tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 1970 בפארק תצפיות הראו כי החוף נסוג בממוצע מטר בשנה, העבודה להגנת החוף בוצעה על ידי חברת "Lenmostostroy" בשנת 1967 הוקצו 6 מיליון רובל, בשנת 1970 183 אלף רובל.
בשנת 2011, מבני הגנה מפני שיטפונות בסנקט פטרבורג הופעלו לראשונה.
סגירת הסכר גורמת לעלייה נוספת של מפלס המים בפארק ב-10%.
בשיטפון שפרץ ב־29 בדצמבר 2011, הסכר היה סגור למשך יומיים.
עליית המים בססטרורצק הייתה 2.2 מטר.
הגוף המייצג של השלטון המקומי הוא המועצה העירונית המורכבת משמונה חברים ופועלת מאז 28 בספטמבר 1997 במקום הסניף המקומי של המפלגה הקומוניסטית שפעל בתקופת ברית המועצות.
ראש המועצה הוא ראש העיר.
בעיר פועלים 23 שירותי פנאי: בתי ההבראה "ססטרורצק", "אתר הנופש ססטרורצקי", "לילות לבנים", "דיונות", בתי הבראה לילדים (מחנות חלוצים לשעבר), "דיונות ילדים", "מתקשר צעיר", מרכזי הבילוי "אלכסנדרובסקאיה", "לגונה", מועדון הגולף "דיונות", מועדון היאכטות ועוד.
ישנם מספר מפעלים תעשייתיים בעיר כמו מפעל הרכב ססטרורצק המייצר רכבי יונדאי, מאפייה, מפעל הבגדים "סאליוט".
מפעל הכלים ססטרורצק, לשעבר המפעל המרכזי בעיר, נסגר בשנת 2008.
ססטרורצק מלאה בתשתיות חברתיות ומסחריות.
בעיר פועלות רשתות קמעונאיות גדולות, כמו פיאטירוצ'קה, O'kay ואחרות.
בעיר רשת מפותחת של אוטובוסים רחבים (12 קווים) ומוניות שירות (9 קווים).
מסלולי פרברים מחברים את העיר ססטרורצק עם סנקט פטרבורג, קרונשטאדט, זלנוגורסק ויישובי נפת הנופש.
קו הרכבת סנקט פטרבורג (מתחנת הרכבת פינלנד)–בלואוסטרוב עובר בססטרורצק.
בעיר יש תחנת רכבת אחת - ססטרורצק, חמש רציפי רכבת - גורסקאיה, אלכסנדרובסקיה, טרחובקה, רזליב וקורורט.
בססטרורצק ממוקמת הספרייה המרכזית על שם זושטצ'נקו, ספריית הילדים המרכזית, המוזיאון הספרותי העממי של אוסטאפ בנדר, בית התרבות של ססטרורצק ובית היצירה לילדים ולנוער "על נהר ססטרה".
מבין מוסדות החינוך פועלים בעיר 6 בתי ספר תיכוניים, גימנסיה 433, 8 גני ילדים ומשפחתונים, בית ספר תיכון ערב מספר 669, בית ספר מיוחד מספר 656, המכללה לכלכלה וניהול של המכון הלאומי הפתוח של רוסיה.
כיום פועלים המוסדות הרפואיים הבאים בססטרורצק:
בית החולים העירוני מספר 40, שבשנת 2020 הוסב לבית חולים עבור חולים במחלת נגיף קורונה 2019, במהלך התפרצות מגפת הקורונה ברוסיה.
בית מרפא "אתר הנופש ססטרורצקי"
בית מרפא לילדים "דיונות ילדים"
וכן מספר גדול של מוסדות רפואיים פרטיים שונים.
בעיר יש פנימייה לרכיבה על אופניים "השמורה האולימפית", בית הספר לספורט לילדים ולנוער של השמורה האולימפית על שם קורנקוב, בסיס ספורט רכיבה מועדון הרכיבה "דיבוני" ומועדון הגולף "דיונות".
המוזרויות של החוף הופכות את חופי ססטרורצק פופולריים מאוד לגלישת עפיפונים.
ראלי ססטרורצק, אחד משלבי אליפות רוסיה בראלי, מתקיים מאז 1998. המסלול עובר דרך האתרים הכפריים של פטרבורג.
בשנת 2016 שביל הלילה הלבן התקיים בססטרורצק לראשונה.
מסלול התחרות נפרס לאורך שפת המפרץ הפיני.
מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג מפעיל בססטרורצק סניף של אקדמיית זניט סנקט פטרבורג, הנקרא "זניט ססטרורצק" (זניט ססטרורצק) שמתאמן במגרשי כדורגל בפארק אלונים.
מתקן הכדורגל הגדול הוא אצטדיון בלטיקה המשמש את לוקומוטיב סנקט פטרבורג ומועדון הכדורגל ססטרורצק המתמודד באליפות סנקט פטרבורג עד גיל 13.
וסבולוד בוברוב, שמשפחתו התגוררה כאן בשנים 1925–1941.
דיים ססיל אלן פלורט לה גרנאד (Cécile Ellen Fleurette La Grenade; נולדה ב-30 בדצמבר 1952) היא מדענית גרנדינית, המכהנת מאז 2013 כמושלת הכללית השישית של גרנדה.
ססיל לה גרנאד נולדה למשפחה ובה חמש בנות.
אביה הוא עובד ציבור ואמה היא אחות.
סבתה מצד אמה, מארי לואיז אוליבייה-סילבסטר (Mary Louise Ollivierre-Sylvester) הייתה האישה הראשונה שנבחרה לכהן בבית המחוקקים של מושבת איי וינדוורד הבריטיים .
לה גרנאד היא מדענית מזון.
היא סיימה לימודים לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטת איי הודו המערבית.
לאחר מכן סיימה לימודים לתואר שני ודוקטורט במדעי המזון באוניברסיטת מרילנד שבארצות הברית.
לה גרנאד החלה את כהונתה כמושלת הכללית של ארצה ב-7 במאי 2013, לאחר תום כהונתו של קרלייל גלין .
גברת מפוארת של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש
קצינה של מסדר האימפריה הבריטית
דיים של מסדר ג'ון הקדוש
איטליה: אבירת צלב הצדק הגדול של המסדר הצבאי הקדוש הקונסטנטיניאני של ג'ורג' הקדוש
ססיל דייל אנדרוס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל איידהו ה-26 וה-28, בסך הכול במשך 14 שנים.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, הוא כיהן גם כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1977–1981 בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר.
אנדרוס הפסיד בהתמודדותו הראשונה בבחירות למשרת המושל, אך לאחר מכן ניצח בארבע מערכות בחירות (1970, 1974, 1986 ו-1990) ומכל מושלי איידהו הוא זה שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר.
מאז תום כהונתו לא כיהנו בתפקיד מושלים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בחיים הציבוריים בלט אנדרוס בשל השקפותיו הסביבתניות החזקות והישגיו בתחום, ושמורה לניהול חיי הבר שהוקמה ב-1993 במחוז וושינגטון שבמדינה נקראה על שמו.
ב-2018 נקרא על שמו אזור הטבע הבראשיתי שבמחוז קסטר.
כליברלי בהשקפותיו הפוליטיות, הגן אנדרוס על הסביבה באמצעות צמצום השליטה של האינטרסים העסקיים ובאמצעות ריכוז קבלת ההחלטות בידי מומחים במחלקת הפנים.
הוא טען שסביבתנות יכולה להתקיים לצד פיתוח כלכלי.
ססיל אנדרוס נולד בעיר ריבר הוד שבאורגון.
הוא היה השני מבין שלושת ילדיהם של האל סטיבן ודורותי מיי (לבית ג'ונסון) אנדרוס, לאחר אחיו הבכור סטיב ולפני אחותו הצעירה מרגרט.
בהמשך חיה המשפחה ליד העיר ג'נקשן סיטי שבאורגון, בחווה ללא חיבור לחשמל.
בראשית 1942 עברה המשפחה לעיר יוג'ין.
ב-1948, כאשר היה בן 16, סיים אנדרוס את לימודיו בבית הספר התיכון של יוג'ין, והמשיך את לימודיו בקולג' המדינה של אורגון ב, שם המקצוע הראשי שלו בשנתו הראשונה היה הנדסה.
ב-1949, הוא עבד בעבודת קיץ בעסק מקומי, ובאותו קיץ הוא נסע לרינו יחד עם חברתו מתקופת התיכון, קרול מי מאי כדי להינשא בחשאי.
הוא החליט להמשיך לעבוד ולא לשוב לקולג'.
בפברואר 1951, לאחר פרוץ מלחמת קוריאה הוא התגייס לצי ארצות הברית ושירת כטכנאי אלקטרוניקה במטוסי סיור עד 1955. לאחר שחרורו מהשירות עבר אנדרוס לאורופינו שבאיידהו, שם הוא עבד בתעשיית העץ במגוון משרות במנסרה שאביו היה שותף בבעלות עליה.
לאחר שהמנסרה נסגרה, עבר אנדרוס ב-1963 לעבוד בענף הביטוח, ויחד עם משפחתו הוא עבר ללואיסטון שבאיידהו.
ב-1960, כשהיה בן 28, היה אנדרוס מודאג בנוגע לעמדתו של הנציג הרפובליקני של המחוז שלו בסנאט המדינתי נגד הצורך בשיפורים בבתי הספר, במיוחד באזורים הכפריים של המדינה.
הוא התמודד מטעם הדמוקרטים על המושב בסנאט וניצח.
אנדרוס התמודד לראשונה בבחירות למשרת מושל איידהו ב-1966, אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לצ'ארלס הרנדון, עורך דין מהעיר סלמון.
שבעה שבועות לפני הבחירות הכלליות נהרגו הנרדון ושני אנשים נוספים בהתרסקות מטוס בהרים במרחק 10 ק"מ מהעיירה סטנלי.
אנדרוס מונה כמועמד חלופי במקומו של הרנדון.
בבחירות הכלליות הוא הפסיד למועמד הרפובליקני דון סמואלסון בהפרש של יותר מ-11,000 קולות.
ב-1968 שב אנדרוס לסנאט המדינתי לאחר שניצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן.
אנדרוס לא נרתע מתבוסתו הקודמת, וב-1970 ניצח את סמואלסון בהפרש של יותר מ-10,000 קולות בבחירות למשרת המושל.
ניצחונו זה של אנדרוס יוחס בעיקר להתנגדותו הפומבית להצעות הפיתוח של מכרות המוליבדן בהרי וייט קלאוד שבמרכז איידהו, שסמואלסון תמך בהם.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, היה לאנדראוס חלק מרכזי בקבלת תמיכת הקונגרס בהקמת אזור הטבע הבראשיתי סווטות' באיידהו.
אנדרוס ניצח בקלות בבחירות של 1974, כאשר גרף יותר מ-70 אחוזים מקולות הבוחרים ונבחר לתקופת כהונה נוספת כמושל והביס את סגן המושל המכהן ג'ק מרפי.
באותה שנה כלל המגזין טיים את אנדרוס ברשימת "200 הפנים של העתיד".
בינואר 1977 פרש אנדרוס מתפקידו כמושל כדי לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא החדש ג'ימי קרטר.
השניים החלו את היכרותם ב-1971 בתחילת כהונת שניהם כמושלים חדשים.
אנדרוס היה בן איידהו הראשון שכיהן כחבר בקבינט.
במקומו כמושל איידהו כיהן סגן המושל ג'ון אוונס, דמוקרט שכיהן בתפקיד בעשור שלאחר מכן.
ב-1978 היה לאנדרוס תפקיד מרכזי בהעברת חוק הרחבת מערכת הפארקים רדווד על ידי הקונגרס.
מהלך שהוסיף למערכת הפארקים שטח של 190 קמ"ר.
ב-1979, כאשר ביקש קרטר מחברי הקבינט שלו להתפטר, לא נכלל אנדרוס בין חברי הקבינט המפוטרים והוא המשיך לכהן בתפקידו עד תום נשיאותו של קרטר ב-1981.
בזיכרונותיו כתב אנדרוס על התפשרותו היחסית לטובת מאמציו המוצלחים של הרגע האחרון להבטחת העברתו של חוק הקרקעות של אלסקה בחודשים האחרונים לנשיאותו של קרטר לאחר שרונלד רייגן נבחר בנובמבר 1981: "קבוצות הסביבה היו עוינות בתחילה.
בעצם היה עלי הקשיב לטיעון אידיוטי (מהלוביסטים בשכר של החברה לנופי הפרא הבראשיתיים ושל מועדון סיירה) שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר עבור אלסקה מרייגן ומגיימס ואט (מזכיר הפנים המיועד של רייגן).
בסופו של דבר הצליח אנדרוס לשכנע את גופי הסביבה ששטח שימור של כמעט 417,000 קמ"ר יותר טוב משום דבר.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים עם תום נשיאותו של קרטר ב-1981, שב אנדרוס לחיים הפרטיים למספר שנים.
בתקופה זו היא שימש כחבר במועצות מנהלים וכיועץ לגופים עסקיים שונים.
ב-1986 הפתיע אנדרוס רבים כאשר ביקש להיבחר שוב למשרת מושל איידהו.
ג'ון אוונס, שהחליף את אנדרוס בתפקיד המושל ב-1977 וכיהן עד אז, ביקש כעת לסיים את תפקידו והתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד.
סגנו, דייוויד לרוי, התמודד על משרת המושל והובס על ידי אנדרוס.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, התנגד אנדרוס בתוקף למאמצי הממשל הפדרלי לאחסן פסולת רדיואקטיבית באיידהו.
הוא גם תיווך בהסכם פורץ דרך בנוגע לשימושי הקרקע ומאמצי השימור לשמירה נגד זיהום המים בגדות הנהרות ובבתי הגידול של הדגים.
בספטמבר 1989 סגר אנדרוס את גבול איידהו מפני משלוחי הפסולת הרדיואקטיבית שהגיעו מהאתר הפדרלי רוקי פלטס שליד דנוור.
בתחילה הוא הסכים לפתוח באופן זמני אתר הטמנה ליד איידהו פולס שבו תאוחסן הפסולת עד שהממשלה הפדרלית הסכימה לפתוח אתר ליד קארלזבאד, ניו מקסיקו.
מזכיר האנרגיה ג'יימס ווטקינס לא קרא תיגר על סמכותו של אנדרוס לסגור את הגבול.
ב-1990 משך אנדרוס תשומת לב כאשר הוא הטיל וטו על הצעת חוק, שעבר בבית המחוקקים של איידהו, ש"הפך את ההפלות לחוקיות למעט במקרים של אונס סטטוטורי שדווח תוך שבעה ימים, גילוי עריות בו הקורבן הוא מתחת לגיל 18, מום חמור בעובר ומקרים בהם ההריון מהווה סכנה לחיי האם".
בהמשך אותה שנה נבחר אנדרוס בקלות לתקופת כהונה נוספת כאשר התמודד מול חבר הסנאט של המדינה, הרפובליקני רוג'ר פרצ'יילד.
בתקופת כהונתו הרביעית והאחרונה כמושל, הואר אנדרוס שוב באור הזרקורים הלאומי בשל חוק המינים בסכנת הכחדה שכלל כמה מינים של דגי אלתית בנהר סנייק.
מינים אנדמים אלו משריצים את ביציהם בנחל המוצא שלהם באיידהו ונודדים לכיוון הים בגיל צעיר.
אנדרוס משך את תשומת הלב לסכרים הפדרליים במורד הזרם שהופעלו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כמכשול העיקרי לתנועת נדידה זו.
התביעה המשפטית שהוא הגיש נגד הממשלה הפדרלית הובילה לשינויים הדרגתיים בהפעלת הסכרים, ולמאמצים ממושכים להתאמות סביבתיות גדולות בסכרים שנמשכות עד היום.
ב-3 באפריל 1990 חתם אנדרוס על חוק שהגדיר שני סוגים של פשעים פליליים, הגדיר תחומים חדשים של חקירות פליליות, ויצר את הבסיס לפתיחת תיקי התעללות פולחנית בילדים שהתבססו על סיבה סבירה.
על אף האהדה האישית כלפיו מהציבור, לא התמודד אנדרוס ב-1994 על תקופת כהונה חמישית כמושל.
בשנה זו נבחר הרפובליקני פיל באט, הרפובליקני הראשון שכיהן כמושל איידהו מאז 1966. אנדרוס היה המושל הדמוקרטי האחרון באיידהו עד היום, היחידי מבין מושלי איידהו שכיהן ארבע תקופות כהונה והמושל שכהונתו היא ה-11 באורכה בין כל מושלי מדינות ארצות הברית לדורותיהם.
ב-1993 הוקמה שמורת טבע במחוז וושינגטון שנקראה על שמו של אנדרוס (Cecil D.
ב-1995 הקים אנדרוס את "מרכז אנדרוס למדיניות ציבורית" באוניברסיטת המדינה בבויסי.
ב-1998 הוא פרסם את ספר זיכרונותיו בשם "פוליטיקה בסגנון המערב" (Politics Western Style).
ב-1997 נפתח בית ספר יסודי בבויסי שקרוי על שמו.
אנדרוס נותר פעיל במפלגה הדמוקרטית באיידהו בראשית המאה ה-21, והמשיך לתמוך במסעות הבחירות של נבחרי ציבור דמוקרטים.
ב-2006 הוא שימש כגזבר מסע הבחירות של המועמד למשרת המושל ג'רי בריידי.
בבחירות לנשיאות של 2008 הוא היה פעיל במסע הבחירות של ברק אובמה באיידהו.
בעמוד האחרון של ספר זיכרונותיו ציטט אנדרוס את המשורר רוברט פרוסט, "לא צריך להיות כל כך אכפת לנו, אתה ואני" "אבל אכפת לנו", המשיך אנדרוס, "וצריך להיות אכפת לנו.
אכפת לנו בנוגע לעתיד ...נותרתי בתקווה שאוכל להעברי לנכדי את כל תענוגות החיים במערב לא פגום.
אולי המילה תקווה צריכה להיות מוחלפת במילה חזקה יותר.
ססיל אנדרוס נפטר בבויסי ב-24 באוגוסט 2017, יום אחד לפני יום הולדתו ה-86, כתוצאה של סיבוך של סרטן הריאה.
הוא נטמן בבית הקברות פיוניר שבעיר.
אדמירל הצי סר ססיל ברני, הברון הראשון, GCB, GCMG היה קצין בצי המלכותי.
לאחר שהשתתף כקצין זוטר בחטיבות ימיות הן במהלך המלחמה האנגלו-מצרית והן במהלך המלחמה המהדיסטית, הוא פיקד על סיירת בשירות מבצעי במהלך מלחמת הבורים השנייה.
כקצין דגל הוא פיקד על פלגת פלימות' של צי הבית, שייטת הסיירות החמישית, הצי האטלנטי ולאחר מכן על שייטת אוניות המערכה השלישית.
באפריל 1913 השתלטה מונטנגרו על סקוטארי בסבב הלחימה האחרון בין האימפריה העות'מאנית למונטנגרו בשלבי הסיום של מלחמת הבלקן הראשונה.
באפריל 1913 נשלח ברני כמפקד זמני של צי הים התיכון לאנטיווארי שעל חופי מונטנגרו כדי לקבל פיקוד על הכוח הימי הבינלאומי שנשלח לטפל במצב זה.
בהגיעו חסם את אנטיווארי ולאחר מכן פיקד גם על הכוח הבינלאומי שכבש את סקוטארי כחלק מהמעבר שלה לשליטה אלבנית.
הוא זכה בכבוד רב על הצלחת המשימה הזו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפך ברני לתת אדמירל המפקד על צי התעלה.
בתפקיד זה הוא דאג למעבר בטוח של חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
לאחר מכן הוא מונה למפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה ופיקד על השייטת בקרב יוטלנד במאי 1916, שם אוניית הדגל שלו אה"מ מרלבורו הייתה האונייה הראשונה שהעסיקה את הגרמנים אך לאחר מכן טורפדה.
הוא מונה ללורד הים השני, בנובמבר 1916, אך הודח על רקע גילו בספטמבר 1917 ומונה במקום זאת למפקד העליון, חוף סקוטלנד.
הוא המשיך להיות המפקד העליון בפורטסמות' לאחר המלחמה.
ברני הצטרף לקורבטה אה"מ קריספור בצי הים התיכון בספטמבר 1880. הוא שירת בחוף בפיקוד על צוות תותחי גאטלינג כחלק מחטיבה ימית והשתתפף בקרב תל אל-מחוטה באוגוסט 1882 ובקרב קססין גם באוגוסט 1882 במהלך המלחמה האנגלו-מצרית.
לאחר מכן הוא גם ליווה את משלחתו של סר צ'ארלס וורן במרדף אחר רוצחיהם של פרופסור אדוארד פאלמר ומקורביו.
הוא המשיך לשרת במבצעים נגד אוסמאן דיגנה שאיים על סואקין באביב 1884 במהלך המלחמה המהדית.
בספטמבר 1899 קיבל ברני את הפיקוד על ספינתו הישנה אה"מ האוק ובשנת 1900 הפך לקפטן הסיירת אה"מ סאפו, בתחילה בתחנת צפון אמריקה, אך עד מהרה הועבר לתחנת כף התקווה הטובה לשירות מבצעי במלחמת הבורים השנייה.
אה"מ סאפו פגעה בשרטון בדרבן ב-3 במאי 1901, למרות שהיא הייתה בפיקודו של נתב באותה עת וברני לא היה אשם, וחזרה לבריטניה לצורך תיקונים.
ב-27 במאי 1902 הוא מונה למפקד על אוניית המערכה הפרה-דרדנוט אה"מ רזולושן, כקפטן הדגל לאדמירל משנה ג'ורג' אטקינסון-ווילס, מפקד צי הבית, במהלך סקירת ההכתרה למלך אדוארד השביעי.
הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה ב-10 באוקטובר 1907, וקיבל את הפיקוד על פלגת פלימות' של צי הבית.
הדעה שננקטה בוועידת לונדון הייתה שיש למסור את סקוטארי לאלבניה.
באפריל 1913 נשלח ברני כמפקד זמני של צי הים התיכון, והניף את דגלו בסיירת אה"מ דבלין, לאנטיווארי על חוף מונטנגרו כדי לקבל פיקוד על הכוח הימי הבינלאומי שנשלח להתמודד עם המצב הזה.
בהגיעו חסם את אנטיווארי ולאחר מכן, ממאי עד נובמבר 1913, פיקד גם על הכוח הבינלאומי שכבש את סקוטארי כחלק מהמעבר שלו לשליטה אלבנית.
על טיפולו המוצלח מאוד במצב זה הוא מונה לאביר מפקד מסדר האמבט (KCB) ב-3 ביוני 1913 ומונה לאביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (KCMG) ב-27 באוקטובר 1913.
ברני חזר לאנגליה וקיבל את הפיקוד על הצי השני והצי השלישי, עם דגלו באוניית המערכה אה"מ קווין בדצמבר 1913 ולאחר מכן באוניית המערכה אה"מ לורד נלסון ביולי 1914. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 שולבו ציים אלו בצי התעלה כשברני מונה למפקדו.
הוא הועלה לדרגת אדמירל מלא ב-9 ביוני 1916, הוא מונה לאביר הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (GCMG) ב-15 בספטמבר 1916.
ברני מונה ללורד הים השני, בנובמבר 1916. עם זאת, בספטמבר 1917 הוא הודח, למרות התנגדותו של לורד הים הראשון סר ג'ון ג'ליקו, על פי התעקשותם של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' והלורד הראשון של האדמירליות אריק גדס, שרצה איש צעיר יותר בתפקיד.
ברני הפך למפקד העליון, חוף סקוטלנד במקום זאת באוקטובר 1917.
ב-1884 נישא ברני ללוסינדה ברנט; נולדו להם שתי בנות ובן.
בנו דניסטון בורני הפך למהנדס ימי ואווירונאוטיקה, ובתו סיביל קתרין נוויל-רולף הייתה מייסדת האגודה לאאוגניקה.
ססיל הרלנד אנדרווד היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית ה-25 וה-32 בשנים 1957–1961 ובשנים 1997–2001, בהתאמה.
בכך הוא היה מושל המדינה הצעיר ביותר והמבוגר ביותר.
ססיל אנדרווד נולד בעיירה ג'וזפס מילס שווירג'יניה המערבית, כבנם של דלה נ.
(לבית פורסטר) ושל סילאס הנרי אנדרווד.
במהלך השפל הגדול עבדה המשפחה בחוות.
ב-1939 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של מחוז טיילר.
לאחר תום לימודיו, הוא היה לאיש כוחות המילואים בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, עד שהחל ללמוד בסיילם קולג' במחוז הריסון.
בקולג' הוא היה נשיא אגודת הסטודנטים וחבר באחוות סיגמא-פי-אפסילון.
הוא סיים את לימודיו שם ב-1943. לאחר תום לימודיו בקולג' הוא לימד ביולוגיה בבית ספר בעיר סנט מריס עד 1946.
בעת לימודיו בסיילם הוא הנכיר את רעייתו לעתיד, הובה הול, דרך שתי אחיותיה שלמדו יחד אתו.
בשנים 1946–1950 לימד אנדרווד במריאטה קולג' שבאוהיו.
לאחר מכן ועד 1956 הוא שימש כנשיא סיילם קולג'.
תשע שנים לאחר מכן הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
בגיל 22 נכנס אנדרווד לפוליטיקה כאשר התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, נבחר מאז לתקופות כהונה נוספות וכיהן בו בשנים 1944 -1956. במושבי הבית של 1949, 1951, 1953 ו-1955 הוא שימש כיושב ראש סיעת המיעוט.
בחירתו של אנדרווד לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית ב-1956 הייתה הפעם הראשונה בה נבחר רפובליקני למשרה מאז 1928. בבחירות המקדימות הוא הביס את ראש עיריית צ'ארלסטון ג'ון ט.
קפנהאבר בהפרש של 7,200 קולות בלבד, ובבחירות הכלליות הוא ניצח בהפרש של 63,000 קולות את מועמד המפלגה הדמוקרטית, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בוב מולוהאן.
שבוע בלבד לפני הבחירות, התגלה שמולוהאן קיבל 20,000 דולר ושתי מכוניות מבעל חברת כרייה בבית כלא כאשר הוא היה מפקד המתקן.
יום לפני הבחירות מלאו לאנדרווד 34, ובכך הוא היה לאחד המושלים הצעירים ביותר בארצות הברית.
אנדרווד הלך בעקבות קודמו בתפקיד, הדמוקרט ויליאם מרלנד, והמשיך במדיניות ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר ללא שום עימות אלים בכל הרמות, ותמך בחקיקה לטובת זכויות האזרח.
מאז 1932 היו כל מושלי וירג'יניה המערבית מהמפלגה הדמוקרטית.
צעדו הראשון של אנדרווד כמושל היה להופיע במדיום החדש, הטלוויזיה, ולהודיע לכל עובדי המדינה על פיטוריהם.
הוא הצהיר שזו הדרך היחידה לחסל את "המנגנון" המושחת.
מאוחר יותר הוא קידם שירות ציבורי מאורגן ומערכת פרישה לגמלאות, וסיפק תעסוקה זמנית למשפחות מעוטות יכולת.
אנדרווד קידם את הקמתה של מחלקת בריאות הנפש של וירג'יניה המערבית, ופיקח על הקמתה של מחלקת הכבישים הבין-מדינתיים בווירג'יניה המערבית.
בתקופת כהונתו הראשונה כמושל הוצאו לפועל שלוש ההוצאות להורג האחרונות בווירג'יניה המערבית, כולן ב-1958 וב-1959.
בין שתי תקופת הכהונה כמושל
בשל העובדה שבחוקת וירג'יניה המערבית הייתה קיימת אז הגבלת כהונה (עד 1968) שלא אפשרה למושלים לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת, סיים אנדרווד את כהונתו כמושל ב-1961. ב-1960 הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הובס על ידי הסנאטור המכהן, הדמוקרט ג'נינגס רנדולף.
ב-1964 הוא ניסה להתמודד שוב על משרת המושל, אך הובס על ידי מועמד הדמוקרטים יולט סמית'.
בבחירות של 1968 הוא נוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי ארץ' מור.
ב-1976 הוא התמודד שוב על משרת המושל והובס על ידי הדמוקרט ג'יי רוקפלר בהפרש של 250,000 קולות, תבוסתו הגדולה ביותר אי פעם.
במהלך שנות ה-60, הוא היה הנשיא הזמני של הוועידה הארצית של הרפובליקנים, ונחשב למועמד לתפקיד סגן הנשיא תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון.
שבועיים לאחר תבוסתו בבחירות לסנאט ב-1960, עבר אנדרווד לעבוד עבור חברת כריית פחם, ועבור חברת הכימיה מונסנטו.
במקביל הוא הקים חברת פיתוח קרקעות בבעלותו.
אנדרווד היה קשור גם לתאגיד עמק התוכנה במורגנטאון שבווירג'יניה המערבית.
הוא המשיך בקריירה האקדמית, ושימש כנשיא בת'אני קולג' וכמרצה למדע המדינה באוניברסיטת מרשל.
הוא גם שימש כנשיא האגודה הלאומית של המועצות המדינתיות לחינוך מקצועי.
ב-1996 נבחר אנדרווד לתקופת כהונתו השנייה כמושל תחת הסיסמה "ממשלה טובה יותר, לא ממשלה גדולה יותר".
בבחירות הוא ניצח ב-38 מתוך 55 מחוזות המדינה, והביס את האסטרונאוט ג'ון מקברייד ואת מי שלימים יכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית דייוויד מקינלי.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של אנדרווד כמושל, הוא הקים את "ועדת המושל למיסוי הוגן", שהפיקה דוח מקיף על מבנה מערכת המיסוי של המדינה.
הוועדה המליצה על כמה המלצות שיפור.
אנדרווד פישט וייעל את עלויות הממשל בחינוך ובתחומים אחרים.
באוקטובר 1999 נבחר אנדרווד על ידי מושלי מדינות האפלצ'ים לשמש כיושב ראש השותף של וירג'יניה המערבית בוועדה האזורית של האפלצ'ים בשנת 2000.
בבחירות של 2000 היה אנדרווד למושל וירג'יניה המערבית המכהן היחידי שנוצח בבחירות, כאשר הפסיד בהפרש קל לדמוקרט בוב וייז.
ב-2004 הלכה לעולמה רעייתו של אנדרווד כתוצאה מסיבוכים של שבץ מוחי.
במרץ 2006 לקה אנדרווד בשבץ קל, ולאחר מכן התאשפז מספר פעמים בבית חולים.
בראשית 2008 הוא לקה בשבץ קשה ואיבד את יכולת הדיבור.
מאוחר יותר הוא לקב בזיהום דם חמור.
ביוני אותה שנה התאשפז אנדרווד במוסד סיעודי, ולאחר מכן שב למעונו בצ'ארלסטון, שם הוא טופל מסביב לשעון.
ב-23 בנובמבר הוא אושפז שוב בבית חולים בצ'ארלסטון ואובחן אצלו גודש בריאות ודימום קל במוח.
ססיל אנדרווד נפטר ביום המחרת, 24 בנובמבר 2008. הוא ציווה את גופתו למדע עבור בית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרשל.
לזכרו הוקמה מצבה בבית הקברות בעיירה טיילר.
ססיל לנדאו הפטל היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי מהוואי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1977–1986 מטעם מחוז הקונגרס הראשון, שכלל את מרבית האזור העירוני של הונולולו.
הפטל נולד ב-30 בספטמבר 1924 בשיקגו שבאילינוי.
סביו מצד אמו היו מרוסיה, וסביו מצד אביו מפולין.
הוא למד בתיכון רוזוולט שבשכונת אלבני פארק בשיקגו, ולאחר מכן קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של אריזונה בשנת 1951. בהמשך למד לימודים מתקדמים באוניברסיטת יוטה ובאוניברסיטת ניו יורק.
הפטל היה בן הדת המורמונית.
הפטל השתקע בהונולולו והקים את חברת השידור Heftel Broadcasting.
הוא היה בעלים של תחנות הרדיו והטלוויזיה KGMB-AM-FM-TV וכן של תחנות נוספות ברחבי ארצות הברית.
בשנים 1943–1946 שירת בצבא ארצות הברית.
בשנת 1957 היה הפטל מחלוצי סגנון השידור שכונה אז 'Top 30', כאשר רכש את תחנת הרדיו KIMN בדנוור.
טאנר יצר פורמט Top 40 שתיאר כ'אי־צפיות צפויה', אשר הקפיץ את התחנה לראש דירוגי דרום פלורידה, שם נשארה במשך שנים אחדות.
בהמשך מכר הפטל גם תחנה זו.
בנוסף רכש את תחנת WJAS בפיטסבורג, שאותה מכר מאוחר יותר.
להפטל הייתה יכולת בולטת להיכנס ולצאת מבעלות על תחנות שידור בשנות ה־70, ה־80 וה־90. הכנסות משידור תלויות ברייטינג ובמחזורי פרסום, ולכן מדובר בענף שיכול להיות רווחי מאוד או הפסדי.
קבוצת תחנות ה־AM שלו, שהתמקדה בפורמט Top 40, נמכרה בסוף שנות ה־70. קבוצת התחנות הבאה שרכש כללה תחנות FM, שהחלו לצבור פופולריות בתחילת שנות ה־70, ונמכרו בשנות ה־80, ובהן WZPL (באינדיאנפוליס) ו־WLLT (בסינסינטי).
בשנים 1986–1987 שיתף פעולה עם סקוט גינזבורג במסגרת H & G Communications.
קבוצה זו כללה את תחנות WLUP-AM-FM בשיקגו, תחנות במיאמי ובערים נוספות.
רכישת התחנות האחרונה של Heftel Broadcasting כללה תחנות בניו יורק, לוס אנג'לס, שיקגו, דאלאס, לאס וגאס ומיאמי.
לאחר שחזר לעסקיו בהונולולו, החליט הפטל להתמודד למשרה פוליטית.
בשנת 1970 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בפער קטן לסנאטור הרפובליקני המכהן היירם פונג.
הוא שימש כציר בוועידת המפלגה הדמוקרטית של הוואי בשנת 1972, ושם נבחר כציר לוועידה הדמוקרטית הארצית.
בשנת 1976 נבחר הפטל לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של הוואי, ונבחר מחדש ארבע פעמים נוספות.
במהלך כהונתו השתתף במשלחת אמריקאית לבדיקת עובדות בפיליפינים, אשר הייתה אחראית במידה רבה להדחתו הכפויה של הרודן פרדיננד מרקוס.
הפטל הצביע בעד חוק הפחתת המיסים לשיקום כלכלי משנת 1981 (Economic Recovery Tax Act of 1981), שנועד לעודד צמיחה כלכלית באמצעות הפחתה ניכרת של שיעורי מס ההכנסה.
החוק עבר בבית הנבחרים ברוב של 323 מול 107, אושר בסנאט בהצבעה קולית, ונחתם לחוק על ידי הנשיא רונלד רייגן ב־13 באוגוסט 1981. עם זאת, הוא הצביע נגד חוק התקציב המאוחד של 1981 (Omnibus Budget Reconciliation Act of 1981), אשר קיצץ בהוצאות פדרליות והגדיל את תקציב הביטחון.
למרות התנגדותו, החוק עבר ונחתם באותו יום על ידי הנשיא רייגן.
הפטל התפטר מן הקונגרס ב־19 ביולי 1986 כדי להתמודד על תפקיד מושל הוואי, אך הפסיד בפריימריז הדמוקרטיים לג'ון ואיהי השלישי.
הוא ייחס את הפסדו למסע השמצה נגדו.
דמוקרטים טענו כי ההשמצה נבעה מרפובליקנים שקיוו להתמודד מול ואיהי שנחשב מועמד נוח יותר, אך רבים בזירה הפוליטית של הוואי סברו כי מדובר במהלך של מנגנון פוליטי חזק יותר, שחשש מגישתו הישירה והבלתי מתפשרת של הפטל.
בשנת 1992 תמך במסע הבחירות לנשיאות של רוס פרו.
בשנת 1998 חזר לזירה הציבורית לפרק זמן קצר כאשר פרסם את הספר End Legalized Bribery, שבו טען כי שיטת מימון הבחירות הקיימת משחיתה פוליטיקאים, מונעת מאנשים ראויים להתמודד, ועולה לאזרחים מיליארדי דולרים בהוצאות עודפות והטבות לחברות.
הספר כלל גם תמיכה בחוק פדרלי ל'בחירות נקיות' ובשידור זמן פרסום חינמי וחובה למועמדים פוליטיים.
לאחר 18 שנים מחוץ לאור הזרקורים, שב הפטל בן ה־80 בהצלחה לפוליטיקה ונבחר בנובמבר 2004 לחבר מועצת החינוך של מדינת הוואי, כנציג כללי של אואהו.
ססיל הפטל נפטר מסיבות טבעיות ב־4 בפברואר 2010 בסן דייגו שבקליפורניה, בגיל 85.
בנוסף, הוא השקיע הרבה מאמץ להגשים את חזונו של רכבת ממושבת הכף אל פורט סעיד, דרך טריטוריה בריטית.
רודס נולד בשנת 1853 בדרום אנגליה, בן חמישי לכומר פרנסיס ויליאם רודס ואשתו לואיסה פיקוק.
בתור ילד אסתמטי חולני, הוציאו אותו ב-1869 מבית ספרו והוא עבר ללמוד תחת אביו.
הוא גר תקופה אצל דודתו, ולאור מצבו הבריאותי, החליט אביו לשלוח אותו לכף התקווה כשהיה בן 17, משום שהייתה מדינה דרומית וחמה יותר.
בדרום אפריקה רודס פיתח עניין בחקלאות ואף הצטרף לאחיו הרברט בחוות הכותנה שלו באומקומאזי, אמנם מאוחר יותר האדמה לא התאימה לגידול כותנה והחווה נסגרה.
בגיל 18, הוא ואחיו הגיעו למרבצי יהלומים שבצפון כף התקווה, בעזרת מימון של בנק רוטשילד הצרפתי.
רודס הקים חברה שבמשך 17 שנים קנתה עסקי יהלומים קטנים מהסביבה.
כדי לשלוט במחירי היהלומים הוא הקים ארגון וצירף אליו שותפים למטרתו שמאוחר יותר הקימו איתו את תאגיד De Beers.
במקביל, בשנת 1880 רודס מפתח מחדש עניין בחקלאות, הפעם בדגש על סחר והפצה של פירות.
בשנת 1873 חזר רודס לאנגליה כדי ללמוד באוקספורד, ואחרי סמסטר אחד החליט לחזור לדרום אפריקה, עד לשנת 1876, בה חזר ללימודים.
בלימודים אלו הוא הושפע רבות מג'ון ראסקין, מבקר אומנות ותרבות בריטי, שחיזק אצלו את הנטייה לאימפריאליזם.
רודס העריץ את המערכת של אוקספורד והאמין שבוגרי האוניברסיטה צריכים להוביל בכל תחום.
במהלך לימודיו המשיך לטפח את עסקיו בדרום אפריקה, שגדלו והתעשרו.
ב-1880 תכנן רודס להיכנס לחיים הפוליטיים וב-1881 הוא נבחר לפרלמנט של מושבת הכף.
ב-1889 הוא הקים את חברת דרום אפריקה הבריטית בכדי לנצל את מכרות הזהב והיהלומים בשטחי הילידים.
פעילות זו לוותה בדיכוי אכזרי של הילידים משנת 1883 והלאה.
ב-1890 התמנה לראש הממשלה ובתקופה זו חברות היהלומים שלו הגיעו לשליטה של 90% מתעשיית הפקת היהלומים בעולם.
רודס השתמש בעושרו ובכספיו של חברו אלפרד ביית ובמשקיעים אחרים בכדי לממש את חלומו של יצירת אימפריה בריטית בשטחים חדשים בצפון על ידי השגת זיכיונות מינרלים ממנהיגים עוצמתיים.
היתרון של רודס על מחפשי מינרלים אחרים היה עושרו והאינסטינקטים הפוליטיים שלו, שגם נקרא "הגורם האימפריאלי", מכיוון שלעיתים קרובות שיתף פעולה עם ממשלת בריטניה.
הוא התחבר עם נציבים בריטים, ודרכם ארגן מדינות בריטיות המגינות על אזורי זיכיון המינרלים על ידי אמנות שונות אך קשורות.
בדרך זו הוא השיג חוקיות והגנה לפעולות החציבה, ואז הוא יכל להשיג עוד משקיעים.
אבל הגורם האימפריאלי הוא חרב דו-כיוונית: רודס לא רצה שהבירוקרטים של המשרד הקולוניאלי בלונדון יפריעו לאימפריה באפריקה.
הוא רצה שמתיישבים בריטים ופוליטיים מהאזור ינהלו אותה.
זה הציב אותו במסלול מכשולים עם רבים מבריטניה, יחד עם מיסיונרים בריטים, שהעדיפו את מה שהם ראו בתור החוק הישיר היותר מוסרי מלונדון.
אך רודס המשיך להתעקש כיוון שהוא ישלם את המחיר הדרוש לפקח על השטחים שבצפון דרום אפריקה המתנגדות לרווחיו העתידיים מהחציבות.
למשרד הקולוניאלי לא היה מספיק תקציב עבור זאת.
רודס קידם את רצונותיו העסקיים בעזרת הרצון האסטרטגי של בריטניה: מניעת הפורטוגזים, הגרמנים או הבוארים מהתיישבות בדרום-מרכז אפריקה.
הפלוגות והסוכנים של רודס ביצרו יתרונות אלו בכך שהשיגו זיכיונות חציבה רבים.
רודס כבר ניסה ונכשל בהשגת זיכוי חציבה מלובנגולה, מלך הנדאבאל במטאבלאלאנד.
ב-1888 הוא ניסה שוב: הוא שלח את ג'ון מופת, בנו של המיסיונר רוסרט מופת, בו לובנגולה בטח, לשכנע אותם לחתום על הסכם שלום עם בריטניה ולהסתכל בחיוב על הצעותיו של רודס.
עמיתו צ'ארלס ראד, יחד עם פרנסיס תומפסון רוצ'פורט מגוויר, הבטיחו ללובנגולה שלא יותר מעשרה אנשים לבנים יחצבו במאטאבלאלנד.
הגבלה זו לא הוזכרה במסמך, הידוע בתור "זיכיון ראד", שנחתם על ידי לובנגולה.
בנוסף לכך, הוא הצהיר שפלוגות החציבה יכלו לעשות את כל מה שהיה נחוץ לחציבות שלהם.
כשלובנגולה גילה לאחר מכן את ההשפעות האמיתיות של הזיכיון, הוא ניסה לבטלו, אבל הממשלה הבריטית התעלמה ממנו.
בימיה הראשונים של פלוגתו של רודס, רודס ועמיתיו הכינו את עצמם להרוויח מיליונים (מאות מיליונים בפאונד מודרני) במהלך השנים הבאות דרך מה שתואר בתור "supperssio veri…"(דיכוי האמת) שמוכרח להחשב בתור אחד ממעשיו הכי פחות ראויים לשבח של רודס.
כשפקידים מהמשרד הקולוניאלי גילו את התחבולה ב-1891, הם הציעו למזכיר המדינה של המושבות, שמו קנוטספורד, לבטל את הזיכיון, אך דבר לא נעשה בנדון.
בעזרת זיכיון ראד, ב-1889 רודס השיג אמנה מהממשלה הבריטית לפלוגת דרום אפריקה הבריטית למשול, לפקח וליצור הסכמים וזיכויים חדשים מנהר לימפופו אל האגמים הגדולים של מרכז אפריקה.
הוא השיג בהמשך עוד זיכויות והסכמים מצפון לזמבזי, כמו אלו בבארוטסלאנד (זיכיון לוכנר עם מלך לאוואניקה ב-1890, שהיה דומה לזיכיון ראד).
רודס גם שלח את שארפה לקבל זיכיון על קאטאנגה העשירה במינרלים, אבל אדם השווה לו באכזריות: כאשר שליטו של שארפה, מסירי, התנגד לו, המלך לאופוד השני של בלגיה השיג זיכיון על גופתו המתה של מסירי בעבור מדינת קונגו החופשית שלו.
רודס גם רצה את פרוטקטורט בצ'ואלנד (כיום בוטסוואנה) משולב באמנת חברת דרום אפריקה הבריטית.
אבל שלושה ממלכי טסוואנה, כולל קאמה השלישי, הגיעו לבריטניה וניצחו בקעה בריטית ציבורית בעד להשאיר את זה נשלט על ידי המשרד הקולוניאלי בלונדון.
רודס הגיב: "זה מביש להיות מובסים לחלוטין על ידי הניגרים (שחורים) האלה".
המשרד הקולוניאלי הבריטי גם החליט להנהיג על מרכז אפריקה הבריטי (ניאסלנד; מלאווי של ימינו) חייבים לפעולה של דייוויד ליוינגסטון המנסים לשים סוף לסחר העבדים הערבי-סוואהילי במזרח אפריקה.
רודס שילם חלק גדול מהמחיר על מנת שנציב מרכז אפריקה הבריטית מר הארי ג'ונסטון, ויורשו אלפרד שארפה, יעזרו עם ביטחון עבור רודס בשטחים הצופן-מזרחיים של חברת דרום אפריקה הבריטית.
ג'ונסטון חלק את מחשבות ההתפשטות של רודס, אהל גם הוא וגם יורשיו לא היו פרו-מתנחלים כמו רודס, והתנגדו לעסקאות עם האפריקאים.
לחברת דרום אפריקה הבריטית היה הכוח המשטרתי שלה, המשטרה הדרום אפריקאית הבריטית, ששומשה לשלוט במטבלאלאנד ומאשונאלאנד, בזימבאבואה של ימינו.
הפלוגה קיוותה להתחיל "פס חדש" ממכרות הזהב העתיקים של שונה.
כיוון שמשקע הזהב לא היו מניבי פרי כפי שהם קיוו, הרבה מהמתיישבים הלבנים שליוו את חברת דרום אפריקה הבריטית למשונאלאנד הפכו לחקלאים בניגוד לכורים.
מתיישבים לבנים והמשטרה האזרחית שלהם אנסו רבים מנשות נדאבאל בתחילת 1890.
הנדאבאל והשונה - שתי הקבוצות העיקריות, אך יריבות - ניצלו את המחסור במשטרה למען פשיטת ג'יימסון בינואר 1896, הם מרדו בנפרד כנגד ההתיישבות של מתיישבים אירופאים, חברת דרום אפריקה הבריטית הביסה אותם במלחמת מתאבל השנייה.
רודס הלך למתאבלאנד לאחר התפטרות מתפקיד ראש ממשלת מושבת כף, והגדיר את עצמו קולונל בעמוד שלו של חיילים בלתי רגילים הולכים מסליסבורי לבולוואיו כדי להרגיע את מצור הלבנים שם.
מעט אחרי שהתוודע על ההתנקשות במנהיג הרוחני של נדאבאל, מימו, על ידי הגשש האמריקני פרדריק ראסל בורנהאם, ואחרי ההסתערות על אחד מהקרבות האחרונים בשלב זה של המלחמה, עוזרו של רודס, ג'והן קולנברנדר ארגן פגישה עם מנהיגי נדאבאל האחרונים.
רודס וכמה מעמיתיו הלכו לא חמושים למבצר נדאבאל בגבעות מטובו.
בסדרה של פגישות בין אוגוסט לאוקטובר, הוא שיכנע את האימפי להוריד את ידיהם, וכתוצאה מכך הסוף של מלחמת מטבאלאנד השנייה.
התוצאה מהמלחמה במטבאלאנד, אבל בזמן שהמרד במאשונלאנד הודחק, רודס חזר ללונדון כדי להביא לתת עדות בית הנבחרים הבריטי ועדת חקירה לפשיטה ג'יימסון.
בזמן שלרודס היו מברקים מפלילים שהראו את השותפות והידע הקדום למרד של ג'וסף צ'מברלין, השר הקולוניאלי, ועורך הדין שלו יכלו לחסוט את צ'מברליאן לשמור על אמנת חברת דרום אפריקה הבריטית, להשאיר את הפלוגה באחראים על ניהול השטח הצפוני של לימפופו אפילו כשהיא הפכה למושבת כתר.
רודס חזר למשונאלאנד, מפקח על ההתנגדות למרד שם בתחילת 1897. השערורייה שנדבקה לשמו לא מנעה ממנו להצטרף מחדש למועצה של חברת דרום אפריקה הבריטית ב-1898. הוא נשאר להיות שוטר צבאי בפרלמנט של קייפ וחבר מועצה שותף.
בסוף 1894 השטחים שלחברת דרום אפריקה הבריטית יש איתם זיכיונות והסכמים, הנקראים היחד "זמביזיה" אחרי שנהר זמבזיה עובר באמצע, שהכיל שטח של 1,143,000 ק"מ רבוע בין נהר לימפופו ואגם טנגנייקה.
הוא בנה בית לעצמו ב-1897 בבולוואו.
רודס ציווה בצוואתו שהוא ייקבר במאטופוס הילז (עכשיו מטובו הילז).
אחרי מותו בקייפ ב-1902, גופתו הועברה ברכבת לבולאיו.
להלוויה שלו הגיעו מנהיגי נדאבאל, סוכנים שכעת בתשלום של מנהלת חברת דרום אפריקה הבריטית, שביקשו שכיתת היורים לא תפרוק את נשקיהם כיוון שזה יכול להרוס את האווירה.
ואז, בפעם הראשונה, הם נתנו לאדם לבן את ההצדעה המלאכותית של מטבלה, בייטה.
רודס קבור ליד לאנדר סטאר ג'יימסון ו-34 חיילים שנהרגו בסיור שנגאני.
אפילו שהיו ניסיונות להחזיר את גופתו לבריטניה, הקבר שלו נשאר שם עדיין, "חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של זימבבואה" ומושך אלפי מבקרים כל שנה.
"קו קייפ אל קאריו האדום"
אחד מחלומותיו של רודס (משותף על ידי חברים אחרים באימפריה הבריטית) היה ל"קו אדום" על המפה מקייפ עד קאירו (על מפות גאו-פוליטיות, שליטות בריטיות סומנו בוורוד או אדום).
רודס תמיד היה אינסטרומנטלי בלהגן על ארצות דרום אפריקאיות בשביל האימפריה.
הוא ואחרים הרגישו שהדרך הטובה ביותר "לאחד את הרכוש, להקל על המשילות, לאפשר לצבא לזוז במהירות מאזור פרוע לאזור פרוע או לנהל מלחמה, לעזור להתיישבות, ולטפח סחר" היא לבנות את "מסילת הברזל מקייפ לקאריו".
הפרויקט הזה לא בא בלי הבעיות שלו.
לצרפת הייתה אסטרטגיה סותרת לקראת 1900 לחבר את המושבות ממערב למזרח דרך היבשת והפורטוגזים הפיקו את "המפה הוורודה", המייצגת את טענותיהם לריבונות באפריקה.
בסופו של דבר, בלגיה וגרמניה הוכיחו את עצמן להיות המכשולות העיקריים למטרה הבריטית עד שהממלכה המאוחדת הביסה ולכדה את טנגניקה מהגרמנים בתור מנדט ליגת האומות.
רודס רצה להרחיב את האימפריה הבריטית בגלל שהוא האמין שגזע אנגלו-סקסוני היה מיועד להצלחה.
במה שהוא הסביר בתור "טיוטה של כמה מהרעיונות שלי" הנרשם ב-1877 בזמן שעוד היה סטודנט באוקספורד, רודס אמר על האנגליים, "אני טוען שאנחנו הגזע הראשון בעולם, וכמה שאנחנו מתיישבים ביותר מהעולם, ככה יותר טוב לאנושות.
אני טוען שכל דונם שנוסף לשטחנו משמעו ההיוולדות של יותר מהגזע הבריטי שאחרת לא יכלו להתקיים."
רודס רצה ליצור איחוד מדינות בו כל המדינות הנשלטות על ידי בריטניה באימפריה יהיו מיוצגות על ידי הפרלמנט הבריטי.
רודס ספציפית ציין בצוואה שלו שכל הגזעים ראויים ללמידה.
נאצר שהוא רצה ליצור אליטה אמריקאית של מלכי-פילוסופים שיגרמו לארצות הברית להצטרף מחדש לאימפריה הבריטית.
רודס גם כיבד והעריך את הגרמנים ואת הקיסר שלהם, הוא הרשה לסטודנטים גרמנים להיות כלולים במלגות רודס.
הוא האמין שבסופו של דבר האימפריה המאוחדת (כולל אירלנד), ארצות הברית, וגרמניה ביחד ישלטו בעולם ויוודאו שישנו שלום תמידי.
אנחנו חייבים לאמץ מערכת של דספוטיזם, כמו מה שעובד בהודו, ביחסים שלנו עם הברבריות בדרום אפריקה".
רודס תמך בממשל בילידים האפריקאים הגרים במושבת קייפ " במצב של ברבריות וקביעות קהילתית" בתור "מרוץ נושא.
אני לא הולך עד כדי כך רחוק כמו חבר בוויקטוריה מערב, שלא יתנו לאדם שחור הצבעה.
… אם הלבנים ישאירו את המצב שלהם בתור הגזע העליון, יכול לבוא היום בו אנו נודה לכך שהילידים איתנו במצב הראוי להם.
לעומת זאת, ההיסטוריון ראימונד ק.
מנסינג מציין שלרודס יש את המוניטין בתור האדם עם רוח אימפריאלית בריטית הכי מופת וראוותני, ותמיד האמין שהמוסדות הבריטים היו הכי טובים.
ממנסינג טוען שרודס פיתח לאט קונספט ששונה במעט מהפדרציה האימפריאלית באפריקה, ושדעותיו הבשלות היו יותר מאוזנות וריאליסטיות.
לפי מנסינג, "רודס לא היה ביולוגי או גזען קיצוני.
למרות התמיכה שלו במה שהפך להיות הבסיס למערכת אפרטהייד, הוא נראה הכי טוב בתור תרבותי או גזען מינימלי".
על פוליטיקה מקומית בבריטניה, רודס היה תומך במפלגה הליברלית.
ההשפעה המשמעותית היחידה של רודס היה התמיכה הגדולה שלו במפלדה הלאומנית האירית, כשבראשה צ'ארלס סטיוארט פארנל (1846-1891).
רודס עבד טוב עם האפריקנרים במושבת קייפ; הוא תמך בלימוד הולנדית באותה מידה כמו אנגלית בבתי ספר ציבוריים.
בזמן שהיה ראש ממשלת מושבת קייפ, הוא עזר להוריד את רוב ההגבלות החוקיות שלהם.
הוא היה חבר של ז'אן הופמאייר, המנהיג של האיגוד האפריקנרי, וזה היה הרבה בגלל התמיכה האפריקנרית בהפיכה שלו לראש ממשלת מושבת קייפ.
רודס תמך בממשל עצמי עבור מושבת קייפ, ביחד עם ההעדפה שלו עבור השליטה באימפריה במתיישבים אזוריים ופוליטיקאים מאשר לונדון.
לכל המושבות האפריקאיות הרשמיות שעכשיו נשלטות על ידי ילדי המקום, בניגוד לאמריקאים ובקטבים, רוב הילידים הלא מקוריים הושמדו."
גודווין ממשיך ואומר "רודס וידידיו מתאימים באופן מושלם לסביבתם ותואמים את המוסר (או את המחסור בו) בזמנו.
כפי שכה שכיח המצבף היסטוריה פשוט עקבה אחרי כוח המשיכה של כוח אש מעולה."
רודס אף פעם לא התחתן, טוען, "יש לי יותר מדי עבודה על הידיים שלי" ואומר שהוא לא יהיה בעל שממלא את חובתו.
הסופר רובין בראון טען ב-"האוכלוסייה הסודית: התכנית של ססיל ג'ון רודס לסדר עולם חדש" שרודס היה הומוסקסואל שהיה מאוהב במזכיר האישי שלו, נוויל פיקרינג, ושהוא ביסס "...הגמוניה הומוסקסואלית—שכבר הייתה בפעולה באוכלוסייה הסודית—הלך להשפיע, אם לא לשלוט, על פוליטיקה בריטית בהתחלה של המאה העשרים".
פול מיילאם מאוניברסיטת רודס ביקר את הספר בביקורת של השיחה בתור "מבוססת משמעותית על שיעור וקביעה" ומחסור ב"מקור מיוחס כדי לאמת את טענותיו", וזאת ביחד עם זה שהוא מנוקב בשקרים עובדתיים בסיסיים.
בשנים האחרונות לחייו, עקבה אחרי רודס הנסיכה הפולית קאת'רין ראדזוויל, נולדה רזאווסקית, שהתחתנה אל תוך המשפחה הפולית ראדזוויל.
הנסיכה טענה טענה שקרית שהיא הייתה נשואה אל רודס, ושהיה ביניהם רומן.
היא ביקשה ממנו להתחתן איתה, אבל רודס סירב.
בתגובה, היא האשימה אותו בהונאת הלוואה.
הוא היה חייב ללכת לבית משפט ולהעיד כנגד ההצהרה שלה.
היא רשמה ביוגרפיה של רודס שנקראת "ססיל רודס: אדם ויוצר אימפריות".
ההאשמות שלה הוכחו לבסוף כשגויות.
למרות שרודס נשאר דמות מובילה בפוליטיקה של אפריקה הדרומית, בסופו של דבר בריאותו הרופפת היוותה לו בעיה בזמן חייו הקצרים יחסית.
הוא נשלח למושבת הכף בגיל 17 כי האמינו שמזג האוויר יוכל לעזור עם בעיות הלב שלו.
כשחזר לאנגליה ב-1872, בריאותו התדרדרה שוב עם בעיות לב וריאה, ברמה שרופאו, אדון מורל מקנזי, האמין שישרוד רק שישה חודשים.
הוא חזר לקימברלי, שבה בריאותו השתפרה.
מגיל 40 בעיות הלב שלו חזרו בחומרה גדלה עד שמת מדום לב ב-1902, בגיל 48.
ביקורת מודרנית רבה מופנית אל רודס, בטענה שהיה גזען ואימפריאליסט חסר רחמים, והמשך קיום קברו בגבעות מטובוס הוא נושא שנוי במחלוקת בזימבבואה המודרנית, ואף בשנת 2012 הועלתה דרישה להוציא את עצמותיו מקברו ולהחזירן לבריטניה, דרישה שנדחתה.
בצוואתו השנייה, בטרם צבר את הונו, ביקש להקים "חברה סודית" שמטרתה להחיל את שלטון בריטניה על כל העולם, כולל המזרח הרחוק, אפריקה ואמריקה.
צוואתו האחרונה, לאחר שהתעשר, הייתה יותר מציאותית והתמקדה יותר בלימודים; הוא הוריש חלקת אדמה גדולה בהר השולחן, שלימים שימשה לאוניברסיטת קייפ טאוון, הגנים הבוטאנים ושמורת טבע.
בצוואתו האחרונה, הוא תרם למלגת רודס, שאפשרה לגברים ממקומות שנשלטים או נשלטו על ידי בריטניה או מגרמניה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד.
מטרתו הייתה לקדם מנהיגות שנשענת על אנושיות טובה ומקדמת חברות בין המדינות הגדולות על מנת למנוע מלחמה.
אתר ההנצחה של רודס נמצא במקום האהוב עליו בקייפטאוון.
בין 1910 עד 1984 ביתו שימש כביתו של ראש ממשלת דרום אפריקה, ולאחר מכן כביתו של הנשיא.
במקום הולדתו הוקם מוזיאון ומקום מותו נחשב מקום הנצחה יותר צנוע.
מקום זה כעת מנוהל כמוזיאון פתוח לקהל, ובו מוצגים חפציו האישיים.
התנגדות להנצחה של רודס קיימת מאז לפחות שנות ה-50, כאשר תלמידים אפריקנרים דרשו להסיר פסל שלו מאוניברסיטת קייפ טאוון.
ב-2015 קמה תנועת "רודס חייב ליפול" (RhodesMustFall#), שהצליחה בדרישתה להסיר את פסלו של רודס מהקמפוס.
ההתנגדות להנצחתו של רודס התפשטה גם מחוץ לדרום אפריקה, והועלו דרישות לשנות את שם אוניברסיטת רודס וכן להסיר את פסלו מקולג' באוקספורד, דרישה שהגיעה להחלטה סופית רק ביוני 2020 עם התעצמותה של תנועת Black Lives Matter.
למרות תמיכה מהמוסד ומהתלמידים, הסרת הפסל מהקולג' לא בוצעה בשל טענות המוסד לעלויות כספיות גבוהות.
ססיל שמינאד (בשמה המלא בצרפתית: Cécile Louise Stéphanie Chaminade; 8 באוגוסט 1857 – 13 באפריל 1944) הייתה מלחינה ומוזיקאית צרפתייה.
שמינאד נולדה בפריז להורים אמידים.
עוד בהיותה בת שמונה התרשם מנגינתה המלחין ז'ורז' ביזה, שהיה מידידי המשפחה, ואף כינה אותה "מוצרט קטן".
מ-1881, בהיותה בת 24, בוצעו יצירותיה בפומבי, ואחדות מהן עלו על הבמה פעמים רבות.
מ-1887 יצאה למסעי הופעות כפסנתרנית בלונדון ובארצות הברית, ובמשך כל אותו זמן חיברה קטעי נגינה לפסנתר, רובם קצרים, קלים וקליטים.
תפוקתה במהלך חייה הייתה רבה, וכללה מעל 400 יצירות, כמחציתן לפסנתר, 140 שירים, מוזיקה קאמרית, קונצ'רטינו לחליל, ואופרות.
בארצות הברית הופיעה לראשונה ב-7 בנובמבר 1908. היא ניגנה יצירה שחיברה, את Concertstück, בליווי תזמורת פילדלפיה.
היא הייתה מן הנשים היחידות במאה ה-19 שהגיעו למעמד של מלחינה ומוזיקאית עצמאית ויוצרת.
זמרת המצו-סופרן אן סופי פון אוטר ייחדה תקליטור שלם לביצוע שיריה.
ססיליה אטיאס היא צרפתייה ממוצא יהודי.
הייתה אשתו השנייה של נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, עד לגירושיהם ב-18 באוקטובר 2007.
אביה של ססיליה אטיאס, אנדרה אהרון ציגאנר, ממוצא יהודי, נולד בעיר בלץ שבבסרביה ב-1898. בגיל צעיר עזב את רוסיה והסתובב באירופה עם דרכון זמני עד שהתיישב בספרד, שם הכיר את אמה לעתיד של ססיליה.
טרזיה דיאן אלבניז, בתו של אב, ספרדי שגריר בלגיה בספרד ואם בלגית, היא נינתו של המלחין איסק אלבניס (Isaak Albeniz), ממייסדי האסכולה המוזיקלית העממית בספרד.
לסיסיליה עוד שלושה אחים: פטריק, כריסטיאן ואיוון-אנטואן.
כילדה, סבלה ססיליה מבעיות לב קשות שעיכבו מאוד את גדילתה.
היא עברה ניתוח לב פתוח בגיל 13, החלימה היטב וצמחה לגובה של 178 ס"מ.
היא הוסמכה כעורכת דין לאחר לימודים באוניברסיטת פנתאון-אסאס, אך העדיפה לעבור אחרי תקופה קצרה לפוליטיקה.
ב-1989 התגרשה מבעלה ז'ק מרטין ועברה להתגורר עם שתי בנותיה אצל ניקולא סרקוזי, שהיה ראש העיר ניי-סיר-סן (Neuilly-sur-Seine).
חיי האהבה של בני הזוג זכו לעניין יוצא דופן ולסיקור נרחב בעיתונות בצרפת.
כאשר ססיליה הפסיקה להופיע לצד בעלה באירועים רשמיים, העיתונות דיווחה על בעיות בחיי הנישואים של בני הזוג.
ב-2005 עזבה ססיליה את ניקולא סרקוזי, ועברה להתגורר עם רישאר אטיאס, מפיק ועידות ויזם נודע.
ב-11 בינואר 2006 דיווח חבר קרוב של בני הזוג שהם חזרו לחיות יחד.
עם היבחרו של ניקולא סרקוזי לתפקיד הרם היא הפכה לדמות מוכרת בפוליטיקה ובעיתונות הצרפתית, אם כי לא נשאה סמכות רשמית כלשהי.
ביולי 2007 עלתה לכותרות לאחר ששימשה מתווכת בעסקת שחרור "האחיות מבולגריה" - הצוות הרפואי שנידון לעונש מוות בלוב באשמה שהדביק ילדים באיידס.
בתפקידה הדיפלומטי הראשון התלוותה לניקולה דה לה גרנוויל ללוב על מנת לנהל משא ומתן עם מועמר קדאפי לשחרור האחיות הבולגריות.
השיחות עם מועמר קדאפי התנהלו באנגלית בארבע עיניים ובלי מתורגמן.
במסגרת התפקיד שהוטל עליה היא נסעה פעמיים לטריפולי, לוב.
בהיותה בטריפולי במשא ומתן בארבע עיניים עם קדאפי, היא ניצלה את ההזדמנות להחתימו על עסקת נשק גדולה שתעלה ללוב מאות מיליוני אירו.
שבוע לאחר שנשיא צרפת ערך ביקור בטריפולי יחד עם רעייתו ססיליה, צרפת אישרה את הדיווח על חתימת עסקת הנשק עם לוב.
לאחר הצלחת המשא ומתן ושחרור האחיות הבולגריות הוכרזה ססיליה כאזרחית כבוד בסופיה, בולגריה, יחד עם בעלה.
ההצלחה במשימה כנציגה אישית של ראש המדינה עוררה פולמוס רב בצרפת.
ססיליה התגרשה מניקולא סרקוזי באוקטובר 2007. ב-23 במרץ 2008 נישאה לאטיאס בניו יורק.
אוונחלינה סוברדו גאלאנס (בספרדית: Evangelina Sobredo Galanes) הידועה כססיליה (11 באוקטובר 1948 – 2 באוגוסט 1976) הייתה זמרת ומשוררת ספרדייה.
נהרגה בתאונת דרכים בגיל 27.
אחד משיריה "זר סיגליות" תורגם לעברית על ידי יהונתן גפן ובוצע על ידי דויד ברוזה כ"סיגליות".
ססיליה הייתה בתם של דיפלומטים וילדותה עברה עליה בארצות שונות - בריטניה, ארצות הברית, פורטוגל, אלג'יריה וירדן - ולפיכך קיבלה את חינוכה בשתי שפות, אנגלית וספרדית.
נזירה אמריקנית שחינכה אותה לימדה אותה לנגן בגיטרה, וכבר בנעוריה החלה לכתוב שירים באנגלית ובספרדית.
עם שובה לספרד סיימה תואר ראשון במשפטים, אך לאחר מכן החליטה להקדיש את זמנה למוזיקה, להלחין ולשיר את מילותיה שלה.
ב-1972 יצא לאור אלבומה הראשון, שנשא את השם "ססיליה", שם במה אותו בחרה על פי השיר "ססיליה" של סיימון וגרפונקל.
ב-1973 יצא האלבום השני, "ססיליה 2" וב-1975 יצא אלבומה השלישי, "Un Ramito de Violetas" ("זר סיגליות"), שהיה המצליח ביותר.
בראשית שנות ה-80 תורגם שיר הנושא של אלבום זה לעברית בידי יהונתן גפן, והתפרסם בביצועו של דויד ברוזה, באלבומו "האשה שאיתי".
ב-1975 ייצגה את ספרד בפסטיבל הזמר של ארגון הטלוויזיה האיברו-אמריקני (OTI), עם השיר "Amor de Medianoche" (אהבת חצות), וזכתה במקום השני.
בסוף אותה שנה הוציאה לאור אלבום בשם זה, ובו, מלבד שיר הנושא, ביצועים חדשים למבחר משיריה.
באוגוסט 1976 נהרגה בתאונת דרכים בדרכה חזרה מהופעה בוויגו, ונקברה במדריד.
כחודש לאחר מותה הוצא לאור תקליטון ובו שני שירים שהקליטה וטרם הספיקה לפרסם.
ב-1983 יצא לאור אלבום שלם של שירים שלא פורסמו בחייה, "Canciones Ineditas".
בשנים שלאחר מכן יצאו מספר תקליטי אוסף משיריה.
ססילי נוויל הייתה רעיתו של ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ועל כן נשאה בתואר דוכסית יורק.
ססילי הייתה אימם של שניים ממלכי אנגליה: אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
ססילי נוויל הייתה בתם של ראלף נוויל, רוזן וסטמורלנד ושל ג'ואן ביופורט, רוזנת וסטמורלנד.
סבה וסבתה מצד אימה היו ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר וקתרין סווינפורד.
ג'ון מגונט היה בנם השלישי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה ופיליפה מאנו.
בשנת 1425, בהיותה בת עשר, אורסה ססילי, ביוזמת אביה, לריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, שהיה בן 14 באותה עת.
ראלף נוויל נפטר זמן קצר לאחר מכן בקרב, ובני הזוג התגוררו בחצרו של המלך הנרי השישי עד שנת 1437, בה נישאו.
באוגוסט 1439, בעת שססילי ובעלה שהו בנורת'האמפטונשייר, נולדה בתם הבכורה, אן.
כאשר התמנה ריצ'רד למשנה למלך, ומושל כללי בצרפת בשנת 1441, עברה המשפחה לרואן.
בנם של הזוג, הנרי, נולד בפברואר באותה שנה, אולם נפטר זמן קצר לאחר מכן.
בנם השלישי של בני הזוג, אדוארד (לימים מלך אנגליה), נולד ב-28 באפריל 1442 ברואן.
לימים טען בן דודו, ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק כי אדוארד נולד מחוץ לנישואים, והוא אינו בנו של ריצ'רד.
לאחר שלקה המלך הנרי השישי בהתמוטטות עצבים, התמנה ריצ'רד מיורק לעוצר, בין היתר בזכות השפעתה של רעייתו על המלכה הרעייה מרגרט מאנז'ו.
לאחר פרוץ מלחמת השושנים נשארה ססילי בטירת לדלו שבאנגליה, בעוד שבעלה נמלט לאירלנד ולאחר מכן לאירופה.
ככל הנראה ססילי נשארה בביתה של אן נוויל, אחותה, רעייתו של המפרי סטאפורד, דוכס בקינגהאם.
כאשר הפרלמנט הבריטי ערך בנובמבר 1459 דיון בדבר עתידם של האצילים לבית יורק, נסעה ססילי ללונדון לבקש חנינה לבעלה.
ססילי שכנעה את מלך אנגליה לתת לו חנינה, אולם המלך התנה אותה בכך שריצ'רד יגיע ללונדון בתוך שמונה ימים.
ריצ'רד לא הגיע במועד, ואדמותיו הוחרמו, אולם ססילי שכנעה את המלך להעניק לה מענק שנתי בשווי 600 ליש"ט למחייתה ומחיית ילדיה.
בינואר 1460 עברה ססילי לקנט ובעקבות ניצחון בית יורק ביולי שבאותה שנה שבה ללונדון עם ילדיה.
בעת מצעד הניצחון שנערך בלונדון לרגל שובו של בעלה, ריצ'רד, בספטמבר, הלכה ססילי בראש התהלוכה כשהיא נושאת את שלט האצולה המלכותי.
לאחר שריצ'רד הוכרז כיורשו של הנרי השישי, ססילי הוכרזה רשמית כרעיית יורש העצר (queen-in-waiting)
בקרב וייקפילד (30 בדצמבר 1460) בו ניצח בית לנקסטר, נהרגו ריצ'רד דוכס יורק, אדמונד, רוזן ראטלנד, בנם השני של בני הזוג, וריצ'רד נוויל, רוזן סאלסבורי, אחיה של ססילי.
בעקבות הקרב שלחה ססילי את בניה הצעירים לחצרו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה במטרה להגן עליהם ולסייע לבית יורק.
בנה הבכור, אדוארד, המשיך בקרב נגד בית לנקסטר, ואילו ססילי עצמה עברה להתגורר בטירת ביינארדס שבלונדון (מפקדת בית יורק).
לאחר שאדוארד הביס את בית לנקסטר, החלה ססילי לשאת את התואר המלכה האם.
בראשית כהונתו של אדוארד, הופיע ססילי לצידו באירועים רשמיים, והמשיכה להשפיע על המדיניות.
בשנת 1461 שינתה ססילי את שלט האצולה שלה, כך שהוא יכיל את שלט האצולה המלכותי (ובכך היא הפגינה את עמדתה לפיה בעלה היה מלך אנגליה על פי דין).
בשנת 1461, ריצ'רד נוויל, רוזן ווריק, ובנה השני ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, מרדו כנגד אדוארד.
במהלך המרד הועלו טענות לפיהן אדוארד לא היה בנו של ריצ'רד, וכי אביו האמיתי היה קשת בשם בלייבורן מרואן.
ססילי לא הביעה עמדה רשמית בסכסוך (אף שמהאשמות עלה כי בגדה בבעלה), אולם ניסתה לפשר בין הצדדים.
בשנת 1485 נותרה ססילי לבדה.
בעלה ושלושת בניה נהרגו במלחמת השושנים.
ססילי הקדישה עצמה לחיי דת, ותדמיתה, כאישה צדקת, מקורה בתקופה זו.
ססילי מתה ב-31 במאי 1495 ונקברה בקבר בעלה ובנם אדמונד בכנסיית פות'רינגיי שבנורת'הרמפטונשייר, לאחר שזכתה באינדולגנציה (כפרה על כל חטאיה) מהאפיפיור.
ילדיה מבעלה ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק היו:
אן מיורק, דוכסית אקסטר (10 באוגוסט 1439 - 14 בינואר 1476), רעייתו של הנרי הולנד, דוכס אקסטר ולאחר מכן של סר תומאס סנט לג'ר;
אליזבת מיורק, דוכסית סאפוק (22 באפריל 1444 - ינואר 1503 לערך), רעייתו של ג'ון דה לה פול, דוכס סאפוק;
מרגרט מיורק (3 במאי 1446 - 23 בנובמבר 1503), רעייתו של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה;
ססילי, דוכסית יורק, אוזכרה במחזהו של ויליאם שייקספיר "ריצ'רד השלישי", כאימו של המלך.
מחזה זה הומחז פעמים רבות והוסרט לקולנוע ולטלוויזיה.
בין השחקניות הרבות שגילמו את דמותה של ססילי ניתן למנות את אלינור אייקין, אלינור ברון, אנט קרוסבי, הלן היי, מרי הינטון, אן ג'פריז, ג'נט מיי ומגי סמית'.
ססיל (בצלאל) רות (Cecil Roth; אדר תרנ"ט, 5 במרץ 1899 – י"ז בסיוון תש"ל, 21 ביוני 1970) היה היסטוריון יהודי-בריטי אשר התמחה בתולדות היהודים בכלל ובתקופת הרנסאנס בפרט.
רות הציע היסטוריוגרפיה אשר שמה את הדגש על פירות היצירה העיקריים בכל תקופה.
בהיסטוריוגרפיה שלו גלומה תפיסת עולם הומניסטית, והדגשת חֵרות האדם וכוח היצירה שלו.
רות נולד בעיר לונדון שבאנגליה במרץ 1899 לג'וזף רות.
הוא אחיו הצעיר של חיים יהודה רות.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הסיטי של לונדון שירת בצבא הממלכה המאוחדת במשך שנתיים, בשנים 1917–1919. הוא למד במרטון קולג' של אוניברסיטת אוקספורד באנגליה, וקיבל תואר דוקטור ב-1924. עבודת הדוקטור שלו עסקה ברפובליקת פירנצה.
בשנים 1939–1964 הורה באוקספורד מדעי היהדות.
כן הורה מדעי-היהדות באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1925 נבחר רות לחבר בחברה ההיסטורית המלכותית ובשנת 1941 לחבר בחברה המלכותית לספרות.
ב-1964 עלה לישראל, השתקע בירושלים, והוזמן לכהן כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור אורח במחלקה להיסטוריה יהודית.
המינוי עורר התנגדות עזה של גורמים דתיים ובראשם הרבנים צבי יהודה הכהן קוק ואברהם יצחק ברומברג.
המתנגדים טענו כי ביקורת המקרא המשתקפת מספריו של רות מנוגדת למסורת היהודית, וכי פגע בכבודם של אבות האומה.
מנגד תמכו בו אישים מוכרים בציבור, כמו יוסף בורג שטענו כי המבקרים מסלפים את משנתו של רות, והצביעו על כך כי הוא יהודי מאמין שומר מצוות העוסק בביקורת אקדמית ולגיטימית.
גם הסנאט של האוניברסיטה עמד מאחוריו והביע אמון בלתי מסויג בפרופ' רות "כחוקר, כמורה וכאדם".
גם אגודת בוגרי האוניברסיטה גינתה את ההתקפות על פרופ' רות ותמכה בו.
בעקבות המתקפות נאות רות שלא לשמש בהוראה באוניברסיטה, אלא לשמש חבר הסגל בלבד.
בירושלים היה רות ממתפללי בית הכנסת האיטלקי.
מאז עלה ארצה הקדיש את רוב זמנו לעבודתו כעורך הראשי של האנציקלופדיה יודאיקה.
הוא חילק את זמנו בין ניו-יורק וירושלים – שנים אחדות לימד בקווינס קולג', ובשנת חייו האחרונה בשטרן קולג'.
רות עסק במספר תחומי מחקר.
המרכזיים הם תולדות יהדות איטליה ויהדות אנגליה, האמנות היהודית על כל תחומיה, ביוגרפיה של אישים ומשפחות, ביבליוגרפיה והיסטוריוסופיה יהודית.
מלבד כתיבה אקדמית רבה, עסק גם בכתיבה פופולרית.
ספרו הידוע ביותר בתחום זה הוא "קיצור תולדות עם ישראל".
כן נודע, כאמור, כעורך אנציקלופדי של "אנציקלופדיה יודאיקה".
רות התפרסם במיוחד באוסף האמנות היהודית שלו.
לצד אישי אקדמיה ותורה נודעים, שימש כחבר כבוד ב"חברת מקיצי נרדמים".
נפטר בירושלים ממחלה ב-21 ביוני 1970, י"ז בסיוון תש"ל.
בהלווייתו השתתפו הראשון לציון הרב יצחק נסים, נשיא המדינה זלמן שזר, ועוד.
הוא נטמן בהלוויה בבית העלמין סנהדריה.
ארכיונו האישי של ססיל רות מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
קִצור תולדות עם ישראל; מאנגלית: יעקב קופלביץ, 2 כרכים, תל אביב: מ' ניומן, תש"ו–תש"ז.
תולדות האנוסים, (תרגום: ש' גילאי), תל אביב: עם עובד, 1952.
היהודי דישראלי, תל אביב: מ.
רבי דוד ניטו, בתוך "הכוזרי השני", ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ח.
תולדות היהודים באיטליה, תל אביב: מסדה, 1962.
תולדות היהודים ברומא, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962.
היהודים בתרבות הריניסאנס באיטליה; תרגם מכ"י ח.
מרחביה, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1962.
מנשה בן ישראל, הוצאת מסדה.
זוסיא עפרון, בצלאל ססיל רות (עורכים), האמנות היהודית, תל אביב: מסדה, תשי"ז.
(מהדורה שנייה לאור בשנת תשי"ט, בתבנית מוגדלת ובעריכתו של רות בלבד)
אנציקלופדיה של היהדות; עורכים ראשיים: בצלאל (ססיל) רות וג'פרי ויגודר, הוצאת מסדה, 1969.
Encyclopaedia Judaica (עורך), (1991-1972. יהדות, מדעי היהדות ותולדות עם ישראל.
האמנות היהודית (עורך), הוצאת מסדה, רמת גן, 1974.
סר ססיל קלמנטי כיהן כמושל הונג קונג בין השנים 1925–1930 ומושל מושבות המצרים בין השנים 1930–1934.