tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרישתו של מאייר ירש בוגר את המחלקה ושימש מנהל מחלקת ילדים א' בבית החולים הדסה בתל אביב בשנים 1954-1977. עם תלמידיו של פרופ' בוגר נמנו פרופ' צבי שפירר, פרופ' שאול הראל, ד"ר פנחס שרשבסקי ועוד רבים וידועים.
אשתו של פרופ' בוגר הייתה ישראלה ויצמן (1989-1912), בתם של משה והלנה ויצמן ודודניתו של חיים ויצמן, נשיא המדינה הראשון.
בוגר זכה לתוארי כבוד רבים, חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1979, יקיר החברה הישראלית לרפואת ילדים קלינית (שהוא נמנה עם מייסדיה), ופרסים רבים נוספים.
לאחר פרישתו מהנהלת המחלקה המשיך לעבוד כרופא בתחנה לבריאות המשפחה שבבית הבריאות של עיריית תל אביב ("בית שטראוס") עד סמוך למותו, באוקטובר 1990.
נחום אריאלי (א' בטבת תרצ"א, 21 בדצמבר 1930 - ה' באב תשס"א, 25 ביולי 2001) היה פרופסור למחשבת ישראל, הוגה דעות, סופר ומשורר.
נולד וגדל בירושלים לרב יצחק אריאלי.
למד בישיבת פוניבז' ובישיבת חברון.
נישא לרות חנה לפין, נכדתו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
למד פילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1973 קיבל תואר שני ובשנת תשל"ו קיבל תואר ד"ר בנושא "משנתו הפילוסופית של ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ)".
פרסם מספר ספרי הגות ומחקר, וכמו כן רומנים היסטוריים.
את כתב היד של ספרו הראשון "שישה היכלות", רומן היסטורי על חיי הרמח"ל, הגיש בשנת 1960 לתחרות פרס אשר ברש, וזכה לשבחם של השופטים.
מאז שנות ה-50 פרסם אריאלי שירים, סיפורים ורשימות בעיתונות הדתית בישראל.
היה בקשר קרוב עם קרובת משפחה של אשתו, המשוררת זלדה.
לימד שנים רבות כפרופסור מן המנין במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
אוצר הרמב"ם: דברי מחשבה ואגדה: אבות – לשון הקודש, תל אביב: דביר, 1955, תשט"ו
אוצר הרמב"ם: דברי מחשבה ואגדה: מידות – תשובה, תל אביב: דביר, 1956, תשט"ז
תורת העיקרים של הרמב"ם, ירושלים, תשל"א, 1971
משנתו הפילוסופית של ר' שמעון בן צמח דוראן, הרשב"ץ, ירושלים, תשל"ו, 1977
מן הלוגוס אל המיתוס ב"מדינה" לאפלטון, תל אביב: יחדיו, תשמ"ז, 1987
המחשבה היהודית בימי הביניים: המשך או מפנה, ירושלים, תשנ"ה, 1995
שישה היכלות – על חיי הרמח"ל, תל אביב: מסדה, תשכ"א, 1961
המקלט – סיפור ממלחמת העצמאות, תל אביב: אותפז, תשכ"ח, 1968
אחרון הצוחקים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ד, 1973
העולם האבוד של רפאל ברגר, תל אביב: עקד, תש"מ, 1980
ילדי השתיקה, תל אביב, ספריית פועלים, תשמ"ו, 1986
חוות החוטאים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ד, 1993
בתו יעל וילנר היא שופטת בית המשפט העליון, ובנו אבי (אביגדור) היה ראש המחלקה היהודית בשב"כ.
הרב נחום אַש (י"ב בשבט תרי"ח, 27 בינואר 1858 – י"ט בסיוון תרצ"ו, 12 במאי 1936) היה רבה הראשי ואב"ד של העיירה צ'נסטוחובה שבדרום מערב פולין ומחבר ספרי דרוש והלכה.
נולד בווישגורוד שבמחוז פלוצק, לרב דוד צבי אש.
עוד בנערותו התפרסם כעילוי, בעל זיכרון מופלא.
למד בישיבת ר' אביגדור לייבוש ליבנטאל בקובל.
בן 18 נשא לאישה את בת הרב שמשון אורנשטיין, אב"ד אוזרקוב.
נסמך להוראה על ידי חותנו, והרב חיים אלעזר וקס מקאליש.
בשנת תרמ"ט נתמנה לרב בעיר נשיאווה שבפלך ורשה, ובשנת תרנ"ד עבר לכהן כרב בצ'נסטוחובה, שבה שימש עד יומו האחרון, 43 שנים.
בכהונתו פרחה הקהילה היהודית בעיר.
פרק חשוב בחייו תפסה המערכה שניהל סביב שאלת השחיטה היהודית בפולין, עליה קמו עוררין מבין הצירים האנטישמיים בפולין, והוא לעומתם פתח בפעולת הסברה נמרצת.
היה חובב ציון ופעיל בתנועת המזרחי מראשית ימיה.
ראש ועד קרן היסוד בעירו.
היה ידוע כנואם וכן פרסם מאמרים בעיתונות בנושאי השעה.
"קול תרועה" - הספד על יצחק מאיר יוסטמן, פיעטרקוב תר"ף
א טרייסט ווארט פאר'ן יודישען פאלק ("דברי נחמה"), צ'נסטוכוב, תרפ"ד
כוס נחומים - מאמרים בשאלות הזמן, צ'נסטוכוב תרצ"ג
עולת שבת - דרוש ביידיש לרגל שבעים שנה לבית הכנסת "אהל יעקב", צ'נסטוכוב תרצ"ד
זיכרון מלך (מאמרים על הרמב"ם וספריו), לרגל יובל ה-800 להולדתו של הרמב"ם, פיעטרקוב, תרצ"ה
נחום גבריאלי (גבריאלוביץ) (23 בספטמבר 1899 – 2 ביוני 1964) היה מחנך, סופר, מנהל הסמינר ע"ש לוינסקי בתל אביב, מפקח מחוז תל אביב ויושב ראש המזכירות הפדגוגית לחינוך היסודי ולהכשרת מורים והשתלמותם.
גבריאלי, בן הרוקח שאול -בנימין גבריאלוביץ, נולד בירושלים למשפחת רבנים ורוקחים.
היה בן הדור השישי מגבריאל משטוקליישקבר שעלה לארץ בעליית תלמידי הגר"א.
בילדותו למד תלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בסמינר למורים של עזרה.
במלחמת העולם הראשונה עבד תחילה כפועל חקלאי בעמק יזרעאל, ואחר-כך שירת בצבא העות'מאני.
בתום שירותו המשיך בלימודיו בבית המדרש למורים העברי תחת הנהלתו של דוד ילין, וסיים בשנת תר"פ.
בשנת 1920 הורה בבית הספר היסודי בטבריה, ובשנים 1922–1923 השתלם בפדגוגיה באוניברסיטאות ברלין ולייפציג.
בשנים 1924–1933 הורה בבית הספר העממי א' בחיפה, ולאחר מכן הורה מתודיקה של חשבון בסמינר לוינסקי בתל אביב.
בין השנים 1933–1935 ניהל את המכינות בבית הספר הריאלי בחיפה, ובין השנים 1940–1953 ניהל לסירוגין את סמינר לוינסקי.
בשנת 1936 נתמנה גבריאלי למפקח ומדריך בתי הספר של הזרם הכללי באזור חיפה, העמקים והצפון, שימש יו"ר במספר ועדות פדגוגיות, וכן היה ראש המערכת שגיבשה את תוכנית הלימודים לבתי הספר היסודיים, שהפכה לתוכנית הלימודים של בתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים.
ולאחר שהונהגה שיטת החינוך הממלכתית, נתמנה למפקח מחוז תל אביב, למעט השנים בהם היה מנהל בית ספר.
החל משנת 1960 כיהן כיו"ר המזכירות הפדגוגית לחינוך היסודי ולהכשרת מורים והשתלמותם, תפקיד בו שימש עד ליום פטירתו.
גבריאלי עסק בכתיבה ספרותית לילדים ולנוער, ובכתיבה בתחום הפדגוגיה של ספרי לימוד, מאמרים ודרכי הוראה.
גבריאלי היה חבר המערכת הקבועה של אנציקלופדיה תרבות ביחד עם אשר ברש, ישעיהו פרישמן ואלימלך-שמעון רימלט, אשר יצאה בהוצאת מסדה.
בשנת 1963 זכה בפרס החינוך של עיריית תל אביב, שחולק אותה שנה לראשונה, עבור ספרו "אורחות חנוך".
בשנת 1965 הוסב בית הספר היסודי "כרמל" בתל אביב על שמו (בית הספר גבריאלי-הכרמל),
על שמו נקרא גם בית הספר היסודי "גבריאלי" שבמזרח חיפה כיום בית ספר לאקולוגיה ולספורט.
לאחר מותו הוציא לכבודו משרד החינוך והתרבות חוברת זיכרון בכתב העת "בחינוך ובתרבות - בעיות, סקירות, ידיעות", מספר (37) 1, ירושלים, סיוון תשכ"ה, יוני 1965.
בארץ מקורות הירדן, תל אביב: אמנות, תר"ץ 1930.
על פני ים כנרת, ירושלים: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל; תל אביב: אמנות, 1932.
ידיעת המולדת (ספר קריאה ועבודה), תל אביב: אמנות, 1933.
המטמון: מספורי חלוץ העמק, תל אביב: אמנות ; (ירושלים): הקרן הקימת לישראל, (1935)
תורה לילד, יחד עם ברוך אביבי ואיוריו של נחום גוטמן, תל אביב: יבנה, ת"ש 1940.
נביאים ראשונים לילד, יחד עם ברוך אביבי, תל אביב: יבנה, 1944.
תורה לילד: חוברת לעבודה ולחזרה, יחד עם ברוך אביבי, תל אביב: יבנה, תש"ה 1945.
ספרי החדש, יחד עם ברוך אביבי וציוריו של אביגדור לואיזאדא, תל אביב: יבנה, תשי"ג 1947.
דרכים בהוראה: מדריך למורה בשאלות: א.
הכתה והנהגתה, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ח 1948.
כתב וספר בבית-הספר: מדריך למורה: בשאלות: א.
עולם ומלואו בבית-הספר: מדריך למורה בהוראת: א.
מקרא לנער: ערוך בהתאם לתוכנית הלמודים החדשה של בית הספר הממלכתי, תל אביב: יבנה, תשי"ט 1958–תש"ך 1959.
אורחות חינוך תל אביב: אוצר המורה, (תשכ"ב) 1962.
אטלס לתלמידים בישראל, יחד עם ח' אנוך ויהויקים פאפוריש, תל אביב: עיריית תל אביב יפו, 1956
נח שפירא (ט' בסיוון תר"ס, 6 ביוני 1900, סמולוביץ', פלך מינסק, רוסיה – א' באלול תשכ"ד, 9 באוגוסט 1964, תל אביב) היה כימאי ומחנך עברי בליטא ובישראל.
נח שפירא נולד ב-1900 בעיירה סמולוביץ' שבפלך מינסק, שם כיהן אביו ברבנות.
הוא התחנך בישיבות ליטא, בהן ישיבת סלובודקה של תנועת המוסר.
ב-1924 השלים שפירא את לימודיו לתואר דוקטור בכימיה, מאוניברסיטת ברלין, ועבד זמן-מה במחיצת הכימאי הנודע אמיל אבדרהלדן באוניברסיטת האלה.
מ-1926 ועד עלייתו, ב-1935, הוא כיהן כמרצה לכימיה באוניברסיטת קובנה.
לימד בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, והיה מנהל הגימנסיון העברי במריאמפול בשנים 1928 עד 1935.{{הערה|מרימפול ליטא,ד"ר נח שפירא, ועד ספר מרימפול, 1983, עמוד 40}}
ב-1935 הוא עלה לארץ ישראל (בתקופת העלייה החמישית).
בארץ הוא המשיך בעבודה החינוכית - בהוראת כימיה בבתי ספר גבוהים וניהול בתי ספר תיכוניים.
בשנים 1935–1958 כיהן כמרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, ומשנת 1960 הרצה באוניברסיטת בר-אילן (תחילה גם כן בכימיה, ואחר-כך בהיסטוריה של המדע).
בנוסף, הוא כיהן כמנהל בית הספר "יבנה" שברח' ועידת קטוביץ 47 בתל אביב.
הוא גם פרסם מאמרים בכימיה עיונית ובהיסטוריה של המדע (בפרט על חלקם של היהודים בהתפתחות המדעים וכן על הטרמינולוגיה הטכנולוגית במקורות היהודיים).
נח שפירא נפטר בתל אביב, באוגוסט 1964, בגיל 64 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
שפירא היה בנו של הרב אברהם דובער שפירא.
מצד אימו היה נכדו של הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן ("הגדול ממינסק"), ואחיו הצעיר של חוקר הספרות העברית והעסקן העברי והציוני פרופ' חיים נחמן שפירא.
שפירא היה נשוי לסוניה (נפטרה ב-1990).
בנם, עמנואל שפירא (Emmanuel Shapira; 1933–1998), היה רופא, גנטיקאי קליני וחוקר בגנטיקה ביוכימית, פרופסור לרפואת ילדים ופתולוגיה ומנהל מרכז הייוורד לגנטיקה באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס.
בתם, עירית קוּפּפֶרברג (נולדה ב-1944) היא פרופסור מן המניין במכללת לוינסקי לחינוך ומשוררת.
נחום (ג'וני) אריאלי (1 באפריל 1927 – 8 באפריל 1948) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, שנהרג בקרב הקסטל.
מהראשונים לטבוע את הביטוי והתפישה המנהיגותית - צבאית "אחרי".
נחום נולד בגבעת עדה, בן יחיד ללאה ומתתיהו אריאלי.
למד בגימנסיה הרצליה ותכנן ללמוד לימודי וטרינריה או אגרונומיה.
התקבל ללימודים בארצות הברית אולם ויתר עליהם כאשר נקרא להמשיך את שירותו בפלמ"ח במלחמת העצמאות.
לחם בקרבות הנגב, בקרבות על יאזור ובהרי ירושלים.
נודע בצדדיו האומנותיים ובין היתר כתב והלחין שירים, הפיק ערבי תרבות בפלמ"ח והיה שותף להקמת הצ'יזבטרון.
למען "המדינה שבדרך", סירב נחום להזדמנות להיות שחקן תיאטרון ולהימנות על שחקני "הבימה".
חבריו בפלמ"ח סיפרו כי היה מכניס אווירה של הומור לכל מצב גם בעת סכנה.
היה בעל מחשבה אנליטית ושילב מגוון של תכונות והייתה בו ידיעת הארץ, צבאיות, תרבות, חתירה ללא לאות למען הזולת ואהבת הארץ.
חבריו בפלמ"ח סיפרו כי אריאלי שנא את המלחמה אך לא התרחק ממנה.
הוא ראה אתגר בשירותו בפלמ"ח וחש גאווה עצומה בלאומיותו.
אריאלי הגדיר בין פקודיו וחבריו המפקדים כי "לתת פקודה זה לא מספיק, צריך להתנדב אליה".
נחום אריאלי מונה למחרת החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר למפקד "פלוגת הקו", הכוח אשר היה אחראי על אבטחת הדרך לירושלים.
רובו של כוח זה הורכב מחברי "הרזרבה של תל אביב וסביבותיה".
בהתקפה על טנדר נוטרים ליד יאזור נהרגו 7 נוטרים, אנשי הגנה ופלמ"ח.
אריאלי תכנן פעולת נקם נגד הכפר יאזור.
מטרת פעולה זו הייתה לפגוע בבית החרושת לקרח בו היו מחסני נשק.
לאחר שניתן "אור ירוק" לפעולה על ידי שאול יפה המג"ד, נחום אריאלי עצר את הפעולה וטען כי אין מספיק מודיעין על המתחם והאזור הסובב אותו.
אריאלי שלח סיור מקדים ובו שני לוחמים אשר הסתוו לערבים ומצאו כי המקום מוקף בגדר תיל ומאובטח על ידי כוחות רבים וביניהם משוריין בריטי.
השהיית משימה זו הצילה חייהם של לוחמים רבים.
בית חרושת זה פוצץ ב-20 בפברואר 1948 בפעולת קומנדו נועזת תחת פיקודו של אריאלי.
בקרב זה הופעל לראשונה מקלע הבראונינג לחיפוי על ידי ישראל טל.
בסוף מרץ 1948 נישא לאורה ספקטור באולם ויצו בת"א.
מיד לאחר החתונה הוזעק אריאלי לפקד על הכוח אשר נשלח לסייע בחילוץ הלוחמים מהקסטל.
פחות משבועיים לאחר חתונתו נהרג נחום אריאלי בלחימה על הדרך לירושלים.
מתוך מה שכתב ההיסטוריון ניר מן על נחום אריאלי:
חבר לכל הדרך, עד הסוף, היה לנו נחום אריאלי".
עד כוכב מרום:בבדידות בלי תום איך הנפש כלתה מתוך ים-עלטה אליך!
עד ירח רחוק איך העצב אין-חוקנצבט אז הלב ועצם הכאב בגללך.
עֵד הים הסוער והלב הבוער ביקוד דווי ושכול:על אף הכל – אהבתיך!
מתוך "עוד מעט נהפוך לשיר"|מקור="עוד מעט נהפוך לשיר" דף הפרויקט באתר גל"צ}}
לאחר כיבושו של מוצב הקסטל ערכו הערבים מספר התקפות למען החזרת הקסטל לידיהם.
בלילה שבין 7 – 8 באפריל נהרג מפקד הכוחות הערבים עבד אל קאדר אל חוסייני.
בכ"ח באדר ב' התש"ח, 8 באפריל 1948 ערכו הערבים "פזעה", על מוצב הקסטל למען השבת מפקדם.
מחלקה מהגדוד החמישי של חטיבת הראל יצאה אל הקסטל על מנת לחפות ולסייע בנסיגת מגיני הקסטל.
נחום אריאלי עמד בראש כוח החילוץ אשר לצידו הסתער המ"מ שמעון אלפסי.
עם הפגיעות המרובות בכוח נתן אריאלי לאלפסי את הפקודה "טוראים לסגת – מפקדים נשארים לחפות!".
אלפסי צעק את הפקודה לכוחות הפרוסים בקסטל.
הערבים תקפו את הקסטל בכוחות רבים ואילו אריאלי והכוח המועט שנותר במקום ניהלו קרב ארוך וממושך במשך שעות רבות על מנת לסייע בנסיגת הכוחות.
נחום אריאלי ושמעון אלפסי נהרגו עם רבים אחרים בקרב זה.
גופתו של אריאלי נמצאה רק שבועות לאחר מכן והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים ב-25 באפריל 1948.
לאחר מותו נמצאו בעזבונו כתבים ושירים רבים אשר מביעים את עומק דמותו של אריאלי.
במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" לשנת 2011, ביצע הזמר ערן צור את שירו של אריאלי "עד אחרית ימים".
רבי נחום ברוך גינצבורג (תרמ"ב 1882, פוניבז' - ח' באב תש"א 1 באוגוסט 1941, יער ליד יאנובה), היה רב ליטאי.
רבה האחרון של העיר יאנובה לפני השואה, ראש אגודת הרבנים בליטא, ומחבר סדרת הספרים "מקור ברוך".
נולד בפוניבז' לרב צמח דוד גינצבורג.
היה מוכר כבר בצעירותו במהירות הבנתו ובזיכרון טוב; הוא התייתם בגיל צעיר והרב נפתלי הרץ קרמר מחבר הספר "נועם המצוות", גידל אותו ולימד אותו את ראשית לימודיו.
ומאוחר יותר אצל הרב שלמה עזרא מֵר.
בשלב מסוים נסע ללמוד בישיבת סלבודקה.
כשחזר לפוניבז' התקרב לרב העיירה רבי יצחק יעקב רבינוביץ ולמד אצלו.
רבו זה, יחד עם הרב אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה, סמכו אותו לרבנות.
זמן קצר לאחר פטירת רבה של העיירה הליטאית אופינה - הרב יהושע ליב שטיין - התארס עם בתו.
הם נישאו בשנת תרס"ג, וגינצבורג הצעיר בן ה־21 התמנה על מקום חותנו כרב העיירה.
במשך הזמן נעשה רבי נחום ברוך גינצבורג דמות בולטת בין רבני ליטא, ושימש כרבן של עיירות נוספות: וירז'ן, וקיברט.
הוא לא הסתגר בארבע אמותיו, ובמקביל לכתיבת חידושיו שנדפסו מאוחר יותר בספריו, עסק בהיבטים נוספים של חיי הקהילה בעיירות בהן פעל, הרביץ תורה לבני הקהילות ושידל אותם להקפדה על ההלכה.
בסוף תקופת קיברט, הביא לדפוס את ספרו "מקור ברוך" חלק א', שהקנה לו מעמד יוקרתי בישיבות הליטאיות.
בשנת 1930 התמנה כרבה של העיר יאנובה, משרה בה שימש עד להרצחו בשואה.
הוא בא בכתובים עם גדולי חכמי דורו, כמו: רבי יצחק יעקב רבינוביץ', ועם בני דורו, כמו: רבי משה רוזין.
ביאנובה הדפיס את החלק השני בסדרת ספריו "מקור ברוך".
הוא התמנה לשמש כיושב ראש אגודת הרבנים בליטא, ובתפקידו זה עסק במטלות ציבוריות שונות.
הכרך השלישי של "מקור ברוך", וספר על מסכת נידה, היו מוכנים אצלו לדפוס, אך לא הספיק להדפיסם.
בשנת 1939, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית דאג לארח ביאנובה את תלמידי ורבני ישיבת סלוצק - קלעצק.
עם כניסת הגרמנים לעיר ב־26 ביוני 1941, הובל כהתעללות יחד עם רב נוסף בכיכר השוק המקומי כשהם מוכרחים להחזיק דגל אדום סובייטי לצורכי תעמולה, המעמד צולם.
עם התארגנות הגרמנים לניצול יהודי העיר לעבודה, החלה משטרת העזר הליטאית, שפעלה בחסות הנאצים, בחטיפת גברים יהודים, ובביזה.
ביולי של אותה שנה חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב ונדרש מהם כופר בסך 150,000 רובל, הרב גינזבורג, כנציג הקהילה ניסה להסביר שלאחר שנתיים של כיבוש רוסי לא נותר בידי היהודים כסף.
בתגובה הוא נלקח כבן ערובה.
לאחר שחזר מן המעצר שבו עבר התעללות קשה, נלקח ביום ח' באב תש"א, 1 באוגוסט 1941, יחד עם שרידי הקהילה ונרצח בידי פשיסטים ליטאים.
מקום קבורתו לא נודע בתחילה, אך בסתיו 1944, זיהתה אחת מתושבות העיר את רוצח בעלה, שרצח גם את רב העיר, ובעזרתו התגלתה גופתו ונקברה.
נחום בסלו (נולד ב-28 בדצמבר 1958) הוא תת-אלוף במילואים ואיש ניהול ישראלי, אשר כיהן כמנכ"ל משרד המודיעין; כיהן בעבר כקצין קשר ותקשוב ראשי.
בסלו עלה לישראל מסוריה בגיל שש יחד עם משפחתו.
ב-1983 סיים קורס קציני קשר.
שירת בגדוד הקשר הפיקודי של פיקוד הדרום כמפקד מתקן קשר וכקמב"ץ.
שימש קצין קשר חטיבתי באזור רצועת עזה במהלך האינתיפאדה הראשונה והיה ממקימי גדוד הקשר במסגרת אוגדת עזה.
היה קצין אג"ם קשר בפיקוד דרום, קצין קשר של חטיבה 211, חטיבת טנקים סדירה באוגדה 162. שימש סגן קצין קשר באוגדת מילואים ומפקד קורס קציני קשר בבה"ד 7, ראש ענף קשר במל"י, קצין קשר באוגדת שריון מילואים, מפקד גדוד קשר בחיל המודיעין וראש ענף מפקדים בבה"ד 7.
ב-2002, מונה למפקד קשר פיקוד המרכז ושירת בתפקיד במהלך בתקופת האינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן.
ב-2004 מונה לראש מחלקת תכנון באגף התקשוב, ב-2007 מונה לראש חטיבת ההפעלה באגף התקשוב, תפקיד חדש שנוצר בעקבות לקחי מלחמת לבנון השנייה.
לאחר החזרת חיל התקשוב לאגף התקשוב מזרוע היבשה כיהן כראש חטיבת התקשוב ומונה במקביל לקצין קשר ותקשוב ראשי, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2011.
לאחר סיום שירותו הצבאי, שימש בסלו כיועץ לחברות טכנולוגיות וביטחוניות, בהן רפא"ל.
ב-2019 עבר לעבוד כמחנך ומורה להיסטוריה בבית ספר אורט מלטון בבת ים.
ב-31 בדצמבר 2023 החליטה שרת המודיעין, גילה גמליאל למנותו למנכ"ל משרד המודיעין, תפקיד אותו סיים עם סגירת המשרד במרץ 2024.
בסלו הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה של המזרח התיכון ובעל תואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
נחום אויסלנדר היה משורר יידי ומבקר ספרות.
אויסלנדר נולד ב-1893 בכפר חודורקוב בפלך קייב.
הוא נולד למשפחה של סוחרי עצים, בין 1906–1911 למד בגימנסיות של אודסה וקייב.
למד רפואה באוניברסיטאות של ברלין וקייב, לאחר סיום הלימודים הוא גויס לצבא האדום, שם שירת בתור רופא צבאי בין 1919–1922.
החל לפרסם את שיריו ועבודות בקורת ספרותית ב-1917 בכתבי עת ועיתונים יידיים, כגון: נייע צייט ודער עמעס.
בתקופת שרותו הוא פרסם מאמרים וסיפורים קצרים בעיתונות של הצבא האדום.
בשנת 1921 הוא יסד וערך יחד עם יצחק נוסינוב ודוד הופשטיין את סדרת ספרי שירה ליריק, במסגרתה יצאו לאור 10 ספרים.
בין 1922–1925 הוא היה עורך של מאסף ספרותי "שטראל" (קרן אור).
היה ראש אגף לספרות יידיש באקדמיה הבלארוסית למדעים במינסק בין השנים 1925 - 1926, בין 1926 - 1931 עבד במכון לתרבות יהודית בקייב.
הוא לימד באוניברסיטאות של מינסק וקייב וערך את אוסף עבודותיו של שלום עליכם שיצא לאור בחרקוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה חבר בוועידה ההיסטורית של הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי.
לאחר המלחמה הוא עסק בחקר הספרות, התרבות והפולקלור היהודי בברית המועצות במסגרת הוועידה ההיסטורית בקייב עד סגירתה ב-1948.
עד 1961 הוא עסק בעבודות מזדמנות, ב-1961 הוא החל לעבוד בכתב העת היידי סאוועטיש היימלאנד, שם עבד עד יום מותו שנתיים לאחר מכן.
נחום איצקוביץ' (נולד ב-1950) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנכ"ל משרד החקלאות.
קודם לכן כיהן כמנהל הרשות להשקעות ולפיתוח התעשייה והכלכלה במשרד הכלכלה והתעשייה, כמנכ"ל משרד התיירות, מנכ"ל משרד הרווחה וראש מועצה אזורית עמק חפר.
כיום, יו"ר עמותת "מצמצמים רווחים" וכן יועץ ויוזם בנושאים כלכליים, לרבות סטראט-אפים בתחום האגרו-טכנולוגיה.
איצקוביץ' נולד בגבעות זייד, בן להורים ניצולי השואה שעלו מצ'כוסלובקיה.
ב-1952 עבר עם משפחתו למושב אומץ בעמק חפר.
שירת בצה"ל בחיל השריון ובמלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת חטיבה 679 כתותחן ומפקד טנק והשתחרר בדרגת סרן.
הוא בעל תואר ראשון בחקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר דוקטור לניהול מאוניברסיטת סורבון בפריז.
כיהן כגזבר המושב אומץ ולאחר מכן גזבר מועצה אזורית עמק חפר בשנים 1978 עד 1986. ב-1986 נבחר לכהן כחבר מועצה ושימש סגן ראש המועצה האחראי על הניהול הכספי שלה.
ב-1994 נבחר לראשות המועצה וכיהן בתפקיד במשך שלוש קדנציות, כשב-2004 זכה בכ-85% מקולות הבוחרים.
ב-2006 הודיע על התפטרותו בעקבות מינויו לתפקיד מנכ"ל משרד התיירות.
בתקופתו כראש מועצה, בוצע פרויקט שיקום נחל אלכסנדר, הפרויקט זכה להכרה עולמית וזכה במקום הראשון בתחרות Riverprize שנערכה בבריסביין, אוסטרליה בשנת 2003. במהלך כהונתו הוקם בשטח המועצה היישוב הקהילתי בת חפר ופותח וקודם פארק תעשיות עמק חפר.
באוגוסט 2006 מונה למנכ"ל משרד התיירות, בתקופת כהונתו של השר יצחק הרצוג.
לאחר שהרצוג עבר לשמש שר הרווחה, מונה איצקוביץ' ב-15 באפריל 2007 למנכ"ל משרד הרווחה, ובין השנים 2011–2013 כיהן כמנכ"ל משרד הרווחה בתקופת כהונתו של השר משה כחלון.
במסגרת תפקידו קיבל את "עיטור האור" כהבעת הוקרה על עשייתו למען רווחת ניצולי השואה בישראל.
בפברואר 2013 מונה למנהל מרכז ההשקעות במשרד הכלכלה שבתקופתו קיבל מעמד של רשות.
כיהן גם כממלא מקום יושב ראש רשות החדשנות.
ביולי 2020 מונה למנכ"ל משרד החקלאות, תחת השר אלון שוסטר.
איצקוביץ זכאי למכסת ייצור ביצים, וכיוון שאינו מחזיק בלול הוא משכיר מכסה זו לאחרים, באישורה של מועצת הלול, הכפופה למשרד החקלאות.
עקב כך הוא חתום על הסדר ניגוד עניינים.
כיהן בתפקידים ציבוריים, בהם חבר מועצת מינהל מקרקעי ישראל, חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל, יו"ר המרכז האקדמי רופין, יו"ר המועצה הציבורית להנצחת החייל במשרד הביטחון וחבר בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
כיום, יושב ראש עמותת "מצמצמים רווחים".
איצקוביץ' תושב מושב אומץ בעמק חפר, נשוי, אב לשלושה ילדים וסב לחמישה נכדים ונכדות.
בנו הוא ברק איצקוביץ', מנהל תחנות המוזיקה של תאגיד השידור הישראלי.
נחום ביתן (נולד ב-28 ביוני 1961) הוא איש עסקים ישראלי, הבעלים של רשתות המזון "יינות ביתן", "כמעט חינם" ו"מגה".
ביתן נולד בשנת 1961 וגדל באשקלון.
בנערותו עבד במאפייה שהייתה שייכת לאביו באשקלון, ועם שחרורו מצה"ל הקים בשיתוף עם גיסו מסעדת המבורגרים בעיר, אך לאחר מספר שנים עזב את תחום המזון המהיר ועבר לתחום הקמעונאות.
בשנת 1993 החל את דרכו כסיטונאי, לאחר שפתח יחד עם אשתו נורית את "יינות ביתן", תחילה כחנות לממכר סיטונאי של יין.
תוך זמן קצר נהפכה חנות היין לחנות משקאות כללית, ובשנת 1996 נפתח הסניף הראשון של הרשת הקמעונית "יינות ביתן" באשקלון.
בעשור שלאחר מכן פתחו בני הזוג שלושה סניפים נוספים של הרשת.
בשנת 2006 רכש ביתן ארבעה סניפים של רשת הסופרמרקטים "היפר רמה" תמורת 250 מיליון שקלים.
בשנת 2007 רכש את הרשת הפרטית "יד יצחק", אשר כללה באותו זמן שלושה סניפים, תמורת 121 מיליון שקלים.
ב-2008 רכש סניף של רשת המרכולים "משב מרקט" באילת.
בשנת 2012 רכש ביתן את רשת הסופרמרקטים "כמעט חינם", אשר כללה 36 סניפים ברחבי הארץ, תמורת 350 מיליון שקלים.
ביוני 2016 אושרה מכירת רשת הסופמרקטים "מגה" ליינות ביתן תמורת 455 מיליון שקלים.
כתנאי לאישור המכירה על ידי הרשות להגבלים עסקיים, התחייב ביתן למכור את החזקותיו בחברת "ביכורי ביתן", אשר פועלת באופן בלעדי ברכישה ואספקה של פירות וירקות לחנויות "יינות ביתן".
כמו כן נדרש ביתן למכור שמונה סניפים של רשת "מגה", באזורים בהם קיימת חפיפה עם סניפים של "יינות ביתן".
החזקותיו של ביתן כוללות בנוסף את חברת "בסט מייסטר בשר", העוסקת בעיבוד ושיווק בשר, דגים וירקות קפואים, בין היתר גם ל"יינות ביתן".
בנוסף מחזיק ביתן את חברת "מועב שירותי מזון", המספקת שירותי קייטרינג.
ביתן הוא בעלים של מספר מרכזים מסחריים בכפר סבא, באשקלון ובאשדוד.
היה שותף בפרויקט מגורים באשקלון שנמכר, וכיום בבעלותו פרויקט מגורים בחולון.
ביתן נשוי לנורית, ששותפה לבעלות על רשת "יינות ביתן", ואב לשני ילדים.
בנו יוסי משמש כמשנה למנכ"ל "יינות ביתן".
נחום בן-חוּר (24 בנובמבר 1928 – 19 בפברואר 2001) היה רופא, מומחה לכירורגיה פלסטית, פרופסור לכירורגיה פלסטית, מנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית חולים שערי צדק, בין השנים 1970-1993.
בן-חור נולד בתל אביב, לסימה (רוקחת) ולאלקנה (בעל בית דפוס).
לאחר סיום בית הספר היסודי תחכמוני, המשיך בגימנסיה גאולה.
במקביל גויס לההגנה ושירת שנה ביחידת "משמר נע באר טוביה", שהשתייכה למשטרת היישובים העבריים (נוטרים).
בשנת 1946 החל לימודי ביולוגיה ובקטריולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהר הצופים.
בן חור עבר קורס מ"כים בקיבוץ נען, ומונה למ"מ על ידי יהושפט הרכבי.
במהלך מלחמת העצמאות שימש מפקד פלוגת חי"ר.
במאי 1948 השתתף בן-חור בקרב על מנזר נוטרדם.
בעת שעסק בהצבת מחסום בשכונת מקור חיים בירושלים, נפצע בן חור מכדור צלף ערבי שחדר לכף ידו השמאלית, כדור נוסף חדר למותן.
לאחר המלחמה סיים קורס קצינים במחנה אליהו (נתניה) תחת פיקודו של האלוף מאיר זורע (זורו).
את סיכת המ"מ ענד לו, כחניך מצטיין, דוד בן-גוריון.
בין השנים 1963 - 1958, התמחה בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה עין כרם.
ב-1965 יצא עם משלחת ככירורג למלאווי.
עם שובו, התמחה בכירורגיה פלסטית, אצל פרופ' צבי נוימן.
לאחר מכן המשיך בהתמחותו, בארצות הברית, אצל ג'ון מרקיז קונברס ובבריטניה - באיסט גרינסטד.
נחום בן-חור היה ממקימי החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית ונבחר ליושב ראש שלה ב-1968. בשנת 1970 היה נשיא החברה.
בשנת 1970 הקים בן-חור את המחלקה לכירורגיה פלסטית ומכסילופציאלית, בבית החולים שערי צדק בירושלים.
הייתה זו המחלקה השנייה בירושלים והחמישית בישראל (פרופ' ליאו בורנשטיין בתל-השומר, פרופ' אייזיק קפלן, בבילינסון, פרופ' ברני הירשוביץ, ברמב"ם, פרופ' צבי נוימן, בהדסה עין-כרם).
בן חור היה מרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 1970 קודם לתואר פרופסור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת ששת הימים, שימש מנתח ראשי ומפקד בית החולים ברזילי באשקלון.
במלחמת יום הכיפורים היה אחראי טיפול בכוויות בבית החולים סורוקה בבאר-שבע.
פרסומיו המדעיים כוללים למעלה מ-200 מאמרים העוסקים במגוון רב של תחומי הכירורגיה הפלסטית.
בן-חור היה מראשוני חוקרי הסיליקון שהתריעו על הסכנות הטמונות בשימוש בסיליקון נוזלי ויצירת "סיליקונומה" מונח שהיה שותף להטבעתו.
בן-חור השתתף בפיתוח נוגדי כוויות זרחן וחבישות סינתטיות לכוויות.
בשנת 1980 הוא ביצע במשותקי מוחין ניתוח למניעת הפרשת ריר מוגברת מהפה על ידי הפניית צינוריות הרוק אל בית הבליעה.
בשנת 1993 פרש בן-חור לגמלאות.
בין תלמידיו: פרופ' אריה אלדד ופרופ' אברהם ברוכין.
בן חור היה נשוי למרים, בוגרת בצלאל במגמת אריגה קלאסית, בניו: הפרופ' תמיר בן-חור, והאדריכל אהוד בן-חור.
מאוחר יותר נישא לד"ר רפאלה בילסקי.
"וידויו של מנתח פלסטי", הוצאת ירון גולן, 1993
נחום בוגנר (נולד ב-4 בינואר 1933) הוא חוקר שואה והעפלה.
בוגנר, בנם של יצחק וסימה, נולד בבז'ז'ני.
אחרי הפלישה הגרמנית שלאחר מבצע ברברוסה ב-1941 ברחה המשפחה לפומוז'אני, ומשם, יחד עם רוב יהודי העיירה גורשה לגטו.
באקציה של 4 בינואר 1943 נשלחו בוגנר ואימו ברכבת, אולם הם קפצו מחלון הקרון, חזרו אל הגטו ונמלטו יחד עם האב אל היערות, שם נרצחה האם על ידי אוקראינים.
בוגנר שרד את השואה יחידי מכל משפחתו.
לאחר השואה נקלט בבית הילדים של לנה קיכלר בזאקופנה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1947 ונקלט במסגרת עליית הנוער בקיבוצים תל יוסף ואשדות יעקב.
ב-1951 התגייס לצה"ל ושירת בו שלוש שנים וחצי כולל שנת קבע כקצין.
בשנת 1959 הצטרף נחום לקיבוץ נתיב הל"ה – אז ישוב ספר בעמק האלה - בו הוא חבר עד היום.
בשנת 1970 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, למד היסטוריה כללית, יהדות זמננו ופילוסופיה והתמחה בחקר השואה והמאבק על המדינה.
בין השנים 1974–1993 עבד בהוראה ובמחקר בסמינר אפעל, ביד טבנקין ובמרכז לחקר כוח המגן מיסודו של ישראל גלילי.
את עבודת הדוקטור עשה בשנות השמונים במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא גירוש קפריסין, כחלק מהפרויקט הבין-אוניברסיטאי לחקר מערכות ההעפלה ע"ש שאול אביגור.
עם הקמת המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם ב-1993 הצטרף אליו נחום כעמית מחקר ובו התמקד בחקר הצלת ילדים יהודים בזהות שאולה בפולין בתקופת השואה, היה חבר בצוות שכתב את האנציקלופדיה של חסידי אומות העולם הפולנים והוא חבר בוועדה לציון חסידי אומות העולם.
ספינות המרי – ההעפלה 1948-1945, משרד הביטחון ומרכז גלילי, 1993, עליו הוענק לו פרס יצחק שדה לספרות צבאית.
מחשבה צבאית בהגנה, משרד הביטחון ומרכז גלילי, 1998.
בחסדי זרים – הצלת ילדים בזהות שאולה בפולין, יד ושם, 2000, עליו הוענק לו פרס יעקב בוכמן מטעם יד ושם.
נחודקה היא עיר נמל בחבל פרימוריה שברוסיה, השוכנת על חצי האי טרודני החוצה אל מפרץ נחודקה בים יפן, כ- מזרחית לעיר ולדיווסטוק, המהווה את המרכז האדמיניסטרטיבי של החבל.
מפרץ נחודקה, שסביבו נבנתה העיר, נודע לראשונה לרוסים בשל הקורבטה אמריקה, שחיפשה מקלט במפרץ במהלך סערה בשנת 1859. לכבוד אירוע זה, נקרא המפרץ נטול הקרח והרגוע יחסית בשם נחודקה, שפירושו ברוסית "גילוי" או "מציאת מזל".
היישוב הקיסרי התקיים כאן בשנים 1868–1872 אך ננטש לאחר מותו של ראש העיר, הרולד פורוהיילם.
בסתיו 1870 הקים אוטו וילהלם לינדהולם תחנה לצייד לווייתנים מעבר למפרץ ובמרחק מסוים מהיישוב.
באביב 1871 הוא צייד את המפרשית שלו האנה רייס והפליג לעיירה פוסייט, שם הוא לכד שישה לווייתנים אפורים.
עד המאה ה-20 נותר האזור סביב המפרץ לא מיושב, כאשר יישוב הקבע הראשון היה כפר דייגים קטן שנוסד בשנת 1907. כאשר ממשלת ברית המועצות החליטה להקים נמל באזור בשנות השלושים של המאה ה-20, הוקמו מספר יישובים קטנים, אשר אוחדו ליישוב פועלים בשנות הארבעים.
לאחר התפרקות ברית המועצות, באוקטובר 1990, הוכרזה העיר כאזור סחר חופשי ועד 1997 ממשלת רוסיה השקיעה בפרויקטים שונים של תשתיות עד 500 מיליון רובלים.
הוקמו 118 חברות שונות שהביאו להשקעה בסך 220 מיליון דולרים בכלכלת העיר.
ברם, בשנת 2006 העיר איבדה את מעמד האזור החופשי, לאחר שהצעד לא הצליח להביא לזרימת משקיעים לעיר.
בשנות התשעים של המאה העשרים, רמת הפשיעה בעיר עלתה מאוד ורעידת האדמה בליל 14 ביולי 1993 שארעה באזור הגבירה את ההגירה השלילית מהעיר.
בשנת 2004 העיר אוחדה עם יישובים שונים לכדי מחוז עירוני ובאותה שנה נחנך מסוך לעיבוד נפט בנמל נחודקה והושקעו כספים בפיתוח הנמל.
במאי 2020, על רקע התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, החליטו שלטונות העיר על הטלת סגר כללי, במסגרתו הוגבלו הכניסות והיציאות והושעתה פעילות מרכזי המסחר כשרק מרכולים חיוניים נותרו פתוחים.
אמצעי ההגבלה אמורים לסייע במזעור המגע בין תושבי העיר, כמו גם להקל בזיהוי מהיר של חולים שיש לבודד.
לנחודקה יש את אחד האקלים הקלים ביותר בפרימוריה ובכל חלקה האסייתי ברוסיה בזכות מיקומה הדרומי וההשפעות האוקיאניות מים יפן.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא מינוס 9.3 מעלות צלזיוס; באוגוסט (החודש החם ביותר) הוא 20.6+.
האקלים הוא אקלים יבשתי לח (סיווג האקלים Dfb) בשל ההבדלים העונתיים העצומים והוא אקלים קר מאוד למיקום חוף מתחת לרוחב 43 מעלות.
ההשפעה הימית באה לידי ביטוי בשונות בטמפרטורות יומיות נמוכות ובפיגור עונתי עצום בקיץ.
בשל השפעת הפנים ישנה ירידה חדה בטמפרטורות בין אוקטובר לנובמבר.
במחצית השנה יש טמפרטורות ממוצעות מעל 10 מעלות צלזיוס, אף על פי שהחודש החם ביותר חם יחסית והחודש הכי קר הוא קור די קשה, עם פיגור עונתי נמוך מאוד בחורף.
עיריית נחודקה היא הרשות המבצעת של העיר ולצדה פועלת המועצה המחוקקת: הדומה העירונית של נחודקה.
הדומה העירונית מורכבת מ-30 חברים הנבחרים מדי חמש שנים.
בית העירייה ממוקם בככר המרכזית של העיר.
בסמוך לעיא ממוקם גדוד הגנה אווירית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית המצויד במערכות טילים מדגם С-300 ו-С-400.
בשנים 2005—2011 משטרת העיר הודיעה על ירידה משמעותית באחוזי הפשיעה בעיר, שבשנות התשעים נודעה כאחת הערים המסוכנות במזרח הרחוק הרוסי עם התחזקותן של כנופיות פשע מאורגן.
תקציר העירייה נכון לשנת 2013, היה 2.449 מיליארד רובלים.
זו העיר השנייה מבחינת הכנסות ממסים בחבל פרימוריה, כשמקדימה אותה רק בירת החבל, ולדיווסטוק.
כלכלת העיר, שמבוססת בעיקר סביב הנמל ופעילות הקשורה לנמלים כמו עיבוד דגים ושימורים, סבלה מאז 1991 כשוולדיווסטוק נפתחה לפעילות זרה שוב.
התעשייה המקומית נפגעה גם במהלך המשבר הפיננסי הרוסי בשנת 1998. עם זאת, נחודקה הוכרזה כאזור כלכלי חופשי והממשלות במוסקבה (הפדרלית) וגם בוולדיווסטוק (האזורית) התעניינו בפיתוח העיר ובמשיכת השקעות זרות אליה.
נחודקה מהווה צומת תובלה חשוב אליו מועברים סחורות מיפן מספינות אל מערכת הרכבות הרוסית, כולל חלק הרכבת הטרנס-סיבירית של גשר היבשה האירואסית הסמוך.
נכון לשנת 2010 היו רשומים 1,932 ארגונים מסחריים בעיר.
יש 646 חנויות, 210 רשתות קייטרינג ציבוריות ותשעה שווקים.
המחזור השנתי עומד על 13.1 מיליארד רובל (מעל 400,400 דולר).
פועלים קניונים, סופרמרקטים, חנויות של רשתות פדרליות ורבים אחרים.
כמו כן, נפתח מרכז ייעוץ ליזמים צעירים, כחלק משיתוף פעולה של עיריית נחודקה ובלינגהאם שבוושינגטון, ארצות הברית, החתומה עמה על הסכם ערים תאומות.
מועדון הכדורגל אוקיאן נחודקה הוא מועדון הספורט המקצועי היחיד בעיר, שבעונות 1992 ו-1993 התמודדה בפרמייר ליג הרוסי.
זוהי גם עיר הולדתו של שחקן הכדורגל ויקטור פייזולין.
נחווה היא עיר קטנה של איחוד האמירויות הערביות ומובלעת בטריטוריית מדחא של עומאן, אשר בעצמה מובלעת באמירות שארג'ה של איחוד האמירויות הערביות.
לפיכך, נחווה היא למעשה מובלעת בתוך מובלעת, מצב נדיר שקיים רק שם ובהולנד.
משום שנחווה היא מובלעת בתוך מובלעת, ההגעה אליה והחוק בה מסובכים ולא תמיד ברורים.
כדי להגיע לכפר מאיחוד האמירויות יש לנסוע בכביש הצפוני ביותר מגבול איחוד האמירויות הערביות–עומאן, עד לגבול המובלעת, מדרום לכור פאקן.
בעזרת שילוט ניתן להתמצא ולהגיע למדחא החדשה, משם קיימת דרך עפר לא סלולה באורך 5 קילומטר שמגיעה עד לגבול נוסף, הפעם של הכפר.
כ-80 מטרים אחרי הגבול ישנו מוצב משטרתי של איחוד האמירויות, שדואג להגן על תושבי הכפר מקבוצות עוינות מעבר לגבול.
מאחורי תחנת המשטרה נמצאת העיר, שמחולקת לשלושה חלקים: נחווה החדשה, המורכבת מכ-40 בניינים שנבנו לאחרונה, ומכילה בית ספר ובית חולים קטן, נחווה העתיקה, המורכבת מבתים עתיקים שרובם נטושים, והכפר שיס, ששונה בטיבו משאר העיר, אך עדיין נחשב כחלק מהעיר היות שהוא שייך גם כן לאיחוד האמירויות.
תת-המובלעת נחווה הוקמה לאחר שמדחא החליטה להצהיר אמונים לעומאן, החלטה שלא עלתה בקנה אחד עם רצון אנשי נחוה, שהצהירה אמונים לשרג'ה.
בסוף שנות ה-30 או תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 שלטו שתי 'חמולות' בחצי האי מוסנדם, אל-קאסימי משארג'ה ואבו סעיד מעומאן.
אל קאסימי תמכו בשארג'ה (כיום: איחוד האמירויות), ואילו אבו סעיד תמכו בעומאן.
על תושבי חצי האי הוטל להחליט למי הם מצהירים אמונים.
בעוד שמדחא החליטה להצטרף לעומאן, תושבי נחווה שהיו חלק ממדחא החליטו להצטרף לשארג'ה וכך הפכו למובלעת בתוך מובלעת.
על אף שההתייעצויות החלו בשנות ה-40, רק בשנת 1969 נקבעו הגבולות הסופיים, שחלים עד היום.
נחום גאבו, באנגלית: Naum Gabo (5 באוגוסט 1890 - 23 באוגוסט 1977) (נולד בשם: נחום נחמיה פבזנר), היה פסל יהודי בריטי ממוצא רוסי.
נחשב רב השפעה, תאורטיקן ודמות מפתח באוונגרד הרוסי שלאחר המהפכה.
גאבו גדל במשפחה יהודית בת שישה ילדים בעיר המחוז הרוסית בריאנסק, שם עבד אביו בוריס (ברקו) פבזנר כמהנדס.
אחיו הגדול היה עמית האמן הקונסטרוקטיביסט אנטואן פבזנר; גאבו שינה את שמו כדי למנוע בלבול איתו.
גאבו דיבר וכתב שוטף בגרמנית, צרפתית ואנגלית בנוסף לשפה הרוסית.
שליטתו במספר שפות תרמה רבות לניידותו במהלך הקריירה שלו.
"כמו במחשבה, כך גם בתחושה, תקשורת מעורפלת אינה תקשורת כלל", העיר פעם גאבו.
לאחר הלימודים בקורסק, גאבו נכנס לאוניברסיטת מינכן ב-1910, תחילה למד רפואה, אחר כך מדעי הטבע, והשתתף בהרצאות לתולדות האמנות של היינריך וולפלין.
בשנת 1912 עבר גאבו לבית ספר להנדסה במינכן שם גילה אמנות מופשטת ופגש את וסילי קנדינסקי ובשנים 1913–1914 הצטרף לאחיו אנטואן (שעד אז היה כבר צייר מבוסס) בפריז.
ההכשרה ההנדסית של גאבו הייתה המפתח לפיתוח עבודתו הפיסולית שהשתמשה לעיתים קרובות באלמנטים הנדסיים.
במהלך תקופה זו הוא זכה לשבחים מצד מבקרים רבים ופרסים.
לאחר פרוץ המלחמה העולמית הראשונה, עבר גאבו תחילה לקופנהגן ולאחר מכן לאוסלו עם אחיו הבכור אלכסיי, וביצע את הבניינים הראשונים שלו תחת השם נחום גאבו בשנת 1915. הקונסטרוקציות המוקדמות ביותר האלה, היו במקור מקרטון או עץ והיו פיגורטיביות.
הוא חזר לרוסיה ב-1917, כדי להיות מעורב בפוליטיקה ובאמנות, בילה חמש שנים במוסקבה עם אחיו אנטואן.
העיצובים של גאבו הפכו ליותר ויותר מונומנטליים, אבל לא הייתה לו הרבה הזדמנות ליישם אותם.
גאבו כתב והוציא במשותף עם אנטואן פבזנר באוגוסט 1920 "מניפסט ריאליסטי" שהכריז על עיקרי הקונסטרוקטיביזם הטהור - הפעם הראשונה בה נעשה שימוש במונח.
במניפסט גאבו מתח ביקורת על הקוביזם והפוטוריזם ככאלה שאינם הופכים לאמנויות מופשטות לחלוטין וקבע כי החוויה הרוחנית היא שורש היצירה האמנותי.
גאבו ופבזנר קידמו את המניפסט על ידי העלאת תערוכה על דוכן תזמורת בשדרות טברסקוי במוסקבה ופרסמו את המניפסט ברחבי העיר.
בגרמניה גאבו לימד בבאוהאוס בשנת 1928. בתקופה זו הוא הגשים עיצוב למזרקה בדרזדן.
גאבו ואנטואן פבזנר הציגו תערוכה משותפת בגלריה פרסייר, פריז בשנת 1924, והזוג עיצב את התפאורה והתלבושות לבלט La Chatte של דיאגילב (1926) שסייר בפריז ובלונדון.
כדי להימלט מעליית הנאצים בגרמניה, השניים שהו בפריז בשנים 1932–1935 כחברים בקבוצה עם פיט מונדריאן.
גאבו ביקר בלונדון ב-1935, והתיישב ב-1936, שם מצא "רוח של אופטימיות ואהדה למעמדו כאמן מופשט".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הלך בעקבות חבריו ברברה הפוורת' ובן ניקולסון לסנט איבס בקורנוול, שם שהה בתחילה עם מבקר האמנות אדריאן סטוקס ואשתו מרגרט מליס.
בהיותו בקורנוול המשיך לעבוד, אם כי בקנה מידה קטן יותר.
השפעתו הייתה חשובה לפיתוח המודרניזם בתוך סנט אייבס, וניתן לראותה בצורה הבולטת ביותר בציורים ובקונסטרוקציות של ג'ון וולס ופיטר לניון, שניהם פיתחו צורה רכה יותר של קונסטרוקטיביזם.
ב-1946 היגרו גאבו ואשתו ובתו לארצות הברית, שם התגוררו תחילה בוודברי, ואחר כך במידלברי, קונטיקט.
גאבו מת בווטרברי, קונטיקט, ב-1977.
עבודתו שילבה הפשטה גאומטרית עם ארגון דינמי של צורה בתבליטים ובקונסטרוקציות קטנות, פיסול ציבורי מונומנטלי ועבודות קינטיות חלוציות שהטמיעו חומרים חדשים כמו ניילון, וחומרים חצי שקופים, זכוכית ומתכת.
בתגובה למהפכות המדעיות והפוליטיות בתקופתו, גאבו ניהל חיים מלאי אירועים, עבר לברלין, פריז, אוסלו, מוסקבה, לונדון ולבסוף לארצות הברית.
הוא עבד בתוך המעגלים של תנועות האוונגרד הגדולות כולל קוביזם, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם, הבאוהאוס ואחרות
שני מאפיינים ייחודיים לגאבו - העניין שלו בייצוג מרחב שלילי - "משוחרר מכל נפח סגור" או מסה - וזמן.
הוא חקר את הרעיון בעבודות הבנייה הליניארית שלו (1942–1971) - השתמש בניילון ליצירת חללים או חללים פנימיים ואלמנטים של מסה מוצקה.
המאפיין השני בעבודתו החלוצית היה פיסול קינטי.
(1920) שנחשבת לעיתים קרובות ליצירת האמנות הקינטית הראשונה.
גאבו החזיק באמונה אוטופית בכוחו של פיסול - במיוחד פיסול מופשט, קונסטרוקטיביסטי - לבטא את החוויה האנושית והרוחניות בהתאמה למודרנה, לקידמה חברתית ולהתקדמות במדע ובטכנולוגיה.
לאחר שעבד בקנה מידה קטן יותר באנגליה בשנות המלחמה (1936–1946), עבר גאבו לארצות הברית, שם קיבל מספר הזמנות לפיסול ציבורי, שרק את חלקן השלים .
כמו כן יצר עבודה ברוטרדם, ומזרקה גדולה מחוץ לבית החולים סנט תומאס בלונדון.
גלריית טייט, לונדון ערכה רטרוספקטיבה גדולה של יצירתו של גאבו ב-1966 ומחזיקה ביצירות מפתח רבות באוסף שלה, וכך גם המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
עבודה של גאבו כלולה גם במרכז רוקפלר בניו יורק ובאוסף האמנות של המושל נלסון א.
רוקפלר אמפייר סטייט פלאזה באולבני, ניו יורק, ארצות הברית.
נחום ברוכי (29 באוגוסט 1937, כ"ב באלול תרצ"ז – 27 בנובמבר 2021, כ"ג בכסלו תשפ"ב) היה מחנך, היסטוריון, חקלאי ואיש צבא ישראלי.
ברוכי היה חבר קיבוץ בארות יצחק וכיהן כמזכ"ל של תנועת הקיבוץ הדתי.
הוא תיעד את תולדות התנועה במחקר אקדמי ובספרים שכתב.
נחום ברוכי נולד בגדרה כבנם השני של שרה ויהושע ברוכי, שהיו לפני כן חברי קבוצת רודגס ששהתה בכפר אברהם ליד פתח תקווה (כיום בתחומי העיר).
הוא נקרא מנחם נחום, ע"ש האדמו"ר מבויאן-טשרנוביץ, רבם של אביו וסבו.
כשהיה כבן שנתיים, עברה המשפחה לטירת צבי, לשם נקרא אביו לשמש כמוכתר הקיבוץ.
כילד, שהיה מהשכבה הבוגרת של ילדי הקיבוץ, הושפע מאוד מהאווירה בבית ובקיבוץ, ומהחיים בצילו של אביו, המוכתר.
לעיתים הצטרף לביקורים של אביו במאהלי הבדואים באזור, עימם עמד אביו בקשרי ידידות.
בהיותו כבן 11 פרצה מלחמת השחרור, שבמהלכה נהרג דודו, צבי תמרי, ואשתו, הלנה, שהייתה אחות אביו של נחום, חלתה ולאחר כמה חודשים נפטרה.
ארבעת ילדי המשפחה נלקחו על ידי הדודים, שרה ויהושע ברוכי, לטירת צבי, והמשפחה הפכה לאחת.
בעקבות האירוע הזה החליטו ההורים לעזוב את הקיבוץ, ובשנת תש"י (1950) עברה המשפחה לירושלים.
בירושלים הצטרף נחום לתנועת בני עקיבא, לשבט "מתנחלים".
בסיום לימודיו בבית הספר היסודי "לדוגמה", יצא ללימודים בישיבת כפר הרוא"ה, ומשם המשיך ללימודים בישיבת "כרם ביבנה".
נחום התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל "מתנחלים", שיועד לחזק את קיבוץ בארות יצחק, שהוקם מחדש באדמות וילהלמה, לאחר שפונה ממקומו בנגב בעקבות קרב קשה במלחמת השחרור.
במבצע סיני היה נחום באמצע קורס מ"כים, והשתתף בקרבות המיתלה.
לאחר מכן השתתף בקורס קצינים, והשתחרר בדרגת סגן.
מכאן ואילך המשיך לטפס בסולם הדרגות ובמגוון תפקידים.
במלחמת ששת הימים היה מ"פ בחטיבת השריון הראל, שלחמה בצפון ירושלים, ושחררה את האזור מהקסטל דרך נבי סמואל עד תל אל פול וגבעת המבתר.
במלחמת יום כיפור צלח את תעלת סואץ כמפקד גדוד 86, והשתתף בקרבות בעיר סואץ ובכיתור הארמייה השלישית.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד חטיבת שריון.
תפקידו האחרון בצבא היה במסגרת פיקוד העורף, בו פיקד על נפת פתח תקווה במלחמת המפרץ.
השתחרר משירות מילואים בגיל 60, בדרגת סגן-אלוף.
נחום היה חבר בהנהלת עמותת חטיבת הראל, ומטעמה היה חבר בהנהלת עמותת גבעת התחמושת, ותקופה מסוימת עמד בראשה.
בשנת תשי"ט (1958) לאחר שחרורו מהצבא, יצא נחום ל"טיול הגדול".
יחד עם שני חבריו לגרעין הנח"ל, יחזקאל דגן ומשה זר, יצאו למסע רגלי, מתוכנן היטב לפרטי פרטים, ממטולה לאילת.
נחום קבע את מושבו בקיבוץ בארות יצחק, ושימש בו במגוון תפקידים, החל מחקלאי פשוט, טרקטוריסט בשדות המשק, מרכז ענף, מרכז משק, מזכיר הקיבוץ ועד לתפקיד מזכ"ל תנועת הקיבוץ הדתי (1999–2003).
בשנת תשל"ד 1974 יצא נחום עם משפחתו לארצות הברית כשליח מרכזי של בני עקיבא בצפון אמריקה.
במשך השנים שבהן ריכז את פעילות בתנועה, ארגן גרעיני עלייה לארץ, וכן דאג לשליחת סטודנטים יהודים לביקורים בברית המועצות, בתקופה בה מסך הברזל חצץ בין הגוש הקומוניסטי לבין העולם החופשי.
בהיותו כבן 45, שינה נחום כיוון, והפך למורה בבית הספר של הקיבוץ הדתי בקבוצת יבנה.
לשם כך נרשם ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
את לימודיו באוניברסיטה סיים בתואר ד"ר, בגיל 71. את עבודת הדוקטורט בנושא "הקיבוץ הדתי בשנים תש"ח–תש"ך" הגיש בהנחיית זאב ספראי ועירית עמית כהן.
ספרו "נקום ובנינו" מבוסס על עבודת המחקר.
בבית הספר ביבנה הקים את מגמת לימודי ארץ ישראל, מהראשונות בארץ.
ובהמשך כיהן כמנהל בית הספר.
בכל השנים ריכז, ארגן וניהל טיולים ומסעות בכל מרחבי הארץ, ושימש כיועץ לאחרים שרצו לארגן טיולים.
בשנת תשס"ו 2006 נענה נחום לפנייתה של משפחת אופנר, והצטרף למיזם "נפגשים בשביל ישראל" כיועץ ומתכנן.
במסגרת המיזם, מטיילות קבוצות שונות לאורך שביל ישראל, בליווי הסברים על האתרים השונים לאורך המסלול, בנושאי טבע, מורשת, מסורת ונוף.
נחום הכיר את חנה (בתם של מלי ומנחם ערמון, ממייסדי בארות יצחק) בהגיעו כנח"לאי לקיבוץ.
הם התחתנו ובנו את ביתם בקיבוץ.
כל ילדיו שירתו בצה"ל כקצינים, וכך גם רוב נכדיו.
נחום נפטר בשבת פרשת וישב, כ"ג בכסלו תשפ"ב ונקבר בקיבוצו, בארות יצחק.
בארות יצחק בהתיישבות ובמלחמה, הוצאת ספרים אריאל, תשס"ט–2009
חטיבת הראל במלחמת ששת הימים, הוצאת ספרים אריאל, תש"ע–2010
נקום ובנינו, הוצאת יד יצחק בן צבי, תשע"א–2011
ביריה שלנו, הוצאת ספריית יהודה דקל, תשע"ג–2013
חיים של שליחות, הוצאה עצמית, תשע"ו–2016
בשביל ישראל – סיפור חיים, הוצאה עצמית, תש"ף–2020
נחום (נַחצֶ'ה) היימן (6 במאי 1934 – 17 באוגוסט 2016) היה מלחין, מוזיקאי ופזמונאי ישראלי, הנחשב לאחד מגדולי המלחינים בזמר העברי, וחתן פרס ישראל בתחום זה (2009).
היימן נולד ב-1934 בריגה שבלטביה, לפנינה לבית מטלין וחיים היימן.
בשנת 1939, כשהיה בן חמש, עלה ארצה עם משפחתו.
בילדותו החל לנגן בפסנתר, אך לאחר שחלה בגיל תשע בשיתוק ילדים (פוליו) עבר לנגן באקורדיון ובמפוחית.
במשך כשלוש שנים וחצי שכב בבית חולים מחובר לריאת ברזל, עד שהתגבר על מחלתו.
בגיל 14, בעקבות גירושי הוריו, עבר להתגורר כילד חוץ בקיבוץ נען וזכה להדרכה מוזיקלית מחברי הקיבוץ המלחינים יהודה אורן ודוד זהבי.
לאחר נישואיה השניים של אימו, עבר להתגורר עמה ברחובות.
שם הוא הלחין כבר בגיל 17 את שירו הראשון, "ניצנים נראו בארץ", לפי מילים מ"שיר השירים".
מאחר שלא הסתדר עם אביו החורג עבר לכפר המכבי, שם פגש את המלחין מתתיהו שלם מהקיבוץ הסמוך, רמת יוחנן.
היימן עבד אתו ברעיית צאן וקיבל ממנו ומחבריו הדרכה מוזיקלית.
בשלב מאוחר יותר בחייו הפך לאקורדיוניסט בחוגים לריקודי עם בהשפעת גורית קדמן, מחלוצות ריקודי העם בישראל.
במסגרת שירותו בצה"ל שימש היימן אקורדיוניסט מחליף למלחין דובי זלצר בלהקת הנח"ל בגרסתה הראשונה.
בתקופת שירותו הצבאי נישא לדליה קולטון ועבר איתה לקיבוץ בית אלפא.
בשירות המילואים עבר לשרת כלוחם בפלס"ר שריון.
הוא נפצע ברגלו מהתפוצצות מוקש במלחמת סיני, נפגע מקליע במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים נפצע באורח קשה מהפצצה אווירית, אושפז במשך כחצי שנה ועבר סדרה ארוכה של ניתוחים.
היימן נשלח מטעם קיבוץ בית אלפא ללימודים במדרשה למורים למוזיקה ולמד אצל המלחין פאול בן-חיים.
בתום ההשתלמות הקים את חמישיית גלבוע, חמישייה כלית שאף נמנה עם חבריה כנגן אקורדיון.
ב-1961 החל לעבוד עם הגבעטרון, ויזם את הוצאת תקליטיו הראשונים.
הלהקה כללה ברפרטואר שלה חלק משיריו, כשהמפורסם שביניהם השיר "לאן נושבת הרוח" על שני לחניו.
היימן החל לארגן ערבי שירה בציבור והחל משנת 1965 הוא ארגן פסטיבל שנתי של מוזיקה וכוריאוגרפיה של בני קיבוצים בשם פסטיבל "ענות".
באותה תקופה הלחין היימן את שירי המחזמר "זרעים של מסטיק" שכתבה לאה נאור.
לשושנה דמארי הלחין את "שובי בת ירושלים".
שיתוף פעולה פורה במיוחד היה עם המשורר נתן יונתן, שהוליד עשרות שירים שהיו לקלאסיקה בזמר העברי, ביניהם "חופים", "שיר אהבה ישן" (המוכר בשם "אניטה וחואן") ו"החול יזכור".
ב-1967 נסע לצרפת, וזכה להצלחה בינלאומית כשגדולי הזמרים שרו משיריו, בהם ננה מושקורי ומארי לאפורה, וגם ישראלים שהשתקעו בצרפת – בהם מייק בראנט וריקה זראי.
ב-1972 עבר ללונדון בה למד במגמת מוזיקה בבית הספר לקולנוע והקים וניהל חברה להקלטות, שהכינה מוזיקה לסרטים, פרסומות ותקליטים.
ב-1980 הפיק היימן את אלבומה של חוה אלברשטיין – אני הולכת אלי המורכב כולו מלחניו והוקלט בלונדון עם מוזיקאים מקומיים.
היימן שב לישראל ב-1984, והפיק את המופע "חופים" עם האמנים מאיר בנאי, משה דץ, חני ליבנה וליזה לנג, שהיו בראשית דרכם.
כן היה המנהל האמנותי של חגיגות הזמר העברי בערד.
היימן הלחין גם פסקולים רבים לסרטי קולנוע.
הראשון שבהם היה סרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה" לו הוא הלחין את השיר "מרדף" שכתב ירון לונדון, וביצעה חוה אלברשטיין.
ב-1981 הלחין את הפסקול לסרט "סיפור אינטימי" של נדב לויתן.
ב-1984 הלחין את הפסקול של הסרט "החורף האחרון".
לסרט "אדמה משוגעת" כתב היימן את שיר הנושא, "אני ממשיך לשיר".
זהו אחד השירים הבודדים שהיימן כתב את מילותיהם.
הנעימה לחליל צד הנסיעה לירושלים הולחנה לסרט "אין שמות על הדלתות"(1997) (מושמעת בפתיחת שידורי הבוקר של רשת ב').
ב-1986 הלחין את הפסקול של סרט הקומדיה "סוף שבוע מטורף".
ב-1999 הלחין את הפסקול לסרט הטלוויזיה "גופה בחולות".
ב-2002 הלחין את הפסקול לסרט הטלוויזיה "שתי דקות מפארדיס".
בשנת 2002 הקים את העמותה למורשת הזמר העברי, ששמה לה למטרה להוציא מהדורות חדשות של הקלטות מוזיקה ישנות מראשית ימי הזמר העברי, על שירי העליות, עבודת האדמה ושאר חוויות הקהילה הארץ-ישראלית.
עם הזמן נקלע היימן לעימות חריף עם הנהלת העמותה ופרש ממנה כשהוא פגוע.
ב-2005 הלחין את הפסקול לסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
הגיש תוכנית זמר עברי יחד עם גבי ינון ברשת ג' ("נחצ'ה בגימל").
היימן נישא והתגרש שלוש פעמים בחייו.
הוא אביהן של בילי ושל הזמרת והמוזיקאית סי היימן.
במשך השנים נקלע היימן לקשיים כלכליים.
היישוב בית אריה-עופרים התנדב לספק לו מגורים ללא תמורה, ואף קרא לאחת הכיכרות ביישוב על שמו.
לאחר תקופת מגורים ביישוב, שב להתגורר בפתח תקווה.
היימן נפטר ב-17 באוגוסט 2016, בגיל 82, לאחר קריסת מערכות בעקבות חיידק אלים.
למחרת נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
בהיכל התרבות בפתח תקווה יש פינת זיכרון לנחום היימן ובה הפסנתר שלו, צילומים שלו וסרטון קצר עליו.
זרעים של מסטיק: פזמונים ומנגינות, כתבה: לאה נאור, הלחין: נחום היימן, צייר: יורם קליינר, מוציא לאור: מרחביה, ספרית הפועלים (מהדורה שלישית), סדרה: אנקורים (שירי ילדים-מנוקד), תשל"ז, 1976 (מהדורה מתוקנת ומחודשת בהוצאת ספרית הפועלים, תל אביב, 1989, איור: אלונה פרנקל).
שוכני האלון כולם: אגדה ב-5 מערכות – מחבר/יוצר: בנימין הלוי, הלחנה: נחום היימן.
מוציא לאור: תל אביב, מחלקת החינוך הבינקיבוצית (מחזה לגיל בר-מצווה), אחוד הקבוצות והקיבוצים, הקיבוץ הארצי, הקיבוץ המאוחד, מדור הבמאות, מדור החגים, תשמ"א (1981), הוועדה הבין קיבוצית לחינוך, הוועדה הבין קיבוצית לתרבות.
המחזה נכתב בשנות החמישים עבור מסיבת הבר-מצווה של ילדי כתה ח' בקיבוץ בית-זרע.
2002 – פרס הכנסת לזמר העברי.
2009 – חתן פרס ישראל לזמר עברי.
Un Mur A Jerusalem – ריקה זראי – כותל בירושלים
Dites Lui – מארי לאפורה – כפל
Le Jour Ou La Colombe – ננה מושקורי – רק הד קולך
Lonely Crowd – דליה לביא – שיר אהבה ישן
Ta Erima Ta Savata – גליקריה – שיר אהבה ישן
Mille Violons – ריקה זראי – אלף כינורות
Déjà la fin de l'été – ריקה זראי – סופו של קיץ (בצרפתית)
La Petite Fugue – קתרין לה פורסטייה – פוגה קטנה (בצרפתית)
מישהו בי רן: משירי נחום היימן, ליקוט ועריכה: שרה שרון, עמוס פורת, עיצוב ואיור: עמוס פורת.
היימן נחום, לכבודו, מוציא לאור: עמק הירדן, המחלקה לתרבות מועצה אזורית עמק הירדן, קיבוצי עמק הירדן והתנועה הקיבוצית, מועדון הזמר עמק הירדן, ט"ו באייר תשמ"א, 19 במאי 1981 (סדרה: מועדון זמר עמק הירדן; 41; שירוני מועדון הזמר עמק הירדן).
חוף אחר: משירי נחום היימן, פסטיבל ערד 1991, מחבר / יוצר: נחום היימן (מלחין), בהשתתפות: חגי לבנה, חבורת הזמר משגב, צליל בירן (פסנתר), אורן עזר (פסנתר), מנחה: נחום היימן.
מוציא לאור לא ידוע, 1991.
חמישים שנות זמר וסיפור מיטב שיריו של נחום היימן (חמישים שנות זמר וספור [תווים]), עורך: יוסף צוקר, עריכה ספרותית: נילי כרמל יונתן, מלחין: נחום היימן.
מוציא לאור: כפר-סבא, הוצאת המוזיקה אור תו, 1998 (1 כרך תווים, 240 עמודים).
לחיות בתוך השיר משיריו של נחום (נחצ'ה) היימן, הלחין: נחום היימן, עריכה והנחיה: נחומי הרציון, כתבה ואחראית לביצוע: אילנה האי (דביר).
מועדון הזמר האזורי (בני שמעון), מוציא לאור: בני שמעון: מועצה אזורית בני שמעון – מחלקת התרבות, שבט תשנ"ב, ינואר 1992, הפקה: ועדת תרבות בני שמעון, מועדון הזמר האזורי בני שמעון, מספר 56, (מילות השירים ללא תווים), (40 עמודים).
נוסטלגיה עברית שירים מסדרת התקליטורים בהפקת הליקון וישראפון בעריכת נחום נחצ'ה היימן, מחבר/יוצר: עריכה והנחיה: נחומי הרציון, ארגון: אילנה האי, מושי האי, מלחין: נחום היימן, מוציא לאור: בני שמעון, מועצה אזורית בני שמעון – מחלקת תרבות, ועדת תרבות בני שמעון, מועדון הזמר האזורי בני שמעון, תשס"ב, 2001.
נחום חוֹפְרִי (נולד ב-5 באפריל 1952) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש עיריית רעננה בשנים 2005–2013, אלוף-משנה בחיל האוויר ומנהל תיכון אוסטרובסקי ברעננה.
נחום חופרי נולד וגדל בקיבוץ המעפיל בעמק חפר.
כנער היה ראש קן של תנועת השומר הצעיר.
בצה"ל שירת חופרי כטייס מסוקים בחיל האוויר.
במהלך שירותו התקדם לתפקידי פיקוד שונים, בהם פיקוד על טייסת 161 (1989–1991) ו־190 (1986–1988) בדרגת סגן־אלוף, ראש מחלקת ביטחון שדה במטה חיל האוויר, עוזר הנספח הצבאי בוושינגטון ונציג חיל האוויר בארצות הברית.
בשנת 1996 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל וסיום לימודיו בבית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל, היה למנהל בית ספר תיכון "אוסטרובסקי" ברעננה במשך למעלה משבע שנים.
בתקופת ניהולו את התיכון עלה אחוז הזכאים לבגרות ל-80%, והיקף הנשירה וההנשרה מבית הספר ירד בעשרות אחוזים.
חופרי הוביל להקמת סיירת הורים לסיוע במלחמה באלימות ובסמים, תגבר את כיתות האתגר והמב"ר במיטב המורים וההשקעה, היה הראשון ברעננה שהחזיר את התלבושת האחידה לבית הספר, הכניס את תקן האיכות ISO 9000, והוביל את בית הספר לזכייה בפרס משרד החינוך ובפרסים בינלאומיים ברובוטיקה.
עם יציאתו לשבתון, עבר לקריית שמונה ושימש כנציג עמותת "IVN" לקידום החינוך.
לאחר הבחירות בשנת 2003, מונה על ידי ראש העירייה, זאב בילסקי, למנהל אגף החינוך בעיריית רעננה.
כמנהל אגף החינוך הפעיל חופרי תוכנית למלחמה באלימות ושימוש בסמים בבתי הספר העל יסודי, והחל בהכנת תוכנית אב לחינוך ברעננה.
עוד הוחל במהלך כהונתו הקצרה כראש אגף החינוך במהלך עירוני לצמצום הנשירה ושיפור יכולת בתי הספר לתת פתרונות ראויים לתלמידים בסכנת נשירה.
חופרי, אשר איבד את אחיו במלחמת יום הכיפורים, הקים את פרויקט "נצר אחרון" שבמהלכו מאמצים תלמידי תיכון משפחות ניצולי השואה אשר שכלו את יקיריהן במלחמת השחרור.
לאחר שזאב בילסקי התמנה לתפקיד יושב ראש הסוכנות היהודית, התמודד חופרי בבחירות מיוחדות לראשות עיריית רעננה, שנערכו ב-31 באוגוסט 2005. הוא גבר בהן על המועמדים האחרים חיים ברוידא ועוזי כהן, ונבחר לראשות העיר.
בבחירות בנובמבר 2008 גבר חופרי ברוב של 71% על המתמודדים האחרים, וסיעתו זכתה בארבעה מושבים מתוך 19 במועצת העירייה.
באוקטובר 2012 פורסם כי בכוונתו של חופרי להתמודד בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה.
חופרי שובץ במקום ה-34 ברשימת העבודה, ולא נכנס לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2013, הפסיד לראש העירייה לשעבר זאב ביילסקי.
בספטמבר 2014 החל לנהל את בית הספר השש-שנתי לחינוך סביבתי בעין גדי.
בינואר 2019 הודיע על הצטרפותו למפלגת אחי ישראלי.
חופרי בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת תל אביב ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
נחום (נוֹרְבֶּרְט) גְלַאצֶר (נכתב גם גלצר; באנגלית: Nahum Norbert Glatzer; 25 במרץ 1903, למברג, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 27 בפברואר 1990, טוסון, אריזונה, ארצות הברית) היה היסטוריון יהודי אמריקאי, חוקר במדעי היהדות.
נולד בעיר למברג (לבוב) שבגליציה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1903. נפטר בעיר טוסון באריזונה שבארצות הברית בשנת 1990.
התחנך מילדותו בחינוך דתי, והמשיך בלימוד בישיבה בפרנקפורט שבגרמניה.
מהישיבה עבר לאוניברסיטת פרנקפורט, וסיים את לימודיו בה בשנת 1931. לאחר לימודיו עסק בהוראה כשנתיים, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
לפני עלייתו היה גלאצר גם מורה פרטי של ילדיו של שלמה זלמן שוקן, ולימים היה בין ראשוני העובדים ב"הוצאת שוקן" בניו יורק.
נחום גלאצר לימד בבית הספר הריאלי בחיפה ארבע שנים, עד שנת 1937. בשנת 1938 היגר לארצות הברית, ולימד בכמה מוסדות ידועים.
משנת 1938 עד שנת 1943 לימד בבית המדרש למדעי היהדות בעיר שיקגו.
אחר כך לימד בבית המדרש העברי למורים בעיר בוסטון, עד שנת 1947, ומשנת 1948 עד שנת 1950 לימד בישיבה יוניברסיטי שבעיר ניו יורק.
משנת 1950 לימד נחום גלאצר באוניברסיטת ברנדייס והיה ראש המחלקה ללימודי מזרח תיכון ויהדות.
לאחר פרישתו מברנדייס לימד באוניברסיטת בוסטון.
בצד הוראתו חקר פרסם וערך מחקרים רבים וחשובים בתולדות עם ישראל בעת החדשה.
דבריו התפרסמו בעיתונות העברית באמריקה, כגון "הדאר", "בצרון", "התקופה" וכתבי עת אחרים.
גלאצר שלט היטב הן בגרמנית והן באנגלית, ודבריו נדפסו בשתי הלשונות.
כמו כן ידע עברית היטב, ופרסם גם בשפה זו.
נושא מחקרו הידוע ביותר הוא חייו ומשנתו של הפילוסוף היהודי-גרמני פרנץ רוזנצוייג, וגלאצר נחשב לביוגרף הרשמי שלו.
כן תרגם לאנגלית כמה מכתביו.
ספר זיכרונותיו, "זכרונות מנחום גלאצר", יצא בשנת 1997 ונערך על ידי מיכאל פישביין, שהיה תלמידו, וג'ודית' גלאצר וקסלר, בתו.
קצור תולדות ישראל, מחורבן בית שני עד ירידת הגאונים 70–1040 אחרי סה"נ, חיפה: בית הספר הריאלי, 1957.
פרנץ רוזנצוייג, חייו ומעשיו (תרגמה: ש' חן-זהבי), תל אביב: דביר, 1959.
יום-טוב ליפמן צונץ, האיש חייו ויצירתו (1794–1886) (תרגם מגרמנית: דב קווסטלר), ירושלים: מאגנס, 1988.
נחום גלאצר פרסם למעלה משבעים כרכים ופרסומים באנגלית (ניתן לראותם בקטלוג הספרייה הלאומית).