tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עופר הוא תקוותו האחרונה, ולאחר שחושב שהוא מת, הוא נמלא צער רב ומסתגר בביתו.
גם כאשר עופר התגלה אליו, הוא קרא לו שטן וגירש אותו מביתו.
נועה בכר: אשתו של דוקטור זרוע, אשר ממשיכה להאמין בו על אף שבעיני הציבור הוא נהיה מבוקש.
נדב ודניאלה בכר: ילדיו של דוקטור זרוע אשר אינם מסוגלים לעכל את מה שקרה לאביהם.
מר רובצקי: אביו של האייל וחברו הטוב של קולטן מימי הצבא.
בנימין פידלמן: אחיו של פרופסור להט.
נהרג בפיגוע המוני אותו גרם פרופסור להט.
הסנדלר: עבריין ידוע בישראל ומנהיג של כנופיה מפורסמת.
שימש בתור הנבל הראשי בכותר "הדר" בו סחט את פרופסור להט על מנת שיתן לו ולעוזריו כוחות על.
לאחר שהסנדלר ניסה להרוג את פרופסור להט, זה נקם בו וגרם לפיצוץ במפקדתו.
לאחר הפיצוץ, המבנה המולקולרי של הסנדלר התערבב עם תאים גנטיים של חרק והוא נפך למוטציה בעלת כוחות של חרק.
נתפס בידי החבורה לאחר שנלחם נגד פרופסור להט.
המלאך: אדם אשר נכלאה בו נשמה אלוהית קדומה.
אויבו המושבע של כפיר אשר מטרתו היא לחולל את האפוקליפסה.
תת הכותרים באדירי התכלת הם בעצם קשתות בסיפור העל של הכותר.
במרכז כל תת-כותר נמצאת דמות שהכותר רשום על שמה והסיפור מתרכז בה.
קשת הדר היא המשך לשש החוברות הראשונות בכותר.
הקשת, שלה מתוכננים ארבע חוברות מתרחשת כשלושה חודשים לאחר הקשת הראשונה.
שעון המלווה את החוברת מראה כמה זמן נותר עד לאירוע שעלול להתרחש, ככל שהחוברת מתקדמת הזמן שנותר הולך ומתקדם.
קשת זו מהווה חוברות 7-9 בכותר הראשי, כותרת הכותר היא "הזמן לא עוצר גם שאכפת".
עלילת הקשת מתמקדת בהדר, שמאז הקשת הקודמת עובדת בשירות הביטחון.
כאשר קולטן נעלם ופיצוץ בו נהרגים מספר אנשים, מבקשת הדר את עזרתו של עצום שעובד כמאבטח במועדון לעזור לה.
לאחר שיחה קצרה מסכים עצום לעזור לה לחפש את קולטן.
הקוראים מגלים שקולטן נמצא כלוא אצל פרופסור להט ושפרופסור להט הוא זה שהיה אחראי לפיצוץ אם כי בטעות, אך אינו מתחרט ומתחנן לבצע אירוע גדול שעדיין לא ידוע מה הוא אך לפי דבריו הוא אמור "להפוך את ישראל".
בשיחה עם ד"ר זרוע שהסגיר את עצמו למשטרה משוחח עם הדר, בשיחה מגלה הדר כי איש בשם "הסנדלר" רוצה לפגוע בה ולכן עשה עסקה עם פרופסור להט וד"ר זרוע, העסקה היא ש ד"ר זרוע ופרופסור להט יסופקו לאנשי הסנדלר כוחות על בתמורה למעבדות סודיות וציוד.
ד"ר זרוע שולח את הדר למקום בו הוא שלח את קולטן כך שם נמצאים בריונים המכוונים אותה לעבר הסנדלר.
החוברת הראשונה מסתיימת כאשר פרופסור להט מגלה שאחד ההרוגים בפיצוץ היה אחיו.
המגשר שהיה קומיקס אורח בגיליון מספר 6 של אדירי התכלת.
מככב בקשת הקרויה על שמו בעלת הכותרת: "חליפות ותמורות".
הקשת מונה ארבע חוברות ולמרות הוצאת החוברות לפני קשת הדר בסדר הכרונולוגי של אדירי התכלת, קשת המגשר נחשבת למאוחרת יותר והמספור בכותר עצמו הוא 11–14.
עלילת הקשת מספרת על יחידה משטרתית מיוחדת הפועלת סביב כישרונו של אמציה חמציה הידוע בתור "המגשר".
יכולתו של אמציה היא לעבור לממד הרביעי ובכך בין היתר לעקוב אחרי אנשים ללא ידיעתם, היחידה זקוקה לעזרתו של אמציה כדי לעקוב אחרי מלחמת הכנופיה שמפרה את הסדר הציבורי ונעשית חמורה יותר ויותר, בעזרת אמציה מצליחה היחידה לגלות פרטים חדשים על הפרשה.
את האמנות בקומיקס זה היה אמור לצייר משה זנזורי, אחיו של עופר זנזורי.
אך לבסוף דבר זה לא קרה, ועופר היה צריך לצייר את הקומיקס בעצמו.
משה צייר את העטיפות של שלוש החוברות האחרונות של ההרצה הראשונה (חוברות 4, 5, 6) ועופר ערך וצבע אותם.
האמנות בדפי קשת "המגשר" אינה צבעונית כשאר הכותר ומורכבת בגווני שחור, אפור, לבן וורוד, הדבר נותן לקשת מראה יותר אפל משאר הכותר.
על כך כתב אלי אשד במאמר על הכותר:
"הסיפור עצמו מציג את הצד האפל החשוך תרתי משמע של אשדוד ונראה כמו המקביל הבאטמני לסדרת "אדירי התכלת " הסופרמנית המציגה את אשדוד של אור היום".
חלק מעיצובי הדמויות ב"המגשר" מבוסס על פניהם של אנשים אמיתיים, לפני הוצאת המגשר ביקש זנזורי מאנשים שישלחו את תמונות פניהם כדי וכך ביסס על פיהם את דמויות הקומיקס ובהם גם דמות המבוססת על פניו.
עמודי השער של המגשר המציגים את דמויות הקשת הם בעצם תמונה שלמה אשר נוצרת כאשר ארבעת עמודי השער של המגשר מוצגים זה לצד זה.
שלא כמו שאר חלקי הכותר שאותם מאייר עופר זנזורי לבדו בקשת הדר מצטרפים אליו אומנים שונים, כאשר כל אומן מאייר מספר דפים בחוברת השלמה ובפעם הראשונה גם אחיו של עופר, משה זנזורי, מאייר גם בתוך דפי החוברת עצמה.
האומנים המשתתפים הם: אהוד בר-אל, דדי דובי, אוהד שגיא, שלי גלר, דניאל פיאררט, ניצן איינאו, שרבן ואיתי הומינר יחד עם האחים זנזורי.
כאשר את עיצוב האותיות ובלוני הדיבור נעשים על ידי אורית גיל שבמספר עמודים משמשת גם כצובעת.
כפי הנראה כמו בסדרת המגשר גם בקשת זו עמודי השער יצרו תמונה שלמה אחת.
את השער אייר משה זנזורי וצבע רועי פלד.
בקומיקס מופיעים כמה מאתרים קיימים מישראל שהועתקו וצוירו לקומיקס:
אשדוד - ובה מופיעים נמל יפו וקניון הסיטי
בדרך כלל בחוברת אדירי התכלת ישנם קומיקסים אורחים קצרים של זנזוריה קומיקס:
סיסו וששי- שני זקנים שמבקרים את החוברת וצוחקים על עולם גיבורי העל בכלל ועל החוברת בפרט.
סיפורי חיים- סיפורו של חיים איש עצלן הנשוי לחיה שמנסה למרר את חיו.
המגשר- סיפור על אדם המוצא דרך לקשר בין עולמינו ליקום מקביל (קומיקס זה הופיע לפני התת-כותר "המגשר" אך בסדר עלילתי הוא קורה אחריו).
זנזי הגבר הקדום- ילד מתקופת האבן חי בימינו.
עוואנטיק פור- פרודיה על ארבעת המופלאים (קומיקס אורח זה הוא שיתוף פעולה בין עופר זנזורי ואהוד בר-אל, הקומיקס מופיע גם בחוברת מס'3 של סדרת הקומיקס של בר-אל "טנטופוביה").
ב-2014 הופץ הקומיקס דיגיטלית באפליקציית הקומיקס Comixology.
אֶדִיקְט (צו) נָאנְט פורסם באפריל 1598 על ידי מלך צרפת אנרי הרביעי, על מנת להעניק לפרוטסטנטים של צרפת (שנקראו גם הוגנוטים) זכויות דת מהותיות במדינה שנחשבה עד אז לקתולית.
הצו הביא לסופן את מלחמות הדת הצרפתיות, שנמשכו כמחצית המאה וגרמו לשסע רחב ולקורבנות רבים בחברה הצרפתית.
סיבה מרכזית למתן הצו היה דאגתו של המלך לאחדות הנושאים האזרחיים.
הצו בעצם הפריד את האחדות האזרחית מהאחדות הדתית, ובפעם הראשונה התייחס אל הפרוטסטנטים כשווים ולא ככופרים או פלגנים.
באותה מידה העמיד הצו כשוות-ערך גם את החילוניות והעלה על נס את הסובלנות.
בהביעו תמיכה בחופש המצפון לאזרחים, גרם הצו למתן זכויות שונות לפרוטסטנטים כמו חנינה, הכרזה מחודשת על זכויותיהם (כולל הזכות לעבוד בכל תחום ואף בשירות המדינה), הזכות להתלונן על קיפוח ישירות בפני המלך, וכן פירוט של כמאה מקומות ישוב בטוחים עבור הפרוטסטנטים, כמו לה רושל.
החוק הסובלני נחשב לחדשני בזמנו באירופה, שבה רווח המנהג שעל האזרחים להאמין באותה אמונה דתית כמו השליט, תוך הסתמכות על הפתגם הלטיני שנטבע בשלום אאוגסבורג "Cuius regio, eius religio" ("למי השלטון - לו הדת").
כאמור אחת המטרות העיקריות של הצו הייתה לסיים את מלחמת האזרחים בצרפת, שנמשכה כמחצית המאה וגרמה לשסעים רבים ולקורבנות בחברה הצרפתית.
למלך אנרי הרביעי היו גם סיבות אישיות לתמיכה בצו: טרם עלותו על כס השלטון הוא עצמו הוגדר כפרוטסטנטי (אמו הייתה פרוטסטנטית גאה) והנושא היה תמיד קרוב ללבו.
הוא המיר את דתו בפעם הראשונה בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש (שבו נטבחו עשרות אלפי הוגנוטים) כדי להציל את חייו.
בשנת 1593 המיר המלך את אמונתו בקתוליוּת, כדי לבסס את מעמדו כמלכהּ של האומה הצרפתית כולה, והיטב נחרתה אמרתו "Paris vaut bien une messe" ("פריז מצדיקה אפילו מיסה קתולית").
הצו הוכתר כהצלחה עם השיבו את השקט והאחדות לעם הצרפתי למשך שנים רבות.
הצו של אנרי הרביעי בנוי מטקסטים בסיסיים, כאשר הטקסט העיקרי, הכולל יותר מתשעים סעיפים, מבוסס על חוזי שלום שנכשלו ושגובשו עקב אירועים שונים בשנים שקדמו לפרסום הצו.
הצו כולל גם 56 סעיפים "מיוחדים" הדנים בזכויותיהם וחובותיהם של הפרוטסטנטים.
למשל: המדינה הצרפתית מתחייבת להגן על פרוטסטנטים השוהים מחוץ לצרפת בפני האינקוויזיציה.
הדברים הגיעו עד כדי כך שהאפיפיור קלמנס השמיני טען עם פרסום הצו כי סעיף זה "צולב אותו".
בפועל, הצו חיזק את מעמדה של הקתוליוּת כדת המרכזית בצרפת: הפרוטסטנטים לא קבלו שום הנחה מתשלום המעשר הנהוג וחויבו לכבד את החגים הקתוליים וכן מנהגים שונים הקשורים לנישואין.
הרשויות הגבילו את חופש הפולחן של הפרוטסטנטים לאזורים גאוגרפיים מחוץ לחומות העיר.
בהקשר זה בלט בהיעדרו מן הצו יחס המדינה לדתות היהודית והמוסלמית.
הצו המקורי נעלם עם השנים.
בארכיון הלאומי בפריז נותר רק עותק מקוצר ומעודכן על ידי הכמורה והפרלמנט, אשר נחתם ב-1599. עם זאת, עותק מן הצו המקורי נשלח בזמנו לז'נבה הפרוטסטנטית למשמרת והוא שמור שם עד היום.
ביטול הצו על ידי לואי ה-14
באוקטובר 1685, המלך לואי ה-14 (נכדו של אנרי הרביעי) התכחש לצו והכריז על הפרוטסטנטיות כלא-חוקית על ידי הוצאת אדיקט פונטנבלו.
צו מאוחר זה, אשר ידוע יותר בשם "ביטול צו נאנט", גרם נזק רב לצרפת.
אף על פי שמלחמות הדת לא התחדשו, פרוטסטנטים רבים בחרו לברוח מצרפת (רובם לבריטניה, לפרוסיה ולארצות השפלה).
עזיבה המונית זו כללה אזרחים מיומנים וחרוצים רבים, שמרגע זה סייעו לפתח את יריבותיה של צרפת.
ביטול הצו גרם גם לנזק עצום לתדמיתו של המלך לואי ה-14 עצמו בעיני שכנותיו, והדברים הגיעו אף לכדי עוינות במדינות הפרוטסטנטיות שגובלות בצרפת.
פרידריך וילהלם הראשון, השליט הקלוויניסטי הפרוסי, ניצל את ההזדמנות וקרא לפרוטסטנטים (ב"אדיקט של פוטסדם") לבוא בהמוניהם לברנדנבורג, דבר שחיזק את התפתחותה הטכנית והתעשייתית של פרוסיה.
וילהלם הבטיח לפרוטסטנטים מעבר חופשי לגרמניה, פטור של עשר שנים ממסים וזכות להתפלל בשפה הצרפתית.
אחת מהתפוצות היותר מפורסמות של הפרוטסטנטים שברחו באותם ימים היא הקבוצה שעלתה על ספינה לדרום אפריקה והביאה לפיתוחו של כף התקווה הטובה.
אדירנה (בטורקית: Edirne; ביוונית: Αδριανούπολη - אדריאנופולי; בבולגרית: Одрин - אודרין) היא בירת נפת אדירנה בתראקיה (שמשתייכת ליבשת אירופה) שבצפון-מערב טורקיה.
העיר שוכנת על משולש הגבולות עם יוון ובולגריה במרחק 213 קילומטרים מצפון-מערב לעיר איסטנבול.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 194,991 בני אדם.
לפי המיתולוגיה היוונית, הוקמה העיר בידי אורסטס, בנו של אגממנון, שקרא אותה על שמו, אוֹרֶסְטִיאָס.
בהמשך, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, בעידן הממלכה התראקית שכן במקום יישוב בשם אוּסְקָדָמָה אשר חרב.
אוסקודמה הייתה בירת ממלכת אודריסה התראקית שמייסדה היה המלך התראקי תרס (או טרס), אשר התקיימה עד אמצע המאה ה-3 לפנה"ס.
קברו של טרס, עם מסכת הקבורה שלו שעשויה מזהב, נתגלה בנקרופוליס המלכותי ליד הכפר סווטיצאטה (Svetitsata) בבולגריה.
הקיסר הרומי אדריאנוס הקים את העיר מחדש בראשית המאה השנייה, קרא אותה על שמו, אדריאנופוליס, והפך אתה לבירת פרובינקיית תראקיה.
בקרבת העיר התרחשו קרבות רבים בין האימפריה הרומית לבין שבטים שונים.
מ-1205 הייתה העיר חלק מהאימפריה הלטינית וב-1225 נכבשה על ידי נסיכות אפירוס.
ב-1361 כבש אותה ביי מורט הראשון, וב-1365 היא החליפה את בורסה כבירת האימפריה העות'מאנית.
היא שימשה כבירת האימפריה עד כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, אז החליט הסולטאן מהמט השני, יליד אדירנה בעצמו, להעתיק את בירתו לשם.
גם לאחר שהפסיקה לשמש כבירה, הייתה לעיר חשיבות, והיא שימשה כמרכז לסחר במשי, שטיחים ותוצרת חקלאית.
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נכבשה העיר מספר פעמים בידי הרוסים, היוונים והבולגרים, אך בסופו של דבר חזרה לשלטון הטורקים, ושלטונם בה גם נקבע סופית בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923.
בסך הכל, מתועדים במהלך ההיסטוריה של העיר חמישה עשר קרבות ומצורים, החל משנת 323 לפנה"ס ועד לשנת 1913.
קביעת הגבול במסגרת הסכם לוזאן הביאה לכך שקטע מפסי הרכבת בקו לאיסטנבול עבר בשטח יווני.
בשנות ה-60 ובה-70 ניצלו את המצב אזרחים של מדינות מערביות שחששו ממאסר, בדרך כלל בשל עבירות סמים.
הם נהגו לעלות על רכבת הלילה, שכונתה "אקספרס של חצות", וקפצו ממנה כשעברה בשטח יוון.
בסוף שנות ה-70 שונה נתיב מסילת הברזל, והוא אינו עובר עוד בשטח יוון.
הגדול שבהם הוא מסגד סלימייה (Selimiye), שהוקם בשנת 1575 ותוכנן על ידי האדריכל סינאן.
צריחיו מתנשאים לגובה של 70.9 מ', והם הגבוהים בטורקיה.
כיפתו גבוהה במעט מכיפת האיה סופיה שבאיסטנבול.
מסגד אוצ'שרפלי (Üçşerefeli; "מסגד שלוש הגלריות"), שנחנך בשנת 1447, נודע בשל צריחי השיש המסוגננים שלו, השונים זה מזה, והוא מסמל את המעבר מהארכיטקטורה הסלג'וקית לארכיטקטורה העות'מאנית.
מדי חודש יוני נערך בסמוך לעיר טורניר ההיאבקות בשמן זית של קרקפנאר .
הטורניר נערך מאז 1361, והוא נחשב לתחרות הספורט הוותיקה בעולם.
מניחים שיהודים חיו בעיר אדירנה עוד בימי בית שני, אך תעוד לקהילה יהודית מאורגנת קיים רק מן המאה ה-6 עת שלט בעיר הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
בני הקהילה היו סוחרי טקסטיל, עורות ויין.
הקהילה הייתה רומניוטית בעיקרה ובית הכנסת המרכזי שלה הוקם במהלך המאה ה-11. ב-1361 כבשו העות'מאנים את העיר והפכו אותה לבירתם הראשונה.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי מהמט השני בוצע טרנספר של אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן במטרה ליצור אסלום מואץ של האימפריה מחד ולהקל על השליטה בה, מאידך.
וכך, גם קהילת יהודי העיר קלטה משפחות רבות מרחבי הבלקן ובעיקר משטחי יוון של ימינו.
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
החל מגירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492) הגיעו לעיר מגורשי ספרד בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני.
במחצית השנייה של המאה ה-16 הגיעו לעיר גם מגורשים מאיטליה, פליטי גירוש יהודי מדינת האפיפיור.
היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו.
במשך שנים רבות בעיר כיהנו הרב יצחק צרפתי - מצאצאי רש"י, ומשפחתו.
המשפחה יוחסה לשושלת בית דוד.
רבי יוסף קארו לימד בישיבה בעיר זו, טרם הקמת ישיבת בית יוסף בניקופול שבבולגריה.
בשנת ה'רצ"ב נולד בה הרב משה אלשיך (המכונה "האלשיך הקדוש"), לימים רבה הישיש של צפת, ובנערותו למד בישיבתו של רבי יוסף קארו בעיר.
במהלך המאה ה-16 יצחק צרפתי כיהן רב ראשי של העיר.
בראשית המאה ה-17 נמנו בעיר 5,000 יהודים, צביונה השתנה מרומניוטי לספרדי ובניה דיברו לאדינו.
בשנת ה'תכ"ו (1666) שבתי צבי הוכרח להתאסלם, והוחזק במעצר בעיר (אז בשמה אדריאנופול).
שנה לאחר מכן ניסה נתן העזתי להגיע לשבתי צבי ולפגוש אותו, אך יהודי העיר מנעו זאת ממנו, אך שנתיים נוספות לאחר מכן ב-1669 הצליח להיכנס לעיר ולהפגש עמו.
אחד מסגנונות שירת הבקשות הנקרא שירת המפטירים מקורה מהעיר אדירנה.
סגנון פיוט זה מושר עד ימינו, בקהילות יוצאי טורקיה, וכן בקהילות הנותרות שם.
אחד הפייטנים הידועים יותר מימי המקובלים בצפת הוא רבי אבטליון ב"ר מרדכי דוויק, תלמיד רבי ישראל נג'ארה אותו פגש בצפת.
את רוב הפיוטים כתב והלחין לאחר שקבע את מושבו עד סוף ימיו באדירנה.
בבית הכנסת המרכזי שבעיר פעלה לאורך השנים "מקהלת מפטירים" ואחד מיוצאיה הוא הפייטן חיים מנחם בכר.
רבני העיר היו מאסכולת המקילים - ונודעו בעולם היהודי בוויכוח הלכתי בעניין כשרות בשר שהגיע מסופיה.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי ואי שקט פוליטי.
העיר הפכה לזירת קרבות ונכבשה מספר פעמים בידי צבאות האימפריה הרוסית, כאשר במקביל הקהילה הנוצרית בעיר התעמתה עם היהודית.
ב-1835 פרצה באדירנה שרפה שכילתה חלקים נרחבים ממנה.
יהודים רבים היגרו מהעיר לשטחי בולגריה של ימינו והתיישבו בעיקר באזור שכונה מאוחר יותר רומליה המזרחית.
ב-1905 שוב פרצה בעיר אדירנה שרפה גדולה ובמהלכה נשרפו וחרבו כל 13 בתי הכנסת של הקהילה ובכללם בית הכנסת הרומניוטי שהוקם עוד במאה ה-11.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) הקים ברוך מיטראני, אחד מראשוני מחיי השפה העברית ומהכותבים בעיתון המגיד ומאוחר יותר בהחבצלת, בית ספר עברי בשם "עקדת יצחק".
כמו כן יסד בעיר זו עיתון עברי בשם "כרמי".
פעיל בולט נוסף של הקהילה במהלך המאה ה-19 היה מנחם מרדכי (השני).
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הותקפו בני הקהילות היהודיות שהתגוררו בבולגריה הן בידי האוכלוסייה המקומית, הן בידי החיילים הרוסים והן בידי חיילים עות'מאנים שנסוגו בחוסר סדר ואיבדו רסן.
כתוצאה מכך, אלפי יהודים עזבו את מקומות מגוריהם ונמלטו ביחד עם הצבא העות'מאני הנסוג לאיסטנבול ואדירנה ומספר היהודים שהגיע לעיר מוערך מכמה מאות ועד כ-2,000 נפשות.
ב-1906 מנתה הקהילה היהודית בעיר 23,879 נפשות.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, צר הצבא הבולגרי במשך מספר חודשים על העיר ואף הצליח לכובשה לזמן מה.
מאות רבות מיהודי אדירנה עזבו את מקומות מגוריהם מחמת הקרבות והם מצאו מקלט בקהילות היהודיות של סופיה ופלובדיב, בהן סייעה הקהילה הוותיקה להקלת מצב הפליטים.
בשיאה, הקהילה היהודית הייתה ידועה גם כבעלת אופי ייחודי האופייני לדעות על קהילה עשירה.
בין השנים 1920–1922 הועברה העיר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם סוור שסיים את מלחמת העולם הראשונה ונרשמה הגירה המונית של בני הקהילה לאיסטנבול וסלוניקי.
בהמשך, היגרו בני הקהילה גם לארצות הברית וישראל.
לאחר הקמת טורקיה המודרנית הפעיל הממשל המרכזי לחץ כבד על קהילות המיעוטים להיטמע במסגרותיה של המדינה החדשה ולאמץ את אופייה.
בנוסף, היותה של אדירנה עיר גבול בה חיו בני הקהילה כמיעוט לא מוסלמי יחיד, הביא לעימותים מול האוכלוסייה והשלטון המקומיים.
בתחילת 1934 התקיים משפט נגד יהודים שהואשמו בהעלבת טורקיה בעת לוויית יהודייה שנרצחה בידי מאהבה המוסלמי.
בחסות העיתונות המקומית המשפט הפך לעלילת דם נגד כלל היהודים.
בהמשך אותה שנה פרצו פרעות כנגד בני הקהילות היהודיות בכל מזרח תראקיה ובכלל זה בעיר אדירנה.
נרשמו פגיעות בנפש בקרב יהודי הקהילה ונזקים כבדים לחנויות ובתי מגורים.
למרות ניסיונות השלטון המרכזי להכיל את האירועים החליטו מרבית בני הקהילה לנטוש את העיר ועברו בהמוניהם לאיסטנבול.
פרעות 1934 סימנו את קץ קיומה של קהילה יהודית מאורגנת בעיר.
ב-1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, גורשו 4,022 מיהודי בולגריה בעלי נתינות זרה או מחוסרי נתינות.
כ-2,000 מהמגורשים נקלטו בטורקיה וכמה מאות מהם הורשו להתיישב באדירנה.
כ-1,000 יהודים שהיו מחוסרי אזרחות כלל הושארו בשטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה.
כמה עשרות מהם נעצרו ונכלאו באדירנה.
העצורים נדדו הלוך ושוב, הורשו לשבת באדירנה תקופה קצרה, וגורשו שוב.
מאוחר יותר הועברו רובם לווארנה ושם הועלו על ספינות מעפילים שהפליגו לארץ ישראל, חלקם במפעל העפלה פרטי שארגן ברוך קונפינו.
ב-1948 נמנו בעיר 2,750 יהודים ומספר זה ירד בהתמדה עד לכדי 100 נפשות בראשית שנות ה-70. ב-1971 הופקע בית העלמין היהודי העתיק מידי הקהילה ונאסר המשך השימוש בו.
בית העלמין חרב ועל חלק משטחו הוקמה שכונת מגורים.
בראשית העשור ה-2 של המאה ה-21 עדיין עמדה על תילה הגדר שהקיפה את בית העלמין ועליה עיטורי מגן דוד וכן שטח קבורה חרב שאינו מתוחזק.
ב-2012 התגורר באדירנה יהודי אחד.
הקהילה היהודית אשר בניה התגוררו בעיר כ-1,500 שנים, חדלה מלהתקיים.
ב-2010 הוחל בשיפוץ בית הכנסת הגדול והוא נפתח מחדש ב-2015.
אדישי (בגאורגית: ადიში) או הדיש או אדיש הוא כפר בהרי גאורגיה הממוקם בגובה 2,040 מטר מעל פני הים, בנפת מסטיה שבמחוז סמגרלו וסוואנתי עילית, גאורגיה, כ-27 ק"מ מהעיר מסטיה.
הנוף הנשקף מהכפר כולל את הרי הקווקז הגדול.
בין האתרים התרבותיים החשובים של אדישי נמנים:
שתי כנסיות של גיאורגי הקדוש מהמאה ה-12
כנסיית המלאך הראשי (Archangel) מהמאה ה-12
כתב היד הבשורה מאודיש (897) נשמר בכפר במשך מאות בשנים.
אֲדִישׁוּת או אִדָּשׁוֹן (בלעז: אַפַּתְיָה) היא מצב רגשי של חוסר אכפתיות ואי הבעת עניין במתרחש סביב האדם.
המונח יכול לבטא רגש חולף, ומשמש גם לתיאור פסיכולוגי למצב פתולוגי שבו הפרט אינו מגיב לכל ההיבטים הרגשיים, החברתיים והפיזיים השזורים בחייו.
אדישות קלינית היא דרגה גבוהה של אפתיה.
דרגה בינונית של אדישות עשויה להיות התגלמות של דיכאון, דרגה קיצונית של אדישות עשויה להיות מאובחנת כמוגבלות דיסוציאטיבית.
ההיבט הפיזי של האדישות, אשר כרוך בהתדרדרות פיזית, אובדן מסת שריר וחוסר אנרגיה, מכונה עייפות.
אדישות עשויה להיות מכוונת אדם, פעילות או סביבה.
היא מהווה תגובה שכיחה לדחק פסיכולוגי ובמקרה זה היא מגולמת כ"חוסר אונים נרכש" אשר קשור לרוב בדיכאון קליני.
האדישות עשויה לשקף חוסר עניין, שאינו פתולוגי, בעניינים בהם הפרט אינו מוצא חשיבות.
אטימולוגית המילה אפתיה מקורה ביוונית (απάθεια (apatheia, מושג ששימש את הסטואים להגדיר את חוסר העניין בדברים שלפרט אין שליטה עליהם (דברים אלו, על פי הפילוסופיה שלהם, הם כל אותם דברים חיצוניים.
הפרט יכול להיות אחראי רק לשיקוליו ולמעשיו).
מושג האפתיה קיבל תפנית על ידי הנצרות, אשר השתמשה במושג על מנת להביע חוסר שביעות רצון בשל כל הדאגות הארציות.
קלמנס אלכסנדריוס, הפך את המושג לשגור על מנת למשוך את הפילוסופים לנצרות.
מושג האדישות הפך למקובל בתרבות הפופולרית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אז התנאים המזוויעים בחזית המערבית הובילו לאדישות ולהלם קרב בקרב מיליוני חיילים.
בהשאלה, המושג משמש כאשר מתכוונים לחומר כימי שבקושי או אינו מגיב לחומרים אחרים, למשל זהב, או גזים אצילים.
אדיר שטיינר (נולד ב-1966) הוא עובד בעיריית תל אביב, פעיל זכויות להט"ב, וההומוסקסואל הראשון שהוכר כאלמן של חייל צה"ל שנפטר במהלך שירותו.
נכון ל-2012, סגן מנהל השירות העירוני באגף פניות הציבור וממונה חופש המידע שבלשכת ראש עיריית תל אביב-יפו.
שטיינר היה לפני גיוס לצה"ל כשפגש את ד"ר דורון מייזל, שהיה אז קצין רפואה, גרוש ואב לשלוש בנות.
השניים היו שותפים לחיים במשך שמונה שנים, עד לפטירתו של מייזל ממחלת הסרטן.
כששקל צה"ל את קידומו של מייזל לתפקידי קצונה בכירה, עבר שטיינר את המבדקים הביטחוניים המיועדים לבן זוג של קצין בכיר.
מייזל נפטר בשנת 1991. שטיינר פתח במאבק של חמש שנים על זכויותיו של כאלמן צה"ל.
ב-1996, כשהגיש עתירה לבג"ץ בנוגע לזכויותיו באמצעות האגודה לזכויות האזרח, הכריע שר הביטחון, יצחק מרדכי, לטובתו וייתר את העתירה.
בדף הזיכרון למייזל באתר ההנצחה "יזכור" נכתב "הותיר אחריו אם, שלוש בנות, אח ובן זוג." שטיינר אף נאבק על זכותו לעיין בפרוטוקולים של הוועדה הצבאית שדנה בזכותו להכרה כאלמן צה"ל.
כשנחשפו הפרוטוקולים התברר שדיוני הוועדה כללו אמירות קשות על הומוסקסואלים.
מאוחר יותר הכיר שטיינר את צח גרניט, שהיה לבן זוגו.
לאחר מאבק משפטי, שוב באמצעות האגודה לזכויות האזרח, השיג הזוג זכויות במיסוי מקרקעין כשל זוג נשוי.
שטיינר ביקש להעביר לבן זוגו צח גרניט מחצית מזכויותיו בדירתם בתל אביב, וערער לבית המשפט העליון על החלטותיהם של המפקחת על שומת המקרקעין, מנהל מס שבח מקרקעין וועדת הערר למיסוי מקרקעין לא אישרו פטור ממס שבח ומס רכישה על ההעברה.
באותה שנה החליט היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, כתשובת המדינה לבית המשפט העליון, לפטור העברת דירה לבן זוג מאותו המין ממס שבח מקרקעין ומס רכישה, כפי שנהוג בהעברה בין בני זוג ובין ידועים בציבור המתגוררים יחד יותר משנה.
שטיינר תורם מניסיונו למאבקיהם של חברים בקהילה וכדובר עיריית תל אביב - יפו, אימץ בתמיכת ראש העירייה חולדאי את אירועי הגאווה והפך את המצעד לאירוע דגל עירוני בהפקת העירייה.
ביחד עם חבר מועצת העיר, איתי פנקס יזם שטיינר את הקמתו של המרכז העירוני לקהילה הגאה שנחנך בחודש יוני 2008 בגן מאיר בת"א.
ביזמתו של שטיינר משקיעה העירייה משאבים מדי שנה, בחוף הגאווה - חוף הילטון, במהלך אירועי הגאווה, והופכת אותו למתחם צבעוני בו מתקיימות מסיבות חוף יומיות כחלק ממאמצי העירייה לקדם תיירות גאה לעיר.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה שטיינר להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בן-זוגו, נכון ל-2012 של שטיינר הוא צח גרניט, מנכ"ל האופרה הישראלית תל אביב-יפו.
אדיר כהן (נולד ב-10 במאי 1937) הוא מחנך ומומחה בחינוך, סופר ומומחה ישראלי בתחום הביבליותרפיה.
כיהן כראש החוג לחינוך במכללה האקדמית עמק יזרעאל ופרופסור אמריטוס בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
אביו של אדיר כהן, היה אמציה ברוך כהן, איש חינוך, ממקימי הגימנסיה "בנימינה" בראשון לציון, שהייתה אחת הגימנסיות הראשונות בארץ ישראל.
אימו, פרידה כהן, הייתה אחותו של המשורר העברי האמריקאי הלל בבלי ובתו של הרב זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי), מחבר "הגיוני לב" (1927) ו"חקרי לב" (1947) (האחרון בעריכת הלל בבלי).
אדיר כהן גדל בראשון לציון.
ספרו הראשון של אדיר כהן, "חילות ישראל ומלחמותיהם בעבר ובהווה", ראה אור בהיותו בן שבע עשרה, ועליו זכה בפרס של משרד החינוך והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
כבר בגיל זה שימש כמבקרו הספרותי של העיתון "הבוקר" של הציונים הכלליים, ובהמשך בעיתונים דבר והארץ.
הוא פרסם ביקורות ומסות על המחדשים בספרות העברית הצעירה, עבודה בה המשיך במסגרת לימודיו באוניברסיטה.
במקביל פרסם מספר ספרי מחקר, כגון "יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר".
את שירותו הצבאי עשה כעורך בהוצאת "מערכות".
שם גם כתב את ספרו "ברוח סערה", על מפעלו של יהודה ארזי בהגנה, ברכש ובהעפלה (המבוא לספר נכתב על ידי דוד בן-גוריון).
בגיל עשרים החל לעסוק בעיבוד אגדות ומעשיות לילדים.
בין ספריו בנושא: "פרחי לוטוס", "ורד וחנית", "באוהלי השבטים", "סלע האוהבים".
כהן למד לתארים הראשון והשני בספרות, חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, והיה תלמידו של מרטין בובר.
במקביל למד בסמינר למורים על שם דוד ילין בירושלים.
מגיל 24 עסק בהוראה בבית המדרש למורים על שם שיין בפתח תקווה, ומשם עבר ללמד בסמינר לוינסקי בתל אביב.
בד בבד עבד באוניברסיטה העברית, ובהנחייתו של פרופסור אלכסנדר מרדכי דושקין הקים את המרכז לחינוך יהודי בתפוצות במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה.
אחר כך היה מרצה במחלקה להכשרת מורים שבאוניברסיטת תל אביב.
כהן כתב באוניברסיטת ניו יורק את הדוקטורט שלו, בתחום הפסיכולוגיה והספרות, וממנו נבטה שנים מאוחר יותר הביבליותרפיה.
מנחיו לדוקטורט היו הפרופסורים יצחק ברזילי, חיים ליף ודייוויד רודבסקי.
נושא העבודה היה ניתוח פסיכולוגי וספרותי של יצירתו של יוסף חיים ברנר.
באותה תקופה לימד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, בסמינר התאולוגי היהודי ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשובו לישראל שימש כמרצה בחוג לחינוך שבאוניברסיטת חיפה.
עמד בראש החוג לחינוך ובראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה והקים בו את המרכז לספרות ילדים.
עמד במשך עשרים שנה בראש הקתדרה לחינוך ולחברה.
עורך ראשי של כתב העת "עיונים בחינוך" לעיון ולמחקר בחינוך, בפקולטה לחינוך.
במקביל הקים את כתב העת "מעגלי קריאה", לעיון ולמחקר בספרות ילדים.
ב-1982 ייסד באוניברסיטה את המגמה ללימודי ביבליותרפיה.
בנוסף הקים את כתב העת "נפש" לפסיכולוגיה ולטיפול.
נכון ל-2011 פרסם כהן כחמישים ספרי ילדים אותם כתב, ערך ותרגם, ביניהם סדרת הספרים "שרשרת הזהב" ואוסף המעשיות של עם ישראל.
כהן פרסם גם שמונה רומנים: "מסע לכתובת אבודה", "מסע בנקבת עץ התות", "גילוי אריות", "קריעת חלום", "שחפים שמוטי כנפיים", "קוים מקבילים וסכין", "גנב הפעמונים מאביבית" ו"רומן קרוע".
הוא גם עסק בתרגום לעברית של ספרים מאת ג'ק לונדון, מוריס מטרלינק ואחרים.
אדיר כהן נישא לבלהה לבית רמלר, שנפטרה בספטמבר 2021, ולהם ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
כהן זכה בפרס רופין למדעי החברה, פרס למדן לספרות ילדים, פרס קיפניס לחקר ספרות ילדים, פרס המייסדים של אוניברסיטת ניו יורק, פרס סנאט העיר ברמן בגרמניה לספרות, ופרס קרן מץ בניו יורק.
מחקריו של אדיר כהן עוסקים בפילוסופיה של החינוך ובחינוך המודרני, ביבליותרפיה, הומור-תרפיה, תרפיה פילוסופית, חקר הבדידות, פילוסופיה לילדים, וחקר הפתגמים.
כהן כתב, ערך ותירגם 138 ספרים.
מחקריו של כהן בתחום הפילוסופיה של החינוך התמקדו ראשית בחינוך הרדיקלי ותרומתו לשינוי הקיצוני בחינוך כפי שהיה מקובל עד לשנים האחרונות.
בתחום זה בחן כהן את תורותיהם של חשובי המחנכים הרדיקליים, שעם אחדים מהם גם עבד כשהיה בניו יורק, כמו: ניל פוסטמן, ג'ונתן קוזול, איוון איליץ' ופאולו פריירה.
כהן ניסה גם לבדוק כיצד ניתן ליישם את הרעיונות הרדיקליים בחינוך הלכה למעשה, ולכן התמקד גם בחינוך היצירתי וביצירתיות בחינוך, בראיית הילד במרכז החינוך וכמטרת החינוך.
הוא בחן את החינוך החופשי ובית הספר החופשי, ההשתמעויות של החינוך הרדיקלי לחינוך ההומניסטי היום וכדומה.
נקודת הכובד של מחקריו אלו, היא בהעברת מרכזו של החינוך מהחברה, האידאולוגיה והמורשת, אל הילד עצמו, עולם חוויותיו ובעיקר יצירתיותו, בהנחה שמתוך כל אלה יתפתח אדם חושב ויצירתי שבונה חברה צודקת יותר.
בין הספרים שפרסם על הוגים בנושא זה היו "משנתו החינוכית של מרטין בובר"; שלושה ספרים על הגותו של יאנוש קורצ'אק - "יאנוש קורצ'אק", "יאנוש קורצ'אק המחנך" ו"להיות שמש להיות אור"; "מבשר החינוך החדש" על יוהאן היינריך פסטאלוצי; וכן "החינוך המודרני – משנתו החינוכית של ברטראנד ראסל".
מוקד שני שלו בתחום פילוסופיית החינוך, הוא העיסוק בפילוסופיה של מחנכים, כמו מרטין בובר או אריך פרום.
כהן מנסה לחקור ולנתח את החינוך הדיאלוגי שהם פיתחו ולהציג מודלים של חינוך דיאלוגי והומניסטי על פי תורותיהם, לפיהן החינוך מבוסס על שיח בין החניך למחנך, בין החברה לבין האלוהים, ובנוי על יחסי אני-אתה.
חינוך זה מתרחק מכל כפייה בחינוך ומאפשר לילדים פתיחות לגישות אקזיסטנציאליסטיות והומניסטיות, עם דגש על חירות היחיד ואחריותו לעולם מתוך היותו בונה ומבקר את החברה בה הוא מצוי, ועל יחסי אני-אתה, כלומר זיקות ישירות אל העולם והחיים, ואפילו אל האלוהים.
מרעיונות אלו צמחו צורות שונות של בתי ספר ייחודיים המקובלים כיום, כמו בית הספר הדיאלוגי ובית הספר הדמוקרטי.
מוקד שלישי בחקר הפילוסופיה של החינוך, הוא פילוסופיה לילדים, ועל כך כתב כהן את ספרו "פילוסופים קטנים".
כהן טוען בו כי יש להקנות חינוך פילוסופי לילדים מן הגיל הרך ביותר, מתוך הנחה שהילד הוא פילוסוף מגיל צעיר, והוא פתוח ומסוגל לחקור את העולם.
הוא מבקר את חוסר הפתיחות של החינוך הקלאסי, ומציע בספרו להכניס הפילוסופיה הלכה למעשה לבתי הספר.
הוא דוגל בהעדפת דרך החקר על פני דרך השינון והקבלה, ומדבר בזכות החשיבה הביקורתית וטיפוחן של עמדות נון-קונפורמיסטיות.
בין הספרים שפרסם בנושא הפילוסופיה של החינוך ניתן למנות את "מהפכה בחינוך", "החינוך החופשי", "החינוך המודרני", "האהבה והתקווה – החינוך בחברה השפוייה", ו"אייכה?!
אדיר כהן הוא ממפתחי הביבליותרפיה - טיפול באמצעות טקסטים ספרותיים.
נקודת המוצא של גישה זאת היא שכל אדם הוא סיפור חייו, אנו סיפורים מהלכים, ונשאלת השאלה: מי מספר אותנו?
האם אנו מספרים את עצמנו, חיים את חיינו כפי שאנו רוצים?
או שאנו חיים תסריטים שלא אנחנו בחרנו והם נכפו עלינו על ידי ההורים, החברה, האידאולוגיה.
הביבליותרפיה מבקשת להחזיר לאדם את הסיפור שלו, וכלים חשובים ביותר בתהליך טיפולי זה עשויים להיות הספרות והשירה.
דרך הקריאה וההזדהות של האדם עם דמויות ספרותיות, הוא מנתח לא רק את הסיפור של הגיבורים עליהם הוא קורא, אלא גם את הסיפור שלו, בשל השלכה לא מודעת שהוא מבצע על הגיבורים.
כשהוא מנסה להתכתב איתם או לייעץ להם, הוא למעשה מנסה להתכתב או לייעץ לעצמו.
ניתן להשתמש בכלים שמציעה הביבליותרפיה גם באוטותרפיה – הטיפול של האדם בעצמו.
בין ספריו של כהן בביבליותרפיה ניתן למנות את: "סיפור הנפש: ביבליותרפיה הלכה למעשה", "עולם השקר", "חלום הנפש" ו"אלף הפנים של האני".
תחום טיפולי חשוב אותו פיתח כהן הוא כתיבהתרפיה, טיפול בעזרת כתיבה אישית של המטופל, יומן אישי, והתוודעות שלו לעצמו דרך כתיבתו.
על התחום ועל כלים לטיפול באמצעותו, כתב כהן בספרו "הדף המפוכח – כתיבהתרפיה הלכה למעשה".
בתחום התרפיות פיתח כהן גם את הטיפול הפילוסופי, לפיו לא רק החוויות הריגושיות עומדות במרכז, אלא ניתן גם בעזרת הפילוסופיה, החשיבה וההתפלספות העצמית, להגיע לתובנות אישיות.
בספרו "מרפא פילוסופי", מציע כהן כלים לשימוש בפילוסופיה כחלק מההתמודדות האדם עם קשייו.
תרפיה נוספת שפיתח היא הומור-תרפיה, ובנושא זה פרסם את הספרים "חיים בצחוק – הומור תרפיה הלכה למעשה", "ספר ההומור היהודי הגדול", "הספר הגדול של הבדיחה והשנינה" ו"ההומור של עם ישראל לדורותיו".
כהן ניסה לארגן את הספרייה הטיפולית בתחומי התרפיות, כאשר פרסם כחמישה עשר ספרים שמביאים טקסטים טיפוליים עם הדרכה לעבודה טיפולית, ביניהם "לחלום בעיניים פקוחות" (3 כרכים), "שריקה בחשיכה", (4 כרכים) "מלים על פי תהום: השירה והנפש" (3 כרכים), "להפליג עם כוכב", "לעוף עם פרפרים", "המסע המופלא אל עצמי".
תחום נוסף אותו פיתח כהן בתחום הנפש הוא חקר הבדידות.
מחקריו בתחום זה בנויים בחלקם על ראיונות אישיים עם עשרות אנשים המספרים על בדידותם ומתעמתים עימה.
כהן ניסה לאפשר להם לבחון את הבדידות שלהם גם בשיח וגם במטפורות שהעלו.
בתחום זה חקר גם את הבדידות של נפגעי נפש, בין השאר באמצעות ניתוח שירים שכתבו בניסיון להתמודד עם בדידותם.
כהן בוחן בספריו את הבדידות בשירה ובסיפורת, זאת על מנת להקנות כלים להתמודדות עם הבדידות.
בין הספרים אותם כתב בתחום ניתן למנות את "סיפורה של הבדידות" ו"הבדידות כגורל".
בחקר ספרות הילדים הדגיש כהן את השינויים שחלו בספרות זו, ביניהם המעבר מספרות ילדים דידקטית, שמבקשת לבצע חיברות לילדים, אל ספרות הרואה את עולמו של הילד במרכז, מפתחת את חשיבתו ונאבקת בסטראוטיפים.
בנושא זה כתב את ספרו "תמורות בספרות ילדים".
כהן עסק רבות בחקר הסטראוטיפים בספרות הילדים, בספרו "פנים מכוערות במראה", שעוסק בסטראוטיפים הלאומיים בספרות הילדים.
ספר זה תורגם לערבית וראה אור בירדן.
כהן עסק גם בניתוח דמות האישה בספרות הילדים.
בספרו "לישון עם כיפה אדומה, לקום עם שלושה חזירונים קטנים" מבקש כהן לכתוב מחדש את הסיפורים של ספרות הילדים, כחלק מההתמודדות החברתית הפסיכולוגית והחינוכית עם תסריטי היסוד של חיינו, שמציעה ספרות זו.
כהן עסק רבות בפתגמים, אפוריזמים וציטטות, ופרסם מספר ספרים בתחום הזה, כמו "ספר הציטטות הגדול", "ספר הציטטות היהודי הגדול" ו"ספר הציטטות הפילוסופי הגדול".
אנציקלופדיה למימרות: ישראל ואומות העולם / מאת אדיר כהן; העורך: ברוך קריא; תל אביב: י.
פסטאלוצי האיש ודרכו בחינוך; ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשכ"ג.
סופרים עבריים בני זמננו: משוררים, מספרים, מחזאים, מסאים ומבקרים; תל אביב: מ.
אוצר חכמת העולם; תל אביב: א.
ספרות ילדים בעולם יצירתו של לב טולסטוי, מו"ל ושנת הוצאה לא ידועים.
גבורת ישראל בחזון הדורות / ערך אדיר כהן; תל אביב: א.
פרחים במשעול העבדות: מאגדות הכושים / תרגם ועבד אדיר כהן; כתבה וצירה זיוה שישא; תל אביב: עקד, -197?
יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר; תל אביב: ב.
מאקארנקו המחנך: (האיש, משנתו ומפעלו החינוכי); תל אביב: ב.
דרכים בהוראת השירה; תל אביב: הוצאת טרקלין, תשל"ג 1972.
אלון בסער: עלילות רכש ופרקי העפלה / ציורים: שלום (סול) בסקין; תל אביב: מלוא, 1973.
יאנוש קורצ'אק המחנך: (האיש, משנתו ומפעלו החינוכי); תל אביב: ב.
אדם במלחמה: מבחר פרקי ספרות / ליקט וערך: אדיר כהן; תל אביב: הוצאת מערכות, תשל"ה 1975.
משנתו החינוכית של מרטין בובר; תל אביב: יחדיו, תשל"ו 1976.
דרך הרוח: כוחה המחנך של הספרות; תל אביב: יחדיו, תשל"ז 1977.
כתיבה יצירתית; תל אביב: הוצאת עקד, תשל"ט 1979.
החינוך המודרני: משנתו החינוכית של ברטראנד ראסל; תל אביב: הוצאת יבנה, תש"ם 1979.
יאנוש קורצ'אק: דיוני הכנס הבינלאומי במלאת מאה שנים להולדתו / העורך: אדיר כהן; חיפה: בית-הספר לחינוך, אוניברסיטת חיפה, בית-הספר לחינוך, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ט 1979.
מסע בניקבת עץ התות: רומאן; תל אביב: אל"ף, תשל"ט.
מפגשים: לגעת במילים לחיות שיר / ערך אדיר כהן: עיצוב: שמעון זנדהאוז; תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ט.
מכתב לכתובת אבודה: רומאן; תל אביב: יחדיו, תש"ם 1979.
קווים מקבילים וסכין; תל אביב: מפעל סופרי חיפה של אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל על ידי עקד, תש"ם 1980.
גילוי אריות; תל אביב: "רמדור-אורי שלגי", 1981.
גנב הפעמונים מאביבית; תל אביב: צ'ריקובר, תשמ"א.
עיונים בספרות ילדים: פרקי עיון ומחקר / העורך: אדיר כהן; חיפה: אוניברסיטת חיפה, בית-הספר לחינוך-המרכז לספרות ילדים, תשמ"ג 1983.
מהפכה בחינוך; תל אביב: הוצאת רשפים, תשמ"ג 1983.
החינוך החופשי; תל אביב: רשפים, תשמ"ד 1983.
הוראת הספרות: עיונים ופרקי הדרכה / העורך: אדיר כהן; חיפה: אוניברסיטת חיפה, בית הספר לחינוך - המעבדה להוראת הספרות; החברה למחקר מדעי שימושי - אוניברסיטת חיפה; גסטליט, תשמ"ג.
האהבה והתקווה: החינוך בחברה השפויה; תל אביב: רשפים, תשמ"ה 1985.
פנים מכוערות במראה: השתקפות הסכסוך היהודי-ערבי בספרות הילדים העברית; תל אביב: רשפים, תשמ"ה 1985.
מלים נוגעות: כתיבה יצירתית; תל אביב: רשפים, תשמ"ו 1985.
ספר ושמו אדם: עיונים במחשבת החינוך ההומאניסטי; חיפה: אוניברסיטת חיפה, בית-הספר לחינוך, הקתדרה לחינוך ולחברה ע"ש חנן בר-נצר, תשמ"ח.
מבשר החינוך החדש: הגותו ומפעלו החנוכי של פסטאלוצי; חיפה: הוצאת אח, תשמ"ט 1988.
תמורות בספרות ילדים; חיפה: אח, תשמ"ט 1988.
להיות שמש, להיות אור: החינוך כאהבה-דוגמתו של יאנוש קורצ'אק; חיפה: הוצאת אח, תשמ"ט 1988.
איכה?!: בחיפוש אחר האדם; מחשבת החינוך ההומאניסטי; חיפה: "אח", תשנ"א 1990.
סיפור הנפש: ביבליותרפיה הלכה למעשה; קריית ביאליק: "אח", תשנ"א 1990.
להפליג עם כוכב: שירים וסיפורים להאיר ימים / ליקט אדיר כהן; איורים: אורה איתן; אבן יהודה: רכס פרויקטים חינוכיים, 1993.
חיים בצחוק: הומור-תרפיה הלכה למעשה; חיפה: אמציה, תשנ"ד 1994.
הדף המפוכח: כתיבהתרפיה הלכה למעשה; חיפה: אמציה, תשנ"ה 1995.
לחלום בעיניים פקוחות; תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1995.
שריקה בחשיכה; תל אביב: ידיעות אחרונות, 1995.
הפילוסוף פיטר פן והפסיכולוגית עליסה; חיפה: אמציה, תשנ"ו 1996.
חלום הנפש: דמיון, פנטאסיה וחלימה בהקיץ; חיפה: אמציה, תשנ"ו 1996.
היכן גר האלוהים?: ניצוצות וסיפורים חסידיים כמרפא לנפש; חיפה: אמציה, 1996.
גחליליות: פנסים קטנים באפלה הארה מן המזרח הרחוק; חיפה: אמציה, תשנ"ו 1996.
לישון עם כיפה אדומה, לקום עם שלושה חזירונים קטנים; חיפה: אמציה, תשנ"ז 1997.
עולם השקר: הבטים פסיכולוגיים ופילוסופיים, אישיים וחברתיים, פוליטיים ומשפטיים, ספרותיים ואמנותיים; חיפה: אמציה, 1999.
ספר הציטטות הגדול: הגיגים, אמרי שפר ופתגמים מפי אנשי שם רוח וספר / ליקט וערך: אדיר כהן; תל אביב: הוצאת כנרת, 1996.
הספר הגדול של הבדיחה והשנינה; חיפה: אמציה, 2000.
ספר הפעילויות הגדול: יצירתיות, חשיבה, רגשות, אינטליגנציה רגשית, חברתיות, ריבוי אינטליגנציות, כישורי חיים ואמנויות בפגישה של הילד את עצמו ובהעשרת עולמו: לילדים, להורים, למחנכים ולמטפלים; איורים: נורית יובל, נתניה: שמעוני הוצאה לאור, תשס"ב 2001.
הספר הגדול של מצחיקני העולם: להמתיק ימים בצחוק; איורים: נורית יובל, נתניה: שמעוני, תשס"ג 2002.
הספר הגדול של ספורי העמים: ספורים עוקצניים ומבדחים על אנשים ומעשים במראה העקמה; איורים: נורית צרפתי, נתניה: שמעוני, תשס"ג 2002.
בדידות כגורל / אדיר כהן; דב איכנולד; תל אביב: ידיעות אחרונות, 2003.
ספר הציטטות הגדול: הגיגים, אמרי שפר ופתגמים מן המקורות היהודיים / ליקט וערך: אדיר כהן; אור יהודה: כנרת, תשס"ג 2003.
ספר ההומור היהודי הגדול: אוצר הבדיחה היהודית והישראלית לדורותיה / ליקט וערך: אדיר כהן; אור יהודה: כנרת, 2004.
ההומור של עם ישראל לדורותיו: מהתנ"ך ועד ימינו; חיפה: אמציה, תשס"ד 2004.
מרפא פילוסופי: תרפיה פילוסופית הלכה למעשה: "פילוסופיה פעילה" כמדריך פילוסופי לחיים, להתמודדות ולטיפול; חיפה: אמציה, 2007.
פילוסופים קטנים: פילוסופיה לילדים ועם ילדים (חיפה: אמציה, 2008)
סוקרטס וקסנטיפה בירח דבש: מפגש עם פילוסופיה בדרכי ההומור והצחוק (חיפה: אמציה, 2008)
סלח להוריך ושקם את חייך (חיפה: אמציה, 2009)
שחור לבן בגוונים: אופטימיזם| פסימיזם| תקווה, אבן יהודה, הוצאת אמציה, 2013
החיים כואבים - התמודד עם הסבל ורפא את חייך, הוצאת אמציה, 2015.
מכתבי אהבה יצר יוצר יצירה', הוצאת אמציה 2016.
אדיר פרידור (נולד ב-31 באוגוסט 1940) הוא מתמטיקאי ישראלי, יו"ר הוועד המנהל של המכון הטכנולוגי חולון, מייסד ומנהל החברה למתמטיקה תעשייתית ליד אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ראש המרכז למחקרים צבאיים (מחצ"ב) ברפא"ל וממייסדי ענף חקר ביצועים בחיל האוויר הישראלי.
פרידור נולד בתל אביב, כבן יחיד לחיים ולאה פרבר, שעלו לארץ מפולין.
למד בבית הספר תיכון עירוני א' בתל אביב, במגמה הריאלית.
התגייס בשנת 1958 לעתודה האקדמית ולאחר טירונות כלל צה"לית החל בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלול ישיר לתואר שני במתמטיקה ופיזיקה.
במשך לימודיו התמחה בשימוש במחשב ועבד על המחשב היחידי שהיה בזמנו בארץ – המחשב "גולם" במכון ויצמן.
בין השאר, כתב עבור המחשב את המהדר של שפת פורטרן.
פרידור סיים את לימודיו כעבור ארבע שנים וחצי והוענק לו תואר שני במתמטיקה ובפיזיקה מהאוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודיו שובץ לשירות במדור חקר ביצועים בצה"ל, אז מדור קטן ושולי שהשתייך לענף אוויר 2 שבראשו עמד סגן-אלוף יואש צידון.
במסגרת המדור פגש את ד"ר יצחק רביד וביחד מיסדו את הדיסציפלינה של חקר ביצועים צבאי בצה"ל.
פעילות מדור חקר ביצועים היוותה גורם מכריע בהצלחתו המבצעית של חיל האוויר במלחמת ששת הימים והדיסציפלינה שנוצרה השתרשה כרכיב קריטי בתורת הלחימה של החיל.
בהמשך, הפך המדור לענף חקר ביצועים של חיל האוויר.
בשנת 1964 נישא לרנה טרבס, לימים מנהלת תוכנית החממות הטכנולוגיות בלשכת המדען הראשי.
פרידור השתחרר מצה"ל בשנת 1967 בדרגת סרן, אך המשיך לשרת באותו ענף כאזרח עובד צה"ל.
במשך שירות המילואים, אותו עשה בהתנדבות גם אחרי גיל הפרישה, הוענקו לו דרגות רב-סרן ומאוחר יותר סגן-אלוף.
לאחר השחרור החל לעבוד באוניברסיטה העברית, וב-1971 מונה למרצה במחלקה למתמטיקה.
בשנת 1975 סיים את עבודת הדוקטור בתחום מעבר החלקיקים בחומר.
בסוף שנת 1975 יצא לשנת פוסט דוקטורט, והתקבל למשרת מרצה באוניברסיטת RPI שבטרוי, ניו יורק.
בשנת 1976 הוא התמנה לפרופסור חבר במחלקה למתמטיקה ב-RPI.
ב-1978 חזר עם משפחתו לישראל.
בשלב זה חילק את זמנו בין המרכז למחקרים צבאיים (מחצ"ב) ברפא"ל, לבין משרת פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים שבמסגרתה הקים את התוכנית ללימודי חקר ביצועים במחלקה למתמטיקה.
בשנת 1980, במקביל לעבודתו ברפא"ל, עבר מהאוניברסיטה העברית לאוניברסיטת תל אביב, שם לימד במחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב.
ב-1983 מונה לראש מחצ"ב, תפקיד שמילא עד 1986. בשנה זו יצא פרידור לשבתון שני, באוניברסיטת דלאוור, שם התמנה לפרופסור מן המניין.
עם חזרתו, בשנת 1988, המשיך את עבודתו ברפא"ל ובאוניברסיטת תל אביב, עד שגויס להקמת החברה למתמטיקה תעשייתית בשנת 1992.
בשנים 1992 עד 1996 שימש כנשיא אגודת חקר ביצועים הישראלית וכנציגה באגודה האמריקאית (Operations Research Society of America) שמוזגה בשנת 1995 עם המכון העולמי למדעי הניהול (The Institute of Management Sciences) ליצירת הארגון המאוחד -
בשנת 2003 היה חבר בצוות של פרויקט דניאל.
בשנת 2017 מונה ליו"ר הוועד המנהל של המכון הטכנולוגי חולון.
נשוי לרינה ולהם ארבעה ילדים.
בשנת 1992 הוצגה לד"ר פרידור יוזמה של קרן ג'נסיס.
הקרן, בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית וקרן היסוד, החליטו להקים מכון מחקר שיעסיק מדענים עולים חדשים מחבר המדינות.
יוזמי הפרויקט הציעו לפרידור להקים את המכון ולנהל אותו.
ד"ר פרידור לקח על עצמו את המשימה והתנה את הצטרפותו בכך שבמקום מכון מחקר תוקם חברה עסקית שתספק שירותי פתרון בעיות תעשייתיות בעזרת מודלים מתמטיים.
החברה הוקמה בשנת 1992, תחילה כעמותה וב-1993 רשמה העמותה חברה לצורך התנהלות עסקית.
החברה למתמטיקה תעשייתית העסיקה קבוצה נבחרת של מדענים, יוצאי חבר המדינות, שבהם מדענים בעלי שם עולמי בתחומם.
בהם: לב ברגמן, שעל שמו קרויה שיטת ברייגמן לתכנות קמור, אלכסיי דרוזדוב, מומחה בינלאומי למחקר אלסטו-פלסטיות וד"ר יצחק שרייבר, תושב "העיר האקדמית" בברית המועצות ושותף לתוכניות פיתוח רוסיות.
במשך שנות פעילותה עשתה החברה למתמטיקה תעשייתית מספר רב של פרויקטים רחבי היקף עם גופים ממשלתיים ועם חברות עסקיות כאחד, בהם חברת בזק, חברת קו צינור אילת אשקלון, מפעלי ים המלח, מפעלי נייר חדרה, רפא"ל, פלאפון תקשורת, התעשייה הצבאית, משטרת ישראל, חברת החשמל.
אדיר טובול (נולד ב-3 ביוני 1979 באשדוד) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום מנהל קבוצת מועדון ספורט אשדוד.
טובול גדל במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד ובגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת בתור קשר שמאלי, ותוך זמן קצר הוסט לעמדת המגן השמאלי.
לאחר איחוד קבוצתו עם הפועל אשדוד המשיך טובול לשחק בקבוצה המאוחדת - מועדון ספורט אשדוד, בשורותיה הופיע בליגת העל במהלך כל העשור הראשון של המאה ה-21.
בקיץ 2010 עזב המאמן יוסי מזרחי את אשדוד, ומשום כך החליט טובול לעזוב לשנה אחת את אשדוד לטובת הפועל אשקלון, העולה החדשה לליגת העל.
באשקלון שיחק ב-24 משחקי ליגה, אך הקבוצה ירדה ליגה בסיום העונה לאחר עונה אחת בלבד בליגה הראשונה.
לאחר חזרתו של מזרחי בקיץ לאחר מכן השתכנע טובול לחזור לאשדוד.
במדי אשדוד צבר 249 הופעות והבקיע 2 שערים, והוא נחשב לאחד הסמלים של המועדון.
בפברואר 2013 חתם טובול בקבוצת בני סכנין.
ביולי 2013 חתם בקבוצת מכבי נתניה מהליגה הלאומית, ובעונה זו הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, והעפיל עמה בחזרה לליגת העל.
בעונת שיחק בקבוצת מכבי יבנה מהליגה הלאומית.
ב-24 ביוני 2015 חזר טובול למועדון ספורט אשדוד, לאחר שהקבוצה ירדה לליגה הלאומית, ולאחר עונה אחת העפיל עמה בחזרה לליגת העל.
בעונת 2016/2017 שותף בשני משחקים בליגת העל, ובסופה פרש ממשחק פעיל ומונה למנהל הקבוצה.
טובול לומד ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
דיים אדית מרי אוונס הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א ומועמדת 3 פרסי אוסקר.
אוונס נולדה בלונדון, בתם של קרוליין אן פוסטר ואדוארד אוונס.
הופיעה לראשונה על במה בגיל 12 במחזה של ויליאם שייקספיר "הלילה השנים עשר".
התגלתה על ידי המפיק וליאם פול והופיעה בפעם הראשונה באופן מקצועי בהצגה "שאקונטלה".
אוונס זכתה לתשבחות ואהדה רבה בתחילת דרכה על הופעתה במחזה השייקספירי "טרוילוס וקרסידה".
אוונס החלה את דרכה בקולנוע הבריטי בגיל 17 במספר סרטים שקטים.
התגלתה כשחקנית בגיל מאוחר בעיבודים הקולנועיים למחזה "חשיבותה של רצינות" בו שיחקה בתפקיד ליידי אוגוסטה בראקנל הנוקשה (חשיבותה של רצינות) ולאופרה "פיק דאם" בתור הרוזנת רנווסקיה.
ב-1959 הועמדה אוונס לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה" והופיעה בסרטו של טוני ריצ'רדסון "הבט אחורה בזעם".
אוונס הועמדה פעמיים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בתחילת שנות ה-60 על הופעותייה בסרטים "טום ג'ונס" בתפקיד מיס וסטרן דודתה של סופי וסטרן (סוזנה יורק) ו"גן הגיר".
בשנת 1963 קיבלה אוונס בטקס האוסקר את פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בשמו של טוני ריצ'רדסון שלא נכח באירוע.
ב-1965 זכתה לגלם את דמותה של המחזאית ליידי אוגוסטה גרגורי בדרמה "קאסידי הצעיר".
בשנת 1967 זכתה אוונס בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי ובפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל ברלין על תפקידה בסרט "הלוחשים" בתור הגברת רוס.
את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לו הייתה מועמדת הפסידה אוונס לקתרין הפבורן.
התפרסמה בשנותיה האחרונות בסרטים המוזיקליים המצליחים "סקרוג'" בתפקיד רוח חג המולד של העבר, "סנדל הזכוכית והורד" בתפקיד המלכה האלמנה
ובעיבוד הקולנועי למחזה "בית בובות".
אוונס הייתה נשואה במשך 10 שנים לג'ורג' בות' אותו הכירה במסגרת עבודתה עד למותו ממחלת סרטן.
בשנת 1946 זכתה לתואר ממסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום המשחק.
קיבלה תוארי כבוד גם מהאוניברסיטאות המובילות ביותר באנגליה.
אוונס המשיכה לשחק ולהופיע על במות עד לפטירתה ב-14 באוקטובר 1976 בגיל 88.
אדיר גץ (נולד ב-4 בספטמבר 1990) הוא זמר-יוצר ישראלי.
גץ נולד בחיפה וגדל בעתלית.
בילדותו שיחק במועדון הכדורגל מכבי חיפה ובגיל 13 החל ללמוד לנגן על פסנתר.
בהמשך למד לנגן גם על גיטרה.
בשלב מסוים עזב גץ את עולם הכדורגל לטובת המוזיקה.
בפברואר 2009 התגייס לחיל הים, ובאמצע שירותו הצבאי, בשנת 2010, השתתף בתוכנית המציאות כוכב נולד.
עוד לפני סיומה של התוכנית הוציא גץ את הסינגל הראשון שלו "הבחור הביישן על פסנתר".
לאחר סיום השתתפותו בתוכנית כוכב נולד חזר גץ להשלים את שירותו הצבאי בשלמותו בחיל הים.
גץ החל את דרכו כזמר ויוצר בעונה השמינית של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
האודישן שבו ביצע את שירו "הבחור הביישן על פסנתר", שכתב והלחין בעצמו.
עוד לפני תום התוכנית שחרר גץ את השיר "הבחור הביישן על פסנתר" כסינגל ראשון שלו.
באוקטובר 2010 הוציא גץ את השיר "יופייך" אותו הלחין בעצמו למילים שכתב אלירז שדה, לאחר מכן במרץ 2011 שחרר גץ את השיר "איך היא רוקדת" אותו הלחין יחד עם אורי בן ארי למילים שכתבו אורי בן ארי ואלירז שדה.
בשנת 2012 נבחר גץ לאחד מחמשת הזמרים האהובים ביותר של השנה על ידי מתגייסי צה"ל ומועדון יותר והופיע אל מול 25,000 מתגייסים בגני יהושע תל אביב.
בפברואר 2013 השתתף גץ בתחרות הקדם אירוויזיון עם שירו שכתב והלחין "העיקר שאני שר".
במאי 2014 הוציא גץ את אלבום הבכורה שלו העונה על שמו "אדיר גץ" ויצא לסיבוב הופעות ארצי שנפתח ב-5 ביוני 2014 במופע השקה במועדון רדינג 3 בתל אביב.
בינואר 2015 שחרר גץ את הסינגל הראשון מהאלבום השני "ילד בשדות", השיר הגיע ל-8 מיליון צפיות ב-YouTube.
במאי 2015 הוציא גץ את השיר "זה עוד יקרה" אשר המשיך את ההצלחה של השיר שלפניו.
באוגוסט 2015 שחרר את השיר "דירה קטנה בחיפה" שהגיע למיליוני צפיות ב-YouTube ולמקום ה-33 במצעד השנתי של גלגלצ.
בנובמבר 2016 שחרר גץ את השיר "בדיוק כמו שהיא" אותו הלחין בעצמו למילים שכתב יחד עם השחקן דניאל ליטמן ועם השחקן והזמר תובל שפיר.
השיר גם הוא זכה להצלחה ולמעל ל-8 מיליון ציפיות ב-YouTube.
במאי 2017 הופיע גץ בבמה המרכזית ביום הזיכרון ב-ערוץ 2 בטקס המרכזי "שרים בכיכר" ב-כיכר רבין בתל אביב.
אדיר ביצע יחד עם הזמר אליעד נחום את השיר "אין עוד יום".
ביוני 2017 הוציא גץ את אלבומו השני במספר "נדבר על הכל" ויצא לסיבוב הופעות ארצי שנפתח בהיכל התרבות מוזיאון ת"א.
באוגוסט 2019 שחרר גץ את השיר "עשר אפס לך" אשר היה השיר הראשון של גץ שחצה את רף ה-10 מיליון צפיות ב-YouTube.
בחודש מאי 2022 פנתה אחותו של שנפל בקרב ביום כ"ב באלול תשפ"א (30.8.2021) לגץ בבקשה להלחין את מילותיו האחרונות שכתב במכשיר הטלפון שלו בתור אחד מהזמרים האוהבים עליו ביותר.
גץ נענה לבקשה בחיוב, הלחין את מילותיו האחרונות והוציא את השיר "בן 20 וקצת".
השיר קיבל סיקור נרחב מאוד בערוצי הטלוויזיה השונים ובנוסף הוזמן גץ לבית הנשיא בירושלים להופיע אל מול יחידתו של בראל ז"ל בנוכחות הנשיא יצחק הרצוג ורעייתו.
בקיץ שנת 2022 שחרר גץ את השיר "אני אוהב, אני מכור, אני שרוף" אשר זכה להצלחה ורשם למעלה מ-8 מיליון צפיות ב-YouTube.
בקיץ זה, הופיע גץ 3 פעמים האנגר 11 תל אביב.
מעבר להיותו זמר יוצר, גץ כותב ומלחין גם לזמרים רבים אחרים, ביניהם: עומר אדם, ("מיליונרים", "אחרי החתונה", "שמלה אדומה", אחים בדם"), אייל גולן ("תמיד נשארת"), מירי מסיקה (5 שירים מתוך אלבומה "סימנים על החול", קובי ממן ("לא ביקשתי מלחמה"), שיר לוי, אלין גולן.
באוגוסט 2023 שחרר גץ מיני אלבום EP העונה לשם X4. אשר כלל בתוכו 4 שירים מתוכם ביצוע מחודש לשיר "תחזרי" שכתב והלחין שלמה ארצי.
לאחר פריצתה של מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023 הופיע גץ בהתנדבות לחיילים בכל רחבי הארץ ובבתי החולים.
ביולי 2024 הופיע גץ באמפי תל אביב אל מול קהל של כ-2,000 אנשים.
בחודש יוני 2025 הוציא גץ יחד עם הלהקות הצבאיות את השיר "עם של אריות" אשר צה"ל הכריז כשיר המלחמה הרשמי של מבצע "עם כלביא".
אדיר גם חתום על המילים והלחן של השיר.
השיר מלווה בקליפ שצולם בהפקת ענק בתוך ימי מלחמת "עם כלביא" השיר זכה לחיבוק ענק ברדיו ואף כיכב בצמרת מצדעי ההשמעות בכל תחנות הרדיו בישראל.
אַדִּיר וְנָאוֹר הוא פיוט שמחברו אינו ידוע, שנאמר בחזרת הש"ץ ביום הכיפורים במרבית קהילות ישראל.
במנהגי האשכנזים בתפילת מוסף ובנוסח הספרדים בכל תפילות היום.
יהודי ספרד נוהגים לומר פיוט זה בדרך כלל בניגון קצבי.
בקדושתאות ליום הכיפורים נהגו הפייטנים הקלאסיים להוסיף בסוף ברכת קדושת היום פיוט המכונה "סדר פסוקים" ומפייט סדרה של פסוקים מענייני סליחה וכפרה הלקוחים מהתורה, הכתובים והנביאים (בדומה למלכויות זכרונות ושופרות בראש השנה).
אף שכל פייטן בחר את הפסוקים כראות עיניו, יש פסוקים שזכו למעמד של קבע.
בהם, פסוקי מהנביאים שימשו באופן קבוע הפסוקים המתפייטים האחרונים, ונהוג היה לייחד להם פיוט עצמאי, המנותק מהמבנה של סדר הפסוקים.
הגורם למרכזיותם של פסוקי מיכה בסדר הפסוקים הוא כנראה המקום המרכזי שהם תפסו גם בנוסח הקבע הקדם-פייטני של ברכת קדושת היום בנוסח ארץ ישראל.
המבנה המקובל של פיוטי "מי א-ל כמוך" הבאים לאחר סדרי הפסוקים הוא טורים בני שתי צלעות קצרות המסודרים על פי אקרוסטיכון אלפביתי.
בסוף כל טור, ולעיתים גם בתחילתו, בא הרפרן (הפזמון החוזר) שנועד לעניית הקהל ולקוח מתוך הפסוק המתפייט: .
בסוף הפיוט נאמר הפסוק אותו הוא בא לפייט: "ככתוב על יד נביאך 'מי א-ל כמוך ...'"
גם הפיוט הזה מקיים מבנה כללי זה, וייתכן אף שהוא הוא מקורו של המבנה המקובל, ושאר הפיוטים הושפעו ממנו.
הפיוט "אדיר ונאור" הוא פשוט יחסית, וכל צלע בו כוללת תואר שבח אחד לה', והאקרוסיטיכון מצופף ומקצה אות אחת לכל צלע.
הפיוט שלפנינו מורכב רק משבחים לה', אך לא כל פיוטי הסוג מוגבלים כך בתוכנם.
הפיוט אינו מחורז, ולכן שייך כנראה לתקופת הפיוט הקדם-קלאסי (לפני המאה השישית).
למרות קדמותו זו, המוכחת גם מתפוצתו במחזורי העדות השונות, כמעט לא נמצאו העתקות שלו בגניזה הקהירית.
כאמור, הפיוט פשוט מאד בסגנונו, ואינו כולל דבר מלבד רשימה של שבחים מקובלים לקב"ה.
הפיוט מושתת על המבנה המופלג (=הסופרלטיבי) ובשימוש במילים כמו "אדיר", "נורא" ו"מי אל כמוך".
אדית' מארי פלאניגן הייתה כימאית אמריקאית.
הייתה ידועה בעיקר בשל עבודתה עם זאוליט Y ומסננות מולקולריות.
עבודתה של פלאניגן הפכה את ייצור הבנזין בארצות הברית וברחבי העולם לבטוח, מהיר ונקי יותר.
ישנם קרוב ל-110 פטנטים הרשומים על שמה של פלאניגן בשל המצאותיה בתחום של מחקר ופיתוח מוצר הנפט.
בשנת 1992 הפכה פלאניגן לאישה הראשונה אי פעם שזכתה במדליית פרקין.
ב-2004 נכנסה פלאניגן להיכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים.בנובמבר 2014 הוענקה לפלאניגן המדליה הלאומית לטכנולוגיה ולחדשנות בבית הלבן.
אדית' מארי פלאניגן נולדה ב-28 בינואר 1929 בבאפלו, ניו-יורק, ארצות הברית.
פלאניגן למדה באקדמיית "הולי אנג'לס" בה היא ושתי אחיותיה, ג'ואן וג'יין הכירו לראשונה את הכימיה על ידי המורה שלהן, האחות סנט מרי.
היא שמה דגש על שיעורים מעשיים והרבה עבודת ידיים והדגימה תהליכים כימיים בשיעוריה.
לאחר סיום התיכון ג'ואן, לאחר מכן אדית' ולבסוף ג'יין, הלכו ללמוד במכללת די'יוויל (D'Youville).
אדית' פלאניגן סיימה תואר ראשון בכימיה בהצטיינות במכללת די'יוויל בבאפלו בשנת 1950 ותואר שני בכימיה לא-אורגנית פיזיקלית בשנת 1952 באוניברסיטת סירקיוז.
לאחר סיום התואר השני שלה, החלה אדית' פלאניגן את הקריירה שלה בתאגיד קרבייד.
המומחיות של פלאניגן הייתה זיהוי, מיצוי וטיהור של פולימרים שונים של סיליקון (תרכובות כימיות) אשר לאחר מכן ניתן היה להשתמש בהם בתהליכים כימיים.
ב-1956 פלאניגן החלה לעבוד על "מסנן מולקולרי", תרכובות קריסטל עם נקבוביות בגודל מולקולרי שניתן להשתמש בהן כדי לסנן ולהפריד רכיבים מסוימים מתוך תרכובות מורכבות ובתור זרזים, חומרים המאיצים תגובות כימיות.
במהלך הקריירה שלה, פלאניגן המציאה ופיתחה יותר מ-200 חומרים סינתטיים שונים שהחשוב שבהם הוא הזאוליט (zeolite Y), נפה עשויה סיליקון שמשמשת כזרז כדי לייעל את ההמרה של נפט גולמי לדלק.
הזאוליט Y הוא סוג מסוים של מסננת מולקולרית שיכולה לזקק נפט.
בעת זיקוק נפט גולמי, הנפט חייב להיות מופרד מכל החלקים (או השברים) השונים שלו.
בנזין הוא אחד מ"" הרבים שמגיעים מזיקוק הנפט.
הזאוליט משמש כזרז, חומר המשפר תגובות כימיות.
הזאוליט מגדיל את כמות הבנזין המופקת מהנפט, מה שהופך את זיקוק הנפט לבטוח ופרודוקטיבי יותר.
בשנת 1973 הפכה פלאניגן לאישה הראשונה אי-פעם שהייתה עמיתת מחקר תאגידי, ובשנת 1982 הייתה עמיתת המחקר הבכירה הראשונה.
בשנת 1988 היא הייתה לחלק מ-UOP LLC (Universal Oil Products), ייצור השמן הכלל עולמי, מיזם משותף של תאגיד קרבייד ואליאדסיגנל.
בשנת 1992 אדית' פלאניגן הייתה לאישה הראשונה אי פעם שזכתה במדליית פרקין, ההישג הגבוה ביותר באמריקה בתחום הכימיה השימושית.
בשנת 2004 נכנסה אדית' פלאניגן להיכל התהילה של ממציאים בין-לאומיים (NIHF), ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח שמטרתו היא לכבד את האנשים האחראים להתקדמות הטכנולוגית הגדולה, שמקדמת את האדם חברתית וכלכלית.
באותה השנה, זכתה פלאניגן בפרס למלסון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, פרס מפעל חיים על הישגיה פורצי הדרך בתחום של הזאוליטים והמסננות המולקולריות.
בנובמבר 2014 נערך טקס בבית הלבן בו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, העניק לפלאניגן את המדליה הלאומית לטכנולוגיה ולחדשנות.
1993 – מדליית גרוון-אולין שנועדה להוקיר על שירות ייחודי של נשים כימאיות
אדיר הוא הוא פיוט המסודר על פי האלף - בית, ונהוג לשיר אותו בסוף סדר פסח.
מקורו של השיר, כנראה בגרמניה.
הפיוט איננו מיוחד לפסח ולליל הסדר, כך לדוגמה הפיוט מוזכר במנהג אביניון שבפרובאנס כפיוט לימים טובים., אך מאחר שבמרכזו עומד בנין המקדש, הוא צורף להגדה, ומופיע בהגדות האשכנזיות החל מן המאה ה-14.