tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחודשיים לפני הבחירות לכנסת העשרים וחמש חשפו פייק ריפורטר קמפיין תעמולה נוסף נגד ועדת הבחירות המרכזית, שהחל לפעול ביוני 2022 ותיאר את השופט יצחק עמית כשמאלן רדיקלי שינסה לזייף את הבחירות.
בין מפיצי התאוריה היו פעילי ליכוד כמו אלי חזן, לשעבר דובר נתניהו, שאמר את הדברים לערוץ 14, ואורלי לב.
שניהם טענו כי גם הבחירות הקודמות זויפו וכי הליכוד הפסיד בהן רק בגלל זיופים אלה
המכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב ערך סימולציה בדבר ניסיונות התערבות ושיבוש בבחירות והגדיר התערבות זרה כזו כאיום אסטרטגי על ישראל.
יו"ר ועדת הבחירות, השופט יצחק עמית, הביע חשש מהתערבות של גורמים זרים בבחירות לכנסת, אך עוד יותר מדה-לגיטימציה לתוצאות הבחירות מגורמי פנים.
חשיפת שימוש בחשבונות מזויפים וחשש לפגיעה בטוהר הבחירות
בינואר 2021 פורסם תחקיר שנעשה בשיתוף עם חוקרי פייק ריפורטר אשר חושף את השימוש של יאיר נתניהו בנו של בנימין נתניהו, ראש הממשלה באותה עת, ברשתות החברתיות לצורך קידום מסריו, תוך הכפשת מבקריו, פרסום חצאי אמיתות וסילוף עובדות היסטוריות.
עוד חשפו כי לעמוד הפייסבוק הרשמי של בנימין נתניהו בערבית יש עוקבים רבים החשודים כפרופילים מזויפים.
במרץ 2021, חשף מיזם פייק ריפורטר כי ימים אחדים קודם לכן, ביום הבחירות לכנסת העשרים וארבע התקיימה הפצה של ידיעות כזב במטרה להמריץ תומכי נתניהו להצביע.
השמועה טענה כי מפכ"ל לשעבר קרא לרצוח את נתניהו והתבססה על תלונת פעילת ליכוד, נעמה אדלר בלו, שהפיצה בעבר תאוריות קונספריציה נוספות אך הוצגה כאזרחית מן השורה.
השמועה החלה באתר חדשות 0404 ומשם התפשטה לקבוצות בפייסבוק ווטסאפ, כולל בקבוצות של תומכי כנרת בראשי ויעקב ברדוגו, ושודרה גם בתוכנית הרדיו של שי גולדן בגלי ישראל, באתר רוטר, וערוץ 20.
באוגוסט 2022 חשפו רשת של חשבונות מזויפים של נשים בלבד שקידמה את חבר הכנסת איתמר בן גביר בטוויטר.
הרשת זכתה לשם "בנות גביר".
חשיפה נוספת היא של רשת בוסטרים (ממריצים) שהדהדה את מסרי הליכוד דרך קידום תומכי נתניהו בתקשורת.
חלק מהרשת הוסרה על ידי טוויטר ופייסבוק.
בספטמבר 2022 הזהיר איגוד האינטרנט הישראלי כי טוהר הבחירות נמצא בסכנה עקב כשלים ברשת פייסבוק.
האיגוד העביר מכתב למנכ"לית פייסבוק ישראל בו התריע על שורה של כשלים מצד חברת מטא באכיפת המדיניות שאוסרת שימוש בזהות בדויה או פרסום תכנים לא חוקיים במדינות שונות בחו"ל.
המכתב התבסס על בדיקה מעמיקה שערכו חוקרי פייק ריפורטר.
חשיפת תעמולה רוסית לטובת הפלישה לאוקראינה
עם פרוץ מלחמת רוסיה-אוקראינה והעלייה בשימוש בפרופילים מזויפים ועובדות אלטרנטיביות כחלק מהמלחמה על התודעה בתקשורת וברשתות החברתיות - השיק ארגון פייק ריפורטר במרץ 2022 גרסה בינלאומית של ממשק הדיווח.
מעבר לדיווחים בעברית ובערבית ניתן לדווח גם בשפה הרוסית, בשפה האוקראינית ובאנגלית.
במרץ פורסם כי מתנדבי הארגון הביאו להסרת 18 פוסטים שקריים ברשתות הפייסבוק והטוויטר של שגרירויות רוסיה בעולם, בהם נטען כי הפצצת בית היולדות במריופול הייתה מבוימת.
התחקיר פורסם גם בניו יורק טיימס ובאמצעי תקשורת זרים נוספים.
חשיפת איסוף מודיעיני באמצעות פרצות אבטחה
ביוני 2022 חשפו פייק ריפורטר כי פרצה באפליקציה וברשת החברתית לספורטאים סטרבה אפשרה לחשוף פרטים של עשרות אנשי ביטחון וחיילים שמשרתים במתקנים סודיים.
חשיפת רשתות גזעניות והסתה לאלימות
במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021 חשפו פייק ריפורטר קבוצות שבהן התארגנו מעשי לינץ' באזרחים ערבים על ידי פעילים כהניסטים.
בקבוצות, שהשתמשו בתוכנות המסרים טלגרם ווואטסאפ, התפרסמו סרטונים אלימים והודעות הסתה כנגד ערבים.
אנשי המיזם דיווחו למשטרה על ההתארגנויות אך רק לאחר ארבעה ימים ושורה של אירועים אלימים החלה המשטרה לפעול בעניין.
מחקרים אלו פורסמו במגוון כלי תקשורת בישראל ובגופי תקשורת רבים בעולם, ביניהם הניו יורק טיימס וגופי תקשורת בצרפת, באנגליה, בגרמניה ובברזיל.
בדצמבר 2022 חשפו פייק ריפורטר כיצד קבוצת חיילים פתחה חשבונות מזויפים בטוויטר ששימשו כדי להלך אימים ולהטריד עיתונאים, פעילי זכויות אדם ופלסטינים.
ביוני 2023 פרסמה רשת CNN תחקיר המבוסס בחלקו על מידע שחשפו פייק ריפורטר ולפיו בתגובה לפיגוע הירי ביום 26 בפברואר 2023, שבו נרצחו שני אחים תושבי הר ברכה, הופצו בקבוצות וואטסאפ קריאות נקם והתארגנות לצעוד לזירת הפיגוע כדי "להשיב מלחמה", אשר הובילו למהומות בחווארה.
לפי התחקיר, בחלק מהקבוצות היו חברים גם חברי כנסת ובהם ח"כ לימור סון הר-מלך.
במרץ 2022 פייק ריפורטר חשפו מערך פיקטיבי שאחראי לפתיחת קבוצות בפייסבוק ולצרוף של משתתפים רבים אליהן באמצעות תוכנה רובוטית.
בתחקיר שפורסם בערוץ 12 על ידי עומרי מניב וזכה לשם "נוכל הפייסבוק" ניתן להתרשם ממקרה בו הוקמה קבוצה בשם "אני עצמאי", צורפו אליה בזמן קצר מעל 12,000 חברים ופורסמו בה מסרים אנטי ממשלתיים.
בקבוצה אף הגדילו לעשות וארגנו מחאה, אספו כסף וגרמו לעצמאים במצוקה לצאת ולהצטרף להפגנה אחרת שהתקיימה מול הכנסת.
כמו כן חשף הארגון בשנת 2022 רשת של בוטים ופרופילים מזויפים שפעלה לקידום מועמדותו של עופר עיני בהתמודדותו על ראשות ההסתדרות.
בנובמבר 2022 זכה המיזם בפרס דרור לשינוי חברתי.
ב-2025 נכלל הארגון ברשימת 100 המשפיעים של העיתון כלכליסט, בקטגוריה של עיתונות עצמאית אקטיביסטית, ביחד עם יוזמות תקשורת אקטיביסטיות נוספות.
פייפר הוא כתב עת עצמאי שבסיסו בעיר ניו יורק המתמקד באופנה, תרבות פופולרית, חיי לילה, מוזיקה, אמנות וקולנוע.
כתב העת הופץ בהתחלה מדי חודש, בסופו של דבר הפך הצטמצם לתפוצה רבעונית ולבסוף הופץ באינטרנט בלבד שם הוא עולה באופן קבוע.
בשנת 2020, ההפצה הפיזית של כתב העת הופסקה בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית.
לבסוף, הוחלט לעבור להפצה דיגיטלית.
כתב העת פייפר נוסד ב-1984 על ידי קים האסטרייטר ודייוויד הרשקוביץ, עורכים לשעבר ב-SoHo Weekly News, בעזרת לוסי סיסמן וריצ'רד ווייגנד.
הוא החל בתור כתב עת מודפס חודשי בצורה מתקפלת של שישה-עשר עמודים בשחור-לבן, ומאז הצטמצמה תפוצתו לפעם ברבעון עד להחלטה לעבור לתפוצה דיגיטלית בלבד.
דוגמניות השער בעבר כוללות את קים קרדשיאן, קייטי פרי, מיילי סיירוס, פרינס, CL, קייסי מאסגרייבס, ג'ניפר לופז, ו-BTS.
פייר איג ארבר הוא טניסאי צרפתי.
פייר-איג ארבר נולד בשנת 1991 באזור אלזס.
הוא התחיל להתאמן בגיל צעיר בהדכת הוירו שהיו מאמני טניס.
בשנת 2009 הוא ניצח באליפות וימבלדון לזוגות בנים.
בשנת 2013 הוא התחיל לשחק בתחרויות גדולות.
בתחרויות גראנד סלאם לגברים הוא לא עלה לשלבים מתקדמים.
בתחרויות זוגות גברים ארבר ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה 2015 לצד ניקולה מאי.
בהמשך הם ניצחו באליפות וימבלדון 2016, אליפות צרפת הפתוחה 2018 ואליפות אוסטרליה 2019. בכך הוא השלים "גראנד סלאם" בתחרויות זוגות גברים.
בתחרות גמר ה-ATP ארבר ניצח בשנת 2019 ו-2021. בשנת 2018 הוא הפסיד בגמר.
ארבר שיחק ב-2 אולימפיאדות במשחקי זוגות גברים וזוגות מעורגים אך ללא הצלחה יתרה.
ארבר חבר בנבחרת גביע דייוויס של צרפת ושנת 2017 זכה איתה בגביע.
המרקיז פייר־סימון לַפְּלָס היה אסטרונום, מתמטיקאי ופיזיקאי צרפתי אשר עבודתו הייתה מרכזית להתפתחות המתמטיקה, הסטטיסטיקה, הפיזיקה והאסטרונומיה.
הוא סיכם והרחיב את עבודותיהם של קודמיו בעבודתו בעלת חמשת הכרכים מכניקה שמיימית (Mécanique Céleste) (שפורסמה בשנים 1799–1825).
עבודה זו תרגמה את השפה הגאומטרית של המכניקה הקלאסית (כפי שהציג אותה במקור ניוטון) לשפת החשבון האינפיניטסימלי, ובכך פתחה צוהר למחקר של היקף רחב בהרבה של בעיות.
בסטטיסטיקה, הפרשנות הבייסיאנית להסתברות פותחה לראשונה בעיקר על ידי לפלס.
לפלס ניסח את משוואת לפלס, והוביל את השימוש בהתמרת לפלס אשר מופיעה בתחומים רבים של פיזיקה מתמטית, תחום שהיה לו תפקיד מוביל בעיצובו הראשוני.
אופרטור הלפלסיאן, גם נקרא על שמו.
לפלס פיתח את השערת הערפילית על מקורה של מערכת השמש, והיה אחד המדענים הראשונים ששיערו את קיומם של מספר מושגי מפתח באסטרונומיה מודרנית, כמו חורים שחורים ואת רעיון הקריסה הכבידתית.
בתקופתו התפרסם הרבה בזכות יישום תורתו של ניוטון בחישוב תנועת גרמי השמים במערכת השמש, על כן זכה לכינוי ניוטון הצרפתי או ניוטון של צרפת.
בזכות תרומותיו הענפות, לפלס זכור כאחד המדענים הגדולים בכל הזמנים, ותואר כבעל יכולת מתמטית טבעית שעלתה על זו של רבים מהמדענים הגדולים של זמנו.
בספטמבר 1785 הוא ישב בחבר השופטים בתחרות הסיום של בית הספר הצבאי שאן דה מארס שבה השתתף נפוליאון בונפרטה.
ב־1767 מונה לפלס לפרופסור לאסטרונומיה באקדמיה הצבאית בפריז וב־1785 נבחר לאקדמיה למדעים.
כיהן כנשיא החברה הגאוגרפית הצרפתית עם היווסדה ב-1821.
על שמו נקרא אסטרואיד 4628.
עבודתו המפורסמת המוקדמת של לפלס ב־1771 עסקה במשוואות דיפרנציאליות ובשינויים סופיים (finite differences), אך בד בבד הוא החל לחשוב על ההמשגה המתמטית והפילוסופית של מושגי יסוד בהסתברות וסטטיסטיקה.
לפני בחירתו לאקדמיה הצרפתית ב־1773, הוא החל לכתוב שני מאמרים בתחומים אלו שעתידים יהיו לבסס את המוניטין שלו.
הראשון, תזכיר על ההסתברות של גורמים לאירועים, פורסם בסופו של דבר ב־1774 בעוד המאמר השני, שפורסם ב־1776, פיתח עוד יותר את הגותו הסטטיסטית וגם החל את עבודתו השיטתית על מכניקה קלאסית ויציבותה של מערכת השמש.
מעתה ואילך, שתי הדיסציפלינות יהיו תמיד שזורות זו בזו בתודעתו – לפלס התייחס להסתברות ככלי לתיקון ליקויים בידע האנושי.
עבודתו של לפלס על הסתברות וסטטיסטיקה נידונה בהמשך הערך יחד עם עבודתו הבשלה יותר על התאוריה האנליטית של הסתברויות.
סר אייזק ניוטון פרסם את חיבורו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע ב־1687 ובה הוא נתן גזירה של חוקי קפלר, אשר מתארים את תנועתם של כוכבי הלכת, מחוקי התנועה שלו וחוק הכבידה העולמי.
אף על פי שניוטון פיתח באופן פרטי את שיטות החשבון האינפיניטסימלי, כל עבודתו המפורסמת עשתה שימוש בצורת הסקה גאומטרית מגושמת, שאינה מתאימה לתיאור האפקטים העדינים מסדרים גבוהים יותר של משיכות כבידתיות בין כוכבי הלכת.
ניוטון עצמו הטיל ספק באפשרות של פתרון מתמטי לתנועה הכללית של כוכבי הלכת, ואף הגיע למסקנה שהתערבות אלוהית מחזורית הכרחית כדי להבטיח את היציבות של מערכת השמש.
הפרכת ההשערה הזאת של התערבות אלוהית תהפוך ליעד מרכזי בקריירה המדעית של לפלס.
כיום זה מוסכם באופן כללי ששיטותיו של לפלס בעצמן, אף על פי שהן חיוניות להתפתחות התאוריה, אינן מדויקות מספיק כדי להוכיח את יציבותה של מערכת השמש, ובמקום זאת, מערכת השמש מובנת כיום כמערכת כאוטית, אף על פי שהיא יציבה למדי.
בעיה מסוימת אחת מאסטרונומיה תצפיתית הייתה האי־יציבות הנראית במערכת הפלנטרית בה מסלולו של צדק נראה מתכווץ בעוד מסלולו של שבתאי נראה מתרחב.
הבעיה הותקפה על ידי לאונרד אוילר ב־1748 וז'וזף לואי לגראנז' ב־1763 אך ללא הצלחה.
ב־1776, לפלס פרסם מאמר בו הוא חקר לראשונה את ההשפעות האפשריות של אתר לומינרי או של כוח כבידה שלא פועל אופן מיידי.
בסופו של דבר, הוא שב למשאב האינטלקטואלי הבלתי נדלה של כבידה ניוטונית.
אוילר ולגראנז' ערכו קירוב מעשי בכך שהזניחו איברים קטנים יותר במשוואות התנועה.
לפלס שם לב שאף על פי שהאיברים עצמם קטנים, אם עושים אינטגרציה עליהם בזמן הם עשויים להפוך לבלתי זניחים.
לפלס ערך את האנליזה המעמיקה שלו על איברים מסדרים גבוהים יותר, עד וכולל המעוקבים שבהם.
באמצעות האנליזה המדויקת יותר הזאת, לפלס הסיק ששני כוכבי הלכת (צדק ושבתאי) והשמש חייבים להיות בשיווי משקל הדדי, ובכך אתחל את עבודתו על יציבותה של מערכת השמש.
ג'רלד ג'יימס ויטרו תיאר את ההישג "כהתקדמות המשמעותית ביותר באסטרונומיה פיזיקלית מאז ניוטון".
ללפלס היו ידיעות נרחבות של כל תחומי המדע והוא היה דומיננטי ביותר בכל הדיונים באקדמיה הצרפתית.
נדמה שלפלס החשיב את האנליזה בעיקר ככלי לגשת לבעיות פיזיקליות, זאת אף על פי שנדמה שהיכולת שבה המציא את האנליזה הנדרשת היא פנומנלית.
כל עוד התוצאות שלו היו נכונות הוא גילה עניין מועט בלבד במתן הסברים לצעדים באמצעותם הוא הגיע אליהן; הוא מעולם לא הרהר לעומק באלגנטיות או בסימטריה בתהליכי הפתרון שלו, שכן הוא הסתפק בכך שהוא היה יכול לפתור (בכל אמצעי שהוא) את הבעיה הספציפית שהוא עסק בה.
התאוריה הדינמית של גאות ושפל
בעוד ניוטון הסביר את תופעות הגאות והשפל באמצעות תיאור הכוחות שמייצרים אותן ודניאל ברנולי סיפק תיאור של התגובה הסטטית של מימי כדור הארץ לפוטנציאל הגאותי (Tidal potential), התאוריה הדינמית של גאות ושפל, שפותחה על ידי לפלס ב־1775, מתארת את התגובה האמיתית של האוקיינוס לכוחות גאות.
תאוריית הגאות האוקייאנית של לפלס מתחשבת גם בחיכוך, תהודה וזמני מחזור טבעיים של בסיסי אוקיינוסים.
תאוריית שיווי המשקל של ניוטון, שהתבססה על חישוב גרדיאנט הכבידה הנגרם על ידי השמש והירח אולם הזניחה את סיבוב כדור הארץ סביב צירו, את קיומם של יבשות ואפקטים אחרים, לא יכלה להסביר את הגאות שמתרחשת בפועל באוקיינוסים.
מאחר שמדידות אישרו את התאוריה, לממצאים תצפיתיים רבים ישנו הסבר עכשיו, כמו למשל כיצד האינטראקציה של הגאות עם רכסי אוקיינוסים עמוקים ושרשראות הרי מצולה מצמיחה זרמי ערבול עמוקים שמוליכים חומרי מזון מעומק הים לפני השטח שלו.
בעוד החישוב של גובה גל הגאות לפי תאוריית השיווי משקל מניב ערך של פחות מחצי מטר, התאוריה הדינמית מצליחה להסביר מדוע באזורים מסוימים נצפית גאות שמגיעה לגובה של עד 15 מטרים.
תצפיות לוויין מאשרות את הדיוק של התאוריה הדינמית, וגובהי הגאות בכל רחבי העולם נמדדים כעת בדיוק של סנטימטרים ספורים.
מדידות שהופקו מלוויין ה־CHAMP תואמים בקירוב מודלים המבוססים על מידע שנלקח מפרויקט ה־TOPEX.
מודלים מדויקים של גובהי גאות ברחבי העולם הם הכרחיים לצורך מחקר שיטתי שכן כדי לחשב במדויק עוצמות כבידה ושינויים בגובה פני הים הכרחי לבצע תיקונים במדידות בגלל תנודתיות הנגרמת על ידי הגאות.
ב־1776, לפלס ניסח אוסף של משוואות דיפרנציאליות חלקיות ליניאריות המתארות את זרמי הגאות כזרימה ברוטרופית של שכבה אוקיינית דו־ממדית.
אפקטי קוריוליס נכללים במשוואות כמו גם אילוצים אנכיים הנגרמים מהכבידה.
לפלס גזר את המשוואות האלו באמצעות פישוט המשוואות המתארות את הדינמיקה של זורמים.
הן ניתנות לגזירה גם מאינטגרלי אנרגיה דרך משוואת לגראנז'.
בעבור שכבת זורם בעלת עובי ממוצע D, גובה הגאות ζ, כמו גם רכיבי המהירות האופקיים u ו־v (בכיוון הרוחבי φ והאורכי λ, בהתאמה), מקיימים את משוואות הגאות של לפלס:
כאשר Ω היא התדירות הזוויתית של סיבוב כוכב הלכת, g היא תאוצת הכבידה שיוצר הכוכב על פניו, a הוא הרדיוס הפלנטרי, ו־U היא פוטנציאל הגאות הכבידתי החיצוני.
במהלך השנים 1784–1787 לפלס פרסם מספר מאמרים בעלי כוח מתמטי יוצא דופן.
בולט בין אלו הוא מאמר שפורסם לראשונה ב־1783, ונדפס מחדש כחלק השני של חיבורו תאוריה על תנועתם וצורתם האליפטית של כוכבי לכת מ־1784 וכחלק מהכרך השלישי של עבודתו המונומנטלית מכניקה שמיימית.
בעבודה זאת לפלס קבע באופן מושלם את המשיכה הכבידתית שמפעיל ספרואיד על חלקיק מבחוץ לו.
מאמר זה זכור גם בזכות כך שהציג לראשונה את הכלי האנליטי של הרמוניות ספריות או מקדמי לפלס, וגם בשל פיתוח השימוש במה שכעת אנו קוראים לו פוטנציאל כבידתי במכניקה קלאסית.
ב־1783, במאמר שנשלח לאקדמיה הצרפתית, אדריאן־מארי לז'נדר הציג את מה שנקרא כעת פונקציות לז'נדר.
אם לשתי נקודות במישור יש קואורדינטות פולריות ו־, כאשר , אז באמצעות מניפולציה אלמנטרית ניתן לקבל שההופכי למרחק בין שתי הנקודות, d, ניתן לכתיבה כ:
את הביטוי הזה ניתן לפתח לחזקות של באמצעות משפט הבינום המוכלל של ניוטון כדי לקבל:
סדרת הפונקציות היא הסדרה של הפונקציות הנקראות פונקציות לז'נדר והשימושיות שלהן נובעות מהעובדה שכל פונקציה של נקודות על מעגל ניתנת לפיתוח כטור שלהן.
לפלס, עם קרדיט זעום ללז'נדר, עשה את הכללה הלא־טריוויאלית של התוצאה לשלושה ממדים והציג קבוצה כללית יותר של פונקציות, ההרמוניות הספריות או מקדמי לפלס, כאשר השימוש בשם האחרון אינו נפוץ.
המאמר המוזכר לעיל הוא חשוב גם בשל פיתוח הרעיון של פוטנציאל סקלרי.
הכוח הכבידתי שפועל על גוף הוא, בשפה מודרנית, וקטור, בעל גודל וכיוון.
פונקציית פוטנציאל היא פונקציה סקלרית שמגדירה כיצד הווקטורים יתנהגו.
פונקציה סקלרית היא מבחינה חישובית וקונספטואלית נוחה יותר לשימוש מאשר פונקציה וקטורית.
אלכסיס קלרו הציע לראשונה את הרעיון ב־1743 כאשר עבד על בעיה דומה, אף על פי שהוא עשה שימוש בצורת הסקה גאומטרית־ניוטונית.
לפלס תיאר את עבודתו של קלרו כשייכת "למחלקה של היצירות המתמטיות היפות ביותר".
אף על פי כן, ראוס בול טוען ש"ניצני הרעיון מופיעים אצל ז'וזף לואי לגראנז', אשר השתמש בפוטנציאל במאמריו מהשנים 1773, 1777 ו־1780".
המונח "פוטנציאל" עצמו הוא אודות לדניאל ברנולי, שהציג אותו בספרו מ־1738 הידרודינמיקה.
עם זאת, ראוס בול טוען גם שבמונח "פונקציית פוטנציאל" לא נעשה שימוש (במובן של פונקציה V של הקואורדינטות במרחב) עד חיבורו משנת 1828 של ג'ורג' גרין מסה על היישום של ניתוח מתמטי לתאוריות החשמל והמגנטיות.
לפלס יישם את שפת הקלקולוס לפונקציית הפוטנציאל והראה שהוא תמיד מקיים את המשוואה הדיפרנציאלית:
תוצאה אנלוגית עבור פוטנציאל המהירות של זורם נגזרה מספר שנים קודם לכן על ידי לאונרד אוילר.
עבודת ההמשך של לפלס על משיכה כבידתית הייתה מבוססת על התוצאה הזאת.
הגודל זכה לשם הריכוז של V וערכו בנקודה מעיד על ההבדל בין ערכו של V שם לערך הממוצע שלו בסביבה של הנקודה.
משוואת לפלס, מקרה פרטי של משוואת פואסון, מופיעה רבות בפיזיקה מתמטית.
מושג הפוטנציאל מופיע במכניקת הזורמים, אלקטרומגנטיות, ותחומים אחרים.
ראוס בול שיער שניתן לפרש את הופעת מושג הפוטנציאל "כסימן החיצוני" של אחת מהצורות האפריוריות בתאוריית התפיסה של קאנט.
ההרמוניות הספריות התבררו כקריטיות להשגת פתרונות מעשיים למשוואת לפלס.
משוואות לפלס בקואורדינטות כדוריות, כמו אלו שמשמשות למיפוי השמיים, ניתנות לפישוט, באמצעות שיטת הפרדת המשתנים, לחלק רדיאלי, התלוי רק במרחק מהנקודה המרכזית, וחלק זוויתי או כדורי.
הפתרון לחלק הכדורי של המשוואה ניתן אז לביטוי כטור של ההרמוניות הספריות של לפלס.
מסלוליהם של צדק ושבתאי הפגינו אנומליות שתעתעו באסטרונומים לאורך מאות שנים.
בכתביו, ניוטון נתן הסבר איכותי בלבד לגורם העיקרי לאנומליות האלה (ואילו הסבר כמותי גס בלבד), והוא ההשפעה הכבידתית ההדדית של שני כוכבי הלכת זה על זה.
כדי לבחון את ההשערה שלו, ניוטון שאל את האסטרונום ג'ון פלמסטיד אם נצפתה האטה של שבתאי כשהוא חולף על פני צדק.
פלמסטיד המופתע השיב שאכן נצפה אפקט כזה, ואפקט ההאטה הזה תאם בקירוב את החישובים שניוטון סיפק.
אולם חישוביו של ניוטון יכלו לתאר בקירוב את תנועות שני הכוכבים לתקופה קצרה למדי (תקופת החליפה) ולא סיפקו שיטה כללית לגשת לבעיה שהציגה מערכת צדק־שבתאי.
כאן נכנסת לתמונה תרומתו של לפלס.
לפלס הציג מאמר על אי שוויונות פלנטריים בשלושה חלקים, בשנים 1784, 1785, ו־1786. אלו עסקו בעיקר עם הזיהוי וההסבר של הפרטורבציות הידועות כעת כ"אי שוויון צדק־שבתאי".
לפלס פתר בעיה ותיקה על מחקר וחיזוי התנועות של הכוכבים האלה.
הוא הראה משיקולים כלליים, ראשית, שהמשיכה ההדדית בין שני הכוכבים לעולם לא תוכל לגרום לשינויים גדולים באקסצנטריות או בנטייה המסלולית של המסלולים שלהם; וחשוב מכך, שחריגות במערכת צדק־שבתאי קורות בגלל הקרבה של התנועות הממוצעות של צדק ושבתאי לתנועות בעלות מידה משותפת.
בהקשר זה מידה משותפת פירושו שהיחס בין התנועות הממוצעות של שני כוכבי הלכת הוא קרוב מאוד ללהיות שווה ליחס בין שני מספרים שלמים קטנים (דהיינו למספר רציונלי).
שני זמני מחזור של מסלולו של שבתאי סביב השמש שווים לכמעט חמישה של אלו של צדק.
ההבדל המתאים בין כפולות של התנועות הממוצעות (2nJ − 5nS), מתאים לתקופה שמשכה בערך 900 שנה, והוא מופיע כמחלק קטן באינטגרציה של כוח מפריע קטן מאוד באותה תקופה.
כתוצאה, הפרטורבציה הכוללת בתקופה זאת היא גדולה באופן לא פרופורציונלי, בערך 0.8 מעלות של קו אורך מסלולי בעבור שבתאי ובערך 0.3 עבור צדק (כלומר מסלוליהם מבצעים מעיין פרצסיה).
פיתוחים נוספים של המשפטים האלה על תנועה פלנטרית ניתנו במאמריו מהשנים 1788 ו־1789. בעזרת התגליות של לפלס, טבלאות של נתונים על התנועות של צדק ושבתאי יכלו סוף סוף להפוך למדויקות הרבה יותר.
זה היה על הבסיס של התאוריה של לפלס שדלומבר חישב את הטבלאות האסטרונומיות שלו.
לפלס כעת הציב לעצמו את היעד לכתוב עבודה אשר התוצאה מגולמת בספרים חשיפת מערכת העולם והמכניקה שמיימית.
הראשון פורסם ב־1796 ונותן הסבר כללי של התופעות השונות, אך משמיט את כל הפרטים.
ספר זה כולל סיכום של ההיסטוריה של האסטרונומיה.
הסיכום הזה הבטיח למחברו את הכבוד להפוך לאחד מארבעים הנציגים של האקדמיה הצרפתית למדעים והוא מוערך כעת כאחת מיצירות המופת של הספרות הצרפתית, זאת על אף שהוא לא אמין במיוחד בתיאור התקופות המאוחרות יותר בהיסטוריה של האסטרונומיה.
לפלס פיתח את השערת הערפילית (nebular hypothesis) על היווצרותה של מערכת השמש, שהוצעה לראשונה על ידי עמנואל סוודנבורג ועמנואל קאנט, השערה שממשיכה להיות דומיננטית גם בתאוריות בנות ימינו על היווצרות המערכות הכוכביות.
לפי תיאורו של לפלס את ההשערה, מערכת השמש התפתחה מענן של מסה של גז לוהט הסובב סביב ציר דרך מרכז המסה שלו.
כשהוא התקרר, המסה שלו התכווצה, וטבעות של חומר בקעו מהשפה החיצונית שלו.
הטבעות האלו בתורן גם התקררו, עד שבסופו של דבר התעבו ויצרו את כוכבי הלכת, בעוד שהשמש מייצגת את הליבה של המרכזית של הערפילית שעדיין נשארה.
על בסיס ההשקפה הזאת, לפלס חזה שהכוכבים הרחוקים יותר יהיו עתיקים יותר מאשר אלו שסמוכים יותר לשמש.
כפי שהוזכר מקודם, הרעיון של השערת הערפילית תואר בקווים כללים על ידי עמנואל קאנט ב־1755, אשר הציע גם "מצבורים מטאוריים" וחיכוך גאות (tidal friction) כגורמים שעשויים היו להשפיע על עיצובה של מערכת השמש.
קרוב מאוד לוודאי שלפלס היה מודע לאלו, אבל לא זקף קרדיט לעבודתו של קודמו.
הדיון האנליטי של לפלס במערכת השמש ניתן בעבודתו מכניקה שמיימית שפורסמה בחמישה כרכים.
שני הכרכים הראשונים, שפורסמו ב־1799, מכיל שיטות לחישוב מסלוליהם של כוכבי הלכת, לקביעת צורותיהם, ולפתרון בעיות הקשורות בתופעות הגאות ושפל.
הכרכים השלישי והרביעי, שפורסמו ב־1802 ו־1805 בהתאמה, מכילים יישומים של השיטות האלו, ומספר טבלאות אסטרונומיות.
הכרך החמישי, שפורסם ב־1825, הוא בעיקר היסטורי, אך הוא נותן כנספחים את התוצאות של מחקריו המאוחרים ביותר של לפלס.
המכניקה השמיימית לא רק עוסק בתרגום תורת הכבידה של ניוטון לשפת הקלקולוס, אלא שהוא מרחיב בהרבה את הטיפול בתופעות השונות שתוארו בפרינקיפיה.
החקירות של לפלס שמוכלות במכניקה השמיימית הן כה נרחבות ורבות ערך, שאף על פי שהן היו תוצר של מאה שנים של מאמץ אינטלקטואלי, הן מתוארות לעיתים כאילו היו תוצאות של לפלס.
לפלס גם התקרב מאוד לרעיון קיומם של חורים שחורים.
הוא הצע שייתכנו כוכבים מאסיביים שהכבידה שלהם כה חזקה שאפילו אור לא יוכל לברוח מפני השטח שלהם .
ב־1814, לפלס פרסם את מה שנודע כטיעון הראשון לקיומו של דטרמיניזם סיבתי:
האינטלקט הזה זכה לשם השד של לפלס (באותה הנימה כמו השד של מקסוול).
אף על פי שלפלס ידוע כראשון שהביע רעיונות כאלה על דטרמיניזם סיבתי, השקפתו דומה מאוד לזו שהוצעה על ידי בושקוביץ' בספרו תאוריית פילוסופיית הטבע משנת 1763.
עבודת חייו של לפלס הייתה פיתוח אנליזות מתמטיות לתורת הכבידה של ניוטון.
הוא הוכיח שתנועתם של כוכבי הלכת יציבה, והשפעתם של שביטים ואסטרואידים היא זניחה או זמנית.
לפלס ניסה להסביר את התפתחות היקום באמצעות תאוריות שונות.
כמתמטיקאי, זכור לפלס בעיקר בזכות התמרת לפלס ופיתוח מושג הלפלסיאן.
כמו כן נקשר לפלס לתחומי פילוסופיה וניסה להסביר את מושג הדטרמיניזם בכך שאם, תאורטית, היה בנמצא מחשב על שהיה לו את כל המידע הדרוש, היה ניתן לחשב ולחזות כל דבר שקורה בעולם באופן מדויק לחלוטין.
למשל, אם אדם זורק כדור ויהיה לנו מידע מדויק על חוזק הזריקה, מהירות הרוח, שיפוע הרצפה וכדומה, אזי נוכל לחשב במדויק היכן הכדור ייעצר.
לפלס פרסם ספרים רבים ובהם:
הסברים על מכניקה שמיימית שפורסם ב־5 כרכים (1824), שבו ריכז לפלס את כל עבודתו בכבידה.
ספר זה מכיל את הניתוח המתמטי המעמיק הראשון של יציבותה של מערכת השמש, ודן בבעיות מורכבות מאלו שטופלו בפרינקיפיה של ניוטון; למשל האם האינטראקציה הכבידתית בין צדק לשבתאי תוביל בסופו של דבר לצבירת אנרגיה על ידי שבתאי ול"בריחה" שלו ממערכת השמש?
הספר מטפל בבעיית אי יציבות שתעתעה באסטרונומים בתקופה, ולפיה מסלולו של צדק נראה מתכווץ בעוד מסלולו של שבתאי נראה מתרחב.
למשוואות של לפלס הייתה התחזית האופטימית לפיה מערכת השמש יציבה.
ויטרו תיאר את ההישג הזה כ"התקדמות המשמעותית ביותר באסטרונומיה מאז ניוטון".
בספרו זה גם חישב ששדה הגרביטציה מתפשט במהירות סופית של לפחות פי חמישים מיליון ממהירות האור.
הסברים על שיטת העולם (1796), שבו ריכז לפלס את ההיסטוריה של האסטרונומיה.
תחום נוסף שבו פרסם לפלס ספרים הוא תורת ההסתברות עליה כתב שני ספרים:
התאוריה האנליטית של ההסתברות (1812), שפורסם בשני כרכים.
הכרך הראשון מוקדש לחקר פונקציות יוצרות בתורת ההסתברות ומגוון קירובים לביטויים המתקבלים בבעיות הסתברותיות.
הכרך השני דן בשיטות כיצד למצוא את ההסתברות של אירועים מורכבים, ומכיל דיון על שיטת הריבועים הפחותים, בעיית המחט של בופון והסתברות הפוכה.
תגליות והישגים אחרים של לפלס
תגליות והישגים של לפלס במתמטיקה שימושית וטהורה כוללים:
הוכחה שלכל משוואה ממעלה זוגית חייב להיות לפחות גורם ריבועי אחד.
לפלס היה מומחה בפתרון משוואות דיפרנציאליות.
פתרון משוואה דיפרנציאלית חלקית ליניארית מסדר שני.
הוא היה הראשון שעסק בבעיות המורכבות הקשורות במשוואות עם שינויים מעורבים, ולהוכיח שהפתרון של משוואה בהפרשים סופיים מן המעלה הראשונה והשנייה ניתן להצגה בצורה של שבר משולב.
בשנים 1806–1807, לפלס התבסס על עבודתו האיכותית של תומאס יאנג כדי לפתח תאוריה של נימיות ואת משוואת יאנג־לפלס.
ב־1816 לפלס היה הראשון שהצביע על כך שמהירות הקול באוויר תלויה ביחס קיבולי החום.
התאוריה המקורית של ניוטון הניבה ערך נמוך מדי ומכיוון שלא לקחה בחשבון את הדחיסה האדיאבטית של האוויר שתוצאתה עלייה מקומית בטמפרטורה ובלחץ.
מודל כדור הארץ המתקרר – בין השנים 1817–1820 לפלס עסק בבעיה הגאולוגית של טמפרטורת כדור הארץ המתקרר, והמודל המתמטי שפיתח (במקביל ובאופן בלתי תלוי בז'וזף פורייה) עדיין משמש כיום בחיזויים של טמפרטורת כדור הארץ.
בפרט, לפלס ניתח באופן מבריק את פילוג הטמפרטורה על פני כדור הארץ הקדום באמצעות אנליזה הרמונית תלת-ממדית (כלומר בעזרת שימוש בהרמוניות הספריות שלו).
ב־1809 הופיע מאמרו על שבירה כפולה.
לבסוף, ב־1821 הופיע מאמרו על זורמים אלסטיים.
פייר-ז'וזף פרודון היה פוליטיקאי הוגה דעות, אנרכיסט וסוציאליסט צרפתי.
הוא היה חבר בפרלמנט הצרפתי, והאדם הראשון שהתייחס אל עצמו כ"אנרכיסט".
הוא נחשב לאחד ההוגים המרכזיים והמשפיעים ביותר של התאוריה האנרכיסטית, אם כי לאחר מהפכות 1848 בצרפת, החל לקרוא לעצמו פדרליסט.
פרודון נולד למשפחה ענייה ברובע העני של העיר בזאנסון שבמחוז פראנש-קונטה במזרח צרפת.
אביו של פרודון היה חבתן ואמו טבחית.
הוריו שמו לב לכשרונותיו בגיל צעיר ובגיל חמש שלחו אותו לבית ספר מוניטוריאלי.
בבית הספר הוא קרא בין השאר את התנ"ך ואת הספרות הקלאסית.
לפני תום לימודיו התיכוניים נאלץ פרודון לעזוב את בית הספר כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הוא עבד בתור מגיה בבית דפוס וזכה לקרוא כתבים בתאולוגיה ובלשנות ובין השאר מכתביו של שארל פורייה.
בדרך זו הוא גם למד לקרוא עברית, והשווה אותה ליוונית, לטינית וצרפתית.
לתקופה מסוימת הוא קרא כתבים אנטי דתיים רבים במטרה להיות אפולוגט נוצרי, אך גילה שהם פוגעים באמונתו.
בשנת 1838, הוא קיבל מלגת לימודים מהאקדמיה של ביזסו.
פרודון עסק עד שנות השלושים לחייו במלאכות שונות (שומר שוורים, מגיה, מדפיס ועוד).
עד סוף ימיו התפרנס בדוחק מכתיבה.
ספרו "רכוש מהו?" שבו ניסח את סיסמתו המפורסמת "רכוש הוא גזל" עורר סנסציה עם הופעתו ב-1840. ספר זה השניא אותו מיד על החברה הבורגנית, ובאותה עת חיבב אותו על המהפכנים הצעירים, קרל מרקס בכללם, שהתקבצו אז בפריז.
פרודון פיתח תאוריה שלימים כונתה "האנרכיזם ההדדי".
תאוריה זו מציעה משא ומתן של קבוצות קטנות בינן לבין עצמן על נושאים כלכליים ופוליטיים, והגעה להסכמים המבוססים על עקרונות בסיסיים משותפים ומוסכמים.
על פי פרודון תחליף מערכת הסכמים כזו את מערכת החוקים ותהווה את תשתית הרפובליקה.
מערכת זו תביא איתה חופש, שוויון ותעודד שיתוף פעולה.
פרודון סבר כי האדם אינו חופשי כאשר הוא תלוי באחרים לצורך עבודתו ולקבלת שכרו, או כאשר הוא תלוי בנציג פוליטי זה או אחר.
בחיבורו "מערך הסתירות הכלכליות או הפילוסופיה של הדלות" מ-1846, הטיף פרודון למשק המורכב מיסודות סוציאליסטים ופרטיים, המבוסס על שיטה צודקת של חליפין, על עידוד יצרנים זעירים המאוגדים בקואופרטיבים, ועל הקמת בנקים עממיים שעיקר תכליתם הוא מתן אשראי ללא ריבית.
במשק שכזה, הוא סבר, ייעלם בסופו של דבר הצורך בקיומם של חוקים ומוסדות מדינה.
פרודון קיווה שההתקדמות וההתפתחות האתית אצל הפרט תביא בסופו של דבר לכך שהממשל, וכל שיטת שלטון המבוססת על אכיפה כוחנית, יהפכו לבלתי נדרשים.
במהפכת 1848 היה פרודון הרוח החיה של עיתונות השמאל ונבחר על ידי פועלי פריז לאספה הלאומית.
פרודון היה חשדן לגבי הממשל החדש מאחר שזה חיפש רפורמה פוליטית על חשבון רפורמה חברתית–כלכלית אשר פרודון חשב אותה כהכרחית.
פרודון טען כי יש להקים תוכנית לעזרה כלכלית הדדית בין העובדים, אשר תעביר את השליטה הכלכלית מהקפיטליסטים (בעלי העסקים) לעובדים עצמם.
לדעתו נדרשה הקמת בנק אשר יספק אשראי בתנאים מועדפים לעובדים.
הוא ניסה לייסד "בנק עממי" לאשראי חינם, אך נכשל כישלון גמור.
בגלל נאומיו נגד המשטר נידון לשלוש שנות מאסר.
לאחר שפרסם מנשר אנטי כנסייתי נאלץ לעקור מפריז לבריסל.
הוא הוסיף להתנגד להתערבות המדינה בפתרון בעיות חברתיות כמו דמי אבטלה או ביטוח לאומי.
בסוף ימיו צמצם את מלחמתו בהון הגדול וראה בהון הזעיר, שבעליו רוכש בעבודה עצמית ללא ניצול זולתו ("רכוש הוא חרות"), את אחד מיסודות החברה.
גם האנרכיזם שלו נעשה מתון יותר ובכתביו האחרונים ראה בפדרליזם דמוקרטי את צורת הארגון הטובה ביותר, וסבר שהוא ניתן למימוש ביחידות אוטונומיות קטנות.
כמה מרעיונותיו הבסיסיים של פרודון השפיעו השפעה ניכרת על הקומונה הפריזאית ועל החשיבה של האיגודים המקצועיים.
לתאוריות שלו על הדדיות, שיתופיות ופדרליזם הייתה השפעה עמוקה על צמיחת האנרכיזם כתנועה המונית.
רעיונותיו של פרודון הם מקור ראשוני הן לאנרכיזם החברתי והן לאנרכיזם האינדיבידואלי – כשכל גישה מדגישה זוויות שונות של עקרון השיתופיות.
בנוסף להיותו תאורטיקן חשוב, תרם פרודון רבות להתפתחותו של האנרכיזם כתנועה פוליטית.
הוא עצמו היה פעיל מאוד בפוליטיקה הרדיקלית של ימיו.
קרל מרקס חלק עליו בחריפות.
מיכאיל באקונין הושפע ממנו בצורה עמוקה.
ב-1864, שנה לפני מותו, השתתפה קבוצה של פועלים צרפתיים, נאמני פרודון, ב ועל ידי כך הביאה את רעיונותיו האנרכיסטיים לתנועה הסוציאליסטית העולמית ולימים לספרד.
על שמו נקרא "חוג פרודון", חוג אידאולוגי-פוליטי שנוסד בצרפת ב-1911 והיווה את ראשית הפשיזם הצרפתי, עם זאת החוג קיבל את הגותו דרך הפרשנות של ז'ורז' סורל ולא באופן ישיר.
כמו מיכאיל באקונין, מעריצו, ביטא גם פרודון דעות אנטישמיות חריפות.
את היהודי הוא תיאר: "היהודי במזגו אינו יצרני, הוא לא חקלאי ולא תעשיין ואפילו לא סוחר אמיתי.
הוא תמיד רמאי ופרזיטי בעסקים כבפילוסופיה.
הוא האלמנט המרושע, שטן, אנגרה מניו, המגולם בזרעו של שם." בנוסף, פרודון ראה ביהודי תומך של המשטר הריכזוי השנוא.
בהתאם לכך הוא הציע במחברותיו, כבר בשנת 1847, כי "הגזע הזה [היהודי] מרעיל את כל מה שהוא נוגע בו...
יש לדרוש את גירושו מצרפת, פרט לאנשים הנשואים לצרפתיות.
יש לבטל את בתי הכנסת, לא לאפשר להם לעבוד בשום עבודה, לרדוף ולבסוף לחסל את הפולחן הזה...
יש הכרח לשלוח את הגזע הזה בחזרה לאסיה או להשמיד אותו...
באש או בגירוש, היהודי חייב להיעלם...".
את מהפכות 1848 בצרפת הגדיר כחילופי קבוצות של מנצלים יהודים.
פרודון שנא לא רק את היהודים, אלא גם את הפרוטסטנטים וכמעט את כל הזרים.
פרודון גם זלזל בנשים וראה בהן רק חצי בן אדם.הוא הביע דעות פטריארכליות נחרצות על טבען של נשים ותפקידן הראוי במשפחה ובחברה בכללותה.
במחברותיו "קרנטס", שלא פורסמו עד שנות ה-60, טען פרודון כי בחירתה של אישה היא להיות "קורטיזנה או עקרת בית".
עבור אישה, גבר הוא "אב, ראש, אדון: מעל הכל, אדון".
הצדקתו הייתה ההנחה שהגברים יחזקו את כוחם הפיזי הגדול יותר, והוא המליץ לגברים להשתמש בכוח זה כדי להכפיף נשים, באומרו כי "אישה כלל לא שונאת שמשתמשים בה באלימות, ואפילו לא כשהיא שנפגעת".
הגנתו של פרודון על הפטריארכיה לא נותרה ללא עוררין בחייו; הקומוניסט הליברטריאני ז'וזף דז'אק תקף את האנטי-פמיניזם של פרודון כסתירה לעקרונות האנרכיסטיים.
דז'אק הורה לפרודון "או 'לדבר נגד ניצול האישה על ידי גברים' או 'אל תתאר את עצמך כאנרכיסט'".
רכוש מהו, או מחקר על עקרונות החוק והממשל (1840)
רעיונותיה הכלליים של המהפכה במאה התשע עשרה (1851)
על הצדק של המהפכה ושל הכנסייה (1858)
פייר אָבֶּלַר היה פילוסוף צרפתי סכולסטי.
ידוע כיום בעיקר בהקשר לרומן שלו עם אלואיז, שהיה לאגדה.
פייר אבלר נולד בעיירה קטנה בשם פלט, השוכנת כ-15 קילומטר מזרחית לנאנט בברטאן שבצרפת.
הוא היה הבן הבכור למשפחת אצילים בריטונית, ונראה כי שמו, אבלרדוס (נכתב בצורות רבות נוספות), הוא שיבוש של 'האבלארדוס', שם שאבלר בחר לעצמו כדי להיפטר מהכינוי 'בחולרדוס' שניתן לו בנעוריו.
אבלר היה ילד מהיר קליטה, ומשבגר בחר בחיי לימוד במקום בקריירה צבאית שאפיינה אז את מעמדו.
הוא למד את השיטה הדיאלקטית, שנחשבה אז לענף בתחום הפילוסופיה.
שיטה זו כללה בעיקר את הלוגיקה של אריסטו כפי שהועברה דרך נתיבים לטיניים, והייתה אז נושא הלימודים העיקרי בבתי האולפנה הכנסייתיים.
מסעותיו של אבלר הביאו אותו כבר בשנות העשרה שלו לפריז, שם למד בבית הספר הקתדרלי הגדול של קתדרלת נוטרדאם, מפיו של גיום משמפו, תלמידו של אנסלם מלאון (Laon) והריאליסט המתקדם ביותר.
בתוך זמן קצר הצליח אבלר להביס את מורהו בוויכוח, דבר שהביא להתנצחות ארוכה ביניהם.
התנצחות זו גרמה לנפילתו של הריאליזם, שעד אז היה דומיננטי (הריאליזם הוחלף על ידי הקונצפטואליזם או הנומינליזם של אבלר עצמו).
החיכוכים בינו לבין מורו, הביאו את אבלר, והוא בן 22, לעקור לעיר מלאן, שם הקים בית ספר משלו.
בהמשך עבר אבלר לקורבייל הסמוכה לפריז, כדי להוות "בר פלוגתא" ראוי יותר למורו, וכן כדי להתקרב לפריז שהייתה אז מרכז ההשכלה.
אבלר עשה חיל בהוראה, אך נאלץ להקפיא את עיסוקו זה, כיוון שגרם לו למתח נפשי רב.
עם שובו להוראה לאחר שנת 1108, חזר אבלר להתנצח עם יריבו הוותיק, גיום משמפו.
הוא העביר את בית ספרו למונט סן ג'נביב שבפריז, הצופה על הנוטרדאם.
מעיסוקו בדיאלקטיקה הוא פנה לתאולוגיה והשתתף בהרצאותיו של אנסלם מלאון.
עתה הורשה להרצות באופן חופשי, והרצאותיו נחשבו לטובות מאלו של מוריו.
הייתה זו תקופת הזוהר בחייו של אבלר.
אלפי תלמידים הגיעו מכל רחבי צרפת לשמוע את הרצאותיו, והוא התעשר ממתנותיהם.
בשנת 1115 הוקדש אבלר ככומר קתולי ועבר לנוטרדאם.
בתוך הנוטרדאם התגוררה נערה צעירה ויתומה בשם אלואיז, שחיה תחת האפוטרופסות של דודה פולבר הדתי והקפדן.
אלואיז נולדה ב-1101 למשפחת אצולה, ונודעה ביופייה, בחכמתה, בידע שלה, ובשליטתה בלטינית, ביוונית ואף בעברית.
אף על פי שהוקדש לכמורה, אבלר התאהב בה והצליח לשכנע את דודה לשמש לה כמורה פרטי.
בין השניים נרקמו במהרה יחסים רומנטיים, דבר שגרם לשערורייה משנודע הדבר לדוד.
השניים המשיכו להיפגש בסתר, עד שאלואיז הרתה ונלקחה על ידי מאהבה לברטאן, מחוז הולדתו, שם ילדה את בנם.
על מנת לפייס את הדוד הזועם, הסכים אבלר להינשא לאלואיז, בתנאי שהנישואים יישארו חשאיים, שהרי הדבר אסור על כומר קתולי.
אלואיז התנגדה לכך, מחשש שהדבר יפגע בקריירה הכנסייתית של אבלר ובעצמאותו, אך בסופו של דבר נכנעה והם נישאו.
במכתבה לאבלר היא מנסה לשכנע אותו מדוע מלומד כמותו לא צריך להיכנס לעול חיי משפחה וכי נישואים יפריעו להגותו כפילוסוף.
הדוד לא שמר את דבר הנישואים בסוד כפי שהבטיח, והזוג הצעיר נקלע למסכת האשמות והכחשות כה קשה, עד כי לבקשת אבלר, מסרה אלואיז את התינוק לאחותו של אבלר וברחה מדודה למנזר ארז'נטיי.
הדוד הזועם סבר כי אבלר מנסה להיפטר מאחייניתו, ולכן נקם בו: לילה אחד פרצו הוא וחבריו לחדרו של אבלר וסירסו אותו.
בעקבות המעשה שהפכו לבעל מום הורחק אבלר מתפקידו כמורה, ואלואיז, שטרם מלאו לה 20, נדרה בפומבי את נדרי הנזירות.
אבלר השבור בן ה-40 פנה למנזר סן-דֵני הסמוך לפריז, אך שם לא מצא מנוח.
לבקשת תלמידיו הרבים, הוא חזר להרצות, אך אופי הרצאותיו היה דתי יותר.
נדמה היה כי שב למעמדו הקודם, אך עדיין היו לו אויבים רבים וחזקים.
מיד לאחר פרסום הרצאותיו התאולוגיות, נטפלו יריביו לגישה הרציונליסטית שפיתח לגבי השילוש הקדוש.
הוא הואשם בכפירה בסינוד (אספה) המחוזי בסואסון ב-1121, חויב לשרוף את ספרו, ונכלא במנזר סן מדרד בפריז.
אבלר סיכם את מסכת אירועים זו כחוויה הנוראה בחייו, אף יותר מהסירוס.
חייו של אבלר בסן מדרד היו בלתי נסבלים, והוא עשה כל מאמץ כדי להשניא את עצמו על יושביו, עד שהורחק למקום מבודד ליד נוג'נט-על-הסיין.
שם הוא בנה לעצמו בקתה והתבודד, עד שמקום מושבו נודע.
תלמידיו הרבים צבאו על פתחו ובנו סביבו עיר קטנה של אוהלים ובקתות.
אבלר החל שוב להרצות, והקים את בית הספר של ה"פרקלט" (רוח הקודש, המרכיב השלישי בשילוש הקדוש).
אבלר חשש מרדיפות נוספות, ולכן עזב את מקום מושבו והסכים להתמנות לאב מנזר סן-גיד-דה-רוז, ששכן בפינה נידחה של בריטני.
היה זה מנזר מבודד באזור שורץ שודדים, שאיימו יותר מפעם על חייו.
למרות הכל, הוא החזיק בתפקידו זה במשך כעשר שנים, במהלכן הצליח לפרק את המנזר בארגנטוויל בו שכנה אהובתו אלואיז, אותה הציב בראש ה"פרקלט" שהקים.
דבר זה אפשר להם להתראות מדי פעם, ואבלר החל בכתיבת האוטוביוגרפיה המפורסמת שלו, שנקראה "ההיסטוריה של האסונות" (או "ההיסטוריה של אסונותי".
באותה עת כתבה לו אלואיז מכתב אהבה ראשון, שנחשב ליצירה ספרותית חשובה, בו היא מתארת בצורה יוצאת דופן את התשוקה האנושית והנאמנות הנשית.
נראה כי אבלר לא הגיב כלפיה באותו מטבע, שכן בהמשך כתבה לו אלואיז עוד שני מכתבים, בהם הצהירה על החלטתה להיות נזירה לעולם, ועל כי לעולם לא יהיו עוד יחד.
זמן מה לאחר מכן, בשנת 1136, שב אבלר לזמן קצר למונט סן ג'נביב, והחל להרצות שם.
אחד מאויביו המרים ביותר מזה עשרות שנים, ברנר מקלרבו, הכריז עליו מלחמת חורמה.
ברנר, שהיה אדוק ובעל אמונה יוקדת, ראה בסכולסטיקה וברציונליזם של אבלר מרד וכפירה, ולכן כינס בשנת 1141 את המועצה בסנס, והזמין את אבלר להגן על עצמו בפניה.
אבלר פנה במפתיע לעזרת רומא, אולם ברנר הצליח להרשיע אותו בכפירה במועצה הראשונה, וכך גם ברומא לאחר מספר שנים.
אבלר התמוטט במנזר הגדול של קלוני, שם שהה במשך כמה חודשים.
הוא הועבר על ידי חבריו לאולפנת סן מרסל, ונפטר שם לאחר כמה חודשים.
אבלר נקבר לראשונה בסן מרסל, אך עצמותיו הועברו בחשאי לפרקלט תחת חסותה של אלואיז.
עם מותה ב-1164 נקברה אלואיז לצדו, ועצמות הזוג הועברו ממקום למקום במשך השנים, והיום הם קבורים בבית הקברות פר לשז בפריז.
לאבלר הייתה השפעה יוצאת דופן על בני זמנו ועל המחשבה הימי-ביניימית, אך עיקר פרסומו בעת החדשה מבוסס על קשריו עם אלואיז.
רק במאה ה-19, לאחר שב-1836 פרסם קוזין את האוסף 'אוברג'ס', ניתן היה לבחון את יצירתו הפילוסופית של אבלר מכלי ראשון.
עד אז פורסמה רק יצירה פילוסופית אחת שלו, אשר שמה 'דע את עצמך' , שעסקה בנושאים אתיים.
בהמשך פורסם אוסף קוזין, שכלל מובאות מתוך היצירה התאולוגית 'כן ולא' ('Sic et Non'), ובה אוסף דעות סותרות של אבות הכנסייה בעניינים תאולוגיים.
ביצירה זו לא ניסה אבלר ליישב את הסתירות שבכתבי אבות הכנסייה, אלא השתמש בהם כפלטפורמה להגותו.
אוסף קוזין כולל גם את 'הדיאלקטיקה', וכן הערות על יצירות בלוגיקה של אריסטו, פורפיריוס ובואתיוס, ויצירות שאינן מיוחסות עוד לאבלר.
יצירה מקורית אחרת בשם 'הערות על פורפיריוס' פורסמה ב-1930.
חשיבותו ההגותית של אבלר היא בקביעתו בצורה ברורה יותר מכל קודמיו את הצורה הסכולסטית של הדיון, שנועדה לתת ביטוי רציונליסטי ברור לדוקטרינה המקובלת.
אף שדעתו האישית של אבלר בנושאים אלה נדחתה, היא הובעה באותה הצורה והרוח שהורחבה מאוחר יותר, במאה ה-13, עם הסכמתם של ראשי הכנסייה.
אבלר ביסס את חשיבותו של אריסטו בימי הביניים, שהפכה למקובלת רק כחמישים שנה לאחר מותו, כשיצירות נוספות של אריסטו החלו להיוודע ברבים (לפני כן היה אפלטון מקובל יותר).
חוץ מדיאלקטיקה, אבלר הראה התעניינות גדולה באתיקה, והדגיש את הרצון הסובייקטיבי כקובע את המשמעות המוסרית של המעשה האנושי.
כך למשל, החטא על פי אבלר אינו טמון ברצון לחטוא (שהוא אנושי ומובן), ואף לא במעשה עצמו, אלא ברגע שבו האדם נכנע לפיתוי לחטוא.
הגותו בעניין זה, הדומה לחשיבה המודרנית, נושאת משמעות מיוחדת, כיוון שיורשיו הסכולסטיקנים לא פעלו כל כך בתחום המוסר והערכים, ולא דנו בנושאים אלה, אף לאחר שהחקירות המוסריות של אריסטו פורסמו.
הסופר והקולנוען אברהם הפנר כתב רומן על אהבתם של מרצה באוניברסיטה ותלמידתו הצעירה, שמבוסס על אהבתם של אבלאר ואלואיז.
הספר נקרא "כמו אבלאר כמו אלואיז".
פייר-ז'ול הצל (נהגה :"אֵצֵל"; בצרפתית: Pierre-Jules Hetzel; 15 בינואר 1814 – 17 במרץ 1886) היה מו"ל ועורך צרפתי נודע.
התפרסם במיוחד בזכות פרסום יצירותיו המאוירות של ז'ול ורן.
הצל ערך גם את עבודותיהם של ויקטור הוגו, אמיל זולא, אונורה דה בלזק ושל סופרים צרפתים אחרים.
הצל נולד ב-1814 בעיירה שארטר, כבנם של ז'אן ז'אק הצל (1781–1852), מייצר אוכפים ורתמות של גדוד הפרשים הקלים בעיר, צאצא למשפחה אלזסית פרוסטסטנטית משטרסבורג.
ולואיז ז'קלין לבית שבלייה, מיילדת.
לאחר מכן ייסד בשנת 1837 חברה להוצאה לאור של ספרים.
בשנת 1841 החל לפרסם את "הקומדיה האנושית" של בלזק ולאחר מכן את יצירותיהם של ויקטור הוגו ואמיל זולא.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1843, ייסד מגזין לנוער בשם "Nouveau magasin des enfants" ("המגזין החדש לילדים").
דעותיו של הצל היו ליברליות, ובשנת 1848, לאחר נפילת המלוכה בצרפת, הפך לראש לשכתו של אלפונס דה למרטין שהיה בתקופה זו שר החוץ של צרפת ולאחר מכן קיבל את משרד הצי.
הצל יצא לגלות מרצון לבלגיה אחרי הפיכה ביוזמתו של נפוליאון השלישי וכינון האימפריה השנייה.
הצל המשיך בפעילותו הפוליטית מחוץ לצרפת, אך לא זנח את הוצאת הספרים שלו ופרסם פמפלטים של הוגו שכוונו נגד נפוליאון.
עם חזרתו של המשטר הליברלי שב הצל לצרפת והוציא לאור את יצירותיהם של פייר-ז'וזף פרודון ושל שארל בודלר.
כמו כן, הוציא מחדש קובץ אגדות וסיפורים פרי עטו של שארל פרו.
האיורים הוכנו במיוחד למהדורה זו על ידי גוסטב דורה.
הוא יזם את הקמתו של מגזין בשם "הספרייה המשפחתית המאוירת" ("Bibliothèque illustrée des Familles"), שבהמשך שונה שמו ל"מגזין החינוך והבידור" ("Magasin d'éducation et de récréation").
הרעיון היה לקבץ יחד סופרים ומדענים לכתיבת תוכן חינוכי.
תהילתו יצאה בעיקר על הוצאת קובץ סיפוריו של ז'ול ורן בשם "מסעות מופלאים".
הסיפורים ראו אור במגזין שיזם הצל.
הסיפורים פורסמו בחלקים על בסיס דו-שבועי.
לאחר שכל הפרקים פורסמו, הם קובצו לספר ויצאו לחנויות.
היציאה לחנויות הייתה בדרך כלל לקראת סוף השנה, על מנת לאפשר את קניית הספר כמתנת חג המולד לילדים.
הספרים פורסמו בשלושה פורמטים עיקריים: חסכוני ללא איורים, ספרים בפורמט קטן עם איורים אחדים, וספרים בפורמט גדול יותר עם איורים רבים יותר.
הסוג השלישי הוא הפופולרי ביותר בקרב אספנים.
הצל כתב כמה יצירות לילדים תחת שם העט פ' ז' סטאל (P.J.
פייר-ז'ול הצל נפטר במונטה קרלו בשנת 1886. לאחר מותו המשיך בנו לנהל את עסקי ההוצאה לאור שלו, ולאחר מכן ירשה אותם הוצאת הספרים "אשט" (Hachette Livre) בשנת 1914.
פְּיֶיר אֶדְמוֹן בּוֹאֵסְיֶיה (Pierre Edmond Boissier; 25 במאי 1810, ז'נבה – 25 בספטמבר 1885, וליירה-סו-ראנס) היה חוקר טבע, בוטנאי ומתמטיקאי שווייצרי.
בואסייה ידוע בתרומתו לחקר הצומח של המזרח התיכון, ומספר צמחים נקראים על שמו.
בואסייה נולד בז'נבה למשפחה שרבים מבניה עסקו במחקר מדעי הטבע, וזכה לחינוך נוקשה בצעירותו.
בחגים הם בילו בעיירת נופש באלפים השווייצריים, ושם רכש את אהבתו לטבע ולמרחבים.
בין השאר, למד בואסייה באקדמיה של ז'נבה מפי הבוטנאי אוגיסטן פיראמי דה קנדול.
יחד עם בתו, קרולין-ברבי בואסייה ובעלה ויליאם ברבי עסק בואסייה במרץ באיסוף צמחים עבור עשבייה ('הרבריום') פרטית שהם ייסדו בז'נבה.
ב-1846 ערך מסע גדול במזרח התיכון, ובו ביקר בנילוס, סיני, פלשתינה, לבנון וחבלי ארץ נוספים.
לאחר מסע זה השווה את ממצאיו עם האוספים של תיאודור קוטשי ופייר אאושר, וכתב את ספרו החשוב 'Flora Orientalis' ('הצומח של המזרח') הכולל חמישה כרכים, ומידע אודות כ-12 אלף צמחים, מחציתם בערך חדשים למדע באותה עת.
בעקבות פועלו של בואסייה, נקראו לכבודו שמות צמחים רבים, בין השאר בולטים הבאים:
הסוג בואסירה (Boissiera) ממשפחת הדגניים, הכולל את המין בואסירה מצויצת הגדל בישראל
צמרורת בואסייה, (Trichodesma boissieri) ממשפחת הזיפניים, מין אנדמי למזרח ארץ-ישראל
תלתן בואסייה (Trifolium boissieri) ממשפחת הפרפרניים
פייר אדו (Pierre Hadot; 21 בפברואר 1922, ריימס - 24 באפריל 2010, אורסיי) היה פילוסוף והיסטוריון צרפתי אשר התמחה בפילוסופיה של העת העתיקה.
היא כיהן כפרופסור בקולז' דה פראנס ופרסם מחקרים וספרים רבים.
בין השנים 1964 ל-1986 כיהן כמנהל בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (École des hautes études en sciences sociales, EHESS).
נולד בריימס שבצרפת וקיבל חינוך קתולי בילדותו, אשר השפיע רבות על עיצובו ובהדרגה פנה אל הפילוסופיה.
הוא התעניין בהגותו של ז'אק מריטין ובזרם ה"תומיזם" שהושפע מתומאס אקווינס; וכמו כן, הושפע מהספר Grammar of Assent של איש הכנסייה הקתולית ג'ון הנרי ניומן.
באמצע שנות הארבעים למד בסורבון ואז החל להתעניין במרקסיזם, אקזיסטנציאליזם ובפילוסופיה של אנרי ברגסון, וכן בכתביהם של מישל דה מונטן ושל ריינר מריה רילקה.
בשנות החמישים התמקד בפילוסופים: לודוויג ויטגנשטיין, מרטין היידגר וניקולאי ברדייב וכן בהוגי הדעות של תחילת הנצרות הלטינית, אחר כך חקר את אפלטון ואת הגישות של הנאופלאטוניזם.
לקראת שנות השמונים החל לחקור את האסכולה האפיקוראית ואת האסכולה הסטואית.
בשנת 1961 סיים את לימודיו בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה וכעבור שלוש שנים נבחר לנהל את המוסד.
בשנת 1982 נבחר לעמוד בראש הקתדרה ללימודי המחשבה ההלניסטית והרומית בקולז' דה פראנס.
בשנת 1991 הוא פרש מתפקיד זה והפך לפרופסור של כבוד בקולז'.
בהרצאה האחרונה שלו ב 22 במאי של אותה שנה הוא סיכם: "בסיכומו של דבר, על החשוב ביותר אנו בקושי יכולים לדבר".
מהי הפילוסופיה העתיקה?" תרגם: רון ניולד, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2001.
פייר אטיין פלַנדן היה פוליטיקאי צרפתי.
פלנדן שירת כראש ממשלת צרפת בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש לזמן קצר כשר החוץ של צרפת של וישי, ונחשב למס' 2 במשטרו של אנרי פיליפ פטן.
לאחר המלחמה ניסה לשקם את הקריירה הפוליטית שלו, שהוכתמה בשיתוף פעולה עם הנאצים במשטר וישי, אך כשל.
פלנדן נולד בפריז בשנת 1889 למשפחה מיוחסת.
אביו, אטיין פלנדן היה פוליטיקאי מצליח ששימש אף זמן מה כמושל תוניסיה.
אמו הייתה נצר למשפחת ריבייר (Ribière) רבת ההשפעה.
פלנדן קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת פריז, אך לא עסק במקצוע עריכת הדין.
מגיל צעיר החל לעסוק בפוליטיקה, ובשנת 1914 בהיותו בן 25 נבחר לבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי כנציג מחוז יון.
פלנדן נמשך לתעופה מגיל צעיר.
בשנת 1912 הוסמך כטייס בחיל האוויר הצרפתי, שהיה אז בתחילת דרכו.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוצב כטייס בטייסת מילואים, אך לאחר זמן קצר נקרא לשמש בתפקידים שונים הקשורים בתעופה במשרד המלחמה.
במהלך השנים שלאחר המלחמה שימש בתפקידים ממשלתיים שונים הקשורים בתעופה, ונטל חלק חשוב בהכנת התשתית האווירית של צרפת, והקמת נמלי התעופה האזרחיים הראשונים בצרפת ובמושבותיה בצפון אפריקה.
פלנדן נבחר שוב כחבר הפרלמנט בשנת 1919 ובשנת 1924, ומילא תפקידים בעלי חשיבות גדלה והולכת.
משנת 1920 שימש כתת-השר לענייני תעופה בממשלותיהם של אלכסנדר מילראן וז'ורז' לייג.
בשנת 1924 מונה לשר בממשלתו של פרדריק פרנסואה מרסל, אך זו החזיקה מעמד ימים ספורים בלבד.
בשנת 1928 שימש כסגן יושב ראש הפרלמנט הצרפתי.
משנת 1929 דרך כוכבו, והוא שימש בתפקידים בכירים בממשלותיהם של אנדרה טרדייה, פייר לאוואל וגסטון דומרז'.
בשנת 1933 נבחר להנהיג את מפלגתו, "מפלגת הברית הדמוקרטית" הייתה כוח מרכזי בימין המתון ברפובליקה השלישית.
בנובמבר 1934 הצליח פלנדן לזכות בתפקיד ראש ממשלת צרפת, לאחר משבר בממשלתו של גסטון דומרז'.
פלנדן הקים ממשלת 'פיוס' בה השתתפה אף המפלגה הרדיקלית, מפלגת המרכז העיקרית באותה התקופה.
פייר לאוואל שימש בממשלתו כשר החוץ, ואילו אדואר הריו כמזכיר המדינה.
ממשלתו של פלנדן החזיקה מעמד בין 10 בנובמבר 1934 ל-31 במאי 1935. פלנדן נאבק במשבר הכלכלי, וניסה לקדם מדיניות של שוק חופשי.
בתקופה זו גם ניהל מגעים חשובים בתחום מדיניות החוץ.
בינואר 1935 חתם לאוואל על הברית הצרפתית - איטלקית עם מוסוליני.
באפריל 1935 חתם לאוואל על הסכמי "חזית סטרזה", עם הדוצ'ה האיטלקי בניטו מוסוליני וראש ממשלת בריטניה רמזי מקדונלד.
ה"חזית" הייתה אמורה לאשרר את הסכם לוקרנו ולפעול להמשך עצמאותה של אוסטריה.
במאי 1935 נחתם בפריז הסכם שיתוף פעולה עם ברית המועצות.
בצעדים אלו ניסה פלנדן לפעול אל מול תוקפנותה הגוברת של גרמניה הנאצית.
באמצע מאי 1935 עבר פלנדן תאונת דרכים קשה בה שבר את זרועו.
בסוף מאי עמד פלנדן בפני משבר ממשלתי, שנבע מרצונו לשמור על ערך הפרנק אל מול קריאות לביצוע פיחות.
בישיבה דרמטית של הפרלמנט, במהלכה הודיע שר האוצר ז'רמן מרטין על התפטרותו, נפלה ממשלת פלנדן ב-31 במאי 1935.
בממשלות צרפת עד מלחמת העולם השנייה
לאחר סיום כהונתו כראש ממשלה, נשא פלנדן בתפקידי שר בממשלות השונות ברפובליקה השלישית.
בשנת 1936 מונה לכהונת שר החוץ בממשלתו של אלבר סארו.
בעת המשבר שפרץ כאשר היטלר הכניס את צבאו לחבל הריין, בשנת 1936, הפגין פלנדן תוקפנות ונחישות, כאשר דרש כי צרפת תגיב בכוח צבאי אל מול הפרה בוטה זו של חוזה ורסאי.
הוא נסע ללונדון ונפגש שם עם ראש הממשלה סטנלי בולדווין ושר החוץ אנתוני אידן, מהם דרש להתערב במשבר, ולסייע לביטחונה של צרפת.
העובדה כי צעדו של היטלר עבר ללא תגובה חריפה של בריטניה וצרפת, הביאה את פלנדן לתמוך מעתה בפיוס, ובהתאמת מדיניותה של צרפת למצב בו גרמניה היא הכוח הדומיננטי באירופה.
עם עליית ממשלת החזית העממית של לאון בלום, שימש פלנדן כמנהיג האופוזיציה הימנית.
לאחר הסכם מינכן שלח פלנדן מברק ברכה להיטלר על הישגו.
פלנדן היה בין התומכים במרשל פטן בעת כינוס בתי הפרלמנט הצרפתי בוישי ביולי 1940, בהצבעה שהקימה את משטר וישי.
לאחר ההצבעה, שב לתפקידיו במחוז יון, אך שב ונקרא על ידי פטן לשמש כשר החוץ לאחר פיטוריו של לאוואל ב-13 בדצמבר 1940. לאוואל נחשב לאיש מס' 2 במשטר וישי, והיה בעל סמכויות נרחבות, ולהלכה סגנו ויורשו של פטאן, ונושא בתואר "סגן ראש הממשלה".
לפלנדן לא ניתן תואר פרט ל"שר החוץ", אך היה ברור כי הוא יורשו של לאוואל.
פלנדן נחשב למתון יחסית ללאוואל, ואדם שיכול לקיים קשרים גם עם בעלות הברית.
עם מינויו לתפקיד התבטא כי הפציר באדואר דאלאדיה שלא לפתוח במלחמה, אך דלאלדייה ואנשי ממשלתו היו נתונים להשפעה יהודית, ולכן פתחו במלחמה.
פלנדן החזיק בתפקיד 56 ימים, והתפטר ב-9 בפברואר 1941. הוא הוחלף באדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן.
לאחר התפטרותו יצא פלנדן לצפון אפריקה.
לאחר מבצע לפיד והשתלטות אנשי צרפת החופשית על מושבות צרפת בצפון אפריקה נאסר, בדצמבר 1943.
פלנדן שהה כ-26 חודשים במאסר.
ביולי 1946 נשפט בפני בית משפט על התנהגותו בימי משטר וישי.
להגנתו הביא כעד את ידידו, רנדולף צ'רצ'יל, בנו של וינסטון צ'רצ'יל וכן מכתב מווינסטון צ'רצ'יל בו משבח צ'רצ'יל את התנהגותו בצרפת ובצפון אפריקה.
פלנדן נדון ל-5 שנות ב"קלון לאומי" (indignité nationale) ושלילת הזכויות האזרחיות, אך גם עונש זה הומתק על ידי בית הדין שמצא לנכון להתחשב בשירותו למולדת.
במהלך שנות החמישים ניסה להחיות את הקריירה הפוליטית שלו, ואת מפלגתו "הברית הדמוקרטית", אך כשל.
פייר אטניין , מדפיס תווים צרפתי שפעל בפריס.
פייר אטניין נחשב המו"ל הראשון בתפוצה רחבה של דפוס מוזיקלי מטלטל, אשר אפשר הדפסה מהירה וזולה הרבה יותר מאשר אצל קודמיו כמו אוטביאנו פטרוצ'י.
אטניין נחשב לעיתים קרובות (בטעות) כראשון לפתח טכניקה זו, אבל עדויות מצביעות על כך שג'והן ראסטל, מדפיס אנגלי מלונדון, היה הראשון שהשתמש בהדפסה חד-שלבית ב 1520.
אטניין פרסם מעל 1500 שאנסונים מאת מלחינים רבים ושונים, כולל המלחינים הפריזאיים קלודן דה סרמיזי, פייר סנדרן ופייר סרטון.
במיוחד בולטים 5 כרכים שפרסם של שאנסונים מאת קלמאן ז'אנקן.
אטניין קיבל פריבילגיה מלכותית על ספרי המוזיקה שלו, שיצאו בהוצאות מחודשות פעמים רבות.
אטניין כונה בתקופתו "מדפיס המוזיקה המלכותי" (imprimeur et libraire du Roy en musique).
תרומתו העיקרית של אטניין לדפוס מוזיקלי היא בפופולריזציה של שיטת ההדפסה החד-שלבית, שבה השתמש לראשונה בפרסום משנת 1528 הנקרא
בשיטת הדפסה זו התווים האינדיוידואליים הודפסו ישירות לתוך מקטעים של חמשה, והתווים, קווי החמשה והטקסט יכלו להדפס בפעולה אחת.
בשיטה זו, להבדיל ממה שקדם לה, קווי החמשה היו ישרים, ללא קפיצות, ומקטעי התווים נראו יותר מחוברים זה לזה.
לבסוף, הפכה שיטה זו לפרקטיקת ההדפסה הסטנדרטית בכל רחבי אירופה במאות ה-16 וה-17.
פרט ל-36 הקבצים של שאנסונים שהדפיס, אטניין פרסם גם ספרים עם קטעים בטבולטורה ללאוטה ולכלי מקלדת של תקופתו (צ'מבלו, עוגב, קלוויקורד ודומיהם).
בין הפרסומים החשובים ביותר בתולדות המוזיקה המוקדמת לכלי מקלדת פורסמו בפאריס על ידי אטניין הקבצים הבאים:
בספרים אחדים הנזכרים לעיל פורסמו עיבודים לכלי מקלדת לשאנסונים.
במאה העשרים יצאה לאור מהדורה השוואתית ובה העיבודים שהדפיס אטניין לעומת הנוסחים הקוליים המקוריים של השאנסונים שזוהו.
בספר אחד פורסמו ריקודים, מהנפוצים ומהפופולריים ביותר בתקופה בנוסחים לכלי מקלדת כגון פאוואן, גאליירד, ברנל, ובס-דאנס.
ספרים לעוגב הכוללים מיסות עוגב, קטעי מגניפיקט, טה דאום, עיבודי מוטטים ופרלודים.
8 קובצי ריקודים לקבוצות כלים
לפעמים הריקודים מבוססים על שנסונים שמחבריהם ידועים.
רק לספר ה 7 שהדפיס אטניין יש את שם המלחין: Estienne Du Tertre.
לארבעה כלים: הדפיס פייר אטניין: 6 פאוואן ו6 גאליארד יחד עם 13 שנסונים.
ריקוד אחד לשישה כלים: הדפיס פייר אטניין: 9 באס דאנס, 2 בראנל, 25 פאוואן, 15 גאליארד.
סה"כ הספר כולל 51 קטעים.
הדפיס פייר אטניין יחד עם קלוד ז'רבז: 10 באס דאנס, 9 טורדיון, 23 בראנל, 3 פאוואן, 3 גאליארד.
הדפיס פייר אטניין יחד עם קלוד ז'רבז שבדק וערך תיקונים לספר: 4 פאוואן, 6 גאליארד, 28 בראנל, 8 אלמנד.
הספר כולל נוסח כלי ל"שנסון המלחמה" מאת קלמאן ז'אנקן.
הדפיס פייר אטניין יחד עם קלוד ז'רבז שבדק וערך תיקונים לספר: 19 פאוואן, 31 גאליארד.
ערך קלוד ז'רבז: 44 בראנל (עם תת-כותרות משתנות).
פייר אטניין הדפיס: 4 צמדי פאוואן וגליארד, 6 גאליארד, 41 בראנל (עם תת-כותרות משתנות).
פייר (בהונגרית: Fejér) הוא מחוז במרכז טרנסדנוביה שבהונגריה.
מצפון הוא גובל במחוז קומארום-אסטרגום, במזרחו זורם הדנובה ומפרידו ממחוזות פשט ובאץ'-קישקון, מדרום הוא גובל במחוז טולנה ובמערב במחוזות שומוג' ווספרם.
מחוז פייר ההיסטורית נוסד עוד בתקופת ממלכת הונגריה וגבולותיו נשארו כמעט ללא שינוי עד ימינו.
בתקופת הכיבוש העות'מאני מ-1543 ועד 1648, רבים מיישובי המחוז ננטשו ואוכלוסייתו הצטמצמה.
במרוצת המאה ה-17, יושבו מחדש השטחים שננטשו, ובנוסף למתיישבים ההונגרים, הגיעו למחוז גם מתיישבים גרמנים וסלובקים.
במחוז 17 ערים ובסך הכל 108 יישובים.
בדרום הוא מישורי ומהווה המשך למישור ההונגרי הגדול.
בחלקים אחרים הנוף הוא הררי - בין היתר נכללים בהם הרכסים המזרחיים של הרי הבאקון (Bakony).
אגם ולנצה (Velence) שבתחום המחוז, הוא אתר נופש פופולרי מאוד בהונגריה.
פייר-מארי ז'רליֶיה היה קרדינל קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.
ז'רלייה למד באוניברסיטה של בורדו והיה עורך דין.
לאחר מכן למד בסמינר לכמרים באיסי שבפריז ובפריבור.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הצרפתי, נפצע ונפל בשבי הגרמני.
בשנת 1921 הוסמך לכמורה והיה ראש קהילה בפריז.
בשנת 1929 הוסמך בתור בישוף על ידי האפיפיור פיוס התשיעי.
ההסמכה בוצעה בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
ז'רלייה היה הארכיבישוף של ליון משנת 1937 ועד מותו.
תואר הכבוד שנקבע לו היה הפרימט של גאליה.
בשנת 1939 היה אחד הבוחרים באספה האפיפיורית שהתכנסה לבחור אפיפיור חדש.
באספה זו נבחר פיוס ה-12.
בתקופת כיבוש צרפת בידי הגרמנים גינה ז'רלייה את גירוש היהודים מצרפת למחנות ההשמדה הנאציים וכן גינה את התנאים בהם נמצאים היהודים במחנות אלה.
הוא פעל למען הסתרת ילדים יהודיים במוסדות קתוליים בצרפת, לשם הגנתם מפני גירוש.
משנת 1945 ועד 1948 היה ז'רלייה סגן הנשיא של הוועידה האפיסקופלית הצרפתית .
בשנת 1958 השתתף שוב בבחירת אפיפיור, בבחירות בהן נבחר יוחנן העשרים ושלושה, ובשנת 1963 השתתף בבחירות בהן נבחר פאולוס השישי.
ז'רלייה מת מאוטם שריר הלב בליון ונקבר בקתדרלת ליון.
ב-1981 הכיר יד ושם בז'רלייה בתור חסיד אומות העולם.