tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה השנה הפיקה עבור קרן משפחת רודרמן 3 סרטוני מתכונים של אוכל יהודי אמריקאי לקידום הסדרה "הפודי היהודי" עם אורי לייזרוביץ'.
בשנת 2023 הפיקה פרקים מלאים לערוץ האוכל החיים הטובים, בהם ספישל מתכונים איטלקיים וספישל מתכונים ללא גלוטן.
באותה שנה גם הצטרפה לנבחרת הבלוגריות של מגזין שף מבית לאישה, בו היא כותבת מתכונים מדי חודש.
בשנת 2024 השתתפה לרגל יום השואה בפרויקט של יוטיוב ישראל שנקרא זוכרים יחד ב-YouTube, במסגרתו אירחה ניצולי שואה המספרים את סיפורם, והתיעוד עולה לרשת.
חן פעילה ברשתות החברתיות ולה מעל 500,000 עוקבים בכל הרשתות החברתיות.
חן נשואה לאסף שאחראי גם על צילום ועריכת הסרטונים העולים בערוץ.
הם מתגוררים במושב מבוא ביתר ולהם ארבעה ילדים.
חן פורתי הוא ראפר, זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
היה חבר בהרכב ההיפ הופ "הלם תרבות".
כשהיה בכיתה ז', לפני שעלה לחטיבת ביניים ולאחר גירושי הוריו, עבר להתגורר בגדרה.
מעבר זה השפיע עליו רבות כפי שמתואר בשיר "עובד על עצמי".
הוא שירת בצבא בתור לוחם בחטיבת כפיר, ועל כך מתואר בשירו "מה יהיה מכאן".
ב-29 במרץ 2025 פרסמו פורתי ובת זוגו אלינה ברשתות החברתיות את הצעת הנישואין, והזוג נישאו אחד לשנייה.
לפורתי בן דוד בשם דניאל פורתי, שאף הוא ראפר המוכר בכינוי "קארמה".
דניאל הופיע בתוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל".
בשנת 2016, לאחר שהכיר את דור "סטילה" סורוקר ואוראל "אנדרדוג" שמאילוב בקבוצת היפ הופ ברשת החברתית פייסבוק, עברו השלושה לדירת שותפים בחולון והקימו את הרכב ההיפ הופ "הלם תרבות".
שירם הראשון, "השמש תזרח", יצא לאור באפריל 2017. ההרכב הוציא סינגלים רבים שזכו לאהדה ברשתות החברתיות.
פורתי אף הוציא שירי סולו באותה תקופה ובהם "אצלנו בשכונה", השיר האוטוביוגרפי "עובד על עצמי" המארח את הזמר עידן רז, "מה יהיה מכאן", "ארץ נהדרת", "מלחמה" שבו מתארחים דודא ונתיב, והלהיט "תקוע בין דברים" המארח את הראפר ליעד מאיר.
לאחר מספר שנים של עבודה ומגורים יחד פורתי נפרד מחברי הלם תרבות וחזר להתגורר בגדרה עם אימו ויחד עם הלם תרבות הם יצרו את אלבומם השני.
ביולי 2022 יצא אלבום הבכורה של "הלם תרבות", "דירת שותפים", הכולל הופעות אורח של איזי ושרק.
פורתי השתתף בבאטלי ראפ רבים, ב-"Jewish Battle" וב-"דיבור נגוע".
בשנת 2023 יצא שיר ההמשך של פורתי ומאיר, "תקוע בין דברים 2".
ב-27 ביוני 2024 יצא שיר הנושא מתוך אלבום הבכורה של פורתי, "כל החבילה קומפלט", הנושא את אותו שם של הסינגל.
ב-14 ביולי, כשבועיים לפני יציאת אלבומו, יצא הסינגל השני מתוכו, "עיניים דם", בו מארח את הגר יפת.
ב-29 ביולי יצא אלבום הבכורה, שהופק על ידי מספר של מפיקים לצד פורתי: אלמליק, תום פורמן, אליעד ספיר, גלדי, וזי קיי.
אורחים נוספים באלבום, מלבד יפת, הם עומר סבח ומיתר רובין.
טור השקת האלבום - חורף 24-5
לאחר השקת האלבום בגגרין למול קרוב ל-1000 איש פורתי פרסם סדרת הופעות חדשה בכל הארץ שהתרחבה עם הזמן.
פורתי הגיע בטור לחיפה, ירושלים, באר שבע, ראשון לציון פעמיים לתל אביב ואירח בכל הופעה אורחים מסצנת הראפ: צוקוש, כפיר צפריר, מאור אשכנזי, ליעם חכמון, שרק, אנדרדוג, אודימן ועוד..
לאחר טור השקת האלבום השני הלם תרבות הודיעו על פירוק ההרכב וחזרה לעבודה כאמני סולו, פורתי מספר על מה שהוביל לפירוק ההרכב באלבומו במספר שירים בהם "חילוקי דעות" ו־"כבר לא".
לאחר פירוק הלם תרבות חברו אנדרדוג וסטילה לפורתי בהשקת האלבום שלו בגגרין ולאחר מכן גם בהשקת האלבום של אנדרדוג בגריי.
לאחר אלבום הבכורה של פורתי כאמן סולו ''כל החבילה קומפלט'' המשיך להוציא מוזיקה כמוזיקאי עצמאי וב-24 ביוני 2025 הוציא את הסינגל ''בלי פאניקה'' עם שרק וגפן גרינברג והשיר התברג במצעד הסרטונים החמים של יוטיוב.
כמו כן, חן הוציא 3 סינגלים חדשים - "פוזיטיב", "אופס..
ברח לי הפוררי" ו-"כל המדינה קומפלט".
חן שלח (נולד ב-27 במרץ 1966) הוא במאי, עורך, מפיק סרטים תיעודיים ומרצה ישראלי.
סרטיו עוסקים בסוגיות חברתיות, היסטוריות ופוליטיות דרך נקודת מבט ייחודית, שמקורה בסיפורו האישי והמשפחתי.
חן שלח נולד בקיבוץ מזרע בעמק יזרעאל לשם הגיעו הוריו בילדותם.
אמו ניצולת שואה ילידת פולין ואביו יליד ישראל.
שלח התחנך במוסד החינוכי 'עמקים'.
הוא בוגר בית הספר למקצועות הטלוויזיה בגבעת חביבה, בעל תואר ראשון בתקשורת ממכללת עמק יזרעאל ותואר שני בתוכנית הבינתחומית לתואר שני בתרבות וקולנוע מאוניברסיטת חיפה.
שלח מתגורר בקיבוץ מזרע, הוא נשוי ואב לשלושה.
חן שלח הוא מפיק ובמאי של סרטים דוקומנטריים.
סרטיו מוקרנים בערוצי טלוויזיה ובפסטיבלים בישראל ובעולם, בסינמטקים, במוסדות חינוכיים ועוד.
הסרט מספר את סיפורו של קיבוצו - קיבוץ מזרע - במלחמת יום הכיפורים, שרבים מחבריו גויסו, ושבעה מבניו נפלו במלחמה.
בני משפחות החללים משתפים בתהליך ההתמודדות שלהם עם האובדן, ובדרכם חזרה לחיים של שגרה.
הסרט מתעד מפגש, אחרי 35 שנה, של ישי קצירי – טייס שמטוסו הופל ביום הראשון של מלחמת יום הכיפורים – עם אנשי סיירת מטכ"ל שנשלחו על-מנת לחלץ אותו.
במבצע החילוץ שנכשל, נהרג אבנר רון, שכונה "ג'בל", ונחשב ללוחם אגדי.
בחלק הראשון של הסרט מראיין קצירי את האנשים שנשלחו לחלץ אותו, והם מראיינים אותו.
אנשי הסיירת זוכרים לפרטי פרטים בלגן וחוסר אונים, פחד וציוד עלוב.
הם חשים אחריות לכישלון המבצע, וקצירי חש אשמה על מותו של אבנר רון במבצע ההצלה.
בחלק השני של הסרט מדברים אנשי הסיירת על ההווה (בשנת 2008) – על חוסר האמון כלפי השלטון והקושי לסמוך על דור ההמשך.
הסרט עוסק בילדה מקיבוץ מזרע (שיר, בתו של הבמאי) אשר במהלך כתיבת עבודת "שורשים" לבית-הספר, גילתה וחשפה סודות מההיסטוריה של משפחתה.
שיר חוששת להשתעמם בתהליך כתיבת העבודה, וכשהיא פונה לאביה על-מנת שיספר לה על העבר המשפחתי, הוא מעדיף להסתיר, יותר מאשר לגלות.
מה שקורה בפועל הוא, שתוך כדי העבודה על הסרט מגלים האב והבת מלחמות וסודות של שלושה דורות, של נטישה ויתמות.
חשיפת הסיפורים שהושתקו במשך שנים רבות, נוגעת ברגשות של בני המשפחה ומאתגרת את היחסים ביניהם.
האויבת שלי, השותפה שלי (2014)
סרט בבימוי משותף של דוקי דרור וחן שלח.
רולה הפלסטינית וענת הקיבוצניקית (רעייתו של הבמאי) מקימות עסק שמטרתו לעזור לסוחרים פלסטינים להעביר במהירות וביעילות סחורה מישראל לגדה ולעזה.
לאחר זמן קצר של הצלחה, מתחילות להתעורר בעיות שנובעות מהמציאות המורכבת בה הן חיות.
בשנת 2015 היה הסרט מועמד ל"פרס אופיר".
הסרט (בבימוי חן שלח) חוקר את המאבק ההיסטורי סביב גידול חזירים בישראל, ומנסה להתמודד עם השאלה האם גידול החזירים במזרע (קיבוצו של הבמאי) היה דבר סתמי ומקרי, או שמקורו בתפיסה של "היהודי החדש" שאפיינה את אנשי העלייה הראשונה.
סדרה בת 4 פרקים, שביים דוקי דרור - שלח היה אחד מיוצריה ועורך התוכן של הסדרה יחד עם יוסי מלמן (תסריט), והופקה עבור ערוץ 8 על-ידי זייגוט פילמס.
הסדרה מאפשרת, לראשונה מאז הוקם המוסד, הצצה לעולמם של מפקדי הארגון ולוחמיו, באמצעות ראיונות עם 23 מהם, וסיפוריהם על האתגרים עמם התמודדו במהלך השנים.
בניגוד למיתוס המקובל, לפיו שום משימה אינה בלתי אפשרית עבור המוסד, מציגה הסדרה אמת מורכבת יותר, ומראה כי הארגון אינו חף מטעויות, משיקולים לא ענייניים ומכישלונות.
הסרט, בבימויו ובעריכתו של חן שלח, ובהפקתו של מיכה ליבנה, עוסק במורנוב - שכונה בוורשה שהייתה בעבר מרכז יהודי שוקק חיים, ובמלחמת העולם השנייה הפכה ל"גטו ורשה".
לאחר סיום המלחמה נבנתה על גלי החורבות שנותרו מבתי היהודים שכונה חדשה, שאוכלסה על-ידי פולנים, והפכה לשכונה מרווחת וירוקה, אולם עקבות העבר צצים שוב ושוב בקרב תושביה.
חלקם מספרים על פגישות עם רוחות רפאים של יהודים, ואחרים טוענים שרוחות הרפאים הן רק מטאפורה להשלכות שיש לקבורה של חיים, תרבות וזיכרון.
הסרט הוקדש לזכר סבו של שלח, שנרצח בתחילת מלחמת העולם השנייה, ומקום קבורתו לא נודע.
הסרט מספר את סיפורם של נרי אלומה וחנן בנה.
זהו סיפור על אם שעושה הכל על מנת להשיב לבנה, שמתמודד עם מחלת נפש, את התשוקה לחיים.
נרי היא סופרת, וחנן כותב ושר מגיל 13. היצירה מאפשרת להם להתגבר על השתיקה וההסתרה בביתם, שבו חיים גם אביו, אחותו ואחיו של חנן, לקיים דיאלוג ולייצר משמעות ויופי בתא המשפחתי המורכב.
במאמר של אריאנה מלמד על הסרט "פוטונובלה" זכה הסרט לביקורות משבחות.
מלמד מבקרת את התפיסה של מערכת החינוך, אשר מבוססת על ההנחה - השגויה, לדעתה - לפיה כל התלמידים גדלו במשפחות "נורמטיביות", ולכן ישמחו להכיר את תולדות משפחתם, להנציח את ההיסטוריה שלה, ולשתף בה את חבריהם לכיתה ואת מוריהם.
פן נוסף של הסרט אליו מפנה מלמד את תשומת הלב, הוא הפער הקיים בין האידאולוגיה הציונית והקיבוצית לבין מימושה בפועל.
בסקירתה של סיון אכר על הסרט "האויבת שלי, השותפה שלי" היא מציינת כי השוני בין התרבויות, והעובדה שהעמים אליהם הן משתייכות, הם בעצם אויבים, הם המקור לקונפליקט בין שותפות וחברות ברמה האישית, לעוינות בין העמים.
העובדה שגיבורות הסרטן הן נשים "רגילות" ושהגישה שלו לקונפליקט שהוא מעלה, היא קלילה ומלאת הומור, אינה הופכת את הסרט לפשטני או נחות.
למרות שיש בסרט קסם וחיוכים, הוא אינו מתעלם מהמכשולים שמציבה המציאות בפני רולה וענת.
ההומור האפקטיבי סולל דרך לליבו של הצופה.
העלילה מסופרת פעם מנקודת המבט של רולה, ופעם מנקודת המבט של ענת, כך שברור כי הבעיות, הקשיים ליצור דו-קיום, וגם ההצלחות, תלויים בשני הצדדים - האחריות מוטלת עליהם במידה שווה.
הסרט מעלה גם את שאלת הדעות הקדומות כלפי נשים, בשתי החברות.
המסר העולה מהסרט הוא של תקווה, שאולי דו-קיום אפשרי.
שדו-שיח ישיר וכן, שמציף את הבעיות ומציג את המציאות כפי שכל אחד מהצדדים רואה אותה, נותן סיכוי לפתור את הבעיות.
""האויבת שלי, השותפה שלי" הוא סרט יפה שנוטע תקווה.
וגם בלי זה – זה פשוט סרט יפה ונעים עם שתי גיבורות חביבות שמאוד כיף ואפילו מרגש לעיתים לבלות איתן שעה.
ואחר כך, כשיוצאים לרחוב, אולי אפשר להסתכל על הדברים קצת אחרת.
אולי בכל זאת יהיה פה משהו פעם.
במאמר שכתבה לירון רחל ארז על הסרט "אביב משוגע", היא מציינת כי הבמאי חן שלח הצליח ליצור מחומרי הגלם המורכבים סרט איכותי ומרגש, שמספר סיפור מדוייק, מבלי לתת לעובדה שמדובר באחיין שלו, להשתלט על הסרט, כפי שקורה לא פעם בסרטים תיעודיים אישיים.
בסרט, אשר מאפשר התבוננות בקשיים היום-יומיים של מתמודדי הנפש ומשפחותיהם, באה לידי ביטוי היכולת של האמנות לשמש כלי הישרדותי.
הוא מאפשר התנתקות אשר מסייעת להתמודד עם אירועים קשים ולהפוך אותם לאמנות.
היכולת להביט במציאות באומץ ולתרגם את הכאב ליצירת אמנות מרגשת, הוא שהופך את הסרט "אביב משוגע" ל"סרט הכי נורמלי שיש".
חנה אוֹרְלוֹף (12 ביולי 1888 – 18 בדצמבר 1968) הייתה פסלת צרפתייה-יהודייה, ילידת האימפריה הרוסית.
מן הפסלים המודרניסטים הבולטים בתקופתה.
אורלוף נולדה ב-1888 בסטרוקונסטנטינוב, שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) כבת השמינית מבין תשעה ילדים.
אביה היה מורה בבית ספר, ואז בעקבות האיסור על יהודים לממש מקצוע זה, הוא הפך לסוחר.
אחד מאחיה הבוגרים היה צבי נשרי, ממייסדי החינוך הגופני בארץ ישראל.
בשנת 1904, בגיל 16, עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחותה מרים (אמו של רפאל איתן), והמשפחה התיישבה בפתח תקווה.
אחיה, מאיר דב אורלוב, היה ראש אגודת בעלי המלאכה במושבה (בנו זאב אורלוב היה מחללי פרעות תרפ"א).
אחות נוספת הייתה מאשה סקיבין, פעילה חברתית ומראשונות לוחמות זכויות נשים בארץ ישראל.
בשנת 1910 נסעה ללמוד תפירה בפריז, ועבדה כתופרת חניכה בבית האופנה העילית פאקווין.
אחת התופרות הממונות עליה זיהתה את כישרון הרישום שלה, ואז נרשמה אורלוף ללימודי ציור.
אורלוף למדה ציור בבית הספר הלאומי לאמנות דקורטיבית בפריז, לאחר שעברה את בחינות הכניסה אליו בהצטיינות.
את הפיסול היא גילתה מחוץ לאקדמיה, כאשר ביקרה בסדנת פיסול.
היא לימדה את עצמה טכניקות שונות, והייתה אוטודידקטית בתחום.
בפריז הכירה את המשורר הפולני ארי יוסטמן, ובסוף מלחמת העולם הראשונה נישאה לו וילדה את בנה (היחיד) אלי (דידי).
בעלה, שהתנדב לשרת בצלב האדום האמריקאי לאחר המלחמה, נפטר ב-1919, שנה לאחר הולדת בנם, ממגפת השפעת הספרדית, שגבתה את חייהם של מיליוני צעירים באירופה, ואורלוף נותרה לבדה עם תינוק בפריז.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עקב הכיבוש הנאצי, נאלצה אורלוף לברוח מפריז לשווייץ עם בנה ביחד עם הצייר ז'ורז' קארס.
אחרי שחרור פריז חזרה אורלוף לעיר, ומצאה שסדנתה נבזזה על ידי הנאצים.
היא שקמה אותה וחזרה ליצור.
בפריז הכירה חנה אורלוף את גדולי הציירים והפסלים של אסכולת פריז, אך הקרובים לה במיוחד היו האמנים היהודים, ובהם אמדיאו מודיליאני יליד איטליה והצייר יליד רוסיה חיים סוטין, שהשפיעו עליה לא רק בסגנונם – אלא גם באישיותם.
ב-1925 זכתה באות לגיון הכבוד בדרגת אביר.
לאורך השנים הצליחו נכדיה לשמר את סדנת העבודה שלה בפריז ולפתוח אותה למבקרים.
היא גם הונצחה על ידי רחובות שנקראו על שמה, אחד בפריז ואחד בתל אביב.
התפתחותה הייתה מהירה מאוד; עודדו ותמכו בה אנשי האמנות והסופרים של פריז, בהם לאון ורת ואוקטב מירבו.
חנה אוֹרלוֹף יצרה בפוריות מופלאה יצירה מקורית שמקיפה את כל שטחי הפיסול והטכניקות שלו.
היא פיסלה דמויות שונות של נשים הרות ואימהות עם ילדיהם, בעלי חיים וגם דיוקנות רבים ובהם חיים נחמן ביאליק, דוד בן-גוריון ולוי אשכול.
באותה תקופה הייתה פריז כור היתוך לזרמים אמנותיים רבים.
אורלוף הושפעה מהקוביזם ומהאקספרסיוניזם, אך יצרה סגנון אישי משלה, בעל חום אנושי והומור, שהתאפיין בצורות מלאות, זורמות ומעוגלות.
במשך עשרות שנים היא השתתפה בסאלונים ובתערוכות המרכזיות שנערכו בפריז.
כמו כן קצרה הצלחה רבה גם ברחבי ארצות הברית ואירופה, שם הציגה את הפורטרטים שלה, את דמויות הגברים, הנשים הילדים ובעלי החיים, אותם יצרה באבן, בשיש, בברונזה, ויותר מכל – עץ.
בתחילת שנות העשרים היא הופכת לציירת הדיוקנאות של האליטה הפריסאית.
הדיוקן יישאר אחד הנושאים המועדפים עליה.
אחרי שחזרה מהגלות ב-1945, היא יצרה את פסל השיבה, המייצג את חזרתם של המגורשים לביתם.
בפסל זה ניתן לראות שינוי סגנוני והתרחקות מהקו הפיסולי המעוגל והחלק שאפיין את יצירתה בשנים שלפני המלחמה.
הפסל מציג דמות חושבת ומרוכזת בעצמה, עשויה בנגיעות פיסוליות מהירות ולא מלוטשות.
היא המתינה שנים רבות עד שהציגה את העבודה הזו בפומבי.
בשנים האחרונות ליצירתה ניכר שינוי בסגנונה: הפסלים עשויים זוויות חדות, מלאים תנועה ותנופה ומתפרצים למרחבים.
חנה אורלוף הייתה רב-אמן בשליטה המוחלטת בחומר הפיסולי.
שליטה זו בחומר באה לידי ביטוי למשל בפסל המדונה – יציקת מלט בעיבוד פיסולי (1913); בדיוקן ח"נ ביאליק – יציקת ברונזה (1926); בדיוקן חנה רובינא – גילוף בעץ (1936) וכן בשאר פסליה גדולים כקטנים.
חנה אורלוף חיה ועבדה בפריז ושם זכתה לפרסום רב, אולם עם זאת אורלוף בעלת התרבות הצרפתית לא ניתקה מעולם את קשריה עם ישראל.
לאורך כל אותן שנים הייתה אורלוף מעורה בחייה של המדינה בדרך.
היא הכירה היטב את הדמויות הבולטות בשדה האמנות והפוליטיקה וגם פיסלה את דיוקנותיהם.
היא חזרה לישראל לביקורים ממושכים.
היא הקימה כמה מצבות זיכרון בישראל: האנדרטה לזכר דב גרונר ברמת גן, אם עם ילד בעין גב להנצחת עמידות הגבורה של האישה הישראלית במלחמת העצמאות, אנדרטת "הציפור הפצועה" על יד "היכל הכרמל" (שעלה באש בשריפה בשנת 2010) בקיבוץ בית אורן.
הוא פיסלה מספר מהדמויות החשובות ביישוב ובמדינה כדוגמת חיים נחמן ביאליק, דוד בן-גוריון ולוי אשכול.
בשנת 1935 הציגה תערוכה בגלריית סטימצקי בירושלים ובאותה שנה הציגה לראשונה תערוכה במוזיאון תל אביב, אז בבית דיזנגוף.
הציגה עוד במוזיאון תל אביב ב-1949, ב-1952 וב-1961, במוזיאון העירוני בחיפה ובמוזיאון הרצליה.
ב-1968 הגיעה לביקור בישראל לרגל תערוכת עבודותיה במוזיאון תל אביב לכבוד יום הולדתה השמונים.
היא חלתה ונפטרה בית החולים שיבא ב-18 בדצמבר 1968. נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותה נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית גדולה.
ב-11 ביוני 1974, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולים שנקראה "אמנות הציור והפיסול 1974", שבה נכלל בול שבו מופיע פסל של אורלוף שכותרתו "אם וילד", שהוצג בהמשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
השירות הבולאי מכר 1,156,000 בולים בתוך תקופה של חמישה חודשים עד להפסקת המכירה, שהנציחו את אורלוף
חנאן אל-שייח' , היא סופרת לבנונית, הידועה בעיקר ביצירותיה המתארות את מעמד האישה בחברה הערבית המודרנית.
אל-שייח' גדלה באזור השמרני של העיר ביירות בשכונת ראס אל-נבא ולמדה בבית ספר יסודי דתי מוסלמי לבנות.
בגיל 16 החלה לכתוב ולפרסם מאמרים בעיתון א-נהאר בו עבדה מאוחר יותר.
נרשמה ללימודים בקולג' האמריקאי לבנות בקהיר ושהתה במצרים בין השנים 1963 ל-1966. מאוחר יותר שבה ללבנון והחלה לעבוד בתחנת הטלוויזיה ככתבת במגזין נשים, שם עבדה עד שנת 1975.
את הרומן הראשון שלה פרסמה בקהיר בשנת 1970, והוא נשא את השם "התאבדותו של אדם מת" (אנתחאר רג'ל מית - إنتحار رجل ميت).
רומן זה - וכמוהו גם יצירות מאוחרות יותר פרי עטה של א-שייח' - עוסק במערכת היחסים בין המינים, מאבקי כוח, ושליטה פטריארכלית.
ב-1976 עברה להתגורר בערב הסעודית בשל מלחמת האזרחים בלבנון, אירוע שהותיר את חותמו עליה והביא ללידת ספרה השלישי "הסיפור של זהרה" (חכאית זהרה - حكاية زهرة).
את הספר הוציאה לאור בכספה הואיל ואף מוציא לאור לא היה מוכן לפרסם ספר שמבקש להתמודד עם מציאויות חברתיות כואבות, הן בתחום הפוליטיקה והן במיניות והחיים הפרטיים.
בשנת 1982 עברה להתגורר בלונדון, ובשנת 1989 פרסמה ספר נוסף "ניחוח האייל" (מסכ אלר'זאל - مسك الغزال), שגם הוא נאסר לפרסום במדינות אחדות במזרח התיכון.
ספר זה עמד בראש רשימת רבי המכר באותה תקופה.
בשנת 1992 פרסמה את הרומן "דואר ביירות" (בריד ביירות - بريد بيروت), שמציג חליפת מכתבים - אשר כולם נכתבו במהלך מלחמת האזרחים בלבנון - בין אישה מוסלמית בשם אסמאהן לבין מספר ממוענים שונים, חלקם חיים וחלקם מתים.
בשנת 1994 פרסמה את "אטאטא את השמש מהגגות" (אוקנס אל-שמס ען אל-סטוח - أكنس الشمس عن السطوح), שהוא אוסף של 19 סיפורים קצרים.
הספר תורגם לעברית בהוצאת אנדלוס.
אל-שיח' פרסמה גם יצירות נוספות ובהן מחזות.
יצירותיה מעוררות אצל הקורא שאלות בכל הנוגע למערכות יחסים בין תרבות, מגדר, גזע, אומה ומדינה.
היא זוכת פרס הרומן הערבי לשנת 2011.
"הסיפור של זהרה" (חכאית זהרה - حكاية زهرة) הוא רומן שנכתב בשנות השמונים (1986).
בכותרתו הוא נושא את שמה של גיבורת הסיפור, זהרה (زهرة، פרח), שמשתייכת לקטגוריית דמויות הידעות בחקר הספרות בשם אנטי גיבור.
זהרה, נערה מדרום לבנון ובת למשפחה שיעית, עוברת בילדותה התעללות מינית בידי בן-דודה ומנסה עם התבגרותה להימלט מזכרונות אלה והן מאהבה נכזבת בביירות.
כתוצאה, נוסעת זהרה לאפריקה, שם היא מתחתנת עם בחור בשם מאג'ד, אך מאבדת את שפיותה וחוזרת לביירות ששקועה במלחמת האזרחים הלבנוני.
הסיפור של זהרה הוא אינו הסיפור האישי שלה אלא סיפורה של לבנון.
עם זאת, וכמו סיפורן של נשים רבות, התרבות המתוארת בספר של התעללות מינית, אונס, תופת, שיגעון וחוסר-יכולת לשלוט במצב, מהווים סמלים אוניברסליים ואישיים.
הרומן תורגם לעברית על ידי חמזה ע'אנאים וראה אור בשנת 2004 בהוצאת אנדלוס.
בירות בלוז: רומן; מאנגלית: דינה מרקון, ירושלים: כרטא ('ספרות מן הים התיכון'), תשס"א 2001.
הסיפור של זהרה; מערבית: מחמד חמזה ע'נאים, תל אביב: אנדלוס, 2004.
אטאטא את השמש מהגגות; מערבית: רנה פלסר; עריכת התרגום: ימפה בולסלבסקי, תל אביב: אנדלוס, 2005.
חֶנָאן (; בפין-יין: Hénán; מילולית: "מדרום לנהר") הוא מחוז במזרח הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 165,467 קמ"ר, ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-99.37 מיליון בני אדם, מה שהופך אותו למחוז המאוכלס בסין ללא מוצא לים ולשלישי בסין כולה (אחרי גואנגדונג ושאנדונג).
במפקד האוכלוסין הלאומי החמישי של סין, שבוצע בשנת 2000, הוא היה המחוז המאוכלס ביותר במדינה.
אזור זה נחשב לערש התרבות הסינית, מכיוון שכאן החלו להתקיים התרבויות העירוניות הראשונות של סין, וכאן גם נוסדה שושלת שאנג העתיקה (1700–1100 לפנה"ס).
במחוז נמצא מנזר שאולין המפורסם, המהווה עד היום מרכז בינלאומי ללימוד וו-שו מזרם שאולין.
ליהודים יש עניין מיוחד בעיר קָאיפֶֿנְג, כיוון שקיימת בה קהילה קטנה ועתיקה של יהודים סינים שמקורם לוט בערפל.
חנאן היה המחוז הראשון שבו הוחלה, החל בשנת 1958, התוכנית הכלכלית המכונה "הקפיצה הגדולה קדימה".
הייתה זו תוכנית כלכלית הרת-אסון שהמיטה רעב על עשרות מיליונים מאזרחי סין.
בשנת 1975, במהלך טייפון נינה, התמוטט סכר ונהרגו כ-230 אלף אנשים.
מחוז חנאן מחולק לשבע עשרה נציבויות עירוניות ונפה עירונית אחת המנוהלת על ידי המחוז ישירות:
שמרוק נולד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין, בן לאביגדור ואסתר שמרוק.
[שמו הפרטי 'חנא' (באלף, ולא 'חנה') היה שם שכיח לבן זכר ביהדות מזרח אירופה, אולי בעקבות ביטוי-מקוצר של השם 'אלחנן' והצידוק הרשמי להופעתו כשם פרטי של בן זכר, נעוץ בשמו של אמורא שנקרא כך בתלמוד].
בילדותו התחנך תחילה בגן יהודי של תנועת "הבונד", ואחרי כן בבית ספר יהודי שהיה מיזוג של בית ספר פולני ועברי.
בכיתה ג' עבר לחדר מתוקן, שם למד יידיש, פולנית, תלמוד ותנ"ך.
בשנת 1938 החל ללמוד היסטוריה וספרות באוניברסיטת ורשה, אך עם הפלישה הנאצית לפולין ב-1939 נמלט לברית המועצות.
שהה כפליט בעיר קובל, שם שימש כמורה.
הוא רצה להמשיך ללמוד באוניברסיטה, אולם נעצר בידי השלטונות הסובייטיים וגויס לצבא האדום.
כבר בעת שירותו בירושלים עודדו אותו מפקדיו להירשם לחוג ליידיש שנפתח זה לא מכבר באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה מתלמידיו הראשונים של דב סדן.
הוא נמנה עם ראשוני החוג ליידיש: כבר משנת 1957 היה מתרגל בחוג, בשנת 1962 התמנה כמרצה בכיר, ב-1965 כפרופסור חבר לספרות יידיש ובשנת 1971 התמנה כפרופסור מן המניין.
הרחיב את תחומי מחקרו לתרבות אשכנז.
בשנת 1957 הקים את "המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה".
בשנת 1982 הקים את "המרכז לחקר יהודי פולין ותרבותם".
היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
זמן קצר לאחר שהתאלמן ב-1989 חזר שמרוק לפולין, השתקע בעיר הולדתו ורשה ונישא לקריסטינה בוויס (Krystyna Bevis), עיתונאית פולנייה נוצרייה, שילדה לו בן, אביגדור.
בשנת 1983 זכה שמרוק בפרס איציק מאנגר, בשנת 1986 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשנת 1996 הוענק לו פרס ישראל על "חקר לשונות היהודים".
חנא שמרוק נפטר בשנת 1997 בוורשה בעקבות מחלה, בגיל 76. לאחר מותו נטמן לבקשתו בבית הקברות היהודי בוורשה.
ארכיונו נמסר לאחר מותו למחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
שמרוק היה מראשית דרכו המחקרית גם היסטוריון וגם חוקר יידיש.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא היסטורי: הקיבוץ היהודי וההתיישבות היהודית בבילורוסיה הסובייטית (1923-1918) וגם בהמשך פרסם בכתב העת ציון מחקרים היסטוריים.
הוא ראה עצמו כהיסטוריון של ספרות יידיש.
שמרוק ראה את שפת יידיש ותרבותה כחלק מתרבות ישראל המלאה כולל קשריה עם הספרות העברית, התנ"ך והתלמוד.
כשנשאל אם אין לראות ביידיש פריזמה ייחודית של ציוויליזציה בת אלף שנה ענה:
שמרוק היה חוקר בעל ידיעות רחבות בכל תחומי מדעי הרוח והתעניין במגוון רחב של נושאים מפרשנות מקרא ועד שירה מודרנית, מאמנות רוסית ועד תולדות החינוך בימי הביניים.
הוא פיתח תחומי מחקר חדשים בתרבות יידיש כמו מחקר היצירה העממית, תולדות עיתונות יידיש וכדומה.
הוא עסק רבות בקשר בין ספרות יידיש הקדומה לספרות הלא יהודית.
הוא ערער על התפיסה המקובלת עד ימיו שספרות יידיש הקדומה, החל מכתב יד קיימברידג' (1382 היו משוררים נודדים בוהמיים שנקראו במחקר שפּילמאַן, מושג שנלקח מתולדות הספרות הגרמנית.
שמרוק הוכיח שתיאורית השפילמאן אינה נכונה לגבי ספרות יידיש.
שמרוק עמד על כך שהיצירה ביידיש עד מחצית המאה ה-19 נכתבה מתוך תפיסת עולם דתית בעיקרה ובכך יצא נגד המסורת שראתה ביידיש מבשרת של החילוניות.
הוא ביקר את הערכת היתר של ההשכלה בתולדות היהודים במזרח אירופה על ידי ההיסטוריונים כמו שמואל אטינגר, רפאל מהלר ואחרים.
שמרוק דן במחקריו בספרות יידיש מתחילתה במאה ה-14 ועד ימינו, כולל בנושאים כמו ספרות השונד הלא קנונית, שהוא היה הראשון שדן בה.
הוא עסק גם בספרות החסידית ביידיש, כמו סיפוריו של רבי נחמן מברסלב ויצירות סופרי ההשכלה הראשונים כמו יוסף פרל.
מבין הסופרים במאה העשרים עסק בחיים גרדה, איציק מאנגר ואברהם סוצקבר.
מחזות מקראיים ביידיש, האקדמיה הלאומית למדעים, 1979.
שלום עליכם, מדריך לחייו וליצירתו, הקיבוץ המאוחד, 1980.
תרבות יהודית בברית המועצות (עם מיכאל זנד), האוניברסיטה העברית, 1973.
הקריאה לנביא: מחקרי היסטוריה וספרות של חנא שמרוק (עורך: ישראל ברטל), מכון זלמן שזר, 1999.
חנא שמרוק, המחזה ה"חסידי" של י"ל פרץ, בתוך: צדיקים ואנשי מעשה, תשנ"ד-1994.
חנא שמרוק, פרץ הדראמאטיקן, מולד, כ"ג, תשכ"ו-1966.
ספרות יידיש - פרקים לתולדותיה, תל אביב : מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תשל"ח 1978.
דער נסתר, הנזיר והגדיה : סיפורים, שירים, מאמרים, תרגם מ-יידיש פרופ' דב סדן, מבוא מאת חנא שמרוק, מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ג, 1963, (328 עמודים).
מנדלי מוכר ספרים - כתביו ואיגרותיו להתקנת מהדורתם האקדמיאית, עריכה ביחד עם שמואל ורסס, האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למדעי היהדות, מפעל מנדלי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תשכ"ה, 1964.
מדרש איציק..., (אריינפיר און דערקלערונגען דב סדן..
רעדאגירט : חנא שמערוק), מחבר : איציק מאנגר, מבוא : דב סדן, עורך : חנא שמרוק, האוניברסיטה העברית בירושלים, החוג לספרות יידיש, ירושלים, תשכ"ט, 1968, (227 עמודים).
ספר דב סדן : קובץ מחקרים מוגשים לו שבעים וחמש שנה, המערכת : שמואל ורסס, נתן רוטנשטרייך, חנא שמרוק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ירושלים, תל אביב, תשל"ז, 1976, (397 עמודים).
"מדרש איציק ובעיות מסורותיו הספרותית", הספרות ב', 2, תש"ל, 1970.
ישראל ברטל, חוה טורניאנסקי, עזרא מנדלסון (עורכים), ספר יובל לחנא שמרוק; קובץ מחקרים בתרבות יהודית, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ג-1993.
חנה אזולאי-הספרי (נולדה ב-29 ביוני 1960) היא שחקנית, תסריטאית, מחזאית ובמאית קולנוע ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר ופרס תור הזהב לשנת 2018.
אזולאי-הספרי נולדה בשכונה ד' בבאר שבע בשם חנה אזולאי להורים עולים ממרוקו.
בנעוריה עברה לגור בפנימייה ולמדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים.
לאחר שהפכה לשחקנית תועדה (יחד עם אחרות) בסרט "מחוננות" ובו חזרה לאותה תקופה בחייה בביקורת.
לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון בחוג לתיאטרון ובחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
אזולאי-הספרי הייתה ממקימי "קבוצת התיאטרון הפשוט", שבה הופיעה בהצגות רבות ובהן בהצגה "תשמ"ד", שזכתה במקום ראשון בפסטיבל עכו, ועל משחקה קיבלה אף את פרס "השחקנית הטובה ביותר" 1983.
שיחקה בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון בית ליסין וגילמה תפקידים רבים ומרכזיים.
כתבה את המחזות: "בטולות שידוך" שהוצג בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון "The Red Lion" בלונדון; את "סליחות" שהוצג בבית ליסין ב-2001 ושוב ב-2015, בתיאטרון העברי ובתיאטרון "נוטארה" (NOTTARAׂ) בבוקרשט, רומניה, ובתיאטרון סאטו מארה ברומניה.
ואת "מימונה" שהוצג אף הוא בתיאטרון בית ליסין.
אזולאי-הספרי כתבה ושיחקה במחזה "דינה" לראשונה בתיאטרון הישראלי The Israeli Theater בבוסטון ועלה בתיאטרון דימונה ב-2019.
כתבה את התסריט האוטוביוגרפי לסרט "שחור".
כתבה, ביימה, הפיקה ושיחקה בסרט "אנשים כתומים" שעלה לאקרנים ב-2014.
שיחקה בסדרות טלוויזיה רבות ובהן "אסתי המכוערת" (בתפקיד מיכל קצב), "אהבה מדרגה ראשונה" (בתפקיד נאוה עבאדי), "הבורר" (בתפקיד גילה אסולין), "פולישוק" (בתפקיד סולי ברזל הרל"שית) וכן במספר סדרות טלוויזיה גרמניות.
כמו כן, שיחקה בתפקיד מרכזי בעונה השנייה של הסדרה "כפולים" (בתפקיד מרים לוי), שיחקה גם בסדרת הדרמה של Yes "דיבוקים" (בתפקיד שרה אמא של ערן), ובסדרה "הנספח" (בתפקיד עפרה), בנוסף שיחקה גם בסדרת הדרמה של HOT "אינדל" (בתפקיד אתי שרון).
יצרה והנחתה את הסדרות הדוקומנטריות "הפועלות" ו"אימפריה קטנה שלי", על העצמת נשים באמצעות יזמות עסקית.
כמו כן, כתבה את התסריט של מספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2025 היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה לילדים ונוער "אל עצמי".
בסדרה היא משחקת את זהבה (ננה), סבתו של ציון.
אזולאי-הספרי היא יוצרת פמיניסטית מזרחית.
הדמויות אותן היא משחקת, יוצרת ומציגה בסרטיה הקולנועיים והתיעודיים, מעלות סוגיות הנוגעות במגדר, זהות ומעמד בחברה הישראלית.
סרטיה "שחור" ו"אנשים כתומים", וסרטי תעודה אותם היא מנחה ומובילה, כגון הסדרות "הפועלות" ו"אימפריה קטנה שלי" בה מככבות נשים מהפריפריה, מעלים לסדר היום הציבורי סוגיות של צדק חברתי.
בחודש מרץ 2015 הציגה קטעים מסרטה "אנשים כתומים" בוועידה הבינלאומית למעמד האישה באו"ם ונשאה נאום בגנות התופעה של נישואי ילדות בעולם.
מכהנת כיו"ר המועצה הציבורית "בית רות" לנערות בסיכון.
נמנית בין מייסדי מפלגת גשר בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
אזולאי-הספרי מתגוררת כיום ביפו, נשואה לבמאי והמחזאי שמואל הספרי ולהם שלושה ילדים.
בנה הבכור אריה הוא שחקן ומוזיקאי, בנה הצעיר, אבשלום גם הוא מוזיקאי וחבר יחד עם אריה בצמד המוזיקלי WC, לימד את ג'וני גרינווד לנגן על ויולה.
פרס השחקנית הראשית של האקדמיה לקולנוע (פרס אופיר) בשנת 1987 (עבור תפקידה בסרט "נאדיה").
פרס השחקנית הראשית של האקדמיה לקולנוע (פרס אופיר) בשנת 1995 (עבור חולה אהבה בשיכון ג').
סרטה "שחוּר" זכה בפרס האקדמיה הישראלית כסרט השנה לשנת 1994.
צל"ש בפסטיבל ברלין 1995 לסרט "שחוּר".
פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל "טרויה" שנערך בפורטוגל בשנת 1995 לסרט "שחור".
פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2008 על תפקידה בסרט "שבעה" בבימוי שלומי אלקבץ ורונית אלקבץ.
פרס תא המבקרים לשנת 2008 על תפקידה בסרט שבעה.
פרס "חבר השופטות" בפסטיבל הנשים ברחובות 2013 על סרטה "אנשים כתומים"
פרס "תור הזהב" בקטגוריית קולנוע וטלוויזיה באשדוד 2018.
תואר של כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה, 10 במאי 2018.
חנאן דאוד ח'ליל עשראווי היא פוליטיקאית פלסטינית ופעילה פוליטית פמיניסטית.
עשראווי היא האישה הראשונה שנבחרה לוועד המרכזי של אש"ף והאישה הראשונה שנבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית.
שימשה בתפקיד שרה בממשלת הרשות הפלסטינית.
הייתה חברה במשלחת הפלסטינית למשא ומתן עם ישראל.
חנאן עשראווי נולדה בעיר שכם, תחת שלטון המנדט הבריטי, הבת הצעירה מבין חמש בנות למשפחה פלסטינית נוצרית מהמעמד הבינוני.
אמה, ודיעה אסעד מיכאל, הייתה אחות בתחום רפואת העיניים, ואביה, דאוד מיכאל, היה רופא.
במלחמת העצמאות בשנת 1948 ברחה המשפחה לעמאן בירדן.
שנתיים מאוחר יותר התיישבה המשפחה ברמאללה, שם למדה עשראווי בבית ספר לבנות של הקווייקרים.
את ההשראה לאקטיביזם קיבלה מאביה, אשר צידד במתן משקל רב יותר לתפקידה של האישה בחברה.
אביה נעצר פעמים רבות על ידי שלטונות ירדן בשל פעילותו האקטיביסטית במפלגה הערבית הלאומית סוציאליסטית ובאש"ף.
קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיימה תואר ראשון.
באותה תקופה, תוצאות מלחמת ששת הימים עוררו את מעורבותה הישירה במאבק הפלסטיני והיא התמנתה לדוברת ארגון הסטודנטים הכללי של הסטודנטים הפלסטינים.
במסגרת תפקידה סייעה עשראווי בארגון קבוצות מהפכניות של נשים והדריכה עיתונאים זרים אשר ביקרו במחנות הפליטים הפלסטינים.
לאחר סיום לימודיה לתואר שני בספרות הרנסאנס ובביקורת טקסטואלית בשנת 1970, נדחתה בקשתה לקבלת אשרת כניסה לגדה המערבית.
עם זאת, היא קיבלה מלגה מלאה לאוניברסיטת וירג'יניה בעיר שרלוטסוויל בארצות הברית, שם השלימה תואר דוקטור באנגלית וספרות השוואתית.
בשנת 1973, כאשר ממשלת ישראל התירה לפלסטינים בגלות להתאחד עם משפחותיהם, חזרה לגדה המערבית.
עשראווי הקימה את המחלקה לשפה האנגלית באוניברסיטת ביר זית בה לימדה ועמדה בראשה בשנים 1973–1978 ו־1981–1984 וכיהנה כדיקנית הפקולטה למדעי הרוח בשנים 1986–1990. באותה תקופה היא פרסמה ספרי ספרות השוואתית רבים וביניהם ספרה Contemporary Palestinian Literature under Occupation.
בעקבות סגירת שערי האוניברסיטה על ידי צה"ל במטרה לבלום הפגנות של סטודנטים, הקימה עשראווי את ועדת הסיוע המשפטי.
באותה תקופה, ארגנה קבוצות מחקר של נשים על סוגיות כמו: גירושין, מוהר, וזכות האישה לבחור את בן זוגה.
פעילותה למען נשים נמשכת גם בארגון מפתא"ח שעוסק גם בזכויות נשים.
באוגוסט 1975 התחתנה עם אמיל עשראווי, אמן, יוצר סרטים וצלם של האו"ם.
לזוג נולדו שתי בנות, אמל וזינה.
בשנת 1987, תקופת האינתיפאדה הראשונה, עשראווי ונשים נוספות קיבלו תפקידי מפתח שונים, החל מפרויקטים כלכליים, דרך השתתפות בוועדות פוליטיות וכניסה לשיחות עם ישראלים אשר התנגדו לכיבוש.
עשראווי השתתפה בכנסים ובפעילויות באירופה ובירושלים, ולקחה חלק בדיאלוג המתמשך בו נשים ישראליות ופלסטיניות בחנו אפשרויות לשלום.
תרומתה לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים
חנאן עשראווי בלטה בכושרה הרטורי ודיבורה הרהוט.
באפריל 1988, זמן קצר אחרי פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הופיעה בתוכנית Nightline של רשת ABC ועוררה רושם רב.
היא שירתה כדוברת הרשמית של המשלחת הפלסטינית לתהליך השלום בין 1991 ל-1993. במסגרת תפקיד זה השתתפה בוועידת מדריד כחברה במשלחת ועדת המנהיגות הפלסטינית.
לאחר הסכמי אוסלו, בספטמבר 1993, התפטרה מתפקיד הדוברת וסירבה בתחילה להשתתף בכינון הרשות הפלסטינית החדשה.
במקום זאת, היא הקימה את ארגון PICCR- Palestinian Independent Commission for Citizens Right אשר חקר הפרות זכויות אדם ביוזמה ישראלית ופלסטינית.
במטרה להעלות מודעות גלובלית למצב הפלסטינים תיעדה את מעורבותה במאבק בספר This Side of Peace: A Personal Account בשנת 1995.
בבחירות הראשונות לרשות הפלסטינית בשנת 1996, עשראווי נבחרה למחוז ירושלים של המועצה המחוקקת הפלסטינית.
באותה שנה, מונתה לשרה למחקר ולהשכלה גבוהה בממשלת הרשות הפלסטינית.
בדצמבר 1998 הקימה את מפתא"ח, "היוזמה הפלסטינית להעמקת הדו-שיח הגלובלי והדמוקרטיה", הממוקם בירושלים.
הארגון פועל לקידום זכויות האדם, דמוקרטיה ודיאלוג המבוסס על חילוף חופשי של מידע ופיתוח מדיניות פרואקטיבית.
באותו זמן, השתתפה גם באופן פעיל באינתיפאדה השנייה ונפגעה ברגל מרימון הלם במהלך הפגנה בשנת 2001. מאוחר יותר באותה השנה, נבחרה על ידי הליגה הערבית לתפקיד הנציבה למידע ומדיניות ציבורית.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, ביטאה בעיתונות המערבית את הרגשת ההלם והשכול בעולם הערבי והתנגדות הערבים לפעולה.
חנאן עשראווי ממשיכה לעמוד בראש מפתא"ח ומכהנת כחברה במועצה המחוקקת הפלסטינית.
היא מרבה לכתוב מאמרים ונאומים על מצבם של הפלסטינים לגופים כמו הפורום הכלכלי העולמי, משרתת בוועדות ייעוץ לארגונים רבים כולל הבנק העולמי של המזרח התיכון וצפון אפריקה ולמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
בריאיון באוקטובר 2023 טענה עשראווי כי חמאס אינו ארגון טרור אלא גוף שיש לו זרוע מדינית וחברתית וכי הוא מייצג כ-30% מהאוכלוסייה הפלסטינית, אך הדגישה שאינה תומכת בו.
באותו ריאיון הכחישה עשראווי שחמאס ביצע פשעי מין או ערף ראשים של ילדים.
בהמשך חזרה על טענות אלו, והוסיפה שביידן והמערב שגו כש"בלעו את השקרים" של ישראל בנושא.
חנאן עשראווי הייתה פעילה בארגונים פמיניסטיים בגדה המערבית, כמו כן בארגונים שקוראים להעצמת מעמד האישה הפוליטי.
דוגמה לאחד מהארגונים שהיא לקחה בהם חלק הוא ארגון מפתא"ח בגדה המערבית ובעזה.
ארגון זה הוקם בחסות האו"ם ובמסגרתו יזמה עשראווי כנסים רבים לשם עידוד והכוונת הצעירות הפלסטיניות לשילובן במישור הפוליטי.
היא קראה לכל הנשים להתלכד סביב זכיותיהן הפוליטיות והשגת החלטות להגנה על זכויות האישה ומתן התמיכה לשם עמידה חזקה בפני הקשיים והמכשולים שמטרתם לגרוף אותה לשוליים.
היא טענה כי שילוב האישה בפוליטיקה יכול לחזק את מעמדה החברתי והכוחני לשם חקיקת חוקים נגד האפליה הנשית.
לאחר הסכמי אוסלו החלה חנאן עשראווי להרחיב את פעילותה הפמיניסטית בכך שעמדה בראש עמותת "בת שלום", רשת נשים לקידום השלום מהצד הפלסטיני.
עמותה זו הוקמה על ידי דפנה גולן שניהלה אותה במשך ארבע שנים.
בארגון היו 1,000 ישראליות ו-200 פלסטיניות.
בגרעין הקשה של הפעילות היו 30 נשים ישראליות ופלסטיניות, ביניהן תמר גוז'נסקי, יעל דיין, נעמי חזן וענת מאור.
פעילויות שונות אשר התקיימו במסגרת עמותה זו: סדנאות, קונצרטים, ביקורים משותפים בקיבוצים וביקורים בכנסים שונים.
Sydney Peace Foundation Prize - 2003 - הכרה במאמציה לשלום ולזכויות האדם
2005 - "פרס מהטמה גנדי לפיוס ושלום", יחד עם חברת הכנסת זהבה גלאון
חַנָּה, דמות מקראית, הייתה אשתו של אלקנה מרמתיים צופים ואמו של שמואל.
חנה היא גם אחת משבע הנביאות המוזכרות בתנ"ך על ידי חז"ל.
שתי תפילות חשובות מופיעות בסיפורה של חנה: האחת תפילתה המרה של חנה העקרה המבקשת להרות, והשנייה תפילה שמחה על התגשמות בקשתה בהולדתו של שמואל.
תפילותיה הטביעו חותם נכבד על אופי התפילה היהודי ההלכתי עד ימינו אנו.
מסופר כי חנה הייתה עקרה, וכי פנינה, צרתה, אשתו האחרת של אלקנה, הייתה נוהגת ללעוג לה על כך שהייתה עקרה.
לעומת פנינה, אלקנה אהב את חנה והיה נוהג לנחם אותה על עקרותה.
מדי שנה היו אלקנה ומשפחתו נוהגים לעלות למשכן שילה ולזבוח לה'.
באחת מתפילותיה בבקשה מאלוהים לילד משלה, הזיזה חנה את שפתיה מבלי להשמיע קול.
עלי הכהן שישב בפתח המשכן, הבחין בה וחשב כי היא שיכורה, אך חנה ענתה לו שהיא קשת רוח, והעמידה אותו על טעותו.
במסכת ברכות (דף לא) חז"ל לומדים הלכות רבות מתפילה זו:
"וחנה היא מדברת על ליבה" - שצריך המתפלל לכוון ליבו.
"רק שפתיה נעות" - שצריך להניע את השפתים על פי המילים בתפילה.
"וקולה לא ישמע" - שאסור להגביה את הקול בתפילה.
"ויחשבה עלי לשיכורה" - שאסור להתפלל שתויי יין.
משיחה זו בין חנה לעלי בעקבות אי ההבנה לומדים חז"ל הלכות נוספות בנוגע לחשד ותוכחה:
"ויאמר אליה עלי עד מתי תשתכרין" וגו' - אמר רבי אלעזר: מכאן, לרואה בחברו דבר שאינו הגון צריך להוכיחו.
"ויין ושכר לא שתיתי" - אמר רבי אלעזר מכאן לנחשד בדבר שאין בו שצריך להודיעו.
"אל תתן את אמתך לפני בת בליעל" - אמר רבי אלעזר מכאן לשכור שמתפלל כאלו עובד עבודה זרה, וכו'.
"ויען עלי ויאמר לכי לשלום" - אמר רבי אלעזר מכאן לחושד את חברו בדבר שאין בו שצריך לפייסו ולא עוד אלא שצריך לברכו שנאמר: "ואלהי ישראל יתן את שלתך".
עלי בירך את חנה ואמר שהאל יענה לתפילותיה, ואכן לאחר ששבה לביתה הרתה וילדה בן וקראה שמו שמואל, .
בפגישתה עם עלי, אמרה לו:
מכאן למדו חז"ל הלכה נוספת בנוגע לתפילה:
"אני האשה הנצבת עמכה בזה" - אמר רבי יהושע בן לוי מכאן שאסור ליישב בתוך ארבע אמות של תפלה.
לאחר שמברך עלי את חנה, נולדים לה ילדים נוספים: "כי פקד ה' את חנה ותהר ותלד שלשה בנים ושתי בנות ויגדל הנער שמואל עם ה'".
מהפסוק לא ברור אם מניין הבנים כולל את שמואל או לא.
פרשנים ביארו את הסתירה לכאורה בין תפילת חנה, שבה מדובר על שבעה ילדים, לבין פסוק זה, שממנו משתמע כי היו לה חמישה או שישה ילדים, בטענה כי בתפילה חנה אינה מתייחסת לילדיה שלה.
חוקרי מקרא מודרניים טוענים כי התפילה היא מזמור ששובץ מאוחר יותר בפרק.
חֶנַגי (בגאורגית: ხენაგი) הוא מאכל קר של אגוזי מלך טחונים, ביצים, עשבי תיבול ירוקים במטבח הגאורגי המבושלים בציר עוף.
מרכיבים נוספים יכולים להיות גם טפלי עוף (קורקבנים, לבבות או גרונות).
מאכל מסורתי בקרב יהודי כותאיסי הקשור באופן ספציפי לשולחן השבת.
המאכל המקורי הוא בצורת פשטידה עבה שעיקרה אגוזים.
ישנם גם גרסאות של מרק חנגי שנהוג במערב גאורגיה.
חנדלה הוא דמות הקומיקס המזוהה והמפורסמת ביותר של הקריקטוריסט נאג'י אל-עלי, אשר הופיעה לראשונה בעיתון הכוויתי "א-סיאסה" בשנת 1969. הדמות משמשת כשופר לדעותיו ולמחאתו של היוצר כלפי המציאות שיצר הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לעיתים אף מזוהה בתור האנשה של העם הפלסטיני.
חנדלה מוצג כילד בן עשר, הגיל שבו נאלץ אל-עלי לעזוב את "פלסטין", ולדבריו, הדמות קפואה בזמן ולא תוכל לגדול עד אשר תשוב למולדתה.
החל משנת 1973, על רקע מלחמת יום הכיפורים, החלה הדמות להיות מוצגת כאשר גבה מופנה לקורא וידיה משולבות מאחור; מנח זה מסמל את חוסר האונים ואת היחס כלפי הניסיונות ל"פתרון חיצוני", אך גם חוסר השלמה.
הילד לבוש בגדים בלויים והוא יחף, מאפיינים שנועדו להביע סולידריות עם העוני השורר במחנות הפליטים.
שמו נגזר מפרי הפקועה שטעמו מר, ולדברי החוקר מוסטפא כבהא, נועד לבטא את "המרורים שאוכלים הפלסטינים במאבקם להגשים את זהותם ואת ריבונותם כעם".
אל-עלי הציג את הדמות לקוראיו במונולוג ישיר: "קורא יקר, הרשה לי להציג את עצמי בפניך.
השם שלי: חנדלה, שמו של אבי: לא צריך לדעת, השם של אמא: 'הנכבה', ואחותי הקטנה: פאטמה.
מידת הרגליים: אני לא יודע כי אני תמיד יחף.
תאריך לידה: נולדתי ב-5 ביוני 67. הלאומיות שלי: אני לא פלסטיני, לא ירדני, לא כוויתי, לא לבנוני ולא מצרי, אני לא אף אחד...
בקיצור, אין לי זהות, ואני לא מתכוון שתהיה לי אזרחות...
אני רק בן אדם ערבי".
זהותו של חנדלה והפיכתו לאייקון
עם השנים הפך חנדלה לחתימתו האישית של אל-עלי ולסמל מובהק לזהות ולהתנגדות פלסטינית, כאשר בשלבים מאוחרים יותר הוא צויר כדמות אקטיבית המיידה אבנים או מציירת גרפיטי.
השפעתה של הדמות חרגה מגבולות הזירה המקומית, והיא אף אומצה כסמל על ידי התנועה הירוקה באיראן.
בשנת 2007 ביימה הנאא א-רמלי את הסרט התיעודי "האייקון" אודות חנדלה, שהוקרן במדינות רבות.
הדמות גם באה לידי ביטוי ביולי 2025, עת אורגן משט לעזה תחת השם "חנדלה".
קבוצת האקרים "חנדלה", המזוהה עם משרד המודיעין האיראני, החלה את פעילותה בסוף שנת 2023 ומציגה עצמה כקבוצת "אקטיביסטים" פרו-פלסטינית.
בדצמבר 2025 נטען שפרצה לחשבון הטלגרם של נפתלי בנט ולטלפון הנייד של ראש הסגל של בנימין נתניהו, צחי ברוורמן.
בינואר 2026 האקרים איראנים מקבוצת חנדלה פרסמו רשימה של 600 אנשים באיראן עם קשרים, לכאורה, עם המוסד.
חנא סִניורה הוא פוליטיקאי ואיש עסקים פלסטיני נוצרי.
חנא סניורה נולד בשכונת קטמון בירושלים ב-6 בנובמבר 1937, למשפחה שהייתה מהמבוססות והמכובדות במשפחות הערביות בירושלים, בילדותו עברה משפחה להתגורר בשכונת בקעה.
בבעלות המשפחה היו מספר עסקים, ביניהם בתי מרקחת בעיר העתיקה ו"אטליז סיניורה", שרבים מלקוחותיו בתקופת המנדט היו יהודים.
בזמן מלחמת העצמאות, כערבים רבים אחרים עזבו בני משפחתו את ביתם למזרח־העיר, מתוך אמונה שהמלחמה היא עניין של ימים, וכשתסתיים - יחזרו לביתם.
ביתם הוכרז אחר כך כנכס נפקדים.
בתיכון למד בקולג' דה פרר ברובע הנוצרי בעיר העתיקה.
אחר כך למד הנדסת בניין בסן פרנסיסקו, אולם פרש לאחר שנתיים ועבר ללמוד רוקחות.
בשנת 1969 השלים סניורה את השכלתו האקדמית בתחום הרוקחות בהודו והחל לעבוד במקצוע בירושלים, בבית המרקחת של המשפחה בשער שכם.
ב-1974 נקרא לנהל את העיתון המזרח ירושלמי "אל-פג'ר" (השחר), לאחר העלמות המו"ל יוסוף נאסר בן דודו.
תחילה לא אישרו משרד הביטחון ומשרד הפנים את מינויו של סניורה כמו"ל העיתון, תחילה בטענה שלא נרשם כחוק כעורך, ואחר כך בטענה שמכר תרופות ללא אישור כשהיה רוקח.
ב-1977 הודיע סניורה שיוציא שבועון בעברית "שיהיה מיועד לציבור הישראלי", בו יפרסמו מאמרים של כותבים יהודים וערבים.
השבועון יצא במשך תקופה קצרה בעריכת זיאד אבו זיאד ונסגר מסיבות כלכליות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 אימץ "אל-פג'ר", בעריכת סניורה, את הקו המדיני של תנועת הפת"ח והיה לנציג בלתי רשמי של הארגון בירושלים.
בדצמבר 1985 השתתף במשחק סימולציה על עתיד המשא ומתן שארגן שר החוץ לשעבר אבא אבן.
בתקופה זו נהגו פוליטיקאים ודיפלומטים זרים להיפגש עם סניורה, כנציג אש"ף בירושלים.
בין השאר נפגש עם ראש-ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, בעת ביקורה בישראל במאי 1986, שר החוץ של צרפת רולאן דומא ועם שר החוץ של גרמניה המערבית, הנס-דיטריך גנשר.
בדרכם לכנס הקימו מתנחלים מקריית ארבע וחברון מחסומי אבנים ותקפו אותם.
אלוף פיקוד המרכז, אהוד ברק, הגיע למקום וחילץ אותם.
לקראת הבחירות המוניציפליות ב-1988 הודיע סניורה שיציג את מועמדותו בבחירות לעיריית ירושלים, ותמך ברעיון שירושלים תישאר עיר מאוחדת, כבירה משותפת של מדינת פלסטין במזרח ירושלים ומדינת ישראל במערב ירושלים.
לא יושמו הגבלות על תנועת בני אדם וטובין בין חלקי העיר, ותושבי מזרח ירושלים היהודים יקבלו אזרחות של פלסטין כפי שיש לאזרחים הערבים בישראל, עם שוויון זכויות מלא.
בתגובה יזמה סיעת התחיה בכנסת הצעת חוק שתחייב מועמדים בבחירות המוניציפליות להישבע אמונים למדינת ישראל, והוא החליט לא להשתתף בבחירות.
ביוני 1988 קיבל סניורה מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני את פרס יונת הזהב למען השלום, במשותף עם חבר הכנסת ויקטור שם-טוב.
ב-1991, לקראת ועידת מדריד, קרא לקיים בחירות בשטחים, כך שתוכל להיבחר הנהגה מקומית למשא ומתן.
ב-1999 הקים, יחד עם החברה הישראלית אופיר טורס, חברת תיירות משותפת.
ב-2002 מונה לשגריר אש"ף בארצות הברית.
ב-2003 היה סניורה בין יוזמי רדיו כל השלום , שהוקם כיוזמה משותפת של הארגון הפלסטיני בילאדי והמרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה.
סניורה, יחד עם פעילי שלום ישראלים, עמדו מאחורי היוזמה לפתיחתה של התחנה.
תחנת הרדיו משדרת 24 שעות ביממה בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית באינטרנט מוזיקה, חדשות ואקטואליה מאולפנים ברמאללה ובירושלים אל מדינות המזרח התיכון.
עד שנת 2011 שידרה התחנה בתדר 107.2 FM, שידורים שנקלטו בישראל וברשות הפלסטינית, וזאת על מנת להניע דו-שיח דו-צדדי, ישראל-פלסטיני.
משטרת ישראל ומשרד התקשורת הפסיקו את שידורי התחנה בטענה שהם משודרים באופן פיראטי.
מנהלי הרדיו טענו שהמשדרים שלהם, המצויים בשטחי הרשות הפלסטינית, אינם כפופים לחוק הישראלי כי אם לזה הפלסטיני, ולכן אין למשרד התקשורת סמכות לסגור אותו.
סניורה כיהן כנשיא איגוד לשכות המסחר פלסטין-ארצות הברית, היה חבר המועצה הלאומית הפלסטינית ומנכ"ל משותף של מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע.
כמו כן ערך את המגזין באנגלית "ג'רוזלם טיימס".
סניורה הציג באופן עקבי עמדה מתונה ביחס להסכסוך הישראלי-פלסטיני, והיה לאחד הפלסטינים הראשונים בשטחים שיצרו קשרים עם פעילי שלום ישראלים.
בין השאר השתתף, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, בכנסים ומפגשים לשלום ושיתוף פעולה שערך המגזין New Outlook.
בדצמבר 1983, ארגן ופרסם, יחד עם אישיים אחרים בגדה, הודעת גינוי נגד הפיגוע באוטובוס בקו 18 בירושלים.
במרץ 1988 השתתף במפגש ישראלי-פלסטיני בבריסל, בו השתתפו מהצד הישראלי חברי כנסת ופעילי שלום ובהם אבא אבן, אורה נמיר, חיים צדוק, אהרן יריב וצלי רשף.
בכינוס הציג תוכנית שלום הכוללת הכרה הדדית בין ישראל ואש"ף והקמת מדינה פלסטינית מפורזת בקווי 1967. לפי דיווחים בעיתונות הישראלית אף נפגש בחשאי עם ראש הממשלה יצחק שמיר כדי להציג את התוכנית.
בעת האינתיפאדה הראשונה לימד באוניברסיטת ביר זית.
הוא צידד במאבק לא אלים נגד ישראל וקרא לתושבים הפלסטינים לא לעבוד בישראל ולא לשלם מיסים לממשלת ישראל, וכן להחרים מוצרים המיוצרים בישראל, עד שישראל תכיר בזכויותיהם.
חנה'לה הנדלר (1901 – 8 בפברואר 1987) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
חנה'לה הנדלר נולדה בשנת 1901 בביאליסטוק שבגוברניית גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין), בת למשפחת חרדים משכילה.
צבי, אביה, היה סוחר ואמה עסקה בחינוך הילדים בבית.
חנה לא חלמה על עתיד בתור שחקנית, אך ההומור של אביה והשתתפותה בהצגות בגן הילדים ולאחר מכן בנשפים ובאגודות חובבים גרמו לה לאהוב את התיאטרון אהבת נפש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעה למוסקבה, ושם צפתה ככל יכולתה בהצגות תיאטרון ובעיקר בהצגות "הסטודיה השנייה" – אחד מסניפי התיאטרון האמנותי של סטניסלבסקי.
במוסקבה נפגשה עם כמה משחקני "הבימה" שהגיעו אף הם מביאליסטוק.
הנדלר התקרבה לשחקניות "הבימה" ובעיקר לרחל סטאראנוביץ', שסיפרה לה על עבודת "הבימה".
באותה תקופה חיפשה סטודיה "הבימה" שחקנים חדשים לצורך העלאת המחזה "הדיבוק".
בעקבות זאת ובעקבות הצעתה של סטרובינץ החליטה הנדלר להיבחן ולהיכנס אף היא ל"הבימה".
לאחר שלמדה בעל פה את השיר "אל הציפור" של ביאליק ניגשה עמו לבחינות.
לימים, סיפרה שדיקלמה את השיר באוטומטיות משום שלא ידעה עברית.
אחרי שדקלמה את השיר, נתנו לה לבצע "אטיוד" עם חנה רובינא.
פגישה זו, עם מי שעתידה להיות "מלכת התיאטרון העברי", גרמה לחנה'לה לפרוץ בבכי.
בסיום ה"אטיוד" אמרה רובינא: "מה זה, אצלנו גן ילדים?".
אך דווקא ה"אטיוד" הזה הוביל אותה לסוג תפקידיה לאורך השנים, תפקידים של נערים ושל זקנות.
תפקידיה אלו היוו אבטיפוס ב"הבימה" לאורך שנים.
תפקידה הראשון היה תפקיד הזקנה ב"אחות הבכירה", אחד ממערכוני "נשף בראשית" של "הבימה".
לאחר מכן קיבלה את התפקידים של פרידה ונער החסידים במחזה "הדיבוק".
תפקיד זה של נער החסידים היה אבי כל תפקידי הנערים שלה לאורך השנים.
שני התפקידים הללו הכניסו אותה כחברת קולקטיב בתיאטרון.
ב"הבימה" הכירה את מי שהפך לימים בעלה, השחקן ובמאי תיאטרון צבי פרידלנד, ויחד עמו ועם שאר חברי התיאטרון עלתה לארץ ישראל בשנת 1928. בגלל קומתה הנמוכה וקולה הצרוד המשיכה לגלם תפקידי נערים ונערות ותפקידי נשים זקנות.
בתפקידים אלה התמחתה, וגילמה אותם בחיוניות, בישירות ובמשובת צחוק.
חנה'לה הייתה הראשונה שהפיצה את שיריה ודיקלומיה של מרים ילן שטקליס.
במסגרת הופעות יחיד דקלמה קטעים שהפכו לקלאסיקה כמו "ג'ינג'י", ואחרים משל שלום עליכם.
גילמה למעלה מ - 90 תפקידים.
הצגות מרכזיות שבהן שיחקה הן: "הדיבוק", "עמך", "האוצר", "אהבה שבקצבה", "טרטיף" (דורין), "יום שישי הקצר", "מירל'ה אפרת" (שליימ'לה), "ילדי השדה", "קשה להיות יהודי", "מרד המתים", "שומרים", "הדוד וניה", "פגישה על הגבול", "בנים לגבולם", "חלום ליל קיץ" (פוק), "טוביה החולב" (חוה), "עלי כינור", "כל אדם והאמת שלו" ועוד.
בשנותיו הראשונות נהג תיאטרון "הבימה" להציג את ה"שלאגרים" שלו לאורך זמן.
כמה מה"שלאגרים" היו בכיכובה של חנה'לה הנדלר.
מי שהחליף את חנה'לה במשך השנים בהצגות כגון "טוביה החולב" ו"מירה'לה אפרת" הייתה בתה, השחקנית דליה פרידלנד.
חנה'לה הנדלר נפטרה בשנת 1987 ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
בתה היא השחקנית דליה פרידלנד ונכדתה היא המוזיקאית והשחקנית אילה אשרוב.
חנה אהרוני (נולדה ב-10 בספטמבר 1933) היא זמרת ישראלית, המתגוררת בארצות הברית.
חנה אהרוני נולדה ב-1933, באסמרה שבאריתריאה, השלישית בין שמונה אחים ואחיות.
הוריה, מנצור ומזל, שניהם ילידי תימן שהיגרו לאריתריאה.
בשנת 1934 עלתה עם כל משפחתה לארץ ישראל.
אהרוני גדלה בשכונת כרם התימנים, ומגיל צעיר נרתמה לעזור לאביה שהחזיק דוכן ירקות בשוק הכרמל בתל אביב, כשהיא מעודדת את הקונים לבוא לדוכן בעזרת קולה המיוחד.
האם מזל גידלה גם ארבע בנות משפחה יתומות.
ב-1943, בגיל 10, גילה אותה המלחין נחום נרדי שלימד אותה משיריו, והיא הופיעה לצידו בקונצרטים וברדיו.
קונצרט ראשון שלה התקיים ביולי 1946, ולאחריו התקיימו הופעות רבות.
בסוכות, באוקטובר 1946, התקיימו 5 הופעות.
ההופעה הראשונה כללה "שירי ילדים, שירי חג, שיר רועים, שירי עם, ועוד".
ההופעה האחרונה כללה: "זמירות, פזמונים, שירי חג, שירי ילדים, ועוד".
ב-1948, אחרי שלמדה ריקוד, פיתוח קול ומוזיקה, הציע לה האמרגן משה ואלין להצטרף לתיאטרון שלו, לי לה לו.
שם הופיעה לצד כוכבי התקופה ושרה להיטים שחוברו במיוחד עבורה, על ידי היוצרים משה וילנסקי, נתן אלתרמן, ויעקב אורלנד, כמו: "זוהרה", "בוקר טוב", ו"זכריה בן עזרא".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת אילן, צוות הווי של חטיבת גולני.
בתקופה זו הוכרה אהרוני כזמרת בעלת כישרון לשיר בארבע אוקטבות, ולמענה חיברה המלחינה דניאלה דור את הלהיט של אותם הימים: "שחורה אני ונאווה", שיר שניצל היטב את כשרונה המיוחד.
לאחר שחרורה מהצבא הצטרפה אהרוני לתקופה קצרה ללהקתו של עמנואל זמיר, בה שרה את שיריו "בפאת הכפר" ו"ערב שח".
אז הציע לה משה ואלין לצאת לסיבוב הופעות בחו"ל.
באפריל 1956 יצאה להופיע בפריז, לונדון, ובמדינות אחרות באירופה.
במרץ 1957 הופיעה בפני אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים.
אהרוני המשיכה ליבשת אמריקה, וקצרה הצלחה במקסיקו.
במאי 1958 שבה לישראל והופיעה בקונצרטים ובתיאטרון.
בנובמבר 1958 יצאה להופעות באמריקה.
בינואר 1960 הקליטה בניו יורק עבור חברת דקה תקליט להפצה בחצי מיליון עותקים.
בהמשך 1960 יצאה להופיע במשך שישה שבועות בלאס וגאס.
בתחילת 1962 הופיעה בתוכניתו של אד סאליבן.
בעת שהותה באמריקה הכירה את האמרגן הישראלי חיים טישמן, התחתנה עמו ועברה להתגורר בארצות הברית.
בשנות ה-60 וה-70, פרחה הקריירה של אהרוני, כולל הופעות מוצלחות עם אד סאליבן ופול אנקה.
בין היתר הנחתה תוכנית טלוויזיה ששודרה ממקסיקו לכל המדינות הלטיניות בדרום אמריקה, הופיעה באולמות ומועדונים, בתוכניות טלוויזיה, והפיקה תקליט ובו השיר "Eviva España" באנגלית וספרדית, בגרסאות שהפכו ללהיטים באירופה ובדרום אמריקה.
ב-1981 זכתה בברזיל במדליית "זמרת החוץ הטובה ביותר של השנה".
משנות השמונים ואילך, צמצמה אהרוני את הפעילות המוזיקלית שלה, אך המשיכה להפיק תקליטים בשפות שונות, ובהן עברית.
היא מתגוררת בניו יורק, ומגיעה לעיתים קרובות לישראל.
חַנַ֫אגְ'רֶה היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל, בסיני, הנגב ומדבר יהודה.
על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1931, נמצא כי השתייכו אליו שלושת אלפים ושבע מאות חמישים ושש נפש.
על פי הערכתו של יצחק בן-צבי ב-1937, כלל השבט כארבעת אלפים ארבע מאות שלושים ושתיים נפש.משפחות השבט הידועות הן: אבו מדין, ד֗וואהרה, סֻמירי ונצירה.
"חנה'לה התבלבלה" הוא שיר עברי אשר חובר על ידי נתן אלתרמן בין 1933 ל-1934. השיר עבר מספר גלגולים עד שהתפרסם באמצע שנות ה-70 בביצועם של להקת צלילי העוּד.
האתנומוזיקולוג אדווין סרוסי רואה בו את אחד מהשירים המכוננים של המוזיקה המזרחית.
מילות השיר חוברו על ידי אלתרמן בין 1933 ל-1934 ללחן חסידי, דוגמת אלה שהיו נפוצים בפורים שפיל של יהודי מזרח אירופה.
הקלטה מוקדמת של ניגון חסידי זה ניתן למצוא אצל קלרניטן הכליזמר היהודי נפתלי ברנדווין, שהיגר מאירופה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
למעשה, אלתרמן כתב למנגינה זאת שני שירים: "חנה'לה התבלבלה" ו"הוא והיא על הגג".
בשיר שנודע לימים בשם "חנה'לה התבלבלה" הוחלף הבית הראשון המקורי בבית הראשון מהשיר "הוא והיא על הגג".
אחת הגרסאות המוקדמות לשיר הוקלטה בשנת 1955 על ידי השחקן אברהם ניניו.
מלכתחילה רצה אלתרמן לקרוא לשיר "שרהל'ה התבלבלה" ולקשרו לשרה אימנו ולבשורת המלאך אודות ההריון הצפוי.
הוא שינה את דעתו, משסופר לו על בחורה בשם חנה שהתגוררה בעפולה, וכשהוריה הבחינו בבטנה התופחת, הבינה כי היא בהריון.
בעקבות המעשה, עזבה חנה את עפולה לתל אביב, ובהגיעה היא סיפרה את סיפור חייה.
הסיפור הגיע לאוזני אלתרמן, והוא החליט לכתוב את השיר על שמה.
הלהיט הראשון של המוזיקה המזרחית
השיר שחיבר אלתרמן הפך עם הזמן לשיר רחוב, והיה נפוץ בין היתר ב"סצנת הכרם", שם הייתה ראשיתה של המוזיקה המזרחית.
מקובל לייחס את תחילת צמיחתו של ז'אנר המוזיקה המזרחית לסגנון שצמח בשכונת כרם התימנים בתל אביב בשנות ה-60 וה-70. להקות שהופיעו רק בהופעות פרטיות, כגון אירועים משפחתיים, חפלות ומועדוני זמר, החלו ליצור תמהיל מוזיקלי שכלל לחנים מזרחיים עם מילים עבריות.
לצד שירים מהמקורות ומהמסורת היהודית, דוגמת יצירותיו של שלום שבזי נעשה שימוש גם בשירים עבריים מודרניים.
בתחילת שנות ה-70 החלו להקליט את ההופעות הפרטיות (שניתנו לרוב בחפלות).
כמויות קטנות של קלטות שמע פיראטיות היו מופצות בשכונות העיר תל אביב.
שתי הלהקות החשובות ביותר שפעלו בכרם התימנים, צלילי העוּד וצלילי הכרם, הוציאו בשנת 1975 אלבומי בכורה שהשפיעו רבות על עיצובה של המוזיקה המזרחית.
שני האלבומים יצאו גם כקלטות וגם כתקליטים והיו למעשה האלבומים הראשונים של "מוזיקת הקסטות" הישראלית.
השיר "חנה'לה התבלבלה" הפך ללהיט הגדול ביותר מאלבומה של להקת צלילי העוד – "להקת צלילי העוד: ביצוע מקורי" (1975).
בביצוע השיר שולבו כלים מזרחיים כקאנון של דוד גזלה, עם כלים מערביים כגיטרה החשמלית של יהודה קיסר.
זמן קצר אחר כך, יצא האלבום של צלילי הכרם "בזכרי ימים ימימה" שכלל את אותו שיר בביצוע דומה.
"חנה'לה התבלבלה" היה אחד מארבעה שירים שהופיעו בשני האלבומים.
לאחר ה-16 ביוני 1976 השתמשה להקת צלילי העוד בלחן של "חנה'לה התבלבלה" למלים שחברה לשיר "בית"ר" שהפך למעין המנון אצל אוהדי בית"ר ירושלים.
השיר חובר לאחר זכית הקבוצה בגביע המדינה בכדורגל.
הביצוע של צלילי העוד נפתח בריף גיטרה מהיר בסגנון אריס סאן.
בין הבתים מפרידים קטעי סולו בגיטרה החשמלית בסגנון דמוי בוזוקי, ובסיום הבתים של "חנהל'ה התבלבלה" נמצא מעבר רצוף אל השיר "הביאני אל בית היין" (שיר עממי המבוסס על פסוקים ממגילת "שיר השירים").
החוקר אדווין סרוסי טען כי עירוב זה אפיין את הלהקות העממיות ששרו בחפלות "לפני עליית המודעות 'המזרחית': מחרוזת שירים ארוכה וערבובייה של סגנונות מוזיקה וסוגי טקסטים [...] זאת הייתה סצנה אקלקטית ועממית, לפני הליטוש של העיבוד, צמצום השיר לשלוש דקות, וההתמסחרות.
חסימת המוזיקה הזאת ברדיו ובתקשורת, שהייתה בשליטה ממשלתית עד תחילת שנות ה-90 הולידה מאבק [...
וכך] השיר 'מעפולה', ניגון חסידי שהותאם תחילה לפזמון אלתרמני ונהפך אחר כך לשיר עממי, סלל את הדרך, בראשונה, לחדירת ה'מזרחיות' לליבה של המוזיקה הישראלית".
השיר חודש על ידי ריטה במסגרת המופע "One" בשנת 2006.
בתחילת שנת 2011 הקליט גלעד שגב, בשיתוף ההרכב מטבוחה פרוג'קט, גרסת כיסוי לשיר "חנה'לה התבלבלה".
הזמרת ואמנית הקול ויקטוריה חנה ביצעה את השיר בהופעה חיה, כחלק מפרויקט שעסק בתולדות הזמר העברי.