tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-30 המאוחרות, בזמן המאורעות, שמר בלילות ליד הכפר הערבי שייח' מוניס (לימים אזור רמת אביב בתל אביב).
במלחמת העצמאות, בגיל 44, שירת כמפקד מחלקת חי"ם (חיל המשמר) של ארגון ההגנה בתל אביב.
פלוגתו הייתה אחראית על הגנת העיר, ובין הישגיה היה יירוט מטוס ספיטפייר מצרי בנמל התעופה שדה דב.
בנוסף, היה בין הראשונים שנכנסו לכפר שייח' מוניס ב-15 במאי 1948, לאחר שתושביו עזבו.
הישגו המרכזי של דרור היה חיבור המילון העברי-רוסי המקיף, עליו עבד כמעט רבע מאה - החל משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד לפרסומו בשנת 1975. המילון, שכלל כ-30,000 ערכים, הפך לכלי חיוני עבור העולים דוברי הרוסית שהגיעו לישראל בגל העלייה הגדול מברית המועצות בשנות ה-70.
המילון נערך בסיועם של יוסף גורי ויחזקאל קרן, ובעריכת שלמה אבן-שושן ויחזקאל קרן.
דרור הקדיש את המילון לזכר הוריו, מאיר (מקס) פיינברג ודינה פיינברג לבית קגן.
המילון זכה לשבחים בשל גישתו המכבדת לקורא, הכללת ביטויים, ניבים, מונחים מקצועיים ופתגמים.
ד"ר ברוך פודולסקי, מומחה לבלשנות שמית, ציין כי "אף על פי שלא היה בלשן, דרור יצר מילון מצוין ברמה מקצועית לחלוטין".
שנתיים לפני מותו, החל דרור בכתיבת מילון חדש ומורחב, שתוכנן להכיל 45,000 מילים, כולל שמות של בעלי חיים, צמחים ומונחים מדעיים ומוזיקליים, אך לא הספיק להשלימו.
לצד עבודתו כלקסיקוגרף, היה דרור מורה מסור לעברית, שראה בהוראת השפה שליחות תרבותית ולאומית.
הוא האמין שידיעת השפה היא מפתח להשתלבות אמיתית בארץ ולחיבור לזהות היהודית-ישראלית.
עם הגעת העלייה הגדולה מברית המועצות בשנות ה-70, החל לעבוד עם העולים במרכזי הקליטה ולימד עברית בביתו.
תלמידיו זוכרים אותו כמורה מוכשר שידע "להגיש לכל אחד את העברית כחג", כפי שהעידה סוזנה פיין, אחת מתלמידותיו.
דרור סייע לחוקרים בתרגום תעודות מקוריות מן הרוסית ביניהם יומן גדוד נהגי הפרדות של יוסף טרומפלדור בעריכת ישראל ברטל.
דרור היה נשוי פעמיים והתאלמן פעמיים.
בנו, יוסף דרור, היה לוחם פלמ"ח, חוקר בתחום החקלאות ולימים פרופסור באוניברסיטה העברית ברחובות.
בנוסף, היו לו ארבע בנות, ביניהן זהר שביט, פרופסורית לספרות עברית וחוקרת תרבות באוניברסיטת תל אביב, שזכתה בפרס ישראל לחקר התרבות והאמנות בשנת 2025 .
את שם משפחתו "פיינברג" שינה ל"דרור" בעקבות בנו יוסף, שהחליט לעברת את שם משפחתו בהיותו בצבא.
השם "דרור" נושא משמעות כפולה בעברית - גם ציפור הדרור וגם המילה "חופש".
בשנותיו האחרונות חי דרור בבית אבות ברמת אביב, באופן סמלי באותו אזור שבו היה בעבר הכפר שייח' מוניס, אליו נכנס ראשון במלחמת העצמאות.
הוא נפטר בשנת 1992 בתל אביב בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
המילון העברי-רוסי של מיכאל דרור ממשיך לשמש דורות של עולים ותלמידים, ומהווה עדות למפעל חייו ולתרומתו הייחודית לחברה הישראלית ולקליטת העלייה מברית המועצות.
ד"ר רואלד זליצ'נוק, לשעבר מורה לעברית בלנינגרד בשנות ה-70, העיד על חשיבותו של המילון: "יתרון עצום של מילון דרור היא שיטת בנייה הגיונית מאוד פלוס אוצר מילים די רחב ודי מודרני".
מיכאל השני (770–829) היה קיסר ביזנטיון ושליטה בין השנים 820 עד 829 ומייסדה של השושלת האמורית.
מיכאל נולד באמוריום שבפריגיה באסיה הקטנה למשפחה ענייה והצטרף לצבא הביזנטיני כחייל פשוט.
הצטיינותו העלתה אותו למשרת מפקד משמר הארמון.
מיכאל סייע ללאון החמישי לעלות לכס הקיסר בשנת 813, אך בדצמבר שנת 820, כאשר נתגלה קשר לרצח הקיסר, נאשם מיכאל במעורבות בקשר, נאסר ונדון למוות.
לפני שהוצא גזר דינו לפועל, רצחו חלק משותפיו לקשר את לאון החמישי בכנסיית איה סופיה ומיכאל הוכתר על-ידם לקיסר.
במהלך תקופת שלטונו בין השנים 822–824 לחם מיכאל באחיו הגנרל תומאס, שתבע את השלטון לעצמו.
במחלוקת בין האיקונוקלסטים לשמרנים, שביקשו לשמר אלמנטים של עבודת האלילים בנצרות, נטה מיכאל לעמדת האיקונוקלסטים, אך נזהר מלהכריע בסוגיה.
בתקופת שלטונו איבדה האימפריה הביזנטית את כרתים לערבים, שהחלו גם במתקפה על סיציליה.
מיכאל הרסגור (שמו בלידה: מישל גולדברג (Michel Goldberg); 15 במרץ 1924 – 9 בפברואר 2011) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
יוצרה של תוכנית הרדיו "שעה היסטורית" בגלי צה"ל.
הרסגור נולד בשנת 1924 בבוקרשט כבן למשפחה יהודית של פליטי מהפכת אוקטובר שהתיישבה ברומניה.
לאחר מספר שנים עקרה המשפחה לצרפת אך המשבר הכלכלי של 1929 פגע בעסקיו של אביו ובשנת 1933 חזרה המשפחה לרומניה.
בני משפחתו התכוונו לעלות לארץ ישראל, אך מלחמת העולם השנייה הקדימה אותם ופרט להרסגור נספו כל בני משפחתו בשואה.
עקב השתייכותו לתנועת השומר הצעיר גזרו עליו בשנת 1942 השלטונות הפאשיסטיים ברומניה 20 שנות מאסר עם עבודת פרך.
בפועל, עבד הרסגור בבית הדפוס של בית הכלא וניצל את הזמן ללימודים שונים, ביניהם לימוד השפה העברית.
בשנת 1944 שוחרר ממאסרו, עמד בבחינות הבגרות והמשיך בפעולתו בתנועת הנוער.
בשנת 1946, אחרי שהיה שותף לפעילות השומר הצעיר באיסוף בני נוער לשם העלאתם לארץ ישראל, בספינות "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", יצא מאירופה בדרכו לארץ ישראל, מסע שהסתיים רק בפברואר 1949, מאחר שהבריטים תפסו את הספינה שבה הפליג וכלאו את נוסעיה במחנות המעצר בקפריסין.
הם שוחררו רק עם פתיחת המחנות לאחר קום מדינת ישראל.
בקפריסין שינה את שמו מגולדברג להרסגור ("זהב סגור" הוא זהב מובחר).
הרסגור היה חבר קיבוץ זיקים והוא שנתן לקיבוץ את שמו, בציטוט מתשובת ה"דקבריסטים" למכתבו של פושקין אליהם, האומר: "מזיקים תצא להבה".
היה חבר מק"י ובאמצע שנת 1949 היה בין 11 חברי הגרעין שסולקו מקיבוץ משמר העמק בגלל השתייכותם למפלגה הקומוניסטית.
במשך השנים כתב בעיתון של מק"י קול העם.
היה כתב העיתון במוסקבה ועורך המדור הספרותי.
בשנת 1962, במסגרת הקולות כנגד הקו הסטליניסטי במק"י, הפסיק לכתוב בקול העם ובמהרה פרש מהמפלגה.
לימים הסתייג מן הטוטליטריות של סטלין וממעשיהם של לנין וטרוצקי.
באותה תקופה הכיר דרך חברו מתנועת השומר הצעיר, יעקב בלומר ואשתו (הוריו של עוזי ארד), את תמר לבית בוצ'קו, ילידת פולין, שעלתה לארץ ב-1941, לימים אשתו.
במקביל היא פרסמה מספר ספרים ומחזה.
בשנים 1962–1966 לימד היסטוריה בתיכון עירוני ד' בתל אביב.
פרופ' צבי יעבץ קלט את הרסגור באוניברסיטת תל אביב, למרות גילו המתקדם יחסית.
את לימודי התואר הראשון סיים בהצטיינות יתרה ובשל כך נשלח מטעם האוניברסיטה להמשך לימודים בצרפת.
הרסגור למד בצרפת שש שנים, מתוכן שהה שנתיים עם משפחתו בצרפת (בין השאר בתקופת "מרד הסטודנטים"), ובארבע השנים שלאחר מכן בא לצרפת בתקופת הקיץ לבחינות.
עבודת הדוקטורט שלו בנושא "מועצת המלך של שארל השמיני ולואי ה-12 בין 1485 ל-1518" כללה ארבעה כרכים שהחזיקו כ-700 עמודי מחקר.
בזכותה זכה לתואר דוקטור ד'אטה (ד"ר ממלכתי של הרפובליקה הצרפתית ;doctorat d'État), תואר שאינו מוענק בדרך כלל לזרים ושמאפשר לנושאו לקבל מיידית תואר פרופסור וללמד באוניברסיטה צרפתית.
לאחר שלימד באוניברסיטה של נאנט, חזר לישראל.
התמחותו של פרופ' הרסגור הייתה בנושא ימי הביניים המאוחרים והתמקדותו הייתה בהיסטוריה אירופית.
בשנת 1974 ביקר הרסגור בליסבון לצורכי מחקר של ימי הביניים כאשר מהפכת הציפורנים הפילה את הרודנות בת 50 השנה.
המאה ה-20 הסיחה את דעתו מן המאה ה-13. הוא התוודע אל דמויות מפתח במהפכה, ולימים כתב עליה ספר בצרפתית, שתורגם אחר כך לעברית, והופיע בהוצאת עם עובד.
ב-1975 הוא נעשה הפרשן של יומן גלי צה"ל לענייני פורטוגל בזמן שהתוהו-ובוהו הפוליטי שם עורר חששות כבדים במערב אירופה ובארה"ב מפני השתלטות של השמאל הקיצוני.
כך גם התחיל הקשר בינו לגלי צה"ל, שהתרחב אחר כך לכלל תוכנית שבועית.
הרסגור היה מרואיין מבוקש בתוכניות רדיו, ובזכות חוש ההומור שלו ושנינותו הצליח לרתק אליו גם מאזינים שאינם מתעניינים בדרך כלל בהיסטוריה.
יש שייחסו לו גם נטייה להגשה פרובוקטיבית של הדברים ומשיכה לפרשיות ואנדוקטות מחיי דמויות היסטוריות - למשל, עיסוק בחיי המין של דמויות מסוימות או במאבקי כוח אישיים שניהלו.
במשך יותר מעשרים שנה הגיש בקביעות, מדי יום ו' בשעה שבע בערב, יחד עם שחקן התיאטרון והשדרן אלכס אנסקי, את התוכנית "שעה היסטורית" בגלי צה"ל.
השעה ההיסטורית השבועית הפכה ל"תוכנית פולחן" ובמשך שנות שידורה שודרו למעלה מ-686 תוכניות.
בשנת 2005, עם פרישתו לגמלאות של אנסקי, הוחלף בתחילה על ידי השדרן ערן סבאג ולאחר מכן, על ידי ליעד מודריק.
מיכאל הרסגור נפטר ב-9 בפברואר 2011. נטמן בבית העלמין של קיבוץ מעברות, לצד רעייתו תמר, שנפטרה ב-1999. הותיר אחריו את בתו, האמנית ניבה הרסגור-הנדין ונכדים.
נכדו, עילאי הרסגור-הנדין, הוא מנכ"ל "הפורום החילוני" ולשעבר סגן ראש עיריית כפר סבא.
מהפכה בפורטוגל, ספריית אופקים, הוצאת עם עובד, 1976.
מבוא לתקופת הרנסאנס, האוניברסיטה המשודרת, 1978.
עידן האורות - מבוא לתולדות החברה המערב-אירופית במאה ה-18, האוניברסיטה המשודרת, 1984.
ישראל/פלסטין: המציאות שמעבר למיתוסים, מסה.
גבעת חביבה, המרכז היהודי הערבי לשלום, 1997.
המאה ה-20: אירועים, תופעות ואישים בתולדות העולם וישראל.
יועץ מיכאל הרסגור, עורך אחראי יון פדר.
רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר מיכאל הרסגור, אהוד פוקס.
תל אביב, כנרת- זמורה ביתן -דביר, 2010
מיכאל ווֹלפֶה (Wolpe; נולד ב-4 במרץ 1960) הוא מוזיקאי, מלחין, מעבד, מורה ומנצח ישראלי המשמש כפרופסור מן המניין וכדקאן הפקולטה למוזיקה רב תחומית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מיכאל וולפה נולד בתל אביב להורים יוצאי גרמניה, ולמד בין השאר בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
תווים ידע לקרוא עוד לפני שלמד קריאה, מתוך התבוננות בסבתו שהרבתה לנגן על ידו.
וולפה הוא קרוב משפחה של המלחין שטפן וולפה, שהוא בן דוד של סבו ושל סבתו.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים, ולאחר מכן בחיל החינוך והנוער.
עם סיום השירות הצטרף לקיבוץ שדה בוקר בו הוא חי עד היום ובו התמסר לפעילות מוזיקלית אזורית נרחבת, וייסד, בין השאר את הפסטיבל "צלילים במדבר" ברמת הנגב הנערך מדי שנה בחג החנוכה.
למד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל המלחינים צבי אבני, חיים אלכסנדר, מרק קופיטמן ובאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה אצל אלכסנדר גהר.
השלים את עבודת הדוקטורט שלו במוזיקולוגיה בנושא "המוזיקה הסימפונית באנגליה במאה ה-20: רייף וון ויליאמס, רוברט סימפסון ומייקל טיפט – מסורתיות מול חדשנות אוניברסליזם מול פרטיקולריזם", בהנחייתו של פרופ' יהואש הירשברג מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
וולפה הוא מלחין פורה ומנצח מוכר, שכתב וכותב מגוון רחב של יצירות להרכבים שונים, סימפוניים, קאמריים וווקאליים.
יצירתו בולטת בשמירה קפדנית על קומוניקטיביות ועל נגישות לקהל מגוון – למרות מורכבותה.
בחלק ניכר מיצירותיו של וולפה שולבו טקסטים מהשירה העברית החדשה, ואף מכתבי הקודש העבריים.
מיכאל וולפה ניצח כמה שנים על מקהלות שונות ועל תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
יצירותיו מבוצעות על במות חשובות בארץ ובעולם.
רבות מיצירותיו הוקלטו והן משודרות בקול המוסיקה ומופצות על גבי תקליטורים.
וולפה הוא מלחין נאו-רומנטי וביצירתו ניכרת השפעה של חוויות מעצבות בתרבות הישראלית ואהבתו לזמר העברי.
השפעה זו מתבטאת בהשקפת עולם הומניסטית שמטרתה לקרב בין כל חלקי החברה הישראלית ופרויקטים אמנותיים רבים המנציחים יוצרים ישראליים מהעבר ומבליטה יוצרים ומבצעים עכשוויים.
השפעה נוספת היא מותה של אימו בהיותו בן 14 ואשר לזכרה כתב סטאבט מאטר.
מקום מיוחד ביצירתו תופסות יצירות שכתב לאנסמבל קפריזמה הירושלמי, שהיה בין מייסדיו, יחד עם הגיטריסט חנן פיינשטיין והויולן גדי עבאדי.
וולפה כתב לאנסמבל תשע יצירות רחבות יריעה ("קפריזמה" מספר 1–9), שלושה מחזורי שירים ויצירות נוספות.
היצירה האחרונה שהוקדשה לקבוצת "קפריזמה" היא "שנים עשר הירחים" לשלושה עשר נגנים, אשר מתארת את לוח השנה העברי.
בין השנים 1993 ו-1997 שימש כמלחין הבית של התזמורת הקאמרית הקיבוצית ובעבר שימש כמלחין כבוד של הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
מיכאל וולפה הוא מורה ומרצה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, שם הוא מכהן כדקאן הפקולטה למוזיקה רב-תחומית.
הוא מלמד קומפוזיציה כמקצוע ראשי ומרצה במספר רב של קורסים מתקדמים בתורת המוזיקה, פיתוח שמיעה, עיבוד, תזמור, ספרות המוזיקה, צורות ואנליזה, סימינרי קומפוזיציה, מוזיקה של המאה ה-20 וזמר עברי.
בין השנים 2003 ל-2014 כיהן כראש החוג לתורת המוזיקה, קומפוזיציה וניצוח וכיושב ראש ועד ארגון הסגל הבכיר בין השנים 2017 עד 2021. החל משנת 2019 הוא מכהן כדקאן הפקולטה למוזיקה רב-תחומית.
בין השנים 2018 ועד 2021 ערך והרצה את הסדרה "מדברים מוזיקה" של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובה שוחח על תכנים מוזיקליים נבחרים מתוך עונת הקונצרטים של התזמורת.
מיכאל וולפה נמנה עם מייסדי המגמה למוזיקה בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים, אותה ניהל בעבר ובה הוא מלמד גם בהווה.
בשנת 2016 הוזמן וולפה להצטרף אל צוות ההקמה של המסלול ללימודי מוזיקה במצפה רמון ולימודים לתואר ראשון, בשיתוף עם המכללה האקדמית ספיר.
את המסלול ייסד ומנהל נגן הקונטרבס ויוצר הג'אז אהוד אטון.
הוא משמש כיום כמרצה אורח לקומפוזיציה.
במסגרת פעילותו הענפה בנגב ייסד וולפה את מגמות המוזיקה בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון ובתיכון "השלום" למדעים ואמנויות מצפה רמון ע"ש יצחק רבין.
בין השנים 2014 ל-2017 שימש כפרופסור אורח בחוג למוזיקה של המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון.
בקיץ 2014 הצטרף אל צוות ההוראה של ארגון נוער מוסיקלי בישראל.
מאז הוא מסייע לארגון כמנהל פדגוגי של תוכנית המחנות המוזיקליים והרכבי הביצוע הפועלים במסגרתו.
מידי חופשת סוכות, חופשת פסח וחופשת הקיץ פועל וולפה במחנות הארגון כמנחה חוגי העשרה, מעבד, מנהל מוזיקלי, מנצח על תזמורת המחנה וכיועץ מוזיקלי ופדגוגי למנכ"ל הארגון.
משנת 1992 ועד היום משמש כמרצה קבוע בסדרה "קונצ'רטו לקולנוע" של סינמטק ירושלים.
ב-9 בינואר 2022 החל וולפה לשדר סדרת רשת, בשם "רגע על מוזיקה" בערוץ שלו ביוטיוב, בה הוא מנגיש לקהל הרחב דיוני עומק ברמה אקדמית הנוגעים למוזיקה קלאסית ולמוזיקה בכלל, ולעיתים גם דן בסוגיות אקטואליות במוזיקה הפופולרית מנקודת מבט מקצועית (כמו למשל בפלייליסט בנוגע לשיר קאקדילה של עומר אדם)
בעשר השנים האחרונות מכהן כמנהל האמנותי של פסטיבל "פסנתרים" בתיאטרון ירושלים, שאת הקמתו יזם יחד עם אנשי הנהלת התיאטרון.
פסטיבל זה מוקדש כולו לפסנתר, ומהווה מענה אמנותי בלתי מתפשר לכמה פסטיבלי פסנתר מסחריים.
הפסטיבל נותן במה לפסנתרנים ישראליים בני כל הדורות, ומשלב מגוון רחב של מוזיקה קונצרטית עם מוזיקת ג'אז ומוזיקה פופולרית
בין השנים 2005–2011 היה מנהלו האמנותי של "חג המוזיקה הישראלית", אשר בתקופת כהונתו התרחב משעותית והפך לפסטיבל בן שבוע ימים הנודד ברחבי הארץ.
יזם וניהל אמנותית את פסטיבל "דיאלוגים מוזיקליים" במתחם הגדה הדרומית בלונדון, בחסות הארגון למוזיקה יהודית באנגליה, אשר שם למטרה את החיבור בין מוזיקאים ישראלים לבין מוזיקאים בריטיים: JMI Jewish Culture Day at the South Bank, "Musical Dialogues" – British and Israeli Music.
מיזם זה זכה לתהודה ציבורית בבריטניה, וחשף יצירות ישראליות רבות לקהל האנגלי, וזאת כאמור באמצעות דיאלוג עם המוזיקה הבריטית.
הפסטיבל התקיים בין השנים 2008–2011
ייסד את פסטיבל "צלילים במדבר" המתקיים בקיבוץ שדה בוקר מדי חנוכה מזה עשרים וחמש שנה.
בעשור האחרון התפתח הפסטיבל מאוד, ומציג מגוון רחב של מוזיקה ישראלית על כל ריבוי סגנונותיה ואמירותיה.
הפסטיבל מארח אמנים מכל קצוות הארץ, ומהווה אבן שואבת לקהל רב דורי ורב תרבותי ההולך וגדל משנה לשנה.
בין השנים 2015–2017 כיהן כיועץ אמנותי וכמנצח של התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד.
במהלך עבודתו חיבר מספר רב של עיבודים לתזמורת, יצר שיתופי פעולה עם אמני פיוט ועם זמרים יוצרים, ביניהם חיים לוק, שלמה בר, עמיר בניון, עומרי מור, יורם אזולאי ואחרים.
במהלך עבודתו אף יצר מספר מופעי מקור, ביניהם מופע המוקדש לשירי מתתיהו שלם בפרשנות אנדלוסית ומופע המוקדש למפגש בין הפיוט האנדלוסי לאופרה האיטלקית.
1997 – פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
2010 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה
2013 – פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
2018 – פרס שר התרבות לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון
שירים על ארץ, מחזור של שש פואמות סימפוניות: "הרהורים על ארץ אבודה", "התנים חזרו", "תרועות ושברים", "שיבה למדבר", "שירת ברכה", "שמיים שקטים"
שלישיית כלי קשת מס' 4 – "סונטת קרויצר"
"הווה מתמשך" לכינור, קלרינט, בסון / צ'לו ופסנתר, בוצעה והוקלטה על ידי אנסמבל מיתר בשנת 2012.
פואמה סימפונית מס' 7 – "התרת נדרים"
פואמה סימפונית מס' 8 – "בין מעיינות"
פואמה סימפונית מס' 9 – "מזרח"
"שירת הנגיד", אורטוריה קהילתית המוקדשת לשירתו של שמואל הנגיד.
"תפילת הלוי", אורטוריה קהילתית המוקדשת לרבי יהודה הלוי.
"בגנו של משה", אורטוריה קהילתית המוקדשת לחייו וליצירתו של משה אבן עזרא.
פנטזיה כוראלית למקהלות, סולנים, פסנתר ותזמורת.
רפסודיה על נושאים של דבוז'אק
"תרועה וניגון" לשופר ותזמורת קאמרית (הוקדש במיוחד לנגן הקרן והשופר בר צמח)
"נגב - שעת פרידה" לתזמורת קאמרית
התרת נדרים, פואמה סימפונית מספר 7, ביצוע: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, עומר מאיר ולבר, 2014
סטאבט מאטר, סטאבט מאטר לשתי מקהלות א-קפלה, ביצוע: מקהלת רדיו לטביה, קונצ'רטו לחלילית ותזמורת קאמרית, ביצוע: התזמורת הקאמרית הקיבוצית, סולן: הורציו פרנקו , מרדכי רכטמן, פואמה סימפונית מס.
1 "הרהורים", התזמורת הקאמרית הקיבוצית, דורון סלומון, 2000.
קפריזמה מס' 8 להרכב קאמרי, אנסמבל קפריזמה, סולן: יוליוס ברגר, 1998.
שלישיות פסנתר (מספר 1–3), ביצוע: שלישיית ענבר, סדרת אמני ירושלים, 1998
מיכאל וולפה, "המלחינים עולי גרמניה: בין מסורתיות למודרניזם", נדפס ב"בין המולדות", על תרומתם של יוצאי גרמניה, 2006.
מיכאל וולפה, "מיניביוגרפיה" של צבי אבני, הוצאת מכון למוסיקה ישראלית, 2007.
מיכאל וולפה, "המוזיקה של משה וילנסקי", מתוך בית הספרים הלאומי.
מיכאל וולפה, מוזיקאים ממגוון סגנונות באקדמיה למוסיקה, מתוך הבלוג של אלי ליאון, 2 בספטמבר 2010.
מיכאל הנגבי (נולד ב-12 ביולי 1979) הוא שחקן, במאי, תסריטאי, קומיקאי, מדבב ומנחה טלוויזיה ישראלי.
מיכאל הנגבי הוא בנם של זוג השחקנים דינה לימון ואסי הנגבי.
בנעוריו למד במגמת קולנוע בבית הספר לאומנויות בתל אביב ולמד קולנוע בעירוני א'.
במהלך שירותו בצה"ל ביחידת ההסרטה בחיל האוויר.
הנגבי החל את קריירת המשחק כבר בילדותו.
בהופעתו הטלוויזיונית הראשונה, בשנת 1990, התארח בתוכנית "ועכשיו ברוך" בערוץ 2 הניסיוני.
ברוך היה בובת ספוג ירוקה בעלת קול צפצפני, שיצרה והפעילה הבובנאית רוני נלקן מוסנזון מתיאטרון הקרון, והוא אירח ילדים באולפן ושוחח איתם.
באותה שנה השתתף הנגבי גם בתוכנית "קריאת כיוון" בטלוויזיה החינוכית.
בתקופת מלחמת המפרץ בשנת 1991 כיכב בסדרת תשדירי בטיחות בדרכים ובהם חיקה את דובר צה"ל נחמן שי.
באותה שנה דיבב את כריס בתוכנית הטלוויזיה "אלף ואחת אמריקות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-2001 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "אינג'יל" בבימויו של ארנון צדוק.
בשנים 2002–2017 הוביל מדי שנה את הקמפיין הטלוויזיוני של מותג השוקו של מחלבות יטבתה.
בשנת 2004 השתתף בסדרת הדרמה לנוער "ראש גדול" בערוץ הילדים, באותה השנה השתתף גם בסדרת הדרמה המוזיקלית "השיר שלנו" של yes.
בשנים 2007–2008 השתתף בטלנובלה "בובות" בתפקיד נתן, העוזר של נאווה נאמן, שגילמה מיקי קם.
בשנת 2008 השתתף בסדרה "אבי ביטר חי בסרט" בערוץ ביפ.
בשנת 2010 שיחק בסדרת הנוער "אחרי הצלצול".
בשנת 2011 שיחק בסדרה "גבוה וגרינבאום" בתפקיד רני היצלפלד בערוץ 2.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הילדים "גן חיות".
בשנת 2014 גילם דמות משנה בסדרה של שמוליק לוי "70 מיליון סיבות לעושר" בערוץ 2.
בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10. באותה שנה החל להשתתף באחד משני התפקידים הראשיים בסדרה "שוסטר ושוסטר" (לצד שירה נאור) בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2016 השתתף בקומדיית המצבים "שותפים", בערוץ HOT קומדי סנטרל.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "משפחה בהנפקה" בתפקיד אדי זמיר.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "פלמ"ח" בתפקיד אפרים קציר.
בתיאטרון השתתף כילד במחזה "אבודים ביונקרס", שעלה בתיאטרון הקאמרי ב-1991. אחר כך בשנות ה-90 שיחק בהצגות: "סוסי שוקולד", "מקבת'", ו"הקוסם מברוקלין".
לאחר השירות הצבאי שיחק בקאמרי בהצגות "ילדים רעים" ו"המורדים".
ב-2021 שיחק במחזמר "הסוף", ובהצגה "גידול ושמו בועז".
ב-2022 הופיע בתור אברהם סוצקבר במחזה היחיד "העד" שכתבה הדס קלדרון וביים עודד ארליך.
בקולנוע שיחק לראשונה בשנת 1990, בסרט "המחצבה" של הבמאי רוני ניניו בתפקיד הילד שלום.
בשנת 1998 שיחק בסרט "סודות משפחה" בתפקיד ראשי, עם רומי אבולעפיה.
בשנת 2001 שיחק בסרט "אינג'יל" של הבמאי ארנון צדוק.
בשנת 2004 שיחק בסרט "אהבה קולומביאנית" בתפקיד עידן.
הנגבי חבר בקבוצת הבמאים הצעירים "באבון", אשר במסגרתה הוא כותב ומביים סרטים קצרים.
בשנת 2004 ביים את הסרט "קאמבק", שהשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים באותה שנה.
בשנת 2010 השתתף בסרט הטלוויזיה הקומי "חצי טון ברונזה", שהוקרן ב-VOD.
בשנת 2012 יצא לאקרנים הסרט בהשתתפותו "חתולים על סירת פדלים".
באותה שנה שיחק בסרט "ד"ר פומרנץ" של אסי דיין.
ב-2017 השתתף ב"מועדון החנונים: הסרט".
בשנת 2019 שיחק בקומדיה "אול אין".
כבר בילדותו דיבב בסרטים מצוירים וסרטי אנימציה, בשנת 1991 דיבב את כריס בסדרת האנימציה "אלף ואחת אמריקות", ב-1992 בסרט "פייבל במערב הפרוע".
דיבב את כריסטופר רובין בחלק מסרטי "פו הדב", ב-2003 דיבב את דינאהי בסרט "אחי הדוב".
הנגבי דיבב את רפאל מ"מסעות גוליבר", "לאן נעלמה כרמן סן דייגו", את האקלברי פין בסדרה ששודרה בערוץ 1, ודיבב דמויות משנה בסדרה המצוירת "ג'ורג' מלך הג'ונגל" בערוץ לוגי, את דאדלי פאפי בסדרה "כלב חשאי" בניקלודיאון.
בשנים 2001–2002 דיבב בשעשועון יומי בערוץ הילדים את ברוך ב"ברוך ושרוך", לצד עמוס שוב.
בשנת 2002 היא דבבה גם ב-"הובוס: ספר הקסמים הגדול".
בשנת 2004 דיבב בסדרת הטלוויזיה המונפשת הסאטירית "מ.ק.
ב-2014 דיבב את הדמות פרד בסרט "6 גיבורים" מבית דיסני.
בשנת 1992 הנחה את תוכנית הילדים "בננה בום" לצד סיון רהב-מאיר, בערוץ 2 הניסיוני.
בשנים 1996–1997 הנחה את התוכנית "טושטוש" בערוץ 2 לצד יעל בר זוהר.
בשנים 2002–2004 הנחה את תוכנית הנוער "אקזיט".
בשנים 2004–2006 הנחה לצד הילה נחשון את מגזין הרכילות ביס "Y בעשר".
בשנת 2006 השתתף כפאנליסט אורח בתוכנית "משחק מכור" בערוץ 2.
בשנת 2007 הנחה ביחד עם ארז בן הרוש את שעשועון הסלבריטיז "פפראצי" של yes.
בנוסף באותה שנה, שימש שופט קבוע בתוכנית "כישרון או כישלון" יחד עם רותם סלע.
בשנת 2008 הנחה את "בובות - חדר הלבשה", תוכנית שליוותה את הטלנובלה "בובות" מאחורי הקלעים.
בשנת 2009 החל להנחות את תוכנית המציאות "מגודלים", ששודרה תחת חסותה של סלקום.
בשנים 2009–2012 השתתף בפאנל של תוכנית הבידור "צחוק מעבודה" בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2013 החליף את פיני טבגר בהנחיית העונה הרביעית של תוכנית המציאות "היפה והחנון" בערוץ 10.
בשנת 2017 החל להנחות את תוכנית הסאטירה "עד כאן!" בכאן 11.
בשנת 2018 החל להנחות את תוכנית האירוח "חיות במה צוחקות" בכאן חינוכית.
במאי 2021 חזר להשתתף בתפקיד סוכן בסדרה "שוסטר ושוסטר" (לצד גאיה גור אריה).
בשנת 2007 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2011 החל להשתתף בתוכנית "האיש הכי מטומטם בעולם" ברצועת "לילה ביפ" בערוץ 2.
בשנת 2014 השתתף ב"הצחוקייה" בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2016 השתתף בתפקיד היועץ בשעשועון "פיצוחים" שהיה לכבוד 50 שנה לטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2022 הופיע בתור אברהם סוצקבר במחזה היחיד "העד" שכתבה הדס קלדרון וביים עודד ארליך.
בשנת 2000 כתב לסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים" בערוץ הילדים.
בשנת 2005 כתב לסדרת הטלוויזיה "בצפר" בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2009 כתב לסדרת המערכונים הקומית "קצרים" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2003 שימש כעורך משנה של התוכנית "המופע המרכזי" בערוץ 2.
בשנת 2015 זכה סרטון הפיילוט לסדרה עלילתית ברשת האינטרנט "עסק משפחתי" של הנגבי בתחרות "יוצרים ברשת 2.0", ביוזמת איגוד המפיקים בישראל בשיתוף יוטיוב ומשרד הכלכלה.
"עסק משפחתי" היא סדרת רשת, שיצרו יחד עם הנגבי עמיתיו - גל דרן, ניר נחום, דניאל אדר, אורן קסטנבאום ורודי סעדה, המספרת על עלילותיהם של רודי ומיכאל, שני אחים שיורשים מאביהם חנות כלי עבודה ורבים מי מהם צריך לנהל את העסק המשפחתי.
בשנת 2022 יצר את הסרטון "צלפים" לצדו יוסי ירום.
מיכאל ויטמן (22 באפריל 1914 – 8 באוגוסט 1944) היה קצין שריון גרמני בוואפן אס אס.
ויטמן השמיד לפחות 138 טנקים ו-141 כלי ארטילריה, ועל כך עוטר בצלב האבירים עם עלי אלון וחרבות, אחד מהעיטורים הגבוהים ביותר של גרמניה הנאצית.
ויטמן נולד למשפחת חוואים קתולית בכפר קטן בבוואריה.
היו לו שלוש אחיות ואח.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1930 והצטרף לעבודה בחווה המשפחתית.
בשנת 1933 מצא עבודה במחלבה.
בשנת 1934 התנדב לשירות העבודה של הרייך לתקופה של חצי שנה, ולאחר מכן גויס לרייכסווהר (שהפך בשנת 1935 לורמאכט) ושירת שנתיים.
באוקטובר 1936 הוא השתחרר מהוורמאכט בדרגת גפרייטר, ומצא עבודה כפועל בניין.
באותו חודש הוא הגיש בקשה להצטרף לאס אס, ובאפריל 1937 נענתה בקשתו והוא הצטרף ליחידת שומרי הראש של היטלר לייבשטנדרטה אס אס אדולף היטלר (במהלך המלחמה הפכה לדיוויזיית אס אס משוריינת), תחילה שירת כאיש צוות רכב משוריין ולקח חלק בסיפוח אוסטריה (האנשלוס) ובכיבוש צ'כוסלובקיה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ויטמן פיקד על צוות רכב משוריין, אחרי שירות קרבי קצר במערכה בפולין חזר לגרמניה ושימש כמדריך לטירוני הלייבשטנדרטה, ולאחר מכן הועבר לפיקוד על תותח מתנייע.
אחרי שירות במערכה הצרפתית, קיבל פיקוד על אחד ממשחיתי הטנקים מדגם השטוג סימן 3 החדשים, ובשנת 1941 לקח חלק בהתקפה על העיר היוגוסלבית סקופיה.
אחרי הכנעת יוגוסלביה, המשיך ונלחם עם שאר הלייבשטנדרטה ביוון.
במבצע ברברוסה הייתה יחידתו של ויטמן חלק מקבוצת ארמיות דרום שהוטל עליה לכבוש את שדות הנפט שבקווקז.
בעימות הראשון שלו במערכה השמיד שישה טנקים סובייטים ועוטר בצלב הברזל דרגה שנייה על ידי מפקד הלייבשטנדרטה, זפ דיטריך.
ויטמן נפצע במהלך כיבוש אומן, הוא לקח חלק בכיבוש נוגאי, ועל פעולותיו אלה עוטר בצלב הברזל, דרגה ראשונה.
הוא המשיך והשתתף בקרב על קרים שבמהלכו נפצע שנית במהלך מתקפת הנגד הסובייטית בפרקופ.
לאחר שהשתתף בכיבוש רוסטוב על הדון, במאי 1942, אחרי שנה של לחימה בחזית המזרחית, נשלח לקורס קצינים באקדמיה הצבאית של האס אס (יונקרשול) בבאד טלץ שבגרמניה.
לאחר שסיים את הקורס וקודם לדרגת אס אס אונטר שטורמפיהרר (סג"ם), קיבל פיקוד על טנק טיגר ונשלח לצרפת לסדרת הכשרה ואימונים על הכלי החדש.
בינואר 1943 הוצב מחדש בחזית המזרחית, קיבל את הפיקוד על מחלקת שריון, ולקח חלק בקרב קורסק.
למרות הכישלון הגרמני בקרב, ויטמן נלחם בהצטיינות, תוך שהוא משמיד 30 טנקי אויב ו-28 כלי ארטילריה.
ויטמן הוצב מחדש בחזית המזרחית והשתתף ב-13 בנובמבר 1943 בניסיון הכושל לכבוש את העיר ברוסילוב שבאוקראינה.
אחרי זה השתתף בהתקפת נגד של הלייבשטנדרטה במערב אוקראינה בדצמבר 1943, והשתתף בלחימה בסביבת הכפר טורטצקין (Tortschin), ובסוף החודש קודם לתפקיד של מפקד פלוגה.
על פעולותיו בחזית המזרחית עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
הוא עוטר על ידי היטלר בעלי האלון לצלב האבירים, לאחר שהשיג את ההשמדה המאה של כלי אויב, וכן קודם לדרגה של אס אס אוברשטורמפיהרר (סגן).
באביב של שנת 1944 ויטמן חזר לגרמניה כגיבור לאומי.
אחרי שנשא לאישה את ארוסתו, השתתף במספר סיורים בגרמניה להעלאת המורל שבהם דיבר על מעלליו בחזית המזרחית.
באפריל 1944 ויטמן הוצב עם יחידתו בצרפת.
יום אחרי פלישת בעלות הברית לנורמנדי קיבל פקודה לנוע לעבר כוחות בעלות הברית.
רוב יחידתו הושמדה או הוצאה מכלל פעולה כתוצאה מתקיפה אווירית של בעלות הברית, הוא פגש את האויב בסביבת העיירה וִילֶר-בּוקַז' (Villers-Bocage), והצליח לעצור את התקדמות הכוח הבריטי תוך שהוא משמיד יותר משני תריסר טנקי אויב, כשלרשותו רק טנק אחד.
כאשר חזר לבסיסו עוטר בחרבות לצלב האבירים וקודם לדרגת אס אס האופטשטורמפיהרר (סרן).
לאחר שלקח חלק בקרבות בסביבת קאן, קודם לתפקיד מפקד גדוד.
ב-8 באוגוסט 1944 בעלות הברית פתחו במתקפה, ויטמן התקדם עם כוחותיו לעבר העיר סֵנטו (Cintheaux), בדרך הוא נתקל בכוחות שריון קנדים, והצליח לגבור עליהם.
הטנק של ויטמן ספג שתי פגיעות בחלקו הימני האחורי, ואלה גרמו להתפוצצות שהרגה את צוות הטנק.
יש מחלוקת בשאלה מי גרם לפגיעות אלה.
גופותיהם של ויטמן וצוותו נקברו על ידי אזרחים מקומיים בקבר לא מסומן.
בשנת 1983 הרשויות הגרמניות מצאו את קברם.
הם הוציאו את גופותיהם וקברו אותן מחדש בבית קברות צבאי גרמני בנורמנדי.
מיכאל הָנֶקֶה (גרמנית: Michael Haneke; נולד ב־23 במרץ 1942) הוא במאי ותסריטאי אוסטרי, הידוע בסגנונו המטריד והקר ובמנהגו לשבור מוסכמות קולנועיות מקובלות.
הוא מביים לקולנוע, לטלוויזיה, לתיאטרון ולאופרה.
סרטיו עוסקים בביקורת שלילית על החברה המודרנית.
הוא יצר סרטים בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית, ונחשב בדרך כלל לבמאי האוסטרי החשוב ביותר של תקופתו.
כקולנוען מושפע הנקה בעיקר מהקולנוע האירופי הקלאסי, בין השאר מהבמאים רובר ברסון, קשישטוף קישלובסקי, אנדריי טרקובסקי ומיכלאנג'לו אנטוניוני.
הוא זכה בגרנד פרי ובפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן על סרטיו "המורה לפסנתר" ו"מחבואים", בהתאמה.
חמישה מסרטיו עמדו לזכייה בפרס דקל הזהב, מתוכם זכו בו "סרט לבן" ו"אהבה".
הנקה נולד לתוך עולם הקולנוע – אביו היה שחקן ובמאי ואמו הייתה שחקנית.
הוא נולד במינכן שבגרמניה, עבר עם הוריו לאוסטריה וגדל בעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה תחתית.
הוא למד באוניברסיטת וינה פילוסופיה, פסיכולוגיה ודרמה, זאת לאחר שנכשל בניסיונותיו להיות שחקן ומוזיקאי.
לאחר לימודיו הוא עבד כמבקר קולנוע ובין השנים 1967–1970 עבד כעורך בתחנת הטלוויזיה הציבורית הדרום גרמנית Südwestrundfunk.
לאחר מכן עבד כמחזאי, וביים מספר הצגות, שהועלו ברחבי אירופה.
ב־1973 היה לבמאי טלוויזיה וביים שורה של סרטי טלוויזיה אוסטריים בשנות השבעים והשמונים.
סרט הבכורה של הנקה כבמאי קולנוע היה "היבשת השביעית" (1989), בו הראה אלמנטים שיחזרו בסרטיו הבאים: האלימות וסגנונו הבלתי מתפשר.
שלוש שנים אחר כך ביים את סרטו השנוי במחלוקת, "הווידאו של בני", אשר הביא לו את הפריצה ואת ההכרה וזיכה אותו בפרס האקדמיה האירופאית.
שלושת סרטיו הראשונים של הנקה מהווים את "טרילוגיית ההתקרחנות", מונח שנטבע על רקע הצהרתו של הבמאי כי סרטים אלה מהווים, כלשונו, "דיווחים על ההתקדמות בתהליך ההתקרחנות הרגשית של המדינה שלי".
ב-1997 יצא "משחקי שעשוע", באמצעותו העביר הנקה ביקורת שלילית על השפעתה של האלימות המוצגת באמצעי התקשורת, כהמשך לסרט "הווידאו של בני".
הסרט עסק בשני צעירים פסיכופתים הפולשים לבית קיץ של זוג תמים ומתעללים בהם באופן סאדיסטי חסר גבולות, וכלל סצנות ארוכות ועריכה איטית.
הצלחתו הגדולה ביותר עד אז באה בעקבות סרטו "המורה לפסנתר" (2001), שהציג מערכת יחסים פרוורטית בין מורה לפסנתר חובבת מזוכיזם לבחור צעיר המאוהב בה.
על הסרט קיבל הנקה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן.
ב-2003 ביים את "שעת הזאבים", סרט שכתב עוד לפני יצירתו של "הווידאו של בני" אך יציאתו נדחתה בשל מגבלות תקציב.
שנתיים אחר כך יצא סרטו עטור השבחים "מחבואים", בכיכובם של ז'ולייט בינוש ודניאל אוטיי.
הסרט זיכה אותו בפרס הבימוי בפסטיבל קאן, כמו גם בפרס הבימוי באוסקר האירופאי.
ב-2007 יצאה הפקה אמריקאית מחודשת ל"משחקי שעשוע" בבימויו של הנקה ובכיכובה של נעמי ווטס, שהיוותה העתק מדויק של סרטו מ-1997. ב-2009 יצא "סרט לבן", סרטו דובר הגרמנית הראשון מאז 1997, שהוצג בשחור-לבן.
בשנת 2012 ביים את סרטו "אהבה", אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לאותה שנה.
הנקה ביים לתיאטרון מחזות בגרמנית של סטרינדברג, גתה והיינריך פון קלייסט.
ב-2006 עלתה האופרה הראשונה בבימויו, "דון ג'ובאני", באופרה הלאומית של פריז.
באביב 2012 ביים את האופרה "כך עושות כולן" מאת מוצרט, ב.
לסרטיו של הנקה נושאים משותפים רבים, ביניהם השפעתה המנוונת לכאורה של תקשורת ההמונים בימינו על הדרך בה תופס האדם את המציאות, והניכור החברתי הגדול השורר לדעתו בחברה המודרנית, בעיקר ב"מדינות מפותחות".
הנקה נחשב לאחד המבקרים הגדולים של הקולנוע האמריקאי, בין השאר על רקע המניפולטיביות לכאורה של סרטי מתח אמריקאיים, וה"אימפריאליזם התרבותי" כלשונו של ארצות הברית בכלל.
לשם התמודדות עם "אימפריאליזם" זה, הנקה נוהג ליצור את סרטיו כהפקות משותפות בין מספר מדינות תוך ניצול העובדה שהוא דובר גרמנית וצרפתית, דבר שמאפשר לו קצב מהיר יותר של יצירת סרטים מזה של במאים אירופאיים אחרים.
הנקה יוצר את סרטיו כפרודיות, ואף תיאר חלק מהם ("משחקי שעשוע", "המורה לפסנתר", "שעת הזאבים" ו"מחבואים") כפרודיות על סוגות קולנועיות ספציפיות.
לגרסתו, רעיון הסוגה הקולנועית הוא שקרי מעצם הווייתו ומתאים ליוצרים המתייחסים לקולנוע כעסק ולא כאמנות.
מוטיב חוזר בסרטיו של הנקה הוא המשפחה הבורגנית הקטנה, בדרך כלל בת שלוש הנפשות, כאשר שמותיהם של ההורים נשארים זהים מסרט לסרט – וריאציות של השמות אנה וגאורג (ז'ורז' בצרפתית וג'ורג' באנגלית), בדומה למתרחש בסרטיו של קלוד שברול.
מאפיין נוסף של סרטיו הוא שאין להם סוף ברור: הם נוהגים להסתיים כשהצופה מרגיש שהסרט עדיין באמצע העלילה.
הנקה פעל כבמאי טלוויזיה באוסטריה מאמצע שנות השבעים עד סוף שנות התשעים.
סרט הטלוויזיה האחרון שלו הוא "הטירה" (1997) שמבוסס על ספרו של פרנץ קפקא.
הרשימה הבאה כוללת את סרטי הקולנוע בבימויו של הנקה.
הוא כתב את התסריט המקורי לכל אחד מהם, מלבד "המורה לפסנתר" אותו עיבד לקולנוע על פי ספרה של אלפרידה ילינק.
71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית (1994)
לחיות על הקצה: פרס איגוד המבקרים האקומני
מחבואים: הבמאי הטוב ביותר, פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי, פרס איגוד המבקרים האקומני
סרט לבן: פרס דקל הזהב, פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי, פרס הקולנוע מטעם מערכת החינוך הלאומית הצרפתית
אהבה: הסרט הזר הטוב ביותר
הווידאו של בני: פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי
מחבואים: הבמאי הטוב ביותר, פרס איגוד המבקרים הבין-לאומי
סרט לבן: הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר
היבשת השביעית: פרס ארנסט ארטריה
פרס מעגל המבקרים של לוס אנג'לס:
מחבואים: הסרט הזר הטוב ביותר
משחקי שעשוע (1997): הבמאי הטוב ביותר
משחקי שעשוע (1997): פרס המבקרים, פרס מיוחד מטעם חבר השופטים (במשותף עם "פודו: הדור הבא" מאת טאקאשי מיאיקה)
פסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן:
סרט לבן: סרט השנה של איגוד המבקרים הבין-לאומי
71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, פרס איגוד התסריטאים הקטלוני
שעת הזאבים: התסריט הטוב ביותר, פרס המבקרים
מחבואים: פרס לכבוד יובל ה-50 לפסטיבל (במשותף עם "מנדרליי" מאת לארס פון טרייר)
הווידאו של בני: הסרט הטוב ביותר
המורה לפסנתר: הסרט הזר הטוב ביותר
פרס מעגל המבקרים של אוסטרליה:
מחבואים: הסרט הזר הטוב ביותרמועמדויות
פסטיבל קאן – דקל הזהב:
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר בשפה שאינה אנגלית:
מחבואים: הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר
המורה לפסנתר: הבמאי הטוב ביותר (בחירת הקהל), התסריט הטוב ביותר
פרס מעגל המבקרים של לונדון:
משחקי שעשוע (1997): במאי השנה
סרט לבן: במאי השנה, תסריטאי השנה
משחקי שעשוע (1997): הסרט הטוב ביותר
שעת הזאבים: הסרט הטוב ביותר
מיכאל הַנְדֶלְזַלְץ (נולד ב-26 במרץ 1950) הוא עיתונאי, מבקר תיאטרון, מתרגם ועורך ישראלי, כתב ביקורות תיאטרון בעיתון "הארץ" בין השנים 1975 ל-2017 ושימש בתפקידי עריכה שונים.
הנדלזלץ נולד בשנת 1950 בוורשה שבפולין, בן לרופא ד"ר אברהם הנדלזלץ.
סבו, ישראל אליהו הנדלזלץ, היה העורך של שבועון לילדים בשם צפרירים, סופר ומתרגם פורה לעברית של ספרות ילדים, שהיה הראשון שתרגם לעברית את פינוקיו מאת קרלו קולודי.
עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה בשנת 1957. בוגר תיכון עירוני ה' בתל אביב.
בעל תואר ראשון בתיאטרון ובתורת הספרות הכללית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1969 החל לכתוב ביקורת תיאטרון בעיתון "למרחב".
במרץ 1975 החל לפרסם ביקורת תיאטרון ב"הארץ", את הביקורת הראשונה כתב על המחזה "קומדיה של טעויות" שהוצג בתיאטרון קאמרי.
לאחר פרישתו של חיים גמזו מהעיתון הפך למבקר התיאטרון הקבוע של "הארץ".
ב-1981 הצטרף למערכת "הארץ" כמבקר תיאטרון וכעורך.
ב-2005 החל לכתוב מדור שבועי בשם "המילה האחרונה".
עסק גם בתרגום ספרים מפולנית ומאנגלית.
על עבודתו כמבקר תיאטרון אמר:
החל משנת 2015 משמש בעל טור במסגרת מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
ב-29 במרץ 2017, עם הגיעו לגיל פרישה, פרסם טור פרידה מתפקידו כמבקר התיאטרון של "הארץ", תפקיד אותו מילא במשך 42 שנים.
בגיל מבוגר הפך מיכאל הנדלזלץ לנכה הנעזר בקלנועית, פרט שהוא מתייחס אליו לעיתים כאשר הוא כותב על בעיות בנגישות לאולמות תיאטרון.
בשנת 2022 השתתף בתוכנית "המרדף" בערוץ כאן 11. בשנת 2024 החל לשחק, לראשונה, בהצגה "אנטיגונה" מאת ברטולט ברכט בבימויו של עירא אבנרי, פרויקט מיוחד שהוצג במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט בתל אביב.
בשנת 2026 השתתף בעונה השלישית של הסדרה זגורי אימפריה בתור פקיד בביטוח הלאומי.
הנדלזלץ נשוי, ואב לשלושה ילדים.
חנוך לוין על-פי דרכו (הוצאת ידיעות אחרונות, 2001): לקט ביקורות תיאטרון על מחזותיו של חנוך לוין
לקט מאמריו שהתפרסמו מדי שבוע בפתח מוסף "ספרים" בעיתון "הארץ" הופיע בקבצים הבאים:
שרלוק הולמס: תעלומת הבלש בן האלמוות, הוצאת מפה, (2006)
ממלא מקום עצמי (אוסף טורים מהמדור "המילה האחרונה" בעיתון הארץ מן השנים 2005–2008), הוצאת מאגנס, 2018.
קהלת על פי הנדלזלץ הוצאת נהר, 2020.
הקידה האחרונה: מבחר מסיפורי שרלוק הולמס, הוצאת זמורה ביתן, הוצאת מודן, 1978
מדריך להורים: צעדים ראשונים בלמידה, בעריכת שרה בונט סטיין, הוצאת רשפים, 1979
ארתור קונן דויל, עמק הפחד: כל עלילות שרלוק הולמס, זמורה, ביתן, 1981. מהד' שנייה, 1990. בעריכת יחיעם פדן
ויטולד גומברוביץ', פורנוגרפיה, רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת כתר 1987
לורנס אוליבייה, על המשחק, מודן, 1989
הנריק סנקביץ', במדבר וביער עד, ספריית מעריב, 1991. ציורים: שמעון קובילינסקי.
דניאל בארנבוים, חיים במוזיקה, עידנים הוצאת ידיעות אחרונות, 1992, בעריכת מיכאל לוין.
לשק קולקובסקי, שיחות עם השטן.
מפתח שמימי, תרגום מפולנית, הוצאת מפה והוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2004, 165 עמודים.
מיכאל השלישי , המכונה גם השיכור היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 842, כשהיה בן שלוש, לבין שנת 867 בה נפטר.
מיכאל השלישי היה הקיסר השלישי והאחרון לשושלת האמוריאנית.
מיכאל השלישי היה נכדו של מייסד השושלת הקיסר מיכאל השני ובנו של הקיסר תיאופילוס ואשתו תאודורה השנייה.
עוד כשהיה תינוק מינה אותו אביו למשרת קיסר נוסף, וכשהיה בן שלוש, ב-20 בינואר 840, מונה לקיסר יחיד.
במהלך תקופת מלוכתה הצליחה לבלום את מתקפות הערבים וגילתה להט דתי.
בין היתר, רדפה בשם אמונתה את כת הפאוליקיאנים והחזירה את פולחן האיקונין, והביאה לסיום את משבר האיקונוקלאזם.
לעומת זאת, היא הזניחה את חינוכו של מיכאל והוא התקרב לדודו, בארדאס.
זה האחרון הסית אותו נגד אימו, וב-856 הצליח לגרום לשליחתה למנזר.
ב-857 נטל מיכאל השלישי את מושכות השלטון לידיו באופן רשמי.
בשנת 863 פגעו צבאותיו של מיכאל קשות בצבא החליפ'ות העבאסית והאמיר ובנו מתו באותו הקרב.
בשנת 866 פקד על עוזרו בסיליוס, שירצח את דודו (בו הוא חשד כי הוא חותר תחתיו).
בסיליוס עשה כמצווה, ומונה לכהן לצידו של מיכאל כקיסר נוסף.
ב-867 הגיעה שמועה לאזניו של בסיליוס, כי מיכאל מתכוון להחליפו, לכן רצח אותו, והפך לבסיליוס הראשון מייסדה של השושלת המקדונית.
מיכאל (מיכלקו) , בנו של יורי דולגורוקי, היה נסיך ולדימיר.
בשנת 1162 גורש על ידי אנדרי בוגולובסקי משטחי נסיכות ולדימיר ולפי הערכות של היסטוריונים התגורר בסביבות צ'רניגוב.
בשנת 1168 השתתף בקרבות נגד הקומנים ולאחר מכן נשלח להילחם נגד כוחות של נובגורוד.
הוא נלקח בשבי ושוחרר רק כעבור שנה, כאשר מונה על ידי אנדרי בוגולובסקי לשלוט על העיר טורצ'סק.
בשנת 1170 השתתף במערכה נגד הקומנים להגנת העיר פריאסלאבל.
בשנת 1172 מונה על ידי אנדרי בוגולובסקי להיות נסיך קייב אך לא היה יכול לקבל את המינוי כי היה בעיצומה של מערכה צבאית נגד נסיכים מנסיכויות שכנות.
עם פטירת אנרדי בוגולובסדקי בשנת 1174 קיבל את הנסיכות ולדימיר.
היה לו קושי לממש את התפקיד לאור התנגדות אצולת הערים הוותיקות בנסיכות ובעיקר סוזדל.
לאחר מערכה צבאית מימש את המינוי והחל למשול בנסיכות.
נפטר לאחר שנה, בשנת 1176.
מיכאל דוד וייגל (נולד ב-1 באפריל 1970) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
נחשב לאחד מגדולי השחקנים בקולנוע החרדי.
וייגל נולד וגדל ברמת השרון כבן זקונים לזוג הורים ניצולי שואה וגדל כחילוני.
אביו, שנולד באוסטריה ושרד את גטו טרזיינשטט, היה יו"ר אגודת הסטודנטים היהודים בווינה, ובישראל היה מנהל מחלקה אורתופדית בבית חולים השרון.
אימו, חנה, נולדה בפולין, שרדה את גטו קרקוב והייתה במקצועה אחות רנטגן.
בילדותו נמשך לשני תחומים: טבע ותיאטרון.
הרבה לעשות הצגות לחבריו, להתחפש ולשחק מול המראה.
אביו, שהיה בעברו קוסם חובב, לימד אותו מספר קסמים ואיתם הופיע מול חבריו.
על ילדותו סיפר וייגל בריאיון לעיתון בשבע: "ביום חול רגיל הייתי מסוגל להתלבש, וללכת מדלת לדלת כדי לעשות הצגות לשכנים...
בגיל 10 כבר העברתי לחברים מעין חוג דרמה במקלט השכונתי.
בוגר תיכון אלון במגמת תיאטרון.
בצה"ל שירת בתיאטרון צה"ל ואף פיקד שם על עודד מנשה, מיכל ינאי וניצן הס.
מיד אחרי הצבא למד בסטודיו למשחק של ניסן נתיב.
בין השנים 1992–1993 גילם את הבובה "אפילו" בתוכנית הטלוויזיה "המחסן של כאילו" בכיכובו של אריה מוסקונה ושודרה בערוץ הילדים.
בשנת 1994 השתתף לצד נאור ציון, שרון אלימלך ונבו קמחי בתוכנית המערכונים "נפלו על הראש" ששודרה בשידורי "קשת" בערוץ 2. בין השנים 1996–1998 גילם את אבי אדיר לצד גילי שושן, דני שטג, אורנה פיטוסי ועינת ויצמן בסדרת הטלוויזיה המצליחה "הפוך".
בין השנים 1998–2000 גילם את הבובה לואי בתוכנית הטלוויזיה לילדים "הביגבגים" ששודרה בערוץ הילדים.
באותו שנה גילם את הבובה פיט בתוכנית עץ הפיטפוזים בערוץ הילדים.
לאחר חזרתו בתשובה, ב-2004 גילם בוחן אתרוגים בסרטו של גידי דר "האושפיזין".
ב-2012 גילם את שטרייכר בסרטה של רמה בורשטין "למלא את החלל".
ב-2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "שטיסל".
בשנת 2022 גילם רב ודיין בסרט "עקרה" שכתב וביים הרב מרדכי ורדי.
היה חבר (בין השאר לצד יוסי עיני, סיגלית פוקס, דוית גביש וגיא לואל) בקבוצה הראשונה של "צעירי הבימה" שהקים אילן רונן המנהל האמנותי של התיאטרון והעלתה הצגות בקו יותר צעיר ונועז.
במסגרת קבוצה זו, בשנת 1996 גילם את ליגוריו במחזה "מנדרגולה", השתתף ב-1997 ב"ערב אימפרוביזציה - משחקי תיאטרון".
באותה שנה גילם את יוסאריאן במחזה "מלכוד 22" שביים אילן רונן ע"פ ספרו של ג'וזף הלר והשתתף ב"סיפורי הבימה" - האירוע המרכזי של חגיגות 80 שנה לתיאטרון הבימה בו שחקנים וותיקים וצעירים מעלים את סיפור "הבימה".
ב-1999 גילם את המספר ועוד דמויות במחזה שביים אילן רונן "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט.
בשנת 1998, לאחר סיום הסדרה "הפוך" גילם את יהודה עציון (מראשי המחתרת היהודית) בהצגה "מלחמת אחים" שכתב וביים אילן רונן ומשווה את הקוטביות הפוליטית של עם ישראל בימי בית שני לתקופתנו.
כבר בשנת 1996, בראיון הראשון שנערך עמו בעיתון "פנאי פלוס", התגלו נטיותיו הרוחניות, כאשר תיאר התרחשויות מיסטיות שאירעו מאחורי הקלעים של הסדרה "הפוך".
הוא סיפר שם שלדעתו יש אלמנט נבואי בתסריט הסדרה, ושדברים שקרו בה התרחשו אחר כך במציאות.
במהלך העבודה על ההצגה "מלחמת אחים" השחקנים ערכו במשך חצי שנה מחקר היסטורי-דתי-פילוסופי על העם היהודי בימים ההם, במהלכו שמעו שיעורים מרבנים וביקרו במנהרות הכותל.
בעקבות כך התעניין וייגל ביהדות, החל תהליך של חזרה בתשובה בעזרת הרב יוסף שמואל גרליצקי והתקרב לחסידות חב"ד.
על תהליך חזרתו בתשובה אמר וייגל בריאיון לעיתון "בקהילה": "דרך העבודה שעשיתי ביקרתי במנהרת הכותל ועסקתי בנושא, התעוררה בי הנקודה היהודית.
כך שבעצם (תיאטרון) "הבימה" החזיר אותי בתשובה...כשחזרתי בתשובה היה לי משבר לא קל, כי הרב הורה לי להמשיך בשגרת החיים למרות התהליך.
להמשיך בעבודה ב"הבימה" כשאתה אדם חרדי, זה פשוט לא שייך.
הייתי רץ במוצאי שבת מבית הכנסת לתיאטרון ולקהל של מאות אנשים שחיכה לי.
הייתי עושה הבדלה בכניסה לאולם.
עד שזה היה בלתי נמנע, ובפרשת "לך לך", קראו לי למשרדי "הבימה" ואמרו לי "לך לך", לשמחתי הרבה".
בשנת 2003 יצרה הבמאית שרית אשכנזי לוי, סרט תיעודי על תהליך חזרתו בתשובה בשם "חזרה אחרונה".
מאז חזרתו בתשובה שיחק בעשרות רבות סרטי קולנוע חרדי של האחים גרובייס, יהודה גרובייס, "ניצוצות של קדושה", "פרי עץ הדעת", "האחים כהן וחצי", "אולפני דינור", "עולם ומלואו", בת מלך הפקות, מסורת הפקות ועוד.
מלמד משחק בבית הספר למשחק "אספקלריא" ובתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
בשנת 2018 גילם את אהרון מרגלית בהצגה "אתהלך" שכתב וביים בן לוין ע"פ הספר בעל אותו השם, בהפקת תיאטרון נקודה טובה.
באותה שנה גילם כתפקיד ראשי את דמותו של פנחס - משגיח בישיבה חרדית בסרטו של שניאור אנטבי "מודה במקצת", לצד השחקנים שולי רנד, תומר קאפון, נתן נתנזון ועוד.
בשנת 2020 גילם את אביו של "יענקל'ה הכונס" בקליפ שהופק עבור טקס סיום הש"ס שנערך על ידי אגודת ישראל במחזור ה-13 של הדף היומי.
וייגל מתגורר בכפר חב"ד, נשוי לשלומית ואב לשמונה, חלק מבניו אף מופיעים איתו בהופעות.
מיכה הרן (הריסון) (נולד ב-1944) הוא צ'לן ומנצח ישראלי.
הרן נולד בירושלים ובגיל 7 החל ללמוד צ'לו בקונסרבטוריון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, אצל פאול בלסברג וכן למד מוזיקה קאמרית אצל עדן פרטוש וז'וזף קלווה וניצוח אצל אלדו צ'קאטו.
בשנים הבאות השתלם בנגינה אצל אנדרה נאווארה, מוריס מרשל, ליאונרד רוז וברנרד גרינהאוס.
מיכאל הרן היה הצ'לן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 1976 ועד פרישתו בשנת 2011. עם הפילהרמונית הופיע הן כסולן והן כמנצח.
בארצות הברית לימד הרן באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה וניגן בשלישיית טמפל.
הוא לימד גם באקדמיה למוזיקה בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וכן בכיתות אמן בישראל ומחוצה לה.
הרן הופיע כסולן עם תזמורות בישראל ובעולם, בהן תזמורת שווייץ המערבית, תזמורת הרדיו של מילאנו, תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, תזמורת פיטסבורג, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית חיפה והתזמורת הסימפונית ראשון לציון.
כמו כן השתתף בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם וניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים בהקלטת הסימפוניה השנייה של יאן פריידלין ועל אנסמבל פילוקאמרה ואנסמבל קפריזמה.
מיכאל (מייק) הרצוג (נולד ב-15 ביולי 1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף וחוקר בתחום יחסי ישראל והמזרח התיכון.
היה שגריר ישראל ה-19 בארצות הברית.
נולד בוושינגטון די סי כאשר אביו, חיים הרצוג, היה נספח צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון.
הרצוג למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
עם גיוסו לצה"ל עבר הכשרה כלוחם חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום.
ב-1974 הצטרף לחיל המודיעין בו שירת עד שנת 1994, אז סיים את תפקידו כראש זירה בחטיבת המחקר.
בתוך כך, השתתף הרצוג בשיחות השלום של ישראל עם הפלסטינים, הסורים והירדנים מאז 1993.
בתפקידיו האחרונים בצה"ל היה ראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון, המזכיר הצבאי לשר הביטחון שאול מופז, ראש המטה של שר הביטחון עמיר פרץ וראש מטה שר הביטחון אהוד ברק.
בתקופה שבין מאי 2009 למרץ 2010 שימש כשליח מיוחד של ראש הממשלה ושר הביטחון במאמצים להניע את התהליך המדיני.
לאחר שלא קודם לדרגת אלוף, פרש מצה"ל בשנת 2010.
הרצוג היה חבר בצוות שניהל את המשא ומתן עם סוריה בין דצמבר 2010 למרץ 2011. המגעים היו עקיפים ונוהלו על ידי השליחים האמריקאים דניס רוס ופרדריק הוף שהעבירו מסרים בין הצדדים, עד שהמגעים פסקו עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
בנוסף היה חלק מערוץ חשאי בשנתיים שקדמו לשיחות השלום בין ישראל לפלסטינים בתיווך ג'ון קרי.
החל משלהי העשור השני של המאה ה-21, הרצוג היה עמית בכיר במכון למדיניות העם היהודי (The Jewish People Policy Institute - JPPI) ומשמש גם כעמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
באוגוסט 2021 הודיע ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט על מינויו של הרצוג לשגריר ישראל בארצות הברית.
הרצוג נכנס לתפקידו בנובמבר 2021 והחליף את גלעד ארדן.
בנובמבר 2024 החליט ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שהרצוג יסיים את תפקידו כשגריר ישראל בארצות הברית לאור חילופי הממשל בארצות הברית והוא סיים את תפקידו ב-24 בינואר 2025. הוא השגריר הרביעי במשפחתו, לאחר אביו ושני דודיו.
הרצוג הוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני מאוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2025 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נשוי לעו"ד שירין הרצוג ולהם שני ילדים.
אביו חיים הרצוג היה הנשיא השישי של מדינת ישראל.
אמו אורה הרצוג לבית אמב"ש, הייתה אשת חברה ומייסדת המועצה לישראל יפה.
סבו היה הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי האשכנזי לישראל בעת הקמת המדינה, וסבתו, שרה הרצוג, הייתה ממייסדות תנועת "אמונה".
דודו, אבא אבן, היה שר החוץ.
דוד נוסף, ד"ר יעקב הרצוג, היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
אחיו הם יואל הרצוג, יצחק הרצוג, נשיא מדינת ישראל, וד"ר רונית הרצוג, פסיכולוגית קלינית.
מיכאל הנגבי (קופיטֶבסקי) (י' בתשרי ה'תרע"ב, 2 באוקטובר 1911 – ח' בטבת תשס"א, 3 בינואר 2001) היה ממייסדי קיבוץ נגבה והמוכתר שלו (1939–1949), מזכיר ועד יישובי הנגב (גוש עזה) וקצין צה"ל שכיהן כמושל הצבאי של באר שבע (1948–1950), לאחר כיבוש העיר במלחמת העצמאות.
הנגבי ורב-סרן עשהאל צוקרמן היו שני המושלים הצבאיים הראשונים במדינת ישראל.
לאחר תשעה חודשים הוא החליף את צוקרמן ושימש גם כמושל צבאי של מגדל (אשקלון).
הנגבי נולד ב-2 באוקטובר 1911 באוליקה שבפולין בשם מיכאל קופיטֶבסקי (נכתב גם: קופיטיבסקי, קופיטייבסקי, קופיטובסקי), בנם של שרה ויצחק.
היה חבר תנועות "השומר הצעיר" ו"החלוץ", ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
היה ממייסדי קיבוץ נגבה (1939).
בשנים 1939–1949 כיהן כמוכתר הקיבוץ, ובשנים 1943–1949 כיהן בנוסף כמזכיר גוש יישובי הנגב.
היה פעיל בארגון "ההגנה" ומרכז ש"י (שירות הידיעות של ההגנה) בנגב.
היה נציג המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בנגב, ממעלי 11 הנקודות (אוקטובר 1946) וממניחי קווי המים ליישובים החדשים (1946–48).
ב-1947 התגייס לפלמ"ח, ושירת בגדוד השני של חטיבת הנגב וכקצין מטה לתפקידים מיוחדים בחטיבה.
ב-1948 כיהן כמפקד יחידת הקישור של צה"ל לאו"ם בנגב.
היה ממארגני שיירת האספקה וכוח האדם לנגב.
השתתף ב"מבצע משה", שהיה חלק ממבצע יואב (אוקטובר 1948) ותכליתו הייתה כיבוש באר שבע.
לאחר כיבוש העיר נתמנה רב-סרן הנגבי למושל הצבאי של העיר.
בטקס שהתקיים בנובמבר 1948 אירח הנגבי את השייחים שרצו את חסות מדינת ישראל.
הוא הקים בית חולים צבאי זמני שנוהל על ידי חיל הרפואה, ודאג לאכלוס הבתים שננטשו על ידי התושבים הערבים במשוחררי צה"ל ועולים חדשים.
כמושל צבאי הקים הנגבי צוות של אזרחים מתוך אלו שבאו והתיישבו בבאר שבע.
פעל לקליטת העולים, הקמת בית ספר ראשון.
ביום העצמאות הראשון של מדינת ישראל (מאי 1949) חנך את תחנת הכוח הראשונה של חברת החשמל, וחוצות העיר הודלקו בתאורת רחוב בפעם הראשונה בתולדות העיר.
בתקופתו של הנגבי החלו לפעול בעיר סולל בונה, שהיה ספק העבודה הראשון בעיר, המשביר לצרכן, תחנת משטרה, משרד דואר ובית החולים הדסה בבאר שבע (19 בדצמבר 1949).
ב-26 בפברואר 1950 נערכה הפתיחה החגיגית של ועדת העירייה, שהתקיימה במועדון החייל בבאר שבע.
הנגבי סיים את תפקידו כמושל צבאי לאחר שמסר את ניהול העיר לדוד טוביהו, במעמד שר הפנים חיים משה שפירא.
מאוגוסט 1950 כיהן כיו"ר משלחת צה"ל לוועדת שביתת הנשק ישראל–מצרים, ובשנים 1950–52 היה חבר המשלחת לוועדת שביתת הנשק ישראל–סוריה (מ-1951) ולבנון.
לאחר שחרורו עסק במסחר עם הבדואים.
בשנת 1958 היה ממייסדי סניף האגודה למען החייל בבאר שבע, ובמשך שנים רבות כיהן כראש מחוז הדרום שלה.
על פועלו בעיר זכה הנגבי בשנת 1991 בתואר יקיר באר שבע.
הנגבי נפטר ב-2001. נטמן בבית העלמין החדש בבאר שבע.
על מצבתו נכתב: "מיכאל הנגבי – איש הנגב".
הותיר את אשתו פלה לבית קונצקה ואת שלושת בניו: יגאל, עודד ויצחק.
על שמו רחוב בשכונת רמות בבאר שבע.
ב-1949 עבר הנגבי לבאר שבע, והתגורר ברח' הסתדרות 22 בעיר העתיקה של באר שבע.
הבית שוכן מול גן הנשיא בעיר העתיקה.
זהו בית ערבי שנבנה בשנות ה-30 ובו התגוררה משפחה נוצרית אמידה.
הבית בעל אופי "מערבי" יותר מרוב בתי העיר מאותה התקופה.
השימוש בקווים ישרים במקום קשתות, במיוחד בחלונות, נחשב לאופנה מודרנית יותר בבנייה הערבית באמצע שנות השלושים.
מרפסת הכניסה הגדולה נבנתה ביציקת בטון.
הכניסה מוליכה לאולם גדול, שממנו הסתעפו חדרי הבית.
הכניסה האלכסונית לא הייתה אז נפוצה, והשימוש בדגם זה, החורג מהמוכר, מהווה גם הוא עדות לאופיו הפחות שמרני של בעל הבית.
כיום משמש המבנה בית קפה מסעדה ומרכז לטיפולים אלטרנטיביים בשם "מטה במדבר".
הרב מיכאל הרשקוביץ (נולד בו' בניסן ה'תש"ג, 11 באפריל 1943) הוא ר"מ בישיבת מרכז הרב, מתלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
כיהן כרב היישוב נריה שבבנימין וכדיין בבית הדין לממונות במערב בנימין.
מעורכי הספר "מדבר שור" ומרבני תורת הארץ הטובה.
נולד לשרגא צבי, צאצא של רבי אהרן דוד דייטש בעל שו"ת גורן דוד ומתלמידי החתם סופר, ולטובה, שניהם ילידי צ'כוסלובקיה שהתגוררו בפרשבורג.
למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת כרם ביבנה ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב.
מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בשלהי שנת תשל"א נישא לבת-שבע, בתו של משה קטן.
תקופה מסוימת לימד בישיבת ניר קריית ארבע, ולאחר מכן נקרא על ידי הרצי"ה, בשנת תשל"ח, לשמש כר"מ בישיבת מרכז הרב, בה הוא מלמד מאז, מעל ארבעה עשורים, גמרא ואמונה, שימש בישיבה גם כבעל תפילה בראש השנה.
הוסמך לרבנות "יורה יורה" על ידי הרב אברהם שפירא בכ"א בשבט תשמ"ה.
לחם במספר מלחמות ושירת בפלס"ר של החטיבה הירושלמית.
בשנת ה'תשנ"ג עמד בראש הגרעין המייסד של היישוב נריה שבבנימין, ולאחר מספר שנים התמנה לרב היישוב, וכיהן בתפקיד עד אלול תשפ"ד.
בנוסף משמש כאב"ד לענייני ממונות שפועל במערב בנימין, יחד איתו יושבים בהרכב הרב רמי ברכיהו, הרב יעקב שרעבי, הרב יחזקאל קופלד רב היישוב דולב והרב חיים צפרי.
לימד תקופה קצרה במכון מרחבים.
הרב הרשקוביץ חבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
ביולי 2025 חתם עם רבנים נוספים על מכתב הקורא לממשלה לא להסכים לעסקת חטופים במחיר ויתור על ניצחון וביטחון ישראל.
בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים, הגיע מדי יום לרצי"ה קוק ועזר לו להוציא מחדש את ספרי הראי"ה קוק 'עקבי הצאן', 'אדר היקר', 'מוסר אביך' ו'מידות הראי"ה'.
מספר שנים לאחר מכן היה מהמגיהים והמוציאים לאור של הספר אורח משפט שחיבר הראי"ה קוק.
לאחר נישואיו השתתף בכתיבת בירורי הלכה במסגרת מכון הלכה ברורה ובירור הלכה ושימש כר"מ בישיבת ניר קריית ארבע.
בשנת ה'תשל"א ערך והוציא את הקובץ "השבת, ישראל והזמנים" ובו מאמרים מאת הראי"ה קוק על השבת והמועדים.
הקובץ נדפס בתוך הספר "זכור זאת ליעקב" אותו ערך הרב הרשקוביץ לזכרו של חברו הרב יעקב פנחס כהן, ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים, וכן בחוברת נפרדת (לימים נכללה החוברת במאמרי הראי"ה).
ערך יחד עם הרב דוד לנדאו את הספר "מדבר שור".
בשנת ה'תשע"א הוציא לאור תלמידו הרב מנחם נוביק את החוברת לך לך אל ארץ המוריה, בה שיעורים שמסר בישיבת מרכז הרב על פרשת עקידת יצחק, על פי דרכו של הראי"ה קוק בספרו עולת ראיה, החוברת יצאה מחדש על ידי מכון מים חיים.
בשנת ה'תשפ"ג הוציאו תלמידיו לכבוד הגיעו לגבורות את הספר "הרשום בכתב אמת" ובו אוסף מאמרים ושיעורים בעיון ובאמונה שכתב ומסר במהלך השנים.
הרב מיכאל סבור שיש לעסוק בעיקר בלימוד גמרא, ומציין כי אף מורו ורבו הרב צבי יהודה היה בעיקר איש הלכה שעסק בגמרא רוב זמנו, ועיסוקו המרובה באמונה היה "הוראת שעה" של הוצאת כתבי הרב קוק לאור.
שיטת לימודו בעיון עוסקת בניתוח עמוק של הראשונים השונים על הסוגיה תוך הצגת חקירה יסודית העומדת בשורש מחלוקתם.
לאחר הצגת החקירה הוא מסביר מדוע ראיותיהם השונות של הראשונים להבנתם בגמרא אינם קשות על בר הפלוגתא שלהם.
לעיתים משתמש רק בצד אחד של החקירה על מנת לתרץ קושייה על ראשון מסויים ומראה כי הקושייה נובעת בגלל הנחה כצד השני.
לאחר חידוש נאה של אחרון הוא נוהג לבחון את אמיתותו באמצעות קריאה חוזרת של הגמרא או המשנה.
מלבד רש"י ותוס' חביב עליו בעיקר המאירי והוא מצטטו מסוגיות שנות ברחבי הש"ס.
שיעוריו נוגעים בדרך כלל ב"רייד" (הסברות והמקורות הקלאסיים על כל סוגיה) והוא אינו מקפיד ללמד חלק מסויים במסכת אלא נוגע במגוון סוגיות ברחבי המסכת הנלמדת.
משתמש בבקיאותו הרחבה באחרונים על מנת לבסס את סברותיו, ולעיתים דוחה אותם, בעיקר את המנחת חינוך, הרש"ש, והגר"ח הלוי.
הרב הרשקוביץ מחבב במיוחד את סוגיות אינו מתכוין ופסיק רישיה ומצוות לאו להנות ניתנו, מערכות הדורשות ידע רב ברחבי הש"ס.
יסוד בולט במשנתו של הרב הרשקוביץ הוא שהציווי האלוהי איננו עומד בסתירה למוסר ולמצפון האנושיים.
למשל, מתנגד הרב הרשקוביץ לפרשנויות אקזיסטנציאליסטיות (בייחוד זו של קירקגור) הרואות בעקידת יצחק ניגוד בין המוסר הטבעי של אברהם לבין הציווי האלוהי וטוענות שבכך שאברהם אבינו עקד את יצחק הוא למעשה כבש את האנושיות שלו בפני הצו האלוהי הגדול ממנו.