tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמית IEEE לכל החיים (2012)
מחזיק הקתדרה לפיתוח קריירה ע"ש רות א' רקו במכון ויצמן למדע (1980–1983)
פרס האגודה היהודית-פולנית בלונדון, מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1993)
מחזיק הקתדרה ע"ש חנה והיינריך מנדרמן לאופטואלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב (2003–2012)
עמוס הדס (23 בנובמבר 1935 – 10 באוגוסט 2022) היה חוקר קרקע ומים במינהל המחקר החקלאי – מכון וולקני ופרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, עיתונאי יין שעסק בארכאולוגיה של הגפן והיין בארץ ישראל.
עמוס הדס נולד בחדרה בשם עמוס אידסיס, בנם הבכור של אברהם (בבה) אידסיס, יליד רוסיה, והלה לבית צלצ'נסקי, ילידת פולין.
גדל והתחנך בתל אביב ובחולון.
בשנים 1953–1955 שירת בצה"ל, בתחילה בחיל השריון ולאחר מכן בחיל האוויר.
לאחר שחרורו מצה"ל החל את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
את לימודיו לתואר שני עשה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, והשלימם ב-1961. במקביל ללימודיו, החל משנת 1958, עבד בתחנה לחקר החקלאות בתפקיד לבורנט במחלקה להשקיה וטכנולוגיה של הקרקע באגף לקרקע ומים, ובשנת 1960 החל לעבוד כחוקר.
בשנים הבאות למד לתואר שלישי בחקר הקרקע והמים בהנחיית פרופ' יוסף הגין.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1968, נשאה את הכותרת "תהליכי התאיידות והתייבשות בקרקעות שכבתיות".
לצד עבודתו כחוקר לימד במסגרות שונות.
בשנים 1969–1980 שימש כמרצה וכמדריך בקורסים לפיזיקת הקרקע במטאורולוגיה חקלאית, במסגרת המחלקה החקלאית של השירות המטאורולוגי.
ב-1980–1981 לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1983–2005 שימש כמרצה בקורס "עיבודי קרקע" של הפקולטה לחקלאות ברחובות.
מתוקף כך זכה לתואר פרופסור נלווה בפקולטה.
בשנת 1993 העביר קורס השקיה מטעם מש"ב בסין וב-2003 השתתף כמרצה בקורס בנושא "שימוש במים שוליים ומים מושבים" בבייג'ינג.
בנוסף לכך, בשנת 2012 לימד במסגרת מגמת היין של מכללת אוהלו.
בשנים 1974–1975 ניהל את המחלקה לפיזיקה של הקרקע במכון וולקני.
ב-1984 עמד בראש המועצה המדעית של המכון לקרקע ומים.
כמו כן, לאורך השנים היה חבר במספר ועדות של המכון.
בשנת 2000 יצא לגמלאות ממכון וולקני, אך המשיך לפעול בהתנדבות במכון לקרקע ומים.
היה נשוי (משנת 1960 עד לפטירתו), לד"ר אביבה הדס (לבית פורת), אף היא חוקרת במכון וולקני, במחלקה לכימיה של הקרקע והזנת הצמח.
הם היו הורים לארבעה וסבים לתשעה, בהם העיתונאית שירה הדס נקר.
התגורר ברחובות, מילדותו עסק בטיסנאות כתחביב.
הלך לעולמו באוגוסט 2022 לאחר מאבק במחלת הסרטן, ונטמן בבית העלמין בעירו.
לאורך שנותיו כחוקר קרקע, לקח הדס חלק בפרסומם של למעלה מ-130 מאמרים ודוחות מדעיים.
בשנים 1986–1993 אף כיהן כעורכו הראשי של כתב העת Soil and Tillage Research בהוצאת אלסוויר.
במהלך שנות עבודתו במכון וולקני, השתתף הדס בכנסים בינלאומיים רבים ושהה לתקופות שונות בשבתונים בארצות הברית.
בשנותיו במכון וולקני, ריכז הדס את המחקרים בנושא התאיידות מהקרקע עם מי תהום ובלעדיהם, חקר תלות מקדמי הובלות מים, מוליכות מים ושיטות מדידה (דיפוזיות ותאחיזה).
עסק במחקרים עם שותפים בנושא הקטנת התאיידות, שיפור מבנה, עיצוב תכונות קרקע והעברת חומרים פעילי שטח.
במסגרת עבודתו היה שותף בין היתר לסקר קרקעות בוונצואלה ולתוכניות מחקר בנושא עיבודי קרקע עם הטכניון.
בשנות ה-80, ערך הדס מחקרים בחקר תלות מבנה קרקע בשיטות עיבודים, השפעת דרכים להצנעת שיירים על התנהגות הקרקע והתאיידות מקרקע חשופה ומעובדת.
בשנות ה-90 לקח חלק בתוכנית מחקר המשותפת לטורקיה, גרמניה וישראל, שעסקה בהשקיית גידולים, הכללת שיטות השקיה שונות ואומדן יעלות ההשקיה כאמצעי בתכנון ניצול מושכל של מי הפרת.
באותה תקופה גם השתתף בתוכנית מחקר משותפת עם דרום אפריקה בנושא השקיית גידולים בסווזילנד.
חקר הארכאולוגיה של הגפן והיין
לאחר עשרות שנים של חקר קרקע ומים, וביתר שאת לאחר פרישתו לגמלאות, התוודע הדס לעולם היין בזכות עמיתיו אנשי היין ישראל עשהאל ומיכאל (מימי) בן-יוסף.
עד מהרה הפך למוקד ידע סביב הקשר שבין הגפן והקרקע ולחקר מערכות חקלאיות קדומות.
הדס למד מבן-יוסף על טעימת יין, ובתורו לימד אותו רבות על קרקע וטרואר.
הדס שימש כיועץ למספר יקבים בישראל, עסק ביישוב מחלוקות ובכתיבת ניירות עמדה עבור ענף היין הישראלי, כתב מאמרים למגזינים ואתרים בתחום היין, ואף היה ממקימי איגוד יינני ישראל ב-2003. יחד עם היינן ארקדי פפיקיאן, ניסח הדס את תפילות המגדלים והייננים.
במסגרת פעילותו כתב ספר המוקדש לגפן וליין בארכאולוגיה של ארץ ישראל, זאת על אף שלא היה ארכאולוג בהכשרתו הפורמלית.
יחד עם המהנדס והמו"ל דני קרוננברג ועם רעייתו אביבה, הוא עסק בגיבושו של סיווג גיתות עתיקות ("סיווג הדס לגיתות") אשר הפך למקובל בקרב חוגים אקדמיים.
הסיווג כולל ארבעה סוגי גיתות:
גת בסיסית (Basic winepress) – מתקן פשוט חצוב בסלע או מתקן בנוי, הכולל משטח דריכה משופע, ושקע או בור איגום נמוך ממנו, לאצירת התירוש.
גת מורכבת (Modified winepress) – מתקן חצוב בסלע או מתקן בנוי, המורכב ממשטח דריכה שלו דפנות נמוכות, בור שיקוע או בור סינון ובור או בורות איגום.
גת משוכללת (Expanded winepress) – מתקן משוכלל הכולל משטח דריכה מרכזי שלו דפנות נמוכות וסביבו מספר תאים המתנקזים אליו, וכן בור שיקוע או בור סינון, ובור או בורות איגום.
בית גיתות (Complex winepress) – מערכת גיתות הכוללת משטחי דריכה בשני מפלסים.
המשטח במפלס העליון נמצא על הגגות של תאי תסיסה מקורים במפלס התחתון.
משטח הדריכה במפלס התחתון, אליו מתנקזים התאים המקורים שסביבו, הא משטח העבודה המרכזי המתנקז, דרך בור שיקוע או בור סינון, אל בור או בורות איגום.
חוקר השנה של מינהל המחקר החקלאי (1984)
עמית כבוד בחברה האמריקאית למדעי הקרקע (1986)
פרס האיגוד הבינלאומי ליין על ספרו (2008)
פרס מפעל חיים בתחרות טרה-וינו (2015)
עמוס הדס, הגפן והיין בארכאולוגיה של ארץ ישראל, הוצאת קרוננברג, 2007.
עמוס דרורי (נולד ב-1947) הוא פרופסור מן המניין (אמריטוס) באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ונשיא המרכז האקדמי פרס.
בעבר כיהן כסגן נשיאה באוניברסיטת בן-גוריון וכדיקן הפקולטה לניהול שם.
הוריו, מלכה (לבית ברנוב) ומרדכי ליזרוביץ, עלו לארץ כחלוצים מליטא בשנות העשרים של המאה העשרים.
בנערותו למד בבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה ובהמשך שירת בצבא כלוחם בחטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך את לימודיו לתואר דוקטור בפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, ארצות הברית.
את הדוקטורט, שעסק בגורמים המשפיעים על מוטיבציה של עובדים, כתב בהנחיית פרופ' דייוויד קיפניס (David Kipnis).
בשנת 1976, לאחר קבלת התואר, שב לישראל והצטרף כמרצה לאוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך הקריירה שלו באוניברסיטת בן-גוריון מילא דרורי מגוון של תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה: ראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול (1988-1992), דיקן בית הספר לניהול (1997-2004), דיקן קמפוס אילת (2004-2005), סגן נשיא אקזקוטיבי של אגודת ידידי אוניברסיטת בן-גוריון בארצות הברית (2005-2007) וסגן הנשיאה לקשרי חוץ באוניברסיטת בן-גוריון (2007-2014).
הוא עבד באוניברסיטת בן-גוריון עד ליציאתו לגמלאות בשנת 2014.
לאחר פרישתו עבר דרורי למרכז האקדמי פרס, שם שימש תחילה כרקטור המרכז.
משנת 2020 הוא משמש בתפקיד נשיא המרכז האקדמי פרס.
במהלך השנים שהה דרורי במעמד של פרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות בחו"ל: אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, בארצות הברית, אוניברסיטת קייפטאון ואוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה, ואוניברסיטת ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
דרורי פרסם מספר רב של מחקרים, מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים.
מחקריו בפסיכולוגיה ארגונית, פרושים על מגוון תחומים ובעיקר: התנהגות פוליטית בארגונים, ניהול קונפליקטים (סכסוכים), וניהול הרושם.
הספר יצא לאור במהדורה שנייה מעודכנת בשנת 2016.
עמוס טרטמן (19 בנובמבר 1943 – 4 במאי 2025) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה המקומית מעלה אדומים וראש העירייה הראשון שלה, וראש המועצה המקומית גבעת זאב.
נולד בארץ ישראל בשנת 1943 ליוסף ויונה טרטמן, וגדל ברמת גן.
אביו היה פעיל בהסתדרות, ועמוס היה חבר בתנועת הנוער העובד.
טרטמן התגייס ב-1962 לנח"ל, במסגרתו שירת בקיבוץ נווה איתן.
ב-1968 התמנה למפקד פלוגה ד' בסיירת שקד, אותה הוביל במבצע ויקטוריה במלחמת ההתשה.
ביוני 1976 נשלח להקים את גדוד 931 (שחם) בחטיבת הנח"ל, והיה מפקדו הראשון עד יולי 1977, אז עבר לשרת כסגן מפקד חטיבה 525 בפיקוד דרום ומושל צבאי של נפת רמאללה.
תקופת מה היה קצין אג"ם של פיקוד דרום.
השתחרר בדרגת סגן אלוף ב-1981 כדי להתמנות לראש מועצת מישור אדומים.
בשנת 1979 היה ממייסדי העיר מעלה אדומים מזרחית לירושלים, וב־23 בספטמבר 1980 נבחר לראש המועצה המקומית.
בשנת 1991 הוכרזה מעלה אדומים כעיר, והוא היה לראש העירייה הראשון.
ב-1992 פרש מתפקידו, ובהמשך התגורר בגבעון החדשה ובגבעת זאב.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד על ראשות המועצה המקומית גבעת זאב, וגבר בסיבוב השני על כדורגלן העבר יוסי אברהמי.
הוא בחר שלא להתמודד בבחירות ב-2008 והוחלף על ידי יוסי אברהמי שניצח בבחירות.
ב-2016 התמודד בבחירות להנהלת מחוז ירושלים של צוות - ארגון גמלאי צה"ל, אך לא נבחר.
ב-4 במאי 2025 הלך לעולמו בגיל 80. הובא למנוחות בבית העלמין של העיר מודיעין, בה התגורר בשנותיו האחרונות.
בעת שירותו בגרעין הנח"ל הכיר את רינה, לה נישא, ולהם שני ילדים.
בסוף שנות ה-70 הם התגרשו.
לאחר מכן נישא לאסתרינה, שהייתה קצינת המבצעים של חטיבה 525 בעת ששירת כסמח"ט.
לאחר כמה שנים כיהנה אסתרינה כחברת כנסת מטעם ישראל ביתנו.
עמוס וילנאי ( נולד בשנת 1939) הוא מהנדס אלקטרוניקה ישראלי-אמריקאי, יזם היי-טק ופילנתרופ.
וילנאי היה ממייסדי אינטל ישראל ופעילות חברת נשיונל סמיקונדקטור בישראל, בנוסף ייסד את חברת האלקטרוניקה MMC, שנמכרה תמורת 4.5 מיליארד דולר במניות, באוגוסט 2000.
וילנאי נולד וגדל בתל אביב.
הוא התפרסם לראשונה בגיל 15, כאשר הפריח כדור פורח זעיר במסגרת פעילות גדנ"ע אוויר שדווח בתקשורת כ"צלחת מעופפת".
לאחר השירות הצבאי למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, המשיך לתואר שני בפוליטכניק קולג' בברוקלין, ועם סיום הלימודים ב-1966 החל לעבוד בתאגיד הזכוכית "קורנינג", בצפון ניו יורק.
לאחר זמן מה עבר לעבוד בחברת בת של "קורנינג", "סיגנטיקס", בעמק הסיליקון בקליפורניה.
"סיגנטיקס" הייתה חברת אלקטרוניקה שנוסדה ב-1961 והייתה חלוצה בייצור מעגלים משולבים.
ב-1970 הצטרף לחברת Monolithic Memories שהקים היזם הישראלי זאב דרורי.
לאחר נישואיו חזר לישראל והיה שותף לצוות הקמה של מרכז המחקר והפיתוח של תאגיד אינטל בישראל בשנת 1974. במקביל באותה תקופה לימד בטכניון.
בשנת 1978 הקים בהרצליה את מרכז הפיתוח של חברת "נשיונל סמיקונדקטור" בישראל, ועזב שנה אחר כך לטובת הקמת חברת הזנק.
בשנת 1982 וילנאי הקים והיה מנכ"ל חברת "קלאריטי" (ששמה תחילה היה "סופטל").
החברה הייתה חלוצה בפיתוח תוכנה לעיצוב VLSI, תהליך של שילוב מספר רב של רכיבים אלקטרוניים ממוזערים ליצירת מעגל משולב של רכיבים רבים, בעיקר טרנזיסטורים על גבי שבב יחיד.
החברה ממונה על ידי קונצרן כור תעשיות, אך לאחר שתהליך הפיתוח נמשך זמן רב ולחברה עוד לא היו הכנסות משמעותיות החליט הקונצרן לסגור אותה.
לאחר הכישלון של חברת "קלאריטי" הבין וילנאי שהמרחק מהשוק הוא זה שהיה לרועץ, ושב עם משפחתו לגור עמק הסיליקון.
הוא הצטרף לחברה קטנה של אחיו, דן, במטרה לפתח מוצרים.
אזה עלה לו רעיון לפתח מוצר עבור פרוטוקול התקשורת Asynchronous Transfer Mode, אלא שלשני האחים לא הסכימו על דרך הניהול, והם החליטו להיפרד.
בשנת 1992 ייסד וילנאי את MMC Networks כ-"Bootstrap" במימון עצמאי.
החברה פיתח מעבדים למערכות תקשורת, המנתבים אינפורמציה העוברת דרך מערכות מחשבים למסופים, ויודעו בין השאר לתת עדיפות למסרים, יכולת שנחשבה לפריצת דרך בתחומה.
חברת סיסקו מערכות בחרה כמעט מן היום הראשון לשתף פעולה עם MMC, הכריזה על שיתוף פעולה בפיתוח, והתקינה את המעבדים בנתבים שלה.
ב-1994 החברה גייסה לראשונה מימון חיצוני, בסך 3.1 מיליון דולר, מקרן הון סיכון.
היא הונפקה בנאסד"ק באוקטובר 1997. במאי 1998 היקמה MMC מרכז פיתו בישראל שהעסיק כ-40 עובדים, שהיה ממוקם בנתניה.
MMC נרכשה באוגוסט 2000 על ידי חברת Applied Micro Circuits Corporation (AMCC) מסן דייגו, קליפורניה תמורת 4.5 מיליארד דולר.
העסקה הוגדרה על ידי העיתונות בישראל "כאקזיט הישראלי הגדול בהיסטוריה" (עד אז).
העסקה בוצעה בהחלפת מניות של החברה הרוכשת, אולם זמן קצר אחר כך התפוצצה בועת הדוט-קום ומחיר המניה קרס בכ-95%.
לאחר מכירת MMC וילנאי שימש כדירקטור בחברת התוכנה הישראלית "וריסיטי", שעסקה בתחום דומה לחברת התוכנה "קלאריטי" שהקים 20 שנה קודם.
בינואר 2003 פנתה משפחת וילנאי לבית המשפט המחוזי בתל אביב בערעור של שומת מס הכנסה בסך 366 מיליון שקל לבנותיו, על מניות בחברת MMC אותן העביר להם עמוס וילנאי במתנה.
לטענתן הן לא היו חייבות במס, מכיוון שהמניות היו מוחזקות על ידי נאמנות מחוץ לישראל, וכן משום שהן אינן תושבות ישראל.
בנוסף סכום המס היה הגבוה מהתמורה שנבעה להן בפועל בגין העסקה מאחר שבוצעה במניות שמחירן ירד אחר כך.
בנובמבר 1970 נישא לרות אריאלי.
בישראל מתגוררים בני הזוג בבית במושב בני ציון.
בשנת 2006 הקים וילנאי עם אשתו רות את "קרן עמוס ורות וילנאי", ארגון צדקה בקליפורניה המתמקד בקידום ילדים מוחלשים ונוער בסיכון, ובשינוי חברתי.
וילנאי הוא כיום נשיא הקרן.
אחיו דן וילנאי, גם הקים חברת הזנק בעמק הסיליקון, Computer Access Technology Corporation (CATC), שהונפקה ואחר כך נמכרה.
עמוס גיורא (נולד ב-1957) הוא פרופסור ישראלי-אמריקאי למשפטים במכללה למשפטים S.
Quinney, באוניברסיטת יוטה, המתמחה בשותפות מוסדית המאפשרת פגיעות מיניות או מעשי התעללות ורצח.
גיורא בוחן מקרי התעללות ומתמקד ב"מאפשרים" - אנשים במוסדות שונים, שיודעים על מעשי התעללות חמורים, אבל נוטשים את הקורבנות ומגינים על התוקפן בניסיון להגן על המערכת.
גיורא מדגים את הנושא במגוון מוסדות וחברות לרבות מורים ומנהלים במערכות חינוך, מאמני ספורט, רופאים, כהני דת ועוד הוא מתאר מנגנון כללי שיכול להתרחש בכל מדינה ובכל חברה.
גיורא נולד ברחובות בשנת 1957, כבן יחיד להורים ניצולי שואה יוצאי הונגריה.
משפחתו עברה לקליפורניה כשהיה בן 5.
לאחר שנה עברה המשפחה למישיגן שם מונה אביו, אלכסנדר זאב גיורא, לפרופסור לפסיכיאטריה פסיכולוגיה ובלשנות באוניברסיטת מישיגן.
ב-1979 סיים גיורא את לימודיו במכללת קניון בהצטיינות בהיסטוריה.
הוא עבד בוושינגטון במשך שנתיים כעוזר להווארד וולפ ושנה אחת בחברת ייעוץ תקשורת.
לאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
לאחר שסיים את לימודיו בקייס, חזר גיורא לישראל.
גם משפחתו חזרה לישראל, לאחר כ-20 שנים בארצות הברית.
אביו שירת כדיקן מחקר באוניברסיטת חיפה ובהמשך כנשיא מכללת עמק יזרעאל.
גיורא שירת בפרליטות הצבאית של צבא הגנה לישראל.
הוא שירת במשך 19 שנים והגיע לדרגת סגן אלוף.
במהלך שירותו הוא מילא מספר תפקידים בכירים בתחום בהם פרקליט חיל הים ופיקוד העורף (1997–2001) ומפקד בית הספר למשפט צבאי (2001–2004).
גיורא היא פרופסור למשפטים ב-S.J.
קוויני קולג' למשפטים, אוניברסיטת יוטה.
בנוסף, פרופסור גיורא הוא עמית מצטיין בקונסורציום לחקר השואה והמשפט (CRSHL) במכללת שיקגו-קנט למשפטים ועמית מכובד ויועץ, המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכים, בית הספר לעסקים כץ , באוניברסיטת פיטסבורג פנסילבניה.
פרופסור גיורא הוא יו"ר ההשבעה של ועדת הביקורת העצמאית של אוניברסיטת יוטה (מינוי נשיאותי).
פרופ' גיורא הוציא מספר ספרים ומחקרים בנושא הקשר בין דת, פונדמנטליזם וטרור.
ספרו משנת 2009, "חופש מדת: זכויות וביטחון לאומי" עוסק בקשר בין חופש דת וחופש הביטוי לבין ביטחון לאומי ומניעת טרור.
הספר מאתגר את החסינות הגדולה שמדינות מערביות מעניקות לחופש הדת וחופש הביטוי, וטוען כי קיים קשר בין סובלנות לדיבור קיצוני בשם תקינות פוליטית לבין העלייה בפעולות טרור.
פרופ' גיורא מציע בספר כי ממשלות צריכות להטיל מגבלות חדשות על מנהגי הדת.
כדי להדגים את הצורך שקיים לדבריו בצעדים כאלה, פרופ' גיורא מציג את המצב הביטחוני והמדיניות בחמש מדינות שונות: ארצות הברית, בריטניה, הולנד, טורקיה וישראל ונעזר בחוקרים אחרים בתחום הטרור במדינות אלה.
מהדורה שנייה של הספר יצאה בשנת 2013 כללה נושאים נוספים כולל משפטו של וורן ג'פס (מנהיג כת שנכלא בשל התעללות מינית בקטינים), צנזורה עצמית מול רגישות דתית, קיצוניות דתית ואלימות בישראל, והמתח בהולנד בין חופש ביטוי ודת.
תפקידם של עומדים מנגד בזמן השואה
בשנים האחרונות חוקר פרופ' גיורא את הנושא של שותפות מוסדית, תרבות המאפשרת פגיעות באנשים כולל מעשי רצח, התעללות ופגיעות מיניות והוא הוציא מספר ספרים בנושא.
הוא נאם בכנסים (וירטואליים) בדרום אפריקה, בריטניה, הולנד וארצות הברית על התעללות מינית בספורטאים (ספורט בטוח) וניצול מיני של ילדים.
בגיל 55 שאל אותו חבר לקבוצת ריצה "איך השואה קרתה", לגיורא לא הייתה תשובה.
הוא קיבל שתי החלטות - האחת ללמוד על מה קרה להוריו בזמן השואה, והשניה להפוך לאוטדיקסט בנושא השואה.
הדבר הוביל אותו להתעיין בקשר השתיקה של ניצולי שואה ביחס לזעוות שהיו בה ולתפקיד שמילאו בה ה"מאפשרים".
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 2017, הוא פרסם את ספרו הראשון בנושא- The Crime of Complicity: The Bystander in the Holocaust, ABA Publishing, 2017. (הפשע של השותפים לדבר עבירה: העומדים מנגד בזמן השואה).
פרופ' גיורא שואל בספר האם אתה עד לפשע, האם יש צורך בכך שתהיה זו חובה חוקית למנוע את הפשע או אם אחריות מוסרית היא דבר מספיק.
הוא בוחן בספר את התנהגותם של עדים מהצד לאירועים שונים: צעדות המוות, הכיבוש של הולנד בידי גרמניה הנאצית והכיבוש של הונגריה בידי גרמניה הנאצית.
לטענתו בעוד הרייך השלישי יצר את מדיניות חיסול היהודים, היישום שלה היה תלוי באי התערבות של התושבים שעמדו מנגד.
בספר הוא גם בחן מקרים של התעללות מינית בימנו באוניברסיטת ואנדרבילט וסטנפוררד ופשעים נוספים שבהם היו מעורבים עדים שלפעמים התערבו ולפעמים לא.
לאור ניתוח מקרים אלה כמו גם אלו סיפור הצלתם של הוריו, פרופ' גיורא טוען כי על אסור לחברה להסתמך רק על מוסר, וכי החוק צריך לחייב אנשים לסייע לקורבנות עבירה.
אי התערבות לדעתו היא פשע בפני עצמו.
תפקידם של מאפשרים באלימות והתעללות
בהמשך חקר פרופ' גיורא פרשות אחרות של אכזריות והתעללות.
הוא מדגים במקרים רבים טענה לפיה קיימת מסגרת מערכתית שלמה, מעין "מערכת אקולוגית" סביב התעללות מינית וסוגי התעללות אחרים.
פרשה אחת לדוגמה היא מנהל בית ספר יסודי אדגר פרדריקס (Edgar Friedrichs), שהתעלל מינית בתלמידים במשך יותר מ-30 שנה.
בשנת 1997 פרדיקס בילה עם שני תלמידים בכיתה ה' בביקתה מבודדת ורצח את אחד מהם, ג'רמי בייל (Jeremy Bell).
למרות ששהיה בבקתה מבודדת עם תלמידים צעירים אינה דבר מקובל ולמרות סימני שריטות רבות על גופו של בייל, פרדריקס לא נעצר ולא פוטר.
הוא ביים ניסיון התאבדות, וזכה ל-3 חודשי מחלה.
מפקח החינוך המחוזי שלח אליו מכתב שבו עודד אותו לחזור לעבוד במערכת החינוך.
הוא המשיך לעבוד עם ילדים צעירים תחת אותו מפקח באותו מחוז במשך 4 שנים נוספות.
משפחתו של בייל שכרה חוקר פרטי בשם דן ברבר כדי לחקור את מקרה מותו.
בעקבות ראיות חדשות שמצא ברבר, החל משפט חוזר בשנת 2002. בשנת 2005 פרדריקס נמצא אשם ברצח בייל ונגזרו עליו 65 שנות מאסר.
בשנת 2021, לאחר פגישה דרך מכר משותף, העביר החוקר ברבר לפרופ' גיורא דו"ח בן 15,000 על פרשת הרצח של בייל.
פרופ' גיורא גילה כי במשך שנים רבות מורים, מנהלים, מפקחים ואנשי חינוך ידעו על פעילתו אך בחרו לטייח את המקרים.
בדיעבד התברר כי כבר ב-1964, בהיותו מורה בן 22 בבית הספר היסודי פרוספרקט פארק, פרדריקס הפשיט תלמידים, נגע באיברי המין שלהם, קיים איתם יחסי מין ועוד.
הורים התלוננו על כך בפני מנהל בית הספר ובפני המפקח המחוזי, אלה שאלו במקום לפנות מייד למשטרה, הגיעו איתו להסכם בו הוא עזב את בית הספר עם מכתב המלצה.
פרדריקס המשיך לעבוד בבי ספר יסודי במערב וירג'יניה, ומאוחר יותר בבתי ספר אחרים, כולל בית הספר פאקס ופואלטון.
שם המשיך להתעלל מינית בתלמידים.
מעשיו היו ידועים לתלמידים, וחלק מהמורים חשדו בו, התלוננו להנהלה, ואף יזמו ישיבה ישיבה מיוחדת עם גורמי חינוך בעירייה.
סגן השריף המקומי סיפר לחוקר ברבר שגם הוא חשד בו ובשנים 1983-84 ופנה לשני הורים מהוועד המנהל של המחוז.
הנהלת בית הספר החליטה ב-1984 להסכם עזיבה מרצון של פרדריקס, ללא כל אזכור של התלונות שעליו כלפיו.
כעבור פחות משנה הוא מונה למנהל בית ספר סמוך באותו אזור, פולס ויו.
ההורים בבית הספר שמעו שמועות על עברו הבעייתי של פרדריקס, ודרשו כי יותקן חלון במשרדו שיאפשר לראות מה מתרחש בו, אך הוא חסם את החלון על ידי מתלה מעילים וציוד נוסף.
לפי פרופ' גיורא, עשרות קולגות ואנשי חינוך היו מודעים במשך שנים למעשיו של פרדריקס, לתלונות כלפיו, לאובססייה שלו ביחס לתלמידים מסוימים או לבילוי משותפים עם תלמידים צעירים מחוץ לבית הספר.
עבודתו של פי פרופ' גיורא, מתמקדת ב"עוברי אורח"- אנשים עדים לפשע - ו"מאפשרים" - אנשים ומוסדות שנמצאים בעמדות למנוע את הפשע אך אינם עושים זאת.
לפי פרופ' גיורא, המאפשרים הם אנשים שהזהות שלהם נמצאת במקום העבודה, עם הקולגות המקצועיות שלהם והמערכת שאליה הם מרגישים רגש שייכות.
המאפשרים פוחדים מפני יחסי ציבור שליליים למקום העבודה - לדוגמה מנהל בית ספר או נשיא אוניברסיטה לא רוצים שיתפרסם בתקשורת מקרה של התעללות מינית שהתרחש במוסד שלהם.
המאפשרים הם אנשים בעלי כוח ומעמד חברתי גובה.
כמו מנהלים, מפקדים, מאמנים של ספורטאים, חברי כנסת, שרים, שיש להם כוח להגן על הקרובנות אבל באופן מודע בוחרים להגן על המוסד עליו הם משתייכים.
מחקרים נוספים של פרופ' גיורא נוגעים לפרשיות נוספות של "מאפשרים" שאפשרו התעללות, כמו פרשיית התעללות מינית קשה בכנסייה הקתולית של ארצות הברית בשנות ה-80 וה-90, או אנשים ששתקו נוכח התעללות מינית מצידנו של לארי נאסר, רופא בנבחרת הנשים של ארצות הברית שהורשע בהתעללות מינית ביותר מ-265 מתעמלות צעירות.
פרופ' גיורא מזכיר את המקרים של המתעמלת לינזקי למדי, שהייתה קפטנית נבחרת ההתעמלות של אוניבריסטית מישיגן סטייט.
היא הלכה למאמנת שלה ואמרה כי היא רוצה להתלונן למשטרה.
המאמנת אמרה לה לחשוב כיצד הדבר ישפיע על משפחתו של נאסר.
בהמשך איימה עליה ואמרה כי "אני מזכירה לך שאני זו שנתתי לך את מלגת הלימודים למכללה, ואני גם זו שיכולה לשלול אותה ממך".
מקרה אחר הוא של שחקנית הסופטבול טיפאני תומאס שנאסר התעלל בה כ-150 פעמים.
היא סיפרה על כך למאמנת כושר שלה.
שבוע לאחר מכן טיפאני נזקרה מהקבוצה.
לפי פרופ' גיורא הדבר נעשה כדי שהיא לא תביך את המכללה.
מחקרו וספרו של פרופסור גיורא, תרמו ישירות לחקיקה שאושררה על ידי בית המחוקקים של יוטה בשנת 2021, המפלילה עוברי אורח שאינם מתערבים למען ילדים ומבוגרים פגיעים.
החקיקה, שקודמה על ידי הנציג בריאן קינג ובחסות הסנאטור קורט בראמבל, זכתה מתמיכה דו-מפלגתית גורפת.
פרופסור גיורא העיד כעד מומחה בתיקים אזרחיים ופליליים בארצות הברית ובהולנד.
בנוסף, הוא העיד בפני ועדת המשפט של הסנאט האמריקאי, ועדת בית הנבחרים של ארצות הברית לביטחון המולדת, ועדת החוץ בבית הנבחרים ההולנדי, וועדת המשפט של בית הנבחרים של יוטה.
המקרה של רצח ג'רמי בייל הוביל ליוזמה בשם "יוזמת העומדים מנגד" (Bystander Initiative) שלו ושל חוקרים נוספים.
ליוזמה זו שלוש מטרות: לראות במאפשרים ועומדים מהצד אחראים; לעבוד עם מחוקקים ברחבי העולם על הפללת עוברי אורח ומאפשרים; ולעסוק בפרויקט חינוך רחב [בכל הרמות] על הנזק שנגרם על ידי מאפשרים ועוברי אורח".
הוא וצוות של סטודנטים עוזרי מחקר כותבים מאמרי סקירת חוק וכן ספר על "המערכת האקולוגית" של פדופיליה המבוססת על העובדות של מקרה בייל.
עמוס גרינשפן (1933 – 3 במרץ 2025) היה ג'ודוקא ישראלי, מחלוצי הג'ודו בישראל, ממייסדי איגוד הג'ודו בישראל, ושופט בינלאומי בענף הג'ודו.
עמוס גרינשפן נולד בתל אביב ב-1933, והתחנך במוסד החינוכי בקיבוץ מזרע.
במהלך השנים הקים מפעל לעבודות עץ ובניין בהרצליה.
בשנת 1974 עבר להתגורר בקיסריה, שם בנה את ביתו והיה בין ותיקי היישוב.
בין השנים 1988 ועד לפטירתו ייצג את קיסריה במליאת המועצה האזורית חוף הכרמל.
וכן שימש כחבר בדירקטוריון של המרכז הימי בשדות ים.
בשנת 2014, קיבל את אות יקיר חוף הכרמל.
גרינשפן היה בוגר בית הספר למאמני ג'ודו במכון וינגייט ובעל חגורה שחורה בדרגת דאן 6. כיו"ר איגוד הג'ודו וממקימיו, פעל לצירוף האיגוד הישראלי לאיגוד האירופי והיה בשנת 1973 הראשון אשר הביא תחרות בינלאומית לישראל, ולאחר מכן את אליפות אירופה לירושלים.
הוא לקח חלק בענף הג'ודו בישראל כספורטאי, שופט בינלאומי ואיש ציבור.
גרינשפן היה נשוי לאסנת, אב לחמישה וסב לתשעה.
עמוס מֶלֶר (1938, עין החורש – 23 בינואר 2007, תל אביב) היה נגן חלילית, מנצח, מלחין ומשורר ישראלי.
עמוס מלר נולד וגדל בקיבוץ עין החורש.
בצעירותו בלט בגובה קומתו, והיה שחקן נבחרת ישראל בכדורעף, עמה נטל חלק באליפות העולם בפריז ב-1956.
בשנות הששים היה מורה המוזיקה בכפר הנער הדסים, ניהל את מקהלת הסמינר למורים ואת טקסי וחגיגות המוסד.
מלר ניגן והקליט רסיטלים כחלילן סולן, זכה בפרס בינלאומי על יצירתו "פבנה".
כתב שמונה ספרים, בהם ספר השירה "בתנועה מתמדת" עליו זכה בפרס רחל לשירה.
הוא שימש במקביל כמנצח בחמש מקהלות ושתי תזמורות: מקהלת צדיקוב, גבעתיים, בת ים, נס ציונה ודן, חולון ותזמורת סולני ישראל.
כמו כן היה מנצח אורח בארצות רבות ועד סין הגיע כדי לנצח על תזמורתה הפילהרמונית.
כמו כן היה מנצחה של התזמורת הקאמרית רמת גן.
מלר עשה רבות לקירוב המוזיקה הקלאסית לציבור, שלא היה בקהל המאזינים הטבעי שלה, כגון תושבי עיירות פיתוח.
לשם כך נהג לבצע מוזיקה מזרחית, המוכרת היטב למאזינים, בכלי נגינה מן התזמורת הקלאסית.
שנים רבות ערך והגיש קונצרטים של מוזיקה קלאסית ב"בית אלון" בגבעתיים מידי שבת בבוקר בהם הופיעו טובי האמנים ומוזיקאים צעירים.
הקונצרטים האלה היו פתוחים לקהל הרחב בחינם.
הפסנתרן אסף זוהר אמר כי מלר קידם מוזיקאים צעירים בתחילת דרכם כשהזמין אותם להופיע עם התזמורת הקאמרית רמת גן, כשהיה מנצחה.
בין הנערים שיצאו נשכרים מכך היו אסף זוהר עצמו והפסנתרן דניאל גורטלר.
זכה במקומות ראשונים בפסטיבלי זמר, עם השירים:
"עיר כלה", שיר לו כתב גם את המילים, בביצוע אורי שבח
"ירושלים האחרת" למילים של יוסי גמזו בביצוע הזמר יזהר כהן.
שירו לזכר יאנוש קורצ'אק ושירו לזכר ראול ולנברג הוקראו בבנין האו"ם על ידי שחקן התיאטרון ג'ורג' בימו, במסגרת אירוע לציון אישים מיוחדים שתרמו לאנושות.
מלר ניצח על התזמורות הפילהרמוניות של סין העממית, צרפת, סנקט פטרבורג, סופיה, אתונה, אנטוורפן, דבלין, וכן התזמורת הקאמרית של אנגליה ובולגריה, והתזמורות הלאומיות של הונדורס וצ'כיה.
נפטר ב-23 בינואר 2007 בגיל 68, והובא למנוחות בקיבוץ עין החורש .
מלר היה בן-זוגה של המשוררת עדנה מיטווך-מלר, ואב לשלוש בנות ובן: שיר, ליטל, לארה ואדם.
אחותו היא הזמרת משלישיית המעפיל עירית סנדנר.
אבני ריחים, שירים, ירון גולן, תל אביב, 1995.
בין טיפות הגשם, שירים, בוסתן, תל אביב, 1978.
בתנועה מתמדת, שירים, ירון גולן, תל אביב, 1993.
ילדות במאה ה-20, למבוגר שבילד ולילד שבמבוגר, טרקלין, תל אביב, 1976.
לצלול אל תוך עצמי, שירים חדשים, ירון גולן, תל אביב, 1997.
מחוגת איכות הסביבה, ירון גולן, תל אביב, 1993.
משאלות שאין להן משיב, טרקלין, תל אביב, 1976.
הסכר, שירים, ירון גולן, תל אביב, 1993.
עמוס עוז (קלוזנר; 4 במאי 1939, ט"ו באייר ה'תרצ"ט – 28 בדצמבר 2018, כ' בטבת ה'תשע"ט) היה סופר ואינטלקטואל ישראלי, פרופסור לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עוז נחשב לאחד מגדולי הסופרים בישראל.
הגותו העיונית עסקה בספרות, בזהות ישראלית וציונית, במחשבה מדינית-חברתית מנקודת השקפה סוציאל-דמוקרטית.
ספריו וסיפוריו תורגמו לכ-45 שפות בכ-50 מדינות, והוא נחשב לסופר הישראלי המתורגם ביותר בעולם.
זכה בפרסים יוקרתיים לספרות בישראל ובעולם, בהם פרס ישראל לספרות לשנת תשנ"ח (1998), פרס גתה (2005), פרס היינריך היינה (2008) ופרס ביאליק.
שמו הוזכר מספר פעמים כמועמד לפרס נובל לספרות.
נולד בשם עמוס קלוזנר (נהגה לעיתים: קְלַאוּזְנֶר, קְלוֹיזנֶר) בירושלים למשפחת משכילים רוויזיוניסטים ידועה.
אביו, יהודה אריה קלוזנר, נולד באודסה שבאוקראינה והיה דוקטור לספרות עברית.
אמו, פניה לבית מוסמן, למדה פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת פראג ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
דוד אביו של עוז, פרופ' יוסף קלוזנר, היה ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ולימים מועמד תנועת החרות בבחירות 1949 לנשיאות ישראל, שבהן הפסיד לחיים ויצמן.
סבו מצד אמו היה בעל טחנת קמח בעיר רובנו שבאוקראינה של היום, ועלה לישראל בשנת 1934. אמו התאבדה כשהיה בן 12.
גדל בשכונת כרם אברהם בירושלים.
בכיתה ב' למד אצל שכנתו המשוררת זלדה.
עוז היה חניך בשבט מצדה של תנועת הצופים.
בגיל 14 וחצי עזב את הבית והצטרף לקיבוץ חולדה, שם הגיע למשפחה המאמצת, משפחת חולדאי (בנם רון מכהן כראש עיריית תל אביב-יפו).
עמוס נקשר רגשית להורים, עוזר והנקה, אצלם התגורר בין השנים 1954–1958.
שירת בצה"ל בגדוד 50, אז חלק מחטיבת הצנחנים, ולאחר מכן למד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית.
בתחילת 1965 הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות.
עוז נשא לאישה את נילי, חברת קיבוץ חולדה, בתו של ספרן הקיבוץ.
בנותיו, ההיסטוריונית פרופ' פניה עוז-זלצברגר וגליה עוז עוסקות אף הן בכתיבה ספרותית.
בנו הצעיר דניאל הוא משורר ומוזיקאי.
שנים אחדות לאחר הולדת בנו, עזבו עוז ומשפחתו את הקיבוץ מפאת מחלת הקצרת שבה לקה הבן, ועברו לערד.
בערד חי יותר מעשרים שנה ושם נכתבו רוב ספריו.
בשנותיו האחרונות התגורר בנווה אביבים שבתל אביב.
עוז נפטר ב-28 בדצמבר 2018 לאחר מאבק במחלת הסרטן, כשהוא בן 79. הוא הובא לקבורה בבית הקברות של קיבוץ חולדה.
בינו לבין בתו גליה עוז שרר נתק בן ארבע וחצי שנים.
בשנת 2021 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי מאת גליה עוז, "דבר שמתחפש לאהבה", ובו היא טוענת כי הרקע לנתק הוא אלימות והשפלה מתמשכים שספגה מצד אביה.
מנגד, אלמנתו, נילי, בתו הבכורה, פניה ובנו, דניאל, טוענים כי דבריה של גליה שונים לחלוטין מהאופן בו הם זוכרים אותו.
בחודש פברואר 2022 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרו של דניאל עוז, אחיה של גליה, בשם "אוסף צדפים" על טענותיה של גליה כלפי בני משפחתם.
חוקרי ספרות עוסקים ביסודיות בחקר יצירותיו של עוז, ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוקם ארכיון עליו ועל יצירתו.
בספריו נוטה עמוס עוז לתאר גיבורים בטון ריאלי עם נטייה קלה לאירוניה.
עיסוקו בנושא הקיבוץ בכתביו מלווה בנימה ביקורתית.
ספרו הראשון של עוז, "ארצות התן", יצא לאור בשנת 1965 ועורר מיד את תשומת לבה של הביקורת.
הרומן "מיכאל שלי" יצא לאור בשנת 1968, תורגם ל-34 שפות, ויצא ב-41 מהדורות.
הספר מתאר את סיפור אהבתה ונישואיה של נערה על רקע ירושלים של שנות החמישים.
הוא חודר למסתרי עולמה של האישה, חנה, ועוקב אחר הסיוטים ההולכים ומשתלטים עליה.
תוך כדי כך הקורא מתוודע לאווירה של ירושלים, לשכונותיה ולסמטאותיה.
בתשובה לשאלתה של אילנה דיין במסגרת התוכנית "מי שמדבר", מצטט עוז את שורות הפתיחה של הספר "מיכאל שלי" כשורות האהובות עליו ביותר.
בשנת 1999 נבחר הרומן "מיכאל שלי" כאחד ממאה הרומנים הגדולים של המאה ה-20 על ידי חבר השופטים ומועדון הקוראים של הוצאת ברטלסמן הבינלאומית.
בספר "קופסה שחורה" צייר עוז את אופייה הייחודי של כל אחת מהדמויות באמצעות מכתביה בלבד.
הדמויות בספר שונות מאוד זו מזו, ומתפתחות ועוברות תהליכים המשתקפים בהתכתבות ביניהן ככל שהעלילה מתפתחת.
הופעת הספר האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" שפכה אור חדש על דמותה של חנה, והסבירה במידה רבה את דמותה המיוסרת, כפי שעוז מתאר אותה.
עוז חושף בספרו האוטוביוגרפי את השפעתו הגדולה של המספר האמריקני שרווד אנדרסון על כתיבתו:
את הטענות על קשר בין דמותה של חנה לבין דמותה של אמו המתוארת ב"סיפור על אהבה וחושך", הכחיש עוז מכל וכל וטען כי מדובר בשתי דמויות שונות לחלוטין.
הספר תורגם ל-30 שפות ונמכר בכמיליון עותקים.
ב-2015 הופק על פי הספר סרט שכתבה וביימה נטלי פורטמן, שגם משחקת בסרט את התפקיד הראשי.
הספר העיוני יהודים ומילים נכתב בשיתוף עם בתו ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר.
הספר יצא לאור במקורו באנגלית (Jews and Words) בהוצאת הספרים של אוניברסיטת ייל בשנת 2012, כתוספת לסדרת הספרים "ספריית פוזן לתרבות יהודית", ובעברית בכתר הוצאה לאור בשנת 2014, בתרגומה של ברוריה בן ברוך ובעיבודם של המחברים.
עוז ובתו תרים בספר אחר הקשר בין יהודים ומילים במהלך ההיסטוריה והספרות היהודית.
הספר נותן מקום של כבוד לטקסטים כתובים כאחד היסודות הבסיסיים לתרבותו של עם בכלל ושל העם היהודי בפרט.
נוסף לכתיבת רומנים כתב עמוס עוז גם שורה של מאמרים, שעסקו במגוון של נושאים: כתיבה ספרותית, זהות ישראלית וציונית, מחשבה מדינית-חברתית מנקודת השקפה סוציאל-דמוקרטית, קנאות פוליטית ועוד.
עמוס עוז הוא מהסופרים הישראליים המתורגמים ביותר.
ספריו וסיפוריו תורגמו ל-45 שפות והוא זכה בשורה של פרסים ספרותיים בישראל ובעולם, בהם פרס ישראל (1998), פרס גתה (2005), פרס היינריך היינה (2008) והפרס להנצחת טולסטוי (2018).
התאבדות אמו של עוז הותירה חותם ברור על יצירתו.
נושא היתמות, נטישת אם והפצע הפתוח חוזרים ומופיעים בכתביו.
בשנים הראשונות תוך כדי ניסיונו לטשטוש החוויה האישית הקשה שעבר, אך לאחר פרסום האוטוביוגרפיה שלו "סיפור על אהבה וחושך" בו תיאר במפורט את אישיותה המיוחדת, קשריהם החמים, וחשף פרטים מדויקים על התאבדותה, הפך הנושא והדיון בו לרווח בדברי המבקרים.
אבנר הולצמן עוקב במאמרו "גג, סבתא ופצע" אחר התפתחות הנושא בכתביו ובראיונותיו של עוז.
בשנים הראשונות הזכיר עוז את המקרה במילים קצרות יבשות, אך מעיון בתיאור שפרסם ב"הארץ שלנו" בגיל שלוש עשרה וחצי בלבד, ובייחוד ברשימה שפרסם בכתב העת "פרוזה" בשנת 1977 במסגרת דיון כללי על המוות, ניתן להתרשם מעוצמת הפצע שמעולם לא הגליד:
אווה המבורגר ב"מקום אחר", חנה גונן ב"מיכאל שלי", האֵם ב"הר העצה הרעה", ועוד, הן רק דוגמאות לרישומה של החוויה הקשה שהותירה ביצירותיו נטישתה של אמו.
בנוסף לספרי סיפורת רבים, פרסם גם מאמרי דעה רבים בעיתונים.
עמוס עוז נמנה עם אישי הרוח המובילים בשמאל הפוליטי בישראל, והדבר התבטא גם בתחום הציבורי בו נהג להתבטא בקביעות, במיוחד באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, אז זכה לסיקור רב בתקשורת בישראל.
ראשית פעילותו הציבורית הייתה בתחילת שנות ה-60, כשהיה פעיל בקבוצת "מן היסוד" הסוציאל-דמוקרטית, שתמכה בפנחס לבון במאבקו נגד ראש הממשלה דוד בן-גוריון על רקע "העסק הביש" והתנגדה לריכוזיות הממלכתית שלו.
ב-1967, לקראת מלחמת ששת הימים, כתב עוז את פקודת היום לעוצבת הפלדה – אוסף של יחידות שריון בפיקודו של ישראל טל והפקודה הוקראה על ידי טל.
לאחר מלחמת ששת הימים היה עוז מעורב ביצירת קובץ השיחות "שיח לוחמים".
כבר באוגוסט 1967 יצא עוז נגד הכיבוש, והמשיך בכך עד סוף ימיו.
היה פעיל בוועד לשלום וביטחון, תמך במפלגת מוקד ובמחנה של"י, והיה מדובריה הראשונים של תנועת "שלום עכשיו".
היה מקורב לשמעון פרס והרבה לייעץ לו, על אף שמעולם לא תמך במפלגת העבודה.
החל משנות התשעים תמך במרצ.
בבחירות לכנסת ה-16 בשנת 2003, הופיע עוז בתשדירי הבחירות של מרצ, וקרא לציבור להצביע לה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 מוקם עוז במקום ה-116 ברשימת מרצ ולקראת הבחירות לכנסת ה-18 מוקם עוז במקום ה-115 ברשימת התנועה החדשה מרצ.
עמדותיו של עוז היו יוניות מובהקות בתחום המדיני וסוציאל-דמוקרטיות בתחום הכלכלי-חברתי.
חרף התנגדותו למפעל ההתנחלות כבר מתחילתו, הרב יואל בן נון סיפר שבביקורו בעפרה אמר עוז שהתנגד לעלייתה על הקרקע ויתנגד להורדתה אפילו אם יצטרכו להמתין לריבונות היהודית 200 שנה.
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם, יחד עם יהודה עמיחי, א.
יהושע ועמוס אילון, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו הסופרים ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
בנאומו בעצרת "שלום עכשיו" בשנת 1989 כינה את תנועת כך ודומיהם: "כת משיחית, אטומה ואכזרית, כנופיית גנגסטרים חמושים, פושעים נגד האנושות, סדיסטיים, פוגרומיסטים, ורוצחים שהגיחו מתוך פינה אפלה של היהדות מתוך מרתפי ההתבהמות והסיאוב על מנת להשליט פולחן דמים צמא ומטורף".
עוז היה בין המברכים הראשיים על הסכמי אוסלו וההידברות עם אש"ף ב-1993. בנאומיו ובמאמריו תקף את השמאל הלא-ציוני, "עד כדי התבטלות עצמית" כלשונו, והדגיש את היותו ציוני.
לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001 פרסמה קבוצת פעילי שלום, ועוז בתוכה, מודעה בולטת בעיתון "הארץ", בה שללו את שיבת הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל, "כי פירוש הדבר יהיה חיסולה של מדינת ישראל...
שיבה גורפת של פליטים פלסטינים לישראל סותרת את עקרון זכות ההגדרה העצמית של העם היהודי".
רווחי המסדר משמשים למענק לאנשים ולפרויקטים שתורמים לחברה ברוח המסדר: "בעד סובלנות, נגד פנאטיות".
עוז נמנה עם מנסחי יוזמת ז'נבה באוקטובר 2003. ב-2008 תמך בתחילה במבצע עופרת יצוקה, אולם עם התמשכות המבצע נסוג מתמיכתו, כינה כמה מן הפעולות שנעשו על ידי צה"ל פשעי מלחמה, וקרא למצות את הדין עם האחראים.
במרץ 2011 שלח עוז למרוואן ברגותי, היושב בכלא הישראלי באשמת רצח חמישה ישראלים ומעורבות בטרור, את הגרסה הערבית של ספרו "סיפור על אהבה וחושך" כולל הקדשה אישית, שכתב בה: "בתקווה שניפגש בקרוב בשלום ובחופש".
לנוכח ביקורת בחוגי הימין על המעשה, הסביר עוז שעשה זאת מפני שהקריאה בספר עזרה לערבים רבים לראות את כוונותיו של הצד הישראלי, כיוון ש"הרומן הוא ההיסטוריה האישית והעמוקה של המשפחה שלי, אבל הוא בעיקר מספר את סיפורה של הציונות, את סיבותיה ומקורותיה".
במאי 2014 אמר: "'תג מחיר' ונוער הגבעות הם כינויים מתוקים למפלצת שהגיע הזמן לקרוא לה בשמה: קבוצות נאו-נאציות עבריות.
אין שום דבר בעולם שהנאו-נאצים עושים והקבוצות האלה לא עושות פה למיעוט."
בנובמבר 2015 הודיע כי לא יופיע יותר באירועים שמארגן משרד החוץ בנציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם, וזאת במחאה על מדיניות הממשלה.
עוז היה חבר המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
לאחר מותו נקראה הספרייה העירונית ערד על שמו.
בשנת 2020 קראה עיריית הרצליה רחוב על שמו בשכונת גליל ים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב לויטן 4 בשכונת נווה אביבים.
באור התכלת העזה (מאמרים ורשימות, 1979)
פה ושם בארץ ישראל התרשמויות ממסע אישי שערך בארץ (1983)
ממורדות הלבנון (מאמרים ורשימות, 1987)
שתיקת השמים: עגנון משתומם על אלוהים (1993): קריאה מעמיקה בשלושה מסיפוריו של ש"י עגנון: "תהלה", "סיפור פשוט" ו"תמול שלשום".
כל התקוות: מחשבות על זהות ישראלית (מסות, 1998)
בעצם יש כאן שתי מלחמות (מאמרים, 2002)
על מדרונות הר הגעש (שלוש מסות, 2006)
יהודים ומילים (יחד עם פניה עוז-זלצברגר, 2014)
שלום לקנאים (שלוש מחשבות, 2017)
כל החשבון עוד לא נגמר (הרצאתו האחרונה, הודפס על ידי משפחתו לאחר מותו, 2019)
חלק מספריו של עוז עובדו לקולנוע:
הספר "מיכאל שלי" עובד על ידי הבמאי דן וולמן ב-1975 לסרט קולנוע בשם "מיכאל שלי".
הסרט זכה בשלושה פרסי כינור דוד.
הספר "קופסה שחורה" עובד לקולנוע בידי יעוד לבנון, נעמי שרן ועמוס עוז ובוים בידי יעוד לבנון בסרט שהוקרן לראשונה בשנת 1992, בכיכובם של ברוריה אלבק, מתי סרי, עמי טראוב, אמנון מסקין וקרן מור.
הספר "פנתר במרתף" עובד לקולנוע בידי הבמאית לין רות' לסרט בשפה האנגלית בשם "הבוגד הקטן" (The Little Traitor) בשנת 2007.
במאי 2015 הוצג בהצגת בכורה בפסטיבל קאן הסרט "סיפור על אהבה וחושך", אשר כתבה וביימה נטלי פורטמן, שגם משחקת בסרט את התפקיד הראשי.
בשנת 2022 יצא לאקרנים סרטו של דן וולמן "הבשורה על פי יהודה" המבוסס על ספרו של עוז.
עוז השתתף בסרט התיעודי אל בורות המים שביים מוטי קירשנבאום (1982)
עוז גיבור הסרט "עמוס עוז - הישר לתוך השמש הקיצית" של יונתן צור ומאשה צור (2009)
עוז היה גיבור סרטו של יאיר קדר החלון הרביעי, עמוס עוז (2022)
קופסה שחורה (ספר) – עובד להצגת תיאטרון בידי חנן שניר ובבימויו והוא הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2003, עיבוד חדש לתיאטרון מאת יעוד לבנון ונעמי שרון הוצג בשנת 2014 על במת בית הספר לתיאטרון בית צבי, ועיבוד נוסף לתיאטרון מאת חנן שניר ובבימויו הוצג בשנת 2019 בתיאטרון בית ליסין.
מקום אחר – עובד למחזה בידי פנינה גרי, והוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1982.
מנוחה נכונה (ספר) – עובד למחזה בידי פנינה גרי, והוצג בפסטיבל עכו ב-1992.
פנתר במרתף – עובד למחזה בידי פנינה גרי, והוצג בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 1997.
אותו הים – עובד להצגת תיאטרון בידי חנן שניר ובבימויו והוא הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2010, עם מוזיקה של יובל מסנר.
הספר "תמונות מחיי הכפר" עובד להצגת תיאטרון בידי יורם פאלק, הוצג בתיאטרון החאן בשנת 2014.
פרקים מתוך הספר האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" עובדו למחזה בבימויה של איה קפלן ובכיכובם של יהויכין פרידלנדר ותמר אלקן-מאושר.
המחזה עלה בתיאטרון החאן בסוף 2019.
בשנת 2009 יצא לאור אלבום מוזיקלי, "אותו הים", הכולל 16 שירים שהולחנו על ידי רונית אופיר ובוצעו על ידי רמי הראל, המבוססים על ספרו של עוז "אותו הים".
בחלקם מצטרף אל המוזיקה קולו של המחבר שקורא ממילותיו.
עמוס לוינברג (נולד ב-1949) שימש קצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 848 (שמה שונה מאז ל"יחידה 8200") ששהה במוצב החרמון בתחילת מלחמת יום הכיפורים.
הוא נשבה יחד עם 31 מחיילי המוצב בעת שכוחות צנחנים סורים כבשו את המוצב, וסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל.
עקב כך כונה "הקב"ר המזמר" ובפי הסורים כונה "הפרופסור היהודי".
עמוס לוינברג נולד בישראל, כבן יחיד למשפחה של ניצולי שואה.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה, במגמת מזרחנות, שכללה לימודי ערבית.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל והוצב באגף המודיעין.
הוא הוצב ביחידה העוסקת בפיצוח צפנים, עבר קורס קצינים ומונה לקצין בינה רשתית שעסק במידע אודות הצבא הסורי.
לוינברג נחשף למידע מודיעיני רב במסגרת תפקידו.
בהיותו סקרן, ועקב רשלנות של מפקדיו ועמיתיו, עיין גם במסמכים שאמורים היו להיות חסויים מפניו.
מידע רב ממסמכים אלה נשמר בזיכרונו הפנומנלי.
תא"ל (מיל') ראובן ירדור, מראשי אמ"ן באותה עת, אמר: "מי לא הכיר את הקצין הסקרן בעל הזיכרון הפנומנלי, שהאמביציה שלו לדעת הכול - אבל הכול - שברה כל מידור אפשרי באמ"ן עוד לפני המלחמה".
על מה שראה מיד לאחר שנשבה והוצא מן המוצב, סיפר:
לאחר שהובהר לחוקרים הסורים שלוינברג הוא קצין מודיעין, התנהלה חקירתו בשפה הערבית בלבד.
חוקריו הצליחו לגרום לו להאמין כי מדינת ישראל חרבה, וכי הם יוזמים הקמת "מוזיאון הנצחה" למודיעין הישראלי.
ירדור תיאר זאת: "לוינברג זימר לחוקרים הסורים עוד ועוד, עד שהם עצמם לא יכלו לעמוד בשטף המידע שזרם ממנו.
הם הרימו ידיים ואמרו לו: 'אדוני, תעשה לכולנו טובה ותכתוב הכול בעצמך'".
לוינברג מילא מחברות שלמות עמוסות מידע על המבנה, בעלי התפקידים, משימות, דרכי פעולה של יחידת הסיגינט הצה"לית וכן מידע על יחידות מודיעין אחרות, במשך ארבעה חודשים בתנאי בידוד.
לאחר מכן הועבר לכלא אלמזה שבפאתי דמשק והוחזק בו בחדר אחד עם שאר שבויי צה"ל למשך מספר חודשים נוספים.
ברשתות הקשר הערביות דיברו על "הפרופסור היהודי שכותב ספרים".
רק לאחר מכן הבינו בצה"ל את משמעותה האמיתית של הידיעה: המידע שסיפק לוינברג גרם לתדהמה בסוריה לנוכח ההיקף והאיכות של המודיעין הסיגינטי הצה"לי והמקורות למודיעין זה (כולל פעילותה של סיירת מטכ"ל).
בכך גרמה חקירתו של לוינברג לאובדן מקורות מודיעיניים של צה"ל.
משהתברר היקף המידע שמסר לוינברג לסורים, לא היה מנוס משידוד מערכות באגף המודיעין.
לוינברג חזר לישראל במסגרת עסקת חילופי שבויים.
לאחר חזרתו נחקר במתקן החקירות בזכרון יעקב במשך זמן רב.
בתקופת חקירתו נפגשה עמו ראש הממשלה גולדה מאיר.
הרמטכ"ל מוטה גור החליט שלא להעמידו לדין צבאי.
לבסוף הוא הוכר כנכה צה"ל.
בשנות התשעים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 שימש לוינברג מנחה להיסטוריה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה, עד יציאתו לגמלאות.
הוא נשוי ואב לילדים, ומתגורר בשכונת אחוזה שבחיפה.
לטענת ירדור, גם במלחמת יום הכיפורים הנחת העבודה הייתה שכל מה שיודע השבוי הופך לידוע גם לאויב.
אף על פי כן, לאחר שובו של לוינברג לישראל היו שדרשו להעמידו לדין באשמת בגידה.
לאחר פגישה בין לוינברג לבין הרמטכ"ל, הוחלט לסיים את שירותו של לוינברג ללא הליכים משמעתיים או פליליים.
בדומה לקציני בינה רשתית אחרים באותה עת, לא הוכשר לוינברג להתמודדות עם הלחץ הנפשי העצום שהופעל על חיילים בשבי הסורי.
גם סדרת השבי שהייתה נהוגה לפני המלחמה (ולא הועברה ללוינברג), נמצאה שגויה מן היסוד לאחר המלחמה.
היו מבין מפקדיו של לוינברג (כמו יואל בן-פורת) שאמרו שציפו ממנו להתאבד, ולא לאפשר לידע שרכש ליפול בידי הסורים.
על כך העיר משה זונדר בספרו "סיירת מטכ"ל": "לעניות דעתי, עמדה כזאת מבטאת חוצפה ועזות מצח מצד מפקדים שישבו לבטח במפקדותיהם, ולא חוו אפילו חצי שעה של ישיבה בשבי".
בראיון שקיים משה זונדר עם לוינברג בפברואר 1990 נמנע הלה מלהכחיש את המיוחס לו.
בין היתר אמר לוינברג בראיון:
סג"ם אברהם וייס היה קצין מודיעין שנפל בשבי בתחילת מלחמת יום הכיפורים וקיבל ציון לשבח מקצין מודיעין ראשי על התנהגותו בשבי.
כשנשאל לדעתו על לוינברג, השיב וייס:
הספר מלחמת יום כיפור – זמן אמת מעריך את מעשיו של לוינברג: "פרשת לוינברג היא יום כיפור של מערך האיסוף של המודיעין הישראלי, כמו שההפתעה היא הקטסטרופה של מחלקת המחקר."
בקהילת המודיעין הישראלית הפך לוינברג לסמל לנחקר ש"זימר" בחקירה.
מיכה קובי, בכיר בשב"כ לשעבר, אמר ב-2009:
בראיון שנתן בשנת 2016 לתוכנית "אולפן שישי" של ערוץ 2, הביע לוינברג לראשונה הערכה לפיה סמי אמת שהחדירו הסורים למשקאות שנתנו לו בשבי, היו בין הגורמים שהביאו אותו לספר להם את כל מה שידע.
עמוס לֵוִיתן (12 באוגוסט 1935 – 7 באוקטובר 2025) היה משורר עברי, עורך ספרותי ובעל טורים לביקורת בעיתונות העברית.
עמוס לֵוִיתן נולד בכפר מסריק.
החל לפרסם שירים בגיל צעיר, וכבר בגיל 17 זכה בפרס על כתיבת שיר, בתחרות בין-לאומית של פדרציית הנוער למען השלום.
שיריו של לויתן קצרים, חדים ומושחזים, עוסקים בביקורת עצמית, בבחינת תפקידה של השירה, אגב שהם מאזכרים את ארץ ישראל הישנה ואת התרבות הכפרית.
שירתו מושפעת משיריו המאוחרים של ע.
בנוסף שימש לויתן שנים רבות עורך ספרותי.
בין השאר ערך את הדף לספרות של "על המשמר", "משא", מוסף "דבר" ועורך השירה בהוצאת הספרים "גוונים".
במשך עשרות שנים כתב לויתן טור ביקורת קבוע בשם "מצד זה" בירחון "עיתון 77".
הטור כלל סקירות ספרי עיון, פרוזה ושירה, מתוך נקודת מבט מרחיבת דעת, תוך התבססות על השכלה רחבה, בין השאר בתחום מחשבת ישראל.
לויתן למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
נפטר ב-7 באוקטובר 2025 בגיל תשעים, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחת עולם בנתניה.
אחיו היה במאי הקולנוע נדב לויתן, ונכדו הוא הצ'לן הישראלי עמרי לויתן.
לילה ועלים, שירים, מרחביה: ספרית פועלים, 1961
ארץ נער, שירים, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1983
נסיעה עירונית, שירים, תל אביב, ספרית פועלים, 1986
שיח אלים, שירים, ספרי עיתון 77 וגוונים, תל אביב, 2002
מצד זה, מאמרים על ספרות וחברה, מבחר מתוך מדורו של לויתן, מצד זה, ב"עתון 77", תל אביב, ספרי עיתון 77 וגוונים, 2005
בזמנים נאורים, מבחר שירים וחדשים, הוצאת קשב לשירה, 2008
מנור נולד בשם ארתור מנדלוביץ' למשפחה אמידה בעיירה סיגט שבטרנסילבניה, שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מרומניה).
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער הציונית "אביבה - באריסיה" וממיסדיה.
הוא למד הנדסה במילוז, צרפת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברה טרנסילבניה להונגריה והוא גויס לצבא הונגריה.
כשאר היהודים שגויסו, הוא שירת ללא מדים ועסק בעבודות כפייה.
בשנת 1944 נשלח עם הוריו, שני אחיו ואחותו בטרנספורט הראשון שנשלח מבודפשט למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוא הצליח לשרוד שם ונשלח בהמשך למחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה.
עם תום המלחמה פנה למוסד לעליה ב' כדי לעלות לארץ ישראל, ושם הוחלט לגייס אותו לשורותיו.
מנור היה פעיל המוסד לעלייה ב' בבוקרשט במשך שלוש שנים והיה אחראי על ארגון הפלגתן של מספר ספינות מעפילים ארצה.
בשנת 1949 נסגרו משרדי המוסד.
מנור ואשתו הגישו בקשת הגירה לישראל, אך שלטונות רומניה סירבו לאפשר את יציאתם על רקע פעילותו במוסד.
הצירות הישראלית הנפיקה לזוג דרכונים צ'כיים מזויפים וסייעה להם לצאת מרומניה.
זמן קצר לאחר הגעתו לארץ הוא גויס לשב"כ בשם בדוי - ולטר רפפורט, כדי להסתיר זיקה כלשהי בינו ובין בני משפחתו שנותרו ברומניה.
ב-2 בינואר 1950 עברת את שמו לעמוס מנור.
מונה לראש המחלקה לריגול נגדי, וביולי 1952 מונה לסגן ראש השב"כ.
גורמי המוות היו מינון יתר של חומר הרדמה שהזריק לו כנראה רופא היחידה, יונה אליאן, בשילוב עם הטמפרטורה הנמוכה ששררה במטוס.
בין הישגיו בעת שפיקד על השב"כ היו השגת הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב וחיזוק הקשרים המודיעיניים עם ארצות הברית.
מנור קשר קשרים אישיים חמים עם הממונה על הנושא הישראלי בסוכנות הביון המרכזית ג'יימס אנגלטון.
ב-1957 נחשף לוי לוי, עובד השב"כ מאז תחילת שנות ה-50, כמרגל למען פולין.
מנור טיפל אישית בהשגת ראיות להרשעתו, ולוי נדון לעשר שנות מאסר ושוחרר ב-1966.
בראשית שנות ה-60 קיבל ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדת מנור, והחליט לחדול מריגול פוליטי.
"מטה 1" בשב"כ, שעסק בכך, פורק וחלק מהחומר הארכיוני שנאגר בו הועלה באש.
לאחר פרישתו מהשב"כ, פנה מנור לעסקים.
בשנים 1964-1975 היה נציגו בישראל של הבנקאי השווייצרי טיבור רוזנבאום וכיהן כחבר בדירקטוריונים שונים.
לאחר מכן ייצג במשך 8 שנים את בנק פירסט פנסילבניה ששלט בבנק הבינלאומי.
ב-1981 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק ושל חברת האם שלו פ.י.ב.י.
במשך 5 שנים עמד בראש החברה לישראל.
בנוסף היה שותף בחברת "אטלס" שעסקה בניהול בתי מלון.
מנור שימש גם כיושב ראש החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
מנור היה מקורב לראש השב"כ כרמי גילון ואף ייעץ לו בעת תפקידו של האחרון כראש השירות.
על תרומתו של מנור לביצור ביטחון המדינה הוענק לו פרס הרצל לשנת תשמ"ב.
עמוס מנור נפטר ב-5 באוגוסט 2007 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו את רעייתו ציפורה ובנו.
לפידות נולד בכפר סבא, בגיל 12 עבר עם משפחתו לחבצלת השרון.
בשנת 1953 התגייס לחיל התותחנים לאחר שנדחה מסיבות בריאותיות מלהתקבל לקורס טיס.
לאחר חודשים אחדים אושרה כניסתו לקורס, אותו סיים ב-1954 בהצטיינות.
השלים את שלב קורס האימון המבצעי בטייסת 105. שירת כטייס P-51 מוסטנג בטייסת 101, טייס מטאור בטייסת 117 וב-1955 עבר לטייסת 113 בה שימש כמדריך וטייס אוראגן.
במלחמת סיני שירת כטייס אוראגן ומיסטר, ובין השאר ליווה את מטוסי DC-3 דקוטה שהצניחו את גדוד 890 סמוך למעבר המיתלה.
בשנת 1961 עבר הסבה למיראז' בצרפת, ומונה לסגן מפקד טייסת המיראז' הראשונה של החיל, טייסת 101. בסוף 1962 מונה למפקד טייסת 113 אוראגן, ובשנת 1965 מונה למפקד טייסת 101 מיראז' עליה פיקד במלחמת ששת הימים.
אחרי חופשת לימודים, בה למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, מונה לראש מחלקת אמצעי לחימה במטה החיל, ובאפריל 1973 מונה למפקד בסיס חצור עליו פיקד במלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה לקח חלק בגיחות כטייס פנטום בטייסת 201, באחת הגיחות נפגע מטוסו והוא ביצע נחיתת אונס ברפידים.
בשנת 1975 מונה לראש להק המודיעין, ובהמשך מונה לראש להק אוויר.
בשנת 1980 קיבל את מטוס ה-F-16 הראשון שנמסר לישראל.
בשנת 1981 מונה לראש מנהלת פרויקט הלביא ובדצמבר 1982 קודם לדרגת אלוף, ומונה למפקד חיל האוויר, והחליף את דוד עברי.
בתקופת כהונתו נקלטו בחיל האוויר מטוסי ה"ברק" (F-16C/D) וטילי ה"פופאיי".
מבצע בולט שנערך בתקופתו היה מבצע רגל עץ, בו תקפו מטוסי חיל האוויר את מפקדת אש"ף בחמאם אל-שאט בתוניסיה, באוקטובר 1985. בספטמבר 1987 העביר את הפיקוד על החיל לאביהו בן-נון.
בשנת 1988 הקים חברה לייעוץ.
בתחילת שנות ה-90 עמד בראש האגף לאמצעים מיוחדים (אמ"ם) במשרד הביטחון.
היה בעל תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בתוכנית הנדסת מערכות כלכליות של אוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 1998–2001 כיהן כנשיא הטכניון בחיפה.
כיהן גם כיו"ר הוועדה האקדמית של מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל.
במשך השנים עמד בראש ועדות חקירה לחקירת דליקות שונות.
בתחילת 1988 הוציא דו"ח חריף על השרפה במתקני פזגז בקריית אתא.
בהמשך 1988 בדק עבור משרד האנרגיה את משק הגז בישראל.
בשנת 1995 עמד בראשות "ועדת בירור לחקירת הדליקה בהר יהודה", שחקרה את השרפה הגדולה בשער הגיא, ושהגישה המלצות לשיפור מערך הכבאות ותכנון היערות בישראל.
בשנת 2007 עמד בראש ועדה ציבורית שמינה שר התחבורה, שאול מופז, לבחינת בטיחות התעופה האזרחית.
במאי 2008, לאחר שהמלצות הוועדה לא יושמו, התפטר מתפקידו זה תוך שהוא מאשים את מופז וראשי משרד התחבורה באוזלת יד ומתריע מפני אסון.
עם פרישתו מצה"ל הצטרף למועצה לשלום וביטחון וטען ש"מבחינת הגנתה של ישראל, אין לשטחים כל ערך".
לאורך השנים התבטא נגד חרדים ומתנחלים, והביע תמיכה בפעילות "שוברים שתיקה".
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-108 ברשימת התנועה החדשה מרצ.
היה אב לארבעה, שניים מבניו שירתו אף הם כטייסים בחיל האוויר.
עמוס מנסדורף (נולד ב-20 באוקטובר 1965) הוא טניסאי עבר ישראלי ששיחק בשנות ה-80 וה-90. נחשב לטניסאי הישראלי הטוב ביותר בכל הזמנים.
בשיאו דורג במקום ה-18 בעולם בדירוג ה-ATP, הישג שיא לטניסאי ישראלי בסבב הגברים העולמי.
משחקו התאפיין בחבטת גב יד מצוינת ובחבטת הגשה מדויקת, שחיפו על קומתו הנמוכה יחסית (1.75 מ') ועוצמת חבטותיו המוגבלת.
עמוס מנסדורף נודע בעולם הטניס אף בזכות יחסיו הבינאישיים המעולים עם טניסאים מתחרים מכל העולם, כמו גם הכבוד שקיבל על המגרש ומחוצה לו מן הקולגות.
טניסאים זרים רבים ביקרו ושיחקו בישראל בהמלצתו.
מנסדורף החל את הקריירה שלו כמקצוען בסבב העולמי ב-1983 בגיל 18. בשנת 1986 זכה בתואר הראשון שלו בטורניר יוהנסבורג.
שנה לאחר מכן היה לישראלי הראשון שזכה בטורניר רמת השרון כשגבר בגמר על בראד גילברט.
בסוף 1987 הביאו אותו הישגיו למקום ה-18 בדירוג העולמי של סבב ה-ATP, ארבעה מקומות גבוה יותר מהמקום שהשיג שלמה גליקשטיין חמש שנים קודם לכן.
את שנת 1988 פתח ברגל ימין כשניצח באוקלנד בינואר.
באוקטובר של אותה שנה גם ניצח בגמר טורניר ברסי בפריז את הטניסאי האמריקאי בראד גילברט.
בנוסף ליוקרה ונקודות הדירוג שבהן זכה מנסדורף, בטורניר ברסי מנסדורף קיבל את הפרס הגדול ביותר בקריירה שלו - 262,000 דולר.
ב-1989 נעצר עמוס פעמיים בשמינית הגמר של טורניר גראנד סלאם על ידי מי שדורגו במקום הראשון בעולם: באליפות אוסטרליה הפתוחה היה זה איוון לנדל שהדיחו ובווימבלדון היה זה סטפן אדברג.
בשני המקרים נכנע מנסדורף בשלוש מערכות.
שנה לאחר מכן, ב-1990, מנסדורף הודח שוב על ידי אדברג בווימבלדון, לאחר שמשחקם בסיבוב השלישי הוכרע לבסוף במערכה חמישית אותה ניצח השוודי 9-7. אדברג המשיך לשחק בטורניר וזכה בו.
הישג נוסף של עמוס באותה שנה היה זכייה בטורניר ברוזמאלן שבהולנד אשר גם הוא, כמו וימבלדון, שוחק על גבי משטח דשא.
ב-1991 וב-1992 לא זכה עמוס בתארים אך הצליח בעקביות להגיע לשלבים מתקדמים של מספר טורנירים חשובים ולנצח שחקנים בכירים.
מנסדורף הגיע להישג השיא שלו בגראנד סלאם באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-1992, שם הפסיד ברבע הגמר לג'ים קורייר האמריקאי שזכה בטורניר.
בפילדלפיה באותה שנה הגיע לגמר עם ניצחונות על ג'ף טראנגו, מיכאל שטיך ופרנצ'יסקו קלאבט אך נעצר שם לאחר משחק של ארבע מערכות ושני שוברי שוויון מול פיט סמפראס.
את השנה סיים במקום ה-25 בדירוג העולמי.
בתוארו האחרון זכה בוושינגטון בקיץ 1993 על מגרשים קשים על אף שהיה מדורג במקום השמיני בטורניר.
בדרך לזכייה גבר על פטר קורדה הצ'כי וכן על טוד מרטין בגמר.
באותה שנה הפסיד בגמר רמת השרון לאיטלקי סטפנו פסקוסולידו.
ב-1994, שנת פרישתו מטניס, הצליח מנסדורף להגיע לרבע גמר טורניר סינסינטי לאחר ניצחונות על קורדה ובוריס בקר אך פרש מהתחרות בגלל פציעה במצב של 1-1 במערכות מול אדברג.
פציעות חוזרות ונשנות עמדו מאחורי פרישתו מהמשחק בסוף 1994 לאחר שהפסיד בגמר טורניר רמת השרון האחרון שלו לוויין פריירה הדרום אפריקאי.
בטקס מרגש שנערך לכבודו לאחר המשחק ב-16 באוקטובר, ארבעה ימים לפני יום הולדתו ה-29, בגשם, הודה מנסדורף בבכי לאלפי האוהדים באצטדיון.
הופעתו האחרונה ב"טורניר הבית" שלו ברמת השרון, אליפות תל אביב הפתוחה בטניס, הייתה השלוש עשרה במספר ופרט לזכייה ב-1987 רשם ארבע הופעות בגמר (1985, 1990, 1993 ו-1994).
בסך הכול ניצח מנסדורף בסבב המקצועני 304 משחקים (57%) והפסיד 231, זכה בשישה תארים ליחידים וצבר 2,412,691 דולרים בפרסים.
מנסדורף סבל במשך תקופה ארוכה מתסמונת העייפות הכרונית (הידועה בכינוי השגוי שלה, "מחלת היאפים").
מנסדורף היווה חלק מנבחרת ישראל בטניס בגביע דייוויס בעשרים התמודדויות על פני עשר שנים, שיחק 47 משחקים וניצח 22 (47%).
ב-1986 ניצחה ישראל את שווייץ כשמנסדורף מנצח בשני משחקי היחידים בהם השתתף, אחד מהם כנגד יעקב לאסק.
ב-1987 ניצחו מנסדורף וגליקשטיין בחוץ את נבחרת צ'כוסלובקיה כשמנסדורף מנצח ביחידים את מילוסלב מצ'יר ואת קארל נובאצ'ק.
ישראל העפילה לרבע גמר הגביע בו הפסידה להודו.
ב-1989 הפסידה ישראל לצרפת כשבתוך כך זוכה מנסדורף לניצחון על יאניק נואה.