tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קייב נכבשה על ידי הארמייה השישית והקורפוס ה-29. בטרם הכיבוש הצליחו יותר מ-100,000 מתוך 160,000 יהודי העיר להימלט ממנה.
מטה הצבא הנאצי הכובש התמקם ברחוב חרשצ'אטיק במרכז העיר, וב-24 בספטמבר – 5 ימים לאחר כניסת הנאצים לקייב – התפוצצה בו פצצה שהממה את הכובשים.
האזור כולו נסגר ואזרחים עוכבו לחקירה, אך פצצה נוספת שהתפוצצה דקות לאחר מכן גרמה לפאניקה ומנוסה כללית של הנאצים והאזרחים שרוכזו.
בימים שלאחר מכן התפוצצו פצצות נוספות ברחוב חרשצ'אטיק, תוך שהן פוגעות והורגות גרמנים ואזרחים אוקראינים רבים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה התברר כי האחריות לפיצוצים הייתה של קבוצת אנשי נ.ק.ו.ד.
(השירות החשאי הסובייטי), שהושארו בקייב הכבושה על מנת לחבל בכוחות הנאצים.
ב-26 בספטמבר נערכה ישיבה, בהשתתפות המושל הצבאי של קייב, גנרל מיור אברהרט, מפקד האס אס והמשטרה שליד מטה עורף גיס דרום אס אס אובר-גרופנפיהרר פרידריך יקלן, מפקד איינזצגרופה C בריגדפיהרר ד"ר אוטו רש, ומפקד זונדרקומנדו 4a אס אס שטנדרטנפיהרר פאול בלובל.
בישיבה הוחלט לרצוח את כל יהודי קייב כתגמול על פעולות החבלה.
ההוצאה לפועל הוטלה על זונדרקומנדו 4a.
ביחידה זו היו אנשי אס דה וסיפ"ו, פלוגה 3 מגדוד הוואפן אס אס לתפקידים מיוחדים, ומחלקה מגדוד המשטרה 9. צורפו אליה יחידות שוטרים מגדוד 45 ומגדוד 305, וכן יחידות של משטרת העזר האוקראינית.
ב-28 בספטמבר 1941 פורסמה ברחבי קייב מודעה של פלוגת התעמולה 637 בדפוס הארמייה השישית, בגרמנית, באוקראינית וברוסית בזו הלשון:
היהודים חשבו שהכוונה היא לגירוש היהודים מהעיר.
בשעה היעודה ואף לפניה התייצבו עשרות אלפי יהודים במקום, ההמונים שהגיעו הופנו לאורך רחוב מלניקובסקי לעבר בית-הקברות היהודי שבפאתי האזור, אשר גודר בתיל יחד עם חלק מבאבי יאר, ושמרו עליו השוטרים וחיילי הוואפן אס אס מהזונדרקומנדו, וכן שוטרים אוקראינים.
משחצו את השערים הצטוו האנשים להשאיר את חפציהם שיועמסו על "קרון מטען" לכאורה.
הנאצים לקחו קבוצה קטנה של אנשים בכל פעם והעבירו אותם קדימה, קולות ירי נשמעו במרחק והאנשים החלו להבין מה התרחש באמת - אך למי שרצה לחזור כעת כבר היה מאוחר מדי.
הנאצים לא אפשרו יציאה חזרה מבעד לשערים למי שמסמכיו זיהו אותו כיהודי.
קבוצות של 10 אנשים הובלו מראש התור בכל פעם דרך "מסדרון" של שתי שורות חיילים נאצים אשר הכו אותם באכזריות באלות אל תוך אזור שבו נצטוו להתפשט מבגדיהם ולהתייצב על שפת הגיא, מקום שבו נורו ונפלו מטה אל תוך הגיא, ששימש כבור ירי.
אחת הניצולות הבודדות היא דינה פרוניצ'בה שעדותה מופיעה בספרו התיעודי של אנטולי קוזנצוב באבי יאר.
שורדת נוספת שעדותה מופיעה בספר השחור שכתבו איליה ארנבורג ווסילי גרוסמן היא נדיה אלגרט (נסיה אלגורט) שתיארה כיצד היא ביחד עם בנה איליה (אילושה) ניצלו בנס מבורות הירי בבאבי יאר.
האתר בו הושאר רכושם של הנרצחים צולם על ידי הצלם הצבאי הגרמני יוהנס הלה, והתצלומים נחשפו לאחר עשרות שנים.
לפי דוח מס' 101 של האיינזצגרופן, 33,771 יהודים נטבחו ב-29 וב-30 בספטמבר 1941 (ח' וט' בתשרי ה'תש"ב, ערב יום הכיפורים) בבאבי יאר.
בזאת לא הסתיים הרצח בגיא.
במהלך השנה שלאחר הרצח הובלו לבאבי יאר ונרצחו שם 15,000 יהודים נוספים שנתפסו בעיר ובסביבתה.
הנאצים רצחו בבאבי יאר רבים נוספים: צוענים, חולים מבית החולים הפסיכיאטרי ע"ש פבלוב, שבויי מלחמה סובייטיים ואזרחים רבים שנרצחו בשל סיבות טריוויאליות כהפרת סדר (כ-50 אלף בני אדם).
החל מיולי 1943, קיבלו חיילי האס אס הוראה להעלים את כל הראיות לרצח בבאבי יאר.
פאול בלובל הגיע לקייב כממונה על טשטוש עקבות הרצח, בתיאום עם ד"ר מקס תומאס, מפקד הסיפ"ו והאס דה באוקראינה.
בלובל הקים שתי יחידות מיוחדות וכינוין בצופן 1005 (מבצע 1005).
יחידה 1005A הורכבה משמונה עד עשרה אנשי אס.
ו-30 שוטרים אוקראינים, מפקדה היה אס.
על מנת להעלים את הראיות, נשרפו הגופות, עבודה שבוצעה בכפייה על ידי אסירי מחנה הריכוז סיירץ, אשר כמאה מתוכם היו יהודים.
בערב 29 בספטמבר 1943, פרצו במרד 329 האסירים העובדים בשריפת הגופות שהבינו מה יעלה בסוף בגורלם.
18 מהם הצליחו להימלט בחסות הערפל ו-311 הנותרים נרצחו.
מספר הקורבנות של מחנה הריכוז סירצק נאמד ב-25,000 איש.
עבודת הטשטוש הנאצית כה הצליחה, עד שלא נשאר זכר לקברי ההמונים בבאבי יאר, ולזמן רב לא הוקמה במקום כל אנדרטה לזכר הנרצחים.
באבי יאר בזמן השלטון הסובייטי
ב-13 במרץ 1945 בצו של מועצת קומיסרי העם של אוקראינה הסובייטית ושל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית (בולשוויקית) האוקראינית הוחלט על הקמתם של פארק ואנדרטה "במקום קבורתם של קרבנות הכובשים הנאצים בבאבי יאר".
על הפרויקט הופקד האדריכל א.ו.ולאסוב.
בשנת 1947 החליטו הרשויות שהאנדרטה העתידית לזכר "קרבנות הטרור הפאשיסטי בבאבי יאר" תשולב בתוכנית לשיקומה ופיתוחה של העיר קייב בשנים 1948–1950.
אולם בשנת 1948 פרצה במלוא המרץ המסע האנטישמי המאורגן על ידי סטלין בסיסמת "המאבק בקוסמופוליטיזם", מה שמנע ככל הנראה את הקמת האנדרטה.
השלטונות חזרו אז לתוכנית הקמת הפארק שתוכננה לפני המלחמה.
אחרי מות סטלין, בימי חרושצ'וב הפך המקום לאתר עלייה-לרגל ועלתה התביעה להקמת אנדרטה במקום.
בין משמיעי התביעה היו הסופרים איליה ארנבורג וויקטור נקרסוב, אך בלא הועיל.
בשנת 1961 ארעה מפולת הבוץ בקייב - אסון שנבע מהתמוטטות סכר שהוצב על גיא באבי יאר.
לטענת אנטולי קוזנצוב, הסכר הוצב על הגיא כדי לטשטש את זכר הרציחות ולמנוע מחקר בנושא וכך למנוע את הנצחת זכרם של הקורבנות היהודיים.
המשורר יבגני יבטושנקו פרסם ב-1961 את הפואמה המפורסמת "באבי יאר" הנפתחת במילים:
המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' הלחין את הפואמה וכלל אותה בסימפוניה ה-13 שלו, אך לנוכח לחץ השלטונות הסובייטיים נאלץ שוסטקוביץ' "לתקן" את הנוסח בהתאמה לטעמם.
הפואמה והלחן זכו להצלחה ותהודה בברית המועצות ומחוצה לה, ולחץ דעת הקהל להקמת אנדרטה בבאבי יאר גבר.
בשנת 1966 נערכה תחרות בין אדריכלים ואמנים וב-1974 נסתיימה הקמת האנדרטה.
האנדרטה לא ציינה כי יהודים היו בין הקורבנות שנרצחו במקום.
באבי יאר לאחר סיום השלטון הסובייטי
בשנת 1991 הוצבה אנדרטה לזכר הקורבנות היהודים של באבי יאר.
בשנת 2000 עלה לישראל מיכאיל פטרוביץ' סידקו, אשר ידוע כיום בתור הניצול החי האחרון של הטבח.
ב־29 בספטמבר 2006 נערך טקס לציון 65 שנה לטבח, ובו מי שהיה הרב הראשי לישראל בשנים 1993–2003, ישראל מאיר לאו, נשא תפילת יזכור, והרב הראשי לקייב הרב יונתן בנימין מרקוביץ'.
באותו מעמד הוענק גם עיטור הגבורה של הצבא האוקראיני לאנטולי שפירו, רב-סרן יהודי שפיקד על יחידה מהצבא האדום שהשתתפה בשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, ואף פתח במו ידיו את שערי המחנה, אך נפטר שנה קודם להענקת העיטור.
בשנת 2009 הוצב בשטח באבי יאר פסל של טניה מרקוס, לוחמת יהודייה שפעלה נגד הנאצים בעיר קייב במהלך הכיבוש, נתפסה והוצאה להורג.
בשנת 2016 לציון 75 שנה לטבח, התקיים באתר טקס בהנחיית אלכס אנסקי בו התזמורת הסימפונית של אוקראינה ניגנה יצירות של ברוך ברלינר.
ב-2021 התקיים אירוע לציון 80 שנה לטבח.
באירוע השתתפו בין היתר נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי, נשיא ישראל יצחק הרצוג נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר והרב הראשי לקייב ואקראינה הרב יעקב דוב בלייך והרב מרקוביץ ובמהלכו נחנך באתר מרכז הנצחה חדש הכולל מספר אנדרטאות.
בספטמבר 2025 פרסם המרכז להנצחת השואה בבאבי יאר (BYHMC) דו"ח התקדמות מיוחד, שממנו עולה כי צוות המחקר הצליח לגלות את זהותם של 1,761 יהודים מתוך 33,771 הקורבנות שנרצחו בבאבי יאר.
ההתקדמות התאפשרה בין היתר בזכות פתיחת מקורות ארכיוניים חדשים באוקראינה, שהיו חסומים בפני הציבור במשך 75 שנה.
בין המסמכים שנחשפו: בקשות לאימוץ ילדים שהתייתמו בעקבות רצח הוריהם בבאבי יאר; עתירות של אזרחים להכרה משפטית במות קרוביהם, לצרכים כמו ירושה, נישואים מחדש או תמיכה כלכלית.
לאחר המלחמה, בתחילת 1946 נדון פרידריך יקלן, מפקד האס אס והמשטרה של גזרת 'רוסיה-דרום', שכללה בעיקר את אוקראינה, למוות על ידי בית דין צבאי סובייטי והוצא להורג, בין השאר על חלקו בטבח באבי יאר.
אחריו הועמד פאול בלובל לדין על חלקו בטבח באבי יאר ופשעים נוספים, במשפט האיינזצגרופן.
הוא נדון למוות בשנת 1948 ונתלה בכלא בשנת 1951.
בשנת 1967 הועמדו 11 אנשי אס אס נוספים לדין על חלקם בטבח בבאבי יאר.
חלק מהנאשמים הורשעו ונדונו לעונשים של בין 4 ל-15 שנות מאסר.
הפגיעה באתר על ידי רוסיה
ב-1 במרץ 2022, רוסיה פוצצה מגדל טלוויזיה שהיה בסמוך לאתר במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ההפגזה, שהרגה על פי מקורות אוקראינים חמישה בני אדם, פגעה גם באתר ההנצחה.
הנהלת יד ושם גינתה את התקיפה הרוסית.
עם זאת, בסיור שרון בן ישי ביצע באזור, נטען כי דבר לא נפגע בפיצוץ.
באבאי בן לוטף (בפרסית: بابائی بن لطف, נפטר לאחר 1662) היה משורר וכרוניקאי יהודי פרסי.
בן לוטף חי בתחילת המאה ה-17 בעיר כאשאן.
בן לוטף הומר בכוח לאסלאם, אך קיים את הדת יהודית בסתר.
בדומה לרבים מהמשוררים היהודים בפרס הוא הרבה לתאר בשיריו את רדיפות הדת מהם סבלו יהודי פרס בזמן עבאס שאה הראשון ובזמן נכדו עבאס שאה השני.
אחד מספריו המפורסמים הוא ספר השירה "כתאב אנוסי" המורכב מכ-5,300 פסוקים שנכתבו בפרסית באמצעות כתב עברי, או בפרסית יהודית.
הספר מכיל 80 פרקים, ומהווה את הכרוניקה הידועה הראשונה בפרסית יהודית.
נכדו היה באבאי בן פרהאד (שחי במאה ה-18).
היה אף הוא משורר מפורסם והלך בעקבות סבו כמתעד.
באבאי בן פרהאד (פרסית: بابایی بن فرهاد) היה משורר פרסי יהודי בן המאה ה-18, ונכדו של המשורר הנודע באבאי בן לוטף.
אחד מחיבוריו המפורסמים הוא חיבור בחרוזים בשם "ספר מאורעות כאשאן" המתאר את רדיפות הדת של היהודים בכאשאן, אספהאן והמדאן בפרס והקשיים שסבלו בין השנים 1721-1731, ובמיוחד בשנים 1729 ו-1730. הספר מבוסס על עבודתו של סבו, באבאי בן לוטף ולאחריו זוהי הכרוניקה הפרסית-יהודית השנייה הידועה.
כמו סבו, גם הוא היה יהודי שהומר לאסלאם כלפי חוץ אך שמר על יהדותו בסתר.
הכרוניקה מתארת את נפילת האימפריה הספוויית במהלך הפלישה האפגנית לאיראן בין השנים 1722-1730. היא כתובה בשפה הפרסית בכתב עברי ובפרסית-יהודית היא כתובה בחריזה בסגנון שירה פרסית קלאסית וכוללת מילים דיבוריות פרסיות והתייחסויות סופיות.
בן פרהאד מותח ביקורת על נאדיר שאה, שגירש את אשרף שאה ודרש כסף מהקהילה היהודית.
נאדר, שאימץ לעצמו את התואר "תאהמספ קולי ח'אן", הטיל מיסים כבדים ובזז את הערים בדרכו, מה שהוביל להתאסלמות היהודים כדי להימנע מדרישות נוספות ומאובדן חיים.
בתי הכנסת הצליחו להיפתח מחדש מאוחר יותר עם ניצחונו.
בן פרהאד חווה גם את פלישות העות'מאנים והרוסים לארצו.
באבא גנוש הוא מאכל המורכב מסלט חצילים בטחינה, אשר נפוץ ברחבי המזרח התיכון, בעיקר במצרים, בסוריה, בלבנון, בטורקיה וביוון.
במדינות שונות יש גרסאות שונות לאופן ההכנה, בחלקן מוסיפים לחצילים עגבניות קצוצות ושום.
משמעות השם היא כנראה אבא גנוש (שם פרטי), אבא מפונק או אבא-ענוֹג.
לעיתים הוא נקרא גם מטאבאל (mutabbal).
במצרים, המאכל מכונה 'באבא ראנוש' ומתאפיין לעיתים קרובות בטעם מעושן יותר.
בטורקיה, באבא גנוש מוגש לעיתים קרובות עם יוגורט, המשלים את טעמיו העשירים.
זהיר א-דין מוחמד, המכונה גם באבור (בערבית ופרסית: ظهیرالدین محمد بابر, בהינדי: ज़हिर उद-दिन मुहम्मद; 14 בפברואר 1483 – 26 בדצמבר 1530) היה מצביא, מדינאי, סופר ומשורר ממוצא טורקי-צ'גטאי ובעל שורשים מונגוליים, אמיר פרגנה (1494) ומייסד ושליט האימפריה המוגולית בהודו (1526–1530).
מצד אביו היה צאצא של טימור לנג ומצד אמו צאצא שושלתו של ג'ינגיס חאן.
חיבורו המפורסם ביותר בשפה הטורקית-צ'גטאי היה כרוניקה ואוטוביוגרפיה בשם "באבור נאמה"
באבור נולד בעיר אנדיז'ן, באוזבקיסטן של היום.
בנו הבכור של עומר שייח' מירזא, החימש של טימור לנג ומושל פרגנה.
אמו הייתה קוטלוג ניגאר ח'אנום, בתו של מושל טשקנט יונוסחאן, מצאצאי ג'ינג'יס חאן.
שפת אמו הייתה צ'אגאטאי, הקרובה לאוזבקית המודרנית.
תרגום שמו זהיר א-דין הוא "מגן האמונה" והכינוי שנטל לעצמו "באבור" – משמעותו טיגריס.
לאחר מות אביו ב-1494 ירש את כיסאו וממלכה קטנה, והחל במלחמה עם דודיו שניסו לנשלו.
בין 1494–1517, באבור פעל לאיחוד הנסיכויות הטימוריות תחת שליטתו כדי להיאבק באוזבקים.
שלוש פעמים הצליח באבור להשתלט על סמרקנד, עיר הבירה של טימור.
בשנת 1497 כבש את סמרקנד אך בעקבות מרד האצילים שם, איבד את כל נחלותיו, כולל פרגנה.
באותה שנה הקים לעצמו בקתה ומסגד פרטי על הר סולימאן המתנשא בליבה של העיר אוש שבעמק פרגנה במערב קירגיזסטן.
בשנת 1501 הצליח להחזיר את סמרקנד לשלטונו, אך גורש לאפגניסטן כעבור זמן קצר על ידי מוחמד שאיבּאני ח'אן , מושל אורדת הזהב.
באפגניסטן הצליח לגייס צבא חדש בעיקר מקרב תושבי בדח'שאן הטג'יקים, וב-1504 כבש את קאבול שם הקים אמירות חדשה שבירתה קאבול.
ב-1505 הוא פלש לצורך לקיחת שלל דרך מעבר ח'ייבר לתת-היבשת ההודית.
משם עבר להראט, הבירה התרבותית של העולם המוסלמי המזרחי, שם כרת ברית עם השליט המקומי, חוסיין מירזה בייקרה, (שהיה קרוב משפחה שלו), נגד האויב האפגני המשותף.
הברית החזיקה מעמד רק כשנה, עד פטירתו של חוסיין מירזה.
את מערכות הקשרים שלו עם האימפריה הספווית התחיל כאשר, עדיין בחיי אביו, פגש את הפאדישאה עלי מירזה ספווי בסמרקאנד.
מערכת היחסים הטובה שלו עם הספווים נמשכה גם אחרי מותו של עלי מירזה ובאה לביטוי כאשר האמיר נג'ם א-סני הנהיג צבא ספווי אל תוך מרכז אסיה והיה זקוק לעזרה.
ב-1510 באבור שיתף פעולה עם אחיו הצעיר ויורשו של עלי מירזה, שאה אסמעיל הראשון בקרב לשחרור העיר מרב מידי האוזבקים שכבשו אותה ב-1505. ב-1512 ניסה ללא הצלחה להחזיר לשלטונו את סמרקנד ובוכרה.
באבור יעץ לספווים לסגת אולם הם לא שמעו לעצתו, למרות זאת עזר להם בקרב גוצדובאן בו הובסו הספווים בידי המצביא אובידוללה ח'אן.
ב-1514 חזר לקאבול והשקיע את מרב המאמצים בחיזוק צבאו.
יחסיו של באבור עם האימפריה העות'מאנית היו מנוכרים, כי הסולטאן העות'מאני סלים הראשון סיפק תותחים ליריבו, אובידוללה ח'אן.
זו הייתה אחת הסיבות שבאבור גייס לוחמים קיזילבאשים ותמך בספווים בקרב גוצדובאן.
לאחר הקרב, במטרה לתקוע טריז בין באבור לספווים, פעל סלים על מנת לפייס את באבור ושלח את קצין הארטילריה, האוסטד עלי קולי , לשרת תחת באבור כמפקד הארטילריה שלו ואת הגנרל מוסטפא רומי לפקד על הרובאים של באבור שצוידו ברובי בריח פתיל.
כלי נשק אלו עזרו לבאבור בכיבוש הודו.
ב-1519 פתח במסע לכיבוש הודו והגיע עד גדת נהר הצ'נאב בהודו הצפון-מערבית.
עד סוף 1524, שאיפתו הייתה לשמר את שליטתו בחבל הפנג'אב.
ב-1525 דאוולת חאן לודי , ששאף לזכות בעצמאות ביקש מבאבור לעזור לו למרוד בסולטאן איברהים לודי .
ב-21 באפריל 1526 נלחם צבא באבור נגד צבאו של איברהים לודי בקרב פניפט הראשון והשתמש בארטילריה, מה שאפשר לו להכריע את הקרב אף על פי שצבאו היה קטן יותר וכך הגיע הקץ לשלטונו של הסולטאן האחרון של דלהי.
שישה ימים מאוחר יותר, באבור נכנס לדלהי וקיבל לידיו את יהלום הקוהינור.
ב-1527 ניצח בקרב חנווה את הראג'פוט ראנה סנגה , שליט מיוור .
שני הניצחונות הללו הציבו את באבור כשליט היחיד של צפון תת-היבשת.
ניצחונותיו של באבור הביאו אותו לידי הקמת האימפריה של המוגולים הגדולים, שהשתרעה על רוב שטחן של הודו ופקיסטן המודרניות.
הוא קיים קשרי ידידות עם הסופר האוזבקי עלי-שיר נאוַאִי.
בסוף ימיו כתב את באבורנאמה בו העלה על הכתב את תיאור מסעותיו בשפת צ'אגאטאי.
בפועל, באבור ידע שלא יוכל לשלוט ישירות בכל הטריטוריה שכבש ולכן שילב את האליטה המקומית (הינדית ומוסלמית) בתוך מנגנון השלטון שלו.
באבור היה נשוי לכ-10 נשים, מהן היו לו כ-20 צאצאים.
באבור נפטר בשנת 1530 והוחלף על ידי הומאיון.
על פי בקשתו באבור נקבר בקאבול במקום שהפך לגני באבור.
בַּאבָּה יַאגָה היא דמות בפולקלור הסלאבי של מכשפה זקנה, בלה ומתועבת, אשר טסה בלילה במה שנראה "סטופה" העשויה מעלי ומכתש, ומטשטשת את עקבותיה אחריה במטאטא.
היא מתגוררת בלב היער, בבקתה קטנטנה העומדת על כרעיים של תרנגול, שבה קבועה דלת הנותרת נעלמת מן העין עד אשר נהגה לחש הכשפים.
ידיה ורגליה גרומות, והיא נראית כשלד בעל שיניים חדות.
מסופר כי היא נוהגת לחטוף (וככל הנראה גם לטרוף) ילדים רכים ולהשאיר את העור שלהם על הגדר שלה.
ברוב המעשיות הסלאביות מופיעה באבה יאגה כדמות אנטגוניסטית; עם זאת, ישנם סיפורים עממיים שבהם מחפשים הגיבורים אחריה בשל חכמתה.
לעיתים נדירות מסופר כי מפעם לפעם היא מכווינה נשמות תועות.
במרבית השפות הסלאביות היא מכונה "בַּאבָּה יַאגָה" (במלעיל או במלרע); כך ברוסית: Ба́ба-Яга́; בבולגרית: Баба Яга; בפולנית: Baba Jaga, וכך גם בצ'כית ובסלובקית, שבהן מופיעה גם הצורה "יז'יבאבה" (Ježibaba); ובסלובנית: Jaga Baba.
בשפות הסלאביות הדרומיות מופיעה דמות דומה של מכשפה זקנה: "בַּאבָּה רוֹגָה"; בקרואטית: Baba Roga, בסרבית ובמקדונית: Баба Рога.
משמעות המילה "באבה" במרבית השפות הסלאביות היא "סבתא" או "אישה זקנה".
יש הסבורים כי "יאגה" היא צורת הקטנה של השם "יַדְוִויגָה" (Jadwiga), שהוא הגרסה הסלאבית לשם הגרמאני "הֶדְוִויג" (Hedwig), ולכן חסר-משמעות בשפות הסלאביות.
מנגד, ישנם אטימולוגים המשערים כי יש מקור סלאבי לשם "יאגה" – לדוגמה, הבלשן מכס פאסמר (Vasmer), אשר חקר בין היתר את ההיסטוריה של העמים הסלאביים, מציע את המילה הפרוטו-סלאבית ęgа.
המשוררת מרים ילן-שטקליס תרגמה את שמה כסַבְתָּא־אַשַּׁפְתָּא.
השם מופיע בספרה "תפוחי העלומים", המאגד בתוכו אגדות עם רוסיות מתורגמות לעברית.
במעשיות הרוסיות מתוארת באבה יאגה כמכשפה המעופפת בשמיים בתוך מכתש תוך שהיא משתמשת בעלי כהגה כיוון, ומטאטאת את עקבותיה אחריה במטאטא העשוי מעץ שדר.
היא מתגוררת בבקתה עשויה קורות עץ, הנעה ממקום למקום על גבי זוג רגלי תרנגולת מרקדות, וסביבה גדר כלונסאות שבראש כל אחד מן המוטות שבה קבועה גולגולת.
חור המפתח לדלתה הקדמית מעוצב כפה עתיר שיניים חדות.
הגדר החיצונית עשויה מעצמות אדם ובראש המוטות גולגולת; לרוב חסרה גולגולת באחד המוטות, מה שמותיר מקום לזו של הגיבור אשר יאזור אומץ לבקר את המכשפה.
על פי אגדה אחרת, הבית אינו חושף את הדלת עד אשר נהגה הלחש הקסום: "סובב את גבך אל היער, ואת חזיתך אליי".
בחלק מן המעשיות (לדוגמה, במעשייה "וסיליסה היפה") כבולים לבית שלושה פרשים: האחד בלבן, רכוב על גבי סוס לבן עם רתמה לבנה – שהוא היום; פרש אדום, שהוא השמש; ופרש שחור, שהוא הלילה.
על פי חלק מן הגרסאות, לבאבה יאגה יכולת לשלוט בחיות או בכוחות הטבע.
באבה יאגה מסתייעת בביתה במשרתים בלתי-נראים.
היא מוכנה לשוחח על אודות הפרשים – אך עלולה להרוג מבקר אשר יחקור על אודות המשרתים.
באבה יאגה מופיעה לעיתים בתפקיד אנטגוניסט, ולעיתים כמקור להדרכה.
ישנם סיפורים שבהם היא עוזרת לאנשים בחיפושיהם, ובאחרים מסופר כי היא חוטפת ילדים ומאיימת לאכול אותם.
על פי רוב, חיפוש אחר עזרתה מתואר כמעשה מסוכן.
דגש מיוחד מושם על הצורך בהכנה מתאימה ובנפש טהורה, לצד החובה לשמור על כללי נימוס בסיסיים.
במעשייה "וסיליסה היפה" מוטלות על וסיליסה הקטנה שלוש מטלות בלתי-אפשריות, שהיא פותרת בעזרת בובה קסומה שנתנה לה אִמהּ.
בגרסה הנוצרית לסיפור, נשלחת וסיליסה לבקר את באבה יאגה, אשר משעבדת אותה; אך משרתיה של המכשפה – חתול, כלב, שער ועץ – עוזרים לווסיליסה לברוח בשל יחסה המיטיב אליהם.
בסוף הסיפור הופכת באבה יאגה לעורב.
בפולקלור של העמים השונים מופיעות וריאציות שפרטיהן שונים מעט: לדוגמה, ביתה של באבה יאגה הפולנית ניצב רק על רגל אחת של תרנגולת.
בחלק מן המעשיות פוגש הגיבור בלא פחות משלוש באבה-יאגות.
הדמויות במקרים אלה הן על פי רוב נדיבות, ועצות לגיבור עצה או מעניקות לו מתנה קסומה, או שתיהן גם יחד.
דמותה של באבה יאגה, מעופפת על גבי מטאטא ולבושה בבגדי השחור והאדום המסורתיים של הרי שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה (Świętokrzyskie; "הצלב הקדוש"), היא הסמל הלא-רשמי של אזור קיילצה.
יש חוקרים הסבורים כי באבה יאגה הייתה במקור אלה.
למשל, סרגיי ריאבצ'יקוב (Рябчиков, Rjabchikov) סבור כי יש לזהותה עם טַבִּיתִי, האלה האם הסקיתית, ומאמין כי באבה יאגה היא אלת השמש.
בערך "בבה-יאגה" מתוך "המיתולוגיה של עמי העולם" מצוין כי
לפי הפולקלור הרוסי, באבה יאגה מתגוררת – במילותיו של אלכסנדר פושקין – ב"בקתה על כרעי תרנגולת...
באבה יאגה בעצמה משתמשת בדרך כלל בארובה כדי לצאת למעופה.
ניתן להצביע על דמיון בין "בית על כרעי תרנגולת" ובין צורתו של מבנה הנפוץ בקרב עמים ציידים-לקטים בסיביר, שמטרתו להגן על ציוד ומזון מפני בעלי-חיים בתקופות של היעדרות ארוכה: בקתת עץ חסרת חלונות ודלתות, הניצבת על פיגומים העשויים מגזעים כרותים של עצים מסביבתו של המבנה, הנמתחים לאורך של כ-3 מטרים.
מבנה דומה אך קטן יותר שימש את אנשי סיביר כמשכן לצלמי האלילים שלהם.
בהתחשב במבנה המטריארכלי של עמי סיביר, תמונה ארכיטיפית של צלמית עשויה עצם מגולפת, עטופה בבלויי-סחבות ומונחת בבקתה קטנה הניצבת על ראשי עמודי גזע כרותים מתאים לתיאור של באבה יאגה, אשר ממלאת בגופה את הבקתה כולה: רגליה בפינה אחת, ראשה בפינה אחרת, ואפה מצמח עד לתקרה.
יש עדויות לכך שלסלאבים הקדומים היו מנהגי לוויה שכללו שריפת גוויות בבקתות מסוג זה.
ב-1948 גילו הארכאולוגים הרוסים יֶפִימֶנְקוֹ וטְרֶטְיַאנוֹב בקתות קטנות מן הסוג שתואר לעיל, ובהן עקבות גוויות שרופות וגדרות מעגליות מסביב להן; והרי קשר אפשרי נוסף למיתוס של באבה יאגה.
ברומן האחרון של יצחק בשביס-זינגר, "מלך השדות" (1988, בתרגום לעברית 1992), שעלילתו מתרחשת בפולין הפגנית של ימי הביניים המוקדמים, מסופר כי בני השבטים מקריבים לבאבה יאגה ילדים צעירים, שאותם הם מכניסים לתוך פתחים בעצים, על מנת שהאדמה תניב יבול שיספיק להאכיל את כולם.
בספרי המדע הבדיוני "בלארוס" ו"אויבים" מאת לי (אמילי) הוגן מופיעה דמותה של באבה יאגה כמכשפה מסתורית ויודעת-עתידות המבקרת לעיתים את בני כוכב הלכת.
כן מופיעה באבא יאגה כדמות ראשית בספרו של אורסון סקוט קארד "כבלי קסם".
הסופרת אסתר ויז'בצקי-זיו פרסמה בשנת 2001 ספר בשם "באבא יאגה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בסדרת הספרים הארי פוטר והשיטה הרציונלית מאת אליעזר יודקובסקי באבא יאגה מוזכרת כאדונית אופל בדומה ללורד וולדמורט.
אזכור נוסף ניתן למצוא בספרה של נעמי נוביק "עקורה", אשר מתייחס רבות למיתולוגיה סלאבית.
ישנם אזכורים מוזיקליים נודעים לבאבה יאגה: בקטע התשיעי מן הסוויטה "תמונות בתערוכה" למודסט מוסורגסקי נקרא "הבקתה על כרעי תרנגולת (באבה יאגה)".
הוא נכתב על פי תמונה של ויקטור הרטמן שבה מצויר שעון הנראה כבקתה של המכשפה.
המוזיקה מתארת מעוף לילי של המכשפה המבעיתה הנוהגת לאכול עצמות-אדם שהיא טוחנת בעלי ומכתש.
לסוויטה, שבמקור נכתבה לפסנתר, תזמורים רבים.
בתזמורו של מוריס ראוול נעשה בתמונה זו שימוש רב בכלי הקשה.
כאשר ביצעה להקת הרוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר עיבוד לסוויטה של מוסורגסקי, הם הוסיפו לצד הקטע המקורי שלו על באבה יאגה קטע מוזיקלי חדש, שנקרא "The Curse of Baba Yaga".
באופרה של אנטונין דבוז'אק, "רוסלקה" – המבוססת על סיפורו של אנדרסן "בת הים הקטנה", והנחשבת כיום לאופרה הלאומית של צ'כיה - מופיעה דמותה של יז'יבאבה (Ježibaba) היא באבה יאגה, בתפקיד מצו-סופרן של המכשפה הנותנת לבת הים הקטנה רגליים.
בפואמה הסימפונית של אנטולי ליאדוב (Лядов) "באבה יאגה" (אופ.
56), מתארת המוזיקה את באבה יאגה מזמנת את המכתש, העלי והמטאטא שלה, ולאחר מכן עפה מבעד ליער.
ללהקת המטאל הבינלאומית שחבריה במקור מרוסיה, Slaughter to prevail, קיים שיר בשם Baba yaga אשר יצא יחד עם אלבומם Kostolom בשנת 2019.
בסדרת משחקי המחשב "הרצון לעוצמה", שוכנת באבה יאגה בצפון-מערב העיירה ספילבורג, והגיבור צריך לגרשה מהעמק.
על בקתתה במרומי כרעי התרנגולת שומרת גולגולת חסרת עיניים, ועל הגיבור למצוא אבני בוהק במטרה להיכנס אליה.
במשחק הרביעי חוזרת המכשפה, הפעם לארץ מורדביה האפלה והקודרת.
במשחק Alan Wake, שימשה דמותה של באבה יאגה כהשראה לדמות הרעה הראשית, "ברברה ג'אגר".
במשחק Rise Of The Tomb Raider ישנה חבילת הרחבה בשם "Baba Yaga: The Temple of the Witch"שפותחת משימת צד המוקדשת לבאבה יאגה.
במשחק מיינקראפט, דמות המכשפה מבוססת על באבה יאגה.
הסרט הישראלי הקצר בבגה יצא ב-2012 בבימויה של גן דה לנגה, הסרט עוסק במכשפה ששמה (בבגה) לקוח בהשראה מבאבה יאגה.
הסרט התחרה בפסטיבל קאן ופרסי אופיר.
בסרט ג'ון וויק שיצא בשנת 2014 מתוארת הדמות המרכזית על ידי יריביו, לאורך כל הסרט, בשם "באבה יאגה".
הדמות מופיעה גם בשובר הקופות הרוסי "הבוגאטיר האחרון" משנת 2017.
אזכורים רבים של באבה יאגה מופיעים בסרט ביקום הקולנועי של מארוול בשם אנטמן והצרעה, שיצא ביולי 2018, והם נמשכים בגרסה אלטרנטיבית שלו, בסדרה מה אם...?.
בסרט Hellboy משנת 2019 (בכיכובו של דייוויד הארבור), מופיעה באבה יאגה בשתי סצנות חשובות ומשחקת דמות משנית חשובה בעלילת הסרט.
בסדרה "על טבעי" בעונה 15 פרק 16- האחים דין וסאם ווינצ'סטר מחסלים את ה"באבא יאגה" לאחר שזו ניזונה מילדים.
בעונה השנייה של הסדרה "המכשף" מבית נטפליקס מופיעה דמות מרושעת בשם "וולת' מייר" או "האם בת-האלמוות" המבוססת על באבא יאגה.
באבו צ'ירי שרפה היה מטפס הרים, מגדולי מטפסי ההימלאיה והאוורסט.
נהרג במהלך טיפוס על האוורסט.
בקרב שבט השרפה, עליהם הוא נמנה, נחשב באבו צ'ירי לאגדה.
באבו צ'ירי נולד בשם השרפה-טיבטי באו צירינג שרפה, בכפר טקסינדו באזור הסולוקומבו דרומית לאוורסט.
בגיל 13 החל לעבוד כסבל במשלחות וכבר במשלחת הראשונה שלו טיפס לפסגת המרה פיק ומעבר האמפו לאפצה המסוכן.
ההר הגבוה הראשון שלפסגתו הגיע היה הקנצ'נג'ונגה (8,598 מ'), ההר השלישי בגובהו בעולם.
טיפוס זה התרחש בשנת 1989, כשהשתתף במשלחת סובייטית.
בשנת 1990 טיפס את הדאולגירי (8167 מ', השביעי בגובהו בעולם) עם משלחת צרפתית.
בשנת 1994 טיפס לפסגת השישפנגמה (8,027 מ') פעמיים תוך שבוע.
אל פסגת הצ'ו-אויו (8,201 מ', השישי בגובהו בעולם), הגיע סה"כ שש פעמים.
בסתיו 1998 טיפס לפסגת האמה דאבלם (6,812 מ') שלוש פעמים, בהפסקה של יומיים שלושה בין טיפוס לטיפוס, וזאת לאחר שמספר שבועות לפני כן טיפס את הצ'ו אויו.
בנוסף להרים אלה טיפס על הרים רבים מפורסמים פחות.
אף על פי שטיפס על הרים רבים, רק על האוורסט באו לכדי ביטוי כשרונותיו וייחודו.
אין מטפס שהיה דומיננטי כמוהו על ההר הגבוה בעולם ושבר מספר כה רב של שיאים.
בקרב מטפסים רבים ותושבי הסביבה הקרובה להר, רווחת האימרה כי "האוורסט היה מגרש המשחקים הפרטי שלו".
באבו צ'ירי ביטל את הכפיפות המסורתית של אנשי שבט השרפה לראשי המשלחות המערביות והזרות והפך למנהיג המשלחות הנפאלי-שרפה הראשון של מטפסים מערביים.
מטפסים זרים ומקומיים, חלקם ידועים ומפורסמים בעולם כולו, היו עולים אליו לרגל לקבל את עצתו.
עד לעידן באבו צ'ירי היה נהוג כי מנהיגי המשלחות המערביות והזרות מספקים את הכסף והציוד לטיפוס והם מחליטי ההחלטות, בעוד השרפות מבצעים את עיקר העבודה: מציאת הדרך, פתיחת המסלול, פריסת החבלים הקבועים, הקמת המחנות, פיזור מכלי החמצן, האספקה והליווי למטפסים הזרים, עד לפסגה.
בעונת הטיפוס, כל משלחת שרצתה לטפס על ההר עשתה זאת רק לאחר התייעצות עם באבו צ'ירי.
על האוורסט טיפס בפעם הראשונה בשנת 1990, עם משלחת צרפתית, מצידו הדרומי.
באבו צ'ירי זכה לכותרות רבות בפעם ראשונה בשנת 1995 כאשר טיפס פעמיים לפסגת האוורסט בפרק זמן של שבועיים; זה היה שיאו הראשון - איש לא עשה זאת לפניו.
עד אז היה מטפס שהגיע לפסגה נח על זרי הדפנה לנצח, ואם היה שרפה היה חוזר לטפס רק בשנה שלאחר מכן, אם בכלל.
ב-6 במאי 1999 שהה באבו צ'ירי על פסגת האוורסט 21 שעות לבדו, ללא מכלי חמצן - שיא שטרם נשבר.
20 יום לאחר מכן הגיע שוב לפסגה, בפעם התשיעית.
במאי 2000 שבר שיא נוסף, הפעם במהירות הטיפוס.
השיא הקודם עמד על 20 שעות ו-24 דקות, עם מכלי חמצן.
הייתה זו גם הפעם העשירית שבאבו צ'ירי כבש את פסגת האוורסט.
בכך גם השווה את שיא מספר הפעמים של הגעה לפסגה ללא מכלי חמצן שקבע המטפס אנג ריטה.
שיא המהירות חיזק את מעמדו של באבו צ'ירי כגיבור לאומי בנפאל וככוכב-על בקרב קהילת המטפסים בעולם.
לדבריו, טיפס כדי לתת לבנותיו (6 במספר) חינוך שהוא עצמו לא זכה לו אף פעם: בכפר בו גדל לא היה בית ספר והוא למד קרוא וכתוב בכוחות עצמו.
סיבה נוספת לקריירת הטיפוס המתמשכת, הייתה איסוף כסף למטרת הקמה של בית ספר בכפר הולדתו - מבצע שבו הצליח: בית הספר עדיין פעיל.
באבו ידע היטב שמקצועו כרוך בסכנה וברצון היה פורש, אך כמו לרבים אחרים מבין השרפה, לא היו פתוחות בפניו אפשרויות פרנסה אחרות.
כושרם והסתגלותם לגובה של אנשי השרפה הם מן המפורסמות והפכו לאגדה, אך גם בין השרפות עצמם בלט באבו צ'ירי בכישרונו, במנהיגותו, במרצו הבלתי נלאה ובכושרו הגופני שעלו אפילו על יכולתם הנדירה של אנשי השרפה.
ב-29 באפריל 2001, בשעות אחרי הצהריים, במחנה מס' 2 שבצדו הדרומי (הנפאלי) של ההר, בגובה של כ-6400 מטר, בעת צילום, נפל באבו לתוך בקע בקרח, לעומק של 30 מטרים ונהרג.
לווייתו נערכה בקטמנדו והייתה אירוע אבל לאומי.
בקרבת שדה התעופה של קטמנדו הוקמה אנדרטה לזכרו, אחת האנדרטאות היחידות שהוקמו בנפאל לזכר מטפס.
באבו צ'ירי היה מועמד לרשימת 17 הנפאלים החשובים בהיסטוריה; במקומו נבחרה, בנסיבות מעוררות מחלוקת, פאסאנג לאמו, האישה הנפאלית הראשונה שהגיעה (ב-1993) לפסגת האוורסט ונהרגה בירידה.
באבו צ'ירי טיפס 10 פעמים לפסגת האוורסט, כולן ללא מכלי חמצן.
מהן 4 פעמים מצדו הצפוני, הטיבטי, ו-6 פעמים מצדו הדרומי, הנפאלי.
חברת הטרקים והטיפוס אותה יסד: "נומאד אקספדישנס" (Nomad Expeditions), עדיין קיימת ונקראת היום "מאונטיין טרייבס" (Mountain Tribes).
באבו השאיר אחריו אישה ו-6 בנות.
באבא נובק (ברומנית Baba Novac, בסרבית Старина Новак - סטארינה נובק, כלומר "נובק הזקן", נ' בערך 1530 פורצ', סרביה - 5 בפברואר 1601 קלוז' (קולוז'וואר) היה איש צבא ושכיר חרב סרבי, לוחם נגד הכיבוש העות'מאני בבלקן, הצטיין כאחד מקציניו של מיכאי האמיץ, שליט ולאכיה.
נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים של סרביה ובו זמנית לאחד מגיבוריה של רומניה.
בזמן שנמצא בשליחות דיפלומטית, נעצר והורשע על ידי השלטונות ההונגריים בטרנסילבניה באשמת שוד, נידון למוות והועלה על הגרדום בעיר קלוז' בשנת 1601.
ברומניה הוא ידוע בכינויו הטורקי באבא נובק, דהיינו "אבא נובק".
כינויו בסרבית הוא "נובק הזקן".
חייו בסרביה תחת הכיבוש הטורקי
ידוע מהכרוניקה ההונגרית של סאמושקזי כי באבא נובק נולד בסביבות שנת 1530 בסרביה, תחת הכיבוש הטורקי, בכפר פורץ', כיום דוני- מילנובאץ, על גדת הדנובה, לא רחוק מסמדרבו הסרבית ומאוד קרוב לעיר הוולאכית סברין שמעבר לנהר, כבן למשפחה מעורבת סרבית-רומנית מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך.
אמו הייתה ככל הנראה רומניה (וְלאכית), בעוד אביו היה אציל סרבי.
למד במנזר ביישוב הולדתו והגיע לשליטה טובה של השפות סלבונית, יוונית ורומנית.
בנעוריו עצר והוכה קשות על ידי הטורקים ועקב כך איבד את שיניו.
אומרים שבגלל חוסר השיניים קראו לו "באבא" או "סטארינה", כלומר "הישיש".
בסרביה נודע מגיל צעיר בפעולות נועזות כלוחם "פורע חוק" - היידוק - נגד הכובשים העות'מאנים בארצו.
נמלט בגיל צעיר ממקום הולדתו אל היערות מסביב ולחבל טימוק (עמק הטימוק) (Timočka krajina), שבו הצטרף להיידוקים.
אצלם, מ"הארמבאשה" (מנהיג היידוקים) ותיק למד את אמנות הלחימה.
הקים חבורת היידוקים (צ'טה) משל עצמו והתחיל בפעולות גרילה נגד הכובשים העות'מאנים.
ידידו הבלתי נפרד מאותה תקופה ולאורך כל שנות חייו היה הכומר סאסקה.
קצין נאמן של מיכאי האמיץ
מאוחר יותר, אחרי מתקפתו של מיכאי האמיץ על חיל המצב הטורקי באי אדה קאלה, נכנס באבא נובק לשרותו של השליט הוולאכי בערך בגיל 65 ונותר לו נאמן עד יום מותו.
לפי עדות הכרוניקון הטורקי מוסתפה סלניק, בחודש יוני 1595 לוחמים של מיכאי האמיץ ובראשם באבא נובק חצו את הדנובה, קראו למרד האיכרים הבולגרים, תקפו ושדדו את הערים ניקופול וטורטוקאיה שבשליטת הטורקים ואחר כך המשיכו בפשיטתם עד לוורנה והים השחור.
באותה שנה, בחודש אוגוסט, השתתף נובק בקרב קלוגרן ובאוקטובר לקח חלק בגירוש הטורקים מטרגובישטה, בוקרשט וג'ורג'יו.
שליחות צבאית אחרת שפרסמה אותו כאחד מקציניו המצטיינים של מיכאי, הייתה הפשיטה הנוספת באפריל 1596 לתוך תחום האימפריה הטורקית.
בראש קבוצה של 1500 לוחמים חצה את הדנובה וכבש את העיר פלבן בבולגריה.
לפי מקור מהחצר בפראג, אנשי באבא נובק שדדו 4000 דוקטים ולקחו כבני ערובה 70 יהודים ו-400 טורקים עשירים.
שחררו אותם לאחר מכן תמורת כופר של 400,000 טאלרים.
500,000 דוקטים נוספים קיבלו בנוסף ככופר תמורת שחרורם של אשתו, בנו ובתו של העשיר מיכאלולו.
באבא נובק הגיע מאוחר יותר להרי הבלקן, עד לסופיה.
עם 700 היידוקים עשה מארב על שיירה טורקית בפיקודו של חסן פאשה שחצה את ההרים במטרה לפגוש את הסולטאן בסופיה.
נובק תקף את השיירה, הבריח את חסן ואת לוחמיו ולקח שלל רב שכלל כלי נשק, דברי מזון, עגלות וסוסים.
השליט מיכאי שבע הרבה נחת מפעולה זו ומינה את נובק לאחד מחברי מפקדתו הקבועה.
אחרי חתימת ההסכם בין מיכאי אמיץ ובין הקיסר רודולף השני, כשהטורקים פתחו מחדש בלחימה, שוב חצה השליט הוולאכי את הדנובה בספטמבר 1598 ופשט בראש שלוש יחידות צבאיות על הערים בשליטה טורקית שבבולגריה.
בלחימה השתתפו אלפי סרבים, וגם בולגרים ואלבנים, שיחד עם הלוחמים הוולאכים גרשו זמנית את הטורקים מן הערים פלבן, רחובו, וראצה, וידין ופלורנטין.
ב-5 באוקטובר 1599 כ-50,000 אנשי צבא התכנסו בעיר פלוישט בוולאכיה ונשבעו אמונים למיכאי האמיץ תוך ציפייה לאתגרים צבאיים מרובים.
פרט לאצילים ופרשים מקומיים, ניתן היה למנות עמם גם כוח של שכירי חרב הונגרים וסקלרים בראשותו של גיירג מאקו, יחידת קוזקים וכן היידוקים בפיקודו של באבא נובק.
ב-16 באוקטובר 1599 יחד עם האחים בוזסקו, חצו ההיידוקים של נובק את האולט אל עבר סיביו על מנת לתמוך במיכאי במלחמתו בשליט טרנסילבניה החדש, הקרדינל אנדראש באטורי.
ב-28 באוקטובר 1599 לקחו ההיידוקים של באבא נובק חלק חשוב בקרב שלימבר שבו ניצח מיכאי האמיץ את אנדראש באטורי ושבעקבותיו עלה על כס הנסיכות של טרנסילבניה.
באבא נובק היה זה שפתח בלחימה, הצליח לגרום לאבדות לאויב אך נדחף לבסוף אחורה.
בקרב ראשון זה נהרג אישטוואן לאזאר, אחד ממפקדיו של אנדראש באטורי.
לעזרתו של נובק אץ כוח של שכירי חרב הונגרים וסקלרים בפיקודו של גיירג' מאקו.
בשנת 1600 נשלח נובק על ידי מיכאי האמיץ להגן על מצודת ליפובה, ששוחררה קודם לכן מידי הטורקים.
במאבק של מיכאי על השליטה במולדובה, בטרנסילבניה ובוולאכיה
לאחר מכן ליווה באבא נובק את השליט הרומני במסע בן 8 ימים מולדובה באפריל - מאי 1600. ב8 - 9 במאי הם הבריחו את השליט ירמיה מובילה לפולין.
באבא נובק השתלט על שטח מולדובה וארגן בה חיל מצב בעיר יאש.
בהמשך התקדם באבא נובק צפונה וכבש את השטח עד לקמניצה וחוטין.
בדו"חות ששיגרו לחצר בווינד העריכו שליחי הקיסר רודולף השני את נובק כאיש צבא מעולה.
באבא נובק השתתף לצידו של מיכאי האמיץ בקרב מירסלאו בטרנסילבניה, קרב שבו הם נחלו תבוסה מידי קואליציה של שליט טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי ושל הצבא ההבסבורגי בפיקודו של ג'ורג'ו בסטה.
אחר כך, ביישוב נאיין (Năieni) על ידי פלוישט, בוולאכיה ב-9 - 19 בספטמבר, הצליח יחד עם מיכאי, עם גדוד של 2500 לוחמים בלבד לעכב במשך עשרה ימים את התקדמות הצבא הפולני-מולדבי שבפיקודו של יאן זמויסקי.
הקרבות העיקריים התנהלו בסראטה, שוב בנאיין, וב-20 באוקטובר 1600 על נחל בוקובל, אחר כל על נחל טליאז'ן,(שם לחם נובק לצידו של אודריה) ובסוף נובמבר (25 בנובמבר 1600) בקורטיה דה ארג'ש, כשיד הפולנים והמולדבים הייתה על העליונה.
אחרי שמיכאי וודה איבד את כס המלכות גם בנסיכות וולאכיה (לטובת מועמד הפולנים, סימיון מובילה), ליווה אותו נובק עד לחצר הקיסר בפראג.
אחרי תבוסתו של מיכאי האמיץ בקרב מירסלאו מידי צבא האצילים ההונגרים הטרנסילבנים, הוא ייעץ ככל הנראה לבאבא נובק שיצטרף לצבא האימפריאלי ההבסבורגי.
הגנרל ג'ורג'ו בסטה שבגד בשליט הרומני, שלח את נובק לליפובה שעברה בינתיים לידי האצילים ההונגרים.
כאן הוא נעצר על ידי אנשי המצביא ההונגרי אישטוואן צ'אקי ובפקודת הדיאטה (הפרלמנט) ההונגרית בקלוז' נשפט באשמת שוד ובגידה.
נובק נידון למוות והועלה על הגרדום ב-5 בפברואר 1601 .בנוכחות נכבדי העיר עונה קשות ונפשט מעורו על ידי צוענים, ואחר כך נשרף.
בהמשך גופתו שופדה לראווה על מוט על יד חומות העיר, בקרבת מצודת החייטים.
יחד איתו הוצאו להורג עוד שני קצינים ושני כמרים שליוו אותו, אחד מהם - ידידו הוותיק סאסקה.
אחרי הניצחון בגורוסלאו (בברית עם גנרל בסטה) על צבאו של ז'יגמונד באטורי, הגיע מיכאי האמיץ לקלוז' בין 15- 11 באוגוסט 1601 וציווה לארגן תפילה ולהרים דגל לזכרו של באבא נובק ממש במקום שבו הוצא להורג.
כעונש הוא קנס את תושבי העיר ב-100,000 פלורינים.
בניו של באבא נובק קיבלו מידי מיכאי חלקת אדמה על יד העיר קראיובה במקום שבו נמצאת כעת השכונה הקרויה "בראזדה לוּי נובק" (הניר של נובק)
בניו של באבא נובק, שהצטיינו גם כן במאבק נגד הטורקים ובהגנה על העם הפשוט, ידועים במסורת הרומנית כ"נובצ'שט" ("Novăcești" - "בני נובאק").
דמות בנו הבכור, ההיידוק גרויה נובאק, הפכה לגבורן של בלדות ואגדות עממיות רבות.
אחד האחים של באבא נובק נקרא רדובן.
1935 - הכנסייה האורתודוקסית הרומנית הקימה "טרואיצה" - שילוש - על אתר הוצאת ההורג של באבא נובק בקלוז'.
בשנת 1936הוצבה במקום לוח זיכרון.
1975 - בימי השלטון הקומוניסטי הרומני, הוקם על יד מבצר החייטים בעיר קלוז', פסל לזכרו, פרי יצירתו של הפסל וירג'יל פוליצ'ה.
כפר במחוז סאטו מארה ברומניה נקרא "באבא נובק"
"בראזדה לוּי נובק" Brazda lui Novac (הניר של נובק) נקראים בדיעבד שני "לימס" רומיים - גותיים בדרומה של רומניה, כמו כן שכונה בעיר קראיובה
ג'ורסקו - תולדות הרומנים, כרך ב, 1976)
(דושאן בטאקוביץ' - תולדות העם הסרבי, 2005)
באבאדוק הוא סרט אימה אוסטרלי, בבימויה של ג'ניפר קנט ובכיכובם של אסי דייוויס ודניאל הנסהול.
הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס 2014 וזכה לביקורות מהללות.
הוא הוקרן גם בפסטיבל הקולנוע ירושלים אך לא זכה להפצה מסחרית.
זהו סרט הביכורים של ג'ניפר קנט שמתכתב עם סרטי רומן פולנסקי.
הסרט מציג את סיפורה של אמליה וואנק (Amelia Vanek), אם יחידנית ואחות גריאטרית שבן זוגה ואבי ילדה נהרג בתאונה כשהסיע אותה לבית החולים כדי ללדת את בנם.
בנה, סמואל, סובל מחרדה ומאמין שמפלצות מתגוררות בביתם ומתקין מלכודות עבורן ברחבי הבית.
בנוסף הוא סובל מהתקפי זעם ואלימות שמקשים עליו להתחבר עם ילדים אחרים וללמוד בבית ספר.
החרדות והתקפי הזעם נעשים תכופים וקשים יותר ויותר לאחר שאמליה מקריאה לו ספר פופ-אפ מסתורי שמצא על המדף בביתם שנקרא "מר באבאדוק", המספר על מפלצת דמוית אדם בעלת טפרים, לבושה במעיל ומגבעת המענה את קרבנותיה מרגע שאלו מודעים לקיומה, במיוחד בשנתם.
אמליה מוטרדת מהספר ומהופעתו המסתורית בביתה, בעוד סמואל משוכנע שהבאבאדוק אמיתי והתהגותו הבעייתית מסלימה, ומגיעה לשיא כאשר מסלקים אותו מבית הספר וכאשר הוא דוחף את בת דודתו מבית עץ בגינתה, שני אירועים שמנתקים את האם ואת בנה מהעולם החיצון.
לאחר קריאת הספר תופעות מוזרות מתחילות לרדוף את בית המשפחה, דלתות נסגרות ופתחות מעצמן, אורות מהבהבים ונורות מתפוצצות.
אמליה מוצאת רסיסי זכוכית במזונה, דבר שהיא מייחסת להתנהגותו הבעייתית של סאם, אך הוא מאשים את הבאבאדוק.
אמליה מנסה להפטר מהספר בכך שהיא קורעת אותו ומשליכה אותו לאשפה, אך למחרת היא מוצאת את הספר על מפתן דלתה, וכשהיא פותחת אותו היא רואה שהוא השתנה וכעת הוא מכיל דימוים גרפים שלה רוצחת את באגסי, כלב המשפחה, את בנה סאם, ולאחר מכן לוקחת את חיה שלה.
בנוסף מופיעות מילים חדשות, לפיהן הבאבאדוק ימשיך להתחזק כל עוד תכחיש את קיומו.
בנוסף היא חווה סיוטים בהם היא רואה את הבאבאדוק נכנס לחדרה בלילה.
בעקבות כך שלוותה ומצבה הנפשי של אמליה מתדרדרים והיא מסתגרת בביתה.
היא שורפת את הספר והולכת להתלונן במשטרה, אך השוטרים מתייחסים אליה כמשוגעת.
היא מתחילה לגלות פחות ופחות סובלנות להתנהגות בנה, דבר שמגיע לשיא כשהיא חותכת את חוט הטלפון לאחר שבנה התקשר לשכנה לבקש עזרה באמצע הלילה.
היא חווה חזיון, בו היא רואה את בן זוגה שנפטר והוא מבטיח לה שיחזור אם "תביא לו את הילד".
כשהיא מבינה שזה תכסיס של הבאבאדוק, אמליה בורחת ומסתתרת בביתה עד שהבאבאדוק משתלט עליה.
תחת השפעתו, היא הורגת את כלב המשפחה ונוטלת סכין כדי להרוג את בנה.
סאם מושך אותה למרתף, שם היא נופלת באחת ממלכודותיו והוא קושר אותה במטרה לעזור לה להשתחרר מהבאבאדוק.
היא מנסה לחנוק אותו למוות, אך הוא מלטף את פניה ברכות, דבר שעוזר לה להשתחרר מהשפעתו הרצחנית.
אך כאשר סאם מזכיר לה ש"אי אפשר להפטר מהבאבאדוק" לפי הספר, הוא נגרר על ידי כוח בלתי נראה לחדר השינה של אמו, שם הוא מוטח בקירות מספר פעמים.
כאשר אימו מצליחה להציל אותו הבאבאדוק מציג לה חזיונות של מות בן זוגה.
אמליה מתעמתת עם היצור ומבהירה לו שהוא לא שולט בה, והיצור נסוג למרתף.
הסרט מסתיים באופן שמבדיל אותו מרוב סרטי האימה בז'אנר.
במקום לנצח את המפלצת ולגרש אותה, אמליה וסאם בוחרים לשמור את הבאבאדוק במרתף.
מצבם הנפשי והגופני משתפר, כמו גם הקשר ביניהם, ואמליה חוזרת לעבוד.
בסוף הסרט היא נראית יורדת למרתף הנעול (בו היא גם שומרת את כל חפצי בן זוגה המנוח) עם קערה מלאה בתולעי אדמה.
כשהבאבאדוק תוקף אותה היא מרגיעה אותו, והוא נסוג חזרה לאפלה עם קערת התולעים.
התמות המרכזיות בסרט הן הורות, אבדן ואבל, ותחושת החריגות וחוסר האונים בגידול ילד לא נורמטיבי.
רוב הפרשנים רואים במפלצת בסרט התממשות פיזית של אבל ויגון שלא עוּבּד על מות בן זוג והורה.
המסר של הסרט הוא שלא ניתן להשתחרר מהאבדן, אבל שניתן ללמוד לחיות איתו בשלום.
סמואל מפגין מספר מאפיינים מזוהים עם הרצף האוטיסטי, אם כי הוא לא מוצג בסרט כאוטיסט באופן מפורש.
הורים רבים לילדים אוטיסטים הזדהו עם דמות האם בסרט ועם המצוקה שהיא חווה, בעיקר עם הלילות חסרי השינה, הבדידות והריחוק שהאם חשה, ותחושת חוסר האונים מול ילד חסר יכולות ויסות רגשי.
ברברה וסט - גב' רוץ'
צ'ארלי הולץ - ילד מספר 2
ג'ניפר קנט, הבמאית, צילמה בשנת 2005 סרט קצר בשם "מפלצת" ובמאי 2014 היא הסבירה בריאיון לתקשורת שהסרט ההוא היווה בסיס להפקת הסרט "באבאדוק".
התסריט נכתב בתחילת 2009 והצילומים נערכו באדלייד, דרום אוסטרליה.
"הבאבאדוק" הוא אחד מהסרטים שקיבלו את הביקורות הטובות ביותר בשנת 2014. לפי אתר Rotten Tomatoes שיעור הביקורות החיוביות לסרט עומד על 98% מתוך 239 ביקורות עם ציון ממוצע של 8.2/10, ותמצית הקונצזוס הביקורתי היא ש"הבאבאדוק מסתמך על אימה אמיתית במקום על הבהלות, ומציג סיפור כן ומרגש".
באביאק (בפולנית: Babiak) הוא כפר במחוז קולו שבפרובינציית פולין גדול בפולין, כ-17 ק"מ צפונית לעיירה קולו, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
תחילת היישוב בסוף המאה ה-18, על גדת נהר טישמייניצה.
בשנת 1815 קיבל היישוב זכויות עיר, ובשנת 1870 אלה ניטלו ממנו.
כיום משמש היישוב כמרכז מסחר ושירותים לכפרי הסביבה.
תחילת התיישבות יהודים ביישוב הייתה בראשית המאה ה-19. יהודי הכפר עסקו ברוכלות ובמלאכה, וחלקם בחקלאות.
ב-1857 מנתה הקהילה היהודית 240 איש ובשנת 1921 נמנו בכפר 237 יהודים, כשליש מסך תושביו.
באוקטובר 1940 גורשו יהודי הכפר לגטאות בכפרים בוגאי ונוביני ברדובסקיה, לצד מאות מיהודי קולו, ובינואר 1942 הועברו למחנה ההשמדה חלמנו.
באבא ג'ון הוא סרט קולנוע דרמטי ישראלי משנת 2015 בבימויו של יובל דלשד.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר וייצג את ישראל בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, אולם לא העפיל למועמדות בקטגוריה.
הסרט עוסק במשפחת עולים ממוצא איראני, המנהלת משק חקלאי לגידול תרנגולי הודו.
הסרט עוסק בקונפליקט בין אב המשפחה לבין בנו, המסרב להמשיך את מסורת המשק המשפחתי.
הסרט הוא הראשון בבימויו של דלשד.
הוא הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2015, וכן ב-27 פסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
העלילה מתמקדת בשלושה דורות למשפחה במושב חקלאי בדרום הארץ בו כל התושבים הם עולים מאיראן.
למשפחה לול תרנגולי הודו אותו מנהל אב המשפחה יצחק (נוויד נגהבאן) הדורש מבנו בן ה-13, מוטי (אשר אברהמי), לקבל את העסק המשפחתי ולהמשיך בניהול הלול כפי שנדרש היה מיצחק לרשת את הלול מאביו.
מוטי מתעניין בתחום המכניקה של כלי רכב ואינו מתחבר לעבודות הלול המשפחתי, דבר הגורם לקונפליקט בקרב המשפחה אשר מתעצם במהלך ביקור של הדוד, דריוש (פריבורז דויד דיאן) אשר חי באמריקה לאחר שמרד באביו השמרן.
אם המשפחה הפסיבית (ויז אליוט ספאבי) מנסה לגשר על הפערים הנוצרים בין בני המשפחה.
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (אייל סעיד מני)
פרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (יהודה אקו)
פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר (נועה אלה)
פרס אופיר לצילום הטוב ביותר (עופר ינוב)
פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר
על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 105,020 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
באבה וַנגָה (בבולגרית: баба Ванга; ), נולדה בשם ונגליה פנדבה דימיטרובה (Вангелия Пандева Димитрова) הייתה מיסטיקנית, מגדת עתידות ומטפלת בצמחי מרפא בולגרית עיוורת, שרבים ייחסו לה יכולות על-טבעיות.
ונגה בילתה את רוב חייה באזור הכפר רופיטה שבבולגריה, בה זכתה לכינוי "נוסטרדמוס של הבלקן".
ונגה הייתה אנאלפביתית, ולכן לא כתבה מעולם את נבואותיה באופן מסודר.
נבואות שונות מיוחסות לה, ועל חלקן נטען שהן מומצאות בדיעבד.
מאחר שלא הותירה רשומות, אין דרך לאמת אילו מהמשפטים שמיוחסים לה אכן נאמרו בפועל.
למרות זאת, יש שהשתכנעו שמרבית נבואותיה התגשמו.
ונגה נולדה בשנת 31 בינואר 1911 בסטרומיצה במה שהיה אז שטחי האימפריה העות'מאנית, ובהמשך עברה להתגורר בסופיה.
היא התעוורה בצעירותה, כשבסערה עזה העיף אותה משב רוח באוויר והיא הוטחה בעוצמה רבה על הקרקע.
זמן קצר לאחר מכן התרברבה כי יש בכוחה לחזות את העתיד ולנבא אירועים שונים, ובמהרה החלו להקיף אותה מעריצים רבים שליוו אותה עד מותה ב-1996. ונגה הייתה פופולרית מאוד גם בקרב שועי העולם, לרבות פוליטיקאים ומנהיגי מדינות רבים, ביניהם ברז'נייב, שנהגו להתייעץ איתה ולבקש את דעתה בסוגיות רבות.
ונגה מסרה נבואות רבות במהלך חייה, אולם מאחר שהייתה אנאלפביתית, לא כתבה מעולם את נבואותיה באופן מסודר, ואין דרך לאמת אילו מהמשפטים שיוחסו לה אכן נאמרו בפועל.
לפיכך, ספקנים מטילים ספק בכך שאכן מסרה חלק מהנבואות המיוחסות לה, או מניחים שהניסוח שונה כך שיותאם יותר בדיעבד למה שהתרחש בפועל, אולם בין תומכיה יש המעריכים שנבואותיה זכו עד כה ל-85 אחוז הצלחה, ושונגה הצליחה לחזות מראש את מרבית האירועים המשמעותיים של המאה הקודמת.
בשנת 2010 הופצו באינטרנט שמועות רבות על נבואותיה.
באותה השנה ראיין עיתון בולגרי מקורבים של ונגה, שמסרו בראיון שחלק מהשמועות מומצאות ולא נמסרו על ידי ונגה.
התחממות כדור הארץ והמסת הקרחונים, אותם חזתה לכאורה כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 באמירות המיוחסות לה: "אזורים קרים יהפכו חמים...
ב-1989 חזתה לכאורה את אסון התאומים בנבואה שמיוחסת לה: "האחים האמריקאים יותקפו על ידי שתי ציפורי פלדה ענקיות" – במה שיש הרואים כחזון על מתקפתו של ארגון הטרור אל-קאעידה על מגדלי התאומים.
צפתה לכאורה את רעידת האדמה והצונמי באוקיינוס ההודי ב-2004, בנבואה שיוחסה לה: "גל עצום בגודלו אשר יכסה חוף גדול מלא באנשים ובעיירות, והכול ייעלם מתחת למים".
מיוחסת לה נבואה לפיה תתחיל מלחמת עולם בשנת 2010 ותסתיים בשנת 2014. גרסה נוספת של אותה נבואה טוענת שהמלחמה תתחיל בשנת 2016. קרובי משפחתה של וגנה שהתראיינו בשנת 2010 טענו שמעולם לא ניבאה על מלחמת עולם.
מיוחסת לה נבואה לפיה בשנת 2011 לא יתקיימו צמחים ובעלי חיים בחצי הכדור הצפוני.
מיוחסת לה נבואה שחזתה לכאורה את בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית.
"הנשיא ה-44 של ארצות הברית", מסופר שאמרה, "יהיה אפרו-אמריקאי", והוסיפה אזהרה דרמטית: "הוא יהיה הנשיא האחרון של ארצות הברית", אך תחזית זו התבררה כלא נכונה כאשר בינואר 2017 החליף דונלד טראמפ את אובמה כנשיא ארצות הברית.
נטען כי ונגה חזתה את עליית דאעש – "גורמים מוסלמיים קיצוניים יפלשו לאירופה בשנת 2016 כתוצאה מ-"אביב ערבי" ב-2010 ותסיסה בסוריה בה ישתמשו מוסלמים בנשק כימי נגד האירופים.
הפלישה תוביל ל"מלחמת אסלאם גדולה" ולכיבושה של היבשת.
המלחמה תסתיים רק בשנת 2043 עם כיבוש המדינות האירופיות והקמת ח'ליפות מוסלמית שבירתה תהייה רומא.
לגבי רומא יוחסה לונגה נבואה נוספת, לפיה טענה כי הקיצוניים המוסלמים יכבשו את רומא בירת איטליה בשנת 2066. אבל ארצות הברית תגיב עם נשק בעל יכולת 'שינוי אקלים' בניסיון להחזיר את העיר לשליטת הנצרות.
מיוחסת לה נבואה שיבשת אירופה כפי שאנו מכירים אותה תחדל להתקיים עד סוף 2016. יש הטוענים שהכוונה היא לנפילת גוש האירו ופירוק האיחוד האירופי ושניתן לראות עדות לכך בפרישת הממלכה המאוחדת.
על פי המשך אותה נבואה, בעקבות סדרה של קטסטרופות וחיסול שיטתי של אוכלוסיות שלמות, "תיוותר היבשת ריקה כמעט לחלוטין, שממה נטולת כמעט כל צורה של חיים עד 2025".
מיוחסת לבאבה וגנה נבואה כי סין תהפוך לסופר-מעצמה הגדולה בעולם ב-2018 וכך תביא לסיום עליונות ארצות הברית והכלכלה האמריקאית.
מיוחסת לה נבואה שחזתה כי דונלד טראמפ ידבק בנגיף הקורונה, מחלה שתשאיר אותו חירש ועם גידול במוח.
בעתיד הרחוק מאוד, מספרים שניבאה ונגה, כי החיים בכדור הארץ ישתנו מאוד ביחס לאלו שאנו מכירים אותם.
זמן קצר לפני מותה מסופר שהותירה נבואות שלפיהן עד 2076 הקומוניזם יחזור לאירופה וכך לשאר העולם.
עד שנת 2130 הציוויליזציה תלמד כיצד לחיות מתחת למים בסיוע חייזרים, וכן שבשנת 3005 תתרחש מלחמה על מאדים.
בנוסף, נאמר שציינה שקץ העולם יקרה בשנת 5709 – אבל עד אז תהיה בידינו טכנולוגיה מתקדמת מספיק וכי "בני האדם כבר יוכלו לעבור למערכת כוכבים חדשה".
ב-2013 עלתה בערוץ הראשון ברוסיה סדרת טלוויזיה ביוגרפית עם אלמנטים של מיסטיקה בשם "Vangelia", שכוללת 12 פרקים.
היא פופולרית בפרט במדינות הבלקן וברוסיה.
ישנם פרסומים רוסיים רבים שקשורים לנביאה המסתורית.
"האנציקלופדיה הגדולה של ונגה" היא פרויקט רוסי באינטרנט, המוקדש לה.
עבדול "באבא" רחמן הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בפאוק סלוניקי ובנבחרת גאנה.
הוא גדל במחלקת הנוער של FC דרימס.
בעונת הושאל רחמן לאסאנטה קוטוקו מליגת העל הגאנאית.
באותה עונה היה רחמן מועמד סופי לתואר תגלית השנה בליגה, אך הפסיד אותו לג'ושוע אוניקו.
מועדונים רבים התעניינו ברחמן בשל הופעותיו בקבוצה.
ב-12 ביוני 2012 עבר רחמן בהעברה חופשית לגרויטר פירט מהבונדסליגה, על אף התעניינות מצד קבוצות בכירות יותר.
רחמן הסביר את בחירתו בכך שהמועדון הציע את "התנאים הטובים ביותר בהם הקריירה שלי יכולה להתפתח".
ב-25 בספטמבר 2012 ערך רחמן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק במחצית השנייה בהפסד 0–2 לפורטונה דיסלדורף במסגרת המחזור החמישי בבונדסליגה.
בתחילת עונתו השלישית בקבוצה, שבה שיחקה הקבוצה בבונדסליגה השנייה, במחזור השני של עונת , הבקיע רחמן את שערי הבכורה שלו בגרויטר פירט: צמד שערים בניצחון הליגה על נירנברג.
יום לאחר שערי הבכורה שלו בגרויטר פירט חתם רחמן באאוגסבורג מהבונדסליגה.
ב-23 באוגוסט 2014 ערך רחמן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד הליגה להופנהיים בתוצאה 0–2 במסגרת המחזור הראשון.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 31 הופעות.
ב-16 באוגוסט 2015 חתם רחמן בצ'לסי על חוזה ל-5 שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 1–4 על וולסול במסגרת הסיבוב השלישי בגביע הפוטבול ליג.
ב-16 בספטמבר 2015 ערך רחמן את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–4 על מכבי תל אביב במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים.
ב-17 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על אסטון וילה במסגרת המחזור התשיעי.
ב-2 באוגוסט 2016 הושאל רחמן לשאלקה מהבונדסליגה, בסיום העונה חזר לצ'לסי וב-29 בינואר 2018 רחמן הושאל פעם נוספת לשאלקה.
ההשאלה השנייה לשאלקה לא עלתה יפה ורחמן ערך רק שלוש הופעות.
בינואר 2019 הוחלט לקצר את תקופת ההשאלה של רחמן, והוא חזר לצ'לסי והושאל שוב מיד, והפעם לסטאד ריימס מליגת העל הצרפתית בכדורגל.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל למיורקה לעונה אחת.
ב-31 בינואר 2021 הושאל לפאוק סלוניקי עד לסוף העונה.
ב-27 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת לרדינג.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל שוב לרדינג.
ב-10 בספטמבר 2014 ערך רחמן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, כששיחק 90 דקות בניצחון 2–3 על נבחרת טוגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015. הוא שיחק בכל משחקיה של הנבחרת במסגרת גביע אפריקה לאומות 2015, בו הפסידה בגמר לנבחרת חוף השנהב בדו-קרב בעיטות עונשין.
באבא גורגור (בערבית ובכורדית: بابا كركر; מילולית בכורדית "אב האש") הוא שדה נפט ליד העיר כירכוכ בצפון עיראק, בתחום השליטה של כורדיסטן העיראקית.
במקום קיימת זרימת נפט על פני הקרקע או סמוך לפניה וכבר לפני אלפי שנים מתועדת בעירה טבעית של אש תמיד במרכז השדה.
השדה, אשר התגלה בתקופה המודרנית ב-1927, נחשב לשדה הנפט הגדול ביותר בעולם עד לגילויו של שדה הנפט גוואר בערב הסעודית בשנת 1948. עלויות הפקת הנפט במקום זולות במיוחד.
הנפט מובל בצינור נפט (צינור הנפט כירכוכ-ג'ייהאן) לעיר הנמל הטורקית ג'ייהאן, ממנו הוא מיוצא.
בעקבות גילוי שדה הנפט במקום הוקמה חברת הנפט העיראקית.
באבי יאר היא פואמה מאת יבגני יבטושנקו שהתפרסמה ב-1961. הייתה זו היצירה הראשונה בברית המועצות שהביעה את הביקורת על קשר השתיקה השלטוני על השמדת יהודי ברית המועצות בכלל ויהדות אוקראינה בפרט בעת מלחמת העולם השנייה, תוך השתתפות פעילה של משתפי פעולה.
השיר נסוב על אתר השמדת יהודי קייב - באבי יאר, עליו, כדברי מחבר השיר "אין יד ואין מצבת".
המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' הלחין את הפואמה וכלל אותה בסימפוניה ה-13 שלו.
הפואמה תורגמה לעשרות לשונות והפכה לאחד מסמליה המייצגים של השואה בעיני רבים.
לאחר כיבוש קייב בספטמבר 1941 כונסו כל יהודי העיר ונשלחו להוצאה להורג לתוך בורות ירי שנחפרו ביער לא רחוק מן העיר.
ברצח השתתפו כוחות איינזצגרופן נאצים ומשתפי פעולה מקרב האוכלוסייה המקומית האוקראינית.
ב-29 וב-30 בספטמבר (ערב יום הכיפורים ה'תש"ב) נטבחו בבאבי יאר 33,771 יהודים.
במהלך השנה שלאחר מכן הובלו לבאבי יאר והומתו שם בהריגה 15,000 יהודים נוספים שנתפסו בעיר ובסביבתה.
החל מיולי 1943, קיבלו חיילי ה-אס אס הוראה להעלים את כל הראיות לרצח בבאבי יאר, כחלק ממבצע 1005. על מנת להעלים את הראיות, נשרפו הגופות, עבודה שבוצעה בכפייה על ידי אסירי מחנה הריכוז סִירצק, אשר כמאה מתוכם היו יהודים.
בימי חרושצ'וב, ימי הפשרה יחסית לאחר מות סטלין, הפך המקום לאתר עלייה-לרגל ועלתה התביעה להקמת אנדרטה במקום.
את השיר חיבר המשורר יבגני יבטושנקו, בן לאב גרמני ולאם אוקראינית, לאחר ששב מסיור בקייב.
באותו יום הקריא יבטושנקו את השיר בפני סטודנטים בפוליטכניקום של מוסקבה ולאחר מכן הוא הופץ באופן מחתרתי כסאמיזדאט (פרסום בהוצאה עצמית).
ב-19 בספטמבר 1961, במלאת עשרים שנים לטבח, פרסם המשורר את הפואמה "באבי יאר" בשבועון הספרותי "ליטרטורניה גזטה" (Литературная Газета).
הייתה זו הפעם הראשונה בה הופיעה השואה בשירה הסובייטית הרוסית.
בפואמה זו הצליח יבטושנקו לבטא זעקה כנגד הרוע, האכזריות והאדישות.
הוא לא מחה רק נגד הטבח עצמו, אלא הפנה אצבע מאשימה נגד שיתוף הפעולה של רוסים ואוקראינים עם השלטון הנאצי ועם האנטישמיות הכרוכה בזהות הרוסית לפני הקמת ברית המועצות.
השיר הכה בתדהמה מיליוני קוראים, שרבים מהם למדו את שורותיו בעל-פה וייבטושנקו הפך לדובר של דור.
בפברואר 1963 הקריא יבטושנקו את השיר לפני קהל של 6,000 צופים בפריז.
ב-1968 נמכר הדף המקורי בבית המכירות סותבי'ס לאספן הציוני ליאו גרהם, שהעבירו למשמרת בספרייה הלאומית בירושלים.
על אף ההערצה לה זכה מצד חלק מהציבור בברית המועצות ורבים במערב, הוקע יבטושנקו על ידי רבים במדינתו.
לא רק השלטון ראה בו דיסידנט, גם רבים מקרב שכבת ה"אינטליגנציה" (סופרים ומשוררים) ראו בו משורר בורגני וצדקני.
המלחין דימיטרי שוסטקוביץ ביקש להלחין את הפואמה מיד לאחר שקרא אותה.
ב-20 ביולי 1962 סיים את כתיבת הסימפוניה ה-13 שלו.
הסימפוניה כוללת חמישה פרקים, כל אחד מהם הוא לחן שונה לפואמה של יבטושנקו, יחד עם תכנים נוספים הכוללים גינוי לאנטישמיות לכל סוגיה (מן הפוגרומים ומשפט דרייפוס ועד האנטישמיות הממוסדת של השלטון הסטליניסטי).
על ביצוע הבכורה ניצח קיריל קונדראשין.
לאחר מספר קטן של הופעות, התבקשו יבטושנקו ושוסטקוביץ' על ידי השלטון "לתקן" את השיר ולהפכו ל"פחות יהודי".
הטענה הייתה ששורות השיר אינן מתאימות ללחן ובשל כך יש לשנותן, כך שיתנגנו טוב יותר.
היצירה המשיכה להיות מנוגנת עם התמליל המתוקן בהופעות במינסק, גורקי, לנינגרד ונובוסיבירסק, עד שנאסרה כליל להשמעה באמצע 1963. הלחן והתמליל דלפו למערב לקראת 1970, בינואר אותה שנה בוצעה על ידי תזמורת פילדלפיה תחת שרביטו של יוג'ין אורמנדי.
השפעת הפואמה על הקמת האנדרטה בבאבי יאר
האנדרטה המקורית לא ציינה כי יהודים היו בין הקורבנות שנרצחו במקום.
באבי יאר (הידוע גם בשם Babij Jar במקור) הוא סרט בלארוסי משנת 2003 בבימויו של ג'ף קאנו ובכיכובו של מיכאל דגן.
הסרט צולם באירופה והופץ באופן מוגבל.
הסרט מגולל את הרציחות ההמוניות בספטמבר 1941 של אלפי יהודים, סובייטים שבויים, קומוניסטים, צוענים ואזרחים אחרים שנטבחו על ידי האיינזצגרופן, עוצבות המבצע של גרמניה הנאצית.
הסרט מתאר באופן גרפי את משתפי הפעולה האוקראיניים ואת ביצוע הרצח בקייב (בירת אוקראינה).
נפת באבושקינסקי היא נפה במחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
השטח סופח למוסקבה בשנת 1960.