tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף פברואר 1975, לאחר שהשתתף עם גולדה מאיר בכנס של "האינטרנציונל הסוציאליסטי" במערב ברלין, ביקר אלון בבון, בירת גרמניה המערבית.
במהלך ביקורו נפגש עם שר החוץ הגרמני, עם השר הגרמני לשיתוף פעולה כלכלי אגון בר, עם שר האוצר, עם ראש האופוזיציה, עם נשיא גרמניה ועם הקנצלר הלמוט שמידט.
כמו כן, ביקר במחנה הריכוז דכאו.
בהמשך כהונתו כשר החוץ ביקר אלון בגרמניה עוד מספר פעמים.
הביקור המוצלח של שר החוץ הצרפתי בגינוסר הביא להזמנתו של אלון לצרפת באפריל 1975 ולפגישה עם נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, ועם ראש ממשלת צרפת.
ב-11 במאי 1975 חתם אלון על הסכם סחר חופשי עם השוק המשותף, שקירב את ישראל לאירופה מבחינה כלכלית.
כחצי שנה לפני מותו הגדיר אלון את ההסכם כ"אחד ההישגים הגדולים" של חייו.
בתקופה זו נערכה סדרת ביקורים של שרי חוץ אירופיים בישראל.
בסוף מאי 1975 ביקר אלון ברומניה, שם שיבח בנאומו את "מדיניות החוץ העצמאית" שלה, נפגש עם היהודים המקומיים בבית הכנסת המרכזי של בוקרשט ונפגש לשיחה ארוכה עם שליט המדינה ניקולאה צ'אושסקו.
כבר מספטמבר 1974 פעלו הערבים בעצרת האו"ם להשעיית ישראל מהארגון.
בספטמבר 1975 שוב נאם אלון בעצרת.
הוא דיבר נגד השעיית ישראל, תקף את המזכ"ל קורט ולדהיים, ואמר: "רק אמריקה ולא האו"ם יכולה להביא שלום".
ב-10 בנובמבר 1975 התקבלה החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שקבעה כי "ציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
החלטה זו בוטלה רק ב-1991, עם קבלת החלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם.
בנובמבר 1975 חתם אלון על הסכם תרבות עם הולנד, שנועד להרחיב את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומי החינוך, התרבות והמדע.
במהלך מסעותיו באירופה נפגש גם עם מפקד נאט"ו והציע לו להקים בישראל מחסנים שישמשו את כוחות המערב במקרה הצורך.
אלון ניסה, ללא הצלחה, לבסס קשרים גם עם ספרד.
ניסיונות אלו כללו ביקור חשאי שלו במדינה זו, במהלכו היה מחופש.
באוגוסט 1975 ביקר בישראל נשיא מקסיקו לואיס אצ'ווריה אלווארס, ובין היתר ביקר את אלון בגינוסר וערך עימו שיט על הכנרת.
על אף ביקורו החגיגי, רק שלושה חודשים מאוחר יותר הצביעה מקסיקו בעד החלטת האו"ם שקבעה כי ציונות היא גזענות.
ב-1976 ערך אלון מסע במדינות הצפוניות של אמריקה הלטינית, שהחל במקסיקו, שם הקפידו מנהיגי הקהילה היהודית לענוד במפגשים עימו את הכיתוב "We are Zionists" ("אנחנו ציונים").
מסעו נמשך בגואטמלה, קוסטה ריקה, הונדורס וניקרגואה.
בקוסטה ריקה נאם אלון בפרלמנט, ולאחר שובו לישראל אירח בגנוסר את נשיא קוסטה ריקה דניאל אודובר.
באפריל 1976 נפגש אלון בישראל עם ראש ממשלת דרום אפריקה ג'ון פורסטר, ועם שר החוץ שלה הילגרד מולר, לו הסביר כי על פי "התפיסה הציונית" הדרך הנכונה לפתור את הבעיה הגזעית בארצו היא "חלוקה".
במהלך הביקור הבהיר אלון לתקשורת כי "ישראל מתנגד למדיניות האפרטהייד".
בספטמבר אותה שנה ביקר בקנדה ובארצות הברית ונאם שוב בעצרת האו"ם.
במהלך כהונתו כשר החוץ ביקר אלון שלוש פעמים באיראן.
ב-1976 ביקר בה במטרה להבטיח את המשך אספקת הנפט האיראני לישראל, כאשר הוא מחופש וללא ידיעתו של עמיתו האיראני.
לאחר המהפך הפוליטי בשנת 1977 המשיך אלון לשרת כחבר הכנסת והיה חבר ועדת חוץ וביטחון, במקביל לעבודה במפעל האלקטרוניקה בגינוסר.
ב-15 בפברואר 1978 נבחר לתפקיד יושב ראש תנועת העבודה הציונית העולמית (תע"צ).
בנאומו בפני ועידת התנועה, קרא שלא להשלים עם ה"גלות מרצון" של "יהדות הרווחה המשלה־עצמה" בארצות המערב, וטען כי "כל השואף להבטיח את יהדות צאצאיו, ורבים היהודים הרוצים בכך, מוטב כי יקדים ויעלה".
בתוקף תפקידו זה, ביקר במאי 1979 בארגנטינה ובאורוגוואי וקרא ליהודים לעלות לישראל.
בארגנטינה ביקר בביתו של העיתונאי היהודי חקובו טימרמן, שנרדף על ידי השלטון וישב במעצר בית.
בפברואר 1978 נמנה אלון על מספר חברי כנסת שחתמו על הודעה הקוראת לממשלת ישראל להכליל את פתחת רפיח בריבונות ישראל במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
באפריל אותה שנה הוא העניק גיבוי פומבי ל"מכתב הקצינים" שממנו צמחה תנועת "שלום עכשיו", אך כתב: "לא היישובים עומדים למכשול בדרך לשלום.
להכיר בזכותה של ישראל לגבולות שניתן להגן עליהם בכוחות עצמה...
הוא המכביד על השגת השלום".
בספטמבר אותה שנה נחתמו "הסכמי קמפ דייוויד" ואלון נמנע בהצבעה בכנסת על אישורם, בשל סירובו של ראש הממשלה מנחם בגין להוסיף להצעת הממשלה סעיף בנוגע ליישובי פתחת רפיח.
בשנת 1978 נוסדה "העמותה לשחזור ופיתוח מושבת הראשונים ראש פינה", במלאת 100 שנה לייסוד המושבה.
אלון נבחר לעמוד בראש העמותה ובטקס ייסודה, אמר את המשפט: .
בספטמבר 1978 כיהן אלון כיושב ראש "ועדת המשנה לענייני לבנון ליד ועדת החוץ והביטחון של הכנסת", אולם באוקטובר התפטר מהתפקיד.
בסוף נובמבר הביא לדיון בכנסת תוכנית פיתוח גדולה לבקעת הירדן, שעיקרה כריית תעלה מהים התיכון דרך העמקים הצפוניים אל נהר הירדן, כדי למנוע את ייבושם של הנהר ושל ים המלח, תוך הפקת אנרגיה הידרואלקטרית ובדיקת אפשרות בניית נמל ליד בית שאן.
כחודש לאחר מכן הוצב אלון בראש ועדה מיוחדת של הכנסת לבחינת תוכנית זו, שנקראה "תוכנית גאון הירדן", ובפברואר 1979 הציגה הוועדה שלוש חלופות למיזם.
במרץ 1979 נחתם הסכם השלום עם מצרים.
אלון סבר שישראל יכולה הייתה להשיג הישגים טובים יותר במשא ומתן וויתרה על כמה נכסים ביטחוניים חשובים, וכן הסכימה לפינוי כל היישובים בסיני שיכול היה להיות תקדים ביחס ליישובי הגולן במשא ומתן העתידי עם סוריה.
למרות זאת הצהיר שטוב שההסכם נחתם.
התמודדות על ראשות מפלגת העבודה (1980)
בריאיון לניסים משעל אמר: "אילו הייתי ראש ממשלה, הייתי יכול להגשים כמה וכמה חלומות חברתיים ופוליטיים.
אני מרגיש שיש ברשותי שליחות סגולית מיוחדת לתרום למשרה הזו".
ההצבעה על תפקיד יושב ראש מפלגת העבודה אמורה הייתה להיערך בוועידה החדשה שלה, בהמשך השנה, אולם שמעון פרס דרש לקיים מייד הצבעת אמון במרכז הישן של המפלגה.
פרס סירב לקיים עימות טלוויזיוני עם אלון ובהצבעה שנתקיימה ב-20 בינואר תמך בו רוב ברור של קולות חברי המרכז.
אף על פי כן, הודיע אלון כי לא יפרוש מהמרוץ.
חודש לאחר מכן החליטה המפלגה לכנס את ועידת המפלגה בסוף יולי אותה שנה.
אלון דרש לקחת חלק במוסדות המפלגה והצטרף ל"ועדת הארבעה", שתפקידה היה להכין את הוועידה ואמורה הייתה להתכנס בשבוע הראשון של מרץ.
אולם בסוף פברואר הוא נפטר.
יגאל אלון נפטר ב-29 בפברואר 1980, בגיל 61, מדום לב פתאומי.
יום קודם לכן אירח בגינוסר את שר ההגנה המצרי כמאל חסן עלי, אך במהלך הביקור חש ברע ואושפז בבית החולים העמק בעפולה.
למחרת בבוקר חלה החמרה במצבו, ומספר שעות אחר כך נפטר.
הוא נקבר בהלוויה בקיבוץ גינוסר בנוכחות ראשי מדינת ישראל.
בהספד שפרסם נשיא המדינה יצחק נבון הוא הזכיר את הדמות התנ"כית שאלון העריץ משחר ילדותו: .
ב-26 בנובמבר 1978 נחגג בכפר תבור יום הולדתו ה-60 של אלון.
האירוע צולם לטלוויזיה ונערך בסגנון "חיים שכאלה", אולם שודר רק ביום "השלושים" למותו, אז גם נערכה עצרת לזכרו בהיכל התרבות.
לזכרו והנצחתו הוקם בגינוסר המוזיאון לתולדות הגליל והמרכז החינוכי בית יגאל אלון.
על שמו נקראו היישובים אלון וקלע אלון, בסיס צה"ל מחו"ה אלון, וכן שכונות (בהן רמות אלון בירושלים, קריית אלון בפתח תקווה ורמת אלון בחיפה), רחובות ובתי ספר בערים רבות בישראל.
ב-2016 נחנך פסל ברונזה בדמותו בכיכר "יגאל אלון" שבכפר תבור, מעשה ידיו של הפסל אסף ליפשיץ.
נוסף על כך, קרוי על שמו רחוב ארוך ומרכזי המחבר בין העיר גבעתיים ובין תל אביב.
כמו כן, המרכז הקהילתי בכפר תבור "בית יגאל אלון" קרוי על שמו.
מדי שנה מחלקת עמותת דור הפלמ"ח את פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
המרכז האולימפי לקליעה בהרצליה קרוי על שמו.
אם יצחק שדה התווה את דרכו של הפלמ"ח, הרי שיגאל אלון היה המוציא לפועל של תורתו.
הוא נטע בפקודיו הרגשת ביטחון שכל אחד מהם ממלא תפקיד חשוב, והטמיע בפועל את הדוקטרינה של שדה, לחנך את המפקד הצעיר לא להיות רק מפקד כיתה אלא גנרל-מפקד כיתה, שכל מפקד ידע לתפקד גם כסמכות עליונה בשטח.
הוא התבלט ביחסו האישי והחברי לפקודיו, והשתמש במערכת היחסים האישית שפיתח עימם, כדי להקנות להם מוטיבציה ואחריות וגם כדי לגייסם לפעילות.
תרם לכך ההווי החברתי המיוחד שהתפתח אצל אנשי הפלמ"ח, אשר ראו באלון ידיד-מפקד והרבו לספר שיש להיזהר מיגאל, כי "אם הוא טופח לך על הכתף - אתה נשאר בפלמ"ח עוד שנתיים.
לחץ לך את היד – אתה נשאר שלוש".
אלון היה לאחד האישים המשפיעים ביותר על קביעת קווי הפסקת האש ועיצוב גבולות מדינת ישראל במלחמת העצמאות.
במהלך המלחמה התגלה כמצביא וטקטיקן רב-תחבולות ונחוש, המבכר את היוזמה ההתקפית והגישה העקיפה; הללו אפשרו לו להשיג את המטרות הצבאיות בכוחות שהיו לרוב, ובעיקר בהתחלה, נחותים במספר הלוחמים, באמצעי לחימה ובציוד – מול כוחות של צבאות מדינות ערב הפולשים וערביי ארץ ישראל.
אלון העדיף בדרך כלל את התחבולה, ההפתעה והלוחמה הפסיכולוגית על פני ההתקפה החזיתית בלחימה, במיוחד עבור יחידות צה"ל הצעירות, שעדיין לא התגבשו לצבא מאומן וחזק דיו.
ההיסטוריון הצבאי והאסטרטג באזיל לידל הארט ראה במבצעיו של אלון, כדוגמת מבצע יואב, הגשמה של אסטרטגיית הגישה העקיפה שלו.
הוא גם שאף תמיד לנצל את ההצלחה עד תום, גם תוך לקיחת סיכון מדיני וצבאי, כך למשל כשדחף לכיבוש מיידי של באר שבע ואילת (שהתבצע) או מצד שני, כשלחץ לכיבוש יהודה ושומרון (הצעה שלא התקבלה).
אלון הצליח להגיע לצמרת מפלגת השלטון בישראל ולשרת בהצלחה במשרדים חשובים כמו החינוך והחוץ, לפרסם תוכנית מדינית לעתיד השטחים שהייתה ראשונה בזמנה ולהיות שותף להסדרים הראשונים מול מצרים ב-1975. עם זאת, אנשים רבים, גם מתומכיו, הודו שפעילותו הפוליטית הייתה למעשה החמצה.
עקב חולשה פוליטית בתוך מפלגתו, הוא לא התמנה לשני התפקידים שחשק בהם: שר ביטחון וראש הממשלה, על אף שרבים בציבור ובתקשורת ראו בו את ממשיך דרכם של אשכול וגולדה מאיר.
הכריזמה של אלון וההערצה שנלוותה אליו עם כניסתו לפוליטיקה הלכה ודעכה עם השנים.
הילת הפלמ"ח ומלחמת העצמאות נמוגה, והוא לא הצליח לסחוף אחריו תומכים מאוכלוסיות חדשות.
אלון היה לדעת רבים ישר, נאמן למפלגה ולחברים, תמים מדי וותרן מדי בכל הנוגע למעמדו, ולא יכול היה להתחרות בכריזמה הגדולה ובהערצת ההמון בעמיתו-יריבו, משה דיין.
יגאל ידין תיאר אותו כ"שתיל שצמח בערוגה - שתיל בריא וחזק לתפארת, אבל נשאר חלק מן הערוגה" לעומת דיין, שהומשל לעץ בודד שצמח מחוץ לערוגה.
אלון ודיין נחשבו בזמנו ליורשים הפוטנציאליים לראשות הממשלה, והיריבות הסמויה-גלויה ביניהם השפיעה רבות על הפוליטיקה הישראלית למשך למעלה מעשור, למשל באי-ההסכמה ביניהם על עתיד השטחים וההסדרים המדיניים.
אלון החל את פעילותו הפוליטית כנץ מדיני בתוך תנועת העבודה ועם השנים פנה מעט שמאלה, בעיקר לאור הצעת הפשרה המדינית של תוכנית אלון, אך לא הפך ליונה פוליטית (תוכניתו כללה למשל סיפוח חלק מהשטחים), לצד היותו איש שמאל מובהק מבחינה כלכלית-חברתית.
לדברי אודי מנור (שכתב עליו ביוגרפיה פוליטית), אלון, כמו אשכול וגלילי, היה חסיד התפיסה של יצירת תהליך מדיני מול הערבים, בניגוד לבן-גוריון, פרס ודיין שתמכו בזמנו בשמירה על סטטוס-קוו בטענה ש'אין עם מי לדבר'.
אלון חשב שכיבוש שטחים במלחמה מהווה פתח למשא ומתן לשלום ולקבלת תמורה מדינית.
תמיכתו בכיבוש יהודה ושומרון במלחמת העצמאות ובששת הימים היה להשגת שתי מטרות: גבולות בני הגנה שיפרידו בינינו לבין מדינות ערב, ויצירת תהליך מדיני שיוביל לשלום שיושג משילוב של אינטרסים הדדיים.
זה גם מה שהוביל אותו בהסכם הביניים עם מצרים.
בניגוד לאלון הפוליטיקאי, אלון האדם היה דמות מקובלת הן בציבור הרחב והן במערכת הפוליטית.
אנשים משני צידי הקשת הפוליטית נטו לאהוב אותו בזכות דימויו כסמל הצבר "יפה הבלורית והתואר", אופיו הנוח ונועם הליכותיו.
כך למשל תיארה אותו גאולה כהן: .
עוד בנעוריו התייחס אלון לערבים בחשדנות ובקשיחות, בהגנתו מפני פשיטות הכנופיות על שדות מסחה.
המרדפים והפשיטות על היישובים הערביים כמפקד בפו"ש, בפלמ"ח ובצה"ל, ותמיכתו בבריחת הערבים ביישובים שכבש במלחמת העצמאות, תוך השארתו נתיב מילוט בשבילם, הראו על מפקד קשוח וחסר רחמים.
אולם, הוא תמיד התייחס לערבים בכבוד, גם כשניצב מולם במערכה, ולא המעיט בערכם.
יחסו לערביי ארץ ישראל היה יחס של בן הארץ, המכיר אותם היטב ואף אוהד אותם במישור האישי, אך עם זאת מודע למציאות של העימות הלאומי.
אף על פי שהיה מודע לטרגדיה של ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות, לא הביע אלון חרטה: "אני לא מציע לעצמנו להלקות את עצמנו על התופעה הזאת.
במלחמה יש למדוד את העניינים לפי אמת־מידה של מהפכה.
זו הייתה אחת המהפכות שלנו.
ב-17 ביוני 1950 נשא אלון הרצאה על מלחמת העצמאות, בה התייחס לתופעת ההגירה ההמונית של ערביי ארץ ישראל בזמן המלחמה והסביר אותה ב-3 גורמים.
הגורם הראשון היה אימת היהודים: "היה כאן משהו שנבע מהרהורי לבם הם: הם חשבו מה הם היו עושים אילו כבשו יישוב שלנו".
הגורם השני היה עידודם על ידי מנהיגיהם ועל ידי הבריטים להתפנות מהמקומות בהם הייתה ידם על התחתונה, כדי שלא ישמשו בני ערובה אצל היהודים, בהנחה שישובו למקומותיהם עם ניצחון צבאות ערב.
הגורם השלישי: "היו תופעות די רבות וגדולות של גירוש האוכלוסייה הערבית".
אלון ראה בפינוי האוכלוסייה הערבית את הגורם לבלימת התקפות הלגיון הערבי: "כל זמן שהערבים היו בלוד ורמלה, הלגיון לא פסק מערוך התקפות-נגד על המשלטים שלנו במגמה להתחבר מחדש עם הערבים בלוד ורמלה...
אלון טען שאי אפשר להשאיר בזמן מלחמה ריכוזי אוכלוסייה עוינים, "אפילו אם הם מעמידים פני נכנעים זמנית", משום שהם עלולים לשמש "מכשיר לפעולות חבלה, לפעולות ריגול ואפילו לפעולות מתואמות עם צבאות הפולשים".
בהתייחסו לבריחת הערבים באופן כללי, אמר: "אני סבור כי תהליך הבריחה הערבית היה תהליך חיובי...
פעילותנו לפינוי שטחים גדולים בעלי ערך צבאי מאוכלוסייה ערבית עוינת, גם היא הייתה אין-ברירה שיש לה הצדקה, לא רק לשעה אחת, שעת הקרבות, אלא הצדקה לאורך ימים".
לאחר שפשט את מדיו התבלט אלון ביחסו החם אל ערביי ישראל ואל אוכלוסיית הבדואים, נהג להתארח תכופות ביישוביהם, חדר אל לבם בהכירו את המנהגים, המסורת והשפה הערבית עוד מנעוריו, ופעל למען שוויון זכויותיהם.
הוא נהג לומר כי "היחס אל הערבי כיחיד ואל הערבי כקולקטיב הוא מן המבחנים ההומניים הראשיים שבו עומדת החברה הישראלית".
בשנת 1954 ייסד את "מפגשי האביב" ואירח מדי שנה בחורשת האקליפטוסים בגינוסר מפגש של מנהיגים יהודים וערבים.
בשנת 1972 תמך בחזרת עקורי איקרית ובירעם לכפריהם.
בעת ההפגנות הסוערות של ערביי ישראל ביום האדמה בשנת 1976, לא היסס להגיע לביקורים אצל ידידיו ביישובים הערביים ללא ליווי משטרתי, למרות האזהרות שקיבל, על מנת לנסות להרגיע את השטח.
ידידו מחמוד דיאב מטירה אמר עליו: .
אחיו הבכור, משה פייקוביץ (אלון) (1896–1972), כיהן כמנהלה הראשון של רכבת ישראל.
בנו של משה, דרור אלון, היה מראשוני רכבת ישראל.
דרור היה נשוי לסופרת והמתרגמת חמדה אלון (נכדתה של פועה רקובסקי); בנם, פרופסור נוגה אלון, הוא מתמטיקאי ומדען מחשב.
אחיו של יגאל, מרדכי אלון (פייקוביץ') (1898–1975), היה מראשוני המושבה בנימינה ועסקן ציבור שכיהן במשך עשרות שנים כראש המועצה.
אחיו של יגאל, צבי אלון (פייקוביץ) (1900–1971), היה יו"ר ועד הכפר נתניה הראשון ("מוח'תאר" הכפר).
אשתו של יגאל, רות (1919–2016), הייתה ממייסדי גינוסר ושליחה לילדים ניצולי השואה בגרמניה.
ב-1946 נמנתה עם מייסדי מלון "נוף גינוסר" בקיבוץ.
בתם הבכורה, נורית, נולדה ב-1940. היא נמצאה על הספקטרום האוטיסטי ונפטרה בינואר 2022.
בנובמבר 1948 נולד בנם יפתח, שנקרא על שם המבצע הצבאי והחטיבה שעליה פיקד אביו.
יפתח היה צייר, מאייר וכותב ספרי ילדים, שנפטר מדום לב בשנת 1999, בגיל 51.
הבת השלישית גוני נולדה ביוני 1953.
מסך של חול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1960; הוצאת דרור לנפש, תל אביב, 2010
מערכות פלמ"ח : מגמות ומעש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1965
מסך של חול, מהדורה מורחבת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1968
קשת לוחמים, הוצאת ויידנפלד וניקולסון, ירושלים, 1970
כלים שלובים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1980. אסופת מאמרים ונאומים שנכתבו ונישאו בין השנים 1958–1979. הספר יצא לאור באוגוסט 1980, חצי שנה לאחר מותו של אלון.
מוקדים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981
בחתירה לשלום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989
בתחבולות מלחמה: סוגיות בענייני ביטחון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
הסופר מחמוד עבאסי, ידידו של אלון, תרגם לערבית מהדורה מקוצרת של "מסך של חול" (1970) ואת "בית אבי" (1978).
יגאל אנטבי (נולד ב-1 באוגוסט 1974) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
אנטבי שיחק בעמדת המגן השמאלי, ולזכותו 351 הופעות במדי הפועל תל אביב בליגת העל ו-11 הופעות במדי נבחרת ישראל.
יגאל אנטבי גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, אך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים עשה במדי מכבי הרצליה בעונת .
אנטבי נדד במהלך העונה שלאחר מכן לקבוצת הכח רמת גן מליגת המשנה, ובעונה שלאחר מכן לסקציה נס ציונה, באותה ליגה.
בעונת שב לקבוצת מכבי הרצליה, ושיחק בה שלוש עונות נוספות.
בעונת חתם בהפועל תל אביב וזכה עמה בדאבל באותה שנה.
שנתיים לאחר מכן, העפיל יחד עם קבוצתו לרבע גמר גביע אופ"א, ההישג הטוב ביותר של קבוצה ישראלית במפעל זה, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו באותה עונה.
אנטבי זכה גם פעמיים נוספות בגביע המדינה יחד עם הפועל תל אביב בשנים 2006 ו-2007.
החל מעונת נותר אנטבי השריד האחרון בקבוצה מעונת הדאבל והקמפיין המוצלח בגביע אופ"א.
בעונת , במחזור ה-24 בליגה, ציין אנטבי 300 הופעות ליגה במדי הפועל תל אביב.
בעונה זו אנטבי היה השחקן הוותיק ביותר בסגל הפועל תל אביב וקפטן הקבוצה בצוותא עם ואליד באדיר.
לאחר עשר שנים בהפועל תל אביב, שוחרר אנטבי מהקבוצה ביולי 2009 בעקבות החתמתו של דדי בן דיין, וחתם לעונה אחת במכבי נתניה.
ב-1 בנובמבר 2010 חתם אנטבי בקבוצת הפועל פתח תקווה שם שיחק עד ינואר 2012, עת חזר להפועל תל אביב.
במאי של אותה שנה סייע אנטבי לקבוצתו לזכות פעם נוספת בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה הפועל 2–1 את מכבי חיפה.
אנטבי אף הניף את הגביע בצוותא עם באדיר ושי אבוטבול.
אנטבי הוא שיאן ההופעות במשחק הדרבי של תל אביב בכל הזמנים, עם 34 משחקי ליגה מול מכבי תל אביב.
ב-12 באפריל 2014 ערך אנטבי את הופעתו ה-345 בליגה במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0–3 על בני סכנין, ובכך עבר את שביט אלימלך ועלה למקום הרביעי בטבלת שיאני ההופעות של הפועל תל אביב בכל הזמנים.
עד תום העונה הגיע ל-351 הופעות, וב-19 ביוני 2014 שוחרר מהמועדון.
בעקבות כך הודיע אנטבי על פרישה ממשחק פעיל בגיל 40.
בסך הכל ערך אנטבי 494 הופעות בליגת העל, והוא מדורג במקום התשיעי בטבלת שיאני ההופעות של הליגה בכל הזמנים.
הקריירה הבינלאומית של אנטבי בנבחרת ישראל מונה 11 הופעות.
ב-12 באוקטובר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשנכנס כמחליף במשחק הניצחון של ישראל מול מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2004. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-17 באוקטובר 2007, במשחק ידידות מול נבחרת בלארוס.
ב-3 באוגוסט 2014 מונה אנטבי למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
ב-13 בספטמבר 2014 נערך לכבודו טקס באצטדיון בלומפילד, לפני פתיחת המשחק בין הפועל תל אביב לבין מכבי נתניה במסגרת המחזור הראשון של ליגת העל.
בתום העונה סיים אנטבי את תפקידו במחלקת הנוער של המועדון.
כשנה וחצי לאחר שפרש חזר אנטבי לשחק, ובעונת ערך 25 הופעות במדי הפועל נחלת יהודה מליגה ב'.
בינואר 2017 מונה לעוזר מאמן הפועל תל אביב, תחת מנחם קורצקי, ובתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית ואנטבי סיים את תפקידו.
באוקטובר 2017 מונה לעוזרו של אופיר חיים, מאמן הפועל עפולה.
לאחר מינויו של חיים למאמן הפועל תל אביב בנובמבר 2018, מונה אנטבי למאמן הראשי של הפועל עפולה.
ב-29 בספטמבר 2019 מונה למאמנה של הפועל הרצליה מליגה א'.
ב-13 בינואר 2021 מונה למאמנה של הפועל ניר רמת השרון.
ב-11 בנובמבר 2021 מונה למאמנה של צעירי טייבה.
ב-28 בספטמבר 2022 פוטר מתפקידו.
ב-13 בדצמבר 2022 מונה למאמנה של מכבי שעריים.
ב-21 ביוני 2023 מונה לעוזר מאמן מכבי בני ריינה.
יגאל ארנון (9 בדצמבר 1929 – 27 באפריל 2014) היה עורך דין, עמד בראש משרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות', הנחשב אחד המובילים בישראל.
ארנון נולד בתל אביב לשמאי לבית ויינברג, שעלה מרוסיה בגיל צעיר, ולאסתר ממשפחת לידר (בת הרב עזריאל זליג לידר בן הרב מרדכי (מוטק'ע) לידר מראשי חסידות סלונים וכולל רייסין) - נצר למשפחת רבנים, שהכתה שורשים בארץ כבר במאה ה-19. בהיותו ילד עברה משפחתו להתגורר בירושלים.
ארנון למד בבית הספר סוקולוב ובגימנסיה העברית ברחביה.
בשנת 1947 התנדב כנוטר במשטרת היישובים, ופיקד על הקרב במשק ילדים מוצא.
במלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת עציוני, לגדוד "בית חורון", והשתתף בקרב הקסטל ובניסיון הפריצה לעיר העתיקה בירושלים – "מבצע קדם".
באחד הקרבות הליליים, בסמוך לחומת העיר העתיקה, נפצע באופן קשה ברגליו מירי הלגיון הירדני.
שאר חיילי הכח הצליחו לסגת ואילו ארנון נותר לבדו בשטח במשך כמה שעות, עד שחולץ תחת אש על ידי מפקדו, נתנאל לורך.
על-אף הפציעה שב לצה"ל ושירת בשירות קבע כמפקד מחנה שנלר בדרגת סרן.
בשנת 1953 נשא לאישה את שרינה לבית חסידוף, ובשנת 1955 הוסמך כעורך דין, לאחר שסיים את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים שנפתחה באוניברסיטה העברית.
הוא התמחה ועבד כשכיר במשרד עורכי הדין שפאר, תוסיה-כהן, ובשנת 1958 הקים בירושלים את משרד עורכי הדין הנושא את שמו, עם שותפו ג'ון נתן - עולה מניו זילנד שהביא עמו לקוחות זרים.
כעבור כחמש שנים התפרקה השותפות, וארנון המשיך לנהל את המשרד בעזרת עורכי דין צעירים שכירים, שכעבור מספר שנים החל לצרף אותם אליו כשותפים.
בין השנים 1972–1979 כיהן כיו"ר הוועד המחוזי של לשכת עורכי הדין בירושלים.
קיבל תואר שני במשפטים, ושימש מרצה באוניברסיטה העברית בין השנים 1977–1979. כיהן בתפקיד יו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ונשיא אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית.
עמד בראש משרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות', שפעל בירושלים ובתל אביב.
המשרד התחיל לפעול בשנת 1958 ברחוב שלומציון המלכה בירושלים, ועם השנים גדל והתרחב גם לתל אביב, עד שב-1980 עבר ארנון לעבוד שם בעקבות גירושיו הראשונים, והעביר לשם את מרכז הכובד של המשרד.
המשרד נמנה כיום עם חמשת המשרדים המובילים בארץ – על פי דירוג (PLC Which lawyer) המשרד המתנהל במקביל במשרדים בנחלת שבעה בירושלים ובמגדלי עזריאלי בתל אביב, כולל (ב-2014) 141 עורכי דין, מהם 52 שותפים.
המשרד מייצג חברות מסחריות גדולות בישראל ובחו"ל, חברות בנייה, בנקים, יזמים, ועסקים גדולים בארץ ובעולם.
בשנת 2022 התמזג משרד זה עם משרד תדמור-לוי למשרד ארנון, תדמור-לוי.
ארנון היה איש עתיר נכסים והחזיק מניות של כמה מהחברות המובילות במשק.
הונו נאמד בכ-50 מיליון דולר.
ב-1968 יצג את המשקיעים שרכשו את חברת הביטוח הממשלתית "יובל" ובתמורה קיבל מניות בחברה, בהמשך רכש מניות נוספות והגיעה להחזקה של 25%.
ב-1978 נרכשה "יובל" על ידי "קונצרן כלל" וארנון המשיך להחזיק במניות גם לאחר שהפכה ל"כלל ביטוח".
בראשית שנת 2010 נפצע ארנון בגבו, בתאונה בחצר ביתו, ובעקבות ניתוח שעבר הידרדר מצבו.
לאחר שהיה מאושפז תקופה ממושכת במרכז הרפואי שיבא, חזר לביתו עם צוות סיעודי ובני משפחה, כשהוא מונשם ואינו מתקשר עם סביבתו.
נפטר בביתו שבתל אביב ב-27 באפריל 2014. נקבר בבית הקברות בכפר שמריהו.
ארנון ייצג בעלי דין במשפטים אשר זכו לעניין ציבורי, ובהם: את אברי אלעד אשר כונה "האדם השלישי" בשנות ה-50, את אהוד אולמרט בשנות ה-80 במשפט שבו זוכה מפרשת החשבוניות המזויפות, את ארנסט יפת שהועמד לדין עקב מעורבותו במשבר מניות הבנקים בשנות ה-90 וכן ייצג את אריה דרעי במשפטו.
בשנת 2002 ייצג את יעקב נמרודי, מבעלי "מעריב", בפרשה שכונתה 'נמרודי גימל' - בה היו מעורבים נמרודי האב וידידו הסופר אריה קרישק.
ארנון היה שותף כבעל מניות בכמה חברות גדולות, הוא שימש יו"ר חברת "כנפיים" (בה היה שותף) וכן חבר במועצת המנהלים של אל על, ויו"ר חברת פ.י.ב.י.
אחזקות שהיא בעלת הבנק הבינלאומי הראשון.
כיהן במשך 13 שנים כיו"ר הבנק.
כמו כן כיהן בשנות ה-70 כיועץ משפטי ועסקי בכיר של קונצרן כלל.
ארנון היה מעורב בכמה עניינים אישיים שסוקרו בהרחבה באמצעי התקשורת:
הפגישה הלילית: בפרשה זו מ-1988 נטען נגדו כי פעל להטריד עד, והוא דרש מהיועץ המשפטי לממשלה להעמידו לדין כדי שיוכל להוכיח את חפותו.
בבית המשפט המחוזי הורשע בהטרדת עד, אך בית המשפט העליון זיכה אותו כליל מהאשמה.
פרשת גד זאבי: בפרשה זו משנות ה-90, נטען כי גד זאבי רכש את השליטה בחברת בזק כ"איש קש" עבור המיליונר מיכאל צ'רנוי.
המימון לרכישה הגיע מהבנק הבינלאומי הראשון, בתקופה שארנון כיהן כיו"ר מועצת המנהלים שלו.
נטען נגדו כי ידע על העסקה ועל-אף זאת אישר אותה.
פרשה זו מ-2007 עניינה בתביעה שהגיש ארנון נגד שלמה פיוטרקובסקי אשר החזיק מניות בשיעור 2% מההון המונפק בחברת סלקום, ובה טען כי מחצית המניות האמורות (1%) בשווי של 23 מיליון דולר – מוחזקת על ידי פיוטרקובסקי בנאמנות עבורו, ולמעשה שייכת לו.
בית המשפט המחוזי קיבל את תביעתו של ארנון.
בהמלצת בית המשפט העליון חזר בו פיוטרקובסקי מהערעור שהגיש על פסק הדין, וההחלטה הפכה חלוטה, לאחר שבית המשפט המחוזי דחה לאחר מכן טענות של פיוטרקובסקי כי ארנון זקוק להסכמתה של משפחת ספרא להעברת המניות, וכי ההעברה גם מותנית בתשלומים מסוימים מצדו, והורה על העברה מיידית של המניות לארנון.
החל מ-2006 עמד ארנון בראש "שכר מצווה" - פרויקט ההתנדבות של לשכת עורכי הדין לטובת מעוטי יכולת הנזקקים לשירותים משפטיים.
היה נשוי לשרינה לבית חסידוף, ולסאקי אלחלל משתיהן התגרש.
לארנון שתי בנות משרינה אשתו, אחת מהן היא כרמל אילן.
יגאל ארד (6 ביוני 1940 – 24 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו כחובש במהלך הקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים.
נהרג במלחמת יום הכיפורים בקרב העיר סואץ.
נולד כפאבלו בוקסר לפאני ואהרון (אביו היה לוי ואמו הייתה לבית כהן) בפולין הכבושה בידי הנאצים.
אביו שירת ב, בעוד אמו נמלטה לכפר בגבול רוסיה הסתתרה עמו שם עד תום המלחמה.
בהמשך נולד לו גם אח צעיר ארד והשניים למדו בבית ספר פולני ולא קיבלו חינוך יהודי.
בעקבות מבצע סיני וקריאת הרומן אקסודוס החליט לעלות לישראל.
בשנת 1959, בן 18, הגיע לבדו לישראל לקיבוץ דברת.
לאחר חצי שנה התגייס לצה"ל כחייל בודד, כשהעברית בפיו דלה.
שירת כחובש קרבי בחטיבת הצנחנים.
לאחר סיום שירותו הסדיר, גר בחיפה והתפרנס מעבודה כמפעיל ציוד מכני הנדסי.
לאחר מכן עבד בחברה לקירור ובהמשך למד בקורס טכנאי ייצור והחל לעבוד בחברת החשמל.
בשנת 1964 נישא לזיווה מחיפה, ונולדו להם בת ובן.
לאחר שירותו הצבאי הסדיר הוצב בחטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים.
במסגרתה יצא לקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
הוא שימש כחובש פלוגתי בפלוגה ב' של גדוד 66 בפיקודו של סגן-אלוף יוסי יפה, שעליו הוטלה משימת כיבוש בית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת.
במשך כל הקרב על גבעת התחמושת טיפל ארד בעשרות פצועים מאנשי הגדוד.
הוא עשה זאת תחת אש ירדנית מטווח קצר, כאשר הלחימה מתנהלת סביבו ולאחר שהחובשים האחרים נפגעו.
על פעולתו זו הוענק לו ציון לשבח מטעם הרמטכ"ל.
במלחמת ההתשה שירת ארד עם יחידתו בחזית תעלת סואץ ובארץ המרדפים בבקעת הירדן, ובסיומם התנדב לשירות מילואים נוסף של 40 יום בעיר עזה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים התייצב ארד ביחידתו, על אף שבאותה תקופה אובחן כסובל מכיב קיבה חמור ונזקק בשל כך לניתוח.
ב-24 באוקטובר 1973 השתתף עם גדודו בקרב העיר סואץ.
ארד נהרג בראשית הקרב מפגיעה בנגמ"ש שבו נסע.
כאשר חבריו הצנחנים שנלכדו בעיר נחלצו ממנה רגלית באישון לילה הושארה גופתו מאחור.
היא הוחזרה על ידי מצרים לידי צה"ל לאחר מספר חודשים.
ארד נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, בן ובת, ואת אמו ואחיו הצעיר, שעלו לישראל בעקבותיו.
אחיו הקים משפחה ונולדו לו שלושה ילדים.
בתו של ארד נישאה לימים לאיש הטלוויזיה טל ברקאי.
הרב יגאל אריאל (שטיגליץ במקור; נולד בשנת 1946) הוא רבו לשעבר של מושב נוב שברמת הגולן, ראש מוסדות עמותת 'רוח הגולן' ומייסד הישיבה התיכונית חיספין, מחבר סדרת ספרי עיון ופרשנות נפוצה על התנ"ך.
נולד בירושלים למשה ואסתר שטיגליץ.
למד בישיבת נתיב מאיר, ישיבת כפר הרא"ה וישיבת מרכז הרב.
בתחילת שנות ה-60 נמנה עם קבוצת המייסדים של ישיבת הנגב (אז: ישיבת עזתה), שהוקמה על ידי הרב יששכר מאיר, שהיה ר"מ בישיבת כפר הרא"ה.
בתחילת שנות ה-70 מונה לרב מושב נוב ברמת הגולן.
בשנת 1973 הוקמה ישיבת הגולן, בשטח מחנה צבאי סורי נטוש בתחום מושב רמת מגשימים, והרב אריאל נמנה עם צוות רבניה ואף עמד בראשה במשך תקופה.
בתחילת שנות ה-80 ייסד את מדרשת הגולן, ומאז הוא עומד בראשה כמנהיג רוחני, לצד הנהלה אדמיניסטרטיבית.
בשנת 1982 הקים את הישיבה התיכונית בחספין, ועמד בראשה בשנותיה הראשונות.
הרב אריאל הוציא לאור סדרת ספרי עיון ופרשנות על כמה מספרי התנ"ך.
חיבר ספר על הגולן ועבר הירדן במקרא ובהלכה.
לאחר ההתנתקות פרסם את הספר "לשם שמים", סיפור מעין-אוטוביוגרפי, הכולל ניתוח מצבו של הציבור הדתי-לאומי בישראל וביקורת על התנהלותו.
הספר מנסה לרדת לשורשי המחלוקת בין הציונות הדתית לבין הציבור החרדי, ובודק האם החיבור ביניהם אפשרי.
בשנת 2010 פרש מרבנות המושב נוב לאחר כארבעים שנים, אך נשאר לגור במושב ובמקביל שימש כר"מ בישיבת ההסדר ביפו.
כיום הרב אריאל משמש כיו"ר עמותת רוח הגולן.
הרב אריאל נשוי ליעל לבית פורת (אחותו של חנן פורת) ואב לעשרה.
אחיו הם רבה של רמת גן לשעבר הרב יעקב אריאל, ראש מכון המקדש הרב ישראל אריאל והדיין הרב יועזר אריאל.
בתו מוריה הייתה נשואה ל, מפקד סיירת צנחנים שנפצע אנושות במבצע צוק איתן ונפטר מפצעיו לאחר שנתיים וחצי.
ארץ ירדן וחרמונים: הגולן ועבר הירדן במקרא ובהלכה
ארפא משובתם: התשובה במקרא ובאגדה
אגדה של משפחה: עיון באגדות חכמים
אגדה של נחמה: עיון במדרש רבה על מגילת איכה
רבי מאיר ו"אחר": עיון בסוגיה מהתלמוד
עוז וענווה: עיונים ביהושע ושופטים
עוז מלך: עיונים בספר שמואל
מקדש מלך: עיונים בספר מלכים
לב חדש : עיונים בספר יחזקאל
מור והדס: עיונים בדניאל ובאסתר
טעמא דשביעתא: יסודותיה הרעיוניים של השמיטה, קשר התורה העם והארץ (בעריכתו)
סוגיות בשביעית: מקורות לשיעור ועבודה עצמית (יחד עם הרב משה אגוזי)
יג'ילין (ביפנית: ヤジリン) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
היא פורסמה באנגלית בשם "Arrow Ring", כמו גם במגדיר לאליפות העולם בחידות בשנת 2005.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת.
בהתחלה, התאים הם מצביעים (כוללים מספר וחץ המצביע "למעלה", "למטה", שמאלה או "ימינה") או ריקים.
סוג תא נוסף, תאים שחורים, יכול להתגלות במהלך פתרון החידה.
המטרה היא לצייר לולאה אחת רציפה שלא חותכת את עצמה העוברת דרך כל תא שאינו שחור ואינו מצביע.
על הלולאה "להיכנס לכל תא דרך מרכז אחת מצלעותיו, ו"לצאת" מצד אחר; כל הפניות הן בנות 90°.
לכל תא מצביע, המספר שבתוכו מציין את מספר התאים השחורים הנמצאים בכיוון אליו החץ מצביע.
תאים מצביעים אינם יכולים להיות שחורים, ואינם נספרים כשחורים על ידי תאים מצביעים אחרים, אף על פי שהלולאה אינה יכולה לעבור דרכם.
כל תא שאינו תא מצביע, הוא או שחור או כולל בתוכו קטע מן הלולאה.
לדוגמה, אם תא מצביע לכיוון שמאל עם המספר 3, חייבים להיות בדיוק שלושה תאים שחורים לשמאל התא המצביע באותה השורה.
תאים שחורים אינם יכולים להיות סמוכים במאונך או במאוזן (כלומר, אינם יכולים לחלוק צלע).
יכולים להיות תאים שחורים שאינם נספרים על ידי התאים המצביעים.
ישנן כמה נקודות שיכולות להיות לעזר בפתרון חידות יג'ילין:
במקומות שבהם על פי התאים המצביעים ייתכן רק תא שחור.
תאים שאינם יכולים להיות חלק מהלולאה חייבים להיות שחורים.
לדוגמה, תא שמוביל ל"מבוי סתום".
סימון תאים שחייבים להיות חלק מהלולאה (על ידי נקודות למשל).
לדוגמה, תאים הסמוכים לתא שחור.
תאים שלא יכולים להיות שחורים חייבים להיות חלק מן הלולאה.
יג'ילין היא חידה מקורית של ניקולי; היא הופיעה לראשונה בכתב העתPuzzle Communication Nikoli מספר 86 (יוני 1999).
השם ביפנית, הוא קיצור של ヤジルシ (יג'ירושי, חץ מכוון) ושל リンク (רינקו, המילה האנגלית לקשר "link").
יג'יסן קזוסן (ביפנית: やじさんかずさん) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
המשחק נערך על גבי טבלה מרובעת.
המבנה של הלוח דומה מאוד לזה שליג'ילין: תחילה ישנם תאים מצביעים (כוללים מספר וחץ המצביע "למעלה", "למטה", שמאלה או "ימינה") או ריקים.
שלא כמו בחידות אחרות של ניקולי, החידוש שבמשחק, הוא שיכולים להיות תאים מצביעים מטעים; יכולים להיות מצביעים לא נכונים, וכן יכולים להיות מצביעים הסותרים מצביעים אחרים.
אילו מן התאים המצביעים הם לא נכונים ואילו נכונים.
תא שהתגלה כלא נכון, נצבע בשחור והמידע שבו הופך ללא תקף משלב זה ואילך.
כל תא שאינו תא מצביע, הופך להיות או שחור או שיכלול בתוכו קטע מן הלולאה.
מכיוון שישנם רמזים מטעים בטבלה, יהיה קשה למצוא נקודת פתיחה נוחה.
נקודה שבכל זאת יהיה נוח להתחיל עמה היא מציאת ערכים לא הגיוניים: משום שתאים שחורים אינם יכולים להיות סמוכים (לחלוק צלע), רק חצי מהתאים בכל שורה או טור יכולים להיות מושחרים.
יגאל אייל (נולד ב-30 במרץ 1944) הוא קצין צה"ל במיל' בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על חטיבת הראל ושימש כראש המחלקה להיסטוריה של צה"ל.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר קורס קצינים שימש במספר תפקידי פיקוד בגדוד.
במהלך מלחמת ששת הימים לקח אייל חלק בקרב שניהלה חטיבת הצנחנים, בפיקוד רפאל איתן, על כיבוש מערכי פתחת רפיח ונפצע קשה.
לאחר שהשתקם פרש מן השירות ועבר לשרת בשירות הביטחון הכללי, בין היתר באגף אבטחה.
במהלך פרשת לילהאמר (1973) שימש כקצין האבטחה בשגרירות ישראל באוסלו.
בעקבות הפרשה נאלץ לעזוב את תפקידו.
לאחר מכן ביצע הסבה לחיל השריון ושימש בסוף שנות ה-70 כמפקד גדוד 9 ולאחר מכן כמפקד חטיבת הראל.
לאחר מלחמת לבנון השנייה היה אייל חבר בצוות, בראשות האלוף במילואים יורם יאיר, שחקר את תפקודה של עוצבת הגליל במלחמה.
אייל הוא בעל תואר דוקטור.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בנושא "האינתיפאדה הראשונה: דיכוי המרד הערבי על ידי הצבא הבריטי בארץ-ישראל 1939-1936".
במהלך שנות התשעים שימש כראש המחלקה להיסטוריה של צה"ל.
ב-2016 מונה אייל לתקופה נוספת לתפקיד רמ"ח היסטוריה עד אפריל 2020.
"האינתיפאדה הראשונה", מערכות, 1998, הוצאה מחודשת, משרד הביטחון 2020.
"מאינתיפאדה למרד", הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2007. זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2008.
ארבעה ספרי מחקר: טרור, גרילה, התקוממות עממית, ולחימה בהתקוממות – 2010 – צה"ל
מחקר/ספר - 'צוק איתן' – 'דינאמיקה של הסלמה ידועה מראש', התפרסם באוגוסט 2016 – פנימי צה"ל
ספר (עורך משותף), המלחמה המעצבת הראשונה, המחלקה להיסטוריה, מודן, משרד הביטחון, 2018,
– הלחימה על נקודות התורפה, "יסודות" - כתב העת של המחלקה להיסטוריה בצה"ל, גיליון 2 - צה"ל בלבנון, דצמבר 2020, עמודים 9–44
מאמר: 'קתדרה' 83: "מאורעות 1929 – נקודת מפנה בתפיסת הביטחון בארץ-ישראל".
מאמר: 'קתדרה' 104: "מצודות טיגרט – שלטון וביטחון בכפיפה אחת".
מאמר: עיונים בלחימה בעימות מוגבל, הוצאת המכון/פו"מ, 2005.
מאמר: תוכנית ד מצפן אסטרטגי, בתוך המלחמה המעצבת הראשונה, 2018, מודן, ההוצאה לאור משרד הביטחון, עמ' 13 - 64.
מאמר: INSS, המכון למחקרי ביטחון לאומי, צבא ואסטרטגיה, כרך 1, גיליון 1, אפריל 2009, 'מאמץ הסיוע האזרחי – מאמץ לחימה'.
מאמר: מכון גלילי, עלי זית וחרב, כרך ט', 2009, והאנגלי אז בארץ, 'המרד הערבי 1936–1939: נקודת מפנה במאבק על ארץ-ישראל'.
עורך: ספרי מלחמת ששת הימים (לכבוש את ההר, להסיר את האיום, משברי ים, סופת אש במדבר), המחלקה להיסטוריה, מודן, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2017.
עורך: קרבות מלחמת העצמאות, מפות ומבצעים, המחלקה להיסטוריה, מודן, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2018.
יחד עם רוית וייסמן, ספר המדינה - מלחמת העצמאות, הוצאת משרד הביטחון, 2018.
של ספרות העוסקת בנושאים צבאיים:
פלוגת נשר במדבר, סיפורה של פלוגת שריון אמריקנית במלחמת המפרץ הראשונה [1991].
ניצחון ודאי במדבר, אג"ם/תוה"ד, 1997.
התרסקות במוגדישו [Black Hawk Down], הוצאת מערכות 2002.
חיילים היינו וצעירים [We were soldiers once and young], פברואר 2006, בהוצאת פו"ם/המכון לחקר הטקטיקה והפעלת הכוח.
יום שלא טוב למות בו, ההוצאה לאור משרד הביטחון, יוני 2007.
ללא תהילה, המערכה על פלוג'ה - עיראק, משרד הביטחון, 2009.
אמור לי כיצד כל זה יסתיים, גנרל דייוויד פטראוס והחיפוש אחר דרך יציאה מעיראק, תוה"ד-המעבדה התפיסתית/המחלקה להיסטוריה, 2016.
הקרב המשולב במאה ה-20, ג'ונתן האוס, הוצאת המעבדה התפיסתית ומז"י, אוגוסט 2012.
אורחיו של האייתוללה – מארק באודן, איראן והאסלאם המיליטנטי, מודן, אוגוסט 2012
הלחימה על ארץ-ישראל 1917, ג'ון גריינג'ר, מודן, ספטמבר 2012.
אות קריאה – כאוס, גנרל ג'ים מאטיס ובינג ווסט, 2021
חדשנות צבאית בתקופה שבין מלחמות העולם, ויליאמסון ר.
תוכנית ד' - מצפן אופרטיבי, בתוך: המלחמה המעצבת הראשונה - שבעה מאמרים במלאת שבעים שנה למלחמת העצמאות, מודן, משרד הביטחון וצה"ל/המחלקה להיסטוריה, 2018, עמודים 13–64
יגאל ארליך (נולד ב-8 ביוני 1940) כיהן בתפקיד המדען הראשי של משרד המסחר והתעשייה (התמ"ס) בין השנים 1984–1992.
בין השנים 1962–1966 למד לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטת בר-אילן ובשנים 1966–1968 למד לתואר שני בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972 למד לתואר MBA באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו לתואר בכימיה החל לעבוד במרכז למחקר גרעיני - שורק.
בשנים 1972–1979 עבד כמפקח על תעשיית התרופות בחטיבת הכימיה במשרד התמ"ס, כסגן מנהל חטיבת הכימיה משנת 1975, ואחר כך עד שנת 1984 כמנהל חטיבת הכימיה והמחצבים, אז מונה לתפקיד המדען הראשי של המשרד.
כהונתו כמדען הראשי במשרד התמ"ס
בין השנים 1984–1992 כיהן כמדען הראשי של משרד התמ"ס, תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה.
יזם הקמת 12 חממות טכנולוגיות בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנת 1990, ואת הקמת החברה הממשלתית "יוזמה הון-סיכון" בשנת 1992. בנוסף יזם שיתופי פעולה בתחום המחקר והפיתוח ביו חברות מישראל ורחבי העולם, כולל צרפת, ספרד, קנדה, הונגריה ואף ברית המועצות.
את הרעיון להקמת תוכנית "יוזמה" העלה ארליך בשנת 1990, לאחר שחשב שיש להשתמש בכספי המדען הראשי בצורה יותר יעילה לעודד השקעה בתעשייה עתירת ידע בישראל.
אולם הקריטריונים שעל פי הם עבד משרד המסחר והתעשייה למתן מענקים היו נוקשים, ניתנו לחברות שכבר הוכיחו את עצמן או להקמת מפעלים מסורתיים עתירי הון בעלי החזר נמוך.
ארליך חשב שיש לאפשר להשתמש בכספים לתמוך גם בחברות חדשות בעלי רעיונות חדשניים בעלי סיכוי אך סיכון לעיתים גם בסכומים נמוכים.
הקמת "יוזמה" כחברת השקעות ממשלתית החלה בשנת 1991 אולם נתקלה בקשיים משפטיים וארגוניים.
המטרה הייתה שחברה תעודד ממציאים יזמים ומשקיעים ותתחלק בסיכון עם יזמים ומשקיעים פרטיים.
כך שהדבר יגביר השקעות עם פוטנציאל צמיחה גבוה, וימשוך משקיעים זרים.
הוחלט שהחברה תפעל בשני אפיקים מרכזיים: הקמת קרנות השקעה בשיתוף עם חברות השקעה פרטיות, עם עדיפות לשיתוף חברות השקעה זרות והשקעה ישירה בפרויקטים בהתאם ליעדי החברה.
בפברואר 1992 הוגש לאישור הכנסת הצעה לתיקון חוק החברות, שאפשר את התחלת פעולת חברת "יוזמה".
ליו"ר החברה מונה איתן רף, ולמנכ"ל - יגאל ארליך.
החברה קיבלה מאה מיליון דולר מהממשלה לצורך הקמת שוק הון סיכון בישראל למימון חברות הזנק המפתחות טכנולוגיות חדשניות.
במסגרת התוכנית הוקמו עשר קרנות, בשיתוף השקעות של משקיעים בינלאומיים, כולל: אדוונט, וולדן, ואוקסטון מארצות הברית, קבוצת ואן ליר ו-TVM מאירופה, Kyocera ו-AVX מיפן, וורטקס ונצ'רס מסינגפור שהקימה עם יוזמה קרן הון סיכון "ורטקס ישראל" ב-1996".
בתוך שנים ספורות הצליחו 8 מתוך 10 הקרנות שהוקמו ליצור החזרים של פי שניים עד פי ארבעה-עשר מסך ההשקעה בחברות.
עד שנת 2003 הוקמו במסגרת התוכנית כ-900 חברות סטארט-אפ מגובות הון סיכון ובוצעו גיוסים של כ-10 מיליארד דולר לקרנות הון סיכון בישראל.
בנוסף, קרן "יוזמה" עצמה השקיעה בחברות מתחילות, בעיקר בתחום הרפואה, ויצרה החזר של פי 3 על השקעותיה אלו.
חמש שנים לאחר תחילת פעולת הקרן הממשלתית, "יוזמה" הופרטה והפכה לקרן פרטית בבעלות קבוצת האחים עופר.
ארליך המשיך לשמש כמנכ"ל הקרן גם לאחר שהופרטה, ב-1998 הוקמה קרן "יוזמה 2", שגייסה 80 מיליון דולר, ובשנת 2000 קרן "יוזמה 3" שהייתה מתוכננת להיות בהיקף של 200 מיליון דולר, אך בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום גייסה כ-100 מיליון דולר.
בנוסף זכתה יוזמה במכרז של ממשלת דנמרק להקמה וניהול של קרן הון סיכון ממשלתית בהיקף של 40 מיליון דולר.
בין השנים 2010–2012 כיהן כמשנה ליו"ר המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי.
בין השנים 2006–2012 כיהן כיו"ר רשות החדשנות (לשעבר: מתימו"פ).
החל מאוקטובר 2010 ועד יוני 2011 כיהן כיו"ר הוועדה לחדשנות פיננסית בתוכנית אאורקה של האיחוד האירופי.
החל משנת 2017, ארליך עוסק בייעוץ בתחום ההון-סיכון ברחבי העולם, בעיקר בדרום קוריאה, יוון, רוסיה ומזרח אירופה.
יגאל אונא (נולד ב-1971) הוא איש שירות הביטחון הכללי (שב"כ) לשעבר, שכיהן בשנים 2018–2022 כראש מערך הסייבר הלאומי של ישראל.
יגאל אונא נולד בשנת 1971, בן למלכה לבית גבירץ ולפיזיקאי פרופ' יששכר אונא.
שירת כקצין בדרגת סרן ביחידה 8200 באגף המודיעין.
לאחר שחרורו עבר לשרת ב-1995 בשירות הביטחון הכללי.
תחילה שירת באגף המבצעים והיה שותף במבצע המעקב אחר יחיא עיאש שהביא לחיסולו.
בהמשך שירותו שימש ראש מחלקת תשתיות סייבר–סיגינט, ראש מחלקת מחקר תקשורת וכריית מידע וראש יחידת לוחמת סייבר.
ב-2014 מונה לראש אגף סייבר וטכנולוגיות.
ביוני 2017 מונה לראש היחידה לטכנולוגיות סייבר במטה הסייבר הלאומי.
בינואר 2018 אישרה הממשלה את מינויו לראש מערך הסייבר, מערך שיכלול את מטה הסייבר הלאומי והרשות הלאומית להגנת הסייבר.
בינואר 2022 לאחר 4 שנים סיים את תפקידו
לאחר סיום תפקידו עובד אונא בתפקידים בכירים במספר סטארטאפים בתחום ההגנה בסייבר .
הוא הופיע במספר תוכניות טלוויזיה בהן הוא חלק מניסיונו ואת דעותיו כמו גם בכנסים רבים, כגון כנס לניהול משברי סייבר
אונא בעל תואר ראשון בניהול והיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
יגאל דוד אהובי (נולד במרץ 1953) הוא איש עסקים ואספן אמנות ישראלי.
עשה את עיקר הונו בהשקעות בנדל"ן ב.
ביולי 2020, העריך המגזין TheMarker את הונו, ב"רשימת עשירי ישראל" שפרסם, בכ-150 מיליון דולר.
אהובי הוא בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיו התמחה במשרד רואי החשבון אליעזר אורן.
לאחר שסיים את ההתמחות עבד כרואה חשבון בחברת הנדל"ן "פרופיט" שבשליטת איש העסקים צבי יצחקי.
בגיל 28 החל לרכוש בעצמו נתחים מ"פרופיט".
בשנת 1986 החל להשקיע בנדל"ן בבריטניה, הרכישה הראשונה שלו הייתה בניין משרדים בעיר נורת'המפטון, תמורת 1.5 מיליון ליש"ט.
הבניין כולו היה מושכר למשרד ממשלתי והתשואה עליו הייתה מובטחת.
בשנים שלאחר מכן התמקד ברכישת נכסים בישראל, בעיקר בתל אביב.
בשנת 1993, הקים את חברת "פרתם", שמרכזת את השקעותיו בישראל.
בשנת 1994, בעקבות הרפורמה בישראל בנוגע לאחזקת נכסים זרים ואפשרות יצוא של הון ישראלי מהמדינה, החל אהובי לגייס הון ממשקיעים פרטיים ומחברות ציבוריות, לצורך השקעות בנדל"ן מניב בממלכה המאוחדת, ואחר כך באירופה.
הכניסה לשוק הבריטי נעשתה בתזמון טוב, לאחר קריסת מחירי הנדל"ן במדינה בתחילת שנות ה-90, החלה תקופה של עליית מחירים.
תחילה עבד אצל האחים סול ואדי זכאי, אחר כך יצא לדרך עצמאית ועד שנת 2005 צבר, עם שותפים, תיק נכסים ששווי הוערך ב-3 מיליארד ליש"ט.
באותה עת נחשף לראשונה לציבור בריאיון שנתן למגזין הנדל"ן הבריטי "Property Week", עד אז מעולם לא התראיין בתקשורת.
באותן השנים ביצע השקעות רבות בשותפות עם חברת דלק נדל"ן של יצחק תשובה.
בין השאר רכשו את חברת NCP (נשיונל קאר פארקס) המחזיקה בכ-100 חניונים רבי קומות בלונדון וערים נוספות, ומכרו אותה ברווח ניכר לאחר שנה.
בסוף 2005, רכשו "דלק נדל"ן" ואהובי 16 בתי מלון של רשת הילטון באנגליה תמורת 3.3 מיליארד שקל.
לאחר המכירה הילטון שכרה מהם את בתי המלון לתקופה של 30 שנה.
לעסקה הצטרפה גם חברת אפריקה ישראל להשקעות, שהייתה אז בשליטת לב לבייב.
בינואר 2006, מכר אהובי בניין משרדים בעיר מנצ'סטר, שרכש במקור, ביולי 2000 תמורת 26.75 מיליון ליש"ט, תמורת 36.4 מיליון ליש"ט.
הוא מיד נכנס לעסקת ענק נוספת עם "דלק נדל"ן" והבנק "Royal Bank of Scotland" לרכישה והשכרה של 46 מלונות של רשת מריוט תמורת 8.3 מיליארד שקל.
בספטמבר 2006, רכש את בית החולים הפרטי הרצליה מדיקל סנטר, ובפברואר 2009 מכר אותו לשירותי בריאות כללית.
במרץ 2007 רכש אהובי את השליטה בחברת הנדל"ן המניב "רבד", הנסחרת ב.
באמצעות "רבד" גייס כמה מאות מיליוני שקלים באיגרות חוב, והשקיע בנכסים שונים ברחבי אירופה.
באחת העסקאות רכש, אהובי ישירות ודרך חברת "רבד", בשותפות עם איש העסקים ג'ורג' חורש, שש חנויות של רשת בתי הכלבו הבריטית "דבנהמס", תמורת 384 מיליון שקל, ומכר אותם אחרי חצי שנה, לקרן פנסיה בריטית גדולה תמורת כ-438 מיליון שקל.
העסקה שיקפה למוכרים תשואה של כ-40% על ההון שהושקע בנכסים.
באותה עת גם השקיע בנכסים בישראל, בין השאר רכש את המרכז המסחרי הישן ברמת אביב, ותכנן לבנות במקומו מגדל מגורים.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 נקלעו עסקיו של אהובי לקשיים.
אחד השותפים לעסקת המלונות תבעה אותו, חברת "דלק נדל"ן" נכנסה להסדר חוב, ולבסוף הבנק שמימן את עסקת "מריוט", החליט לממש את זכותו ולהשתלט על הנכסים.
עם זאת הוא התאושש מהמשבר במהירות וחזר להשקיע בנכסי נדל"ן ברחבי אירופה.
הוא אף רכש בהנחה הלוואות שנתנו לו בנקים שנקלעו לקשיים.
בשנת 2010, מונה ליושב ראש חברת "רבד".
בתחילת 2017 נכנס להשקעה בדיור מוגן ובתי אבות, שרכש 19 בתי אבות בלונדון וסביבתה, הכוללים 1,120 חדרים, בשותפות עם חברת "בית הזהב".
ב החל אהובי לממש חלק מהנכסים שלו בישראל, ובפברואר 2019 מכר את השליטה בחברת "רבד".
בקיץ 2015 רכש, בשותפות עם חברת "בית הזהב" של קבוצת רובינשטיין, 8 בתי אבות באנגליה תמורת 370 מיליון שקל.
באוגוסט 2022, שופט המחלקה הכלכלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב קנס את אהובי על כך שלא דיווח, לפי חוק ניירות ערך, על עסקה פרטית שביצע בעת שהיה בעל השליטה בחברת הנדל"ן "רבד".
אוסף האמנות של אהובי הוא אוסף האמנות הפרטי הגדול בישראל, וכולל כ-1,100 יצירות אמנות של אמנים בינלאומיים וישראלים.
את היצירות החל לרכוש בסוף שנות ה-90, ובהדרגה צבר אוסף רחב היקף.
בשנת 2008 מינה את שרית שפירא לאוצרת האוסף.
בסוף 2014 פרשה מתפקידה והמשיכה לשמש כיועצת אמנותית של האוסף.
במקומה מונה מתן דאובה לאוצר ומנהל האוסף.
בסוף 2013, שכר אהובי למשך ארבע שנים את רוב שטח הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר באוניברסיטת תל אביב.
זאת במטרה להציג בגלריה סדרה של 12 תערוכות של יצירות מהאוסף הפרטי שלו, להם הכניסה הייתה בחינם.
מצד שני, זכה המהלך לתגובות חיוביות, על הזדמנות שהוא נותן לציבור להיחשף ליצירות מהשורה הראשונה של אמנים ישראלים ובינלאומיים.
בינואר 2017, מכר אהובי חלק מהיצירות שבאוסף האמנות שלו.
היצירות כולן היו של אמנים ישראלים מוכרים, לטענת מספר אמנים, במחירים נמוכים יחסית לשוויין המוערך.
אהובי מסר שההכנסות מהמכירה יועברו כתרומה לארגון "הישראלים", עמותה הפועלת נגד הסתה וגזענות ברשת.
בתחילת שנות ה-2000 חילק את זמנו בין מגורים בלונדון ובתל אביב.
אחרי גירושיו היה בן זוגה של יפעת גוריון, שהייתה קודם אשתו השלישית של עידן עופר.
אהובי נתן חסות ליריד האמנות "צבע טרי" שאוצרת יפעת גוריון, ונהג גם להעניק ביריד מדי שנה פרס על שמו לאמן צעיר.
מאז 2013 הוא בן זוגה של גלית גוטמן.
יִגָּאֵל הורביץ (15 באוקטובר 1918 – 10 בינואר 1994) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
יִגָּאֵל הורביץ נולד בשנת 1918 לבלה ויונה במשפחה בת חמישה ילדים במושב נחלת יהודה.
היה חבר מזכירות תנועת הנוער העובד בשנים 1938–1941. התנדב לצבא הבריטי והיה בין מייסדי המחתרת עם לוחם שהוקמה בשנת 1943 על ידי אנשי אצ"ל וההגנה והתפרקה בסוף אותה שנה.
הצטרף אל הבריגדה היהודית עם הקמתה בשנת 1944. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, עם שחרורו מן הצבא הבריטי, התיישב במושב כפר ורבורג.
בשנת 1944 היה ממייסדי המפלגה האקטיביסטית של בנימין אליאב, תנועת העם למדינה עברית.
הוא הוצב במקום השני ברשימתה לבחירות לאספת הנבחרים ואירח בנהלל חלק מפעולותיה.
בכינוס של התנועה ביולי 1947 אמר הורביץ: "אמנם תנועתנו משתייכת ליישוב המאורגן, אך לא נלחם באחים הלוחמים במדכאי היישוב, בעת שהישוב המאורגן יושב בחיבוק ידיים ועושה – ולפי דעתי ביודעין – את רצונו של השליט הזר".
בשנת 1961 הצטרף הורביץ למפא"י ומאותה שנה ועד שנת 1965 היה חבר מרכז המפלגה וחבר מזכירות תנועת המושבים.
כאיש עסקים, רכש בתחילת 1970 את החברות למוצרי חלב "טנא נגה" ו"המחלבות המאוחדות" ברמת גן, שעמדו בפני פשיטת רגל, איחד והבריא אותן.
בשנת 1972 רכש את חברת הגלידות "אדניר", בשנת 1979 הוערך ההון שבבעלותו במאות מיליוני ל"י.
בשנת 1965 עזב את מפא"י והצטרף לרפ"י, בראשות דוד בן-גוריון, עם הקמתה.
היה מפעילי רפ"י ובשנת 1969 נמנה עם מקימי הרשימה הממלכתית בראשות בן-גוריון, שכללה את אנשי רפ"י שלא הצטרפו למפלגת העבודה עם שמעון פרס, משה דיין ורוב חברי רפ"י.
בשנת 1969 נבחר לראשונה לכנסת השביעית מטעם הרשימה הממלכתית.
לאחר פרישתו הסופית של בן-גוריון מן הפוליטיקה, עמד הורביץ בראש סיעת "הרשימה הממלכתית" בכנסת.
ביולי-אוגוסט 1973 הוביל את הרשימה הממלכתית (פרט לקבוצת המיעוט בראשות מאיר אביזוהר שהצטרפה למפלגת העבודה) לקחת חלק בהקמת הליכוד (ביחד עם גח"ל - גוש חירות-ליברלים, הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה).
הורביץ הוצב במקום השלישי ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת מטעמה.
בשנת 1976 היה ממייסדי מפלגת לע"ם (שהייתה חטיבה בליכוד ונוצרה מצירוף של הרשימה הממלכתית, המרכז העצמאי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה) ועמד בראשה.
תקופת כהונתו כשר בממשלת בגין
לאחר המהפך מונה לשר התעשייה, המסחר והתיירות מטעם הליכוד.
הורביץ התנגד להסכמי קמפ דייוויד שנחתמו בשנת 1978, בהצבעה עליהם בכנסת נמנע בהתאם להחלטת סיעת לעם להתנגד להסכמים.
בעקבות קבלת ההסכמים בכנסת התפטר הורביץ במפתיע מהממשלה והודיע שיקדיש את זמנו לפעילות פוליטית.
הוא ניסה לכפות על השר השני של לעם, אליעזר שוסטק, לפרוש מהממשלה, ולאחר שזה לא עלה בידו הביא לפילוג ב"לעם" והקמת "קבוצת הורביץ".
תפקיד שר התעשייה, המסחר והתיירות נותר פנוי למשך מספר חודשים בהמתנה להתבהרות המצב ב"לעם".
באוקטובר 1978 פורסם שהורביץ מסכים לחזור לממשלה אם הממשלה תבצע את התוכנית להקמת שש ערים יהודיות ביהודה ושומרון.
ביולי 1979 נעשו גישושים להחזרתו לממשלה, אולם הוא סירב לשוב לממשלה שלא בתפקיד שר האוצר בגלל התנגדותו למדיניות הכלכלית של הממשלה.
לאחר התפטרותו של שמחה ארליך בנובמבר 1979, חזר הורביץ לממשלה כשר האוצר.
אחד הצעדים הראשונים בהם נקט, מיד עם הכנסו לתפקיד שר האוצר, היה הפסקת מתן התחייבויות חדשות של האוצר ל"ביטוח הצמדה" (שהיה אמצעי עיקרי לסיבסוד המשק ההסתדרותי שנעשה בעיקר באמצעות בנק הפועלים ומנהליו).
בניסיונותיו להילחם באינפלציה הדוהרת, ניסה לצמצם את הגירעון התקציבי.
הוא התנגד להעלאות שכר הולכות וגדלות, שהגדילו את גירעון המדינה, ואשר לדעת רבים הביאו לתגובת שרשרת אינפלציונית שדרדרה את המשק.
הוא סירב להענות לדרישת המורים לתוספת שכר, שלא היה לה כיסוי תקציבי, והתנגד לדרישתו של שר הביטחון לתוספת תקציב.
במחאה לכך לא הגיע הורוביץ לישיבת הממשלה, ולאחר שלא קיבל גיבוי מהממשלה לעמדתו במשך תקופת כהונתו כשר האוצר התפטר מתפקידו בינואר 1981. בתקופת כהונתו הוא החליף את הלירה בשקל.
כשר אוצר נודע הורביץ בהתבטאויותיו שנועדו לעורר את הציבור למצב המשק.
הוא נהג להשיב לפונים אליו בבקשה לתקציבים במילים: "אין לי" ועל כן זכה לכינוי "יגאל אין לי".
כמו כן השתמש בתחילת כהונתו במטבעות הלשון "רדו מהגג" ו"לרדת מן הגג" בדרישה שהממשלה לא תשתמש בכסף שאין לה.
ביוני 1980 הסלים את התבטאויותיו וקרא "מטורפים רדו מהגג!", זאת לאחר בקשת תוספת תקציב של שר הביטחון.
מטבע הלשון "מטורפים רדו מהגג" זוהה עם הורביץ גם שנים לאחר שעזב את משרד האוצר.
לאחר התפטרותו מן הממשלה הצטרף הורביץ לרשימתו של משה דיין תל"ם בבחירות לכנסת העשירית ב-1981, אחר-כך הקים את "רפ"י-הרשימה הממלכתית" שלקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 שינתה את שמה לאומץ (בשמה המלא: אומץ-להבראת המשק) והורביץ היה היחיד שנבחר מטעמה.
בממשלות פרס ושמיר כיהן כשר בלי תיק והופקד על נתינת תשובות לנושאי הפעולות בשטחים בדיונים לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 הצטרף לליכוד (לאחר שנכנס אל הממשלה בתחילה כתומך של המערך) ונבחר מטעמו.
לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 שבהן דורג באחד המקומות האחרונים ברשימת הליכוד לכנסת, פרש מהפוליטיקה וחזר לעסקים שאותם העביר לבניו עם תחילת כהונתו כשר, בעקבות המלצות "ועדת אשר" למניעת ניגוד עניינים של אנשי ציבור.
בניו מכרו את חברות החלב ועברו לעסקי נדל"ן, הוא השקיע יחד עימם בחוות חקלאיות בדרום אמריקה.
לאחר מותו נקראה דרך על שמו בקריית מלאכי.
הורביץ נישא לאורה לבית כהן ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הורביץ היה בן דודתו של משה דיין ואחיו של עמוס הדר שנבחר כחבר הכנסת מן המערך.
יִגָּאֵל ידין (סוקניק; 21 במרץ 1917, כ"ז באדר ה'תרע"ז – 28 ביוני 1984, כ"ח בסיוון ה'תשמ"ד) היה סגן ראש הממשלה, חבר הכנסת, פרופ' לארכאולוגיה, הרמטכ"ל השני של צה"ל והרמטכ"ל בפועל במהלך מלחמת העצמאות.
חתן פרס ישראל למדעי היהדות ה'תשט"ז (1956).
ידין הוא הרמטכ"ל הצעיר ביותר בתולדות צה"ל.
ידין נולד בשנת 1917 בירושלים.
הוא היה בנם הבכור של הארכאולוג פרופסור אלעזר ליפא סוקניק ואשתו, חסיה (לבית פינסוד).
אביו היה ראש החוג לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואמו הקימה את גן הילדים העברי המודרני הראשון בארץ ישראל.
ידין היה הבכור, ולו שני אחים: השחקן יוסי ידין (1920–2001), ו, שהיה טייס בחיל האוויר, במלחמת העצמאות יצא להפציץ אוניית מלחמה מצרית שהפגיזה את תל אביב, ונהרג בהתרסקות מטוסו מעל הים ומקום קבורתו לא נודע.
בילדותו למד ידין בבית הספר של דבורה קלן.
ב-1930 עברה משפחת סוקניק לבית משלה בשכונת רחביה, ובסתיו אותה שנה החל ללמוד בגימנסיה העברית.
ב-1934 סיים את לימודיו בגימנסיה, וב-1935 החל ללמוד באוניברסיטה העברית במסלול לתואר שני בארכאולוגיה אסלאמית, ושני חוגים משניים: פילולוגיה עברית ושפה וספרות ערבית.
בקיץ 1938, במהלך מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט, נקרא לשירות פעיל ב"הגנה".
לצורך כך יצא לחופשה מלימודיו, ובסתיו 1939 חזר לאוניברסיטה.
בקיץ 1940 נקרא לשוב לשירות ב"הגנה".
בשלהי 1943 החל בכתיבת מדור ארכאולוגי ביומון "עיתון" המאמר האחרון פורסם בספטמבר 1944. במרץ 1944 הגיש את התזה שלו על כתובות ערביות עתיקות בארץ ישראל, ובסתיו 1945 השלים את הסמכתו לתואר שני.
ב-1947 נאלץ לקטוע את כתיבת הדוקטורט שלו על לוחמה בעת העתיקה, לטובת שירות צבאי ב"הגנה".
עם גיוסו ל"" שירת בה ידין בשורה של תפקידי הדרכה ופיקוד, בהם מדריך לנשק בגוש עציון.
לאחר מכן נמנה עם הקבוצה הראשונה שהעמידה את יחידות השדה בקריית ענבים, פיקוד והדרכה בצפון ים המלח, קורס מרכזי למדריכים בנשק בכפר ויתקין, ומפקד יחידת פו"ש בירושלים.
בשנת 1939, בגיל 22, התמנה לשלישו של יעקב דורי, מפקד "ההגנה".
לפני שהחל בתפקידו במפקדה הראשית של ההגנה בתל אביב, החליף את כינויו המחתרתי הקודם ב"הגנה", "חגי".
מזכירתו של דורי בחרה עבורו את השם "ידין", מתוך פסוק בספר בראשית המזכיר את השם "דן", כינויו המחתרתי של דורי: "דָּן יָדִין עַמּוֹ".
בשנת 1943 מונה לראש יחידת המבצעים של המטה הכללי של "ההגנה".
עקב ויכוח עם יצחק שדה, שהחליף את דורי כמפקד "ההגנה", על הכללת מקלע בפק"ל הכיתה, התפטר בסתיו 1945 מן המפקדה הראשית של ה"הגנה".
בשנת 1946 פרש מן השירות ועבר ללמוד באוניברסיטה.
ב־1947, בסמוך להכרזת האו"ם על קבלת החלטת החלוקה של ארץ ישראל, נקרא על ידי דוד בן-גוריון לשוב לשירות ושימש בתפקידים בכירים שונים במלחמת העצמאות.
ב-16 בנובמבר 1947 מונה על ידי בן-גוריון לראש אגף המבצעים של ה"הגנה".
הוא הקים את האגף ועמד בראשו גם לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל והקמת צבא הגנה לישראל ב־1948, ומילא בפועל את מקומו של הרמטכ"ל במשך מספר חודשים במהלך המלחמה כשנבצר מיעקב דורי למלא את התפקיד עקב מחלתו.
ב-27 ביוני 1948 השתתף ידין בטקס רשמי שיזם בן-גוריון, בו חברי המטה הכללי והמפקדים הבכירים נשבעו אמונים לצבא הגנה לישראל שזה עתה הוקם.
לפני ההשבעה עצמה, דרש בן-גוריון מן הקצינים לאמץ לעצמם שמות עבריים והקציב להם כעשר דקות לבחור אותם.
רובם בחרו את שם הצופן שלהם ב"הגנה", וכך הפך יגאל סוקניק ליגאל ידין.
ידין קיבל רבות מההכרעות החשובות במלחמת העצמאות.
בין היתר, התווה את תוכנית ד', שהוגשה למטה הכללי של ה"הגנה" ב-10 במרץ 1948.
ידין היה חבר המשלחת הישראלית לשיחות על הסכמי שביתת הנשק עם מצרים, ועמד בראשה.
בהמשך, עמד יחד עם ד"ר ולטר איתן בראש המשלחת הישראלית לשיחות השלום עם מדינות ערב בוועידת לוזאן, ועידה שהסתיימה בלא כלום.
במהלך השיחות על הסכם שביתת הנשק עם ירדן, התארח בארמון החורף של עבדאללה הראשון, מלך ירדן, בשונה, שבצדה המזרחי של בקעת הירדן.