדלה במוסקבה, רוסיה.
היא הבת האמצעית למשפחה של שלוש אחיות.
תחרות 2019 2020 2021 2022 בינלאומי משחקי החורף האולימפיים מקום 1 אליפות העולם מקום 1 אליפות אירופה מקום 2 מקום 2 לאומי אליפות רוסיה מקום 1 מקום 1 מקום 1 מקום 3
אנהגוארה (שם מדעי: Anhanguera; פירוש השם: "שד עתיק") הוא סוג של פטרוזאור מקבוצת הפטרודקטיליים שחי בקרטיקון התחתון לפני כ-112 מיליון שנה והיה קרוב לאורניתוכיריים.
בעבר הוא גם השתייך למשפחה אך עבר למשפחה נפרדת.
מאובני הפטרוזאור נמצאו בסאו פאולו, ברזיל ב-1985 וכללו גולגולת רחבה כמעט שלמה.
נמצאו מפטרוזאור זה 4 מינים ומינים נוספים עברו לסוגים אחרים כמו הקולובורינכוס והסנטנדקטילוס.
במראהו הפטרוזאור דמה לאורניתוכירוס והוא היה בעל מוטת כנפיים באורך 4.6 מטרים, ארוך יותר מאלבטרוס נודד.
הלסתות היו רחבות וישרות והיו מלאות בשיניים חדות שהזכירו את שיני הגאביאל אוכל הדגים.
הם שימשו באותה צורה והאנהגוארה היה עף מעל הימים וחוטף דגים קטנים בלסתותיו.
פטרוזאור זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים שם הוא טורף סרטנים.
בנוסף הוא הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
אנהגואריים (שם מדעי: Anhangueridae) היא משפחה של פטרוזאורים גדולים שחיו בתור הקרטיקון לפני 120-94 מיליון שנה.
במראם הם הזכירו את האורניתוכיריים ובעבר השתייכו אליהם.
לא כל החוקרים מכירים בה וחלק מחשיבים את מיניה לקרוביהם האורניתוכיריים.
במשפחה שלושה סוגים הידועים רק ממאובנים מברזיל ומרחבי סין.
בני משפחה זו היו בעלי מוטת כנפיים גדולה והם כנראה דאו על זרמי אוויר חם.
היו להם לסתות ארוכות ובתוכם שורת שיניים דקות ומחטיות ששימשו ללכידת טרף.
הלסת הייתה צרה וישרה וחסרת הבליטות של חלק מהאורניתוכיריים כמו הטרופאוגנטוס אך בעלת ציצה כרבולתית בקצה הראש.
מעופפים אלה כנראה היו אוכלי דגים שחיו סמוך לים.
על היבשה הם היו מגושמים יותר ונעו על גפיהם הקדמיות הצנומות שמהם נמתחו כנפיהם והם היו חסרי זנב.
כל המינים נכחדו עד לפני 94 מיליון שנה.
אנה קלנדנינג הוא זמרת ושחקנית אמריקאית.
קלנדנינג נולדה בצ'אפל היל שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
בגיל 14, היא אובחנה כלוקה בחרדה ובדיכאון קשה.
קלנדנינג השתתפה בעונה התשיעית של America's Got Talent, והגיעה עד לרבע הגמר של התוכנית.
ב-22 בפברואר 2019, היא הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Waves.
ב-12 ביולי 2019, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם פנטומס, את הסינגל "Say It".
השיר הגיע, בשיאו, למקום השמיני במצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי ולמקום השביעי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני הדיגיטלי.
ב-9 באוקטובר 2020, היא הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, Evolve.
קלנדנינג מתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ארצות הברית.
אנה קלייפול פיל הייתה ציירת אמריקאית, שהתמחתה במיניאטורות דיוקן על שנהב וטבע דומם.
אנה הייתה הרביעית מבין שישה ילדים, והבת השלישית.
אנה הייתה הילדה היחידה שנשאה את השם קלייפול, והשתמשה בו לאורך כל הקריירה שלה.
מגיל צעיר צפתה אנה באביה, אמן פורטרטים המיניאטוריים, מצייר בסטודיו שלו, ללמוד את צורת האמנות הזאת.
נטיותיה היזמיות ניכרו בגיל 14 כשהעתיקה שני נופים צרפתיים ומכרה אותם במכירה פומבית במחיר טוב.
בהנחיית אביה, החלה אנה ללמוד ציור דיוקנאות, והצליחה לצייר את משפחתה.
אביה עודד אותה, ככל הנראה להתאמן אצל אחיו האמן צ'ארלס וילסון פיל, שייסד יחד עם ויליאם רוש את האקדמיה האמריקאית הראשונה, האקדמיה לאמנויות פנסילבניה.
אנה שירתה בחניכות חמש שנים עם אביה.
אליהם הצטרפו לאחר מכן אחיותיה שרה מרים ומרגרטה אנג'ליקה.
אנה כנראה הייתה בת שש עשרה כשציירה את "נערה עם ספר", בערך 1807. משנת 1810 בערך חתומים בדרך כלל ציוריה של אנה פיל, וככל שהפכה למקצוענית, היא הוסיפה את האות C, הכרה כשם משפחת אמה, Claypooles לחתימתה.
בשנת 1811, בגיל 20, אנה השתתפה בתערוכה הראשונה באקדמיה לאמנויות פנסילבניה, שהייתה גם התערוכה הגדולה הראשונה שלה.
שם, היא הציגה טבע דומם בצבעי שמן.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1814, היא הציגה את הקבוצה הראשונה של שלוש מיניאטורות בתערוכה השנתית של האקדמיה בפנסילבניה, שנתיים לאחר שאביה הציג שם את המיניאטורות האחרונות שלו.
אבל שנה מאוחר יותר, התרחשה מלחמת 1812, וב־24 באוגוסט צעדו כוחות בריטים אל וושינגטון הבירה, ותוך 24 שעות הציתו באופן שיטתי מבני ממשלה גדולים.
עם התקדמות הבריטים בבולטימור, בדיוק הסתיימה התערוכה השנתית באקדמיה בפנסילבניה.
12 שנים אחר כך, בשנת 1824, הפכו אנה ואחותה שרה מרים לנשים הראשונות שנבחרו כאקדמיות באקדמיה לאמנויות פנסילבניה.
ההצלחה של אנה בפורטרטים באה בעקבות דורות של אמני פורטרטים במשפחתה.
צ'ארלס וילסון פיל, דודה, היה דמות חשובה בהכנסת הציור המיניאטורי במושבות האמריקאיות.
אביה גם תרם להתפתחות הנושא.
אחיותיה, שרה מרים, מריה ומרגרטה אנג'ליקה פיל היו גם אמניות: שרה מרים כציירת פורטרטים, ומריה ומרגרטה אנג'ליקה כציירות טבע דומם.
שני האחים פיל האמינו שצריך לדחוף את ילדיהם לעבר קריירה אמנותית.
ג'יימס פיל וצ'ארלס וילסון פיל היו שניהם בעלי השפעה רבה על חייהם של ילדיהם, אחייניותם ואחייניותיהם.
אנה נישאה בוושינגטון, לוויליאם סטאכטון ב־27 באוגוסט 1829, שנפטר בדצמבר 1829. [8] לאחר מכן היא חזרה לפילדלפיה כדי להמשיך לצייר דיוקנאות באולפן שלה.
[9] 11 שנים מאוחר יותר, בשנת 1841, התחתנה עם הגנרל ויליאם דאנקן, ופרשה מציור זמן קצר לאחר מכן.
ארצות הברית חוותה שגשוג כלכלי במהלך המאה ה-19, מה שהרחיב את קהל הלקוחות למיניאטורות.
בנוסף, האימונים של אנה אצל אביה היו מצוינים מכיוון שמלאכה מסורתית נרכשת באיטיות וביחסי המאסטר / חניך.
הדיוקן המדויק במיניאטורה היפה של "ילדה קטנה", בצבעי מים על שנהב משנת 1817, היה אחת מכמה יצירות שביססו את המוניטין של אנה קלייפול פיל.
הדמות מופיעה ברקע שאינו דומה לשמיים המעוננים האופייניים למיניאטורות דיוקן נאו-קלאסיות.
במקום לנצל את השקיפות של שנהב לייצור גוני עור, השתמשה פיל בצבעים עשירים כהים וזיגוג כדי לדמות את השפעת צבעי השמן, וזה הפך לסימן ההיכר של הסגנון שלה.
חלק מהמצוירים הבולטים של אנה כללו את הנשיא ג'יימס מונרו והנשיא אנדרו ג'קסון, הסנטור והקולונל ריצ'רד מנטור ג'ונסון, כמו גם שגרירים, מדענים ותאולוגים.
הרבה גברים ונשים מפילדלפיה, בוסטון, בולטימור, וושינגטון וריצ'מונד וירג'יניה, כולל אנשי עסקים רבים ונשותיהם, הפכו גם הם למצוירים.
אנה צוינה כמי שביססה את עצמה בשקדנות ושאפתנות.
היא הצליחה בעבודתה מה שאפשרה לה לתרום לתמיכה בהוריה ג'יימס ומרי.
כבר בשנת 1805, בגיל 14, מכרה את ציוריה הראשונים, שהיו שתי רפרודוקציות של צבעי שמן של נופים והרוויחה 30 דולר - סכום לא מבוטל באותה עת.
יחד עם מסירותה של אנה, דודה צ'ארלס וילסון פיל סייע בקריירה המוקדמת שלה.
הוא קידם את הפוטנציאל שלה להצלחה מסחרית, וסידר עבורה עבודות.
אחיה של אנה גם סייע לה בהצלחה המוקדמת שלה.
בכך שהוא ליווה אותה בנסיעה שלה בבוסטון.
ידוע שאנה קלייפול פיל ציירה לפחות מאה וארבעים מיניאטורות, טבע דומם, נופים ודיוקנאות בשמנים.
הסגנון של אנה הושפע מאביה, שלימד אותה כיצד למזג במיומנות פיגמנטים כדי לשלוט בצפיפות צבע עם צבעי מים על שנהב.
עם זאת, היא התאימה טכניקה זו לפיתוח סגנון משלה.
השפעה משפחתית נוספת על עבודתה של אנה ככל הנראה הגיעה מבני דודה, טיצ'יאן רמזי פיל (1780–1798).
כשהייתה ילדה קטנה, טיצ'יאן חקר וכתב על טכניקות להעברת תמונות לשנהב.
לאחר הבדיקה נמצא כי אנה השתמשה בטכניקות דומות בציוריה שלה כדי לעזור לצבעי מים להיצמד לשנהב.
בשנים 1817–1818 חוותה אנה הצלחה רבה בקריירה שלה.
בשנת 1818 כתב צ'ארלס וילסון פיל לבנו רמברנדט פיל על עבודתה של אנה, "ראיתי אחת [מיניאטורות] שהיא עשתה של ג'נטלמן שבו הצביעה הייתה מעולה".
אנה נהגה לצייר ורד בשער של הדיוקן, מה שהפך למוטיב בעבודתה בשנות העשרים של המאה ה-19.
בנובמבר 1818 ליוותה אנה את דודה המזדקן צ'ארלס וילסון פיל ואשתו חנה פיל במסע ציור לוושינגטון הבירה.
משימתה הייתה לקדם את "פוטנציאל ההצלחה המסחרית של אנה", לבחון הזדמנויות ולייצר רישומי דיוקנאות שישלחו לאחר סיומם.
ג'ון וולס אפס (1773–1823), חתנו של תומאס ג'פרסון, היה אחד הגברים הבולטים שביקרו בסטודיו של פיל בוושינגטון.
הוא ביקש ממנה לצייר מיניאטורה שלו.
ב־7 באפריל 1819, אנה חזרה לפילדלפיה מוושינגטון עם שלל עבודה.
היא כתבה לבן דודה טיצ'יאן פיל (1799–1885): "יש לי כל כך הרבה עבודה לעשות שאני בקושי יודעת מה לעשות עם עצמי..."
בין אמצע נובמבר 1818 לפברואר 1819 ציירו אנה ודודה דיוקנאות של הנשיא ג'יימס מונרו (1759–1831) דיוקן שהיה בבית הלבן בתקופת נשיאותו.
מיקומם של ציורים אלה אינו ידוע כרגע.
בתקופתם בוושינגטון, הייתה לאנה וצ'ארלס גם הזדמנות לצייר את דיוקנו של אנדרו ג'קסון (1767-1845), לימים הנשיא השביעי של ארצות הברית.
הדיוקן של ג'קסון שאנה ציירה, שוכן כעת בגלריה לאמנות באוניברסיטת ייל בניו הייבן, קונטיקט.
היא מיקמה את ג'קסון נמוך על שנהב על רקע שמיים סוערים והרבה עננים, כמו רקע תיאטרלי.
כשציירה את המיניאטורה בשנת 1819, ג'קסון נחשב כגיבור.
בזמן שהשתתפה במסיבת השנה החדשה של הנשיא מונרו, המשיכה אנה להרחיב את קהל לקוחותיה, מבין האנשים המרכזיים בשלטון ובעילית הפוליטית.
בין השנים 1819–1829 ייצרה אנה מיניאטורות רבות.
במכתב שכתבה אנה לטיצ'יאן רמזי פיל השני, באפריל 1819, היא הסבירה שניתנו לה כרטיסים על ידי תומאס סולי להשתתף ב -15 הרצאות אנטומיות של מר קאלון עם אחותה שרה מרים.
סדרת מחקרים אנטומיים זו סייעה בעבודות הדיוקן שלה שלאחר מכן.
בשנת 1820 ציירה אנה דיוקן של בתה של בת דודתה רוזלבה פיל.
המיניאטורה של רוזלבה הייתה ניסוי להתנתק ממיניאטורות סגלגלות, הדיוקן לא הושלם אף פעם ונותר כדוגמה לשיטת עבודתה.
בשנת 1822 השלימה אנה דיוקן של רובנס פיל שנחשב לאחת מנקודות השיא של יצירתה.
היא השלימה דיוקן נוסף של אדם נוסף בשבט פיל בשנת 1824, אברהם סלרס.
לאורך הקריירה המאוחרת שלה, המשיכה אנה להציג יצירות אמנות נפרדות מעסק ציורי הדיוקן המיניאטוריים שלה.
אחרי קריירה ארוכה, אנה קלייפול פיל הייתה הציירת המיניאטורות האחרונה בשורה ארוכה של אמנים במשפחת פיל.
לאחר נישואיה השניים, ב-1841, בגיל 50, היא הפסיקה לצייר והקריירה שלה הסתיימה, במקביל לדעיכת הביקוש למיניאטורות הדיוקן בארצות הברית.
ביום חג המולד 25 בדצמבר 1878, בגיל 87, נפטרה אנה קלייפול פיל בפילדלפיה ונקברה בבית הקברות וודלנדס.
אנה אליזבת קלומפק הייתה דיוקנאית וציירת ז'אנר אמריקאית, שנולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
היא אולי ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של נשים מפורסמות כולל אליזבת קיידי סטנטון (1889) ורוזה בונר (1898).
אביה של אנה, ג'ון ג'רלד קלומפק, יליד אנגליה או גרמניה, היה מתווך מצליח ועשיר בסן פרנסיסקו.
אמה הייתה דורותיאה מטילדה טולה.
אנה הייתה הבכורה מבין שמונה ילדים, חמישה מהם הגיעו לבגרות.
בין אחיה היו האסטרונומית דורותיאה קלומפק-רוברטס, הכנרית ג'וליה קלומפק והנוירולוגית אוגוסטה דז'רין-קלומפק.
בגיל שלוש אנה נפלה ושברה את עצם הירך שלה.
היא נפלה שוב בגיל חמש וסבלה מדלקת פרקים.
בעיות אלה הפכו אותה לנכה, ואמה עשתה מאמצים יוצאי דופן כדי למצוא תרופה בכך שהיא לקחה את אנה ושלושה מאחיה לברלין לטיפול אצל ד"ר ברנהרד פון לנגנבק.
הטיפול נמשך 18 חודשים וכלל אמבטיות תרמיות בקרויצנאך.
הטיפול לא הצליח, ואנה נותרה נכה כל חייה.
בזמן שהותם באירופה, אמה דאגה שילדיה יקבלו שיעורים מעולים.
הנסיעה לאירופה פגעה במערכת היחסים בין הוריה.
כשאנה הייתה בת חמש עשרה, הוריה התגרשו.
היא וחמשת אחיה עברו עם אמם לגטינגן, גרמניה, שם הם גרו תקופה מסוימת עם אחותה של אימם, שהתחתנה עם אזרח גרמני.
אנה ואחותה אוגוסטה נשלחו לבית הספר ליד שטוטגרט.
כשהייתה בת שבע עשרה עברה המשפחה לקלרנס, ליד אגם ז'נבה בשווייץ, שם שהתה שנתיים בפנימייה.
אנה למדה אמנות בבית בשנים הבאות, ובאוקטובר 1877 עברה עם משפחתה פעם נוספת לפריז, שם נרשמה לאקדמיה ז'וליאן (1883-1884), בהדרכתם של טוני רוברט-פלורי וז'ול לבבר.
היא בילתה בהעתקת ציורים במוזיאון דו לוקסמבורג, כולל "החריש בניברנאי" של רוזה בונר.
בשלב מסוים היא למדה אצל ויילפרוי.
היא הציגה את עבודתה הראשונה בפריז בשנת 1884, כשהיא עדיין הייתה באקדמיה, וזכתה בפרס הסטודנטית המצטיינת של השנה.
היא הציגה בקביעות בסלון מספר שנים נוספות.
לאחר שסיימה את לימודיה, חזרה לארצות הברית לכמה שנים ולימדה בבוסטון.
עם זאת, בשנת 1889, היא חזרה לפריז.
כילדה קיבלה אנה בובת "רוזה", מעוצבת על ידי ציירת החיות הצרפתית רוזה בונר, שהייתה מפורסמת באותה תקופה, עד כי בובות נוצרו בדמותה.
מגיל רך אנה הייתה מוקסמת בהשראת האמנית.
בשנת 1895 נפגשו שתי הנשים, בונר בגיל 77 ואנה קלומפק בגיל 43. אנה קלומפק התכוונה לצייר את דיוקנה של בונר.
באוגוסט 1898, שתי הנשים התחילו להתגורר ביחד וחתמו על חוזה, בונר הקימה אולפן ציור חדש לאנה קלומפק ובתמורה אנה ציירה שלושה דיוקנאות של בונר וכתבה את הביוגרפיה שלה.
מערכת היחסים ביניהם נמשכה עד מותה של בונר במאי 1899.
קלומפק הייתה היורשת היחידה של אחוזתה של בונר, בניגוד לרצון המשפחה.
בשנת 1899 פתחה את בית הספר לאמנות לזכר רוזה בונר, ונתנה חינוך אמנותי לנשים.
היא פיקחה על מכירת העבודות שנותרו של רוזה בונר בשנת 1900. היא ייסדה את "הפרס על-שם רוזה בונר" ב-Société des Artistes Français וארגנה את מוזיאון הסטודיו של רוזה בונר, בביתה של בונר בשאטו דה בי, ליד ארמון פונטנבלו.
קלומפק הייתה ביוגרפית דקדקנית, והוציאה לאור ב -1908 את הביוגרפיה של בונר, המבוססת על היומנים שלה ועל מכתביה.
בספר, שלא פורסם באנגלית עד שנת 1998, קלומפק סיפרה את סיפור חייה של בונר וסיפרה כיצד פגשה את בונר, כיצד התאהבו זו בזו, ואיך הפכה לציירת ובת הלוויה הרשמית של האמנית.
קלומפק הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
אנה קלומפק הייתה בעיקר ציירת ז'אנר, וציירה לעיתים קרובות סצנות פסטורליות הכוללות דמויות בדרך כלל נשיות.
הציור שלה, Catinou Knitting, הוצג בסלון של פריז בשנת 1887. דימוי סנטימנטלי זה היה פופולרי מאוד ונמכר עדיין בעותקים מצוירים ביד.
היא ציירה גם דיוקנאות, שרבים מהם היו נשים.
עבודות של אנה קלומפק נכללו בתערוכת עבודות של נשים ב-2018 ששמה "פריס 1850-1900".
לאחר מותה של בונר, אנה קלמפק חילקה את זמנה בין צרפת, בוסטון וסן פרנסיסקו, והתיישבה לבסוף בסן פרנסיסקו בשנות השלושים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם אמה, היא הקימה בית חולים צבאי בביתם.
בשנת 1940, בגיל 84, פרסמה קלומפק את זיכרונותיה האוטוביוגרפיים.
היא נפטרה ב־9 בפברואר 1942 בגיל 86 שנים בסן פרנסיסקו.
היא קבורה לצד רוזה בונר בבית הקברות Pere Lachaise, פריז.
אנה קליין הייתה ציירת נוף וחיות גרמנייה.
היא התמחתה במוטיבים מאזור בוואריה עילית וטירול.
היא עיצבה פריטים רבים כמו תוויות, לוחות, שערים לספרים וגלויות בנוסף לציורי הבד שלה.
מספר גדול של ציוריה ניתן למצוא ב-"Gemäldegalerie Dachau", שם נערכה רטרוספקטיבה לזכרה בשנת 2008.
היא נולדה לסוחר יין יהודי אשר המיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית.
אנה עצמה המירה את דתה לקתוליות בגיל צעיר.
בשנת 1900 נסעה למושבת האמנים בדכאו, שם הפכה לתלמידה בבית הספר הפרטי של הנס פון האייק.
לאחר מכן למדה בבית ספר פרטי בקרלסרוהה וסיימה את לימודיה באקדמיה לנשים במינכן, שהופעל על ידי אגודה של אמניות, שם המדריכים שלה היו מקס פלדבאואר ויוליוס דיץ .
בשנת 1906 נסעה להולנד לעבוד עם פון האייק.
שנתיים לאחר מכן השתתפה בקורס אנטומיה שהעביר פרנץ מארק.
אחד התצלומים הבודדים שלה צולמה באותה תקופה, עם מארק ואשתו לעתיד ברטה מארי מארק.
בשנת 1910 סיימה את לימודיה במינכן.
במשך זמן מה עבדה כמורה פרטית לרישום במינכן, יחד עם חברתה אליזבת טרול הקימה בית ספר משלה.
תערוכת יחיד גדולה שלה הוצגה בברלין בשנת 1927.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא נאלצה לסגור את בית הספר.
אף על פי שסבלה מראומטיזם במשך שנים רבות, הוטל עליה לעבוד במפעל למזרנים.
כיהודייה, היא לא הורשתה להשתמש בתחבורה ציבורית, ולכן נאלצה ללכת מביתה בצד המערבי של העיר להיידהאוזן וחזרה מדי יום.
היא גורשה לקובנה והוצאה להורג בטבח הפורט התשיעי בנובמבר 1941.
אנה שטיינר-קניטל הייתה ציירת פורטרטים וציירת פרחים אוסטרית.
אביה היה יצרן נשק שעודד את כישרונותיה ושאיפותיה של בתו.
הפסל, יוזף אלואה קניטל, היה דוד שלה והצייר, יוזף אנטון קוך, היה דודו הגדול.
היא החלה את לימודיה בשנת 1859 באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, אך היא לא הורשתה ללמוד בבית הספר הראשי משום שהייתה אישה.
היא נאלצה לחזור הביתה בשנת 1864 בגלל מחסור בכספים.
בתקופה זו היא ציירה דיוקנאות רבים של אנשי המשפחה והנוף בסביבה.
בהמשך עברה לאינסברוק והצליחה לפרנס את עצמה כציירת פורטרטים.
בשנת 1867, בניגוד לרצון הוריה, נישאה לקרמיקאי בשם אנגלברט שטיינר.
במהלך שהותם יחד, היא יצרה עיצובים פרחוניים רבים עבור כוסותיו וצלחותיו.
משנת 1868 עד 1871 נולדו להם שלושה ילדים; שני בנים ובת.
בשנת 1873 היא פתחה בית ספר לציור לנשים, אותו הפעילה כמעט עד מותה.
בגיל שבע עשרה התנדבה אנה לרדת במורד קיר סלע כדי להסיר קן נשר.
במאה ה-19 זה היה נוהג מקובל למנוע מנשרים לתקוף את עדרי הצאן המקומיים.
בשנה שקדמה לה, ניסיון דומה כמעט הסתיים בטרגדיה של המטפסים, כך שלא ניתן היה למצוא מתנדבים אחרים.
היא הצליחה לתפוס את הנשר, להכניס אותו לתרמיל שלה ולעלות חזרה בשלום, אם כי מאוחר יותר נאמר כי היא הותקפה על ידי נשר מבוגר במהלך הטיפוס.
בשנת 1863 תואר אירוע זה על ידי לודוויג סטאוב בסיפור ובשנת 1873, הוא תואר ברומן מאת וילהלהמין פון הילרן בשם Die Geier-Wally ("נערת הנשרים") הסופרת התוודעה לאנה ולבעלה באינסברוק והחליטה לספר את סיפורה בסגנון דרמטי, שייקספירי.
היא מכנה את הגיבורה שלה וואלי, וממחיזה את הקונפליקטים שלה עם אביה ויוצר מעין מסכת פמיניסטית.
בשנת 1892 הותאם הסיפור לאופרה: לה וואלי מאת אלפרדו קטלאני.
הוא צולם גם מספר רב של פעמים לקולנוע.
אנה מריה קלמסקי היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
היא החלה את הקריירה שלה בילדותה.
היא ידועה כמי ששיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע, "החברה שלי" לצד מקולי קאלקין ובסרט ההמשך, "חברה שלי 2".
היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "ויפ", עבורה היא קיבלה שש מועמדויות לפרס אמי בפריימטיים בקטגוריה שחקנית המשנה המצטיינת בסדרת קומדיה.
קלמסקי נולדה בשיקגו, אילינוי, בתם של ננסי (לבית זונצ'יק), זמרת, שחקנית ודיילת לשעבר, ופרנק קלמסקי ג'וניור, שף ונגן סקסופון.
קלמסקי היא ממוצא צ'כי וקרואטי.
קלמסקי החלה לדגמן בגיל צעיר, אך תפקידיה בשני סרטי "החברה שלי" הם אלו שהביאו לה פרסום.
היא גם כיכבה בסרט "Trading Mom" משנת 1994 לצד סיסי ספייסק, וכן בסרטים "חופרי הזהב: הסוד של דובי ההר" משנת 1995 עם כריסטינה ריצ'י.
קלמסקי למדה באוניברסיטת שיקגו וסיימה בשנת 2002 תואר ראשון בלימודים בינלאומיים.
לאחר סיום לימודיה עבדה במדריך זגאט ושימשה כעוזרת מערכת בהוצאת הרפר קולינס.
היא מצאה את העבודה הזו לא מספקת, ואחרי פגישה מקרית עם הזמרת רוברטה פלאק, כמו גם דברים אחרים שהיא ראתה בהם סימנים, החליטה לחזור ולהתמקד במשחק.
היא למדה בבית הספר למשחק אטלנטיק במנהטן כדי לקבל הכשרה רשמית.
קלמסקי הופיעה בתפקיד מרי קלווין בפרק של עונה 17 של הסדרה חוק וסדר, ששודר לראשונה ב-12 בינואר 2007, ובתפקיד ליסה קליין בפרק של עונה 20, ששודר לראשונה ב-15 במרץ 2010.
קלמסקי שיחקה בארבעה פרקים של דרמת ABC "קופידון" בשנת 2009. מאוחר יותר באותה שנה, היא כיכבה בסרט הטלוויזיה "גברים של חג המולד" בתפקיד יאן לוקאס.
היא כיכבה בהפקת אוף ברודוויי של המחזה "Unconditional" מאת ברט סי.
לאונרד בתיאטרון הציבורי, שנפתח בפברואר 2008; הוא הופק על ידי חברת התיאטרון לבירינת.
היא שיחקה במחזה "Balm in Gilead" בנובמבר 2005 בתיאטרון השחקנים האמריקני בניו יורק.
בשנת 2009 היא הופיעה בסאטירה הפוליטית של BBC Films, שהופקה על ידי ארמנדו יאנוקי, "בסוד העניינים" בהשתתפותם של פיטר קפלדי, טום הולנדר, כריס אדיסון, ג'יימס גנדולפיני ומימי קנדי.
היא גילמה את ליזה, עוזרת מחלקת המדינה בסרט.
החל משנת 2012 שיחקה קלמסקי את איימי ברוקהיימר, עוזרת לדמותה של ג'וליה לואי-דרייפוס בסדרה "ויפ" של HBO, שהופקה גם על ידי יאנוצ'י.
בנוסף לתפקידה בסדרה "ויפ", הופיעה קלממסקי בסדרות טלוויזיה רבות בין השנים 2011–2013, כולל "צווארון לבן, חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"חניבעל".
קלמסקי הופיעה בברודוויי במחזה "You Can't Take It With You", והחל באפריל 2015 כעורכת איריס פיבודי בקומדיה "לחיות על אהבה", עם רנה פלמינג, ג'רי אוקונל ודאגלס סילס.
בשנת 2017 הופיעה קלמסקי בעונה הרביעית של "קוד שרוף" בתפקיד ד"ר קייטי הרמן, מושא האהבה של גורדון קלארק (סקוט מק'ניירי).
בשנת 2021 החלה קלמסקי לדובב את דמותה של שרלוט פיקלס בסדרה "ראגרטס".
בפברואר 2022, הופיעה קלמסקי בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה של נטפליקס "להמציא את אנה" לצד ג'וליה גארנר, בהפקת שונדה ריימס.
בהמשך, השתתפה בסרט הסלאשר הלהט"בי "מחנה מסוכן".
באוקטובר 2007 הודיעה קלמסקי על אירוסיה לשון סו.
השניים נפגשו כסטודנטים באוניברסיטת שיקגו בשנת 2000. הוא הוצב באפגניסטן בין השנים 2004–2006. הם התחתנו ב־8 במרץ 2008 בברוקלין, ניו יורק, ויש להם שתי בנות, שנולדו ביולי 2013 ובאוגוסט 2016.
אנה יורייבנה קיקינה (נולדה ב-27 באוגוסט 1984) היא טייסת חלל רוסייה ממרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
מאז ספטמבר 2016 היא האישה היחידה ברוסקוסמוס.
טיסת החלל הראשונה שלה יצאה ב-5 באוקטובר 2022 בחללית Crew Dragon של SpaceX.
קיקינה נולדה ה-27 באוגוסט 1984 בנובוסיבירסק.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר מספר 29 בנובוסיבירסק.
בשנת 2005 סיימה קורסים במשרד למצבי חירום כמדריכה בהוראת האוכלוסייה של יסודות העזרה הראשונה והיא בעלת תעודת מחלצת.
בשנת 2006 היא סיימה בהצטיינות את לימודיה באקדמיה הממלכתית של נובוסיבירסק לתחבורה ימית עם תואר כמהנדסת הידראולית.
עד 2012 עבדה כמנחת רדיו ומנהלת תוכניות בחברת רדיו-סיביר אלטאי (בתחנת רדיו הממוקמת בגורנו-אלטאיסק, שברפובליקת אלטאי).
קיקינה השתתפה בתחרות הפתוחה הראשונה של חיל הקוסמונאוטים ברוסיה, שהוכרזה ב-27 בינואר 2012 והתקבלה על ידי ועדת התחרות לשלב הבחירה במשרה מלאה.
ב-4 בספטמבר 2012, על פי החלטת הוועדה הרפואית הראשית, היא הוכרה כשירה מסיבות בריאותיות לצורך הרשמתה כמועמדת לטיסות חלל.
ב-8 באוקטובר 2012, לפי החלטת ועדת ההסמכה הבין-מחלקתית, הומלצה לתפקיד מועמדת לטיסות מבחן כקוסמונאוטית ולהתקבל להכשרה כללית בחלל.
ב-26 באוקטובר 2012 היא נכנסה כמועמדת לחיל הקוסמונאוטים של רוסקוסמוס.
ב-30 באוקטובר 2012 החלה באימונים כלליים לטיסות חלל.
בפברואר 2013, יחד עם אולג בלינוב ופיוטר דוברוב עברה אימון ביער ליד מוסקבה לתרגול פעולות, לאחר שנחתה באזור חורש וביצות בחורף.
ב-5 ביוני 2014, לאחר שסיימה את הקורס להכשרה בחלל, עברה את הבחינה הממשלתית.
עם זאת, ב-19 ביוני 2014, על פי תוצאות ההצבעה הסודית של ועדת ההסמכה הבין-מחלקתית, היא לא קיבלה את ההסמכה כ"קוסמונאוטית".
בניגוד להחלטה זו, קיקינה בסוף יוני 2014 שמרה על מקומה כמועמדת לטיסת חלל, בתנאי שתשלים קורס של שנה אחת של שיעורים נוספים.
ביולי 2014 היא השתתפה בתרגילי מים בריחוף על מסוק, ולאחר מכן בתרגילים לתרגול פעולות צוות לאחר שנחתה במדבר בבייקונור.
באוגוסט 2014 השתתפה בהכשרה מיוחדת בצניחה לשלושה שבועות עבור קוסמונאוטים.
באוקטובר 2014 השתתפה באימונים על פעולות צוות במקרה של נחיתת חירום בשטח הררי.
ב-17 בדצמבר 2014, הוענקה לקיקינה התואר "קוסמונאוטית מבחן" על פי החלטת הוועדה הבין-מחלקתית.
ב-19 בדצמבר 2014 היא הועברה לתפקיד קוסמונאוטית מבחן של יחידת הקוסמונאוטים.
מאז ספטמבר 2016, לאחר בחירתה של הקוסמונאוטית ילנה סרובה כחברה בדומה הממלכתית, אנה קיקינה הפכה לאישה היחידה בחיל הקוסמונאוטים של רוסקוסמוס.
בין התאריכים 7 עד 24 בנובמבר 2017 קיקינה נטלה חלק כמהנדסת טיסה, בניסוי הבידוד הבינלאומי "SIRIUS" המדמה טיסה לירח.
במהלך הניסוי, היא השתתפה בסימולציות אימון של עגינת החללית הרוסית "פדרציה" במסלול כדור הארץ וסימולציה של שליטה מרחוק בלונוחוד באמצעות קסדת מציאות מדומה.
במאי 2018, יחד עם הקוסמונאוטים סרגיי ריז'יקוב וסרגיי קוד-סברצ'קוב עברה הכשרה מיוחדת לצניחה לקוסמונאוטים.
היא ביצעה ארבעים קפיצות מצנח.
באוגוסט 2018 היא השתתפה בהדרכות על ביצוע תצפיות חזותיות ומכשירים על כדור הארץ ממעבדת המטוסים Tu-134LK כחלק מתוכנית המחקר המדעי על תחנת החלל הבינלאומית.
קיקינה נבחרה לשמש כחברה בצוות התוכנית המאוישת המסחרית אשר טסה לתחנת החלל הבינלאומית בחללית קרו דרגון אנדורנס של SpaceX, במסגרת במשימה "SpaceX Crew-5" שהמריאה ב-5 באוקטובר 2022. הצוות הצטרף למשלחת מס' 68 ובהמשך למשלחת מס' 69 בפיקוד סרגיי פרוקופייב.
הם חזרו לכדור הארץ במרץ 2023.
קיקינה נשואה לאלכסנדר סרדיוק, מאמן-מורה לאימונים גופניים במרכז ההדרכה לקוסמונאוטים על שם יורי גגארין.
אנה ריצ'רדס ברוסטר הייתה ציירת אמריקאית.
היא נולדה בשכונת גרמנטאון בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוריה היו המשוררת והמחזאית אנה מטלאק וצייר הנוף ויליאם טרוסט ריצ'רדס.
אחד מאחיה, תיאודור ויליאם ריצ'רדס, זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1914.
היא למדה בבית הספר לאמנות קאולס בבוסטון, שם זכתה במלגה ראשונה בכיתות ציור לנשים בשנת 1888, וכן אצל ויליאם מריט צ'ייס וג'ון לפרג בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנת 1890. בשנת 1890 היא זכתה בפרס דודג' שהוענק על ידי האקדמיה הלאומית על התמונה הטובה ביותר שציירה אישה אמריקאית בכל גיל.
היא נסעה לאירופה מעת לעת בין השנים 1890 ל־1895, וציירה לצד אביה באנגליה, אירלנד וסקוטלנד, ולמדה באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1896 עברה להתגורר בלונדון למשך תשע שנים, הקימה סטודיו בצ'לסי והציגה ארבע פעמים באקדמיה המלכותית לאמנויות.
ברוסטר איירה כמה פרסומים בשיתוף עם אמה אנה מטלאק לאורך כל שנות ה -90, כולל "אליס בארץ הפלאות" וספרים נוספים.
הצלחתם של פרסומים אלה הובילה לה עבודה באיור המהדורה משנת 1906 של תולדות הקומיקס באנגליה של ביל ניי (1896).
בשנת 1905 היא התחתנה עם פרופסור לספרות ויליאם טני ברוסטר, אשר עודד אותה להמשיך לצייר.
בני הזוג טיילו רבות באירופה, צפון אפריקה, מצרים, ארץ ישראל, סוריה וארצות הברית.
התפוקה המקצועית הפעילה שלה הואטה לאחר מות בנה הצעיר, הרברט, בשנת 1910, אולם היא המשיכה לצייר נופים, להציג עבודות ולהשתתף בקהילות אמנותיות.
היא הייתה חברה מייסדת באגודת האמנות של סקרסדייל, וכיהנה כסגנית הנשיא הראשונה והייתה חברה בהתאחדות הלאומית לציירות ופסלים.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים היא ביצעה עבודות נוספות, כולל כרזה של מלחמת העולם הראשונה שהופצה בתפוצה ארצית על ידי הצלב האדום, וכן סדרה של שמונה דיוקנאות של פרופסורים באוניברסיטת קולומביה.
בתקופה זו היו לה גם כמה תערוכות יחיד בגלריות האמנות בניו יורק, והמשיכה להציג מעת לעת באקדמיה הלאומית עד 1935.
ברוסטר נפטרה בבית בסקרסדייל, ניו יורק, ב־13 באוגוסט 1952.
הותירה אחריה בעל ואחות אחת.
אנה ריצ'רדס ברוסטר הייתה בין האמניות הבינלאומיות המצליחות ביותר בזמנה, אך שמה נשכח במידה רבה.
עם מותה בשנת 1952 אורגנו תערוכות זיכרון במוזיאון העיר ניו יורק, במכון באטלר לאמנות אמריקאית ובמוזיאון לאמנות בג'ורג'יה.
בעלה נתן עבודות רבות למוסדות ציבוריים ופרטיים, ופרסם סדרה של ארבעה ספרים המפרטים את חייה ואמנותה.
היא ידועה בפסלים ואיורים וכן בציורים שנמצאים במוזיאונים ובאוספים פרטיים ברחבי ארצות הברית ואירופה.
כמו אמנים אמריקאים רבים בתחילת המאה העשרים, ברוסטר יצרה ציורים של סצנות ממסעותיה.
במהלך שנות השבעים של המאה העשרים נכללה עבודתה בכמה תערוכות שלאחר המוות לצד ציוריו של אביה ויליאם טרוסט ריצ'רדס, כולל באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה ובמוזיאון לאמנות אמריקאית.
בעשורים האחרונים חלה התעניינות קלה בעבודותיה, כולל תערוכת יחיד במוזיאון לאומנות בניופורט בשנת 1985, ותערוכת יחיד גדולה בשנת 2008 שנדדה בין מוזיאון נהר ההדסון, מכון באטלר לאמנות אמריקאית ומוזיאון מטרופוליטן פרזנו.
הקטלוג לתערוכה בשנת 2008, בעריכתה של יהודית קפקא מקסוול, הכיל מאמרים ביוגרפיים נרחבים, כמו גם הערכות על חייה ועבודותה בהקשר של אמניות נשים ויקטוריאניות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
אנה קיסלנסקי (נולדה ב-1971) היא מנכ"לית התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל.
קיסלנסקי נולדה במוסקבה למשפחה יהודית חילונית, עלתה לארץ בגיל שנתיים.
היא גדלה כ"חילונית מאוד" בחיפה, ואפילו לא שמעה על היהדות הרפורמית עד לימודיה לתואר השני בייעוץ חינוכי באוניברסיטת חיפה ועבודתה בעמותת מלי"ץ ("המכונים לחינוך יהודי ציוני").
בין השנים 1994–1998 ריכזה בעמותה את תוכנית "ניגונים" באזור חיפה והצפון ועסקה בהנחיית קבוצות של אנשי חינוך, בני נוער ומבוגרים.
בשנת 1996 נישאה בטקס שנוהל על ידי רב רפורמי, מה שהביא אותה להזדהות בהדרגה עם התנועה.
בין השנים 2002–2005 כיהנה כרכזת קהילת "אור חדש" ליהדות מתקדמת, בחיפה.
בין השנים 2005–2009 שימשה כשליחה הראשית של הסוכנות היהודית באיחוד ליהדות רפורמית בניו יורק.
בין השנים 2010–2021 מילאה קיסלנסקי את תפקיד מנהלת אגף הקהילות של התנועה הרפורמית בישראל ובהמשך כיהנה כסמנכ"לית פעילות קהילתית-חינוכית בארגון.
בספטמבר 2021 מונתה רשמית למנכ"לית התנועה הרפורמית, כאשר בפועל שימשה כמנכ"לית עם פרישתו של גלעד קריב מהארגון באפריל באותה השנה, עת הושבע לכנסת.
בספטמבר 2021 התארחה קיסלנסקי בסוכתם של ראש ממשלת ישראל החלופי ושר החוץ יאיר לפיד וסגן השר עידן רול לרגל החג.
באוקטובר 2021 נכחה קיסלנסקי בהשקת השדולה לחופש דת והתחדשות יהודית פלורליסטית בכנסת, ואמרה: "מימוש ההסכמים כמו מתווה הכותל יכבדו וייתנו מקום גם ליהדות התפוצות, אבל בעצם הם גם יפנו מקום ויכבדו את היהדות הישראלית- שמורכבת מהרבה דרכים להיות יהודי."
בנושא זה נפגשה קיסלנסקי עם נשיא המדינה יצחק הרצוג בדצמבר 2021. הפגישה שסוקרה באתר בחדרי חרדים לוותה בתמונה בה טושטשו כלל הנשים שנכחו במעמד.
בעקבות הפרסום פנה לאתר בשם הנשים שטושטשו עו"ד אורי נרוב, מהמרכז הרפורמי לדת ומדינה, ודרש תיקון של הטשטוש ופיצוי של 50 אלף שקל לכל אחת מהן.
באותו החודש נפגשו נציגות התנועה הפורמית, המרכז הרפורמי לדת ומדינה, התנועה הקונסרבטיבית ונשות הכותל עם מזכיר הממשלה, שלום שלמה.
בסיום הפגישה הוציאו קיסלנסקי ואורלי-ארז לחובסקי הודעה בה נאמר כי: "אנו מברכות על האוזן הקשבת וגישתו הרצינית של מזכיר הממשלה לקידום פתרון ראוי בנושא הכותל."
ברקע אירוע אנטישמי של ניסיון חטיפת ארבעה מתפללים בינואר 2022, אמרה קיסלנסקי: "כמו כל עם ישראל - בארץ ובתפוצות- אנחנו עוקבים בנשימה עצורה אחר המתרחש בבית הכנסת הרפורמי "בית ישראל" בעיר קוליוויל שבטקסס.
חברי וחברות הקהילות הרפורמיות בישראל מחבקים, מחזקים ומתפללים לשלום אחינו ואחיותינו בקהילה בטקסס".
על פי ה"אני מאמין" של קיסלנסקי: "על מדינת ישראל לפעול כמדינה יהודית, המטפחת את התרבות היהודית על כל גווניה, מממשת את ערכיה המוסריים והכלל-אנושיים של היהדות ומהווה מרכז לעם ישראל בכל תפוצותיו; וכמדינה דמוקרטית, המגנה על חירויות האדם ומחויבת לכל אזרחיה, ללא הבדל דת, גזע, שפה, מין ומגדר."
קיסלנסקי נשואה ואמא לשלושה ילדים.
אנה ריזן פלשר (בשווייצרית: Anna Riesen Flescher; 15 בנובמבר 1915 – 11 באוגוסט 2008) היא חסידת אומות העולם ילידת שווייץ, שהצילה במלחמת העולם השנייה ברומא את ד"ר יואכים פלשר.
אנה ריזן נולדה בריינפלדן שבשווייץ.
כאשר הייתה בת 3, התייתמה מאביה, ובגיל 14 התייתמה מאימה.
בגיל צעיר נאלצה לעזוב את בית הספר, ועבדה כמוכרת בז'נבה ולאחר מכן כאם בית בלונדון ובבוקרשט.
אנה ריזן ואחותה קלרה עברו לרומא ב-1936, שם עבדה אחותה כעוזרתו של ד"ר יואכים פלשר שהיה רופא פסיכיאטר.
הוא התקשה להמשיך בעבודתו כרופא בגלל חוקי הגזע.
לאחר שחזרה אחותה לשווייץ החליפה אותה אנה.
ב-1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ומרכזה, ובאוקטובר 1943 החל גירוש יהודי איטליה למחנות ההשמדה.
יהודי רומא רוכזו במקומות מגוריהם, ומבצעי האיסוף הסתיימו במעצרם ובגירושם של 1,800 יהודים לאושוויץ-בירקנאו.
כאשר החלו הגירושים מרומא לאושוויץ, לקחה אנה את יואכים תחת חסותה.
כאשר הגרמנים הגיעו לרומא, בגלל חשש לחייו, הוא הסתתר בביתה של אישה איטלקייה, אך לאחר שהגרמנים איימו על חייו של כל אדם שמסתיר יהודים ביקשה האישה שייצא מביתה.
יואכים עבר משם לבית אחר שהסתתרו בו חיילים בריטים.
באותו הזמן הביאה אנה ליואכים אוכל אף על פי שהיה קשה מאוד להשיג מזון.
היא נהגה לנסוע לפרברי העיר השונים כדי לקנות לו אוכל.
באחת מפשיטות הגרמנים הוא הצליח להימלט בקושר רב, ואז החליטו אנה ויואכים שהמקום הבטוח ביותר הוא ביתו של יואכים.
אנה הודיעה לקונסוליה השווייצרית שהיא עוברת לדירתו של יואכים מאחר שהוא נמלט מרומא, וכך קיבלה צו הגנה שווייצרי.
כאשר נחקרה בעקבות הלשנה לגביו, היא הכחישה שיש בידה מידע כלשהו אודות מקום הימצאו ושלחה מכתב בשמו מהוותיקן בכדי להסיר חשדות שנשאר בדירתה ברומא.
ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא על ידי הארמייה של הצבא האמריקאי ויום לאחר מכן בוטלה החקיקה נגד היהודים.
יואכים שב לעסוק בפסיכיאטריה, ואנה המשיכה לשמש כעוזרתו והקלידה את עבודתו ומחקריו.
ב-1950 היגר יואכים לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק.
השניים נישאו וקבעו את ביתם במנהטן שבניו יורק.
לבני הזוג נולדו שתי בנות, סילביה ודיאנה, העוסקות ברפואה.
ב-2005 עלתה אנה לישראל להתגורר לצד בתה דיאנה בירושלים.
באוגוסט 2008, הלכה אנה ריזן לעולמה.
אפרה נטמן, לצד אפרו של בעלה יואכים, בנחלה המשפחתית שלהם בהרי מדינת ניו יורק.
ב-20 באוגוסט 2007 הוחלט ביד ושם להעניק לאנה את התואר חסידת אומות העולם.
בפברואר 2008 נערך טקס הענקת האות ביד ושם בירושלים.
ביום למחרת נשאלה אנה לתחושותיה בטקס, והיא השיבה, תוך כדי שהיא קומצת את אגרופיה ונושאת את זרועותיה למעלה: "הרגשתי חזקה".
כאשר נשאלה על ידי ראש מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם מדוע סיכנה את חייה למען יואכים ענתה: "זה היה הדבר הנכון לעשות".
אנה ר' קרלין (נולדה ב-19 במרץ 1960) היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת וושינגטון.
אביה, שמואל קרלין, היה מתמטיקאי אמריקאי יהודי באוניברסיטת סטנפורד.
הוא עודד את ילדיו לעסוק במחקר אקדמי.
אחיה, קנת' קרלין , הפך לפרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
קרלין השלימה תואר ראשון במתמטיקה שימושית ב-1981 באוניברסיטת סטנפורד, והמשיכה ללמוד שם לתואר שני במדעי המחשב.
ב-1987 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד, בהנחיית ג'פרי אולמן.
לאחר מכן עבדה במכון מחקר של DEC בפאלו אלטו.
קרלין היא עמיתת ACM, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ונבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים ולאקדמיה הלאומית להנדסה (של ארצות הברית).
בשנות התשעים היא הייתה חברה בלהקת הרוק Severe Tire Damage , שב-1993 היו הראשונים להעביר מופע מוזיקלי בשידור חי באמצעות האינטרנט.
תחומי המחקר של קרלין הם בתכנון וניתוח של אלגוריתמים מקוונים, אלגוריתמי קירוב ואלגוריתמים אקראיים, כמו גם תורת המשחקים האלגוריתמית.
קרלין עוסקת ביישומם לבעיות בתוכנת מערכת, מחשוב מבוזר, כריית מידע וכלכלה.
מאמריה המצוטטים ביותר עסקו בנושאים כגון: מעקב אחרי מקור של תקשורת IP בשיטות הסתברותיות, אלגוריתם מקוון לניהול מטמון זיכרון במעבד מרובה ליבות, וניתוח של תיאום מטמונים של שרתי פרוקסי בסקייל גדול.
בעשור האחרון רבים ממחקריה עסקו בתורת המשחקים האלגוריתמית.
מחקריה כוללים ניתוח של כריית ביטקוין עם התחשבות בעלויות אנרגיה, מכירות פומביות של פרסומות במנועי חיפוש , אלגוריתם קירוב לבעיית שידוך עם אי-ודאות, שיטות אופטימליות לקביעת מחירים במגוון סיטואציות (למשל כאשר ללקוחות יש העדפות שמשתנות לאורך זמן, או אפשרויות המשלוח שכדאי לחברת משלוחים להציע ללקוח כדי למקסם רווח).
בנוסף, ב-2017 יצא לאור ספר הלימוד Game Theory, Alive, שאותו כתבה יחד עם יובל פרס.
אנה רוזנברג הייתה אשת עסקים יהודיה אמריקאית, אשר שימשה כיועצת לארבעה מנשיאי ארצות הברית והגיעה לדרגת עוזרת מזכיר ההגנה האמריקאי.
שירתה בתפקיד זה במשך למעלה משנתיים בממשל הנשיא הארי טרומן, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה בדרגה זו במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הייתה האדם הראשון שקיבל את מדליית החירות (1945).
המגזין לייף תיאר אותה באותם ימים, כ"אישה החשובה ביותר בממשלת ארצות הברית".
אנה מארי לדרר נולדה ב-1899 בבודפשט, הונגריה, למשפחה יהודית, הצעירה מבין שתי בנותיהם של אלברט לדרר ושרלוטה (לבית בקסקאי) לדרר.
אביה היגר לארצות הברית (ניו יורק) ב-1910 והמשפחה כולה הצטרפה אליו ב-1912. שרידי המבטא ההונגרי בלטו בדיבורה לאחר מכן, כל ימי חייה.
סיימה בית ספר תיכון בהארלם, בית הספר התיכון הציבורי הראשון לבנות, בניו יורק, בתקופה בה בנות הגיעו לכך לעיתים נדירות ביותר.
שמה נודע בציבור לראשונה, כבר אז.
הניו יורק טיימס כתב עליה, שהיא הייתה זו שהצליחה לתווך ולסיים שביתת סטודנטים גדולה.
אותה שביתה נועדה למנוע הטלת חובת אימונים צבאיים על סטודנטים, לנוכח מלחמת העולם הראשונה, שהייתה אז בעיצומה באירופה.
רוזנברג תמכה במטרת השביתה, אך תיווכה בהצלחה, כאמור, לסיומה.
משהצטרפה גם ארצות הברית למלחמה, התנדבה רוזנברג לשרת את מטרות המלחמה, הן כאחות מתנדבת והן במכירת אג"ח מלחמה למימונה.
ב-1919, בת 20 נישאה לג'וליוס רוזנברג, סוחר שטיחים יהודי וממנו נולד לה ב-1920 בנה היחיד, תומאס.
בני הזוג נפרדו ב-1957 והתגרשו פורמלית ב-1962. רוזנברג נישאה באותה שנה לבעלה השני פול הופמן, רפובליקני, שהיה בשעתו המנהל הראשון של תוכנית מרשל ולאחר מכן מנהל תוכנית הפיתוח של האו"ם.
בתחילת שנות העשרים החלה רוזנברג להיכנס לפעילות במפלגה הדמוקרטית במנהטן, תוך כדי התמקצעות בנושאי יחסי ציבור ומשאבי אנוש.
המנטורית שלה באותה תקופה הייתה הפעילה החברתית היהודייה בל מוסקוביץ'.
ב-1924 היא פתחה רשמית משרד יחסי ציבור משלה.
היא ניהלה את מסעות הבחירות של כמה מהדמוקרטים, ראשי המפלגה במחוז השביעי של ניו יורק, לתפקידים שונים, כאשר הידוע שבהם היה סול סטרייט, שנבחר ב-1926 לחבר האספה המחוקקת של מדינת ניו יורק, מטעם המחוז השביעי.
שמה החל להתפרסם בטמאני הול המפלגתי.
ב-1928 ניהלה רוזנברג את מסע הבחירות של פרנקלין דלנו רוזוולט למשרת מושל מדינת ניו יורק.
רוזוולט היה מועמד שבלית ברירה מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שכמה מועמדים אחרים של המפלגה סירבו לרוץ או פרשו מטעמים שונים.
בהתאם לכך, מערכת הבחירות מול המועמד הרפובליקני אוטינגר הייתה קשה ביותר וניצחונו של רוזוולט בבחירות אלה, על חודו של כחצי אחוז בלבד מהקולות, העלה את קרנה של רוזנברג בעיני בני הזוג רוזוולט ובייחוד בעיני אלינור רוזוולט.
משנבחר רוזוולט לנשיא ארצות הברית, ב-1932 היה ברור שיימצא גם לרוזנברג מקום בממשלו והיא אכן מונתה למנהלת אזור מדינת ניו יורק של ה-NRA, מינהל ההבראה הלאומי , שהקים הנשיא החדש, האישה היחידה בתפקיד בדרג ניהולי שכזה.
ב-1935, כשבית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את מנהל ההבראה הלאומי הקים רוזוולט במקומו את מנהל הביטוח הלאומי ורוזנברג מונתה בהתאמה למנהלת אזור מדינת ניו יורק בגוף החדש.
עד 1941 כבר מונתה רוזנברג למנהלת אזור מדינת ניו יורק במספר גופים שונים נוספים בממשל רוזוולט, במשרד הרווחה, משרד הבריאות ובעיקר במשרד ההגנה, עד כי דבק בה הכינוי "אנה בעלת שבעת התפקידים" ("Seven-Job Anna").
באותה שנה, 1941, החליט הנשיא רוזוולט להביאה לוושינגטון בשל כישורי המשא ומתן שלה.
ממשל רוזוולט הגיע אותה עת למבוי סתום במשא ומתן שניהל מול פעיל ארגוני העובדים וזכויות האדם אסא פיליפ רנדולף .
רנדולף היה מנהיג שחורים, שתכנן לקיים מצעד מחאה מול הבית הלבן, במטרה לגרום לכך שהתעשיות הביטחוניות האמריקאיות יחויבו לשכור אמריקאים שחורים.
באותה תקופה תעשיות אלה נמנעו מכך באופן שיטתי.
רוזנברג הצליחה, בעזרת ראש עיריית ניו יורק לה גוארדיה להגיע להסכם עם רנדולף.
תוצאת ההסכם הייתה הצו הנשיאותי 8802 , ההנחיה המחייבת הראשונה בנוגע לזכויות אדם מאז תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
הצו אסר, לראשונה בתולדות ארצות הברית על אפליה גזעית או אתנית בתעשייה הצבאית האמריקאית, כולל בחברות הפרטיות, איגודי העובדים והסוכנויות הפדרליות הרלוונטיות.
שנה לאחר מכן, ב-1942, כשארצות הברית הייתה כבר משתתפת פעילה במלחמת העולם השנייה הקים רוזוולט סוכנות ממשלתית חדשה בשם ועדת כוח האדם בזמן המלחמה, שתפקידה היה לאזן בין דרישות כוח האדם המתנגשות של הכלכלה האמריקאית למול הצבא.
רוזנברג מונתה לתפקיד מנהלת אזור מדינת ניו יורק בסוכנות החדשה וכיהנה בתפקיד זה במהלך כל תקופת המלחמה שלאחר מכן, עד 1945. במסגרת זו יצרה את "תוכנית באפלו", שהוחלה מעבר למדינת ניו יורק, על ארצות הברית כולה ופתרה בעיות רבות שהציקו לתעשייה הצבאית האמריקאית בזמן המלחמה.
בשל קרבתה הרבה כל כך לנשיא רוזוולט, עד פטירתו באפריל 1945 קבעו עיתוני התקופה כי רוזנברג הייתה האדם הקרוב ביותר אליו חוץ מהארי הופקינס.
בגין "תוכנית בפאלו" שלה קיבלה רוזנברג באוקטובר 1945 מידי הנשיא הארי טרומן את מדליית החירות (1945), שנוצרה אז, והייתה האדם הראשון שקיבל מדליה זו.
ב-9 בנובמבר 1950 הנשיא טרומן הודיע על מועמדותה של רוזנברג לתפקיד חדש שנוצר במיוחד עבורה, עוזרת שר ההגנה (משאבי אנוש).
תפקיד בדרג גבוה שכזה מצריך אישור סנאט ארצות הברית ושם התייצב כנגדה הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהחל, כחצי שנה קודם לכן במסע שלו לטיהור קומוניסטים מהממשל האמריקאי.
רוזנברג הואשמה באהדה לקומוניזם והעיתונות הניו יורקית שתמכה במינויה הואשמה שהיא נשלטת על ידי "הציונים".
למרות זאת, המינוי אושר בסנאט ב-15 בנובמבר.
מסע ההאשמות, שהיה לעיתים ממש אנטישמי ונמשך גם לאחר המינוי, נכשל.
רוזנברג כיהנה כעוזרת שר ההגנה תחת שני מזכירי הגנה, ג'ורג' מרשל עד 1951 ורוברט א.
לווט עד 20 בינואר 1953, סך הכל קצת יותר משנתיים, האישה הראשונה והיהודייה הראשונה בתפקיד גבוה שכזה.
היא התמקדה במרוצת השנתיים הללו בקידום האינטגרציה הגזעית בתוך הכוחות המזוינים וביטול ההפרדה הגזעית ששררה בהם באותה עת.
סיימה את הכהונה בדיוק ביום סיום כהונתם של טרומן, כנשיא ולווט כמזכיר ההגנה, כאשר הממשל הדמוקרטי הוחלף בממשלו הרפובליקני של הנשיא החדש אייזנהאואר.
לאחר סיום כהונתה בממשל עברה רוזנברג למגזר הפרטי ועסקה בייעוץ בנושאי כוח אדם שונים במסגרת חברת הייעוץ שהקימה עוד ב-1945. עם זאת, גם בתקופה זו מונתה ועסקה בנושאים ציבוריים רבים, כפי המזדמן.
בין השאר, ייעצה לנשיא החדש אייזנהאואר בנושאים פוליטיים וצבאיים שונים ונחשבה לידידה אישית קרובה שלו.
ב-1955 מינה אותה ראש עיריית ניו יורק החדש דאז רוברט פ.
וגנר הבן, לחברה במועצה העירונית המפקחת על בתי החולים.
מושל מדינת ניו יורק אברל הארימן מינה אותה לחברה במועצה המייעצת שלו לענייני עסקים.
ב-1959 מונתה עם שנים נוספים לתווך בין רשות התעבורה העירונית של ניו יורק לבין שני איגודי עובדים.
בשנות השישים כיהנה בגוף העליון לענייני חינוך בניו יורק, הפאנל העירוני לענייני מדיניות חינוך בניו יורק.
וגם הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון נעזרו בה.
במאי 1983, כשאנה רוזנברג נפטרה, מאמר ההספד עליה בניו יורק טיימס כינה אותה "אחת הנשים המשפיעות ביותר בענייני ציבור במדינה, במשך כרבע מאה".
אנה סופיה קלמן (בשוודית: Anna Sofia Kleman) (1862–1940) הייתה מנהלת ביטוח ופמיניסטית שוודית.
היא זכורה בזכות עבודתה כפעילה למען זכויות נשים ופציפיזם, במיוחד בתחום זכות בחירה לנשים.
היא השתתפה בוועידת זכויות הבחירה לנשים בסטוקהולם בשנת 1911 וייצגה את שוודיה בוועידת השלום הבינלאומית של נשים ב-1915 בהאג.
כאשר הוקמה עמותת Save the Children בשנת 1919, היא הייתה חברה במועצת המנהלים של השלוחה השוודית Rädda Barnen.
לימים היא הפכה ליושבת ראש הארגון.
אנה סופיה קלמן נולדה בשנת 1862 בקרלסקרונה, בתו של המפקד קרל קלמן (1820–1872) ויוהנה אוגוסטה גראהם (1825–1904).
אחותה הצעירה, אלן קלמן (1867–1943), הייתה גם היא פעילה בתנועת הנשים.
עד 1895 עבדה עבור חברת הביטוח Thule בסטוקהולם.
משנת 1903 הייתה פעילה ב"סטודנטים ועובדים" (Studenter och Arbetare), ובין השנים 1906 ל-1911 הייתה חברה בהנהלת האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים השוודית.
בשנת 1907 נבחרה לוועדה של ארגון הנשים Nya Idun.
היא תמכה בזכות ההצבעה לנשים והייתה משתתפת פעילה בוועידת זכויות הבחירה לנשים בסטוקהולם בשנת 1911. בנוסף, היא השתתפה בקונגרס השלום לנשים בהאג בשנת 1915 ובקונגרס ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות בציריך בשנת 1919.
קלמן כתבה מאמרים בזכות זכות הבחירה לנשים ופרסמה אותם בכתב העת Rösträtt för kvinnor ("זכות בחירה לנשים") משנת 1916.