tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ופלוגה רביעית, שהגיעה מבית הספר לשריון, בפיקוד עמוס כץ (מפקד מגמת מגח בקק"ש) הייתה תחת פיקוד גדוד 890. פלוגת שלום עין-גל הייתה הפלוגה היחידה בצה"ל עם תותחי 105 מ"מ ומנועי סולר.
הגדוד כלל 41 טנקי מגח M48A1 וטנקי מגח M48A3 (בעלי מנוע דיזל ותותח 105 מ"מ- החדישים במערך השריון באותה עת).
(כינוי בספר "חשופים בצריח": ת/01)
מפקד הסיירת החטיבתית היה מתן וילנאי ומפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית היה איציק מרדכי.
הכוח הארטילרי של החטיבה כלל גדוד מרגמות כבדות 120 מ"מ מתנייע מוקטן וגדוד מתנייע בינוני.
משימה: לכבוש את מערך הפתחה מדרום, עד מדרום לצומת רפיח.
חטיבת מילואים משוריינת 60, בפיקוד אל"ם מנחם (מֶן) אבירם (סמח"ט: סא"ל גדעון אלטשולר, קצין אג"ם: אברהם מדליה, קמב"ץ: טוביה הלר).
גדוד 19- טנקי AMX-13 בפיקוד זאב איתן, בין מפקדי הפלוגות אמנון מרטון (פלוגה ג').
(כינוי בספר "חשופים בצריח": מ)
גדוד 268- טנקי שרמן M51 בפיקוד טוביה רביב (סגן: חיים תמיר).
בין מפקדי הפלוגות אריה צדיק, טוביה לשם (פלוגה ו') ו, (חרמ"ש).
גדוד חרמ"ש 141 בפיקוד סא"ל דן נעמן.
משימה: עתודה בשלב הראשון, ולהתקדם לעבר אל עריש בדיונות שמדרום לפתחה.
גדוד הסיור האוגדתי-כח גרנית, בפיקוד אל"ם ישראל גרנית, שכלל 10 טנקי מגח, כח סיור בפיקוד רס"ן דן שומרון, פלוגת תול"רים, פלוגת שדה חה"ן וסוללה 120 מ"מ.
משימה: בשלב ההבקעה-לבודד את שדה המערכה כלפי דרום .
כוח מוצנח או הנחתה מהים
בתכנון המקורי חטיבת הצנחנים 55 בפיקוד מוטה גור תוכננה לצנוח באל-עריש כחלק מהבקעת האוגדה בציר הצפוני, והתאמנה על כך.
תוכנית נוספת הייתה מבוססת עלהנחתה מהים של כוחות החטיבה ליצירת איגוף למערך המוצבים המצריים במעבר הג'יראדי ושיח' זוויד-
תוכנית הנחיתה מהים ממזרח לאל עריש.
אולם עקב הצלחת האוגדה, בוטלו התוכניות כבר ב-5 ביוני, והחטיבה הופנתה החטיבה לחזית ירושלים.
מדרום לאוגדה פעלה אוגדת אריאל שרון (אוגדה 38) כ"מאמץ משני" פיקודי.
לקראת סיום ההבקעה בגזרה זו עברה אוגדתו של יפה (אוגדה 31) דרך אוגדת שרון לעומק השטח, וחברה לאוגדת טל באזור ג'בל ליבני, כמאמץ עומק פיקודי.
מצפון לאוגדה פעלה חטיבת החי"ר במילואים 11 בפיקוד יהודה רשף לכיבוש רצועת עזה.
החטיבה כללה שלושה גדודי חי"ר: גדוד 81, גדוד 128, וגדוד 54 (בפיקוד סא"ל צבי לבנון).
החטיבה תוגברה בגדוד 86 טנקי 13-AMX (מחטיבה 200) בפיקוד סא"ל יעקב הדר, ובגדוד 202 צנחנים בפיקוד סא"ל צבי בר.
משימה: כיבוש רצועת עזה וצפון סיני.
חטיבה 11 פרצה בגזרת עזה, ומולה עמדה הדיוויזיה ה-20 (הפלסטינית) של הצבא המצרי.
החטיבה לחמה בקרבות על מבואותיה המזרחיים של העיר עזה ובקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה (קרב עלי מונטר) במהלך ה-5 ביוני, והייתה שותפה לכיבוש העיר ביום שלמחרת.
גזרת האוגדה הייתה בצפון ומרכז סיני.
השטח מאופיין בדיונות חול המנתבות את התנועה על הצירים.
אזור ג'בל ליבני הוא אזור מישורי ועביר, והיה שטח מפתח לפריסה וקרבות שריון.
מרחב ג'בל ליבני –ביר חסנה, היה מרחב בו צפוי היה להתפתח קרב שריון בשריון גדול ומכריע לאחר ההבקעה, והוגדר כ"בור הפיקודי" ("שטח מפתח" במושגי התקופה).
בג'בל ליבני היה שדה תעופה קדמי משני של חיל האוויר המצרי, ששימש לפריסה בחרום והיו מצויים בו מטוסים מיושנים יחסית.
ערב המלחמה נפרס צבא מצריים בסיני, כאשר בקו החזית נפרסו דוויזיות החי"ר ובעומק השטח נפרסו דיוויזיות השריון והחי"ר כקו הגנה שני.
הכוחות המצריים מנו שבע דיוויזיות (מאה אלף חיילים), שתיים מהן משוריינות.
לרשותם עמדו 900–1000 טנקים ומאות קני ארטילריה.
ברצועת עזה נערכו חטיבות פלסטיניות.
דיוויזיית חי"ר 7: צפון סיני.
בגזרת ההבקעה ח'אן יונס- רפיח- ביר לחפן.
הדיוויזיה המצרית השנייה - דיוויזיית ח"יר של הצבא המצרי, בפיקוד מייג'ור ג'נרל סעיד נאגיב, מנתה יחד עם הכוחות שנספחו אליה כ-16 אלף איש נפרסה בגזרת אבו עגילה-קוסיימה.
ערב הקרב היו מצויים בגזרת אבו עגילה כ-8,000 חיילים מצריים.
כוח שאזלי: כוח שריון מצרי- נפרש בתחילה באזור אל עריש, אך הורד דרומה מזירת רפיח בתקופת ההמתנה, ונפרש באזור ואדי קוריה בין נח'ל וכונתילה.
זאת, בעקבות פעולות הטעייה והונאה של אוגדת ההונאה (אוגדה 49) חטיבה ממוכנת 8 בפיקוד אלברט מנדלר.
דיוויזיית חי"ר 3: ג'בל ליבני- נחל.
כוחות חי"ר וטנקים משהים: בציר החוף.
דיוויזיית חי"ר 6: על בסיס ציר קוסיימה-תמד- נחל.
דיוויזיית שריון 4: ביר גפגפה.
בגזרת רפיח נפרסה דיוויזיית חי"ר 7 של הצבא המצרי בפיקוד גנרל עבד אל עזיז סולימאן, מפקד בית הספר לחי"ר בצבא המצרי.
דיוויזיה 7 המצרית בהרכב של שתי חטיבות חי"ר פלסטיניות, 3 חטיבות חי"ר מצריות (בסך הכול 5 חטיבות חי"ר) וחטיבה ממוכנת.
כוחות הדיוויזיה, נערכו בפתחת רפיח בהתאם לנתוני הקרקע, לפי דוקטרינת ההגנה הסובייטית.
שתיים מחטיבותיה של הדיוויזיה נפרסו לכל רוחב הפתחה, לאורך כביש רפיח - ניצנה:
חטיבה ממוכנת 16 (מצפון לצומת רפיח), מרפיח ועד מדרום לצומת רפיח.
חטיבה מוקטנת חי"ר 11 (מדרום לצומת רפיח),
מאחוריהן, יתר כוחות הדיוויזיה נפרסו מערבה לפתחת רפיח לאורך ציר רפיח - אל-עריש.
על פי כללי ההגנה הסובייטית, נמצא מגנן הנ"ט הדיוויזיוני ובתווך ביניהם חטיבה ארטילרית.
מפקדת הדיוויזיה, התמקמה בשיח' זוויד.
הדיוויזיה הייתה מצוידת ב-82 טנקים, ב-112 קנים ארטילריים ובתותחי נ"ט רבים.
בחזית המתחמים המצריים היו פרוסים שדות מוקשים.
קרב הג'יראדי: פריצה דרך מערך הג'יראדי אל מבואות אל עריש
לחימה והשתלטות על מערך הג'יראדי
המשך לחימה וכיבוש מערך הג'יראדי
כיבוש אל עריש, שדה התעופה וביר לחפן
בציר הצפוני - תחילת ההתקרבות לעבר קנטרה
בציר המרכזי - התקדמות לכיוון ג'בל ליבני
בציר החוף - המשך התקדמות לעבר קנטרה
בציר המרכזי - כיבוש שדה התעופה אל-חמה (סיני), התקדמות, כיבוש ביר גפגפה והתארגנות;
ציר החוף - התקדמות עד 15 ק"מ מתעלת סואץ בגזרת קנטרה, ולבסוף כיבוש קנטרה
הציר המרכזי - שבירת התקפות נגד של יחידות שריון מצריות מדיוויזיה 4, וכיבוש טסה
חבירת אוגדת 84 עם שאר הכוחות באזור גשר פירדאן
ב-5 ביוני בשעה 08:16 נשמעה ברשת הקשר הפקודה "סדין אדום" וכוחות האוגדה יצאו ראשונים לקרב ההבקעה.
קרב ההבקעה העיקרי, קרב רפיח, החל בשעה 08:45 כאשר פרצה חטיבה 7 לרצועת עזה מול ח'אן יונס.
חטיבה 7 פרצה ראשונה על מנת שלאחר האיגוף דרך ח'אן יונס תתקוף יחד עם חטיבת הצנחנים את מתחם רפיח.
התקדמות בחאן-יונס: פריצת קו הגבול בוצעה מול חאן-יונס מול כוחות של החטיבה הפלסטינית 108. הפריצה בוצעה כשגדוד 79 מוביל, ואחריו גדוד 82. עקב ההסתבכות בעיר הופעל כוח סמח"ט כעתודה.
בעיר התרחש קרב קצר וקשה שגבה נפגעים רבים (בעיקר בקרב פלוגת הסיור).
כיבוש צומת רפיח: לאחר הקרב בחאן-יונס המשיכה החטיבה בדרכה מערבה לכיוון רפיח, ותקפה את חלקו הצפוני של המערך המצרי המבוצר בצומת רפיח (ממערב לגבול ישראל-מצרים).
כיבוש מערך שיח' זוויד: עד צהרי היום נפרץ מתחם צומת רפיח, וחטיבה 7 תקפה את מערך שיח' זוויד המצרי שממערב לצומת רפיח.
החטיבה נעה לעבר שיח' זוויד בשני ראשים: גדוד 79 (כ-30 טנקי מגח), נע לאורך מסילת הברזל ואילו גדוד 82 (44 טנקי שוט) כולל פלוגת חרמ"ש, נע על הכביש.
לפני כן, בשעה 11.00, בעקבות התרעה על כוח של 12 טנקים מצריים הנע לתקיפת כרם שלום, נשלח גדוד 9 (חרמ"ש) של חטיבה 7 להגנה לכביש כרם שלום - מבטחים.
ההתקפה המצרית לא מומשה, וגדוד 9 הפך לכוח אוגדתי ונע לעבר רפיח בשעה 14.30.
לאחר כיבוש מרחב הצומת עסק גדוד 9 בהשתלטות המרחב מצפון לצומת רפיח.
חטיבת הצנחנים, שנעה על גבי זחל"מים ותוגברה בגדוד הטנקים 46, תקפה את חלקו הדרומי של מתחם רפיח.
החטיבה הובלה בפריצה על ידי כוח גרנית, ובסמוך לחציית קו הגבול נפגע ונהרג מ"פ הטנקים בכוח זה, , שהיה ההרוג הראשון במלחמה.
חטיבת הצנחנים, בתנועתה אל היעד, נותקה מגדוד הטנקים והתקשתה בכיבוש יעדיה ללא סיוע השריון.
גדוד הטנקים הרחיק בתנועתו מערבה וניהל קרב באזור כפר-שאן בו השמיד 20 טנקי סטלין 3 (פלוגתו של עין גל) ופגע בארטילריה מצרית.
חטיבת הצנחנים, שהשתלטה בינתיים על מספר מוצבים, כותרה על ידי המצרים ונמצאה במצב קשה.
גדוד 50 וכן חפ"ק המח"ט נשארו באותה עת לכודים במרכז המתחם המצרי.
הטנקים של גדוד 46 שבו מזרחה ופרצו לפנות ערב את טבעת הכיתור של כוחות הצנחנים.
עם סיום ההבקעה ברפיח, חטיבת הצנחנים, עם כוח השריון שלה (פלוגת "עמוס" מגדוד 46), הוקצתה לפיקוד הדרום להשלמת כיבוש רצועת עזה ולהשתלטות מלאה על ח'אן יונס.
כוח סמח"ט פעל להשתלטות מלאה על חאן-יונס ועל רפיח.
במהלך התנועה לעזה דרך רפיח, נתקע טנק המ"פ בעיר, והחייל יוסי לפר נותר לבדו בטנק וניהל קרב יחיד בטנק עד לחילוצו.
על קרב זה הוענק לו עיטור הגבורה.
קרב הג'יראדי - חטיבה 7
חטיבה 7 נקראה להחזיר מזרחה כוח לשם סיוע ללחימת חטיבת הצנחנים באגף הדרומי של מתחם צומת רפיח, ובמקביל להמשיך לתקוף מערבה עם כוח אחר של החטיבה בפיקוד סגן מפקד החטיבה, לעבור את הג'יראדי ולהגיע לאל עריש.
כוח הסמח"ט, שכלל את גדוד 82, הפתיע את הכוח המצרי במעבר הג'יראדי, עבר בו מבלי להיתקל בהתנגדות וחשב אותו לנטוש.
לאחר שעבר כוח הסמח"ט תפסו הכוחות המצריים עמדות וחסמו את המעבר.
משהגיע גדוד 79 למעבר נתקל באש חזקה ורבים נפגעו, ביניהם מפקד הגדוד, אהוד אלעד, שנהרג.
יחד עם פלוגת הפאטונים של שלום עין-גל מגדוד 46 שהצטרפה לכוחות הצליח לבסוף גדוד 79 לעבור את הג'יראדי לקראת הערב ולתגבר את כוח הסמח"ט שחצה את המעבר מוקדם יותר.
למרות זאת, נותרו כוחות מצריים ששלטו על המעבר, וכוחות צה"ל שממערב למעבר, שגם כך נזקקו לדלק ותחמושת, נותרו מבודדים משיירת דרגי החטיבה.
בסיום היום הראשון של הלחימה נמצאו שני גדודי החטיבה בפאתי אל עריש כאשר המעבר אליהם חסום.
גדוד החרמ"ש של החטיבה (גדוד 9) הוטל לפתיחת וכיבוש המעבר.
הקרב לכיבוש מתחם הג'יראדי נמשך והסתיים רק בשעות אחר הצהרים של ה-6 ביוני.
כמו חטיבת הצנחנים יצאה חטיבה 60 משטחים בחולות חלוצה, והופנתה בצהרי ה-5 ביוני לציר שעבר בחולות מדרום לזירת הקרב, מתוך מטרה לתקוף את מעבר הג'יראדי.
החטיבה התקדמה 90 קילומטר בחולות עמוקים, אולם נתקלה בקשיי עבירות ולא באה לידי ביטוי בקרב הג'יראדי.
כוחות הפיקוד פעלו במשך יום המלחמה הראשון, ללא סיוע אווירי, למעט "פוגות" עם כוורות נ"ט.
לאורך כל הקרב, ובמיוחד בחלקו הראשון, סייע חיל האוויר הישראלי בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות על ידי טייסת פוגה מגיסטר בפיקוד אריה בן-אור
מטוסי התקיפה החדישים יותר היו עסוקים במבצע מוקד להשמדת חיילות האוויר של האויב.
לקראת סיום היום הראשון ללחימה נתגלו בעיות הספקה, ומרבית מהכלים היו בחוסר דלק ותחמושת.
שלב כיבוש קו הגנה שני
ההבקעה בביר לחפן (6 ביוני): לאחר שהבקיעה את המערך המצרי באזור רפיח, פנו היחידות העיקריות של האוגדה דרומה להבקעת קו ההגנה השני בביר לחפן.
חטיבה 7 הבקיעה את המערך בעזרת תנועה על הציר (גדוד 82, צנטוריונים) ואיגופים מקומיים על ידי גדוד המג"חים בעלי העבירות הטובה (גדוד 79) ובסיוע גדוד החרמ"ש מחטיבה 60 (גדוד 141) לטהור המתחם.
במקביל להבקעה, חטיבה 200 מאוגדת יפה בפיקוד ישכה שדמי (כינוי בספר "חשופים בצריח": ק), נעה בוואדי חרידין, הקשה למעבר והופיע באגף המתחם של ביר לחפן.
חטיבה זו בלמה את התקפת הנגד וניסיון התגבור של ביר לחפן מדרום על ידי חטיבות המצריות, חטיבת שריון 141 וחטיבת חי"ר, שנעו מג'בל ליבני צפונה.
לאחר ההבקעה שבוצעה ללא נפגעים לכוחות האוגדה, נפגשה חטיבה 7 עם כוחות האוגדה של אוגדת יפה.
כוחות שתי האוגדות חברו זה לזה באזור ג'בל ליבני.
ב-7 ביוני, תקף גדוד חרמ"ש 9 את העיר אל-עריש והשלים את כיבושה בסיוע כוחות של חטיבת חי"ר 99 שהגיעו מאוגדתו של שרון.
בעיר נשארו כוחות של חטיבת משמר הלאומי המצרית 28.
גדוד 9 תקף מדרום ופלוגת הסיור של חטיבה 99 תקפה מצפון בסיוע מרגמות.
בשעות אחר הצהרים נכנעה העיר.
בקרב נהרג גם סא"ל ממפקדת האוגדה שהיה על טנק הפיקוד.
ב-6 ביוני אחר הצהריים נתן המטכ"ל המצרי פקודת הנסיגה הכללית שהפכה את המלחמה לקרב התקדמות
צה"ל התקדם במהירות לעבר מעבר המיתלה על מנת לחסום את הכוחות המצריים הנסוגים.
לאחר הבקעת קו-ההגנה השני התפצלה האוגדה לציר הצפוני (אל עריש–קנטרה) ולציר המרכזי (ג'בל ליבני–אסמאעיליה).
תוך שלושה ימים נוספים, שכללו קרבות שריון עם יחידות מצריות, הגיעה לגדות תעלת סואץ.
חטיבה 60 כבשה את ביר לחפן וביר גפגפה.
האוגדה הייתה בהתארגנות באזור צומת ביר-גפגפה.
קרב הלילה של חניון האמכ"סים: ב-7 ביוני בשעה 15:00 קיבל גדוד 19 (חטיבה 60) לנוע על ציר ביר-גפגפה איסמעליה לכיוון התעלה בדיווח שהציר פתוח.
הגדוד כלל פלוגת טנקים מוגברת (פלוגה ג' שכללה 12 טנקים) כוח סיור והנדסה ומפקדת הגדוד.
במהלך חניון לילה מערבית לביר-גפגפה נתקל הגדוד, המצויד בטנקי AMX-13 בכוח מצרי גדול מדיוויזיית השריון 4 המצויד בטנקי T-55 העולים עליהם באיכותם.
גם מטווח קרוב הפגזים חודרי-שריון שירו טנקי הגדוד לא חדרו את שריון טנקי האויב.
לגדוד היו 21 הרוגים ועשרות פצועים בתוך פחות משעה, מרביתם לא בקרב שב"ש, אלא בזחל"ם החבלה שהתפוצץ כבר בתחילת הקרב).
טנקי האמכ"סים תמרנו ואיגפו את הטנקים המצרים, ומטווחים קצרים ירו פגזים שחדרו את שריונם מן הצד.
צוותי טנקים מצריים נוספים נבהלו מהפגיעות בטנקיהם - הגם שהן לא חדרו את שריונם - ונטשו את הטנקים.
הטנקים המצריים הנותרים נסוגו ותפסו עמדות במרחק של כקילומטר וחצי מהחניון והוסיפו לירות לכיוונו.
פלוגת השרמנים מגדוד 268 הגיעה אל חניון גדוד 19 עם שחר והחלה גם היא להעסיק באש את המצרים.
בהמשך הגיעו מטוסים של חיל האוויר והפציצו את הטנקים המצרים.
אלו נסוגו עד למרחק של חמישה קילומטרים מן החניון, ובכך תם למעשה הקרב.
אלוף טל הורה לשלוח לעזרת גדוד 19 גם פלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 82 של חטיבה 7. זו הגיעה אל הגדוד אחרי פלוגת השרמנים והחלה להתקדם על הכביש מערבה.
הפלוגה נתקלה בהמשך במארב של טנקים מצריים והשמידה עשרה מהם.
בקרב זה נהרגו מפקד הפלוגה רב-סרן שמאי קפלן וחייל נוסף.
לאחר הקרבות במרכז סיני נעו כוחות האוגדה לכיוון תעלת סואץ בשני צירים.
בציר הצפוני נע כוח גרנית.
הכוח הגיע עם שחר ה-8 ביוני 1967 למרחק של כ-20 ק"מ ממזרח לקנטרה.
המצרים הפעילו לבלימתו כוח משולב שהיה למעשה העתודה של מפקדת החזית.
ב-7 ביוני בשעה 11:30 חזרו כוחות הצנחנים מפעילות בעזה עם גדוד נח"ל מוצנח ופלוגת סיור וכוח השריון שלו (גדוד 46 עם 12 טנקים).
עם חזרת כוחות הצנחנים קיבל פיקוד על הכוח אל"ם רפאל איתן, מח"ט הצנחנים והחל בתקיפת המתחם שהקימו המצרים בחפזון במבואות קנטרה.
רפאל איתן נפצע קשה בראשו במבואות רומני שבצפון מערב סיני, וישראל גרנית קיבל פיקוד שוב על הכוח.
לאחר מכן נכבשה קנטרה בקרב שריון.
יחידות הסיור והתול"רים של הצנחנים המשיכו בתנופת ההסתערות, כבשו את צומת קנטרה-איסמעיליה והשמידו מערך ארטילרי מצרי.
לעת ערב תקפו טנקי ה"פטון" והצנחנים את קנטרה כש"כוח גרנית" מאבטח כלפי דרום.
בשעה 18:00 נכבשה קנטרה וכוחות צה"ל התייצבו לראשונה על "קו המים".
דן שומרון שפיקד על כוח סיור רכוב על ג'יפים במסגרת האוגדה, היה הצנחן הראשון שהגיע לתעלת סואץ.
לאחר הקרב קיבל אל"ם אהרן דוידי את הפיקוד על הצנחנים, ותוך זמן קצר הצטרפו לכוח חיילי חטיבת הצנחנים הנותרים.
בציר הדרומי לכיוון איסמעיליה, נע בלילה כוח סיור בפיקוד מפקד הסיירת החטיבתית של חטיבה 7, אורי אור.
הכוח כלל פלוגת טנקים (שישה במספר) בפיקוד שלום עין-גל וסוללת תותחים מתנייעים.
לפנות בוקר הגיע הכוח לתעלה.
חבירת שני הכוחות הייתה בגשר הפירדאן.
עד תום המלחמה ביצעה חטיבה 60 בלימת התקפות נגד ליליות של שריון מצרי, וייצבה קו מצפון לקנטרה.
האוגדה כבשה את פתחת רפיח בקרבות הבקעה קשים, ולאחר מכן פרצה לסיני והגיעה עד לתעלת סואץ.
בקרב ההבקעה התחוללו חמישה קרבות טנקים עיקריים בין טנקי ה"צנטוריון" וה"פטון" הישראליים לבין טנקי T-34, טנקי ה"סטלין" ותותחי הנ"ט המצריים.
לאחר המלחמה סיפר האלוף טל על רוח הלחימה בהבקעה:
פעולות האוגדה הביאו במידה רבה לתהילת חיל השריון הישראלי.
תמונת הניצחון הידועה מקרבות האוגדה הייתה של יוסי בן-חנן, קמב"ץ חטיבה 7, שהצטרף לפלס"ר 7, רוחץ במי תעלת סואץ ומניף רובה AK-47 (קלשניקוב) מעל לראשו.
התצלום הופיע בשער מגזין לייף מ-23 ביוני, וזכה לתפוצה עולמית.
הספר "חשופים בצריח" של שבתאי טבת, מתאר בלחימתה של אוגדת 84 בסיני, תוך התמקדות בפעולתה של חטיבה 7. הספר כולל את התפתחות השריון ומתאר גם את פעולות כוחות השריון ברמת הגולן במלחמה זו.
ניצחונה של אוגדה 84 בקרב רפיח והתקדמותה בחצי האי סיני, הונצחו בשירו של יורם טהר-לב (בביצוע אריק לביא), קרב רפיח.
בשנת 1968 הקליט אריק לביא את האלבום "אריק לביא שר לאוגדת הפלדה", שהוקדש לחיילי אוגדת האלוף ישראל טל, שלחמו במלחמת ששת הימים.
השירים הבולטים באלבום היו "קרב רפיח", "כיפק היי", "מי שחלם" ו"עלי קרב".
בשנת 1977 הוקמה "אנדרטת אוגדת הפלדה" המנציחה את שמות 164 חללי האוגדה במלחמה.
האנדרטה נחנכה ב-1977 בעיר ימית.
עם פינוי סיני נהרסה האנדרטה, ואנדרטה דומה לה הוקמה בחבל שלום, סמוך למושב יתד.
לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשמ"ג-1983 הנפיק השירות הבולאי את הבול "אנדרטה לחללי אוגדת הפלדה"
אנדרטה לחללי גדוד 46 שנפלו במלחמה הוקמה במושב עין הבשור.
לוחמים רבים עוטרו בציונים לשבח בפעולתם בקרב.
עיטור הגבורה (4)- דניאל ורדון (פלוגת הסיור של חטיבה 99- אל עריש), יוסף לפר (גדוד 46: חאן-יונס), בני ענבר (גדוד 46: רפיח), אורי וייסלר (פלס"ר 7: רפיח);
עיטור העוז (8)- אהוד אלעד (גדוד 79), שמאי קפלן (גדוד 82), אברהם מוניץ (גדוד 82), , חיים פניכל (פלס"ר 7), (צנחנים, כפר שאן), , יוסף טמיר (טאויל), יעקב מורגן (חיל האוויר);
מפח"ט 7: ברוך הראל (פינקו), יואל גונן.
גדוד 82: אהרון טל (סטולר), שמואל (פרידמן) דרור,
גדוד 79: אביגדור קהלני (רפיח), עמרם מצנע, אילן מעוז (קרב אל-ג'ירדי), שלום ניסים (קרב רפיח).
פלס"ר 7: עמוס אילון, , משה ישבי, , אורי זנד (אל עריש), משה פרי, אליהו (אלי) ריקוביץ, חיים לביא, שמואל בייליס, יהושע (פורמן) פרימור (קרב רפיח).
חטיבה 35: דן שומרון, דני רהב וולף, בנימין קידר (קלינמן) (קנטרה), שמעון דרור (קנטרה), נפתלי פישר.
, משה ששון, פסח שור, ניקולס מורפורנו, אריה לוצ'י (קרב אל-ג'ירדי), רם כהן, דב ים (קרב אל-ג'ירדי), אריה (ג'ו) גורל, רמי (ביטון) אורן, אריה יונגר (קנטרה), גד פרידן (קנטרה), יוסף פריינטה (רפיח ג'ירדי), (חובש- ח'אן יונס), סעדיה יונתי (ח'אן יונס), נתן עמי-מור (עמי סיסמן) (ח'אן יונס) ועוד;
אוגדה או דיוויזיה היא יחידה צבאית שכפופה לגיס (קורפוס בלעז), מורכבת משתיים עד חמש חטיבות או רגימנטים וכוללת בדרך כלל בין 13,000 ל-20,000 חיילים.
האוגדה היא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, וכוללת יחידות מסתערות ויחידות תומכות לחימה – סיוע אווירי, סיור, הנדסה קרבית, מודיעין צבאי, לוגיסטיקה ועוד.
אוגדת חיל רגלים היא אוגדה שהדרג הלוחם העיקרי בה מורכב מחיל רגלים.
סוג אוגדה זה הוא מהוותיקים בעולם.
אוגדת חיל רגלים כוללת כמה סוגי יחידות משנה כגון: אוגדות רגילות, אוגדות קלות, אוגדות נחתים ואוגדות צנחנים.
יחידות מהסוג הזה עדיין מקובלות בעולם.
חיילים באוגדות אלה חמושים בדרך כלל בנשק קל מסוגים שונים ובדרך כלל יש להם גם יחידות ארטילריה אורגניות או יחידות ארטילריה שמתווספות אליהן.
כיום מקובל לצייד יחידות אלה גם בנגמ"שים.
ההבדל בין אוגדה "קלה" לרגילה הוא במשקל הכולל של הציוד ורמת הניידות.
לרוב, חייל באוגדה קלה יהיה חמוש בציוד קל יותר (למשל יחידות סיוע יכילו תותחים בקוטר קטן יותר) ויהיו להם אמצעי תובלה רבים יותר.
יחידות צנחנים בסדר גודל של אוגדה הן נדירות יחסית וקיימות רק בצבאות גדולים.
לרוב מדובר ביחידות עלית מאומנות היטב.
לרוב חימושן קל יותר מזה של האוגדות הרגילות.
אוגדות נחתים קיימות כיום רק בצבא האמריקאי.
תפקידם דומה לזה של אוגדות הרגילות, אך הן גם מאומנות לצליחת סער של מכשולי מים או צליחה מתוך נחתות.
אוגדה שנועדה להילחם בהרים קשים למעבר.
יחידות אלה מאומנות לתנאים אלה וציודם מותאם לכך.
לדוגמה: התותחים של יחידות אלה יכולים להתפרק לחלקים קטנים יותר.
גם תובלה של היחידות אלה יכולה לכלול רכיבים שאין באוגדות רגילות כגון בהמות משא דוגמת פרדות שיכולות לעבור במקום שבו תתקע כל משאית.
אוגדה הבנויה על חיל רגלים ממוכן הייתה מקובלת במלחמת העולם השנייה.
יחידות אלה עשו שימוש נרחב באמצעי תובלה, בין היתר בנגמ"שים.
הסיבה ליצירתן הייתה, היעדר אמצעי תובלה המספיקים לכל הצבא והצורך להוסיף יחידות חיל רגלים שילחמו לצד יחידות השריון.
לרוב, יחידות אלה כללו גם טנקים (בדרך כלל במספר קטן בהרבה מהתקן של אוגדות שריון) ותותחים מתנייעים.
כיום יחידות אלה לא מקובלות וגם חיל רגלים רגיל משתמש בנגמ"שים.
אוגדות שריון הן החזקות ביותר.
לרוב כוללות כמה מאות טנקים ומשמשות כחוד החנית בהתקפה לשבירת קווי האויב.
אוגדות שריון כוללות גם אמצעי סיוע כגון ארטילריה וחיל רגלים.
הסיבה להכללת יחידות אלה באוגדות שריון, שיש להן לכאורה תותחים משל עצמם היא אופן הלחימה השונה.
תותחי טנקים יורים בדרך כלל בכינון ישיר ולא כל כך יעילים לירי תלול מסלול.
כמו כן, מקלעי הטנק אמנם יכולים להגן עליו במידה מסוימת מחיל רגלים עוין, אך בסביבה עתירת אמצעי נ"ט, המקלע לא יספיק ויש צורך בחיל רגלים שיגן על הטנק.
כמו כן, נהוג להוסיף ליחידות שריון יחידות הנדסה קרבית כסיוע בלחימה רגלית בשטח אורבני ופתוח, לחימה ממוכנת עם כלי רכב קרביים משוריניים, להגברת כושר הפריצה של השריון, התגברות על מכשולים ופינוי שדות מוקשים, והתעסקות בכל תחום החבלה וההנדסה הקרבית הצבאית.
אוגדות פרשים, בדומה לאוגדות הרגלים הן מהוותיקות ביותר בעולם.
כיום לא נותרו עוד יחידות כאלה בצבאות מתקדמים מבחינה טכנולוגית ואת מקומן תפסו יחידות ממוכנות ומשוריינות.
בעת קיומן הורכבו מכל סוגי הפרשים, מקלים עד כבדים וסיוע ארטילרי ניתן להן בארטילריה רכובה.
תפקידן היה לרוב, סיור ותקיפת אגפי האויב, רדיפה אחרי אויב מובס וכיוצא באלה.
בהמשך, עם התפתחות הנשק האוטומטי הפכו יחידות הפרשים לסוג של חיל רגלים רכוב על סוסים והלוחמים נלחמו פעמים רבות על רגליהם ולא על גבי סוסים.
אוגדה בצה"ל היא יחידה בדרג המבצעי שכפופה לפיקוד מרחבי או לגיס, ומורכבת משלוש עד חמש חטיבות.
ב־1954 הוחל בהקמת שלוש אוגדות בשלושת הפיקודים המרחביים: אוגדה 36 בפיקוד הצפון, אוגדה 38 בפיקוד המרכז ואוגדה 40 בפיקוד הדרום.
אוגדה 40 פורקה עם פירוק פיקוד הדרום בסוף 1954. מפקדת גיסות השריון נועדה לשמש במקביל כאוגדה 77. החטיבה נועדה להיוותר עוצבת היסוד, כאשר האוגדה תשמש כדרג המבצעי.
ב־1964 החלה הקמת אוגדה 31 בפיקוד הדרום.
אוגדות ראשונות בצה"ל היו יחידות ארעיות ורק ב-16 בדצמבר 1968 (כשנה וחצי לאחר מלחמת ששת הימים) הוחלט כי עוצבת היסוד הקבועה בצה"ל תהיה אוגדה ולא חטיבה, בד בבד עם החלטה על הקמת אוגדה קבועה להגנה במרחב סיני.
באוגדה ישראלית משוריינת בתקן מלא מעל ל-300 טנקים.
בצבאות אחרים אוגדה משוריינת יכולה לכלול גם כ-100 טנקים בלבד.
ב־1975 נקבע כי מפקד אוגדה יהיה תמיד קצין בשירות סדיר בדרגת תת-אלוף, כשקודם לכן שימשו בתפקיד גם קצינים בדרגת אלוף בסדיר ובמילואים.
בצבאות העולם מפקד אוגדה הוא קצין בדרגת מייג'ור גנרל.
אוגדה צבאית צה"לית מכילה חיל שריון, חיל רגלים, חיל הנדסה קרבית, חיל תותחנים ויחידות סיוע בתחום המודיעין, הלוגיסטיקה וסיוע אווירי.
אוגדה 36 (עוצבת געש) – אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון
אוגדה 98 (עוצבת האש) – אוגדה מוצנחת בפיקוד המרכז
אוגדה 162 (עוצבת הפלדה) – אוגדה משוריינת בפיקוד הדרום
אוגדה 38 (אוגדת ההכשרות) - אוגדת הכשרות בזרוע היבשה
אוגדה 146 (עוצבת המפץ) – אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון
אוגדה 99 (עוצבת הבזק) – אוגדת חי"ר בפיקוד המרכז
אוגדה 252 (עוצבת סיני) – אוגדה משוריינת בפיקוד הדרום
אוגדת יערה - אוגדת חי"ר קלה בתהליכי הקמה בפיקוד העורף
אוגמ"ר 210 (עוצבת הבשן) – אזור רמת הגולן והחרמון
אוגמ"ר 91 (עוצבת הגליל) – אזור גבול לבנון
אוגמ"ר 877 (עוצבת אזור יהודה ושומרון)
אוגמ"ר 143 (עוצבת שועלי האש) – אזור גבול רצועת עזה
אוגמ"ר 80 (עוצבת אדום) – אזור גבול מצרים
אוגמ"ר 96 (עוצבת גלעד) – אזור גבול ירדן
מפקד אוגדה או בקיצור מאו"ג הוא קצין בדרגת תת-אלוף (בצבאות אחרים בעולם קצין בדרגת מייג'ור גנרל) העומד בראש יחידה צבאית אשר כפופה לפיקוד או לגיס ומורכבת בדרך כלל משלוש חטיבות משוריינות (או שתיים משוריינות ואחת חי"ר), אגד ארטילרי, גדוד הנדסה ואגד תחזוקה.
תפקיד המאו"ג בצה"ל משתנה בהתאם לסוג האוגדה עליה הוא מופקד: אוגדה סדירה (לדוגמה אוגדה 36 "עוצבת געש" בפיקוד צפון), אוגדה מרחבית (לדוגמה אוגמ"ר איו"ש) ואוגדת מילואים (לדוגמה אוגדה 99 "עוצבת הבזק").
שפע המידע, קצב האירועים וכמות המבצעים שמפקד האוגדה נדרש להתייחס אליהם מטילים עליו אחריות כבדה, יותר מאשר על כל מפקד שדה אחר.
ברמה זו של פיקוד, ראוי שהמפקד יקיים עבודת מטה ונוהלי קרב מסודרים לשם מיצוי עוצמת האוגדה ביעילות וברציפות.
תחומים מסוימים מייחדים מפקד אוגדה לעומת מפקדי שדה בדרג נמוך יותר: ניהול קרבות רצוף לאורך זמן, הפעלת אגד ארטילרי ותיאום סיוע אווירי, ניהול קרב עכשווי ונוהל קרב להמשך לחימה במקביל, מוטת שליטה גדולה יותר ביחידות משנה, צורך ממשי להיעזר בקציני מטה ועוד.
בכישורים הנדרשים ממפקד אוגדה מודגשים היבטים שונים מאלה המודגשים בכישוריהם של מפקדים זוטרים יותר.
בדרגי הפיקוד של מפקד מחלקה ומפקד פלוגה הדגש הוא במקצועיות בהפעלת אמצעי הלחימה שברשותם.
ככל שהרמה עולה, הדגש מוסט לעבר כושר החשיבה.
מפקד אוגדה נדרש לכושר חשיבה שיהיה בד בבד הן רחב והן ממוקד.
נושאי התפקוד של מפקד האוגדה בקרב הם: הבנת הכוונה של הרמה הממונה ונכונות לפעול ברוחה; הבנת התרחיש בשדה הקרב; כושר קבלת החלטות ויכולת פיקוד ושליטה על כוחות רבים.
קצינים המיועדים לפיקוד על אוגדות נדרשים לעבור קורס מפקדי אוגדות – קורס פיקודי צה"לי, המועבר במסגרת זרוע היבשה ובאחריות פיקוד ההכשרות והאימונים.
הקורס חודש לאחר מלחמת לבנון השנייה כלקח מביקורת שנמתחה על רמת ההכשרה של מפקדי האוגדות והתפקוד שלהם בקרב.
מתקבלים אליו קצינים בדרגות תת-אלוף ואלוף-משנה, חלקם מפקדים בפועל על אוגדות, חלקם עתידים לפקד על אוגדה וחלקם אנשי חיל האוויר ואגף המודיעין.
בצה"ל קיימים שלושה סוגי עיטורים וארבעה סוגי צל"ש (ציון לשבח) אשר ניתנים לחיילים יחידים או ליחידות שלמות.
הענקת הציון לשבח נעשית לפי שיקולו האישי של מפקד בכיר, לרוב העומד בראש אגף, זרוע, פיקוד, חטיבה או אוגדה.
המפקד ממליץ לוועדה המוסמכת בנושא על החייל שלדעתו זכאי לצל"ש בשל הצטיינות יתרה בעת מילוי התפקיד, והוועדה תהיה אחראית על דחיית בקשתו או אישורה.
במקרים מסוימים, בהתאם לגבורה שהפגין החייל, תמליץ הוועדה על הענקת העיטור במקומו של הצל"ש ותעביר את המלצותיה לרמטכ"ל המכהן.
צל"ש מפקד האוגדה הוא השלישי בחשיבותו (לאחר צל"ש הרמטכ"ל וצל"ש אלוף).
הוא מוענק על פי המלצת מפקד האוגדה ומעוצב כפס ירוק כהה, שבמרכזו חרב מוצלבת עם ענף עץ זית.
נכון לפברואר 2015, קיבלו 183 חיילים את צל"ש מפקד האוגדה.
על ייחודיותו של צל"ש מפקד האוגדה ניתן ללמוד מדבריו של פרופ' אסא כשר: "האוגדה היא כוח צבאי שהרכבו וגודלו נותנים לו מידה רבה של עצמאות.
צל"ש המוענק על ידי מפקד האוגדה הוא צל"ש המוענק בשמה של מסגרת צבאית המפעילה עשרות אלפי חיילים.
בעלי צל"ש כזה נבחרים מקרב חיילים רבים וטובים.
המצטיינים הללו אמורים להיות יוצאי דופן".
כיום צבא בריטניה כולל שתי אוגדות סדירות וחמש אוגדות לאימון כוחות.
צבא ארצות הברית כולל 11 אוגדות סדירות, אוגדת מטה, 8 אוגדות במשמר הלאומי ו-9 אוגדות מילואים לאימון כוחות.
חיל הנחתים האמריקני כולל 3 אוגדות סדירות ואחת במילואים.
אֶוּגֶ'נִיוֹ קַאלוֹ (באיטלקית: Eugenio Calò; ) היה יהודי-איטלקי, גיבור איטליה על פעילותו כפרטיזן נגד הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
קאלו היה סגן מפקד חטיבת הפרטיזנים "פִּיוֹ בּורִי", אשר פעלה נגד הנאצים בהרי קאזֶנְטִינוֹ שבטוסקנה.
אֶוּגֶ'ניוֹ זכה להוקרה רשמית כגיבור איטליה ולמדליית זהב על גילוי אנושיות וגבורה עילאיים בפני האויב הגרמני.
הוא חס על חיי חיילים גרמנים ועקב כך נרצח באכזריות בידי הצבא הגרמני באירוע הידוע כטבח סן פולו.
אֶוּג'ניו קַאלו נולד בפיזה שבטוסקנה, בן למשפחה יהודית ותיקה באיטליה.
הוא גדל, התחתן והקים משפחה ובית בעיר אַרֶצוֹ.
היה לו בית מלאכה לייצור מכלים לתעשיית היין המקומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד את פרנסתו, את ביתו ולבסוף גם את אשתו קָרולִינָה ושלושת ילדיו אֶלֶנַה, רֶנְצוֹ ואַלברטוֹ, אשר נתפסו בידי הגרמנים.
דבר תפיסתם נודע לו והוא ניסה לארגן פעולה לשחררם מבית המעצר איל-מוראטה (Il Murate) בעיר פירנצה.
בחודש מאי 1944, כאשר היה קאלו בן 38, הועלו קרולינה אשתו ושלושת ילדיו על הרכבת ונשלחו במשלוח מספר 16 למחנה ההשמדה אושוויץ.
קרולינה, שהייתה בהריון מתקדם, ילדה את ילדם הרביעי ברכבת.
עם הגיעם למחנה המוות, נרצחו קרולינה וארבעת ילדיה בתאי הגזים.
חודשיים לאחר מכן, כאשר תפסו קאלו וחבריו הפרטיזנים כ-30 חיילים גרמנים, הוא הפעיל את כל כובד משקלו כמפקד וכאדם, ובניגוד גמור לרצון חבריו, מנע מהפרטיזנים מלהרוג את החיילים הגרמנים שנפלו בידיהם.
במקום זאת, התנדב להבריח את החיילים הגרמנים שנתפסו, אל מעבר לקו החזית ולהסגירם לבעלות הברית כשבויי מלחמה.
לכל אורך שנת 1944 ביצעו הגרמנים טבח אחר טבח באזרחים איטלקים חפים מפשע, על-מנת להרתיע את האוכלוסייה האזרחית מלשתף פעולה עם בעלות הברית המתקדמות מדרום, ועם ארגוני הפרטיזנים שחיבלו במאמץ המלחמתי הגרמני.
אֶוּג'ניוֹ קַאלו, וחבריו אנג'לו ריקאפיטו ולואיג'י ולנטיני יצאו עם קבוצה של שבויים גרמנים לעבר מפקדת בעלות הברית שהייתה בקורטונה, תוך ידיעה ברורה שתפיסתם האפשרית תעלה לתושבי הכפרים שבאזור בטבח אכזרי, ולהם במוות בעינויים קשים ביותר.
הקבוצה מצאה דרך ביערות קסנטינו אל מעבר לקווי הגרמנים, וב-2 ביולי 1944 הגיעה לקורטונה והסגירה את החיילים הגרמנים לידי הכוחות הבריטים.
על פי בקשת הגנרל קלארק, מפקד הארמייה החמישית של בעלות הברית, התנדבו קַאלו וריקאפיטו לחזור לצד הגרמני של החזית לשם העברת מסרים ותיאום-פעולה בין הפרטיזנים ובין בעלות הברית לקראת הכניסה אל העיר אַרֶצוֹ, שתוכננה ליום הארבעה עשר ביולי.
הם הצליחו לעבור שוב מבעד לקו החזית ולהגיע אל חבריהם הפרטיזנים שישבו בטחנת-הקמח (Molin de Falchi), שם הקימו הפרטיזנים מתקן מעצר ליתר החיילים הגרמנים ששבו.
חייל גרמני שהצליח לברוח, דיווח לצבא הגרמני ולמשתפי פעולה פאשיסטים על קיום מחנה המעצר.
ב-14 ביולי, לאחר שהגיעו קַאלו וריקאפיטו אל חבריהם, החלה מתקפה של הגרמנים והתנהל קרב קשה בו נפלו כ-40 פרטיזנים.
הפרטיזנים שנשארו בחיים הובלו אל הכפר סן-פולו לשם חקירה וביצוע פעולת עונשין.
הפקודות בצבא הגרמני, הנחו לחרוג מכללי אמנת ז'נבה, ואסרו כל היסוס או גילוי רחמים כלפי האוכלוסייה האזרחית.
ההנחיות הבטיחו הגנה מוחלטת של הפיקוד העליון בפני כל אישום של גילויי אכזריות ושל חריגה מכללי המלחמה המקובלים.
הפקודות הורו במפורש על עינויים ורצח של לוחמים ואזרחים חפים מפשע כאחד, עשרה אזרחים על כל חייל גרמני שנהרג.
בהתאם לפקודות, נאספו כל הגברים שבכפר (מלבד הכומר).
הגרמנים ריכזו את הפרטיזנים השבויים בווילה מנצ'יני, ששימשה כמפקדה, וחקרו אותם בעינויים ותוך התעללות קשה ביותר.
עדות של תושבת הכפר מספרת על צעקות, מכות ויריות שנשמעו למרחוק, עד כדי כך שהכומר בא על מנת לחקור.
עדויות נוספות מתארות את פרטי ההתעללות שהייתה סאדיסטית ביותר.
קאלו וריקאפיטו עמדו בעינויים מבלי לחשוף את המידע שהיה בידיהם.
מקץ כחצי יום, הובלו הפרטיזנים השבויים, פצועים ועל סף מוות, ביחד עם תושבי הכפר שנתפסו, לשדה שליד וילה ג'יליוזי הסמוכה (שהופקעה למגורי החיילים הגרמנים).
השבויים אולצו לחפור שלושה בורות, ותושבי הכפר נורו והושלכו לבור.
הפרטיזנים הושלכו לבור עם הגופות בעודם בחיים, וכוסו בעפר כאשר ראשם בולט אל מחוץ לאדמה.
לבסוף פוצץ חומר נפץ שנטמן בבור ביחד עם האנשים.
הגרמנים לא אפשרו לכומר ולתושבי הכפר להביא את גופות החללים לקבורה מסודרת.
רק כעבור ארבעה ימים, כאשר נכנסו הכוחות הבריטים לכפר, יכלו תושבי הכפר לדאוג למתיהם.
הם הוציאו ואספו גופות וחלקי גופות, זיהו את החללים, והביאום לקבורה.
גופתו של קאלו זוהתה על ידי ג'יג'י ולנטיני על פי הכותפות שנתן לו, והובאה לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר פירנצה שם נטמנה בצמוד לקבר הוריו.
שמו של אוג'ניו, כמו גם שם אשתו קָרולִינָה ושלושת ילדיו אֶלֶנַה, רֶנְצו ואַלברטו, מונצחים על לוח הזיכרון בחזית בית הכנסת הגדול של פירנצה.
בשנת 1947 הוענקה לקאלו מדליית-זהב והתואר גיבור איטליה על פעולותיו כנגד הנאצים.
מדי שנה, ב-14 ביולי נערך טקס רשמי לציון טבח סן-פולו ליד לוח הזיכרון שהוצב במקום בצמוד לוילה ג'יליוזי.
ביום השנה לשחרור העיר ארצו, ה-16 ביולי 1944, נערכים טקסים לזכר הנופלים ולזכר ההתנגדות לכיבוש הנאצי.
רשויות הדת, העיר, הצבא והמחוז, מקיימות טקסים רשמיים ומנציחות את זיכרון האירועים והנופלים.
בערים אַרֶצוֹ ופירנצה יש רחובות על-שם פרטיזנים רבים וגם על-שם אוג'ניו קאלו.
בעיירה קוארטה הצמודה לארצו נקרא בית ספר יסודי ע"ש אוג'ניו קאלו.
בפתח בית הספר פסל לזכר אוג'ניו והנופלים בהתנגדות לגרמנים.
במאי 2016 נקראה הכיכר בעיירה קאשה-די-רג'לו על שם קרולינה לומברוזו קאלו, ונקבע בה לוח זיכרון הנושא את שמה ואת שמות שלושת ילדיה שנתפסו ונשלחו לאושוויץ.
אוֹג הַבֻּרְסְקָאִים (שם מדעי: Rhus coriaria) הוא שיח נשיר בגובה מטר עד 5 מטרים.
מין זה הוא יחיד בסוגו בישראל ומשויך לסוג אוג שמונה 52 מינים ונמנה עם משפחת האלתיים.
הוא צומח כבודד או בקבוצות קטנות במקומות שונים בחבל הים-תיכוני ההררי של ישראל.
בכמה תחומי גידולו הוא, כפי הנראה, פליט תרבות.
אוג הבורסקאים נפוץ בכל אגן הים התיכון וחודר גם לאזור בעל אופי ערבתי-יבשתי המשתרע מטורקיה ודרום רוסיה במערב, דרך איראן וצפון הודו עד מונגוליה במזרח.
מין גדל בחורש של הרי הצפון והכרמל וכן בהרי יהודה ושומרון.
מחוזות גידולו: גולן, חרמון, גליל, עמק ירדן עליון, כרמל, הרי שומרון, הרי יהודה, שרון, שפלה.
עץ או שיח נשיר לא דוקרני וחסר שרף.
העלים מסורגים, מורכבים-מנוצים אי-זוגיים (עלעל בקצה העלה), בכל עלה 5 עד 7 זוגות עלעלים שעירים, מחודדים בקודקודם ומשוננים.
הפרחים קטנים חד-מיניים, בצבע ירוק-צהוב, מרוכזים בתפרחות גדולות מסוג אשכול.
הפרחים בעלי 5 עלי גביע -5 עלי כותרת.
לפרחי הכר 5 אבקנים, ולפרחי הנקבה 3 עמודי שחלה.
הפירות קטנים עגלגלים ושעירים, גודלם עד חצי סנטימטר וצבעם אדום.
הם מבשילים מסוף אוגוסט ועד תחילת דצמבר, בסוף הקיץ ועד תחילת הסתיו.
הפרי הבשל שעיר ודביק, טעמו חמוץ ומשמש כתבלין רב-שימושי (מוכר כסומאק).
הוא מתפשט על ידי שלוחות ויוצר קבוצות סבוכות.
הפריחה מתחילת מרץ ועד סוף יוני.
בחודש אוקטובר העלים מצהיבים ונושרים, העלווה מתחדשת עם הפריחה.
אוג הבורסקאים מוכר יותר בשמו "סומאק".
שם זה, מקורו כנראה בסורית, וממנה התגלגל לשפות האנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית ועוד.
"סֻמאק" משמעו אדום על שום צבעו זה של הפרי הבשל.
טעמו של השם 'אוג' בעברית אינו ברור, ותמוה ביותר שהוא מופיע בתלמוד רק בשם זה, שכן נקרא בארמית גם אוגא.
פרשני ימי הביניים מזהים את האוג של חז"ל עם ה"סמאק", השם שהשתמר לצמח זה בשפות השונות עד היום, ולפיכך זיהויו בימינו ודאי.
רוב המקורות המתייחסים לשימושיו התעשייתיים של האוג בעבר, מבליטים בראש ובראשונה את תפקידו בתעשיית העורות.
דבר זה הוא שהעניק לצמח את כינויו 'הבורסקאים'.
צמח זה מוזכר בין הפירות שחייבים במעשר (מעשרות א', פאה ה') ובפאה (פאה א' ה'), אך אינם חייבים בדמאי (דמאי א',א') במסכת כלים פרק כו' משנה ג': "כף לוקטי קוצים, טהורה; והזון והבוכרייר, טמאין.
וכל בית הצביעות, טהורות–חוץ משל קייצים, מפני שמקבלת את האוג; נקרעה–אם אינה מקבלת את רוב האוג, טהורה"
מהמקורות התלמודיים עולה ששימושו העממי של האוג היה בעיקר למאכל, כפי שהדבר בימינו.
מפירות האוג האדומים מכינים תבלין סומאק חמוץ, המופק מכסות השערות שעל גבי הפירות הבשלים וכן מקליפות הגרעינים.
האבקה משמשת לתיבול סלטים, מיני תבשיל ומאפה.
היא גם מוסיפה חמיצות וצבע אדום לתבשיל.
כמו כן, התבלין הוא אחד המרכיבים בתערובת התבלינים הקרויה זעתר.
את הפירות השלמים ניתן להשרות במים לקבלת משקה חמצמץ.
האוג על חלקיו השונים שימש בעבר להפקת צבע או כחומר מייצב.
שורשי האוג מכילים חומר שצבעו כתום.
בספרות יש עדות לכך שגם מהפירות ניתן להפיק חומרי צבע.
מקליפת העץ, מהפירות ובעיקר מהעלים מופק הצבע הצהוב.
בהתחשב בתכונות החומציות של פירות האוג ותוצריהם, בהחלט ייתכן גם שחומץ המופק מהם שימש כחומר בסיסי מייצב בצביעה.
הפקת צבע משורשי הצמח הייתה כנראה מוגבלת, שכן הכנת כמות מסחרית דורשת עקירת עצים רבים.
זהו שימוש מרכזי של האוג, ומופיע במקורות רבים.
חומרי הטאנין שבצמח והשימוש בהם לעיבוד עורות ("בורסקאות" בארמית) הם שהקנו לצמח את שמו.
שלב חשוב ביותר בעיבוד העורות, לאחר ניקויים והסרת השיער, היה הבירוס, שבמהלכו נטבלים העורות בחומרים שונים למניעת ריקבון והקניית גמישות ועמידות לאורך זמן.
בעת העתיקה היה הבירוס מבוסס בעיקרו על הטנין שהופק מחלקי צמחים.
יתרונו של האוג על פני צמחים אחרים הוא באיכותו ובריכוזו הגבוה של הטנין המצוי בו.
בורסקאים מקצועיים השתמשו בדרך כלל רק באבקת אוג.
בכתבי גניזת קהיר מוזכר שהאוג היווה מרכיב חשוב בתעשיית העור במאות ה-11 וה-12, וכי נסחר לאורך חופי לבנון, ארץ ישראל ומצרים.
במאה ה-18 קיימות עדויות כי באירופה השתמשו רק באוג לבירוס.
עדויות מארץ ישראל עצמה מעידות על שימוש באוג כמרכיב חשוב בתעשיית העורות עד ראשית המאה ה-20, עם הופעת תחליפי הבירוס הכימיים.
ברפואה האשורית והבבלית שימש הפרי לריפוי גירודים בראש, נפיחויות, חבלות ולהשקטת כאבי רגליים.
הזרעים שימשו תרופה למחלות פנימיות.
ברפואה הקלאסית שימש הפרי לטיפול בדיזנטריה ובכאבי אוזניים, והעלים שימשו לריפוי דלקות, חבורות ופצעים ולהקלת כאבי חניכיים.
בימי הביניים נעשו בצמח שימושים רפואיים דומים, אך הוא שימש גם להפלת עוברים, לשיפור הראייה, לריפוי טחורים, והיווה מרכיב במשחות עיניים.
ברפואה המסורתית בימינו משמשים הפירות לעידוד הזעה, להפסקת שלשול ולהורדת רמת הכולסטרול בדם.
שימוש נוסף בצמח היה באבקת הפרי, ששימשה למניעת הרטבות לילה והפרעות במתן שתן.
כמו כן, ברפואה העממית המערבית הצמח משמש גם לטיפול בדלקות חניכיים וכן לדלקות כבד.
אוגאנסון (Oganesson; ידוע גם בשם eka-radon או אוּנוּנְאוֹקְטְיוּם) הוא יסוד מלאכותי שסמלו הכימי Og ומספרו האטומי 118. זהו היסוד הכבד ביותר הידוע לאדם.
שמו הזמני היה אונונאוקטיום, וסמלו הכימי הזמני היה Uuo.
היסוד ה-15 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-26 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
בנובמבר 2016 הכריז ה-IUPAC כי שמו יהיה אוגאנסון (Oganesson) וסימונו Og.
ב-7 ביוני 1999 טענו מדענים מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי כי יצרו את יסודות 116 ו-118. המדענים טענו כי יצרו את האיזוטופ 297Og ונייטרון חופשי על ידי הפצצת יוני 86Kr ב-208Pb במאיץ חלקיקים.
מההפצצה נוצרו 3 אטומי אונונאוקטיום לאחר 11 ימי ניסויים.
בנוסף לכך טענו המדענים כי ניתן ליצור 294Og על ידי הפצצת 249Cf ב-48Ca תוך פליטת 3 נייטרונים חופשיים.
המדענים ניסו לשחזר את הניסוי כדי לאמת את התגלית.
גם מעבדות שונות ניסו לשחזר זאת אך ללא הצלחה, ולא נמצאה כל עדות ליסוד אוגאנסון.
ביוני 2002 הכריז מנהל מעבדת לורנס ברקלי כי התביעה לגילוים של יסודות 116 ו-118 התבססה על מידע מזויף או שגוי על ידי מנהל הדוחות ויקטור נינוב.
ב-10 באוקטובר 2006 חזרו המדענים על הניסוי במטרה לאמת את התגלית שלטענתם נכונה, ולבסוף פרסמה קבוצת מדענים מן המכון המאוחד למחקר גרעיני בעיר דובנה שברוסיה, יחד עם מדענים מהמעבדה הלאומית לורנס ליברמור באוניברסיטת קליפורניה, שהם יצרו בהצלחה את היסוד 294Og ו-3 נייטרונים חופשיים.
היסוד נוצר על ידי הפצצת 249Cf ביוני 48Ca במאיץ חלקיקים מעגלי מסוג ציקלוטרון.
המטרה העשויה מקליפורניום הופצצה בכ-16×1018 יוני סידן במשך 1,080 שעות ולבסוף נוצרו 3 אטומי אוגאנסון.
היסוד לא נצפה ישירות, אלא על ידי זיהוי שני תוצרים של הדעיכה שלו - 290Lv ו- 291Lv.
לאיזוטופ 294 נצפה זמן דעיכה של 0.89 מילישניות.
בסוף שנת 2015 הכיר האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית ביסוד זה כיסוד חדש.
קבוצת המדענים האמריקאים שעבדה במעבדה הלאומית לורנס ברקלי התכוונה לקרוא ליסוד 118 "גיורסיום" (Ghiorsium) על שם המדען אלברט גיורסו.
השם הזמני שניתן ליסוד היה אונונאוקטיום, עם הסימון Uuo.
השם הזמני, כמו בשמות זמניים של יסודות על כבדים אחרים, נבע מהמספר האטומי שלו.
ביוני 2016, הכריז ה-IUPAC כי השם הוא אוגאנסון (Oganesson) והסימון Og.
השם ניתן כדי להוקיר את פרופסור יורי אוגאנסיאן, על תרומתו הנכבדת לגילוי היסודות הכבדים ביותר.
בנוסף, הצוותים במכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה ברוסיה והצוותים במעבדת המחקר הלאומית באוק רידג', טנסי, כובדו בשמות היסודות מוסקוביום וטנסין.
לאחר תקופת המתנה של חצי שנה, ב-28 בנובמבר 2016, אושר השם רשמית.
אוגאנסון משוער כגז האציל הראשון שנוצר בצורה מלאכותית.
אוגאנסון צפוי להיות גז המגיב בצורה טובה יותר מקסנון ורדון.
כנראה יתרכב בצורה טובה יותר ויציבה לתרכובות חמצן (OgO3) כלור ופלואור.
במקרה שאוגאנסון מצוי בטבע, קיומו הוא במחצבי מינרלים חמצניים כתרכובת בצורה מוצקה ולא כגז.
אוֹג קוֹצָנִי (שם מדעי: Rhus tripartita) הוא שיח קוצני, מין בסוג אוג, ממשפחת האלתיים.
גובהו של האוג הקוצני 0.5-3 מטרים.
השיח מורכב מענפים מארכים רבים המתפצלים מחלקו התחתון, והמצמיחים ענפי משנה, שעליהם סעיפים קצרים נושאי קוצים.
העלים מנוצים, בעלי שלושה עלעלים.
מערכת השורשים מפותחת, ומעמיקה חדור לקרקע.
הפרחים ירקרקים וקטנים, צומחים בתפרחות על ענפים קצרים שבבסיסיהם שושנות עלים.
ההאבקה נעשית על ידי הרוח ועל ידי חרקים.
הפרי הוא בית גלעין כדורי, פחוס מעט.
צבעו אדום בזמן ההבשלה, קוטרו כחצי ס"מ.
לאחר ההבשלה נושרים הפירות ונובטים במקום נפילתם.
משרעת התפוצה של האוג הקוצני היא מערב אירנו-טורנית, בייחוד הוא נפוץ בארצות מערב צפון אפריקה.
בארץ ישראל נפוץ הצמח באזורי הספר במדבר השומרון, מדבר יהודה והנגב.
ריכוז גדול נוסף מצוי בארץ בחבל הים-תיכוני, בצפון מערב השומרון.
האוג הקוצני צומח בעיקר בין סלעים, טרשים ומצוקים; שורשיו המפותחים חודרים היטב בין הסלעים - שם משופר יחסית משק המים.
מחזור חייו ומקצב פעילותו של האוג הקוצני ייחודי ושונה משאר השיחים והעצים באזור תפוצתו.
הצמח ירוק רוב השנה, ועליו נושרים בשלכת קיץ קצרה ביולי-אוגוסט.
הליבלוב מתחיל כבר בספטמבר, ונמשך עד אפריל.
הפריחה, המתחילה מעט אחרי הליבלוב, בספטמבר, מסתיימת בדצמבר, הפירות מבשילים בין ינואר למאי.
סבורים כי מחזור חייו השונה של האוג הקוצני מעיד כי הוא שריד מתקופות בהן היה האקלים בארץ ישראל לח יותר.
לגבי האוכלוסיות של האוג הקוצני אשר בחבל הים תיכוני, סבורים כי הן צומחות שם בשל פעילות האדם - כריתה, שרפה ורעייה.
האוג הקוצני משמש כמו גם בן סוגו אוג הבורסקאים להפקת חומרים לעיבוד עורות, לצבע ולרפואה.
בישראל, האוג הקוצני הוא ערך טבע המוגן על פי חוק.
אוֹג (שם מדעי: .Rhus L, סומק) הוא סוג של צמח במשפחת האלתיים, ובו כ-54 מינים הנפוצים בכל העולם ובעיקר במזרח אסיה, אמריקה הצפונית, דרום אירופה, אפריקה, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט.
בצמחיית ארץ ישראל אוג הבורסקאים הוא מין יחיד בסוגו בישראל.
שני המינים האחרים המצוינים מטה שויכו בעבר לסוג אוג אבל כיום הם משויכים לסוג סירסיה:
אוג הבורסקאים (Rhus coriaria) - נפוץ בחורש ים תיכוני
אוג קוצני (Rhus tripartita) - שיח לא מצוי במדבר יהודה וברצועת ספר המדבר, והוא משויך לסוג אחר ושמו המדעי (Searsia tripartita (Ucria) Moffett).
אוג מחומש (Rhus pentaphylla) - שיח נדיר מאוד, הגדל באזור רסס מי הים במישור החוף הצפוני (חוף הגליל), והוא משויך לסוג אחר ושמו המדעי (Searsia pentaphylla (Jacq.) F.A.Barkley).
מינים נוספים אוקלמו בישראל כצמחי נוי:
העץ מוזכר במשנה במסכת פאה פרק א' משנה ה' בפירוט האילנות שהיו נפוצים בתקופתם בארץ ישראל וחייבים הם בפאת השדה.
אוגד (בלעז: קוֹפּוּלה) הוא מעמד תחבירי של מילה המסמנת את היחס (או הקשר) בין נושא המשפט לנשואו.
במרבית שפות העולם, כאשר נשוא המשפט הוא פועל אין צורך להשתמש באוגד, שכן הפועל מובן בהכרח כנשוא המשפט.
כפועל יוצא מכך, האוגד מופיע לרוב במשפטים שמניים או משפטים שנשואם אינו פועלי.
בשפות שאינן מאפשרות משפט ללא פועל, ניתן לראות בפועל ההוויה אוגד.
יש לשים לב לכך שהאוגד איננו חלק דיבר, שכן מילים השייכות לחלקי דיבר שונים עשויות לשמש כאוגד.
כך לדוגמה, בעברית, הן הפועל "היה" והן כינוי הגוף עשויים לשמש כאוגדים .
על אף שתפקידו העיקרי של האוגד הוא לסמן את היחס הנשואי במשפט, לעיתים קרובות הוא עשוי לסמן קטגוריות תחביריות נוספות כגון זמן, אספקט או קוטביות (פולאריות, חיוב המשפט או שלילתו).
האוגד בעברית ניתן להמרה באוגד אחר או להשמטה.
בעברית נהוג לנתח מספר מקרים כאוגדים:
הפועל היה על נטיותיו השונות, המשמש כאוגד במשפטים שמניים שזמנם אינו הווה.
בדקדוק המסורתי אף פועלי התהוות כגון הפך או נהיה נתפסים כאוגדים, הגם שפעלים אלו מוסיפים משמעות נוספת מעבר לסימון היחס הנשואי, ולכן ניתן לראות בהם נשואים בפני עצמם.
המילה אין על הטיותיה השונות, משמשת כאוגד שלילי השוללת שם תואר.
יש להבחין בין השימוש האוגדי של אין (כגון ) לבין השימוש הישי שלה השולל קיום ().
במקרה האחרון נהוג לנתח את המילה אין כנשוא המשפט, כלומר כאשר ניתן להמיר את המילה "אין" במילה "יש" המילה "אין" תנותח כנשוא, וכאשר ניתן להמיר את המילה "אין" במילה "לא" המילה "אין" תנותח כאוגד.
כינויי הגוף השלישי על נטיותיהם, כגון .
בלשנים אחדים, כגדעון גולדנברג, מבכרים לראות במשפט כגון זה משפט ייחוד אשר בו הוא הוא נושא משפט הייחוד (ודני הוא חלק הייחוד).
כינויי הרמז זה וזו, כגון במשפט .
(ראה: עאדל מחול, לשון אחר)
בלשון התקנית, על האוגד להתאים במין ובמספר לנושא.
לפיכך יש לומר (הדם הוא הנושא במשפט זה), ולא , אך בלשון הדבורה לעיתים מתאים האוגד לנשוא ולעיתים אינו מתאים לא לנשוא ולא לנושא (כמו בדוגמה ).
שפות רבות אינן מאפשרות משפטים חסרי-פועל (או לחלופין, מאפשרות משפטים אלה במספר מקרים מצומצם).
במקרים אלה משמש פועל זה כאוגד.
לרוב, פועל זה הוא פועל ההוויה.
כך לדוגמה, הפועל be באנגלית משמש כאוגד במשפט כגון John is my friend שכן נשוא המשפט הוא הצירוף השמני my friend.
נשים לב, כי פועל ההוויה עשוי לשמש כנשוא בפני עצמו, כגון באמירתו הידועה של דקארט Cogito, ergo sum אשר בה פועל ההוויה הלטיני sum משמש כנשוא במשמעות "אני קיים".
במסורת הדקדוקית הערבית נקרא השימוש האוגדי בפועל ההוויה كان ناقصة (פועל הוויה חסר), ואילו השימוש הנשואי – كان تامة (פועל הוויה מלא), בהתייחס לתוכן הסמנטי של פועל ההוויה.
במספר שפות לטיניות, כגון ספרדית, איטלקית ופורטוגזית, קיימים שני פועלי הוויה שונים המשמשים כאוגד.
הם מובחנים ביניהם בכך שהראשון בא לפני נשוא המציין מצב קבוע (כגון תכונת אופי), ואילו השני בא לפני נשוא המציין מצב זמני (כגון חולי, מצב רוח חולף) או מקום הימצאות.
בספרדית ובפורטוגזית הפעלים הם: ser ו-estar, ובאיטלקית essere ו-stare.
במסורות בלשניות מסוימות זכו משפטים שמניים ללא אוגד להתייחסות מיוחדת.
בפרט בבלשנות הגנרטיבית, כל משפט חייב להכיל צירוף פועלי.
אי לכך, בשפות אשר בהן מתקיימים משפטים שמנים ללא אוגד (כגון בעברית, לדוגמה המשפט המלך ערום), נטען שיש אוגד-אפס (Zero copula), כלומר אוגד שאינו ממומש מבחינה פונולוגית.
בעוד שגישה זו ניתנת להגנה בשפה כגון עברית, שבה מופיע לעיתים אוגד, היא בעייתית בשפות אשר לא מופיע בהן לעולם אוגד, כגון אינדונזית.
אוג'מאה (בסוואהילי: Ujamaa; באופן מילולי: "משפחה מורחבת" או "משפחתיות") היא מודל כלכלי-חברתי שהנהיג נשיאה הראשון של טנזניה, ג'וליוס נייררה בתקופת שלטונו במדינה.
ב-1967, שלוש שנים לאחר עצמאות טנזניה, הכריז נייררה בהצהרת ארושה, על המודל החדש, שבוסס על עקרונות הסוציאליזם האפריקאי.
אליבא דנייררה, משפחה אפריקאית מורחבת, פירושה שכל אדם עומד לשירותה של הקהילה, ושיתוף פעולה ופיתוח קולקטיבי הם ההצדקה לקיומו של הפרט.
נייררה גרס שחלוקת העושר צריכה להיות אופקית ולא אנכית, ולשם כך יש לאסור על צבירת הון פרטי.
לשם יישום המודל בטנזניה, קבע נייררה מספר עקרונות:
כדי להגביר את יציבותה ואחדותה של המערכת הפוליטית יש להתבסס על פוליטיקה חד מפלגתית.
מפלגתו, צָ'אמָה צָ'ה מָאפִּינְדוּזִי, הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר עד 1992.
כדי ליצור שוויון בחברה, ולא לתת יתרון לבעלי הון, יש להלאים כמה מהענפים הכלכליים במדינה.
כדי לאפשר ניהול קולקטיבי יעיל של הכפרים, יש להעתיק חלק מהם ממקומם.
בין 1973 ל-1978, 85% מהאוכלוסייה הכפרית של טנזניה הועברה ממקומה, ללמעלה מ-7,000 כפרים מתוכננים, במטרה לאלץ את תושביהם לעבור לחקלאות מודרנית יותר, ולאפשר להם גישה לשירותי רווחה שונים.
משמעות העצמאות היא ניתוקה של טנזניה מהתלות הכלכלית והתרבותית במדינות אירופה, ולפיכך על הטנזנים ללמוד ולעשות הכל בעצמם.
הבסיס ליישום העקרונות האחרים הוא בחינוך חובה חינם.
המודל נכשל, המדינה נקלעה לחובות כבדים, וב-1976 הייתה טנזניה, בעבר יצואנית התוצרת החקלאית הגדולה באפריקה, ליבואנית הגדולה ביותר.
עם הגורמים המרכזיים לכישלון נמנים היעדרן של השקעות חיצוניות במדינה, משבר האנרגיה העולמי, הירידה במחירי הקפה והאגבות והמלחמה עם אוגנדה ב-1978.
משנוכח נייררה ב-1985 כי לא יהיה מנוס מהפסקת מדיניות האוג'מאה וממעבר למדיניות של שוק חופשי, העדיף לפרוש מתפקידו, ולא להנהיג את המדינה באופן שאינו מאמין בו.
עם זאת, בנאום הפרידה שלו הודה במפורש בכישלון מדיניותו.
בצד הכישלונות, למדיניות האוג'מאה היו גם מספר הצלחות - במהלך יישומה גברה האחדות במדינה הצעירה, ושירותי החינוך והבריאות השתפרו והגיעו לאוכלוסיות רבות יותר.
אוגדה 143 (עוצבת עמוד האש) פעלה בחזית הדרומית במלחמת יום הכיפורים תחת פיקודו של אריאל שרון.
האוגדה המשוריינת פעלה מרגע שהגיעה לחזית בליל ה-8 באוקטובר 1973 ועד להסכם הפרדת הכוחות בפברואר 1974. לאוגדה היה תפקיד מכריע בקרבות מול המצרים בסיני, וכוחותיה היו הראשונים לצלוח את תעלת סואץ בליל 15-16 באוקטובר.
+סגל מפקדת האוגדה עם פרוץ המלחמהתפקידממלא התפקידמפקד האוגדהאלוף אריאל שרוןסגן מפקד האוגדהאל"ם יעקב אבןראש מטה האוגדהאל"ם גדעון אלטשולרקצין אג"םסא"ל אהרון טלקצין מודיעיןאל"ם יהושע שגיאקצין הנדסהסא"ל קצין קשרסא"ל הלל כרמיקצין אפסנאותסא"ל ציון מסוריקצין חימושרס"ן דן יוסףקצין הספקהרס"ן אברהם גורקצין שלישותסא"ל יצחק שקדקצין רפואהסא"ל ד"ר יעקב אדלר
האוגדה הוקמה ב-1964 כאוגדה 31. במלחמת ששת הימים פעלה בציר המרכזי בסיני תחת פיקודו של אברהם יפה, וכבשה את ג'בל לבני, ביר לחפן ומעבר המיתלה.
ב-1968 הוסבה לאוגדה קבועה ובסיסה עבר למחנה שדה תימן.
האוגדה השתתפה במלחמת ההתשה, והמשיכה באימונים, שכללו הכנות לצליחת מכשול מים רחב, כדוגמת תעלת סואץ.
במאי 1972 מונה שמואל גונן ("גורודיש") למפקד האוגדה והוא מילא תפקיד זה עד יולי 1973, אז מונה לאלוף פיקוד הדרום.
האלוף אריאל שרון, מפקד פיקוד הדרום הקודם, פרש מצה"ל לאחר שהבין שסיכויו להתמנות לרמטכ"ל אפסו.
שרון פנה לפוליטיקה, ומונה למפקד האוגדה בחירום.
באוגוסט 1973 ערכה האוגדה תרגיל שלדי.
סגן מפקד האוגדה היה אל"ם יעקב "ג'קי" אבן.
טרם המלחמה, כללה האוגדה את היחידות הבאות:
חטיבה 421 - חטיבת שריון (טנקי M48 פטון) בפיקודו של אל"ם חיים ארז.
חטיבה 600 - חטיבת שריון (טנקי M60 פטון) בפיקודו של אל"ם טוביה רביב.
חטיבה 875 - חטיבה ממוכנת בפיקודו של אל"ם אריה בירו שכללה גדוד טנקי סופר שרמן ושני גדודי חרמ"ש.
גדס"ר 87 - גדוד סיור משוריין בפיקוד סא"ל בן-ציון (בנצי) כרמלי.
אגד ארטלירי 214 בפיקודו של אל"ם יעקב עקנין.
כמו כן כללה האוגדה את גדוד ההנדסה 229 ואגד תחזוקה בפיקודו של אל"ם משה צפלר.
בסיסי הקבע של האוגדה היו בעיקר באזור באר שבע, במחנה נתן ובשדה תימן.
ב-6 באוקטובר בשעה 9:00 ניתנה הפקודה לגיוס האוגדה, חמש שעות לפני פרוץ המלחמה.
במהלך היום ובעיקר החל משעות הערב החלו חיילי האוגדה להתייצב ולהכין את הטנקים.
חלק מהטנקים של חטיבה 421 היו מחוץ לימ"ח, בבסיסי הדרכה ובסדנאות חימוש.
בטנקים רבים היה חסר ציוד, כולל מקלעים ומשקפות.
בבוקר 7 באוקטובר החלה האוגדה בתנועה על זחלים לסיני, בציר באר שבע-ניצנה-רפידים, מרחק של 250 קילומטרים.
בשעות הצהריים החלו גדודי הטנקים הראשונים להתרכז בטסה.
יחידות האגד הארטילרי נעו לאט יותר והגיעו לחזית עד 8 באוקטובר.
מפקד האוגדה אריאל שרון, הגיע לרפידים בבוקר 7 באוקטובר.
אחר הצהריים המשיך לטסה, ובשעה 16:00 קיבל לידיו את הגזרה המרכזית של התעלה, מאזור גשר פירדאן בצפון ועד לצפון האגם המר הגדול.
שרון קיבל לאוגדתו גם את חטיבה 14 (בפיקודו של אל"ם אמנון רשף) שפעלה עד אותה העת בגזרה המרכזית תחת אוגדת סיני, ובתמורה העביר לאוגדת סיני את חטיבה 875, שנפרסה להגנה במעברי הגידי והמיתלה.
מול כוחות האוגדה ניצבו כוחות מהארמייה המצרית השנייה, שחצו את התעלה והתבססו ברצועה ברוחב של מספר קילומטרים ממזרח לה.
בשעה 19:00 נערך דיון בחמ"ל הפיקוד באום חשיבה בנוכחות הרמטכ"ל דוד אלעזר, אלוף הפיקוד גורודיש ומפקדי האוגדות.
בדיון הוחלט על מתקפת הנגד שתערך למחרת.
לפי התוכנית, תנוע אוגדה 162 מצפון לדרום ותתקוף בשטח אוגדה 143. בשלב השני תנוע אוגדת שרון דרומה ותתקוף את הארמייה השלישית, כשאוגדה 252 מחפה לה.
שרון איחר לדיון והגיע לאחר שדדו עזב את החדר, ועודכן בתוכניות המתקפה של יום המחרת.
שרון הציע לגורודיש לחלץ בלילה את חיילי המעוזים אולם גורודיש סירב כדי לא לשחוק את הכוחות.
בבוקר עמדו לרשות האוגדה 262 טנקים (79 טנקים בחטיבה 421, 52 טנקים בחטיבה 14, 110 טנקים בחטיבה 600 ו-21 טנקים בגדוד הסיור).
ההתקפה החלה בשעה 8 בבוקר כשאוגדה 162 תוקפת מצפון לדרום.
הדיווחים הראשונים היו אופטימיים ובמפקדת פיקוד דרום התקבל הרושם כי כוחות אוגדה 162 מתקדמים היטב.
גונן הורה לשרון לעזוב את הגזרה המרכזית ובסביבות 11:00 עזבו חטיבות אוגדה 143 את עמדותיהן השולטות, נערכו בשדרות מסע על ציר הרוחב, ונעו דרומה לאזור מעברי הגידי והמיתלה.
בהתאם להמלצת סגנו, ג'קי אבן, החליט שרון להשאיר את גדס"ר 87 על שטחי "חמדיה" ו"כישוף".
בפועל, נכשלה התקפתה של אוגדה 162, ובסופו של היום נספרו למעלה מ-70 טנקים פגועים.
תמונת המצב התבררה לאלוף הפיקוד ובסביבות 13:00 פקד על שרון לחזור עם כוחותיו לגזרה המרכזית.
כוחות האוגדה, שכבר היו בצמתי הגידי והמתלה, נעצרו וחזרו צפונה.
בינתיים תפסו המצרים את עמדות "חמוטל" ו"מכשיר" והתבססו עליהם.
גדוד הסיור בלם את התקפות המצרים לעבר "חמדיה" ו"כישוף" ובמהלך הקרבות נהרג מג"ד הסיור בנצי כרמלי.
כוחות אוגדה 143 תקפו את עמדות "חמוטל" (חטיבה 421) ו"מכשיר" (חטיבה 600), אולם שתי ההתקפות נכשלו.
לאחר מסע מיותר של כ-120 ק"מ, נערכה לקראת ערב האוגדה בגזרה המרכזית בעמדות נחותות לעומת אלו בהן החזיקה בבוקר: חטיבה 421 נערכה ממזרח לרכס "חמוטל", חטיבה 600 תפסה את רכס "חמדיה", וחטיבה 14, שקיבלה תחתיה את גדס"ר 87, נערכה ממזרח כעתודה אוגדתית.
המתקפה על ראשי הגשר המצרים ב-9 באוקטובר
בעקבות כישלון מתקפת הנגד ביום הקודם, והאבידות הרבות שנגרמו עד כה, החליט גורודיש להתרכז בהגנה מול המצרים ולהימנע משחיקת כוחות מיותרת.
למרות זאת נקט מפקד האוגדה שרון ביוזמות התקפיות ללא אישור הפיקוד.
בבוקר יצאה חטיבה 600 להתקפה על "מכשיר", כאשר גדוד 409 מחפה מ"חמדיה" וגדוד 410 תוקף.
ההתקפה נכשלה והמג"ד אמנון מרטון נפצע.
במקביל יצאה חטיבה 421 להתקפה על "חמוטל".
שני גדודים הצליחו להיאחז בחלק הצפוני של המתחם אך הגדוד השלישי ספג אש חזקה מ"מכשיר" וסבל אבידות כבדות.
כוח קטן מחטיבה 14 יצא לחלץ את לוחמי מעוז "פורקן" שנסוגו ממנו בלילה והסתתרו בשטח כקילומטר ממערב ל"חמוטל".
הכוח הצליח לחלץ את הלוחמים, בחיפוי של חטיבה 421, אולם ארבעה נגמ"שים נפגעו, חמישה חיילים נהרגו ו-21 נפצעו.
כוח מחטיבה 421 חילץ את הנפגעים והנגמ"שים.
לאחר החילוץ נסוגה חטיבה 421 מ"חמוטל" לאחר שנותרה חשופה לירי טילי נ"ט משטח "מכשיר" שנותר בידי המצרים.
בשעה 9:30, לאחר שהדפו את ההתקפות על "חמוטל" ו"מכשיר", יצאו המצרים להתקפה על "חמדיה" עם חטיבה 14 המצרית, שכללה למעלה מ-60 טנקים ונגמ"שים, והסתייעה בארטילריה כבדה.
גדוד 409 מחטיבה 600, שהיה ערוך על "חמדיה", המתין שהטנקים המצריים יתקרבו, וכשהגיעו לטווח של כ-2,000 מטרים, עלה הגדוד לעמדות, פתח באש ופגע בטנקים רבים.
המצרים המשיכו להתקרב והתפתח קרב בטווחים קצרים, אולם בסופו של דבר נבלמה ההתקפה.
שרון רצה לנצל את ההצלחה ובשעה 10:30 נשלחה חטיבה 600 להתקפה מערבה על "מכשיר" ו"טלוויזיה".
החטיבה, שטנקיה היו כמעט ריקים מתחמושת לאחר קרבות הבוקר, נתקלה באש חזקה, ונסוגה לאחר קרב קשה.
לחטיבה 600 נפגעו 25 טנקים, מהם 12 שנותרו בשטח, בנוסף לפצועים והרוגים.
חטיבה 14 תפסה במקומה עמדות להגנה על "חמדיה" ו"כישוף".
בצהריים התקשר גורודיש לשרון והורה לו לא לצאת להתקפות נוספות.
לאחר שהבין כי שרון ממשיך בתוכניותיו טס גורודיש לחפ"ק האוגדה, שם פגש את שרון פנים אל פנים ואסר עליו לתקוף.
למרות זאת שלח שרון בשעות הערב את חטיבה 14 להתקפה על "טלוויזיה", ובשעה 18:20 השלימה החטיבה את התקפתה בהצלחה.
גדס"ר 87 נשלח באישור שרון לסיור באזור "מצמד".
הגדוד נע דרום מערבה עד לאגם המר, ומשם המשיך צפונה על ציר "לכסיקון".
פלוגה אחת של הגדוד הגיעה לצומת "לכסיקון"-"נחלה" מבלי שנתקלה בכוחות מצרים.
הגדוד חנה באזור במהלך הלילה מבלי שזוהה על ידי המצרים.
אלוף הפיקוד גונן סירב להצעה לקדם את הגדוד צפונה ולקראת 7 בבוקר (ב-10 באוקטובר) נסוג הגדוד חזרה.
בעקבות הסיור זוהה אזור "מצמד" כאזור התפר שבין הארמיות השנייה והשלישית.