tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סידור זה נמשך מספר חודשים, עד שהצליח מורדו אלבחרי להשיג מסמכים מזויפים לפיהם היה בעל זהות נוצרית, וכך התאפשר לו ולגרציה לעבור למוסטר שהייתה תחת שלטון איטליה.
הם השיגו מסמכים מזויפים לאמה של גרציה ולאחיה בן העשר, וכך יכלו השניים לעבור לאי ראב, שהיה תחת שליטה איטלקית.
בספטמבר 1943 חתמה איטליה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית וגרמניה פלשה לאיטליה.
אז הצטרפו בני המשפחה לפרטיזנים של טיטו, במחיצתם שרדו את השואה.
בשנת 2000 הכיר יד ושם בזקירה בסרביץ' וברוזה סובר-דרגויה כחסידות אומות העולם.
זקליצ'ין (בפולנית: Zakliczyn; ביידיש: זאקליטשין) היא עיירה במחוז טרנוב שבפרובינציית פולין קטן בפולין, על גדת נהר דונאייץ, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב באתרה של זקליצ'ין מתועד מהמאה ה-11. באמצע המאה ה-16 עבר היישוב לבעלות משפחות אצולה, ובשנת 1558 שונה שם היישוב לזקליצ'ין, והוענקו לו זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 נשרפה העיירה בפלישת האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בשנת 1772 סופחה העיירה לגליציה האוסטרית, ובשנת 1918 נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים ישבו בזקליצ'ין מהמאה ה-17, אך הקהילה במקום נותרה קטנה ולא עצמאית, כאשר חלק מאנשיה נמנו על החסידות.
מראשית המאה ה-20 פעלו בעיירה חוגים ציוניים.
בתחילת המאה ה-20, וביתר שאת בשנות מלחמת העולם הראשונה, סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שהגיעו במספר מקרים לפרעות של ממש, וכן לחרם על עסקיהם.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-300 יהודים, כרבע מכלל תושביה.
עם כיבוש העיירה בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה ועבודות כפייה.
בשנת 1941 הועברו לעיירה יהודים שגורשו מיישובי הסביבה.
ביולי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים מערי הסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-1,500 איש.
באמצע ספטמבר 1942 גורשו רוב יושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח 75 יהודים בשעת האקציה.
כמה עשרות יהודים שהושארו בעיירה עבור עבודות כפייה נרצחו עד אפריל 1943.
זקרוצ'ים (בפולנית: Zakroczym) היא עיירה במחוז נובידבור מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
זקרוצ'ים נזכרת לראשונה בשנת 1065, ובשנת 1422 הוענקו לה זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בשנת 1795 סופחה העיירה לפרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
יישוב יהודי בזקרוצ'ים מתועד מהמאה ה-15, ובמהלך המאה ה-18 גדל באופן משמעותי.
בתחילת המאה ה-19 נבנה בעיירה בית כנסת, וקודש בה בית עלמין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסו כמה בתים של יהודים בעיירה כתוצאה מהפגזת הצבא הגרמני, ומספר יהודים בה הותקפו בידי החיילים שעברו במקום.
בין מלחמות העולם התגברה הפעילות הציונית בעיירה, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל, ופעלו בה בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב.
בשנים אלה נמנו בעיירה 1,865 יהודים, כ-40% מתושביה.
בשנים 1934 ו-1936 נערכו ביהודי העיירה פרעות מצד האוכלוסייה הפולנית המקומית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופגזה העיירה, ורוב בתיה נהרסו, תוך הרג של עשרות יהודים בה, והימלטות היתר.
עם שוך הקרבות שבו לעיירה מאות בודדות של יהודים.
בינואר 1940 החלו מעשי התעללות ורצח ביהודי העיירה, תוך חטיפתם לעבודות כפייה מזדמנות.
מעת לעת גירשו הגרמנים יהודים מהעיירה למחנות בסביבתה.
באמצע נובמבר 1941 גורשו כל יהודי העיירה לגטו נובידבור מזובייצקי, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
בד בבד, הרסו הגרמנים עד הייסוד את בית הכנסת ואת בית העלמין היהודי בעיירה.
זקליקוב (בפולנית: Zaklików; ביידיש: זאקלקעוו) היא עיירה במחוז סטלובה וולה שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, על גדת נהר ויסלה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
זקליקוב נוסדה בשנת 1565, עת הוענקו לה זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השני אוגוסט.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
יהודים התיישבו בעיירה מסוף המאה ה-16, ובסוף המאה ה-18 בנו במקום בית כנסת וקידשו בו בית עלמין.
מאמצע המאה ה-19 היוו היהודים קרוב למחצית מאוכלוסיית העיירה.
בעיר פעל רבי יהודה לייב מזקליקוב, תלמידו של החוזה מלובלין.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל, שהפעילה במקום בית ספר מרשת בית יעקב.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מתקיפות אנטישמיות הולכות וגוברות מצד שכניהם הפולנים.
ב-15 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בהטלת גזירות שונות על יהודיה, תוך החרמת רכוש וחטיפת יהודים לעבודות כפייה.
במשך הזמן הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מיישובי הסביבה, עד שמספר תושביה היהודים הגיע בסתיו 1941 לכ-2,200 איש.
ב-3 בנובמבר 1942 פונו כל יהודי העיירה מבתיהם, ורוכזו בכיכר השוק בה.
משם הוצעדו לתחנת הרכבת האזורית, ושולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
זקן ואן דייק (מאנגלית: Van Dyke; נכתב גם Vandyck או Van Dijk) הוא סגנון של עיצוב שער הפנים, ונקרא על שמו של הצייר הפלמי מהמאה ה-17 אנתוני ואן דייק.
זקן ואן דייק מורכב באופן ספציפי מגידול של שפם ובנוסף זקן תיש, בעוד שער הלחיים מגולח כולו.
אפילו לסגנון זה קיימות מספר וריאציות, ביניהן גידול שפם בעל קצוות מסולסלים, החלפת זקן התיש בשיער מתחת לשפה התחתונה וכו'.
סגנון זקן זה היה נפוץ באירופה של המאה ה-17. הוא נגמר בבריטניה יחד עם הרסטורציה בשנת 1660, כאשר סגנונות ופאות צרפתיות הפכו פופולריים.
זמן מה לאחר מכן, לעומת זאת, גברים מסוימים, שנודעו בכינויים "vow-beards" (בתרגום מילולי: "נודרי הזקן") המשיכו להתגלח בסגנון הואן דייק, תוך שבועה כי ימשיכו לעשות כן עד שהמלך יישוב להתגלח באופן זה.
הסגנון הפך פופולרי בארצות הברית במאה ה-19. בעיתון Chicago Chronicle גינתה המבקרת אידית' סשנס טאפר את סגנון הואן דייק יחד עם זקן התייש, כשני סממנים של גברים "שהיו אנוכיים, זדוניים, ויהירים כטווס".
הסגנון מכונה לעיתים "זקן צ'ארלי", אשר נקרא אחרי המלך האנגלי צ'ארלס הראשון, שאת דיוקנו צייר האומן ואן דייק, בעת שהיה מגולח בסגנון זה.
הזקן נראה על ואן דייק עצמו, ועל הרבה מהדמויות אותן צייר בדיוקנאותיו, ביניהם המלך צ'ארלס הראשון.
מהפכן המרקסיזם הרוסי ולדימיר איליץ' לנין נראה גם הוא מגולח בסגנון הואן דייק.
הזקן ראה תחייה במאה ה-19 ונראה בקרב דמויות ידועות רבות, ביניהן הגנרל קסטר (אשר לבש סגנונות רבים כמו גם) והשחקן מונטי וולי.
הקולונל הרלנד סנדרס, המפורסם מלוגו רשת המסעדות KFC, נחשב גם הוא לבעל זקן ואן דייק.
באנגלית pickedevant היא מילה נרדפת לזקן ואן דייק.
זקן כחול הוא רומן מאת הסופר האמריקאי קורט וונגוט.
הספר פורסם ב-1987 באנגלית, ויצא לאור בעברית בשנת 1990 בהוצאת זמורה ביתן.
גיבור הספר, הצייר הבדוי ראבּו קאראבקיאן (1916–1988) מספר את תולדות חייו, ספק אוטוביוגרפיה, ספק יומן.
קאראבקיאן (המופיע כדמות משנה בספרו של וונגוט 'ארוחת בוקר של אלופים') הוא אמריקאי ממוצא ארמני הגר בגפו לאחר שהתאלמן, בלונג איילנד, בבית רחב-ידיים בו הוא מציג את אוסף הציורים הגדול ביותר בזרם האקספרסיוניזם המופשט.
את מלאכת הכתיבה הוא נוטל על עצמו בדרבונה של סירסי ברמן, אלמנה אנרגטית ודעתנית המופיעה ומתערבת בחייו, נחושה גם לגלות את סודו של קאראבקיאן, אותו הוא מסתיר תחת מנעול ובריח באסם.
מכאן שם הספר, המתייחס לאגדת כחול הזקן.
ראבו קאראבקיאן נולד ב-1916 בסן איגנסיו, קליפורניה להורים ארמניים ששרדו את שואת הארמנים.
בגיל צעיר מתגלה כישרונו לצייר והוא נוסע לניו יורק להיות שוליה בביתו של דן גרגורי, מאייר מפורסם ומצליח ממוצא ארמני.
במלחמת העולם השנייה שירת כסרן במחלקה של אמנים שהתמחו בהסוואה, ובמהלך המלחמה איבד את עינו השמאלית.
כצייר הוא ידוע בעיקר לשמצה לאחר שציוריו המופשטים החלו מתפוררים ומתקלפים כשהצבע האקרילי בו השתמש התגלה כלא עמיד.
בתחילת הסיפור, כשנתיים לאחר מותה של אידית, אשתו השנייה לה היה נשוי עשרים שנה, קאראבקיאן בן ה-71 גר בבית בעל ה-19 חדרים כמעט לבדו.
כל המשרתים עזבו, ורק טבחית חדשה ששכר ובתה בת ה-15 גרות בבית.
לעיתים באים מבקרים לראות את אוסף הציורים שלו, אבל חברו היחיד הוא שכנו, הסופר פול שלזינגר, שנמצא רוב שעות היממה בביתו של קאראבקיאן ואוכל אצלו.
על רקע זה מופיעה סירסי ברמן, אותה פוגש קאראבקיאן על החוף ליד ביתו.
סירסי, בת 43 שהתאלמנה לא מזמן, היא סופרת פופולרית, הכותבת ספרי נוער תחת שם העט פולי מאדיסון.
היא מתחילה את השיחה עם קאראבקיאן בבקשה שיספר לה כיצד הוריו מתו.
לאחר שהוא עונה לה, קאראבקיאן מזמין אותה לארוחת ערב בביתו יחד עם פול, ובסוף הערב מציע לה להתארח בביתו במקום בבית המלון בו היא שוהה.
סירסי, ששמה מרפרר לאלה-קוסמת קירקה מהמיתולוגיה היוונית, מסכימה להצעה, ובמהרה מתחילה להתערב בחייו של קאראבקיאן, לקרוא את מכתביו, ולחטט בחפציו.
בעידודה, קאראבקיאן נוסע למספר ימים לניו יורק, ובשובו מגלה כי היא עיצבה מחדש את מבואת הבית ובמקום התמונות המופשטות ויקרות הערך שלו מוצגים הדפסים קיטשיים מהתקופה הוויקטוריאנית של ילדות על נדנדות.
חברו פול סייע לה כנקמה על כך שקאראבקיאן הסתיר ממנו כי היא הסופרת פולי מאדיסון, וגרם לפול להיראות מגוחך כשהתייחס אליה בזלזול והתנשאות.
בזעמו, קאראבקיאן מגרש את שניהם, אולם בהמשך העלילה הם חוזרים לגור בביתו.
בסופו של הספר סירסי מצליחה לשכנע את קאראבקיאן להראות לה מה הוא מחביא באסם: ציור פוטוריאליסטי ענק בגודל עשרות מטרים, של העמק בו היה קאראבקיאן כשהסתיימה מלחמת העולם, ובו נראים חמשת אלפים מאתיים ותשעה עשר בני אדם - שבויי מלחמה מצבאות שונים, צוענים, וניצולי מחנות ריכוז.
הציור הענק הופך לאטרקציה תיירותית מצליחה.
זקן כחול הוא בראש ובראשונה ספר על אמנים ותפקידה של אמנות בחברה האמריקאית כיום.
הספר דן בשאלה של ריאליזם מול אקספרסיוניזם מופשט (ואמנות מודרנית בכלל).
בנוסף, הספר נוגע בשאלה למה סוג אמנות מסוימת נחשב רציני, וסוג אחר לא.
בספרים רבים של וונגוט דמויות נשיות מהוות אלמנט סימבולי בסיפור ולא דמויות תלת-ממדיות.
לעומתן, סירסי ברמן ומרילין קמפ (המאהבת של דן גרגורי, ומושא האהבה של קאראבקיאן כנער) מופיעות כאמביציוזיות, אינטליגנטיות, חדות תפישה, החלטיות, חזקות, דעתניות ורהוטות.
הבדל זה מתבטא גם בשם הציור הענק באסם: "עכשיו תורן של הנשים".
חוסיין היה הנשיא המוסלמי הראשון של המדינה, והראשון שמת בתפקידו.
קודם לכן כיהן כמושל ביהר מ-1957 עד 1962 וכסגן נשיא הודו מ-1962 עד 1967. הוא היה גם מייסד-שותף של ג'אמיה מיליה איסלמיה (האוניברסיטה האסלאמית המרכזית בהודו), מ-1928. בשנת 1963 הוענק לחוסיין בהרט רטנה, הפרס האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
חוסיין נולד ב-1897 בהיידראבאד בממלכת היידאבאד (כיום בטלנגאנה), למשפחת ממוצא פתאני.
לאחר הולדתו, משפחתו היגרה מהיידראבאד לקיימגאנג' שבמחוז פארוקאבאד שם גדל.
הוא היה השני מבין שבעה בנים: אחיו הבכור היה חוקר החינוך יוסף חוסיין.
משפחתו של חוסיין תישאר פעילה בחיים הציבוריים: נכדו סלמאן קורשיד הוא חבר מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ושימש כשר החוץ של הודו, ואחיינו היה החוקר מסעוד חוסיין.
אחיו מחמוד חוסיין הצטרף לתנועה הפקיסטנית וכיהן כשר החינוך, ואילו אחיינו אנואר חוסיין היה מנהל הטלוויזיה הפקיסטנית.
אביו של חוסיין, פידה חוסיין ח'אן, מת כשהיה חוסיין בן עשר.
אמו נפטרה ב-1911 כשהיה בן ארבע-עשרה.
החינוך היסודי המוקדם של חוסיין הושלם בהיידראבאד.
את לימודי התיכון הוא עשה בתיכון איסלמי שבעיר אטאווה , ולאחר מכן התחנך במכללה האנגלו-מזרחית מוחמדאן, כיום אוניברסיטת אליגאר, שם היה מנהיג סטודנטים בולט.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בכלכלה מאוניברסיטת ברלין בשנת 1926. בשנת 1915, בגיל 18, הוא התחתן עם שאה ג'אהן בגום ונולדו להם שתי בנות, סיידה חאן וספיה רחמן.
בגיל 23, ייסד חוסיין יחד עם קבוצת תלמידים ומורים את האוניברסיטה המוסלמית הלאומית , שהוקמה לראשונה באליגאר, ביום שישי 29 אוקטובר 1920. לאחר מכן עברה האוניברסיטה לקרול באג, ניו דלהי, בשנת 1925, ולאחר מכן הועברה שוב (1935) למיקומה הנוכחי בג'אמייה נגאר, ניו דלהי, ונקראה "ג'אמיה מיליה איסלמיה" (האוניברסיטה המרכזית).
לאחר מכן חוסיין נסע לגרמניה כדי לקבל דוקטורט מאוניברסיטת פרידריך וויליאם בברלין בכלכלה.
ובעודו שם היה כלי חשוב בהפקת האנתולוגיה מירזה אסדאללה ח'אן של המשורר הגדול ביותר בשפת האורדו, עאליב (1797-1868).
בשנת 1928, חזר חוסיין להודו במטרה לעמוד בראש האוניברסיטה שהקים, שעמדה בפני סגירה.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה במשך עשרים ואחת השנים הבאות, וסיפק מנהיגות אקדמית וניהולית למוסד שהיה מעורב עמוקות במאבק ההודי לחופש מהשלטון הבריטי לפי קווי היסוד של המנהיגים מהטמה גנדי וחכים אג'מאל חאן.
בתקופה זו הוא היה מעורב רבות בתנועות שונות שדרשו רפורמות חינוכיות בהודו, ונודע כאחד ההוגים החינוכיים הבולטים של הודו המודרנית.
הקרבתו האישית ומאמציו הבלתי נלאים בנושאים אלו זכו להערכה אפילו אצל יריביו הפוליטיים כמו מוחמד עלי ג'ינה .
זמן קצר לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה, הסכים חוסיין להיות סגן הנשיא של אוניברסיטת אליגאר (שם למד), אשר עמד בפני תקופת ניסיון בשל מעורבות פעילה של חלק מהמרצים והסטודנטים בתוכה בתנועה ליצירת פקיסטן.
בשנת 1956, זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו באוניברסיטה הוא מונה כחבר בבית העליון של הפרלמנט ההודי (הרג'יה סבהה - מועצת המדינות), תפקיד שפינה ב-1957 לטובת תפקיד המושל במדינת ביהר, בו החזיק עד 1962.
בשנת 1962 מונה חוסיין לתפקיד סגן נשיא הודו השני, וב-13 במאי 1967 נבחר חוסיין לנשיא הודו.
בנאום הפתיחה שלו אמר כי הודו היא כולה ביתו וכל אנשיה הם בני משפחתו.
בימיו האחרונים, הוויכוח סביב נושא הלאמת הבנקים בהודו היה בעיצומו, וחוסיין לא חתם על הצעת החוק קודם מותו, שנחתמה בידי נשיא בית המשפט העליון של הודו מוחמד האייטולה, ששימש כממלא מקום הנשיא, ב-9 באוגוסט 1969.
במהלך כהונתו בנשיאות, זאקיר חוסיין עמד בראש ארבעה ביקורים נשיאותיים במדינות הונגריה, יוגוסלביה, ברית המועצות ונפאל.
חוסיין נפטר ב-3 במאי 1969, והיה נשיא הודו הראשון למות במהלך תפקידו.
הוא נקבר בקמפוס של אוניברסיטת ג'אמיה מיליה איסלמיה בניו דלהי.
על שמו קרויה המכללה להנדסה של אוניברסיטת אליגאר.
ומכללת זקיר חוסיין של אוניברסיטת דלהי.
זקן ואינה לפי כבודו הוא פטור הלכתי שישנו במצוות השבת אבדה כאשר ההתעסקות עם האבדה ברבים אינה לפי כבודו של מוצא האבדה.
בתלמוד הגדיר רבא פטור זה שרק כאשר אדם היה מוותר אף על אבדתו שלו מפאת כבודו, רשאי גם שלא להשיב את אבדת חברו.
בתלמוד למדו פטור זה מהפסוק ודרשו 'פעמים שאתה מתעלם, כגון זקן ואינה לפי כבודו', וכך אמרו שם:
בנוסף לפטור זה, פטרו שם בתלמוד אף כהן במקרה והאבדה נמצאת בבית הקברות, וכדי להשיבה יעבור על מצוות לא תעשה כשיטמא דבר שנאסר לכהן מהתורה.
בתלמוד במסכת בבא מציעא למדו מלשון הפסוק שמצוות קבורה אין פטור של זקן ואינו לפי כבודו, ואף הוא חייב במצוות קבורה:
הר"ן מוכיח מדין זה, שמצות קבורה חשובה יותר משאר ענייני גמילות חסדים, אך אינו מבאר מה הטעם.
בראשונים נחלקו במקרה של זקן שאכן השבת האבדה אינה לכבודו, אך בכל זאת רוצה להחזירה - האם רשאי בכך או לא.
לדעת הרא"ש אינו רשאי להחזיר האבדה מאחר שבכך הוא מזלזל בכבודו.
אך לדעת הרמב"ם רשאי להחמיר ולהשיב את האבדה לבעליה.
להלכה בשולחן ערוך פסק כדעת הרמב"ם .
אך ברמ"א פסק כדעת הרא"ש שאינו רשאי להחמיר
יש מי שכתב שבמקום שניכר בזמן שמתעסק בדבר - שההתעסקות היא לצורך קיום מצווה, שאף לדעת הרא"ש רשאי להחמיר על עצמו.
באחרונים כתבו שכל פטור זה של 'זקן ואינה לפי כבודו' לא נאמר רק במצוות שבין אדם לחברו אך במצוות שבין אדם למקום חייב אף אם אין הדבר לפי כבודו.
ולמדו דין זה מדברי התלמוד: .
וכך כתב בפתחי תשובה בשם החוות יאיר:
אמנם יש מאחרונים שלא חילקו בכך.
באחרונים נחלקו בזקן ואינה לפי כבודו שנפטר מלהשיב את האבידה, ובכל זאת השיבה לפנים משורת הדין, האם נפטר בכה"ג ממצוות אחרות מדין עוסק במצווה פטור מן המצווה או לא.
לדעת הנתיבות המשפט אינו פטור ממצווה אחרת, אך יש שכתבו בשם רבי שמואל מסלנט שפטור.
בהגהות החכמת שלמה לשולחן ערוך כתב לחדש, שכשם שבאבדה של ממון פטרה התורה מי שהוא זקן ואינה לפי כבודו, הוא הדין לעניין אבידת גופו, כגון אם רואה שחבירו הולך למות, ואין הדבר לפי כבודו להצילו אינו חייב להצילו כלל:
אמנם רבים מהאחרונים תמהו על חידוש זה, בין היתר משום אותו כלל שאמר רבא בתלמוד 'כל שבשלו אינו מחזיר פטור אף משל חבירו', והרי אין לך אדם שיהיה מוכן למות מחמת שאינו חפץ לעשות מעשה 'שאינו לפי כבודו'.
ולכך נחלקו עליו, וסוברים שבמקרה של פיקוח נפש, לא נאמר פטור זה.
זקן חברי הכנסת הוא המבוגר ביותר מבין חבריה של כנסת מסוימת.
כאשר נעדר נשיא המדינה מישיבת הפתיחה, פתח זקן חברי הכנסת הנוכחים את הישיבה.
דרך פעולה זו נהגה למן התכנסות הכנסת השנייה ועד התכנסות הכנסת החמש עשרה.
היא עוגנה בסעיף 4 לתקנון הכנסת ובהמשך בסעיף 13 לחוק יסוד: הכנסת.
בעקבות תיקון חוק יסוד: הכנסת בשנת 2000 (תיקון מס' 27) נלקח מזקן חברי הכנסת תפקיד זה, והחל מפתיחת הכנסת השש עשרה החל למלא אותו ותיק חברי הכנסת, כלומר אותו חבר הכנסת שכיהן בכנסת את פרק הזמן הרב ביותר במצטבר; ובמקרה של שוויון, יבחר חבר הכנסת המבוגר יותר.
בעקבות תיקון נוסף של חוק היסוד שנעשה על ידי יו"ר הכנסת דאז יולי אדלשטיין, בשנת 2016 (תיקון מס' 43), נקבע כי אם יושב ראש הכנסת הקודמת נבחר לכנסת החדשה הוא ימשיך למלא את התפקיד עד לבחירת יושב ראש קבוע.
אם לא נבחר שוב, ימלא את התפקיד ותיק חברי הכנסת.
חבר הכנסת שמעון פרס היה זקן חברי הכנסת במשך ארבע כנסות ברציפות, יותר מכל חבר כנסת אחר.
הרשימה מפרטת את האישים שהיו זקני חברי הכנסת במועד התכנסותה של כל אחת מן הכנסות.
תקופת חייםתאריך לידההכנסתהשבעת הכנסתסיום כהונתו באותה הכנסתסיעההערותיהודה לייב פישמן מימון
(1962-1875)11 בדצמבר 1875הכנסת הראשונה14 בפברואר 194920 באוגוסט 1951החזית הדתית המאוחדתהמזרחי הישיבה הראשונה של הכנסת נוהלה על ידי חיים ויצמן, נשיא מועצת המדינה הזמנית דאזחיים בוגר (בוגרשוב)
(1963-1876)25 בספטמבר 1876הכנסת השנייה20 באוגוסט 195115 באוגוסט 1955הציונים הכלליים נשיא המדינה חיים ויצמן נעדר מן הישיבהמרדכי נורוק
(1962-1884) 7 בנובמבר 1884הכנסת השלישית15 באוגוסט 195530 בנובמבר 1959מפד"להמזרחי ביום השבעת הכנסת השלישית נורוק היה זקן חברי הכנסת, והוא פתח את הישיבה הראשונה.
כעבור תקופה נכנס לכנסת נחום ניר (במקום ח"כ יצחק יצחקי שנפטר), שהיה מעט מבוגר מנורוק, אך איש לא שם לב לכך וכולם המשיכו להתייחס לנורוק כאל זקן חברי הכנסת.
רק בהשבעת הכנסת הרביעית התגלתה הטעות, ואז ח"כ ניר הוכר כזקן חברי הכנסת ופתח את הישיבה הראשונה של הכנסת.נחום ניר-רפאלקס
(1968-1884)17 במרץ 1884הכנסת הרביעית30 בנובמבר 19594 בספטמבר 1961אחדות העבודה - פועלי ציוןהכנסת החמישית4 בספטמבר 196122 בנובמבר 1965דוד בן-גוריון
(1973-1886)16 באוקטובר 1886הכנסת השישית22 בנובמבר 196517 בנובמבר 1969רפ"יהכנסת השביעית17 בנובמבר 196927 במאי 1970הרשימה הממלכתית ח"כ בן-גוריון נעדר בכוונה מטקס פתיחת הכנסת, על מנת שלא יאלץ לקיים את הוראות החוק ולנהל את הישיבה.
כחבר האופוזיציה, בתחילה רצה להשתמש בתפקידו כדי לתקוף את הממשלה, אבל מקורביו יעצו לו שלא לפגוע באירוע פתיחת הכנסת.
בהיעדרו, נוהלה ישיבת הכנסת הראשונה על ידי הבא אחריו, ח"כ יצחק מאיר לוין, אשר הדגיש בנאומו כי הוא עושה זאת עקב היותו "זקן חברי הכנסת הנוכחים בישיבה".
כשהתפטר בן-גוריון מהכנסת ב-1970, היה ח"כ לוין לזקן חברי הכנסת, ולאחר שלוין נפטר ב-1971 נותר ח"כ מאיר יערי הזקן מבין חברי הכנסת.גולדה מאיר
(1978-1898)3 במאי 1898הכנסת השמינית21 בינואר 197410 ביוני 1974המערךהעבודה ח"כ מאיר ניהלה את הישיבה הראשונה של הכנסת, על אף שכיהנה אז כראש ממשלת ישראל
כמה חודשים לאחר מכן התפטרה מאיר, וח"כ יוחנן בדר היה לזקן מבין חברי הכנסת הנותריםזרח ורהפטיג
(1999-1909)31 בינואר 1909הכנסת העשירית20 ביולי 198113 באוגוסט 1984ח"כ בורג ניהל את הישיבה הראשונה של הכנסתהכנסת האחת עשרה13 באוגוסט 198421 בנובמבר 1988יאיר שפרינצק
(1999-1911)8 בנובמבר 1911הכנסת השתים עשרה21 בנובמבר 198813 ביולי 1992מולדת מימוש זכותו של ח"כ שפרינצק לעמוד בראש הישיבה הראשונה של הכנסת נתקלה בהתנגדות מצד יריביו הפוליטיים מהשמאל.
על מנת להתחמק מלכהן כ"זקן חברי הכנסת" טען שפרינצק כי הגיל המופיע ברישומי הכנסת שגוי, וכי למעשה הוא יליד 1921. בשל כך הנחה היועמ"ש להעביר את המינוי לידיו של ח"כ יצחק שמיר.
בירור נוסף העלה כי אכן שפרינצק היה זקן חברי הכנסת, והוא שפתח את הישיבהיצחק שמיר
(2012-1915)22 באוקטובר 1915הכנסת השלוש עשרה13 ביולי 199217 ביוני 1996הליכוד ח"כ שמיר ניהל את הישיבה הראשונה של הכנסת, אף על פי שכיהן אז כראש ממשלת ישראלשמעון פרס
(2016-1923)2 באוגוסט 1923הכנסת הארבע עשרה17 ביוני 19967 ביוני 1999העבודה בתחילה ח"כ פרס ניהל את הישיבה הראשונה של הכנסת, אף על פי שכיהן אז כראש ממשלת ישראל, ובהמשך העביר את ניהול הישיבה לבא אחריו, רחבעם זאבי.הכנסת החמש עשרה7 ביוני 199917 בפברואר 2003ישראל אחתהעבודה
הכנסת השש עשרה ואילך, לאחר שהתפקיד איבד את משמעותו בחוק
+דיוקןשםתאריך לידההכנסתהשבעתו לכנסתסיום כהונתו בכנסתסיעההערותשמעון פרס2 באוגוסט 19231617 בפברואר 200317 בינואר 2006עבודה-מימדהעבודהפרס היה גם ותיק חברי הכנסת
זקנים חסרי מנוח הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1993 בבימויו של דונלד פטרי, עם ג'ק למון, וולטר מתאו ואן-מרגרט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שני קשישים, חברי ילדות שגרים זה לידי זה, מקניטים אחד את השני ומתחרים על ליבה של אישה צעירה מהם.
ב-1995 הופק סרט המשך בשם "משתגעים על אהבה" בהשתתפות סופיה לורן.
בסוף הסרט מוקרנים קטעי "פספוסים" מההסרטה.
ג'ון וסטפסון (ג'ק למון) ומקס גולדמן (וולטר מתאו) הם קשישים אלמנים שגרים בשכנות בעיירה וואבאשה במינסוטה.
הם מקניטים אחד את השני כל הזמן בכינויים של moron (אידיוט) ו-putz (אידיוט) ומטמינים דגים מסריחים במכוניות.
את זמנם הם מבלים בדייג על ידי קדיחת בקרח ושימוש בפתיונות אותם הם קונים בחנותו של צ'אק (אוסי דייוויס).
גם אביו בן ה-94 של ג'ון (ברג'ס מרדית') גר במקום.
המצב משתנה כאשר מגיעה למקום אלמנה צעירה בשם אריאל טרוקס (אן-מרגרט), מורה לאמנות.
ג'ון ומקס מתחילים להתחרות על ליבה.
היא מתייחסת יפה לצ'אק ומזמינה אותו לביתה לסעודת חג ההודיה, וכן לג'ון ומקס שמחזרים אחריה במרץ אבל לבסוף היא בוחרת בג'ון.
פקיד של הIRS (באק הנרי) מחפש את ג'ון כדי לתת לו צו אחרון ואזהרה על אי תשלום מס לשירות הכנסות הפנים וג'ון מצליח להתחמק ממנו.
בנו של מקס, גון (קווין פולאק) מתמנה לראש העיירה.
הוא מאוהב במלני, בתו של ג'ון, שנפרדת מבעלה מייק (כריסטופר מקדונלד).
לאחר ריב קשה בין שני הקשישים ג'ון הולך בשלג ולוקה בהתקף לב.
מי שמציל אותו הוא מקס והיחסים ביניהם מתחממים.
כאשר פקיד ה-IRS מגיע כדי לעקל את ביתו של ג'ון, מגיע ג'ייקוב שהוא ראש העיירה עם צו מניעה ובהמשך משלמים מקס וג'ייקוב את חובו של ג'ון ל-IRS.
לבסוף נערכת חתונה בכנסייה המקומית של ג'ון ואריאל ומקס לא שוכח להטמין דג מסריח במכונית של הזוג.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק למוןג'ון גוסטפסוןוולטר מתאומקס גולדמןאן-מרגרטאריאל טרוקסדריל האנהמלני גוסטפסוןבתו של ג'וןקווין פולאקג'ייקוב גולדמןבנו של מקסברג'ס מרדית'סבא ג'ון גוסטפסוןאבא של ג'וןאוסי דייוויסצ'אקבעל חנות לפתיונותבאק הנריאליוט סניידרפקיד מס הכנסהליזה ולץהאנה אונגרבתו של פליקסכריסטופר מקדונלדמייקבעלה של מלני
זקני צפת (המכונה האלבום הכחול או זקני צפת 2) הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית זקני צפת.
בשנת 1993 עזבו בהדרגה את הלהקה אורן לוטנברג, רע מוכיח ויוני בן-טובים, ובמקומם הובאו הנגנים תום מוכיח, יובל קיינר ואביב פאפו.
בשנת 1994 יצא האלבום "זקני צפת", הנחשב למצליח ביותר של הלהקה.
את האלבום הפיק מוזיקלית חיים רומנו ואת המילים והלחנים כתב מאור כהן פרט לשירים "שישי שבת" ו"על הפנים" אותם הלחין יחד עם אורן לוטנברג.
מאור כהן סיפר בראיון ל-103FM כי האלבום הוקלט בארבעה ימים.
האלבום נחשב לפחות פרובוקטיבי מקודמו והתאפיין בסגנון מוזיקה רך יותר.
הוא כולל בין היתר את הלהיטים: "השכן", "שישי שבת (יום הבוחר)" ו"רק אל תלכי" בו הספיק לנגן אורן לוטנברג במפוחית וגיטרה.
במקביל הופיעה הלהקה ב"זהו זה" עם שתי גרסאות כיסוי לשירים "לוח וגיר" של שמוליק קראוס ו"היה לנו טוב נהיה לנו רע" של אריק איינשטיין.
במסגרת התוכנית גם שודר קליפ לשיר "רק אל תלכי".
בניגוד לשאר השירים, הסינגל "שישי שבת" הולחן גם על ידי אורן לוטנברג, והוא דורג במקום השביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי.
מאור כהן – שירה, גיטרה
הפקה מוזיקלית – חיים רומנו
הקלטה ומיקס – יואב שדמה
מאסטרינג – בן ברנפלד, אלכס רזניק
מועדון הכדורעף זָקְסַה קֵנדזְ'זִ'ין-קוֹזְ'לֶה (בפולנית: ZAKSA Kędzierzyn-Koźle) הוא אחד ממועדוני הכדורעף החשובים והידועים ביותר בפולין.
המועדון ממוקם בעיר קנדז'ז'ין-קוז'לה שבדרום פולין.
המועדון נוסד בשנת 1994 וזכה באליפות פולין תשע פעמים ועשר פעמים בגביע הפולני, בנוסף זכה שלוש פעמים בליגת האלופות בכדורעף (2021, 2022, 2023), מה שהופך אותם לאחד המועדונים המצליחים ביותר בפולין.
זהו המועדון הפולני השני מאז פלומין מילוביצה ב־1978 שזכה בתחרות הכדורעף היוקרתית ביותר באירופה.
זקסן הייתה השלישית מתוך ארבע אוניות המערכה דרדנוט מסדרת באיירן שהוזמנו אך מעולם לא הושלמו עבור הצי הקיסרי הגרמני בעשור השני של המאה ה-20. נחשבת לפעמים לחלק מתת-סדרה יחד עם אחותה וירטמברג.
כמו שאר אוניות הסדרה, זקסן הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') ובארבעה צריחי תותחים.
יחד עם זאת, היא הייתה שונה משאר אוניות הסדרה במערכת ההנעה שלה: טורבינת הקיטור על ציר המדחף המרכזי שלה הוחלפה במנוע דיזל.
האונייה זקסן הונחה באפריל 1914 במספנת Germaniawerft, אך תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי האטה את העבודה עליה.
היא הושקה בנובמבר 1916, אבל כשהמשאבים הופנו לפרויקטים דחופים יותר, לרבות בניית צוללות, העבודה על האונייה נעצרה לחלוטין.
בשלב שבו בנייתה הופסקה, נותרו כתשעה חודשי עבודה עד לסיום.
חלק מהרכיבים של מערכת ההנעה של האוניה היו בשימוש חוזר במספר צוללות מטיפוס U-151.
חוזה ורסאי שסיים את המלחמה ביוני 1919 קבע כי כל ספינות המלחמה שהיו מצויות בתהליך בנייה בגרמניה ייגרטו, ולפיכך זקסן נמכרה לסוחרי גרוטאות ב-1920 ופורקה בשנה שלאחר מכן.
כאשר הצי הגרמני החל בהכנות להתחיל בבניית אוניית המערכה של שנת הכספים 1914, המכונה "ארזאץ קייזר פרידריך השלישי" בשנת 1912 כתחליף לפרה-דרדנוט הקשישה קייזר פרידריך השלישי, צוות התכנון בחן את ההתפתחויות האחרונות בספינות מלחמה זרות ולמד שלאוניות המערכה הבריטיות האחרונות, סדרת קווין אליזבת, תהיה מהירות מרבית גבוהה.
הגרמנים בחרו לעשות ניסיון נוסף לשלב מנוע דיזל כדי להניע את ציר המדחף המרכזי של האונייה החדשה (בעבר ביקשו להתקין אותם בסדרת קניג הקודמת אך הם לא היו מוכנים בזמן).
מנוע הדיזל היה גדול יותר ממתקן טורבינה דומה, והגדיל את הנפח בכ-200 טון, מה שדרש הארכה של גוף האונייה ב-2.4 מטר (7 רגל 10 אינץ') כדי למנוע מהשוקע שלה לגדול.
זה נעשה על מנת לקבל יתרון של חידוד קווי הגוף ובכך לשפר את צורתו ההידרודינמית, ולהגביר את מהירותה.
בגלל שינויים אלו, כמה היסטוריונים, כולל ההיסטוריון הימי הגרמני דירק נוטלמן, רואים בזקסן ובווירטמברג תת-סדרה של סדרת באיירן.
בניגוד לשלוש האוניות האחיות שלה, שהונעו על ידי שלושה סטים של טורבינות קיטור של שיכו, זקסן קיבלה רק שני סטים של טורבינות על הצירים החיצוניים, עם קיטור שסופק על ידי שישה דודי צינורות מים פחמיים ושלושה דגמים מונעי נפט.
הציר השלישי שלה הונע על ידי מנוע דיזל MAN, שישה צילינדרים, שתי פעימות, שדורג בהספק של 12,000 כוחות סוס; בשילוב עם הטורבינות, מערכת ההנעה שלה הפיקה 54,000 כוחות סוס (40,300 קילוואט).
המהירות המרבית המיועדת הייתה 22 קשרים (41 קמ"ש).
היא הייתה אמורה לשאת צוות של 42 קצינים ו-1,129 מלחים.
זקסן הוזמנה על פי חוק הצי הרביעי והאחרון, שהתקבל בשנת 1912. הקייזר וילהלם השני אישר את התכנון, שכבר הוזמן ממספנת גרמניהוורפט בקיל; הרייכסטאג לא אישר רשמית את התקציב, מה שהפך את תחילת הבנייה לעניין של סיכון עבור המספנה.
המימון לכלי השיט אושר כדין, וב-21 בפברואר 1914 הושקה אוניית המערכה קרונפרינץ, אשר פינתה את הממשה שנשמר לבניית הארזאץ קייזר פרידריך השלישי.
עבודות ההכנה החלו מיד לאחר שקרונפרינץ פינתה את הממשה וב-21 במרץ חתם וילהלם השני על הצו הסופי לבניית האונייה החדשה.
הנחת השדרית שלה התרחשה ב-15 באפריל, והיא קיבלה את מספר הבנייה 210. העבודות הראשוניות נמשכו באיטיות, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי, כאשר המשאבים הופנו להשלמת עבודות האבזור בקרונפרינץ וכן כמה סירות טורפדו וצוללות בבנייה במספנה.
השקת האונייה הייתה אמורה להיות בתחילת 1916, אך העיכובים דחפו את ההשקה שלה ל-21 בנובמבר.
השלמתה תוכננה לתחילת 1917, אך המחסור בחומרים ובכוח עבודה, במיוחד כשהמשאבים הללו החלו להיות מופנים לתמיכה במערכת הצוללות נגד בריטניה, האטה עוד יותר את העבודה, שבסופו של דבר נעצרה.
כשהעבודה הופסקה זקסן הייתה בערך תשעה חודשים מהסיום.
רכיבים שהורכבו עבור גנרטורי הדיזל שלה נלקחו לשימוש חוזר בצוללת הסוחר ברמן.
מנוע הדיזל חולק למערכות הנעה עבור ארבע מהצוללות מטיפוס U-151 בתחילת 1917. עד שהעבודה הופסקה ב-1917, זקסן קיבלה שישה מתוך שמונת התותחים העיקריים שלה, והזוג הנותר הוסב לתותחי רכבת או סוללות קבועות בפלנדריה.
בערך 76 אחוז מהגוף הורכב ו-13 אחוז מהשריון שלה הותקן, וחלק גדול משאר השריון שהיה בבית המלאכה בצד, הוכן להתקנה.
האונייה הושלמה עד לסיפון הסוללות - סיפון אחד מתחת לסיפון הראשי - ו-50 אחוז מהסיפון העליון שלה היה במקום.
הדוודים שלה הותקנו ושתי הטורבינות שלה וגם מנוע הדיזל הורכבו כמעט לגמרי בבית המלאכה, מה שדרש ניסויים לפני שניתן היה להתקין אותם.
האונייה הונחה לא גמורה בקיל בתום המלחמה.
על פי סעיף 186 של חוזה ורסאי, שנחתם ביוני 1919, כל ספינות המלחמה הגרמניות שבבנייה היו אמורות להתפרק מיד לגרוטאות.
במקביל, התותחים שלה הוסרו והיא הועברה ל-Kieler Forde מאוחר יותר באותה שנה כדי להמתין לגריטה.
זקסן נמחקה מרשימות הצי ב-3 בנובמבר 1919 ונמכרה בסוף 1920 לגריטת ספינות.
לאחר שנמכרה, היא הוחזרה למספנה כדי להסיר את שריון הצד וצריחי התותחים שלה.
לאחר מכן היא הועברה לגריטה, והעבודה נמשכה עד 1923.
זְקַן-תַּיִשׁ (שם מדעי: .Tragopogon L) הוא סוג צמחים עשבוניים דו-שנתיים (לפעמים חד-שנתיים), לעיתים רחוקות רב-שנתיים, ממשפחת המורכבים ובו 126 מינים מהם 3 גדלים בר בישראל.
תפוצתו של הסוג משתרעת באזורים הממוזגים של אירו-אסיה, ומצפון אפריקה ועד חצי האי ערב (לא כולל מצרים) עם התפשטות לצפון אמריקה ואוסטרליה.
ההבדלה והזיהוי בין שלושת המינים של זקן-תיש אינה קשה, אבל רבים מתקשים להבדיל בין הסוגים זקן-תיש וזקן-סב מצוי שהוא מין יחיד בסוגו בישראל.
בתפרחתו של זקן-סב יש זרעונים פנימיים בעלי ציצית ואילו זרעוני ההיקף חסרי ציצית וכל הזירעונים חלקים, לעוצת זאת בתפרחתו של זקן-תיש כל הזירעונים בעלי ציצית מפותחת וכל הזרעונים מגוממים.
לזקן-סב מצוי יש רק דור אחד של 8 חפי מעטפת.
לזקן-תיש ארוך יש דור אחד אחד 5 עד 16 חפי מעטפת בעוד למיני הרדופנין תפרחת דומה מאוד לזו של זקן-סב ושל זקן-תיש, יש דורים אחדים של עלי מעטפת, רעופים זה על זה.
אורך הפרחים החיצוניים של זקן-סב הוא כמחצית מאורך עלי המעטפת בעוד אורכם כרבע אצל זקן-תיש ארוך.
שלושת הסוגים הגדלים בר בישראל שקל להבחין בהם בזמן פריחתם:
זקן-תיש ארוך (Tragopogon coelesyriacus) - המין הנפוץ מבין השלושה, והמין השכיח בחבל הים תיכוני בישראל.
זקן-תיש מדברי (Tragopogon collinus) - צמח עשבוני רב-שנתי נדיר ובסכנה הגדל במרומי הר הנגב, בדרום ירדן ובסיני, באיראן ובטרנס-קווקז.
צבע הפרחים לבן-קרם עד ורוד (שונות רבה באוכלוסיות של הר הנגב הגבוה).
זקן-תיש צהוב (Tragopogon buphthalmoides) - צמח עשבוני נדיר מאוד על סף איום, צבע תפרחתו צהוב גדל בחרמון ונדיר מאוד בהרי יהודה.
השם המדעי של הסוג Tragopogon משמעותו ביוונית עתיקה זקן תיש.
המילה tragos מובנה עז או תיש, pogon מובנה זקן שכנראה מזכיר את מראה הציציות של הזירעונים.
השם העברי הוא תרגומו השם המדעי.
והוא ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 918. ובהחלטות האקדמיה משנת 2003 הוא שונה מ"זקן-התיש" ל-זקן-תיש.
בשנת 1930 הוצעו שני שמות לצמח לוטם שעיר (Cistus creticus): לוטם וזקן-התיש (הערות 237 ו-395 בילקוט הצמחים).
זקן-תיש הוא בעל שורש שיפודי ומוהל חלבי, אינו קוצני, גובה המינים נע בין 50 עד 100 ס"מ לעיתים רחוקות 15 ס"מ.
פרח זקן התיש - הנראה לעין - אינו פרח, וכמו כל בני משפחת המורכבים, הוא אינו אלא תפרחת - מקבץ של פרחים רבים שיושבים (ללא עוקץ) על מצעית משותפת.
הגבעולים יחידים לעיתים רחוקות 5, זקופים, ומסתעפים כרגיל רק למעלה וקירחים.
בראש הגבעול קרקפת אחת, לאורכו פזורים עלים והם גם מרוכזים בבסיסו.
העלים תמימים ארוכים (דמוי עלי דגנים) חובקים את הגבעול, לרוב בעלי עורקים מקבילים.
המעטפת בעת הפריחה דמוית פעמון או לעיתים רחוקות גלילית, בת 5 עד 16 חפים עשבוניים, לא משוננים, דומים זה לזה ושווים פחות או יותר באורכם, ערוכים כרגיל בדור אחד.
הפרחים דו-מיניים, צבעם צהוב, ורוד, לילך, או סגול (כחול) וכל פרחי הקרקפת כולם לשוניים (כותרתם מאוחה לצינור) ונראים היטב מבחוץ.
בכל הפרחים גביע הפרח חסר, השחלה תחתית, האבקנים 5, הזירים מפורדים, המאבקים מאוחים לצינור, עמוד השחלה מסתיים בשתי צלקות.
זרעוני ההיקף דומים לזירעוני המרכז, כולם בעלי ציצית של זיפים ארוכים מאוד ומנוצים.
הזירעונים דמויי כישור או גליליים, בעלי מקור על פי רוב, בעלי קווי אורך או צלעות, מכוסים גבשושים או זיזים.
לאורך ההיסטוריה, חוקקו ובוצעו מספר חוקים ופקודות על זקנים, תספורות ותסרוקות, שביצעו רגולציה לנושא.
בניסיון מוצהר לשמר את תרבות המדינה ולהילחם באימפריאליזם התרבותי , פרסם המשרד לתרבות והכוונה אסלאמית באיראן ב-2010 כתב עת של תסרוקות גבריות איראניות שאושרו על ידי המשרד.
כמו כן, המשרד אוסר על ספרים לעשות קוקו, מאלט וקוצים .
בנוסף לכך, ב-2007, הרשויות באיראן סגרו 20 מספרות שלא עמדו בחוקים אלו.
בכוחות המזוינים, הפרא-צבאיים ואכיפת החוק של הודו, מותר לאנשי שירות סיקים לגדל זקן גדל מלא, שכן דתם מחייבת אותם לעשות זאת במפורש.
עם זאת, הם מחויבים במיוחד לטפל בשיערם וזקן כראוי.
בדצמבר 2003, קבע בית המשפט העליון של הודו כי מוסלמים במדים יכולים גם הם לגדל זקנים.
אנשי צבא שאינם מוסלמים או סיקים המשרתים בצבא ההודי או בחיל האוויר ההודי אינם מורשים לגדל זקנים.
עם זאת, אנשי צבא בשירות פעיל לעיתים פטורים מתקנות אלו אם תפקידם מקשה לגלח באופן יומיומי.
אנשי חיל הים ההודי מורשים לגדל זקנים אך ורק באישור מפקדם.
כמו כן, ניתנים אישורים חריגים לגידול זקנים עבור פעילי כוחות מיוחדים, כגון טייסי חיל האוויר ההודי, חיילי גדוד הצנחנים ההודי וחיילי יחידת מרקוס.
בנוסף לכך, לאנשי צבא שאינם סיקים ניתן אישור לגדל שפמים ופאות לחיים בתנאי שאורכם יהיה באורך בינוני.
ממשלת טג'יקיסטן אוסרת על רוב הגברים במדינה לגדל זקנים.
הסיבה הרשמית לכך היא לחימת הממשלה ברדיקליזם.
רק גברים מגולחים לגמרי יכלים לבקש דרכון.
כמו כן, השוטרים מגלחים בכוח אנשים עם זקנים.
מאז שנות ה-1990 המאוחרות, קיים באופן לא רשמי איסור מוחלט על זקן לכל שכבות האוכלוסייה, למעט גברים מעל גיל 65 וכן כהנים וכמרי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית והכנסייה האפוסטולית הארמנית.
אפילו אימאמים ואנשי דת מוסלמים מתחת לגיל 65 יש איסור לזקן וכן שלושה ימים של זיפים.
המשטרה המקומית יכולה לגלח בכוח זקנים לגברים מוסלמים עם זקן שגדל שבועיים, וכן להוסיף את אותם גברים לרשימת המפרים.
כמו כן, הממשל רואה בזקנים קשר לפונדמנטליזם האסלאמי, כך שבעלי זקנים נחשדים באופן אוטומטי על ידי המשטרה והשירותים המיוחדים של טורקמניסטן.
אין בישראל מגבלות חוקיות על האזרחים בנוגע לתספורות.
לעומת זאת, חיילי צה"ל מחויבים לעמוד בפקודות הצבא לתספורות וזקנים, אלא אם קיבלו פטור שיער או זקן.
ניתן שיהיו הבדלים בין אורך השיער בצדדים ומאחור (אך הצדדים והעורף יהיו באותו האורך) לחלק העליון, אך המעבר בין האורכים השונים יעשה בצורה מדורגת וחלקה, עם טשטוש המעבר בין האורכים (ללא מדרגה בשיער).
כמו כן, לחיילים יש איסור גילוח של רק חלק מהראש או מהזקן.
לחיילים גברים וכן לנשים ששיערם קצר, אורך השיער יהיה קצר, וכן קיים איסור לגדל בלורית או ציצית.
כמו כן, לחיילים גברים אסור להסתפר בתספורות מוהיקן או תספרות עם "ציורים".
חיילים גברים רשאים לצבוע את כל שיערם בצבע השיער הטבעי שלהם.
אורך הפאות, שיהיו בקו ישר וברוחב אחיד, לא יעבור את קו אמצע האוזן.
לחיילים גברים המקיימים אורך חיים דתי יוכלו לגדל את הפאות עד לקו תנוך האוזן.
כמו כן, חיילים גברים המקיימים אורך חיים דתי יכולים לגדל את הפאות באופן מסולסל רק בתנאי שיהיו מאחורי האוזן, וכן לבצע מנהגי גילוח ותספורת בספירת העומר, ימי בין המצרים, חול המועד פסח וחול המועד סוכות.
חיילים גברים שאין להם פטור זקן יהיו מחויבים לגלח את שיער הפנים שלהם מדי יום לפני מסדר הבוקר או לפני יציאה למקום השירות, למעט בשבת.
בנוסף לכך, חיילות עם שיער ארוך (שיער שעובר את הקו העליון של צווארון החולצה) בשירות החובה מחויבות לאסוף אותו במלואו על העורף או על הקודקוד באמצעות סיכה, גומייה או סיכת בננה בצבע שחור או חום, ללא כל קישוט אחר או קליפס.
חיילות בשירות קבע, לעומת זאת, שיער ארוך ייחשב ככזה שעובר את קו כותפות המדים, וכן הן יכולות לאסוף את שיערן באמצעות קליפס שחור וחלק ללא קישוטים, שגודלו עד 8 ס"מ.
על פי דיווח מ-2014 של רשת החדשות Radio Free Asia , לממשלת קוריאה הצפונית הייתה רשימה מומלצת של 18 תסרוקות לנשים ו-10 תסרוקות לגברים, וכי חלק מהמכללות בקוריאה הצפונית חייבו את הסטודנטים שלהם לעצב את שיערם כמו קים ג'ונג-און.
עם זאת, ד"ר קתרין ה.
מון, יושבת הראש ללימודי אסיה במכללת ולסלי, הפריכה את הטענות האלו בעודה קבעה כי "אין שום הוכחה שיש רגולציה טוטליטרית על תסרוקות" וכי בעת ביקורה במדינה ב-2013 ראתה מגוון רחב של תסרוקות בצבעי שיער שונים.
החל משנת 2017, גברים שוטרים ואנשי צבא תאילנדים נדרשים לשמור על תספורת "904 cut", מה שבישראל יותר מוכר כ"מארינס", כלומר, גילוח הצדדים והחלק האחורי של הראש, ללא הגדרה לשיער בחלק הקדמי של הראש.
התספורת המקבילה לנשים, במקרה של שיער ארוך (בגובה הכתפיים), הוא קוקו אסוף בסרט בצבע המתאים (שחור, חום כהה או כחול כהה).
בבתי הספר בתאילנד קיימים קודי לבוש, שבהם מחייבים את הבנות לתספורת קארה באורך תנוך האוזניים ואת הבנים לתספורת צבאית.
כמו כן, שיערם של תלמידים שמפרים את קוד הלבוש נחתך על ידי המורים.
במהלך שלטונו של המנהיג הקומוניסטי אנוור הוג'ה באלבניה, היה איסור לגברים לגדול שיער וזקן מעבר לאורך של יותר מ-4 ס"מ (1.6 אינץ').
כמו כן, נאסרה כניסה של זרים גברים אם שיער או זקנם עברו את האורך המותר.
במושבת מפרץ מסצ'וסטס, שיער ארוך לגברים היה לא חוקי מ-1634 ועד לפירוק המושבה בסוף המאה ה-17.
על פי מקורות משושלת האן, השושלת כינתה את העמים השונים "הברברים" שאינם האנים של צפון וייטנאם ודרום סין כ-"יו" (וייטנאמים) או באייוה .
כמו כן, על פי אותם מקורות, לעמים אלו היו הרגלים נפוצים, כגון הסתגלות למים, שיער קצוץ וקעקועים, וכן כי שפתם היא "צווחת בעלי חיים" ושחסרים להם מוסר, צניעות, ציוויליזציה ותרבות.
כאשר הסינים משושלת מינג שלטו בווייטנאמים בפעם הרביעית, לאחר מלחמת מינג–הה , הסינים כפו על הווייטנאמים את סגנון ההאן הסיני לגברים, וכן לעבור ללבוש בגדי האן סינים.
פקידי מינג נתנו לגברים חודש הסתגלות בטענה של נתינת תרבות לברברים הווייטנאמים.
צו מלכותי של שושלת לה שהוצא ב-1474 אסר על וייטנאמים לאמץ שפות, תסרוקות ובגדים זרים, כמו אלו של "תושבי הצפון" של לאן שאנג , צ'אמפה ושושלת מינג.
את הצו ניתן למצוא ב-Đại Việt sử ký toàn thư שנכתב על ידי נגו סי ליאן , ויצא ב-1479 על ידי שושלת לה.
בתקופת אדו, שוגונות טוקוגאווה העבירה פקודות לגברים יפנים לעבור לתסרוקת צ'ונמאז' , יחד עם גילוח החלק הקדמי של הראש, הזקן, שיער הפנים והפאות לחיים, באופן דומה לצווי דורגון במהלך שושלת צ'ינג, שחייבו גברים לגלח את החלק הקדמי של הראש.
במהלך השנה הרביעית לתקופת מייג'י (1871), קיסר יפן מוצוהיטו הוציא את צו הדמפצורי אשר ביטל את תסרוקת הצ'ונמאז'.
ביטול תסרוקת זה גרם לגברים היפנים לחתוך את הצמות העליונות ולעבור לתסרוקות מערביות קצרות, וזאת בנוסף למעבר ללבוש מערבי.
התסרוקת ננטשה יחד עם מעמד הסמוראים בשנות ה-70 של המאה ה-19. עם זאת, צו זה לא חל על מתאבקי סומו, שכן הם רשאים להמשיך בפעילות ספורטיבית עם תסרוקת זו.
קיסר סין שושלת מינג, חונגוו העביר חוק על תסרוקת חובה ב-24 בספטמבר 1392, אשר חייב את כל הגברים לגדל את שיערם, ואסר על גילוח של כל הראש או חלק ממנו, כמו בתספורת המונגולית.
העונש היה סירוס לספר, למסופר ולבניו, וכן הגליה למשפחותיהם של הנאשמים.
בשל חוקים אלו, מוגרו התסרוקות המונגוליות המגולחות חלקית.
חוק זה בוטל מאוחר יותר.
בשושלת צ'ינג, כל הגברים חויבו לשמור על שיערם עם צמה ארוכה וכן לגלח את החלק הקדמי של הראש.
אלו שסירבו לכך קיבלו עונש מוות באשמת בגידה.
לאחר נפילת השושלת בעשור הראשון של המאה ה-20, החוק בוטל, וגברים סינים החלו להופיע עם תספורות קצרות מערביות.
היה איסור לאומי בשנות ה-1960 על שיער ארוך לגברים בסינגפור בשל צמיחת התת-תרבות ילדי הפרחים ברחבי העולם.
האיסור בוטל בסופו של דבר בשנות ה-1990.
לאחר האביב של פראג ב-1968, תרבות הנגד של שנות ה-1960 היוותה השראה לפיתוחו של התת-תרבות מאניצ'קה בקרב צעירים ברחבי צ'כוסלובקיה.
התסרוקות האורכות הקשורות לתת-תרבות דוכאו על ידי השלטונות, שראו בכך השפעה תרבותית מערבית חתרנית.
ב-1973, ממשלת קוריאה הדרומית תחת נשיא קוריאה הדרומית, פאק צ'ונג-הי, הציגה את חוק העבירות הקלות, שהגבילה את אורך השיער לגברים ואורך מינימלי לחצאיות לנשים.
בשל העובדה שלא היו הגדרות ספציפיות לאורך המותר, גברים פשוט נלקחו לתחנות משטרה בשביל לגזור את שיערם בניגוד לרצונם.
כחלק מהדחף של פיוטר הגדול, שליט רוסיה הצארית, למודרניזציה ולהתחבר להעולם המערבי, הוטלו מסי זקן כדי לעודד גברים צעירים לגלח את זקנם.
גברים ששמרו על זקנם, אך סירבו לשלם את מס הזקן, גולחו בכוח על ידי השלטונות.
כחלק מגזרת הלבוש באמצע המאה ה-19, נאסר על יהודי האימפריה הרוסית לגדל זקן ופאות, וכן נאסר על נשים נשואות לגלח את ראשן כפי שהיה נהוג.
החוקים נאכפו באכזריות מרובה בידי המשטרה הרוסית.
זקרוס הוא אתר ארכאולוגי מינואי, הממוקם בחוף המזרחי של כרתים שביוון.
הוא נחשב לאחד מששת הארמונות המינואיים, והנמל המוגן והמיקום האסטרטגי שלה הפכו אותו למרכז מסחרי חשוב לסחר מזרחה.
העיר נשלטה על ידי ארמון זקרוס, שנבנה במקור בסביבות 1900 לפנה"ס, נבנה מחדש בסביבות 1600 לפנה"ס ונהרס בסביבות 1450 לפנה"ס יחד עם שאר המרכזים הגדולים של התרבות המינואית.
שרידים נרחבים של הארמון נותרו עד היום, והם יעד תיירותי פופולרי.
"זקרוס" מחולקת לעיתים לאפנו זקרוס (Επάνω Ζάκρος, "זקרוס עילית"), החלק הגבוה יותר במדרון, וקאטו זקרוס (Κάτω Ζάκρος, "זקרוס תחתית"), החלק הקרוב לים.
וילה מינואית התגלתה על הדרך מאפנו זקרוס, ליד הערוץ.
היא מתוארכת לתקופה המינואית (1700–1625 לפנה"ס), עוד לפני בניית הארמון.
בווילה נמצא "פיטס", כד גדול, ועליו כתובת בכתב ליניארי א' מסביב לשפתו, המתעדת כמות גדולה (32 יחידות) של יין.
ערוץ, המכונה "גיא המתים", עובר דרך החלקים העליונים והתחתונים של האתר העתיק.
הוא קיבל את שמו בשל קברים רבים שנמצאו במערות לאורך קירותיו.
היישוב בזקרוס החל בתקופת המינואית הקדומה (EM III) עד המינואית התיכונה (MM IA) (2000 לפנה"ס לערך).
בניית המבנים המונומנטליים באתר התנהלה בשני שלבים:
הארמון הישן נבנה בסוף התקופה המינואית התיכונה ונהרס באירוע סייסמי גדול בסביבות שנת 1700 לפנה"ס.
הארמון החדש נבנה לאחר מכן, אך גם הוא נהרס באירוע סייסמי נוסף בסביבות שנת 1450 לפנה"ס (בין התקופות המינואית המאוחרת IA ל-IB).
לאחר מכן הייתה תקופת התיישבות מוגבלת, שפסקה לחלוטין בסביבות שנת 1200 לפנה"ס (התקופה המינואית המאוחרת III).
דרך מרוצפת בלוחות, ברוחב 3 מטרים הכוללת תעלות ניקוז, שנבנתה בתקופה הארמונית הישנה, חיברה את קאטו זקרוס עם הנמל.
דרך זו הובילה אל השער הצפון-מזרחי של הארמון.
מצפון לארמון השתרעה עיירה גדולה מהתקופות הארמונית הישנה וההתחדשות הארמונית.
העיירה, כמו הארמון, נבנתה עם מערכת של רחובות ישרים ומרוצפים.
בהתבסס על רוחב הדרכים והיעדר סימני שחיקה של גלגלים, משערים שהתחבורה התבססה על בהמות משא.
קיימת השערה ששמה העתיק של זקרוס היה דיקטה (Δίκτα).
האתר תועד לראשונה על ידי תת-האדמירל והגאולוג האנגלי בשנת 1851. בשנים 1894 ו-1896, האתר נבחן על ידי ארתור אוונס, הארכאולוג שחפר בקנוסוס.
החפירות בזקרוס בוצעו על ידי דייוויד הוגארת מ, בחסות "הקרן לחקר כרתים" בשנת 1901. עבודתו התמקדה בעיקר באזור המרכזי של אגיוס אנטוניוס (Άγιος Αντώνιος).
הממצאים כללו כלי ברונזה, כלי חרס, משקולות נול, רהיטים וגת ליין (סך הכול נמצאו 7 גתות כאלו באזור העיירה).
במרתף אבן באחד מ-12 הבתים שנחפרו על הגבעה מצפון-מזרח, נמצא מטמון קטן של כלי ברונזה, כולל שני ראשי גרזן ושלושה ראשי רומח.
חלק מכלי החרס שנמצאו מתקופות מאוחרות היו מסוג יוון המיקנית.
נבדקו גם כמה אתרים קטנים בעמק זקרוס העילי, ליד אפנו זקרוס (ק'סרוקמבולינה, אמבליס, אנתרופוליטס, טו קוקו טו קפאלי וס' טאס טברנס).
הוגארת' חפר שני בורות, שהעיקרי מהם היה בקוטר 4.8 מטר ובעומק 5.4 מטר.
הממצאים, בעיקר כלי חרס, שנמצאו בבור, מתוארכים לתקופת LM IA.
במקום נמצאו רונדל (דיסקית שטוחה ועגולה עשויה חרס) בודד, שממדיו 3.00 סנטימטרים אורך, 2.80 סנטימטרים רוחב ו-1.20 סנטימטרים גובה, עם חריטה של כתב ליניארי א', באותו מטמון יחד עם לוח בכתב ליניארי א' ומספר חותמות חרס.
שלוש מהחותמות נשאו חריטה של .
המטמון נמצא בשכבת הרס המתוארכת לתקופה שבין LM IA ל-LM IB.
כמו כן, נמצאו שרידי אדם במערות בגיא.
ב-1961 חידש הארכאולוג היווני את החפירות וגילה את ארמון זקרוס (הארמון החדש).
הארמון (או המרכז המנהלי), ששטחו כ-8,000 מטרים רבועים ובו כ-150 חדרים, כלל שתי חצרות מרוצפות גדולות: אחת מרכזית ואחת מערבית.
פלאטון המשיך בעבודתו עד מותו ב-1992, ולאחר מכן היא נמשכה על ידי לפטריס פלטו.
חלק ניכר מהחפירות התמקד במדרון שמצפון-מזרח לארמון, וכלל את ה"בניין החזק", "בניין המגדל הקטן" ו"בניין מחסני החרס".
במהלך חפירה של פרויקט השקיה ממערב לאתר, נחשפו מתחמי קבורה מהתקופה המינואית התיכונה ב"פזולס קפלה".
במקום נחפרו שני מתחמים: אחד מהם היה קבר בודד והשני היה קבר רב-חדרי.
שלדים שלמים נחשפו ונבדקו מאוחר יותר.
אתר זה הניב כמה לוחות חרס עם כתובות של כתב ליניארי א'.
כמו כן, נמצאו מטילי נחושת בצורת "עור שור" שתוארכו לתקופת LM IA.
בנוסף, נמצאה כד עם פיית גשר מצרי, שעבר שינוי מקומי.
חותמות – בזקרוס נמצאו כמה חותמות, רובן עשויות מסטיאטיט, וכן חותמות חרס.
קערות מצריות – במחסן הפולחן של הארמון נמצאו שתי קערות מצריות מתקופת השושלות הקדומות.
משערים שהן הגיעו כחלק ממסחר נרחב בחפצי קברים מצריים שנשדדו בתקופה זו.
לוחות כתב – זקרוס הוא המקור השני בגודלו (אחרי ) של כתובות כתב ליניארי א'.
בסך הכל נמצאו במקום 591 מסמכים, מהם 31 לוחות ו-560 מסמכים חתומים.
רוב הממצאים שנחפרו מוצגים כיום ב.
חלק מהפריטים, שניתנו להוגארת' על ידי ממשלת כרתים, נמצאים במוזיאון אשמוליאן באוקספורד.
זרבבל גלעד (31 בדצמבר 1912 – 12 באוגוסט 1988) היה משורר עברי, כונס ועורך ספרותי.
זרבבל גלעד נולד בבסרביה, ובמלחמת העולם הראשונה נמלט עם משפחתו לעיר אודסה שלחוף הים השחור.
לאחר המהפכה הקומוניסטית ברוסיה ב-1917 יצא עם בני משפחתו לארץ ישראל, והם הצטרפו ב-1924 לקיבוץ עין חרוד, שם חי עד מותו ב-1988.
זרבבל היה פעיל בהבאת בני ההתיישבות העובדת בעמק יזרעאל לפעולה במסגרת הנוער העובד, ואף עבר להתגורר תקופת מה בביתו של דוד כהן בתל אביב כדי לפעול במסגרת התנועה.
רבים משיריו פורסמו בעיתון התנועה "במעלה".
שימש כ"מזכיר המרכז" של הנוער העובד בשנים 1933 עד 1935.
בנובמבר 1937 נשלח כשליח היישוב לפולין, לסייע בפעולת "החלוץ".
במסגרת השליחות נפגש גלעד עם המשורר יצחק קצנלסון, והתיידד מאד עם יאנוש קורצ'ק, אותו הכיר כבר מביקוריו של קורצ'אק בעין-חרוד.
גלעד מתאר הרבה פגישות, ושיחות מרתקות ביניהם.הוא חזר לארץ ב-23 במאי 1939.
זרבבל גלעד היה מראשוני הפלמ"ח ומשורריו.
את ההשראה לחשיבות הביטחון ספג בילדותו מברל כצנלסון ומחיים שטורמן.
עם ברל שוחחו ילדי עין חרוד על גבורתם של היהודים בימי פרעות חמלניצקי, שהיו קופצים אל האש ובפיהם שירת "שמע ישראל".
את חיים שטורמן העריץ: "מגע ידו הגדולה, החמה, הייתה מאצילה אומץ ואמון בעצמך: הנה כי כן, חיים שבע רצון מעשייתך, סימן שבאמת טובה מלאכתך."
את ההשראה כמשורר קיבל קודם כל מיעקב פיכמן.
כך מעיד גלעד: "משורר ילדותנו היה יעקב פיכמן." במשך השנים נוצרו קשרים הדוקים בין המשורר הוותיק והצעיר.
כתב את המילים של המנון הפלמ"ח.
הצטרף לפלמ"ח ב-1941 והיה חבר בו ברציפות כ-8 שנים, עד לפירוקו.
שירת בתחילה כקצין הסברה של פלוגה א ולאחר מכן נתמנה כקצין מטה הפלמ"ח האחראי לכל הפרסומים של הפלמ"ח, לרבות העלון שלו.
היה כפוף ליצחק שדה ולאחר מכן לסגנו, יגאל אלון.
לאחר פירוק הפלמ"ח כינס וערך את ספר הפלמ"ח על שני כרכיו, הספר יצא לאור ב-1953.
היה עורך ביטאון הקיבוץ המאוחד "מבפנים" ושימש כעורך בכיר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
לאחר מלחמת ששת הימים חתם עם אנשי רוח רבים על תמיכה ב אך לאחר זמן מה, עם שינויים פוליטיים, הסתייג מתנועה זו וממטרותיה ותמך בתוכנית אלון.
ב-1965 נפטרה אשתו הראשונה, שושנה, וב-1968 נישא לחוקרת הספרות, כלת פרס ישראל, פרופ' דורותיאה קרוק, שתרגמה חלק משיריו לאנגלית.
זרובבל גלעד נפטר ב-12 באוגוסט 1988 ונקבר בבית הקברות של קיבוצו, עין חרוד מאוחד.
בשלושים לפטירתו הוצאה לזכרו חוברת זיכרון: "הכל בא מהאדמה".
בחוברת פורסמו שירים מן העיזבון ודברים לזכרו מפי בני משפחה, חברים מהקיבוץ ומהפלמ"ח, משוררים סופרים.
ב-1990, לאחר מותו, יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "מעיין גדעון" (הספר יצא באנגלית בשנת 1985 בשם: GIDEON'S SPRINGS ותורגם אחר-כך לעברית).
1961, פרס קוגל לספרות על ספרו "עפר נוהר" (מבחר שירים)
1976, פרס היצירה לסופרים עבריים
1981, פרס ביאליק לספרות יפה (במשותף עם יהושע טן-פי)
גלעד צוין בין 50 המשוררים המשפיעים ביותר בארץ ישראל אצל Coals of Juniper ב-1980 וב-1983.
מגן בסתר, עורך וכונס (הוצאת הסוכנות היהודית) 1949 (עדויות ראשונות של לוחמי המחתרת מא"י שיצאו לסייע ליהודים, במלחמת העולם השנייה בגולה, הספר הראשון שהודפס בדפוס עברי לאחר הכרזת המדינה)
מכאן ואילך כל הספרים בהוצאת הקיבוץ המאוחד
מעשה בכוורת ובמלכה הגברת, ספר ילדים, (הוצאת עם עובד) 1946
שבולת פלאים, שירי ילדים, 1949
ספר הפלמ"ח, כונס ועורך, 1953
שיחה על החוף, פרוזה, 1954
מעשה בארנב קטן, ספר ילדים,1957
אור חוזר, שירים, תל אביב, 1970
זמירות ירוקות, מבחר שירים, 1971
דבורת הזהב הקטנה, ספר ילדים, 1971
שיחה שלא תמה, סיפורים, 1985
בצל התאנה, מבחר שירים 1988
מעיין גדעון, אוטוביוגרפיה 1990 (הספר יצא לראשונה באנגלית ב-1985 ונכתב על ידי גלעד ואשתו פרפ' קרוק בשם: GIDEON'S SPRING ותורגם לאחר מכן לעברית)
זְרֻבָּבֶל בֶּן-שְׁאַלְתִּיאֵל הוא דמות מקראית אשר היה ראש הגולה, אחד ממנהיגי שיבת ציון שלאחר חורבן בית המקדש הראשון, אשר בנה את בית המקדש השני בשנת 516 לפנה"ס.
זרובבל היה נצר ליהויכין ממלכי ממלכת יהודה; יש הסוברים שהיה נכדו ויש הסוברים שהיה נינו ויש אומרים חימשו.
הסברה שזרובבל היה נכדו של המלך יהויכין מתחברת עם הכהן הגדול ששימש לצידו של זרובבל בירושלים, יְהוֹשֻׁעַ בֶּן-יְהוֹצָדָק הַכֹּהֵן הַגָּדוֹל, שהיה נכדו של שריה, הכהן הגדול האחרון לפני חורבן בית המקדש.
כך שגם זרובבל וגם יהושע בן יהוצדק הם הנכדים של מנהיגי ירושלים-המלך והכהן הגדול (יהויכין, שריה), 2 דורות לאחר החורבן.
שמונת בני זרובבל הם: משולם, וחנניה ושלומית אחותם.
וחשובה ואהל וברכיה וחסדיה, יושב-חסד.
חלק מהפרשנים סבורים שזרובבל מוזכר במקרא גם בשמו הפרסי שֵׁשְׁבַּצַּר.
לפי התלמוד, נחמיה בן חכליה הוא בעצם זרובבל בן שאלתיאל.
עם זאת, מספר פרשנים, ביניהם האבן עזרא ואבן כספי, ניתקו במפורש בין זרובבל לנחמיה, בניגוד לדברי התלמוד.
מבחינת התיארוך אין התאמה בין הימצאותו של זרובבל בירושלים (לפחות מ-520 לפני הספירה לפי נבואת חגי) לבין זמן הגעתו של נחמיה לעיר ב-445 לפני הספירה.
לפי הרמב"ם הוא היה מאנשי כנסת הגדולה (הקדמה למשנה תורה).
על פי התלמוד במסכת סנהדרין (לח, א) "זרובבל" נקרא כך משום "שנזרע בבבל", ופירוש שמו הוא: אדם שנולד בבבל.
זרובבל מוזכר בספר עזרא, בחגי ובזכריה ובספר דברי הימים בתנ"ך.
לפי ספר עזרא, כורש מלך פרס בשנה הראשונה למלכותו, אישר בהכרזת כורש לששבצר "הנשיא ליהודה" (שייתכן שהוא זרובבל) להוביל את העולים הראשונים מבבל ליהודה לאחר השיבה מגלות בבל.
בהמשך ספר עזרא מתואר שזמן קצר לאחר מכן הוביל זרובבל בן שאלתיאל קבוצה של עשרות אלפי שבים.
בפרקים הראשונים בספר עזרא, זרובבל מופיע כמנהיג העם והפחה הרשמי בפחוות יהודה, ואליו מכוונת נבואות בספרי הנביאים חגי וזכריה שאף מייעדות לו תפקיד משיחי.
לאחר חנוכת המקדש בשנה השישית למלכות דריווש (עזרא פרק ו) שמו אינו מוזכר יותר ולא מתוארת הסיבה להיעדרו.
הסיבה לחוסר המידע היא שבין פרק ו לפרק ז בספר עזרא נמצאת תקופה בת 58 שנים (חלק מהשנים החסרות), שספר עזרא לא התייחס אליה כלל.
החיבור סדר עולם זוטא (פרק ז) מתאר את זרובבל ואחריתו כך: "ומת שאלתיאל.
ועלה זרובבל לירושלים וגלות[ו] עמו.
בשנת אחת לכורש מלך פרס...
וחזר זרובבל לבבל ומת שם".
בעקבות חוסר המידע, יש חוקרים שמשערים שזרובבל הוחזר לבבל בעקבות שמועות שהוא מתכנן מרידה במלכות פרס.
עקב עמימות זו, והעובדה כי זרובבל הוא הנצר האחרון לבית דוד שמתואר בתנ"ך, זרובבל מופיע במדרשי חז"ל שמתייחסים לאחרית הימים.
זרובבל בן שאלתיאל נזכר בנבואת חגי (שניבא ב-520 לפני הספירה) כמי שהיה פחת יהודה בזמנו של הנביא, והחל לבנות את בית המקדש על פי קריאתו הנבואית של חגי.
ספר זרובבל הוא ספר מיסטי אפוקליפטי שבו מתגלה מלאך אל זרובבל בן שאלתיאל ומספר לו אודות אחרית הימים.
(דברי הימים א ג, יט-כד).
חטוש נזכר גם בספר נחמיה (י, ה) כאחד מבוני חומת ירושלים.
על-פי דת הנצרות, היה זרובבל אחד מאבות-אבותיו של יוסף הנגר, בעלה של מרים אמו של ישו ואביו המאמץ של ישו.
זרובבל מוזכר בבשורה על-פי מתי ובבשורה על-פי לוקאס שבברית החדשה, כחלק מכלל הביבליה היודאו-נוצרית.
זרובבל הורביץ (אוקטובר 1923 – 27 במרץ 1948) היה לוחם הפלמ"ח, שעוטר באות גיבור ישראל לאחר מותו בקרב בליווי שיירת נבי דניאל בחודש מרץ 1948.
זרובבל הורביץ נולד בחודש תשרי תרפ"ד (1923) לחנה־בתיה ולשלמה הלוי־הורביץ, בעיירה ז'ז'מר בליטא.
אביו היה בר-אוריין, עסק בהוראת התנ"ך והשפה העברית, חינך את בניו ברוח ציונית-סוציאליסטית והפיח בלִבם את הלהט לארץ ישראל העובדת.
כשהיה בן 9 עלו הוריו לארץ ישראל וזרובבל התגורר אצל אחיו בקיבוץ תל יוסף, שם למד בבית הספר המשותף.
בגיל 16, כשחש שלא יכל ללמוד עוד, עזב את לימודיו, התגייס לפלמ"ח והתנדב ל ב, ושירת בה כשנה וחצי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שב למשק, שם כינוהו חבריו "בבל", ועבד בחקלאות.
התחתן וכשהתלקחו קרבות מלחמת העצמאות, היה מראשוני הנחלצים למערכה ותפקידו היה להיות אחד ממלווי השיירות במסגרת הגדוד השישי ("ירושלים") של חטיבת הראל.
תפקידו בשיירה היה לפקד על המשוריין "פורץ המחסומים" של השיירה.
המשוריין הראשון מילא את תפקידו כיאות כשפינה מהכביש מחסום אחר מחסום.
בקרבת בריכות שלמה, במבואות בית לחם, נתקל פורץ המחסומים במחסום השביעי, שאותו לא הצליח לפרוץ, מחסום זה היה הגדול ביותר.
לאחר ניסיונות רבים תחת אש כבדה התדרדר המשוריין אל התעלה שבצד הכביש, המשוריינים האחרים שנסוגו, היו במרחק 200 מטר מאחורי המשוריין הראשון.
מפקד השיירה, מג"ד הפלמ"ח צבי זמיר, הורה לכל הנהגים המסוגלים לעשות זאת, לחזור לגוש עציון.
עשר מכוניות הצליחו להסתובב ואספו אנשים ממכוניות פגועות.
בדרך היה עליהם לפרוץ מחסומים שהוקמו בינתיים בין השיירה לבן הגוש.
מפקד השיירה עצמו היה בין החוזרים לגוש, והפיקוד על 41 הרכבים הנותרים עבר למפקד מחלקה מהפלמ"ח אריה טפר שמהר מאוד נסוג עם כל אנשי השיירה למבנה קבר נבי דניאל שם שהו כיממה עד שהבריטים חילצו אותם.
באותו זמן נעשו ניסיונות לחלץ את הלוחמים בפורץ המחסומים ומשוריין נשלח לשם כדי להוציא אותם.
אולם הכפריים הערבים ירו אש חזקה לשטח שהפריד בין הפורץ לבין המשוריין שניסה לחלצו והמשוריין המחלץ שב לאחור.
המשוריין המחלץ נשאר במרחק של מאתיים מטר מהפורץ כדי לחפות עליו, בתקווה שעם חשיכה אפשר יהיה להגיע אליו.
בינתיים בתוך המשוריין הפורץ ישבו הלוחמים כשרובם פצועים.
אלו מתוכם שפצעיהם היו קלים, עמדו בתצפית והמשיכו לירות על כוחות הערבים הכפריים שניסו להתקרב.
המשוריין החל להעלות אדים, והפצועים שכבו ושתקו.
בשעה שש וחצי בערב הכוחות הערבים הכפריים היו כבר קרובים ביותר.
בקבוקי תבערה יודו לעבר המשוריין, שהחל לבעור.
זרובבל ואיתו אחד הלוחמים, ניסו לכבות את האש שאחזה ברכב, ללא הצלחה.