tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצילו נתקעתי בבצפר, הצגת בכורה: 1 בדצמבר 2009
שברי לוחות, הצגת בכורה: 23 בדצמבר 2010
המלבוש (הצגת יחיד), הצגת בכורה: 17 באוגוסט 2011
ריש לקיש - מחזמר לילדים, הצגת בכורה: 9 בדצמבר 2011
שר האוצר והעולה המאושר - הצגת ילדים, הצגת בכורה: 14 בדצמבר 2011
לאחר שעזב את תיאטרון תאיר הקים בשנת 2013 יחד עם הבמאי אייל סלע (גולדברג) את "תיאטרון במה", מיזם המאגד יוצרים מתחום התיאטרון.
בשנת 2016 הקים את תיאטרון גלעד אלפסי.
הוא משמש כמנהל אמנותי ובמאי.
התיאטרון מתמקד בסוגיות חברתיות ותרבותיות ומעלה הצגות, בהן: "אבאל'ה" (2016), "תבכה ילד תבכה" (2016), "התקלות" ו"עבד לעם קדוש".
יצאתי לחופש תסתדרו לבד - קומדיה בכיכובה של נויה מנדל
מדינה אחת לשלושה עמים - סאטירה חברתית-פוליטית.
SB6 - דרמה היסטורית על בי"ס שפעל במחנה ההשמדה בירקנאו.
מבעד למילים - דרמה חברתית על תסמונת אספרגר
גלעד אבנת (נולד ב-26 באפריל 1982) הוא שחקן, במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי.
גלעד אבנת נולד וגדל במושב תלמי מנשה.
למד בבית הספר היסודי במושב ניר צבי ואחר-כך למד במגמת תיאטרון בתיכון חדש בתל אביב.
בצבא שירת בצנזורה לעיתונות ותקשורת של חיל המודיעין.
מייד אחרי הצבא הצטרף ללהקת טררם, איתה היה בסבב הופעות בקולומביה, קוסטה ריקה, לונדון ובאולימפיאדת אתונה (2004).
בשנים 2005–2006 גילם מגוון דמויות קומיות ב-15 פרקים בתוכניתו של יצפאן ששודרה בHOT.
אבנת למד במסלול התלת שנתי בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2008-2006).
בסטודיו זכה בשבע מלגות הצטיינות בתחרויות מונולוגים, שבאמצעותן מימן את לימודיו, בנוסף לכך התפרנס כמתופף.
במהלך לימודיו הצטלם לסרטו של רנן שור "הבודדים" (2007).
הוא גילם את דמותו של חייל בכלא בשם ג'ינג'י.
בתום לימודיו שיחק ב"הסטודיה הדרמטית", הצגה שיצאה מהסטודיו למשחק והמשיכה ורצה בהבימה.
אחר-כך שיחק בהצגת הפרינג' "אבק", אחר-כך בהצגה "קן הקוקייה", בבימויו של כפיר אזולאי, בתיאטרון באר שבע.
אחרי-כן שיחק ב"מועדון הקופים הירוקים", שהציגה בתיאטרון תמונע בתפקיד מלאך המוות.
הוא שיחק ב"כבוד אחרון", סרטו הקצר של עמרי שנהר (2010).
אבנת שימש כיועץ אומנותי למופע של אבי גרייניק "מחתרת של איש" (2011) וכתב ביחד עם גרייניק את קטעי הקישור של המופע.
אבנת כתב והפיק ביחד עם רועי בן-יוסף את הסדרה ה"האודישנים" ששודרה בynet בשנת 2011. זוהי דוקומדיה על העולם האפל של האודישנים בעולם הפרסום הישראלי.
בסדרה השתתפו אוהד קנולר, ריקי בליך, עידן יניב, נלי תגר, אמנון וולף, רות רסיוק, מורן אייזנשטיין ואבנת.
במהלך השנים השתתף בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות: "המובילים", "השועלים", "תמרות עשן", "דובדבני וקובץ'", "עספור", "טלוויזיה במיטבה", "זהירות, טלוויזיה", "המיוחדת", "בתולות" ו"להיות איתה".
במקביל ללימודיו בסטודיו למשחק הקים ביחד עם סתיו נחום את חברת BONAMAZE ומאז ועד היום הם שותפים בחברה.
החברה עוסקת בפרסומות וקליפים אינטרנטיים.
הם הפיקו וביימו סדרת סרטונים מוזיקליים עבור ערוץ העיצוב בית פלוס, המשודרים בYes וHOT.
אבנת הפיק וביים מופעי וידאו לכנסים בארצות הברית באינטראקציה של מסך ורקדנים.
הוא עשה זאת בלאס וגאס, נאשוויל טנסי ואורלנדו פלורידה.
בנוסף לכך ביים והפיק ביחד עם נחום פרסומת למסעדה הווייטנאמית "וונג" ופרסומת לאיסתא, בה אבנת גם שיחק.
שנה סרט במאי מפיקים תפקיד 2010 כבוד אחרון (סרט קצר) עמרי שנהר מיקה שפר, מעיין ריף, עמרי שנהר פיטוסי 2008 הבודדים רנן שור אסף אמיר ג'ינג'י
גלעד גולוב (נולד ב-26 ביולי 1965) הוא כימאי ומנהל ישראלי, מנכ"ל מכון התקנים הישראלי.
את שירותו הצבאי הסדיר עשה כלוחם וכמפקד בנח"ל המוצנח, ובמילואים שירת במשך כ-21 שנה בחטיבת הצנחנים הדרומית.
בשנת 1996 קיבל תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול, תוך התמחות במינהל עסקים, ותואר דוקטור בכימיה, שניהם מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך לימודי הדוקטורט זכה בפרס הפקולטה לטבע להצטיינות בלימודים (1993), בפרס הצטיינות ע"ש שרייב של חברת מכתשים (1995) ובפרס הצטיינות ע"ש פרופ' אורצ'ין (1996).
עסק בהוראה, כמרצה וכמתרגל במחלקה לכימיה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכמורה לכימיה בבית הספר האזורי "אשל הנשיא".
בהמשך היה סגן מנהל היחידה לנוער שוחר מדע ומחוננים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ורכז פרויקט הלימודים היומי למחוננים בבית אריאל (1996-1991).
מנובמבר 1995 עד מרץ 2001 היה מנהל מחלקת מחקר ופיתוח בחברת מגנזיום ים המלח.
ממרץ 2001 עד ספטמבר 2013 שימש כסמנכ"ל הטכנולוגיה של החברה לשירותי איכות הסביבה וככימאי ראשי בה, ובהמשך, עד ספטמבר 2019 היה מנכ"ל החברה.
שימש מרצה מן החוץ לתארים מתקדמים בתחומים מחקר ופיתוח ואיכות הסביבה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת תשס"ג זכה בפרס "מרצה מצטיין" מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
הוא אחראי לשלוש המצאות, אשר נרשמו כפטנטים בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה, קנדה, ישראל ומדינות נוספות: אחת עוסקת בהחלפת חומר מזהם בחומר ידידותי לסביבה במהלך תהליך הפקת מגנזיום, השנייה בתהליך מיחזור גופרית מפסולת גופרית והאחרונה בשימוש בפסולת מתהליכי הפקת אנרגיה כתחליף למלט.
בספטמבר 2019 מונה למנכ"ל מכון התקנים הישראלי.
גלעד גולוב נשוי לאביבית גלזר ואב לשניים.
גלעד ארדיטי (נולד ב-26 באוגוסט 1985) הוא מנכל ומייסד שותף ב- SkyGini, חברת תיירות דיגיטלית להזמנת טיסות וחופשות במחירים משתלמים, עם שירות לקוחות אישי ברמה גבוהה.
ארדיטי הוא יזם ובעל ניסיון ניהולי עשיר, עם רקע קודם בהקמה והובלת מיזמים דיגיטליים.
בעבר כיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל וחבר המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) בין השנים 2014–2016 ויושב ראש אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב בין השנים 2012–2014.
בוגר בית הספר החקלאי כדורי.
במהלך שירותו בצה"ל שירת כלוחם בחטיבה 188 בחיל השריון, יצא לקצונה, וכיום משמש סרן במילואים באותה חטיבה.
במהלך לימודיו האקדמיים מילא ארדיטי מספר תפקידים באגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, ביניהם ראש המחלקה האקדמית וראש מחלקת מנהל ורווחה.
במהלך המחאה החברתית בשנת 2011, הוביל את פעילות השטח של הסטודנטים בתל אביב, ויזם את מהלך החרמת רשת שופרסל כאקט מחאה על יוקר המחיה ברשתות השיווק.
בשנת 2012 נבחר ארדיטי לתפקיד יו"ר האגודה.
בנובמבר 2014 נבחר ארדיטי ברוב קולות לתפקיד יושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
מתוקף תפקידו זה כיהן גם כחבר במועצה להשכלה גבוהה.
במהלך כהונתו עסק רבות בשינוי עומק של מערכת ההשכלה הגבוהה, כך שתתאים עצמה לאתגרי העתיד ותהיה רלוונטית ומשמעותית לסטודנטים.
בנוסף, חוק זכויות הסטודנט תוקן ולראשונה נכללה בו הכרה בהתאחדות הסטודנטים הארצית כארגון היציג של הסטודנטים בישראל.
הוא מנכל ומייסד שותף בחברת "SkyGini", חברת תיירות טכנולוגית ישראלית, שהצליחה בתוך שנה בלבד להגיע למקום הראשון בשביעות הרצון בפלטפורמות דירוג מובילות בענף התיירות ולגייס מעל ל-100 אלף לקוחות חדשים המבוסס ברובו על לקוחות חוזרים.
ארדיטי מתגורר כיום בקיבוץ מעין צבי, נשוי ואב לשני ילדים.
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ופסיכולוגיה ותואר שני במדיניות ציבורית, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
גלעד אופיר (נולד ב-1957) הוא אמן ישראלי ומרצה לצילום, במוסדות שונים באקדמיה לאמנות.
גלעד אופיר בעל הכשרה ולמידה מעמיקה בתחומי הצילום והאמנות וגם בתחומי מדעי הרוח ופילוסופיה.
בשנת 1981 גלעד אופיר עבר לניו יורק והחל בלימודי תואר ראשון באמנות מבית הספר לאמנות חזותית.
לאחר מכן, הוענק לו תואר שני באמנות בהנטר קולג' בניו יורק.
סקרנותו והצורך להעמיק ולהרחיב את תחומי הבקיאות שלו הביאו אותו ללמוד גם באוניברסיטת תל אביב, בצלאל ובניו סקול אוף סושיאל ריסרצ' בניו יורק.
לימודי הצילום גובו בלימודי סמיוטיקה.
במהלך שהותו בניו יורק הציג אופיר במבחר מוזיאונים וגלריות – מוזיאון צ'לסי, גלריית פישר, המוזיאון היהודי ועוד.
עבודותיו באוספי: טייט גלרי, לונדון, המוזיאון היהודי, ניו-יורק, מוזיאון ברוקלין, ניו-יורק, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון חיפה, גלריה גורדון, תל אביב, אוסף ברטה אורדנג, ירושלים ואוספים פרטיים.
מאז חזרתו לארץ עוסק אופיר בהוראה וכתיבה על אמנות וצילום, הוא מרצה בכיר במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, במחלקה לאמנות רב תחומית בשנקר, ביה"ס הגבוה להנדסה, עיצוב ואמנות.
ובמכון לאמנות במכללת אורנים בקריית טבעון.
בנוסף לכל החל לפעול למען קידום נושא זכויות האמנים ושימש יו"ר איגוד האמנים הפלסטיים בין השנים 2012–2016.
גלעד פועל כאמן דרך קבע לצד קריירת ההוראה והפעילות החברתית וההתנדבותית באיגוד האמנים, נושאים שונים שהעסיקו אותו בתחום הצילום וההוראה זכו להד רב ולהמשך פיתוח על ידי אמנים אחרים, כמו למשל המשך הטיפול במחנות צבא על ידי ינאי טויסטר ושי קרמר.
על עבודתו של גלעד אופיר
תצלומיו של גלעד אופיר נודעים באופיים המחקרי ובהתייחסותם לתהליכים היסטוריים, חברתיים וממסדיים ולתהליכי התפוררות טבעיים ומלאכותיים, כפי שאלו משתקפים בנוף, ובעיקר בסוגים שונים של אדריכלות, אורבניות ונוף.
ייחודה של עבודתו נעוץ באופן בו הצילום, אותו מכנה אופיר 'צילום קריטי', בוחן סוגיות של 'מקום', במשבריו ובמטעניו התרבותיים והאסתטיים, את מעמדם של אובייקטים אורבניים בנוף האזרחי והצבאי.
ביצירותיו עוקב אופיר, מהצלמים החשובים הפועלים בארץ בעשרים השנים האחרונות, את ההתפתחויות החברתיות והאידאולוגיות בארץ בדרך שהם באים לידי ביטוי בהיבטים של אדריכלות בשלביה השונים: הבלתי ייצוגיים, קרי בתהליכי הבנייה ובתהליכי ההתפוררות, את הנופים, והמרחב הצבאי המפושט בכל חלקי הארץ, ואת היחס בין האמצעים של משטר, כוח, וכלכלה לתוצריהם.
צילומיו הם דרך של קריאה חזותית וסמיוטית את התנאים המשתנים בהתגבשותה של החברה הישראלית בתהליכי הזמן.
בשנים האחרונות פונה אופיר לעיסוק בחומריות והפשטה בעבודותיו, אגב כך הוא ומסיט את המבט מתוכניהם הרעיוניים של המבנים ומהתהליכים שהם משקפים, אל חומריותם של האובייקטים, אל נוכחותם הפלסטית והגופנית.
עבודותיו של גלעד אופיר, מוצגות בתערוכות מוזאליות ובגלריות בישראל ובעולם באופן שוטף.
תערוכות יחיד שלו הוצגו במוזיאון ישראל, משכן לאמנות בעין חרוד, מוזיאון תל אביב והטייט מודרן בלונדון.
עבודותיו נחשפו גם במספר רב של תערוכות קבוצתיות במוזיאונים ואירועים אמנותיים.
ביניהם ארט פוקוס, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הגלריה האוניברסיטה בחיפה, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון צ'לסי בניו יורק, 'גרופיוס באו' בברלין, גלריית פישר באוניברסיטת דרום קליפורניה בארצות הברית, במוזיאון לצילום בראונשוויג גרמניה, בביאנלות לצילום בגואנג-ז'ו ובבייג'ינג, סין ועוד.
החל משנות התשעים המוקדמות החל אופיר לעסוק בנושא בחינת התהוותו של חלום הבית הישראלי.
מוטיב הבית בתרבות ובאמנות הישראלית הוא מיתוס דרכו נחשפים רבדים שונים.
הבית הוא זירת התרחשות לתפקודים סותרים—הרצון באינדיבידואליות, הצורך העמוק בשורשים והיסטוריה מידיים ובחיבור לקרקע ולסביבה, ובה בעת, הצורך בקהילתיות המייצר מבנים עירוניים קולקטיביים כפי שהוא בא לידי ביטוי בהתפתחותם המואצת של פרברים חדשים.
מכך נובע תפקידו המרחבי והאסתטי של הפרבר, כפונקציה חברתית וכסמל להצלחה ומימוש עצמי, בהנכחה בו-זמנית של הפרטי והקולקטיבי, כלפי חוץ וכלפי פנים.
התפתחויות אלו, על המורפולוגיות המבניות, הצורניות והמרחביות שלהן, עולות מתוך העבודות של אופיר, בין אם בסדרת "חומות קיקלופיות" או בפרקים מאוחרים יותר.
בהקשר האדריכלי חושפות עבודותיו של אופיר את משבר המקצוע בעידן הליברליזציה של החברה הישראלית.
בשנות השמונים פרויקט בנה ביתך היה לשק החבטות של התרבות האדריכלית הגבוהה, האקדמית, המחוברת למוקדי הכוח של החברה הישראלית.
העצמתו של המעמד הבינוני על ידי הליכוד, המעבר לבנייה פרטית, וההתפרצות של אינדיבידואליזם נהנתני כביכול, הפרו את הסדר המפא"יניקי בו התפתחה האדריכלות הישראלית.
סדרת "חומות קיקלופיות" הציעה מבט ביקורתי ומהופך של התופעה: הבתים המושמצים הופקעו מהקשרם על ידי צילום בשחור-לבן, קומפוזיציה מוקפדת, העמדה פרונטלית של חזיתות, ואיכויות אור המאפיינות צילומי אדריכלות גבוהה.
אופיר בחר אובייקטים בניינים המעידים על תהליך, צירופים מתעתעים של שלד וגימור, משטחים מטויחים בלבן בוהק בצד עבודות בטון עכורות, משישות.
בידודו של האובייקט האדריכלי על רקע החולות, הדימוי התל אביבי המיתי המגולגל לתוך תרבות פופולרית, כחלק ממכלול ניגודים פנימיים עשיר, מאלצים את הצופה להבין לעומקן תופעות אדריכליות שהסטתן לשוליים שיקפה את המסיטים יותר מהמוסטים.
בעוד השיח האדריכלי עמל על השיקום התדמיתי של ה"לבן" וה"אפור", תצלומיו של אופיר מערערים את הנחות היסוד של אותו הדיון.
סדרת העבודות "נקרופוליס"(עיר המתים) שנמשכה בין השנים 1996–2000, נעשתה בשיתוף פעולה עם הצלם רועי קופר והוצגה בין היתר בטייט מודרן בלונדון ובמוזיאונים בישראל ובעולם, עסקה בנוכחותו של הצבא בנוף הישראלי, וכמושג מפתח בתודעה הישראלית.
במהלכם של ארבע שנים אופיר ביקר וצילם מחנות צבא נטושים מתקופות שונות.
אתרים אלה שבעבר היו אתרים של כח ועוצמה, עתה הם נטושים ופרוצים, אך אפשרו לו להתבונן במבנה הכוח ונוכחותו במרחב ובנוף.
בין השאר צולמו חומות שהוקמו בתקופת המנדט להגנה מפני הצבא הגרמני, מגורי חיילים וקצינים שהפכו לאחר מכן למטרות ירי, אתרי תרגול ואימונים של חיילי צה"ל, ועוד.
בצילומים מורגשים בבירור סימני החיים לאלו שהיו שם ואינם.
עוד מימי לימודי התואר אופיר החל לכתוב ולחקור נושאים ותאוריות של צילום.
בשנים האחרונות פיתח אופיר תאוריה וגישה ייחודית להיסטוריה של הצילום תחת הכותרת 'פתולוגיות של הצילום'.
במחקרו אופיר חוקר אספקטים שונים של קשרי גומלין בין אמנות, היסטוריה, מדעי החברה, מדע ופילוסופיה; יחד עם ההתפתחויות השונות שעצבו את 'תרבות התמונה' בציוויליזציה המערבית, אשר בסופו של דבר הובילו להמצאת הצילום.
עבודותיו של אופיר עוסקות בתהליך בידודם של סמלים ארכיטקטוניים, צורות יסוד והרכבתם הקפדנית מחדש.
אלמנטים המופיעים בעבודה אחת יופיעו בגלגולים שונים בעבודות אחרות.
קובייה למשל, הופכת לבית, עמוד הופך לפיגום בניין בגלגול אחר.
ביציאה לשטח אופיר מנהל דיאלוג עם מושא הצילום מתקרב ומתרחק עד לנקודה שבה יש לכל צד מרחב משלו.
המצלמה של גלעד אופיר נעה בין נופים בראשיתיים לבין מבנים העולים וקמים בנוף האורבני.
גם שם וגם פה הנוכח מצביע על הנעדר.
המבנים המופיעים בצילומים של גלעד אופיר נראים כעזובות שהזמן קפא בהן ותמיד ניתן לראות בהם סימני אדם.
היעדרות האדם בצילומיו ומצד שני נוכחות עקבותיו מחברים את הנופים עם המבנים ברצף המספר על האמן עצמו שתר במבטו אחר הלא נראה אחרי מה שהיה ונעלם.
צילומיו של גלעד אופיר עוסקים בדרך שבה חברה כלכלה ופוליטיקה משפיעות על העיצוב האדריכלי של אזורי מגורים בישראל והאופן בה צורה משקפת מהות תרבותית.
צילומיו של אופיר עשויים לתת סוג של תשובה לשאלה "מי הוא הישראלי", משום שהם מדגישים, בריבויים ובסדרתיות שלהם, אלמנטים קריטיים המאפיינים באופן ייחודי את הקשר בין אדריכלות לחברה כלומר, הקשר בין צורה ליוצר.
האמן פועל כחוקר המלקט וממיין במעבדתו כמות גדולה של ממצאים שאסף בשטח, כדי להבין לעומק את המנגנון האחראי על יצירת פני השטח אותו הוא חוקר, כלומר זה המנגנון שלמעשה מכיל את האדם.
העמדה האובייקטיבית שאותה אופיר מאמץ וגישתו הבלתי משתלטת נוכחים גם בבחירת הנושאים וגם בהיעדר של דמויות אדם וממד פולשני מציצני.
התיעוד השיטתי של אופיר את המבנים בפריפריות והיציאה ל"נופים בנויים" נופים שהתרבות השתלטה עליהם למשל מחצבות נטושות וכן הנטייה לסדרתיות והצפת משטח העבודה בדימויים יצרו סוג של מאגר טיפולוגי מחקרי שמהווה את הבסיס לתערוכה סימן מבנה.
ארכיון זה שלראשונה הוצג בפורמט של ספרים, שיקף תהליך איסוף והטמעה של מידע שערער על הדומיננטיות של היצירה הבודדת והציב לעומת זאת, את מושג הארכיון כערך; הלקטנות הארכיונית עמדה במרכז העשיה כאובייקט מושגי.
בתערוכה נחשף רובד נוסף של נדבך "זני".
אופיר מבודד דימויים נבחרים הניזונים מהשאיפה המודרניסטית לבחירה מדויקת של דימוי, ארכיון הדימויים ששימש לו בעבר כאובייקט מושגי חוזר לתפקד כמאגר של מידע -- דימויים בודדים, העקורים בדרך כלל מהמקור הסדרתי, מעומתים זה עם זה בתוך רצפים אניגמטיים חדשים.
במרכז הליך שרשור זה נמצא המחבר, האני הסובייקטיבי.
במודל שהוא מנסה להרכיב הוא בודק את הדימויים הלקוחים ממקורות שונים, הן כיחידות עצמאיות והן את השתנות משמעותם ברצף תוך ביטוי חוויית ומצבים שונים המעסיקים אותו.
אופיר מציב זה מול זה דימויים, סמלים, פרגמנטים שיותרים מתחים עקב הפערים שבין הרבדים השונים.
הנשגב מעומת עם הקונקרטי, הראוותני עם הבנאלי, הרומנטי עם הריאלי.
אופיר נע בין הרצון לבודד דימוי יחידאי לבין דחף לרוקן ולעקר את הדימוי המבודד מתכניו הקונקרטיים מחד וההילתיים מאידך.
לדוגמה בית משקף תהליכים תרבותיים וסוציולוגיים הופך אצל אופיר בו בזמן גם לתבנית ריקה שלתוכה הוא יוצק תוכני תודעה סובייקטיביים.
המתחים הנוצרים בין העבודות הבודדות מאפשרים לצופה לשחזר משהו מהמפגש החווייתי המיתי של האמן עם האובייקט, ולתור אחר מחברים סמויים של תודעה.
אופיר אומר שיש שלב שבו האובייקט מתחיל להקרין לא רק יחסים פיזיים אלא גם יחסים מטאפיזיים תכנים פנימיים והקשרים תרבותיים חדשים.
העולם המלאכותי שנבנה על קומפוזיציות רגשיות ורציונליות מאפשר לבצע פסיכואנליזה למראות ולפעולות של האמן.
"דחיסת הבתים בשטח אדמה קטן וצפיפותם מפריכים את השאיפה לאינטימיות העומדת מאחורי החלום בית פרטי עם גינה כשהאינטימיות נכפית באמצעות חומות כלבי שמירה אזעקות.
השלטים האבסורדיים ושמות התואר היומרניים של השכונות, משלימים את התפאורה הסוריאליסטית הישראלית, המושכת ודוחה את אופיר כאחד"
מבחינה צורנית ניתן לקשר את עבודותיו של אופיר לזו של ברנד והילה בכר הגרמנים, שעבודת התיעוד המושגית שלהם משנות השישים ואילך התמקדה בתיאור מבנים תעשייתיים.
עם זאת, אופיר קרוב לתלמידיהם שהמשיכו בתיעוד של מבני מגורים.
אופיר קרוב במיוחד לגינתר פרוג מבחינת היסוד האניגמטי בעבודתו ובתהליך המעבר מהקונקרטי למופשט.
אופיר מושפע גם מהאמן האמריקאי העכשווי לואיס באלטס במישור האוריינטציה המושגית ועניין בתבניות עבודה ארכיטקטוניות תוך נטייה לאידיאל של הצילום המודרניסטי האובייקטיבי.
עבודותיו של באלטס ושל אופיר קשורות יותר בהקלטה ובאינדקסליות ספציפית של יסודות מתחומים שונים היוצרים פערים תודעתיים.
לעומת הקלטת המידע הטיפולוגי המדויק והמחושב בצילומי הבתים קיים בסדרות הצילומים של גלעד אופיר ממד קדום ופראי עם נופך כנעני.
אופיר עושה שימוש בערכים מקומיים של האזור ועוסק בנוף הארץ, כך למשל הוא כולל בעבודתו אלמנטים ארכיטקטוניים קדומים הבנויים באבן ומתייחס בעקיפין למבנים ההיסטוריים.
הנופים שאופיר בוחר הם לא הירואיים או רומנטיים.
הוא אמנם מודע בעבודתו למסורת האמריקאית מהמאה ה-19 ובעיקר לתצלומי הנוף, אך אצל אופיר הנופים הם כאלו שתמיד הושפעו ואף הושחתו בידי התרבות.
הגבעה למשל היא גבעה מלאכותית, פסולת של מחצבה סמוכה, הנוף לעיתים פצוע -- אתרי בניה לעיתים נמצא בשלב החלמה.
אצל אופיר תצלומי הנוף הם במודע אל הטבע.
אופיר שיונק מהמסורת הרומנטית של תצלומי הנוף הנשגבים מבקש בו בזמן לעקור מנופיו את האור את הזוהר וההילה, עניינו הוא בטבע חסר אידיאליזם, בנופים שהופכים להיות לא מקום, לא נוף הירואי.
אופיר בעצם מצלם את הספק המסתתר בתוך הטבע את מבטו השני על מה שנראה טבעי ומתגלה אחר כך כמזויף.
בתערוכתו "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" נחשף הפן הבורגני מודחק של החברה הישראלית שהוסווה בעבר תחת מעטה סוציאליסטי.
אופיר מצלם את ביטויים הארכיטקטוני של הכמיהה הישראלית לאירופה השבעה.
הצילומים מעבירים דיוקן ארכיטקטוני המשקף את החברה בה הוא קיים.
הם לא מביעים עמדה פוליטית, הוא מצלם את תנועותיה של החברה הישראלית הוותיקה שאין לה יומרות מהפכניות פוליטיות ונוח לה בגבולותיה הישנים לקדם את האינטרסים האישיים שלה.
גלעד אופיר עוקב אחר האופן שבו התשוקה לבניה דורסת שיקולים אסתטיים.
פסטורליה מזויפת, מראית עין של הגשמת חלום כאשר המציאות הממשית הפוכה.
מה שנראה הצלחה הוא לאו דווקא כזה אלא כישלון באותה מידת ודאות.
מה יכול היה להיות מודל יופי ישראלי משוחרר מתלות באסתטיקה מערבית שמלכתחילה אינו עומד בסטנדרטים שלה כי הישראלים לא גדלים נושמים את זה מגיל צעיר.
אותו פער סטנדרטים מודגש בסדרות של גלעד אופיר מדגישות את המציאות באזורי ההתנגשות בין מציאות ישראלית לחלום מערבי, מראה של מה שתרבות כלאיים יכולה ליצור על פני השטח המשתקף בעדשתו של הצלם, או כפי שהאמן מכנה זאת צילום קריטי.
העדר רעיון אחיד של עיצוב אורבני מעיד אולי, לפי שיטתו של אופיר, על הזהות התרבותית שהולידה אסתטיקה כזאת.
בהיסטוריה של האמנות הישראלית יש נוכחות עקיפה למיתוס הציוני של בניה כמו למשל בציורי הבתים של ראובן רובין, עבודותיו של גלעד אופיר מתייחסות למיתוס הזה אך בהפוך למיתוס הציוני של הגשמת חלום אלא יותר על האופן בו הוגשם החלום או על איכות הגשמת חלום.
הניגוד בין המבנים שבציורי רובין לבין המבנים שבצילומי גלעד אופיר הוא באוריינטליות של המבנים, האמנים הישראליים העדיפו אדריכלות מקומית שצומחת מהווי המקום בניגוד לטעם הישראלי המודרני שמעדיף את חזות ביתו מערבית, לכאורה, כי אינו יודע ליישם את טעמו בהתאם למקור השראתו.
עבודותיו של אופיר מתייחסות למכלול של שפת המופשט לזכרונות הצילום של סוף המאה ה-19 כשעדיין נחשב ללא רחוק מקסם או כישוף, כלומר כדרך לראות את העל טבעי.
בשלב מוקדם יותר של עבודתו בתקופת לימודיו בניו יורק אופיר מצלם עצים במשך למעלה משלוש שנים, דווקא בעיר שהארכיטקטורה שלה היא מהמרשימות בעולם.
הוא מוביל את הצילום לאזורים של תנועה וצמחייה במרחב, עיסוק בצללים ואור תוך ניסיון מתמשך ללכוד איכויות בלתי נתפסות.
אופיר מחפש דרכים לגעת בריק, להעלות תחושות חמקניות לגבי קיומם הספקני של הדברים.
המעבר מצילומי עצים לצילומי בתים, לא נעשה ברצף אחד היחס בין שני הנושאים הגדולים האלו בעבודה מהווה מפתי להבנת כלל עבודת האמן, מה שיכול להתפס כיצירת דיכוטומיה מוסרית של טבע מול תרבות מסתבר כעיסוק יסודי בפורמליזם של הדימוי הצילומי, התארגנות פרטים במרחב בדיקת המתחים המבניים, שליטה ביחסי שחור לבן.
ניסיון ללמוד על המרכז הרגשי בצילום כיצד לבנות מוקד חווייתי שיקרין את עוצמתו אל הצופה וישפיע על תגובתו.
הפרויקט הארכיטקטוני בצילומיו מחליף את פראיות הטבע ובצילומים אחרים היכן שהאדם נטש מתרחש תהליך הפוך כמו בסדרת נקרופוליס.
נציג האדם בצילומים, הוא האמן, בעיקר הצופה מהצד, דרך עדשתו, בכוחות הקיום, ומנציח אותם בצילומיו.
1986 - פרס הצטיינות' ויליאם גראף', הנטר קולג' ניו יורק.
1991 - קרן התרבות אמריקה-ישראל
1992 - פרס אמן צעיר בצילום ע"ש ג'ראר לוי, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2002 - פרס שר המדע התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית.
2013 - פרס ליאון קונסטנטינר לצילום.
גלעד אופיר (נולד ב-21 בנובמבר 1983) הוא שחקן ברידג' בדרגת רב-אמן בין-לאומי, שכיהן בתפקיד יושב ראש ההתאגדות הישראלית לברידג'.
היה שותף לזכייה הראשונה של נבחרת ישראל באליפות אירופה לצעירים, ועוסק בקידום שחקני ברידג' צעירים בישראל.
החל משנת 2017 משמש רכז פיתוח צעירים של התאגדות הברידג' העולמית .
אופיר מלמד ברידג' במשך יותר מעשר שנים וכתב ספרי ברידג'.
גלעד אופיר נולד וגדל באשדוד.
בגיל 10 למד ברידג' בכיתת מחוננים באשדוד במסגרת פרויקט לימוד בבתי הספר של ההתאגדות הישראלית לברידג'.
מגיל צעיר הצטיין במשחק הברידג', והשתתף בנבחרות הצעירות של ישראל שזכו בהישגים.
הוא סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת באר שבע, תואר MBA במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות לימודי משפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים רמת גן.
במקצועו הוא עורך דין אבל עוסק בעיקר ביזמות בתחום הברידג'.
החל משנת 2009 הוא חבר בהנהלת ההתאגדות הישראלית לברידג'.
החל משנת 2015 הוא יו"ר ההתאגדות.
בשנים 2011 ו-2012 היה יועץ מקצועי ודובר של יו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה בכנסת.
בשנת 2014 היה משנה למנכ"ל בחברת מטרוליט.
גלעד נשוי ומתגורר בתל אביב.
קריירת הברידג' של גלעד אופיר כוללת השתתפות בתחרויות, הוראת ברידג' במשך שנים רבות לכל הרמות מקורסי מתחילים ועד קורסי מורים לברידג'.
בנוסף לכך הוא מילא תפקידים שונים בהנהלת ההתאגדות הישראלית לברידג'.
אופיר פעיל במיוחד בפיתוח ברידג' לצעירים.
הוא היה קפטן לא משחק של נבחרות הברידג' הצעירות של ישראל, והיום אחראי על פרויקט קידום צעירים בהתאגדות הברידג' העולמית.
כקפטן לא משחק הוביל את נבחרת ישראל הצעירה לזכייה באליפות העולם עד גיל 26 בפילדלפיה בשנת 2010.
מקום שני באליפות העולם לנבחרות בתי הספר שהתקימה בניו יורק בשנת 2004
מקום חמישי בתחרות זוגות צעירים באולימפיאדת משחקי המחשבה בבייג'ינג בשנת 2008 ביחד עם בר טרנובסקי
מקום שלישי בתחרות קבוצות פתוחות באליפות העולם לנבחרות סטודנטים בשנת 2010
מקום שימיני בתחרות קבוצות פתוחות באליפות העולם לנבחרות צעירים בסידני בשנת 2005
מקום שישי בתחרות קבוצות פתוחות באליפות העולם לנבחרות צעירים בבנגקוק בשנת 2006
מקום 29 באליפות העולם לצעירים בשנת 2003 ביחד עם רון פכטמן.
מקום ראשון באליפות אירופה לנבחרות בתי ספר שהתקימה בטורקי (אנגליה) בשנת 2002.
מקום שני באליפות אירופה לנבחרות צעירים שהתקימה בפראג בשנת 2004.
מקום עשירי באליפות אירופה לזוגות מעורבים בשנת 2017 ביחד עם עדי אסולין.
מקום ראשון בליגה לאומית בשנת 2016
מקום ראשון באליפות ישראל לצעירים בשנת 2007 ביחד עם בר טרנובסקי.
מקום שלישי בגביע העולם לנבחרות פתוחות של סטודנטים בשנת 2010
גלעד אופיר, מאחורי ההיגיון הברידג' המודרני, הוצאת רותם, 2015
גלעד אופיר, מאחורי ההיגיון משחק ההגנה, הוצאת רותם, 2016
גלעד ויטל שמעון (24 בינואר 1970 – 13 בדצמבר 2024) היה זמר, פזמונאי, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי ממקימי להקת "שוטי הנבואה" וחבר ההרכבים "פשוטי העם" ו"שמעון ולוי".
סבו וסבתו עלו ממצרים לישראל.
שירת כלוחם בלבנון בגדוד 13 בחטיבת גולני.
במהלך שירותו הצבאי נתקל בחוליית מחבלים בגבול לבנון.
בעקבות הקרב סבל ויטל מפוסט טראומה.
את דרכו המוזיקלית החל בשנת 1994 עם חברו ממטולה רואי לוי, כצמד מוזיקלי המנגן מוזיקה אלקטרו-אקוסטית.
הצמד פעל בשם "שוטי הנבואה".
עד שנת 1996 פעל ויטל עם לוי ובאותה שנה הצטרף להרכב המפיק המוזיקלי עמית כרמלי.
הלהקה הקליטה מספר שירים אך לא הצליחה בצורה מסחרית וויטל התמקד בעיקר בהופעות במועדונים קטנים בתל אביב.
בשנת 1998, לאחר שצורפו להרכב אסי גבעתי, אברהם טל ועידן כרמלי, הלהקה החלה פורצת לקהל הרחב והוציאה את אלבומה הראשון "שוטי הנבואה", שזכה להצלחה רבה ונמכר ביותר מ-40,000 עותקים.
ויטל, ששימש כסולן לצד טל ולוי, המשיך עם ההרכב והוציא בשנת 2004 אלבום נוסף, "מחפשים את דורות".
האלבום השני זכה גם הוא להצלחה רבה אך פחותה מזו של האלבום הראשון ונמכר ב-20,000 עותקים.
ויטל הופיע בתקופה זו עם ההרכב במספר רב של פסטיבלים כגון "שנטיפי" ו"בראשית".
בשנת 2005, כחלק מהתוכנית "מפגשיר", כתב עם רואי לוי ורן שם טוב, חבר להקת איזבו, את השיר "הוא", אשר זה בפרס עמ"י לשיר השנה.
בתקופתו כחבר "שוטי הנבואה" כתב ויטל להיטים ובהם "אין אני", "דקה בפרדס", "מה קרה לך", "מי ינצח ת'אהבה", "פנאן" ו"פרילי".
ב-2006, בעודו חבר בלהקה, הוציא ויטל את אלבום הבכורה שלו "המכנה המשותף".
באוגוסט 2007 התפרקה להקת "שוטי הנבואה".
ויטל ורואי לוי הקימו הרכב חדש ושמו "פשוטי העם".
אליהם הצטרפו הזמרת אודליה אוקנין, הגיטריסט אסף בוכמן, המתופף ליאור שולמן והקלידן שאול עשת.
ההרכב הוציא כמה סינגלים שאותם הפיק ויטל ושרו ויטל ולוי.
ההרכב פעל עד פירוקו בשנת 2010.
בשנת 2014 חזרו ויטל ולוי להופיע יחד בשלישית, הפעם בהרכב "שמעון ולוי".
בשנת 2015 הוציא ויטל עם סאבלימינל את הסינגל "חלום של כל גבר" מתוך אלבומו של סאבלימינל "צבע לחיים".
בספטמבר 2019 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "סליחה על השאלה" בפרק שדן בפוסט טראומה.
ב-13 בדצמבר 2024 נהרג ויטל שמעון בתאונת אופנוע בכביש 653, והובא למנוחות בבית העלמין במטולה.
הוא נמצא קדימה (פשוטי העם)
עולים בסולם (עם רואי לוי)
חלום של כל גבר (עם סאבלימנל)
גלעד אברו (נולד ב-23 באפריל 1981) הוא מוזיקאי, בסיסט (גיטרה בס וקונטרבס) ישראלי.
מלמד מוזיקה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ובבית הספר מזמור, מוביל ומשתתף בשורת הרכבים בג'אז ובסצנת האינדי בישראל, כנגן ג'אז המושפע ונוגע בסגנונות נוספים, מזרמים במוזיקה אתנית דרך רוק ופופ ועד למוזיקה אלקטרונית ופסיכדליה.
לאורך השנים ניגן עם אמני ג'אז ויוצרים חשובים בסצנת הג'אז העולמית, ביניהם אבישי כהן (בסיסט), קרטיס פולר, סלייד המפטון, רנדי ברקר וג'וני גריפין, וכן עם אמנים ישראלים בולטים, ביניהם ברי סחרוף, סקאזי, מארינה מקסימיליאן, מיכה שטרית, רונה קינן ואחרים.
אברו נולד בקייפטאון, שבדרום אפריקה, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 10.
כבר בסוף לימודיו בתיכון זכה להכרה וניגן עם בכירי הג'אזיסטים בארץ, ביניהם אלי דג'יברי, אבישי כהן (חצוצרן), עמיקם קימלמן ואחרים.
לאחר מכן פנה ללימודי מוזיקה במסלול ליצירה רב תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ב-2003 זכה במקום הראשון בתחרות נגן הג'אז של השנה של בית הספר רימון.
לאורך השנים למד אברו אצל מורים ומוזיקאים בולטים, ביניהם תדי קלינג, ברק מורי, מיכאל קלינגהופר, ריצ'רד דייוויס, עומר אביטל ואבישי כהן.
מאז תחילת הקריירה ועד היום השתתף אברו במגוון הרכבים בסצנת הג'אז הישראלית.
בתחילת שנות האלפיים ניגן בהרכב "east quartet" יחד עם עמוס הופמן, שי זלמן ויובל כהן.
בשנים 2005–2008 ניגן וכתב עיבודים בהרכב של והופיע עמו בבמות ברחבי העולם.
מאז 2010 משתתף אברו בהרכב LayerZ הפוסט-אלקטרו-פסיכדלי, יחד עם יונתן אלבלק ואביב כהן.
ההרכב הוציא מיני-אלבום אחד ושני אלבומים מלאים ומקליט ומופיע באורח קבוע עם מארינה מקסימיליאן בלומין.
בין האמנים הנוספים עמם מנגן אברו באופן קבוע נמנים דניאל זמיר, עומרי מור, ניתאי הרשקוביץ, אמיר ברסלר ואחרים.
בספטמבר 2019 יצא אלבומו האישי הראשון של אברו, "LEAF BOY".
האלבום הופק על ידי ריג'ויסר במסגרת הסדרה "time groove selection" תחת הלייבל Raw Tapes.
באלבום מנגנים ספי ציזלינג, ניתאי הרשקוביץ, אמיר ברסלר ו-nomok (נעם חבקין), ושרות קרולינה, אקו וקרן דוניץ.
בשנת 2024 הוא לקח חלק באלבום של קרן שפלר מושקט.
גלסיאליזאורוס (שם מדעי: Glacialisaurus; משמעות השם: "לטאת קרח/קפואה") הוא סוג של דינוזאור גדול מהקבוצה דמויי זאורופודים אשר מאובניו נמצאו ביבשת אנטארקטיקה (סמוך להרים הטראנס-אנטארקטיים) שבעבר הייתה בעלת אקלים לח וטרופי.
מאובניו נמצאו על הר קירקפטריק בשנת 2007 ותוארכו לתקופת היורה התחתון לפני 189-183 מיליון שנה.
הגלסיאליזאורוס היה קרובו של המסוספונדילוס האפריקני.
נמצאו ממנו רק מאובנים של רגליים ועצמות ירך ואורכו המשוער הגיע ל-6 מטר.
ככל הנראה הוא היה בעל צוואר קצר יחסית ולסתות לא מפותחות לתלישת עלים.
ייתכן שהוא בלע גסטרוליתים כמו קרובו המסוספונדילוס כדי לעכל את מזונו.
בניגוד לזאורופודים מאוחרים יותר הוא היה דו-רגלי וכך יכל להזדקף כדי להגיע לענפים או לברוח במהירות מטורפיו.
קבוצה של דינוזאורים אלו הופיעה בסדרה מהפכת הדינוזאורים שם אחד מהם נטרף על ידי קריאולופוזאורוס.
גלסיוס השני היה האפיפיור מ-24 בינואר 1118 עד מותו.
ג'ובאני קאטאני או ג'ובאני דה גאטה נולד בשנת 1060 בגאטה, שהשתייכה לנסיכות קפואה, והיה בן לענף הפיזאני של משפחת קאטאני.
בצעירותו הוא הצטרף כנזיר למנזר במונטה קאסינו, ובשנת 1088 הוא מונה לקרדינל, ושנה לאחר מכן לקנצלר מדינת האפיפיור תחת האפיפיור אורבנוס השני.
תקופת כהונתו קבעה את התקדים, ולפיו הקנצלר האפיפיורי הוא קרדינל, ומחזיק במשרה למשך כל חייו, או עד שהוא ממונה לאפיפיור בעצמו.
ב-24 בינואר 1118 נבחר קאטאני לאפיפיור, לאחר מות קודמו פסקליס השני, והוא נטל לעצמו את השם גלסיוס השני.
כששמע היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ששהה בצפון איטליה על מינויו של גלסיוס, הוא שב על עקבותיו לרומא, אך גם גלסיוס, כמו קודמו, ברח ממנה לפני שהגיע.
בתגובה, מינה היינריך את תומכו מוריציוס בורדינוס לאפיפיור (או אנטי-אפיפיור, לשיטת הכנסייה) וחזר לגרמניה.
גלסיוס רצה לכנס סינוד כללי, על מנת לפתור את הבעיות עם הקיסר, אולם הוא מת ב-29 בינואר 1119 בקלוני, ובמקומו נבחר לאפיפיור קליקסטוס השני.
גלעד הוא כתב עת (נקרא גם מאסף) לתולדות יהודי פולין ותרבותם.
כתב העת יוצא אחת לשנתיים (דו-שנתון) ומתפרסם על ידי המכון לחקר תולדות יהדות פולין ויחסי ישראל-פולין, המרכז לחקר התפוצות על שם גולדשטיין-גורן, אוניברסיטת תל אביב.
גלעד הוא כתב עת ייחודי בכך שהוא דו-לשוני בפרסום מאמרים בחקר יהדות פולין.
באתר המכון הוא מכונה 'ספינת הדגל' של המכון לחקר תולדות יהדות פולין ויחסי ישראל-פולין, ובהיותו היחיד מסוגו שמפרסם מחקרים בעברית ובאנגלית, הוא זוכה למוניטין ויוקרה בינלאומיים".
בחלקו העברי מכיל כתב העת מאמרים של חוקרים בתחום היהדות, תעודות היסטוריות עם טקסט מלווה ומאיר, דיונים, הספדים לחוקרים שנפטרו לאחרונה, רשימות ביבליוגרפיות, ביקורות על ספרים וכדומה.
החלק האנגלי מכיל גם הוא מחקרים מקוריים, דיונים ותעודות בשפה האנגלית.
שני החלקים מכילים חומר מקורי, שזוהי הופעתו הראשונה.
בעקבות המאורעות בשנת 1968 בפולין הקומוניסטית, הגיעו לארץ יהודים רבים מפולין, וביניהם מספר חוקרים שעבדו באקדמיה.
"גלעד" הוקם בעקבות הסכם שנחתם בשנת 1970 בין המכון לחקר התפוצות של אוניברסיטת תל אביב, לבין הפדרציה העולמית של יהודי פולין.
הפדרציה הבטיחה בהסכם לממן שורה של פעולות הקשורות לחקר תולדות יהודי פולין.
ביניהן: איסוף חומר ארכיוני וספרייתי, הענקת מלגות מחקר לחוקרים צעירים וותיקים, פרסום מחקרים והפצתם והקמת קתדרה לחקר תולדות היהודים בפולין.
האוניברסיטה, מצדה, התחייבה להקים מסגרת אקדמית בשם "גלעד: אגודה לחקר תולדות היהודים בפולין מיסודן של אוניברסיטת תל אביב והפדרציה העולמית של יהודי פולין.
על ניהול האגודה הופקד שלמה סימונסון מהחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, ואילו אריה טרטקובר היה הנציג מטעם הפדרציה
הוצאת כתב העת "גלעד" הייתה אחד מביטויי ההסכם.
כעורך ראשון התמנה משה מישקינסקי, והכרך הראשון יצא לאור בשנת תשל"ג (1973) ונקרא: "גלעד: מאסף לתולדות יהדות פולין".
עד עתה יצאו 25 כרכים.
מישקינסקי ערך את גלעד עד שנת 1985. עמנואל מלצר ודוד אנגל החליפו אותו.
עם פרישתו של מלצר התמנה דוד אנגל לעורך הראשי של גלעד עד שנת 2016. בשנים 2016-1997 שימשו כעורכי משנה מרקוס זילבר, דוד אסף, אלחנן ריינר, אדם טלר ואבנר הולצמן.
החל משנת 2016 התמנה גרשון בקון לתפקיד העורך הראשי.
אלחנן ריינר, עליית "הקהילה הגדולה" - על שורשי הקהילה היהודית העירונית בפולין בעת החדשה המוקדמת, גלעד, כר' כ'
דוד אסף, "החדשות הטובות", הזיה משיחית בקרב חסידים בוולין, גלעד, כר' כ'
שמואל ורסס, האישה בחצר החסידית בראי ספרות המתנגדית והסאטירה המשכילית, גלעד, כר' כ"א
דוד אנגל, ההשפעה הפוליטית של יהדות העולם בעיני משרד החוץ הפולני, דצמבר 1940 (תעודה), גלעד, כר' כ"ד
אבנר הולצמן, אורי ניסן גנסין בוורשה: תחנה ראשונה ותחנה אחרונה, גלעד, כר' כ"ד
אסף קניאל, על מלחמה ושמירת מצוות, וילנה 1914–1922, גלעד, כר' כ"ד
אלה באואר, אנחנו יהודי פולין נסתדר עם הפולנים שלנו, גלעד, כר' כ"ה
גלעד אמיליו שנקר (נולד ב-1980)
הוא איש קולנוע, טלוויזיה ומוזיקה ישראלי, מנכ"ל Sipur .
בעבר היה סמנכ"ל התוכן של קבוצת זאפה, המנהל האמנותי של פסטיבל הג'אז בתל אביב, ומנהל התוכניות של גלי צה"ל.
גלעד אמיליו שנקר נולד בקראקס, ונצואלה;
עבד בתעשיית הטלוויזיה בתפקידים שונים מאז שנת 1994.
בשירותו הסדיר שימש כמפיק ראשי ועורך בגלי צה"ל וזכה בפרס מפיק השנה בטקס פרס מפקד גלי צה"ל בשנת 2000. לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בטלוויזיה בתפקידים שונים בקשת, רשת, וחדשות 10.
שנקר שימש כמנהל הפיתוח ואחר כך מנהל התוכניות בגלי צה"ל במשך שש שנים עד לשנת 2013.
בשנים 2014–2018 היה סמנכ"ל התוכן של קבוצת הזאפה.
בעל תואר ראשון ושני מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, אוניברסיטת תל אביב.
הוא בוגר Berlinale Talents של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין
ובוגר Bursary program של מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה, במסגרתו קיבל מלגת מחקר אודות הסרט קולברג הגרמני.
בשנים 2013–2018 הגיש את התוכנית "חי בסרט" בטלוויזיה החינוכית.
זוהי תוכנית ראיונות עם במאי ישראל בהם אסי דיין, נדב לפיד, איתן פוקס, דובר קוסאשווילי, אבי נשר ומנחם גולן.
לימד במרכז הבינתחומי הרצליה וברימון בית ספר למוסיקה.
בתקופת לימודי הקולנוע ביים את הסרטים הקצרים "שום", "המורדים" (25 דקות, תיעודי) ו"שץ" (25 דקות, עלילתי), שהשתתפו בפסטיבלי סרטים ברחבי העולם.
סרטו הקצר "לבן" (28 דקות) נעשה כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב והופק בתמיכת קרן רבינוביץ'.
שנקר יצר אותו בהשראת סיפורו של העיתונאי האיראני אמיר עבאס פחרבאר שעבר "עינוי לבן" בכלא האיראני.
הסרט מתאר אסיר שעל מנת להוציאו מדעתו כולאים אותו לבדו עירום בחדר הצבוע לבן, מאכילים אותו במזון בצבע לבן וברקע יש דממה מוחלטת.
משחקים בו רזיה ישראלי, סיגל ראש, ותומר גלרון.
"לבן" היה מועמד ישראל לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.
שנקר ביים את הסרט, אותו כתב יחד עם יוסי מאירי.
מאירי ערך וצילם את הסרט, וזכה עבורו בפרס הצלם הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי האירופי בפריז.
הסרט זכה ב-12 פרסים בהם: פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של וושינגטון; פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס עיצוב הסאונד לתומר אליאב בפסטיבל הקולנוע של סנקט פטרסבורג ברוסיה, פרס הבמאי בפסטיבל דטרויט וינדזור ; בציונים לשבח בפסטיבלים באנגליה ובארגנטינה ונרכש לשידור בטלוויזיה בעשר מדינות.
ב-2017 ביים שנקר את סרטו העלילתי הראשון, "המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה" (88 דקות), אותו כתב יחד עם יוסי מאירי; מאירי גם ערך וצילם את הסרט.
בסרט משתתפים קרן מור, אניה בוקשטיין, רזיה ישראלי, חנה לסלאו, יפתח קליין וליא קניג בתפקיד הגברת ינקלובה.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אופיר, וזכה בשניים: עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר ועבור האיפור הטוב ביותר.
הסרט נמכר לרשת HBO אירופה.
גלעד דובשני (נולד ב-1955) הוא אדריכל, תאורטיקן של אדריכלות, אמן וסופר ישראלי.
דובשני נולד לאנשי החינוך יהודית ומנשה דובשני, בן שני בין שתי אחיות.
ב-1985 הוא סיים תואר אדריכלות בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן בשווייץ.
עם שובו לישראל עבד במשרדו של יעקב רכטר כשלוש שנים, ו-1985 עובד כאדריכל עצמאי בתל אביב.
ב-1991 החל בקריירה אקדמית, בין השאר לימד במחלקה לאדריכלות באקדמיה בצלאל בירושלים, הפקולטה לאדריכלות בטכניון חיפה, באוניברסיטת אריאל ובמכון הטכנולוגי חולון.
בין השנים 1996–2001 כיהן כמהנדס העיר ראש העין.
בתוקף תפקידו היה אחראי על כל תחומי הבנייה בעיר.
מבני מגורים, מבני ציבור ותכנון אורבני.
דובשני תכנן עשרות פרויקטים אדריכליים בכל קשת תחומי האדריכלות, בתים פרטיים, מבני מגורים, מבני ציבור, שימור ותכנון אורבני.
השקפת עולמו האדריכלית מתבססת על גישה שמאמינה באופיו של המקום כמרכיב ייחודי ליצירה האדריכלית.
גישה הנקראת Critical Regionalism גישה שממשיכה את האדריכלות המודרנית אולם שוללת את חוסר הרגישות שלה לנתוני המקום, ואת ההצטעצעות של הפוסטמודרניזם.
כיכר זיתוני – עכו העתיקה.
פרויקט שבוצע כחלק ממכלול פרויקטים בהם לקח חלק כחבר צוות אדריכלים לשיקום העיר העתיקה של עכו, צוות שהתמנה על ידי רשות העתיקות והחברה לפיתוח עכו העתיקה.
לפי הזמנה של עיריית חולון נדרש דובשני לתכנן את השיקום והשחזור של כיכר סטרומה, אחת הכיכרות הראשונות של העיר שתוכננה בשנות השלושים של המאה העשרים על ידי ג'ני אברבוך.
הפרויקט קיבל הערכת הצטיינות על ידי צוות התכנון האדריכלי של אגף מהנדס העיר חולון.
בניין המגורים ברחוב ההסתדרות 126,בחולון.
הפרויקט זכה בפרס ראשון בהתחרות למצוינות בבניה הבית היפה בחולון, שנערכה על ידי עיריית חולון וארגון הקבלנים 2006.
בנין המגורים ברחוב גאולים 56 בחולון.
הפרויקט זכה במקום השלישי בהתחרות למצוינות בבניה שנערכה על ידי עיריית חולון וארגון הקבלנים 2006
בניין המגורים, רחוב יצחק רבין 2 בחולון.
קיבל זכה במקום הראשון למצוינות בבניה בהתחרות שנערכה על ידי ארגון הקבלנים 2003
חטיבת ביניים היובל – ראש העין
מרכז אזרחי – בת חפר
חטיבת ביניים – נווה הרצוג.
דובשני היה מעורכי תוכנית השיקום למבנה ההיסטוריה, התוכנית לא יצאה אל הפועל.
כנס בין לאומי לנושא הסגנון הבין לאומי בתל אביב.
22.5.1994 כולל הרצאה שנשא במהלך הכנס
כנס אדריכלות ומים, הפקולטה לאדריכלות, הטכניון דלפט, הולנד.
"כנס דוקומומו", הארגון הבין לאומי לשימור מורשת הסגנון המודרני.
כנס "דוקומומו" אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק.
כנס עיצוב וזיכרון, המדיאטק והמרכז לעיצוב ישראלי, חולון.
כולל הרצאה שנשא במהלך הכנס.
2019 ISER International conference on Education, בעיר בורגס, בבולגריה, כולל הרצאה שנשא במהלך הכנס.
ציון לשבח של חבר השופטים, התחרות לתכנון בית כנסת בקריית יערים, 1980.
פרס ראשון, על ידי מהנדס העיר חולון עיצוב כיכר סטרומה.
פרס ראשון, מצוינות בבניה, לבניין מגורים ברחוב יצחק רבין 20, חולון.
פרס ראשון, התחרות למצוינות בבניה הבית היפה בחולון, על ידי עיריית חולון.
פרס שלישי, התחרות למצוינות בבניה הבית היפה בחולון, על ידי עירית חולון, 2006
2004 - תערוכת אישית, ציורי שמן – "קוים למקום", גלריה המגדלור – יפו.
2005 - ביתן בוגרי הפקולטה לעיצוב של המכון הטכנולוגי חולון, לפיירה במילנו, אוצרות.
2006 - תערוכה אישית, פרויקטים אדריכלים וציורי שמן, גלריה "ויטרינה" הפקולטה לעיצוב, מכון טכנולוגי חולון.
2007 - תערוכה אישית ציורי שמן, בית האמנים, תל אביב.
דובשני חבר באיגוד המהנדסים והאדריכלים בישראל, במועצה הישראלית לשימור מבנים
- תיעוד ושימור מבני התנועה המודרנית ו מתכנני "במקום" לשנת 2002 ארגון לזכויות האדם.
1993-2003 - יועץ לתכנון עירוני במשרד השיכון הישראלי לבנייה בנושא תכנון שכונות חדשות.
1993-1996 - יועץ לעיצוב אדריכלי לעיר חולון.
1995-1991 - ארבע שנות מחקר שהובילו לספר על מגידוביץ', האדריכל הראשון של תל אביב, בהוצאה לאור של משרד הביטחון.
2008–2009 - מחקר לספר: "הערות על אדריכלות מקומית בישראל" שיצא בגרמניה.
יהודה מגידוביץ אדריכל, תל אביב, 1995. הוצאת משרד הביטחון.
דובשני כיהן כראש בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל.
במשך השנים לימד קורסים בכל הרמות של לימודים אקדמיים בעיצוב ואדריכלות.
בין השנים 2001–2004 לימד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בין 2004 ל-2007 כיהן כדיקן הפקולטה לעיצוב של המכון הטכנולוגי חולון.
משנת 2008 הוא פרופ' בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל.
בשנים 2009/2009 לימד בפריז בבתי הספר: ESAM ו-ENSI.
בין השנים 2015–2018 כיהן כדיקן בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל.
בזמן לימודים שווייץ היה דובשני שחקן בתיאטרון החובבים "תיאטר אונז" Théâtre Onze.
בשנים האחרונות משחק בתיאטרון חובבים של עפרה ויינגרטן.
גלעד בירן (נולד ב-1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף אשר שירת כמפקד מערך ההגנה האווירית במהלך מלחמת חרבות ברזל.
קודם לכן שירת כמפקד בית הספר להגנה אווירית, מפקד כנף 168, רע"ן שכבה תחתונה בלהק ראש המטה, מפקד גדוד 947 (כיפת ברזל) ומפקד גדוד רם 66 (סטינגר).
בירן נולד ב-1975. ב-1993 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני אג"ם.
בסיום הקורס ביצע הסבה לטיל הכתף FIM-92 סטינגר, המכונה בעברית "ברקן", עבר למערך הנ"מ והוצב בגדוד "רם" 66, בו ביצע תפקידי קצונה שונים עד לתפקיד סמג"ד, בתפקיד זה שירת במלחמת לבנון השנייה.
במרץ 2009 הועלה לדרגת סגן אלוף ומונה למפקד גדוד נ"מ מתנייע 947. לאחר סגירת הגדוד באוקטובר 2009 מונה למפקד גדוד 66.
בדצמבר 2011 מונה למפקד גדוד 947 שהוקם מחדש על מנת לקלוט את מערכת כיפת ברזל.
בתקופת פיקודו יירט הגדוד מאות רבות של רקטות וזכה לשבחים.
בין היתר פיקד על הגדוד במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן.
לאחר מבצע צוק איתן הוענק לגדוד 947 תחת פיקודו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על הישגיו בלחימה.
ב-2014 מונה לראש ענף שכבה תחתונה בלהק ראש המטה.
ב-2016 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד הראשון של כנף היערכות 168, תפקיד בו שירת עד 2018. לאחר מכן יצא לשנת לימודים במכללה לביטחון לאומי ובאוגוסט 2019 מונה למפקד בית הספר להגנה אווירית.
במהלך תפקיד זה ניצח בבוחן הכשירות של צה"ל ב-2020 במסגרת בית א' (לוחמים מתנייע).
ב-27 באפריל 2021 קיבל את הפיקוד על מערך ההגנה האווירית, בדרגת תת-אלוף.
במהלך תפקידו פיקד על מערך ההגנה האווירית במבצע שומר החומות שלאחריו הוענק למערך אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, במבצע עלות השחר ומבצע מגן וחץ.
ב-7 באוקטובר 2023 פתח חמאס במתקפת הפתע על ישראל, שהחלה בירי רקטי מסיבי ומתמשך, חריג בהיקפו של אלפי רקטות ופצצות מרגמה על אזורים נרחבים בישראל, בייחוד בדרום ובמרכז.
מערך ההגנה האווירית בפיקודו הוביל את מאמצי היירוט של הטילים, רקטות וכטב"מים אשר נורו במהלך מתקפת הפתע.
בהמשך מלחמת חרבות ברזל הוביל בירן את המערך ביירוט אלפי רקטות וטילים מכלל הזירות, כולל לראשונה, יירוט על ידי כלל מערכות ההגנה אווירית במקביל - כיפת ברזל, קלע דוד, יהלום וחץ.
למערך ההגנה האווירית בפיקודו חלק עיקרי בבלימת המתקפות האיראניות על ישראל במסגרת מעורבות איראן במלחמה ומבצע עם כלביא.
במהלך תפקידו כמפקד מערך ההגנה האווירית במלחמת חרבות ברזל עבר המערך התעצמות רבה.
כחלק מהשינויים במערך נסגרו סוללות היהלום (פטריוט), נקלטו מערכות הגנה אווירית רבות, ביניהן מערכות ליירוט בלייזר אשר יירטו עשרות כטב"מים במלחמה ומערכות ה-SPYDER וברק MX אשר נקלטו בצורה זמנית לטובת המאמץ המלחמתי וביצעו מספר יירוטי כטב"מים מוצלחים.
גדוד 139 נפתח מחדש כגדוד כיפת ברזל נוסף ורביעי במספר וגדוד 946 הוקם מחדש כגדוד טקטי ייחודי, המתמחה בהגנה ברום הקרוב לקרקע.
ב-15 ביולי 2025, סיים את תפקידו כמפקד המערך לאחר למעלה מארבע שנים.
בירן נשוי ואב לשלושה, הוא אחיינו של תת-אלוף יצחק בירן, ששירת כמפקד מערך הנ"מ בשנים 1991–1994.
בעל תואר ראשון בהצטיינות מהטכניון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה במסגרת לימודיו במב"ל.
גלעד אפרת (נולד ב-11 ביולי 1969) הוא צייר ישראלי ופרופסור בבית הספר לאמנות רב-תחומית בשנקר.
גלעד אפרת נולד בבאר שבע.
ב-1995 סיים את התואר הראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
ב-1997 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה הקיבוץ בתל אביב ומאז השתתף במספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במוזיאונים וגלריות ברחבי העולם.
ב-2003 סיים את התואר השני המשותף לאוניברסיטה העברית בירושלים ולאקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, וב-2004 נבחר ל-"Core", תוכנית שהייה הכוללת מלגת חיים ועבודה לשנתיים במסגרת המוזיאון לאמנויות יפות (MFAH) בעיר יוסטון, טקסס.
החל מ-2008 משמש גלעד כמרצה בכיר בבית הספר לאמנות רב-תחומית במכללת שנקר ברמת גן, וב-2018 קיבל תואר פרופסור על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בעבר לימד באוניברסיטת רייס בעיר יוסטון, טקסס, ובמחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
עבודותיו של אפרת עוסקות בעיקר בשאלות של שפת הציור ובייצוג נוף כמרחב גאופוליטי שזהות ותודעה מכוננות באמצעותו.
שיטת הציור שפיתח מבוססת על כיסוי הבד בשכבות של צבע וחשיפת נושא הדימוי באמצעות מחיקת צבע.
ההסתרה והגילוי מייצרים אצלו שפה דיאלקטית שבודקת את יחסי הציור והצילום, פני השטח ורבדיו העמוקים, המפורק והמורכב.
יצירותיו עוברות לסירוגין בין הפיגורטיבי למופשט ובין נופים לדיוקנאות, ומציגות תפיסות ציוריות על תולדות הזמן והזיכרון: בין אתרים ארכאולוגיים לחורבות ערים אירופאיות, מהמרחבים הצחיחים של עיר הולדתו באר שבע אל מדבריות המאדים ובקעות הירח, מדיוקן עצמי אל דיוקנאותיהם של קופים.
כך הופך הבד שלו לתל שכבות של עדויות ומחיקות, גלעד לביוגרפיה אישית ולהיסטוריה מקומית.
מתחילת דרכו האמנותית, בשנות ה-90, עסק גלעד אפרת במורכבותו ההיסטורית והפוליטית של הנוף, כשהוא מפתח דרך ציור ייחודית לו.
באמצעות שיטת עבודה המבוססת על ניגוב שכבות צבע, הוא בוחן מערכות יחסים הדדיות בין ציור וצילום, תמונת נוף ותמונת עולם, ומתמקד בשאלות של תודעה אוניברסלית ותודעה מקומית.
בתקופת לימודיו של אפרת התקיים דיון תמידי סביב השאלה מהו אמן ישראלי.
העיסוק בשאלה זו הוביל את אפרת בציורים הראשונים לצייר אתרים ארכאולוגים ישראליים מתוך רצון לייצג את מקומו של האמן, זהותו ואת היחס למקום.
אתרי הארכאולוגיה שצייר בתחילת דרכו, נעשו על פי תצלומי אוויר שלהם, ובטכניקה ייחודית של גריעה וחשיפה, הדומה לתהליך פיתוח צילומים בחדרי חושך.
עבודת גריעה זו, והשימוש בגריד, מייצרים גילוי של הדימוי מתוך החושך וחשיפתו לאור, עבודה שדומה לחפירה ארכאולוגית ולחשיפת ממצאים.
בעבודתו מתייחס אפרת למיתוס בדבר ישות כנענית-יהודית שחייתה בארץ ישראל לפני 3,000–6,000 שנה, בשימוש בארכאולוגיה כאקט של סימון טריטוריה ובניית שייכות והגדרה של זהות, כמו גם המקום שניתן למיתוס זה והשימוש בו בבניית האתוס של מדינת ישראל מתוך המגמה לחבר את הישראלי החדש למקום.
בהמשך דרכו עבר אפרת לצייר נופי ערים חרבות, ביצות, עצי אשל, נופי ירח ונופי מאדים.
גם כשצייר את פני השטח של הירח התייחס אליהם כאל מקום פרוזאי שהזמן עצר בו מלכת, מקום שמגלם את השאיפה האנתרופית לחזור לקרום, למקום שבו הכול מאוחד ולא נפרד.
נופי מאדים שצייר מתמקדים ברעיון שהמקום מעולם לא נחשף לנוכחות אנושית, אף שהמאדים נראה כמקום קרוב, והדימויים היחידים שהגיעו ממנו היו של מכלי רכב רובוטיים.
בתקופה שהתגורר אפרת בטקסס, החל לצייר קופים בגן החיות של יוסטון.
ציורים אלה מהווים נקודה יוצאת דופן במארג יצירותיו של אפרת.
אותם קופים קיבלו כלי ציור במסגרת מבצע לגיוס כספים לגן החיות, וציירו ציורים מופשטים, על מנת שאלו ימכרו במכירה פומבית.
בהשראת הקופים החל אפרת לנטוש את הציור המבוסס על המציאות הנראית או על דימוי שלה, ופנה אל המופשט המוחלט ואל העיסוק בצבע, בכתם, בקו וביחסים הפנימיים בתוך הציור.
אפרת יצר דיוקנאות מפורטים של הקופים שחוללו את התפנית ביצירתו, ואלו הוצגו במוזיאון ישראל ב-2019, בתערוכה "נוף קוף" במשכן לאומנויות בעין חרוד ב-2010, ובתערוכות נוספות.
בנוסף לטכניקות הציור, עסק אפרת גם בצילומים, ובעבודותיו המופשטות ביותר לא נפרד מההתייחסות לצילום.
במקרים רבים הוא מבליט את הניגוד המוחלט שבין הצילום המדויק והראשוני לבין הציור המופשט והמעובד.
ציוריו המופשטים של אפרת מורכבים ממריחות צבע בתנועות גדולות, אך עם זיכרון של דימוי.
הדימוי עוד לא אבד לגמרי, ומשתלב במופשטות של יצירותיו.
השוני בין הציורים המופשטים הוא בחירת הדימויים ההתחלתיים, אך אופן הציור נשאר דומה גם כשהוא מכוון אל המופשט.
ב-2019 הציג אפרת תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראל.
התערוכה הציגה מנעד עבודות גדול מאוד שנפרש על פני למעלה מ-20 שנות יצירה.
השאיפה הייתה ליצור תערוכה שתעביר חוויה של אירוע שלם, ולא אסופה של עבודות על פני ציר כרונולוגי המתאר את השתנות עבודתו של האמן עם הזמן.
בתערוכה זו ביקש אפרת להציף שאלות על מהו ציור, שאלות הקשורות בתהליך היצירה, והטווח בין ציור תלוי דימוי להפשטה.
הרצון הוא שצופים בתערוכה ישאלו את עצמם שאלות גדולות שקשורות למדיום, המדיום העתיק ביותר בעולם, הציור.
התערוכה עסקה בנוסף ביחסי הגומלין בין ציור "פיגורטיבי", המבוסס על תצלום, ובין ציור "מופשט".
בסדרת הציורים של אפרת "אנסאר" שנעשתה על פי תצלומים של הצלם רועי קופר בין השנים 2004–2011, מוחק אפרת את הסביבה המדברית, שבה שוכן כלא "אנסאר 3", שידוע גם כ"קציעות" בנגב (הכלא נקרא על שם מתקן כליאה בשם זה שבנתה ישראל בדרום לבנון), ומשאיר את מבנה המתקן.
בסדרה ישנם 12 ציורים שנעשו על פי נגטיבים שקופר לא פיתח.
המתקן בנוי על סוללות עפר עם חומות, וזהו מתקן הכליאה הגדול ביותר בישראל.
הכלא נבנה בתקופת האינתיפאדה הראשונה בשנת 1988, ושימש למעצר ולחקירת עצירים פלסטינים.
המתקן היה בתפוסה מלאה בתקופת האינתיפאדות הראשונה והשנייה, ונטוש לגמרי בתקופה שביניהן, כשאז צולמו תמונותיו של רועי קופר.
אפרת ניקה אינפורמציה מהתמונות, והשאיר רק את החומות והגדרות, ובכך יצר מרחב סוריאליסטי שמנותק מזמן ההווה.
אפרת מראה בעבודתו טרנספורמציה של הדימוי למשהו אחר, בקשר ישיר למרחב הפוליטי ישראלי ושינוי בהתאם לאותם שינויים פוליטיים.
הוא יצר את הציורים בשיטה האופיינית לו, יצירת שכבות של צבע, ניגובם ומריחתם, על מנת לייצר דימוי.
2015 - פרס ע"ש מישל קיקואין לציור ישראלי, אוניברסיטת תל אביב
2012 - פרס שרת התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית
2007 - מענק קרן פולוק-קרסנר, ניו יורק
2006 - מענקArtadia, קרן לאמנות ודיאלוג, ניו יורק
2004 - פרס ע"ש ג'נט וג'ורג' ג'אפין, קרן התרבות אמריקה - ישראל
2001 פרס ע"ש ריצ'מונד, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1998-9 מלגת קרן שרת לציור, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1997 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
1994 פרס להדפס ע"ש הרמן שטרוק
גלסי זמסטה (, בעברית: הקולות של העיר) היא להקה בלארוסית, המונה חמישה חברים.
הלהקה הייתה אמורה לייצג את בלארוס באירוויזיון 2021, עם השיר "Ya nauchu tebya (I'll Teach You)", אך השיר נפסל עקב מילותיו השנויות במחלוקת.
בהמשך, פרשה בלארוס מהתחרות של אותה השנה.
הלהקה הוקמה בעיר ברנוביץ', מערב בלארוס.
הלהקה החלה להופיע במועדון סטאנד אפ מקומי.
במהלך ההפגנות בבלארוס ב-2020, הלהקה העבירה ביקורת חריפה על המפגינים ותמכה בנשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו.
כתגובה, המפלגה הדמוקרטית הבלארוסית הטיחה ביקורות על מספר שירי הלהקה המכילים תוכן הומופובי וטרנספובי.
השיר "Ya nauchu tebya (I'll Teach You)" עורר תגובות זועמות בקרב אוהדי האירוויזיון.
תוך מספר שעות משחרורו, האתר "Change.org" פרסם עצומה אשר קוראת לפסול את השתתפות בלארוס באירוויזיון 2021 עקב מילים שהתפרשו כ-"דיכוי פוליטי ועבדות".
מאוחר יותר באותו יום, שוודיה החליפה את מקומה של בלארוס בחבר המושבעים בגמר המלודיפסטיבלן בממלכה המאוחדת.
מספר אתרי חדשות העוסקים באירוויזיון, הצהירו כי הם יפסיקו לפרסם סיקורים הקשורים לשיר או למדינה עצמה.
יום אחרי הוצאת השיר, איגוד השידור האירופי הודיע כי השיר לא פועל לפי כללי התחרות בשל האופי הפוליטי של השיר.
איגוד השידור האירופי ניתן לרשות השידור הבלארוסית, אפשרות להגיש גרסה מחודשת של השיר, כך שלא תכלול את האופי הפוליטי, או לחלופין לבחור בשיר אחר.
במידה ורשות השידור הבלארוסית לא תחליף את השיר, איגוד השידור האירופי יפסול את השתתפותה.
לבסוף, רשות השידור הבלארוסית פרשה מן התחרות.
גלעד אברמוב (נולד ב-30 במרץ 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר במועדון ספורט קריית ים.
גדל בקבוצות הילדים והנערים של בית"ר טוברוק נתניה, ממנה עבר לקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים וכעבור כשנה הצטרף לזו של הפועל חדרה.
ב-14 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל חדרה, בהפסד 2–3 לבני יהודה תל אביב במסגרת עונת 2018/2019 בליגת העל.
עד לתום עונה זו ערך שתי הופעות ליגה נוספות במדי המועדון.
ב-3 ביוני 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הפועל חדרה, בתוספת הזמן בתיקו 2–2 מול סקציה נס ציונה במסגרת עונת 2019/2020 בליגת העל.
בעונה זו ערך 18 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
בעונת 2020/2021 ערך 23 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-4 ביולי 2023 חתם לשתי עונות בגבאלה מליגת העל של אזרבייג'ן.
ב-7 בנובמבר 2024 חזר להפועל חדרה.
ביוני 2025 חתם במועדון ספורט קריית ים.
בשנים 2015–2016 שיחק בנבחרות הנערים של ישראל עד גיל 16 ועד גיל 17.
גלעד ויינגרטן (נולד ב-17 ביולי 1938) הוא דוקטור למדעי הספורט ופסיכולוגית ספורט.
כיהן בתפקידים בכירים במוסדות החינוך הגופני והספורט בישראל בשנים 1970–2003. משמש כפרשן בשידורי טלוויזיה במשחקים האולימפיים ואירועי ספורט אחרים.
היה אלוף ישראל בקפיצה לרוחק ב-1962.
בגיל חמש עבר להתגורר בקריית חיים, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ושירת בצה"ל במסגרת הנח"ל.
התאמן בהפועל קריית חיים באתלטיקה בהדרכת יצחק מנדלברוד.
עם תום שירותו הצבאי, למד במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט בשנים 1959–1961, והוסמך להוראת החינוך הגופני.
לימד מקצוע זה בקריית אתא ובטכניון עד סוף שנת 1964.
ויינגרטן הצטיין כנער ביכולותיו האתלטיים והופנה על ידי ראובן ארצי, מורו לחינוך גופני בבית הספר התיכון בקריית חיים, למאמן האתלטיקה יצחק מנדלברוד, אצלו התאמן במשך כל שנותיו כאתלט.
הצטיין בעיקר בקפיצה לרוחק, מקצוע בו השתתף בנבחרת ישראל, בתחרויות ארציות ובינלאומיות.
בשנת 1962 זכה באליפות ישראל בתוצאה של 7.10 מ'.
שנה לאחר מכן קבע את תוצאתו הטובה ביותר בתחרות בסן פאולו – 7.37 מ'.
בסיוע רוח גבית מעל 2 מ' לשנייה הצליח לקבוע תוצאה של 7.44 מ' בשנת 1962. ויינגרטן הצטיין גם בריצות קצרות ורץ 100 מ' ב-10.8 ש'.
ב-1964 החל ללמוד חינוך גופני לתואר ראשון בוויומינג שבארצות הברית יחד עם חברו גדעון אריאל.
הוא מימן את לימודיו בעזרת מלגת ספורט..
לאחר מכן המשיך לתארים שני ושלישי באוניברסיטת מינסוטה בארצות הברית, שם השלים בהצטיינות את לימודי התואר השלישי במדעי הספורט ובפסיכולוגיה של הספורט.
עם שובו לישראל ב-1970, על מנת לנהל את בית הספר למאמנים במכון וינגייט, החל גם להרצות שם על פסיכולוגיית ספורט והיה חלוץ בתחום זה.
בהרצאותיו הדגיש את חשיבות הקשר בין תכונות אישיות, מוטיבציה, רמת חרדה ושליטה במצבי לחץ בביצועים ספורטיביים.
כן חקר את הקשר הפסיכו פיזיולוגי שבין כושר גופני לתפקוד מנטלי במצבי לחץ.
ייעץ ותירגל ספורטאים אינדיבידואליים וקבוצות בנושאי אימון מנטלי, הדמיות, שליטה במצבי לחץ ושיפור הריכוז.
ב-1970 חזר ויינגרטן לישראל ומאז ועד 1984 ניהל את בית הספר למאמנים ולמדריכים שהיה אז היחידי מסוגו בארץ.