tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר אזור הפעילות שלהם הוזז 200 מיילים יותר מערבה מכיוון שהם נחשבו כשלעצמם למטרות מפתות עבור צוללות.
לאחר העברתו, דיווחים מודיעיניים שהתבססו על הודעות שיורטו מצוללות גרמניות הראו כי הן אכן התקשו מאוד לעבור את התעלה, וכתוצאה מכך שונו פקודותיהן לסייר ברחבי סקוטלנד במקום.
לפני שצ'רצ'יל הוחלף כלורד הראשון הוא תיקן את טעותו בכך שמינה את הוד למפקד שייטת סיירות המערכה השלישית הפועלת מרוזית' שבסקוטלנד.
הפיקוד של הוד כלל את שלוש סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל: אה"מ אינדומיטבל, אה"מ אינפלקסיבל ואוניית הדגל שלו אה"מ אינווינסיבל.
בסוף מאי 1916 הגיעה ההזדמנות היחידה של צי הקרב הבריטי להפעיל את הכוח העיקרי הגרמני בקרב יוטלנד.
השייטת של הוד צורפה לצי הקרב הראשי של ג'ליקו ולפיכך לא הייתה עדה להשמדתם של שתי סיירות מערכה בריטיות בתותחיהם של הסיירות הגרמניות.
בעיצומו של הקרב התקדמו סיירות המערכה לפני הצי הראשי בזכות המהירות הגבוהה יותר, הפעולה הראשונה של הכוח של הוד הייתה לחלץ את הסיירת הקלה אה"מ צ'סטר, שהופרדה מהצי הראשי כדי לספק ממסר איתות, אך לאחר מכן לה למארב של ארבע סיירות גרמניות והייתה בסכנת טביעה.
הגעתו בזמן של הוד פיזרה את הספינות הגרמניות וגרמה לנזק קטלני ל-SMS ויסבאדן, שטבעה מאוחר יותר באותו הלילה עם 589 מאנשי הצוות שלה.
להתערבותו של הוד היו השפעות הרבה יותר גדולות ממה שהובנו באותה תקופה.
בהסטת השייטת שלו לצפון-מערב כדי לסייע לצ'סטר, בלבל הוד בשוגג את מפקד סיירות המערכה הגרמניות אדמירל היפר להאמין שהכוח הבריטי העיקרי מתקרב מצפון-מערב והניע את נסיגתו לעבר הצי הגרמני הראשי, מעשה אשר נטען שהציל את צי סיירות המערכה הבריטיות מהשמדה.
הוד צירף בינתיים את השייטת שלו לשייטת סיירות המערכה הבריטיות של אדמירל ביטי ואיתם יצר את החלוץ של צי הקרב הבריטי, שפנה כעת ישירות לגרמנים המתקרבים.
השייטת של הוד לחמה בקרב קשה, אינווינסיבל מול הסוללות המשולבות של ליצו ודרפלינגר וגרמה נזק כבד לליצו, מה שאיץ את נטישת האונייה ואת טביעתה במהלך הלילה.
ברגע זה, הוד קרא דרך צינור הקול לקצין היורה, "תמשיך לירות כמה שיותר מהר.
אתה פועל נפלא; כל ירייה פוגעת." עם זאת, השילוב של שתי האוניות היה יותר מדי עבור אוניית הדגל של הוד, ופגז מדרפלינגר חדר לצריח "Q" של אינווינסיבל, פגיעה דומה לפגיעה שהשמידה את אה"מ קווין מרי כמה שעות לפני וכמעט השמידה את אה"מ לאיון.
תחמושת הקורדיט הלא יציבה שנישאה על ידי אינווינסיבל, יחד עם החולשה של עיצוב הצריח והשריון שלה, הביאו לפיצוץ קטסטרופלי ממחסן התחמושת של צריח "Q", שפוצץ את האונייה לשניים.
שרידי הספינה טבעו במהירות, והתיישבו על הקרקעית הרדודה בעוד החרטום והירכתיים בלטו מהים.
מתוך הצוות של אינווינסיבל שכלל 1,021 אנשי צוות, היו רק שישה ניצולים, שנמשו מהמים על ידי משחתות מלוות.
קרב יוטלנד היה בסופו של דבר קיפאון יקר; שני הצדדים ספגו אבדות נוספות במהלך הפעולה הלילית אך המצב האסטרטגי נותר ללא שינוי.
הצי המלכותי ספג יותר מ-6,000 הרוגים, פי שלושה מהאבידות הגרמניות, אך נשאר בשליטה על הים הצפוני בעוד שצי הים הפתוח נאלץ לפרוש לנמל.
כמו שאר חבריו לצוות האונייה, גופתו של הוד מעולם לא נמצאה ונשארה בשרידי אה"מ אינבינסיבל בקרקעית הים הצפוני.
שרידי האונייה הם כעת קבר מלחמה מוגן, אף על פי שסבלו מתשומת לבם של בוזזים.
שמו של הוד, עם כל אלה שאבדו באינבינסיבל, רשום על אנדרטת המלחמה של פורטסמות' המנוהלת על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
אדמירל הוד מונה לאחר מותו לאביר מפקד מסדר האמבט.
בעבר הוא מונה לעמית המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
זכרונותיו שנאספו נתרמו על ידי משפחתו, יחד עם אלה של אביו סמואל הוד, למרכז ארכיון צ'רצ'יל ב-1967. בשנת 1918, התבקשה אלמנתו של הוד להשיק את סיירת המערכה אה"מ הוד, על שם זקנו של הוראס הוד, שאבדה במלחמת העולם השנייה בלחימה כנגדאוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
היא טבעה יחד עם 1,415 אנשי צוות כאשר פגז פוצץ את מחסן התחמושת.
שמו של הוד רשום על אנדרטת המלחמה בכנסיית סנט בוטולף, בארטון סיגרייב, נורת'האמפטונשייר.
הוראס הורסקולר הוא דמות בדיונית מונפשת של סוס שחור מואנש שנוצרה על ידי וולט דיסני ב-1928. הוראס הורסקולר הוא אחד מידידיו הטובים ביותר של מיקי מאוס.
הוראס אופיין כסוס גאוותן ושימש כסיידקיק של מיקי בסרטונים הקצרים המוקדמים בשחור-לבן של דיסני.
תעלול נפוץ בהופעותיו המוקדמות היה יכולתו לשנות עצמו כרצונו מהיותו סוס רגיל לאופי דמוי אנושי יותר.
הוראס הופיע לראשונה כסוס המחרשה של מיקי בסרט המצויר "נער המחרשה" (The Plowboy) משנת 1929. מאוחר יותר באותה שנה, הוא הופיע ב"שוטה הג'אז" (The Jazz Fool), ולאחר מכן הפך לחבר קבוע בצוות המשנה של דיסני יחד עם קלרבל הפרה וקלרה קלאק.
למרות שהוא בדרך כלל דמות משנה, הוא קיבל זמן מסך משמעותי בסרטים מצוירים כמו "מסיבת החוף" (1931) ו"מחנה שטח" (1934).
בשנים האחרונות הופיע הוראס בסדרות הטלוויזיה Mickey Mouse Works, House of Mouse, "מיקי מאוס", "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות" ו"מיקי מאוס: כייף של בית".
בקומיקס, הוראס עזר למיקי במסעות הבדיקה שלו לפני שגופי קיבל את התפקיד הזה.
הוראס צ'ילטון היה מדפיס, עורך דין וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית מטקסס.
צ'ילטון - נכדו של תומאס צ'ילטון - נולד ב-29 בדצמבר 1853 ליד טיילר שבטקסס, ועד גיל 18 פרסם את העיתון התלת-שבועי "Tyler Sun".
בגיל 19 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ושימש כעוזר התובע הכללי של טקסס בין 1881 ל-1883 וכציר בוועידות הדמוקרטיות הלאומיות של 1888 ו-1896.
צ'ילטון התחתן עם מרי וו.
גרינאן ב-20 בפברואר 1877, ונולדו להם חמישה ילדים.
צ'ילטון מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית עם התפטרותו של ג'ון רייגן ב-1891, והיה יליד טקסס הראשון שכיהן בקונגרס של ארצות הברית.
למרות שהובס בבחירות 1892 על המושב, נבחר שוב לסנאט ב-1894.
צ'ילטון החליט לא לנסות להיבחר מחדש ב-1901, וחזר לעסוק בעריכת דין בטיילר ומאוחר יותר בבומונט, טקסס, שם פעל בתיקים הקשורים לשדות נפט Spindletop.
בשנת 1906 עבר לדאלאס, שם חי עד מותו.
הוא מת בביתו בדאלאס, שבטקסס ב-12 ביוני 1932, ונקבר בבית הקברות אוקווד בטיילר.
הוראס אוסטין וורנר "האו" טייבור , הידוע גם כ"מלך הבוננזה של לידוויל" ו"מלך הכסף", היה חוקר, איש עסקים ופוליטיקאי רפובליקני אמריקאי.
הצלחתו במכרות הכסף של לידוויל, קולורדו, הפכה אותו לאחד האנשים העשירים ביותר בקולורדו.
הוא רכש מכרות רבים ברחבי קולורדו ובדרום-מערב ארצות הברית, והיה פילנתרופ.
לאחר קריסת שוק הכסף במהלך הבהלה של 1893, נפגע כלכלית בצורה קשה.
הוא איבד את רוב נכסיו, ונאלץ לעבוד במכרות.
בשנה האחרונה לחייו, כיהן כמנהל הדואר של דנוור.
במהלך נישואיו לאוגוסטה טייבור, ניהל רומן עם אליזבת' מק'קורט טייבור.
בהמשך התגרש מאוגוסטה ונישא לאליזבת'.
אולם, על אף שמערכת היחסים ביניהם הייתה שערורייה, עם מותו של טייבור, דווח על עשרת אלפים אנשים שנטלו חלק בהלוויה שלו.
חייו מהווים את נושא האופרה "The Ballad of Baby Doe" מאת דאגלס מור, ואת הסרט הביוגרפי ההוליוודי מ-1932, "Silver Dollar".
בנוסף, הרומן "Silver" מאת גרהם מאסטרטון מ-1987 כולל דמות בשם הנרי ט.
רוברטס, שחייו כוללים אירועים מחיי טייבור.
הוראס אוסטין וורנר טייבור נולד ב-26 בנובמבר 1830, לקורנליוס דנהאם ושרה פרין טייבור בעיר הולנד שבוורמונט, סמוך לגבול המדינה עם קנדה.
אביו היה חקלאי, שגידל מספר סוגי דגנים, ירקות ופירות.
במהלך חודשי החורף ניהל קורנליוס את בית הספר המקומי, שבו למד הוראס.
במשך שארית השנה, עבד הוראס בשדות יחד עם אביו ואחיו ג'ון וליימן.
הם גם גידלו פרות, כבשים, תרנגולות וחזירים.
להוראס היו שתי אחיות, שרה ואמילי.
המשפחה התגוררה בבית רעוע, ללא תנאים מודרניים כמו מים, חשמל או תנור ראוי.
בשדות הם השתמשו בכלים פרימיטיביים שדרשו עבודת אדם או שוורים.
אמו של הוראס נפטרה ב-1846 בגיל 49, לאחר שנפגעה מעבודות החווה ומלידת אחד מילדיה.
קורנליוס התחתן שוב זמן קצר לאחר מכן עם בת'י טייבור, והם גרו יחד עם חמישה ילדים נוספים, בגילאי 11 עד 19.
בגיל 17, עבד הוראס כמתמחה לחיתוך אבן במשך שנתיים יחד עם אחיו ג'ון, כנראה בקווינסי או בבוסטון שבמסצ'וסטס.
לאחר מכן, החל לעבוד כעובד מקצועי בכל רחבי ניו אינגלנד.
בשנת 1853, הוזמן על ידי קבלן אבן, ויליאם פירס מאוגוסטה שבמיין, לפקח על חותכי אבן בבניית מוסד לחולי נפש שם.
טייבור פגש את בתו של פירס, אוגוסטה, והתאהב בה, אך לא היה מסוגל עדיין לפרנס אישה.
לוחם למען ביטול העבדות ומחוקק בקנזס
בין האירועים שהובילו למלחמת האזרחים (1861–1865), היה מאבק על אלו מדינות וטריטוריות חדשות יתמכו בעבדות ואלו לא.
באותו הזמן, חיפושי הזהב בקליפורניה גרמו להרבה אנשים לעבור מערבה, ומסילות הברזל סייעו להם להגיע לשם.
חוק קנזס נברסקה, שכונו את טריטוריות קנזס ונברסקה, עבר במהרה בבית הנבחרים ובסנאט ונחתם במהירות על ידי הנשיא פרנקלין פירס.
החוק ביטל את פשרת מיזורי, דבר שהחמיר את המחלוקות בין האמריקאים שתמכו בעבדות ובין אלו שהתנגדו לה.
טייבור ואוגוסטה ערכו תוכנית על מנת להכין את עצמם לנישואין.
טייבור היה אמור לעבור למערב, להתיישב שם, לחסוך כסף, ולחזור למיין כדי לשאת את אוגוסטה.
יחד ישובו לקנזס, שם יילחמו למען ביטול העבדות.
בשנת 1855 יצא טייבור יחד עם אחיו ג'ון לטריטוריית קנזס עם חברת הסיוע למהגרים של ניו אינגלנד, במטרה למלא את הטריטוריה במתיישבים שמתנגדים לעבדות.
הוא עבד בבסיס פורט ריילי כסתת אבן כדי להרוויח מספיק כסף על מנת להתחתן.
הוא הצטרף לאחרים ששאפו לביטול העבדות, כולל ג'ון בראון, המהפכן שלימים הוביל את הפשיטה על הארפר'ס פרי, כדי להגן על העיר לורנס מפני תומכי העבדות, מה שהוביל לשוד לורנס.
כחבר במפלגת האדמה החופשית, נבחר טייבור לחוקק את חקיקת טופיקה, אך גוף זה פורק במהרה על ידי הנשיא פירס תחת איום כידונים.
טייבור נישא לאוגוסטה פירס, בתם של לוסי וויליאם פירס, ב-31 בינואר 1857. לאחר נישואיהם בבית משפחתה במיין, עבדו בני הזוג כחקלאים במשך שנתיים לאורך נחל דיפ קריק בזיאנדייל שבקנזס (המכונה בימינו עמק טייבור).
היה להם בן בשם נתניאל מקסי, שנודע גם בשם מקסי.
הבהלה לזהב של פייק'ס פיק
בשנת 1859, משפחת טייבור עברה מערבה במהלך הבהלה לזהב של פייק'ס פיק עם יתר ה"פיפטי-ניינרס" לדנוור (שהייתה באותה תקופה חלק מטריטוריית קנזס).
טייבור, אשתו ובנם הוסעו בעגלת סוסים מקורה.
לאחר מסע שנמשך שישה שבועות, הם הגיעו לקולורדו באפריל 1859. הם היו בין החלוצים הראשונים באזור שהפך בהמשך למדינת קולורדו.
הם סיירו בכמה מקומות בחיפוש אחרי זהב לפני שהגיעו לקליפורניה גולץ' באורו סיטי, ליד המקום שבו שוכנת בימינו העיר לידוויל, ב-1860. הם התחילו בכריית פְּלֵיסֶר, והפעילו שם חנות קטנה, אך עד 1861 האזור נכרה לחלוטין.
לאחר מכן עברו למחוז פארק, והתיישבו בלורט שבסאות' פארק עד 1862. העיירה לורט נקראה מאוחר יותר באקסקין ג'ו.
הם הפעילו חנות, ומשנת 1863 כיהן טייבור כמנהל הדואר של באקסקין ג'ו.
טייבור חיפש זהב במכרות האזור, בעוד שאוגוסטה ניהלה את החנות, לקחה בגדים לכביסה, ודאגה למתארחים.
אוגוסטה, שהייתה אחת הנשים הבודדות במדינה באותה תקופה, הרוויחה את רוב הכסף עבור המשפחה על ידי ניהול החנות, אכסניה קטנה, בישול וניהול הדואר.
היא כונתה "מלאך רחמים", וגם טיפלה בשכנים שלה.
אוגוסטה ניהלה את הנהלת החשבונות שלהם.
היא הרגישה שהאזור בטוח והזמינה את אחותה הלא נשואה, ליליאן פירס, להצטרף אליהם בבאקסקין ג'ו.
ליליאן הגיעה אליהם עד ה-22 באפריל 1862.
הם עזבו את האזור ב-1868 לאחר ששמעו על מאגר כסף ענק במכרה פרינטר בוי בעיר אורו, שהפך לחלק מלידוויל ב-1877. טייבור ומשפחתו עברו לשם, הפעילו שם חנות כלבו, וטייבור כיהן שוב כמנהל הדואר מ-1 באפריל 1878 עד 4 בפברואר 1879.
ב-1877 נבחר טייבור לראש העיר הראשון של לידוויל.
טייבור שכר את השוטר מרט דוגן, שלימים זכה להכרה על כך שהצליח לצמצם את הפשיעה האלימה בלידוויל.
הוק ואוגוסט ריש לא יכלו לשלם עבור הסחורות בחנות הכלבו, קיבל טייבור תשלום בצורת הסכם "גרובסטייק" (הסכם מימון) על שליש מהרווח שלהם ממכרה ליטל פיטסבורג.
טייבור נכנס להסכמים רבים כאלה עם מחפשי זהב, בידיעה שלא יקבל שום סכום אם לא ימצאו כסף במכרה.
אוגוסטה התנגדה נחרצות לגישה הזו, והרגישה שצריך לחסוך את כספם.
ב-3 במאי 1878, נחשפו במכרה מאגרי כסף ענקיים שהחלו את מהפכת הכסף של קולורדו.
טייבור השתמש במיליון דולר או יותר (שווה ערך ל-31,572,414 דולר ב-2023) שהרוויח ממכירת חלקו במכרה ליטל פיטסבורג ב-1879 כדי להשקיע בנכסים אחרים.
הוא השקיע במכרות כריסוטיל ומאצ'לס, כמו גם במכרות בקריפל קריק, באספן, בהרי סן חואן ובדרום-מערב ארצות הברית.
עד 1879, הוא היה אחד האנשים העשירים ביותר בקולורדו, עם שישה מיליון דולר או יותר (שווה ערך ל-196,200,000 דולר ב-2023).
טייבור החזיק ב-4,600,000 דונם אדמה בקולורדו עבור מרעה, וב-175,000 דונם אדמה בטקסס עבור כריית נחושת.
הוא חיפש יזמויות, כמו תעלות השקיה, כדי לספק עבודה לפועלים.
בהונדורס, הוא השקיע ביערות הובנה ומהגוני, כמו גם מיזמים בתחומי המכרות והפירות.
בלידוויל, תרם טייבור כספים עבור מערכת מים, מסילות רכבת, בתי ספר וכנסיות.
הוא הקים עיתונים, בנק, ואת בית האופרה טייבור בלידוויל.
הוא הפגין את הפילנתרופיה שלו, לדוגמה, על ידי תרומת הקרקע תחת בית הכנסת "מקדש ישראל" בלידוויל בשנת 1884. טייבור תרם את הכסף להקמת בית האופרה טייבור, בנה את בניין טייבור ואת לה ויטה פלייס, והשקיע בנדל"ן ובעסקים נוספים בדנוור.
טייבור הפך לשותף של מרשל פילד משיקגו, עמו הרוויח מיליוני דולרים.
בשנת 1878 נבחר טייבור לתפקיד סגן מושל קולורדו וכיהן בתפקיד זה עד ינואר 1884. מ-27 בינואר 1883 ועד 3 במרץ 1883 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, לאחר התפטרותו של הנרי מ.
טלר, שמונה למזכיר הפנים בממשלתו של נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור.
טייבור כיהן גם כנשיא לשכת המסחר של דנוור ושל מועצת המסחר ב-1891.
בשנת 1879, עברה משפחת טייבור לדנוור.
מערכת היחסים בין טייבור לאשתו, שהעדיפה לחסוך את כספם, החלה להידרדר כאשר טייבור הפך לבזבזן חסר שליטה, המשיך להמר ולעסוק בהשקעות ספקולטיביות.
הזוג גר בנפרד: אוגוסטה התגוררה באחוזה שלהם בדנוור, בעוד שטייבור עבר למלון וינדזור בעיר, שם נהג להיפגש עם נשים.
במהלך התקופה הזו, הוא ניהל רומן עם אליזבת' מק'קורט, שהייתה ידועה בכינוי "בייבי דו".
מאחר שאוגוסטה נזקקה לכספים כדי להסתדר, היא החלה ב-1882 לאכסן אורחים והגישה תביעה נגד טייבור לבקשת תמיכה כלכלית.
ללא ידיעתה של אוגוסטה, הגיש טייבור בקשת גירושין בדרנגו שבקולורדו, במרץ 1882. אוגוסטה הגישה תביעה לגירושין ב-2 בינואר 1883 בטענה לעזיבה.
ב-1 במרץ 1883, התחתן לבסוף טייבור עם אליזבת "בייבי דו" מק'קורט בוושינגטון די.
סי., מה שהותיר אותו מנודה חברתית.
לבני הזוג נולדו שתי בנות: אליזבת בונדואל "לילי" ורוזמרי "סילבר דולאר" אקו.
בשנים הראשונות של נישואיהם, בני הזוג חיו חיי מותרות, כולל נסיעות רבות ברחבי העולם.
טייבור התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל קולורדו לאורך שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1893, ביטול חוק רכישת הכסף של שרמן בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד גרם לירידת ערך הכסף, מה שהוביל לאיבוד הונו של טייבור.
נכסיו, כולל אחוזתו בדנוור, נמכרו והוא נאלץ לעבוד במכרות.
בשנת 1898 מונה טייבור לתפקיד מנהל הדואר של דנוור והתמקם במלון וינדזור בעיר.
בשנת 1899, כאשר חלה בדלקת התוספתן סופנית, בקשתו האחרונה מאשתו, בייבי דו, הייתה שתשמור על הבעלות על מכרה ה"מאצ'לס".
לאחר מותו, דגלים הורדו לחצי התורן, והעיתון Aspen Tribune דיווח כי עשרת אלפים איש השתתפו בלוויה שלו.
וגופתו נטמנה תחילה בבית העלמין מאונט קלווארי בדנוור ובהמשך הועברה לבית העלמין מאונט אוליבט במחוז ג'פרסון, קולורדו.
בייבי דו עברה ללידוויל, שם חיה חיי עוני בצריף הכלים של מכרה ה"מאצ'לס".
במרץ 1935 קפאה למוות, ולאחר מכן נקברה לצד בעלה בבית העלמין מאונט אוליבט.
אוגוסטה טייבור, לעומת זאת, הסתדרה טוב יותר מאשר בעלה לשעבר.
היא ביצעה השקעות מוצלחות בכספי הסדר הגירושין שלה.
בעת מותה בשנת 1895, הייתה אחת הנשים העשירות ביותר בדנוור, והותירה אחריה חצי מיליון דולר (השווים לכ-18,312,000 דולר בערכים של 2023) לבנה.
בספר Silver Dollar, the Story of the Tabors, שפורסם בשנת 1932, סיפר המחבר דייוויד קרסנר כי הפוליטיקאי והנואם ויליאם ג'נינגס ברייאן ביקר את משפחת טייבור בשנת 1890, זמן קצר לאחר לידת בתם השנייה.
כאשר שמע את התינוקת מצחקקת, הוא קרא: "סנאטור, לצחוק של התינוקת הזו יש צליל של דולר כסף!"
משפחת טייבור עדיין לא בחרה שם לתינוקת, והערה זו העניקה להם השראה לקרוא לה בשם: רוזמרי סילבר דולר אקו האנומייד טייבור.
לאחר שעבדה ככתבת עיתון בדנוור, עברה סילבר דולר לשיקגו, שם חיה בצמצום וכתבה רומן שלא זכה להצלחה.
סילבר דולר ניסתה לנצל את תהילתה הדועכת עד תום, אך לאחר סדרה של עבודות בבורלסקה ותפקידי משחק קטנים, מצבה הלך והידרדר.
קרסנר מתאר כיצד הצעירה, שכונתה בעבר "נערת הנילוס", פיתחה חיבה יתרה לשתייה מופרזת ול"אבק השמח" (כינוי לקוקאין).
במהלך חייה השתמשה בשמות בדויים רבים, ביניהם רות נורמן, שנבחר בהשראת הגברים שתמכו בה.
בשנת 1925, בגיל 35, מצאה את מותה באופן טראגי כאשר, בהיותה שיכורה לחלוטין, הפכה על עצמה קומקום גדול של מים רותחים.
הוראס פיירבנקס היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1869–1870, וכמושל ורמונט ה-36 בשנים 1876–1878.
הוראס פיירבנקס נולד בעיירה ברנט שבוורמונט, כשלישי מבין תשעת ילדיהם של ארסטוס פיירבנקס, גם הוא מושל ורמונט, ושל לויס (לבית קרוסמן) פיירבנקס.
הוא התחנך בבתי ספר בפיצ'האם ולינדון שבוורמונט ובמרידן שבניו המפשייר, והשלים את לימודיו באקדמיית פיליפס שבאנדובר שבמסצ'וסטס.
ב-1840 היה פיירבנקס לפקיד בחברה המשפחתית "א.
פיירבנקס" בסנט ג'ונסברי, שהייתה למפורסמת כזו שייצרה לראשונה מאזני משטח.
ב-1843 הוא היה לשותף בחברה ומאוחר יותר היה לנשיאה.
פיירבנקס היה פעיל בכמה מיזמים עסקיים אחרים, כולל בסלילת מסילת הרכבת פורטלנד ואוגדנסבורג מפורטלנד שבמיין לאוגדנסבורג שבמדינת ניו יורק.
פיירבנקס היה נשיא חטיבת ורמונט של חברת הרכבות ונשיא הבנק הלאומי הראשון של סנט ג'ונסברי.
ב-1871 הוא העניק לסנט ג'ונסברי את המבנה שכלל את הספרייה ואת הגלריה העירונית.
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ורמונט ושל אקדמיית פיליפס.
פיירבנקס היה נציג לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית ב-1864 וב-1868. בבחירות לנשיאות של 1868 הוא גם היה חבר בחבר האלקטורים.ב-1869 הוא נבחר אל הסנאט של ורמונט.
הוא כיהן בו תקופת כהונה אחת, אך מחלתו מנעה ממנו להשתתף באופן סדיר בישיבות.
ב-1872 היה פיירבנקס נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים וחבר בחבר האלקטורים.
ב-1876 נבחר פיירבנקס כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים.
תקופת כהונתו כמושל כללה יוזמו כמו הקמת מועצת החקלאות של ורמונט, שיפורים בתנאי בתי הכלא של המדינה ובבתי הכלא המחוזיים, והנהגת דרישות מטעם המדינה לרישיונות לרופאים.
ב-1840 נשא פיירבנקס לאישה את מרי א.
טיילור, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הוא היה אחיו של פרנקלין פיירבנקס שהיה יושב ראש בית הנבחרים של ורמונט.
הוראס פיירבנקס נפטר בניו יורק ב-17 במרץ 1888. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבסנט ג'ונסברי.
סר הוראס כדורי היה תעשיין, מלונאי ונדבן בריטי.
בשנים 1913–1914 למד בקולג' קליפטון שבבריסטול, אנגליה, והתגורר בבית הספר "פולקס", פנימייה שיועדה לבנים יהודים בלבד.
אביו של הוראס היה סר אלי כדורי, ודודו היה סר אליס כדורי.
משפחתו הייתה במקורה משפחה יהודית עיראקית מבגדאד, שעברה לבומביי שבהודו הבריטית באמצע המאה ה-18. הוראס ואחיו, סר לורנס כדורי, עבדו בשנות ה-20 וה-30 אצל ויקטור ששון וניהלו את מלונו בשאנגחאי.
בהמשך עבדו גם בעסקיו של אביהם התעשיין, סר אלי כדורי.
בשנות ה-60 הקימו האחים כדורי עמותה חקלאית לסיוע לתושבים כפריים בהונג קונג, במטרה לאפשר להם להפוך לחקלאים עצמאיים.
בשנת 1962 זכו שניהם בפרס רמון מגסאיסאי על פועלם הציבורי.
כמו כן, הוענק להם עיטור לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת.
ממשלת נפאל העניקה להוראס כדורי את עיטור גורקה דאקשין באהו (דרגה ראשונה), כאות הוקרה על סיועו לחיילים הגורקה להשתלב מחדש בחיים האזרחיים לאחר שירותם בצבא הבריטי.
הוראס כדורי נפטר בהונג קונג ב-22 באפריל 1995. הוא נטמן בבית העלמין היהודי בהאפי ואלי שבהונג קונג.
בין מפעליו של סר הוראס הייתה הקמת בית ספר ששימש מקלט לילדים יהודים פליטים בגטו שאנגחאי.
בשנת 1937 ייסד את "אגודת הנוער היהודית של שאנגחאי".
בשנת 1951 ייסד יחד עם אחיו את "עמותת הסיוע החקלאי כדורי".
הוראקן דה אינחניירו וייט (בספרדית: Huracán de Ingeniero White) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1916 בעיר באיה בלנקה.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה אזורית שהיא הרביעית בחשיבותה.
המועדון הוקם בשנת 1916 בשכונת "אינחניירו וייט" של עיר באיה בלנקה.
בעקבות ניצחונה בליגה אזורית היא השתתפה במשחקים ברמה ארצית בכירה בעונת 1968 בליגת העל הארגנטינאית ובעונת 1971 בליגת העל הארגנטינאית.
נכון לשנת 2025 הקבוצה משחקת בליגה הרביעית בחשיבותה.
היא ניצחה בליגה זו 4 פעמים (בפעם האחרונה בשנת 2023).
הקבוצה משחקת אצטדיון ברונו לנטיני (היה נשיא המועדון בשנים 1957-1951) שכולל כ-4,200 אלף מקומות.
הוראציו אלכסנדרו מולדובן (ברומנית: Horațiu Alexandru Moldovan; נולד ב-20 בינואר 1998) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת השוער בריאל אוביידו מהלה ליגה בהשאלה מאתלטיקו מדריד, ובנבחרת רומניה.
מולדובן גדל במחלקת הנוער של צ'.פ.ר.
קלוז' אך לא ערך הופעות במדי הקבוצה הבוגרת.
הוא שיחק במספר קבוצות בליגות הנמוכות ברומניה, עד שהצטרף לראפיד בוקרשט מהליגה השנייה ב-2021. הוא היה שותף לעלייתה של הקבוצה לליגה הבכירה והפך לשוער הראשון.
ב-24 בינואר 2024 עבר מולדובן לאתלטיקו מדריד מלה ליגה.
בסיום אותה עונה הוא הושאל לססואולו מסרייה ב', שם הפך לשוער הפותח וסייע לה לעלות לסרייה א'.
ב-18 ביולי 2025 הושאל שוב, הפעם לריאל אוביידו מלה ליגה.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך מולדובן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה, במשחק ידידות נגד סלובניה.
הוא היה שותף בכיר להעפלה של הנבחרת ליורו 2024, אך לקראת הטורניר איבד את מקומו בהרכב הפותח.
הוֹרְדוֹס , 72 לפנה"ס – ז' בכסלו, 4 לפנה"ס) היה מלך יהודה משנת 37 לפנה"ס עד מותו, ומייסד שושלת בית הורדוס.
מכונה גם "הורדוס הגדול", כדי להבדילו מבניו שנקראו על שמו.
הביוגרפיה של הורדוס מבוססת בעיקר על כתביו של יוסף בן מתתיהו (פלאוויוס יוספוס), שהמקור העיקרי שלו לנושא היה חיבורו של ניקולאוס איש דמשק, מקורבו של הורדוס והיסטוריון החצר שלו.
ידוע גם על קיומו של חיבור בשם "ההיסטוריה של המלך הורדוס" מאת היסטוריון בשם פטולמאיוס, אולם הוא לא שרד.
ימי שלטונו של הורדוס ביהודה היו תקופת ביניים, בין שלטון מלכי בית חשמונאי לבין שלטון נציבי רומא, כשהארץ נשלטה באופן עקיף על ידי הרומאים באמצעות שלוחם ועושה דברם – הורדוס, כמלך וסאל.
מעמד זה הקנה לו ולממלכת יהודה אוטונומיה בנושאי פנים, אך חייבו להיות כפוף במדיניות החוץ ובכלל – לרומא.
הורדוס נודע במפעלי הבנייה האדירים והמפוארים שהקים, הודות להם הוא מכונה גם "המלך הבנאי".
הוא בנה מחדש את בית המקדש, והפך אותו למבנה מפואר מאוד, בנה מחדש את העיר שומרון, ושינה את שמה ל"סבסטי", כמחווה לקיסר אוגוסטוס.
הקים עיר נמל גדולה בקיסריה, אף היא לכבוד הקיסר אוגוסטוס, ובנה בה אמפיתיאטרון, מהראשונים בעולם שנבנו במישור.
שרידים ממפעלי הבנייה של הורדוס ניתן למצוא גם במצדה, שהייתה ארמון-מקלט שבנה לעצמו, בקיסריה, בהרודיון – שבו גם נקבר אחרי מותו באחוזת קבר מפוארת שכרה לעצמו, ובארמונות החורף שבנה לעצמו ליד יריחו.
דמותו בתודעה נשארה כשליט אכזר, ששלט בכוח הזרוע, תוך התנגדות עזה של העם כלפיו ובמיוחד מצד הפרושים, שלקראת סוף ימי בית שני הייתה להם השפעה רבה על העם היהודי, והשקפותיהם באו לידי ביטוי בספרות חז"ל.
גם יוסף בן מתתיהו תיאר את מעשי הזוועה שהורדוס ביצע, בספריו בשפה היוונית.
בברית החדשה מתואר הורדוס כשליט אכזר, שהורה בין השאר על הרג כל הילדים בבית לחם בשל הידיעה על לידתו של משיח בן דוד (כלומר ישו, מי שאמור להיות מלך היהודים במקומו) בבית לחם, ומאוחר יותר הנחילה הנצרות את מסורותיה במרחב ההלניסטי.
כך עיצבו שתי קבוצות אלה, הפרושים והנוצרים, את הזיכרון ההיסטורי של תקופת הורדוס.
ועוד, עצם היותו ממוצא אדומי, רדיפתו הקנאית את צאצאי בית חשמונאי ורציחתם בזה אחר זה, התנהגותו המתריסה כלפי הסנהדרין ורציחתם, אכזריותו הפראית כלפי בני משפחתו הקרובים בהם אשתו וילדיו, וחנופתו לרומאים, כל אלה תרמו לשנאה ולהסתייגות מהורדוס.
למרות זאת, תקופת מלכותו של הורדוס על יהודה מנעה שלטון רומאי ישיר.
לאחר מותו, כאשר בניו נכשלו לייצב את שלטונם בארץ, החל עידן של דיכוי קשה תחת שלטון נציבים רומים, שהסתיים במרד הגדול ובחורבן בית המקדש השני.
בתקופת הבית השני ישבו האדומים, שהיו עם שמי, בעבר הירדן, בצפון הנגב ובהר חברון.
כמו שבטים שמיים אחרים, קיבלו האדומים באהדה את עליית בית חשמונאי ואת השפעת ממלכת יהודה באזור ואת ירידת השושלת הסלאוקית מגדולתה.
אולם מדיניות בית חשמונאי כלפי תושבי הארץ הלא-יהודים החלה בניסיונות לגרשם, כגון גירוש תושבי גזר ויפו.
לאחר התפרסות הכיבוש בימי יוחנן הורקנוס הראשון על פני שטח נרחב, החל גיור העמים יושבי הארץ שנכנעו מול ממלכת בית חשמונאי.
כך קרה לאדומים, וכך קרה גם ליטורים ולאחרים.
בין אם ניתן היה לראות בגיור זה כפייה ובין אם לאו, האדומים השתלבו היטב בתוך העם החדש, והפכו לחלק מן הממלכה החשמונאית ובדיעבד לחלק אינטגרלי מהעם היהודי.
הורדוס נולד לאחת המשפחות המכובדות באדום.
סבו, אנטיפס, היה מושל אדום מטעם אלכסנדר ינאי, ואביו, אנטיפטרוס, הפך ליועצו הראשי והעיקרי של יוחנן הורקנוס השני.
אמו של הורדוס, קיפרוס, הייתה נסיכה ערבייה נבטית, שילדה לאנטיפטרוס ארבעה בנים – פצאל, הורדוס, יוסף, פירורא, ובת – שלומית.
סקסטוס יוליוס אפריקנוס, מאבות הכנסייה, צוטט על ידי אוסביוס מקיסריה, שכינה אותו "היסטוריון בעל מוניטין", בנוגע למוצאו של אבי הורדוס.
אפריקנוס טען כי "לפי מקורות המסתמכים על מידע מדויק אודות הורדוס", אנטיפטרוס, אבי הורדוס, היה בנו של איש בשם "הורדוס" מאשקלון, שהיה "עבד ששירת במקדש אפולו".
בהיותו ילד, נשבה על ידי שודדים אֱדוֹמִים וחי איתם, הואיל ולאביו העני לא הייתה האפשרות לשלם את הכופר שדרשו השודדים האדומים, כדי לפדות את בנו.
אי לכך, הוא נשאר וגדל אצלם, וקיבל מהם את חינוכו ואת מנהגיהם.
על ידיעה זו של אפריקנוס חוזרים סופרים נוצרים נוספים, אך לדעת אברהם שליט, אין ממש במסורת נוצרית זו המדברת בגנותו של הורדוס, ומקורה בסיפור עממי יהודי שנועד לפגום בכבוד משפחתו של הורדוס.
ממצאים ארכאולוגיים מתקופתו של הורדוס מעידים על כך כי בני זמנו והוא עצמו החשיבו את הורדוס כיהודי לפי דתו ולפי עמו, בצורה ובאופן המתאימים למידע הידוע אודות גיורם של האדומים.
עם זאת, בתקופה מאוחרת יותר גרסו חכמי התלמוד כי מבחינה הלכתית, היה מעמדו של הורדוס עבד כנעני.
מעמד זה נחשב כעין מעמד ביניים – גוי שנמכר לעבדות ליהודי.
לסברת חז"ל, הוא חייב רק במצוות שחייבת בהן אישה יהודייה.
הורדוס, כממשיך דרכם הרעיונית של אחרוני שליטי בית חשמונאי, לפי תפיסתו, אהד את הצדוקים, וגילה עוינות מובהקת כלפי הפרושים ולא היה אהוד עליהם.
האמוראים, חכמי התלמוד, שהיו ממשיכי דרכם של הפרושים, כתבו בתלמוד על הורדוס אמירות חריפות, שנים רבות לאחר האירועים עצמם.
בכתבי יוסף בן מתתיהו ניתן למצוא תיעוד לדברי בני התקופה בנושא:
ניקולאוס איש דמשק, היסטוריון החצר של הורדוס, קבע כי משפחתו של הורדוס, הייתה בין משפחות היהודים הראשונות ששבו לארץ ישראל מגלות בבל (שיבת ציון).
יוסף בן מתתיהו מפקפק בדברי ניקולאוס, וטוען כי הם נאמרו בשל קרבתו של הכותב להורדוס.
בעת שהורדוס צר על ירושלים כינה אותו אויבו, המלך החשמונאי האחרון, מתתיהו אנטיגונוס השני: "הדיוט אדומי".
כאשר התעורר ריב בין תושבי קיסריה היהודים והנוכרים, טענו היהודים, כי קיסריה חייבת להיות שייכת להם – היהודים – הואיל והיא נבנתה על ידי הורדוס, שהיה "יהודי על פי מוצאו".
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (המאה ה-1 לספירה) מכנה אותו "הורדוס היהודי".
מבחינת רומא הוא היה שליט נוח ליהודה, שכן היה מעורה היטב בתרבות היהודית ובתרבות הרומית.
מהאמירה הסאטירית אצל מקרוביוס המיוחסת לאוגוסטוס, "עדיף להיות חזירו של הורדוס מאשר בנו", משתמע, כי היה ידוע שהורדוס נמנע מאכילת חזיר (שהרי להבדיל מבנו, את חזירו אינו הורג).
עם זאת, הורדוס גדל בערים ההלניסטיות מרשה ואשקלון, שרוב אוכלוסייתן הייתה פניקית ואדומית, שעברה תהליך יסודי של הלניזציה.
נובע מכך שחינוכו היה הלניסטי.
מאוחר יותר, קיבל אזרחות רומית מיוליוס קיסר.
אם כך, נראה שלהורדוס היו כמה זהויות במקביל: אדומי מצד אביו, ערבי-נבטי מצד אמו, יהודי מכוח גיור אבותיו, הלניסטי בחינוכו ורומי באזרחותו.
אולם בפועל, מכל הזהויות הללו לא נתגבשה זהות ברורה וחד משמעית.
ההתפתחויות ההיסטוריות שהובילו לעליית הורדוס לשלטון
בשנים האחרונות לממלכת החשמונאים, היה הורקנוס השני נתון בעִמּוּת מול אחיו אריסטובולוס השני על השלטון בממלכת יהודה.
במהלך עמות זה הגביר אנטיפטרוס האדומי, אביו של הורדוס, את השפעתו על הורקנוס, עד שלמעשה, בתקופה מסוימת אף שלט על המדינה בשמו של הורקנוס.
לאחר כיבוש הארץ, בשנת 63 לפנה"ס על ידי פומפיוס, הפך הורקנוס למעשה ל"אתנרך" (מעין "נשיא העם", שהוא תואר פחות מן התואר "מלך"), ואילו אנטיפטרוס היה ל"אפוטרופוס על יהודה", משרה שכפי הנראה הקדימה את משרת הנציב הרומי.
אנטיפטרוס החל בקו זה, והורדוס המשיך בו – עשיית רצונם של הרומאים וייצוג האינטרסים שלהם, לרוב על חשבון האינטרס העצמאי של הממלכה.
שנים אלו היו שנות שינוי ומפנה באזור ובעולם כולו.
השושלת הסלאוקית שמשלה בסוריה מאות בשנים, מאז ימי אלכסנדר הגדול שקעה במלחמות שושלתיות שכילו את כוחה, ולבסוף הפכה לפרובינציה רומית, עובדה שהביאה כוח רומי גדול אל סיפה של ארץ ישראל, ולהתערבות ישירה של רומא בענייני האזור, אשר נקודת המפנה בה היא כיבוש הארץ על ידי פומפיוס.
אך רומא עצמה הייתה נתונה בשינוי ובמעבר מתקופת הרפובליקה הרומית, אל השלטון האישי של קיסרי רומא.
כיבוש הארץ על ידי פומפיוס, והשוד והגזל של בית המקדש על ידי קראסוס בשנת 54 לפנה"ס, היו אירועים שנגרמו כתוצאה מהסכסוך הפנימי הרומי, אשר השפיע באופן ישיר על האירועים ביהודה.
בשנים האחרונות, לפני עליית הורדוס ניתן להבחין בשלושה כיוונים היסטוריים עיקריים, המשתלבים ביניהם: (1) ירידתו של בית חשמונאי ושקיעתו למאבק שושלות מנוון; (2) עלייתם של אנטיפטרוס ובניו; (3) והתערבות גוברת והולכת של רומא בענייני ממלכת יהודה, עד איבוד מוחלט של העצמאות ממנה נהנתה הממלכה בתקופה המוקדמת של מלכי בית חשמונאי.
עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון יחיד ברומא, היא נקודת הזמן בה ניתן לראות את תחילת הקריירה של הורדוס שפעל באופן עצמאי, על מנת לקבל את השלטון ביהודה.
יוליוס קיסר נטה חסד להורקנוס השני ולאנטיפטרוס, שכן אלו סייעו לו בשליחה של חיילים למצרים במלחמתו נגד פומפיוס.
מולם עמדו תביעותיו של מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו של אריסטובולוס השני (שנרצח על ידי תומכי פומפיוס), לקבל את המלוכה.
אנטיפטרוס והורקנוס עשו כל שביכולתם כדי לקבל את תמיכתו של יוליוס קיסר במאבק הפנימי בין השושלות החשמונאיות המתחרות, ולשפר את מעמד הממלכה במסגרת ההירארכית של המעצמה הרומית.
יוליוס קיסר שב ואישר את המצב בו ניתן להורקנוס מעמד האתנארך בעוד שאנטיפטרוס שימש כ"אפוטרופוס", ואף קיבל אזרחות רומית.
במסגרת זו מינה אנטיפטרוס את בנו פצאל למושל ירושלים ואת בנו הורדוס למושל הגליל.
הייתה זו תחילת הקריירה הציבורית של הורדוס, התחלה המלמדת במידה רבה על העתיד לבוא.
הורדוס מונה למושל הגליל בשנת 47 לפנה"ס.
בתפקידו זה, יצר מגעים הדוקים עם סקסטוס קיסר, נציב סוריה.
באותה שנה נישא לדוריס, הראשונה מבין עשר נשותיו, אשר ילדה לו את בנו הבכור, אנטיפטרוס.
אחד ממעשיו הראשונים בתפקיד היה הוצאה להורג ללא משפט של חזקיה הגלילי שנחשב כראש כנופיה, וכן רבים מאנשי הכנופיה, אשר התקיפה ושדדה את אנשי הגליל.
ההוצאה להורג גרמה לגל של שמחה אצל תושבי הערים ההלניסטיות הסמוכות לגליל.
בעקבותיה זכה הורדוס להכרת תודה מצד הסורים, ומעמדו התחזק גם אצל מושל סוריה.
לעומת זאת, בקרב חלקים נרחבים מהאוכלוסייה היהודית שמאסה בשלטון הרומי, הדבר יצר מרמור כנגדו.
חזקיה הגלילי היה מאנשי הפילוסופיה הרביעית ומייסדה של קבוצת הסיקריים.
יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "ראש השודדים" (archilistes, כינוי שניתן על ידי בן מתתיהו בדרך כלל למורדים בשלטון רומא).
מאחר שעל פי ההלכה היהודית רק המלך רשאי להורות על הוצאה להורג ללא משפט בפני בית דין, נאלץ הורקנוס, תחת לחץ פוליטי כבד, לזמן את הורדוס לעמוד בפני בית הדין על פשע זה.
בעצת אביו, הגיע הורדוס למשפט מלווה במשמר חיילים לא גדול, כדי שלא ייראה כמאיים על שלטונו של הורקנוס, לבוש בגדי ארגמן וחגור בחרב, ועמו שומרי ראש.
הופעתו הטילה פחד על חברי הסנהדרין שחששו לתבוע אותו.
אולם, רק אחד מחברי בית הדין העז לדבר ולקטרג עליו – היה זה שמאי (יש אומרים שמעיה), אשר בעקבות נאומו נטתה הסנהדרין לחייבו בדין.
הורקנוס השני קיבל עוד קודם לכן מכתב איום מסקסטוס, נציב סוריה, שהיה מטיבו של הורדוס, שדרש ממנו לשחרר את הורדוס.
הואיל והורקנוס ראה כי חברי הסנהדרין נוטים לדון את הורדוס למוות, דחה את המשך המשפט ליום המחרת ויעץ להורדוס להימלט מן העיר.
הורדוס נמלט בלילה לדמשק, שם מינה אותו סקסטוס, לסטרטגוס על חילת-סוריה (לא ברור מה היו סמכויותיו של הורדוס וכן לא ברור מה היה שטח שלטונו בעקבות המינוי).
עם הכוח הצבאי שעמד לרשותו, שקל הורדוס לתקוף את הורקנוס ולכבוש את ירושלים, אולם אביו ואחיו הניאו אותו מתוכנית זאת.
לאחר רציחתו של יוליוס קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס, נפלו הפרובינציות הרומאיות במזרח לידיו של גאיוס קסיוס לונגינוס ששלט עליהן בעריצות, תוך שהוא מטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה.
יהודה גם היא נדרשה לשלם את חלקה, והתושבים ביישובים שפיגרו בתשלום, או שסירבו לשלם את המס שהוטל עליהם (לוד, תמנה ועוד) נמכרו לעבדות.
הורדוס שיתף פעולה עם השליט החדש בצורה יעילה.
שיתוף פעולה זה הביא לכך שקסיוס אישר את משרתו כסטרטגוס של חילת סוריה והבטיח לו כי ימנה אותו למלך יהודה לאחר שיביס את הטריומווירט השני.
שיתוף הפעולה הקרוב של בית אנטיפטרוס עם הרומאים, העובדה שפעלו על דעת עצמם, ושלטונו הטיראני של קסיוס הגבירו את ההתנגדות אליהם בקרב תומכי הורקנוס.
התנהגות זו הייתה הגורם להרעלת אנטיפטרוס אביו של הורדוס בשנת 43 לפנה"ס, על ידי מליכוס מנאמני הורקנוס השני, המלך החשמונאי.
רציחתו של אנטיפטרוס אביו של הורדוס הגבירה את חוסר היציבות בממלכת יהודה.
בתחילה ביקש הורדוס לנקום את רצח אביו תוך שימוש בצבא, אולם אחיו שכנע אותו לפעול בעורמה.
הורדוס שלח מכתב בקשה לקסיוס בו הוא מבקשו לנקום ברוצח אביו.
סביר להניח שהציג את הרצח כפגיעה באינטרס הרומאי ביהודה.
מכל מקום, כתוצאה מהמכתב הוצא מליכוס להורג.
בנוסף, פרץ בירושלים מרד נגד פצאל, אחיו של הורדוס ומושל ירושלים, ואחיו של מליכוס הצליח להשתלט על מספר מבצרים צבאיים.
הואיל והורדוס היה חולה באותה עת, הוא לא יכול היה לעזור לאחיו לדכא את המרד, ופצאל הצליח בסופו של דבר לדכא את המרד בעצמו ולכבוש מחדש את המבצרים שבידי אחיו של מליכוס.
מתתיהו אנטיגונוס השני ניצל את העדר היציבות ביהודה כדי לפתוח במרד נגד הורדוס בגליל.
אולם, בסיוע תלמי בן מניאוס מלך כלקיס הביס צבאו של הורדוס את המורדים.
הורדוס שב ליהודה, והתקבל בירושלים כמנצח.
לאור זאת, ניאות הורקנוס לקבל את הורדוס בכבוד רב.
כשדרש ממנו הורדוס לתת לו את מרים נכדתו לאישה, כדי להכין לו על ידי נישואין אלה בסיס חוקי לכיסא החשמונאים, לא העז הורקנוס לסרב והסכים לאירוסין.
על מנת לשאת את הנסיכה, שהייתה אז בתחילת שנות העשרה לחייה, גירש מעליו הורדוס את דוריס.
מרקוס אנטוניוס ואוקטביוס יצאו מנצחים בהתמודדות בין רוצחי יוליוס קיסר לטריאומווריט השני, ובעקבות ניצחון זה ניתן השלטון במזרח לאנטוניוס.
משלחת יהודים יצאה אל אנטוניוס להתלונן בפניו על הורדוס ופצאל ומעשיהם, אך אנטוניוס לא שעה לבקשתם לפגוע בבני אנטיפטרוס מתוך הבנה שהם ישרתו נאמנה את האינטרס הרומאי (וייתכן שאנטוניוס אף זכר את הסיוע שאנטיפטרוס הגיש לו בהיותו קצין צעיר), ואף העלה את הורדוס ופצאל לדרגת "טטררכים", מושלים ביהודה.
שלטונו של מתתיה (אנטיגונוס השני) (40–37 לפנה"ס)
בתקופת שלטונו של אנטוניוס נגבו מיסים כבדים באותה אכזריות כמו בתקופתו של קסיוס, דבר שהגביר את השנאה לרומא ולעושי דברה ביהודה.
אולם, השעה לפרוק את עולה של רומא הגיעה בשנת 40 לפנה"ס, כשהאימפריה הפרתית, האויבת העיקרית של רומא במזרח, פלשה ליהודה והכתירה את מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו הצעיר של אריסטובולוס השני, למלך בירושלים.
הורדוס, פצאל, והורקנוס השני היו תחת מצור בארמון החשמונאים בירושלים.
פצאל והורקנוס התפתו לצאת ולהיכנע לפרתים, ונאסרו מיד כשיצאו.
פצאל התאבד, ואילו להורקנוס כרתו את האוזניים, כדי לפסול אותו מלשמש בכהונה הגדולה, והוא נשלח לגלות בבבל.
הורדוס סירב להיכנע לפרתים והצליח להימלט אל ממלכת הנבטים.
בדרך השאיר את משפחתו במצדה ונלחם באנטיגונוס ליד המקום שבו בנה מאוחר יותר את הרודיון.
משם המשיך אל ברונדיסיום (היא כיום ברינדיזי), שם נפגש עם מיטיבו, אנטוניוס, ועם אוקטביוס אשר משלו בצוותא ברומא.
הורדוס שכנע אותם שהמלכתו למלך תשרת את האינטרסים של רומא ביהודה, וכך על פי החלטת הסנאט הוא הוכתר למלך בשנת 40 לפנה"ס ברומא.
הורדוס קיבל את המלוכה, אולם עדיין היה עליו להילחם על השליטה ביהודה.
הוא הגיע לעכו בשנה 39 לפנה"ס עם ספינה, ואסף חיילים שכירים, בשעה שמתקפת הנגד הרומאית קצרה את הצלחותיה הראשונות בהדיפת הפרתים מסוריה.
בתחילה נתקל הורדוס בקשיים, שכן אנטיגונוס נהנה מתמיכתו של העם (אשר שנא את שלטון אנטיפטרוס ובניו), וראה באנטיגונוס את ממשיכם של מלכי בית חשמונאי הגדולים.
הורדוס כבש את יפו ואחר כך את אדום, אשר שמשה לו כבסיס לחיזוק צבאו.
מכאן עלה הורדוס על ירושלים והטיל עליה מצור, יחד עם המפקד הרומאי סילו.
משני עברי חומת העיר החל עמות של חילופי דברים שהתנהל לפני סילו על עצם הלגיטימיות של הכתרת הורדוס למלך, ולו גם מנקודת המבט הרומית.
הורדוס הכריז סביב החומה שהוא בא לפעול למען "טובת העם והצלת העיר".
על דברי הכרוז שלו, השיב אנטיגונוס לסילו שגם על פי המנהג הרומאי, לא יהיה זה צודק "אם יתנו את המלוכה להורדוס, שהוא הדיוט ואדומי, כלומר, יהודי למחצה", והם חייבים לתת אותה לבני משפחת המלוכה המקומית, המקובלת על העם.
חילופי הדברים הפכו עד מהרה לגידופים ואנטיגונוס פקד על אנשיו לירות על הצרים.
הורדוס שעמד עם צבא שכירי חרב מול צבאו של אנטיגונוס, לא הצליח להתמודד מולו.
בנוסף, שיחד אנטיגונוס את סילו שעד מהרה נטש את כיתור העיר ירושלים וירד לאזור השפלה.
וכך נותר הורדוס לבדו, הואיל והרומאים באותה עת לא יכלו לבוא לעזרתו, שכן המלחמה עם הפרתים דרשה מהם את כל המשאבים.
לפיכך, יצא הורדוס למגר את המרד בגליל.
תושבי ארבל נאבקו בו, והוא נלחם בהם במערות שבהר ארבל.
בשנת 37 הדפו הרומאים את פלישת הפרתים לסוריה והתפנו לעזור להורדוס.
יוסף, אחיו של הורדוס, נחל מפלה ביריחו ונהרג בקרב.
יתרה מכך, החלה גם התקוממות בגליל והורדוס נאלץ לחוש לגליל ואחר כך נאלץ לפנות להילחם ביריחו, שם ריכז אנטיגונוס צבא גדול, והורדוס חשש מקרב קשה.
אולם אנטיגונוס עשה טעות כאשר פיצל את צבאו ושלח חלק גדול ממנו לשומרון.
בשל שגיאתו זו, הורדוס הצליח להכריע את הכוח שנותר על יד הכפר יְשָׁנָה בשומרון.
בשנת 37 לפנה"ס, לאחר שנפגש שוב עם אנטוניוס, קיבל הורדוס סיוע של שני לגיונות מהצבא הרומאי, בפיקודו של גאיוס סוסיוס.
לאחר מצור בן חמישה חודשים נפלה ירושלים, תוך כדי טבח נורא בתושביה.
אנטיגונוס נפל בשבי, והיה מיועד להיות מובל בטריומף ברומא.
לבקשתו של הורדוס, שחשש כי לאנטיגונוס תינתן אפשרות והוא יטען בפני הסנאט כי המלכתו אינה חוקית, הוא הוצא להורג בידי אנטוניוס.
בזמן המצור על העיר נישא הורדוס למרים החשמונאית, אשר הייתה מאורסת לו מזה שנים.
בנישואין אלו קיווה לחזק את תביעתו לכס המלכות, שהייתה מבוססת על מלכות רומי, יותר מאשר על הסכמת העם או על ייחוס לגיטימי.
בכל זאת היו נישואים אלה עבורו יותר מתמרון פוליטי: הורדוס אהב את מרים אהבה עזה, ואילו היא שנאה אותו ובזה לו.
הורדוס היה למלך, לאחר שהסיר מדרכו את אחרון מלכי חשמונאי.
תקופת מלכותו הייתה ארוכה יחסית, אך היא התאפיינה בעימותים עם מתנגדים מצד אנשי בית חשמונאי, ומצד קבוצות יהודיות שונות שפעלו בממלכת יהודה באותן שנים.
שלטונו של הורדוס (37–4 לפנה"ס)
ממלכתו של הורדוס השתרעה על פני שטח נרחב וכללה את המחוזות אדום (צפון הנגב), שומרון (כולל אזור השרון), יהודה, הגליל, עבר הירדן והבשן.
עלייתו של הורדוס לכס המלוכה בחסות הסנאט הרומאי, מסמלת לא רק את סיום שלטון שושלת בית חשמונאי ותחילת שלטון שושלת בית הורדוס, אלא גם שינוי עמוק בתוכן המלוכה.
שלטון בית חשמונאי הושג בעזרת העם והלגיטימיות של משטרם נשענה על החלטת "הכנסת הגדולה" מימיו של שמעון, שקבעה את "חבר היהודים" כשותף לשלטון.
ואילו הורדוס הגיע לשלטון לא בתמיכת העם, והיה חייב את עלייתו רק לכישרונו ולתעוזתו.
כפועל יוצא מכך היה שלטונו אבסולוטי ורודני.
הורדוס הנהיג מייד עם עלייתו לשלטון טרור פוליטי, כדי להבטיח את כיסאו.
הוא הוציא להורג 45 מראשי המשפחות הנכבדות שהיו אנשי אמונו של אנטיגונוס.
כמו כן הוציא להורג 21 מחברי הסנהדרין שהשתתפו במשפטו, 12 שנים קודם לכן.
הורקנוס השני, המלך שהוטל בו מום, הוגלה לבבל לאחר עליית אנטיגונוס לשלטון, והורדוס שצפה סכנה בהשפעתו על הקהילה היהודית העשירה ורבת העוצמה בעיר זו, הזמין את הורקנוס לחצרו על מנת שיוכל לשלוט בו.
עתה נמצאו בחצרו של הורדוס עצמו ארבעה מבני משפחת חשמונאי, שיכולים היו לסכן את שלטונו.
היו אלה: הורקנוס השני הזקן, בתו אלכסנדרה החשמונאית, וילדיה אריסטובולוס השלישי ומרים החשמונאית.
אלכסנדרה הייתה מסוכנת במיוחד, מבחינתו של הורדוס, שכן הייתה לה השפעה רבה בחצרה של קלאופטרה מלכת מצרים, שהייתה המאהבת של מרקוס אנטוניוס, אדונו הרומאי של הורדוס.
הורדוס ניסה להמעיט בהשפעת בני חשמונאי.
הוא מינה לכוהן גדול את חננאל הבבלי, שהיה אמנם כהן, אך לא היה ממשפחה מיוחסת.
אלכסנדרה ראתה במינוי זה פגיעה בבנה, הנער אריסטובולוס השלישי, ובעזרת השפעתה בחצר קלאופטרה פעלה כי הנער יוזמן לריאיון אצל מרקוס אנטוניוס.
ברם, הורדוס לא ראה בעין יפה את התקרבותו של אריסטובולוס לחצרו של אנטוניוס, וכדי למנוע פגישה זו, מיהר למנות אותו לכהן גדול והוא בן ה-17 בלבד.
מינוי זה הסתיים באסונו של אריסטובולוס הצעיר.
הוא הוזמן ליריחו לשהות בחווילתו של הורדוס, ושם בשנת 35 לפנה"ס, הוטבע למוות בבריכה על ידי עבדי הורדוס, באמתלה של תאונה תוך כדי משחק.
לאחר הריגתו של אריסטובולוס, הוציא הורדוס להורג את הורקנוס השני, בטענה כי ניסה להרעילו.
פרשת הוצאתה להורג של מרים החשמונאית הייתה פרשה טראגית.
הורדוס היה מושפע מאוד מבני משפחתו האדומים הקרובים ולא יכול היה להתנתק מהם, ובמיוחד מאחותו שלומית (Salomé).
הם הסיתו אותו נגד בני משפחת חשמונאי.
הוא היה חייב לצאת להסביר לאנטוניוס את דבר מותו של אריסטובולוס.
לאחר מפלת אנטוניוס בקרב אקטיום, נאלץ לצאת אל השליט החדש אוגוסטוס, ולהפגין כלפיו את נאמנותו.
בשתי נסיעות אלה, לא ידע אם ישוב בשלום, השאיר את אשתו מרים תחת משמר, עם פקודה להרגה במקרה שתגיע הודעה על מותו.
אך הפקודה להרגה, התגלתה למרים על ידי יוסף, בעלה של שלומית אחות הורדוס, שנצטווה לשמור עליה.
כאשר שב הורדוס ממסעותיו, הטיחה בו מרים את האשמה על מתן הפקודה להרגה.
הורדוס הזועם טען בפניה שזו ההוכחה לכך שבגדה בו עם יוסף, כמו כן הוא האשים אותה כי זממה להורגו.
הוא הורה על משפט, ומרים נדונה למוות.
בשנת 29 לפנה"ס הוצאה מרים להורג.
הורדוס אהב מאוד את מרים, אולם היא בזה לו, והייתה בטוחה שלא יאונה לה כל רע למרות הדברים הקשים שהייתה מטיחה בו.
ולכן הוצאתה להורג נתפסת כגחמה של קנאה.
לאחר ההוצאה להורג חלה הורדוס, ורבים האמינו כי לא יבריא.
אלכסנדרה חמותו, ניצלה שעת כושר זו וניסתה להוביל מרד נגדו.
אולם, הורדוס קם ממיטת חוליו והורה להוציאה להורג.
לאחר מותה של אלכסנדרה המשיך הורדוס לרדוף את אנשי בית חשמונאי, ואף הרג ללא משפט את בני בבא הקרובים אליהם בקרבת דם.
מרים החשמונאית ואלכסנדרה היו האחרונות מבנות בית חשמונאי.
אחרי אלכסנדרה ומרים, כל בני חשמונאי הנותרים היו בניו של הורדוס, או צאצאיו, אשר נקלעו לעיתים קרובות לעימותים איתו.
הואיל והורדוס מלך בחסות האימפריה הרומית, הוא פעל לחיזוק כוחה של האוכלוסייה הנוכרית בארץ ישראל, שנתפסה כאוכלוסייה נאמנה לרומאים בניגוד לאוכלוסייה היהודית.
הוא נשען על נאמנות האוכלוסייה הנוכרית כאמצעי למניעת מרידות וערעור על שלטונו.
שומריו היו נוכרים, שפעמים רבות היו עוינים את האוכלוסייה היהודית.
אולם, הורדוס יכול היה לבטוח בהם כיוון שלא היה כל חשש לשיתוף פעולה של הצבא עם האוכלוסייה היהודית.
כמו כן, גויסו לצבא יהודים מאדום ויהודים שעלו לארץ ישראל, שבהם הורדוס נטה לבטוח יותר מאשר באוכלוסייה היהודית הכללית.
רוב צבאו של הורדוס, שגודלו נע בין 20 ל-35 אלף חיילים היה מורכב בעיקר מיהודים, אך היו ביניהם גם שכירי חרב רבים.
בתקופתו של הורדוס לא היו איומים צבאיים של ממש מצד מדינות שכנות, ועל כן יכול היה הורדוס להשקיע רבות בפיתוח כלכלי.
מערכת היחסים הטובה שלו עם הנציבים הרומים, עם שלטונות רומא ועם שליטי המדינות השכנות אפשרו פיתוח של המסחר הבין-לאומי, שהתבסס על הנמלים החדשים שבנה הורדוס.
הורדוס יישב את החלק הצפוני של עבר הירדן המזרחי שהיה בשליטתו, בנה אמות מים יעילות ופיתח את החקלאות באזור זה ובמקומות אחרים תחת ריבונותו.
אחד האיומים הגדולים על ממלכתו של הורדוס היה מקלאופטרה השביעית, מלכת מצרים מבית תלמי ובת זוגו של מרקוס אנטוניוס, אדונו הרומאי של הורדוס.
קלאופטרה שאפה להרחיב את ממלכתה ולהשיב לה את זוהרה, ובין תביעותיה היו שטחים ביהודה, שהיו בעבר חלק מהממלכה התלמית.
בזמן קרב אקטיום, למרות היותו חבר בקואליציית המלכים שהושיטה עזרה צבאית לאנטוניוס, היה הורדוס עסוק במלחמה בממלכה הנבטית.
יש הרואים מלחמה זו כתכסיס של הורדוס ואימוץ עמדה נייטרלית בסכסוך בין אנטוניוס לאוקטביוס, מתוך רצון לתמוך בצד שיצא מנצח מן העימות.
תבוסתם של אנטוניוס וקלאופטרה בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס כנראה הצילה את ממלכתו של הורדוס מסיפוח למצרים, אולם בשעתו חשש הורדוס משינוי השלטון באימפריה מכיוון שהיה מזוהה עם אנטוניוס.
לקראת סוף המלחמה עזר הורדוס לצד המנצח ולשמחתו, אישר אוגוסטוס מחדש את מעמדו מכיוון שהבין, כמו אנטוניוס לפניו, שנאמנותו נתונה בראש ובראשונה לרומא ולא לאדם רומאי מסוים.
הורדוס מיהר לבטא את נאמנותו לאוגוסטוס בכך שייסד שתי ערים לכבודו, קיסריה וסבסטיאה (העיר שומרון), ושלח את בניו להתחנך בחצר הקיסר ברומא.
אוגוסטוס כתודה, גמל להורדוס בכך שהשיב לו שטחים שנגזלו ממנו על ידי קלאופטרה וכן הוסיף עליהם שטחים חדשים.
שנותיו האחרונות של הורדוס התאפיינו בסכסוכים משפחתיים וחוסר יציבות בבית המלוכה.
את שני בניו ממרים החשמונאית, אריסטובולוס ואלכסנדר, האשים בבגידה, והוציאם להורג בשנת 7 לפנה"ס.
את אנטיפטרוס, בנו הבכור מדוריס, הוציא להורג ימים ספורים לפני מותו.
ייתכן שהוצאתם להורג של בניו הוא הרקע המקורי לאמירה המפורסמת אצל מקרוביוס, המיוחסת לאוגוסטוס: "עדיף להיות חזירו של הורדוס מאשר בנו".
לחוסר היציבות בביתו נוספו בעיות מדיניות.
הנבטים נתנו מחסה לשודדים תושבי הטראכון, דבר שהיה למכשול להורדוס בניסיונו להשליט סדר במחוז.
הדברים הידרדרו בסופו של דבר לכך שבשנת 10 לפנה"ס פלש הורדוס עם צבאו לתחומי הממלכה הנבטית כדי להילחם בשודדים שמצאו שם מקלט.
מעשה זה הביא עליו את זעמו של אוגוסטוס שנזף בו קשות על כך, העם פתח במרד גלוי על ידי הסרת נשר הזהב שהורדוס קבע בשערי בית המקדש.
הורדוס נשא לא פחות מעשר נשים וככל הידוע, העמיד צאצאים משמונה מהן, עשרה בנים וחמש בנות:
אנטיפטרוס, הוצא להורג בשנת 4 לפנה"ס.
בן לא ידוע, מת בילדותו.
אלכסנדר, הוצא להורג בשנת 7 לפנה"ס.
אריסטובולוס, הוצא להורג בשנת 7 לפנה"ס, אביו של אגריפס הראשון.
שלומציון (נולדה ב-33 לפנה"ס), נישאה לפצאל בן פצאל אחי הורדוס.
קיפרוס (נולדה ב-29 לפנה"ס), נישאה לאנטיפטרוס בן שלומית אחותו של הורדוס.
מלתקי השומרונית, אותה נשא בשנת 28 לפנה"ס.
הורדוס אנטיפס טטרארך הגליל והפראיה.
אולימפיאס אשת יוסף אחיינו של הורדוס (בן אחיו יוסף).
מרים, בת שמעון בן ביתוס מאלכסנדריה שמונה לכהן הגדול על ידי הורדוס.
אותה נשא בשנת 28 לפנה"ס.
אותה נשא בשנת 27/28 לפנה"ס, ילדיה:
בשנת 16 לפנה"ס, נשא שלוש נשים אותן הביא עמו בשובו ממסעו ליוון ורומא:
בנוסף לכך נשא גם שתי נשים ששמותיהן אינם ידועים, דודניתו ואחייניתו, מהן לא נולדו לו ילדים.
הורדוס מת בשנת 4 לפנה"ס ונקבר בהרודיון.
לאחר מותו נערכה לו הלוויה מרהיבה המתועדת בספרו של יוסף בן מתתיהו "תולדות מלחמת היהודים ברומאים".
לפי המתואר בספר, המסע יצא מיריחו בליוויים של משפחתו וקרוביו, אנשי צבאו, וגם חלק מהעם.
בנוסף, הובלו דברי ערך יקרים לקברו בהרודיון, שם נקברו יחד איתו.
כיוון שהורדוס היה מלך עם טעם מאוד יוקרתי, טוענים כי קברו היה מאוד מושקע ובעל שלל רב.
בצוואתו, הורה הורדוס לתת לבנו פיליפוס את שטחי הטראכון, להכריז על בנו אנטיפס כנסיך ועל בנו ארכלאוס כמלך לאחר מותו.
בניו אמנם קיימו צוואה זו באופן חלקי כאשר ארכלאוס לא כיהן כמלך לאחר שהקיסר הרומי לא אישר את צוואת הורדוס.
הורדוס פעל מתוך שאיפה להנציח את שמו ולזכות באהדת העם, אך בו בזמן מתוך נטייה לתרבות ההלניסטית-רומית ניסה להתחבב על פטרוניו הרומאים, אשר הם שהמליכוהו ובזכותם התעשר וצבר נכסים ועוצמה.
הורדוס, שחשש לראשו עד כדי פרנויה של ממש, בנה ארמונות מבוצרים במצדה ובהרודיון שמדרום לירושלים.
ארמונות אלו צוידו בכל הפאר וההדר המקובלים בתקופה, אך כללו גם מאגרי מזון ומים לשעת מצור.
כן בנה מחדש את המבצרים אלכסנדריון, הורקניה ומכוור.
בירושלים בנה את מצודת אנטוניה בצידו הצפון מערבי של הר הבית, על בסיס מצודה קיימת בשם "הבירה" או "בריס".
בצידו הצפוני של ארמון המלכות שבנה בירושלים הציב הורדוס שלושה מגדלים – פצאל (על שם אחיו), מרים (על שם אשתו) והיפיקוס (על שם חבר נעוריו).
על בסיס שרידיו של אחד ממגדלים אלו (היסטוריונים שונים הציעו את כל אחד מהמגדלים), בנוי כיום מגדל דוד, המשמש אחד מסמליה של ירושלים עד היום.
מגדל נוסף נבנה בצפון מערבה של העיר, ומכונה מגדל פספינוס, ולאחר בניית "החומה השלישית" בימי אגריפס הראשון, שולב בחומה והיה לחלק ממנה.
הורדוס היה בעל מעוף ויוזמה והחל במפעל ארכיטקטוני שהפך את העיר ירושלים על פניה.
בעוד שלפניו השתרעה העיר על העיר העליונה, עיר דוד (העופל) והר הבית, הרי שבתקופתו התרחבה העיר מערבה, דרומה וצפונה ברוב הדר ופאר.
שיא מפעל הבנייה הוא מתחם הר הבית, ובליבו בית המקדש, שעליו כתוב בתלמוד: "מי שלא ראה בניין הורדוס, לא ראה בניין יפה מימיו".
הורדוס פתח במבצע מן האדירים בזמן העתיק, של הגדלת שטח הר הבית על ידי שימוש בטראסות תומכות ומילוי במאות טונות של עפר אשר האריכו את ההר מ-225 מטרים קודם לכן ל-480 מטרים, ואת רוחבו ל-320 מטרים.
שני נחלים למרגלות ההר מולאו בעפר ובוטלו, ובצפון ההר בוצעה חציבה מסיבית לצורך יישור המשטח לכדי רחבה בשטח של 145 דונם.
לפי הנאמר בברית החדשה (הבשורה על-פי יוחנן) נמשך המבצע 46 שנה.
הכותל המערבי, שהיה חלק מהחומה החיצונית של הר הבית, משמש עד היום עדות לגודל המפעל.
על הר הבית נבנה מחדש בית המקדש השני, במקום הבניין הצנוע מימי שיבת ציון וזרובבל.
תבניתו של בית המקדש עצמו לא הייתה נתונה לשינוי, שכן חלו עליו הכללים המפורשים בתנ"ך, אולם גובהו של הבניין הוכפל, והאולמות הורחבו.
אחד האולמות המפוארים ביותר היה הסטיו המלכותי, מבנה ציבור גדול וגבוה.
חצרו החיצונית של בית המקדש כונתה "חצר הנוכרים".
היא הייתה נמוכה מן החצר הפנימית, והקיפה אותה.
אל החצר הזו הגיעו מן השערים שבדרום, ולנוכרים ניתן היה להיכנס רק עד אליה, כאשר שלטים ביוונית ובלטינית הכריזו כי כל מי שאינו יהודי וייכנס אל המקדש פנימה צפוי למוות.
מחצר זו הוביל גרם של ארבע עשרה מדרגות אל החצר הפנימית, לתוכה ניתן היה להיכנס רק ליהודי שטוהר מטומאתו.
בחצרות אלו הוקרבו הקורבנות, ואולמות גדולים שימשו לצרכים נוספים כמו עזרת הנשים, ושמירת אוצרות המקדש.
הבניין עצמו היה היכל מרשים שחזיתו בנויה משיש לבן וירוק (יש אומרים אף שיש כחול).
הורדוס רצה לצפותו בזהב, אך בעצת חכמי ישראל נמנע מכך.
שערי המקדש היו מרהיבים אף הם ומצופי זהב, ומספר כהנים היו צריכים לעמול על פתיחתם וסגירתם.
גג הבניין הרבוע היה מכוסה בחודים עשויים מזהב, על מנת למנוע מציפורים לקנן בו.
בתוך המקדש עצמו היו שני אולמות – אולם הקודש (ובו מזבח הקטורת, שולחן לחם הפנים, והמנורה), ואולם קודש הקודשים, אליו נכנס רק הכהן הגדול ביום הכיפורים.
ההיסטוריון צבי גרץ כותב כי היד אשר חנכה את ההיכל היא היד אשר אחזה בלפיד הבוער שהחריבו.
ואכן, ההיכל נבנה תחת חסות רומא, ועל השער המוביל אליו הוצב נשר מוזהב, סמלה של רומא.
בשנת מותו של הורדוס הפילו שני תלמידי חכמים את הנשר, וניתצוהו, ועל כך נידונו למיתה בשריפה.
מקובל לייחס להורדוס גם את בניית החומה השנייה של ירושלים, אולם ייתכן כי הבונה היה אחד מאחרוני מלכי שושלת בית חשמונאי.
הורדוס הקים ארמון בירושלים, שהיה אף הוא מצודה המוקפת בחומות, בצידו הדרום מערבי של העיר.
הארמון שלט למעשה על כל העיר העליונה.
ביצוריו של הארמון היו כה אדירים, עד כדי כך שהוא החזיק מעמד במצור עוד זמן רב לאחר ששאר חלקי העיר נפלו, במהלך חורבן ירושלים בימי מרד החורבן בשנת 70 לספירה.
כמו כן בנה הורדוס בעיר תיאטרון וכן אמפיתיאטרון.
עוד מפעלי בנייה חשובים של הורדוס היו העיר סבסטיה (במקום העיר שומרון העתיקה) והעיר קיסריה (במקום העיר העתיקה "מגדל סטארטון"), בה בנה נמל גדול וחשוב, מקדש לכבוד אוגוסטוס, מגדלים, ארמונות פאר, היפודרום למרוצי מרכבות וסוסים, אצטדיון ותיאטרון רומי.
גם בסבסטיה נבנה ארמון למגורי הורדוס, תיאטרון, חומה ומתקני ספורט.
בנייתן של שתי ערים אלו היטתה את הכף בארץ לטובת הגורם הנוכרי על פני המרכיב היהודי באוכלוסייה, שכוחו הלך ונחלש.
על פי יוסף בן מתתיהו, הורדוס בנה לכבוד אוגוסטוס שלושה מקדשים: בסבסטיה, בקיסריה ובטריטוריה של זנודורוס ליד המקום הנקרא פניאון.
בימינו מזוהה המקום עם המקדש שנמצא בחורבת עומרית באצבע הגליל, לא רחוק מאתר הבניאס.
בניין נוסף שבנייתו מיוחסת להורדוס ואשר עומד על תילו עד לימינו אנו, הוא חלק מהמבנה שמעל למערת המכפלה.
כן בנה בערים המצויות מחוץ לארץ, כגון אנטיוכיה ודמשק, על מנת להאדיר את שמו בקרב העמים.
הורדוס בנה במהלך כהונתו מבנים שונים בערים רבות, ופיתח כפרים ויישובים קטנים באופן חסר תקדים.
בשנת 31 לפני הספירה חל קרב אקטיום שבסופו הביס אוגוסטוס את אנטוניוס וקלאופטרה וכך ניצלה ממלכת הורדוס מסיפוח למצרים.
על מנת להוכיח נאמנות לאוגוסטוס הקים הורדוס שתי ערים למענו: קיסריה וסבסטיה.
הורדוס הביא את התרבות ההלניסטית לארץ ישראל.
קיסריה, עיר שכל כולה מחווה לתרבות הרומית הייתה בתחילתה עיר פיניקית קטנה, אשר צמחה וגדלה בעזרתו של הורדוס.
למרות התנגדותם של רבים מבני עמו הוא בנה בה נמל, ארמונות, מגדלים, מקדש עבור אוגוסטוס, אצטדיון, מסלול למרוצי סוסים, מתקני שעשועים, אמפיתיאטרון, בתי מרחץ ומקדשי אלילים.
בתמורה העניק לו אוגוסטוס שטחים נוספים.
בניית מבני הבידור מעלה שאלה לגבי רצונו של הורדוס לשרת את התושבים היהודים.
רבים מהמבנים שהקים לא שירתו את היהודים כלל, שכן התרבות היהודית הייתה ממוקדת במקדש ותרבות התיאטראות והמרוצים הייתה זרה לה.
השינוי שחל בהורדוס על פי מבנה ארמונותיו
התפתחות ארמונות הורדוס עשויה לסייע בהבנת השינוי שחל בגישתו של הורדוס כלפי בני עמו ואנשי חצרו.
שלושה מארמונותיו המרכזיים עוזרים להבין את הנושא: הארמון ביריחו, הארמון המערבי במצדה, וארמון שונית הסלע בקיסריה.
בתוכניות הראשונות המתארות את המבנים ניכר שארמונות שונית הסלע וארמון יריחו הם הארמונות הנגישים ביותר למבקרים ולאנשי החצר, הורדוס היה קרוב אליהם מיוזמתו שכן הדבר לא היה נהוג קודם לכן בימי החשמונאים.
ייתכן ומדובר במהלך פוליטי שנועד לצבור להורדוס עוד אהדה במצג הציבור כמלך חברותי ומארח שאף בנה לאורחיו בתי מרחץ ובריכות שחייה להנאתם.
אלא שברבות השנים, כל אחד מארמונות אלה עבר שינויים ארכיטקטוניים.
הורדוס בחר להרחיק ולמדר את עצמו מאורחיו ומאנשי החצר, הדרך שהם היו צריכים לעבור על מנת להגיע להורדוס הייתה ארוכה יותר ופחות נגישה להם, וכן הורדוס יצר חלוקה ברורה יותר בין המעמדות בבית כאשר הוא עצמו נפרד מאנשי החצר ומאורחיו והמגע ביניהם נחלש ביחס למה שהיה בארמונות הקודמים.
בעשור האחרון למלכות הורדוס, ניכר שזיקת אנשי החצר להורדוס נחלשה.
במאי 2007 הכריז פרופ' אהוד נצר כי בשלהי 2006 מצא בהרודיון את קבר הורדוס, לאחר יותר מ-30 שנות חיפושים באתר.
האתר המזוהה עם קבר הורדוס התגלה במהלך חפירות במדרון החיצוני של ההר, מתחת לשרידי חומה המקיפה את הרודיון מסביבו, ומעל הארמון התחתון ששימש כנקודת היציאה למסע ההלוויה של הורדוס, בסמוך לשרידים של גרם מדרגות שעולה אל האתר מהרודיון התחתית.
במקום, הצופה צפונה לכיוון ירושלים, התגלה מסד של מאוזוליאום הבנוי אבני גזית מפוארות ושברי סרקופג מנותצים.
עיטורי הסרקופג דומים לעיטורי הסרקופגים שהתגלו ב"קברי המלכים" בירושלים מתקופה זו, אך מפוארים מהם.
מסד המאוזוליאום הוא 10X10 מטרים.
האבנים גדולות יותר משאר אבני ההרודיון והובאו מרחוק.