tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיצוץ בבסיס צבאי אמריקני בסעודיה, 20 הרוגים (25 יוני 1996).
חטיפת האזרח הישראלי אלחנן טננבוים (2000).
פיגוע ירי ליד קיבוץ מצובה (2002) - 6 הרוגים.
ניסיון חטיפת חיילים בכפר ע'ג'ר (2005).
תכנון רצח ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי.
חטיפת שני חיילים בגבול לבנון, שהובילה למלחמת לבנון השנייה (2006).
עֵילָם גְרוֹס (נולד ב-29 בנובמבר 1956 בתל אביב) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקת חלקיקים במכון ויצמן למדע ברחובות.
אביו, יהושע גרוס, היה מהנדס יליד ליטא ואיש אצ"ל.
גרוס שירת בצה"ל בחיל הקשר והתקשוב.
לאחר מכן למד הפקת מוזיקה בניו יורק.
בשנת 1984 סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודיו המתקדמים השלים במכון ויצמן למדע: בשנת 1986 סיים לימודי תואר שני בפיזיקה תאורטית, בהנחייתו של פרופ' נתן זייברג ובשנת 1991 סיים דוקטורט בפיזיקה ניסויית של אנרגיות גבוהות, בהנחייתם של פרופ' גיורא מיקנברג ופרופ' אהוד דוכובני.
בשנים 1991–1993 שימש כעמית מחקר במרכז האירופי לחקר החלקיקים CERN.
בשנת 1993 הצטרף לסגל מכון ויצמן למדע, תוך שהוא מחלק את זמנו בין המכון לבין CERN, שבו עסק בחיפוש אחר החלקיק האלמנטרי בוזון היגס.
בנובמבר 1998 מונה לפרופסור חבר במחלקה לפיזיקה של מכון ויצמן למדע.
החל מאוגוסט 2011 הוא מרכז את החיפוש אחר בוזון היגס ב-CERN, ועמד בראש ניסוי ATLAS, שבו התגלה החלקיק.
בשנת 2012 מונה לפרופסור מן המניין.
בנוסף לפעילותו המחקרית מלמד גרוס ביחידה לפעולות נוער של מכון ויצמן למדע ומתמקד בפופולריזציה של נושאים מתקדמים בפיזיקת חלקיקים.
כמו כן הוא עוסק בפופולריזציה של הפיזיקה במסגרות נוספות, בין היתר בתוכנית "למה מה?" בערוץ 8, ובמסגרת עמותת מדע גדול, בקטנה.
לצד פעילותו המדעית, עוסק גרוס במוזיקה – כותב שירה ושר.
שירו "איינשטיין באמסטרדם" הופץ כסינגל.
גרוס הוא אב לשתי בנות.
אחיו הבכור, תא"ל אהוד גרוס, היה קצין חינוך ראשי בצה"ל.
עילית קווי תחבורה בע"מ הייתה חברת תחבורה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 2005. ב-3 ביולי 2011 החברה התמזגה עם חברת קווים, הממשיכה להפעיל את קווי האוטובוס בביתר עילית ואליה.
לעילית הייתה שותפות בחברת אפיקים.
בשנת 2006 זכתה החברה במכרז להפעלת שירות התחבורה הציבורית בביתר עילית, שכלל שירות עירוני, שירות הבין-עירוני לירושלים, בית שמש, בני ברק ועוד, בנוסף למספר קווי סוף שבוע.
החברה החליפה את חברת "ביתר-תור" שפעלה בביתר עילית עד אז.
כיוון שנסיעות החברה התבצעו בעיר החרדית ביתר עילית, כל הנסיעות הבין-עירוניות נערכו במתכונת של קו מהדרין, שבמסגרתו עולות הנשים מהדלת האחורית, משלמות בעצמן, ומתיישבות בחלק האחורי באוטובוס (נשים שאין להן כרטיסייה עולות מהדלת הקדמית ומשלמות לנהג).
ביציאה ובכניסה לעיר הייתה עמדת ביקורת לנשים שעלו בחלק האחורי.
עילפון חושים הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1978, בבימויו של מייקל קרייטון.
הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת רובין קוק, שפורסם ב-1977.
העלילה מתרחשת ברובה בבית החולים בוסטון ממוריאל.
הסרט נפתח כאשר הפלה מסתבכת והחולה ננסי גרינלי מאבדת את הכרתה, ומאוחר יותר מתה.
חברתה הטובה סוזן ווילר, רופאה בבית החולים (בגילומה של השחקנית הקנדית ז'נבייב בוז'ולד), חושדת כי משהו אינו כשורה בחדר הניתוח שבו נותחה ננסי.
חשדותיה מתאמתים כאשר היא מגלה שניתוחים רבים שבוצעו בחדר זה "הסתבכו", וחולים רבים לא יצאו ממנו בחיים.
סוזן מחליטה לחקור, והעלילה מסתעפת כאשר היא מגיעה למתקן שבו מוחזקים החולים שנכנסים לתרדמת, ומגלה כי במתקן מתבצעים ניתוחים בהם נעקרים איברים שונים מגופות המטופלים, שנמכרים בסכומים גבוהים לכל המרבה במחיר.
לאחר הגילוי יוצאת הרופאה למאבק למען הצדק, ומסכנת את חייה בתהליך.
השחקן מייקל דאגלס מגלם את ד"ר מארק בלואוס, בן זוגה של סוזן.
בסרט מופיעים גם טום סלק ואד האריס.
עֵילמית היא שפה נכחדת שדוברה בפי תרבות עילם העתיקה.
עילמית הייתה השפה העיקרית באזור איראן של היום בין 2800 ל-550 לפנה"ס.
הרשומות האחרונות שנכתבו בעילמית מתועדות לזמן כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול.
במשך מאה שנים, התפתחו שלושה סוגי כתב שונים בעילמית.
היא מערכת הכתב העתיקה ביותר הידועה מאיראן.
היא הייתה בשימוש למשך תקופה קצרה (בין 3100 ל-2900 לפנה"ס בקירוב); לוחות חרס עם כתב פרוטו-עילמי נמצאו באתרים שונים ברחבי איראן.
משערים כי הכתב התפתח מכתב יתדות מוקדם.
הכתב כולל יותר מ-1,000 סימנים ונחשב לוגוגרפי.
כיוון שטרם פוענח במלואו, לא ידוע אם הוא מייצג את השפה העילמית או שפה אחרת.
היא מערכת כתב מאיראן המתועדת במספר קטן של כתובות מונומנטליות.
נטען כי עילמית-ליניארית היא מערכת כתב הברתי שנגזרה מהפרוטו-עילמית, אם כי הדבר לא הוכח.
הכתב שימש לתקופה קצרה במהלך הרבעון האחרון של אלף השלישי לפנה"ס.
בין החוקרים שניסו לפענח את הכתב היו וולטר הינץ ופיירו מריגי.
בנובמבר 2020 הכריז הארכאולוג הצרפתי פרנסואה דסה כי פענח את הכתב, ומאמר המתאר את עבודתו התפרסם בשנת 2022.
כתב יתדות עילמי שימש מ-2500 לפנה"ס ועד ל-331 לפנה"ס, והתפתח מכתב היתדות האכדי.
כתב זה כלל כ-130 סמלים, הרבה פחות מסוגי כתב יתדות אחרים.
עִילַי הָאֲחוֹחִי (בספר שמואל מכונה: צַלְמוֹן הָאֲחֹחִי) הוא דמות מקראית, אחד מגיבורי דוד המלך, הנזכר לצד סבכי החושתי.
עילי האחוחי נמנה בין 30 גיבורי דוד המלך ובשמו זה הוא מוזכר לראשונה ב: "וְאֵלֶּה רָאשֵׁי הַגִּבֹּרִים אֲשֶׁר לְדָוִיד...
ברומן התנ"כי 'אפר על ראשה', מאת הסופרת חוה עציוני-הלוי, המוקדש לנפגעות אונס ותקיפה מינית, אחד מגיבורי הספר הוא "עילי האחוחי", בעלה של תמר.
הספר מתאר את מעשה האונס של תמר על ידי אחיה למחצה אמנון.
בספר, הכירה תמר את עילי האחוחי, משומרי המלך, שהוא בנו של אשבעל, ובהמשך נישאה לו, ותגובתו למעשה האונס היא משמעותית.
למעשה, אין התנ"ך מוסר מידע רב על עילי האחוחי, אינו מציין קשר שלו לתמר, ומדובר בָּחֵרוּת הספרותית של המחברת.
אולם בהסבריה מדוע בחרה בגיבור מקראי זה מציינת הסופרת כי בתנ"ך עילי האחוחי נקרא כך משום שמוצאו מהעיר אחוח שבנחלת בנימין, השבט שגם המלך אשבעל הגיע ממנו, ומשום ששם אביו אינו מוזכר, לכן אין זה מן הנמנע שעילי אכן היה בנו של אשבעל.
שלא כמו רוב גיבורי דוד שעליהם מסופרים מעשי הגבורה שעשו בשדה הקרב, על עילי לא נאמר כלל שהשתתף בקרבות.
לפיכך, לפי הסופרת, ייתכן שהוא אמנם היה גיבור של שלום, ומעשה הגבורה שלו התבטא בכך שהציל את חיי המלך מן המתנכלים לו, כפי שהדברים מתוארים ברומן, ואף תמך בתמר לאחר שנפגעה.
עילם רותם (נולד ב-29 בנובמבר 1984) הוא מלחין, נגן צ'מבלו, זמר בס וכן מבצע וחוקר מוזיקה עתיקה.
הקים ומנהל את אנסמבל נביאי הקווינטה ומלחין מוזיקה חדשה בשפה המוזיקלית של המאה ה-17, יצירות שהבולטות שבהן עושות שימוש בטקסט התנכ"י בעברית.
רותם היה בעבר גם מלחין הבית של תזמורת הבארוק ירושלים.
בתקופת לימודיו בתיכון של קיבוץ כברי הקים עם חבריו חמישייה קולית בשם "נביאי הקווינטה".
אנסמבל זה הפך לאנסמבל בינלאומי ידוע בשם "Profeti della Quinta" שמופיע ברחבי אירופה, צפון אמריקה ועוד.
רותם למד לתואר ראשון בנגינת צ'מבלו באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ולמד לתארים מתקדמים בזמרה, אלתור והלחנה, ונגינת קונטינואו בתחום המוזיקה העתיקה בסקולה קאנטורום בזל ובאוניברסיטת וירצבורג.
מתמחה בסגנון המוזיקלי של המאות ה-16 וה-17 באיטליה, והרכבו, "נביאי הקווינטה", ידוע ברחבי העולם, בין השאר בשל ביצועיו למוזיקה של המלחין היהודי סלומונה רוסי, שהיה המלחין הראשון שהשתמש בשפה המוזיקלית ה"מערבית-נוצרית" להלחנה של טקסטים יהודיים בעברית ("השירים אשר לשלמה", 1623).
בהשראת סלומונה רוסי, הלחין רותם יצירות חדשות בשפה המוזיקלית של תחילת המאה ה-17 על פי טקסטים תנ"כיים בעברית.
הלחנה בשפות מוזיקליות עתיקות אינה דבר חדש, אולם, סדר הגודל של היצירות והדבקות של רותם בשפה המוזיקלית שבחר, והשימוש בפרוזה התנכ"ית העברית ליצירותיו, בולטים בהשוואה ליצירות מוזיקליות אחרות העוסקות בנושאים תנ"כיים ועושות שימוש בעיבודים של הטקסט שברוב גדול של המקרים, מעובד ומושר בשפות שאינן עברית.
יצירות מוקלטות של רותם (דיסקים)
בנוסף, מפעיל רותם, תחת השם הבדוי "פּוּּצִ֫יםפּוּצִ֫ים", ערוץ יו-טיוב עם מעל 240 שירי ילדים קומיים שכתב וביצע, לפי לחנים שחלקם לחנים עתיקים, חלקם פופולריים מודרניים וחלקם מקוריים שלו.
ביניהם השירים "כלב במים", "נחש חשמל" ו"חיות ים".
בתחילה שמר על זהות בדויה, אך בהמשך חשף אותה בראיון לגלי צה"ל.
הוצאה לאור של מהדורה ביקורתית מחודשת "קינות ירמיה" מאת המלחין אמיליו דה קאבליירי (1550-1602) בהוצאת פלוריאן נוצל, גרמניה (2014).
ייסד אתר אינטרנט בשם "Early Music Sources", המספק קישורים למקורות בתחום המוזיקה העתיקה, שמטרתו להנגיש את החומרים הזמינים ברשת על פי נושאים.
עילי ראונר (נולד ב-3 במרץ 1979) הוא סופר, מתרגם, מורה וחוקר ספרות ישראלי.
ראונר נולד וגדל בקיבוץ יקום.
בשנים 2001–2008 התגורר בפריז שם למד ספרות צרפתית.
את לימודי הדוקטורט השלים בשנת 2012 באוניברסיטת פריז VII ובתוכנית ללימודי תרבות ופרשנות באוניברסיטת בר-אילן, בהנחייתן של ז'וליה קריסטבה ורחל אלבק-גדרון.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בספרות ותיאוריה צרפתית במאה העשרים, הוא מלמד באוניברסיטת תל אביב במסגרת החוג ללימודי תרבות צרפת.
חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ב (2022).
ראונר הוא בן זוגה לשעבר של הסופרת והחוקרת לילך נתנאל ולהם שתי בנות.
ראונר תרגם מצרפתית לעברית חלק מכתביהם של פול ואלרי, ז'יל דלז, לואי פרדינאן סלין, מרגריט דיראס, מוריס מטרלינק ואחרים, ותרגומיו אלה התפרסמו בכתבי עת כגון "מטעם" ו"אות" ובעיתון "הארץ".
בשנת 2001 סיפור פרי עטו זכה בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
ספר הביכורים שלו בפרוזה, עריק, יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת ידיעות ספרים, זכה לשבחי הביקורת, נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר לשנת 2015, וזיכה את ההוצאה ואת ראונר בפרס שרת התרבות לספר ביכורים.
ספרו "The Event: Literature and Theory", המבוסס על הדיסרטציה שלו, יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת אוניברסיטת נברסקה.
בשנת 2016, ראתה אור נובלה פרי עטו, ילדה וכלי קשת, בהוצאת אבן חושן.
בשנת 2017, תרגם עם לילך נתנאל את העשב, מאת קלוד סימון, בהוצאת עם עובד
ביולי 2019 ראה אור הרומן פרי עטו, בשבח המלחמה, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
2022, ראה אור קובץ הסיפורים, השחקן וסיפורים אחרים, בהוצאת פרדס, סדרת גומחה.
עימאד (בפרסית: عماد, משמעות: עמוד) הוא טיל בליסטי לטווח בינוני המונע בדלק נוזלי, תוצרת משרד ההגנה האיראני.
הטיל הוצג לראשונה ב-11 באוקטובר 2015 על ידי שר ההגנה האיראני חוסיין דהקאן.
הטיל נכנס לשירות מבצעי בשנת 2016 ומשמש את יחידת הטילים של חיל האוויר של משמרות המהפכה.
טיל העימאד מסוגל לשאת ראש קרב של 750 ק"ג ואף ראש קרב גרעיני.
מכיל אמצעי ניווט והנחיה משופרים ההופכים אותו לטיל לטווח הבינוני הראשון באיראן בעל יכולת פגיעה מדויקת של כ-50 מטר.
זאת בניגוד לטילי השיהאב בעלי טווח דומה אך לעומתו דיוק של כ-2,000 מטרים.
הוא עושה זאת באמצעות יכולת תמרון הנמצאת בקצהו הקוני.
יכולת תמרון זו גם מהווה מנגנון להתמודדות מול מערכות הגנה אוויריות ונגד טילים.
אנטוני קורדסמן, חוקר במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון, כתב מאמר הנוגע לטיל, בו ציין כי הוא מעריך שהטיל הוא גרסה של טיל השיהאב-3.
בדצמבר 2015, פורסם בעיתון וול סטריט ג'ורנל כי ארצות הברית צפוי להטיל סנקציות על איראן בטענה שהפרה את החלטה 1929 של מועצת הביטחון של האו"ם משנת 2010, כשביצעה ניסוי בטיל הבליסטי.
מדובר בסנקציות הראשונות שיוטלו על איראן לאחר הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
איראן ביצעה שימוש בטיל זה במהלך המתקפה על ישראל באפריל 2024.
שרידים של טילים מסוג זה נמצאו לאחר המתקפה, בשטחים פתוחים באזור העיר ערד.
במסגרת מבצע עם כלביא, שוגרו מספר טילי עימאד לעבר ישראל.
באחד המקרים הצליח חיל האוויר להשמיד משגר טילי עימאד לפני השיגור.
איראן שיגרה טילי עימאד רבים לעבר ישראל בהמתקפה האיראנית על ישראל (יוני 2025), ורובם יורטו בהצלחה.
עימאד מוחמד דיב ח'מיס הוא ראש ממשלת סוריה לשעבר.
בשנת 1981 קיבל תואר בהנדסת חשמל מאוניברסיטת דמשק.
מ-14 באפריל 2011 ועד מינויו לראש ממשלה כיהן ח'מיס כשר החשמל בממשלת סוריה.
ב-3 ביולי 2016 התמנה ח'מיס לראש הממשלה ה-67 של סוריה והחליף את ואיל אל-חלקי, שכיהן בתפקיד משנת 2012.
ב-11 ביוני 2020 הנשיא, בשאר אל-אסד פיטר את ח'מיס בעקבות המשבר הכלכלי במדינה ומינה במקומו את חוסיין ערנוס.
ח'מיס נשוי ואב לשלושה ילדים.
עילית זקצר (נולדה ב-4 בדצמבר 1980) היא במאית ותסריטאית ישראלית, זוכת פרס אופיר 2016 לבמאית הטובה ביותר והסרט העלילתי הטוב ביותר "סופת חול".
זקצר נולדה בנתניה וגדלה בהרצליה, ולאחר מכן עברה לרעננה.
היא בוגרת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 כתבה וביימה במסגרת לימודיה את סרט הגמר "תזכור את זה", אשר זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים.
ב-2010 ביימה את הסרט "תסנים", אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
בשנת 2015 כתבה וביימה את סרט הקולנוע "סופת חול", הסרט זכה בפרס הראשון במסגרת "מבט ראשון" בפסטיבל לוקרנו.
הסרט זכה במקום הראשון בדירוג חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס בארצות הברית, וכן זכה במקום הראשון בפסטיבל ג'אנג'ו בקוריאה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
כמו כן, זכה הסרט בפרס הבחירה הרשמית בפסטיבל ברלין בגרמניה, פסטיבל שנחאי בסין ופסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה.
הסרט יצא לאקרנים בתאריך 15 בספטמבר 2016 וב-22 בספטמבר 2016 זכה בפרס אופיר של אותה שנה ונבחר לייצג את ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וזקצר עצמה הייתה מועמדת לפרס על תסריט הסרט וזכתה בתואר הבמאית הטובה ביותר באותו הטקס.
בין הבמאיות והבמאים שהשפיעו הכי הרבה על זקצר נמנים מיכל בת-אדם, אנדריי טרקובסקי, איתן גרין וג'יימס נגויין.
פסק הדין דיון נוסף פלילי 2316/95 עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל ניתן על ידי בית המשפט העליון בשנת 1995. פסק דין זה הוא מפסקי הדין החשובים שנכתבו בעקבות "המהפכה החוקתית".
פסק הדין עסק בשאלה האם הגדרת עבירה כ"מכת מדינה" יכולה לשמש בסיס למעצר עד תום ההליכים.
פסק הדין עסק בפרשנות עילות המעצר בחוק סדר הדין הפלילי, ובזכויות נאשמים ועצירים לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בפסק הדין הוחלט כי את החוקים שנחקקו לפני חקיקת חוק יסוד זה יש לפרש על פיו.
בעניין מסוכנות אישית הוחלט כי הנטל להראות את המסוכנות הסובייקטיבית של הנאשם רובץ על כתפיה של המדינה, ולא ניתן להסתמך על סעיף כללי.
עימאד גנימאת הואשם בשתי עבירות של גנבת רכב, ונעצר עד תום ההליכים בהתבסס על מסוכנותו לשלום הציבור.
פסק הדין, שלכאורה היה אמור להיות פסק דין פשוט בנושא הארכת מעצר עד תום הליכים, ניתן בתקופה שלאחר חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וטרם חקיקת חוק המעצרים.
חוק סדר הדין הפלילי (כנוסחו אז) פירט בסעיף 21א (א)(2) את העבירות שחומרתן, כשלעצמה, מצדיקה מעצר עד לתום הליכי המשפט.
בשנת 1992, החלה בישראל מהפכה חוקתית עם חקיקתם של שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
השופט אהרן ברק, בעת שכיהן כשופט בית המשפט העליון ואחר כך כנשיאו, התייחס אל חוקים אלה כאל בעלי מעמד על-חוקי הדומה לחוקה.
לפי גישה זו, ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה אליהם.
עם חקיקת חוקי יסוד אלה, חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל, יחד עם עליית כוחו של בית המשפט העליון (בפרט בשבתו כבג"ץ) לעומת הכנסת והממשלה.
בשנות התשעים, גנבת מכוניות מישראל לשטחים הייתה בעיצומה ואף הוגדרה כ"מכת מדינה".
שיא התופעה אירע בשנת 1997 בה נגנב מספר שיא של מכוניות: 42,291. בניסיון למגר את התופעה, הקימה משטרת ישראל יחידה מיוחדת בשם "יחידת אתג"ר", היחידה למלחמה בגניבות הרכב במשטרת ישראל.
בשנת 1998, לאחר הקמת היחידה, חלה ירידה משמעותית בגניבות הרכבים ל-29,697 לכל השנה.
עילות מעצר על פי חוק סדר הדין הפלילי
סעיף 21א (א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי ציין את רשימת העבירות שמי שנאשם בביצוען, ניתן להאריך את מעצרו עד תום ההליכים:
גנימאת, אז כבן 21, תושב הכפר צוריף שבנפת חברון, גנב מכונית פרטית ממקום חנייתה בירושלים ונהג בה לכיוון חברון.
משהגיע למחסום ונדרש לעצור, נטש את המכונית ונמלט.
כעבור פחות מחודשיים, גנב עם חברו מכונית פרטית אחרת, ממקום חנייתה בבית-שמש.
בדרכם לכפר צוריף התקלקלה המכונית.
גם הפעם הסתלק גנימאת לדרכו.
אך חברו שנשאר במקום נעצר, ובעקבות חקירתו – נעצר גם גנימאת.
באותה תקופה גנבת מכוניות נחשבה למכת מדינה, וכל יום היו נגנבות מכוניות להימכר בשטחים או לפירוק לחלקים.
בבית המשפט הודה גנימאת בגנבת הרכב הראשון וטען שעשה זאת כדי לעזור בפרנסת משפחתו המתקשה להתקיים.
הוא כפר באשמה ביחס למכונית השנייה, וטען שהיה נוסע תמים ולא היה קשור לגנבתה.
גנימאת הואשם בבית משפט השלום בשני מקרי הגנבה, ומעצרו הוארך עד תום ההליכים.
בית משפט השלום האריך את מעצרו בטענה כי גנבת רכב היא מכת מדינה, וקיבל את טענות המדינה כי הוא מסוכן לציבור וכי הארכת המעצר תרתיע גנבי רכב עתידיים.
גנימאת ערער לבית המשפט המחוזי, וערעורו נדחה.
בבקשת הערעור לבית המשפט העליון ערעורו התקבל והוחלט, ברוב של שניים (השופטים דורנר וברק) מול אחד (השופט חשין), על שחרורו בנימוק שהמדינה לא עמדה בהוכחת מסוכנותו של גנימאת וחבורתו בכנופיית גנבי רכב.
השופטים ברק ודורנר הדגישו את החומרה שבמעצר אדם שלא הורשע.
באותה העת הוחלט לקיים דיון נוסף בהרכב רחב יותר.
בדיון הנוסף שלפנינו בית משפט העליון בפסק הדין אישר וביטל את החלטתו בדיון הראשון.
אם בעבירה שהפכה ל"מכת מדינה" יש, כשלעצמה, כדי להקים עילה למעצרו של הנאשם?
האם בעבירה שהיא "מכת מדינה" יש כדי להקים חזקה לחובתו של הנאשם כי שחרורו יסכן את שלום הציבור?
האם פרשנות דיני המעצר מושפעת מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו?
המדינה מודעת להשפעתו של חוק היסוד על מדיניות המעצרים, באותם מקרים בהם עילת המעצר סומכת על חומרת העבירה בלבד.
אך, אין זה ראוי שמכוח חוק היסוד יוכבד על המדינה נטל ההוכחה לעניין היותו של נאשם מסוכן לציבור.
נטל זה, ממילא אינו קל; שהלוא כדי להעמיד עילה למעצר מוטל על המדינה לבסס את טענתה שקיים יסוד סביר לחשש שאם ישוחרר ממעצרו יסכן הנאשם את שלום הציבור.
ואם, בהשפעתו של חוק היסוד, תידרש המדינה להוכיח את מסוכנותו של הנאשם בדרגת ודאות גבוהה יותר, יש חשש שהמדינה לא תעמוד בנטל.
אם כך יקרה, עלולים להיפגע אינטרסים חיוניים כשלום הציבור וביטחונו.
על יסוד אותה תשתית נטען, כי גנימאת "מסוכן לציבור".
באי כוחו של גנימאת טענו כי לא הוכח כי הוא מסוכן, שהמדינה לא הוכיחה שלגנימאת יש קשרים עבריינים, שניתן לשחררו בחלופת מאסר וכי זכותו לחופש נפגעת.
בנוסף טענו כי טענת מכת מדינה איננה יוצרת הצדקה לעצור אדם עד תום ההליכים ונוגדת את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
ההחלטה שהתקבלה בערעור לעליון נשארה על כנה כי בנסיבות העניין, היה מקום לשחרר את העורר בתנאים בהם שוחרר על ידי בית משפט זה בערר.
בנוסף, נפסק כי יש לפרש את חוק המעצרים וחוקים בכלל על פי חוקי היסוד, למרות סעיף 10 לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו: .
לעניין המסוכנות האישית, קבע בית המשפט כי מכיוון שמדובר בעניין של חירות אישית שעלולה להפגע, לפני הוכחת אשמה, על המדינה יש נטל גדול להוכיח את המסוכנות האישית של הנאשם ולא די בעניין כללי כמו "מכת מדינה".
האם בעבירה שהפכה ל"מכת מדינה" יש, כשלעצמה, כדי להקים עילה למעצרו של הנאשם?
הוחלט פה אחד ש"מכת מדינה", כשהיא לעצמה, איננה מעמידה עילת מעצר לפי סעיף 21א'(א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי, אולם יכולה היא להוות שיקול בין שיקולים לעניין העמדתה של עילת מעצר.
נקבע כי גם חוקים שקדמו לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש לפרש ברוחו, ולפיכך עילות מעצר לפי חוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב] חייבות להתייחס למסוכנות הנאשם הספציפי.
חוק יסוד: כבוד אדם וחירותו, נודעת לו השפעה על פרשנותם של דיני המעצר הקיימים, ובכלל זה על פרשנות יסודותיה של עילת המעצר הנדונה.
לדעת הנשיא שמגר לא היה מקום לחלופת מעצר וכי המדינה עמדה בנטל ההוכחה.
לדעת השופט גולדברג, נושא חלופת המעצר לא עמד כלל לדיון בדיון הנוסף.
לדעת השופט חשין, לא היה מקום להחליט בשאלת חלופת המעצר, הואיל ושאלה זו לא עמדה לדיון לא בערר ולא בדיון הנוסף.
התגבשות עילת מעצר עד תום ההליכים
ברוב דעות של שישה (השופטים שמגר, ברק, גולדברג, מצא, חשין ושטרסברג-כהן) מול אחת (השופטת דורנר) הוחלט כי במקרה הנ"ל כן התגבשה עילה למעצר עד תום ההליכים של גנימאת על-פי סעיף 21א (א)(1) לחוק הסדר דין הפלילי.
בית המשפט בדיון הנוסף אימץ, אם כן, את דעת המיעוט של השופט חשין מהדיון הראשון.
שלושה מן השופטים (מצא, שטרסברג-כהן וברק) קבעו כי היה מקום לשחרר את גנימאת בתנאים מגבילים, מול שלושה שופטים (שמגר, גולדברג וחשין) שקבעו כי יש להשאירו במעצר עד תום ההליכים.
את תוצאת "תיקו" זו הכריעה השופטת דורנר שסברה כי לא קמה עילת מעצר כלל נגד גנימאת וכך הצטרפה להחלטתם של שלושת השופטים הראשונים לשחררו של גנימאת בתנאים מגבילים.
עובדות שגויות שניתנו לשופטי הדיון הנוסף
לשופטי הדיון הנוסף ניתן מידע כאילו המשפט של גנימאת הסתיים או על סף סיום, והם עוסקים בנושא תאורטי בלבד.
עם זאת, משפטו של גנימאת לא הסתיים והיה צפוי לדיון חמישה שבועות מפסק הדין, בהם הייתה קיימת מחלוקת אם היה אמור להישאר במאסר או לא.
בתסקיר לקביעת מתחם העונש של גנימאת התגלה כי יש לו הרשעה קודמת של כניסה לישראל ללא אישור ונהיגה ללא רישיון.
בדיון לבית המשפט העליון נאמר בתום לב על ידי בא כוחו של גנימאת כי הוא ללא הרשעות קודמות.
לפי השופט א' מצא מכת מדינה אינה עילה למעצר.
הנשיא (בדימוס) מ' שמגר: .
בהחלטתה של השופטת ד' דורנר, היא מצטרפת להחלטתו של השופט ברק כי אין לעצור אדם, אלא אם הדבר הוא חיוני.
שיטת משפט דמוקרטית נאורה משתחררת ממנטליות של מעצר כאמצעי ראשון.
מדינה שערכיה דמוקרטיים מאמצת מנטליות של מעצר כאמצעי אחרון.
גם לדעתה, אנו מרבים בישראל מעבר למידה הראויה במעצר לאחר אישום.
לדעתה, מדיניות שיפוטית ראויה מחייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר.
בעניין זה, לא משנה אם הנאשם משוחרר משום שנקבעה לו חלופת מעצר, או שהוא משוחרר בערובה בהיעדר עילת מעצר, זו הייתה המדיניות השיפוטית הראויה אף בהיעדר חוק-היסוד: כבוד האדם וחירותו.
השופט א' ברק הצטרף לפסק דינו של השופט מצא: .
השופט מ' חשין אמר בהחלטתו כי מכת מדינה איננה מהווה עילה לבדה להארכת מעצר, אך ניתן להתחשב בה במכלול הנסיבות.
בנוסף, אמר השופט חשין כי פירושו-שלו לחוק אינו תולה עצמו – מעיקרו – בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חירות וכבוד היו גם לפני היות חוק-יסוד זה, ואותם חירות וכבוד די היה בהם, לדעתו, די והותר, כדי להעמיד עילות-מעצר – על דרך העיקרון – רק על התכליות המנויות בסעיף 21א (א)(1) לחוק.
עו"ד גלי גלעד ייצגה את עימאד גנימאת, פרקליטת המדינה דורית ביניש ועו"ד רבקה לוי-גולדברג יצגה את המדינה.
במסגרת פסק הדין בעניין גנימאת, קבע בית המשפט העליון שלחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו יש השפעה על פרשנות חוקים קיימים שנחקקו לפני חוק היסוד.
פסק דין זה, המדגים את השפעתם של חוקי היסוד ושל הרוח של המהפכה החוקתית, הפך לפסק דין מנחה לעניין השפעת חוקי היסוד על חוקים ישנים הקיימים לפני חוקי היסוד ועל השפעת חוק היסוד על חוק המעצרים ופירושו יעשה בהשפעת חוק היסוד.
הקביעה כי לעניין מסוכנות על פי סעיף 21א (א)(1) לחוק סדר הדין הפלילי הנטל לשכנע את המדינה מונח על כתפיה של התביעה וכי לעניין מסוכנות, דבר שנחשב "מכת מדינה" אינו מרים את הנטל, השפיעה על גישת המדינה בבקשות לארכת מעצר ובהחלטות לגבי הארכות המעצר.
ניתן לראות החלטות אף מהשנים האחרונות המאזכרים ומסתמכים על ההלכות שנקבעו.
גם עם השפעתם של חוקי היסוד על פרשנות חוקי המעצר, השינוי במספר הבקשות למעצר שאושרו היה זניח.
במחקר שערך המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה בשנת 2012, נעשה מדגם ובו נמצא כי בית המשפט קיבל כשישים אחוז מבקשות התביעה למעצר עד תום הליכים, שרובם נשארו במעצר עד תום ההליכים וחלק קטן שוחרר לפני מתן פסק הדין.
נכון לינואר 2017 פסק דין הוזכר במעל 427 פסקי דין שונים.
עימאד יונס הוא יזם ערבי-ישראלי בתחום הטכנולוגיה.
בעלים, נשיא ומייסד משותף של חברת הטכנולוגיה הרפואית "אלפא אומגה".
חבר הוועד המנהל של הטכניון.
חבר הוועד המנהל של מיזם קולקטיב אימפקט.
יונס הוא בוגר הנדסת חשמל ואלקטרוניקה בטכניון (1983).
בשנת 1993 שב יחד עם אשתו, רים יונס (אותה הכיר בטכניון), מחיפה לנצרת, כדי להקים במשותף בעיר את חברת "אלפא אומגה", חברה גלובלית שמפתחת, מייצרת ומשווקת ציוד רפואי המסייע למנתחי מוח לנווט תוך כדי הניתוח.
הציוד מבוסס על טכנולוגיה של החדרת אלקטרודה דקה לתוך המוח המאפשרת למנתח לזהות אזור ספציפי במערכת העצבים המרכזית, על ידי רישום, פיענוח וניתוח של הפעילות התאית.
היישום המרכזי של הטכנולוגיה בניתוחים מבוססי גירוי מוחי עמוק (DBS) לטיפול בסימפטומים של מחלת פרקינסון.
הציוד משמש גם למחקר במדעי המוח.
זו חברת ההיי-טק הראשונה בחברה הערבית בישראל.
החברה זכתה באות הוקרה על מובילות חברתית סביבתית בתעשייה בצפון לשנת 2014 מטעם התאחדות התעשיינים בישראל, ונכון לשנת 2017 היא מעסיקה קרוב ל-100 עובדים.
בין השנים 2003-1994 ייסד עם אשתו את חברת "אלפא קאד", המתמחה באספקת פתרונות תיב"ם לתחום הבניה.
מתגורר בנצרת עם אשתו רים יונס, ואב לשלושה.
זכה באות התעשיין בבית הנשיא 2018.
פרס לשכת המסחר ישראל-אמריקה 2018
עילת הסבירות (נקראת גם: עילת אי־הסבירות או מבחן הסבירות) היא אחת מהעילות בתחום המשפט המנהלי המאפשרות לבתי משפט להפעיל ביקורת שיפוטית ולפסול החלטה של רשות מנהלית, קרי הרשות המבצעת על כלל זרועותיה.
החלטה תיפסל על בסיס אי־סבירות כאשר הרשות העניקה לשיקוליה משקלים כל־כך מעוותים, עד שההחלטה המתקבלת מופרכת ומנוגדת להיגיון.
ראשית פיתוחה של עילת הסבירות במשפט הבריטי, ובעקבותיו בשיטות משפט שהושפעו ממנו, בהן המשפט הישראלי.
עילת הסבירות בגרסתה הישראלית החלה להתרחב בשנות ה־80 על ידי בית המשפט העליון, כחלק מהתגברות האקטיביזם השיפוטי.
ביולי 2023 חוקקה הכנסת תיקון לחוק יסוד: השפיטה כחלק מהרפורמה המשפטית בישראל, לפיו בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים.
בעקבות עתירות נגד התיקון, ב-1 בינואר 2024 התיקון נפסל בבית המשפט העליון.
המונח 'אי־סבירות' משמש במשמעויות שונות בתחום המשפט המנהלי:
פעולה מנהלית שתוצאתה מופרכת, בין אם דינה להיפסל על ידי בית המשפט ובין אם לא.
פעולה מנהלית שדינה להיפסל לאור עילה כלשהי, כגון חוסר סמכות, עירוב שיקולים זרים, פגיעה אסורה בזכויות, הפליה והיעדר הליך תקין.
פעולה מנהלית שנעשתה תוך איזון לא ראוי בין שיקולים נכונים.
בעשורים הראשונים לקיומו, השתמש בית המשפט בישראל בעילת הסבירות במשמעות הראשונה והשנייה.
כלומר לא נעשה שימוש בטיעון אי־הסבירות כעילה לפסילה בפני עצמה, אלא רק כמאפיין של עילות אחרות.
מאז שנות ה־80 התבססה המשמעות השלישית, וכך הפכה אי־הסבירות לעילה עצמאית.
איזון שגוי בין שיקולים הוא המשמעות המקובלת של העילה כיום, אף שעדיין ניתן להבחין בבלבול בין המשמעויות.
שורשיה של עילת הסבירות במאה ה־16 במשפט הציבורי הבריטי, שהכיל את כלל "Rule of Reason" (בתרגום חופשי: "מבחן השכל הישר") ששימש את בתי המשפט לביקורת שיפוטית על מוסדות הממשל.
מכלל זה התפתח עקרון הסבירות במשפט הפרטי, וכן בחקיקה, ובעקבותיו נעשה שימוש בטענת אי־הסבירות כעילה עצמאית לפסילתה של פעולה מנהלית של הממשלה או אחת מזרועותיה.
בפסק דין ונסברי הוגדרו שני תנאים מצטברים הנדרשים כדי לפסול פעולה מנהלית מכוח עילת הסבירות:
השימושים הראשונים בטענת אי־הסבירות נסמכו על טענה של חריגה מסמכות.
כלומר, חוסר הסבירות שבחקיקת המשנה הביא את בית המשפט למסקנה כי החוק שהסמיך את הרשות המנהלית לא התכוון להסמיך אותה לקבוע תקנה כה בלתי סבירה.
בנוסף, בית המשפט הדגיש כי פסילת פעולה מנהלית בעילת אי־סבירות תתקיים רק במקרה של חוסר סבירות קיצוני ביותר, כאשר הפעולה שנעשתה היא כזו שאף אדם סביר לא היה מעלה בדעתו כי הסמכות לעשות זאת מצויה בידי הרשות.
החל משנות ה-90 חל גידול ניכר בשימוש בעילת הסבירות בבתי המשפט הבריטיים והרחבת העילה גם מעבר לטענת החריגה מסמכות, אל בחינה מהותית של סבירות המעשה המנהלי.
השימוש המורחב בעילה נעשה, ככלל, בהקשר של פגיעה בזכויות אדם מוגנות; זרז משמעותי להתפתחות השימוש בעילת הסבירות במשפט הבריטי היה הכפפתו של המשפט בבריטניה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, וקליטת עיקרי האמנה האירופית לזכויות אדם אל תוך המשפט הבריטי, באמצעות חוק זכויות האדם .
חוקת דרום אפריקה קובעת את הזכות לקבלת החלטות מנהליות בחוקיות, בסבירות ובהליך פרוצדורלי הוגן.
סבירות זאת קיבלה התייחסות בפסיקות של בית המשפט בדרום אפריקה.
בתקופת המנדט הבריטי התבססה מערכת המשפט על המשפט המקובל, ובכללו עילת הסבירות הבריטית.
עם קום מדינת ישראל, יצרה המועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים את מערכת המשפט הישראלית מתוך המשפט המנדטורי.
הגדרת עילת הסבירות בבית המשפט הישראלי התפתחה עם השנים.
מאז פיתוחה כעילה עצמאית, שימשה עילת הסבירות לפסילה של מגוון החלטות מנהליות: חוקי עזר עירוניים, פעולות ממשלה או גופים מנהליים אחרים, ובין היתר מינויים וחקיקת משנה.
את מונח הסבירות בשפה העברית חידש היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן, לימים שופט בית המשפט העליון.
לפני פסק דין דפי זהב
בשנים הראשונות הייתה העמדה השולטת שאין לפסול פעולה מנהלית בשל טענה לאי־סבירות כשלעצמה כל עוד אי־הסבירות אינה עולה לכדי עילת פסלות מסורתית, כגון חריגה מסמכות, אפליה, או שקילת שיקולים זרים.
גישה זו ביטא באופן מיוחד שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון בשורה של פסקי דין.
בהתאם לגישה זו הדגיש בית המשפט שאינו בוחן את "היעילות או התבונה" של החלטת הרשות המוסמכת, אינו מציב את שיקול דעתו במקום שיקול דעתה של הרשות המוסמכת ואינו משמש כערכאת ערעור על פעולות הממשל.
כך לדוגמה כתב השופט יואל זוסמן: .
בפסק הדין בעניין דיזנגוף התייחס השופט ברנזון גם לאי־סבירות התוצאה של פעולה מנהלית, אך הטעים כי פעולה בלתי סבירה מעידה על חריגה מסמכות:
בפסק דין זה דחה השופט ברנזון את ההבחנה בין ביקורת הסבירות של חוקי עזר עירוניים לבין ביקורת דומה על תקנות של הממשלה.
בהמשך הוסיף בית המשפט והרחיב את מושאי הביקורת במשפט המנהלי.
בפסק דין אולפני הסרטה הסביר השופט משה לנדוי כי יש לפסול פעולות מנהליות בלתי תקינות אף אם נעשו על ידי נציגי הציבור.
בבג"ץ מרכז הקבלנים הרחיב השופט אהרן ברק את השימוש בעילת הסבירות לפיקוח על כלל פעולות הרשות המבצעת, כשביטל את ההבחנה בין פסילת תקנות או חוקי עזר עירוניים, לבין פסילתן של פעולות פרטניות של המנהל.
העיקרון לפיו אי־סבירות יכולה לשמש רק לשם הוכחת חריגה מסמכות מצוי גם בפסקי דין של נשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן משנים אלו.
עם השנים נתן בית המשפט העליון ביטוי גובר להכרה בעילת הסבירות כעילה עצמאית החורגת מעילת החריגה מסמכות.
בפסק הדין בבג"ץ דקה נגד שר התחבורה ציין השופט מאיר שמגר כי:
בדברים אלה של שמגר הוצג ניסוח ראשוני של המושגים "מתחם הסבירות" וכן "איזון האינטרסים", מושגים שהפכו בהמשך לאבני היסוד של הביקורת השיפוטית על סבירות פעולות המנהל.
עם זאת, שמגר השתמש בביטויים המדגישים כי חוסר הסבירות הפסול הוא חוסר סבירות קיצוני: "פרופורציה כה מעוותת...
מגמה זו הבשילה בשנות ה־80 לכדי שינוי מעשי במידת נכונותו של בית המשפט העליון להרחיב את הביקורת מכוחה של עילת הסבירות, עד להפיכתה של עילה זו לעילה המרכזית בביקורת השיפוטית על הממשלה.
מגמה זו, יחד עם התהליך של הרחבת זכות העמידה, סימנו את התהליך הרחב יותר של התגברות האקטיביזם השיפוטי והגדלת חלקו של בית המשפט העליון בקביעת המדיניות הציבורית והעצמת כוחו לעומת שתי הרשויות האחרות – הכנסת והממשלה.
פסק דין דפי זהב נגד רשות השידור
פסק הדין המרכזי שביסס את הגישה החדשה, המרחיבה את השימוש בעילת הסבירות, היה פסק הדין בעניין דפי זהב (ב-1980), שבו צפה באופן גלוי המחלוקת העקרונית בין נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי לשופט אהרן ברק.
אומנם בפסק הדין נדחתה הטענה לאי־סבירות, אך בחוות דעתו ניסח ברק את גישתו העקרונית, שאותה ביטא כבר קודם לכן בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, ולפיה טענת אי־הסבירות עומדת כעילת פסלות גם כשלעצמה.
עילה עצמאית: חוסר סבירות כשלעצמו הוא עילה לפסילתו של שיקול דעת מנהלי – עילת הסבירות תשמש גם ללא הצטרפות לעילות המסורתיות של שקילת שיקולים זרים, אפליה וכדומה.
עילה אובייקטיבית: חוסר הסבירות נמדד באמות מידה אובייקטיביות – בית המשפט לא יבחן מה סביר ונכון בעיניו אלא מהו המעשה הסביר מבחינה אובייקטיבית; איזו פעולה יכולה להיעשות בידי "עובד הציבור הסביר".
חריגה קיצונית: חוסר סבירות הפוסל שיקול דעת מנהלי הוא חוסר סבירות מהותי או קיצוני.
חוסר איזון אינטרסים: עקרון הסבירות מביא לפסילתו של שיקול דעת מנהלי שאינו נותן משקל ראוי לאינטרסים השונים שעל הרשות המנהלית להתחשב בהם בהחלטתה.
כנגד ברק התייצב הנשיא לנדוי וכתב בחוות דעתו:
ולדבריו גם הניסוח שנתן ברק בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, לאופן הבדיקה של בית המשפט את סבירות פעולות הרשות
ביחס להסתמכותו של ברק על מקרי פסילה של פעולה "מופרכת מעיקרה ובשל כך בלתי־סבירה לחלוטין", טען לנדוי כי פעולה כזו ש"אף פקיד סביר לא היה יכול לעשותה", נחשבת לפעולה 'שרירותית', וזוהי העילה לפסילתה.
משכך, גרס לנדוי, אין סיבה להעניק לטענת האי־סבירות מקום של עילה עצמאית, שכן חוסר סבירות כשלעצמו, כל עוד איננו נחשב לשרירותיות, איננו מספיק לשם פסילת פעולה מנהלית.
למרות זאת, כתב לנדוי כי הניסוח שבחר ברק בפסק הדין בעניין דפי זהב, זה המכיר ב"מתחם הסבירות", מפיג את החשש להבנה שגויה של עילת הסבירות, כביכול כל מה שנראה לשופט כטעות בשיקול דעתו של הפקיד יכול להביא לפסילת ההחלטה.
כל השופטים שישבו בדין בעניין דפי־זהב הסכימו, שהן במישור המשפט הרצוי והן במישור המשפט המצוי כפופה פעולת המנהל, בעניין אינדיבידואלי כבעניין כללי, לדרישת הסבירות.
לאחר פסק דין דפי זהב
בשנת 1988, בבג"ץ רסלר נגד שר הביטחון הכיר ברק בכך שהוא חולק על קביעות קודמות של בית המשפט העליון, בהן דחייתה של העתירה נגד כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה, מטעמי אי־שפיטות.
גישתו של ברק היא שהתקבלה למעשה בפסיקות הבאות של בתי המשפט והפכה לנורמה השלטת.
גם השופטת השלישית בפסק הדין, מרים בן־פורת, נטתה לצדד בקיומה העצמאי של עילת הסבירות, כעמדתו של ברק.
בעשור השני של המאה ה־21 חל שינוי מסוים במגמה; כך למשל בית המשפט העליון הפך את פסק דינו של בית משפט לעניינים מנהליים שביטל החלטה של עיריית תל אביב להימנע מהכרה במוסד חינוך אנתרופוסופי במסגרת החינוך הממלכתי, בנימוק של "חוסר סבירות".
בית המשפט העליון קבע כי הסוגיה שבנידון עוררה שאלות קשות, עמוקות ומורכבות.
ואולם – ההכרעה בהן מסורה לשיקול דעתה של העירייה והעומד בראשה: "לא נבוא בנעליהם, לא נמיר את שיקול דעתם־שלהם בשיקול דעתנו־שלנו".
תיקון מס' 3 לחוק-יסוד: השפיטה (תיקון – עילת הסבירות)
ב-11 ביולי 2023 עבר בקריאה ראשונה תיקון לחוק יסוד: השפיטה, לפיו בית המשפט לא ידון בעניין סבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה, השרים ונבחרי ציבור נוספים שייקבעו בחוק.
ב-24 ביולי אושרה בקריאה שנייה ושלישית גרסה מתוקנת, לפיה בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים.
דין נבחרי ציבור נוספים נותר מחוץ להצעת החוק.
חקיקה זו היא המרכיב הראשון שנחקק במסגרת הרפורמה שעליה הכריז שר המשפטים יריב לוין, והיא לוותה בהפגנות מחאה שבועיות ומנגד בהפגנות תמיכה.
החקיקה גררה תגובות של חברות דירוג בין-לאומיות שהביעו חשש באשר להשלכות החוק וההתנגדות אליו על כלכלת ישראל.
האיחוד האירופי והבית הלבן קראו לממשלה לפעול להשגת הסכמה רחבה בנוגע לחקיקה.
גורמים רבים עתרו לבג"ץ נגד התיקון, ובהם לשכת עורכי הדין והתנועה למען איכות השלטון בישראל.
בתצהיר שצורף לאחת העתירות הצהיר עו"ד גל לברטוב, שסיכל מעצרים וכתבי אישום באירופה נגד שרים, לוחמים וקצינים בצה"ל, כי החקיקה מסכנת את חיילי צה"ל.
נוכח פערי העמדות בין עמדתה של היועצת המשפטית לממשלה לבין עמדת הממשלה ביחס לעתירה, אישרה היועצת לממשלה ייצוג נפרד בעתירה.
ב-12 בספטמבר 2023 דן בג"ץ בהרכב של כל 15 השופטים ב-8 עתירות נגד ביטול עילת הסבירות.
הדיון שודר בשידור ישיר ונמשך מעל 13 שעות.
ב-1 בינואר 2024, כחצי שנה לאחר אישור התיקון לחוק היסוד, פסק בג"ץ, ברוב של 8 שופטים מול 7 שופטים, שהתיקון לחוק נפסל.
באשר לסמכותו של בית המשפט לפסול חוק יסוד, 13 שופטים מתוך 15 סברו שיש לבית המשפט סמכות כזו.
שלושה מתוך המתנגדים לביטול העדיפו לפרשו באופן מצמצם כתיקון שיחסום את השימוש בעילה כפי שהתפתחה מאז בג"ץ דפי זהב.
עילת הסבירות בגרסתה המורחבת שימשה במספר פסקי דין שזכו לתהודה ציבורית רחבה, כיוון שעסקו בסוגיות ציבוריות ופוליטיות.
בין התחומים שנעשה בהם שימוש רב בעילה היה בנוגע למינוים ופיטוריהם של אישי ציבור, ביקורת על רשויות התביעה ונושאים של זכויות הפרט.
בשנת 1993 קיבל בג"ץ את העתירה לביטול מינויו של איש השב"כ לשעבר יוסי גינוסר למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
העותרים טענו כי התנהלותו של גינוסר בפרשת קו 300 ובפרשת עיזאת נאפסו מלמדת כי הוא חסר .
לטענתם מינויו של גינוסר יפגע באמון הציבור בשלטון, ולכן דינו להתבטל מפאת חוסר סבירות.
בית המשפט קיבל את טענת העותרים, והשופט ברק כתב בפסק הדין כי .
בשנת 1993 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה לחייב את ראש הממשלה יצחק רבין לפטר את השר אריה דרעי לאחר שהוגש נגדו כתב אישום.
השופטים קבעו פה אחד כי החלטתו של ראש הממשלה שלא לפטר את השר דרעי איננה סבירה וכי מחובתו לפטר את השר, אף שאין הוראה בחוק המחייבת את פיטוריו של שר שהוגש נגדו כתב אישום (הלכת דרעי־פנחסי).
הנשיא שמגר כתב בפסק דינו כי בשל הפגיעה באמון הציבור במוסדות השלטון.
ביום שניתן פסק הדין בעניינו של השר דרעי ניתן פסק דין מקביל בעניינו של סגן השר רפאל פנחסי, שגם נגדו הוגש כתב אישום.
העותרים ביקשו לחייב את ראש הממשלה לפטר את פנחסי בשל כתב האישום, וגם היועץ המשפטי לממשלה דרש ממנו לעשות זאת.
ראש הממשלה סירב ובית המשפט החליט פה אחד לחייבו לעשות זאת, גם כאן בשל הפגיעה באמון הציבור בשלטון.
בשנת 1999 בג"ץ ביטל את העלאתו לדרגת אלוף של תא"ל ניר גלילי בנימוק שהוא לוקה בחוסר סבירות.
זאת בנימוק שדרגה, שלא כמו תפקיד, היא עניין של סטטוס ואות הוקרה וגלילי אינו ראוי להוקרה בגלל מעשיו (התופעה של ניצול מיני על רקע יחסי מרות בין מפקדים וחיילות).
בשנת 2007 פסל בג"ץ את החלטתו של שר התחבורה להאריך את כהונת יהושע שדה כמנהל אגף הרישוי במשרד התחבורה, עקב כך שהחלטתו לא סבירה באופן קיצוני על רקע עבירות משמעתיות עליהן הודה והורשע.
בשנת 2008 היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז הורה לממשלה שלא למנות את יואל לביא לתפקיד מנהל מִנהל מקרקעי ישראל, בטענה שהמינוי חורג ממתחם הסבירות, בשל העדר התאמה ערכית לתפקיד, לאור התבטאויות של לביא נגד הציבור הערבי.
הוראתו של מזוז אושרה בבג"ץ.
בג"ץ דרעי: ב־18 בינואר 2023 פסל בג"ץ, ברוב של עשרה שופטים מול אחד, את מינויו של אריה דרעי (ש"ס) שהורשע בפלילים לשר בממשלת ישראל ה־37. שבעה מן השופטים נימקו את הפסילה בחוסר סבירות.
נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות נימקה: "דבק במינויו של דרעי פגם של חוסר סבירות קיצוני משום שהוא עומד בסתירה חמורה לעקרונות היסוד שמן הראוי כי ינחו את ראש הממשלה במינוי שרים".
במספר מקרים פסל בג"ץ החלטות של גופי התביעה, בנימוק שהן אינן סבירות.
בשנת 1989 ביטל בג"ץ את החלטתו של הפרקליט הצבאי הראשי שלא להעמיד לדין פלילי את אלוף-משנה יהודה מאיר בשל מעורבותו בהכאתם של עצורים פלסטינים בימיה הראשונים של האינתיפאדה הראשונה.
השופט דב לוין דן בנימוקיו של הפצ"ר ופסל את החלטתו כבלתי סבירה.
בפסק הדין שניתן בשנת 1990 בעתירה נגד החלטתו של היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש שלא להעמיד לדין את בכירי מערכת הבנקאות בישראל שהיו מעורבים במשבר מניות הבנקים, צוין כי .
בית המשפט פסל את החלטת היועץ המשפטי לממשלה וקבע כי .
בשנת 2009 פסק בג"ץ שהחלטתו של הפרקליט הצבאי הראשי להעמיד לדין את המג"ד והחייל בפרשת הירי בנעלין בסעיף האשמה של התנהגות שאינה הולמת דינה להתבטל, מחמת חוסר סבירות קיצוני והורה להחזיר את העניין לפרקליט הצבאי הראשי שישקול להחמיר את סעיפי העבירות שבהם ראוי להאשים את המג"ד ואת החייל.
בפסק דין שניתן בשנת 2020 הורה בג"ץ ליועץ המשפטי לממשלה להעמיד לדין משמעתי את הרב שמואל אליהו בגין התבטאויות הגזעניות והפוליטיות וקבע שהחלטתו של היועץ המשפטי לממשלה לא להעמידו לדין לוקה בחוסר סבירות קיצוני.
עילת הסבירות משמשת גם לפסילתן של החלטות מנהליות שיש בהן פגיעה בזכויות הפרט.
בשנת 2001 פסק בג"ץ שהחלטתו של שר הביטחון לאסור ביקורי הצלב האדום אצל מוסטפא דיראני ועבד אל־כרים עובייד לא סבירה והורה להתיר ביקור של הצלב האדום אצלם.
בשנת 2001 נענה בג"ץ לבקשת משפחות הנופלים, וחייב את שר הביטחון לשנות את הכיתוב על מצבות הנופלים מהנוסח "נהרג בתאונת המסוקים בשאר יישוב" לנוסח "נהרג באסון המסוקים, בדרך לפעילות מבצעית בלבנון" עקב כך ש"חורגת ההחלטה ממתחם הסבירות."
בשנת 2007 בבג"ץ אדוארדו ווסר קבע בג"ץ שהחלטת שר הביטחון לא למגן את כיתות ד' ומעלה בבתי הספר במיגון מלא אלא רק בשיטת ה"מרחבים המוגנים" היא החלטה שחורגת מ"מתחם הסבירות" והורה למדינה למגן את כל הכיתות הנבחרות במיגון מלא בבתי הספר בעוטף עזה ובשדרות ולא בשיטת "המרחבים המוגנים".
בשנת 2014 פסק בית המשפט העליון שסירוב המועצה המקומית כפר ורדים להקים מקווה בתחומה לוקה באי־סבירות, מחמת פגיעתו בתושבות המקפידות על טבילה, ולכן על המועצה המקומית להקים מקווה.
בשנת 2018 אסר שר הביטחון, אביגדור ליברמן, על כניסתם לישראל של כל 110 המשתתפים הפלסטינים בטקס יום הזיכרון הישראלי־פלסטיני שכניסתם אושרה ביטחונית, ונימק את החלטתו: "זהו לא טקס זיכרון אלא מפגן של טעם רע וחוסר רגישות שפוגע במשפחות השכולות היקרות לנו מכל".
מארגני הטקס עתרו לבג"ץ, שקבע כי "החלטת השר לוקה בחוסר איזון ממשי ובחוסר סבירות" והתיר כניסת 90 פלסטינים לטקס בתנאי שאין לכך מניעה ביטחונית או פלילית.
בשנת 2018 פסל בג"ץ החלטה של שר הפנים אריה דרעי לאסור את כניסתה לארץ של לארה אל-קאסם, סטודנטית אמריקאית שהוזמנה על ידי האוניברסיטה בירושלים.
הנימוק לאיסור הכניסה היה שאל-קאסם פעילה בארגונים למען חרם על מדינת ישראל, וכניסתה מנוגדת לחוק הכניסה לישראל.
בית המשפט העליון קבע כי אל-קאסם אינה עומדת בתבחינים שנקבעו על ידי המחוקק, ובהם "פעילות ממשית, עקבית ורציפה לקידום חרמות" בשנה שלפני כניסתה לישראל.
בשנת 2017 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו, בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים, שהחלטתה של עיריית תל אביב-יפו שלא להכיר בבית ספר אנתרופוסופי כמוסד חינוך רשמי אינה סבירה ומפלה, ועל העירייה לאפשר בהקדם את הליך ההכרה הרשמי אל מול משרד החינוך.
פסק הדין בוטל שנתיים לאחר מכן בערעור לבית המשפט העליון, בנימוק שאין בסיס משפטי לקביעה שהחלטת העירייה אינה סבירה.
בשנת 2020 קבע בג"ץ שהחלטת שר הביטחון פנים ושר המשפטים לא לאשר את העברתו של יגאל מכלוף מתאילנד לישראל לשם נשיאת עונש המאסר שהושת עליו בתאילנד בארץ לא סבירה ולא מידתית, עקב כך פסל את החלטה וקבע להעבירו לישראל לשם נשיאת עונש המאסר.
במספר מקרים ביטל בית המשפט העליון החלטות על שחרור על-תנאי של ועדת שחרורים בעילה של אי־סבירות:
השופט מישאל חשין ביטל את החלטת הוועדה הצבאית לשחרר את רמי דותן בעילת אי־סבירות.
ההחלטה הראשונה על שחרורו של יורם שקולניק בוטלה על ידי בג"ץ בעילת אי־סבירות בטענה שהוועדה לא שקלה נכון את מסוכנותו של שקולניק.
ההחלטה השנייה אושרה ברוב של ארבעה שופטים נגד דעתם החולקת של מישאל חשין, שלמה לוין ודורית ביניש שסברו שלא סביר לשחרר את מי שהורשע ברצח לאחר תקופת מאסר כה קצרה.
שינויים רטרואקטיביים או ללא הוראות מעבר מספיקות
אחד הנושאים בהם מוזכרת רבות עילת הסבירות היא החלטות ששינו את הקריטריונים של הרשות למפרע או ללא הוראת מעבר מספיקה להתארגנות.
בפסק דין שפסל החלה של קריטריונים מחמירים יותר להכרה בתואר דוקטור מאוניברסיטה שמחוץ לישראל, על מי שכבר סיים את התואר וביקש בקשה להכרה לפני השינוי, הוזכרה עילת הסבירות יחד עם הפליה.
בפסק דין שפסל החלה של שינויים במבחני התמיכה בתנועות נוער שפורסמה בספטמבר של שנת הפרסום, הוזכר חוסר סבירות ההחלטה יחד עם חריגה מסמכות.
פרשת זילבר משנת 2022 פסל בג"ץ שינוי של הקריטריונים לסבסוד מעונות יום לפעוטות שהוחלו על אותה שנה, בנימוק "תקופת מעבר קצרה ...
תהא בלתי מידתית ובלתי סבירה באופן קיצוני".
בתחום זה עברה הרטוריקה של השופטים שינוי עם השנים.
בעוד בפסקי דין מוקדמים התייחסו השופטים לחוסר סמכות של הרשות לשנות כללים למפרע, בפסקי דין מאוחרים יותר התייחסו השופטים לחוסר הסבירות של שינוי למפרע.
בשנת 1984 עיריית ירושלים הגישה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תוכנית להקמת אצטדיון ומרכז ספורט בשכונת מלחה.
התוכנית אושרה, אך שרי הפנים יצחק פרץ ואריה דרעי נמנעו מלחתום עליה.
העירייה עתרה לבג"ץ בבקשה להורות לדרעי לחתום על התוכנית.
בג"ץ קיבל את העתירה בנימוק שהחלטתו של דרעי לוקה בחוסר סבירות, והורה לדרעי לחתום על התוכנית.
בכך התאפשרה הקמתו של אצטדיון טדי.
בשנת 2001 ביטל בג"ץ החלטות של מנהל המקרקעין המיטיבות עם קיבוצים ומושבים החוכרים קרקע חקלאית ממינהל מקרקעי ישראל, ומעודדות שינוי ייעוד של קרקע חקלאית לצורכי בנייה.
בין היתר טענו עותרים שההחלטות פוגעת בעקרונות "הצדק החלוקתי", אופן חלוקת הקרקעות במדינה.
במהלך הדיונים בעתירות, המדינה חזרה בה והודיעה כי היא עצמה מסכימה שההחלטות בלתי סבירות ובטלות.
בית המשפט קבע כי הגוף המוסמך לקבל את ההחלטות הוא אכן מועצת מינהל מקרקעי ישראל, אך קיבל את רוב העתירות משתי סיבות עיקריות: הראשונה היא שמועצת מקרקעי ישראל אינה רשאית לקבל החלטות אלה, והשנייה היא שתוכן ההחלטות ודרך קביעתן אינם סבירים ומצדיקים את ביטולן.
פסק הדין הסתמך במידה רבה על המלצות ועדת מיליגרם שהקימה הממשלה.
הן אומצו מאוחר יותר על ידה.
היבטים בעילת האי־סבירות נתונים במחלוקת.
היא ספגה ביקורת לאורך השנים, במיוחד בגרסתה המורחבת מאז שנות ה־80, באקדמיה ובמערכת המשפט וכן מצידם של נבחרי ציבור, שראו בשימוש בה חריגה מתפקידו של בית המשפט לתפיסתם – שמירת החוק הקיים ולא יצירתו ועיצובו – וחדירה לתחום האחריות והסמכויות של הממשלה.
לעומת המבקרים התייצבו משפטנים התומכים בשימוש בה; אלו נימקו את תמיכתם בשמירה על זכויות האדם והמנהל התקין.
בינואר 2024 קבע בית המשפט העליון ברוב גדול (12 מתוך 15 שופטים) כי נתונה לו הסמכות לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד ולהתערב במקרים חריגים וקיצוניים שבהם הכנסת חרגה מסמכותה המכוננת.
בית המשפט העליון הוסיף וקבע בדעת רוב (8 מתוך 15 שופטים) כי יש להכריז על ביטולו של התיקון המבטל את עילת הסבירות, בשל הפגיעה החמורה וחסרת התקדים במאפיינים הגרעיניים של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית.
העמדה שהתקבלה על דעתם של רוב שופטי בג"ץ תמכה בפסילת החוק לביטול עילת הסבירות.
השופטת אילה פרוקצ'יה כתבה על עילת הסבירות:
מתנגדים לשימוש נרחב בעילת הסבירות
בין מבקריה הבולטים של עילת הסבירות בבית המשפט העליון היו שני נשיאי בית המשפט: משה לנדוי ואשר גרוניס, וכן המשנה לנשיא מנחם אלון והשופטים צבי טל, נעם סולברג ואלכס שטיין.
הם לא שללו את עצם השימוש בעילת הסבירות, אך ביקרו את אופן השימוש בה בבית המשפט החל משנות ה־80.
בפסק הדין בעניין ז'רז'בסקי התייחס השופט אלון לעמדתו המרחיבה של ברק בשאלת הסבירות, וכתב .
בפסק הדין בעניין רמון ציין השופט גרוניס כי לעומת מומחיותו בענייני סמכות וכשלים פרוצדורליים .
בדומה לכך סבר גם שופט בית המשפט העליון בדימוס צבי טל, שאמר על התערבות בית המשפט בניהול המדינה:
השופט נעם סולברג כתב כי עילת הסבירות, כפי שהיא מיושמת, מהווה חדירה של הרשות השופטת לתחומה של הרשות המבצעת: .
סולברג קרא לצמצם את עילת הסבירות, להשתמש בה כלפי דרג מקצועי בלבד, ולהימנע משימוש בה כלפי נבחרי ציבור.
בכל הנוגע לפעולות מנהליות הפוגעות בזכויות האדם, הציע סולברג להגביר את השימוש בעילת המידתיות שתחליף את השימוש בעילת הסבירות.
עם התקדמות החקיקה לצמצום עילת הסבירות הבהיר סולברג את דבריו אלה: "לא חשבתי אז, לפני 3 וחצי שנים, באותה הרצאה, על תיקון בדרך של חקיקה.
חשבתי על מגמה שתבוא לידי ביטוי בפסיקה".
השופט אלכס שטיין כתב בבג"ץ דרעי: .
פרופסור מרגית כהן סבורה כי בית המשפט העליון משתמש בעילת הסבירות באופן מרוסן וזהיר.
לשיטתה השימוש הרחב בישראל יותר מבבריטניה מוצדק, בשל היעדרה של ההשפעה האירופית על המשפט הישראלי, לעומת כפיפותה של מערכת המשפט הבריטית לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
הרחבתה של עילת הסבירות כעניין של איזון אינטרסים נומקה על ידי פרופ' איל זמיר כי .
לשיטתו, יש הצדקה להתערבותו של בית המשפט גם כשהרשות לא חורגת מהסמכות המוענקת לה בחוק, שכן החוק נקבע, לרוב, על ידי רוב הקואליציוני וביוזמת הממשלה.
כמו כן, בישראל חסרים אמצעי ביקורת והאפקטיביות של אילו הקיימים נמוכה.
כנגד הטענה להיעדר מומחיות של בית המשפט בשאלת הסבירות אמר כי .
ד"ר עמיר פוקס מהמכון הישראלי לדמוקרטיה כתב כי העילה .
פרופ' יצחק זמיר יצא להגנת השימוש בעילת הסבירות, וציין שהיא נהוגה, אף בצורה נרחבת יותר, במדינות נוספות, בהן קנדה, הודו, אוסטרליה וארצות הברית.
הוא הוסיף כי "בית המשפט העליון מפעיל את עילת הסבירות בזהירות רבה ובאיפוק מרבי, יותר מכל עילת ביקורת אחרת.
הוא מצהיר שאינו פוסל החלטה שלטונית בעילת הסבירות אלא במקרה של אי־סבירות קיצונית, שאינה מתקבלת על דעתו של האדם הרגיל, ובפועל לא פסל בעילה זו אלא החלטות מעטות מאוד של גופים ממשלתיים."
שר המשפטים לשעבר, פרופ' דניאל פרידמן, ביקר את הרחבתה של עילת הסבירות בידי ברק.
לשיטתו של פרידמן, אין סיבה להניח כי הסבירות של שופטי בג"ץ עדיפה על זו של השרים, ודאי לא בתחומי מומחיותם ואחריותם.
הצירוף בין העילה הכללית של חוסר סבירות, יחד עם ביטול הדרישה לזכות עמידה, יצרה לפי פרידמן מצב חדש שבו כל החלטה שלטונית נתונה למעשה לערעור בפני בית המשפט העליון.
מצב זה גם הטיל חוסר ודאות קיצוני, שכן אין לדעת מה יחשוב השופט לחוסר סבירות המצדיק התערבות משפטית.
התוצאה לדעת פרידמן היא ש.
פרידמן ביקר גם את פסק הדין בעניין גינוסר שהסתמך על הטענה כי מינויו של גינוסר פוגע באמון הציבור בשלטון.
הוא מציין כי אין כל ראיה לכך שמינוי זה אכן היה פוגע באמון הציבור, או שמאז החל בית המשפט לפקח על המינויים גדל אמון הציבור בשלטון.
באופן פרדוקסלי, ככל שהגביר בית המשפט את מעורבותו במינויים של הממשלה נפגע אמון הציבור בו עצמו.
בדומה לכך הזהירה המשפטנית מיכל שקד כי גמישותה של עילת הסבירות מעלה את החשש מפני הפיכתו של בית המשפט ל"מועצת אנשים חכמים".
פרופ' מנחם מאוטנר מבחין בין "סבירות משפטית", שבה בית המשפט מאתר ערכים, ממשקל אותם, ומאזן אותם אלו מול אלו, לבין "סבירות מקצועית", מצב שבו בית המשפט מחליף את שיקול הדעת המקצועי של הרשות המנהלית בשיקול הדעת שלו.
לטענתו, על "סבירות מקצועית" אי אפשר להגן.
לדבריו הרחבתה של עילת הסבירות בשנות ה־80 כחלק מתהליך רחב של שינוי בתפיסתו העצמית של בית המשפט, מגורם חיצוני המפקח על חוקיות פעולות הממשל המופקד על ההכרעות הציבוריות, לגוף המתערב בתוכנן של הכרעות המערכת הפוליטית.
לדברי מאוטנר, בג"ץ השתמש בהגדרות ובמטבעות לשון שיצרו את הרושם שבהפעילו את מבחן הסבירות במובנו הרחב הוא מוסיף למלא את תפקידו הקלאסי כשומר הגבולות של המנהל, אף שבפועל נטל לעצמו סמכויות חדשות ובלתי מקובלות וחדר לתחום סמכויותיה של הרשות המבצעת.
מאוטנר מציין גם את התהליכים הפוליטיים והתרבותיים שגיבשו מחנה משמעותי בציבור הישראלי שתמך בהעצמת סמכויותיו של בג"ץ ככוח נגד לשלטון הליכוד, במקביל לפיחות כולל במעמדה של המערכת הפוליטית.
הוא מתנגד לביטול מוחלט של עילת הסבירות וסבור כי .
פרופ' רות גביזון ביקרה את פסקי הדין בעניין דרעי ופנחסי כיוון שראתה בהם .
פרופ' יואב דותן נמנה עם מבקריה החריפים ביותר של עילת הסבירות.
דותן תיאר את עילת הסבירות לאחר פסק הדין בעניין דפי זהב כסבירות של "אי הסכמה".
לדעתו שימוש כזה בעילת הסבירות מעקר מתוכן את העיקרון שבית המשפט לא ישים את שיקול דעתו שלו במקום שיקול דעת הרשות, מה שבעצם סותר את הדרישה של המשפט המנהלי לריסון מצד בית המשפט.
בריאיון שנתן דותן, הוא אמר ביחס לעילת הסבירות: .
עם זאת, דותן סבור כי אין לבטל את השימוש בעילת הסבירות לחלוטין, ובוועדת חוק ומשפט ביקר את נוסח הצעת החוק לצמצומה: "הצעת החוק הנוכחית בעייתית מאוד בעיניי.
ביקרתי את דוקטרינת הסבירות ולא התנגדתי שתעשה חשיבה מחדש אבל הצעת החוק הנוכחית היא לשפוך את התינוק עם מי האמבט."
פרופסור רונן שמיר מבקר את בית המשפט העליון על הרחבת הסמכות שלו, בין השאר באמצעות השימוש בעילת הסבירות כפי שהיא בעיני "הציבור הנאור" שבית המשפט תופס את עצמו כמייצגו.
מאמרו "הפוליטיקה של הסבירות" (1994) הוא ניתוח סוציולוגי של פרקטיקת השיפוט המפעילה את מושג ה'סבירות' ולטענתו מדובר במנגנון רב-עוצמה לעיצוב זהות קיבוצית ולקיבוע של אחרות .
מצד אחד מצוי האדם הסביר, הנאור, האמון על ערכי המערב, על ליברליזם לדמוקרטיה.
מצד שני מוצב האדם שנוהג ב'חוסר סבירות', כלומר על פי ערכים אחרים שכדי לשלול את הלגיטימיות שלהם אין צורך להבינם ולפרשם על פי ההיסטוריה הקיבוצית והחברתית שלהם, וכדוגמה לנפגעי עילת הסבירות מביא את החברה החרדית והחברה הפלסטינית.
מערבית: عِلِّيِّين) הוא מושג אסלאמי אשר הגיע מפסוק 18 של פרק 83 בקוראן.
משמעותו המילולית מרמזת על מקומות גבוהים, ולכן ישנם פרשנים אשר גורסים כי המושג מדבר על הקומות הנישאים ביותר של גן העדן.
לצד זה, בשל הקונטקסט של הפרק, רוב הפרשנים גורסים כי מדובר בסוג של מגילות אשר בהן רשומים שמותיהם של המאמינים.
עילית אזולאי (נולדה ב-1972) היא אמנית וצלמת ישראלית.
ייצגה את ישראל בביאנלה של ונציה ב-2022.
עילית אזולאי נולדה בשנת 1972 וגדלה בחולון.
משפחתה, יוצאת מרוקו, עסקה בהקלטה והפצת תקליטים בשם "האחים אזולאי".
היא מתגוררת בברלין יחד עם בן זוגה האמן יונתן טואיטו ובנם.
בישראל היא מיוצגת בגלריה ברוורמן.
צילומיה של עילית אזולאי משלבים בין צילום ישיר לעיבוד תמונה ממוחשב.
יצירתה המוקדמת עסקה בתיעוד של אובייקטים, פעמים רבות תוך שימוש ברקע אחיד.
החל ממחצית שנות ה-2000 החלה אזולאי לתעד סביבות, דרכן היא עוסקת באופני הבנייה של זיכרון והנצחה.
תיעוד זה מלווה בתחקיר על המקום ועל דימויים חזותיים שאותן איתרה אזולאי במקום.
אלו מתועדים בתצלומי מיקרו, אשר מעובדים באמצעות המחשב מחדש לכדי קולאז' דיגיטלי גדול ממדים.
טכניקה זו מנסה לבטל את "הרגע המכריע", מושג הלקוח מן ההיסטוריה של הצילום התיעודי ואשר שם במרכזו את נקודת המבט של האמן.
ב־2022 נבחרה לייצג את ישראל בביאנלה של ונציה הפרויקט שהציגה, "מלכּות" (QUEENDOM), כלל חיבורים בין פרטים מתוך עבודות אמנות שנוצרו בעולם המוסלמי בימי הביניים בטכניקת ייחודית של שיבוץ מתכות יקרות בכלים מפליז.
ב 2025 יצרה סרט על פנסיון Hildegard שהיה לה פנסיון בדירת הקרקע במינכן.
הפנסיון הוסב לבית מעבר ליהודים במלחמת העולם השנייה.הבתים ניקראו בתי מעבר עד שהמשפחות היהודיות גורשו למחנות.
עילית חקרה את הארכיבים ומצאה שיום אחד היא קיבלה מיכתב ובה ציוו עליה לאכסן משפחות יהודיות.
בעלת הפנסיון הפכה להיות הסוהרת.
1998-1994 - המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2010-2008 - התוכנית לתואר שני, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו.
2006-2001 - המרכז לאמנות דיגיטלית, חולון
2006-2003 - המחלקה לצילום, קמרה אובסקורה, תל אביב-יפו
2011-2004 - המחלקה לצילום, בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2010-2005 - המחלקה לצילום, מנשר לאמנות, תל אביב-יפו
2011-2009 - המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2012 - התוכנית לתואר שני, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו.
2008 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2010 - פרס הצטיינות, תוכנית התואר השני, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב
2010 - פרס ג'ראר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
2011 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט
2011 - פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2013 - מענק, המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס
2013 - מלגת שהייה, מכון KW לאמנות עכשווית, ברלין, גרמניה
2017 - פרס שרת התרבות והספורט.
Synecoche, צילום צבע מעובד באוסף בנק דיסקונט.
עימאד חסן הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, כיהן כמפקד מג"ב ירושלים.
הוא שירת במגוון תפקידי פיקוד במשמר הגבול, בהם סגן מפקד מג"ב עוטף ירושלים, סגן מפקד מג"ב ערבה וסגן מפקד בה"ד מג"ב.
ב-2017 מונה למפקד מג"ב דרום.
בספטמבר 2018 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מג"ב ירושלים.
ב-2021 הוחלט על מינויו למפקד מרחב השפלה, אך המינוי בוטל בעקבות פתיחת חקירה במח"ש בעניינו.
מח"ש החליטה לא להעמידו לדין פלילי והעבירה את הטיפול בו למחלקת המשמעת של משטרת ישראל.
חסן הורשע בניגוד עניינים ובהתנהגות שאינה הולמת לאחר שניהל מערכת יחסים מינית עם פקודה שקידם במקביל, ובית הדין המשמעתי גזר עליו עונש של נזיפה חמורה וקנס כספי בסך 15 אלף ש"ח.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני בלימודי אסלאם והמזרח התיכון.
אחיו ג'האד חסן אף הוא קצין בכיר במג"ב.
עילית פרבר (נולדה ב-23 במאי 1973) היא פילוסופית ישראלית, פרופסור חבר בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1998–2002, למדה פרבר בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב.