tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי גרסה אחת הוא מת ממכת ברק, דיווחים אחרים מספרים שמת ממחלה, והשערה נוספת היא שהורעל על ידי אריוס אפר, הפרפקט הפרטוריאני ואבי אשתו של נומריאנוס.
המחקר המודרני נוטה לייחס מעורבות בכך לדיוקלס, שהיה אז מפקד המשמר האימפריאלי, ודבר זה מעוגן במעורבותם של דיוקלטיאנוס ושל אריוס אפר במותו של נומריאנוס.
עם מותו של קארוס התמנו שני בניו לשליטי האימפריה.
קארינוס שלט בחלק המערבי ונומריאנוס קיבל את השליטה בחלק המזרחי.
עם זאת האחרון היה מרוחק מענייני שלטון וצבא והפקיד את הכוח דה-פקטו בידי אריוס אפר, שהיה מפקד המשמר הפרטוריאני של אביו, קארוס.
ביזמת אפר הוחלט להפסיק את מסע המלחמה כנגד הסאסאנים ולסגת לכוון הפרובינקיות המזרחיות של האימפריה.
במהלך המסע, מנע אפר משאר הקצינים להיפגש עם נומריאנוס וכשהגיעה השיירה לעיר ניקומדיה התגלה כי נומריאנוס מת, וככל הנראה הורעל זמן מה לפני כן.
במשפט השדה שאורגן על ידי קציני המטה קם דיוקלטיאנוס, הצביע בחרבו על אפר, הכריז כי הוא רצח את הקיסר והרג אותו במקום.
האספה שתיפקדה כבית משפט בחרה מיד עם הוצאת אפר להורג בדיוקלס לאוגוסטוס.
עם בחירתו שינה דיוקלס את שמו לגאיוס אורליוס ולריוס דיוקלטיאנוס.
כשהגיע הדיווח על מותו של אחיו ועל הכרזת דיוקלטיאנוס כקיסר, עזב קארינוס את רומא בבהילות, ויצא בראש צבא למזרח במטרה לחסל את הטוען לכתר.
בדרכו הוא עבר בפרובינקיית פאנוניה, ודיכא בהצלחה מרידה של טוען נוסף לקיסרות, מרקוס אורליוס גוליאנוס.
המערכה בין קארינוס ודיוקלטיאנוס נערכה ברובה בפרובינקיית מואסיה.
קארינוס ניצח במספר עימותים, אך בקרב המכריע שנערך על נהר מרגוס ביולי 285 דיוקלטיאנוס ניצח.
הלחימה החלה ביתרון לקארינוס שמספר חייליו היה גדול יותר, והקרב נטה תחילה לטובתו.
המהפך הגיע כשקארינוס נרצח על ידי טריבון במהלך הקרב, כנקמה על שפיתה את אשת אותו טריבון.
בעקבות הרצח התמוטטו צבאותיו של קארינוס והניצחון, דחוק אך מוחלט, היה של דיוקלטיאנוס.
בטקס שנערך ביולי 285 במילאנו הכתיר דיוקלטיאנוס את מקסימיאנוס לאוגוסטוס נוסף כשליט לצידו; בחירה זו נעשתה על בסיס נאמנותו לדיוקלטיאנוס וההנחה שלא יטה למרוד או לחתור תחתיו.
יכולותיו הצבאיות כמנהיג ולוחם סייעו לאימפריה, שבאותה עת, ובמשך כל תקופת שלטון הטטררכיה, הייתה נתונה ללחץ של פולשים ואויבים מבחוץ ונזקקה למנהיג צבאי מוכשר.
ההיסטוריונים סטיבן ווליאמס וטימוטי בארנס טוענים כי העדויות הנסיבתיות מצביעות על קשרי אינטרסים ונאמנות שנרקמו בין מקסימיאנוס לדיוקלטיאנוס, וכי מהלכיהם תואמו בטרם טקסי ההכתרה.
לפי תאוריה זו הקשר התגבש סופית במהלך המערכה של דיוקלטיאנוס מול קארינוס וקידומו המהיר של מקסימיאנוס לתפקיד קיסר בטקס שנערך ביולי 286 היה מימוש מעשי של הקשר.
נקודת תורפה של דיוקלטיאנוס הייתה העדר בנים, או בני משפחה, שיוכלו לעמוד לצידו ולסייע במעמסת השלטון או לרשת אותו.
עובדה זו אילצה את דיוקלטיאנוס לחפש שליט משנה מחוץ למשפחתו.
לא ברור אם הוא אימץ את מקסימיאנוס לבן, כפי שנהגו קיסרים רומאיים לפניו, והחוקרים חלוקים על כך.
פרופסור משה עמית קובע כי מקסימיאנוס לא אומץ כבן אלא קיבל מעמד של אח לדיוטקליאנוס.
היה חידוש בכך שדיוקלטיאנוס מינה שליט נוסף שלא מקרב בני משפחתו, ולא אימץ את מקסימיאנוס רשמית אלא מינהו כשותף.
לימים הוא מינה עוד שותפים משדרת הפיקוד של הצבא, ורק בהמשך איחד אותם למשפחה של שליטים.
מקסימיאנוס הוסיף לאחר מינויו לשמו את השמות אאורליוס ולריוס, שהיו גם שמותיו של דיוקלטיאנוס, להידוק הקשר ביניהם.
ב-287 הושתת הקשר בין דיוקלטיאנוס למקסימיאנוס גם על בסיס דתי, השם הרקוליוס (Herculius) נוסף לשמו של מקסימיאנוס והשם יוביס (Iovis) הוסף לשמו של דיוקלטיאנוס.
השמות קישרו את השליטים לעולם האלים, ויש סמליות בעובדה שמקסימיאנוס קיבל את שמו של הרקולס האל ששמו נקשר לביצוע משימות שהוטלו עליו על ידי אביו, מלך האלים יופיטר.
סימטריה רעיונית זו לא נשמרה בטטרככיה השנייה, ובכל מקרה הצמדת השם האלוהי לא הכתירה את השליטים כאלוהים אלא ציינה את היותם מכשירים בידי האלים.
בסמוך לכך, לפני 290, חל שינוי ביחס מצד הנתינים לשליטיהם, ובמקום ברכה שנועדה להביע כבוד נדרשו הנתינים למחוות סגידה שכללו השתחוות כמו בפני פסלי האלים וחובת נשיקה לדש בגדו של האוגוסטוס.
ב-286 מינה דיוקלטיאנוס את מקסימיאנוס לתפקיד אוגוסטוס כשליט במעמד שווה לצידו.
בשנות שלטונו הראשונות של דיוקלטיאנוס, וכחלק מתוכנית שהתבססה על תקדימי העבר בהם ביזרו קיסרים רומאיים את השליטה על האימפריה, כמו ולריאנוס ובנו גליאנוס, חילקו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס את השלטון תוך בניית מערכת ייחודית בשם טטררכיה - מיוונית טטרה (ארבע) + ארכיה (שלטון), "שלטון הארבעה".
לפי הסדר זה אמורה הייתה האימפריה להיות מנוהלת על ידי ארבעה שליטים: שני שליטים ראשיים שהחזיקו בתואר "אוגוסטוס" ושניים משניים שנשאו תואר "קיסר".
תאוריה אחרת גורסת שמינויו של מקסימיאנוס לתפקיד אוגוסטוס לא היה מתוכנן מלכתחילה אלא נבע מרצף אירועים, בהם המרד של קרסיאנוס.
חלק מהחוקרים מרחיקים לכת ומתארים תרחיש לפיו מקסימיאנוס נטל לעצמו, על דעת עצמו, את תואר האוגוסטוס, מהלך שדיוקלטיאנוס ניאות לקבל בדיעבד כדי להימנע מקריעת האימפריה ומלחמת אזרחים.
תאוריה אחרת מייחסת את שיתופו של מקסימיאנוס בשלטון לעובדה שקראסינוס המורד הוכרז כאוגוסטוס על ידי הלגיונות המורדים וקידומו של מקסימיאנוס לתואר זהה היה מחויב המציאות, על מנת לתת בידיו סמכויות ומעמד שיאפשרו לו להמשיך בעימות מול קראסינוס.
ב-1 במרץ 293 מינה מקסימיאנוס את קונסטנטיוס כלורוס לקיסר תחתיו במשילות על מחצית האימפריה, כשבמקביל מינה דיוקלטיאנוס את גלריוס לקיסר, הכפוף לו בשליטה על המחצית השניה.
בכך השיקו דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס את הטטררכיה הראשונה.
הסיבה לשינוי הייתה חלוקת האחריות ועול ניהול המערכות הצבאיות והאזרחיות בכל רחבי האימפריה, ומאידך היה בצעד זה משום הכנה להעברה מסודרת של מושכות השלטון בבוא העת.
שני הקיסרים החדשים היו קציני צבא ששירתו לצד האוגוסטוסים.
ארבעת השליטים ששלטו במקביל באימפריה, צוינו במעמדם על ידי שימוש בתארים "אוגוסטוס" ותחתיו "קיסר"; התואר "אוגוסטוס" שימש את השליט הרם יותר בכל צמד, בעוד התואר "קיסר" נקבע לשליט הזוטר בכל צמד.
לצורך יצירת קשרי משפחה ולמניעת תחרות עתידית על השלטון בין הקיסרים, שני הקיסרים החדשים אומצו כבניהם של האוגוסטים, ונשאו לנשים את בנותיהם של שני האוגוסטים; גלריוס שהיה לקיסר לצד דיוקלטיאנוס התגרש מאשתו הראשונה ונשא לאשה את ולריה, בתו של דיוקלטיאנוס.
מערכת זו של קשרי משפחה בין ארבעת שליטי האימפריה נבנתה, כאמור, להבטחת יציבות השלטון וחלוקתו המסודרת גם בעתיד.
חלוקת השלטון קיבלה גם ביטוי אדמיניסטרטיבי, ולצידם של ארבעת השליטים הוקם מנגנון אזרחי וכן חיל משמר שבראשו מפקד משמר פרטוריאני, אשר שימש כסגנו של השליט וממונה על המנגנון האזרחי.
כל אחד מארבעת השליטים הטביע מטבעות וקבע את מקום מושבו בתחום האזור שהיה נתון לשלטונו: דיוקלטיאנוס משל מהעיר ניקומדיה על המינהל וההגנה של תרקיה, יון, אסיה הקטנה סוריה ומצרים; גלריוס התמנה לשלוט על הגנת הגבול לאורך הדנובה וקבע את מקום מושבו העיקרי בסירמיום.
במקביל נשמרה אחידות החקיקה וארבעת השליטים היו חתומים על כל הצווים והתקנות.
גם התארים שנובעים מהצלחה במערכות הוענקו לכל ארבעת השליטים ביחד.
התיאום בין האוגוסטוס לקיסר היה יחסית פשוט ואף שאין כל תיעוד לגבי הקשר ומערכת קבלת ההחלטות שבין דיוקלטיאנוס למקסימיאנוס, ברור שדיוקלטיאנוס היה ראש ההיררכיה השלטונית ושלושת שותפיו לשלטון קיבלו את מרותו.
תופעת לוואי של חלוקת האימפריה הייתה ירידה בקרנה של הבירה רומא שחדלה להיות מקום מושבו של שליט האימפריה, והחל תהליך הירידה בחשיבות הסנאט ואבדן עיקר סמכויותיו.
במקביל, העיר שמרה על מקומה כמרכז דתי.
במהלך 286 ניהל דיוקלטיאנוס סדרת מבצעים צבאיים לאורך נהר הדנובה, בסופם הצליח להדוף את הפולשים הגרמאניים ולזכות בתואר גרמניקוס מקסימוס.
ב-287 הוא העביר את משקל המערכה לגבול עם האימפריה הסאסאנית, וב-288 הגיעו הצדדים להסכמה על הפסקת הלחימה, במסגרתה השאה הפרסי בהראם השני שהתמודד עם טוענים לכתר ואי שקט פנימי במסופוטמיה, הכיר בחלק מהאימפריה הרומית והסכים להמלכת טירידתס השלישי, בן חסות רומאי, על ארמניה שזכה לתואר פרסיקוס מקסימוס (Persicus Maximus).
בין 289 ו-292 חזר דיוקלטיאנוס לגבולות הדנובה והדף במאמץ רב פלישות של שבטים סרמטים שחצו את הנהר לתוך שטחי האימפריה.
במקביל דיכאו לגיונות הנאמנים לקיסר מרידה בפרובינקיה מצרים.
ב-293 עלה לכס המלוכה של האימפריה הסאסאנית השאה נרסה, והחל בסדרת פשיטות לתוך האימפריה הרומית.
מגבלות כוח האדם של האימפריה הרומית הותירו את הגבול ללא הגנה של ממש.
הסאסאנים הצליחו לחדור לאיזור שבין הפרת והחידקל, והמפגש הראשון בין צבא רומאי בפיקודו של גלריוס עם הצבא הפרסי ב- 296 הסתיים בתבוסה רומאית בקרב חרן.
בעימות בין גלריוס ודיוקלטיאנוס הודה גלריוס באשמתו - וכעונש על כישלונו, הוא צעד רגלית (ולא רכוב על סוס כנהוג) לבוש בגלימת הארגמן של הקיסר, לאורך כמייל לפני מרכבתו של האוגוסטוס; המסר היה שהכישלון והתבוסה רובצים על כתפי גלריוס בלבד ואינם אשמת החיילים שלחמו תחת פיקודו.
שנה לאחר מכן חזר הצבא הרומאי בסדר כוחות מוגדל עם לגיונות שהועברו מגדות הדנובה, בפיקודו של גלריוס.
הצבא הרומאי תקף דרך ארמניה ובמפגש בין שני הצבאות הדפו הרומאים את הפרסים והצליחו ללכוד את מחנה השאה, חלק מהאוצר ואת בני משפחתו.
הפרסים נסוגו מכל השטחים שנכבשו בשלב הלחימה הראשון ופינו את אזור מסופוטמיה.
לגיונות צבא רומאיים בפיקודו של דיוקלטיאנוס שצעדו מסוריה תפסו מחדש את הטריטוריות של מסופוטמיה.
גלריוס המשיך את המומנטום וצעד אל לב הטריטוריה הסאסאנית, בכובשו את נציבין, ולאחר מכן הטיל מצור על הבירה קטסיפון וככל הנראה הצליח לכבוש את העיר.
במשא ומתן שהתנהל לבקשת הפרסים, שביקשו לשחרר את בני משפחת השאה, נכרת הסכם שלום בניגוד לדעתו של גלריוס.
על פי הסכם השלום הכירו הפרסים בשלטון הרומאי במסופוטמיה ובארמניה ובתמורה שוחררו בני משפחת השאה הפרסי.
בעקבות הפסדו, ירד נרסה הססאני מכסאו ב-301, ומת שנה לאחר מכן.
חולשת השליט הסאסאני ומאבקי כוח פנימיים הביאו לשקט בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה הרומית ב-50 השנים הבאות.
במקביל לאירועים בגבולות המזרחיים ולאורך הדנובה פלשו שבטים גרמאניים מעבר לגבול הריין לתוך הפרובינקיה גאליה, והגאלים בערי החוף סבלו מפשיטות תכופות של שודדי ים פרנקים וסאקסוניים.
כדי לפתור מטרד זה מינה מקסימיאנוס את קראוסיוס (Mausaeus Carausius), קצין בעל ניסיון רב בלחימה ימית, לבנות צי בפיראטים.
קראוסיוס הצליח להדוף את הפיראטים ובמספר קרבות ימיים הצליח לתפוס ספינות ולעצור את הפושטים.
הוא לקח את השלל לעצמו ולחייליו ועורר בכך את זעמם של דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס.
הם הוציאו צו לאסרו ומשקראוסיוס סירב להופיע למשפט - גזרו עליו עונש מוות.
בתגובה ברח קראוסיוס לפרובינקיה בריטניה, שם זכה לתמיכה גם מהלגיונות המקומיים וגם מקרב חילות המצב בערי התעלה האנגלית.
בהיעדר צי ראוי ותחת איום פשיטות השבטים הברבריים מהפרובינקיות המערביות, דחה מקסימיאנוס את הטיפול בקראוסיוס המורד, שמצידו הצהיר על עצמו כקיסר.
קראוסיוס הגדיל את מספר ספינותיו ושכר שכירי חרב פרנקים בכסף רב.
בסוף 286 שלט קראוסיוס בכל בריטניה, ברוב שטח חופי התעלה ובחלקים נרחבים מצפון-מערב גאליה.
בשלב זה הכריז קראוסיוס על בריטניה כיישות עצמאית, "אימפריית בריטניה", ואף הטביע לעצמו מטבעות.
החזרת הסמכות לידי שליטי האימפריה וכיבוש מחדש של בריטניה נדחו עד לשלב ביסוס אחיזתם של דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס באימפריה.
הטיפול במורדים הוטל על קונסטנטיוס כלורוס שהיה ראש המשמר הפרטוריאני תחת פיקודו של מקסימיאנוס.
משהתבססה הטטררכיה, מקסימיאנוס שינה את אסטרטגית הלחימה בגאליה ולאורך הריין, ובמקום להתעמת ישירות מול קראוסיוס הוא השקיע מאמץ צבאי כנגד השבטים הגרמאניים, תומכי קראוסיוס שישבו לאורך נהר הריין.
בכך הובטחה שליטה רומאית על אזור צפון גאליה.
מאמץ ניכר הושקע בשיקום הפרובינקיה ואבטחת גבולה על ידי מקסימיאנוס, שנקט במדיניות לעידוד יישוב מחדש של בתי-אב משבטים גרמאניים בחבלי הארץ שנחרבו אחרי אין ספור פלישות ומלחמות.
בתי האב קיבלו רשות ליישב את השטחים תחת חסות רומאית שניתנה בתמורה להכרה בשלטון הרומאי.
מדיניות זו יצרה אזור חיץ בגבול הצפוני של הפרובינקיה וקהילה נאמנה שיכלה להגן על גבולות האימפריה, והייתה מאגר זמין לכוח אדם שנדרש לצבא הרומאי.
בין 293–296 הצליח קונסטנטיוס כלורוס לבסס את שליטת האימפריה הרומית בגאליה ולאורך גבולות הריין.
ב-293 נרצח קראוסיוס על ידי אחד מקציניו הבכירים.
ב-296 חזר מקסימיאנוס לגבול נהר הריין.
לגיונות בפיקודו של קונסטנטיוס כלורוס ובגיבוי צי שנבנה לצורך המערכה, פלשו לאי הבריטי: צי אחד בפיקודו של ראש המשמר הפרטורייני הפליג משפך נהר הסיין, נחת בסמוך למצר סולנט שבמפרץ סאות'המפטון, ונכנס לקרב מול הגוף העיקרי בצבאו של אלקטוס.
בתום יום הקרב נכנעו המורדים ואלקטוס נהרג.
צי שני יצא מבונוניה והצליח לכבוש את לונדיניום.
בתום כיבוש הפרובינקיה המורדת ערך קונסטנטיוס כלורוס טיהור בקרב קציני הצבא המורד וכן חלוקה מחודשת של הפרובינקיה על מנת להבטיח את שליטתו.
ב-296 הפנו דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס את תשומת לבם לחופי הפרובינקיות האפריקאיות, בהן התרופפה השליטה הרומאית באותו זמן, בשל לחצם של שבטים נוודים שתקפו את הערים ומרכזי המסחר הרומאיים.
צמד האוגוסטוסים גייסו צבא מלגיונות מצריים וממזרח אירופה בליווי חיילות עזר מגאליה ותרקיה.
הצבא הרומאי בפיקודו של מקסימיאנוס התקדם דרך ספרד וחצה את מצרי גיברלטר לאפריקה.
השבטים הברברים הנודדים, שלא היוו יריב ראוי לצבא הרומאי בשדה הקרב הפתוח, התגלו כיריב מסוכן, עקשן וקטלני בתנאים של הרי האטלס.
החל מחודש מרץ 297 ניהל מקסימיאנוס מלחמת התשה כנגד השבטים הברברים של צפון אפריקה: תחילה הדף אותם מתוך הפרובינקיות, ולאחר חניית חורף בקרתגו הוא חזר לעימות כשהוא מעביר את עיקר הלחימה אל הרי האטלס.
בהרים התנהלה מלחמת התשה, שבמהלכה השמידו הרומאים את התשתית האזרחית תוך לוחמת גרילה בלתי פוסקת מול השבטים המקומיים.
במרץ 298 חזר מקסימיאנוס בתהלוכת ניצחון לקרתגו ובתחילת 299 חזר לרומא.
התפרקות הטטררכיה הראשונה והקמת הטטררכיה השנייה
ב-303 נפגשו השליטים העליונים של האימפריה - האוגוסטי דיוקלטיאנוס ומקסימיאנוס - ברומא לרגל 20 שנות שלטון הטטררכיה, ונראה שבמועד זה דנו השליטים בהעברת שלטון מסודרת ובו-זמנית לידי הקיסרים שתחתם שישודרגו לאוגוסטוסים, ובמינוי קיסרים חדשים - בעוד מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס פורשים מרצונם.
פרישה זו לא הייתה לרוחו של מקסימיאנוס אך הוא נאלץ להסכים לתכתיב של דיוקלטיאנוס.
כצפוי היו מקסנטיאנוס (בנו של מקסימיאנוס) וקונסטנטינוס (בנו של קונסטנטיוס כלורוס) אמורים לעלות לכס הקיסרות אך בגלל מהלכים של גלריוס, הוחלט כנראה על מועמדים אחרים לטטררכיה השנייה.
ב-1 במאי 305, בטקס שנערך בו זמנית במילאנו (בירת המערב) ובניקומדיה (בירת המזרח) פרשו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס מכס השלטון ומינו את קונסטנטיוס כלורוס כאוגוסטוס במקום מקסימיאנוס, ואת גלריוס כאוגוסטוס במקום דיוקלטיאנוס.
את כס הקיסרים שתחתיהם תפסו דמויות חדשות: מקסימינוס דאיה כקיסר תחת גלריוס במזרח ופלביוס ולריוס סוורוס כקיסר במערב; שני קצינים ותיקים אלה היו מנאמני גלריוס, וביססו את מעמדו כשליט עליון של האימפריה, תוך סילוק נאמני מקסימיאנוס מעמדות כוח.
מהלך זה שנעשה בהסכמה כביכול של כל הצדדים, התעלם משאיפותיהם של מועמדים אחרים ומשאיפותיו של מקסימיאנוס להעביר את השלטון לבנו, ובכך נזרעו זרעי הפורענות שאיימו לקצר את ימיה של הטטררכיה השנייה.
האיום המשמעותי ביותר על הסדר הקיים התעורר באיטליה, שם מרד מקסנטיוס בנצלו את חולשת השלטון המרכזי ואת התמרמרות תושבי רומא.
מקסנטיוס הבין כי גלריוס וסוורוס לא יראו בעין יפה את טענתו לשלטון ואת האיום שהוא מציב על שלטונם ברומא ובאיטליה כולה.
נראה כי במהלך רוב שנתו הראשונה לשלטון, מקסנטיוס נשא את התואר פרינקיפס, ורק בחודש מאי 307 החל להשתמש בתואר 'אוגוסטוס'.
כדי להסיר את האיום הוא שלח צבא בפיקודו של סוורוס לדיכוי המרד ולהורדת הצמד מקסימיאנוס ומקסנטיויס מכס השלטון.
ברגע האמת בו ניצבו הלגיונות הרומאיים זה מול זה, העדיפו החיילים במחנה סוורוס לערוק לצבא היריב, חלקם מתוך נאמנות למפקדם מקסימיאנוס וחלקם תמורת תשלום שהובטח על ידי מקסנטיוס.
סוורוס נאלץ לסגת ומצא מחסה בעיר המבוצרת רוונה.
בסוף 307 ערך גלריוס ניסיון נוסף להתעמת עם מקסימיאנוס ולדכא את המרד, אך נכשל ונסוג מבלי להגיע לרומא.
הוא יצא לגאליה ופתח במשא ומתן עם קונסטנטינוס במטרה לאחד כוחות ולקבל תמיכתו בתביעות מקסימיאנוס ומקסנטיוס באיטליה, והבטחה לנייטרליות במקרה של מלחמה עם גלריוס.
הובטח לקונסטנטינוס שימונה לאוגוסטוס וליורש של מקסנטיוס.
בין 303–305 החלו מאבקי כוח וירושה בין השליטי הטטררכיה השניה.
על פי ההיסטוריה הרומאית, ולמעשה הנוצרית, הקיסר גלריוס שהיה מקורב לדיוקלטיאנוס החל לפעול בחצר האוגוסטוס לקדם את מעמדו, ובעיקר להשפיע על סבב המינויים העתידי בו יקבעו זוג האוגוסטוסים והקיסרים שליטי האימפריה.
לפי ההיסטוריה הנוצרית גלריוס ניצל את העמדה האנטי נוצרית של דיוקלטיאנוס ואת הצווים האנטי נוצריים שלו מחד, ואת עמדתו הסובלנית לכאורה של קונסטנטיוס כלפי הנוצרים לקידום מעמדו ועמדותיו.
ב-11 בנובמבר 308 נפגשו גלריוס ומקסימיאנוס עם דיוקלטיאנוס בעיר קרנונטום, שם כפו המשתתפים על מקסימיאנוס לוותר על תארו המחודש כאוגוסטוס, קונסטנטינוס הורד לדרגת קיסר במערב, ומקסימיאנוס דאיה לקיסר במזרח.
לִיקִינְיוּס (Licinius) נאמנו של גלריוס התמנה לתפקיד אוגוסטוס של המערב.
עם פרישתו המלאה של דיוקלטיאנוס לארמונו הוא איבד כל אחיזה במושכות השלטון והשפעה על מהלכי שאר השליטים באימפריה.
בהיעדר יד מכוונת, וחשש מדמות סמכותית מוסכמת, החבילה הלכה והתפרקה חרף נסיונותיו של גלריוס לשמור על המבנה השלטוני של הטטררכיה.
בשיא תהליך ההתפוררות נשלטה רומא על ידי שישה קיסרים ואוגוסטים, שבמקביל הקדישו את כל מרצם ומאמציהם - כל אחד לקידום שלטונו, ולמלחמה בשליטים האחרים.
עתה החלה תחרות בין הטוענים ללגיטימיות תוארם שנמשכה כעשרים שנה.
גלריוס במזרח, אשר לא רצה סכסוך עם צבא המערב החזק היה מוכן להשלים עם שלטונו של קונסטנטינוס.
אך מקסימיאנוס, האוגוסטוס-לשעבר, הציע את בנו מקסנטיוס כקיסר המערב לאור הפופולריות הנמוכה של סוורוס - הצעה שזכתה לתמיכה ציבורית.
גם מקסימיאנוס החליט לחזור לשלטון והכריז על עצמו כעל אוגוסטוס.
ב-307 קונסטנטינוס ומקסימיאנוס כרתו ברית להכרה הדדית וחיזקו אותה בקשרי נישואין: קונסטנטינוס נשא לאישה את בתו של מקסימיאנוס.
אחרי שהסתכסך עם בנו מקסנטיוס, מצא מקסימיאנוס מקלט אצל קונסטנטינוס, אך כשחתר תחתיו חיסלו קונסטנטינוס ב-310. בינתיים, ב-307 חוסל גם סוורוס על ידי מקסנטיוס.
במקומו ביקש גלריוס למנות את ולריוס ליקיניוס.
כל אלה הביאו לכך שב-308 היו שלושה אוגוסטי חוקיים: גלריוס, ליקיניוס וקונסטנטינוס.
במקביל היה קיסר לגיטימי אחד: מקסימיאנוס דאיה, ושניים לא-חוקיים: מקסנטיוס ברומא ולוקיוס באפריקה.
הקיסרות הייתה שוב בעיצומה של מלחמת אחים מרובת-משתתפים.
מספר הטוענים לשלטון הצטמצם לאחר מות גלריוס ב-311. ליקיניוס כרת ברית עם קונסטנטינוס לחלוקת השלטון.
ב-312 הובס מקסנטיוס על ידי קונסטנטינוס בקרב בשערי רומא, על גשר מולוויוס שעל הטיבר, וקונסטנטינוס נכנס לעיר כמנצח.
הסנאט הרומי הכיר בו כשליט הראשי של הקיסרות - עתה היו תחת שליטתו איטליה, גאליה, בריטניה, איבריה ואפריקה.
ב-313 אשררו קונסטנטינוס וליקיניוס את הברית ביניהם במילאנו על ידי חתונתו של ליקיניוס עם אחותו של קונסטנטינוס.
קונסטנטינוס שלט במערב, ואילו ליקיניוס פנה מזרחה וחיסל בקרב את מקסימיאנוס דאיה.
קונסטנטינוס וליקיניוס שלטו על האימפריה הרומית מ-314 עד 324, קונסטנטינוס כאוגוסטוס של המערב וליקיניוס כאוגוסטוס של המזרח.
הם ניהלו סדרת עימותים צבאיים לאורך התקופה במטרה לתפוס את השלטון על כל שטחי האימפריה.
הסכסוך בין שני היריבים לא יכול היה להסתיים אלא במצב בו אחד המתמודדים מסיר את כל המתנגדים ושולט ללא מצרים.
בשלב ראשון סולק מקסימיאנוס מהזירה על ידי קונסטנטינוס, לכאורה לאחר שהלה מעל באמונו וניסה לתפוס את השלטון.
על נסיבות מותו של מקסימיאנוס יש גרסאות סותרות: לפי גרסה אחת, משנפל בידי קונסטנטינוס נשפט והורשע בבגידה, ניתנה לו האפשרות להתאבד במקום להיות מוצא להורג ובחודש יולי 310 הוא תלה את עצמו.
קונסטנטינוס הציג בציבור את התאבדותו של מקסימיאנוס כטרגדיה משפחתית מצערת, אך החל מ-311 הסיפור השתנה ולפיו מקסימיאנוס זכה לחנינה על מרידתו אך זמם לרצוח את קונסטנטינוס וביקש את עזרת בתו פאוסטה - אשתו של קונסטנטינוס.
התוכנית נכשלה כשפאוסטה בחרה לעמוד לצד בעלה והסגירה את המזימה, מקסימיאנוס נתפס והתאבד כמוצא של כבוד.
דמותו ושמו של מקסימיאנוס נמחקו בתהליך של הכחדת הזיכרון שנערך ככל הנראה עד לסוף העשור.
לסדרת אירועים אלה הייתה השפעה מרחיקת לכת על דיוקלטיאנוס; התפוררות הטטררכיה ומלחמת האזרחים הביאו לכך שהוא הפך לחסר כוח, חסר תומכים וחסר השפעה לחלוטין.
סופו הטרגי של מקסימיאנוס ומחיקת זכרו, ככל הנראה גם בארמון הפרטי של דיוקלטיאנוס, היה הזרז למותו.
ספר ההיסטוריה תקציר על הקיסרים מסוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5 מציין כי דיוקלטיאנוס התאבד זמן קצר לפני חתונת ליקיניוס עם קונסטנטיה בפברואר 313. מקורות היסטוריים מאוחרים יותר, בני המאות החמישית והשישית קובעים כי דיוקלטיאנוס מת ב-3 בדצמבר 316 ולא מעט מחקרים מודרניים תומכים בטענה זו.
ההיסטוריון הבריטי בר הסמכא, טימותי בארנס, כותב בספרו "האימפריה של דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס" (The new empire of Diocletian and Constantine) כי דיוקלטיאנוס מת כבר בדצמבר 311, וככל הנראה התאבד לאחר שהבין שקונסטנטינוס וליקיניוס רואים בו איום וחושדים בו כמי שתומך בצד שכנגד והבין שגורלו נחרץ.
לפי גרסה אחרת שמצוטטת מפי גלאסיוס מקיסריה פעל מי מהאוגוסטי על מנת שהסנאט יגזור על דיוקלטיאנוס גזר דין מוות.
במאמר המתייחס לשאלת מות דיוקטליאנוס קובע ההיסטוריון בירון נקמורה כי "ייתכן והמסורות הרבות על נסיבות מותו של דיוקלטיאנוס מצביעות על העובדה שאיש לא יודע מה הן נסיבות מותו, שמועות ובדיות החליפו את העובדות על האירוע".
ב-298 מצא דיוקלטיאנוס את עצמו במצב שאף קיסר לא היה בו מזה מחצית המאה: הוא ביסס שלטונו ויכול היה להתפנות לרפורמות מרחיקות הלכת שנדרשו להבטחת המשך קיומה של הקיסרות.
הרפורמות כללו את חלוקת האימפריה לשתיים, שינוי האופן בו עובר השלטון מקיסר לקיסר, מעבר לשיטה אוטוקרטית בלי כל זיקה לרפובליקה ונקיטת אמצעים כלכליים כנגד בעיית ההיפראינפלציה.
שלטונו של דיוקלטיאנוס היה נקודת מפנה בהיסטוריית האימפריה הרומית.
יסודות מבנה השלטון באימפריה הונחו על ידי אוגוסטוס קיסר והשתנו במהלך 300 שנות הפרינקיפט עד לשלטונו של דיוקלטיאנוס, תוך כדי שהמסגרות והמערכות הפורמליות נותרו על כנן.
דיוקלטיאנוס יזם סדרת רפורמות שהקיפה את כל מערכות השלטון עד שלבסוף הייתה האימפריה שונה לחלוטין וזכתה לשם דומינט.
הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה המערכת השלטונית המשותפת, היינו הטטררכיה - חלוקת השלטון לארבעה מנהיגים, שנים מהם בעלי התואר "אוגוסטוס" ושניים נושאי התואר "קיסר".
חלוקה זו הביאה לחלוקה מעשית ומנהלתית של האימפריה לשתי יחידות נפרדות, חלק מערבי וחלק מזרחי.
רפורמה זו נערכה בשלבים ב-285 ולאחר מכן ב-293. ההיסטוריון סטפן ווליאמס קובע בספרו "דיוקלטיאנוס והתאוששות רומא" כי למרות המורכבות האדמיניסטרטיבית והשלטונית, הטטררכיה לא הייתה מערכת שלטונית וקונסטיטוציונית יציבה אלא "רציונליזציה מוצלחת של יריבויות צבאיות" והצלחתה הזמנית התבססה על יכולותיו הייחודיות של דיוקלטיאנוס.
בבסיס הצלחת הטטררכיה עמד כושר הניהול של דיוקלטיאנוס שכפה רצונו מחד, והצליח להאציל את סמכויותיו באופן שאיפשר לשאר השליטים לנהל ולשלוט באימפריה על פי החוקים שקבע, מאידך .
קיסרי רומא היו בפועל רודנים הנשענים על כוח צבאי עוד לפני זמנו של דיוקלטיאנוס.
עם זאת, הם ראו לנכון להסוות רודנותם תוך שימוש בתארים ומוסדות רפובליקניים עתיקים אשר שיוו אופי לגיטימי לשלטון.
החל מספטימיוס סוורוס ואילך הרשו הקיסרים לעצמם יותר ויותר להתנער אף ממראית העין של המוסדות החוקתיים הישנים ולהתנהג כרודנים צבאיים לכל דבר ועניין.
דיוקלטיאנוס הבין שלאורך זמן חייב הקיסר להתבסס על דבר מה נוסף מעבר לכוחו הצבאי, כדי לזכות בהכרה ויציבות.
את הלגיטימציה המבוקשת מצא בדת המדינה כשהכתיר עצמו ל"שליט ואלוה" (Dominus et Deus), מלך וכוהן גדול בעת ובעונה אחת, אשר כיאה לאל אינו נראה בציבור.
מבקרים שנועדו עמו - נדרשו שלא להביט בו, ולעיתים נישקו את שולי גלימתו.
אמצעים אלה ואחרים שימשו ליצירת הילה של מסתורין ועוצמה סביב הקיסר שהכריז על עצמו כאל.
דיוקלטיאנוס ביצע רפורמות מקיפות ומרחיקות לכת בחלוקת האימפריה מחדש ובמערכות המינהל של הקיסרות.
שינויים אלו השפיעו על התפתחות האימפריה הרומית לעתיד הרחוק והיו בסיס להיווצרות חלק מהמדינות שקמו על חורבות האימפריה הרומית.
האימפריה הרומית חולקה לשניים, כשקו הגבול עובר בין הפרובינקיות רייטיה בהרי האלפים שבמרכז אירופה, נוריקום, דלמטיה, משם דרומה חוצה האת הים התיכון, ובאפריקה עבר קו הגבול בין הפרובינקיות אפריקה וקיליקיה.
כל אחד משני החלקים חולק לשש יחידות מנהליות שנקראו דיוקסיה (לטינית: dioecesis).
כל דיוקסיה בתורה חולקה למספר לא קבוע של פרובינקיות: בחלק המערבי היו סך הכל 47 פרובינקיות, ובמזרחי 57 פרובינקיות.
עיקר הרפורמה בא לידי ביטוי בדיוקסיות: בראש כל אחת עמד פריפקטוס פרטוריו - ממלא מקום מפקד המשמר הפרטוריאני.
מושלי הפרובינקיות מונו לתפקידם על ידי האוגוסטי, והקיסרים עסקו בתחומי המינהל האזרחי והיו חסרי סמכות צבאית.
הרפורמה גרמה לאבדן מעמדה הייחודי של איטליה והפיכתה לדיוקסיה כשאר הדיוקסיות.
רק רומא וסביבתה המשיכו להיות מנוהלות על ידי הסנאט והיו פטורות ממסים.
הרפורמה הכלכלית של דיוקלטיאנוס מוקדה במאבק באינפלציה שזינקה במהלך המאה השלישית.
ב-301 פורסם ברחבי האימפריה צו של מחירים מקסימליים למוצרים שונים שנקרא "אדיקט המחירים של דיוקלטיאנוס" שהקפיא את המשכורות והמחיריהם של למעלה מאלף מוצרים.
סוחר שגבה מחיר גבוה מהמותר - הסתכן בגזר דין מוות.
הצו נכשל כדרכם של ניסיונות הפוליטיקאים להכתיב בכוח מהלכי כלכלה.
הוא לא הצליח לעצור את האינפלציה וסופו שהתעלמו ממנו.
ברם, המסמך תרם רבות להבנתנו את נבכי הכלכלה הרומית.
את החיילים חילק לשני חלקים: כשני שליש מהם הוצבו בחזיתות השונות באופן קבוע, והשאר היו כוחות שדה ניידים, למעשה כוחות מילואים שעמדו לרשות הקיסרים והאוגוסטי בטריטוריות השונות.
קרבתם של הכוחות הניידים הפכה אותם לאיום פוליטי ועל כן היה שכרם גבוה יותר.
אפליה זו גרמה להתמרמרות ומאוחר יותר לאי-סדרים.
את גודל הלגיון בכוחות השדה הפחית דיוקלטיאנוס ל-1,000 לוחמים, להשגת גמישות טקטית רבה יותר בלא חלוקת משנה נוספת, אך בחזית נותר גודל הלגיון בין 4,000 ל-6,000 איש.
ברומא ירדה קרנו של מפקד המשמר הפרטוראני, כשבמקביל כוחו עבר לשני המפקדים שתחת כל אוגוסטוס: מגיסטר מיליטום שעל הצבא, ומגיסטר אקוויטום שעל הפרשים.
החלוקה הדואלית הפחיתה את האיום הפוליטי מצד הצבא על השלטון.
מעבר לכך, היא סימלה את חשיבותו העולה של חיל הפרשים בצבא הרומי.
הרפורמות הצבאיות של דיוקלטיאנוס הושלמו במידה רבה על ידי קונסטנטינוס, שפיזר לגמרי את המשמר הפרטוראני ב-314.
בשלבי קיסרותו המוקדמים היה דיוקלטיאנוס מעורב פחות ברדיפות הנוצרים.
גלריוס היה מי שנקט בצעדים מחמירים והולכים כנגד מאמיני הדת הנוצרית.
אולם ב-24 בפברואר 303 אימץ דיוקלטיאנוס מדיניות זו כשהוציא את הראשון מבין הצוים המחמירים כנגד הנוצרים.
בתחילה נדחקו מהצבא חיילים נוצרים, אחר כך הוחרם רכוש הכנסייה והושמדו ספריה.
לאחר שתי שריפות שפרצו בארמונו החריף דיוקלטיאנוס את המדיניות האנטי-נוצרית ומי שלא הסכימו לזנוח את אמונתם - הוצאו להורג.
גלי הרדיפות נמשכו בעוצמה משתנה עד 313.
הרושם שהותירו הרדיפות על הנוצרים היה כה עז, שעלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס נבחרה כתאריך הפותח את עידן הקדושים המעונים למניין הכנסייה באלכסנדריה במאה הרביעית והחמישית.
התקופה נקראה גם העידן הדיוקלטיאני.
אחד הקדושים המפורסמים שהוצא להורג היה גיאורגיוס הקדוש.
דיוקלטיאנוס מוזכר מספר פעמים בתלמוד הירושלמי ובמדרשי האגדה.
מסופר כי דיוקלטיאנוס היה בתחילת דרכו רועה חזירים שתלמידי רבי יהודה נשיאה התנכלו לו.
הם בתגובה התנצלו והשיבו שהם ביזו את רועה החזירים אך למלך הם משועבדים.
דיוקלטיאנוס לימד אותם מוסר השכל, ואמר להם בכל זאת להיזהר לא לבזות רומאי או תלמיד קטן, שיכולים לעלות לגדולה לאחר זמן (לפי הגרסה במדרש רבה הכוונה היא לחייל רומאי ולא לתלמיד חכם).
מסופר כי דיוקלטיאנוס הטיל מיסים כבדים על תושבי העיר פנייס (בניאס), כנראה לצורך הסדרים שהנהיג בקיסרות הרומית, עד כדי כך שתושבי העיר רצו לעזוב אותה.
היועץ שלו טען כי תושבי המקום לא ינטשו, ואם הם ינטשו הם יחזרו.
כדי לבדוק את הדבר, דיוקלטיאנוס ערך ניסוי: הוא הביא צבאים, חיפה את קרניהם בכסף ושלחם לאפריקה, והם חזרו לאחר שלוש עשרה שנים.
מובא שדיוקלטיאנוס חייב את כל האומות מלבד היהודים לנסך יין לאלוהי רומא, הכותים ניסכו ומאז נאסר יינם כיין נסך.
באופן כללי, יחסו של דיוקלטיאנוס ליהודים היה יחסית חיובי, בניגוד ליחסו לנוצרים, אותם רדף.
חכמי ישראל העריכו אותו כקיסר מוצלח ורבי חייא בר אבא (שהיה כהן) אף קיצר את דרכו ודרך על קברים בעיר צור כדי להזדרז ולקבל את פניו.
לפי הירושלמי, דיוקלטיאנוס הוא זה שיצר את ימת חומס באמצעות יצירת הסכר על נהר האורונטס .
פעם נוספת מוזכר דיוקלטיאנוס בהקשר של הזהב השחוט, שהיה לו במשקל דינר של הקיסר גורדיאנוס.
לפי המדרש בבראשית רבה: "יום שמלך לוטיינוס נראה לר' אמי בחלום היום מלך מגדיאל אמר עוד מלך אחד נתבקש לאדום אלוף עירם א"ר חנינא ציפוראה למה נקרא עירם שהוא עתיד לערום תסווריות למלך המשיח".
המדרש מזהה את מלכי רומא עם אלופי אדום המוזכרים בתורה, ולפיו מלך אדום האחרון ששמו עירם עתיד לספק אוצרות למלך המשיח.
ייתכן כי לוטיינוס שביום המלכתו נראה מגדיאל לרבי אמי בחלום, אינו אלא דיוקלטיאנוס.
על פי המקורות הרומאיים דיוקלטיאנוס היה נשוי לאשה בשם פריסקה (גרסה לטינית לשם המודרני פרסילה) אין כל מידע על משפחתה ועל חיי הנישואים של הזוג.
להם נולדה ילדה אחת גאלריה ואלריה בתאריך לא ידוע והיא נישאה לקיסר גלריוס ב-293. נישואים אלו נערכו בסידור מוקדם על מנת לקשור את השליטים הזוטרים בטטררכיה לשליטים הבכירים.
לאחר הנישואים קיבלה גאלריה את התארים אוגוסטה ו"אם המחנות" בנובמבר 308. לזוג לא היו ילדים והיא אימצה את קנדידיאנוס בנו של גלריוס.
לאחר 305, בפרישתו של דיוקלטיאנוס, נותרו פריסקה וגאלריה בארמונו של גלריוס בסלוניקי, ועם מותו של גלריוס הועברו הנשים להשגחתו של ליקיניוס - אך לאור העוינות הברורה שלו ברחו אל ארמונו של מקסימיאנוס דאיה.
בתאריך לא ידוע סירבה גאלריה להצעת נישואים מצד מקסימיאנוס והוא הגלה אותה למקום לא ידוע בסוריה והחרים את רכושה.
בתום מאבק ממושך על השלטון בחלק המזרחי של האימפריה, שהסתיים במותו של מקסימיאנוס ב-313, ירדו פריסקה וגאלריה למחתרת מחשש לחייהן, מצד ליקיניוס.
ב-315 הן נתפסו בסלוניקי, הוצאו להורג על ידי המון משולהב וגופותיהן הושלכו לים
ארמון דיוקלטיאנוס הוא קבוצת מבנים בעיר ספליט בקרואטיה, שנבנה בידי דיוקלטיאנוס כארמון אליו יפרוש לאחר שיוותר על השלטון.
הארמון הוקם על גדתו הדרומית של חצי אי קטן החודר אל הים האדריאטי, כ-6 ק"מ מערבית לסלונה.
הארמון ממוקם בלב העיר ספליט ונודעת לו חשיבות רבה בשל ממדיו והעובדה שהוא השתמר במצב טוב.
ב-1979 צורף הארמון יחד עם המרכז ההיסטורי של העיר ספליט לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסקו.
הוא בנוי בצורת מלבן עם מגדלים הבולטים מחומותיו מכל צדדיו, למעט מצידו הדרומי, שם גבל בים או ניצב בסמוך לו.
לאורך חזית זו, שלא הייתה מבוצרת, נמתח בקומתו העליונה של הארמון מעבר עמודים מקורה, וייתכן כי חזית זו נועדה לאפשר לקיסר גישה פרטית דרך הים, או נועדה לשמש כשער כניסה לסחורה.
במרכז כל אחת משלוש החזיתות האחרות ניצב שער שהוביל לחצר המרכזית.
מחצר זו הייתה גישה למגורי הקיסר מדרום לה, אל קברו ממזרח לה שהוסב לקתדרלה, ואל שלושה מקדשים שניצבו ממערב לה, ואשר רק אחד מהם נותר על תילו ומשמש כיום כבפטיסטריום.
החלק הדרומי, בסמוך לים, כלל את מבני הציבור ואת מגורי הקיסר, וכיון שהארמון נבנה על רצועת שטח שהשתפלה מפנים הארץ אל חוף הים (הפרש של 8 מטר) הוגבה חלק זה.
החלק הצפוני של הארמון השתמר פחות מזה שמדרום.
הקארדו (Cardo) חילק אותו לשני חלקים נפרדים (2), ונראה כי כל אחד מהם שימש כמכלול מגורים לחיילים ומשרתים, וייתכו אף שימושים נוספים.
מרחצאות דיוקליטיאנוס הם מרחצאות ברומא, הבנייה התחילה בסתיו של 298 בצו ממקסימיאנוס לאחר חזרתו מאפריקה, נחנכו על ידי דיוקלטיאנוס והסתיימה לאחר התפטרותם של דיוקליטיאנוס ומקסימיאנוס.
והיו המפוארים והגדולים מבין המרחצאות הקיסריות.
בית המרחץ מוקם צפון-מזרח גבעת וימינאליס ושירת את תושבי שלוש משבע גבעות רומא: גבעת אסקווילאי, גבעת הקווירינאליס וגבעת וימינאליס.
הקדשה המוצגת היום במוזיאון הלאומי של רומא, מתארת את נסיבות בניית המרחצאות:
אלכסנדרה מרומא היא קדושה מעונה של הנצרות אורתודוקסית, זהותה שנויה במחלוקת על ידי ההיסטוריונים והתאולוגים הנוצרים אך הם קושרים אותה לקיסר דיוקלטיאנוס ואת חייה ומותה לרדיפת הנוצרים בתקופת שלטונו.
אלכסנדרה, מתוארת בכתבים כאשתו הראשונה והמועדפת של דיוקלטיאנוס שהמירה את דתה לנצרות בחשאי והוצאה להורג על ידי דיוקלטיאנוס בגין אמונתה ותמיכתה בג'ורג הקדוש.
לפי ההיסטוריון הנוצרי פרדריק ג'ורג הולווק הדמות של הקדושה הנוצרית מתבססת על מיתוס ודמותה נשזרה בטעות עם דמותה הטרגית של פריסקה אשתו של דיוקלטיאנוס.
פריסקה היתה, ככל הידוע בעל נטייה לנצרות אך מעולם לא פעלה בגלוי כנגד בעלה שהיה עוין את הדת הנוצרית.
התאולוג הנוצרי יעקובוס דה ווראגין נוקב בשם "אלכסנדריה" ומתאר אותה כאשתו של פריפקט רומאי שבעת רדיפת ג'ורג' הקדוש הצהירה בגלוי על אמונתה הנוצרית.
דיוקן או פורטרט הוא ציור, צילום או כל ייצוג אמנותי אחר של אדם.
דיוקנאות מציגים לרוב את פלג הגוף העליון ובדרך כלל אינם מקושטים מאוד.
מטרתם היא להציג את החזות הכללית של האדם, ולעיתים להוסיף לו תובנה אמנותית לגבי אישיותו.
הדיוקן המפורסם ביותר בעולם הוא פרי מכחולו של לאונרדו דה וינצ'י, המכונה ה"מונה ליזה".
כאשר אדם יוצר דיוקן של עצמו, מכונה היצירה דיוקן עצמי.
רבות מיצירותיו המפורסמות של רמברנדט הם הדיוקנאות העצמיים שלו.
אמנות הדיוקן פרחה בפיסול הרומי, שם דרשו המפוסלים פורטרטים מדויקים, גם אם לא מחמיאים.
במאה ה-4 נסוגה חשיבות הדיוקנאות ועלתה מגמה של ייצוג סמלי של מראה האדם.
באירופה שבו לצייר דיוקנאות ריאליסטיים בסוף ימי הביניים, בבורגונדי ובצרפת.
הדיוקנאות המוקדמים ביותר המוכרים לנו של אנשים פרטיים, שלא היו מלכים או קיסרים, הם דיוקני לוויות ששרדו באקלים היבש של אזור אל-פיום במצרים ונקראות דיוקנאות המומיות מפיום.
אלו הם הציורים היחידים ששרדו מהתקופה הרומית, חוץ מהפרסקאות.
דיוקנאות אלה תוארכו לתקופה שבין סוף המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-3.
במאה ה-17 החלו ביצירת דיוקנאות מיניאטוריים ששימשו כאמצעי להיכרות בין אנשים שאינם נמצאים בסמיכות אחד לשני, או כמזכרת קטנה.
בפוליטיקה משתמשים בדיוקנאות של מנהיגים כדי לסמל את המדינה.
במדינות רבות מופיע דיוקן של העומד בראש המדינה במשרדים ממשלתיים.
במקומות בהם יש שימוש מוגזם בדיוקנאות המנהיג נוהגים לומר שיש פולחן אישיות.
צילומי דיוקן היא תעשייה נפוצה בכל העולם.
אנשים רבים מבקשים ליצור "פורטרט משפחתי", אותו יוכלו לתלות על הקיר בביתם, במיוחד לציון טקסי מעבר חשובים בחייהם כמו חתונות.
דיוקנאות מצולמים קיימים מאז שחר ימי הצילום.
באמצע המאה ה-19 החלו לצוץ בערים בתי עסק המתמחים בצילום דיוקנאות, שלעיתים הגיעו עד 500 לוחות צילום ביום.
סגנונם של אותם דיוקנאות מוקדמים משקף את היכולת הטכנית של אותה תקופה - זמן חשיפה של 30 שניות וערכי האסתטיקה שהיו נהוגים אז.
המצולמים הושבו אל מול רקע אחיד והוארו באור רך שנבע מצווהר בתקרה או כל מקור אור שניתן היה להכניס לחדר בעזרת מראות.
ככל שהתפתחו טכניקות הצילום, בחרו כמה מהצלמים האמיצים במיוחד להצטייד בכישרונם ובמצלמתם, לצאת מהסטודיו שלהם, ולפנות לשדות הקרב, לארצות רחוקות מעבר לים, ולישימון.
של מת'יו בריידי קבעו את הרף לצילום דיוקנאות וצילומי חוץ באופן כללי.
דיוקן אמיל זולא הוא ציור שמן משנת 1868, מאת הצייר הצרפתי אדואר מאנה.
גודל הציור הוא 146×114 ס"מ, והוא מוצג במוזיאון ד'אורסי.
נושא הציור של מאנה הוא דיוקנו של אמיל זולא, המוצג יושב בכיסא בהסבה לכיוון פנים התמונה, ופניו מופנות הצידה ואל מחוץ לתמונה.
הוא אוחז בידו ספר אמנות פתוח.
על שולחן הכתיבה שלפניו מונחים עט ונוצה, קסת, מקטרת ואוסף ספרים וחוברות.
מאחורי כיסאו, משמאל, ניצב פרגוד יפני ולמעלה מימין הדפסים קטני מידה הממלאים את הקיר האחורי של פינת החדר.
לכאורה מרמזים כל הפרטים הללו על משלח ידו של זולא, על טעמו ועל תחומי התעניינותו, אולם למעשה, כמה מן החפצים מצביעים על הנושאים שהעסיקו את מאנה יותר מאשר את זולא.
חפצי אמנות יפניים, כמו הפרגוד וחיתוך העץ המתאר מתאבק מעשה ידי , זכו להערכתם הנלהבת של אמני האוונגרד בשנות השישים של המאה ה-19, ומאנה בתוכם.
בעיני מאנה היו הם בפרט והאמנות היפנית בכלל, התגלמות של פישוט הצורות וצורת ביטוי חלופית לתיאור חלל בפרספקטיבה, ששלט באמנות המערבית החל מתקופת הרנסאנס.
יחד עם ההדפס של המתאבק מופיעים שני דימויים אחרים: הדפס אבן של ציורו של דייגו ולאסקס – "ניצחון בכחוס" (קטוע בחלקו), המוסתר מעט על ידי העתק של הציור "אולימפיה" מאת אדואר מאנה עצמו.
כבר מראשית דרכו גילה מאנה עניין באמנות הספרדית, כפי שניכר מן הנושאים שבחר לצייר.
בעיקר עשתה עליו רושם יצירתו של ולאסקס, על משיכות המכחול החופשיות, הרקעים הנייטרליים והניגודים הדרמאטיים שבה.
לאחר שראה את ציורי ולאסקס בספרד בשנת 1865 כתב: "מצאתי ביצירה זו התגשמות של אידיאל בציור שלי".
בעיני זולא, נחשבה "אולימפיה" לאחת מיצירותיו הגדולות של מאנה.
במאמריו על האמן הגן זולא בתוקף על ציור זה, שכה הרבו להשמיצו.
כמחווה של הוקרה, ובניגוד לתמונה המקורית, הציג כאן מאנה את האישה העירומה כשהיא מרכינה ראשה כלפי הסופר.
למעשה, כל שלוש הדמויות, בכל אחת מן התמונות, מפנות את מבטן כלפי זולא.
ייתכן כי ניתן לראות בכך מעין גילוי סמלי של הערכה לאישיותו של זולא – לנכונותו להילחם (המתאבק), לריאליזם שלו (ולאסקס) ולחושניותו (אולימפיה).
דיוק ניוקם 3D הוא משחק ירי בגוף ראשון שיצא במקור לשווקים ב-1996. המשחק פותח ידי חברת 3D Realms.
זהו משחק המשך למשחקי הפלטפורמה הדו-ממדיים "דיוק ניוקם" ו"דיוק ניוקם 2" שפותחו גם הם על ידי 3D Realms.
המשחק, אשר שילב פעולה, הומור וסאטירה, קיבל השראה רבה מסרטי הפעולה של שנות השמונים ושנות התשעים.
המשחק היה אחד ממשחקי הווידאו הנמכרים ביותר של שנת 1996 ואחד ממשחקי הירי בגוף ראשון המצליחים ביותר של שנות ה-90. עם זאת, המשחק ספק גם ביקורת רבה בשל האלימות, ובשל השילוב של תוכן אירוטי במשחק.
הגרסה הראשונה של המשחק יצאה למחשב האישי למערכת ההפעלה MS-DOS.
בעקבות ההצלחה המסחרית הניכרת לה זכה המשחק לאורך השנים הוסב המשחק לפלטפורמות נוספות כולל Windows, macOS, פלייסטיישן, Sega Saturn ונינטנדו 64. בנוסף לכך, לאורך השנים יצאו גם גרסאות מחודשות של המשחק.
במשחק, אשר מתרחש בלוס אנג'לס בעתיד הלא רחוק, השחקן שולט בדמותו של שכיר החרב המאצ'ו, השרירן, והקשוח דיוק ניוקם, אשר מדובב על ידי ג'ון סנט ג'ון, אשר צריך להציל את כדור הארץ בעקבות פלישת חייזרים.
המשחק מכיל שלבים רבים בהם חייבים להילחם באמצעות מגוון כלי נשק באויבים רבים.
האויבים כוללים כוחות צבא של החייזרים, שוטרים מוטנטים דמויי חזירי יבלות, וכמו גם מפלצות שונות, כאשר כל אחד מצויד בכלי נשק או ביכולות קטלניות שונות.
דיוק עצמו משתמש במהלך המשחק בארסנל של כלי נשק קונבנציונליים ועתידניים, כולל אקדחים, רובי ציד, משגרי רקטות, מטעני צינור, מוקשים שמופעלים בשלט רחוק, וכלי נשק עתידיניים כמו רובים שגורמים להקפאתם של האויבים, ורובים שמכווצים את האויבים.
במהלך המשחק דיוק ניוקם צריך להילחם גם במספר בוסים רבי עוצמה, בדרך כלל בסוף של כל שלב.
לאויבים הללו בדרך יש גם מגוון רחב של כלי נשק, וחלק מהאויבים גם משתמשים בג'טפק.
המשחק בלט במיוחד בשל כך שהיה אינטראקטיבי יותר ממשחקי ירי בגוף ראשון אחרים מאותה התקופה, ובשל כך שהיה ניתן להרוס פריטים רבים למדיי בכל שלב, לשבור חלונות, להפעיל ולכבות מתגי תאורה וכמו גם להשתמש בפריטים שונים.
חידוש נוסף במשחק היה היכולת לכוון עם העכבר ולנוע בזירה תלת-ממדית, כולל לגובה.
השלבים במשחק תוכננו באופן בו ניתן יהיה לחוות אותם בצורה לא ליניארית, על ידי מעבר בתעלות אוויר, בדלתות אחוריות ותעלות ביוב במטרה להימנע מאויבים או למצוא מטמונים נסתרים.
המשחק כולל גם מצב מרובה משתתפים בו מסוגלים לקחת חלק עד 8 שחקנים.
במצב מרובה משתתפים השחקנים יכולים לשחק בשיתוף פעולה נגד האויבים או להתחרות זה נגד זה בעולם המשחק.
המשחק מכיל גם עורך שלבים אשר היה עורך ה-WYSIWYG הראשון אי פעם שיצא למשחק ירי בגוף ראשון.
עורך השלבים של המשחק מאפשר ליצור שלבים חדשים מותאמים אישית בהם קבוצות שחקנים יכולים לשחק זה נגד זה במצב מרובה משתתפים.
חלק גדול מהשלבים המותאמים אישית שנוצרו לאורך השנים על ידי אנשים רבים ברחבי העולם זמינים להורדה מאתרים שונים באינטרנט.
עלילת המשחק ממשיכה מהמקום בו הסתיימה עלילת המשחק "דיוק ניוקם 2".
דיוק חוזר לכדור הארץ בחללית שלו, אך החללית מותקפת כאשרה היא מגיעה ללוס אנג'לס.
דיוק מגלה שישנה פלישה מסיבית של חייזרים בלוס אנג'לס אשר נמצאת בעיצומה.
בעקבות כך דיוק נשבע לעשות כל שביכולתו על מנת לסכל את הפלישה.
בפרק הראשון דיוק נלחם בחוצנים ברחבי לוס אנג'לס, כולל בבתי קולנוע, ברובע החלונות האדומים, בבית סוהר, ובמתקן פסולת גרעינית.
הוא מגלה בהמשך שהחייזרים לא רק תוקפים את העיר אלא גם חוטפים נשים.
הוא מצליח בהמשך לאתר את החללית של החייזרים בקרבת העתק סן אנדראס, הורג את המנהיג של החייזרים, ובסופו של דבר משמיד את החללית ובעשותו כן הוא מסכל באופן זמני את תוכניותיהם.
הפרק השני - "אפוקליפסת הירח"
בפרק השני דיוק נוסע לתחנות חלל בחלל החיצון על מנת להילחם שם בחייזרים.
דיוק מגלה שהנשים שנחטפו מלוס אנג'לס מוחזקות בתחנות החלל הללו באינקובטורים.
לאחר קרבות אינטנסיבים ברחבי תחנות החלל הוא מגיע לספינת האם של החייזרים ושם הוא מצליח לבסוף להרוג את המנהיג העליון של החייזרים.
עם זאת, הוא מגלה בהמשך שהנשים נחטפו במטרה להסיח את דעתו, ושבינתיים החייזרים פתחו במתקפה רחבת היקף על כדור הארץ.
הפרק השלישי - "שארפנל סיטי"
דיוק חוזר ללוס אנג'לס ונלחם בחייזרים בסביבות עירוניות שונות, כולל בסושי בר, בתחנות הרכבת התחתית ובבתי מלון.
בסוף הפרק השלישי דיוק מצליח להביס את מנהיג החייזרים שהוביל את הפלישה.
הפרק הרביעי - "הלידה" (זמין רק ב-Atomic Edition)
בפרק הרביעי מתגלה שהחייזרים השתמשו באישה אותה הם חטפו מכדור הארץ כדי להוליד את מלכת החייזרים שמסוגלת להוליד חייזרים קטלניים רבים.
בפרק החמישי דיוק מגלה שהחייזרים החלו שוב מתקפה רחבת היקף על כדור הארץ.
בעקבות כך דיוק נלחם בחייזרים בערים מרכזיות שונות ברחבי העולם בהם אמסטרדם, מוסקבה, לונדון, סן פרנסיסקו, פריז, גיזה ורומא.
הפרק החמישי מסתיים בלוס אנג'לס, בה דיוק מצליח להביס את המנהיג החדש של החייזרים, ובכף מצליח להביס את החייזרים באופן סופי.
המשחק פותח על ידי חברת 3D Realms, חברת בת של Apogee, אשר השתמשה במנוע משחק שנוצר על ידי המתכנת קן סילברמן.
מנוע המשחק תרם לכך שהמשחק היה מתקדם יחסית מבחינה ויזואלית לתקופתו.
ב-1 באפריל 2003 קוד המקור של המשחק פורסם כתוכנה חופשית תחת רישיון GPL ובעקבות כך המשחק הוסב גם לפלטפורמות נוספות כולל BeOS, FreeBSD, לינוקס, Mac OS X, MorphOS, ו-Windows.
בעקבות הפופולריות הרבה לה זכה המשחק לאורך השנים הוא הוסב לפלטפורמות שונות, כולל לקונסולות המשחקים PlayStation, Sega Saturn ו-Nintendo 64. בשלב מאוחר יותר הוסב המשחק גם לקונסולות החדישות יותר Xbox One ו-PlayStation 4.
להלן מספר פורטים פופולרים שיצאו לאורך השנים למחשב האישי:
Duke3d_w32 – גרסה לחלונות שמטרתה לשמר את סגנון המשחק תוך הפעלתו על Windows XP.
Duke3dw – גרסה משופרת לחלונות
xDuke – גרסה לחלונות שמטרתה לשמר את סגנון המשחק תוך הפעלתו על חלונות XP, עם הוספת תפריט נוח בתוך המשחק ומספר אופציות נוספות.
מבוסס על קוד המקור של Duke3d_w32.
DukePlus – גרסה שמרחיבה את יכולות המשחק (למשל הוספת שחקנים בוטים שיכולים לעבוד בצוות עם השחקן האנושי) תוך ביסוס על EDuke32
JFDuke – גרסה שמפעילה את המשחק על חלונות.
כוללת שיפור מקיף למנוע הגרפי של המשחק ואופציות נוספות.
EDuke32 – מבוססת על JFDuke ודומה לה, אך מאפשרת שינויים גלובליים, תכנות חיצוני של מודים ושינויים מקיפים במשחק.
בעקבות הצלחת המשחק נוצרו לאורך השנים מספר גרסאות מחודשות למשחק כולל "Duke Nukem 3D: Atomic Edition" אשר כללה שלבים חדשים, וכמו גם "Duke Nukem 3D: Megaton Edition", ו-"Duke Nukem 3D: 20th Anniversary World Tour" אשר כללו גרפיקה מעודכנת, ושלבים חדשים.
Dukonnector – תוכנה המאפשרת לשחק במצב מרובה משתתפים על ידי האינטרנט או רשת ביתית.
DukesterX – תוכנה להרצת המשחק ברשת.
NukemNet – תוכנה מבוססת IRC להרצת המשחק ברשת, בנוסף לתמיכה במשחקים רבים אחרים.
דיוק ניוקם לנצח הוא משחק וידאו מסוגת יריות בגוף ראשון שפותח על ידי 3D Realms והופץ על ידי 2K Games ב-10 ביוני 2011 למערכת ההפעלה Microsoft Windows, ב-14 ביוני 2011 לקונסולות המשחקים Xbox 360 וPlayStation 3 וב-18 באוגוסט 2011 למערכת ההפעלה macOS.
דיוק ניוקם לנצח הוא המשחק הרביעי בסדרת המשחקים דיוק ניוקם ומהווה המשך ישיר למשחק דיוק ניוקם 3D.
המשחק ידוע בזמן הפיתוח הארוך שלו, שנמשך מאפריל 1997 ועד יוני 2011 ונקלע לקשיים ואתחולים מרובים.
החלפת מנועי המשחק בשנים 1997-2001
משנת 1997 תוכנן לצאת המשחק הרביעי בסדרה, במרוצת השנים עבר תחום משחקי המחשב תהפוכות רבות והסטנדרטים להם התרגלו הגיימרים עלו פלאים, דבר שאילץ את המפתחים להחליף מנוע משחק מספר פעמים והביא לעיכובים נוספים.
מאז החל התהליך הארוך והמסובך בעניין פיתוח המשחק, 3D Realms שינו מספר פעמים את מנועי המשחק, במקור השתמשו ב-Quake engine ולאחר מכן עברו ל-Unreal Engine כדי לצמצם את הפער עם המנועים המתקדמים ובמקור היה אמור לצאת בסביבות 1998 ואפילו יצא טריילר בתערוכת E3 באותה שנה.
אחד האחראים בפיתוח ג'ורג בראוסארד רצה שמשחק ישמור על העדכונים עם המנוע הנוכחי.
בשנות ה-2000 המפיצה הוותיקה שלהם GT Interactive נקנתה על ידי מפיצה אחרת, 3D Realms העבירו את הזכויות הפצה ל-Gathering of Developers.
ב-2001 בכנס ה-E3 יצא טריילר נוסף ונחשב להצלחה, וגידל ציפיות.
המשחק כמעט קבל תאריך יציאה, אבל המפיצה Gathering of Developers סבלה מקיצוצים ונקנתה על ידי חברת Take-Two.
הנפילה בין Take-Two ל-3D Realms ועיכובים בין השנים 2003-2009
שנתיים לאחר הכרזה ב-E3 2001. חברת Take-Two לקחה את אחריות על הפצה ולא השתכנע מהפיתוח בגלל חוסר הנהלה וקיצוצים.
3D Realms החליטו שהם יפיצו את המשחק בעצמם, אבל Take-Two תקפה בחריפות על החלטה שזה יפגע כלכלית בחברה.
אחרי כמה שנים של דממה, מספר אנשים החליטו לנטוש את הפיתוח מרוב חוסר סבלנות עם רמת העיכובים, וכמה אפילו פוטרו.
הקנייה על ידי חברת Gearbox ותחייה של DNF בין השנים 2010-2011
המפתחי המשחק שפוטרו מ-3D Realms הקימו חברה עצמאית קטנה בשם "Team DNF" שאחר מכן שינה ל-"Triptych Games" שהמשיכה בפיתוח של המשחק מ-2009. ב-2010 הזכויות של "דיוק ניוקם לנצח" עברה לחברת Gearbox Software לאחר ש-3D Realms הפסידו בתביעה ולא יכלו לשמור על המותג.
מאז הכרזה Triptych Games התאחדו עם Gearbox Software על מנת לסיים את הפיתוח.
באוקטובר 2010 חברת Gearbox הודיעו שהמשחק כמעט הושלם עם הפצה של "2K Games" ויצא רשמית סביבות שנת 2011 אחרי כמעט 15 שנים של פיתוח.
הדמות המרכזית במשחק הקרב תהיה דיוק ניוקם המככב גם בשלושת משחקי הסדרה העיקריים הנוספים.
המשחק מבוים על ידי ג'ורג' בראוסארד, אחד מיוצרי המשחק הראשון בסדרה.
חלקים מעלילתו של DNF נחשפו בשני טריילרים שפורסמו בתערוכת E3 בשנים 1998 ו-2001, כאשר באחרון הוצג דיוק כשהוא נלחם בחייזרים הפולשים לרחובות לוס אנג'לס.
כמו כן הוצגו באתר החברה מספר צילומי מסך המציגים זירות התרחשות שונות.
טריילר נוסף שהוגדר על ידי אנשי החברה כ"טיזר" הוא סרטון קצר שהוכן על ידי מפתחי המשחק בשעות הפנאי על מנת לשעשע את צוות העובדים במסיבת חג המולד, אך בסופו של דבר הוחלט לפרסמו.
בסרטון לא נראית כל התפתחות עלילתית אבל חשיבותו בכך שהוא מספק הצצה ראשונה לגרפיקה כפי שתיראה במשחק הרשמי ובמראה הנוכחי של דיוק ושל מגוון מפלצות מוטנטיות שסביר שיופיעו במשחק הסופי.
אנשי החברה ניצלו את העניין שנוצר סביב הטיזר כדי להודיע על טריילר רשמי שלישי שבחברה שקדו על הכנתו.
לאחר פיתוח של 14 שנים המשחק קבל תוצאות מאכזבות מרוב המבקרים.
זכה לציון נמוך מאוד אצל "Gamespot" (3.5/10) ואצל "Edge" (3/10), תלונות שהמשחק נראה מיושן, לא מביא שינוי רב לדמות או לסדרה וסובל מבעיות שליטה במקשים.
גרסת ה-"XBOX 360" קבל את הציון הנמוך ביותר בניגוד ל-PS3 ולמחשב.
למרות זאת מספר מבקרים קבלו את המשחק בברכה, בזכות הנוסטלגיה וחוש הומור של הסדרה.
דיוק פאואה קהינו מוקואה הליקוהולה קהנמוקו היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי.
פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912 ואנטוורפן 1920) ושיאן העולם במשך 10 שנים, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
עקב ביטולה של האולימפיאדה בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1916) נמנעה ממנו זכייה שלישית ברציפות.
נוסף לכך היה שחקן קולנוע.
ביחד עם אחיו הצעיר סמואל כונו "האחים קהנמוקו".
כמוהם כונו "האחים קלילי", מיולה ומנואלה, זכו במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
שני זוגות האחים גדלו והתאמנו בהוואי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה קהנמוקו בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.4 דקות, לפני ססיל הילי מאוסטרלאסיה (1:04.6 דקות) ובן ארצו קן האשה (1:05.6 דקות), בשלב חצי הגמר הוא השווה את שיא העולם, 1:02.4 דקות.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:20.2 דקות, אחרי אוסטרלאסיה שקבעה שיא עולם חדש של 10:11.2 דקות ולפני בריטניה (10:28.6 דקות).
בתחרות שנערכה בהמבורג, גרמניה 10 ימים לאחר המשחקים האולימפיים קבע קהנמוקו במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:01.6 דקות.
המשחקים האולימפיים שהיו אמורים להתקיים בברלין, גרמניה בשנת 1916 לא נערכו בשל מלחמת העולם הראשונה, וכך החמיץ קהנמוקו מדליית זהב נוספת במשחה ל-100 מטר חופשי.
בתחרות שנערכה בניו יורק באוגוסט 1918 שיפר קהנמוקו את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי והעמיד אותו על 1:01.4 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי עם נבחרת הכדורמים של ארצות הברית.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה קהנמוקו במדליית כסף בתוצאה של 1:01.4 דקות, אחרי בן ארצו שיאן העולם ג'וני וייסמילר שקבע שיא אולימפי חדש של 59.0 שניות ולפני אחיו סמואל (1:01.8 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו בפעם השלישית בגיל 34.
קהנמוקו היה שחיין מחליף בנבחרת השחייה האמריקאית לאולימפיאדות באמסטרדם 1928 ובלוס אנג'לס 1932, אך לא זכה בסופו של דבר להשתתף בהן.
משנת 1925 שהה קהנמוקו בהוליווד ושיחק ב-18 סרטי קולנוע, ביניהם שלושה סרטי תעודה על חייו.
בשנת 1965 זכה קהנמוקו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ב-24 באוגוסט 2015 פורסם גוגל דודל במלאת 125 שנים להולדתו.
"דיוקן אשת האמן" הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי.
זהו אחד מציורי הדיוקן הידועים של זריצקי, והוא משקף את השינוי שעברה יצירתו במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 אל עבר התרחקות וניתוק מן המציאות הפיזית.
זה הוא ציור פורטרט של שרה (סוניה) זריצקי.
היא מתוארת בציור ישובה מאחורי אגרטל פרחים.
זריצקי בחר לטשטש כמעט לחלוטין את גוף המודל, והשאיר רק את ראשה וידה של הדמות.
שאר הציור מחולק לכתמי צבע חופשיים, בעיקר בגווני לבן ואדום.
כתמים אלו מבטלים את ממד העומק של התיאור והופכים אותו לתיאור לירי.
"דיוקן אברהם שלונסקי" הוא ציור דיוקן של המשורר אברהם שלונסקי אשר צויר בשנת 1925 על ידי הציירת ציונה תג'ר.
תג'ר יצרה את הדיוקן בעת שהותה בפריז ללימודים.
הדיוקן משקף את השפעת הקוביזם והאקספרסיוניזם על יצירתה של תג'ר בתקופה זו.
שלונסקי מתואר לובש ז'קט כהה ואוחז סיגריה.
דמותו, ובייחוד תיאור הראש, עושה שימוש בצורות גאומטריות המבליטות ומעוותות את מתאר הפנים לטובת הבעתיות מודגשת.
רקע התיאור מכיל תיאור של מעין בד הדומה לטלית ומשטח עץ, המדגישים את הדמות בעזרת קווים אלכסוניים.
דיוקן אורי צבי גרינברג הוא ציור דיוקנו של המשורר אורי צבי גרינברג, אותו ציירה הציירת ציונה תג'ר ב-1925.
גרינברג מתואר יושב על כיסא בחולצה ובעניבה אפורים.
הוא מתואר על רקע קיר סגול ווילון צהבהב.
על אף השפה הגאומטרית שבה משתמשת תג'ר לשם תיאור נפחיות הדמות, הרי שהשימוש הנועז שלה בצבעים מעצים את האקספרסיביות של הדמות.
ניתן להשוות דיוקן זה אל דיוקן נוסף של גרינברג אשר צויר באותה שנה על ידי ראובן רובין.
בדיוקן של רובין מתואר גרינברג על רקע נוף ארצישראלי האופייני לציורי תל אביב מן התקופה.
לצידו של גרינברג מתואר רימון חצוי, המשמש מעין אלמנט סמלי המקשר בין דמותו של גרינברג אל הנוף הפראי של ארץ ישראל.
תג'ר לעומתו, מתארת את גרינברג בתוך חדר סגור, ומתמקדת באקספרסיביות של הדמות.
דיוקן היא תוכנית טלוויזיה בריטית של ה-BBC, במקור "Star Portraits with Rolf Harris", ששודרה בישראל בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
בכל תוכנית מתארחת דמות מוכרת בציבור ונבחרים שלושה ציירים שמציירים את הדמות כפי הבנתם ופרשנותם האמנותית.
לאחר שהציירים מסיימים את הציורים שלהם הם נאספים מחדש עם הדמות, ומראים לדמות את הציורים שלהם.
הדמות צריכה לבחור רק בציור אחד.
הסדרה הצליחה בממלכה המאוחדת ויצרה מפגשים מרתקים ובלתי צפויים בין אישים שונים לבין האמנים שציירו אותם.
הערוץ הראשון רכש את הזכויות מה-BBC, והתוכנית הופקה על ידי חברת "גיל הפקות".
היא שודרה החל ממרץ 2008. את התוכנית בישראל הנחה אלדד זיו.
התוכנית שודרה במשך שלוש עונות, בימי חמישי.
לאחר הפסקה, עלתה העונה השנייה של הסדרה בפברואר 2010. בסוף חודש ינואר 2012 סיימה התוכנית את עונתה השלישית ובמקומה שודרה בשידור חוזר העונה השנייה של התוכנית.
החל מהעונה השלישית התוכנית שודרה באיכות HD – איכות שידור בהפרדה גבוהה.
משתתפי העונה הראשונה: שלי יחימוביץ', אריה אלדד, חנה לסלאו, איתן בן-אליהו, יגאל שילון, אביגדור פלדמן ולאורה ריבלין.
משתתפי העונה השנייה: ח"כ ראובן ריבלין, ח"כ אחמד טיבי, יהונתן גפן, ח"כ אנסטסיה מיכאלי, עינת שרוף ועורך הדין ציון אמיר.
בעונה השלישית השתתפו: שרית חדד, מוחמד בכרי, יוסי שריד, שלמה שרף, תיקי דיין, דניאלה וייס, נתן זך, ציפי פינס, אתגר קרת ואפרת גוש.
בתחומי התעשייה, המדע, ההנדסה והסטטיסטיקה, נכונות (Accuracy) של מערכת מדידה נקבעת על פי מידת הקרבה של המדידות של כמות מסוימת, לערך הממשי האמיתי של אותה כמות.
דיוק (Precision) של מערכת המדידה, המכונה גם שחזור
(Repeatability) או הדירות (Reproducibility), היא המידה שבמקרה שנחזור על המדידות בתנאים ללא שינוי, נקבל את אותן תוצאות.
בפיזיקה המונחים המקובלים הם שגיאה אקראית או שגיאה סטטיסטית (random error, statistical error) כאשר מתייחסים לדיוק, ושגיאה שיטתית (systematic error) המתייחסת לנכונות.
באף ניסוי לא יהיו הדיוק והנכונות מושלמים.
במדע, שגיאת מדידה איננה "טעות", ואיננה מעידה על ניסוי פגום.
השגיאה היא חלק מתוצאות הניסוי, ודיווח תוצאותיו של ניסוי ללא השגיאה בצידן הוא דיווח חסר.
המצב הרצוי בדרך כלל עבור מערכת מדידה הוא נכונות גבוהה וגם דיוק גבוה.
מערכת מדידה יכולה להיות נכונה אך לא מדויקת, מדויקת אך לא נכונה, לא מדויקת ולא נכונה או שניהם.
לדוגמה, אם ניסוי מכיל שגיאה שיטתית הרחבת המדגם תגביר את דיוקו אך לא תשפר את נכונותו.
התוצאה תהיה אוסף עקבי, או מדויק, בעל פיזור קטן, אך רחוק מהתוצאה האמיתית של הניסוי.
דוגמה נוספת: כיול של מערכת מקטין את השגיאה השיטתית ומגדיל את נכונות התוצאות, אך לא משנה את דיוקן - את השגיאה האקראית.
נכונות היא מידת האמיתות בעוד דיוק בהקשרים מסוימים כוונתו למידת השחזור.
באנלוגיה בין דיוק ונכונות נשווה מדידות חוזרות לחיצים שהושלכו לעבר המטרה.
נכונות מתארת את מידת הקרבה של החץ למרכז לוח המטרה, יותר קרוב למרכז – בעל נכונות גבוהה יותר.
כך גם במדידות, קרבה רבה יותר של מדידות המערכת לערך האמיתי המקובל מורה על מערכת מדידה בעלת נכונות גבוהה יותר.
בהמשך לאנלוגיית החצים, אם מספר רב של חיצים נורה למטרה, דיוק ייצג את גודל אשכול החצים (אם רק חץ אחד נורה, נכונות תהיה גודל האשכול המצופה אם נחזור על הזריקה מספר פעמים תחת אותם תנאים).
כאשר כל החצים שנזרקו קרובים אחד לשני האשכול נחשב כמדויק מאחר שכולם פגעו באותו אזור, גם אם לא בהכרח ליד מרכז המטרה.
משמע: המדידות מדויקות, אך לא בהכרח נכונות.
לא ניתן להשיג נכונות באופן מהימן במדידות בדידות מבלי דיוק – אם החצים לא מקובצים ביחד הם לא יכולים להיות כולם קרובים למרכז המטרה (העמדה הנוכחית של אשכול החצים יכולה להיות מקובצת סביב מרכז המטרה אבל עמדת החצים הבודדים עשויה להיות בלתי מדויקת).