tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא חיבר מעל למאתיים ארבעים פרסומים, כולל על הניבים המזרחיים, והיה מומחה לערבית, יוונית, לטינית, סורית ועברית.
כתב גם חוברת קטנה על אוצר המילים האזורי הצרפתי של ז'ונוול ב-1951. הוא היה מחבר של הסכם הפילולוגיה הערבית בשנים 1961 ו-1977. הוא בלט בשילוב מחקר של פרהיסטוריה וגאולוגיה, גילה את אתר נעמה וביצע עבודות בטל ג'סר וראס ביירות.
היצירות המפורסמות ביותר של פלייש הן "מבוא ללימוד שפות שמיות" (1947), "הערבית הקלאסית" (1968) ו"טרטט לפילולוגיה ערבית, 1-2" (1961–1979).
גנרל אנרי פריידנבר היה קצין צבא צרפתי.
פריידנבר נולד בפריז ב-14 בדצמבר 1876 למשפחה ממוצא גרמני.
בשנת 1896 הוא התגייס ל.
כקולונל ב-1921 הוא פיקד על קבוצה ניידת (כוח משולב בגודל חטיבה) במבצע שסיים את מלחמת זאיאן בת 7 השנים.
הוא נשאר מעורב בפעולות שלאחר המלחמה באל כסיבה באפריל 1922. מ-1924 עד 1929 הוא שירת כמפקד הצרפתי של מקנס במרוקו, ועבר ב-1929 לפקד על הדיוויזיה הקולוניאלית הסנגלית הראשונה בסנגל.
בשנים 1931 עד 1933 הוא היה המפקד העליון של מערב אפריקה הצרפתית ובילה תקופה קצרה ללא תפקיד לפני שהפך, ב-1933, לקצין כללי המפקד על הכוחות הקולוניאליים בצרפת.
הוא פרש לגמלאות ב-1938 אך נקרא לשירות עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והפך למפקד הקורפוס הקולוניאלי.
ב-5 ביוני 1940, במהלך הקרב על צרפת, הוא קיבל לידיו את הפיקוד על הארמייה השנייה הצרפתית מידי שארל הונציגר, שעבר לפקד על קבוצת הארמיות הרביעית ואשר חתם על שביתת הנשק עם גרמניה ב-22 ביוני.
לאחר מכן פרש מהצבא בפעם השנייה והאחרונה.
הוא התגורר בפריז עד מותו ב-20 באוגוסט 1975 בגיל 98.
אַנְרִי אֶזֶ'ן קוֹרבֶּן היה פילוסוף, תאולוג ואיראנולוג צרפתי, פרופסור ללימודי אסלאם באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
הוא השפיע על הרחבת המחקר המודרני של הפילוסופיה האסלאמית המסורתית מהפלספה הקדומה, לדמויות מאוחרות יותר ו"מיסטיות" כמו סוהרווארדי, אבן ערבי ומולא סדרא.
עם יצירות כמו Histoire de la philosophie islamique (1964), הוא קרא תיגר על ההשקפה האירופית הנפוצה לפיה הפילוסופיה בעולם האסלאמי שקעה לאחר אבן רושד ואבן סינא.
קורבן, שנולד למשפחה פרוטסטנטית בפריז באפריל 1903, קיבל חינוך קתולי, וקיבל תעודה בסכולסטיקה מהמכון הקתולי של פריז בגיל 19. שלוש שנים מאוחר יותר הוא קיבל את "רישיון הפילוסופיה" שלו תחת ההוגה התומיסטי אטיין ז'ילסון.
הוא למד פילוסופיה מודרנית, כולל הרמנויטיקה ופנומנולוגיה, והפך למתרגם הצרפתי הראשון של מרטין היידגר.
ב-1928, לואי מסיניון (מנהל לימודי האסלאם בסורבון) הכיר לו את סוהרווארדי, ההוגה המוסלמי הפרסי בן המאה ה-12. בראיון שהתקיים מאוחר יותר אמר קורבן: "באמצעות פגישתי עם סוהרווארדי, גורלי הרוחני...
הפלטוניזם, שהתבטא במונחים של האנג'לולוגיה הזורואסטרית של פרס העתיקה, האיר את הדרך שחיפשתי".
לכן הוא התמסר להבנת האסלאם האיראני, שלדעתו מבטא בצורה אזוטרית תובנות עתיקות יותר הקשורות לזורואסטריות ואפלטוניזם .
קורבן בילה באופן קבוע באיראן, ועבד עם הוגים שיעים כמו מוחמד חוסיין טבטבאי וסייד חוסיין נאסר.
הוא גם הפך לבולט בחוג החוקרים האירופי של אראנוס שיזם קרל יונג, שאת התיאוריות שלו (כגון הלא מודע הקולקטיבי והדמיון הפעיל) הוא העריך.
מלבד המחשבה האסלאמית, כתב קורבן על המיסטיקה הנוצרית, במיוחד על עמנואל סוודנבורג ועל הגביע הקדוש.
ניתן לחלק את חייו הפילוסופיים והקריירה של קורבן לשלושה שלבים.
הראשון הוא שנות ה-20 וה-30, כאשר עסק בלימוד והוראת פילוסופיה מערבית.
השני הוא השנים שבין 1939 ל-1946, שבהן למד את שהאב אלדין סוהרווארדי ואת אסכולת ההארה באיסטנבול.
השלב האחרון מתחיל ב-1946 ונמשך עד מותו, בו למד והציג מחדש את הפילוסופיה המזרחית והאסלאמית.
בשנת 1933 הוא התחתן עם סטלה לינהרדט.
בשנת 1938, הוא השלים את התרגום הראשון של אחת מיצירותיו של היידגר לצרפתית (Was ist Metaphysik?, בתור Qu'est-ce que la metaphysique?).
הם חזרו לפריז שנה לאחר מכן ביולי 1946. בשנת 1949, קורבין השתתף לראשונה בוועידות ארנוס השנתיות באסקונה, שווייץ.
בשנת 1954 הוא ירש את לואי מסיניון כיושב ראש המחלקה לאסלאם ולדתות חצי האי ערב, באקול פראטיק דה אוטז אטוד בפריז.
משנות ה-50 ואילך הוא בילה את הסתיו בטהרן, בחורף בפריז ובאביב באסקונה.
עבודתו המרכזית המאוחרת על הסופיות באיראן וברמרכז אסיה, מופיעה באנגלית עם הקדמה מאת זיא אינאיאט חאן בתור איש האור בסופיות האיראנית.
הוא תורגם לפרסית פעמיים על ידי ד"ר אנשוללה רחמטי וריזא קוהקן מצרפתית (הכרך הרביעי עדיין לא תורגם).
ישנם מספר נושאים עיקריים המהווים יחד את הליבה של הרוחניות שעליה מגן קורבן.
הדמיון הוא האמצעי העיקרי לעסוק בבריאה.
תפילה היא "המעשה העליון של הדמיון היצירתי".
הוא ראה עצמו נוצרי פרוטסטנטי אך הוא נטש את ההשקפה הכריסטוצנטרית על ההיסטוריה.
ההרחבה הגדולה של התאולוגיה של רוח הקודש שלו חובקת את היהדות, הנצרות והאסלאם.
הוא הגן על התפקיד המרכזי שהוקצה בתאולוגיה עבור הפרט כדמותו הסופי של האלוהי הייחודי.
המיסטיקה שלו איננה סגפנות המתכחשת לעולם, אלא רואה בבריאה כולה תאופניה של האלוהי.
לחזון זה יש הרבה מן המשותף למה שנודע כרוחניות הבריאה, ודמותה של רוח הקודש כמלאך דומה למה שנקרא לפעמים המשיח הקוסמי.
רעיונותיו של קורבן המשיכו לחלחל דרך עמיתים, סטודנטים ואחרים שהושפעו מעבודתו.
במיוחד במהלך כהונתו באקדמיה האימפריאלית לפילוסופיה האיראנית שנוסדה ב-1974 על ידי סייד חסין נאסר.
שם הוא שיתף פעולה עם אקדמאים מערביים ולא-מערביים כמו ויליאם צ'יטיק, טושיהיקו איזוטסו, סייד ג'לאל-אד-דין אשטיאני, עבאס זריאב, טושיו קורודה ואחרים.
חוקרים נוספים של סופיות ומחשבה אסלאמית שהושפעו מקורבין הם כריסטיאן ז'אמבה, עלי אמיר-מואזי, הרמן לנדולט, פייר לורי, ג'יימס קואן, ג'יימס מוריס וטוד לוסון.
קורבן היווה מקור השראה חשוב לפסיכולוגיה הארכיטיפית של ג'יימס הילמן ואחרים שפיתחו את הפסיכולוגיה של קארל יונג.
בנוסף, קורבן היה חבר טוב של ז'אק לאקאן, הפסיכואנליטיקאי הצרפתי שהעניק אינטרפרטציה מחודשת לתורתו של זיגמונד פרויד, מה שהעניק ללאקאן היכרות עם המחשבה האיסלאמית.
לפי Behrooz Ghamari-Tabrizi, ההבנה המיסטית של מישל פוקו את האסלאם השיעי, בה הוא ניצל בעת דיווח על המהפכה האיראנית, עוצבה על ידי מחקרם של לואי מסיניון ואנרי קורבן.
מבקר הספרות האמריקני הרולד בלום טוען שלקורבן השפעה משמעותית על תפיסתו שלו לגבי הגנוסטיקה, והמשורר האמריקאי צ'ארלס אולסון היה תלמיד של "אבן סינא" של קורבן ו"רסיטל החזון".
חבריו ועמיתיו של קורבן בצרפת הקימו את L'Association des Amis de Henry et Stella Corbin לשם הפצת עבודתו באמצעות פגישות ודיונים, ופרסום כתביו לאחר פטירתו.
עבודתו של קורבן זכתה לביקורת על ידי מספר סופרים, כולל סטיבן מ.
האובייקטיביות המלומדת של קורבן הוטלה בספק הן על בסיס הטיה שיעית והן על בסיס האג'נדה התאולוגית שלו; הוא הואשם בהיותו נאיבי א-היסטורי וגם ריאקציונר מסוכן מבחינה פוליטית; והוא הואשם בכך שהוא גם לאומן איראני וגם אליטיסט הן מבחינת גישתו הפוליטית והן מבחינת גישתו הרוחנית.
סופרים אחרים, כמו לורי וסאבטלני, כתבו מתוך רצון להגן על קורבן.
אנרי רול-טנגי היה פעיל קומוניסטי ואיש צבא צרפתי.
השתתף לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד ונפצע במהלך הקרבות.
הוא היה מראשי תנועת הרזיסטנס בפריז בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-24 באוגוסט 1944, יום לפני הגעת דיוויזיית השריון השנייה הצרפתית בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק לפריז, הצליחה תנועת ההתנגדות הצרפתית בראשותו להקים בריקדות ברחבי פריז ובפועל לכבוש את העיר.
אנרי רול-טנגי נולד ב-1908 בעיר מורלה שבחבל ברטאן בצרפת בשם ז'ורז' רנה אנרי טנגי (Georges René Henri Tanguy).
אביו, אנטול ז'ורז' טנגי, שירת כמש"ק בחיל הים הצרפתי ואימו, מתילד מארי לבית ביזיאן, הייתה כובסת.
בנעוריו למד בבתי ספר מקצועיים בטולון, ברסט ושרבור והוכשר לעבודת מתכת.
ב-1925, עם סיום לימודיו, החל לעבוד בתעשייה הצרפתית כשבין השאר עבד במפעלי טלבו ורנו.
בתקופת עבודתו ברנו הצטרף רול-טנגי ל"תנועת הקומוניסטים הצעירים של צרפת" ולאחר שהשתתף בהפגנות פוטר.
ב-1929 גויס לצבא וכעונש על איחור ברישום במפקד התושבים נשלח לשרת באלג'יריה במסגרת הרגימנט השמיני של "צבא אפריקה" של צרפת .
במסגרת שירותו ובעקבות אימוניו הפך רול-טנגי ללוחם מיומן ולבעל ידע רב במגוון כלי נשק.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 השתחרר רול-טנגי מהצבא וחזר לעבוד בתחום המתכת לאחר שהתקבל למפעל בתחום התעופה.
ב-1934 חזר לפעילות במסגרת התנועה הקומוניסטית ואף הקים איגוד מקצועי במפעל בו עבד דבר שהביא, ב-1935, לפיטוריו לאחר שארגן פעולות מחאה למען זכויות עובדים.
פעילותו זו הטילה כתם על שמו והגבילה אותו במציאת עבודה.
ב-1936 מונה למזכיר איגוד עובדי המתכת של פריז בקונפדרציית העובדים הכללית של צרפת .
ב-1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, ארגן רול-טנגי מסע תמיכה ברפובליקנים שנאבקו מול הפשיסטים.
ב-1937 התגייס ל ועבר לספרד כשבאפריל 1938 מונה לקצין הפוליטי של הבריגדה ה-14 .
ב-18 ביוני אותה שנה נפצע במהלך "הקרב על האברו" וחזר לצרפת.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס רול-טנגי ל והוצב בלורן שבצפון מזרח צרפת.
במסדרת זו השתתף בקרבות נגד הגרמנים ביוני 1940 במהלך כיבוש צרפת.
עם התקדמות הגרמנים לפריז וכניעת צבא צרפת חזר לביתו בעיר וחידש קשריו עם התנועה הקומוניסטית.
באוקטובר 1940, בעקבות שרשרת מעצרים שביצעו הגרמנים בטריטוריות שבשליטתם בצרפת החליטו רול-טנגי ואשתו ססיל לרדת למחתרת.
רול-טנגי החל לארגן תאים מחתרתיים מטעם הקומוניסטים ובעזרת תאים אלו החל ליזום פעולות חבלה נגד הגרמנים.
באוגוסט 1941 מונה, עם עוד שני אנשי מחתרת, למפקד הקבוצות המחתרתיות של המחתרת הקומוניסטית בצרפת.
בעקבות הרדיפות אחרי ראשי המחתרות בפריז נאלץ רול-טנגי לעזוב את פריז ולפקד על תאי מחתרת במערב צרפת.
רק במאי 1943 חזר לפריז להמשך ארגון המחתרת הקומוניסטית לצד יוסף אפשטיין ואחרים ואז גם החל לפרסם עלון מחתרתי בשם "צלף פריזאי" (Franc-tireur parisien).
בספטמבר 1943 ייצג את המחתרת הקומוניסטית בוועדת התנגדות לגירוש צרפתים למחנות לעבודות כפיה STO .
בהמשך אותה שנה צורף להנהלת ה FFI שהיווה חלק מתנועת ההתנגדות הצרפתית.
ביוני 1944 מונה למפקד מחוז במחתרת וכונה בשם המחתרתי רול, שם שאותו הוסיף לשמו בהמשך.
בתפקידו זה החל לתכנן את שחרור פריז בשיתוף "מועצת ההתנגדות הלאומית" ונציגו של שארל דה גול, ז'אק שבאן-דלמאס.
הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 האיצה את ההכנות שהוביל רול-טנגי לשחרור פריז וב-10 באוגוסט החלו פעולות ההתקוממות בפועל כשבשלב ראשון הכריזו ארגונים שונים על שביתות כולל השבתה של מערכות חיוניות כמו רכבות ומשטרה.
בתקופה זו העביר רול-טנגי את מרכז פעילותו למקלט תת-קרקעי שנבנה לפני המלחמה מתחת בניין ברייה-ד'אנפר שבכיכר דנפרט-רושרו .
ב-17 באוגוסט החליט הפיקוד העליון של תנועת ההתנגדות לצאת לפעולה אקטיבית מול הגרמנים.
הפעולות הראשונות היו השתלטות על בניינים שהם סמלי שלטון ובין השאר נכבשה מפקדת המשטרה של פריז ורול-טנגי נשא ממנה נאום.
ב-21 באוגוסט הורה רול-טנגי על הקמת בריקדות ברחבי פריז כשבעקבות הוראה זו יצאו כ-100,000 מחברי מחתרת לרחובות והקימו כ-600 מחסומים דבר שהביא ב-24 באוגוסט לשליטת המחתרת ב-90% מפריז.
ב-25 באוגוסט 1944 נכנסה לעיר דיוויזיית השריון השנייה הצרפתית בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק.
לקלרק חתם על הסכם הכניעה של הגרמנים בפיקודו של מושל פריז גנרל דיטריך פון קולטיץ והסכים לחתום על גרסה נוספת של כתב כניעה עליו חתם גם רול-טנגי.
לאחר שחרור פריז הפך רול-טנגי לחייל מן המניין בצבא צרפת, הועלה לדרגת קולונל (זמני) וצורף לארמייה הראשונה של צרפת.
רול-טנגי לחם, יחד עם הכוחות הצרפתיים, בשטח גרמניה עד כניעתה במאי 1945. לאחר סיום המלחמה הוענקה לו דרגת קבע של לוטננט קולונל והוא נשאר בגרמניה עד אוקטובר כסגנו של מושל קובלנץ.
ב-1947 מונה רול-טנגי למזכירו הצבאי של שר ההגנה הצרפתי פרנסואה בילו .
ב-1948 מונה לראש סגל מחוזי וב-1952 צומצמו סמכויותיו לאור קשריו עם התנועה הקומוניסטית והוא עסק בהדרכה בתחום החשיבה האסטרטגית עד שחרורו מהצבא ב-1962.
לאחר שחרורו נבחר להנהלת התנועה הקומוניסטית בצרפת, תפקיד אותו מילא עד 1987. במקביל מונה לנשיא "האגודה הלאומית של ותיקי וידידי תנועת הרזיסטנס" ולנשיא האגודה של הלוחמים הצרפתים בבריגדה בספרד.
"צלב גדול" של אות לגיון הכבוד
ססיל הייתה גם היא פעילה קומוניסטית ושימשה אשת הקשר לרול-טנגי בכל תקופת שהותו בספרד.
נפטר ב-8 בספטמבר 2002. טקס אשכבה ממלכתי נערך ב-13 בחודש בארמון האינווליד בנוכחות נשיא צרפת ז'אק שיראק.
הובא למנוחות בבית קברות בעיירה מונטס .
ב-2004, לציון 60 שנה לשחרור פריז מהנאצים, נקרא קטע רחוב בפריז על שמו של רול-טנגי.
רחוב זה מהווה חלק מכיכר דנפרט-רושרו בגדה השמאלית.
שמו של קטע הרחוב מנציח את המקלט התת-קרקעי שעובר מתחת לרחוב ושימש ב-1944 כמפקדתו של רול-טנגי.
באותה שנה הוסף שמו של רול-טנגי לתחנת המטרו הקרובה לכיכר דנפרט-רושרו.
דמותו של רול-טנגי הופיעה בסרט האם פריז בוערת?
ושוחקה על ידי השחקן הצרפתי ברונו קרמר .
ב-2009 נחנך בעיר קמפיני-סור-מרן קולג' על שמו של רול-טנגי.
ארכיונו של רול-טנגי נמסר לרשות הציבור ומנוהל על ידי "קרן רול-טנגי".
ראשי עיריית מורלה , בה נולד, קראו כיכר בעיר על שמו.
בעיירה טרמבליי-אן-פראנס שבצפון מזרח פריז נקראה כיכר על שמו.
אנרי קישקה היה יהודי בלגי ניצול השואה, שהיה מהדמויות המובילות בחינוך בנושא השואה בבלגיה.
היה היחיד ממשפחתו ששרד את גירוש יהודי בלגיה למחנות במרכז ובמזרח אירופה.
בשנות ה-80 החל לדבר על חשיבות זיכרון אלה שנספו בידי הנאצים והרצה רבות על חוויותיו בפני תלמידים.
בשנת 2005 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "נעורים אבודים בעלטת המחנות" עם הקדמה מאת סרז' קלרספלד.
אנרי קישקה נולד ב-1926 בבריסל בירת בלגיה למשפחה יהודית שהיגרה מפולין.
אביו, יוסק קישקה (קישקא), נולד בשנת 1898 בסקרנביץ בפולין המודרנית, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, ברח מהמדינה ב-1918 בעקבות התגברות האנטישמיות הפולנית, ועבר לבלגיה.
אמו, חנה גרושקה, נולדה בקאלושין ב-1899 והגיעה לבלגיה ב-1924. בני הזוג ויתרו על אזרחותם הפולנית בבלגיה והפכו לחסרי אזרחות.
אנרי היה הבכור מבין שלושת ילדי הזוג.
בשנת 1935 עברה המשפחה לסנט-ז'יל בבריסל, שם הייתה המשפחה מעורבת באופן מתון בבית הכנסת המקומי.
בבית הספר למד אנרי צרפתית, יידיש וגרמנית.
בלגיה נכבשה במאי 1940 על ידי הנאצים.
המשפחה ברחה והגיעה לרפובליקה הצרפתית השלישית, בטולוז.
הם התיישבו זמנית ברוול ולבסוף נכלאו במחנה פליטים באגד על ידי שלטון וישי.
הם עברו למספר מחנות ואז שוחררו לפריז.
ב-1 באוגוסט 1942 קיבלה אחותו של קישקה, ברתה, את זימונה למחנה המעבר מכלן לכאורה לשירות עבודה חובה במזרח אירופה.
המשפחה ליוותה אותה לתחנת הרכבת, וזו הייתה הפעם האחרונה שראו אותה.
ברתה קישקה נרצחה עם הגעתה לאושוויץ באוגוסט 1942. שאר המשפחה גורשה בטרנספורט התשיעי ב-12 בספטמבר 1942. קישקה ואביו הוקצו לעבודה במסילת רכבת, ואמו, דודתו ואחותו נרצחו באושוויץ ב-14 בספטמבר 1942. אנרי ויוסק קישקה הועברו ממחנה למחנה בגרמניה כעובדי כפייה והשתתפו בצעדת מוות לגרוס-רוזן ולמחנה בוכנוואלד בשבועות האחרונים של המלחמה.
אנרי שוחרר ב-30 באפריל 1945, אך יוסק מת בבוכנוואלד כמה ימים קודם לכן, לאחר שרגלו נקטעה.
קישקה נשלח לשדה התעופה בוויימאר, שם שהה 17 יום, ואז הועבר בחזרה לבלגיה במשאית.
הוא שהה במרכז קליטה באוקל, בריסל ואובחן כחולה בשחפת.
לאחר מכן שהה בבית החולים ברוגמן באלסמברג במשך 16 חודשים, ואז נשלח לבית יתומים ב-30 באוגוסט 1946. הוא היה הילד היחיד שם ששרד את מחנות הריכוז, כאשר השאר היו ילדים מוסתרים.
לאחר מכן שכר דירה עם חברו, בנו לינזר, והחל לעבוד.
ב-1947 הצטרף לאיגוד הספורט של הצעירים היהודים.
הוא קיבל אזרחות בלגית בשנת 1952. מאוחר יותר כתב שנעוריו "אבדו" במחנות הריכוז.
קישקה הרבה להזכיר את השואה בפני משפחתו אך עד שנות ה-80 לא הרבה בפרטים על מה שעבר.
התאבדותו של בנו שארלי שינתה את גישתו והוא הפך לדמות בולטת בחינוך השואה בבלגיה.
הוא הרצה רבות בנושא בבתי ספר והשתתף בביקורי בתי ספר באושוויץ ו"חינוך הצעירים על השואה הפך לסיבת קיומו".
בשנת 2005 יצא לאור ספר זיכרונותיו, "Une adolescence perdue dans la nuit des camps" ("נעורים אבודים בעלטת המחנות"), עם הקדמה מאת סרז' קלרספלד.
אנרי קישקה נפטר בבריסל ב-25 באפריל 2020, בגיל 94, כתוצאה מ-COVID-19 במהלך מגפת הקורונה בבלגיה.
ב-1948 פגש אנרי קישקה את לוסיה שוורצינסקי בנשף שנערך בבריסל, והם נישאו ב-9 באפריל 1949. משפחתה של לוסיה היגרה אף היא מפולין לבלגיה, ואת מלחמת העולם השנייה עברה בשווייץ.
לזוג קישקה נולדו שתי בנות ושני בנים, בהם הקריקטוריסט מישל קישקה.
"הדור השני" ו"הסודות של אבא"
בשנת 2012 יצא לאור בצרפתית, ולאחר מכן בשפות נוספות, הספר "הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא", רומן גרפי אוטוביוגרפי מאת מישל קישקה, שבמרכזו זיכרונותיו על אביו, אנרי קישקה, ועל יתר משפחתו, ובפרט אחיו שארלי.
בשנת 2022 הופק על פי הספר סרט האנימציה "הסודות של אבא", המתמקד במסעה של משפחת קישקה לקראת פיוס לאחר התמודדות עם טראומת השואה.
בגיל 20, שב אביו של מישל לבלגיה, ארץ מולדתו, נישא והביא לעולם ארבעה ילדים.
זהו סיפורה של משפחת קישקה.
על בני המשפחה להבין את האתגרים הרבים שאביהם נאלץ להתמודד עמם לאורך ילדותו, ולצמוח לאנשים עצמאיים וחזקים בזכות עצמם.
את דמותו של אנרי קישקה מדבב השחקן אליוט גולד.
את דמותו של מישל מדבב דייוויד בדיל ואת האח שארלי מדבבת סקיי בנט.
אנרייט קאיו (בצרפתית - Henriette Caillaux; 5 בדצמבר 1874 - 29 בינואר 1943) הייתה אשת חברה פריזאית, ואשתו השנייה של ראש ממשלת צרפת ז'וזף קאיו.
היא ידועה בכך שב-16 במרץ 1914 ירתה למוות בעורך העיתון לה פיגרו, גסטון קלמט, לאחר שהלה יצא במסע יחסי ציבור כנגד בעלה, והיא חששה שיפרסם התכתבות אינטימית ביניהם מהתקופה בה עדיין היה נשוי לאחרת.
חייה עד לנישואיה לז'וזף קאיו
אנרייט קאיו נולדה למשפחה אמידה ב-5 בדצמבר 1874 בשם אנרייט רנואר (Raynouard) ברואיי מלמזון, עיירה הסמוכה לפריז.
בשנת 1893 נישאה לסופר לאו קלראטי, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים, ועסק בכתיבה עבור העיתון Le Temps.
במהלך נישואיהם נולדו לזוג שני ילדים, אך אחד מהם מת בילדותו בשנת 1908. בשנת 1907 החלה במערכת יחסים חשאית עם ז'וזף קאיו, שר האוצר בממשלתו של ז'ורז' קלמנסו ואישיות מובילה במפלגה הרדיקלית ומועמד מבטיח להנהגה בעתיד.
קאיו היה נשוי לברת' גיידאן, שהייתה נשואה בעבר לאחד מעוזריו.
ב-1908 התגרשה אנרייט מלאו קלארטי, אך קאיו נותר נשוי לברת'.
הוא התגרש ממנה רק לאחר ניצחונו בבחירות ב-1911. קאיו נישא לאנרייט באוקטובר 1911, אך בינואר 1912 נאלץ להתפטר לאחר שהסתבר כי נשא ונתן עם גרמניה ללא ידיעת נשיא צרפת ארמאן פלייר.
פרסום מכתבי קאיו על ידי העיתון לה פיגרו
העיתון לה פיגרו, בעריכת גסטון קלמט, היה ממתנגדיו הפוליטיים החריפים של ז'וזף קאיו.
העיתון יצא כנגד קאיו וטען למעורבותו בפרשת המרמה של בנקאי בשם אנרי רושה (Henry Rochette), וכי קאיו, בעת ששימש כשר האוצר בממשלת ארנסט מוניס, ניסה להתערב לטובתו של רושה בהליכים הפליליים כנגדו, שכן חשש מגילוי מעורבותו בפרשת המעילה אם יימשכו ההליכים.
קלמט טען כי יש בידו מסמכים היכולים להוכיח האשמה זו.
בין השנים 1912 ל-1914 התקיף "לה פיגרו" את קאיו בכל דרך אפשרית.
חייו הפרטיים הסוערים של קאיו סיפקו לקלמט נשק כנגד קאיו.
אשתו הראשונה של קאיו, ברת' גיידאן (Berthe Guyedan), שעזבה למענו את בעלה הראשון, אך ננטשה על ידו לאחר שהתאהב באנרייט, העבירה לקלמט את מכתביו האישיים של קאיו, החתומים בכינוי האינטימי "Ton Jo" (ז'ו שלך).
קאיו ידע כי אשתו מחזיקה במכתבים, ובעודם נשואים הכריח אותה לבער אותם, בנוכחות ידיד משותף, אך היא שמרה צילומים שלהם, ומסרה אותם לקלמט לאחר הגירושים.
ב-13 במרץ 1914 פרסם קלמט בעיתון את אחד המכתבים האינטימיים, מכתב ששלח קאיו לגיידאן בשנת 1901, בעת שהיה שר האוצר, והיא הייתה נשואה לאחד מעוזריו.
במכתב התפאר כי בעודו יוצא בפומבי בעד חקיקת מס הכנסה בצרפת, פעל מאחורי הקלעים לטירפוד החקיקה.
המכתב נחתם בכינוי האינטימי "Ton JO" ולא היה ספק כי אכן נכתב על ידי קאיו.
פרסום המכתב גרם לאנרייט לחשש כבד כי מערכת היחסים האינטימית שבינה ובין קאיו בעודה נשואה לקלרטי, תיפרש בפני קוראי "לה פיגרו", וכי קלמט מחזיק אף במכתבי קאיו שנכתבו אליה בתקופה בה חיזר אחריה.
בערב 16 במרץ 1914 הגיעה אנרייט קאיו אל משרדי מערכת "לה פיגרו" וביקשה להיפגש עם העורך.
נמסר לה כי הוא בפגישה ועליה להמתין.
היא המתינה כשעה, ולאחר שנקראה למשרדו, שלפה אקדח וירתה בו מספר יריות.
קלמט התמוטט, אך קאיו לא עשתה כל ניסיון להימלט.
עובדי העיתון הזעיקו את המשטרה בטלפון וקאיו נעצרה.
קלמט הובהל לבית החולים, שם מת לאחר שעות ספורות.
בסמוך לאחר מכן התפטר ז'וזף קאיו מממשלת צרפת.
הלווייתו של קלמט משכה ציבור רב, ולוותה בהתנגשויות ברחובות בין תומכי ז'וזף קאיו ומתנגדיו.
ההתנגשויות הפכו להתפרעות, ואחד המפגינים נורה בידי שוטר.
משפטה של קאיו התנהל בחודש יולי 1914 בפני בית הדין הפלילי (Cour d'assises) בפריז.
על פי סדר הדין הפלילי שהיה נהוג אז בצרפת, קודם למשפט נערכת חקירה על ידי שופט חוקר (Juge d'instruction) הגובה מהעדים את עדותם, אוסף ראיות, ומגיש לשלושת השופטים שדנים בתיק את ממצאיו.
השופטים חוקרים את הנאשם, וזאת בנוכחות המושבעים (בית הדין הפלילי הוא אחת הערכאות היחידות בצרפת בה יושבים מושבעים), ולאחר מכן, בהדרכת השופטים, גוזרים המושבעים את דין הנאשם.
משפטה של קאיו החל ב-20 ביולי בפריז.
בעדותה העידה קאיו כי הגיעה למערכת "לה פיגרו" לדרוש את מכתביה האינטימיים מידו של קאיו, אך בעת שהמתינה לו שמעה הערות מלגלגות מחברי המערכת, ואלו עוררו את זעמה, והיא איבדה את השליטה בעצמה.
נראה כי הדבר נעשה כדי להקים הגנה של "פשע תשוקה" (Crime Passionel), שהייתה ההגנה היחידה בה יכולה הייתה קאיו להתגונן לאחר שביצעה את הרצח באופן פומבי כמעט, והודתה במעשה מייד.
הגנה זו הייתה מקובלת מאוד באותה תקופה, במיוחד במשפטים שנערכו בפריז, והביאה שם לזיכוי כמעט בכל מקרה בו נטענה.
עדים נוספים במשפט היו ז'וזף קאיו, שטען כי "לה פיגרו" קיבל תמיכה מממשלת גרמניה על מנת לפגוע בו, עדותו יצרה הד פוליטי משמעותי.
כן העידה אשתו הראשונה של קאיו, ברת' גיידאן, והציגה את העתקי המכתבים שהיו ברשותה.
היא מסרה כי תכנם של המכתבים כה נורא, עד שאין ביכולתה להקריאם, ומסרה אותם לפרקליטה של קאיו, מר לבורי, שעיין בהם בביתו בלילה, ומסר לבית הדין כי המדובר במרמה.
באופן תקדימי ויוצא דופן, מסר נשיא צרפת רמון פואנקרה עדות כתובה לבית המשפט בה העיד כי בבוקר הרצח ביקר אותו קאיו והתלונן על פרסום מכתביו האישיים ב"לה פיגרו".
המשפט עצמו משך תשומת לב רבה, והיה מרכז העיסוק של התקשורת הצרפתית בתקופה גורלית זו, בימים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ז'וזף קאיו יצא במסע יחסי ציבור, שצייר את המשפט כרדיפה פוליטית של הימין המלוכני המיוצג על ידי "לה פיגרו" כנגד השמאל הרפובליקני אותו התיימר קאיו להנהיג, ואף רכש עיתון בשם Le Bonnet Rouge (המצנפת האדומה), בו סוקר המשפט באור אוהד.
בסופו של המשפט זוכתה קאיו ביום 28 ביולי 1914 על ידי המושבעים ברוב של אחד עשר מושבעים שקיבלו את טענתה כי ביצעה "פשע של תשוקה" זיכויה של קאיו הביא למהומות רחוב, ולהתנגשויות אלימות בין תומכי ז'וזף קאיו ומתנגדיו.
חייה של אנרייט קאיו לאחר המשפט
המשפט הסתיים ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ז'וזף קאיו, שהתכוון לשוב לחיים הפוליטיים לאחר זיכויה של אשתו, נמנע מלעשות כן והזוג עבר לדרום צרפת.
בעיתונות העברית התפרסמה ידיעה בראשית אוגוסט 1914 ולפיה רצח בנו של קלמט את הזוג קאיו כשטיילו ברחובות פריז, אך הסתבר כי המדובר בשקר שהמציאה סוכנות ידיעות בביירות.
הקריירה הפוליטית של ז'וזף קאיו ידעה לאחר מכן עליות וירידות.
משנת 1915 קרא לסיום המלחמה ולשלום, דבר שהוביל למעצרו בשנת 1917 בעוון בגידה ולתקופת מאסר של 3 שנים, שלאחריה שב לפוליטיקה ואף שימש בתפקידים שונים בממשלות צרפת.
אנרייט קאיו קיבלה בתחילת שנות ה-30 דיפלומה מבית הספר היוקרתי לאומנות École du Louvre, על תזה שנושאה הפסל ז'יל דאלו (Jules Dalou).
קאיו נפטרה בשנת 1943 ובעלה ז'וזף בשנת 1944. הם טמונים בבית הקברות פר לשז בפריז.
הפרשה הייתה נושא לשני סרטים.
סרט קולנוע אמריקאי מ-1918 בשם "The Caillaux Case", שהציג את בני הזוג קאיו כמפעילי רשת ריגול גרמנית בתוך הממשלה הצרפתית, ואת הרצח כמעשה מחושב שנועד למנוע את חשיפת הרשת, וסרט טלוויזיה צרפתי מ-1985 בשם "L'affaire Caillaux" שהתמקד בצדדים האישיים של הפרשה.
תיאור מפורט של הפרשה ניתן בספר משנת 1992 של ההיסטוריון אדוארד ברנסון בשם "The Trial of Madame Calliaux".
הצייר רובר דלונה השתמש בפרשה כרקע לציורו "דרמה פוליטית".
איגנץ אנרי ז'אן תיאודור פנטין-לאטור היה צייר צרפתי ואמן תחריטים שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19 וצייר בסגנונות ריאליסטים, סימבוליסטים, טבע דומם ואימפרסיוניסטים.
פנטין-לאטור, שעבר ב-1941 לפריז, התחבר לאמנים רבים, ידועי שם, שעלו, במאה ה-19, לרגל לעיר שנתפסה כמכה של עולם האמנות.
בנוסף לפעילותו ופרסומו בפריז התפרסם פנטין-לאטור גם באנגליה וציורי טבע דומם שלו נמכרו שם במחירים גבוהים.
אנרי פנטין-לאטור נולד ב-1836 בעיר גרנובל, צרפת, לתיאודור פנטין-לאטור והלן דה ניידנוף (Hélène de Naidenoff), אח לשתי בנות נוספות (נטלי ומארי).
האב היה צייר ומורה לאמנות שהחל ללמד את בנו ציור מגיל צעיר.
ב-1841 עברה המשפחה לגור בפריז שהייתה, בחצייה השני של המאה ה-19, מרכז עולם האמנות דבר שאיפשר לפנטין-לאטור להתפתח כאמן.
ב-1850 החל ללמוד אמנות ב"בית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות" וב-1854 החל ללמוד אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז כשבין חבריו לספסל הלימודים היו אדגר דגה ואלפונס לגרוס.
בשנים 1854–1861 הרבה פנטין-לאטור לצייר דיקנאות של עצמו תוך שימוש במגוון כלים כמו גיר, פחם ושמן.
את אחד הדיוקנאות הגיש לתערוכה של 1859 בסלון של פריז אך נדחה.
ב-1861 התקבלה לתערוכה ב"סלון" תמונתו של פנטין-לאטור "הקוראת" לגביה נטען שנשוא הציור היא אחותו של הצייר, מארי.
ב-1863, לאחר שב-1859 נדחה על ידי מוזיאון סלון, חבר פנטין-לאטור ל"קבוצת האמנים בטיניול" שהתקבצה סביב אדואר מאנה ונחשבת למבשרת הסגנון האימפרסיוניסטי.
קבוצה זו איגדה לא רק ציירים אלא אמנים מתחומים שונים כמו ספרות, שירה, פסלים, מוזיקאים, אנשי תיאטרון ועוד.
על אף קרבתו לקבוצת בטיניול האימפרסיוניסטית המשיך פנטין-לאטור לדבוק בסגנונו הריאליסטי ומתוך הערכה לחבריו בקבוצה צייר מספר ציורים בסגנונו בהם הם מככבים.
בין ציורים אלו ניתן למנות את "הסטודיו בבטיניול" , "מחווה לדלקרואה" , "פינת השולחן" , "מסביב לפסנתר" ועוד.
בשנים 1880–1887 המשיך פנטין-לאטור ליצור דיוקנאות ריאליסטיות של הסובבים אותו וביניהם אשתו ויקטוריה , גיסתו שרלוט דובור (Charlotte Dubourg) וחבריו אדואר מאנה, פול ורלן ואחרים.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 החל פנטין-לאטור לצייר גם בסגנון טבע דומם תוך התמקדות באגרטלי פרחים וקערות פירות.
ב-1858 נפגש עם הצייר האמריקאי-אנגלי ג'יימס אבוט מקניל ויסלר שחשף בפניו את האמנות האנגלית ודחף אותו לבקר בלונדון.
באנגליה מצא פנטין-לאטור מעריצים רבים לציורי הפרחים והפירות שלו.
ב-1862 הוצג ציור טבע דומם שלו, לראשונה, ב.
בשנים הבאות המשיך מוזיאון זה להציג יצירות של פנטין-לאטור במקום מרכזי דבר שהפך אותו לפופולרי באנגליה והגדיל את היקף רכישת יצירותיו.
ב-1866 הוצג ציור שלו, שוב, בסלון של פריז.
ציורי הטבע הדומם של פנטין-לאטור זכו להצלחה גם בהולנד וב-1899 הוצגו ציוריו ב"תערוכת המסטרים החיים" ובהמשך הוצגו במוזיאונים מרכזיים כמו הרייקסמוזיאום וקרולר-מילר.
לפי רישום שהכינה אשתו של פנטין-לאטור ב-1874 הוא צייר 31 ציורים בסגנון טבע דומם הפזורים במוזיאונים ואוספים פרטיים ברחבי העולם.
ב-1861, באחד מביקוריו באנגליה, הכיר לו ויסלר את גיסו פרנסיס סימור האדן ואת אדווין אדוארדס שהתמחו באמנות התחריט.
פנטין-לאטור התלהב מאמנות זו ולמד אותה מהשניים במהלך ביקוריו באנגליה.
ב-1867 הצטרף פנטין-לאטור לאגודת "החברה היפנית ג'ינגלר" שחבריה העריצו את הסגנון האמנותי ג'פוניזם ששאב את מקורותיו מהאמנות היפנית ונגע בתחומים רבים כמו ריהוט, פיסול, ציור, ארכיטקטורה, עיצוב, תיאטרון ועוד.
לצידו של פנטין-לאטור השתתפו במפגשי האגודה אמנים נוספים כמו הצייר קרולוס-דוראן והקרמיקאים פליקס ברקמון ומרק-לואי סולון
בנוסף לציוריו הריאליסטיים צייר פנטין-לאטור כ-150 הדפסים בסגנון הסימבוליסטי.
הדפסים אלו כללו חזיונות חלומיים וסללו את הדרך לאמנים סימבוליסטים אחרים.
פנטין-לאטור היה חובב מוזיקה נלהב, ובמיוחד העריץ את יצירותיהם של הקטור ברליוז, רוברט שומאן וריכרד וגנר וניסה לתמלל אותן באמצעות ציורים סימבוליסטיים זורמים שבוצעו במשיכות מכחול ארוכות.
אחת מיצירותיו הסימבוליסטיות הידועות היא "לילה" בה הוא מציג דמות מעורפלת של נערה כאלגוריה ללילה.
הציור נעשה ב-1897 והוצג בסלון של פריז באותה שנה.
רבות מיצירותיו אלו נוצרו כליתוגרפיה ופנטין-לאטור היה בין מייסדי אגודת הציירים-ליתוגרפרים .
כמו רבים מהאמנים בני תקופתו הרבה פנטין-לאטור לצלם וגם לאסוף צילומים של אחרים.
עזבונו כלל כ-1,400 צילומים שחלקם היו צילומים ארוטיים.
האוסף נמצא כיום במוזיאון גרנובל .
ב-1876 נשא פנטין-לאטור לאשה את ויקטוריה דובור שהייתה אף היא ציירת (1926-1840).
הזוג נע בין פריז לאחוזת משפחה של ויקטוריה בנורמנדי ונטען שציורי הטבע הדומם של פנטין-לאטור, ובמיוחד הפרחים, הושפעו מביקורים אלו באזור הכפרי של צרפת.
נפטר ב-1904 בכפר בורה שבנורמנדי ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
"קצין" במסדר לאופולד (בלגיה) – 1894
תצוגות קבע במוזיאונים ידועים כמו מוזיאון ד'אורסה, מוזיאון הלובר, הגלריה הלאומית בלונדון, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מכון האמנות של שיקגו ובמוזיאון גרנובל
רחובות נקראו על שמו במספר ערים בצרפת, כולל פריז וגרנובל
בשנת 1831 זכה בפרס רומא לציור.
אנרי־פרדריק שופן נולד בגרמניה להורים צרפתים.
הוא היה בנו של הפסל ז'אן־לואי־תאודור שופן ואחיו של הפוליגרף ז'אן־מארי שופן.
שופן היה תלמידו של אנטואן-ז'אן גרו.
בשנת 1831 זכה בפרס רומא לציור בזכות היצירה „אכילס נרדף בידי קסנתוס".
את הופעת הבכורה שלו בסלון של 1835 ערך עם ארבע יצירות: „הרגעים האחרונים של בני צ'נצ'י", „שארל התשיעי חותם על צו ליל ברתולומאוס", „מזרקה באלבאנו" ו-„נערה צעירה עם עז".
הוא היה אחד המארחים של סדנת לה שילדבר (La Childebert) ברחוב שילדבר 9 בפריז.
בעקבות נישואיו בשנת 1830 לנטלי־סופי דאי (1810–1895), נעשה לחתנו של השחקן ארמן־דאי, חבר הקומדי פראנסז.
שופן נפטר בגיל 76 ונקבר בבית הקברות של מונטיני־סיר־לואן.
אֵנריקה חוזה בולאניוס גייר (בספרדית: Enrique José Bolaños Geyer; 13 במאי 1928 – 14 ביוני 2021) היה נשיא ניקרגואה בין השנים 2002–2007.
נולד ב-1928 בעיר מסאיה למשפחה בעלת שורשים ספרדיים וגרמניים.
רכש השכלה גבוהה בארצות הברית.
יצא בגלוי כנגד השלטון הסנדיניסטי בשנות השמונים, ועל כך נרדף ואף נאסר לפרק זמן קצר, והחברה המצליחה למוצרי חקלאות שבבעלותו הולאמה.
בין ינואר 1996 לינואר 2002 כיהן בולאניוס כסגן הנשיא תחת ארנולדו אַלֶמאן.
ב-6 בינואר 2002 ניצח ברוב גדול (56.3%) בבחירות לנשיאות את יריבו, הסנדיניסט דניאל אורטגה, ונכנס לתפקידו ב-10 בינואר 2002. הוא התמודד מטעם המפלגה הליברלית החוקתית.
בתחילת כהונתו הוביל קמפיין נגד השחיתות שהופנה בעיקר נגד קודמו בתפקיד, מנהיג המפלגה הליברלית, אלמאן.
אלמאן הועמד לדין ונידון בדצמבר 2003 ל-20 שנות מאסר על עבירות שחיתות, אירוע ראוי לציון בניקרגואה, שהפוליטיקה שלה אינה מצטיינת בשקיפות שלטונית ובמאבק בשחיתות.
המסע נגד השחיתות הביא לבידודו הפוליטי של בולאניוס כיוון שמפלגתו, שהתנגדה למהלכים נגד מנהיגהּ אלמאן, התייצבה כנגדו.
בולאניוס פיצל אותה והקים יחד עם פורשים ממפלגות אחרות את מפלגת "הברית למען הרפובליקה" (Alianza por la República - APRE).
במצב שנוצר התקשה בולאניוס למשול עקב מאבקי כוח בין הרשויות, ונטייתם של פוליטיקאים לנהוג לפי אינטרס מפלגתי צר.
הוא התלונן על כך שבית הנבחרים מכשיל יוזמות ממשלתיות בתחום התשתית, שנחוצות מאוד לניקרגואה, מטעמים פוליטיים אישיים.
באוקטובר 2005 חברו יחדיו היריבים המושבעים, המפלגה הליברלית מימין והחזית הסנדיניסטית משמאל, כדי להדיח את בולאניוס.
אך בלחץ ארצות הברית, שאיימה לבטל את הסיוע למדינה, נמנעה הדחתו ונקבע שלא יהיו שינויים בחוקה למשך שנה.
במקביל, הועבר הסכם הסחר המכונה CAFTA להפחתת מכסים ומכשולי סחר במרכז אמריקה.
החוקה בניקרגואה מגבילה את הנשיא לתקופת כהונה אחת, ולכן לא יכול היה בולאניוס להתמודד שוב.
הוא המשיך בפעילות פוליטית כציר באספה הלאומית, באופוזיציה לנשיא אורטגה.
באופן אירוני, שינויים חוקתיים שנעשו על ידי הברית בין הליברלים והסנדיניסטים (שהונהגו על ידי אורטגה) נגד בולאניוס בתקופת כהונתו, חיזקו את האספה הלאומית ויכולתה להשפיע על המדיניות, והחלישו את כוחו של הנשיא.
בולאניוס נפטר ב-14 ביוני 2021.
אנריקה גרנדוס (בספרדית: Enrique Granados; 27 ביולי 1876 – 24 במרץ 1916), מלחין ופסנתרן ספרדי.
גרנדוס למד נגינה בפסנתר בברצלונה ובריסל.
לאחר מכן שב לברצלונה וניהל שם את האקדמיה לפסנתר.
הוא פתח בקריירה של פסנתרן, מלחין ופדגוג.
גרנדוס כתב שש אופרות, סרסואלות, מוזיקה קאמרית, שירים ובעיקר מוזיקה לפסנתר.
ביצירתו ניכרת השפעתם של שופן ליסט וגריג, אך יחד עם זאת מורגש בן תמיד הטעם הספרדי הלאומי הקרוב לזה של ידידו איסק אלבניס.
גרנדוס היה גם צייר מוכשר והעריץ את גויה.
לכבודו הוא חיבר את יצירתו המפורסמת לפסנתר - הסוויטה Goyescas.
ביצירה זו שבעה קטעים הקרויים על שמות ציוריו של גויה.
הצלחתה של יצירה זו הניעה אותו לכתוב אופרה על נושא זה.
האופרה הייתה אמורה לעלות על הבמה בשנת 1914, אך עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה הצגת הבכורה האירופית ובוצעה לבסוף ב-26 בינואר 1916 בניו יורק.
גרנדוס נכח בהצגת הבכורה בניו יורק וזכה בהצלחה רבה.
הנשיא וודרו וילסון הזמין אותו לנגן לפניו.
עובדה זו חרצה את גורלו של גרנדוס.
בגלל רסיטל זה הוא החמיץ את האניה שהפליגה לספרד ונאלץ לנסוע באוניה שהפליגה לאנגליה.
בעת שהאניה עברה בתעלת למאנש היא טורפדה על ידי צוללת גרמנית וטבעה.
גרנדוס הצליח לעלות על סירת הצלה אבל כשראה את אשתו מפרפרת במים קפץ בניסיון להצילה וטבע.
יצירתו המפורסמת ביותר של גרנדוס היא 12 מחולות ספרדיים לפסנתר אופוס 37. מיצירה זו מפורסם ופופולרי עד היום המחול הספרדי מספר 5 (אנדלוסיה), בעיקר העיבוד של מיגל לובט לגיטרה.
אנריקה לוסיו אאוחניו גספר אי רימבאו (בספרדית: Enrique Lucio Eugenio Gaspar y Rimbau; 2 במרץ 1842 – 7 בספטמבר 1902) היה דיפלומט וסופר ספרדי שכתב מחזות, סרסואלות (אופרטות ספרדיות) ורומנים.
אנריקה גספר אי רימבאו נולד במדריד להורים שהיו במקצועם שחקנים.
לאחר מותו אביו, עבר רימבאו עם אמו ושני אחיו לוולנסיה.
הוא למד מדעי הרוח ופילוסופיה, הוא לא השלים את לימודיו משום שהפסיקם לאחר שהחל לעבוד בבנק המסחרי של המרקיז מסן חואן.
כבר בגיל 13 כתב את הסרסואלה הראשונה שלו, ובגיל 14 היה כתב בעיתון "לה אילוסטרסיון ולנסיאנה" (La Ilustración Valenciana).
כשהיה בן 15 הופיעה אמו בקומדיה הראשונה שכתב.
בהיותו בן 21 חזר למדריד על מנת להקדיש את עצמו לכתיבה.
שנות השיא שלו כסופר היו בין 1868 ל-1875, כשכתב אופרות דווקא עבור הקהל הבורגני ולא עבור האריסטוקרטיה.
בתקופה זו הוא כתב גם דרמות היסטוריות והיה חלוץ התיאטרון החברתי בספרד.
כשהיה בן 23 נשא גספר אי רימבאו לאישה את אנריקטה באטייס אי ברטאן דה ליס (Enriqueta Batllés y Bertán de Lis), אריסטוקרטית יפהפייה, למורת רוחם של הוריה.
לאחר שנולד ילדם השני, כשהיה רימבאו בגיל 27, הוא הצטרף לשירות החוץ הספרדי.
הוא שירת ביוון ובצרפת, ואז מדריד, ובסופו של דבר שירת כקונסול בסין, תחילה במקאו ואחר כך בהונג קונג.
במהלך זמן זה המשיך לכתוב אופרות, בנוסף לכתיבה לעיתון "אל דיאריו דה מנילה" (El Diario de Manila).
משחזר לספרד הוא עקר לאולרון (Olorón), אף על פי שמשפחתו התגוררה בברצלונה שם הוא העלה על הבמה אופרה בקטלאנית.
אחר־כך הוא התגורר במקומות שונים בדרום צרפת.
אשתו מתה במרסיי היכן ששירת כקונסול.
כשמצבו הבריאותי התדרדר, פרש רימבאו לאולרון עם בתו, חתנו ונכדיו.
גספר אי רימבאו מת באולרון ב-1902 בהיותו בן 60.
"אל אנאקרונופטה" (El anacronópete - נאולוגיזם שמשמעו "מי שטס כנגד הזמן"), רומן מסוגת המדע הבדיוני שיצא לאור בברצלונה בשנת 1887, הוא אחת מעבודותיו החשובות ביותר של גספר אי רימבאו.
הוא בצורת סרסואלה, והרומן הראשון שמופיעה בו מכונה הנוסעת בזמן, ה"אנאקרונופטה".
בכך קדם לספרו הידוע של הרברט ג'ורג' ולס, "מכונת הזמן".
האנאקרונופטה היא קופסת ברזל יצוק ענקית המונעת בחשמל המפעיל ארבעה מכשירים פנאומטיים גדולים המסתיימים בצינורות לשם הנסיעה, וגם מכשור נוסף, כולל מכונה המייצרת "נוזל גרסיה", המונע מהנוסעים להצעיר בשעה שהם נוסעים אחורה בזמן.
פנים המכונה כולל כמה אביזרי נוחיות הכוללים, בין שאר הפלאים, מטאטאים הפועלים מעצמם.
במערכה הראשונה מסביר דון סינדולפו את תאוריית הזמן שלו.
האטמוספירה היא שיוצרת את הזמן כפי שמדגים שימור מזון בפחיות סגורות הרמטית.
המכונה יוצאת שוב למסע וחוזרת לפריז ביום לפני שיצאו למסע המקורי ואז עוזבות הנשים "שהתחדשו" את המכונה.
במערכה השנייה הם נוסעים שוב אחורה בזמן כשהם מחפשים את סוד חיי הנצח, כשהם עוצרים במועדים שונים בהיסטוריה, כמו בגרנדה ב-1492, שם הם ממליצים לאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה להקשיב לאיטלקי מגנואה או כמו ברוונה בשנת 690 (במטרה להשיג אספקה).
הם מסיימים את מסעם בחונאן שבסין בשנת 220 שם סינדולפו מצפה כי יוכל להכריח את קלריטה להינשא לו.
הקיסר הסיני "היאן טי" מראה לנוסעים כי המצאות רבות כדוגמת מכבש הדפוס וספינות ברזל כבר היו ידועות לסינים בתקופתו.
מכיוון שהקיסרית "סון צה" מתה לא מכבר, הוא מציע עסקת חליפין, את קלריטה תמורת סוד חיי הנצח.
לאמיתו של דבר נקברה הקיסרית על ידי בעלה כשהיא עדיין בחיים ומתברר כי היא בעצם המומיה הסינית שסינדולפו קנה והביא למכונה.
כך, היא משתחררת ורוצה להינשא לסינדולפו.
הדמויות בסיפור התפתחו כך שבנחמין נעשה כפייתי בנוגע לחיי נצח, דון סינדולפו מטורף מקנאה לקלריטה, וקלריטה מאוהבת בקפטן לואיס.
בנחמין מגלה כי ההוסרים שנעלמו צצו שוב משום שנשמותיהם בנות האלמוות לא נטשו את האנאקרונופטה ושאשתו הראשונה של סינדולפו הייתה בעצם גלגול נשמות של הקיסרית הסינית.
בעודם עוזבים מקים קאו פי את שושלת ווי (תקופת שלוש הממלכות).
במערכה השלישית, לאחר עצירת ביניים בפומפיי בזמן התפרצות הווזוב בשנת 79, הם מגיעים למאה ה-30 לפני הספירה לזמנו של נח.
שם הם מגלים שסוד חיי הנצח הוא אלוהים.
לבסוף, דון סינדולפו בטירופו מאיץ את האנאקרונופטה והיא מתפוצצת בהגיעה ליום הבריאה.
לאמיתו של דבר ישן עד כה בזמן הצגת מחזה של ז'ול ורן בתיאטרון בו צפה יחד עם הזוג הנשוי הטרי קלריטה ולואיס.
הרומן מתאים לרוח התקופה, שבה ספריו של ז'ול ורן הצליחו מאוד.
הרומן ללא ספק הושפע מהספר "לומן" (Lumen) של הסופר הצרפתי קאמי פלאמאריון (Camille Flammarion).
"אל אנאקרונופטה", שנכתב ב-1881, קודם לספרו של אז'ן מוטון (Eugène Mouton) "ל'היסטוריוסקופ" (L'historioscope) ולפיכך לא ייתכן כי הושפע מספר זה.
המהדורה המקורית בהוצאת דניאל קורטסו (Daniel Cortezo) אוירה בידי פרנססק סולר (Francesc Soler).
ב-1999 הועלה הספר על מדיה מגנטית בידי אגודת המדע הבדיוני הספרדית (אסוסיאסיון אספניולה דה פנטסיה סיינסיה-פיקסיון אי טרור.
מינוטאורו (Minotauro) הוציאה לאור את המהדורה של סירקולו ב-2005 עם האיורים המקוריים ().
פרופ' אֶנְרִיקֶה רוֹדְרִיגֶס פַבְּרֶגָט (Enrique Rodríguez Fabregat; 11 בנובמבר 1895 – 19 בנובמבר 1976) היה פרופסור לגאוגרפיה, פוליטיקאי ודיפלומט אורוגוואי.
כיהן כשר החינוך של אורוגוואי, והיה חבר בוועדת אונסקו"פ.
אנריקה רודריגס פברגט נולד בעיר סן חוסה דל מאיו.
הוריו היו מורים שראו שליחות בעבודתם והנחילו זאת לבנם, שהוכשר אף הוא להיות מחנך ומורה לגאוגרפיה.
בשנת 1923 נבחר כציר מחוז קולוניה לפרלמנט, ובשנת 1926 התמנה לשר לענייני חינוך וצדק חברתי בממשלת אורוגוואי.
במהלך כהונתו היה שותף לייסוד קתדרה לחוקי עבודה ורווחה בפקולטה למשפטים, להקמת מוסד לאומי להפצת תרבות ואמנות בפריפריה, ו"המוסד הבין-אמריקני להגנת הילד" במונטווידאו, שבטקס חנוכתו ב-1927 הציג את "עשרת הדיברות של זכויות הילד".
פברגט לקח חלק מרכזי במאבק מפלגתו, המפלגה האדומה, לסילוק החברות הזרות בעלי הזיכיונות בענפי כלכלה מרכזיים מאורוגוואי והכפפת ענפי הכלכלה המרכזיים לשליטת המדינה.
בהיותו ילד, משפט דרייפוס הותיר עליו רושם חזק, מה שהשפיע עליו לפעול להגנת היהודים נגד אנטישמיות.
בעקבות הפיכה ופיזור הפרלמנט בסוף מרץ 1933, יצא לגלות ושהה שנים אחדות בברזיל ובארצות הברית.
בתקופת גלותו פרסם מאמרים בעיתונים וכתבי עת רבים באמריקה הלטינית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש כתב בינלאומי של רשת NBC האמריקנית.
במקביל פרסם ספרים אחדים, בהם ביוגרפיה של חוסה באז'ה אי אורדונייס, נשיא אורוגוואי ומייסד תנועת הבאז'יסמו, ורומן בשם "האיש שלא רצה להיות מלך" (El Hombre que no Quiso Ser Rey).
עם שובו לאורוגוואי לאחר המלחמה, מונה לנציגה הקבוע באו"ם בשנת 1946, תפקיד שכיהן בו עד 1961. במסגרת כהונתו היה חבר המשלחת המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל שביקרה בארץ ישראל ב-1947 והציעה את תוכנית החלוקה.
בדיוני הוועדה הצביע פברגט על הקשר בין בעיית ארץ ישראל לבעיית הפליטים היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, פעל לכך שהוועדה תבקר גם במחנות העקורים באירופה ועמד בראש תת-הוועדה שביקרה במחנות.
פברגט אף התפעל מהמפעל הציוני ומניסיונותיו החברתיים וההתיישבותיים.
בזמן ההצבעה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, נענה לבקשת נציג המשלחת הציונית אבא אבן, ויחד עם שגריר גואטמלה, חורחה גרסיה גרנדוס, ארגן את שאר שגרירי אמריקה הלטינית לגוש משמעותי של קולות בעד התוכנית, שבלעדיו לא הייתה עוברת.
במהלך ביקורו בארץ ישראל ניסה פברגט לתווך בין שלטון המנדט למחתרות האצ"ל והלח"י ולערוך הסכם חילופי שבויים.
בשנת 1954 התמנה לסגן נציב ועדת האו"ם לענייני זכויות אדם.
ב-1957 היה חבר בוועדת האו"ם לחקירת אירועי המרד ההונגרי.
בשנת 1959 נבחר לכהן בתת-ועדת האו"ם למניעת אפליה והגנה על מיעוטים.
במקביל עסק באותה עת, יחד עם גבריאלה מיסטרל, בניסוח טיוטות לרשימת זכויות הילד, שאומצה על ידי יוניצף ושימשה בסיס לאמנות בינלאומיות.
ב-1960 ניסה לפשר בין ישראל לארגנטינה בפרשת חטיפת אייכמן.
בשנות ה-60 כיהן כשגריר ארצו באוסטריה ובמקסיקו, וייצג את ארצו באו"ם.
בשנת 1961, באו"ם, אחמד שוקיירי טען כי שגריר אורוגוואי פברגט הוא כביכול יהודי ולכן "נאמנותו" יכולה להיות רק כלפי ישראל ולא כלפי מדינתו אורוגוואי.
השגריר ענה שדבריו מתאימים יותר לתקופות עבר, כי הדבר מראה על שיגרה של טענות חסרות בסיס בנאומיו, וכי הערתו של שוקיירי מזכירה את התעמולה של גבלס (להטיל ספק בנאמנות).
באו"ם, פברגט לחם גם נגד אנטישמיות ברוסיה.
פברגט, לאחר מכן שירת בממשלת אורוגוואי והיה שותף להקמת "החזית הרחבה" (Frente Amplio) של מפלגות השמאל ב-1971. ביוני 1973, בעקבות הפיכה צבאית והקמת משטר דיקטטורי, גלה פעם נוספת, הפעם לבואנוס איירס בירת ארגנטינה, ושב למונטווידאו זמן קצר לפני מותו, בנובמבר 1976.
בזכות תמיכתו בהקמת מדינת ישראל וקשריו עימה, נקראו על שמו רחובות בערים רמת גן, חולון ותל אביב.
כהוקרה על תמיכתו, הוזמנו בני משפחתו בדצמבר 2007 לישיבה מיוחדת של הכנסת לציון 60 שנה להחלטת האו"ם על תוכנית החלוקה.
אנריקה מיגל איגלסיאס פרייסלר (בספרדית: Enrique Miguel Iglesias Preysler; נולד ב-8 במאי 1975) הוא זמר-יוצר ספרדי זוכה פרס גראמי.
מכירות אלבומיו עומדות על יותר מ-60 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לזמר עם מכירת השירים בספרדית השנייה הכי גבוהה אחרי שאקירה.
איגלסיאס נולד במדריד שבספרד, וגדל כקתולי.
אביו הוא חוליו איגלסיאס, זמר ספרדי הטוען לשורשים יהודיים.
אמו איזבל פרייסלר, עיתונאית פיליפינית ממוצא ספרדי.
הוריו התגרשו ב-1978 כשהיה בן 3. ב-1983, כאשר היה בן 8, עבר עם אחיו למיאמי שבארצות הברית, כדי להתגורר עם אביו, מסיבות ביטחוניות (לאחר שסבו נחטף בספרד).
אביו היה לעיתים רחוקות בבית, בשל מסעי ההופעות שלו, והמטפלת גידלה אותו.
איגלסיאס נהג לנסוע לספרד כל קיץ כדי לבקר את אמו.
כשהיה בתיכון, הופיע במחזמר "הלו, דולי".
מראהו נודע בין השאר בשל שומה בולטת בפניו, אותה הסיר בניתוח ב-2003 בשל חשש להיותה סרטנית.
מאז 2001 נמצא איגלסיאס בזוגיות עם הטניסאית הרוסיה אנה קורניקובה.
בדצמבר 2017 נולדו להם תאומים בן ובת ניקולאס ולוסי.
במהלך לימודיו האקדמיים, נבחן לאודישן על ידי מנהלו האישי לעתיד, אשר הוקסם ממנו.
איגלסיאס קרא לעצמו "אנריקה מרטינז", היות שרצה להתחיל את דרכו כמו כל אדם אחר ולא לזכות בפרסום רק בשל היותו בנו של חוליו איגלסיאס.
השניים הפיצו שני דמואים שלו במספר חברות תקליטים.
מספר חודשים לאחר מכן, חתם איגלסיאס ב-"Fonovisa", ולאחר מכן נסע לטורונטו שבקנדה, כדי להקליט את אלבום הבכורה שלו.
ב-1995 יצא אלבום הבכורה של אנריקה, שנקרא על שמו.
האלבום הכיל שירים בספרדית בלבד, ומכר חצי מיליון עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
האלבום אף הופק במהדורה פורטוגזית ובמהדורה איטלקית.
חברת התקליטים של איגלסיאס עזרה לו להפוך לאחד האמנים הפופולריים באמריקה הלטינית ובשוק הלטיני בארצות הברית, כאשר מכר יותר אלבומים בשפה הספרדית מכל אמן אחר באותו פרק זמן.
איגלסיאס פרץ לשוק המוזיקה באנגלית כשחתם על חוזה הקלטות בשווי 48 מיליון דולר עם חברת "Universal Music Latino".
איגלסיאס עשה סיבוב הופעות קצר אשר ליווה את הוצאת האלבום.
סיבוב ההופעות, אשר היה הראשון של איגלסיאס, מומן על ידי מקדונלד'ס.
בנוסף, בתקופה זו איגלסיאס גבר על ריקי מרטין כאשר ניצח בטקס פרסי המוזיקה האמריקאי (American Music Award) בקטגוריית הזמר הלטיני האהוב ביותר.
ב-1997 הוציא את אלבומו "Vivir" והמשיך את עלייתו.
האלבום מיקם אותו בשורה אחת עם שאר כוכבי המוזיקה באנגלית בשנה זו.
האלבום נמכר בעוד כ-16 מדינות.
ב-1999, הוא הוציא את האלבום הראשון שלו באנגלית, אשר נקרא "Enrique".
בשנת 2000 השתתף בשיר "Could I Have This Kiss Forever" של ויטני יוסטון.
ב-30 באוקטובר 2001 יצא אלבומו השני של איגלסיאס באנגלית "Escape".
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "Hero", אשר הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעדי בריטניה ומדינות נוספות.
שיר הנושא באלבום "Escape" זכה להצלחה גם הוא בעולם הפופ.
האלבום כולל את הלהיטים "Not In Love" ו-"Addicted".
באותה שנה, הופיע איגלסיאס בסרט "היו זמנים במקסיקו" לצידם של אנטוניו בנדרס, סלמה הייק וג'וני דפ.
בדצמבר 2006 הגיע איגלסיאס להופעה בישראל במסיבת חנוכה שארגן המיליארדר ארקדי גאידמק.
בנוסף הוא הופיע בהופעות חד פעמיות באיטליה ובאורוגוואי.
ב-12 ביוני 2007 יצא אלבומו של איגלסיאס, "Insomniac".
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "Do You Know?
(The Ping Pong Song)", אשר הגיע למקום השני במצעדים.
הסינגל השלישי מתוך האלבום הוא "Somebody's Me".
בקליפ לשיר משתתפת הדוגמנית שרי גבעתי.
כמו כן, ב-2007 השתתף בתפקידי אורח בסיטקומים האמריקאים המצליחים "שני גברים וחצי" ו"איך פגשתי את אמא".
ב-25 במרץ 2008 יצא לאור אלבום הלהיטים של איגלסיאס בספרדית - "Spanish Greatest Hits Album: 95/08 Exitos".
באלבום נכללים גם שני שירים חדשים: "¿Dónde Están Corazón?" ו-"Lloro Por Ti".
לאחר הצלחת אלבום הלהיטים בספרדית הוציא-לאור את אלבומו "Greatest Hits", הכולל להיטים באנגלית.
האלבום כולל שלושה שירים חדשים: דואט עם נדיה לשיר "Miss You", שיתוף-פעולה עם סיארה ב-"Takin' Back My Love", ו-"Away", שיר שבו שון גארט שר לצד איגלסיאס.
האלבום כולל כ-17 שירים, אשר אחד מהם הוא השיר הרשמי של טורניר יורו 2008: "Can You Hear Me?".
האלבום יצא לאור לחנויות ב-11 בנובמבר.
בשנת 2008 הוא ביצע שיר חצד הזמרת נאדיה והוא היה בראש מצעד הפזמונים בצרפת במשך 11 שבועות.
ב-9 בנובמבר זכה איגלסיאס בשני פרסים בטקס פרסי מוזיקת העולם (World Music Awards), בשתי הקטגוריות: "הזמר הלטיני הבינלאומי רב המכר" (World's Best Selling Latin Performer), ו"האמן הספרדי הבינלאומי רב המכר" (World's Best Selling Spanish Artist), במונקו.
ב-5 ביולי 2010 יצא אלבומו "אופוריה", הראשון שכלל שירים הן בספרדית והן באנגלית.
באלבום זה שיתף פעולה עם מספר אמנים, כגון אייקון, אשר וניקול שרזינגר.
סינגל הבכורה של האלבום, "Cuando Me Enamoro", הוא שיתוף פעולה בין אנריקה וחואן לואיס גווארה.
הסינגל השני הוא "I Like It" שבו השתתף גם פיטבול.
ב-1 ביוני 2011 הופיע איגלסיאס שוב בישראל, כחלק מסיבוב ההופעות שלו לקידום אלבומו "אופוריה".
ב-26 ביולי 2013 יצא סינגל ראשון, "Turn The Night Up", מתוך אלבום של איגלסיאס שייצא במהלך שנת 2014. ב-26 באוגוסט 2013 יצא סינגל שני, "Loco", שבו שר איגלסיאס בספרדית; איגלסיאס שיתף פעולה בסינגל זה עם רומאו סאנטוס.
בספטמבר 2013 יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Heart Attack".
ב-11 באפריל 2014 הוציא איגלסיאס את השיר Bailando בשיתוף דסמבר בואנו וחנטה דה זונה.
ב-16 בדצמבר 2015 הופיע איגלסיאס בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב, מול כ-7,000 צופים.
הופעה נוספת שלו בתל אביב נערכה ב-22 בדצמבר.
ב-17 באפריל 2016 הוציא אנריקה את השיר "Duele El Corazon".
ב-27 במאי 2018 חזר להופיע בישראל, בהופעה שנערכה לעיני כ-40,000 צופים בפארק הירקון.
הנסיך אנריקה מפורטוגל (בפורטוגזית: Infante Dom Henrique; 4 במרץ 1394 – 13 בנובמבר 1460) היה נסיך פורטוגלי ודמות חשובה בימיה הראשונים של האימפריה הפורטוגזית במאה ה-15, ונחשב כמבשר עידן התגליות.
אנריקה שלח עשרות אוניות למערב אפריקה ואיי האוקיינוס האטלנטי.
מניעיו לשיגור האוניות היו הן כלכליים והן לשם מחקר מדעי גאוגרפי.
בתקופתו הדרימו לראשונה האוניות האירופאיות לאורך חופיה המערביים של אפריקה, ולאחר מותו אף הגיעו לקצה הדרומי ביותר של אפריקה, כף התקווה הטובה.
אנריקה עצמו מעולם לא שט על אף אחת מאותן אוניות.
התקדמותם של האירופאים דרומה לאורך חופיה המערביים של יבשת אפריקה, היוותה הישג גאוגרפי ופסיכולוגי גדול לבני אותה התקופה.
עד מסעותיו של אנריקה, האמינו האירופאים כי באזורים אלו שוכנות מפלצות איומות ובני אדם אינם יכולים לחיות באפריקה.
נהוג לראות במסעותיו של אנריקה כאירועים המסמנים את תחילת עידן הקולוניאליזם הפורטוגלי, את ראשיתו של החיפוש אחר הזהב האפריקאי וכן את תחילת הסחר בעבדים אפריקאים באירופה.
אנריקה נולד בעיר פורטו בשנת 1394, בנם השלישי של המלך ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל והמלכה פיליפה מלנקסטר, אחותו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה.
בשנת 1413 יצאו אנריקה ואחיו למסע צלב כנגד הכופרים האפריקאים שבצדו השני של מצר גיברלטר.
האחים נאלצו להפציר באביהם כי ישלח אותם למשימה.
המלך ז'ואאו הראשון הסכים ליציאה למסע הצלב, והטיל את ביצוע המשימה על אנריקה הצעיר בהיותו בן 19 בלבד.
אנריקה נענה למשימה והכין את הצי לקראתה.
היעד המרכזי למסע ההצלה הייתה העיר סאוטה (Ceuta), היום מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר.
הייתה זו עיר מושבם של המורים, עם של מוסלמים שישב במרוקו ואנשיו פשטו על חופיה של פורטוגל, בזזו רכוש וחטפו אנשים כדי למכרם לעבדות.
סיבה נוספת למסע הצלב לעיר הזו הייתה העובדה כי סאוטה הייתה מרכז מסחר אפריקאי גדול.
ב-24 באוגוסט 1415, לאחר כשנתיים של הכנות, הפליג הצי מפורטוגל, כשעל האוניות לוחמים חמושים היטב לקראת הקרב במוסלמים.
ההצלחה הייתה חסרת תקדים, ובתוך יום אחד הצליחו הלוחמים לכבוש את העיר בסופגם מעט אבדות.
אנריקה התבלט מאוד בפיקודו על כיבוש העיר, וניתן לומר כי אירוע זה עיצב את המשך חייו כחוקר.
כיבוש העיר האפריקאית אִפשר לאנריקה הצצה ליבשת אפריקה אשר לא הייתה ידועה לאירופאים.
הכרות זו עוררה את סקרנותו ודחפה אותו לחפש באפריקה אחר מקורות הזהב, ואחר הממלכה הנוצרית האגדית של הכומר יוחנן.
אנריקה נפטר ב-1460. הוא חי רוב חייו בפשטות וללא מותרות, מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים ביולוגיים.
לאחר כיבוש סאוטה המשיכו הפורטוגלים במסעותיהם באפריקה וב-1415 הגיעו לאיים הקנרים.
בשנת 1420 גילו את האי מדיירה ואת האיים האזוריים, אליהם הגיעו פעמיים נוספות, בשנים 1427 ו-1431.
המסע המשמעותי ביותר במסעותיו של אנריקה היה מסעו של ז'יל איאנש (Gil Eanes) שהתרחש בשנת 1434. במסע זה הצליח איאנש לעבור את כף בוז'אדור (בסהרה המערבית של ימינו) והיה לאירופאי הראשון שעשה זאת.
כף בוז'אדור היווה מחסום פסיכולוגי עבור האירופאים מאחר שאלו האמינו כי הוא בלתי עביר בעקבות המפלצות השוכנות בו.
אנריקה הבין כי אם לא יצליחו הפורטוגלים לעבור את הכף הזה, לא יצליחו להמשיך ולחקור את יבשת אפריקה.
במהלך השנים 1424–1434 שלח אנריקה כ-15 משלחות, אשר לא הצליחו לעקוף את כף בוז'אדור.
איאנש הצליח לעבור את הכף בפעם השנייה לאחר שהובטח לו כי יתוגמל כלכלית.
החל ממסע זה, החלו האירופאים להדרים לאורך חופה המערבי של אפריקה.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגלים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה.
במקום להיות מקור הכנסה, הפכה סאוטה לנטל כלכלי עבור הפורטוגלים, ומרכז המסחר עבר לעיר טנג'יר (Tangier) שנמצאת בשטח מרוקו של היום.
אנריקה החליט לכבוש אף אותה, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגלי לעבר העיר.
פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגלים לא נותרה ברירה אלא להיכנע.
במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגלים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירבו הפורטוגלים ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן.
לאחר המפלה הקשה בטנג'יר, נפסקו המסעות והתחדשו רק בשנת 1441. בשנה זו החלו הפורטוגלים להשתמש בדגם אוניה חדש בשם קרוולה במסעותיהם, ועל סיפונה הביאו בפעם הראשונה עבדים אפריקאים לאירופה.
החל משנה זו החל הסחר בעבדים אפריקאים באירופה.
עד למותו של אנריקה ב-1460 וגם לאחריו, המשיכו הפורטוגלים במסעות לאפריקה ובשנת 1488 הצליח בארתולומיאו דיאש לעקוף את כף התקווה הטובה, ומשם נפתח הנתיב להודו.
קיימת טענה כי אנריקה הקים בעיר סאגרש, הנמצאת לחופי האוקיינוס האטלנטי, בית ספר לניווט ולקרטוגרפיה.
בימינו ישנם היסטוריונים המפריכים זאת, וטוענים כי בשל השמועות על מסעותיו של אנריקה, התאספו בעיר סאגרש מומחים מתחומים שונים, ואלו התקבצו משום שאנריקה הזמין אותם, או משום שסקרנותם הביאה אותם לעיר.
בנוסף לכך, מכיוון שמידע חדש הגיע בתדירות גבוהה בשל ריבוי המסעות, משכה עובדה זו חוקרים רבים שרצו לקחת חלק במסעות האלו.
כך נוצרה לה קהילה של מלומדים, רבי חובלים, משרטטי מפות, עושי מכשירים, בוני מצפנים ובוני ספינות, נגרים ושאר בעלי מלאכה, ובמטרה להרחיב את הידע שלהם, יצרו יחדיו מפעל של ידע וטכנולוגיות חדשות ששימשו את היוצאים למסעות המחקר.
פורטוגל נחשבת כחלוצת עידן התגליות ויש לכך שלוש סיבות עיקריות:
סיבה גאוגרפית- פורטוגל ממוקמת במערב חצי האי האיברי ובשל מיקומה, ספינותיה היו נגישות לים הצפוני, לאוקיינוס האטלנטי ולים התיכון.
סיבה כלכלית- בשל קרבתה לים, פיתחה פורטוגל עם השנים כלכלה המבוססת על סחר ימי.
קהילת הסוחרים הגדולה שהייתה בה, הפכה את ערי המסחר שלה למרכז ממנו הפליגו הספינות וגם למקום בו ניתן למצוא מימון למסעות התגליות והמסחר.
סיבה פוליטית- פורטוגל התאפיינה ביציבות פוליטית באותה התקופה, ויציבות זאת הפכה אותה לממלכה עצמאית ויציבה, בשונה מהמדינות סביבה שהיו נתונות למלחמות מחוץ ומבית.
השקט הפוליטי אפשר לה להמשיך ולהעמיק את התגליות והמחקר.
מלכי פורטוגל, החל מז'ואאו הראשון, הבינו כי יש למסחר ולמחקר בים חשיבות רבה, ובמהלך השנים עשו צעדים משמעותיים כגון תמריצים, הקלות במיסוי, מימון בבניית ספינות וצעדים נוספים אשר תמכו ועודדו את הפורטוגלים לפתח תחום זה.
הכינוי אנריקה "הספן", הומצא כמה מאות שנים לאחר מותו.
הוא נקבע על ידי שני היסטוריונים גרמנים בני המאה ה-19. לאחר מכן הוציאו שני סופרים בריטים ספר ביוגרפי אודות אנריקה, בשם "אנריקה הספן", וספר זה עזר לבסס את השם.
בפורטוגל, ארץ מוצאו, הכינוי לא השתרש, והוא לרוב ידוע שם כנסיך אנריקה.
אנריקה הספן נודע כאדם שיזם את עידן התגליות הפורטוגזי והעולמי, קידם חקר ימי של חופי אפריקה והניח את היסודות להקמת רשת סחר עולמית שקיימת עד היום.
פסלים לכבודו הוקמו במדינות שונות - כולל בפורטוגול, ארצות הברית, צרפת, בריטניה, וברזיל.
בשנת 1951 הנפיק דואר פורטוגל סדרת בולים של איי כף ורדה עם תמונות הנסיך הנרי ורבי החובלים שפיקדו על הספינות.
בשנת 1960 חגגו בפורטוגל שנת הזיכרון ה-500 לדוֹם אִינְפַאנְט דֶה הֶנרִיקוֹ.
אנריקה חורדה (בספרדית: Enrique Jordá, 24 במרץ 1911 – 18 במרץ 1996) היה מנצח ספרדי-אמריקאי.
חורדה נולד בסן סבסטיאן שבספרד ובהמשך קיבל אזרחות של ארצות הברית.
אנריקו חורדה הוא מחבר הספר הפופולרי בספרדית בנושא ניצוח, (El director de orquesta ante la partitura).
חורדה מת בגיל 84 בבריסל שבבלגיה לאחר מחלה של חודשיים, שהייתה קשורה בעירוי דם.
אנריקה קפרילס רדונסקי (בספרדית: Henrique Capriles Radonski; נולד ב-11 ביולי 1972) הוא פוליטיקאי ונצואלי ממוצא יהודי.
הוריה של אימו היו שניהם יהודים ניצולי השואה, ממוצא פולני, הולנדי ורוסי ואביו הוא נוצרי קתולי ממוצא יהודי ספרדי.