tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבקשתו זו, החל משנות השישים הקדיש יום בשבוע לפעילות בבית לוחמי הגטאות.
אנטק, כמו איבינסקי, היה אף הוא בוגר הגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה אם כי שנים רבות לפניו, ונקשרו ביניהם, וגם עם צביה רעייתו, קשרים אמיצים.
עוד בחייו של אנטק היה איבינסקי היוזם והמקדם של "המכון ללימודי השואה" בבית לוחמי הגטאות.
לאחר מותו של אנטק היה איבינסקי, בהתאם לצוואתו ולרצונו של אנטק, היוזם והמקדם של הקמת מרכז "יד לילד" בבית לוחמי הגטאות.
בעקבות ההחלטה לקיים קשרים בין הבית ובין גרמניה ומשלחות גרמניות – בניגוד לצוואתו של אנטק – התפטר איבינסקי מפעילותו בבית לוחמי הגטאות.
האנתולוגיה ראתה אור לראשונה בעברית ביוזמתו של זאב על ידי תנועת "הנוער העובד והלומד", במהדורה פנימית, ומשמשת כמסד רוחני ל"מסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער בשואה" שמקיימת תנועת הנוער העובד והלומד מדי שנה לכלל חניכיה בכיתה י"א.
בשנת 2011 ראתה האנתולוגיה אור מחדש בהוצאת דרור לנפש, ההוצאה של תנועת דרור ישראל.
במשך שנים ארוכות, מאז שנות ה-90, קיים זאב איבינסקי קשר אמיץ עם מדריכים ומחנכים במערכת החינוך והפעילות של התנועה, תוך פגישות, שיחות והרצאות עם מדריכיה וראשיה של התנועה, בהכנות מדריכי מסעותיה לפולין, תוך התמודדות אקטואלית עם שאלות ההיסטוריה והמרטירולוגיה היהודית, בסוגיות הגבורה, ההקרבה, והמרד בזיקה למציאות הקרובה והאקטואלית.
כל זאת תוך הדגשת החשיבות אותה מצא בעיסוק המתמיד בלימוד ההיסטוריה – ככלי ללימוד עצמנו:
הטרור האישי – הרעיון והמעש, בהוצאת, תשל"ז 1977.
אחיותי גיבורות הענות, בית לוחמי הגטאות, תשמ"ז 1987.
על התנגדות ומרד, הוצאת "יאיר", תשנ"א 1991.
מרד של בדידות, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, תשנ"ג 1993.
היות יהודי – דיאלקטיקה של רציפות ומרד בהיסטוריה היהודית, הוצאת דרור לנפש, תשס"ח 2008.
מסע אל הזיכרון, הוצאת דרור לנפש, תשע"ג 2013
מסה ושיח, הוצאת דרור לנפש, תשע"ו 2016
"שני דורות, פרקים במעורבות יהודית בתנועת המהפכה והטרור ברוסיה"
על המחתרת החלוצית בגטו, מבפנים מ"ג, 1–2 תשמ"א 1981.
"על ראשית תנועת הפועלים היהודית ברוסיה", מבפנים מ"ד, אביב תשמ"ב, 1982.
זאב אלעזר וולף (ט"ז באלול ה'ת"ש, 19 בספטמבר 1940, תל אביב – ט' באדר ה'תשפ"ג, 2 במרץ 2023) היה מחנך ומורה למקצועות קודש ומנהל סמינר הרב וולף בבני ברק.
נולד בתל אביב לרב יוסף אברהם וליזל וולף, שהיו מנהלי סמינר בית יעקב בני ברק.
בילדותו למד בתלמוד תורה יסודי התורה בתל אביב.
עם הגיעו לגיל ישיבה גדולה נסע ללמוד בישיבת באר יעקב שם נקשר לראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא שאותו הוא החשיב לרבו, לאחר שנתיים עבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
בשנת 1962 (ה'תשכ"ב) נישא ללאה, בתו של ישראל זכריה שטרן (איש עסקים ובעליה של טחנת קמח דגן שהייתה קיימת בבני ברק, גיסו הוא המקובל הרב דוד חיים שטרן).
אחרי נישואיו עבר להתגורר בבני ברק, והמשיך את חוק לימודיו בכולל פוניבז' בראשות הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
בשנת 1970 (ה'תש"ל) עקב מחלתו של אביו מונה לכהן תחתיו כמנהל הסמינר לבנות בבני ברק.
לאחר פטירת אביו בשנת תשל"ט נקרא הסמינר על שמו "סמינר בית יעקב על שם הרב וולף".
מוכר יותר בשם סמינר הרב וולף.
הרב וולף היה מוסר את שעורי ההלכה המרכזיים בסמינר בכיתות א' ו-ו'.
בין הנושאים אותם הוא לימד הלכות שבת, ייחוד ויהדות.
בכיתות שבהן הוא לא היה מלמד, ממלאת את מקומו כלתו המחנכת טובה וולף.
הוא היה ממעט בשיחות פרטיות עם תלמידותיו ואת עיקר היכרותו עימן היה עורך בשעורים ובמבחנים.
הוא קבע והדברים נכתבו בדפי הקבלה לסמינר שבכל הנושאים ההלכתיים יקבעו על ידי הרבנים שמואל הלוי ואזנר ונסים קרליץ.
תחת ניהולו גדל הסמינר ונחשב לאחד המוסדות המבוקשים.
הרב וולף שימש גם כיו"ר איגוד מנהלי הסמינרים של "בית יעקב".
הרב וולף שימש אף כחבר בהנהלת ארגון אהל שרה
בשנותיו האחרונות סייע לו בניהול הסמינר בנו הרב שלמה וולף, בתו מרים קופשיץ וחתנו הרב נחום קופשיץ.
בט' באדר ה'תשפ"ג (2 במרץ 2023) נפטר, לאחר שהתמוטט בפתאומיות מספר ימים קודם לכן.
הרב יצחק וולף - ראש כולל יששכר באהליך במודיעין עילית.
הרב שלמה וולף - מנהל סמינר הרב וולף.
מרים קופשיץ - גזברית ושותפה פעילה בניהול הסמינר.
נישאה להרב נחום קופשיץ - ר"מ בישיבת דברי מרדכי בבני ברק.
נישאה לרב נחום רוזנטל - ר"מ בישיבת מיר בירושלים.
זאב און (איסרזון) (28 במרץ 1900 – 6 בפברואר 1979) היה מראשוני תנועת "השומר הצעיר" בפולין ובארץ ישראל.
מחלוצי "העלייה השלישית", ממנהיגי "גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור", ממייסדי קיבוץ תל יוסף ודמות מרכזית בו, פעיל מרכזי ביזום, הקמה וניהול של מפעלים כלכליים בתנועה הקיבוצית, בתנועת המושבים ובהסתדרות העובדים הכללית, חבר בהנהגת מפא"י.
בין תפקידיו הבולטים: מנהל "תנובה חיפה", מזכיר מפא"י בעת הכרזת המדינה, מזכיר חברת העובדים של ההסתדרות הכללית.
ילדות, נעורים ועלייה לארץ ישראל: 1921-1900
זאב היה בנם הבכור של רוזה לבית פריד ויהודה מרדכי איסרזון.
הוא נולד בבוצ'אץ' שבגליציה, כאשר הייתה חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית.
המשפחה כללה ארבעה בנים, ולאחר זאב נולדו שלושה אחים: משה, שרגא ודוד.
ההורים חינכו את ילדיהם ברוח דתית חסידית.
האב עסק במסחר תבואות וטחינת קמח.
בעת מלחמת העולם הראשונה ב-1915 הוא גויס לצבא האוסטרי ונהרג ב-1917. המשפחה נמלטה לווינה, וחזרה לבוצ'אץ' עם סיום המלחמה ב-1918 בסטטוס של אזרחות פולנית (לאחר המלחמה גליציה המזרחית סופחה לפולין).
בגיל שש-עשרה זאב נשא בעול הפרנסה של המשפחה ועבד בבית מסחר גדול בווינה.
הוא היה יד ימינה של אמו ודאג לחינוך אחיו הצעירים.
בעת שהיית המשפחה בווינה רכש זאב השכלה כללית.
הוא הוקסם מ"אלטנוילנד" של בנימין זאב הרצל והחל להתעניין בציונות, בסוציאליזם ובעלייה לארץ ישראל.
הוא עזב את החיים הדתיים, והפך לציוני נלהב הרוצה להגשים את חלומו.
לאחר המלחמה החל בפעילותו הציונית: הוא נמנה עם קבוצה המייסדת את קן תנועת "השומר הצעיר" בבוצ'אץ'.
יחד עם קבוצה של שישה עשר חברים החל בהכשרה חקלאית לקראת עלייתם ארצה, בתחילה בבוצ'אץ' ולאחר מכן בצ'ורטקוב.
בעת ההכשרה הכיר את יונה בודינגר, לימים רעייתו.
הוא הקפיד לדבר ולכתוב בעברית, הגם שידע היטב יידיש, גרמנית ופולנית.
בתחילת ספטמבר 1920, עם קבוצה של כ-22 חלוצים, ויונה בודינגר בתוכם, הפליג זאב באניה "אבציה" שיצאה מנמל טריאסט באיטליה, וכעבור שישה ימים, ב-6 בספטמבר 1920 הגיעה לנמל יפו.
באותה עת ארץ ישראל הייתה תחת שלטון המנדט הבריטי.
זו הייתה תחילתה של העלייה השלישית, שבמסגרתה עלו עשרות אלפי חלוצים.
מיד לאחר עלייתו הצטרף לגדוד שומריה של תנועת "השומר הצעיר".
המחנה שכן על מורדות הכרמל - היום, מקום מושבו של קיבוץ יגור.
החלוצים הצעירים עבדו בסלילת כבישים ומסילות רכבת באזור חיפה.
זאב היה מרכז ועדת התרבות של מחנה שומריה.
כעבור מחצית השנה, בתחילת 1921, החליט לעזוב את שומריה ואת תנועת השומר הצעיר כיוון שחשב שאורח חייה אינו לרוחו.
הוא הצטרף ל"גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור", וחבר לפלוגת "ראש העין".
פלוגות הגדוד עסקו בעבודות ציבוריות שונות מטעם ממשלת המנדט – סלילת כבישים ומסילות רכבת, בניית מחנות לצבא הבריטי וכן עבודות חקלאיות מזדמנות.
שאיפתו העיקרית של הגדוד הייתה להקים יישובים חקלאיים חדשים במתכונת שיתופית.
בעת שהפלוגה שכנה בראש העין, און החל בפעילות ציבורית במסגרת הגדוד, בנוסף לעבודתו הרגילה כחבר מן השורה.
הוא שימש כמזכיר ועדת הספקה.
כמו כן, היה גזבר פלוגת הג'יפּס של גדוד העבודה, שאנשיה התנדבו לעסוק בעבודות שירות שונות לצבא הבריטי.
הפלוגה שכנה בתוך המחנה של הצבא הבריטי במחנה סרפנד ("צריפין").
במרץ 1921 נפטרה רוזה, אמו של זאב, והוא לקח על עצמו לדאוג לאחיו ולהעלותם ארצה.
זאב השיג סרטיפיקטים לשני אחיו: שרגא עלה ארצה ב–1924 ודוד שעלה אחריו כעבור שנים מעטות.
אחיו משה לא רצה לעלות ארצה והוא, אשתו ושני ילדיו הושמדו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1921 מימש גדוד העבודה את שאיפותיו והעלה על הקרקע שני יישובים חדשים בעמק יזרעאל המזרחי למרגלות הגלבוע: ב-22 בספטמבר 1921 נקודה א' ליד מעין חרוד, שנקראה לימים עין חרוד; וב-13 בדצמבר 1921 נקודה ב' על תל שייך חסן, אשר נקראה תל יוסף.
כעבור שמונה שנים, שני הקיבוצים עברו צפונה למקומם הקבוע בגבעת קוּמי.
זאב און נמנה עם קבוצת החלוצים הראשונה שהתיישבה בנקודה ב', וייסדה את קיבוץ תל יוסף.
כעבור מספר שבועות הצטרפה אליו יונה בודינגר ובשנת 1922 הם התחתנו ובנו שם את ביתם.
נולדו להם שתי בנות: דלילה ויעל.
יונה עבדה בחקלאות ורכזה את הפעילות המקצועית של גן הירקות של תל יוסף במשך 35 שנים.
פעילותו הציבורית של זאב און
במשך תקופה ארוכה של 45 שנים, זאב און שימש במגוון תפקידים חשובים ביישובו קיבוץ תל יוסף, בגדוד העבודה, בתנועה הקיבוצית ובהתיישבות העובדת בכללה, בהסתדרות הכללית ובמפא"י.
גדוד העבודה, תל יוסף וההתיישבות העובדת
בפברואר 1922 נבחר לציר למועצה המרכזית של גדוד העבודה.
ב-1923, כחבר הוועד הפועל המרכזי של גדוד, השתתף בוויכוח הקשה עם הנהגת ההסתדרות בסכסוך שהתגלע במשק המשותף של עין חרוד - תל יוסף, בין גדוד העבודה לבין קבוצת שלמה לביא.
הסכסוך הוביל לחלוקת הקיבוץ המשותף ופרישת עין חרוד מהגדוד.
היה זה הפילוג הראשון בתנועה הקיבוצית.
ב-1924 און נטל חלק ב"כינוס בית אלפא", יחד עם יצחק טבנקין מטעם הקיבוץ המשותף תל-יוסף ועין-חרוד, שדן בהקמת "חבר הקבוצות" הראשון.
הוא ניסח את ההצעות שהובאו לכינוס ובהן דרישה ליתר שיתופיות בין קבוצות עובדים ובתוכן.
כעבור שנתיים היה ציר מטעם הגדוד בכינוס הוועידה לאיחוד התנועה הקיבוצית שהתקיים בדגניה.
ב-1924 היה חבר בוועדת שלושה, יחד עם מנחם אלקינד ודוד הורביץ, לגיבוש התזה של הגדוד בשאלת "עמדתנו בהסתדרות".
און היה אחד מעורכי ביטאון גדוד העבודה "מחיינו".
לאחר פירוק הגדוד ב-1928, קיבוץ תל יוסף אימץ אותו כביטאונו הרשמי והמשיך בהוצאתו לאור.
ב–1925 היה חבר מטעם המרכז החקלאי בוועדה הבין-קיבוצית שהתמנתה כבוררת בעניין החלטת מועצת הגדוד על איחוד הקיבוצים כפר גלעדי ותל-חי.
און היה תובע מטעם מרכז גדוד העבודה במשפטו של ירחמיאל לוקאצ'ר, חבר הסקציה הקומוניסטית בגדוד העבודה וממנהיגיו הראשיים של בית הספר הצבאי של גדוד העבודה בתל יוסף.
ב-1926 התמנה און לחבר מרכז הגדוד.
היה מיוזמי הקמת סיעת המרכז וממנהיגיו, שהעמידה עצמה כאלטרנטיבה במאבק בין סיעת השמאל בהנהגת מנחם אלקינד ודוד הורביץ, לבין סיעת הימין בהנהגת אליעזר כנעני וחנוך רוכל.
מטרת סיעת המרכז הייתה למנוע את פילוג הגדוד.
אולם, המאמצים היו לשווא, הגדוד החל להתפורר והתפרק סופית ב–1928. אולם ב-1929, בין היתר ביוזמתו ותמיכתו של און, התאחדו פלגי הגדוד בקיבוצים תל יוסף, כפר גלעדי, תל חי ורמת רחל - עם תנועת "הקיבוץ המאוחד" (שמייסדיה אנשי עין חרוד פרשו כאמור מגדוד העבודה ב-1923).
בשנים 1927–1937 היה און הגזבר של תל יוסף ונציג הקיבוץ כלפי המוסדות המיישבים.
באותה עת היה זה התפקיד החשוב ביותר בקיבוץ.
במסגרת תפקידו זה היה פעיל מאוד בהקמת תאגידים משותפים של ההתיישבות העובדת.
ב-1930 היה מהוגי ומקימי "תנובה חיפה", ומכותבי התקנון וחוקת העבודה שלה.
הוא התמנה למנהל תנובה חיפה ב–1937 ושימש בתפקיד עד 1942. היה חבר בהנהלת מרכז תנובה החל מהיווסדה ב-1935 והתמיד בתפקידו זה 38 שנים.
המרכז עסק בתיאום ושיווק משותף של התוצרת החקלאית של שלושת הסניפים: תל אביב, חיפה וירושלים.
און היה פעיל מאוד בפיתוח משק המים של עמק יזרעאל המזרחי.
באוגוסט שנת 1933 הציע, בישיבת הגוש, לייסד את קואופרטיב המים.
באותה ישיבה נבחרה ועדה פריטטית של יישובי הגוש באותם הימים: עין-חרוד, תל-יוסף, כפר יחזקאל, חפציבה, בית אלפא וקבוצת גבע, והוא נמנה עם חבריה.
תפקידו היה לגייס כספים ולמנהל משא ומתן עם גורמי חוץ כגון חברות קידוח, יחד עם צבי דר (לדרר) איש קיבוץ חפציבה, היועץ הטכני הראשי.
ב-17 בינואר 1935 השותפות הוכרה כאגודה על ידי רשם האגודות.
היא התקשרה עם יועץ המים שמחה בלאס.
את המימון לקידוח המים הראשון בסך 1,000 לא"י, קיבלה האגודה מאגודת "ניר שיתופי" של ההסתדרות הכללית.
כגזבר האגודה היה און אחראי על איסוף שטרות החוב מהקיבוצים.
אגודת המים התחילה בהספקת 3 מיליון קוב מים, ובשנת 1970 הפיקה 28 מיליון קוב והגיעה למקסימום הספיקה האפשרי.
פיתוח מקורות המים שינה באפן דרמטי את הפוטנציאל החקלאי שניתן היה להפיק מהאדמות של חברי האגודה.
ב-1933 און, יחד עם יעקב אפטר ודוד כהנא, התמנה להנהלת המשביר המרכזי הראשונה.
במשך שנים ארוכות כיהן בתפקיד יו"ר המועצה שלו.
המשביר המרכזי היה הגוף העיקרי להספקת ציוד ומכונות חקלאיות, זרעים, חומרי הדברה וכדומה להתיישבות העובדת.
און זכה בהכרה כמפשר הוגן וישר דרך, ולכן היה חבר בוועדות רבות אשר עסקו בנושאים כלכליים של הקיבוצים, וביישוב מחלוקות שונות.
בשנים 2–1931, יחד עם לוי שקולניק (אשכול), מונה מטעם בנק הפועלים לבדוק את מצבם הכלכלי וביסוסם של הקיבוצים.
חבר בוועדת "ניר" מטעם הבנק שעסקה בביקורת מאזנים של הקיבוצים.
היה חבר בוועדת בוררות מטעם ההסתדרות שעסקה במחלוקת בין דגניה א' לבין יתר קיבוצי עמק הירדן בדבר תעלת השקיה החוצה את שטחי דגניה.
ב-1937 היה חבר בוועדה להכנת תוכנית לקיום שני משקים של "רוב" ו"מיעוט" בקיבוץ רמת יוחנן, שעסקה במעבר חברים בין הקיבוצים בית אלפא ורמת יוחנן.
ב-1941, יחד עם יוסף גוריון, איש קבוצת גבע, שימשו בוררים בסכסוך אדמות בין דגניה א' לדגניה ב'.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, היה און אחד משלושת הבוררים שקבע המרכז החקלאי בשאלת חלוקת המים של מפעל הירמוק בין קיבוצי עמק הירדן - כנרת, דגניה א', דגניה ב', בית זרע, אפיקים ואשדות יעקב.
השניים הנוספים היו שמחה בלאס וצבי לדרר.
מפעל הירמוק ומפעל ההשקיה של דגניה א' שלטו על שטח של 6,379.5 דונם ותפוקתו הייתה 4,860 קוב לשעה.
הוועדה קבעה את עקרון השיתוף במפעל הכללי – יש זכות כללית לכל קיבוץ השותף במפעל לפי שטחי הקרקע שהוקצבו על ידי המוסדות המיישבים לכל משק וכן מחיר מים אחיד לכל הקיבוצים.
קיבוצי עמק הירדן התחייבו לקבל פסיקתה של הוועדה ללא עוררין.
לצד עבודתו במשק ובכלכלה טיפל און בענייני תרבות והנצחה.
כך למשל, לאחר רצח חיים ארלוזורוב ב–17 ביוני 1933, שימש המזכיר הכללי של מפעל ההנצחה לזכרו.
בהסכם שנערך בין הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית לבין ועד הנאמנים למגבית למען ארץ-ישראל ולמען יהדות גרמניה, הוחלט על הצבת יד לזכרו של חיים ארלוזורוב.
ב–1945 היה בין יזמי הקמתה של מדרשת בית ברל, להנצחת זכרו של ברל כצנלסון.
און היה מיוזמי הקמת הקיבוץ העירוני אפעל (היום שכונה ברמת גן ליד בית חולים "שיבא" בתל השומר).
אחר כך, בהיותו כבר מזכיר חברת העובדים ולאחר כישלונו של הקיבוץ העירוני, פעל להעברת שטחי אפעל לרשות הקיבוץ המאוחד, שהקים במקום סמינריון רעיוני של התנועה בשם "יד טבנקין".
הוא אף דאג לכך שהשטח יישאר בבעלות הקיבוץ המאוחד.
בשליחות מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י)
בשנים 1942–1949 עבר און לכהן בתפקידים מפלגתיים כלל-ארציים מטעם מפא"י.
מזכיר כללי של מחוז חיפה במשרד מגבית ההתגייסות בחיפה
הוועד הוקם ב–1942 נוכח הסכנה של התקרבות הצבא הגרמני בפיקודו של רומל למצרים.
תפקיד הוועד היה לאסוף תרומות למאמץ המלחמתי של היישוב בארץ וכן לדאוג למשפחות החיילים המגויסים לצבא הבריטי ולביטחון היישוב.
און גויס לעבודה זו עם גמר עבודתו כמנהל תנובה חיפה על ידי אליהו גולומב ואייזיק ברודני (יצחק בראלי).
השניים הצליחו לשכנע את אספת תל-יוסף להכיר בחשיבות המשימה ובהתאמתו של און לתפקיד זה.
המטרה הייתה לאסוף, תוך פרק זמן קצר, רבע מיליון לא"י.
תרומת אזור חיפה הייתה 20% מהסכום הכולל שנאסף.
אחד משני המזכירים במועצת פועלי תל אביב
הוצע לתפקיד על ידי ברל כצנלסון ודוד בן-גוריון.
מועצת פועלי תל אביב עמדה באותה תקופה במרכז הוויכוח בתוך מפא"י בין סיעה ב' לרוב במפא"י.
מינויו של און, שהיה מקובל על שני הצדדים, נועד להחזיר למפלגה את אחדותה.
זו הייתה אחת התקופות הקשות של המפלגה, לאחר שסיעה ב' פרשה ממנה.
תפקידו של און היה לייצב את המפלגה ולארגנה מחדש במטרה להחזיר לה את כוחה האלקטוראלי.
התקופה האחרונה לכהונתו עמדה בסימן הקמת מדינת ישראל.
כמזכיר מפא"י הוטלה עליו המשימה להתאים את המבנה הארגוני של מפא"י לתנאים החדשים שנוצרו עם הכרזת המדינה; זאת, במטרה לשמור על כוחה כמפלגת השלטון.
בשירות ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל (ההסתדרות הכללית)
לאחר הכרזת המדינה, עם סיום תפקידו כמזכיר מפא"י, חזר לפעילות כלכלית במסגרת ההסתדרות הכללית.
להלן חלק מתפקידיו ופעילויותיו בהסתדרות הכללית:
מזכיר חברת העובדים של ההסתדרות הכללית בשנים 1949–1965
בתקופה זו חברת העובדים שלטה על 25% מהיקף התוצר הלאומי הגולמי של ישראל.
במסגרת תפקידו היה חבר המזכירות המרכזת של הוועד הפועל; חבר ועדת הכספים של ההסתדרות; יו"ר חברת העובדים עד לשנת 1957; יו"ר הוועד המנהל; ראש המדור לכספים של חברת העובדים; משנת 1963 שימש כיו"ר הוועדה המנהלת; מנהל המדור למפעלים משותפים, מנהל המדור לכספים ולהשקעות – ועדת הביצוע.
שימש כממלא מקום של מזכ"ל ההסתדרות, בתקופת כהונתו של פנחס לבון, אשר עקב מצבו הבריאותי הרופף נעדר לתקופות ארוכות ממשרתו.
תפקידיו לאחר פרישתו לגמלאות, בשנים 1966–1978: יו"ר חברת "גמול"; דירקטור בבנק לאומי, החל משנת 1956. דירקטור בבנק "יעד".
חבר המועצה המייעצת ליד בנק ישראל.
ב־6 בפברואר 1979 און נפטר בגיל 79, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ תל יוסף.
הרב זאב אריה רבינר (י"א בשבט תרנ"ה, 5 בפברואר 1895 - כ"ג בתשרי תשל"ט, 24 באוקטובר 1978) היה מראשי תנועת המזרחי בלטביה ופעיל בה בארץ ישראל, דרשן, מחבר תורני פורה וביוגרף של רבנים וקהילות במזרח אירופה.
שימש פעמיים כציר בקונגרס הציוני.
נולד בעיר בויסק שבמחוז קורלנד שברוסיה (כיום בלטביה), ללאה ולרב בנימין בינוש רבינר רבה של שימבורג, מצאצאיו של הרב מרדכי יפה בעל הלבושים.
בילדותו למד תורה אצל אביו ובבחרותו נכנס ללמוד בישיבת "תורה ומדע" בלידא אצל ראשי הישיבה רבי יצחק יעקב ריינס ורבי שלמה פוליצ'ק.
בהיותו בישיבה בלידא נקשר לרב ריינס, לדרכו ולשיטתו והוא היה זה שסמך אותו לרבנות.
נשא לאישה את שרה מלכה, בתו של זלמן אברמוביץ שהיה ראש הקהילה בעיירה דובניש ובעל בית חרושת לגרביים אותו ניהל יחד עם בתו.
לאחר נישואיו התגורר במוסקבה ובחארקוב, שם היה פעיל ציבורי בקהילות היהודיות ובתנועות הציוניות.
בחדש כסלו תרע"א (בסוף 1917) השתתף בתור ציר בוועידת "אחדות" שהתקיימה בקייב ובתרע"ו (1916), בהיותו במוסקבה שימש מזכיר של ההסתדרות "מסורת וחרות".
בתרפ"ה (1925) עבר להתגורר בריגה בירת לטביה, שם הרחיב את פעילותו בתנועת המזרחי שייסד רבו הרב ריינס.
הוא היה מראשי תנועת המזרחי בלטביה ומרכז ענייני ההכשרה לעליית צעירי המזרחי לארץ ישראל.
באלול תרצ"ד השתתף בישיבת הוועד הראשי של המזרחי בלבוב.
בתרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
באותה שנה שימש כציר לוועידה העולמית של המזרחי בקרקוב ושנתיים אחר כך בציריך, מטעם תנועת המזרחי בארץ ישראל.
שימש כציר לקונגרס הציוני העולמי ה-19 שהתקיים בלוצרן וה-20 שהתקיים בציריך.
בארץ ישראל היה פעיל למען תנועת המזרחי, נודע בנאומיו ודרשותיו בארץ ישראל ובתפוצות, כשחלק גדול מהן נשא במטרה לעודד מתן צדקה ולטובת מוסדות תורה וחסד והקרנות הציוניות.
על כושר הנאום שלו כתב הרב ריינס בכתב הסמיכה שהעניק לו: "וגם נתן את לבו במשך הזמן לדעת דרכי הדרוש וההטפה, וגם בזה הצליח מאוד, עד כי יודע עתה לדרוש ברבים ושפתותיו נוטפות שושנים".
שימש כספרא דדיינא בבית הדין הרבני בתל אביב.
נפטר בתשרי תשל"ט ונקבר לצד רעייתו בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
מאז עלותו לארץ ישראל השקיע הרב רבינר בחיבורים תורניים וספרי ביוגרפיה על רבנים גדולי תורה מאירופה, יצירותיו המגוונות העשירו רבות את הספרות התורנית.
מאמרו הראשון פורסם בכ"א בטבת תרצ"ו ביומון העברי דואר היום, תחת הכותרת "ברוך הבא", לקראת בואו של הרב משה אביגדור עמיאל לכהן בתור רב ראשי בתל אביב.
לאחר מכן פרסם הרבה מאמרים ומחקרים בעיתונות היומית והשבועית, כתבי עת וקבצים שונים.
שנים רבות הקדיש לחקר משנתו של הרב ריינס שהוביל לפרסום שלושה ספרים:
אורות - על ארץ ישראל הציונית-הדתית.
טללי אורות - מאימרותיו של הרב ריינס על התורה ותיאור דמותו התורנית והמחשבתית.
קרני אורה - מפתח לאוצרותיו הרוחניים של הרב ריינס ודוגמה למחשבותיו ורגשותיו, סגנונו וניסוחו של יוצר תנועת-תורה וציון, עם תולדות חייו.
ערך וסידר שניים מכתבי אביו, הרב בנימין רבינר, רבה של שימבורג
נר בנימין - הדרנים וחידושי תורה בהלכה ואגדה.
אהל בנימין - ביאורים על מסכת אבות.
השבת העם והארץ - מאמרים בגודל חשיבותה של השבת ושמירתה
פני שבת - על שבת וקידוש והלכותיהם
רזא דשבתא - ליקוט מאמרי חז"ל על שמירת שבת וחומרת עוון חילולה, בתוספת מאמרי הגות בעניינים אלו.
גדולי ישראל מקדשי שביעי - מנהגיהם של גדולי התורה לאורך הדורות בשבתות ויחסם החמור למחללי השבת.
דעת החיים אהל שרה - ספר מוסרי הכולל מאמרים על עבודת האדם בעולמנו.
ספר זה הוציא לזכר רעייתו שרה מלכה (נפטרה בכ"ט באדר תשי"ט)
למחזיקים - הסברה על חשיבות החזקת תורה בימינו.
צדקה וחסד - אנשי צדקה וחסד - ליקוט מאמרים בחשיבות עשיית צדקה וחסד.
רזא דאורייתא - מאמרים על יגיעה בתורה וההבדל בין חוכמת התורה לשאר חוכמות העולם.
רזא דחיי - על השארת הנפש לאחר פטירת האדם.
רזא דצדקה וחסד - כוחה גדולתה ורום מעלתה של מצוות הצדקה
רזא דשמע ישראל - שמע ישראל בשרשרת הדורות, שמע ישראל בשואה.
הגאון רבי אליעזר גורדון זצ"ל - תולדות חייו של הרב אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז ורב העיר טלז.
אור מופלא - חלקו הראשון והעיקרי הוא סיקור קורותיו של הרב אברהם יצחק קוק, הרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל.
בחלקו השני קונטרס "מפיהם ומפי כתבם" מתלמידי הנצי"ב מוולוז'ין על רבם.
הרב יוסף זכריה שטרן - קורותיו של הרב יוסף זכריה שטרן רב בשאוולי שבליטא.
הרב יעקב מזא"ה - - על הרב יעקב מזא"ה רבה הראשי של מוסקבה.
מרן רבינו שמחה כהן זצ"ל -תולדותיו ומשנתו של רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
הרב יהודא ליב פיין זצ"ל - על הרב יהודה לייב פיין רבה האחרון של קהילת סלונים.
זאב אירואסייתי (שם מדעי: Canis lupus lupus) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב החי ביבשת אירופה ביערות ובאזורי ערבה.
תת-מין זה הוא הגדול ביותר בין זאבי העולם הישן ויכול לשקול 39 ק"ג, אך נמצאו גם זאבים ששקלו גם 70–80 ק"ג.
הפרווה שלהם קצרה וגסה עם גב חום, שערות מעט אדמדמות לאורך צידי הגוף והזנב ופנים אפורות עם לחיים וגרונות לבנים.
זאבים אלה נוטים ליילל לזמן ממושך יותר מזאבי אמריקה.
הזאבים של אירופה ואסיה ניזונים מיצורים החיים במשכנות האדם או מפסולת, עקב הפעילות האנושית הצפופה.
עם זאת ביערות ואזורים נוספים הם יכולים לצוד מיני פרסתנים כמו אייל קורא, אייל אדום, אייל הכרמל וחזיר בר.
טרף זה מצוי בעיקר באזורים הררים במזרח אירופה.
בנוסף הם ניזונים מאייל הצפון, מופלון, ביזון אירופי, יעל, צפיר אלפיני, עז הבר, יחמור אירופי ואייל מושק.
הזאבים צדים בלהקות חברתיות ומתואמות העוזרות להפיל חיות הגדולות מהזאב וכן לחסום נתיבי בריחה.
הם יכולים לרוץ לאורך קילומטרים רבים ללא הפסקה במהירות.
הם קורעים את טרפם בניביהם הגדולים והורגים בנשיכה בגרון או טורפים אותו חי.
כיום הזאבים יותר נדירים מבעבר והם נפוצים בעיקר במזרח אירופה ובערבות אסיה וכן בשמורות באירופה.
זאב אָוֶרְבּוּך (19 ביולי 1879- 16 בינואר 1957) היה הרוקח הראשון בתל אביב, ממקימי ההסתדרות הרפואית ומייסד "הסתדרות הרוקחים הארצישראליים".
נולד בטירספול אשר בדרום האימפריה הרוסית (במולדובה המודרנית), ליוסף, שהיה סוחר.
בצעירותו למד אורבוך בתלמוד תורה, ומשם המשיך את לימודיו בבית ספר עממי וגימנסיה בשפה הרוסית, שם סיים את לימודיו.
בהמשך למד במחלקה לרוקחות והשתלם במכון הבקטריולוגי באוניברסיטת אודסה ובשנת 1908 הוכתר בתואר רוקח מוסמך.
נשא לאישה את צביה (ציניה) לבית ברינסקין אשר עסקה בפיסול.
ב-1909 נולדה בתו ג'ניה אוורבוך, בסמילה שברוסיה (אוקראינה).
ב-1918 נולדה בתו השנייה, נעמי.
עבד כשנתיים כעוזר לרוקח וגם השתתף בפעולות ציוניות של הנוער היהודי.
ב-1911 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו.
פתח את המעבדה הכימית-הבקטריולוגית הראשונה בתל אביב.
ב-1912 פתח את בית-המרקחת הראשון בתל אביב, והיה נוהג לכבד את לקוחותיו בקנקן מים.
מאוחר יותר יסד את בית-החרושת לקרח ולגזוז "מעדן".
אורבוך היה הרוקח היחידי המוסמך שהשתתף ביסוד ההסתדרות המדיצינית הראשונה בתל אביב.
ב-11 בינואר 1912, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב, ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים).
הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם: ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך.
באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורשה המשפחה למצרים, ואורבוך התנדב לגדוד נהגי הפרדות מיסודו של יוסף טרומפלדור, עלה לדרגת קצין ופיקד על פלוגה א' כשהשתתף הגדוד ב-1915 במערכת גליפולי.
אחרי המלחמה, ב-1919, חזר לארץ ישראל לנהל את בית-מרקחתו, ומיד חזר גם לפעילותו הציבורית.
יסד את הסתדרות הרוקחים הארצישראליים והשתתף ביסוד איגוד החיילים המשוחררים.
לאחר שנה, ב-1920, השתתף עם שרה לישינסקי ביסוד קופת חולים של פועלי ארץ-ישראל במסגרת הארגונית של "אחדות העבודה".
ב-1929 יסד את המעבדה הכימית-הפרמצבטית "פרמקו" לשם ניסיונות ליצור תכשירי-רפואות מתוצרת הארץ.
זה היה הניסיון הראשון לתעשייה רפואית בארץ, וממעבדה זו התפתח אחר כך בית-החרושת לרפואות "צרי".
בשנת 1933 השתתף בוועדה ממשלתית להכנת החוק להסדרת העבודה של עוזרי-הרוקחים המוסמכים בארץ ויסד ליד בית הספר הטכני הגבוה מונטיפיורי בתל אביב את בית-הספר לעוזרי רוקחים (להכנת מועמדים לרוקחות לבחינות ממשלתיות).
ב-1934 נישאה בתו ג'ניה לחיים אלפרין (1899–1967), מייסד המשטרה העברית הראשונה.
אורבוך היה במשך שנים רבות יושב ראש הסתדרות בעלי בתי המרקחת בתל אביב.
אורבוך היה פעיל בוועד המרכזי של ארגון החיילים המשוחררים, יושב ראש התאחדות לוחמי החזית העברים (משתי המלחמות) וחבר ועד איגוד הקצינים העברים.
נפטר בשנת 1957 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
זאב אברמוביץ (אברמאוויטץ) (1843 – 3 בינואר 1911) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי המושבה ראשון לציון ואיכר במושבה.
זאב אברמוביץ נולד ב-1843 בקובנה שבאימפריה הרוסית (כיום בליטא) לאברהם וציפורה אברמוביץ.
בבגרותו הקים מפעל סריגה ועסק במסחר.
ב-1882 עלה ארצה, במסגרת העלייה הראשונה, והצטרף לוועד חלוצי יסוד המעלה בראשות זלמן דוד ליבונטין.
במסגרת ועד זה היה שותף להקמת המושבה ראשון לציון והקים בה את ביתו ברחוב רוטשילד 6. בחלקה החקלאית שהוקצתה לו שתל גפנים ועבד ככורם ואף הקים יקב במרתף ביתו.
כבר מייסוד המושבה היה אברמוביץ פעיל ציבור ביישוב ובין השאר מילא את התפקידים הבאים:
חבר הוועד השני שנבחר בשנת התרמ"ג, 1883
חבר הוועד בשנת התר"ס, 1902
ב-1883 היה בין החותמים על מכתב הפניה לברון רוטשילד שתיאר את מצבם הקשה של המתיישבים וביקש את עזרתו.
ב-1911 הקימה משפחת אברמוביץ את הקליניקה שהייתה מבנה בן 2 קומות במרכז העיר.
בקומה ראשונה היו חנויות ובקומה השנייה הייתה מרפאה.
לאחר שיקום המבנה שוכנו בו תצוגת "בראשית" ומשרדי המוזיאון.
בראשון לציון הוכן, לראשונה, הדגל העברי הראשון (דגל כחול לבן עם מגן דוד).
קיימות מספר גרסאות היכן הוכן דגל זה ואחת מהן היא שהוא הוכן בביתו של זאב אברמוביץ על גבי הטלית הפרטית שלו.
אברמוביץ נישא לחיה שרה פרלמן והזוג עבר לגור בעיר פטרסבורג שברוסיה שם נולדו חמשת ילדיהם: שמעון (1863), פאני (1864), אליעזר (1873) אברהם (1876), מרים (1877).
אברמוביץ נפטר ב-1911 והובא למנוחות בבית הקברות הישן של ראשון לציון.
אשתו נפטרה ב-1918 ונקברה אף היא באותו בית קברות.
בתו פאני נישאה למנשה מאירוביץ ולאחר פטירתה ב-1893 נישא מנשה לאחותה מרים.
ילדיו שמעון ואליעזר עיברתו את שמם ל"בן זאב"
זאב (חפץ) אברמוביץ (16 בדצמבר 1891 – 2 באפריל 1970) היה עיתונאי, פעיל ציוני-סוציאליסטי וממנהיגי התנועות הציוניות פועלי ציון ופועלי ציון שמאל.
זאב אברמוביץ נולד ב-1891 במריופול שבאוקראינה, למשה אברמוביץ.
הבית בו גדל היה בית ציוני.
בנעוריו למד בגימנסיה המקומית בה ספג ערכי סוציאליזם, וב-1906 אף השתתף בשביתת תלמידים בגימנסיה.
המשיך בלימודי כימיה ומדעי הטבע, באוניברסיטת אודסה, אך גורש מהאוניברסיטה עקב פעילות פוליטית בה.
ב-1911 נסע לבלגיה שם המשיך את לימודי הכימיה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
ב-1912 נסע לווינה והצטרף לתנועת פועלי ציון שם התגבשו דעותיו הפוליטיות בעקבות פגישתו עם דב בר בורוכוב.
בהמשך חזר מווינה לבריסל, והשלים את לימודיו ב-1914. במקביל, היה פעיל מרכזי בתנועת פועלי ציון, עסק בעריכת עיתוניה ואף פתח סניף של התנועה בבריסל.
לאחר הפילוג בתנועה הצטרף לתנועת פועלי ציון שמאל והיה ממובילי דרכה ומדובריה הראשיים.
ב-1922 עלה ארצה, במסגרת העלייה השלישית, ובמקביל לעבודתו בתחום הבנייה המשיך את פעילותו בתנועה.
עם הקמת תנועת מפ"ם הצטרף לשורותיה והיה פעיל בה עד פרישתו מפעילות מפלגתית ב-1954. במהלך שנות עסקנותו היה שותף בפעילויות ציבוריות שונות:
1915: ארגן את כנס המפלגה של כל סניפי אוקראינה
1917: ציר במועצת הפועלים של מוסקבה
1918: ערך במריופול את העיתון "ידיעות הוועד הצבאי המהפכני"
1919: חבר מועצת הפועלים של חרקוב וחבר מועצת העיר.
1919-1922: עורך של ביטאון "הרעיון הפרולטרי היהודי" של מפלגת "פועלי ציון".
1923-1926: ייצוג "פועלי ציון" במועצת העיר תל אביב ובאסיפת הנבחרים.
1929: סיוע בהכנת העדויות שהוצגו לוועדת שו שחקרה את מאורעות תרפ"ט.
1930: ייצוג "פועלי ציון" ב"קונגרס ארץ ישראל העובדת".
1936: ייצוג "פועלי ציון" בקונגרס העולמי של מפלגות השמאל הסוציאליסטי.
1938: השתתפות בוועידת הייסוד של האינטרנציונל הסוציאליסטי
1948: חבר הוועדה המדינית של מפ"ם וחבר במערכת על המשמר שם ערך את המדור הכלכלי (עד 1955).
כתב ספרים ומאמרים ביידיש, רוסית ועברית בהם עסק בסוציאליזם ובמעמד הפרולטריון.
אברמוביץ נישא ללידה, נפטר ב-1970 והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
אשתו נפטרה ב-1973 ונקברה לצידו.
השאלה הלאומית והשאלה היהודית בתקופתנו, הוצאת מ.
זאב הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של מייק ניקולס עם ג'ק ניקולסון, מישל פייפר וג'יימס ספיידר בתפקידים הראשיים.
אניו מוריקונה היה מועמד לפרס גראמי ליצירה מוזיקלית לקולנוע או לטלוויזיה.
הסרט זכה בפרסי סאטורן על התסריט והיה מועמד לעוד חמישה פרסי סאטורן: סרט האימה הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (ג'ק ניקולסון), השחקנית הטובה ביותר (מישל פייפר), שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס ספיידר) והאיפור הטוב ביותר.
שלושת גיבורי הסרט הופכים לזאבים לאחר נשיכת זאב ביער.
ויל רנדל (ג'ק ניקולסון) הוא עורך ראשי בחברת הוצאת ספרים.
כאשר הוא נוסע בלילה בתוך יער בוורמונט הוא דורס זאב.
כאשר הוא עוצר את מכוניתו וניגש לבחון את הזאב, מתנפל עליו הזאב, נושך אותו ונמלט.
ויל נפצע בכף ידו ולמחרת נבדק על ידי רופא שמזריק לו חיסון נגד כלבת.
ויל מרגיש שחל בו שינוי, השמיעה והריח שלו התחדדו והוא מסוגל לשמוע ולהריח יותר מבן אדם פשוט.
החברה בה הוא עובד נמכרה לריימונד אלדן (כריסטופר פלאמר) והוא מודיע לו כי הוא מפוטר ואת מקומו יתפוס איש חסותו סטיוארט סווינטון (ג'יימס ספיידר).
רנדל מסרב להצעה לשלוח אותו למזרח אירופה ובחושיו החדשים הוא מארגן מספר סופרים ובהם מוד וואגינס (פרונלה סקיילס) לפתוח הוצאה לאור מתחרה.
רנדל מריח במעיל של אשתו שארלוט (קייט נליגן) את ריחו של סווינטון.
הוא מגיע לביתו של סווינטון, מתפרץ לחדר השינה בו נמצאים שרלוט וסווינטון והוא נושך את סווינטון בכף ידו ובורח.
רנדל מגיש אולטימטום לבוס כי אם לא יוחזר לתפקידו הקודם יפרוש עם עובדים וסופרים ויקים חברה מתחרה.
אלדן נכנע ומחזיר את רנדל לתפקידו.
הדבר הראשון שרנדל עושה הוא לפטר את סווינטון.
בינתיים מתוודע רנדל לבתו היפהפייה של הבוס, לאורה (מישל פייפר).
היא נמשכת אליו בגלל התנהגותו המוחצנת.
הוא מבלה את הלילה במיטתה אבל באמצע הלילה לאור הירח הוא יוצא ליער, רודף אחרי צבי ומשסע אותו בדומה לזאב.
הוא פונה בחרדה לרופא הודי שמאשר זאת ונותן לו קמע למניעה אך הקמע אינו עובד.
רנדל חוזר לדירתו ובשאר הלילות הוא הופך שוב לאדם-זאב, מתנפל על שוטרים שבאים לאזקו, מתנפל על שלושה שודדים שרוצים לשדוד אותו וקורע בשיניו מספר אצבעות של אחד מהם.
הוא קושר את עצמו לרדיאטור בחדרו ולאורה מגיעה לשחרר אותו אך לפתע מגיע בלש משטרה (ריצ'רד ג'נקינס) וחוקר אותו על רצח אשתו שרלוט שגופתה השסועה נמצאה בפארק.
רנדל חושב שהוא אשם בזה אבל אינו יודע שהרוצח האמיתי היה סווינטון.
היא לוקחת את רנדל בחשאי לאחוזתה וכולאת אותו לבקשתו באורווה.
לאחר מכן היא ממהרת למסור עדות במשטרה ופוגשת שם את סווינטון שהפך לזאב בעקבות נשיכתו של רנדל.
הוא עוקב אחריה לחווה, הורג את השוער והמשגיח ותוקף אותה בעזות של זאב, נושך אותה ומנסה לאנסה.
רנדל מצליח להשתחרר מהאורווה ומתפתח קרב קשה בין שני ה"זאבים" עד שלבסוף לאורה יורה והורגת את סווינטון ורנדל בורח ליער.
לאורה אומרת לשוטרים שמגיעים כי היא מריחה מהם וודקה ששתו מזמן.
חושיה מתחדדים ועיניה הופכות לעיני זאב.
היא הולכת ליער שבו נמצא כעת רנדל בצורת זאב לאחר שעבר את כל השלבים להפיכתו לזאב.
זאב אדוארד (שם מדעי: Canis edwardii) הוא מין נכחד של טורף מהסוג כלב שהיה קרוב לזאב המודרני.
הוא חי בסוף הפליוקן עד לתחילת הפליסטוקן לפני 2.3-0.3 מיליון שנה בקירוב, באמריקה הצפונית לצד מיני כלבים נוספים כמו זאב הבלהות הגדול, הזאב המצוי ומינים קדומים כמו Canis lepophagus.
מספר חוקרים רואים בו מין של זאב אפור או של זאב בלהות כך שהוא טקסון מוטל בספק.
הזאב התגלה וקיבל את שמו על ידי החוקר צ'ארלס גאזין ב-1942. במראהו הוא דמה יותר לקויוט מאשר לזאב הרגיל והגיע למשקל של 30–35 ק"ג בלבד, אך היה גדול יחסית לשאר הכלביים בתקופתו.
ייתכן כי התפתח מהסוג Eucyon והיה מראשוני בני הסוג Canis.
בדומה לשאר הכלביים, נהג זאב אדוארד לצוד בלהקות גדולות טרף מהיר, כגון מיני פרסתנים.
זאב אלון (3 בספטמבר 1920 – 19 בדצמבר 2004) היה מורה ומחנך, שימש כמנהל בית הספר התיכון בכפר הילדים והנוער הדסים (1965–1989).
ציר בקונגרס הציוני ה-22 (בזל 1946) מטעם תנועת הנוער הציוני ומטעם הסוכנות היהודית לארץ ישראל וזוכה בפרס ע"ש משה קול (1986).
זאב אלכסנדר האופט (Haupt, לימים אלון) נולד וגדל במונקאץ' (מוקצ'בו), אז צ'כוסלובקיה.
אביו, מנחם, נפטר בשנת 1925 מדלקת ריאות, ובבית נשאר עם אמו דבורה, ועוד אח ואחות.
שני אחים נוספים מנישואים קודמים של הזוג היו כבר בוגרים, וחיו מחוץ לבית.
האם ניהלה בבית בו גרו מסעדה כשרה בשם "האופט".
הוא למד בגימנסיה העברית במונקאץ', אותה ניהל ד"ר חיים קוגל.
הוא ואחיו היו חברים בתנועות הנוער בית"ר והשומר הצעיר ועם סיום לימודיו בשנת 1939, ניסה להתקבל לאוניברסיטה, אך בגלל הנומרוס קלאוזוס הוא סורב, למרות ציוניו הגבוהים.
חודשיים לאחר כניסת הגרמנים להונגריה ב-19 במרץ 1944 הוא נעצר ונלקח ביחד עם כל קהילת מונקאץ למחנה ההשמדה אושוויץ.
אמו נספתה מיד עם הגעתה למחנה.
למרות נכות בולטת ברגלו שנגרמה בילדותו, הוא לא נשלח אל מותו כמו אימו.
באושוויץ שהה שבועיים ואז הועבר למחנה ליד קטוביץ.
בינואר 1945 הועבר למחנה מטהאוזן ושרד גם את הזוועות בקור העז ששרר שם במרומי ההר.
עם התקרבות הכוחות הסובייטים למחנה הם צעדו 200 ק"מ ובדרך הצליח לברוח יחד עם עוד חבר.
יחד צעדו עד לווינה והסתתרו במרתף כנסיית סטפן הקדוש עד להגעת הסובייטים ולסיום המלחמה.
הוא נסע לבודפשט, שם נפגש עם אחיו, משה אלון, ששרד את עבודות הכפייה בהן הועסק ועם אחותו שרה אבני ששרדה את אושוויץ.
יחד עם אחותו הצטרף לתנועת הנוער הציוני, כשאחיו משה עבר לפעילות בתנועת הבריחה.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה, היה אלון פעיל בתנועת הנוער בית"ר, אך לאחר השואה, בחר להצטרף לפעילות בתנועת הנוער הציוני.
הוא פעל במחנה עקורים ליד מינכן, שם היה פעיל בארגון עלייה ב', ובאיתור מוסדות חינוך לילדים.
בדצמבר 1946 הוא נבחר מטעם תנועת הנוער הציוני, ומטעם הסוכנות היהודית לארץ ישראל להיות ציר בקונגרס הציוני ה-22 שהתקיים בבזל שבשווייץ.
באחת ההכשרות בבודפשט שקדמו לפעילותו במינכן, הכיר את זהבה (פִילִי) וייס, מורה לאומנות בוגרת סמינר למורות במישקולץ שליד בודפשט.
היא עלתה בשנת 1946 באופן חוקי לקיבוץ כפר גליקסון, והוא עלה שנה אחריה, במאי 1947, באניית המעפילים ולנה, והצטרף אליה בקיבוץ, שם עבד בפרדס ובעבודה חקלאית.
לאחר מכן התמנה למורה בבית הספר היסודי בקיבוץ.
ב־1948 עבר להדסים, שם עבד כמורה ללשון ולספרות עברית, ואשתו עבדה כמורה לאמנות.
במהלך עבודתו בהדסים השלים לימודי תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטה העברית בספרות, לשון, אנגלית ופילוסופיה.
בכפר הילדים והנוער "הדסים", תחילה כמורה, ולאחר מכן כמורה ומנהל בית הספר התיכון, עסק אלון רבות בקליטת הנוער שהגיע לכפר, יהודים וערבים כאחד, ותיקים ועולים, על כל הבעיות והקשיים הכרוכים בכך.
ב-1970 יזם והקים כיתות תיכוניות לעולים מברית המועצות איראן, וטורקיה.
תוכנית הלימודים שבנה עבורם כללה לימודים אינטנסיביים של השפה העברית בשילוב לימודי שאר המקצועות הנלמדים, תוך הכשרת צוות המורים לשינויי זה.
תוכנית זו הכינה אותם להשתלבות מהירה בכיתות הרגילות, ולעמידה בבחינות הבגרות בציונים גבוהים והשתלבות בתפקידים בצבא ובאזרחות.
שילובם של עולים אלה במסגרת הלימודית והפנימייה, תרמה רבות לקהילת הכפר והמשיכה את חזון קליטת העלייה והאינטגרציה שלו.
לאחר מותו, רבים מתלמידיו ליוו אותו למנוחת עולמים בבית הקברות באבן יהודה הסמוכה לכפר.
ד"ר אסעד עראידא, בן העדה הדרוזית ממע'אר ויו"ר המפעל להכשרת ילדי ישראל:
פרס ע"ש משה קול, מטעם מרכז תרבות העמים לנוער ירושלים, על מפעל חייו בשיקומן ובחינוכם של ילדים וילדי עולים בכפר הנוער "הדסים", תשמ"ו 1986.
זאב מאיר אבלס (נולד ב-8 במרץ 1947) הוא בנקאי ישראלי שכיהן בעבר כמפקח על הבנקים בבנק ישראל ויו"ר דירקטוריון בנק אגוד.
אבלס נולד בפולין ועלה לארץ בילדותו.
הוא שירת בנ"חל המוצנח וסיים לימודי תואר ראשון בחשבונאות באוניברסיטת תל אביב.
אבלס החל את הקריירה הבנקאית שלו בבנק ישראל, שם כיהן בין היתר כמנהל יחידת ביקורת מטבע חוץ ומנהל יחידת ביקורת אשראי וביטחונות.
בשנים 1992–1998 כיהן כמפקח על הבנקים, כאשר אחת ההחלטות החשובות שקיבל במסגרת תפקידו זה היה איסור "דחיפת" אשראי על ידי הבנקים לצורך רכישת מניות ותעודות השתתפות בקרנות הנאמנות של הבנקים.
כמו כן הוא פרסם שורה של המלצות לאיסור ביצוע עסקאות "מינוף" על ידי הבנקים לצורך רכישת מניות ושליטה על חברות ציבוריות בבורסה.
אבלס תמך בקידום הפרטת הבנקים, בין היתר על ידי מכירת מניות לציבור בבורסה וסבר כי יש לאפשר רכישת גרעיני שליטה בבנקים דרך הבורסה.
עוד פעל אבלס במסגרת תפקידו זה להגברת הפיקוח והביטחונות בתחום האשראי לענף הנדל"ן והבנייה.
היה חבר במשלחת לשיחות השלום עם ירדן שהוביל יצחק רבין,
בין השנים 1994-1998 היה חבר במליאת הרשות לניירות ערך.
עם סיום תפקידו בבנק ישראל, ולאחר שנת הצינון המתחייבת בחוק, מונה אבלס בשנת 1999 ליושב ראש הדירקטוריון של בנק אגוד, תפקיד בו החזיק למעלה מעשרים שנים.
במהלך שנותיו בבנק אגוד, לא אחת הופנתה כלפיו ביקורת על כך שבצד התגמולים הגבוהים שקיבל מהבנק לאורך השנים, הוא לא הצליח להפוך אותו לכזה שמייצר רווחיות נאותה ומהווה תחרות בשוק.
אבלס פרש מתפקידו בבנק איגוד בספטמבר 2020 בעקבות מיזוג הבנק עם בנק מזרחי טפחות.
במקביל לקריירה הבנקאית שלו, מילא אבלס במשך השנים תפקידים התנדבותיים, כשהבולטים בהם הם יושב ראש הוועד המנהל של האוניברסיטה הפתוחה (1999-2022) ויושב ראש חבר הנאמנים של קרן וולף (מ-2009).
כמו כן כיהן כדיקרטור ברשות לפיתוח כלכלי תל אביב-יפו, בחברת הביטוח צור שמיר, בחברת אדגר השקעות ופיתוח ועוד.
זאב אלגונקווין, זאב קנדי מזרחי או זאב הימות הגדולות (שם מדעי: Canis lycaon) הוא מין בסוג כלב המצוי באזור הימות הגדולות במזרח אמריקה הצפונית.
לעיתים מוגדר כתת-מין של זאב מצוי (Canis lupus lycaon) או של זאב אדמוני (Canis rufus lycaon).
מקור שמו של הזאב הוא מ (Algonquin Provincial Park) בו ישנה אוכלוסייה גדולה של מין זה.
זהו זאב בגודל בינוני, משקל ממוצע של נקבה הוא 23.9 ק"ג, ושל זכר 30.3 ק"ג.
מין זה ניזון בעיקר מטרף קטן עד בינוני כגון איילים כמו אייל לבן-זנב ובונים.
לעיתים נדירות יותר הוא גם ניזון מן הצומח.
אורך חייהם בדרך כלל 6 עד 8 שנים.
בעבר היה הזאב המזרחי נפוץ באזורים המיוערים של מזרח אמריקה.
כיום מוגבל תחום תפוצתו לאזורים של דרום מרכז אונטריו ודרום מרכז קוויבק, עם האוכלוסייה הגדולה ביותר המתגוררת בפארק מחוזי אלגונקווין.
מחקרים גנטיים הצביעו על כך שהזאב המזרחי התפתח בצפון אמריקה, בניגוד לזאב האפור, שמקורו באאוראסיה, ושונה מאב קדמון משותף עם זאב ערבות וזאב אדום לפני 150,000–300,000 שנה.
הזאב המזרחי הוכר לראשונה כמין ייחודי בשנת 1775 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן שרבר, שכינה אותו "זאב שחור".
תיאורו של החיה הציג אותו עם פרווה שחורה, צבע לא אופייני בזאבים המזרחיים.
בחודש מאי 2011 ניתוח של זאב מזרחי, זאב אדום, זאב אפור וגנום כלבים הציע כי הזאבים של פארק פרובינציית אלגונקין הם 58% זאב אפור ו-42% זאב ערבות.
הזאבים המזרחיים הם טורפים ואוכלים בעיקר בשר.
מכיוון שהם אינם בעלי החיים המהירים ביותר, הם מסתמכים על יכולת הסיבולת שלהם וגודל החבורות כדי לתפוס את מזונם.
הם יכולים לרוץ הרבה זמן, לפעמים שעות בלי להתעייף.
כשהטרף שלהם מתעייף, אז הזאבים המזרחיים תופסים את הטרף.
גודל האוכלוסייה המשוער הוא פחות מ-1,000 בוגרים.
המועצה לשימור בעלי חיים בסכנת הכחדה של קנדה המליצה להגדירו כמין מאוים ב-2015.
זאב אלבלינגר (12 ביולי 1904 - 7 בפברואר 1989) היה אגרונום, סופר, מתרגם וסופר ילדים עברי.
נולד בוורשה ועלה לארצה בתום לימודיו התיכוניים בשנת 1923. עבד בקיבוצים בעמק יזרעאל.
בשנת 1928 נסע לאלג'יר ללימודי חקלאות, ובתום הלימודים חזר לארץ ישראל בשנת 1932 והמשיך לעסוק בחקלאות באזור רחובות, עד לפרישתו לגמלאות.
בשנת 1964 החל לפרסם שירים וסיפורים מקוריים ומתורגמים.
רקאני וגמאני (תל אביב: תמוז, 1983)
זאב אקשטיין (סביבות 1933 – 27 בספטמבר 2021) ידוע כרוצחו של ישראל קסטנר בשנת 1957. אקשטיין הורשע ברצח, נידון למאסר עולם, אך שוחרר בחנינה ב-1963.
זאב אקשטיין נולד בארץ ישראל בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. טרם מעורבותו בשירותי הביטחון, עבד בבית הדפוס של אביו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש אקשטיין כמודיע של השב"כ.
בפברואר 1954 התייצב ביוזמתו במשטרה, סיפר על חברותו לקבוצת צעירים במחתרת לאומנית, והציע את שירותיו כסוכן נגד המחתרת.
השב"כ שלח אותו לרגל בקבוצה, אך עם הזמן התברר כי אקשטיין הפך לסוכן כפול, ניתק את הקשר עם מפעיליו ונשבה ברעיונות המחתרת.
מבחינה רשמית, ראש השב"כ דאז, איסר הראל, טען כי הקשר עם אקשטיין נותק לפני הרצח, לאחר שהתגלה כי הפך לבלתי נאמן.
באוטוביוגרפיה שלו תיאר אקשטיין את השינוי הפנימי שעבר:
ב-3 במרץ 1957, בסמוך לשעה 23:00, ירה אקשטיין בישראל קסטנר מחוץ לביתו ברחוב עמנואל הרומי 6 בתל אביב.
אקשטיין יצא מג'יפ שחנה סמוך למקום, ניגש לקסטנר ושאל אם זהו שמו.
כשקסטנר ענה בחיוב, שלף אקדח וירה בו שלוש יריות.
הכדור הראשון החטיא, השני פגע במכוניתו של קסטנר, והשלישי פצע אותו אנושות בפלג גופו העליון.
קסטנר ניסה להימלט, אך מת מפצעיו כשבועיים לאחר מכן, ב-15 במרץ 1957.
הרצח בוצע לכאורה בשליחות המחתרת הימנית, על רקע המשפט בו תבע קסטנר את מלכיאל גרינוולד ובסופו נקבע כי "קסטנר מכר את נשמתו לשטן" בשל פעילותו בתקופת השואה.
לצד אקשטיין נעצרו דן (דב) שמר, שהיה הנהג של החוליה, ויוסף מנקס, שסיפק את הנשק.
אקשטיין טען עד יומו האחרון כי אדם נוסף היה מעורב ברצח, וכי הייתה ירייה רביעית שכללה "וידוא הריגה".
הוא גם רמז כי השב"כ היה מעורב בפרשה, אך השאיר את הנושא עמום.
אקשטיין, שמר ומנקס הורשעו ברצח ונידונו למאסר עולם.
שלושתם הודו במעשה, אך מנקס טען מאוחר יותר כי הועמד לדין שלא בצדק.
ב-1963 קיבלו השלושה חנינה מנשיא המדינה ושוחררו שחרור מוקדם.
עשרה חודשים לאחר הרצח, טיהר בית המשפט העליון את שמו של קסטנר, אך קבע כי סייע לכמה נאצים לחמוק מעונש לאחר המלחמה.
לאחר שחרורו המשיך אקשטיין לטעון כי פרטים נוספים על המעורבים ברצח לא נחשפו.
בשנת 2014 פרסם את ספר הזיכרונות שמיכת טלאים: מסקנוגרפיה של מי שהספיק לו, שבו חשף קשרים עם אישים בולטים מהתקופה ומאיר את הפצע ההיסטורי סביב פרשת קסטנר.
הספר תיאר את חייו התזזיתיים ואת השינוי שהוביל אותו מהיותו סוכן לשירותי הביטחון לרוצח.
בשנותיו האחרונות דחה בג"ץ עתירה של ההיסטוריון ד"ר נדב קפלן לחשיפת מסמכי שב"כ הקשורים לרצח, בנימוק שפרסומם יפגע בביטחון המדינה.
אקשטיין מת ב-27 בספטמבר 2021, בגיל 88, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
זאב בִּיֶּלְסקי (נולד ב-13 במרץ 1949) הוא ראש עיריית רעננה לשעבר, כיהן בעבר כחבר כנסת מטעם מפלגת קדימה, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, וכראש מטה הדיור הלאומי.
בילסקי נולד וגדל בירושלים בשם "בנימין זאב בילסקי".
למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, אך בכיתה י"א סולק מבית הספר בשל בעיות משמעת.
בשנת 1967 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים.
ב-1970 השתחרר מהצבא בדרגת סגן (את שירות המילואים סיים בדרגת רב-סרן).
ב-1973 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1977 עד 1980 שימש כשליח הסוכנות היהודית ביוהנסבורג ובמהלך השליחות, קודם למנהל מחלקת העלייה בדרום אפריקה.
בשנת 1982 עבר להתגורר עם משפחתו בעיר רעננה.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 גם הקים, עם שותף, מפעל מתכת בראשון לציון.
בשנות ה-80 היה בילסקי בין מקימי "הפורום הישראלי", שמטרתו הייתה לקיים קשר ישיר בין הדור הצעיר של יהדות התפוצות לבין הדור הצעיר בישראל בתחומי החינוך ובמישור הכלכלי.
בשנת 1989 נבחר לראשונה (מתוך ארבע פעמים ברציפות) לראשות עיריית רעננה.
פעמיים ברשימה מטעם הליכוד (1989 ו-1993), ופעמיים נוספות ברשימה עצמאית (1998 ו-2003) (ברוב של 78 אחוז מהקולות).
במהלך כהונתו יזם בילסקי פיתוח מודל של שיטור קהילתי, הקים את מכללת רעננה (1994), תכנן וחנך את פארק רעננה כשבתוכו אגם האמפיתיאטרון ופארק נגיש ומשולב לכל הילדים (רגילים ועם צרכים מיוחדים).
בנוסף יזם את בנייתה של קריית הייטק בעיר והביא חברות כמו "אמדוקס", "נייס" ו"קומברס" לקבוע את משכנן ברעננה.
בשנת 2000 זכתה עיריית רעננה בראשותו באות "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
בילסקי נחשב בעיני רבים לאחראי הישיר לאיכות החיים הגבוהה בעיר ובמשך ארבע שנות כספים רצופות (2004-2001) סיימה עיריית רעננה בעודף תקציבי מצטבר.
בשנת 2015 הוענק לבילסקי אות אומ"ץ על מינהל ציבורי תקין.
בשנת 2002 הוביל את איחוד קבוצות הכדורסל מכבי רעננה ובני הרצליה לקבוצה אחת חדשה - בני השרון.
במקביל לראשות העירייה, מילא בילסקי תפקידים נוספים: בין השנים 1989–1993 (תקופת גלי העלייה הגדולים מחבר העמים) שימש כיו"ר ועדת הקליטה במרכז השלטון המקומי, בין השנים 1994–1996 היה יו"ר ארצי של אגודת "אל סם" ובין השנים 1996–1999 שימש כממלא-מקום יו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל.
כמו כן היה חבר המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין.
בשנת 2005, במהלך הקדנציה הרביעית שלו כראש עיריית רעננה, נענה בילסקי לפנייתו של ראש הממשלה אריאל שרון (אותו הכיר לראשונה ב-1977, כשהצטרף לתנועתו החדשה "שלומציון"), התפטר מראשות העירייה ונבחר פה אחד (נתן שרנסקי הסיר את מועמדותו) על ידי הוועד הפועל הציוני לתפקיד יו"ר הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית.
ב-10 ביולי 2006, שבועיים לאחר חטיפת גלעד שליט, ארגנו הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית בראשותו של בילסקי הפגנות המוניות ברחבי העולם בקריאה לשחרר את החייל החטוף.
כעבור יומיים בלבד פרצה מלחמת לבנון השנייה, במהלכה עמדה הסוכנות היהודית בראש מערך הסיוע לישובי הצפון המופגזים.
תרומות שנאמדו בכ-200 מיליון שקלים גויסו למען תושבי הצפון, על ידי הסוכנות היהודית, מקהילות יהודיות בחו"ל.
בין היתר, נערך מבצע לקליטתם של 12,000 ילדים מישובי הצפון בקייטנות ברחבי הארץ.
בספטמבר אותה שנה עמד בילסקי בראש משלחת שיצאה לצרפת במטרה להביא את עצמות שני ילדיו של בנימין זאב הרצל, מבצע שכינה "סגירת מעגל ציוני".
ב-2007 גינה את דבריו של אברהם בורג, יו"ר הסוכנות היהודית לשעבר, שהמליץ לתושבי ישראל להצטייד בדרכונים זרים.
באותה שנה הוענק לו תואר יקיר העיר רעננה.
בשנת 2008 חנך בהר הרצל את פרויקט "מחזון להגשמה", בשיתוף עם משרד החינוך והקרן הקיימת לישראל, וכן את פרויקט "פותחים עתיד" לקידום נוער בירושלים.
בתוקף תפקידו כיושב ראש הסוכנות הזהיר בילסקי כי "היהודים באוקראינה וברוסיה חיים תחת מצב של התנכלות בלתי פוסקת" וכי "מעל העם היהודי מרחפת סכנה מוחשית של התבוללות".
בסוף 2008 יצא לחופשה מתפקידו, הצטרף למפלגת "קדימה" והתמודד בבחירות המקדימות במפלגה, בהן הגיע למקום ה-15.
בשנת 2009 התפטר מתפקידיו בסוכנות ובהסתדרות הציונית ובבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר כחבר הכנסת מטעם "קדימה".
במהלך כהונתו בכנסת היה בילסקי חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדת החוץ והביטחון, שימש כיושב ראש ועדת המשנה לבחינת מוכנות העורף.
בין השדולות הרבות בהן היה חבר, הוא שימש יושב-ראש בשדולות הבאות: השדולה למען ניצולי השואה, השדולה למען השלטון המקומי, שדולת האיכות והמצוינות בכנסת והשדולה למען שימוש נבון ברשת האינטרנט.
כחבר הכנסת פעל בילסקי במגוון נושאים: הוא יזם הצעות חוק למען ניצולי שואה, המאבק בתאונות הדרכים, קידום הפשרת קרקעות לזוגות צעירים, חיוב התקנת דודי שמש, סגירת נתיבי תחבורה לטובת רוכבי אופניים, התרה לרוכבי קטנועים להשתמש בנתיבי תחבורה ציבוריים והגבלת מחירי החניונים בבתי החולים.
בילסקי תמך בפתיחת חניון ספרא בשבת ובשנת 2010 היה ממובילי המאבק נגד הצעת "חוק היורדים" של מפלגת ישראל ביתנו, לפיה יוכלו אזרחים ישראלים השוהים בחו"ל להשתתף בבחירות ולהצביע.
בנוסף לתפקידיו האחרים, משמש בילסקי כיושב-ראש תוכנית "אות הנוער הישראלי" - חלק מתוכנית בינלאומית שמקורה באנגליה, שמטרתה לעודד נוער לפעילות עשייה חיובית בשעות הפנאי ובכך לתרום להעצמה אישית, חברתית וקהילתית של בני הנוער.
בילסקי יזם, בין היתר, את חקיקתם של חוקים אלה:
, המחייב המדינה לתקצב מדי שנה ב-5 מיליון ש"ח את מאגר תורמי מח העצם ובכך להגדילו (יחד עם זבולון אורלב ועמיר פרץ).
תיקון לחוק זכויות נפגעי עבירה המחיל את הוראותיו גם על נפגעי תאונת פגע וברח.
תיקון לפקודת התעבורה המחייב כל חברה שמחזיקה בצי רכבים להפעיל מוקד דיווחים על נהיגת עובדיה (הדבקת מדבקת "איך אני נוהג") (יחד עם חמד עמאר).
תיקון ל המחייב את החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה להפריש 100 מיליון ש"ח מדי שנה לסיוע לניצולי השואה הזקוקים לכך ומחייב את החברה לקצר משמעותית את זמן איתור הנכסים על מנת להפריש כסף נוסף לטובת הטיפול בניצולים.
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי המאפשר לילדים אוטיסטים לקבל טיפול גם על ידי עובד סוציאלי או פסיכולוג, כחלק מהקצבת שעות האבחון והטיפול שניתנות להם (יחד עם רחל אדטו ודני דנון).
תיקון לחוק חובת המכרזים האוסר על אפליה במכרז מחמת גיל (יחד עם דב חנין).
תיקון לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) הקובע כי בדומה לבחירות לכנסת, גם בבחירות לרשויות המקומיות יכריע מזכיר ועדת הקלפי האם רשאי המצביע להיעזר במלווה במקרה של ספק בדבר קיומה של מגבלה המונעת מהמצביע להצביע בגפו (יחד עם גדעון עזרא).
תיקון לפקודת הנמלים הפוטר את סוכן המכס מאחריות אישית לחובות לקוחותיו כלפי רשות הנמלים, אלא אם כן נמצא כי סייע ללקוחותיו להשתמט מתשלומים אלה (יחד עם יריב לוין).
כהונה שנייה כראש עיריית רעננה ואחריה
בפברואר 2013 התמודד בילסקי על תפקיד יו"ר הוועד האולימפי בישראל מטעם מרכז הפועל.
במעמד ההצבעה הוחלט לדחות את ההכרעה ל-10 במרץ.
מספר ימים לאחר מכן הודיע בילסקי על הסרת מועמדותו.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, חזר ונבחר, בפעם החמישית, לראשות עיריית רעננה מטעם רשימה עצמאית "רעננה שאנחנו אוהבים", עם 70.3% מהקולות.
סיעתו קיבלה 6 מנדטים והייתה לסיעה הגדולה ביותר במועצת עיריית רעננה.
בנובמבר 2017, שנה לפני הבחירות המוניציפליות, הכריז כי לא יתמודד על ראשות העיר.
במרץ 2018 התפטר מתפקידו כראש עיריית רעננה, בעקבות מינויו לראש מטה הדיור הלאומי (ולאור כך, איתן גינזבורג התמנה לממלא מקומו כראש עיר).
בתפקיד זה כיהן עד שנת 2020.
ב-10 בינואר 2025 מונה בהחלטת ממשלה ליושב ראש דירקטוריון חברת "מקווה ישראל - כל ישראל חברים".
זאב בילסקי נשוי לקרן, אותה הכיר במהלך שליחותו בדרום-אפריקה.
קרן בילסקי היא מנכל"ית BSP קרנות, ומשמשת גם כיושבת-ראש הוועד המנהל של בית איזי שפירא.
הזוג בילסקי הם הורים לשתי בנות (הבכורה היא השחקנית עדי בילסקי) ובן.
זאב בנימין (בני) בגין (נולד בכ"ד באדר א' ה'תש"ג, 1 במרץ 1943) הוא איש ציבור ישראלי.
בעבר כיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
גאולוג במקצועו; בעברו היה בין היתר ראש המכון הגיאולוגי לישראל.
הוא בנו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין.
בני בגין נולד בירושלים, בן לעליזה לבית ארנולד ולמנחם בגין, לימים ראש ממשלת ישראל.
בעת לידתו היה אביו חייל בצבא אנדרס, וזמן קצר לאחר מכן ירד למחתרת והיה למפקד האצ"ל.
המשפחה נדדה ממקום למקום כדי להסוות את זהות אבי המשפחה.
בגין סיים את לימודיו התיכוניים בעירוני ה' בתל אביב.
בין השנים 1960–1962 שירת בצה"ל בחיל השריון.
הוא חזר לשירות קבע בין השנים 1975–1976. למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית והוסמך במקצוע זה.
בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת המדינה של קולורדו שבארצות הברית.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "היבטים של התדרדרות נחלים אלוביאליים בתגובה להנמכת מפלס הבסיס" ובוצעה בהנחיית פרופ' סטנלי א' שום.
ברוב שנות עבודתו כגאולוג עבד בגין במכון הגיאולוגי.
בגין החל את פעילותו הפוליטית באמצע שנות ה-80 בסניף ירושלים של תנועת החרות ובוועידה הארצית של התנועה.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, ביוני 1988, הגיש את מועמדותו בבחירות המקדימות של תנועת החרות, זכה במקום השלישי והוצב
בגין נבחר לכנסת ה-12, וכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.
שימש חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת האתיקה.
נבחר בשנית לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992, במקום השביעי ברשימת הליכוד והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
במרץ 1993, בהתמודדות הפתוחה (לחברי המפלגה) הראשונה על מנהיגות הליכוד, התמודד בגין מול בנימין נתניהו, דוד לוי, ומשה קצב.
מערכת הבחירות הייתה סוערת, ובסיומה זכה נתניהו ברוב גדול (52%) כשאחריו לוי (עם 26% מהקולות), בגין (עם 16% מהקולות) וקצב (6% בלבד).
בגין היה אחד המתנגדים הבולטים להסכמי אוסלו וטען בעקביות שמדובר במעשה הונאה מצד יאסר ערפאת.
עם זאת הסתייג מהדה-לגיטימציה שעשה הימין ליצחק רבין אחרי שנחתם ההסכם.
בעקבות הבחירות לכנסת הארבע עשרה ועליית הליכוד (בו הוצב שוב במקום השביעי ברשימה, אולם החמישי מבין חברי הליכוד ברשימה המשותפת עם גשר וצומת) לשלטון, בראשותו של נתניהו, נבחר לכנסת ומונה לשר המדע בממשלת ישראל העשרים ושבע.
ב־10 בינואר 1997, למרות שהיה מקורב לרוני בר-און, היה בגין השר היחיד שהצביע נגד מינויו לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, בטענה שאינו מתאים לתפקיד.
מינוי שהוביל אחר כך לפרשת בר-און חברון.
ב־16 בינואר 1997, בעקבות החלטת הממשלה לאשר את הסכם חברון, פרש בגין מהממשלה.
לאחר אישור הסכם ואי באוקטובר 1998, פרש בגין מהליכוד והקים סיעה חדשה בשם חרות - התנועה הלאומית יחד עם מיכאל קליינר ודוד ראם.
בבחירות לכנסת ה-15 (מאי 1999) התמודדה "חרות" ברשימה משותפת בשם האיחוד הלאומי עם "תקומה" ו"מולדת".
בגין החליט להתמודד לראשות הממשלה למרות התנגדות רחבעם זאבי ממולדת, אולם פרש לפני הבחירות, לאחר שיצחק מרדכי הסיר את מועמדותו.
בעקבות מספר המנדטים המצומצם שקיבלה תנועתו בבחירות פרש בגין מהחיים הפוליטיים בציינו שהוא נשאר "איש ציבור ללא ציבור".
בגין המשיך לפרסם מאמרים בענייני השעה.
ב-4 בספטמבר 2002 פרסם מאמר ב"הארץ" ובו אוסף ציטוטים של ההנהגה הפלסטינית שלטענתו מוכיחים שהסכמי אוסלו היו תרמית מהצד הפלסטיני.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים חזר לעסוק בגאולוגיה, ובאמצע 2005 מונה לראש המכון הגיאולוגי לישראל.
במסגרת תפקידו עסק בין השאר בקידום פרויקט להפקת נפט מפצלי שמן בעמק האלה.
ב-2 בנובמבר 2008 הודיע בגין לשר התשתיות הלאומיות, בנימין בן אליעזר, כי הוא מתפטר מתפקידו במכון הגאולוגי, בעקבות החלטתו לחזור לחיים הפוליטיים ולהתמודד על מקום ברשימת הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ב-4 בנובמבר 2008 כינס בגין מסיבת עיתונאים משותפת עם יו"ר הליכוד בנימין נתניהו, ובה הודיע רשמית על התמודדותו בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-18. בבחירות אלו זכה ב-30,918 קולות שהם כ-63.8% מהקולות, ומוקם במקום ה-5 ברשימה.
נבחר לכנסת ה-18 ומונה לשר בלי תיק בממשלה ה-32, כשהוא מכהן כחבר בקבינט הביטחוני וב"שמיניה" של ראש הממשלה נתניהו.
בכהונתו זו עורר בגין את רוגזם של אנשי ימין, כאשר יחד עם ידידו, השר דן מרידור, הביע התנגדות להצעות חוק שנתפסו בעיניו כפוגעות בזכויות המיעוט, ומטילות הגבלות על פעילות ארגוני שמאל ועל חופש הביטוי.
בגין תמך בהקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, שהממשלה החליטה עליה בשל לחץ מצד ארצות הברית.