tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ז'אטץ שימש למעשה כבסיס של חיל האוויר הישראלי, שכונה עציון, עד שזה נסגר בלחץ אמריקני באוגוסט 1948. עד סגירתו הגיעו לבסיס זה כעשרה מטוסי תובלה אשר הוברחו מארצות הברית בניצוחו של מהנדס הטיסה היהודי-אמריקני אל שווימר, תחת כיסוי חברת התעופה הפנמית LAPSA.
יהודים היגרו לעיר המלכותית זאץ במאה ה-14 לכל המאוחר, וניתן להוכיח את קיומם מאז 1350. היה גטו יהודי ובו בית קברות ("יודנגארטן") על הגדה הימנית של האגר (השם הגרמני הקדום של הנהר אוהז'ה).
בשנת 1541 היה פוגרום ביהודים, הם גורשו ורכושם נגנב.
במכתב בשנת 1543 אישר פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהעיר לא תצטרך עוד לסבול את היהודים.
היהודים שגורשו התיישבו בכפרים שונים בסביבה, למשל הורשנץ (), ליבוטשן (), לייבשיץ (), מנייכלוב (), פוסטלברג () וצ'רדיץ ().
בבילנץ (), דויטשה רוסט (), דרהנץ ליד לובנץ (דרהוניצה ליד ), אידליץ (), לדאו ליד פודרזאם (לטוב ליד ), מאשאו (), פלצנדורף ליד פרוץ (הז'יווצ'יצה ליד ), פודרזאם (פודבוז'ני) ווייטנטרביטש (שירוקה טז'בצ'יצה ליד ) היו קהילות יהודיות ובתי קברות יהודיים.
ההגירה חזרה של יהודים מכפרי הסביבה הללו לזאץ החלה שוב רק בסביבות 1850 עקב האמנציפציה היהודית לאחר המהפכה של 1848/49. בשנת 1868 הועבר בית הכנסת מליבוטשאן לזאץ ובזאץ נוסדה קהילה דתית יהודית.
בית הקברות היהודי בטרנובנר שטראסה (Trnowaner Straße) נפתח בשנת 1869 (עם אולם טקסים מאז 1902).
בית הכנסת של זאץ נבנה בשנים 1871–72 על פי תוכניותיו של יוהאן שטאניק בלנגגאסה ושופץ בשנת 1911. הוא השני בגודלו בבוהמיה.
בסביבות שנת 1900 היה המספר הגדול ביותר של תושבים יהודים בעיר, עם כ-1,300 יהודים שהתגוררו בזאץ.
הגירה משמעותית החלה בשנות ה-30 של המאה ה-20. עם שילוב חבל הסודטים ברייך הגרמני ב-1938, רוב היהודים כבר עזבו את העיר; עם גירוש אחרוני היהודים ב-1942, הגיע סופה של הקהילה היהודית.
בית הכנסת נהרס חלקית בליל הבדולח ב-1938, אך שימש שוב כבית חולים ולאחר מלחמת העולם השנייה כמחסן.
לאחר שיפוץ בשנת 2008, הוא משמש כיום כמרכז תרבות שכן אין עוד קהילה יהודית בז'אטץ.
עד 1945, זאץ הייתה מאוכלסת בעיקר על ידי גרמנים שגורשו.
התפתחות האוכלוסייה בזאץ עד 1945
התפתחות האוכלוסייה בז'אטץ לאחר תום מלחמת העולם השנייה
(נכון ל-31 בדצמבר של השנה המתאימה)
ז'אטץ וסביבתה ידועים במסורת של גידול כשותנית זאץ.
כשותנית זאץ או כשותנית ז'אטץ היא כינוי מקור מוגן.
מסורת ייצור הבירה החלה כאן בשנת 1261; גידול כשותנית מתועד לראשונה בשנת 1348. בשנים 1800–1801 החלה מבשלת ז'אטץ לייצר בירה, והיא ממשיכה עד היום.
בין השנים 1872–1873, הייתה זאץ מחוברת לרשת הרכבות דרך מסילת הרכבת בושהרד מפראג לקומוטאו ומסילת הרכבת פילזן–פריזן(–קומוטאו) מפילזן לדוקס.
כיום עדיין קיימים קו הרכבת פלז'ן-דוכקוב מפילזן לבילין וקו הרכבת פראה-חומוטוב מפראג לקומוטאו.
ישנן שתי תחנות רכבת: ז'אטץ (Saaz Stadt לשעבר) וז'אטץ זאפאד (Saaz West לשעבר).
ניתן להגיע למעיירה בדרכים הבאות:
ז'אטץ מארחת את דוצ'סנה (Dočesná), פסטיבל קציר הקשור לכשותנית.
הוא מתקיים בכיכר העיר מדי ספטמבר.
מאז 1961, הליבה ההיסטורית של ז'אטץ מוגנת כ.
זהו אוסף של מבנים וסגנונות אדריכליים חשובים מהתקופה הרומנסקית ועד לאר נובו.
מאז 2003, האזור שמדרום למרכז ההיסטורי מוגן כאזור מונומנט עירוני.
יש לו ערך בעיקר בגלל המבנה הטכני שלו הקשור לגידול הכשותנית.
כנסיית עליית מרים הבתולה השמימה היא אחד המונומנטים המשמעותיים ביותר.
היא נבנתה במקור בסגנון רומנסקי וחלק מחלקיה הרומנסקיים עדיין נשמרו.
בשנים 1724–1728 נוספה הקפלה של יאן מנפומוק.
בסביבות 1740, שוחזרה החזית המערבית בסגנון הבארוק.
מסורת גידול הכשותנית ומבשלות הבירה מוצגת בהרחבה בעיירה.
ישנם מוזיאון כשותנית ומוזיאון בירה.
מקדש הכשותנית והבירה הוא מתחם תיירותי עם מספר אטרקציות, בהן מגדל תצפית ושעון אסטרונומי קטן.
אתר המורשת העולמית ז'אטץ ונוף הכשותנית של זאץ (הכולל את הכפר טרנובני בתוך ז'אטץ ואת הכפר ) נוסף לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 2023.
ז'אטץ שימשה כאתר צילום לסרטים היסטוריים וסדרות טלוויזיה רבות, כולל: ינטל (1983), אינדיאנה ג'ונס הצעיר (1992), , (1999), אוליבר טוויסט (1999), (2013), אשתו של שומר גן החיות (2016), שקית של גולות (2017) וזוכה פרס האוסקר ג'וג'ו ראביט.
לז'אטץ ברית ערים תאומות עם:
ז'אטץ ונוף הכשותנית של זאץ (בצ'כית: Žatec a krajina žateckého chmele) הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו במחוז אוסטי נד לבם שבצפון-מערב צ'כיה, שצורף לרשימת המורשת העולמית במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
אתר המורשת כולל שני מתחמים סמוכים המוקפים באזור חיץ משותף: המרכז העתיק של העיר ז'אטץ ואזור גידול כשותנית זאץ, זן של כשותנית הקרויה על שמה הגרמני הקודם של ז'אטץ – זאץ (Saaz).
כשותנית זו נמצאת בשימוש נרחב בבוהמיה כאחד מהמרכיבים של בירה כמו הבירה פילזנר אורקוול הצ'כית וסטלה ארטואה הבלגית בסגנון פילזנר.
+ ז'אטץ ונוף הכשותנית של זאץמס'שםשם במקורקואורדינטות שטח האתר שטח אזור החיץתיאור תמונה1נוף הכשותנית של זאץkrajina žateckého chmele5,498.3 דונם33,309.4 דונםאזור מסורתי של גידול כשותנית, המסתמך על מיקרו אקלים וקרקעות המתאימים במיוחד לגידול כשותנית.
האזור הכולל את הכפרים סטקניק (Stekník) וטרנובאני (Trnovany).
כדי לסייע בגידול הכשותנית הוצבו בשדות עמודי בטון בגובה 7 מטרים וביניהם מתוחים כבלי פלדה המייצבים אותם.
בין העמודים נמתחים כבלים דקים שעליהם מטפסת הכשותנית.
איסוף התפרחות הנקביות הבשלות אורך כשלושה שבועות – החל בשבוע האחרון של אוגוסט וכלה במחצית ספטמבר.
2ז'אטץŽatec 441.4 דונםכלכלת העיר ז'אטץ התפתחה סביב הכשותנית.
התפרחות של הצמח הובלו לעיר, שם יובשו באמצעות תנורים, נשמרו באמצעות גופרית במבנים עם ארובות גבוהות, סימן הכר של העיר עד היום.
העיר הפכה למרכז עולמי של הסחר בכשותנית, מה שיצר צורך בתשתיות של מנהל, תקשורת, מקומות לינה ובנקים.
העושר התבטא בהקמת מבני מגורים מפוארים וחווילות ומבנים ציבוריים גדולים כמו תיאטרון, בית כנסת ובתי קולנוע.
המסורת נמשכת גם בימינו, ומתבטאת באחסון ובשיווק הכשותנית, מבשלת בירה גדולה ובדוצ'סנה (Dočesná), פסטיבל קציר הקשור לכשותנית.
ז'או קוז'ה, בשמו האמיתי ז'ורז' קונין, במקור הבלגי: ז'ורז' קוניין היה פזמונאי יהודי - צרפתי.
קוז'ה נודע בין היתר ככותב המלים ללחנים של המלחין הפורה ונסן סקוטו (ה"טנדם" של סקוטו).
כתיבתו הייתה מודרנית מאוד ואפשרה לו להסתגל לזמרים רבים לאורך כמה עשורי שנים.
ז'או קוז'ה נולד ב-1894 ברובע העשירי של פריז כבן הבכור מבין שני הילדים של זוג יהודי.
אביו, ז'אק קונין או קוניין, היה יליד ליאז' בבלגיה ואמו, פולין לבית סלומון, הייתה ילידת מץ בחבל לורן
קוז'ה התחיל את הקריירה שלו באמצע שנות ה-1920 כשהוא כתב שנסונים עבור כוכבי המיוזיק הול הצרפתי של התקופה.
ציון הדרך בהתחלת הקריירה היה ב-1927 השיר "Tango d'adieu" שאותו כתב עבור הזמרת ברט סילבה.
פזמונו הראשון המפורסם היה ב-1931 J'ai deux amours (יש לי שתי אהבות) שנכתב בשיתוף פעולה עם אנרי וארנא עבור ז'וזפין בייקר על לחן מאת ונסן סקוטו.
שנסון אחר שלו מ-1932 Je n'suis pas bien portant (אני לא מרגיש טוב) שנכתב ביחד עם אובראר, גם כן על לחן מאת סקוטו, בוצע על ידי ברט סילבה
קוז'ה הפך לשותף למספר רב של שנסונים מאת ונסן סקוטו שהיו ללהיטים של התקופה ושבוצעו על ידי טינו רוסי -
כמו האובאד Ô Corse île d'amour ,_(או, קורסיקה, אי האהבה) Marinella "מרינלה" ו Tchi-tchi "צ'י-צ'י" שנכתבו ביחד עם התסריטאי רנה פוז'ול עבור הסרט "מרינלה" בבימוי פייר קארון) (1934).
ב-1935 מוריס שבלייה הגיע לשיאי פופולריות עם השיר-פוקס-טרוט "פרוספר" Prosper המלווה במילים « yop la boum !
המלים נכתבו על ידי קוז'ה וונסן טלי.
גם הזמרת פרהל חבה לקוז'ה (ולנואל רנאר) את הלהיט שלה מ-1939 - La Java bleue (הז'אווה הכחולה).
קוז'ה תרם את כישרונו גם לשירי הזמר והמלחין הצרפתי ממוצא דני ז'ורז' אולמר "פיגאל" (הלחן מאת אולמר וגי ליפארץ) (1946), "Un monsieur attendait (1947) (אדון אחד חיכה)
בשנות ה-1950 שיתף קוז'ה פעולה עם מלחין לולו גסטה ביצירת שנסונים כדוגמת: Je veux (אני רוצה) או
En dansant le cha cha cha (תוך ריקוד צ'ה צ'ה צ'ה) שבוצעו על ידי הזמרת לין רנו
בימי השואה אמו של קוז'ה, פולין,
ז'או קוז'ה היה נשוי לתרז סרט לוי (1956-1899).להם נולדו שתי בנות, אוולין וליליאן קונין שנודעו כצמד פזמונאיות בשם העט ולין בוגי Vline Buggy
Ma colline (הגבעה שלי), לחן:ז'אן לנואר עם ז'אק מטהן, ביצוע: אלן ד'אנז'לי
1933 - J'ai répondu a mon grand père (עניתי לסבא שלי), לחן:ונסן סקוטו, ביצוע: פרשיקו
Bella Musica- 1951 - לחן: מרק פונטנואה - ביצוע:פרדי אדיסון ותזמורתו
מרץ 1956 - En dansant le cha-cha-cha - לחן: לואי גסטה, ביצוע: לין רנו, מלווה על ידי תזמורת בניצוחו של פייר גיירמן.
קיים ביצוע של ז'ורז' ז'ובן בחצוצרה.
26 בספטמבר 1930- J'ai deux amours - טקסט עפ אנרי וארנא, לחן: ונסן סקוטו, ביצוע: ז'וזפין בייקר ואדריין לאמי
Je fais comme ceci (אני עושה כך) - מלים עם גסטון אובראר, לחן : ונסן סקוטו
1934 - Je n'suis pas bien portant - מלים עם גסטון אובראר, לחן:ונסן סקוטו, ביצוע: גסטון אובראר
1939 - La java bleue - מלים עם נואל רהאר, לחן: ונסן סקוטו, ביצוע: פרהל.
1952 - Le soir -(הערב) לחן:לואי גסטה, ביצוע: לין רנו, מנצח: פייר גיירמן
1936 - Loin des guitares (רחוק מהגיטרות), מלים עם המפיק אמיל אודיפרד ומארק דוטיל, לחן: ונסן סקוטו, ביצוע: טינו רוסי
אפריל 1936 - Marinella - מלים עם רנה פוז'ולואמיל אודיפד, לחן: ונסן סקוטו, ביצוע: טינו רוסי
Petit edelweiss (אדלווייס קטן), לחן: לואי לדריש
1938 - Ces mots, je t'aime, לחן:ונסן סקוטו, ביצוע:רדה קר
Pigalle 1946 - - מלים עם ז'ורז' אולמר, לחן:גי לויפארץ, ביצוע: ז'ורז' אולמר עם תזמורת בניצוח מריוס קוסט
Prosper 1935 - מלים עם ונסן טלי, לחן: ונסן סקוטו, ביצוע: מוריס שבלייה עם תזמורת בניצוחו של ג'ו בויון
1930 Rosalie est partie (רוזלי הלכה) לחן:לאון רייטר וונסן סקוטו
1934 - Vieni vieni (בואי, בואי) מלים עם אנרי וארנא, לחן:ונסן סקוטו, ביצוע:טינו רוסי ותזמורת בניצוחפייר שאניון
(ראיתי את אמא מנסקת לסנטה קלאוס) J'ai vu maman embrasser le Père Noël - I Saw Mommy Kissing Santa Claus עיבוד מוזיקלי: לואי גסטה, ביצוע:לין רנו.
זָ'אוּמֶה ויסנט קוסטה חורדה (בספרדית: Jaume Vicent Costa Jordá; נולד ב-18 במרץ 1988) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
הוא בילה את רוב הקריירה שלו בויאריאל, בה ערך 268 הופעות, והיה גם בשתי תקופות בולנסיה.
קוסטה נולד בוולנסיה ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת ולנסיה המקומית.
הוא ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של המועדון ב-4 בדצמבר 2008 במשחק בית במסגרת גביע אופ"א נגד קלאב ברוז', בו שיחק ב-55 הדקות הראשונות של בתיקו במסגרת שלב הבתים 1–1 לפני שהוחלף על ידי ויסנטה רודריגס.
קוסטה הושאל לקדיס מהליגה שנייה לעונת 2009/10. הוא זכה לדקות משחק בפחות מחצי מהמשחקים והיה שותף לירידת הליגה של קבוצתו.
קוסטה הצטרף לויאריאל בקיץ 2010, והוקצה בתחילה למילואים, גם כן מהליגה השנייה.
הוא שיחק את משחקו הראשון בליגה הראשונה ב-4 במרץ 2012, והופיע 90 הדקות המלאות בהפסד חוץ 2–1 נגד ריאל סרגוסה.
בסוף העונה ירדו הן הקבוצה הראשונה והן השנייה ליגה אחת מטה, אף על פי שהאחרונה סיימה במקום ה-12.
בסוף אוגוסט 2013, עת חזר המועדון לליגה הראשונה, קוסטה חידש את חוזהו עד יוני 2017. הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה הראשונה ב-10 במאי 2014, האחרון של קבוצתו בניצחון ביתי 4–0 על ראיו ואיקאנו.
ב-13 באוגוסט 2019, קוסטה חזר לוולנסיה בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ארבעה ימים לאחר מכן, בתיקו 1–1 נגד ריאל סוסיאדד באצטדיון המסטאייה; ההבדל של עשור בין שתי הופעות קבע שיא מועדון שהחזיק בעבר חואן סנצ'ס בשנות ה-90. קוסטה שוחרר מוויאריאל בסוף 2020/21, לאחר שסיים את חוזהו.
ב-7 ביולי 2021, קוסטה הצטרף למיורקה שעלתה לליגה העליונה בחוזה לשנתיים.
הוא ערך סך הכל 95 הופעות במהלך שלוש שנותיו במועדון, והגיע לגמר גביע המלך בעונת 2023/24.
ב-7 באוגוסט 2024, בגיל 36, חתם קוסטה על חוזה לשנה אחת עם אלבסטה מהליגה השנייה.
ז'אומה קולבוני קואדרדו (בקטלאנית: Jaume Collboni Cuadrado; נולד ב-5 בספטמבר 1969) הוא פוליטיקאי ספרדי, עורך דין במקצועו ועובד ציבור במנהל המקומי.
הוא מונה לכהן כראש עיריית ברצלונה ב-17 ביוני 2023.
ב-2010 הפך קולבוני לחבר הפרלמנט של קטלוניה, מטעם מחוז ברצלונה, ומונה לסגן דובר (PSC).
בנובמבר 2011 הוא מונה למזכיר התקשורת ודובר PSC.
מאוחר יותר, ב-2014, הוא עזב את מושבו כדי להתמודד בפריימריז של PSC לראשות עיריית ברצלונה.
לאחר שניצח בפריימריז, נבחר לתפקיד.
ז'אומה נולד בברצלונה ב-1969 למשפחה מקומית.
בין השנים 2001 ל-2005 הוא היה חבר מועצה מטעם נציגות האיגודים המקצועיים של המועצה הכלכלית והחברתית של ספרד.
ב-1994 הצטרף ז'אומה קולבוני הצטרף למפלגת הסוציאליסטים של קטלוניה.
שנתיים לאחר מכן הוא נבחר לדובר מחוז אורטה-גינארדו, תפקיד בו החזיק עד 1999. בין השנים 2005 ל-2010 הוא קיבל את תפקיד מתאם הקבוצה הפרלמנטרית הסוציאליסטית בפרלמנט של קטלוניה.
ב-2008 הפך לחבר בהנהלת המפלגה.
בדצמבר 2011, במהלך הקונגרס ה-12 של ה-PSC, הוא מונה למזכיר התקשורת ולדובר המפלגה.
ב-2010 הוא ניהל את קמפיין הבחירות של PSC לבחירות האזוריות, ומאותה שנה היה גם חבר הפרלמנט של קטלוניה וסגן דובר הקבוצה הפרלמנטרית של הסוציאליסטים ודובר הוועדה לעסקים ותעסוקה.
הוא היה יושב ראש הוועדה לחוק הבחירות של קטלוניה.
ב-2014 התמודד בפריימריז של PSC, כדי להיבחר כמועמד לראשות העיר ברצלונה.
הוא התחרה נגד חברי המפלגה כרמן אנדרס, ג'ורדי מרטי, לאיה בונט ורוסיו מרטינז-סמפרה.
הבחירות המקדימות נערכו בסיודאד קונדל ב-29 במרץ 2014. קולבוני ואנדרס היו המועמדים בעלי מספר הקולות הגבוה ביותר, והם עלו לסיבוב שני.
בשני הסיבובים, קולבוני היה המועמד בעל מספר הקולות הרב ביותר.
ב-17 ביוני 2023, לאחר , רוב מוחלט (23 מתוך 41 חברי מועצה) במליאה המכוננת של התאגיד העירוני העניק לקולבוני את ראשות עיריית ברצלונה.
לאחר בחירתו, הוא הכריז על שלושת עמודי התווך של כהונתו כקידום כלכלי של העיר ויצירת מקומות עבודה, שירותים ציבוריים ונאמנות למוסדות קטלוניים, ספרדיים ואירופיים, והדגיש את נושא הדיור כ"אתגר העיקרי" של העיר.
אחד הצעדים המשמעותיים הראשונים של ראש העיר החדש היה לנרמל את היחסים עם הכתר, כאשר התקבל על ידי המלך פליפה השישי ב, אירוע שלא התרחש במשך 17 שנים, מאז 2006, כשהמלך חואן קרלוס הראשון אירח את ראש העיר.
ביוני 2024 הודיע קולבוני כי ברצלונה לא תאריך את רישיונותיהן של 10,101 דירות הרשומות להשכרה לטווח קצר ולא תאפשר לתיירים לשכור דירות, במאמץ לפתור את משבר הדיור.
באוגוסט 2025 סורבה כניסתו לישראל, בהמשך להתבטאויות שלו נגד ישראל, ולאחר שבחודש מאי באותה שנה מועצת העיר קיבלה החלטה על "ניתוק קשרים עם ישראל".
קולבוני נישא למפיק הטלוויזיה אוסקר קורנחו ב-2011. בני הזוג נפרדו לאחר חמש שנים.
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אַנְגְר היה צייר צרפתי ותלמידו המצטיין של ז'אק-לואי דויד.
הנהיג את אסכולת דויד והתנועה הנאו-קלאסית לאחר מותו.
ז'אנר ציוריו כולל ציורים היסטוריים, מיתולוגיים, דיוקנאות ועירום נשי.
הוא הקדיש הרבה מחייו לעירום הנשי וניסה להקנות לו יופי אידיאלי המודגש בציוריו בכך שהיה "מוותר" על פירוט אנטומי מדויק של גופן של הנשים ("האודליסק הגדולה" 1814, "המרחץ הטורקי" 1862).
ב-1801 זכה בפרס רומא על הציור "שגרירי אגממנון באוהל אכילס", אשר נתן לו את ההזדמנות לעזוב את פריז לאיטליה, אך עזב רק ב-1806 לאחר שהציג חמש יצירות ב"סלון" הצרפתי.
הקהל הרחב התלהב מעבודותיו, אך מבקרי האומנות הצליפו בו קשות כשטענו שיצירות מאופיינות בקווים נוקשים מדי, שהצבעוניות מאופקת ושפירוט גוף האדם נראה מעוות.
ב-1824 חזר לפריז והקים סטודיו לתלמידים, כדי לעורר שוב את המוניטין הטוב שלו התחיל להתערבב עם אנשי החברה הגבוהה בכך שצייר את דיוקנאותיהם.
בשנים 1834–1841 אף כיהן כראש אקדמיית צרפת ברומא.
ב-1850 עזב את האקדמיה בעקבות מות אשתו.
מודל היופי הנשי ביצירותיו של אנגר
על פי אנגר, מודל היופי קרוב במהותו ליופי הקלאסי.
האמן הושפע רבות מהז'אק-לואי דויד, אבי הסגנון הנאו קלאסי ויוהאן יואכים וינקלמן, היסטוריון תולדות האמנות אשר כתב במאה ה-18 בגרמניה אודות יופיים של האנשים והאמנות בימי יוון ורומא העתיקים אשר הגיעה לתמצות אידיאל היופי.
וינקלמן טען כי על האומנות הנאו-קלאסית לשאוף ולחקות את אומנות יוון ורומא מכיוון שאמנות זו נעלה יותר מטבע עצמו.
נשותיו של אנגר התאפיינו בפנים אובליות ובהירות, עיני שקד גדולות, גבות עגולות ומשורטטות, סנטר קטן וצוואר ארוך וענוג.
דוגמאות בולטות לכך הן ביצירותיו: "הברונית רוטשילד" 1848, ו"העלמה ריווייר" 1806. גם מבחינת תיאור גוף נשי נהג אנגר לתאר נשים ענוגות, ארוכות, חלקות וחסרות קמטים וזוויות.
מכיוון ששאף לשמור על קו יפה וזורם כמנהג אמני הנאו קלאסיקה לעיתים נהג להוסיף חוליות ולהאריך את גב הדוגמניות או לטשטש את מרפקן.
בולטת במיוחד היא יצירתו: "המעיין" 1856 המציגה אידיאל יופי של אישה חלקה, נטולת שיער ערווה, נראית כפסל שיש מימי יוון ורומא.
זהו אינו תיאור של אישה בשר ודם, אלא אידיאל נשי חף מפגמים.
ז'אן-בטיסט ביו היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי.
ביו נולד בשנת 1774 בפריז, העיר בה התגורר כל חייו.
הוא למד בבית ספר לואיס לה גרנד ואחר כך באקול פוליטקניק.
ביו חקר בתחילת המאה ה-19 את הקשר בין זרם חשמלי למגנטיות ואת הקיטוב של אור בעוברו דרך תמיסות כימיות.
מאוחר יותר התגלו חומרים כיראליים אותם הכילו תמיסות אלו.
ב-26 באפריל 1803 עקב אחרי אירוע של נפילת מטאוריטים מעל נורמנדי, ואישר את קיומם של מטאוריטים.
בשנת 1804 נסק בכדור פורח ביחד עם ז'וזף לואי גה-ליסאק לגובה של חמישה קילומטרים, כדי לחקור את האטמוספירה.
על שמו קרוי המינרל ביוטיט ומכתש קטן על הירח.
חוק ביו-סבר קרוי על שמו ביחד עם פליקס סבר.
ז'אן-בטיסט פייר אנטואן דה מונֶה, האביר דה לאמארק היה חוקר טבע צרפתי בולט במאה ה-19. ידוע כמפתח הלאמארקיזם – תורת התפתחות (במובן שונה מהמושג "אבולוציה" המוכר כיום).
מהראשונים שהשתמשו במושג "ביולוגיה" במובן המודרני.
ז'אן-בטיסט דה לאמארק נולד ב-1 באוגוסט 1744 בכפר בזנטן לה-פטי (Bezantin le-Petit) שבצפון צרפת.
הוא היה הצעיר מבין 11 אחים ונצר למשפחה בעלת מסורת צבאית ארוכת שנים; אחיו הבכור נהרג בקרב ב, ושני אחים נוספים היו עדיין במהלך שירותם הצבאי כשהיה לאמארק בשנות העשרה לחייו.
בשנת 1756, בגיל 12, החל ללמוד בבית ספר תאולוגי ישועי באמיין (Amiens).
ב-1761, לאחר מות אביו, הצטרף לצבא הצרפתי אשר לחם בגרמניה (מלחמת שבע השנים); בקרב הראשון שבו השתתף זכה לאות גבורה וקודם לדרגת קצין.
לאחר הכרזת השלום בין צרפת למדינות גרמניה ב-1763, שירת לאמארק במוצבים בדרום צרפת, עד שנפצע בתאונה ונאלץ לעזוב את הצבא.
עם שחרורו מהצבא החל לעבוד כפקיד בנק בפריז, ולאחר שצבר את הממון הדרוש החל בלימודי רפואה, שבהם התמיד במשך ארבע שנים.
בזמן לימודי הרפואה פיתח עניין רב במוזיקה.
אולם התחום שאליו נמשך יותר מכול היה הבוטניקה, שאותה למד בגני המלך בפריז, ששימשו כמרכז ללימודי רפואה ולחקר הטבע.
לאמארק בלט מאוד בלימודיו, ואף זכה לתמיכה רבה מז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון (מדען צרפתי מהמובילים בתקופתו, מחבר היצירה המקיפה "ההיסטוריה של הטבע"), שסייע לו בין היתר להתקבל לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1778 פרסם לאמארק את ספרו "פרחי צרפת" (Flore Française) בשלושה כרכים.
הספר זכה להערכה מקצועית רבה, אשר הקנתה למחברו משרה כעוזר בוטניקאי בגני המלך.
משרה זו לא הקנתה ללאמארק ביטחון כלכלי, ולמרות זאת, תוך שהוא חי בדוחק, הוא החזיק בה עד 1793. בשנה זו, לאחר הוצאתם להורג של לואי ה-16 ומארי אנטואנט, עברו הגנים הבוטניים המלכותיים ארגון מחדש ונקראו 'המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע' (Muséum National d'Histoire Naturelle) שכלל גם את ה"ז'רדן דה פלאנט".
בראש המוזיאון עמדו שנים-עשר פרופסורים משנים-עשר תחומים מדעיים שונים, ולאמארק מונה לפרופסור האחראי להיסטוריית החרקים והתולעים - תחום יצורים עצום אשר היה תחת אחריותו.
חקר חסרי החוליות שימש ללאמארק מקור נרחב לידע ולמחקר שגרר אחריו פרסום ספרים רבים.
בין השנים 1815 ל-1822 פרסם את כרכי ספרו, "ההיסטוריה הטבעית של בעלי החיים חסרי החוליות" (Histoire Naturelle des Animaux sans Vertèbres) בו הציג את סיווגו של חסרי החוליות, סיווג מתקדם הרבה יותר מזה שהיה קיים בתקופה.
הוא הפריד את קבוצות הסרטנים (Crustaceans), העכבישניים (Arachnids) והתולעים (Annelids) מהמשפחה הגדולה שהיו שייכים אליה קודם - החרקיים (Insecta).
למרות עבודתו המדעית החשובה לא זכה לאמארק במהלך חייו לכבוד לו זכו עמיתיו כדוגמת בופון וקיוויה (Georges Cuvier).
האחרון אף התנגד לתאוריה האבולוציונית שהועלתה על ידי לאמארק והשתמש בכוחו הפוליטי כדי לטעון נגדה.
חייו של לאמארק לוו תמיד במאבק בעוני.
זאת ועוד, ב-1818, איבד לאמארק את ראייתו ובילה את שנותיו האחרונות כעיוור אשר נתמך על ידי בנותיו.
ב-18 בדצמבר 1829, נפטר לאמארק ונקבר בהלוויה צנועה בקבר מושכר.
לאחר חמש שנות קבורה הועברה גופתו ממקום קבורתה המקורי וכיום, מקום קבורתו לא נודע.
ב-1793, לאחר הוצאתם להורג של לואי ה-16 ומארי אנטואנט, כונן בצרפת 'המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע' (Muséum National d'Histoire Naturelle).
לאמארק מונה לפרופסור האחראי על בעלי החיים אותם יכנה בהמשך "לחקר החרקים והתולעים".
הוא היה הראשון שזיהה והצביע על ההבדל בין בעלי-חוליות לחסרי-חוליות (עמוד השדרה).
יצורים אותם כינה בהמשך 'חסרי חוליות' (Invertebrates).
בתחילה ידע לאמארק, כשאר בני תקופתו, מעט מאוד בנוגע ליצורים אלו.
ברשות המוזיאון היו דגימות רבות של יצורים חסרי חוליות, אך הם לא היו מסודרים או מסווגים.
לאמארק החל לחקור את אותן דגימות, והרחיב את שיטת המיון המדעית שנטבעה על ידי ליניאוס, שסיווגה אותן לחרקים ולתולעים.
לאמארק זיהה עשרה סוגים שונים, וסידר את עשר הקבוצות בסדר עולה, מהיצורים הפשוטים ביותר ועד ליצורים המורכבים ביותר.
לטענתו, בעלי חיים אלו התפתחו בסדר שהציג.
סיווג זה של חסרי החוליות הביא אותו להרחיב את מחקרו, וב-1801, בספרו 'מערכת בעלי החיים חסרי החוליות' (Système des Animaux sans Vertèbres), סיווג את כל האורגניזמים אשר היו ידועים בתקופתו, מהפשוטים ביותר (פוליפים) ועד למורכבים ביותר (יונקים).
לאמארק האמין כי על ידי חקר המורכבות של יצורים שונים ניתן להבין את הסדר הטבעי של היצירה בטבע.
דוגמה לכך ניתן לראות בדברים שנשא בהרצאה ב-3 במאי 1799:
לאחר פרסום "פילוסופיה זואולוגית", שכלל בתוכו סיווג בעלי חיים שלא היה כדוגמתו לפני פרסומו, המשיך לאמארק לחקור חסרי חוליות קיימים כמו גם מאובנים של חסרי חוליות.
הוא פרסם את מחקריו בין 1815 ל-1822, בספרו בן ששת הכרכים 'ההיסטוריה הטבעית של בעלי החיים חסרי החוליות' (Histoire Naturelle des Animaux sans Vertèbres).
סיווגו את חסרי החוליות הפך לסיווג הנפוץ והשימושי ביותר, והוא נפוץ עד ימינו.
בעקבות מחקרו המקיף החל לאמארק להרהר על טיב הקשר בין בעלי חיים שונים, ועל הקשר בין המינים השונים בטבע.
למעשה, מחקרו של לאמארק אודות חסרי החוליות הוביל אותו להגיית תורת ההתפתחות, הלאמארקיזם.
תורת ההתפתחות של לאמארק: "לאמארקיזם"
מחקרו של לאמארק אודות חסרי החוליות היה המקיף ביותר בזמנו.
היה זה חקר חסרי החוליות והמאובנים אשר הביאו בשנת 1801 לזניחת אמונתו בקיומם הנצחי של המינים ולפיתוח תאוריה של שינוי אבולוציוני בעולם החי כולו.
בעוד באותה תקופה מדענים מובילים כגון בופון הציעו תאוריות של שינויים הדרגתיים מסוימים בטבע, אך בניגוד אליהם לאמארק פיתח תאוריה אשר לפיה מגוון המינים בטבע הוא תוצאה של שינוי אבולוציוני והתפצלות ממינים קיימים.
הוא פרסם אותה בספרו "פילוסופיה זואולוגית" אשר פורסם בשנת 1809. ב-1801 כתב:
לאמארק האמין כי תהליכים טבעיים גרמו למינים שונים להתפתח לאורך זמן רב, וכי מתפקידו של המדע לחקור תהליכים אלו.
אמונתו זו של לאמארק הביאה אותו לפרסום תאוריית הטרנסמוטציה - תורת ההתפתחות (המונח 'אבולוציה' לא היה קיים אז) בספרו "פילוסופיה זואולוגית".
התאוריה של לאמארק מורכבת משלושה מרכיבים עיקריים עליהם ביסס את התאוריה: התפתחות מינים רציפה לאורך זמן, בריאה ספונטנית של הטבע ותכונות נרכשות בקרב בעלי החיים.
סיווג האורגניזמים, בו עסק לאמארק במסגרת תפקידו במוזיאון הלאומי, הביאו להגיית רעיון ההתפתחות הרצופה, לפיו איבריהם וגופם של בעלי החיים הופכים מתקדמים יותר מדור לדור.
כתוצאה מסיווג את האורגניזמים הסיק לאמארק שש מסקנות:
ישויות אורגניות הן תוצרים של הטבע, ונוצרות במהלך תקופות זמן ארוכות מאוד.
רק האורגניזמים הפשוטים ביותר נוצרים בבת אחת.
הסביבה שבה אורגניזם חי היא הגורמת להתפתחותו ההדרגתית והיא הגורם למגוון היצורים.
השינוי מועבר בתורשה ומתרחש בכל איברי האורגניזם.
שינויים בסביבת המחיה מביאים להתאמת האורגניזם אליה לאורך זמן רב.
כל האורגניזמים החיים עברו שינויים באיבריהם ובצורת ארגונם, לכן המינים אינם קבועים ונתונים לשינוי מתמיד.
בתחילה ראה לאמארק את הטרנסמוטציה (ההתפתחות האבולוציונית) כתהליך ליניארי, תהליך שבו ההתפתחות מתרחשת מהצורות הפשוטות ביותר לצורות המורכבות ביותר בסדר רציף.
אולם כאשר המשיך במחקרו ובתצפיותיו נתקל בנתונים אשר סתרו זאת.
תחילה אבחן לאמארק את מה שראה כשני מסלולים שונים של טרנסמוטציה.
האחד כלל אורגניזמים בעלי סימטריה רדיאלית, והאחר כלל אורגניזמים בעלי סימטריה בילטרלית (דו-צדדית) אותם המשיך לסווג לתת-מינים שונים גם לאחר פרסום מחקרו.
לאחר מכן הצליח לאבחן תהליך אבולוציוני בו רכיכות התפתחו לדגים, דגים לזוחלים, זוחלים לדו-חיים ודו-חיים ליונקים.
תגליות אלו הביאו את לאמארק לזנוח את רעיון ההתפתחות הליניארית ולראות את תהליך הטרנסמוטציה כתהליך שניתן לדמותו לעץ: גזע מרכזי אשר ממנו מסתעפים ענפים שונים הנפרדים אחד מהשני.
למרות זניחת רעיון ההתפתחות הליניארית לאמארק המשיך להחזיק בדעתו שכל בעלי החיים המפותחים היו חייבים לעבור תהליך התפתחותי הדרגתי כדי להגיע לרמת מורכבותם בהווה.
משמעות הדבר היא שכל האורגניזמים, גם המורכבים ביותר, היו בתחילה אורגניזם פשוט חד-תאי, והתפתחו לצורתם בהווה לאורך זמן רב מאוד.
עוד האמין לאמארק כי שינויים בסביבת המחיה של אורגניזם מסוים גורמים לשינויים בצרכים של אותו אורגניזם, השינוי בצרכים של אותו אורגניזם מביא לשינוי בהתנהגותו אשר גורר שימוש מוגבר באיברים מסוימים, ומופחת באחרים.
לאמארק גרס כי איבר שתדירות השימוש בו עולה סופו לגדול לאורך זמן, בעוד כי איבר שתדירות השימוש בו יורדת יקטן לאורך זמן ולבסוף אף יעלם לחלוטין.
על מנת שההתפתחות הספונטנית שהגה לאמארק תעמוד במבחן המציאות חייבת להימצא לה נקודת התחלה, את נקודת ההתחלה הסביר לאמארק בעזרת עקרון הבריאה הספונטנית.
לראייתו, החי שונה באופן מהותי מהדומם, לא בגלל קיומה של מהות מיסטית, אלא בשל הארגון המיוחד של החומר החי, ארגון אשר יוצר פער איכותי בין החי לדומם.
לאמארק סבר כי כאשר סוגים מסוימים של חומר אורגני קרישי מצויים בתנאים מסוימים של לחות וחום, נוצר בהם, באופן ספונטני, שטף של זרמי חום (Caloric Fluids) (זאת בהתאם לתאוריה המקובלת אז שראתה בחום סוג של נוזל המכונה קלוריק).
שטף של "זרמי חום", יחד עם שטף של "נוזלים חשמליים" מביא לארגון מחדש של המסה הקרישית.
ארגון זה גורם לכך שהמסה תתחיל לפעול כמכלול אחד המארגן את עצמו.
שטף הזרמים בתוך המסה מחלק ומפריד בין חלקים שונים שלה, כך המסה הראשונית הופכת לבעלת חלקים שונים, שהולכים ומסתבכים אף הם.
משמעות הדבר היא שהחיים (שטף הנוזלים) גורמים מטבעם לסיבוך עצמי הולך וגובר של המסה הראשונית.
תכונה אופיינית של מסה מורכבת שכזאת היא היכולת לעשות את התהליך שבפינו היום מכונה מטבוליזם - ניצול משאבי הסביבה לצורכי שימור עצמי וגדילה תוך שמירת הלכידות של המכלול.
תכונה זו היא האדפטיביויות המהותית למסה החיה, בשל תכונה זו יתאים עצמו החי לסביבתו.
יכולת ההתאמה היא אפוא, לפי לאמארק, תכונה מהותית של החי אשר עומדת בבסיס הגדרתו כיצור חי.
תכונות נרכשות בקרב בעלי החיים
תכונות נרכשות הן תכונות המוקנות לפרט או שנרכשות על ידי הפרט כתוצאה מהשפעתם של תנאי סביבה מסוימים.
רעיון התכונות הנרכשות לא היה מקורי ללאמארק, הוא היה מקובל על כל המדענים וההוגים בני תקופתו אשר התייחסו לתורשה.
את רעיון ההורשה של תכונות נרכשות ניתן למצוא כבר בכתבי האסכולה ההיפוקרטית ובכתבי אריסטו.
אולם הרעיון כי תכונות נרכשות עוברות בתורשה היווה בסיס חיוני לתאוריה של לאמארק והוא היה הראשון שרתם אותו לשירות הסבר אבולוציוני.
מקוריותו של לאמארק לא הייתה בפיתוח הרעיון של תכונות נרכשות, אלא בשימוש שעשה בתאוריה זו כמנגנון לשינוי אבולוציוני.
התאוריה של לאמארק גרסה כי תכונות שסיגל לעצמו אורגניזם מסוים במהלך תקופת חייו כמו גם שינויים פיזיולוגיים שעבר, יועברו בתורשה לצאצאיו.
שינויים אלה נובעים מתוך צורך הישרדותי הנובע משינוי בסביבת המחיה של האורגניזם.
תהליך זה מתרחש בקרב כל האורגניזמים בכל סביבות המחיה.
הדוגמה המפורסמת בה השתמש לאמארק כדי להדגים את רעיון התכונות הנרכשות היא הג'ירף, הוא טען כי בעקבות שינויים סביבתיים, הג'ירף נאלץ למתוח צווארו כדי להגיע לעלים אשר נמצאים בצמרות העצים, מתיחת הצוואר גרמה לכך שהוא הוארך, הצוואר הארוך עבר בתורשה מדור לדור, כך שבעל החיים הסתגל לסביבתו.
חוקי תורת ההתפתחות של לאמארק
ניתן לציין שלושה תהליכים יסודיים עליהם מתבססת תאוריית ההתפתחות (אבולוציה) של לאמארק:
האורגניזם נוצר על ידי סיבוך עצמי ספונטני ובלתי-פוסק של מסה אורגנית קרישית.
האורגניזם עובר התאמה פעילה לסביבתו על ידי רכישת תכונות הגורמות לשימוש שונה באיבריו, אשר גורר שינוי במבנם ובתפקודם.
את התכונות שרכש, מעביר האורגניזם לצאצאיו.
בפרק השביעי בספרו "פילוסופיה זואולוגית" (1809) מסכם לאמארק את שני התהליכים האחרונים, ומגדירם כחוקים בתאוריית ההתפתחות שלו:
ביקורות על עבודתו של לאמארק
אחד ממבקריו הבולטים של לאמארק היה עמיתו במוזיאון הטבע, ז'ורז' קיוויה (Georges Cuvier).
קיוויה היה אמון על חקר בעלי החיים ה"עליוניים" - זוחלים, ובעיקר יונקים.
הוא היה קטסטרופיסט והחזיק בתפיסה מדעית מכניסטית.
קיוויה דגל בעקרון קיבעון המינים, לפיו המינים לא משתנים, וההיסטוריה רצופה באסונות טבעיים אשר הביאו להכחדותם של מינים שלמים והגירת מינים חדשים במקומם.
הוא עסק גם בטקסונומיה (סיווג המינים), הוא סיווג את המינים על פי המבנה האנטומי שלהם והאמין כי מבנה אנטומי זה נוצר על ידי הבורא וכי האנטומיה של אורגניזם מותאמת לצרכיו.
לאור תפיסותיו אלו, קיוויה יצא נגד תפיסתו של לאמארק לפיה קיימת יצירה ספונטנית של חיים והתפתחות רציפה לאורך זמן.
הוא ביקר את תפיסותיו של לאמארק וטען כי הן לא מציאותיות, כפי שניתן ללמוד מדבריו:
ביקורתו של קיוויה על לאמארק התבססה על שתי נקודות עיקריות:
מחקרו של לאמארק מבוסס על ספקולציות ולא נובע מעבודה מדעית אמפירית.
לאמארק העניק לבעלי החיים רצון והכרה - תכונות הקיימות רק בקרב בני אדם.
מבקר בולט נוסף של לאמרק היה צ'ארלס לייל (Charles Lyell), מחבר הספר "עקרונות הגאולוגיה", ומי שנחשב בעיני רבים לאבי תורת הגאולוגיה.
גם לייל, בדומה לקיוויה, גרס בכך שלאמארק לא סיפק מספיק הוכחות אמפיריות אשר תומכות בתאוריה שלו וביקר את העובדה שחקר המאובנים בו עסק לאמארק לא הוכיח התפתחות רציפה של מינים לאורך זמן.
גם לייל היה שותף לדעה לפיה לאמארק חצה את הגבול שבין עולם הטבע לבין עולם התרבות (בין הטבע לאדם) שכן גם הוא האמין כי האדם נפרד מעולם הטבע והחי.
שנים לאחר מותו של לאמארק, שינה לייל את עמדותיו והשתכנע בקיומה של אבולוציה, אולם הוא מעולם לא הודה כי נקט באי-צדק כלפי לאמארק.
כתוצאה מביקורות אלו כלפי לאמארק, רוב הקהילה המדעית בראשית המאה ה-19 לא קיבלה את התאוריה שלו.
יד מלאה: התפשטותה של מציאות, מאפלטון עד דרווין.
ז'אן-בטיסט ז'וזף פוּרְיֵיה (צרפתית: Jean Baptiste Joseph Fourier; 21 במרץ 1768 – 16 במאי 1830) היה מתמטיקאי, פיזיקאי, מהנדס ואיש ציבור צרפתי.
לאחר המהפכה היה אחד מיועציו של נפוליאון וסייע לו בכיבושיו.
לתקופת מה היה המושל של מצרים תחתית, לאחר כיבוש מצרים בידי צבא נפוליאון ב-1798.
ידוע בשל טור פורייה שפיתח להצגה של פונקציות, ובשל התמרת פורייה, סוג של התמרות אינטגרליות שנועד גם הוא לפתור משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
פורייה פיתח טורים אלו על מנת להיעזר בהם בפתרון של משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
להתמרות וטורי פורייה תרומה רבה לעיבוד אותות ספרתי (DSP).
עסק בתאוריה האנליטית של החום המבוססת בעיקרה על חוק הקירור של ניוטון.
ב-1824 פרסם בכמה מאמרים מסקנה, שגוף בגודל של כדור הארץ במרחק בו נמצא כדור הארץ מהשמש היה צריך להיות קר יותר מאשר כדור הארץ למעשה.
חישוביו של פורייה הביאו אותו להניח כי באטמוספירת כדור הארץ נאגרת אנרגיה שבאה לידי ביטוי כחום.
על פי פורייה מדובר בהוכחה לקיומן של מולקולות גז באוויר, כאלה המאפשרות אגירת חום.
ז'אן אונורה פרגונאר היה צייר צרפתי.
ז'אן אונורה פרגונאר נולד בעיר גראס (שבדרום מזרח צרפת) לפרנסואה פרגונאר שעסק בממכר סידקית.
ב-1738 עברה משפחתו להתגורר בפריז.
ב-1747 החל לעבוד כמתלמד אצל פרקליט פריזאי, אך חפץ להיות צייר.
ב-1750 ניסה להתקבל לסטודיו של הצייר פרנסואה בושה, ששלח אותו אל הצייר ז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
פרגונאר הצעיר עסק בהעתקת תמונותיהם של גדולי הציירים, ואחרי שישה חודשים בלבד חזר אל פרנסואה בושה, שהכיר בכישרונותיו ואיפשר לו לעסוק בהעתקת ציוריו.
פראגונר התקדם מהר מאוד וב-1752 ציורו "ירובעם מעלה קורבן לבעל" זיכה אותו בפרס רומא.
הוא למד במשך שלוש שנים אצל שארל אנדרה ואן לו, שהיה צייר החצר של לואי החמישה עשר מלך צרפת.
ב-1756 נסע לאיטליה ושהה באקדמיית צרפת ברומא, בהנהלתו של הצייר שארל ז'וזף נטוואר.
ברומא עסק בהעתקת תמונות וברישומים של הנוף הכפרי שבסביבות העיר, אך הושפע בעיקר מציוריו של ג'ובאני בטיסטה טייפולו, שאותם ראה בוונציה בדרכו בחזרה לפריז ב-1761.
ב-1765 ציורו "קורסוס וקלירואה" זיכה אותו בחברות באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול.
ציור זה זכה לשבחים מפיו של מבקר האמנות דני דידרו, ונקנה על ידי המלך לואי החמישה עשר, ששלח אותו להעתקה במפעל "גובלן" לייצור שטיחי קיר בפריז.
אחרי 1767 סירב פרגונאר להציג את ציוריו בסאלון של פריז, וחפץ להשתחרר מכללי האקדמיה שהגבילו את ציוריו לנושאים מיתולוגיים.
הוא עסק בציור על פי הזמנות של בית המלוכה ושל אנשי האצולה, וצייר ארבע תמונות עבור הסלון שבטירתה של מאדאם דו בארי, שהייתה מאהבתו של המלך לואי החמישה עשר.
בתקופה זו עסק בנושאים ארוטיים וקלילים, ובהם ציורו המפורסם "הנדנדה".
ב-1769 נשא לאישה את מארי-אן ז'ראר, ציירת מיניאטורות.
ב-1772 ו-1773 סייר בהולנד והושפע מתמונותיהם של הציירים ההולנדיים, וב-1773 וב-1774 ביקר שוב באיטליה.
פרגונאר נחשב כאחרון הציירים של סגנון הרוקוקו.
עם המהפכה הצרפתית התערער מעמדו עקב קשריו עם בית המלוכה ועם אנשי מעמד האצולה, וב-1793 נמלט מפריז אל עיר מולדתו גראס.
פרגונאר שב לפריז חסר כל ונפטר שם ב-1806 כתוצאה משבץ מוחי.
הוא נקבר בבית העלמין מונמארטר, אך מקום קברו אבד.
עיר מולדתו גראס הקימה לזכרו מצבה.
ז'איר ונטורה פיליו (Filho), הידוע בכינוי ז'אירזיניו (Jairzinho, נולד ב-25 בדצמבר 1944, בריו דה ז'ניירו), הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
היה מכוכבי נבחרת ברזיל במונדיאל 1970 במקסיקו.
הוא הכדורגלן היחיד בהיסטוריה של המונדיאל אשר הבקיע שער בכל אחד ממשחקי טורניר הגמר, כאשר הבקיע שבעה שערים במקסיקו 1970.
ערך את הופעת הבכורה שלו בבוטפוגו כבר בגיל 17. בתחילה, בתפקיד קיצוני שמאלי.
כאשר הקיצוני הימני של בוטפוגו, באותה עת, היה גארינצ'ה, שהיה גיבורו של ז'אירזיניו הנער.
ברוב משחקיו הראשונים הוא שיחק באגף השמאלי או כחלוץ מרכזי.
כאשר גארינצ'ה נפצע, החליף אותו ז'אירזיניו ותיפקד כקיצוני ימני, עמדה בה התברר כי הוא מצטיין במיוחד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ערך בגיל 19 ב-1964 כנגד פורטוגל.
גם כאן, כמחליפו של גארינצ'ה הפצוע.
הוא אף השתתף בטורניר הגביע העולמי באנגליה ב-1966. מאחר שעמדת הקיצוני הימני הייתה מאוישת על ידי גארינצ'ה, חזר ז'אירזיניו לעמדת הקיצוני השמאלי בטורניר באנגליה, אולם, ללא הצלחה רבה והטורניר נסתיים בכישלון צורב לנבחרת הברזילאית אשר לא הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהבית המוקדם.
בטורניר הגמר של הגביע העולמי במקסיקו ב-1970 שיחק ז'אירזיניו בתפקיד הקיצוני הימני.
במשחקי הבית המוקדם שנערכו בגוודלחרה הוא כבש שני שערים במשחק הניצחון על צ'כוסלובקיה 4:1. במשחקה השני של ברזיל, כנגד אנגליה הוא כבש את שער הניצחון (1:0) לאחר מהלך כדרור של טוסטאו ומסירה מבריקה של פלה.
הוא כבש שער נוסף בניצחונה של ברזיל על רומניה 3:2. ברבע הגמר כבש שער מול פרו (4:2) ובחצי הגמר כבש מול אורוגוואי (3:1).
במשחק הגמר, מול נבחרת איטליה, כבש את השער השלישי בניצחון נבחרתו 4:1. למרות שהבקיע שבעה שערים בששת משחקי נבחרתו, לא זכה ז'אירזיניו בתואר מלך השערים.
הקדים אותו החלוץ הגרמני גרד מילר עם 10 שערים שכבש בטורניר.
הוא שיחק בנבחרת הלאומית גם במסגרת מונדיאל 1974 ואף כבש שני שערים בטורניר.
לאחר הטורניר עבר לשחק בצרפת במדי מרסיי, אך חזר במהרה לברזיל שם הצטרף לקרוזיירו.
למרות שלא שותף בסגל למונדיאל 1978, הוא המשיך לשחק בנבחרת ברזיל עד מרץ 1982, עת שיחק את משחקו האחרון במדיה נגד נבחרת צ'כוסלובקיה (1-1).
הוא כבש 34 שערים לזכות ברזיל ב-82 משחקים בינארציים בהם לבש את מדי הנבחרת הלאומית.
ז'אירזיניו סיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת פורטוגיזה מוונצואלה.
הוא עבר לקריירת אימון ובשנים האחרונות אימן את נבחרתה הלאומית של גבון.
הוא פוטר ממשרה זו לאחר הפסדה של גבון לאנגולה בלואנדה במסגרת המשחקים המוקדמים למונדיאל 2006. הישגו הגדול ביותר כמאמן הוא, כנראה, גילויו של רונאלדו בגיל 14. הוא הבחין בכישרונו והמליץ עליו לקבוצתו בעבר, קרוזיירו.
ז'אירזיניו הצטיין במהירותו הגבוהה שסייעה לו לחלוף תוך כדי כדרורים מהירים על מגיני היריב.
הייתה לו שליטה טובה בכדור בשתי רגליו ובעיטה חזקה ומדויקת.
סבל מפציעות רבות, דבר אשר פגע בקריירה שלו בצורה קשה.
ז'וזף ז'אן-בטיסט לורן ארבאן היה נגן קורנט, מנצח, מורה והווירטואוז הנודע בראשון לקורנט שסתומים (cornet à piston).
ארבאן הושפע מן הטכניקה הווירטואוזית של ניקולו פגניני בכינור ובניסיון (שהצלחתו מוטלת בספק) "להוכיח" את הקורנט ככלי סולו אמיתי, פיתח טכניקה וירטואוזית יוצאת דופן בכלי.
שיטת הלימוד הזו, המכונה לעיתים קרובות "התנ"ך של החצוצרה", משמשת עד היום נגני כלי נשיפה ממתכת בימינו.
הווריאציות שלו על "הקרנבל בוונציה" עודן מיצירות הראווה הגדולות לסולני קורנט כיום.
ז'אן-אַָנרי קזימיר פָאבְּר היה אנטומולוג וסופר צרפתי.
פאבר נולד בסן לאון שבאביירון, צרפת.
עקב מצבה הכלכלי הירוד של משפחתו, למד פאבר בעיקר כאוטודידקט.
כבר בהגיעו לגיל 19, השיג תעודת הוראה, והחל ללמד בקולג' קַארְפַּנְטְרָה (Carpentras), שבאז'אקסיו, קורסיקה.
בשנת 1852, לימד ב"ליסה" (בית ספר תיכון בלשון המודרנית) שבאביניון.
בנוסף להיותו מורה נודע, עסק פאבר ברפואה ובוטניקה, אך את פרסומו המתמשך חב פאבר, כנראה, לגילוייו בתחום האנטומולוגיה (מדע החרקים).
כיום הוא נחשב בעיני רבים כאבי האנטומולוגיה המודרנית.
בניגוד להשגותיהם של מדענים רבים אחרים, גילוייו של פאבר נכתבו בצורה נעימה, ותיארו את חיי החרקים בדרך ביוגרפית.
פאבר העדיף את סגנון כתיבה זה על פני הסגנון המדעי והקר, הנפוץ בספרות המדעית.
בעשותו כן הוא שילב, כפי שהוא כינה זאת, את "תשוקתי לאמת מדעית", יחד עם הבחנות חדות וסגנון כתיבה מעניין ומסקרן.
כדבריו של פאבר: "ישנם כאלו שהתנגדו לסגנוני, שחסר את הרצינות, או ליתר דיוק את היובש, של בתי הספר.
הם חוששים שעמוד שניתן לקרוא אותו מבלי להתעייף, עלול לא להכיל את האמת.
לפי דבריהם, הדרך היחידה לכתוב חיבור מעמיק על משהו, היא לכתוב עליו באופן מעורפל".
פאבר כתב סדרת טקסטים על הנושא בחייו.
אוספם, בעשרה כרכים, נודע כ-"Souvenirs Entomologiques" ("זכרונות אנטומולוגיים").
השפעתו של פאבר מורגשת בחיבורים המאוחרים של עמיתו, חוקר הטבע צ'ארלס דרווין, אשר כינה את פאבר בשם "מתבונן שאין שני לו".
פאבר, בכל אופן, לא הסכים עם דרווין בקשר לתיאורית האבולוציה.
בשנת 1869 הוענק לפאבר אות לגיון הכבוד על ידי הקיסר נפוליאון השלישי.
כיום, ביתו ומשרדו האחרון של הנרי פאבר, אַרמָא דֶה סֵרִינְיָאן (Harmas de Sérignan) הממוקם בפרובאנס, הוא מוזיאון המוקדש לעבודותיו וחייו.
במקום לידתו, סן ליאון, ניצב כיום ה"מיקרופוליס" – אתר תיירותי שמטרתו להכיר לציבור את מדע האנטומולוגיה.
קיים שם גם מוזיאון על חייו של פאבר.
"חיפושית פרעה" (תרגום יוסף אוזרקובסקי-עזריהו, 1924)
"העטלף" (תרגום יהודית הררי, 1928)
"הצלצל" (תרגום פנחס אוירבך, 1931)
"מעולם החרקים" (תרגום פנחס אוירבך, 1945) - סדרה "שחרות" בהוצאת "עם עובד".
פרקים נבחרים מתוך Souvenirs Entomologiques, עובד לבני הנעורים.
"זכרונות אנטומולוגיים" (תרגום חיים בן-עמרם, 1955) - בהוצאת "עם עובד".
בספר "רומן רוסי" מאת מאיר שלו מוקדשים כשלושה עמודים (מעמ' 330 - במהדורת הספריה לעם) לציקדות, עליהן כתב פאבר רבות, ובסוף הקטע מציין הגיבור שהוא קורא בספרו של פאבר.
Le Ciel (ספר לימוד) (1867) - Gallica ספר סרוק
Bramble-Bees and Others סרוק, פרויקט גוטנברג טקסט מלא
More Hunting Wasps סרוק פרויקט גוטנברג טקסט מלא
ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (Jean de Luxembourg, 5 בינואר 1921 – 23 באפריל 2019) היה שליט לוקסמבורג בין 1964 ל-2000. ז'אן הוא אביו של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג הנוכחי, ובנם של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג ופליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה.
שמו המלא של ז'אן (כולל התארים השונים שהוא נשא מתוקף תפקידו) היה "בחסד האל, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, דוכס נסאו, רוזן פלטיני של הריין, רוזן זיין, קניגשטיין, קצנלנבוגן ודיץ, בורגראף של האמרשטיין, לורד של מאלברג, ויסבאדן, אידשטיין, מרנברג, לימבורג ואפשטיין".
ז'אן נולד ב-5 בינואר 1921, לפליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה ושארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ואחד מהסנדקים שלו הוא האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר.
בצעירותו למד ז'אן בבית ספר יסודי בלוקסמבורג, ומשם המשיך לחינוך התיכוני.
הוא השלים את לימודי התיכון בקולג' אמפלפורת', שהוא בית ספר פנימייתי רומי-קתולי הנמצא בממלכה המאוחדת.
כאשר הגיע לגיל הבגרות, ב-5 בינואר 1939, הוא הפך ליורש המוחלט של אימו הדוכסית.
לקראת הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג ב-10 במאי 1940, נמלט ז'אן עם משפחתו מלוקסמבורג לילה אחד לפני פלישה הוורמאכט, לאחר שקיבלו התראה מוקדמת.
בתחילת מסע ההימלטות הם מצאו מקלט בפריז, אך ברחו מצרפת כמה שבועות לאחר מכן.
ז'אן נסע לקנדה, בה למד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת לאוול שבקוויבק סיטי העתיקה.
ז'אן הצטרף ב-1942 למשמר האירי של הצבא הבריטי.
לאחר שעבר קורס קצינים במחנה אלדרשוט, הוא מונה ללוטננט במרץ 1943, וב-1944 קודם לדרגת קפטן.
ז'אן נחת בנורמנדי ב-11 ביוני 1944, והשתתף בקרב על קן ובשחרורה של בריסל.
ז'אן השתתף בשחרורה של לוקסמבורג מהכיבוש הנאצי ב-10 בספטמבר 1944, ולאחר מכן עבר עם יחידתו לאזור ארנהיים והשתתף בפלישה לגרמניה.
החל מ-1984 ועד להתפטרותו הוא כיהן בתפקיד הקולונל של רגימנט המשמר האירי, ולעיתים קרובות רכב במדי צבא מאחורי המלכה אליזבת השנייה במהלך מצעד יום ההולדת שלה.
ז'אן התחתן עם הנסיכה הבלגית ז'וזפין שארלוט ב-9 באפריל 1953. לזוג נולדו חמישה ילדים, כולל הדוכס הגדול אנרי שהוא השליט הנוכחי של לוקסמבורג.
הילדים הנוספים הם מארי אסטריד (נולדה ב-1954) שלה נולדו חמישה ילדים, התאומים מרגריט (נולדה ב-1957) שלה נולדו ארבעה ילדים וז'אן (נולד ב-1957) שלו נולדו ארבעה ילדים גם כן, וגיום (נולד ב-1963) שגם לו נולדו ארבעה ילדים.
ז'אן מונה על ידי אימו הדוכסית הגדולה לתפקיד מושל המדינה ב-28 באפריל 1961, ובהדרגה החל למלא את מקומה בתפקיד ראש המדינה.
לאחר שאימו התפטרה מתפקידה ב-12 בנובמבר 1964, הוא ירש את הכתר באותו היום לפי תנאי החוקה, ונשבע אמונים בפני מועצת הסגנים.
ז'אן ויתר על התארים של בית בורבון-פארמה עבור עצמו ועבור משפחתו ב-1986, לאחר שבנו הבכור אנרי, היורש המוחלט, התחתן עם מריה-תרז מסטרה.
הסיבה לכך הייתה שדוכס פארמה, קרלוס הוגו, התנגד לנישואין עוד ב-1981.
בתקופת כהונתו של ז'אן התפתחו תחומי התעשייה והחקלאות, ולוקסמבורג הפכה למרכז תרבותי ומסחרי מודרני.
בעיר לוקסמבורג נפתחו מספר סניפי בנקים, והוקמו בה כמה מהמוסדות של האיחוד האירופי.
ב-1985 חנך את אנדרטת הזיכרון "גברת הזהב" המשוקמת בלוקסמבורג.
בשנת 1989 חגגה לוקסמבורג 150 שנה לעצמאותה, ובמרץ 1998 נחגג יובל המאה לעלייתו לשלטון של בית נסאו-ויילבורג.
במאי 1987 ביקרו הדוכס והדוכסית בכנסת.
ז'אן התפטר מתפקידו ב-7 באוקטובר 2000, והוחלף על ידי בנו אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
ב-9 באפריל 1953 התחתן ז'אן עם ז'וזפין שארלוט, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ואסטריד, נסיכת שוודיה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מארי אסטריד, נסיכת לוקסמבורג (נולדה ב-1954), התחתנה עם קרל כריסטיאן, ארכידוכס אוסטריה
אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (נולד ב-1955)
ז'אן, נסיך לוקסמבורג (נולד ב-1957)
מרגריט, נסיכת לוקסמבורג (נולדה ב-1957), התחתנה עם ניקולאוס, נסיך ליכטנשטיין
גיום, נסיך לוקסמבורג (נולד ב-1963)
בלגיה: צלב המלחמה (עם פס)
לוקסמבורג: צלב המלחמה של לוקסמבורג (עם פס)
קריית הוותיקן: מסדר הדרבן המוזהב
פולין: הצלב הגדול של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפולנית
הממלכה המאוחדת: מסדר הבירית, כוכב 1939 - 1945, כוכב צרפת וגרמניה, מדליית ההגנה, מדליית המלחמה של 1939 - 1945
דנמרק: אביר מסדר הפיל, 1976
ז'אן-בטיסט דה לה סאל (צרפתית Jean-Baptiste de La Salle; 30 באפריל 1651 - 7 באפריל 1719) היה כומר, ואיש חינוך הקים תנועה חינוכית בינלאומית לחינוך ילדי העניים - "מכון אחי בתי הספר הנוצריים" או בקיצור "אחי החינוך הנוצרי", "האחים הנוצרים הצרפתים" או "האחים הלסאליים" .
הוא איחד את המדיניות החינוכית בצרפת כולה ונודע גם בשל חיבוריו מעוררי ההשראה.
לדבריו "הנס הגדול ביותר שניתן לעשות, הוא לגעת בלב התלמיד".
דה לה סאל הוכרז לימים כקדוש של הכנסייה הקתולית.
דה לה סאל נולד בריימס (Reims) שבצרפת.
משפחתו הייתה משפחת משפטנים ואביו רצה שיהפוך למשפטן, אך דה לה סאל ביכר את הכמורה.
בגיל 16 מונה לקאנוניק של קתדרלת ריימס.
לאחר מות הוריו מונה לאחראי על נחלתם, אך המשיך גם בלימודי התאולוגיה.
הוא למד בסורבון ובסמינר של כנסיית סן-סולפיס בפריז.
הוא מונה לכומר בשנת 1678 ושנתיים אחר כך, בגיל 29, היה דוקטור לתאולוגיה.
דה לה סאל מת ברואן.
ז'אן-איב טיבודה הוא פסנתרן צרפתי, מנגן מוזיקה קלאסית וג'אז, בעל שורשים צרפתיים וגרמנים.
ז'אן-איב טיבודה נולד בליון להורים בעלי השכלה וכישורים מוזיקליים.
האב כנר חובב, והאם, גרמניה במוצאה, פסנתרנית חובבת, הייתה מורתו הראשונה לפסנתר.
מגיל 5 התחיל ללמוד פסנתר לאחר מכן גם כינור וחלם להיות מנצח בחייו הבוגרים.
בגיל 7 הופיע בפעם הראשונה בפני קהל.
בין חוויות הילדות שטיבודה מציין לעיתים קרובות כבעלות השפעה על דרכו, היו פגישותיו הקצרות כילד בן 5 ובן 7 עם ארתור רובינשטיין.
בגיל 11 כפרס בתחרות שנקראה "ממלכת המוזיקה" התאפשר לו לנגן לראשונה בפני קהל בקונצרט פומבי עם תזמורת בקונצרטו לפסנתר בסול מז'ור מאת ראוול ובגיל 12, אחרי שסיים עם מדליית זהב את לימודיו בבית ספר למוזיקה בליון, התקבל לקונסרבטוריון בפריז בו למד אצל
לוסט דקאב (Lucette Descaves), מתלמידותיו של גבריאל פורה ומוריס ראוול, לאחר מכן אצל רֶן ז'יאנולי
(Reine Gianoli), תלמידה של שנאבל, ולבסוף אצל אלדו צ'יקוליני שהשפיע רבות על אמנותו.
בגיל 15 זכה בפרס הראשון של הקונסרבטוריון ואחרי 3 שנים דורג במקום הראשון ב"אודישנס של נגני קונצרט צעירים" בניו יורק.
זכה בפרסים בינלאומיים חשובים (ראה למטה).
טיבודה ניגן עם תזמורות בעלות שם כמו התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת פילדלפיה, ותחת ניצוחם של מנצחים כמו לורין מאזל, ולדימיר אשכנזי, הרברט בלומסטדט, ריקרדו שאיי, שארל דיטואה, ואלרי גרגייב, ג'יימס לוויין, ליאונרד סלטקין ויאניק נזה-סגין.
השתתף בהקלטות רבות: ליווה בין השאר את הזמרות הסופרן רנה פלמינג (אות לרסיטל לידר הטוב ביותר בגרמניה בשנת 2002) והמצו-סופרן בריגיטה פאסבנדר, צ'צ'יליה ברטולי (1998) ואנגליקה קירכשלאגר, את הבריטונים דמיטרי חורובסטובסקי ומתיאס גרנה, כמו כן את הוויולן יורי באשמט, הכנר ג'ושואה בל ואת הצ'לן טרולס מורק.
לקח חלק בקידום קריירה של מוזיקאים צעירים כמו זמר הטנור
ג'ון מאץ והכנרת הגרמניה יוליה פישר.
אחת ההקלטות המרשימות שלו היא זו של סימפוניה "טורנגלילה" מאת מסייאן עם התזמורת קונצרטחבאו בניצוחו של ריקרדו שאיי.
הרפרטואר של טיבודה הוא עשיר וכולל במיוחד יצירות רומנטיות, אימפרסיוניסטיות ומהמאה ה-20, של מלחינים כמו שומאן, שופן, סן סנס, ד'אנדי, ריכרד שטראוס, קלוד דביסי, מוריס ראוול ומסייאן.
ביצועו ה"פראי" לקונצ'רטו לפסנתר של חצ'טוריאן נחשב בעיני רבים לטוב ביותר ליצירה זו.
כמו כן הוא מוערך תכופות כאחד המבצעים הטובים של אריק סאטי ושל מוריס ראוול.
בבקורות בעת הופעותיו ברוסיה ב-2006 נכתב:
"מי מסוגל טוב ממנו לנגן את המוזיקה של סאטי?" כתב המבקר המוזיקלי של העיתון "קומרסנט"
בין 30 ההפקות שבהן לקח חלק אפשר לציין את הסרטים דיוקנה של גברת שבפסקולו ניגן שני אימפרומפטי מאת שוברט ו"גאווה ודעה קדומה" בשנת 2005. ניגן והופיע הופעת קמאו גם בסרט "כלת הרוח" על אודות חייה של אלמה מאהלר.
בתחום מוזיקת ג'אז הקליט תקליטים עם קטעי דיוק אלינגטון וב-1997 דיסק עם יצירות של מוזיקאי הג'אז האמריקאי ביל אוואנס תחת הכותרת "שיחות עם ביל אוונס".
טיבודה ידוע כאוהב אופרה, ספרות, אמנות, ייניות, נסיעה במכוניות ובסירות מהירות, וכמו כן אופנה, (היה בין היתר ידיד של ג'אני ורסצ'ה) ומקפיד על לבוש אלגנטי ולפעמים אקסטראווגנטי מבתי אופנה מפורסמים (לאחרונה של ויויאן וסטווינד, למשל).
הופיע פעם על במת אופרה כשניגן כפסנתרן הוירטואוז ביצירתו של ג'ורדאנו, "פדורה".
טיבודה הוא הומוסקסואל מוצהר והתראיין על כך בכתבי עת של קהילות הלהט"ב בעולם (כגון האדבוקט).
1976 - הפרס הראשון של הקונסרבטוריון בפריז
1978 - הפרס השני לפסנתר בתחרות ויוטי ב
1979 - הפרס השני בתחרות קסאדסי
1980 - פרס ראשון בתחרות לפסנתר בטוקיו.
2001 - אביר מסדר האמנויות והספרות של הרפובליקה הצרפתית
2003 - פרס פגאסוס בפסטיבל ספולטו.
פברואר 2007 - אות "ויקטואר ד'אונר" Victoire d'honneur למפעל חיים, במהדורה ה-14 של Victoires de la musique (ה"גראמי" הצרפתי.
בטקס המשודר ניגן את החלק האחרון של הקונצרטו לפסנתר מאת ג'ורג' גרשווין, בליווי התזמורת הלאומית של צרפת שזכתה אף היא בפרס באותה תחרות.
דביסי - כלל היצירות לפסנתרן כרך א, 1996
ראוול - הקונצרטים לפסנתר -1997
סאטי - כלל יצירותיו לפסנתרן סולו - 2003
אריה - אופרה ללא מילים -2007
ז'אן-איפוליט פְלַנְדְרָן היה צייר צרפתי בן המאה ה-19. ציורו המפורסם "צעיר עירום יושב על שפת הים" משנת 1855 מוצג במוזיאון הלובר.
ז'אן-איפוליט פלנדרן היה השני מבין שלושה בנים.
אחיו הגדול, אוגוסטו, התקדם בעולם האקדמיה, בילה את חייו כפרופסור בליון, ונפטר בגיל צעיר.
אחיו הצעיר, פול, היה צייר של דיוקנאות ושל ציורי דת.
מגיל צעיר הראה פלנדרן עניין בציור; למרות דרישת הוריו שיהפוך לאיש עסקים, העדיף לצייר.
שני האחים התגוררו ביחד, ולמדו אמנות תחת חסותו של הצייר לואי אֶרסון (Louis Hersent).
בשנת 1829 עברו שני האחים לפריז.
פלנדרן התחבר לצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, שהיווה עבורו ועבור אחיו יותר מאשר מורה לציור, והיה חבר לחיים.
בתחילת דרכו נאלץ פלנדרן לשרוד כאמן עני, אולם בשנת 1832 זכה בפרס רומא, פרס שנתי שניתן על ידי האקדמיה לאמנות בפריז לתלמידים מצטיינים בתחומי האמנות.
המלגה היוקרתית שנלוותה לפרס אפשרה לו לחיות בכבוד ולהתמקד בציור.
זכייתו ב"פרס רומא" אפשרה לו ללמוד במשך חמש שנים ברומא, ליצור חלק מיצירותיו הגדולות, ולהתפרסם כצייר ידוע וכאיש בוהמה הן בפריס והן ברומא.
יצירתו "Saint Clair guérissant tes aveugles", שיצר עבור ציור קיר בקתדרלת נאנט, זיכתה אותו בכבוד ובפרסים בתצוגה שהתקיימה בשנת 1855. יצירות אחרות שלו נמצאות עוד כיום במוזיאון לאמנות יפה בעיר ליון.
עם שובו לפריז בשנת 1856 נבחר לאקדמיה לאמנויות יפות בפריז.
כבעל מוניטין, החל פלנדרן לקבל מלגת קיום קבועה מן הכנסייה של סן סוורין, דבר שהבטיח לו תעסוקה רציפה וקיום למשך שארית חייו.
הוא צייר מספר רב של דיוקנאות וציורים דקורטיביים, הנמצאים כיום במוזיאונים רבים ברחבי צרפת.
אחד הדיוקנאות המפורסמים שצייר היה דיוקנו של נפוליאון השלישי משנת 1863.
בריאותו הרופפת הוחמרה כנראה עקב חשיפה ממושכת לטחב בכנסיות בהן צייר.
בשנת 1863 ביקר שוב באיטליה, שם מת מאבעבועות ברומא ב-21 במרץ 1864.
למרות פרסומו הרב בימי חייו, הוא פחות מוכר כיום לציבור הרחב.
הוא מוכר כיום בעיקר בזכות ציורו ההומוארוטי המפורסם, משנת 1855, שהיה סנסציוני לזמנו, "צעיר עירום יושב על שפת הים", המוצג במוזיאון הלובר.
ז'אן, דוכס ברי היה בנם של ז'אן השני, מלך צרפת ושל בון מלוקסמבורג, ואחיהם של שארל החמישי, מלך צרפת, של לואי, דוכס אנז'ו ושל פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
הוא נודע בעיקר בשל כתבי יד מאוירים ובשל יצירות אמנות אחרות שהוזמנו על ידו, ובהם ספר "השעות העשירות מאוד של דוכס ברי".
ז'אן נולד ב-30 בנובמבר 1340 בטירת ונסן, לז'אן השני, מלך צרפת ולבון מלוקסמבורג, בתם של יוהאן, מלך בוהמיה ואליזבת מבוהמיה.
אחרי שהצרפתים נחלו מפלה ניצחת בקרב פואטייה (19 בספטמבר 1356), נלקח ז'אן השני, מלך צרפת, בשבי לאנגליה.
ב-8 במאי 1360 נחתם הסכם ברטיני שלפיו שני בניו של המלך: ז'אן, דוכס ברי, ולואי, דוכס אנז'ו נלקחו לאנגליה כאסירים, ושימשו כבני ערובה לאביהם ששב לצרפת כדי לגייס כופר נפש של שלושה מיליון מטבעות זהב כדי להשתחרר מן השבי האנגלי.
אך לואי, דוכס אנז'ו נמלט מן השבי והמלך ז'אן השני, שזעם על הפרת תנאי ההסכם על ידי בנו, חזר לשבי באנגליה בתחילת 1364 ומת שם באפריל של אותה שנה.
בנו ז'אן, דוכס ברי נשאר בשבי האנגלי עד 1367.
בשנת 1369 הכריז שארל החמישי, מלך צרפת מלחמה על אנגליה וכבש את אזור פואטו מידי האנגלים.
ז'אן, דוכס ברי, שהשתתף במערכה זו, קיבל את דוכסות פואטו מאחיו שארל החמישי.
בשנת 1382 מת שארל החמישי, ובנו יורש העצר (שארל השישי, מלך צרפת לעתיד) היה עדיין קטין.
לכן, ז'אן, דוכס ברי ושני אחיו, בשיתוף עם לואי, דוכס בורבון, שהיה דודם מצד אמם, שימשו כעוצרים בשמו.
ב-1384, אחרי מות אחיהם לואי, דוכס אנז'ו, ז'אן, דוכס ברי ואחיו פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, ניהלו למעשה את ממלכת צרפת.
בשנת 1388 ירש שארל יורש העצר שהגיע לפרקו, את הכתר כשארל השישי, מלך צרפת, והטיל את ניהול הממלכה על השרים שכיהנו בממשלתו של אביו.
שרים אלה היו אויביהם המושבעים של ז'אן, דוכס ברי ושל פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, שציפו להזדמנות כדי להחזיר את השלטון לידיהם.
בשנת 1392 לקה המלך שארל השישי בהתקף שיגעון (מה שחזר ונשנה במשך כל ימי מלכותו), ולכן ז'אן, דוכס ברי ופיליפ השני, דוכס בורגונדיה לקחו את השלטון לידיהם עד 1402, כאשר ברגע של זחיחות דעת שארל השישי מסר את השלטון לאחיו, לואי הראשון, דוכס אורליאן.
בשנת 1404 מת פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, וז'אן, דוכס ברי ניסה לשחק תפקיד של מתווך בין אחייניו לואי הראשון, דוכס אורליאן וז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה שניהלו ביניהם מאבק על השלטון.
אחרי רצח לאי הראשון, דוכס אורליאן בידי אנשיו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, פרצה מלחמת אזרחים בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה.
למרות שז'אן, דוכס ברי צידד בבית אורליאן, הוא ניסה לפשר בין הצדדים הלוחמים ולקדם את השלום.
ז'אן, דוכס ברי שזכר את גורלו של אביו שנפל בשבי בקרב פואטייה ומת בשבי האנגלי, השפיע על שארל השישי ועל בניו של מלך זה שלא להיות נוכחים בקרב אז'נקור (25 באוקטובר 1415) מתוך חשש שגורלם יהיה דומה לזה של אביו.
ז'אן, דוכס ברי מת מספר חודשים אחרי קרב אז'נקור, שבו נחלו הצרפתים שוב מפלה ניצחת במלחמה נגד אנגליה.
ז'אן, דוכס ברי כפטרון אמנות
ז'אן, דוכס ברי היה פטרון אמנות נודע.
הוא הזמין יצירות אמנות רבות שהמפורסמת שבהן היא הספר המאויר "השעות העשירות מאוד של דוכס ברי" שנעשה בידי שלושת האחים לימבורג שהיו ציירים פלמים.
ספר זה נחשב לאחד הספרים המאוירים החשובים ביותר שמכתבו במרוצת המאה החמש עשרה, אם לא החשוב שבהם.
יצירה זו, כמו יצירות אחרות שנעשו ביוזמתו של ז'אן, דוכס ברי, משקפת את אמנות הציור של תקופתו, שיש בה משום מזיגה של הריאליזם הפלמי עם הסגנון הפריזאי המעודן ועם הטכניקה של הציור האיטלקי.
הוא הוציא כספים רבים כדי להזמין ולרכוש את אוסף יצירות האמנות שלו, ולשם כך לקח הלוואות גדולות.
ז'אן, דוכס ברי הזמין עבודות אמנות אצל צורפי זהב, ובהן את "גביע הזהב המלכותי" ואת "תיבת כתר הקוצים" שנרכשו על ידי המוזיאון הבריטי במרוצת המאה התשע עשרה.
בין הפריטים שבאוסף שלו היה גם אגרטל החרסינה הראשון שהגיע מסין לאירופה.
הוא בנה מספר ארמונות בערים שונות בצרפת, ובהם בערים בורז' ופואטייה.
באתר האינטרנט של מוזיאון הלובר בפריז נאמר על אודותיו: "ז'אן, דוכס ברי תרם תרומה חשובה מאוד לאמנות של תקופתו ולשיפוץ מבנים דתיים ובהם קתדרלת נוטרדאם בפריז."