tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לורד מצביע על הפניות צולבות רבות בין החלקים השונים וטוען כי ההבדלים בסגנון משרתים מטרות פדגוגיות שונות בתוך מסגרת של חיבור שלם אחד.
לשיטתו, הספרים 7 ו-8 אכן שייכים מבחינה לוגית להמשך של ספר 3, ומיקומם הנוכחי נובע ככל הנראה מטעות העתקה מכנית בעת העתיקה.
העולם המוסלמי: הרעיונות הפוליטיים של אריסטו חלחלו לפילוסופיה האסלאמית בימי הביניים, והשפיעו על הוגים כגון אל-פאראבי ואבן רושד, אשר שילבו את תורתו עם המחשבה האסלאמית, אף על פי שלא ברור אם היה בידם תרגום מלא של הטקסט לערבית (בניגוד לכתביו האחרים).
העולם הנוצרי: במאה ה-13 תורגם החיבור ללטינית על ידי ויליאם ממורבקה.
תרגום זה איפשר לתומאס אקווינס לשלב את הפילוסופיה האריסטוטלית בתוך התאולוגיה הנוצרית, מה שיצר את הבסיס לסכולסטיקה.
אקווינס אימץ את הרעיון שהמדינה היא מוסד טבעי וחיובי, ולא רק תוצאה של החטא הקדמון כפי שגרס אוגוסטינוס.
העולם היהודי: החל מהמאה ה-15, עם תרגום הספר ללטינית ולעברית, ניכרת השפעתו על הוגים יהודים באירופה.
הדוגמה המובהקת לכך היא דון יצחק אברבנאל, שעשה שימוש נרחב בטיעונים מתוך ה"פוליטיקה" בפירושו לתנ"ך.
אברבנאל הסתמך על הניתוח של אריסטו כנגד שלטון יחיד ובעד "חכמת ההמונים" כדי לבסס עמדה ייחודית הגורסת כי מוסד המלוכה אינו הכרחי ואף מזיק, וכי משטר של רבים עדיף על פניו.
העת החדשה: הניתוח של אריסטו על סוגי המשטרים, המעמדות החברתיים והגורמים למהפכות השפיע על הוגים כמו מקיאוולי, מונטסקייה ורוסו, ונותר רלוונטי גם במדעי המדינה המודרניים.
הפוליטיקה הישראלית מאופיינת בריבוי תנועות, מפלגות וארגונים, כאשר האידאולוגיה המרכזית היא הציונות, עליה מבססות מרבית המפלגות את מצען.
הזרמים הפוליטיים בישראל נטועים בתקופת היישוב, עם הופעת תנועות כמו תנועת העבודה, המזרחי והרוויזיוניסטים.
הזירה הפוליטית נחלקת לשלושה גושים עיקריים – ימין, מרכז ושמאל – אך לחלוקה זו בישראל יש משמעויות ייחודיות, המשתנות עם הזמן בציבור ובתקשורת.
בנוסף, קיימות קבוצות סקטוריאליות משמעותיות כמו חרדים, ערבים, ציונות דתית ולצדן גם חלוקה עדתית בין מזרחים לאשכנזים, אשר מטשטשת עם השנים.
שורשי מחנות השמאל והימין מוגדרים בעיקר לפי עמדותיהם ביחס לעתיד יהודה ושומרון, תהליך השלום, יחסי דת ומדינה וסוגיות כלכליות.
אולם הדיון הפוליטי בישראל מתמקד בעיקר בציר הביטחוני-מדיני, ולא הכלכלי-חברתי כפי שמקובל במרבית העולם.
הגושים הפוליטיים בישראל נחלקים במדיניותם כלפי יהודה ושומרון, ההתנחלויות ותהליך השלום עם הפלסטינים.
הימין הישראלי תומך בסיפוח בהחלת ריבונות ביהודה ושומרון ובקעת הירדן..
הוא תומך בהמשך בניית התנחלויות ורואה בכך מימוש של זכות אבות ומצוות יישוב ארץ ישראל.
העמדה הבסיסית של הימין היהודי נשענת על זכות העם היהודי על כל ארץ ישראל מטעמים היסטוריים וביטחוניים.
הימין לא מוכן לפשרות טריטוריאליות.
בימין מגוון עמדות מדיניות, מאוטונומיה פלסטינית או האופציה הירדנית ועד תמיכה בטרנספר, ארץ ישראל השלמה וחידוש היישוב היהודי בעזה.
העמדות בנוגע לשטחי "A" ו-"B" תומכות בפירוק הרשות.
הימין תומך בעמדה שמקורות הטרור נעוצים באי-השלמה של הערבים עם קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית בלב המזרח התיכון הערבי-אסלאמי, והוא יימשך כל עוד קיימת תקווה לפגיעה בקיומה של ישראל.
הימין תומכי תות זבוטינסקי, רואים לפי מורשת זבוטינסקי בבמדיניות "קיר ברזל" והרתעה צבאית את הדרך לבלימת הטרור, תוך התנגדות לנסיגות ישראליות והגברת ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון.
הוא תומך בחיזוק צה"ל והרתעה אסטרטגית, לרבות שימוש בסיכולים ממוקדים, הריסת בתי מחבלים, וגם עונש מוות למחבלים או גירושם וגירוש משפחותיהם, כדי להתמודד עם טרור יחידים ולחזק את ההרתעה.
השמאל הישראלי תומך תהליך השלום הישראלי-פלסטיני ובמיוחד בפתרון שתי המדינות לסיום הסכסוך.
חלקים מהשמאל מביע נכונות לפשרה טריטוריאלית על בסיס תחומי הקו הירוק, וחלקים מביע נכונות לפשרה טריטוריאלית על בסיס הסכמי החלוקה של החלטת האום שהתקבלו בכ"ט בנובמבר 1947. עם תיקוני גבול מוסכמים.
חלקים מהשמאל נוטה מקבל את ההתנחלויות שבגושי ההתיישבות וחלקים תומך בגירוש מתנחלים מבתיהם, אשר לדעתו פוגעית בסיכון לממש פתרון קבע.
לטענתו, המתנחלים מסכנים את אופיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, פוגעת בתהליך השלום, ועלולה להזיק לביטחון ישראל, למעמד המדיני של ישראל ולחוסנה הכלכלי.
פלגים שמאליים יותר מדגישים את הפגיעה בזכויות הפלסטינים ומבקרים את ההתנחלויות כחלק ממה שהם מכנים "הכיבוש הישראלי".
בחלקו הרדיקלי, תומך תומך בפתרון מדינה אחת שהיא דו-לאומית.
עמדת השמאל ביחס לטרור הפלסטיני מגוונות, ורואות בו אמנם כבלתי להצדקה, אך קשור להתמשכות הסכסוך וייאוש מהיעדר תהליך מדיני, כמו גם תסכול מהמצוקה של חיים תחת כיבוש או אופק לעתיד טוב יותר.
רובו תומך בהפעלת אמצעים צבאיים לצורך סיכול טרור, תוך שמירה על עקרונות המשפט ההומניטרי והימנעות ככל האפשר מפגיעה באזרחים.
השמאל מדגיש כי פתרון מדיני הוא הפתרון היחיד לבעיית הטרור ויפחית את הדחף לאלימות, כששני הצדדים יגיעו לפשרה היסטורית הכוללת הכרה הדדית.
הימין תומך בהמשך ההתיישבות ביהודה ושומרון ועזה.
ברוב המחנות הפוליטיים תומכים בשמירה על ריבונות מתנגדים לפשרות טריטוריאליות.
מנגד, בשמאל הביעו נכונות לפירוק התנחלויות במסגרת הסכם שלום, כאשר השמאל הרדיקלי תומכים בפשרות על בסיס קוי החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
נושא יחסי דת ומדינה מציף מחלוקת הקשורה להגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית לפי עמדת הימין או יהודית ודמוקרטית לפי עמדת השמאל.
המחלוקת נוגעת למתחים שבין שני מרכיבי ההגדרה, ולשאלה האם יש להגדיר את המדינה כיהודית במובן הדתי של המילה, או במובן הלאומי בלבד.
ומנגד, עמדה רדיקלית חילונית תומכת בהפרדת דת ומדינה וביטול הסטטוס קוו.
בישראל אין הלימה בין העמדות המדיניות לבין העמדות הכלכליות, וההבחנה ביניהן נתפסת כמורכבת, שכן מדובר בשני תחומים מובחנים שאינם מצביעים בהכרח על זיקה רעיונית ישירה זה לזה.
השמאל הפוליטי בישראל נוטה, ככלל, לתמוך בהרחבת מעורבות המדינה במשק ובהעמקת מדיניות הרווחה, כאשר עמדותיו נעות בין סוציאל-דמוקרטיה בדרך כלל, לבין קומוניזם ומרקסיזם בקרב זרמים רדיקליים.
עם זאת, גם בקרב חלקים מהימין קיימת תמיכה בהגברת המעורבות הממשלתית במשק ובהרחבת שירותי הרווחה.
מנגד, מרבית המפלגות המזוהות עם המרכז הפוליטי (כגון שינוי, המפלגה הליברלית הישראלית, יש עתיד ואחרות), כמו גם רוב מפלגות הימין, ובהן הליכוד והציונות הדתית, מתיימרות לנקוט קו כלכלי ליברלי.
גישה זו מדגישה את חשיבותו של שוק חופשי, פתוח ודינמי, הנשען על יזמות פרטית, חדשנות טכנולוגית המתבססת על תחום ההיי-טק, תוך הפחתת הרגולציה.
להלן החלוקה המקובלת לזרמים הפוליטיים העיקריים בארץ.
החלוקה על פי קווים אלה נובעת מההתפלגות הקואליציונית שבאופן היסטורי נחלקת בין גוש ה"ימין", בהובלת הליכוד, לבין גוש ה"שמאל", בהובלת העבודה, עם ניסיונות חוזרים ונשנים של מפלגות שונות ליצור "מרכז" יציב (קדימה, כחול לבן).
עם זאת, ערכי היסוד של יהדות ודמוקרטיה משותפים לגוש ה"מרכז" ולרובם המכריע הן של גוש ה"שמאל" והן של גוש ה"ימין".
מרבית החברה הישראלית חלוקה בדרכי מימושם של אותם ערכי יסוד.
לעומת זאת, האגפים הרדיקליים בימין ובשמאל עשויים להתנגד ליהדות, לדמוקרטיה, או לשני הערכים גם יחד, מתוך נשיאת ערכי יסוד אחרים (כגון לאומנות יהודית, לאומנות ערבית, פוסט-ציונות, או חרדיות).
הימין בישראל דוגל בלאומיות יהודית, ומאוחד בעיקרון שמדינת ישראל צריכה להיות מדינת העם היהודי.
הימין מכונה על ידו המחנה הלאומי.
בעוד על אופייה הדתי של המדינה ועל אופייה הדמוקרטי יש דעות שונות, החל מהפרדת הדת מהמדינה ודמוקרטיה ליברלית ועד מדינת הלכה, יש הסכמה שעל ישראל לשמור על אופייה היהודי-לאומי ושלילה מוחלטת של כל טענה כלפי ישראל לוותר על אופייה היהודי וסמליה.
כמו כן, הימין תומך בארץ ישראל השלמה ובהתנחלויות ביהודה ושומרון.
מבחינה חברתית-כלכלית הימין תומך בגישות שונות, ממדינת רווחה ועד כלכלת שוק.
מפלגת הימין הגדולה בישראל היא מפלגת הליכוד, על גלגוליה השונים, לאחר שתנועת החרות התאחדה עם המפלגה הליברלית הישראלית ועם מספר מפלגות ימין אחרות.
התנועה מייצגת את חזונו של זאב ז'בוטינסקי ודרכו של מנחם בגין למדינה יהודית וליברלית המבוססת על זכותו של עם ישראל על כל ארץ ישראל, ומציגה עצמה כחלופה למפלגות המרכז-שמאל גם בתפיסתה הכלכלית התומכת בכלכלת שוק.
לפיכך, הם מאמינים בגישה תקיפה כנגד הטרור הערבי והתנגדו להסכמי אוסלו, אותם הם ראו כתרמית ערבית.
הימין סבור שאפשר למגר את הטרור באמצעות פעולות צבאיות ותמך במבצעים דוגמת חומת מגן וכן במדיניות הסיכולים הממוקדים.
הימין תמך בארץ ישראל השלמה ומתנגד לעקירת התנחלויות.
רוב הדתיים הלאומיים נוטים באופן מובהק לימין, כאשר בציונות הדתית יש מספר זרמים: הקיבוץ הדתי, הזרם הממלכתי, חרדים לאומיים והזרם הרדיקלי יותר (המכונה לעיתים נוער הגבעות).
כמו כן, חלק מבני הציונות הדתית (כ-15%) הם תושבי ההתנחלויות ותומכים בתנועת גוש אמונים.
בציונות הדתית פועל גם זרם של שמאל-דתי (המזוהה פוליטית עם מפלגת מימד ותנועת ציונות דתית ריאלית), אך מדובר בזרם קטן יחסית.
המפד"ל, מפלגת דתית-לאומית שייצגה הלכה למעשה את הציונות הדתית, הייתה בעבר מפלגת מרכז-שמאל, בעלת ברית של מפא"י ושל מפלגת העבודה הישראלית.
אולם בעשורים האחרונים, כשההיבטים המדיניים זכו להדגשה יתרה בפוליטיקה הישראלית, נוצר פער בין המפלגות והמפד"ל מצאה עצמה בין מפלגות הימין, על רקע היותה תומכת בהתיישבות בארץ ישראל כולה ומתנגדת בנחרצות לכל ויתור טריטוריאלי, תהליך ששיאו בריצה המשותפת עם מפלגת האיחוד הלאומי.
כיום את הציונות הדתית מייצגות מפלגת הציונות הדתית, שמתנגדת למדינה פלסטינית ודוגלות בהיותה של ישראל כמדינה יהודית שהיא מדינת העם היהודי.
הזרם הרדיקלי (הלא-בהכרח דתי, אם כי רוב תומכיו דתיים וכן יו"ר המפלגה איתמר בן גביר דתי) מיוצג על ידי מפלגת עוצמה יהודית שתומכת בטרנספר כפתרון לסכסוך.
הימין בארץ הוא בעל נטייה מסורתית ופרו-שמרנית, אם כי יש מחנה ימין נרחב שהוא חילוני מובהק שמבוסס בין היתר על ציבור גדול של עולים מברית המועצות לשעבר שלמרות נטייתם לחילוניות הם ימניים יותר משאר האוכלוסייה.
מפלגות ימין חילוניות בנוסף לליכוד הן ישראל ביתנו ובעבר גם צומת, חרות - התנועה הלאומית והתקווה - מפלגה ציונית לאומית.
מבחינה כלכלית רוב מפלגות הימין תומכות בקפיטליזם וליברליזם כלכלי בעוד שחלקים בהן תומכים בשילוב של כלכלת שוק עם מדינת רווחה ומדיניות קצבאות המסייעת לחלשים.
בייחוד התבלטו מפלגות הציונות הדתית בעמדות סוציאל-דמוקרטיות מובהקות.
בתחום שהוא חוץ פרלמנטרי, הימין מיוצג על ידי תנועות ועמותות כגון מועצת יש"ע, גוש אמונים, ישראל שלי, הפורום המשפטי למען ישראל, חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושלל תנועות אחרות.
היו גופי ימין שהשתתפו במחאות על מדיניות הממשלה כמו המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
ארגון אם תרצו (המגדיר את עצמו מרכז ומוגדר כימין בעיני אחרים) פועל בין היתר נגד הקרן החדשה לישראל.
קרן תקווה מממנת גופי ימין שונים.
לצד הימין המתון, פועלים בישראל מספר תנועות ופלגים של הימין הרדיקלי.
הללו תומכות בפתרונות רדיקליים ביחס לאוכלוסייה הערבית, כגון גירושם מתחומי ארץ ישראל למדינות ערב, טרנספר, עידוד הגירתם או השארתם ללא אזרחות.
השמאל בישראל, אשר נקרא בעבר "מחנה הפועלים" בשל זיקתו החזקה לסוציאליזם, הונהג בעבר על ידי מפלגת העבודה (בפרט כמפא"י) על גלגוליה השונים אשר ייצגה את הכלכלה הסוציאליסטית, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הובילה את תהליך אוסלו.
מחנה זה, הכולל בכנסת גם את חד"ש (ועד כינון הכנסת ה-25 כלל גם את מרצ), דוגל בגישה יונית כלפי הסכסוך הישראלי-ערבי ומאמין שוויתורים מצד ישראל יביאו להסכמי שלום והם הדרך הטובה ביותר לפתרון הסכסוך.
השמאל מעדיף קידום משא ומתן דיפלומטי, גם אם הוא כרוך ב"וויתורים" מצד ישראל אפילו אם ויתורים אלה הם חד צדדיים (שבעיני חלקם אינם נחשבים לוויתורים), על פני פעולות צבאיות, ומתנגד לנוכחות הישראלית בשטחים או ברובם.
כלומר, השמאל תומך בוויתורים טריטוריאליים ובפינוי רוב ההתנחלויות (או אף כולן) ובהקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה, שומרון ועזה.
בהיבט המדיני, השמאל בארץ מתחלק בין שמאל ציוני התומך בציונות לבין השמאל הרדיקלי, שמתנגד לציונות ורואה בה תנועה שנישלה את העם הפלסטיני מאדמתו.
השמאל הציוני תומך בעיקרון שתי המדינות לשני העמים וסבור שכך יתאפשר לשמר בה את הרוב היהודי מבלי לפגוע בזכויותיה של האוכלוסייה הפלסטינית ביו"ש ובעזה.
לדעתו של השמאל הציוני, עיקרון שתי המדינות חיוני לקיומה של מדינת ישראל כמדינת הלאום היהודי, תוך שמירה על הלגיטימציה הבינלאומית שלה.
כמו כן, השמאל הציוני סבור שעקרון שתי המדינות הוא צעד הכרחי לשם כינון שלום בעתיד עם העולם הערבי.
לעומת זאת, רובו של השמאל הרדיקלי היהודי דוגל בביטול מדינת ישראל כמדינה יהודית והפיכתה למדינה נייטרלית מבחינה לאומית, בין אם לאחר חלוקתה קודם לכן לשתי מדינות או בהפיכתה למדינה דו-לאומית על כל שטחי ארץ ישראל.
השמאל נוטה לליברליזם בנושאי חברה, דת ומדינה.
הוא תומך בהפרדת דת ומדינה וחופש מדת.
הוא בעד שוויון זכויות לבני מיעוטים (לרבות מיעוטים על רקע מגדר מיני, כגון הלהט"ב).
בנושאי כלכלה קיימת קשת של דעות בחוגי שמאל שונים, בין קומוניזם לסוציאל-דמוקרטיה ומדינת רווחה.
כך מרצ מזוהה כמפלגה הדוגלת במדיניות רווחה כלכלית, והפרדת הדת מהמדינה.
בנוסף, היא מקדמת מדיניות לחיזוק זכויות מיעוטים כגון ערבים אזרחי ישראל, נכים, פליטים לא יהודים (כגון עובדים זרים) וקהילת הלהט"ב.
גוש השמאל הלך וקטן במהלך העשורים האחרונים, ובכנסת ה-25 מונה בסה"כ 8 מנדטים בלבד של המפלגות חד"ש והעבודה.
אחד מארגוני השמאל החוץ-פרלמנטריים הוותיקים הוא "שלום עכשיו", הפועל לסיום הכיבוש ולגיוס תמיכה ציבורית לכך וסבור שצעדים אלה יביאו לקידום השלום עם הפלסטינים ועם מדינות ערב.
הארגון מתרכז בעיקר בפעילות נגד ההתנחלויות.
עוד ארגונים שפועלים לקדם הסכם מדיני עם הפלסטינים הם יוזמת ז'נבה של יוסי ביילין והמפקד הלאומי של עמי אילון.
לצדם פועלים עשרות ארגוני שמאל וכמה ארגוני שמאל רדיקלי קטנים, כאשר רבים מהם מתעסקים בעיקר בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הקרן החדשה לישראל תומכת ומממנת ארגוני שמאל רבים.
המרכז שמאל מנסה להציג חלופה פוליטית לגושי הימין והשמאל המסורתיים ומציג השקפות ודיעות המאפיינות את שני המחנות.המרכז שמאל משלב את חוסר האמון של הימין בנכונות של הפלסטינים לשלום עם הטענה של השמאל שיש לצמצם את הנוכחות הישראלית בשטחי יהודה ושומרון.
כתוצאה מכך, אף על פי שהמרכז תומך בהמשך משא ומתן זהיר עם הערבים הוא תומך בפעולות חד-צדדיות כגון גדר ההפרדה ותוכנית ההתנתקות לצד המשך הפעולות הצבאיות (כגון סיכולים ממוקדים) ללחימה בטרור.
רוב מפלגות המרכז מתנגדות לחלוקת ירושלים ותומכות בהשארת גושי ההתיישבות תחת ריבונות ישראלית בכל הסדר מדיני עם הפלסטינים.
מבחינת אופי המדינה המרכז תומך בציונות ובישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ומדינת העם היהודי אך בדרך כלל דוגל בחילוניות.
מבחינה כלכלית, המרכז הוא ליברלי וחלקו תומך בכלכלה חופשית ובעל גישה קפיטליסטית בעוד אחרים תומכים במדינת רווחה.
נושא חשוב של חלק ממפלגות המרכז בישראל במאה ה-21 הוא נושא גיוס בני ישיבות לשירות צבאי ולאומי ויישום תוכנית לימודי הליבה במוסדות החינוך החרדיים.
מספר מפלגות מרכז מיתגו את עצמן כ"מפלגות של מעמד הביניים" המהווה את רוב הציבור הישראלי.
עד הבחירות לכנסת השבע עשרה, גוש המרכז שמאל בכנסת היה קטן, מספר חבריו לא עבר את 15 המנדטים ומפלגות מרכז נטו להתפורר תוך פחות משתי קדנציות (לדוגמה: ד"ש, הדרך השלישית, מפלגת המרכז ומפלגת שינוי).
מפלגות מרכז אחרות התמזגו עם שתי המפלגות הגדולות, כמו יחד (מפלגתו של עזר ויצמן, התאחדה עם המערך ב-1987), תל"ם (ה"תנועה להתחדשות ממלכתית" של משה דיין, התפלגה למערך ולליכוד), ליברלים עצמאיים (שהתפרקה עם כישלון המערך ב-1977) והציונים הכלליים (שהתאחדה עם מפלגות נוספות לגח"ל ובסוף נטמעה בליכוד).
בעקבות השינויים הפוליטיים הדרמטיים שהתרחשו בישראל (ושזכו לכינוי "המפץ הפוליטי") לאחר פירוק הליכוד והקמת קדימה על ידי אריאל שרון, זכה גוש המרכז שמאל בבחירות לכנסת השבע עשרה למספר שיא של 36 מנדטים שיוצגו על ידי קדימה ומפלגת הגמלאים.
קדימה, אשר הורכבה בעיקר מיוצאי מפלגת העבודה והליכוד, החזיקה בראשות הממשלה בשנים 2006–2009. זו הפעם הראשונה בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל שבה מפלגת השלטון לא הייתה הליכוד או מפלגת העבודה אלא מפלגת מרכז שמאל.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה רשם גוש המרכז שמאל ירידה בכוחו ל-28 מנדטים, כולם מיוצגים על ידי קדימה.
בהמשך גוש המרכז שמאל בכנסת ה-18 עלה ל-33 מנדטים עקב הפילוג במפלגת העבודה ויצירת מפלגת העצמאות שהשתייכה למרכז שמאל.
בבחירות לכנסת ה-19 התרסקה קדימה לשפל של 2 מנדטים ואת מקומה תפסו מפלגות "יש עתיד" ו"התנועה".
בבחירות לכנסת ה-20 רצה "התנועה" ביחד עם מפלגת העבודה הישראלית ואת המרכז ייצגו מפלגות "יש עתיד" ו"כולנו", שגרפו ביחד 21 מנדטים.
בבחירות לכנסת ה-21 קמו המפלגות המרכז-שמאל: "חוסן לישראל" (של בני גנץ), תל"ם ("תנועה לאומית-ממלכתית" של משה יעלון), ויש עתיד (בראשות יאיר לפיד) והתאחדו לרשימת מרכז משותפת: כחול לבן, במטרה להחליף את השלטון בישראל.
מפלגת המרכז שמאל הגדולה ביותר (נכון לשנת 2024) היא יש עתיד, שלה 24 מנדטים בכנסת ה-25, יש שיראו את יש עתיד כשמאל מרכז.
המפלגות החרדיות (מיוצגות נכון ל-2024 על ידי ש"ס ויהדות התורה המורכבת מדגל התורה ואגודת ישראל).
נחשבו הרבה שנים כ"לשון מאזניים" כי הן ישבו בממשלות ימין אך ישבו גם בממשלות השמאל והמרכז.
מפלגות אלו פועלות אך ורק על-פי רבניהן (בהנהגת מפלגת 'ש"ס' עומדת מועצת חכמי התורה, בהנהגת דגל התורה עומדת מועצת גדולי התורה (מועצג"ת), מכונה בהגה ליטאית "המויעצ'ס" ולאגודת ישראל יש מועצת גדולי התורה משלה).
המפלגות מתנגדות להפרדת דת ומדינה ושמרניות מאוד בנושאי צביון המדינה והחברה.
הן מתנגדות לגיוס בחורי ישיבה ולכל פגיעה אחרת ב"עולם הישיבות".
מפלגות אלה תומכות במדינת רווחה והגדלת הקצבאות לחלשים בחברה.
מפלגות אלו אינן נוטות להתמקד בענייני חוץ וביטחון ועיקר עיסוקן בשמירה על הגנת התקציבים והשירותים החברתיים של האוכלוסיות המוחלשות, וכן מימון החינוך הדתי ושירותי הדת ובחקיקה דתית שתדגיש את זהותה היהודית של המדינה, מתוך שאיפה לשוויון זכויות מלא לציבור החרדי אותו הם מייצגים.
סיעת יהדות התורה מייצגת את רוב הציבור החרדי האשכנזי ואילו מפלגת ש"ס, שהוקמה על ידי הרב עובדיה יוסף, מייצגת את הזרם הספרדי ביהדות ובין תומכיה נמנים חרדים מהזרם הספרדי אך גם מסורתיים רבים מעדות המזרח.
בעבר פעלה בכנסת פועלי אגודת ישראל אשר התמזגה עם אגודת ישראל, כיום המפלגות החרדיות נחשבות לחלק מגוש הימין.
העולים מדינות ברית המועצות לשעבר נוטים ברובם לימין במישור המדיני, וחשובה להם הפטריוטיות של המנהיג והקשיחות שהוא מפגין כנגד הטרור.
ברם, בנושאי תרבות, דת וכלכלה רובם ליברלים, ותומכים בשוק חופשי ובהפרדת דת ומדינה.
כיום, רק מפלגת ישראל ביתנו הימנית, מזוהה עם העלייה הרוסית.
מאז קום המדינה ועד היום, פעילות בישראל ומיוצגות בכנסת מפלגות המייצגות את ציבור הבוחרים הערבי.
במקביל, וביתר שאת בעקבות קריסת הגוש הסובייטי, "חד"ש" התאימה את עמדותיה ופעילותה לשיח הפוליטי הפנים-ערבי.
מאז הבחירות לכנסת הארבע עשרה ניתן לזהות גוש מפלגות ערביות אשר זוכות לרוב המכריע של קולות הבוחרים הערבים.
השפעתן של המפלגות הערביות על השיח הפוליטי בישראל הייתה זניחה בין אם שיתפו פעולה עם הממסד ובין אם התנגדו לו ואף התריסו כנגדו.
עם זאת, ככל שהתגבר הקול הפוליטי הערבי העצמאי, אשר מתנגד למדיניות ישראל ביהודה ושומרון, לציונות ולאופייה היהודי של מדינת ישראל, ותומך במאבק ערבי נגד מדינת ישראל, כך התחדדה תפישתם של רבים בציבור היהודי את המפלגות הערביות כעוינות את ישראל ואף תומכות טרור.
מאז שהתהווה גוש המפלגות הערביות ועד שנת 2021 הוא היה באופוזיציה והביע התנגדות לממשלה.
עם זאת, ולמרות פער מהותי הנובע מהתנגדותן לקיום מדינת ישראל, הן תמיד ראו בשמאל הציוני רע במיעוטו בהשוואה לימין הישראלי, אותו ראו כמקדם סדר יום לאומי-יהודי.
בהתאם לכך הן מרבות לשתף פעולה עם סיעות השמאל הציוני בכנסת בנושאים רבים, החל בתחומי מדיניות חוץ והתנהלות ישראל מול הערבים ומדינות ערב, עבור ביחסי יהודים-ערבים בישראל ומעמד האזרחים הערבים, וכלה בתחומי כלכלה ורווחה.
הדוגמה הבולטת ביותר לשיתוף פעולה שכזה הייתה בימי ממשלת ישראל העשרים וחמש, שזכתה לתמיכה עקבית של הסיעות הערביות בכנסת כמעט לכל אורך כהונתה, ואף נשענה על תמיכה זו כדי להבטיח רוב בכנסת.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל, רע"מ החלה לתמוך בשיתוף פעולה גלוי גם עם מפלגות השמאל מרכז ואף הצטרפה לממשלת ישראל השלושים ושש.
בעקבות שיתוף הפעולה עם השמאל הציוני, ובהינתן הדומיננטיות של השיח היהודי-ציוני בפוליטיקה הישראלית, המפלגות הערביות בישראל נחשבות בעיני רבים כגוש הומוגני של שמאל רדיקלי, ומסייעת לכך העובדה שבחלקן פעיל מספר מצומצם של חברים יהודים, כולם אנשי שמאל רדיקלי מובהקים.
ברם, המפלגות הערביות מייצגות קשת עמדות שרובן אינו עולה בקנה אחד עם תפישות שמאל רדיקלי או שמאל בכלל, כאשר הפרמטר העיקרי עליו נחלקות המפלגות הערביות הוא חילון לעומת מסורת בחברה הערבית המוסלמית ברובה.
האוכלוסייה המוסלמית (שמרנים בקרב הנוצרים ובעיקר בקרב הדרוזים לא בהכרח תומכים במפלגות הערביות), תומך במבנה החמולתי-פטריארכלי בחברה הערבית המוסלמית, תוך הקפדה על ערכי המסורת ודת האסלאם.
המפלגות החילוניות הן מק"י, הערבית-יהודית, שהיא הגרעין הדומיננטי בחד"ש, המהווה את המסגרת הפוליטית לכלל השמאל הערבי בישראל, ובל"ד, המקדמת אג'נדה לאומית ערבית חילונית.
שתי המפלגות מתאפיינות בציבור פעילים ובוחרים רב-עדתי, כאשר הגיוון בולט במיוחד במק"י-חד"ש (בכנסת ה-20 מכהנים מטעם "חד"ש" חמישה ח"כים, מהם שניים בני העדה המוסלמית, אחת מהעדה הנוצרית, אחד מהעדה הדרוזית ואחד יהודי).
עיקר המחלוקת בין מק"י-חד"ש ל"בל"ד" נסוב על היחס כלפי הרוב היהודי במדינה: "חד"ש" דוגלת בשיתוף פעולה משמעותי עם כוחות פוליטיים בציבור היהודי, ובכללו ארגונים ומפלגות בשמאל הציוני (ואפילו עם "ש"ס" בענייני כלכלה ורווחה), וכן בנכונות להתערבות המדינה לשם קידום ערכים מתקדמים בחברה הערבית.
גם בתחום הכלכלי שתי המפלגות נבדלות זו מזו, כאשר מק"י-חד"ש נוקטת קו סוציאליסטי עקבי בהתאם לאידאולוגיה מרקסיסטית נטולת זיקה לאומית, בעוד "בל"ד" גוזרת את עמדותיה מתוך אינטרסים צרים של הציבור הערבי בישראל.
בצד מפלגות אלה ניתן להזכיר גם את דעם, מפלגה טרוצקיסטית יהודית-ערבית אנטי-לאומית, שנמצאת באופן טבעי בקוטב החילוני של הפוליטיקה הערבית, ושמה את עיקר יהבה על זכויות עובדים.
"דעם" התמודדה לכנסת בהתמדה מאז הבחירות לכנסת ה-14, אך בכולן גרפה אלפים בודדים של קולות, ומעמדה בפוליטיקה הערבית והישראלית בכלל נותר זניח.
המפלגות השמרניות פועלות באופן כמעט בלבדי בקרב הציבור הערבי-מוסלמי, בעיקר באוכלוסייה הכפרית והבדואית.
מאז הכנסת ה-14, המפלגה הבולטת בקוטב השמרני היא הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, הגוזרת את מדיניותה ישירות מדת האסלאם ומהמבנה הפטריארכלי המסורתי הדומיננטי באוכלוסיות אלה.
המפלגה אומנם נוקטת קו לאומי פרו-ערבי מובהק בסוגיות מדיניות וביטחוניות, ומתנגדת לקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ולמרות זאת, מקיימת שיתוף פעולה פרלמנטרי עם המפלגות היהודיות החרדיות בנושאים בהם ישנה הסכמה בין ההנהגות השמרניות בשתי הדתות, לדוגמה התנגדות לקידום מעמד נשים במוסדות דת ומשפחתיות חד-מינית במדינה.
במקביל לתנועה האסלאמית פעלו ופועלות מפלגות נוספות בעלות קו שמרני מתון יותר, כגון המפלגה הדמוקרטית הערבית והתנועה הערבית להתחדשות, וכן מפלגות קטנות נוספות או סיעות פורשים שהתמודדו מדי פעם בבחירות לכנסת ללא הצלחה.
מפלגות אלה מבקשות לאזן בין ערכי המסורת הערבית-מוסלמית לבין ערכים מערביים, כמו גם בין הנאמנות לקו לאומי פלסטיני לבין פרגמטיזם ושיתוף פעולה נקודתי עם הממסד הישראלי לצורך אינטרסים ספציפיים של חלקים בציבור הערבי-מוסלמי.
הרשימה זכתה להישג חסר תקדים של 13 מנדטים, כאשר בהתאם למפתח דירוג הרשימה, 5 מהח"כים משתייכים לחד"ש, 3 לבל"ד, 3 לרע"מ ו-2 לתע"ל.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש, זכתה הרשימה ב-15 מנדטים.
במקביל למפלגות המייצגות את ציבור הבוחרים הערבי בכנסת, התקיימו ומתקיימות תנועות פוליטיות אשר מתנגדות להשתתפות בבחירות לכנסת ומחרימות אותן ואף שוללות את זכות קיומה של מדינת ישראל, כמו התנועות הלאומניות אבנאא אלבלד ואל-ארד או הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
ככלל, היקף ההשתתפות בבחירות בקרב הציבור הערבי נמוך מאשר בציבור היהודי.
השוואה של נושאים מרכזיים בין המפלגות בישראל
הפוליטיקה של אוזבקיסטן לאחר קבלת העצמאות מברית המועצות מורכבת מאוד.
מאז נפרדה המדינה מברית המועצות, נותרו מוסדות השלטון זהים לאלו שהיו לפני התפרקות ברית המועצות, על אף שמרבית השמות שונו.
הממשלה חיזקה את אחיזתה בכלכלה והעבירה רפורמות כלכליות רבות לצורך כך, אולם כדי לא לאבד את השליטה במדינה נמנעה מרפורמות פוליטיות מרחיקות לכת, ובמקום להדק את אחיזתה במדינה מאז העצמאות, העדיפה הממשלה להחליש יותר את קבוצות האופוזיציה.
הממשלה הצדיקה את ריסון האסיפות הציבוריות, מפלגות האופוזיציה והתקשורת בהדגשת הצורך ההדרגתי בשינוי וביציבות בתקופת מעבר.
לצורך כך מדגישה הממשלה את הכאוס השולט בארצות השכנות לאחר ההפרדות מברית המועצות (בעיקר בטג'יקיסטן).
גישה זו התקבלה בקרב חלק גדול מאוכלוסיית המדינה, אף על פי שאיננה מתאימה לטווח הארוך.
מאז תחילת כהונתו של הנשיא אסלאם קרימוב, הוא התחייב להנהיג רפורמות דמוקרטיות.
חוקה חדשה אומצה על ידי המחוקק בדצמבר 1992, אבל אף על פי כן בצורה רשמית היא יוצרת הפרדת כוחות, במציאות השינויים היו מזעריים וכלפי חוץ בלבד.
אף ששפת החוקה כוללת תכונות דמוקרטיות רבות, ניתן לעקוף אותה על ידי פסקי דין וחקיקה עוקפת, ולרוב פשוט מתעלמים מחוקי החוקה.
הנשיא, אשר נבחר בבחירות ישירות לכהונה של חמש שנים, הוא ראש המדינה והממונה על הרשות המבצעת מכוח החוקה.
כמו כן הוא משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, ומתוקף תפקידו הוא רשאי להכריז על מצב חירום או על מלחמה.
הנשיא רשאי למנות ראש ממשלה, קבינט מלא של שרים ושופטים של שלושה בתי משפט ארציים, בכפוף לאישור ה"אולי מג'לס" (בית המחוקקים העליון), ולמנות את כל חברי בתי המשפט התחתונים.
לנשיא יש גם את הסמכות לפזר את הפרלמנט.
סגנים של בית המחוקקים העליון (והיחיד), נבחרים לכהונה של חמש שנים.
הנשיא יכול לפזר את הגוף בהסכמה של בית המשפט החוקתי - אשר גם אותו ממנה הנשיא.
האולי מג'לס העביר חוקים שבאו ביוזמת הנשיא, ביוזמת בתי המשפט, ביוזמת התובע הכללי או ביוזמת הממשלה של המחוז האוטונומי קאראקלפאקסטן.
מלבד חקיקה, הגוף חייב לאשר אמנות בינלאומיות, פסקי דין ומצבי חירום, אחרת אין להם תוקף חוקתי.
הרשות השופטת הלאומית כוללת את בית המשפט העליון, בית המשפט החוקתי ובית המשפט העליון לכלכלה.
בתי משפט נמוכים יותר קיימים במחוזות אזוריים, וברמות הערים השונות.
שופטים בכל הדרגים ממונים על ידי הנשיא ובאישור האולי מג'לס.
בניגוד לשאר המוסדות הזוכים למעט חופש פעולה, מצויים בתי המשפט בשליטתה המלאה של הרשות המבצעת.
הרשות המבצעת במדינה מחזיקה כמעט בכל הכוח הממשלי.
לרשות השופטת חסרה העצמאות והרשות המחוקקת חסרת הנהגה ויוזמה משל עצמה, ובעלת יכולת מועטה לעיצוב החוקים.
הנשיא בוחר ומחליף את ראשי המחוזות כרצונו עקב מספר רפורמות שהתקבלו ב-דצמבר 1995 וב-27 בינואר 2002 והעניקו לו סמכות זאת עד שנת 2007. מרבית המשקיפים הבינלאומיים סירבו להשתתף בתהליך ולא הכירו בתוצאותיו כיוון שלא עמדו בתקנים דמוקרטיים בסיסיים.
ברפורמה של 2002 אושרה ההצעה להרכיב פרלמנט כפול.
מספר מפלגות פוליטיות נוסדו באישור הממשלה אך עדיין לא הציגו כל חלופה למדיניות הממשלה הקיימת.
בדומה לכך, על אף שנוסדו כלי תקשורת-המונים (רדיו, טלוויזיה ועיתונים), הם נשארו בשליטתה של הממשלה, ורק לעיתים רחוקות מועלים בהם נושאים פוליטיים לדיון.
המשטר הנוקשה כלפי מפלגות חדשות מנע ממפלגות פוליטיות עצמאיות אישור רישום, כך שנמנעה מהן כניסה לפרלמנט.
למרות ההגנה החוקתית המקיפה, ממשלת קרימוב מדכאת את כל הפעולות של התנועות הפוליטיות, מתנגדת לאסיפות פומביות והפגנות, וממשיכה לדכא תנועות אופוזיציה.
הדיכוי נחלש במידת מה עקב שינויים שנערכו בחוקה.
באמצע שנות ה-1990 אפשרה החקיקה זכויות משמעותיות לאיגודי העובדים העצמאיים (הנפרדים מהממשלה) וזכויות פרט מורחבות, אולם אכיפת זכויות אלה כמעט ולא מתבצעת, מכיוון ששירותי הביטחון נותרו תחת השלטון המרכזי ופועלים על פי מדיניותו.
עם יוצא הדופן של ליברליזציה פזורה, כל מפלגות האופוזיציה והמדיה העצמאית אסורות באוזבקיסטן.
תחילת שנות ה-1990 התאפיינו במעצרים והכאות של דמויות אופוזיציה תחת האשמות כוזבות.
לדוגמה, אוזבקי בולט בשם איברהים בורייב נעצר בשנת 1994, לאחר שהכריז על תוכנית להקמת מפלגת אופוזיציה חדשה ממש לפני משאל העם במרץ, ומעט לאחר מכן נעצר בורייב שוב בטענה כי היה בעלים של חברה שיצרה תרופות לא חוקיות.
באפריל 1995, שבועיים לאחר משאל העם שהאריך את כהונתו של הנשיא קרימוב, שישה פורשים מהמפלגה נשלחו לכלא לאחר שהפיצו את עיתון המפלגה "ארק" והסיתו בו להפיכה נגד הנשיא קרימוב.
המשטרה החשאית של אוזבקיסטן עצרה חברים בקבוצות אופוזיציה שונות בכל מקום והגיעה אפילו עד למוסקבה לשם כך.
הממשלה מרסנת בצורה חריפה את אלה החשודים בקיצוניות אסלאמית.
כ-6,000 חשודים בהשתייכות לאסלאם הקיצוני נכלאו, וחלקם אף מתו במהלך השנים האחרונות בכלא עקב התעללות ומחלות.
למרות זאת, עקב מספר האפשרויות המצומצם להדרכה דתית, פונים מוסלמים צעירים לתנועות האסלאם הקיצוני במחתרת.
כוחות משטרה ושירותי הביטחון משתמשים באופן קבוע בעינויים כשיטת חקירה.
בלחץ בינלאומי החלה הממשלה להעמיד לדין מספר קצינים שהואשמו בעינויים, מתוכם הורשעו 4 קציני משטרה ו-3 קצינים בשירותי הביטחון.
הממשלה העבירה לידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל בערך 2,000 אסירים פוליטיים ולא פוליטיים בשנים האחרונות.
בשנת 2002 ובשנת 2003 עצרה הממשלה פחות חשודים בהשתייכות לאסלאם הקיצוני מבעבר.
מהלך נוסף שהתקבל בברכה על ידי הקהילה הבינלאומית, נוגע להפחתה משמעותית של הצנזורה הממשלתית על התקשורת, אך התקשורת ממשיכה להיות תחת פיקוח הדוק.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה היא רפובליקה פדרלית חוקתית, המבססת את המערכת הפוליטית שלה על חוקה.
הקנצלר הוא ראש הממשלה, והרשות המחוקקת הפדרלית יושבת בבונדסטאג (הפרלמנט הגרמני) והבונדסראט (הגוף הייצוגי של מדינות גרמניה).
בפרלמנט קיימת מערכת רב-מפלגתית שנשלטת מ-1949 בידי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
המערכת המשפטית של גרמניה עצמאית מהרשות המבצעת והרשות המחוקקת.
המערכת הפוליטית ערוכה מיסודותיה של חוקת גרמניה (Grundgesetz) משנת 1949, שנותרה בתוקף, למעט תיקונים קלים לאחר איחודה המחודש של גרמניה בשלהי המאה ה-20.
החוקה שמה דגש על חירות הפרט בקטלוג נרחב של זכויות אדם ומפלגת את הסמכויות בין שתי הרמות הפדרליות של המדינה ובין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
מבחינות רבות, החוק הבסיסי מ-1949 הוא מענה לפגמים שנתפסו בחוקת ויימאר מ-1919 שייתכן ונתנו את חלקם להתדרדרות הרפובליקה ועלייתה המאוחרת יותר של המפלגה הנאצית, 1933.
חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה - חוקת גרמניה, הוא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של גרמניה.
החוקה מבוססת על חוקתה של מערב גרמניה, ועם איחוד גרמניה בראשית שנות התשעים גם חלקי המזרחי של גרמניה הוכפף לה.
בית הנבחרים הגרמני כולל את הבונדסטאג ואת הבונדסראט.
סמכות החקיקה העליונה היא בידי הבונדסטאג (בית הנבחרים הפדרלי), הבית התחתון של הפרלמנט, אשר נבחר כל ארבע שנים בבחירות עממיות.
בית זה, בתורו, בוחר את הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר).
הבונדסראט (המועצה הפדרלית), הבית העליון של הפרלמנט, מורכב מנציגי 16 מדינות הפדרציה ומשתתף בתהליך החקיקה וניהול הפדרציה.
חברי הבונדסראט נבחרים בנפרד על ידי מדינותיהם.
לאחרונה היו שהביעו חששם כי שני הבתים חוסמים ומבטלים זה את זה, ובכך מקשים על ניהול ממשל אפקטיבי.
הבונדסטאג הוא בית הנבחרים הפדרלי של גרמניה, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני, אשר מקום מושבו במבנה הרייכסטאג בברלין.
הבונדסטאג בוחר את הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר).
נכון לשנת 2016 מכהנים בו 598 חברי-פרלמנט, אשר מרכיבים את אחד משלושת הגופים אשר רשאים להגיש הצעת-חוק.
השניים האחרים הם הממשלה (Die Bundesregierung), שמורכבת מקואליציה של מספר מפלגות (בדרך כלל שתיים) בדומה למודל הישראלי; והבונדסראט.
אחוז החסימה לבונדסטאג הוא יחסית גבוה ועומד על 5%, או לחלופין על ניצחון בלפחות שלושה מחוזות-בחירה (Wahlkreisen).
הסיבה לאחוז החסימה הגבוה בגרמניה הוא הניסיון להקשות על מפלגות עם אג'נדות קיצוניות, לנוכח ניסיון העבר, לקבל ייצוג בפרלמנט.
עיקר העבודה בבונדסטאג מתרכז בוועדות השונות ולא באולם המליאה (Das Plenum), שם רק עוברים החוקים, שהוסכמו לפני כן בוועדות השונות, באופן פורמלי.
אולם המליאה משמש בנוסף כבמה לקואליציה להציג את הישגיה מחד, ולאופוזיציה לבקר את עבודת הממשלה מאידך.
אחד מתפקידיו המרכזיים של הבונדסטאג הוא בקרה על עבודת הממשלה בעזרת כלים שונים שחלקם מעוגנים בחוקה הגרמנית.
אחד המאפיינים החריגים של הבונדסטאג, בשונה מרוב המשטרים הפרלמנטריים, הוא חוסר הסמכות לפזר את עצמו, סמכות שאפילו הקאנצלרית בעצמה אינה מחזיקה.
דרך אחת לפזר את הבונדסטאג היא בעזרת הצעת אי-אמון קונסרוקטיבית (konstruktives misstrauensvotum), שתקפה אך ורק אם הושג הרוב הדרוש להחלפת הממשלה.
דרך נוספת לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות חדשות היא הצעת-אמון (Vertrauensfrage), שאותה רשאי רק הקאנצלר בעצמו להגיש.
אם רוב הפרלמנט הביע אמון בקאנצלר, הפרלמנט ממשיך לתפקד באותה מתכונת.
אם הפרלמנט הביע אי-אמון והצביע נגד, רשאי נשיא גרמניה, עם סמכות ששמורה רק לו, לפזר את הבונדסטאג ולהכריז על בחירות חדשות.
כלי זה תוכנן במקור כדי לזכות באמון מחודש של הקואליציה במקרים של משברים פנימיים, אך עבר עם השנים אינסטרומנטליזציה, והוא משמש בין השאר ככלי בידי הקאנצלר לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות.
בּוּנדֶסרָאט (גרמנית: Bundesrat, "המועצה הפדרלית") הוא גוף פרלמנטרי המייצג את 16 המדינות המרכיבות את גרמניה ברמה הפדרלית, והוא משמש כבית העליון של הפרלמנט הגרמני.
לכל מדינה באיחוד הפדרלי יש פרלמנט מקומי (לנדטאג) וממשלה מקומית.
כל הפרלמנטים המדינתיים הם בית מחוקקים בעלי בית יחיד (ללא בית עליון ובית תחתון), הנבחר בבחירות יחסיות עם אחוז חסימה של 5% וכולל נציגים של מפלגות ארציות ומקומיות, כאשר לרוב מורכב מנציגי המפלגות הארציות, בשל אחוז החסימה הגבוה יחסית.
חברי הלנדטאג בוחרים את ראש הממשלה ומי שנבחר ברוב הקולות אחראי על הקמת רשות מבצעת (ממשלה, בגרמנית: Kabinett).
ראש הממשלה בגרמניה נקרא באופן מסורתי קנצלר.
בין השנים 1871 ל-1945 המשרה נקראה רייכסקנצלר אך אחרי מלחמת העולם השנייה גרמניה הפכה לרפובליקה פדרלית ועל כן שונה שם המשרה, ומאז ועד היום שמה הוא בונדסקנצלר .
הקבינט הפדרלי או הממשלה הפדרלית הוא הרשות המבצעת הראשית של גרמניה.
בית המשפט הפדרלי החוקתי (Bundesverfassungsgericht), הממוקם בקרלסרוהה, מכהן בתור הערכאה המשפטית הגבוהה ביותר.
תפקידו להבטיח כי נוהלי החקיקה והמשפט עולים בקנה אחד עם "המשפט הבסיסי", או החוקה הגרמנית.
אף על-פי שבית המשפט פועל בנפרד מיתר מוסדות המדינה, הוא אינו מסוגל לפעול מבלי שהפנו אליו סוגיות לבירור.
התפקיד נוצר בשנת 1918 בעקבות התפטרותו של הקייזר וילהלם השני וכינון רפובליקת ויימאר.
הוא נבחר אחת לחמש שנים על ידי הבונדסטאג, וסמכויותיו מוגבלות בעיקר למטרות טקסיות וייצוגיות.
בגרמניה באופן מסורתי שתי מפלגות גדולות, ביניהן השלטון מתחלף לסירוגין מאז תום מלחמת העולם השנייה, ועוד מספר מפלגות קטנות, אשר לעיתים משתתפות בקואליציה עם אחת המפלגות הגדולות:
רוב מצביעיה משתייכים לשכבות הכלכליות העליונות והם יחסית שמרנים וקרובים אל הדת; הגיל הממוצע של חבריה הוא 55, ו-25% מהם נשים.
מפלגת האיחוד הנוצרי-סוציאלי בבוואריה או בראשי תיבות CSU, היא מפלגת אחות של ה-CDU, והיא פעילה ומיוצגת אך ורק במדינת בוואריה, בה היא שולטת ברציפות מאז תום מלחמת העולם השנייה.
רוב מצביעיה הם חברי מעמד פועלים, בני המעמד הבינוני ובעלי מקצועות חופשיים.
תומכיה המסורתיים מתגוררים בערים הגדולות, באזורי תעשייה (כגון חבל הרוהר) ובמדינות המזרח.
המפלגה הדמוקרטית החופשית (Freie Demokratische Partei; שם עממי: "הליברלים") היא מפלגת ימין ליברלית.
שערורייה שנקשרה למפלגה הייתה קשורה לסגנו של וסטרוולה, יורגן מלמן (Jürgen Möllemann), אשר הביע עמדות אנטי-יהודיות ותקף את אריאל שרון ואת סגן יו"ר ארגון הגג של הקהילות היהודיות בגרמניה, מישל פרידמן.
מלמן מת ב-5 ביוני 2003 וככל הנראה התאבד בקפיצה ממטוס.
ב-1998 נכנסה המפלגה המאוחדת לראשונה אל הממשלה, והיא קיימה מאז ועד סוף 2005 קואליציה עם ה-SPD.
אלטרנטיבה לגרמניה או בראשי תיבות: AfD, היא מפלגת ימין גרמנית אשר נוסדה באפריל 2013. בבחירות הפדרליות שנערכו באותה השנה, המפלגה הציגה מניפסט שהתנגד למדיניות הממשלתית בגוש האירו, אשר נתמך על ידי 68 כלכלנים, עיתונאים ואנשי עסקים.
בתוצאות התברר כי המפלגה קיבלה 2 מיליון קולות (4.7%), קצת פחות מאחוז החסימה (שעומד על 5%) ולא הכניסה נציגים לבונדסטאג.
בוועידה האחרונה של המפלגה שנערכה באפריל - מאי 2016, המפלגה הכריזה על מצע אנטי- איסלאמי.
המפלגה מתנגדת לנישואים חד מיניים ותומכת בפירוק גוש האירו.
מפלגת השמאל - די לינקה
מפלגת השמאל - די לינקה (עד אמצע 2005 נקראה PDS, מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, Partei des Demokratischen Sozialismus) היא מפלגת שמאל סוציאליסטית והיא מפלגת המשך למפלגה הקומוניסטית של גרמניה המזרחית ה-SED.
רוב מצביעיה מתגוררים במדינות המזרח; בשתיים מהן - מקלנבורג-מערב פומרניה וברלין - זכתה להצלחה גדולה והיא השתתפה בקואליציה לצד ה-SPD.
מפלגת השמאל דוגלת בזכויות העובד, האזרח והמהגר, בהעלאה דרסטית של שכר המינימום ל-1,400 אירו ברוטו בחודש, בקידום מעמד האישה (כ-47% מחברי המפלגה נשים, יותר מבכל מפלגה אחרת בגרמניה) ובהגברת הצעדים לשמירת איכות הסביבה.
בבחירות שנערכו בגרמניה בספטמבר 2005 הגדילה מפלגת השמאל את כוחה בכ-5% (יותר מכל מפלגה אחרת) זכתה ב-8.7% מהקולות והפכה למפלגה הרביעית בגודלה בגרמניה.
לאחר הבחירות הצהירו שלוש המפלגות הגדולות שבשום אופן לא יצטרפו לקואליציה עם מפלגת השמאל, זאת כיוון שמפלגה זו נתפסת בעיני רבים ככזו הדוגלת בעקרונות קומוניסטיים.
בגרמניה קיימות שלוש מפלגות המרכיבות את הימין הקיצוני:
המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה, ה-NPD , נוסדה ב-1964 ומונהגת מאז 1996 על ידי אודו פויגט (Udo Voigt), דוגלת בסילוק ההשפעות הזרות השליליות מגרמניה ומתנגדת לריבוי זרים, לחברות גרמניה באיחוד האירופי ובנאט"ו, למטבע האירופי המאוחד (האירו) ולנוכחות כוחות צבאיים זרים בגרמניה.
בבחירות בסוף שנת 2005 זכתה המפלגה, בפעם הראשונה מאז שנות השישים, ביותר מאחוז אחד מהקולות והיא מיוצגת בבתי לנדטאג במספר מדינות בגרמניה.
איחוד העם הגרמני, ה-DVU נוסדה ב-1971 כמועדון והפכה למפלגה ב-1987, היא מעולם לא עברה את האחוז החסימה בבחירות הארציות, אבל ב-2004 היא הצליחה להכניס נציגים ללנדטאג הארצי של ברנדנבורג.
הרפובליקנים, (גרמנית: Die Republikaner) נוסדה ב-1983 על ידי שני חברים לשעבר באיחוד הנוצרי-סוציאלי, פרנץ הנדולס והקארט וויגט, בשנות השמונים הם הצליחו להכניס כמה נציגים לפרלמנט האירופי ועד 2001 היא יוצגה בלנדטאג של באדן-וירטמברג, מצע המפלגה מתרכז בעיקר בנושאי ביטחון פנים.
בשנת 2004 המפלגה הנציונל-דמוקרטית ואיחוד העם הגרמני חתמו הסכם של אי-תחרות בבחירות, בשנת 2005 הם איחדו כוחות ורצו ביחד בבחירות הלאומיות, עד עתה הרפובליקנים סירבו להצטרף להסכם.
הבחירות הארציות לבונדסטאג התקיימו ב-27 בספטמבר 2009. מערכת הבחירות זו היא השישית מאז איחוד גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית, ואנגלה מרקל, מנהיגת המפלגה הנוצרית דמוקרטית, זכתה בקדנציה נוספת.
בבחירות ב-2009, הנוצרים-דמוקרטים (CDU) הצליחו – ביחד עם מפלגת האחות הבווארית שלהם (CSU) – לנצח בבחירות בהפרש ניכר מיריביהם הסוציאל-דמוקרטים (SPD).
הם זכו בתמיכתם של 34% מקולות הבוחרים וקיבלו 239 צירים (מתוך 622) בבודנסטאג.
התמיכה בשתי המפלגות הגדולות ירדה בשנים האחרונות באופן משמעותי, לטובת המפלגות הבינוניות (בבונדסטאג אין ייצוג למפלגות קטנות, בשל אחוז החסימה הגבוה (5%).
המפלגה הליבראלית (FDP) זכתה בכ-14% מהקולות וקיבלה 93 צירים.
מפלגת השמאל (Die Linke), זכתה בכ-12% מקולות המצביעים וקיבלה 76 צירים.
כמו בשאר המדינות הצפון\מערב אירופיות אשר מקיימות מערכות דומות, כלכלנים רבים סבורים כי רפורמה במנגנון הביטוח הלאומי הנה הכרחית לצורך ייעול.
נכון ל-2005, עומדת רפורמה זו במוקד השיח הציבורי והמדיני בגרמניה.
יחד עם צרפת, גרמניה משמשת שחקן מוביל באיחוד האירופי.
בנוסף, גרמניה עומדת בראש מחנה מדינות האיחוד הקוראות להמשך האינטגרציה באופן שיחזק את הארגון ויקנה לו, לצד עוצמתו הכלכלית האדירה, גם סמכות פוליטית ואף ביטחונית.
ב-1999 נשלחו כוחות גרמניים לקרב לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה (ובכך הופרה מסורת גרמנית כבת יובל שנים שלא לעורר תשומת לב בזירה הבינלאומית) כאשר הקנצלר שרדר בחר להצטרף למלחמת נאט"ו נגד יוגוסלביה.
כוחות גרמנים היו מוצבים גם באפגניסטן.
אחד מיעדי מדיניות החוץ של גרמניה הוא השגת מושב קבע במועצת הביטחון של האו"ם.
גרמניה וצרפת עמדו בראש המדינות אשר התנגדו לפלישה הצבאית לעיראק (2003) שהונהגה על ידי ארצות הברית, יחד עם מדינות הקואליציה, לרבות פולין, ספרד, איטליה, הממלכה המאוחדת, יפן, קוריאה הדרומית ואומות נוספות.
יש ביכולתו של הממשל המרכזי לפטר ממשלות של מדינות אם אף מפלגה אינה מסוגלת ליצור ממשלה בראשותה, או בהתקיים סעיפים מסוימים המוגדרים בחוקה.
כמו כן, יש ביכולת הממשל המרכזי להטיל על מדינה שלטון פדרלי ישיר, הידוע כשלטון הנשיא (בהינדי: ראשטרפאטי שאסן).
הפרלמנט ההודי מורכב משני בתים: הבית העליון רג'יה סבהה (מועצת המדינות) והבית התחתון – לוק סבהה (בית העם).
הלוק סבהה הוא מוקד הכוח העיקרי בפרלמנט, כמקובל בשיטה הבריטית, והממשלה נדרשת לקבל את אמונו.
הכח הביצועי הלאומי נמצא בידי מועצת שרים (קבינט), המונהגת על ידי ראש ממשלת הודו.
הנשיא ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שהוצע לכך על ידי מרבית חברי הלוק סבהה.
לאחר מכן, מתייעץ הנשיא עם ראש הממשלה ובסוף תהליך זה ממנה שרים הכפופים לראש הממשלה.
אולם, כל החלטות הממשל המרכזי כוללות את שמו באופן סמלי.
בהודו יש כ-28 מדינות ו-7 טריטוריות איחוד.
למדינות יש ממשלות נבחרות משל עצמן, בעוד שטריטוריות האיחוד נשלטות על ידי נציב הממונה על ידי השלטון הפדרלי המרכזי.
לכל מדינה יש וידהאן סבהה, אספה מחוקקת, ויש מדינות בהם קיים וידהאן פרישד, מועצה מחוקקת המשמש כבית עליון.
העומד בראש ממשלת מדינה מכונה ראש השרים (Chief Minister), על מנת להבדילו מראש ממשלת הודו (Prime Minister).
ראשי השרים של המדינות אחראיים בפני בתי המחוקקים באותו אופן בו ראש הממשלה אחראי בפני הפרלמנט.
בתי המחוקקים של המדינות והטריטוריות המאוחדות בוחרים כ־238 חברים לרג'יה סבהה, והנשיא ממנה 12 חברים נוספים בעלי מומחיות במדע או אומנות.
החברים הנבחרים ברג'יה סבהה מכהנים לקדנציה של שש שנים, כשכל שנתיים מתחלף בבחירות שליש אחר מביניהם.
הלוק סבהה מורכב מ־545 חברים: מתוכם 543 נבחרים באופן ישיר, בעוד השניים הנותרים ממונים על ידי הנשיא מקרב הקהילה האנגלו-הודית.
קדנצית הלוק סבהה נמשכת כחמש שנים.
בכל מדינה גם ממונה בידי הנשיא מושל, העשוי להיות בעל כוח רב בהיותו מפוקח על ידי הממשלה המרכזית.
הממשלה המרכזית מפעילה על הטריטוריות המאוחדות כוח רב יותר מאשר על המדינות, אם כי חלק מטריטוריות אלו צברו כוח רב יותר מאשר אחרות בניהול ענייניהן העצמיים.
לשלטונות המקומיים בהודו יש פחות אוטונומיה מאשר למקביליהם בארצות הברית.
הודו, אשר בבחירות ללוק סבהה ב-2019 היו בה מעל 912 מיליון בוחרים רשומים, מכונה לפעמים "הדמוקרטיה הגדולה בעולם".
בעקבות הצורה הפדרלית של הודו, קיימות בהודו מפלגות ארציות ומדינתיות.
המפלגות הגדולות הן מפלגת העם ההודית הימנית-הינדואית והקונגרס הלאומי ההודי הליברלית-חילונית.
נכון לשנת 2021, מתוך 31 מדינות וטריטוריות איחוד בהודו, 18 הן בשליטתה של מפלגת העם ההודית ובעלות בריתה.
הקונגרס הלאומי ההודי ובעלות בריתה שולטות בשש מדינות נוספות, ושבע המדינות הנותרות נשלטות בידי מפלגות אחרות.
מבחינה היסטורית, המפלגה העיקרית בהודו לאורך מרבית שנותיה הייתה הקונגרס הלאומי ההודי, שקמה ב-1885 ושימשה כגוף העיקרי בתנועת העצמאות ההודית.
מעצמאות הודו ב-1947 ועד שנות השמונים שלטה המפלגה בהודו, כאשר פרט להפסקה קטנה בין 1977 ל-1980 עומדים ראשי המפלגה בראשות ממשלת הודו.
שישה מבין ארבעה עשר ראשי ממשלות הודו באו מהמפלגה, והם כיהנו במצטבר במשך 54 שנים.
עד לשנות התשעים, לא התבססה בהודו שיטה דו-מפלגתית, כאשר הקונגרס הייתה המפלגה הגדולה בפער גדול לעומת כל מתחרותיה.
למרות שהקונגרס הובסה בבחירות ב-1977 ו-1989, המפלגות המנצחות, ג'נטה ב-1977 וג'נטה דאל ב-1989 הורכבו בעיקר על ידי פורשי הקונגרס ולא הצליחו להתבסס כמפלגות.
ב-1980 הוקמה מפלגת העם ההודית בידי לאל קרישנה אדוואני ואטאל ביהארי ואג'פאיי.
המפלגה, שזכתה בשני מושבים בבחירות ב-1984 וב-85 מושבים בבחירות ב-1989, התבססה כאחת משתי המפלגות הגדולות בשנות התשעים.
הרכבי הממשלות הקואליציוניות בהודו משקפים מעבר בפוליטיקה ההודית ממפלגות לאומיות למפלגות קטנות יותר, בעלות בסיס צר של פוליטיקה מקומית.
תהליך זה נמשך במשך רוב שנות ה-90 של המאה ה-20.
בנוסף למפלגת העם ההודית והקונגרס ישנם מספר מפלגות בעלות תפיסה כלל הודית, הפעילות במספר מדינות שונות בהודו.
הידועות הן בהוג'אן סמג', המפלגה הקומוניסטית של הודו והמפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית).
לצידם קיימות מפלגות הפעילות בעיקר במדינה בודדת בה מרבית כוחם – בהם השיוו סנה במהאראשטרה, הטרינמול קונגרס במערב בנגל, דראווידה מונטרה קזגאם ואנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית בטמיל נאדו, ועוד.
מפלגת השמאל-מרכז אאם אאדמי (AAP) שולטת באופן מוחלט בדלהי, אף על פי שבזירה הארצית היא זוכה לפחות מ-1% מהקולות.
במערכות הבחירות בדלהי, AAP מתמקדת בתוכניות פיתוח ונמנעת מלהביע עמדה בקונפליקטים אתניים ודתיים.
במהאראשטרה שולטת מפלגת שיוו סנה, למפלגה זו יש אופי לאומני הינדי.
הודו מחולקת ל-28 מדינות (ובכל מדינה יש חלוקה נוספת למחוזות), 6 טריטוריות-איחוד, וטריטוריה אחת של בירת המדינה – דלהי.
בכל מדינה השלטון נבחר בבחירות מקומיות בעוד שבטריטוריות-האיחוד השלטון ממונה על ידי המדינה.
בניגוד למעצמות ומדינות שונות, להודו אין טענה לבעלות על שטחים באנטארקטיקה, אולם יש לה שם שני בסיסים מדעיים – מאיטרי ודקשין גנגוטרי.
דאדרה ונאגר האוולי ודאמאן ודיו IN-DN
טריטוריית הבירה הלאומית דלהי IN-DL
אוגנדה היא רפובליקה והשלטון בה מתבסס על דמוקרטיה נשיאותית.
נשיא המדינה עומד בראשה ואף בראשו של בית הנבחרים המבוסס על מערכת רב-מפלגתית.
הממשלה והמועצה הלאומית מתחלקות בסמכויות של הרשות המבצעת.
זכות הבחירה בבחירות ניתנת לכל אזרח מגיל 18 ומעלה.
על מנת להקטין את האלימות שנוצרה בין הפלגים במדינה בשנת 1986 הועבר חוק שאסר על קיום פעילות מפלגתית אך אפשר למועמדים לבחירות להתמודד ולשווק את עצמן באופן עצמאי (אף על פי כן, מותר היה למועמד להשתייך למפלגה).
משאל עם שנערך ביולי 2005 ביטל את האיסור בן 19 השנים על קיום מפלגות בפוליטיקה.
בחירות לנשיאות נערכו בפברואר 2006 מוסווני התמודד נגד כמה יריבים, הבכיר מביניהם דר.
מוסווני הוכרז לבסוף הזוכה והמשקיפים הבינלאומיים במדינה אישרו את העובדה שהבחירות היו חופשיות.
למרות זאת ולמרות ההכרזה שהבחירות היו דמוקרטיות, התקיימה רדיפה של האופוזיציה על ידי הממשלה חודשים אחדים לפני הבחירות.
הקואליציה הפריעה לקיומו של הקמפיין האופוזיציוני, פגיעה בפעילות פוליטית של המתנגדים לממשלה המכהנת, הפניית האשמות על אונס ופשעים אחרים נגד בסיג'ה ושימוש בכספי מיסים למימון הקמפיין של הקואליציה.
בראש מדינת אוגנדה עומד נשיא אשר נבחר בבחירות כלליות לתקופת כהונה בת 5 שנים.
נכון לשנת 2008, נשיא אוגנדה הוא יוורי מוסבני, אשר משמש בנוסף כמנהיג צבא אוגנדה.
הנשיא מכהן בתפקידו החל מינואר 1986.
הנשיא הוא זה אשר ממנה את שרי הממשלה מבין חברי הפרלמנט אשר נבחרו בבחירות.
ראש הממשלה, רוהאקנה רוגונדה, עוזר לנשיא בפיקוח על הממשלה.
רוגונדה הוא ראש הממשלה החל מאפריל 1999. סגן הנשיא הוא גילברט בוקניה.
הוא החל את כהונתו במרץ 2003.
בפרלמנט האוגנדי ישנם 332 חברים.
מתוכם, 215 הם נבחרי-ציבור אשר נבחרים בבחירות ישירות, בנוסף כל אחד מ-79 (עתידים להשתנות ל-80) המחוזות המנהליים באוגנדה בוחר אישה אחת והיתר הם נציגים של קבוצות בעלות אינטרס מיוחד: 10 אנשי צבא, 5 נכים, 5 נערים, 5 נציגים ממעמד-הפועלים ו-13 חברים שכיהנו בעבר כשרים.
הרשות השופטת באוגנדה מתפקדת כזרוע עצמאית של הממשלה ומורכבת מבתי-משפט לתביעות אזרחיות, בתי-משפט לתביעות פליליות, בית-משפט עליון, בית-משפט לערעורים ובית-דין גבוה לצדק.
השופטים בבית-המשפט העליון נבחרים בידי הנשיא ואילו השופטים בבית-הדין הגבוה לצדק נבחרים בידי הנשיא ומאושרים בידי הפרלמנט.
החוקה האוגנדית אומצה ב-8 באוקטובר 1995, על ידי 284 חברי ועדת החוקה לאחר דיונים מעמיקים על טיוטת החוקה אשר הוצעה במאי 1993. ב-1995 הממשלה עיצבה מערכת חוקים המבוססת על חוקי הדין המקובלים באנגליה.
אוגנדה מוכנה לקבל את החלטות בית הדין הבינלאומי לצדק, אך עם סייגים מסוימים.
ב-4 במאי 2005, החליט הפרלמנט האוגנדי לערוך משאל עם בנוגע לצורת השלטון באוגנדה.
משאל העם נערך ב-28 ביולי 2005 ובו בחרו אזרחי אוגנדה לאפשר ליותר ממפלגה אחת להשתתף בבחירות (נכון ל-2006 רק מפלגתו של מוסבני הייתה רשאית להשתתף).
שיטת הממשל הברזילאית היא רפובליקה פדרלית דמוקרטית, נשיאותית, ייצוגית.
ברזיל הייתה תחת שלטונה של כת צבאית רודנית בין 1964 ו-1985. בניגוד למשטרים רודנים אחרים באמריקה הלטינית, שמרה הכת הצבאית על קיום הבחירות, אך ארגנה את המערכת המפלגתית לפי רצונה, כך שתכלול רק שתי מפלגות, מפלגה התומכת בממשלה הצבאית, ואחרת, ששימשה כמקור משיכה למתנגדי המשטר.
המעבר האיטי לדמוקרטיה החל בשנות ה-70. בשנת 1982 נפתחה המערכת המפלגתית, והוכרז על בחירות חופשיות וישירות למושלי המחוזות וראשי הערים.
משבר כלכלי בשנות ה-80 הביא לדרישה להגביר את הדמוקרטיה ולקיים בחירות חופשיות וישירות למשרת הנשיא בשנת 1984. בשנת 1985 העבירה הכת הצבאית מרצונה את כוחה לממשלה אזרחית, לאחר בחירות לא ישירות בהן נבחר טנקרדו נווס למשרת הנשיא.
נווס מת בטרם הספיק לכהן כנשיא, ונשיאה הראשון של ברזיל הדמוקרטית שלאחר הכת הצבאית היה ז'וסה סארניי, שהיה חבר המפלגה התומכת במשטר הצבאי בקונגרס בזמן הדיקטטורה הצבאית.
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות נערכו בשנת 1989 והעלו לשלטון את הנשיא פרננדו קולור דה מלו, איש הימין החדש שניצח את לואיז אינסיו לולה דה סילבה איש השמאל בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות.
לאחר עלייתו לשלטון הסתבך דה מלו בשערוריית שחיתות, הנוגעת למימון מסע הבחירות, שהביאה להתפטרותו בשנת 1992 ולהחלפתו בסגנו, איתמר פרנקו.
בשנת 1994 נבחר לנשיאות שר האוצר הפופולרי במשטרו של פרנקו, פרננדו אנריקה קרדוזו, שהביס בבחירות את לולה.
בתקופת כהונת קרדוזו תוקנה החוקה על מנת לאפשר לנשיא ברזיל לכהן תקופת כהונה נוספת.
בשנת 1998 נבחר שוב קרדוזו.
בשנת 2002 נבחר לנשיאות לולה ממפלגת הפועלים, לאחר שריכך את עמדותיו, והעמיד לצידו סגן מן המפלגה הליברלית, הימנית והמתונה.
לולה יזם תוכנית לצמצום העוני שהניבה תוצאות.
רוסף המשיכה את מדיניות רווחה של לולה אך נכשלה כלכלית ונחשדה בשימוש בלתי חוקי בתקציב.
היא הודחה ב-2016 אז עלה לשלטון מישל טמר ממפלגת הימין-מרכז PMDB.
משנת 2018 עד 2022 כיהן ז'איר בולסונרו ממפלגת הימין הקיצוני PSL.
בשנת 2022 נבחר לולה דה סילבה לכהונה שלישית.
בכהונה זו הוביל לצמצום משמעותי בכריתת היערות, מגמת צמיחה כלכלית והשקעה רבה בתשתיות, אנרגיה, תחבורה, חינוך ורווחה.
כיום מיוצגות בשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל חמש עשרה מפלגות.
בברזיל נוהגים הפוליטיקאים להחליף מפלגות, כך שהייצוג היחסי של המפלגות בבתי הקונגרס משתנה ללא הרף.
חוקת 1824 - החוקה הברזילאית הראשונה, שנחקקה על ידי פדרו הראשון קיסר ברזיל.
החוקה הגדירה את ברזיל כמונרכיה שושלתית וריכוזית.
זכות ההצבעה ניתנה רק לבעלי הרכוש.
חוקת 1891 - הרפובליקה הוכרזה בברזיל ב-1889, אך החוקה התקבלה רק בשנת 1891. החוקה יצרה ברזיל פדרלית, דמוקרטית בהשפעת החוקה של ארצות הברית.
נשים ואנשים שאינם יודעים קרוא וכתוב לא הורשו להצביע.
חוקת 1934 - בשנת 1930 עלה לשלטון הנשיא ז'טוליו ורגאס.
ורגאס השעה את חוקת 1891, וכך נותרה המדינה ללא חוקה עד לשנת 1934. המהפכה החוקתית הייתה מרידת תושבי סאו פאולו בדרישה להשיב את החוקה.
ורגאס דיכא את המרידה, אך הבין כי ישנו צורך בחוקה.
החוקה הייתה חוקה מתקדמת, וכללה זכות בחירה לנשים.
על פי החוקה נבחר ורגאס לנשיא על ידי האספה החוקתית לתקופה של ארבע שנים, שהחלה בשנת 1933.
חוקת 1937 - משטרו של ורגאס סבל מאי יציבות, וממרידות מן הימין ומן השמאל.
בשנת 1935 דיכא ורגאס מרידה קומוניסטית.
על פי החוקה של 1934 היה עליו לפנות את מקומו בינואר 1938. ורגאס החליט לחקוק חוקה חדשה, שהייתה בעלת אופי קורפורטיסטי, שאיפשרה את המשך כהונתו.
המדינה שיצרה החוקה כונתה "המדינה החדשה".
חוקת 1946 - לאחר הדחתו של ורגאס בהפיכה צבאית, התקבלה חוקה חדשה ודמוקרטית.
ברזיל בתקופה שבין 1945 להפיכה הצבאית בשנת 1964 מכונה "הרפובליקה השנייה".
חוקת 1967 - הפיכת הקצינים בשנת 1964 שהדיחה את הנשיא ז'ואו גולאר והעלתה לשלטון כת צבאית, הביאה לחקיקת "חוקים חוקתיים" חוקים שמעל לחוקה.
בשנת 1967 אוחדו חוקים אלו לחוקה, שהייתה לא דמוקרטית ביסודה.
חוקת 1988 - המעבר למשטר דמוקרטי הגיע לשיאו עם חקיקת החוקה.
החוקה היא דמוקרטית, וניסוחה רחב יותר מחוקות מדינות אחרות, ומתייחס לנושאים פרטניים יותר, כמיסוי ורווחה.
חוקת 1988 מעניקה סמכויות רחבות לממשלה הפדרלית, שבראשה עומד נשיא הנבחר לתקופה של ארבע שנים, וזכותו לשוב ולהיבחר לתקופה נוספת.
ב-1 בינואר 2003 נכנסו לתפקידם הנשיא לואיז אינאסיו לולה דה סילבה וסגנו ז'וסה אלנסר גומז דה סילבה.
ניסיון במסגרת משאל עם שנערך ב-1993 להביא להחלפת המשטר הנשיאותי במשטר פרלמנטרי לא עלה יפה.
ברזיל מחולקת ל-27 מחוזות אשר בכל אחד מתקיימת שיטת בחירות יחסית.
הקונגרס הלאומי של ברזיל מורכב משני בתים:
הבית העליון - הסנאט הפדרלי של ברזיל (Senado Federal) הכולל 81 מושבים, שלושה מושבים לכל מדינה בברזיל, ושלושה מושבים לנציגי המחוז הפדרלי של ברזיל, הנבחר לתקופת כהונה בת שמונה שנים, כאשר שליש מן הנציגים נבחר לאחר ארבע שנים, ושני שלישים לאחר ארבע שנים נוספות.
הבית התחתון - בית הנבחרים של ברזיל (Câmara dos Deputados) הכולל 513 מושבים, הנבחרים על פי גודל האוכלוסייה במדינות השונות, לתקופה בת ארבע שנים.
לכל מדינה ייצוג בבית הנבחרים על פי גודל אוכלוסייתה, כאשר ישנו מספר מינימום של 7 נציגים לכל מדינה ומספר מקסימום של 80 נציגים.
שיטת ייצוג זו נותנת ייצוג לא פרופורציונלי לנציגי המדינות הקטנות, כאשר הדבר בולט במיוחד בסנאט.
על פי חישוב שערך חוקר מדע המדינה האמריקני רוברט דאהל, בסוף שנות ה-80, קול ממוצע במדינת רוריימה בבחירות לסנאט שווה ל-276 קולות במדינת סאו פאולו.
בין גיל 16 לגיל 18 ולאחר גיל 70 ההצבעה היא זכות, ובין הגילאים 18 ו-70 (פרט לנכים ולמי שאינו יודע קרוא וכתוב) ההצבעה היא חובה.
בעלי תפקידים הנבחרים בבחירות ישירות, הנשיא, מושלי המדינות וראשי הערים נבחרים בבחירות בנות שני סיבובים.
אם אף מועמד אינו זוכה לרוב, שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות בסיבוב הראשון מתמודדים בשנית.
ברזיל מחולקת למספר תת-יחידות בעלות אוטונומיה בתחומים מסוימים, למדינות ולרשויות מקומיות.
על פי החוקה למדינות מערכת מיסוי משלהן, והבחירות במדינות נערכות אחת לארבע שנים,
ראש הרשות המבצעת במדינות הוא המושל (Governador), ו"שרי" ממשלתו הם ה"מזכירים" (Secretários).
לכל מדינה "מועצה מחוקקת", ובית משפט משלה.
כל אחד מ-27 המושלים חייב להשיג יותר מחצי מהקולות, בסיבוב ראשון או בסיבוב שני.
ברזיל מבחינה בין "ערים" ו"עיירות".
ל"ערים" יש בית משפט משלהן, ואילו עיירות אינן זוכות לכך.
הרשות המקומית היא שטח הכולל מרחב עירוני אחד, על שמו קרויה הרשות, ומרחבי משנה, "מחוזות", הכוללים אזורים כפריים או אזורים עירוניים קטנים יותר.
מושב הרשות הוא באזור העירוני המאוכלס ביותר.
כאשר מחוז גדל, ניתן לפצל אותו מן הרשות אליה הוא שייך.
הרשות המקומית היא אוטונומית באופן יחסי.
יש לה "חוקה" משלה המכונה "חוק אורגני", המאפשרת לה לגבות מיסים וארנונות, לקיים כוח משטרה משלה, להעביר חוקי עזר בכל עניין שאינו סותר את חוק המדינה וחוק הפדרציה, ולקבוע סמלים משלה כדגל, המנון או סמל.
לא כל הרשויות המקומיות מממשות את מלוא האפשרויות הניתנות להן בחוק, רק למספר מועט של רשויות יש כוח שיטור עירוני משלהן, חלקן אינן עוסקות בגביית מיסים, ולחלקן אין דגל, על אף שלכולן יש סמל.
ראש הרשות העירונית הוא "הנציב" (prefeito) הנבחר, ולכל רשות מקומית בית נבחרים משלה.
ברשויות להן יותר מ-200,000 תושבים, הנציב חייב להיבחר על ידי יותר מ-50% מן הקולות הכשרים.
הרשויות נבדלות זו מזו בשטחן ובאוכלוסייתן.