tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום השלישי של הלהקה Californian Soil יצא לאור ב-16 באפריל 2021. האלבום זכה במעמד של "כסף" מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
לונגין פריקה היה צייר נוף רוסי.
במהלך חייו, יצירותיו של פריקה נאספו על ידי בני המשפחה הקיסרית, וכמה צארים.
פריקה נולד ב-30 בדצמבר 1820 בגורודץ, מחוז ניז'ני נובגורוד, באימפריה הרוסית.
הוא היה בנו של עוזר מפקח כיתות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
לונגין עצמו נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1833, ולמד אצל מקסים וורוביוב.
עבודתו זכתה לשבחים ממועצת האקדמיה, והוא זכה במדליית הכסף הגדולה שלה בשנת 1835, מדליית הזהב הקטנה שלה בשנת 1837, ומדליית הזהב הגדולה שלה בשנת 1839 עבור הנוף שלו באזור דורפת, שנת סיום לימודיו.
הצייר הומלץ על ידי מועצת האקדמיה לאלכסנדר בנקנדורף, הקנצלר של הוד מלכותו, הזמין את פריקה לאחוזתו בפאל בשנת 1836. פריקה הפיק מספר תצוגות של האחוזה, שהוצגה בהמשך.
לאחר מכן נסע פריקה לאירופה כדי ללמוד ולשפר את הציור שלו, ביקר בהולנד, גרמניה ושווייץ, ובילה שש שנים באיטליה, שם למד וצייר ברומא ובסביבתה, נאפולי, קאפרי, סיציליה ופלרמו .
פריקה חזר לסנט פטרסבורג ב-1846, ומונה לאקדמיה של האקדמיה האימפריאלית בשנה שלאחר מכן.
ברוסיה בילה פריקה במוסקבה, והיה לו תלמידים פרטיים.
בשנת 1852 נשא לאישה את אליזבטה איבנובנה רולר, בתו של בעל קרקע במחוז דון הוסט מנובוצ'רקסק.
פריקה השתתף רק בשתי תערוכות באקדמיה, ב-1854 וב-1855, ולאחר מכן התיישב בחצי האי קרים ב-1856 והמשיך לצייר נושאים, כולל אלה את הטטרים של קרים.
ב-1857 עבד על ציורים עבור הדוכסית הגדולה קתרין מיכאילובנה במעונה באורנינבאום.
פריקה עבר לנובוצ'רקסק ב-1860, לאחר מות אביו, אך חזר לסנט פטרסבורג ב-1882 כדי להציג עשרים מציוריו בנושאים הקשורים לאזור הדון.
במהלך חייו יצירותיו נרכשו על ידי בני המשפחה הקיסרית, כולל הצארים ניקולאי הראשון ואלכסנדר השני.
פריקה מת בנובוצ'רקסק ב-9 בספטמבר 1893.
כמה מציוריו נרכשו על ידי מוזיאונים.
וגלריות, את ציורי הנוף שלו באחוזת פאל, ליד רבל, מוצגים במוזיאון של הקיסר אלכסנדר השלישי בסנט פטרסבורג.
עבודותיו מוצגות בגלריה טרטיאקוב, ובמוזיאון בית לרמונטוב במוסקבה, המוזיאון הרוסי בסנט פטרסבורג, ובמוזיאונים אזוריים בקרסנודר, מיקולאיב, סרטוב, ובגלריה האזורית לאמנות טבר, המוזיאון הלאומי לאמנויות בלארוס, ומוזיאון הקוזקים של דון בנובוצ'רקסק.
האחוזה הדו-קומתית של פריקה בנובוצ'רקאסק נשמרה, עם לוח זיכרון לפריק שנחשף על הבניין ב-27 בדצמבר 2005. בשנת 2017 הוצבה אנדרטה לזכר פריקה בשדרות פלטובסקי, מול הבניין שבו התגורר.
ב-21 במאי 2012 הודיעה הנהלת העיר נובוצ'רקסק ששמו של אחד מרחובות העיר ישונה לשם פריקה.
לונדה שייבינגר היא פרופסורית להיסטוריה של המדעים, במחלקה להיסטוריה, אוניברסיטת סטנפורד.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת הרווארד ב-1984. מחקרה עוסק בסמכות בינלאומית לתיאוריה, פרקטיקה, היסטוריה של מגדר והצטלבות במדע, טכנולוגיה ורפואה.
עבודתה של שייבינגר הוקדשה לניתוח שלושה חלקים נפרדים מבחינה אנליטית אך שמשתלבים יחד בפאזל המגדר והמדע : ההיסטוריה של השתתפותן של נשים במדע, מבנה המוסדות המדעיים, והמגדר של הידע האנושי.
היא המנהלת המייסדת של חידושים מגדריים במדע, רפואה, הנדסה וסביבה.
היא חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
שייבינגר קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית בריסל, בלגיה (2013), מהפקולטה למדע, אוניברסיטת לונד, שוודיה (2017), ומאוניברסיטת ולנסיה, ספרד (2018).
היא הייתה האישה הראשונה בתחום ההיסטוריה שזכתה בפרס המחקר אלכסנדר פון הומבולדט ב-1999.
כתוצאה מעבודתה במשך כ-30 שנה על נשים במדע ומגדר של הידע האנושי, היא גויסה למכון קליימן לחקר מגדר של אוניברסיטת סטנפורד, תפקיד בו כיהנה בין 2004 ל-2010. תפקידה היה לקדם ולתמוך במחקר על נשים ומגדר ברחבי אוניברסיטת סטנפורד – מהנדסה, לפילוסופיה ועד לרפואה ולעסקים.
בשנים 2010 ו-2014 היא הציגה בנאום המרכזי את המאמר שכתבה עבור פגישת קבוצת המומחים של האו"ם בנושא מגדר, מדע וטכנולוגיה.
במאמר נכתב שהחלטות האו"ם ממרץ 2011 קוראות ל"ניתוח מבוסס מגדר...
במדע וטכנולוגיה" ולשילוב של "פרספקטיבה מגדרית בתוכניות לימודים במדע וטכנולוגיה".
בדומה לכך, בשנת 2022, היא הכינה את המאמר לכנס ה-67 של האו"ם בנושא מעמד האישה בראש סדר העדיפויות, חדשנות ושינוי טכנולוגי, וחינוך בעידן הדיגיטלי להשגת שוויון מגדרי והעצמת כל הנשים והבנות.
בשנת 2013 הציגה שייבינגר את פרויקט החידושים המגדריים בפרלמנט האירופי.
היא הציגה חידושים מגדריים גם בפני האספה הלאומית של דרום קוריאה ב-2014. בשנת 2015, היא הציגה ל-600 משתתפים מ-40 מדינות בנושא חידושים מגדריים ב-פסגת המגדר 6 - אסיה פסיפיק, מפגש שהוקדש לחידושים מגדריים במחקר.
היא מדברת ברחבי העולם על חידושים מגדריים – מברזיל ועד יפן, ועבודתה אף הוצגה בכנס בארמון המלוכה באמסטרדם למלך ומלכת הולנד.
בשנים 2018–2020 היא הובילה קבוצת מומחים של הנציבות האירופית להפקת חידושים בנושא: "חידושים מגדריים 2: כיצד ניתוח כולל תורם למחקר ולחדשנות".
בנוסף לכך, שימשה כיועצת לברית אוניברסיטת ברלין, 2022/23.
חידושים מגדריים במדע, בריאות ורפואה, הנדסה וסביבה (2009)
שייבינגר טבעה את המונח "חידושים מגדריים" ב-2005. בשנת 2009, היא השיקה חידושים מגדריים במדע, בריאות ורפואה, הנדסה וסביבה, תחום מחקר ומתודולוגיה, באוניברסיטת סטנפורד.
לפרויקט הצטרפה הנציבות האירופית ב-2011, והקרן הלאומית למדע בארצות הברית ב-2012. חידושים מגדריים קיבלו שוב מימון מהנציבות האירופית ב-2018/20 ומהקרן הלאומית למדע בארצות הברית (2020/22 כדי להרחיב מתודולוגיות ומקרי מקרים.
פרויקט זה ריכז למעלה מ-220 מדעני טבע, מהנדסים ומומחי מגדר בסדרה של סדנאות שיתופיות ששאבו כישרונות מרחבי ארצות הברית, אירופה, קנדה, אסיה ובהמשך גם דרום אפריקה ואמריקה הלטינית.
הפרויקט שימש כבסיס האינטלקטואלי לדרישות "המימד המגדרי במחקר" במסגרת המימון "אופק 2020" של הנציבות האירופית.
המכון לחקר מין ומגדר בסטנפורד פיתח שיטות מעשיות הקשורות בסקס, מין וניתוחים נוספים הקשורים במדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה.
בנוסף, מכון זה סיפק דוגמאות לאופן שבו סוג זה של ניתוח מוביל לגילוי וחידושים.
הפרויקט מדגיש מקרים ממחקרים, החל ממחקר תאי גזע, למחקר אוסטאופורוזיס בגברים, ועד בובות כוללות של מבחני ריסוק, רובוטים חברתיים, למידת מכונה, כוסות מחזור, נוטריגנומיקה, מדעי ימי, טכנולוגיות רפואיות וטכנולוגיה מסייעת לקשישים.
יש לציין במיוחד את המקרה של גוגל תרגום.
בשנת 2012, צוות החידושים המגדריים גילה שגוגל תרגום משתמש כברירת מחדל לכינוי זכר מכיוון ש"הוא אמר" נפוץ יותר באינטרנט מאשר "היא אמרה".
אף על פי שהטיה זו אינה מודעת, יש לה השלכות חמורות.
הטיה מגדרית לא מודעת מהעבר מגבירה את אי השוויון המגדרי בעתיד.
כאשר מתאמנים על נתונים היסטוריים (כמו גוגל תרגום), המערכת יורשת הטיה (כולל הטיה מגדרית).
במילים אחרות, הטיית העבר מונצחת אל העתיד, גם כאשר ממשלות, אוניברסיטאות וחברות, כמו גוגל, יישמו בעצמן מדיניות לטיפוח שוויון.
המטרה של חידושים מגדריים היא לספק שיטות ניתוח שיעזרו למדענים ומהנדסים לבצע את המחקר ממש מההתחלה.
שייבינגר גם פעלה ליצירת תשתית למדע אחראי על מגדר על פני שלושת עמודי התשתית האקדמית: סוכנויות מימון, כתבי עת שנבדקו על ידי עמיתים ואוניברסיטאות.
היא ייעצה לסוכנויות מימון, כולל קרן המדע הגרמנית והקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, לגבי מדיניות לשילוב ניתוח מין, מגדר וגיוון במחקר.
היא ועמיתיה פרסמו הנחיות לעורכי כתבי עת רפואיים להערכת ניתוח מין ומגדר בכתבי יד שהוגשו לפרסום.
היא גם עזרה לאוניברסיטאות לשלב ניתוח חברתי בתוכניות הליבה של מדעי הטבע והנדסה.
לבסוף, היא ייעצה לתעשייה בפיתוח מוצרים העונים על הצרכים של קבוצות משתמשים מורכבות ומגוונות.
האם הפמיניזם שינה את המדע?
ספרה של שייבינגר, "האם הפמיניזם שינה את המדע?", חולק לשלושה חלקים: 'נשים במדע', 'מגדר בתרבויות המדע' ו'מגדר במהות המדע'.
לאורך הספר היא מתארת את הגורמים שהובילו לאי השוויון בין זכר לנקבה בתחום המדעי.
בנוסף, היא נתנה דוגמאות לסוגים שונים של נשים בחברה.
רעיון חשוב שהועלה בספר היה הפרטי מול הציבורי, שבו הספירה הפרטית נתפסת כנחלת הנשים והספירה הציבורית כתחום שמתייחס לגברים.
נקודה חשובה נוספת שהיא העלתה היא שהרעיון של שילוב נשים בתחומי המדע אינו אומר שהמדעים יאמצו נקודת מבט פמיניסטית יותר.
גידול פשוט במספר הנשים בתחום נתון אינו משנה את התרבות של אותו תחום.
הבנייה של מגדר ומדע היא מחזורית בכך שרעיונות של מגדר מובאים לשולחן כבר בעת עיסוק במדע ויכולים להודיע אילו ראיות אנשים מחפשים או תחומים שהם בוחרים ללמוד, ושכל מה שנמצא אז משפיע על תיאוריות של מגדר.
הסתירות השונות שהוצגו באמצעות ההישגים וההשתקה של נשים במדע לאורך ההיסטוריה מלמדות כיצד הטבע והחברה יכולים להשפיע על המגדר והמדע.
שייבינגר לא רק מתייחסת למגדר בהקשר של מדע, היא גם מתארת את הפמיניזם משתנה דרך ההיסטוריה והתרבות.
הספר כתוב מנקודת מבט מערבית והתרבות בה היא דנה היא של העולם המערבי, ובמקרים רבים, של ארצות הברית.
החלק הראשון מבין שלושת החלקים של הספר בוחן את ההשפעות של כמה מהנשים הראשונות שנודע שהשתתפו במדע, כמו כריסטין דה פיזן ומארי קירי.: 21–32
המדור בוחן גם את הספירה המספרית של נשים בתחומי המדע השונים באקדמיה בסוף המאה ה-20 בארצות הברית, וכן בוחן את התפלגות גורמים נוספים, כגון שיעורי שכר ורמת התואר, ביחס ל-מגדר.: 36, 55
הסעיף ממשיך בתיאוריה שהחיזוק התרבותי של תפקידים מגדריים עשוי לשחק גורם מדוע יש פחות נשים במדע.: 54–64
הסעיף השני, 'מגדר בתרבויות המדע', טוען שהמדע הוגדר כתחום גברי ושנשים מדווחות על סלידה מהתחרות המוגזמת שמטפחת המדע האקדמי.: 67–91
הסעיף טוען גם שפיצול תפקידים מגדריים בחיים האישיים, שבהם נשים עדיין לוקחות על עצמן את רוב האחריות הביתית, עשוי להיות סיבה שמפריעה לנשים בתחומים מדעיים להשיג יותר.: 92–103
החלק השלישי של הספר, "מגדר במהות המדע" מפרט את נקודות המבט שהביאו נשים לתחומים כמו רפואה, פרימטולוגיה, ארכאולוגיה, ביולוגיה ופיזיקה.
למעשה, שייבינגר קובעת כי בזמן כתיבת הספר, גילתה שנשים קיבלו כמעט 80 אחוז מכלל הדוקטורנטים בפרימטולוגיה ולמרות זאת, קיום מספר רב של נשים מדעניות בתחום אינו מוביל בהכרח לשינוי בהנחות של המדע, או בתרבות המדע.
נשים במקורות המדע המודרני (1989)
באמצעות תיאוריה שטבע פרנסואה פולין דה לה בר, עבודתו ההיסטורית עטורת הפרסים של שייבינגר מתמקדת בהיסטוריה של המאה השמונה עשרה של המדע והרפואה.
נשים במקורות המדע המודרני" (1989) היא אחת העבודות המדעיות הראשונות שחקרו נשים ומגדר במקורותיו של המדע המערבי המודרני.
ל"מוח אין מין?" חשף את "התאומים הבכורים" המיוחסים של המדע המודרני: מיתוס הגוף הטבעי, והמיתוס של ידע נייטרלי ערכי.
כפי שמדגימה שייבינגר, הטענה של המדע לאובייקטיביות היוותה חלק מרכזי המחזיק מערכת שהפכה את הדרת הנשים מהמדע לבלתי נראית, וגרמה להדרה זו להיראות הוגנת וצודקת.
היא טוענת שנשים היו מוכנות לתפוס את מקומן במדע בתקופה המודרנית המוקדמת באסטרונומיה, בפיזיקה, במתמטיקה, באנטומיה ובבוטניקה, אך לא כך היה.
שייבינגר מזהה לראשונה את הנשים הללו ואת המבנים של החברה האירופית המודרנית המוקדמת שאפשרו להן מקום במדע.
עבודתה על נשים גרמניות שעובדות במדעים דמויי גילדה - מריה סיבילה מריאן ומריה מרגרטה ווינקלמן, ראויה לציון.
שייבינגר חשפה את סיפורה של ווינקלמן, אסטרונומית ידועה, ותיארה דרכים חשובות שלא נעשו ביחס לנשים במדע במאה השמונה עשרה.
ווינקלמן, למשל, ביקשה להיות האסטרונומית של האקדמיה המלכותית למדעים בברלין כשבעלה נפטר ב-1710. למרות תמיכתו של הפילוסוף הדגול גוטפריד וילהלם לייבניץ, היא נדחתה.
בנוסף, הדלת נטרקה לנשים אסטרונומיות במשך מאות השנים הבאות.
לפי שייבינגר, לא רק נשים, כמו מריאן ווינקלמן, הודרו מהמדע המודרני, אלא גם המושג "נשיות" הפך לחריג.
החלק הידוע ביותר בספר זה הוא הפרק של שייבינגר על "שלדים בארון", שבו היא מספרת את סיפורם של האיורים הראשונים של שלדים נשיים באנטומיה האירופאית.
שיבינגר טוענת שהניסיון להגדיר את מעמדן של נשים (בעיקר נשים לבנות ממעמד הביניים) בחברה האירופית בכלל ובמדע בפרט הוא שהוליד את הייצוגים הראשונים של השלד הנשי.
ויכוח גדול התעורר על החוזקות והחולשה המיוחדות של השלדים הנשיים הללו, והתמקד במיוחד בתיאורים של הגולגולת כמדד לאינטליגנציה והאגן כמדד לנשיות.
לאחר שנות ה-50, האנטומיה של ההבדל בין המינים סיפקה מעין סלע שעליו ניתן היה לבנות יחסים טבעיים בין המינים.
המבנה הנעלה לכאורה של הגוף (והנפש) הגברי צוטט כדי להצדיק את תפקידו החברתי.
עם זאת, מאפייני הגוף הנשי הצדיקו את תפקידה הטבעי כאישה וכאם.
נשים לא היו אמורות להיות שוות לגברים במדע ובחברה, אלא המשלימות שלהן.
ספר זה שזכה לשבחים בינלאומיים תורגם ליפנית, גרמנית, סינית, פורטוגזית, ספרדית, קוריאנית ויוונית.
הגוף של הטבע: מגדר בהתהוות המדע המודרני (1993)
ספר זה, שנכתב מיד לאחר "למוח אין מין?", מתמקד באופן שבו ידע מגדר.
הוא בוחן כיצד מגדר בנה היבטים חשובים של התוכן של המדע המודרני המוקדם, עם תיאורי מקרה בוחנים את מינון הצמחים, את הפוליטיקה המגדרית של טקסונומיות ומינוחים, מגדר של קופי אדם, והסוכנות המיוחסת לנשים בעיצוב אופי גזע.
הפרק שלה על "חיים פרטיים של צמחים", מתמקד בקארולוס ליניאוס ובאופן שבו הטקסונומיות שלו תרמו לאזרח את תפקידה של "האישה" בתרבות המודרנית.
היפרבול מוזר של צמחים החוגגים נישואים מהבילים על ערוגות מדוושות מבושמות בעדינות הקיפו את גילוי מיניות הצמח.
מיניות הצמח הוטמעה מאוד במודלים הטרוסקסואלים של חיבה אנושית, אף על פי שרוב הפרחים הם הרמפרודיטיים.
כאן מגלה שייבינגר כיצד הטקסונומיה הלינאית משחזרת היררכיות חברתיות על ידי קביעת הטקסון המוגדר על ידי האבקנים הזכריים מעל זה המוגדר על ידי אבקנים נשיים.
הפרק הידוע שלה "למה יונקים נקראים יונקים", מספר את ההיסטוריה של השד באירופה של המאה השמונה עשרה.
חשוב מכך, פרק זה מסבירה כיצד מושגים של מגדר יצרו טקסונומיות מדעיות, וכיצד הטקסונומיות הללו חיזקו את תפקידי המגדר במדע ובחברה.
על ידי הדגשת עד כמה טבעי זה היה לנקבות – הן אנושיות והן לא אנושיות – להניק את ילדיהן.
ספר זה מכיל גם פרקים על מקורות המאה השמונה-עשרה של מחקרים מדעיים של מין וגזע, והקשר שלהם לשאלות לגבי מי צריך להיכלל ומי להדיר ממוסדות מדעיים חדשים שצצו.
הספר זכה בפרס לודוויק פלק לספר לשנת 1995 מהחברה למחקרים חברתיים של המדע, והמאמר שלה, "למה יונקים נקראים יונקים", המופיע על שער הפרסום הרשמי של האגודה ההיסטורית האמריקאית, זכה בפרס ההיסטוריה של נשים במדע לשנת 1994.
צמחים ואימפריה: חיפוש ביולוגי קולוניאלי בעולם האטלנטי (2004)
בעוד שההיסטוריה הרבה של המדע הקולוניאלי התמקדה באופן שבו הידע נוצר ונע בין יבשות ומסורות הטרודוקסיות, שייבינגר בוחנת מקרים של אי העברת גופי מידע חשובים מהעולם החדש לאירופה.
בספר שייבינגר מספרת את סיפורה המדהים של מריה סיבילה מריאן, אחת הנשים האירופיות הבודדות שהפליגו למדע במאה השמונה עשרה.
בקטע מרגש ב-"מטמורפוזה של חרקים בסורינאם" הספר הידוע שלה משנת 1705, חוקרת הטבע ילידת גרמניה מריה תיעדה כיצד אוכלוסיות העבדים ההודיות והאפריקניות בסורינאם, אז מושבה הולנדית, השתמשו בזרעים של צמח שהיא זיהתה כפלוס פאבוניס, שהם קראו לו "פרח הטווס", במטרה לגרום להפלת ילדיהם כדי שלא יהפכו לעבדים כמותם.
ספר זה חושף כיצד יחסי המגדר באירופה ובמושבותיה המערב-הודיות השפיעו על מה שהפרוספקטים האירופיים אספו – ולא הצליחו לאסוף – כאשר נכנסו למסורות הידע העשירות של האיים הקריביים.
כפי ששייבינגר מספרת, המידע על ההפלות היה ידע שלא הסתובב בחופשיות בין איי הודו המערבית לאירופה.
ספר זה זכה בפרסים להלן: היסטוריה אטלנטית מטעם האגודה ההיסטורית האמריקאית בשנת 2005, בפרס ספר אלף אנדרו הגוי מהחברה ההיסטורית הקולוניאלית הצרפתית בשנת 2005, ובפרס "ג.
ערך הנכסים" לתולדות הפרמקולוגיה מהאגודה האמריקאית להיסטוריה לרפואה בשנת 2005. פרסים אלה מדגימים את יכולתה לזכות בהערצה של חוקרים במגוון רחב של דיסציפלינות.
תרופות סודיות של עבדים: אנשים, צמחים ורפואה בעולם האטלנטי של המאה השמונה-עשרה (2017)
משנת 1932 עד 1972, 600 בעלי מניות אפרו-אמריקאים עניים מבני אלבאם נוצלו על ידי שירות הבריאות הציבורי האמריקני במחקר העגבת של טוסקגי (1932–1972).
ספר זה בוחן את הרקע של המאה השמונה עשרה של ניסויים רפואיים בבני אדם, ושואל במיוחד אם האוכלוסיות הגדולות של אנשים משועבדים, המרוכזים במטעים אמריקאים, שימשו כשפני ניסיונות אנושיים.
ממצא מרכזי של "תרופות סודיות של עבדים" הוא שבמקרים רבים, רופאים אירופאים באיי הודו המערבית הבריטית והצרפתית לא השתמשו – כפי שניתן לצפות – באנשים משועבדים כשפני ניסיונות.
פועלים משועבדים נחשבו לרכוש יקר ערך של בעלי מטעים רבי עוצמה שרופאים הועסקו לשרתם.
לרופאים קולוניאליים לא תמיד הייתה יד חופשית בתכנון ניסויים רפואיים כדי לענות על שאלות מדעיות.
עם זאת, אנשים משועבדים נוצלו במאה השמונה עשרה.
שייבינגר מספרת את הסיפורים הללו, וגם מציבה את הממצאים הללו בהקשר של עבדות, התרחבות קולוניאלית, פיתוח בדיקות סמים ואתיקה רפואית של אותה תקופה.
היא ביקשה לענות על שאלות על מגדר וגזע בבדיקות רפואיות, ובאופן ספציפי, כיצד נבחרו נבדקים אנושיים בתקופה זו לניסויים, וכיצד התפתחו מושגים של אחידות ושונות בין אורגניזמים חיים?
האם רופאים דמיינו גוף אנושי טבעי אוניברסלי?
האם בוצעו בדיקות בגופים של אנשים לבנים שיתקיימו עבור גופים של אנשים שחורים (ולהפך)?
האם גופם של גברים ונשים נחשבו ניתנים להחלפה בהקשר זה?
שייבינגר גם מרחיבה את הידע על תרומות אפריקאיות ואמריקניות לבריאות ולרפואה.
האירופאים, מהמאה השש-עשרה ועד סוף המאה השמונה-עשרה, נטו להעריך ידע רפואי של העמים שהם פגשו ברחבי העולם, במיוחד אלה שהיו מנוסים במה שאנו מכנים היום רפואה טרופית.
באיים הקריביים, האירופאים בדקו טכניקות רבות משיטות אלה.
שייבינגר חוקרת את מה שנחשב בזמנו כ"רפואת עבדים" (לעיתים קרובות שילוב של תרופות אמריקאיות ואפריקאיות) באיי הודו המערבית של המאה השמונה-עשרה על מנת לאסוף ולהעריך תרומות אפריקאיות ואמריקאיות לבריאות ולריפוי.
היא טוענת שטיפול נאות באנשים משועבדים כמו גם בחיילים ובמלחים היה עניין של דאגה מוסרית בתקופה זו, ללא ספק, אך גם אמצעי להבטיח את עושרן של אומות.
שייבינגר מנתחת את מחזור הידע הרפואי בין אפריקה, אירופה ואמריקה, ומדגישה שידע שנוצר בתקופה זו לא הגיב למדע לשמו, אלא הותך בכור הקולוניאלי של כיבוש, עבדות, אלימות וסודיות.
בן זוגה הוא רוברט נ.
פרוקטר, היסטוריון של המדע פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, ומהבולטים בעולם בחקר תעשיית הטבק וההיסטוריה של בורות מדעית מכוונת.
הוא נודע בעיקר בזכות תרומתו להבנת הדרכים שבהן תאגידים גדולים, ממשלות וגופים אינטרסנטיים מסוגלים לעוות, להסתיר או להשתיק ידע מדעי – תחום שביסס יחד עם חוקרים נוספים תחת השם "אגנוטולוגיה".
ילדיה הם ג'פרי שייבינגר, פרופסור למתמטיקה וביולוגיה חישובית, וג'ונתן פרוקטור, פרופסור לכלכלת סביבה.
היא נתנה את שם המשפחה שלה לאחד הילדים ובעלה נתן את שם המשפחה שלו לילד האחר.
"לונגלגס" הוא סרט מותחן אימה אמריקאי, שבוים על ידי אוזגוד פרקינס.
בסרט מככבים מייקה מונרו, ניקולס קייג', אלישה ויט, קירנן שיפקה ובלייר אנדרווד.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-12 ביולי 2024, ובישראל ב-11 ביולי 2024.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 סוכנת FBI חדשה בתפקיד בשם לי הרקר, מקבלת לטיפולה תיק לא מפוענח של מקרי רצח שבוצעו על ידי רוצח סדרתי.
החקירה הופכת למסובכת יותר ויותר, עם התגלותן של ראיות חדשות
מייקה מונרו – לי הרקר, סוכנת FBI המנהלת חקירה של תיק רצח.
לורן אקאלה – לי הרקר הצעירה.
ניקולס קייג' – לונגלגס, רוצח סדרתי חמקמק המשאיר ראיות נסתרות לאחר כל רצח שמבצע.
בלייר אנדרווד – קרטר, סוכן FBI שמפענח יחד עם לי את תיק הרצח.
אלישה ויט – רות הרקר, אמה של לי.
מישל צ'וי-לי – הסוכנת בראונינג
דקוטה דולבי – הסוכן הורציו פיסק
קירנן שיפקה – קארי קן קמרה, שורדת מסע רציחותיו של "לונגלגס".
בנובמבר 2022 פורסם כי אוזגוד פרקינס יביים את הסרט.
לאחר מכן, דווח כי ניקולס קייג' הצטרף לצוות השחקנים.
בפברואר 2023, הצטרפה מייקה מונרו לצוות השחקנים.
במרץ, הצטרפו אלישה ויט ובלייר אנדרווד לצוות השחקנים.
צילומי הסרט התקיימו בוונקובר, קולומביה, מ-16 בינואר ועד 23 בפברואר 2023.
בפברואר 2023 רכש אולפן ההפצה "ניאון" את זכויות הסרט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
הסרט הוקרן ב-Beyond Fest של לוס אנג'לס ב-31 במאי 2024. הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-12 ביולי 2024, ובישראל ב-11 ביולי 2024.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכה הסרט לציון של 91% על בסיס 104 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.8/10.
ג'יי הורטדו מ-"Screen Anarchy" ציין כי הסרט הוא "יצירת מופת; סרט עם הרבה חרדה, סרט שבו כל סצנה היא סיוט, וזה יפהפה".
מייגן נבארו מ-Bloody Disgusting כתבה כי "'לונגלגס' הוא סרט מסוגנן היטב, כולל אימה קלאוסטרופובית".
ביל בריה מ-/Film כינה את הסרט: "סרט האימה המפחיד ביותר של 2024".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד20 בנובמבר 2024פרטיטורה מקורית – סרט אימה/מותחןאלביס פרקינספרס סאטורן2 בפברואר 2025סרט האימה הטוב ביותרתסריט הסרט הטוב ביותראוסגוד פרקינסשחקן המשנה הטוב ביותר בסרטניקולס קייג'עיצוב הפקת הסרט הטוב ביותרדני ורמטההאיפור הטוב ביותר בסרטורנר פרטוריוס, פליקס פוקס ומדליין הרמנס
לונדיניום היא עיר עתיקה עליה נבנתה לימים בירת הממלכה המאוחדת – לונדון.
העיר נוסדה לאחר הכיבוש הרומי של האי בריטניה בשנת 43 על ידי הקיסר הרומאי קלאודיוס.
קלאודיוס שלח ארבעה לגיונות על מנת לכבוש את בריטניה לאחר שקיבל פניה מאחד מראשי השבטים הקלטים היריבים שהתגוררו באי.
בריטניה הייתה מטרה אטרקטיבית לרומאים בשל עושרה במחצבים ובעבדים, וכן מאחר שהאי שימש גם כמקלט למורדים מפרובינקיות אחרות.
קלאודיוס עצמו ביקר באי לאחר השלמת השלב הראשון של הלחימה, והביא עמו תגבורת המלווה בפילים.
העיר הייתה בירת הפרובינקיה הרומית בריטניה.
ככל הנראה מן העובדה שלא נמצאו עדויות המצביעות על נוכחות צבאית בעיר והעובדה שטקיטוס מציין אותה כמרכז מסחרי חשוב, העיר כנראה היוותה קהילה של סוחרים שהיגרו לבריטניה מרחבי האימפריה.
השם במקור אינו שם רומאי והוא אף קדם לכיבוש הרומי של בריטניה, ואין יודעים מה משמעותו.
ייתכן שמקורו בשם קלטי פרטי, וייתכן שמקורו אף בשפה שדוברה באזור עוד לפני בואם של הקלטים, שעליה איננו יודעים דבר.
ישנה סברה לפי מקורו של השם במילה הקלטית "לונד" משמעה "אזור פראי".
או "לין - דון" - המצודה (בקלטית: "דון") ליד הנהר (בקלטית: "לין").
ריצ'רד קואוטס סבר כי מקור השם במילים הקלטיות "פלוו נידה" שמשמעם "הנהר הזורם".
העיר נוסדה על ידי הרומאים לאחר כיבושה של בריטניה בימי הקיסר קלאודיוס בשנת 43. העיר נוסדה ככל הנראה כיישוב אזרחי ולא כמחנה צבאי, בשנת 47 לספירה.
העובדה שלא התגלו בעיר כל סימנים לקיומו של מחנה צבאי תומכת בסברה לפיה הקמת העיר הייתה יוזמה פרטית של סוחרים.
העיר נוסדה במקום בו רוחבו של נהר התמזה היה צר דיו על מנת לאפשר הקמת גשר עץ על הנהר מחד, אולם עמוק דיו לאפשר הגעת ספינות אל העיר.
שרידי רציף רומאי התגלו בשנת 1981 בסמוך למקום בו ניצב כיום גשר לונדון.
כתובות שהתגלו בעיר הראו שההשפה הרשמית בעיר הייתה הלטינית, אולם ככל הנראה מרבית התושבים דיברו שפה קלטית דרומית, הדומה לולשית ולקורנית של ימינו.
מעמדה של העיר לאחר הקמתה אינו ברור.
ככל הנראה לא הייתה קיוויטאס ("עיר חופשית").
העיר החלה כמוצב קטן בקצהו הצפוני של גשר העץ, אולם בהמשך הפכה למרכז מסחר מרכזי באזור אנגליה.
מושבו הראשון של המושל היה בעיר קאמולודונום (כיום קולצ'סטר שבאסקס), ורק לאחר שלונדיניום הפכה למרכז מסחרי עבר אליה המושל.
זמן קצר לאחר הקמת העיר הפכה לעיר המסחר העיקרית בדרום אנגליה.
טקיטוס מציין כי כבר כעשר שנים לאחר הקמת העיר יש בה "negotiatores" - "סוחרים המנהלים משא ומתן" - אנשי עסקים.
שטחה הראשוני של העיר היה קטן ביותר אולם תושביה הגיעו מכל רחבי האימפריה הרומית וייבאו חפצים מכל רחבי האימפריה.
בשנת 60, כ-15 שנה לאחר ייסוד העיר, תקפו את העיר האיקני ובראשם המלכה בודיקה.
חפירות ארכאולוגיות גילו שכבת אפר מתקופה זו המעידה כי העיר, העשויה עץ, נשרפה.
בודיקה, בניסיון לשחרר את ארצה משליטת הרומאים, תקפה קודם את הבירה הרומית - קמולודונום, ולאחר מכין הביסה את הלגיון הרומי שנשלח מלינדום (היום לינקולן שבלינקולנשייר).
לאחר שני ניצחונות אלה תקפה וכבשה את העיר המסחרית לונדיניום.
ההיסטוריון טקיטוס מציין כי הגנרל הרומי גיוס סואטוניוס פאולינוס שלח כוחות צבא להגן על העיר אולם נסוג מפני כוחותיה של בודיקה, כאשר תושבי העיר הרומאים שנותרו בה נשחטו.
בתגובה, הוציא פאולינוס להורג כ-70,000 בריטנים מקומיים.
על פי מסורות מקומיות נערך הקרב בין בודיקה לפאולינוס בקינגס קרוס - ככל הנראה בשל העובדה שבימי הביניים עמד במקום כפר בשם "באטל" (קרב).
טקיטוס מתאר את אתר הקרב כ"אזור סלעי שבסמוך לו יער" אולם הוא אינו מתאר את נהר פליט שנמצא במקום.
לאחר שהפסידה בקרב, על פי המסורת, התאבדה בודיקה בנטילת רעל.
העיר ההרוסה שוקמה במהרה, ובתוך כעשור שבה להיות המרכז המסחרי של אנגליה, ותוך זמן קצר העיר הגדולה ביותר בבריטניה.
בשלהי המאה הראשונה הפכה העיר לבירת הפרובינציה של בריטניה.
במהלך המאה השנייה לספירה, הגיעה העיר לונדיניום לשיאה.
הקיסר הרומאי אדריאנוס ביקר בעיר בשנת 122, וככל הנראה לכבוד ביקורו נבנו מספר רב של מבנים ציבוריים גדולים.
זמן קצר לאחר הביקור נהרסה העיר בשרפה גדולה - אף כי שרפה זו אינה מוזכרת בכתבי התקופה.
לונדיניום התאוששה מהשרפה (השנייה בתולדותיה) תוך זמן קצר, ובשנת 140 התגוררו בה בין 45,000 ל-60,000 תושבים, ונבנו בה בזיליקה (הגדולה ביותר צפונית להרי האלפים), ארמון למושל הרומאי, מקדשים רבים, מרחצאות וכן מוצב עבור משמר העיר.
בסמוך לאזור גשר לונדון של ימינו ניצב הנמל הרומאי הגדול, וככל הנראה נמל נוסף ניצב בעברו השני של הנהר, באזור סאת'רק.
במהלך המחצית השנייה של המאה השנייה קטנה העיר באוכלוסייתה ובשטחה.
ככל הנראה נפגעה העיר במגפה, ממנה לא התאוששה העיר עד התקופה הסקסונית.
בין השנים 190 ו-225 הוקפה העיר בחומה.
חומה זו הייתה הפרויקט השלישי בגודלו בפרובינקיניה, אחרי חומת אדריאנוס ומערכת הכבישים שנבנתה.
אורכה של החומה היה כ-3 ק"מ, גובהה כ-6 מטרים ורוחבה כ-2.5 מטרים.
לא ברור מה הייתה הסיבה להקמת החומה, אולם ייתכן שהיא נבנתה כתגובה לפלישה הסקוטית לאנגליה, ולאור צליחת הסקוטים את חומת אדריאנוס בשנות ה-80 של המאה השנייה.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי החומה נבנתה בשל משבר פוליטי שהתגלע בצמרת הממשל הרומאי בשנות ה-90 של המאה השנייה, עת ספטימוס סוורוס וקלודיוס אלבינוס, מושל בריטניה, טענו שניהם לכס הקיסר.
לפי סברה זו, ייתכן שהחומה נבנתה על ידי אלבינוס להגנה מפני יריבו (שהביס אותו בשנת 197).
החומה שרדה בשלמותה עד לאמצע המאה ה-18, ועד לראשית המאה ה-19 כבר נהרסה ברובה.
בניית החומה הביאה לפיתוחה של לונדון בראשית המאה השלישית, ועדויות ארכאולוגיות מראות גידול בבנייה בעיר ובמסחר בה.
במסגרת הרפורמות שביצע סוורוס, חולקה בריטניה לשתי פרובינקיות: בריטניקה סופיריור שבירתה הייתה לונדיניום, ובריטניקה אינפריור שבירתה הייתה אבורקום (לימים יורק).
בניית החומה לא מנעה תקיפות של הסקסונים על העיר בשלהי המאה השלישית.
תקיפות אלה הביאו לבניית החומה גם מצד הנהר של העיר בשנת 255.
בשנת 286 מרד מרקוס אורליוס קראסיוס, המפקד הצבאי הרומאי בבריטניה, נגד השלטון הרומי והכריז על עצמו קיסר בריטניה הרומית.
קאראוסיאוס שלט במשך שבע שנים עד שנרצח על ידי אלקטוס, שר האוצר שלו.
בשנת 296 פלש הגנרל הרומי קונסטנטיוס כלורוס לבריטניה וכבש אותה מחדש.
צבאו כבש ובזז את לונדיניום.
בעקבות כיבוש העיר והשבתה לשלטון רומי נבנו מרחצאות חדשים בפורום של העיר בשנת 300 לספירה.
במחצית הראשונה של המאה הרביעית שגשגה העיר ונבנו סביבה וילות רבות המעידות על עושרם של סוחרי העיר.
במחצית השנייה של המאה הרביעית השפיעו התקפות של ברברים מהצפון על הסחר.
התקפות של פיקטים וסקוטים על צפונה של בריטניה הרומית פגעו בכלכלה.
בעקבות מתקפות אלה חוזקו חומות העיר ונבנו סביב החומות 20 מגדלי שמירה על מנת לחזקה.
בשנת 386 שונה שם העיר לונדיניום ל"אוגוסטה", בעקבות חלוקה מחודשת של הפרובינקיה (איחוד שני חלקיה) והפיכת העיר לבירת הפרובינקיה כולה.
בשנת 382 מרדו כוחות הצבא שהיו בבריטניה והכריזו על מאגנוס מאקסימוס כעל קיסר בריטניה הרומית.
הוא הובס על ידי תיאודוסיוס הראשון בשנת 388.
בשלהי המאה הרביעית ירד מעמדה של העיר ומבני הציבור שבה נפגעו מחוסר תחזוקה.
בראשית המאה החמישית עם ירידתה של האימפריה הרומית, התקפות הברברים בגאליה ובספרד ניתקו את דרכי המסחר בין בריטניה הרומית למרכז האימפריה.
קונסטנטינוס השלישי, מפקד הצבא הרומי בבריטניה הכריז על עצמו כקיסר בריטניה הרומית, ובהמשך אף כקיסר האימפריה הרומית המערבית ויצא בראש צבא לכבוש את רומא.
הקיסר דחה את פנייתם - דחייה שמשמעותה סיום שלטונה של רומא בבריטניה.
הפסקת השלטון הרומי בבריטניה הביאה להחלשות כוחות הצבא בה, ולפלישות של שבטים גרמניים: האנגלים, הסקסונים היוטים והפריזיאנים.
על פי כתבי ההיסטוריונים בדה וגילדאס, בשנת 449 הוזמנו הסקסונים והאנגלים על ידי מלך בריטניה וורטיגרן לשמש כצבא שכיר ולהגן על בריטניה מפני הפיקטים והסקוטים.
עדויות ארכאולוגיות מתקופה זו מעידות שעדיין התגוררו בעיר משפחות של סוחרים עשירים שהתגוררו בווילות בדרום מזרח העיר, אולם עד סוף המאה החמישית, בשל ניתוקם של קווי המסחר, ניטשה העיר, ונותרה בלתי מיושבת עד המאה התשיעית.
שטחה של העיר לונדיניום הייתה כשטח הסיטי של לונדון - העיר שכנה ממערב לגבעה עליה נמצאת היום מצודת לונדון וגבעת לודגייט, והשתרעה מערבה לאורך נהר התמזה למרחק של כ-1.5 ק"מ.
בצפונה הגיעה העיר עד אזור בישופסגייט וקריפלגייט (בסמוך למוזיאון העיר לונדון של ימינו), וממערב הגיעה עד אזור אכסניות המשפט של ימינו.
מדרום לנהר, באזור סאת'רק של ימינו, היה פרוור מגורים שלא הוקף בחומה.
באזור בו ממוקמת כיום תחנת רחוב קנון התגלה מבנה גדול אשר רבים משערים כי היה ארמונו של המושל (ה"פרטוריום").
בחפירות שנערכו במקום התגלו שהמבנה כלל גן נרחב, בריכות מים ומספר אולמות אירוח גדולים המעוטרים בפסיפסים.
המבנה נבנה במאה הראשונה והורחב במאה השנייה, וככל הנראה נעשה בו שימוש בשנת 300 לספירה.
במרכזה של העיר ניצב הפורום של העיר.
פורום זה היה הפורום הגדול ביותר צפונית להרי האלפים ומבנה הפורום היה ריבוע שממדיו 168 על 167 מטרים.
הפורום נבנה בשני שלבים - הראשון זמן קצר לאחר מרד בודיקה, שכלל כיכר עיר וסביבה חנויות, והשני - כיכר גדולה יותר שבאחת מצלעותיה נבנתה בזיליקה.
בצפונה של העיר התגלו שרידי אמפיתיאטרון (בסמוך למקום בו ניצב היום בניין הגילדהול), וכן ברחבי העיר התגלו מספר מבני מרחצאות - בהם מבנה מרחצאות ציבוריים באזור גבעת האגין הסמוכה לתמזה (מבנה שנבנה במהלך המחצית השנייה של המאה הראשונה, ונהרס בראשית המאה השלישית).
בעיר התגלו שרידים של מספר מקדשים רומאיים, הידוע שבהם הוא מקדש מיתרס.
מבנה זה התגלה בשנת 1954 וכלל כתובת המבהירה את מטרת המבנה.
מתיאורי העיר ידוע כי היו בעיר מקדשים לאלים נוספים, הגדול שבהם הוקדש ליופיטר, אולם מבנה זה טרם התגלה.
שרידי מקדש לאלה איזיס התגלו באזור סאת'רק בגדה הדרומית של התמזה.
מספר שרידי בניינים שהיו ככל הנראה מקדשים התגלו דרומית לפורום, ושרידי מבנה מעגלי שהתגלה במערב העיר וכן שרידי מבנה שהתגלו באזור גבעת פיטרז היו ככל הנראה אף הם מקדשים, אולם לא ידוע למי הוקדשו.
מרבית מבני המגורים בעיר, במאה הראשונה, נבנו עץ.
במהלך המאה השנייה החלו להיבנות בעיר מבני אבן.
מבני המגורים של עשירי העיר היו רחבי ידיים, וכללו ציורי קיר ורצפות פסיפס, וכן התגלו בעיר כלי בית עשויים חרס שהובאו מרחבי האימפריה, המראים את יציבותה של הכלכלה ואת תרומת המסחר לעושרה של העיר.
לונדון התת-קרקעית הוא כינוי למספר מערכות תת-קרקעיות שנוצרו מתחת למטרופולין של לונדון.
מערכות אלה מוזכרות לעיתים בספרים ובסרטים.
בלונדון מצויים מספר מבנים תת-קרקעיים ומערכות תחבורה תת-קרקעיות, ובהם:
רכבת רשות הדואר של לונדון
מרכזי ההגנה האזרחית של לונדון
כמו כן, תחת העיר זורמים הנהרות התת-קרקעיים של לונדון.
בין הספרים שעלילתם מתרחשת בלונדון התת-קרקעית ניתן למנות כמה מסיפורי "שרלוק הולמס", שנכתבו על ידי סר ארתור קונאן דויל; וכן הספר "לעולם לא עולם" של הסופר ניל גיימן, המתרחש כולו ב"לונדון תחתית".
לונה 2 הייתה הגשושית הסובייטית השנייה בתוכנית לונה אשר נשלחה לעבר הירח, והעצם הראשון מעשה ידי אדם אשר פגע בגרם שמימי אחר.
הגשושית לונה 1 ושלוש הגשושיות 1958B, 1958A ו-1958C שקדמו לה בתוכנית לונה וניסיון השיגור שלהן נכשל, היו חלק מסדרת ה-Ye-1 של גשושיות בעלות מסה של 156 קילוגרם.
משימות קודמות שנכשלו לא זכו להכרה פומבית, ונותרו ללא שם רשמי, כך שההתייחסות אליהן היא לפי שנת השיגור ולפי מספר ניסיון השיגור באותה השנה.
ניסיון השיגור של לונה 1 היה הניסיון הרביעי לשיגור גשושית במסגרת התוכנית, וההצלחה החלקית הראשונה של התוכנית.
הניסיון התקיים ב-2 בינואר 1959 והגשושית החטיאה את הירח ב-5,965 קילומטרים.
בין לונה 1 לבין לונה 2 הפרידה משימה אחת שניסיון השיגור שלה ב-18 ביוני 1959 נכשל.
השיגור של לונה 2 היה הניסיון השישי של ברית המועצות לשגר גשושית לירח.
לונה 2 הייתה דומה בעיצובה ללונה 1, גשושית בעלת גוף כדורי עם אנטנות בולטות.
גם המכשור של הגשושית היה דומה גם ל-Luna 1, וכלל מונה גייגר, מונה נצנוצים, מגנטומטר, מאתר מיקרו־מטאוריטים ומלכודת יונים.
גוף הגשושית לא כלל מערכות הנעה.
הגשושית שוגרה ב־13 בספטמבר 1959 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
באותו יום שחרר רכב החלל ענן נתרן מתכתי כתום שסייע באיתור הגשושית, ופעל כניסיון לבדוק את התנהגות הגז בחלל.
אחרי 33 וחצי שעות טיסה חדלה קבלת אותות הרדיו מלונה 2, עדות לפגיעתה בפני הירח.
כחצי שעה לאחר מכן פגע בפני הירח גם חלק מהמרקיע.
המשימה אישרה את ההשערה שלירח אין שדה מגנטי ממשי, ולא נמצאה עדות לחגורת קרינה סביבו.
טרם הפגיעה, היא שחררה שני מקבצים כדוריים של דסקיות־מתכת מחומשות עליהן נחרט תאריך השיגור באותיות קריליות, והם בתורם פיזרו אותן לכל עבר.
הגשושית לא זיהתה קרינה או חגורות מגנטיות סביב הירח.
הגשושית פגעה בפני הירח בים הגשמים, בין המכתשים ארכימדס ואוטוליקוס, בקו רוחב של כ־30 מעלות צפון, ובקו אורך של 0 מעלות במורד מכתש אוטוליקוס, ממזרח לים הרוגע.
הלונה גל היה פארק מים בחוף גולן, בצדה הצפון-מזרחי של הכנרת.
הפארק הוקם בשטח של כ-40 דונם על ידי חמישה יישובים מרמת הגולן בבעלות משותפת: אלי-עד, גבעת יואב, נאות גולן, אניעם ומעלה גמלא.
יזמי הפרויקט שאפו ליצור בחוף הכנרת אטרקציית בילוי ונופש ייחודית ברמה גבוהה ארצית, בעלת כוח משיכה לקהל נרחב ככל הניתן, תכנון הפארק החל בשנת 1982 בידי האדריכלים עדנה ומיכאל גלעד (ע.
גלעד אדריכלים בע"מ), אשר עוד קודם לכן התמחו ועסקו בתוכניות פיתוח אתרי תיירות מובילים (בחופי אילת, ים המלח והכנרת), ואשר חקרו והכירו מקרוב את תחום פארקי המים בארצות הברית.
הפארק נבנה כחלק מפרויקט גדול יותר, שקיבל את השם "חוף גולן", שכלל הקמת חוף מוסדר, שבו אפשר היה גם לשכור סירות, ציוד סקי מים וסקי מצנח, וקייאקים; ופעל בו פאב-מסעדה שהיה פתוח לתוך הלילה.
ה"לונה-גל" היה פארק המים השני שהוקם בישראל, אחרי "פארק המים שפיים", אך בניגוד לשפים בה הייתה בריכת שחיה קיימת שסביבה הוקמו בהדרגה מגלשות מים ומתקנים נוספים.
ב-1987 נוספה לפארק גם בריכת שחייה אולימפית, בהשקעה של מיליון דולר.
האתר זכה להצלחה גדולה ובשנים הראשונות לאחר פתיחתו זכה לכ-3,000 מבקרים ליום בחופשת הקיץ וכ-250 אלף בעונה.
למרות הצלחת האתר הוא סבל מבעיות כספיות, המושבים שהקימו אותו לקחו הלוואות כדי לממן את חלקם בהשקעה, ועל רקע משבר חובות המושבים והאינפלציה הגבוהה באותן השנים, החובות גדלו.
בדצמבר 1991 מונה לאתר כונס נכסים, לאחר שצבר חובות של 16 מיליון שקל, מתוכם 12 מיליון שקל לבנק הפועלים.
הכונס יגאל בריטמן מצא שלמרות ההכנסות הגבוהות האתר מעולם לא יצר רווחים, ותזרים המזומנים לא כיסה את הוצאות המימון והתפעול.
בנוסף חשף כי האתר נהג לחלק כרטיסי כניסה רבים בחינם לחברי המושבים שהחזיקו בו והוא העסיק 20 עובדים גם בחודשי החורף שלא הייתה בו פעילות.
האתר המשיך לפעול תחת כינוס נכסים; ביוני 1998 נרכש תמורת כ-9 מיליון שקל, על ידי קבוצת "מורג ייזום" ומושב כנף והוא הופעל יחד עם חוף דוגית הסמוך, תחת חברה בבעלות משותפת בשם "דוגל ייזום והשקעות".
ששנה אחר כך החלה להפעיל גם אתר שעשועים בקניון חוצות המפרץ בחיפה.
ביולי 2001 הואשמו מצילים באתר בגרימת מוות ברשלנות, לאחר שתייר טבע בבריכת השחייה האולימפית.
ביולי 2004 נפצע קשה בראשו נער בן 14 לאחר שקפץ לבריכה.
בשנת 2004 דורג כאתר התיירות החמישי הכי פופולרי בישראל, עם 420 אלף מבקרים, במחקר שערכה חברת דן אנד ברדסטריט.
בשנת 2017 הוציא משרד הבריאות צו סגירה ל-30 יום, לאחר שנמצאו חריגות בריכוזי הכלור במים ועכירות במי הרחצה במרבית הבריכות הפועלות בו.
המשרד הורה להפסיק את הפעלת הבריכות עד שיתוקנו הליקויים.
בשנת 2019 הפסיקו אחדים ממתקני האתר לפעול.
האתר נסגר לצמיתות ב-2020 בעקבות בעיות כלכליות כתוצאה מירידה בכמות המבקרים, בנוסף להתפשטות מגפת הקורונה ותחרות מצד פארקי מים אחרים במרכז הארץ.
במקום הפארק נבנה מלון חדש אשר יכלול 150 חדרי אירוח על פני 3 קומות.
ב-19 בינואר 2023 החלו עבודות הריסת הפארק ובניית המלון.
עבודות הקמת המלון החלו ב-2024 בעלות של 275 מיליון שקל.
הלונה גל הכיל מתקנים רבים, מקומות ישיבה בצל, בריכת גלים, מגלשת סלאלום איטית, בריכות קטנות, ומתקני מים, כולל:
אבובים – מסלול אבובים מפותל
השבלול השחור – מתקן מים
בריכת שחייה אולימפית – בריכת שחייה אולימפית לכל המשפחה
הוריקן – מגלשת ההוריקן הכחולה ארוכה ומפותלת, גלישה על גבי מזרן דק
קמיקזה – מגלשה כתומה בגובה 18 מטר
טייפון - מגלשה בה ניתן לגלוש עם משטח, שהוא מעין גלשן, לתוך בריכה ארוכה
עולם הילד - משטח לקטנטנים מגלשות תמנון נחשים, דלי מים מתהפך, מפל ומזרקות מים מוזיקליות
"לונדון מיניסטורס" (בעבר "לונדון מיניסטור") הוא מרכז מסחרי הנמצא בפינת הרחובות שאול המלך ואבן גבירול במרכז תל אביב, בקומה הראשונה ובמרתף של "בית נאות אביב".
המרכז תוכנן על ידי האדריכלים בנימין אידלסון, יעקב הרץ וגרשון צפור ונפתח לקהל בנובמבר 1972. בשל חילופי בעלויות, תכנון המגדל נעשה בנפרד מתכנון המסחר על ידי האדריכלים ברוך וגילה משולם.
במהלך בניית הקומפלקס נהרג אחד מפועלי הבניין.
המרכז הוא קומפלקס עירוב שימושים הכולל בתוכו מוסד תרבותי (מועדון צוותא, ובעבר גם מרכז מחול של להקת בת-דור ובית הקולנוע לימור) וגם מרכז מסחרי המכיל חנויות ומסעדות ומעליו שתי קומות של משרדים.
מעל קומות אלה בנוי בניין מגורים בן 15 קומות אשר היה אחד ממגדלי המגורים הראשונים בארץ שנבנו כ"מגדל יוקרה".
ב-1976 במהלך בניית המגדל, התמוטטו הפיגומים תוך כדי עבודה, 4 פועלים נהרגו ו-5 נפצעו.
לאחדות מהחנויות שבמרכז המסחרי יש גישה ישירות מהרחוב, אך אל מרביתן ניתן להגיע רק לאחר כניסה בשערי המרכז המסחרי.
מבנה זה גרם לסכסוך בין עיריית תל אביב ובין בעלי החנויות במתחם, בשאלה האם השטח הציבורי שבתוך המרכז המסחרי הוא בגדר רחוב.
בפסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב נדחתה עמדת העירייה, ונקבע שהשטח הציבורי אינו בגדר רחוב, משום שאינו מקום פתוח.
ב-16 במאי 1993 פרצה שרפה במקום בעקבות דליפת גז והבניין שוקם ושופץ בשנה שלאחר מכן.
בתוך הבניין מספר עסקים ותיקים כמו מסעדת "פם פם", חנות המתנות "מונוגרמה" וצוותא.
לונדון הפנימית הוא כינוים של הרבעים המרכזיים של אזור לונדון רבתי.
רבעים אלה מוקפים ברבעים המכונים לונדון החיצונית.
האזור הוגדר לראשונה באופן רשמי בשנת 1965 למטרות סטיסטיות.
ההגדרה השתנתה מעת לעת ומצורך לצורך.
אשר על כן יש הבדל בין ההגדרה המשפטית והסטטיסטית של רובעי "לונדון הפנימית" לבין המושג הגאוגרפי מרכז לונדון.
אזור לונדון הפנימית נחשב לאזור העירוני השלישי העשיר ביותר באיחוד האירופי - עם תל"ג לנפש של 71,338 אירו (88,734 דולר אמריקאי) בשנת 1984, אחרי פריז (74,944 אירו לנפש) ופרנקפורט (€73,860 לנפש).
ההגדרה של רשות החינוך של לונדון הפנימית
רשות החינוך של לונדון הפנימית הוקמה בשנת 1965 וכללה בשטח סמכותה את הרבעים שהיו בעבר חלק ממחוז לונדון:
כמו כן כלל האזור את הסיטי של לונדון שלא הייתה חלק ממחוז לונדון, ואת אזור צפון וולוויץ' שהיה חלק ממחוז לונדון ובשנת 1965 הפך לחלק מרובע ניוהאם שאינו חלק מלונדון הפנימית.
ההגדרה של משרד הסטטיסטיקה הלאומי הבריטי
משרד הסטטיסטיקות הלאומי של הממלכה המאוחדת הגדיר את לונדון הפנימית לצורכי עריכת מפקד אוכלוסין.
הגדרה זו כוללת את כל הרבעים לעיל וכן את הרבעים הארינגיי וניוהאם.
שטח לונדון הפנימית לפי הגדרה זו 319 קמ"ר ומתגוררים בשטח זה כ-2,985,700 תושבים (2005).
אזור מחוז הדואר לונדון (London postal district) משמש אף הוא, לצרכים מסוים, כהגדרת אזור לונדון הפנימית.
גודלו של השטח לפי הגדרה זו 624 קמ"ר והוא אינו מכיל חלקים מרובע לווישהאם.
להימצאות רובע מסוים בתוך שטחי לונדון הפנימית משמעות כלכלית ותקציבית, שכן רובעי לונדון הפנימית מקבלים תקציבים גדולים יותר מממשלת בריטניה מאשר רובעי לונדון החיצונית.
ההחלטה להוציא את רובע ניוהאם (שהיה בעבר חלק ממחוז לונדון) משטחי לונדון הפנימית ואובדן התקציבים הנילווה הביאו למאבק של עיריית הרובע בהגדרה ולניסיונות להיכלל בשטחי לונדון הפנימית.
לונדון החיצונית הוא כינוי האזור הגאוגרפי הכולל את רובעי לונדון שאינם נכללים בשטח לונדון הפנימית.
רבעים אלה לא היו חלק ממחוז לונדון והפכו לחלק מלונדון רבתי בשנת 1965 (למעט אזור צפון וולוויץ' שהיה חלק ממחוז לונדון והועבר לרובע ניוהאם בשנת 1965 ולכן מהווה חלק מלונדון החיצונית).
| colspan=2 align=center | הגדרת משרד הסטטיסטיקות הלאומי:
אזור לונדון החיצונית כולל את הרבעים:
הרובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה
הגדרת משרד הסטטיסטיקות הלאומי הבריטי
הגדרת משרד הסטטיסטיקות הלאומי של לונדון החיצונית אינה כוללת את הרבעים ניוהאם והארינגיי אולם כוללת את רובע גריניץ'.
לפי הגדרה זו לונדון החיצונית כוללת את הרבעים: בארקינג ודאגנהאם, בארנט, בקסלי, ברנט, ברומלי, קרוידון, אילינג, אנפילד, גריניץ', הארו, האברינג, הילינגדון, האנסלו, קינגסטון שעל התמזה, מרטון, רדברידג', ריצ'מונד שעל התמזה, סאטון ויער וולת'אם.
בין השנים 1990–2000 היה לרובעי לונדון החיצונית קידומת טלפון נפרדת מאשר זו של רובעי לונדון הפנימית, אולם הגדרת אזורי הטלפון הייתה שונה מגבולות הרבעים.אוכלוסיית לונדון החיצונית לאורך ההיסטוריה''':
לונדון רבתי הוא אזור בממלכה המאוחדת הכולל את 32 רובעי לונדון וכן את הסיטי של לונדון.
אזור אדמיניסטרטיבי זה הוקם בשנת 1965.
האזור גובל במחוזות אסקס והרטפורדשייר שבמזרח אנגליה, ובמחוזות בקינגהאמשייר, ברקשייר, סארי וקנט שבדרום-מזרח אנגליה.
לונדון רבתי אינה עיר בעלת מעמד רשמי של עיר (מעמד שניתן בעבר לעיר על ידי בית המלוכה).
לאחד מרובעיה של לונדון - הסיטי של וסטמינסטר - מעמד רשמי של עיר, וכן קיים מעמד מיוחד לסיטי של לונדון.
יחד עם זאת ללונדון רבתי מאפיינים רבים של עיר (מתמנה לעיר הלורד המושל של לונדון רבתי (הלורד לוטננט של לונדון רבתי) מטעם הכתר, המושל בעיר למעט באזור הסיטי), וכן השטח מוגדר כמחוז מסורתי.
המונח "לונדון" מתאר לרוב את שטח לונדון רבתי, ואינו מיוחס דווקא לסיטי של לונדון (המכונה "הסיטי" או "המיל המרובע").
לצרכים אדמיניסטרטיביים שונים מחולק אזור לונדון ללונדון הפנימית ולונדון החיצונית.
מועצת לונדון רבתי הוקמה בשנת 1889 על ידי הרשות המנהלת את אזור מחוז לונדון.
באותה עת היה שטח המחוז קטן מהשטח הבנוי של העיר לונדון, ולא כלל את אזורי הוסט האם והאיסט האם של לונדון.
בתום מלחמת העולם הראשונה הפעילה המועצה לחץ רב על הממשלה להגדיל את גבולות המחוז, שכן באותה עת נוהל השטח הבנוי של העיר לונדון על ידי 122 רשויות בנייה שונות.
מועצת לונדון הציעה איחוד אזורים רבים לשטח העיר - ואלה (בעיקר וינדזור ואיטון שבמחוז ברקשייר התנגדו להצעת האיחוד.
ב-1923 ועדה פרלמנטרית שהוקמה דחתה את הצעת מועצת לונדון רבתי, והציעה הקמת מועצת תחבורה לאזור לונדון רבתי, ובעקבות ההצעות נחקק חוק התעבורה בלונדון 1924.
אזור לונדון רבתי הוקם רשמית ב-1 באפריל 1965 עם כניסתו לתוקף של חוק השלטון בלונדון 1963. החוק איחד את המחוזות לונדון ומידלסקס, הוסיף לשטח העיר את הסיטי, וכן אזורים ממחוזות קנט, סארי, אסקס והרטפורדשייר.
מאז שנת 1965 ועד שנת 1986 היה הממשל המקומי של לונדון מורכב משתי רמות ממשל - ברמה העליונה מועצת לונדון רבתי (GLC), וברמה התחתונה - מועצות 32 הרבעים השונים והאיגוד של לונדון המנהל את הסיטי של לונדון.
בשנת 1986, בעקבות חקיקת חוק השלטון המקומי 1985 בוטלה מועצת לונדון רבתי, וכל סמכויותיה הועברו בחלקן למועצות הרבעים ולאיגוד, ובחלקן לממשלת בריטניה.
בשנת 1998 נערך משאל עם בו הוחלט להקים רשות אזורית לאזור לונדון רבתי.
בעקבות המשאל הוקמה רשות לונדון רבתי, אספת לונדון ומוסד ראש העיר של לונדון - הנבחר בבחירות ישירות.
בבחירות שנערכו בשנת 2000 וכן בבחירות שנערכו בשנת 2004 נבחר קן ליווינגסטון לרשות העיר.
אזור לונדון רבתי הוא היחיד מבין אזורי אנגליה לו ממשלה מקומית הנבחרת בבחירות ישירות.
רשות לונדון רבתי (ה-GLA) כוללת את האספה האזורית (אספת לונדון) כגוף מחוקק ומבקר, ואת ראש העיר של לונדון - כגוף מבצע.
אספת לונדון מבקרת את התקציב שנקבע על ידי ראש העיר, ויכול לתקנו (ברוב של שני שלישים מחברי המועצה), אולם אין לאספה סמכות לבטל את החלטות ראש העיר.
האזור מנוהל מבניין עיריית לונדון שנמצא ברובע סאת'ק.
אזור לונדון רבתי מחולק ל-32 רבעים, שכל אחד ואחד מהם מנוהל על ידי מועצת רובע נבחרת, וכן לאזור הסיטי של לונדון בעלת שיטת מנהל ייחודית שמקורה במאה ה-12 ומוגנת מכוח המגנה כרטא.
בתוך שטחי הסיטי ישנם שני אזורים בעלי מעמד חופשי מיוחד - מידל טמפל ואינר טמפל.
אזור לונדון רבתי מחולק ל-15 אזורי בחירה בהם נבחרים נציגי האספה של העיר.
כל אזור בחירה כולל שניים או שלושה רבעים, בהתאם לגבולות הרבעים.
לונדון רבתי מחולקת ל-74 אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי.
גבולות אזורי בחירה אלה נקבעים בהתאם לאזורי הבחירה המקומיים ברבעים השונים בהם הם נמצאים (כל אזור בחירה לפרלמנט הבריטי מכיל כמה אזורי בחירה מקומיים למועצת הרובע (ward)).
מאז ראשיתה של המהפכה התעשייתית החלה לונדון לגדול בקצב מהיר.
בשנת 1925 הייתה העיר לונדון ופרווריה העיר הגדולה בעולם מבחינת מספר תושביה.
בשנת 1939 הגיע מספר תושביה של לונדון לשיא של 8,615,245 תושבים.
נכון לשנת 2006 מתגוררים בעיר לונדון כ-7,512,400 תושבים, ומספר התושבים המתגוררים בפרוורים שסביב אזור לונדון רבתי הוא כ-9,332,000 תושבים, ובמטרופולין הכוללת את הערים הסובבים את לונדון רבתי מתגוררים כ-14 מיליון תושבים.
מטרופולין לונדון היא המטרופולין הגדולה ביותר באירופה מבחינת מספר תושביה (המטרופולין ה-17 במספר תושביה בעולם, והעיר ה-25 במספר תושביה בעולם).
שטחה של לונדון רבתי 1,579 קמ"ר וצפיפות האוכלוסין בה 4,761 תושבים לקמ"ר.
בשנת 1801 התגוררו באזור לונדון רבתי של ימינו כ-1.1 מיליון תושבים (כאשר 850,000 מהם התגוררו במטרופולין של לונדון, והיתרה בערים וכפרים שהיו באזור ולא היוו חלק ממטרופולין לונדון).
מספר התושבים גדל במהירות בשל תיעוש האזור והתפתחות קווי תחבורת ההמונים לכ-8.6 מיליון תושבים בשנת 1939, אך ירד לכ-6.7 מיליון תושבים ב-1988. בסוף שנות ה-80 החל גידול באוכלוסיית העיר, ונכון לשנת 2006 בעיר מספר התושבים שהיו בה בראשית שנות ה-70 (שהוא מספר התושבים שהיה בעיר בשנות ה-20 של המאה ה-20).
נתוני האוכלוסין על פי משרד הסטטיסטיקות הלאומי הבריטי
21.8% מתושבי לונדון רבתי נולדו מחוץ לשטחי האיחוד האירופי.
סקר שנערך בשנת 2005 קבע כי באזור לונדון רבתי מדברים למעלה מ-300 שפות שונות.
אוכלוסיית לונדון לפי ארץ לידה (מדגם 2001):
על פי מדגם שנערך בשנת 2001, מרבית תושבי לונדון רבתי (58.2%) מגדירים עצמם כנוצרים; 15.8% מגדירים עצמם חסרי דת; 8.2% מגדירים עצמם כמוסלמים; 4.1% הינדים; 2.1% יהודים ו-1.5% סיקים.
לאור ההיסטוריה הייתה לונדון עיר נוצרית בעיקרה.
כנסיית רבות מצויות ברחבי העיר וכן שלוש קתדרלות פרוטסטנטיות: קתדרלת סנט פול, קתדרלת סאת'ק וקתדרלת פטרוס הקדוש שבמנזר וסטמינסטר.
ארמון למבת' שברובע למבת' הוא מקום מגוריו הרשמי של הארכיבישוף מקנטרברי ראש הכנסייה האנגליקנית.
כמו כן ממוקמת ברובע וסטמינסטר קתדרלת וסטמינסטר הקתולית.
האוכלוסייה המוסלמית של לונדון רבתי מתגוררת בעיקרי ברבעים טאוור האמלטס וניוהאם.
המסגדים העיקריים של לונדון רבתי הם מסגד מזרח לונדון שבוייטצ'אפל והמסגד המרכזי של לונדון בריג'נטס פארק.
האוכלוסייה ההינדית של לונדון מתגוררת בעיקר בצפון-מערב העיר, ברבעים הארו וברנט בו נמצא מקדש ניסדן - אחד המקדשים ההינדים הגדולים באירופה.
האוכלוסייה היהודית של העיר מתרכזת בעיקר באזור סטמפורד היל, סנט ג'ונס ווד, גולדרס גרין ואג'וור שבצפון לונדון.
תל"ג של אזור לונדון הפנימית במיליוני ליש"ט:
תל"ג של אזור לונדון החיצונית:
מאז שנת 1990 מערכת החינוך הציבורי בלונדון מחולקת ל-33 רשויות חינוך נפרדות (אחת לכל אחד מהרבעים, ואחת בסיטי), וזאת בעקבות חוק הרפורמה בחינוך 1988. בין השנים 1965–1990 פעלה באזור לונדון הפנימית (הכוללת 12 רבעים ואת הסיטי) מערכת חינוך מאוחדת שנקראה רשות החינוך של לונדון הפנימית (Inner London Education Authority).
לונדון פינת בן יהודה היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת 6 פרקים, זוכת האקדמיה לסדרת התעודה הטובה ביותר לשנת 2009.
ירון לונדון יוצא לסיור בשדות המלים כדי להכיר את השפה העכשווית.
במפגשים חד פעמיים עם תלמידים, חיילים, אמנים, אנשי תקשורת וחוקרים, בודק לונדון את השפות השונות, מתוודע לסלנג החדש ולשמות החדשים בעברית, חוקר את מכבסת המלים ואת השפעת הגלובליזציה על השפה העברית.
הסדרה נוגעת במפעלו של אליעזר בן-יהודה שחגג לא מכבר מאה וחמישים שנה, ומספרת את סיפורה של הלשון העברית העכשווית.
ירון לונדון יוצא למחוזות בהם מדוברת השפה, ומנסה לשכך את הדאגה המכרסמת בו לנוכח מה שהוא רואה כהידלדלות השפה העברית בפי דובריה, בדרך הוא פוגש מומחים, סופרים ובלשנים, אנשים מן הרחוב, ילדי גן, ילדי בית ספר ואנשי שווקים.
פרק ראשון - "איך אומרים דינוזאור בעברית?" עוסק ב"מצוקותיו" של ירון לונדון לנוכח מה שנראה לו כפער עצום שנוצר בינו ובין הדור הצעיר.
פרק שני - "אהבה עברית", עוסק בנסיונותיו של ירון לונדון לכתוב פזמון אהבה עכשווי ולצורך זה בודק האם העברית מקלה או מכבידה על מי שרוצים להשתמש בה לשפת האהבה.
פרק שלישי - "עברית בע"מ", עוסק בצורות השונות של השפה: עברית "צבאית", "ניו אייג'ית", "חרדית", "מזרחית", "שפת הפקאצות" וכו'.
דוט.קום", עוסק בפחדיו של ירון לונדון לנוכח פלישת האנגלית ללשוננו בעידן הגלובליזציה, ולומד לדעת שזהו דינה של שפה חיה: להיות מושפעת, להיהרס ולהיבנות מחדש.
פרק חמישי - "אנחנו הפוליטיקאים של הלשון", עוסק בפוליטיקה של הלשון, באופן בה השפה בונה את התודעה, כיצד "מכבסת המילים" עובדת ואיך כבשנו את הארץ באמצעות הלשון.
פרק שישי - "ישמור השם", עוסק בשמות שאנו נותנים לילדינו כמראה המשקפת את החברה שלנו, תקופתית ומגזרית.
לונדון החוגגת הוא כינויה של תקופת שנות השישים בלונדון בפרט ובבריטניה בכלל.
התקופה התאפיינה ביצירה צעירה ומשוחררת בתחומי המוזיקה, האופנה והתרבות ובמתירנות מינית.
המונח נטבע בגיליון ה-15 באפריל 1966 של המגזין האמריקאי טיים.
בראשית שנות ה-60 החלה בריטניה לצאת מן המשבר הכלכלי העמוק שפקד אותה לאחר מלחמת העולם השנייה ולונדון החלה להשתקם מבחינה פיזית מהריסות הבליץ (ההפצצות הכבדות של הגרמנים שיצרו איי-הרס בבירה הבריטית), תוך יצירת צמיחה וביקוש לידיים עובדות.
בנוסף, בשנת 1960 בוטל גיוס החובה בבריטניה, דבר שאיפשר לצעירים רבים חופש בין סיום התיכון לתחילת הקריירה או הלימודים באוניברסיטה.
הדור הצעיר הורכב מילידי 1940–1945, שנולדו במהלך מלחמת העולם השנייה ושמוראותיה, כולל הפצצות והיעדרות הורים (אבות ששירתו בצבא ואמהות שנאלצו לעבוד), השפיעו על ילדותם הצעירה.
בריטניה הפכה בשנים אלה במהירות מאימפריה למדינה אירופאית, תוך ערעור על המסגרות המסורתיות כולל מבנה המעמדות המשוכלל ומסלול החיברות הרגיל של צעיר בריטי מחונך (שעבר בדרך כלל בפנימייה צבאית ושירות צבאי באחת מפינות האימפריה).
צעירים רבים מן המעמדות הנמוכים נטו לעזוב את מקומות מגוריהם בכפרים ובערי התעשייה, בשל הקשיים הכלכליים, והתרכזו בלונדון, שהייתה אבן שואבת לצעירים.
לכל אלו הצטרפה תחושת מיאוס מהסדר הקיים ומן המערכת הפוליטית שהריקבון בה הגיע לשיא בפרשת פרופיומו (בה נאלץ שר המלחמה ג'ון פרופיומו להתפטר מתפקידו בעקבות רומן שניהל עם נערה בשם כריסטין קילר).
ב-16 באוקטובר 1964 נבחרה, לראשונה מזה 14 שנים, ממשלת לייבור בראשותו של הרולד וילסון, שתכהן עד 1970. הממשלה הייתה מבוססת על תמיכת מעמד הביניים ומטה והדיחה מהשלטון את האריסטוקרטיה.
וילסון נהנה מתדמית ציבורית-תקשורתית של איש העם.
חיתוך דיבורו היה של בן מעמד הפועלים והוא גם היטיב לטפח את תדמיתו הפופולרית, כפי שמעיד תואר האבירות שהחליט להעניק לחברי להקת הביטלס ב-1965.
ריכוז צעירים מרקעים מעמדיים שונים, חופש מחובת גיוס והתבגרות על רקע של מסגרות מתרופפות וחוסר ביטחון הביאו לעלייה ביצירתיות, במהפכנות ובניסיונות להגדרה עצמית.
בראשית התקופה התחלק עולם הצעירים לשני מחנות יריבים, שהתבדלו זה מזה בעיקר באופנה ובמוזיקה לה האזינו, ה"מוד" וה"רוקר".
בשנת 1964, בסרט "לילה של יום מפרך" טענו חברי להקת הביטלס, בתגובה לשאלה האם הם "מוד" או "רוקר" שהם "מוקר" (mocker), כינוי שסימן את הסינתזה בין שתי האופנות.
בתי האופנה ומגזיני האופנה החלו יותר ויותר לפנות לקהל צעיר בניסיון לפצח את טעמו של הקהל החדש.
לקראת סוף שנות ה-60 ועליית הפסיכדליה, השפעת תרבות ילדי הפרחים האמריקאית ומהרישי מהש יוגי החלה להתפתח אופנה צבעונית מאוד, הכוללת בדים וקישוטים מהודו.
תרבות המוד התחילה בשנת 1958 בלונדון, כאשר קבוצות נערים מהמעמד הבינוני מרדו במשפחותיהם, החלו להתלבש באופנה איטלקית ולהאזין למוזיקת ג'אז ורית'ם אנד בלוז.
הדמויות המוזקליות המקומיות שהיו מזוהות עם המוד היו הזמר קליף ריצ'רד ולהקת הצלליות.
אופנה המוד יוצגה על ידי דוגמניות העל הראשונות כטוויגי, ורושקה וג'ין שרימפטון.
מרכז אופנת המוד היה ברחוב קרנבי בסוהו של לונדון ובקינגס רואד שבצ'לסי והיא הביאה לעולם את חצאית המיני, שימוש בצבעי יוניון ג'ק (אדום, כחול ולבן) לפריטי אופנה וסמלים (בעיקר לאחר מונדיאל 1966, בו זכתה אנגליה בגביע העולם בכדורגל) ונסיעה ברכב מיני מיינור וקטנוע וספה.
הרוקרים, יריביהם של המודים, נפלטו מהחברה הפופולרית, הם היו שייכים למעמד הבינוני ולמעמד הפועלים.
תרבותם הייתה מושפעת מתרבות הרוק אנד רול האמריקנית, וכללה מעילי עור, רכיבה על אופנועים והערצה לדמויות אמריקאיות כאלביס פרסלי והביץ' בויז.
בקרבם התפתחה תרבות שימוש בסמים כמריחואנה ו-LSD (החל מאמצע שנות ה-60).
הרוקרים, שבניגוד למקביליהם בארצות הברית היו משוחררים מבחינה גזעית ופתוחים למוזיקה אפרו-אמריקאית, האזינו לבלוז, אימצו את אמני הבלוז האמריקאים והושפעו מהם (ובפרט מהופעתו של מאדי ווטרס במועדון מרקי, בה ניגן בגיטרה חשמלית).
הלהקה המוכרת ביותר שצמחה בסצנה זו, האבנים המתגלגלות, נטלה את שמה משיר של מאדי ווטרס.
אמנים בולטים נוספים היו ג'ינג'ר בייקר, ג'ימי פייג' ואריק קלפטון.
פרט לאופנה, המאפיין המרכזי של התקופה הייתה צמיחתה של מוזיקה מקורית.
להקות כגון הביטלס, האבנים המתגלגלות, הקינקס, המי, החיות, היארדבירדס (ממנה צמחו לד זפלין וקרים), מנפרד מן, חמישיית דייב קלארק, הזומביס ועוד.
הלהקות שצמחו באווירת לונדון החוגגת פרצו אל ארצות הברית החל מ-1964 במה שכונה "הפלישה הבריטית".
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-60 התפתח רוק פסיכדלי בהשפעת ג'ימי הנדריקס שהגיע ללונדון ולהקת ג'פרסון איירפליין על ידי אמנים כסיד בארט ולהקת פינק פלויד, קרים, דונובן, לד זפלין ועוד.
ב-16 בדצמבר 1964 החל לשדר רדיו פיראטי מהספינה "גלקסי".
הרדיו, ששידר תוכניות פופ ורוק נקרא "Wonderful Radio London" וקרא תיגר על ההגמוניה של ה-BBC שנתפס כמיושן.
ב-3 במאי 1966 הצטרף אליו "Swinging Radio England" שפעל במשך כחצי שנה בלבד.
רדיו לונדון נסגר באוגוסט 1967.
מספר סרטים נתפסים כמתעדים את האווירה בלונדון החוגגת, בהם "ג'ורג'י גירל" (1966), לאדוני באהבה (1967), "לילה של יום מפרך" ו-Help!
של הביטלס, "יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני ו"קזינו רויאל (1967)", ששאב את עלילתו מספר בשם זה של איאן פלמינג והסרטים הראשונים בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ברקע הסרטים אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון ואוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי עומדת פרודיה על כוכב לונדון החוגגת המתעורר בשנות ה-90.
תוכנית הטלוויזיה "Sunday Night at the London Palladium" הביאה את טעמה של התרבות הלונדונית לקהל הרחב.
לקראת סוף התקופה החל ה-BBC לשדר את תוכנית ההומור המהפכנית, הקרקס המעופף של מונטי פייתון.
לונדע הוא מוזיאון ילדים בשכונת נחל עשן שבבאר שבע, סמוך לבית הספר התיכון "טוביהו", במבנה גדול בו שכן בעבר סניף של "חווידע".
המוזיאון נבנה בשנת 2015 ונקרא על שם ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל.
מטרתו לעודד בילוי משפחתי רב-גילאי על ידי למידה באמצעות משחק.