tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח "רפואת משפחה" משמש במדינות רבות באירופה ואסיה, במקום המונח "רפואה כללית" או "פרקטיקה כללית GP".
בשוודיה, ההסמכה ברפואת משפחה דורשת חמש שנים של עבודה עם חונך, אחרי התואר ברפואה.
בהודו, למי שרוצה להתמחות ברפואת משפחה חייב להשלים התמחות ברפואת משפחה לשלוש שנים, אחרי התואר ברפואה שיעשו (MBBS).
הם מוענקים גם או D.N.B.
או תואר דוקטור לרפואה (M.D) ברפואת משפחה.
מערכות דומות קיימות במדינות אחרות.
רופאי משפחה אמריקאים רבים גם מיילדים תינוקות ומספקים טיפול טרום לידתי.
בארצות הברית, רופאי משפחה מטפלים בכאבי גב יותר מהמומחים עצמם, וכמעט באותה תדירות כמו אורתופדים ונוירוכירורגים בשילוב.
לרפואת משפחה ורופאי משפחה יש תפקיד חשוב מאוד במערכת הבריאות של המדינה.
בארצות הברית, למשל, כמעט אחד מכל ארבעה ביקורים במשרדים נעשים אצל רופאי משפחה.
כלומר 208 מיליון ביקורים במשרד בכל שנה - כמעט 83 מיליון יותר מאשר ההתמחות הרפואית הגדולה הבאה אחריה.
כיום, רופאי משפחה מספקים טיפול יותר עבור האוכלוסיות החלשות והכפריות של אמריקה, יותר מכל התמחות רפואית אחרת.
רפואת מין (בלועזית: וֶנֶרולוגיה, Venereology) הוא ענף ברפואה העוסק בלימוד וטיפול במחלות המועברות על ידי יחסי מין.
השם נגזר מהאלה היוונית ונוס.
תחום זה כולל את הטיפול באיידס.
רופא המתמחה ברפואת מין נקרא ונרלוג.
לעיתים מומחה לרפואת עור מתמחה גם ברפואת מין, שכן לא מעט מחלות עור מועברות ביחסי מין.
בעבר התמחויות ברפואת עור ומין היו כמעט מאוחדות, לפני עידן האיידס ודלקת הכבד הנגיפית ובשנים האחרונות יש יותר משמעות למומחיות במחלות המועברות באמצעות יחסי מין.
רפובליקה ספרותית הוא מונח מתחום מדעי החברה וחקר מדעי הרוח, שטבע חוקר הספרות הצרפתי אלבר תיבודה (Albert Thibaudet, 1936-1874) במאמרו מ-1927 "La République des professeurs" (מילולית: רפובליקה של מורים).
לדברי תיבודה, על מנת לפתח גוף יצירה ספרותית והגותית נדרש "מרחב מדומיין" הכולל בראש ובראשונה את "המעגל הפנימי" - יצרני התרבות, "המעגל החיצוני" של צרכני תרבות (במובן העמוק, בו התרבות מהווה עבורם צורך רוחני וכלי להגדרת תפיסת-עולם) וכן "המעגל האמצעי" בו מצויים הגורמים המתווכים המביאים את התרבות אל הקהל.
מעגל זה כולל במות לפרסום ושיח (כתבי עת ספרותיים ומדעיים, עיתונות חופשית, סלונים ספרותיים, בתי קפה וכדומה) ומוסדות ספרותיים בעלי מעמד והכרה (מוציאים לאור, מבקרים, מכוני מחקר, קרנות מימון או מצנטים וכו').
שלושת המעגלים יוצרים מעין מדינה - רפובליקה.
תנאים מכריעים להיווצרות רפובליקה ספרותית הם מידה של חופש אקדמי, נכונות לקבל ולהעביר ביקורת תבונית ומנומקת מתוך עמדה שוויונית וביטול גבולות דתיים, מעמדיים ולאומיים (אם כי רפובליקה ספרותית בשפה מסוימת היא לרוב גם לאומית).
קיומה של רפובליקה ספרותית או רפובליקת המכתבים נעוץ בדרך כלל בתקופת הנאורות, אולם יש חוקרים המצביעים על כך שלמשל, לפי מחקר מערכת המושגים המשותפת ליהודים ונוצרים סביב אגדות אלכסנדר הגדול התקיימה ב"ימי הביניים רפובליקה ספרותית שמחיצות האמונה הוסרו בה ושהחלפה חופשית של דעות הורמה בה על נס".
חברי הרפובליקה הספרותית חולקים אתוסים וערכים משותפים ומקובלות בה סוגות מסוימות המגדירות ומגבילות את החירות הצורנית.
ה"רפובליקה" אינה חולקת אידאולוגיה אחת או קו רעיוני יחיד, אולם לרוב מתקיימים בה "זרם עיקרי" ו"זרמים מינוריים", חתרניים ומתנגדים (למשל מקומה של שפת היידיש ברפובליקה הספרותית העברית בתחילת המאה ה-20, שנדחה על ידי הזרם העיקרי והמשיך להתקיים בזרמים מקבילים).
הרפובליקה הספרותית העברית (בראשית דרכה)
עד תקופת ההשכלה הספרות היהודית הייתה תורנית הלכתית ונסובה בעיקר סביב 'כתבי הקודש' היהודיים.
מתנועת ההשכלה יצאו סופרים עבריים, אשר יצירותיהם לא עסקו בנושאים דתיים-הלכתיים.
פן נוסף ועיקרי של חיבורי הסופרים בתקופת ההשכלה היה הביקורת על החינוך היהודי על מוסדותיו ועל מנהיגיו.
ביקורת זו נעשתה מתוך רצון לחולל שינוי בעם היהודי ובתרבותו.
ניתן לראות בתקופת ההשכלה את תחילתה של הרפובליקה הספרותית העברית.
בעקבות מאורעות 'סופות בנגב' שהתחוללו בשלהי המאה ה-19 חל מפנה בציר היצירה העברית.
רבים מסופרי התקופה הגיעו להבנה שלא ייתכן קיום ליהודים שלא בטריטוריה נפרדת משלהם.
שלב זה היווה מפנה בתולדות עם ישראל וניתן לראות בו את תחילת הציונות.
הציונות בשלב הזה החלה להיות ערך מרכזי ברפובליקה הספרותית העברית, כלומר יותר ויותר סופרים ואנשי רוח יהודיים באותה תקופה התייחסו לציונות בכתיבתם, וממילא הספרות העברית הפכה יותר ציונית.
דמות מפתח בתחילת דרכה של הרפובליקה הספרותית העברית היא פרץ סמולנסקין.
כבר בראשית דרכו היה סמולנסקין בעל עמדה לאומית ברורה (בניגוד לאחרים מבני דורו).
הוא ייסד את עיתון השחר אשר נעשה לכתב עת חשוב באותה תקופה.
עיתון זה היווה במה לתכנים ספרותיים לאומיים אשר נעשו חלופה לתכנים הספרותיים האוניברסליים של אותה העת, ולמעשה בישרו את תחילתה של הספרות העברית.
עד תחילת המאה ה-20 הייתה אירופה המרכז והדומיננטי של הספרות העברית.
השפה הדומיננטית בקרב יהודי היבשת הייתה יידיש, בנוסף לשפות אירופאיות בהתאם למקום מגוריהם.
מכיוון שהספרות ביידיש ידעה פריחה באותה תקופה, עם השנים בקרב היהודים נעלם הצורך בצריכת ספרות עברית.
אף על פי שבאותה תקופה פעלו סופרים עבריים והוצאות ספרים רבות באירופה, קהל הקוראים בשפה העברית באירופה הלך והצטמצם.
כתוצאה מכך נוצר מצב שהמקום המרכזי של יצירה ספרותית בעברית וצריכתה היה דווקא ארץ ישראל.
הסיבה לכך נעוצה שהשפה הדבורה ושפת התרבות בארץ ישראל היו עברית, ועל כן בה היה קהל הקוראים הגדול ביותר ליצירה העברית.
כך, המרכז בארץ ישראל הלך ושגשג לעומת מקבילו שבאירופה שהלך ודעך.
רפובליקה אוטונומית היא סוג של חלוקה מנהלית בדומה לפרובינציה או מדינה בפדרציה.
מספר משמעותי של רפובליקות אוטונומיות ניתן למצוא בתוך מדינות ברית המועצות לשעבר, ואת הרוב ניתן למצוא ברוסיה.
רבות מרפובליקות אלו הוקמו במהלך התקופה הסובייטית כחלק מרפובליקות ברית המועצות (כמו הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה) שאף הן היוו רפובליקות אוטונומיות.
רפובליקות אוטונומיות במדינות ברית המועצות לשעבר
במסגרת פדרציה, חלקים נרחבים מרוסיה, הן רפובליקות בעלות אוטונומיה חלקית.
13 הרפובליקות האוטונומיות הבאות היו טריטוריות צרפתיות באפריקה ותפקדו כאוטונומיות למחצה (הן מצוינות פה בתוספת תאריך העצמאות שלהן):
הרפובליקה של צ'אד (28 בנובמבר 1958)
הרפובליקה הגבונית (28 בנובמבר 1958)
רפובליקת חוף השנהב (4 בדצמבר 1958)
הרפובליקה המלגשית ששינתה את שמה בשנת 1976 למדגסקר (14 באוקטובר 1958)
הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה (28 בנובמבר 1958)
הרפובליקה של מרכז קונגו אשר שמה שונה ל הרפובליקה של קונגו (28 בנובמבר 1958)
הרפובליקה של ניז'ר (19 בדצמבר 1958)
הרפובליקה של סנגל שלאחר שנה לעצמאותה הצטרפה ל והקימו ביחד את פדרציית מאלי ולאחר מכן נפרדו ל סנגל ו מאלי (25 בנובמבר 1958)
הרפובליקה של טוגו (22 בפברואר 1958)
הרפובליקה של וולטה עילית אשר בשנת 1984 שינתה את שמה ל (11 בדצמבר 1958)
לפני שאינדונזיה קיבלה מהולנד בשלהי 1949 עצמאות, היא היוותה רפובליקה אוטונומית פדרטיבית
המדינות האינדונזיות המאוחדות (27 בדצמבר 1949)
לכל אחד מהקנטונים שלה ישנה אוטונומיה רבה.
אולם, רק לחלקם ניתן השם "הרפובליקה והקנטון" ולכן הם נחשבים כרפובליקות אוטונומיות:
אחת הישות במדינה, מתפקדת כרפובליקה אוטונומית:
רפואת שיניים לילדים, או פדודונטיה (מיוונית: פדו= "ילד", דונטיה= "שיניים"), היא התמחות ברפואת שיניים העוסקת בטיפול בילדים, עד תקופת תום המשנן המעורב (בשפה עממית, עד נשירת כל ה"שיניים החלביות" בפה).
למפגש בין רופא השיניים לילד ישנן מספר מטרות, ביניהן הטיפול עצמו; מניעת עששת, הדרכה לצחצוח נכון, מעקב אחר התפתחות תקינה ועוד.
מטרה נוספת היא הכנת המטופל לעתיד, הקניית גישה חיובית לטיפולי שיניים, יצירת שיתוף פעולה, הקטנת הפחד ככל הניתן וחינוך של ההורים, במקביל (או בעקיפין) לילד, להיגיינה דנטלית נכונה עבורם ועבור הילד.
ביקור ראשון אצל רופא שיניים מומלץ (על פי האגודה האמריקאית לרפואת שיניים לילדים - AAPD) מזמן בקיעת השן הראשונה ועד גיל שנה - הראשון מבין השניים ולאחר מכן פעם בחצי שנה.
התמחות ברפואת שיניים לילדים מוכרת על ידי המועצה המדעית של ההסתדרות לרפואת שיניים ואורכת כשלוש וחצי שנים במשרה מלאה.
נכון לשנת 2015 היו בישראל 133 מומחים בפדודונטיה, אשר נלמדת במסגרת המוסדות הבאים: בית החולים ברזילי באשקלון, בית החולים רמב"ם בחיפה, אוניברסיטת תל אביב ובית החולים הדסה בירושלים.
משנן נשיר, או בשפה העממית "שיניים חלביות" הוא סט השיניים הראשון בפיו של אדם.
השן הראשונה שבוקעת היא בדרך כלל שן קדמית תחתונה ובקיעת השיניים ממשיכה עד גיל שנתיים וחצי בממוצע.
בפיו של ילד בוגר ישנן 20 שיניים, בכל לסת 4 חותכות, 2 ניבים ו-4 טוחנות.
ישנם מספר גורמים המשפיעים על זמני בקיעת השיניים: משך ההיריון, בריאותה הכללית של האם, בעיות גנטיות הורמונליות ולידת פג.
שחזור אמלגם: שחזור שן (סתימה) על ידי סגסוגת מתכות.
שחזור מורכב: שחזור שן (סתימה) על ידי חומר מרוכב הנראה בצבע לבן.
קיטוע מוך: טיפול בשן עם עששת עמוקה שהגיעה לתוך מוך השן, אך עוד לא התפשטה לשורשי השן.
כתר טרומי: מבוצע לאחר הרס נרחב של השן, הכתר נושר יחד עם השן הנשירה ומכאן מגיע שמו.
עקירת שן נשירה: שן עששתית שלא ניתן לשמר באמצעות טיפול, לאחר חבלה, כאשר השן הקבועה בקעה ושן החלב לא נשרה, הפרעה תפקודית, כחלק מטיפול אורתודונטי.
איטום חרירים וחריצים: אטימת חריצים בטוחנות ומלתעות למניעת חדירת חיידקים או מזון, אשר יגרמו לעששת.
שומר מקום: מונח במקומה של שן נשירה שנעקרה או נשרה לפני הזמן, על מנת "לשמור מקום" לשן הקבועה הבאה אחריה.
עשוי ממתכת או פלסטיק בדרך כלל.
יישור שיניים: מבוצע בגילאים שלוש עד חמש וחצי ויהווה שלב ראשון בטיפול (כאשר השלב השני יהיה בגילאים מאוחרים יותר).
זהו לא טיפול נפוץ במשנן הנשיר, הטיפול האורתודונטי בגילאים אלו יבוצע במקרה של בעיות אשר עלולות להסתבך בעתיד, כמו תפקודים לקויים.
התפתחות לא תקינה של השיניים
חוסר שיניים: חוסר מולד של מינימום שש שיניים (לא כולל שיני בינה), אך יכול להופיע גם כחוסר של שן בודדת.
הסיבות הן בעיקר תורשתיות, אך קשורות גם לסביבה, הורמונים, מחלות בתקופת ההיריון, שפה שסועה או חלק מסינדרום.
עודף שיניים: שיניים עודפות לרוב יופיעו באזור החותכות העליונות.
הן עלולות להפריע לבקיעתן של השיניים הקבועות.
שיניים קטנות מידי או גדולות מידי: עלול לגרום להפרעות סגר.
ייתכן גם מצב של חוסר סימטריה בגודל השיניים.
הפרעות בהסתיידות אמייל השן: עלול להתרחש מזיהום או חבלה בשיניים הנשירות, מהפרעה בתזונה, או ממחלה של האם בזמן ההיריון.
ההפרעה מתבטאת בכתם לבן או צהוב, או הופעת חריצים, בעיקר בשיניים הקבועות.
פלואורוזיס: נגרם מחשיפה גבוהה לפלואור בזמן התפתחות השיניים.
הסיבות לכך הן שתייה מרובה של מים עשירים בפלואור או בליעה ממשוכת של משחת שיניים עשירה בפלואור.
היפופלזיה: אמייל דק או מחורץ, נגרם עקב מחלה סיסטמית, חבלה, הקרנות ועוד בזמן היווצרות האמייל.
שיניים נשירות בעלות היפופלזיה רגישות יותר להתפתחות עששת.
איחור בבקיעת שיניים: עלול להתרחש מגורמים גנטיים, הורמונליים או גורמים מקומיים כמו שן עודפת.
איחור בנשירת שיניים: עלול להפריע למסלול הבקיעה של השן הקבועה- היא עלולה לבקוע מחוץ לקשת השיניים או להישאר כלואה בלסת.
שינים הבוקעות לפני זמנן: שיניים המופיעות בפה התינוק בחודשים הראשונים לאחר הלידה, או בלידה עצמה.
לעיתים מדובר בשן קבועה אשר בקעה לפני זמנה ולעיתים מדובר בשן עודפת
שפה שסועה היא פיצול של השפה העליונה, שלעיתים מלווה בחיך שסוע, פיצול בחלל הפה.
המום מופיע בעיקר בבנים, בשלב מוקדם של ההריון, ונובע מגנטיקה, צריכת תרופות בהריון וסינדרומים שונים.
הטיפול העיקרי הוא בניתוח קוסמטי מספר חודשים לאחר הלידה ומומלץ לא מאוחר משנה.
רוב החבלות במשנן הנשיר מתרחשות בגילאי שנתיים עד ארבע שנים.
כאשר 50% מהילדים יחוו חבלה דנטלית כלשהי עד גיל14. קיימת הסכנה לנזק בלתי הפיך לשן הנשירה, או לשן הקבועה אשר אמורה לבקוע במקומה.
על כן יש חשיבות רבה לטיפול אצל רופא השיניים בהקדם האפשרי לאחר שהתרחשה החבלה, על מנת לטפל בהתאם, כך שלא ייגרם נזק עתידי לשיניים הקבועות.
ניתן לחלק את החבלות בפה לשלושה תחומים עיקריים:
חבלה ברקמות התומכות של השן
חבלה ברקמות הרכות (חניכיים וריריות): חתך של השפה, קריעה של הפרנולום, חתך בלשון או חתך בחיך הרך.
סיווג נוסף של החבלות הוא למקרים דחופים או שאינם דחופים (במקרים אשר מערבים חבלות משלושת התחומים או מחלקם).
מקרים דחופים (כדאי לפנות לרופא השיניים עד 24 שעות מרגע החבלה):
נקיעה לטרלית: שינוי במיקום השן, כאשר הצד נוטה לצד.
נגרם כתוצאה מפגיעה בשן וברקמות התומכות שלה.
קיימת האפשרות שתהיה הפרעה בסגר.
נקיעה פנימה: שינוי במיקום השן, כך שנכנסה פנימה אל תוך הלסת.
קיימת האפשרות לפגיעה בשן הקבועה מתחת.
נקיעה החוצה: יציאה חלקית של השן כלפי חוץ.
שרוש: יציאה מוחלטת של השן מחלל הפה.
קיימת האפשרות לפגיעה בשן הקבועה מתחת, בעיקר מתחת לגיל שלוש.
שבר כותרת מורכב: שבר עמוק של השן אשר מערב את רקמת המוך.
בחבלה כזו ניתן לראות דימום מתוך השן וכאבים חזקים.
שבר המערב את שורש השן: מלווה בכאבים חזקים וניידות של השן.
זעזוע: פגיעה ברקמות הרכות מסביב לשן, ללא ניידות בשן.
תת נקיעה: פגיעה ברקמות התומכות של השן, קיימת ניידות של השן.
שינוי בגוון השן: נגרם בעקבות חבלה דנטלית שהתרחשה בעבר, שן לאחר טיפול שורש, שחיקת שיניים.
עששת הילדות המוקדמת ("עששת הבקבוק")
עששת זו היא מחלה כרונית נפוצה בקרב ילדים עד גיל שש (בשכיחות של 40%-50% בישראל) ובמקרים חמורים מתחת לגיל שלוש (12%-15% בישראל).
היא תוקפת את השיניים סמוך לבקיעתן ואופיינית למשטחים החלקים של השן.
האכלה ממושכת מבקבוק או מהנקה ממושכת בשעות הלילה, כאשר ריכוז הרוק בפה נמוך (מכאן מגיע שמה).
חוסר צחצוח שיניים או צחצוח לקוי.
המצאות חיידקים בפה בשילוב סוכרים המצטברים על השיניים.
עששת הילדות המוקדמת ידועה בהרס נרחב של השיניים הקדמיות- החותכות העליונות ובהמשך של שאר השיניים בפה.
השיניים הקדמיות התחתונות ייפגעו אחרונות מהעששת מכיוון שהן מוגנות על ידי הלשון וקרובות לפתחי בלוטות הרוק התת-לסתיות (אשר מונעות או מאיטות את התקדמות העששת).
הסימנים הראשונים נראים לעין על גבי השן והם כתמים לבנים, בהתקדמות המחלה יופיעו תסמינים כגון רגישות לקור, חום, או מאכלים ממותקים ובהמשך כאבים עזים.
עששת לא מטופלת יכולה להוביל לסיבוכים כגון: נפיחות, ניידות השן והפרשת מוגלה.
נבטי השיניים הקבועות הנמצאים בתוך הלסת, בסמוך לשורשי השיניים הנשירות עלולים להיפגע אף הם.
זיהום שמתפשט לחללים נוספים באזור ראש וצוואר ובעייתי במיוחד בלסת העליונה עם נפיחות תת-עינית.
עקב הבעיה האסתטית הביטחון העצמי של הילד עלול להיפגע, בנוסף נגרמות הפרעות אכילה, בעיות בהתפתחות, הפרעות בתפקוד היום יומי ובשינה.
עששת הילדות המוקדמת יכולה להימנע על ידי מודעות ומניעה: יש להימנע מהרדמות הילד עם בקבוק או מהנקה ממשוכת, להקפיד על צחצוח שיניים נכון פעמיים ביום, להשתמש במברשת שיניים המכילה פלואוריד, להמעיט בחשיפה לסוכרים.
דרך מניעה נוספת היא להקפיד להיבדק אצל רופא השיניים ולטפל בעששת בעת הצורך.
רפורמת טיפולי שיניים לילדים בישראל
בשנת 2010, יעקב ליצמן, סגן שר הבריאות דאז ושר הבריאות כיום, הוציא לפועל את רפורמת טיפולי השיניים לילדים עד גיל 8 בקופות החולים.
הטיפולים כללו בדיקות שגרתיות, הסרת אבנית, איטום חרירים וחריצים ועוד בחינם ועוד טיפולים משמרים (סתימות, טיפולי שורש וכו') במחירים סמליים.
במהלך השנים הרפורמה הורחבה לגילאים נוספים, הורחבה לטיפולים נוספים, הוקפאה וחזרה.
כיום טיפולי השיניים ניתנים בחינם עד גיל 15. ממחקרים שבוצעו במהלך השנים היה ניתן לראות עלייה בטיפולי השיניים במסגרת הרפורמה, במרפאות השיניים בקופות החולים.
הטיפולים המוצעים כיום במסגרת הרפורמה:
שכיחות הפוביה הדנטלית באוכלוסייה הבוגרת היא 5%-10% ופוביה זו עלולה לגרום למטופל להימנע מביקורים אצל רופא השיניים, לעיתים אף למספר שנים, אשר גוררים הזנחה במצב השיניים ובריאות הפה.
יש חשיבות לגישה נכונה כלפי המטופל (באופן ספציפי כאשר מדובר בילד) על מנת למנוע את החרדה, או להקטין אותה ככל הניתן.
ישנן כל מיני גישות כלפי הטיפול בילדים חרדתיים, בין היתר- מפגש ראשוני אצל רופא ללא טיפול.
ישנם גם אמצעים רפואיים לטיפול- גז צחוק, טשטוש, היפנוזה ועוד.
צחצוח השיניים מומלץ החל מבקיעת השן הראשונה בפה ולהורים, או לאפוטרופוס, יש תפקיד חשוב בהקניית הרגלי צחצוח נכונים כבר מגיל צעיר.
כיום יש שיטות שונות- משחקים, דפי צביעה, טבלת צחצוח, מברשות שיניים צבעוניות ועוד.
דוגמה אישית היא אחת השיטות הבולטות בתחום, כאשר ההורה (או האפוטרופוס) נהנה לצחצח את שיניו ומקפיד על כך פעמיים ביום.
קיימת היום הנטייה לכך שהילד מצחצח את שיניו לבד וההורים רק משגיחים שהוא צחצח כראוי ובמידת הצורך משלימים אותו, כך שהילד יתרגל לתנועות ולתחושה.
בנוסף, יש להפקיד על הצחצוח של הילד מכיוון שהיכולות הפיזיות של הילדים מעוטות בגיל צעיר.
בארץ נפוצות הדמויות "קריוס ובקטוס" המלמדות את הילדים על בריאות הפה וצחצוח השיניים.
רפואת שיניים דיגיטלית היא השימוש בטכנולוגיות או במכשירים דנטליים המשלבים רכיבים דיגיטליים או נשלטים על ידי מחשב.
באמצעות טכנולוגיות אלו ניתן לבצע פרוצדורות דנטליות שלא באמצעות שימוש בכלים מכניים או חשמליים.
השימוש ברפואת שיניים דיגיטלית יכול לייעל את ביצוע ההליכים הרפואיים המבוצעים באמצעות המכשור המכני (באמצעותו מבוצעות רוב הפרוצדורות הנפוצות כיום), הן מבחינת האבחון והן מבחינת הטיפול והשחזור.
כמו כן, רפואת השיניים הדיגיטלית מייצרת דרכי טיפול ולימוד חדשות שהצורך בהן עלה בעקבות העלייה בכמויות ההליכים המבוצעים, דרישות המטופלים ואיכותם העולה של הטיפולים המוצעים כיום.
הפרופסור הצרפתי פרנסואה דוראט נחשב לחלוץ פיתוח תחום רפואת השיניים הדיגיטלית, אשר המציא יישומים דנטליים ל-CAD ו-CAM בתחילת שנות השבעים.
נעשה שימוש בטכנולוגיות רבות בתחום רפואת השיניים הדיגיטלית, הן המשמשות את התחום באופן בלעדי והן טכנולוגיות שנעשה בהן שימוש גם בתחום זה בנוסף לתחומים רפואיים אחרים.
להלן דוגמאות לטכנולוגיות מסוגים אלו:
מכשור ייעודי ממוחשב ליצירת שתלים דנטליים.
מכשור ייעודי ממוחשב ליצירת כתרים דנטליים.
שתלים דנטליים בטכנולוגיה מונחית מחשב.
בעבר, צילומי רנטגן היוו כלי מרכזי בעת הערכת המצב האוראלי של המטופל אך לקו בחסר עקב הצגת התמונה בדו מימד, ובכך הציגו מידע חלקי.
בעקבות כך, התפתחה טכנולוגיית המצלמות הפנים האוראליות (IOCs), אשר מאפשרות לרופא השיניים לראות תמונה נקייה של פנים השן.
בדומה לגודל של מראה דנטלית (המראה בה רופא השיניים משתמש בעבודתו השוטפת), למצלמה הפנים אוראלית יש מצלמה זעירה אשר מסוגלת לזהות יותר עצמים בשן מבחינה תלת־ממדית מאשר צילומי רנטגן המייצרים תמונה דו־ממדית בלבד.
לדוגמה, באמצעות מצלמה פנים אוראלית ניתן לזהות מיקומים מדויקים וגדלים של נגעי עששת ("חורים בשיניים" כפי שנהוג להגיד), שיניים סדוקות, שחיקת שן נרחבת וכו'.
סורקים פנים אוראליים וטכנולוגיית CAD/CAM (שפירושה computer aided design/computer aided manufacturing) מאפשרים ליצור תבנית דנטלית ממוחשבת תלת־ממדית ושתלים מסוימים באופן כמעט מיידי.
תבנית דנטלית של מטופל היא תבנית נגטבית שנלקחת ממטופל באמצעות הנחת גבס או גומי על גבי הלסתות, המאפשרת לראות באופן ברור יותר את המבנים האנטומיים הקשים ואת הרקמות הרכות אשר מצויים בלסתות ובכך ליצור במהירות שחזורי שיניים קבועים ללא צורך בשחזור זמני עד ליצירת הקבוע באמצעות תוכנת מחשב ומחרטה שולחנית.
באמצעות הסורק, התהליך ליצירת מודל של המבנים האנטומיים של לסתות המטופל נעשה באופן מהיר יותר, דיגיטלי, ומדויק בהרבה.
באופן מסורתי, רופאי שיניים משתמשים במדריך כתוב בו ישנם גוונים שונים רווחים של שיניים כאשר הם מעוניינים להבין את גוון השן המדויק של המטופל לצורך טיפולים דנטליים מסוימים.
מדובר בדרך עבודה לא יעילה ואיטית הנעשית בזמן שהמטופל שוכב בכיסא הטיפולים, המועדת לתוצאות לא מדויקות עקב תפישה שגויה לעיתים של גוני על ידי העין האנושית הממוצעת.
במחקרים שבוצעו עלה כי המצלמה האוראלית מצליחה לזהות גוונים ברמה זהה כמעט מבחינה סטטיסטית לזו של ספקטרופוטומטר.
מבחינה קלינית, כיום נעשה שימוש במצלמה אוראלית במספר קטן של פרוצדורות דנטליות, והשימוש אף תורם לייעול התקשורת בין רופא השיניים למעבדת השיניים איתה הוא עובד בכל הנושא של גוני השן.
בשנות ה-2010 החל שימוש נרחב במדפסות תלת־ממדיות בתחום רפואת השיניים, ונראה כי טכנולוגיות אלו הפכו למבוקשות מאוד בקרב רופאי השיניים ומעבדות השיניים.
כיום נעשה שימוש בסטריאוליטוגרפיה (SLA- טכנולוגיה למיצוק חומר פולימרי נוזלי, על פי תמונה מסוימת) ובעיבוד אור דיגיטלי (DLP) על מנת להבטיח את דיוק התוצרים.
החומרים בהם נעשה שימוש בסטריאוליטוגרפיה הם מלחים שונים שהוכנסו בתהליך כימי לתערובת של חומר פולימרי לשימוש דנטלי, העוברים ייצוב והקשייה באמצעות אור אולטרה סגול.
רופא השיניים יכול להשתמש בטכנולוגיה זו בעצמו בשטח מרפאתו, ללא צורך במעבדת שיניים, דבר שמקצר את תהליך הטיפול בצורה משמעותית.
על אף שהתחום עוד נחשב בחיתוליו, ניתן לראות יישום קליני של הדפסה תלת־ממדית של התוצרים הבאים:
אבחון עששת באמצעות שיטות אופטיות
בתהליך עששתי נפגעים מבנים ורקמות בחלל הפה כתוצאה מדה-מינרליזציה של השן והצטברות חיידקים.
פגיעות אלו מובילות לשינויים אופטיים של החלל הפגוע, אשר באמצעות פלואורסצנט מיוחד (Quantitative light-induced fluorescence) השן הפגועה נסרקת והתמונה מעובדת לצורך אמידת היקף הנזק.
שימוש במציאות מדומה ורבודה בהדרכת מתלמדים
מציאות מדומה היא סימולציה של סביבה, המתבצעת באמצעות מחשב, קונסולה ייעודית או טלפון נייד, באופן הנותן למשתמש אשליה כי הוא נמצא בסביבה מציאותית אותה מדמה המחשב.
כמו כן, מציאות רבודה משלבת אלמנטים וירטואליים המתמזגים עם הסביבה האמיתית בזמן אמת ובאופן אינטראקטיבי ללא החלפת המציאות באופן מוחלט על ידי המציאות המדומה.
ניתן לראות כיום שימוש בטכנולוגיות אלו בהכשרת מתמחים ומתלמדים ברפואת שיניים.
באמצעות טכנולוגיות אלו, המתלמדים יכולים לתרגל שימוש בטכניקות דנטליות ופרוצדורות בצורה הקרובה והדומה ביותר לתרגול על מטופלים אמיתיים, כפי שתוכניות הכשרת רופאי השיניים מחייבות.
כמו כן, הטכנולוגיה מאפשרת למתלמדים לקבל משוב בזמן אמת ולבצע תיקונים ושינויים באם ידרשו.
יעילותה של שיטת לימוד זו הוכחה במספר מחקרים קליניים, אך כיום מעטים בתי הספר לרפואת שיניים שהנחילו למידה באמצעות טכנולוגיות אלו כחלק מתוכניות הלימוד המובנות.
רפובליקה פדרלית חוקתית היא רפובליקה פדרלית, המבססת את המערכת הפוליטית שלה על חוקה.
מדינהסוגרפובליקהרפובליקה נשיאותיתרפובליקה נשיאותיתרפובליקה פדרלית דמוקרטיתרפובליקה פדרליתרפובליקה פדרטיביתרפובליקה פדרליתרפובליקהרפובליקה בוליוואריתרפובליקהמדינות מאוחדותרפובליקה פדרליתרפובליקה פדרליתרפובליקה איסלאמיתאיחודרפובליקה נשיאותיתקונפדרציה
רפואת מסדרון (מכונה גם: רפואה על שפת המדרכה) הוא כינוי לניסיון לאבחן או לטפל בבעיה רפואית שלא באמצעות בדיקת רופא סדורה ומלאה, כגון התייעצות עם רופא שלא במסגרת טיפול, או רפואת רשת המבוססת על מידע חלקי או שמתבצעת על סמך תקשורת לקויה.
רופאים מתייחסים לניסיון אבחון וטיפול עצמי או על ידי עמיתים למקצוע כרפואת מסדרון אם הם לא מתקיימים במסגרת יחסי רופא–מטופל תקינים.
בהשאלה, משמש המושג לתיאור ניסיון לפתירת בעיות הדורשות איש מקצוע (כמו ייעוץ מס או ייעוץ משפטי) שלא באופן פורמלי.
רפואת שיניים משפטית או אודונטולוגיה משפטית הוא ענף המשלב רפואת שיניים וזיהוי פלילי לצורך אכיפת החוק.
התחום כולל יישום ידע דנטלי על פי חוקים פליליים ואזרחיים לצור משפט פלילי.
רופאי שיניים משפטיים מעורבים בסיוע לגופי החקירה בזיהוי שרידי אדם בנוסף לזיהוי גופות שלמות או קטועות; רופאי שיניים משפטיים עשויים להתבקש לסייע בקביעת גיל, גזע, עיסוק, היסטוריה של שיניים קודמות ומצבם החברתי - כלכלי של בני אדם לא מזוהים.
רפואת שיניים משפטית היא טיפול, בחינה והערכה של ראיות שיניים לטובת הצדק.
הראיות שיכולות להיגזר מהשיניים הן הגיל (אצל ילדים) והזיהוי של האדם שאליו שייכות השיניים.
הדבר נעשה באמצעות רישומי שיניים הכוללים צילומי רנטגן, אנטה-מורטם (לפני המוות) ופוסט מורטם (תצלומים לאחר המוות) ו-DNA.
"אודונטולוגיה משפטית" נגזר מלטינית, כלומר פורום או בו נדונים עניינים משפטיים.
הסוג האחר של העדויות הוא של סימני נשיכה, שנותרו על הקורבן (על ידי התוקף), את העבריין (מהקורבן, לרוב כתוצאה ממאבק) או על חפץ שנמצא בזירת עבירה.
סימני נשיכה יכולים להימצא גם בילדים שעברו התעללות.
רופאי שיניים משפטי אחראים על שישה תחומי עיסוק עיקריים:
זיהוי הרוגים באירוע חירום אזרחי המוני
הערכת מקרי התעללות (כגון התעללות בילדים, בני זוג או זקנים)
תיקים אזרחיים הכרוכים ברשלנות רפואית
הערכת גיל, מבוצעת גם באנשים חיים
ההכשרה הנדרשת היא התמחות נוספת בהמשך לרפואת שיניים ומבוצעת במספר מקומות, בין השאר באוניברסיטת טקסס באוסטין ואוניברסיטת טנסי בארצות הברית, אוניברסיטת דנדי בסקוטלנד, מספר אוניברסיטאות באוסטרליה כמו אוניברסיטת מלבורן ובהודו.
חלק מהמידע נלמד בתארים דומים למשל כחלק מלימודי רפואה משפטית בתואר קרימינולוגיה.
סימני נשיכה יכולים להופיע גם על הקורבן וגם על החשוד; שיניים משמשות כנשק של התוקף ואמצעי הגנה של המותקף.
אף על פי שהם חלק קטן מרוב עבודת החוקר הרפואי, חקר סימני נשיכה הוא ההיבט הקשה והמאתגר ביותר בתחום.
מלבד מיקום הנשיכה, גם עוצמתה עשויה לספק רמזים כמו המצב המנטלי של התוקף.
התוקף נבדק בנפרד לזיהוי סימני תקיפה ונשיכות שהשאיר עליו הקורבן במאבק לפני שמת.
גורמים רבים משפיעים על דיוק ההערכה ובעיקר העובדה שבאדם חי, הסימנים נעלמים בתהליך החלמה טבעי, תוך מספר שעות או ימים ועשויים לא להתגלות כלל.
גם תיעוד מצולם (למשל כראיה) לקוי או אנשים בעלי מנשך דומה עשוים להוביל להערכה שגויה.
מרבית המחקר בתחום, לא מבוצע על בני אדם כי הוא מוגדר כלא אתי בארצות הברית.
המחקר מבוצע על עור חזיר בהתאמות הנדרשות (חוזק העור שונה בין אדם לחזיר).
ביקורת רבה הושמעה על שיטת הערכה זו.
קיימות שיטות רבות להערכה החל מהעתקת מנשך השיניים והשוואתו לצילום, ועד להשוואה דיגיטלית באמצעות פוטושופ.
מרבית השיטות מתבססות על הערכה סובייקטיבית, אף על פי שפותחו אמצעים למנוע זאת (למשל מדידת מרחקים שונים בלסת ולא השוואת תמונות).
מצב זה הוביל להרשעות שגויות בין השאר של קיית' אלן הרוורד, קנדי ברוור, ולבון ברוקס.
סיפוריהם הוצגו בתוכנית "The Innocence Files" בנטפליקס.
לא רק שניתן לצמצם את גיל הדגימה האנושית על ידי הערכת דפוסי גדילת השיניים ובלאי השיניים, מחקרים עדכניים מספקים עדויות לכך שהצמנטום, הרקמה המינרליסטית הקושרת את פני שורשי השן, מציגה דפוסי שקע שנתיים.
אגרוול הקיף זאת בדו"ח נרחב.
המכללה המלכותית לרפואת ילדים ובריאות ילדים (RCPCH) תיארה קביעת גיל לפי צילומי רנטגן כ"לא מדויקת" "ו"בלתי הולמת".
על פי טים קול, פרופסור לסטטיסטיקה רפואית במכון הגדול לבריאות הילד אורמונד סטריט, בדיקות רנטגן בשיניים הן "לא מדויקות מאוד" בקביעת גיל מדויק.
קביעת המין חשובה בזיהוים של אנשים לא ידועים בהקשרים משפטי וארכאולוגי כאחד.
השיטות האנטומיות המועדפות לקביעת מין מבוססות על מורפולוגיה של האגן והקרניו.
בעזרת חלקים אלה של השלד ניתן לסווג את הזכר והנקבה בצורה נכונה ברמת דיוק של מעל 90%.
עם זאת, לעיתים מתפתחים יסודות השלד במצב מקוטע, מה שמקשה על הערכת המין.
יתר על כן, אין כיום שום שיטה אמינה לקביעת מין של שרידים לנוער או תת-מבוגר מגורמי שלד גולגולתיים או לאחר-גולגולתיים מאחר שתכונות דימורפיות מתגלות רק לאחר גיל ההתבגרות, וזו מהווה בעיה מהותית בחקירות משפטיות.
במצבים כאלה, השיניים עשויות להיות מועילות בקביעת המין.
בגלל הקשיות שלהם, הן עמידות מאוד לתהליכים טפונומיים וסבירות רבה יותר להתאוששות מחלקים אחרים של השלד.
יתרה מזאת, שיניים עשויות להועיל במיוחד לצורך קביעת בגרות מינית מאחר ששתי שיניים ראשוניות וקבועות מתפתחות לפני גיל ההתבגרות.
במשך כמה עשורים נערך מחקר בנושא דימורפיזם מיני תוך בחינת שיעורי שיניים שונים, ושימוש בטכניקות ומדידות שונות, כדי לנסות לקבוע את היקף הדימורפיזם ומציאת קריטריונים או דפוסים שעשויים לאפשר זיהוי מין של אנשים לא ידועים.
מרבית המחקרים הללו התמקדו בדימורפיזם מיני במדידת גודלי כתרים.
מחקר זה קבע כי שיניים אנושיות הן דימורפיות מיניות, ואף על פי שגברים ונקבות מראים ממדים חופפים, ישנם הבדלים משמעותיים בערכי הממוצע.
דימורפיזם מיני נצפה הן בשיניים נשירות והן בשיניים קבועות, אם כי זה הרבה פחות בשיניים נשירות.
בממוצע, השיניים הזכריות מעט גדולות יותר מהשיניים הנשיות, כאשר ההבדל הגדול ביותר נצפה בשיני הכלב.
מחקרים שנעשו בסריקות מיקרוטומוגרפיות כדי לבדוק רקמות שיניים פנימיות הראו כי שיני זכר מורכבות מכמויות גדולות משמעותית של שיניים בהשוואה לשיניים נשיות.
התוצאה היא שבממוצע שיניים נקביות עם אמאייל עבה יותר.
חוקרים ניסו להשתמש בטכניקות סטטיסטיות כמו פונקציות מפלות או משוואות רגרסיה לוגיסטיות בהתבסס על הבדלי מין אלה כדי להעריך את המין, אולם אין ספק כי התועלת של נוסחאות כאלה אינה ודאית מכיוון שדימורפיזם מיני בשיניים עשוי להשתנות בין אוכלוסיות.
אומדן המין על בסיס שיניים נותר ניסיוני וטרם זכה לקבל הסכמה רחבה.
עם זאת, הוא מציע טכניקות נוספות שעשויות להיות מועילות שניתן להשתמש בהן לצד שיטות מבוססות יותר.
רפואת להט"ב הוא תת-מקצוע בעולם הרפואה המוקדש לטיפול בקהילה הגאה.
תחום זה כולל נושאים שונים הנוגעים במיוחד לקהילת הלהט"ב: לסביות, גייז, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
להט"בים עלולים להתמודד עם מחסומים שונים בגישה לשירותי בריאות על בסיס הנטייה המינית או הזהות המגדרית שלהם.
לעיתים קרובות מציינים שהסיבה לכך שלהט"בים נמנעים או דוחים פנייה לטיפול רפואי היא הטרוסקסיזם הן בטיפול הרפואי עצמו והן במחקר:"הטרוסקסיזם יכול להיות תכליתי (מימון ותמיכה נמוכים או לא קיימים בפרויקטים המתמקדים בנטייה מינית) או לא-מודע (שאלות דמוגרפיות בטפסים שונים המבקשות מהמשיבים לסווג את עצמם מבחינת מצב משפחתי).
צורות אפליה אלו מגבילות את המחקר הרפואי ומשפיעות לרעה על הטיפול הבריאותי של אנשים מקהילת הלהט"ב.
הפער הזה קיצוני במיוחד עבור לסביות (בהשוואה לגברים הומוסקסואלים) מכיוון שיש להן מעמד של מיעוט כפול, והן חוות לעיתים דיכוי גם בשל המגדר (נקבה) וגם בשל הנטייה (הומוסקסואליות)."לסביות עלולות להיות מופלות לרעה בכמה דרכים:
סקסיזם כללי - התמקדות בעיקר בדאגות ובשירותים בריאותיים של גברים; חלוקת תפקידים בריאותיים מסוימים לנשים ולגברים.
מחקר של החברה הישראלית לרפואת להט"ב שבדק 600 אנשי רפואה, מצא כי 75% מעובדי צוותים רפואיים נחשפו במידה מועטה או בינונית בלבד לרפואת להט"ב, וכי רובם היו רוצים לדעת על כך יותר.
בעיות המשפיעות על להט"בים באופן כללי
ממחקר שנערך בבריטניה עולה כי קשה להסיק מסקנות כלליות לגבי בריאות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים מכיוון שמחקרים אפידמיולוגיים רבים כלל לא כוללים את משתנה המיניות בשלב איסוף הנתונים.
מסקירה של מחקרים שנעשו נראה כי אין הבדלים במונחים של בעיות בריאות משמעותיות בין להט"בים לאוכלוסייה הכללית, אם כי נראה שלהט"בים בדרך כלל חווים בריאות ירודה יותר.
בתחום בריאות הנפש שיעורי התחלואה גבוהים יותר בקרב להט"בים מאשר בקרב האוכלוסייה הכללית: שיעורי הדיכאון, החרדה והמחשבות האובדניות גבוהים פי 2–3 בערך בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
בכ-30% מכלל ההתאבדויות בקרב המשתייכים לקהילה נמצא קשר למשבר זהות מינית.
גם הפרעות אכילה וניסיונות לפגיעה עצמית נמדדו בשיעורים גבוהים יותר בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
חוסר בפעילות גופנית, עישון ושימוש בסמים גם כן גבוהים יותר, בעוד שצריכת אלכוהול דומה לאוכלוסייה הכללית.
תסמונת השחלות הפוליציסטיות ובעיות פוריות זוהו כשכיחות יותר בקרב נשים לסביות בהשוואה לנשים הטרוסקסואליות.
המחקר מצביע על מחסומים ניכרים בין מטופלים מהקהילה לבין אנשי מקצוע בתחומי הבריאות.
סיבות אפשריות לכך הן הומופוביה, חוסר ידע, אי הבנה וזהירות יתר; זוהו גם חסמים מוסדיים, עקב הפניות לא מתאימות, היעדר סודיות המטופל, חוסר רציפות בטיפול, היעדר טיפול רפואי ספציפי המותאם ללהט"בים והיעדר הכשרה פסיכו-מינית רלוונטית לצוותים רפואיים.
תלמידים מקהילת הלהט"ב מדווחים על סבירות גבוהה פי חמישה להיעדרות מהלימודים, משום שהם מרגישים לא בטוחים לאחר שהציקו להם בשל נטייתם המינית.
מחקרים מצביעים על כך שבעיות שלהט"בים מתמודדים איתן מגיל צעיר, כמו בריונות, תקיפה ואפליה, עלולים לגרום לדיכאון, התאבדות ובעיות נפשיות אחרות בבגרות.
מחקר בתחום מדעי החברה הצביע על כך שלהט"בים חווים פרקטיקות מפלות בגישה לשירותי בריאות.
אחת הדרכים בהן ניסו להט"בים להתמודד עם אפליה במתן שירותי בריאות היא באמצעות חיפוש אחר ספקי שירותי בריאות "ידידותיים לקווירים".
בעשור השני של המאה ה-21 התנועה החברתית הלהט"בית בארצות הברית ותנועות אחרות ברחבי העולם תרמו למגמה הגוברת של הכרה ציבורית בקהילת הלהט"ב.
גורמים מהאקדמיה הלאומית לרפואה, המכונים הלאומיים לבריאות וארגונים אחרים ללא מטרות רווח, קראו להתייחס לבעיה ולטפל בפערים הקיימים בתחום הבריאות על ידי הכשרה של גורמים מקצועיים בתחום.
ממחקרים אחרונים בתחום עולה כי להט"בים מתמודדים עם פערים לרעה בהשוואה לעמיתיהם ההטרוסקסואלים והסיסג'נדרים בנוגע לגישה למתקני בריאות, איכויות ותוצאות טיפולים רפואיים.
בין הגורמים האפשריים לכך: אפליה נתפסת או אמיתית, אי שוויון במקומות העבודה ובתוכניות ביטוחי הבריאות והיעדר מטפלים בתחום בעקבות הזנחת הכשרה ייעודית לטיפול באוכלוסיית הלהט"ב בבתי הספר לרפואה.
בסקר מקוון שנערך בקרב צוותים רפואיים נמצא כי 65% מהרופאים נתקלו באמירות בעלות גוון שלילי שכוונו למטופלים להט"בים שלהם, ו-35% היו עדים לאפליה כלפי אנשים במקום העבודה.
נושא אחר שעלה הוא מחסור בנתונים רשמיים לגבי זהות מגדרית בהם יכולים קובעי מדיניות בתחום הבריאות להשתמש בהם כדי לתכנן וליישם תוכניות בריאות לשיפור בתחום בריאות אוכלוסיית הטרנסג'נדרים.
פרויקט בשם "מה שאנחנו יודעים" (What We Know) סקר אלפי מחקרים ומצא קשר חזק בין אפליה ופגיעה בבריאותם של להט"בים.
הממצאים הראו כי האפליה הקיימת, הסטיגמות והדעות הקדומות לגבי חלקים מסוימים באוכלוסייה יוצרים אקלים חברתי עוין שמגביר את הסיכון לליקויים בבריאות הפיזית והנפשית, גם עבור מי שלא חשוף לכאורה ישירות לאפליה.
אלו יכולים ליצור מצב של "מתח הקשור להיותך מיעוט", שיוצר דימוי עצמי נמוך, פחד מאפליה וסטיגמה מופנמת - שכולם תורמים לפערים בריאותיים.
רשתות תמיכה חברתיות לבריאות להט"ב
מצבם הבריאותי של רבים מקהילת הלהט"ב מושפע גם מרשתות התמיכה החברתיות שלהם: עמיתים ומשפחה.
מספר ארגונים פועלים בתחום זה במטרה לשפר את האקלים החברתי של צעירים להט"בים בבתי ספר.
ארגונים אלו שמו לעצמם כמטרה לפעול בתחום חינוך התלמידים והצוותים החינוכיים לגבי סוגיות עימם מתמודדים להט"בים.
מסקרים שנערכו עלה כי חברי קהילה שבבית הספר בו התחנכו הייתה פעילות של ארגון כזה, דיווחו על תחושת שייכות גבוהה יותר, הפחתה בתחושת הקורבנות, פחות בריונות כלפיהם, נטייה נמוכה יותר לשימוש בסמים ובאלכוהול ועוד.
רובם המכריע של בתי הספר בהם הייתה פעילות של ארגונים כאלו ממוקמים באזורים גאוגרפיים שנוטים להיות בטוחים ומקבלים יותר כלפי להט"בים באופן כללי.
לרשתות תמיכה משפחתיות וחברתיות נמצאה גם השפעה על תחום הבריאות הנפשית בקרב נוער להט"ב.
לעיתים לאחר היציאה מהארון יכולה להתרחש דחייה על ידי המשפחה מי שיכול להביא לסיכון גבוה יותר לתחושות דיכאון, ניסיונות התאבדות ועוד.
דחייה של המשפחה בעקבות יציאה מהארון יכולה גם להוביל לעזיבת המשפחה והבית, מה שמביא לשיעור גבוה יחסית של דרי רחוב להט"בים צעירים.
מתוצאות מחקר שנערך כחמש וחצי שנים ובדק 248 נערות ונערים עולה כי אלו שהייתה להם רשת תמיכה נרחבת יחסית מהסביבה הקרובה שלהם (חברים ומשפחה גרעינית), דיווחו על פחות מצוקה בהשוואה לאלו שלא הייתה להם תמיכה כזו.
כמו כן מסתבר שלאורך השנים נראתה עלייה בתמיכת המשפחה הקרובה אצל אלו שדיווחו בנעוריהם על היעדר תמיכה מהמשפחה הקרובה אך תמיכה גבוהה מהסביבה החברתית הקרובה שלהם.
כמו כן מתוצאות מחקר שבדק 232 צעירים וצעירות להט"בים בגילאי 16 עד 20 עולה כי אלו שדיווחו על מחסור בתמיכה משפחתית וחברתית דיווחו גם על שיעורים גבוהים יותר של מדדי יאוש, בדידות, דיכאון, חרדה, סומטיזציה, נטיות אובדניות, תסמיני דיכאון קליני ועוד.
בקרב נחקרים שכן דיווחו על תמיכה מהסביבה הקרובה אבל ולא מהמשפחה, רוב המדדים האלו נצפו בשיעורים גבוהים יותר.
ישנם מספר מחקרים שהשוו בין מדדי בריאות נפשית אצל אנשים עם נטייה ביסקסואלית בהשוואה לגברים הומוסקסואלים ונשים לסביות, אשר יוחסו במידה מסוימת לחוסר הקבלה של קהילת הביסקסואלים בתוך הקהילה הלהט"בית ומחוצה לה.
ברמת המבנה החברתי, אנשים עם נטייה ביסקסואלית ציינו שהם התבקשו לעיתים קרובות להסביר ולתרץ את הנטייה הדו-מינית וחוו בעקבות כך ביפוביה מהסביבה כמו גם ממשפחה, מכאלו המשתייכים לקהילה הלהט"בית ומחוצה לה.
רבים ציינו שהם קיבלו יחס משפיל בנוגע לנטייה שלהם והנחה כי הם מופקרים והיפר-מיניים.
ביסקסואלים רבים מדווחים על כך שברמה האישית הם חויים קשיים הנובעים מהתמודדות עם קבלה עצמית שמושפעת מהעמדות והאמונות השליליות של כלל הציבור לגבי ביסקסואליות.
חלקם שיתפו שבתהליך הקבלה העצמית וקידום בריאות רגשית עזרו להם בין היתר פרקטיקות של תרגול רוחני, פעילות גופנית ועוד.
ארגונים שונים פועלים לקידום של הוראה ייעודית בנושאי להט"ב עבור סטודנטים ואנשי מקצוע בתחום הבריאות כולל ארגון הבריאות העולמי ואיגוד המכללות הרפואיות בארצות הברית.
דו"ח משנת 2017 מתאר שתוכנית הכשרה ייעודית בתחום אכן תרמה לשיפור הידע והגישה של אנשי צוותים רפואיים, אך בפרקטיקה הייתה מעורבות נמוכה של אנשים שהגדירו את עצמם להט"בים.
מסקר אינטרנטי שנערך בקרב רופאים מתמחים במיילדות ובגינקולוגיה באילינוי בנושא מטופלות מקהילת הלהט"ב דיווחו רוב המתמחים (60%) שאין להם כלל היכרות עם חברות הקהילה הגאה מוץ למסגרת העבודה.
במסגרת העבודה, רובם ציינו כי הם לא מרגישים שיש להם את ההכשרה המספקת ואת המוכנות לטפל בנשים לסביות, דו מיניות או טרנסג'נדריות.
כ-63% מהנחקרים ציינו כי אף על פי שבתוכנית הרפואית אליה השתייכו הם אמורים היו לקבל כשנה עד 5 שנים של הכשרה ייעודית בתחום, הם לא קיבלו כלל הכשרה בתחום זה בשנה האחרונה.
כ־90% מהמתמחים דיווחו שיש להם רצון עז ללמוד יותר כיצד לספק שירותי בריאות לקהילה הגאה אך מסיבות שונות הקשורות לעומס בתוכניות הלימודים, היו מחסומים להשגת מטרה זו.
מספר ארגונים במימון ממשלתי השיקו יוזמות המערבות להט"בים:
"אנשים בריאים 2020: בריאות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים" היא יוזמה במימון ממשלתי בחסות המשרד למניעת מחלות וקידום בריאות, שמטרתה לשפר את בריאות המדינה בדרכים שניתן למדוד.
"בריאות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים: יצירת בסיס להבנה טובה יותר" היא יוזמה של האקדמיה הלאומית לרפואה מבוססת מחקר שממומן על ידי המכונים הלאומים לבריאות.
יוזמה זו מדגישה את חשיבות איסוף נתוני דמוגרפיה של אוכלוסיות להט"ביות, שיפור שיטות לאיסוף נתונים אלו והגברת השתתפותם של להט"בים במחקרים.
בנוסף, קיימות יוזמות של ארגונים ללא מטרות רווח שמטרתן לסייע בחיבור בין מטופלים מהקהילה הלהט"בית לבין נותני שירות המשתייכים לצוותים רפואיים שעברו הכשרה ייעודית בתחום רפואת להט"ב.
בארצות הברית יש גם ארגונים הפועלים בתחום שמציעים פרטי קשר של אנשי מקצוע מתחום הרפואה שיש להם נגיעה לתחום והכשרה מקצועית בתחום רפואת להט"ב.
קייזר פרמננטה, חברת ביטוח הבריאות הגדולה בארצות הברית, הוכרה על ידי הקמפיין לזכויות אדם על מחויבותה לקהילת הלהט"ב במדד השוויון בבריאות לשנת 2018. נקבע כי הארגון הוא "מנהיג שוויון בתחום הבריאות".
הארגון הוותיק ביותר העוסק ברפואת להט"ב בישראל הוא הוועד למלחמה באיידס, הפועל מאז שנת 1985. מרפאה ייחודית לרפואת להט"ב נוסדה לראשונה בשנת 2009 כאשר ד"ר רותי גופן וד"ר גל וגנר קולסקו פתחו את המרפאה הגאה של שירותי בריאות כללית בגן מאיר.
בשנת 2017 הקימו ד"ר גופן עם ד"ר ליה עשת את מרפאת כיכר הבימה, המרפאה הגאה של מכבי שירותי בריאות, ובספטמבר 2021 התמנה ד"ר רועי צוקר לראש תחום רפואת להט"ב במרכז הרפואי איכילוב, במטרה לספק שירותים גם בתחומי גריאטריה להט"בית, רפואת מתבגרים להט"בית, התמכרויות בקהילה הגאה, ליווי משפחות גאות, מחקר ועוד.
המרפאות הגאות מספקות שירותים נוספים בתחום, בין היתר קהילה ייעודית בניהול אנשי מקצוע וצוותים רפואיים, מרפאה וירטואלית לחברי הקהילה הגאה המאפשרת ייעוץ וקבלת מרשם לטיפול PrEP המונע הדבקה ב-HIV ועוד.
רפואת השיניים התפתחה במהלך החלקים המוקדמים של ההיסטוריה הרומית, אולי עקב הגעתו של רופא יווני בשם ארכאתוס.
כלים רומיים עתיקים לניתוחי פה כללו את מקדחת השיניים, אזמלים, מנופי עצם, מלקחיים של שיניים וגדמים.
הרומאים הקדמונים גם המציאו את השימוש בסמים במהלך ניתוחי שיניים.
כלים אלו שימשו לטיפול במצבים כגון כאבי שיניים ועקירת שיניים.
ברומא העתיקה האמינו שהגורם לתנאים המחייבים טיפול שכזה הוא "תולעת שיניים".
הרומאים הקדמונים הלבינו את שיניהם באמצעות משחת שיניים העשויה משתן אנושי וחלב עיזים.
גשרים וכתרים דנטליים פותחו ברומא העתיקה בשנת 500 לפני הספירה.
צורה זו של רפואת שיניים הייתה מלאכה שהאטרוסקים היו מיומנים בה.
הציוויליזציה הזו פיתחה את גשרי השיניים ה"אמיתיים" הראשונים.
גשרי שיניים רומיים היו בדרך כלל עשויים מעצם או שנהב, והיו מבוקשים מאוד במהלך הרפובליקה הרומית.
רופאי שיניים רומיים עתיקים השתמשו גם בשתלים דנטליים עשויים מזהב.
טיפולים בכאבי שיניים היו פופולריים ורצויים מאוד בגלל הכאב העז והעששת הדנטלית שמצב זה גרם.
בעבודתו של פליניוס הזקן, תולדות הטבע, הוא דן בטיפולים לכאבי שיניים.
הוא כתב שחולה יכול לשפוך את התרופה לאוזנו.
חלק מהתרופות היו אמורות להישפך לאוזן באותו צד של הראש כמו כאב השיניים, אחרות היו אמורות להימזג בצד הנגדי.
חלק מהטיפולים כללו שאיפת צמח מנטה, שימוש בעצמות ארנבת כדי לחתוך את החניכיים, לבישת עצמות מכוסות בצואה, וגרגור אפר של קרני צבי.
טיפול נוסף כלל לכידת צפרדע לאור ירח ויריקה לתוך פיה, ואז ציווי על הצפרדע לעזוב ולשאת איתה את כאב השיניים.
רופאים רומיים האמינו שכאבי שיניים נגרמו על ידי "תולעת שיניים".
לא ברור איזה מקצוע או מקצועות רומיים היו עוסקים ברפואת שיניים.
ייתכן שהיו מומחים רפואיים שהוכשרו לבצע טיפולי שיניים, ייתכן גם שרפואת שיניים בוצעה כתת-קבוצה של מקצועות אחרים, כמו ספרות שיער.
עקירת שיניים היא הליך כירורגיית פה הנערכת למטרת הסרת שיניים.
ברומא העתיקה, ייתכן שהדבר בוצע על ידי מומחים שלא היו קשורים לאף מקצוע רפואי אחר.
מעשה זה הצריך עקירת שיניים בצורה רכה, על מנת למנוע את הסכנה הכרוכה בכך.
סכנה זו גרמה גם לכך שעקירת שיניים הפכה למעשה לנדיר.
ספרות עתיקה מתארת תהליך נוסף המוקדש לעקירת שיניים.
בתהליך זה, היו תופסים ומטלטלים את השן עד שניתן היה להסיר אותה בידיים.
תרגול נוסף כלל חיתוך של החניכיים והעצם המקיפים את השן, ולאחר מכן עקירה.
צלזיוס, שהיה רופא רומי, המליץ לרופאים לעקור גם את העצם ליד השיניים, ולסרב לעקור שיניים של ילדים אלא אם כן הן מונעות משיניים בוגרים לצמוח.
סופרים רומיים עתיקים האמינו שהשיניים עלולות להתרופף עקב חולשת שורשים או מחלת חניכיים.
הם טיפלו בזה על ידי צריבה של החניכיים, ואז כיסו אותם בדבש עם תמד.
לאחר מכן הונחו תרופות על השיניים.
אם השן הייתה כואבת, היא הייתה נעקרת.
הליך זה יתבצע על ידי "גירוד" של השן ב"סדר עגול" ואז ניעור השן עד שניתן יהיה להסיר אותה.
צלזיוס תיאר טיפולים במצב הרפואי המכונה שפה וחך שסועים.
הוא כתב שהשיטה המוצעת שלו לטיפול בפגמים קטנים היא דרך תפירת תפרים ושפשופים על הפגמים.
פגמים גדולים ובעייתיים יותר טופלו באמצעות ניתוח כירורגי המכונה ניתוח דשים.
קלאודיוס גלנוס, רופא רומאי אחר תיאר כנראה קולובומה או שסע בפנים.
כדי לטפל במצב זה הוא המליץ לצלק את העור ולאחד את חלקי העור הנבדלים, להסיר יבלות, ולאחר מכן לסיים את ההליך באמצעות תפירה והדבקה.
אנשים בתקופה האמינו כי חך בריא נחוץ לדיבור תקין.
הרומאים הקדמונים הרגו גם ילדים עם שפתיים שסועות, בשל האמונה שהם מחזיקים ברוחות רעות.
לפי פליניוס הזקן, במשך רוב ההיסטוריה הרומית הם חיו ללא קהילה רפואית.
במהלך תקופה זו הרפואה הייתה מוגבלת לתרופות ביתיות פופולריות ולא לרופאים בעלי הכשרה מקצועית.
מקצוע הרפואה הוצג לרומאים על ידי הרופא היווני ארכאתוס, שנסע לרומא והתבסס כרופא.
בסופו של דבר הוא צבר מוניטין בגלל השימוש האלים בפלדה ובאש שהעניק לו את התואר "קצב".
עדויות ארכאולוגיות והיסטוריות חולקות על הנרטיב הזה.
שנים עשר הטבלאות, שהיווה את מערכת החקיקה שהיווה את הבסיס למשפט הרומי, מזכירות שיניים עמוסות בזהב, מה שמרמז על כך שרפואת שיניים נהוגה בשלב זה בהיסטוריה.
עדויות אחרות כוללות מציאת חומרים תותבים המיועדים לטיפול במצבי בריאות שיניים ובריאות הפה בערים ברומא העתיקה כמו Teano.
למרות זאת, היסטוריונים וארכאולוגים אינם בטוחים לגמרי בנושא.
רפואת צלילה, הנקראת גם רפואה תת-ימית והיפרברית (UHB), היא אבחון, טיפול ומניעה של מצבים הנגרמים על ידי כניסת בני אדם לסביבה התת-ימית.
הוא כולל את ההשפעות על גוף הלחץ על גזים, אבחון וטיפול במצבים הנגרמים על ידי סכנות ימיות וכיצד היחסים של כושרו של צוללן לצלול משפיעים על בטיחות הצולל.
רופאי צלילה צפויים גם להיות מוכשרים בבדיקת צוללנים וצוללים פוטנציאליים כדי לקבוע כשירות לצלילה.
רפואת צלילה עוסקת במחקר רפואי בנושאי צלילה, מניעת הפרעות צלילה, טיפול בתאונות צלילה וכושר צלילה.
התחום כולל את השפעת גזי הנשימה והמזהמים שלהם בלחץ גבוה על גוף האדם והקשר בין מצב הבריאות הגופנית והנפשית של הצולל לבטיחות.
בתאונות צלילה נפוץ שמספר הפרעות מתרחשות יחד ויוצרות אינטראקציה זו עם זו, הן סיבתי והן כסיבוכים.
רפואת צלילה היא ענף ברפואה תעסוקתית ורפואת ספורט, וברמת העזרה הראשונה, חלק חשוב בחינוך הצוללנים.
רפואה היפרברית היא תחום נלווה הקשור לצלילה, שכן דחיסה חוזרת בתא היפרברי משמשת כטיפול עבור שתיים מהמחלות המשמעותיות ביותר הקשורות לצלילה, מחלת דקומפרסיה ו-תסחיף גז עורקי.
היקף רפואת הצלילה חייב לכלול בהכרח מצבים הקשורים ספציפית לפעילות הצלילה, ואינם נמצאים בהקשרים אחרים, אך סיווג זה מוציא כמעט הכל, מותיר רק אפל מים עמוקים, דיפוזיה נגדית איזוברית ותסמונת עצבים בלחץ גבוה.
קיבוץ שימושי יותר הוא תנאים הקשורים לחשיפה לשינויים בלחץ הסביבה.
תנאים אלה משותפים במידה רבה לרפואת התעופה והחלל.
תנאים נוספים הקשורים לצלילה ופעילויות מים וחיצוניות אחרות נכללים בדרך כלל בספרים המיועדים לצולל, ולא לרופא המומחה, מכיוון שהם רקע שימושי להכשרת עזרה ראשונה לצולל במצוקה.
היקף הידע הדרוש למטפל ברפואת צלילה כולל את המצבים הרפואיים הקשורים לצלילה והטיפול בהם, פיזיקה ופיזיולוגיה הנוגעים לסביבה התת-ימית והלחץ, נוהלי ההפעלה הסטנדרטיים וציוד המשמשים את הצוללנים שיכולים להשפיע על הפיתוח והניהול של תנאים אלה, והציוד המיוחד המשמש לטיפול.
תקני הלימוד וההכשרה של המומחים לצלילה ורפואה היפרברית, נכונים ל-2011, מציינים את היקף הידע הבא עבור רפואת צלילה:
פיזיולוגיה ופתולוגיה של צלילה וחשיפה היפרברית כוללים: פיזיולוגיה אנושית של צלילה מתחת למים פיזיקה צלילה - פיזיקה היפרברית, פיזיולוגיה הקשורה לצלילה, פתופיזיולוגיה היפרברית של טבילה, תורת הדקומפרסיה - פתופיזיולוגיה של דקומפרסיה, מבוא להפרעות דיסבריות חריפות, הפרעות דיסבריות כרוניות, בסיס לטיפול חמצן היפרברי - פיזיולוגיה ופתולוגיה, רעילות חמצן,
השפעות לחץ וגז אינרטי: נרקוס חנקן, תסמונת נוירולוגית בלחץ גבוה, טיפול תרופתי בלחץ, פתולוגיות צלילה לא דיסבריות.
צלילת רוויה: מצב רוויה, פיזיולוגיה של חשיפה עמוקה, דחיסה, בעומק בחדר מגורים, מבנה של פעמון סגור טיפוסי.
כושר לצלילה: קריטריוני התאמה לצלילה והתוויות נגד לצוללנים, עובדי אוויר דחוס ואנשי תא לחץ, הערכת כושר לצלילה, כושר בסטנדרטים של צלילה מקצועית וצלילת פנאי.
תאונות צלילה: אירועי צלילה ותאונות, תמיכה רפואית דחופה ללא תא לתץ באתר.
ברוטראומה: אף אוזן גרון, שיניים, עור, לחמית, וכו'.
פציעות גופניות, מחלת דקומפרסיה, בסיס פתופיזיולוגי ומנגנונים של דקומפרסיה, אבחנה מבדלת של מחלת דקומפרסיה, ניהול אירועי דקומפרסיה על פני השטח, טיפול תגובה מיידי, טבלאות דחיסה מחדש ואסטרטגיות, שיקום של צוללים נכים, חקירת תאונות צלילה
טיפול קליני: תאי דחיסה מחדש
סימפטומים של הפרעות עשויים להופיע במהלך צלילה, על פני השטח או עד מספר שעות לאחר צלילה.
צוללים צריכים לנשום גז שנמצא באותו לחץ כמו סביבתם, שיכול להיות הרבה יותר גדול מאשר על פני השטח.
לחץ הסביבה מתחת למים עולה באטמוספירה אחת עבור כל 10 מטר של עומק.
התנאים העיקריים הם: מחלת דקומפרסיה, תסחיף גז עורקי, נרקוס חנקן, תסמונת עצבים בלחץ גבוה, רעילות חמצן ו-ברוטראומה ריאתית - ריאה מפוצצת.
חלק מתסמינים אלה עשויים להתרחש במסגרות אחרות, הם מעוררים דאגה מיוחדת במהלך פעילויות צלילה.
ההפרעות נגרמות על ידי נשימת גז בלחצים הגבוהים בעומק.
ולעיתים קרובות צוללים ינשמו תערובת גז שונה מאוויר כדי למתן את ההשפעות הללו.
גז ניטרוקס, המכיל יותר חמצן ופחות חנקן משמש בדרך כלל כגז נשימה כדי להפחית את הסיכון למחלת דקומפרסיה בצלילת פנאי עד כ-40 מטר.
ניתן להוסיף הליום כדי להפחית את כמות החנקן והחמצן בתערובת הגז בעת צלילה עמוקה יותר, כדי להפחית את ההשפעות של נרקוזיס וכדי למנוע את הסיכון לרעילות חמצן.
קשה להעשות בעומקים מעבר ל-150 רגל, מכיוון שתערובת הליום-חמצן גורמת אז לתסמונת העצבים בלחץ גבוה.
תערובות אקזוטיות יותר כגון , תערובת מימן–הליום–חמצן, משמשות כדי לנטרל זאת בעומקים גדולים.
מחלת דקומפרסיה (DCS) מתרחשת כאשר גז, אשר ננשם בלחץ גבוה והתמוסס לתוך רקמות הגוף, יוצר בועות כאשר הלחץ מופחת בעלייה מצלילה.
התוצאות עשויות לנוע מכאבים במפרקים שבהם נוצרות הבועות ועד חסימה של עורק המובילה לנזק למערכת העצבים, שיתוק או מוות.
בעוד שבועות יכולות להיווצר בכל מקום בגוף.
השפעת הדקומפרסיה נצפה לרוב בכתפיים, במרפקים, בברכיים ובקרסוליים.
כאבי מפרקים מתרחשים בכ-90% ממקרי המחלה המדווחים ל-צי ארצות הברית.
עם סימנים נוירולוגיים וגירויי עור כל אחד מהם מופיע ב-10% עד 15% מהמקרים.
דקומפרסיה לריאות נדירה מאוד בצוללנים.
ברוטראומה ריאתית ותסחיף גזים בעורקים
אם עודף לחץ גז הנשימה בריאות של צולל אינו יכול להשתחרר בחופשיות במהלך עלייה, הריאות עלולות להתרחב מעבר להתאמה שלהן.
רקמות הריאה עלולות להיקרע ולגרום לברוטראומה ריאתית.
לאחר מכן, הגז עשוי להיכנס למחזור הדם וליצור תסחיף גז עורקי (AGE), עם השפעות דומות למחלת דקומפרסיה חמורה.
בועות גז בתוך מחזור הדם העורקי עלולות לחסום את אספקת הדם לכל חלק בגוף, כולל המוח, ולכן יכולות להתבטא במגוון רחב של תסמינים שליליים.
נרקוזיס חנקן נגרם מלחץ של גז מומס בגוף ומייצר פגיעה זמנית למערכת העצבים.
זה גורם לשינוי בתהליכי החשיבה ולירידה ביכולתו של הצולל לבצע שיפוטים או חישובים.
זה יכול גם להפחית מיומנויות מוטוריות, ולהחמיר את הביצועים במשימות הדורשות מיומנות ידנית.
ככל שהעומק עולה, כך גם הלחץ עולה ומכאן חומרת הנרקוזיס.
ההשפעות עשויות להשתנות מאוד מאדם לאדם, ומיום ליום עבור אותו צולל.
בגלל ההשפעות המשנות את התפיסה של נרקוזיס, צולל עשוי שלא להיות מודע לתסמינים, אך מחקרים הראו כי בכל זאת מתרחשת פגיעה.
ההשפעות הנרקוטיות מתפוגגות ללא השפעה מתמשכת כאשר הלחץ יורד במהלך העלייה לפני הים.
הליום הוא הגז הנרקוטי הנמוך ביותר מכל הגזים, וצוללנים עשויים להשתמש בתערובות נשימה המכילות הליום עבור צלילות העולה על כ-40 מטר.
בשנות ה-60 היה צפוי שנרקוזיס הליום יתחיל להופיע בעומקים של 300 רגל.
עם זאת, נמצא כי תסמינים שונים, כגון רעד, התרחשו בעומקים רדודים יותר בסביבות 150 רגל.
תופעה זאת נקראה כתסמונת עצבים בלחץ גבוה, ונמצא שהשפעותיה נובעות הן מהעומק המוחלט והן ממהירות הירידה.
אף על פי שההשפעות משתנות מאדם לאדם, הן יציבות וניתנות לשחזור עבור אוטו אדם.
אף על פי שחמצן חיוני לחיים, בריכוזים גבוהים משמעותית מהרגיל הוא הופך לרעיל.
מתגבר על ההגנות הטבעיות של הגוף - נוגדי חמצון, וגורם למוות של תאים בכל חלק מהגוף.
הריאות והמוח מושפעות במיוחד מלחצים חלקיים גבוהים של חמצן, כמו שנתקלים בצלילה.
הגוף יכול לסבול לחצים חלקיים של חמצן סביב ללא הגבלת זמן, ועד במשך שעות רבות, אבל לחצים חלקיים גבוהים יותר עשויים להגדיל במהירות את הסיכוי להשפעה המסוכנת של רעילות חמצן.
כגון עווית הדומה להתקף אפילפסיה.
הרגישות לרעילות חמצן משתנה באופן דרמטי מאדם לאדם.
ובמידה קטנה יותר מיום ליום עבור אותו צולל.
לפני פרכוס איברים, עשויים להיות קיימים מספר תסמינים – באופן מובהק ביותר של סימפטום הילה .
דחיסה חוזרת וטיפול בחמצן היפרברי
טיפול חוזר בתא היפרברי שימש בתחילה ככלי מציל חיים לטיפול במחלת דקומפרסיה אצל עובדי קיסון וצוללנים ששהו זמן רב מדי בעומק ופיתחו מחלת דקומפרסיה.
כעת, זוהי שיטת טיפול מיוחדת מאוד שנמצאה יעילה בטיפול במצבים רבים שבהם מתן חמצן תחת לחץ נמצא מועיל.
מחקרים הראו שזה יעיל למדי ואושרו על ידי החברה הרפואית התת-ימית וההיפרברית.
טיפול בחמצן היפרברי מועדף בדרך כלל, מכיוון שהוא בדרך כלל שיטה יעילה יותר ובעלת סיכון נמוך יותר להפחתת תסמינים של מחלת דקומפרסיה, אך במקרים מסוימים עשויה להידרש דחיסה חוזרת ללחצים שבהם רעילות חמצן אינה מקובלת כדי לחסל את הבועות ברקמות במקרים חמורים של מחלת דקומפרסיה.
הכושר הרפואי לצלילה, הוא ההתאמה הרפואית והפיזית של אדם לתפקד בבטחה בסביבה התת-ימית באמצעות ציוד צלילה ונהלים מתחת למים.
בהתאם לנסיבות ניתן לקבוע בהצהרה חתומה של הצולל כי הוא אינו סובל מאף אחד מתנאי הפסילה המפורטים והוא מסוגל להתמודד עם הדרישות הגופניות הרגילות של צלילה, עד לבדיקה רפואית מפורטת על ידי רופא רשום.
כבוחן רפואי של צוללנים לפי רשימת בדיקה פרוצדורלית, ומסמך חוקי של התאמה לצלילה שהונפק על ידי הבודק הרפואי.
הבדיקה הרפואית החשובה ביותר היא זו שלפני תחילת הצלילה, שכן הצולל יכול לעבור בדיקה כדי למנוע חשיפה כאשר קיים מצב מסוכן.
שאר התרופות החשובות הן לאחר מחלה משמעותית, שבה יש צורך בהתערבות רפואית שם וצריכה להיעשות על ידי רופא המוכשר ברפואת צלילה, ואי אפשר לעשות זאת על פי חוקי מרשם.
גורמים פסיכולוגיים יכולים להשפיע על הכושר לצלול, במיוחד כאשר הם משפיעים על התגובה למצבי חירום, או על התנהגות של נטילת סיכון.
השימוש בסמים רפואיים ונופש יכול גם להשפיע על הכושר לצלול, הן מסיבות פיזיולוגיות והן מסיבות התנהגותיות.
במקרים מסוימים לשימוש בתרופות מרשם עשויה להיות השפעה חיובית נטו, כאשר מטפלים ביעילות במצב הבסיסי, אך לעיתים קרובות לתופעות הלוואי של תרופות אפקטיביות עשויות להיות השפעות בלתי רצויות על כושרו של הצוללן, ורוב המקרים של שימוש בסמים לפנאי מביאים לפגיעה בכושר.
לצלול, ועלייה משמעותית בסיכון לתגובה לא אופטימלית למקרי חירום.
הכשרה מומחים ברפואה תת-ימית והיפרברית זמינה ממספר מוסדות, והרישום אפשרי הן באיגודים מקצועיים והן ברישומים ממשלתיים.
קורס הכשרת רופאים NOAA/UHMS ברפואת צלילה.
קורס זה הוצג מאז 1977, והושפע ממטרות הכשרה מקובלות בינלאומיות שהומלצו על ידי הוועדה המייעצת לרפואת צלילה, הוועדה האירופית לטכנולוגיית צלילה והוועדה האירופית לרפואה היפרברית.
הקורס מיועד לרופאים מוסמכים, אך עשוי להועיל לאחרים העוסקים בתחום הבטיחות והתפעול בצלילה.
הקורס מיועד להכשיר רופאים לזהות ולטפל במצבי חירום רפואיים בצלילה.
פיזיקה ו-פיזיולוגיה בסיסית של הסביבה ההיפרברית: החוקים והעקרונות, ההבדלים בין לחץ היפרברי להיפוברי, גזים היפרבריים והשפעותיהם תחת לחץ, קשרים בין ההשפעות הפיזיולוגיות של הסביבה ההיפרברית לבין פתולוגיה של המחלה
תאוריית הדקומפרסיה בסיסית: התפתחות היסטורית למושגים עדכניים, גורמים המשפיעים על בטיחות הדקומפרסיה כולל סיכונים מקובלים ובעיות תרמיות, להבחין בין מחלת דקומפרסיה לבין ברוטראומה ותסחיף גזים עורקי.
מחשב צלילה תיאוריות וסוגים, והשוואה לטבלאות צלילה.
היכרות עם צלילה מסחרית והשוואה לצלילה פנאיו וצלילה טכנית, כולל הבדלים בנהלים, ציוד, וקטגוריות צוללנים.
היישום הקליני של טיפול בחמצן היפרברי טבלאות טיפול בשימוש.
השתתפות במבצעי צלילה ומבצעי תא לחץ.
רכיבים, סוגים, סכנות תפעוליות ובטיחותיות הקשורות לחדרים היפרבריים.
מצבים הקשורים לצלילה הנובעים מהשפעות ארוכות טווח של צלילה, טיסה לאחר צלילה, גובה, תנאים תרמיים, גיל ומין.
הערכה נוירולוגית על צולל עם סימנים או תסמינים של DCI
תקנים רפואיים וכושר צלילה, כולל: התוויות נגד לצוללים מסחריים וצוללי פנאי, הבדלים בסטנדרטים רפואיים עבור צוללי פנאי לעומת תעסוקתי.
השלכות משפטיות על אישור ושלילת כושר לצלול במסגרת תעסוקתית, גישות לקביעת בטיחותן של תרופות מרשם ו-OTC המשמשות צוללים.
מועצת ההסמכה ללימודי רפואה מתקדמים (ACGME) והאגודה האמריקאית לאוסטאופתיה (AOA) מציעות תוכניות של 12 חודשים ברפואה תת-ימית והיפרברית הקשורות לתוכניות מוסמכות בשעת חירום רפואה, רפואת משפחה, רפואה פנימית, רפואה תעסוקתית, רפואה מונעת או הרדמה.
תעודות כשירות עשויות להיות מונפקות על ידי מוסד מוסמך לאומי או סוכנות מוכרת בינלאומית, ויש צורך באישור חוזר תקופתי.