tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה היה אחד המעשים הראשונים של השליט לאחר החתימה על , שהכיר בהקמתה של סולטנות יוגיאקרטה תחת חברת הודו המזרחית ההולנדית.
יער של עצי פיקוס, המוגן מפני הצפה במיקומו בין שני נהרות, נבחר כאתר לארמון.
ב-20 ביוני 1812, הוביל סר תומאס סטמפורד ראפלס כוח בריטי ואירי בן 1,200 חיילים בהתקפה על עיר המלוכה המוקפת חומה יוגיאקרטה.
אף על פי שהם עלו על הבריטים במספרם, בני ג'אווה לא היו מוכנים למתקפה.
יוגיאקרטה נפלה ביום אחד, והארמון נבזז ונשרף.
המתקפה הייתה הראשונה מסוגה על חצר מלכות של ג'אווה, והסולטנות הפכה לזמן קצר כפופה לסמכות בריטית לפני שממשלת בריטניה החזירה להולנדים את השליטה באינדונזיה.
האדריכל הראשי של הארמון היה , שייסד את .
מומחיותו האדריכלית זכתה להערכה על ידי החוקר ההולנדי והחוקר הצרפתי , אשר ראו בו יורש ראוי של (מייסד ).
תוכנית הארמון, שחיקתה את העיצוב הבסיסי של העיר העתיקה של יוגיאקרטה, הושלמה בשנים 1755–1756; בניין אחר נוסף על ידי סולטאן מאוחר יותר מיוגיאקרטה.
המתחם מורכב מחצר מכוסה בחול מהחוף הדרומי, מבנה מרכזי ומבנה משני.
המבנים מופרדים על ידי קיר עם רגול בסגנון סמר טיננדו.
דלת הארמון עשויה מעץ טיק עבה.
מאחורי (או מול) שער בארכיטקטורה ג'וואנית נמצא בדרך כלל קיר מבודד (Renteng או Baturono), לפעמים עם קישוט ייחודי ומסורתי.
מבני העץ של המתחם הם ב, המעוטר במוטיבים של צמחייה, בעלי חיים או טבע.
נראות גם השפעות זרות (, וסיניות).
גג הג'וגלו הטרפזי מכוסה בדרך כלל ברעפים אדומים או אפורים, אריחים או אבץ.
הוא נתמך על ידי עמוד מרכזי () ועמודים משניים.
העמודים הם בדרך כלל בצבע ירוק כהה או שחור, עם הדגשות צהובות, ירוקות-בהירות, אדומות או זהב.
אלמנטים אחרים של הבניה מעץ תואמים לצבע העמודים.
עבור מסד האבן (Ompak), הצבע השחור משולב עם עיטור זהב.
הלבן שולט בקירות המבנה והמתחם.
הרצפה, לרוב עשויה משיש לבן או אריחים מעוצבים, גבוהה מהחצר החולית.
לחלק מהבניינים יש קומה ראשית גבוהה יותר.
במבנים אחרים יש אבן מרובעת (Selo Gilang) לכס הסולטאן.
כל בניין מסווג לפי שימוש.
לבניין הראשי (המשמש את הסולטאן) יש יותר קישוטים מאשר בניינים ממעמד נמוך יותר, שיש להם עיטור פשוט או שהם חסרי עיטורים.
קטע בן שישה הקילומטרים על הציר מדרום לצפון המוביל מהאוקיינוס ההודי, המסמל את מלכת הים הדרומי, אל הר הגעש מראפי, הנחשב משכן של הרוחות השומרות, מכונה הציר הקוסמולוגי של יוגיאקרטה.
הוא מתחיל מאנדרטת פאנגונג קראפיאק שמדרום אל אנדרטת יוגיאקרטה, TUGU JOGJA שבצפון, כשהארמון מצוי במרכזו.
על פי הפילוסופיה והמסורות של ג'אווה לגבי החיים האנושיים.
הציר מייצג את העקרונות הבאים:
מעגל החיים (Sangkan Paraning Dumadi), כאשר הקטע הדרומי מאנדרטת פאנגונג קראפיאק ועד הקראטון מייצג התעברות, לידה, התבגרות, נישואים ויצירת משפחה, והקטע הצפוני מאנדרטת יוגיאקרטה לקראטון מייצג בגרות, זקנה, מוות וחזרה לבורא.
אחדות האלוהים ובני אדם (Manunggaling Kawula Gusti) - בטקסים רבים, הכיכר הצפונית והמבנים הצפוניים בקראטון הופכים למקומות שבהם הסולטאן של יוגיאקרטה (גוסטי), המכהן כשליט מחוז מיוחד יוגיאקרטה, מתאחד עם האנשים (קאוולה).
המסגד הגדול (הצמוד לקראטון) מחובר לכיכר הצפונית כסמל לאחדות (בזמן התפילה) בין אלוהים (גוסטי) לבין המלך, וגם המלך ועמו (שניהם כקאוולה של אלוהים).
היחס ההרמוני בין אלוהים, האדם והטבע (Hamemayu Hayuning Bawana) – אנדרטת יוגיאקרטה, הקראטון ואנדרטת פאנגונג קראפיאק מסמלים את אלוהים, האדם והטבע בהקבלה.
הציר הקוסמולוגי התחום משני צדדיו על ידי נחלים, מתחיל באוקיינוס ההודי המייצג את האלמנט הנקבי של המים ומסתיים בהר מראפי המייצג את האלמנט הזכרי של האש.
בארמון מבוצעים הופעות של להקות גמלאן, , (מאקאפט) ווויאנג קוליט (תיאטרון צלליות).
הארמון הרפובליקני הוא ארמון שנבנה בהוראת המלך פייסל השני בבגדאד, עיראק, בשנות ה-50. זה היה המקום המועדף על סדאם חוסיין לפגוש ראשי מדינות.
ארצות הברית תפסה את הארמון במהלך "הלם ומורא", הפלישה לעיראק בשנת 2003, מתוך אמונה שהוא עשוי להחזיק מסמכים יקרי ערך.
סביב הארמון התפתח האזור הירוק והארמון עצמו שימש כמפקדה הרב-לאומית-עיראקית של כוחות הקואליציה במהלך הכיבוש האמריקאי של עיראק (2003–2011), וכן כבסיס הפעולות העיקרי של המשלחת הדיפלומטית האמריקאית בעיראק עד לפתיחת שגרירות ארצות הברית בבגדאד ב-2009.
הארמון הוזמן רשמית על ידי המלך פייסל השני בשנות ה-50, כדי להחליף את ארמון אל-רחאב (قصر الرحاب) כמעון המלוכה הראשי.
האדריכל היה ג'יי בריאן קופר (J.
Brian Cooper) מבריטניה, שנודע בעיצוביו המודרניים.
הארמון תוכנן להיות רק החלק המרכזי מתחת לכיפה עם שני אגפים והארמון במתכונתו הנוכחית שופץ והורחב בזמן שלטונו של סדאם חוסיין.
המלך פייסל השני לא התגורר מעולם בארמון, שכן נרצח לפני חתונתו במהפכת 14 ביולי 1958 הנשיא החדש עבד אל-כרים קאסם שינה את שם הארמון ל"ארמון הרפובליקני", אך גם הוא לא התגורר במלון ולא השתמש בו.
עבד א-סלאם עארף, נשיאה השני של עיראק, עבר לגור בארמון, עד למותו בתאונת מסוק בשנת 1966 ואז נכנס לארמון אחיו עבד א-רחמן עארף, הנשיא השלישי.
הוא שלט מהארמון עד שהודח בהפיכה צבאית, ב-17 ביולי 1968 והוגלה ללונדון.
מפלגת הבעת' לשלטון [בעיראק] עלתה לשלטון והנשיא הרביעי של עיראק, אחמד חסן אל-בכר, השתמש גם הוא בארמון הרפובליקני כמטה שלו, בעוד סגנו סדאם חוסיין, התגורר בבניין המועצה הלאומית, שנועד לשמש בעתיד כבית הפרלמנט העיראקי.
גם כשהיה נשיא, לא גר סדאם חוסיין בארמון והוא השתמש בו רק לפגישות חשובות עם אורחים רמי מעלה.
המכלול של הארמון וסביבתו שימשו למגורים ומשרדים לכל בכירי מפלגת הבעת' וכאשר כוחות הקואליציה נכנסו לאזור זה ב-9 באפריל 2003, רוב הדיירים נמלטו ולקחו עמם את כל מה שיכלו לשאת.
כשהארמון היה ריק לחלוטין, נכנסו אליו בוזזים וגנבו כל מה שיכלו ואפילו דלתות פליז כבדות שהיו מוזהבות.
מיד לאחר כיבוש הארמון פוצצו חיילים אמריקאים את פסלו של סדאם חוסיין שניצב בחזית הארמון.
כבר באפריל 2003, כמה מהדיירים הראשונים החלו לאכלס משרדים בארמון, כמו הרשות הזמנית של הקואליציה – ORHA), שעליה הוטל להקים מחדש את משרד המשפטים העיראקי.
עם זאת, במאי 2003, הארמון הרפובליקני עדיין היה ברובו ריק ופלוגת צ'רלי 3/124 חיל רגלים של המשמר הלאומי הצבאי מפלורידה התמקמה בין מטעי התפוזים שמאחורי הארמון וסיפקה בהצלחה אבטחה לארמון ולחלק מסביבתו, מאפריל 2003 עד פברואר 2004.
בהמשך התמקמו בארמון אנשי מחלקת ההגנה האמריקאית, מחלקת המדינה האמריקאית וקבלנים שלהם, כולל חברות לתמיכת לוגיסטית בכוחות האמריקאים.
בסופו של דבר, חברת הליברטון קיבלה חוזה להמיר את הארמון לבניין משרדים.
בעת חילופי השלטון ביוני 2004, הרשות הזמנית של הקואליציה עזבה את הארמון ומשרד החוץ האמריקאי קיבל על עצמו את השליטה המנהלית בארמון והוא הפך לשגרירות ארצות הברית הזמנית בבגדאד.
בנוסף, האגף הדרומי של הארמון שימש כמטה של משרד ניהול התוכניות (Program Management Office – PMO) של הצבא ומסיבה זו, נקרא האגף הדרומי "אגף ה-PCO".
אגף זה נפגע מרקטה בלילה שלפני הבחירות הראשונות בינואר 2005 ונפגעו שני עובדי PCO.
עד אמצע 2005, היו כמה ארגונים שהשתמשו בארמון כמשרדים ולרוב, הסיבה הייתה שהבניין סיפק הגנה טובה מפני פגזי מרגמה שנורו על ידי גורמים עוינים.
עד יולי 2005, אחד מאולמות הנשפים בארמון שימש מתקן הסעדה מרכזי לכלל הגופים הזרים, דבר שגרם לבעיות רבות, שכן הארמון לא תוכנן לתנועת הולכי רגל של יותר מ-10,000 איש ביום והוא כלל רק חדר אוכל פרטי של סדאם חוסיין ומטבחונים למשרתים.
ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, שקיבל את הארמון הרפובליקני ב-1 בינואר 2009, מידי האמריקאים נאם בארמון (ללא נוכחות אמריקאית) ובין היתר אמר ש"החלום הפך למציאות" וכי "הארמון הוא סמל לריבונות עיראקית, וקבלתו היא מסר אמיתי שהריבונות חזרה אלינו".
בשנת 2011 שופץ הארמון הרפובליקני לקראת פסגת הליגה הערבית.
מאז, על אף שהאזור מאובטח ביותר, לא נעשה בו שימוש והכניסה אליו אסורה.
הארמייה ה-14 של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בצבא הבריטי, ששירתה במלחמת העולם השנייה בזירה הדרום-מזרח אסייתית ובעיקר במערכה בבורמה.
הארמייה ה-14 בדומה לארמייה השמינית הייתה ארמייה אשר הורכבה מיחידות ממדינות האימפריה הבריטית ומדינות חבר העמים הבריטי, בהן הודו ומדינות אפריקה.
לארמייה ניתן בתקופה מאוחרת יותר הכינוי הארמייה הנשכחת כפי שהמערכה על בורמה כונתה המערכה הנשכחת, משום שבהתעסקות ההיסטורית במלחמת העולם השנייה ישנה נטייה להמעיט בערך המערכה והכוחות אשר פעלו בה.
בתחילת 1944, כוחות הארמייה החלו לנוע לכיוון דרום-מזרח כדי לשחרר את האזורים שנכבשו על ידי היפנים, כתגובה לכך הצבא היפני החל במתקפות נגד לאורך החזית באזורי בורמה וצפון-מזרח הודו.
המטרה היפנית הייתה שבירת כוחות בעלות הברית עוד בבסיסיהם ומפקדותיהם ובכך למנוע את המאמץ לכיבוש מחדש של בורמה.
ההתקפה הראשונית היפנית הייתה מופנית כלפי מערב בורמה ודרום-מזרח בנגל, בסיסי ומפקדות בעלות הברית באזור נפלו תחת ההתקפה, כולל מפקדת הקורפוס ה-15 במה שמכונה קרב אראקאן.
הצבא הבריטי הטיס אספקה ותגבורות לחיילים הנצורים באראקאן שהחזיקו כנגד ההתקפות היפניות.
ההתקפה היפנית העיקרית כנגד מערב בורמה ואראקן כשלה אך לצד התקפה זו שלחו היפנים כוח לכיוון צפון, לצפון-מזרח הודו (כיום שבע האחיות ובנגלדש) כנגד כוחות בעלות הברית אשר ישבו שם, בהם מפקדת הקורפוס ה-4 באסאם.
היפנים תקפו באימפל וקוהימה בין מרץ ליולי 1944, כנגד התקפות אלו הטיסו הבריטים יחידות מאזור בורמה היכן שההתקפות היפניות כשלו והעבירו גם את יחידות הקורפוס ה-33 מדרום הודו לצפון-מזרח הודו לעזרת הכוחות המגינים.
הניסיון של הצבא היפני ב-1944 לכיבוש בורמה והודו והרס כוחות בעלות הברית באזור נכשל באופן גורף, כאשר היפנים איבדו כ-85,000 חיילים במתקפה לרוב כתוצאה מאספקה לקויה ומחלות.
בשנת 1945 עברה הארמייה לפיקוד ברית כוחות היבשה בדרום-מזרח אסיה (ALFSEA), בשלב זה הייתה הארמייה מורכבת מהקורפוס ה-4 והקורפוס ה-33. לאחר שנבחרה האופציה של התקפה יבשתית לשחרור בורמה על פני האופציה האמפיבית, נבחרה הארמייה ה-14 להוביל את ההתקפה בבורמה כנגד הצבא היפני.
הקורפוס ה-4 החל להתקדם בציר נהר האירואדי במרכז בורמה כאשר הוא כובש את העיר מאיקטילה שהייתה בסיס לוגיסטי חשוב עבור הצבא היפני.
הקורפוס ה-33 בינתיים התקדם וכבש את מנדליי, עיר בעלת חשיבות רבה לתושבי בורמה מה שתרם להרמת מורל התושבים.
הפעולות ההתקפיות במרכז בורמה השיגו השמדה של מרב הכוח היפני באזור ותרמו רבות להמשך המערכה.
המשך תנועת הארמייה היה דרומה, הקורפוס ה-33 המשיך דרומה לאורך נהר האירואדי והקורפוס ה-4 נע לאורך נהר הסיטאנג.
היעד היה הגעה ושחרור ראנגון שהייתה עיר הבירה הבורמזית ועיר נמל חשובה לאספקת הכוחות, לפני עונת המונסונים.
בתוך כחודש, הגיעו כוחות הארמייה לכדי כ-64 ק"מ מהעיר והקורפוס ה-4 נכנס ללחימה קשה כנגד כוחות יפנים שהגנו על העיר מצפון.
התקדמות הארמייה והלחימה מצפון לראנגון גרמו לחיל המצב היפני לנטוש את העיר.
ב-2 במאי 1945, נחת כוח אמפיבי של בעלות הברית בראנגון כחלק ממבצע דרקולה, הכוח שחרר את העיר ללא קרב שכן הכוחות היפנים נסוגו לפני הנחיתה.
ב-2 בספטמבר 1945 יפן נכנעה ובכך נגמרה מלחמת העולם השנייה.
ב-1 בנובמבר 1945, הארמייה הפכה להיות פיקוד מלאיה להמשך פעולות לשחרור מלאיה וסינגפור.
בתקופות שונות במלחמה שירתו תחת הארמייה ארבעה קורפוסים: הקורפוס ה-4, הקורפוס ה-15, הקורפוס ה-33 והקורפוס ה-34.
בארמייה שירתו 13 דיוויזיות, כולן דיוויזיות חיל רגלים ומספר יחידות עצמאיות קטנות יותר:
הדיוויזיה ה-82 (מערב אפריקאית) הדיוויזיה ה-5 (הודית)
חטיבה 50 המוצנחת (הודית) הדיוויזיה ה-7 (הודית)
חטיבת לושאי (הודית) הדיוויזיה ה-11 (מזרח אפריקאית)
חטיבת חי"ר 28 (מזרח אפריקאית)
הארמייה ה-11 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה ה-11 הוקמה בשנת 1940 כהכנה למבצע ברברוסה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-22 ביוני 1941. הארמייה ה-11 הייתה חלק מקבוצת ארמיות הדרום בעזרתם גרמניה הנאצית הוציאה לפועל את מבצע ברברוסה ופלשה לברית המועצות.
לאחר מותו של מפקדה הראשון, אויגן פון שוברט, בתאונה, אריך פון מאנשטיין מונה למפקדה ונותר בראשה עד לפירוק הארמייה.
באוקטובר 1941 השתלטה הארמייה, בסיוע כוחות רומניים, על מרבית שטחו של חצי האי קרים והטילה מצור על נמל סבסטופול.
הארמייה ה-11 הוקמה מחדש בסוף 1944, כארמיית שריון.
ידועה גם בשם ארמיית הפאנצר אס אס ה-11. מצבתה הייתה חסרה וגודלה לא עלה על סדר הכוחות של קורפוס אחד.
במרץ 1945 עברה הארמייה ארגון מחדש, והופעלה בלחימה בחזית המערבית באזור הרי הרץ, שם הושמדה ב-21 באפריל 1945.
הארמייה ה-14 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית.
לאחר הקרב האחד עשר על האיזונצו, הכוחות האוסטרו-הונגרים שהיו מותשים ולא יכלו לעמוד בפני מתקפה נוספת, פנו לגרמנים לעזרה.
הגרמנים שחששו מקריסה בחזית האיטלקית, שלחו 7 דיוויזיות, 540 תותחים, 216 מרגמות, ו-100 מטוסים שנלקחו מהחזית המזרחית.
על מנת לשלוט בכוחות הקימו הגרמנים את הארמייה ה-14, ותגברו אותה בכוחות אוסטרו-הונגרים, ולמפקדה מונה גנרל אוטו פון בלוב.
הארמייה השתתפה בקרב קפורטו ונחלה הצלחה גדולה, אולם לאחר מכן שוב התייצבה החזית ונהייתה מלחמת חפירות.
בעקבות כך החליט הפיקוד הגרמני להעביר את הכוחות לחזית המערבית לצורך הכרעה שם, והקים על בסיס הארמייה את הארמייה ה-17. הכוחות הגרמניים שנותרו בחזית האיטלקית, היו תחת פיקוד הקורפוס ה-51 עד לפירוקו בפברואר 1918.
בקרב קפורטו ב-24 באוקטובר 1917, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הארמייה ה-11 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, ובמערכה בבלקן.
הארמייה ה-11 הוקמה ב-9 במרץ 1915 תחת פיקודו של מקס פון פבק ויועדה ללחימה בחזית המערבית, אך לאחר שהחזיקה זמן קצר את הקו בקרב איפר השני, הוחלט להעבירה לחזית המזרחית לצורך הלחימה בגליציה.
ב-27 במרץ 1915 מונה פון פבק למפקד הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה אוגוסט פון מקנזן למפקד הארמייה.
במהלך קיץ 1915 השתתפה הארמייה במתקפת גורליצה-טרנוב, וב-8 בספטמבר 1915 פורקה הארמייה.
ב-23 בספטמבר 1915 הוקמה הארמייה ה-11 מחדש בפיקודו של מקס פון גלוויץ, לצורך המערכה בבלקן.
הארמייה פעלה יחד עם הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית והארמייה הבולגרית הראשונה, כחלק מקבוצת הארמיות מקנזן, וכבשו את סרביה ואת מונטנגרו.
לאחר מכן לחמה הארמייה בחזית המקדונית, כנגד כוחות מדינות ההסכמה.
ב-16 באפריל 1916 עבר פון גלוויץ לפקד על קבוצת קרב בקרב ורדן, ובמקומו מונה גנרל ארנולד פון וינקלר.
ב-5 ביוני 1917 עבר פון וינקלר לפקד על הקורפוס ה-1, ובמקומו מונה גנרל קונו פון שטויבן שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה במתקפת הוארדאר במטרה להכריע את החזית המקדונית.
עיקר המאמץ רוכז נגד הארמייה ה-11 בפיקודו של פון שטויבן והארמייה הראשונה של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן נרזוב.
הבולגרים קרסו בשלבים הראשונים של המתקפה ופון שטויבן הסיג את כוחותיו עד לעיר ניש בסרביה.
ב-12 באוקטובר הוכנעו הגרמנים על ידי הארמייה הסרבית הראשונה ונסוגו לכיוון בלגרד.
פון שטויבן חילק את הארמייה לשני קורפוסים ה-61 וה-62 והם המשיכו בנסיגה מסודרת צפונה וב-11 בנובמבר הגיעו לעיר סולנוק בהונגריה והניחו את נשקם.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני.
בעקבות כך פורקה הארמייה ה-11 ב-7 בינואר 1919.
במתקפת גורליצה-טרנוב ב-1 במאי 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה ה-11 קורפוס המשמר דיוויזיית המשמר ה-1 דיוויזיית המשמר ה-2 קורפוס המילואים ה-40 דיוויזיית המילואים ה-81 דיוויזיית המילואים ה-82 קורפוס קנויסל הדיוויזיה הבווארית ה-11 הדיוויזיה ה-119 הקורפוס ה-10 הדיוויזיה ה-19 הדיוויזיה ה-20 הקורפוס האוסטרו-הונגרי ה-6 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית ה-12 הדיוויזיה האוסטרו-הונגרית הונווד ה-39 דיוויזיית הפרשים האוסטרו-הונגרית הונווד ה-11
בכיבוש סרביה ב-6 באוקטובר 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה ה-11 הקורפוס ה-3 הדיוויזיה ה-6 דיוויזיית המילואים ה-25 קורפוס המילואים ה-4 הדיוויזיה הבווארית ה-11 הדיוויזיה ה-105 הדיוויזיה ה-107 קורפוס המילואים ה-10 הדיוויזיה ה-103 הדיוויזיה ה-101
במתקפת הווארדאר ב-14 בספטמבר 1918, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה ה-11 הקורפוס ה-62 הדיוויזיה הבולגרית ה-2 הדיוויזיה הבולגרית ה-4 הדיוויזיה ה-302 הקורפוס ה-61 הדיוויזיה הבולגרית ה-1 הדיוויזיה הבולגרית ה-5 דיוויזיה בולגרית מאולתרת עתודת הארמייה הדיוויזיה הבולגרית ה-3
הארמייה ה-12 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
הארמייה ה-12 הוקמה ב-7 באוגוסט 1915 תחת פיקודו של מקס פון גלוויץ, והשתתפה בשלב השני של מתקפת גורליצה-טרנוב.
הארמייה לחמה במהלך הנסיגה הגדולה הרוסית, וכבשה את ורשה.
ב-22 בספטמבר 1915 הועבר פון גלוויץ לפקד על הארמייה ה-11 במהלך המערכה בבלקן, ובמקומו מונה מקס פון פבק למפקד הארמייה.
ב-9 באוקטובר 1916 מונה פון פבק למפקד הארמייה השמינית, ובעקבות כך פורקה הארמייה ויחידותיה צורפו לארמייה השמינית.
בעת הקמת הארמייה ב-7 באוגוסט 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה ה-12 הקורפוס ה-11 הדיוויזיה ה-38 הדיוויזיה ה-86 הקורפוס ה-17 דיוויזיית המילואים של המשמר ה-1 הדיוויזיה ה-35 הדיוויזיה ה-36 קורפוס המילואים ה-17 דיוויזיית הלנדווהר ה-85 דיוויזיית המילואים ה-50 דיוויזיית הלנדווהר ה-14 הקורפוס ה-13 הדיוויזיה ה-26 הדיוויזיה ה-3 דיוויזיית המשמר ה-4 הקורפוס ה-1 הדיוויזיה ה-2 הדיוויזיה ה-37
הארמייה ה-12 הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה ה-12 הוקמה ב-13 באוקטובר 1939, בפיקודו של וילהלם ליסט.
היא נכללה בתוך קבוצת ארמיות A, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1941, הייתה אחת מיחידות המפתח ביישומה של תוכנית "אבחת מגל" (Sichelschnitt).
לאחר מכן היא הועברה לרומניה כהכנה למערכה בבלקנים.
בפברואר 1941, במסגרת הסכם חשאי בין היטלר לבוריס השלישי, מלך בולגריה, התאפשר לכוחותיו של ליסט לתפוס עמדות בבולגריה, כהכנה להתקפה ביוון.
בלילה של 28 בפברואר, הארמייה ה-12 חצתה את הדנובה מרומניה ותפסה עמדות אסטרטגיות בבולגריה.
ב-6 באפריל, יחידות של הארמייה ה-12 התקדמו לתוך יוגוסלביה ויוון.
היוגוסלבים התפוררו במהירות, ההתנגדות היוונית לעומת זאת הייתה עזה וראויה, אך עם זאת חסרת סיכוי של ממש.
הגרמנים תקפו את "קו מטקסס", מערכת של כ-19 מצודות במזרח מקדוניה, תוך שהם מתקדמים מהגבול הבולגרי ונהנים מחיפוי אווירי וארטילרי.
המצודות הראו התנגדות עזה ואמיצה, אך בסופו של דבר נפלו.
התמוטטות צבא יוגוסלביה אפשרה לגרמנים לעקוף את קו מטקסס ממערב, ולפרוץ לצפון יוון.
ב-10 באפריל חדרו ליוון הכוחות הגרמנים שפלשו ליוגוסלביה, והמשיכו דרומה דרך מערב מקדוניה.
בעודם תוקפים את הכוחות היווניים ואת חיל המשלוח הבריטי במקדוניה ובתראקיה, כיתרו הגרמנים את עיקר הכוח היווני, 14 דיוויזיות, שהחזיק בקו החזית באלבניה אל מול הצבא המלכותי האיטלקי.
ניסיונו של כוח זה לסגת דרומה ולחבור לחיל המשלוח הבריטי בהתאם לתוכנית המוקדמת, כשל, והכוחות היווניים באפירוס נותקו מערפם וכותרו עקב ההתקדמות המהירה של הדיוויזיה ה-1 של האס אס.
ב-18 באפריל נכבש המעבר האסטרטגי במצובון, ולמחרת נפלה העיר יואנינה.
חיל המשלוח הבריטי נותר לבד במערכה.
אל מול 500 הטנקים שעמדו לרשות הארמייה ה-12, יכלו הבריטים להעמיד רק 100 טנקים, רובם מיושנים.
ב-18 באפריל הורה צ'רצ'יל לחיל המשלוח הבריטי לסגת ולהתפנות מיוון בדרך הים.
הנסיגה הייתה מהירה ורבת ייסורים.
הבריטים ניסו לבלום את הגרמנים במעבר תרמופילאי ולנהל שם קרב מגננה, אך נאלצו להמשיך בנסיגה תוך זמן קצר.
בסך הכול הצליחו הבריטים לחלץ כ-50,000 לוחמים, אך כ-9,000 לוחמים נותרו מאחור בנמלי קלמטה ונפלו בשבי.
הפינוי נערך בתנאים קשים, עקב השליטה המוחלטת של הגרמנים באוויר, שכללה גם הצנחת צנחנים בעורף הכוחות הנסוגים, וכיבוש הגשר אסטרטגי על תעלת קורינתוס.
ב-20 באפריל נכנעו היוונים סופית.
הארמייה ה-12 פורקה ב-31 בדצמבר 1942, ועל בסיסה הוקמה קבוצת ארמיות E.
הארמייה ה-12 הוקמה מחדש ב-10 באפריל 1945, והוצבה ליד נהר האלבה, דרומית מערבית לברלין.
כמפקד הארמייה מונה ולטר ונק.
תפקידו העיקרי של ונק היה למנוע מכוחות בעלות הברית לחצות את האלבה אולם אייזנהאואר קיבל כבר החלטה לעצור את כוחותיו על האלבה ולתת לרוסים להשלים את המלחמה.
ב-16 באפריל 1945 פתחו הרוסים לאורך 160 ק"מ בחזית האודר במתקפתם האחרונה.
מצפון תקף רוקוסובסקי בראש החזית הבלארוסית השנייה, במרכז תקף גאורגי ז'וקוב בראש החזית הבלארוסית הראשונה ומדרום תקף קונייב בראש החזית האוקראינית הראשונה.
תוך ימים ספורים הם הגיעו לפאתי ברלין.
היטלר וגנרל וילהלם קייטל תכננו מתקפה שתציל את ברלין.
על פי התוכנית, הארמייה ה-12 תתקוף מדרום לכיוון פוטסדאם, בעוד הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה תיסוג מפרנקפורט על האודר ותחתור להתחבר אל הארמייה ה-12 במתקפה לעבר ברלין.
מצפון יתקוף גנרל האס אס פליקס שטיינר והכוחות יחברו ויסגרו על הרוסים בפאתי ברלין.
ב-23 באפריל 1945 הגיע קייטל למפקדת הארמייה ה-12. הוא פרש בפני ונק ואנשי מטהו מפה, והניח את אצבעו על ברלין.
הוא אמר כי: "המערכה על ברלין זה אך החלה וכי על המאזניים מוטלים גורלה של גרמניה ושל היטלר".
הוא הביט על ונק ואמר: "מחובתך להסתער ולהציל את הפיהרר, עליך להפנות את חייליך אחורנית ולהסתער לכיוון ברלין יחד עם הארמייה התשיעית של בוסה".
ונק ידע שאין לו כוחות לבצע זאת, אבל לא היה טעם להתווכח עם קייטל והוא אמר לו שיעשה כמיטב יכולתו.
לאחר צאתו של קייטל כינס ונק את אנשיו ואמר להם: "זה יהיה אווילי לנוע לעבר ברלין ולהיכנס למלתעות הרוסים.
אנו ננוע לעבר ברלין ככל שנוכל כדי ליצור מסדרון שיאפשר לאזרחים להימלט למערב ובו זמנית נחתור למגע עם הארמייה התשיעית הנסוגה כדי לנסות ולמלט אותה למערב.
גורלו של אדם יחיד [היטלר] כבר לא משנה".
קייטל חזר להיטלר ובישר לו על התקפתו של ונק.
מיד פורסם באמצעי התקשורת כי "המצב קשה, אך צבאו של ונק עומד להגיע לברלין ולהנחיל לרוסים תבוסה".
ונק הצליח לנוע קילומטרים ספורים לכיוון פוטסדאם אך נעצר בגלל עליונות הרוסים.
בוסה התעלם מפקודות מברלין לנוע צפונה והתקדם מערבה במסדרון בין כוחותיו של ז'וקוב ושל קונייב כשהוא מותקף כל הזמן וסובל אבדות כבדות.
רק כשנודע להיטלר שוונק ובוסה לא מתקדמים לעבר ברלין ושטיינר לא מתכוון לתקוף, הוא החליט להתאבד.
הקרבות באזור של הארמייה ה-12 המשיכו גם לאחר התאבדותו של היטלר וכניעת ברלין.
כאשר שמע ונק על מותו של היטלר הוא הורה לחייליו להפסיק להצדיע במועל יד נאצי ולעבור להצדעה צבאית רגילה.
לבסוף הצליח ונק לחבור לארמייה התשיעית ולאפשר את נסיגת חייליה ואזרחים רבים למערב.
ב-7 במאי 1945 סגרו הרוסים על השטח שבשליטתו של ונק והוא עבר עם חייליו את האלבה והסגיר עצמו לאמריקאים ב-7 במאי.
הארמייה ה-14 הייתה ארמייה של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה ה-14 הוקמה ב-13 באוקטובר 1939, בפיקודו של וילהלם ליסט.
היא נכללה במסגרת קבוצת ארמיות דרום והוצבה במוראביה וסלובקיה.
היא לקחה חלק במהלך המערכה בפולין, ותפקידה היה להשמיד את הצבא הפולני באזור קרקוב.
הארמייה השנייה שנשאה את השם "הארמייה ה-14", הוקמה ב-3 בנובמבר 1943, בפיקוד אברהרד פון מקנזן.
הארמייה הוצבה באיטליה, כדי להדוף את פלישת בעלות הברית אליה.
הארמייה הייתה אחראית בין היתר לטבח בפוסה ארדיאטינה.
ב-4 ביוני 1944 פרש פון מקנזן מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם היטלר, וכמחליפו מונה יואכים למלזן.
הארמייה נכללה בתוך קבוצת ארמיות C, והשתתפה בנסיגה הגרמנית אל הקווים בצפון איטליה.
היא נכנעה יחד עם כל הקבוצה ב-2 במאי 1945.
גנרל חיל השריון פרידולין פון זנגר אונד אטרלין (15 באוקטובר 1944 - 24 באוקטובר 1944)
גנרל חיל התותחנים היינץ ציגלר (24 באוקטובר 1944 - 22 בנובמבר 1944)
גנרל חיל הרגלים קורט פון טיפלסקירך (16 בדצמבר 1944 - 17 בפברואר 1944)
הארמייה ה-11 (ביפנית: 第11軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי שפעלה בזמן מלחמת סין–יפן השנייה.
הארמייה ה-11 הוקמה ב-4 ביולי 1938, כחלק מארמיית אזור מרכז סין.
מטרת הארמייה הייתה כיבוש המחוזות המרכזיים של סין בין נהר היאנגצה והנהר הצהוב.
לאחר נפילת ננקינג, המטרה המרכזית של הצבא היפני הייתה ווהאן.
ב-29 באפריל פתחו היפנים את המתקפה כדי לחגוג את יום הולדתו של הקיסר הירוהיטו.
ההתקפה נפתחה במתקפה אווירית גדולה של חיל האוויר היפני הקיסרי על העיר, אולם הסינים היו מוכנים היטב והצליחו להפיל 21 מטוסים יפניים.
ב-13 ביוני פתחה ארמיית אזור מרכז סין בהתקפה יבשתית על ווהאן.
הארמייה ה-11 ביצעה התקפה גדולה לאורך החוף הדרומי של נהר היאנגצה.
במאמץ גדול הצליחה לבסוף הארמייה לנתק את ווהאן ולבודד אותה.
ב-27 באוקטובר נכנעה ווהאן והקרב הסתיים בניצחון פירוס יפני.
בספטמבר 1939 היא הועברה תחת פיקוד הארמייה האזורית השישית.
היא פורקה עם כניעת האימפריה היפנית.
הארמייה ה-11 של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה ה-11 הוקמה בפברואר 1916, ולמפקדה מונה ויקטור דנקל.
הארמייה נפרסה בחזית האיטלקית, והשתתפה בקרב אסיאגו, בקרב הר אורטיגרה, בקרב קפורטו, בקרב הנהר פיאווה ובקרב ויטוריו ונטו, ופורקה בסיום המלחמה.
הארמייה ה-12 של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה ה-12 הוקמה ב-4 ביולי 1916, ולמפקדה מונה קרל פרנץ יוזף, ארכידוכס אוסטריה.
הארמייה נפרסה בחזית המזרחית, אולם ב-13 באוגוסט 1916 מונה הארכידוכס קרל למפקד קבוצת ארמיות, והארמייה פורקה.
הארמייה ה-11 של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה אנדריי סליבנוב.
ביולי 1917 השתתפה הארמייה במתקפת קרנסקי.
ב-1 ביולי פתחה הארמייה במתקפה לכיוון לבוב.
תוך יומיים הצליחה להתקדם ולעבור שני קווי ביצורים.
ב-19 ביולי החלו יחידות גרמניות בתמיכת יחידות אוסטרו-הונגריות במתקפה נגד הארמייה ה-11 לכיוון טרנופול.
תוך מספר ימים נפרץ קו ההגנה הרוסי וב-22 ביולי החלה הארמייה ה-11 בנסיגה.
הארמייה זו איבדה למעשה כל יכולת לחימה ונסוגה לעומק ללא סיבה ממשית.
בעקבות הנסיגה של הארמייה ה-11 נסוגו גם הארמיות ה-7 וה-8. כוח משולב גרמני-אוסטרי התקדם ללא לחימה של ממש עד שנעצר.
הארמייה המשיכה להילחם עד שפורקה יחד עם כל צבא האימפריה ב-1918.
גנרל חיל הרגלים אנדריי סליבנוב (21 באוקטובר 1914 - 5 באפריל 1915)
גנרל חיל הרגלים ולדימיר זכארוב (19 באוקטובר 1915 - 25 באוקטובר 1916)
גנרל חיל הרגלים ולדיסלב קלמבובסקי (25 באוקטובר 1916 - 20 בדצמבר 1916)
גנרל חיל הרגלים דמיטרי באלאנין (20 בדצמבר 1916 - 5 באפריל 1917)
גנרל חיל הפרשים איוואן איירדילי (4 ביוני 1917 - 9 ביולי 1917)
לוטננט גנרל מיכאיל פרומוטאו (29 באוגוסט 1917 - 1 בדצמבר 1917)
לוטננט גנרל ולדימיר טוקרוובסקי (1 בדצמבר 1917 - עד הפירוק)
הארמייה ה-12 של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, ולמפקדה מונה פאבל פלווה.
בפברואר של אותה שנה הארמייה לקחה חלק בקרב השני על האגמים המזוריים, והצליחה לארגן מתקפת נגד מוצלחת שבלמה את המתקפה הגרמנית.
בספטמבר 1917 היא השתתפה בקרב ריגה.
הארמייה פורקה לקראת סוף שנת 1917.
גנרל חיל הרגלים ולדימיר גורבטובסקי (20 באוגוסט 1915 - 20 במרץ 1916)
הארמייה ה-13 של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-12 ביוני 1915, ולמפקדה מונה ולדימיר גורבטובסקי.
הארמייה הייתה קצרת ימים, והיא נועדה בסך הכל להוות חוליה מקשרת בין החזית הצפון מערבית לבין החזית הדרום מערבית.
ב-20 באוגוסט של אותה שנה, פוצלה החזית הצפון-מערבית לשתי חזיתות נפרדות, החזית הצפונית והחזית המערבית, ובהתאם לכך פורקה הארמייה ה-13. יחידותיה שולבו במסגרת הארמייה ה-3 והמטה שלה הועבר לארמייה ה-12.
הארמייה ה-14 של צבא ארצות הברית הייתה ארמייה אמריקאית אשר הוקמה לקראת מבצע פורטיטיוד, ומטרתה הייתה להטעות את הגרמנים ולגרום להם לחשוב כי בעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, ובכך להפחית את מוכנותם לקראת הפלישה לנורמנדי.
כיוון שיועדה להטעיה בלבד, הארמייה הייתה למעשה בדיונית, ויחידותיה לא היו קיימות במציאות.
כהכנה לקראת הפלישה לנורמנדי, חפצו בעלות הברית להפחית את המוכנות של כוחות הוורמאכט בגזרת נורמנדי.
לשם כך ניזום מבצע הונאה בשם "מבצע פורטיטיוד", אשר נחלק לשתי גזרות, "צפון" ו"דרום".
מבצע פורטיטיוד צפון, נועד לגרום לגרמנים להאמין שבעלות הברית מתכננות התקפה על נורווגיה, בעוד מבצע פורטיטיוד דרום, אשר כונה גם מבצע כספית, נועד לגרום להם להאמין שהן פותחות בהתקפה בפה-דה-קאלה.
לצורך מבצע כספית, הוקמה בלונדון בשנת 1943 קבוצת הארמיות הראשונה בדובר בדרום מזרח אנגליה, מול פה-דה-קאלה.
הקבוצה הורכבה משתי ארמיות דמה - הארמייה הרביעית (בריטניה) והארמייה ה-14, שכמפקדה מונה ג'ון לוקאס.
היא כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה, ומטבחי שדה שפלטו עשן.
בנוסף, מספר ההפצצות והסיור על קאלה היו כפולות ממספרן בשמי נורמנדי.
בעלות הברית הגבירו את הרושם שהארמייה אמיתית על ידי מסרים שהועברו אל הגרמנים בידי סוכנים כפולים.
אחד מאותם סוכנים תיאר את הארמייה ה-14 כארמייה המורכבת ברובה מגנגסטרים צמאי דם אשר אינם לוקחים שבויים ושוחררו מבתי הכלא רק כדי לקחת חלק בלחימה.
הארמייה המשיכה "להתקיים" גם לאחר שהפלישה החלה והגרמנים כבר הבינו את המצב לאשורו.
היא "פורקה" רק לקראת סוף שנת 1944.
הדיוויזיה המוטסת ה-9 (ארצות הברית) - מזויפת
הדיוויזיה המוטסת ה-21 (ארצות הברית) - מזויפת
הקורפוס ה-33 (ארצות הברית) - מזויף
הדיוויזיה ה-11 (ארצות הברית) - אמיתית מבחינה היסטורית, בפועל לא קיימת
הדיוויזיה ה-48 (ארצות הברית) - מזויפת, לאחר המלחמה הוקמה באמת
דיוויזיית השריון ה-25 (ארצות הברית) - מזויפת
הקורפוס ה-37 (ארצות הברית) - מזויף
הדיוויזיה ה-17 (ארצות הברית) - אמיתית מבחינה היסטורית, בפועל לא קיימת
הדיוויזיה ה-59 (ארצות הברית) - מזויפת
הארמייה ה-12 של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה ה-12, הייתה במקור ארמייה מומצאת.
כהכנה לקראת הפלישה לסיציליה, ביצעו בעלות הברית מבצע הטעייה שנודע בשם "מבצע קציצה".
במסגרת מבצע זה, ניסו בעלות הברית לשכנע את הוורמאכט כי הפלישה תתרחש ביוון ובסרדיניה במקום בסיציליה.
כחלק מהמבצע, "הוקמה" הארמייה ה-12 אשר נועדה כביכול לפלוש ליוון, ומשם להסית את טורקיה להצטרף לבעלות הברית ולחבור אל הצבא האדום בחזית המזרחית.
הארמייה כללה 10 דיוויזיות, חלקן אמתיות חלקן מומצאות, ואף הוכן עבורה סמל מיוחד.
ב-28 במאי 1945 הוקמה הארמייה באמת במסגרת הזירה הדרום-מזרח אסייתית.
הארמייה הוקמה במטרה לסיים את המערכה על בורמה, ולאפשר לפנות את הארמייה ה-14 לצורך כיבוש מחדש של מלאיה וסינגפור.
הארמייה ה-12 הורכבה מיחידות שנלקחו מהארמייה ה-14, והמטה שלה הורכב מהמטה של הקורפוס ההודי ה-33. אוליבר ליס, מפקד קבוצת הארמיות ה-11, שאליה היו כפופות שתי הארמיות, רצה בתחילה שעל הארמייה יפקד ויליאם סלים.
עם זאת, סלים העדיף לפרוש ולא לעזוב את הארמייה ה-14, ובשל לחץ כבד שהופעל עליו נאלץ ליס לוותר ולמנות כמפקד הארמייה ה-12 את גנרל מונטגיו סטופפורד.
הארמייה ה-12 רדפה את כוחות הארמייה ה-28 היפנית עד מחוץ לגבולות בורמה, והמשיכה לפעול מספר חודשים גם לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
ב-1 בנובמבר היא פורקה והפכה להיות פיקוד בורמה.
הארמייה ה-13 הייתה ארמייה סובייטית רב-זרועית, שמילאה תפקיד חשוב במהלך קרבות שונים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה בספטמבר 1939 על בסיס קבוצת הצבא אודסה, כחלק מהחזית האוקראינית, והועמדה תחת פיקוד פיליפ פרוסינוב.
הארמייה השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין, וב-13 בספטמבר שונה שמה להארמייה ה-13. לאחר סיום הקרבות פורקה הארמייה.
ב-25 בדצמבר 1939 הוקמה הארמייה מחדש, והועמדה תחת פיקוד ולדימיר גרנדאל.
הארמייה השתתפה במלחמת החורף כנגד פינלנד, ובאפריל 1940 פורקה הארמייה.
ב-5 במאי 1941 הוקמה הארמייה מחדש, כחלק מהחזית המערבית, ולמפקדה מונה פיוטר פילאטוב.
הארמייה לחמה בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק, וספגה בהם אבדות כבדות.
לאחר מכן לחמה הארמייה בקרבות הקשים סביב מוסקבה, ולאחר מכן השתתפה במתקפת הנגד הרוסית באזור מוסקבה.
בקיץ 1942 לחמה הארמייה במבצע וורונז'-וורושילובגרד, ובחורף 1943 לחמה הארמייה במבצע וורונז'-קסטרונסק.
בקיץ 1943 לחמה הארמייה בקרב קורסק, ולאחר מכן לחמה הארמייה בקרב דנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי.
בקיץ 1944 לחמה הארמייה במבצע לבוב-סנדומייז', ובחורף 1945 נטלה חלק במבצע ויסלה-אודר.
לאחר מכן לחמה הארמייה בקרב על ברלין ובקרב על פראג, ולאחר מכן נטלה חלק במיגור צבא השחרור הרוסי של אנדריי ולאסוב.
לאחר המלחמה הייתה הארמייה חלק מהמחוז הצבאי הקרפטי, ולאחר קריסת ברית המועצות נהייתה חלק מצבא אוקראינה.
אבקסנטי גורודוניאנסקי (30 באוגוסט 1941 - 2 בינואר 1942)
הארמייה ה-11 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-7 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות במינסק.
היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין לאחר סיום הפלישה וסיפוח המדינות הבלטיות הארמייה התמקמה בליטא הסובייטית.
ביוני 1941 ארמייה ה-11 החלה בקרבות מגננה באזור.
כבר בימים הראשונים מטה הארמייה איבד את השליטה על הכוחות והם החלו בנסיגה לא מאורגנת מזרחה.
יתרה מכך, מטה הארמייה איבד את הקשר עם סטבקה והערכה הייתה שאנשי הפיקוד העליון של הארמייה נפלו בשבי.
בתחילת יולי 1941 חלק קטן מהיחידות הצליח להתרכז באזור פולוצק ונפגש עם מטה הארמייה.
באותה עת הארמייה איבדה כ-60% הכוח שלה וכ-75% מהציוד.
במהלך יולי 1942 הארמייה ה-11 שתוגברה בכוח אדם וציוד השתתפה במבצע דמיאנסק.
בתחילת אפריל 1943 הארמייה הועברה לעתודה ורוב יחידותיה הועברו לארמייה ה-68. במהלך שנת 1943 היא לחמה באזור בריאנסק.
במהלך דצמבר 1943 יחידותיה פוזרו בין ארמייה ה-48 וארמייה ה-63 והמטה שלה הועבר לעתודה.
הארמייה ה-12 הייתה ארמייה של הצבא האדום שהשתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-24 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור קייב.
היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין לאחר סיום הפלישה הארמייה עברה ארגון מחדש.
יחידות הפרשים בוטלו והתווספו יחידות הטנקים.
כמו כן הוגדל מספר יחידות רגלים ומספר התותחים בכל יחידה הוגדל.
ביוני-יולי 1940 הארמייה ה-12 השתתפה בסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית.
לאחר פלישת וורמאכט לברית המועצות הארמייה ה-12 נכללה בכוחות של החזית הדרום-מערבית.
היא השתתפה בקרב אומן, ספגה אבדות קשות וכותרה.
ב-7 באוגוסט מפקד הארמייה עם המטה שלו נפל בשבי.
במהלך אוגוסט 1941 ארמייה ה-12 הוקמה מחדש.
בספטמבר 1941 היא הוצבה בגדה השמאלית של הדנייפר במטרה להגן על העיר זפוריז'יה.
לאחר קרבות היא נסוגה מזרחה ובקיץ 1942 לחמה באזור נהר הדון.
ב-20 בספטמבר 1942 הוחלט לפרקה אותה.
רוב היחידות הועברו לארמייה ה-18.
ב-20 באפריל 1943 הוחלט להקים את הארמייה ה-12 מחדש.
לראש מטה מונה מארק בירמן.
לאחר התארגנות היא הוצבה באזור דונבס והשתתפה במתקפה סובייטית באזור ביחד עם הארמייה השישית.
ביחד עם יחידות נוספות היא שחררה את העיר זפוריז'יה.
ב-10 בנובמבר 1943 הארמייה פורקה.
הארמייה ה-14 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה באוקטובר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור לנינגרד והיא הוצבה בחלקים הצפוניים של הגבול עם פינלנד.
ב-30 בנובמבר 1939 היא החלה את השתתפותה במלחמת החורף.
ביוני 1941 ארמייה ה-14 הייתה אחראית על גבול עם פינלנד החל מחופי ים ברנץ ועד לשטח אחראיותה של הארמייה ה-7. היא כללה 52,600 חיילים וקצינים, 1150 תותחים ו-106 טנקים.
יחידות הארמייה החלו קרבות מגננה.
יחידות ורמאכט לא הצליחו להתקדם באופן משמעותי ולכבוש את העיר מורמנסק.
במהלך 1942-1944 בחזית נערכו קרבות, אך ללא התקדמות של ממש של אף צד.
באוקטובר 1944 הארמייה ה-14 החלה במתקפת הנגד שלה.
ב-29 באוקטובר 1944 הושגו המטרות של מתקפת הנגד ויחידות הארמייה התמקמו מספר קילומטרים מערבית מהגבול.
עם זה למעשה הסתיימה הלחימה באזור.
מספר יחידות של הארמייה הועברו לחזיתות אחרות.
הארמייה ה-12 האיטלקית הייתה ארמייה צרפתית-איטלקית אשר נלחמה במלחמת העולם הראשונה בקרב ויטוריו ונטו.
לאחר התבוסה ההרסנית בקפורטו (נובמבר 1917) הצבא האיטלקי אורגן מחדש לחלוטין על ידי ארמנדו דיאז והוקצה ארמייה איטלקית חדשה, הארמייה ה-12. היא הייתה למעשה ארמייה צרפתית-איטלקית בפיקודו של הגנרל הצרפתי ז'אן סזאר גרציאני.
הקורפוס האיטלקי ה-1 (דונאטו אטנה)
הדיוויזיה ה-23 של הקורפוס הצרפתי ה-12 (ארנסט בונפיי)
הדיוויזיה האלפינית ה-52 (פייטרו רונצ'י)
היא מילאה תפקיד חשוב בקרב המוצלח של ויטוריו ונטו (אוקטובר-נובמבר 1918).
הארמייה ה-11 של הצבא האיטלקי (באיטלקית: Armata 11) הוקמה ב-9 בנובמבר 1940 ופעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה השתתפה במלחמת איטליה-יוון, ולאחר כניעת יוון שימשה ככוח כיבוש יוון עד שביתת הנשק עם בעלות הברית ופירוקה ב-18 בספטמבר 1943.
ב-9 בנובמבר 1940 הוקמה הארמייה ה-11 באלבניה, עם המרת הפיקוד העליון של כוחות אלבניה ליחידת שדה מלאה.
הארמייה כללה בתחילה את הקורפוס השמיני והקורפוס ה-25, ונפרסה בגבול יוון-אלבניה בדרום.
היא הרחיבה את פריסתה מהרי הפינדוס ועד הים היוני, עם יחידות שנכנסו לשטח יוון באפירוס.
במהלך נובמבר-דצמבר 1940 ספגה הארמייה מתקפות כבדות מצד הצבא היווני, שאילצו אותה לנסיגות מאזור ארגירוקאסטו, עמק אוסום ומעבר קליסורה.
בדצמבר קיבלה חיזוק בדמות הקורפוס הרביעי והקורפוס המיוחד.
הקרבות נמשכו לאורך החורף, ובינואר-פברואר 1941 התנהלו קרבות עזים על שליטה במעבר קליסורה ובטפלנה, שם נעצרה ההתקדמות היוונית.
ב-9 במרץ 1941 פתחה הארמייה במתקפת-נגד גדולה שכונתה "מתקפת האביב", אך לאחר הצלחות ראשוניות נבלמה הפעולה והפכה לקרב התשה, עם אבדות כבדות לשני הצדדים.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית ליוון באפריל 1941 התמוטט הצבא היווני, והארמייה ה-11 התקדמה וכבשה מחדש את קוריצה, ארגירוקאסטו ויאנינה.
ב-23 באפריל נחתם הסכם שביתת נשק עם יוון.
לאחר שביתת הנשק עם יוון שימשה הארמייה ככוח כיבוש.
ב-1 ביולי 1941 שונה שמה ל-Comando Superiore Forze Armate Grecia, והיא קיבלה תחת פיקודה את הקורפוס השלישי וה-26. מפקדתה התמקמה באתונה.
תפקידה כלל דיכוי תנועות גרילה, הגנת החופים ושליטה גם באיים היוניים.
ביולי 1942 ביקר מוסוליני במפקדה באתונה.
ב-1943, ערב קריסת המשטר הפשיסטי, נותרה הארמייה עם שמונה דיוויזיות.
לפי הערכה שנערכה באפריל אותה שנה, רק אחת מהן נחשבה "מלאה" מבחינת ציוד, בעוד האחרות סבלו ממחסור בכלי רכב ובעלי-חיים לשינוע.
שילוב עם הגרמנים ופירוק (1943)
ב-1 ביוני 1943 חזרה היחידה לשם "Comando 11ª Armata" והפכה ליחידה משולבת איטלקית-גרמנית, שכללה את הקורפוסים השלישי, השמיני וה-26 לצד הקורפוס ה-68 של הוורמאכט.
מ-28 ביולי 1943 הייתה כפופה ל-Heeresgruppe E בפיקוד הגנרל אלכסנדר להר, שמושבו בסלוניקי.
היא עסקה במבצעי אנטי-גרילה ובהגנת חופים עד ל-8 בספטמבר 1943. לאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה פורקה הארמייה בכוח על ידי הצבא הגרמני ב-18 בספטמבר באתונה.
הארמייה כללה את הקורפוס השלישי, הקורפוס השמיני והקורפוס ה-26, תחתיהם דיוויזיות רגלים שונות ובהן "ברנרו", "פינרולו", "פורלי", "פיימונטה", "סיינה", "קליארי", "ג'וליה", "אקווי" ו"מודנה".
ב-1943 כללה הארמייה שש דיוויזיות עיקריות: "פינרולו", "פורלי", "פיימונטה", "קליארי", "מודנה" ו"קסאלה", לצד דיוויזיית "ברנרו" ששימשה עתודה באתונה, ודיוויזיית "אקווי" ששמרה על האיים היוניים.
הארמייה ה-24 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה, בין היתר, בקרב סטלינגרד.
הארמייה הוקמה ב-25 ביוני 1941 על בסיס המפקדה של המחוז הצבאי הסיבירי, וכללה עם הקמתה 6 דיוויזיות חי"ר סיביריות מעתודת הסטאבקה.
באוגוסט-ספטמבר 1941 השתתפה הארמייה במתקפת הנגד הסובייטית באזור ילניה.
ב-10 באוקטובר פורקה מפקדת הארמייה לאחר שכוחותיה נלכדו והושמדו על ידי הגרמנים בכיס ויאזמה בשלב הראשון של מבצע טייפון, המתקפה הגרמנית על מוסקבה.
ב-9 בדצמבר 1941 הוקמה הארמייה מחדש, כחלק מהמחוז הצבאי מוסקבה, ולמפקדה מונה מיכאיל איוואנוב.
ב-5 בינואר 1942 נותרה הארמייה ללא חיילים, וב-1 במאי 1942 שונה שמה לארמיית העתודה הראשונה.
ב-20 במאי 1942 הוקמה הארמייה מחדש, כחלק מחזית צפון הקווקז, ולמפקדה מונה איליה סמירנוב.
הארמייה לחמה בקרב על קווקז, וב-23 באוגוסט 1942 שונה שמה לארמייה ה-58.
בסוף אוגוסט 1942 הוקמה שוב הארמייה, על בסיס ארמיית העתודה התשיעית של הסטאבקה וסופחה לכוחות חזית סטלינגרד.
בספטמבר 1942 היא השתתפה בשורת מתקפות כושלות של החזית על האגף השמאלי של הארמייה השישית הגרמנית מצפון לסטלינגרד.
ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה הארמייה 7 דיוויזיות חי"ר ובריגדת טנקים, ומפקדה היה גנרל י.ו.
במחצית השנייה של נובמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע אורנוס תחת פיקוד חזית הדון, ותקפה את האגף הצפוני של אגד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד.
לאחר כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד, השתתפה הארמייה בינואר 1943 במבצע קלחת, חיסול כוחות הציר ב"כיס סטלינגרד".
ב-16 באפריל 1943 קיבלה הארמייה את תואר ה"משמר" (גווארדיה) על הצטיינותה בקרבות, ושמה שונה לארמיית המשמר הרביעית.
הארמייה ה-21 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, והשתתפה במערכה הצבאית בחזית המזרחית נגד צבאות מדינות הציר.
הארמייה ה-21 הוקמה במאי 1941 מכוחות שהשתייכו ל"מחוז הצבאי של הוולגה", וכללה עם הקמתה 6 דיוויזיות רגלים.
ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות היא הוצבה מדרום להומל, כחלק מכוחות הדרג השני של החזית המערבית, ותוגברה בקורפוס ממוכן.
במחצית הראשונה של יולי ניהלה הארמייה שורת מתקפות נגד הכוחות הגרמניים המתקדמים, ואף זכתה למספר הצלחות מקומיות.
במהלך אוגוסט נאלצה הארמייה לסגת לקו נהר דסנה תחת לחץ גרמני כבד, וחלק מכוחותיה כותרו.
הארמייה ה-21 סופחה לחזית בריאנסק החדשה, ולאחר זמן קצר הועברה תחת פיקוד החזית הדרום-מערבית.
בראשית ספטמבר נאלצה הארמייה לסגת דרומה תחת לחצה של ארמיית הפאנצר השנייה הגרמנית, ונדחקה לתוך כיס גדול שנוצר כתוצאה מכיתור הכוחות הסובייטיים באזור קייב.
חלק קטן מכוחות הארמייה הצליחו לחמוק מהכיתור הגרמני, אך מרבית יחידותיה נלכדו בטבעת הכיתור הגרמנית והושמדו במהלך קרב קייב.
בראשית אוקטובר הוקמה הארמייה ה-21 מחדש, לאחר שתוגברה בכוחות מעתודת הסטאבקה, והוצבה להגן על אזור חרקוב-בלגורוד.
היא נאלצה לסגת בהדרגה מזרחה תחת לחץ הארמייה השישית הגרמנית, אך בראשית נובמבר הצליחה לייצב קו הגנה חדש מעבר לנהר דונייץ העליון.
במסגרת מתקפת החורף של הצבא האדום השתתפה הארמייה בינואר 1942 במתקפה כושלת באזור אגן הדונבאס.
לאחר זמן קצר היא נאלצה לעבור למגננה, ועמדותיה נותרו ללא שינוי עד לתום החורף.
במחצית השנייה של חודש מאי השתתפה הארמייה במתקפה סובייטית גדולה באזור חרקוב.
היא היוותה חלק מהזרוע הצפונית של המתקפה הסובייטית, אך התקדמותה נבלמה לאחר שהגרמנים הזרימו עתודות חזקות לאזור המותקף.
רוב היחידות הסובייטיות האחרות שהשתתפו בקרב חרקוב השני כותרו והושמדו, לאחר שהגרמנים עברו להתקפת נגד.
בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית בחזית הדרומית (סוף יוני-ראשית יולי 1942) ספגה הארמייה ה-21 אבדות כבדות ונאלצה לסגת במהירות מזרחה כדי להינצל מכיתור.
היא ביצעה מספר פעולות מאסף, שהצליחו להאט במקצת את ההתקדמות הגרמנית, ורוב יחידותיה הצליחו לסגת לגדה הימנית (המזרחית) של נהר הדון העליון.
באמצע יולי הועברה הארמייה דרומה, והוצבה מצפון לברך הגדולה של נהר דון.
החל מסוף החודש ביצעה הארמייה שורה של התקפות על האגף השמאלי של הארמייה השישית הגרמנית, במטרה להקל את הלחץ הגרמני על הארמייה ה-62, ולעכב את ההתקדמות הגרמנית לכיוון העיר סטלינגרד.
המתקפה לא הצליחה להשיג את יעדיה העיקריים, אך הארמייה ה-21 הצליחה לכבוש ראש גשר גדול בגדה הדרומית של הדון, באזור סרפימוביץ-קלצ'קאיה, ולהחזיק בו.
באוגוסט וספטמבר 1942 המשיכה הארמייה להפעיל לחץ על עמדות הארמייה השישית ממערב לברך נהר דון, כדי להסיח כוחות גרמניים מהמערכה בתוך העיר סטלינגרד, והצליחה להגדיל את שטח ראש הגשר שלה מדרום לנהר.
במהלך אוקטובר החליפה הארמייה הרומנית ה-3 את הכוחות הגרמנים שניצבו מול הארמייה ה-21, והפיקוד הסובייטי העליון החליט להשתמש בראש הגשר שהוחזק על ידי כוחותיה, כבסיס למתקפה גדולה של החזית הדרום-מערבית (שהוקמה מחדש), שנועדה לכתר את כוחות הציר באזור סטלינגרד.
ערב מתקפת הנגד הסובייטית (מבצע אורנוס) כללה הארמייה 6 דיוויזיות חי"ר (ה-63, ה-76, ה-96, ה-277, ה-293 וה-333) ו-3 גדודי טנקים עצמאיים, תחת פיקוד גנרל י.מ.
ב-19 בנובמבר תקפה הארמייה ה-21, ביחד עם ארמיית הטנקים ה-5 את עמדות הארמייה הרומנית ה-3. תוך זמן קצר הצליחה הארמייה להבקיע את החזית הרומנית, והכוחות הניידים שסופחו אליה (קורפוס טנקים וקורפוס פרשים) התקדמו במהירות אל העורף הגרמני.
עד ה-23 בחודש הושלם כיתור כוחות הציר באזור
סטלינגרד, וחלק גדול מיחידות הארמייה הרומנית ה-3 כותרו והושמדו.
הארמייה ה-21 השתתפה בהקמת טבעת הכיתור הסובייטית סביב "כיס סטלינגרד", ולאחר מספר ניסיונות כושלים לחסל את הכיס הגרמני בחודש דצמבר, היא השתתפה בינואר 1943 במבצע לחיסול כוחות הציר המכותרים, תחת פיקוד חזית הדון.
לאחר מנוחה והתאוששות הועברה הארמייה ה-21 באמצע מרץ 1943 לאזור קורסק.
התקפת הנגד המוצלחת שביצעה קבוצת ארמיות דרום הגרמנית באזור חרקוב איימה לכבוש מחדש גם את קורסק, אך הארמייה ה-21 הצליחה לבלום את ההתקדמות הגרמנית מצפון לבלגורוד ולייצב את החזית באזור בליטת קורסק.
בעקבות הצטיינותה בקרבות קיבלה הארמייה בראשית מאי את תואר ה"משמר", ושמה שונה לארמיית המשמר השישית.
תחת שמה החדש מילאה הארמייה, בראשית יולי 1943, תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של הכוחות הסובייטיים שהחזיקו במבלט קורסק, וספגה אבדות כבדות ביותר במסגרת המערכה על בליטת קורסק.
ביולי 1943 הוקמה ארמייה חדשה שקיבלה את השם "הארמייה ה-21", על בסיס כוחות מעתודת הפיקוד העליון של הצבא האדום.
הארמייה ה-21 החדשה השתתפה בקרבות לשחרור העיר סמולנסק בספטמבר 1943 ולאחר מכן בלחימה בקרליה ביוני 1944. בינואר 1945 הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית האוקראינית הראשונה.
במסגרת החזית היא השתתפה במתקפה הסובייטית בדרום פולין ובכיבוש שלזיה וסיימה את המלחמה בשחרור פראג.
(אפריל 1944 - עד סוף המלחמה) - דמיטרי גוסב
הארמייה ה-28 הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, והשתתפה במערכה נגד צבא גרמניה הנאצית בחזית המזרחית בשנים 1941–1945.
הארמייה הוקמה ב-1 ביולי 1941 על בסיס כוחות המחוז הצבאי של ארכנגלסק, וכללה עם הקמתה 2 גיסות חיל הרגלים, דיוויזיה ממוכנת, יחידות תותחנים וחיל ההנדסה.
היא סופחה לכוחות החזית המערבית והשתתפה בקרבות סביב העיר סמולנסק, שם נבלמה לראשונה התקדמות הצבא הגרמני לכיוון מוסקבה.
בראשית אוגוסט 1941 כותרה הארמייה ה-28 על ידי הגרמנים ומפקדה, לוטננט גנרל ולדימיר קאצ'אלוב, נהרג.
כתוצאה מכך פורקה מפקדת הארמייה ב-10 באוגוסט.
ב-15 בנובמבר 1941 הוקמה הארמייה ה-28 בפעם השנייה כחלק מעתודת הסטאבקה והוצבה בגדה המזרחית של נהר הוולגה מצפון-מזרח למוסקבה, כדי להגן על האזור המבוצר של ירוסלבל.
ב-10 באפריל 1942 הועברה הארמייה דרומה וסופחה לחזית הדרום מערבית.
היא ספגה אבדות כבדות ביותר במהלך קרב חרקוב השני (12-29 במאי) ובשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית באזור וורוניז'-וורושילובגרד.
ב-17 ביולי הועברו היחידות הנותרות של הארמייה תחת פיקוד חזית סטלינגרד החדשה, ובסוף החודש פורקה מפקדת הארמייה בשנית ושרידיה סופחו לארמייה ה-21.
ב-9 בספטמבר 1942 הוקמה הארמייה ה-28 בפעם השלישית והוצבה בערבה הקאלמיקית מדרום לסטלינגרד, תחת פיקוד החזית הדרום-מזרחית (ששמה שונה בסוף ספטמבר לחזית סטלינגרד).
בספטמבר-אוקטובר 1942 סיכלה הארמייה ניסיונות של כוחות הציר להתקדם לכיוון שפך הוולגה, ולנתק את קו הרכבת לאסטרחן.
ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד כללה הארמייה 2 דיוויזיות חי"ר, 3 בריגדות חי"ר מיוחדות ובריגדת טנקים.
הארמייה ה-28 לא השתתפה באופן פעיל במבצע אורנוס, אך החל מדצמבר 1942 היא השתתפה בשורת מתקפות סובייטיות בערבה הקאלמיקית ובחבל הדון, שהביאו לשחרור הערים סאלסק ורוסטוב על הדון, ונבלמו רק בקו נהר מיוס בסוף פברואר 1943.
בקיץ וסתיו 1943 השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית במסגרתה שוחרר אגן דונבאס, ובחורף 1943/1944 היא נטלה חלק בשורת מתקפות (ניקופול, קירבוי-רוג, חרסון, ניקולאייב) באזור נהר הדנייפר התחתון, במסגרתן שוחרר כמעט כל שטח אוקראינה הדרומית.
באביב 1944 הועברה הארמייה ה-28 צפונה וסופחה לחזית הבלרוסית הראשונה.
תחת פיקוד החזית היא השתתפה במתקפת הקיץ הסובייטית בבלארוסיה (מבצע בגרטיון) ובהבסת קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית.
באמצע אוקטובר הועברה הארמייה שוב צפונה, וסופחה לחזית הבלרוסית השלישית.
בחורף 1944/45 היא השתתפה בשורת מתקפות סובייטיות באזור פרוסיה המזרחית, ובמסגרתם הייתה שותפה לכיתור הכוחות הגרמניים באזור קניגסברג ולהשמדתם.
לאחר נפילת קניגסברג סופחה הארמייה ה-28 לחזית האוקראינית הראשונה, ובאפריל-מאי 1945 השתתפה בקרב ברלין, ולאחר מכן במתקפה הסובייטית בצ'כוסלובקיה (6-11 במאי), במסגרתה שוחררה העיר פראג.
בספטמבר 1945 עזבה הארמייה ה-28 את צ'כוסלובקיה וחזרה לתחומי ברית המועצות.
היא מוקמה במחנות קבע בשטחה של בלארוס.
מטה הארמייה שהה בעיר הורדנה ויחידות של הארמייה חנו בברסט ובסלונים.
בשנת 1968 2 דיוויזיות מכוחות הארמייה השתתפו פלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות, עברה הארמייה לכוחות המזוינים של רפובליקת בלארוס.
הארמייה ה-17 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה ה-17 הוקמה בשנת 1940 כהכנה למבצע ברברוסה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולמפקדה מונה קרל-היינריך פון שטילפנגל.
ב-22 ביוני 1941. הארמייה ה-17 הייתה חלק מקבוצת ארמיות הדרום בעזרתם גרמניה הנאצית הוציאה לפועל את מבצע ברברוסה ופלשה לברית המועצות.
מ-1 ביולי, הארמיות ההונגריות המהירות היו כפופות לארמייה ה-17.
הארמייה ה-17 הצטרפה לארמיית הפאנצר הראשונה בלחימה הכבדה מול הכוחות הסובייטים בדרום רוסיה.
הם כיתרו את הכוחות הסובייטים בסמוך לעיר אומן במרכז אוקראינה במהלך קרב אומן.
קרב שהוביל לנפילתם בשבי של 100,000 חיילים סובייטים.
לאחר הניצחון באומן, הארמייה ה-17, בצירוף עם כוחות גרמנים נוספים, כיתרו כוחות סובייטים גדולים יותר במהלך קרב קייב בו נפלו בשבי כ-450,000 שבויים ובעקבותיו פוטר סמיון בודיוני משירותו כמרשל ברית המועצות.
לאחר הקרב על קייב, הגרמנים נעו לכיוון מוסקבה והתמקדו בקרב על מוסקבה.
מרבית קבוצת ארמיות הדרום הושעתה מפעילות התקפית למשך שארית שנת 1941. ב-5 באוקטובר 1941 מונה הרמן הות למפקד הארמייה, ופיקד עליה במהלך קרב חרקוב השני.
ב-20 באפריל 1942 מונה הנס פון זלמות למפקד הארמייה, וב-1 ביוני 1942 מונה ריכרד רואוף למפקד הארמייה.
בקיץ 1942 קבוצת ארמיות דרום הייתה אמורה להוביל את המתקפה הגרמנית ברוסיה שזכתה לשם קוד "Fall Blau" ("מבצע מקרה כחול").
הארמייה ה-17 יועדה לספק הגנה לאגף ארמיית הפאנצר הראשונה בעת שהיא פותחת במתקפה לכיוון נהר הדון.
באוגוסט 1942, אדולף היטלר ארגן מחדש את כוחותיו על מנת שהצבא הגרמני יוכל לבצע התקדמות מהירה יותר בקרבות.
כתוצאה מכך הוא חילק את צבא הדרום לשתי קבוצות: קבוצת ארמיות A וקבוצת ארמיות B.
קבוצת ארמיות A כללה את הארמייה ה-17, ארמיית הפאנצר הראשונה וארמיית הפאנצר הרביעית.
קבוצת ארמיות B כללה את הארמייה השישית, הארמייה השנייה, הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי והארמייה השנייה (הונגריה).
כאשר עד ל-2 באוקטובר הצטרפו אל קבוצת ארמיות B גם הארמיות השלישית והרביעית של רומניה.
בעוד שקבוצת ארמיות B החלה בהתקפה לכיוון סטלינגרד, קבוצת ארמיות A והארמייה ה-17 תקפו לכיוון שדות הנפט בקווקז (הקרב על קווקז).
בדצמבר הכוחות סובייטים הקיפו את הארמייה השישית בסטלינגרד, וקבוצת ארמיות B נסוגה מדרום לרוסיה.
אולם הארמייה ה-17 נצטוותה להישאר ולהחזיק בגשר שמעל נהר הקובאן.
היטלר דרש כביש שאורכו כ-5 קילומטרים וגשר רכבת על פני מצר קרץ' כדי לסייע בהתקדמות הלחימה דרך קווקז אל תוך פרס.
ב-25 ביוני 1943 מונה ארווין ינקה למפקד הארמייה בגשר קובאן, ובלם את המתקפות הסובייטיות.
אולם באוקטובר 1943, הארמייה ה-17 נסוגה מגשר קובאן ומעבר למצר קרץ' עד לחצי האי קרים.
בחודשים שלאחר נסוגו כוחות היבשה של הוורמאכט לדרום אוקראינה מפאת הלחץ של הצבא האדום.
בנובמבר 1943 הארמייה ה-17 נותקה על ידי כוחות הצבא האדום מכוחות היבשה במצר פרקופ.
היטלר אסר על פינוי ימי של הארמייה ה-17 כי חשב שהסובייטים יוכלו להשתמש בחצי האי קרים כדי לשגר התקפות אוויריות נגד בתי זיקוק הנפט ברומניה.
ב-10 באפריל 1944, הצבא הסובייטי תקף את הארמייה ה-17 והיא נסוגה אל סבסטופול.
הפיקוד העליון של הוורמאכט תכנן להחזיק בסבטופול כמבצר, כפי שעשה הצבא האדום במהלך הקרב הראשון על חצי האי קרים בשנים 1941–1942. אולם תנועתו המהירה של הצבא האדום יחד עם הכנה לקויה של ההגנה על סבסטופול הפכה את המהלך לבלתי אפשרי.
ב-1 במאי 1944 מונה קרל אלמנדינגר למפקד הארמייה, וב-9 במאי קיבל אישור לפנות את המבצר של סבסטופול לאחר התקפות רוסיות כבדות.
מרבית הארמייה ה-17 וכמה חטיבות רומניות נפלו בשבי.
עם מספר אבדות של כ-65,100 חיילים.
ב-25 ביולי 1944 מונה פרידריך שולץ למפקד הארמייה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה ב-23 בספטמבר לקבוצת ארמיות A, ולחם עימה בקרבות בשלזיה.
ב-1 באפריל 1945 מונה וילהלם האסה למפקד הארמייה, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ולחם עימה במהלך הקרבות בשלזיה.
ב-7 במאי 1945 נפצע האסה באורח קשה, ולאחר מכן נכנע בראש כוחותיו לצבא האדום ונלקח בשבי.
הארמייה ה-15 של ארצות הברית הייתה עוצבה של צבא ארצות הברית, שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוצבה בזירת מערב אירופה וניהלה בה פעילות קרבית מוגבלת.
הארמייה ה-15 הוקמה בטקסס שבארצות הברית ב-21 באוגוסט 1944 – הארמייה האחרונה שהקים צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כמפקדה הראשון נתמנה מייג'ור גנרל ג'ון לוקאס (John P.
במהלך חודשי נובמבר ודצמבר באותה שנה פיקד על הארמייה (למעשה רק המטה שלה) קולונל לואיס קומפטון (Louis Compton).
קבוצת חלוץ של מטה הארמייה הפליגה מארצות הברית לסקוטלנד ב-3 בנובמבר 1944 והתמקמה באחוזת דודינגטון הול שבחבל צ'שייר.
המטה העיקרי של הארמייה הגיע לבריטניה ב-22 בנובמבר.
ב-25 לחודש הוכפפה הארמייה לקבוצת הארמיות ה-12. סמוך לאחר מכן יצאה קבוצת החלוץ של הארמייה לאירופה והקימה מטה בבלגיה, אך נאלצה לפנותו לאחר תחילת קרב הארדנים עקב ההתקדמות הגרמנית בבלגיה ולהתמקם מחדש בצפון צרפת.
המטה העיקרי של הארמייה הצטרף אליה בראשית ינואר 1945, לאחר שהספינה בה הפליג מבריטניה טורפדה בתעלת למאנש ב-28 בדצמבר על ידי צוללת גרמנית וטבעה (13 מנוסעי הספינה הוכרזו כנעדרים).
ב-2 בינואר 1945 מונה מייג'ור גנרל ריי פורטר (Ray E.
Porter) כמפקד הזמני של הארמייה, וב-16 בינואר בא במקומו לוטננט גנרל לאונרד ג'רואו (Leonard T.
ממחצית ינואר ועד לחודש מרץ עסקה הארמייה במשימה של ציוד מחדש, אימון ושיקום של עוצבות שונות של קבוצת הארמיות ה-12, אשר סבלו אבדות כבדות בקרב הארדנים.
כמו כן היא הופקדה על קליטת עוצבות אמריקניות חדשות שהגיעו לנמלי צפון-מערב אירופה עד להצבתן בין יחידות קבוצת הארמיות ה-12.
באמצע מרץ קיבלה הארמייה את הפיקוד על היחידות אשר קיימו את המצור על הכוחות הגרמניים, שנאחזו עדיין בכמה מן הנמלים האטלנטיים של צרפת וטרם נכנעו.
בחודש מרץ 1945 צלחו הארמיות האמריקניות הראשונה והתשיעית את נהר הריין מזרחה והחלו לתקוף בתנועת מלקחיים במגמה לכתר את חבל הרוהר התעשייתי שממזרח לריין.
ב-4 באפריל הושלם הכיתור ובכיס הרוהר נלכדו 21 דיוויזיות גרמניות.
לאחר תחילת המתקפה הוטלה על הארמייה החמש-עשרה המשימה להחזיק את קו החזית מול הגזרה המערבית של כיס הרוהר שהלך ונוצר.
לאחר השלמת הכיתור צלחה הארמייה את הריין.
יחידותיה השתתפו בחיסול הכיס בשיתוף פעולה עם הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הן שחררו אותה להמשך התנועה מזרחה.
הכוחות הגרמנים בכיס הרוהר – 325 אלף איש - נכנעו ב-21 באפריל.
במחצית אפריל עמדה הארמייה בשיא כוחה הצבאי ופיקדה על שש דיוויזיות וביניהן הדיוויזיה המוטסת ה-82.
בחודש אפריל החלה הארמייה החמש-עשרה לעסוק גם בתפקידי ממשל צבאי בחלק מהמחוזות בחלקה המערבי של גרמניה, ובמסגרת זאת עסקה בטיפול בשבויים גרמנים ובפליטים ועקורים באותם אזורים.
מטה הארמייה התמקם בעיר בד נאוהיים (Bad Nauheim), כ-35 קילומטרים מצפון לפרנקפורט.
לאחר כניעת גרמניה הועברו מרבית השטחים הגרמניים שבהם קיימה הארמייה ממשל צבאי לשליטה בריטית וצרפתית (במסגרת אזורי הכיבוש בגרמניה).
על הארמייה הוטל להקים את המועצה הכללית של הזירה (Theatre General Board) – גוף שמשימתו הייתה לאסוף מידע, לתעד ולהפיק לקחים מן המבצעים הצבאיים שערכו כוחות ארצות הברית בזירה זו.