tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
7) [חומותיה] בצורות ומתחרות (בגובהן) בהרים הנישאים; למראה עיניים כאילו מן השמים [צץ ראשן(??)
8) [בסוללות עפר] כבושות, באילי מצור חזקים(?) מוגשים (לחומה) [ב]הסתערות חיל-רגלים, במנה[רות, בפרצים (שבחומה)...
9) [את ההסתערות(?) ס]וסי ראו, את רול צבאות האל אנשר בעצומים שמעו וחרד לב[בם...
10) [את העיר עזקה אשר הקפתי] ולכדתי, שללם שללתי, הרסתי, החרבתי [ושרפתי באש...
11) [את העיר גת(?), עיר] מלכות פלשתית, אשר ח[זק]יהו סיפח וביצר למענו [...
13) [...] מוקף [מג]דלים עצומים וקשה ביותר הגישה אליו
מימיו שכנו באפלה ואת מוצא[ו...
פ]יה(?) היה חצוב בגרזינים וחפיר כרוי בגבול[ה...
חיילים] למודי קרב הוא הכניס לתוכה, חגר את כלי-נשקו למען [ערוך קרב...
18) על כל חילות אמורו והעמסתי עפר [...
בפעם השביעית [את ה...] הגדולות שלו כמו כלי-[חרס ניפצתי...
בקר וצ]אן מתוכה ה[וצאתי ומניתי כ]של[ל...
הכתובת כתובה בסגנון ספרותי מיוחד, שאין כמותו באף תעודה אשורית שמתארת את מסעות מלכי אשור לארץ-ישראל.
היא מחולקת ל-2 חלקים שונים:
המצור על עזקה - שורות 3–10
סנחריב מדבר בעיקר על המצור שהטיל על העיר עזקה, ואז שבר את חומותיה באילי ניגוח, ושרפה באש.
העיר מתוארת כגבוהה ומבוצרת, מה שמדגיש את היתרון הטקטי שבה.
הוא גם מתאר את העיר כגדולה, וחזקה, ומתפאר בניצחון בה, מה שמראה על גדולתה של העיר, שכן מלכים אשוריים נהגו להתפאר בניצחונות על אויבים חזקים.
האל "אנשר" בדרך כלל מופיע בשם "אשור", אך בכתובת זו נרשם כ"אנשר".
כיבוש העיר הפלשתית - שורות 11–20
העיר מתוארת באופן מפורט ומוגזם יותר מאשר תיאורה של עזקה.
התיאור המופרז של העיר, הן בתוכן והן בכמות (ראה שורות 12–16), ככל הנראה מעיד על כך שהייתה חשובה מבין השתיים.
בשורה 15 נמצא התיאור הספרותי הראשון של מנהרת מים, ממצא ארכאולוגי מאפיין לתקופת בית ראשון.
יצירת מקור מים בחומות אפשרה לתושבים להחזיק מעמד לאורך המצור.
מנהרות מים מתקופת המלוכה הישראלית זו נתגלו בחצור, גדעון, מגידו וירושלים.
עצם חפירת המנהרות מעידה שמלכי ישראל ויהודה כנראה השקיעו מאמצים רבים בהכנה למצור.
לפי נאמן, יש כמה גורמים אשר בהם יש להתחשב בתיארוך הכתובת:
הראשון, סגנון הכתיבה, שדומה לסגנון האנאלים של סנחריב, ומכיל ביטויים מהם, למשל:
"האל אימץ את רוחי ויצאתי אל ארץ יהודה" - תבנית זו קיימת באנאלים: "האל אשור אימץ את רוחי ויצאתי אל ארץ פלונית".
"במהלך מסעי" - ביטוי זה, כפתיחת תיאור מסע, מופיע החל מימי סנחריב, ונפוץ בכתובותיו.
"בסוללות עפר כבושות, באילי-מצור חזקים מוגשים (לחומה), בהסתערות חיל-רגלים, במנהרות, בפרצים (בחומה)".
"כל חילות אמורו" - בכתובותיו מופיע הצירוף "כל מלכי אמורו" פעמים רבות.
"בקר וצאן הוצאתי מתוכה ומניתי כשלל".
ביטויים 2–6 מופיעים בקטעים המתארים את מסע סנחריב ליהודה.
השני, בכתובות סרגון לא מוזכר מסע כנגד יהודה כלל, בעוד שבכתובות סנחריב מופיע המסע ליהודה פעמים רבות.
השלישי, תיאור מיקומה של עזקה בין יהודה לאשור (שורה 5), חייב היה להרשם לאחר סיפוח אשדוד לאשור בשנת 712 לפנה"ס, שכן עזקה ממוקמת דרומה מעט מאשדוד.
לעומת זאת, סביר להניח שמדובר במסע של 701 לפנה"ס, ולא של 712 לפנה"ס, כי הסיכוי שיזכיר בכתובת סיפוח שבוצע באותה השנה נמוך.
הגיוני יותר שמדובר על מסע שהתרחש אחרי כן, כשאשדוד כבר שייכת לאשור באופן מוחלט ומובן מאליו.
הרביעי, קבע תדמור כי עקב השימוש בשם "אנשר" ולא "אשור", שייכת הכתובת לימי סרגון.
אמנם נמצא השם בכתובות סנחריב, אך רק בכתובות שמקורן באשור (בעיקר כתובות בנייה) ובשתי כתובות מנינוה, וזוהי כתובת היסטורית, שבהן בימי סנחריב מופיע השם "אשור".
נאמן חולק על כך וטוען שסגנונה הספרותי המיוחד מבדיל אותה משאר הכתובות ההיטוריות, ושיש לזכור שמכתובות סרגון (שרבות מהן נכתבו בשנת 706 לפנה"ס) עד למסעותיו הראשונים של סנחריב (701 לפנה"ס) לא עבר הרבה זמן, ולכן ייתכן שכתובות ראשוניות נכתבו בסגנון הקודם, אולי אפילו על ידי אותם סופרים.
החמישי, כתובת זו מפורטת בהרבה מתיאור המסע באנאלים, שלא מזכיר את עזקה, ולכן נשאלת השאלה, האם כתב אחד התבסס על השני, או שמא התפתחו בנפרד?
ראשית, המסע השמיני של סרגון נגד אררט מתואר מפורטות על גבי מנסרה, לאורך 430 שורות, בעוד באנלאים מתואר רק ב39 שורות.
מפרסמה המקורי של המנסרה (תירו-דנג'ין) טוען שהאנאלים הם קיצור, שמתרכז בקטעים מסוימים ומצמצם אחרים.
שנית, מסע סנחריב לבבל בשנת 703 לפנה"ס, ומסעו השישי לעילם בשנת 694 לפנה"ס מוזכרים בפירוט רב יותר באנאלים שנכתבו מיד לאחר המסעות, מאשר באלו שנכתבו במהדורות מאוחרות יותר.
סביר להניח שלא נכתבו בנפרד, עקב החפיפה בין הביטויים, המיוחדים למסע סנחריב ליהודה.
בנוסף, חוקרים מרבים לטעון שהאנאלים בדרך כלל כתובים באופן ספרותי יותר, ופחות כרונולוגי, מה שמעיד שהם אינם המקור, אלא עיבוד.
לכן, הגיוני שהטקסט כאן הוא שנכתב מיד לאחר המסע.
עקב סיבות אלו, מתארך נאמן את הכתובת לשנת 701 לפנה"ס, מיד לאחר שובו של סנחריב ממסעו ביהודה.
כתובת ירחעזר היא כתובת שמית צפון־מערבית על בסיס פסל שנמצא ברבת עמון.
התארוך המקובל שלה הוא המאה ה־8 לפנה"ס.
לפי מיקום הכתובת והשמות המופיעים בה, זהותה עמונית, אך הכתב והשימוש במילה "בר" (ולא "בן", בניגוד לרגיל בעמונית) מעידים על השפעה ארמית על העמונית, או על שימוש בארמית במקום עמונית.
לפי שיקולים היסטוריים, זמנה המאה ה־8 לפנה"ס.
"מאש" היא מילה פיניקית נפוצה לפסלים מוקדשים.
השם "זכר" הוא שם נפוץ וידוע, גם מהמקרא, וניקודו זַכֻּר או ניקוד אחר.
"שנב" הוא, כנראה, Sanipu מבית עמון המוזכר באחת מכתובות תגלת-פלאסר השלישי כאחד ממלכי הלבנט שהגישו למלך מנחה, אך הדבר תמוה אם נכדו השמיט את תואר מלכותו מהכתובת.
כתובת קווינטוס מרקיוס היא כתובת תלת־לשונית לטינית־יוונית־פונית על חפץ אבן שנמצא בסוף המאה ה־19 בקרבת (מדרום־מערב לקרתגו), ומתאורך לאמצע המאה ה־1 לפנה"ס.
הכתובת נכתבה על משקוף אבן, או בסבירות גבוהה יותר מזבח אבן, המעוטר בבליטות בחלקו העליון והתחתון.
משמעות הכתובת לפי שורות היא:
ה]זה נתן קווינטוס מרקיוס פרוטו־
|[־מקוס ה]רופא (ב)שנת השופטים עבדמלקרת ואדונבעל.
אורך הפער בשורה הראשונה בלטינית מרמז שבחלק שלא שרד נכתב שם האב.
השורה השלישית מעלה קשיים: הקיצורים המופיעים בה ("") עשויים לציין תאריך, אך לא יכולים להתפרש כשמות השופטים עבדמלקרת ואדונבעל (ששנת כהונתם היא תאריך הכתובת, בחלק הפוני; ייתכן שהם היו ביישוב שכן).
הכתובת היוונית מציינת את שם המקדיש, אחריו שם נוסף – הרקליידס, ובחלק שלא שרד משוחזרת המלה ἰατρός, "רופא".
תחילת השורה הפונית הראשונה איננה משוחזרת בוודאות; זין ותו בגרסה זאת של הכתב הפוני/נאו־פוני דומות ביותר, דבר המאפשר לשחזר "[המזבח ז]ת" (המזבח הזאת, בנקבה) או "[המזבח א]ז" (המזבח הזה, בזכר).
שתי האותיות האחרונות של השם "אדנבעל" ככל הנראה חסרות.
היעדר האות H בתעתוק הלטיני לשם פרוטומקכוס/פרוטומקוס מסייע לתארך את הכתובת: נישופיות עיצורים החלה להיות מובחנת בלטינית בערך בימי יוליוס קיסר וקיקרו, ולכן, הגם שהמעבר מחוסר הבחנה להבחנה היה הדרגתי, סביר לתארך את הכתובת לאמצע המאה ה־1 לפנה"ס.
הכתב הפיניקי בכתובת הוא בתווך בין השלב הפוני לשלב הנאו־פוני, בין חורבן קרתחדשת לתחילת התקופה הנוצרית.
התעתיק הפיניקי של השמות הזרים ללא סיומת (קווינטוס כ"קֻיְנְטֶא" ומרקיוס כ"מַרְקִי"); ה־K הלטינית וה־Κ היוונית מתועתקות בקוף פונית, וה־T הלטינית וה־Τ היוונית מתועתקות בטית פונית.
כתובות דו־לשוניות ואף תלת־לשוניות של רופאים אינן נדירות באפריקה ובאזורים אחרים העולם העתיק.
הכתיב העברי הוא הדרך שבה משתמשים באותיות האלפבית העברי לשם יצירת הטקסט הכתוב בעברית.
הכתיב עבר שינויים שונים במשך ההיסטוריה הארוכה של העברית, שעיקרם תוספת אימות קריאה, כלומר הפיכת הכתיב מכתיב חסר עיצורי לכתיב מלא הרבה יותר.
ככל הנראה, בעברית הקדומה – עוד לפני העברית המקראית כפי שהיא לפנינו – נהגו לכתוב בכתיב העברי רק את ההגאים שנשמעו, בדומה לצורת הכתיב הכנעני.
היה זה כתיב שבו עיצורים בלבד, ולא היו בו אימות קריאה (אהו"י) וגם לא סימנים אחרים לסימון התנועות (ניקוד).
כך למשל המילים שבר, שיבּר, שביר, שבְרה, שובר ושבוּר נכתבו באותה דרך – שבר, כלומר נכתבו העיצורים בלבד.
צורת כתיבה זו נמצאה בכתובות עתיקות שנמצאו, כגון לוח גזר, כתובת השילוח ומכתבי לכיש.
דוגמה מעניינת לכך נמצאת במטבע הישראלי בן זמננו של שקל חדש אחד.
בגב מטבע זה מופיע כיתוב ממטבע עתיק בו נכתבה המילה יהודה בכתב עברי עתיק, אולם המילה כתובה באמצעות שלושה עיצורים כך: יהד.
צורת כתיבה זו הייתה מסובכת עבור הקורא, שהיה נדרש למאמץ גדול כדי לדעת כיצד בדיוק לקרוא את המילים שהיו מולו.
ולכן כבר בדורות קדומים החלו להשתמש בארבע האותיות אהו"י גם כסימנים לתנועות מסוימות.
אותיות אלה שימשו בעבר (ועודן משמשות) כעיצורים, אולם ככל הנראה חל בשלב מסוים תהליך שבו מבטאן של אותיות אלו היטשטש בתנאים ידועים (כגון במקרים של כיווץ דיפתונג) בדיבור.
בכתיבה הן נשארו והחלו לקרוא אותן כאימות קריאה.
למשל, ככל הנראה נהגתה בעבר המילה יוֹם כ-[yawm], ולאחר שהדיפתונג [aw] התכווץ והפך לתנועת o, נשארה האות ו לשמש כאם קריאה עבור תנועת o.
משערים שהתהליך חל קודם באותיות ו, י ורק בשלב מאוחר יותר באותיות א, ה, ומשום כך האותיות ו, י משמשות כל אחת כאם קריאה לתנועה ספציפית, והאותיות א, ה משמשות כאם תנועה לתנועות רבות (הרבה, שלמה, מלכה; ראשון, ראשית, ראש).
המצב שנוצר הוא מצב שבו הכתיב לא משקף במדויק את הקריאה אלא את האופן שבו נקראה המילה בתקופה קדומה; כתיב כזה מכונה "כתיב היסטורי".
בימי בית שני התרחב השימוש באימות הקריאה (אהו"י), ובתקופה זו הרבו להשתמש בכתיב המלא.
בתעודות מימי בית שני, כמו המגילות הגנוזות או איגרות בר כוכבא, מוצאים לפעמים צורת כתיב שנקראת כתיב מלא שבמלא.
בצורה זו הוכנסו אימות קריאה גם במקומות בהן אנו לא נוהגים להכניס אימות קריאה בימינו.
ניתן למצוא מילים כמו לוא (=לא), כיא (=כי), ובקוראכה (=בקראך).
בתנ"ך מופיעות צורות כתיב מלא וכתיב חסר זו לצד זו, ולעיתים קשה למצוא חוקיות מתי צורה מסוימת נכתבת בכתיב מלא ומתי בכתיב חסר.
במרוצת הדורות, עם הידחקותה של השפה עברית מפני שפות כמו ארמית ויוונית, נתעורר החשש שמא תישכח צורת הקריאה הנכונה של כתבי הקודש.
מכיוון שאסור להוסיף אותיות לכתבי הקודש, החלו סופרים להכניס סימנים מעל ומתחת לאותיות כדי להבהיר מהי צורת הקריאה הנכונה ולהקלת לימוד הקריאה.
הניקוד בא להשלים את החסר באימות הקריאה ולהקל על קריאה נכונה ומדויקת.
בשפה העברית התפתחו שלוש מערכות ניקוד שונות: ניקוד בבלי, ניקוד ארץ־ישראלי, והצורה המקובלת בימינו – ניקוד טברני, שנקבע סביב המאה השמינית בטבריה על ידי בעלי המסורה, שהמפורסמים שבהם הם משה בן אשר ובנו אהרון בן אשר.
בכתבי היד של לשון חז"ל כבר אפשר לראות נטייה להתקבעות של כללים בלתי-כתובים לכתיב מלא הדומים לכללי הכתיב הנהוגים היום.
במשך תקופת הביניים של העברית לא היו שינויים ניכרים בדרכי הכתיב.
הכתיב המנוקד משמש כיום רק בספרי ילדים או לצרכים מיוחדים.
במקומו נהוג להשתמש בכתיב חסר ניקוד.
בעבר היה נהוג שכתיב חסר ניקוד יהיה זהה לכתיב מנוקד, כמובן ללא סימני הניקוד.
כתיב זה הקרוי כתיב חסר, הוא קשה לקריאה.
בימי הביניים התפתח כתיב אלטרנטיבי, בו לרוב נוספות למלה האותיות ו' ו-י' לציון התנועות השונות.
בזמן תחיית הלשון העברית ניסח ועד הלשון, ולאחריו האקדמיה ללשון העברית, את כללי הכתיב חסר הניקוד לכתיב מלא, כללים אלו התקבלו ברובם על ידי הציבור, בעיקר בכתיבה רשמית.
בימינו הפך הכתיב החסר לאנכרוניסטי, וכבר עשרות שנים שהכתיב המלא הוא השולט בשפה העברית בטקסט שאינו מנוקד.
כל העיתונים והספרים נכתבים בכתיב מלא.
חרף קביעת הכללים על ידי האקדמיה ניכר חוסר אחידות מסוימת בכתיב, הן בשל חוסר ידיעה דקדוקית ובשל מורכבות השפה על רבדיה ההיסטוריים והן בשל מספר קטגוריות לשוניות שבהן לא התקבלו כללי האקדמיה, וכל הוצאת ספרים ומערכת עיתון עושות בהן דין לעצמן.
כתיב כימי הוא אוסף של כללים ומוסכמות בהם משתמשים בכימיה לתיאור אטומים, מולקולות, מבנים כימיים אחרים, תגובות כימיות ומנגנונים של תגובות כימיות.
כל אטום מיוצג על ידי אוסף של סימנים המבטא את התכונות העיקריות של האטום.
סמל כימי - הסמל מורכב מאחת או יותר אותיות לטיניות המהוות את קיצור שמו של היסוד, במקרים רבים בלטינית.
האות הראשונה תמיד גדולה, והאותיות הבאות, אם ישנן, הן קטנות.
+דוגמאותשם היסודהסמל הכימימקור הסמלמימןHמלטינית: HydrogeniumכסףAgמלטינית: ArgentumטנטלוםTaעל שם טנטלוס מהמיתולוגיה היווניתכספיתHgמלטינית: HydragyrumאיטרביוםYbעל שם הכפר איטרבי (Ytterby) במחוז סטוקהולם, שוודיה
במקרים מסוימים מציינים אחד או יותר מהנתונים הבאים בנוסף לסמל הכימי עצמו:
מספר מסה - מופיע בכתב עילי משמאל לסמל הכימי, ומציין את הכמות הכוללת של הנוקליאונים (הפרוטונים והנייטרונים) הנמצאים בגרעין האטום.
את מספר המסה מציינים כשיש צורך להדגיש את סוג האיזוטופ.
(האיזוטופ השכיח של הליום); (איזוטופ נדיר של פחמן).
מספר אטומי - מופיע בכתב תחתי משמאל לסמל היסוד, ומציין את מספר הפרוטונים בגרעין האטום.
מספר הפרוטונים של היסוד קובע את מיקומו הסידורי של היסוד בטבלה המחזורית:
בטבלה המחזורית נהוג במקרים רבים לציין את מספר המסה ואת המספר האטומי יחד:
אלקטרוני הערכיות - האלקטרונים הנמצאים ברמת האנרגיה האחרונה מסומנים כנקודות מסביב לסמל הכימי של היסוד.
המטען החשמלי - כשיש הבדל בין מספר הפרוטונים למספר האלקטרונים באטום מוסיפים לסמל הכימי של היסוד סימון המייצג את ההפרש בין המספרים.
הסימון, המופיע בכתב עילי מימין לסמל היסוד, מכיל את הסימן + כשיש יותר פרוטונים או את הסימן - אם מספר האלקטרונים גדול יותר.
כאשר ההפרש גדול מ-1 מוסיפים מספר המייצג את ההפרש מצד שמאל של הסימן.
נוסחה מולקולרית היא הדרך הבסיסית ביותר לציון תרכובות.
בנוסחה זו נכתבים הסמלים הכימיים של האטומים המרכיבים אותה, ולצידם מספר האטומים מכל סוג.
מספר האטומים נכתב מימין לסמל הכימי, בכתב תחתי.
ישנם שני סוגי כתיבה, נוסחה אמפירית ונוסחה מולקולרית.
בכתיבת נוסחה אמפירית נכתבים בתחילה (בצד שמאל) אטומי המתכות ולאחר מכן אטומי האל-מתכות.
בין אטומי האלמתכת ייכתב קודם הפחמן (סימונו C), לאחר מכן מימן (H) ולאחריו החמצן (O).
אטומים אחרים, אם קיימים בתרכובת ייכתבו, לרוב, על פי סדר הופעתם בטבלה המחזורית.
לעומתה, בנוסחה מולקולרית יופיעו האטומים על פי מיקומם וקישורם במולקולה.
כתיבה זו מסובכת יותר, שכן היא דורשת מידע לגבי המבנה המולקולרי של המולקולה.
(מולקולת מים; מורכבת משני אטומי מימן ואטום חמצן אחד.
המימן נכתב תחילה והחמצן אחריו).
(מולקולת נתרן הידרוקסידי; מורכבת מאטום נתרן, אטום חמצן ואטום מימן.
הכתיבה היא של נוסחה מולקולרית, ולכן החמצן מופיע לפני המימן).
(תרכובת אורגנית לדוגמה; ראו פירוט בהמשך).
נוסחה אמפירית של תרכובת מראה את היחסים המספריים בין האטומים השונים בתרכובת, זאת בניגוד לנוסחה המולקולרית, המראה את המספרים האבסולוטיים של האטומים.
בנוסחאות אמפיריות משתמשים בעיקר בחישובים סטויכיומטריים ולא בכתיב כימי כללי:
(נוסחה אמפירית של מימן על-חמצני; הנוסחה מראה יחס של 1:1 בין מספר אטומי המימן והחמצן במולקולה).
(נוסחה מולקולרית של מימן על-חמצני; הנוסחה מראה את המספר האמיתי והמוחלט של האטומים במולקולה).
נוסחת מבנה מציינת את מספרם של כל אטומי התרכובת, בדומה לנוסחה מולקולרית, אך ממחישה במידה זו או אחרת את האופן שבו האטומים מסודרים במולקולה.
לשם כך ניתן לכתוב בנוסחאות מבנה את אותו האטום יותר מפעם אחת; באופן זה מתחלקת התרכובת בנוסחת המבנה למעין "תתי-קבוצות" המקלות על הבנת המבנה הסידורי של האטומים במולקולה.
נוסחאות מבנה נפוצות במיוחד בכימיה האורגנית ומקלות על הצגתם של שרשראות פחמימניות ושל קבוצות פונקציונליות.
בנוסף, נוסחאות מבנה מאפשרות הבדלה בין איזומרים מבניים—תרכובות שונות הנבדלות זו מזו אך ורק באופן שבו האטומים שלהן קשורים זה לזה (מספר האטומים מכל סוג זהה בשתי התרכובות).
נוסחה מולקולרית אינה מאפשרת הבדלה בין איזומרים מבניים.
קיימות רמות שונות של פירוט של נוסחאות מבנה, והבחירה ברמת הפירוט תלויה בחשיבות מבנה התרכובת לנושא המדובר וברמת הידע המשוערת של הקוראים.
(נוסחה מולקולרית של אתנול ושל דימתיל אתר, איזומרים מבניים).
קבוצת ההידרוקסיל נכתבת בנפרד, דבר המבדיל את התרכובת מאיזומר האתר).
(נוסחת מבנה מפורטת יותר של אתנול.
הנוסחה מפרידה בין כל אטומי הפחמן בתרכובת, ומראה בבירור שאתנול מורכב מקבוצת מתיל, קבוצת מתילן וקבוצת הידרוקסיל).
(נוסחת מבנה של דימתיל אתר.
אטום החמצן נכתב במרכז הנוסחה, דבר המבהיר כי מדובר באתר).
קבוצות במולקולה המופיעות מספר פעמים ניתן לייצג בנוסחת המבנה באמצעות סוגריים:
המולקולה מורכבת מקבוצת מתיל, ארבע קבוצות מתילן וקבוצת הידרוקסיל).
(נוסחת מבנה של פרופנון (אצטון).
המולקולה מורכבת משתי קבוצות מתיל הקשורות לקבוצת קרבוניל).
במבנה לואיס מיוצגים האלקטרונים במולקולה—רק אלו שבקליפת הערכיות—באמצעות נקודות.
לשם המחשה מלאה מיוצגים כל האלקטרונים בקליפה הערכיות, אלו המשתתפים בקשרים קוולנטיים ואלו שאינם קשורים.
בדרך כלל המחשה זו אינה נחוצה; במקרה זה מסתפקים באלקטרונים הקושרים בלבד.
ברוב המקרים ניתן לייצג קשרים קוולנטיים בנוסחאות מבנה באמצעות קווים במקום נקודות: קו בודד לקשר בודד, קו כפול לקשר כפול וקו משולש לקשר משולש.
לרוב קשרים של אטומי מימן אינם מיוצגים.
בדרך כלל נמנעים מייצוג הקשרים אם אין בכך צורך ממשי, אך במקרים רבים תורם ייצוג הקשרים רבות להבנת מבנה התרכובת.
נוסחאות המבנה העושות שימוש בקווים, וכן נוסחאות הקו נחשבות כווריאציות של מבני לואיס:
(נוסחת מבנה של פרופאן עם ייצוג הקשרים הקוולנטיים בין אטומי הפחמן.
כיתוב זה מיותר ברוב המקרים, שכן מנוסחת המבנה הפשוטה של פרופאן, CH3CH2CH3, ניתן להסיק בקלות את קיום הקשרים הבודדים).
ייצוג הקשרים תורם במקרה זה באופן משמעותי להבנת מבנה המולקולה).
גם זוג אלקטרונים בלתי-קושרים ניתן לייצוג באמצעות קו.
להלן נוסחת לואיס של פחמן דו-חמצני, בה מיוצגים שני קשרים כפולים באמצעות קווים כפולים, וכן שני זוגות אלקטרונים בלתי-קושרים בכל אטום חמצן:
נוסחאות מבנה מוגבלות בעיקר למולקולות הבנויות משרשרת פשוטה ובלתי-מסועפת.
למרות זאת ניתן להציג במולקולות קטנות הסתעפויות.
להלן נוסחת מבנה מורחבת של התרכובת 5-מתיל-2-הקסאנון:
תרכובות: יונים, קשרים קוטביים, פולימרים
יון הוא אטום או מולקולה בעלי מטען חשמלי.
המטען החשמלי של היון מיוצג באמצעות סימן פלוס (+, מטען חיובי=קטיון) או סימן מינוס (-, מטען שלילי=אניון).
הסימן נכתב מימין ליון ובכתב עילי.
גם ביונים המורכבים ממספר אטומים נכתב הסימן מימין ליון; הסימן מציין את מטענו הכולל של היון ואינו מציין שהמטען שוכן על האטום הימני ביותר.
המטען החשמלי של יונים מציין את מאזן האלקטרונים והפרוטונים ביון.
למשל, יון שבו מספר הפרוטונים גדול ב-3 ממספר האלקטרונים מטען חיובי משולש.
מספרו של המטען מצוין משמאל לסימן המטען, גם כן בכתיב עילי.
(יון נתרן בעל מטען חיובי בודד).
(יון גופרי (סולפיד) בעל מטען שלילי כפול).
(יון גופרתי (סולפט) בעל מטען שלילי כפול.
המטען השלילי נמצא למעשה על אטום הגופרית).
קשר קוטבי הוא קשר קוולנטי בין שני אטומים בעלי אלקטרושליליות שונה.
האטום האלקטרושלילי יותר מושך אליו את אלקטרוני הקשר וכתוצאה מכך הופך לבעל מטען חשמלי חלקי שלילי.
האטום השני הופך לבעל מטען חשמלי חלקי חיובי.
בקשר קוטבי המטענים הם חלקיים, ואינם מקבילים למטענים המלאים ביונים.
כדי לציין מטען חלקי משתמשים באות היוונית הקטנה דלתא (δ) ובסימן פלוס או מינוס.
את המטענים החלקיים מציינים אך ורק אם הדבר רלוונטי, במנגנון תגובה למשל .
את סימול המטען החלקי ניתן למקם בכל מקום שהוא לצד האטום הרלוונטי.
בדוגמה הבאה מוצגת מולקולת מימן כלורי.
לכלור האלקטרושלילי מטען חלקי שלילי, ולמימן מטען חלקי חיובי:
פולימר הוא מולקולה ארוכה המורכבת מיחידות זהות רבות (מונומרים) הקשורות האחת לשנייה.
בכתיבת פולימרים מספיק לתאר את יחידת המונומר פעם אחת בלבד כשהיא מוקפת בסוגריים (בדרך כלל מרובעות) עם ציון האות n בצד הימני התחתון, לציון מספר בלתי-ידוע ובלתי-מוגבל של יחידות.
להלן, מימין, נוסחת המבנה של הפולימר פוליאקרילוניטריל, ומשמאל נוסחת הקו של פוליפאראפנילן:
נוסחאות קו נפוצות מאוד בכימיה אורגנית.
נוסחאות הקו חוסכות מקום ועומס של סמלים, והן מתאפשרות עקב העובדה שכל התרכובות האורגניות בנויות משלד של אטומי פחמן הקשורים אחד לשני ולאטומי מימן.
לפיכך, מושמטים אטומי הפחמן והמימן בנוסחאות הקו, כיוון שקיומם ברור מאליו.
אטומים אחרים (חמצן וחנקן, למשל) מוצגים תמיד.
הצגת אטומי הפחמן והמימן גמישה, ולעיתים הם מוצגים לשם הבהרה והדגשה.
בנוסחאות הקו מיוצגים הקשרים שבין אטומים הפחמן השונים ובין אטומי פחמן ואטומים אחרים (חוץ ממימן) באמצעות קווים ישרים.
אטומי הפחמן עצמם אינם נכתבים, כאמור; כל קצה של קו מייצג אטום פחמן.
אטומי המימן אינם מוצגים כלל (ואף הקשרים שלהם אינם מוצגים), וקיומם מוסק מספירת הקשרים של אטומי הפחמן.
אטום פחמן מסוגל ליצור ארבעה קשרים קוולנטיים; לפיכך, לאטום פחמן הקשור בקשר בודד לאטום פחמן אחר נותרים שלושה קשרים, אשר מוקדשים בהכרח (אלא אם מצוין אחרת) לקשירת שלושה אטומי מימן.
כך, למשל, קו שבור מייצג מולקולת פרופאן (CH3—CH2—CH3).
כל קצה של קו, כולל השבירה באמצע המולקולה, מייצג אטום פחמן; שני אטומי הפחמן שבקצוות קשורים לאטום פחמן אחד נוסף, כך שבאפשרותם לקשור שלושה אטומי מימן.
אטום הפחמן האמצעי, לעומת זאת, קשור לשני אטומי פחמן, כך שנותרים לו רק שני קשרים לקשירת אטומי מימן.
מימין מוצגת נוסחת הקו המקוצרת של פרופאן, ומשמאל נוסחת המבנה המלאה:
קשרים כפולים ומשולשים מיוצגים באמצעות קו כפול או משולש, בהתאמה.
מעבר פתאומי בין קשר משולש לקשר בודד, למשל, מצביע על אטום פחמן הקיים בין שני הקשרים.
ניתן לראות זאת בנוסחה הקווית של מולקולת פרופין (CH3—C≡CH):
בדוגמה הבאה ארבע דרכים שונות לייצוג מולקולת פירימידין.
מימין מוצג מודל כדורי של המולקולה.
משמאל מוצגות שלוש נוסחאות קוויות ברמות פירוט שונות.
שתי הנוסחאות האמצעיות זהות, למעשה, ומהוות שתי דרכים שונות לייצוג טבעת ארומטית:
בדוגמה הבאה, של נוסחת הקו של תרופת ה-SSRI אסקיטאלופרם, ניתן לראות דוגמה אחת לכל אחד מהקשרים הללו במרכז המולקולה:
בדוגמה הבאה מוצגים שני סטריאואיזומרים של הסם הפסיכואקטיבי אמפטמין.
באיזומר הימני קבוצת המתיל (CH3) חודרת אל משטח הצג (קו מקווקו), ובאיזומר האמצעי קבוצת המתיל בולטת מעל למשטח הצג (משולש עבה).
תערובת רצמית היא תערובת המורכבת מכמויות שוות של שני האיזומרים; לייצוג תערובת רצמית בנוסחאות קו משתמשים בקו גלי (המולקולה השמאלית):
קשרים בין-מולקולריים - קשרים חלשים יחסית המתקיימים בין מולקולות שונות.
בנוסחאות קו מיוצגים קשרים בין-מולקולריים באמצעות קו מקווקו.
בדוגמה הבאה מוצגים קשרי מימן בין שתי שרשראות של הפולימר קבלר:
היטל פישר הוא דרך לתיאור גרפי של תרכובות אורגניות, המפשטת את ההצגה התלת-ממדית של האטומים במרחב.
בהיטל פישר קיימים קשרים מאונכים ואופקיים בלבד (כשביניהם זוויות ישרות).
הקווים האופקיים מייצגים אטומים שבולטים קדימה, כלפי הצופה, ואילו הקווים המאונכים - כיוונם אחורה, לתוך הדף.
מפגש בין שני קווים מייצג אטום פחמן, כמו בנוסחת קו.
היטלי פישר שימושיים מאוד בהבחנה בין שני האננטיומרים של מולקולה כיראלית; הם משמשים לעיתים קרובות לתיאור פחמימות, היות שפחמימות רבות נבדלות האחת מהשנייה במיקומו המרחבי של אטום או קבוצה אחת בלבד (גלוקוז וגלקטוז, למשל), ודרכי תצוגה אחרות מקשות על הבחנה מהירה בין הפחמימות השונות.
להלן היטל פישר של גלוקוז (מימין), והדרך בה יש להמיר מולקולה המצוירת בנוסחת קו להיטל פישר:
היטל ניומן משמש בעיקר לתיאור הסיבוב במרחב של קשרים קוולנטיים בודדים בין שני אטומי פחמן.
קשרים אלו, בניגוד לקשרים כפולים או משולשים, אינם קשיחים ומאפשרים סיבוב מלא סביב ציר הקשר.
בנוסחה רגילה מוצג קשר באופן אופקי (אטום אחד מימין, האטום השני משמאל, וביניהם קו).
בהיטל ניומן מוצג הקשר באופן אנכי, כשאטום אחד נמצא מקדימה (קרוב לעין הצופה) והאטום השני בדיוק מאחוריו, הרחק מעין הצופה; הקשר עצמו אינו מיוצג כלל.
האטום הקרוב מיוצג כנקודה (מפגש בין קווים המייצגים מתמירים), ואילו האטום המרוחק מיוצג על ידי מעגל.
היטלי ניומן משמשים בעיקר להצגת אלקאנים ונגזרותיהם (תרכובות בעלות קשרים בודדים).
בדוגמה שלהלן מוצג היטל ניומן של אתנול (מימין) והדרך בה ממירים נוסחת קו (משמאל) להיטל ניומן:
בתגובה כימית מוצג השינוי שחל במגיבים ואשר הוביל ליצירת התוצרים.
שלבי הביניים, אם ישנם, אינם מוצגים.
בין המגיבים והתוצרים מוצג חץ אופקי המציין את התרחשות התגובה ואת המעבר מהמגיבים (משמאל לחץ) אל התוצרים (מימין לחץ).
(תגובה בין יון נתרן ויון כלור לקבלת נתרן כלורי).
(תגובה בין מימן כלורי ומים לקבלת יון הידרוניום ויון כלוריד).
בכתיב כימי רשמי יש לציין את מצב הצבירה של כל תרכובת במגיבים ובתוצרים.
דבר זה נהוג בעיקר בכימיה אי-אורגנית.
מצב הצבירה נכתב בכתב תחתי, בתוך סוגריים, מימין לתרכובת.
מצבי הצבירה הם (g) עבור גז, (l) עבור נוזל, (s) עבור מוצק.
תרכובות המומסות במים מצוינות באמצעות הסימול (aq).
בתמיסות בעלות ממס שאינו מים ניתן לציין בסוגריים את הממס, לדוגמה (EtOH) עבור אתנול:
משמאל לכל מגיב ותוצר נכתב מספר המולים היחסי, אלא אם כן המספר הוא אחד (1).
ניתן להשתמש גם בשברים (½, למשל) לציון מספר המולים:
(תגובה בין שתי מולקולות דו-אטומיות של מימן ומולקולה אחת של חמצן לקבלת מים).
כלל בסיסי בכימיה הוא איזון משוואת התגובה הכימית; מספר האטומים מכל יסוד המופיעים מצדו השמאלי של החץ מוכרח להיות שווה למספר האטומים בצדו הימני של החץ.
כלל זה משקף את העיקרון שכמות החומר ביקום קבועה ושחומר אינו מסוגל "ללכת לאיבוד".
למרות זאת, בכימיה האורגנית, ובמיוחד בביוכימיה, לא חלה תמיד הקפדה יתרה על איזון משוואת התגובה.
הדבר נועד למנוע סרבול; מולקולות קטנות אשר משתתפות בתהליך אך אשר חשיבותן לתגובה עצמה שולית מושמטות במקרים רבים ממשוואת התגובה.
לתנאי התגובה חשיבות עליונה בכימיה.
תגובה המתרחשת בטמפרטורה נמוכה, למשל, עשויה להניב תוצרים שונים לגמרי מאותם המגיבים לו הייתה התגובה מתרחשת בטמפרטורה גבוהה.
את תנאי התגובה נהוג לכתוב מעל לחץ התגובה.
תנאים נפוצים הם טמפרטורה, חשיפה לאור או מניעת אור, חשיפה לקרינה והפעלת לחץ מכני.
תגובות רבות מתרחשות בנוכחות זרזים; גם אותם יש לכתוב מעל לחץ התגובה.
זרזים יכולים להיות מתכות (פלטינה או אירידיום, למשל), אנזימים או מולקולות אחרות, כגון מים או אמוניה.
תגובות רבות מזורזות על ידי חומצות או בסיסים בלבד; גם תנאי זה ניתן לכתיבה מעל לחץ התגובה (+H מציין סביבה חומצית, -OH מציין סביבה בסיסית).
אופן כתיבת תנאי התגובה גמיש למדי; ניתן להשתמש בקיצורים מדעיים מקובלים, וניתן גם לכתוב באופן מילולי (רצוי באנגלית, אך למטרות לימוד ניתן לכתוב בכל שפה שהיא).
התגובה הבאה, בין בנזאלדהיד (משמאל) ואצטופנון, מתרחשת רק בנוכחות בסיס (base באנגלית):
התגובה הבאה מתרחשת לאחר חימום בן שעתיים לטמפרטורה של 85 מעלות צלזיוס:
אם התגובה הפיכה יופיעו חיצים לשני הכיוונים המסמל שהתגובה לא תתרחש עד תום אלא עד לשיווי משקל, ואם אחת מהתגובות חזקה יותר מהשנייה התגובה החזקה תסומן בחץ גדול יותר.
מנגנוני תגובה נפוצים במיוחד בכימיה אורגנית.
התגובה, המוצגת בקיצור כמשוואה אחת, כפי שהוסבר לעיל, מפורקת לשלביה השונים.
כל שינוי בקשרים שבין האטומים מוצג בשלב נפרד.
האלקטרונים הבלתי-קשורים מוצגים כנקודות, וחיצים מראים את תנועת האלקטרונים ממקום למקום.
להלן דוגמה למנגנון תגובה בין אמין ובין קטון.
החץ האדום (הצבע להמחשה בלבד) מראה מעבר של זוג אלקטרונים ("התקפה") מאטום חנקן לאטום פחמן.
בלשון הכימית נאמר כי אטום החנקן (וליתר דיוק: זוג האלקטרונים הבלתי-קשור של אטום החנקן) מתקיף את אטום הפחמן:
בתגובה שלעיל מוצג חץ רגיל (סימטרי), אשר מציין מעבר של זוג אלקטרונים.
בתגובות רדיקליות מתרחש מעבר של אלקטרון בודד מאטום לאטום.
מעבר זה מיוצג באמצעות חץ בלתי-סימטרי.
בדוגמה הבאה מוצגת סגירה של מולקולה קווית לטבעת.
המולקולה הקווית היא רדיקל (כיוון שמוצג בה אלקטרון בודד).
האלקטרון הבודד מתקיף את הקשר הכפול בקצה המולקולה (החץ העליון); כתוצאה מכך ניתק הקשר הכפול ואלקטרון בודד עובר מהקשר הכפול אל אטום הפחמן שבקצהו (החץ התחתון).
המולקולה החדשה מהווה אף היא רדיקל, אלא שהאלקטרון הבודד שינה מקום:
כחלק מהסימונים בכימיה, חיצים משמשים להסבר מעבר שונה בהתאם לסוג החץ.
חץ עגול עם ראש מלא מסמל מעבר זוג אלקטרונים.
זנב החץ תמיד יתחיל ממיקום זוג האלקטרונים וראש החץ יהווה את מיקומם החדש של האלקטרונים.
דוגמה כזו קיימת בחלק 2 במנגנון התגובה הראשון (החץ האדום)
חץ עגול עם חצי ראש מסמל מעבר אלקטרון בודד.
זנב החץ תמיד יתחיל ממיקום האלקטרון/ הקשר הכפול וראש החץ יהווה את מיקומו החדש של האלקטרון.
לרוב משתמשים בחץ מסוג זה במנגנוני תגובה של תגובות רדיקליות, בהן משתתף אלקטרון בודד.
דוגמה לסימון כזה קיימת על המגיב במנגנון התגובה השני.
חץ דו כיווני מסמל מצב של שיווי משקל רזונטיבי.
בכימיה אורגנית נהוג לרשום את כל המבנים הרזונטיביים בתוך סוגריים מרובעים.
במקום לשרטט את כל המבנים האפשריים, ניתן גם לשרטט קו נוסף מקווקו (החלק הימני בתמונה).
חץ "רגיל" מראה את כיוון התגובה.
נהוג לכתוב מעל ומתחת לחץ פרטים מיוחדים של התגובה, למשל טמפרטורה ייחודית, הוספת קטליזטור ועוד.
שני חיצים מלאים בכיוונים מנוגדים מסמלים תגובה שמתרחשת לשני הכיוונים, כלומר שהתגובה לא מתרחשת ב-100% מהמגיבים או שהיא בשיווי משקל קינטי.
אורך שונה של אחד החיצים מסמל העדפה לכיוון מסוים של התגובה.
שני חיצים מנוגדים עם ראש חצוי מסמלים תגובה בשיווי משקל תרמודינמי.
כתיב מלא (נקרא גם כתיב חסר ניקוד) הוא צורת כתיבה בשפה העברית, אשר משתמשת באימות הקריאה כדי להורות את האופן שבו יש לקרוא את המילה הכתובה, כתחליף לסימני הניקוד.
האות ו' באה במקום חולם חסר וקובוץ, והאות י' באה במקום חיריק חסר ולעיתים כאם קריאה מסייעת לצירי.
למניעת בלבול, ו' עיצורית (העיצור ) נכפלת כשהיא באמצע מילה, וכך גם י' עיצורית ברוב המקרים.
כתיב חסר הוא כתיב שהאיות בו זהה לזה של כתיב מנוקד, אך סימני הניקוד אינם נכללים בו.
בכתיב מנוקד, הניקוד מורה על התנועה הנכונה, אך כשהכתיב חסר ניקוד הוא קשה לקריאה, ועל הקורא להסתייע בהקשר שבו מופיעה המילה כדי לדעת את אופן קריאתה.
דוגמה קיצונית היא המילה "ספר", שאותה ניתן לנקד, לקרוא ולפרש לכל הפחות ב־9 אופנים שונים:
סֵפֶר – קובץ מאוגד של חומר כתוב
סִפֵּר – שיתף בדבר מה באופן מילולי / ערך תספורת
סֻפַּר – דבר מה שנאמר (פועל סביל בזמן עבר) / אדם או חיה שנעשו להם תספורת
סַפֵּר – פקודה בזמן ציווי: "אמור לי!" / "ערוך תספורת!"
סָפַר – מנה דבר מה (למשל, כסף)
סְפָר – פריפריה או שטח מעברו השני של הגבול שאינו בשליטה אפקטיבית של שלטון או ישות פוליטית כלשהי
סְפַר – צורת הסמיכות של המילה "סְפָר"
סְפֵּר – מילה שאולה שפירושה "רזרבי", "חלופי"
דוגמה מובהקת לטקסט עברי הכתוב בכתיב חסר הוא ספר התורה, הנקרא בבית הכנסת בעת העלייה לתורה.
לעיתים קרובות, על מנת להכין את הקריאה, נעזר הקורא בתיקון קוראים, ספר בו הטקסט המקראי מופיע בשתי עמודות, כשהאחת מכילה את הטקסט המקראי כפי שהוא מופיע בספר התורה והאחרת מכילה את הטקסט יחד עם ניקוד וטעמי המקרא.
מפאת הקושי בקריאת כתיב חסר־ניקוד, התפתח בימי הביניים כתיב חילופי שבו נוספו למילה האותיות ו' ו־י' לציון התנועות השונות.
לכתיב זה, שהיה נפוץ מאוד בספרות התורנית, לא היו כללים אחידים, והוא השתנה מספר לספר וממהדורה למהדורה.
ועד הלשון העברית היה הראשון שניסח כללים לכתיב זה, כללי הכתיב חסר הניקוד.
כללים אלו אומצו מאוחר יותר על ידי האקדמיה ללשון העברית, שהמשיכה לשכללם, והתקבלו ברובם על ידי הציבור, בעיקר בכתיבה רשמית.
ביוני 2017, בעקבות תהליך אשר ראשיתו בבחינת מנהגי הכתיב הרווחים בהוצאות הספרים, בעיתונות ובמרשתת, פרסמה האקדמיה ללשון העברית מהדורה חדשה של הכללים, בשם כללי הכתיב המלא, ובה שינויים אחדים בהשוואה לכללים הקודמים.
בעשרות השנים האחרונות הכתיב המלא שולט בטקסטים שאינם מנוקדים: מרב העיתונים, הספרים והאתרים הכתובים בעברית, נכתבים בכתיב מלא.
בנוסף, מקובל להשתמש בכתיב מנוקד בעיקר בספרי ילדים, בפרסומי שירה או לצרכים מיוחדים, אך השימוש בכתיב חסר ללא ניקוד אינו מקובל.
חרף קביעת הכללים על ידי האקדמיה, השימוש בכללים אינו אחיד, הן בשל חוסר ידיעה, והן משום שהחלטות האקדמיה נתפסות כהמלצות, וגופים שונים עדיין יכולים להחליט לא לקבל, או לא להקפיד, על כללים מסוימים.
כדרכם של כללים בתחום הלשון, אין מדובר בכללים סטטיים לחלוטין – מפעם לפעם חלים בהם שינויים, בהתאם לניסיון שנצבר.
לדוגמה: בכללי הכתיב חסר הניקוד שנקבעו בוועד הלשון העברית סמוך להקמת המדינה, בתשרי תש"ח (ספטמבר 1947) נקבע שיש לכתוב "אשה" (woman) גם בכתיב זה (כדי להבדיל מ"אישה" – האיש שלה), אך בכללים החדשים (סיוון תשע"ז, יוני 2017) בוטל יוצא מן הכלל זה, ונקבע שיש לכתוב "אישה".
כל אות המופיעה בכתיב המנוקד נכתבת גם בכתיב מלא.
כל תנועת u תסומן באות ו', כולל אות המנוקדת בקובוץ, למשל: קופסה, הופל, כולם.
ברוב המקרים תנועת o תסומן באות ו', כולל אות המנוקדת בחולם חסר, למשל: בוקר, ישמור.
אך יש מספר יוצאים מן הכלל: האות ו' לא תופיע לאחר אות המנוקדת בחטף־קמץ באמצע המילה, למשל: פועלו (פָעֳלוֹ); במקרה שקיימת אם תנועה אחרת, למשל: ראש (רֹאשׁ); במילה כל המנוקדת בנסמך בקמץ קטן (כָּל); ובמקרים בודדים נוספים.
ברוב המקרים תנועת i תסומן באות י', למשל: דיבור, יישוב, תעשייה.
האות י' לא תופיע במקרים הבאים:
לפני אות המנוקדת בשווא נח, למשל: שמחה (שִׂמְחָה).
באות ה' המתווספת בבניין הפעיל, למשל: הרגיש, התיר, הכה (הִכָּה), הצענו.
לפני יו (yu או yo) כגון: דיון, קיום, בריות, נטיות.
כאשר הוספת י' תגרום לרצף של יותר משתי יו"דים, כמו במילים ציים (צִיִּים), עיים (עִיִּים).
במילים ממשקל פַּיִל, למשל: בית (בַּיִת), לא תתווסף י' על האות הקיימת.
אחרי אות המנוקדת בתנועת e לא תופיע י' בדרך כלל, למשל ממד (=מֵמַד), אזור (=אֵזוֹר), אלא אם כן היא מופיעה בכתיב המנוקד (למשל מיתר, תימן).
אך יש מצבים שבהם תופיע י' שאינה בכתיב המנוקד, למשל בשמות במשקל םֵםָה בהם מופיע צירי בכל הנטיות (למשל תיבה, הישג), ובמילים שבהן הצירי בא לפני אותיות אהחע"ר במקום חיריק, כתוצאה מתשלום דגש.
למשל: תיאבון (שיגעון), תיאבד (תימצא).
ו' עיצורית (העיצור v) נכפלת כשהיא באמצע מילה, למשל תקווה, זווית, אך לא כאשר ההכפלה תיצור רצף של שלושה ו"וים, כגון במילה תיווך (תִּוּוּךְ).
האות אינה נכפלת בראש המילה ובסופה, למשל: ורד, ותיק, צו.
ו' בראש מילה נכפלת כאשר לפניה מצטרפת אחת מאותיות השימוש, אך לא אחרי ו' החיבור.
לכן מהמילה "וֶרד" נקבל "הוורד", אך "וורד" (כלומר וּוֶרֶד).
י' עיצורית (העיצור y) נכפלת כשהיא באמצע מילה או בסופה, למשל: בניין, הייתה, בניי (=הבנים שלי).
האות אינה נכפלת בראש המילה או אחרי אות שימוש, למשל: ילד, יצא (=יֵצֵא), הילד.
עם זאת, י' עיצורית לא תיכפל באמצע מילה כאשר היא נמצאת אחרי אם קריאה או לפניה, למשל: פרויקט, מסוים, מאוים; ראיה (=רְאָיָה), הפניה, בעיה.
כמו כן לא תיכפל הי' במילים במשקל פַּיִל (כגון בית, זית) ובמילים אולי, מתי, מים, חי (=חַי), שי, די; אבל היו"ד נכפלת במילה שמיים (=שָׁמַיִם).
אלה הם הכללים הבסיסיים ביותר.
לכל אחד מהם יש יוצאים מהכלל, המפורטים בחוברת "כללי הכתיב המלא" שבהוצאת האקדמיה ללשון העברית.
במקום שהקורא עלול לטעות בקריאת מילה, מומלץ להשתמש בניקוד עזר חלקי, למשל: מִנהל (להבדיל מן מנַהל).
הכללים לעיל חלים על כתיב של מילים עבריות, אך אינם חלים בעברית על כלל השמות הפרטיים ושמות המשפחה שנכתבים לעיתים קרובות בכתיב חסר, כפי שהם מזוהים בקרב הציבור דובר העברית בשל מקורם מהמקרא, דוגמאות:
שמות פרטיים: נח, שלמה, מרים, דוד, משה, יעקב, שמשון, גדעון וכדומה.
שמות משפחה: כגון: כהן, לוי, בנימין, שמעון, אפרים וכדומה.
מילונים אחדים מציגים גם את הכתיב המלא של המילים המופיעות בהם.
השתנות הכללים במהלך השנים גורמת לכך שאין לסמוך בעניין זה על מילונים ישנים.
מילון אבן-שושן: רק מהדורת 2004 ואילך מכילה את הכתיב המלא לפי הכללים הנוהגים כעת.
אין להסתמך על מהדורות ישנות יותר (שבהן קרוי המילון בשם "המילון החדש").
מילון כיס ספיר: מהדורת 1999 ואילך.
כתום הוא צבע שנמצא בין אדום לצהוב בספקטרום האור הנראה, באורכי גל בתחום 585–620 ננומטר.
בשימוש בצבעים נוזליים, ניתן ליצור את הצבע הכתום על ידי ערבוב של אדום וצהוב שהם צבעי יסוד.
קיימים גוונים שונים של הצבע, הקרובים יותר לאדום או לצהוב בסקאלת הצבעים בהתאמה.
בעברית, המילה "כָּתֹם" נגזרת מן המילה "כֶּתֶם", שאחת ממשמעויותיה היא "זהב".
מבחינה זו, העברית שונה משפות רבות אחרות, שבהן יש קשר בין המילה "כתום" (orange או מילה דומה בהרבה שפות) לבין המילה "תפוז".
אפילו בערבית קיים קשר בין שם הצבע הזה, برتقالي (בורתוקלי) לבין המילה תפוז, برتقال (בורתוקל).
אולם, באנגלית, לצד המילה orange, שפירושה הפשוט הוא "כתום", קיימת גם המילה marigold, שפירושה "כתום-צהבהב" ומכילה את המילה gold – "זהב".
כתום הוא צבעה הלאומי של הולנד בשל העובדה שמוצא בית המלוכה מנסיכות אורנז'-נסאו (אורנז' בשפות רבות הוא כתום).
הכתום הוא הצבע הראשי של נבחרות ספורט רבות בהולנד.
למשל, נבחרת הולנד בכדורגל מכונה Oranje – "כתום" בהולנדית.
כתום מסמל פרוטסטנטיות בצפון אירלנד והינדואיזם בסין.
הנזירים בתאילנד לובשים גלימה בצבע כתום.
כתום הוא צבע הדגל של העיר ראשון לציון.
צבע זה נבחר בגלל הפרדסים הרבים שניטעו בראשון בתחילת ימיה.
מסיבה דומה, רקע הדגל של העיר נתניה הוא גם כתום.
כתום מקובל בעולם כצבעם של כוחות חילוץ והצלה.
ולכן בצה"ל כתום הוא צבע הכומתה של פיקוד העורף.
בצה"ל, צבע הדגל של חיל ההנדסה הקרבית הוא כתום-שחור.
צבעי הדגל נבחרו בעקבות מבצע עמורה (בטקטיקת "אדמה חרוכה") בו השמיד חיל ההנדסה את תשתיות הצבא המצרי בחצי האי סיני בעקבות הנסיגה ממנו אחרי מלחמת סיני.
הצבע הכתום מזוהה עם ענף רפואת החירום, והוא נמצא בשימוש נפוץ על מדיהם פרמדיקים ועל ניידות טיפול נמרץ.
אחד מאותם חילות הוא הסוכן הכתום, אשר שואב את כוחו מהאור הכתום של הספקטרום הרגשי, המסמל את תאוות הבצע.
צבע התלבושת של קבוצת בני יהודה תל אביב בכדורגל הוא כתום בוהק ולכן הקבוצה מכונה "הכתומים" או "הזהובים".
בתחום התחבורה משמשים שלטי הכוונה וסימוני דרך כתומים לסימון אזור עבודה.
הצבע הכתום משמש כדי להגביר את הנראות של עצמים.
כובעים, חליפות, גופיות ואביזרים נוספים בצבע כתום מיוצרים עבור ציידים, עובדים בכביש ואחרים שבטיחותם תלויה בכך שיראו למרחק.
וכמו כן במדי אסירים כדי להקל על מציאתם אם יברחו.
כבלי טלפון וסיבים אופטיים בדרך כלל ארוזים בצינורות פוליאתילן בצבע כתום.
בתקשורת: הצבע היה מזוהה עם חברת פרטנר תקשורת, שהשתמשה במותג אורנג' בישראל.
מאוחר יותר נפרדה פרטנר ממותג אורנג' ושינתה את צבעה לתכלת-טורקיז.
המהפכה הכתומה הוא כינוין של הפגנות שנערכו באוקראינה בסוף 2004 והובילו לבחירתו של ויקטור יושצ'נקו כנשיא אוקראינה.
כתום סימל התנגדות לתוכנית ההתנתקות.
צבע זה נבחר כיוון שהיה צבע דגלה של המועצה האזורית חוף עזה שאיגדה את יישובי גוש קטיף.
במלחמת חרבות ברזל, כתום הוא הצבע שמסמל את תנועת השיבה לרצועת לעזה וסימל את העמידה לצד משפחת ביבס שנחטפה לרצועת עזה שבניה - אריאל וכפיר ביבס - היו בעלי שיער ג'ינג'י.
גופותיהם הושבו לישראל בעסקת החטופים השנייה.
גשר שער הזהב בסן פרנסיסקו צבוע בגוון המכונה "כתום בינלאומי".
פיגמנטי צבע כתומים בדרך כלל שייכים למשפחות האוכרה וקדמיום.
שיער ג'ינג'י הוא שיער בגוונים כתום-אדום.
למרות שהצבע חום נמצא בשימוש כשם צבע בסיסי, חום הוא כתום כהה.
כתובת תל דן (ידועה גם בכינויה כתובת בית דוד ובקטלוג KAI 310) היא כתובת שנחקקה על סלעי בזלת ב בשפה הארמית בסביבות המאה ה-9 לפנה"ס, בתקופת בית ראשון.
הכתובת התגלתה ב-1993, במסגרת חפירה ארכאולוגית שנערכה בתל דן שבצפון עמק החולה בישראל, ומוצגת מאז במוזיאון ישראל.
ייחודה של הכתובת נובע מכך שהיא היחידה מבין הממצאים הארכאולוגים בני זמנה המזכירה את בית דוד, ובכך נותנת, לדעת מרבית החוקרים, עדות חוץ-מקראית בלעדית לקיומו של דוד המלך.
מחוקק הכתובת מתפאר בה על כך שהרג את יורם, מלך ישראל ואת אחזיהו "מלך בית דוד", היא ממלכת יהודה.
סיפור הריגתם של המלכים יורם ואחזיהו מופיע במקרא ב, ובכך הכתובת מעניקה עדות חוץ-מקראית לקיומם של שני המלכים הללו, ואף לסיפור הריגתם.
סיפור זה מיוחס בתנ"ך ליהוא, שירש את המלוכה בישראל אחרי מות יורם במרד יהוא.
עם זאת, כיוון שהכתובת נכתבה בארמית על ידי אדם המציג את עצמו כמלך, סביר להניח שהיא נחקקה מטעם אחד ממלכי ארם דמשק, ומלך ארם בזמנם של יורם ואחזיהו היה חזאל.
מומחים רבים ניסו ליישב את הסתירה בין הנאמר במקרא, שלפיו יהוא היה זה שהרג את יורם ואחזיהו, לבין המשתמע מהכתובת, שלפיה דווקא חזאל הרג את שני המלכים הללו.
הכתובת התגלתה על ידי משלחת החפירות בתל דן בראשותו של פרופ' אברהם בירן, ראש מכון גליק לארכאולוגיה מקראית בהיברו יוניון קולג' בשנים 1993–1994. חלקה הראשון של הכתובת התגלה ב-21 ביולי 1993 על ידי גילה קוק, מודדת משלחת החפירות, ועוררה מיד עניין רב.
לחלק זה הוענק השם A.
בשנת 1994 התגלה שבר נוסף מהכתובת בריצוף רחבת השער, שנקרא בשם B1, במרחק של 13 מטר צפונית-מזרחית ממקום הימצאו של שבר A.
שבר B1 התגלה סמוך למקום שבו התגלו חמש מצבות, ששימשו, ככל הנראה, כחלק מבמת פולחן, כפי שהיה נהוג בממלכת ישראל.
מיד לאחר גילויו של שבר B1, התגלה שבר שלישי השייך לכתובת, שנמצא על ידי מי שגילתה את שבר A של הכתובת, וכונה בשם B2. הכתובת נמסרה על ידי רשות העתיקות לתצוגה במוזיאון ישראל, והיא מוצגת באגף הארכאולוגי שבמוזיאון.
המצבה שעליה נחקקה הכתובת עשויה מסלעי בזלת, שהייתה, לדברי הגאולוג אריאל היימן, בזלת מקומית.
הכתובת הייתה, ככל הנראה, חלק מגוש גדול יותר של אבן.
היא נמצאה ארבעה מטרים צפונית לשער העיר דן, סמוך לקיר המזרחי של רחבה מרוצפת, ששימשה ככיכר הכניסה לעיר.
שברי הכתובת שובצו ברצפת בית השער מתחת לרחבה המרוצפת.
ייתכן שדבר זה נעשה בתור פעולה סמלית, כך שתושבי דן, לאחר שיקומה, דרכו על הכתובת שהנציחה את חורבנה בכניסתם ויציאתם מהעיר.
הרחבה המרוצפת מתחת לשער העיר נועדה, ככל הנראה, לאפשר גישה נוחה לכתובת.
פני האבן שעליה נחקקה הכתובת הוחלקו, והיא נחקקה באזמל מברזל.
גובהו של השבר המרכזי בכתובת, הקרוי בשם חלק A, הוא 32 סנטימטר, רוחבו המרבי הוא 22 סנטימטר והוא כולל 13 שורות מקוטעות.
ממדיו של השבר B1 הם 20×14 סנטימטר, והוא כולל 6 שורות מקוטעות.
ממדיו של שבר B2 הם 9×10 סנטימטר, והוא כולל 4 שורות מקוטעות.
פינתו התחתונה של חלק B1 מתחברת עם פינתה העליונה של B2. משוער שקטע B1 מחובר לקטע A בחלק קצר בשורה 5, ומכאן הותאמו השורות המופיעות בקטעים B1 ו-B2 לשורות המופיעות בקטע A.
הכתובת מורכבת משלושה שברים שנמצאו, וחלק גדול ממנה חסר.
בסוגריים מרובעים מופיעים השלמות החוקרים ופרשנותם למילה החסרה על פי ההקשר.
נוסח הכתובת בשפה הארמיתבתעתיק לאלפבית עברי מודרני (עם השלמות משוערות) תרגום חופשי לעברית (עם השלמות משוערות)1.[ א]מר.ע[ ]וגזר[ ]
(3) וישכב אבי, הלך אל [אבותי]ו.
(4) ישראל קודם בארץ אבי.
וילך הדד לפני [ו]אצא משבעת [ערי]
(6) ממלכתי ואהרוג, מלכ[ים שב]עים אוסרי א[לפי
[קטלתי את יו]רם בן [אחאב]
(8) מלך ישראל וקטל[תי את אחז]יהו בן [יהורם מלך]
ואשים [את עריהם חורבות ואהפוך]
הכתובת היא מצבת ניצחון ארמית, שהקים אחד ממלכי ארם דמשק בעקבות ניצחון על ממלכת ישראל.
בכתובת מתפאר הכותב שהרג את יורם, מלך ישראל, וכנראה אף את אחזיהו, מלך יהודה, המכונה ככל הנראה בכתובת "[מל]ך בית דוד".
מלכים אלו מוכרים היטב מ, והריגתם מיוחסת שם ליהוא, בסתירה, לכאורה, לאמור בכתובת.
בשל אזכורם של מלכים אלו, מקובל להניח שהמלך שלכבודו סותתה הכתובת היה חזאל, מלך ארם דמשק, שתקופת שלטונו הקבילה לזו של יורם בן אחאב ואחזיהו בן יהורם.
בנוסף לתיאור מלחמה בין ארם לישראל, הקטעים ששרדו רומזים על פעולות ועלילות נוספות של המלך הארמי.
הכתובת מתוארכת לסביבות אמצע המאה ה-9 לפנה"ס.
כיוון שהאבנים שסבבו את הכתובת בעת הימצאה היו משויכות לאבני שער העיר, שחרב עם חורבן ממלכת ישראל בשלהי המאה ה-8 לפנה"ס, תאריך כתיבת הכתובת אינו מאוחר ממועד זה.
השבר B2 התגלה מתחת לאבני הריצוף, שהיו בבסיסה של חומת העיר דן.
האבנים שסבבו את מקום הימצאו של החלק B2 תוארכו לראשית המאה ה-8 לפנה"ס, מה שמראה שעוד באותה עת הכתובת כבר הייתה מנותצת, ובבניית חומות העיר השתמשו הבנאים באסטלה שעליה נחקקה הכתובת כאבן בנייה לחומה, בין אם ביודעין ובין אם שלא ביודעין שהאסטלה שימשה לחקיקת הכתובת.
בירן ונוה (1995) סבורים כי המלך שהורה לנתץ את הכתובת היה יואש, שאכן מלך בראשית המאה ה-8 לפנה"ס, ועליו מסופר במקרא שהשיב את הערים שכבש ממנו חזאל מלך ארם: .
יואש התנגד לקיומה של כתובת המזכירה את מפלת ישראל בקרב, ולכן, לדעת בירן ונוה, הורה לנתץ אותה.
הכתובת חולקת סגנון דומה לזה של מצבת מישע.
שתי הכתובות פותחות בתוקפנותו של מלך ישראל כלפי ממלכתו של מחבר הכתובת: במצבת מישע, מדובר במישע מלך מואב, ואילו בכתובת תל דן, מדובר, ככל הנראה, בחזאל מלך ארם.
רק לאחר מכן באה תגובתו של מציב הכתובת כלפי מלך ישראל על ההתקפה הישראלית על ארצו.
בנוסף, שתי הכתובות מזכירות את אביו של מציב הכתובת כשליט שבתקופתו אירע הכיבוש הישראלי הזר.
בכך יש התייחסות למנהג של שליטים במזרח הקדום להבליט מחדלים בחייו של אבי השליט כדי להבליט את הישגי הבן.
המלך בכתובת אף מתפאר בהרג "שבעין מלכין", ולכן יש להניח שהוקמה לציון פעולות מלכותו, בדומה לכתובת מישע.
הכתובת כתובה, כאמור, בארמית עתיקה.
כיוון שהאלפבית הארמי טרם הומצא בנקודה זו, הכתובת נחקקה באלפבית פיניקי.
בדומה לכתובות אחרות באותה העת, המילים בכתובת הופרדו זו מזו באמצעות נקודות במקום מרווחים.
בדומה לעברית מקראית, גם בכתובת נעשה שימוש בוי"ו ההיפוך, שימוש באות וי"ו בתחילת הפועל כדי להפוך את זמן הפועל מעתיד לעבר, או להפך.
דוגמות לכך ניתן למצוא במילים במילים "וישכב" בשורה 3 ו"וישם" בשורה 9, וכן במילים "ויהך" בשורה 5 (בעברית: "וילך") ו"ואקתל" (בעברית: "ואקטול" או "ואהרוג") בשורה 6. עם זאת, בשורה 8 בכתובת רשומה המילה "וקתלת" (בעברית: "וקטלתי" או "והרגתי").
על אף שוי"ו ההיפוך במקרא זה אמורה להצביע כי הפועל כתוב בלשון עתיד, שכן בלעדיה הפועל נאמר בלשון עבר, מתוכן הכתובת משתמע כי הפועל נכתב בכל זאת בלשון עבר, חרף הימצאותה של וי"ו ההיפוך.
תופעה דומה ניתן לראות בלשון מאוחרת במקרא, שבה האות וי"ו אינה משמשת עוד כדי להפוך את זמנו של הפועל, כמו בביטוי , שצריך היה לבוא בתור "וישנא את בגדי כלאו".
בלשון חז"ל נעלם, במידה רבה, השימוש בוי"ו ההיפוך.
באופן דומה, כתובת בלעם שלשונה ארמית משתמשת אף היא בוי"ו ההיפוך.
כיוון שרבים מחלקיה של הכתובת חסרים, שוחזרו קטעים מחלקים אלה.
טרם מציאתם של החלקים B1 ו-B2 השייכים לכתובת ומזכירים את מלכי ישראל ובית דוד בשמותיהם, שיחזר בירן, מוצא הכתובת, את החלק החסר הבא בין "וקתלת" בשורה 8 לבין "מלך בית דוד" בשורה 9 כ"קתלת רגלי, רכב ופרשים של מלך בית דוד".
זאת, בהתבסס על המעבר משורה 6, "ואקתל מנ...", לשורה 7, "רכב ואלפי פרשים", כך שניתן היה להשלים את החסר ל"ואקתל מנהם (מהם) רגלי, רכב ואלפי פרשים".
עם זאת, לאחר מציאת שני החלקים האמורים, השתנתה הפרשנות באשר לשחזור החלק החסר בכתובת.
חשיבותה העיקרית של הכתובת במחקר התנ"ך היא שכתובת זו היא הראיה הארכאולוגית המקובלת והאמינה היחידה המתוארכת לזמן הבית הראשון ובה מוזכר "בית דוד".
בכך הכתובת עשויה להיות עדות חוץ-מקראית ראשונה ויחידה לקיומו של דוד המלך, אך הכתובת אינה מוכיחה בהכרח פרטים ביוגרפיים המוזכרים במקרא על אודות דוד.
במזרח הקדום נקראו ממלכות רבות על שם מייסד הממלכה או אבי השושלת המלכותית.
כך, למשל, ממלכת ישראל הצפונית מכונה פעמים רבות בשם "בית עמרי".
באובליסק השחור מוזכר המלך יהוא כ"בן עמרי".
אף על פי שלפי המקרא יהוא דווקא הדיח את יורם, בנו של עמרי, ובכך הכחיד את שושלת המלוכה שיצאה מעמרי, ניתן לראות מהאובליסק כי ממלכת ישראל עדיין הייתה מזוהה באופן בולט עם מלכותו של עמרי.
באופן דומה, ארם דמשק מוזכרת בכתובות פעמים רבות כ"בית רחוב" וארפד מוזכרת כ"בית אגוסי", על שם המלכים המרכזיים בתולדות הממלכות.
עם זאת, השימוש דווקא במונח "בית דוד" עדיין עלול להיות תמוה, שכן הוא מוזכר בתנ"ך רק 25 פעם.
אין להניח כי המונח "בית דוד" התייחס בהכרח לשושלתו של דוד, אלא לאליטה הדתית והשלטונית שבממלכת יהודה.
ניתן אפוא להסיק מכתובת תל דן כי דוד אכן עשוי היה להיות מייסדה של ממלכת יהודה, או אף אביה הקדמון של מלכיה, אך אין בכך כדי להוכיח את אמיתותם של הסיפורים המקראיים העוסקים בדוד.
תחילה, לאחר גילויו של הקטע A גרידא, היו שניסו לקרוא תיגר על אזכורו של דוד בכתובת.
החוקרים שהתנגדו לפירוש הכתובת כך שהיא מתייחסת לדוד החשיבו את הפרשנויות המייחסות את הנאמר בכתובת לדוד עצמו כ"פונדמנטליסטיות".
הם הציעו, אפוא, לקרוא את השורה כ"בית דוֹד", כלומר, "בית האהוב", או כשמו של מקום בשם "בית-דוד", על משקל "בית לחם" ו"בית אל", ולא כשמה של שושלת.
לאחר גילוים של החלקים B1 ו-B2, המזכירים את שמותיהם של המלכים יהורם ואחזיהו, פחתה התמיכה בפרשנויות אלה.
נכון לראשית המאה ה-21, מרבית המומחים מסכימים ששמו של דוד אכן מוזכר, ונראה ששליט בשם זה היה קיים.
עם זאת, נותר הוויכוח על היקף ועוצמת הממלכה של דוד, והאם מלך רק ביהודה או על ממלכת ישראל המאוחדת.
לאחר שנתגלה חלקה הגדול של המצבה, חלק A, נעשו ניסיונות למצוא לה הקשר לכתוב במקרא.
כיוון שהמצבה מתארת מלחמה בין ארם מצד אחד לבין ישראל וליהודה מהצד השני, הועלו עם גילויו של קטע A בכתובת הצעות שונות כדי לענות על השאלה האם אחת המלחמות בין שתי הממלכות המוזכרת במקרא היא המלחמה שעליה נכתב במצבה.
בין ההצעות שהועלו היו ההתערבות הארמית במלחמת אסא ובעשא, המוזכרת ב שבספר מלכים א'; מלחמות אחאב בבן הדד, המוזכרות ב וב שבאותו הספר; וההתערבות הארמית במרד יהוא, המוזכרת ב.
נימוק לכך שהכתובת עשויה הייתה להתייחס למלחמת אסא ובעשא הוא שבן הדד הראשון, מלך ארם, תוקף את ממלכת ישראל במקומות הנמצאים בסביבות מקום הימצאה של הכתובת, ובכלל זה באבל בית מעכה, בכנרות ואף בתל דן עצמה, שבה נמצאה הכתובת: .
עם זאת, במקרא מסופר כי בן הדד מלך ארם לחם לצד אסא מלך יהודה נגד בעשא מלך ישראל.
בשורה 8 של הכתובת מקובל להשלים את המילה "קתל", מלשון "קטל" או "הרג", ל"קתלת", כלומר "אני קטלתי" או "אני הרגתי".
מהשלמה זו משתמע כי המלך הארמי שהורה ליצור את הכתובת סייע להרוג בחילו של מלך יהודה, הוא מלך בית דוד.
אם כן, מלחמת אסא ובעשא אינה יכולה לשמש כמלחמה שעליה מדבר הכתובת, שכן באותה המלחמה נלחם מלך ארם לצידו של מלך יהודה, הוא מלך בית דוד, ולא נגדו.
שתי האפשרויות שנותרו, איפוא, למלחמה שעל אודותיה נכתב בכתובת, הן מלחמות אחאב בבן הדד וההתערבות הארמית במרד יהוא.
לפיכך, שיערו בירן ונוה (1993) כי מלך ארם שאליו מתייחס מחבר הכתובת היה בן הדד השני, המלך שנלחם נגד אחאב, או לחלופין חזאל, המלך שתקף את יהוא.
עם זאת, גילויו של הקטע B2 בכתובת הוביל לחשיפתם שמותיהם של יורם מלך ישראל ושל אחזיהו שנהרגו יחדיו.
יורם ואחזיהו מלכו בזמנו של חזאל, ולא בזמנו של בן הדד.
על סמך הגילוי הזה קבעו בירן ונוה (1995) ונאמן (1999) כי הכתובת נחקקה בזמנו של חזאל, ולא בזמנו של בן הדד.
קטע B1, שנתגלה יחד עם קטע B2, אף לשינוי פירוש הביטוי "מלכי" ל"מלכותי".
לפיכך סברו בירן ונוה (1995) כי המלך שהורה לחקוק את הכתובת לא היה משועבד לחזאל, אלא חזאל עצמו.
אף על פי כן, במקרא מסופר כי יורם ואחזיהו נהרגו לא על ידי חזאל, אלא בידי יהוא מלך ישראל, שהותקף על ידי חזאל.
כדי ליישב את הסתירה הזו הועלו כמה הצעות.
מצד אחד ניצבים המצדדים בטענה שלפיה הכתוב במקרא הוא הנכון, ויהוא היה זה שהרג את יורם ואת אחזיהו:
ימאדה (1995) סבור שהפועל "קתל" בהתייחס ליורם ולאחזיהו אינו מתקשר להריגתם של המלכים בידי חזאל, אלא לכך שהם נחלו ומפלה, ואילו הורגם האמיתי היה יהוא.
לדבריו, אין לראות בפועל "קתל" אלא הגזמה.
באופן דומה הוא מפקפק בטענה המופיעה בשורה 6, שלפיה המלך חזאל הרג בקרב "שבעים מלכים", שכן המלכים הם בעלי התפקידים המוגנים ביותר בקרב.
לפיכך, פירוש נכון יותר של הפועל "קתל" הוא "הביס", ולא "הרג".
הוא מביא כראייה את הפועל האכדי "daku", שעשוי בהקשרים מסוימים לשמש בתור "הרג", ובפעמים אחרות בתור "הביס".
באופן דומה, בתרגום יונתן בן עוזיאל ל, הפועל "הכה" מתורגם לארמית כ"קטל".
שנידֶווינד (1996) סבור שיהוא אכן היה זה שהרג את יורם ואחזיהו, ואילו חזאל העמיד פנים שדווקא הוא היה אחראי למותם של שני המלכים, שכן יהוא פעל בתור בעל הברית שלו.
לראייה הוא נותן כדוגמה את המונולית מכורח, שבו כתב שלמנאסר השלישי מלך אשור כי תושבי אזור הנהר בליח הרגו את שליטם גים, כיוון שהלה מרד בממלכתו.
עם זאת, בכתובת מאת המלך שלמנאסר שנכתבה 15 שנה מאוחר יותר, נאמר כי המלך עצמו היה אחראי להריגתו של גים, ולא תושבי אזור הנהר בליח.
באופן דומה ייתכן שחזאל התרברב בהריגתם של יורם ואחזיהו וייחס אותה אליו, על אף שהורגם האמיתי היה יהוא.
ביננפלד (2003) מסתמך על הנאמר במקרא, שם כתוב שיהוא קשר על יורם מיד לאחר שהלה נלחם נגד חזאל, כך שחזאל יכול לייחס את הריגתו של יורם במידה רבה אליו.
מהצד השני ניצבים המצדדים בטענה שלפיה הכתוב בכתובת הוא הנכון, וחזאל היה זה שהרג את יורם ואת אחזיהו:
נאמן (1999) סבור כי לא סביר להניח שיהוא וחזאל היו בני ברית, שכן במקרא מסופר שחזאל דווקא תקף את יהוא ().
לפיכך, הוא סבור כי כיוון שסיפורי המקרא עברו מדור לדור בעל פה עד שהועלו על הכתב, ככל הנראה חלו בהם שיבושים.
עם זאת, כיוון שהכתובת מתל דן נכתבה באותן השנים שבהם חלו האירועים, ולא הועלתה על הכתב שנים רבות לאחר מכן, ייתכן שהיא משקפת את המציאות בצורה טובה יותר.
עוד עשרים שנה טרם גילוי הכתובת שיער ליפינסקי (1973), בהתבסס על האמור במקרא, כי רמז למלחמה בין חזאל מצד אחד ליורם ואחזיהו מצד שני ניתן לראות גם במקרא: לדבריו, הפועל "להכות" במקרא זה הוא דווקא מלשון "להרוג".
לפיכך הוא טוען כי זהו סיפורו המקורי של מות יורם, שנהרג בידי חזאל, ולא הסיפור המורחב המופיע בהמשך המקרא, שלפיו יורם נהרג בידי יהוא.
על אף שבמקרא מסופר כי לאחר שהוכה בידי חזאל בא להתרפא ורק לבסוף יהוא הרגו, טוען ליפנסקי (1973) כי סיפורו של יהוא הוא סיפור שנכתב למטרות נבואיות, ואילו סיפורו של חזאל נכתב יותר בהתבסס על המציאות ההיסטורית.
לניתוח האמור בכתובת, לרבות השלמת חלקיו החסרים, הוצעו פירושים מספר:
"[א]מר.ע[]" (חלק A, שורה 1): אחיטוב (2012) משלים את הנאמר בחלק זה של הכתובת ל"[ויא]מר.ע[מרי]" ומייחס אותו, לפי ההקשר ההיסטורי, לעמרי מלך ישראל, בהתבסס על שאר הכתובת, המתייחסת למלך ישראל.
חוקר אחר בשם טרופר (1993) מציע שבמקום האות מ"ם עשויה לבוא האות שי"ן, עקב הדמיון בין שתי האותיות בכתב העברי העתיק.
לדבריו, בהחלפת מ"ם בש"ין, ניתן לשחזר את הנאמר במשפט כ"[ויתק]שר.ע[מרי]", קשר מלשון קנוניה.
"[]אל.אבי" (חלק A, שורה 2): כאן הופיע ככל הנראה שם אביו של מציב הכתובת, שהיה שם תאופוני, כלומר, שם המזכיר את אלוהים, ומתייחס, במקרה זה, לאל הכנעני אל.
האות שקדמה ללמ"ד ניתנת לשחזור כדל"ת או כאל"ף.
השחזור האחרון הוא השכיח ביותר, כיוון שכך נוצר, כאמור, שם תאופוני, שהיה נפוץ באותם הימים.
שנידֶווינד וצוקרמן (2001) מציעים לשחזר את השם כ"[ברק]אל".
לדבריהם, באמצעות כלי המחקר ניתן לשחזר את האות שקדמה לאל"ף כסמ"ך, כרי"ש או כקו"ף.
הם סבורים כי האות קו"ף היא הסבירה ביותר לשחזור, עקב השכיחות היחסית של שם זה במרחב השמי.
נאמן (1999) סבור כי בחלק החסר הופיע דווקא פועל בוי"ו ההיפוך, והוא מבסס את הצעתו על הנאמר בשורה 3: "וישכב אבי, יהך אל אבהוה", כלומר, "וישכב אבי, הלך אל אבותיו".
במשפט זה מופיע בפועל בוי"ו ההיפוך ולאחר מכן פועל נוסף בצורה רגילה.
לפיכך, הוא טוען כי העתקה סגנונית עשויה לבוא גם בחלק הזה של הכתובת, שכן מיד לאחר החלק הזה מופיע בפועל בצורתו הרגילה, "יסק" מלשון "עלה", ומשום כך לפניו אמור להופיע בפועל בוי"ו ההיפוך.
"יסק.[עלוה.בה]תלחמה.בא[בל]" (חלק B1, שורה 1): "עלה עליו בהילחמו באבל".
נאמן (1999) סבור שבחלק החסר של הכתובת, לפני הפועל "יסק", שמשמעותו בארמית "עלה", בא פועל בוי"ו ההיפוך.
לדבריו, בהמשך הכתובת באים זוגות מספר של פועל בוי"ו ההיפוך ואחריו פועל בצורה רגילה, ובכלל אלו "וישכב אבי, הלך אל אבותיו" ו"ויעל מלך ישראל, קדם בארץ אבי".
לפיכך, יש להניח כי מקרה דומה אירע גם כאן.
במצבת מישע מופיע הביטוי הקרוב "בהלתחמֹה בי", כלומר, "בהילחמו בי", ולפיכך נהוג להשלים את המילה הזו ל"הלתחמֹה".
האות המגיעה אחרי האות אל"ף בסוף השורה היא, ככל הנראה, בי"ת או פ"א, אך לא ניתן לדעת בוודאות מהי אותה האות עקב הדמיון ביניהן בכתב עברי עתיק.
לפיכך ניתן להשלים את הכתוב בכתובת ל"בהלתחמה ב[אפק]", כפי שמציע בירן (1995), או ל"בהלתחמה ב[אבל]", כפי שמציע אחיטוב (2012).
בשתי הערים הללו, כאמור, נערכו מלחמות בעבר בין ארם לבין ישראל.
נאמן (1999) סבור שאם מדובר באבל, הרי שהזכרתה בכתובת אינו מקרית, שכן על אף הימצאותה בתחומה של ממלכת ישראל, שמה הוא ארמי באופן מובהק.
לפיכך, ייתכן שהיא שיתפה פעולה עם ארם נגד ישראל, מה שהוביל את האחרונה לתקוף אותה.