tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך 1,000+ מיני פפרומיה בטבע, כ-40 מינים נמצאים בשימוש נפוץ כצמחי בית.
פפרומיות אלו מסתדרות היטב בתנאי בית ממוצעים וניתן למצוא אותן בקלות יחסית בחנויות ובמרכזי גן.
המינים בקבוצה בסיסית זו כוללים P.
nitida (נמכר לעיתים קרובות בתור P.
עם זאת, יכולים להיות מספר זנים זמינים מכל מין.
זיהוי מינים יכול להיות מאתגר מכיוון שצמחים נמכרים לרוב תחת שמות שיווקיים שונים, מילים נרדפות ישנות יותר או תחת שמות שלא התקבלו רשמית.
בנוסף למינים הטבעיים וזנייהם, ניתן למצוא בשוק גם כמה זנים היברידיים מלאכותיים, כגון Peperomia 'Hope' (הכלאה בין P.
רוב המינים זקוקים למצע אוורירי וניקוז טוב, וזקוקים לייבוש במידה מסוימת או אפילו לחלוטין בין השקיה.
סיבה אופיינית לאובדן פפרומיה היא ריקבון שורש שנגרם מהשקיית יתר.
צמחי העלווה הטרופיים והדקורטיביים נהנים בדרך כלל מתנאי צל עם יותר לחות.
חלקם עשויים אפילו לדרוש טרריום או גינת בקבוקים כדי לשמור על לחות גבוהה.
יש להתייחס לסוגי הסוקולנטים הגדלים באקלים צחיח, באופן דומה לקקטוסים וסוקולנטים אחרים: הם יכולים לסבול יותר אור וישרדו תקופה קרה יבשה, שבמהלכה הם מושקים רק לעיתים רחוקות.
הפפרומיות הגאופיטיות רגילות לחוות תקופת מנוחה קרה פעם בשנה.
פפרומיות רבות הגדלות בטבע (ושאינן צמחי נוי) משמשות כעשבי תיבול, מאחר שהעלים שלהן נושאים טעם חריף, וכאשר הם נמעכים הם פולטים ריח חזק.
לכן, כמה מינים, כגון Peperomia pellucida משמשים בדרום ומרכז אמריקה בסלטים ובישול, או לטעם משקאות.
חלקם, כולל Peperomia inaequalifolia ו-Peperomia congona, משמשים גם ברפואת הצמחים כאמצעי עיכול, בשל תכונותיהם האנטי דלקתיות וריפוי פצעים, או כטיפות נגד דלקת אוזן ודלקת הלחמית.
בעוד ששימוש כזה ברפואה עממית נפוץ בפרו ובמקומות אחרים, האיכויות הרפואיות האפשריות של פפרומיה עדיין לא נחקרו במידה מדעית ומבוססות על אמונות.
בכל מקרה, אין המלצה לשימוש באופן כזה בצמחי פפרומיה הנמכרים כצמחי נוי לבית.
ניתן להפיץ צמחים אלה על ידי זרעים, על ידי ייחורים או על ידי חלוקה.
ייחורי פפרומיה ממינים רבים מכים שורשים בקלות.
דוגמאות לסוגי עלווה טרופית ודקורטיבית
פפרונאטה (באיטלקית: Peperonata) היא מנה המבוססת על פלפלים חתוכים לפרוסות דקות ומבושלת במחבת ברוטב שום, בצל ועגבניות.
להכנת המנה, מקלפים תחילה פלפלים אדומים, ירוקים או צהובים (גם מעורבים) ועגבניות, מורידים את הקליפה וחותכים את הירקות לרצועות או לקוביות וקוצצים את הבצלים.
אחר כך הכל מתבשל בסיר עם שמן זית או תערובת של חמאה ושמן זית.
(אם את המנה אמורים לאכול קרה, אין להשתמש בחמאה) התיבול הוא במלח, פלפל, חומץ יין ואולי שום.
הפפרונאטה מוכנה כשחתיכות הפלפל מבושלות, אך לא מתפוררות ורוב הנוזלים התאדו.
בהתאם למתכון, ייתכן שלא צריך להוסיף עגבניות או בצל.
מאכלים דומים נמצאים גם בחלקים אחרים של אירופה, כמו ביוון, ספרד (פיסטו), בבלקן (סטאראש), בצרפת (רטטוי), או בהונגריה (לצ'ו).
באיטליה, פפרונאטה אופיינית לליגוריה ולאזורי מצוג'ורנו, אך הוא נצרך במגוון וריאציות ברחבי המדינה.
המאכל מתאים לכל עונות השנה.
ניתן לצרוך אותו חם כתוספת למנה, חמים כמנה עיקרית או קר כמנה ראשונה.
המאכל הולך טוב עם קציצות, המבורגרים או בקלה, או אפילו בצורה פשוטה יותר כשמונח על לחם קלוי, כמו ברוסקטה.
פפירוסי המקרא של צ'סטר ביטי או פשוט פפירוסי צ'סטר ביטי הם קבוצת פפירוסים של כתבי יד מוקדמים של טקסטים תנ"כיים.
כתבי היד הם ביוונית ומקורם נוצרי.
ישנם אחד-עשר כתבי יד בקבוצה, שבעה המורכבים מחלקים מספרי הברית הישנה, שלושה מורכבים מחלקים מהברית החדשה (הכוונה עם מספר גרגורי-אולנד (רשימת כתבי יד של הברית החדשה) 𝔓45, 𝔓46 ו-𝔓47), ואחד המורכב מחלקים מספר חנוך ומדרשה נוצרית לא מזוהה.
רובם מתוארכים למאה ה-3 לספירה.
הם ממוקמים בחלקם בספריית צ'סטר ביטי בדבלין, אירלנד, ובחלקם באוניברסיטת מישיגן, בין מספר מקומות אחרים.
ככל הנראה, הפפירוסים הושגו לראשונה על ידי סוחרי עתיקות בלתי חוקיות .
בשל כך, הנסיבות המדויקות של הממצא אינן ברורות.
דיווח אחד מציין שכתבי היד היו בצנצנות בבית קברות קופטי ליד הריסות העיר העתיקה אפרודיטופוליס .
תיאוריות אחרות הציעו כי האוסף נמצא ליד העיר פיום במקום אפרודיטופוליס, או שהמיקום היה כנסייה נוצרית או מנזר במקום בית קברות.
רוב הפפירוסים נקנו מסוחר על ידי אלפרד צ'סטר ביטי , שעל שמו נקראים כתבי היד, אם כי חלק מהדפים והשברים נרכשו על ידי אוניברסיטת מישיגן, עוד מספר אספנים ומוסדות אחרים.
הפפירוסים הוכרזו לראשונה ב-19 בנובמבר 1931,  אם כי עלים נוספים נרכשו במהלך העשור הבא.
Chester Beatty) ואחריו ספרה רומית מתאימה בין I-XII, אחת לכל כתב יד.
המונח פפירוסי צ'סטר ביטי עשוי גם להתייחס, בדרך כלל, לאוסף כתבי היד שרכש אלפרד צ'סטר ביטי במהלך חייו, הכוללים פפירוסים שאינם תנ"כיים כגון הפפירוס הרפואי של צ'סטר ביטי .
בזמן גילוים, הצהיר חוקר המקרא F.
Bruce כי "ניתן בהחלט לטעון שהם התגלית הגדולה ביותר של כתבי יד תנ"כיים מאז שטישנדורף גילה את הקודקס סינאיטיקוס".
כל כתבי היד הם קודקסים, עובדה שהפתיעה את החוקרים הראשונים שבדקו את הטקסטים מכיוון שהאמינו שקודקס הפפירוס לא היה בשימוש נרחב על ידי נוצרים עד המאה ה-4 לספירה.
רוב כתבי היד מתוארכים למאה ה-3 והמוקדמים שבהם למאה ה-2.  כתבי היד גם עזרו לחוקרים להבין את בניית קודי הפפירוס.
יש שונות משמעותית בין הבנייה של כל כתב יד.
גודל העמודים נע בין 14 על 24.2 סנטימטרים לערך (פפירוס III) ל-18 על 33 סנטימטרים (פפירוס VI).
חלק מכתבי היד נבנו מאוסף אחד (קֻנְטְרֵס) של גיליונות פפירוס (פפירוסים II, VII, IX + X), בעוד שבאחרים האוסף משתנה מגיליון בודד (I) לחמישה (V) או שבעה (VII).
הקודקס הגדול ביותר (פפירוסים IX/X) בנויים מ-236 עמודים.
בכתבי היד משתמשים בשם נומינה סקרה , קיצורים מיוחדים לשמות/מילים הנחשבים לקדושים בנצרות.
דוגמה בולטת אחת היא בפפירוס VI המכיל חלקים מהברית הישנה.
השם יהושע המתייחס מבחינה לשונית לישו נחשב לשם קדוש וקיצור כזה.
מאחר שכל אחד עשר כתבי היד מלבד שניים (פפירוסים XI, XII) מתוארכים לפני המאה ה-4 לספירה, הם מציגים עדויות טקסטואליות משמעותיות לתנ"ך היווני כפי שהיה קיים במצרים לפני הרדיפות של דיוקלטיאנוס, שם נאמר כי היו ספרים נוצריים שנהרסו ומאה שנים, או יותר מוקדם, מקודקס ותיקנוס וקודקס סינאיטיקוס.
למרות שמספר מהחוקרים שחקרו לראשונה את האוסף החשיבו כמה מכתבי היד של הברית החדשה, במיוחד פפירוס צ'סטר ביטי I (𝔓45) מסוג טקסט קיסרי לכאורה, יש לכך תמיכה מועטה היום.
הדמות הטקסטואלית מתוארת בדרך כלל כאקלקטית, מעורבת או לא מיושרת.
כתבי היד סיפקו וריאציות טקסטואליות חדשות רבות, במיוחד מכיוון שכתבי היד של הברית הישנה קדמו לפעילות התיקון של לוקיאנוס ואוריגנס ואחרים, וכתבי הברית החדשה הם מהדוגמאות המוקדמות ביותר אך הנרחבות למדי של הספרים המקבילים.
כתבי יד של הברית הישנה
במקור, האמינו כי ישנם שמונה כתבי יד באוסף פפירוסי צ'סטר ביטי המכילים חלקים מהברית הישנה.
עם זאת, מה שהחשיבו תחילה כשני כתבי יד שונים היה שייך למעשה לאותו קודקס, וכתוצאה מכך היו בסך הכל שבעה כתבי יד של הברית הישנה באוסף, כולם בעקבות תרגום השבעים (תרגום יווני מוקדם של הברית הישנה).
פפירוסים IV ו-V – שני כתבי יד המכילים חלקים מספר בראשית, האחד מתוארך לסוף המאה ה-3 לספירה ואחד לתחילת המאה ה-4 לספירה.
כתבי היד הללו משמעותיים מכיוון שלכתבים היווניים העתיקים הבאים של הברית הישנה של ותיקנוס וסיניטיקוס יש פערים נרחבים בספר בראשית.
פפירוס VI – כתב יד של ספרי במדבר ודברים, המורכב מכ-50 דפים חלקיים מתוך 108 וחתיכות קטנות מאוד, המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-2 לספירה.
זהו כתב היד הקדום ביותר באוסף, אך קדמו לו שני כתבי יד יווניים אחרים, פחות נרחבים של ספרים אלה, פפירוס פאונד 266 ופפירוס ריילנדס 458 .
פפירוס VII – כתב יד של ספר ישעיהו, שהידרדר מאוד, עם הערות שוליים קופטיות (פיומיות ישנות), המתוארכות למאה ה-3.
פפירוס VIII – שני דפים מקוטעים מספר ירמיהו, בסביבות שנת 200.
פפירוסים IX/X – כתב יד של ספרי יחזקאל, דניאל ואסתר, מתוארך למאה ה-3. מה שנותר הוא 50 מתוך 118 דפים מקוריים, 29 מהם נמצאים בספריית צ'סטר ביטי (8 של יחזקאל, 8 של אסתר ו-13 של דניאל), ועוד 21 (של יחזקאל) נמצאים בספריית אוניברסיטת פרינסטון.
החלקים התחתונים של הדפים חסרים.
אף על פי כן, כל חלקי כתב היד הם הדוגמאות המהותיות ביותר, המוקדמות ביותר של ספרי התנ"ך המקבילים.
יחזקאל כתוב בכתב יד שונה משני הספרים האחרים.
דניאל נספר במקור בתור פפירוס X, כי זה נחשב תחילה, בטעות, לכתב יד נפרד.
מאוחר יותר הוחלט שכל שלושת הספרים שייכים לקודקס אחד.
דניאל מכיל כמה וריאציות משמעותיות לגבי הסדר וההשמטה של חלקים מסוימים בטקסט (פרקים 7-8 מגיעים לפני 5–6, וחלקים מפרקים 4 ו-5 חסרים).
פפירוס XI – שני דפים מקוטעים מקהלת, מתוארכים למאה ה-4.
כתבי יד של הברית החדשה
ישנם שלושה כתבי יד של הברית החדשה שהם חלק מפפירוסי צ'סטר ביטי.
הראשון, פפירוס I, מסומן תחת מערכת המספור של גרגורי-אולנד (Gregory-Åland) כ-𝔓45, והיה במקור קודקס של 110 דפים שהכיל את ארבע הבשורות הקנוניות ומעשי השליחים.
נותרו 30 דפים מקוטעים, המורכבים משני דפים קטנים מבשורת מתי פרקים 20/21 ו-25/26, חלקים מבשורת מרקוס פרקים 4–9, 11–12, חלקים מבשורת לוקאס 6–7, 9 –14, חלקים מבשורת יוחנן 4–5, 10–11 וחלק ממעשי השליחים 4–17. סדר הבשורות עוקב אחר המסורת המערבית, מתי, יוחנן, לוקאס, מרקוס, מעשי השליחים.
שברים אלו מתוארכים פלאוגרפית למחצית הראשונה של המאה ה-3 לספירה.
𝔓46 הוא כתב היד השני של הברית החדשה באוסף צ'סטר ביטי (פפירוס II), והיה קודקס שהכיל את איגרות פאולוס המתוארכות לשנת 200 לערך.
מה שנותר היום מכתב היד הוא בערך 85 מתוך 104 דפים המורכבים מפרקים רומאים 5–6, 8–15, כולם עבריים, אפסיים, גלטים, פיליפאים, קולוסים, כמעט כולם 1–2 קורינתיים ו-1 תסלוניקים 1–2, 5. דפי הפפירוס הידרדרו חלקית, וכתוצאה מכך קיים אובדן של מספר שורות בתחתית כל עמוד.
כתבי היד חולקו בין ספריית צ'סטר ביטי ואוניברסיטת מישיגן.
חוקרים אינם מאמינים שהאיגרות הפסטורליות נכללו במקור בקודקס, בהתבסס על כמות החלל הנדרשת בדפים החסרים; הם מסיקים ששני תסלוניקים היו תופסים את החלק האחרון של הקודקס.
בולטת הכללת העברים, ספר שנשאל באופן קנוני ולא נחשב למחבר על ידי פאולוס.
הצבתו בעקבות הרומאים היא ייחודית מול רוב העדים האחרים, וכך גם הסדר של הגלטים בעקבות האפסים.
פפירוס III הוא כתב היד האחרון של הברית החדשה, 𝔓47, ומכיל 10 דפים מתוך ספר ההתגלות, פרקים 9–17. גם כתב יד זה מתוארך למאה ה-3 לספירה, וקניון מתאר את כתב היד בהיותו "די מחוספס באופי, עבה במבנה, וללא יומרות לקליגרפיה."
כתבי יד של הספרים החיצוניים
כתב היד האחרון בפפירוסי צ'סטר ביטי, פפירוס XII, מכיל פרקים 97–107 של ספר חנוך וחלקים מדרשה נוצרית לא ידועה המיוחסת למליטון מסרדיס.
כתב היד מתוארך למאה ה-4 לספירה.
ספר חנוך רשום בכתב היד כ"איגרת חנוך".
פרקים 105 ו-108 אינם כלולים, וחוקרים סבורים שהם היו תוספות מאוחרות יותר.
פפירוס XII הוא העדות היוונית היחידה לחלקים מסוימים של חנוך.
באשר לדרשה, פפירוס XII היה העותק היחיד הידוע של הטקסט בזמן גילויו.
שני כתבי יד המכילים את הטקסט, פפירוס בודמר XIII ופפירוס אוקסי 1600 , נמצאו מאז.
כתב היד מכיל גם את העדות היחידה של האפוקריפון של יחזקאל , אם כי הוא מצוטט על ידי קלמנס מאלכסנדריה (פדגוגוס I.
בסך הכל, כתב היד גס וככל הנראה של סופר שלא ידע יוונית היטב.
קמפבל בונר מאוניברסיטת מישיגן פרסם את כתב היד הזה ב"הפרקים האחרונים של חנוך ביוונית" (1937) ו"הדרשה על התשוקה מאת הבישוף מליטון מסרדיס" (1940).
פפירוס מרים (מוכר גם כ"פפירוס מרים ברת יעקוב") הוא פפירוס מתקופת הבית השני או 69 שנים לאחר חורבנו, שנחשף בשנת 2009.
פפירוס מרים הוחרם במאי 2009 על ידי צוותים מיוחדים של משטרת ישראל ושל רשות העתיקות במלון הייאט שבשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
לכאורה היא הייתה ברשותם של שני ערבים מבית סאחור, שככל הנראה התכוונו למכור אותה.
מקום מציאתו של הפפירוס נותר לא ידוע, ובהתאם גם הוודאות במקוריותו, אם כי עד כה הועלו מעט ספקות בנושא.
הפפירוס נשמר בצורה טובה יחסית, אך חלקים מהקצה התחתון חסרים.
מידותיו הן כ-15×15 ס"מ והוא כולל 15 שורות טקסט.
על פי הכתובת, אשר דומה מאוד למגילות מדבר יהודה, אפשר ללמוד כי המגילה נכתבה במאה ה-1 או ה-2. תיארוך אחד מציין "שנה 4 לאחר חורבן ישראל".
מאחר שצורת תיארוך זו אינה מוכרת מאף ממצא אחר, קיים קושי לקבוע בוודאות האם היא מתייחסת לחורבן בית המקדש בשנת 66 לספירה או למרד בר כוכבא בשנת 135. הטקסט מתאר ויתור על בעלות על ידי מרים בת יעקב מסעלב- ככל הנראה שעלבים.
ומוזכרים בו אנשים ומקומות נוספים.
פְּצָאֵל הוא התנחלות ומושב עובדים שיתופי בבקעת פצאל אשר בבקעת הירדן השייכת למועצה אזורית בקעת הירדן.
המושב יושב קרוב למוצא נחל פצאל וניזון ממי עינות פצאל הנובעים בנחל.
אדמת בקעת פצאל היא אדמת סחף פורייה המאפשרת גידולים חקלאיים.
במושב מגדלים תמרים, פלפלים, ענבים, מנגו, ליצ'י, פרחים ועוד.
ידוע בזכות ענביו המובחרים וזאת בעיקר בשל מזג האוויר החם, בעקבותיו הענבים מבשילים מוקדם.
המושב בנוי כרבע ק"מ צפונית לשרידי "פצאליס", יישוב יהודי מתקופת בית שני.
היישוב הוקם בימי מלכותו של הורדוס ונקרא על שם אחיו פצאל.
עם מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, פצאליס היה אחד מן היישובים שהוא הוריש לאחותו שלום, וכשנפטרה הורישה היא את כל הרצף היישובי שבשליטתה, 250 דונם שהשתרעו על פני היישובים ליוויאס, ארכלאיס ופצאליס, לחברתה הטובה, ליוויה, אשת הקיסר אוגוסטוס.
ההתיישבות היהודית פרחה באזור לפחות עד תחילת המרד הגדול.
סימני החורבן שנשתמרו בעיר ושכבת השריפה באתר, גורמים לחוקרים להאמין כי תושביו נטלו חלק במרד.
על פי סקר ארכאולוגי שנעשה באתר, היישוב חרב במהלך הכיבוש הערבי.
מתחת ליישוב הנוכחי נמצא אתר גדול מאוד מהתקופה הכלקוליתית ששטחו מעל 300 דונם.
מבנה מהאתר נחפר בעבר על ידי יוסף פורת.
החל משנת 2007 מתקיימת בבקעת פצאל בסמוך למושב חפירות באתרים אלה על ידי המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן שבאוניברסיטת חיפה בראשות הארכאולוג ד"ר שי בר.
הממצאים באתר מצביעים שהיישוב התקיים בשלב המעבר מהתקופה הכלקוליתית לתקופת הברונזה הקדומה ומכאן חשיבותו.
המושב הוקם בשנת 1970 (ט' בכסלו ה'תשל"א) על ידי תנועת המושבים.
מיקומו הראשוני היה סמוך למקום שבו נמצאת היום ההתנחלות מעלה אפרים, ובאותו זמן היישוב פצאל נקרא בשם מעלה אפרים, מכיוון שוועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם פצאל.
המושב פעל באותה תקופה במתכונת של (מושב-קיבוץ), אך משום שהשטחים החקלאיים היו בבקעה עצמה הוא הועבר (ב-1975 - ניסן ה'תשל"ה) למיקומו הנוכחי, ומאז נקרא שמו פצאל באופן רשמי.
הוא ממוקם בגובה של כ-270 מטר מתחת לפני הים.
הכניסה ליישוב היא מכביש 505, סמוך לצומת פצאל.
צומת פצאל מחבר את "כביש הבקעה (כביש גנדי)" עם כביש 505 ("כביש חוצה שומרון"), ממנו הוא עולה מערבה.
בשנים האחרונות ישנה קליטה גדולה של צעירים במושב, בעיקר בני המושב.
ענף היצוא המוביל של המושב הוא תמרי המג'הול, בנוסף מגדלים ענבי מאכל וירקות כמו פלפלים ועגבניות שרי.
בתחילת המאה ה-21 פעלה במושב חוות תנינאים.
ב-2017 הוקם מסלול מרוצי מכוניות בסמוך לפצאל
אנדרטת לוחמי הבקעה - ממוקמת כ-2 ק"מ מצפון-מזרח למושב, בצד כביש הבקעה, לזכרם של לוחמי צה"ל שנפלו בקרבות הבקעה במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה בבקעת הירדן ובפעילות המבצעית השוטפת.
האנדרטה הוקמה על ידי הפסל יגאל תומרקין.
שמורת סַלוַדוֹרה – הממוקמת כ-1.5 ק"מ מדרום מזרח למושב, הכוללת בתחומה עצי סלוודורה פרסית.
שמורת פצאל – הממוקמת כ-1.5 ק"מ ממערב למושב מקיפה את קטעו העליון של נחל קנת, הכוללת צמחיית נווה מדבר ושרידי מערכות השקיה.
חוות פצאל – חווה לגידול תנינאים, כיום נטושה אך היו בה תניני יאור עד אוגוסט 2025.
מסלול מרוצים פצאל – מעל 2 קילומטר של אספלט, מיועד לאופנועי ומכוניות ספורט.
פַצָאֵל היה נסיך מבית הורדוס.
בנם הבכור של אנטיפטרוס האדומי והנסיכה הנבטית קיפרוס, ואחיהם של הורדוס, יוסף, פירורא ושלומית.
נתמנה בידי אביו למושל ירושלים.
בעת מצור אנטיגונוס על ארמון החשמונאים בירושלים בשנת 40 לפני הספירה, שם קץ לחייו.
אנטיפטרוס, שותפו של הורקנוס השני לשלטון בממלכת יהודה, זכה מידיו של יוליוס קיסר לאחר קרב פארסלוס ב-48 לפנה"ס בתואר "אפוטרופוס" ("משגיח") כנאמנה של רומא הממונה על הסדר בארץ ועל תשלום המסים.
אנטיפטרוס מיהר למנות, באישור הרומאים, את בניו למושלים: את פצאל למושל ירושלים ואת הורדוס למושל הגליל.
נאמני הורקנוס חששו כי מטרתו הסופית של אנטיפטרוס לסלק כליל את בית חשמונאי מהשלטון ולכן יזמו את ההתנקשות בחייו של אנטיפטרוס.
ההתנקשות הייתה אות פתיחה להפיכה המדינית בירושלים.
מליכוס, אחד ממפקדי הצבא של הורקנוס, ניסה למנוע מאנטיפטרוס להשתלט על יהודה.
יוסף בן מתתיהו טען בספרו קדמוניות היהודים כי "מליכוס חרש מזימה נגד אנטיפטרוס, כי סבור היה, שמותו של זה יביא ביטחון לשלטונו של הורקנוס" (ספר 14, שורה 277).
מליכוס פיתה בשוחד את אחד מהאחראים על משקהו של אנטיפטרוס להרעיל את גביע השתייה שלו, וכך סילק מדרכו את המנהיג האדומי.
כוונתו של מליכוס הייתה גם להוליך שולל את האחים פצאל והורדוס.
משהבינו שני האחים כי מליכוס זומם כנגדם, החליטו להקדימו ולנקום את נקמת אביהם שהורעל, אלא שפרץ ביניהם ויכוח: הורדוס העדיף לתקוף מיידית את מליכוס ולהכריעו, ומנגד חשש פצאל, שהיה מושל ירושלים, שמעשה זה עלול לגרום למלחמת אחים.
פצאל הציע לחסל חרש את מליכוס, כדרך שעשה לאנטיפטרוס אביהם, אלא שהורדוס פעל לבד, עצמאית, מול מליכוס ועלה על ירושלים עם כוחותיו.
מהלך זה קומם את פצאל, שמדיניותו ואופיו היו דומים מאוד לאלו של אביו אנטיפטרוס והוא הצליח לשכנע את הורדוס לנטוש את דרך המלחמה.
בשעה שניצחו מרקוס אנטוניוס ואוקטביאנוס את מחנה רוצחי יוליוס קיסר, ברוטוס וקסיוס, ליד פיליפי, הביעו שני האחים, פצאל והורדוס, נאמנות למרקוס אנטוניוס וזה אישר את מעמדם מחד ודחה מאידך את טענת המשלחת העממית מיהודה כי האחים גזלו מהורקנוס את מעמדו כשליט.
שני האחים התמנו לטטרארכים (נסיכים שולטים) - פצאל על ירושלים הורדוס על הגליל.
לשליטי רומא היה נוח ומתוך שיטת "הפרד ומשול" לאשר לצמד האחים את מעמדם, כשהאחד מאזן את חברו.
אלא שהורדוס, למרות שלא היה הבכור ומעמדו הפוליטי היה נחות מזה של פצאל, כשהאחרון היה מושל ירושלים וסביבותיה ואילו הורדוס כיהן כמושל הגליל, התעלה על פני פצאל בשעה שהתארס עם מרים החשמונאית.
הנישואין עם בית חשמונאי, השליטים החוקיים של יהודה, הניחו יסוד מדיני-משפטי למעמדו של הורדוס כטוען לשלטון.
בשנת 40 לפנה"ס, משהופיעו באזור הפרתים, ואליהם הסתפח מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו הצעיר של אריסטובולוס השני, מתוך תקווה לשוב ולשלוט ביהודה, אם כי בחסות הפרתים, הורקנוס ובני אנטיפטרוס, הורדוס ופצאל התבצרו בירושלים.
בין הורדוס לפצאל פרץ ויכוח, כשהורדוס דורש להמשיך ולהילחם, ואילו פצאל תמך בניהול משא-ומתן עם הפרתים.
פצאל אף נפגש עם באזאפראנס הפחה הפרתי, שעמד בראש גדוד צבא, כדי לשכנעו לקיים שיחות בדבר סיום הקרבות.
פצאל היה בעל תפישה מדינית מאוד מציאותית, בדומה לאביו אנטיפטרוס, וידע היטב שסכנה מרובה היא להשלים עם הפרתים בטרם הוכרעה המערכה בינם לבין הרומים.
מטרת פגישתו עם הפחה הפרתי הייתה להניע את הפרתים בשידולים ובתשלום כופר ליטול מאנטיגונוס את היכולת להתנקם באחים.
פצאל קיבל כיסוד למשא-ומתן את הצעת הפרתים, שהנצורים יוצאו מתחום שליטתו של אנטיגונוס, ושהמשא-ומתן לא יתנהל אלא בינם לבין הפרתים.
משהוסכם הדבר בין שני הצדדים יצא פצאל למיפגש, חרף התנגדותו הנחרצת של אחיו הורדוס, מי שלא סמך כליל על הפרתים ותמך בהמשך ההתקוממות.
למיפגש עם הפרתים התלווה גם הורקנוס, וזאת כדי לשוות למיפגש אופי רשמי.
תוך כדי השיחות התברר לפצאל כי נחתמה ברית בין אנטיגונוס לפרתים ואף יעצו לו להימלט מהמקום באחת הספינות שעגנו בסמוך.
פצאל סירב מכיוון שהתנגד להפקיר את הורקנוס לגורלו ולנפשו, ולמעשה חרץ בכך את גורלו שלו.
הורדוס, שהתבצר בירושלים, חש במלכודת שטמנו הפרתים לאחיו ולהורקנוס, אולי על סמך הודעת שליח, והצליח לחמוק בלילה, הוא ומרים ארוסתו עם אמה אלכסנדרה וקבוצת שומרי ראשו, ושמו פניהם למצדה ומשם הדרימו לכיוון אדום.
בסופו של דבר פרץ אנטיגונוס לעיר והביס את מתנגדיו.
הורדוס הצליח להימלט, אולם הורקנוס נתפס על ידי הפרתים ונשבה בידם.
כדי להבטיח שלא יוכל לשמש עוד בכהונה הגדולה הטילו בו הפרתים מום – הם כרתו את אוזנו.
פצאל, מרוב ייאוש ותיסכול הטיח את ראשו בסלע והתאבד, וכך, לדברי יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים" – "פרש, כפי שנראה לו, מן החיים באופן היפה ביותר בתוך מצוקה כזו, ושלל מן האויב את האפשרות להמיתו להנאתו".
שני האחים היו קשורים בקשרי אחווה נאמנים עד יום מותו של האחד מהם, והורדוס שמר לו אהבה גם לאחר פטירתו, ולראיה, שאחד משלושת המגדלים הגדולים שבנה לאורך חומתה המערבית של ירושלים, קרא הורדוס על שמו של פצאל (השניים האחרים נקראו על שם מרים והיפיקוס).
במגדלים אלה באה האמנות האדריכלית של ימי הורדוס לשיא באיכותה.
אבני הגזית תאמו בשלמות זו לזו וזיזן בולט במקצת שפה מסותתת צרה להן בתיאומי הגובה, ורוחבה בתאומי האורך, וניקור דק כולל על פניהם, שנעשה בברזל משונן.
הורדוס בנה אף יישוב על שם אחיו פצאל, על יד בקעת יריחו, וקרא לו פצאליס.
פצאל השאיר אחריו בן, שהיה בן שבע במות אביו (קדמוניות היהודים, פרק 14, 371).
פֵּץ' (בהונגרית: Pécs) היא עיר בדרום הונגריה.
העיר היא החמישית בגודלה בהונגריה וחיים בה כ-150,000 תושבים.
היא נמצאת סמוך לגבול עם קרואטיה וסרביה.
פץ' משמשת כמרכז התעשייה והמסחר של מחוז באראניה, שהוא המחוז הדרומי ביותר במדינה וחיים בו כ-370,000 תושבים.
פץ' נבחרה כ-"בירת התרבות של אירופה" לשנת 2010 יחד עם אסן ואיסטנבול.
סיסמת העיר היא "עיר ללא גבולות".
האזור בו שוכנת פץ' מיושב עוד מהעת העתיקה.
לפני עידן הרומאים האזור יושב על ידי הקלטים.
בתקופת האימפריה הרומית, מערב הונגריה הייתה פרובינציה שנקראה פאנוניה, וסופיאני (Sopianae), העיר שעל בסיסה קיימת היום פץ', הייתה בירתה של אחד ממחוזותיה המנהליים.
בתחילת המאה ה-2 הרומאים בנו מושבות המייצרות יין באזור סופיאני.
בתחילת המאה ה-4 סופיאני הפכה לעיר נוצרית חשובה.
בתי הקברות מאותה תקופה בסביבת העיר נחשבים לאתרי מורשת עולמית.
בסוף אותה המאה שלטון הרומאים נחלש באזור וזאת בעיקר בגלל התקפות של הברברים וההונים.
כאשר הקיסר הפרנקי, קרל הגדול הגיע לאזור במאה התשיעית, הוא נשלט על ידי אווארים וסלאבים.
קרל הגדול כבש את האזור ושייכה לממלכתו.
בסוף המאה התשיעית ותחילת העשירית נכבש המקום על ידי ההונגרים שהקימו את מחוז בארניה.
עיר הבירה של המחוז לא הייתה פץ' אלא מצודה הנמצאת בקרבת העיר ונקרית בלי מניסטיר (המנזר הלבן).
פץ' לעומת זאת הפכה לעיר דתית חשובה ולמקום מושבם של הכנסייה האפיסקופלית.
במהלך המאה ה-11 המשיכה העיר להוות מרכז דתי חשוב והיא משכה אליה מסדרים שונים בנצרות שבאו להתיישב בה ולהקים כנסיות ומנזרים.
הבנדיקטינים היו הראשונים להגיע בשנת 1076 ואחריהם באו הדומיניקנים ב-1283, נוסף לעוד רבים שבאו בתקופה זו.
העיר שינתה את שמה לפץ' בשנת 1235.
בשנת 1526 כבשו צבאות האימפריה העות'מאנית של סולימאן הראשון חלק ניכר מהממלכה ההונגרית-קרואטית-בוהמית מידיו של לאיוש השני מלך הונגריה בקרב מוהאץ'.
בשנת 1527 נבחר פרדיננד הראשון למלוך על הונגריה.
פרדיננד אהב את העיר פץ' והקים בה מבצר ופטר את תושביה ממס.
לאחר מכן, הצליח להדוף את צבאו של סולימאן הראשון מעל וינה אך העיר פץ' נכבשה שוב על ידי העות'מאנים שהכריחו את תושבי פץ' להכיר במלך יאנוש הראשון זאפויה שהיה בן בריתם.
לאחר מותו של זאפוליה בשנת 1540, הכריחו העות'מאנים את אשתו, איזבלה למסור את פץ' לידיהם לאחר שכבשו את העיר 'בודה' מכיוון שהעיר הייתה חשובה מאוד מבחינה אסטרטגית.
תושבי פץ' נלחמו בעות'מאנים ונשבעו בנאמנותם למלך פרדיננד הראשון.
פרדיננד ששלט דאז בחלקה המערבי של הונגריה ניסה להדוף את העות'מאנים מזרחה אך התמקד יותר בעיר אסטרגום שהייתה חשובה לו יותר ועוד במספר ערים.
תושבי פץ' התכוננו למצור של העות'מאנים אך יום לפני המועד האחרון לכניעה, שכירי חרב פלאמים וולונים ברחו מהעיר.
יום למחרת, הבישוף של העיר הלך לעות'מאנים ונתן להם את המפתח לשער העיר.
לאחר שהשתלטו על העיר, העות'מאנים ביצרו אותה והפכו אותה לעיר עות'מאנית.
הכנסיות הפכו למסגדים, מרחצאות טורקים ומסגדים נבנו בכל רחבי העיר, נפתחו בתי ספר שלימדו את תורת הקוראן והעיר נשלטה על ידי מוסלמים לפי חוקי השריעה.
בשנת 1664 צבא הונגרי התקדם לכיוון העיר.
מכיוון שפץ' כבר הייתה עמוק בשטח האימפריה העות'מאנית הם ידעו שאפילו אם יכבשו אותה הם לא יוכלו להחזיק מעמד במצור שהטורקים יטילו לכן בזזו את העיר ושרפו אותה אך לא הצליחו להגיע למבצר.
לאחר שהמבצר של העיר בודה שוחרר בשנת 1686, הצבא ההונגרי ניסה לכבוש את פץ'.
העות'מאנים שהבינו שלא יוכלו להחזיק יותר בעיר שרפו אותה והתבצרו במצודה.
ההונגרים כבשו את העיר ב-14 באוקטובר והרסו את מוביל המים שהוביל מים למצודה.
ב-22 באוקטובר נכנעו העות'מאנים שהתבצרו.
העיר נשלטה תחת שלטון צבאי.
בית הדין הווינאי (וינה הייתה אז בירתה של הממלכה ההונגרית) החליט להרוס את העיר אך לבסוף הוחלט להשאירה בגלל קרבתה לגבול החדש עם האימפריה העות'מאנית בתקווה שיוכלו לכבוש עוד ערים.
העיר החלה לשגשג שוב אך בסוף שנות התשעים של המאה ה-15 נספו רוב תושבי העיר בשתי מגפות קטלניות.
בשנת 1688 הגיעו מתיישבים גרמנים והתיישבו בעיר.
באותו זמן רק אחוז קטן מהעיר היו הונגרים.
שאר תושבי העיר היו גרמנים וסלאבים.
מכיוון שרוב תושבי העיר לא היו הונגרים, העיר לא תמכה במהפכה של פרנץ ראקוצי השני ועל כן הוא ואנשיו בזזו את העיר.
עם תחילת המאה ה-18 החלה להיבנות העיר המודרנית של פץ' תחת שלטון האימפריה האוסטרית.
חקלאות הגפנים באזור שגשגה ויחד איתה המסחר.
במפקד אוכלוסין שערך יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1787 בעיר נמנו 8,853 תושבים, בהם 133 כמרים ו-117 אצילים.
התיאטרון בנוי מאבן הראשון של פץ' נבנה בשנת 1839. במהלך אביב העמים נכבשה פץ' בשנת 1848 על ידי הקרואטים, אך שנה לאחר מכן נכבשה מחדש על ידי צבא בית הבסבורג.
פץ' התפתחה מאוד בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית ובשנת 1867 חוברה למסילת רכבת.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה נכבש רוב מחוז בארניה על ידי הסרבים.
עם סיום המלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, ופץ' נשארה בשטח הונגריה, קרוב לגבול עם יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר כמעט ולא נפגעה אף על פי שבמרחק 20–25 ק"מ ממנה התחוללו קרבות עקובים מדם.
לאחר המלחמה החלה פץ' לגדול במהירות.
שטחה התרחב והיא בלעה מספר עיירות שכנות וסיפחה אותן לשטחה המוניציפלי.
בשנת 1989, עם נפילת הדיקטטורה הקומוניסטית בהונגריה, נפגעה פץ' קשה מהשינויים, כערים אחרות בהונגריה.
מפעלים רבים נסגרו, מה שגרם לאחוז אבטלה גבוה ולעלייה בפשיעה.
המלחמה ביוגוסלביה השכנה בשנת 1990 פגעה קשות גם בתיירות.
בשנת 2008 התגלתה בפץ' מערת קבורה גדולה ושמורה היטב.
בשנת 2009 נפתחה המערה לקהל המבקרים.
רוב יהודי פץ' נרצחו בשואה.
במחצית השנייה של המאה ה-20 גרו רק כמה מאות יהודים בעיר, וכיום מונה מספרם עשרות בודדות.
הרב הראשי של העיר משנת 1948 עד 1981 היה הרב יוז'ף שווייצר שהתמנה בשנת 1981 לרבה של בודפשט ולאחר מכן לרבה הראשי הנאולוגי של יהדות הונגריה.
בשנת 2012 הוקמה אנדרטה לזכר היהודים שנרצחו בשואה.
הנריק לנקאי במקור גוטמן (1863 – 1943) היה יהודי-הונגרי, סופר, מתרגם.
ז'יגמונד לנקאי במקור גוטמן (1873 – 1934) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, ממייסדי עיתונות הקולנוע ההונגרית.
לאיוש לנקאי במקור גוטמן (1864 – 1933) היה עיתונאי, סופר, עורך עיתון יהודי-הונגרי.
פאל יוסטוס (1905 – 1965) היה משורר, מתרגם, סופר בתחום מדעי החברה יהודי-הונגרי, אידאולוג סוציאל-דמוקרטי.
נשיא הונגריה, לאסלו שויום נולד בעיר בשנת 1943 ולמד באוניברסיטת פץ'.
הצייר ויקטור וסרלי נולד בעיר ויש בה מוזיאון מיצירותיו.
לאיוש אסטאלוש, אלוף הונגריה בשחמט
ליפוט פֶיֵיר במקור וייס (1880 – 1959) היה מתמטיקאי, פרופסור באוניברסיטה, יהודי-הונגרי, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ג'רג' אגושטון (1920 – 2012) פדגוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
אדולף אנגל (1820 – 1903) היה תעשיין יהודי-הונגרי, אביו של יוז'ף אנגל.
יוז'ף אנגל (1851 – 1939) היה איש עסקים יהודי-הונגרי, מלחין, מבקר מוזיקה, אספן אמנות וסופר.
אדן גרה במקור גרינהוט (1863 – 1939) היה מהנדס, סופר בתחום האמנות והסיפורת, עיתונאי יהודי-הונגרי.
דז'ה ארנסטר (1898 – 1981) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס) ניצול שואה ששר בבתי האופרה המובחרים עם המנצחים המפורסמים ביותר.
אלפרד פורבאט במקור פיכסל (1897 – 1972) היה אדריכל, צייר יהודי-הונגרי, אחד מחברי הבאוהאוס ההונגרים.
אימרה פודור (1891 – 1956) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא פנימי יהודי-הונגרי דוקטורנט במדעי הרפואה (ל-PHD) (1952).
פטר בוקור (1924 – ב2014) היה במאי קולנוע, סופר, היסטוריון, מחזאי יהודי-הונגרי
עד לפני מספר שנים פעלו באזור העיר מכרות פחם ומכרה אורניום.
עם נפילת המשטר הקומוניסטי המכרות נסגרו עקב הוצאות תפעול גבוהות.
כלכלת פץ' מתבססת על חקלאות (בזכות הכפרים מסביב) ותיירות.
בשנת 2008 פתחה חברה אוסטרלית במגעים לחידוש הפקת אורניום מהמכרה שבסביבת העיר.
בשנת 1913 נבנתה בעיר רכבת קלה אך היא נסגרה בשנת 1960. כיום פץ' מחוברת למסילת הרכבות ומדי יום יוצאות מספר רכבות לכיוון עיר הבירה, בודפשט, וערים סמוכות בהונגריה.
בנוסף יוצאות רכבות לווינה, סרייבו ואוסייק.
בשנת 2006 נוסד נמל תעופה חדש סמוך לעיר.
העיר היא ביתה של אוניברסיטת פץ' שנבנתה בשנת 1367 על ידי לאיוש הראשון.
זאת האוניברסיטה הראשונה שנבנתה בהונגריה ואחת מהאוניברסיטאות הראשונות שנבנו באירופה.
פֶּצֶ'נֶגִים הם איחוד שבטים חצי-נודדים דוברי לשון ממשפחת השפות הטורקיות, שמקורה בערבות מרכז אסיה, ושהשתלט במאה ה-9 על אזור מצפון לים השחור ושעבר במאות 11–12 לחבל הבלקן.
בהיותם שכנים של רוס של קייב, הונגריה, רומניה, האימפריה הבולגרית הראשונה והאימפריה הביזנטית, השפיעו הפצ'נגים רבות על תולדות העמים והארצות הללו.
לחץ הפצ'נגים השפיע על כיוון התקדמותם של ההונגרים מזרחה.
ב-1091, במהלך מסע ביזה של הפצ'נגים בצפון בולגריה, התחולל קרב לבוניון, שבו צבא שהורכב מביזנטים וקומנים התקיף את הפצ'נגים, ניצח אותם וערך בהם טבח, וגם בנשותיהם ובילדיהם שהיו עימם, ומאז חדלו הפצ'נגים להיות כוח עצמאי.
בהמשך נותרו כמה ריכוזים של פצ'נגים באזורים מסוימים בבלקנים, בין השאר באזור סופיה ומוגלניה, שם השפיעו על התרבות וההרכב האתני.
הפצ'נגים כקומנים היו בלונדינים ובעלי עיניים כחולות או ירוקות למרות שפתם, דבר המעיד על מוצא הודו-אירופי.
על מוצא הפצ'נגים קיימות תאוריות שונות:
לפי כרוניקות סיניות הועלתה ההשערה כי הם היו צאצאים של אוכלוסייה הקרויה ווסון (wusun) ששכנה ממזרח לים הכספי במאות הראשונות של המילניום הראשון.
לפי השערות אחרות מקורם של הפצ'נגים באזור העילי של הנהר אירטיש (יובל של הנהר אוב) בצפון-מזרחה של קזחסטן של היום, בה עדיין היו קיימים במאה ה-6.
לפי הכרוניקן הטורקי מחמוד קשגארי מהמאה ה-11, שכתב מילון ראשון לשפה הטורקית, ديوان لغات الترك ,Divânü Lugâti' t-Türk למילה beçenek "בצ'נק" יש שתי הגדרות:
לאום טורקי המתגורר מסביב ל"רום", כלומר האימפריה הביזנטית.
אחד מענפיהם של הטורקים: "אוגוז" (Oghuz).
צאצאים של דאג חאן (נסיך ההר) אגדי.
מחמוד קשגארי מספר שלטורקים האוגוזים היו עשרים ואחד ענפים, בהם הענף ה-19 הוא זה של הבצ'נקים/פצ'נגים.
מחמוד אל-כאשע'רי, מלומד מוסלמי ממוצא טורקי שנולד במאה ה-11, טען כי השפה המדוברת על ידי הפצ'נגים היא גרסה אחרת של קומנית (שפה שדוברה על ידי העם האסיאתי הטורקי "קומנים" ושפת ה-אוע'וז, שהיא גם אחת הקבוצות החשובות בתוך העמים הטורקיים, שכיום מדוברת על ידי כ-108 מיליון אנשים).
טענתו הייתה כי השפעות מעמים זרים על הפצ'נגים יצרו הבדלים בין הפקת הקול והניבים המדוברים על ידי עמים טורקים אחרים.
אנה קומננה, מחברת מהמאות ה-11–12, טענה גם היא כי הפצ'נגים והקומנים חולקים שפה דומה.
למרות שהשפה הפצ'נגית עצמה דעכה לפני מאות שנים, שמות המחוזות של הפצ'נגים שתועדו על ידי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס מוכיחים כי הפצ'נגים דיברו בשפה טורקית.
לפי הבלשן הגרמני מקס פאסמר השם פצ'נגים בא ממילה טורקית שמשמעותה היא "גיס, קרוב משפחה"; בטורקית המודרנית Bacanak = גיס.
לפי תעודות היסטוריות ראשונות הם הגיעו במאות ה-8–9 לאזור שבין הוולגה התחתית, הדון ובין הרי אורל.
החל מהמאות 9–10 השתלטו על רוב הערבות בדרום-מערבה של אירואסיה ובחצי האי קרים.
המסגרת המדינית שלהם לא הייתה מגובשת מאוד.
הם יצאו מאזור מגוריהם להתקפות על שכניהם ולעיתים כרתו איתם בריתות ושירתו כשכירי חרב במלחמות שונות.
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס כתב בשנת 950 שממלכת הפצ'נגים, או כפי שקרא לה פאצינאקיה נמצאה בזמנו על הנהר סירט, ארבעה ימים מרחק מ"טורקיה" – שם שבו כינה את הונגריה.
פצ'נגים הגיעו לשערי הממלכה הכוזרית בערך במאה ה-8. באו כנוודים מצפון מערב קזחסטן של היום עברו למזרחה של הוולגה ושרתו כשכירי חרב בצבא של הכוזרים, ובתחילת המאה ה-9 שימשו אף לדיכוי כמה מרידות פנימיות בממלכת הכוזרים.
הפצ'נגים וההונגרים בערבות דרום רוסיה ואוקראינה של היום
בערך בשנת 889 חצו הפצ'נגים את הוולגה (איתיל) והתיישבו בין הנהרות דון ודנייפר.
לאחר מכן השתלטו על הממלכה ההונגרית אתלקוז.
כך הם גרמו לשבעת השבטים ההונגריים, בליווי עוד שלשה שבטים כוזריים, לברוח מערבה אל כיוון פאנוניה שם שבטים אלה הקימו את הונגריה של היום.
החל מ-915 הפצ'נגים נמצאו על חופיו הצפוניים של הים השחור ובדרום המישורים האוקראינים.
איגור, נסיך קייב, ניסה בשנת 945 לדחק אותם דרומה אל כיוון האימפריה הביזנטית.
אולם בנו, סביאטוסלב הראשון נהרג בקרב איתם, במארב על יד חורטיצה, בשנת 972.
בהיותם באזור הזה הפצ'נגים התאסלמו בשנת 980. מצד שני גם המיסיונרים הנוצרים לא הרימו ידיים ובשנת 1008 משלחת בראשות ברונו פון קוופורט הגיעה במטרה לנצרם עד לשטחים שבין האורלים לוולגה.
בין השנים 1036–1053 הרוסים הצליחו להתיש אותם ולנצחם ולדחוף אותם סוף סוף דרומה אל עבר הבלקנים.
הפלישות הראשונות של הפצ'נגים (יחד עם שבטים הונגריים ואחרים) בחצי האי הבלקני מצוינות בעדויות של ההיסטוריונים הערבים אל-מסעודי ואבן אל אחתיר.
מקורות יוונים-ביזנטים שונים תיארו בשנים 1047-1046 ששבטי הפצ'נגים חצו את הדנובה הקפואה עם הבהמות שלהם (אחד המקורות אף מעריך את מספרת בכ-600,000 איש).
תיאורים אלו מעלים את האפשרות לקיצוניות עזה במיוחד של מזג האוויר באזור באותן השנים, ואת האפשרות העולה ממנה שהאגרסיביות של הפצ'נגים בשלב זה עלתה בעקבות מחסור במזון (ידוע על קור שהכה באזור בשנים 1027–1060 ופגע משמעותית בגידולי החקלאות).
לאחר שחצו את הדנובה, הצליחו הפצ'נגים להתקדם לתוך האימפריה הביזנטית.
פשיטותיהם האגרסיביות הובילו את הביזנטים לשלם לפצ'נגים דמי כופר כדי שיפסיקו את המתקפות, ודבר זה הוביל בתורו לנפילת ערך המטבע של הביזנטיון, שהיה המטבע היציב ביותר של השנים האלו.
במהלך שני עשורים איבד המטבע 27% מערכו.
ירידת ערך הכסף גורמת להחלשה משמעותית של הצבא הביזנטי, שהיה בעת ההיא הצבא הסדיר היחיד באירופה, ונשען על מימון והאכלה קבועה של המדינה.
החלשה המימון הצבאי יצרה מחלוקות פוליטיות פנימיות חריפות באימפריה הביזנטית, אשר הגיעו לשיאן במלחמת אזרחים שפרצה בשנת 1057. מהומות אלו, על רקע גל הקור הקיצוני, החלישו את האימפריה הביזנטית ואפשרו את הצלחותיהם של הפצ'נגים בפלישות העתידיות לשטחי האימפריה.
בשנת 1086 כבשו הפצ'נגים את תראקיה ובשנת 1090 ניצחו את הביזנטים בסיליסטרה.
בימים ההם בכרוניקות הביזנטיות הם נקראו תכופות בשם האנכרוני "סקיתים" (למשל בכרוניקה של אנה קומננה, אם כי היא מציינת בצדק ששפתם דומה לזו של הקומנים).
בסתיו 1090 הם הטילו מצור על בירת האימפריה, קונסטנטינופול, וביקשו לכרות ברית עם הטורקים הסלג'וקים.
מול הסכנה הממשית, הקיסר אלכסיוס קומנונוס הגיע להסכם ברית עם הקומנים ויחד איתם נחל ניצחון מכריע על הפצ'נגים בקרב לבוניון ב-29 באפריל 1091. זו הייתה מכת מוות לכוחם הצבאי של הפצ'נגים.
הם נחלו תבוסה סופית בשנת 1122 בידי הקיסר יואניס השני קומננוס והתפזרו בשטחי הבלקנים ובטרנסילבניה.
פצ'ורי (רוסית: Печоры, אסטונית: Petseri) היא עיר ברוסיה על גבול אסטוניה הנמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז פסקוב, היא משמשת כמרכז נפת פצ'ורסקיי.
היישוב הוקם בשנת 1473. במאה ה-15 הוקם במקום מנזר רוסי-אורתודוקסי שקיבל שם פסקובו-פצ'ורסקיי.
היישוב הוכרז כעיר בשנת 1776. בתקופת האימפריה הרוסית העיר היה חלק מגוברניית פסקוב.
משנת 1920 נפת פצ'ורסקיי הייתה שייכת לאסטוניה העצמאית, נשאה שם מחוז פטסרי ופצ'ורי הייתה בירתו.
לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 מחוז פטסרי נשאר בתוך הגבולות האדמיניסטרטיביים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית.
בקיץ 1941 העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ועד שחרורה באוגוסט 1944 הייתה כלולה בתחום נציבות הרייך אוסטלנד.
בשנת 1944 השלטון הסובייטי שינה את גבולות הרפובליקה האסטונית והעביר את נפת פטסרי האסטונית למחוז פסקוב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
עם הקמת מעברי הגבול היבשתיים בין רוסיה לאסטוניה אחרי התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 נפת פצ'ורסקיי הוכרזה כאזור ספר והוטל איסור על כניסת התיירים לתחומה.
כאשר העיר הייתה חלק של אסטוניה האוכלוסייה האסטונית גדלה בהדרגה והגיעה למעל 50% מכלל אוכלוסיית העיר.
עם מעבר העיר למחוז פסקוב אוכלוסייה אסטונית עברה לתחומי אסטוניה ועתה בעיר מתגוררים רק כ-150 אסטונים.
נפת פצ'ורסקי (רוסית: Печорский район) היא יחידה מנהלית טריטוריאלית ברוסיה על גבול אסטוניה הנמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז פסקוב.
נפת פצ'ורסקי היא חלק מארץ הסטו (באסטונית Setumaa), האזור שבו מתגוררים בני מיעוט הסטו.
בשנת 1920 הועברה נפת פצ'ורסקי מרוסיה לאסטוניה העצמאית לפי חוזה טרטו.
השם הרשמי של הנפה שונה ל"מחוז פטסרי" (השתמשו גם בשם "פטסרימאה" (באסטונית Petserimaa)).
לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 הנפה נשארה בתוך הגבולות האדמיניסטרטיביים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית.
בקיץ 1941 האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ועד שחרורו ב-1944 היה כלול בתחום נציבות הרייך אוסטלנד.
בשנת 1945 העביר השלטון במוסקבה את נפת פטסרי האסטונית למחוז פסקוב של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
עם הקמת מעברי הגבול היבשתיים בין רוסיה לאסטוניה אחרי התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 נפת פצ'ורסקי הוכרזה כאזור ספר והוטל איסור על כניסת תיירים לתחומה.
פצאל 2 (Fatzael 2) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הכלקוליתית השוכן בשולי העמק של נחל פצאל, ונפרש מהיישוב פצאל מערבה משני צידיו של הכביש הישן למעלה אפרים.
האתר התגלה לראשונה על ידי יוסף פורת שאף ערך במקום חפירת הצלה וזיהה שרידי מבנה רבוע בעל חצר טרפזית מהתקופה הכלקוליתית (3800-4500 לפנה"ס).
האתר שוכן בקואורדינטות הבאות 241,400/661,600 על פי מפת ישראל החדשה.
האתר נחקר לעומק במסגרת סקר הר מנשה בשנת 2006. הסקר התפרסם בכרך החמישי שראה אור ב- 2013. האתר נחפר מדי שנה החל משנת 2007 על ידי ד"ר שי בר מהמכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
שטחו המשוער של האתר הוא כ-160 דונמים, וזוהו בו מספר חלקים ששמות הסקר שלהם: "פצאל 2", "פצאל 5", "פצאל 7", פצאל, חפירת פורת ועוד.
האתרים השונים נמצאים על גדתו הצפונית של האפיק הקדום של נחל פצאל.
השטח העיקרי שנחפר "פצאל 2" נמצא מזרחית ליישוב פצאל על המדרון הדרומי-מזרחי של שלוחה סלעית.
חלקים מהאתר נפגעו קשות בפעילויות הכשרת קרקע שבוצעה בשלהי שנות השישים ובמהלך שנות השבעים של המאה ה-20.
באתר נצפו מספר תלוליות עם שרידי מבנים המפוזרים באקראי כשעל פני השטח בולטים בעיקר קירות בנויים וריכוזי חרסים וכלי צור.
החפירה בפצאל 2 התמקדה במבנה שחלקו הצפון-מזרחי נפגע מפעילות מודרנית.
התגלו שלוש שכבות - שתי השכבות התחתונות שכבות II ו-III הן מהכלקולית המאוחר, ואילו השכבה העליונה לא תוארכה.
שכבה III, השכבה התחתונה - נחשפה בשטח מצומצם בלבד בו נחשפו שרידים של שני בורות כרויים בתוך מצע הקונגלומרט הקדום.
רוחבם הממוצע 45 ס"מ ועומקם 40 ס"מ.
בתוך אחד מהבורות התגלה מעט חומר אורגני (פחם) שנשלח לתיארוך רדיומטרי והניב תוצאה שמועדה לקראת ראשית האלף ה-4 לפנה"ס.
בקרבת הבורות נמצאו שרידים דלים של שני מוקדים שקוטרם הממוצע 24 ס"מ.
הממצא המועט, שנאסף ברובו על מצע הקונגלומרט בקרבת הבורות והמוקדים, כולל קרמיקה וצור המתאימים לתרבות הכלקוליתית.
שכבה II, השכבה האמצעית - נחפר מבנה רוחב ששטחו 62 מ"ר, המחולק לשני חדרים עם חצר רחבה ששטחה הקדום לא נחשף עדיין במלואו.
קירות המבנה השתמרו לגובה של עד שלושה נדבכי אבן.
במקומות מעטים השתמרו על נדבכי האבן שרידים של לבני חומר.
מפלסי החיים שזוהו (רצפות עפר מהודק) היו בגובה חלקו העליון של נדבך האבן הראשון, ומכאן שהייתה כאן בניה משולבת של אבן בחלק התחתון של הקיר ולבנים בחלקו העליון.
רוחב הקירות החיצוניים של המבנה נע בין 80 ס"מ למטר אחד.
שיטת הבניה לרוב זהה: שתי שורות של אבנים גדולות ובינוניות ומילוי של אבנים קטנות עם עפר ביניהן.
בחדר הצפוני אותר פתח המבנה המרוצף באבנים שטוחות ובחלקו הפנימי אבן פותה (אבן שבמרכזה חור או שקע לעיגון ציר של דלת או שער).
מפינתו הצפונית-מערבית של החדר ממשיך קיר רוחב מערבה מחוץ לגבולות החדר, ומהווה חלק מקיר חצר פנימית בעלת מתאר טרפזי.
בחצר זוהו שני מפלסי חיים, חלקם מרוצפים, שפער הגבהים ביניהם הוא 20 ס"מ בממוצע, דבר המעיד על שני שלבים, לפחות, בחצר.
הממצא משכבה II אופייני מאוד לתקופה הכלקוליתית.
שלושת תאריכי פחמן 14 ממפלס החיים של שכבה זו מתאימים לרבעון הראשון של האלף ה-4 לפנה"ס.
שכבה זאת היא המאוחרת ביותר מאתרי היישוב בכלקולית של בקעת הירדן ומהמאוחרות בדרום הלבנט ומכאן חשיבותה המחקרית.
שכבה I, השכבה העליונה - שרד ממנה רק קיר מתעגל שמתארו ממשיך אל מחוץ לתחומי שטח החפירה.
רוחבו 1-1.2 מטרים והוא שרד לגובה נדבך אחד בלבד.
קיר זה ששרד על פני השטח מאוחר ליתר האלמנטים בחפירה והוא גבוה בכ-30 ס"מ מהרצפה המאוחרת של חצר שכבה II.
לא נמצא חומר מתארך הניגש לקיר ומועד בנייתו לא ידוע.
הממצא הקרמי הניב שברי כלים רבים ומעט כלים שלמים, הכוללים בעיקר קנקנים פערורים אך כוללים גם קנקניות, רובם משכבה II.
הכלי הנפוץ היה הקערה (190 פריטים); אחריה באים הקנקנים לסוגיהם הכוללים גם קנקניות קטנות וקנקני ענק - פיטסים.
הטיפול בפני הכלי מראה שרק מעט פריטים היו מחופים (שכיחות קערות עם פס אדום על השפה מבפנים ומבחוץ) ועיטור פלסטי שכיח במוטיב של עיטורים דמויי חבל על קנקנים או חריטת דגמים גאומטריים במכשיר חד על גוף הכלים השונים.
ממצא הצור בפצאל 2 היה מגוון ובעל משמעות רבה.
הממצא מעיד על קיומה של תעשיית הכנת כלי צור באתר.
כלי חיטוב דו פניים, שבדרך כלל נמצאים במספרים גדולים באתרים כלקוליתיים, נעדרים לגמרי מהמכלול.
השקערוריות תפשו את החלק העיקרי במכלול כלי הצור אך נמצאו גם מקדחים ונקרים, עדות למלאכה רב-גונית.
הדומיננטיות של כלי מלאכה, כולל מקבות, מצביעים על יישוב קבע.
ריבוי כלי חיתוך וביתור ומגרדים, כולל מגרדי מניפה ומקרצפים, נותנים אינדיקציה לחשיבות גידול המקנה ועיבוד השלחים.
נוכחות כלי קציר מעידה על ניצול ו/או גידול דגנים באתר.
נראה שהכלכלה הייתה מעורבת כאשר גידול המקנה הוא הענף החשוב.
באתר התגלו להבי מגל מעוצבים בטכנולוגיה כנענית, שנחשבה עד היום כמאפיינת את תקופת הברונזה הקדומה בלבד.
הימצאותם באתר זה מעידה על ראשית השימוש בטכנולוגיה זאת כבר בשלהי התקופה הכלקוליתית, בשונה מהידוע במחקר עד כה.
ממצא האבן כלל למעלה מ-30 חפצים ששימשו לייצור ולתעשייה, וכן תליון המטיט.
הפריטים נוצרו בעיקר מאבן קשה מסוג גיר מקומי ומבזלת.
שכיחים פחות כלים מאבן חול נובית והמטיט.
סוגי הכלים העיקריים שהתגלו הם מכתשי אבן ועליים; מקבות אבן; קערות בעלות דופן ישרה; אבני שחיקה; ראשי אלה; משקולות נול ועוד.
אלה מעידים על מלאכות מגוונות דוגמת כתישה ושחיקה במהלך עיבוד מזון וטוויה.
בחפירה התגלה גם תליון עשוי המטיט בעל צורה טרפזואידית.
על צידו הקמור נחרט דגם אידרה, ושני חורים קוניים מפולשים נקדחו מצידו הקעור (שרידי עבודת המקדח הסיבובי ניכרים בצידו הקעור של התליון).
ממצא הפאונה מהאתר כולל 61 עצמות מזוהות.
מבעלי החיים המבויתים בולטים העז, הכבש והבקר.
מחיות הבר יש לציין את השועל, החתול וסרטן מים מתוקים.
סימני פעילות אנושית (סימני חיתוך או שרפה) לא זוהו.
נמצאו סימני נשיכה של טורף בגודל כלב על אחת מעצמות העז או הכבש.
בדיקת איחוי עצמות מראה שבעלי החיים המבויתים מתו בגיל צעיר (עד גיל שנתיים לערך).
כן נמצאו שתי לסתות תחתונות עם שן חלב קדם-טוחנת רביעית שחוקה לחלוטין, המוכיחה שבעלי החיים היו בני כ-12 חודשים בלבד.
מכאן ייתכן שחלק מבעלי החיים באתר נועדו לבשר.
המסקנות הראשוניות מדגישות כלכלת גידול בעלי חיים המבוססת על עזים וכבשים; שחיטה באתר בגיל צעיר (כנראה לבשר) וקרבה של טורפים וחיות בר למבני המגורים.
במהלך החפירה נאספו שרידי עץ מפוחמים, שהועברו לבדיקת תיארוך באמצעות טבעות עצים.
עשר מהדגימות היו של אשל (Tamarix) ואחת - שיח ממשפחת הסלקיים.
מכאן שהעץ השכיח בפצאל 2 היה האשל ששימש גם כחומר הבערה העיקרי של תושבי האתר.
אפשר שהעץ שולב גם במבנה (אולי כחלק מהגג), אך לא נמצאו קורות שלמות ואי אפשר להוכיח השערה זו.
פפריקש עוף (בהונגרית Paprikás csirke) הוא מאכל הונגרי מסורתי.
המאכל כולל עוף מטוגן בשומן עם בצל ופפריקה, מעובה עם שמנת ומוגש לרוב עם נטיפי בצק הקרויים בהונגרית: נוקדלי או נוקרלי ובגרמנית: שפצלה.
זהו מאכל לאומי הונגרי שכן הוא מכיל את כל המרכיבים המסמלים את המטבח ההונגרי (פפריקה, בצל (מכונה בהונגריה "בצל ג'ינג'י" -Vörös hagyma בשל קליפתו האדמדמה, אבל הוא בצל הגינה - הזן המוכר שמשמש למאכל), שום, פלפל שחור, פלפל ירוק, עגבניות, שמנת ועוף).
פצ'ורה הוא נהר בצפון-מערב רוסיה, אשר נשפך לתוך מפרץ פצ'ורה של ים פצ'ורה (המהווה חלק מים ברנץ), בקצה אוקיינוס הקרח הצפוני.
אורכו של הנהר 1809 ק"מ, ורובו עובר בשטחה של רפובליקת קומי.
הערים הראשיות היושבות על גדות הנהר הן נריין-מאר ופצ'ורה.
מקור המים העיקרי לנהר הוא שלג.
הנהר מכוסה בקרח מסוף אוקטובר עד לסוף אפריל.
פצ'ולי (שם מדעי: Pogostemon cablin) הוא צמח פורח ממשפחת השפתניים, קרוב משפחה של האזוביון והנענע.
הצמח הוא לרוב שיח נמוך (גובהו פחות ממטר) עם קנים ארוכים וניצבים, ופריחה בצבע ורוד עד לבן.
השיח צומח באזורים נרחבים באסיה, ומתורבת למטרות נוי והפקת שמנים בסין, הודו, אינדונזיה, מלזיה ועוד.
פריחת השיח בעלת ניחוח חזק ומשמשת לייצור בשמים, שמנים אתריים, דוחי חרקים ותמרוקי רפואה משלימה.
הפצ'ולי הוא צמח המעדיף חום, ומשגשג באזורים חמים ללא שמש ישירה.
בדומה לנענע, הוא מעדיף השקיה מרובה, אך גם לאחר עקת יובש ניתן להחזיר את הצמח למצבו הבריא על ידי השקיה.
ניתן לגדל את הצמח מייחורים או מזרעים.
את השמן האתרי של הפצ'ולי ניתן להפיק באמצעות זיקוק בקיטור של העלים, שפוצע את דופנות התאים, ולאחר מכן השריה וייבוש.
ניתן לחתוך מעלי הפצ'ולי מספר פעמים בשנה למטרות הפקת השמן האתרי.
שלושת החומרים הפעילים המופקים הם פצ'ולול (Patchoulol), טרפן האחראי לניחוח הפצ'ולי; נורפצ'ולנול (Norpatchoulenol), טרפנואיד המשלים לניחוח הפצ'ולי; וגרמקרין (Germacrene), חומר המשמש כדוחה חרקים ומחקה פרומוני חרקים.
הפצ'ולי משמש בעיקר כצמח בישום.
מהשמנים האתריים שלו מופקים חומרי ריח המשמשים בתעשייה, ומוספים בין השאר לסבונים, אבקות כביסה ומרככים, דאודורנטים ומטהרי אוויר.
בנוסף, שמן הפצ'ולי משמש כדוחה חרקים, אם כי רק מספר מצומצם של מחקרים מחזקים הנחה זו.
הוא משמש בעיקר כנגד טרמיטים ועשים.
באופן מסורתי, משמש הפצ'ולי כחלק מקטורת במדינות המזרח הרחוק.
פֶּץ' (בסרבית: Peć או Пећ; באלבנית: Peja או Pejë) היא עיר במערב קוסובו ובירת מחוז פץ'.
בסרבית, Peć משמעותו כבשן או מערה.
כנראה בעקבות המערות הרבות הנמצאות בקניון רוגובה הסמוך לעיר, אשר שימשו בעבר מקום לנזירים מתבודדים.
פץ' ממוקמת בעמדה אסטרטגית, בסמוך לנהר פצ'ה ביסטריצה ולהרי פרוקלטיה.
בעקבות זאת, הייתה העיר מרכז דתי של נצרות אורתודוקסית והייתה מוקד למלחמות ולכיבושים שונים במהלך ימי הביניים.
שלטון עות'מאני בן כ-500 שנה (1455–1912) בעיר הסתיים עם פרוץ מלחמת הבלקן הראשונה כאשר מונטנגרו כבשה את העיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה אוסטרו-הונגריה כבשה את העיר.
ב-1918 העיר נכבשה מחדש על ידי כוחות מדינות ההסכמה, ובהמשך הפכה לחלק מממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ופץ' נכללה בשטח שהועבר לחזקת האיטלקים והם העבירו אותו לשליטה אלבנית.
לאחר המלחמה נכללה פץ' בשטחי יוגוסלביה ולאחר פירוקה בשטחי סרביה.
בשנת 2008, הכריזה קוסובו על עצמאותה ופץ' נכללה בשטחה.
פצ'וקה דה סוטו (בספרדית: Pachuca de Soto), או בקיצור פצ'וקה (), היא בירת מדינת אידלגו במקסיקו.
העיר נמצאת במרחק של 90 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
האזור בו נמצאת פצ'וקה היום היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים עוד לפני בואם של הספרדים לאזור ב-1528. לאחר בואם הם קראו לאזור בשם פצ'וקה והתחיל להתפתח בו יישוב מסודר.
ב-1552 נמצאו באזור מחצבים שונים אשר פיתוחם החל ב-1555. עקב כך הכלכלה המקומית עברה מהסתמכות על חקלאות לכרייה וכן ההתיישבות צמחה בצורה משמעותית.
פצ'וקה נכבשה על ידי הכוחות המורדים במלחמת העצמאות של מקסיקו ב-1812. ב-1813 פצ'וקה קיבלה מעמד של עיר.
לאחר המלחמה מקסיקו העצמאית חולקה למדינות ופצ'וקה הייתה חלק ממדינת מקסיקו.
ב-1824 המכרות שהיו עד אז בשליטתם של הספרדים הקולוניאליסטים עברו לידי כורים מקורנוול שבאנגליה.
הם המשיכו לשלוט במכרות עד שמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, אשר במהלכה נכבשה העיר על ידי ארצות הברית, אילצה אותם למכור את המכרות למקסיקנים המקומיים.
עם זאת, הם חזרו לשלוט במכרות ב-1850 ונותרו מרכיב חשוב באוכלוסייה ובתרבות בעיר במשך זמן רב.
ב-1869 נוצרה מדינת אידלגו ופצ'וקה נבחרה להיות בירתה.
העיר נכבשה פעמיים על ידי הפלגים השונים במהלך המהפכה המקסיקנית, שהתרחשה במהלך העשור השני של המאה ה-20. בשלב מסוים שמה של העיר הפך ל"פצ'וקה דה סוטו" כהוקרה למנואל פרננדו סוטו, שהיה גורם מרכזי בהפיכתה של אידלגו למדינה נפרדת.
באמצע המאה ה-20 התחיל צמצום גדול בכרייה, דבר שגרם לירידה משמעותית במצבה הכלכלי של העיר.
עקב כך הכלכלה המקומית נאלצה לעבור לתעשייה והצליחה להתאושש במידת מה.
למרות הצטמצמות ענף הכרייה במהלך המאה ה-20, הוא עדיין מרכיב חשוב בכלכלה המקומית.
במכרות באזור פצ'וקה נכרים בעיקר זהב וכסף.
בנוסף לכרייה הכלכלה המקומית מסתמכת על חקלאות, תעשייה ותיירות.
בעיר פועלים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה האוטונומית של מדינת אידלגו.
את פצ'וקה משרת נמל התעופה הלאומי אינחניירו חואן גיירמו וייאסנה שנפתח ב-1975.
יש מערכת אוטובוסים מהירה בבנייה בעיר תחת השם "טוסובוס" שצפויה להיפתח באוגוסט 2014.
בעיר פועל מועדון הכדורגל פצ'וקה, שהוקם ב-1901 על ידי הכורים האנגלים בעיר.
הקבוצה, המשחקת בליגת העל המקסיקנית, זכתה בגביע סודאמריקנה ב-2006 והשתתפה מספר פעמים באליפות העולם לקבוצות.
קלוב דה פוטבול פצ'וקה (בספרדית: Club de Fútbol Pachuca) הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר פצ'וקה בירת מדינת אידלגו.
המועדון נוסד ב-4 בנובמבר 1895, והוא מארח את משחקיו הביתיים באצטדיון אידלגו.
תלבושת המועדון כוללת מכנסיים בצבע לבן וחולצה לבנה עם פסים אנכיים כחולים.
מאז 1998 משתתף המועדון בליגת העל המקסיקנית, טורניר בו זכה 5 פעמים.
בנוסף זכה המועדון 5 פעמים בליגת האלופות של CONCACAF ופעם אחת בגביע סודאמריקנה, ובכך היה למועדון היחיד בעולם שזכה בתואר רשמי כלשהו המאורגן על ידי קונפדרציית כדורגל שהוא אינו חלק ממנה.
פצ'וקה הוא המועדון המקסיקני הראשון שהשתתף 3 פעמים באליפות העולם לקבוצות.
בעלות המועדון היא בידי "גרופו פצ'וקה" ובידי "גרופו קארסו" של קרלוס סלים.
ב-4 בנובמבר 1895 התאחדו שלושה מועדונים שהורכבו מכורים בריטיים שעבדו בחברת הכרייה "ריאל דל מונטה דה פצ'וקה", והקימו מועדון בשם "פצ'וקה אתלטיק קלאב".
המועדון היה בין הקבוצות שייסדו בשנת 1902 את הליגה המקסיקנית החובבנית (Liga Mexicana de Football Amateur Association) לקראת עונת 1902/03. המועדון היה מהבולטים באותה ליגה וזכה בשלוש אליפויות, בעונות 1904/05, 1917/18 ו-1919/20 ובשני גביעים (גביע טאוור, בעונות 1907/1908 ו-1911/12).
בשנת 1908 החל לשחק בשורות המועדון השחקן המקסיקני הראשון בתולדותיו, דויד סילבה, ובשנת 1915 הקבוצה כבר הורכבה כולה משחקנים ילידי המקום.
בשנת 1920 נכנסה חברת הכרייה לקשיים עקב המהפכה המקסיקנית, דבר שגרר את עזיבת שחקני הקבוצה את אזור פצ'וקה, לטובת מקסיקו סיטי.
כתוצאה מכך המועדון חדל מלהתקיים, עד שהוקם מחדש 31 שנה מאוחר יותר, עם ייסוד ליגת המשנה המקסיקנית בשנת 1950.
עד לשלהי שנות התשעים לא השיגה הקבוצה הישגים בולטים.
היא עלתה לראשונה לליגת העל לאחר עונת 1966/67, ושהתה בה סוף עונת 1972/73. בשנות התשעים הצליחה הקבוצה להעפיל פעמיים נוספות (בתום עונות 1991/92 ו-1995/96), אך לא הצליחה להישאר בליגת העל מעבר לעונה בודדת בכל פעם.
בטורניר אינביירנו 1997 של ליגת המשנה סיימה פצ'וקה במקום הראשון, כשלאחר מכן היא מנצחת במאבק על העלייה את טיגריוס , אלופת וראנו 1998. מאז משחקת פצ'וקה בליגת העל.
בטורניר אינביירנו 1999 סיימה פצ'וקה, תחת הדרכתו של המאמן חבייר אגירה, במקום השביעי בטבלה הכללית והצליחה להעפיל לראשונה בתולדותיה לפליי-אוף על האליפות, ה"ליגייה" (Liguilla).
בשל כללי הטורניר נאלצה הקבוצה לשחק קודם לכן צמד משחקים מכריעים מול מונרקס מורליה שסיימה במקום השני בבית אחר .
לאחר שגברה על מורליה, פגשה הקבוצה את האלופה המכהנת, דפורטיבו טולוקה, ברבע הגמר והדיחה אותה.
בחצי הגמר שיחקה פצ'וקה מול אטלס, שסיימה ראשונה בטבלה הכללית והדיחה אף אותה.
בצמד משחקי הגמר התמודדה הקבוצה מול קרוס אסול.
המשחק הראשון התקיים באצטדיון אידלגו והסתיים בתוצאה 2-2. הגומלין שוחק באצטדיון אסול, ולאחר 90 דקות התוצאה הייתה 0-0, מה שהוביל להארכה.
בדקה ה-93 כבש אלחנדרו גלריה את שער הזהב שהעניק לפצ'וקה את האליפות הראשונה שלה בעידן המקצועני.
להישג זה התווספו ארבע אליפויות (אינביירנו 2001 - ניצחון בגמר על טיגרס, אפרטורה 2003 - ניצחון בגמר על טיגרס, קלאוסורה 2006 - ניצחון בגמר על סן לואיס, קלאוסורה 2007 - ניצחון בגמר על קלוב אמריקה) ושתי סגנויות במהלך העשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
במקביל החלה הקבוצה להצליח במישור הבינלאומי.
באוגוסט 2002 זכתה הראשונה בתואר בינלאומי, גביע CONCACAF לאלופות, כשגברה בגמר באצטדיון אסול על מונרקס מורליה בתוצאה 1-0. במחצית השנייה של שנת 2006 השתתפה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע סודאמריקנה.
אף על פי שזהו מפעל של קונפדרציית CONMEBOL, קבוצות מקסיקניות, המשתייכות ל-CONCACAF, השתתפו בו באותה העת.
פצ'וקה העפילה לגמר מול קולו קולו הצ'יליאנית וגברה עליה בתוצאה 3-2 בסיכום המפגש הכפול.
בכך הייתה פצ'וקה לקבוצה היחידה בעולם שזכתה בתואר רשמי כלשהו המאורגן על ידי קונפדרציית כדורגל שהיא אינה חלק ממנה.
בשנתיים שלאחר מכן זכתה הקבוצה פעמיים ברציפות בגביע CONCACAF לאלופות, כשהיא גוברת בגמר ב-2007 על צ'יבאס דה גוודלחרה וב-2008 על דפורטיבו סאפריסה הקוסטה ריקנית.
בעונת 2008/2009 הפך גביע CONCACAF לאלופות לליגת האלופות של CONCACAF.
במהדורה השנייה של הטורניר, בעונת 2009/10, השתתפה בו פצ'וקה לראשונה, והצליחה להעפילה לגמר, שם פגשה הקבוצה את קרוס אסול.
המשחק הראשון התקיים באצטדיון אסול והמקומיים ניצחו בתוצאה 2-1. הגומלין הסתיים בתוצאה 1-0 לטובת פצ'וקה, שזכתה בטורניר בזכות חוק שערי חוץ.
פצ'וקה זכתה באליפות שישית בטורניר קלאוסורה 2016, לאחר שגברה בגמר על מונטריי (1:0, 1:1).
בעונת זכתה הקבוצה בליגת האלופות של CONCACAF, לאחר שסיימה ראשונה בשלב הבתים, ובשלבי הנוקאאוט הדיחה את דפורטיבו סאפריסה ואת דאלאס.
בגמר ניצחה הקבוצה את בת ארצה טיגרס, עם 2-1 בסיכום שני המשחקים.
בכך השלימה הקבוצה את זכייתה החמישית בטורניר והראשונה מזה שבע שנים.
ראו: רשימת כדורגלני פצ'וקה שיש להם ערך בוויקיפדיה.
פצאנוב (בפולנית: Pacanów) הוא כפר במחוז בוסקו-זדרוי שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בסמוך לנהר ויסלה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-12, עת נבנתה במקום כנסייה, ובשנת 1265 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב בידי הפולשים השוודים והטרנסילבנים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, בעקבות מרד ינואר.
ליהודים הותר להתיישב בפצאנוב באמצע המאה ה-16. במהלך הכיבוש השוודי באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב היהודי בכפר, ושוקם רק בתחילת המאה ה-19.
בשנת 1919 נערכו פרעות ביהודי הכפר.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,700 יהודים, כשני שלישים מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939 גויסו יהודיו לעבודות כפייה.
בהמשך, הגיעו ליישוב פליטים יהודים מקרקוב, מקילצה ומראדום.
בספטמבר 1942 רוכזו כ-3,000 יהודי הכפר וסביבתו בגטו שהוקם בו.
בסוף אוקטובר שולחו מאות צעירים מהגטו למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה.