tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיל היה נער אפריקאי אמריקאי שנרצח במיסיסיפי בגיל 14, מכיוון ששוחח עם אישה לבנה.
ב-27 בנובמבר 1955 השתתפה פארקס בעצרת המונית במונטגומרי, במחאה על הרצח.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1955, סירבה פארקס להוראת נהג האוטובוס בו נסעה לפנות את כיסאה לאדם לבן.
היא נעצרה, נשפטה והורשעה בהפרת הסדר הציבורי ואי ציות לחוק המקומי, והוטל עליה קנס.
באותם ימים החוק במונטגומרי קבע כי יש להושיב בנפרד שחורים ולבנים באוטובוס, וכי חלה חובה על הנוסעים לציית להוראות הנהג בעניין, כאשר היה מקובל להושיב את הלבנים בחלק הקדמי של האוטובוס.
פארקס אומנם ישבה בחלקו האחורי של האוטובוס, אולם היה נהוג שכאשר החלק הקדמי התמלא, הנהג פנה לשחורים והורה להם לפנות את מקומם ללבנים.
פארקס לא הייתה הראשונה שהורשעה בעבירה זו: עשר שנים קודם לכן הורשעה איירין מורגן בגין אותה עבירה, והערעור על הרשעתה הוביל לאיסור על הפרדה גזעית בתחבורה הבין-מדינתית.
בשונה מפארקס, המקרה של מורגן לא ייצג סירוב לא-אלים, ומורגן לא הייתה מקושרת לתנועה לשחרור השחורים ולכן, כנראה, המקרה שלה לא הצית את התגובות שבאו בעקבות מעצרה של פארקס.
כמו כן, תשעה חודשים לפני המעצר של פארקס, הייתה קלודט קולווין הראשונה במונטגומרי שנעצרה על סירוב להישמע לחוקי ההפרדה הגזעית באוטובוסים.
מנהיגי התנועה השחורה במונטגומרי החליטו שקולווין אינה דמות טובה דייה לייצג את המאבק כי הייתה רק בת חמש-עשרה, ונכנסה להריון מחוץ למסגרת הנישואים, והחליטו לחכות למקרה "פוטוגני" יותר.
כזה היה המעצר של פארקס, שהייתה מקושרת לתנועה לשחרור שחורים ונחשבה משכילה ומכובדת חברתית.
חרם האוטובוסים במונטגומרי והעתירה כנגד הפרדה גזעית באוטובוסים
בעקבות מעצרה של רוזה פארקס הוביל הכומר מרטין לותר קינג את חרם האוטובוסים של מונטגומרי, ובנוסף הוגשה עתירה בשמם של ארבעה אזרחים אפרו-אמריקאים כנגד מדיניות ההפרדה הגזעית, עתירה שהתקבלה על ידי בית המשפט המחוזי באלבמה והערעור עליה הגיע לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-13 בנובמבר 1956 הכריעו שופטי בית המשפט העליון כי ההפרדה הגזעית באוטובוסים נוגדת את חוקת ארצות הברית.
לאחר שבעקבות אשרור הפסיקה, ביטלה חברת האוטובוסים הציבורית את מדיניות ההפרדה הגזעית שלה, נפסק החרם לאחר שנמשך מעל שנה.
פארקס הפכה לסמל בתנועה לזכויות האזרח.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא עברה לדטרויט והייתה פעילה במפלגה הדמוקרטית.
בשל תרומתה זכתה רוזה פארקס בשנת 1983 לאזכור שמה בהיכל התהילה לנשים של מישיגן ובשנת 1993 לאזכור שמה בהיכל התהילה הלאומי לנשים של ארצות הברית.
ב-1996 העניק לה הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1999 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס על פעילותה נגד גזענות.
ב-1994 ביקש חבר הקו קלוקס קלאן לאפשר לארגונו לאמץ קטע מדרך בעיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית.
במסגרת האימוץ, אמור היה הארגון לדאוג לנקיון הדרך, שבה אמורים היו להיות מוצבים שלטים הנושאים את שמו.
בתחילה סירבה המדינה לבקשה, אבל לאחר פסיקת בית-משפט פדרלי שהסירוב אינו חוקתי, הוכרחה המדינה בשנת 2000 להציב את השלטים.
בית המחוקקים של מיזורי החליט בתגובה לשנות את שם הדרך לדרך רוזה פארקס, והקו קלוקס קלאן ויתר על זכותו לטפח דרך זו.
בשנת 2001 יצא סרט דוקומנטרי קצר על חרם האוטובוסים במונטגומרי בעקבות פעילותה של פארקס, ששמו "זמנים כבירים - המורשת של רוזה פארקס"
בשנת 2002 יצא סרט הטלוויזיה "הסיפור של רוזה פארקס" , בו מגלמת את דמותה אנג'לה באסט.
בשנת 1994 נשדדה רוזה פארקס בביתה בדטרויט על ידי אדם ממוצא אפרו-אמריקאי בשם ג'וזף סקיפר, שהכה אותה וגנב ממנה 53 דולר.
השודד זיהה אותה ושאל אם היא רוזה פארקס, אך גם לאחר שאישרה שזאת אכן היא, השודד לא חזר בו.
מקרה זה עורר סערה רבה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית בארצות הברית.
רוזה פארקס נפטרה ב-24 באוקטובר 2005 כשהיא בת 92.
ב-27 באוקטובר 2005 החליט סנאט ארצות הברית כי ארונה של פארקס יוצב ברוטונדה של הקפיטול, כדי לאפשר לציבור הרחב לחלוק לה כבוד אחרון.
הצעה זו אושרה גם על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית ב-28 באוקטובר.
בכבוד זה זכו רק 31 אנשים בהיסטוריה של ארצות הברית (לרבות פארקס).
פארקס היא האישה הראשונה שזכתה בכבוד זה, האישיות השחורה השנייה שזוכה בכבוד זה (אחרי ג'ייקוב צ'סטנט) והאישיות השנייה שאינה עובדת מדינה או נבחרת ציבור שזכתה בכבוד זה (אחרי פייר שארל ל'אנפן).
הקודם שזכה בכבוד זה היה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-27 באוקטובר החליטה עיריית מונטגומרי, אלבמה, כי כל המושבים הקדמיים באוטובוסים בעיר יקושטו בסרטים שחורים לזכרה.
לאחר מותה, נלקח ארונה של פארקס לכנסייה האפריקנית המתודיסטית האפיסקופלית סנט פול שבמונטגומרי, וב-29 באוקטובר הועבר לאוטובוס מאותו דגם של האוטובוס בו סירבה פארקס לפנות את כיסאה ללבן והובא לוושינגטון.
ב-30 באוקטובר הורה נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש על יום אבל לאומי, ועל הורדת כל דגלי ארצות הברית לחצי התורן.
למעלה מ-50,000 איש עברו לפני ארונה של פארקס בקפיטול וחלקו לה כבוד אחרון ב-31 באוקטובר, ובאותו יום הועבר הארון למוזיאון צ'ארלס ה.
וורייט להיסטוריה של השחורים באמריקה שבדטרויט, מישיגן שם הוצג הארון עד 2 בנובמבר.
ב-2 בנובמבר נערך טקס הלוויה בכנסיית טמפל הגדולה שבדטרויט.
בשל מספר הנואמים הרב נמשך הטקס שבע שעות, במקום שלוש השעות המתוכננות, ומסע הלוויה לבית הקברות נעשה בחשיכה וברכב, במקום במרכבה כפי שתוכנן.
טקס ההלוויה שודר במספר רב של תחנות טלוויזיה.
פארקס נקברה בבית הקברות וודלואון שבדטרויט, בין קברי בעלה ואמה, בקפלה שלאחר טקס הלוויה שונה שמה ל"קפלת החופש על שם רוזה פארקס".
רוזה ג'אצ'ינטה באדאלה (באיטלקית: Rosa Giacinta Badalla, נולדה בסביבות 1660, נפטרה בסביבות 1710 הייתה מלחינה איטלקייה ונזירה בנדיקטית.
היא נזכרת לראשונה ברשימות של מנזר רדגונדה הקדושה במילאנו משנת 1678. קלאודיה ססה, קלאודיה רוסקה וקיארה מרגריטה קוצולאני היו גם הן פעילות במנזרי מילאנו באותה תקופה.
רק קובץ אחד של יצירותיה התפרסם בדפוס, "מוטטים לקול סולו" Motetti a voce sola (ונציה, 1684).
קנדריק מתאר אותו כ"ראוי לציון בין ספרי המוטטים לקול סולו שיצאו במילאנו הודות לווירטואוזיות הווקאלית, המקוריות המוטיבית וטכניקת החיבור הבוטחת בעצמה."
מיצירותיה נותרו עוד שתי קנטטות חילוניות, Vuò cercando ו-O fronde care, לטקסט שכתבה באדאלה עצמה.
רוזה אוסלנדר הייתה משוררת יהודייה אשר כתבה בשפה הגרמנית והאנגלית.
חיה בארצות הברית, ברומניה ובגרמניה.
רוזה נולדה בשם רוזלי בֵּאַטריס רות שרצר (Rosalie Beatrice Ruth Scherzer) בצ'רנוביץ, בירת בוקובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה, זיגמונד שֶרצר, היה נצר למשפחה יהודית אדוקה מקהילת חסידי סדיגורה ועבד כנציג מורשה חתימה (בגרמנית - "פרוקוריסט") של חברה ליבוא ויצוא.
בחברה בה עבד הכיר את אשתו ואמה של רוזה, אתי רבקה לבית בינדר.
אוסלנדר גדלה בבית יהודי ליברלי-נאור, שבו במקביל להערצת התרבות הגרמנית והמערבית ולרגשי הנאמנות למולדת - הקיסרות האוסטרו-הונגרית, הקפידו על שמירת המסורת היהודית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, כשהעיר צ'רנוביץ נכבשה זמנית על ידי הצבא הרוסי, נמלטה המשפחה תחילה לבודפשט, בירת הונגריה, שהייתה גם היא חלק מהאימפריה ההבסבורגית ולאחר מכן לווינה.
בשנת 1920 חזרה המשפחה לצ'רנוביץ, שהפכה אז לחלק מרומניה, הא מצאה משרה במשרד עורכי דין והחלה במקביל לימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת צ'רנוביץ.
אולם בעקבות מות אביה באותה השנה הפסיקה את לימודיה.
בשנת 1921, משכנעת אותה אימה, עקב מצבם הכלכלי הקשה, להגר לארצות הברית.
היא היגרה לארצות הברית יחד עם ידידה ובעלה לעתיד, שהכירה באוניברסיטה, איגנץ אוסלנדר.
בארצות הברית עבדה אוסלנדר כמזכירה וכעורכת בעיתון Westlicher Herold.
באותה תקופה היא התחילה לכתוב שירים בגרמנית.
ב-1923 עברה לניו יורק, החלה לעבוד כפקידה בבנק וב-19 באוקטובר אותה שנה נישאה לחברה איגנץ אוסלנדר.
כבר בשנת 1926 נפרדו השניים ובאותה השנה זכתה באזרחות אמריקנית.
ב-1927 פורסם קובץ שיריה הראשון ב-Amerika-Herold-Kalender.
באותה שנה חזרה לביתה בצ'רנוביץ ונשארה שם שמונה חודשים על מנת לסעוד את אימה החולה.
במהלך שהותה בצ'רנוביץ הכירה את העיתונאי והגרפולוג הליוס הכט והשניים הגיעו לארצות הברית בסוף שנת 1928.
בארצות הברית פרסמה שירים ופיליטונים בעיתונים שונים בשפה הגרמנית.
אוסלנדר התגרשה רשמית מאיגנץ אוסלנדר במאי 1930 ולמרות זאת החליטה לשמור על השם "אוסלנדר".
בתחילת 1931 חזרה אוסלנדר שוב לצ'רנוביץ לטפל באימה והכט התלווה אליה.
כאן עבדה כמורה לאנגלית, מתרגמת ועיתונאית.
במקביל היא פרסמה את שיריה בעיתונים, בכתבי עת ובאנתולוגיות.
בשנת 1934 איבדה את אזרחותה האמריקנית מאחר ששהתה מחוץ לארצות הברית למעלה משלוש שנים.
ב-1935 נפרדה מחברה הליוס הכט ועברה להתגורר בעיקר בבוקרשט, שם עבדה כמזכירה במפעל כימי.
ב-1939 היא פרסמה את ספר השירה הראשון שלה "הקשת בענן" (Der Regenbogen) בצ'רנוביץ.
הספר זכה לביקורות חיוביות בעירה, אך לא עורר התעניינות בגרמניה הנאצית ובאוסטריה.
ביוני 1940 פלשו הסובייטים לצפון בוקובינה ולצ'רנוביץ.
אוסלנדר ששהתה באותה עת בעיר נעצרה ונחקרה בידי הנ.ק.ו.ד., שהאשים אותה בהיותה מרגלת אמריקאית.
לאחר ארבעה חודשי מעצר שוחררה ומצאה עבודה כאחות במרפאה.
ביולי 1941 עם כניסתה של רומניה למלחמת העולם השנייה, כבש הצבא הרומני את צ'רנוביץ ואוסלנדר הועברה, כיהודים רבים בעיר לגטו.
בגטו הועסקה בעבודות כפייה, היא ומשפחתה מצאו מקלט במרתף של מפעל וחיו תחת איום הגירוש לטרנסניסטריה.
בגטו פגשה את פאול צלאן, שהרשים אותה מאוד.
השיחות הרבות שניהלו השניים על שירה וכתיבה השפיעו על כתיבתה.
את חוויותיה בתקופת המלחמה תיארה באוסף השירים "מוטיבים מן הגטו" (Ghettomotive).
באפריל 1944 נכבשה העיר מחדש בידי הצבא האדום, אוסלנדר יצאה ממחבואה ומצאה משרה בספרייה העירונית.
בדצמבר 1945 הגישה לשלטונות הסובייטים בקשה להגר לרומניה.
באוגוסט 1946 היא הגיעה לבוקרשט ובספטמבר יצאה במעמד של עקורה (Displaced Person) לניו יורק.
אוסלנדר שבה לניו יורק וקיבלה שוב אזרחות אמריקנית.
היא לא הספיקה להביא את אמה אליה בטרם זו נפטרה בשנת 1947 ברומניה.
פטירתה של אמה גרמה לה למשבר נפשי שנמשך כשנה, בתקופה זו אף כתבה מספר שירים על הקשר הנפשי העמוק לאמה.
התנסותה בימי מלחמת העולם השנייה גרמה לרתיעה מהשפה הגרמנית ובשנים 1949 עד 1956 היא כתבה שירה רק באנגלית.
בשנת 1953 מצאה משרה כמזכירה בחברת שילוח, בה עבדה עד פרישתה מסיבות בריאותיות בשנת 1961.
פגישותיה עם המשוררת האמריקאית מריאן מור ועם פאול צלאן ב-1956 עודדו אותה לשוב ולכתוב בגרמנית.
במהלך החודשים מאי עד נובמבר 1957 טיילה במספר מדינות באירופה - מיוון בדרום ועד נורווגיה בצפון.
בתקופה זו הזדמן לה לפגוש את פאול צלאן שלוש פעמים והוא גרם לה לשנות את כתיבתה לסגנון מודרני יותר.
במאי 1963 היא פגשה את אחיה ומשפחתו באוסטריה, לאחר שהלה עזב את רומניה.
מכיוון שלא התאקלמה בארצות הברית עזבה בשנת 1964 את ניו יורק ועברה לווינה.
באותה שנה אף הגיעה לביקור בן ארבעה שבועות בישראל.
האווירה האנטישמית והפרובינציאליות של וינה גרמו לה לעזוב את העיר ולעבור לגרמניה.
ב-1965 התפרסם בווינה ספר שיריה השני "קיץ עיוור" (Blinder Sommer) והיא עברה להתגורר בעיר דיסלדורף בגרמניה, שבה התגוררו רוב ידידיה ומכריה.
היא קיבלה אזרחות גרמנית ובשנת 1966 הוענקו לה פיצויים וקיצבה חודשית על ידי שלטונות גרמניה על סבלה בשואה.
בזכות כך יכלה אוסלנדר לממן נסיעות רבות ברחבי אירופה, בעיקר לאיטליה, שם נהנתה לשהות, אף על פי שלא דיברה איטלקית.
לארצות הברית הגיעה בפעם האחרונה לביקור בן שנה ב-1968.
בסוף שנת 1972 עברה להתגורר בבית האבות של הקהילה היהודית בדיסלדורף.
כאן חלה עבורה תקופת הכתיבה הפורייה ביותר בחייה - עד מותה יצרה עוד כ-20 ספרי שירה.
משנת 1976 החלו יצירותיה להיות מוכרות ומוערכות בגרמניה הודות לדוקטור הלמוט בראון שהוציא לאור את שיריה בהוצאת הספרים שלו.
בשנה זו יצא אור אוסף ראשון של שיריה.
בשנת 1977 יצא לאור בלונדון ספר השירים Doppelspiel.
שירים נבחרים"); היה זה הספר הראשון שפורסם מחוץ לגרמניה.
באותה שנה לקתה אוסלנדר בשבר בצוואר הירך ממנו לא החלימה כראוי, על כן הייתה מרותקת לחדרה עד יום מותה.
עקב מחלתה היא הסתגרה יותר ויותר בתוך עצמה ובשנותיה האחרונות הייתה בקשר רק עם אחיה, מקס שרצר, שהתגורר בניו יורק ועם הלמוט בראון.
לבראון הכתיבה את שיריה כאשר לקתה בדלקת מפרקים ולא יכלה לכתוב יותר בכוחות עצמה.
את שירה האחרון הכתיבה ביוני 1986.
אוסלנדר נפטרה בדיסלדורף בשנת 1988 ונקברה בבית העלמין היהודי בעיר.
שתי המזוודות של רוזה אוסלנדר, שהיו רוב רכושה ועימן נדדה ממדינה למדינה, עברו לאחר מותה לאחיה מקס בניו יורק.
לאחר מותו הועברו המזוודות ושאר אוסף כתביה למכון היינריך היינה בדיסלדורף.
בפרס הראשון על כתיבתה זכתה בשנת 1966 ובסך הכל קיבלה תשעה פרסים שונים.
בשנת 1984 הוענקו לה שני הפרסים הבולטים ביותר - הפרס לספרות של האקדמיה הבווארית לאמנות וצלב ההוקרה של גרמניה, שהוענק לה אישית על ידי נשיא גרמניה דאז, קרל קרסטנס.
לאחר מותה ערך ופרסם הלמוט בראון את כל שיריה ב-16 כרכים:
Englische Gedichte (העץ האסור, שירים באנגלית), 1995
2007 - "מילות גשם" : הספר יצא לאור בעברית ב-2016 בתרגומה של דינה פון-שוורצה, בהוצאת קשב לשירה.
"לב חושב ושר", הרצאה על רוזה אוסלנדר ושירתה,
רוזה (ראסי רייזה) כהן (רבין; תר"ן, 1890, מוהילב, תחום המושב של האימפריה הרוסית – ח' בכסלו תרצ"ח, 12 בנובמבר 1937, תל אביב) (כונתה גם רוזה האדומה, בעקבות רוזה לוקסמבורג) הייתה פעילת ציבור סוציאליסטית, חברת מועצת עיריית תל אביב, מועצת פועלי תל אביב, ועד ההורים המרכזי בתל אביב ופעילה מרכזית ב"".
אימם של יצחק ורחל רבין.
כהן נולדה בשנת 1890 בעיר מוהילב שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביה, יצחק כהן, איש חב"ד-קאפוסט, היה ואחוזות וקבלן ממשלתי, אחיו של הסוחר והסופר מרדכי בן הלל הכהן.
אימה, שיינה רחל לבית ברוכין מביאליסטוק, צאצאית של הר' יעקב ברוכין (קרלינר) מחבר "משכנות יעקב" ושל הר' אשר כהן (טיקטינר) מחבר "ברכת ראש".
שנות חייה הראשונות עברו בעיר ביאליסטוק, שאליה עברה משפחתה לרגל עסקים.
אימה נפטרה בגיל 35, בעת שרוזה הייתה בת חמש.
עם מות האם עבר אביה עם שמונת ילדיו להומל, לבית הסבתא והדוד מרדכי בן הלל הכהן.
אחד מאחיה של רוזה, יעקב כהן, פעל להפצת רעיונות המהפכה הרוסית של 1905, ובמסעותיו ברחבי האימפריה הרוסית בשליחות עסקי אביו נהג להבריח ספרות מהפכנית ברוסית וביידיש, וקישר בין האגודות הסוציאליסטיות היהודיות והלא-יהודיות.
אח אחר, ברוך-וירגילי כהן, היה פעיל "הבונד", ערך בהומל עיתון מחתרתי בשם "דער קאַמפף", והשתתף עם י"ח ברנר בארגון ההגנה העצמית היהודית כנגד הפורעים בז'יטומיר ובלודז'.
אח אחר, שאול כהן, היה בעלה הראשון של ססיה (אסיה) קולודני, דודתו של משה קול.
רוזה גדלה בהומל, שם למדה בגימנסיה ממשלתית לבנות, כנגד רצון אביה, ואת שכר הלימוד מימנה משיעורים פרטיים שנתנה.
בתקופה זו התקרבה למפלגה הסוציאל-רבולוציונית הרוסית (ס"ר) והייתה פעילה בתנועת "הנוער הבונדאי" ("יונג בונד") וב"הסתדרות הנוער הלומד הכל-רוסי".
בעת הפרעות בהומל בחודש אלול תרס"ג (1903) השתתפה ב"הגנה העצמית" היהודית שאורגנה על ידי "פועלי ציון" בפיקודו של יחזקאל חנקין.
בד בבד פעלה בארגון פועלים, וארגנה את שוליות בעלי המלאכה לפעולות תרבות וללימודי ערב.
עם תום לימודיה בגימנסיה עבדה במשך תקופה קצרה כמורה בבית ספר של "חברת מפיצי השכלה" בבוברויסק.
על סף מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתה לפטרבורג, שוב לרגל עסקי האב, וכהן קיבלה משרת מנהלת חשבונות בבית החרושת ללבנים שבפטרהוף, ליד פטרבורג.
בספטמבר 1917 החלה ללמוד כתלמידה במכון הפוליטכני לנשים ולמדה כימיה במחלקה להנדסה ובנאות.
באותה עת לא הייתה ציונית, אולם בעקבות מהפכת אוקטובר והדרישה לצרפה למפלגה הקומוניסטית, החליטה לעלות לארץ ישראל כנוסעת סמויה באונייה "רוסלאן", כיוון שבאותו הזמן לא הייתה אפשרות אחרת לצאת מרוסיה.
בארץ ישראל הצטרפה לחלוצים בקבוצת כנרת.
כשחלתה בקדחת עברה אל דודה מרדכי בן הלל הכהן (אביו של דוד הכהן) בירושלים.
באפריל 1920, בזמן מאורעות תר"פ, התחפשה לאחות והשתתפה במתן סיוע רפואי לפצועים היהודים בעיר העתיקה.
בשער יפו פגשה את נחמיה רבין, חייל לשעבר בגדוד העברי, שהסתנן באמבולנס לעיר העתיקה כדי לסייע לתושבים להתגונן.
כשהבריאה עברה לחיפה, החלה לעבוד כמנהלת חשבונות בבית מסחר לחומרי בניין והתקרבה לפועלים השכירים.
נלחמה על הכנסת פועלים עבריים לעבודה בנמל חיפה, הייתה ממייסדי מועצת פועלי חיפה וארגנה את ארגון "ההגנה" בעיר.
בחיפה נישאה כהן לנחמיה רבין.
לנחמיה ורוזה נולדו בן ובת: יצחק, לימים ראש ממשלת ישראל, ורחל רבין-יעקב, מראשוני קיבוץ מנרה.
במשך השנתיים שחיה בחיפה הפכה כהן לציונית.
בשנת 1923 עברה לתל אביב, ועבדה כמנהל חשבונות ב"סולל בונה" ובבנק "הלוואה וחיסכון".
בתל אביב המשיכה בפעילות ציבורית וחברתית, בעיקר בחינוך, עזרה סוציאלית וארגון פעילויות.
הייתה פעילה במועצת פועלי תל אביב, במפלגת אחדות העבודה ובמפא"י, ומ-1927 ועד מותה ב-1937 כיהנה כנציגת הפועלים במועצת עיריית תל אביב.
כן הייתה חברת המפקדה הארצית של "ההגנה", ושימשה מנהלת החשבונות של הארגון (1930–1933).
פעלה לגיוס כספים להקמת בניין בית חינוך לילדי עובדים, ארגנה ומיסדה את פעילות ועד ההורים המרכזי בתל אביב, שבו הייתה גם חברה.
כשעמד בנה לסיים את לימודיו בבית החינוך, יזמה הקמה של בית ספר המשך לבתי החינוך, אשר התבסס על חקלאות, מלאכה, חברה והמשך לימודים.
בית ספר זה נפתח בשנת 1934 בקיבוץ גבעת השלושה כבית ספר מחוזי, ובו למד בנה במשך שנתיים, בטרם עבר לבית הספר החקלאי כדורי.
בהמשך למדה בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה גם בתה רחל.
רעיונה של כהן לגבי מוסדות ההמשך לבתי חינוך התפתח, ובהמשך נפתחו בתי ספר מחוזיים גם בגבעת המורה ובקיבוץ יגור.
בח' בכסלו תרצ"ח, 12 בנובמבר 1937, בגיל 47, נפטרה רוזה כהן ממחלת הסרטן, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
לאחר פטירתה נקרא בית הספר המחוזי בגבעת השלושה על שמה.
גן ציבורי ברחוב טרומן בקריית חיים נקרא על שמה.
רוזה פונסל הייתה זמרת סופרן אמריקאית.
פונסל נולדה בשם רוז מלבה פונזילו במרידן, קונטיקט, הצעירה מבין שלושה ילדים.
רוזה ניחנה בקול בוגר להפליא בילדותה ושרה, לפחות בגיל צעיר כמעט ללא הדרכה קולית.
היא שרה בבתי קולנוע ובבתי קפה במרידן ובכנסייה ותוך זמן קצר יצא לה שם בעיר מגוריה הודות לקולה הייחודי ביופיו.
אחותה הבכורה של רוזה, כרמלה, ניחנה גם היא בקול מצו-סופרן בולט, ועשתה קריירה בוודביל.
בשנת 1915 הביאה כרמלה את רוזה למבחן קול אצל הסוכן שלה.
על אף כובד משקלה הניכר, הרשימה רוזה את הסוכן בקולה ונשכרה להופיע עם אחותה ב"מופע אחיות".
במשך שלוש השנים הבאות התנוסס שמן של האחיות פונזילו (שנודעו גם כ"הבנות האיטלקיות המחוייטות ההן") על שלטי במות הוודביל בסיור ההופעות של קיית'.
השתיים הופיעו בכל התיאטראות החשובים במסלול הסיור והשתכרו סכום נכבד.
הופעתן סווגה כ"מופע ברמה גבוהה" והן שרו בלדות ואריות אופראיות.
ב-1918 תבעו כרמלה ורוזה העלאת שכר גבוהה ממארגן סיור ההופעות וכתוצאה מכך הורד המופע שלהן מתוכנית הסיור.
אותו זמן למדה כרמלה בניו יורק אצל ויליאם תורנר, מורה לפיתוח קול וסוכן בעל קשרים.
תורנר שמע את שירתה של רוזה והסכים ללמד גם אותה.
(רוזה הכחישה בשנים הבאות שתורנר נתן לה אי-פעם שיעורי פיתוח קול, אבל הצהרותיה מוטלות בספק).
תורנר הזמין את הטנור הגדול, אנריקו קארוזו, כוכב המטרופוליטן אופרה, אל אולפנו לשמוע את שירתן של כרמלה ורוזה.
קארוזו התרשם מאוד מקולה של רוזה והסדיר לה מבחן קול במטרופוליטן, ועל סמך מבחן זה הציעה לה המטרופוליטן חוזה לעונת 19–1918.
הופעה ראשונה במטרופוליטן אופרה וראשיתה של קריירה אופראית
רוזה פונסל הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב-15 בנובמבר 1918, בתפקיד לאונורה ב"כוחו של גורל" של ורדי, מול קארוזו.
הייתה זו הופעתה הראשונה מכל וכל על בימת אופרה.
על אף אימת במה משתקת כמעט (שממנה המשיכה לסבול לכל אורך הקריירה האופראית שלה), קצרה הצלחה עצומה, הן בקרב הקהל והן מצד המבקרים.
מבקר המוזיקה של הניו יורק טיימס כתב:
נוסף לקסם האישי שלה, היא מחוננת גם בקול בעל יופי טבעי, העשוי להתגלות כמכרה זהב.
בכל מקרה, במתיקות השופעת של צליליו הנמוכים והבינוניים, אפלים, עשירים וגמישים, ובברק הזוהר של צלילי המשלב העליון שלו, קולה הוא זהב טהור כבר עכשיו."
נוסף ללאונורה, כללו תפקידיה של פונסל בעונת 19–1918 את סנטוצה באבירות כפרית של מסקאני, רזיה ב"אוברון" של ובר וכרמליטה בהצגת הבכורה העולמית (הכושלת) של "האגדה" מאת יוזף קרל ברייל (תפקיד ואופרה שפונסל תיעבה כל כך, שבהמשך שרפה את הפרטיטורה ופסקה, שהאופרה "הייתה מעלה צחנה בארגז חול של חתול").
לצד פעילויותיה האופראיות, שהתרכזו במטרופוליטן, ניהלה פונסל גם קריירת קונצרטים פעילה.
הופעות בעולם וקריירה אופראית מאוחרת
מחוץ לארצות הברית שרה פונסל רק בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון (במשך שלוש עונות) ובאיטליה (זאת כדי לעמוד בהבטחה, יש אומרים, שנתנה לאמה, כי ביום מן הימים תשיר באיטליה).
ב-1929 הופיעה פונסל לראשונה מחוץ לאמריקה, שם התרכזה הקריירה שלה עד אז.
הופעתה הראשונה הייתה בקובנט גארדן ב"נורמה" ו"ג'וקונדה".
היא נחלה הצלחה רבה וקהל המאזינים הלונדוני, הידוע כקר רוח ושקול, הריע לה בהתלהבות קולנית.
היא חיזרה ללונדון ב-1930 ב"נורמה", "אהבת שלושת המלכים" ו"לה טרוויאטה" (הופעתה הראשונה כויולטה).
בעונתה האחרונה בלונדון, 1931, שרה ב"כוחו של גורל", "פדרה" (אופרה שכתב מאמנה וידידה הוותיק, רומנו רומני, ובהפקה חוזרת של "לה טרוויאטה".
בשנת 1933 שרה פונסל בהופעותיה היחידות באיטליה, בתפקיד ג'וליה באופרה "הווסטלית", עם ה"מאג'ו מוזיקלה" בפירנצה.
כמו בלונדון, הגיב הקהל בהתלהבות עולה על גדותיה.
בהצגה השנייה נדרשה פונסל לחזור כהדרן על האריה שלה, O nume tutelar.
כה גדולה הייתה הצלחתה, עד ששקלה הצטרפות ללה סקאלה במילאנו, אבל אחרי שהייתה עדה ליחסו האכזרי של הקהל בפירנצה לטנור מפורסם, ג'אקומו לאורי-וולפי, שקולו נסדק בצליל גבוה, החליטה לא לנסות יותר מדי את מזלה עם קהל האופרה האיטלקי, הידוע לשמצה בתובענותו הקשה לריצוי.
מלבד הופעותיה בלונדון ובפירנצה, לא שרה מעולם מחוץ לארצות הברית.
במשך שנות ה-30' המשיכה פונסל להוסיף תפקידים לרפרטואר שלה במטרופוליטן אופרה.
ב-1930 שרה את דונה אנה בדון ג'ובאני של מוצרט וקצרה שבחים רבים, אבל הופעותיה הראשונות בניו יורק בשנת 1931 כוויולטה, תפקיד ששרה בהצלחה כה גדולה בלונדון, התקבלו בתגובות מעורבות מצד מבקרי ניו יורק, שחלקם גרסו, כי פרשנותה תקיפה ודרמטית מדי.
הנדרסון קבל על "הסתערויותיה" על הקו הווקאלי.) בשנת 1931 שרה בעוד הצגת בכורה עולמית כושלת, La notte di Zoraima של מונטמצי, ששקעה בנבכי השכחה ללא עקבות.
כמו זמרי אופרה רבים בזמנה, ערכה גם פונסל ביקור קצר בהוליווד למבחן בד, אבל לא היה לו המשך.
בשנת 1935 שרה פונסל את "כרמן" הראשונה שלה במטרופוליטן.
על אף קבלת פנים נלהבת מצד הקהל לתפקיד, שפונסל התכוננה לו בקפדנות רבה, רוב מבקרי המוזיקה הניו-יורקיים הצליפו בה קשות, בייחוד אולין דאונס בניו יורק טיימס, בביקורת פראית בארסיותה, שפגעה עמוקות בפונסל.
התפקידים היחידים שפונסל שרה בשתי העונות האחרונות שלה במטרופוליטן היו סנטוצה וכרמן, שניהם תפקידים שלא אימצו יותר מדי את הרגיסטר העליון שלה.
חילוקי דעות עם הנהלת המטרופוליטן בנוגע לרפרטואר הניאו אותה מחידוש החוזה שלה עם הלהקה לעונת 38–1937.
הופעתה האופראית האחרונה הייתה בתפקיד כרמן ב-22 באפריל 1937, בהצגה בסיור של המטרופוליטן בקליבלנד.
היא הייתה אז בת 40, בשיא הפופולריות שלה, ופרט לנסיגה ברגיסטר העליון, עדיין שולטת בקול.
פונסל לא פרשה במודע או בכוונה אחרי שירת "כרמן" בקליבלנד בשנת 1937; היא פשוט הניחה לקריירה שלה להישמט מידיה.
והנאתה מחיי הרוגע שידעה עכשיו, משוחררת מתובענות השירה.
בשנים הבאות אמרה פונסל, שמעולם לא התגעגעה לשירה על במה אחרי פרישתה.
יחד עם ג'קסון בנתה בית מפואר ליד בולטימור, "וילה פאצ'ה" שמו, שם חיה את שארית חייה.
נישואיה לג'קסון היו רצופי מהמורות והם התגרשו ב-1949. הניתוק היה טראומטי לפונסל והמיט עליה התמוטטות עצבים.
אף כי לא חזרה להופיע על בימת קונצרטים או אופרה, המשיכה לשיר בבית לפני ידידים, שסיפרו כי קולה "נפלא" כשהיה.
עובדה זו אומתה ב-1954, כש-RCA ויקטור באה ל"וילה פאצ'ה" והקליטה את פונסל במבחר גדול של שירים.
בסוף שנות ה-40' הייתה פונסל לרוח החיה בלהקת האופרה העירונית של בולטימור בשנותיה הראשונות.
היא אימנה והדריכה בפיתוח קול את הזמרים הצעירים, שהופיעו עם הלהקה.
בין אלה שנהנו מהדרכתה והיו בהמשך לזמרים ידועי שם בוורלי סילס, שריל מילנס, פלאסידו דומינגו וג'יימס מוריס.
פונסל מתה בווילה פאצ'ה סמוך לבולטימור ב-25 במאי 1981. היא קבורה בבית הקברות דרואיד רידג' בבולטימור.
קולה של רוזה פונסל הצטיין ביופי יוצא דופן.
עושרו ועומק גוניו הניעו פרשנים להשוותו לא פעם ליין פורט, קטיפה ערמונית ושוקולד מריר.
הקול היה אחיד לחלוטין בכל היקפו, מן הצליל העליון עד הנמוך ביותר, כל הרגיסטרים משולבים זה בזה ללא תפר וללא מעבר ניכר לאוזן מאחד לאחר.
שירת הלגאטו שלה הייתה מופתית.
היא יכלה לשיר בכל רמות הדינמיקה, למן הפורטה האיתן ועד לפיאניסימו חרישי, דקיק ומרחף כקורי עכביש
ובכל זאת נישא אל כל פינות בית האופרה, והיא יכלה להפיק מיסה די ווצ'ה (אסכולת שירה איטלקית של הגברת הקול מפיאניסימו לפורטיסימו בצליל יחיד וחזרה הדרגתית לפיאניסימו) בכל חלקי המנעד הקולי שלה.
בצעירותה הקיף המנעד הקולי שלה שלוש אוקטבות, מדו נמוך עד דו גבוה.
צלילי הרגיסטר הנמוך והבינוני שלה הצטיינו ברוך ובעומק יוצאים מן הכלל.
במשקל ובהיקף היה קולה של פונסל סופרן קולורטורה אמיתי, שהיה מסוגל לענות על כל הדרישות של תפקידים כמו "לה ג'וקונדה" ו"נורמה".
אף כי לא הייתה סופרן קולורטורה במתכונתן של לואיזה טטראציני או אמליטה גאלי-קורצ'י, הייתה לה גמישות יוצאת דופן לגבי קול גדול וחזק כל כך והיא יכלה להתמודד עם תרוצת סולם מהירה בקלות ובדייקנות, להפיק מה שכונה "מחרוזת פנינים" ללא דופי.
היה לה טריל מעולה, שיכלה להחזיק, לכאורה, ללא הגבלה: מספרים, שכאשר שרה את הטריל בקאבאלטה Tutto sprezzo במערכה הראשונה של "ארנאני" מאת ורדי, היה המנצח משלב את זרועותיו, ממתין בסבלנות וחוזר להרים את שרביטו רק כאשר סימנה לו שהיא מוכנה לסיים את סלסוליה הקוליים.
נוסף לאמור לעיל, פונסל הייתה מוזיקאית רגישה ופרשנית עתירת דמיון.
היא למדה במהירות ויכלה לקרוא מהדף בדייקנות.
חוש הקצב שלה היה מצוין והיא הייתה שחקנית משכנעת ועזת ביטוי, שהרחיקה לכת לפעמים (לדעת חלק מן המבקרים) בדרמטיות ובעוצמה מעבר לגבולות הטעם הטוב.
משהו מזה אפשר לשמוע בסצנת ההוקעה בהפקה של לה טרוויאטה מ-1935, כשויולטה מתייפחת וזועקת בהיסטריה גוברת והולכת (ונשמעת בבירור) ככל שאלפרדו מטיל את האשמותיו (וכספו) בפניה.
המגרעת העיקרית בקולה של פונסל, מעבר לשנים הראשונות בקריירה האופראית שלה, הייתה ברגיסטר העליון הבעייתי שלה.
אפילו בימיה הראשונים, נרתעה באימה מן הדו הגבוה.
בראיון משנת 1955 אמרה פונסל, שהדבר הראשון שעשתה כשהציעו לה תפקיד לביצוע היה לדפדף בפרטיטורה ולספור את מופעי הדו הגבוה.
(הדו הגבוה החשוף ב-O patria mia באאידה הפחיד את פונסל והיה הסיבה לכך, שהיא לא שרה לעיתים קרובות יותר את התפקיד, שהתאים לקולה, מכל בחינה אחרת, ככפפה ליד.) לכל אורך הקריירה שלה הרשתה לעצמה טרנספוזיציות באופן חופשי.
נראה, שהיא לא שרה מעולם אף לא אחד מצלילי דו הגבוהים ב"נורמה" אלא הזיזה את כולם חצי טון למטה, לסי.
Sempre libera שלה בביצוע החי של טרוויאטה מורד בטון שלם.
בשנים הבאות בקריירה שלה, כשהייתה עדיין צעירה יחסית, חלה נסיגה ברגיסטר העליון שלה והיא נמשכה יותר ויותר לתפקידים כמו סנטוצה, כרמן ואדריאנה, שלא הציגו תביעות קשות מדי לרגיסטר העליון שלה.
היו סברות, שפונסל הייתה מטבעה מצו-סופרן.
חיזוק לתאוריה הזו אפשר למצוא בגוון העתיר, האפלולי והמעובה, שאפיין את הרגיסטר התחתון שלה.
פונסל עצמה אמרה פעם למצו-סופרן מרילין הורן, שאפשר שהייתה מתאמנת להיות מצו אלמלא החלה לשיר בגיל צעיר כל כך.
סביר יותר, מכל מקום, שפונסל, כמוה כהורן ורג'ינה רזניק, החלה את דרכה כסופרן לכל דבר, אך עם הבשלתו התכהה קולה והתייצב במקום נמוך יותר.
לו המשיכה פונסל לשיר באופרה גם בשנות ה-40', סביר להניח שהייתה עושה זאת כמצו-סופרן.
ההקלטות הבאות מציגות באופן הטוב ביותר את היבטי הקול השונים של פונסל, שנדונו לעיל:
שליטה בדינמיקה ומיסה די ווצ'ה:Pace, pace, mio Dio
קריירת ההקלטות של רוזה פונסל החלה באפרכסת האקוסטית, נמשכה בהקלטה החשמלית והסתיימה בסרט המגנטי.
לאורך שנות הקריירה שלה, היו לה 166 הקלטות מסחריות (בלי לקחת בחשבון הקלטות חלופיות), אם באולפן ואם בווילה פאצ'ה.
את אלה משלימות הקלטות חיות משנות ה-30', הכוללות שלוש אופרות שלמות ואין ספור שירים ואריות מהופעותיה ברדיו.
נוסף לכך, יש מספר רב של הקלטות פרטיות, שנעשו ביוזמתם של פונסל עצמה ושל אחרים בווילה פאצ'ה, משנת 1949 עד 1957.
זמן קצר לפני שהחלה בקריירה שלה במטרופוליטן ב-1918, חתמה פונסל על חוזה של 5 שנים עם "אמריקן קולומביה".
אף כי בזמן ההוא נחשבה "ויקטור" לחברה היוקרתית יותר, זו שהקליטה את אנריקו קארוזו, יעצו לפונסל לחתום עם קולומביה, משום ששם תהיה הסופרן הראשון במעלה של החברה ולא סתם עוד זמרת בחבורה של זמרות גדולות.
פונסל הקליטה 44 תקליטים לקולומביה, ביניהם אריות מאופרות רבות שבהן לא שרה מעולם, כמו לוהנגרין, "טוסקה", "לה בוהם", מאדאם באטרפליי ו"ערביות סיציליאניות".
כל תקליטי קולומביה שלה היו אקוסטיים.
הקלטת קולומביה שלה ל-Selva opaca מתוך "וילהלם טל" הייתה החביבה עליה ביותר מכל הקלטותיה, משום שראתה בה את המייצגת הנאמנה ביותר לקולה ולסגנונה.
בין תקליטי קולומביה שלה מעניינים במיוחד שלושה דואטים, שהקליטה עם כרמלה מלהיטי הוודביל שלהן, ביניהם גרסה של Comin' Thro' the Rye, הכוללת קדנצת קולורטורה משוכללת, שהייתה מתאימה ל"נורמה" של בליני
אבל נשמעת מוזרה משהו ברמות סקוטלנד.
אחת הסיבות לחרטה מצד פונסל על החתימה עם חברת קולומביה הייתה, שבכך שללה מעצמה את ההזדמנות להקליט עם קארוזו, שהיה אמן בלעדי של חברת ויקטור.
כשהחוזה שלה עם קולומביה פקע בשנת 1923, חתמה פונסל ללא דיחוי עם ויקטור.
תקליטיה מן השנים 25–1923 אקוסטיים כולם; מ-1925 ואילך, כולם חשמליים.
ההקלטות הגדולות ביותר של פונסל עם ויקטור כוללות את Pace, pace mio Dio, Suicidio!, Casta Diva, ושתי האריות מתוך La vestale.
פונסל הקליטה בליווי פסנתר 53 שירים, שרבים מהם יצאו על שני תקליטים אריכי-נגן, "רוזה פונסל שרה היום" ו"רוזה פונסל בווילה פאצ'ה".
תקליטים אלה מעידים, שקולה של פונסל היה במצב מעולה גם כשהייתה בת 57, מצטיין בעושר ובעומק שאינם מצויים (כולל רה נמוך ב"המוות והעלמה"), גם אם הצלילים הגבוהים קלושים במידת מה.
פונסל הרבתה לשיר ברדיו בראשית שנות ה-30', ובדרך כלל הוקלטו שידוריה על תקליטי 78. רבים מהם הועברו עם הזמן לתקליטים אריכי-נגן ולתקליטורים.
יש ארבע הצגות אופרה שלמות משידורי ההצגה המוקדמת של שבת במטרופוליטן אופרה: דון ג'ובאני (1934), לה טרוויאטה (1935) ושתי הצגות של כרמן (1936 ו-1937).
"כרמן" של 1937 היא ההצגה מן הסיור בקליבלנד, שהייתה הופעת הפרידה של פונסל מבימת האופרה.
טרוויאטה וכרמן נשמעות טוב מאוד (לגבי העברה משידור רדיו מאמצע שנות ה-30'); "דון ג'ובאני" נשמעת רע מאוד.
ההקלטות החיות של פונסל כוללות גם הרבה שירים ואריות מן הקונצרטים שהגישה ברדיו.
לבסוף, יש הקלטות פרטיות בווילה פאצ'ה, שבהן פונסל שרה שירים ואריות ומלווה את עצמה בפסנתר.
חלק מן היצירות הללו לא הקליטה מעולם בשום מקום אחר.
בין אלה ביצוע מרגש במיוחד, בפרשנות חופשית מאוד, של
האריה Senza Mamma מתוך "האחות אנז'ליק".
רוזה אֶשׂכֶּנזי הייתה זמרת יוונייה מפורסמת של מוזיקת רבטיקו ושל שירים מסורתיים מאסיה הקטנה ומאזורים אחרים ביוון ההיסטורית, יהודייה במוצאה.
יצירתה עמדה במרכז הבמה של החיים המוזיקליים ביוון בין שנות ה-20 ועד שנות ה-70.
אשכנזי נולדה בשם שרה שְקינזי באיסטנבול להורים יהודים, אברהם ופלורה שקינזי.
שנת לידתה אינה ברורה, ומקובל להסיק שהיא נולדה בתקופה שבין 1890 לשנת 1900. אביה של אשכנזי ניהל מחסן, והיו לה שני אחים, נסים וסמי.
בגיל 7 עברה אשכנזי עם משפחתה לסלוניקי, ומשם הגיעה בסביבות 1910 לפיראוס, שם נרשמו הופעותיה הראשונות.
בתחילה הופיעה אשכנזי כרקדנית בקברט ואחר כך כזמרת.
אשכנזי שרה בטורקית, ביוונית ובארמנית.
בשלב זה כנראה גם שינתה את שמה לרוזה-רוזיטה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה לצבור מעריצים, והחלה להופיע בטברנה TSITSIFIES באזור פיראוס.
בשנת 1929 יצא תקליטה הראשון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הקליטה אשכנזי מאות שירים, ונחשבה לזמרת עם ההקלטות הרבות ביותר באותו עשור ביוון - למעלה מ-500 שירים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1937, הקליטה אשכנזי עבור חברת HMV באיסטנבול.
את שנות המלחמה עברה באתונה, שם ניהלה מסעדה.
לאחר המלחמה חזרה להקליט ולהופיע בהצלחה רבה ביוון, בטורקיה ואף במסע הופעות בארצות הברית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, עת הרבטיקו קיבל לגיטימציה מהדור הצעיר ביוון (מאנוס חג'ידאקיס ואחרים), התגלתה אשכנזי בשנית, והופיעה בקונצרטים ובהופעות טלוויזיה.
רוזה אשכנזי נפטרה ב-2 בדצמבר 1980, ונקברה בכפר סטומיו במפרץ קורינתוס.
קברה לא היה ידוע במשך כ-28 שנה, אך בשנת 2008 אותר הקבר וסומן על ידי מעריציה, חובבי הרבטיקו.
1982 - קוסטס חאדזידוליס פרסם ספר קצר "זכרונותי" (Αυτά που Θυμάμαι) המבוסס על ראיונות שהעניקה רוזה אשכנזי בשנים האחרונות לחייה, מלווים באוסף גדול של צילומים.
2010 - יצא הסרט של הבמאי הישראלי רועי שר "קנרית מתוקה שלי" (Καναρίνι μου Γλυκό) המספר את סיפור חייה של אשכנזי.
השתתפו בו מוזיקאים בולטים, בהם הזמרת היווניה חאריס אלקסיו, הזמרת הישראלית יסמין לוי, הזמרת הטורקיה מחטפ דמיר, המוזיקאי הישראלי תומר כץ, הזמרת מרטה דה לויס ולהקת "רבטיקה קומפניה".
הסרט זכה להצלחה רבה והשתתף בפסטיבלים ברחבי העולם.
רוזה וול (1909 - 14 ביולי 2009) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית.
וול נולדה באוסטריה וערב מלחמת העולם השנייה עלתה לארץ ישראל.
וול כתבה את ספריה באנגלית, ואלה תורגמו לעברית וראו אור בשנות ה-50. ספריה כוללים שילוב אגדות ופנטזיה בחיי היום-יום.
בספרה "אותיות מספרות", וול מתארת ילדה חולה בשם מרים שהגיעה לישראל מאירופה לאחר שכל משפחתה נספתה.
היא מתקשה ללמוד עברית ומקבלת ספר.
אותיות הספר קוראות לה, ומספרות לה אגדות לפי סדר האלף-בית.
בספר "היער השאנן" מסופר על רות, ילדה שמתקשה להתמודד עם לידתו של מיכאל, אחיה התינוק, שתשומת לב הוריה וסבה האהוב מופנית כעת אליו.
רות מקבלת ארנב (בתרגום: שפן) שוקולד, אשר מתעורר לחיים ומספר לה את קורותיו של שחריה, ארנב שאהב לפגוע באחרים, ועל הצרות וההרפתקאות שנקלע אליהן בשל כך.
וול משלבת בסיפור המסגרת כמה סיפורים קצרים כמו גרסה היתולית של היפהפייה הנמה שנרדמת לפני מבחנים, ובו אמירה על חשיבות ההשכלה בחיים המודרניים, ועל "העץ הבודד" שבו חולמי החלומות הרוצים לזכור את חלומותיהם נאלצים לסבול כאב ובדידות.
דרך סיפורי הארנב, רות לומדת לאהוב את אחיה הקטן ולעזור לחבריה.
ספרה "מצנפת החכמה" תורגם לסינית.
אותיות מספרות (תרגם: פנחס לנדר (אלעד); ציורים: לאה גרונדיג), הוצאת דביר, 1948.
עלילות רות ויוחנן (ציורים: יצחק פרנקל), הוצאת דביר, 1951.
מצנפת החכמה; מחרזת אגדות (ציורים: י.
מנדל; ציורים: דן לבקוביץ), תל אביב: הוצאת "תרומה", 1957.
הארץ היפה (ציורים: רות שלוס), תל אביב: הוצאת "מדע וחיים", 1958.
רוזה איסאקובנה אוטונבייבה (בקירגיזית: Роза Исаковна Отунбаева; נולדה ב-23 באוגוסט 1950, בישקק, קירגיזסטן הסובייטית) היא מדינאית ודיפלומטית קירגיזית.
כיהנה כנשיאת קירגיזסטן מיולי 2010 ועד דצמבר 2011.
לאחר סיום בית הספר למדה באוניברסיטת מוסקבה וסיימה את לימודיה בשנת 1972. לאחר סיום עבודת הדוקטורט בפילוסופיה החלה ללמד באוניברסיטת בישקק.
בתחילת שנות ה-80 עברה לעבוד במנגנון המפלגתי בקירגיזסטן ולאחר מכך עבדה במערכת משרד החוץ הסובייטי.
בשנת 1991 מונתה לשגרירת ברית המועצות במלזיה.
עם הכרזת העצמאות של קירגיזסטן מונתה לשרת החוץ של המדינה החדשה.
1992-1994 – שגרירת קירגיזסטן בארצות הברית וקנדה;
1994–1997 – שרת החוץ של הרפובליקה הקירגיזית.
1997–2002 – שגריר קירגיזסטן בבריטניה ובצפון אירלנד.
2002–2004 – סגן נציג מיוחד של מזכ"ל האו"ם ליישוב סכסוכים בגאורגיה / אבחזיה.
2005 – ממלאת מקום שר החוץ של הרפובליקה הקירגיזית.
בעבר כיהנה כשרת החוץ במשך זמן קצר (פברואר-מאי 1992) ומאוקטובר 2009 ועד מאי 2010 הייתה מנהיגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן.
מחליפה היה ראש הממשלה אלמאזבק אטמבייב.
בעקבות אירועי ה-7 באפריל מונתה לראש הממשלה הזמנית ולאחר מכן נבחרה במשאל עם לנשיאה, וסיימה את כהונתה בדצמבר 2011 כדי להכין את המדינה לבחירות הנשיאותיות.
באוקטובר 2011 נערכו הבחירות לנשיאות קירגיזסטן, ואוטונבייבה נמנעה מלרוץ לקדנציה שנייה.
במקומה התמודד בן-מפלגתה, אלמאזבק אטמבייב, שכיהן כראש ממשלתה והוא יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן.
אטמבייב זכה ברוב הקולות והחל בתפקידו כנשיא קירגיזסטן ב-11 בדצמבר 2011.
רוזה אוטונבייבה הייתה האישה-הנשיאה הראשונה בתולדות קירגיזסטן וחבר המדינות.
רוזה (רוּזָ'ה) אֶטקין-מושקובסקה (בפולנית: Róża Etkin; 1908 – 16 בינואר 1945) הייתה פסנתרנית פולנייה-יהודייה.
אטקין נולדה בוורשה להורים יהודים.
בגיל צעיר החלה ללמוד נגינה בפסנתר, ולפני גיל 10 כבר התקבלה לבית הספר לפסנתר ע"ש פרדריק שופן בוורשה והחלה ללמוד שם תחת שרביטו של הפסנתרן, המורה והמלחין אלכסנדר מיכלובסקי .
הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה ב-20 ביוני 1920; כתלמידת בית הספר הגבוה למוזיקה היא נגנה אטיוד של פגניני וליסט ואת מארש החתונה של מנדלסון.
בשנת 1924 הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה בניצוחו של גְזֶ'גוֹז' פיטלברג בקונצ'רטו השלישי ברה מינור, אופוס 30 של סרגיי רחמנינוב.
באפריל 1926 הופיעה בבית התזמורת הפילהרמונית של ורשה עם וריאציה על הקונצ'רטו לפסנתר במי במול של ליסט, ובאוקטובר עם וריאציה על הקונצ'רטו ברה מינור של יוהאן סבסטיאן באך.
התחרות הבינלאומית על שם שופן
בשנת 1927 השתתפה בתחרות הבינלאומית ע"ש שופן לפסנתר הראשונה, שאליה התכוננה בעזרת מוריה, זביגנייב דזֶ'ווייצקי ומיכלובסקי.
היא זכתה במקום השלישי בתחרות, אף שהייתה המתחרה הצעירה ביותר בתולדות התחרות.
בחודש מאי של אותה שנה היא עברה לברלין, שם למדה פסנתר בקונסרבטוריון תחת הדרכתו של פרופ' מוריץ מאייר-מאהר (Mayer-Mahr).
הופעת הבכורה שלה בברלין הייתה באולם קארל בקשטיין, והיא התקבלה בהתלהבות על ידי הקהל הברלינאי.
בעת שהותה בבירת גרמניה הכירה את האדריכל היהודי-פולני רישרד מושקובסקי (Ryszard Moszkowski), אחיינו של המלחין מוריץ מושקובסקי, ובתוך זמן קצר השניים נישאו.
לאחר ששבו לפולין היא ניגנה ברדיו הפולני, בערב לכבוד האגודה הפולנית למוזיקה מודרנית, והופיעה באופן קבוע באולמה של התזמורת הפילהרמונית של ורשה ובקונסרבטוריון.
בזמן מלחמת העולם השנייה הסתתרו אטקין ובעלה בעיר ורשה, בצד הארי, ונעזרו בחברים פולנים.
המחבוא האחרון שלהם היה מרתף אחסון בשכונת ז'וֹליבּוֹז' , שם הסתתרו עם עוד שישה אחרים.
בתחילת ינואר 1945 עורר עשן של תנור את חשדם של הגרמנים וב-16 בינואר, יום לפני שחרור ורשה, זרק חייל גרמני רימון אל תוך המרתף וכל היושבים בו נהרגו.
על פי מקורות אחרים היא ובעלה נורו על ידי חייל גרמני.
רוזה פאולינה פלטסון הייתה מתמטיקאית יהודייה-גרמנייה, שפעלה בתחום הקומבינטוריקה.
רוזה פלטסון הייתה בתו של לודוויג פלטסון, רופא (1882–1937), ושל צילי קארו.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים ב-1931 למדה באוניברסיטת ברלין וקיבלה תואר דוקטור (Ph.D.) במתמטיקה בשנת 1936, בהנחיית ישי שור ובנושא פתרון לבעיית הטורניר עם שלושה שחקנים (Das Turnierproblem für Spiele zu je dreien).
עבודתה זו הוערכה כ"עבודה טובה מאוד" (Opus valde laudabile).
נוכח מצבם המחמיר והולך של היהודים בגרמניה ומתוך השתייכותה לעם היהודי, היגרה רוזה ב-1938 לארץ ישראל דרך איטליה.
בשנים 1939–1942 עבדה בבנק ומאוחר יותר כמזכירה לעורך דין וכמתורגמנית בתל אביב.
היא נישאה לבן-דודה, עו"ד גרהרד פלטסון (Gerhard Peltesohn, 1965–1909).
הפתרון לבעיית השונות של הפטר
"שלשת הפרשים" היא שלשה של מספרים מודולו קבוע , שסכומה שקול ל-0 או שאחד מאבריה שקול לסכום שני האחרים.
בעיית ההפרשים הראשונה: האם אפשר לפרק את הקבוצה לאיחוד זר של שלשות הפרשים, כאשר ?
בעיית ההפרשים השנייה: האם אפשר לפרק את הקבוצה לאיחוד זר של שלשות הפרשים, כאשר ?
ד"ר פלטסון גילתה שחלוקה כזו קיימת בכל מקרה פרט ל-v=9.
דוגמה לחלוקה כזו עבור היא:
הפתרון לבעיית ההפרשים של הפטר נותן גם בניה של מערכת שטיינר משולשת ציקלית.
פרופסור רוזה פאפו (בסרבית קירילית: Роза Папо; 6 בפברואר 1914, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 20 בפברואר 1984, בלגרד, יוגוסלביה) הייתה גנרלית ורופאה יהודיה בצבא יוגוסלביה.
רוזה פאפו הייתה האישה הראשונה שקיבלה דרגות גנרל ביוגוסלביה.
רוזה פאפו נולדה למשפחה יהודית-ספרדית בסרייבו.
בת למרים לבית אבינון ונכדתו של הרב סולומון אבינון, מגארצ'אניצה.
היא למדה רפואה באוניברסיטת זאגרב ועם סיום לימודיה הועסקה כרופאה במספר בתי חולים באזור סרייבו.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרפה רוזה פאפו ליחידות הפרטיזנים של טיטו.
היא הייתה ראש מערך הרפואה במספר אוגדות פרטיזנים ובהמשך התקדמה עד לתפקיד מנהלת בית החולים של גיס הפרטיזנים ה-3.
לאחר המלחמה המשיכה פאפו בשירותה הצבאי והתמחתה במחלות זיהומיות ובאפידמיולוגיה.
היא ניהלה את המרפאה המרכזית למחלות זיהומיות של צבא יוגוסלביה בדרגת גנרל-מאיור.
בכך, הפכה רוזה פאפו לאישה הראשונה ביוגוסלביה שזכתה לדרגת גנרל.
פאפו סיימה את שירותה הצבאי ב-31 בדצמבר 1973. היא הלכה לעולמה בבלגרד ב-1984 והיא בת 70 שנים.
הייתה נשואה ואם לבן ובת.
רוזה שושנה ארנסברג (רוזְל) (2 ביוני 1908 - 1 ביוני 2010) הייתה דמות בולטת ביהדות פרנקפורט וכתבה חלקים מהספר "תולדות יהודי פרנקפורט מימי המהפכה הצרפתית".
היא הייתה פעילה ציונית, עסקה רבות בגיוס תרומות לישראל, וכן עסקה בפעילויות למען יהודי פרנקפורט ולקידום ההבנה בין יהודים ללא יהודים בגרמניה.
היא קיבלה תואר כבוד ממדינת הסן, ואת עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, על עשרות שנים של פעילות ציבורית.
רוזה אברמוביץ', השביעית מתוך שמונה ילדים, נולדה בעיר העצמאית שרלוטנבורג, ממערב לברלין, בממלכת פרוסיה.
היא למדה עיצוב אופנה ועבדה בשנת 1933 בסטודיו לכובעים שנוהל על ידי יהודים ממוצא רוסי.
הסטודיו היה בפרידריכשטראסה בברלין, לא רחוק מקאופהאוס דס וסטנס ומהקורפירסטנדאם.
ערב אחד היא שמעה בדרכה הביתה חיילי אס אה שרים: "כשדם יהודים ניתז מהסכין, אז זה טוב כפליים." דבר זה עורר בה חשש רב, והיא החליטה לעלות לארץ ישראל, שם התגוררה אחותה הגדולה.
אברמוביץ' נסעה לדרום צרפת ועלתה על ספינת נוסעים לישראל שיצאה ממרסיי.
על הספינה פגשה מספר יהודים מברלין, ביניהם אנשי אקדמיה רבים.
ביולי 1933 הספינה עגנה בנמל יפו, שם ציפתה לה אחותה.
אחותה עלתה לישראל בשנת 1929, וגרה בתל אביב עם בעלה ליאו, שניהל מפעל נייר בתל אביב, עם סניף נוסף בקהיר.
הם עזרו לה למצוא מקום לגור בו, והיא עבדה כסוכנת בית.
בזמן שהותה למדה עברית ואנגלית.
בכל יום פגשה אברמוביץ' בישראל משכילים שעלו מגרמניה ונאלצו לעבוד במקצועות שונים לגמרי, בעיקר בחקלאות ובלולים.
באחד הימים הכירה את פאול ארנסברג, עורך דין יהודי מפרנקפורט שייצג בישראל את מפעל הנייר המצרי, ועבד גם כעיתונאי.
הם נישאו לאחר כחצי שנה, ובמשך השנים נולדו להם שלוש בנות ובן.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הוריה של רוזה ארנסברג עלו לישראל, ואחיה האחרים היגרו לארצות אחרות.
בסופו של דבר, כל בני המשפחה ניצלו מהשואה.
בעלה מונה לכתב ועורך בעיתון "ג'ואיש כרוניקל" ועסק גם בהוצאה לאור של ספרים.
ב-3 בנובמבר 1950 פרסם פאול ארנסברג, בעלה, מאמר המצדד בחידוש היחסים עם גרמניה, שפורסם בביטאון הציוני Emeth ("האמת").
בשנת 1958, 25 שנים לאחר שעזבו את גרמניה, החליטו השניים לחזור לגרמניה עם בנם גד בן השלוש, ואילו שלוש בנותיו הבוגרות של ארנסברג נותרו בישראל.
הם חזרו לפרנקפורט, בה היה זכאי ארנסברג לפיצויים מהממשלה כיוון שגורש על ידי הנאצים.
בגרמניה החל פאול ארנסברג לכתוב ספר מקיף על ההיסטוריה של יהדות פרנקפורט, החל מימי המהפכה הצרפתית.
הוא נתמך על ידי אשתו, שקראה את הטיוטה הראשונה והעירה הערות.
בני הזוג תכננו לחזור לישראל לאחר השלמת הספר, אך פאול ארנסברג נפטר בשנת 1978 מהתקף לב, לפני שהשלים את עבודתו.
רוזה ארנסברג השלימה את העבודה על הספר, "תולדות יהודי פרנקפורט מימי המהפכה הצרפתית", שבסופו של דבר יצא לאור בפרנקפורט בשנת 1984. כמו כן ניהלה מספר קרנות צדקה בפרנקפורט שגייסו כספים לישראל, ביניהן אגודת הידידים והתומכים של האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
בריאיון לרדיו עם השלמת הספר, הביעה רוזה ארנסברג שביעות רצון מהשלמת מפעל החיים של בעלה, והרגישה כאילו בעלה עדיין לצדה.
עם זאת, היא תיארה את עשרים וחמש השנים בארץ ישראל כתקופה היפה ביותר של חייהם.
יום הולדתה ה-100 נחגג במלון מפואר בפרנקפורט, במעמד ראש העיר וראשי קהילת יהדות פרנקפורט.
רוזה ארנסברג נפטרה בפרנקפורט, יום לפני יום הולדתה ה-102. היא הובאה לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב לצד בעלה.
בהספד שפורסם בעיתון "פרנקפורטה אלגמיינה" נכתב: "היא הייתה חלק מהעם הגרמני מדור השואה, יהודים ולא יהודים כאחד שלמדו לחיות חיים משותפים."
רוזה ארנסברג קיבלה תואר כבוד ממדינת הסן, ותואר אצולה (מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה) מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בשנת 1990.
רוזה ארנסברג שימשה כיו"ר קרן הנרי ואמה באדג', הדואגת לקשישים בפרנקפורט, יהודים ונוצרים כאחד.
כמו כן כיהנה בתפקידים בכירים במספר קרנות צדקה נוספות, ביניהן אגודת הידידים והתומכים של האגודה למלחמה בסרטן בישראל.
ב-2 ביוני 2008, לרגל יום הולדתה ה-100, המכון הפוליטכני של פרנקפורט הכריז על מלגה על שם רוזה ופאול ארנסברג.
הפרס, בגובה 10,000 אירו, מוענק מדי שנתיים על הישגים בולטים במחקר ההיסטורי של תולדות יהודי פרנקפורט.
רוזה גינוסר (גינצברג) (14 ביולי 1890, הומל, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 בינואר 1979, ירושלים) הייתה פעילת ציבור ומשפטנית ישראלית, יושבת ראש ונשיאת ויצו העולמית, האישה הראשונה בארץ ישראל שעסקה בפרקטיקה משפטית ופתחה משרד עורכי דין עצמאי.
נחשבת לעורכת הדין השנייה בארץ ישראל.
רוזה (שושנה) הכהן נולדה ב-14 ביולי 1890 בעיר הומל שברוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בדרום-מזרח בלארוס), בתם של מרדכי בן הלל הכהן, ממנהיגי העלייה השנייה, פובליציסט וסופר פורה, איש תנועת חובבי ציון ושפרה-בתיה לבית פבזנר, בת אברהם נתן נטע פבזנר, סוחר ועסקן בן הומל, מזקני חובבי ציון ברוסיה.
התחנכה חינוך עברי וגדלה בבית אמיד, שבו שררה אווירה ציונית שעוצבה ברוח ההשכלה.
לתקופת ילדותה ונעוריה, לצד קשריה המשפחתיים והחברתיים, ולרעיונות שספגה במהלכה, הייתה השפעה חשובה על חייה ומאבקיה עם השנים.
לימים העידה כי משפחתה הייתה חלק מן "המשפחות של האריסטוקרטיה הציונית של רוסיה בפרוס המאה", ועל עצמה בתור מי שגדלה "באווירה של חיבת ציון, ויכוחים על הציונות ועל ארץ ישראל".
בשנת 1906, והיא כבת 16, נסעה בגפה לעיר אודסה כדי ללמוד בגימנסיה.
שם התהדקו היחסים בינה לבעלה לעתיד, שלמה גינוסר (גינצברג), בנו של אחד העם (אשר גינצברג), קרוב משפחה רחוק שאותו הכירה עוד בימי ילדותה.
בשנת 1907 עלו הוריה לארץ ישראל, וב-1908, כאשר סיימה את לימודיה, הגיעה בעקבותיהם לביתם במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
באותה תקופה שלמה גינוסר הגיע גם הוא ארצה ושכנע אותה לבוא עמו לפריז ללמוד משפטים, בעוד הוא ילמד פילוסופיה.
הזוג עשה דרכו לפריז בשנת 1908. את חופשותיה מהלימודים בילתה בפריז, בבית אחד העם בלונדון, או בבית הוריה בארץ ישראל.
ב-19 באוקטובר 1913 קיבלה את הדיפלומה, ולאחר מכן עבדה שמונה חודשים אצל עורכי דין פריזאיים, ובמשך שלוש וחצי שנים עבדה כמזכירה אצל עורכי דין רוסים, ששימשו אז יועצים משפטיים לשגרירות הרוסית בפריז.
היא לימדה צרפתית בגימנסיה לצד עבודה צדדית במלצרות בבית התה באולם ההתעמלות של בית הספר לבנות.
השניים חיו יחדיו בלא שנישאו.
הוריה היו מעוניינים לראות את הזוג תחת החופה, אך התייחסו לעניין במידה רבה של סובלנות.
לעומתם, אחד העם היה נחרץ יותר, וכאשר רצה הזוג לעבור ללונדון, התנה את מגוריהם בביתו בכך שיינשאו.
במרץ 1916 שלחה מכתב להוריה ובו הודיעה להם על הנישואין.
הנתק בין ארץ ישראל לאירופה בימי מלחמת העולם הראשונה עשוי להסביר מדוע לא נערך הטקס בנוכחות כל בני המשפחה, אך ככל הנראה לא הייתה זו הסיבה היחידה.
אחד עשר ימים לפני שקיבל הכהן את המכתב מבתו, שלח אחד העם מכתב לשלמה בנו והפציר בו להינשא לרוזה.
הוא לא ניסה להסתיר את זעמו כלפי בנו, שראה בנישואין 'אקט אלים' שיש להתנגד לו.
אחד העם דחה על הסף את טיעוני בנו, שהציג טיעונים פילוסופיים נגד מוסד הנישואין.
במחצית שנת 1917 נישאו רוזה ושלמה גינוסר בשווייץ, ועברו לגור בבית אחד העם בלונדון במשך ארבע שנים.
פעילות ציונית וייסוד ויצו העולמית
עם הצהרת בלפור הפכה בריטניה למרכז העשייה הציונית, ובה נקבע המשרד הציוני המרכזי.
גם הסניף הראשון של ויצו הוקם בלונדון, ומשעברה גינוסר בשנת 1917 עם בן זוגה לביתו של אחד העם, הפכה שותפה לעשייה בשני הגופים.
היא הייתה מזכירת הכבוד הראשונה של ויצו, וכמו כן עזרה בהקמת הסניף בלונדון ב-1920. גם לאחר עלייתה לארץ ישראל ב-1922 יחד עם בן-זוגה וחמה המשיכה למלא תפקידים שונים בארגון.
המאבק המשפטי על זכות הנשים לשמש כעורכות דין בארץ ישראל
גינוסר שיערה שזכות הנשים לעסוק במשפטים, שכבר התקבלה זמן רב קודם לכן בפריז שבה למדה, וזמן לא רב קודם לכן בלונדון, שבה התגוררה, תתקבל גם בארץ ישראל.
אך ב-1922, כשפנתה לראשונה לשלטונות המנדט הבריטי וביקשה לעמוד לבחינת עורכי הדין הזרים במטרה לקבל רישיון לעריכת דין בארץ ישראל, נענתה בשלילה בנימוק שהיא "אינה אדם" (Person).
מאחר שפקודת עורכי הדין אפשרה ל"אדם" לעמוד לבחינה ונשים לא נכללו בהגדרה זו, הן היו מנועות מלגשת לבחינה.
כמו כן, הבריטים רצו להימנע מלהרגיז את הפלסטינים בארץ, שהתנגדו למהלך.
במהלך השהות בביתו של אחד העם והעבודה במשרד הציוני בלונדון הרחיבה את חוג מכריה, ואלה סייעו לה במאבקה.
בעבורה היה זה במידה מסוימת המשך ואף הרחבה של החשיפה לעולם המנהיגות הציונית, לה זכתה עוד בצעירותה.
ביתו של אחד העם היה מרכז ציוני בלתי רשמי, ותקופת שהותה בו אפשרה לה לפגוש אם לא בשועי עולם אזי בשועי הציונות.
אלו דמויות שנטלו לימים חלק חשוב במאבקה המשפטי, ביניהם נורמן בנטוויץ', שהיה היועץ המשפטי של ממשלת המנדט והארי סאקר, שייצג אותה בחלק מההליכים המשפטיים ושימש כמאמנה בתקופת ההתמחות אותה השלימה באותם ימים.
במהלך שמונה שנים נאבקה למימוש זכות זו.
היא זכתה לתמיכה מצד התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל.
העליות והמורדות שידעה היו תלויות בעיקר בנסיבות חיצוניות כגון חילופי השלטון בבריטניה וחילופי גברי בממשל הבריטי בארץ ישראל.
ככל שהתקדם מאבקה נשאבה לתוכו יותר ויותר, וכך גם התפתחה בה בהדרגה הנחישות והשכנוע העמוק בצדקת דרכה.
ב-1929, כתבה מכתב שהופנה לקולונל ג'וזאיה קלמנט וג'ווד (חבר פרלמנט בריטי מטעם מפלגת הלייבור, תומך נלהב בקידום העניין הציוני), בו ביקשה את עזרתו ובעלה מספר טיעונים הקשורים בסכסוך היהודי-ציוני הערבי-פלסטיני, בעמדות פמיניסטיות וביחס הבריטים לנושא.
אחד מטיעוניה היה כי כמה מחבריה החשובים של מפלגת הלייבור הביעו את תמיכתם והערכתם במאבק לזכויות נשים כאשר ביקרו בפלשתינה באותה תקופה.
נראה כי בשלב זה כבר הייתה גינוסר מודעת לכך, שעמידתה מסמלת שני מאבקים - פמיניסטי וציוני, והיא השכילה לעשות בכך שימוש ולרתום לצידה בדרך שני מחנות חשובים.
ווג'ווד כתב לה שמשרד המושבות הבטיח להורות לשלטונות המנדט לשנות את החוקים כדי שהיא תוכל להתקבל כעורכת דין.
בתחילת 1929 היא הגישה תביעה נגד השלטונות בדרישה לאפשר לה להרשם כעורכת דין ובית המשפט העליון המנדטורי הורה לה להגיש שוב את בקשתה שכן בקשתה הקודמת הוגשה בשנת 1922 במציאות שונה.
בהתאם לכך, הגישה גינצבורג בקשה נוספת והיא סורבה על ידי השלטון ביוני 1929.
גינצבורג שבה לבית המשפט העליון וב-15 בפברואר 1930 ניתן פסק הדין לעתירה שהגישה לבג"ץ המנדטורי ובו נקבע כי לנשים ישנה הזכות לעסוק בעריכת דין בארץ ישראל.
פסק הדין נודע בירושלים ועורר עניין רב.
ביישוב נשאו אותה על כפיים.
הכותרת הראשית בעיתון הארץ בישרה בחגיגיות: "אישה רשאית להיות עורך דין בארץ ישראל".
עדה פישמן וגולדה מאיר בירכו אותה בשם מועצת הפועלות על ניצחונה: "הפועלת העברית, אשר מתוך מאמצים עצמיים מתמידים היא סוללת לה את דרכה בחיים ובעבודה – דרך העובד העברי להקמת חברה עובדת חופשית – רואה בשמחה מיוחדת את דרך כיבושך הרב בשטח פעולה חדש וכה חשוב לאישה בא"י".
התאחדות נשים עבריות ראתה בהישג של גינוסר אחד מהישגיה החשובים של ההתאחדות.
לימים, כאשר כיהנה כנשיאת ויצו, הרבתה לספר על מאבק זה והציגה אותו כמאבק שניהלה למען זכויות נשים.
לאחר הניצחון המשפטי והשלמת המטלות הפרוצדורליות השונות הוסמכה לפניה פרידה סלוצקין, שהשלימה את לימודיה בבית הספר המנדטורי למשפטים שכבר היו ברשותה המסמכים המתאימים.
כך ניטלה מגינוסר הבכורה מבחינה כרונולוגית, אך זה לא גרע ממעמדה כעורכת הדין הראשונה.
ב-24 ביולי 1930 הוסמכה גינוסר (גינצברג) כעורכת דין בטקס רשמי.
בשנת 1931 פתחה משרד משלה.
היא הייתה האישה הראשונה שעסקה בפרקטיקה משפטית, והראשונה שפתחה משרד עורכי דין עצמאי.
המשרד שכן בבניין ג'נרלי ברחוב הנסיכה מרי בירושלים.
כשרחל אוסורגין, בתו של אחד העם, הגיעה ארצה, החלו לעבוד בשותפות.
אף שהן סברו כי רק נשים יימנו עם לקוחותיהן, התברר אחרת.
גינוסר (גינצברג) בחרה במשפטים הקשורים בהגירה לארץ ישראל, עשייתה הציונית הוליכה אותה לעסוק בהיבטים המשפטיים של עלייה, כגון השגת סרטיפיקטים למאות פליטים יהודיים מגרמניה.
לא אחת ניצלה את קשריה החברתיים והיכרותה עם פקידים אנגלים גבוהים כדי לזכות במשפטים אלה.
פרישתה מפרקטיקה משפטית ופעילות בויצו
בתקופת מלחמת העצמאות והמצור על ירושלים ארגנה דיור ליהודים שפונו משכונות מסוכנות.
במשרדה טיפלה גם בענייני ויצו.
המעורבות בארגון ויצו הביאה עמה עיסוק בלתי מבוטל בתיקי אימוץ ילדים.
לאחר המלחמה הציע שר החוץ משה שרת לשלמה גינוסר לצאת בשליחות המדינה ולשמש ציר ישראל ברומא.
מבחינתה, משמעות הדבר הייתה לעזוב את המשרד לתקופה ממושכת.
ממכבש הלחצים שהופעל עליה ניתן לשער שהיססה לעזוב את הארץ ואת המשרד לאחר כחמש עשרה שנות פעילות משפטית.
אנשי משרד החוץ הבטיחו לסייע לה להפעיל את משרדה גם בתקופת שהותה ברומא, והיא נאותה לצאת.
בשנת 1949 יצא הזוג לאיטליה, לאחר ששינו את שם משפחתם לשם עברי לבקשתו של שר החוץ שרת והחליפו את "גינצברג" ב"גינוסר".
עם שובם ב-1951 נבחרה ליושבת ראש הנהלת ויצו העולמית וחדלה לעבוד כעורכת דין.
אוסורגין ועורך הדין צבי הילר המשיכו להפעיל את המשרד עד לפירוק השותפות בשנת 1957 עם פטירתה של אוסורגין.
היא המשיכה את פועלה הציבורי בארגון ויצו, הייתה יו"רנ ויצו ובשנת 1963 מונתה לנשיאת ויצו.
היא לחמה על זכות האישה לעסוק בכל תפקיד ציבורי, על זכותן של נשים לייצוג שווה בכל גופי השלטון, ונגד הכנסת המשפט העברי כחוק המדינה – בידיעה שהדבר יזיק לזכויות הנשים.
במאי 1974 הוענקה לה אזרחות הכבוד של ירושלים.
בדצמבר 2014 אישרה ועדת השמות של עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמה.
בחייה לא זכתה להכרה ציבורית.
נפטרה ב-10 בינואר 1979 ונטמנה באחוזת הקבר של בני משפחת אביה בבנימינה.
נמנתה עם ממשפחה גדולה של פעילי ציבור בתנועה הציונית, ביישוב העברי בארץ-ישראל ובימי המדינה.
אחד מאחיה היה דוד הכהן, מראשי חברת סולל בונה עוד לפני הקמת המדינה, ואחרי הקמתה כיהן כשגריר בבורמה וחבר כנסת מטעם מפא"י.
בתו עדה נישאה לאהרון ידלין, שר החינוך בממשלתו הראשונה של יצחק רבין, והבת השנייה, אסתר, נישאה לעוזי נרקיס, אלוף פיקוד מרכז במלחמת ששת הימים.
חנה הכהן, אחותה של רוזה נישאה לארתור רופין, שעמד בראש "המשרד הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית.
כרמלה, בתם של חנה וארתור רופין, נישאה ליגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל.
אחי אביה של רוזה – יצחק הכהן, היה אביה של רוזה כהן, אמו של יצחק רבין.
מצד אמה הייתה אחיינית של שמואל יוסף פבזנר, מחלוצי המהנדסים והתעשיינים בארץ ישראל, מבוני חיפה העברית, שהיה גם גיסהּ של גינוסר, שכן היה נשוי לבתו של אחד העם.
רוזה-שושנה יפה (1864, יקטרינוסלב, אוקראינה – ינואר 1914, ארץ ישראל) הייתה מחנכת מייסדת ומנהלת בית ספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, שבהמשך הועבר למשכנו בנוה צדק, ניהלה את בית הספר העברי בית הספר לבנות (נווה צדק).
רוזה יפה נולדה בכפר הקטן בריסטובקה שבפלך יֶקטרינוסלב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), אחות לשלוש אחיות: קלרה, ויטיה, רחל ואח אחד: הלל יפה.
אביה, ירמיהו, היה סוחר משכיל ובעל אמצעים שמשפחתו באה מיהדות ליטא.
השכלתם של הילדים הייתה בידיה של אמם כיוון שהאב היה לרוב בנסיעות לצורך עסקיו.
בילדותה היא למדה בפנימיה בעיר ברדיאנסק, עם סיום הלימודים שם היא המשיכה ללימודים גבוהים לשלוש שנים באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת.
עם חזרתה לאימפריה הרוסית היא החלה ללמד בבית ספר יהודי בסימפרופול.
ב-1892, בגיל 26, היא עלתה לארץ ישראל והתיישבה בטבריה שם גר אחיה ועבד בתור רופא.