tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד סוף 1941 הוקמו, או נמצאו בתהליך הקמה, למעלה מ-400 דיוויזיות חדשות.
מערכת גיוס המילואים של הצבא האדום, שהתבססה על המחוזות הצבאיים, הוכחה כיעילה ביותר, ואפשרה לצבא האדום להקים, לאמן ולצייד במהירות יחידות צבאיות חדשות, על בסיס קאדרים של קצינים מנוסים במילואים.
בסה"כ הוקמו עד סוף 1941 לא פחות מ-66 ארמיות חדשות (מתוכן נשלחו 46 לחזית הגרמנית ו-20 הוצבו בעתודת הסטאבקה) ו-20 ארמיות נוספות הוקמו מחדש, לאחר שספגו אבדות כבדות.
בראשית דצמבר 1941 כלל הצבא האדום כ-8.9 מיליון חיילים (מתוכם כ-4.5 מיליון חיילים לחמו בחזית הגרמנית, או הוצבו בעתודת הסטאבקה) לעומת כ-5.3 מיליון חיילים ערב "מבצע ברברוסה", זאת למרות האבדות העצומות שספגה ברית המועצות בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית.
הצבא הגרמני, לעומת זאת, התקשה אפילו להשלים את 750 אלף האבדות שספגו כוחותיו בחזית המזרחית עד ראשית דצמבר, ולכן כוחו בחזית הסובייטית פחת בכ-340 אלף חייל.
עד סוף 1941 הושמדו כמעט לחלוטין כוחות הצבא האדום, שהוצבו במחוזות הצבאיים המערביים של ברית המועצות ביוני 1941, אך ארמיות העתודה מילאו את מקומם, ואפשרו לפיקוד הסובייטי לא רק להמשיך במלחמה, אלא אף לצאת למתקפת נגד גדולה בדצמבר 1941.
הצלת התעשייה הצבאית הסובייטית – העברת חלק גדול ממפעלי התעשייה הסובייטיים מהמחוזות המערביים של ברית המועצות, שנמצאו בסכנת כיבוש, לאזורים מרוחקים, מחוץ להישג ידו של הצבא הגרמני והלופטוואפה, אפשרה לברית המועצות להמשיך לנהל את המלחמה, ומילאה תפקיד מרכזי בניצחון הסובייטי במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
הדיוויזיות הסיביריות, למרות מספרן הקטן יחסית, מילאו תפקיד משמעותי בבלימת המתקפה הגרמנית על מוסקבה באוקטובר–נובמבר 1941 וכן במתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה.
התנגדות האוכלוסייה בשטחים הכבושים – האידאולוגיה הנאצית ראתה בעמים הסלאביים בני אדם נחותים מטבעם ("אונטרמנשן"), שנועדו לשרת את גזע האדונים הארי.
יחידות הס"ס ושלטונות הכיבוש הנאציים התייחסו לאוכלוסייה המקומית באזורים הכבושים בהתאם לאידאולוגיה הנאצית, ולא ניסו כלל לרכוש את תמיכתה.
כתוצאה מכך גברה העוינות של התושבים באזורים הכבושים כלפי השלטון הנאצי, והתארגנויות מקומיות של קבוצות מחתרת אנטי נאציות (הפרטיזנים) צברו תנופה, והפכו לגורם משמעותי תוך זמן קצר.
פעולות התגמול הקולקטיבי שערכו הנאצים ונסיונותיהם לדכא בכוח את התנגדות האוכלוסייה באזורים הכבושים באמצעות צעדי דיכוי אכזריים רק הגדילו את התמיכה העממית בצבא האדום ובפרטיזנים וחיזקו את כוחם.
הצבא האדום בהמשך מלחמת העולם השנייה
הפיקוד העליון הסובייטי העריך שהאבדות הכבדות שספג הצבא הגרמני במהלך מתקפת החורף, החלישו מאוד את כוחו והכשירו את הקרקע להמשך המתקפה הסובייטית.
הצבא האדום נחלש מאוד בעקבות האבדות הנוראות שספג במהלך 1941 (לפחות 4.3 מיליון נפגעים, מתוכם כ-3 מיליון הרוגים, נעדרים ושבויים) וסבל ממחסור חמור בכלי נשק כבדים לעומת זאת הצבא הגרמני התאושש מהמכות שספג במהלך מערכת החורף, לאחר שקיבל תגבורות חזקות, והיה מוכן לחדש את המתקפה בחזית הסובייטית עם בוא האביב.
ב-12 במאי פתח הצבא האדום במתקפה גדולה באוקראינה, שנועדה לשחרר את אוקראינה המזרחית ולהגיע לקו נהר הדנייפר.
כוחות הצבא האדום שעמדו מולה נחלשו מאוד בעקבות האבדות שספגו במתקפה הכושלת על חרקוב, והגרמנים נהנו מעדיפות גדולה בשריון ובמטוסים.
ב-19 ביולי כבשו הגרמנים את עיר התעשייה החשובה וורושילובגרד (כיום לוהנסק) וב-28 ביולי כבשו את הערים נובוצ'רקסק ורוסטוב על הדון.
בשלב זה היטלר הורה לפצל את כוחות קבוצת ארמיות דרום.
בין 13 בספטמבר ל־18 בנובמבר 1942 ניסה כוח גרמני, שכלל את הארמייה השישית, בפיקודו של הגנרל פרידריך פאולוס ואת ארמיית הפאנצר הרביעית, לכבוש את העיר סטלינגרד.
לאחר קרבות רחוב קשים שנמשכו כחודשיים, בהם ספגו שני הצדדים מאות אלפי נפגעים, הצליחו הגרמנים לכבוש למעלה מ-90 אחוז משטח העיר.
הארמייה הסובייטית ה-62, בפיקוד הגנרל וסילי צ'ויקוב, נדחקה לכמה כיסים מבודדים, שעומקם המרבי לא עלה על כמה מאות מטרים, כשגבה אל נהר הוולגה הקפוא, אך שרידיה המשיכו להחזיק מעמד, בסיוע הארטילריה הסובייטית, שהפגיזה את הכוחות הגרמניים מהגדה המזרחית של הנהר.
היטלר הורה להקצות את מיטב כוחותיו לכיבוש סטלינגרד.
סטלין לעומתו, הקצה להגנת סטלינגרד רק את מינימום הכוחות ההכרחי, ונהג חסכנות רבה בהזרמת תגבורות למגיני העיר.
ריתוק הכוחות הגרמניים המובחרים למערכה על סטלינגרד, אפשר לפיקוד העליון הסובייטי לרכז בחשאי כוחות עתודה גדולים וכמויות גדולות של ציוד כבד לצורך התקפת נגד גדולה.
ב-19 בנובמבר 1942 החל "מבצע אורנוס", במסגרתו תקפו מאות אלפי חיילים סובייטים בסיוע מאות טנקים את הכוחות הרומניים שהגנו על האגפים של הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד.
לאחר 4 ימי לחימה חברו יחידות "חזית סטלינגרד" עם יחידות "החזית הדרום-מערבית" בעיר קלאץ על נהר הדון, והשלימו את כיתור הכוח הגרמני, שכלל כ-300 אלף חיילים, באזור סטלינגרד.
היטלר פקד על כוחותיו שלא לעזוב את סטלינגרד, וניסה להעביר אליהם אספקה בדרך האוויר.
כמה מבצעים גרמנים לשבירת המצור הסובייטי נכשלו.
וב-10 בינואר 1943 פתחו כוחות סובייטיים חזקים, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה הסופית על הכוחות הגרמניים הנצורים באזור סטלינגרד.
לאחר 3 שבועות של קרבות קשים, בהם נהרגו כ-100 אלף חיילים גרמנים, נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים ב-2 בפברואר 1943, ולמעלה מ-90 אלף חיילים נפלו בשבי הסובייטי.
קרב סטלינגרד הוכרע בניצחון הצבא האדום ונחשב לנקודת המפנה המשמעותית ביותר בניצחון בעלות הברית על גרמניה.
אולם בשלב זה המתקפה הסובייטית הואטה, עקב התארכות קווי אספקה, בלאי מואץ של כלי הרכב, ואובדן התנופה.
מיבלט קורסק נראה לפיקוד העליון הגרמני כמקום האידיאלי להנחתת מהלומה מוחצת על הצבא הסובייטי בקיץ 43. הוורמאכט ניצל את התקופה הרגועה יחסית שבין החורף ובין האביב להתחדשות ולהתחמשות.
כוחות רעננים הוזרמו לחזית, כשהם מצוידים בטנקים ובתותחים מתנייעים חדישים.
הסובייטים, מצדם, תוך ניצול מידע מודיעיני מדויק, חיזקו את מבלט קורסק בתותחים ובשריון בקצב מהיר בהרבה מקצב ההתחמשות של הכוחות שממולם.
הצבא האדום ביצר היטב את שטח המיבלט ויצר מערך הגנה לעומק, שכלל מספר רב של קווי הגנה מבוצרים, במטרה לספוג את תנופת המתקפה הגרמנית, ולשחוק את הכוחות התוקפים.
ההתקפה הגרמנית בצפון הבליטה לא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית, ולאחר חמישה ימי לחימה נעצרה לגמרי, לאחר שהכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות.
ההתקפה הגרמנית בדרום בליטת קורסק זכתה להצלחה גדולה יותר, והצליחה לחדור לעומק של למעלה מ-30 ק"מ לפני שנבלמה על ידי כוחות עתודה סובייטיים שהוטלו למערכה, ובראשם הארמייה המשוריינת החמישית של המשמר (הגוורדיה).
אף על פי ששני הצדדים סבלו אבדות כבדות ביותר במהלך קרב קורסק ומתקפות הנגד הסובייטיות שבאו בעקבותיו, התוצאה הייתה ניצחון אסטרטגי סובייטי מכריע.
הגרמנים איבדו את היוזמה האסטרטגית בחזית המזרחית ונאלצו לעבור למגננה עד לסוף המלחמה.
לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום במתקפה לכל אורך החזית מסמולנסק דרומה, ועד לסוף ספטמבר הגיעו כוחותיהם עד לנהר הדנייפר כמעט לכל אורכו.
הגרמנים ניסו להקים קו הגנה מבוצר על הגדה המערבית של הדנייפר, והאמינו שיוכלו לעצור שם את המשך ההתקדמות הסובייטית, אך כוחות הצבא האדום הפתיעו אותם, חצו את הנהר תוך כדי תנועה במהלך קרב דנייפר, והצליחו להקים מספר רב של ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר.
לאחר כשבועיים של קרבות עזים, תוך הדיפת ניסיונות גרמניים לחבור לכוחות המכותרים, השלימו הסובייטים את חיסול הכיס הגרמני.
הצבא האדום, אף על פי שגם הוא ספג אבדות כבדות במהלך הקרבות סביב כיס קורסון, ניצל את חולשת קבוצת ארמיות דרום, כדי להמשיך בהתקדמות מהירה מערבה, ובמרץ 1944 כבר הגיעו כוחותיו עד לגבולות רומניה.
בראשית 1944 עדיין נמצא הצבא הגרמני בעומק מאות ק"מ בשטח ברית המועצות.
במהלך המתקפות שביצע הצבא האדום ב-1944 נגרמו לצבא הגרמני ולבעלי בריתו מיליוני אבדות בהרוגים, פצועים ושבויים.
הצבא הסובייטי לא הסתפק בשחרור כל השטחים שאבדו לברית המועצות מראשית המלחמה.
הצבא האדום, נהנה בשלב זה מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד כבד על פני הצבא הגרמני בחזית המזרחית, לא ניסה לתקוף לכל אורך החזית, אלא הנחית על הגרמנים שורה של מתקפות, בכל פעם בגזרה שונה.
1944 נודעה כשנת "עשרת הניצחונות".
בינואר הצליחו כוחות הצבא האדום לפרוץ את טבעת המצור הגרמנית סביב לנינגרד, לאחר כשנתיים וחצי של מצור.
הצבא האדום יצא למבצע לנינגרד-נובגורוד והגרמנים נאלצו לסגת לגבולות אסטוניה.
בראשית מרץ פתחה החזית האוקראינית הראשונה בפיקוד איבן קונייב במתקפת בזק באוקראינה, שהפתיעה לחלוטין את הפיקוד הגרמני, וחדרה עמוק לשטח רומניה, לאחר שחצתה תוך כדי תנועה את הנהרות בוג, דניסטר ופרוט.
במהלך החודשים אפריל ומאי השלימו ה"חזיתות" (קבוצות הארמיות) בפיקודם של פטרוב, מלינובסקי וטולבוחין, את שחרור דרום אוקראינה, ואת כיבוש חצי האי קרים.
ב-23 ביוני 1944 נפתחה מתקפת הקיץ הסובייטית בבלארוסיה (מבצע בגרטיון) בהשתתפות כוחות מ-4 חזיתות.
המתקפה הפתיעה לחלוטין את הפיקוד הגרמני, שהיה משוכנע שהצבא האדום מתכוון להמשיך לתקוף בדרום, בשטח אוקראינה, וריכז שם את עתודותיו הניידות.
הכוחות הסובייטיים, שהתקדמו במהירות רבה, שחררו את כל שטח בילרוסיה, חדרו עמוק לפולין והגיעו עד למרחק קצר מוורשה.
עד סוף החודש התמוטטה קבוצת ארמיות דרום הגרמנית כליל, ויותר מ-400 אלף חיילים נפלו בשבי, כולל מרבית הארמייה השישית הגרמנית, שהוקמה מחדש לאחר סטלינגד.
בראשית ספטמבר נכנסו כוחות הצבא האדום לבולגריה ללא התנגדות, ותוך מספר ימים הוקמה שם ממשלה חדשה, שמיהרה להכריז מלחמה על גרמניה.
בספטמבר הצליחו הכוחות הסובייטיים לכבוש מחדש את רוב שטחן של המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), אך כוח גרמני חזק, קבוצת ארמיות צפון, החזיק מעמד באזור חצי האי קורלנד עד לסוף המלחמה, שאז הלך לשבי כגוף אחד, יחד עם כל מפקדי הכוח, ובראשם גנרל קרל הילפרט.
כוחותיהם של המרשלים ז'וקוב, קונייב, רוקוסובסקי וצ'רניאחובסקי התקדמו במהירות רבה תוך השמדת חלק גדול מ-6 הארמיות הגרמניות שעמדו מולם.
למרות התנגדות נואשת של הכוחות הגרמניים שהגנו על מרחב ברלין, הצליחו 3 החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במבצע להבקיע את מערכי ההגנה, שהגנו על דרכי הגישה לברלין, והגיעו לפרוורי העיר ב-21 באפריל.
הלחימה בתוך ברלין ערכה כ-10 ימים, במהלכה סבלו הכוחות התוקפים אבדות כבדות.
ב-8 באוגוסט 1945, יומיים לאחר הטלת הפצצה האטומית על הירושימה, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, וכוחותיה פתחו במתקפה גדולה על צבא קוואנטונג היפני בצפון סין.
ב-2 בספטמבר במסגרת טקס הכניעה הרשמי של יפן, שנערך על סיפונה של אוניית המערכה האמריקאית "מיזורי", נכנעו היפנים גם בפני ברית המועצות.
הצבא האדום אורגן ביחידות אופרטיביות עצמאיות – דיוויזיות.
כמה דיוויזיות (בדרך כלל, 2–4) התכנסו לקורפוס וכמה קורפוסים (בדרך כלל, 2–4) היו ארמייה.
כמה ארמיות (בדרך כלל, 2–4) היוו "חזית".
בתקופת מלחמת העולם השנייה אורגנו כוחות השריון הסובייטיים בצורה שונה.
הקורפוס המשוריין החליף את הדיוויזיה המשוריינת כיחידה אופרטיבית אורגנית רב זרועית, שכללה מספר חטיבות טנקים, חי"ר ממונע (במשאיות) ותותחים מתנייעים.
קורפוס משוריין כלל כ-300 טנקים, שווה ערך לדיוויזיה משוריינת בצבאות המערב.
המונח המקביל באנגלית הוא "קבוצת ארמיות".
היו גם בריגדות ויחידות עצמאיות אחרות, אך מספרן ירד עם הזמן.
כאמור, היחידה העצמאית העיקרית הייתה דיוויזיה.
היו מספר סוגים עיקריים (סוגים נוספים לא היו בשימוש נרחב):
דיוויזיית רגלים (קלעים בטרמינולוגיה הרוסית)
דיוויזיית שריון – ההבדל העיקרי בין דיוויזיה משוריינת לממוכנת הוא במספר וסוג הטנקים.
היחס בין יחידות טנקים ליחידות אחרות בדיוויזיית שריון הוא גדול יותר.
פרט לכוחות שהיו למפקד החזית בדיוויזיות השונות היו עתודות מטכ"ל שהיו בפיקוד הישיר של הסטאבקה וניתנו למפקד החזית לצורך השלמת המשימה.
הרוסים קראו לזה "עוצבות עצמאיות", למשל דיוויזיית חי"ר העצמאית מספר 34. בדרך כלל, לגדודים ולאוגדות לא היו שמות ייחודיים והם נבדלו במספרם.
בדרך כלל המספר ציין את תאריך ההקמה היחסי.
ככל שהמספר היה נמוך יותר, כך היחידה הייתה ותיקה יותר.
היו יוצאים מהכלל, אך הם היו מעטים.
הצי הסובייטי היה חלש יחסית ועיקר כוחו היה בצוללות.
לא נעשה כמעט כל שימוש ב-150 צוללותיו של הצבא האדום כיוון שהגרמנים מיקשו את הנמלים הרוסיים בתחילת המלחמה.
הצבא האדום לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1946 השם שונה רשמית ל"הצבא הסובייטי".
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, עסק הצבא הסובייטי בעיקר בהתעצמות אסטרטגית לקראת אפשרות של סכסוך מזוין מול ארצות הברית ונאט"ו, וכן כתוצאה בלתי נמנעת של מרוץ החימוש הגרעיני.
בהתאם להנחיות הממשלה הצבא עסק בדיכוי המרד המזרח גרמני ב-1953, התקוממות הונגריה 1956 והאביב של פראג ב-1968.
מבחינה מספרית היה זה הצבא הגדול בעולם, ותחומי היתרון המסורתיים שלו על פני המערב היו: כמות הטילים הבליסטיים, צוללות משוכללות במספר רב, כמות הטנקים במזרח אירופה וכמות קני הארטילריה.
כוחות משמעותיים של הצבא האדום הוצבו מחוץ לגבולות ברית המועצות, בשטח מדינות הגוש הסובייטי לרבות קובה.
בהתאם להחלטת הממשל הסובייטי בשנים 1914–1918, "המועצה המהפכנית הצבאית" ניהלה את הצבא.
ב-1934 המועצה בוטלה והפיקוד העליון עבר לשר ההגנה (מונה קלימנט וורושילוב).
כל אחת מהמדינות שהיו חלק מברית המועצות הקימה צבא משלה – שהחליף את הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
משרד ההגנה של רוסיה הוא המשרד הממשלתי האחראי עליהם.
לרוסיה יש את מספר הטנקים הגדול ביותר בעולם (כ-23 אלף טנקים פעילים מתוכם מעל לאלף טנקים מדגם T90, טנק המערכה המתקדם ביותר של רוסיה, המהווה את השידרה העיקרית של השריון הרוסי).
כמן כן לרוסיה את מספר המפציצים וצי הצוללות הגדולים ביותר.
התקציב הצבאי של רוסיה הוא מהגבוהים ביותר בכל יבשת אירופה ומהווה כשביעית מהתקציב הצבאי של ארצות הברית.
רוסיה וארצות הברית הן שתי המדינות היחידות בעולם בעלות "טריאדה גרעינית".
לאחר שפורקה ברית המועצות רשמית ב-31 בדצמבר 1991, היה הצבא הסובייטי נתון במצב קפאון, ניסיון לשמרו כצבא חבר המדינות נכשל, אף שבפברואר 1992 הוקם רשמית הפיקוד הבכיר של צבא חבר המדינות, שנותר עד היום כפיקוד לתיאום גרידא.
בינתיים הכריזו היחידות הצבאיות הפזורות ב-15 הרפובליקות הסובייטיות על נאמנותן לממשל הרפובליקני בכל רפובליקה ובכך הבטיחו את עצמאותן הצבאית של המדינות החדשות שירשו את ברית המועצות.
הצבא האירי הרפובליקני (באירית: Óglaigh na hÉireann; באנגלית: Irish Republican Army), ה־IRA (נודע גם בכינוי המחתרת האירית), הוא שם המאגד בתוכו מספר ארגונים לאומנים ששאיפתם הייתה לאחד את חלקי אירלנד תחת שלטון אירי עצמאי.
ארגוני ה־IRA פעלו בתחילה לעצמאות אירית ומשזו הושגה התנגדו לשלטון הבריטי בצפון אירלנד, ופעלו נגדו באמצעים פוליטיים אך גם באמצעים אלימים כגון לוחמת גרילה ופעולות טרור כנגד אזרחים ומוסדות בריטיים.
הצבא האירי הרפובליקני נתקל בשסע אידאולוגי פעמיים, ב־1922 כתוצאה מהאמנה האנגלו-אירית וב־1969, כתוצאה מעימות בין שתי תת-מחתרות.
במהלך יולי 2005 ה־IRA יצא בהודעה פומבית כי המלחמה הסתיימה וכי על כל הפלגים להניח את נשקם ולהרוס את מצבורי הנשק שברשותם.
מספר ההרוגים בתקופת "הצרות" (1969–1998) על ידי ארגונים רפובליקניים חמושים, בראשם פלג של ה־IRA שכונה Provisional IRA מוערך בלמעלה מ־2000.
ה־IRA המקורי נוסד ב־1919 בידי מייקל קולינס.
בין סוף שנות ה־70 לסוף שנות ה־90 היה PIRA הארגון המרכזי, ושימש כזרוע הצבאית של מפלגת השין פיין.
כיום טוענים שני ארגונים מרכזיים להיותם ה־IRA האמיתי – RIRA, משמע Real IRA ("האמיתי"), ו־CIRA, כלומר Continuity IRA ("ההמשך").
מהמאה ה־18 עד למלחמת העולם הראשונה
שורשיו של ה־IRA מצויים במסורת ארוכה של מרידות מצידם של האירים בתגובה לכיבוש הבריטי.
מעשי האלימות פרצו בדרך כלל לאחר תקופה של משא ומתן שלוותה באכזבה אירית מהתגובה האנגלית.
אחד הארגונים הראשונים שפעל נגד הבריטים, היה "האירים המאוחדים" (United Irishmen) שהוקם בשנת 1798. הארגון הושפע מהמהפכה הצרפתית ומהמהפכה האמריקאית.
בתחילה פעל הארגון בדרך לא אלימה, אך לאחר אכזבת התנועה הלאומית מהבריטים לאחר האיחוד עם האי הבריטי, עברו לדרך של מאבק אלים.
ב־1803 כבשו המורדים את מצודת דבלין ורצחו את נשיא בית המשפט העליון של אירלנד.
התנועה הלאומית האירית המשיכה להתחזק ב־45 השנים הבאות, עד מותו של מנהיגה, דניאל או'קונל.
המשבר שהגיע בעקבות "רעב תפוחי האדמה" אשר סימל את דעיכת כוחה של התנועה.
בין השנים 1845 ל־1852 גוועו ברעב כמיליון אירים, ומיליון נוספים היגרו מחוץ לאירלנד.
ההתקוממות, אם נותרה, הייתה ספורדית בלבד.
בשנות ה־50 של המאה ה-19 ניסתה ה"אחווה הפניאנית" ליצור תנועה עולמית של אירים על פי המודל היעקוביני, אך לא הצליחה ליצור אחיזה של ממש באירלנד עצמה.
הזרוע הפוליטית של הקוראים לעצמאותה של אירלנד הוקמה בשנת 1905 בדמות המפלגה בשם שין פיין בראשות ארתור גריפית'.
"המתנדבים האיריים" ומרידת חג הפסחא
בשנת 1914 התקבל "חוק שלטון הבית" על ידי הפרלמנט הבריטי.
כמה חודשים לפני כן התארגנה מיליציה שנקראה "המתנדבים האיריים" (באירית: "Oglaigh na hEireann") שמטרתם "שמירה והגנה על הזכויות והחירויות שנועדו לאנשיה של אירלנד".
מיליציה זו הוקמה בתגובה להקמת מיליציה פרוטסטנטית דומה בצפון, אשר איימה לפעול בכוח כנגד חוק שלטון הבית.
איום זה הוסר לאחר שמימוש החוק הוקפא עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה פיצלה את הארגון, כאשר פלג אחד ממנו לחם לצד הבריטים ואילו פלג אחר המשיך לתכנן מתקפה אנטי בריטית בזמן המלחמה.
חברי הארגון הקתולי הקיצוני IRB (האחווה האירית הרפובליקנית), ביניהם: פטריק פירס, ג'וזף פלנקט, איימון דה ואלירה, ומייקל קולינס, השתלטו על המתנדבים האירים והשתמשו בארגון להשגת מטרותיהם.
ב־24 באפריל 1916 התבצרו למעלה מאלף לוחמי הארגון, בנוסף לאנשי "צבא האזרחים האירי", (ארגון סוציאליסטי מהפכני) בבניינים אסטרטגיים ברחבי דבלין.
הם הכריזו על הקמת רפובליקה אירית חופשית.
התקוממות זו, שכונתה מרידת חג הפסחא, דוכאה לאחר 7 ימים על ידי הצבא הבריטי.
רוב מנהיגי המורדים הוצאו להורג, וביניהם פירס ופלנקט.
דה ואלירה נידון למוות, אך חייו ניצלו בזכות היותו אזרח אמריקני.
ב־21 בפברואר 1919 הכריזו אנשי השין פיין על הקמת רפובליקה אירית עצמאית בדרום האי, שם היה בסיס כוחה של התנועה.
מול הכוח הבריטי שנשלח לדכא את ההתקוממות התייצב ארגון "המתנדבים האיריים", שהחל לכנות את עצמו "הצבא האירי הרפובליקני" או IRA.
מלחמת העצמאות האירית ומלחמת האזרחים
לאחר זמן מה התברר לבריטים כי לא היה די בכוחות המשטרה הסדירים שנשלחו לאירלנד.
כוח השיטור המלכותי של אלסטר (RUC) נאלץ להתבצר במרכזי הערים.
לעומתם, כוחות הגרילה הרפובליקנים, בראשות מייקל קולינס, נמצאו ביתרון בולט מבחינת כוח אדם ואזורי שליטה.
לחימת הגרילה המוצלחת שנוהלה על ידי ה־IRA הייתה מאוחר יותר מקור להשראה לתנועות אנטי-קולוניאליות אחרות, בהן הלח"י (ראש הלח"י יצחק שמיר כינה עצמו "מיכאל" על שמו של מייקל קולינס).
בינואר 1920 החלו הבריטים להשתמש בכוחות מילואים, המכונים "בלאק אנד טאנס" על שם צבע מדיהם החומים והשחורים, שנודעו באכזריותם.
היו אלו מתנדבים שקיבלו אימון חפוז ונשלחו בהמוניהם אל הערים והכפרים.
ב־21 בנובמבר 1920 אירע הטבח הידוע בשם "יום ראשון העקוב מדם" (Bloody Sunday), במהלכו נרצחו 31 אזרחים, במהלך משחק "כדורגל גאלי", כפעולת נקם של הבריטים על חיסול כנופיית קהיר.
ב־1920 הכריזו הבריטים על רצונם בהפסקת אש, וב־6 בדצמבר 1921 נחתם ההסכם האנגלו-אירי, שלמעשה העניק למחוזות הדרומיים של אירלנד מעמד של דומיניון – "מדינת אירלנד החופשית", שתיקרא לימים "הרפובליקה של אירלנד".
חלק מהרפובליקנים, ובראשם דה ואלירה, התנגדו להסכם, בעוד שמנהיגים אחרים תמכו בו.
כתוצאה התפצל הארגון לתומכים ומתנגדים ופרצה מלחמת אזרחים אשר התחוללה באי בין יוני 1922 ואפריל 1923.
הצבא האירי של המדינה החדשה, על אף שהיה נחות מה־IRA מבחינת כוח אדם וחימוש, יצא מנצח, בעיקר בזכות הנהגתו של מייקל קולינס (שנהרג ממארב של ה־IRA באוגוסט 1922) והסיוע הבריטי.
באפריל 1923 הסתיימה מלחמת האזרחים בניצחון הממשלה האירית וה־IRA ירד למחתרת, לא לפני שהרס מפעלים ובניינים חיוניים לכלכלת המדינה הצעירה.
מחיר הדמים של מלחמת האזרחים עמד על כ־4,000 הרוגים.
ב־1968 החלו הקתולים בצפון אירלנד לפעול לשם השגת זכויות אזרח שוות מן הממשלה הבריטית, כשהם מושפעים מהתנועות לזכויות האזרח בארצות הברית וממרטין לותר קינג.
התנועה לזכויות האזרח לא הייתה לאומנית.
דרישתה הייתה שהקתולים, כנתינים בריטים, יזכו ל"קול אחד לאדם אחד".
הממשלה הבריטית ראתה בפעולותיה של התנועה לזכויות האזרח "סוס טרויאני", שמטרתו לקדם את האינטרס הרפובליקני הלאומני.
תגובתם החריפה של הבריטים עוררה מחדש את ה־IRA (שהמשיך להתקיים ולהילחם נגד הבריטים בצפון אירלנד אף לאחר מלחמת האזרחים אולם פעולותיו היו ספורדיות יחסית) והשין פיין.
הקתולים, שהרגישו מקופחים מכיוון שכוחם הפוליטי היה זעום, על אף שהיוו רוב וחיו בתנאי חיים מזעזעים, חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי.
כתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא אלים בהשפעת התנועות האמריקאיות.
כישלונו של ניסיון זה ופעולות הפלגים הרדיקליים בתנועה הכשירו את הקרקע לתנועה מיליטנטית יותר.
בנוסף, הפכה ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' בבריטניה למקדם גיוס יעיל לשורות הארגון.
ב־12 באוגוסט 1969 הפך עימות בין קתולים לכוחות ממשלה בשכונת העוני בוגסייד בלונדונדרי למניע להתפרצויות אלימות ברחבי צפון אירלנד, בעיקר בעקבות השימוש הנרחב של הבריטים בגז מדמיע.
באותה שנה התפצל ה־IRA לשתי קבוצות: הגדולה מביניהן, "רשמיים", פעלה לאירלנד מאוחדת וסוציאליסטית אך התנגדה לשימוש בטרור.
קבוצת המיעוט, PIRA (כלומר, "הצבא האירי הרפובליקני הזמני") או "Provos", המשיכו לדגול בטרור.
ב־30 בינואר 1972 נהרגו 13 קתולים במהלך הפגנה בדרי, כתוצאה מירי צנחנים בריטיים ("יום ראשון העקוב מדם"), וב־21 ביולי פוצץ ה־IRA עשרים ושישה מטענים בבלפסט.
כתוצאה מהפיצוצים נהרגו תשעה אזרחים במהלך האירוע שזכה לכינוי "יום שישי העקוב מדם".
ב־1972 פעלו ה"זמניים" לראשונה על אדמת אנגליה, עד לשיא של פיצוץ בפאב בברמינגהאם ב־1974. בפיגוע זה נהרגו 19 אנשים.
בתגובה לאירוע הוצא ה־IRA מחוץ לחוק בבריטניה.
ב־1976 ביצע ה־IRA את טבח קינגסמיל.
ב־1979 התנקש ה־IRA בלורד לואי מאונטבאטן, שהיה בן משפחת המלוכה, דודו של הנסיך פיליפ (בעלה של המלכה אליזבת השנייה) ומי שהיה מושל הודו והלורד הראשון של הימייה.
ב־27 באוקטובר 1980 פתחו שבעה אסירים שהיו חברי IRA, בהנהגתו של טומי מק'קירני, בשביתת רעב.
ב־1 במרץ 1981 פתח האסיר בובי סנדס בשביתת רעב נוספת, במהלכה אף נבחר לפרלמנט הבריטי.
ביום ה־66 לשביתת הרעב נפטר סנדס.
מותו הוביל להתפרצות זעם המונית ברחבי צפון אירלנד.
ב־12 באוקטובר 1984 ניסה הארגון להתנקש בחייה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, שנהגה בקשיחות כלפיו, באמצעות פיצוץ של מלון 'גראנד הוטל' בברייטון, אך היא ניצלה מניסיון זה.
ב־11 בינואר 1988 התחיל משא ומתן בין נציג המפלגה סוציאל הדמוקרטית ג'ון יום ונציג השין פיין ג'רי אדמס.
במהלך מלחמת המפרץ שיגר ה־PIRA שלושה פגזי מרגמה לעבר בית ראש הממשלה ג'ון מייג'ור בדאונינג 10. אירוע זה ייצג את ההסלמה בפעילות ה־IRA בתחילת שנות ה־90, שגבתה את חייהם של עשרות אנשים וגרמה לנזקים בשיעור של מיליארדי דולרים.
ב־31 באוגוסט 1994 נראה היה כי מסתמן סוף לסכסוך, עם הכרזתו של ה־IRA על הפסקת אש.
השין פיין החלו בשיחות שלום עם בריטניה ב־1995. בפברואר 1996 נקטעות השיחות עם הכרזת ה־IRA על סיום הפסקת האש.
בשעה 19:01 גבה הפיצוץ במפרץ קנרי את חייהם של שני אנשים ופצע למעלה מ־100.
ב־1997 הכריז הארגון על הפסקת אש מחודשת.
לראשונה מאז פילוג אירלנד ב־1922, נערכו שיחות בשיתוף נציגי הרפובליקה של אירלנד, השין פיין והבריטים.
ב־13 באוקטובר נפגש ראש הממשלה הבריטי, טוני בלייר, עם השין פיין בצפון אירלנד.
על אף פעולות אלימות מצד ה־IRA, המשיכו שיחות השלום וב־10 באפריל 1998 נחתם הסכם יום שישי הטוב.
ההסכם כלל הוראות בנוגע לזכויות האזרח, שחרור אסירים ופירוק המיליציות, בכלל זה ה־IRA.
על פי ההסכם בחרו המצביעים מועצה לצפון אירלנד, שהייתה אמורה להפוך לפרלמנט של צפון אירלנד.
עם זאת, סירובו של ה־IRA להתפרק מנשקו על פי לוח הזמנים של ההסכם וההאשמות כלפי הארגון על הפעלת רשת ריגול במועצה גרמה להשעיית פעילותה של המועצה ב־2002.
ב־15 באוגוסט 1998 נהרגו 29 אנשים ונפצעו למעלה מ־200 בפיצוץ באומה (Omagh).
את האחריות לפיצוץ נטל על עצמו RIRA, ה־"IRA האמיתי", פלג קיצוני של ה־IRA המתנגד להסכמי השלום.
פלג קיצוני נוסף שפרש מה־IRA נקרא CIRA, כלומר "ההמשך".
שיחות השלום וסיום מצב המלחמה (2004–2005)
בדצמבר 2004 התברר כי מזה חודשים רבים מנהלים ראשי ה־IRA מגעים חשאיים עם נציגים פרוטסטנטים ועם נציגי אירלנד ובריטניה בדבר פירוק ה־IRA מנשקו.
בהודעה משותפת שמסרו ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר וראש ממשלת אירלנד ברטי אהרן ב־8 בדצמבר 2004, בבלפסט נמסר כי השיחות עלו על מסלול חיובי.
נראה כי המניעה להסכם הייתה סירובו של ה־IRA לתעד בתמונות את תהליך פירוק הנשק, כפי שדורשים מנהיגי הפרוטסטנטים.
במהלך יולי 2005 ה־IRA יצאו בהצהרה פומבית כי המלחמה בינם לבריטים הסתיימה, תוך נתינת הוראה ברורה לכל הפלגים והארגונים המאוגדים תחת השם IRA, להניח נשקם ולהשמיד את מצבורי הנשק שברשותם.
שני צעדים אלו נועדו כדי להביע את מחויבותם של הצדדים לתהליך השלום בצפון אירלנד, לאחר לחימה שנמשכה שנים ארוכות.
עם זאת, המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (DUP) הודיעה כי היא מחכה לראות אם הודעה זו אכן אמיתית, לפני שתסכים לשוב מחדש לשיחות על תהליך השלום.
הפעילות היומיומית בארגון מנוהלת על ידי הוועדה הצבאית המונה שבעה חברים, רובם מצפון אירלנד.
על פי התקנון של ה־IRA, על ה־GAC להפגש פעם בשנתיים, אלא אם הרוב קובע שיש לדחות את הפגישה בעקבות צרכים מבצעיים.
הנציגים ב־GAC הם חברי הוועדה הצבאית ונציגים מיחידות שונות בארגון עצמו.
ה־GAC בוחר מנהלה צבאית בת 12 חברים, שתפקידה למנות את נציגי הוועדה הצבאית ולייעץ לה בפעילותה.
תכנון ויישום החלטות ה־GAC או הוועדה הצבאית מתבצעים בידי צוותי ה־GHQ, שמשמשים חוליה מקשרת לדרגי הפיקוד הדרומי והצפוני.
הפיקוד הצפוני אחראי על צפון אירלנד ועל 11 המחוזות הצפוניים של הרפובליקה האירית, שנמצאת בדרום.
ה־IRA כולל לפחות 5 בריגדות: בלפסט, דרי, דונגיל, ארמה וטיירון-מונגהן.
הפיקוד הדרומי אחראי על 21 המחוזות האחרים, וכולל את בריגדת דבלין וכוחות קטנים יותר בפרובינציות.
הזרוע המבצעית מורכבת מחוליות הידועות כ־ASU (יחידות שירות פעיל, Active Service Units) המורכבות לרוב משמונה חברים.
לעיתים מורכבות יחידות ספציפיות למצע מסוים בידי הוועדה הצבאית או ה־GHQ.
יחידת הנשים של ה־IRA נקראת Cumann na mBan.
PIRA כולל כמה מאות חברים פעילים, בנוסף לאלפי משתפי פעולה.
הפלגים הקיצוניים הפורשים, RIRA ו־CIRA, כוללים לא יותר מכמה עשרות חברים פעילים כל אחד.
כ־60 מחברי פלגים אלה כלואים באירלנד ובבריטניה.
שני מקורות התחמושת העיקריים של ה־IRA היו ארצות הברית ולוב.
הקשר האמריקאי נוצר באמצעות רפובליקן אירי בשם ג'ורג' הריסון, והיה פעיל במשך כ־30 שנה עד שנתפס על ידי ה־FBI.
כתגובה הקים ה־FBI יחידה מיוחדת לפיקוח על מיליציות איריות, וכמויות גדולות של נשק המיועד להברחה נתפסו בידי יחידה זו.
בין כלי הנשק שנתפסו על ידי היחידה היו טילי סטינגר בתחילת שנות ה־90.
בשנות ה־80 נתגלה כי לוב מספקת תחמושת ל־IRA, בין השאר רובי סער מסוג AK-47, אקדחים וחומרי נפץ שונים כגון סמטקס, זאת כנקמה על כך שמטוסים אמריקנים יצאו לגיחות הפצצה מאדמת בריטניה.
עם זאת, בשנות ה־90 החליט קדאפי להפסיק את משלוחי הנשק והעביר לממשלה הבריטית מידע הנוגע לנשק שהועבר לידי ה"פרובוס".
בנוסף לשני מקורות אלה, קיבל ה־IRA נשק גם ממקורות נוספים: אקדחים מארגון הטרור הבסקי אט"א בשנות ה־70, רימוני יד, רובים ומשגרי רקטות מהפת"ח.
ב־1977 והברחות ממקורות אירופיים שונים, כגון נורווגיה, הולנד וצ'כוסלובקיה.
על מנת לא להסתמך על מקורות חיצוניים בלבד, פעל ה־IRA גם לפיתוח אמצעי לחימה משל עצמו.
במהלך השנים למדו המהנדסים של ה־IRA ליצור חומרי נפץ מדשן וניטרו-בנזין.
הם יצרו כלי נשק תוצרת בית כמו "פצצת מסמרים" ורימון נגד רק"מ המכיל 230 גרם של חומר נפץ.
מקורות מודיעיניים באירלנד טוענים כי במהלך הפסקת האש פיתח ה־IRA מרגמה מסוג MARK 17, שנחשבת לכלי הנשק המסוכן ביותר ברשות הארגון.
נטען כי היא כבר עברה ניסוי כלים מוצלח.
בזמן מלחמת המפרץ שיגר הארגון פצמ"ר מסוג MARK 10 על בית ראש הממשלה הבריטי בדאונינג 10.
IRA מחזיק מאגר של נשק זמין על הגבול בין אירלנד ובריטניה, אך מרבית מאגרי הנשק ממוקמים ברפובליקה עצמה, מכיוון ששטחה גדול יותר ונוכחות המשטרה והצבא פחותה יותר.
הצב והארנב הוא משל מאת איזופוס, מספר 226 באינדקס פרי.
המשל מספר על תחרות ריצה המתקיימת בין צב לבין ארנב.
לפני התחרות מתרברב הארנב ביכולתו ומזלזל בצב שלא יוכל לסיים את המירוץ כלל.
כאשר התחרות מתחילה, הארנב פורץ קדימה, בעוד שהצב מדדה לאיטו מאחור.
כאשר הארנב מגיע כמעט עד לקו הסיום, ורואה כי הצב לא הגיע עדיין לחצי הדרך, הוא מחליט להתגרות בו, ונשכב לישון ממש לפני הסיום.
הצב, אשר לא נכנע, ממשיך להתקדם, וברגע שהארנב מקיץ משנתו, הוא רואה את הצב חוצה את קו הסיום.
הארנב מפסיד ולומד לא להתרברב.
למשל (מספר 275A בסיווג ארנה-תומפסון) ארבעה נמשלים:
"אל יתהלל חוגר כמפתח" - אל לאדם להתרברב ביכולותיו טרם הוכיח אותן.
גם אם נמצאים בעמדת נחיתות, אין להיכנע.
כל עוד יש אמונה עצמית, יש סיכוי להצליח.
בגנות העצלות: גם את הכישרונות והכוחות הטובים יש לנצל בזריזות.
בגרסה אחרת של המשל הצב מזעיק את קרוביו וחבריו, וכשארנב פוגש כל אחד מהם, הוא סבור שזה אותו הצב שהגיע בזריזות לכל מקום שאליו הגיע.
הצבא האדום היפני (ביפנית 日本赤軍, "ניהון סקיגון") היה ארגון טרור בין־לאומי שנוסד בפברואר 1971 בידי פוסאקו שיגנובו לאחר שהתפלג מן הליגה הקומוניסטית היפנית - סיעת הצבא האדום.
בשיאו, מנה הארגון כארבעים חברים ונחשב לאחד מארגוני הגרילה המסוכנים ביותר.
לצבא האדום היפני היו קשרים עם החזית העממית לשחרור פלסטין.
בראשית שנות ה-80 חדל לפעול ביפן והיה תלוי כמעט לגמרי בחזית העממית לצורכי מימון, אימונים ואספקת נשק.
מטרותיו המוצהרות של הארגון היו להביא להפיכה נגד ממשלת יפן ונגד המלוכה בה, ולהתחיל במהפכה עולמית.
למחתרת זיקה למשטר בקוריאה הצפונית ורבים משרידיה מתגוררים במדינה זו.
הארגון נודע גם בשמותיו הבריגדה האנטי-אימפריאליסטית הבין־לאומית, בריגדת המלחמה הקדושה, החזית הדמוקרטית האנטי-מלחמתית, ובראשי התיבות באנגלית JRA.
פוסאקו שיגנובו, מייסדת הארגון וממנהיגיו.
נעצרה בנובמבר 2000 באוסקה, יפן, לאחר ששנים רבות סברו שהיא נמצאת בלבנון.
הואשמה בארגון מתקפות טרור, וחטיפות של בני אדם ומטוסים.
כונתה בעבר "הטרוריסטית האישה המסוכנת ביותר בעולם", והייתה בין מתכנני הטבח בנמל התעופה לוד בשנת 1972. אוסאקה שבמרכז המדינה, ונעצרה על-ידי השלטונות.
באפריל 2001, עוד לפני שנגזר עליה עונש, היא הודיעה מהכלא על פירוק "הצבא האדום היפני".
ב-23 בפברואר 2006 גזר עליה בית המשפט עשרים שנות מאסר.
קוזו אוקמוטו היה בין מבצעי מתקפת הטרור בנמל התעופה בלוד.
שוחרר מן הכלא הישראלי במאי 1985 במסגרת עסקת ג'יבריל.
לאחר מכן נכלא בלבנון בעוון זיוף ויזות ודרכונים.
ב-1999 נתנו לו השלטונות הלבנונים מקלט מדיני בגלל מלחמתו בישראל.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 ביצעו חברי הארגון מספר פעולות טרור בין־לאומיות.
31 במרץ 1970: חטיפת טיסת פנים של חברת התעופה היפנית בנמל התעופה של טוקיו.
חברי הארגון נשאו חרבות סמוראי ופצצה.
המטוס נחטף תחילה לקוריאה הדרומית, שם שוחררו הנוסעים.
אחר כך המשיך לקוריאה הצפונית, שם שוחררו אנשי הצוות והחוטפים עזבו את המטוס.
30 במאי 1972: הטבח בנמל התעופה לוד: התקפת מקלעים ורימוני יד בנמל התעופה לוד ליד תל אביב, כיום נמל התעופה בן-גוריון.
24 איש נהרגו, כשמונים נפצעו.
אחד מהתוקפים התאבד בפיצוץ רימון יד, והשני נהרג ככל הנראה מירי של חברו.
יש המשערים כי התקפה זו שימשה השראה לפיגועי התאבדות פלסטיניים.
יולי 1973: חברי הצבא האדום היפני הובילו קבוצת אנשי החזית העממית בחטיפת מטוס של חברת התעופה היפנית מעל הולנד.
הצוות והנוסעים שוחררו בלוב, והמטוס פוצץ.
31 בינואר 1974: חברי הצבא האדום היפני תקפו מאגר נפט בסינגפור ולקחו חמישה בני ערובה על ספינה.
13 בספטמבר 1974: השתלטות על שגרירות צרפת בהאג שבהולנד.
השגריר ועשרה בני אדם אחרים נלקחו כבני ערובה, ושוטרת הולנדית נורתה.
לאחר משא ומתן ממושך שוחררו בני הערובה תמורת שחרור אחד מאנשי הצבא האדום, 300,000 דולר ושימוש במטוס, אשר הטיס את החוטפים תחילה לעדן ואחר כך לסוריה, אשר הכריחה אותם לוותר על הכופר שדרשו, מפני שלא עלה בקנה אחד עם דעותיה על פעילות מהפכנית.
אוגוסט 1975: אנשי הצבא האדום תפסו כחמישים בני ערובה בבניין משרדים בקואלה לומפור, מלזיה, ביניהם דיפלומטים אמריקאים ושוודים.
בתמורה לשחרור בני הערובה שוחררו חמישה מאנשי הצבא האדום והוטסו ללוב.
28 בספטמבר 1977: אנשי הארגון חטפו מטוס של חברת התעופה היפנית והנחיתו אותו בדאקה, בנגלדש.
בני הערובה שוחררו לאחר שממשלת יפן שחררה שישה מחברי הארגון ושילמה כופר.
4 בדצמבר 1977: חבר הארגון חטף מטוס של חברת התעופה המלזית, ולאחר שירה בטייסים ובעצמו המטוס התרסק וכל 100 הנוסעים נהרגו, ביניהם השגריר הקובני ביפן.
1986–1987: ירי מרגמות על שגרירויות יפן, קנדה וארצות הברית בג'קרטה וברומא.
אפריל 1988: פיצוץ מועדון נופש של צבא ארצות הברית בנאפולי, איטליה.
להקת הצ'רצ'ילים (The Churchills) הייתה להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1965 ופעלה עד אמצע שנות השבעים.
הלהקה הייתה חלק מסצנת להקות הקצב שפעלו בשנות השישים והשבעים בישראל, בעיקר באזור מועדוני הלילה והדיסקוטקים של רמלה ודרום תל אביב.
הלהקה ניגנה מוזיקת רוק באנגלית הנעה בין רוק פסיכדלי לרוק כבד.
תחילה נקראה הלהקה "המלחשים" ומאוחר יותר "מתבודדי צ'רצ'יל", לפי הכינוי שבו נודע יצחק קלפטר.
את השם "הצ'רצ'ילים" קבע האמרגן יהודה טלית.
הלהקה פעלה גם בחו"ל, בשם Jericho Jones, כדי שלא לפגוע ברגשות הפטריוטיים של הבריטים ובכבודו של ראש ממשלתם לשעבר, וינסטון צ'רצ'יל, ומאוחר יותר בשם Jericho.
להקת הצ'רצ'ילים ניגנה בעיקר נוסח הרולינג סטונז, ג'ימי הנדריקס, אריק קלפטון ודורז.
בסיבוב הופעות בדנמרק הופיעה לצד להקת הרוק הבריטית Deep Purple.
ובשנת 1972, חיממה אותם להקה חדשה ולא מוכרת בשם קווין.
שיתוף הפעולה של הלהקה עם אריק איינשטיין הביא אותה להכרה בקרב הציבור הרחב בישראל ותרמה תרומה חשובה ליצירת הרוק הישראלי.
שיתוף הפעולה הזה החל כשהצ'רצ'ילים ליוו את איינשטיין בהופעותיו, ולאחר מכן שיתפו פעולה בנגינה ובהפקת אלבומיו של איינשטיין "פוזי", "שבלול", "פלסטלינה", "שירי ילדים", "בדשא אצל אביגדור" ו"יסמין", שנחשבים בעיני רבים תקליטי הרוק הראשונים בעברית.
איינשטיין ביצע גם גרסאות עבריות לכמה משירי הלהקה, כמו השיר "אחינועם לא יודעת" (מילים: יהונתן גפן) שהוא גרסה לשיר "When You're Gone", שכתב גיטריסט הלהקה, רוב האקסלי.
אלבום הבכורה שלהם, צ'רצ'ילים, שיצא בשנת 1969, נחשב עד היום לפריט אספנות והוא מבוקש מאוד בקרב אספני תקליטים בישראל וברחבי העולם.
בנוסף, בנובמבר 1969, הופיעה הלהקה לראשונה, על במת היכל התרבות בתל אביב, בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הלהקה, יחד עם נגן האורגן אדי שפירוביץ', הופיעה במהלך הקונצרט בחלק נפרד מזה של התזמורת וביצעה עיבודים מיוחדים לשתיים מהיצירות של באך: קוראל [כלומר כוראל] לאוהבים צעירים (עיבוד לכוראל פרלוד לעוגב, רי"ב 645, על פי הקנטטה "עורו ישנים", רי"ב 140) והקונצ'רטו הכפול לשני כינורות.
בשנת 2012 הלהקה הוציאה גרסת כיסוי לשיר When I'm Sixty-Four של הביטלס לכבוד יום העצמאות ה-64 של מדינת ישראל.
בשנת 2015 חזרה הלהקה והתאחדה לשתי הופעות שהתקיימו בתל אביב.
שנה לאחר מכן יצא האלבום הכפול Churchill's Live המתעד את ההופעות.
בפברואר 2020, הוציאה הלהקה שיר חדש - "Messianic times", אותו כתב והלחין מיקי גבריאלוב.
רוב הקסלי – גיטרה, שירה
2016 Churchill's Live (אלבום הופעה מתוך הופעות האיחוד שקיימה הלהקה ב-2015)
1969 צ'רצ'יל סבסטיאן באך: קוראל לאוהבים צעירים / קונצ'רטו כפול (מתוך ההופעה של הצ'רצ'ילים עם התזמורת הפילהרמונית)
1969 מקהלת כולם - תנו צ'אנס לשלום
1969 אריק איינשטיין - פוזי
1970 אריק איינשטיין ושלום חנוך - שבלול
1970 אריק איינשטיין ושלום חנוך - פלסטלינה
1971 פופיק ארנון - כל אחד
1971 אריק איינשטיין ורוב האקסלי - שירי ילדים
1971 אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב - בדשא אצל אביגדור
1973 אריק איינשטיין - ארץ ישראל הישנה והטובה (הצ'רצ'ילים החדשים)
1974 אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב - סע לאט
הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה היא קבוצת מורדים אשר פעלה בצפון אוגנדה ממרץ 1986 ועד יוני 1988.
בינואר 1986 ממשלת אוגנדה בראשות טיטו אוקלו הופלה בידי צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסבני שהשתלט על הבירה קמפלה.
במרץ 1986 אנשי צבא ההתנגדות כבשו את שטחי שבט אצ'ולי, אשר ממנו הגיע אוקלו.
באותו חודש, קבוצת חיילים אצ'ולים אשר הועסקו בממשלה הקודמת ומצאו מסתור בדרום סודאן הקימו את הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה אשר שם לו למטרה לתקוף את צבא ההתנגדות מהצפון ולהחזיר את שבט אצ'ולי לגדולתו.
באוגוסט 1986 תקפו חברי הצבא הדמוקרטי מטרות ממשלתיות בצפון אוגנדה כאשר הם זוכים לתמיכתם של בני השבט המקומיים.
חיילי צבא ההתנגדות, אשר נהגו בריסון עם תושבי האזור עד התקיפה, החלו לנהוג כלפיהם וכלפי המורדים בתקיפות יתרה כאשר הסתיימה.
אחד האירועים הזכורים ביותר מאותה תקופה, הוא הטבח שבוצע ב-45 תושבים אצ'ולים בידי ארגון אנטי-אצ'ולי מקומי אשר התמזג לתוך צבא ההתנגדות לאחר התקיפה.
אירועים מסוג זה רק עודדו את האוכלוסייה המקומית לתמוך בצבא הדמוקרטי.
למרות פעולות הארגון, הוא לא הצליח להשתלט על ערים אלא רק על יישובי ספר והיה ברור כי הוא מפסיד.
לקראת סוף 1986, מורדים רבים פרשו משורות הארגון ומספר יחידות הפכו לקבוצות שודדים חסרות אידאולוגיה.
אצ'ולים רבים לא ויתרו על רעיון ההתנגדות לממשל והחלו לתמוך בארגונים אחרים כמו תנועת הרוח הקדושה בראשות אליס אומה וצבא ההתנגדות של האל בראשות ג'וזף קוני.
ב-3 ביוני 1988, לאחר שנה מלאת ניסיונות התקפה כושלים (בין השאר של קבוצות מורדים אחרות), הארגון חתם עם הממשלה על הסכם אשר קרא לסיום הסכסוך ולממשלה דמוקרטית.
המשא-ומתן היה יוצא דופן משום שהוא נוהל בידי קציני צבא מצבא ההתנגדות והצבא הדמוקרטי.
על הזרוע הפוליטית של הצבא הדמוקרטי וצבא ההתנגדות נאסר להשתתף בשיחות.
בעוד ראש הצבא הדמוקרטי, אודונג לאטק, התנגד להסכם והצטרף לצבא ההתנגדות של האל, רוב קציני הצבא הבינו כי המצב הצבאי אבוד והארגון סיים את פעילותו.
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי (בספרדית: Ejército Zapatista de Liberación Nacional או בראשי תיבות: EZLN; יש להגות "ספטיסטי") היא קבוצה מהפכנית חמושה שבסיסה בצ'יאפס, אחת המדינות העניות ביותר במקסיקו.
התנועה מורכבת רובה ככולה מאיכרים אינדיאנים, מבני המאיה, אך יש לה תומכים גם באזורים עירוניים, כמו גם רשת תמיכה בינלאומית.
התנועה קרויה על שמו של אמיליאנו ספאטה, התומך הפרוגרסיבי ביותר של המהפכה המקסיקנית (1910-1921); הזפטיסטים רואים בעצמם יורשים אידאולוגים שלו, ותופסים את המאבק שלהם כהמשך ההתנגדות בת 500 השנים של ילידים כנגד אימפריאליזם.
יש המחשיבים את המאבק שמקיימת תנועת הזפטיסטה כמהפכה ה"פוסט מודרנית" הראשונה: קבוצה מהפכנית חמושה שנמנעה בתחילה משימוש בנשק.
הזפטיסים שרדו בגלל שהם אימצו במהירות אסטרטגיה חדשה, הודות לה השיגו תמיכה מצד חלקים בחברה האזרחית במקסיקו ובעולם.
הם עשו זאת באמצעות שימוש ברשת האינטרנט כדי להפיץ את המנשרים של התנועה וכדי לגייס תמיכה מצידם של ארגונים לא ממשלתיים ושל קבוצות סולידריות.
כלפי חוץ הם הדגישו שמאבקם הוא חלק מהתנועה החברתית הרחבה יותר של אנטי גלובליזציה, והתנגדות לנאו-ליברליזם, בעוד שכלפי התומכים הילידיים, המאבק הזפיטסיטי התמקד בהשגת שליטה על המשאבים שלהם, בעיקר האדמה עליה הם חיים, הזכות לנהל את חייהם בעצמם על פי מנהגיהם ושלום מכובד ללא התערבות ממשלתית.
דבר זה קיים בתנועות "אנטי גלובליזציה" רבות המקיימות סולידריות בינלאומית, אולם מתמקדות בבעיות מקומיות.
הדובר של התנועה והמפקד הצבאי שלה, אם כי לא המנהיג שלה, הוא תת-המפקד מרקוס.
בניגוד למפקדים זפטיסטים אחרים, תת-המפקד מרקוס אינו מבני-המאיה.
לאחר תקופה ממושכת ללא שימוש באלימות, החלו להיווצר בארגון תאים חמושים, אף על פי שייתכן שמלחמה מזוינת לא הייתה התכנון המקורי של הארגון.
בשנת 1994 הכריז ארגון ה-EZLN מלחמה על הצבא המקסיקני, והצהירו שהמלחמה היא "עבור העם המקסיקני".
דרישות הארגון במאבק היו להפוך את מקסיקו לאומה דמוקרטית, בניגוד ל"דיקטטורה החד מפלגתית" ששלטה לטענתם במדינה יותר מ-70 שנה.
תביעותיהם המוצהרות היו "למינימום ההכרחי לפיתוח חיים הגונים: עבודה, אדמה, מחסה, מזון, בריאות, חינוך, עצמאות, חירות, דמוקרטיה, צדק ושלום".
לקראת סוף אוגוסט 2019, הכריז הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי על הרחבת השטחים האוטונומים שבניהולו.
נשים לקחו ולוקחות חלק פעיל ב-EZLN והיוו גורם משמעותי בעיצוב האידאולוגיה והמבנה הארגוני שלו, דבר שהתאפשר בין השאר בגלל שהחלטות ה-EZLN מתקבלות בהסכמה כללית בוועדות בהן משתתפות גם נשים, ואף ילדות.
כתוצאה מכך, גורם משמעותי באידאולוגיה של ה-EZLN הוא חתירה לשוויון מגדרי ושחרור האשה.
עם הקמתו חוקק ב-EZLN "חוק הנשים המהפכני" שהוא למעשה רשימה של 10 עקרונות המאגדים את זכויות הנשים בארגון, לפיהם:
לנשים שמורה הזכות להשתתף במאבק המהפכני, ולתפוס מקום שווה ערך לחלקן היחסי ללא אפליה על רקע גזע, אמונה, צבע או השתייכות פוליטית.
לנשים שמורה הזכות לעבוד לקבל משכורת הוגנת.
לנשים שמורה הזכות להחליט בעצמן כמה ילדים יביאו ויגדלו.
לנשים שמורה הזכות להשתתף בענייני הקהילה ולהיות בעמדות מנהיגות אם הן נבחרות באופן חופשי ודמוקרטי.
לנשים שמורה הזכות לקבל טיפול ראוי בכל הנוגע לבריאותן.
לנשים שמורה הזכות לבחור את בני ובנות זוגן, ואין לחייבן להנשא בכוח.
אף אישה לא תוכה או תפגע פיזית, לא בידי משפחתה ולא בידי זרים.
נשים יוכלו להחזיק בעמדות מנהיגות בארגון, כמו גם בדרגות צבאיות בכוחות המהפכניים החמושים.
לנשים ישמרו על הזכויות, ויוטלו עליהן כל החובות שיקבעו בחוקים והתקנות המהפכניים.
הצבא הבריטי הוא זרוע חילות היבשה של הכוחות המזוינים של בריטניה.
הוא נוסד ב-1707, עם איחוד הממלכות והצבאות של סקוטלנד ואנגליה והקמת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה.
הצבא הבריטי החדש הורכב מהרגימנטים האנגליים והסקוטיים הקיימים ומפקדתו הראשית נקבעה בלונדון.
הצבא הבריטי נחשב לאחד הצבאות המיומנים ביותר בעולם ומן המתקדמים שבהם מבחינה טכנולוגית.
יחידותיו פרושות באזורי לחימה רבים ברחבי העולם, בין אם ככוחות לוחמים ובין אם כחלק מכוחות שמירת השלום של האו"ם.
כוחה של הממלכה המאוחדת החל לגדול בעת שלטונו של בית טיודור במאה ה-16. עם הזמן הגיעה האימפריה הבריטית לגודל עצום.
היא הגיעה לשיא התפשטותה לאחר מלחמת העולם הראשונה והייתה במשך תקופה ארוכה אחד הגורמים הדומיננטיים בכלכלת העולם.
שטחיה רחבי הידיים כללה בתקופה זו קולוניות, מדינות חסות (פרוטקטורטים) ודומיניונים ברחבי אמריקה, אפריקה, אסיה ואוסטרלאסיה.
הצי המלכותי הבריטי נחשב על פי רוב כגורם חיוני, שבלעדיו לא הייתה קמה האימפריה, אך הצבא הבריטי מילא תפקידים חשובים בקולוניזציה עצמה, ובכלל זה פרישת חילות מצב בקולוניות, תפיסת טריטוריות חשובות מבחינה אסטרטגית והשתתפות בפעולות לאכיפת השקט בגבולות הקולוניאליים.
כמו כן סייע לבעלות בריתה של בריטניה והכה את יריבותיה.
בניגוד לצי המלכותי, לחיל הנחתים המלכותי ולחיל האוויר המלכותי, התואר "מלכותי" אינו נכלל בשמו של הצבא הבריטי, זאת משום שהוקם מצירופן של יחידות נפרדות, שרבות מהן לא נשאו במקור את התחילית "רויאל".
עד מלחמת האזרחים האנגלית, שפרצה ב-1642, לא היה צבא סדיר או צבא קבע (Standing Army) בממלכת אנגליה.
הכוחות הסדירים היחידים שהיו לפני תקופה זו בממלכה היו משמר מלוכה קטן ומספר יחידות של חייל מצב ששמרו על אתרים חשובים למונרכיה.
מלחמת האזרחים הסתיימה ב שנערך ב-3 בספטמבר 1651 בווסטר.
בקרב כוחות ה שמנו כ-30,000 איש שעליהם פיקד אוליבר קרומוול הביסו בקלות את כוחותיו של המלך צ'ארלס השני שמנו כ-16,000 חיילים.
אחרי התבוסה צ'ארלס נמלט, ולבסוף הצליח להגיע לצרפת.
בשנים הבאות היה בגלות שם, ואחר כך גם באזור ארצות השפלה הדרומיות שהיה בשליטת ספרד.ב-1660. במהלך מלחמת האזרחים נוצר מצב של אינטרגנום שהחל ב-1649 והסתיים עם תהליך הרסטורציה של המונרכיה באנגליה ב-1660 שבמסגרתו צ'ארלס שב לאנגליה וחזר לשלוט בה.
כשצ'ארלס חזר לאנגליה הוא החל בתהליך יצירה של צבא סדיר בשירות הממלכה.
הרגימנטים הראשונים בצבאו יוסדו בין נובמבר 1660 לינואר 1661, ובהמשך הפכו לכוחות הסדיר הראשונים של .
הצבא הבריטי הוקם ב-1707 לאחר חקיקתם של חוקי האיחוד של 1707 שאיחדו מבחינה חוקית את ממלכת אנגליה עם ממלכת סקוטלנד.
עוד לפני חקיקתם של החוקים רגימנטים של והצבא האנגלי נלחמו בשיתוף פעולה תחת מפקדה משותפת במהלך מלחמת הירושה הספרדית, אולם לאחר החקיקה מוזגו כל הרגימנטים של אנגליה ושל סקוטלנד לצבא של ממלכת בריטניה הגדולה.
במאה ה-17 ובמאה ה-18 ניהלה בריטניה את מלחמותיה בעיקר כנגד האימפריות הגדולות של אירופה: ספרד, הולנד וצרפת.
בתקופה זו עיקר המחלוקת היה על המושבות באמריקה ובקריבים, השליטה בהם והמסחר.
במהלך המאה ה-18 נאלצה בריטניה גם להתמודד עם סדרה של מלחמות והתקוממויות פנימיות עם סקוטלנד ואירלנד, מלבד כל אלו, בריטניה החלה את המעורבות והשליטה שלה על תת-היבשת ההודית במהלך מספר מלחמות כנגד הממלכות השונות בהודו וצרפת ששאפה אף היא לשליטה באזור.
בתקופה זאת ניתן למנות בעיקר את המלחמות הבאות:
מלחמות אנגלו-מייסור (1767-1799) מלחמות הולנד–אנגליה
המלחמה האנגלו-מרתית הראשונה (1774) מלחמת אנגליה–ספרד (1654–1660)
מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775)
במלחמת שבע השנים, הנציגות הבריטית בהודו בצורת חברת הודו המזרחית הבריטית השיגה שליטה על אדמות ממלכות הודיות מידי הצרפתים, שליטה זו הציתה מספר פעולות צבאיות לאורך סוף המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18 שבבסיסם כיבוש אדמות הודו והבאתם תחת הכתר הבריטי.
מלבד ניהול המערכה בהודו, הצבא הבריטי החל משנת 1793 לנהל מערכה יחד עם בנות בריתו כנגד הרפובליקה הצרפתית במלחמות הנפוליאוניות.
מערכה זו סחפה אחריה את כל אירופה והצבא הבריטי השתתף בה באופן פעיל בעיקר החל משנת 1807, כאשר נפוליאון פלש לספרד והחלה המלחמה על חצי האי האיברי.
במהלך המלחמה בספרד, המפקד על הכוחות הבריטים ארתור ולסלי הפך למפקד העליון על כוחות הברית של בריטניה ספרד ופורטוגל והצליח לדחוף את נפוליאון אל מחוץ לספרד.
הצבא הצרפתי הובס ונפוליאון נשלח לגלות בשנת 1814, משם הוא חזר והצליח להרכיב מחדש את צבאו עד שבשנת 1815, כאשר פלש לבלגיה נפגשו שני הצדדים לקרב קאטר ברה המקדים ולבסוף לקרב ווטרלו שהביא לסיום המערכה כולה בניצחון בריטניה ובעלות בריתה.
המאה ה-19 ובפרט מאה השנים בין 1815 (סוף המלחמות הנפוליאוניות) לבין 1914 (תחילת מלחמת העולם הראשונה), נחשבת המאה האימפריאליסטית באימפריה הבריטית.
חלק מהתקופה אף נקרא התקופה הוויקטוריאנית על שם המלכה ויקטוריה שמלכה בין 1837 לשנת 1901. שתי השמות מתייחסים לתקופה בה האימפריה הבריטית הרחיבה ושימרה במהלך מלחמות וקרבות אזוריים ברחבי האימפריה
בתקופה זו עיקר מוקדי המריבות היו באפריקה כנגד מתיישבים אירופאים וכוחות שבטיים מקומיים, הודו, ניו זילנד, קנדה, מזרח אסיה וסין, יריבות עם האימפריה הרוסית והשתתפות במספר מלחמות נקודתיות של מדינות אחרות.
בתקופה זו ניתן למנות את המערכות והמלחמות הבאות:
במחצית הראשונה של המאה ה-20, האימפריה הבריטית הייתה בשיא גודלה והחזיקה שטחים רבים.
עד מלחמת העולם הראשונה היו מספר מערכות נקודתיות בעיקר באסיה, במלחמת העולם הראשונה לקחה בריטניה חלק פעיל יחד עם המדינות תחת שליטתה קנדה ואוסטרליה.
ב-1939 בתחילתה של מלחמת העולם השנייה היו אלו אנגליה וצרפת שהובילו את הלחימה כנגד גרמניה באירופה, במשך המלחמה ועם כניסת ארצות הברית וברית המועצות היווה הצבא הבריטי כוח חשוב במלחמה כנגד הצבא הנאצי באירופה ואף לחם במערכה באוקיינוס השקט כנגד היפנים.
החל מסוף המלחמה, האימפריה הבריטית החלה לקטון בניפחה כאשר עוד ועוד מדינות קיבלו עצמאות, כך גם קטנה נוכחות הצבא הבריטי באזורים שונים בעולם.
כתוצאה מכך, הצבא הבריטי הלך וקטן גם הוא במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20.
ב-1957 הוחלט לסיים את גיוס החובה בצורה הדרגתית עד לביטולו הסופי ב-1963 ומעבר לגיוס התנדבותי.
מלחמת המפרץ (1991) מלחמת העולם הראשונה (1914)
מבצע שועל המדבר (1998) מלחמת העצמאות של טורקיה (1919)
בתחילת מאי 2000, במהלך מלחמת האזרחים בסיירה לאון לוחמי החזית המהפכנית המאוחדת לקחו בשבי קרוב ל-500 חברים ממשלחת האו"ם לסיירה לאון .
כתוצאה מכך ממשלת בריטניה הכריזה על מבצע פליסר (Operation Palliser) שבמסגרתו כ-800 צנחנים בריטים נחתו ב, נמל התעופה היחיד בסיירה לאון שממוקם כ-17 קילומטר מפריטאון, בירת סיירה לאון.
המשימה הראשונה שלהם הייתה לפנות אזרחים זרים (בעיקר בריטים) מהמדינה ולאבטח את נמל התעופה לונגי.
מבצע פליסר הסתיים ב-15 ביוני 2000, וב-10 בספטמבר 2000 החל מ שבמהלכו חילצו כוחות הצנחנים ושירות האוויר המיוחד חמישה חיילים בריטים שהוחזקו בשבי בידי מיליציה בשם .
בהמשך כוחות הצבא הבריטי ששהו במדינה עסקו באימון .
ביולי 2002 עזבו הבריטים את סיירה לאון חצי שנה לאחר שמלחמת האזרחים הסתיימה.
בנובמבר 2001, כחלק ממבצע חירות מתמשכת, בריטניה שלחה כוחות צבאיים לאפגניסטן כדי לסייע לצבא ארצות הברית למוטט את משטרו של הטליבאן.
המבצע של הצבא הבריטי כונה ובמסגרתו הדיוויזיה השלישית נשלחה לקאבול, בירת אפגניסטן כדי לסייע בכיבוש העיר מידי כוחות הטליבאן, ולהביס את כוחות הטליבאן שברחו אל ההרים שלאורך הגבול עם פקיסטן.
ב-2006 החל הצבא הבריטי להתמקד יותר בלחימה בכוחות הטליבאן ששהו במחוז הלמנד.
מספר החיילים הבריטים ששהו באפגניסטן הגיע בשיאו לכ-9500 חיילים (כולל נחתים, חיילי חיל האוויר המלכותי, ומלחי הצי המלכותי), והיה השני בגודלו בכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי.
בדצמבר 2012 ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון הכריז שמבצע הריק יסתיים בסוף שנת 2014. המבצע הסתיים ב-27 באוקטובר 2014 כשהחיילים הבריטים האחרונים באפגניסטן, ששהו במחנה בסטיון מסרו את המחנה לכוחות לידי כוחות הביטחון של אפגניסטן ועזבו את המדינה.
453 חיילים בריטים נהרגו באפגניסטן מתחילתו של מבצע הריק ועד סופו.
ב-2003 שלחה הממלכה המאוחדת כ-46,000 חיילים כדי שייקחו חלק בפלישה לעיראק שהייתה השלב הראשון במלחמת עיראק.
במאי 2003 הצבא הבריטי כבש את בצרה ולאחר מכן שלט בדרום עיראק.
בדצמבר 2007 מסרו כוחות הצבא הבריטי את כל המוצבים שהחזיקו בהם במחוז בצרה לידי כוחות הצבא העיראקי.
ב-29 באפריל 2009 כל חיילי הצבא הבריטי ששהו בעיראק עזבו את המדינה לאחר שהמנדט ש נתנה לשהותם במדינה תם.
179 חיילים בריטים נהרגו בעיראק מהכניסה של הצבא הבריטי למדינה עד יציאתו ממנה.
הצבא הבריטי מתחלק לצבא סדיר, המילואים הסדירים (Regular Reserves) וצבא המילואים (Army Reserve).
הצבא הבריטי בנוי כיום ברמה האופרטיבית מאוגדות (דיוויזיה) בעלות ייעודים שונים.
אוגדות אלו כוללות חטיבות (בריגדות) מסוגים שונים בהתאם ליעוד האוגדה; החטיבות כוללות גדודים (Battalion), שיחידת האם האורגנית שלהם היא בדרך כלל רגימנט (Regiment).
בצורה זאת, רגימנט שריון מסוים לדוגמה הכולל שני גדודים אינו מפקד על הגדודים בהתנהלותם המבצעית אלא מנהל אותם באופן מקצועי, כאשר משותף להם בסיס אם ובסיס אימונים.
אך בשטח שני הגדודים יתחלקו וכל גדוד ישרת תחת חטיבה שונה.
עקרון הרגימנטים נעוץ במורשת הארוכה של הרגימנטים בצבא הבריטי.
למרות השינויים הרבים שעבר הצבא נשמר איחוד היחידות ברמה המקצועית, אך הצרכים הטקטים של הצבא אילצו את החלוקה לשיוכים מבצעיים.
עיקרון זה אינו נכון לכל היחידות, וישנם רגימנטים בודדים המשרתים במלואם תחת חטיבה או דיוויזיה אחת.
בצבא הבריטי שתי אוגדות לוחמות, הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה השלישית.
שתי אוגדות אלו מהוות את עיקר הכוח היבשתי של בריטניה, בנוסף לאלו, הדיוויזיה השישית הוקמה ב-2019 במטרה לשמש מסגרת להפעלת כוחות במשימות שונות סביב העולם.
הדיוויזיות המרחביות (2, 4 ו-5) אשר בעבר פיקדו על הבסיסים והכוחות באזורים בבריטניה עליהן היו אמונות, פורקו והאחריות הלוגיסטית המרחבית הועברה לחטיבות.
הנשק האישי המשמש את רוב חיילי הצבא הבריטי הוא רובה הסער מסוג SA80 ושלל הדגמים שלו.
צ'אלנג'ר 3 טנק המערכה המתקדם בשרות הצבא הבריטי.
צ'אלנג'ר 2: טנק מערכה בצבא הבריטי שמשמש ביחידות השריון הבריטיות ומוחלף בהדרגה בצ'אלנג'ר 3.
ווריור: נגמ"ש לחימה המשמש תמיכה ליחידות החי"ר הבריטיות.
FV430: נגמ"ש מיושן יותר אשר משרת מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 את הצבא הבריטי.
נגמ"שי סיור קל: משפחה של נגמ"שי לחימה קלים ביניהם הF101 סקורפיון וה-F107 סימיטר.
רכב משוריין קוגר: רכב 6X6 ממוגן כנגד מטעני צד.
מלבד כלי רכב משוריינים אלו הצבא הבריטי מחזיק בכלי רכב קלים מסוגים שונים.
שלוש מערכות הארטילריה הראשיות של הצבא הבריטי הן:
MLRS: משגר רקטות רב-קני מתוצרת ארצות הברית.
AS-90: תותח מתנייע בשירות חיל התותחנים המלכותי הבריטי.
הצבא הדמוקרטי של יוון היה צבאה של המפלגה הקומוניסטית היוונית בזמן מלחמת האזרחים ביוון בין 1946 ל-1949.
אחרי שחרור יוון מהכיבוש של גרמניה ופירוק ה-ELAS, כוח הגרילה העיקרי של הקומוניסטים, החל ביוון "צייד" אחר שמאלנים וקומוניסטים, שבמהלכו נהרגו 1289 איש, 6671 נפצעו ו-84931 נעצרו.
בתנאים האלו רוב הקומוניסטים שהיו עדיין חופשיים, החלו להקים קבוצות גרילה תחת השם "קבוצות של לוחמים נרדפים".
המפלגה הקומוניסטית היוונית הובילה את המאבק המזוין וב-27 בדצמבר 1946 שינתה את שמן של הקבוצות לצבא הדמוקרטי של יוון או ה-DSE.
הצבא האוסטרו-הונגרי היה הכוח היבשתי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הצבא היה מורכב משלושה חלקים:
הצבא המשותף שחייליו גויסו מכל רחבי האימפריה.
הצבא האוסטרי שחייליו הגיעו מ"השטח האוסטרי" באימפריה.
הצבא ההונגרי שחייליו הגיעו מטרנסלייטניה.
בעקבות המאבק בין האימפריה לבין הונגרים לאומניים במהפכה ההונגרית ב-1848 והחיכוכים שהמשיכו גם לאחריה, שירתו החיילים ההונגרים ביחידות מעורבות או שהוצבו הרחק משטחים הונגריים.
לאחר הפשרה של 1867 הוקם הצבא בצורתו המחודשת ונשאר כך עד לפירוק האימפריה בעקבות ההפסד במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918.
חיילי הצבא המשותף, או בשמו הרשמי - הצבא הקיסרי והמלכותי (בראשית התיבות הגרמניים K.U.K), לא אומנו ברובם והציוד שהיה ברשותם היה מיושן, כיוון ששלטונות אוסטריה והונגריה העדיפו לתקצב בסכומים גבוהים את יחידות הצבא שלהם במקום לחלק את הכסף בצורה שווה בין שלושת חלקי הצבא.
כל הרגימנטים (חטיבות) בצבא האוסטרי ובצבא ההונגרי היו מורכבים משלושה גדודים, בעוד שבצבא המשותף היה מורכב כל רגימנט מארבעה גדודים.
כלומר, אותה כמות של משאבים התחלקה בין יותר חיילים בכוח המשותף מאשר בכוחות הנפרדים של הצבא.
המדים הלבנים המסורתיים של חיל הרגלים הוחלפו במחצית השנייה של המאה ה-19 במדים כחולים שהוחלפו בתחילת מלחמת העולם הראשונה במדים אפורים ולאחר מכן במדים בעלי גוון ירוק-אפור.
המפקד העליון של הצבא היה הקיסר פרנץ יוזף.
הצבא עד מלחמת העולם הראשונה
האימפריה האוסטרו-הונגרית נמנעה ממלחמות גדולות מזמן הקמתה ועד 1914, אך הייתה מעורבת במספר פעולות צבאיות מוגבלות בגודלן.
עם זאת, המטה הכללי של הצבא התכוננו תמיד למלחמה גדולה נגד יריב עוצמתי ובמיוחד נגד שכנותיה, איטליה, רוסיה וסרביה.
לקראת סוף המאה ה-19, שימש הצבא בכמה מקרים לדיכוי מהומות אזרחיות ברחבי האימפריה: בשנים 1882 ו-1887 בעיר וינה, מהומות של גרמנים לאומניים בעיר גראץ ושל צ'כים לאומניים בפראג ב-1897 ופורעים איטלקים בטריאסטה ב-1902.
הפעולה החשובה ביותר של הצבא בתקופה זו, היא מימוש החלטת קונגרס ברלין, כיבוש בוסניה והרצגובינה בקיץ 1878. בעוד שעל פי הערכות הצבא, הכיבוש היה אמור להיות קל ומהיר, נתקלו החיילים בהתנגדות עזה של תושבים מוסלמים ונוצרים אורתודוקסים כאחד.
למרות מפלות שספג הצבא בעיר מאגליי ובטוזלה, נכבשה הבירה סרייבו באוקטובר באותה שנה.
מספר האבדות בצבא האוסטרו-הונגרי שהגיע לכ-5,000 והקושי הבלתי צפוי של המהלך, הובילו לחילופי האשמות בין מפקדי הצבא לאנשי ממשל.
בשנת 1868 היה מספר החיילים בפועל כ-255,000, כאשר במקרה הצורך ועל ידי גיוס חרום, יכול היה המספר להגיע ל-800,000. כוח זה היה קטן משמעותית מהצבאות החזקים באירופה באותה תקופה: צרפת, רוסיה וגרמניה היו מסוגלות להעמיד לפקודתן יותר ממיליון חיילים כל אחת.
אף על פי שהאוכלוסייה הכוללת באימפריה הגיעה ב-1900 ל-50 מיליון איש, נותר גודל הצבא בגבול שנקבע לו ב-1889. לכן, גייסה אוסטרו-הונגריה רק 0.29% מכלל אזרחיה, בעוד שאחוז הגיוס בגרמניה עמד על 0.47%, 0.35% ברוסיה ו-0.75% בצרפת.
חוק הגיוס לצבא שנקבע ב-1889, עודכן רק ב-1912, אז גדל הגיוס השנתי.
התערובת האתנית שהרכיבה את יחידות הצבא הדגימה את מגוון העמים באימפריה כולה.
בליל זה של לאומים תרם לבעיה קשה בדיבור והבנה.
כ-80% מקציני הצבא יכלו לדבר גרמנית, בעוד 30% בלבד מהחיילים הבינו שפה זו.
הדת הדומיננטית בקרב הקצונה בצבא הייתה הקתוליות.