tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל-ח'אלק, אז מייג'ור גנרל, מונה לאחראי על העניינים הפלסטיניים של המודיעין הכללי של מצרים ביולי 2018, שבוע לאחר מינויו של עבאס כאמל לראש המודיעין המצרי.
אל-ח'אלק החליף את סאמח נביל בתפקיד לאחר שנביל לא הצליח להביא לפיוס בין חמאס לרשות הפלסטינית.
לפי סוכנות ידיעות פלסטינית, אל-ח'אלק היה הדמות הבולטת ביותר של המודיעין המצרי בנוגע לשאלה הפלסטינית, ונחשב למייסד התיק הפלסטיני במודיעין המצרי.
לאחר סבב מלחמתי בין חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני לישראל באוקטובר 2018, הוביל אל-ח'אלק משלחת מצרית לרצועת עזה כדי לתווך להגעה להפסקת אש.
לפי מען, אל-ח'אלק שכנע פלגים חמושים פלסטיניים להפסיק לשגר רקטות לעבר ישראל.
הוא ערך ביקור רשמי ראשון ב-15 בנובמבר 2018, כשהשתתף בהלוויה של מחבלי חמאס מגדודי עז א-דין אל-קסאם שנהרגו.
באירוע בירך אל-ח'אלק את ראשי חמאס, כולל יחיא סינוואר.
אל-מוניטור תיאר את ביקורו של אל-ח'אלק כמחווה חסרת תקדים של פקיד מצרי.
אל-ח'אלק ניהל דיפלומטיה בדילוגים בין חמאס וישראל כדי לתווך במשא ומתן על עסקה אפשרית לחילופי שבויים בדצמבר 2020, שהיו אמורים להיות חילופי השבויים הראשונים מסוג זה מאז עסקת שליט.
לאחר שהמתיחות בין חמאס למצרים עלתה בעקבות ביקורו של מנהיג חמאס איסמעיל הנייה באיראן להלווייתו של ראש כוח קודס קאסם סולימאני, הוביל אל-ח'אלק משלחת של המודיעין המצרי לרצועת עזה בפברואר 2020, הביקור הראשון זה חמישה חודשים.
עבד אל-ח'אלק זכה לתשומת לב בין-לאומית במהלך מלחמת חרבות ברזל על כך שדווח כי שיקר בנוגע לתנאי הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) ואמר לחמאס דבר אחד ולישראלים דבר אחר.
אחמד עבד א-רחמאן שנודע גם בכוניה אבו יזן , היה פוליטיקאי ועיתונאי פלסטיני, ובין השאר כיהן כעורך הראשי של המגזין "" וכדובר הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בין השנים 1982 ל-1994.
אחמד נולד ב-1943 בכפר בית סוריכ, צפונית מערבית לירושלים.
הוא השלים את השכלתו היסודית בבית הספר בכפר סמוך, ולמד בתיכון בבית הספר ראשידיה בירושלים.
בהמשך סיים לימודי משפטים ב-1969 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת דמשק.
אביו נהרג כשנלחם במלחמת העצמאות.
הוא הצטרף לתנועת הפת"ח בשנת 1967 במהלך מלחמת ששת הימים ונבחר כנציג התנועה באגודת הסטודנטים הפלסטינים בסוריה.
בהמשך הוצב לייצג את הפת"ח באמצע 1968 בסודאן, עבד ברדיו 'קול הסערה' בקהיר לתקופות קצרות בין השנים 1969-1970 והוטלו עליו משימות עבור פת"ח באמריקה הלטינית.
בשנת 1970 עבד כמנהל רדיו קול הסערה בדרעא עד לסגירתו של הרדיו על ידי ממשלת סוריה באוקטובר 1973, ומעצרו על ידי המשטר הסורי למשך חודשיים, בהמשך נעצר שוב בסוריה ב-1978.
הוא הצטרף לאוניברסיטה האמריקאית בביירות כדי ללמוד מדעי המדינה, אך לא הצליח להשלים את לימודיו בגלל מלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך, ב-1984, נבחר לתפקיד המזכיר הכללי של הסופרים והעיתונאים הפלסטינים, תפקיד בו כיהן עד 2004. הוא נדד עם ערפאת לתוניס וחזר לישראל לאחר חתימת הסכמי אוסלו.
לאורך השנים נשא במגוון תפקידים במסגרת אש"ף, ובין השאר היה יועץ של נשיאי הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת ומחמוד עבאס, ואף היה יחד עם ערפאת כשהאחרון היה נצור במוקטעה.
הוא כיהן כמזכ"ל מועצת השרים הפלסטינית בממשלת ערפאת השלישית בתקופה שבין 9 באוגוסט 1998 ל-13 ביוני 2002. קודם לכן, לפני הקמת הרשות, עבד במשך 12 שנה כדובר אש"ף.
בנוסף, כיהן כעורך הראשי של כתב העת 'המהפכה הפלסטינית', כאחד ממייסדי רדיו קול פלסטין וכאחד ממייסדי ועדת ההסברה המרכזית של הפת"ח.
א-רחמאן היה חבר המועצה הלאומית הפלסטינית, חבר המועצה המרכזית של פת"ח, חבר המועצה המהפכנית של פת"ח, חבר המועצה המייעצת של פת"ח משנת 2010 וחבר המועצה המרכזית הפלסטינית.
הוא חיבר מספר ספרים, בהם "חייתי בזמנו של ערפאת" ו"ערפאת".
א-רחמאן נפטר ב-2 בדצמבר 2019 ממחלה, אחרי אשפוז בבית חולים ברמאללה, ונקבר בהלוויה ממלכתית באל-בירה, בהשתתפות ההנהגה הפלסטינית.
אחמד סוסה מהנדס, ארכאולוג והיסטוריון עיראקי.
אחמד נסִים סוּסה (أحمد نسيم سوسة) נולד בעיר אל-חִלּה שבעיראק בשנת 1900 למשפחה יהודית.
אמד סוסה סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות וסיים ב-1924. הוא נסע לארצות הברית, למד וב-1928 קיבל תואר ראשון בהנדסה אזרחית ב ודוקטורט בהצטיינות, ב-1930 מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
ב-1929 הוא זכה בפרס מאוניברסיטת וושינגטון על מאמר שכתב בנושא קידום שלום עולמי.
לאחר שובו לעיראק ב-1930, שימש כמהנדס מחוזי במִנהל ההשקיה (دائرة الري), ולאחר 18 שנים בתפקידים שונים, מונה ב-1946 לתפקיד כסגן יושב ראש הוועדה לפרויקטי השקיה גדולים, מנהל כללי של מחלקת המדידות (1947), ובהמשך, בין השנים 1954–1957 כיהן בתפקיד מנהל כללי של משרד החקלאות העיראקי.
בנוסף לתפקידו, הוא שימש עוזר טכני אישי לסגן יושב ראש "מועצת הפיתוח" (גוף שהוקם בשנות ה־50 לניהול פרויקטי פיתוח ותשתיות, בעיקר השקיה) והיה חבר קבוע ב, מאז ייסודה ב-1948.
ב־1938 נמנה עם מייסדי "אגודת המהנדסים העיראקית".
בשנים 1939–1940 עמד בראש משלחות עיראקיות לערב הסעודית לבחינת פרויקטי השקיה שבוצעו באזור וסייע בביצוע.
אחמד סוסה התעניין בתרבויות עיראקיות עתיקות, חקר את ההיסטוריה של הציוויליזציה העיראקית וכתב על מערכות תעלות מים וסכרים בתרבויות עתיקות.
הוא חיבר למעלה מ-50 ספרים, דוחות טכניים ואטלסים, בנוסף ליותר מ-116 מאמרים ומאמרי מחקר שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת מדעיים שונים.
הפרסומים עסקו בתחומי ההשקיה, ההנדסה, החקלאות, הגאוגרפיה, ההיסטוריה והציוויליזציה.
אטלס עיראק המנהלי (أطلس العراق الإداري), דפוס מנהלת המדידות הכללית, בגדאד, 1952.
אטלס עיראק המודרני (أطلس العراق الحديث), דפוס מנהלת המדידות הכללית, בגדאד, 1953.
אטלס בגדאד (أطلس بغداد), דפוס מנהלת המדידות הכללית, בגדאד, 1952.
טרגדיה הנדסית או הנהר הנעלם (مأساة هندسية أو النهر المجهول), חיבור על תעלת המים שחפר הח'ליף אל-מתוכּל בסאמרא, דפוס אל-מַעארף, בגדאד, 1947.
ההשקיה בעיראק (الري في العراق), בגדאד, 1942.
פרויקטי ההשקיה הגדולים – סכר אגם אל-שארע (مشروعات الري الكبرى – خزان بحيرة الشارع), בגדאד, 1947.
פרויקטי ההשקיה הגדולים – סכר הור אל-סוויג'ה (مشروعات الري الكبرى – خزان هور السويجة), בגדאד, 1947.
בדרכי אל האסלאם (في طريقي إلى الإسلام) – שני כרכים, 1936.
שיטת הזכויות המיוחדות באימפריה העות'מאנית (نظام الامتيازات في الدولة العثمانية), פורסם באנגלית, 1933.
המקורות על השקיית עיראק (المصادر عن ري العراق), לקט מקורות עם הערות, דפוס ממשלתי, בגדאד, 1942.
על ההשקיה בעיראק (في ري العراق) – כרך ראשון עם אטלס (16 מפות), דפוס ממשלתי, בגדאד, 1945.
עמק הפרת (وادي الفرات), היסטוריה של נהר הפרת ותולדות פרויקטי ההשקיה בו; שני כרכים (עם מפות וצילומים), בגדאד, 1944–1945.
התפתחות ההשקיה בעיראק (تطور الري في العراق), עם 28 לוחות, בגדאד, 1946.
השקיית סאמראא בתקופת הח'ליפות העבאסית (ري سامراء في عهد الخلافة العباسية), שני כרכים (עם מפות וצילומים), בגדאד, 1948–1949.
שיטפונות בגדאד בהיסטוריה (فيضانات بغداد في التاريخ), שלושה כרכים, 1963–1966.
תולדות יהודי עיראק (تأريخ يهود العراق).
הערבים והיהודים בהיסטוריה (العرب واليهود في التاريخ).
במהלך חייו זכה אחמד סוסה במספר עיטורים ופרסים, בהם:
אות המלך אבן סעוד על הסיוע שלו בביצוע פרויקט ההשקיה בעיר אל-חרג' בנג'ד (1939),
אות על תרומתו למערכות ההשקיה והמדידות בעיראק (1953),
אות הכשירות (או: ההצטיינות) האינטלקטואלית (וوسام الكفاءة الفكرية) מחסן השני מלך מרוקו, (1976) על ספרו "השׁריף אל-אדריסי בגאוגרפיה הערבית" (الشريف الإدريسي في الجغرافية العربية).
ספרו שיטפונות בגדאד בהיסטוריה (فيضانات بغداد في التاريخ) זכה ב"פרס כווית" לספר השנה (1963),
בשנת 2003 הוגשה באוניברסיטת אל-קאדיסיה (University of Al‑Qadisiyah), בעיראק, עבודת דוקטור מאת ד"ר איאד כאט'ם ראג'ח (Iyad Kazem Rajeh) בנושא "ההיסטוריון אחמד סוסה: שיטתו ומקורותיו בכתיבת תולדות התרבות הערבית-אסלאמית" (المؤرخ احمد سوسة منهجه وموارده في تدوين تاريخ الحضارة العربية الإسلامية).
עם שובו מארצות הברית לבגדאד ב-1930, בחר אחמד סוסה להתאסלם.
לאחמד סוסה היו שני ילדים: עלי ועאליה ושניהם מתו.
עאליה עבדה כמתורגמנית באו"ם והיא נהרגה בפיצוץ מטה האו"ם בבגדד, ב-19 באוגוסט 2003.
ב-10 במאי 2025 חנך ראש ממשלת עיראק, מוחמד שיאע א-סודאני, את מוזיאון לזכרו של אחמד סוסה, במחוז וזיריה, מצפון לבגדד.
אל-סודאני הורה על השקת פרס על שמו של המלומד ועל קיום כנס לכבודו וכן הורה למשרד החינוך לארגן ביקורים של תלמידי בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, במוזיאון.
המוזיאון כולל מסמכים של המדינה העיראקית מאז הקמתה, ובפרט פרויקטים של השקיה בעיראק בשנות ה-50.
אחמד עלי מוחמד קריע , המוכר בכוניה אבו עלאא (أبو علاء) היה מדינאי ואיש ציבור פלסטיני ששימש כראש ממשלת הרשות הפלסטינית מ-7 באוקטובר 2003 ועד 18 בדצמבר 2005 ומ-24 בדצמבר 2005 ועד 19 בפברואר 2006.
קריע נולד ב-1937 באבו דיס למשפחה אמידה שעסקה בכספים.
ב-1968 הצטרף לפת"ח ועסק בשנות ה-70 בארגון פעילות יצרנית של חברת "סאמיד" של אש"ף ובניהול השקעות של אש"ף, כמנהל הזרוע הכלכלית של הארגון.
בתפקידו זה תרם תרומה מכרעת להפיכתו של אש"ף לאחד המעסיקים הגדולים בלבנון.
עם גירוש אש"ף מלבנון עבר עם הנהגת הארגון לתוניס, ועם הסתלקותם מהבימה של חברי הנהגה בכירים ממנו התבלט ונבחר לוועד הפועל של אש"ף ב-1988. בשנת 1992 השתתף בשיחות הרב צדדיות בעקבות ועידת מדריד.
כחבר הוועד הפועל של אש"ף שימש בצוות המשא ומתן מול ישראל לקראת הסכמי אוסלו, הסכם פריז (1994) והסכמי אוסלו 2 (ספטמבר 1995).
אבו עלאא מילא מספר תפקידים בקבינט הראשון של הרשות הפלסטינית: שר האוצר והמסחר ושר התעשייה.
כן היה אחראי לתוכנית שהגישו הפלסטינים לבנק העולמי ב-1993, כמו כן יסד וניהל את המועצה הכלכלית הפלסטינית לפיתוח בשנת 1993 שמטרתה הייתה איסוף כספי תרומות בינלאומיים.
לאחר מכן נבחר למועצה המחוקקת, ובמרץ 2000 נבחר ליו"ר שלה בקולות 60 מחברי המועצה.
השתתף בשיחות קמפ דייוויד בשנת 2000. גרסאות שונות ניתנו לגבי חלקו בוועידה.
לפי טענת הצד הישראלי (אשר מגובה על ידי הצד האמריקאי), אבו עלאא היה גורם שלילי בדיונים, והוא נמנע מלקדם הצעות פשרה.
כמה ממשתתפי הוועידה מהצד הישראלי נהגו להזכיר ריב שהתפתח בין אבו עלאא לנשיא האמריקני, ביל קלינטון, באמצע הדיונים, שלטענתם התרחש דווקא כאשר החלה התקדמות במשא ומתן.
לטענת הצד הפלסטיני, אבו עלאא דווקא היה גורם חיובי בשיחות, וכמה מהישראלים אף ניסו להשתמש בו כדי למתן את יאסר ערפאת.
בעקבות התפטרות ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, ב-6 בספטמבר 2003, מינה אותו ערפאת לתפקיד זה בצו חירום ב-5 באוקטובר וב-7 בו נכנס לתפקיד, אך כבר ב-12 בחודש איים בהתפטרות בעקבות מחלוקת עם ערפאת בנוגע לשליטה על כוחות הביטחון.
תוקף צו החירום פג ב-4 בנובמבר ואבו עלאא הכריז כי הוא מוכן להנהיג ממשלה נוספת, אך בכפוף לאישור הפרלמנט.
אישור כזה ניתן ב-12 בנובמבר 2003.
ב-17 ביולי 2004, על רקע מהומות ברצועת עזה, התפטר אבו עלאא.
יו"ר הרשות הפלסטינית ערפאת סירב להכיר בהתפטרותו.
בבעלות אבו עלאא הייתה חברת מלט ובעבר נתגלה כי חברה זו מספקת חמרי גלם לבניית התנחלויות.
גילויים בפרשת מעורבות החברה שבבעלותו בבניית שכונת "הר חומה" בירושלים קוממו עליו את דעת הקהל הפלסטינית.
אבו עלאא סבל מבעיות לב מתמשכות: עבר התקף לב בספטמבר 1995, ניתוח לפתיחת חסימה בעורק כלילי ב־2002 ואושפז בספטמבר 2002 בעקבות תעוקת חזה.
ב-26 בינואר 2006 פרש אבו עלאא מתפקידו כראש ממשלה בעקבות ניצחון תנועת החמאס בבחירות ברשות הפלסטינית.
משנת 2007 עד תחילת 2009 היה ראש צוות המשא ומתן עם ישראל.
בשנת 2010 היה ראש מחלקת ירושלים באש"ף.
אחמד שוקיירי (أحمد الشقيري, תעתיק מדויק: אחמד אלשֻקַירי; 1 בינואר 1908, תבנין – 26 בפברואר 1980, עמאן) היה ממייסדי מפלגת אל-איסתקלאל, חבר הוועד הערבי העליון (1946–1948), יושב ראש אש"ף הראשון (1964–1967) ומחבר האמנה הפלסטינית.
שוקיירי נולד בעיירה תבנין (כיום בלבנון).
אביו, אסעד שוקיירי, היה נציג עכו בפרלמנט העות'מאני ופעיל המקורב למשפחת נשאשיבי בימי המנדט הבריטי.
בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית, היה שייח' אסעד מתנגד חריף ללאומיות הערבית הצעירה ובשנות ה-20 היה איש אופוזיציה ואף קיים קשרי ידידות עם המוסדות הציונים.
לשוקיירי האב היו שתי נשים, טורקייה וערבייה, ואחמד שוקיירי היה בן הערבייה.
בילדותו עבר עם אימו לטולכרם ובשנת 1916 עברה המשפחה לעכו והתגוררה באחד הבתים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות (רחוב ההגנה של ימינו).
שוקיירי למד בתיכון צהיון בירושלים ולאחר מכן החל ללמוד משפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך גורש לאחר שנה על ידי שלטונות המנדט הצרפתי עקב פעילות חתרנית.
הוא שב לירושלים עבד ביום בעיתון ערבי ולמד בערבים משפטים במכללה למשפטים.
שוקיירי התמחה אצל עווני עבד אל-האדי, והוסמך כעורך דין ב-1933. הוא פתח משרד בעכו והתחתן.
הוא נמנה עם מייסדי מפלגת אל-איסתקלאל ונחשב למקורב לחוגי המופתי אמין אל-חוסייני, בניגוד לשאר משפחתו שהייתה מקורבת למשפחת נשאשיבי.
בתחילת 1936 התפרסם שהוא נמנה עם הגורמים ששלטונות המנדט ראו כמסוכנים.
במאי 1936, בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול, הוא גורש לצמח לשלושה חודשים.
באוקטובר 1937 הוא נדון למאסר של שלושה חודשים.
ביוני 1939 נרצח אחיו למחצה של שוקיירי, ד"ר אנוור שוקיירי, בידי שליחי המופתי, עקב השתייכותו לחוג המתון של משפחת נשאשיבי.
בסוף מלחמת העולם השנייה חבר למוסא עלמי ויצא בשליחותו לוושינגטון לפתוח שם משרד ערבי להסברה.
שוקיירי טען בפומבי שזכה להצלחה רבה והצליח להטות את דעת הקהל לצד הערבי, אולם בעל המשמר נטען שבשיחות פרטיות הוא הודה בכישלון ובצורך במשאבים רבים וזמן ממושך כדי להטות את דעת הקהל בארצות הברית.
הוא שהה בוושינגטון בין יולי לנובמבר 1945 ושב לארץ ישראל, בה ניהל את משרד ההסברה הערבי בירושלים.
במרץ 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
בין השאר אמר: "מוטב לנו דם ויזע מאשר חיי מיעוט תחת שלטון מדינה יהודית".
הוא שלל את הצהרת בלפור ואמר שאיש אינו רשאי להבטיח שטח של עם אחד לעם אחר.
את הטענה שהציונים יפתחו את הארץ השווה לטענתו של היטלר שהסדר החדש יבטיח שגשוג לעמי אירופה.
על העקורים היהודים באירופה אמר: "למה לא להשתמש באפשרויות הכלכליות להעלאת רמת החיים ולמען הדור הבא?
יש לנו אהדה לנרדפים, אך לא לנרדפים שמשתמשים בהם כדי להשתלט על הארץ".
במרץ 1946 הוא נבחר לוועד הפועל של הוועד הערבי העליון וכנציגה יחד עם ג'מאל חוסייני לישיבות הליגה הערבית.
הוא עסק בפגישות עם מנהיגים ערביים במטרה לגייסם למלחמה על ארץ ישראל.
ביוני 1946 הוא אמר: "הארגונים והמוסדות במצרים מוכנים לעזור לעניין של ערביי ארץ ישראל.
אם נוסיף לכך את מה שראינו בבגדאד דמשק וביירות אנו יכולים להיות בטוחים כי מלחמתנו הלאומית תוכתר בהצלחה".
בנובמבר 1946 הוא התפטר ממשרתו במשרד ההסברה הערבי על רקע טענות לכישלון המשרדים.
באמצע 1947 הוא נסע לדרום אמריקה במטרה לגייס תמיכה לעניין הערבי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ברח שוקיירי לדמשק על רקע היריבות בין המופתי ומוסא עלמי.
שוקיירי השתתף בעצרת הכללית של האומות המאוחדות שהחל בספטמבר 1948 בפריז, כנציג ערביי ארץ ישראל.
בנובמבר 1948, בפני הוועדה הפוליטית של האו"ם הוא שלל כל הסדר המבוסס על תוכנית החלוקה בטענו שהתוכנית היא מקור המלחמה בארץ ישראל.
הוא אמר: "הערבים יסכימו להחלטת הרוב באו"ם בתנאי שהם יתחשבו ברוב בארץ ישראל".
שוקיירי הוסיף ואמר שהערבים יילחמו ויילחמו ואם לא ינצחו בדור הזה הם ינצחו בדורות הבאים.
לאחר שהתגבשה הסכמה בינלאומית בתמיכה בקיומה של ישראל טס שוקיירי לקהיר בסוף נובמבר כדי להזעיק את הערבים להילחם בישראל ולמנוע הכרה בינלאומית בה.
הוא המשיך בסבב בבירות מדינות ערב כדי להאבק נגד הכרזת ממלכת ירדן על סיפוח יהודה ושומרון בוועידת יריחו.
שוקיירי הגיע לוועידת לוזאן כיועץ למשלחת הסורית.
בשנים אלו פעל שוקיירי למען קיום החלטה 303 האו"ם על בינאום ירושלים, צעד שהיו שטענו נועד יותר כנגד עבדאללה מלך ירדן מאשר בעד הגנה על הערבים בתוכה מפני ישראל או דאגה לחזרת הפליטים הערבים לעיר.
הגם ששוקיירי שלל כל הכרה בישראל בטענה שמדובר במדינה בלתי חוקית, הוא רמז שאם ייענו הדרישות של בינאום ירושלים, החזרת הפליטים והסגת ישראל לגבולות תוכנית החלוקה, תהיה אפשרות למציאת פשרה.
בשנת 1952 הוא התגייס למסע תעמולה נגד הסכם השילומים.
בשנים 1963-1957 כיהן שוקיירי כשגריר ערב הסעודית לאו"ם.
במסגרת זאת נטל חלק בדיונים על אמנת חוק הים.
בין השאר הוא ביקש למנוע מישראל שימוש במפרץ אילת.
באמצע דצמבר 1962 הוא פוטר על רקע תמיכתו בנאו-נאצים.
בישראל טענו שהדבר נבע בגלל קרבתו של שוקיירי למצרים, שהייתה אז בסכסוך עם סעודיה.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 העלה שוקיירי את הרעיון לארגן את הפליטים הפלסטינים לפעילות צבאית נגד ישראל.
במשך תקופה מסוימת פעל בנושא במשותף עם המופתי, אולם בהמשך נפרדו דרכיהם.
לאחר מותו של אחמד חילמי עבד אל-באקי ביוני 1963, מונה במקומו שוקיירי לנציג-משקיף של ערביי פלסטין ב.
בספטמבר 1963 ביקש שוקיירי להתמנות לראש ממשלת כל פלסטין, במקומו של אחמד חילמי, ולהשתמש בתפקיד כמצע לפעילותו..
בסיועה של מצרים, הוא מונה בספטמבר על ידי הליגה הערבית כנציג הפליטים הפלסטינים, וב-1964, כשהוקם "הארגון לשחרור פלסטין" בחסות הליגה, הועמד שוקיירי בראשו.
בסוף פברואר 1964 כינס שוקיירי את "הכנס הפלסטיני", בו קיבל ייפוי-כוח להקים ועדה מבצעת של אש"ף, ובו הוחלט בין היתר על "האמנה הלאומית של העם הפלסטיני".
שוקיירי ניסח את האמנה הפלסטינית, שהיא המסמך המכונן של אש"ף.
ב-28 במאי 1964 בקונגרס הפלסטיני הראשון, שנערך במלון אינטרקונטיננטל במזרח ירושלים הוא מונה כיושב ראש הראשון של אש"ף.
בדברים שנשא בקונגרס לאחר דברי פתיחה של חוסיין, מלך ירדן אמר: "הפלסטינים עברו 16 שנות סבל, והגיע הזמן שהם יסמכו על עצמם וישחררו את פלסטין מידי הישראלים".
ב-1967, לפני מלחמת ששת הימים, קרא שוקיירי לג'יהאד נגד ישראל.
שוקיירי נכח במעמד החתימה של חוסיין מלך ירדן על הסכם הגנה עם מצרים ב-30 במאי בקאהיר, והצהיר כי המלחמה הקרבה תותיר אחריה רק מעט יהודים ניצולים.
הוא הכריז: "למעשה, איש מהיהודים לא ישרוד".
באוגוסט 1967, לאחר המלחמה, הוא הגיע לוועידת חרטום כדי לנסות למנוע מנאצר וחוסיין להביא להחלטות שיטו את הפעילות הערבית למאבק מדיני להשבת השטחים שנכבשו במלחמה תוך הצנעת העניין הפלסטיני שהפריע למאבק המדיני במדינות המערב.
הוא הצליח להביא לאימוץ שלושת הלאווים בתוך החלטות הוועידה, אך עזב אותה כמחאה לאחר שלא הצליח למנוע את ההחלטה על מעבר למאבק מדיני.
הוא כיהן כיושב ראש אש"ף עד להדחתו ב-24 בדצמבר 1967 בלחץ ירדן, בטענה שהצהרותיו הקיצוניות לפני המלחמה הביאו להטית דעת הקהל העולמית לטובת ישראל.
ממשיכו היה יחיא חמודה , ולאחר פעולת כראמה – יאסר ערפאת.
לאחר הדחתו, משנת 1968 ועד מותו, פרסם שוקיירי מעל עשרים ספרים הדנים בפלסטינים ובאחדות האומה הערבית.
אחד מהם הוא הספר "ארבעון עאמאן פי אל-חיאה אל-ערביה ואל-דוליה" (ארבעים שנה בחיים הערביים והבין-לאומיים), שיצא ב-1969 בביירות.
מדי פעם הוא הופיע בזירה הציבורית, למשל בעת משפט רוצחיו של וצפי אל תל, אך נענה בביקורת רבה מצד יריביו בעולם הערבי, אשר גם דאגו לקטול את ספריו.
בשנת 1973 הוא סירב להצעה להקים ממשלה פלסטינית.
שוקיירי נודע כתעמולן מעולה שהצליח לעורר את הקהל וזכה לתשואות.
חנה זמר תיארה אותו בדבר: "מדבר באנגלית רהוטה, שפתו עשירה, סגנונו ציורי והוא מרבה לצטט את גדולי הספרות וההגות".
הוא נהג לשאת באו"ם נאומים ארוכים תוך ציטוט מתוך מסמכי האו"ם.
דבריו נחשבו לקיצוניים וכללו השוואות של ישראל להיטלר, הצהרות על חיסולה של ישראל והצורך לדאוג לפליטיה והצעות פיצויים תמורת התפנות היהודים מישראל, כרמז להסכם השילומים.
לעיתים שוקיירי טען שאין צורך לחסל את ישראל שכן היא תתפורר מעצמה, אך מנגד נאם בפני הערבים על הצורך להתכונן לג'יהאד.
במיוחד נודע שוקיירי כמי שאמר שבכוונת הערבים לחסל את מדינת ישראל ולזרוק את היהודים לים, ודברים אלו שימשו ככלי בידי ההסברה הישראלית לאחר מלחמת ששת הימים, כדי להצדיק את הפתיחה במלחמה והסירוב לחזור לגבולות שלפני המלחמה.
ההאשמות התבססו על דברים שאמר במסיבת עיתונאים ב-2 ביוני 1967 בירושלים, אולם ככל הנראה הוא לא אמר שיש לזרוק את היהודים לים.
על פי דיווח בעיתון הלבנוני אל-יום מ-3 ביוני 1967, שוקיירי אמר שבכוונת הערבים לחסל את ישראל ושהיהודים שהגיעו אליה דרך הים, יחזרו דרך הים לארצות מהן באו.
כן אמר שהיהודים שנולדו בישראל יורשו להישאר בה, אבל "להערכתי איש מהם לא יישאר בחיים".
שוקיירי טען במשך שנים שדבריו סולפו, אך לא זכה לסיוע בארצות ערב בהכחשת הדברים, והוא לא הצליח לשנות את תדמיתו בעולם.
בישראל הרבו להציג את דברי שוקיירי והאשימו אותו באנטישמיות.
דבריו כונו דברי "בלע" ו"ארס" והוא הושווה לבלעם.
בשנת 1959 כתב עליו שמואל שגב במעריב: "במרוצת השנים הפך שוקיירי ביטוי לשנאת ישראל עיוורת שאינה יודעת שבעה".
גם ברחבי העולם נודע כקיצוני.
בשנת 1959 כינה אותו נציג צרפתי: "איש שמקצועו שנאה והשמצה".
אחמד קסום הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קסום החל לשחק כדורגל בגיל 16 במחלקת הנוער של עירוני אעבלין, ובשנת 2003 עבר לקבוצת בני סכנין כששיחקה בליגת העל.
קסום שיחק במדי סכנין במשך 3 עונות ולאחר שירדה לליגת הלאומית בשנת 2006 עבר להפועל פתח תקווה.
באמצע עונת 2007/2008 הושאל למועדון ספורט אשדוד, ובפתיחת העונה הבאה חזר לפתח תקווה.
בינואר 2009 חזר קסום לבני סכנין, ושיחק בקבוצה שש שנים נוספות, במהלכן הבקיע 31 שערים וכך הפך למלך השערים של הקבוצה בליגת העל בכל הזמנים.
ב-3 בפברואר 2015 הושאל להפועל עכו, ובתום העונה חתם על חוזה חדש במועדון.
בתום עונת 2015/2016 ירד עם הפועל עכו לליגה הלאומית, והמשיך לשחק במדיה עונה נוספת.
ביולי 2017 חתם קאסום בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית.
בספטמבר 2020 חתם במכבי טמרה מליגה א'.
ביוני 2021 חתם בהפועל כאוכב.
לאחר ששיחק שישה משחקים במדי הקבוצה, ב-13 באוקטובר 2021 שב למכבי טמרה.
אחמדאבאד (בהינדית: अहमदाबाद, בגוג'ראטית: અમદાવાદ, באנגלית: Ahmedabad) היא העיר הגדולה ביותר במדינת גוג'ראט שבמערב הודו ועיר הבירה שלה בשנים 1960–1970. אחמדאבאד היא העיר השביעית בגודלה בהודו.
אחמדאבאד שוכנת על גדות נהר סאבארמאטי.
לעיתים נקראת העיר קארנאוואטי על שם העיר הקודמת.
הסולטאן אחמד שאה בחר את אחמדאבאד לעיר בירה בשנת 1411 לכן נקראה העיר על שמו.
ב-2017 הוכרז חלקה ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אחמד קדירוב היה פוליטיקאי צ'צ'ני, שימש כמופתי של צ'צ'ניה העצמאית, עבר לצד הרוסים לפני מלחמת צ'צ'ניה השנייה ונבחר מטעמם לנשיא צ'צ'ניה.
הוא נרצח בפיצוץ מטען חבלה בידי הבדלנים הצ'צ'נים בפיגוע התנקשות באצטדיון של גרוזני בעת מצעד ניצחון לזכר מלחמת העולם השנייה.
נולד בקראגנדי שבקזחסטן, לאחר שמשפחתו הוגלתה לשם על ידי השלטון הסובייטי.
ב-1980 התחיל את לימודיו במדרסה האיסלמית של בוכרה.
ב-1982 עבר לבית הספר האיסלמי בעיר טשקנט.
ב-1986 סיים את לימודיו וחזר למולדתו, שם נבחר לסגן האימאם של מסגד גודרמס.
ב-1990 התחיל את לימודיו בפקולטה האיסלמית של אוניברסיטת רבת עמון.
ב-1991 חזר למולדתו ולקח חלק במאבקו של ג'וחר דודייב למען עצמאות צ'צ'ניה ומונה על ידו לסגן המופתי של צ'צ'ניה, ואחר כך ב-1995 מונה למופתי העליון של הרפובליקה.
הכריז על מלחמת ג'יהאד נגד השלטון הרוסי.
ב-1999 לאחר חילוקי דעות עם שאמיל באסייב עבר לצד השלטון הפדרלי, וחזר בו מפסק דינו הקודם.
לאחר עריקתו פוטר מתפקידו כמופתי והוכרז על ידי אסלאן מסחאדוב, נשיא צ'צ'ניה כאויב העם הצ'צ'ני.
ב-2000 נבחר על ידי ולדימיר פוטין כנשיא צ'צ'ניה.
מאז עזר לכוחות הפדרליים לדכא את המרד הצ'צ'ני, והוכרז על ידם כיעד חיסול מרכזי.
נהרג בהתפוצצות מטען באצטדיון של גרוזני ב-9 במאי 2004. בנו רמזן מונה לאחר מותו לראש ממשלתה ואחר כך לנשיא צ'צ'ניה על ידי פוטין.
בישראל, נחנך בשנת 2014 מסגד אחמד חאג'י קדירוב באבו גוש והרחוב שבו נמצא המסגד קרוי גם הוא על שמו של קדירוב.
אחמד שאה קאג'אר (בפרסית: احمد شاه قاجار; 21 בינואר 1898 – 21 בפברואר 1930) היה שאה איראן בין השנים 1909–1925. אביו, מוחמד עלי שאה קאג'אר, הודח מתפקידו כשאה לאור התנגדותו להגבלות החוקתיות על הממלכה ואחמד שאה מונה תחתיו בגיל 11 בלבד.
בתקופת מלכותו נאלץ אחמד שאה קאג'אר להתמודד עם אנרכיה פנימית והתערבות זרה בקנה מידה רחב, בעיקר של האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נכנסו כוחות צבאיים עות'מאנים ורוסים לחלקה הצפוני של איראן ועשו בשטח זה כבשלהם.
אחמד שאה נדחק מהשלטון בשנת 1921 בעקבות הפיכה של רזא ח'אן פהלווי והשתלטותו על הכוחות הצבאיים, ובשנת 1923 עזב את איראן יחד עם משפחתו.
הוא הודח רשמית בשנת 1925 עם הכתרתו של רזא ח'אן פהלווי לשאה החדש.
הוא נפטר בשנת 1930 בצרפת.
אחמד רזא (טורקית Ahmed Rıza, 1858 איסטנבול - 26 בפברואר 1930) היה ממנהיגי תנועת הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית.
אביו כונה "אינגיליז עלי" עקב ידיעותיו הרבות בשפה ובתרבות האנגלית וכן קשריו הטובים עם האנגלים במלחמת קרים.
רזא הצעיר מונה למנהל על מערכת החינוך בעיר בורסה.
בשנת 1889 קיבל רזא אישור מהשלטונות לבקר בפריז לרגל התערוכה העולמית שחגגה 100 שנים למהפכה הצרפתית.
הוא ניצל זאת כדי לחבור לקבוצת הגולים שפעלה שם במחאה על שלטונו העריץ של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בפריז ייסד את כתב העת "התייעצות" שהפך לביטאון של הטורקים הצעירים.
בתקופת שהותו בפריז הושפע מהפילוסופיה הפוזיטיביסטית, שקבעה כי ניתן לפתור את מצוקות החברה על ידי הקידמה המדעית.
סיסמתו של רזא הייתה סדר וקידמה ותחת השפעתו נוסדה מועצת האיחוד והקידמה, שהייתה למסגרת הארגונית של תנועת הטורקים הצעירים.
אחמד רזא התנגד להפעלת לחץ חיצוני אירופאי על האימפריה כפי שנקבע בקונגרס הראשון של התנועה בשנת 1902. הוא טען שזה מיותר ומסוכן, משום שהאינטרס של המעצמות אינו עולה תמיד בקנה אחד עם האינטרס של נתיני האימפריה.
אחמד מוחמד שפיק הוא איש צבא ופוליטיקאי מצרי.
בשנת 2011 כיהן כחודש כראש ממשלת מצרים.
שפיק נולד וגדל בקהיר, והתגייס לחיל האוויר המצרי, בו שירת כטייס קרב.
הוא לחם בשנות ה-60 במלחמת האזרחים בתימן ובמלחמת ששת הימים, ובמהלך מלחמת ההתשה קודם למפקד טייסת ולמפקד בסיס.
שפיק נטל חלק פעיל במלחמת יום הכיפורים, תחת פיקודו של חוסני מובארכ, כטייס קרב בכיר.
ב-14 באוקטובר 1973 הוא השתתף בקרב אל-מנצורה ומיוחסת לו הפלת שני מטוסי קרב ישראלים.
ב-1984 מונה לנספח הצבאי של מצרים בשגרירות ברומא, תפקיד אותו מילא עד 1986. לאחר מכן שב לשורות חיל האוויר, וכיהן כראש מטה חיל האוויר (1991) ולבסוף כמפקד החיל (1996).
ב-2002 השתחרר מהצבא, ומונה לשר התעופה האזרחית.
במהלך כהונתו שודרגו התשתיות בשדות התעופה במצרים, ובפרט נמל התעופה הבינלאומי של קהיר ונמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח', וחברות תעופה רבות יותר החלו לפעול במדינה.
בנוסף, הצליח לשקם את חברת התעופה הלאומית איג'יפטאייר, שהייתה נתונה במשבר, ובשנת 2008 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס.
בעקבות המהומות במצרים בראשית 2011, במהלכן התפטרה ממשלת מצרים, מונה שפיק ב-29 בינואר לראש ממשלת מצרים.
ב-3 במרץ 2011 הוא התפטר מתפקידו ובמקומו מונה עיסאם שאראף.
ב-2012 התמודד שפיק בבחירות לנשיאות.
בסיבוב הראשון זכה שפיק בכ-23 אחוזים מקולות המצביעים והעפיל לסיבוב השני, שהתקיים ב-16–17 ביוני 2012, ובו קיבל 48.3% מקולות הבוחרים והפסיד למוחמד מורסי.
מאז שהפסיד באחוזים בודדים ב-2012, הוא ברח לאיחוד האמירויות הערביות וחי שם בגלות.
בנובמבר 2017 הכריז על מועמדותו לקראת בחירות 2018 לנשיאות מצרים.
בדצמבר נעצר על ידי שלטונות האמירויות, שגירשו אותו חזרה למצרים.
ברגע שנחת שם הוא נעצר וקיבל איומים על הגשת כתב אישום באשמת שחיתות אם לא יסיר את מועמדותו.
ב-7 בינואר 2018 הודיע שפיק על הסרת מועמדותו.
למחרת הודיעה גם מפלגתו על תמיכתה בנשיא המכהן, עבד אל-פתאח א-סיסי.
אחמד סולימאן מוסא קטאמש (נולד ב-1950 באזור בית לחם) הוא סופר פלסטיני המזוהה עם החזית העממית לשחרור פלסטין.
היה עצור מנהלית בידי ישראל מעל 8 שנים במצטבר.
נולד ב-1950 באזור בית לחם למשפחת פליטים פלסטינית שמקורה באזור ירושלים.
נעצר על ידי ישראל ב-1 בספטמבר 1992 ובנובמבר הוגש נגדו כתב אישום על סיוע לארגון לא חוקי.
לאחר ששופט הורה לשחררו באוקטובר 1993, קטאמש הוחזק במעצר מנהלי במשך 5 שנים ו-7 חודשים, עד 15 באפריל 1998, בלא שהוגש כנגדו כתב אישום.
לאחר שחרורו השלים דוקטורט במדע המדינה.
קטאמש הוא ממובילי הזרם הנוקשה בחזית העממית.
הוא התנגד לדיאלוג עם יאסר ערפאת ואף נעצר ב-1999 על ידי הרשות הפלסטינית.
ב-2001 הוזכר שמו כמועמד להחליף את מנהיג החזית אבו עלי מוסטפא לאחר שזה חוסל בידי ישראל.
ב-2010 לימד באוניברסיטת אל-קודס בירושלים.
ב-3 במאי 2011 עמד להשתחרר ואז הוצא נגדו צו מעצר מנהלי לשישה חודשים על ידי אל"ם יאיר קולס, קצין המודיעין של פיקוד מרכז.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בקטאמש כאסיר מצפון וקרא לשחרורו המיידי בלא-תנאי.
ב-26 בדצמבר 2013 שוחרר קטאמש לאחר שנתיים וחצי במעצר מנהלי.
ב-14 במאי 2017 נעצר שוב והושם במעצר מנהלי ל-3 חודשים.
קטאמש הוא תושב אל-בירה, נשוי לסוהא ברגותי ואב לבת.
1998 לא אחבוש את התרבוש שלכם - דפים מניסיוני במרתפי החקירה
2002 לחצות את הנהר (רומן)
2007 גישה למדינה הדמוקרטית האחת - שתי קהילות נפרדות ושלובות
אחמד שאה דוראני (בפשטו: احمد شاه دراني, 1722–1772) היה שליטה של אפגניסטן ומייסדה של שושלת דוראן.
על-פי מסורת שבטו של דוראן מוצאו היה מבית שאול המלך.
אחמד שאה דוראני בתחילת חייו היה ראש שבט שנאלץ לגלות מארצו.
במהלך מסעו הגיע אל השליט הפרסי נאדר שאה ששלט באותה העת גם באפגניסטן, וזה מינהו למפקד צבאו בהודו.
בשנת 1747 נרצח נאדר שאה, ודוראני שב בעקבות כך לארצו - אפגניסטן.
הוא החל במסע כיבוש שבסופו הקים מדינה שגבלה בטיבט, הודו ופרס.
בעקבות מלחמות בהן היה מעורב לקראת סוף ימיו איבד דוראני חלק מהשטחים שכבש, עד כי לאחר מותו ירש בנו תימור שאה דוראני את אפגניסטן ששטחה היה קרוב למדינת אפגניסטן של היום.
קברו של דוראני ממוקם במאוזוליאום בקנדהאר, סמוך למקדש הגלימה במרכז העיר.
אחמד שאוקי המכונה امير الشعراء ("נסיך המשוררים") היה משורר ומחזאי מצרי, שסלל את הדרך לשירה הערבית החדשה לצד חאפז אבראהים.
שאוקי גדל במשפחה אמידה, מצד אביו ממוצא צ'רקסי, יווני וכורדי, ומצד אמו ממוצא יווני וטורקי.
עם הקשרים הטובים לחצר הוא קיבל במהרה משרה אצל הח'דיו עבאס חלמי השני.
לאחר מכן הוא השלים לימודי משפטים באוניברסיטת מונפלייה.
בצרפת הוא הושפע מהמחזאים מולייר ורסין.
הוא חזר למצרים ב-1894, עד שבשנת 1914 גירשו אותו הכובשים הבריטיים לאנדלוסיה, שם הוא שהה עד לחזרתו בשנת 1920, עם עצמאות מצרים מהשלטון הבריטי.
מג'נון ולילא - על סיפור אהבתם של לילא ומג'נון
קמביז (1931) - עוסק במלך כנבוזי השני
עלי בֵּכ אל-כביר - עוסק בשליט הממלוכי של מצרים עלי ביי אל-כביר
עַנְתַרה - עוסק במשורר הטרום אסלאמי ענתרה אבן שדאד
א-שאוקיאת - קובץ בן ארבעה כרכים המכיל מבחר משיריו (1925- 1943).
כרכים ג'-ד' יצאו לאור לאחר מותו של שאוקי
דֻוַל אל-עַרב ועֻטַ'מַא אל-אסלאם ("ארצות הערבים ונכבדי האסלאם)
אַסְוַאק א-ד'הב ("שוקי הזהב", 1932) - קובץ מאמרים העוסקים בעיקר בסוגיות חברתיות
"מג'נון לילה" תורגם לעברית, אך לא הוצג עדיין בעברית.
ביתו שבמצרים הפך למוזיאון הנושא את שמו
הרחוב שבו התגורר בגיזה נקרא על שמו
בשנת 1990 הונפק במצרים בול לזכרו
בסוריה, בלבנון ובמצרים יש רחובות וכיכרות על שמו
רחוב "גוש עציון" בשכונת תל עמל (חליסה לשעבר) בחיפה נקרא עד 1948 רחוב אחמד שאוקי על שמו
בשועפאט יש רחוב על שמו
בשנת 2010 הציגה גוגל שרבוט דודל לכבוד יום הולדתו
אחמד פואד נִגְם היה משורר מצרי.
היה ידוע בזכות שירתו הלאומית והמהפכנית בשפה הערבית מצרית ובעבודתו עם המלחין והזמר המצרי שייח' אימאם (1918–1995).
יש שראו בו גיבור עממי.
נגם נולד בשנת 1929 במחוז א-שרקיה במצרים למשפחת פלאחים.
אמו, האנם מורסי נגם, הייתה עקרת בית, ואביו, מוחמד עיזאת נגם, היה שוטר.
נגם היה אחד מ-17 ילדים במשפחתו.
בדומה למשוררים וסופרים מצרים אחרים בדורו, את השכלתו היסודית רכש בכותאב, מעין "תלמוד תורה" מוסלמי, אשר נוהל על ידי רשת החינוך של אל-אזהר.
לאחר מות אביו עבר נגם להתגורר עם דודו חוסיין בזקאזיק, אולם בשנת 1936 הועבר לבית יתומים, שם פגש בזמר המצרי הידוע עבד אל-חלים חאפז.
בשנת 1945, בגיל 16, עזב את בית היתומים ושב לכפרו, שם עבד כרועה.
מאוחר יותר עקר לקהיר במטרה להתגורר עם אחיו, אולם האח גירשו מביתו והוא נאלץ לשוב לכפרו.
הוא עבד באחד מבסיסי הצבא האנגלי בעודו מסייע למורדים מצרים.
עם נסיגת הצבא הבריטי מרוב שטחה של מצרים החל נגם עובד כפועל בית חרושת ממשלתי.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר לאחר שזייף טופס רשמי, ובתקופת היותו אסיר השתתף בתחרות כתיבה שאורגנה על ידי המועצה המצרית העליונה לאמנויות וזכה במקום הראשון.
לאחר מכן פרסם, עוד בעודו אסיר, את אסופת שיריו הראשונה בשם "תמונות מן החיים ובית הכלא".
שיריו נכתבו בשפה ערבית מצרית עממית.
לאחר שחרורו התקבל לעבודה כפקיד בארגון לעמי אסיה ואפריקה.
הוא אף החל להקריא את שיריו באופן קבוע ברדיו המצרי.
נגם התגורר בחדר בודד על גג בניין ברובע בולאק, סמוך למרכז העיר בקהיר, עת פגש במלחין והמשורר שייח' אימאם, אשר הפך לשותפו לחדר ויחד שרו את שיריו.
במהלך חייו נכלא נגם מספר פעמים על רקע דעותיו הפוליטיות ובמיוחד על רקע הביקורת הנוקבת שמתח על נשיאי מצרים גמאל עבד אל נאצר, אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
בשנת 2013 זכה נגם בפרס הנסיך קלאוס על "יושרתו חסרת הפשרות".
אחמד שאה מסעוד (בפשטו: احمد شاه مسعود, 2 בספטמבר 1953 – 9 בספטמבר 2001) היה מנהיג אפגני, ממנהיגי הלוחמים נגד הסובייטים במלחמת אפגניסטן הראשונה, שמילא תפקיד מרכזי בסילוקם של הכוחות הכובשים, ובעקבות כך זכה לכינוי "האריה מפנג'שיר".
הוא נהרג ב-9 בספטמבר 2001 בהתנקשות.
בעקבות נסיגת הסובייטים ולאחר התמוטטותה של ממשלת נג'יבאללה הקומוניסטית שנתמכה על ידי ברית המועצות, מונה לשר ההגנה בממשלתו הזמנית של בורהאנודין רבאני שהורכבה מנציגי הפלגים השונים.
עם זאת, המדינה סבלה מחוסר יציבות בשל התנגדותם של הפלגים האסלאמיים הרדיקליים לממשלה זו, התנגדות שהובילה למלחמת אזרחים עקובה מדם.
אחמד שאה מסעוד היה מצביא מוכשר והצליח להנחיל תבוסות רבות למתנגדיו, אך בסופו של דבר נסוג מהבירה קאבול בעקבות עדיפותו הצבאית של ארגון הטליבאן (שהיה הפלג הרדיקלי הדומיננטי) שנתמך בצורה מסיבית על ידי פקיסטן.
בעקבות עליית הטליבאן לשלטון ב-1996, הקים ושימש כמנהיגה הצבאי של הברית הצפונית שלחמה בטליבאן והתבססה בצפון-מזרח המדינה.
ב-9 בספטמבר 2001, יומיים לפני הפיגוע במגדלי התאומים, נפגש מסעוד באזור טקהאר עם שני אנשים שהתחזו לעיתונאים והיו ככל הנראה מחבלים מתאבדים מאל-קאעידה.
המחבלים פוצצו עצמם והתנקשו במסעוד.
מסעוד, מוסלמי סוני ממוצא טג'יקי, נולד והתחנך במחוז פנג'שיר (پنجشیر) הנמצא בצפון אפגניסטן.
מסעוד היה מוסלמי סוני שנאמר עליו כי נשא עמו תמיד את ספרו של אל-ע'זאלי הסופי.
הוא התנגד בחריפות לפרשנויות האסלאמיות הפונדמנטליסטיות של הטליבאן, אל-קאעידה או הזרם הווהאבי בסעודיה.
בעיני תומכיו הוא נחשב לא רק מנהיג צבאי אלא גם מנהיג רוחני.
לאחר עליית ממשלת חאמיד כרזאי בעקבות מלחמת אפגניסטן השנייה הוכרז מסעוד כגיבור לאומי ויום מותו ב-9 בספטמבר הוכרז כחג לאומי בשם "יום מסעוד".
אחמד שאה מסעוד נולד בשנת 1953 בעיר באזארכ אשר נמצאת במחוז פנג'שיר.
בעת לידתו נקרא אחמד שאה כאשר השם מסעוד הוסף לאחר שהצטרף לקבוצות ההתנגדות בשנת 1974. אביו דוסט מוחמד קאן, היה קולונל בצבא המלכותי של אפגניסטן.
במהלך ראשית חייו עברה משפחתו מפנג'שיר לתקופה קצרה להראט ולאחר מכן לקאבול שם העביר את מרבית ילדותו.
בשנת 1973 מוחמד דאוד ח'אן צבר כוח ונהפך לנשיא הרפובליקה של אפגניסטן, דבר שהוביל ליצירת קבוצות איסלאמיות אשר התנגדו לקומוניזם ולהשפעה הגוברת של ברית המועצות באפגניסטן.
במהלך זמן זה, בעת שלמד באוניברסיטה, מסעוד נעשה מעורב בתנועה האיסלאמית שהייתה תחת הנהגתו של בורהנודין רבאני, אשר היה פרופסור באוניברסיטה.
ממשלתו של מוחמד דאוד חאן ניסתה לצמצם את השפעתה של המפלגה הדמוקרטית של העם (PDPA) בעלת האורינטציה קומוניסטית, על ידי התעלמות מהודעות המפלגה, מינויים פוליטיים לתפקידים של אנשים מחוץ למפלגה ולבסוף הכרזה על פירוק המפלגה בתוספת מעצר של חברי מפלגה בכירים.
ב-27 באפריל 1978, המפלגה והיחידות הצבאיות הנאמנות לה, התחילו במהפכה אלימה במסגרתה נהרגו דאוד חאן, משפחתו הקרובה ושומרי הראש שלו.
כמו כן במסגרת ההפיכה הושגה שליטה על הבירה קאבול.
הממשלה החדשה בראשות המפלגה הדמוקרטית של העם, לא נהנתה מתמיכת ההמונים.
היא הודיעה ויישמה מדיניות של דיכוי כלפי כל סוג מתנגדים פוליטיים הן מחוץ למפלגה והן מהמפלגה עצמה.
המפלגה החלה ברפורמות בעלות אופי מרקסיסטי-לנינסטי.
הרפורמות והזיקה של המפלגה לברית המועצות נתקלו בהתנגדות חזקה של האוכלוסייה, בייחוד כאשר הממשלה ניסתה לאכוף את המדיניות המרקסיסטית שלה על ידי מעצר, הגליה או רצח של המתנגדים.
מעריכים כי בין 50,000 ל-100,000 אנשים נעצרו או נרצחו על ידי הכוחות הקומוניסטיים באזורי המרחב הכפרי/פריפריה בלבד.
כתוצאה מן הדיכוי, אזורים גדולים במדינה, בייחוד באזורים הכפריים החלו להתארגן למרד נגד הממשלה החדשה.
באפריל 1979 התסיסה הגיעה ל-24 מתוך 28 המחוזות של אפגניסטן.
כמחצית מן הצבא האפגני ערק או הצטרף להתקוממות.
בזכות האמונה כי ההתקוממות כנגד הממשלה הקומוניסטית תקבל תמיכה מן העם, החל מסעוד ב-6 ביולי 1979 במרד במחוז פנג'שיר.
מסעוד שהבין כי יש עדיפות גדולה לממשלה מבחינת כוח צבאי, העדיף להימנע מעימות ישיר באמצעות ניהול מלחמת גרילה, ובעקבות זאת לקח את השליטה במחוז תוך כדי הדיפת הכוחות האפגניים הקומוניסטים מחוצה לו.
בעקבות הפלישה והכיבוש הסובייטי של אפגניסטן, הכין מסעוד תוכנית אסטרטגית לגירוש הכוחות הפולשים ולהפלת השלטון הקומוניסטי.
השלב הראשון בתוכנית הייתה הקמת כוח התנגדות שייהנה מאמון העם.
השלב השני היה "מלחמה אקטיבית" על מעוז פנג'שיר תוך כדי ביצוע לוחמה אסימטרית.
השלב השלישי היה השתלטות על חלקים נרחבים בחלקה הצפוני של המדינה.
השלב האחרון היה השתלטות על כל שאר חלקי המדינה תוך כדי הבסה והפלת הממשלה הקומוניסטית האפגנית.
מתחילת המלחמה, כוחותיו של מסעוד תקפו את האזורים שנכבשו על ידי הסובייטים, הקימו מארבים לשיירות וגרמו למחסור בדלק בבירה קאבול.
בתגובה ערכו הכוחות הסובייטים סדרה של מתקפות משוריינות על מחוז פנג'שיר.
בין השנים 1980 ל-1985 מתקפות הנגד נערכו בתדירות של פעמיים בשנה.
על אף הגדלת כוח האדם והנשק בין כל תקיפה, לא הצליחו הכוחות הסובייטים להכניע את כוחותיו של מסעוד.
בשנת 1982 החלו הסובייטים במבצע רחב-היקף באזור פנג'שיר.
בשל כך הסיג מסעוד את כוחותיו אל אזורים הנמצאים סביב העמקים שם היו בעמדת יתרון.
כאשר טורי החטיבות הסובייטיות נכנסו אל העמקים הללו הן נפלו למארבים של כוחותיו של מסעוד.
בסוף אותו קרב לאחר נסיגת הכוחות הסובייטים השתלטו כוחותיו של מסעוד בחזרה על האזורים שמהם נסוגו בתחילה.
בשנת 1983, הציעו הסובייטים למסעוד הפסקת אש זמנית, אשר התקבלה על ידיו וזאת במטרה לבנות מחדש את כוחותיו ולאפשר לאזרחים הפוגה מן ההתקפות הסובייטיות.
מסעוד ניצל את ההפוגה בצורה טובה, הוא הקים את המועצה המפקחת (شوراء نظار) אשר איחדה 130 מפקדים המגיעים מ-12 מחוזות שונים שנמצאו בלחימה.
המועצה הייתה כמעין מפלגה חיצונית למפלגות של פשאוור שהיו מועדות ליריבויות והתקוטטויות בינן לבין עצמן.
יתר על כן עזרה המועצה בהחלקת ההבדלים והיריבויות שהיו קיימות כתוצאה ממחלוקות פוליטיות ואתניות.
מועצה זו היוותה דוגמה למה שיכל לקום בהמשך בתור הצבא האיסלאמי באפגניסטן המאוחדת.
היחסים של מסעוד עם מטה המפלגה בפשאוור היו מתוחים לעיתים קרובות כתוצאה מן העובדה שבורהנודין רבאני התעקש לתת אספקת כלי נשק שווה עבור כל המפקדים האזוריים כולל אלו שכמעט לא השתתפו בלחימה.
כדי לפצות על מחסור זה, הסתמך מסעוד על הכנסות נמשכות מיצוא של ברקת ואבן התכלת, שמנוצלים באופן מסורתי בצפון אפגניסטן.
על מנת לארגן תמיכה בלוחמיו, מסעוד הקים מערכת מנהלית שכפתה חוק וסדר באזורים שהיו תחת שליטתה.
מחוז פנג'שיר ל-22 בסיסים כאשר בראש כל אחד מהם עמד מפקד צבא ואיש מינהלה אזרחי.
יתר על כן לכל בסיס הייתה רשות שופטת אשר בראשה עמד שופט.
המדיניות שמסעוד התווה יושמה על ידי מספר ועדות שונות: ועדה כלכלית שיישמה את מימון המאמץ המלחמתי, ועדת בריאות שטיפלה בשירותים הרפואיים באמצעות סיוע של מתנדבים מארגונים זרים הומניטריים לא ממשלתיים.
ועדת חינוך הייתה אחראית על תרגולי הצבא, כמו כן הוקמו גם ועדות לענייני תרבות, משפט וכדומה.
כתוצאה מן ההתרחבות של כוחותיו של מסעוד, נשיא המדינה מטעם הסובייטים, בברק כארמל (ببرک کارمل) שהכוחות הסובייטים יחזרו לתקוף במטרה לרסק את הקבוצות במחוז פנג'שיר.
מסעוד אשר קיבל התראה מוקדמת על המתקפה באמצעות מרגלים שהיו לו בממשלה, הספיק לפנות את כל 130,000 התושבים מן העמק אל עבר שרשרת הרי הינדו-כוש ובכך השאיר את הסובייטים להפצצה מלאה על אזור ריק והבאת הגדודים הסובייטים אל פנים ההרים.
לאחר הבסת התקיפות הסובייטיות-אפגניות, מסעוד המשיך בחלק השני של תוכניתו האסטרטגית: הרחבת ההתנגדות ושחרור את המחוזות הצפוניים של אפגניסטן.
באוגוסט 1986 כוחותיו השתלטו על מחוז תח'אר.
בנובמבר של אותה שנה השתלטו כוחותיו על מפקדות הממשלה במחוז בגלאן, דבר שהיווה נקודת ציון חשובה לניצחון ההתנגדות.
ההתרחבות הורגשה גם במישור הדיפלומטי כאשר יותר ויותר מפקדי מוג'אהדין השתכנעו לאמץ את המערכת הצבאית שיושמה בפנג'שיר.
על אף שהיה נתון תחת מתקפה קבועה של כוחות הצבא האדום וכוחות הצבא האפגני ששיתף פעולה עם הסובייטים, הצליח מסעוד להגדיל את כוחו הצבאי.
בתחילה, בשנת 1980 מנה הכוח שפעל תחתיו קצת פחות מ-1,000 לוחמי גרילה מצוידים היטב, ובשנת 1984 מנו לוחמי עמק פנג'שיר כבר כ-5,000 לוחמים מצוידים היטב.
לאחר הרחבת הלחימה מחוץ לעמק ולמחוז הצליח להגדיל מסעוד את מצבת כוחותיו לכ-13,000 לוחמים בשנת 1989. כוחות אלו חולקו לסוגים שונים של יחידות: המקומיים התמקדו בהגנה סטטית ובשמירה על עמדות מפתח (מבוצרות).
הטובים מבין המקומיים קודמו ליחידה שתפקידה היה להיות כוחות ניידים שיעזרו בהגנת עמדות המפתח.
סוג כוח נוסף היה יחידה ניידת, יחידה קטנה, דמויות קומנדו אשר משימתה ביצוע התקפות פתע-וחזור מחוץ למחוז, לפעמים בנקודות המרוחקות כ-100 קילומטרים מן המחוז.
יחידה זו הכילה חיילים מקצוענים, אשר החל משנת 1983, הובילו התקפות אפקטיביות נגד עמדות של הממשל.
בשונה מכוחות המוג'אהדין האחרים, קבוצות אלה לבשו מדים, והשימוש שלהם בכובעי פכול (پکول) גרם לכך שסוג כובע זה ייתפס כסמל של החוזק וההתנגדות האפגנית.
הארגון הצבאי של מסעוד הביא לפשרה יעילה בין שיטת הלחימה המסורתית של האפגנים לבין העקרונות המודרניים של לוחמת גרילה שאותם הוא למד מספריהם ועבודותיהם של מאו דזה-דונג וצ'ה גווארה.
כוחותיו של מסעוד נהפכו ונחשבו לכוחות היעילים ביותר מבין כל תנועות ההתנגדות השונות באפגניסטן.
ארצות הברית סיפקה דברים מועטים אם בכלל לכוחותיו של מסעוד.
אחת מן הסיבות לכך נבעה מכך שרוב מימון הנשק הלך לפקיסטן אשר העדיפה את מנהיג אחת מן המיליציות היריבות גולובודין חכתמיאר.
בראיון נשמע מסעוד שאומר "חשבנו שה-CIA יודע הכל, אבל הם לא.
הם תמכו באנשים בעייתיים (התכוון לחכתמיאר)".
תומכיו העיקריים של מסעוד במחלקת המדינה האמריקנית היו אדמונד מקוויליאמס ופיטר טומסן, שהיו בשטח באפגניסטן ובפקיסטן.
במסגרת המלחמה נגד הסובייטים זרמו עשרות אלפי מתנדבים מבחוץ אל תוך אפגניסטן וזאת תוך מטרה להפוך לחלק מלוחמי המוג'יהידין שנלחמים בכוחות הסובייטים.
הצבא הסובייטי והצבא האפגני-קומוניסטי נחלו מפלות על ידי מסעוד ולוחמיו בעיקר בקרבות קטנים שהתרחשו בין השנים 1984 ל-1988. בשנת 1989 לאחר שתיאר הפעולה הסובייטית באפגניסטן כ"פצע מדמם" החליט מיכאיל גורבצ'וב להסיג את הכוחות הסובייטים מן המדינה.
ב-15 בפברואר 1989, עזב החייל הסובייטי האחרון את המדינה.
נפילת המשטר האפגני קומוניסטי (1992)
לאחר יציאת הכוחות הסובייטים בשנת 1989, המפלגה הדמוקרטית בראשות מוחמד נג'יבולא נאבקה בכוחות עצמה כנגד המורדים בשלטונה.
בעזרת גיבוי של משלוחי נשק עצומים שקיבלו מברית המועצות הצליחה המפלגה להגיע ליכולות וביצועים שלא הגיעה אליהם מעולם תחת השלטון הסובייטי, והצליחו לשלוט על כל הערים המרכזיות באפגניסטן.
בשנת 1992 עם נפילת ברית המועצות נפגעה בצורה קשה האספקה, התחיל להיווצר מחסור באוכל, דלק וציוד, דבר שערער את יכולות השליטה של הממשלה והצבא וגרם לפלגנות בתוכו.
כמה ימים לאחר שנג'יבולא איבד את השליטה על המדינה, מפקדי הצבא ומושלים מקומיים הקימו שלטונות מקומיים ברחבי המדינה.
מועצות משותפות (שורא) מונו באופן מיידי לממשלת השלטון המקומי.
עימותים בין מפקדי צבא הביא במהירות לנפילת הממשלה בקאבול.
באמצע חודש ינואר ב-1992, כשלושה שבועות לאחר נפילת השלטון הסובייטי, התגלו חיכוכים בין המפקדים של הברית הצפונית כאשר אחת מן הסיבות הייתה הפחד של מספר מפקדים מהחלפתם באנשים ממוצא פשטוני על ידי הנשיא נג'יבולא.
מסעוד שהיה מודע לבעיות הצליח להגיע להסכם פוליטי עם מספר מפקדים אחרים ובכך הקים את הקואליציה של הברית הצפונית אשר הכילה תשעה מחוזות הנמצאים בצפון וצפון-מזרח המדינה.
בשל המהומה שהתרחשה בשלטון בקאבול, לא היה שום כוח שימנע מן הברית הצפונית מלכבוש בסיס מרכזי של חיל האוויר (بګرام) הנמצא מספר קילומטרים צפונית לקאבול.
ב-18 במרץ 1992 הודיע נג'יבולא על התפטרותו.
ב-17 באפריל באותה שנה, נג'יבולא נעצר בשדה התעופה של קאבול בעת שניסה לברוח.
הוא מצא מקלט במפקדות המקומיים של האו"ם בקאבול, שם הוא נשאר ללא פגע עד שנת 1996. גנרלים קומוניסטיים בכירים ופקידי ממשל נג'יבוללה פעלו כסמכות מעבר להעברת השלטון לבריתו של אחמד שאה מסעוד.
על אף שהוצע לו להנהיג את המדינה על ידי המועצה המקומית בקאבול הוא סירב והורה לכל כוחותיו שנמצאו צפונית לקאבול לאל להיכנס לבירה עד שלא יימצא פתרון פוליטי.
יתרה מכך הוא יצא בקריאה לכל מנהיגי המפלגות באפגניסטן לנסות ולהגיע להסכם פוליטי שיהיה מקובל על כל הצדדים והמפלגות.
מלחמת האזרחים האפגנית והמאבק בטליבאן
בתמיכת האו"ם הסכימו רוב המפלגות האפגניות לכונן ממשלה לאומית שתחליף את הממשלה הקומוניסטית.
לממשלה הייתה התנגדות מצד מנהיגים בפשאוור, ובאפריל 1992 התקיימו מגעים עמם.
מסעוד תמך בקידום המגעים על מנת ליצור ממשלת קואליציה רחבה שתכלול את כל הפלגים המתנגדים.
גולבדין חכמתיאר שאף להנהיג את המדינה והצהיר כי "במדינתנו ממשלת קואליציה אינה אפשרית כי, כך או אחרת, היא תהיה חלשה ולא תהיה מסוגלת לייצב את המצב באפגניסטן".
ב-24 באפריל 1992 חתמו המנהיגים בפשאוור על הסכם פשאוור וכיננו את המדינה האיסלאמית של אפגניסטן, אשר זכתה להכרה באספה הכללית של האו"ם.
בעקבות ההסכם מונה מסעוד להיות שר ההגנה, ואילו ראשות הממשלה ניתנה לחכמתיאר.
חכמתיאר סירב לחתום על ההסכם.
חוץ מחכמתיאר ומפלגתו, חיזב אל-אסלאם, שהתנגדו להסכם, כל יתר המנהיגים האפגנים תמכו בו.
אף שהוצע לו להיות ראש הממשלה מספר פעמים, סירב חכמתיאר לקבל את הסכם השלום ושיתוף הפעולה, וכוחותיו התקיפו את קאבול, בירתה של המדינה האסלאמית האפגנית.
חכמתיאר נהנה מתמיכתה של פקיסטן, אשר העניקה לו סיוע כספי, מבצעי וצבאי, ושאפה להקים ממשלה אוהדת בראשותו באפגניסטן.
מספר רב של סוכנים איראנים נשלחו כדי לסייע למפלגת חיזב א-ווחדת השיעית, ואיראן ניסתה למקסם את ההשפעה הפוליטית והצבאית של המפלגה.
סעודיה לעומת זאת ניסתה לחזק את מפלגת "האיחוד האסלאמי" הווהאבית.
זוועות ופשעי מלחמה בוצעו על ידי אינדיבידואלים ומיליציות שונות, בעוד שקאבול נהפכה לעיר שנמצאת באנרכיה בעקבות מלחמת האזרחים המדממת.
לפי דו"ח של משמר זכויות האדם, הפסקות אש שהושגו לעיתים על ידי נציגי המיליציות השונות או בתיווך של הצלב האדום, קרסו בדרך כלל תוך מספר ימים.
שני ארגונים גם נלחמו בשם ממשלת אפגניסטן, כחלק מכוחות הביטחון האפגנים שהונהגו על ידי שר ההגנה אחמד שאה מסעוד.
ארגונים אלו היו התנועה האסלאמית ("חרכּאת א-אסלאמי") בראשות חוסיין אנווארי והארגון "שורא א-נזאר".
בתקופה זו, הן המיליציות שהוזכרו לעיל והן כוחות הממשלה האפגנית לא היה יד במה שקרה בדרום אפגניסטן.
דרום אפגניסטן הייתה תחת שלטונו הרופף של גוּל אע'א שיראזי, שלא הצליח לספק יציבות לאזור.
העיר קנדהר הדרומית הייתה במצב של אנרכיה, קרועה בין שבטים פשטונים יריבים שנלחמו אחד בשני.
בשנת 1994 הטליבאן, שבסיס התומכים שלה היה מבתי הספר האסלאמיים שחינכו פליטים אפגנים בפקיסטן, החלה להתפתח ככוח פוליטי-דתי שעיקר פעילותו הראשונית הייתה כנגד גוּל אע'א שיראזי ששלט על דרום אפגניסטן באופן רודני.
המולא מוחמד עומאר החל את תנועתו עם פחות מ-50 תלמידי מדרסה חמושים בעירו קנדהר.
פקיסטן העבירה באופן גובר את תמיכתה לטליבאן לאחר שהמיליציה הקודמת שבה היא תמכה, זו של גולבדין חכמתיאר, הפגינה את חולשתה ואת אי יכולתה להשתלט בהצלחה על קאבול.
חוקרים רבים, כולל אמין סייקל, מתארים את הטליבאן כארגון שהתפתח לשלוחה של פקיסטן שפעל למימוש האינטרסים שלה באזור, דבר שהטליבאן מכחיש.
בשנת 1994 הטליבאן השתלט על מספר מחוזות בדרום ומרכז אפגניסטן.
לאחר שהמדינה האסלאמית הצליחה לייצב את החזקתה בעיר הבירה היא החלה לנקוט בצעדים להשבת החוק והסדר.
בשנת 1995 הצליחה הממשלה האפגנית בראשות אחמד שאה מסעוד לנצח בקרב על קאבול את שלוש המיליציות האחרות (המפלגה האסלאמית, חיזב א-ווחדת, וגונבּיש א-מילי), וכתוצאה מכך ממשלת המעבר ניסתה להתחיל בתהליך כלל ארצי שיכלול פיוס לאומי בין הפלגים השונים שנלחמו במלחמת האזרחים.
מסעוד הוביל מהלך כללי ארצי במטרה להוביל לגיבוש דמוקרטיה ובסופו של דבר לקיום בחירות דמוקרטיות.
המועמד המועדף על מסעוד כנשיא היה ד"ר מוחמד יוסוף, שכיהן כראש הממשלה תחת המלך מוחמד זאהיר שאה.
במהלך של מסעוד לקידום בחירות דמוקרטיות הפגיש 15 נציגים ממחוזות שונים, ובפגישה שנייה נועדו כבר נציגים מ-25 מחוזות.
מסעוד הזמין גם את הטליבאן להצטרף לתהליך הפיוס הלאומי.
מסעוד נפגש בניגוד לעצת גורמי הביטחון עם מנהיגי טליבאן במידאן שאר, טריטוריה שבשליטת הטליבאן.
הטליבאן סירב להצטרף לתהליך הפיוס שיוביל לבחירות כלליות.
פקיסטן שבתחילה תמכה בחכמתיאר, החלה לתמוך בטליבאן לאחר שנראה היה שחכמתיאר לא יגיע לשלטון.
בתחילת 1995 הפגיז הארגון את הבירה קאבול.
הטליבאן שנהנה מניצחונות ראשונים ב-1994, ספג סדרת הפסדים.
בפברואר 1995 נעשתה המתקפה הראשונה נגד עיר חשובה הראט, שהייתה נתונה לשלטונו של אסמעיל חאן שהיה בן ברית של המדינה האסלאמית האפגנית.
הטליבאן הובס בקרב לאחר שמסועד שלח כוחות סיוע מקאבול לעזרת כוחותיו של חאן.
מולה עומאר גיבש את הטליבאן מחדש וצייד את הכוחות, בסיועה של פקיסטן שהגבירה את התמיכה בארגון הן בציוד והן במתנדבים ובתמיכה כספית של ערב הסעודית.
הודות לסיוע זה ולגיוסם של 25,000 לוחמים לטליבאן הצליח הטליבאן במתקפת פתע לכבוש את הראט שממערב לקאבול בספטמבר 1995. הטליבאן ערך בשנית מצור במשך כמעט שנה על קאבול והפגיז את הבירה, אך שוב לא הצליח לכבוש את העיר.
מסעוד ורבאני המשיכו בתהליך הפיוס ובפברואר 1996 הגיעו להסכמה של הפלגים השונים, מלבד הטליבאן, על הקמת ועדה לבחירת נשיא זמני.
גם בחלק מהאזורים הפשטונים בשליטת הטליבאן היו מנהיגים שתמכו בתהליך הפיוס עם הממשלה האסלאמית, אך מולה עומאר ותומכיו רצו להרחיב את המלחמה ולפעול במהירות לפני שהממשלה תספיק ליישם את ההבנות בין הפלגים.
הטליבאן עברו לפעול בג'לאלאבאד שממזרח לקאבול, שהייתה נתונה לשליטת מועצת השורא הפשטונית באזור.
הטליבאן נהנה מסיוע חיצוני, כשתומכים זרים ובפרט ערב הסעודית, שחדו חלק מהמנהיגים המקומיים, ופקיסטן סייעה ביועצים צבאיים מצבאה ומאות לוחמי טליבאן הגיעו משטחה לכיוון ג'לאלאבאד.
לאחר כיבושה של ג'לאלאבאד הייתה קאבול מוקפת ממזרח, בנוסף לכוחות הטליבאן שנמצאו ממערב לאחר ניצחונם על אסמעיל חאן בהראט.
לאור הצלחותיהם של הטליבאן הורה מסעוד על נסיגה מקאבול ב-26 בספטמבר 1996 לכיוון צפון, וביום למחרת כבש הטליבאן את העיר והכריז על הקמת האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
כוחותיו של מסעוד נסגו לצפון מזרח אפגניסטן והמשיכו לפעול משם כמדינה האסלאמית של אפגניסטן.
לאחר שאחמד שאה מסעוד וכוחותיו הפסידו את עיר הבירה קאבול והטליבאן צבר דומיננטיות רבה, מסעוד ומנהיג המיליציה היריבה עבדול ראשיד דוסטום החליטו לאחד כוחות כנגד הטליבאן והכריזו על הקמת "החזית המאוחדת" (הידועה גם בשמה "הברית הצפונית").
הטליבאן באותה עת תכנן מבצע התקפי נוסף כדי לכבוש את שארית השטחים שנותרו בשליטת מסעוד ודוסטום.
החזית המאוחדת הורכבה בעיקר מהכוחות הטג'יקים של מסעוד והכוחות האוזבקים של דוסטום אך גם מפלגים הזארים וכוחות פשטונים שונים שהונהגו על ידי שלל מנהיגים ומפקדים אפגנים אחרים.
בין סוף 1996 ל-2001 "החזית המאוחדת" שלטה על כ-30 אחוז מאוכלוסיית אפגניסטן, בעוד שהטליבאן שלט על רובה.
לפי דו"ח של האו"ם, במהלך ניסיונותיו של הטליבאן להשתלט על המחוזות הצפוניים של אפגניסטן שהיו בשליטת "החזית המאוחדת" הארגון טבח בשיטתיות אוכלוסייה האזרחית.
נציגי האו"ם ציינו שבין 1996 ל-2001 הם גילו ראיות ל-15 טבחים באוכלוסייה האזרחית.
הטליבאן פגע במיוחד בני הזרם השיעי ובאנשים ממוצא אתני הזארי.
כחלק מכיבוש העיר מזאר-י שריף על ידי כוחות הטליבאן בשנת 1998, כ-4000 אזרחים הוצאו להורג ורבים אחרים עברו עינויים.
הלחימה הצבאית בין הטליבאן לעבדול ראשיד דוסטום באה לסיומה עם כיבוש מזאר-י שריף ב-1998 על ידי הטליבאן.
כוחותיו של דוסטום הובסו ואחמד שאה מסעוד נותר האופוזיציה הצבאית היחידה לטליבאן.
קודם לנפילתו של דוסטום כוחותיו נלחמו בטליבאן תוך כדי עבירה על הדין הבינלאומי גם על ידיהם.
כך למשל, לפי הארגון משמר זכויות האדם בשנת 1997, בקרב קודם על העיר מזאר-י שריף, היו אלה כוחותיו של דוסטום שהוציאו להורג חיילי טליבאן באופן סיטונאי.
אחמד שאה מסעוד ייסד בשטחים שהיו בשליטתו מאז 1996 מוסדות דמוקרטיים, וחתם על האמנה לזכויות האישה.
הארגון "משמר זכויות האדם" לא ציין בדו"ח שלו אף עבירת זכויות אדם על ידי כוחותיו של מסעוד בשטחים שבשליטתו.
כתוצאה מכך, ברחו אזרחים רבים מאזורים אחרים באפגניסטן לאזורים שבשליטתו של מסעוד.
נשיונל גאוגרפיק ציינו בסרטם הדוקומנטרי "בתוך הטליבאן":
הטליבאן באופן חוזר ונשנה הציע למסעוד תפקידים בכירים בתמורה לכך שיפסיק את התנגדותו להם, אך מסעוד דחה את ההצעות.
מסעוד רצה לשכנע את הטליבאן להצטרף לתהליך פוליטי שיוביל לבחירות דמוקרטיות בעתיד הנצפה לעין.
בתחילת שנת 2001 אימץ מסעוד אסטרטגיה חדשה של לחץ צבאי מקומי על הטליבאן לצד בקשות חוזרות לסיוע מארצות העולם.
בציבור האפגני החלה להתגבר הטינה כלפי הטליבאן, כולל באזורים פשטונים שהיו באופן מסורתי מוקד הכוח של הארגון.
מסעוד ניסה לפרסם בעולם את מצעו למען דמוקרטיה באפגניסטן.
עם זאת הוא רצה להימנע מלהחזיר לחיים את סוג הממשל הכושל ששלט בקאבול בשנות ה-90. לכן כבר בשנים הללו הוא ניסה ליצור תשתיות למשטר דמוקרטי, ובין השאר הוא אימן כוח משטרתי לא-אלים שידע לאפשר הפגנות ולשמור על הסדר בהם.
בשנת 1999 הוא החל לשתף פעולה עם עבדול חק.
בתחילת שנת 2001 נאם אחמד שאה מסעוד בפני הפרלמנט האירופי בבריסל, וביקש מהקהילה הבינלאומית לספק סיוע הומניטרי לעם האפגני.
הוא הצהיר שהטליבאן ואל-קאעידה מציגים "השקפה מאוד שגויה על האסלאם" ושללא תמיכת פקיסטן, הטליבאן לא יצליח להמשיך במערכת הצבאית שלו יותר משנה אחת.
לפי דיווחים שונים, במהלך ביקורו זה באירופה, שקדם לפיגועי 11 בספטמבר, הוא גם הזהיר שהמודיעין שלו אסף מידע שמתוכננת התקפה רחבת היקף על אדמת ארצות הברית.
ב-9 בספטמבר 2001 נהרג מסעוד בהתנקשות מתוכננת על ידי שני מחבלים מתאבדים, אשר התחזו לעיתונאים בלגיים ממוצא מרוקאי.
בדיעבד התברר כי הדרכונים ששימשו אותם היו דרכונים גנובים והם היו למעשה אזרחים תוניסאים.
המתנקשים חיכו במשך כמעט שלושה שבועות להזדמנות לראיין את אחמד שאה מסעוד, ובזמן זה הספיקו לראיין את בורהאנודין רבאני ועבד א-רסול סיאף.
במהלך הריאיון עם מסעוד הפעילו המתנקשים חומרי נפץ שהוכמנו בציוד הצילום, ומהפיצוץ נהרג מסעוד ואחד מקציניו, וכן אחד המתנקשים.
מתנקש שני ניסה להימלט, נתפס ונורה למוות.
על אף הכחשות של החזית המאוחדת, דווח מותו של מסעוד בכלי התקשורת בעולם, וכשבוע לאחר מכן הודיעה החזית המאוחדת באופן רשמי על מותו של מסעוד.
מסעוד נקבר במקום הולדתו, באזארכ, ובהלוויתו נכחו מאות אלפים מתומכיו.
אחמד שאה, או בשמו המלא, אחמד שאה בהאדור מוג'היד א-דין אבו נאסר (24 בדצמבר 1725 - 1 בינואר 1775) היה הקיסר ה-13 לשושלת המוגולית.
הוא ירש את תפקידו מאביו, מוחמד שאה ב-1748 בהיותו בן 22. הוא נחשב נהנתן, חלש אופי ונתון להשפעות חיצוניות, במיוחד מצד אמו קודסיה בגום והמאהב שלה, הסריס ג'אוויד ח'אן, שניצל את חולשתו של אחמד על מנת לשלוט באימפריה בפועל.
שש שנות שלטונו של אחמד התאפיינו באיבוד שטחים וסמכויות שלטוניות לישויות שסבבו את האימפריה כדוגמת הרוהילים והמרתים.
ב-1754 הנוואב עימאד אל-מולכ הדיח את אחמד מהשלטון, עיוור אותו ושלח אותו ואת אמו, קודסיה בגום, לכלא, שם נפטר בנסיבות טבעיות ב-1775.
בשנים שלפני עלייתו של אחמד לשלטון, הייתה האימפריה המוגולית מאוימת על ידי הסיקים והמרתים.
כשנה לאחר מותו של אכבר, שהתאפיין בסובלנות דתית, הומת הפונטיף הסיקי בזמן שלטונו של הקיסר המוגולי בהאדור שאה.