tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קליפורניה ואחותה טנסי עברו את תעלת פנמה בתחילת 1938 לביקור בפונסה, פוארטו ריקו, שנמשך בין 6 ל-11 במרץ.
בשנת 1939, הצי החליט לרכוש שש מערכות מכ"ם ניסיוניות של XAF; לאחר שנמסרו לצי, הן סומנו כמכ"ם CXAM; סט אחד הותקן על סיפון קליפורניה ב-1940, כאשר חמשת האחרים נמסרו לנושאת המטוסים יורקטאון ושלוש סיירות כבדות.
באפריל ומאי, קליפורניה השתתפה בעיית הצי XX, שנערך שוב במזרח האוקיינוס השקט.
לאחר סיום התמרונים, הורה רוזוולט לצי הקרב להישאר בהוואי לצמיתות; הפריסה הקדמית החדשה נערכה כדי להרתיע את התוקפנות היפנית באוקיינוס השקט.
כשהמתיחות עלתה עקב מלחמת העולם השנייה באירופה ומלחמת סין–יפן השנייה באסיה, ביטל הצי את בעיית הצי XXII, שתוכננה ל-1941. בתחילת אותה שנה עברה האונייה שיפוץ שהסתיים ב-15 באפריל, ולאחר מכן ביקרה האונייה בסן פרנסיסקו.
בבוקר 7 בדצמבר 1941, קליפורניה עגנה בצד הדרום-מזרחי של האי פורד, האונייה הדרומית ביותר לאורך Battleship Row.
באותה עת, היו באונייה שניים מתותחי 5 אינץ' ושניים ממקלעי 0.50 קליבר שלה, מיועדים כנשקי כוננות, עם חמישים פגזי 5 אינץ' וארבע מאות קליעי .50 קליבר מוכנים לפעולה.
מיד לאחר שהחלה המתקפה היפנית על פרל הארבור, הקצין הראשון של קליפורניה, לוטננט קומנדר מריון ליטל, שהיה הקצין הבכיר על סיפון האונייה באותה עת, הוציא את הפקודה לתפוס עמדות קרב.
ליטל הורה לפעולה של התותחים והתכונן להניע את האונייה לדרך.
בשעה 08:03, החלו צוותי התותחים המוכנים לירות במטוסים היפנים, שכללו מטוסי קרב מיצובישי A6M זירו שהפציצו את האונייה.
אולם התותחנים גמרו במהירות את התחמושת המוכנה, והיה צריך לפתוח את המחסנים לפני שניתן היה לתספק אותם מחדש.
בזמן שהמאמץ הזה נמשך, זוג מפציצי טורפדו נקג'ימה B5N התקרבו והטילו את הטורפדות שלהם לכיוון קליפורניה.
שניהם פגעו באונייה בשעה 08:05, אחד מקדימה והשני יותר מאחור.
הראשון התפוצץ מתחת לחגורת השריון במסגרת 52 (בין צריח מספר 2 לגשר), ויצר חור בגובה ובאורך , עיוות באופן הרסני את מחיצת הטורפדו הראשונה והקשיחים רוחביים בין מסגרות 47 ו-60, וחורר את המחיצה השנייה ברסיסים.
האחרון קרע חור באורך מתחת לחגורת השריון.
מחיצות הטורפדו הפנימיות בכל זאת החזיקו ועזרו לבלום את ההצפה.
האונייה הוכנה לבדיקה בזמן התקיפה, ולכן הדלתות האטומות נפתחו כולן; הצוות עדיין היה בתהליך של סגירת הדלתות כשהטורפדו תקפו והחלו שיטפונות.
רבים מהאשנבים והדלתות החיצוניות היו פתוחים גם לבדיקה, מה שאפשר למים להיכנס לאונייה, במיוחד כשהאונייה ספגה מים מפגיעות הטורפדו.
כאשר הצפה בלתי מבוקרת החלה להתפשט בכל האונייה, קליפורניה החלה לנטות שמאלה בשיעור של 5 עד 6 מעלות.
ליטל הורה לצוותי בקרת נזקים להציף מנגד בצד הימני כדי לשמור על הנטייה ל-4 מעלות, אך ההצפה בצד השמאלי המשיכה להתפשט.
פיצוצי הטורפדו גם פרצו את מכלי הדלק הקדמיים, מה שאפשר למים להיכנס למערכת הדלק.
הזיהום השבית את מערכת החשמל של האונייה, והפריע למאמצים של צוותי בקרת הנזקים.
בין 08:15 ל-09:15, האונייה הותקפה שוב ושוב על ידי מפציצי צלילה אאיצ'י D3A; פצצה אחת פגעה בצד הימני והחטאה בצד השמאלי גרמה לנזק קל.
תותחי נ"מ על סיפון האונייה טענו כי הפילו שניים מהמפציצים, אם כי קשה לקבוע את הקרדיט על המטוסים שהופלו בגלל המצב הכאוטי.
בשעה 08:45, עלה קומנדר ארל סטון, הקצין המנהל של האונייה, על האונייה וקיבל את הפיקוד על כלי השיט.
במקביל, קליפורניה נפגעה על ידי פצצה (שייתכן שהייתה מוסבת מפגז חודר שריון ) ליד הקזמט הקדמי ביותר בצד הימני.
לאחר שחדרה לסיפון העליון, הפצצה התפרקה מהסיפון השני והתפוצצה בפנים האונייה, שם גרמה נזק רב, הציתה שריפה חמורה והרגה בסביבות 50 אנשי צוות.
בערך באותו זמן, צוות חדר הדוודים הפעיל מחדש ארבעה מהדוודים, מה שהחזיר את החשמל.
עד השעה 09:15, האש התפשטה לקזמטים מס' 3, 5 ו-7, עד אז חזרו קפטן ג'ואל בונקלי ותת אדמירל ויליאם ס.
פאי, מפקד צי הקרב, לאונייה.
עשן מהאש הגיע בסופו של דבר לחדר המכונות הקדמי בשעה 10:00 ואילץ את אנשי הצוות בתוכו להתפנות מהאזור.
בכך הסתיימו מאמצי השאיבה, אם כי לאחר תום המתקפה הגיעו אוניות אחרות לצדם כדי להילחם תחילה בשריפה ולאחר מכן לשאוב את המים החוצה.
המשאבות הניידות ששימשו את כלי השיט הללו חסרו את הכוח הדרוש כדי לנטרל את ההצפה, והאונייה בסופו של דבר שקעה בבוץ כאשר גוף האונייה התמלא באיטיות במים במהלך שלושת הימים הבאים.
במהלך המתקפה נהרגו 104 אנשי צוות ו-61 נפצעו.
לכמה אנשי צוות הוענק עיטור מדליית הכבוד על מעשיהם במהלך המתקפה.
ג'קסון סי פאריס, אחד התותחנים של האונייה, ארגן קבוצת אנשי צוות לשאת תחמושת מהמחסנים וחילץ כמה מלחים שאדי המזוט הכריעו אותם.
הרברט סי ג'ונס ותומאס ריבס ארגנו שניהם יחידות דומות לשאת תחמושת, אך שניהם נהרגו במהלך המתקפה.
רוברט ר' סקוט נהרג גם הוא לאחר שסירב לעזוב את עמדת הקרב שלו.
ב-6 בדצמבר 2019, משרד ההגנה הודיע כי עשרים וחמישה שרידים לא ידועים מקליפורניה הוצאו מהקבר לצורך זיהוי עתידי.
במהלך החודשים הבאים, נמשכו מאמצי החילוץ כשהעובדים תיקנו את גוף האונייה ושאבו את המים, ולבסוף הציפו מחדש את האונייה ב-25 במרץ 1942. ב-5 באפריל, האונייה ספגה פיצוץ מקרי בשעה 13:15, ככל הנראה כתוצאה מתערובת של אדי מזוט וגז מימן גופרי.
הפיצוץ עקר את התיקון ששימש לכיסוי החור הקדמי בגוף האונייה וגרם נזק לדלתות אטומות למים, מה שגרם להצפות חמורות.
במהלך הימים הבאים, צוות החילוץ נאלץ לתקן מחדש את גוף האונייה ולשאוב אותו שוב.
ב-9 באפריל, קליפורניה הצליחה להיכנס למבדוק היבש מס' 2 בפרל הארבור; לאחר השלמת תיקונים ראשוניים, היא הוצפה מחדש ב-9 ביוני ונשארה בנמל מספר חודשים.
ב-10 באוקטובר, קליפורניה עזבה את פרל הארבור ופגשה את המשחתת גאנסבורט בים; שני כלי השיט המשיכו לפוג'ט סאונד, שם קליפורניה עברה תיקונים קבועים ומודרניזציה גדולה.
עבודה זו נמשכה בין 20 באוקטובר 1942 ל-31 בינואר 1944. כל התותחים של האונייה, מלבד הסוללה הראשית, הוסרו והמבנה העילי שלה נהרס לחלוטין כהכנה לשחזור.
גוף האונייה שלה הורחב כדי לשפר את תוכנית ההגנה התת-מימית ולהגביר את היציבות.
מערכות בקרת אש חדשות, שהוסטו מסיירות קלות שהוסבו לנושאות מטוסים קלות, הותקנו ומכ"ם ה-CXAM שלה הוסר והותקן באואהו.
הסוללה המשנית המעורבת של תותחי 5 אינץ' 51 קליבר ו-25 קליבר הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים.
מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי להפחית את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ.
גם דוודי האונייה שופצו, מה שאפשר לה לשמור על מהירות של 20.5 קשרים למרות העלייה בהדחק.
ב-31 בינואר 1944, קליפורניה, תחת פיקודו של קפטן הנרי פוינטר ברנט, עזבה את פוג'ט סאונד והחל בסדרה של ניסויים ימיים ואחריהם שיוט טלטלה ליד סן פדרו.
האונייה הועסקה אז במגוון אימונים כדי להכין את הצוות, שרבים מהם היו טריים מאימונים ראשוניים, לפעולות לחימה באוקיינוס השקט.
בעודה בסן פרנסיסקו, האונייה עברה שיפוץ מכונות נוסף באפריל, וב-5 במאי האונייה יצאה כדי להצטרף לצי שהתאסף במרכז האוקיינוס השקט למערכה באיי מריאנה.
היא המשיכה תחילה לאיי הוואי, שם השתתפה באימון הפגזות חוף ליד קאהולאווה.
היא עזבה את האזור ב-31 במאי, לכיוון המעגן ברואה-נאמור באיי מרשל.
קליפורניה הגיעה לשם ב-8 ביוני, שם הצטרפה לקבוצת משימה (TG) 52.17, קבוצת תמיכה באש 1, בפיקודו של אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף.
קליפורניה ושאר הצי יצאו לאיי מריאנה כדי להתחיל את המערכה על איי מריאנה ופלאו.
הצי הגיע אל היעד הראשוני, סאיפאן, מאוחר ב-13 ביוני.
למחרת בבוקר, קליפורניה ושאר האוניות של TG 52.17 עברו לעמדות ההפגזה שלהן, שיגרו את מטוסי התצפית שלהן והחלו להפגיז עמדות יפניות על האי.
קליפורניה פתחה באש בשעה 05:58 מטווח של , וירתה במטרות באזור שמסביב לבירה גאראפאן.
פגז מתותח שדה יפני פגע באונייה בשעה 09:10 מאחורי רציף בקרת האש, הרג אדם אחד ופצע עשרה.
מכ"ם החיפוש האווירי של האונייה הושבת בעקבות הפגיעה, שהביאה לשריפה שנבלמה במהירות על ידי צוותי בקרת נזקים.
מאוחר יותר באותו היום, קליפורניה עזבה את האזור ללינת לילה, וחזרה למחרת בבוקר.
בשעה 09:54, משקיפים אמריקאים הבחינו בקבוצת טנקים יפניים Type 95 ו-Type 97 בגראפן, וקליפורניה התמודדה איתם והשמידה לפחות אחד מהטנקים.
לאחר מכן סייעה האונייה לשתק סוללת תותחים יפניים באי מאנגאהה שירתה על אוניית המערכה מרילנד.
קליפורניה הפגיזה עמדות יפניות לאורך היום, ונסוגה ללילה בשעה 18:30.
בבוקר 15 ביוני, דיוויזיית הנחתים האמריקנית השנייה עלתה לחוף וקליפורניה תמכה בהסתערות, ופתחה באש בשעה 06:12, תחילה לעבר גאראפאן ולאחר מכן בחופי הנחיתה כאשר מגינים חפורים ניסו להדוף את הנחיתה.
האונייה תקפה גם ארטילריה יפנית בנקודת Afetna, שהפגיזה את הנחתים.
היא נשארה מחוץ לחוף למשך הלילה, ולאחר שיצרה תקשורת רדיו עם הנחתים על החוף, סיפקה תמיכה באש כדי לשבור את התקפות הנגד היפניות בלילה.
קליפורניה נשארה בעמדה במשך מספר ימים, והפגיזה את ההגנות היפניות בזמן שהנחתים פילסו את דרכם פנימה.
ב-17 ביוני, היא ומרילנד הפילו מטוס קרב מסוג קוואסאקי Ki-61, ולמחרת קליפורניה ספגה מתקפה מ-Ki-61 אחר אך לא ניזוקה, מלבד אחד מתותחי ה-5 אינץ' שנורה בטעות על ידי אחד מתותחי ה-40 מ"מ.
ב-22 ביוני, קליפורניה נסוגה כדי לחדש תחמושת ואספקה באניווטוק באיי מרשל.
לאחר שהגיעה לאניווטוק, היא עברה תיקונים מ-25 ביוני עד 16 ביולי, ולאחר מכן חזרה לסאיפאן, שעד אז אובטח.
המטרה הבאה, גואם, הייתה אמורה להיות מותקפת במבצע סטיבדור.
עם ההגעה לאיי מריאנה, קליפורניה הצטרפה לטנסי ולארבע משחתות כדי ליצור את יחידת משימה 53.1.16, שהגיעה מגואם ב-19 ביולי.
האוניות הצטרפו להפגזת ההכנה באותו יום כאשר האוניות ביקשו לנטרל את ההגנות היפניות סביב חופי הפלישה.
ההפגזות נמשכו במהלך היום שלמחרת לפני הנחיתות ב-21 ביולי, כאשר קליפורניה מרכזת את האש שלה באזורים סביב טומון והאגטנה.
קליפורניה סיפקה תמיכה ראשונית לתקיפה האמפיבית שהחלה בשעה 08:30, אך יצאה מאוחר יותר באותו יום בשעה 15:00, לכיוון סאיפאן.
קליפורניה מילאה את התחמושת שלה בסאיפאן ולאחר מכן המשיכה לטיניאן, האי הבא שהותקף במערכה.
קליפורניה וטנסי הגיעו ב-23 ביולי והחלו בהפגזה של סן חוזה בקצה הדרומי של האי כהפגזת הסחה מחופי הנחיתה בפועל בצפון.
שתי אוניות המערכה ירו בסך הכל 480 פגזים מהתותחים העיקריים שלהן ו-800 פגזים מתותחי ה-5 אינץ' שלהן, והשמידו לחלוטין את העיירה.
בשעה 17:00 נצרו שתי האוניות את האש ונסוגו ללילה.
למחרת בבוקר, הם חזרו לתמוך בנחתים בזמן שנחתו על האי.
קרבות השתוללו במשך הימים הבאים, ובמהלכם סיירה קליפורניה מחוץ לאי והפגיזה כוחות יפנים.
תפקידה של האונייה בקרב הגיע לשיאו בעמידה אחרונה של המגינים היפנים ב-31 ביולי, במהלכה קליפורניה ושאר אוניות ההפגזה ירו מטח אדיר נגד עמדותיהן.
לאחר מכן עזבה קליפורניה את האזור וחזרה לגואם כדי לתמוך בכוחות שעדיין נלחמו שם עד 9 באוגוסט, אז עזבה כדי לחדש תחמושת ודלק באניווטוק.
ב-19 באוגוסט, קליפורניה עזבה את אניווטוק כחלק מכוח משימה של אוניות מערכה, סיירות ומשחתות לכיוון Espiritu Santo; במהלך ההפלגה ב-23 באוגוסט, סבלה טנסי מתקלת היגוי שגרמה לה לצאת מהטור ולהתנגש בקליפורניה, וקרעה חור בחרטומה של האחרונה.
שבעה אנשי צוות על סיפון קליפורניה נהרגו בתאונה, וכמה מהם נלכדו בתא העגינה שלהם על ידי מחיצות שהתכופפו שהיה צריך לחתוך כדי לשחרר אותם.
צוותי בקרת נזקים חיזקו את המחיצות הפגומות והצליחו לשאוב את המים מהגוף.
לטנסי נגרם נזק חמור יותר והיא נאלצה לעזוב את הקבוצה לתיקונים בפרל הארבור; קליפורניה המשיכה בשיירה, ולאחר שהגיעה ליעדה, נכנסה למבדוק היבש הצף ארטיסן לצורך תיקונים שנמשכו בין 25 באוגוסט ל-10 בספטמבר.
ההתנגשות מנעה מהאונייה להשתתף בקרב פלליו.
קליפורניה עזבה את Espiritu Santo ב-17 בספטמבר ועברה לאורך חופי גינאה החדשה, שם צפו אנשי הצוות בקרבות בין הכוחות היפניים והאוסטרליים במהלך המערכה בגינאה החדשה.
האונייה הגיעה למנוס ב-22 בספטמבר, שם החלו ההכנות למבצע הבא.
קליפורניה, שוב חלק מקבוצת ההפגזות של אולדנדורף, שכללה כעת את מרילנד, מיסיסיפי, פנסילבניה, טנסי ווירג'יניה המערבית, יצאה ב-12 באוקטובר לכיוון הפיליפינים.
המערכה בפיליפינים החלה חמישה ימים לאחר מכן עם נחיתות ראשוניות של גדוד הריינג'רים השישי באיים דינאגט וסולואן.
המתקפה האחרונה גרמה ליפנים להיות מודעים למתקפה הממשמשת ובאה על הפיליפינים, שהובילה להפעלת מבצע Sho-Gō 1, ההתנגדות המתוכננת לנחיתה של בעלות הברית.
שולות מוקשים של בעלות הברית החלו אז לטהר נתיבים לתוך מפרץ לייטה כהכנה לנחיתות העיקריות בלייטה.
ב-19 באוקטובר החלה הפגזת האי, והיא נמשכה למחרת כשהכוחות עלו לחוף.
מטוס קרב זירו צלל לעבר האונייה מאוחר יותר באותו היום, אחד מהקמיקזות הראשונים, אך אש נ"מ כבדה הוציאה את המטוס ממסלולו והוא התרסק ללא פגיעה ליד החרטום הימני.
במהלך הימים שלאחר מכן, קליפורניה נשארה מחוץ לחוף הפלישה, והכתה עמדות יפניות כאשר כוחות אמריקאים פילסו את דרכם פנימה.
במהלך תקופה זו, הצי היפני החל לעבור לעמדה להתקפת הנגד שלהם.
מטוסי סיור וצוללות של בעלות הברית דיווחו על תצפיות של הצי כשהתקרב לאזור, מה שגרם לקבוצת ההפגזות לסגת לדרום לייטה מדי לילה בציפייה למתקפה יפנית על ספינות התקיפה האמפיביות.
בשעה 03:12, קליפורניה זיהתה את האוניות היפניות עם מכ"ם ה-SG שלה בטווח של ; שמונה דקות לאחר מכן החל מכ"ם בקרת האש הקדמי שלה Mk 8 לעקוב אחר האוניות, כשהטווח הצטמצם ל- עד אותו זמן.
וירג'יניה המערבית פתחה באש ראשונה בשעה 03:52, ואחריה רוב אוניות המערכה האמריקאיות האחרות.
קליפורניה ירתה באונייה היפנית המובילה בטווח של עם מטח משישה תותחים.
שתי האוניות התחמקו זו מזו בקושי, אך בתוך הבלבול, קליפורניה הסתירה את טנסי וחסמה אותה מלירות למשך מספר דקות, אם כי קליפורניה המשיכה לירות בתקופה זו.
האונייה ספגה תקלה בתותח הימני של הצריח האחורי ביותר שלה, וזעזוע מהמטח השלישי השבית את המכ"ם האחורי Mk 8 ופגע בטווח המכ"ם הקדמי, אך מפקחי התותחים המשיכו בכל זאת לכוון את התותחים בצורה מדויקת.
16 דקות לאחר הפתיחה באש, קליפורניה נצרה את האש שלה כשהאוניות היפניות ששרדו הסתובבו ונמלטו.
בשלב זה, כמה טורפדות ששוגרו על ידי כלי השיט היפניים התקרבו לקו האמריקני, אך אף אחד מהם לא פגע באוניות המערכה.
במהלך הפעולה, קליפורניה ירתה בסך הכל 63 פגזים מהסוללה הראשית שלה; היפנים איבדו את שתי אוניות המערכה, הסיירת הקלה אבוקומה, וארבע משחתות בקרב.
תותחי 5 אינץ' ותותחי 40 מ"מ של קליפורניה ניסו להפיל את המטוס אך לא זכו לפגיעה כלשהי.
עם סיום הקרב, אוניות קבוצת ההפגזות חידשו את פעולות התמיכה הקרקעיות שלהן לחודש הבא.
ב-20 בנובמבר היא עזבה למנוס לתיקונים שנמשכו בין 25 בנובמבר ל-15 בדצמבר.
לאחר מכן היא המשיכה לכבישי קוסול בפלאו, שם נשארה עד 1 בינואר 1945, אז יצאה לדרך לחזור למפרץ לייטה.
לאחר הצטרפותה מחדש לקבוצת ההפצצות, הצי הפליג למערב לוזון כדי לבצע את המתקפה הגדולה הבאה במפרץ לינגאיין בצד המערבי של האי.
כלי טיס יפניים תקפו את הצי תוך כדי הפלגה, אם כי קליפורניה לא נפגעה בהתקפות.
הצי הגיע למפרץ ב-5 בינואר ונכנס אליו למחרת בבוקר.
מוקדם באותו בוקר שיגרה קליפורניה את המטוסים הימיים שלה כדי לאתר את נפילות הפגזים שלה לפני שפתחה באש על האי סנטיאגו בצד המערבי של המפרץ כדי לשתק כל ארטילריה יפנית שעלולה לאיים על כוחות בעלות הברית ברגע שייכנסו למפרץ לינגאיין.
שולות המוקשים של הצי טיהרו נתיבים אל תוך המפרץ, וקליפורניה חיפתה עליהן.
עם אולדנדורף על הסיפון, היא הובילה את קבוצת ההפגזות אל המפרץ כדי להתחיל בהפגזה כדי להתכונן לפלישה למפרץ לינגאיין.
זמן קצר לאחר השעה 17:15 באותו יום, זוג קמיקזות של מטוסי זירו התקרב אל האונייה; התותחנים של קליפורניה ירו באחד מהם, אך השני פגע בה בצד השמאלי לצד התורן המרכזי.
בנזין ממכלי הדלק של המטוס הצית שריפה ופגז 5 אינץ' מאונייה אחרת פגע בטעות באחד מתותחי ה-5 אינץ' של קליפורניה, התפוצץ בתוך הצריח והצית אש נוספת.
שתי השריפות דוכאו תוך שתים עשרה דקות, אך הקמיקזה גרמה אבדות משמעותיות: 44 אנשי צוות נהרגו ועוד 155 נפצעו.
תיקונים זמניים בוצעו בזמן שהאונייה נשארה בעמדה, והמשיכה להפגיז עמדות יפניות.
כוחות של הארמייה השישית עלו לחוף ב-9 בינואר, ובין 10 ל-18 בינואר, קליפורניה עזבה את המפרץ כדי לפטרל בים סין הדרומי כדי להישמר מפני התקפה אפשרית של הצי היפני.
לאחר מכן היא חזרה למפרץ לינגאיין אך עזבה ב-22 בינואר לאוליטי, והגיעה לשם ב-28 בינואר.
קליפורניה עזבה את אוליטי והמשיכה לפרל הארבור, שם שהתה בין 6 ל-8 בפברואר, ולאחר מכן עזבה לפוג'ט סאונד לתיקונים ושינויים קבועים.
ב-24 באפריל, קליפורניה יצאה לדרך לסדרה קצרה של ניסויים לפני שפנתה דרומה ללונג ביץ' ב-29 באפריל.
עבודות נוספות נעשו שם בין 2 ל-10 במאי, ובמהלכן היא עברה גם שיוט ניסויים.
ב-10 במאי, היא עזבה את קליפורניה כדי לחזור לצי, ואז התכוננה להתקפה על אוקינאווה.
במהלך דרכה, היא עצרה בפרל הארבור בין 16 ל-29 במאי ובאוליטי בין 9 ל-12 ביוני, ולאחר מכן פנתה צפונה לאיי ריוקיו.
קליפורניה עגנה מול אוקינאווה ב-15 ביוני, עד אז נלחמו הכוחות האמריקאים על האי במשך יותר מחודשיים.
היפנים פתחו במסע קמיקזה גדול במהלך המבצעים באוקינאווה וסביבתה, והתקפות אלו נמשכו בזמן שקליפורניה הייתה בעמדה.
ב-17 וב-18 ביוני, היא והסיירות הכבדות ניו אורלינס וטסקלוסה הפגיזו עמדות יפניות על רכסי יאסו-דייק ויוזה-דייק לתמיכה בדיוויזיית הרגלים ה-96. ערפל כבד הפריע למאמצים של המטוסים הימיים של האונייה לאתר עמדות יפניות סמויות, אך קליפורניה ערכה בכל זאת הפגזה כבדה על האזור במהלך היומיים.
לאחר מכן היא סיירה מחוץ לאי עד 14 ביולי כדי למנוע מכל כוחות ימיים יפניים לתקוף את צי הפלישה.
בין 15 ל-22 ביולי היא עגנה ב-Kerama Rettō, ומילאה דלק ומחסנים, ולאחר מכן הצטרפה לכוח משימה 95, שנשלח לים סין המזרחי כדי לפנות מוקשים.
ב-8 באוגוסט היא נותקה מ-TF 95 לצורך תחזוקה במפרץ סן פדרו בפיליפינים, העבודה נמשכה בין 11 ל-15 באוגוסט.
כשהייתה שם, הצוות של קליפורניה קיבל הודעה על הכניעה היפנית.
לאחר שהעבודה הושלמה, היא יצאה צפונה למפרץ נאקאגוסוקו, אוקינאווה, שם נשארה מ-23 באוגוסט עד 20 בספטמבר, ממתינה לפקודות נוספות.
לאחר מכן היא עזבה, בדרך לוואקאיאמה, לשם הגיעה ב-23 בספטמבר כדי לתמוך בחיילי הארמייה השישית כשהחלו בכיבוש יפן.
בשבוע שלאחר מכן, היא המשיכה צפונה יותר ליוקוסוקה, לשם הגיעה ב-3 באוקטובר ועגנה ליד אוניית המערכה נגאטו.
לאחר מכן, קליפורניה הצטרפה לקבוצת משימה 50.5, יחד עם טנסי וכמה אוניות נוספות לחזרה לארצות הברית.
הם עזבו את יפן ב-15 באוקטובר, לכיוון מספנת הצי של פילדלפיה.
הם הפליגו דרומה לסינגפור, ועצרו שם ב-23 באוקטובר, שם פגשו ספינות מלחמה בריטיות, צרפתיות ואיטלקיות.
לאחר מכן המשיכה קבוצת המשימה דרך מצר מלאקה אל האוקיינוס ההודי, ועצרה בקולומבו בין 30 באוקטובר ל-3 בנובמבר.
שם, היא העלתה קבוצת חיילים דרום אפריקאים בדרך הביתה.
האוניות עצרו לאחר מכן בקייפטאון, דרום אפריקה בין 15 ל-18 בנובמבר, שם הורדו החיילים הדרום אפריקאים.
לאחר מכן, קליפורניה ושאר כלי השיט נכנסו לאוקיינוס האטלנטי, ועצרו בסנט הלנה ובאי אסנסיון בדרך ליעדם.
הם הגיעו לפילדלפיה ב-7 בדצמבר, שם 754 קצינים וחיילים נשלחו למרכזי שחרור.
עוד 40 קצינים ו-1,345 חיילים שוחררו במהלך החודשים הבאים כשהצוות הכין את האונייה להשבתה.
היא שובצה באופן רשמי במילואים, עדיין בתפקיד, ב-7 באוגוסט 1946. האונייה הוצאה משירות ב-14 בפברואר 1947 ונשארה במילואים של הצי במשך עשור נוסף לפני שנמחקה מרשימות הצי ב-1 במרץ 1959. לאחר מכן היא נמכרה לתאגיד בניית ספינות של בית לחם ב-10 ביולי ונגרטה.
פעמון ברונזה יצוק במשקל נשמר והוצג בסקרמנטו בפארק הקפיטול של מדינת קליפורניה.
קליפורד אייזק אדמס (באנגלית : Clifford Isaac Addams 25 במאי 1876 - 7 בנובמבר 1942) היה צייר ותחריטאי אמריקאי, ובן חסותו של ג'יימס מקניל ויסלר .
אדמס נולד בוודברי, ניו ג'רזי, בנם של סוחר הצמר הקוואקר וולינגטון אייזק אדמס ושרה נף אדמס.
היו לו אח גדול רוברט ואחות צעירה פלורנס.
אדמס למד אדריכלות במכון דרקסל, ולאחר מכן למד באקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות.
הוא זכה במלגת נסיעה מ-PAFA לשנת 1899, שאפשרה לו ללמוד באירופה.
שנה קודם, ויסלר פתח בית ספר לאמנות בפריז - האקדמיה כרמן, שהופעלה על ידי הדוגמנית לשעבר של האמן, כרמן רוסי.
אדמס נרשם, והפך לתלמיד מועדף על ידי ויסלר.
אדמס פגש את הסטודנטית אינז אלינור בייט, והם נישאו בלונדון ב-27 ביוני 1900. הם עזרו לנהל את בית הספר ולטפל בויסלר, שהיה במצב בריאותי גרוע.
לאחר שבית הספר סגר את שעריו ב-1901, בני הזוג התיישבו בלונדון.
אדמס צייר דיוקנאות ויצר תחריטים של לונדון וערים אירופיות אחרות.
הוא שירת בצי המלכותי מ-1914 עד 1919, במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1920, הוא נפרד מאשתו וממשפחתו, תוך ציון "אכזריותה הקיצונית" בהליכי הגירושין.
הוא חזר לארצות הברית, בזמן שהיא גידלה את ילדיהם בהנדון, לונדון.[5] הוא התיישב באזור גריניץ' וילג' במנהטן התחתית, שם מת ב-1942.
ג'ון סלואן התייחס לאחת העבודות שאדמס הציג בתערוכה השנתית של PAFA ב-1907: "העירום שלו [קליפורד אדמס] בתערוכה הוא דבר יפה.
אם ויסלר היה מצייר את זה, היה ודאי נראה נהדר." לאחר שפגש אותו, סלואן כתב: "נראה שקליפורד אדמס בכלל לא האקסצנטרי המוזר ששמענו עליו במהלך שש השנים האחרונות.
או שהוא השתנה או שהשמועות היו שקר."
אדמס הציג באופן ספורדי ב-PAFA עד 1937.[5] "אודליסק" שלו, שהוצג ב-1913, לבוש במלואו ומתבונן בצופה.
סצנה של "אישה צעירה בקימונו משחקת עם ציפור מחמד", היה נושא מסורתי, אבל אדמס צייר אותו בעבודת מכחול מודרניסטית.
הוא הוצג בגלריית קוקורן ב-1922, ב-PAFA ב-1923,ובאקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1924, שם הוענק לו פרס תומאס ב.
קלארק (על עבודת הדמות הטובה ביותר של אמן אמריקאי שצויר בארצות הברית).
PAFA העניקה לו את מדליית הזהב לשנת 1925 עבור "כיכר וושינגטון", ניו יורק.
גלריות קלארק במנהטן אירחו באפריל 1910 תערוכת יחיד של יצירותיו של אדמס.גלריות ארלינגטון במנהטן אירחו תערוכת יחיד של יצירותיו בדצמבר 1923.
אדמס הציג חמש דיוקנאות שמן (כולל דיוקן עצמי), שני רישומי מלחמה וצבעי מים בתערוכת 1926 בפילדלפיה.
בשנת 1928 השלים אדמס חמישה ציורי קיר עבור לשכת מועצת העיר בבניין העירייה באשוויל, צפון קרוליינה.
"אלה מתארים את סיפורם של האינדיאנים ושל המתיישבים הלבנים המוקדמים."
ציוריו נמצאים באוספים של האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, המכון לאמנות של שיקגו ובאוספים פרטיים.
אדמס היה שרטט מעולה, והפך לחרט אומן, תוך מניפולציות בדיו על לוחות הנחושת.
תחריטים כמו של ונציה מוצגים בגרסאות של אור יום או לילה, בהתאם לאופן שבו בחר אדמס ליישם את הדיו.
הוא ביקר בוונציה בפעם הראשונה ב-1913, והציג באביב 1914 תערוכה בלונדון של התחריטים שיצר.
הוא הצטרף לצי המלכותי מאוחר יותר באותה שנה, וסקיצות שערך במהלך שירותו הצבאי הותאמו לתחריטים של ספינות וקרבות ימיים, לאחר המלחמה.
הוא הציג 46 תחריטים בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו ב-1915 וזכה במדליית ארד.
מוזיאון בולטימור לאמנות אירח תערוכת יחיד של ציוריו ותחריטיו ב-1923. הוא הציג 50 תחריטים בתערוכה בשנת 1926 בפילדלפיה.
התחריטים שלו נמצאים באוספים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, הגלריה הלאומית לאמנות, המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ומוזיאונים אחרים.
תערוכה שלאחר מותו של תחריטים נערכה בגלריה לאמנות בלונדון ב-1984.
קליפורד ג'וי רוג'רס היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג ה-22 בשנים 1953–1955. לפני כן הוא כיהן כמזכיר המדינה של ויומינג וכגזבר שלה.
קליפורד ג'וי רוג'רס נולד בעיר קלריון שבאיווה.
הוא התייתם בגיל שבע וגודל על ידי דודו שהיה בעל תארים ברפואה וברפואת שיניים.
לפיכך הוא זכה לכינוי "דוק הקטן" (Little Doc) כדי להבחינו מדודו.
לאחר שלמד באוניברסיטת איווה הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בגבול ארצות הברית–מקסיקו ובאירופה במלחמת העולם הראשונה.
רוג'רס רכש נחלה במחוז קמפבל שבוויומינג.
הוא לימד בבית ספר תיכון ושימש כמאמן פוטבול לפני שקיבל משרה בחטיבת כלי הרכב של המדינה.
ב-1928 עבר רוג'רס לשאיין, שם הוא היה מזכירו של מושל המדינה אלונזו קלארק בשנים 1931–1933, ולאחר מכן ועד 1935 הוא היה סגן מזכיר המדינה של ויומינג.
בשנים 1947–1951 כיהן רוג'רס כגזבר המדינה של ויומינג, ולאחר מכן ועד 1955 כמזכיר המדינה של ויומינג.
ב-3 בינואר 1953 התפטר מושל ויומינג פרנק בארט כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית, ומתוקף תפקידו כמזכיר המדינה, הושבע רוג'רס כמושל במקומו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, אימצה ויומינג את המוטו שלה "זכויות שוות" (Equal Rights).
בבחירות למשרת המושל של 1954 ניסה רוג'רס להיבחר בזכות עצמו, אך נוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים.
ב-1959 הוא נבחר שוב כגזבר המדינה, וכיהן בתפקיד עד מותו.
קליפורד ג'וי רוג'רס נפטר בשאיין ב-18 במאי 1962. הוא נטמן בבית הקברות בית אל שבעיר.
קליפורד פיטר הנסן היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג ה-26 בשנים 1963–1967, ולאחר מכן ועד 1978 כסנאטור מטעמה.
קליפורד הנסן נולד ביישוב הקטן זנית (שכבר לא קיים, אז בתחומי מחוז טיטון, כיום בתחומי מחוז לינקולן) שבוויומינג, כבנם של סילביה אירן (לבית ווד) ופיטר כריסטפורסון הנסן.
השניים היו חוואים שבמקום הגיעו מאיידהו, פיטר, שהיה ממוצא דני, הגיע מהעיר סודה ספרינגס, וסילביה, ממוצא אנגלי, נולדה בעיר בלאקפוט.
פיטר הנסן, שלמד בקולג', היה איש טכני שעסק בעבודות מדידה וחפירה באזורי החוות.
קליפורד הנסן גדל בג'קסון הול , עיירה בעמק באזור ההרים הגבוהים שכוללים את שטחו של הפארק הלאומי גרנד טיטון, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים.
כילד הוא התגבר על הפרעות דיבור שהטרידו את מוריו, שחלקם סברו בראשונה שהוא היה בלתי ניתן לחינוך.
הבעיה שלו לא הייתה אי יכולת ללמוד, אלא גמגום שתוקן באמצעות לימודיו בבית ספר מיוחד.
לאחר שהתגבר על הליקוי, הביע הנסן עד יומו האחרון את חשיבותו של החינוך, כפי שייעץ פעם לנכדו, "זהו הדבר האחד שאף אחד לא יכול לקחת ממך".
ב-1934 השלים הנסן תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת ויומינג בלימודי ביולוגיה לחיות משק.
בעת לימודיו באוניברסיטה הוא היה חבר אחוות סיגמה-נו.
בשנים 1946 הוא היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה, ונשיאו בשנים 1955–1962. בשנים 1943–1951 שימש הנסן כנציב מחוז טיטון, ובשנים 1953–1955 כנשיא איגוד מגדלי המקנה של ויומינג.
הנסן נבחר כמושל ויומינג בבחירות אמצע הכהונה של 1962, לאחר שניצח בהפרש של 10,000 קולות את המושל המכהן, הדמוקרט ג'ק גייג', שכיהן כשנתיים.
בתחילה, ניצח הנסן בבחירות מקדימות של המפלגה הרפובליקנית לאחר שגבר על שני יריבים עם 57 אחוזים מהקולות.
בסבב הבחירות הסופי הוא ניצח את ויליאם ג'ק בהפרש קולות של 55.5 אחוזים מול 44.5 אחוזים.
כמה עיתונים במערב ארצות הברית התייחסו אל הנסן כ"מושל הקאובוי" של ויומינג.
כמושל, הגדיל הנסן את הקצבות המדינה לתוכניות למאבק באלכוהוליזם ובמחלות נפש ביותר מחמישים אחוזים.
לקראת תום כהונתו כמושל, החליט הנסן להתמודד בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בשל פרישתו של הרפובליקני מילוורד סימפסון.
הוא ניצח בבחירות אלו לאחר שזכה בכמעט 52 אחוזים מהקולות.
בשנה זו, 1966, שהייתה שנה של הישגים לרפובליקנים, הוא הביס את טנו רונקליו, דמוקרט ממוצא איטלקי.
ב-1972 נבחר הנסן לתקופת כהונה שנייה בסנאט לאחר שניצח את הדמוקרט מייק ויניץ' בתוצאה של 101,3141 קולות (71.3 אחוזים) מול 40,753 קולות (28.7 אחוזים).
כסנאטור נודע הנסן כשמרן כלכלי וחברתי.
הוא הצביע נגד העברת התיקון לשוויון זכויות למשאלי עם במדינות.
הוא התנגד לפריסת הטילים נגד טילים של ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, עמדה שהציבה אותו ביריבות מול מזכיר ההגנה מלווין ליירד.
הנסן הצביע בעד ובעד אישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות של 1976 תמך הנסן בבחירתו של הנשיא ג'רלד פורד, שזכה בכל שלושת קולות האלקטורים של ויומינג.
הישג חקיקתי של הנסן היה העברת חוק שהגדיל את חלקן של מדינות המערב מזיכיונות הכרייה באדמות פדרליות מ-37.5 אחוזים ל-50 אחוזים.
תיקון זה הוסיף לקופת המדינה של ויומינג 2.8 מיליארד דולר במשך השנים.
הנסן התפטר ממושבו בסנאט ב-31 בדצמבר 1978, ובמקומו נבחר הרפובליקני אלן סימפסון.
ב-1934 נשא הנסן לאישה את מרתה קלוז משרידן, ויומינג.
חיי הנישואין שלו ושל רעייתו נמשכו יותר מ-75 שנים, והם הארוכים ביותר מכל אלו של הסנאטורים בהווה או בעבר.
השניים הכירו בעת לימודיהם באוניברסיטת ויומינג, והיו הוריהם של פיטר ארתור הנסן ומרי מיד.
נכדו של הנסן, מאט מיד היה התובע הפדרלי של מחוז ויומינג בשנים 2001–2007, ומושל ויומינג ה-32 בשנים 2011–2019. עם מותו של הסנאטור היירם פונג מהוואי באוגוסט 2004 היה הנסן לאדם החי המבוגר ביותר שכיהן בסנאט של ארצות הברית.
ב-2006 אמר הנסן בראיון שהוא ורעייתו היו בבריאות תקינה, בהתחשב בגילם, אם כי הוא סבל מבעיות ראייה והעסיק נהג.
באמצע אוקטובר 2009 חלה הנסן קשות בשל סיבוכים של שבר באגן הירכיים.
לאחר זמן קצר בבית החולים הוא שב לביתו.
קליפורד הנסן נפטר בג'קסון ב-20 באוקטובר 2009, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-97. ארונו הוצב בקפיטול מדינת ויומינג עטוף בדגל המדינה.
גופתו נשרפה, ואפרו נטמן בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט ג'ון שבג'קסון.
קליפורד גלנווד שול היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1994.
שול נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, ולמד בתיכון שנלי בעיר.
הוא קיבל תואר ראשון מהמכון הטכנולוגי של קרנגי ותואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת ניו יורק.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בחברת טקסס בביקון, ניו יורק, ולאחר מכן במעבדות קלינטון (כיום מעבדות אוק רידג').
בשנת 1955 הצטרף כחבר סגל ל־MIT, שם עבד עד פרישתו ב-1986.
בשנת 1994 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה יחד עם ברטרם ברוקהאוז, על פיתוח טכניקות של פיזור נייטרונים לחקר פיזיקה של חומר מעובה.
עבודתו של שול התמקדה בפיתוח טכניקת עקיפה של נייטרונים, אשר אפשרה לגלות את מיקומם של אטומים בתוך חומרים.
שול תרם תרומה חלוצית בפיתוח טכניקות של פיזור נייטרונים לחקר מבנים אטומיים.
עבודתו אפשרה למדענים להבין את המיקום והאינטראקציות של אטומים בחומרים שונים, כולל זיהוי של אטומי מימן, שבטכניקות אחרות היה קשה לראותם.
הוא גם היה בין הראשונים שביצעו מחקרי עקיפה של נייטרונים על חומרים מגנטיים.
באקלי לפיזיקה של חומר מעובה (1956)
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1956)
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1975)
קליפה באדריכלות ובהנדסה היא רכיב מבני מוצק תלת-ממדי שעוביו קטן מאוד בהשוואה לממדים האחרים שלו.
הקליפה מאופיינת במונחים מבניים על ידי מאמץ במישור האמצעי שהוא גם מקביל למישור וגם ניצב למשטח.
ניתן להפיק קליפה מפלטה בשני שלבים: על ידי יצירת המשטח האמצעי כמשטח בעל עקמומיות יחידה או כפולה, לאחר מכן על ידי הפעלת עומסים שהם מקבילים למישור הלוח ובכך יוצרים מאמצים משמעותיים.
באדריכלות החומרים מהם הקליפה מבוצעת הם בטון, פלדה, עץ ויריעות שונות.
מבנים בעלי קליפה דקה הם קונסטרוקציות קלות משקל, בדרך כלל בעלי צורות מעוקלות.
מבנה הקליפה משמש בהנדסה בדיסציפלינות שונות, יישומים אופייניים כוללים גופי מטוסים, גופי סירות וגגות של מבנים גדולים.
קליפה דקה מוגדרת כקליפה בעובי שהיא קטנה בהשוואה למידותיה האחרות ובה העיוותים אינם גדולים בהשוואה לעובי.
ההבדל העיקרי בין מבנה קליפה למבנה פלטה הוא שבמצב לא לחוץ, למבנה הקליפה יש עקמומיות בניגוד למבנה ההפלטה שהוא שטוח.
פעולת המתיחה בקליפה נגרמת בעיקר על ידי כוחות במישור, אך ייתכנו כוחות משניים הנובעים מעיוותי כפיפה.
כאשר פלטה שטוחה פועלת בדומה לקורה עם מאמצי כפיפה וגזירה, קליפות דומות לכבל העומד בפני עומסים באמצעות מאמצי מתיחה.
הקליפה הדקה האידיאלית חייבת להיות מסוגלת לפתח גם מתיחה וגם לחיצה.
הסוגים הפופולריים ביותר של מבני קליפה הם:
מבני קליפת בטון, יצוקים לרוב ככיפה מונוליתית או פרבולואיד.
מבני קליפת רשת או קליפת רשת, לרוב בצורה של כיפה גאודזית או מבנה פרבולואיד היפרבולי.
מבני יריעה או ממברנה, הכוללים מבני בד ומבני מתיחה אחרים, ומבנים פניאומטיים (מבנים המנופחים בלחץ אוויר).
קליפורד פיליפ קייס הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
במשך יותר מ־30 שנה ייצג את מדינת ניו ג'רזי כחבר המפלגה הרפובליקנית, תחילה בבית הנבחרים של ארצות הברית (1945–1953) ולאחר מכן בסנאט (1955–1979).
קייס החל את דרכו הפוליטית ב־1937, כשנבחר למועצת העיר ראווי ושירת בה בשנים 1938–1942. לאחר מכן כיהן בבית המחוקקים של ניו ג'רזי בין השנים 1943–1945, לפני שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השישי של ניו ג'רזי.
הוא נודע כאחד מהרפובליקנים המתונים והליברליים ביותר בבית הנבחרים, ותמך ביוזמות של הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן, ובהן תוכנית ה"Fair Deal" ותוכנית הסיוע האירופית "תוכנית מרשל".
לאחר שנכשל בניסיונו לזכות במועמדות הרפובליקנית למשרת מושל ניו ג'רזי ב־1953, מונה לנשיא "קרן הרפובליקה" של קרן פורד, ארגון שפעל לקידום חופש הביטוי וזכויות אזרח.
לאחר פרישתו של הסנאטור רוברט הנדריקסון, נבחר קייס לסנאט, לאחר שניצח בבחירות את חבר הקונגרס .
במהלך כהונתו היה מתומכיו הבולטים של הנשיאים הדמוקרטים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון ותוכניותיהם – "החזית החדשה" ו"החברה הגדולה".
עמדותיו הליברליות, שכללו תמיכה בזכויות אזרח ובמדינת רווחה, גרמו לעימותים תכופים עם האגף השמרני של מפלגתו.
אף שתמך בתחילה במלחמת וייטנאם, הוא שינה את עמדתו בהמשך והיה שותף לחקיקת "תיקון קייס-צ'רץ'" שאסר על המשך המעורבות הצבאית האמריקאית בווייטנאם, לאוס וקמבודיה.
ב־1978 הפסיד קייס בבחירות המקדימות הרפובליקניות לג'פרי בל, נציג הימין הכלכלי במפלגה.
לאחר פרישתו מהסנאט שב לעסוק בעריכת דין.
הוא היה מעשן כבד ונפטר מסרטן ריאות בשנת 1982.
קייס נולד ב-16 באפריל 1904 בפרנקלין פארק שבמחוז סומרסט, ניו ג'רזי, כבנם הבכור של קליפורד פיליפ וג'נט מקאלפין קייס.
אביו היה כומר בכנסייה הרפורמית ההולנדית ותומך נלהב של המפלגה הרפובליקנית.
דודו, קלרנס קייס, כיהן בסנאט של ניו ג'רזי ובית המשפט העליון של המדינה.
קייס למד בבתי הספר הציבוריים בפוקיפסי, ניו יורק, שם השלים את לימודיו התיכוניים ב־1921. הוא למד באוניברסיטת ראטגרס, שם היה פעיל בחיים הסטודנטיאליים, והצטיין בלימודים.
הוא סיים תואר ראשון ב־1925, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת קולומביה, שם סיים תואר ב־1928. באותה שנה נישא לרות מרים סמית', עמה חי עד מותו.
לאחר שהוסמך לעריכת דין, עבד קייס במשרד עורכי הדין "Simpson Thacher & Bartlett" בניו יורק, אך התגורר בניו ג'רזי.
הוא נכנס לפוליטיקה המקומית ב־1937 ונבחר למועצת העיר ראווי, ולאחר מכן לבית המחוקקים המדינתי.
כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית
בשנת 1944 התמודד קייס בהצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של ניו ג'רזי.
הוא הביס את יריבו הדמוקרטי, וולטר ה.
לאחר מכן נבחר לארבע כהונות נוספות, ובכל אחת מהבחירות קיבל לא פחות מ־55% מהקולות.
בשנת 1952 השיג 20,000 קולות יותר מכל מועמד אחר שאי־פעם קיבל במחוז שלו, ו־10,000 קולות יותר מהרוב של דווייט אייזנהאואר באותו מחוז.
כחבר בבית הנבחרים, רכש קייס לעצמו מוניטין כרפובליקני ליברלי, וקיבל לעיתים קרובות את תמיכתן של ארגונים ליברליים כמו Americans for Democratic Action, ארגון הפועלים Congress of Industrial Organizations, ו־American Federation of Labor.
הוא אמר פעם: "אם צורכי המדינה הזו לא ייענו באמצעות גישה פרוגרסיבית מתונה, הם לא ייענו כלל – ויבוא יום שבו רק פתרונות קיצוניים יהיו אפשריים."
קייס היה תומך נלהב בתנועת זכויות האזרח.
הוא הצביע בעד ביטול מס ההצבעה, בעד הצעה למנוע הפרדה גזעית בשירות הנשים של משמר החופים, ובעד הקמת ועדת Fair Employment Practices Commission שתאסור אפליה במקום העבודה.
הוא גם התנגד להקמת ועדת החקירות לעניינים אנטי־אמריקאיים כגוף קבוע, וכן התנגד לניסיון לעקוף את הווטו של הנשיא הארי טרומן על חוק ההגירה והאזרחות משנת 1952. הוא כיהן בוועדות שירות המדינה, החינוך והמשפטים.
בשנת 1953 ניסה קייס ללא הצלחה לקבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ניו ג'רזי.
באוגוסט אותה שנה התפטר מבית הנבחרים כדי להתמנות לנשיא "קרן הרפובליקה" (Fund for the Republic) של קרן פורד – ארגון שמטרתו להגן על חופש הביטוי ועל זכויות אזרח אחרות בארצות הברית.
הוא שימש בתפקיד זה עד מרץ 1954.
בשנת 1954, לאחר שהסנאטור הרפובליקני המכהן רוברט הנדריקסון החליט שלא להתמודד מחדש, הודיע קליף קייס על מועמדותו למושב של הנדריקסון בסנאט של ארצות הברית.
לאחר שניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, התמודד בבחירות הכלליות מול חבר הקונגרס הדמוקרטי .
במהלך מסע הבחירות מתח קייס בפומבי ביקורת על הסנאטור ג'וזף מקארתי, והבטיח להצביע נגד הצבתו של מקארתי בכל ועדה בעלת סמכויות חקירה.
תומכיו של מקארתי כינו את קייס "רפובליקרט תומך קומוניזם" ו"טוב לבו של סטלין לסנאט".
עיתון The Star-Ledger ציטט את בללה דוד, מנהיגת המפלגה הקומוניסטית לשעבר, שטענה שאחותו של קייס, אדילייד, הייתה "חברה פעילה בכמה ארגוני חזית קומוניסטיים".
מאוחר יותר התברר כי מדובר בטעות – האישה ששמה אדילייד קייס הייתה בכלל פרופסורית באוניברסיטה שנפטרה ב־1948, ולא אחותו של המועמד.
סיעה שמרנית בתוך המפלגה הרפובליקנית ניסתה, ללא הצלחה, להדיח את קייס מהמועמדות, ואף הציעה קמפיין של כתיבת שם ידנית בקלפי עבור חבר הקונגרס לשעבר , שהיה ממחברי חוק טאפט־הארטלי.
קייס קיבל את תמיכתם של הנשיא דווייט אייזנהאואר וסגנו ריצ'רד ניקסון.
בשנת 1959 פרסם ויליאם פרנק באקלי בכתב העת National Review מאמר בשם "Hopeless Case" ("מקרה אבוד"), שבו מתח ביקורת על עמדותיו הליברליות של קייס בתוך המפלגה הרפובליקנית.
ב־2 בנובמבר 1954 ניצח קייס את האוול בפער של 3,369 קולות בלבד – המרוץ הצמוד ביותר לסנאט בתולדות ניו ג'רזי.
נערכה ספירה חוזרת ב־14 בדצמבר, שבה הוגדל הפער ל־3,507 קולות.
בסנאט נודע קייס כאחד הרפובליקנים הליברליים ביותר, ותמך באופן פעיל ביוזמות של ממשלי קנדי וג'ונסון ("החזית החדשה" ו"חברת השפע").
הוא היה הרפובליקני היחיד בסנאט שתמך בהצעת החוק הרפואית של הסנאטור קלינטון פרסבה אנדרסון, שזכתה לתמיכת הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי.
קייס הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960, 1964 ו־1968; בעד התיקון ה־24 לחוקה שביטל את מס ההצבעה; בעד חוק זכויות ההצבעה של 1965; ובעד מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
הוא היה אחד מ־13 רפובליקנים בסנאט שהצביעו בעד הקמת תוכנית מדיקר לקשישים.
במהלך שנותיו בסנאט קיבל קייס ציון "אפס" מארגון השמרנים Americans for Constitutional Action בשנים 1971, 1974 ו־1976, ולעומת זאת קיבל ציונים גבוהים בשנות ה־90 מארגון הליברלים Americans for Democratic Action.
בשנים 1973–1978 נחשב קייס, יחד עם עמיתיו הרפובליקנים ג'ייקוב יעבץ ואדוארד ברוק, ליברלי יותר אפילו מכמה דמוקרטים בולטים כגון יוברט האמפרי, ג'ורג' מקגוורן, אדמונד מאסקי וגיילורד נלסון.
כאשר נשאל מדוע הוא חבר במפלגה הרפובליקנית ולא בדמוקרטית, השיב קייס:
על אף עמדותיו הליברליות, ראה עצמו קייס שמרן בהשראת הוגים ומדינאים כמו אדמונד ברק, בנג'מין דיזראלי, וינסטון צ'רצ'יל ומחברי The Federalist Papers.
בשנת 1966, יחד עם שני סנאטורים רפובליקנים נוספים וחמישה חברי בית נבחרים רפובליקנים, חתם קייס על מברק למושל ג'ורג'יה קארל סנדרס במחאה על סירוב בית המחוקקים של ג'ורג'יה להושיב את ג'וליאן בונד שנבחר לבית הנבחרים המדינתי.
במברק נאמר כי הסירוב הוא "מתקפה מסוכנת על הדמוקרטיה הייצוגית.
אף שאיש מאיתנו אינו מסכים עם דעותיו של מר בונד על מלחמת וייטנאם – ואף שאנו דוחים אותן לחלוטין – כל עוד בית המשפט לא קבע אחרת, הוא זכאי לבטאן."
בוועידת המפלגה הרפובליקנית ב־1968 ניסה קייס לשמור את 40 הקולות של משלחת ניו ג'רזי כ"מועמד בן המדינה" כדי למנוע את בחירתו של ריצ'רד ניקסון כבר בסבב הראשון, ובכך לאפשר סיכוי למועמד המועדף עליו, נלסון רוקפלר, בסבבים הבאים.
אך הוא נכשל, ו־18 צירים ערקו לניקסון, שנבחר כבר בסיבוב הראשון.
קייס היה שותף לחוק Case–Zablocki Act משנת 1972, שחייב את הנשיא לדווח לקונגרס בתוך 60 יום על כל הסכם מדיני או צבאי שנחתם בלא אישור רשמי.
בתחילה תמך במלחמת וייטנאם, אך בהמשך שינה את עמדתו והפך למבקר חריף של המעורבות האמריקאית שם.
הוא תמך בתיקון מקגוורן־הטפילד ב־1970, והיה שותף לניסוח תיקון Case–Church משנת 1973, שאסר על פעילות צבאית אמריקאית נוספת בווייטנאם, לאוס וקמבודיה.
יחד עם הסנאטורים הרפובליקנים ג'ייקוב יעבץ, ג'ון שרמן קופר וויליאם בארט סקסבי, היה קייס אחד ממחברי "חוק ביטוח הבריאות" של טד קנדי בשנת 1971, שנועד להעניק כיסוי בריאותי לכל אזרח אמריקאי באמצעות ביטוח ממלכתי.
בנאום שנשא למען החוק אמר קייס:
בשנת 1978 ניסה קייס להתמודד על כהונה חמישית בסנאט, אך הפסיד בבחירות מקדימות הרפובליקניות לג'פרי בל, שמרן שהתנגד למיסים.
קייס ביקר את תמיכתו של בל בהצעת החוק להפחתת מיסים של חבר הקונגרס ג'ק קמפ, בטענה שתוביל לאינפלציה חמורה.
בל הפסיד בבחירות הכלליות לדמוקרטי ביל בראדלי, שחקן כדורסל מקצועי לשעבר.
מאז ניצחונו האחרון של קייס בשנת 1972, אף רפובליקני לא נבחר לסנאט מטעם ניו ג'רזי (אם כי שניים – ניקולס בריידי וג'פרי קייזה – כיהנו במינוי זמני).
לאחר הפסדו בבחירות המקדימות ב־1978, שב לעסוק בעריכת דין ולימד באוניברסיטת ראטגרס.
הוא נפטר מסרטן ריאות ב־5 במרץ 1982 בוושינגטון, ונקבר בניו ג'רזי.
חברו ועמיתו, פיטר רודינו, ספד לו ואמר:
קליפת המוח (TA: Pallium; מכונה גם הקורטקס) היא אזור במוח שמהווה את החלק החיצוני של המוח הגדול.
חלק זה מורכב ממיליארדי תאים, עובייה כרבע סנטימטר בלבד, ושטחה באדם הוא כ-2,600 ס"מ2.
קליפת המוח נחשבת לקומה העליונה בעיבוד הנתונים של המוח.
שם נקלט המידע שמגיע מהחושים, עובר עיבוד ונשלח לאזורים אחרים.
כמו כן בקליפת המוח מתבצע תכנון התנועה ושליחת הפקודות המוטוריות לשרירי השלד.
קליפת המוח בבני האדם היא מוקד החשיבה המודעת במוח.
היא מטפלת בפעולות קוגניטיביות גבוהות, כגון דיבור, הבנת שפה וקבלת החלטות.
בהתאם לכך, מספר אזורים בקליפת המוח נמצאו קשורים לקשב.
קליפת המוח ברובה בנויה מ־6 שכבות של תאים, ומכאן נחשבת לחומר אפור.
היא מכילה כ-22 מיליארד תאי עצב.
מתחת לקליפת המוח רצים מיליוני אקסונים שמחברים את תאי העצב שלה עם אזורים אחרים בקליפת המוח עצמה ובאזורים אחרים במוח.
בשל השטח הגדול, קליפת המוח משופעת קפלים.
הגבעות/הפיתולים מכונות גירוס (gyrus) וברבים גירי (gyri).
חריצים עמוקים במיוחד מכונים מעניות או באנגלית Fissures.
הקפלים של קליפת המוח מגדילים באופן ניכר את שטח הפנים שלה בהשוואה לקליפה חלקה באותו הגודל.
קפלים אלה בולטים במיוחד במוחם של קופים ושל בני אדם בהשוואה לבעלי חיים אחרים.
הקפלים נוצרים בעקבות התהליך האבולוציוני שבמהלכו שטחה של קליפת המוח גדל בהרבה ביחס לנפח של חלל הגולגולת.
למעשה, שני שלישים משטח הפנים של קליפת המוח האנושית חבויה בתוך החריצים.
באופן זה הקפלים של קליפת המוח בבני האדם מאפשרים להגדיל את השטח שלה פי שלושה.
חלק מהחריצים והבליטות נמצאים במקום קבוע בקליפת המוח של האדם ומשמשים סמנים טופוגרפיים.
בהתאם לכך, נהוג לזהות ולמקם אזורים בקליפת המוח ביחס לחריצים (Sulci) שעל פניה והפיתולים (Gyri) שביניהם.
כך למשל, נקודת ייחוס בולטת היא החריץ המרכזי (Central Sulcus), כאשר הפיתול שקדמית אליו נקרא הפיתול הקדם-מרכזי (Precentral gyrus) והפיתול שאחורי ביחס אליו נקרא הפיתול הבתר-מרכזי (Postcentral gyrus).
רוב מוחלט של קליפת המוח (החלק המכונה "קליפת המוח החדשה", או הניאוקורטקס), בנויה משש שכבות אופקיות המוגדרות על ידי המאפיינים המורפולוגיים של התאים בהן וע"י הקשרים של תאים אלה.
מבחינת סוג התאים, כ-80% מתאי קליפת המוח מעוררים (אקסיטטוריים) בהשפעתם בהיותם תאי עצב המייצרים ומפרישים גלוטמט כנוירוטרנסמיטור.
שאר התאים, כ-20%, הם תאים מעכבים – כאלה המפרישים GABA בסינפסות אותם הם מייצרים עם תא המטרה.
השכבות מהוות מארג אנטומי / ארגוני אחיד לכל רוחב קליפת המוח: אקסונים הנושאים את המידע התחושתי מהתלמוס מסתיימים בעיקר בשכבה 4 ומיעוטם בשכבה 6. תאי שכבה 4 נקשרים אנכית לתאים בשכבה 3, ואלה מעבירים את המידע בעיקר לאזורים אחרים במוח באותה המיספרה ובהמיספרה הנגדית.
שכבה 5 היא המקור למסילות העצביות היורדות מקליפת המוח למבנים הנמוכים יותר במוח ולמוח השדרה.
שכבה 6 שולחת מסלול משוב חזרה לתלמוס.
עובי השכבות האלה יכול להשתנות מאזור תפקודי אחד לאחר: למשל, שכבה 4 היא השכבה העיקרית המקבלת את המידע התחושתי מהתלמוס, ולכן היא כמעט חסרה באזורים המוטוריים העוסקים בתכנון תנועה.
לעומת זאת, באזורים המוטוריים שכבה 5 בולטת ועבה במיוחד.
מתוך המבנה של התאים והשכבות הסיק ברודמן את החלוקה התפקודית .
השכבות מהוות את התבנית הארגונית של קליפת המוח, אך נראה שהתפקיד של הקליפה מאורגן בעמודות של תאים הניצבות מאונכות לפני הקליפה, משכבה 1 ועד 6. זהו מונח תאורטי, הנשען על עדויות לתגובות דומות של תאים בעמודה לגירוי תחושתי מסוים.
התפיסה של עמודת תאים כיחידה תפקודית בקליפת המוח נטווה לראשונה על ידי מאונטקאסל (V B Mountcastle) ב-1957. נראה שלעמודות מבנה סכמטי דומה של קשרים, וצירוף של העמודות יצור את החלוקה התפקודית של קליפת המוח .
כמו יתר המוח הגדול, קליפת המוח נחלקת לשתי המיספרות, הימנית והשמאלית, המופרדות על ידי שקע עמוק לאורך מרכזה של קליפת המוח הנקרא החריץ האורכי ( longitudinal fissure).
ישנם הבדלים מסוימים בין שתי ההמיספרות.
למשל, אצל רוב בני האדם, הדיבור ממוקם בהמיספרה השמאלית.
בנוסף, ההמיספרה השמאלית נוטה להיות אנליטית יותר, בעוד שהימנית מעבדת מידע בצורה יותר הוליסטית.
קליפת המוח מחולקת גם על פי אזורים הקשורים לשלבים שונים של ההתפתחות האבולוציונית.
האזור החדש יותר מבחינה התפתחותית הוא הניאוקורטקס, הכולל את רוב שטחן של ההמיספרות.
האזור הישן יותר הוא קליפת המוח הלימבית, הממוקמת מסביב לקצוות המרכזיים (medial edge) של ההמיספרות.
על בסיס הקפלים ומאפיינים בולטים של פני השטח, משתמשים בחלוקה מוסכמת של כל המיספרה בקליפת המוח לארבע אונות: המצחית (frontal lobe), הרקתית (temporal lobe), הקודקודית (parietal lobe) והעורפית (occipital lobe).
האונות הללו שייכות לניאוקורטקס, שהוא כאמור אזור חדש יחסית מבחינה אבולוציונית.
החריץ המרכזי הוא הגבול בין האונה המצחית והאונה הקודקודית, והמענית הצידית מפרידה בין האונה הרקתית שמתחתיה לבין האונה המצחית והקודקודית שמעליה.
לכל אחת מהאונות של מוח האדם יש תפקידים מוגדרים ופעילויות מוגדרות.
החלוקה התפקודית של קליפת המוח
Korbinian Brodmann היה נוירו-אנטום גרמני בתחילת המאה ה-20 שמיפה את קליפת המוח האנושית באמצעות למידה שיטתית של המבנה ההיסטולוגי שלה.
לאור הבדלים במבנה התאים והשכבות קבע ברודמן כי ניתן לחלק את קליפת המוח ל-47 אזורים.
ההשערה שלו הייתה כי אזורים אלה הם אזורים בעלי תפקיד שונה, השערה שהוכחה כנכונה במחקרים פיזיולוגיים רבים.
מכאן, הדרך המקובלת לזהות אזורים ספציפיים על פני קליפת המוח היא בעזרת חלוקה ל"אזורי ברודמן", הממוספרים מ-1 עד 47.
אזורי ברודמן (מבט על קליפת המוח מבחוץ) אזורי ברודמן (חתך במישור החיצי)
לאזורים השונים בקליפת המוח יכולים להיות תפקודים שונים לחלוטין זה מזה.
קליפת המוח מכילה אזורי עיבוד, שמתבססים על הקלט שמתקבל מהחושים, ואזורים מוטוריים, שמוציאים פלט לשרירי הגוף.
האזורים שאחראים על עיבוד מידע חושי נחלקים לאזורים 'ראשוניים' או 'עיקריים' הממונים על קליטה ועיבוד התחלתיים, ואזורים 'אסוציאטיביים' או 'משניים' שעוסקים בעיבוד מתקדם יותר וכן בשילוב מידע המגיע מחושים שונים.
האזורים הראשוניים בקליפת המוח אינם התחנה הראשונה של המידע מהחושים (שלרוב עובר קודם דרך התלמוס), אך רק בקליפת המוח המידע על הגירויים מגיע למודעות.
האזורים האסוציאטיביים הם אלה שעוזרים לגבש תפיסה כוללת של הסביבה ומאפשרים לתרגם אותה לתגובות התנהגותיות שהמערכת המוטורית תוציא לפועל.
זהו גם המוקד העיקרי לתהליכים של חשיבה גבוהה וקבלת החלטות.
האזור התחושתי (סומטו-סנסורי) הראשוני: מקבל מידע חושי מקולטנים על פני העור, מהשרירים והרקמות הפנימיות.
מערכת זו מעבירה מידע על מגע, טמפרטורה, כאב ותחושת מצב.
מיקום: הפיתול הבתר-מרכזי, אזורי ברודמן 1–3.
אזור הראייה הראשוני: מקבלת קלט חזותי ממערכת הראייה (מהעיניים דרך התלמוס הראייתי) ומבצעת עיבוד פשוט יחסית של הגירויים החזותיים (זיהוי ניגוד בין אור וצל, תנועה וכו').
מיקום: מרכז האונה העורפית, אזור ברודמן 17.
קליפת השמיעה הראשונית: מקבלת ממערכת השמיעה מידע על קולות, ומבחינה באיכויות של צלילים כגון עוצמת הצליל וגובהו.
מיקום: באונה הרקתית בצמוד לחריץ הצידי, אזורי ברודמן 41 ו-42.
ארגון תאי העצב באזורים הראשוניים משקף ותואם את הארגון באיבר החישה הרלוונטי.
באזור התחושתי הראשוני זהו ארגון סומטוטופי, כאשר מידע מקולטני חישה סמוכים מגיע לתאי עצב סמוכים בקליפת המוח.
כך מתקבלת על פני קליפת המוח מעין מפה של הגוף כולו, מהרגליים לראש.
בקליפת הראייה זהו ארגון רטינוטופי, שתואם את ארגון קולטני האור ברשתית.
בקליפת השמיעה זהו ארגון טונוטופי, שבו קבוצות תאי העצב מסודרות בהתאם לתדירות הצלילים שהן מעבדות.
מספר אזורים של קליפת המוח מעורבים בפעולה של המערכת המוטורית:
האזור המוטורי העיקרי: מאזור זה נשלטות התנועות הרצוניות של שרירי השלד.
מיקום: הפיתול הקדם-מרכזי, אזור ברודמן 4.
האזור המוטורי המשלים: מעורב בלימוד וביצוע רצפים של תנועות.
מיקום: קדמית לפיתול הקדם-מרכזי בחלקו התיכון, אזור ברודמן 6.
הקליפה הקדם-מוטורית: מטפלת בתנועות מורכבות המונחות על ידי מידע מהחושים.
מיקום: קדמית לפיתול הקדם-מרכזי, אזור ברודמן 6.
האזור המוטורי המשלים והקליפה הקדם מוטורית מעורבים בתכנון של תנועה.
הם מוציאים את התכנון לפועל באמצעות הקשרים שלהם לאזור המוטורי העיקרי.
העיבוד של מידע חושי והשליטה על התגובות המוטוריות מעסיק רק חלק קטן של קליפת המוח.
למעשה, רוב השטח של קליפת המוח עסוק בניתוח של המידע ובאינטגרציה שלו.
חלקים אלו מכונים אזורי האסוציאציה.
אזורי האסוציאציה של קליפת המוח מתפרסים על למעלה משלושה רבעים משטח קליפת המוח והם עוסקים בעיבוד נוסף של מידע הנקלט באזורים הראשוניים.
לדוגמה, בעוד אזור השמיעה הראשוני מבחין רק בתכונות פשוטות של צלילים, כמו גובה ועוצמה, הרי אזור האסוציאציה השמיעתי מנתח את המידע הזה ומאפשר לאדם לזהות צלילים שלמים ומורכבים כמו מילים מדוברות או מנגינות.
חיבור המידע מתוך קלט חושי מגוון, אשר מתבצע בקורטקס האסוציאטיבי, מאפשר תכנון של תגובות הולמות לגירויי הסביבה.
בהתאם לכך, באזורים אלו מתבצעים תהליכים קוגניטיביים גבוהים כמו תכנון וקבלת החלטות.
תהליכים אלו הם חלק מהתפקודים הניהוליים של האדם, האחראים על היכולת ליזום, להתמיד, לעכב ולשנות.
העיבוד המתקדם של מידע ראייתי מתבצע בשני נתיבים היוצאים מקליפת הראייה הראשונית.
הנתיב הגבי עולה לאונה הקודקודית ומנהל עיבוד חזותי מתקדם הקשור בעיקר לתנועה ולמיקום במרחב, והנתיב הגחוני יורד לאורך האונה הרקתית ומעבד מאפיינים מורכבים של הגירויים עצמם (למשל: זיהוי פנים).
עם זאת, זוהי חלוקה מעט פשטנית של מערכת העיבוד הראייתי, שהיא מאוד מורכבת.
האונה הקודקודית היא נקודת מפגש חשובה בין אזורים אסוציאטיביים של ראייה, שמיעה ומגע.
האינטגרציה ביניהם מאפשרת לגבש תפיסה מרחבית ומסייעת בהכוונת תנועות הכוללות מגע עם חפצים.
קליפת המוח הקדם-מצחית היא אזור אסוציאציה שממוקם בקדמת האונה המצחית, לפני האזורים המוטוריים.
אזור זה מנהל היבטים שונים של תכנון והכוונת התנהגויות מורכבות.
פעילותו קשורה לתפקודים קוגניטיביים גבוהים של קבלת החלטות, חתירה להשגת מטרות והתנהגות חברתית.
בקליפת המוח זוהו שני אזורים הקשורים לשפה.
בחלוקה גסה, אזור ברוקה, הממוקם באונה המצחית, מטפל בעיקר בהפקה של דיבור, ואזור ורניקה באונה הרקתית אחראי על הבנה של שפה מדוברת וכתובה.
במרבית המקרים, אזורים אלה ממוקמים בהמיספרה השמאלית של קליפת המוח.
קליפסו (יוונית עתיקה: Καλυψώ) הייתה נימפה במיתולוגיה היוונית, בתו של אטלס, אחד מהטיטאנים.
ביתה של קליפסו שכן באי אוגיגיה, שתואר כמרכז כל הימים.
בגרסה המקובלת ביותר, אביה של קליפסו הוא הטיטאן אטלס.
במלחמת האלים והטיטאנים, זאוס ואחיו ניצחו את הטיטאנים בהנהגת אביהם, קרונוס.
אטלס, שהיה יד ימינו ואחיינו של קרונוס, הוטל לסחוב את אורנוס (השמים) על גבו בתור עונש.
בתאוגוניה של הסיודוס, קליפסו מוצגת כבתו של אוקיינוס ותטיס.
לפי התאוגוניה, קליפסו ילדה שני בנים לאודיסאוס.
באודיסאה, היצירה המפורסמת אשר מיוחסת להומרוס ומתארת את מסעותיו של אודיסאוס מלך איתקה לאחר מלחמת טרויה, נזכרת קליפסו כנימפה אשר הצילה את אודיסאוס לאחר שספינותיו טבעו בסערה.
תשעה ימים נאבק אודיסאוס בים על קורת עץ בודדת, עד אשר נסחף אל האי של קליפסו, והאלה טיפלה בו עד שהתאושש.
קליפסו התאהבה בו וביקשה ממנו שיהיה לה לבעל, ואף הבטיחה לעשותו לבן אלמוות.
שבע שנים אודיסאוס היה כלוא באי שלה, אך ליבו עדיין התגעגע אל פנלופה, אשתו המחכה לו באיתקה.
ליבה של אתנה נכמר על אודיסאוס והיא ביקשה מזאוס לשחרר אותו.
בעצה אחת עם שאר האלים שלח זאוס את הרמס כדי לכפות על קליפסו לשחרר את אודיסאוס.
בצער רב וביגון נאלצה קליפסו להניח לאהובה לחזור לביתו.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, נקרא הפרק הרביעי בשם "קליפסו".
הגיבור, לאופולד בלום, מקבילו הפארודי של אודיסאוס, מתואר כעוזב את ביתו ואת אשתו למסע של יממה ברחבי דבלין.
בבלואי קוראים למורה של בלואי קליפסו.
סוזן וגה באלבומה Solitude Standing כתבה שיר על קליפסו המתאר את פרידתה מאודיסאוס מנקודת מבטה.
בסדרת הספרים פרסי ג'קסון והאולימפיים מופיעה קליפסו בספר הרביעי הקרב על המבוך, כאשר היא מתאהבת בפרסי, שכמו אודיסאוס הגיע לאי שלה.
לאחר מכן בספר בית האדס ליאו ואלדז מבקר אותה וכשהוא עוזב הוא נשבע בנהר הסטיקס שיחזור אל האי כדי להוציא אותה משם (שבועה בנהר הסטיקס זו שבועה שאסור להפר).
לאחר מכן בספר דם האולימפוס ליאו שב לאוגיגיה ומוציא את קליפסו משם, מה שגורם לכך שלא תהיה בת אלמוות, אך היא מוכנה לוותר על כך.
בספרי גורלו של אפולו ליאו וקליפסו חוזרים למחנה ועוזרים לאפולו.
הירח קליפסו של שבתאי והאסטרואיד קליפסו 53 נקרא על שמה.
קַלִיפֿוֹרְנִיּוּם (Californium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי ומתכתי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Cf ומספרו האטומי 98. קליפורניום הוא היסוד הטרנס-אורני השישי.
היסוד זוהה על ידי צוות המדענים סטנלי ג'רלד תומפסון , קנת סטריט , אלברט גיורסו וגלן סיבורג בפברואר 1950. הגילוי פורסם ב-1 במאי 1950. היסוד נקרא על שם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומדינת קליפורניה.
הוא נוצר במאיץ החלקיקים שפעל אז בברקלי, ציקלוטרון שהיקפו 1.52 מ', באמצעות הפצצת 242Cm, שהוא איזוטופ יציב יחסית, בקרינת אלפא.
כתוצאה מכך נוצרו אטומי 245Cf.
תרכובות מעטות בלבד המכילות קליפורניום נוצרו והן נחקרות.
האיזוטופ 252Cf הוא מקור נייטרונים חזק, ו-1 מיקרוגרם (0.000001 גרם) מסוגל לייצר כ-170,000,000 נייטרונים בדקה.
בשל תכונה זו הוא משמש כמזהה כסף וזהב במכרות.
כמו כן, הוא משמש לאיתור בארות נפט ומים, באמצעות מתקן מסוג מודד לחות נייטרונים .
קליפורניום-251, האיזוטופ היציב ביותר של היסוד, דועך בדעיכת אלפא לקוריום-247.
קליפסו הוא סגנון מוזיקלי וריקוד במקצב אופייני לתרבות האפרו-קריבית.
מקור הסגנון בטרינידד, והוא בימינו למעשה שילוב בין הסגנון של המוזיקה האפריקאית מתחילת המאה ה-20 ורגאיי מג'מייקה של שנות ה-50. ברקע להתפתחות המוזיקלית באיים הקריביים עומדים היחסים החברתיים באיים והיחס לתושבים ממוצא אפריקאי, שהובאו כעבדים ונאסר עליהם לדבר במהלך העבודה - על מנת להעביר מסרים התפתחה שפה מוזיקלית לא מילולית.
סגנון זה השפיע על הזהות האפריקאית של תושבי טרינידד, שהמוזיקה שלהם הושפעה גם מן האדונים הקולוניאליים השונים של האי: צרפת, ספרד, ובריטניה.
תחרויות קליפסו הפכו פופולריות במהלך תקופת הקרנבל, בעיקר אחרי ביטול העבדות ב-1834.
קאליפסו (CALIPSO) הוא לוויין סביבתי אמריקאי-צרפתי, ששוגר על גבי הטיל דלתא 2 ב-26 באפריל 2006 מבסיס חיל האוויר האמריקני ונדנברג שבקליפורניה.
שמו הוא ראשי תיבות של "Cloud-Aerosol Lidar and Infrared Pathfinder Satellite Observations." הלוויין מנטר באמצעות לייזר את העננים במשך 24 שעות ביום.
קליפסו טס בתצורה המכונה "A Train" ביחד עם הלוויינים קלאודסאט ששוגר ביחד עמו וכן עם הלוויינים אקווה, אאורה, והלוויין הצרפתי פאראסול.
CALIOP מתקן Lidar - LIght Detection And Ranging המספק תמונה אנכית ברזולוציה גבוהה של האירוסולים והעננים.
מצלמת שדה רחב - גרסה משופרת של מצלמה מסחרית המשמשת למעקב אחר כוכבים.
רדיומטר באינפרה אדום (IIR) - משמש לאיתור גודל החלקיקים והתכונות האחרות של ענני הצירוס.
מכשיר ה-CALIOP מתואם לאמצע תמונת ה-IRR כדי לבצע אופטימיזציה של התצפית.
האירוסולים הם חלקיקים המרחפים באוויר בעלי צורות מורכבות ומכילים מגוון של מרכיבים כימיים שיכולים להיות מוצקים או נוזליים ואפילו חלקיקי חומרים מוצקים בתוך טיפות נוזלים.
אורך החיים שלם משתנה - כאשר כמה תרכובות אירוסולים חיים רק כמה ימים לפני שהם מתפרקים בעוד שאחרים שוהים באוויר במשך חודשים.
מדידת אירוסולים קשה מאוד ולכן יש צורך במגוון רחב של מכשירים.
העננים תלויים למעשה באירוסולים כדי להיווצר.