tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות הכול אשתו לא עזבה אותו, היא יצאה מדעתה לאחר פטירתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נפל לשבי גרמני, נמלט ולחם בשורות הפרטיזנים באיטליה.
לאחר חזרתו לברית המועצות הוא נעצר אך שוחרר תוך זמן קצר.
וסילי דנילוביץ' סוקולובסקי היה מרשל ברית המועצות, מקציני המטה המוכשרים והבולטים ביותר של הצבא הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר תום המלחמה שימש כמפקד הכוחות הסובייטיים בגרמניה, וכראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות בשנים 1952–1960.
וסילי סוקולובסקי ב-9 ביולי 1897 נולד בכפר קוזליקי שליד ביאליסטוק (אז היה הכפר בתחומי האימפריה הרוסית, כיום נמצא הכפר בשטחה של פולין).
בשנת 1918 התנדב סוקולובסקי לשרת בצבא האדום.
הוא קיבל הכשרה בקורס קצינים מזורז ובהמשך לחם נגד כוחות הצבא הלבן בחזית המזרחית, בחזית הקווקזית ונטל חלק בקרבות בדרום אוקראינה.
לאחר תום המלחמה למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
בשנת 1921, לאחר סיום הלימודים, נשלח לטורקסטן, שם שירת כקצין מבצעים במטה של הכוחות הסובייטים בטורקסטן.
בהמשך מונה לראש מטה של דיוויזיית חיל רגלים.
בשנים 1926–1930 היה ראש מטה של גיס חיל רגלים.
בשנים 1930–1935 פיקד על דיוויזיית חיל רגלים שהוצבה באזור סמרקנד.
לאחר מכן היה ראש מטה של אחד המחוזות הצבאיים של ברית המועצות.
בשנת 1938 הועבר למוסקבה, שם התמנה לראש מטה של המחוז הצבאי של מוסקבה.
בתחילת 1941 עבר לשרת במטה הכללי של הצבא האדום.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ביוני 1941, מונה סוקולובסקי לראש מטה של החזית המערבית.
הוא מילא את התפקיד הזה עד לפברואר 1943. סוקולובסקי היה קצין מטה מוכשר.
המטה, תחת פיקודו, תכנן את מתקפת הנגד הסובייטית בקרב על מוסקבה.
בשנת 1942 תכנן התקפה פחות מוצלחת באזור רז'ב וויאזמה.
בפברואר 1943 מונה סוקולובסקי למפקד החזית המערבית.
בתפקיד פיקודי היה סוקולובסקי הרבה פחות מוצלח, מאשר בתפקידי מטה.
שני מבצעי התקפה גדולים שביצע החזית תחת פיקודו הסתיימו בכישלון (מתקפה באזור אורשה באוקטובר-דצמבר 1943 ומתקפה באזור ויטבסק בפברואר - מרץ 1944).
לאחר כישלונות אלו הודח סוקולובסקי מתפקיד מפקד החזית.
באפריל 1944 הוא מונה לראש מטה החזית האוקראינית הראשונה.
המטה תחת פיקודו תכנן את מבצע לבוב-סנדומייז' ומבצע ויסלה-אודר.
באפריל 1945 מונה לסגן מפקד החזית הבלארוסית הראשונה (עליה פיקד גיאורגי ז'וקוב) עמה השתתף בקרב על ברלין.
לאחר תום המלחמה פיקד סוקולובסקי על קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בשנת 1949 הוא מונה לסגן שר ההגנה ובשנת 1952 מונה לראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1960, אז פרש למעשה מהשירות הפעיל.
נפטר ב-8 במאי 1965 ונקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
סוקולובסקי היה נשוי ואב לשני ילדים - בן ובת.
וסילי פוקירב היה צייר רוסי.
פוקירב נולד במחוז טולה שבאימפריה הרוסית למשפחת איכרים.
הוא התקבל ללמוד אצל צייר איקונות במחוז מוהילב, ומשם הגיע לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שבו למד בשנים 1847–1858. מחנכו היה הפרופסור והאמן סרגיי זריאנקו.
בבית ספר זה הצטיין פוקירב בציור, ולאחר הצגת תמונותיו, קיבל בשנת 1850 רישיון ללמד ציור בגימנסיות.
לאחר שהציג דיוקן בשם "הבחורה" בשנת 1860, התקבל לאקדמיה כאמן חזותי בתחום ההיסטוריה והדיוקנאות.
בשנים 1861–1873 לימד פוקירב ציור בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות שבו למד בעצמו.
בשנת 1863 התפרסמה תמונתו "חתונה בין לא שווים" (1862), שהעניקה לו תואר פרופסור.
בתמונה מתואר טקס נישואין, שבו בחורה צעירה ובתולה נישאת כנגד רצונה לאיש מבוגר ועשיר.
פוקירב הכניס את עצמו לתמונה כדמות בקצה הימני-עליון.
התמונה בוחנת את חיי האצולה הרוסית ומעמד האישה באימפריה.
ב־1869 הכין פוקירב קורס לאמנות יחד עם אלכסי סאווראסוב.
בשנת 1973 הוא חלה ונאלץ לעזוב את האקדמיה.
לאחר עזיבתו חי פוקירב בעוני, ולמרות שחבריו למקצוע הצליחו להשיג עבורו פנסיה, מת האמן בעוני בשנת 1890. הוא נקבר בבית העלמין וגנקוב במוסקבה.
ציוריו של פוקירב, כולל "חתונה בין לא-שווים", מוצגים בגלריית טרטיאקוב, במוזיאונים נוספים ובכנסיות, כולל איקונות רבות שיצר במהלך חייו.
וסילקוב (בפולנית: Wasilków) היא עיירה במחוז ביאליסטוק שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
ראשיתה של וסילקוב במאות ה-13 וה-14, ובמאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1567 נבנתה בעיירה כנסייה ראשונה.
בעקבות חלוקת פולין העיירה נכללה בשטחי פרוסיה ולאחר שנת 1815 באימפריה הרוסית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-950 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד.
ב-13 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי ביזה והתעללות פומביים ביהודי היישוב.
לאחר מספר ימים הועברה העיירה לשליטה סובייטית, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ובתקופה זו הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין, עד שמספר יהודי היישוב הגיע לכ-1,200 איש.
לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, ב-27 ביוני 1941, שבו לעיירה הגרמנים, והטילו על יהודי המקום גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה ב שהוקם בה, אשר מעת לעת אירעו בו מעשי שוד ורצח של יהודים בידי שוטרים מקומיים.
יהודי הגטו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה קשות.
ב-2 בנובמבר 1942 רוכזו יהודי הגטו בקסרקטין, וב-19 בנובמבר שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
וסילישקי (בבלארוסית: Васілішкі, ברוסית: Василишки, בפולנית: Wasiliszki; ביידיש: וואַסילישאָק) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
וסילישקי נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובמשך השנים הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכללה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,800 יהודים, רוב תושביה, והתקיימו בה בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות.
פעילות זו נאסרה בעת הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
ב-25 ביוני 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, ולמחרת הוציאו להורג 8 יהודים בה.
עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה.
מעת לעת נכנסו לגטו אנשי ס"ס, וביצעו בו מעשי שוד, התעללות ורצח.
ב-10 במאי 1942 נלקחו כ-2,150 יהודים מהגטו שבעיירה לבית העלמין היהודי המקומי, ושם נרצחו.
כ-130 יהודים שהסתתרו בעיירה, והתפתו להבטחות הגרמנים כי לא יפגעו בהם, נרצחו אף הם.
כ-180 יהודים שהושארו בגטו צוו לאסוף את הרכוש הנטוש בו.
בתחילת אוגוסט 1943 שולחו אלו לגטו שצ'וצ'ין, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
וסיקה פיסקיס (מלטינית: Vesica Piscis - שלפוחית השתן של הדג) היא צורה גאומטרית המתקבלת מחיתוך שני מעגלים בעלי אותו רדיוס, שהמרכז של כל אחד מהם נמצא על היקפו של האחר.
שם אחר לצורה זו הוא מנדורלה (Mandorle) מהמילה שקד באיטלקית (mandorla).
מבחינה מתמטית הצורה היא מקרה פרטי של עדשה - הצורה המתקבלת מחיתוך של שני מעגלים.
הצורה מופיעה במשפט הראשון שבספר "יסודות" של אוקלידס, כאשר הוא בונה משולש שווה-צלעות באמצעות סרגל ומחוגה.
קודקודיו של המשולש הם שני מרכזי המעגלים ואחת מנקודות החיתוך של היקפי שני המעגלים.
שני מרכזי המעגלים ושתי נקודות החיתוך ביניהם (כלומר הפינות החדות) הם קודקדיו של מעוין החסום בווסיקה פיסקיס.
המעוין מורכב משני משולשים שווי צלעות.
יחס בין גובה לרוחב הצורה
רוחבה של הווסיקה פיסקיס שווה מההגדרה לרדיוס כל אחד מהמעגלים ולמרחק בין מרכזיהם.
גובה הווסיקה פיסקיס (המרחק בין שתי נקודות החיתוך של המעגלים) הוא פעמיים הגובה במשולש שווה-צלעות .
ארכימדס משתמש בשברים אלה כחסמים עליון ותחתון לשורש 3 בחיבורו "על המדידה של המעגל".
שטח הווסיקה פיסקיס מורכב משני משולשים שווי-צלעות (אורך צלע r) וארבעה מקטעים (מקטע הוא חלק העיגול הכלוא בין מיתר לקשת המתאימה לו).
בשרטוט משמאל מוצגים בכחול משולש אחד ומקטע אחד.
מקטע אחד עם משולש אחד מהווים יחד גזרה (פרוסת עוגה) בגודל 60 מעלות, כלומר שישית מהעיגול.
שטח הגזרה הוא אם כן:
שטח משולש שווה-צלעות עם צלע r הוא : .
שטח מקטע אחד הוא ההפרש בין שטח הגזרה לשטח המשולש:
שטח הווסיקה פיסקיס: שני משולשים + ארבעה מקטעים יהיה :
ניתן לחשב את השטח גם לפי הנוסחה הכללית לחיתוך בין שני מעגלים.
היקף הווסיקה פיסקיס הוא שתי קשתות של 120 מעלות (שתי פרוסות עוגה בשרטוט או פעמיים זווית משולש שווה-צלעות שהיא 60 מעלות).
כל קשת אם כן היא שליש מהמעגל ולכן היקף הצורה הוא:
באמנות הנוצרית למספר הילות של קדושים נוצרים הייתה צורת וסיקה פיסקיס אנכית, וחותמות של ארגוני דת הוטבעו פעמים רבות בתוך צורה זו במקום במעגל.
באדריכלות הגותית שימשה הצורה למדידת יחס.
הארכיטקט והצייר האיטלקי צ'זארה צ'זאריאנו קרא לה "כלל הארכיטקטים הגרמנים" בספרו מ-1521, המתבסס על זה של ויטרוביוס "על אודות האדריכלות".
הצורה מופיעה במספר מפות של רכבת תחתית כדוגמת קהיר, ליל, מילאנו ורוטרדאם.
הראשונים להעריך צורה זו באופן מיסטי היו כנראה הפיתגוראים שראו בה צורה מקודשת.
היחס בין הרוחב לאורך היה 265:153 שהוא קירוב טוב לשורש 3.
המספר 153 מופיע בבשורה על-פי יוחנן (פרק כ"א:11) כמספר הדגים שישו העלה בנס הדגים.
הצורה מופיעה גם בסמל הדג איכטוס (מיוונית ἰχθύς) ששימש יוונים ורומאים פגנים כמו גם נוצרים.
אצל הבונים החופשיים בימי הביניים לחותמות הייתה צורה זו ששימשה מקור לסמלים וסימנים נוספים.
כותבים של העידן החדש פירשו את הצורה כיוני – סמל לאברי המין הנשיים.
בקבלה נמצאת הצורה בפרח החיים.
וסילי איוונוביץ' קומרוב היה רוצח סדרתי רוסי, הורשע ברציחתם של 29 בני אדם במוסקבה בין השנים 1921 עד 1923. הוא היה מהרוצחים הסדרתיים הראשונים של ברית המועצות וסוחר סוסים, שרצח לפחות 33 אנשים באורווה שליד ביתו.
שמו הקודם של קומרוב היה וסילי טרנטביץ' פטרוב (ברוסית Василий Терентьевич Петров), הוא נולד בשנת 1871 למשפחה גדולה וענייה שחייתה במחוז ויטבסק באימפריה הרוסית.
רבים מחברי משפחתו היו אלכוהוליסטים והוא עצמו החל לשתות בגיל 15. שירת בצבא הרוסי במשך ארבע שנים ובגיל 28 נשא אישה.
בשנת 1904, בזמן מלחמת רוסיה–יפן, קומרוף נסע למזרח הרחוק ושם צבר הון, אך הכספים שחסך התבזבזו במהירות.
הוא נידון לשנת מאסר בגין גנבה ממחסן צבאי, ובעודו מרצה את עונשו אשתו נפטרה מכולרה.
לאחר שחרורו השתקע בריגה (היום בשטח לטביה) ושם התחתן בשנית עם אלמנה פולנייה בשם סופיה, לזוג נולדו שני ילדים.
קומרוף שעדיין נותר אלכוהוליסט נהג להכות את אשתו ואת ילדיו.
בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, כאשר כוחות גרמנים התקרבו למדינות הבלטיות, קומרוב ומשפחתו נדדו לעבר הוולגה.
עם התמוטטות האימפריה הרוסית בשנת 1917, קומרוב הצטרף לשורות הצבא האדום במהלך מהפכת אוקטובר, למד לקרוא ולכתוב וקיבל דרגה של מפקד-כיתה.
בעודו נלחם במלחמת האזרחים ברוסיה הוא נלכד על ידי כוחות הצבא הלבן של אנטון דניקין.
הוא הצליח להימלט מהשבי אך כדי לא לעמוד למשפט צבאי הוא שינה את שמו לווסילי איוונוביץ' קומרוף, ובשנת 1920 עבר עם משפחתו למוסקבה.
הוא גר ברחוב שבולובקה 26, החל לעבוד כנהג כרכרה, סוחר סוסים וכן התפרנס מגנבות.
בפברואר 1921, זמן קצר לאחר שולדימיר לנין הכריז על נא"פ, קומרוב החל לרצוח אנשים.
כל הרציחות בוצעו בצורה דומה: קומרוב יצר קשר עם אדם שהתעניין ברכישת סוס, הזמין אותו לביתו והגיש לו וודקה.
הקורבן היה נרצח במכות פטיש או בשיסוף גרונו, גופתו הוכנסה לשקית ואז הוסתרה בשטח הבית, נקברה מתחת לאדמה או שהושלכה לנהר מוסקבה.
בשנה שלאחר מכן, סופיה גילתה על הרציחות והגיבה לכך באדישות ובהמשך אף הצטרפה לביצוע הרציחות בעצמה.
בשנת 1921 רצח לפחות 17 איש, ובשתיים הבאות רצח לפחות 12 איש נוספים, בחקירתו טען כי רצח 33 בני אדם.
המשטרה הבחינה שמתרחש גל של רציחות באזור מוסקבה לאחר שנמצאו 21 גופות עטופות בשקי זבל מדי יום שלישי או שבת, וכך נפתחה חקירה בת שנתיים.
בתחילת שנת 1923, המשטרה הגיעה לביתו של קומרוב בגין סחר לא חוקי באלכוהול, אבל במהלך סריקה של האורווה שלו גילו גופה של נרצח מתחת לערימת חציר.
קומרוב קפץ מחלון הבית והצליח להימלט מהשוטרים, אבל ב-18 במרץ הוא נלכד במחוז מוסקבה.
בחקירתו במשטרה העיד שלמיטב זיכרונו הוא רצח 33 אנשים, כולם היו לקוחות פוטנציאליים שרצו לרכוש סוס.
המניע העיקרי לרציחות היה מניע כספי, אם כי הסכום הכולל שהצטבר מקורבנותיו היה נמוך מאוד.
לאחר שהעיד על מעשי הרצח השוטרים התלוו אליו לאתרים בהם נפטר מגופות הנרצחים.
בתחקור שלו הוא תיאר את מעשה הרצח כ"עבודה קלה למדי".
בכלא הוא ניסה להתאבד שלוש פעמים.
גם אשתו סופיה הועמדה לדין, שכן המשטרה הבינה שלא ייתכן שלא ידעה על מעשי הרצח שהתבצעו מטרים ספורים ממנה.
וסילי קומרוב ואשתו נידון למוות והוצאו להורג במוסקבה מירי כיתת יורים ב-18 ביוני 1923.
וסילי איוואנוביץ' קוזנצוב (; 15 בינואר 1894 – 20 ביוני 1964) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
קוזנצוב נולד ב-15 בינואר 1894 בכפר אוסלקה המזרחית במחוז פרם, אז בתחומי האימפריה הרוסית, למשפחה ממעמד הפועלים.
בחודש אפריל 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא האימפריה הרוסית ועבר אימונים בקאזאן עד מרץ 1916. ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת פודפורצ'יק.
הוא לחם במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, ובאוגוסט 1918 התגייס לצבא האדום.
הוא לחם במלחמת האזרחים ברוסיה תחילה כמפקד פלוגה ואז כמפקד גדוד.
באוקטובר 1923 הוא מונה למפקד הרגימנט ה-89. ב-1928 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ב-1929 עבר קורס קצינים.
במרץ 1930 הוא מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-51, וכשנה לאחר מכן הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיה ה-25. הוא אף שימש לזמן קצר כמפקד הדיוויזיה ה-2. בתחילת שנת 1936 הוא סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה, וקיבל דרגת קומבריג (מפקד בריגדה).
בהמשך אותה שנה הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין כמפקד קבוצת ויטבסק ופולאצק.
ב-4 ביוני 1940, בעקבות ביטול הדרגות הישנות של הצבא האדום, והכנסתן לשימוש של הדרגות ששימשו את צבא הצאר, קיבל קוזנצוב דרגת גנרל לייטננט.
עם תחילת המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 הארמייה השלישית של קוזנצוב הוצבה בבלארוס.
היא הוכללה במסגרת החזית המערבית של דמיטרי פבלוב.
קוזנצוב היה המום מהמתקפה, ועד מהרה היו כוחותיו מכותרים כליל בידי הגרמנים.
עם זאת, במהלך יולי הצליחו כוחותיו לפרוץ את הקווים הגרמניים להימלט.
סטלין התרשם מאוד מהישג זה, וב-25 באוגוסט של אותה שנה מינה את קוזנצוב למפקד הארמייה ה-21. הוא פיקד על הארמייה במהלך קרב קייב, ובאוקטובר מונה למפקד המחוז הצבאי חרקוב.
הוא לא האריך ימים בתפקיד זה, וכבר ב-2 בנובמבר נקרא לפקד על הארמייה ה-58. גם בתפקיד זה הוא לא נותר זמן רב, וב-23 לחודש הועבר לפקד על ארמיית ההלם הראשונה עמה השתתף בהצלחה בקרב על מוסקבה.
בפברואר 1942 נעה הארמייה שלו צפונה והשתתפה במבצע דמיאנסק.
ב-23 במאי של אותה שנה הועבר קוזנצוב לפקד על ארמיית המילואים הרביעית, וב-10 ביולי הועבר לארמייה ה-63 והשתתף עמה בקרב סטלינגרד.
בחודש נובמבר פורקה הארמייה ועל בסיסה הוקמה ארמיית המשמר הראשונה, אולם קוזנצוב המשיך לפקד עליה.
במחצית השנייה של דצמבר השתתפה הארמייה במבצע סטורן קטן, המתקפה הסובייטית על כוחות הציר שהחזיקו באזור הדון העליון ממערב לנהר צ'יר, ביחד עם הארמייה הסובייטית השישית וארמיית המשמר השלישית.
במהלך המתקפה הביסו כוחות הארמייה את הארמייה האיטלקית השמינית והכוחות הגרמניים שסייעו לה, גרמו להם אבדות כבדות, והתקדמו מאות ק"מ דרומה עד לאזור מילארובו.
על הצלחתו קיבל את עיטור סוברוב מדרגה ראשונה והועלה לדרגת גנרל פולקובניק.
הוא המשיך לפקד על ארמיית המשמר הראשונה עד 15 בדצמבר של אותה שנה, עת מונה לסגן מפקד החזית הבלטית הראשונה תחת איוואן בגרמיאן.
הוא לחם עם החזית בקרבות לשחרור בלארוס המדינות הבלטיות וכיבוש פרוסיה המזרחית.
בפברואר 1945 החזית פורקה, וקוזנצוב מונה למפקד ארמיית ההלם השלישית.
הוא פיקד על הארמייה במהלך הקרב על ברלין, ואנשיו היו אלו שהסתערו על הרייכסטאג והניפו מעליו את הדגל הסובייטי.
לאחר המלחמה המשיכה ארמיית ההלם השלישית לפעול בגרמניה, וקוזנצוב המשיך לפקד עליה.
ב-29 במאי הוא זכה בעיטור גיבור ברית המועצות.
ב-9 ביולי 1945 הארמייה שלו פורקה, והוא מונה למפקד הכוחות הסובייטיים בסקסוניה אנהלט.
במקביל הוא נכנס לאקדמיה הצבאית וורשילוב, וסיים אותה ב-1948. לאחר מכן ליו"ר האגודה התנדבותית לשיתוף פעולה עם הצבא, וב-20 באוגוסט 1951 מונה ליו"ר ארגון ДОСААФ (ארגון ספורט צבאי בברית המועצות).
ב-12 באוקטובר 1953 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי וולגה, וב-2 ביוני 1957 מונה ליועץ מיוחד למשרד ההגנה.
הוא פרש מהצבא ב-1960, ונפטר במוסקבה ב-20 ביוני 1964 בגיל 70. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
וסילי יארוסלאבוביץ' קרדש (באוקראינית: Васи́ль Яросла́вович Ка́рдаш; נולד ב-14 בינואר 1973 בלבוב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר ולזכותו 14 הופעות בנבחרת אוקראינה.
קרדש גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל קרפטי לבוב.
בשנת 1990, בהיותו בן 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
לאחר עונה אחת עבר לקבוצת "סקלה" מהעיר סטרי.
בשנת 1993 שב לקרפטי לבוב.
בשנת 1994 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים וכרטיס השחקן של קרדש הוצע למכירה.
הכרטיס נקנה על ידי מכבי חיפה.
קרדש שיחק בישראל כמה חודשים ללא הצלחה גדולה.
בתום עונת 1994/1995 הוחלט לא להאריך את החוזה שלו במכבי והוא חזר לאוקראינה.
הוא שיחק עונה אחת בשורות צ'רנומורץ אודסה.
"ציידי הכישרונות" של לקבוצת הפאר האוקראינית דינמו קייב מאוד התרשמו מביצועיו של קרדש על המגרש והוא קיבל הצעה לעבור לדינמו.
מהר מאוד תפס קרדש את מקומו בהרכב הפותח של הקבוצה.
הוא שיחק במדיה במשך שש שנים וזכה עמה בחמש אליפויות רצופות ובשלושה גביעים.
הצטיין גם במשחקי ליגת האלופות - בשנת 1999 הגיעה דינמו קייב עד לחצי גמר של ליגת האלופות.
את שלוש השנים האחרונות שלו ככדורגלן שיחק קרדש במדי ארסנל קייב.
בשנת 1994 הצטרף קרדש אל נבחרת הנוער של אוקראינה, במדיה ערך תשע הופעות.
ב-9 באפריל 1996 ערך וסילי קרדש את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של אוקראינה, במשחק ידידות מול .
בשנת 2001 פרש מהנבחרת לאחר שערך במדיה 14 הופעות.
לאחר שפרש ממשחק פעיל אימן קרדש כמה קבוצות חובבים באוקראינה.
בשנים 2010 - 2013 היה בצוות האימון של דינמו קייב.
בשנת 2015 הצטרף לצוות האימון של הנבחרת הצעירה של אוקראינה.
בשנת 2022 מונה לעוזר מאמן של קבוצת דינאז מהליגה האוקראינית השנייה.
בשנת 2024 היה חבר בצוות אימון של הנבחרת הלאומית של אוקראינה ושל הנבחרת האולימפית של המדינה.
בשנת 2025 קיבל תפקיד של המנהל הספורטיבי בקבוצת קוליקוב-בילקה מהליגה האוקראינית השנייה.
וסים סג'אד (באורדו: وسیم سجاد; נולד ב-30 במרץ 1941) הוא פוליטיקאי ועורך דין פקיסטני שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כנשיא פקיסטן בפועל מתוקף תפקידו כיושב ראש הסנאט של פקיסטן.
סג'אד נולד בעיר ג'לנדהר שבמחוז פנג'אב, הודו הבריטית (כיום בהודו).
אביו כיהן כשופט בבית המשפט העליון ובהמשך היה המפקח הראשי על הבחירות בפקיסטן.
סג'אד למד בבית ספר תיכון בעיר אבוטאבאד ולאחר סיום לימודיו התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת פנג'אב שבלאהור.
הוא זכה במלגת רודס והמשיך את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד שם סיים ב-1967 לימודי תואר ראשון במשפט אזרחי ובתורת המשפט.
ב-1968 הוא הוסמך כעורך דין באינר טמפל בלונדון.
בשובו לפקיסטן הוסמך גם שם כעורך דין והצטרף לקולג' המשפטי של פנג'אב, שם הוא לימד משפט חוקתי בין השנים 1967 – 1977.
ב-1985 נבחר סג'אד כחבר ב מטעם מפלגת הליגה המוסלמית ומספטמבר 1986 ועד דצמבר 1988 שימש כשר המשפטים.
עם סיום תפקידו הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הסנאט וכיהן בתפקיד זה עד 1997. בתקופה זו הוא כיהן כממלא מקום נשיא פקיסטן בשתי תקופות כהונה קצרות בלתי רצופות לאחר התפטרויותיהם של ע'ולאם איסחאק ח'אן ושל פארוק לע'ארי ועד לבחירת נשיא קבוע לתפקיד.
ב-1999 הצטרף סג'אד לקבוצה שתמכה בהפיכה הצבאית של הגנרל פרבז מושארף וב-2003 היה למנהיג סיעת הממשלה בסנאט עד לפרישתו מהחיים הפוליטיים ב-2008. בין השנים 2010 – 2012 הוא נבחר שוב לסנאט וכיהן כמנהיג סיעת האופוזיציה בסנאט.
מאז פרישתו הסופית מהחיים הפוליטיים הוא משמש כנשיא האוניברסיטה הלאומית למחשבים ולמדעים.
ב-2002 הואשם סג'אד בשימוש בלתי ראוי בכלי רכב ובטלפונים של המדינה בעלות של מיליוני רופי פקיסטני.
במשפטו הוא נדון לתשלום קנס אך לא נגזרה עליו תקופת מאסר.
וסילי אדוארדוביץ' פטרנקו הוא מנצח רוסי, מכהן כמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית ושל תזמורת הנוער של האיחוד האירופי.
לקח חלק בילדותו במקהלת הילדים של חצר הקפלה ובקונסרבטוריון העירוני.
הוא למד ניצוח אצל מורים שונים כגון רביל מטרינוב, איליה מוסין, מאריס יאנסונס, יורי טמירקאנוב, אסה-פקה סאלונן ואחרים.
הוא היה מנצח אורח בתיאטרון מיכאילובסקי של האופרה והבלט, משנת 1994 עד שנת 1997, מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית האקדמית הממלכתית של סנט פטרבורג (2007-2004), של תזמורת הנוער הלאומית של בריטניה (2013-2009) ושל התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול (2006-2020).
בשנת 2002 במקום הראשון בתחרות ניצוח בקדאקס בספרד.
הוא הופיע לראשונה בפרומס ב-2008.
פטרנקו ערך את הבכורה שלו עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול בנובמבר 2004, ומכהן שם כמנצח הראשי משנת 2006, מה שהופך אותו למנצח הראשי הצעיר ביותר אי-פעם בתזמורת זו.
מאז התזמורת האריכה את חוזהו מספר פעמים.
מאז שנכנס לתפקיד, מצבה הפיננסי של התזמורת התייצב ונרשמה עלייה במספר המנויים.
כמו כן, פטרנקו הציב את התזמורת כאחת מהתזמורות בעלות הפרשנות הרחבה ביותר ליצירות של מלחינים רוסים, בנוסף לשאר הרפרטואר הסטנדרטי.
בדצמבר 2009 ערך פטרנקו את הופעת הבכורה עם התזמורת הפילהרמונית של אוסלו.
שנתיים לאחר מכן, הוכרז פטרנקו כמנצח הבית לארבע שנים, חוזה שהוארך לפני מספר שנים עד שנת 2020.
וסילי פטרנקו ניצח על תזמורות חשובות רבות ברחבי העולם, ביניהן: התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הרוסית הלאומית, התזמורת הלאומית של צרפת, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של וינה, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת הסימפונית NHK, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ועוד.
פטרנקו חי בויראל, פרבר כפרי של ליברפול עם אשתו יבגניה חרנישבה-פטרנקו, אשר גם היא מנצחת, ושני ילדיהם אלכסנדר ואניה.
וסילי פטרנקו הוא האדם השני בלבד שקיבל תוארי דוקטור לשם כבוד הן מאוניברסיטת ליברפול והן מאוניברסיטת הופ בליברפול (2009) וכן חברות אקדמית לשם כבוד באוניברסיטת ג'ון מורס בליברפול (2012).
פטרנקו הקליט עם השנים מספר תקליטים, רובם בחברת EMI Classics ו-Nexos.
רחמנינוב: מכלול היצירות לתזמורת ומקהלה
פרנץ ליסט - שני הקונצ'רטי לפסנתר
שוסטקוביץ' - כל הסימפוניות (1–15)
שוסטקוביץ' - שני הקונצ'רטי לפסנתר
וסיליס ציצאניס היה זמר-יוצר, מלחין ונגן בוזוקי יווני וירטואוז.
הפך לאחד המלחינים היוונים המובילים בתחום המוזיקה הקלה העירונית מסוג רבטיקו ולאיקו.
הצטיין בנגינה בבוזוקי והלחין מעל 500 שירים.
ציצאניס נולד בטריקלה בשנת 1915 כאחד מ-14 ילדיו של הסנדלר ממוצא אפיריוטי קוסטאס ציצאניס ושל אשתו ילידת זגוריה.
היו אלה ימי מלחמת העולם הראשונה.
המשפחה חיה אז בתנאי דוחק ורק 4 ילדים שרדו:שלושה בנים ובת.
מגיל צעיר התעניין ציצאניס במוזיקה ולמד לבד לנגן במנדולה, שהיה כלי הנגינה שבו ניגן אביו, ובמנדולינה.
יחד עם אחיו כריסטוס נהג לנגן בבית קפה שפתח אביו.
כשהיה בן 11 אביו נפטר.
ציצאניס המשיך ללמוד בבית הספר ולהשתכלל בנגינה.
יוצר כלי נגינה מקומי שינה את המנדולה של אביו לבוזוקי וציצאניס למד לנגן גם בו.
בתיכון למד כינור ומושגי מוזיקה אצל מורה איטלקי בשם ג'וזה.
בשנת 1936 עבר לאתונה על מנת ללמוד משפטים והתפרנס ומימן את לימודיו מנגינת בוזוקי בטברנות.
הזמר דימיטריס פרדיקופולוס שאותו הכיר בטברנת "ביזליה" בשכונת קולונוס, התרשם מאוד מנגינתו והציג אותו בפני ספירוס פריסטריס, מנהל חברת ההקלטות, אודיאון" וכך בינואר 1936 הקליט ציצאניס את ההקלטתו המוזיקלית הראשונה.
הקריירה האמיתית שלו התחילה בשלהי שנת 1937 כשחזר ל"אודיאון" יחד עם פרדיקופולוס והקליט את הלהיט "אולה טא אחו וארתי".
שירים ידועים אחרים שהקליט באותם הימים היו "ארחונדיסה" ' "לכן תמה אני כל כך", לען העיניים השחורות האלה" ואחרים, שבוצעו על ידי סטרטוס פאיומדזיס, סטלאקיס פרפיניאדיס ומרקוס ומוואקאריס.
בשנת 1938 עבר לגור בסלוניקי, בה השלים את שירותו הצבאי כקשר.
בלילות נמלט תכופות מעל הגדר של הקסרקטין ונסע לנגן בטברנות .מדי פעם בחופשות בשנים 1938 ו-1939 עשה גיחות לאתונה והקליט כ-80 דיסקים.
נשאר בסלוניקי כעשור, כולל בשנות הכיבוש הגרמני בימי מלחמת העולם השנייה.
בסלוניקי קנה לעצמו שם כיוצר וכנגן, פתח אוזרי, התחתן וכתב את מיטב שיריו
כמו "כפוית טובה", בחצ'ה ציפליקי", "הקרקס", "לילות קסומים", "קבצן האהבה", דרבדריסה" " יום ראשון המעונן" (סיפניאזמני קיריאקי) ,שנתכב אחרי הוצאתם להורג של זוג יהודים שניסה להציל מידיי הגרמנים, פורסם בדפוס רק בשנת 1948 והפך לשירו הידוע ביותר.
שהוקלטו מאוחר יותר אחרי תום הכיבוש.
הספיק להקליט בסך הכל 100 שירים של עצמו ושל מלחינים אחרים גם לפני 1941 כשכוחות הכיבוש הגרמני סגרו את חברות ההקלטה המקומיות.
ב-1946 שב ציצאניס לאתונה וביוני 1946 נמנה עם המוזיקאים הראשונים שחזרו להקליט באולפני חברת "אודיאון".
התקופה הפוריה ביותר בחייו היו השנים 1945–1955 כשהמוזיקאים שהשפיעו עליו במיוחד היו מרקוס ומוואקאריס וונגליס פפזוגלו.
אז הוציא לאור רבים מלחניו בביצועם של זמרים כמו סוטיריה בלו, מריקה נינו, יואנה גאורגקופולו ופרודרומוס צאוסאקיס.
מייחסים לו "התמערבות" של שירת הרבטיקו - מה שנקרא "ארחונדורבטיקו" - על ידי שילוב בה של יסודות של מוזיקה הקולית הקלה הקרויה "לאיקו" .
ציצאניס נחשב גם לאחד הממיסדים של הסגנון "לאיקו החדש".
עם להיטיו באותן השנים נמנו: "אנו נוודים" ,"יצאתי לרחובות ובא אליך", "נפרדנו בשקיעה", "צוענייה טפשה" " הגשם יורד קשה", "תסלוניקי היפה", "הד ההרים", "בתי חרושת", "עשית טעויות", "עקרבים קטנים", כל לילה אני עצוב", "השחר והערב יורד" ", "בואי כפי שאת"
עם השנים שיריו שהיו מזוהים עם הקהל העני ועם הפליטים מן המזרח הפכו למיינסטרים והתחילו למשוך גם את רהל המועדנים והברים.
מבצעים חדשים, בסגנונות שונים, התווספו לאלו שביצעו את יצירותיו: סטליוס קזנג'ידיס, גריגוריס ביתיקוציס, אקיס גאוואלאס, מנוליס אנגלופולוס, קטי גריי, פולי פאנו, חרולה לבמראקי, סטמאטיס קוקוטאס.
ציצאניס התחיל גם הוא להופיע עם שיריו.
ב-14 שנותיו האחרונות הופיע במועדון "חאראמה" וב-1980 הוציא תחת חסות "אונסק"ו" אלבום כפול תחת כותרת "חאראמה".
ציצאניס היה מיודד, בין היתר, עם אנדראס פפנדראו, ראש מפלגת "פאסוק" שכיהן כראש ממשלת יוון.
עבד ללא הפסקה עד 22 בדצמבר 1983 כשמצב בריאותו הידרדר.
נסע ללונדון לבית החולים ברומפטון לעבור בדיקות ואחר כך ניתוח.
ציצאניס נפטר ב-18 בינואר 1984 ביום הולדתו ה-69 בבית החולים ברומפטון, זמן קצר אחרי הניתוח.
וסילי אלכסנדרוביץ' קיקנאדזה הוא עיתונאי ומנהל תקשורת רוסי, מגיש טלוויזיה, פרשן ספורט.
שימש כמנכ"ל מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה מאז 29 בדצמבר 2018 עד ינואר 2021.
הוא בנו של עיתונאי הספורט אלכסנדר וסילייביץ' קיקנאדזה (1923–2002).
וסילי קיקנאדזה נולד ב-25 בפברואר 1962 במוסקבה.
בשנת 1985 סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה כמורה לשפה וספרות ספרדית.
במשך זמן מה לימד ספרדית באוניברסיטת מוסקבה.
בטלוויזיה החל את עבודתו במערכת העורכים של תוכניות מדע פופולרי בטלוויזיה המרכזית.
השידור הטלוויזיוני הראשון שלו היה בתוכנית "מדברים ספרדית", שם שימש כעורך.
בשנים 1988–1991 הוא היה עורך התוכנית מועדון המטיילים.
בשנת 1991 הוא הגיע לערוץ RTR החדש שהוקם, שימש פרשן עבור חברת ההפקה "ארנה".
בשנים 1992–1995 הוא אירח את התוכנית "ה"וויכוח המוזהב" על פעלולים, ובשנת 1995 הנחה את תחרות הקבוצות "שלושה הבוגאטירים".
בשנת 1992 הוא יצר והיה למנהל הכללי של האולפן להפקת תוכניות טלוויזיה "VideoKiT".
הוא התמחה בהכנת סרטים ותוכניות בנושא ספורט, הרפתקאות, טיולים ותיירות.
בשנים הראשונות לשידור הערוץ STS הוא מילא את תפקיד מפיק הספורט.
תחת הנהגתו, פרשני ספורט ומגישי טלוויזיה ידועים כמו יולנדה צ'ן וגריגורי טוואלטוואדזה החלו את דרכם בטלוויזיה.
בהמשך, כאשר הנהגת STS נטשה לחלוטין את תוכניות הספורט, הוא עזב.
בשנים 1997–1998 עבד כפרשן ספורט בתוכניות החדשות "חדשות" ו"ורמיה" של רשת ORT.
לאחר שעזב את ORT חזר לעבוד על סרטים ותוכניות במסגרת אולפן Video KiT.
בשנים 1999–2000 הוא היה סגן העורך הראשי של המהדורה הראשית של תוכניות הספורט של ערוץ TVC והנחה תוכניות חדשותיות.
הוא הוביל את שחרור התכנית של "אירועים" ביום התפטרותו של בוריס ילצין מהנשיאות, ב-31 בדתמבר 1999. באותו מקום, משנת 1999 עד 2000, הנחה תוכנית טלוויזיונית שבועית, "ספורט אקספרס", יחד עם ולדימיר גסקין.
מאז פברואר 2000, לאחר שאולג דוברודייב, יו"ר VGTRK, חזר וסילי קקנאדזה לחברת VGTRK.
עד שהגיע קיקנאדזה ל-RTR, היקף שידור הספורט בערוץ לא עלה על 2.7% מסך נפח השידור של הערוץ.
מ-1 במרץ ועד מאי 2000 הנחה את תוכנית החדשות Vesti.
במקביל, במשך תקופה קצרה הוביל וסילי קיקנאדזה את התוכנית "יום שישי בערב" (גם היא ברשת RTR).
מינואר עד מאי 2001 הנחה את תוכנית החדשות בשבת באותו ערוץ טלוויזיה.
מאז מאי 2001 הוא משמש כמנהל הנהלת תוכנית הספורט של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה".
ממאי 2003 עד דצמבר 2009 - היה במאי והעורך הכללי הראשי של ערוץ הטלוויזיה ספורט, שמאוחר יותר שינה את שמו ל"רוסיה-2".
הוא עזב את תפקידו לאחר שערוץ הטלוויזיה סירב להמשיל בשידורי ספורט, תוך שהוא נשאר מנהל מערכת הספורט של ערוץ הטלוויזיה "רוסיה".
מדצמבר 2009 עד 31 באוקטובר 2015 - שימש כמנכ"ל "שידור ספורט" ארגון שידור ספורט לא-מסחרי.
ארגון זה היה אחראי על יצירת שידור HD של אירועי אולימפיאדת 2014 בסוצ'י ואוניברסיטת 2013 בקאזאן.
בשנת 2016 החל לעסוק בקידום הספורט האלקטרוני.
מאז 2013 היה חבר דירקטוריון מועדון הכדורגל לוקומוטיב מוסקבה.
מאז 29 בדצמבר 2018 הוא שימש עמנכ"ל המועדון, במקומו של איליה גרקוס.
בינואר 2021 פוטר מכל תפקידיו במועדון בשל כישלונות קמפיין הרכישה של הקבוצה בחורף ובקיץ 2020.
אביו - אלכסנדר וסילייביץ' קיקנאדזה (1923–2002), היה עיתונאי ספורט נודע.
אחיו הצעיר - קיריל קיקנאדזה (נולד ב-1967), עובד כיום כפרשן ספורט ברשת NTV ומנחה בערוץ Match TV.
וסיליה מיציץ' (בסרבית: Vasilije Micić; בסרבית קירילית: Василије Мицић; נולד ב-13 בינואר 1994) הוא כדורסלן סרבי המשחק בעמדות הרכז והקלע בהפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
מיציץ' נולד בעיר קראלייבו שבסרביה (אשר הייתה אז חלק מסרביה ומונטנגרו).
בין השנים 2002–2006 שיחק בקבוצת הנוער של מועדון אוקק בלגרד, ובעונת 2006/2007 עבר לקבוצת הנוער של הכוכב האדום בלגרד.
בין השנים 2007–2010 שיחק בקבוצת הנוער של ז'לזניק בלגרד.
בשנת 2010, בגיל 16, שיחק לראשונה בליגת העל הסרבית, כאשר הצטרף לקבוצת מגה לקס המוכרת כ"חממה" לפיתוח כדורסלנים צעירים.
בנובמבר 2011 נפצע בברכו, ונאלץ להחמיץ את כל המשך עונת 2011/2012. בעונת 2012/2013 הוביל את קבוצתו, לצד בובאן מריאנוביץ', לחצי גמר הליגה הסרבית, בו הפסידה מול הכוכב האדום.
בעונה העוקבת שחזרה מגה לקס את הישג ההעפלה לפיינל פור, הודות ליכולת טובה של מיציץ' וניקולה יוקיץ'.
בשתי העונות העמיד מיציץ' ממוצעים של 11.7 נקודות ו-5.3 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2014 נבחר על ידי פילדלפיה 76' בבחירה ה-52, אך לא זכה לחוזה בקבוצה וחתם בבאיירן מינכן.
בעונת 2014/2015 העפיל עם באיירן לגמר ליגת העל הגרמנית, בו הפסידה מול ברוזה במברג בתוצאה 2–3. בעשרת משחקיו עם הקבוצה בליגת היורוליג רשם ממוצעים צנועים של 4.7 נקודות ו-2.2 אסיסטים למשחק.
במהלך עונת 2015/2016 הועבר בהשאלה לכוכב האדום בלגרד, אותה אימן דיאן ראדוניץ'.
באותה עונה זכתה הקבוצה הן באליפות הליגה הסרבית והן באליפות הליגה האדריאטית, והעפילה לרבע גמר היורוליג, בו הודחה על ידי האלופה שבדרך – צסק"א מוסקבה.
ממוצעיו הכוללים של מיציץ' בשלוש הליגות עמד על 4.9 נקודות ו-3.5 אסיסטים למשחק.
ביולי 2016 חתם על חוזה בטופאש בורסה, אשר סיימה את עונת 2016/2017 במקום השמיני בליגת העל הטורקית.
לקראת עונת חתם מיציץ' על חוזה בז'לגיריס קובנה.
בעונתו היחידה בקבוצה זכתה ז'לגיריס באליפות ליגת העל הליטאית (בפעם השמינית ברציפות) ובגביע הליטאי, והעפילה לפיינל פור היורוליג בפעם השנייה בתולדותיה ולראשונה מזה 18 שנים.
במשחק חצי גמר היורוליג הפסידה הקבוצה מול פנרבחצ'ה בתוצאה 67–76, ובמשחק על המקום השלישי גברה על צסק"א מוסקבה בתוצאה 79–77, הודות למשחק מצוין של מיציץ' אשר קלע 15 נקודות, הוריד 4 ריבאונדים ומסר 4 אסיסטים.
לאורך אותה עונה רשם מיציץ' ממוצעים של 7.7 נקודות ו-4.2 אסיסטים ביורוליג, ו-8.3 נקודות ו-3.8 אסיסטים למשחק בליגה הליטאית.
ביוני 2018 חתם על חוזה לשתי עונות באנאדולו אפס הטורקית.
בעונת גברה הקבוצה על פנרבחצ'ה בסדרת גמר הליגה הטורקית (4–3), וזכתה באליפות הליגה.
לאורך סדרת הגמר העמיד מיציץ' ממוצעים של 16.9 נקודות ו-5.4 אסיסטים למשחק.
כמו כן העפילה אנאדולו למעמד גמר יורוליג, לראשונה בתולדותיה, לאחר שמיציץ' הוביל אותה לניצחון מול פנרבחצ'ה במשחק חצי הגמר, עם שיא קריירה של 25 נקודות.
במשחק הגמר מול צסק"א מוסקבה קלע 10 נקודות, אך קבוצתו הפסידה בתוצאה 83–91. בסיום העונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה ביורוליג, לאחר שרשם ממוצעים של 12.4 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק.
ב-17 ביולי, חתם מיצ'יץ' על חוזה עם אוקלהומה סיטי ת'אנדר שהחזיקה בזכויות הדראפט עליו מטרייד שסוכם בפברואר 2020. ב-30 משחקים עם הת'אנדר, למיצ'יץ' היה תפקיד מוגבל והעמיד 3.3 נקודות ו-2.5 אסיסטים ב־12 דקות בממוצע.
ב-8 בפברואר הועבר מיצ'יץ' בטרייד לשארלוט הורנטס, לצד דאוויס ברטאנס, טרה מאן, בחירת סיבוב שני ב-2024 וב-2025 וכסף, בתמורה לגורדון הייוורד.
ב־30 משחקים עם ההורנטס החזיק בתפקיד משמעותי יותר וסיים עם ממוצעים של 10.8 נקודות ו-6.2 אסיסטים ב-27.2 דקות.
ב-7 בפברואר הועבר מיצ'יץ' בטרייד לפיניקס סאנס לצד קודי מרטין בתמורה ליוסוף נורקיץ'.
הוא שיחק רק 4:08 דקות בממוצע ב-5 משחקים, במהלכם לא זרק כלל לסל.
ב-16 ביולי 2025 חתם מיציץ' לשלוש עונות בהפועל תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
בשנת 2011 זכה מיציץ' במדליית הכסף בטורניר אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18, כשחקן נבחרת סרביה.
בשנת 2013 זכה עם סרביה במדליית הכסף בטורניר גביע העולם בכדורסל עד גיל 19, לאחר שהפסידה מול נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר.
לאורך הטורניר רשם מיציץ' ממוצעים של 12.9 נקודות ו-4.8 אסיסטים למשחק, ובסיומו נבחר לחמישיית הטורניר, לצדם של דנטה אקסום, ארון גורדון, דריו שאריץ' וג'אליל אוקפור.
באותו הקיץ שיחק לראשונה עם נבחרת סרביה הבוגרת, בטורניר יורובאסקט 2013, בו סיימה סרביה במקום השביעי.
ביורובאסקט 2017 זכה עם נבחרתו במדליית הכסף, לאחר שהפסידה במשחק הגמר מול נבחרת סלובניה.
בטורניר גביע העולם בכדורסל 2019 הודח עם סרביה במפתיע כבר בשלב רבע הגמר, בו הפסידה מול נבחרת ארגנטינה בתוצאה 87–97. לאחר שגברה על נבחרות ארצות הברית וצ'כיה במשחקי הדירוג, סיימה סרביה במקום החמישי.
בשמונת משחקיו בטורניר קלע מיציץ' 5.6 נקודות ומסר 3.3 אסיסטים בממוצע למשחק.
וסילי וסילייביץ' צ'רנישב היה איש שירותי הביטחון הסובייטים, המשנה לשר הפנים של ברית המועצות וציר הסובייט העליון של ברית המועצות.
נולד בשנת 1896 בכפר ויסלקי, פלך ריאזאן.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1908. מאז 1908 הוא עבד במזנון בתחנת הרכבת בוגויאוולנסק, משנת 1909 עבד כמכונאי וכעוזר חשמלאי בקולנוע בעיר קירסנוב.
שירת בצבא הקיסרי הרוסי מיולי 1915. הוא שירת בגדוד 79 ואחר כך נשלח ללמוד ובאפריל 1916 סיים את לימודיו בבית הספר לקצינים במוסקבה.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה מאז 1916, נלחם כראש צוות הסיור ומפקד פלוגה 412. על גבורה בחזית הוענקו לו עיטורים צבאיים.
הוא השתתף פעיל באירועים המהפכניים בשנת 1917, ונבחר לחבר פלוגה.
מאז ספטמבר 1917 - שימש כסגן יו"ר הוועד המנהל המחוזי של ריאזן, היה ממארגני המשטר הסובייטי בריאזאן בשנת 1917. כמארגן האחראי של הוועדה המחוזית של ריאזאן מטעם המפלגה הבולשביקית, הוא היה אחראי על הקמת גדודי כוחות מיוחדים.
בשירות הצ'קה מאז 1920. בשנת 1920 היה ראש הביטחון וההגנה על הרכבות הצפוניות, אז ראש המחלקה ה-31 של הכוחות הפנימיים של הרפובליקה וראש החטיבה ה-34. בפברואר 1921 מונה למפקד סניף הצ'קה של טורקסטן ובמקביל מונה למנהל ההגנה על התקשורת של טורקסטן וחבר המועצה הצבאית המהפכנית.
השתתף באופן פעיל בפעולות צבאיות נגד מתנגדי המשטר במרכז אסיה.
מאז דצמבר 1922 - ראש המטה של כוחות גפא"ו של המחוז הצבאי של הוולגה.
מיולי 1924, הוא היה ראש אגף משמר הגבול של בקזחסטן.
באותה העת משנת 1925 עד מרץ 1927 הוא היה מפקח בכיר בכוחות ביטחון הפנים של קזחסטן.
החל מ-15 במרץ 1927 הוא היה עוזר של ראש אגף משמר הגבול של אוגפא"ו במזרח הרחוק.
מאז 10 ביולי 1934 כיהן כראש אגף משמר הגבול וביטחון הפנים של מנהלת הנ.ק.ו.ד.
החל מ-7 באוגוסט 1937 היה סגנו של קומיסר הפנים יז'וב, ובמקביל מ-7 באוגוסט 1937 עד 18 בפברואר 1939 היה ראש המשטרה הסובייטית.
צ'רנישב היה הסגן של יז'וב, היחיד לאחר מעצרו שלא הודח והוצא להורג, בשל הרקע הצבאי רכש את אמון המשטר ומ-18 בפברואר 1939 ועד 25 בפברואר 1941 הוא היה ראש מערך הגולאג של ברית המועצות, בעודו נשאר סגן השר לענייני פנים של ברית המועצות.
הוא היה סגן שר הפנים עד מותו, בשנת 1952. במהלך תקופה זו, שיתף פעולה עם הוועדה המיוחדת ופרויקט הגרעין הסובייטי ופיקח על העבודה של חטיבות בנייה וייצור כמו הגולאג, משרד הלוגיסטיקה, ניהול מסחרי, אגף רכבת ותחבורה ומפעלים שונים.
וסילי אוסיפוביץ' קליוצ'בסקי היה היסטוריון רוסי.
היה לצד ניקולאי קרמזין וסרגיי סולוביוב אחד משלישיית ההיסטוריונים הרוסים החשובים ביותר בתקופת האימפריה הרוסית.
פעל במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. להבדיל מקודמיו, היה ממוצא חברתי צנוע, בן של כומר כפרי רוסי מאזור פנזה.
הוא למד אצל סרגיי סולוביוב באוניברסיטת מוסקבה וירש ממנו בשנת 1879 את הקתדרה להיסטוריה רוסית אותה ניהל עד יום מותו.
פרסומיו החשובים הראשונים היו מאמר על הפעילות הכלכלית של מנזר סולובצקי (באיי סולובקי בים הלבן) (1867) ועבודת המסטר שלו על ההגיוגרפיה הרוסית בימי הביניים - "חיי הקדושים ברוסיה הישנה" (1871).
קליוצ'בסקי היה ההיסטוריון הרוסי הראשון שהעביר את נקודת המבט ההיסטורית מתפקיד המנהיגים והגורמים הפוליטיים והחברתיים אל הגורמים הכלכליים והגאוגרפיים.
התעניין במיוחד בתהליך ההתיישבות הרוסית באירופה, בסיביר ובמזרח אסיה.
בשנת 1882 פרסם עבודת הדוקטורט על הדומה של הבויארים, שבה הציג את השקפתו על המדינה כתוצר שיתוף הפעולה בין מעמדות שונים בחברה.
יצירתו הראשית היה הקורס להיסטוריה הרוסית בחמישה כרכים שפורסם בשנים 1904–1922 שתורגם בשפות רבות, כולל בעברית.
קליוצ'בסקי היה חבר באקדמיה הרוסית למדעים.
בעשור האחרון לחייו בילה קליוצ'בסקי בהכנת הגרסה המודפסת של הרצאותיו.
נמשך גם לחיים הפוליטיים והצטרף למפלגה הדמוקרטית החוקתית (ה"קדטים").
מקסים גורקי רשם ציטטה מלב טולסטוי לגביו:
פברואר 1966 - לרגל מלאת 125 שנה להולדתו, רחוב פופובקה בעיר פנזה, שבו בילה קליוצ'בסקי את ילדותו ונעוריו (1861-1851) נקרא על שמו
1991 - לרגל מלאת 150 שנה להולדתו, נחנך מוזיאון קליוצ'בסקי ברחוב קליוצ'בסקי 66 בפנזה.
המוזיאון כולל שני בתי עץ בעלי קומה אחת.
אחד מהם, בית המשפחה, שבו חי ההיסטוריון בילדותו, ובית שכניו, משפחת שבירב.
שני הבתים מחוברים באמצעות מעבר פנימי.
1991 - בכפר הולדתו ווסקרסנובקה בנפת פנזה, מחוז פנזה, ברוסיה, נחנך בשטח בית ספר פסל פרוטומה ולוח זיכרון לזכרו.
1991 - נקרא על שמו כוכב לכת קטן מס.
4560 שהתגלה באותה שנה במרכז לכוכבי לכת קטנים במצפה האסטרופיזי הסמיתסוניאני בארצות הברית
1994 - האקדמיה הרוסית למדעים הקימה את פרס קליוצ'בסקי על יצירות בתחום ההיסטוריה של רוסיה.
11 באוקטובר 2008 בעיר פנזה הוקמה אנדרטה לזכרו מאת הפסל ו.
לרגל מלאת 175 שנה להולדתו - ב-16 בדצמבר 2016 בית ספר התיכון מס.
28 בפנזה נקרא על שמו.
(עדויות זרים על המדינה המוסקבאית)
(הפעילות הכלכלית של המנזר סולובצקי במחוז בלומורסק)
Щапова) (1870) (הכנסייה ביחס להתפתחות האינטלקטואלית של רוסיה הקדומה)
("חיי הקדושים" ברוסיה הקדומה) - עבודת מסטר
«Псковские споры» (1872 (הפולמוסים בפסקוב)
(סיפור הניסים של איקונת אם האלהים מוולדימיר)
(הדומה של הבויארים ברוסיה הקדומה) - עבודת דוקטורט
(הרובל הרוסי במאות ה-16–18 ביחסו לרובל של היום)
(מס הגולגולת ושחרור החולופים ברוסיה)
קורס שלם להיסטוריה הרוסית בחמישה חלקים
אוסף הכתבים בתשעה כרכים, הוצאת מיסל, מוסקבה 1987–1990)
נציגים של החשיבה ההיסטורית - הערכית ו.א.אלכסנדרוב הוצאת פרבדה, מוסקבה 1991
("חשיבותו של סרגיי הקדוש מראדונז' עבור העם והמגינה הרוסית", "נדבנים ברוסיה הקדומה", "אפיוני הצאר איוואן האיום", "הצאר אלכסיי מיכאילוביץ'", חיי פיוטר הגדול עד להתחלת המלחמה הצפונית"
יומנים" בהוצאת מיסל, מוסדקבה, 1993
"דברי ימי רוסיה" כרכי א, ב, ג, הוצאת הקיבוץ המאוחד - 1968 בתרגום מרוסית על ידי מנחם זלמן וולפובסקי וצבי ארד, עריכה מדעית של מיכאל קונפינו
וסיליס קרפטאקיס היה מלחין ונגן בוזוקי יווני.
קרפטאקיס נולד בשנת 1922 בקרדיצה שבחבל תסליה במרכז יוון.
שם משפחתו האמיתי הוא קפסאליס.
אביו, קוסטאס היה נגן מקצועי בלאוטה, וכך גם אחיו אליאס ותנאסיס, שניגנו בכינור ובגיטרה בהתאמה.
בתחילה החל וסיליס לנגן בלאוטה ומאוחר יותר בבוזוקי באופן מקצועי באזור קרדיטסה.
בשנת 1945 הוא נסע לאתונה והתבסס בתעשיית התקליטים והבידור.
השיר הראשון שהקליט נקרא "Του αναπήρου η μάνα".
אך הצלחתו הראשונה הייתה עם השיר "Όταν κοιμάται ο δυστυχής" (כשהאומלל ישן).
שיא הקריירה שלו היה בשנים 1957–1963. כיום נחשב לאחד המוזיקאים שנעשה להם עוול באותה תקופה כאשר מכר רבים מהשירים שכתב בעבור פת לחם; שירים שהפכו ללהיטים גדולים מבלי להזכיר את שמו, כמו השיר המפורסם "Δυο πόρτες έχει η ζωή" (לחיים יש שתי דלתות)" למילים של אפטיכיה פאפאיואנופולו .
בשנים האחרונות לחייו הוא פתח בית ספר למוזיקה באגליו שבמערב אתונה.
הוא המשיך לכתוב שירים עד סוף חייו.
קרפטאקיס נפטר ב-27 במרץ 1974 כתוצאה מסרטן הגרון כשהוא אוחז בכלי הנגינה האהוב עליו – הבוזוקי שלו.
Στη χειμωνιάτικη βροχή (בגשם החורפי), מילים: אנגלוס אטיקוס, ביצוע ראשון: גיוטה לידיה
Στην ψάθα θα πεθάνω (אני אמות על השטיח), מילים: קוסטס וירווס, ביצוע ראשון: סטליוס קזנג'ידיס
Γονιού ευχή (משאלת הורה), מילים: ניקוס דלזיוס, ביצוע ראשון: מנוליס אנגלופולוס
Ο μαύρος δρόμος (הכביש השחור), מילים: קוסטס ויוורוס, ביצוע ראשון: אפנדולה ראזלי (Αφεντούλα Ραζέλη)
ב-1998, 24 שנים לאחר מותו, יצא לאור אלבום ובו מבחר משיריו, "Oi Perasmenes Mou Hares" (שמחות העבר שלי), המבוצעים על ידי אמנים צעירים בני אותה תקופה.
ב-2003 וב-2009 יצאו שני אלבומי אוסף נוספים מיצירותיו.
ב-2013 יצא לאור האלבום "Ola Einai Ena Psema: Songs by Vassilis Karapatakis 1955-1960" ובו מבצע סטליוס קזנג'ידיס (בחלק מהשירים מלווה במרינלה , גיוטה לידיה ובזמרות נוספות) 28 שירים שהולחנו על ידי קרפטאקיס בשנים 1955–1960.
השיר העברי "הכל בגלל האהבה", שהתפרסם לראשונה בישראל על ידי שלישיית גשר הירקון בתקליטה "התוכנית החדשה" (1966), הוא גרסה עברית לשירו של קרפטאקיס "Ουίσκι τζιν και φρουμελ" .
את המילים ביוונית כתב כריסטוס קולוקוטרוניס (Χρήστος Κολοκοτρώνης).
בשיר היווני פונה המחבר לאהובתו הישנה ומבקש שתשוב אליו לליל שכרות שיזכיר להם את אהבתם באתונה הבוהמית.
השיר התפרסם בביצועו של סטליוס קזנג'ידיס.
את הגרסה העברית כתבה דפנה אילת ללא קשר למילים המקוריות (פרט לאזכור השתכרות ורשימה של משקאות).
השיר זכה להצלחה בישראל וברבות השנים קיבל גרסאות כיסוי נוספות, הידועה שבהן של אהוד בנאי וגידי גוב, שביצעו ביחד את השיר בתוכנית "לילה גוב".
מבצעים נוספים הם מרגלית צנעני, יהורם גאון, יפה ירקוני, "הגבעטרון" ו"הקרטל".
Vessel (TKA) (בתעתיק לעברית: וֶסֶל; מילולית: כלי) הוא פסל ואטרקציה שנבנה כחלק מפרויקט הפיתוח של חצר הדסון בשכונת האדסון יארד באי מנהטן, ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפסל תוכנן על ידי המעצב הבריטי תומאס הת'רוויק.
צורתו של המבנה ככוורת דבורים; גובהו 16 קומות, ובו 154 גרמי מדרגות, המקשרים בין 80 מפלסים, ובסך הכל כ-2,500 מדרגות.
המבנה מצוי בכיכר במרכז המתחם.
הפסל מומן על ידי חברות פרויקט הפיתוח, ועלות בנייתו 200 מיליון דולרים.
הרעיון של הקמת הפסל הוצג לציבור ב־14 בספטמבר 2016. הבנייה החלה באפריל 2017, כשחלקי הפסל מיוצרים באיטליה ונשלחים לארצות הברית.
בניית שלד המבנה הסתיימה בדצמבר 2017, והוא נפתח לציבור ב־15 במרץ 2019.
ביקורת רבה הועלתה כנגד מפעילי הפרויקט, אשר הגבילו את צילומו משיקולים של זכויות יוצרים.
שמו של הפסל זמני – ועל כן הוא נקרא רשמית Vessel TKA, כאשר, TKA – ראשי תיבות של "Temporarily Known As" – "שם זמני".
לאחר פתיחת האתר חברת הפיתוח של חצר הדסון הקימה אתר אינטרנט בו היא קוראת לציבור להציע שם קבוע לפסל.
גובהו של המבנה 46 מטרים (16 קומות), כאשר המפלסים של המבנה מקושרים בגרמי מדרגות.
הפסל ממוקם בכיכר ששטחה 20 דונמים.
בפסל, העשוי פלדה, 154 גרמי מדרגות, 2,500 מדרגות המצופות נחושת ו-80 מפלסים, כאשר האורך הכולל של המדרגות עולה על 1.6 קילומטרים.
על המדרגות מקום ל-1,000 מטפסים בו זמנית.
במבנה יש גם מעלית ורמפות להנגשה עבור נכים (רק שלושה ממפלסי המבנה מונגשים).
בראש המבנה מרפסת תצפית ממנה ניתן לראות את נהר ההדסון.
בסיסו של המבנה הוא ברוחב 15 מטרים, והמבנה הולך ומתרחב כלפי מעלה עד לרוחב של 46 מטרים.
המבנה בנוי בהשראת באר מדרגות הודית.
המבנה תוכנן בשילוב עם תכנון הרחבה המרכזית של המתחם.
הכיכר תוכננה על ידי אדריכל הנוף תומאס וולץ (Thomas Woltz).
בצד הדרומי של הרחבה חופה של עצים, ובכניסה הדרום-מזרחית של הרחבה נבנתה מזרקה.
הכיכר מוחברת לטיילת היי ליין, הנמצאת בקצה הדרומי של הרחבה.
על פי התכנון, עלות בניית הפסל הייתה אמורה להיות 75 מיליון דולרים.
במהלך הבנייה העלות עלתה ל-150 מיליון דולרים ול-200 מיליון דולרים.
חלקי הפלדה של המבנה הורכבו במונפאלקונה שבאיטליה, והובלו באניות לרציפי נהר ההדסון.
סטיבן רוס, מנהל חברת הפיתוח של האדסון יארדס אמר בראיון למגזין "פורצ'ן" כי הוא "רוצה להקים משהו טרנספורמטיבי, מונומנטלי".
רוס חיפש חמישה אמנים לא ידועים, אשר עיצבו כיכרות דומות, וביקש מהם להכין הצעות עבור הכיכר.
רוס דחה את כל התוכניות שהציעו האמנים.
ואז המליץ מכר של רוס על תומאס הת'רוויק, ורוס התלהב מיידית בתוכנית שהציע הת'רוויק.
היוזמה להקמת היצירה הוצגה לציבור ב־14 בספטמבר 2016, באירוע בו השתתפו מאות אנשים כולל ראש עיריית ניו יורק ביל דה בלאזיו.
באירוע, בהשתתפות אנדרסון קופר, הוצג מופע של להקת המחול אלבין איילי, אשר הוכנה במיוחד עבור היצירה, ואשר קיבלה השראה מהמדרגות המשולבות שתוכננו עבור היצירה.
ב-18 אפריל 2017 הותקנו באתר עשרת החלקים הראשונים של המבנה (מתוך 75 החלקים).
יתר 65 החלקים הובאו בחמש קבוצות, והיו אמורים להיות מותקנים עד אביב 2019.
החלק האחרון של המבנה הותקן בדצמבר 2017, ובאוקטובר 2018 הוכרז שהמבנה יפתח לציבור ב-15 במרץ 2019.
ניתן היה לרכוש כרטיסים על מנת להיכנס למבנה החל מינואר 2019, והוא נפתח במועד המתוכנן - 15 במרץ 2019.
על היצירה נמתחה ביקורת בשל על מדיניות הצילום הקשורה לה בעת פתיחתה.
חברת האדסון יארדס, הבעלים של היצירה טענו כי להן זכויות קנייניות (בעלות) בכל התמונות והסרטונים שצולמו ביצירה, ושמרה לעצמה את הזכות להשתמש בתמונות ובסרטונים שצולמו למטרות מסחריות מבלי לשלם תמלוגים לצלמים (בארצות הברית, בשטח פרטי אין אפשרות לצלם יצירות אמנות מבלי רשות של הבעלים של היצירה).
טענה זו של האדסון יארדס ספגה ביקורת רבה, מאחר שהדסון יארדס קיבלה עבור הפרויקט כספי ציבור בסך 4.5 מיליארד דולר, מהם 500 מיליון דולר לצורך הקמת שטחים ציבוריים – ובהם השטח בו נמצאת היצירה, ולכן, קבעו המבקרים – שהיצירה היא של הציבור ולא של האדסון יארדס.
בעקבות הביקורת הציבורית השתנתה המדיניות.
לאחר שהיצירה נפתחה, התלוננו המבקרים שהיצירה לא נגישה במידה מספקת למבקרים הנדרשים לכיסאות גלגלים.
היצירה כללה בעיקר מדרגות, עם מעלית אחת בלבד לחיבור שהגיעה לקבוצה אחת של מפלסים בלבד.
בשל כך, קבוצות למען שוויון זכויות לנכים הפגינו מחוץ ליצירה.
משרד המשפטים של ארצות הברית הגיש תלונה בטענה שבגלל מספר רב מהמפלסים בתוך היצירה אינם נגישים, מרבית המבנה אינו תואם את החוק האמריקני עם מוגבלות, למעט המפלסים שבהם עוצרת המעלית.
יתר על כן, היו מקרים בהם לא עצרה המעלית במספר מהמפלסים (להם היא הגיעה) – בשל עומס במרפסות.
בדצמבר 2019 הגיעו מפעילי היצירה להסכם עם משרד המשפטים של ארצות הברית להגדלת הנגישות למבנה על ידי הוספת מעליות שתאפשרנה גישה לכל המפלסים.
ב-1 בפברואר 2020 התאבד גבר בן 19 בקפיצה מהקומה השישית של היצירה; ב-22 בדצמבר 2020 אישה בת 24 קפצה אל מותה מראש היצירה; התאבדות שלישית אירעה כעבור פחות מחודש ב-11 בינואר 2021, כאשר תייר בן 21 קפץ מהיצירה.
בעקבות שלושת מקרים אלה נסגרה היצירה לזמן בלתי מוגבל בעת שמפעילי היצירה התייעצו עם מומחים כיצד למנוע מקרים מעין אלה.
באוקטובר 2024 נפתח מחדש האתר לאחר שהותקנו בו רשתות אבטחה.
הכתב שון טולי (Shawn Tully), מהמגזין פורצ'ן קרא ליצירה "התשובה של מנהטן למגדל אייפל".
המגזין הצרפתי Elle השווה את היצירה לציור מעשה ידי הצייר מאוריץ קורנליס אשר{{הערה|שם=אל|1=קלסי קלוס, 'NEW YORK CITY'S FUTURE LANDMARK IS A REAL-LIFE M.C.
אחרים אמרו שיצירה נראית כשווארמה הענקית'' .
מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, מייקל קימלמן (Michael Kimmelman), אמר שהיצירה "צעקנית" (gaudy), וביקר את מתחם "האדסון יארדס" שהוא למעשה כשכונה סגורה, שאין בה שטחים ציבוריים אמיתיים.
וסילי ואסילביץ' קמנסקי היה אמן, משורר פוטוריסט ומחזאי רוסי.
קמנסקי נולד במחוז פרם, שם אביו היה מפקח במכרות זהב.
הוא איבד את הוריו בגיל חמש ונסע לגור בפרם אצל דודתו, שבעלה השיט גוררות קיטור על הנהר; מאוחר יותר כתב "כל ילדותי התרחשה בבית על רציף בין גוררות, רפסודות, סירות, סוורים, מלחים, דוברות, קברניטים..."
בשנת 1904 החל לתרום לעיתון "פרמסקי קריי", בפרסום שירים ומודעות; בעיתון הוא פגש מרקסיסטים מקומיים ופיתח אוריינטציה פוליטית שמאלית משלו.
בתקופה זו הוא גם התחיל לשחק ונסע ברחבי רוסיה עם להקת תיאטרון.
בשובו לאורל הפך לתועמלן והנהיג את ועדת השביתה בעירו, שבגינה נידון למאסר.
עם שחרורו נסע לאיסטנבול ולטהראן; הרשמים מהמסע למזרח השאירו חותם על עבודתו המאוחרת.
ב-1906 הגיע למוסקבה, שם החל לעבוד ב-1908 כעורך בכתב העת וסנה (אביב), ופגש סופרים מוסקבים חשובים כמו דייוויד בורליוק, אצלו למד ציור, וולימיר חלבניקוב.
שנתיים לאחר מכן השלושה שיתפו פעולה עם כותבים אחרים באנתולוגיה Sadok sudei והקימו את הקבוצה הפרוטו-פוטוריסטית Hylaea , אליה הצטרפו עד מהרה אלכסי קרוצ'ניק ולדימיר מאיאקובסקי.
בשנת 1910 פרסם קמנסקי את יצירת הפרוזה הראשונה שלו, הרומן הקצר זמליאנקה (בקתת הבוץ), "בו החיים העירוניים ננטשים למען השמחה והיופי של הטבע", אך חוסר הצלחתו הרתיע אותו זמנית ממאמץ ספרותי נוסף.
קמנסקי עזב את מוסקבה כדי להסתובב במדינה, והפך לאחד הרוסים הראשונים ששלטו באמנות התעופה החדשה [6] אולם לאחר התרסקות מטוסו בשנת 1911, הוא ויתר על המשך הטיסות.
במשך כמה שנים הוא התגורר באחוזתו ליד פרם, אבל ב-1913 הוא חזר למוסקבה, אף שסייר ברוסיה עם בורליוק ומאיאקובסקי, כדי לקדם את הפוטוריזם.
הוא גם חזר לפעילות ספרותית, ב-1914 ושנה לאחר מכן פרסם שני ספרי שירה שלו.
הוא קיבל בברכה את מהפכת אוקטובר של 1917, והיה מראשוני הסופרים שנבחרו להנהגה במוסקבה של הפועלים והחיילים.
בנובמבר הוא "שכנע את פיליפוב, האופה במוסקבה, לסבסד בית קפה קטן למשוררים.
עד מהרה החלו אנרכיסטים לפקוד את בית הקפה של המשוררים, ולאחר סגירתו באפריל 1918 הם הקימו שם את כתב העת שלהם "אנרכיה".
לרגל יום השנה הראשון למהפיכת אוקטובר, כתב מחזה "סטנקה רזין", שהועלה על במת תיאטרון במוסקבה.
המחזה היה הצלחה, כי הוא "נקט בסגנון ישיר ופשוט לחלוטין, עם הרבה ליצנות אבל מינימום גינונים פוטוריסטים, והציג משהו מרוח סיפור העם".
בשנות ה-20 שיחק תפקיד קטן בקבוצת תיאטרון של מאיאקובסקי; בשנות ה-30 כתב את ספר הזיכרונות שלו, "דרכו של חובב", 1931 ועוד שתי דרמות היסטוריות, אמיליאן פוגצ'וב (1931) ואיבן בולוטניקוב (1934).
ב-19 באפריל 1948 לקה בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק עד מותו ב-1961.
הבית שבו התגורר בכפר טרויצה שבפרם קריי בשנים 1932 עד 1951 משמש כמוזיאון.
המילון לביוגרפיה ספרותית מסכם את הקריירה שלו במילים האלה:
קמנסקי היה מעורב באירועים ספרותיים משמעותיים לאורך הקריירה שלו והכיר אנשים רבים שהיו מרכזיים באוונגרד הרוסי.
"שירי הבטון והברזל" שלו היו בין הניסויים הנועזים והמיוחדים ביותר בפוטוריזם הרוסי, והוא התאים בחופשיות טכניקות פוטוריסטיות אחרות לסגנון האימפרסיוניסטי שלו.
אף על פי שתרומתו הגדולה ביותר לספרות הייתה ככל הנראה גילויו של ולמיר חלבניקוב, קמנסקי היה משורר יוצר בפני עצמו ומשתתף פעיל בחיי האמנות של רוסיה בשליש הראשון של המאה העשרים.
האי וסילייבסקי הוא אי בעיר סנקט פטרבורג שברוסיה שגובל בנהרות בולשייה נייבה ומאלאייה נייבה מדרום ומצפון-מזרח, ובמפרץ פינלנד ממערב.
בנוסף לכך נהר סמולנקה מפריד בין האי וסילייבסקי לבין האי דקבריסטוב.
יחד הם מהווים את נפת האי וסילי.
האי ממוקם ממש מעבר לנהר מארמון החורף, והוא מהווה חלק גדול מהמרכז ההיסטורי של העיר סנקט פטרבורג.
שניים מהגשרים המפורסמים ביותר בסנקט פטרבורג, גשר הארמון וגשר בלגוובשצ'נסקי, מחברים בין האי לבין החלקים האחרים של העיר מדרום.
גשר הבורסה וגשר טוצ'קוב מחברים בין האי לבין האיפטרוגרדסקי.
באי וסילייבסקי נמצאות שתי התחנות של רכבות המטרו של סנקט פטרבורג "Vasileostrovskaya" ו-"Primorskaya".
בנוסף, ישנן תוכניות לבנייה של תחנות מטרו חדשות באי וסילייבסקי על ידי הארכת קו 4 (הקו הכתום) כך שגם הוא יגיע אל האי.
בנוסף, ניתן גם להגיע אל האי באמצעות קווי אוטובוס וקווי חשמלית.
מוזיאון פטר הגדול לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה
וסילי ג'ררדוביץ' שומוב הוא מוזיקאי, במאי סרטים קצרים ומפיק מוזיקלי רוסי-אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות להקתו סנטר , שהוקמה בברית המועצות בסוף שנות ה-80, ובסיסה בלוס אנג'לס, ארצות הברית מאז 1990. שומוב יצר מוזיקה בסגנונות גל חדש, מוזיקה אלקטרונית ואוונגרד.
במהלך הקריירה שלו, הוציא עשרה אלבומי סולו.
וסילי שומוב הוא בנם של מריה אפלחובה וג'רארד שומוב.
עם אשתו הראשונה נולד לו בנו הראשון, אנטון.
עם אשתו השנייה, גודית', נולדו לו שני ילדים, אנג'ליקה וניקולאי.
וסיליה באקיץ' (בסרבית: Vasilije Bakić, בסרבית קירילית: Василије Бакић; נולד ב-24 במאי 2000 בבלגרד שבסרביה ומונטנגרו) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קולובארה מליגת העל הסרבית.
באקיץ' גדל במחלקות הנוער של בורצ'ה וצ'וקריצ'קי.
ב-4 באוגוסט 2019 חתם באקיץ' בווז'דובאץ מליגת העל הסרבית.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך שלוש הופעות ליגה בלבד.
ב-31 ביולי 2020 חתם באקיץ' באינדייה מליגת העל הסרבית.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 25 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2021 חתם באקיץ' בקולובארה מליגת העל הסרבית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 24 הופעות ליגה, בהן הבקיע שלושה שערים.
וסילי אגורוביץ' ראב היה צייר רוסי וחבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
במקור הוא היה צמית, השייך למר קושלב, שלימים נתן לו את חירותו.
את הכשרתו הראשונית קיבל בבית ספר פרטי לציור בארזמאס, שנוסד על ידי אלכסנדר סטופין.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנקט פטרבורג, עם מיכאיל איבנוב.
בשנת 1837, הוא ערך טיול לקווקז, והביא רישומים רבים של הרי אורל והרי אלטאי.
בשנת 1840, האקדמיה העניקה לו את התואר "אמן".
בשנת 1842 נשלח לאירופה על ידי האקדמיה.
בהיותו ברומא, בנוסף לציור, הוא למד ליצר פסיפס.
ב-1849 הוא נאלץ לשוב לרוסיה, עקב אי-שקט פוליטי מתמשך באיטליה.
במשך שנתיים עבד על יצירת פסיפסים.
הוא הוכר כאקדמאי בשנת 1851. הוא יצא שוב לחו"ל בשנת 1854.
בשנים האחרונות לחייו עסק בציור בסגנון ביזנטי.
תלמידיו כללו את איוואן אייווזובסקי, מיכאיל לבדב ואלכסיי בוגוליובוב.
בין יצירותיו הידועות ביותר ניתן למנות נוף של רומא ממונטה מריו ו"חזון אליפיוס".
ניתן לראות את עבודותיו בגלריה טרטיאקוב, במוזיאון הרוסי ובמוזיאון טרופינין.
וסילי סטאסוב היה אדריכל רוסי מפורסם, שנולד למשפחת אצולה עשירה.
אביו, פיוטר סטאסוב, מקורו באחת המשפחות הוותיקות ביותר.
הוא נסע הרבה בצרפת ובאיטליה, שם הפך לפרופסור באקדמיית סנט לוק ברומא.
בשובו הביתה, הוא נבחר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות (1811).
אחת מיצירותיו המוקדמות, אחוזת גרוזינו ליד נובגורוד, נבנתה עבור הרוזן אלכסיי ארקצ'ייב בשנות ה-1810 ונהרסה כליל במהלך מלחמת העולם השנייה.