tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם, לפני ההתקוממות הצבאית של 1874, הכריז אלפונסו השנים עשר על מניפסט, שנכתב על ידי קנובס, שדגל במלוכה כדרך היחידה לסיים את המשבר של התקופה המהפכנית, ואשר קבע את הרעיונות החשובים ביותר של מערכת פוליטית ספרדית חדשה.
בחודשים הראשונים של הרסטורציה, קנובס ריכז את רוב הכוח בידיו שלו.
עם זאת, כדי לתת לגיטימציה לממשלתו החדשה, הוא נזקק לחוקה שתסדיר את המשטר הפוליטי החדש ותבטיח אותו.
הוא וחבריו ארגנו בחירות על בסיס זכות בחירה אוניברסלית לגברים כדי ליצור את ה"cortes constituyentes", וכדי לכתוב חוקה חדשה.
הוא נוצר בהשראה חלקית מהחוקה של 1845, אך שילב גם כמה מרכיבים של החוקה של 1869, כגון זכויות אזרח וחירויות.
ריבונות המדינה תתחלק בין המלוכה (המלך) לבית המחוקקים.
המלך יהיה הכוח הגדול ויהיה לו יותר כוח ביצועי מאשר לממשלה.
בית המחוקקים היה אמור להיות דו-ביתי, אליטיסטי, ולהבטיח את השליטה בכוח הביצועי על ידי המיעוט המיוחס.
כמה זכויות וחירויות אינדיבידואלים יוכנסו, למרות שהאחרונים יוסדרו על ידי חוקים אחרים.
הקתוליות תהיה דת המדינה הרשמית.
כניסתו של אלפונסו לספרד והכרזה על המלוכה החוקתית החלה תקופה ארוכה של יציבות פוליטית המושתתת על ערכים שמרניים, רכוש, מונרכיה ומדינה ליברלית.
המערכת החדשה התירה רק מערכת דו-מפלגתית; כל שאר המפלגות נאסרו מלהשתתף.
המפלגה השמרנית, בראשות אנטוניו קנובס דל קסטיו, ייצגה את האינטרסים של בעלי הקרקעות, הבורגנות, הקבוצות הקתוליות והאריסטוקרטיה של המשטר הקודם.
המפלגה הליברלית, בראשות פראקסדס מאטאו סאגסטה, ייצגה את אלו שלא קיבלו את החוק החדש של חוקת 1876, רדיקלים וקבוצות של רפובליקנים מתונים.
הממשלה נבחרה באמצעות תהליך המכונה שיטת turno, שהוסכם על המנהיג השמרני קנובס והמנהיג הליברלי סאגסטה.
המפלגות הליברליות והשמרניות הדומות מבחינה אידאולוגית היו מחליטות מראש על תוצאות הבחירות, תוך תורנות לסירוגין לכהן בממשלה כדי להבטיח תמיכה במונרכיה ולמנוע ממפלגות רדיקליות להשתלט על השלטון.
המפלגות לא הגיבו לבוחרים, ובמקום זאת הסתמכו על הונאת בחירות ותמיכת האוליגרכיה והבוסים הפוליטיים (Caciquism) כדי להגיע לתוצאות הרצויות.
אחת התוצאות של ביטול שלטון הבית הבסקי הייתה התפתחות של קרליזם למגוון פלגים, שאחד מהם הפך ללאומיות הבסקית.
בתגובה לביטול הפורוס, נוצרה תנועה להגן על המסגרת המוסדית והחוקית האבודה של הילידים הבסקיים ולהחזיר את הזהות התרבותית הבסקית המתרחקת, כלומר השפה והתרבות הבסקית.
מחאת סנרוקדה בביסקאיה ב-1894 הידהדה את ההתקוממות העממית של גאמזדה בנווארה בשנים 1893–1894. הם זרעו את הזרעים להקמת המפלגה הלאומית הבסקית (EAJ-PNV), אשר נוסדה בשנת 1895, על ידי סבינו אראנה, סופר בסקי.
אראנה, שנחשב בדרך כלל כאבי הלאומיות הבסקית, דחה את המלוכה הספרדית, וביסס את הלאומיות הבסקית על האידיאלים של הקתוליות והפורוס.
אידיאלים אלו סוכמו במוטו של המפלגה הלאומית הבסקית: "אלוהים ומסורת".
המפלגה הלאומית הבסקית הייתה שמרנית אידאולוגית, מתנגדת לליברליזם, תיעוש, ספרדיות וסוציאליזם.
עם זאת, היא משכה אליה אישים מגוונים שדאגו לאובדן הזהות והמוסדות הבסקיים, כמו רמון דה לה סוטה, תעשיין בסקי יליד סנטנדר.
בסוף המאה ה-19 זכתה המפלגה הלאומית הבאסקית במושבים הראשונים שלה במועצות מקומיות ואזוריות.
קולות רבים הגיעו מהאזורים הכפריים וממעמד הביניים, שדאגו מהתיעוש וצמיחת הסוציאליזם.
בניגוד לריכוזיות ולאידאולוגיות הפרולטריות החדשות, ייסד אראנה את התוכנית הפוליטית הלאומנית הבסקית הראשונה, שהראתה דמיון בולט לתנועה הקרליסטית.
המניפסט של אראנה Bizkaya por su independencia ("ביסקאיה על עצמאותה") דיבר ספציפית על ביסקאיה, אך הצביע על מציאות מעבר לגבולות כל מחוז ספציפי: מדינת הבסקים כולה.
הלאומיות הקטלונית הגיעה לשיא כאשר ספרד איבדה את רוב המושבות שלה בשנת 1898, בסיומה של מלחמת ארצות הברית–ספרד.
אולם מוקדם יותר במאה ה-19 עבדה הבורגנות הקטלונית עם השלטון המרכזי, ואף תמכה בהחזרת שושלת בורבון לשלטון ב-1875.
הפדרליסט הקטלוני ולנטי אלמירל יצר את אחד הניסוחים המוקדמים ביותר של הלאומיות הקטלונית, המתואר בספרו מ-1886 Lo Catalanisme.
הוא שוכנע בצורך ליצור כוח פוליטי חדש נפרד ממפלגות פוליטיות ספרדיות, ויצר את מפלגת המרכז הקטלנית בשנת 1882. למרות שהמפלגה שילבה מגוון של אמונות פוליטיות שונות, מטרתה המשותפת הייתה הדרישה לאוטונומיה, או העברת סמכויות.
הפרויקט, לעומת זאת, לא הצליח להתקדם רחוק מאוד.
אפילו בסוף המאה ה-19, הלאומיות הקטלונית לא הייתה חזקה מספיק.
חלק אחד של הבורגנות המתונה תמך בקטלניזם כתגובה למדיניות הליברלית והריכוזית של ממשלת ספרד.
בהקשר זה, אנריק פראט דה לה ריבה הקים את "Lliga de Catalunya" בשנת 1887, והגן על פרויקט קטלוני מסורתי.
בשנת 1891 נוסדה ה-Unió Catalanista על ידי התכנסות של רעיונות פוליטיים שונים, מה שהוביל לתוכנית הפוליטית הראשונה של הקטלניזם הידועה בשם Bases de Manresa בשנת 1892. הם דרשו מעצמה אוטונומית אזורית אחת, מסורתית ולא ליברלית.
המלחמה הצפונית הקטנה (בשוודית: Andra nordiska Kriget, בפולנית: II wojna północna; נודעה גם בשם המלחמה הצפונית השנייה) הוא כינוי למלחמה שהתחוללה בין 1655 ל-1660 בין שוודיה מצד אחד לבין האיחוד הפולני-ליטאי, רוסיה הצארית וממלכת דנמרק-נורווגיה מצד שני.
המלחמה נסתיימה באפריל 1660, עם חתימתו של הסכם קופנהגן.
שוודיה הצליחה לזכות בתום המלחמה בשטחים שבהם החזיקה דנמרק-נורווגיה קודם למלחמה.
שוודיה נלחמה שוב מול המדינות הללו מספר עשורים מאוחר יותר, במה שנודע כ, ונחלה מולן הפסד.
בשנת 1655, פלש קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, לפולין-ליטא וכבש את מערבה.
רוסיה כבר שלטה בחלק המזרחי אחרי מלחמת רוסיה-פולין.
התקדמותם המהירה של השוודים זכתה לכינוי "המבול השוודי".
במהרה, הדוכסות הגדולה של ליטא הפכה למדינת חסות שוודית, הצבאות הסדירים של פולין-ליטא נכנעו והמלך הפולני יאן השני קז'ימייז' נמלט אל בית הבסבורג.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ודוכס פרוסיה, תמך תחילה באצילים הפולנים בפרוסיה המלכותית, אך לאחר מכן כרת ברית עם שוודיה בתמורה לקבלת דוכסות פרוסיה כנחלה שוודית.
יאן השני קז'ימייז' ניצל את הפגיעה ברגשות הדתיים של האוכלוסייה הקתולית תחת שלטון פרוטסטנטי וארגן מפקדים צבאיים פולנים-ליטאיים במסגרת "הברית הטישובצית".
בזכות מהלכים אלו הצליח להחזיר לעצמו שטחים באותה השנה.
רוסיה ניצלה את הקשיים של שוודיה, הכריזה עליה מלחמה ופלשה לליטא ולליבוניה השוודית .
בתמורה לסיוע צבאי, קרל העשירי גוסטב, העניק לפרידריך וילהלם עצמאות מלאה בדוכסות פרוסיה .
בחוזה ראדנוט שנחתם בדצמבר 1656, הוא כרת ברית עם ג'רג' ראקוצי השני, נסיך טרנסילבניה, שפלש לפולין-ליטא מדרום-מזרח.
יאן השני קז'ימייז' מצא בעל ברית בלאופולד הראשון מבית הבסבורג, שצבאותיו חצו את הגבול לפולין-ליטא מדרום-מערב.
מהלך זה דרבן את פלישתו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק, אל שוודיה בתחילת 1657. הוא ניצל את עסוקיה של שוודיה בחזיתות אחרות כדי לנסות ולחסל חשבונות ישנים שמקורם במלחמת תורסטנסון.
בשעה שפולין העניקה לפרידריך וילהלם עצמאות מלאה בדוכסות פרוסיה בחוזי ווהלאו וברומברג (Treaty of Bromberg), ברנדנבורג נטש את הברית עם שוודיה.
מלך דנמרק, פרדריק השלישי, הכריז מלחמה על שוודיה.
הכרזת המלחמה דרשה מהמלך השוודי, קרל העשירי גוסטב, לנטוש את המערכה נגד פולין וללחום בדנמרק.
בחורף של 1657-1658, הצליח צבאו של קרל העשירי לחצות את האזור הקפוא בין האיים הדניים (אזור יוטלנד וסקונה) ולהפתיע את דנמרק.
על אף שהכריז על מלחמה, צבאו של פרדריק השלישי לא היה מוכן והוא היה חייב להיכנע.
במסגרת הסכם רוסקילדה (Treaty of Roskilde), דנמרק נאלצה לוותר על כל האזורים הדניים שכיום נמצאים כיום בשטחה של שוודיה.
בינתיים, בעלי בריתה של דנמרק הצליחו לנטרל את צבא טרנסילבניה, והצבא הפולני פשט על אזור פומרניה השוודית.
בשנת 1658, מלך שוודיה, החליט כי במקום לשוב ולכבוש מחדש את המעוזים השוודים שנותרו בשטחי פולין-ליטא, יעדיף לתקוף פעם נוספת את דנמרק ולחזק את מעמדו.
הפעם, דנמרק ובנות בריתה הצליחו לעמוד בפני ההתקפה, והסיגו את קרל העשירי גוסטב עד יוטלנד ופומרניה השוודית.
במהלך 1659, שוודיה עמדה על המשמר, מגנה על מבצריה בדנמרק ובחופי הים הבלטי הדרומי, בעוד שהברית השיגה הישגים מועטים בלבד, והצדדים החלו במשא ומתן לשלום.
עם מותו הפתאומי של מלך שוודיה, קרל העשירי גוסטב, בפברואר 1660, יורשו הסתפק בחתימה על הסכם אוליבה עם פולין-ליטא, ועם בית הבסבורג ובראנדנבורג בחודש אפריל, ועל הסכם קופנהגן עם דנמרק בחודש מאי.
על פי ההסכמים הללו, שוודיה שמרה על רוב השטחים שכבשה, ואילו דוכסות פרוסיה הפכה למדינה עצמאית.
שאר הצדדים חזרו, באופן כללי, למצב שקדם למלחמה.
כבר בשנת 1658, שוודיה הסכימה לשביתת נשק עם רוסיה, שהובילה לחתימה על הסכם קארדיס (Treaty of Cardis) בשנת 1661.
היישובים היהודיים ברחבי האיחוד-הפולני ליטאי נפגעו במהלך מלחמה זו.
המלחמות הנפוליאוניות הן סדרה של עימותים כלל עולמיים שהתרחשו בעיקר באירופה, אך גם במזרח-התיכון, צפון אפריקה והאוקיינוס האטלנטי.
מלחמות אלה התנהלו בין קואליציות רבות משתתפים.
מצד אחד ניצבה צרפת עם קואליציה רופפת של מדינות חסות כגון הרפובליקה הבטאווית (הולנד), דוכסות ורשה ועוד בעלות ברית ומהצד השני מדינות אירופה החשובות כגון האימפריה הבריטית, האימפריה הרוסית, פרוסיה ועוד.
המלחמות התנהלו רובן ככולן באירופה, למעט מסע נפוליאון למצרים (במהלכו הגיע גם לארץ ישראל וצר על עכו) ומלחמות שהושפעו על ידי המאבק הגדול באירופה באזורים אחרים כגון מלחמת 1812 בין האימפריה הבריטית לארצות הברית והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812).
האימפריה הבריטית הייתה המדינה העשירה ביותר באירופה בתקופה זו.
היה לה הצי החזק ביותר ואחרי תבוסת הצי הצרפתי בקרב טרפלגר (1805), שקיעת הצי הספרדי והצי המלכותי ההולנדי, הצי הבריטי היה לחזק בעולם עד מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו הייתה בריטניה מונרכיה חוקתית, ושלט בה המלך ג'ורג' השלישי.
רוב ממשלותיה היו נציות, במיוחד אלה של ויליאם פיט הבן.
בריטניה ניצבה תמיד נגד צרפת משתי סיבות עיקריות: מדיניות עקבית של מאזן כוחות לפיה אין להרשות לאף מדינה להגיע לכדי הגמוניה באירופה היבשתית.
הסיבה העיקרית השנייה הייתה כלכלית.
בריטניה חששה מהעוצמה הכלכלית הצרפתית וביקשה להצר את צעדיה.
הקיסרות הרומית הקדושה (משנת 1806 האימפריה האוסטרית) הייתה מדינה גדולה במרכזה של אירופה שחלשה על שטחים רבים והייתה בעלת השפעה גדולה על המדינות הגרמניות הקטנות (שאוחדו למדינה אחת רק בסוף המאה ה-19).
היא הייתה מורכבת מלאומים רבים ונלחמה נגד צרפת.
הסיבות העיקריות היו החשש מפני התפשטות צרפתית ואיבה עתיקת יומין.
אחרי תבוסה בקרב אוסטרליץ (1805) שמרה על נייטרליות קצרה ואחרי מפלה נוספת בשנת 1809 נפוליאון אף נשא את מארי לואיז, בתו של פרנץ השני קיסר האימפריה האוסטרית.
האימפריה הרוסית הייתה מדינה ענקית במזרחה של אירופה, בעלת האוכלוסייה הרבה ביותר ביבשת.
היה לה צבא ענק, גם אם לא מאוד יעיל.
רוסיה נלחמה בדרך כלל נגד נפוליאון.
הכלכלה הרוסית הייתה במצב בעייתי מעט, בעיקר בגלל ההיקף הקטן של התעשייה שלה.
בעת המלחמות מלכו ברוסיה שני צארים: פאבל הראשון.
פאבל שהיה חלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השנייה הובס, אך לאחר מכן פיתח יחסים טובים עם נפוליאון.
רציחתו בשנת 1801 הייתה מכה לצרפת.
בנו, אלכסנדר הראשון היה ביקורתי כלפי צרפת ונלחם איתה בסדרת מלחמות, החשובה ביניהן היא מלחמת רוסיה–צרפת (1812) במהלכה הובס הגרנד ארמה הצרפתי ונגרמו לו אבדות בהיקף של מאות אלפי חיילים - תבוסה זו שברה את העצמה הצרפתית ושנתיים לאחר מכן התפטר נפוליאון בפעם הראשונה מכסאו.
פרוסיה הייתה מדינה קטנה יחסית הן בגודל והן באוכלוסייה, אך לוחמנית למדי.
התרפקותה על זכרונות העבר מהדור הקודם, עת שלט בה פרידריך הגדול הפיחו רוח במפרשי האיבה הפרוסית לצרפת.
אחרי תבוסה מוחצת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית פרוסיה חדלה כמעט מלהתקיים, אך שוקמה ותרמה תרומה חשובה לתבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו (1815).
ספרד שהייתה מהמדינות החשובות באירופה ובעולם כולו במאות ה-16 וה-17 נמצאה בתהליך שקיעה מתמשך.
החל מראשית המאה ה-18 שלט בית בורבון בספרד ובצרפת והן הפכו לבעלות ברית.
שיתוף פעולה זה נמשך גם לאחר הדחת בית בורבון מהשלטון במהפיכה הצרפתית (כמו בקרב טרפלגר) והסתיים בשנת 1808 עת פלש נפוליאון לתוכה והסתבך במלחמה ארוכה שנמשכה עד שנת 1814. הבריטים שמחו להתערב לצד הספרדים ושלחו צבא חזק.
במלחמת הגרילה שהתפתחה והקרבות נגד הבריטים איבד הצבא הצרפתי מאות אלפי חיילים.
הייתה זו אחת הסיבות העיקריות, לצד התבוסה ברוסיה בשנת 1812 לנפילתו של נפוליאון.
האימפריה העות'מאנית שבדומה לספרד הייתה אף היא בין המדינות החשובות עד המאה ה-17, הייתה בתהליך שקיעה מתמשך.
היא לא התערבה באופן פעיל בסכסוך, אך ניסתה לנצל את המאבק בין רוסיה לצרפת כדי להכות ברוסים, אויביהם מקדמת דנא.
מדינות אחרות כגון הולנד, פורטוגל, שוודיה שהייתה להן חשיבות רבה במאה ה-17 וה-18 ירדו לחלוטין מגדולתן והשפעתן על האירועים הייתה קטנה.
המהפכה הצרפתית (1789) הייתה הגורם העיקרי לפרוץ מעשי האיבה בשנת 1792. הוצאתו להורג של לואי ה-16 בתחילת שנת 1793 הייתה בין הגורמים החשובים לשנאתם של בתי המלוכה האירופאים כלפי צרפת.
צרפת עצמה הייתה נתונה לממשלן של מספר ממשלות לא יציבות עד שבהפיכת 18 בברימר (סוף 1799) תפס נפוליאון את השלטון והתמיד בו עד סוף עידן המלחמות הנפוליאוניות (1815).
צרפת הייתה מדינה צפופה עם כלכלה מפותחת שנכנסה למשבר עמוק לקראת סוף המאה ה-18. היא הצליחה להתגבר עליו ובסדרת רפורמות צבאיות הצליחה להקים צבא מהגדולים ביותר בעולם בתקופה זו.
חידושים בטקטיקה, בפיקוד ושליטה בשדה הקרב ובעניינים צבאיים רבים אחרים, עזרו לנפוליאון להביס את צבאות הקואליציה פעם אחרי פעם.
רק תבוסות מוחצות בספרד וברוסיה שאחריהן התנהלה סדרת קרבות גדולים עם מאות אלפי חיילים מכל צד, הצליחה לשבור לחלוטין את ההתנגדות הצרפתית.
מלבד צרפת ניצבו לצדה מדינות חסות.
מדינות אלה היו חלשות והברית שלהן עם צרפת נכפתה עליהן באמצעות הכידונים של הצבא הצרפתי.
גרוע מכך, הברית עם צרפת פגעה בכלכלתן והן חיפשו דרכים להפר את הברית.
כל זה גרם לכך שהשתתפותן לצד הצרפתים נעשתה כלאחר יד והן לא תמכו בה בלב שלם.
הקואליציה הראשונה (1792–1798) של אוסטריה, פרוסיה, ממלכת בריטניה הגדולה, ספרד ופיימונטה (צפון איטליה) נגד הרפובליקה הצרפתית נערכה בעקבות המהפכה הצרפתית בשנת 1789. המעצמות הזרות ניסו לכפות על הצרפתים את שלטון המלוכה שהופל במהלך המהפכה.
הצרפתים אימצו את גיוס ההמונים, ביצעו מודרניזציה בצבא ובמערכות השלטוניות ואימצו מלחמה טוטאלית (הכובלת את כל משאבי האומה למאמצי המלחמה).
מסעו של נפוליאון בצפון איטליה ב-1796 הוציא את פיימונטה מהקואליציה.
כשהתקפת-הנגד האוסטרית כשלה, נכנס נפוליאון לפריולי, ובאוקטובר 1797 אולצו האוסטרים להיכנע לתנאים שהכתיב להם בחוזה קמפו פורמיו.
בכך הסתיימה המלחמה בתבוסתה של הקואליציה.
הקואליציה השנייה (1798–1801) של רוסיה, בריטניה, אוסטריה, האימפריה העות'מאנית, פורטוגל, מדינת האפיפיור ונאפולי העמידה אתגר קשה בפני צרפת.
הממשלה הצרפתית הייתה מושחתת ומחולקת, קופתה של הרפובליקה הייתה ריקה כמעט והיא עמדה לקרוס.
גם מעורבותם של הכוחות הרוסיים בקואליציה, שחנו באיטליה תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב הבלתי-מנוצח, עמדה לרעת הצרפתים.
נפוליאון פלש למצרים ב-1798. הוא הביס את הממלוכים בקרב הפירמידות, אך ציו הושמד על ידי אדמירל נלסון בקרב אבוקיר (Abu-Qir, "הקרב על הנילוס").
נפוליאון נותר מנותק במצרים וניסה לפלוש צפונה, לכיוון לבנון וסוריה, אך לאחר הצלחות ראשוניות נבלם במצור על עכו ונסוג בחזרה דרומה.
כ-40,000 חיילים מצבאו של נפוליאון נהרגו במהלך מסעו במזרח-התיכון, כתוצאה ממחלות וקרבות מול הבריטים והעות'מאנים.
נפוליאון האמין כי הממשלה הצרפתית והאופן הלקוי שבו תכננה את המערכה הם האשמים, וחזר לצרפת באוגוסט 1799. בנובמבר תפס נפוליאון את השלטון, והפך לשליט יחיד.
האנגלים הקימו במהרה קואליציה חדשה.
ההצלחות הראשוניות של הקואליציה באיטליה ובשווייץ נראו מבטיחות, אך נפוליאון הצליח לכרות חוזה שביתת-נשק עם פאבל הראשון קיסר רוסיה (1801), וזו נסוגה מהמלחמה.
באשר לבריטים, אלו סירבו לסכן את צבאם הקטן ואוסטריה נשארה לבדה מול כוחותיו של נפוליאון.
בתקופה זו נפוליאון ארגן את צבאו מחדש ואף יצר צבא מילואים שנועד לתגבר את המאמצים על הריין או באיטליה.
אז לצרפתים כבר היה צבא של כ-300,000 חיילים שנלחמו בקואליציה, ומדובר ביכולת גיוס שהיא חסרת-תקדים.
באיטליה האוסטרים הגבירו את מאמציהם, והצרפתים העבירו לשם את העתודה שלהם.
נפוליאון הביס את האוסטרים תחילה בקרב מרנגו (Marengo) ב־14 ביוני 1800. מאוחר יותר האוסטרים הובסו על ידי הצרפתים בקרב הוהנלינדן (Hohenlinden), ב־3 בדצמבר (שם נלחמו 130,000 חיילים צרפתים מול 120,000 חיילים אוסטרים).
האוסטרים הסכימו לחתום על הסכם לינוויל (Lunéville) (פברואר 1801), שהוציא אותם באופן זמני מהעימות.
בכך נותרה הממלכה המאוחדת הבריטית היחידה שעמדה מול נפוליאון.
היא המשיכה בהשפעתה הרבה על המעצמות ביבשת תוך עידודן להתנגדות לצרפת.
נפוליאון הבין שללא תבוסה בריטית או חוזה איתה, לא יצליח להשיג שלום מוחלט, ובעוד שהצבא הבריטי היה קטן ולא איים כמעט על צרפת, הצי המלכותי הבריטי היווה איום מתמשך על הספנות הצרפתית ועל הקולוניות שלה.
כמו כן, הבריטים השקיעו כספים באיחוד המעצמות האירופאיות נגד צרפת.
נפוליאון, אם כן, לא היה מסוגל לפלוש לאי הבריטי, ולכן העימות עם בריטניה נכנס לשוויון מסוים.
הסכם אמיין (Amiens) ב-1802 סיים את המלחמה עם בריטניה וסימל את ההתמוטטות המוחלטת של הקואליציה השנייה.
אולם לא היה סביר שההסכם יאריך ימים: הוא לא סיפק אף אחד מהצדדים, ושניהם לא כיבדו חלקים ממנו.
תקופת השלום, אם כן, הייתה קצרת מועד: הצרפתים התערבו במהומות בשווייץ ואף כבשו מספר ערי-חוף באיטליה, ואילו הבריטים המשיכו להחזיק במלטה, שאותה נדרשו לפנות במסגרת ההסכם.
הלחימה בין נפוליאון והבריטים התחדשה במאי 1803, כשאת רצונם להחזיר את המונרכיה בצרפת המירו ברצון פשוט להוריד את נפוליאון מכס-השלטון.
נפוליאון הכריז על צרפת כאימפריה ב־28 במאי 1804, והוכתר לקיסר ב־2 בדצמבר.
הקואליציה השלישית (1805) הורכבה מאוסטריה, בריטניה הגדולה, רוסיה ושוודיה שלחמו נגד צרפת לאחר שנפוליאון כשל בניסיונו לפלוש לאיים הבריטיים, וכתוצאה מכך כיוון את מאמציו אל תוך היבשת.
ספרד ניצבה לימין צרפת במערכה הימית.
לצורך הפלישה לאיים הבריטיים שתכנן נפוליאון, נבנה צי גדול של אסדות נחיתה קטנות.
נפוליאון נזקק לשליטה ימית זמנית בתעלת למאנש כדי לאפשר את העברת הצבא אל בריטניה, שצבאה היבשתי היה קטן.
בקיץ 1805 ריכז נפוליאון את הגרנד ארמה באזור בולון הסמוך לתעלה ונערך לפלישה.
במקביל ביצע הצי הצרפתי בראשותו של פייר וילנב תרגיל הסחה שנועד למשוך את עיקר הצי הבריטי, שעלה עליו בכמות ובאיכות, אל איי הודו המערבית, ואז לחזור ולהשתלט על התעלה למשך הפלישה.
ואולם, התרגיל לא צלח - הספינות הבריטיות שנשלחו לים הקריבי בעקבות הפיתיון הצרפתי הקדימו לחזור, ונוסף להן הופעלו עתודות של הצי כדי להגן על חופי בריטניה, והצי הצרפתי נרתע מלנסות ולתקוף.
עם כישלון הצי, נגוזו חלומותיו של נפוליאון לפלישה ימית, והוא היפנה את צבאו במסע מאורגן היטב אל מרכז אירופה, במטרה להביס את צבאות אוסטריה ורוסיה בטרם יספיקו להתארגן.
הצבא הצרפתי יצא מבסיסיו בסוף יולי, ובספטמבר הביס את הנסיך קארל בקרב אולם, כאשר כל 70,000 האוסטרים נפלו בשבי ללא קרב לאחר שנותקו מקווי האספקה שלהם.
על ההישג העיבה תבוסתו של הצי הצרפתי, יחד עם הצי הספרדי, לצי הבריטי בפיקוד הורציו נלסון בקרב טרפלגר (Trafalgar) ב־23 באוקטובר.
לאחר קרב זה שלטה בריטניה באופן בלתי-מעורער בים, ונפוליאון לא ניסה שוב ליזום פלישה ימית לבריטניה, אויבתו הגדולה והעיקשת.
ב־2 בדצמבר הביס צבאו של נפוליאון את הכוח המשולב העדיף של רוסיה ואוסטריה (תחת פיקודו של מיכאיל קוטוזוב) בקרב אוסטרליץ (Austerlitz), במה שנחשב כניצחונו הגדול אי-פעם.
לאחר התבוסות האלה, הקואליציה התפרקה וב-26 בדצמבר חתמה אוסטריה על חוזה פרסבורג (Pressburg), שסיים את פעולות האיבה.
הקואליציה הרביעית (1806–1807) של רוסיה, סקסוניה, שוודיה ופרוסיה נגד צרפת.
בהתחלה הפרוסים, ההוזים בשגעונות גדלות צבאם, תוך כדי פיזור אימרות כמו "צבאו של פרידריך הגדול יחזיר את הקורסיקני הקטן לממדיו הטבעיים" לא המתינו להגעת תגבורות מרוסיה, שסבלה אבדות כבדות בשנה שעברה ולכן לא יכלה לעזור להם בצורה משמעותית עד הגעת התגבורות, דבר שהיה לוקח לפחות כמה חודשים.
התוצאה הבלתי נמנעת של הטעות הייתה תבוסה פרוסית קשה בשני קרבות מקבילים - קרב ינה וקרב אאורשטט (14 באוקטובר 1806).
אחרי המפלה הצורבת בקרבות אלו, המבצרים הפרוסיים נכנעו ללא קרב ונפוליאון נכנס לברלין ב־27 בחודש.
הרוסים הצליחו להתאושש מהמפלה בקרב אוסטרליץ והתנגשו בנפוליאון בקרב אילאו (ידוע גם כפריסיש אילאו).
אף על פי שהקרב היה עקוב מדם, הוא הסתיים ללא הכרעה.
נפוליאון הצליח להביסם בקרב פרידלנד ביוני 1807 והרוסים הסכימו לחתום על הסכם שלום במסגרת ועידת ארפורט (1808).
הוחלט שרוסיה תכריח את שוודיה להצטרף למערכת הקונטיננטלית, שגרמה למלחמה הפינית באותה שנה, וקריעת הטריטוריה הפינית משוודיה וצירופה לרוסיה בתור הדוכסות הגדולה של פינלנד.
הקואליציה החמישית (1809) של בריטניה הגדולה ואוסטריה נגד צרפת.
בריטניה לא הפסיקה את לחימתה בצרפת משנת 1805 ולא חתמה איתה על אף הסכם, אך התרומה הצבאית הבריטית הייתה קטנה עד כה.
הם כבשו כמה קולוניות צרפתיות והשמידו את הצי הדני.
הם מימנו את המלחמות של הקואליציות השונות נגד צרפת.
התרומה העיקרית ביבשה החלה בשנת 1808 עם הנחיתה של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון על אדמת ספרד.
המערכה בספרד ובפורטוגל נמשכה עד לשנת 1814 ואף צד לא הצליח להגיע להכרעה בקרבות.
כך למשל בשנת 1808 התחולל קרב באזור העיירה בלמסדה בה האנגלים הצליחו להביס את הכוח הצרפתי, אך תוך מספר ימים לאחר מכן הפסידו בקרב.
הכוחות הבריטיים נשארו על אדמת חצי האי האיברי עד הגירוש המלא של הצרפתים ב-1814.
בינתיים, אוסטריה התקיפה את צרפת כשפלשה לבוואריה, ממלכה חברה בהקונפדרציה של הריין.
לאחר כמה קרבות משניים שבהם הפסידה, האוסטרים ניצחו באופן טקטי בקרב אספרן-אסלינג כשהצליחו להדוף את הצרפתים חזרה מעבר לדנובה.
בתקופה הזו שלאחר מלחמת הקואליציה החמישית, האימפריה הצרפתית הגיעה לשיא גודלה.
נפוליאון שלט דרך הגנרלים וקרובי משפחתו ברוב מערב אירופה, בריטניה הפסידה סכומי עתק שהושקעו לחינם בצבאותיהם של פרוסיה, רוסיה ואוסטריה.
הקואליציה השישית (1812–1814) של בריטניה הגדולה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה, אוסטריה ומספר ממלכות גרמניות נגד צרפת.
המלחמה החדשה נפתחה בפלישתו של נפוליאון לרוסיה ב־22 ביוני 1812 בראש הגרנד ארמה.
הצבא היה בן 600,000 איש (כמחציתם צרפתים) בהמשך זכה לתגבורות של כמה עשרות אלפי חיילים.
המלחמה נפתחה בעקבות נסיגתה של רוסיה מהמערכת הקונטיננטלית.
בהתחלה נפוליאון התקדם לתוך רוסיה ללא קרבות משמעותיים ונתקל באדמה חרוכה שהשאירו אחריהם הרוסים הנסוגים.
הוא ניסה לכפות על הרוסים קרב כולל בסמולנסק, אך הם נסוגו.
לאחר קרב בורודינו ב־7 בספטמבר, שהיה עקוב מדם, אך לא הוכרע לצד כלשהו, הרוסים נסוגו עוד ונפוליאון נכנס למוסקבה.
למרות זאת, אלכסנדר הראשון סירב להיכנע וכעבור המתנה של בערך חודש במוסקבה, נפוליאון נסוג.
במהלך הנסיגה הוא איבד כ־500,000 איש והיתר התפזרו לכל עבר או היו לא כשירים ללוחמה.
נשארו איתו רק בין 10,000 ל־50,000 חיילים (מקורות שונים מציינים מספרים שונים).
נפוליאון חזר לפריז בדצמבר אותה שנה על מנת לגייס צבא חדש.
בשנה לאחר מכן, בקרב ויטוריה ב־21 ביוני הצרפתים ספגו תבוסה מוחצת בספרד ונסוגו מכל אדמת ספרד אל מעבר לפירנאים.
רוסיה כרתה ברית עם אוסטריה, ומדינות נוספות הצטרפו במהרה.
הצרפתים זכו במספר ניצחונות משניים, אבל בקרב לייפציג (ידוע גם כקרב העמים) הצרפתים הובסו בצורה קשה תוך כדי שהם מאבדים שליש מצבאם.
ולאחר הקרב על פריז, בעלות הברית נכנסו לפריז ב־30 במרץ 1814. כתוצאה מההפסד, נחתם הסכם פונטנבלו, נפוליאון גורש לאי אלבה ושושלת הבורבונים חזרה לשלוט בצרפת.
הקואליציה השביעית (1815) של בריטניה הגדולה, רוסיה, פרוסיה, שוודיה, אוסטריה ומספר ממלכות קטנות יותר נגד צרפת.
נפוליאון נחת בקאן ב־1 במרץ וכעבור זמן קצר הגיע לפריז.
הוא הכתיר את עצמו בפעם השנייה לקיסר.
תקופת שלטונו השנייה זכתה לכינוי "מאה הימים" כי נמשכה בערך 3 חודשים וחצי.
לאחר שגייס צבא חדש בן 125,000 איש, הוא יצא צפונה לכיוון בלגיה על מנת להתעמת עם בעלות הברית.
למרות ההצלחות הראשוניות, הוא הובס על ידי ולינגטון בקרב ווטרלו ב־18 ביוני 1815 והתפטר ב־22 ביוני.
הוא ניסה להימלט מצרפת אך נתפס על ידי הבריטים והוגלה לסנט הלנה, שם יבלה את שארית חייו תחת שמירה בריטית כבדה.
מעצמות אירופה יצרו מערך דיפלומטי, הקונצרט האירופי, שמטרתו שיתוף פעולה בין המלכים והמונרכים על-מנת למנוע הישנות מהפכה וחזרה לשלטון של רפורמטור כנפוליאון, ולבצע רסטורציה לסדר הישן.
המערך הדיפלומטי התבסס על קונגרסים ופגישות בין מנהיגי המעצמות, כשהראשון והחשוב בהם היה קונגרס וינה ב-1814–1815, במהלכו נקבעו עקרונות ויעדי השיטה, כמו גם עניינים מעשיים הנוגעים לצרפת ולתוצאות המיידיות של המלחמה בנפוליאון.
ברוב המדינות האירופאיות, העקרונות המיובאים שהביאה המהפכה הצרפתית והכיבוש הצרפתי (דמוקרטיה, הזכות להליך הוגן בבתי המשפט, הפקעת זכויות-היתר של האליטה וכו') השאירו את חותמם.
המונרכיות האירופאיות התקשו להחזיר את השלטון האבסולוטי שפעל לפני המהפכה, והשאירו על תלן כמה מהרפורמות שהתקבלו בזמן השלטון הנפוליאוני.
כמה מהמורשות החוקתיות שהשאיר נפוליאון קיימות עד היום: ברוב מדינות אירופה קיימת מערכת משפט אזרחי, וכן מערכות חוקה, או קודקס, המבטאים בפשטות את עקרונות החוק הבסיסיים, דומים לקודקס שיצר נפוליאון בצרפת.
תנועה פוליטית חדשה החלה לפרוח - הלאומיות.
בצילה נוסדו מדינות חדשות והגיעו ימיהן האחרונים של אחרות.
מפת אירופה השתנתה באופן דרמטי במאה ה-19, אולם לא היה זה כתוצאה מגחמותיהם של בעלי-אחוזות או בני האריסטוקרטיה, כי אם על-בסיס התרבות האנושית, השורשים הלאומיים והאידאולוגיה הלאומית.
השלטון הנפוליאוני באירופה זרע את הזרעים לייסוד מדינות כמו גרמניה ואיטליה, והביא לאיחודן של ערי מדינה, ממלכות ונסיכויות.
נפוליאון ציין בכמה הזדמנויות כי ברצונו להקים "מדינה" אירופאית אחת, ולמרות שתבוסתו החזירה את המחשבה על אירופה מאוחדת כמאה וחמישים שנים אחורנית, האירופאים גילו מחדש את זהותם המשותפת בסוף מלחמת העולם השנייה, עם כינונם של קהילת הפחם והפלדה האירופית ב-1951 וממשיכו, האיחוד האירופי ב-1992.
למלחמות נפוליאון היו גם השפעות על צבאות העולם.
לפני תקופתו, הצבא הממוצע לא עלה על 100,000 - 150,000 איש ובזמנו הם גדלו לממדי ענק של מאות אלפי חיילים.
שיפור משמעותי בנשק התגבש במהלך המלחמה.
התותח עבר שיפור משמעותי, הן בעוצמת הפגזים, הן בטווח הירי והן בדיוק.
בזכות שיפורי התותח ניתן היה ליצור סוללות תותחים עצומות וטכניקות לחימה שלא נראו כמותן לפני.
לראשונה נעשה שימוש בטילים שבאותה עת שומשו לקרבות ים בלבד.
חלק ניכר מאירופה ראתה את העובדה שהבריטים השתמשו בטילים, כאחת מן הסיבות לניצחונה במלחמות הים עם האימפריה הצרפתית.
עקב כך החל שימוש בטילים ופיתוחם ברחבי אירופה.
בנוסף לאלו בוצע שימוש לראשונה בבלוני תצפית שהיו כלי יעיל במיוחד לאיסוף מודיעין.
השימוש בבלוני תצפית סימל עידן חדש בו נוסף מימד חדש, אווירי, בנוסף לממדי הלחימה שהיו ייעודים עד אותה עת (ימי ויבשתי).
המלחמה השְּׁמַלְקַלְדִּית פרצה ב־20 ביולי 1546, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריז חרם על ראשי ברית שמלקלדן (ברית הנסיכים הפרוטסטנטיים בגרמניה), הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה והרוזן פיליפ הראשון, רוזן הסן, לאחר שלא הגיעו לאספת הממלכה ברגנסבורג ב-1546.
החל מהקמת התנועה הפרוטסטנטית (1517), החלה מתיחות בגרמניה בין הקתולים לפרוטסטנטים.
הקיסר קרל החמישי ניסה כמה פעמים לכונן שלום והבנה בין הדתות, כדי שיוכל להפנות את מאמציו למלחמה בצרפת ובטורקים, אך ללא הועיל.
החשדנות כלפי הקיסר הקתולי מצד הנסיכים הפרוטסטנטים גברה כל העת, מה גם שמדי פעם היו "שליחים" שעל דעת עצמם דרשו מהנסיכים הללו, בשם הקיסר או האפיפיור, לחזור אל הקתוליות.
בגרמניה היו שבעה נסיכים בוחרים, שהיוו את "מועצת המלוכה".
שלושה מהם נטו לפרוטסטנטיות - יוהאן פרידריך מסקסוניה, יואכים השני מברנדנבורג, ופרידריך השלישי מפפאלץ.
בשנת 1543 נפל דבר שעלול היה לשנות את המאזן לטובתם - הנסיך הבוחר של קלן, הארכיבישוף הרמן פון ויד, הפך לפרוטסטנטי.
לפיכך הרגישו ראשי ברית שמלקלדן בטוחים בעצמם, ולא חששו מפני קרל החמישי.
נוסף על כך, קשריהם הכלכליים של הנסיכים הפרוטסטנטים היו טובים יותר, ועמד לרשותם כסף רב.
הקיסר ניסה עוד בניסיון נואש אחרון לכנס אספת ממלכה ברגנסבורג ב-1546, אך באחת ההתייעצויות שקיימו הנסיכים הפרוטסטנטים הגיע לפתע "שליח" מטעם הקיסר, מתיאס האלד, שדרש מהנאספים לחזור לקתוליות.
אך כנזכר לעיל החליטו ראשי הברית שלא להגיע לאספה, מה שגרם לקיסר להכריז עליהם חרם, ופרוץ המלחמה היה רק עניין של זמן.
בתרגיל פוליטי הצליח הקיסר קרל החמישי להוציא את הנסיך הבוחר יואכים השני מברנדנבורג מתוך הברית, כך שהוא לא היה שותף במלחמה.
סביר להניח, שבכך שינה קרל את תוצאות המלחמה, שהיו שונות בהרבה אילו היה שותף בה הצבא הברנדנבורגי.
נוסף על כך, הצליח קרל החמישי להטות לצידו כמה נסיכים פרוטסטנטיים, כגון מוריץ, דוכס סקסוניה, שלאחר המלחמה קיבל את משרת הנסיך הבוחר במקום קודמו, וכמו כן את פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
תחילת המלחמה - התגוננות של הקיסר
כאמור, ראשי ברית שמלקלדן היו עשירים יותר, ולפיכך היו ברשותם יותר חיילים ואמצעים בתחילת המלחמה.
בנוסף, צבאם עמד תחת פיקודו של מצביא מיומן ומוכשר, סבסטיאן שרטליי מאאוגסבורג, וכן הרוזן פיליפ מהסן.
הקיסר הסתמך על חייליו הספרדים בפיקודו של הדוכס מאלבה, וההולנדים בפיקודו של הרוזן פון בורן, שלא הצליחו להגיע לעזרתו עם פרוץ הקרבות.
לפיכך התבצר הקיסר באינגלשטט (בוואריה), כשרק חילותיו בגרמניה עומדים לצדו, וצבא הברית תקף אותו ללא הרף, אך ללא הועיל.
הדוכס מאלבה, כמו גם חייליו הספרדים, היו עוינים כלפי היהודים.
כבר עם תחילת הקרבות נודע על מעשי אונס ורצח בבוואריה.
רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים נסע מיד לאינגלשטט אל מזכירו של הקיסר, הרוזן גרנוולה, ובעזרת השפעתם הוציא הקיסר צו לפיו כל חייל שיפגע ביהודי יוצא להורג.
בסוף 1546, הצליחו החילות ההולנדיים לחבור אל צבא הקיסר, לאחר מסע ארוך דרך הריין ופרנקוניה, ואז פתח הקיסר במתקפה, ובמקביל החל מוריץ מסקסוניה לתקוף את ארצו של הנסיך יוהאן, כך שהלה היה צריך להתמודד עם חזית חדשה.
לאחר מכן פנה הקיסר לוירטמברג ולערי הברית השוואבית, שהחשובות שבהן היו אולם ואאוגסבורג, וכבשן בזו אחר זו, עד לכניעת הנסיך מווירטמברג.
ב-24 באפריל 1547 נסתיימה המלחמה, כאשר קרל החמישי הכה את הפרוטסטנטים שוק על ירך בקרב מילברג (סקסוניה), כאשר למעלה ממחצית הכוח בפיקודו של הרוזן פיליפ מהסן נהרגו בקרב (כ־8,000 נפש), לעומת אבדות מעטות מאוד בצידו של קרל (כ־200).
ההיערכות לקרב החלה כבר ב-23 באפריל, כאשר שני הצבאות נערכו אלה מול אלה על שתי גדות האלבה.
לקיסר היו כ-13,000 חיילי רגלים, עוד כ-7,000 חיילים ספרדים, ועוד כאלף הולנדים, ומלבד זה עוד 4,000 פרשים וכעשרים תותחים.
הנסיך יוהאן לא יכול היה להפנות את כל כוחו לקרב, מחמת המלחמה הפנימית בתוך סקסוניה, שכפה עליו הנסיך מוריץ.
לפיכך הצליח להביא לקרב רק כ-12,000 חיילים רגליים, עוד כ-3,000 פרשים, ו-15 תותחים, שנערכו באזור העיר מילברג, על גדתו המזרחית של הנהר.
חיילי הקיסר, בעיקר הפרשים, ביצעו תנועות לאורך הנהר, ולבסוף, בבוקר 24 באפריל, צלחו אותו, בשני מוקדים, 1,000 פרשים ספרדים, ואלף הולנדים.
הנסיך יוהאן, שראה את היערכות הקיסר, ניסה ללכד את חייליו לקראת החיילים הצולחים את הנהר, כאשר בעקבותיהם כבר צולחים הרגלים בסירות.
הוא חצה את האלבה מערבה עם חלק מחייליו, וניסה לחסום את חיילי הקיסר מצפון, אך אז תקף שוב הקיסר בשני מוקדים, ממערב לנהר, וכן ממזרח - בכיוון צפון, והצליח לכתר את כל כוח הרגלים של הנסיך יוהאן.
הקרב הוכרע - הצבא הסקסוני הוכה, והנסיך יוהאן נפל בשבי.
מאוחר יותר נפל בשבי גם הרוזן פיליפ מהסן, ושניהם הוחזקו כך עד 1552. קרל כפה על העיר קלן נסיך בוחר חדש, קתולי, בשם אדולף פון שאומבורג, ועל הנסיך הבוחר יוהאן התפטרות לטובת מוריץ.
כיס ההתנגדות האחרון, וקרב דראכנברג
אף על פי שלהלכה נסתיימה המלחמה, דבקו כמה ערים בצפון המדינה, בהנהגת ברמן, המבורג ומגדבורג, בהתנגדות לקיסר.
חודש לאחר קרב מילברג, ב-23 במאי 1547, נערכו שוב צבאות הקיסר במתכונת מצומצמת.
מאחר שהקיסר היה משוכנע בניצחונו, הוא שחרר את הצבא הספרדי, ושלח צבא קטן בהנהגת הדוכס אריך השני מקלנברג והרוזן כריסטוף מריזבורג, שמנה 6,000 רגלים, מספר לא ידוע של פרשים וכ-17 תותחים.
את כוחות ברית שמלקלדן שמנו מעט יותר - כ-6,500 רגלים, 1,400 פרשים וכעשרים תותחים - הנהיג הרוזן בוטמר.
הקרב נערך ליד העיר דראכנברג, על הנהר וזר.
בדומה לקרב מילברג, חצו הקתולים את הנהר מזרחה בשני ראשים, באחד הרוזן כריסטוף, ובאחר הדוכס אריך, אך הפרוטסטנטים התכוננו למהלך זה, ומיהרו לכתר את הצבא הקתולי, שמפלטו היחיד היה נהר הווזר.
הדוכס אריך עצמו נאלץ לקפוץ לנהר וכך הציל את חייו, הוא ועוד כאלף חיילים.
ההערכה היא שבקרב נהרגו כ-2,500 חיילים מצבא הקיסר ועוד כמספר הזה נשבו, לעומת אבדות ברית שמלקלדן - 200 הרוגים ו-400 שבויים בלבד.
קואליציית ברמן נחלה ניצחון מוחץ, והצליחה להכתיב לקיסר את תנאיה ביחס לחופש הדת שלה, דבר שהיווה בסיס למהלכים הבאים.
ב-1555 נחתם שלום אאוגסבורג בין קרל החמישי למתנגדיו במלחמה.
בחוזה זה נקבע כי דתה של כל נסיכות תיקבע לפי השליט שלה, ובכך נסללה הדרך לכניסתו של הזרם הלותרני לאימפריה.
המלחמות הפּוּניות היו שלוש מלחמות בין הרפובליקה הרומית לבין אימפריית קרתגו, שתי ישויות מדיניות חזקות במרכז אגן הים התיכון.
הן ידועות בשם המלחמות הפוניות, משום שהקרתגים נקראו בפי הרומאים בשם 'פּוּנים' (Punici) , כלומר פיניקים.
המלחמה הפונית הראשונה בשנים 264 לפנה"ס עד 241 לפנה"ס, במהלכה התרחש קרב אקנומוס שהיה הקרב הימי הגדול ביותר בעולם העתיק.
המלחמה הפונית השנייה בשנים 218 עד 201 לפנה"ס, במהלכה חצה חניבעל את האלפים, פלש לאיטליה, זכה לניצחון גדול בקרב קאנאי ולבסוף ניגף בקרב זמה בפני המצביא הרומי סקיפיו אפריקנוס.
המלחמה הפונית השלישית בשנים 149 עד 146 לפנה"ס, שבסופה החריבו הרומאים את העיר קרתגו.
"המלחמה על המים" או "הקרב על המים" היו סדרת המאבקים בין ישראל למדינות ערב הגובלות בה, בעיקר סוריה, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, סביב ניצול מקורות נהר הירדן ומוביל המים הארצי של ישראל.
בעיני העולם הערבי הייתה שאלת מי הירדן מרכיב חשוב של הבעיה הפלסטינית בכללותה ושל הסכסוך הערבי-ישראלי.
המלחמה על המים תרמה להידרדרות למלחמת ששת הימים, הייתה גורם חשוב בקביעת האסטרטגיה הערבית ולעיצוב תוכנית צבאית לחיסולה של מדינת ישראל.
הניסיון נכשל, ומדינות ערב לא הצליחו להוציא לפועל את תוכניותיהן, הן בשל המאבק הפנים-ערבי, הן בשל התגובה הישראלית והבין-לאומית.
באותה תקופה שימש נהר הירדן כמקור המים המתוקים הגדול בישראל.
הוא נוצר מאיחודם של שלושה נהרות: החצבני – שמקורותיו בלבנון; הבניאס – שמקורותיו היו בזמנו בסוריה; והדן – שמקורותיו בישראל וסוריה עד למלחמת ששת הימים.
שלושת הנחלים חוברים אל הירדן באזור כפר בלום שבעמק החולה.
עד מלחמת ששת הימים נכח הצבא הסורי על הגדה המזרחית של נהר הירדן ממערב לקו הגבול הבין-לאומי בין ישראל לסוריה, שנמצא על הגדה המזרחית של הנהר, בקטע המתחיל בתל דן ומסתיים בכנרת ופעל נגד צה"ל והיישובים גם באזורים המפורזים וממערב להם.
ב-1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לבין מצרים, ירדן, לבנון וסוריה.
הסכם זה הביא לסיומה של מלחמת העצמאות.
סוריה הייתה האחרונה מבין המדינות עימה הגיעה ישראל להסכם, כאשר סלע המחלוקת היה מיקומו של קו שביתת הנשק.
סוריה הייתה הפולשת היחידה לשטחה הריבוני של מדינת ישראל שבתום הקרבות נותרו בשליטתה שטחים שעל פי תוכנית החלוקה וקו הגבול הבין-לאומי נועדו להיות בתחום המדינה היהודית.
ישראל טענה שקו שביתת הנשק צריך לחפוף לגבול הבין-לאומי, לכן, בחזיתות האחרות, הסיגה את כוחותיה משטחים שלא יועדו לה וכך ציפתה שתנהג גם סוריה.
בהסכם שביתת הנשק, שנחתם ב-20 ביולי 1949, נקבע כי השטחים שעליהם השתלטו הסורים ממערב לגבול הבין-לאומי ושטחים נוספים יהיו במעמד של שטחים מפורזים, דהיינו, אין להכניס אליהם כוחות צבא.
בנוסף, נקבע בהסכם שיש להחזיר את החיים האזרחיים באזורים אלה למסלול רגיל.
ישראל נתנה לסעיף 'נורמליזציה של החיים האזרחיים' פירוש מרחיב, כלומר, פיתוח; ואילו סוריה אימצה פירוש סטטי – שימור המצב הקיים.
עד 1967 סבלה ישראל מנחיתות טופוגרפית לאורך הגבול עם סוריה, למעט באזור כורזים.
השליטה הישראלית בגבול עם סוריה ולבנון הושגה באמצעות שני גושי הגנה: גוש תל-חי – שכלל את הגליל העליון המזרחי עד קיבוץ עמיעד; גוש כנרת בדרום – שכלל את הכנרת וחופיה, עמק הירדן ועד קיבוץ גשר.
השליטה הסורית נעשתה דרך מפקדה שישבה בקוניטרה ועוד מספר מפקדות חטיבה שישבו בפיק שבדרום הרמה, בבית המכס העליון ובזעורה שבצפון רמת הגולן.
בתקופה שבין 1953 ל-1967 התגוררו באזור הגבול כ-25 אלף ישראלים ב-35 יישובים.
תוכניות למפעל מים ארצי הוכנו עוד בימי המנדט הבריטי, והתבססו על ניצול מי האזור כולו ובתוך זה הליטני.
בתחילת שנות החמישים התגבשה תוכנית לפיה יוטה חלק ממי הירדן באזור גשר בנות יעקב ויובל בתעלות ובצינורות עד לנגב.
ב-1950 הוקם הוועד לתכנון המים הארצי.
ב-1952 הוגשה הצעה להקים מפעל להטיית מי הירדן לנגב.
עוד טרם האישור הסופי של הממשלה, החלה חברת תה"ל (תכנון המים לישראל) יחד עם "סולל בונה" להתארגן לעבודה.
בספטמבר 1953 הוחל בעבודות על תעלת ההטיה, אך בעקבות ההתנגדות הסורית ממשלת ישראל הפסיקה את העבודות.
כדי למצוא פתרון לחלוקת מי הירדן ולהנחת יסוד למפעלי פיתוח אזוריים, שיגר הנשיא האמריקני אייזנהאואר ב-1953 את איש העסקים אריק ג'ונסטון בתור "שגריר מיוחד לענייני מים", שינסה להגיע לפשרה בשאלת חלוקת מכסות המים.
על פי תוכנית ג'ונסטון לישראל הוקצבו מעל 38 אחוזים ממכסת מי הירדן והיתר הוקצו למדינות ערב, כאשר ירדן קיבלה את מכסת המים הגדולה ביותר.
חלוקת מכסות המים נועדה להביא לשיתוף פעולה, לפחות מוגבל, בין ישראל למדינות הגובלות.
ביולי 1955 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית וגם הוועדה הטכנית של הליגה הערבית קיבלה אותה.
אולם שלושה חודשים לאחר מכן דחתה אותה הוועידה המדינית של הליגה הערבית, בטענה כי קבלת התוכנית פירושה הכרה בישראל.
ישראל וירדן החלו בפעילות לפיתוח מפעלי המים לאחר מערכת סיני.
ממלכת ירדן הייתה הראשונה לפעול ובאוגוסט 1958 החלה, בסיוע כלכלי אמריקני, בפיתוחה של תעלת הע'ור, מנחל הירמוך לאורך הצד המזרחי של הירדן, להשקיית 120 אלף דונמים.
בעקבות העבודות בירדן נקטה ישראל יוזמה משלה להטיית מי הירדן דרומה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון הביא בחשבון את מדיניותה של ארצות הברית בשאלת המים, לפיה כל תוכנית לניצול מי הירדן חייבת לעמוד במכסת המים שנקבעה בתוכנית ג'ונסטון.
ממשלת ישראל, בתמיכה וגיבוי מהאמריקנים, העדיפה הסכם לשיתוף פעולה עם שאר מדינות האזור בנושא המים, אולם הייתה נחושה להטות את מי הירדן אל הנגב בהסכמת הערבים או בלעדיה.
הסורים הציגו בפני מוסדות הליגה הערבית מספר טיעונים להתנגדות למפעל המים שיזמה ישראל:
מפעל המים ישפר את תשתיות המים של מדינת ישראל ובכך יאפשר גידול כללי של האוכלוסייה.
בפרט יאפשר המפעל עיבוי האוכלוסייה היהודית בנגב, ובכך ימנע מהערבים ליישם את תוכניתם לכיבוש הנגב ליצירת רצף טריטוריאלי בין מצרים לירדן.
תוספת האוכלוסייה הצפויה תחזק את כוחה הכלכלי של ישראל וכך תקשה אף יותר על השמדתה.
תוספת האוכלוסייה וחיזוק הכלכלה יאפשרו את התחזקותה הצבאית של ישראל, ויאפשרו לה לפעול ביתר קלות כנגד מדינות ערב.
המפעל, מעצם קיומו מהווה חלק מהפעילות האימפריאליסטית הציונית.
המפעל הוא רק שלב ראשון בהגשמת תוכנית ישראלית להשתלט על כלל השטח שבין הנילוס לבין הפרת ולנשל את כלל האוכלוסייה הערבית היושבת שם.
המלחמה על המים התנהלה במשך 15 שנים, בארבע גזרות:
באגם הכנרת – שמירה על חופש הדיג.
באגם החולה – הגנה על הפעולות לייבוש האגם בשנים 1953–1957.
מדרום לאגם החולה בשטח המפורז המרכזי וממערב לו – הקמת תשתית ישראלית להטות את מי הירדן לבקעת בית נטופה והקמת מפעל הידרואלקטרי ליצור חשמל במפל המים לכנרת בטבחה כחלק מהמוביל הארצי, בשנים 1953–1956.
לאורך הגבול עם הגולן – ניסיון סורי להטות את החצבני והבניאס, בשנים 1964–1966, בתעלת מים פתוחה ובצינורות הולכה.
פעולה זו הייתה גוזלת מישראל כ-50 אחוז ממי הירדן.
נהר הירדן נשפך אל הפינה הצפון-מזרחית של אגם הכנרת.
מי הנהר מביאים מן הגליל מזון עשיר לדגה, אשר מתרכזת בחלק זה של האגם.
באזור עבר קו הגבול, 10 מטרים ממזרח לקו המים.
הסורים הקימו ברצועה זו מוצבי לחימה, מהם התנכלו לדיג הישראלי באמצעות תפיסת רשתות וסירות דיג.
תחילה היו חילופי אש מנשק קל, זה המשיך לירי מקלעים, תותחי 20 מ"מ מספינות משוריינות של חיל הים ועד שימוש סורי בטילים נגד טנקים.
כדי לפגוע בכושר הצבאי הסורי ממזרח לכנרת, בוצעו מדי פעם פשיטות ופעולות תגמול, הבולטות שבהן: מבצע עלי זית ומבצע סנונית.
מדינת ישראל ביקשה לצרף לקרקעותיה החקלאיות כ-600 אלף דונם של אדמה חקלאית ופורייה, באמצעות ייבוש אגם החולה, שגרם לא מעט בעיות – מחלות, יתושים והצפות.
ייבוש האגם נתפס כחשוב משום שיקטין את כמות המים המתאדים ויגדיל את כמות המים הניתנים לניצול, בין היתר לצורך מוביל המים הארצי.
הוא גם יוסיף אדמות לעיבוד חקלאי ויגביר את אחיזתה של ישראל בשטח המפורז.
העבודות לייבוש החולה החלו בראשית 1951, חלקן היה אמור להתבצע באזור המפורז וחלקן על אדמות בבעלות ערבית.
לאחר חודשיים פתחו הסורים באש אל עבר טרקטורים שעבדו בשטח, שהיה כולו בריבונות ישראלית.
שתי תקריות רחבות היקף התרחשו באזור: האחת, כאשר מוצבים סורים פתחו באש לעבר סיור ישראלי שעשה דרכו לאל-חמה והרגו שבעה מאנשיו.
השנייה, הייתה בתל מוטילה, שמצפון לכנרת, במהלכה נהרגו 40 חיילי צה"ל.
נושא ייבוש החולה הועלה בפני מועצת הביטחון של האו"ם.
בין השאר טענו הסורים שהם תוקפים משום שחלק מהשטחים המיועדים לייבוש שייכים לערבים פלסטינים, שגורשו על ידי ישראל במלחמת העצמאות, וכי שטח האגם המיובש יוכל לשמש כשטח תמרון לשריון ישראלי שיתקוף את הגולן.
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה בעקבות התקריות את החלטה 93, שהתנגדה לריבונות ישראלית באזור המפורז וביקשה להעמידו תחת ראש ועדת שביתת הנשק.
לבסוף נמצא פתרון לפיו, ישראל הצליחה לבצע את העבודות בלא להזדקק לאדמות שבבעלות ערבית.
באוקטובר 1953 החלו לעבוד באגם שני מחפרי ענק משוריינים כדי לכרות את שתי התעלות – המזרחית (הירדן) והמערבית, שעתידות לנקז את מי האגם.
באוקטובר 1957 הושלמו העבודות ונפתח ה"פקק" – סכר המים שהוקם זמנית במוצא הדרומי של הירדן מן האגם.
בכל שנות העבודה הפריעו הסורים לעבודות על ידי אש שנורתה ממוצביהם, ובשני הצדדים היו נפגעים רבים.
תוואי מוביל המים הארצי – חלופת תעלת ההטיה (או בשמה האחר חלופת תעלת הירדן ההררי), ראשיתה בשטח המפורז המרכזי, מדרום לימת החולה בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון המזרחי.
התוכנית של ישראל נועדה להסיט את מי הירדן ההררי דרומית לגשר ולהפנותם את מרביתם בכוח הגרביטציה בתעלה פתוחה למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה – מאגר צלמון ומאגר אשכול ומשם לנגב.
חלק מהמים יועדו לייצור חשמל הידרואלקטרי בנפילתם לכנרת ולחזור ולהישאב בשעות הלילה בתעריף חשמל מוזל למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה.
ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות על "תעלת הירדן".
הסורים התנגדו לפעילות ישראל באזור המפורז בגשר בנות יעקב, וטרפדו את העבודות שם באמצעות ירי.
במקביל הם מחו בפני ראש הארגון הפיקוח על הפסקת האש של האומות המאוחדות ואגן בניקה, שהורה על הפסקת העבודות.
ישראל הפסיקה את העבודות ב־28 באוקטובר לאחר קבלת החלטה 100 של מועצת הביטחון של האו"ם שקראה להפסקת העבודות עד קבלת החלטה סופית בעניין במועצת הביטחון.
בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה שהתירה את המשך העבודות, לאחר הבטחת ערובות לזכויות הערבים בקרקע ובמים.
אלא שברית המועצות הטילה וטו וההצעה נדחתה.
כעבור שלוש שנים, נאלצה ישראל להפסיק את עבודות ההטיה ולהשאיר בשטח שמדרום לשטח המפורז תעלה חפורה מדופנת וסכרי מים.
תגובת מדינות ערב: הטיית החצבאני והבניאס (1963–1967)
ב-10 ביוני 1964 הושלם בישראל מפעל המוביל הארצי שהוביל מים מהכנרת למרכז ישראל ודרומה.
בוועידת הפסגה הערבית הראשונה של מדינות הליגה הערבית שנערכה בשנת 1964 בקהיר התקבלה ההחלטה להטות שניים ממקורות הירדן – החצבני והבניאס – ולגרום פגיעה קשה במשק המים הישראלי.
על פי התוכנית, יוקם סכר על הירמוך התחתון (שבממלכת ירדן), שימנע מישראל את השימוש במי הירמוך; סוריה תחפור תעלה ובעזרתה תטה את הבניאס ותחברו לירמוך; ולבנון תטה את החצבני עד לבניאס.
התוכנית נועדה לשלול מישראל כשליש מכמות המים שתוכננו לזרום במוביל הארצי, בנוסף, צמצום זרימת המים יגרום להמלחת אגם הכנרת בשל מניעת מים מתוקים משני הנהרות הללו.
הסורים היו הראשונים שהזדרזו להתחיל בעבודות ההטיה, והחלו להכשיר את תוואי התעלה מדרום לבניאס.
עם תחילת העבודות, הזהירה ישראל את סוריה שהיא לא תשלים עם הטיית שניים ממקורות הירדן.
מאחורי הקלעים פעל אלי כהן בדמשק.
באחד הנשפים לכבוד עלייתה של מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה הוזמן גם מוחמד בן לאדן, קבלן עבודות ציבוריות סעודי וראש חברת קבוצת בן לאדן ומהנדס מתקן ההטיה.
אלי כהן, שאף הוא הוזמן, יזם שיחה עם בן לאדן מתוך שידע מי עומד מולו בכוונה לדלות ממנו פרטים אודות המתקן.
בן לאדן אשר ידע כי אלי כהן מקורב לצמרת הבעת' ולאמין אל-חאפז, נשיא סוריה בעת ההיא, במיוחד, הרגיש חופשי לדבר עימו.
בפני כהן נחשפה התוכנית לפרטיה.
יתרה מזאת, הוא הצליח לגלות כי רק על ידי הפצצה ופגיעה ישירה אפשר להרוס את מתקן ההטיה, ואין כל סיכוי לכוח רגלי לפעול באזור שכן כל האזור שמסביב למתקן ההטיה, ממוקש.
כאשר נכנס ציוד מכני הנדסי לאזור החרמון, ישראל הזהירה את הסורים בירי מנשק קל.
ההסלמה לא איחרה לבוא, הארטילריה הסורית פתחה באש על היישובים הישראלים בעמק החולה וצה"ל השיב באש ארטילריה וטנקים והשמיד את הצמ"ה.
הסורים העבירו את עבודות ההטיה לגזרה המרכזית, מול קיבוץ גדות.
במאי 1965 טנקים ישראלים נכנסו לאזור המפורז המרכזי והשמידו את הציוד הסורי, התגובה הייתה הפגזה סורית.
בסה"כ הסורים הכשירו תוואי לתעלה שאורכו 40 ק"מ, והכינו תעלה מדופנת שאורכה 1.5 ק"מ בדרום הגולן.
לעבודות הצטרפה גם לבנון, לאחר לחץ מצד מדינות ערב.
בכינוס ממשלות ערב דרשה סוריה לרכז כוח אווירי ערבי שינטרל את העליונות האווירית הישראלית.
מצרים דבקה בעמדתה, לפיה אינה מוכנה עדיין להסתכן בעימות עם ישראל.
סוריה הבינה שהיא לבד במערכה נגד ישראל והחליטה לאמץ אסטרטגיה עקיפה – נוסף על פעילות הצבא הסורי (חדירות לשטח ישראל, ירי וכו'), תמיכה וטיפוח של חוליות פלסטיניות לביצוע פיגועים, במטרה לשבש את החיים בישראל ובעיקר לפגוע במתקני המים.
המתח באזור גבר והתדרדר במהירות.
ב-14 ביולי 1966 תקף חיל האוויר הישראלי והשמיד את הציוד המכני שעבד במקום ואת התעלה שנחפרה.
זה היה ניסיונם האחרון של הסורים להטות את מקורות הירדן.
בסוף יולי 1965, הלבנונים הבינו שהם לא יצליחו בהקמת מפעל ההטיה בזמן שישראל ממשיכה לתקוף את העבודות על המפעל, ולכן הם החליטו להפסיק את הבנייה.
הסורים לעומתם המשיכו בעבודות בקטעים שונים, אך הן התנהלו באיטיות, ולאחר מכן גם הסורים הפסיקו את העבודות על מפעל ההטיה.
גם שנים לאחר סיום מפעל ההטיה, אפשר לראות קטעים מניסיון זה ליד נחל סמך ובאזור דרום הכנרת.
יש הטוענים כי 'המלחמה על המים' למרגלות הגולן הייתה גורם מרכזי לפרוץ מלחמת ששת הימים.
היא נפסקה רק כאשר צה"ל כבש את רמת הגולן ביוני 1967.
מאז מלחמת ששת הימים נמצאים רוב מקורות הירדן בשליטת מדינת ישראל.
לאחר הנסיגה מרצועת הביטחון החלה לבנון לשאוב את המים הנובעים בווזאני.
במלחמת לבנון השנייה הופצצה תחנת השאיבה.
כיום ניתן להבחין בקטע תעלה מדופן למוביל הישראלי בגזרת כורזים, ובדרום הגולן ישנן שתי תעלות הטיה שהסורים לא השלימו את בנייתן.
המלחמות הבין-קולוניאליות הן ארבע מלחמות שהתקיימו בין בריטניה וצרפת בצפון אמריקה בסוף המאה ה-17 ובמהלך המאה ה-18 על השליטה ביבשת.
בארצות הברית נקראות מלחמות אלו "מלחמות הצרפתים והאינדיאנים".
המלחמות הבין-קולוניאליות נערכו בין בריטניה ובני בריתה האינדיאנים משבטי האירוקוי מחד, ובין צרפת ובעלי בריתה האינדיאנים מאידך.
כל המלחמות נערכו על רקע עימותים גדולים יותר בין שתי המעצמות ובעלות בריתן ביבשת אירופה עצמה, במסגרת מה שנקרא לעיתים "מלחמת מאה השנים השנייה", עימותים שהתרחשו בין השנים 1689 ל-1815.
שנות המלחמה המלחמה באמריקה המלחמה באירופה הסכם1689 – 1697מלחמת המלך ויליאםהמלחמה הבין-קולוניאלית הראשונהמלחמת הברית הגדולההסכם רייסווייק1702 – 1713מלחמת המלכה אןהמלחמה הבין-קולוניאלית השנייהמלחמת הירושה הספרדיתהסכם אוטרכט1744 – 1748מלחמת המלך ג'ורג'המלחמה הבין-קולוניאלית השלישיתמלחמת אוזנו של ג'נקינסמלחמת הירושה האוסטרית הסכם אקס-לה-שאפל1754 – 1763מלחמת הצרפתים והאינדיאניםהמלחמה הבין-קולוניאלית הרביעיתמלחמת שבע השניםחוזה פריז (1763)
בתקופה שקדמה למלחמה הקימו הצרפתים את מה שקראו "צרפת החדשה":
מושבותיהם בקוויבק (קנדה) ובשפך המיסיסיפי (אזור ניו אורלינס של היום).
הם החלו להקים שרשרת יישובים ומצודות לאורך נהר המיסיסיפי ויובליו כדי לחבר את המושבות בצפון למושבה שבדרום.
ההתיישבות הצרפתית באזור קוויבק והימות הגדולות החלה בתחילת המאה ה-17. ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי, שהתפתחה באיטיות עקב תנאי האקלים והיחס העוין מצד האינדיאנים המקומיים.
הבריטים שהחלו להתיישב באזורים אחרים של עמק הנהר סנט לורנס, במקביל לצרפתים, הצליחו הרבה יותר.
היישובים הבריטיים שגשגו, ואוכלוסייתם הייתה מרובה מזו של אלה הצרפתיים.
עוינות שררה בין הצדדים כבר בתקופה זו, והבריטים אף כבשו את קוויבק בין השנים 1629 ל-1632.
בשנת 1663 הכריז המלך לואי הארבעה-עשר על צרפת החדשה כעל מושבת כתר צרפתית, ובכך פתח את הדרך לפיתוח מואץ של המושבה.
חיל מצב נשלח מצרפת כדי להגן על התושבים מהתקפות אינדיאניות, בעיקר מצד שבטי האירוקוי.
ב-1682 החלו הצרפתים ליישב את אזור לואיזיאנה, ולבנות מצודות לאורך נהר המיסיסיפי.
ההתפשטות הצרפתית מקוויבק בצפון ועד מפרץ מקסיקו בדרום עוררה חששות כבדים בקרב המתיישבים הבריטים.
המתיישבים שחיו ממזרח להרי האפלצ'ים חששו שימצאו עצמם מסוגרים בין הצרפתים מכאן והאוקיינוס האטלנטי מכאן.
חשש נוסף של המתיישבים היה מהחלת השפעתם של האפיפיור והקתוליות על השטחים הצרפתיים, ומכירסום במעמדה של הכנסייה האנגליקנית.
מלחמת המלך ויליאם - המלחמה הבין-קולוניאלית הראשונה
ב-1689 פתחו הבריטים בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי במתקפה נגד הצרפתים, מערכה שנמשכה עד 1697. מלחמה זו היוותה זירת משנה למלחמה באירופה - מלחמת הברית הגדולה, והיא הראשונה בסדרה של המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת.
במהלכה של המערכה נפלו אקדיה (היום נובה סקוטיה) והעיר פורט רויאל בידי הבריטים, אולם הם נכשלו בנסיונותיהם לכבוש את קוויבק סיטי ומונטריאול, ונסוגו לבסוף חזרה.
מלחמת המלכה אן - המלחמה הבין-קולוניאלית השנייה
לא חלפו אלא חמש שנים, ומלחמה חדשה פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים ובעלי בריתם הספרדים גם בזירה האמריקנית.
בעקבות המלחמה הושם הקץ ללגיטימיות של שודדי הים הקאריביים.
מלחמת המלך ג'ורג' - המלחמה הבין-קולוניאלית השלישית
המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים את מצודת לואיסבורג (Louisbourg) אך השיבו אותה לצרפתים במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל Aix-la-Chapelle.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים - המלחמה הבין-קולוניאלית הרביעית והאחרונה
המלחמות הבין-קולוניאליות על ציר הזמן
המלחמה הרוסית-צ'רקסית הייתה מלחמה אשר החלה בשנת 1763 ונמשכה עד 1864 במסגרתה נלחמו הצ'רקסים באימפריה הרוסית אשר ביקשה לכבוש את אזור הקווקז.
עם התקדמות הלחימה, הצטרפו עמים קווקזים נוספים ללחימה והלחימה הפכה למלחמת קווקז.
הקווקז היווה גבול טבעי בין שלוש מעצמות: האימפריה הרוסית, פרס והאימפריה העות'מאנית.
במהלך מאה שנים נלחמו הרוסים בפרסים, בטורקים ובעמים המקומיים על שליטתה בקווקז.
הרוסים דחקו את פרס, ולאחר מכן גם את טורקיה, בסדרת מלחמות החל מהמאה ה-16 ועד סוף המאה ה-19. יחסם של הרוסים אל עמים מקומיים בכלל, ולשבטים הצ'רקסיים בפרט, עבר מספר גלגולים מאז הגיעו לאסטרחן (עיר ומחוז מצפון-מערב לים הכספי) במאה ה-16, אז החלו המגעים ביניהם.
במאתיים השנים הראשונות של הרוסים בקווקז מדיניותם לא הייתה מכוונת לכיבוש, אלא התמקדה בשמירת הגבולות, והם לא ייחסו משמעות פוליטית גדולה להגירה של אוכלוסיות.
בהתאם לכך, רוסיה קיימה מערכת של קשרי גומלין ובריתות שכוונו להבטחת טובתה הכלכלית והשקט בגבולה הדרומי.
דוגמה לקשר כזה היא הקשר עם שבט הקַבַּרְתָאי, השבט הצ'רקסי המזרחי ביותר.
במאה ה-16 נשא לאישה הצאר איוון הרביעי אצילה קברדינית ובכך חתם ברית פוליטית עם הקַבַּרְתָאי.
ברית זו ובריתות דומות נמשכו עד תחילת המאה ה-18.
בתחילת המאה ה-18 עלה פיוטר אלכסייביץ' הראשון, לכס הצאר.
עם עלייתו שינה פיוטר הגדול את יחסה של רוסיה לקווקז: לא עוד אזור שיש לשמור בו על השקט, כי אם חבל ארץ שיש לכבשו כדי להגיע לנכסים אסטרטגיים חשובים יותר בדרום, הים הכספי והים השחור.
יחסה של רוסיה לקברדינים השתנה והפך לניסיון עיקש להכפיפם לצאר, באמצעים של שוחד לנסיכים ועזרה כלכלית ופוליטית, בתמורה להפיכתם של האחרונים לווסלים של האימפריה.
במקביל לכך נבנה קו ביצורים שפלש בהדרגה לשטחי המרעה והמחיה של הקברדינים וסיכן את יכולתם להמשיך להתקיים.
בשנת 1763 הגיע קו הביצורים ללב קבארדה.
הרוסים כבשו את העיר מוזדוק והפכו אותה למבצר רוסי.
רוסיה סירבה לסגת ממהלך זה, והקַבַּרְתָאי פתחו במתקפה על הביצורים הרוסיים.
מהלך זה סימל את תחילתה של מלחמת רוסיה-צ'רקסיה, שעתידה להימשך מאה ואחת שנים.
מאה ואחת השנים של מלחמת רוסיה-צ'רקסיה הורכבו מסדרה של מערכות שבמהלכן נאבקו הקבוצות המקומיות של הקווקז ברוסים.
מדיניותם של הצדדים הנלחמים ומטרות הלחימה השתנו לאורך השנים.
החלק הראשון של המלחמה התרחש בסוף המאה ה-18. נעשו בו כמה ניסיונות של הקברדינים להתנגד לכיבוש ולשליטה הרוסיים, יחד עם הצ'רקסים המערביים ובעזרתם של שאר העמים בצפון-הקווקז ושל האימפריה העות'מאנית.
כל מערכה נגמרה בתבוסת הקברדינים ובכניעה מחודשת או בנסיגה וצמצום שטחה של קבארדה (צ'רקסיה המזרחית).
לאחר מכן הייתה מגיעה תקופה שקטה יחסית שהייתה נגמרת באחת משתי דרכים: האחת, פריצתה של מלחמה חדשה בין העות'מאנים לרוסים שקבארדה הייתה מצטרפת אליה.
השנייה, צעד דרסטי של רוסיה, למשל ניסיון להכניס את קבארדה למערכת המשפט הרוסית או ניסיון לסכסך בין קבארדה לעמים שהיו כפופים לה.
באותה העת בנו הרוסים את קו הביצורים בין הים הכספי לים השחור דרך קבארדה ובמקביל לנהר הקובאן.
מדרום לנהר ישבו שאר השבטים הצ'רקסיים בשטח שעוד נחשב לטורקי, אף כי לטורקיה לא הייתה שליטה עליו.
הרוסים ביצרו גם את הנהר שהפריד בין קבארדה לצ'רקסיה המערבית, כבשו וסיפחו את כל השטחים שגבלו מצפון, ממזרח, ומדרום לשטחי צ'רקסיה, מהלך שהושלם עם סיפוח גאורגיה בשנת 1801. כך השלימה רוסיה את ניתוק קבארדה מכל אפשרות לעזרה חיצונית ותקשורת מלבד רוסיה עצמה.
בשלב השני שינתה רוסיה את יחסה לקברדינים.
לפני כן ניסתה להפוך אותם לנתינים רוסים, אך כעת החלה להתייחס אליהם כאל אויבים וניסתה להביסם.
בתחילת המאה ה־19 ניסו הרוסים פעם נוספת להחיל את המשפט הרוסי על קבארדה בכוח צבאי ובמקביל התסיסו את הקברדינים ביחס משפיל ומקומם.
התוצאה הייתה מלחמה נוספת שאליה הצטרפו שוב גם שבטי מערב צ'רקסיה, הצ'צ'נים והאוסטים, עם שהיה תחת שליטה פיאודלית של הקברדינים.
בשנת 1804 החלה מגפה קשה בצפון הקווקז, והרוסים השתמשו בה בתור תירוץ להדק את הלולאה סביב קבארדה אף יותר וליצור מצור כלכלי ותזונתי שהוריד את קבארדה בהדרגה למצב של רעב והתמוטטות.
בנוסף, יצאו הרוסים שוב ושוב לפשיטות רצחניות בעומק קבארדה שבהן נשרפו כפרים רבים, ורכושם חולק בין קוזקים.
בתחילה גינה הצאר אלכסנדר הראשון מדיניות זו ואף פיטר את מובילה, מפקד הקווקז סרגיי בולגקוב.
אך בהמשך, שלטון הצאר העלים עין ולבסוף גם שיבח את האופי הרצחני של פעילות הצבא בקבארדה.
בשנות העשרים של המאה ה-19 נשארו בקבארדה כשלושים אלף קברדינים מתוך אוכלוסייה של כשלוש מאות אלף בסוף המאה ה-18. רוב האוכלוסייה היגרה לצ'רקסיה המערבית או לצ'צ'ניה.
רבים נהרגו במלחמה, ברעב או בקור.
המעט שנותרו הפסיקו להילחם, ובשנת 1825 הפכה קבארדה לחלק מהאימפריה הרוסית.
בתקופת הלחימה הראשונה במזרח צ'רקסיה (קבארדה) ובמערבה ניסתה רוסיה ליצור סכסוכים פנימיים, ליישבם בכוח צבאי ולאחר מכן לכבוש את השטח.
החל מסוף המאה ה-18 ניסתה רוסיה להתערב בענייניה הפנימיים של צ'רקסיה המערבית: היא הצטרפה לאריסטוקרטיה של השָאפְּסִע' בניסיון לדכא מרד עממי – והפסידה.
כמו כן, היא חיזקה בהתמדה את ביצורי הקוזקים מצפון לנהר הקובאן, דבר שדחק את שטחי המרעה של הצ'רקסים והחמיר את פשיטותיהם ההדדיות של הצ'רקסים והקוזקים.