tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם היו הראשונים שגילו את כף הורן, וזו הייתה המשלחת הראשונה שנכנסה אל האוקיינוס השקט במעבר דרייק.
באפריל 1623 יצא ז'אק ל'הרמיט ההולנדי בפקודת הנסיך מוריס מנסאו בראש צי של אחת עשרה ספינות שכונה "צי נסאו".
הצי יצא מערבה מאמסטרדם, ומטרתו הייתה שוד וביזה של אוצרות הספרדים בדרום אמריקה, וכן ייסוד מושבה בפרו או בצ'ילה.
ל'הרמיט היה חולה רוב המסע, והצי היה בפועל בפיקודו של סגנו, שפנהם.
הצי הטיל מצור על נמל קייאו במהלכו מת ל'הרמיט.
כן שדד הצי את הערים פיסקו וגואיאקיל, אך כשל במאמציו להקים מושבה הולנדית, בטרם המשיך וסיים את המסע מערבה.
ויליאם דמפייר, הפריבטיר (רב חובל של אוניית מלחמה) האנגלי בן המאה ה-18 היה הראשון שהקיף את העולם שלוש פעמים.
בשנת 1678 יצא עם חבורת שודדי ים (buccaneers - פיראטים אנגליים ששדדו אוניות ספרדיות) למסע ביזה באזור פנמה.
בשנת 1683 יצא מווירג'יניה בספינתו של הפריבטיר ג'ון קוק.
קוק נכנס אל האוקיינוס השקט דרך כף הורן, ובמשך שנה בזז את מושבות הספרדים בפרו, איי גלאפגוס ומקסיקו.
לאחר שצבר צי של עשר ספינות מת קוק, והוחלף באדוארד דייוויס.
דייוויס הוביל את הצי אל איי הודו המזרחית, גואם ומינדנאו.
משם המשיך הצי אל מנילה, סין, איי התבלינים ואוסטרליה.
ב-1688 עזב דמפייר את הצי, ביחד עם שניים מידידיו באיי ניקובר.
לאחר הרפתקאות נוספות הגיע דרך כף התקווה הטובה לאנגליה בשנת 1691. זו הייתה הקפתו הראשונה.
בשנת 1701 פרצה מלחמת הירושה הספרדית ודמפייר קיבל מינוי כמפקד ספינת תותחים.
הוא יצא מאנגליה באפריל 1703 למסע שוד וביזה של מושבות הספרדים על חוף האוקיינוס השקט.
בתחילה חבר לספינת תותחים נוספת, ולאחר מכן נפרדו הספינות.
לאחר שהספינות נפרדו, נטשה הספינה עליה לא פיקד דמפייר את המלח אלכסנדר סלקירק על אי בודד.
לאחר שסיים דמפייר את הקפת העולם שב לאנגליה ב-1707. ב-1708 יצא למסע נוסף.
ב-1709 חילץ את סלקירק מהאי בו ננטש, והשלים את ההקפה ב-1711. עלילותיו של סלקירק על האי הבודד היוו השראה לסופר דניאל דפו לכתוב את ספרו המפורסם רובינזון קרוזו.
ג'ורג' אנסון, הברון הראשון מאנסון, מפקד ימי בריטי, יצא בראש צי של שש ספינות, בשנת 1740, על מנת להחריב ולכבוש את המושבות הספרדיות באוקיינוס השקט, על מנת להחליש את כוחה של ספרד במלחמת הירושה האוסטרית.
המסע נחל כישלון חרוץ, ולאחר ארבע שנים שב אנסון לאנגליה דרך סין עם 188 מ-1,854 אנשי צוותו המקוריים.
לואי אנטואן דה בוגנוויל הוא הצרפתי הראשון שהקיף את העולם.
ב-1766 קיבל בוגנוויל מהמלך לואי ה-15 רשות לצאת למסע להקפת העולם.
הוא יצא מנאנט ב-15 בנובמבר 1766 ועמו שתי ספינות ו-200 איש.
הוא שב לסן-מלו ב-16 במרץ 1769 לאחר שאיבד רק שבעה מאנשי צוותו.
מסע זה ידוע גם בשל כך שעל סיפון ספינתו הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם, ז'אן בארט, שהחלה את הנסיעה כשהיא מחופשת לגבר, אך זהותה נחשפה משירדה אל החוף בטהיטי.
ג'יימס קוק הקיף את כדור הארץ פעמיים.
מסעו הראשון, בין 1768 ל-1771 היה מסע הקפת העולם הראשון בו לא מת אף איש צוות כתוצאה מצפדינה.
מסעו השני היה בין 1772 ל-1775. הוא השלים את רוב המסע השלישי, בין 1776 ל-1779, אך נהרג בתגרה בהוואי בטרם השלים את הקפת העולם השלישית.
רוברט גריי, שהקיף את כדור הארץ בין 1787 ל-1790 היה האמריקני הראשון שהקיף את כדור הארץ.
אדם יוהאן פון קרוזנשטרן ויורי ליסיאנסקי, שהקיפו את כדור הארץ בין 1803 ל-1806, היו הרוסים הראשונים שהקיפו את כדור הארץ.
מסעה של אה"מ "ביגל", בפיקוד רוברט פיצרוי, בין 1831 ל-1836, ידוע במיוחד בשל השפעתו על חוקר הטבע צ'ארלס דרווין שהצטרף למסע.
הקברניט הספרדי קאסטו מנדס נונס השלים בין 1865 ל-1868 את הקפת העולם באונייה מחופת שריון.
ג'ושוע סלוקום היה הראשון שהקיף את כדור הארץ בהפלגת יחיד, בין 1895 ל-1897.
הצי הלבן הגדול, צי של אוניות מלחמה מסוג פרה-דרדנוט של ארצות הברית, יצא למסע מסביב לעולם בין 1907 ל-1909 כדי להפגין את עוצמתה של ארצות הברית.
הצוללת "טריטון" של צי ארצות הברית היא הראשונה שהקיפה את כדור הארץ מתחת למים, בשנת 1960.
סיר פרנסיס צ'יצ'סטר הבריטי היה הראשון שהקיף את העולם בהפלגת יחיד בשנים 1966–1967 כשהוא עוצר אך בנמל אחד בדרכו.
הוא יצא מפלימות' שבבריטניה ובדרכו ביצע עצירה אחת בסידני שבאוסטרליה.
רובין נוקס-ג'ונסטון הקיף את העולם בהפלגת יחיד בשנים 1968-1969, והיה הראשון שביצע את ההפלגה ללא עצירה בדרכו, במסגרת מרוץ היאכטות - "גלובוס הזהב של הסאנדיי טיימס".
הפולניה קריסטינה חוינובסקה-ליסקייביץ' הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם בהפלגת יחיד בין 1976 ל-1978.
מרווין קרימר מארצות הברית הקיף את כדור הארץ בין 1983 ל-1984 בסירה ללא כל עזרי ניווט, כגון מצפן.
בשנת 2005 קבע ברונו פיירון את שיא העולם הנוכחי להקפת כדור הארץ בספינה המונעת באמצעות הרוח, שהוא 50 ימים, 16 שעות ו-20 דקות.
בשנת 2007 הייתה אוניית הנוסעים קווין מרי 2 לאוניית הנוסעים הגדולה ביותר שהקיפה אי פעם את כדור הארץ.
בשנת 2009 היה האנגלי מייקל פרהם לאדם הצעיר ביותר שהשלים את הקפת כדור הארץ בהפלגת יחיד, והוא בן 17 שנים ו-164 ימים.
בשנת 1924 היה צוות של "שירות האוויר של צבא ארצות הברית" (גוף שקדם לחיל האוויר של ארצות הברית) לראשון שהקיף את העולם באוויר.
הצוות יצא בארבעה מטוסים דו-כנפיים מסוג דאגלס וורלד קרוזר, פיתוח של המפציץ דאגלס DT.
בכל מטוס טסו טייס ומכונאי.
שמותיהם - מייג'ור פרדריק מרטין, סרג'נט אלווה הארווי, לוטננט לואל סמית', לוטננט לזלי ארנולד, לוטננט לי פ.
אוגדן, לוטננט אריק נלסון וליוטננט ג'ק הרדינג.
הצוות יצא מסיאטל ב-17 במרץ 1924. באפריל התרסק אחד המטוסים באלסקה, וצוותו שרד.
שלושת המטוסים האחרים המשיכו, כשהם נמנעים מטיסה מעל ברית המועצות שלא איפשרה מעבר בשטחה, וטסו דרך יפן, קוריאה סין, בורמה, הודו, המזרח התיכון ואירופה.
ב-3 באוגוסט איבד הצוות מטוס נוסף מעל האוקיינוס האטלנטי (צוותו נאסף על ידי משחתת אמריקאית).
ב-28 בספטמבר 1924 שבו שני המטוסים הנותרים לסיאטל, לאחר שהקיפו את העולם במשך 175 ימים לאורך 44,085 קילומטרים.
הקפה זו של העולם נחשבת על פי הכללים להקפת העולם, אך היא נותרה בחצי הכדור הצפוני, ולא חצתה את קו המשווה.
לאחר הישג זה המשיכו משם לאנגליה ומשם חצו את האוקיינוס האטלנטי ושבו לאוקלנד.
קניג וורטהאוזן, הקיף את העולם בטיסת סולו, שיצאה מברלין ב-9 באוגוסט 1928 ושבה לברלין ב-28 בנובמבר 1930. מסעו של וורטהאוזן לא היה רצוף, והוא עצר עצירות רבות בדרכו, ובין יוקוהאמה לסן פרנסיסקו לא טס, אלא הוביל את מטוסו על גבי ספינת נוסעים.
כך נהג גם כאשר שט מניו יורק לשרבור.
למרות כל זאת, יש הרואים בו את האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בטיסת סולו.
בשנת 1929 הקיף הוגו אקנר את כדור הארץ בספינת האוויר גראף צפלין, בזמן שיא של 21 ימים.
הייתה זו גם ההקפה הראשונה בספינת אוויר.
בשנת 1933 הקיף ויילי פוסט את כדור הארץ לראשונה בטיסת סולו, בזמן של 7 ימים, 19 שעות ו-49 דקות, במהלכם עבר 25,110 קילומטר.
בשנת 1949 הקיף את כדור הארץ צוות של חיל האוויר של ארצות הברית במפציץ מסוג B-50. הייתה זו ההקפה הראשונה ללא עצירה, בזמן שיא של 94 שעות ודקה, במהלכו עבר המפציץ 23,452 קילומטרים.
המטוס תידלק באוויר ארבע פעמים.
ב-12 באפריל 1961 היה הרוסי יורי גאגארין לאדם הראשון בחלל.
במסעו, בחללית ווסטוק 1, הקיף את כדור הארץ בזמן של 108 דקות.
האישה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ בחלל הייתה ולנטינה טרשקובה שבין 16 ביוני 1963 ל-19 ביוני 1963 הקיפה את כדור הארץ ארבעים ושמונה פעמים בחללית ווסטוק 6.
ב-1986 הקיפו דיק רוטאן וג'ינה ייגר את כדור הארץ במטוס מסוג "וויאג'ר", מבלי לעצור ומבלי לתדלק, בתשעה ימים, שלוש דקות ו-44 שניות.
בשנת 1992 השיג מטוס הקונקורד של חברת אייר פראנס את השיא להקפה של כדור הארץ שהתבצעה בתוך האטמוספירה, בזמן של 32 שעות, 49 דקות ו-3 שניות.
בשנת 1999 הקיפו ברטראן פיקאר ובריאן ג'ונס את כדור הארץ בכדור פורח שכונה "ברייטלינג אורביטר 3".
הם עשו זאת בזמן של 19 ימים, שעה ו-49 דקות ועברו בדרכם 42,810 קילומטר.
בשנת 2002, היה סטיב פוסט לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בטיסת סולו בכדור פורח.
בשנת 2005 שבר פוסט שיא נוסף כשהיה לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ במטוס ללא עצירה וללא תדלוק, בזמן של 67 שעות בו עבר 37,000 קילומטרים.
על אף האמור בפיסקה זו, איש טרם הקיף את כדור הארץ באופן בו הסתייע בכוח שריריו בלבד.
רבים ביצעו את המסע באמצעים שונים בכוח השרירים ביבשה (כגון בהליכה, באופניים או בכיסא גלגלים), אך השלב הימי במסע התבצע באמצעים אחרים.
פדרו קוברו היה כומר ספרדי שיצא ב-1670 למסע למזרח אסיה, שהסתיים בהקפת העולם.
היה זה המסע הראשון שכלל אלמנטים משמעותיים של חציית העולם ביבשה, לרבות מסע דרך מערב ומזרח אירופה, מערב ומרכז אסיה, וצפון אמריקה.
במהלך המסע ביקר קוברו בוונציה, בוורשה, במוסקבה, באיסטנבול, באסטרחן, באספהאן, בבנדר עבאס, בסוראט, בגואה, בקולומבו, במילאפור, במלאקה, בפיליפינים, בפקינג, באיי התבלינים, באקפולקו, בווראקרוס, בהוואנה ולבסוף בקאדיז.
הוא שב לנקודת המוצא במדריד בשנת 1680.
ג'ובאני פרנצ'סקו גמלי קאררי הוא האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ כתייר.
הנוסע האיטלקי בן המאה ה-17 השתמש במסעו בעיקר בתחבורה ציבורית, ורבים סבורים כי מסעו זה שימש כהשראה לספר מסביב לעולם בשמונים יום שכתב ז'ול ורן.
הוא יצא למסעו ב-1693, והגיע מאיטליה אל המזרח התיכון.
לאחר שביקר במצרים, קונסטנטינופול וארץ ישראל, מסלול מקובל ושגור לתיירים ועולי רגל, המשיך לפרס, ומשם להודו וסין.
ממקאו הפליג אל הפיליפינים, ומשם באונייה לאקפולקו.
לאחר מכן המשיך לקובה ומשם שב לאירופה.
מסע זה ארך חמש שנים.
תומאס סטיבנס היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ תוך שימוש באופניים, בין 1884 ל-1886.
קלרנור סטינס וקרל-אקסל סודרסטורם היו הראשונים שהקיפו את כדור הארץ תוך שימוש במכונית בין 25 במאי 1927 ו-24 ביוני 1929.
דייוויד קונסט היה האדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בהליכה בין 20 ביוני 1970 ל-10 באוקטובר 1974. יש הטוענים כי אחרים קדמו לקונסט, אך הם לא יכלו להוכיח את טענתם.
קבוצה בראשות סיר ראנולף פיינס וצ'ארלס ברטון הייתה הראשונה שהקיפה את כדור הארץ ב"מאונך" דרך שני הקטבים, בין 1979 ל-1982.
ריק האנסן, אתלט פאראפלג, היה בשנת 1982 לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ על כסא גלגלים.
בדרכו עבר יותר מ-40,000 קילומטרים.
רוברט גארסייד היה לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ בריצה בין 1997 ל-2003, במהלך 2,062 ימים.
רועי סדן הוא הרפתקן ישראלי אשר הקיף את כדור הארץ על אופניו.
מסעו התחיל ביולי 2007 ונמשך ארבע וחצי שנים, על-פני 66,000 קילומטרים, תוך חצייתן של 42 מדינות, ברחבי היבשות אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אפריקה, אירופה, אסיה ואוסטרליה.
סדן ערך את המסע לבדו, ללא תמיכה של צוותים לוגיסטיים כלשהם.
חלוץ סוכני הנסיעות ומדריכי הטיולים, תומאס קוק, היה הראשון שהציע טיול מאורגן מסביב לכדור הארץ.
בשנת 1869 איפשרה פתיחת תעלת סואץ קיצור דרך משמעותי שהפך את הטיול לאפשרי מבחינה כלכלית.
בשנת 1871 יצא קוק עם קבוצה של אחד עשר תיירים, למסע מסביב לכדור הארץ.
מאז המשיכה החברה והציעה מסעות מאורגנים מסביב לכדור הארץ.
כיום מציעות בריתות חברות התעופה כסקייטים, סטאר אלייאנס ווואן וורלד כרטיסים מסוג זה במחיר נמוך יחסית.
כרטיסים אלו מתומחרים לפי נקודת היציאה של הנוסע, מספר התחנות שבדרכו, המרחק שהוא מתכוון לעבור, והעונה בה הוא נוסע.
מחירם הממוצע בין 3,000 ל-5,000 דולר לנוסע במחלקת תיירים.
מרוצי יאכטות מסביב לכדור הארץ
החל בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו מרוצי יאכטות מאורגנים מסביב לכדור הארץ.
כיום יש מספר מרוצים הממומנים על ידי גורמים מסחריים ומפרסמים שונים, ומיועדים לסוגים שונים של כלי שיט -
מרוץ גלובוס הזהב של הסאנדיי טיימס - המרוץ נערך בשנים 1968–1969 ביזמת העיתון סאנדיי טיימס.
היה זה המרוץ המאורגן הראשון של יאכטות מסביב לעולם.
למתחרים ניתן להתחיל בכל זמן בין 1 ביוני ל-31 באוקטובר, והגביע אמור היה להינתן לראשון שישלים הקפה כמלח יחיד מסביב לעולם ללא עצירה, כשהוא עובר דרך כף הורן וכף התקווה הטובה, ופרס נוסף למי שישלים את ההקפה בזמן הקצר ביותר.
תשעה מתחרים החלו את המרוץ, חלקם פרשו במהלכו מסיבות שונות.
לבסוף ניתן הגביע ליחיד שהשלים את המרוץ, רובין נוקס-ג'ונסטון, שהיה לאדם הראשון שהפליג מסביב לעולם כשהוא יחיד וללא עצירה.
מרוץ BOC (נקרא כיום מרוץ VELUX 5 Oceans Race) - המרוץ נוסד ב-1982 ואמור להיות ברוח מרוץ גלובוס הזהב של הסאנדיי טיימס.
בניגוד למרוץ ההיסטורי, מרוץ BOC (שנקרא על שם המממן, חברת BOC וכיום חברת VELUX) נערך בשלבים.
המרוץ נערך מדי ארבע שנים, ונקרא בשמות שונים, בין 1990 ל-2006 הוא נקרא "מסביב לעולם לבד".
במרוץ משתתפים בדרך כלל בין עשרה לעשרים מתחרים, המסווגים לפי סוג היאכטה שהם משיטים.
מרוץ ונדה גלוב (Vendée Globe) הוא מרוץ שנוסד על ידי פיליפ ז'ינטוט בשנת 1989, ומשנת 1992 מתרחש מדי ארבע שנים.
המרוץ הוא ליאכטה בה איש צוות אחד המפליג ללא עצירה וללא עזרה.
המרוץ מתחיל ומסתיים בעיירת החוף לס סאבלס ד'אולון, במחוז ונדה בצרפת.
המרוץ מציג קשיים בפני המתחרים, וישנם קטעים במסלולו בהם יקשה על המתחרים לקרוא לעזרה.
מספר רב של המשתתפים פורש במהלכו, ובשנת 1996 אבד בים המתחרה הקנדי גרי רופס.
על מנת להקטין את הסיכון מתבקשים המשתתפים לעבור קורסים בעזרה ראשונה ובהישרדות, ועליהם להוכיח יכולות שיט בטרם יירשמו.
מרוץ האתגר הגלובלי ( Global Challenge) - נוסד ב-1989 על ידי סיר צ'אי בליית.
המרוץ יצא לדרכו מדי ארבע שנים, ביאכטות תואמות בהן אנשי צוות חובבנים ששילמו על ההשתתפות.
המרוץ היה ייחודי בכך שהמסלול היה בכיוון מערב, הקשה יותר מבחינת הרוחות והזרמים, ולכן התגאה בכך שהוא "המרוץ הקשוח בעולם" וכי הוא מהווה את חוויית ההפלגה האולטימטיבית לשייטים חובבים.
בשנת 2006 לא הצליחה החברה המארגנת למצוא מממן למרוץ, ונכנסה לכינוס נכסים.
עתידו של המרוץ מוטל בספק.
גביע ז'ול ורן - זהו גביע המוענק להקפת העולם בכל סוג של יאכטה ללא מגבלה על הגודל או גודל הצוות, שנרשמה בהנהלת הארגון ושילמה דמי רישום.
הגביע הוענק לראשונה ליאכטה שהפליגה מסביב לעולם בפחות משמונים יום, בה הפליג ברונו פיירון ב-1994. פיירון הקיף אז את כדור הארץ ב-79 ימים, 6 שעות, 15 דקות ו-56 שניות.
הגביע עבר מאז מספר ידיים, וכיום שוב מחזיק בו פיירון, שבשנת 2005 הקיף את העולם ב-50 ימים, 16 שעות, 20 דקות ו-4 שניות.
על הזוכה בגביע לעמוד במספר כללים - היאכטה צריכה להיות מונעת לחלוטין באמצעות כוחות הטבע, כוח הרוח וכוח שרירי הצוות.
אין מגבלה על סוג הספינה או גודל הצוות.
אין בדרך תחנות עצירה, ולא ניתן לקבל עזרה כלשהי במהלך הניווט, אך יש לעמוד בכללי בטיחות שנקבעו.
מרוץ קליפר מסביב לעולם (The Clipper Round the World Yacht Race) - יזמי המרוץ הם רובין נוקס-ג'ונסטון וויליאם וורד, והמרוץ יצא לראשונה לדרכו ב-16 באוקטובר 1995. הרעיון היה לתת לצוותים של חובבנים הזדמנות לשוט מסביב לעולם ביאכטות.
החברה המארגנת ארגנה צוותים של יאכטות זהות, וכל קבוצה הונהגה על ידי קברניט בעל ניסיון.
כל צוות יכול לצאת למסע כולו, או לעצור באחת התחנות.
המרוץ (The Race) היה מרוץ היאכטות הראשון בעולם מסביב לעולם ללא עצירה, ללא כללים ומגבלות, שנשא פרס של שני מיליון דולר.
את המרוץ יזם השייט ברונו פיירון.
המרוץ יצא לדרכו מברצלונה ב-31 בדצמבר 2000, וזכה בו צוות מניו זילנד בהנהגת גראנט דלטון שהשלים את ההקפה בזמן של 62 ימים, 6 שעות, 56 דקות ו-33 שניות.
מסע אוריקס (Oryx Quest) - היה המרוץ הראשון ליאכטות מסביב לעולם שיצא מהמזרח התיכון.
את המרוץ ארגנה הבריטית טרייסי אדוארדס, בעקבות "המרוץ" של ברונו פיירון.
את הפרסים הכספיים שילמה ממשלת קטר (כל צוות קיבל סכום של מעל מיליון דולר עבור עצם השתתפותו).
המסע יצא מדוחא ב-5 בפברואר 2005. במסע זכה צוות בריטי בספינה בשם "דוחא 2006" בהנהגת בריאן תומפסון, בזמן של 62 ימים, 21 שעות ודקה.
במרוץ השתתפו 4 ספינות, אך רק 2 הצליחו לסיימו.
מרוץ העולם של ברצלונה הוא מרוץ ללא עצירה מסביב לעולם ליאכטות שמשיטים זוגות.
המרוץ הראשון יצא לדרך ב-2007 והזוכה בו הקיף את העולם ב-92 ימים.
המרוץ צפוי להתחיל שוב ב-31 בדצמבר 2010.
אגדה הודית עתיקה מספרת על תחרות שערכו האל שיווה והאלה פרווטי בין ילדיהם מי יקיף את העולם.
אחד הילדים אכן הקיף את כדור הארץ, אך האל גנש הקיף את שיווה ופרווטי וטען כי בכך הקיף את העולם כי הוריו הם כל עולמו.
גם סופרים בימינו חוזרים למסעות ראשונים אלו בספרים כגון "קווי רוחב כחולים" של טוני הורוביץ (2002).
סוגה זו של ספרי מסע קיימת אף בימינו, על אף שהטכנולוגיה הפכה את המסע עצמו לקל וזמין.
גם בזמננו מתפרסמים ספרים כגון "עזוב אותך מיוגה" של ג'ף דאייר (2003), המתאר מסע המתחיל בניו אורלינס ומסתיים בפסטיבל "ברנינג מן" בבלאק רוק, נבדה.
ספרים אלו מתארים מסע מסביב לעולם, אך אינם מתרכזים, כספרי המסעות בעבר, בתלאות המסע ובסכנותיו, אלא באנשים ובתרבויות שמוצא המטייל בדרכו מסביב לעולם.
מועטים הם הספרים הבדיוניים שהקפת העולם כשלעצמה, אם כמטרה, ואם כאלמנט משמעותי בעלילה, הם מרכזיים בהם.
ז'ול ורן תיאר מסעות רבים בספריו.
כך, למשל, מסעה של הצוללת "נאוטילוס" בספר עשרים אלף מיל מתחת למים כמעט ומגיע להקפת העולם, אך אינו עושה זאת.
בשניים מספריו מהווה המסע מסביב לעולם אלמנט חשוב ומרכזי.
ילדי רב החובל גראנט (1867) יוצאים למסע מסביב לעולם בעקבות אביהם, לאחר שקיבלו מסר בבקבוק כי הוא נמצא בקו הרוחב 37, אך אינם יודעים באיזה קו אורך.
ו"מסביב לעולם בשמונים יום" (1872) הוא התיאור הקלאסי של הקפת העולם במאה ה-19, בו יוצאים הג'נטלמן האנגלי פוג ומשרתו הצרפתי פספרטו למסע מסביב לעולם בשמונים יום, בעקבות התערבות.
סופר המדע הבדיוני פיליפ חוזה פארמר כתב את "יומן המסע האחר של פיליאס פוג" (The Other Log of Phileas Fogg; 1973), המתרחש, כביכול, בעולם שיצר ורן, ובו מסופר כי פוג הוא חיזר וכי מסעו מתרחש על מנת לגלות מכשיר טלפורטציה שנפל לידי חייזרים אחרים, מגזע מתחרה.
מארק טוויין תיאר מסעות רבים בספריו, מהם שיצא אליהם בעצמו, ומהם שבדה מדמיונו.
ספרו "תום סוייר בשחקים" שולח את גיבורו בכדור פורח לאפריקה, אך אינו מתאר את הקפת העולם.
תיאור לא בדיוני של הקפת העולם נתן טוויין בספרו "בעקבות קו המשווה" (Following the Equator : a journey around the world; 1897) את הקפת העולם בספינת קיטור, אליה יצא כמסע הרצאות שנועד לאפשר לו להרוויח כסף לשלם את חובותיו.
ספריהם של טוויין וורן נקראים כיום בעיקר כספרות ילדים, אם כי כאשר נכתבו יועדו לקהל הרחב.
בספרות הילדים יש מספר תיאורים של הקפת העולם.
אחד התיאורים הידועים הוא של הסופר ג'רלד דארל שיחד עם גרהם פרסי פרסם את הספר "המסע המעופף המדהים" (The fantastic flying journey; 1987) בו מתואר מסעו של דוד עם שלושה מאחייניו בכדור פורח מסביב לעולם.
סדרות של ספרי ילדים מתארות אף הן את מסעי הגיבורים מסביב לעולם.
כך הפיל בבר יצא למסע מסביב לעולם (Babar's world tour; 2005) וכן דורה (Dora explora el mundo; 2006).
ספר ילדים ישראלי המתאר מסע מסביב לעולם בצוללת הוא "מסע הצוללות דרך מצרי טיראן" של רפאל סהר שיצא לאור ב-1967.
הקץ לנשק הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1957 בכיכובו של רוק הדסון ובבימויו של צ'ארלס וידור על פי תסריט של בן הכט.
הסרט מבוסס בחלקו על עיבוד למחזה משנת 1930, שאותו כתב לורנס סטולינגס, עבור הרומן האוטוביוגרפי למחצה "הקץ לנשק" של ארנסט המינגוויי משנת 1929.
פרדריק הנרי הוא אמריקאי המשרת כנהג אמבולנס בצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה.
במהלך תקופת החלמתו מפציעה בבית חולים הוא פוגש באחות קתרין בארקלי ומתאהב בה.
חברו של הנרי, הרופא, משכנע את שלטונות הצבא כי פציעתו חמורה, ולאחר זמן קצר הוא מתחתן עם האחות בארקלי ולא חוזר לחזית.
האחות הראשית מגלה כי בארקלי הבריחה אלכוהול לבית החולים עבור הנרי, ובתגובה מפרידה ביניהם ומדווחת לממונים כי הנרי כשיר לחזור לשירות פעיל.
בארקלי משוכנעת כי הנרי נטש אותה כשהיא בהריון.
הנרי משתתף בקרב קפורטו ומסייע לאזרחים להימלט מפני הצבא הגרמני הפולש.
מפקדיו חושבים שערק ביחד עם חברו האיטלקי, אשר מוצא להורג, בעוד הוא בורח ונעלם.
הנרי נמלט, מסתתר מן האיטלקים המחפשים אחריו ומגיע לשווייץ, שם הוא נפגש עם האחות בארקלי.
השניים מתחזים לתיירים וזוכים למקלט במדינה.
התנאים הקשים והמתח הנפשי שבו היא נתונה פוגעים בהריונה של בארקלי והיא מפילה את עוברה ומתה זמן קצר לאחר מכן.
הנרי, המום ומוכה, הופך לנווד אומלל.
הסרט צולם באתרים שונים באיטליה ובהרי האלפים בתקציב של כ-4.3 מיליון דולר והכניס כ-11 מיליון דולר מהקרנות בארצות הברית ו-14 מיליון דולר נוספים מהקרנות נוספות ברחבי העולם.
עם יציאתו ספג הסרט ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, נחשב לכישלון כלכלי גם בקופות, ונשכח לחלוטין בשנים שלאחר מכן.
עיקר הביקורת נמתחה על ההתמקדות של הבמאי בסיפור האהבה תוך ניתוק ההקשר שלו מן הזמן והמקום שבו הוא מתרחש כלומר הסביבה המלחמתית.
ביקורת נמתחה גם על השחקנים אשר לא התאימו לתפקידם ו"שיחקו" אותו, במקום לחוות את התפקיד וכך להעבירו אל הצופים.
הקץ לנשק הוא רומן אוטוביוגרפי למחצה שכתב ארנסט המינגוויי בשנת 1929 המספר על חוויותיו כחייל אמריקני בעמק סוצ'ה בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
הרומן יצא לאור במקור בארצות הברית בשפה האנגלית.
הוא מורכב מחמישה ספרים וכולל 41 פרקים.
הרקע לרומן הוא ניסיונו האישי של המינגוויי שניסה בתחילת שנת 1918 להתגייס לצבא ארצות הברית, אך נכשל בבדיקות הרפואיות.
הוא התגייס לחיל האמבולנסים של ארגון הצלב האדום ועבר לאיטליה.
ביומו הראשון בשירות התפוצץ מפעל לייצור תחמושת בפרברי מילאנו.
המינגוויי השתתף באיסוף גופות וחלקי גופות, בעיקר של נשים שעבדו במפעל.
חרף הניסיון העגום שחווה רצה המינגוויי להתקרב לחזית.
הוא נפצע בליל 8 ביולי, כאשר רכב על אופניו לכיוון המפקדה כדי להעביר שוקולד לחיילים.
לאחר שנפצע מרסיסי פגז מרגמה בשתי רגליו חילץ קצין איטלקי פצוע משדה הקרב.
על כך הוענקה לו מדליית כסף על אומץ לב מטעם ממשלת איטליה.
המינגוויי פרסם את ספרו הקץ לנשק בתקופה שספרים רבים אחרים כמו במערב אין כל חדש פורסמו בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
צירי לידה הקשים של אשתו השנייה, פאולין, נתנו לו השראה לציריה של קתרין ברומן.
ארנסט ופאולין טיילו ברחבי ארצות הברית בזמן הלידה, וכמו הנרי, ניסו לברוח מהעבר.
בערך באותו הזמן, התאבד אביו של המינגוויי בירייה באקדח ישן מימי מלחמת האזרחים האמריקנית שהיה ברשותו.
כמקובל בספריו של המינגוויי, דמויות רבות גם ברומן זה מבוססות על דמויות של אנשים אמיתיים.
כך הדמות של הלן פרגוסון, שמזכירה לקורא את קיטי קאנל.
אחד הנושאים הראשיים של הרומן הוא האיחוד בין החיים והמוות, נושא המתואר במספר תמונות נוקבות, כאשר החיילים סוחבים קופסאות אלומיניום, מאבקו של פרדריק בקרון המלא בכלי נשק ומותה של קתרין בעת הלידה.
לאחר פרסום ספריו וזרח השמש בשנת 1926 והקץ לנשק בשנת 1929 הפך המינגוויי לסופר מבוקש ובעל שם בינלאומי.
הספר איננו רומן על מלחמה, אלא כדברי אנתוני בורגס, עמדה מסובכת על טבע הנאמנות האנושית, נוכח זוועות המלחמה.
המוות ואכזריות המלחמה נמצאים שם תמיד, תופחים מתחת לפני השטח, ומתפרצים אך ורק לעיתים רחוקות לעיני הדמות הראשית.
הקץ לנשק הוא פנטזיה גברית, כמו חלומו הרטוב של נהג האמבולנס.
נדמה שסגן הנרי יודע תמיד מה לעשות ומה להגיד.
הנשים נמשכות אליו, גברים מכבדים אותו.
האיטלקים מתייחסים אליו כאל איטלקי.
האחות בארקלי מתייחסת אליו כה יפה, עד שהיא כמעט ולא חושבת על משהו אחר.
בעת סכנה, לא משנה כמה גדולה, הוא תמיד מצליח להימלט.
הספר כולו בנוי על פנטזיה זו, אך יחד עם זאת אפילו העלילה הלא מסובכת, מתוארת ביופי השמור רק להמינגווי.
תיאור הפרטים וראיית הסיפור היא ללא מתחרים.
ארנסט המינגוויי מיטיב לתאר קטעי פעולה וקרבות.
הוא מתאר את גיבור הספר הנרי במהלך הנסיגה של הגייסות האיטלקיים בקרב קפורטו.
שוטרים צבאיים מוציאים להורג קצינים שלא נשארו להילחם למרות חוסר התוחלת הברור של הלחימה בקו ההגנה הקודם, והם מנסים להוציא להורג גם את סגן הנרי.
הנרי מצליח להימלט מהם בסצנת פעולה מרשימה ומתחיל את מנוסתו מהמלחמה עם אהובתו ההרה.
הגיבור עורק עם אהובתו לשווייץ ועושה זאת בבריחת לילה דרך אגם המפריד בין איטליה למדינה הנייטרלית.
הקץ לנשק נחשב אולי לרומן האמריקני הטוב ביותר שנכתב אודות מלחמת העולם הראשונה.
בספר הראשון פוגש הנרי את קתרין ברקלי, ומתחילה להירקם ביניהם מערכת יחסים אישית.
הנרי נפצע בחזית האיטלקית מפגז מרגמה ונשלח לבית חולים בעיר מילאנו.
בספר השני מתהדקים יחסי הקרבה בין קתרין לבין הנרי, כאשר קתרין נשלחת לשרת בבית החולים בו הנרי מאושפז והם מרבים לבלות ביחד.
קתרין נמצאת בחודש השלישי להריונה.
בספר השלישי, הנרי חוזר לשרת ביחידתו לאחר שהחלים מהפציעה.
הצבא האוסטרי מצליח לפרוץ את קו החזית של האיטלקים בקרב קפורטו, והצבא האיטלקי הניגף נסוג.
המשטרה הצבאית האיטלקית עוצרת את קציני הצבא הנסוגים ואלה נשפטים בעוון בגידה כי נטשו את יחידותיהם והם מוצאים להורג.
הנרי מצליח להימלט בקפיצה לנהר.
בספר הרביעי נפגשים קתרין והנרי שוב והם שטים באגם בסירת משוטים כדי למצוא מקלט בשווייץ.
בספר החמישי חיים קתרין והנרי בשלווה בהרי שווייץ.
קתרין יולדת ילד מת, סובלת מדימום כתוצאה מהלידה ומקפחת את חייה.
העיבוד הבימתי הראשון של הרומן נעשה על ידי המחזאי לורנס סטאלינגס ב-1930.
לאחר מכן, ב-1932, הופק סרט הקולנוע "הקץ לנשק", בבימויו של פרנק בורזייגי ובכיכובם של הלן הייז, גרי קופר, מרי פיליפס ואדולף מנז'ו.
את התסריט כתבו אוליבר גארט ובנג'מין גלזר, ומתוך ארבע מועמדויות לפרס האוסקר (כולל פרס הסרט הטוב ביותר) זכה הסרט בשני פרסים - על הצילום ועל הסאונד.
ב-1957 הופקה גרסה קולנועית נוספת, "הקץ לנשק", בבימויו של צ'ארלס וידור.
התסריט, שנכתב על ידי בן הכט, התבסס בחלקו על מחזהו של סטאלינגס, והסרט צולם באתרים שונים באיטליה ובהרי האלפים.
בסרט כיכבו השחקנים רוק הדסון, ג'ניפר ג'ונס, איליין סטריץ' וויטוריו דה סיקה.
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע ונחשב לכישלון.
הספר יצא לאור בעברית במספר תרגומים ומהדורות:
בתרגום של יאיר בורלא, הוצאת מסדה, 1969.
בתרגום של עמיהוד ארבל, הוצאת משרד הביטחון, 1983.
בתרגום של יואב כ"ץ, הוצאת ספרי פן - ידיעות אחרונות, 2005.
הקפת הראש היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לגברים לגלח את שער פאות הראש באופנים מסוימים.
איסור זה הוא הבסיס הראשוני לתספורת היהודי הנפוץ לגדל פיאות בצידי הראש.
נאמר בספר ויקרא בפרשת קדושים בהתייחס "אֶל כָּל עֲדַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל":
על פי דברי חז"ל, "הקפת הראש" היא תספורת היוצרת כעין עיגול המקיף את הראש.
בדרך הטבע השיער הצומח בצדעיים "שובר" את המעגל, והסרת השיער מן הצדעיים היא "הקפה".
הרמב"ם סובר שטעם האיסור הוא משום שכך היה מנהגם של עובדי עבודה זרה, והתורה, ברצותה להרחיק את בני ישראל מעבודה זרה, אסרה להדמות להם.
נראה שהרמב"ם למד זאת מהקשר המצוות הסמוכות: איסור אכילה על הדם, ניחוש, וכתובת קעקע.
בהתאם, הכליל הרמב"ם את איסור הקפת הראש בחטיבת "הלכות עבודה זרה" (פרק יב) שבמשנה תורה.
הטור הסתייג מטעמו של הרמב"ם, וכתב: "זה אינו מפורש, ואין אנו צריכין לבקש טעם למצוות, כי מצוות מלך הם עלינו, אף אם לא נדע טעמן".
פאת הראש היא השיער שלפני האוזן (צדעיים, רקה) ומעליו: יש למתוח קו דמיוני מהקצה העליון של השיער במצח ועד לקצה האחורי של האוזן, ומה שמתחת מקום זה הוא פאת הראש.
כלומר, "הקפת הראש" יוצרת שיער בקו ישר מהמצח ועד האוזן.
הקצה התחתון של פאת הראש שנוי במחלוקת:
לפי דעה אחת כל השטח שמקביל לאוזן, עד הקצה התחתון, נכלל בפאה זו.
לפי דעה אחרת רק המחצית העליונה מהשטח המקביל לאוזן, מן הבליטה של עצם הרקה (בערך במקביל לנקב האוזן) ומעלה, נחשבת ל"פאת הראש".
התחום שלמטה מזה הוא "פאת הזקן" (שלה דינים שונים, לפחות לפי דעות מסוימות, ראו להלן), או שגם אינו כלול ב"פאת הזקן" ומותר לגלחו בתער.
יש אומרים שאיסור הקפת הראש הוא להסיר לגמרי את הפיאות, באופן שנוצר קו ישר בין אחורי האוזן לבין המצח ("משווה צדעיו").
לפיכך אם הושארו שערות כך שיש פיאה הניכרת - הרי זה מותר.
זוהי דעת הרמב"ם, לפי דעה אחרת, בכל השטח שלפני האוזן אין לגלח כלל, אפילו אם משאיר את רוב השערות, ואם הסיר אפילו שתי שערות בלבד מן הפיאה - הרי זה עובר בלאו.
מחמת הספק הכריע בשולחן ערוך: "כל רוחב מקום זה - לא תיגע בו יד".
מבחינת אורך השערות, איסור הגילוח אין פירושו שאסור לגזור כלל את שער הפיאות.
גם לפי השיטה שבהקפת הראש אסור להשתמש ב"מספריים כעין תער" , הרי זה דווקא כשגוזר את השערות סמוך לעור הפנים.
יש מחמירים יותר, שצריך להשאיר שיער באורך כזה שניתן לקפל את השערה ("כדי לכוף ראשן לעיקרן").
המנהג הנפוץ להשאיר פיאות ארוכות איננו נדרש על פי ההלכה .
יש אומרים שאיסור הקפת הראש נאמר ללא כל הבחנה בין הכלים שבהם האדם משתמש, אם התספורת קוצצת את השיער עד סמוך לשורשו ("מספריים כעין תער").
ויש אומרים שגם בהם נאסרה רק השחתה בתער.
בשולחן ערוך הביא את שתי הדעות, והכריע לחומרא מחמת הספק.
סירוק הפאות מותר, למרות החשש לתלישת שערות במהלך הסירוק.
והרב עקיבא איגר אסר לסרק או לתלוש.
קרחת מלאה הכוללת את הסרת הפיאות
בתלמוד נחלקו הדעות האם קרחת מלאה, הכוללת את שיער הראש עם הפיאות, כלולה אף היא באיסור הקפת הראש ("הקפת כל הראש - שמה הקפה"), או שמא האיסור נאמר רק על גילוח הפאות והשארת שיער הראש.
האמורא ריש לקיש סבר שאינה הקפה (אבל היא אסורה מדרבנן), ואילו שמואל סבר שאף זוהי הקפה האסורה (מדאורייתא).
לדיון זה השלכה חשובה לגבי הבנת ההלכה על נזיר ומצורע, שזקוקים בשלב מסוים לגילוח מוחלט של שערם, האם יש בכך דחייה של איסור מן התורה (עשה דוחה לא תעשה).
ואם כך הוא - הרי שכאשר יש ספק לגבי חיובו של הנזיר והמצורע בגילוח - אין לגלח, כי ספק מצווה אינו דוחה איסור.
בברייתא המובאת בתלמוד מוכח כדעה השנייה, וזוהי הדעה המקובלת בתלמוד ונקוטה להלכה.
האיסור להקיף נאמר הן על הסַפָּר והן על המסתפר ("מקיף וניקף").
איסורו של המסתפר קל יותר, מפני שהוא פסיבי, ולפיכך אינו נענש אלא אם כן סייע לספר באופן פעיל, כגון שהוא מקרב את ראשו אל הספר.
אשה איננה מצווה באיסור זה, ובמקרה שצמחו לה שערות בפיאות - מותר לה להסירם.
לגבי האפשרות של האשה לגלח את פיאותיו של האיש, וכן המגלח את פיאותיו של ילד קטן שאינו חייב במצוות, נחלקו אמוראים: רב הונא סבר שהמגלח ילד קטן - חייב, אף על פי שהקטן עצמו פטור אם גילח.
רב אדא בר אהבה סבר שמאחר שהמסתפר פטור - גם הספר פטור.
עוד נחלקו אמוראים אלה לגבי היתרה של האשה לספר: רב הונא סבר שהדבר מותר, כי מי שמותר להסתפר - מותר לספר.
ואילו רב אדא בר אהבה סבר שהדבר אסור, כי "לא תקיפו" פירושו: אל תספרו ואל תסתפרו, ונמצא שהאשה המספרת איש מכשילה אותו באיסור התספורת.
רב הונא, על פי שיטתו, התיר לאשתו (שמה: חובה) לגלח את פיאותיהם של ילדיו הקטנים.
רב אדא סבר שעל פי שיטת רב הונא שאסור לאיש לגלח ילד קטן - גם לאשה אסור, כאמור.
לפיכך הגיב בחריפות על מעשי אשת רב הונא, וקילל אותו שיקבור את ילדיו.
ואכן, התלמוד מספר שבכל ימי חייו של רב אדא בר אהבה ילדיו של רב הונא לא האריכו ימים.
במחלוקתם על הקפת ילד קטן נפסק להלכה כדעה האוסרת.
במחלוקת על היתרה של האשה להקיף דעות הראשונים חלוקות: יש פוסקים כרב הונא המתיר ויש פוסקים כרב אדא האוסר.
מחמת האיסור על המסתפר, אסור להסתפר גם על ידי גוי.
מאידך, לרוב הדעות מותר ליהודי לגלח את פיאותיו של גוי, או של אשה, מאחר שהמסתפר אינו חייב במצווה; ואין זה דומה לילד קטן, שאסור לגלח את פיאותיו למרות שאיננו חייב במצוות, מאחר שהקטן עתיד לגדול ולהגיע לכלל חיוב במצווה.
בעקבות האיסור לגלח את פיאות עד שורשן, רבים נוהגים להשאיר פיאות ארוכות ומסולסלות.
מנהג זה רווח בעיקר בחוגי החסידים, בהשפעת הקבלה, וכן בין יוצאי תימן.
גדולי הרבנים הספרדים לא נהגו כך, ויש עדויות שחלק מהמקובלים הקדומים קיצרו מדי פעם את פיאותיהם.
רבים נוהגים להרגיל את ילדיהם הקטנים לאיסור הסרת הפיאות, על ידי השארתם ללא כל תספורת במשך שלוש שנים מיום לידתם.
התספורת הראשונה נעשית בטקס מיוחד, המכונה חלאקה.
"הקצב" (צרפתית: "Le Boucher") הוא מותחן קולנוע צרפתי משנת 1970 בבימויו של קלוד שברול.
הסרט מתאר את היחסים המתפתחים בין מורה וקצב בעיירה כפרית בצרפת כשברקע מתקיימת חקירה של שורת מקרי רצח המתבצעים באזור.
הסרט מתרחש בעיירה טרמולה (Tremolat) שבמחוז דורדון בדרום מערב צרפת, וגם צולם בה.
מערות לאסקו הסמוכות, בהן נמצאו ממצאים פרהיסטוריים, משמשות גם הן תפאורה לסצנה בסרט.
יש הרואים בסרט זה כאחד מסרטיו הבולטים של שברול בסדרה של שישה סרטים אותם ביים בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 ואשר נחשבים כאחת מפסגות יצירתו.
בחתונה הנערכת בעיירה מתוודעים זה לזה, פופול, קצב שהשתחרר משירות צבאי רב שנים ושבע קרבות, והלן, אישה מודרנית ואסרטיבית, המורה והמנהלת של בית הספר הקטן, שהגיעה לעיירה לפני זמן לא רב.
השניים מתקרבים אך שומרים על יחסים אפלטוניים.
במקביל, מתגלה גופת צעירה באזור העיירה והמשטרה מתחילה בחקירות.
הלן מעניקה לפופול מתנת יום הולדת מצית ובעת טיול של ילדי בית הספר בהדרכתה היא מגלה גופת צעירה ולידה היא מוצאת מצית זהה למצית שהעניקה.
היא אוספת את הפריט מהשטח ואינה מגלה על מציאתו לאיש.
מכאן ואילך מתלבטת הלן לגבי המשך יחסיה עם פופול עד הסוף הטרגי בו מתגלה האמת.
סטפאן אודראן - הלן (המורה)
ז'אן יאן - פופול (הקצב)
רוז'ה רודל - מפקח המשטרה גרומבש
הסרט נחשב על ידי מבקרים רבים כאחד מסרטיו של שברול הקרובים ביותר לסגנונו של היצ'קוק, שהשפעתו הרבה על שברול ניתנת לזיהוי בסרטים רבים.
המבקר האמריקאי, וינסנט קנבי, מציין כי גם בסרטו זה של שברול קיים המוטיב של רגע מוחמץ, שהיה יכול לשנות את חיי הדמויות וכיוון שהוחמץ, מובילה העלילה לטרגדיה.
קנבי אף טוען כי שברול איננו מעוניין באמת בבניית המתח בסיפור והוא מעדיף לתאר את סיפור האהבה הבלתי ממומש, וזאת, מתוך כבוד למורכבותן של הדמויות המרכזיות בסרט.
מבקר אמריקאי נוסף, רוג'ר איברט, טוען אף הוא כי המתח הנוצר אצל הצופה איננו תוצאה של השאלה "מה יקרה עכשיו?", אלא של השאלות: "מה הם יודעים?", "מה הם חושבים?" ומה הם רוצים?"; כך בונה במאי הסרט שיא רגשי ופסיכולוגי.
הקָפּיטָל, או בשמו המלא: הקפיטל: ביקורת הכלכלה המדינית , הוא ספר עיוני שכתב קרל מרקס בגרמנית, המהווה את הבסיס לחשיבה הסוציאליסטית-מרקסיסטית, ואחד הספרים העיוניים בעלי ההשפעה הרחבה ביותר בכל הזמנים.
הכרך הראשון של הספר יצא לאור בשנת 1867 בעריכתו של פרידריך אנגלס.
הספר הוא מחקר בכלכלה פוליטית ומהווה ניתוח תאורטי של הקפיטליזם שבא לענות על השאלה באמצעות אילו מנגנונים מבטיחה שיטה כלכלית זו צבירת הון על ידי בעלי ההון.
אין בספר קריאה למהפכנות או למלחמת מעמדות אקטיבית.
קריאות מסוג זה מופיעות בספר המניפסט הקומוניסטי.
הקאפיטאל: ביקורת הכלכלה המדינית, מרחביה: ספרית פועלים בסיוע הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, 1947. (ביסודו של הנוסח העברי הונח התרגום מאת צבי וויסלבסקי; יצחק מן השלים את הנוסח) (ספר ראשון בלבד)
מהדורה מלאה: כרך א: תהליך הייצור של ההון; התרגום מאת צבי וויסלבסקי, 1953; כרך ב: תהליך הסיבוב של ההון; תרגם: יצחק מן, 1954.
מהדורה חדשה: הקפיטל: ביקורת הכלכלה המדינית; הנוסח העברי: צבי וויסלבסקי; השלים את הנוסח, ערכו והתקינו: יצחק מן; הקדמה למהדורה העברית החדשה 2011 מאת יפתח גולדמן, בני ברק: ספרית פועלים; הקיבוץ המאוחד, 2011.
הקפצת אבנים הוא משחק עתיק שמטרתו לזרוק אבן על פני המים באופן כזה, שהמים מחזירים את האבן חזרה למעלה.
הצלחה במשחק נמדדת בכמות ההקפצות או לחלופין במרחק המקסימלי אליו האבן מגיעה.
ב-1989 אף הוקמה בארצות הברית אגודת ספורט בשם NASSA המקיימת אליפויות עולם בהקפצת אבנים.
שיא העולם בהקפצת אבנים עומד על 88 הקפצות, והוא נקבע ב-6 בספטמבר 2013.
ברעיון הקפצת האבנים נעשה שימוש במלחמת העולם השנייה, כאשר הבריטים השתמשו בפצצות מקפצות לצורך הריסת סכרים גרמניים במבצע נזיפה.
מחקרים שנעשו בנושא, הראו שכאשר זורקים אבן בעוצמה מספיקה אל המים, בזווית שקטנה מ-45 מעלות, המים יחזירו את האבן כאילו פגעה במשטח גמיש, בשל מתח פני המים.
הזווית האופטימלית להקפצה היא 20 מעלות.
זווית קטנה יותר לא תקנה לאבן גובה מספיק לאחר ההקפצה, וכך כמות ההקפצות תהיה קטנה.
זווית גדולה יותר תיגרום להקפצה לא יעילה.
זווית הזריקה היא הגורם העיקרי בחשיבותו, אך מלבדה חשיבות גם לצורת האבן, שרצוי שתהיה שטוחה.
כמו כן רצוי לזרוק את האבן כאשר היא מסתובבת סביב ציר אנכי, על מנת לשפר את היציבות של האבן.
מדען צרפתי בשם Lyderic Bocquet פרסם בשנת 2004 מחקר חדש בנושא הקפצת אבנים.
לצורך המחקר נבנה רובוט שזרק אבנים בזוויות שונות ובעוצמות שונות.
המחקר העלה שאכן הזווית האופטימלית לזריקה, על מנת להגיע למרחק מקסימלי היא °20, אך על מנת להגיע למספר ההקפצות המקסימלי עדיף לזרוק בזווית של 10°.
החוקרים הצליחו להגיע ל-41 הקפצות כאשר ירו דיסקית ברוחב 10 סנטימטר בזווית של °10 ובמהירות של 100 קילומטר לשעה.
מחקר שפורסם בשנת 2023 הראה כי בניגוד להנחה המקובלת שאבנים שטוחות עדיפות, אם רוצים קפיצה אחת דרמטית אבנים בצורת תפוח אדמה הן טובות יותר להקפצה.
"הקצ לדמעות" הוא סרט וידאו ארט שנוצר על ידי האמנית הילה לולו לין בשנת 1994.
הסרט מציג צילום תקריב של האמנית, כשהיא מעבירה על גופה חלמון של ביצת תרנגולת.
במהלך הסרט מועבר החלמון מכף ידה הימנית של לולו לין, אל פיה ומשם אל ידה השמאלית ובחזרה.
הסרט הוצג לראשונה בתערוכה "מטא-סקס - זהות גוף ומיניות", שהתקיימה בשנת 1994 במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
הפרשנות הרווחת לעבודה הדגישה את הממד הארוטי שבה.
חלמון הביצה מהווה סמל לחושניות, לנקביות ולפריון, והעברתו על גופה של האמנית הופך את הפעולה לפעולה של לוליינות אוטו-אירוטית ואינסופית של הגוף.
מאז היווצרה הוצגה העבודה כמה פעמים ביניהן בתערוכה "מרוץ שליחות" (2007) במוזיאון חיפה לאמנות, ב-"VideoZone" בשנת 2008 ובתצוגות נוספות.
הקפיטול (מאנגלית: The Capitol) היא בירתה של המדינה הבדיונית פאנם המופיעה בסדרת הספרים משחקי הרעב.
בעיר, בה רוב אזרחי המדינה מתגוררים, קיימת טכנולוגיה מתקדמת ותושביה עשירים.
העיר ממוקמת בחלקה הצפון-מערבי של אמריקה, לכיוונם של הרי הרוקי, המהווים מעיין הפרדה בין הקפיטול למחוזות.
בראש הקפיטול עמד דיקטטור עריץ, ששמו הנשיא סנואו.
הנשיא החזיק בפאנם ביד רמה, על ידי שומרים שהוצבו בכל מחוז הנקראים אוכפי שקט שמטרתם לדאוג לסדר ולמנוע התפרעויות ומרד במחוזות.
אחרי התמוטטה של אמריקה, ולפני המרד, המחוזות נמצאו בשלטונה של הקפיטול.
שלטון הקפיטול לא התקבל במחוזות, והמרד, שגרר את ה"ימים האפלים" החל.
בתום המרד, מחוז 13 הושמד כליל על ידי רחפות של הקפיטול והיווה סמל לחששות מפני הבירה.
המחוזות חויבו לשרת את אזרחי הקפיטול, בכך שהם יוצרים ושולחים להם את המשאבים הנתונים בידיהם כגון: פחם, עץ, יבולים חקלאיים, ועוד.
בגלל העברה זו, למחוזות כמו 11 ו-12 אין די משאבים כדי לספק את התושבים, ורבים מהם גוועים ברעב.
עם זאת, המחוזות 1, 2 ו-4 נמצאים ביחס טוב עם הקפיטול והם זוכים ליחס חם יותר מהם.
המחוזות לא זוכים להביע את דעתם בניהולה של הקפיטול, והממשלה מקדישה את כל כולה לפיתוח הבירה.
ראשי המחוזות נאלצים לעקוב על כמויות הסחורה ולבדוק שהייצור עומד בדרישת הקפיטול.
הבירה מודעת לכל התקלות הקיימות במחוזות (למשל: רעב, אלימות, מחלות) אך הממשלה אינה מתעניינת בנושאים הללו.
נערי הקפיטול אינם צריכים להשתתף ב"משחקי הרעב", להבדיל מנערי המחוזות.
מכיוון שפאנם נמצאת על שטחה של ארצות הברית והיא ההמשך שלה לאחר ההתמוטטות, הקפיטול הוא במידה רבה אלגוריה לקפיטול של ארצות הברית שהוא מקום משכנם של שני בתי המחוקקים הפדרליים.
בתורת המשחקים ושימושיה, הקצאה היא חלוקת מושבים במספר שלם בהתאמה ליחס בין קולות המצביעים או המתפקדים.
השאלה עולה בבחירות בשיטה היחסית או בחלוקת מושבים לאזורים או מדינות בהתאם למספר התושבים בהם, כפי שנעשה בארצות הברית.
דוגמה לשיטת הקצאה היא חוק בדר-עופר שקובע את המושבים בכנסת על פי תוצאות הבחירות בישראל.
כמו בבחירה חברתית, אין שיטת הקצאה מושלמת, וכנגד כל אחת מהן אפשר לטעון שהיא "לא הוגנת" במידה זו או אחרת.
בעיית ההקצאה דורשת חלוקת משאבים במספר שלם, כאשר הזכאות להם נתונה במספרים ממשיים.
נניח ש-k מפלגות מועמדות לבחירה, וכל מפלגה זכתה בחלק השווה ל- מן הקולות הכשרים; החלקים הם חיוביים וסכומם 1. בכנסת יש מספר שלם של מושבים (למשל n=120).
המספרים , המייצגים כמה מושבים "מגיעים" לכל מפלגה מלכתחילה, נקראים בהקשר זה מנות סטנדרטיות (standard quota).
המנות הסטנדרטיות אינן שלמות בדרך כלל, ובעיית ההקצאה דורשת למצוא מספרים טבעיים שסכומם n, כך שהחלוקה השלמה קרובה, במובן זה או אחר, לחלוקה הצודקת (שאינה אפשרית משום שאינה שלמה).
לדוגמה, בבחירות לוועד הבית שבו 5 מושבים השתתפו שתי מפלגות.
אחת זכתה ב-72% מהקולות, והשנייה ב-18%.
לכאורה, "מגיעים" למפלגה הגדולה 3.6 מושבים, ולקטנה 1.4. האם נכון יותר לחלק את המושבים ביחס 4:1 או אולי ביחס של 3:2?
כאן השאלה היא כיצד לעגל את מספר המושבים של אחת משתי המפלגות.
בהקצאה בין מפלגות רבות מתעוררות דילמות נוספות.
הצורך במעבר מנתוני הצבעה כלליים למספרים שלמים דווקא מחייב עיגול מסוגים שונים.
בהקשר זה נזכיר כי הן פונקציית הרצפה ופונקציית התקרה, בהתאמה.
, עם שוויון אלא אם x שלם.
את הערך השברי מסמנים .
תנאי המנות (quota condition) דורש שבחלוקה הסופית המרחק בין מספר המושבים של מפלגה למספר המושבים המגיע לה מלכתחילה לא יעלה על 1. כלומר, .
בשיטה כזו מחלקים את המושבים לפי החלק השלם של המנה הבסיסית, ומקצים את המושבים הנותרים, בדרך כלשהי, אחד לכל היותר לכל מפלגה.
שיטה היא סימטרית אם היא אדישה לזהות המפלגות.
שיטת הקצאה מקיימת את תנאי המודד (Divisor Criterion) עבור פונקציה ממשית d המוגדרת על המספרים הטבעיים, אם לכל שתי מפלגות i,j מתקיים (כאשר p הוא יחס המצביעים למפלגה, ו-a מספר המושבים שלה).
לדוגמה, שיטת ג'פרסון מקיימת את תנאי המודד עבור , ושיטת ובסטר מקיימת את תנאי המודד עבור .
שיטה היא יציבה (stable) אם איחוד של שתי מפלגות אינו משנה את מספר המושבים המגיע להן יחד ביותר מ-1. כל שיטה המקיימת את תנאי המודד d כאשר היא יציבה.
שיטת הקצאה היא מונוטונית אם הוספת מושב לחלוקה אינה מורידה את מספר המושבים של אף מפלגה.
שיטת המילטון, למרות שהיא יציבה, אינה מונוטונית.
כל שיטה המקיימת את תנאי המודד היא מונוטונית.
שיטה היא עקבית אם לכל שתי מפלגות i,j, הבחירה לאיזו מהן תעניק הגדלת בית הנבחרים מושב נוסף, תלויה רק בערכים ו-.
כל שיטה עקבית היא סימטרית.
שיטת הקצאה היא מאוזנת אם שתי מפלגות שיש להן אותו יחס מצביעים (p_i=p_j) אינן יכולות להתרחק ביותר ממושב אחד.
כל שיטה המקיימת את תנאי המודד היא מאוזנת.
שיטת הקצאה מעודדת קואליציות אם צמד מפלגות המתאחדות אינן יכולות להפסיד בשל כך מושב, ומעודדת פיצולים אם צמד מפלגות המתאחדות אינן יכולות להרוויח בשל כך מושב.
שיטת ההקצאה נגועה בפרדוקס אלבמה אם תוספת של מושב בבית הנבחרים עשויה לגרום לאחת המפלגות לאבד מושב (היינו, השיטה אינה מונוטונית).
שיטת הקצאה נגועה בפרדוקס האוכלוסייה אם בהשוואת יחסי ההצבעות ו-, שלהם מגיעים ו- מושבים בהתאמה, עלול לקרות ש- ו-, על אף ש-.
במילים אחרות, שינוי דמוגרפי שהיטיב עם מפלגה i יותר מאשר עם מפלגה j עשוי לגרום דווקא לראשונה לאבד מושב.
שיטת הקצאה נגועה בפרדוקס המדינה החדשה אם הוספת מפלגה חדשה, עם מצביעים חדשים משלה והקצאת מושבים הוגנת עבורה, עשויה לגרום לשינוי במספר המושבים של מפלגות אחרות.
הדבר קרה כשאוקלהומה התקבלה כמדינה ב-1907, וניו יורק איבדה מושב למרות שבית הנבחרים גדל בהתאם למספר המושבים של אוקלהומה.
שלושת הפרדוקסים האלה עלולים להתרחש תחת שיטות המודד המתוארות בהמשך (בפרט תחת השיטות של ג'פרסון, אדמס וובסטר).
, אין שיטת הקצאה המקיימת את תנאי המנות וחופשית מפרדוקס האוכלוסייה.
בבעיית ההקצאה יש לבחור וקטור שלם שיהיה קרוב לווקטור המנות הסטנדרטיות .
בחירה של מטריקה על מרחב הווקטורים האפשריים מובילה לדרישה הטבעית שווקטור ההקצאה יהיה הווקטור הקרוב ביותר לווקטור המנות הסטנדרטיות.
לדוגמה, שיטת המילטון היא זו הממזערת את נורמת הסכומים (), כלומר זו שעבורה הוא הקטן ביותר האפשרי (אכן, הקצאה היא אופטימלית ביחס לנורמת הסכומים אם ורק אם היא מקיימת את תנאי המנות ובנוסף מרוכזים כל ההפרשים בקטע שאורכו אינו עולה על 1; ותנאי זה מתאר את שיטת המילטון).
שיטות הקצאה רבות נוצרו בעשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית של אמריקה, כאשר עלה הצורך לחלק בין המדינות את המושבים בבית הנבחרים בהתאמה למספרי המתפקדים במפקד האוכלוסין שנערך מדי עשור.
אודות מעלותיהן וחסרונותיהן של השיטות השונות ניטשו ויכוחים עזים.
הווטו הנשיאותי הראשון בתולדות ארצות הברית הוטל על ידי ג'ורג' וושינגטון ב-1792 כדי לפסול שיטת הקצאה שהוצעה ונתמכה על ידי שר האוצר אלכסנדר המילטון, בעצתו של מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון שתמך בשיטה אחרת .
שיטת המילטון (="שיטת השאריות הגדולות ביותר") מחלקת בשלב ראשון למפלגה ה-i.
בשלב זה נותרו מושבים בלתי מאוישים.
מעניקים את d המושבים שנותרו למפלגות שהשארית שלהן היא הגדולה ביותר.
שיטת המילטון מקיימת את תנאי המנות, ואילו כל שאר השיטות המוצגות כאן, הנקראות שיטות מודד (divisor methods) אינן מקיימות אותה.
השיטה הייתה נהוגה בארצות הברית להקצאת מספר חברי בית הנבחרים למדינות בין השנית 1850 ל-1900
שיטת ג'פרסון (= שיטת המחלקים הגדולים ביותר = שיטת ד'הונד") מחלקת את המושבים לפי , כאשר x הוא מספר, לאו דווקא שלם, שעבורו מתקבל .
מגדילים באופן זמני, כביכול, את מספר המושבים בבית הנבחרים ל-x, כך שהחלקים השלמים של מספרי המושבים המגיעים לכל מפלגה יצטברו ל-n המבוקש.
אפשר להראות שאפשר לבחור את x הזה בצורה כאשר הוא שלם, בדרך כלל קטן.
למעשה יש לסדר את כל המספרים , ולקחת את x כמספר ה- בגודלו, כאשר d הוא מספר המושבים העודפים המופיע בשיטת המילטון.
שיטה זו נוטה לחלק את המושבים העודפים באופן יחסי לגודל המפלגה, ובכך היא מעדיפה מפלגות גדולות.
זו השיטה בה נעשה שימוש בחלוקת המושבים בכנסת לאחר הבחירות בישראל (חוק בדר-עופר).
השיטה הייתה נהוגה בארצות הברית להקצאת מספר חברי בית הנבחרים למדינות בין השנים 1790 ל-1840. נטען נגדה שהיא נוטה להעדיף מדינות גדולות.
שיטת ג'פרסון היא השיטה היחידה שהיא עקבית, מונוטונית ומאוזנת, ומעודדת קואליציות.
שיטת אדמס (="שיטת המחלקים הקטנים ביותר") היא תמונת מראה של שיטת ג'פרסון: השיטה מחלקת את המושבים לפי , כאשר y הוא מספר, לאו דווקא שלם, שעבורו מספרים אלה מסתכמים ל-n.
בדומה לשיטה הקודמת, יש לסדר את כל המספרים , ולקחת את y כמספר ה- בגודלו.
שיטה זו נוטה להעניק להן את המושבים העודפים באופן יחסי הפוך לגודל המפלגה, ובכך היא מעדיפה מפלגות קטנות.
אכן, זוהי השיטה היחידה שהיא עקבית, מונוטונית ומאוזנת, ומעודדת פיצולים.
שיטת ובסטר (="שיטת השברים הגדולים ביותר" = שיטת ובסטר-וילקוקס") דומה לקודמותיה, ושונה רק באופן העיגול: היא מחלקת את המושבים לפי , כאשר z הוא מספר, לאו דווקא שלם, שעבורו המספרים האלה מסתכמים ל-n.
פונקציית העיגול שנבחרה כאן היא סימטרית, שהרי אלא אם x הוא שלם ועוד חצי.
השיטה נחשבת למאוזנת באופן יחסי, ואינה מעדיפה באופן מיוחד מפלגות קטנות או גדולות.
בשיטה זו נעשה שימוש בהקצאת מספר חברי בית הנבחרים של ארצות הברית למדינות השונות בהקצאה אחת, לאחר המפקד של 1840 ושוב לאחר מפקד 1900.
שיטת היל-האנטינגטון (על שם ג'וזף היל, שהיה סטטיסטיקאי ראשי של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית והמתמטיקאי אדוארד האנטינגטון, שהיה נשיא האגודה המתמטית האמריקאית (MAA); נקראת גם "שיטת היחסים השווים" ו"שיטת היל") דומה לשיטת ובסטר, פרט לזה שהמספר (כאשר m שלם ו-) מעוגל כלפי מטה אם (במקום אם כמקובל).
נוסחה זו מתקבלת מכך שמעגלים כלפי מטה אם קטן מן הממוצע ההרמוני (במקום האריתמטי) של שני שכניו השלמים.
גם שיטה זו מאוזנת באופן יחסי, והיא מעדיפה במעט מפלגות קטנות ביחס לשיטת ובסטר.
זו השיטה הנוכחית בה משתמשים להקצאת מספר חברי בית הנבחרים של ארצות הברית למדינות השונות והיא נהוגה החל מ-1941.
הקפיצה הגדולה הוא סרט אנימציה קצר של חברת פיקסאר שהוקרן לפני הסרט "משפחת סופר על", ב-5 בנובמבר 2004. הסרט הוא אנימציה מוזיקלית על כבש רקדן שמאבד את הביטחון העצמי שלו, לאחר שגוזזים לו את הצמר.
את הסרט כתב, ביים והלחין עובד פיקסאר, באד לאקי.
הסרט כלול ב-DVD של הסרט משפחת סופר על, כמו כן הוא הופץ באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1.
הסרט עוקב אחר כבש שחי במערב האמריקני.
הריקודים האלגנטיים שלו פופולריים בקרב שאר בעלי החיים.
יום אחד מגיעים רועי הכבשים וחותכים לו את הפרווה בשביל להכין צמר.
לאחר שאיבד את פרוותו, בעלי החיים האחרים צוחקים על הכבש והוא מתבייש ומאבד את הביטחון לרקוד.
אל הכבשה מגיע ה"ג'קאלופ" שהוא שילוב של ארנב ואנטילופה, הוא מתחבר עם הכבש הקטן ומלמד אותו את היתרונות של הקפיצה, ולא רק הריקוד (כלומר לקום בכל פעם שאתה נופל).
שמחתו של הכבש בחיים חוזרת.
צמר הכבשים צומח בסופו של דבר בחורף, רק כדי שייחתך שוב, אך הפעם הוא שמח כיוון שיוכל לקפוץ כל פעם שיהיה חסר פרווה, מוסר ההשכל של הסיפור הוא לעולם לא להרגיש רע עם עצמך.
זהו הסרטון הראשון של פיקסאר שכולל דיבורים, ולא רק צלילים.
הוא גם הסרט הראשון לכלול דמויות מדברות שאינם מופיעים בסרטים הרגילים של פיקסאר.
הסרט זכה בשנת 2004 בפרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר, כמו כן הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
באתר עגבניות רקובות הסרט זכה לציון 64%.
הסרט בדיבוב עברי לווה בקריינותו של אלי גורנשטיין ותורגם בידי עמוס אטינגר, כאשר הדיבוב בוים והופק על ידי שפרירה זכאי.
הקפות ביער הוא רומן חניכה ורומן רומנטי מאת הסופרת דלין מתיה, שפורסם בשנת 1984. עלילת הספר מתרחשת בעיירת הכף נייסנה שבדרום אפריקה במאה התשע עשרה בתקופת הבהלה לזהב, ומביאה את סיפור התמודדותו של הגיבור עם הכיבוש הבריטי, עם בני עמו ועם הטבע סביבם.
שאול בארנארד הוא בן למשפחת חוטבי עצים אפריקנרים המתגוררים ביער הסמוך לעיירה נייסנה שבדרום אפריקה.
בגיל ארבע עשרה הוא מצטרף לצוות החוטבים של אביו ויחד איתם מגיע לראשונה לעיירה, על מנת למכור את העצים שחטבו.
קונה העץ האנגלי, אלכסנדר מקדולנד, נוהג בהם בגסות ומספק להם פתק לקנייה בהקפה בחנות שברשותו, כשהוא מציין שהם עדיין בעלי חוב כלפיו.
במשך ארבע השנים הבאות מתוודע שאול לעבודה הקשה של חטיבה, ניסור וגרירת העצים, ומנגד לדרכי המסחר של מקדונלד, שבאופן קבוע נותן הערכת איכות נמוכה מדי, תמיד מפחית מסכום החוב אך לעולם לא מאפשר למחוק אותו לחלוטין, ומשלם רק באמצעות פתקים לקניית מצרכים בהקפה.
במקביל לתסכול שמתעורר בו אל מול הניצול וההשפלה, מתחיל שאול לפתח מודעות בנוגע למצבו המדרדר של היער כתוצאה מהקצב הגובר של כריתת העצים והירי בפילים.
בני משפחתו מגיבים בכעס ובהכחשה לטענותיו, ובסופו של דבר עוזב שאול את ביתו ומקבל משרת עבודה שהוצעה לו אצל מקדולנד.
הוא מקווה שיוכל להשתכר באופן עצמאי, אך מקדונלד מסרב לשלם לו ובמקום זאת מפחית את סכום המשכורת מהחוב הקבוע של משפחת בארנארד.
במשך השנתיים שבהן עובד שאול אצל מקדונלד הוא נפגש בחשאי עם קייט, בתו של מקדונלד.
בשיחותיהם היא מספרת לו על לימודיה והוא מספר על היער, והיא מלמדת אותו לקרוא באנגלית.
באחד הימים שולח מקדונלד את שאול ללוות ביער אדם בשם מר פאטרסון, ובמהלך שהותם שם מתגלה כי הוא מחפש זהב.
הוא חולק עם שאול מידע בנוגע לתחום ומלמד אותו לשטוף עפר נחלים, והם מפיקים כמות קטנה של זהב.
שאול מנצל את חרדתו של פאטרסון מפני היער ומשיג ממנו את עריבת השטיפה שלו.
כשבוע לאחר כן עוזב שאול את העבודה אצל מקדונלד וחוזר למשפחתו, ומנסה לשווא לשכנע אותם להצטרף אליו בחפירת הזהב.
לאחר שהפיק מעט זהב חוזר שאול לעיירה כדי למכור, ושם הוא פוגש שוב את קייט שעתידה להישלח ללמוד בבית ספר מרוחק.
בריב שמתפתח ביניהם היא מספרת לו שכשעזב הוא השאיר אחריו את הספר שנתנה לו, וכשזה נמצא היא נענשה ונאלצה לכתוב חמש מאות פעמים את המשפט "כל החוטבים פראים הם ומלוכלכים, הם וילדיהם".
במהלך שש השנים הבאות ממשיך שאול לחפור זהב.
בהדרגה מגיעים חופרים נוספים, ושאול מוודא שלא יפגעו ביער שלא לצורך.
הוא מתיידד עם כמה מהם ובאמצעותם מגיע להתרועע גם עם אנשי העיירה, באופן שהיה חסום בפניו בתור חוטב עצים בשל ההפרדה המעמדית.
כשמתחילות שמועות בנוגע למרבצי זהב מגיעים למקום עוד ועוד חופרים שמשתלטים על האזור ומשחיתים את היער.
שאול מסרב לקחת חלק בתעשייה ההרסנית שמתפתחת סביב מכרות הזהב, אך מסייע לחבריו בהנחיית קבוצות חופרים בתוך היער.
באחת מהקבוצות הוא פוגש את קייט, שמגיעה כמורה לילדי החופרים.
כששאול מגלה שהחופרים מקבלים זכויות ממשלתיות על האזור הוא מבין שהמצב עתיד להחמיר ומחליט לעזוב.
בדרכו למקום מגוריו הוא ממגלה להפתעתו שקייט עוקבת אחריו, והם מתפייסים ומתוודים על אהבתם זה לזה.
שאול עוזב את היער ושוכר בית בעיירה, ושם הוא ממשיך להתראות עם קייט מדי שבוע, עד שמקדונלד מגלה על כך ומסרב לקנות ממשפחתו של שאול עד שזה יעזוב את האזור.
שאול עובר לעיירה קטנה בשם סוולנדם, ושם הוא מתוודע לעושה רהיטים זקן בשם אברהם סטיין, שמלמד אותו את המלאכה.
לאחר שנתיים מחליט שאול לחזור לנייסנה, ומגלה שאיש אינו מוכן למכור לו בית במקום, וכמו כן שעסקי הזהב קורסים.
הוא מאבד תקווה בנוגע לעתידו בעיירה, למצב היער וליחסיו עם קייט, ומחליט להפליג מהמקום לצמיתות.
שאול נמצא על סיפון האוניה העתידה להפליג מהיבשת כאשר מגיע לשם זקן כהה עור בשם מאסקה, שליווה את משפחתו של שאול במשך שנים רבות.
הוא מבשר לשאול שבנו הקטן של אחיו יוסף מת לאחר שנוגח על ידי פיל.
לדבריו, החוטבים מאמינים שהפיל היה זקן רגל, הפיל הגדול והמבוגר ביותר ביער, שאיתו חלק שאול קשר רגשי מאז שהיה ילד.
מאסקה מספר שיוסף שכר צייד שיירה בזקן רגל.
שאול יודע שלא ייתכן שזקן רגל עשה זאת, אך כיוון שמותו בלתי נמנע הוא מחליט להציל אותו מההשפלה ולירות בו בעצמו.
לאחר כמה ימי הליכה משנה שאול את דעתו ומחליט לנסות למנוע מהצייד השכיר לירות בזקן רגל בהמשך החיפושים אחרי הפיל, שומע שאול קול ירייה ומגלה ששני חופרים ירו בזקן רגל והרגו אותו.
מזועזע מהמראה, הוא מאיים על החופרים ומרחיק אותם מהגופה באיומי רובה.
מאסקה מגיע למשוך אותו מהמקום ואומר שקייט מחכה בעיירת החופרים שביער.
בעיירה מגלה שאול את מלוא היקף הנזק שהסבו החופרים ליער.
קייט מספרת לו שקנתה עבורם חלקת אדמה בעיירה, על אף שהיא לא יכולה לשלם בעבורה בלעדיו, והם מחליטים להתייצב יחד אל מול הקשיים הצפויים להם בתור זוג.
שאול הולך לפגוש את יוסף והם מלבנים את המצב ביניהם ומגיעים להסכמה כששאול מגלה שהוא מתכנן לפתוח עסק לעשיית רהיטים ולשם כך יקנה עץ ישירות מהחוטבים, במזומן ובמחיר הוגן, בתנאי שאלה יהיו עצים שאושרו לחטיבה על ידי פקח יערות.
עלילת הספר כתובה בצורה לא ליניארית, כשסיפורו של שאול נחשף במבט רטרוספקטיבי מתוך סיפור המסגרת שמתרחש בהווה, בו שאול עוקב אחרי זקן רגל במטרה לירות בו.
בשלב כלשהו במעקב אחרי זקן רגל מבין שאול שהפיל מוליך אותו במעגלים: שיטה ידועה של הפילים להפוך את כיוון המרדף ולהדביק את העוקב מגבו.
עם זאת, שאול מרגיש שזקן רגל עשה זאת על מנת להביא אותו שוב למחוזות ילדותו ושייכותו ליער, ולהחזיר אותו לשם מתוך מצב של ביטחון ויכולת וכך שיוותר על כוונתו לעזוב.
כמו כן, ההקפות מתייחסות למעגל הסגור של הניצול במציאות חייהם של החוטבים: הם עובדים בפרך על מנת להבטיח את הישרדותם, אבל בתוך כך הורסים את היער שהוא מקור המחייה שלהם.
השם בתרגום לעברית (בשונה מהמקור באנגלית, "circles", מעגלים) מתייחס גם לצורת הקנייה בתשלום דחוי, "הקפה", שהיא אופן התשלום שנכפה על החוטבים במסחר עם קוני העץ.
הספר מלווה את הגיבור מנערות לבגרות ומתאר את התמודדותו עם קשיים וערכים סותרים עד לגיבוש דמותו ועקרונותיו, באמצעות מספר דמויות חונכות.
תהליך החניכה מתבטא בשלושה תחומים: כלכלה, השכלה, חברה ופוליטיקה, כאשר לכל תחום חונך מסביבה אחרת (האב יורם בארנארד מבין החוטבים, קייט מאנשי העיירה והפיל זקן רגל מהיער).
בכל התחומים עובר שאול ממצב של בורות וחוסר אונים למודעות נרחבת ורגישה, מציאת דרך ויכולת לפעול בין הקיצוניות של אטימות והרסנות ובין ויתור באמצעות עזיבה.
בסיפור זה מלווה התהליך הפנימי גם במסע פיזי, שמתרחש במהלך הימים שבהם שאול מחפש את זקן רגל ביער.
הרומן עוסק בסוגיות חברתיות עליהן הוא מצביע במטרה להעביר מסר של תיקון.
הקונפליקט המניע את העלילה הוא עוולות ובעיות הקיימות בחברה ובמקביל מוצעות דרכים אפשריות לפתרון.
הקפטן הוא סרט דרמה היסטורי גרמני שחור-לבן בבימויו של ובכיכובו של מקס הובאכר אשר יצא לאקרנים ב-2017. עלילתו מבוססת על סיפורו האמיתי של פושע המלחמה וילי הרולד, אשר התפרסם לאחר שבשלהי מלחמת העולם השנייה גנב את זהותו של קצין לופטוואפה בדרגת קפטן והורה על הוצאתם להורג של מאות עריקים.
במהלך השבועות האחרונים של מלחמת העולם השנייה מוצא את עצמו וילי הרולד, חייל צעיר בשורות הלופטוואפה, נמלט מפני חוליית קומנדו גרמנית של המשטרה הצבאית, המבקשת להוציאו להורג בגין עריקות.
בתום המרדף הוא מצטרף אל עריק נוסף ויחד הם מוצאים מקלט בבית הרוס.
באישון הלילה יוצאים השניים לחפש אחר מזון, אולם זוג איכרים דוקרים את חברו למוות באמצעות קלשון, והרולד נאלץ לנוס על נפשו.
לאחר לילה ארוך וקפוא נתקל הרולד במכונית התקועה בצדי הדרך, ככל הנראה לאחר שנפגעה מהפצצה ארטילרית.
בתוכה הוא מוצא מזוודה עם מדי קצין לופטוואפה בדרגת קפטן, מלאת עיטורים ומדליות.
הוא ממהר להחליף את בגדיו הבלויים באלו הנקיים ומתחיל להתאמן בהצגה של דמותו החדשה.