tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרבות השתתפו גם טטרים של קרים שעזרו גם בכיבושה מחדש של שירוואן.
לאלה מוסטפא התנגד להמשך המלחמה עד לכיבוש עיר הבירה הספווית קזווין, שלח הבייתה את החיילים הטטרים ועצר את הלחימה למשך החורף.
ב-7 בינואר 1580 הדיוואן החליט להחליף אותו בראש הצבא עם אויבו המר, קוג'ה סינאן פאשה, שניהל ללא הרף מאבק של השמצות ורצח אופי נגדו.
"ממלא מקום של השלטון" עם סמכויות מופחתות
אחרי הרצחו של סוקולו מהמט פאשה כיהן זמן קצר כווזיר גדול סמיז עלי פאשה .
ב-28 באפריל 1580, שבועות אחדים אחרי שובו לאיסטנבול, התמנה לאלה מוסטפא לווזיר גדול.
הוא אמנם קיבל תואר חדש "ממלא מקום של השלטון" (vekil-i saltanat), אך את "החותם המלכותי" (mühr-i hümayun) העדיף הסולטאן לשלוח למפקד העליון סינאן פאשה בחזית "כדי לעודדו".
כעבור זמן קצר, ב-7 באוגוסט 1580, מת לאלה מוסטפא פאשה, וקוג'ה סינאן פאשה התמנה לווזיר גדול.
מסגד לאלה מוסטפא פאשה בפמגוסטה (לשעבר קתדרלת ניקולאוס הקדוש) בקפריסין נקרא על שמו.
מסגדים הקרויים לזכרו נמצאים בערים ארזורום וקוניה בטורקיה.
2013- דמותו בסדרת הטלוויזיה הטורקית הסולטאן ("המאה המפוארת") גולמה על ידי השחקן מג'יט קופר.
לַאִיקוֹ (נכתב גם לאייקו או לייקו, ביוונית: λαϊκό) הוא סגנון מוזיקלי יווני שנוצר בשנות ה-50 של המאה ה-20 מסגנון הרבטיקו באזורים העירוניים של יוון.
זהו אחד מסגנונות המוזיקה המאפיינים את תרבות העם היווני.
סגנון הלאיקו מוכר בדמיון שלו למוזיקה מזרחית.
משמעות המונח "לאיקו" ביוונית היא "עממי", "של העם".
כדי לתאר סגנון מוזיקלי זה ביוונית, נוהגים להשתמש בביטוי המלא "לאיקו טרגוד'י" (λαϊκό τραγούδι), שתרגומו הוא "שיר עממי".
לעיתים סגנון זה נקרא גם "לאיקה" (נכתב גם "לאייקה" או "לייקה", ביוונית: λαϊκά) מלשון הרבים ביוונית "לאיקה טרגוד'יה" (λαϊκά τραγούδια), כלומר "שירים עממיים".
עד לשנות ה-30 של המאה ה-20 כללה המוזיקה היוונית שני סגנונות: ה"דמוטיקה", שהוא הסגנון הכפרי עממי, וה"אלפרו", שנחשב לסגנון ה"קל" ושהושפע מהמוזיקה האמריקאית של אותה תקופה.
בשנים אלה הפך סגנון הרבטיקו למסחרי ופתח הזדמנות להיווצרות הסגנון החדש, לאיקו.
הלאיקו התפתח מסגנון הרבטיקו בשנות ה-50, כאשר הבוזוקי, כמו בסגנון הרבטיקו, היווה את כלי הנגינה העיקרי שלו.
בהתפתחותו שילב הלאיקו מקצבים ערביים, טורקיים והודיים והפך לסגנון מוזיקלי קצבי ושמח, לעומת הרבטיקו האיטי והנוגה.
דבר זה התאפשר לאחר שבשנת 1953 המוזיקאי מנוליס חיוטיס הוסיף שני זוגות מיתרים לבוזוקי.
גם התכנים של שירי הלאיקו השתנו.
נושאים כמו שימוש בסמים, אלכוהוליזם וסבלות החיים, שהיו אופייניים לרבטיקו פינו את מקומם לנושאים רומנטיים.
נושא העוני נותר נושא מרכזי בשירי לאיקו אך נראה כדבר שניתן להתגבר עליו, ולא כעול כפי שמתארים שירי הרבטיקו.
בניגוד לרבטיקו, שהיה משויך לשכבות הסוציואקונומיות החלשות ביוון, הלאיקו התחבב על כל שכבות האוכלוסייה היוונית.
העם היווני שהיה שרוי בעוני עד לסוף שנות ה-40 עקב מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים ביוון, החל לצאת מהעוני ולצרוך מוזיקה.
חברות תקליטים הפיצו את מוזיקת הלאיקו ושירי לאיקו הושמעו בתחנות רדיו ונוגנו בטברנות.
בעקבות הפופולריות של סגנון הלאיקו מלחיני "מוזיקה קלה" כמו מיכאליס סוגיול וניקוס גונאריס הוסיפו את הבוזוקי, שעד כה היה בזוי על ידי השכבות הסוציואקונומיות הגבוהות, ללחניהם.
הם שילבו אותו עם אלמנטים של מקצבי רבטיקו כגון "זבקיקו" ו"חסאפיקו".
מלחיני רבטיקו כמו וסיליס ציצאניס ויורגוס מיצאקיס אימצו אופי יותר קליט בכתיבת לחניהם.
בשנות ה-60 נוצרו בלאיקו זרמים שונים.
מלחינים גדולים כמו מיקיס תאודוראקיס ומאנוס חג'ידאקיס יצרו סגנון אמנותי בלאיקו והביאו אותו לתודעה העולמית.
סוגים שונים של לאיקו הפכו לעיניין שבשגרה במועדוני לילה, בהם כיכבו זמרי לאיקו כמו סטליוס קזנג'ידיס וסטראטוס דיוניסיו.
בשנות ה-60 וה-70 נעשו נושאי חברה ופוליטיקה פופולריים גם הם בשירי לאיקו, כמו בשיריו של יורגוס דאלארס.
בשנות ה-80 הושפע הלאיקו מסגנונות מערביים כמו השאנסון הצרפתי ותרבות הזמרים-היוצרים האירופאים.
בהמשך, ההשפעה המערבית על הלאיקו גדלה וסגנונות כמו פופ, רוק ודאנס שולבו בלאיקו ויצרו זרם חדש המכונה "לאיקו-פופ", "לאיקו עכשווי" או "לאיקו מודרני".
סגנון הלאיקו המודרני נבדל מהסגנון הקלאסי ומאופיין בשימוש באמצעים מוזיקליים מודרניים כמו מגברים וסינתיסייזרים, ובכלי נגינה אלקטרוניים כמו קלידים וגיטרה חשמלית.
הלאיקו המודרני נחשב לסגנון מוזיקלי עיקרי ביוון.
תרבות המוזיקה היוונית המסורתית של מועדוני הלילה ממשיכה גם בימינו כשזמרי לאיקו רבים ומפורסמים מופיעים בהם.
לאלש (בכורדית: لالش, Laliş) הוא כפר קטן הממוקם במחוז שייח'אן שבצפון עיראק.
בכפר נמצא מקדש לאלש, המקום המקודש ביותר ליזידים המשמש כמוקד עלייה לרגל.
הכפר ממוקם סמוך לעיר שייח'אן.
בראשית המאה ה-12 התיישב שייח' עדי אבן מסאפר, מייסד הדת היזדית, בלאלש.
אבן מסאפר נפטר ב-1162 ונקבר בלאלש.
מקדש לאלש, בתוכו נמצא קברו של אבן מסאפר, הוא מבנה הכולל 48 צלעות המסמלות את קרני השמש, שנחשבת לסמל דתי בדת היזידית.
המקדש הוא המקום הקדוש ביותר ליזידים ומשמש כמוקד בטקסים דתיים רבים.
אחד הטקסים החשובים הוא עלייה לרגל למקום הקבר, אותו מצופה מהיזידים להשלים לפחות פעם אחת במהלך חייהם.
החל מאוגוסט 2014 נמלטו ללאלש יזידים רבים מהרי סינג'אר (המקום השני בחשיבותו הדתית ליזידים), לאחר שארגון המדינה האסלאמית הטיל מצור על האזור.
לאלף את הסוסים הוא אלבום הסולו השלישי של איה כורם.
הוא יצא בחודש יוני 2011
האלבום הופק על ידי גיל לואיס ותומר לנצינגר.
הפקת האלבום נעשתה ללא תמיכת חברת תקליטים, לאחר מחלוקת משפטית בין כורם וחברת התקליטים "עננה".
עם זאת, במסגרת הפשרה אליה הגיעו הצדדים בשנת 2015, עברו הזכויות על האלבום לחברת התקליטים.
הסינגל הראשון, "שש ועשרים" יצא בחודש מרץ 2011. השיר זכה להשמעות רבות ברדיו ולווה בקליפ.
בחודש מאי 2011 יצא הסינגל השני, "רונה אומרת", שהוא למעשה שיר מחודש שנקרא בעבר "האישה עם השקית".
השיר זכה להצלחה רבה ברדיו וצולם לו קליפ בסמארטפון.
בחודש יוני 2011 יצא הסינגל השלישי, הקרוי "לאלף את הסוסים".
השיר הצליח פחות מקודמיו וגם לשיר הזה צולם קליפ בעת הוצאתו.
בחודש יולי 2012 יצא הסינגל הרביעי והוא "שקר".
השיר זכה לקליפ בו כורם מתלבשת כמו זמרות מהארץ וגם זמרות בינלאומיות.
בחודש אוגוסט יצא הסינגל החמישי "צלצולי פעמונים".
השיר הוא למעשה גרסת כיסוי ללהיט של הזמרת אהובה עוזרי.
השיר זכה להצלחה נאה ברדיו.
בחודש נובמבר יצא הסינגל השישי והאחרון "סיני, ניו יורק", שליווה את הסרט התיעודי "נובמבר 08".
השיר לווה בקליפ ולא זכה להצלחה רבה ברדיו.
לאלף את הסוסים (מילים ולחן: איה כורם)
שקר (מילים ולחן: איה כורם)
שש ועשרים (מילים ולחן: איה כורם)
מסיבת רווקות (מילים ולחן: איה כורם)
רונה אומרת (מילים ולחן: איה כורם)
הנה שוב (מילים ולחן: יעל נחשון)
סיני, ניו יורק (מילים ולחן: איה כורם)
מתי תבואי (מילים ולחן: איה כורם)
צלצולי פעמונים (מילים: יאיר מדינה ואהובה עוזרי, לחן: אהובה עוזרי)
דבר אחרון (מילים ולחן: איה כורם)
לאלנד 21815 (מצרפתית: Lalande 21185, נקרא גם גליזה 411, LHS 37 או 95735 HD) הוא ננס אדום הנמצא במרחק של 9.3 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
זהו אחד הכוכבים הקרובים ביותר לכדור הארץ ורק מערכת הכוכבים של אלפא קנטאורי והננסים האדומים כוכב ברנרד ווולף 359 קרובים יותר ממנו, אך למרות זה הוא יותר בהיר גם מוולף 359, גם מכוכב ברנרד וגם מפרוקסימה קנטאורי, ולמעשה הוא הננס האדום השלישי הכי בהיר בשמים (אחרי לאקאי 8760 ולאקאי 9352).
כמו כל שאר הננסים האדומים, גם את לאלנד 21185 לא ניתן לראות ללא ציוד עזר, שכן בהירות נראיתו היא מדרגה 7.5, נמוכה בהרבה מסף הראייה האנושי.
עד לגילויים של כוכב ברנרד ווולף 359 בתחילת המאה ה-20 נחשב לאלנד 21185 לכוכב השני הכי קרוב למערכת השמש, גם לאחר שמדידות נוספות הראו שהוא למעשה יותר רחוק ממה שסברו בתחילה.
בעוד כ-20,000 שנים יעבור לאלנד 21185 במרחק של כ-4.7 שנות אור ממערכת השמש ויהיה הכוכב השני הכי קרוב אחרי מערכת אלפא קנטאורי.
ממרחק זה תהיה בהירותו הנראית מדרגה 6.1, על סף יכולת הראייה האנושית, והוא יהיה הננס האדום היחידי שניתן לראות ללא ציוד עזר.
לאלנד 21185 הוא ננס אדום מסוג ספקטרלי M2 V.
רדיוסו מוערך בכשליש רדיוס שמש, מסתו מוערכת במעט פחות מחצי מסת שמש ועוצמת הארתו היא כ-6 אלפיות מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בגלל טמפרטורת פניו הנמוכה, כ-3,400 קלווין, רוב קרינתו היא בתחום התת-אדום.
הכוכב נע על רקע שאר הכוכבים במהירות של כ-4.8 שניות קשת בשנה והוא מבין הכוכבים בעלי התנועה העצמית הגדולה ביותר.
כיוון התנועה שלו הוא בניצב למישור הדיסקה של שביל החלב, כך שהוא מקיף את מרכז הגלקסיה במסלול אליפטי מאוד שחותך פעמיים את מישור הגלקסיה בנקודות הקצה שלו.
מדידות ספקטרוסקופיות של אור הכוכב מראות שינויים קטנים ומחזוריים במהירות התנועה שלו ומרמזות על קיומה של מערכת כוכבי לכת, אך הנתונים שנמדדו אינם מאפשרים לקבוע אם אכן קיימים כוכבי לכת המקיפים את לאלנד 21185. בעקבות מדידות שנעשו בשנת 1981, מסווג לאלנד 21185 בקטלוג הכוכבים המשתנים כמשתנה BY בדרקון.
הכוכב הקרוב ביותר ללאלנד 21185 הוא הננס האדום וולף 359 שנמצא במרחק של כ-4.1 שנות אור ממנו, דומה למרחק שממערכת השמש למערכת אלפא קנטאורי, והכוכב השני הכי קרוב הוא הננס האדום רוס 128 שנמצא במרחק של 6.5 שנות אור ממנו.
שניהם יהיו עמומים מאוד ממרחק כזה ואורם יהיה חלש מלהראות לעין אנושית ללא ציוד עזר.
השמש תראה משם ככוכב בהיר למדי עם דרגת בהירות 1.85. פרוקיון שנמצא פחות מ-10 שנות אור מלאלנד 21185, יראה ממנו ככוכב בהיר במיוחד עם דרגת בהירות 0.
לאכול, להתפלל, לאהוב הוא רומן רומנטי מאת הסופרת אליזבת גילברט.
הספר יצא לאור בהוצאת ספרי פינגווין בשנת 2006 ותורגם ל־14 שפות.
תורגם לעברית על ידי יעל סלע-שפירו בשנת 2008 בהוצאת כנרת.
סוגת הספר היא רומן רומנטי או ספר זיכרונות המתעד את נסיעתה של המחברת ברחבי העולם לאחר גירושיה.
הוא מתאר את החוויות והגילויים שלה במהלך מסעותיה.
הספר היה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" במשך 187 שבועות.
זכויות הסרט עבור הזיכרונות נרכשו על ידי סרטי קולומביה.
גרסת הסרט, שבה כיכבו ג'וליה רוברטס וחבייר ברדם, הוקרנה בבתי הקולנוע ב-13 באוגוסט 2010.
בהמשך לספר הזה כתבה גילברט את הספר: "מחויבים: ספקן עושה שלום עם נישואין", אשר יצא לאור בהוצאת ויקינג בינואר 2010. היא תיארה את חייה לאחר "לאכול, להתפלל, לאהוב" וחקרה את מושג הנישואין.
בגיל 34, אליזבת גילברט הייתה בעלת השכלה אקדמית, בית, בעל, וקריירה מצליחה כסופרת.
עם זאת, היא הייתה אומללה בנישואיה ויזמה את הגירושים.
אז החלה במערכת יחסים שלא הסתדרה, והותירה אותה הרוסה ובודדה.
לאחר השלמת הגירושים הקשים שלה היא בילתה שנה בטיול בעולם.
גילברט בילתה ארבעה חודשים באיטליה, אכלה ונהנתה מהחיים ("לאכול").
לאחר מכן בילתה שלושה חודשים בהודו, וחיפשה את הרוחניות שלה ("להתפלל").
היא סיימה את השנה בבאלי, אינדונזיה, שם חיפשה "איזון" בין השניים והתאהבה באיש עסקים ברזילאי ("לאהוב").
חברת הסרטים סרטי קולומביה רכשה זכויות הסרט של הספר והפיקה את גרסת הסרט תחת אותה כותרת.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 באוגוסט 2010. בסרט כיכבה השחקנית האמריקנית ג'וליה רוברטס, והוא בוים על ידי רייאן מרפי.
בסרט שיחקו גם חאבייר ברדם, ג 'יימס פרנקו, ריצ'רד ג'נקינס ובילי קרודופ.
בראד פיט ודדה גרדנר הפיקו את הסרט במסגרת חברת ההפקה של פיט, תוכנית ב'.
ג'ניפר איגן מ"הניו יורק טיימס" תיארה את הפרוזה של גילברט כ"מוזנת על ידי שילוב של אינטליגנציה, שנינות והתלהבות דיבורית כמעט בלתי נמנעת", אבל אמרה שהספר "נמתח" באמצע.
היא התעניינה יותר ב"דברים המוזרים והבלתי פתורים שבחרה גילברט לעזוב", וציינה שגילברט משמיטה את "הבלבול והעניינים הבלתי גמורים של החיים האמיתיים", וכי "אנחנו יודעים איך הסיפור מסתיים פחות או יותר מההתחלה."
אופרה ווינפרי אהבה את הספר, והקדישה לו שני פרקים בתוכניתה "המופע של אופרה וינפרי".
מורין קלהאן מה"ניו יורק פוסט" מתחה ביקורת חריפה על הספר, וכינתה אותו "חומר קריאה נרקיסיטית של העידן החדש", וכ"קריאה הפטישיסטית המערבית הגרועה ביותר של המחשבה והתרבות המזרחית, קריאה הבטוחה בתשובותיה לדילמות קיומיות שבלבלו אינטלקטואלים גדולים משלה".
בנוסף, היא הביעה ביקורת על ההתמקדות של אופרה ווינפרי בספר, כמו גם כלפי אוהדי התוכנית של אופרה, אשר גם הם נהנו מהספר, ושאלה מדוע המעריצים שלה "מתמכרים לטפשות הזו", ומדוע הם "לא דורשים חומר בעל משקל עמוק יותר כשמדובר בסופרות של אופרה".
קייטי רויף של "הצפחה" הסכימה עם איגן בנוגע ליכולת הכתיבה של גילברט.
עם זאת, היא תיארה את המסע כמזויף מדי: "בעל עודף של "רצון", ובעל מודעות עצמית רבה מידי".
היא קבעה כי בהתחשב במלאכותיות לכאורה של המסע, אותה "חיבה "לאכילה, לתפילה, לאהבה" היא ...
אבל בסופו של דבר אמרה ש: "זה ספר קריאה טרנסנדנטית נהדר לקחת לחוף." גרייס ליכטשטיין מ:"וושינגטון פוסט" הצהירה כי "הדבר היחיד שאינו טוב בספר הזיכרונות המצחיק, והקריא בסגנון מגזיני של מסע שנה ברחבי העולם בחיפוש אחר הנאה ואיזון, הוא שזה נראה דומה מידי לסרט של ג'ניפר אניסטון."
לעומת זאת, לב גרוסמן מהעיתון Time, שיבח את ההיבט הרוחני של הספר, ואמר כי "לקרוא על מאבקיה עם מזמור בעל 182 פסוקים בסנסקריט, או ניסיונה (המוצלח) במדיטציה בזמן שהיא נעקצת על ידי יתושים, זה הדבר הקרוב ביותר להגעה להארה באמצעות נציג או מתווך".
בכל מקרה הוא מסכים עם רויף כי הכתיבה שלה נראית לעיתים "מתאמצת להיות אהובה, וכי ניתן להרגיש את המנגנון המאומץ של הבדיחות שלה".
לורי לייבוביץ, מהמגזין הסלון, הסכימה עם כמה מהמבקרים לגבי יכולת הכתיבה הסיפורית של גילברט.
היא הסכימה עם איגן שנראה שלגילברט יש מזל בכמות בלתי מוגבלת, ואמרה: "מזלה הטוב נראה אינסופי".
היא מוסיפה ושואלת "האם זה אפשרי עבור אדם אחד להיות כל כך בר מזל?"
"ג'סיקה שו, בתוכניתה אנטרטיינמנט ויקלי" אמרה כי "למרות כמה תפניות בעלילה...
שווה לעשות את המסע של גילברט".
דון לאטין "מסן פרנסיסקו כרוניקל" הסכים עם איגן שהסיפור היה חלש ביותר בהיותה בהודו, ותהה בקשר לאמיתותו המוחלטת של הספר.
ברברה פישר "מ"הבוסטון גלוב "" שיבחה גם את כתיבתה של גילברט, וציינה כי "היא מתארת בפירוט חזותי ומוחשי.
היא המשוררת האפי של אקסטזי".
בתחילת 2010 פרסם המגזין הפמיניסטי "ביץ" סקירה ביקורתית וחברתית בשם "לאכול, להתפלל, לבזבז".
הז'אנר, לטענתן, מציב את הנשים ככאלו אשר מטבען הן פגומות ולא מציעות פתרונות אמיתיים למחירים הגבוהים מאוד - הן פיננסית והן חברתית - שכולנו משלמות, למעט ברות המזל שבינינו".
אנדרו גוטליב, סופר קומדיות ומפיק אמריקאי, כתב פארודיה על הספר של גילברט, שכותרתו "לשתות, לשחק, לזיין: חיפוש של אדם אחר בכל דבר ברחבי אירלנד, וגאס ותאילנד".
בריאיון ל"ניו יורקר" בשנת 2010, אמר גוטליב כי: "הצלחת הספר "לאכול, להתפלל, לאהוב" הייתה מהממת עבורי, בלתי מובנת, והרגשתי שזה היה מתבקש להתבדח על האישור הנרחב שנתנה לו אופרה (ווינפרי)".
"לאלף נמר" הוא סינגל ראשון מתוך האלבום חמצן של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור בדצמבר 2002. השיר נכתב על ידי צרויה להב, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
לאלוויס (שם מדעי: Llallawavis) הוא סוג נכחד של עוף טורף ממשפחת הפורוסרקוסיים, אשר חי באמריקה הדרומית בתקופת הפליוקן, לפני 3.5 מיליון שנה מהיום.
פירוש השם הוא: "עוף מלהיב", מהמילה בשפת הקצ'ואה: "llallawa" - "מלהיב" והסיומת הלטינית: "avis" - "עוף".
שמו של המין בסוג הוא על שם החוקר "גלילאו חואן סקאביה" (Galileo Juan Scaglia).
מאובני הלאלוויס נתגלו בשנת 2010 לחופי תצורות לוס לובוס אלו שבבואנוס איירס, ארגנטינה והוגדרו ב-2015 בידי החוקר פדריקו דגראנג' (federico degrange).
מאובני עוף זה נמצאו משלד כמעט שלם, לרבות שרידי הגולגולת הכבדה וגם את חלל העיניים, הלסת, תיבת הקול וקשה הנשימה.
עוף זה היה קטן יחסית לקרוביו המאיימים והגיע רק לגובה 1.5 מטרים ולמשקל ממוצע של 18 ק"ג.
ככל הנראה הוא הותאם לתנאי ריצה מהירה בערבות העשב של ארגנטינה, שם רדף אחרי טרף קטן או בינוני.
ממצאים בגולגולת מרמזים שעם אוזניו הוא היה יכול לשמוע תדרי קולות בטווח 380 עד 4,230 הרץ, כנראה כדי להאזין לטרף.
לאל בהדור שסטרי (בהינדי: लालबहादुर शास्त्री ; 2 באוקטובר 1904 – 11 בינואר 1966) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כראש ממשלת הודו השני (בין אמצע 1964 – תחילת 1966).
שסטרי הוביל את הודו בזמן מלחמת הודו–פקיסטן השנייה בשנת 1965. המלחמה הסתיימה באופן רשמי ב-10 בינואר 1966, עם החתימה על הצהרת טשקנט.
ב-11 בינואר, יום לאחר החתימת על ההסכם, נפטר שסטרי בעודו נמצא עדיין בטשקנט, ברית המועצות.
סיבת המוות הוגדרה כדום לב, אף על פי שמשפחתו התנגדה לקביעה זו.
לאחר מותו, הוענק למשפחתו של שסטרי בהרט רטנה, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
לאל בהדור שסטרי נולד ב־2 באוקטובר 1904 ב, עיר קטנה ששכנה לא הרחק מ, בהודו הבריטית.
אביו, שהיה מורה, נפטר כשאסטרי היה בן שנה ומחצה, ואימו שבה לבית אביה.
ב-15 באוגוסט 1947, לאחר הכרזת העצמאות של הודו, מונה שסטרי לתפקיד מזכיר הפרלמנט ולשר המשטרה והתחבורה במדינת אוטר פרדש.
במהלך כהונתו הוביל מספר שינויים משמעותיים לתקופתו: בתור שר התחבורה, הטיל פיקוח על האוטובוסים הממשלתיים ואפשר לנשים לעבוד בתור כרטיסניות ברכבות בהודו; ובתור שר המשטרה, הגביל את כוחה והורה על מעבר לאמצעים לא אלימים לצורך פיזור התקהלויות.
בשנת 1951, לקראת הבחירות הראשונות בהודו, שסטרי מונה למזכיר הכללי של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי והיה אחראי לנושאים כמו בחירת מועמדים וניהול מסע הבחירות.
מקובל להניח כי פעילותו תרמה באופן משמעותי לניצחונה של המפלגה בבחירות בשנים 1952, 1957, ו־1962.
לאחר הבחירות, שסטרי עבר מתפקידו במדינת אוטר פרדש לכהן בממשלת הודו, שם החזיק במספר תפקידים לאורך השנים, ביניהם: שר הרכבות, שר התחבורה והתקשורת, שר המסחר והתעשייה, שר הפנים, ואף שר ללא תיק.
בשנת 1956, שסטרי התפטר מתפקידו כשר הרכבות בעקבות תאונת רכבת שהתרחשה בסמוך לאריאלור, טמיל נאדו, וגבתה את חייהם של כ-150 בני אדם, על אף שלא היה אחראי לתאונה.
ג'ווהרלל נהרו, ראש ממשלת הודו, אמר כי הסכים להתפטרות רק בגלל הרף שהיא מציבה לשאר נבחרי הציבור, ולא משום שחשב שלשסטרי יש קשר כלשהו לתאונה.
ג'ווהרלל נהרו, שכיהן כראש ממשלת הודו מאז שהודו הכריזה על עצמאותה בשנת 1947, נפטר במהלך כהונת ממשלתו הרביעית, ב-27 במאי 1964. כשבועיים לאחר מכן, ב-9 ביוני, שסטרי נבחר למחליפו בתפקיד ראש הממשלה על ידי נשיאות המפלגה.
שסטרי מונה גם לשר החוץ של הודו, תפקיד שהוצמד לראשות ממשלת הודו במהלך ימי נהרו, אך ביולי הוא ויתר על התפקיד וסווארן סינג היה לשר החוץ.
שסטרי זכור בעיקר בתור מי שהנהיג את הודו במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, שהלחימה בה התרחשה בין אוגוסט–ספטמבר 1965. העימות החל לאחר שפקיסטן ניסתה להמריד את התושבים המוסלמים בג'אמו וקשמיר נגד השלטון ההודי, והודו הגיבה במתקפה צבאית מלאה על גבול פקיסטן.
הלחימה נמשכה כשבועיים וחצי ובמהלכה נהרגו בין שלושה לארבעה אלף חיילים לכל אחד מהצדדים, והיה זה העימות הצבאי הגדול ביותר מבחינת טנקים וכלי רכב משוריינים מאז מלחמת העולם השנייה.
הלחימה הסתיימה ב-23 בספטמבר, בעקבות התערבותם ודרישתם של ארגון האומות המאוחדות, ארצות הברית וברית המועצות.
במהלך המלחמה שסטרי המציא את הסיסמה "Jai Jawan, Jai Kisan" (בתרגום: "הצדיעו לחייל, הצדיעו לחקלאי"), שהייתה ונשארה מאז פופולרית בקרב העם ההודי.
ב-10 בינואר 1966, הגיעו שסטרי ונשיא פקיסטן איוב ח'אן לטשקנט, ברית המועצות (כיום חלק מאוזבקיסטן), במטרה לחתום על הצהרת טשקנט, הסכם שלום בין הצדדים.
שסטרי, שעבר לפני כן שני התקפי לב, נפטר ב-11 בינואר 1966, יום לאחר חתימת הצהרת טשקנט ובעודו נמצא עדיין בברית המועצות.
סיבת המוות הרשמית היא דום לב.
אשתו לאליטה שסטרי טענה כי שסטרי הורעל ותאוריות קשר צמחו סביב המקרה.
לאל קרישנה אדוואני הוא פוליטיקאי הודי, שכיהן כסגן ראש ממשלת הודו בשנים 2002–2003 וכשר הפנים בשנים 1998–2004. אדוואני היה אחד ממייסדיה ומנהיגה הבכירים של מפלגת העם ההודית.
שימש כמנהיג האופוזיציה בלוק סבהה ה-10 וה-14. בבחירות בשנת 2009 הוא היה מועמד הברית הדמוקרטית הלאומית לראשות הממשלה.
בצעירותו התחיל את הקריירה הפוליטית שלו כמתנדב בארגון הלאומני ההינדי "ראשטריה סוויאמסווק סאנג".
לאל קרישנה אדוואני נולד בשנת 1927 בעיר קראצ'י בחבל סינד שבהראג' הבריטי (היום בפקיסטן) במשפחה הינדואית ממוצא .
אדוואני וגיאני דווי היו אנשי עסקים.
אדוואני למד בתיכון סיינט פטריק בקראצ'י ואחר כך במכללה הממלכתית בהיידראבאד בחבל סינד.
אחרי חלוקת הודו ב-1947 היגר עם משפחתו לרפובליקה ההודית והתיישב בבומביי.
הוא סיים שם לימודי משפטים המכללה הממלכתית למשפטים שליד אוניברסיטת מומבאי.
בשנת 1941 הצטרף אדוואני לראשטריה סוויאמסווק סאנג.
הוא הפך ל"פראצ'ראק", פעיל במשרה מלאה בשלוחה של התנועה בקאראצ'י.
לאחר הגירתו לרפובליקה ההודית, היה לפראצ'אראק של התנועה במאציה-אלוואר בראג'סטאן, בה התוודע למפגני האלימות שלאחר חלוקת הודו.
עד לשנת 1952 עבד אדוואני במחוזות אלוואר, בהרטפור, קוטה, בונדי וג'לאוואר.
בשנת 1951 הקים סיאמה פרסד מוקהרג'י את הבהרטיה ג'אנה סנג (מפלגת העם ההודי).
אדוואני הצטרף אליה והתמנה למזכירו של ס.ס.
בהנדרי, אז המזכיר הכללי של ג'אנה סנג בראג'סטאן.
ב-1957 עבר לדלהי כדי להתמסר לפעילות ב.
הפך למזכיר כללי ואחר כך ליושב ראש הסניף בדלהי של ג'אנה סנג.
בשנים 1966–1967 היה למנהיג המועצה המטרופוליטנית הזמנית דלהי של המפלגה, ובשנים 1967–1970 המנהיג של המועצה המטרופוליטנית דלהי של המפלגה.
מלקאני בעריכת בשבועון של ראשטריה סוויאמסוור סאנג, ה-"Organiser" וב-1966 נבחר לוועד הפועל הלאומי של הבהרטיה ג'אנה סנג.
בשנים 1970–1976 כיהן אדוואני ברג'יה סבהה, הבית העליון בפרלמנט של הודו.
בשנת 1973 בכנס המפלגה בקאנפור, נבחר אדוואני ליושב ראש בהרטיה ג'אנה סנג.
מיד אחרי בחירתו דאג לסלק משורות המפלגה את בלראג' מדהוק, אחד ממיסדיה ומהיגיה, באשמת הפרת הנחיות המפלגה ופעולה נגד האינטרסים שלה.
ב-1976–1982 שוב כיהן אדוואני ברג'יה סהבה, הפעם כנציג של מחוז בחירה בגוג'ראט.
אחרי משטר החירום של אינדירה גנדי, ג'אנה סנג ועוד כמה מפלגות אופוזיציה התמזגו למפלגת "ג'נטה".
ב-1977 יחד עם אטאל ביהארי ואג'פאיי, התייצב אדוואני בבחירות לפרלמנט.
מפלגת ג'נטה הייתה מורכבת ממפלגת הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון), מפלגת סוואטנטרה, המפלגה הסוציאליסטית של הודו, ג'אנה סאנג ולוק דאל.
הצטרפה גם הסיעה "הקונגרס למען דמוקרטיה" של ג'גג'יואן ראם, שנפרדה ממפלגה הקונגרס הלאומי ההודי.
התרעומת בקרב העם נגד מצב החירום עליו הכריזה אינדירה גנדי הביאה לניצחון קואליציית הג'נטה בבחירות ולמינויו של מורארג'י דסאי כראש הממשלה.
אדוואני התמנה לשר ההסברה והתקשורת המשודרת, בעוד ואג'פאיי התמנה לשר החוץ.
באפריל 1980, מעט לאחר תבוסת הג'נטה בבחירות בראשית השנה, עזבו חברי ג'אנה סאנג את מפלגת ג'נטה והקימו את מפלגת העם ההודית.
אדוואני היה אחד ממנהיגיה המובילים של המפלגה החדשה והחל משנת 1982 ייצג אותה ברג'יה סבהה מטעם מאדהיה פרדש.
אטאל ביהארי ואג'פאיי נבחר ליושב ראש הראשון של מפלגת העם ההודית.
בהנהגתו לקחה המפלגה גישה מתונה יותר לגבי הינדוטבה, על מנת למשוך תמיכה משכבות יותר רחבות בעם.
אסטרטגיה זו לא צלחה, ובבחירות ללוק סבהה ב-1984 זכתה המפלגה בשני מושבים בלבד ללוק סבהה, דבר שנבע בין היתר מגל של סימפתיה כלפי מפלגת הקונגרס עקב רצח אינדירה גנדי.
הכישלון בבחירות הביא למפנה בתוך המפלגה.
אדוואני התמנה ליושב ראש המפלגה, ותחת הנהגתו היא חזרה לגישה קיצונית יותר של הינדוטבה.
מפלגת העם ההודית אימצה את המחלוקת בנוגע למסגד באבור, מקום לידתו של האל ראמה כסוגיית דגל במדיניותה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 המוקדמות הקים הארגון ההינדואי הקיצוני "וישווה הינדו פארישאד" תנועה למען בניית מקדש הינדואי לכבוד האל ראמה באתר מסגד באבור באיודיה.
היא התבססה על האמונה שזה מקום לידתו של האל ראמה ושפעם ניצב בו מקדש שנהרס במאה ה-16 על ידי השליט המוסלמי המוגולי באבור כדי לפנות מקום למסגד.
מפלגת העם ההודית התחילה לתמוך במסע זה והפכה אותו לחלק ממצע הבחירות שלה.
צעד זה הביא לה קולות רבים בבחירות הכלליות בשנת 1989, והמפלגה זכתה ב-86 מושבים בלוק סבהה.
המשימה להרכיב ממשלה הוטלה על ו.
סינג, ראש הג'נטה דאל, שזכה בתמיכת מפלגת העם ההודית לצד המפלגות הקומוניסטיות.
בשנת 1990 יצא אדוואני לאתר מסגד באבור באיודיה במסגרת עליית רגל - "יאטרה".
הוא עלה על רכב ממוזג שקושט כמו מרכבתו של האל ראמה.
עליית הרגל סימלה ההתנגדות ל"רודנות המוסלמית" וכונתה "ראת יאטרה" ("מסע המרכבה").
אדוואני נשא סמלים ההינדואים, ובנאומיו ביכה את "כישלון החברה ההינדואית בשמירה על מקומותיה הקדושים מפני חילול הקודש מצד הכובשים המוסלמים".
בדרך הצטרפו למסעו של אדוואני מתנדבים רבים מארגוני סנג פריוואר.
בעקבות האירועים הסירה מפלגת העם ההודית את תמיכתה בקואליציה, ואדוואני היה לראש האופוזיציה בלוק סבהה.
בבחירות הכלליות בשנת 1991, הפכה מפלגת העם ההודית למפלגה השנייה בפרלמנט, אחרי מפלגת הקונגרס, שניצחה בבחירות והרכיבה ממשלה.
בשנת 1992, שנתיים אחרי מסעו של אדוואני, על אף הבטחות שניתנו לבית המשפט הגבוה על ידי ממשלת מדינת אוטר פרדש שבשליטת מפלגת העם ההודית ובראשותה קליאן סינג, המוני הינדואים הגיעו למסגד באבור והחריבו אותו עד היסוד, מבלי שהשלטון המקומי יתערב.
בפרעות של הינדואים ומוסלמים בעקבות האירוע נהרגו כאלפיים בני אדם.
לפני הריסת המסגד נאם אדוואני נאום מתלהם.
הועלו בהמשך האשמות נגדו והוא נתבע לדין.
בתי המשפט זיכו אותו בשנים 2003 ו-2010. בית המשפט העליון של הודו קבע ב-19 אפריל 2017 כי נפלו פגמים בהליכים הקודמים והורה לערוך משפט חוזר.
ב-30 בספטמבר 2020 בית דין מיוחד של לשכת החקירות המרכזית של הודו זיכה אותו סופית וביטל את כל כתבי האישום נגדו.
ב-1993 התפרצה , בה נחשד אדוואני, לצד פוליטיקאים נוספים, כי היה לקוח של האחים ג'ייני, שהקימו רשת לתיווך תשלומים בשיטת החוואלה שהייתה בקשרים עם ארגון טרור מוסלמי, אדוואני הוחלף בידי אטאל ביהארי ואג'פאיי כראש האופוזיציה מטעם מפלגת העם ההודית.
אדוואני לא התמודד בבחירות בשנת 1996 בעקבות הפרשה.
בסופו של דבר הוא זוכה לאחר שלא נמצאו ראיות נגדו, והוא חזר ונבחר לפרלמנט ב-1998.
לאחר הבחירות ללוק סבהה בפברואר 1998 הצליחה הברית הדמוקרטית הלאומית שבראשות מפלגת העם ההודית לעלות לשלטון.
בשנים 1998–2004 כיהן אדוואני כשר הפנים ובהמשך גם סגן ראש הממשלה.
כשר נאלץ להתמודד עם שורה של מתקפות מורדים נתמכות על ידי פקיסטן.
בבחירות בשנת 2004 הוביל אדוואני מסע בחירות אגרסיבי.
עם זאת מפלגתו הובסה ויצאה לאופוזיציה.
עלתה לשלטון הברית המתקדמת המאוחדת בראשות מפלגת הקונגרס עם מאנמוהאן סינג כראש ממשלה.
אחרי התבוסה עזב וג'פאיי את החיים הפוליטיים ואדוואני הפך למנהיג האופוזיציה בלוק סבהה בין השנים 2004–2009. בתקופה זו נאלץ להתמודד עם מרד במפלגתו.
במיוחד אחרי שבשנת 2005 כשביקר בעיר הולדתו, קראצ'י, בפקיסטן ובמאוזולאום של מוחמד עלי ג'ינה העלה על נס את זכרו כ"מנהיג חילוני".
דבריו לא התיישבו טוב עם גישת מפלגתו ואודוואני נאלץ להתפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה, אולם כעבור ימים אחדים ביטל את התפטרותו.
בסופו של דבר בדצמבר 2005 ויתר על תפקידו כיושב ראש המפלגה לטובת ראג'נאת' סינג.
במרץ 2006 פיגוע במקדש הינדואי בוורנאסי הביא אותו לארגן "יאטרה" נוספת למען הביטחון הלאומי, תוך כדי מתיחת בקורת על מה שהגדיר ככישלון ממשלת הברית המתקדמת המאוחדת להיאבק בטרור.
ב-2006 כמנהיג האופוזיציה בפרלמנט הציג אדוואני את מועמדותו לראשות הממשלה.
יושב ראש מפלגתו, ראג'נאת' סינג הצהיר: "אחרי אטאל, יש רק אדוואני.
הוועדה הפרלמנטרית של המפלגה הודיעה בדצמבר 2007 שבבחירות בשנת 2009 אדוואני יהיה מועמד המפלגה לראשות הממשלה.
בבחירות ב-2009 הקונגרס הלאומי ההודי ובני בריתו היו אלו שזכו בבחירות וראש הממשלה מאנמוהאן סינג נשאר בתפקידו.
בעקבות התבוסה פינה אדוואני את הדרך לסושמה סוואראג' כראשת האופוזיציה החדשה בפרלמנט.
ב-10 ביוני 2013 אחרי שנרנדרה מודי התמנה בראש מסע הבחירות של המפלה התפטר אדוואני מכל תפקידיו במפלגת העם ההודית.
במכתב אל היושב ראש רג'נאת סינג כתב: "אין לי יותר ההרגשה שזו אותה המפלגה האידיאליסטית שהוקמה על ידי ד"ר מוקרג'י, דין דאיאליג', נאנאג'י וואג'פאיי שהאינטרס היחיד שלהם הייתה המדינה והעם.
רוב מנהיגינו עכשיו עסוקים רק עם אג'נדות אישיות שלהם".
לבסוף גם הפעם ב-13 ביוני 2013 ביטל את החלטתו להתפטר.
ב-2014 הצטרף אדוואני ל"מארג דרשאק מנדאל", ועד החזון של מפלגת העם ההודית, לצידם של מורלי מנוהר ג'ושי ואטאל ביהארי ואג'פאיי.
לזוג נולדו בן, גאיאנט, ובת, פרטיבה.
פרטיבה אדוואני הפיקה סדרות מופעי טלוויזיה.
מאז פרישתו מהפרלמנט, מסיבות ביטחון, אדוואני מתגורר בבונגלו רשמי בדלהי.
לאיס פריירה דה אוליביירה (בפורטוגזית: Laís Pereira de Oliveira; נולד ב-5 באוקטובר 1990) היא דוגמנית ברזילאית, המוכרת כלאיס ריביירו.
במהלך הקריירה שלה השתתפה בקמפיינים של חברות כמו ראלף לורן, כריסטיאן דיור ואמריקן איגל.
דונלדסון נולדה ב-5 באוקטובר 1990, בתרזינה, פיאאוי שבברזיל.
לפני שהפכה לדוגמנית, הייתה ריביירו בתוכנית הכשרה להיות אחות.
שנה לאחר שילדה את בנה אלכסנדר, היא נעתרה לעצת אחד ממכריה והחלה לעבוד כדוגמנית בארץ מולדתה, ברזיל.
בשנת 2009 היא השתתפה בקמפיינים של מעצבים וחברות כדוגמת שיאצי צ'אן, שאנל, לואי ויטון, גוצ'י, דולצ'ה וגבאנה, ורסצ'ה, DKNY, דיור, רוברטו קוואלי, בלומרין, מוסקינו, באלמיין, ז'אן-פול גוטייה, אלכסנדר ואוטייה, אלי סעב, אלכסנדר וואנג, גי לרוש ומארק ג'ייקובס.
במהלך שבוע האופנה של ברזיל לקולקציות האביב/קיץ 2011, ריביירו הייתה הדוגמנית המבוקשת ביותר עם 27 תצוגות בסך הכול בסאו פאולו, ו-26 תצוגות בריו דה ז'ניירו.
היא הצטלמה לווג שבארצות הברית, ברזיל, גרמניה ואיטליה והופיעה בקמפיינים של ראלף לורן, כריסטיאן דיור, טום פורד, גאפ ואמריקן איגל.
היא עבדה עם ויקטוריה'ס סיקרט, והופיעה בתצוגות האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט שהתקיימו בשנים 2010, 2011, 2013, 2014, 2015, 2016, 2018, כמו גם בפרסומת חג המולד 2011 ובפרסומת של חג האהבה 2012, לצד קנדיס סוונפול ואדריאנה לימה.
היא הייתה אמורה להשתתף בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט בשנת 2012, אך נפלה ונקעה את קרסולה במהלך החזרות.
את התלבושות שלה לאותה שנה לבשה בהאטי פרינסלו ושנינה שייק.
בעקבות כך, נתנו לריביירו לפתוח את חלק "ציפורי גן העדן" בתצוגה שהתקיימה בשנה שלאחר מכן.
היא הפכה למלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט בשנת 2015. ב-1 בנובמבר 2017 נבחרה ריביירו ללבוש את "חזיית פנטזיית לילות השמפניה" בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט שהתקיימה בשנת 2017 שהתקיימה בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין, ב-28 בנובמבר 2017. החזייה ששווייה 2 מיליון דולר, נוצרה על ידי מואוואד.
החזייה והחגורה התואמת שלה הורכבו מ-6,000 יהלומים צהובים, ספירים צהובים וטופז כחול מזהב 18 קרט.
לריביירו בן, שנולד ב-17 במאי 2008. בשנת 2014 החלה לצאת עם שחקן הכדורסל האמריקאי ג'ארד הומן.
מאז, ריביירו והומן נפרדו ובספטמבר 2018 היא החלה לצאת עם שחקן ה-NBA, ג'ואקים נואה.
בשנה שלאחר מכן הם התארסו.
לודוויג לאלי או לאלה סוקולוב במקור: אייזנברג (28 באוקטובר 1916 - 31 באוקטובר 2006), היה איש עסקים אוסטרלי יליד אוסטרו-הונגריה סלובקי-אוסטרלי, ניצול שואה.
לאלי סוקולוב נולד כלודוויג אייזנברג ב-28 באוקטובר 1916 בקורומפה, ממלכת הונגריה (כיום קרומפכי, סלובקיה).
הוא הצטרף למפלגת העם הסלובקית הפשיסטית בניסיון להימלט מההסלמה ברדיפת האוכלוסייה היהודית.
באפריל 1942 גורש לאושוויץ כחלק מהשתתפות ממשלת סלובקיה בשואה .
עם הגעתו למחנה ההשמדה הוא קועקע במספר 32407. הוא הופנה לעבודה בבנייה למחנה המתרחב, אך עד מהרה חלה בטיפוס .
לאחר שהחלים, הוא הוצב כאחד מהמקעקעים של המחנה.
ככזה, הוא היה חלק מהמחלקה המדינית (Politische Abteilung), כפוף לקצין אס-אס.
משמעות תפקידו הייתה שהוא היה "כפסע רחוק יותר מהמוות משאר האסירים", והוא קיבל מספר הטבות, כגון חדר בודד, מנות נוספות, וזמן פנוי לאחר סיום עבודתו.
בזמן שהותו במחנה, פגש סוקולוב את אשתו לעתיד גיזלה "גיטה" פוהרמנובה.
הוא היה מעורב בסחר בסחורות עם אסירים, קציני אס אס ומקומיים.
שמונה ימים לפני שחרור אושוויץ על ידי כוחות סובייטים ב-27 בינואר 1945, הועבר סוקולוב למחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן.
במאוטהאוזן, זהותו היהודית לא הייתה ידועה.
כאשר אסיר עמית הלשין עליו שהוא יהודי, הוא הכחיש בהצלחה את הגילוי והסית שני בעלי ברית לרצוח את המלשין בגליל של מפעל הפלדה.
הוא נמלט מאותו מחנה ריכוז וחזר למקום הולדתו, אז חלק מצ'כוסלובקיה.
הוא נסע לברטיסלבה, נקודת הכניסה העיקרית לניצולים חוזרים, כדי לחפש את גיטה פוהרמנובה, כאשר המידע היחידי שהיה לו לגביה הוא שמה.
בני הזוג נישאו מאוחר יותר ב-1945, והוא שינה את שם משפחתו מאייזנברג לסוקולוב בעל הצליל הרוסי יותר.
לאחר נישואיו פתח מפעל בברטיסלבה.
בתקופה זו עסק באיסוף כספים למען הקמת מדינת ישראל.
פעילות זו והלאמת התעשייה על ידי הממשלה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה דאז, הביאו לכליאתו ועסקיו הולאמו על ידי המדינה.
לאחר מכן הוא שוחרר ובני הזוג היגרו לאוסטרליה ב-1948.
באוסטרליה התיישבו סוקולוב ואשתו במלבורן ופתחו מפעל בגדים.
בנם היחיד, גארי, נולד בשנת 1961. למרות שאשתו ביקרה באירופה מספר פעמים, סוקולוב מעולם לא חזר למולדתו.
לאחר מותה של גיטה ב-2003, הוא סוף סוף הרגיש שהוא מסוגל לדבר על חוויית המלחמה שלו ללא חשש שמא ייתפס כמשתף פעולה.
הוא התראיין לעיתונאית הת'ר מוריס במהלך שלוש השנים הבאות, והיא כתבה את סיפורו שהיה לרב-המכר, "המקעקע מאושוויץ" בשנת 2018. הספר הוגדר כסיפורת היסטורית, אך יצר מחלוקת בגלל תפיסה שהשיווק והתוכן שלו מרמזים על דיוק היסטורי למרות חריגות משמעותיות מהאמת והצגת עיבוד הגיוגרפי של ביוגרפיה מסובכת.
סוקולוב נפטר ב-2006, והותיר אחריו את בנו.
ב-2024 יצאה סדרת הטלוויזיה "המקעקע מאושוויץ" עם הארווי קייטל כלאלי סוקולוב וג'ונה האוור-קינג בתור לאלי סוקולוב הצעיר.
לְאֵל עוֹרֵךְ דִּין הוא פיוט הנאמר בקהילות האשכנזים בראש השנה וביום הכיפורים.
מחבר הפיוט אינו ידוע, אולם דניאל גולדשמידט הסיק מסגנונו שהוא קדם לרבי אלעזר הקליר.
הפיוט כולל את שבחיו ותאריו של האל הקשורים למשפט ודין לפי סדר אלפביתי, כאשר כל שורה זוגית נחתמת במילים "ביום דין" וכל שורה אי זוגית נחתמת במילה "בדין".
שבחי האל בפיוט מתמקדים בהיותו של האל עורך משפט נוקב מחד (למשל: בוחן לבבות, הוגה דעות, יודע מחשבות וכו') ומאידך בהיותו רחמן ומטה כלפי חסד (למשל: סולח לעמוסיו, לטהר חוסיו, לרחם עמו וכו').
במקור, במנהג אשכנז המערבי (גרמניה) נאמר הפיוט בחזרת הש"ץ של תפילת שחרית של היום הראשון של ראש השנה.
במנהג צרפת אמרו אותו גם ביום השני של ראש השנה.
במנהג פולין אמרו אותו בשחרית של היום הראשון ובתפילת מוסף של היום השני.
כיום, מקובל ברוב הקהילות האשכנזיות לאמרו בשחרית של היום הראשון של ראש השנה ושל יום הכיפורים, וביום השני של ראש השנה יש קהילות שאומרות אותו בשחרית ויש כאלו שנהגו לאמרו במוסף.
נהוג ברוב הקהילות שהקהל קורא צמד שורות ושליח הציבור חוזר אחריו.
בדומה לפיוטים אחרים (וכל מאמינים, מעשי אלהינו, אמרו לאלהים ועוד), בקהילות רבות לא אומרים את הפיוט כסדרו: במקום להתחיל מהשורה הפותחת כל צמד (השורה המסתיימת במילה "בדין") ולאחריה לומר את השורה השנייה (המסתיימת במילים "ביום דין"), הופכים את הסדר ומתחילים מהשורה השנייה בצמד ולאחריה את השורה הראשונה בצמד הבא.
בצורה זו נאמרות שלוש שורות הסיום יחד.
באשר לשורה הראשונה ("לְאֵל עוֹרֵךְ דִּין"), יש המצמידים אותה לשורת הפתיחה ("וּבְכֵן לְךָ הַכֹּל יַכְתִּירוּ") ויש שמצמידים אותה לצמד הבא ואומרים שלוש שורות יחד (לאל...
סיבה אפשרית לאמירה משובשת זאת היא מפני שבעבר שליח הציבור היה אומר את המשפט הראשון בכל צמד והציבור אמר את המשפט השני.
עם השנים הציבור החל לומר גם את המשפט הבא, שאמור להיאמר מיד על ידי החזן, וכך נוצרה הצורה המשובשת.
בחלק מהקהילות הנוהגות לפי מנהג אשכנז המערבי (יוצאי גרמניה) מקפידים לומר את הפיוט בצורתו המקורית, שהחזן אומר את חלקו הראשון והקהל אומרים את חלקו השני
לאירייר היא קומונה צרפתית הממוקמת במרכז מחוז אוד בחבל אוקסיטניה.
מבחינה היסטורית ותרבותית, הקומונה היא חלק ממסיף קורבייר , במעבר בין המסיף המרכזי והפירנאים.
באזור שורר אקלים ים תיכוני, ומתנקזים אליו נחלים קטנים שונים.
לעיירה יש סביבה אקולוגית יוצאת דופן: שלושה אתרי Natura 2000 ושני אזורים טבעיים בעלי עניין אקולוגי, של חי וצומח.
שטח הקומונה הוא 1,308 הקטר.
לאירייר היא קומונה כפרית המונה 54 תושבים בשנת 2020, לאחר שחוותה שיא אוכלוסייה של 400 תושבים בשנת 1793.
האקלים אופיין בשנת 2010, כ"אקלים של האגן הדרום-מערבי".
בשנת 2020, שונה האפיון ל"אקלים ים תיכוני".
באקלים זה החורף מתון והקיץ חם, עם הרבה שמש ורוחות עזות תכופות.
רשת Natura 2000 היא רשת אקולוגית אירופאית של אתרי טבע בעלי עניין אקולוגי שנקבעה מתוך מטרה לשמר בתי גידול לחיות שונות ביניהן גם ציפורים, ומורכבת מאזורי שימור מיוחדים (ZSC) ואזורי הגנה מיוחדת (ZPS).
אתר Natura 2000 הוגדר בעירייה לפי אזורי בתי הגידול.
"עמק אורביאו" - שטחו 177.65 קמ"ר - משמש בין היתר בית גידול לקרפיון דרומי ו דסמאן הפירנאים.
"מערב קורבייר" - שטחו 229.12 קמ"ר, בו מקננים מיני שונים של ציפורים: עיט זהוב, בז נודד אוח מצוי וחיוואי הנחשים.
ה קורבייר הגבוה" - שטחו 283.98 קמ"ר, בו מגוון עופות עשיר ומגוון: עופות דורסים כמו זרון, עיט זהוב, חיוואי הנחשים, המוצאים תנאים נוחים לקינון והאכלה במקום בשל מיעוט אוכלוסייה ושימור הסביבה הטבעית.
לַאכְר זה או אגם לאךְ , הוא אגם לוע בקוטר של כ-2 קילומטרים בריינלנד-פפאלץ, גרמניה, כ-24 ק"מ מצפון-מערב לקובלנץ, 37 ק"מ דרומית לבון, וכ-8 ק"מ ממערב לאנדרנאך.
הוא נמצא ברכס הרי אייפל, והוא חלק מהשדה הוולקני המזרחי של אייפל בתוך האייפל הוולקני הגדול יותר.
האגם נוצר ככל הנראה על ידי התפרצות פליניאנית עם מדד פיצוץ געשי (VEI) של 6, בקנה מידה זהה להתפרצות של הר פינטובו בשנת 1991. פריקות של גז געשי הניתנות לצפייה כמופטות על החוף הדרום-מזרחי של האגם הם סימנים של געשיות רדומה.
האגם בצורת אליפסה ומוקף בגדות גבוהות.
הלבה נחצבה לאבני ריחיים מהתקופה הרומית ועד להכנסת גלילי ברזל לטחינת תבואה.
בצד המערבי שוכן מנזר מריה לאך הבנדיקטיני, שנוסד בשנת 1093 על ידי הנרי השני מלַאך מבית לוקסמבורג, הרוזן פלטין הראשון של הריין, שהטירה שלו הייתה מול המנזר מעל גדת האגם המזרחית.
לאגם אין מוצא טבעי אך מנוקז על ידי מנהרה שנחפרה לפני 1170 ונבנתה מחדש מספר פעמים מאז.
הוא נקרא על שמו של פולברט, אב המנזר של המנזר בשנים 1152–1177, אשר יש הסוברים שבנה אותו.
הוולקניות בגרמניה קשורה לפיתוח מערכת הבקע הקנוזואיקנית האירופית, שנגרמה מההתנגשות בין הלוחות האפריקאי והאירו -אסיאתי.
עם זאת, הוולקניות של אייפל, היא תוצאה של נקודה חמה.
הפיצוצים הראשונים של לאכר זה, שהתרחשו לפני אלפי שנים, שיטחו עצים במרחק של עד ארבעה קילומטרים.
המאגמה פתחה מסלול לפני השטח שהתפרץ במשך שעות, כאשר הפלומה הגיעה ככל הנראה לגובה של 35 קילומטרים.
הפעילות נמשכה במשך מספר שבועות או חודשים, ויצרה זרמים פירוקלסטיים שכיסו עמקים במרחק של עד כעשרה קילומטרים, בטפרה דביקה.
ליד המכתש, שכבת המשקעים מגיעה לעובי של למעלה מחמישים מטרים, ואפילו חמישה קילומטרים משם הם עדיין בעובי עשרה מטרים, כאשר ההערכה היא שחיות וצמחים ברדיוס של 50 קילומטרים ככל הנראה הושמדו.
מוערך 6 ק"מ מעוקב של מאגמה התפרצה, ויצרה בסביבות 16 ק"מ מעוקב של טפרה.
מרבצי טפרה מההתפרצות סכרו את הריין ויצרו אגם עם שטח של 160 קמ"ר.
כאשר הסכר נפרץ, שיטפון התפרצות נסחף במורד הזרם, והותיר מרבצים רחוקים עד בון.שרידים זוהו בשטח של יותר מ-300,000 קמ"ר, המשתרע ממרכז צרפת לצפון איטליה ומדרום שוודיה לפולין, מה שמשמש ככלי חשוב עבור מתאם כרונולוגי של שכבות ארכאולוגיות ופלאאו-סביבתיות ברחבי האזור.
"לאישה שהייתה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שירי מימון.
את השיר הוציאה ב-9 בספטמבר 2012 לאור חברת התקליטים הליקון כסינגל הרביעי מתוך אלבומה השלישי של מימון, "שלג בשרב".
"לאישה שהייתה" נכתב והולחן על ידי נועם חורב ושי זיו בהתאמה.
על ההפקה המוזיקלית היה תומר בירן אחראי.
השיר נכתב מנקודת מבטה של אישה, המתארת את מערכת היחסים שלה עם גבר.
הוא נפגע קשות מאהובתו לשעבר, שעזבה אותו ולקחה את כל מה שבנו יחד לעצמה, הן במובן הפיזי והן באופן רגשי.
הדוברת מתארת כיצד במשך שנתיים היא חיה עמו, כשהוא נושא אתו מטען רגשי מהקשר הקודם שלו.
היא מביעה כאב על החיבור העמוק שנותר לו עם בת-זוגו הקודמת, שמתבטא באזכורים תכופים על שמה ועל שפתיה וזיכרונות החיים המשותפים שהם חלקו בעבר.
מימון מבינה כי איננה מסוגלת למלא את החלל שנוצר, גם לאחר מאמצים כבירים מצידה לתקן את לבו הפצוע.
בפזמון ובבתים המאוחרים, מספרת מימון על ניסיונותיה הרבים לשקם את הקשר עם בן-זוגה.
לרוע מזלה, בכל ההזדמנויות כשלה, ולא הצליחה לגרום לו להתגבר על אהבתו הקודמת.
היא מביעה את השיברון שפוקד אותה.
בסוף השיר ישנה סוג של הקלה או סגירת מעגל, כשהדוברת מציינת שהגבר הפסיק לחכות לאישה שעזבה.
אולם זה לא מביא לה תחושת ניצחון, אלא רק השלמה עם המציאות המורכבת של אהבה שנשארת פצועה.
בתמונה ניתן לראות את מימון נשענת על חומה, כשמאחוריה צמחייה.
היא לובשת שמלה שחורה אלגנטית.
העטיפה מעוצבת בצבעי שחור-לבן, ומשדרת רצינות, עדינות, עצב ומלנכוליה.
בפינה השמאלית העליונה כתוב שם השיר, "לאישה שהייתה", ואורכו, ארבע דקות וחמש שניות.
ב-30 בנובמבר 2012 הוצג "לאישה שהייתה" כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום השישי, ורשם את שיאו במצעד.
לבסוף, ב-3 בינואר 2013 יצא מהדירוג הרשמי לאחר ארבעה שבועות צעידה רצופה.
"לאיפה שתלך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן את השיר הוציאו ב-25 בפברואר 2025 לאור חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"לאיפה שתלך" נכתב, הולחן והופק על ידי טהר שפי רפלד, דניאל צ'רננקו ונאור טיבי.
השיר מתאר מערכת יחסים סבוכה, מלאת משיכה ותשוקה, אך גם ספקות ופחדים.
הדוברת חשה שהיא חיה באשליית סיפור אהבה מושלם, אך המציאות טופחת על פניה.
היא מנסה להגן על עצמה מפני כאב באמצעות ריחוק, אך בד בבד מתקשה לתת לעצמה לעזוב.
"לאיפה שתלך" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
הוא הושמע רבות בתחנות הרדיו במדינה.
במצעד הפזמונים של מדיה פורסט ישראל הגיע בשיאו למקום הרביעי.
לאמארקיזם היא תורה אבולוציונית שפותחה על ידי ז'אן-בטיסט דה לאמארק בראשית המאה ה-19. תאוריה זו, התפתחות המינים, קדמה לתורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין, והוסברה בספרו שפורסם בשנת 1809 "פילוסופיה זואולוגית", בו שילב רעיונות קיימים של הורשת תכונות בתאוריה האבולוציונית שלו.
סבו של צ'ארלס דרווין, ארסמוס דרווין כתב בשנים 1794–1796 בספרו "זואונימיה" על כך שהייתה התפתחות כלשהי ביצורים חיים ועל היכולת לפתח איברים חדשים ולהוריש את התכונות החדשות לצאצאים.
לאמארק השתמש ברעיונות אלו לביסוס התאוריה האבולוציונית שלו, אשר עליה נבנתה התאוריה של צ'ארלס דרווין.
מאז נדחק הלאמארקיזם לשוליים על ידי הדרוויניזם שהפך לתאוריה הנפוצה.
למרות זאת, לאחרונה עולה שוב עניין בתאוריה של לאמארק, לאחר שנעשו מחקרים בתחום האפיגנטיקה המדברים על אפשרות של הורשת תכונות נרכשות.
לפי לאמארק, ישנה בריאה עצמונית של אורגניזמים פשוטים, אשר מורכבותם הולכת וגדלה לכיוון השלמות לאורך זמן ובהתאם לשינויים סביבתיים.
לסביבה יש השפעות חזקות על הצורה והאיברים של אורגניזם מסוים, כאשר השפעות אלו באות לידי ביטוי רק לאחר זמן רב.
זה מתאפשר כיוון שקיים מנגנון של הורשת תכונות נרכשות.
בכך לאמארק פוסל למעשה את רעיון ההכחדה; בעלי חיים לא נכחדים, אלא רק משנים את צורתם ומסתגלים לשינויים סביבתיים.
לאמארק מתייחס למה שלטענתו הן שתי אמיתות.
ראשית, צרכים חדשים מצריכים שימוש באיברים חדשים שיופיעו כתוצאה ממאמץ ורצון פנימי.
שימוש ממושך באיבר יגדיל ויחזק אותו.
שנית, חוסר שימוש באיבר מסוים ינוון אותו ועם הזמן גודלו יקטן עד שלבסוף ייעלם.
כל שינוי משמעותי וקבוע בסביבה של מין מסוים של בעל חיים יגרום לשינוי בצרכי אותו המין.
כל שינוי בצרכים של בעל חיים מסוים מצריך שינוי בהרגליו על מנת לספק את הצרכים החדשים.
כל צורך חדש, שמצריך שינוי בהרגלים דורש מבעל החיים להשתמש יותר או פחות באיבר מסוים, דבר המביא להתפתחות או ניוון האיבר בהתאמה.
לחלופין, שינוי משמעותי וקבוע בסביבה עלול גם להוליד צורך בשימוש באיברים לא קיימים, מה שיכול להוביל לצמיחה של איברים אלו עם הזמן.
לאמארק מסביר את העובדה שיש ריבוי גדול מאוד של מינים שונים בכך שהוא טוען כי תנאי הסביבה הם בעלי גיוון אינסופי, מה שמוביל לכך שבאזורים שונים בעלי חיים שהיו דומים בהתחלה, יסגלו לעצמם תכונות שונות בהתאם לתנאים השונים, ועם הזמן ישתנו בעצמם.
כך לאמארק יוצא נגד הטענה הרווחת באותו זמן, כי בעלי החיים נוצרו בצורה מסוימת, לא עברו כל שינוי וכי האיברים קבעו את אופן השימוש בהם.
לאמארק ביסס את התאוריה שלו על שני חוקים.
החוק הראשון מדבר על כך שבעלי חיים מתפתחים כל הזמן לכיוון השלמות.
כל בעל חיים שעדיין לא הגיע לשיא ההתפתחות שלו, מפתח או לחלופין מנוון איברים שונים לפי השימוש בהם.
החוק השני מדבר על מנגנון הורשת תכונות נרכשות.
תכונות שנרכשו כתוצאה מהשפעה סביבתית לאורך זמן, יועברו לצאצאים בתנאי שהתכונות מופיעות אצל שני ההורים.
אחת הדוגמאות שלאמארק השתמש בה להסברת התאוריה שלו היא הג'ירפה.
תחילה צוואר הג'ירפה היה קצר, אך שינויים בתנאי הסביבה הביאו לכך שהמזון היחיד שהג'ירפה יכולה הייתה להשיג היה גבוה על העצים.
לצורך השגת המזון, על הג'ירפה היה למתוח את צווארה.
כיוון ששינוי סביבתי זה נשאר קבוע, נשאר גם הצורך בצוואר ארוך יותר להשגת המזון.
כתוצאה מכך, עם הדורות נולדו צאצאים שצווארם ארוך יותר ויותר עד הופעת הג'ירפה כפי שמכירים אותה כיום.
דוגמאות שלאמארק מביא להוכחת התאוריה שלו
אין שום ספק שהמינים השונים של הכלבים הגיעו מגזע אחד שככל הנראה דומה לזאב שאותו אנחנו מכירים.
כל מיני הכלבים שניתן לראות היום, אינם בנמצא בטבע.
עם ביות בעלי החיים, הזאב הגיע למקומות שונים בעולם, בהם הוא חי בתנאים שונים שלא היה מורגל אליהם ולא היה מגיע אליהם בדרך הטבע.
אחרי שהיו נתונים לשינויים סביבתיים, נצטרכו לשנות את הרגליהם על מנת לשרוד.
היו גם מקומות בהם שינויים התנהגותיים והרגלים נכפו על אותם זאבים מבויתים.
עקב כל השינויים הללו, באזורים שונים בעולם התפתח הזאב המבוית לכל המינים השונים שאותם אנחנו מכירים כיום.
לווייתנים ממין זה בולעים את טרפם באופן ישיר ולכן הם חסרי שיניים.
תלמידו של לאמארק, ז'פרי (Geoffroy), גילה שיניים חבויות בלסת של עובר ממין לוויתן זה.
גם בציפורים ממין מסוים נתגלו סימנים לכך שפעם היו שיניים במקורן.
זה מעיד על כך, לשיטתם, ששינויים סביבתיים גרמו לשינוי בהרגלים של בעלי חיים אלה.
עיניים הן איבר שקיים אצל רוב בעלי החיים, ובמיוחד אצל בעלי החוליות.
החפרפרת, שכמעט ואין לה צורך באיבר זה היות שהיא חיה מתחת לאדמה, היא בעלת עיניים קטנות ומכוסות קרום.
עובדה זו גם היא מעידה על כך ששימוש מועט באיבר מסוים יגרום להתנוונותו והקטנתו.
הנחת ההשתנות של בעלי החיים זכתה להתנגדות רבה מצד הכנסייה, שכן המשמעות של תאוריה זו היא שהמינים שאנו רואים היום אינם אותם מינים שברא האל, אלא למעשה גרסה משופרת שלהם, ובכך התאוריה כופרת ברעיון מושלמות היצירה של האל.
אמונתו של לאמארק בכך שאף האדם הוא יצור המתפתח עם השנים ולא הגיע לשיא שלמותו, העצימה את ההתנגדות לעבודתו מצד הכנסייה ומדענים בני תקופתו שהושפעו מרעיונות הכנסייה.
הבדלים בין הלאמארקיזם לבין תורת האבולוציה של דרווין
מנגנון ההתפתחות אצל דרווין ולאמארק שונה בכמה נקודות:
אצל לאמארק יש יד מכוונת את ההתפתחות של הפרט לכיוון המושלמות, בעוד אצל דרווין התפתחות השינויים אצל הפרט היא מקרית לחלוטין.
לאמארק פסל את רעיון ההכחדה לחלוטין, מאחר שכל מין מתפתח לכיוון מושלמות, אין אפשרות שפתאום הוא לא יהיה מותאם יותר ויכחד.
מקור המאובנים הוא באבות קדמונים של בעלי חיים שקיימים היום.
רעיון ההיכחדות והברירה הטבעית הוא לב התאוריה של דרווין, מכיוון שזהו למעשה המנגנון הגורם לאבולוציה.
דרווין האמין שהסביבה משתנה, ותוך כדי פוגעת בכשירות של המינים לשרוד (שכן ההתאמות שביצור אינן מתאימות לתנאים החדשים).
מאחר שהשינויים במינים הם אקראיים, לא כל שינוי הוא חיובי, ובהתאם חלק מהפרטים והמינים שיהיו פחות מותאמים לסביבה, לא ישרדו ויכחדו.
בדוגמה של התפתחות הצוואר הארוך בג'ירפה – לפי דרווין לא רלוונטית השאלה אם התפתח בג'ירפה (הפרט) צוואר ארוך (הבדל ראשון), שכן התפתחות זו אינה עוברת בתורשה לצאצאים (הבדל שני).
אבל, לאותה ג'ירפה ייוולדו צאצאים שלחלקם יהיה צוואר ארוך ולחלקם צוואר יחסית קצר (הבדל ראשון).
לבעלי הצוואר הארוך יהיה יותר קל להשיג אוכל, ובהתאם לכך תגדל הסבירות שהם ישרדו לאורך זמן רב יותר.
כך הם יוכלו להביא לעולם צאצאים רבים יותר, אשר בשכיחות גבוהה יותר יהיו גם הם בעלי צוואר ארוך.
לאחר כמה דורות כאלו, לג'ירפות כמין, ולא כפרטים בודדים, יהיה צוואר ארוך יותר (הבדל שלישי).
הלאמארקיזם מדבר על כך שכל המינים מתפתחים עם הזמן והופכים ליותר מורכבים עד שיגיעו לשלמות.
ישנן תופעות שתאוריה זו מתקשה להסביר.
דוגמה אחת היא החתולים החנוטים במצרים.
חתולים אלה נחנטו לפני אלפי שנים, אך מאז ועד היום לא ניתן לראות כל שינוי, מלבד שינויים מזעריים בצבעים, בסוגי פרווה.
עובדה זו מובילה לבעיה שהמושג "מין" הוא מעורפל.
בעבר ניתן היה לטעון שחתול סיאמי למשל וחתול פרסי הם שני מינים שונים של חתולים, היות שהתפישה אז הייתה שונה.
כיום ההגדרה המקובלת בקרב ביולוגים למין היא לפי שיטתו של ארנסט מאייר, שאומרת השתייכות של בעלי חיים לאותו מין מוגדרת על ידי היכולת שלהם לקיים קשרי רבייה ולהביא צאצאים פוריים.
לפי הגדרה זו, זני החתולים השונים הם לא מינים שונים שהתפתחו ממין אחד.
ההבדלים בין סוגי הכלבים השונים הם זניחים, היות שהמבנה שלהם נשאר דומה מאוד, כזה שמאפשר רבייה.
בעיה נוספת בתיאורית הלאמארקיזם היא שאין צורות ביניים בשכבות המאובנים.
לפי הלאמארקיזם, מינים מתפתחים מצורה פשוטה למורכבת לאורך זמן ממושך בהתאם לשינויים סביבתיים וצרכים משתנים.
בהתאם לכך, ניתן היה לצפות שיימצאו שרידים ומאובנים רבים המעידים על שינויים אלה, אם רק מפאת כמות המינים השונים הקיימים כיום.
עם זאת, רק מעט מאובנים נמצאו, ואין זה מספיק על מנת להוכיח שהיו קיימות צורות ביניים.
בנוסף על ההוכחות בתחום הביולוגיה התפתחותית שלבדיקתן יש צורך בטכנולוגיה מתקדמת, יש עדיין תופעות רבות שהלאמארקיזם אינו יכול להסביר ואף עומדות בסתירה לתאוריה.
לדוגמה: לאב נימול, לפי הלאמארקיזם, אמורים להיוולד בסבירות גבוהה יותר ילדים בלי עורלה או לפחות בעלי עורלה מוחלשת, מאחר שלא נעשה בה שימוש בדור הקודם.
דבר זה אינו קורה בפועל: עמים רבים נוהגים למול את עורלות בניהם זה שנים רבות, ולמרות זאת גם בני עמים אלו נולדים עם עורלה, שאינה שונה מעורלה של בני עמים שהמילה אינה נהוגה אצלם.
כך גם קיים הבדל בין עיוורון מלידה או עיוורון כתוצאה מפגיעה בבגרות (בתאונה לדוגמה) בשכיחות של התופעה אצל הצאצאים.
לעיוור מלידה יש סיכוי גבוה להוליד צאצא עיוור, ואילו לעיוור שאיבד את ראייתו בתאונה יש סיכוי זהה לזה של כלל האוכלוסייה.
התאוריה של לאמארק מתקשה לתת לעובדה שלמרות שעיוור מפגיעה (לא מלידה) אינו משתמש בעיניים שלו, אין לכך השפעה על התנוונות הראיה אצל הצאצאים שלו.
ז'ורז' קיוויה היה אחד ממתנגדיו המרכזיים של לאמארק ושל הלאמארקיזם.
קיוויה התנגד לרעיון הטרנסמוטציה (התפתחות המינים) של לאמארק, וטען כי המינים לא משתנים וכי קיימת הכחדה.
קיוויה הגה את רעיון "הקורלציה של החלקים" לפיו, לכל איבר בגוף יש תפקיד, וכל חלק הוא חיוני להמשך תפקודו של השלם.
חלקי הגוף פועלים בתיאום מושלם ופגיעה באחד תביא לחוסר תפקוד.
עיקרון זה הוא מנוגד ללאמארקיזם אשר טוען כי ישנם איברים המסוגלים להשתנות בהתאם לשינויים בתנאים, ואף להיעלם כליל בעקבות חוסר שימוש.
קיוויה היה חוקר יסודי יותר מלאמארק והתמקד בפרטים קטנים במקום בתאוריות גדולות.
הוא היה חוקר נחשב יותר בתחום המדע היות שחקר יונקים, בניגוד ללאמארק שחקר צמחים ולאחר מכן חרקים.
עובדות אלה ונוספות הביאו לכך שתאוריית הלאמארקיזם נתפסה בזלזול וחוסר הבנה.
הלאמארקיזם כשל ויצר התנגדויות ממספר סיבות.
סיבה אחת היא שלאמארק יצר לעצמו שם של חוקר הממהר להניח הנחות, וכמי שבונה תאוריות גדולות המתפרסות על תחומים רבים.
באותה תקופה החשיבות של תצפיות מדוקדקות הייתה גבוהה, ועל כן תאוריה שהובאה על ידי חוקר שנחשב כמניח הנחות ולא מקצועי מספיק, לא יכולה הייתה להתקבל כתאוריה רצינית.
התנסחויותיו כאשר ניסה להסביר תופעות מסוימות עוררו לעג לעיתים קרובות, עקב העובדה שהיו רחוקות מלהיות מדעיות, וכללו בתוכן התייחסויות לרצונן האישי של בעלי החיים; למשל ניסיונו להסביר מדוע ציפורים מסוימות שהיו שוקעות בבוץ פיתחו רגליים ארוכות:
סיבה נוספת לחוסר ההצלחה של התאוריה היא העובדה שלאמארק לא היה חזק מבחינה פוליטית ולכן לא יכול היה ליצור סביבו חבורה של תומכים, כמו שבשלב מאוחר יותר עשה צ'ארלס דרווין.
חוקרים נחשבים יותר, בעלי השפעה פוליטית גדולה יותר זלזלו בלאמארקיזם וכך הורידו את חשיבותו בעיני הקהילה המדעית.
אף דרווין, שבמידה מסוימת התבסס על חלק מטענותיו של לאמארק ניסה להרחיק את עצמו מהלאמארקיזם מחשש שיעורר זלזול בעצמו ובתאוריה שלו.
מתנגדיו המשיכו לטעון שללאמארק אין מספיק ראיות והוכחות שיתמכו בתאוריה שלו.
הוא לא עשה מספיק תצפיות והתבסס על מספר קטן של מקרים שמהם הסיק תאוריות גדולות שמבחינתו היו יכולות לשנות את כל ההבנה של העולם.
חוסר בממצאים גאולוגיים הייתה בעיה נוספת שמתנגדיו טענו שמפריך את התאוריה שלו.
במאה ה-21 חלה התחדשות בעניין בתחום אחד של תאוריית הלאמארקיזם: הורשת תכונות נרכשות.
מחקרים בתחום האפיגנטיקה טוענים שישנה אפשרות שתכונות התנהגותיות נרכשות יכולות להיות מועברות בתורשה.
מחקר אחד מדבר על תרנגולות; גידול תרנגולות בתנאי לחץ הוביל להולדת צאצאים עם התנהגויות חדשות שמותאמות לתפקד בתנאים של מחסור במזון למשל.
ההנחה היא שגנים מסוימים עלולים להיות מושפעים מהתנהגות מסוימת ותכונה זו תועבר לצאצאים על מנת להגביר את היכולת שלהם לשרוד במצבים קשים.
מחקר אחד בחן האם גישה מוגבלת למקורות מזון ומים אצל תרנגולות תשפיע על התנהגותן ותביא לשינויים גנטיים, והאם שינויים אלה יועברו בהורשה לצאצאיהן של התרנגולות.
התנהגויות שונות יכולות להתבטא בשינויים באופן החיפוש אחר האוכל למשל – התמקדות במקומות מוכרים שבהם נמצא המזון במקום חיפוש אחר מקורות מזון חדשים.
התרנגולת היא חיה שקל לחקור כיוון שבעזרת אינקובציה ניתן להפריד לחלוטין את הביצים והצאצאים מההורים וכך למנוע מצב של למידת התנהגות מההורים.
הניסוי הראה כי תכונות מסוימות והתנהגויות חדשות של תרנגולות אכן הועברו בצורה מסוימת לצאצאים, אף שלא היה שום מגע ביניהם והצאצאים לא היו באותם מצבי לחץ שהיו הוריהם (כך שהתנהגות שנצפתה בהורים לא אמורה להיות קיימת אצל הצאצאים).
מחקר זה הוא רק דוגמה אחת להתעניינות המחודשת בהורשת התכונות הנרכשות.
מחקרים נוספים מתנהלים כל הזמן.
מחקר אחר מראה כי הרגלי אכילה אצל זכרי עכברוש (שגורמים להשמנה אך לא נובעים מגנים) משפיעים על נטיות להשמנה בצאצאים ממין נקבה.
"לאן נעלם דניאל וקס?" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אברהם הפנר, משנת 1972. הסרט נחשב על ידי מבקרים ויוצרים לאחד מסרטי הקולנוע הטובים והחשובים ביותר שנוצרו בישראל.
במרכז הסרט עומדת דמותו של בני שפיץ (ליאור ייני), זמר בשנות השלושים לחייו, המגיע לביקור מולדת בישראל לאחר שחי כמה שנים בארצות הברית, שם זכה להצלחה, נישא לאישה אוסטרלית ושינה את שמו לבני זיו (דמותו של שפיץ מבוססת על זו של הזמר רן אלירן, חבר ילדות של הבמאי הפנר).
שפיץ מגיע לפגישת מחזור של בני כיתתו בחיפה, שבה הוא פוגש את חברו מיכה ליפקין (ישי שחר) ומנסה לברר מה עלה בגורלו של בן כיתתם דניאל וקס ("וקסי"), מי שבנעוריו היה מלך הכיתה הכריזמטי, אליל הבנות ומודל לחיקוי עבור חבריו.
כאשר אינו זוכה לתשובה, הוא מחליט להקדיש את שהותו בישראל לאיתורו של וקס, ונוסע ברחבי הארץ (לחיפה, לירושלים ולסיני) כדי לפגוש כמה מחבריו לשעבר, שעל פי השמועות נותרו בקשר עם וקס, אך אלה מספקים לו מידע חלקי בלבד, ואף אחד מהם אינו יודע לאן "נעלם" דניאל וקס.
לאורך הסרט מספרות הדמויות השונות על יחסיהן עם וקס והשפעתו עליהן, ומדברות עליו בהערצה.
לקראת סופו של הסרט פוגש שפיץ באקראי את חברתו ללימודים סילביה (עליזה רוזן), עליה סיפרו כי התאבדה, והיא מספרת לו שהיא נשואה לדניאל וקס (אמנון מסקין).
נרגש מהגילוי, נוסע שפיץ, יחד עם אשתו ועם ליפקין וגרושתו, לבאר שבע, שם חיים בני הזוג.
חבריו של וקס מאוכזבים לגלות כי אלילם חי בדירת שיכון דלה, והפך לאדם אפור, טרחן ומשעמם שזוהרו ויופיו נמוגו.
בסיום הסרט חוזר שפיץ לארצות הברית, ומסכם את המפגש בקריאה על מדרגות שדה התעופה "כוס אמק וקס".
שחקנ/ית דמות ליאור ייני בני זיו (לשעבר שפיץ), זמר ישראלי שעשה חיל בארצות הברית ועתה חוזר לביקור מולדת ישי שחר ד"ר מיכה ליפקין, חברו של בני שפיץ מתקופת התיכון שהפך עם חלוף הזמן למנהל מחלקה בהדסה
את פסקול הסרט הלחין אריאל זילבר, אז מוזיקאי אלמוני בתחילת דרכו.