tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלטונו של אאיגון תם ב"טרגדיה בסאמרהול", שריפה קטלנית שבה נספו המלך אאיגון, בנו הבכור דאנקן "הקטן", חברו הטוב ומפקד משמר המלך דאנקן "הגבוה", ועוד רבים אחרים מחצר המלוכה.
אאיגון החמישי היה לימים האאיגון האחרון שישב על כס הברזל.
לאחר מותו של אאיגון החמישי עלה לשלטון בנו השני ג'איהאיריז.
שלטונו זכור במיוחד בשל מרד האש השחורה החמישי אשר דוכא גם הוא.
המלך ג'איהאיריז השני מת שלוש שנים בלבד לאחר שעלה למלוכה, והוא בן 37.
"המלך המטורף" וסוף שלטון טארגאריין
לאחר מותו של ג'איהאיריז, עלה לשלטון בנו אאיריז השני.
תחילת מלכותו של אאיריז נתפסה כמבטיחה שכן המלך הצעיר והנאה נתפס על ידי רבים כחכם ובעל שאיפות לשפר את הממלכה.
עם השנים התברר כי המלך אינו שפוי: הוא חשד בסובבים אותו, היה אימפולסיבי ואכזר, ונהג לשרוף את אויביו בעודם בחיים, רבים מהם חפים מפשע.
לצידו של המלך שלט הלורד טיווין לאניסטר כימין המלך, ורבים מחשיבים את טיווין כשליטה האמיתי של הממלכה בתקופתו של אאיריז, למורת רוחו של המלך.
כ-15 שנים לפני תחילת אירועי הספר הראשון, משחקי הכס, בעקבות חטיפתה של ליאנה סטארק על ידי יורשו של אאיריז - ראיגאר, חברו הלורדים רוברט באראתיאון, נד סטארק וג'ון ארין והכריזו על מרד באאיריז השני.
המורדים נחלו הצלחות רבות נגד שלטון בית טארגאריין אשר הגדולה בהן הייתה הקרב האגדי בין הנסיך ראיגאר לבין הלורד המורד רוברט, אשר בסופו חיסל רוברט את הנסיך.
בשל פציעה אשר ספג בדו-קרב מול הנסיך ראיגאר לא היה ביכולתו להשלים את כיבוש מעלה מלך בעצמו, והוא שלח את חברו הטוב הלורד אדארד "נד" סטארק לכבוש את הבירה.
בהגיעו לבירה גילה הלורד סטארק כי כוחותיו של טיווין לאניסטר, אשר קיבלו גישה לעיר מהמלך אאיריז במחשבה כי הם באו לעזרתו, בזזו את העיר ורצחו רבים ממשפחת המלוכה, כולל ילדיו הצעירים ואשתו של הנסיך ראיגאר.
המלכה ההריונית ראהילה ובנה הצעיר וייסריז ברחו לדרגונסטון וכך ניצלו מרצח.
כאשר הגיע הלורד סטארק לארמון, גילה כי חבר משמר המלך, ובנו של טייוין לאניסטר ג'יים לאניסטר רצח את מלכו ובכך הביא לקץ שלטון בית טארגאריין שנמשך כ-300 שנים, ולעלייתו של בית באראתיאון.
שנים לאחר מכן הפציעה דאינריז טארגאריין "אם הדרקונים" ובתו הקטנה של המלך המטורף ולמענה בקעו שלושה דרקונים, האחרונים מבני מינם.
אאיריז טארגאריין, השני לשמו, הוא האחרון משושלת טארגאריין שישב על כס הברזל כמלך שבע הממלכות בווסטרוז.
נודע בכינוי "המלך המטורף", עקב אכזריותו.
הוא הופל מכסאו במהלך המרד של רוברט באראתיאון, שאל דגלו נאספו בתי אצולה רבים נוספים שמאסו בשלטון בית טארגאריין.
כאשר הבין המלך שהמורדים עתידים לכבוש את עיר הבירה, פקד להחביא מצבורים של אש-פרא ברחבי העיר על מנת לשרוף אותה על יושביה (ביחד איתו) ובלבד שלא תיפול בידי המורדים.
זו הייתה הסיבה שבגללה רצח אותו ג'יים לאניסטר, אחד משומרי ראשו ב"משמר המלך", שמאותה עת נודע בשם "הקוטל-מלך" (אם כי לאניסטר יגלה את הסיבה האמיתית לרצח מלכו רק שנים לאחר מכן).
דאינריז טארגאריין נולדה לאחר מות אביה אאיריז, ואמה מתה בלידתה.
היא נאלצה לברוח מן הממלכה יחד עם אחיה וייסריז, קרוב המשפחה היחיד שנותר לה, לערים החופשיות שמעבר לים הצר מחשש ש"החמס" יחפשו אחריהם ויהרגו אותם.
אחיה החליט להשיאה לחאל דרוגו הדות'רקי בתמורה לצבא שינסה לכבוש חזרה את שבע הממלכות.
לאחר מותו של חאל דרוגו ובנם המושתף, דאינריז הקימה לתחייה שלושה דרקונים מביצים עתיקות מאובנות ששרפה בלהבות.
מאז ואילך נוספו לה הכינויים "אם הדרקונים" ו"הבלתי נשרפת".
וייסריז טארגאריין, כינה את עצמו המלך וייסריז השלישי לשמו, וכונה בפי אחרים "המלך האביון".
לאחר שרוברט השתלט על ווסטרוז ועל כס הברזל, ברח וייסריז עם אחותו הקטנה דאינריז לערים החופשיות.
בהמשך הוא נרצח על ידי חאל דרוגו, לאחר שדרש את כתר הזהב שהובטח לו.
חאל דרוגו לקח תכשיטי זהב, התיכם, ושפך על ראשו את הזהב המותך.
לאחר מותו הבינה דאינריז שווייסריז הוא לא הדרקון האחרון, משום שאש לא יכולה לפגוע בדרקון.
נסיך דרגונסטון ויורש כס הברזל, אחיהם הבכור של ויסריז ודאינריז.
היה נשוי לנסיכה אליה מדורן אך היה מאוהב גם בליאנה לבית סטארק, וחטיפתה הייתה למעשה האירוע שהחל את המרד של רוברט.
לאחר שהמלך אאיריז ארגן את תחרות "מלכת האהבה והיופי", בחר הנסיך ראיגאר בליאנה כמלכת האהבה והיופי שלו ובכך העדיף אותה על פני אשתו.
מאוחר יותר באותה השנה, חטף הנסיך את ליאנה.
כאשר אביה ריקארד עלה אל מעלה המלך יחד עם מאה מחייליו על מנת לדרוש מהנסיך חזרה את בתו, ציווה המלך אאיריז להרוג את חייליו, אסר את ריקארד ואת בנו בראנדון, והרג אותם באכזריות.
לאחר מכן, דרש אאיריז מלורד ג'ון ארין מהבקעה כי יסגיר לידיו את בנו השני של ריקארד, נד סטארק, ואת חברו רוברט באראתיאון, ששהו בבקעת ארין כחניכים.
הלורד ארין העדיף במקום זאת להרים את נס המרד שבסופו יופלו הטארגאריינים מהשלטון.
בעיצומו של המרד, נקטל הנסיך ראיגאר על ידי המלך רוברט ב"קרב על הקלשון".
הוא היה נשוי לאליה, נסיכת דורן מבית מארטל ולהם שני ילדים, שנקטלו באכזריות בידי סר גרגור קלגאן, אביר בשירות הלאניסטרים.
מותו של ראיגאר סימן למעשה את סוף המלחמה.
הסיבה העיקרית שמספר רב של בתי אצולה נשארו נאמנים לאאריז טארגארין ("המלך המטורף") היא נאמנותם לראיגאר, בנו ויורשו.
בסדרת הטלוויזיה מתגלה כי ראיגאר התחתן בחשאי עם ליאנה, ולהם נולד בן בשם אאיגון טארגאריין, שהוא ג'ון שלג, ה"ממזר" מבית סטארק.
את דמותו מגלם השחקן הבריטי וילף סקולדינג.
בתם של ראיגאר והנסיכה אליה, נרצחה במהלך כיבוש מעלה מלך על ידי סר אמורי לורץ'.
בנם של ראיגאר והנסיכה אליה, שנרצחה במהלך כיבוש מעלה מלך על ידי גרגור "ההר" קלגיין.
גם אאיגון נחשב למת אך מתגלה שחייו ניצלו על ידי ואריז.
הוא גודל בידי לורד ג'ון קונינגטון, יד ימינו של אאיריז השני וחברו הטוב של ראיגאר, שהוגלה לאחר כישלונו בקרב הפעמונים.
הם כבשו יחד עם פלוגת הזהב (פלוגה של שכירי חרב) את קן הגריפין, מושב בית קונינגטון ופנו לכבוש את קץ-סופה, מושב בית באראתיאון.
בנו השלישי של המלך מאיקר הראשון טארגאריין.
אאימון נשלח למצודת המלומדים (הנמצאת באולדטאון) לבקשת סבו, המלך דאירון טארגאריין השני.
באותו הזמן, היו למלך דאירון השני ארבעה ילדים, כאשר שלושה מהם עם ילדים משלהם כבר.
המלך חשש שיותר מדי צאצאים עם פוטנציאל לרשת את הכתר מסוכנים לשלום הכס והממלכה באותה מידה כמו מעט מידי צאצאים.
אאימון זכה במצודה בתואר 'מלומד'.
הוא זומן לבית המשפט בשנות פעילות 'המועצה הגדולה'.
שם הוצע לו הכתר בחשאי, אך הוא סירב והעביר את השלטון לאחיו הקטן, אאיגון החמישי (אבי סבה של דאינריז).
לאחר העברת השלטון החליט לשרת כאח שחור במשמר הלילה מחשש שינצלו אותו במזימה לעשוק את אחיו.
הוא חנך את סאמוול טארלי ששימש כשולייה שלו, ובסופו של דבר נהפך למלומד בעצמו.
מת בזמן שג'ון יצא לגייס את יתר את הפראיים בהארדום, ובזמן ששלח את סאמוול לאולדטאון, יחד עם גילי ובנה סאם (בנו של קראסטר), בזמן שסטאניס החזיק בחומה.
בית יהודיוף-חפץ, הידוע גם בכינויו "הארמון של המשיח" או בקיצור "הארמון" וגם כ"בית יהודיוף", נבנה בשנים 1905 - 1913 ברחוב עזרא 19 בשכונת הבוכרים בירושלים.
הבניין הוכרז "אתר מורשת לאומית".
הבית נבנה עבור אלישע יהודיוף ומשפחתו, תושבי העיר קוקנד שבאוזבקיסטן, ובמימונו.
הבית נבנה בפועל בעזרת חמיו של אלישע, ישראל חפץ ובנו צבי, תושבי ירושלים.
עשירים בוכרים רבים רכשו חלקות בשכונת הבוכרים בעת תיכנונה, אז בני משפחת יהודיוף לא הצטרפו למיזם ולכן ביתם אינו נכלל בקווי המתאר המקוריים של השכונה.
לצורך הוספת בית יהודיוף-חפץ, נרכש מגרש מלבני משכונת כרם אברהם הסמוכה.
תוכנית הבניין הותאמה למגרש עליו הוקם, אורכו כ-55 מטר ורוחבו כ-20 מטר והוא כולל שתי קומות.
ממערב למבנה, הוקם מבנה עזר ששימש לניהול האתר בזמן הבניה.
המבנה החד קומתי נמצא מתחת לחצר המערבית ומלבד פאתו הצפונית הוא תת-קרקעי.
האדריכל דוד קרויאנקר שחקר את הבית, תיאר אותו: "הבניין המפואר והבולט ביותר בשכונת הבוכרים.
ארמון המגורים הוא וילה בסגנון רנסאנס איטלקי מהמאה ה-16 וה-17, בתוספת עיטורי מוטיביים יהודיים".
הבניין תוכנן כנראה על ידי אדריכל איטלקי.
הארמון הוא בניין מלבני דו קומתי ומתחת לחצר המערבית, קומת מרתף ובה מקווה.
בקומת הקרקע יש מסדרון מרכזי ברוחב 3 מטר ועשרה חדרים מכל צד.
גם בקומה העליונה, שגובה תקרתה 5 מטר, יש מסדרון (עם שני פתחי זכוכית אובליים להחדרת אור למסדרון בקומת הקרקע) וחדרים משני צידיו.
בנוסף יש שני אולמות גדולים במיוחד: האחד (המזרחי) הוקדש לבית כנסת, והתקיימו בו גם אירועים רבי משתתפים ושימש את בית היתומים ששכן בבניין בשנותיו הראשונות כבית כנסת פעיל.
אולם זה כולל עמודי שיש ורודים שתומכים שלוש קשתות וארון קודש מעץ, והשני שימש כחדר אוכל וכסוכה.
תקרת חדר האוכל עוצבה כפירמידת זכוכית שבראשה מגן דוד ובקצותיה גלגלים זעירים.
בהפעלה חשמלית, דבר ייחודי בארץ באותה תקופה ואולי גם כיום, אפשר היה להזיז את הפירמידה על גבי שתי מסילות ברזל שהונחו על הגג, וכך נפתח פתח גדול בתקרת החדר.
בסוכות כיסו את הפתח בסכך והחדר הפך לסוכה כשרה על פי כל חוקי ההלכה.
גג הבניין שטוח וסביבו מעקה מפואר עשוי סבכת ברזל מסוגננת ועמודי אבן נמוכים שבראשם גביעי אבן.
הבית רוצף במספר דגמים של מרצפות, כולל דגם של מגן דוד.
תקרת המסדרון וחלקם העליון של הקירות עוטרו על ידי הצייר שמואל מלניק בציורי טבע ונוף מארץ ישראל ואירופה וכן במוטיבים יהודיים כמו קבר רחל, מערת המכפלה, הכותל ועוד.
כמו כן נכתבו על הקירות משפטים כמו "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני", "גור אריה יהודה" ועוד.
בשנות השלושים של המאה העשרים חידש ושיפץ את הציורים האומן יצחק ב"ק.
למבנה פתחי יציאה/כניסה בארבעת צדדיו, מהן שתיים ראשיות: האחת מובילה ממרכז החזית הראשית לקומת הקרקע, ומשם דרך גרם מדרגות רחב לקומה העליונה, והשניה (המזרחית) מובילה באמצעות שני גרמי מדרגות חיצוניים מעוגלים ישירות לקומה העליונה.
בשנת 1877, שנה לאחר תום כיבוש אסיה התיכונה בידי הרוסים, ובהיותן בן 23 בלבד, החליט אלישע לעזוב את עיר הולדתו בוכרה ולעבור לקוקנד עם עוד 50 משפחות יהודיות.
לפרנסתו עסק אלישע בגידול כותנה שנעשה בידי הכפריים המוסלמים בפיקוחו ומסחר בפרוות קרקול (טלה בן 7 ימים).
אלישע היה תלמיד חכם ושומר מצוות.
הוא אירח בביתו שד"רים (שליח דרבנן) מארץ ישראל, ביניהם המורה יהודה קאשטיל (אביו של הצייר משה קסטל).
בנוסף לעבודתו הקדיש אלישע זמן רב לצורכי ציבור.
היה פטרון האומנות ותמך במורים, הקים מוסדות חינוך ויסד קופת גמ"ח בקהילה.
ביתו שימש מרכז לתלמידי חכמים.
תרם למוסדות צדקה בארץ ישראל בנוסף לתרומותיו לעניים בקוקנד.
ב-1907 השתתף אלישע במשלחת בת 4 חברים של יהודי טורקיסטן אל ההנהגה הרוסית בסנט פטרסבורג כדי לבטל את גזרת הגירוש שהוטלה על היהודים.
אלישע תרם לצאר ניקולאי מיליון רובל ולאות תודה קיבל ממנו בטקס מרשים בארמונו מדליה מוזהבת עליה נכתב "בהוקרה ליהודיוף".
אלישע נכלל בין חמש המשפחות בקוקנד שנודעו כ"מלכי הכותנה" והיה סוחר בגילדה הראשונה של העיר.
לאחר הכיבוש התחילו הרוסים לבנות עיר חדשה בקוקנד ואלישע ומשפחות יהודיות החלו לבנות שם את ביתם.
בשנת 1880 לערך, והוא בן 26, סיים אלישע לבנות את ביתו הענק ברחוב רוזנבך בשכונה א' בעיר החדשה קוקנד.
עם סיום בניית הבית נשא אלישע את דבורה מג'יד לאשה ונולדו להם ארבע בנות: לאה, עדינה, קציעה ומזל טוב.
בתקופה זו ביסס אלישע את עסקיו וב-1890 הגיע לעיר אחיו דוד עם משפחתו: בנות מאשתו הראשונה מזל ובן יחיד בן 7 בשם משיח מאשתו השניה אביגיל.
דוד קנה בית בעיר והצטרף לעסקיו של אלישע.
בתום שנת האבל נסע אלישע לירושלים והתארח אצל ישראל חפץ, שהיה מראשי העדה הבוכרית בעיר וגר בעיר העתיקה, שם פגש בבתו מלכה והם התאהבו, נישאו ונסעו לקוקנד.
למלכה ואלישע נולדו שבעה ילדים: אברהם, יצחק, חפציבה, יעקב, שרה, אהרן נולדו בקוקנד ובן הזקונים ישראל נולד בירושלים.
כדי לא להיות לעול על חמיו ישראל חפץ בעת ביקוריו בירושלים החליט אלישע לבנות לו ולמשפחתו בית בעיר.
כיון שהוא עצמו חי בקוקנד הוא ביקש מחמיו ישראל לבצע את הבניה בפועל וישראל נענה.
לשם כך נעזר בבנו צבי.
ישראל חפץ הוא בנו הבכור של דוד "מלמד" חפץ, שנחשב ליהודי הראשון שהגיע לירושלים מבוכרה עם משפחתו כבר ב-1871 והתגורר בחצרו של הרב אהרן עזריאל, ראש ישיבת המקובלים "בית אל".
ישראל נישא לשרה, בתו של הרב עזריאל, ונולדו להם ארבעה ילדים: בכורה-רבקה, מלכה-ריינה, צבי ושולמית.
ב-1911 פרסם אליעזר בן-יהודה בעיתון "האור" מאמר גדול שכותרתו "בוני ירושלים", שם הוא מספר על הבניה החדשה בעיר.
בן-יהודה רשימה של בניני ציבור יפים והוא מסיים במילים: "והעולה על כולם הבנין החדש שבונה האדון חפץ הצעיר בשכונת רחובות של הבוכרים לדירה פרטית לגיסו ולו".
אין חולק שצבי חפץ לא בנה את ה"ארמון" בשבילו ושהוא לא גר בארמון (היה לו בית משלו) וכיון שהיה תלמידו של אליעזר בן-יהודה וגם חברו, הרי שהאחרון הכיר אותו היטב וידע שהבית לא נבנה בעבורו, הרי שאין זו אלא טעות של הבחור הזעצאר והיה צריך להיות כתוב: "לגיסו ולאחותו".
מכאן גם נובע שם הבית "יהודיוף-חפץ", שהוא על שם בעליו: אלישע יהודיוף ומלכה חפץ.
בפסח תרע"ד-1914 הגיע אלישע עם משפחתו לירושלים כדי לחנוך את ביתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וגזירת הגירוש על הנתינים הזרים חזרה המשפחה לקוקנד.
בזמן המהפכה הבולשביקית באסיה התיכונה הולאמו והוחרמו ביתו, עסקיו ורכושו של אלישע בקוקנד והוא נשלח למאסר.
לאחר שאלישע שוחרר ממאסרו הוא תכנן את בריחתם הנועזת של שניים מבניו, אברהם ויעקב, עם דודם צבי חפץ, שהיה בין מקימי הגימנסיה העברית בסמרקנד ואף ניהל אותה.
למרבה הצער צבי חלה בעת הבריחה, נפטר ונקבר בבומביי שבהודו.
ב-1921 הוברחו לירושלים מלכה עם שאר הילדים וב-1925 התאחד אלישע עם משפחתו.
ב-1940 נפטר אלישע (86) ונטמן בהר הזיתים, בחלקת קבר של המשפחה.
ב-1966 נפטרה מלכה (86) ולאחר מלחמת ששת הימים נטמנה לצד בעלה בהר הזיתים.
ב-1914 השתלטה עליו הממשלה הטורקית לאחר שגירשה מן הבית את דיירו היחיד יצחק בנו של אלישע, והבית שימש כמפקדה של הצבא הטורקי.
עם סיום המלחמה הושכר הבניין לבית היתומים "ציון" של הרב בלומנטל.
בפסח 1918 נערך בבית ליל סדר גדול ומפואר לחיילים היהודים בצבא הבריטי.
ב-24.5.1918 ערכו יהודי ירושלים בבית יהודיוף-חפץ קבלת פנים לגנרל אלנבי בהשתתפות חיים ויצמן וג'יימס רוטשילד.
ב-22.2.1921 נערכה בבית ועידת היסוד של הרבנות הראשית, בה נבחרו הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב ראשי אשכנזי והרב יעקב מאיר נבחר לרב הראשי הספרדי "הראשון לציון".
ב-1918 נפתח בבית יהודיוף-חפץ בית הספר שפיצר וב-1932 נכנס האצ"ל למרתף הבניין ששימש מרכז פעילות האצ"ל בירושלים.
מקום המדינה ועד ימינו מושכר הבית לעיריית ירושלים שמשכנת בו בתי ספר חרדיים.
השם "הארמון של המשיח" שבו מוכר בית יהודיוף-חפץ הוא אגדה אורבנית.
בתחילת המאה ה-20 היה בית יהודיוף-חפץ הבית הפרטי הגדול והמפואר ביותר לא רק בשכונת הבוכרים אלא בירושלים כולה.
בבית היה בית כנסת שרבים מתושבי שכונת הבוכרים באו להתפלל בו וחדר אוכל גדול, שבו נערכו חתונות ושמחות לא רק של בני המשפחה.
בשל מבנהו ותכניתו קראו לו בני ירושלים "הארמון".
בנין מפואר זה שכן בקצה שכונת הבוכרים, שהייתה בזמנה שכונה יוצאת דופן מבין כל השכונות שנבנו מחוץ לחומות.
השכונה תוכננה ונבנתה בסגנון אירופי עם רחובות רחבים ורבים מבני ירושלים באו לטייל בה.
אחד מאלה היה הסופר ש"י עגנון, שאהב מאוד את השכונה בכלל ואת בית יהודיוף-חפץ בפרט, ובספרו "שירה" כתב:
מאז נפוצה האגדה, כי הבית שבנה אלישע יהודיוף עבור משפחתו, באמצעות חתנו ישראל חפץ, נבנה עבור המשיח.
בית טאסל (הולנדית: Hotel Tassel, צרפתית: Hôtel Tassel) הוא בית עירוני שנבנה על ידי האדריכל ויקטור הורטה בין 1893 ל-1894, עבור המדען והפרופסור הבלגי אמיל טאסל.
הבית שוכן ברחוב רו פול-אמיל ז'נסונסטר מספר 6 בבריסל.
הבית העירוני הראשון שנבנה על ידי הורטה היה בית אוטריק.
בית זה היה חדשני כיוון שנעשה בו שימוש בקישוטי אר נובו ללא התייחסות לסגנונות עיצוב היסטוריים אחרים.
אולם, תוכנית קומת הקרקע והעיצוב המרחבי של בית אוטריק היו מסורתיים בבסיסם.
בתוכנית המצומצמת של הבניין החדרים סודרו לפי העיצוב המסורתי שהיה נהוג בבלגיה באותה תקופה.
החדרים היו בצורת סוויטה בצד השמאלי של הבניין, ומאוגפים על ידי היכל כניסה צר עם מדרגות ומסדרון המוביל לגן נוי קטן בצד האחורי של הבית.
רק בחדר הראשון ובחדר האחרון היו חלונות, כך שהחדר האמצעי (שבמקרים רבים שימש כחדר אוכל) היה אפלולי.
הורטה לא עבד לפי מסורת זו כאשר בנה את בית טאסל.
למעשה, הוא בנה בית שהורכב משלושה חלקים שונים: שני בתים רגילים מלבנים ואבן - אחד מהצד של הרחוב ואחד מהצד של הגן - המחוברים ביניהם על ידי מבנה פלדה המכוסה בזכוכית.
מבנה זה שימש כחלק המקשר בעיצוב המרחבי של הבית, והכיל מדרגות ומשטחים שחיברו את החדרים והקומות השונים.
באמצעות גג הזכוכית המבנה שימש כפיר עבור אור שהאיר את מרכז הבית.
בחלק זה של הבית, שניתן היה להשתמש בו לצורך קבלת אורחים, הורטה השתמש בכל כישוריו כמעצב.
הוא עיצב בעצמו כל אחד ואחד מן הפרטים: ידיות של דלתות, עבודות עץ, אריחים פינתיים וחלונות ויטראז', רצפת פסיפס, מדרגות, וכן ציורי קיר והריהוט.
הורטה הצליח לשלב בין הקישוטים הנרחבים ללא הסתרה של המבנה האדריכלי הכללי.
תוכנית הבניין היא סימטרית ביחד לציר המרכזי המתחיל בכניסה, עובר דרך גרם המדרגות הראשי וחדר האורחים, ומסתיים בחלון של חדר האוכל הפונה אל הגן.
החידושים שנעשו בבית טאסל סימלו את הסגנון והגישה של רוב הבתים העירוניים שנבנו לאחר מכן על ידי הורטה, כולל שלושת הבניינים שהוכרזו על ידי אונסק"ו.
עלותם של הבתים הייתה גבוהה מאוד כך שרק העשירים יכלו להרשות לעצמם לקנות אותם.
כתוצאה מכך החידושים האדריכליים לא היו בשימוש נרחב אצל אדריכלים אחרים.
רוב בתי האר נובו בבלגיה ובמדינות אירופה האחרות הושפעו מסגנון הקישוט החד של הורטה, המיושם בעיקר לבניינים מסורתיים.
בית טאסל השפיע על אדריכל האר נובו הצרפתי הקטור גימאר, שבתקופה מאוחרת יותר פיתח פרשנות אישית לסגנונו של הורטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הבית פוצל לדירות קטנות שהסתירו את רוב הקישוטים המקוריים.
האדריכל ז'אן דלאהי רכש את הבית ב-1976, שיפץ את חזיתו הפונה אל הרחוב ואת הדלתות הראשיות, ושינה את הבניין כך שהוא יוכל לשמש כבית משרדים יוקרתי.
בית זה נחשב כמבנה האר נובו הראשון, כיוון שעיצובו היה חדשני ובבנייתו השתמשו בחומרים ובקישוטים חדשים.
לאחר סיום הבנייה בית טאסל זכה לתגובות מעורבות, אך בתוך זמן קצר הוא נחשב לבניין מפתח בהתפתחות האדריכלות המודרנית.
בית טאסל הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית סולווה, בית ון אטוולדה ובית הורטה שהיה שייך לאדריכל עצמו.
בנימוקי הוועדה מטעם אונסק"ו נאמר:
בית טליתא קומי שכן, מאז שנות ה-60 של המאה ה-19, ברחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר ירושלים, ופעל כבית יתומות לנערות נוצריות.
את הבית יסד מסדר הדיאקוניסות הגרמנית, והאדריכל היה קונרד שיק.
סיפור טליתא קומי מהברית החדשה שימש מקור השראה להקמת בית היתומות, שכן המנזר ראה עצמו כממשיך את דרכו של ישו כנותן חיים לנערות, ומכאן שם הבית.
הבית נבנה במכוון הרחק מהעיר העתיקה כדי לאפשר לתלמידות לקבל חינוך מתאים לנזירות הרחק מהווי העיר.
המבנה היה בעל סגנון ערבי עם כיפות עגולות וגג שטוח.
קירות המבנה קושטו בפסוקים מהברית החדשה בגרמנית.
סביב למבנה הייתה חצר גדולה עם עצים וספסלים.
במוסד למדו בעיקר נערות ערביות משכבות האינטליגנציה.
במהלך מסע וילהלם השני לארץ ישראל ביקרה במוסד אשת הקיסר.
המוסד טליתא קומי עודו קיים, ופועל כבית ספר בעיירה הפלסטינית בית ג'אלא שמדרום לירושלים.
בשנת 1940, בעקבות היות גרמניה מדינת אויב במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנסו לעבוד בבית הספר עובדי ממשלה ומתנדבים במקום האחיות הגרמניות.
בהמשך המוסד נסגר ובמבנה נותרו רק הנזירות.
שלטונות המנדט שיכנו במבנה את משרד המפקח על התעשייה הכבדה.
במרץ 1948 עלה הרעיון לשכן בחצר באופן זמני את בעלי העסקים שנפגעו בפיצוץ ברחוב בן-יהודה.
לאחר הקמת מדינת ישראל השתכנו במבנה ארגונים שונים, בהם החוג האקדמאי, הסטודיו של מוטקה בלום, הסטודיו של לודוויג בלום ועורכי דין רבים ובחצר שוכנו חנויות ועסקים שונים של מפוני המרכז המסחרי הישן.
בסוף 1951 רכשה מדינת ישראל את המבנה והחצר, יחד עם נכסים נוספים, מידי הכנסייה הלותרנית.
העסקים שהשתכנו במבנה ובסביבתו בקשו לרכוש אותו מידי המדינה, אך המדינה סירבה בגלל רצונה לפתח במקום מרכז עסקים חדש של העיר.
על כן, בתחילת 1962 מכרה המדינה את המבנה לחברת הכשרת הישוב ללא מכרז.
על טענת מבקר המדינה שהמכירה נעשתה במחיר נמוך מהשווי הריאלי, ללא מכרז, הגיב משרד האוצר שבגלל הרצון שהיזם יפתח את המקום לא היה מקום לנהל מכרז.
בסוף 1965 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את התוכנית לבנייה במקום שכללה את הקמת מגדל העיר ובניין המשביר לצרכן והושלמו הסדרי הפיצויים עם הדיירים.
הבית הועמד מוזנח ויועד להריסה, הגם שחלק מדייריו המשיכו לפעול בו גם בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1980 נהרס בית היתומים, למרות מחאה ציבורית, ועל חורבותיו הוקם בניין משרדים ומסחר (בית רג'ואן).
כאות זיכרון הוחלט להשאיר חלקים נבחרים מהבניין כמעין פסל סביבתי: במרכז רחבת המשביר לצרכן הועמדה חזית הקומה השנייה שכללה מרפסת, שעון ואת הכתובת "TALITHAKUMI".
כן שומרו פריטי ארובה וחלון זוגי מסוגנן, הסמוכים אל חלק הקיר המרכזי.
על אות הזיכרון ואופיו התנהל ויכוח והעירייה הקימה ועדה להחלטה בנושא.
מחלקת התכנון של עיריית ירושלים הוציאה לאור חוברת לזכר המבנה, בו ביקרה את ההחלטה להרסו.
שרידי בית טליתא קומי הפכו לאחד המונומנטים המוכרים בירושלים.
במקומון הירושלמי כל העיר הופיעה במשך כמה שנים פינה שנקראה "ניפגש בטליתא".
בפינה זו פורסמו מכתבים של קוראי העיתון שביקשו לפגוש אנשים שלא הצליחו ליצור אתם קשר באופן אחר - על פי רוב למטרות רומנטיות.
הדבר מתואר בהרחבה בספר "אמא קומי" של הסופר אלדד כהן.
בית טיבו הוא רומן בהמשכים בן שמונה כרכים מאת הסופר הצרפתי רוז'ה מרטן די גאר שנכתב בין השנים 1940-1922. הרומן עוקב אחר חייהם של שני אחים לבית משפחת טיבו, שקיבלו שניהם חינוך קתולי נוקשה במשפחה צרפתית בורגנית, עד לסופה של מלחמת העולם הראשונה.
יצירה זו היא שזיכתה את די גאר בפרס נובל לספרות לשנת 1937. הרומן יצא לאור בעברית (1950-1948) בהוצאת הקיבוץ הארצי, בתרגומו של מנשה לוין.
עלילת הספר מתרחשת בין ראשית המאה העשרים וסוף מלחמת העולם הראשונה.
מתוארות בה שתי משפחות צרפתיות מן הבורגנות:
משפחת טיבו היא משפחה קתולית.
ראש המשפחה, אוסקר טיבו, מנהל את משפחתו בעריצות אך מתוך אהבה.
שני בניו, ז'אק ואנטואן, הם הפכים גמורים.
האחד הוא רופא והשני סוציאליסט מיליטנטי.
הסופר עוקב אחר חייהם בבל אפוק דרך מלחמת העולם הראשונה ועד מותם.
משפחת פונטנין היא משפחה פרוטסטנטית.
ההורים הם ז'רום ותרז, וילדיהם דניאל וז'ני.
ז'רום עוזב את הבית ומותיר את תרז לטפל בילדיהם.
בני המשפחות המוצגות בספר, חיים את כל החוויות האפשריות הכרוכות באמונות ובדעות של תקופתן, והן למעשה דמות דיוקנה של החברה הצרפתית באותה התקופה.
כר' א' - "המחברת האפורה" נפתח בפריז 1904. רשויות בית הספר מגלים מחברת המכילה התכתבויות בין שני נערים: ז'אק טיבו הקתולי ודניאל דה פונטיין הפרוטסטנטי.
הנערים חוששים שהמחברת תתפרש לא כיאות על ידי בית הספר ונמלטים למרסיי במטרה להגיע לצפון אפריקה באוניה.
אביו של ז'אק, אוסקר טיבו, שהוא בורגני קתולי קפדן, שולח בעקבותיהם את בנו הבכור, אנטואן, סטודנט לרפואה, כדי להחזיר את אחיו ז'אק לביתו.
לאחר הרפתקאות רבות ומפגש עם משפחתו של דניאל, מצליח אנטואן להחזיר את הבנים לביתם.
בעוד דניאל מתקבל בחום בביתו, ז'אק נשלח על ידי אביו למוסד לתיקון עבריינים צעירים, ונאסר עליו ליצור קשר נוסף עם דניאל.
כר' ב' - "בית הכלא" - אנטואן מבקר את ז'אק במוסד, ומתרשם קשות מהטיפול באחיו.
הוא מצליח לשכנע את אביו להוציא את הנער מהמוסד, ולנסות לחנך אותו בביתו שלו.
על אף האיסור של אביו, מתיר אנטואן לז'אק להתראות עם דניאל חברו.
ג'ני, אחותו של דניאל, אינה מחבבת את ז'אק, שעסוק מצדו בהרפתקה רומנטית עם מנהלת המשק של ביתם, אך זו חוזרת לביתה באלזס ומותירה את ז'אק שבור לב.
דניאל מתאהב בבת דודו שאינה מחזירה לו אהבה.
כר' ג' - העונה היפה, (בל אפוק) מתאר את עלילותיהם של שלושת הגיבורים חמש שנים מאוחר יותר ומגולל בעיקר את הרפתקאות הנעורים שלהם, הכוללות בילויים ופרשיות אהבים מגוונות.
ז'אק וג'ני מתחילים להדק את הקשר ביניהם, בעוד דניאל הולך בעקבות אביו בענייני נשים.
העלילה ממשיכה לאחר דילוג על 3 שנים, והשנה היא 1913. לאנטואן יש קליניקה רפואית משגשגת, בעוד שז'אק נעלם בנסיבות מסתוריות.
כרך זה מתמקד יותר בעלילות אנטואן, שמאוהב בנערה ממוצא מלזי, העובדת כסוכנת בית אצל אביו, אך זו מאוהבת בז'אק, ומחליטה לאתר את מיקומו.
כר' ה' - סורלינה מתמקד בחיפושים אחר ז'אק הנעדר.
אנטואן מגלה סיפור בשם "סורלינה" שפורסם בכתב-עת שווייצרי, המתאר עלילה שתואמת את חייו של ז'אק.
הוא הולך בעקבות המחבר ואכן מוצא את אחיו, שהפך בינתיים להיות מעורב בפעולות פוליטיות רדיקליות.
אנטואן משכנע את ז'אק לחזור לפריז ולהיפרד מאביהם הנוטה למות.
מותו האב מתואר בפרוטרוט, אך בסופו של דבר אוסקר טיבו אינו מזהה את בנו ז'אק.
בין המסמכים שהותיר האב נמצאו תמונות ומכתבים המעידים על קשר עמוק של האב ואישה אחרת לאחר מות האם.
ז'אק משיב את פניה של סוכנת הבית ומקבל מכתב מדניאל, שהתגייס לצבא ומבקש לחדש את קשרי החברות ביניהם.
כר' ז' - קיץ 1914. זהו הכרך הארוך ביותר, והוא מתרכז בתקופה שלפני מלחמת העולם ותחילתה.
אנטואן טיבו הוא עתה רופא ידוע ומנהל מערכת יחסים עם אישה נשואה.
לעומתו, ז'אק אחיו הוא סוציאליסט מושבע, שמבלה את עתותיו במעגלים הרדיקליים פוליטית בז'נבה.
הספר מתמקד בעיקר בתיאור הפעילות האקטיבית של הזרמים הסוציאליסטיים והרדיקליים אל מול האפשרות של פריצת המלחמה בין הכוחות החזקים באירופה.
דניאל דה פונטיין, שהפך לצייר מבטיח פוגש את ז'אק בפריס בתקווה לחדש את קשריהם הישנים, אך דרכיהם הולכות בכיוונים מנוגדים.
ז'אק וג'ני מתאהבים עמוקות, אך בעודם סועדים במסעדה הם הופכים עדים בעל כורחם לרציחתו של מנהיג הסוציאליסטים המתנגדים למלחמה, ז'אן ז'ורס.
עתה אין מנוס מהמלחמה, וז'אק, שמתנגד בכל תוקף למלחמה, בורח לשווייץ בניירות מזויפים ומותיר את ג'ני בפריס.
בעזרתו של פעיל אחר, (שחלק מהמבקרים מייחסים לו דמיון ללנין, שהתנגד נמרצות להצטרפות למלחמת העולם) הוא מפיץ עלונים ממטוס נגד המלחמה, אך המטוס מתרסק וז'אק נפצע קשות.
הוא נתפס כמרגל בוגד על ידי הצרפתים ומוצא להורג.
כר' ח' - האפילוג, מתמקד בקורותיו של אנטואן טיבו בשנת 1918, לאחר המלחמה.
הכרונולוגיה של התפתחות משפחת טיבו משקפת את ההתפתחות הנושאים הסוציאליים והמורליים אל מול הבורגנות הצרפתית מתחילת המאה העשרים ועד מלחמת העולם הראשונה.
כריאקציה לאב בורגני ושתלטן, מפנה בנו הצעיר, ז'אק, את עורפו אליו ומגנה את הדת הקתולית, אותה הוא מחליף בסוציאליזם המהפכני.
הבן הבכור, לעומתו, מקבל את המורשת של המעמד הבינוני, אך מאבד גם הוא את האמונה בבסיס הדתי.
בסופו של דבר, מתים שני האחים במלחמה.
הספר ניחן בכוח אפי עוצמתי, והפרקים הראשונים של הכרך הראשון מוכיחים זאת, כותב המבקר הצרפתי הידוע, רנה לאלו.
הספר שופע אירועים שמרתקים את הקורא, מצד אחד, אך אינם שוברים את המסגרת האחידה של העלילה.
בתוך כל הסבך העלילתי בולטות שתי דמויות עיקריות: ז'אק ואחיו הבכור אנטואן לבית טיבו.
על אף הקשר החזק ביניהם הם מהווים דבר והיפוכו.
ז'אק הוא המרדן ואילו אנטואן הוא האח היציב בעל שיווי המשקל.
ז'אק כובש את לבו של הקורא בהיותו כן ואמיתי, אידיאליסט לוחם למען אמונתו.
הוא מתקומם מילדותו על העוול האוניברסלי ונלחם באויבי השלום.
גורלו של ז'אק טיבו קשור בגורלה של אירופה.
אנטואן הוא ריאליסט שמשתדל תחילה ללכת בתלם ולהצליח.
יש בו תערובת מעניינת של אנוכיות ומסירות.
הוא מכיר במורכבותה של הנפש האנושית הבנויה מהטוב והרע כאחד.
הוא אינו מתעלם מפגמיה של החברה הקפיטליסטית, אך אינו מאמין בכוחה של המהפכה לשנות אותה.
ברגע מכריע הוא שם קץ לסבלותיו של אביו, על אף שהוא חורג בכך מסמכויותיו של רופא.
אך אין מעשהו זה מטריד את מנוחתו; הוא חי בשלום עם שתי הישויות שבו.
גיבוריו של הספר נוטלים חלק, כל אחד בדרכו במאורעות התקופה.
"בית טיבו" היא יצירה מורכבת מעבודה של רומנטיקן והיסטוריון כאחד.
בזכרונותיו האוטוביוגרפיים מספר די גאר שהושפע מאוד מ"מלחמה ושלום" של טולסטוי והחליט לכתוב כמוהו.
לטענתו, ניתן רק ללמוד דברים טובים מכתיבתו של הסופר הרוסי.
ואכן אלבר קאמי כינה את די גאר "טולסטוי הצרפתי".
הזכייה בפרס נובל היוקרתי עבור הספר הפתיעה רבים, שכן, לדעתם, די גאר לא הטביע חותם של ממש בספרות הצרפתית.
במיוחד נמתחה ביקורת על "בית טיבו" שהוחזק כמיושן הן בתוכנו והן בטכניקה הספרותית שלו.
היריעה הרחבה שנפרשה בכרכים הרבים, שאותה מילא די גאר בפרטים ניתוחיים ותיאוריים רבים, היא מעין בבואה של הרומנים במחצית השנייה של המאה ה-19. אף על פי כן, רבים שיבחו את ניתוחי האופי והתיאורים האפיים של די גאר ב"בית טיבו".
"בית טיבו", בחמישה כרכים, תרגם מנשה לוין, קיבוץ מרחביה, 1952-1948. תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגום לשנת תשי"א
בית טֶרֶזין הוא מוזיאון ואתר הנצחה השוכן בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
המוזיאון נוסד במטרה להנציח את זכרם של אסירי גטו טרזיינשטט, שנספו בשואה.
בנוסף למוזיאון, יש בבית טרזין ארכיון ואולם תצוגה של יצירות אמני הגטו על שם יעקב אדלשטיין.
בית טרזין מנוהל על ידי עמותת "קרן להנצחת זכר חללי גטו טרזין", הפועלת במטרה לקיים את פעילות המוזיאון והארכיון הצמוד לו, לקיים את המרכז החינוכי לתלמידים ומבקרים ולקיים קשר בין ניצולי הגטו בארץ ובעולם ודורות ההמשך.
בית טרזין הוא מוזיאון מוכר על ידי משרד התרבות והספורט.
טֶרֶזִין היה מחנה ריכוז ליהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וליהודי מרכז אירופה ומערבה בזמן הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
המקום כונה על ידי השלטונות הנאציים גטו, במסגרת ניסיונם לשוות למקום תדמית ייצוגית שונה.
כ-90% מהאסירים היהודים בטרזיינשטט נרצחו על ידי הנאצים.
מתוך 160,000 אסירים יהודים שנשלחו למחנה, נותרו במחנה בסוף המלחמה 19,000 בני אדם.
היוזמה להקמת מוזיאון "בית טרזין" הייתה של "הקרן להנצחת חללי גטו טרזין", שנוסדה ב-1966. מספר סיבות היו להחלטה על הקמתו:
בין חברי קיבוץ גבעת חיים איחוד היו ניצולי טרזין.
בשנים שלאחר משפט אייכמן, עשרים שנה אחרי השחרור מהמחנה, עם ההתבססות הכלכלית והיכולת הגוברת להתמודד עם כאב העבר, הוקמה בשנת 1966, "העמותה להנצחת חללי טרזיינשטאט".
עם ייסוד העמותה, נדרש עבורה מקום למפגשים, להנצחה מסודרת, למחקר ולריכוז החומר התיעודי הקיים.
המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה התעלם מרצח היהודים כיהודים, ולא ניתן ביטוי לקיום המחנה, לרצח ההמוני של תושביו, ולחיים בגטו, שלמרות הקושי הגדול פרחו בו חיי תרבות ויצירה.
הקמת האתר הייתה לפיכך חיונית להנצחה.
אבן הפינה למוזיאון הונחה על ידי נשיא האגודה זאב שק (שבאותה עת כיהן כשגריר ישראל באוסטריה) בשנת 1969. הוא הוקם מתרומות הניצולים בישראל ומחוצה לה, ועלה כרבע מיליון ל"י.
פתיחתו נערכה ב-10 במאי 1975. אדריכל המבנה ואתר ההנצחה היה אלבין גלזר, אף הוא מניצולי טרזין.
בשנת 2011 שופץ המקום ונבנתה לו חצר המשמשת את הפעילות החינוכית במקום.
בחודש נובמבר 2011 הוכר בית טרזין על ידי משרד התרבות והספורט כמוזיאון רשמי, ה-54 במדינת ישראל והשלישי במוזיאוני השואה.
במקום יש שלושה חדרי תצוגה המשמשים גם ככיתות לימוד, חדר עיון ומוזיקה ובו ספריה, משרדים, ארכיון וחדר אוספים.
לאחרונה נוסף חדר אמרסיבי המשמש כחדר אינטראקטיבי להמחשת האירועים המוצגים.
בבית טרזין מוצגות שלוש תערוכות קבועות:
התערוכה נמצאת במבנה מיוחד במינו, בעל 12 צלעות, המסמלות את חומות עיר המבצר טרזין, שבתוכן נכלאו יהודי מרכז אירופה לתוך גטו.
רצפת המבנה היא מוזאיקה של מפת הגטו, כפי שהיה ב-1941. התערוכה מבוססת על פריטים מקוריים מהגטו השמורים בארכיון הבית.
התערוכה מספרת על הגטו, הנהגתו, הטרנספורטים אליו וממנו, חיי הזקנים לעומת חיי הילדים, הפעילות היומיומית תחת איום הטרנספורטים, הרעב, המחלות והמצוקות והדרכים שבהן ניסו אסירי הגטו להתמודד עם מצבם הקשה.
בתערוכה גם מוזכרים ביקור הצלב האדום, הסרטת סרט התעמולה הנאצי "טרזיינשטאט" ב-1944 ורגעי השחרור במאי 1945.
ילדי טרזין - "לו יכולתי אל ביתי לחזור"
הרובד החיצוני הוא מציאות הגטו בה חיו הילדים.
רובד זה מוצג באמצעות ציוריה של הלגה וייס, שהייתה ילדה בת 12 כשהגיעה לגטו.
במזוודה שארזה לפני צאתה לטרזין היו בלוק ציור, קופסה של צבעי מים, גירים ועפרונות.
את הציור הראשון שציירה בגטו, הבריחה הלגה לאביה במעונות הגברים והוא כתב לה בתגובה: "ציירי מה שאת רואה".
הלגה ציירה את הטרנספורטים המגיעים, התורים לאוכל, חדר החולים ועוד תמונות מחיי הגטו.
כאשר נכנסים לתערוכה, על הקיר מימין חלון אל הגטו ובו מוקרנים בזה אחר זה ציוריה של הלגה.
מול הכניסה מוצג דגם המגורים, שנבנה על ידי גיאורג לאושר ניצול הגטו שתרם רבות להקמת הארכיון בבית טרזין.
לאחר הצגת התנאים הקשים ששררו בגטו, נשאלת השאלה - איך חיו הילדים בתנאים האלה?
ושאלה זו מנחה לרובד פנימי יותר שמציג את הדרך בה ניסתה ההנהגה היהודית, כלומר מחלקת הטיפול בנוער, לשמור על הילדים פיזית ונפשית.
דמויותיהם של כמה מהמדריכים והמחנכים מוצגות בתערוכה ולידן משפטים המביאים את תפיסת עולמם החינוכית, תוך דגש על החינוך לערכי מוסר, עזרה הדדית, יהדות וציונות.
הרובד השלישי בתערוכה הוא האופן בו חוו הילדים עצמם את החיים בגטו.
על הקיר שמול הכניסה קרשי עץ המדמים דרגשים, וביניהם מוצגים שמהם ניתן ללמוד על החיים במעונות - היחסים בין הילדים, ההתמודדות עם הפחד, אובדן התא המשפחתי, הפרידות והטרנספורטים.
הקיר מול הדרגשים עוסק ביצירה ומוצגים עליו ציורי הילדים ועבודותיהם.
פינת הקיר הסמוכה מוקדשת לעיתוני הילדים שנכתבו בגטו, על גבי מסכים קטנים יכולים המבקרים במגע אצבע "לדפדף" ולקרוא כתבות שונות מהעיתונים ופרטים על כותביהן.
היות שרק כמחצית מילדי הגטו שהו במעונות, מובא גם סיפורם של הילדים שנשארו עם הוריהם וחיו במעונות המבוגרים, באמצעות עדויות שיוקרנו על גבי שני מסכים גדולים.
תבליט עץ שעליו חרוט "לשוב לארץ אבותינו" (שהיה מוצג בתערוכה ההיסטורית).
הוא המוצג האחרון בתערוכה והוא מבטא את התקווה ואת ההמשכיות שבהקמת מדינת ישראל.
אוצרת: סימה שחר, שיווק: רחל מרום, תוכן: תמי קינברג, ייעוץ: ד"ר מרגלית שלאין, פוריה ליצ'י.
בימים אלו נפתחה תערוכה חדשה ומסקרנת:
"גטו טרזין- פנים רבות לו"
המוזיאון חנך מרחב לתערוכות אימרסיביות-אינטראקטיביות בשם "גטו טרזין – פנים רבות לו".
מרחב זה מאפשר למבקרים להתוודע לסיפור הגטו באופן מעמיק וחווייתי.
התערוכות האימרסיביות-אינטראקטיביות, המוצגות באמצעות הקרנה על ארבעת הקירות של המרחב החדשני, יוצרות תחושה של נוכחות במציאות ההיסטורית ומשאירות רושם עוצמתי על המבקרים.
טקס הפתיחה של מרחב התערוכות האימרסיביות-אינטראקטיביות נערך במעמד קולט אביטל, חברת מועצת המנהלים של ועידת התביעות ויו"ר מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל, שהתכבדה בגזירת הסרט.
התערוכה הראשונה המוצגת במרחב האימרסיבי-אינטראקטיבי בבית טרזין מוקדשת לחיי הילדים בגטו טרזיינשטאט.
היא משלבת סרטונים, תמונות וציטוטים מקוריים המוקרנים על גבי קירות המרחב, ובכך יוצרת חוויה עוטפת שמאפשרת למבקרים להתחבר לעולמם של הילדים בגטו ולחוות את עולמם הן, לפני המלחמה והן בתוך הגטו.
למידה אימרסיבית-אינטראקטיבית היא שיטת הוראה המשלבת טכנולוגיות מתקדמות, כגון הקרנות אינטראקטיביות, מציאות מדומה, מציאות רבודה ומימשקים נוספים, במטרה להפוך את תהליך הלמידה למעמיק ומעורר מעורבות.
גישה זו מאפשרת לתלמידים להרגיש כאילו הם חלק מהתוכן הנלמד ולחוות אותו באופן ישיר.
החל מדצמבר 2012 יש בבית טרזין חדר מוזיקה ועיון ובו תערוכה המספרת על המוזיקאים והמבצעים בגטו טרזין.
נושא התערוכה הוא ביטאון הילדים "קמרד" (חבר).
"קמרד" היה עיתון מקומי שנכתב על ידי דיירי חדר A ב"היים" 609Q - 29 בנים, בני 12 עד 14, אחד מהעיתונים המקומיים שהוצאו לאור ב"היים".
"היים" הם בתי ילדים צפופים שבהם שוכנו רוב הילדים בגטו טרזין, בנפרד מהאוכלוסייה המבוגרת.
כתב העת השבועי (כך נקרא הביטאון בפיהם) היה יצירה עצמאית של הבנים, ללא התערבות, ללא עזרה וללא כל צנזורה מצד המדריכים המבוגרים.
הנערים העלו חרדה ותהייה באשר לעתיד, בצד התקווה ושמחת הנעורים, וכתבו על הרעב, הצפיפות, הזוהמה והמחלות, ועל נוכחותו הקרובה והמתמדת של המוות.
ה"קמרד" אפשר לכותבים להפגש עם עצמם, הפחדים שלהם והחיים החדשים-הבלתי נסבלים ומתוכם לצמוח.
יתרה על כך, הקריאה אפשרה לקוראים את ה"בריחה" מהמציאות, מחד והתמודדות איתה, מאידך.
הם פורסמו משתי סיבות: 1. הזכרות בבית, בחיים ה"נורמאליים".
2 .ייצוג בבליותרפי, לא מודע, של מציאות החיים הנוכחית.
העורך והמאייר של "קמרד", איוון פולאק נספה במחנה העבודה קאופרינג.
קיר אחד של התערוכה מוקדש כולו לקומיקס צבעוני על הרפתקאותיהם של שלושה נהגי מרוצים – פרי עטו ומכחולו.
מוצג גם סיפור בהמשכים שנכתב על ידי נער שחתם בכינוי קושולה (שזהותה לא אותרה) על קורותיהם של בני משפחה אחת, מיום הגיעם לטרזין ועד השילוח לבירקנאו.
חלק מסיפורי העיתון עוסקים במציאות בגטו וה"היים": הווי החיים בצוותא והקשיים הכרוכים בהם, היחסים עם המדריכים, התמודדות עם הרעב, גנבת מזון, אימת הטרנספורטים; ואחרים - פרי הדמיון והגעגועים אל העולם שבחוץ: מסיפורים בהמשכים על אינדיאנים ומתיישבים במערב הפרוע ועד פנטזיה על המפגש בבית אחרי המלחמה.
התערוכה נפתחה בשנת 2000 והוצגה ברציפות עד סוף 2013.
ליגה טרזין – ספורט ונעורים בטרזיינשטאט
התערוכה מתארת את פעילות הספורט בכלל והכדורגל בפרט שהייתה בגטו בין השנים 1942–1944. הגרמנים איפשרו, מסיבותיהם, את האפשרות לשחק, והאסירים הקימו קבוצות, אלתרו מגרשים, סידרו מערכת ליגות וטורנירים למבוגרים וילדים ובכך מצאו דרך נוספת לשכוח מעט ממצוקות היומיום.
בתערוכה מוצג קטע הכדורגל מסרט התעמולה הנאצי, עדויות של שחקנים וצופים, קטעי עיתונות נוער שבהם תוארו חייהם לאור משחקי הכדורגל, ציורים ותמונות רבות ואף פריטים מקוריים מהגטו.
בקצה התערוכה עומדת תמונה מאיימת של שער הכניסה לאושוויץ, שאליו הגיעו רוב שחקני "ליגה טרזין" וצופיה.
התערוכה נפתחה בספטמבר 2009, אוצר התערוכה: גיא רז.
החל מינואר 2012, תערוכה דומה, בשם "ליגה טרזין - אצטדיון המושבה", נפתחה באצטדיון המושבה בפתח-תקוה בתא האח"מ של מר מאיר שמיר.
בבית טרזין קיים ארכיון מסמכים גדול שמקורו בניצולי הגטו ומקורות רבים אחרים.
הארכיון מוחשב כולו וניתו לחפש בו בכל המסמכים שבהם יש טקסט מודפס, בשפות השונות.
בשנת 2011 נבנה חדר אוספים, המכיל חפצים שנמסרו לארכיון.
חדר האוספים נמצא בשלב מחשוב והנגשה החל משנת 2014. כל מסמכי הארכיון נסרקו, הופעל עליהם תהליך OCR והם ניתנים לגישה בתיאום עם ארכיון המוזיאון.
העמותה מוציאה בכל 6 חודשים חוברת הנקראת "דפי קשר" בשפות עברית ואנגלית, יחד עם תקציר הגיליון בגרמנית.
החוברות נמצאות באתר האינטרנט של בית טרזין, תחת התוית "פרסומים".
בשנת 2009 יצא לאור אלבום הנקרא "עבודה במלכוד", בשפות עברית ואנגלית, המבוסס על האלבום המקורי בעל כריכת העץ, הנקרא "AZ", שנמצא בארכיון בית טרזין.
האלבום נמסר על ידי צוותו של יעקב אדלשטיין בדצמבר 1943, במלאת שנה לעבודתם המשותפת בגטו.
בשנת 2011 יצא לאור ספר "יומנה של קמילה הירש", שנכתב על ידי קמילה הירש בימי שהותה בגטו, בזמן צאתה ממנו בטרנספורט לשווייץ (5.2.1945) ובזמן ההתאוששות בשווייץ.
הגרסה של הספר בשפה הגרמנית יצאה באפריל 2015.
בשנת 2013 יצא לאור ספר "הילדה מן המרתף" שנכתב על ידי טנה שטרן, שהייתה תינוקת שהובאה אל גטו טרזיינשטאט ושרדה.
בשנת 2014 יצא לאור הספר "הכול".
זהו אלבום באנגלית ועברית המציג את יומנה ורישומיה של חנק'ה דרורי, שהייתה ילדה בגטו ושרדה, ובחזרתה לטרזין במצעד מוות, זכתה לקבל מחברותיה בחזרה את היומן שהשאירה מאחוריה כשנשלחה לאושוויץ.
בית טרזין היה שותף להפקת הסרט "שלכם, איוון" יחד עם ערוץ הילדים, על עיתון הילדים "קמרד".
הסרט הדוקומנטרי "LIGA TEREZIN" יצא ביוני 2012 והוא הפקה של בית טרזין וארבעה יוצרים: מייק שוורץ ואבי קנר (בימוי, תסריט וצילום), אורי בוזגלו (קול והפקה) ורובי גת (עריכה).
אורך הסרט 52 דקות, דובר אנגלית עם כתוביות באנגלית, עברית וגרמנית.
בכורת הסרט נערכה ביום הבינלאומי לזיכרון השואה, 27.1.2013 בתל אביב.
הסרט הוקרן לציבור בערוץ 2 בערב יום השואה 7 אפריל 2013. הסרט הוקרן בפסטיבל "11 מ"מ" לסרטי כדורגל בברלין, במרץ 2014. בחודש ינואר 2015 נערך מסע הקרנות של הסרט בגרמניה ב-10 ערים שונות, שהוזמן על ידי ארגון גרמני בשם NIE WIEDER (לעולם לא עוד).
בכל הקרנה נערך דיון על מקומו של הכדורגל בשואה ועל מיקומם של דימויי שואה בכדורגל העולמי.
מסע זה חזר בינואר 2016 בערים קלן, פרנקפורט, דורטמונד, מינסטר, המבורג, יינה, מיינץ, פירט, נוימרקט ומינכן.
הקרנות נוספות נערכו גם סביב יום השואה הבינלאומי בגרמניה בשנים 2017, 2018 ו-2019.
הסרט מוצג בכל יום השואה, מ-2018, מספר פעמים בערוץ הספורט.
בית יולדות הוא בית חולים ייעודי לטיפול בנשים במהלך היריון ולידה וטיפול בתינוקות רכים ובפגים.
לעיתים מסונפת לבית היולדות מחלקת רפואת נשים ומחלקת אשפוז לשמירת היריון בסיכון גבוה.
הסיבה להפרדת הטיפול ביולדת מבית חולים כללי היא שלרוב נשים הרות ויילודים אינם חולים, ולא רצוי לחשוף אותם לחולים ולמחלות הנמצאים בין כותלי בית החולים הכללי.
עד המאה ה-19 נשים ממעמד חברתי גבוה ילדו בביתן, בסיוע רופא או מיילדת פרטיים ואילו נשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ילדו בביתן או אף ברחוב, בלי סיוע רפואי.
הקמת בתי היולדות יועדה מראשיתה לטובת האוכלוסייה הענייה ולידה בבית יולדות נחשבה סימן למעמד חברתי נמוך.
שיפור השירותים הניתנים ליולדת (כגון ניתוח קיסרי בעת חירום) והפחתת תמותת התינוקות בבתי יולדות לעומת לידה ביתית סייעו להחדרת הלידה בבית יולדות גם למעמדות גבוהים.
הנהגת דמי לידה, סכום כסף חד פעמי הניתן רק ליולדת היולדת בבית יולדות או בית חולים מהווה תמריץ נוסף ללידה בבית יולדות ולא בבית היולדת.
הדרישה לקירוב חדרי הלידה והניתוח למחלקת טיפול נמרץ לשם טיפול בסיבוכים, הביאה לסגירת בתי יולדות פרטיים וצירופם לקמפוסים של בתי חולים כלליים.
עם זאת, יש נשים הדוגלות בלידת בית כפתרון טבעי ונאות יותר.
בבית היולדות מתבצעות פעולות כשקילת היילוד, בדיקתו הראשונית על ידי רופא, מעקב התפתחות בימים הראשונים ללידה, ביצוע חיסונים ראשוניים, רישום במשרד הפנים והנפקת תעודת לידה ומעקב אחר האם, לעיתים מספק בית היולדות שירות ביצוע ברית מילה ביהודים ובשאינם יהודים, המעוניינים בכך.
לבתי יולדות שונים מדיניות שונה ביחס לנוכחות האב בלידה ואחריה, נוכחות תומכת לידה ("דוּלה") פרטית בלידה, לגבי שהיית היילוד עם אמו או בתינוקייה נפרדת וביחס לרמת ההיענות לבקשות מיוחדות של היולדת.
בשונה מבריטניה שם מבצעים מעקב אחר פגיעות בתינוקות לאחר לידה ובבית החולים ובתי ההחלמה, בישראל בדיקות אלו עדין לא מבוצעות על ידי צוותי בתי החולים ובתי היולדות באופן שוטף.
בישראל היו בעבר בתי יולדות נפרדים מבתי חולים כלליים (למשל גלעד ובית החולים ליולדות פרויד בתל אביב, משגב לדך ובית היולדות סדובסקי בירושלים, בית יולדות מולדה, בית יולדות אמהות במרכז הכרמל בחיפה, בית חולים ליולדות ונשים א.
קיבלסון ברחובות) אך הם נסגרו וכיום בית היולדות הוא חלק מהשירותים הניתנים על ידי בית החולים הכללי.
בית יהונתן הוא מבנה בכפר התימנים בשילוח שבירושלים הנמצא בבעלות עמותת עטרת כהנים.
המתחם נקרא על שם יהונתן פולארד, בתקופה בה היה כלוא במאסר עולם בגין ריגול למען ישראל.
לאחר שחרורו והגעתו לישראל, נערך לפולארד "טקס קבלת פנים" במתחם.
העמותה בנתה את הבניין בשטח שהיה שייך לטענתם להקדש בנבנישתי.
במקום התגוררו יהודים תימנים החל משנת 1885. בשנת 1938, בעקבות מאורעות 1936–1939, אילצו אותם הבריטים לעזוב את המקום והם לא שבו אליו גם לאחר סיום המנדט הבריטי, מאחר שאדמות ההקדש נותרו תחת שלטון ירדן.
המבנה אוכלס לראשונה בידי יהודים ב־2004.
את המבנה בן שבע הקומות בנה עבור העמותה קבלן פלסטיני, תוך חריגה מחוקי הבנייה במקום שהתירו בנייה לגובה שתי קומות בלבד.
תחילה בית המשפט הוציא מספר צווים לפינוי ואיטום המבנה, אך עוד לפני מימוש הצווים אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבניה בירושלים את המבנה.
במקרים רבים יידו ערבים אבנים לעבר הבית וגרמו לו נזק.
כיום המתחם מאובטח בידי כוחות הביטחון.
סמוך לבית יהונתן שוכן מתחם מגורים יהודי נוסף, "בית הדבש".
מעבר להם מתפרש האתר הארכאולוגי עיר דוד.
בית ידידות מיין (אנגלית Maine Friendship House) הוא מבנה היסטורי עשוי עץ ואבן במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, הניצב כיום ברחוב אורבך 10 פינת רחוב בר הופמן בתל אביב.
המבנה ידוע גם בשם "בית פרנק" והוא משמש כ"מוזיאון המושבה האמריקאית".
ממערב למבנה שוכנת כנסיית עמנואל שהוקמה בין השנים 1898–1904.
ב-22 בספטמבר 1866 הגיעה לארץ ישראל קבוצה בת 157 איכרים, נגרים ובעלי מלאכה שונים ממדינת מיין שבארצות הברית, כדי להתיישב בארץ ולהכשיר את הקרקע לשיבת היהודים אליה, דבר שלאמונתם יביא לשיבת ישו ולבוא הגאולה.
הבית הוקם בידי מרק וונטוורת' (Mark Wentworth), וכמו רוב בתי המושבה הטרומיים האחרים, הוא נבנה מעץ שהובא מארצות הברית.
המבנה הוקם בסגנון הקוטג' שהיה מקובל באותה עת בניו אינגלנד: הוא התנשא לגובה של שתי קומות ומתחתיו נחפר מרתף.
קשיים בירוקרטיים, סכסוכים אישיים בין המתיישבים ומחלות גרמו למרבית האמריקאים לעזוב את הארץ בין השנים 1867–1868.
החל בשנת 1868 רכשו חברי כת הטמפלרים את בתי המושבה כדי להקים בה מושבה משל עצמם.
בית וונטוורת' נרכש בידי משפחת פרנק, ובשנת 1892 נוסף לו אגף דרומי בנוי אבן, ששימש כ"מלון פרנק".
פרנק הוסיף למבנה גג רעפים משופע, והוא רכש את מראהו הנוכחי.
המושבה הגרמנית ביפו שגשגה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת גורשו יושביה מהארץ על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
בשנת 1948 שוכנו בבית עולים חדשים, ובמסגרת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית, רכשה מדינת ישראל את הבעלות בו.
המבנה היה בשימוש עד שנת 1970, ולאחר מכן ננטש ומצבו התדרדר.
בסופו של דבר, בשנת 2001, יועד המבנה להריסה, אך בשנת 2002 רכשו אותו בני הזוג ג'יין וריד הולמס (Jean and Reed Holmes) ממיין, אשר שחזרו ושימרו אותו.
בשנת 2005 פתחו בני הזוג את בית הידידות של מדינת מיין ובו מוזיאון העוסק בתולדות המושבה האמריקאית ביפו.
בשנת 2004 העניק ארגון השימור של מיין (Maine Preservation) תעודת הוקרה לבני הזוג הולמס על פועלם, והבית הוכר כמבנה לשימור.
בית טוּרי או לחלופין בנייה טוּרית, הוא סגנון בנייה וצורה של תכנון עירוני בו נבנים מספר בתי מגורים באותו עיצוב (או בתמונת מראה), הצמודים זה לזה כאשר בכל בית מגורי יחידת דיור רב אחת אשר בנויה במפלסים או לחלופין מספר יחידות דיור שהכניסה אליהן מחדר מדרגות משותף.
באופן היסטורי, בתים אלו מאופיינים לרוב בבנייה לגובה עם רוחב צר ומספר קומות.
צורת בנייה זו ניתן למצוא בעיקר בחלקים הוותיקים של ערים רבות באירופה וצפון אמריקה.
כיום ניתן למצוא בתים טוריים גם רחבים ונמוכים יותר ואף קוטג'ים טוריים.
סגנון בנייה זה התפתח באירופה במאה ה-16. אחת הדוגמאות הראשונות לבנייה זו היא הפלאס דה ווז' בפריז שנבנה בתחילת המאה ה-17. בהמשך הבנייה הטורית הופיעה ברחבי אירופה והיום ניתן למצוא אותה בערים רבות בעיקר באירופה, צפון אמריקה ואוקיאניה.
בערי ישראל שכונות רבות שבהן הבנייה השכיחה היא בנייה טורית למגורים.
זו, נבנתה בעיקר בשנות החמישים והשישים ביוזמת חברות ממשלתיות.
בנייה זו, שכונתה גם "בנייני רכבת", נועדה לספק פתרון דיור מהיר וזול לגלי העלייה הגדולים ולשם פינוי המעברות.
בנייה זו הייתה מודולרית בשתי קומות ולעיתים שלוש או ארבע קומות, בחלוקה אופיינית של שתי דירות קטנות בכל קומה.
לשם הוזלת עלויות הבנייה בדרך כלל לא נוצקה תקרת בטון מעל הדירות בקומה העליונה אלא תקרת רביץ שמעליה אגד עץ ורעפים.
בנייה טורית רוויה זו התאפיינה במגרשים גדולים שמותירים חצר עורפית משותפת נרחבת לשימוש הדיירים.
לנוכח העלייה ברמת החיים ובאיכות הבנייה אושרו בחלק משכונות אלה במרוצת השנים תוכניות בניין עיר שמאפשרות הרחבת הדירות באמצעות הוספת בנייה בעורף המבנה.
מימוש זכויות הבנייה במבנים הטוריים קשה בשל הצורך בהסכמה ותאום בין בעלי דירות רבים.
בית מדורג הוא בית טורי, הבנוי על צלע הר, כך שקיים הבדל מפלס משמעותי בין קומות הכניסה של היחידות, המרכיבות את כלל הבניין.
במבט כולל, בית מדורג נראה שונה מבית טורי אחר, בכך שהמראה הכללי שלו הוא מדורג.
לדיירי בית מדורג יש יותר פרטיות מאשר לדיירי בית טורי רגיל.
זאת משום, שבשל הבדלי המפלסים בין יחידות הדיור שבו, יש בכול יחידת דיור פחות שטח של קירות משותפים עם השכנים ויותר שטח קיר, הפונה אל צלע ההר עצמו.
לבנייה מדורגת יש גם יתרון על פני בנייה רגילה, כשזו נעשית על צלע הר - הבנייה המדורגת דורשת פחות עבודות עפר.
בישראל, ניתן למצוא בתים מדורגים בחלק מהשכונות של הערים הרריות.
בירושלים, שכונת צמרת הבירה בנויה מבתים מדורגים בלבד וכך גם רחוב אל סלוודור, שבשכונת גבעת משואה.
בחלק מהמקרים, בבנייה המדורגת, גגה של כל יחידת דיור משמש כמרפסת עבור יחידת הדיור הבאה אחריה.
במקרה כזה, הבית המדורג קצת פחות דומה לבית טורי.
דוגמה אחרת לבניין, שיש בו אלמנטים מדורגים הוא בניין שבו על היחידה המדורגת הקרובה ביותר לראש ההר נבנה מגדל מגורים.
בניינים מטיפוס "מדורג למחצה" זה, ניתן למצוא ברחוב פראן שבשכונת רמת אשכול, בירושלים, ובמיזם הולילנד, באותה עיר.
בית טאלי הוא אחד מבתי משפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
קייטלין סטארק, אשתו של אדארד סטארק ואחת הדמויות המרכזיות בסדרה היא בת למשפחת טאלי.
בית טאלי שלט אלפי שנים בארצות הנהר שבו משכנם של מספר בתים, ביניהם: בית פריי, בית מאליסטר, בית בלאקווד, ובית בראקן.
בית טאלי קיבל את השליטה בארצות הנהר בעקבות הדחתו של המלך "הארן השחור" מבית הואר ששלט בהארנהול.
בתקופת שלטונו של המלך המשוגע, ראש בית טאלי היה הלורד הוסטר טאלי.
ללורד הוסטר היו שלושה ילדים: אדמור, קייטלין וליסה.
אשתו מיניסה טאלי מבית וואנט נפטרה בעת לידתה של קייטלין.
לורד הוסטר תמך ברוברט באראתיאון ובנד סטארק כאשר מרדו במלך המשוגע.
בתו קייטלין הייתה נשואה לנד, בעוד בתו ליסה נישאה לג'ון מבית ארין.
במהלך מלחמת חמשת המלכים לורד הוסטר נוטה למות, ואדמור הוא ראש הבית בפועל.
בית טאלי תומך במלך הצפון רוב סטארק.
רוב סטארק נאלץ לשדך את אדמור לרוסלין פריי, כפיצוי על ששיקר לאביה, הלורד וולדר פריי ששולט בטירת התאומים.
במהלך החתונה (שמקבלת לאחר מכן את הכינוי החתונה האדומה) הורג פריי את רוב סטארק, ואדמור טאלי מושלך לצינוק.
בית פריי מקבל את נהרן וקייטלין נרצחת בברוטליות על ידי בנו של וולדר פריי, הלורד החדש של ארצות הנהר.
ליסה טאלי אלמנתו של ג'ון ארין שולטת בקן הנשרים.
היא נשאת לפיטר בייליש, ימים אחדים אחר נישואיהם משליך אותה בייליש מבעד לדלת-הירח אל מותה.
טאלי הוא אחד מהבתים הגדולים של שבע הממלכות, והוא הבית העיקרי בארצות הנהר (Riverlands).
מקום מושבם המרכזי הוא בטירת נהרן (Riverrun).
סמל הבית מציג טרוטה כסופה מזנקת מעל פסים כחולים ואדומים מעוקלים
סיסמת הבית היא "משפחה, חובה, כבוד".
בית טבע או חנות למזון בריאות (מכונה גם טבעונייה) היא חנות המוכרת בעיקר , מזון אורגני, תוצרת מקומית ותוספי תזונה.
חנויות אלה בדרך כלל מציעות מבחר רחב או ייחודי יותר של מזון מאשר חנות מכולת קונבנציונלית.
למשל מגוון של תוספים עבור ספורטאים ומפתחי גוף, תזונה עבור אנשים עם צרכים ייחודיים, כגון: חולי סוכרת, צמחונים, טבעונים, אוכלי מזון רואו, אנשים הרגישים לגלוטן, או אלרגים ללקטוז וכן כתמיכה באורח חיים בריא.
בבתי טבע נמכרים מזונות המתאימים לדיאטות שונות, לדוגמה מקרוביוטיקה, המתמקדת בעיקר בדגנים מלאים יחד עם מזונות מלאים אחרים, המעובדים באופן מינימלי.
מזונות טבעיים שאינם מכילים מרכיבים מלאכותיים, מזונות אורגניים הגדלים ללא שימוש בחומרי הדברה קונבנציונליים ועוברים פיקוח כדי לקבל אישור אורגני.
מרבית בתי הטבע מוכרים תוספי תזונה, ויטמינים, צמחי מרפא ותרופות הומיאופתיות.
והחל משנות ה-60, יחד עם התנועה לאיכות הסביבה, החלו למכור מוצרים אקולוגיים כחלק מהאג'נדה הדוגלת בשמירה על הסביבה.
בסוף המאה ה-19 נכנסו לשוק מוצרי טבע רבים שהפכו לנגישים בעזרת חלוצי בריאות, כדוגמת ג'ון הארווי קלוג שעוררו עניין באוכל הבריאותי.
חנויות המזון הבריאותיות בארצות הברית ובריטניה החלו למכור מוצרים כגון מולסה ושמרי בירה, ולאחר מכן הרחיבו את המגוון בהתאם לביקוש.
בשנת 1869, הוקם בפנסילבניה בית הטבע הוותיק ביותר בארצות הברית בשם "חברת תומאס מרטינדייל", ובשנת 1875 הוא עבר לפילדלפיה.
מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 1896, נבנתה בברמינגהאם, אנגליה, אחת המסעדות הצמחוניות הראשונות במדינה בשם "ג'יימס הנרי מבשל".
בשנת 1898 נפתח מלון פיטמן הצמחוני, על שמו של סר אייזיק פיטמן שהיה צמחוני ידוע.
באותו המקום פתחו הבעלים חנות מזון בריאות שהתקיימה בו במשך שנים רבות.
בישראל נפתחו בתי טבע כבר בסוף שנות ה-50 ומאז מספרם גדל, בהם בתי טבע עצמאיים, ומספר רשתות בבעלות פרטית.
הגדולה שבהן, במספר הסניפים, היא ניצת הדובדבן.
רשתות נוספות הן עדן טבע, טבע קסטל ואניס.
בית טיירל הוא אחד ממשפחות האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
בית טיירל שולט על רמת גנים (High Garden) שנמצאת בארצות השפע (The Reach) שבדרום-מערב יבשת וסטרוז.
בית טיירל הוא בית עשיר וחזק, שני בעושרו רק לבית לאניסטר.
המוטו שלהם הוא "כוחנו בצמיחה" (במקור באנגלית: "Growing Strong").
מארג'ארי טיירל היא נכדתה היפה והמתוקה של ליידי אולנה, המטריארכית שעומדת בראש הבית.
מארגארי ידועה ביופיה ובאופיה הכובש, ומקסימה בנחמדותה ובלבביותה את סובביה.
היא מקפידה לטפח תדמית טובה ולבבית, ומתחבבת על פשוטי העם.
באירועי עימות המלכים נשאה מארג'ארי מטעמי תועלת לרנלי באראתיאון, אחיו ההומוסקסואל של המלך רוברט הטוען לכתרו, שניהל רומן עם אחיה של מארג'ארי, לוראס, אף הוא הומוסקסואל.
אחרי רציחתו של רנלי בידי אחיו ואחרי שבית לאניסטר כרת ברית עם בית טיירל, מארג'ארי מתארסת למלך ג'ופרי האכזר.
במשתה שלפני החתונה ג'ופרי מורעל למוות, ומארג'ארי מתחתנת עם אחיו הצעיר, טומן.
מאוחר יותר נחשף שמאחורי הרצח עומדים פיטר בייליש ואולנה טיירל, שלא רצתה שנכדתה תתחתן עם "המפלצת הזאת" בהתייחסה לאופיו הסאדיסטי והלא-יציב של ג'ופרי.
לוראס טיירל הידוע בכינוי "אביר הפרחים" הוא נכדה הצעיר של ליידי אולנה.
הוא לוחם מיומן ועדין, ונעים הליכות.
מונה לחבר במשמר המלך כאשר רנלי באראתיאון תבע את כס המלוכה.
בסדרת הטלוויזיה הוא מתואר כהומוסקסואל מוצהר וניהל רומאן עם רנלי עד להירצחו.
אחרי שבית טיירל כרת ברית עם בית לאניסטר, טיווין לאניסטר מייעד את בתו, המלכה האם סרסיי לאניסטר, להינשא ללוראס ולהעמיד לו יורש.
בשל כך סרסיי רוקמת תוכנית שבה כת "הדרורים החופשיים" תאסור את לוראס באשמת ניאוף והומוסקסואליות ובכך תיפטר ממנו בעבורה.
אולנה טיירל, המכונה גם בתואר "מלכת הקוצים", היא המטריארכית ("האם הגדולה") הממולחת של בית טיירל, העומדת בראש הבית ומנהלת אותו.
היא חריפה וערמומית, וסגנון דיבורה עוקצני (ומכאן כינויה), אך חביבה.
היא מתייחסת בחביבות לסאנסה סטארק שסובלת מהתעללות מצד סרסיי וג'ופרי לאניסטר.
והיא יחד עם פיטר בייליש עמדה מאחורי הרעלתו של המלך ג'ופרי מאחר שלא רצתה שנכדתה מארגארי תתחתן עם מפלצת סאדיסטית שכמותו.
מייס טיירל הוא בנה של אולנה ואביהם של מרג'רי ולוראס.
הוא חבר במועצה הקטנה של המלך.
בית יולדות אמהות היה בית יולדות שהוקם ברחוב הצנובר (שדרות הנשיא) מספר 19 ברובע כרמל, חיפה.
בית היולדות נוסד ב-20 בספטמבר 1945 ופעל עד ינואר 1963. ב-10 השנים הראשונות לפעילותו יולדו בבית היולדות 1,500 תינוקות.
לאחר הקמתו שימש המבנה ברחוב הצנובר (ברחוב שבו שכן בית יולדות מולדה ובו נמצא כיום בית הארחה רוטנברג בשדרות הנשיא) כבית מגוריהם של אברהם רוטנברג (אחיו של פנחס רוטנברג) ואשתו הרופאה הד"ר פיניה רוטנברג.
השניים תרמו את ביתם הפרטי לצורך הקמת בית החולים, ועברו להתגורר בבית סמוך ברחוב יפה נוף.
לאחר ביצוע שינויים מבניים שנדרשו להתאמת המבנה ליעודו החדש, נפתח "בית יולדות אמהות" ב-20 בספטמבר 1945, ובו 20 מיטות אשפוז.
לאחר 10 שנות פעילות וכ-1,500 לידות, נקלע בית החולים לקשיים , וכעבור מספר שנים, בינואר 1963, הופסקה פעילותו.
חודש לאחר מכן נפטרה ד"ר פיניה רוטנברג בבית חולים בשווייץ.
בית היולדות קיים קשר הדוק עם משפחת המלוכה הירדנית.
הקשר למלך עבדאללה נוצר באמצעותו של אברהם רוטנברג אחיו הצעיר ויד ימינו של מייסד חברת החשמל, אשר ירש את תפקידו כמנכ"ל החברה עם מות האח המייסד בשנת 1942 וכיהן בתפקיד עד 1957. במלחמת העצמאות שימש אברהם איש הקשר למלך עבדאללה שעם משפחתו
עמד בקשרי ידידות מאז בניית התחנה ההידרואלקטרית בנהריים.
בחצר רחבת הידיים עמד אוהל גדול שניתן למייסדת בית החולים הגינקולוגית ד"ר פיניה רוטנברג כמתנה מהמלך עבדאללה, שליטה של ירדן, שנשותיו וגם זיין א-שריף, מלכת ירדן רעייתו של בנו הבכור טלאל, מלך ירדן, הגיעו ללדת במוסד הזה את נסיכי השושלת.
לפני שניהלה את "בית יולדות אמהות" הייתה הד"ר רוטנברג שותפה עם הגניקולוג ד"ר רודולף מאיר בניהול "בית יולדות מולדה" שנפתח בשנת 1934 ופעל עד שנת 1958, אך בשנת 1945 השותפות ביניהם פורקה
בית היולדות מולדה שכן בשדרות הנשיא 82. תוכנן על ידי האדריכל שמואל רוזוב.