tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבה לכך הייתה שבעוד שבני הקהילות האחרות הראו קשיים להסתגלות לתנאי שירות צבאי ומלחמה, בני הקהילה האשורית הוכיחו את יכולותיהם בלחימה וגם בהישרדות בתנאי האקלים הקשים של עיראק.
עובדה זו הובילה בהמשך לגיוסם של כ-1500 אשורים נוספים, כבר בשנת 1922.
לאחר הגיוס הרשמי, המגויסים האשורים נחשבו לחיילים אימפריאליים בריטים בשליטה מוחלטת של השלטונות הבריטיים בעיראק.
כמו כן, במסגרת כינון המנדט הבריטי במסופוטמיה ולאחר ועידת קהיר ב-1921, חלק מהמגויסים הצטרפו גם לצבאות עיראק.
הצטרפות לצבא העיראקי תרמה להם מאוד מבחינה כלכלית, עקב כישוריהם והיותם כוח עבודה זול.
עם זאת, קהילות עיראקיות אחרות הפיצו שמועות לפיהן הבריטים הם בעלי אהדה משותפת דתית ואידאולוגית לאשורים.
שמועות אלו הגבירו את המתחים בין האשורים לקהילות ערביות בעיראק, והפכו את המגויסים האשורים למטרת השלטון העיראקי.
לטענת השלטון, גיוס נתינים עיראקים לכוח צבאי בשליטה בריטית היווה חריגה מהריבונות הלאומית וכי המשכו יהיה מסוכן לעיראק.
ממשלת עיראק חששה מכך שהמגויסים יהוו איום מרדני, גם כי לאשורים היו נשק ומיומנויות לחימה וגם בעיקר בגלל שהקהילה האשורית תמיד הייתה לא מרוצה.
חשש זה, הוביל לניסיונות טבח בקהילה האשורית, ומשזה אינו התקבל, טבח בקהילה הנוצרית בעיראק כולה על-ידי הממלכה העיראקית.
המגויסים האשורים לא הפסיקו להיתפש באופן שלילי גם בעיני שכניהם, לדוגמה בשנת 1919 עם הכורדים במחנה מינדן, ומאוחר יותר בשנת 1920 כאשר כוחות ערבים תקפו את מחנה הפליטים בעקובה.
דוגמה נוספת היא בשנת 1930 בה מגויסים אשורים רבים נרצחו ללא ניסיונות חקירה כלשהם.
למרות זאת, במלחמותיהם המגויסים האשורים המשיכו להפגין את יכולותיהם כנגד הטורקים, הכורדים והעיראקים בתנאים קשים, נלחמו בהצטיינות, תוך שמירה על אחדות.
ביצועיהם הטובים, יחד עם הצמיחה וההתפתחות ההדרגתית של הצבא העיראקי, חסכו סכום כסף רב לבריטים ניכר ומנעו להם גם קשיים פוליטיים.
קרב נוסף בו התבלטו המגויסים לטובה היה בעיר אל-חבאניה במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית שפרצה ב-1941. בתקופה זו, המגויסים נתפשו בעיני מיליציות עיראקיות פרו-נאציות כתומכי המערב שאותם יש להרוג, ועל כן ניסו לתקוף את הבסיס בו התבצרו המגויסים האשורים באל-חבאניה.
לפיכך, כ-2200 חיילים שימשו כעיקר הכוח היבשתי בסיוע מטוסי חיל האוויר הבריטי, יחד עם הכוחות הבריטיים ששהו בבצרה ועם שתי יחידות ממונעות של כוחות בריטיים מפלשתינה ועבר הירדן הגיעו לעזרת הכוחות בעיראק הצליחו להדוף את הכוחות העיראקים לעיר פלוג'ה ולחסל את המרד באזור.
הצלחת המגויסים בקרב אל-חבאניה, הביאו לצורך בגיוס רחב יותר של מתנדבים ליחידות המגויסים, תוך הקפדה כי רובם יהיו אשורים ולא יזידים או כורדים.
כך, אותן יחידות הועברו גם דרך ישראל המנדטורית שנשלטה על-ידי בריטניה ב-1943. כ-11 פלוגות של חיילי מגויסים אשוריים עיראקיים, שתפקידן היה לאבטח שדות תעופה, מצבורי נשק ותחמושת.
מצב המגויסים האשורים לאחר הקרבות
המגויסים האשורים מצאו את עצמם חסרי תפקידים ותארים בעיראק שלאחר המלחמה האנגלו-עיראקית.
רובם פוטרו מתפקידיהם, ולא נכללו בתפקידים בכירים כמו שופטים, קציני הצבא והשרים.
רק מעטים מביניהם נותרו לשרת בחיל האוויר הבריטי.
בתנאים אלה, ובהיעדר תמיכה חיצונית זרה, התפתחה התרבות האשורית לאט יותר ובקושי רב יותר בהשוואה לזו של שכניהם הערבים או הכורדים.
המגויסים האשורים ניסו להקים מספר קבוצות מחתרת המבוססות על ערכי אהבה ואחדות אשורית, שכללו שבועות אמונים וטקסי חניכה סודיים.
התנועה זכתה לתמיכה ואהדה בערים כירכוכ, בצרה ומוסול, באורמיה שבאיראן וגם באזורים שבהם היו הכנסיות המזרחיות-אשוריות דומיננטיות.
אך בדיעבד לא היה די במאמץ זה, שכן בסופו של דבר הקבוצות התפרקו עקב הכאוס שנוצר בהתפרקות גדודי המגויסים האשורים שנותרו ונטישתם על-ידי הצבא הבריטי.
המגהצת (בהולנדית: De strijkster) הוא ציור מאת הצייר והפסל הבלגי ריק ואוטרס, המוצג ב.
הציור הוא אחד מרבים שבהם תיאר ואוטרס סצנות מהחיים היום-יומיים, ששימשו לו מקור השראה ונושא ליצירתו.
אשתו, מוזתו והדוגמנית האהובה עליו הייתה הלן דורינקס.
בציור מתוארת אישה בסביבה ביתית נוחה, כפופה מעל שולחן ומגהצת בגד כחול.
היא לובשת שמלה ורודה מעל חולצה לבנה ומרימה את מבטה מעבודתה לעבר הצופה.
הצבעים ביצירה עזים, והמשיכות המכחול חופשיות ואקספרסיביות.
סגנונו של הציור קשור לאימפרסיוניזם, לפוביזם ולאקספרסיוניזם, וכל אחת מהגישות הללו הוזכרה בהקשרו.
בשנת 1912, עת צייר ואוטרס את היצירה, שהה בפריז, שם נחשף לצבעיו של פול סזאן ואנרי מאטיס, לנופי קלוד מונה ולדמויות הנשים של אוגוסט רנואר.
לוח הצבעים שלו הפך לחי ותוסס יותר, ועוצמת הצבעים לצד התנועה הסוערת על פני הבד מזכירים את סגנון הפוביזם.
באותה שנה ביקר ואוטרס גם בקלן ובדיסלדורף, שם התרשם מעבודותיו של וינסנט ואן גוך ומהאקספרסיוניזם הגרמני.
נושא הכובסות והעובדות במכבסות עניין את ציירי האימפרסיוניזם הצרפתי, שהחלו להתמקד בתיאור חיי היומיום של מעמד הפועלים.
יצירות רבות בנושאים אלה הושפעו מההקשרים החברתיים בני הזמן וממגמות של המודרניות התעשייתית.
בין הציירים שעסקו בנושא זה ניתן למנות את אדגר דגה, אנרי דה טולוז-לוטרק וברת מוריזו.
מוריזו יצרה בשנת 1875 את הציור "תליית הכבסים לייבוש" וכן את "האיכר תולה כביסה".
בעוד שביצירותיה של מוריזו נעשה שימוש בגוונים רכים יותר של ורוד וכחול, אצל ואוטרס הצבעים חיים וסוערים בהרבה.
דגה, בין השנים 1869–1895, הקדיש סדרת ציורים לדמותן של כובסות.
בציורו "מגהצות" (Repasseuses), השלישי בסדרה בת ארבע יצירות, מוצגת אישה אחת מפהקת ואחרת הנשענת בכבדות על מגהץ.
בניגוד לציורו של ואוטרס, הכובסות של דגה ושל ציירים צרפתים אחרים מתוארות בהקשר מסחרי ותעשייתי יותר.
גם ג'ורג' וושינגטון למברט יצר את "הכובסות" (1901) ואת "המכבסה" ("הפונדקאית הצרפתייה").
בשנת 1904 צייר פבלו פיקאסו את "אישה מגהצת", בגוונים נייטרליים של כחול ואפור.
בעוד שהציור של ואוטרס מואר וצבעוני באופיו, יצירתו של פיקאסו משדרת תחושת מלנכוליה.
באותה שנה שבה יצר ואוטרס את "המגהצת", ציירה האמנית האוסטרלית ציור נרטיבי שתיאר את שגרת הכביסה הביתית, אשר באותה תקופה נערכה לרוב בימי שני.
הציור, ששמו "בוקר יום שני", הדגיש את המאמץ הפיזי הכרוך בעבודה זו.
המגדלור האדום הקטן או בשמו הרשמי "מגדלור ג'פרי'ס הוק", הוא מגדלור קטן הממוקם בפארק פורט וושינגטון לאורך נהר ההדסון במנהטן, ניו יורק, מתחת לגשר ג'ורג' וושינגטון.
הוא נודע בזכות ספר הילדים משנת 1942 "המגדלור האדום הקטן והגשר האפור הגדול", שנכתב על ידי הילדגרד סוויפט ואֻיַּר על ידי לינד וורד .
המגדלור ניצב על ג'פרי'ס הוק, נקודה סלעית על גדת נהר ההדסון, ליד הקצה הצפוני של מנהטן, התומכת בבסיס הרציף המזרחי של הגשר, המחבר את וושינגטון הייטס במנהטן, עם פורט לי , ניו ג'רזי.
בטרם ההתיישבות האירופאית בניו יורק, ילידים אמריקאים, הידועים מקומית בשם הוויקוואסגיק - חלק משבט לנאפ - התגוררו בחלק ניכר ממנהטן עילית דהיום וממזרח ניו ג'רזי.
הוויקוואסגיק, ומאוחר יותר המתיישבים ההולנדים והאנגלים, דגו וצדו לאורך גדות נהר ההדסון.
ההדסון היה גם נתיב חשוב לתנועה, שחיבר ערים בצפון המדינה כמו אולבני לעיר ניו יורק ולאוקיינוס האטלנטי.
ככל שגדלה התנועה לאורך הנהר, כך גם גדל מספר טביעות הספינות בג'פרי'ס הוק.
בניסיון להפחית תאונות שייט, הוצב עמוד אדום בג'פרי'ס הוק, הבולט מעל הנהר, כדי להתריע בפני ספינות להתרחק מהגדה כשהן עשו את דרכן במורד התעלה הצרה בין ניו יורק לניו ג'רזי.
בשנת 1889 הוצבו שני פנסים בעלי עוצמת תאורה של 10 נרות על העמוד כדי לסייע בניווט.
המגדלור עצמו, נבנה בשנת 1880בסנדי הוק, ניו ג'רזי בגובה 12 מטרים כ"משואת נורת' הוק".
בתחילת המאה ה-20, קברניטי דוברות שנשאו סחורות במעלה ובמורד נהר ההדסון דרשו משואה בהירה יותר.
המגדלור הקטן והאדום שהוקם בסנדי הוק, ניו ג'רזי, השתמש באותות ערפל במשקל 1,000 פאונד, ואור אדום מהבהב כדי להנחות ספינות בלילה.
הוא הפך למיושן ופורק בשנת 1917. בשנת 1921, משמר החופים של ארצות הברית בנה מחדש את המגדלור הזה בג'פרי'ס הוק, בניסיון לשפר את עזרי הניווט בנהר ההדסון.
המגדלור, שנוהל על ידי שומר במשרה חלקית ומצויד במנורה המופעלת על ידי סוללות ופעמון ערפל, היה מדריך חשוב למטיילים בנהר במשך עשר שנים.
חלק ניכר מהאדמה המקיפה את המגדלור, נרכשה על ידי העירייה בשנת 1896, ונודעה כפארק פורט וושינגטון.
בנייתו של גשר ג'ורג' וושינגטון, מיד מעל המגדלור, החלה בשנת 1927. כאשר הגשר הושלם בשנת 1931, האורות הבהירים יותר של הגשר הפכו את המגדלור שוב למיושן.
בשנת 1948, משמר החופים הוציא את המגדלור משימוש, והמנורה שלו כבתה.
משמר החופים תכנן למכור את המגדלור במכירה פומבית, אך תמיכה רבה במגדלור סייעה להציל אותו.
את זעקת הציבור עורר ספר הילדים "המגדלור האדום הקטן והגשר האפור הגדול", שנכתב על ידי הילדגרד סוויפט ולינד וורד בשנת 1942. בספר הפופולרי, המגדלור האדום הקטן שמֵחַ ומרוצה עד שנבנה מעליו גשר גדול.
בסופו של דבר, המגדלור לומד שעדיין יש לו תפקיד חשוב לעשות, וכי עדיין יש מקום בעולם למגדלור ישן.
הסיפור הקלאסי כבש את דמיונם של ילדים ומבוגרים, שרבים מהם כתבו מכתבים ושלחו כסף כדי לעזור להציל את הפסל ממכירה פומבית.
דבר זה הוביל את משמר החופים לחתום על שטר הבנייה שלו למחלקת הפארקים והנופש של העיר ניו יורק ב-23 ביולי 1951.
בשנת 2000, קיבל המגדלור שכבה חדשה של צבע אדום שהיה נאמן לצבעו המקורי וההיסטורי, יחד עם תאורת פנים וקווי חשמל חדשים.
כיום, המגדלור הקטן והאדום נותר סמל איתן למורשת האזור, המאיר את הדרך אל עברה של העיר.
הגישה הציבורית למגדלור היא דרך הגרינוויי של נהר ההדסון, אליו ניתן להגיע מצפון באמצעות גשר להולכי רגל החוצה את הנרי הדסון פארקווי ברחוב 182 מערב וריברסייד דרייב , ומדרום באמצעות גשרים להולכי רגל ברחוב 158 מערב או רחוב 151.
סיורים במגדלור מתקיימים לעיתים רחוקות.
הם מאורגנים על ידי שומרי הפארקים העירוניים של מחלקת הפארקים (), במיוחד ביום פסטיבל המגדלור האדום הקטן בסוף ספטמבר וביום הבית הפתוח בניו יורק באוקטובר.
פסטיבלי המגדלור האדום הקטן באוקטובר בשנים 2018 ו-2019 נוהלו על ידי הארגון "קיץ על ההדסון" בשיתוף פעולה עם ארגון שימור הפארקים ריברסייד ומחלקת הפארקים והנופש של העיר ניו יורק.
רבי דוב בֶּער, המכונה המגיד ממזריטש (בין קודם לשנת ה'ת"נ לה'ת"ע (1690 ל-1710) – י"ט בכסלו תקל"ג, 15 בדצמבר 1772), היה מתלמידי הבעל שם טוב ומנהיג חלק ניכר מתנועת החסידות.
נולד בעיירה לוקאטש שליד העיר רובנו במחוז ווהלין באיחוד הפולני-ליטאי לרבי אברהם.
לפי מסורת חסידית, למשפחתו הייתה מגילת יוחסין עד רבי יוחנן הסנדלר.
שנת לידתו אינה ידועה בוודאות, ומוערכת על פי מסורות שונות בין קודם לשנת ה'ת"נ - ה'ת"ע (1690–1710).
לפי המסורות המקדימות את הולדתו, היה מבוגר יותר או קרוב לגילו של רבו הבעש"ט.
לפי מסורת חסידית כבר בימי ילדותו חונן בכישרונות נעלים ונשלח על ידי אביו, רבי אברהם, שהיה מלמד עני, ללמוד תורה בישיבה הגדולה של רבי יעקב יהושע פאלק בעל ה"פני יהושע" בעיר לבוב.
לפי מסורת חסידית, בתקופת ילדותו נשרף בית משפחתו על מגילת היוחסין המשפחתית, ודב-בער הקטן שראה את אמו בוכה, ניסה להרגיעה ואמר שהוא יחל מגילה חדשה ממנו שתחשב לא פחות.
נישא לקיילא בת שלום שכנא מטורצ'ין ועבר לגור בכפר סמוך, בו שימש כמלמד.
בתקופה זו הרחיב את ידיעותיו בתורה והחל לעסוק בקבלה.
שימש מגיד בטורצ'ין ואחר כך בקוריץ וברובנו.
הצטיין בכוח הדיבור ובכישרון השכנוע.
סביב שנת 1740 נולד בנו אברהם שנקרא לימים רבי אברהם המלאך, בת נוספת הייתה לו בשם דאבא.
ישנן שלוש מסורות חסידיות על הדרך בה הוא התקרב לבעל שם טוב.
בהתייחסו לרבי דב בער, התבטא פעם הבעש"ט "יודע אני כי הדב הזה אין לו רגליים (הרב דב בער היה נכה ברגליו), אבל יש לו ידיים רחבות, לקרב בהן את הלבבות, ומסוגל הוא לאחד תחת הנהגתו את כל אלה הנאמנים לחסידות".
לאחר פטירת הבעל שם טוב בחג השבועות ה'תק"ך (1760), החל המגיד למלא את מקומו.
לפי מסורות שונות, לאחר פטירתו של הבעש"ט, מונה רבי צבי בן הבעל שם טוב - למנהיג החסידים, אך לאחר שנה אמר רבי צבי במפתיע שאביו ביקר אצלו בחלום והורה לו למסור את שרביט ההנהגה לרבי דב בער.
מסורת אחרת מספרת על מינויו של המגיד ממזריטש לתפקיד, על ידי מבחן שערך הבעל שם טוב: כל אחד מתלמידיו נתבקש לומר 'מהי העצה נגד הגאוה'.
התשובה של רבי דב בער הייתה: 'אין עצה נגד גאווה.
כי כשנמצאים על הר אפילו לא יודעים שאנו על הר, ואפשר רק להתפלל להנצל מהגאווה'.
תשובה זו נתקבלה על דעת מורו ומיד הוא מינה את הרב דב בער ליורש, עוד בחייו.
הוא התיישב בעיירה מזריטש, שהפכה למרכז תנועת החסידות.
תחת הנהגתו גדלה התנועה והרחיבה את מסגרתה.
לכל מקום שלח מסבירים מבין תלמידיו, שעשו נפשות לחסידות בכל מדינת פולין ואף מחוצה לה.
הנהגתו הייתה שונה משל הבעל שם טוב כאשר זה האחרון הרבה לנסוע עם תלמידיו לכל סביבותיו על מנת להפיץ חסידות ולחולל ישועות בעוד רבי דב בער ישב בעירו מעזריטש ולא יצא ממנה כמעט, למעט בסוף ימיו כשעבר לעיר אניפולי.
מצד שני שלח את תלמידיו לארצות שונות כדי להפיץ את תורתו, ולהזים את הטענות נגד שיטתו, בייחוד בווילנה שבליטא ובברודי שבגליציה.
חסידים מספרים שלרבו הבעש"ט היו "שישים גיבורים", כלומר - שישים תלמידים מובחרים, "אריות החבורה" שהפיצו את תורתו ברחבי אירופה, אך לתלמידו רבי דב בער היו מאה ועשרים תלמידים, כפול מרבו.
הקבלה זו הושוותה לאלישע, תלמידו של אליהו הנביא, שגם השפעתו הייתה כפולה משל מרבו.
בתקופת הנהגתו, הפכה התנועה החסידית לנפוצה ופופולרית, דבר שהתאפשר בעיקר היות שישב במחוז פודוליה, אשר היווה את מרכז יהדות פולין באותה העת.
חסידויות מוכרות רבות בימינו נוסדו על ידי תלמידי המגיד.
בנו היה רבי אברהם המלאך, ונינו היה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין מייסדה של חסידות רוז'ין, שהסתעפה ברבות השנים למספר גדול של חסידויות, ביניהם סדיגורא, שטפנשט, הוסיאטין, בויאן, בוהוש ועוד.
תורתו דיברה על הצורך בדבקות בבורא ועל הצורך לעשות כל מעשה לשם שמיים.
בתורתו ירדה באופן יחסי קרנו של לימוד הנגלה, וגם בשל כך העלה עליו את חמתם של המתנגדים.
בבית מדרשו של המגיד עסקו התלמידים גם בהלכה.
כשהובאו לפניהם שאלות בהלכה למעשה התפלפלו התלמידים והביאו את מסקנותיהם להכרעת המגיד.
בנוסף לכך יצאו מבית מדרשו החמרות ותקנות הלכתיות שחלקן התפשט גם בקהילות אחרות.
בחצרו של המגיד היו מהראשונים שהחמירו ללוש ולאפות מצות מתחילה ועד סיום תוך 18 רגעים, החמרה שהתפשטה בחלק מקהילות ישראל.
תלמידיו גם נמנעו ונזהרו מאכילת מצה שרויה, זהירות שהתקבלה בעיקר בקהילות החסידים.
השוחטים במזריטש, בעידוד המגיד, תיקנו שהשחיטה תיעשה ב"סכינים מלוטשים".
תקנה שהתפשטה בדורות הבאים גם בקהילות אחרות.
המגיד חיפש תלמיד ראוי לערוך מחדש את ההלכות הנצרכות בחיי היום יום מהשולחן ערוך (אורח חיים ויורה דעה), וליקוט ההלכות מהספרות ההלכתית מהזמן שחלף מעת כתיבת השולחן ערוך של הבית יוסף, ולהוסיף עליהם את טעמי ההלכות שאינם מופיעים בשולחן ערוך.
המגיד הטיל את המשימה על תלמידו רבי שניאור זלמן מלאדי שהתחיל במלאכה בשנת תק"ל בעודו יושב בבית מדרשו של המגיד, והספיק להוציא תוך שנתיים, עוד לפני פטירת רבו, קובצי הלכות אחדים מהשולחן ערוך שלו, שולחן ערוך הרב.
בשנת תקל"ב חזר המגיד לרובנו, עיר מולדתו.
זמן מועט לפני פטירתו נמלט ממגפה, והתיישב בעיר אניפולי, בה נפטר ונקבר בי"ט בכסלו תקל"ג.
רבי אלימלך מליז'נסק ואחיו רבי משולם זושא מאניפולי
המגיד לא כתב ספרים, דבריו נרשמו ונמסרו על ידי תלמידיו.
במשך השנים נדפסו שבעה ספרי ליקוט מתורתו, המנויים להלן, חלקם יחד עם תורת רבו הבעש"ט ותורת חבריו תלמידי הבעש"ט.
רוב התורות בספרים חופפים אם כי בשינויי נוסח.
מהשוואת הנוסח בספרים ובכתבי יד סבורים החוקרים ששבעת הספרים הראשונים נעתקו מאותם מקורות בכתב יד שמקורו ברשימות רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
מגיד דבריו ליעקב - ליקוטי אמרים - נערך בחייו ועל פי בקשתו של המגיד.
הודפס לראשונה בקאריץ, שנת ה'תקמ"א על ידי שלמה לוצקר, ובתוספת "לקוטים חדשים" בקאריץ ה'תקמ"ד.
מהדורה מדעית - רבקה ש"ץ אופנהיימר, מגיד דבריו ליעקב, למגיד דב בער ממזריטש, מהדורה ביקורתית על פי כתבי-יד עם מבוא, פירוש, הערות ומפתחות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ו-1976 (מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת: תש"ן-1990).
לקוטים יקרים - נוסח הנהגות תלמידי הבעל שם טוב.
יצא לאור בלמברג בשנת תקנ"ב על ידי ר' שמואל סגל בודק מק"ק לבוב, מכתב יד שהיה ברשות רבי משולם פייבוש הלר.
המדפיס מייחס את הדברים לבעש"ט, המגיד, רבי מנדל מפרמישלאן ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
אור תורה - הודפס בקוריץ, שנת ה'תקס"ד.
מכתב יד שהיה בידי רבי ישעיה מדינוביץ'.
כתבי קודש - לעמבערג תרכ"ב, מכתב יד שהיה בידי רבי ישראל מקוז'ניץ.
הוציא לאור הרב משה הכהן, יחד עם תורות מהבעל שם טוב, רבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי ישראל מקוז'ניץ.
אור האמת - מכתב ידו של ר' צבי חסיד שהעתיק מכתב ידו של רבו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
הוציא לאור ר' משה מרדכי לבטוב נכדו של ר' צבי חסיד.
לקוטי אמרים - מכתבי הרב אליעזר ספרא ששמע ממורו הרב מנחם מנדל מוויטבסק, לעמבערג תרע"א.
שמועה טובה - מכתב יד מיוחס לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב, ורשה תרצ"ח.
צוואת הריב"ש - על פי רוב החוקרים, אלו הנהגות שנאמרו בבית המדרש של המגיד ממזריטש ולכל המובא בו יש מקבילות בספרים הנ"ל.
תורת המגיד ממזריטש - ליקוט מהספרים הנזכרים, ומאסף של אמרות המופיעות בספרי אדמו"רי החסידות בשמו, יצא על ידי הרב ישראל יעקב קלפהולץ, תשכ"ט.
מהדורה חדשה, הוצאת מישור, בני ברק תשע"א.
בנוסף לכך חיברו תלמידיו ספרים מתורתם ובהם ציטטו את דבריו בתוספת ביאור משלהם, לפעמים בשמו ולפעמים אף בעילום שמו.
בין הספרים שהרבו לצטטו: אור המאיר, קדושת לוי, מאור עיניים, אורח לחיים ודרכי ישרים (ז'יטומיר תקס"ה, חיבור מרבי מנחם מנדל מפרמישלן ומביא הנהגות מהבעש"ט והמגיד ממזריטש).
תלמידו הרב פנחס הורוביץ, חיבר את הספר "פנים יפות" בו ציטט רבות מתורת רבו המגיד, אך בספר הנדפס לא מופיעים הדברים בשם רבו.
לפי מסורת חסידית המוציא לאור הראשון השמיט את ייחוס הדברים לרבו המגיד החסידי.
בשנת תשע"א (2011) נדפס לראשונה ספר נוסף מכתב ידו של הרב הורוביץ בשם "פנים יפות תנינא" ובו הוא מצטט במפורש תורות רבות ששמע מרבו.
המגיד התפלל בסידור נוסח האר"י בכתב יד שהיה בידו, לפי המסורת הוא ביקש מתלמידיו ובמיוחד מתלמידו רבי ישראל הופשטיין המכונה המגיד מקוז'ניץ, להגיה ולתקן אותו.
הסידור עבר בירושה לבנו רבי אברהם המלאך, ואחריו עבר מדור לדור, בן אחר בן אצל אדמור"י בית רוז'ין, עד לאדמו"ר רבי נחום דובער פרידמאן, ובימינו נמצא בידיים פרטיות.
בשנת תשע"ה נחשף הסידור לפני חוקרים חסידיים, וממחקר ראשוני מתגלה כי בסידור אכן מצויים מאות תיקונים בכתב יד בין השורות ועל הגליונות.
כתב יד של ההגהות הוא של המגיד מקוזניץ.
יש הגהות נוספות שלטענת רב שכונת נוה אחיעזר יצחק ישעיה וייס הן מרבי שניאור זלמן מלאדי.
(על רבו הבעש"ט): "הלואי היו מנשקים את התורה באותה אהבה, שהיה מורי מנשק את הילדים בהוליכו אותם אל החדר כשהיה "באהעלפער" (מסייע למלמד בחדר)"
"דע מה למעלה ממך" - דע שכל הנעשה למעלה בעולמות העליונים, הכול הוא ממך, על ידי עבודת האדם
כל מנעול יש לו מפתח המכוון לו ופותחו.
אבל יש גנבים חזקים היודעים לפתוח בלי מפתח: הם שוברים את המנעול.
כך ניתן לפענח כל סוד של העולם על ידי ההשתקעות המיוחדת המכוונת לו.
אבל הקדוש ברוך הוא אוהב את הגנב השובר את המנעול.
הרי זה האדם השובר את ליבו למען השם.
שלמה מיימון מביא כמה אמרות מחסיד של רבי דב בער ממזריטש
"והיה כנגן המנגן ותהי עליו רוח ה'" (מלכים ב' ג' פסוק ט"ו) כל זמן שאדם משמש בבחינת פועל, אינו מוכשר לקבל את השפעתה של רוח הקודש; לתכלית זו עליו לשמש בבחינת כלי ניגון ולהיות רק פעול.
פירושו של הכתוב אפוא כך: כשהמנגן (עבד אלוהים) נעשה דומה לכלי הניגון (כנגן), אז תנוח עליו רוח אלוהים
"יהי כבוד חברך חביב עליך כשלך"(מסכת אבות) בידוע שלא ימצא אדם שום תענוג בזה שייתן כבוד לעצמו: מעשה כזה יהיה מגוחך ביותר.
ואולם כיוצא בזה מגוחך הוא לתת ערך גדול לכבוד שחולק לנו אדם אחר, שהרי הערך הפנימי שלנו לא יתווסף על ידי כך אף במשהו.
לפיכך כוונת המאמר כך היא: יהי כבוד חברך (הכבוד שחולק לך חברך) חביב עליך כשלך (ככבוד שאתה חולק לעצמך, כלומר נקלה בעיניך כמותו)
את ההתנגדות לחסידות מבית מדרשו של דב בער, ניתן לחלק להתנגדות הרבנית - שעיקרה תלמידי הגאון מווילנה וכן קבוצת מתנגדים מהעיר ברודי, ולעומתם התנגדותם של המשכילים, בדורו ובדורות מאוחרים יותר.
הראשונים ראו בתנועה כופרים או ממשיכי תנועת השבתאות, ואילו השניים ראו בתנועה זו ניצול ההמונים הנפתים בידי קבוצת מאחזי עיניים.
מימון כותב שהתנהלות זו עשתה רושם גדול עליו ועל המשתתפים.
לאחר שנים סבר כי .
כמו כן סיפר מימון על חסיד שאיחר לתפילה בעקבות הולדת בתו, החסידים ששמעו על הבשורה ברכו אותו בברכת מזל-טוב, ואילו המגיד ממזריטש, ששאל על מה המהומה, , בעקבות זה החסידים הלקו (באווירה צינית) את אותו חסיד.
אם כי יש הטוענים שמימון לא הבין את מה שראה ופירש את ההתרחשות בצורה לא נכונה.
אבי ההיסטוריוגרפיה היהודית המודרנית צבי גרץ רשם פרק שלם על "בער ממזריטש - שקריו והטעיותיו".
בלעגו לשם בעש"ט שמשמעותו בגרמנית 'מכוער', הוא עובר לדבר על כת ה"בערים".
"באמצעות שכלו החריף הצליח לשעבד את מוחות נתיניו.
הוא השתמש בשיטות של אחיזת עניים ונעזר בחבורת מרגלים שבאמצעותם 'ניבא את העתיד' או 'גילה את מקומם של חפצים נסתרים'.
כשמתו מטופלים שלו, היה זה בגלל חטאם, ולא עקב כך שלא מצא להם תרופות, בניגוד למורו מהרי הקרפטים...".
דיבורו האלילי וחטאו הגדול הוא ב-"הצגת ה'צדיק' לא רק כמשה רבנו בשעתו אלא כנציג האל עלי אדמות, שאליו יש להתפלל..." את דרכו הפיץ על ידי יעקב יוסף מרשקוב, אלימלך מלזנסק ונחום מצ'רנוביל "...אשר ניצלו את תמימותם של עניי האזור.
הם לעגו ללימוד התלמוד והשפילו את הרבנים, תוך כדי הפיכת הרחצה היומית ואפילו עישון טבק לעיקרי הדת."
גרץ ממשיך ומתאר את "אליהו מווילנא - איש מוכשר למדי שכינויו בפי אנשי עירו 'הגאון', ושלא כמו הרבנים בפולין שהיו רודפי בצע וקנו את משרתם בשוחד, הוא הכיר היטב את התלמוד אך היה עסוק בדרך הפלפול ..."אשר 'מחלקת חוט שערה לשתיים' בשיטת רבי שלמה לוריא.
למרות זאת, ובהיותו מבקש האמת, יצא (אליהו מווילנא) במתקפה נגד כת הבערים." ומכיוון שהיה צנוע ומעולם לא לקח על עצמו משרה ציבורית, לאנשי הכת לא יכלו להיות טענות נגדו והם לא יכלו לו.
"...רוח נכונה וטובה זו אחזה ביהודי ליטא...." בהמשך הוא מתאר את החרמות נגד החסידים, ש'הצליחו' במקומות רבים.
כמו כן הוא מתאר את העונשים ושריפת ספרי החסידות, ואת התנהגותם "המשוגעת" של ממשיכי דרכו.
על תלמידי משה מנדלסון הוא כותב: "בחבל אוסטריה-פולין (גליציה) תלמידי מנדלסון ידעו כבר להשתמש באמצעים מתוחכמים יותר למניעת שיטת טמטום השכל של ההמונים הנהוגה בידי אנשי הכת.".
לאור מתקפה זו, ועל סמך סגנון הכתיבה של מימון, הסיקו חוקרים כאדם טלר כי תיאור חצרו של דב בער בידי שני אלו אינו בהכרח היסטורי.
החוקר הרב יצחק אלפסי טוען שאחת הסיבות לכתיבתו החריפה של גרץ נגד החסידות היא מכיוון שהמקור היחיד ממנו שאב גרץ מידע על החסידים היה מכתבי המתנגדים .
כותבים ציונים ריככו את התייחסותם לחצר מזריטש, ולשם דוגמה בשנות ה-50 של המאה ה-20, כתבה הסופרת תקווה שריג מקיבוץ בית השיטה ספר ילדים שכולו ערגה לחצר זו.
אופן הצגת חצר מזריטש נלמדת בחינוך הממלכתי, כמעט מילה במילה על פי תיאור של גרץ, אך תוך הוצאת כל תיאורי ההתנגדות.
"המגיד" היה שבועון עברי, אחד הראשונים בתולדות העיתונות העברית (קדמו לו עלונים תורניים כמו פרי עץ חיים מאמסטרדם, או עלונם של משכילי גרמניה המאסף).
המגיד יצא לאור במשך כמעט חמישים שנה, 1856 –1903, תחילה בעיר ליק שבפרוסיה המזרחית, ואחר כך בברלין, בקרקוב ובווינה.
הגיליון הראשון של "המגיד" יצא לאור ב-4 ביוני 1856, לפני חג השבועות, בעיר ליק שבפרוסיה המזרחית (Lyck; כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין).
המילה "עיתון" טרם נוצרה (אליעזר בן-יהודה יצר אותה ב-1891), ולכן תואר "המגיד" כ"מכתב קורות הימים".
בגיליון הראשון הפציר העורך במתנדבים לשלוח ידיעות לעיתון: .
במשך כמחצית תקופת קיומו, בין השנים 1856–1880 נערך "המגיד" על ידי אליעזר ליפמן זילברמן, כאשר דוד גורדון כיהן כעוזרו (מ-1858).
לאחר פרישת המייסד והעורך הראשון, בין 1880 לשנת 1886 ערכו את השבועון דוד ודב גורדון.
בשנתיים שלאחר פטירת דוד גורדון כיהן דב גורדון לבדו, כעורך.
בין 1888 ל-1890 הצטרף לאון רבינוביץ לעריכת השבועון יחד עם דב גורדון.
בשנת 1890 העביר יעקב שמואל פוקס (פוכס) את העיתון מברלין לקרקוב והיה לעורכו, עד שבשנת 1896 מינה לעורך את שמעון מנחם לזר שערך את העיתון עד ל-1903, עת פוקס הסתבך, נאלץ לעזוב את קרקוב ולסגור את העיתון.
דוד גורדון, עורכו השני של המגיד ומתומכי "חיבת ציון", הפך את העיתון לאחת הבמות החשובות של תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה, ושל התיישבות בארץ ישראל.
גליונות העיתון הגיעו גם לצפון אפריקה.
ממרוקו, תוניסיה ואלג'יריה נשלחו ופורסמו כתבות בעיתון אשר מדווחות על מצב היהודים ועל מצב המלחמה באזור.
לאחר מותו של דוד גורדון בשנת 1886 ירדה קרנו של העיתון והוא נסגר ב-1903.
המגלים הוא ספר הגות היסטורי אשר נכתב על ידי דניאל ג'.
בורסטין ופורסם בשנת 1983 והוא הראשון בטרילוגיית הידע שכללה גם את היוצרים ואת המחפשים.
כותרת המשנה של המגלים היא "הגילויים החשובים על העולם והאדם מאז ימי קדם ועד ימינו", הוא ההיסטוריה של התגליות האנושיות.
הספר מתאר תגליות מתחומים שונים - גילויי ארצות, מדע, רפואה, מתמטיקה; כמו גם את התגליות התאורטיות יותר ובהן זמן, אבולוציה, טקטוניקת הלוחות ויחסיות.
הוא קושר כתרים למוח האנושי הממציא ומסעו הנצחי על מנת לגלות את היקום ואת מקומנו בתוכו.
ב"הערה אישית לקורא" כותב בורסטין, "גיבור ספרי הוא האדם המגלה.
העולם שאנו משקיפים עליו היום מן המערב המשכיל...
היה צריך להיפתח בפנינו על ידי קולומבוסים אינספור.
בנבכי העבר הרחוק נותרו הם באלמוניותם".
מבנה הספר הוא נושאי וכרונולוגי, תחילתו בעידן הפרהיסטורי בבבל ומצרים.
המגלים מחולק לארבעה חלקים המכונים בפיו "ספרים":
2. מזמן השמש לזמן השעון.
ספר שני - היבשה והימים
5. נתיבי הים לכל מקום.
3. המדע נעשה נחלת הכול.
לכתיבתו של בורסטין קשרו כתרים, אך נכונו לו אף מבקרים נוקבים.
הוא כונה שמרן, מוטה כלפי התרבות המערבית וממעיט בחשיבותן של תרבויות ולאומים אחרים, יש שאף כינוהו פוסטמודרניסט.
הכינוי האחרון מפתיע היות שבורסטין יצא חוצץ כנגד זרמים פוסטמודרניים רבים - כגון הרב-תרבותיות, תקינות פוליטית, אפליה הפוכה ואידאולוגיה פוליטית.
כסופר פוסטמודרני מותח בורסטין ביקורת חריפה על המציאות החדשה יצירת כפיה של התקשורת, הקרויה בפיו "מציאות מדומיינת", שבה כלי הרכב (קרי עיתון, ספר, סרט, תוכנית טלוויזיה) מקנים משקל רב יתר על המידה למציאות המדומיינת מאשר למציאות אותה הם מתוים או מתארים.
ניתן לתאר את המציאות החדשה כמין סוג של דקונסטרוקציה, תנועה לה התנגד בורסטין מאותה סיבה ממש.
הוא מדבר ללא הרף בשבחם של גיבורים "אמיתיים", כגון כריסטופר קולומבוס, אייזק ניוטון, ומארי קירי, בעודו מטיל בספק ב"גיבורי" תדמית כמו פוליטיקאים, בדרנים וספורטאים.
בורסטין מעלה על נס תגליות מקוריות (לוח השנה, מכבש הדפוס, תרופות) ומקונן על גיבורים שהם יצירי רוחה של התקשורת, בני העידן המודרני.
על כן, מדגישה עבודתו תפישות בנות העידן הטרום תדמיתי; כחשיבותם של אינדיבידואלים, המשפחה, המסורת, הדת, הקפיטליזם והדמוקרטיה.
בספרו המגלים (כמו גם בספריו היוצרים והמחפשים) מהדהדים ספוריהם של יחידים, חייהם, אמונותיהם והישגיהם.
הם מסתתים מבנה לבנים של ספור שממנו נובעים תיאורים ופרשנויות הנסובים אודות אירועים היסטוריים.
מבחינה זו דומה בורסטין להיסטוריונים נוספים (דייוויד מקלוג, פול ג'ונסון, לואיס הרסז וריצ'רד הופשטדר, אם נמנה אחדים מהם), אשר מעניקים משקל רב לאינדיבידואל ולמצבור הישגיו כעתירי חשיבות בהיסטוריה.
מכאן, בפרק 'החיפוש אחר החוליה החסרה', הוא מאפיין את אדוארד טייסון ותרומותיו באנטומיה השוואתית.
טיכו בראהה, האסטרונום הדני, הוא הלפיד הבוער שלאורו נכתב הפרק 'עדותה של העין הבלתי מזוינת' ואייזק ניוטון זוכה לפרק שלם משלו ושמו 'ויאמר אלוהים, יהי ניוטון!", המוקדש לחייו ולהישגיו.
מקומם של הדת ושל התרבות הם נושא נוסף החוזר ונשנה בספרו.
בורסטין, יהודי רפורמי, תואר כ: "חילוני, ליברלי וספקן צפון מזרחי של הניו דיל, יותר מאשר האסכולה השמאלית החדשה".
תכליתה של הדת (ואלוהים) לא היו ישועה אישית כי אם נטיעתו של עוגן חברתי המעורר השראה לביסוסה של מוסריות הציבור.
בורסטין מעלה את הסברה כי היהודים והנוצרים, בעיקר אלו שמוצאם מאירופה המערבית, באו לכלל אמונה כי רצון הבורא הוא שיפענחו את סודות היקום שלו.
מחקר מדעי, תגליות וחינוך נשזרו בכפיפה אחת עם הטוב המוסרי ואלו הועלו למדרגת מטרות נעלות בתוככי החברות המערביות.
באופן מנוגד לכך, ההינדים לא תרו את הימים מפאת שיטת הקאסטות שלהם (מסיבה זו נאסר על רבים מהם לשוט מעל מים מלוחים), המוסלמים באו על סיפוקם מהיווצרותו של הסטטוס קוו בעולם הערבי; בעוד שסין, שהממשל שלה נחלש יותר ויותר, איבדה את הדחף למסעות גילוי ימיים ונסוגה לגבולותיה שלה.
נושא שלישי בספרו של בורסטין הוא תפקידם של המסורת ושל הניסיון בעיצוב פני ההיסטוריה האנושית.
לאורך כל עבודתו מדגים בורסטין כיצד בנויות התגליות של אינדיבידואל אחד על מאמציהם של אלו שבאו לפניו.
שרשרת ארוכה זו של שיפורים מצטברים - דור אחד משפר או מגדיל את תוצאותיהם של דורות קודמים - ניצב בניגוד מוחלט לרעיון של הפיכת הסדר הקיים והחלפתו ברעיונות מהפכניים, הנובעים לא מהניסיון, כי אם מקורם הוא באידאולוגיה.
בורסטין שבעברו בשנות השלושים היה חבר במפלגה הקומוניסטית, נהפך להיות חדל אמונה בשלל צורותיהן של הפנטיות והאידאולוגיה הפוליטית וניסה להראות כיצד פנטיות תמיד הזיקה לקידמה האנושית: "אני נוכחתי לדעת כי העולם סבל הרבה פחות מן הבורות מאשר מן היומרה לדעת.
לא הספקנים או החוקרים כי אם קנאים ואידיאלוגים הם אלו המאיימים על ההגינות והקידמה.
שום כופר לא העלה על המוקד או עינה, פגני, מין או נטול אמונה."
אנשים, לא תנועות, הם הכוח המניע העומד מאחורי הקידמה האנושית.
הוא נהיה מוקירה של המסורת, מסתייג מן ההשלכות של הרב-תרבותיות ובד בבד עם ארתור מ.
שלזינגר הבן, ובריאן ברי, כתב אודות הסכנות האפשריות הגלומות בחברה הנהפכת לליברלית יותר ויותר.
חרף העובדה שהוא שירת כמנהל המוזיאון הלאומי הסמיטסוניאני להיסטוריה ולטכנולוגיה, הוא היה מבקר חריף של מה שתפש כנטייה הפוליטית ההולכת ומתחזקת של המוסד.
לאחר הבחינו במוצג שנוי במחלוקת, ציין בספרו "המערב כאמריקה: לפרש מחדש את דימוי הספר, 1820-1920", "זהו מוצג נלוז, לא מדויק היסטורית והרסני.
בשנת 1975, התפטר בורסטין מתפקידו כנשיא ההתאחדות ללימודים אמריקאיים, לאחר שנעשה ניסיון להחדיר פוליטיקה קיצונית לתוך הגוף המלומד.
המגלים: הגילויים החשובים על העולם והאדם מאז ימי קדם ועד ימינו/ דניאל ג'.
המגזר השלישי, בעבר נודע גם בשם מגזר ההתנדבות, הוא כינוי לארגונים הפועלים ללא כוונה ליצירת רווח לבעליהם ואינם חלק ממוסדות המדינה או השלטון המקומי.
המגזר השלישי כולל עמותות, אגודות שיתופיות, חברות לתועלת הציבור, הקדשות, ארגוני צדקה, ארגונים בינלאומיים ואחרים.
ארגוני המגזר השלישי נקראים לפעמים ארגונים לא-ממשלתיים.
אולם, ישנם ארגונים ללא מטרת רווח שהוקמו על ידי מדינות או משמשים זרוע ביצועית של המדינה בתחומי הרווחה והחינוך למשל.
מעבר לארגונים, רבים רואים במגזר השלישי זירה לפעילות של פרטים וכן מערכת ערכים ונורמות התנהגות.
המושג "המגזר השלישי" נגזר מתאוריית שלושת המגזרים, שנועדה להבחין בין המגזר הציבורי (המגזר הראשון), המגזר העסקי־פרטי (המגזר השני), והמגזר האזרחי־התנדבותי (המגזר השלישי).
שורשיו ההיסטוריים של הכינוי מצויים בביטוי "המעמד השלישי" (), שהופיע בצרפת ערב המהפכה הצרפתית, ושימש לתיאור כלל העם: מי שלא השתייך לאצולה או לכמורה.
בהמשך אומץ המונח בהקשרים חברתיים וכלכליים אחרים, ומשם עבר לשימושו המודרני בהקשר הארגוני.
"המגזר השלישי" הוא מושג תאורטי שהתגבש בשנות השבעים של המאה הקודמת.
ארגונים ללא מטרת רווח ולא ממשלתיים היו פעילים לפני שהוכנסו תחת הגדרה זו, ואף היו כפופים כבר לחוקים ותקנות במדינות השונות.
אך הרעיון להכניס את הגופים הללו תחת אותה מטרייה תאורטית לא נעשה קודם לכן.
ההכרה במגבלות המדינה והסקטור הפרטי הובילו חוקרים לחיפוש אחר דרך שלישית.
בארצות הברית המלצותיה של ועדת פרי (Commission on Private Philanthropy and Public Needs) ב-1976, שעסקה בפילנתרופיה והקמת תוכניות לארגונים ללא מטרת רווח באוניברסיטת ייל, יצרו את הבסיס התאורטי להמשגה: ארגונים ללא כוונת רווח והמגזר השלישי.
גם בבית הספר לכלכלה של לונדון הוקמה תוכנית לארגונים ללא מטרת רווח ב-1978.
למגזר השלישי אין הגדרה אחת והוא מושפע בכל מקום מהגדרות משפטיות ספציפיות, ירושות תרבותיות ומדיניות בחברות לאומיות שונות.
המגזר השלישי הטרוגני מטבעו, ומורכב מארגונים בעלי מטרות שונות ואף סותרות.
הארגונים במגזר השלישי נבדלים באופיים ובתחומי הפעילות שלהם.
חלוקה מקובלת של המגזר השלישי היא לשלושה סוגי פעילות של הארגונים:
מתן שירותים: לרוב שירותים שלא ניתנים על ידי מגזרים אחרים ולאוכלוסיות מובחנות.
דוגמאות לארגוני שירותים: אוניברסיטאות, בית חולים, בתי יתומים, חלוקת מזון לנזקקים ואגודות ספורט.
סינגור ופעילות לשינוי המציאות והמדיניות.
דוגמאות לארגוני סינגור: ארגונים לשמירה על הסביבה, ארגונים פמיניסטיים וארגונים הפועלים לשינוי חקיקה.
ארגונים הפעילים לסיוע עצמי או ארגוני חברים כדוגמת ארגוני תושבים באזור מסוים, והתארגנויות על בסיס מדינת מוצא.
הגדרה מבנית תפעולית מגדירה חמישה סוגי ארגונים המרכיבים את המגזר השלישי: ארגונים פורמליים, ארגונים פרטיים, ארגונים עצמאיים, ארגונים שאינם מחלקים רווחים, ארגונים שיש בהם יסוד התנדבותי שבא לידי ביטוי במנהיגות מתנדבת, קבלת תרומות, מתנדבים מפעילים שירותים של הארגון, פעילות התנדבותית של מתנדבים למען עצמם או אחרים.
ארגונים רבים במגזר השלישי עונים על יותר מסוג ארגון אחד.
למשל ארגוני חלוקת מזון נותנים שירות של חלוקת מזון ופועלים לשינוי המדיניות בתחום הרווחה (סינגור).
סלמון ואנהייר פיתחו הגדרה בינלאומית בעלת חמישה תנאים לארגון כדי להיכלל במגזר השלישי:
בעל מנגנונים עצמאיים לקבלת החלטות הנוגעות לארגון
בעל מרכיב נדבני (פילנתרופי) או התנדבותי (וולונטרי)
המגזר הראשון הציבורי, המגזר השני הפרטי והמגזר השלישי מקיימים ביניהם קשרי גומלין רבים.
תפקידיו של המגזר הראשון רחבים וכוללים החל קביעת מדיניות, קבלת החלטות, הוצאה לפועל של מדיניות ובקרה על הפעילות.
המגזר השני כולל הגופים הפועלים למטרת רווח.
בעוד המגזר השלישי מוגדר בהגדרה שיורית ומקבל על עצמו תפקידים והתנהלויות ששני המגזרים האחרים לא עושים אך עושה פעילות המאפיינת גופים ציבוריים או עסקיים.
שותפויות בין מגזריות החלו בעקבות מספר תהליכים:
באירופה ובישראל מדינת הרווחה הלכה וצמצמה את מעורבותה בתחומי הרווחה החל משנות השמונים.
את מקומם של גופים ממשלתיים תפסו בהדרגה ארגונים ללא מטרת רווח וארגונים עסקיים.
בעשור השני של המאה ה-21, שירותי הרווחה ניתנים על ידי שלושת המגזרים.
ההתייקרות המתמדת בעלותם של שירותי רווחה וחינוך וכמו גם הדרישה הציבורית לקיצוץ בהוצאות הממשלתיות, הובילו ממשלות להיעזר במשאבים שמביאים עמם המגזר העסקי והמגזר השלישי.
תפיסה של דמוקרטיה השתתפותית גם היא חיזקה את יחסי הגומלין בין המגזרים.
מאז אמצע המאה הקודמת, אזרחים דורשים מעורבות גדולה יותר בקבלת ההחלטות, ושקיפות מוגברת.
תהליכי גלובליזציה האיצו את שילוב המגזר העסקי.
התפתחות תאגידים בינלאומיים וכוחם הבינלאומי הרב השפיעו על פעילותם בתוך מדינות והביאו לבניית יחסי גומלין עם שחקנים מקומיים וגלובליים.
התמודדות עם בעיות מורכבות כגון הזדקנות האוכלוסייה וזיהום מים דורשת פתרונות מורכבים והתגייסות של שלושת המגזרים.
אלו סוגיות שארגון אחד או רשות אחת אינם מסוגלים לפתור בעצמם.
התמודדות תלת-מגזרית עם בעיות מורכבות מאפשרת שינוי מערכתי רחב ובר קיימא.
לאחר שהשלטון הדמוקרטי התחזק באירופה, החלו לקום התאגדויות מודרניות.
ההתאגדות נתפסה בתחילה כקשורה לאזרחות ולפעילות סוציו-פוליטית.
בממלכה המאוחדת, במאה התשע-עשרה, היה מושג ארגוני הצדקה קשור לדיון על האזרחות; צדקה הייתה עקרון חברתי ומרכיב חיוני בחברה דמוקרטית.
מטרת הממשלה באנגליה הוויקטוריאנית היה לספק מסגרת של כללים והנחיות שיאפשרו לחברה לנהל את עצמה במידה רבה ככל האפשר.
כתוצאה מכך, התאגדויות ופעילויות צדקה לא מומנו על ידי הממשלה אלא נוהלו ברמה גבוהה של אוטונומיה; במקביל נוצרו קשרי שיתוף פעולה עם הרשויות האחראיות.
עד שנות השבעים של המאה חוקרים זיהו תלות הדדית בין ארגוני המגזר השלישי לבין הממשלה, הקיצוץ בתקציב הממשל הפדרלי החל מתקופתו של רייגן ובישראל הפרטת שירותי הרווחה יצרה יחסים חדשים בין המגזרים.
אנהייר וסלמון, טוענים כי למגזר הראשון יש השפעה מכרעת על המגזר השלישי, ועל מקומו, פעולתו ומשקלו של המגזר השלישי במדינה מבחינה כלכלית.
הם מזהים ארבעה סוגי התערבויות מרכזיים:
המודל הסוציאל-דמוקרטי – רווח במדינות רווחה כדוגמת שוודיה.
המגזר השלישי קטן יחסית משום שהמדינה מספקת שירותים חברתיים בצורה נרחבת.
ארגוני המגזר השלישי מתמקדים בעיקר בפעילות סינגור ושינוי מדיניות.
גם קרנות נדבנות פחות פעילות ומשלימות את המימון הממשלתי או תומכות בפעילות אחרת.
המודל התאגידי – תואם למדינות כגון צרפת וגרמניה.
שם יש פעילות משותפת ומתואמת בין ארגוני המגזר השלישי ולמדינה על בסיס מטרות משותפות.
לצד ארגונים המספקים שירותים קיימים ארגוני סנגור ושינוי מדיניות.
קרנות פרטיות משמשות גם הן ספקיות שירותים ופחות ממנות פעילות.
המודל הליברלי – ניתן למצוא אותו בבריטניה ובארצות הברית.
במדינות אלו היסטורית, המדינה לא הפעילה את מרבית השירותים החברתיים וההוצאה הממשלתית עליהם נמוכה יחסית.
הסיבות המרכזיות למימון נמוך קשורות למעמד בינוני חזק והתנגדות רחבה למעורבות הממשל בנושאים חברתיים.
במדינות אלו המגזר השלישי גדול, מגוון וכולל ארגוני שירותים וסינגור רבים.
לקרנות פרטיות יש תפקיד מרכזי במימון פעילות והתווית מדיניות.
המודל הסטטי – מיוצג ביפן ובמדינות מרכז אירופה ומזרחה.
על אף שהממשל מעורב בצורה מוגבלת באספקת שירותים חברתיים, גודל המגזר השלישי בהן מצומצם.
הדבר קשור לשלטון הקומוניסטי במדינות מזרח אירופה ולשלטון המלוכני ביפן.
מעריכים שמספר הארגונים החוץ-ממשלתיים הבינלאומיים, שאינם קשורים במדינה מסוימת, הוא למעלה מ-40,000. במדינות שונות בעולם מספר הארגונים החוץ-ממשלתיים יכול להגיע למאות אלפים, ואף מיליונים.
(ברוסיה מעריכים שיש 277,000 ארגונים, ובהודו 3.3 מיליון – יותר מארגון לכל 400 אזרחים הודים).
ארגונים חוץ-ממשלתיים בעולם סופגים ביקורת מצד ממשלות ותומכיהן, שלעיתים מגיעה לאלימות.
בעקבות תמיכת ארצות הברית וממשלות מערביות אחרות, הארגונים החוץ ממשלתיים שולבו וצברו השפעה באו"ם ובמוסדות פוליטיים אחרים.
כשתקציביהם גדלו הארגונים הלא ממשלתיים לזכויות אדם הפכו לשחקנים בינלאומיים רבי עוצמה.
עם סיומה של המלחמה הקרה הוגדרו מטרות חדשות לארגונים אלו, בטענה שהם מומחים בלוחמה אסימטרית, בטכנולוגיה צבאית מתקדמת ומומחים למשפט בינלאומי, זכויות האדם, צורך צבאי, ומידתיות.
שינוי זה יחד עם היסודות הפוליטיים של מוסדות המשפט הבין-לאומי, ומקורות הלגיטימציה של הארגונים החוץ ממשלתיים אפשרו להם להגביר את השפעתם בתקשורת ובתחום הדיפלומטי.
בישראל, מרבית ארגוני המגזר השלישי מאוגדים כעמותות רשומות, אולם חלקם הם אגודות עות'מאניות, אגודות שיתופיות, חברות בע"מ, ארגונים בינלאומיים ועוד.
בטרם הקמת המדינה, המגזר השלישי מילא תפקיד מרכזי בתחומי הבריאות, החינוך, הרווחה, התרבות והמחקר, ושימש גם בסיס להקמת המדינה שבדרך.
מאז שנות השמונים של המאה ה-20, התרחב המגזר השלישי בישראל ולארגונים אלו תפקידים רבים יותר ויותר, ולעיתים הם מהווים תחליף למגזר הציבורי.
בשנת 2007 היו רשומות 43,000 עמותות, על פי נתוני המרכז הישראלי לחקר המגזר השלישי באוניברסיטת בן-גוריון, בשנת 2011 היו רשומים 34,398 ארגונים ללא מטרות רווח.
ב-2016 היו רשומים 39,327 ארגונים והערכה על פי ארגון מידות שרק 13,000 פעילות ומדווחות לרשם העמותות.
דרך נוספת לסיווג ארגוני המגזר השלישי היא על פי תפקידם כלפי אוכלוסיית הידע אותה הם משרתים:
ארגוני גג – המשמשים "מטרייה" מאגדת למספר ארגונים הפועלים באותו תחום, ומספקים להם שירותים שונים, כגון ייצוג, שיתוף במידע והכשרה.
לדוגמה: מנהיגות אזרחית, איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית בישראל.
ארגוני תשתית – ארגונים בעלי משאבים וידע שיש בו לסייע לכל ארגוני המגזר השלישי, או לרבים מהם.
דוגמה: המרכז למנהיגות מתנדבת np-tech.
ארגוני תיווך – המתמחים במיומנויות הנדרשות לאלכ"רים, כגון גיוס משאבים או הערכת ומדידת ארגונים.
ארגונים אלו מתווכים בין ארגוני המגזר השלישי ובין קרנות נדבנות, תורמים ומשרדי ממשלה.
לדוגמה: מידות – שיקוף ודירוג מלכ"רים.
ארגוני סנגור – הפועלים לקידום חקיקה, להעלאת מודעות ציבורית, לשינוי מדיניות, לתיקון עוולות ועוד.
לדוגמה: האגודה לזכויות האזרח בישראל, אגודת יהודי אתיופיה, נשים בירוק, תחבורה בדרך שלנו.
ארגוני שירותים – המציעים שירותים ישירים או עקיפים למוטביהם.
לדוגמה: אקים, איחוד הצלה, איל"ן, ישיבת חברון.
בשנת 2016 מקורות המימון של המגזר השלישי היו: העברות מממשלה – 50.3%; ההכנסות ממכירת שירותים – 34.1%; תרומות מחו"ל – 7.8% ותרומות ממשקי בית, מעסקים בישראל 6.9%.
החלקים היחסיים השונים במקורות המימון לארגוני מגזר שלישי כמעט לא השתנו בשנים 2017–2018. על פי נתוני ועדת גלנור מ-2008, ב-2002 המדינה תמכה בארגונים בסכום של 2.2 מיליארד ש"ח (2005), רכשה שירותים ב-3.2 מיליארד ש"ח (2002), ונתנה הטבות מס בשווי 160 מיליון ש"ח (2006).
על פי נתוני מכון ראות חלקו של המגזר השלישי בשוק התעסוקה בישראל הוא כמעט כפול מהממוצע ב-22 מדינות מפותחות.
כוח העבודה במגזר השלישי כולל עובדים בשכר ומתנדבים.
תחום פעילות שיעור המועסקים (באחוזים)שיעור המתנדבים (באחוזים)חינוך ומחקר4823.8 רווחה5.633 תרבות בידור וספורט 122.6בריאות23.811.4איכות סביבה0.32ארגוני סינגור ופוליטיקה1.19.5פילנתרופיה והתנדבות1.84דת5.13.5שיכון ופיתוח1.30ארגונים בינלאומיים0.17.9איגודים מקצועיים0.72.3
נכון ל-2013, רוב עובדי המגזר השלישי עבדו במחוזות תל אביב וירושלים.
מחוז שיעור המועסקים (באחוזים)תל אביב33 (19% בתחומי העיר תל אביב)ירושלים27מרכז14דרום8צפון7חיפה7מחוז יהודה ושומרון3
68% מהעובדים בארגוני המגזר השלישי ב-2009 היו נשים והעסקת נשים אחראית ל-70% מהגידול בהיקפי ההעסקה של המגזר השלישי בין שנת 2000 לשנת 2009. 91% מהמועסקים ב-2009 היו יהודים.
74% מכוח האדם היו ילידי ישראל, 8% היו ילידי ברית המועצות ו-2% ילידי ארצות הברית.
ל-61% מעובדי המגזר השלישי היה תואר אקדמי.
על פי מחקר שנעשה ב-2013 באוניברסיטת בו גוריון עולה שתחלופת העובדים בארגוני המגזר השלישי גבוהה: כשני שלישים מהמועסקים הם בעלי ותק של עד שנתיים בארגון, ורק רבע מכוח האדם עובד בארגונים מעל לשש שנים.
המועסקים בארגוני המגזר השלישי הועסקו שנים-עשר חודשים רצופים במהלך שנת עבודה.
6.4% בלבד מכלל כוח האדם הועסק בתפקידי ניהול.
ממוצע השכר החודשי בקרב מועסקים במגזר השלישי עמד בשנת 2009 על 4,230 ש"ח למשרה בפועל.
בשנת 2008 יחס השכר הממוצע (חלקו של השכר מעבודה במשרה המדווחת בהשוואה לכלל השכר של אותו אדם) במגזר עמד על 0.62 נתון המעיד על "השלמת הכנסה" של עובדי המגזר במשרות נוספות.
תחום הבריאות הוא התחום שבו השכר הממוצע היה הגבוה ביותר ועמד על 7,904 ש"ח בממוצע בעוד השכר בתחומים "דת", "ארגוני אזרחים" ו"תרבות ופנאי" היה הנמוך ביותר – כ-3,100 שקלים.
שכר הגברים במגזר השלישי גבוה משכר הנשים: השכר הממוצע לאישה בשנת 2009 היה 3,667 ש"ח והשכר הממוצע לגבר היה 5,410 ש"ח.
שכר המנכ"לים הממוצע בתקופה הנחקרת היה 17,000 ש"ח.
ב-2010, על בסיס דיווח לרשם העמותות של חֲמֵשֶׁת מקבלי השכר הגבוה, ממוצע השכר עמד של 8,777 ש"ח.
ארגונים במגזר השלישי רשומים כמלכ"רים לצורך חוק מס ערך מוסף, ובהתאם לכך אינם גובים מס ערך מוסף על שירותים שהם מספקים בתשלום, וחייבים בתשלום מס שכר על המשכורת שהם משלמים לעובדיהם.
בפקודת מס הכנסה נחשבים רבים מארגוני המגזר השלישי ל"מוסד ציבורי", כהגדרתו , שהוא מוסד הפועל למטרה ציבורית – "מטרה שעניינה דת, תרבות, חינוך, מדע, בריאות, סעד או ספורט וכן מטרה אחרת שאושרה על ידי שר האוצר כמטרה ציבורית".
הכנסה של מוסד ציבורי, כאשר לא הושגה מעסק, פטורה ממס הכנסה.
תרומות למוסד ציבורי, שאושר לעניין זה, מעניקות לתורם זיכוי ממס הכנסה.
ארגונים לא ממשלתיים הפכו לשחקנים חשובים בטיפול באסונות טבע ובסיוע לפליטים וכן ישנם ארגונים הפעילים בזירת הדיפלומטיה בינלאומית.
מאז מלחמת ששת הימים, דרך הסכמי אוסלו החל ב-1993 ומאז תוכנית ההתנתקות ב-2005, חלה עלייה במספר הארגונים הפוליטיים ובעלי צד בוויכוח הציבורי והפוליטי על מדיניות הממשלה ביחס לגבולותיה.
נוצר מצב של "נקיטת צד", התגייסות ארגונים לפי המפה הפוליטית לשמאל וימין.
לפי גרלד שטינברג מארגון NGO monitor, כתוצאה מההסכסוך הישראלי-ערבי-פלסטיני ישראל הפכה למוקד עבור הארגונים הלא ממשלתיים העולמיים וזאת כתוצאה מתפיסת "החובה להתערב (Devoir d'Ingerence)".
רשתות הארגונים הלא ממשלתיים לזכויות אדם מילאו תפקיד קריטי בחיזוק המיקוד האינטנסיבי על ישראל במבני זכויות אדם של האו"ם.
כתוצאה ממיקוד לא פרופורציונלי זה הועלו "מאות החלטות חד-צדדיות" שיצאו מהעצרת הכללית של האו"ם, מועצת הביטחון, המועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות, הוועדה לזכויות אדם, והוועדה לקידום מעמד האישה.
דבר שהוכיח כי "באו"ם, ישראל מופלה לבדיקה אינטנסיבית יותר ומוחזקת לסטנדרטים גבוהים יותר מכל מדינה אחרת."
זאת על בסיס הדגם והניסיון ממקרה דרום אפריקה.
ארגונים המנסים לשלב בין יזמות עסקית, שמטרתה השגת רווחיות, לבין יזמות חברתית המוּנעת מתמיכה בקהילה או בסביבה, מכונים "ארגוני המגזר הרביעי" או עסקים חברתיים.
תחת הגדרה זו נהוג לכלול גופים המעסיקים נכים או אוכלוסיית מצוקה, במטרה לשקמם בלי להזדקק לתרומות (או להזדקק בצורה מועטה), וכן גופים המסייעים לנכים לפתוח עסקים קטנים ולהתקיים מעמלם.
דוגמאות לארגונים המשתייכים ל"מגזר הרביעי": בנק גרמין, ומסעדת "לילית" הישראלית, המעסיקה בני נוער במצוקה.
המגזר הציבורי הוא החלק של הפעילות הכלכלית המתבצע על ידי הממשל – ממשל לאומי (כלומר הממשלה וגופים שבשליטתה), ממשל אזורי או שלטון מקומי.
ועדת זוסמן (1989) שדנה בשכר במגזר הציבורי עמדה על כך ש"אין הגדרה קבועה ויחידה לסקטור הציבורי, לא בחוק ולא בשימוש היום-יומי".
הגדרות שונות ניתנו למגזר הציבורי לעניינים שונים, החל מהגדרה מצומצמת הכוללת רק את השירות הממשלתי, דרך הגדרה הכוללת גם ארגונים אחרים המעסיקים עובדים בהתאם לחוקי שירות המדינה ועד להגדרה הרחבה הכוללת כל גוף הנשען באופן קבוע על תקציב ציבורי.
בישראל, חוקים שונים מכילים הגדרות שונות של המגזר הציבורי, אך באופן כללי הם כוללים את:
גופי הממשלה עצמה (ממשלת ישראל ומשרדי הממשלה לרבות יחידות סמך, לשכת נשיא מדינת ישראל, הכנסת, מבקר המדינה, בתי משפט, בתי דין, לשכות הוצאה לפועל, וגופים אחרים בעלי סמכות שפיטה על פי דין, צה"ל, משטרת ישראל)
חברות של המגזר הציבורי (חברה ממשלתית וחברה-בת ממשלתית בהגדרתן בחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה-1975, תאגיד שהוקם בחוק, תאגיד של רשות מקומית רוב בבעלות או בשליטה)
חוק חופש המידע כולל בנוסף לאלו:
גוף אחר, הממלא תפקיד ציבורי, המבוקר על ידי מבקר המדינה
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות נותן הגדרה רחבה יותר וכולל גם:
מוסדות ציבור שהשתתפות המדינה בתקציבם עולה על 30% בממוצע בחמש השנים האחרונות
גורמים רבים מבלבלים בין המגזר הציבורי הכפוף ישירות לממשלה, לבין השירותים הציבוריים הכוללים כ-900 אלף משרות לרבות עמותות פרטיות וחברות פרטיות בענפי הבריאות, חינוך, מחקר וכו' הממומנים בעיקרם על ידי הממשלה.
על כן, לעיתים נשמעת הטענה כי כשליש מהמשרות במשק הן במגזר הציבורי.
רשות ציבורית בישראל היא יחידה ממשלתית, העוסקת ברגולציה בתחום מסוים או בתפעול של שירות ציבורי מסוים.
רשויות ציבוריות כוללות בין היתר אך לא רק:
יחידת סמך היא רשות הפועלת במסגרתו של משרד ממשלתי, אך נהנית מעצמאות מסוימת, יחסית ליחידות הפועלות כחלק אינטגרלי של המשרד.
מוסד ממלכתי, שהוא גוף ציבורי בעל מעמד עצמאי שהוא חלק ממוסדות השלטון אך אינו חלק מהממשלה (לדוגמה, הכנסת, בית הנשיא ומבקר המדינה).
רשויות שהוקמו בעקבות חקיקה, כגון בנק ישראל והמועצה להסדר ההימורים בספורט מוגדרות תאגיד שהוקם מכוח חוק (נקרא גם תאגיד סטטוטורי) זהו סוג אחד של תאגיד ממשלתי – חוק חובת המכרזים מתייחס גם לחברה ממשלתית וחברה בת ממשלתית.
הפרדתן של פעילויות ממשלתיות מהמשרד הממשלתי לרשות משלהן נעשית בדרך כלל באמצעות חוק המורה על הקמת הרשות וקובע את סמכויותיה.
תהליך זה מביא בהדרגה להקמתן של עוד ועוד רשויות.
בחלק מהמקרים, של רשויות העוסקות בפעילות עסקית, הופכת הרשות (כולה או חלקה) במהלך השנים לחברה ממשלתית, ומתחרה בחברות פרטיות בתחום זה.
רשות ניירות ערך: עוסקת בשמירת עניינו של ציבור המשקיעים בניירות ערך.
הרשות הוקמה ופועלת על פי חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968.
רשות התחרות: אמונה על שמירת עקרונות התחרותיות במשק במדינת ישראל.
הוקמה בשנת 1994 על פי חוק התחרות הכלכלית.
רשות החשמל: עוסקת בפיקוח על חברת החשמל לישראל, קביעת תעריף החשמל, מתן רישיונות לייצור חשמל וכו'.
רשות השידור: רשת השידור הממלכתית של מדינת ישראל.
פועלת מתוקף חוק רשות השידור שנחקק בשנת 1965 שמאפשר שידור ממלכתי.
בשנת 2014 עבר חוק המורה על סגירתה של הרשות ופתיחת תאגיד השידור הישראלי.
הרשות לפיתוח אמצעי לחימה: פעלה משנת 1958 כיחידת סמך של משרד הביטחון, ועסקה בפיתוח אמצעי לחימה.
בשנת 2002 הפכה לחברה ממשלתית בשם רפאל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ.
רשות הדואר: עסקה במתן שירותי דואר.
הוקמה בשנת 1986 עם הפרדתה ממשרד התקשורת.
בשנת 2006 הפכה לחברה ממשלתית בשם דואר ישראל בע"מ.
במאי 2024 החברה הופרטה ו-100% ממניותיה נמכרו לחברת מילגם.
רשות שדות התעופה: עוסקת בניהול ופיתוח שדות התעופה בישראל, לדוגמה נמל התעופה בן-גוריון ונמל התעופה רמון.
היקף המגזר הציבורי נובע מאופיה של המדינה.
בעוד ישנם תפקידים המשתייכים כמעט בכל מדינה למגזר הציבורי, כמו ביטחון פנים וחוץ, יחסי חוץ, ותפקידי פיקוח, בתחומים אחרים היקף הפעילות של המגזר הציבורי לעומת המגזר העסקי שונה ממדינה למדינה.
תחומים אלו כוללים למשל, שידורי רדיו וטלוויזיה, חינוך ובריאות.
בשנת 2008 עבדו במגזר הציבורי כ-530 אלף עובדים לעומת כשני מיליון במגזר העסקי.
ההוצאה הציבורית הייתה בשנת 2006 46.5% מהתוצר, הרמה הנמוכה ביותר בישראל מאז שנת 1969.
בהתחשב בכך שהמגזר הציבורי ממומן בעיקר בכספי המיסים, עולה מפעם לפעם דרישה להקטין את מספר העובדים במגזר הציבורי, כדרך להקטנת נטל המס.
לצעד זה משמשות דרכים אחדות:
הפרטה: מכירת יחידות של המגזר הציבורי לבעלות פרטית.
צעד זה אפשרי בדרך כלל ביחס לחברות ממשלתיות, הפועלות למטרות רווח, ולכן המגזר העסקי מגלה עניין בהן.
צמצום הביורוקרטיה: צעד זה מבוסס על צמצום פיקוח הממשלתי על פעולת המשק.
ביטול הפיקוח על מטבע זר, למשל, מייתר את העובדים העוסקים בפיקוח זה.
ייעול פעולת המנגנון הציבורי: צעד זה מותיר את השירותים הציבוריים בעינם, אך מנסה לספקם בדרך יעילה יותר, תוך צמצום מספר העובדים הנדרשים לשם כך.
כללי עבודה של המגזר הציבורי
המחוקק מטיל על המגזר הציבורי חובות שונות הנובעות מהיותו מופעל בכספי משלם המיסים מבלי שיש לאזרח את האפשרות שלא לשלם על שירותיו.
בישראל, חובות אלו כוללים בין השאר:
על פי חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 לכל אזרח ישראלי או תושב הזכות לקבל מידע מרשות ציבורית
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מטיל דרישות יותר נוקשות על המגזר הציבורי מבחינת נגישות לנכים בכך שאינו נותר פטור מסיבות של עלות ומספר הנזקקים לשירות
חוק העונשין קובע עבירות פליליות החלות רק על עובד ציבור.
אלו כוללות בין השאר: לקיחת שוחד, ניסיון ללקיחת שוחד ושימוש לרעה בכוח המשרה
פעולתו של המגזר הציבורי כפופה לכללי המינהל הציבורי.
הפיקוח על עמידתם של הגופים השונים במגזר הציבורי בכללים אלה נעשה על ידי מבקר המדינה.
תלונות של אזרחים הנוגעים לאופן פעילותם של גופי המגזר הציבורי מטופלות על ידי נציבות קבילות הציבור.
באוקטובר 2019 השכר הממוצע במשק עמד על 10,500 שקלים.
ב-2018, השכר הממוצע במגזר הציבורי עמד על למעלה מ-16.5 אלף שקל.
כלומר פער של קרוב ל-60%.
במגזר הציבורי נהוגות הטבות אשר מטיבות עם הבכירים והוותיקים במגזר.
הדבר מתבטא בפנסיה תקציבית בגילאים נמוכים, בעיקר במערכת הביטחון, לעומת פנסיה צוברת במגזר הפרטי החל מגיל 67, ועוד.
מדי שנה מתפרסם דו"ח הממונה על השכר באוצר, שמפרט את שיאני השכר במגזר הציבורי.
בשנת 2024 חתמו ההסתדרות ומשרד האוצר על הסכם במסגרתו יופחתו 2.3% משכר עובדי השירות הציבורי.
עם זאת, במרץ 2025 החליטה ועדת העבודה והרווחה של הכנסת להחריג את עובדי ההוראה במגזר החרדי מקיצוץ השכר הזה.
בשנים האחרונות ניכרת מגמת ירידה עקבית באפקטיביות השירותים הציבוריים בישראל, כפי שעולה ממחקר השוואתי של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2024. בהשוואה למדינות ה-OECD השירות הציבורי בישראל מדורג בציונים נמוכים במגוון מדדים, ובהם איכות השירותים החברתיים, יכולת יישום מדיניות, ותיאום בין גורמים מקצועיים במשרדי הממשלה.
כך לדוגמה עולה מהמחקר כי מדד אפקטיביות הביצוע של המדיניות בישראל עומד על 6 מתוך 10, ובתחום התיאום בין הדרגים המקצועיים המדד אף נמוך יותר, ועומד על 5 מתוך 10 בלבד, שניהם מתחת לממוצע ה-OECD.
ניכרת גם ירידה באטרקטיביות וביעילות תהליכי הגיוס לשירות המדינה.
ניתוח נתוני מכרזי כוח אדם בשירות המדינה בין השנים 2021–2023, שנערך על ידי המרכז להעצמת האזרח, מצביע על ירידה חדה במספר המועמדים הממוצע למשרה, שהצטמצם בכ-50% בתקופה זו.
כמו כן, חלה ירידה בשיעור המכרזים הפתוחים לציבור הרחב: בעוד שב-2021 כ-48.6% מהמכרזים היו פומביים, עד 2023 נרשם צמצום משמעותי, והמכרזים הפומביים ירדו לכ-38% בלבד.
כלומר, שיעור המכרזים הפנימיים והבין-משרדיים גדל, ובכך מצמצם את האפשרות להשתלב בשירות המדינה.
גם יעילות המכרזים נפגעה: רק בכ-60% מהמכרזים הסתיים ההליך באיוש משרה, ובכ-12.5% מהמכרזים כלל לא ניגשו מועמדים.
נתונים אלו מחזקים את המגמה הכללית של ירידה ביכולת השירות הציבורי למשוך ולהשאיר כוח אדם איכותי.
המגילה הוא מחזמר לפי מגילה לידער ("שירי המגילה") של המשורר היידי איציק מאנגר, שהועלה לראשונה בישראל במועדון החמאם בבימויו של שמואל בונים וזכה להצלחה רבה.
בונים ראה לראשונה את מאנגר במועדון לתרבות יהודית בפריז.
מאנגר פתח במונולוג ביידיש וביכה את גורל התיאטרון היידי, שחקניו וקהלו.
בונים חזר ארצה ושקע בספרי השירה והפרוזה של מאנגר.
הוא ניצל את ההזדמנות שמאנגר ביקר בארץ, ולאחר בקשות חוזרות נתן לו את הרשות להמחיז ולביים את "שירי המגילה".
בונים בחר להציג את המגילה בנוסח הפורים שפיל.
פעם בשנה, בפורים, היו בחורי ישיבה ושוליות של בעלי מלאכה מתחפשים ומשחקים בדרך היתולית מעשיות מהתנ"ך כמו מגילת אסתר, עקידת יצחק, מכירת יוסף ועוד.
שחקני פורים אלה היו עוברים מבית לבית, משעשעים את הקהל ומקבלים בתמורה מאכלים ומזומנים.
מאנגר העביר את גיבורי מגילת אסתר אל עיירה במזרח אירופה.
אל הדמויות במגילה הוסיף את שוליית החייטים פסטריגתא (פאסטריגאָסע) והחייט הזקן פנפתא (פאנפאָסע).
הוא התחיל לעבוד על המחזה עם שחקנים יודעי יידיש מהבמה העברית, אבל עד מהרה הגיע למסקנה כי את השחקנים המתאימים יש לחפש בין שחקני יידיש מקוריים.
באתו זמן ביקרה בארץ משפחת בורשטיין והופיעה בהצגה "דעם רבנ'ס זונדל" (בנו של הרב).
הוא התרשם מהם ושכנע את בעלי החמאם חיים חפר ודן בן אמוץ לחתום עמם חוזים להפקת "המגילה".
בהפקה השתתפו שישה שחקנים שגילמו מספר תפקידים:
פסח בורשטיין - בתפקיד מרדכי ואחשוורוש
ליליאן לוקס (אשתו של פסח) - בתפקיד ושתי וזרש
מייק בורשטיין - בתפקיד פסטריגתא ופנפתא
פרלה מאגר - בתפקיד אסתר
זישא גולד - בתפקיד המן
ברונו פינק - בתפקיד הקריין
בונים עיבד את השירים למחזה, חיים חפר חיבר קטעי קישור בעברית לקהל שאינו דובר את השפה ודב (דובי) זלצר חיבר את המוזיקה.
את התפאורה עיצבה אודרי ברגנר.
ההצגה הראשונה הועלתה ביוני 1965. בשבועיים הראשונים נחלה ההצגה כישלון.
קהל החמאם לא הגיע בגלל היידיש, והקהל שבא בגלל היידיש לא מצא את התיאטרון שהיה רגיל לו.
רק לאחר שהוזמנו המבקרים וכתבו ביקורות נלהבות על ההצגה ובראשם חיים גמזו, החל הקהל לנהור להצגה והיא זכתה להצלחה עצומה.
היא הוצגה בארץ 250 פעם ואחר כך בארצות הברית, אמריקה הדרומית ודרום אפריקה.
ההצגה הועלתה בטלוויזיה הישראלית ובתיאטרון היידישפיל.
ב-1976, המחזה הועלה בכיכובם של אברהם מור בתפקיד אחשוורוש, אפרת לביא בתפקיד אסתר המלכה, שלמה וישנסקי בתור ויזתא, ראובן שפר בתור המן, גדי יגיל בתור פסטריגתא ופנפתא, ונירה רבינוביץ' בתור ושתי וזרש.
ב-1983 הופק הסרט "המגילה 83" בבימויו של אילן אלדד.
ב-2025 עובד המחזה למופע קברט בתיאטרון יידישפיל בכיכובם של יעקב בודו בתפקיד אחשוורוש, יהונתן רוזן, אנדריי קשקר, אופיר וייל, ליאור בן יהודה ועוד.