tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מעורבותו במשא ומתן להסכם הפסקת האש בווייטנאם זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1973, זכייה שעוררה סערה.
שנה קודם לכן זכה בתואר איש השנה של המגזין טיים.
במסגרת תפקידו כיועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה בתקופת הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, ניהל קיסינג'ר את מדיניות החוץ של ארצות הברית לפי תפיסת הריאל-פוליטיק בין השנים 1969–1977, וכחלק מתפיסה זו השתתף באופן משמעותי בתהליך הדטאנט, שעיקרו הפשרת היחסים שבין הגוש המערבי לגוש המזרחי.
כחלק מתהליך זה פעל למיסוד היחסים הדיפלומטים עם סין העממית ולחתימה על הסכם פריז בשנת 1973, במטרה להביא לסיומה של מלחמת וייטנאם שהייתה שנויה במחלוקת בארצות הברית.
גישת הריאליזם הפוליטי הקר של קיסינג'ר הובילה להתנהלויות אמריקאיות שנויות במחלוקת, הכוללות תמיכה בפקיסטן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש על רקע רצח העם הבנגלי שבוצע על ידי ממשלת פקיסטן, ללא כל ניסיון התערבות אמריקאי.
בנוסף על כן, מזוהה קיסינג'ר עם הפצצתה של קמבודיה, מעורבות בהפיכות הצבאיות בבוליביה ב-1971 ובצ'ילה ב-1973, ובתמיכה בחונטה הצבאית של ארגנטינה במלחמה המלוכלכת ובאינדונזיה בפלישתה למזרח טימור.
לצד השפעתו הרבה בזירה המדינית נותר קיסינג'ר דמות שנויה במחלוקת.
חוקרים ואנשי אקדמיה רבים רואים בו כמזכיר מדינה אפקטיבי ביותר, אך מבקריו האשימו אותו בפשעי מלחמה בשל מניין האזרחים ההרוגים של מדיניותו.
בנוסף לעבודתו המדינית כתב קיסינג'ר ספרים רבים העוסקים במדיניות חוץ ובדיפלומטיה.
הוא היה המייסד והנשיא של חברת הייעוץ קיסינג'ר ושות' , אשר הוקמה בשנת 1982 ועוסקת במכירת שירותי ייעוץ מדיני ודיפלומטי לראשי מדינות וראשי תאגידים רב-לאומיים.
נולד בשם היינץ אלפרד (אברהם) קיסינגר בפירט במדינת בוואריה שבגרמניה למשפחה יהודית מסורתית, בתקופת רפובליקת ויימאר.
אביו, אליעזר לודוויג (לואיס) קיזינגר, עסק בהוראה, ואמו פולה (לבית שטרן) הייתה עקרת בית.
לקיסינג'ר היה אח קטן בשם וולטר.
אחד מתחביביו העיקריים של קיסינג'ר בתקופת ילדותו היה כדורגל, והוא שיחק תקופה מסוימת בקבוצת הילדים של גרויטר פירט, אשר הייתה אחד מהמועדונים הבולטים באותה תקופה.
בנעוריו בפירט שבגרמניה היה חבר פעיל בצעירי אגודת ישראל.
ב-20 באוגוסט 1938, בשל רדיפות המשטר הנאצי, נמלטה משפחתו ללונדון ומשם הגיעה לניו יורק ב-5 בספטמבר 1938. לאחר הגעתו לארצות הברית, שינה היינץ קיסינגר את שמו ל"הנרי קיסינג'ר".הוא למד בתיכון בשכונת וושינגטון הייטס שבמנהטן, והשתלב במסגרת קהילת המהגרים היהודים מגרמניה, שרבים מתוכה התגוררו בשכונה.
על אף העובדה שקיסינג'ר השתלב בארצות הברית, הצטיין בלימודיו ולמד במהירות את השפה האנגלית, הוא לא הצליח להיפטר לחלוטין מהמבטא הגרמני שלו (המשויך לאזור מזרח פרנקוניה שבבוואריה).
אחת מהסברות לכך היא ביישנותו של קיסינג'ר בצעירותו אשר הקשתה על הסרת המבטא.
לאחר שנתו הראשונה בתיכון ג'ורג' וושינגטון, ובשל מצבה הכלכלי הרעוע של משפחתו, החל קיסינג'ר לקחת שיעורי ערב, כאשר במהלך היום עבד במפעל לייצור מברשות גילוח.
עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1940, נרשם ללימודי חשבונאות בסיטי קולג' של ניו יורק, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בשנת 1943 עם גיוסו לצבא האמריקאי.
לאחר גיוסו, ב-19 ביוני 1943, קיבל קיסינג'ר אזרחות אמריקאית.
במסגרת שירותו, נשלח ללימודי הנדסה בקולג' לאפייט שבפנסילבניה, אך התוכנית בוטלה והוא הוצב מחדש באוגדה 84. בשל שליטתו בגרמנית, הוצב קיסינג'ר במחלקת המודיעין.
במסגרת תפקידו, השתתף במבצעים שונים בהם השתתפה האוגדה, בהם הקרב על הבליטה.
עם התקדמות הצבא האמריקאי בגרמניה, בעודו בדרגת טוראי בלבד, מונה למושל העיר הגרמנית קרפלד, עיר בינונית בגודלה, הסמוכה לדיסלדורף.
בעקבות הצלחתו זו הועלה לדרגת (מקבילה לסמל) והוצב בגייס המודיעין הנגדי, במאמץ לתפוס פושעי מלחמה נאצים שנמלטו מכוחות הברית.
על תפקודו ואומץ ליבו בתפקיד זה קיבל את כוכב הארד, העיטור הרביעי בחשיבותו בצבא ארצות הברית.
במהלך המלחמה גמלה בליבו ההחלטה לנטוש את לימודי החשבונאות אותם התחיל ולפנות לעולם האקדמי, תוך התמקדות בהיסטוריה פוליטית.
בשנת 1950 סיים קיסינג'ר לימודי תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1952, השלים את לימודי התואר השני ובשנת 1954 הגיש את עבודת הדוקטורט, אשר עסקה בנושא המדיניות הפוליטית של לורד קאסלריי וקלמנס ונצל פון מטרניך, אשר השפיעה רבות על תפיסת העולם של קיסינג'ר, בין היתר בצורך של מדינאי ליצור סדר מדיני המבוסס על מאזן כוחות כבסיס ליציבות בעולם.
לאחר קבלת תואר דוקטור, נבחר קיסינג'ר לסגל המרצים בפקולטה לממשל באוניברסיטה.
בשנת 1957, זכה לתהילה אקדמית לאחר שבמסגרת ספרו "נשק גרעיני ומדיניות חוץ" ביקר את מדיניותו של הנשיא דווייט אייזנהאואר בנושא השפעת האיום הגרעיני על יחסי הכוחות עם ברית המועצות.
על אף פיתוח הקריירה האקדמית, החל קיסינג'ר למלא תפקידים שונים במסגרת הממשל האמריקאי.
בשנים 1961–1968, במקביל לעבודתו בהרווארד, שימש, בין היתר, כיועץ מיוחד לנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון בנושאים של מדיניות חוץ.
בשנת 1969 עזב קיסינג'ר את עבודתו באוניברסיטה לאחר שמונה על ידי נשיא ארצות הברית הנבחר ריצ'רד ניקסון לתפקיד היועץ לביטחון לאומי.
הוא נכנס לתפקידו זה ב-20 בינואר 1969.
מעורבות ביחסים עם ברית המועצות
במסגרת תפקידו כיועץ לביטחון לאומי תחת הנשיא ניקסון, וכחלק ממדיניות הריאל-פוליטיק בה דגל, פעל קיסינג'ר למימוש תהליך הדטאנט ולהפשרת היחסים עם מדינות הגוש המזרחי.
במסגרת הליך זה תרם קיסינג'ר להורדת המתיחות בין ברית המועצות לארצות הברית.
כחלק ממאמץ זה היה מעורב קיסינג'ר בשיחות סאל"ט שהתקיימו בין המדינות בנוגע לסוגיית הגבלת נשק.
השיחות, שהחלו כבר בשנת 1967, הובילו לחתימת שני הסכמים בנושא (הראשון בשנת 1972 והשני בשנת 1979).
אמנה נוספת, שעסקה בהגבלת השימוש בטילים נגד טילים ונקראה "ABMT", נחתמה בשנת 1972, לאחר משא ומתן שניהלה ארצות הברית עם מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב.
כחלק מתהליך הדטאנט, השתתף קיסינג'ר במשא ומתן שהוביל לחתימה על הסכמי הלסינקי בסוף יולי ותחילת אוגוסט 1975.
כחלק מניסיון להפעלת לחץ דיפלומטי על ברית המועצות, פעל קיסינג'ר לקידום היחסים עם סין הקומוניסטית.
ביולי 1971 נסע קיסינג'ר בחשאי לסין ונפגש עם ראש הממשלה ג'ואו אנלאי, אשר כיהן במקביל גם כשר החוץ.
כעבור שלושה חודשים ביקר בה פעם נוספת.
המאמצים הדיפלומטים נשאו פרי והובילו למפגש פסגה היסטורי שנערך בשנת 1972 בו השתתפו הנשיא ניקסון, ראש הממשלה אנלאי ושליט סין מאו דזה-דונג, ואשר סיים תקופה של 23 שנים בה לא התקיימו בין המדינות יחסים דיפלומטים.
במהלך ההתקרבות לסין ניצל קיסינג'ר את הבנתו לפיה קיימים חילוקי דעות בין המאואיזם הסיני ללניניזם הסובייטי, הבנה שונה במדיניות החוץ האמריקאית, שנטתה לראות עד אותו זמן את כל המדינות הקומוניסטיות כמקשה אחת.
התקרבות ארצות הברית לסין, שכללה את הכנסתה כחברה באו"ם ובמועצת הביטחון במקום טאיוואן (שייצגה את סין בעיני ארצות הברית עד אז), הרחיבה את הטריז בין סין לברית המועצות, עצרה את ההתערבות הסינית בווייטנאם, והכניסה את ברית המועצות ללחץ שאפשר סחיטת ויתורים והגעה להסכמים בהמשך.
עוד בטרם התמנה לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, בעודו בהרווארד, קיבל קיסנג'ר הזמנה משגריר ארצות הברית בסייגון לבקר בווייטנאם.
לאחר מספר ביקורים במדינה בשנים 1966 ו-1967, הגיע קיסינג'ר למסקנה כי הסיכוי של הצבא האמריקאי להביא להכרעה צבאית במדינה (כחלק ממלחמת וייטנאם, שהחלה ב-1959) הוא אפסי, ועל כן יש לבסס מציאות פוליטית חדשה שתלווה בהסכם הפסקת אש יציב ושתשרוד גם לאחר יציאת ארצות הברית וצבאה מהמדינה.
לאחר היבחרו לנשיאות בשנת 1969, הודיע הנשיא ניקסון על כוונתו לסיים את המעורבות האמריקאית במלחמה בווייטנאם באופן הדרגתי.
בסיועו של קיסינג'ר, גיבש ניקסון את מדיניות ה"Vietnamization", לפיה תעביר ארצות הברית באופן הדרגתי את סמכויותיה לדרום וייטנאם, שתאפשר לה ולצבאה שליטה ולחימה עצמאית נגד צבא צפון וייטנאם והוויטקונג, אשר פעלו יחדיו במטרה לאחד את וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי.
לקיסינג'ר היה תפקיד מפתח בתוכנית להפצצות בקמבודיה, שבוצעו ממרץ 1969 ועד ליולי 1970, במטרה לסכל התקפות של כוחות הצפון מתוך המדינה, וכן כדי לקטוע את קו ההספקה דרך נתיב הו צ'י מין.
ההתקפות האמריקאיות המסיביות בקמבודיה גבו מחיר כבד מהאוכלוסייה הקמבודית ועוררו ביקורת רבה, שהופנתה בין היתר גם כלפי קיסינג'ר.
לפי ההערכות, בין 4,000–150,000 אזרחים קמבודיים נהרגו כתוצאה מהתקפות אמריקאיות בשנים 1969–1973, ומאות אלפי בני אדם הפכו לפליטים לאחר שנסוגו מאזורי הקרבות אל עבר הערים.
בשנת 1969 החלו בפריז שיחות לקידום הפסקת אש ותהליך שלום בין ארצות הברית, שיוצגה על ידי קיסינג'ר, לצפון וייטנאם, שיוצגה על ידי לה דק טהו.
לאחר מספר שנים של סבבי שיחות, חלקן גלויות וחלקן חשאיות, נחתם הסכם להפסקת אש בין הצדדים ב-27 בינואר 1973. ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם.
מאוחר יותר באותה שנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי.
עם זאת, נמשכה הלחימה בין הצדדים, והיא פסקה באופן רשמי רק ביולי 1976, עם איחוד דרום וייטנאם וצפון וייטנאם, ולאחר נפילת הבירה הדרומית סייגון לידי כוחות הצפון.
בבחירות דמוקרטיות שנערכו ב-1969 במזרח פקיסטן, נבחרה מפלגת הליגה האוואמית שתמכה בהתנתקות של מערב פקיסטן, בה ישב השלטון המרכזי, ממזרחה, שלימים תהפוך לבנגלדש.
בתגובה, החליט ראש הצבא הגנרל יחיא ח'אן (ששלטונו הצבאי הופל ב-1969) על טיהור נרחב במזרח המדינה בניסיון למנוע את שאיפות העצמאות של תושבי מזרח פקיסטן.
ב-25 במרץ 1971, פלש הצבא הפקיסטני למזרח המדינה והחל בטיהור אתני שהוביל, לפי נתונים של הממשל האמריקאי, ל-200 אלף הרוגים ול-10 מיליון פליטים שנסו מאזורי הקרבות מערבה לתוך הודו.
ביקורת רבה הופנתה כלפי הממשל האמריקאי, בעיקר כלפי הנשיא ניקסון וכלפי קיסינג'ר, שלטענת מבקריהם לא עשו דבר כדי למנוע את רצח העם הבנגלי, וזאת על רקע העובדה שפקיסטן הייתה בת ברית של ארצות הברית.
בהקשר זה מתייחסים המבקרים לשני מברקים אותם שלח הקונסול האמריקאי במזרח פקיסטן ארצ'ר בלאד לוושינגטון בהם הוא מפרט על אודות הטבח שמבוצע באזרחים הבנגלים שלא הובילו לנקיטת עמדה אקטיבית מצד הממשל, ואף זכו לפקפוק בנוגע לאמיתות המצב מצידו של קיסינג'ר, שאף לחץ להעברתו של בלאד מתפקידו כקונסול.
המלחמה הסתיימה לבסוף ב-16 בדצמבר 1971, לאחר פלישת הודו למזרח פקיסטן.
בשנת 1970 נבחר ראש המפלגה הסוציאליסטית סלבדור איינדה לנשיא צ'ילה.
בחירה זו עוררה דאגה בקרב הממשל האמריקאי וזאת בשל דעותיו הסוציאליסטיות ותמיכתו בקובה.
בשל כך, הורה הנשיא ניקסון ל-CIA, בתמיכתו של קיסינג'ר, לפעול להפלתו של איינדה על ידי עידוד גורמי האופוזיציה במדינה להביא להפיכה צבאית ולסיום שלטונו.
ב־11 בספטמבר 1973 בוצעה כנגד איינדה הפיכה צבאית אלימה בהנהגת חונטה בראשותו של הגנרל אוגוסטו פינושה ובתמיכתה של ארצות הברית.
הצבא כיתר את ארמון הנשיאות, הפציץ אותו והרג את איינדה.
בעקבות ההפיכה תפס פינושה את השלטון.
ההפיכה הפאשיסטית דרדרה את צ'ילה לתקופה אפלה של דיכוי דמים.
כ-50 אלף מבני העם הצ'יליאני נרצחו על ידי שליחי הכת הצבאית בראשות פינושה.
שערורייה סביב הזכייה בפרס נובל
על המאמץ הדיפלומטי שהוביל להסכם הפסקת האש בווייטנאם, זכו קיסינג'ר ולה דק טהו בפרס נובל לשלום ב-10 בדצמבר 1973. לפי ההיסטוריון האמריקאי ארווין אברהמס, הייתה זו הזכייה המעוררת מחלוקת ביותר בהיסטוריה של פרסי נובל עד לאותה תקופה.
בפעם הראשונה אי פעם עזבו במחאה את הוועדה שני נציגים ואילו דק טהו סירב לקבל את הפרס כל עוד המלחמה בווייטנאם עדיין מתחוללת.
קיסינג'ר ציין כי הסכים לקבל את הפרס "בהכנעה ובענווה".
ב-21 בספטמבר 1973 מונה קיסינג'ר על ידי הנשיא ניקסון לתפקיד מזכיר המדינה והיה היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה בארצות הברית.
הוא נכנס לתפקידו כשבועיים בלבד לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
ב-6 באוקטובר 1973, בשעה 14:00, פרצה מלחמת יום הכיפורים, עם פלישת צבאות סוריה ומצרים לישראל.
בראיון שנערך עמו בנובמבר 2013, אמר קיסינג'ר כי קיבל דיווח על המלחמה המתוכננת בשעה 12:30 של אותו יום.
עוד הוסיף כי שיחות טלפון דחופות שביצע עם הסובייטים והמצרים לא הועילו וכי ההחלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר להימנע מתקיפה מקדימה הייתה נכונה משום שמנעה מישראל להצטייר בפני הקהילה הבין-לאומית כמחרחרת מלחמה, והתחשבה באפקטיביות הנמוכה יחסית של מתקפה מקדימה בסמיכות לתחילת המלחמה.
ב-9 באוקטובר 1973 הגיעו לארצות הברית שגריר ישראל בוושינגטון שמחה דיניץ והאלוף מוטה גור כדי להיפגש עם קיסינג'ר.
במהלך הפגישה סקרו השניים את מצבה הקשה של ישראל בחזית המצרית וציינו כי ראש הממשלה גולדה מאיר מעוניינת להגיע לוושינגטון לשם בקשת סיוע דחוף מהנשיא ניקסון.
קיסינג'ר התנגד לבואה של מאיר בטענה כי הדבר יתפרש כחולשה מצד ישראל, אך פעל לזירוז הזרמת אספקת תחמושת ומטוסים לישראל, בהתאם לדרישותיה.
לאורך המלחמה, ועל רקע העובדה כי הנשיא ניקסון היה שקוע וטרוד בפרשת ווטרגייט, ניהל קיסינג'ר את מדיניות החוץ האמריקאית כמעט לבדו.
דוגמאות לחוסר המעורבות היחסית של ניקסון במלחמה הובאו בספרו של ההיסטוריון רוברט דאלק, שציין, בין היתר, כי קיסינג'ר המתין כ-3 שעות לאחר שנודע לו אודות הפלישה המתקרבת ובטרם יידע את ניקסון אודותיה.
בראיון שנערך עמו ציין קיסינג'ר כי "הקושי הבסיסי במרוצת כל פרשת ווטרגייט היה בשימור האמינות האמריקאית בעוד הסמכות הנשיאותית נמצאת במתקפה מתמדת.
אבל עזרה לנו העובדה שהמנהיגים הסובייטים לא העלו בדעתם עד כמה באמת התפוררה הסמכות בתוככי המערכת (האמריקאית)".
הדיונים עם השגריר הסובייטי אנטולי דוברינין ברגעים הקשים ביותר של המלחמה, כמו גם השיחות עם ישראל ומדינות ערב, התנהלו כולן דרך קיסינג'ר, שמספר על כך בספרו "משבר: מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם".
במהלך המלחמה נקט בדיפלומטיה בדילוגים ויצא ל"מסע דילוגים" בין ברית המועצות וישראל כדי להביא להפסקת אש בין ישראל ומצרים, והיה מהארכיטקטים של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים ובין ישראל לסוריה.
בהמשך היה אחראי קיסינג'ר למסע דילוגים נוסף בין ישראל ומצרים שבסופו נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים.
התפטרות ניקסון וביקורת בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין
לאחר התפטרותו של הנשיא ניקסון ב-9 באוגוסט 1974 בעקבות "פרשת ווטרגייט", המשיך קיסינג'ר בתפקיד מזכיר המדינה בקבינט של הנשיא ג'רלד פורד בעודו ממשיך לכהן כיועץ לביטחון לאומי, עד לעזיבתו את התפקיד ב-3 בנובמבר 1975.
עוד בטרם ההתפטרות, הועלתה ביקורת כנגד קיסינג'ר והממשל האמריקאי אשר, לפי הנטען, קיבלו התראה מוקדמת בתחילת יולי 1974 על כוונת הטורקים לפלוש לקפריסין אך לא מנעו זאת.
לטענת קיסינג'ר, פעולות קובה עוררו חשש בעולם ממלחמת גזע רחבה יותר שעלולה להתפשט לאמריקה הלטינית וגם לערער את היציבות במזרח התיכון.
בתוכניות המגירה שהוכנו, הוצגו כמה אפשרויות פעולה דוגמת סגר צבאי, תקיפות אוויריות ומיקוש נמלים קובניים.
לצד האפשרויות לתקיפה, הוצגו גם הסיכונים הגדולים מתקיפה אמריקנית בקובה, דוגמת העמקת הסכסוך עם ברית המועצות ומלחמה קרקעית לשם הגנה על בסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו.
בשנת 1974 החלו לצמוח במזרח טימור תנועות פוליטיות סוציאליסטיות אשר קראו לעצמאות חלקו המזרחי של האי, אשר נשלט באותה העת על ידי פורטוגל (כשחציו השני נשלט על ידי אינדונזיה).
קריאה זו לעצמאות נתמכה על יד הממשל הפורטוגלי בראשותו של הנשיא הסוציאליסטי מריו סוארש.
מנגד, אינדונזיה, אשר ראתה בחומרה את שאיפות העצמאות של אזרחי מזרח טימור, פלשה לטריטוריה המזרחית ב-7 בדצמבר 1975 באצטלה של איום קומוניסטי.
הפלישה האינדונזית נדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את הנשיא פורד ואת קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה בביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר.
צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית ועוררה ביקורת רבה, בין היתר כלפי קיסינג'ר על כך שלא עשה דבר על מנת למנוע את הפלישה ואף תמך בה כחלק ממאבק אמריקאי נגד התפשטות קומוניסטית אפשרית במדינות מזרח אסיה.
הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור נמשך עד 1999, במהלכו נהרגו בין רבע לשליש מהאוכלוסייה שמנתה כ-700,000 תושבים טרם פרוץ הקרבות.
תפקידים לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים
ב-20 בינואר 1977, פרש קיסינג'ר מתפקיד מזכיר המדינה, וזאת בעקבות הפסדו של ג'רלד פורד לג'ימי קרטר, בבחירות לנשיאות ב-1976. לאחר הפרישה, המשיך קיסינג'ר להשתתף בקבוצות ובארגונים שונים אשר עסקו בהתוויית מדיניות חוץ, דוגמת ועד השלישייה.
באותה שנה, קיבל קיסינג'ר הצעה למשרה באוניברסיטת קולומביה, אשר בוטלה כעבור זמן מה בשל ביקורת מצד סטודנטים אשר התנגדו למהלך ואף יצרה הד תקשורתי נרחב.
בהמשך, הצטרף קיסינג'ר לצוות המרצים במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים שבאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 1978, מונה לדירקטור במנהלת ליגת הכדורגל הצפון אמריקנית.
בשנת 1982 הקים קיסינג'ר את חברת הייעוץ קיסינג'ר ושות', העוסקת במכירת שירותי ייעוץ מדיני ודיפלומטי לראשי מדינות וראשי תאגידים רב-לאומיים.
בשנים 1983–1985 קיסינג'ר עמד בראש המועצה הלאומית לענייני מרכז אמריקה, ובשנים 1986–1988 היה חבר בצוות שייעץ לנשיא רונלד רייגן בנושאים בין-לאומיים.
בשנת 1999 מונה לדירקטור בחברת גאלפסטרים איירוספייס.
בהמשך מונה לדירקטור בקבוצת המדיה סאן טיימס .
בין השנים 1995–2001, כיהן בדירקטוריון חברת הכרייה האמריקאית Freeport-McMoRan .
בשנת 2000, מונה ליועץ פוליטי לנשיא אינדונזיה עבד א-רחמן וחיד.
בהמשך קיבל את התואר "יועץ לשם כבוד" של לשכת המסחר ארצות הברית-אזרבייג'ן.
באותה שנה החליף את מרגרט תאצ'ר בתפקיד נגיד מכללת ויליאם ומרי.
בין השנים 2000–2006, כיהן כיו"ר דירקטוריון ארגון אייזנהאואר .
לאחר פרישתו, זכה בפרס מטעם הארגון על תרומתו רבת השנים.
בשנת 2002 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש לעמוד בראש הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אך עזב את התפקיד ב-13 בדצמבר 2002.
תפיסת העולם של קיסינג'ר הושפעה רבות מהדיפלומטיה של הקרדינל רישלייה, שטבע את המונח הגיון המדינה , לפיה על המדינה לנהל את מדיניות החוץ שלה בכפוף לאינטרסים שלה, בניגוד למדיניות הרואה את המעצמה כאוכפת "סדר עולמי" או דרכי פעולה מוסריות (מדיניות אותה מייחס קיסינג'ר לנשיאים מן המפלגה הדמוקרטית ובפרט לוודרו וילסון).
גיבור נוסף במחשבה המדינית של קיסינג'ר היה שר החוץ האוסטרי מטרניך, שניסה להחזיר על כנו את הסדר הפוליטי באירופה השסועה לאחר תקופת נפוליאון והמהפכה הצרפתית והיה הדמות המובילה בקונגרס וינה ב-1815. מדיניותו עוצבה תוך התחשבות במאזן הכוחות הגלובלי ותוך שימור מקסימלי של הסדר הקיים תוך סלידה ממהפכנות.
מאזן כוחות בין המעצמות הוא לדידו של קיסינג'ר הבסיס לשלום וליציבות בעולם.
קיסינג'ר התנגד להסתמכות על הסמכות האוניברסלית של האו"ם והסביר: .
קיסינג'ר ביקר מספר פעמים בישראל, כאשר הפעם הראשונה הייתה בשנת 1961. בספרו "פנקס שירות", מתאר יצחק רבין את תגובתו של קיסינג'ר להתנהלות ישראל במגעים הכושלים שהתקיימו בשנת 1971 לפתיחת תעלת סואץ לתנועת אוניות, במחיר של התרחקות ישראלית מקו התעלה.
לפי עדותו של רבין, ששימש כשגריר ישראל בוושינגטון, ביקר קיסינג'ר את ישראל באומרו: "איש אינו מבין אתכם.
איש אינו יודע מה אתם רוצים.
יש חששות רציניים, כי כל מה שאתם רוצים, באמת, הוא להתחמק מכל הסדר המחייב ויתורים מצדכם ולשבת בגבולות שאתם יושבים בהם היום".
בשנת 2010 חשף עיתון הניו יורק טיימס הקלטות סודיות משיחות שונות שנערכו בבית הלבן מהם עולה התבטאויות שנויות במחלוקת של הנשיא ניקסון וקיסינג'ר.
לפי עדויות של בוב הולדמן, ראש הסגל של הבית הלבן תחת הנשיא ניקסון, הוציא ניקסון הנחיה לפיה אין לאפשר לדיפלומטים ואישים בצמרת המדינית שהם יהודים אמריקאים, לרבות קיסינג'ר, מלהשתתף בגיבוש מדיניות כלשהי בנוגע לישראל.
ככלל, היה קיסינג'ר צריך להתמודד עם מוצאו היהודי ובשאלה שעלתה לגביו באיזו מידה הוא יכול להיות אובייקטיבי בשאלות הנוגעות לגורל ישראל ומעמדה במזרח התיכון.
באחת מההקלטות הנוספות שנחשפו נשמע קיסינג'ר אומר לנשיא ניקסון: "הגירה של יהודים מברית המועצות אינה מטרה של מדיניות החוץ האמריקאית.
אם ישלחו יהודים לתאי גזים בברית המועצות, זו לא בעיה אמריקאית.
בשל התנהלותו במהלך מלחמת יום הכיפורים, וכן בשל התבטאויות שונות כנגד יהודים וישראל בפרט, זכה קיסינג'ר לשנאה ובוז מקרב גורמים בחוגי הימין על רקע מה שהם ראו כבגידתו באינטרסים היהודיים.
כינוייו בשיח הפוליטי הימני בישראל היו "ג'ו בוי" (יהודון) ו"בעל הגויה", כפי שכינה אותו מנהיג גוש אמונים הרב צבי יהודה קוק.
למרות זאת, בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ביוני 2012, קיבל את עיטור נשיא מדינת ישראל מהנשיא שמעון פרס כאות הערכה על פעילותו למען מדינת ישראל.
בשנת 1949, התחתן קיסינג'ר עם אן פליישר ונולדו להם שני ילדים, אליזבת ודייוויד.
דייוויד אשר שימש בעבר כבכיר בחברת NBC, ומאז 2005 משמש כמנכ"ל חברת ההפקות של קונאן אובראיין "קונקו" .
קיסינג'ר התגרש מאן בשנת 1964, והתחתן בשנית בשנת 1974 עם הפילנתרופית ואשת החברה האמריקאית ננסי מגינס.
הזוג התגורר לסירוגין בעיירה קנט שבקונטיקט ובעיר ניו יורק.
בסוף מאי 2023 הגיע קיסינג'ר לגיל 100. על שמו נקראו בחייו רחובות בישראל בראשון לציון ובנתניה.
בשנת 2023, לרגל יובל למלחמת יום הכיפורים, הופיעה דמותו של קיסינג'ר בסרטו של גיא נתיב "גולדה", והוא גולם על ידי לייב שרייבר.
בזמן כהונתו כמזכיר המדינה, תוכנית הסאטירה הישראלית הבולטת ניקוי ראש הקדישה מערכונים רבים לדמותו של קיסינג'ר, בגילומו של טוביה צפיר.
נשק גרעיני ומדיניות חוץ; תרגם יוסף עוזיאל, תל אביב: הוצאת סדן, 1969
מדיניות החוץ האמריקאית; תרגם יוסף עוזיאל, תל אביב: עם עובד, תשל"ה 1974
שנותי בבית הלבן; תרגם אהרן אמיר.
תל אביב: ידיעות אחרונות, תשמ"א 1980
משבר: ניהול מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם; תרגם יצחק טישלר, הוצאת שלם, 2004
הנרי פרסל היה מלחין מתקופת הרסטורציה האנגלית (המקבילה כרונולוגית לתקופת הבארוק באירופה).
יצירתו של פרסל כרוכה במידה רבה במוסדות המוזיקליים של חצר המלוכה האנגלית.
חילופי המונרכים התכופים במהלך חייו של פרסל: צ'ארלס השני, ג'יימס השני, ויליאם השלישי ומרי השנייה, הכתיבו צרכים מוזקליים שונים.
פרסל הצטיין ביכולתו להתאים את סגנונו ואופן עבודתו לטעמים ולמצבים החברתיים והכלכליים שהשתנו תכופות במהלך חייו.
הוא שילב בכתיבתו יסודות סגנוניים איטלקיים וצרפתיים ובמקביל עיצב סגנון אנגלי מיוחד במינו.
חדשנותו בתחום התזמור, הצורה המוזיקלית ויוזמה באופן שיווק יצירתו לקהל הרחב, היוו השפעה מתמשכת על המוזיקה האנגלית גם שנים רבות לאחר מותו.
במאה ה-19, עם התעוררות הרגשות הלאומיים והחיבה למוזיקה עתיקה, זכתה דמותו של פרסל למיצוב כמלחין האנגלי הגדול בכל הזמנים.
בתחילת המאה ה-20 מצא פרסל את מקומו עם המלחינים הלאומיים הגדולים של תקופת הבארוק כגון: מונטוורדי, באך, לולי וטלמן.
אף על פי שאין מידע רב בנוגע לרקע המשפחתי של פרסל ותקופת ילדותו המוקדמת הסברה הרווחת היא שהוא נולד בווסטמינסטר.
אביו, שגם שמו היה הנרי פרסל, הועסק כמוזיקאי בחצר המלך, שירת במשרת כבוד בכנסיית מנזר וסטמינסטר ושר במקהלת הקאפלה המלכותית בהכתרת המלך צ'ארלס השני.
לפרסל האב היו שלושה בנים, אדוארד, הנרי ודניאל.
דניאל פרסל, צעיר האחים, היה גם הוא מלחין פורה.
אחרי מות אביו בשנת 1664, נמסר הנרי פרסל הצעיר לחסות דודו, תומאס פרסל.
תומאס, שהיה גם הוא בעל משרה בקאפלה המלכותית (Chapel Royal), הסדיר את קבלתו של הנרי כנער מקהלה בקאפלה המלכותית שבחצר המלך.
פרסל למד בבית הספר של וסטמינסטר בין השנים 1668–1673 ונאמר כי התחיל לחבר מוזיקה כבר בגיל תשע.
היצירה המוקדמת ביותר שאפשר לשייך אליו בוודאות היא אודה ליום הולדתו של המלך, שנכתבה בשנת 1670 (תאריכי יצירותיו אינם ודאיים במקרים רבים, על אף מחקר לא מבוטל.)
לאחר שהתחלף קולו נמשכו קשריו של פרסל עם חצר המלך.
בתחילה הועסק פרסל כשוליה ללא שכר של האחראי על כלי הנגינה של החצר, ובשנת 1677, לאחר מותו של המלחין מת'יו לוק, כמלחין בשכר.
בשנים שלאחר מכן הלחין פרסל בעיקר מוזיקה כנסייתית (anthems) ואודות לטקסים רשמיים בחצר המלך.
במקביל לעבודתו בחצר המלך פעל פרסל בכנסייה שבמנזר וסטמינסטר, איתה הוא מזוהה במיוחד, משנת 1675 ועד למותו.
בתחילה הועסק שם כמעתיק תווים ובשנת 1679 לאחר פרישתו של מורו ג'ון בלואו, כנגן העוגב של הכנסייה.
באותה תקופה הקדיש פרסל את כל עתותיו כמעט לחיבור מוזיקת קודש, ולמשך שש שנים ניתק לחלוטין את קשריו הקודמים עם התיאטרון.
עם זאת, בראשית אותה שנה, כנראה לפני שקיבל עליו את המשרה החדשה, הוציא מתחת ידיו שתי יצירות חשובות לבימה, המוזיקה ל"תיאודוסיוס" של נת'נאל לי ו"אישה נעלה" של תומאס ד'אורפי.
חיבור האופרה שלו "דידו ואניאס" של נחום טייט, הנחשב לאבן דרך חשובה בתולדות המוזיקה הדרמטית האנגלית, מיוחס לתקופה זו.
הביצוע המתועד הראשון של האופרה התקיים בשנת 89–1688 בבית-ספר לנערות בצ'לסי.
אולם, קשה לומר בוודאות האם היה זה ביצוע הבכורה.
למעשה, מחקרים אחרונים אודות הטקסט ואודות הדימויים המופיעים בו מחזקים את ההשערה כי היצירה נכתבה כחמש שנים מוקדם יותר, ויועדה לביצוע פרטי בחצרו של המלך צ'ארלס ה-2 (אשר מת בראשית 1685).
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-17 החל פרסל לפרסם יצירות נבחרות בדפוס לקהל הרחב.
עד שנת 1683 פרסל פרסם למעלה מ-20 שירים עצמאיים שנכללו באנתולוגיות שונות וגם את המוזיקה למחזה "תיאודוסיוס" שהוזכר קודם.
פרסל תפס את הדפוס ככלי להפצת עבודתו ומיצוב דמותו הציבורית.
החיבור "שתים עשרה טריו סונטות", שיצא לאור בשנת 1683, כלל את רשימת המשרות המוזיקליות אותן נשא, דיוקן של המלחין ואפילו שלט אצולה (coat of arms).
בשנים שלאחר מכן עסק פרסל בהוצאה לאור של יצירות נוספות, חיבורים תאורטיים ואפילו כרך פוליו מהודר של הפרטיטורה המלאה של האופרה הדרמטית "הנביאה", בסגנון כרכיו של המלחין הצרפתי ז'אן בטיסט לולי.
זמן קצר אחרי נישואיו, בשנת 1682 התמנה פרסל לנגן עוגב בקפלה המלכותית, ובמקביל החזיק במשרתו הקודמת במנזר וסטמינסטר.
בשנה זו גם נולד בנו הבכור.
במשך שנים אחדות לאחר מכן עסק בחיבור מוזיקת קודש, אודות למלך ולמשפחת המלוכה וכדומה.
בשנת 1685 כתב שניים ממזמוריו היפים ביותר, "שמחתי באומרים לי" (תהילים, קכ"א, א', שיר המעלות לדוד) ו"רחש לבי דבר טוב" (תהילים, מ"ה, ב', למנצח על שושנים), להכתרת המלך ג'יימס השני.
סביב שנת 1690, עם דעיכתן של ההפקות המוזיקליות בחצר המלוכה של ויליאם ומרי, החל פרסל לעסוק בעיקר בחיבור מוזיקה לתיאטרון.
הוא השתתף בהלחנה של קטעים ממחזות רבים, ביניהם גם עיבודו של ג'ון דריידן ל"הסערה" של שייקספיר (עם מלחינים אחרים), וגם הלחין בעצמו את המוזיקה לשלוש הפקות גדולות: "הנביאה" (1690) "המלך ארתור" (1691) גם הוא מחזה מאת דריידן, ו"מלכת הפיות" (1692), עיבוד של חלום ליל קיץ של שייקספיר.
בשנה האחרונה לחייו עסק במרץ בהלחנת מוזיקה בימתית למחזה "בונדוקה" ולאופרה "המלכה האינדיאנית".
פרסל כתב מספר רב מאוד של יצירות כנסייתיות שונות, אופרות (אלה שהוזכרו כבר ואחרות) ועוד יצירות שונות.
הוא מת בביתו שבווסטמינסטר בשנת 1695, בגיל שלושים ושש, והשאיר אחריו אישה, פרנסס פרסל, ושלושה מששת ילדיו.
הוא נקבר במנזר וסטמינסטר, סמוך לעוגב עליו היה מופקד.
לאחר מותו, חלקו לו כבוד רבים מבני זמנו, ביניהם ידידו הוותיק ג'ון בלואו, שכתב "אודה על מות הנרי פרסל", למילים מאת שותפו של פרסל ליצירות רבות, ג'ון דריידן.
אלמנתו פרנסס פרסל והמוציא לאור שלו, הנרי פלייפורד , עסקו במודע או שלא במודע בעיצוב דמותו ההיסטורית של פרסל.
עד למותה של פרנסס בשנת 1706, הם עסקו, ביסודיות רבה, בהדפסה מסחרית של כתבי היד הרבים שהותיר אחריו פרסל.
עשרות שירים, סונטות, סוויטות, מוזיקת ליווי, ואפילו קטעים מתוך אודות שהולחנו לחצר המלך ראו אור תחת ידם.
כרכים אלה, אשר התפרסמו באופן רציף בשנים שלאחר מותו, תרמו לשימור דמותו של פרסל בעין הציבור במשך זמן.
בניגוד לאוספים אחרים, אשר כללו מספר רב של מלחינים, הפרסומים הללו התמקדו ביצירתו של פרסל בלבד ותרמו לתפיסתה כאמנות הראויה לשימור והפצה מחדש.
שיאו של מפעל זה היה פרסום האוסף "אורפיאוס בריטניקוס" שפורסם לראשונה ב-1698 וזכה להצלחה מסחרית כזו שבשנת 1702 פורסם כרך נוסף ובשנים לאחר מכן מספר מהדורות מחודשות ובהן יצירות ושירים נוספים.
מעבר לכך, הכותרת של האוסף, המקשרת בין המוזיקאי המיתולוגי אורפיאוס ומציגה את פרסל כאורפיאוס הבריטי מעידה גם על כוונתם של העורכים למצב אותו כדמות מיתית, וגם כסמל לאומי.
בשנת 1836 נוסד בלונדון מועדון פרסל לקידום ביצוע המוזיקה שלו, אך מועדון זה התפרק בשנת 1863. בשנת 1876 נוסדה אגודת פרסל (Purcell Society) שעסקה בשימור זכרו והוצאה לאור של יצירותיו.
מהיווסדה ועד לשנת 1965, יצאו לאור 32 כרכים.
כיום האגודה מוציאה מהדורות חדשות וכרכים בפורמטים נוחים לשימוש על ידי מבצעים.
בשנת 1995 ארגנה האגודה את ציון 300 הנה למותו.
יצירותיו של פרסל נאספו לקטלוג על ידי פרנקלין צימרמן, אשר מספר אותם בלוויית האות המקדימה Z.
פרסל נמנה עם מלחיני הבארוק, שהייתה להם השפעה ישירה על הרוק'נרול המודרני, כפי שהדבר בא לביטוי, לדברי פיט טאונסנד מלהקת המי בתיבות הראשונות של Pinball Wizard.
השפעתו של פרסל באה לביטוי גם אצל מלחינים בריטיים מראשית המאה העשרים, בעיקר אצל בנג'מין בריטן שהעלה על הבימה את "דידו ואניאס" ושיצירתו "מדריך לתזמורת לבני הנעורים" מבוסס על פרק רונדו מתוך מוזיקה למחזה "אבדלאזאר" (נקמת המורי) של פרסל.
ניתן לחלק את יצירותיו של פרסל למספר סוגות עיקריות (רשימה מלאה וממוספרת מופיעה באתר הוויקיפדיה האנגלית):
יצירה פוליפונית, שהולחנה למקהלה (בניגוד למזמורים עממיים), ובוצעה במהלך טקס דתי אך לא הייתה חלק מהפולחן עצמו.
בקאפלה המלכותית הן נועדו לאוזני המלך ובדרך כלל הגיבו לאירועי השעה.
ה-verse anthem משלב קטעי סולו ומקהלה ואילו ה-full anthem מושר על ידי מקהלה שלמה.
פרסל הלחין כ-65 יצירות מסוג זה.
פרסל הלחין כ-188 יצירות דתיות שחוברו לביצוע כחלק מהפולחן הנוצרי, רובן מזמורים.
פרסל הלחין כ-12 יצירות מסוג זה.
יצירה שבה שני קולות או יותר חוזרים על אותה המלודיה אך מתחילים אותה בזמן שונה (דומה לקאנון).
בדרך כלל היצירה עסקה בנושא חילוני.
האודה היא יצירת שהולחנה לציון מאורע חשוב.
ה-court ode מתארת אירוע חשוב שאירע בחצר המלוכה כגון: יום הולדת, שיבה הביתה, נישואין ועוד.
Cecilia's ode, אודות שנכתבו לציון יום ססיליה הקדושה, ה-22 בנובמבר.
פרסל הלחין כ-24 אודות משני הסוגים.
פרסל הלחין מוזיקה רבה לתיאטרון הכוללת מוזיקת ליווי ושירים.
פרסל הלחין 6 אופרות רובן (למעט דידו ואנאיס) הן אופרות למחצה
"דיוקלזיאן","הנביאה" או "חייו של דיוקלזיאן", אופרה למחצה, (Z 627,(1690
מוזיקה ללווייתה של המלכה מארי [Z 860]
מוזיקה נוספת בעלת תיווי לא סטנדרטי [ZD-ZT]
שדה השלג פרסל באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של הנרי פרסל.
הנרי קליי היה עורך דין, חקלאי, מדינאי ונואם אמריקאי שייצג את מדינת קנטקי בבית הנבחרים ובסנאט.
הוא שירת כיושב ראש בית הנבחרים במשך שלוש פעמים לא רצופות, ושימש כמזכיר המדינה התשיעי של ארצות הברית מ-7 במרץ 1825 עד 3 במרץ 1829, תחת הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
קליי ניסה להיבחר לנשיאות ב-1824, ב-1832 וב-1844, וגם ניסה להיות המועמד של המפלגה הוויגית ב-1840 וב-1848. הוא לא הצליח במרוצים הללו.
קליי היה פוליטיקאי משפיע בראשית הפוליטיקה האמריקנית.
הוא שירת שתי כהונות קצרות בסנאט לפני שנבחר לבית הנבחרים כיו"ר ב-1811. הוא היה ניצי, תמך במלחמת 1812 מול בריטניה, והיווה אחד מהגורמים המשמעותיים שדחפו למלחמה.
ב-1814, הוא הצליח לנסח את הסכם גנט, שסיים את המלחמה.
ב-1824 הוא ניסה לרוץ לנשיאות ונכשל, כשהגיע למקום הרביעי מבין ארבעה מועמדים.
כיוון שאף מועמד לא השיג רוב בחבר האלקטורים, הבחירות הוכרעו בידי בית הנבחרים.
קליי שכנע את בית הנבחרים לבחור בג'ון קווינסי אדמס, שמינה אותו לתפקיד מזכיר המדינה.
המועמד המפסיד, אנדרו ג'קסון, טען שמדובר ב"עסקה מושחתת", וניצח את אדמס ב-1828. קליי נבחר שוב לסנאט ב-1831, ופיתח את המערכת הכלכלית האמריקנית, שדגלה במכסים גבוהים כדי להגן על התעשייה בארצות הברית, שימוש במימון פדרלי כדי לבנות ותחזק תשתיות, ובנק לאומי חזק.
אנדרו ג'קסון והדמוקרטים התנגדו למימון ממשלתי לשיפורים פנימיים ולבנק לאומי, ותמכו בכך שהמדינות יחליטו על העניינים הללו.
ג'קסון הטיל וטו על הצעות חוק רבות של קליי.
קליי ניסה להיבחר לנשיאות ב-1832, והפסיד לג'קסון בתור המועמד של "המפלגה הרפובליקנית הלאומית".
ב-1844, קליי ניסה להיבחר שוב, הפעם כמועמדה של המפלגה הוויגית.
הוא התנגד לסיפוח טקסס ולרעיון "היעוד הגלוי" שהדמוקרטים תמכו בו, מתוך חשש שהעבדות תיכנס לפוליטיקה.
הוא הפסיד בבחירות בהפרש של אחוז אחד.
לאחר מכן התנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שנבעה בחלקה מסיפוח טקסס.
קליי נודע בכינויו "המפשר הגדול", ותיווך בין ג'קסון ובין קרוליינה הדרומית במהלך משבר "זכות הביטול" (Nullification).
בנוסף השיג קליי פשרות בנושא העבדות.
יחד עם חבריו, דניאל ובסטר וג'ון קלהון, הם הצליחו להגיע לפשרת מיזורי ב-1820, לפשרה בנושא המכסים ב-1833, ולפשרת 1850 כדי להקל על המתיחות האזורית במדינה.
הוא נחשב לנציג המערב בקבוצה הזאת, וכונה "הנרי מהמערב" ו"כוכב המערב".
היו בבעלותו עבדים, ששחרר לאחר מותו.
אברהם לינקולן, המנהיג הוויגי באילינוי, העריץ את קליי והחשיב אותו למנהיג אידיאלי.
ב-1957, בחרה ועדת סנאטורים בקליי כאחד מחמשת הסנאטורים הגדולים ביותר, יחד עם חבריו ובסטר וקלהון, רוברט לה פולט ורוברט טאפט.
הנרי קליי נולד ב-12 באפריל 1777, בחווה בהנובר שבווירג'יניה.
מעמדו הכלכלי היה מעל הממוצע.
אביו של קליי היה בעליהם של יותר מ-22 עבדים בעת מותו, והיה חלק ממעמד בעלי המטעים העשיר.
קליי היה ממוצא בריטי, ואבותיו גרו בווירג'יניה מאז 1612, כשג'ון קליי, שחי שישה דורות לפניו, הגיע לשם מאנגליה.
הנרי היה השביעי מתוך תשעה ילדים של הכומר ג'ון קליי ואליזבת' (לשעבר הודסון) קליי.
אביו היה כומר בפטיסטי, ומת כשקליי היה בן ארבע.
הנרי ואחיו קיבלו שני עבדים לכל אחד, ואמם נותרה עם 18. בנוסף הוריש להם שטח אדמה.
הנרי קליי היה בן דודו של קסיוס קליי, פוליטיקאי שהיה חבר בתנועה לביטול העבדות בקנטקי.
האלמנה אליזבת' קליי התחתנה עם קפטן הנרי ווטקינס, שהעביר את המשפחה לריצ'מונד.
אליזבת' הולידה עוד שבעה ילדים עם ווטקינס, וכך לקליי היו שישה עשר אחים.
אביו החורג של קליי סידר לו עבודה בבית המשפט לערעורים בווירג'יניה.
קליי הפך למזכיר של ג'ורג' ווית', שופט בבית המשפט שכיהן גם כפרופסור במכללת ויליאם ומרי, ושלא יכול היה לכתוב בגלל ידו הפגועה.
קליי עבד כמזכיר ארבע שנים, ולאחר מכן ווית' ארגן לו עבודה תחת התובע הכללי של מדינת וירג'יניה.
קליי למד משפטים באותה התקופה, והתחיל את לימודיו ב-1797.
לאחר תחילת עבודתו כעורך דין, קליי התחתן עם לוקרישיה הארט.
יחד נולדו להם אחד עשר ילדים (שש בנות וחמישה בנים) במשך עשרים ואחת שנים.
שבעה מהילדים מתו לפני קליי.
עד 1835, כל שש הבנות מתו, שתיים מהן צעירות מאוד, שתיים כילדות, והשתיים האחרונות כנשים צעירות.
בנו, הנרי קליי הבן, נהרג במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לוקרישיה עצמה מתה ב-1864, אחרי בעלה.
היא קבורה יחד עם בעלה למרגלות האנדרטה לזכר קליי בבית הקברות בלקסינגטון.
בנובמבר 1797, עבר קליי ללקסינגטון, קרוב להוריו ואחיו.
הוא ביסס את עצמו כעורך דין מבריק ונואם מחונן בבית המשפט.
חלק מלקוחותיו שילמו לו בסוסים ואחרים באדמות, שהעשירו את קליי.
ב-1812, לקליי היו מטעים רבים, ועבדים רבים שיעבדו אותם.
היו לו 60 עבדים בשיאו, שעזרו בייצור טבק וקנבוס, שהיו הגידולים המרכזיים של האזור.
אחד מלקוחותיו של קליי היה קולונל תומאס הארט, חותנו, שהיה איש עסקים בולט בקנטקי.
הלקוח הבולט ביותר של קליי היה ארון בר ב-1806, לאחר שהתובע הכללי האשים אותו בניסיון לכונן מדינה חדשה ממערב לנהר המיסיסיפי.
קליי הצליח להשיג את זיכויו של בר במשפט.
כעבור כמה שנים, תומאס ג'פרסון שכנע את קליי בכך שהתביעה צדקה.
קליי כעס כל כך עד שסירב ללחוץ את ידו של בר כשפגש אותו שוב כעבור שנים רבות.
ב-1803, אף על פי שלא היה מבוגר מספיק כדי להיבחר, מונה קליי להיות נציג מחוזו באספה הכללית של קנטקי.
הוא קידם חקיקה ליברלית במסגרת החוקה וניסה לשחרר עבדים.
המציאות הפוליטית הכריחה אותו לוותר על כך, שכן בעלי העבדים היו האליטה הכלכלית.
קליי תמך בהעברת הבירה מפרנקפורט ללקסינגטון.
הוא הגן על תאגיד הביטוח של קנטקי, ושמר על מעמדו כמונופול.
השפעתו של קליי בפוליטיקה של קנטקי הייתה כה רבה עד שנבחר בידי המועצה המחוקקת לסנאט ב-1806, לאחר שג'ון ברקנרידג', הנציג הקודם, מונה לתפקיד התובע הכללי.
קליי הושבע לסנאטור ב-29 בדצמבר 1806, ושירת בתפקידו מעט יותר מחודשיים.
כשנבחר, קליי היה בן פחות משלושים, הגיל המינימלי לצורך שירות בסנאט.
הסנאטורים האחרים לא שמו לב לכך, ותקופת כהונתו הסתיימה לפני יום הולדתו השלושים.
דבר זה לא חזר על עצמו מאז.
יו"ר בית הנבחרים ודו-קרב מול המפרי מרשל
כשקליי חזר לקנטקי, הוא נבחר לשרת כיו"ר בית הנבחרים של קנטקי.
ב-3 בינואר 1809, העביר קליי החלטה שהכריחה את חברי הבית לבוא לבושים בחליפות אמריקניות ולא בריטיות.
אחד משני הנציגים שהתנגדו לכך היה המפרי מרשל, עורך דין אריסטוקרט וחד לשון, ששנא את קליי מאז משפטו של בר.
ב-4 בינואר 1809, קליי ומרשל כמעט התקוטטו מחוץ לבית הנבחרים, וקליי אתגר את מרשל לדו-קרב, שעדיין היה שיטה ליישוב סכסוכי כבוד באותה התקופה.
כדי למנוע שפיכות דמים במדינתם, הם נלחמו באינדיאנה, קרוב לקנטקי.
לכל אחד היו שלוש תורות לירות.
קליי שפשף את מרשל פעם אחת, מתחת לחזה שלו.
ב-1810, לאחר התפטרותו של הסנאטור באקנר ת'רסטון, כדי שיוכל לשרת כשופט, נבחר קליי שוב בידי המועצה המחוקקת לייצג את קנטקי בסנאט.
בקיץ 1811, קליי נבחר לבית הנבחרים, ונבחר ליושב ראש בית הנבחרים ביום עבודתו הראשון, מאורע ייחודי.
במשך 14 שנים מיום בחירתו הראשון, נבחר חמש פעמים לבית הנבחרים וליו"ר הבית.
כמו דרומיים רבים אחרים, קליי הביא את עבדיו לוושינגטון הבירה.
לפני היבחרו של קליי כיושב ראש בית הנבחרים, התפקיד היה עמדה של אוכף חוקים ומתווך.
קליי הפך את התפקיד לתפקיד יוקרתי, ושני בכוחו רק לנשיא ארצות הברית.
הוא מינה חברים מהפלגים הניציים ותומכי המלחמה מול בריטניה לכל הוועדות החשובות, וכך השתלט על בית הנבחרים, הישג משמעותי עבור הטירון בן ה-34. במהלך תחילת כהונתו, קליי התנגד ליצירת הבנק הראשון של ארצות הברית, מפני שהשקיע בבעלות במספר בנקים קטנים.
מאוחר יותר שינה את עמדתו- כשרץ לנשיאות, הוא תמך בבנק השני.
הפלגים הניציים, שהיו מהדרום ומהמערב, תמכו בהכרזת מלחמה כנגד בריטניה הגדולה, שהפרה את זכויותיה הימיות של ארצות הברית ואסרה מלחים אמריקניים, מתוך חשש שהבריטים ינסו להרחיב את שליטתם ביבשת.
בתור המנהיג של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקונגרס, קליי טיפל בנושא.
מאוחר יותר, כחבר בצוות המשא ומתן, קליי עזר לנסח את הסכם גנט, וחתם עליו ב-24 בדצמבר 1814. ב-1815, כשהיה באירופה, חתם על הסכם סחר עם בריטניה.
קליי עזר להקמת חברת ההתיישבות האמריקנית, ולאחר מכן שירת כנשיאה.
הקבוצה רצתה ליצור קולוניה לעבדים משוחררים באפריקה; היא הקימה את מונרוביה, במקום שהפך לליבריה, בשביל מטרה זו.
הקבוצה הכילה מתנגדי עבדות מהצפון, שרצו לסיים את העבדות, ובעלי עבדים, שרצו לסלק מהיבשת את העבדים המשוחררים כדי להפחית את האיומים מול משטר העבדות.
בנוגע לעירוב גזעי, קליי טען שאלוהים התנגד לעירוב גזעי ולכן נתן לכל גזע צבע ומאפיינים שונים.
קליי ניהל את פגישת היסוד של חברת ההתיישבות ב-1816, במלון בוושינגטון די.
בין המשתתפים היו דניאל ובסטר, ג'יימס מונרו ואנדרו ג'קסון.
הנרי קליי וג'ון קלהון עזרו בהעברת חוק המכס של 1816, כחלק מתוכנית כלכלית אותה כינה קליי "המערכת האמריקנית", ששורשיה בתוכניותיו של אלכסנדר המילטון.
המערכת עוצבה כדי לעזור למגזר התעשייתי הצעיר של ארצות הברית, שהיה במזרח המדינה, להתחרות מול תוצרת בריטית בעזרת מכסים.
לאחר סיום מלחמת 1812, המפעלים הבריטים הציפו את הנמלים האמריקנים בסחורות זולות.
כדי לשכנע מצביעים במדינות המערביות לתמוך במכס, קליי תמך במימון פדרלי לשיפורים פנימיים לתשתיות, בעיקר לתעלות וכבישים.
השיפורים הפנימיים מומנו בידי מכסי המגן ומכירת אדמות ממשלתיות, שמחיריהן יהיו גבוהים כדי לאפשר הכנסה גבוהה.
לבסוף, בנק לאומי היה אמור לייצב את המערכת וליצור מערכת פיננסית לאומית.
במדיניות חוץ, קליי תמך בתנועות העצמאות שקמו באמריקה הלטינית לאחר 1817. בין 1821 ו-1826, ארצות הברית הכירה בכל המדינות החדשות, מלבד באורוגוואי (שעצמאותה הייתה מוטלת בספק והוכרה רק אחר כך).
כשארצות הברית הוזמנה ב-1826 לקונגרס פנמה, שיאחד בין המדינות החדשות, עלתה התנגדות, והמשלחת האמריקנית לא הגיעה לשם.
קליי תמך במרד היווני ב-1824 שביקש עצמאות מהאימפריה העות'מאנית, אף על פי שהיה מדובר בהתערבות בעניינים אירופאיים.
קליי חשק במשרת מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס מונרו, שנבחר לנשיא ב-1816. כשמונרו, בניסיון לרצות את הפדרליסטים מניו אינגלנד, נתן את המשרה לג'ון קווינסי אדמס במקומו, סירב קליי לשרת כמזכיר המלחמה, סירב לתת לטקס השבעתו של מונרו להתרחש בבית הנבחרים, ולא נכח בהשבעתו של מונרו.
ב-1820, עלה סכסוך בנוגע להרחבת העבדות אל טריטוריית מיזורי.
קליי ניסה לפתור את הסכסוך כשהשיג את אישור הקונגרס לתוכנית שנקראה פשרת מיזורי.
הפשרה הכניסה את מיין לאיחוד כמדינה חופשית ואת מיזורי כמדינת עבדות (וכך שמרה על איזון בסנאט, שכלל 11 מדינות חופשיות ו-11 מדינות עבדות), ואסרה על העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, (הגבול הצפוני של ארקנסו ושל קו הרוחב) מלבד במיזורי.
הבחירות הנשיאותיות של 1824 ומזכיר המדינה
ב-1824, הצלחתה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית חיסלה את כל שאר המפלגות.
ארבעה מועמדים מרכזיים- אדמס, אנדרו ג'קסון, ויליאם קרופורד וקליי- רצו להיבחר לנשיאות.
בגלל מספר המועמדים הגדול שקיבלו אלקטורים, אף מועמד לא קיבל רוב בחבר האלקטורים.
לפי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שלושת המועמדים שהשיגו את המספר הרב ביותר של קולות בחבר האלקטורים יתחרו ביניהם בהצבעה בבית הנבחרים.
בתור המועמד שהגיע במקום האחרון, קליי הודח מהתחרות; שלושת המועמדים הראשיים היו ג'קסון, אדמס וקרופורד.
קליי, שהיה יושב ראש בית הנבחרים, תמך באדמס, ותמיכתו עזרה לאדמס לנצח בבית הנבחרים.
קליי השתמש בכישוריו הפוליטיים כדי להבטיח את ניצחונו של אדמס, שנראה היה לו כמועמד קרוב יותר לדעותיו, שימנה אותו לתפקיד חשוב בקבינט.
כשקליי מונה לתפקיד מזכיר המדינה, העניין נקרא "העסקה המושחתת" בידי תומכי ג'קסון, ופגע במוניטין של קליי.
כך התחילה יריבות אישית מרה בין קליי וג'קסון.
כמזכיר המדינה, קליי גר עם משפחתו ועבדיו ברובע לאפייט, בבית שהוקצה למזכיר המדינה.
כשהתכונן לחזור אל לקסינגטון ב-1829, אחת מהשפחות שלו, שארלוט דופוואה, תבעה מקליי את חירותה ואת חירות שני ילדיה, בגלל הבטחה שבעלים קודם הבטיח לה.
האתגר המשפטי שלה הקדים את פרשת דרד סקוט ב-27 שנים.
תביעת החירות זכתה לתשומת לב תקשורתית רבה.
עורך דינה של דופוואה הצליח להשיג צו בבית המשפט שאישר לה להישאר בבירה עד שהעניין יוסדר, והיא עבדה בשכר במשך שנה וחצי עבור מרטין ואן ביורן, שהחליף את קליי כמזכיר המדינה וגר בביתו.
קליי חזר לביתו עם בעלה וילדיה.
חבר המושבעים פסק לטובת קליי, וטען שההסכם עם הבעלים הקודם לא תקף לגבי קליי.
דופוואה סירבה לחזור לקנטקי, וקליי שלח את שליחו לעצור אותה.
היא נעצרה בווירג'יניה, לפני שקליי העביר אותה לניו אורלינס כדי לעבוד בעבור בתו ובעלה.
בתה של שארלוט נשלחה להצטרף אל אמה, והן עבדו עבור בתו של קליי במשך עשור.
ב-1840, הנרי קליי החליט לתת לשארלוט ולבתה, מרי אן, את חירותן.
את בנה של שארלוט, צ'ארלס, שמר כמשרת אישי, והקפיד להציג אותו כדוגמה ליחס הטוב שנתן לעבדיו.
צ'ארלס זכה לחירותו ב-1844. בעלה של שארלוט, אהרון, לא הצליח להשתחרר, אולם ב-1860 הוא ושארלוט חיו ביחד כעבדים משוחררים בקנטקי.
אהרון כנראה שוחרר בידי אחד מבניו של קליי, והמשיך לעבוד בשכר עבור המשפחה.
הבית שבו התגורר קליי הוא מוזיאון לאומי, שמציג ממצאים לגבי העבדות ותביעת החירות.
לאחר העברת מכס המגן של 1828, שהעלה מכסים באופן חד כדי להגן על המפעלים הצעירים שנבנו, קרוליינה הדרומית הכריזה על זכותה לבטל חוקי מכס פדרליים והפסיקה לגבות מכס על יבוא.
היא איימה לפרוש מארצות הברית אם הממשלה תנסה לאכוף את החוק.
הנשיא ג'קסון הזועם איים להוביל את הצבא לקרוליינה הדרומית ולתלות כל אדם שיסרב לציית לחוק.
המשבר החמיר ב-1833. קליי היה שוב סנאטור באותה התקופה, לאחר שקנטקי בחרה בו ב-1831. חזרתו לסנאט, לאחר עשרים שנים, שמונה חודשים ושבוע מאז הפעם האחרונה ששהה שם, נחשבת לתקופה הרביעית בגודלה בין כהונות בסנאט.
ב-1833, קליי הצליח להשיג הסכמה מצד הקונגרס להפחית את המכס באופן הדרגתי.
הפשרה עזרה לשמור על עליונות הממשל הפדרלי על המדינות, אולם היה ברור שהמשבר מבשר את העימות בין הצפון והדרום בנוגע לכלכלה ולעבדות.
התנגדות לג'קסון ויצירת המפלגה הוויגית
לאחר היבחרו של אנדרו ג'קסון, קליי הוביל את ההתנגדות למדיניותו של ג'קסון.
תומכיו כללו את ה"רפובליקנים הלאומיים", שהחלו לקרוא לעצמם "וויגים" לכבוד אבותיהם במהלך המלחמה המהפכנית.
הם התנגדו ל"עריצותו" של ג'קסון, כפי שאבותיהם התנגדו לעריצותו של המלך ג'ורג' השלישי.
קליי התנגד לסירובו של ג'קסון להאריך את תקופת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, ותמך בהעברת החלטה שתגנה את ג'קסון על פעולותיו.
המערכת הכלכלית של קליי זכתה להתנגדות ממשל ג'קסון.
עימות חשוב היה לגבי מימון פדרלי לסלילת דרך מלקסינגטון לנהר אוהיו, דרך קנטקי.
ג'קסון הטיל וטו כי הרגיש שהחוק לא יעזור למסחר בין המדינות, וחשש שיגרום לשחיתות.
ג'קסון התנגד לשימוש בממשל הפדרלי כדי לקדם מודרניזציה כלכלית, וכך משך את החקלאים, שתמכו בהתרחבות חקלאית אולם התנגדו לערים.
ב-1832, בחרו הרפובליקנים הלאומיים פה אחד בקליי כמועמדם לנשיאות, ואילו הדמוקרטים תמכו בנשיא ג'קסון.
הנושא המרכזי היה המשך תקופת הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית.
קליי הפסיד בהפרש גדול לג'קסון האהוד (55% לעומת 37%).
ב-1840, ניסה קליי להיות המועמד הוויגי, אולם נוצח בוועידה המפלגתית בידי תומכי הגנרל לשעבר, ויליאם הנרי הריסון.
הריסון נבחר בגלל עברו הצבאי, והוחלט שהגנרל האהוד ימשוך אהדה מול התנהגותו האצילית והאריסטוקרטית של הנשיא הדמוקרטי, מרטין ואן ביורן, לעומת קליי, שכמו ואן ביורן, היה פוליטיקאי כל חייו.
הוויגים האשימו את המדיניות של ואן ביורן במשבר הכלכלי של 1837, והריסון ניצח בבחירות.
ב-1844, נבחר קליי כמועמד הוויגי מול ג'יימס פולק, המועמד הדמוקרטי.
פולק השיג 170 אלקטורים לעומת 105 לקליי, וזכה ב-15 מתוך 26 מדינות.
תמיכתו של פולק בהתרחבות טריטוריאלית הובלטה- בעיקר דעתו על השליטה באורגון ותמיכתו בסיפוח טקסס.
קליי התנגד לסיפוח מתוך חשש שנושא העבדות שוב יעלה על הפרק, ומתוך חשש מתגובתה של מקסיקו, שטקסס מרדה בה ב-1836. למרות האהדה כלפי פולק, הבחירות היו צמודות: 36 האלקטורים של ניו יורק עשו את ההבדל, ופולק זכה בהם בהפרש של 5,000 קולות.
מועמד מפלגת החירות, ג'יימס בירני, זכה בכ-15,000 קולות בניו יורק ומשך תומכי קליי.
אזהרותיו של קליי לגבי טקסס היו נכונות.
סיפוח טקסס הוביל למלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846-1848) (שבמהלכה מת בנו).
הצפון והדרום התווכחו לגבי הרחבת העבדות אל טקסס ומעבר לה.
לאחר שהפסיד את מועמדות המפלגה הוויגית לגנרל זאכרי טיילור ב-1848, החליט קליי לפרוש לביתו קנטקי, אולם לאחר פחות משנה נבחר שוב לסנאט מטעם קנטקי.
במהלך כהונתו עלה הסכסוך בנוגע להרחבת העבדות אל הטריטוריות החדשות ממקסיקו, שהתווספו אל ארצות הברית לאחר חתימת הסכם גואדלופה אידלגו בסוף מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-1846, דייוויד וילמוט, חבר קונגרס מפנסילבניה, הציע למנוע את הרחבת העבדות לטריטוריות החדשות במסגרת "הצעת וילמוט", אולם נכשל בכך.
קליי שיחק תפקיד מרכזי בניסוח פשרה ב-1850 בין הצפון והדרום כדי לפתור את עניין העבדות.
הוא נעזר בסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי, דמוקרט שהייתה זו תקופת כהונתו הראשונה, כדי להעביר את החוק בקונגרס ולמנוע מלחמת אזרחים.
ב-29 בינואר 1850, קליי הציע סדרת החלטות, שטען שיפשרו בין האינטרסים הצפוניים והדרומיים, ונקראו פשרת 1850. קליי רצה שכל מדינה תצביע על ההחלטות בנפרד, אולם בלחץ הדרום הסכים ליצירת ועדה של שלושה-עשר סנאטורים שתשקול אותה.
ב-8 במאי, כיו"ר הוועדה, קליי הציג חוק שכלל בתוכו את כל הפשרות.
הוספת קליפורניה כמדינה חופשית, וכך סיום האיזון בין מדינות חופשיות ומדינות עבדות בסנאט.
ארגון טריטוריות יוטה וניו מקסיקו בלי עבדות, ומתן הזכות להכרעה בנושא העבדות לאוכלוסייה המקומית.
איסור על סחר עבדים, ולא על בעלות, בתוך מחוז קולומביה.
חוק עבדים נמלטים מחמיר יותר.
הסדרת גבולות בעבור טקסס בתמורה לתשלום פדרלי של עשרה מיליון דולר מהחוב של טקסס.
הכרזה שהקונגרס לא יוכל להתערב בנושא סחר העבדים הפנים-מדינתי.
קיצוניים משני הצדדים התנגדו לחוק מתוך כמה סיבות.
הסנאטור ג'ון קלהון, שהיה בן בריתו של קליי, התנגד לפשרה והזהיר מפילוג.
קלהון עצמו היה חולה מדי כדי לנאום, וסנאטור אחר קרא זאת במקומו.
סנאטורים אחרים שהתנגדו לעבדות, כמו ויליאם סיוארד מניו יורק, התנגדו גם הם לפשרה.
אולם ב-7 במרץ, דניאל ובסטר נאם לטובת הפשרה.
החוק, למרות מאמציו של קליי, נכשל בהצבעה המכריעה ב-31 ביולי, כשרוב המפלגה הוויגית ודמוקרטים דרומיים רבים מתנגדים אליו.
קליי הכריז למחרת היום שבכוונתו להעביר את החוקים בנפרד.
קליי היה מותש: מחלת השחפת החלה להשפיע עליו.
קליי עזב את הסנאט כדי להחלים בניופורט, רוד איילנד.
דאגלס הפריד את החוקים והעביר אותם בסנאט.
החוקים הבודדים הצליחו לעבור, כיוון שזכו לא רק לתמיכת המתונים, אלא גם לתמיכת הסנאטורים שתמכו או התנגדו לעבדות, בהתחשב במי שהחוק נועד להטיב עמו.
ביחד, כל שתי קבוצות הצליחו לנטרל את השלישית.
הנשיא מילרד פילמור, הנשיא הוויגי שמונה לתפקיד לאחר מותו של טיילור, ולא תמך בפשרה, חתם על החוקים.
לקליי ניתן קרדיט על הצלחת הפשרה.
המחלוקת בין הצפון והדרום בנוגע להרחבת העבדות צומצמה, והפרישה מהאיחוד נדחתה לעוד עשור.
רבים טענו שאם קליי היה חי בין 1860 ל-1861, לא הייתה מלחמת אזרחים.
קליי המשיך לשרת את האיחוד ואת מדינתו, קנטקי.
ב-28 ביולי 1852, מת משחפת בוושינגטון די.
תיאודור פרלינגהויסן, סגנו של קליי בבחירות 1844, הספיד אותו בלווייתו.
הוא נקבר בבית הקברות של לקסינגטון.
על מצבתו של קליי חקוקה האמרה: "איני מכיר לא צפון, לא דרום, לא מזרח, לא מערב".
בצוואתו, שחרר קליי את כל עבדיו.
אחוזתו של קליי הייתה המטע והאחוזה שלו שנים רבות.
היו לו 60 עבדים בשיא הצלחתו.
שם הציג את בקר ההרפורד לארצות הברית.
במותו, ילדיו היחידים שנשארו בחיים היו תיאודור, תומאס, ג'יימס בראון וג'ון מוריסון, שירשו את אחוזתו.
ג'ון קליי הפך את אחוזתו למכון להרבעת סוסים.
הנרי קוב היה אדריכל אמריקאי ושותפו הראשי של איי אם פיי במשרדם "פיי, קוב, פריד ושות'", אחד ממשרדי האדריכלות החשובים בעולם.
הוא היה בוגר בית הספר לעיצוב באוניברסיטת הרווארד, והוא כיהן בין 1980 ל-1985 כראש המחלקה לאדריכלות באוניברסיטה.
נוסף לכך, הוא החזיק בתוארי כבוד מבאודוין קולג' ומהמכון הטכנולוגי של ציריך.
מגדל כיכר ויל מארי במונטריאול
הקמפוס של אוניברסיטת מדינת ניו יורק בפרדוניה
בניין המטה העולמי של חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון בניו ברונסוויק (ניו ג'רזי)
מטה חברת פיטני בווס בסמפורד (קונטיקט)
מגדל בנק אמריקה (לוס אנג'לס)
הבניין השני של מטה קרן המטבע הבינלאומית בוושינגטון
טורה אספסיו (מגדל החלל) במדריד
הנרי קראון היה תעשיין ופילנתרופ יהודי-אמריקאי.
ייסד את חברת "Material Service Corporation" שהתמזגה בשנת 1959 לג'נרל דיינמיקס.
נולד בארצות הברית כהנרי קרינסקי להורים יהודים אשר היגרו מליטא והיה הילד השלישי מתוך שבעה ילדים.
אביו, אריה, שינה את שם המשפחה לקראון כשהיה הנרי ילד.
קראון למד בבית ספר עד לכיתה ח' ובשנת 1915, כשהיה בן 19, הקים יחד עם אחיו סול חברה למכירת ברזל.
בשנת 1919, בעזרת הלוואה על סך עשרת אלפים דולר, הקים יחד עם אחיו אירווינג את חברת "Material Service Corporation".
החברה עסקה במכירת חצץ, חול, פחם וחומרי גלם נוספים בעבור חברות בנייה באזור שיקגו.
בשנת 1959 שווי החברה הגיע לכ-100 מיליון דולר והיא התמזגה עם חברת ג'נרל דיינמיקס ובשנת 1966 קראון הפך לבעל השליטה העיקרי בחברה.
במלחמת העולם השנייה, גויס קראון לחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ומאז דבק בו הכינוי "קלונל קראון".
הוא תרם כסף רב למטרות שונות, בהן לאוניברסיטת סטנפורד, לאוניברסיטת ברנדייס ולאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
משפחת קראון תרמה להקמת מרכז החלל במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו, תיאטרון אריה קראון ב-McCormick Place ומרכז רבקה קראון (על שם אשתו הראשונה) באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
לזכרו הוקמה הקתדרה על שם הנרי קראון ללימודים עבריים מודרניים באוניברסיטת שיקגו.
בירושלים תרם להקמת אולם קונצרטים על שמו (ביתה של התזמורת הסימפונית ירושלים) בתיאטרון ירושלים והמכון למחקר עסקים בישראל ע"ש הנרי קראון בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
הוא נפטר בשנת 1990 כשהוא בן 94. השאיר במותו את אשתו גלדיס, ושני בנים.
הנרי ויליאם קאר היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי, שיאן עולם בריצת 200 מטר ושחקן פוטבול מקצועני.
קאר נולד במונטגומרי, אלבמה וגדל בדטרויט, מישיגן.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
באליפות המכללות (NCAA) שנערכה בשנת 1963 זכה קאר בתואר בריצת 220 יארד.
אותה שנה הוא זכה בריצה זו גם באליפות איגוד האתלטים החובבים (AAU).
בתחרות שנערכה באוניברסיטת המדינה של אריזונה ב-23 במרץ 1963 קבע קאר בריצת 200 מטר שיא עולם חדש של 20.3 שניות, שיפור לשיאו של פול דרייטון מארצות הברית (20.5 שניות).
שנה לאחר מכן, באליפות איגוד האתלטים החובבים שנערכה אף היא באוניברסיטה זו ב-4 באפריל 1964 הוא שיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 20.2 שניות.
שיאי עולם אלו נקבעו במסגרת ריצת 220 יארד.
הזמן הידני שנמדד לו בריצת השליחים היה 44.5 שניות, התוצאה המהירה במשחקים (בלתי רשמי).
לאחר המשחקים האולימפיים שיחק קאר פוטבול במסגרת ליגת ה-NFL בקבוצת ניו יורק ג'איינטס 3 עונות בשנים 1965–1967.
הנרי ויליאם דלגליש קאוויל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
קאוויל החל את הקריירה הקולנועית שלו בתפקיד אלברט, בנה האמיץ של מרסדס, באדפטציה הקולנועית הרוזן ממונטה כריסטו (2002) לספר הרוזן ממונטה קריסטו.
קאוויל הועמד לפרס מבקרי הקולנוע של הוליווד (HCA) לשחקן הטוב ביותר בסדרת סטרימינג ולפרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה על תפקידו בסדרת הפנטזיה המכשף של נטפליקס בגילום גראלט מריוויה.
קאוויל נולד באי ג'רזי שבאיי התעלה, שטח חסות של הכתר הבריטי.
הוא הרביעי מתוך חמישה בנים.
אימו מריאן היא עובדת בנק ואביו סוחר בבורסה לניירות ערך.
הוא למד במכינת סנט מייקל בסנט סייביור שבאי ג'רזי בה החל ללמוד דרמה והשתתף במחזות בית הספר, ואחריה למד בפנימייה בבקינגהאמשייר, אנגליה בה המשיך ללמוד דרמה.
הוא ציין כי אם לא היה הופך לשחקן, היה מתגייס לצבא או לומד היסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטה, במיוחד אגיפטולוגיה.
קאוויל היה פרזנטור של מספר חברות, בהן בית האופנה דנהיל, ג'וני ווקר, חברת הסלולר וואווי והחל מ-2018 משמש כפרזנטור של ליין משקפי הגברים של בית האופנה הוגו בוס.
בשנת 2002, שיחק בסרט "הרוזן ממונטה קריסטו" את דמותו של אלברט.
ב-2003, התארח בפרק בסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2007, שיחק בסרט הפנטזיה "אבק כוכבים".
בין השנים 2007 -2010, שיחק בתפקיד הראשי את דמותו של צ'ארלס בסדרה "שושלת טיודור".
בשנת 2009, שיחק בסרטו של וודי אלן, "מה שעובד".
משנת 2013 עד 2022 גילם את דמותו של סופרמן ביקום הקולנועי של DC.
ב-2018, שיחק בסרט "משימה בלתי אפשרית: התרסקות" בכיכובו של טום קרוז.
בשנת 2019, כיכב בסדרה "המכשף", בתפקיד הראשי, בדמותו של המכשף גראלט מריוויה.
על התפקיד הועמד לפרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה .
הסדרה היא עיבוד טלוויזיוני של נטפליקס לסדרת הספרים "המכשף".
בספטמבר 2020 שיחק בתפקיד שרלוק הולמס בסרט של נטפליקס "אנולה הולמס" לצד מילי בובי בראון (אנולה הולמס) וסם קלאפלין (מייקרופט הולמס).
ב-2022 שיחק בסרט ההמשך, "אנולה הולמס 2".
בשנת 2023 גילם קאוויל בתפקיד מרגל הסובל מאמנזיה במותחן הריגול "ארגייל".
הוא גם גילם גרסה של וולברין בסרט דדפול & וולברין משנת 2024.
קאוויל מתגורר בשכונת דרום קנזינגטון שבלונדון.
הוא אוהד של קבוצת הפוטבול קנזס סיטי צ'יפס.
היה מאורס לרוכבת הקפיצות האנגלייה אלן וייטקר, אך השניים נפרדו ב-2012.
ב-2013–2014 היה בזוגיות עם השחקנית ולוחמת ה-MMA ג'ינה קראנו.
החל משנת 2021, הוא במערכת יחסים עם נטלי ויסקאסו.
הנרי קלווין היה שחקן קולנוע קומי אמריקאי, התפרסם כשכיכב בסדרה "זורו" שעלתה לשידור בארצות הברית בשנת 1957 ובסרט טובי טיילר בקרקס.
נולד ב-1918 בדאלאס, טקסס, כילד שר במקהלת הכנסייה המקומית ולאחר לימודיו התיכוניים למד שירה משחק באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית בטקסס.
בשנת 1950 התארח לראשונה בתוכנית רדיו מוזיקלית, ב-1952 הופיע בברודוויי וארבע שנים מאוחר יותר השתתף לראשונה בהפקה קולנועית - פשע נגד ג'ו.
קלווין מת בשנת 1975 מסרטן הגרון ונקבר בדאלאס.
הנרי קאווֶל היה מלחין, תאורטיקאי מוזיקה, פסנתרן, מורה, מו"ל ואמרגן אמריקאי.
את תרומתו לעולם המוזיקה סיכם וירג'יל תומסון, שכתב בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20:
הנרי קאוול נולד להורים, שבחרו בדרך חיים אנרכיסטית וייסדו עיתון פילוסופי-אנרכיסטי.
התנגדותם לשלטון חלה גם על החינוך הציבורי המקובל.