tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקרה מסתבך וחבריו למאפיה מחליטים לחסל את גוסט דוג, כדי לטשטש מעורבות שלהם באירוע; כאשר לואי מתאר אותו בפניהם הוא מציג אותו כ"בחור שחור וגדול, רוצח שכיר מושלם".
לתמיהתם הוא טוען שאינו יודע איפה הוא מתגורר, שכן הוא יוצר עמו קשר אך ורק דרך יוני דואר.
ארגון הפשע המוצג בסרט הוא ארגון מתפורר ומזדקן שמאבד רלוונטיות בסביבה לטובת כנופיות מקומיות וצעירות.
הם משקיעים מאמצים רבים בלמצוא את גוסט דוג אך נכשלים פעם אחר פעם.
במהלך הסרט אנו נחשפים לשתי דמויות נוספות אשר גוסט דוג יוצר עימן קשר.
הראשון, ריימונד, מוכר גלידה שכונתית אשר מדבר צרפתית בלבד.
גוסט דוג דובר אנגלית בלבד, אך יש ביניהם הבנה מסוימת והם מתייחסים אחד לשני כחברם הטוב ביותר.
השיחות בין ריימונד וגוסט דוג לאורך הסרט חוזרות פעמים רבות על אותה תבנית: הראשון פונה לשני בשאלה או בתהיה, זה בטבעיות לא מבין אותו ובעצם חוזר על אותן מילים בדיוק, רק בשפה האחרת.
באחת הפעמים שגוסט דוג יושב בפארק בסביבתו של ריימונד, הוא פוגש ילדה קטנה בשם פארלין.
על אף הריחוק בהתחלה, גוסט דוג ופארלין אט אט מתחברים ואף מחליפים חוויות על ספרים שונים, ביניהם "הרוח בערבי הנחל" ו"פרנקנשטיין".
נוצר ביניהם קשר מיוחד ופארלין אף מחשיבה אותו לחבר.
גוסט דוג, שמרגיש את רדיפתה של המאפיה אחריו ובעיקר בגלל הלחץ המופעל על אדונו, מחליט לעשות מעשה ולחסל את הארגון לבדו.
חציו השני של הסרט מכיל עימותים רבים בין הגיבור לבין המאפיונרים שבשורות ארגון הפשע, כולל העימות הבלתי נמנע עם לואי בסופו של הסרט והלבט העיקרי שעומד בבסיסו - מהו הקוד שעל פיו עליו לפעול.
בסוף הסרט גוסט דוג מעניק לפארלין את "ספר הסמוראי", והסצנה האחרונה מציגה אותה מצטטת מהספר, רמז לכך שייתכן ופארלין תאמץ את הדרך שגוסט דוג הציג לה, דרך הסמוראי.
הסרט דן בנושא שילוב התרבויות.
תרבות הסמוראי – קוד הסמוראים העתיק אל מול תרבות העולם החדש, בפרט עולמה של המאפיה.
גוסט דוג מתחבט בשאלה לאיזה צד להיות נאמן.
האם עליו ליטול את חייו כי זו ההוראה מאדונו?
או האם ערך החיים מקודש מכל ערך אחר, כולל הכבוד?
ומה על נקמתו באלו אשר רודפים אחריו?
שאלות אלו הן הבסיס ללבטיו המוסריים של גוסט דוג.
כמו כן, ישנן דמויות רבות לאורך הסרט המבליטות את שילוב התרבויות בעולמו של גוסט דוג - ציידי דובים אשר הוא פוגש מחוץ לעיר, חבורות גנגסטרים אשר הוא פוגש בפארק וכמובן חבריו, ריימונד ופארלין, אשר הוא חושף בפניהם תובנות שונות בנוגע לחייו.
גוסט דוג מביע מחווה לדרך הסמוראי בסצנות רבות בסרט - אימוניו עם הקטאנה (חרב הסמוראים), ציטוטים אשר הוא קורא ואף הדרך בה הוא הורג את אויביו.
כינויו, Ghost Dog, הוא רמיזה גם לתרבות הגנגסטרים והראפ (לדוגמה: סנופ דוג ונייט דוג) וגם רמז לדמותו, "רוח רפאים" מסתורית לכל הסובבים אותו.
שמו האמיתי של גוסט דוג לא נחשף לאורך הסרט.
הסרט התקבל בביקורות מעורבות, אם כי לרוב חיוביות.
מתואר כ"שילוב חדשני של חיי הסמוראי והגנגסטרים".
הסרט היה מועמד למספר פרסים אך לא זכה באף אחד מהם.
בין היתר היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1999.
השחקן פורסט וויטאקר שיחק במספר סרטים בולטים עד להופעתו בסרט, ביניהם "בירד", "משחק הדמעות" ו"פלאטון".
הוא זכה בשנת 2007 בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו כאידי אמין בסרט "המלך האחרון של סקוטלנד".
פסקול הסרט הולחן על ידי RZA, ראפר ומנהיג ה-וו טאנג קלאן.
מדובר בהפקה ראשונה שלו של פסקול, ואחריה המשיך להלחין לסרטים כמו קיל ביל ובלייד.
הפסקול, בדומה לסרט, משלב מוטיבים מהמזרח ומתרבות הגנגסטה-ראפ.
הפסקול יצא בשתי מהדורות שונות - אחת ביפן ואחת בארצות הברית.
למעשה, חלק מהשירים אשר מופיעים בפסקול, כלל לא הופיעו בסרט.
חלק מחברי ה-וו טאנג קלאן מופיעים בסרט, כחבורת הגנגסטרים אשר חולפת על פני גוסט דוג בפארק.
RZA עצמו מופיע אף הוא למספר שניות בסרט, כאשר הוא ניגש לגוסט דוג והשניים מברכים אחד את השני לשלום.
גוסוקו (ביפנית: グスク, Gusuku) היא המילה האוקינאווית עבור טירה או מבצר.
ביפנית רגילה הקנג'י מבוטאת "שירו" (shiro).
הקהילות החקלאיות (גוסוקו) בריוקיו החלו לשגשג בין המאה ה-10 למאה ה-12, ולהקיף את הכפרים שלהן בחומת אבן.
קבוצות בשם אג'י החלו להתפתח החל מהמאה ה-12, והן הקיפו את יישוביהן במערכות הגנה יותר מתקדמות, והפכו אותם בסופו של דבר למבצרים ששימשו גם למגורים.
קבוצות האג'י נאבקו ביניהן לאורך השנים, ובמאה ה-15 הן התמזגו לתוך שלוש הממלכות העיקריות ששלטו באוקינאווה באותה תקופה: הוקוזאן, צ'וזאן ונאנזאן.
בתקופת סאנזאן התרחשו מספר שינויים בחברה ובכלכלה של ריוקיו.
כמות התוצרת החקלאית גדלה כתוצאה משיפור בשיטות ובכלי העיבוד של התבואה, וריוקיו החלה לפתח את המסחר עם שושלת סונג הסינית, יפן היבשתית, חצי האי קוריאה, דרום-מזרח אסיה.
רמת המסחר הגיעה לשיאה בין שלהי המאה ה-14 לאמצע המאה ה-16. בשנים שלאחר מכן האזור היה נתון לשלטונם של מספר גורמים, עד שלבסוף הסתפח ליפן המודרנית ב-1879.
מספר גוסוקואים ושרידים תרבותיים קשורים באיי ריוקיו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. קבוצת הגוסוקואים מייצגת את התקופה שבין המאה ה-12 למאה ה-17 בהיסטוריה של ריוקיו.
הריסות המבצרים הן עדות למבנה החברתי לאורך תקופה זו, ואילו האתרים המקודשים הם עדות לשרידתה של הדת המקומית גם בתקופה המודרנית בהיסטוריה של יפן.
טאמאודון (Tamaudun) הוא מאוזוליאום השוכן ברובע שורי שבנהה, שנבנה ב-1501 על ידי המלך שו שין משושלת שו השנייה עבור אצולת ריוקיו.
המאוזוליאום שוכן במרחק קצר מטירת שורי.
האתר משתרע על פני שטח של 2,442 מ"ר, והוא מורכב משני מתחמים המוקפים בקיר אבן, כאשר שלושת החדרים של המאוזוליאום פונים לכיוון צפון ומאחוריהם (בכיוון דרום) נמצא צוק טבעי.
החדר המזרחי שימש לקבורתם של מלכים ומלכות, החדר המערבי שימש לקבורתם של נסיכים ושאר בני משפחת המלוכה, והחדר המרכזי שימש לקיום מסורת הסנקוטסו הריוקיואנית; השרידים היו נשמרים בחדר זה לזמן קצר בלבד, ולאחר מכן העצמות היו נשטפות ונקברות.
השישה (shisha, אריות אבן) השומרים על הקבר הם אחת הדוגמאות לפסלי אבן ריוקיואניים.
במתחם החיצוני נמצאת אנדרטה שנבנתה כדי להנציח את בניית המאוזוליאום, ובה רשומים השמות של שו שין ושמונה אנשים נוספים שהיו מעורבים בבנייה.
הסגנון האדריכלי הוא חיקוי למבנה המקובל של ארמון מלכותי באותה תקופה (מבנה אבן עם גג עץ).
בטאמאודון נקברו 18 מלכים, ביחד עם מלכותיהם וילדיהם.
המלך הראשון שנקבר במקום היה שו אן, אביו של שו שין.
ב-26 בספטמבר 1920 נקבר במאוזוליאום יורש העצר שו טן, בנו של מלך ריוקיו האחרון שו טאי, והוא היה האחרון שזכה לכך.
המבנה ספג נזקים רבים בקרב אוקינאווה שהתרחש ב-1945, ולאחר מכן הוא נבזז ללא פגיעה בקברים או בשרידים עצמם.
רוב המבנה שוקם בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
טירת נאקיג'ין שוכנת במחוז אוקינאווה, והיא הרוסה באופן חלקי.
בניית הטירה נמשכה בין שלהי המאה ה-13 לתחילת המאה ה-15. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר נחשפו כמויות גדולות של קרמיקה סינית, המעידות על מסחר מפותח באזור.
המבצר כולל מספר חורשות אוטאקי קדושות, המייצגות את תפקידו של גוסוקו זה כמרכז לפעילות דתית.
הטירה שוכנת על גבעה מבודדת, ומוגנת על ידי נהר, צוקים ועמק עמוק.
חומת המגן של הטירה היא באורך של כ-1,500 מטרים, והיא נבנתה בהתאם לטופוגרפיה המקומית.
החומה בנויה מגושים של אבן גיר, גובהה הוא בין שישה לעשרה מטרים, ועובי החלק העליון הוא כשלושה מטרים.
שער הטירה הנוכחי (היירומון) שוחזר בשנת 1962, ויסודותיו מופרדים מהעדויות הארכאולוגיות התת-קרקעיות באמצעות שכבה של אדמה סטרילית.
בתוך הטירה היו ארבעה מתחמים סגורים:
המתחם הראשון שכן בחלק הגבוה ביותר של הגבעה וכלל היכל, מקדש וגוש אבן שעליו נרשמה ההיסטוריה של הוקוזאן.
בחזית הטירה היה מתחם שני שכלל שני היכלים נוספים ומאחוריהם אוצ'יבארו (מגורי הכהנות).
מתחת לקבוצת המתחמים הזאת נמצא השיגמאיוקאקו, שבו שכנו הקסרקטינים של חיל המצב.
המקדש התחתון (סויטסוגי-נו-אוטאקי) הוקדש לאלוהות המגנה של המקדש.
טירת זאקימי נבנתה בין 1416 ל-1422 בסמוך לכפר יומיטאן על ידי גוסמארו, שהיה מנהיג ריוקיואני ידוע, וניתן היה להשקיף ממנה על החלק הצפוני של אוקינאווה ועל טירת שורי.
שרידיה כוללים קירות ויסודות בניין גדול ששוקמו בשנים שלאחר חורבנה.
בטירה יש שתי חצרות פנימיות, ובכל אחת מהן ניצב שער קשתי בכניסה.
שערים אלה הם בין הקדומים ביותר באיי ריוקיו שנבנו מלבנים.
בטירה נמצא אזור קדוש המוקדש לאלילים המגנים עליה, והוא עדיין פעיל.
לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה הטירה שימשה כמחסן נשק, ולאחר המלחמה הכוחות המזוינים של ארצות הברית השתמשו בה כתחנת מכ"ם.
חלק מהקירות נהרסו על מנת לאפשר את התקנת הציוד הקשור במכ"ם, אך בתקופה מאוחרת יותר הם שוחזרו.
טירת קאטסורן נבנתה במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13, ושימשה כמקום מגוריו של השליט אמאווארי.
הטירה שוכנת בראש גבעה, והיא מורכבת מארבע חצרות המוקפות בקירות מאבן גיר אלמוגית.
שנים מצדדיה של הטירה מוקפים על ידי האוקיינוס השקט.
בטירה יש מספר אתרים מקודשים.
אחד מהאתרים הוא עמוד אבן עגול השוכן במרכז החצר הראשונה, והוא עדיין בעל חשיבות רוחנית.
בחצר השלישית יש במה לטקסי דת.
על הבמה ניצבים עשרה מושבים המסודרים בצורת האות L.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בטירה נמצאו עדויות רבות למערכת מסחר מפותחת מתקופת סאנזאן, יסודות של מספר מבנים וכלי חרסינה ואריחים סיניים.
טירת נאקה נבנתה בשלהי המאה ה-14 והורחבה במאה ה-15. המצביא הריוקיואני האגדי, גוסמארו, בנה את הטירה על מנת להתגונן מפני התקפותיו של לורד אמאווארי מטירת קאטסורן.
הטירה מורכבת משש חצרות המסודרות בקו אחד על צוק תלול.
קירות הטירה מורכבים מגושי אבן גיר אלמוגית, ופינותיה בנויות מאבנים גדולות ביחס לשאר אבני הטירה.
גובהם של חלק מהקירות הוא מעל לעשרה מטרים.
צורת החיבור בין גושי האבן בקירות השונים איננה אחידה, ועל סמך זאת נטען כי הטירה הורחבה יותר מפעם אחת.
בחצר הדרומית יש מספר אתרים מקודשים.
טירת שורי נבנתה במחצית השנייה של המאה ה-14, ובתחילה היא שימשה את מלכי צ'וזאן.
לאחר איחוד הממלכות הטירה שימשה כארמון הראשי של ממלכת ריוקיו.
הגבעה שעליה נבנתה הטירה חולשת על העיר נאהה ועל הנמל שלה.
במהלך קרב אוקינאווה שנערך ב-1945 נהרס חלק גדול מהטירה, והשרידים שנותרו הם קירות ספורים בגובה עשרות סנטימטרים.
הטירה שוחזרה ב-1992 על סמך תצלומים ותיעודים היסטוריים.
שניים מהאתרים הידועים בטירה הם שער האבן של מקדש סונוהייאן ושיקינה-אן.
סייפה אוטאקי היא גבעה מכוסה בעצים שעליה פזורים מקדשים ואתרי תפילה.
שו שין, המלך השלישי בשושלת שו, ארגן בתקופת שלטונו (1477–1526) את האמונה הריוקיואנית, שמנהיגתה הרוחנית הייתה אישה בשם קיקואה-אוגימי.
סייפה אוטאקי, שהיה אתר טקסי חשוב, הפך לאחד מהאתרים הקדושים ביותר של הדת החדשה.
באוטאקי יש מספר מקומות לתפילה, ושלושה מתוכם מחוברים באמצעות שבילי אבן.
גוסט ריידר הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2007 המבוסס על קומיקס באותו שם מבית סוני ומארוול קומיקס.
את הסרט ביים מארק סטיבן ג'ונסון ומככבים בו ניקולס קייג', אווה מנדז, וס בנטלי, סם אליוט ופיטר פונדה.
במערב הישן, מפיסטופלס שולח את צייד הראשים שלו, גוסט ריידר, להשיב חוזה של אלפי נשמות תועות מהעיר סאן ונגנזה.
משום שמספר כה רב של נשמות ישחרר את הגיהנום על פני כדור הארץ, גוסט ריידר מסרב למסור למפיסטופלס את החוזה, נמלט ונותר במחבוא.
כמאה שנים לאחר מכן, מפיסטופלס מציע לפעלולן האופנועים ג'וני בלייז לרפא את סרטן הריאות של אביו תמורת נשמתו.
הוא גורם לבלייז לחתום בטעות על החוזה, בעזרת טיפת דמו.
למחרת בבוקר, בלייז מתעורר לגלות שאביו נרפא, אבל נהרג עוד באותו יום בתאונת אופנוע.
בלייז מאשים את מפיסטופלס במות אביו, אך זה האחרון רואה בחוזה ביניהם כסגור.
הוא אומר לבלייז כי יחזור אליו בעתיד כאשר יזדקק לו.
לאחר כמה שנים, בלייז הופך לרוכב פעלולים מפורסם הנמלט ממצבים מסוכנים מאוד, כאשר הוא מתגרה במוות.
לפני פעלול מסוכן חדש שהוא מתכנן, הוא פוגש את אהבת ילדותו, העיתונאית רוקסן סימפסון וקובע איתה פגישה.
באותו זמן, בלאקהרט, בנו של מפיסטופלס, מגיע לכדור הארץ כדי למצוא את החוזה האבוד ולהשתמש בכוחו כדי להפיל את אביו משלטונו.
כדי להבטיח את הצלחתו, הוא מגייס את עזרתם של מלאכים נפולים בשם "החבויים", שלישיית שדים המייצגים כל אחד משלושה מתוך ארבעת האלמנטלים.
בתגובה, מפיסטופלס הופך את בלייז לגוסט ריידר החדש, ומציע לו לפרוע את חובו והחזרת נשמתו תמורת הבסת בלאקהרט.
בלילה הראשון בו בלייז מגלה את כוחותיו, הוא יוצא למסע רכיבה פראי ברחבי העיר ומגיע לתחנת רכבות שבה היה בעבר בית קברות בו נקבר החוזה.
הוא מגלה את בלאקהרט ואת כוחותיו, והורג את גרסיל, אלמנטל האדמה.
עם שובו, בלייז משתמש ב"מבט הכפירה" (טכניקה לפיה כל העוולות אותן גרם האדם פונות נגדו) על שודד, שנשאר במצב קטטוני.
למחרת, בלייז מתעורר בקפלה של בית קברות, בה הוא פוגש במשרת, שנדמה כי הוא מכיר את כל ההיסטוריה של גוסט ריידר.
כששב לביתו, בלייז מנסה להסביר לרוקסן את מצבו, אך היא אינה מאמינה לו.
המשטרה מגיעה ולוקחת אותו תחת מעצר בגלל הקשר שלו להרס הנגרם לרחובות העיר ולמיתות שנגרמו בידי בלאקהרט.
בלייז הופך לגוסט ריידר בשעה שנשדד בתאו, ושם פעמיו למקום הימצאו של בלאקהרט, שמצא את מקום הקבורה של החוזה.
הוא מוצא את אביגור, אלמנטל האויר, והורג אותו בפומבי לעיניהם המשתאות של רוקסן ושל כוחות המשטרה.
בלאקהרט עד למתרחש ומבין כי רוקסן היא חולשתו של בלייז.
בלייז מבקש את עצתו של המשרת, שאומר לו על קודמו, טקסס ריינג'ר בשם קרטר סלייד שנודע כאיש של כבוד, ואשר נדון למוות בשל חטא תאוות הבצע.
סלייד ערך חוזה עם מפיסטופלס להשתחרר, ובתמורה נהפך לגוסט ריידר והחביא את החוזה של סאן ונגנזה.
או אז, המשרת מזהיר את בלייז מפני בלאקהרט והמלאכים הנפולים, שישתמשו באחרים כנגדו.
בלייז חוזר לביתו כדי לגלות שבלאקהרט מחזיק ברוקסן לאחר שהרג את חברו הטוב.
בקרב ביניהם, הוא מגלה שלמבט הכפרה שלו אין כל השפעה על בלאקהרט, שאין לו כל נשמה שאפשר לשרוף.
בלאקהרט מאיים להרוג את רוקסן אם בלייז לא ישיב אליו את החוזה.
בלייז חוזר אל המשרת כדי לברר את מקום הימצאו של החוזה, ומשתמש באת חפירה כדי לחפור באחד הקברים.
המשרת חוטף את את החפירה מידיו ושובר אותה, ומגלה שהחוזה חבוי בפנים.
המשרת מגלה כי הוא עצמו קרטר סלייד, שהחזיק בשארית כוחותיו עד לאותו רגע שבו יעביר את החוזה לחזקתו של הגוסט ריידר הבא.
הוא מסיק שאלוהים נמצא לצידו של בלייז משום שערך את החוזה עם מפיסטופלס מתוך הבחירה באהבה מאשר הבחירה בתאוות בצע או ייאוש, ומראה לבלייז את הדרך לסאן ונגנזה.
הם יוצאים יחדיו לרכיבה אחרונה לתוך המדבר, שניהם בצורת גוסט ריידר, וסלייד מעניק לו את רובה הציד שלו ואומר לו להישאר בצללים בטרם נמוג מהקיום.
בלייז הורג את אלמנטל המים וואלו, ונותן את החוזה לבלאקהרט.
הוא הופך במהרה לגוסט ריידר בניסיון להכניע אותו, אך השחר עולה והוא נותר ללא כוחות.
בלאקהרט משתמש בחוזה כדי לזמן אלפי נשמות שיאכלסו את גופו, ובכך הוא הופך לשד ליג'יון.
הוא מנסה להרוג את בלייז, אך רוקסן משתמשת ברובה הציד כדי להסיח את דעתו ולהפריד ביניהם.
לאחר שהיא נכשלת בהשמדתו, בלייז לוקח את הרובה ונעמד בצללים.
רובה הציד נאגף באש הגיהנום ויורה מטח אש אשר מפוצץ את בלאקהרט לחלקים.
בלאקהרט מתחבר מחדש, אך בלייז משתמש במבט הכפרה עליו - כעת כשבגופו של בלאקהרט שוכנות אלפי נשמות - ומותיר אותו במצב קטטוני.
בלייז מתרחק מרוקסן, מתבייש במראהו, אך היא מתקרבת אליו ונוגעת בו, והוא הופך חזרה.
מפיסטופלס מופיע ומחזיר לבלייז את נשמתו, ומציע לשחרר אותו מהנטל של גוסט ריידר.
בלייז מסרב, באומרו שישתמש בכוחו של גוסט ריידר נגד מפיסטופלס כדי להגן על חלשים ולנקום את מות אביו.
מפיסטופלס זועם על שבלייז גזל ממנו את הכוח, ונשבע לגרום לו לשלם על מעשיו.
הוא נעלם יחד עם גופתו של בלאקהרט.
ג'וני ורוקסן חולקים רגע לצד עץ האלון בו חרטו את שמם בצעירותם, לפני שג'וני רוכב לבדו לעבר השקיעה כשקולו של קרטר סלייד מקריין ברקע.
ניקולס קייג' – ג'וני בלייז/גוסט ריידר
מאט לונג - ג'וני בלייז הצעיר
אווה מנדז – רוקסן סימפסון
ראקל אלסי - רוקסן סימפסון הצעירה
ווס בנטלי – בלקהארט/לגיון, הנבל הראשי של הסרט.
סם אליוט – המשרת/קרטר סלייד
ברט קאלן – ברטון בלייז
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט רייטינג של 27% בהתבסס על 122 ביקורות.
למרות זאת הוא הגיע למקום הראשון בהכנסות בארצות הברית בשני סופי השבוע הראשונים להקרנתו, ואף הצליח לעקוף את תקציבו גם בארצות הברית וגם ברחבי העולם.
סכום הכנסותיו עומדים על סכום כולל של 228,738,393 מיליון דולר, כ-115,802,596 מיליון דולר בארצות הברית וכ-112,935,797 מיליון דולר ברחבי העולם.
גוסט ריידר הוא הכינוי למספר דמויות בדיוניות של אנטי-גיבורים על-טבעיים המופיעים בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הגוסט ריידר המודרני הראשון מתור הארד של הקומיקס הופיע לראשונה בחוברת Marvel Spotlight #5 מאוגוסט 1972 ונוצר על ידי העורך הראשי רוי תומאס, הכותב גארי פרידריך והמאייר מייק פלוג.
לפני כן, תור הכסף של הקומיקס הציג את דמותו של קרטר סלייד, דמות מערבונים שנודעה כפנטום ריידר ואשר כיכבה בכרך הראשון של סדרת החוברות משנים 1967-1966.
הגוסט ריידר הידוע והמפורסם ביותר הוא הגוסט ריידר מתור הארד של הקומיקס, ג'ונתון "ג'וני" בלייז, אופנוען פעלולן שכדי להציל את חייו של אביו החורג, מסכים למסור את נשמתו לשטן (שהתברר מאוחר יותר כשד בשם מפיסטו).
במקום זאת, נשמתו מתאחדת עם ישות בשם זרת'וס.
כאשר בלייז משתמש בכוח של זרת'וס, גופו נאגף באש הגיהנום וראשו הופך לגולגולת רושפת אש.
הוא רוכב על אופנוע בוער ומסוגל לשלוח פרצי אש מכפות ידיו.
דמותו כיכבה בכרך השני של סדרת חוברות משנים 1972–1983.
הבא בתור לשאת את נטל הגוסט ריידר הוא הגוסט ריידר מהעידן המודרני של הקומיקס, דניאל "דני" קטץ', שהופיע בתחילה כדמות משנה ולאחר מכן כיכב בכרך השלישי של סדרת החוברות משנים 1998-1990. אחרי שאחותו נפצעה בידי גנגסטרים, קטץ' נתקל באופנוע שמכיל את מהותה של רוח הנקמה.
בהמשך מתברר שהוא ואחותו הם אחיו האבודים של ג'וני בלייז.
בלייז עצמו הופיע מחדש בסדרת החוברות כדמות משנה, ובשנות ה-2000 כיכב מחדש כגוסט ריידר לאחר שהחליף את קטץ'.
כחלק מאירועי "הפחד עצמו" של שנת 2011 הוצגה דמותה של אלחנדרה ג'ונס שנוטלת את זהותו של גוסט ריידר.
כחלק מהמיתוג מחדש "מארוול עכשיו!
של שנת 2014 מופיע גוסט ריידר חדש בשם רוברטו "רובי" ריאז.
דמותו של גוסט ריידר מדורגת במקום ה-90 ברשימת מאה גיבורי הקומיקס הגדולים של מגזין IGN.
הדמות בגלגוליה השונים עובדה למדיות אחרות נוסף לקומיקס, כמו בסדרות האנימציה "אקס-מן", "הענק הירוק", "האלק וצוות הריסוק" ו"ארבעת המופלאים".
דמותו של ג'וני בלייז הופיעה בסרט הלייב אקשן "גוסט ריידר" משנת 2007 בכיכובו של ניקולס קייג', ששב לגלם את הדמות בסרט המשך בשם "גוסט ריידר: רוח הנקמה".
השחקן גבריאל לונה מגלם את דמותו של הגוסט ריידר רובי ריאז בעונה הרביעית של סדרת הלייב אקשן "סוכני S.H.I.E.L.D.".
קרטר סלייד, הראשון שעטה את מסכת הפנטום ריידר, הפציע בחוברת Ghost Rider #1 (פברואר 1967) בתקופת המערב הישן של אמריקה.
הוא לחם ברוע כשהוא לבוש כולו בתלבושת לבנה פוספורסצנצית, הכוללת מסכת פנים מלאה, גלימה וכובע בוקרים לבן.
סלייד קיבל את התלבושת ואת סוסו הלבן מכוכב בוער, איש מרפא אינדיאני.
סלייד מעולם לא נקרא פנטום ריידר בהופעותיו המקוריות.
בהמשכיות המרכזית של מארוול, היה זה רק לאחר מותו כאשר הכינוי ניתן לו, והדפסות מחודשות משתמשות בשם עבור סלייד רטרואקטיבית.
בסופו של דבר, גוסט ריידר המודרני, ג'וני בלייז, מצא עצמו חוזר בזמן לתקופת המאה ה-19, בה הוא נפגש עם קרטר סלייד והשניים יצאו להרפתקאות משותפות.
קרטר נפצע אנושות ובלייז לקחו לכוכב בוער כדי שירפא אותו בזמן שבלייז טיפל באויביו.
קרטר החלים ובלייז חזר לזמן ההווה.
בזמנים מודרניים, הארכאולוג המילטון סלייד מצא כדי אפר של לינקולן (הפנטום ריידר החמישי) וקרטר סלייד, אשר רוחותיהם השתלטו עליו והפכו אותו לפנטום ריידר החדש, ועזר להציל את גוסט ריידר מידי אבדון.
דמותו של ג'וני בלייז היא הבאה בתור לשאת בנטל גוסט ריידר.
בלייז, פעלולן חסר פחד, נולד בווקגן, אילינוי לברטון בלייז ולנעמי קייל ובילה את שנות ילדותו בקרניבל קוונטין, כשהוריו כיכבו לצידו של קרייג "קראש" סימפסון במופע פעלולים.
משפחתו התפרקה כאשר אמו עזבה אותו ואת אביו ולקחה איתה את שני אחיו, ברברה ודני.
אובדן אמו גרם לבלייז הצעיר להדחיק את הזכרונות הקשורים בה ובאחיו.
כאשר אביו נהרג במהלך ביצוע פעלול, הוא אומץ בידי קרייג ומונה סימפסון, שעזרו להקל על כאבו בכך שפיברקו את עברו האמיתי.
בלייז הצעיר הפך לחלק מהמופע המשותף של משפחת סימפסון, והתחבר לביתם, רוקסן.
קראש הפך לדמות אב לג'וני, וכאשר זה חלה בסרטן, ג'וני פנה לעזרת מגיה שחורה.
מחקריו הובילו אותו לזימונו של השטן, שמתגלה למעשה כשד בשם מפיסטו, ולמכירת נשמתו לשטן בתמורה לריפויו של אביו החורג.
קראש נהרג לאחר מכן בתאונת אופנוע ומפיסטו מנסה ליטול את נשמתו של בלייז, אך נעצר בידי ביתו של קראש, רוקסן, שהתוודתה על אהבתה אל בלייז.
עוצמת האהבה הטהורה שהיא חשה כלפיו גירשה בסופו של דבר את מפיסטו, לא לפני שהוא מעוור את בלייז בעזרת כוח דמוני כנקמה על כך שאינו יכול לקחת את נשמתו.
בלייז מוצא את עצמו הופך לישות דמונית באישון לילה, אשר מחזיקה בכוחות מוזרים, ונקרא 'גוסט ריידר' על שם מראהו המוזר.
ככל שהזמן עובר, בלייז מסוגל לזמן את הכוחות בכל עת שירצה ולא רק בשעות הלילה.
בסופו של דבר מתגלה שלבלייז יש אישיות נוספת, ושמפיסטו אילץ את בלייז לחלוק את גופו עם שד יריב בשם זרת'וס.
במקור, זרת'וס איבד את זיכרונותיו ולכן בלייז היה בשליטה כאשר הפך לגוסט ריידר.
אולם כעת, אישיותו של זרת'וס עולה מחדש ונאבקת בבלייז על שליטה.
בהיותו שד, זרת'וס חושק בנקמה בחוטאים ולכן בלייז משחרר אותו לחופשי כאשר נמצאים פושעים בקרבת מקום.
אולם זהו מאבק תמידי משום שבלייז חייב לאלץ את זרת'וס חזרה כדי שיוכל לשמור על צלם אנושיותו.
לעיתים, זרת'וס ביקש להשמיד את נשמתו של בלייז כדי שיוכל להשתלט באופן מלא על גופו.
הדמות קיבלה סדרה משלה ב-1973 עם פרידריך על מלאכת האיור לפני שג'ים מוני החליפו לאחר מספר גיליונות.
מספר צוותים קריאייטיבים יצרו סיפורים שונים על הדמות, עד אשר מייקל פליישר ודון פרלין צוותו יחדיו לחוברות #26-58. הכותב טוני איזבלה כתב סיפור לפיו בלייז הפך לנוצרי מאמין, ולפיכך השתחרר מהקללה, אך סיפור זה שוכתב מחדש.
לקראת סוף הרצת החוברות הוצג נבל בשם סנטוריוס - אדם ללא נשמה, מה שהופך אותו לחסין בפני אש הגיהנום של גוסט ריידר, ולו היסטוריה משותפת עם זרת'וס.
סנטוריוס גונב את נשמתו של בלייז וכולא אותה בבדולח הנשמות שלו.
כתוצאה מכך, כוחו של זרת'וס נחלש והוא מנפץ את הבדולח ומשחרר את נשמתו של בלייז.
לפני שהבדולח נבנה מחדש, סנטוריוס נספג לתוכו, וזרת'וס בורח מגופו של בלייז ונמצא בעקבותיו (חוברת מספר 81, יוני 1983).
כעת כשהוא שוחרר מהקללה, בלייז הלך להתגורר עם רוקסן ובנה עימה חיים משותפים.
בסדרת גוסט ריידר הבאה מתברר כי בלייז ורוקסן התחתנו ונולדו להם שני ילדים.
גוסט ריידר הבא, דני קטץ', הופיע לראשונה בחוברת Ghost Rider Vol.2 #1 (מאי 1990), והוא נולד בברוקלין, ניו יורק.
לילה אחד, הוא ואחותו מותקפים בידי גנגסטרים.
אחותו נפצעת אנושות, ובעת שהם מתחבאים בחצר גרוטאות, קטץ' נתקל באופנוע הנושא חותם מיסטי.
כשהוא נוגע בחותם זה, הוא הופך לגוסט ריידר.
גוסט ריידר זה היה כמעט דומה לקודמו, אם כי תחפושתו הייתה כעת מעיל עור שחור עם מגיני כתפיים ודורבנים, מכנסי עור אפורים, ושרשרת מיסטית שעטפה את גופו ומילאה אחר פקודותיו ככלי הנשק העיקרי שלו.
קטץ' מתגבר על תוקפיו, אך אחותו נכנסת לתרדמת כתוצאה מפצעיה האנושים, ומתה לאחר מכן בידי בלאקאאוט, שהפך לאויבו העיקרי של קטץ'.
אופנועו החדש דמה לכלי רכב עתידני, בו הכידון יכול היה לשמש כאיל ניגוח.
כמו האופנוע של קודמו, הגלגלים היו נאגפים באש הגיהנום המיסטית.
שלא כמו מערכת היחסים בין גוסט ריידר הקודם ג'וני בלייז לזרת'וס שהשתלט עליו, קטץ' והשד שלו - שהתגלה בחוברת מספר 91 (דצמבר 1997) כהתגלמות מלאך המוות/השפיטה - משתפים זה עם זה פעולה.
כמו בלייז וזרת'וס, השניים מתקשרים ביניהם באמצעות חלומות ומשאירים זה לזה הודעות כתובות.
מאז שוחרר מקללת גוסט ריידר, ג'וני בלייז חי כנווד והרפתקן, ואף הפך לבעליו של קרניבל קוונטין.
עם הזמן, הוא למד אודות קיומו של דניאל קטץ', אך חשב אותו לגלגולו הנוכחי של זרת'וס והתכוון להורגו.
עם שכנועו כי קטץ' אינו מקושר לזרת'וס, השניים חוברים יחדיו ונלחמים בנבל בלאקאאוט.
השניים גם מקימים את "רוחות הנקמה", ובלייז שב לרכוב על אופנוע בוער.
באותה תקופה, המשרת (Caretaker) מודיע לשניים כי הם למעשה אחים אבודים השייכים לשושלת משפחתית שירשה את קללת "רוחות הנקמה".
בלייז חוזר לקרניבל, המותקף בידי ישויות דמוניות וכמעט מושמד.
כוחות ממשלתיים גורמים ללקיחתם של גופות המתים על-מנת לחקור אותם, ובלייז מוביל כוח תקיפה - של מתים וחיים - כדי להשמיד את הגופות.
עם סיום סדרת החוברות בחוברת מספר 93 (פברואר 1998), בלייז איבד את ילדיו בידי כוחות מיסטיים ורוקסן נהרגה לאחר עימות עם כוחות האופל.
בלייז הופך לצייד שדים ורודף אחר אלה שאחראים למותה.
בסופו של דבר נודע כי רוקסן חזרה לחיים בדמותה של השדה "השושנה השחורה".
החוברת המסכמת מגלה שרוחה של רוקסן הושבה על כנה, היא עזבה את קיומה כשושנה השחורה מאחור וחזרה לצידו של בלייז, אם כי סבלה מאובדן זיכרון.
דניאל קטץ' אף הוא נהרג ונובל קייל הפך לשליט על גיהנום.
מקום הימצאה של רוקסן נותר לא ידוע, והיא לא נראתה מאז אלא בדרך פלאשבקים.
נרמז כי היא וילדיהם עברו לממד גן עדן והם משגיחים על בלייז מלמעלה.
שנה לאחר מכן, החוברת Peter Parker: Spider-Man #93 (יולי 1999) חשפה כי קטץ' עדיין חי.
נוסף על כך, נשמתו של נובל קייל מגיעה לניו יורק וכתוצאה מכך שהוא חסר מארח, כוחותיו משולחי רסן.
כדי להכיל את עוצמתה של פצצה המאיימת על שלום העיר, נובל מציע לדני קטץ' להתאחד עמו, וזה האחרון מסכים.
במיני סדרה Ghost Rider: Danny Ketch #1, קטץ' עובר גירוש שדים בידי טכנומנסר, ויש לשער כי נשמתו של נובל קייל חולצה מתוכו.
עקבותיו של נובל קייל נותרו לא ידועים.
כמעט כעשור אחר כך, חברת מארוול פרסמה חוברת אחרונה (ינואר 2007), הדפסה מחודשת של חוברת Ghost Rider Vol.2 #93 ופרסום ראשון של חוברת מספר 94.
בשנת 2001 פורסמה מיני-סדרה בת שש חוברות תחת חותם "אבירי מארוול", המיועדת לקוראים בוגרים.
המיני-סדרה, The Hammer Lane, נכתבה בידי דווין קיי גרייסון ואוירה בידי טרנט קניוגה.
בלייז - כעת משוחרר מקללת גוסט ריידר - התחיל עבודה חדשה כרואה חשבון והייתה לו חברה חדשה בשם קלואי.
עד מהרה, השד זרת'וס מוצא עצמו חזרה בגופו של בלייז, שהופך בשנית לגוסט ריידר.
בלייז פוגש באיש זקן היודע את ההיסטוריה המלאה שלו ואומר לו שביש המזל שלו נובע מכך שהוא צריך לסלוח לעצמו על טעויות עבר.
בלייז מצא את עצמו נרדף בידי שדים מהגיהנום, המאלצים אותו לקיים את שבועתו כגוסט ריידר.
בסופו של דבר הוא נלכד ומועבר לגיהנום.
בנובמבר 2005 פורסמה מיני-סדרה שנייה, The Road to Damnation, והיא נכתבה בידי גארת' אניס ואוירה בידי קלייטון קריין.
היא הציגה את בלייז, כעת מת ולכוד בממד הגיהנום בצורתו של גוסט ריידר.
המיני סדרה מתמקדת בניסיונותיו הכושלים להימלט מממד הגיהנום ומהעינויים הרבים שבו.
בממד זה מופיע בפניו המלאך מלאכי ומציע לשחרר אותו מהגיהנום תמורת רדיפתו אחר השד קאזאן, שזורע הרס בכדור הארץ.
הוא מוצא עצמו במרכזה של מזימה בין כוחות גן עדן וגיהנום, כאשר מתברר שמלאכי וקאזאן הם אחים.
כוחותיו של בלייז כוללים בהרצה זו נשיפת רשפי אש כמו דרקון ושליחת שלשלאות מצווארו.
הופעתו של בלייז כגוסט ריידר דומה לזו של דני קטץ', שינוי אותו העורך מייקל אוקונור מקשר גם לכוחותיו.
ביולי 2006 החלה הרצת חוברות חדשה בכתיבתו של דניאל ויי ובאיורו של מארק טקסיירה, והיא מתרחשת לאחר אירועי המיני סדרה של אניס, כשבלייז עדיין לכוד בגיהנום.
הוא מתומרן לכדי חזרתו לארץ, ומביא איתו את לוציפר.
הסדרה מגוללת את מלחמתו של בלייז בלוציפר ובכוחותיו.
דרך סדרת פלאשבקים נראה מותו של בלייז ודינו להישאר בגיהנום על שום החוזה שערך עם השטן.
בהרצה זו, בלייז משתמש לראשונה במבט הכפירה שלו.
בקשת הסיפור האחרונה של וויי מתגלה כי לא היה זה מפיסטו אלא המלאך צדקיאל שאחראי לקיומו של גוסט ריידר, בהיותו נשק גן עדן על פני כדור הארץ למלחמה בשדים.
החל מחוברת מספר 20, הצוות הקריאייטיבי ג'ייסון אהרון ורולנד בושי הציגו מחדש את דני קטץ', כעת בן אדם רגיל הלומד כי הפיכתו לגוסט ריידר השלישי הייתה למטרת היסח דעת.
סדרה חדשה שהחלה במאי 2014 הציגה את דמותו של רובי רייס, גוסט ריידר חדש.
רובי היה תלמיד תיכון שעבד כמכונאי וחי עם אחיו המעוכב התפתחותית גייב, שלעיתים היה קורבן בריונות.
לאחר מקרה כזה החל רובי להרוויח כסף לקניית כסא גלגלים חדש עבור אחיו, וכן למעבר למגורים בטוחים יותר מאשר רחובות לוס אנג'לס מוכי הפשיעה בהם גדל.
לשם כך גנב רובי מכונית מהמוסך בו עבד, והחל להשתתף במרוצי רחוב לא-חוקיים כדי להרוויח כסף.
הוא נורה בידי שכירי חרב העובדים בשירותו של קלווין זאבו/מיסטר הייד, שנשלחו להשיג גלולות ההופכות את זאבו למיסטר הייד ונשכחו בתא-המטען בידי בעל הרכב המאפיונר.
שכירי החרב שרפו את רובי והמכונית והשאירו אותו למות, כשנכנסה בו רוח תאבת-נקם והפכה אותו לגוסט ריידר.
בדומה לגוסט ריידר ראשו נראה כגולגולת אפופות להבות, נוסף לרכבו העולה באש גם הוא.
אחרי שהדף את אנשיו של המאפיונר, גילה רייס כי הרוח שנכנסה בו היא למעשה רוחו של אדם בשם איליי מורו, הטוען כי נהרג בידי פושעים ומשכנע את רובי להילחם בפשע בלוס אנג'לס.
בעקבות עימות נגד ג'וני בלייז מגלה רובי כי איליי הוא דודו שהיה בעבר פושע ורצח באופן סדרתי כ-40 אנשים לפני שנורה ונהרג בידי כוחות המשטרה, ושכנע את רובי להילחם בפשע לצורך ההנאה ברצח.
לאחר סדרת מאבקי שליטה מסכים רובי לחבור לרוחו של איליי, ומסכים לספק את צמא ההרג שלו בהסכמה הדדית להרג אנשים בעלי נשמות מושחתות בלבד.
רוח הנקמה המקורי נובל קייל
נובל קייל חי עם אביו המתעלל פסטור קייל ואחיו דנטה במאה ה-18. יום אחד, קייל התאהב בילדה שחורה בשם מגדלנה, שעבדה עבור קרניבל קוונטין.
הוא נאלץ להסתיר את דבר הרומן מאביו, אך הדבר התגלה כאשר נולדה לו בת, והשניים התחתנו.
מעט לאחר חתונתם, מגדלנה גילתה כי פסטור קייל הוא משרתו של הלורד האפל מפיסטו.
כדי להסתיר את דבר גילויה, פסטור הורה להכריזה כמכשפה ולשרוף אותה על המוקד.
ביודעו כי בנו יתנגד, הוא סימם אותו והחזיקו במרתף הכנסייה, תוך שהוא מעביר אותו עינויים רבים.
ללא ידיעתם, מגדלנה שחררה קללה מעט לאחר מותה.
היא משלחת פוריות כדי לנקום בפסטור ובעיירה.
בשעה שרבים מבני העיירה מתו בידי הפוריות, פסטור ערך עסקה עם מפיסטו - מפיסטו יהפוך את נובל לשד ויתבע את נשמתו.
העסקה נערכה ונובל הפך לרוח הנקמה, לגוסט ריידר.
כאשר גוסט ריידר השמיד את הפוריות, פסטור הציע לו בשר אנושי - את בנו של נובל.
נובל לא היה מוכן לאכול בשר מבשרו ולכן הרג את עצמו.
כאשר מפיסטו הגיע כדי לתבוע את נשמתו של נובל, אחיו של מפיסטו - המלאך אוריאל - הופיע ודרש כי יחוס על נשמתו של נובל.
משום שלא הושג כל הסכם, הוחלט כי נשמתו של נובל תיוותר בחלל שבין הממדים עד אשר תזומן חזרה בידי אחד מצאצאיו.
כדי לשמור על כך ששתי הממלכות - גן עדן וגיהנום - יעמדו בהסכם, כישוף הגנה הוטל על נשמתו של נובל, וכך נולדה אגדת הגוסט ריידר.
גוסט ריידר הוא בן אנוש המסוגל לשנות את צורתו לישות בעלת גולגולת בוערת וכוחות על-טבעיים.
האופנועים בהם הוא רוכב יכולים לנסוע במהירות הגבוהה ממהירות אופנועים רגילה וכן לבצע תמרונים בלתי אפשריים כמו נסיעה על משטח אנכי, מעל מים וזינוק למרחקים גדולים יותר מאשר אופנוע רגיל.
קשה לפצוע את גוסט ריידר, וזאת כאשר כדורים וסכינים עוברים דרך גופו ללא גרימת כאב.
אפשרי הדבר כי גוסט ריידר הוא אלמותי, וכי אלוהים הוא זה שיצר אותו ואלוהים הוא היחיד שיכול להשמידו.
הגוסט ריידרים הם בעלי כוחות-על, במידה כזו שהם מסוגלים להרים משאית ולזרוק אותה למרחק רב.
בנוסף, נאמר שגוסט ריידר יכול לשאת משקל של מעל 5 טונות, כפי שנראה ב-"מלחמת-עולם הענק הירוק".
לכל גוסט ריידר יש גם יכולות ייחודיות רק לו:
ג'וני בלייז - במקור, כאשר בלייז שינה את צורתו לגוסט ריידר, גופו השתנה אך לא הבגדים אותם לבש.
בהתגלמותו החדשה, הדבר שונה ובגדיו הופכים לכהים וזדוניים יותר, עם מעיל עור שחור ודורבנים ושרשרת.
כגוסט ריידר הוא מסוגל לשנות את צורת אופנועו, לאגף אותו בלהבות הגיהנום או מסוגל ליצור אופנוע מלהבות הגיהנום.
יש באפשרותו להקרין אש גיהנום כנשק.
אש הגיהנום שורפת את הנשמה, ובכך לא מותירה אף עקבות פציעה על הקורבן בדרך שדומה למבט הכפירה.
בהתגלמותו הנוכחית, ג'וני בלייז הוא ככל הנראה הגיבור החזק ביותר על פני כדור הארץ.
במהלך סיפור World War Hulk צוין בידי ד"ר סטיבן סטריינג' שגוסט ריידר חזק באותה מידה כמו אישיות סקאר הירוק של הענק הירוק ומסוגל להביסו.
הוא ככעת מסוגל לנשוף רשפי אש ולשלח שרשראות מצווארו או חזהו.
כמו כן, הוא מסוגל לעבור בין ממלכות בין ממדיות.
דניאל קטץ - בשעה שקטץ' שינה את צורתו לגוסט ריידר, בגדיו השתנו יחד עמו, ונראו כמעיל עור שחור מדורבן עם שלשלאות, מכנסי עור אפורים וכפפות ומגפיים מדורבנים.
כמו כן, אופנועו שינה את צורתו בדרך קיצונית לאופנוע "היי-טקי", עם גלגלים בוערים שאפשרו לו כמעט לעופף מעל משטחים.
כגוסט ריידר, קטץ' משתמש בשרשרת מיסטית העונה לפקודותיו.
היא מסוגלת לשנות את אורכה, לשנות כיוון בזמן מעופה באוויר, להקשיח כחנית או מטה, ולהיפרד למספר חלקים התוקפים כפגזי רסס ומתחברים שוב יחדיו.
כוחו המפורסם ביותר של דניאל היה מבט הכפירה שלו - בכך שנעל את עיניו בעיני קורבנו והתפקס מנטלית, גוסט ריידר בגרסתו של קטץ' היה יכול לגרום לקורבנו לחוות את כל הכאב אותו גרם אי פעם לאחרים.
יכולת זו התבררה כלא יעילה נגד כאלה שהיו בלתי יציבים נפשית (דדפול, קרנג', מאדקאפ).
במקור, גרסה זו של גוסט ריידר הייתה יכולה להיות מזומנת רק כאשר קטץ' נכח בקרבת "דם חפים מפשע שנשפך" (חפים מפשע אשר אוימו בלבד לא הספיק בשביל לעורר את השינוי), מה שגרם לקטץ' לפעמים לגעת בצינור הפליטה החם של אופנועו כדי לאלץ את השינוי.
מאוחר יותר הוא היה מסוגל לזמן את גוסט ריידר בכוח רצונו בלבד.
מיני-סדרות ומהדורות מוגבלות Doctor Strange/Ghost Rider Special #1 (פברואר 1991)
אוגדנים בכריכה רכה (אלא אם צוין אחרת) Ghost Rider: Resurrected (1991; אוסף חוברות Ghost Rider Vol.3 #1-7)
The New Fantastic Four: Monsters Unleashed (1992; אוסף חוברות Fantastic Four #347-349) - קבוצת "ארבעת המופלאים" החדשה הכוללת את גוסט ריידר, הענק הירוק, וולברין וספיידרמן.
גוסט ריידר: רוח הנקמה הוא סרט גיבורי על אמריקאי מז'אנר הפעולה מבית סוני ומארוול קומיקס, הוא יצא לאקרנים ב-2012, והוא סרט המשך ל"גוסט ריידר" הקודם מ-2007. הסרט, כמו קודמו, מבוסס על הקומיקס גוסט ריידר.
הסרט יצא לאקרנים בפורמט 3D ב-17 בפברואר 2012, והוא השני לשאת את חותם Marvel Knights אחרי הסרט "המעניש: אזור מלחמה" משנת 2008.
ג'וני בלייז נמצא בגלות במזרח אירופה, גלות שכפה על עצמו מאחר שהוא משוכנע כי כוחותיו הם קללה.
הפעלולן לשעבר, בלייז, מתקבל לעבודה אצל מוֹרוּ, חבר במסדר נזירי מיכאל, המלאך הלוחם.
מורו תר אחר מגן עבור אם ובנה, שנרדפים על ידי דמות בשם רורק, אדם המכיר את עברו וסודותיו הכמוסים של גוסט ריידר ומי שמתגלה כשטן בדמות אדם.
ניקולס קייג' - ג'וני בלייז/גוסט ריידר
פרגוס ריורדן - דני קטץ', ילד צעיר שנקלע לקונספירציית השדים ונלקח תחת חסותו של ג'וני בלייז.
קירן היינדס - מפיסטופלס "מפיסטו" רוארק, השד שהפך את ג'וני בלייז לגוסט ריידר.
ויולנטה פלסידו - נדיה קטץ', אמו של דני וחברתו לשעבר של ריי שעוזרת לג'וני לעצור את מפיסטו מלקחת את גופו של דני.
אידריס אלבה - מורו, צרפתי החבר בארגון דתי חשאי שחובר לג'וני בלייז ואומר לו לחפש אחר דני.
כריסטופר למברט - הנזיר מתודיוס
אנתוני הד - בנדיקט, בכיר הנזירים בטירה בה מתחבאים נדיה ודני בתחילת הסרט.
וינסנט רייגן - טומה ניקסביק, סוחר נשק שעובד עם קריגן.
ב-9 בפברואר 2007 הודיעה מארוול כי המפיק אבי ארד עובד על פיתוח גוסט ריידר 2. בתחילת דצמבר 2007, ניקולס קייג' הביע נכונות לחזור לשחק בתפקיד הראשי.
בראיון בספטמבר 2008, הודיע ניקולס קייג' כי אולפני קולומביה נקטו פגישות כדי להתחיל בהפקת סרט ההמשך.
קייג' ציין כי הסיפור "מזכיר מאוד את העלילה בצופן דה וינצ'י".
בפברואר 2011, גילה קייג' כי סרט ההמשך הוא לא סרט המשך ישיר לסרט מ-2007, אלא אפילו פרשנות חדשה וכיוון עלילה אחר, המבוסס על דמותו של גוסט ריידר.
ביולי 2010 חשף קייג' כי העבודה על הסרט תחל כבר בנובמבר 2010. השחקנית אווה מנדז חשפה שלא תחזור לשחק את רוקסן.
קדימון רשמי לסרט יצא לאינטרנט באוגוסט 2011.
גוסטב (Gustave) הוא תנין יאור זכר גדול החי בבורונדי.
ב-2004 הוערך גילו ב-60 שנה, אורכו כ- ומשקלו כטונה אחת.
בכך הוא אחד מתניני היאור הגדולים ביותר שנצפו באפריקה.
ניתן לזהותו באמצעות צלקות כדורי רובה שמכסות את גופו: אחת על ראשו ושלוש בצידו הימני.
גוסטב ידוע לשמצה כאוכל אדם, והשמועות טוענות שהרג כ-300 בני אדם בגדות נהר רוזיזי והחוף הצפוני של אגם טנגניקה.
למרות שקשה לאמת מספר זה, גוסטב השיג מעמד של כמעט-מיתוס והוא זוכה ליראה רבה מתושבי האזור.
מדענים והרפטולוגים שחקרו את גוסטב טוענים שגודלו הרב והנדיר פוגע ביכולתו לצוד חיות זריזות כמו דגים, אנטילופות וזברות, ולכן הוא תוקף בעלי חיים גדולים ואיטיים יותר כמו היפופוטמים, תאו אפריקני, גנו כחול, ובמידה מסוימת, גם בני אדם.
לפי אזהרה פופולרית מקומית, נאמר שהוא צד בני אדם ומותיר את גופותיהם לא אכולות.
עם זאת, בחינה ביקורתית של השמועות מציעה שלא ניתן לייחס לגוסטב יותר מ-60 הריגות של בני אדם.
מספר זה נמוך בהרבה מ-300 אך הוא עדיין מספר גבוה של בני אדם שנקטלו בידי תנין בודד.
גוסטב קיבל את שמו מפטריס פיי, תושב צרפתי של בורונדי וחוקר טבע אוטודידקט, שרודף אחרי תנינים מאז 1998. פיי וצוות תיעוד ניסו ללכוד את גוסטב ב-2002 באמצעות מלכודת עצומה, אך לא רק שגוסטב התחמק ממנה, אלא כנראה גם התגרה בצוות.
ניסיון הלכידה הכושל תועד בסרט דוקומנטרי בשם 'ללכוד את התנין הרצחני' (Capturing the Killer Croc) ששודר ברשת PBS במאי 2004.
גוסטב נראה לאחרונה ביוני 2015 על ידי תושב האזור שטוען שראה את גוסטב גורר תאו אפריקני בוגר אל המים.
ב-2019 דיווח המגזין Travel Africa Magazine שגוסטב מת או נהרג, אך ללא פרטים על נסיבות המוות.
בחלקים של אסיה ואוסטרליה מדווחים לעיתים על תנינים ממין תנין הים (Crocodylus porosus) באורך 6 מטר ואף דיווחו על תניני ים באורך 7 מטר.
במזרח הודו, ספר השיאים של גינס אישר את קיומו של תנין באורך .
על כן גוסטב איננו התנין הגדול ביותר, אך הוא גדול בהרבה מתנין היאור הממוצע ומתנין הים הממוצע.
גוסטב שימש כבסיס לסרט האימה Primeval (במקור נקרא "גוסטב") שעוקב אחרי צוות חדשות שנשלח לבורונדי כדי ללכוד תנין ענק אוכל אדם, גרסה מוגזמת של גוסטב.
גונתרם, ידוע גם כגונטרן (Gontran ,Gontram; 532 - 28 במרץ 592) היה שליט פרנקי מהשושלת המרובינגית.
גונתרם היה בנם השלישי של המלך כלותאר הראשון ואשתו אינגונד.
עם מות אביו ב-561, חילקו הוא ושלושת אחיו את הממלכה הפרנקית ביניהם.
גונתרם קיבל את אזור בורגונדיה וקבע את בירתו באורלאן.
ב-567 מת ללא יורשים אחיו הבכור כריברט הראשון, מלך פריז, ושלושת האחים הנותרים קיבלו כל אחד נתח מהשטחים עליהם שלט.
ב-573 פרצה מלחמה בינו לבין אחיו, סיגברט הראשון מלך אוסטרזיה.
לאחר שנתיים בהן לא הושגה הכרעה, קרא גונתרם לעזרת אחיו כילפריך הראשון, מלך נויסטריה.
אך כילפריך הצליח לאחד את שני היריבים כנגדו, וצבאו נסוג כשכוחותיהם המשותפים התייצבו מולו.
בסוף 575 נרצח סיגברט וכילפריך פלש לארצו.
גונתרם שלח את המצביא מומולוס כנגדו, והשליט הנויסטרי אולץ לעזוב את אוסטרזיה.
לגונתרם היו חיי משפחה מעורערים: לפי גרגוריוס מטור, אשתו הראשונה ונרנדה התקנאה כשלאשתו השנייה מרקטרודה נולד בן, והיא הרעילה אותו.
לאחר מכן, מת בנה שלה ממחלה.
גונתרם נשא אישה שלישית, אוסטרכילד.
היו לו מספר צאצאים נוספים, אך כולם מתו בטרם הגיעם לבגרות.
עם פטירת שני בניו האחרונים מדיזנטריה ב-577, אימץ כיורש את אחיינו כילדברט השני, בנו של סיגברט ומלך אוסטרזיה.
ב-581, פרצה מלחמה בין גונתרם לכילפריך, והאחרון פלש לבורגונדיה וכבש שטחים נרחבים.
כילדבר פנה כנגד גונתרם וכרת ברית עם דודו האחר.
אך כשכרת המלך ברית שלום עם אחיו, הוא הצליח להדוף את צבא אחיינו.
ב-584, פלש לאוסטרזיה על מנת לגמול לכילדבר ולבסוף שניהם החליטו להפסיק את הלחימה.
באותה שנה, דיכא המלך מרידה של מתחזה בשם גונדובלד, שטען כי הוא בנו הבלתי חוקי של כלותאר הראשון.
אף כי המתחזה נחל הצלחות בתחילה, הביס אותו גונתרם עד מהרה ואילץ אותו לסגת לטירת קומאנז'.
צבאו של המלך צר על הטירה עד שתומכי גונדובלד בגדו בו ומסרו אותו לידי גונתרם, שהוציאו להורג.
בשנת 587 ניסתה גיסתו, פרדגונד, להתנקש בחייו ללא הצלחה.
באותה שנה אילץ גונתרם את וארוך, מלך הונטים, להשבע לו אמונים ולהעלות לו מס.
ב-589, כשוארוך לא שילם את הכסף, פלש צבא המלך לארצו ואילץ אותו לכבד את ההסכם.
באותה שנה, הובילה בסינה, בתו הנזירה של כילפריך, מרי נגד אם המנזר שלה.
המלך השליט שוב סדר במנזר ונידה את אחייניתו.
לפי גרגוריוס, גונתרם היה נוצרי אדוק והיה אהוב מאוד על נתיניו.
הוא אף מייחס לו מעשי נסים.
זמן קצר לאחר מותו, הוכרז המלך כקדוש.
יום החג שלו הוא ה-28 במרץ, יום מותו, והוא נחשב לפטרון הגרושים ולפותר בעיות בחיי הנישואין.
אופרה בשם "גונטרם" (אופוס 25), המבוססת באופן חלקי על חייו של המלך, נכתבה על ידי ריכרד שטראוס ב-1894.
גוסב היא עיר ומרכז מנהלי של מחוז המשנה גוסבסקי במובלעת הרוסית קלינינגרד.
העיר שוכנת על מפגש הנהרות פיסה וקראסנאיה, מרחק של כ-27 ק"מ מזרחית לצ'רניאחובסק וכ-112 ק"מ מזרחית לבירת המחוז, קלינינגרד.
היא מרוחקת 36 ק"מ מהגבול עם ליטא ו-26 ק"מ מהגבול עם פולין.
האזור פורק ב-1945 כאשר פרוסיה המזרחית חולקה לאחר מלחמת העולם השנייה בין ברית המועצות (מחוז קלינינגרד ברפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה ואזור קלייפדה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית) לבין הרפובליקה העממית הפולנית (ורמיה-מזוריה דהיום) על פי החלטות ועידת פוטסדאם.
בשנת 1946 הוחלף שמה של העיר מגומבינן לגוסב.
העיר נושאת את שמו של סרגיי גוסב, קצין בצבא האדום שנהרג בקרבות לכיבוש העיר.
טכנופוליס GS (ברוסית Технополис GS; אתר רשמי) הוא שמו של מרכז השקעות בתחומי העיר גוסב, שנבנה על ידי חברת GS Group ונועד להוות מרכז לחברות היי טק וטכנולוגיות מידע בעיר גוסב.
בעיר נמצאת תחנה של מסילת הרכבת קלינינגרד (Калининградская железная дорога), המקשרת אותה עם שאר חלקי מחוז קלינינגרד.
כמו כן, עובר בה קו הרכבת הבינלאומי בין קלינינגרד לליטא, ודרך ליטא ובלארוס ניתן להגיע ממנה לעריה האחרות של רוסיה.
אולג גזמנוב (Оле́г Газма́нов) – זמר פופ, משורר, ומלחין סובייטי ורוסי נודע
גוסטאו ביוסקה אי פאז'ס (בקטלאנית: Gustau Biosca i Pagès, לעיתים נקרא בשם הספרדי "גוסטאבו" (Gustavo); 29 בפברואר 1928 - 1 בנובמבר 2014) היה כדורגלן ומאמן קטלאני-ספרדי.
כשחקן, שיחק ביוסקה במשך כל הקריירה שלו במדי ברצלונה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 בעמדת הבלם.
בנוסף, שיחק 11 פעמים נבחרת ספרד.
לאחר פרישתו ממשחק, החל ביוסקה לעבוד כמאמן.
בין היתר אימן את ריאל ואיאדוליד ואת נבחרת ספרד הצעירה.
ביוסקה, שנולד בל'הוספיטלט, פרוור של ברצלונה, הצטרף לקבוצה החובבנית של ברצלונה ב-1947. כעבור שנתיים החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, אספנייה אינדוסטריאל.
ב-1950, בגיל 22, עבר לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונה הבאה, עונת 1951/1952, היה איתן בהרכב הקבוצה, עת זכתה בחמישה תארים: אליפות ספרד, הגביע הספרדי, הגביע הלטיני, הסופר קאפ הספרדי וגביע מרטיני רוסי.
בעונת 1952/1953 היה ביוסקה שותף לזכייתה של ברצלונה בדאבל - זכייה באליפות הליגה ובגביע, בהם שיחק ב-24 משחקי ליגה.
ב-2 בנובמבר 1952 הבקיע את שערו הראשון בליגה במדי ברצלונה, בניצחון 3-0 על ריאל סוסיאדד.
ב-21 ביוני 1953 שיחק בגמר הגביע ועזר לברצלונה לזכות בתואר בפעם השלישית ברציפות, עם ניצחון 2-1 על אתלטיק בילבאו.
בעונה שלאחר מכן המשיך ביוסקה להופיע דרך קבע בהרכב הקבוצה.
הוא פתח ב-26 מחזורים מתוך 30, וברצלונה סיימה במקום השני, מאחורי ריאל מדריד.
במחזור האחרון לעונה, במשחק נגד אתלטיקו מדריד ב-25 באפריל 1954, הבקיע שער עצמי לרשת שערו, שער שבגללו הפסידה ברצלונה 1-0. שבוע לאחר מכן, בשמינית גמר הגביע הספרדי נגד דפורטיבו לה קורוניה, הורחק ביוסקה בכרטיס אדום.
ביוסקה חזר להרכב ברבע הגמר, ובגומלין חצי הגמר נגד ריאל מדריד, במשחק הקלאסיקו, הבקיע ביוסקה את השער השלישי של קבוצתו, שניצחה 3-1. השער קבע שברצלונה תעפיל לגמר, שכן לאחר הפסד 1-0 בחצי הגמר הראשון, התוצאה המצטברת הייתה 3-2 לזכותה.
בגמר זה הפסידה ברצלונה את התואר לוולנסיה בשל הפסד 3-0.
ביוסקה נפצע באופן חמור בהמשך השנה ולכן השתתף במשחק אחד בלבד במהלך עונת 1954/1955. מי שתפס את מקומו בהיעדרו היה ז'ואקים ברוגה, שלעיתים שיחק לצדו של ביוסקה בתקופה זו.
בעונה הבאה התאושש ביוסקה מפציעתו ושב להרכב ברצלונה.
הוא פתח ב-24 משחקי ליגה בהם הבקיע פעמיים, בניצחונות על ריאל סוסיאדד והרקולס אליקנטה, ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-2 בליגה.
אולם, פציעה חמורה בעונת 1956/1957 גרמה לכך שלא שיחק ברוב משחקי הקבוצה בעונה זו.
ביוסקה פתח ב-3 משחקי ליגה וב-4 משחקים בגביע המלך, אך הוא לא השתתף בגמר הגביע, בו ניצחה ברצלונה את אספניול 1-0 וזכתה בתואר.
הפציעה הטרידה את ביוסקה גם בעונה הבאה, והוא שותף ב-6 משחקים בלבד.
בניסיון לעזור לו לחזור לכושר משחק, הוא צורף לקבוצת המילואים של ברצלונה, קונדל, אבל פרש ממשחק ב-1959, בגיל 30.
ביוסקה שיחק את משחקו הראשון במדי נבחרת ספרד במשחק ידידות נגד ב-17 ביוני 1951. בהמשך שיחק ב-7 משחקי ידידות נוספים.
לאחר מכן השתתף עם נבחרתו במוקדמות מונדיאל 1954, בו התמודדה ספרד עם .
במשחק הראשון ניצחה ספרד, מבלי שביוסקה ישתתף במשחק.
בשני, בו פתח ביוסקה, ניצחה טורקיה, לכן נערך משחק שלישי ומכריע בין הנבחרות.
המשחק, שגם בו פתח בהרכב, הסתיים בתיקו 2-2, וטורקיה העפילה למונדיאל בעזרת הגרלה.
בסך הכול השתתף ביוסקה ב-11 משחקים של נבחרת ספרד במשך 3 שנים.
לאחר שפרש ממשחק, החל ביוסקה לעבוד כמאמן כדורגל.
בנובמבר 1970 התמנה לתפקיד המאמן של פונטוודרה מהליגה השנייה בספרד, אותה אימן עד סוף העונה, אז סיימה במקום ה-10. לאחר מכן אימן לתקופה קצרה במקסיקו, והוא שב לספרד ב-1972, כדי לאמן את סנט אנדראו שגם היא הייתה בליגה השנייה, למשך עונה.
בעונת 1973/1974 אימן את ריאל ואיאדוליד, שהייתה אז בליגה השנייה, אך הוא פוטר כעבור 28 מחזורים, כשהקבוצה במקום ה-12. בעונה הבאה אימן את סבדל, אך במשרה זו נכשל נחרצות והוא פוטר באמצע העונה, כשהקבוצה במקום ה-19. בסוף העונה ירדה סבדל לליגה השלישית.
לאחר מכן אימן לתקופה קצרה את ראסינג דה פרול, קבוצה קטנה מגליסיה.
ב-1976 התמנה ביוסקה לתפקיד המאמן הראשי של נבחרת ספרד הצעירה.
תחתיו כשלה הנבחרת להעפיל לאליפות אירופה לנבחרות צעירות והוא סיים את תפקידו ב-1978. במרץ 1979 מונה להיות מאמנה של טראסה מהליגה השנייה בספרד, אך הוא לא הצליח לעזור לקבוצה להישאר בליגה, ולאחר שירדה בסוף העונה לליגה השלישית, סיים את תפקידו.
בין 1993 ל-2000 מילא תפקיד ניהולי בברצלונה, תחת הנשיא ז'וזפ ליואיס נונייז.
ביוסקה נודע לא רק בזכות יכולותיו ככדורגלן, אלא גם בזכות מעמדו כידוען וחברותו עם ידוענים אחרים.
קשר רומנטי שניהל עם הזמרת לולה פלורס העסיק רבות את גופי התקשורת בספרד.
ביוסקה נפטר ב-1 בנובמבר 2014, בגיל 86, בברצלונה.
גנרל גוסטב-אדולף פון צנגן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון צנגן נולד ב-7 בנובמבר 1892 בדרמשטאדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים של המשמר ה-117 (הסן ה-3 - הדוכס הגדול), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הרגלים ה-160 (הסן/ריין ה-9), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
פון צנגן לחם בחזיתות השונות ונפצע כמה פעמים במהלך הקרבות, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-15, עימה לחם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף פון צנגן למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
במהלך שירותו במשטרה, הועלה פון צנגן לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1935 עבר פון צנגן לוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1935 מונה פון צנגן למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-51. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-88.
ב-25 בדצמבר 1941 מונה פון צנגן למפקד הדיוויזיה ה-17, שהייתה חלק מהקורפוסים ה-12 וה-13 לסירוגין במסגרת הארמייה הרביעית, וב-15 בינואר 1942 קיבל פון צנגן את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה פון צנגן לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-26 בפברואר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-20 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמאי 1942 הועמדה כעתודת ארמיית הפאנצר השלישית.
ביוני 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
ב-1 באפריל 1943 מונה פון צנגן למפקד הקורפוס ה-84, שהיה מוצב בנורמנדי כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, וביוני 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-20 באוגוסט 1944 מונה פון צנגן למפקד הארמייה ה-15, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות B, ולחם עימה בקרב שפך הסכלדה, ובכך מנע מבעלות הברית את השימוש בנמל אנטוורפן למשך תקופה ארוכה, ועל כך קיבל פון צנגן ב-9 בנובמבר 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך הקרב על הבליטה נשארה הארמייה ה-15 כעתודה, ולא השתתפה בלחימה.
לאחר מכן השתתפה הארמייה בלחימה בתוככי גרמניה, ובאפריל נלכדה בכיס הרוהר.
ב-13 באפריל 1945 נכנע פון צנגן בראש כוחותיו לצבא האמריקני ונלקח בשבי.
פון צנגן שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר פון צנגן בהנאו עד למותו ב-1 במאי 1964.
גוסטב, נסיך דנמרק (בדנית: Prins Gustav at Danmark; 4 במרץ 1887 – 5 באוקטובר 1944), היה בנו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
גוסטב נולד ב-4 במרץ 1887 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, בנו הבכור של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד.
בשנת 1906 מת סבו כריסטיאן התשיעי, ואביו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1935 היה גוסטב סנדקו של אלכסנדר פון שאלבורג, בנו של כריסטיאן פרדריק פון שאלבורג, יחד עם בת דודתו אולגה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ובעלה ניקולאי קוליקובסקי.
גוסטב נותר רווק כל חייו, וב-5 באוקטובר 1944 הוא מת בקופנהגן.
גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרו , היה דוכס מקלנבורג-גיסטרו בין השנים 1636–1695.
גוסטב אדולף נולד ב-26 בפברואר 1633 בגיסטרו, ליוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ולאלאונורה מריה מאנהלט-ברנבורג, בתם של כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג ואנה מבנטהיים-טקלנבורג.
בשנת 1636 מת אביו, וגוסטב אדולף עלה לשלטון במקומו, ואמו ודודו אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין רבו מי יטול עליו את האפוטרופסות עד לבגרותו.
בשנת 1654 הכריז עליו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבגיר, וגוסטב אדולף נטל את השלטון בדוכסות לידיו.
ב-28 בדצמבר 1654 התחתן גוסטב אדולף עם מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, ממנה נולדו לו 11 ילדים.
בשנת 1661 ערך גוסטב אדולף מפקד בדוכסות, ובשנת 1662 הוא הוציא צו לגירוש הזאבים מהדוכסות, ולהפרחת השממה שנותרה ממלחמת שלושים השנים.
ב-6 באוקטובר 1695 מת גוסטב אדולף ללא בנים חיים, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לאחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין.
לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, הגיעו השניים בשנת 1701 להסכם: אדולף פרידריך ייסד את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ואילו פרידריך וילהלם קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין.
ב-28 בדצמבר 1654 התחתן גוסטב אדולף עם מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
יוהאן, נסיך הכתר של מקלנבורג-גיסטרו (1655–1660).
מריה ממקלנבורג-גיסטרו (1659–1701), התחתנה עם אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ.
סופיה ממקלנבורג-גיסטרו, דוכסית וירטמברג-אלס (1662–1738), התחתנה עם כריסטיאן אולריך הראשון, דוכס וירטמברג-אלס.
כריסטינה ממקלנבורג-גיסטרו (1663–1749), התחתנה עם לודוויג כריסטיאן, רוזן שטולברג-גדרן.
קרל, נסיך הכתר של מקלנבורג-גיסטרו (1664–1688), התחתן עם מריה אמליה מברנדנבורג.
הדוויג ממקלנבורג-גיסטרו (1666–1735), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-מרזבורג-צרביג.
לואיזה ממקלנבורג-גיסטרו (1667–1721), התחתנה עם פרדריק הרביעי, מלך דנמרק.
אליזבת ממקלנבורג-גיסטרו (1668–1738), התחתנה עם היינריך, דוכס סקסוניה-מרזבורג.
גוסטב, רוזן הסן-הומבורג היה רוזן הסן-הומבורג בין השנים 1846–1848.
גוסטב נולד ב-17 בפברואר 1781 בבאד הומבורג, לפרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג, ולקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן.
גוסטב הצטרף אל הצבא השוודי בשירות סנדקו גוסטב השלישי, אבל עזב מיד לאחר מכן לטובת רגימנט אוסטרי.
הנסיך לחם בתחילת המאה ה-19 בקרבות נרדלינגן, הוהנלינדן, ראטיסבון, אספרן-אסלינג, וגראם, דרזדן, ולייפציג.
גיסתו, אליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת, כתבה מאוחר יותר, שגוסטב "צבר כל כך הרבה ותהילה בשדה הקרב, כמו כל אחיו.
ב-12 בפברואר 1818 התחתן גוסטב עם אחייניתו, לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, ממנה נולדו 3 ילדים, והם התגוררו בטירת הומבורג.
הצעיר, פרידריך, חלה בשנית כאשר היה בן שנתיים, אך התאושש ממנה.
באותה שנה התחתן אחיו הבכור פרידריך עם אליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת.
גוסטב, לואיזה, וילדיהם החזיקו את עצמם וכמעט לא התרועעו עם גיסתו, אליזבת, למורת רוחה.
בשנת 1839 התחתנה בתו קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג עם היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ.
בשנת 1846 מת אחיו פיליפ, רוזן הסן-הומבורג ללא ילדים, וגוסטב עלה לשלטון במקומו.
בתגובה לעתירה אשר הוגשה בידי אנשיו, בשנת 1848 שחרר גוסטב את יהודי הומבורג, וקבע כי "בענייני המדינה לא ייווצר כל הבדל בין הנושאים הנוצריים לנושאים היהודים".
באותה שנה הייתה הסן-הומבורג אחת מתשע מדינות גרמניות שאפשרו ליהודים להיבחר לראשונה לפרלמנט.
עקב מחלה, בנו היחיד מת לפניו, וכתוצאה מכך, כאשר גוסטב מת ב-8 בספטמבר 1848, ירש אותו אחיו פרדיננד, רוזן הסן-הומבורג.
ב-12 בפברואר 1818 התחתן גוסטב עם אחייניתו, לואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג (1819–1872), התחתנה עם היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ
הנסיך גוסטב ואסה, רוזן איטרבורג (בשוודית: Gustav av Wasa; 9 בנובמבר 1799 - 5 באוגוסט 1877), היה נסיך הכתר של שוודיה, ואחר כך נקרא גוסטב גוסטבסון פון הולשטיין-גוטורפ, נסיך ואסה.
גוסטב נולד ב-9 בנובמבר 1799 בסטוקהולם, לגוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ולפרדריקה מבאדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
גוסטב חונך על ידי האומנות המלכותיות הדוויג אולריקה דה לה גרדי ושרלוט סטיירנלד.
ב-29 במרץ 1809 הודח אביו, ודודו קרל, דוכס סדרמאנלנד נקרא למלא את מקומו.
הן קרל והן אשתו הדוויג אליזבת שרלוטה מהולשטיין-גוטורפ לא התלהבו מהרעיון.
הדוויג הצהירה במפורש "אני לא רוצה להיות מלכה".
אולם עד מהרה התברר כי גוסטב אינו פופולרי במיוחד, ובשל כך הסכימו הזוג לקבל עליהם את התפקיד.
הדוויג הצהירה בפני בעלה שהיא תהיה יועצתו ואשת סודו, אולם תתרחק מענייני המדינה.
הכתרתה כמלכת שוודיה התקיימה ב-29 ביוני 1809.
חרף דבריה, נותרה הדוויג דמות משפיעה בפוליטיקה השוודית.
היא אף הקימה מעין מועדון שנקרא "השולחן הירוק", אשר בו היא ונשות סודה שוחחו על פוליטיקה תוך כדי תפירה.
היא חשה אהדה כלפי משפחת המלך המודח, ובמיוחד ביחס למלכה פרדריקה מבאדן, ותודות למאמציה, הורשה המלך הגולה להתאחד עם אשתו וילדיו אשר הוחזקו בתחילה במעצר נפרד.
מכיוון שלקרל והדוויג לא היו ילדים, החלו בשוודיה חיפושים קדחתניים אחר מלך חדש.
הועלו ארבעה מועמדים: גוסטב - בנו של המלך המודח, גאורג, דוכס אולדנבורג, המרשל הצרפתי ז'אן בטיסט ברנדוט והנסיך הדני קרל אוגוסט אוגוסטנבורג.
קרל לא התערב בנושא, אולם הדוויג הייתה תומכת פעילה ב"מפלגה הגוסטבית" שרצתה להכתיר את הנסיך גוסטב.
טענתה הייתה כי בכל אחד מהמקרים האחרים טמונה האפשרות ששוודיה תסופח לממלכה זרה: הדוכס גאורג היה חתנו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ובעל מנטליות רוסית מובהקת.
ברנדוט היה מצביא צרפתי נאמן לנפוליאון בונפרטה, וקרל אוגוסט היה בן למשפחת המלוכה הדנית.
היא הצהירה "אני מאוד שמחה להיות שוודית ולא הייתי רוצה להיות צרפתית, רוסית או דנית".
אולם מועמדותו של גוסטב נפסלה מחש שמא הוא ינסה לנקום את נקמת אביו בקושרים.
לפיכך נבחר אוגוסטנבורג לתפקיד יורש העצר.
הדוויג ראתה באוגוסטנבורג טוב לב, אבל גס.
אוגוסטנבורג היה אמור מתוקף תפקידיו לנהל את המועצה המלכותית, אולם עוד לפני בואו לשוודיה הוא לקה בשבץ מוחי ולא היה מסוגל לעשות זאת.
לפיכך, הדוויג ניהלה את המועצה במקומו.