tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לעבודת הסולו שלה, בייקר חברה בסופרגרופ האינדי boygenius, לצד פיבי ברידג'רס ולוסי דייקוס.
הלהקה הוציאה מיני אלבום בכורה ב-2018. בינואר 2023, הכריזו בייקר, דייקוס וברידג'רס על איחוד הלהקה ואלבום האולפן הראשון שלהם The Record יצא במרץ של אותה שנה.
בייקר נולדה ב-29 בספטמבר 1995 בג'רמנטאון, וגדלה בפרבר של ממפיס בשם ברטלט.
שני הוריה עבדו בתחום הפיזיותרפיה.
בייקר שאבה השראה מאביה, שהקדיש את חייו לייצור גפיים תותבות ניסיוניות לאחר תאונה שחווה בשנות העשרים לחייו גרמה לכריתת רגלו.
הוריה של בייקר נפרדו בזמן שהיא הייתה בבית הספר היסודי.
בייקר גדלה במשפחה נוצרית בפטיסטית אדוקה, והחשיפה הראשונית שלה למוזיקה כללה נגינה בכנסייה שלה.
אחרי שראתה את גרין דיי בטלוויזיה, בייקר החליטה לחקור את תחום המוזיקה אלטרנטיבית והחלה להאזין ללהקות כמו My Chemical Romance ו-Death Cab for Cutie.
לאחר מכן התאהבה בסצנות הפאנק, ההארדקור, המטאלקור והסקרימו.
היא נאבקה בהתמכרות לסמים כנערה צעירה, אך מצאה תמיכה בקהילת ההופעות הביתיות בממפיס, וקיבלה השראה מתת-תרבות הפאנק הסטרייט אדג'ית.
בזמן לימודיה בתיכון בשנת 2010, בייקר הקימה את הלהקה The Star Killers, שלאחר מכן שינו את שמם לפוריסטר בשנת 2015.
בייקר למדה בבית הספר התיכון ארלינגטון ולאחר מכן באוניברסיטת Middle Tennessee State, שם עבדה בקמפוס במחלקה למופע אור קולי ובתחילה למדה טכנאות קול, לפני שהחליפה קורס לספרות וחינוך תיכוני.
לבסוף היא נשרה מהקולג' על מנת לעבוד כמוזיקאית במשרה מלאה לאחר שחרורו של Sprained Ankle, ולערוך את סיבוב ההופעות שלו, אך חזרה לקמפוס בסתיו 2019 כדי להשלים את התואר בספרות.
במהלך השנה הראשונה שלה באוניברסיטה, בייקר החלה לכתוב שירים בעצמה, ולעיתים קרובות השתמשה בחדרי התרגול של האוניברסיטה שנשארו פתוחים מאוחר בלילה.
היא כתבה את השירים שהפכו ל-Sprained Ankle בחדר המעונות שלה והקליטה אותם בזמן אולפן חינמי שחברה שלה קיבלה מהתמחות שעשתה בו.
היא הצהירה שהיא מעולם לא חשבה שהמיני אלבום יישמע על ידי קהל רחב ושהיא העלתה אותו לאתר Bandcamp כדי שחבריה יוכלו להאזין לו.
הוא התגלה על ידי חברת התקליטים 6131 רקורדס שקנתה את הזכויות עליו והפך לאלבום האולפן Sprained Ankle שיצא באוקטובר 2015. Sprained Ankle הגיע לראש רשימות רבות של האלבומים הטובים לשנת 2015, והצלחתו הובילה לכתבות ב"הניו יורקר" וב"ניו יורק טיימס", כאשר מבקרים שונים כינו אותו "שובר לב", "מהפנט" ו"בולט".
במרץ 2016, בייקר הקליטה הופעה עבור NPR Tiny Desk, שהייתה הראשונה מבין ארבע.
באותה השנה היא הופיעה גם בפסטיבלים South by Southwest ו-Newport Folk .
הופעותיה מתקופה זו כונו "אירועים שקטים ונכבדים", כשהקהל נותר לרוב שקט ומרוגש.
ב-2017 היא חתמה על חוזה עם מטאדור, והוציאה סינגל בגודל 7 אינץ' המורכב מהשירים "Funeral Pyre" (שנקרא בעבר "Sad Song 11") ו-"Distant Solar Systems".
אלבומה השני, Turn Out the Lights, הוקלט עם טכנאי הסאונד והמפיק קלווין לאובר באולפני Ardent בממפיס, ויצא ב-27 באוקטובר 2017 לשבחים נוספים.
היא בילתה את השנה שלאחר מכן בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית ובעולם, והופיעה לצד אמנים כולל דה נשיונל, האב ג'ון מיסטי, ולוסי דייקוס, והופיעה בתוכנית הבוקר של רשת CBS וב"לייט שואו עם סטיבן קולבר".
בייקר עשתה מופעי חימום או ושיתפה פעולה עם מגוון רחב של אמנים, כולל Death Cab for Cutie, קונור אוברסט וברייט אייז, פארמור והיילי ויליאמס, דה נשיונל, הדצמבריסיסטז, הפרונט בוטומס, בל וסבסטיאן ומנצ'סטר אורכסטרה.
בנוסף, היא הוציאה קאברים של אמנים שונים כגון אליוט סמית', רדיוהד וסאונדגארדן.
בשנת 2018, בייקר הקימה את סופרגרופ האינדי רוק Boygenius עם פיבי ברידג'רס ולוסי דייקוס.
הלהקה הוציאה שלושה שירים באוגוסט של אותה שנה ולאחר מכן הכריזה על מיני אלבום בשם הלהקה, שיצא ב-26 באוקטובר 2018 וזכה לשבחים ביקורתיים רבים.
הלהקה בילתה את חודש נובמבר בסיבוב הופעות בארצות הברית, וביצעה את שירן "Me & My Dog" בלייט נייט עם סת' מאיירס.
השלישייה המשיכה לשתף פעולה זה בעבודות הסולו זו שלהן מאז יציאת המיני אלבום שלהם.
הן שרו קולות רקע בשני שירים באלבום המועמד לפרס גראמי של ברידג'רס, Punisher, בשיר "Please Stay" מהאלבום Home Video של דייקוס ובשיר "Favor" מ-Little Oblivions, כמו גם בשיר "Roses/Lotus/Violet/Iris" מאלבום הבכורה של היילי ויליאמס, Petals for Armor.
בשנת 2019, בייקר הוציאה שני סינגלים בגודל 7 אינץ' .
הראשון, שיצא ביוני, כלל את השירים "Red Door" ו-"Conversation Piece", והשני, שיצא באוקטובר כלל את השירים "Tokyo" ו-"Sucker Punch" כחלק מסדרת סינגלים עם חברת התקליטים Sub Pop.
לארבעת השירים היה צליל מעט יותר מופק מהאלבומים הקודמים שלה והם התקבלו בצורה חיובית מאוד.
ב-21 באוקטובר 2020 הכריזה בייקר על אלבום האולפן השלישי שלה, Little Oblivions, בליווי הסינגל המוביל "Faith Healer" ומאמר מאת המשורר חניף עבדוראקיב.
הוא נכתב ברובו במהלך 2019, שנה קשה ומכוננת עבור בייקר, שכן היא נאלצה לבטל תאריכי הופעות שונים, נאבקה בפיכחון ובבריאות הנפש שלה, ובסופו של דבר חזרה לאוניברסיטה על מנת להשלים את התואר שלה.
בינואר, היא הופיעה ב"לייט שואו עם סטיבן קולבר", וביצעה את השיר "Faith Healer".
בשנת 2022, הוציאה בייקר מיני אלבום של B-Sides ל-Little Oblivions ושיתפה את הסינגל "Guthrie".
בשנת 2025 הוציאה בייקר אלבום עם זמרת האינדי TORRES בשם Send A Prayer My Way.
בייקר ידועה בכתיבת השירים האישית והוידויית שלה, והמוזיקה שלה סווגה כשילוב של אינדי רוק, אינדי פולק, אלטרנטיבי ואימו .
העיבודים הדלילים באלבום הבכורה שלה, Sprained Ankle, כוללים רק את הקול והגיטרה שלה, והופעותיה, במשך שנים רבות כללו רק אותה, תוך שימוש בלופר.
ב-Turn Out the Lights משנת 2017 נוספו מדי פעם כינור, כמו גם עוגבים ו"הפקה שנשמעת כאילו שהוקלטה במערה".
בייקר התנסתה בסאונד של להקה מלאה יותר עבור אלבומה משנת 2021, Little Oblivions, והתייחסה להרגשת מוגבלות מהציפיות שתדבוק בסגנון הקודם שלה.
אלבום זה כלל תופים, בס, קלידים, מנדולינה ובנג'ו.
בייקר ניגנה בכל הכלים האלו בעצמה במהלך הקלטת האלבום.
בסיבוב ההופעות לאחר יציאתו, היא ניגנה עם להקה מלאה והופיעה לראשונה בעיבודים חדשים, מרובי כלים, של יצירתה הקודמת, ותיארה את הסאונד של הלהקה כ"פוסט-רוק".
כתיבתה של בייקר משלבת נושאים דתיים, ומאופיינת בדימויים ויזואליים אלימים.
נושאים חוזרים בעבודתה של בייקר כוללים תקווה, גאולה, אהבה, התמכרות, בושה, שנאה עצמית ופניות ישירות לאלוהים.
המוזיקה שלה מציגה לעיתים קרובות יחס כנה לנושאים כמו התמכרות ופיכחון, והיא הייתה פתוחה לדיון על חוויותיה עם שימוש בסמים ומחלות נפש.
בייקר היא לסבית, וחוויותיה עם הנצרות משפיעות על יצירתה.
היא יצאה מהארון להוריה בגיל 17, אחרי שנים שבהן הייתה בארון וצפתה בחברייה נשלחים לטיפולי המרה או מנודים מבתיהם ומשפחותיהם.
עם זאת, היא גילתה שמשפחתה "מקבלת באופן קיצוני".
בעבר היא התייחסה לעצמה כסוציאליסטית נוצרית, אך דיברה על כך שההצמדה של התווית כ"נוצרייה קווירית בגמילה" בתחילת הקריירה שלה הזיקה להבנתה העצמית של זהותה, והובילה לתהייה ולהערכה מחדש של היבטים בסיסיים רבים בחייה.
מאז היא דנה באופי המשתנה של מערכת היחסים שלה עם הדת והאמונה, ואמרה שהיא כבר לא מעוניינת לתייג את אמונותיה בצורה כל כך נוקשה ושהיא מנסה לאמץ תפיסת עולם פחות דיכוטומית מזו שגדלה איתה, וקראה לתובנה זו "משחררת."
היא הייתה בזוגיות עם מריה שניידר, גיטריסטית להקת Slider, החל משנת 2019.
בשנת 2025 חשפה לוסי דייקוס, חברתה ללהקת boygenius שהיא בזוגיות עם בייקר.
שנהארגוןקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2016פרס ליברהSprained Ankle2021פרסי AIMHardline2024פרס גראמיאלבום השנהThe Record (בתור פזמונאית)שיר הרוק הטוב ביותר"Not Strong Enough" (בתור פזמונאית)
ג'וליאן אונדרדונק היה צייר אימפרסיוניסטי טקסני, שנקרא לעיתים קרובות "אבי הציור של טקסס".
ג'וליאן אונדרדונק נולד בסן אנטוניו, טקסס, לרוברט ג'נקינס אונדרדונק, צייר, ולאמילי גולד אונדרדונק.
הוא היה אחיה של אלינור אונדרדונק, גם היא ציירת, פסלת ומנהלת אמנות בולטת מטקסס.
סבו הנרי אונדרדונק היה מנהל בית הספר סנט ג'יימס במרילנד, אותו סיים אביו של ג'וליאן רוברט.
הוא גדל בדרום טקסס והיה שרטט וצייר נלהב.
כנער הושפע אונדרדונק וקיבל הכשרה מהאמן הבולט מטקסס ורנר מור ווייט שגם הוא התגורר בסן אנטוניו באותה תקופה.
הוא למד באקדמיה הצבאית של מערב טקסס, TMI Episcopal, וסיים את לימודיו ב-1900.
בגיל 19, בעזרת שכן נדיב, עזב ג'וליאן את טקסס כדי ללמוד אצל האימפרסיוניסט האמריקאי הנודע ויליאם מריט צ'ייס.
אביו של ג'וליאן, רוברט, גם למד פעם אצל צ'ייס.
ג'וליאן בילה את קיץ 1901 בלונג איילנד בבית הספר לאמנות של שינקוק הילס של צ'ייס.
הוא למד עם צ'ייס במשך כמה שנים ולאחר מכן עבר לניו יורק כדי לנסות להתפרנס כאמן.
בזמן שהותו בניו יורק הוא הכיר ונישא לגרטרוד שיפמן ועד מהרה נולדה להם בת, אדריאן.
אונדרדונק חזר לסן אנטוניו ב-1909, שם הפיק את מיטב עבודתו.
הנושאים הפופולריים ביותר שלו היו נופים כחולים.
בוש עיטר את החדר הסגלגל בשלושה מציוריו של אונדרדונק.
במוזיאון דאלאס לאמנות יש כמה חדרים המוקדשים באופן בלעדי לעבודותיו של אונדרדונק.
הסטודיו שלו לאמנות שוכן בשטח מוזיאון ויטה.
האלף ואליזבת האלף בילו עשרים שנה באיסוף יצירותיו לספר שפרסמו בשם Julian Onderdonk: A Catalog Raisonne.
מוזיאון סן אנטוניו לאמנות יצר תערוכה שחפפה לפרסום הספר שכללה 25 מציוריו של אונדרדונק מ-20 בינואר עד 23 באפריל 2017.
אונדרדונק נפטר מחסימת מעיים חריפה ודלקת התוספתן ב-27 באוקטובר 1922 בסן אנטוניו.
הוא נקבר בבית הקברות אלמו הבונים החופשיים.
ג'ולי ניקסון אייזנהאואר היא סופרת אמריקאית ובתם הצעירה של נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון ורעייתו, פט ניקסון.
בעלה, דייוויד, הוא נכדם של נשיא ארצות הברית לשעבר דווייט ד.
היא נולדה בוושינגטון הבירה בשנת 1948, בזמן שאביה היה חבר קונגרס, ג'ולי ואחותה הגדולה, טרישיה ניקסון קוקס, גדלו לעיני הציבור.
אביה נבחר לסנאטור אמריקאי מקליפורניה כשהייתה בת שנתיים וסגן נשיא ארצות הברית כשהייתה בת ארבע.
נישואיה לדייוויד אייזנהאואר ב-1968 נתפסו כאיחוד בין שתיים מהמשפחות הפוליטיות הבולטות בארצות הברית.
לאורך כל הממשל של ניקסון (1969 עד 1974), ג'ולי עבדה כעוזרת העורכת המנהלת של The Saturday Evening Post כשהיא מחזיקה בתואר הלא רשמי "הבת הראשונה".
היא זכתה לציון נרחב כאחת המגנים הקולניים והפעילים ביותר של אביה, ונקבעה כאחת מ"עשר הנשים הנערצות ביותר באמריקה" במשך ארבע שנים של שנות ה-70 על ידי קוראי המגזין Good Housekeeping.
לאחר שאביה התפטר מהנשיאות ב-1974, היא כתבה ביוגרפיה של אמה, רב המכר של הניו יורק טיימס "פט ניקסון: הסיפור שלא סופר".
היא ממשיכה לעסוק בעבודות התומכות במורשת הוריה ונמצאת במועצת המנהלים של קרן ריצ'רד ניקסון.
היא אם לשתי בנות, ג'ני אייזנהאואר ומלני קתרין אייזנהאואר, ובן, אלכס אייזנהאואר.
ג'ולי ניקסון נולדה בבית החולים קולומביה לנשים בוושינגטון, בעוד אביה, ריצ'רד ניקסון, היה חבר קונגרס, אך חלק ניכר מילדותה עלה בקנה אחד עם כהונתו של אביה כסגן הנשיא של דווייט אייזנהאואר (1953–1961).
היא נזכרה באביה כרומנטי, בעוד שאמה הייתה "מעשית ועמוקה".
אמה ניסתה "להסתיר" אותה ואת אחותה מרוב הקריירה הפוליטית של אביה.
בטקס ההשבעה השני שלו, הנשיא אייזנהאואר הציע לג'ולי בת השמונה בזמן שצילום צולם, להסתיר עין שחורה (שספגה בתאונת מזחלות) על ידי סיבוב ראשה.
היא הפנתה את ראשה לכיוון דייוויד, מה שגרם להראות שהוא בהה ישירות בה.
סבתה האנה ניקסון הייתה באה להשגיח עליה ובאחותה בכל פעם שהוריה נסעו.
כילדה, אחת מחיות המחמד האהובות עליה הייתה קוקר ספניאל בשם צ'קרס, שתפסה מקום בולט באחד הנאומים המפורסמים ביותר של אביה, שנאמר במהלך מסע הבחירות שלו לשנת 1952 לסגן נשיא ארצות הברית.
בזמן שאביה היה סגן נשיא, היא למדה בבית הספר הפרטי Sidwell Friends בוושינגטון, יחד עם אחותה טרישה.
לאחר שאביה הפסיד בבחירות לנשיאות של 1960 לג'ון פיצג'רלד קנדי, ג'ולי הרגישה "מוכה" מהתוצאות וחשה שהקולות "נגנבו".
לאחר שאביה הפסיד בהתמודדות לנשיאות ב-1960, חזרה המשפחה לקליפורניה, שם התמודד אביה ללא הצלחה על תפקיד המושל ב-1962. בני הזוג ניקסון עברו לעיר ניו יורק לאחר המירוץ למושלות, וג'ולי למדה במכללת סמית' לאחר סיום לימודיה בבית הספר צ'אפין.
היא קיבלה תואר שני בחינוך מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה ב-1971. כשהייתה בסמית', דייוויד אייזנהאואר, נכדו של הנשיא דווייט אייזנהאואר, למד במכללת אמהרסט הסמוכה.
ג'ולי ודייוויד הוזמנו שניהם לנאום במועדון הנשים הרפובליקני של האדלי.
למועדון נודע שהשניים נמצאים במרחק של שבעה קילומטרים בלבד, והזמין אותם להיות דוברים.
הם דנו בהזמנות ושניהם בחרו לסרב, אבל נפגשו שוב כשדייוויד ביקר את ג'ולי עם שותפו לדירה מאמהרסט ולקח אותה וחבר לגלידה.
דייוויד הרהר: "הייתי שבור, השותף שלי שכח את הארנק שלו.
היא החלה לצאת עם דייוויד אייזנהאואר בסתיו 1966 כששניהם היו סטודנטים טריים במכללת סמית' ובמכללת אמהרסט, בהתאמה.
הם התארסו שנה לאחר מכן.
גם ג'ולי וגם דייוויד אמרו שלמיימי אייזנהאואר היה חלק מרכזי במערכת היחסים שלהם.
בשנת 1966 במהלך הלוויה של ריימונד פיטקרן, חבר של בני הזוג ניקסון, הזכירה ג'ולי בפני מיימי שהיא תלמד במכללת סמית'.
מיימי סיפרה לה על תוכניותיו של דייוויד ללכת למכללת אמהרסט, ועד מהרה התחילה לנסות לגרום לדייוויד להתקשר אליה.
בשנת 1966, ג'ולי ניקסון הוצגה לראשונה לחברה הגבוהה בנשף הבכורה הבינלאומי במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק.
דייוויד אייזנהאואר היה המלווה האזרחי שלה בנשף הבכורה הבינלאומי.
ג'ולי ודייוויד נישאו ב-22 בדצמבר 1968, לאחר שאביה נבחר לנשיא בבחירות לנשיאות של 1968, אך לפני שנכנס לתפקידו.
בני הזוג החליטו שהם לא רוצים את הפרסום של חתונה בבית הלבן.
הכומר נורמן וינסנט פייל כיהן בטקס הלא-דתי בכנסיית ה-Marble Collegiate בניו יורק.
בני הזוג עזבו את מסצ'וסטס בשנת 1970 כאשר השיעורים שלהם שם בוטלו לאחר הירי בקנט סטייט.
לאחר שאביה התפטר מתפקידו, גרו השניים בקליפורניה ליד הוריה של ג'ולי ולאחר מכן בפרברי פילדלפיה.
למשפחת אייזנהאואר שלושה ילדים: השחקנית ג'ני אליזבת (נולדה ב-15 באוגוסט 1978), אלכסנדר ריצ'רד (נולד ב-1980), ומלאני קתרין (נולדה ב-1984), מומחית לחיי ילדים במחלקה האונקולוגית בבית החולים לילדים של פילדלפיה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1968, כשאביה היה המועמד הרפובליקני, החלה ג'ולי להרגיש שהיא לא מספיק פעילה בקמפיין של אביה ודאגה למה שהיא מאמינה שהפופולריות של יוברט האמפרי במכללת סמית', שהיא נכחה באותה עת.
היא לקחה חלק פעיל בקמפיין שלו, ולחצה ידיים במשך שעות תוך כדי ברכה לאנשים.
למרות שלא אהבה את הפרסום ושנאה לענות על "שאלות אישיות", היא עשתה כל שביכולתה כדי לעזור לאביה.
בזמן שאביה כיהן כנשיא (1969–1974), ג'ולי הפכה פעילה בבית הלבן כדוברת לענייני ילדים, איכות הסביבה וקשישים.
היא ערכה סיורים לילדים נכים, מילאה את מקום אמה באירועים והתעניינה באופן פעיל במדיניות חוץ.
היא וטרישה הוצבו כאחראים על קרוליין קנדי וג'ון קנדי ג'וניור, כאשר ביקרו בבית הלבן ב-1971. האחיות לקחו את משפחת קנדי הצעירה לסיור במעון הקודם שלהן, שכלל הליכה לחדרי השינה הישנים שלהן ולחדר הסגלגל.
בשנת 1971, כאשר דייוויד הוצב ב-USS אלבני שבסיסה במייפורט, פלורידה, הם עברו לקהילת החוף ג'קסונוויל באטלנטיק ביץ', פלורידה.
היא נשכרה ללמד כיתה ג' בבית הספר היסודי אטלנטיק ביץ' החל מאותו הסתיו, אבל היא נאלצה להפסיק כששברה את הבוהן ממש לפני שהשיעורים התחילו.
בני הזוג אייזנהאואר המשיכו לגור באטלנטיק ביץ' עד 1973, אפילו אירחו את הנשיא והגברת הראשונה בדירת המוסך שלהם על חוף הים בשדרת ביץ'.
מ-1973 עד 1975, היא שימשה כעוזרת עורכת מנהלת של ה-Satherday Evening Post ועזרה להקים חטיבת ספרים עבור Curtis Publishing Co., תאגיד האם שלה.
בתקופה זו כתבה ג'ולי את הספר Eye On Nixon, המלא בתצלומים של הממשל הראשון של אביה.
לאחר החדשות על פריצת ווטרגייט והחשדות שהיא עלולה להגיע עד החדר הסגלגל, ג'ולי לקחה על עצמה את ניהול העיתונות בבית ומחוץ.
העיתונאית נורה אפרון כתבה, "בחודשים מאז החלו הדיונים של ווטרגייט, היא [ג'ולי] הפכה עבור אביה...
לגברת הראשונה בפועל אם לא למעשה".
כשהיא לוקחת על עצמה את "תפקיד הניסיון להסביר את אביה לעולם", ההגנה הפומבית של ג'ולי על אביה החלה בוולט דיסני וורלד ב-2 במאי 1973. היא נתנה בסך הכל 138 ראיונות ברחבי הארץ.
ב-4 ביולי 1973 היא אמרה לשני עיתונאים שאביה שקל להתפטר בגלל ווטרגייט, אבל המשפחה דיברה עליו.
ב-7 במאי 1974, ג'ולי ודייוויד נפגשו עם העיתונות בגן המזרחי של הבית הלבן.
היא הודיעה שהנשיא מתכנן "...
להוריד את זה חוקתית עד הסוף".
קצת לפני הצהריים ב-9 באוגוסט 1974, ג'ולי עמדה מאחורי אביה בזמן שנשא את נאום הפרידה שלו לצוות הבית הלבן.
מאוחר יותר היא אמרה שזה היה הרגע הכי קשה עבורו.
ג'ולי ודייוויד התיישבו בברווין, פנסילבניה, שם כתבה מספר ספרים, כולל "פט ניקסון: הסיפור שלא סופר" ו-Going Home to Glory; A Moir of Life with Dwight D.
Eisenhower, שנכתב עם בעלה דייוויד אייזנהאואר.
יש לה רקורד נרחב של שירות קהילתי ועניין מיוחד בנוער בסיכון.
במשך למעלה מעשרים שנה היא כיהנה במועצת המנהלים של Jobs for America's Graduates, ארגון לאומי המסייע לצעירים לסיים את התיכון ולעבור לעבודה ראשונה.
היא זכתה בתואר הבת המכובדת של פנסילבניה על תרומתה האזרחית.
היא פעילה בקרן ריצ'רד ניקסון, יושבת במועצת המנהלים שלה.
משנת 2002 עד 2006 היא הייתה יו"ר ועדת הנשיא למלגות הבית הלבן, תוכנית המטפחת מנהיגות בקרב הצעירים היוצאים מן הכלל במדינה.
יחד עם אחותה ואביה, היא הייתה עם אמה כשנפטרה מסרטן ריאות ב-22 ביוני 1993. ארבעה ימים לאחר מכן, ב-26 ביוני 1993, היא השתתפה בטקס הלוויה של אמה בשטח ספריית ריצ'רד ניקסון ביורבה לינדה, קליפורניה.
עשרה חודשים לאחר מכן, היא הייתה ליד מיטת אביה עם אחותה כאשר הוא מת.
ג'ולי השתתפה בהלוויה ב-27 באפריל 1994. מותו של אביה הותיר אותה ואת אחותה עם רישומי יומנו, קלסרים וקלטות בין היתר.
היא הביעה סלידה מכמה עיבודים לנשיאות, ותייגה אותם כמעניקים לצופים צעירים "תחושה מעוותת של היסטוריה".
זה התרחב לסרטו של אוליבר סטון ניקסון, עיבוד של הנשיאות של אביה.
בתו של וולט דיסני, דיאן דיסני מילר, כתבה מכתב לג'ולי ולאחותה ואמרה כי סטון "ביצעה שירות רע למשפחתך, לנשיאות ולהיסטוריה האמריקאית".
ב-14 באפריל 1999, משרד ההגנה האמריקני עבר למנוע ממנה להופיע כדי להעיד במהלך מאבק משפטי בשאלה האם הממשלה הפדרלית תשלם לעיזבונו של אביה מיליונים המיועדים לספרייה והמוזיאון הנשיאותי של ריצ'רד ניקסון כפיצוי על מסמכים וקלטות שנתפסו כאשר התפטר.
בשנת 2001, היא הביעה עניין בהוצאת גופתו של צ'קרס, כלב שיוחס לקריירה של אביה כאשר פעל להיבחר כסגן הנשיא, שמת ב-1964. רצונה היה להעביר את השרידים לספרייה ולמוזיאון הנשיאותי של ניקסון.
היא ואחותה נקלעו למאבק משפטי על סכום מוערך של 19 מיליון דולר, שהשאיר בבה ריבוזו עבור קרן ספריית ריצ'רד ניקסון ו-Birthplace Foundation.
בניגוד לרצונה של טרישה שהכסף יהיה בשליטת קבוצה המזוהה עם משפחתם, ג'ולי רצתה שהוא יהיה בשליטת מועצת המנהלים של הספרייה.
על מתח היחסים שחוו השתיים במהלך הסכסוך, ג'ולי אמרה "אני חושבת שזה מאוד עצוב" והצהירה, "זה מאוד קורע לב כי אני מאוד אוהבת את אחותי".
בסופו של דבר, התביעה הוכרעה לשביעות רצונם של שני הצדדים.
אחת משאיפותיה החמות ביותר של ג'ולי הייתה שספריית ניקסון תצטרף למערכת המנוהלת על ידי הארכיון הלאומי של הספריות הנשיאותיות:זה לא בסדר, נאבקים על הכסף.
אבא שלי צריך להיות במערכת.
כל עוד הוא בחוץ, היסטוריונים ימשיכו להסתכל עליו, אני מרגישה, באור שלילי יותר.
תמיד תהיה שליליות, אבל הוא חייב להיות חלק מהרצף של הנשיאים.במידה רבה בשל התמיכה של ג'ולי אייזנהאואר, ספריית ניקסון הפכה לחלק ממערכת הארכיונים והרשומות הלאומי ביולי 2007.
למרות ההיסטוריה של משפחתה של תמיכה ברפובליקנים, ג'ולי תרמה 2,300 דולר לברק אובמה במרוץ הפריימריז הדמוקרטי נגד הילרי קלינטון ב-2008. היא תמכה במיט רומני ב-2012, המועמד הרפובליקני נגד הנשיא אובמה, ובדונלד טראמפ ב-2016 וב-2020.
ב-16 במרץ 2012, היא ואחותה הגיעו ליורבה לינדה, קליפורניה, כדי לחגוג את יום הולדתה ה-100 של אמם.
ב-23 בנובמבר 2013, אייזנהאואר ובעלה פתחו תערוכת חג עבור ספריית ניקסון, שנשארה שם עד 5 בינואר 2014.
ג'ולי טרזה סוויט היא מנהלת עסקית ועורכת דין אמריקאית, המשמשת כיו"ר ומנכ"לית של חברת אקסנצ'ר, חברה בינלאומית לשירותים מקצועיים.
סוויט זכתה להכרה נרחבת כאחת הנשים החזקות ביותר בעולם התאגידי בארצות הברית, בזכות מאמציה לקידום שוויון מגדרי ושיפור גיוון והכללה במקום העבודה.
סוויט גדלה בטוסטין, קליפורניה, והייתה פעילה מצטיינת בנאום ודיבייט בתיכון טוסטין.
היא למדה תואר ראשון במכללת קלרמונט מק'קנה ותואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
לפני שהצטרפה לאקסנצ'ר, עבדה סוויט כעורכת דין במשרד עורכי הדין המוביל קרוואת', סוויין ומור במשך 17 שנים, מהן 10 שנים כשותפה.
היא הייתה האישה התשיעית בלבד שהגיעה למעמד שותפה במשרד, והתמקדה בעסקאות מימון, מיזוגים ורכישות, וייעוץ משפטי כללי.
בשנת 2010, הצטרפה סוויט לאקסנצ'ר בתפקיד היועצת המשפטית הראשית של החברה.
בשנת 2015, מונתה למנכ"לית הפעילות העסקית של אקסנצ'ר בצפון אמריקה, השוק הגדול ביותר של החברה.
במהלך כהונתה בחברה, היא הייתה חלק מהוועדה הגלובלית לניהול החברה, ופיתחה יחד עם המנכ"ל דאז, פייר ננטרם, את אסטרטגיית המיזוגים והרכישות של החברה.
בספטמבר 2019, מונתה סוויט למנכ"לית אקסנצ'ר, והייתה האישה הראשונה בתפקיד זה.
באותה תקופה, היא הייתה אחת מ-27 נשים שהובילו חברות ב-S&P 500, והאישה ה-15 שמכהנת כמנכ"לית באחת מחברות ה-Fortune Global 500. בשנת 2021, קיבלה על עצמה גם את תפקיד היו"ר של החברה.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית, סוויט פעלה רבות למען קידום גיוון והכללה במקום העבודה, עם דגש על שוויון מגדרי.
היא הובילה את אקסנצ'ר לשאוף לייצוג שווה בין גברים ונשים עד שנת 2025. נכון לשנת 2019, 42% מעובדי אקסנצ'ר היו נשים.
בנוסף, היא תמכה בהכשרות מקצועיות ובהתמודדות עם הפערים במיומנויות בשוק העבודה האמריקאי.
סוויט פועלת גם בתחום הטכנולוגיה וקראה להכפלת מספר עובדי אקסנצ'ר בעלי מיומנויות בתחום הבינה המלאכותית והנתונים.
בשנת 2024, הכריזה על פתיחת עשרה מרכזי חדשנות בתחום הבינה המלאכותית ברחבי העולם.
מלבד תפקידה באקסנצ'ר, סוויט חברה במספר מועצות ודירקטוריונים, בהם מועצת הנאמנים של הפורום הכלכלי העולמי, קרן Marriott לאנשים עם מוגבלויות, המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים והוועדה הטכנולוגית של Business Roundtable.
ג'ולי סוויט נשואה לצ'אד קרייטון סוויט, שהיה יו"ר הקמפיין הנשיאותי של טד קרוז ב-2016. לזוג שתי בנות והם מתגוררים בבת'סדה, מרילנד.
סוויט הוכרה כאחת הנשים החזקות ביותר בעולם התאגידי בארצות הברית.
בשנת 2020, דורגה במקום הראשון ברשימת "הנשים החזקות ביותר" של מגזין פורצ'ן, והמשיכה להיות מדורגת בין המקומות הראשונים גם בשנים הבאות.
בשנת 2023, דורגה במקום ה-11 ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם" של מגזין פורבס.
בשנת 2024, קיבלה את פרס "האומץ נגד שנאה" מהליגה נגד ההשמצה.
באותה השנה נכללב ברשימת טיים 100 של מגזין טיים.
ג'ולי פרוסט היא פזמונאית, זמרת, גיטריסטית ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
היא זוכת פרס גלובוס הזהב ותחרות האירוויזיון בתור כותבת, כמו גם פרס בחירת ההורים על הפקה והשתתפות במספר אלבומים.
פרוסט הייתה למייסדת של עמותת "שירים לפילים", במטרה לעזור ולגייס כספים בתעשיית המוזיקה עבור הפילים ברחבי העולם.
היא הפזמונאית האמריקאית השנייה שזוכה בתחרות האירוויזיון, ככותבת שותפה של השיר "Satellite", שזכה בתחרות מטעם גרמניה.
פרוסט הייתה שותפה לכתיבת השיר "Masterpiece" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך פסקול סרטה "וואליס ואדוארד".
השיר זכה בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר ונכלל בפסקול של הסרט, .
פרוסט גדלה בכפר ורמונט והחלה להופיע בפומבי בשנת 1992 בשיקגו.
אלבום הסולו הראשון שלה The Wave (2002) התקבל בחיוב על ידי מבקרי מוזיקה שונים; על סגנון הכתיבה שלה, מבקרת המוזיקה ג'וני לופטוס כתבה "הזמרת/כותבת משיקגו, ג'ולי פרוסט, אוהבת להציג בשיריה כאב לב ותחנונים, תוך שילוב משחקי מילים מתוחכמים".
בהמשך ייסדה פרוסט אולפן משלה "Happy Child Studios", שנועד להפקה של שירים עבור משפחות וילדים, והוציאה לאור את אלבומה Happy Child Music (2006).
בין הקרדיטים שלה נמנים השירים "Just Can't Get Enough" של הבלאק אייד פיז, אחד הבתים מ-"Castle Made of Sand" של פיטבול ו-"Sweet Spot" של פלו ריידה.
היא גם הייתה שותפה לכתיבת שירה של ביונסה "Countdown", "Kiss Me" של אד שירן, "Primadonna" של מרינה והיהלומים.
פרוסט כתבה את "Endless Love" בביצוען של טיגן ושרה.
בהמשך, השתתפה בכתיבת "Lift Me Up" בהשתתפות ניקו, וינז וליידיסמית' בלאק ממבזו באלבומו של דייוויד גטה, Listen; היא השתתפה בכתיבת הסינגל "Marvin Gaye" של צ'ארלי פות' בהשתתפות מייגן טריינור.
בנוסף, פרוסט השתתפה בכתיבת הסינגל "Obsession" של די ג'יי וייס בהשתתפות קייל וג'ון בליון.
בהמשך הקריירה שלה, היא כתבה את "Ring" ל-Rare של סלינה גומז, ואת "Oh My God" עבור אלבומו של אלק בנג'מין, These Two Windows.
היא הועמדה לפרס גראמי הלטיני בשנת 2020 עם "Love" שנכתב ביחד עם ג'סי וג'וי, הלקוח מהאלבום, Aire.
פרוסט הוחתמה ב-EMI ב-2009 על ידי מנהל המוזיקה ביג ג'ון פלאט.
בשנת 2010, שיר שנכתב על ידי פרוסט ודיין ג'ון גורדן, "Satellite", זכה בתחרות האירוויזיון 2010 מטעם גרמניה.
את השיר הקליטה לנה מאייר-לנדרוט; הוא הפך לאחר מכן ללהיט במדינות שונות ברחבי אירופה, ודורג במקום הראשון במצעד הסינגלים האירופי.
ג'ולי אן פדורצ'ק היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מדינת דקוטה הצפונית.
פדורצ'ק, חברת המפלגה הרפובליקנית, כיהנה כחברת נציבות השירות הציבורי של דקוטה הצפונית בין השנים 2012–2025.
פדורצ'ק נולדה בוויליסטון שבדקוטה הצפונית בשנת 1968 בשם ג'ולי ליפריג.
היא הצעירה מבין שמונת ילדיהם של דוויין ודוריס ליפריג.
אביה דוויין כיהן בעבר כנציב התחבורה תחת מושל דקוטה הצפונית אלן אולסון.
בשנת 1991 השלימה לימודי תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת דקוטה הצפונית.
היא שימשה כדוברת המושל אד שייפר בין השנים 1995–2000, ולאחר מכן עבדה ככותבת טורים עבור העיתון "Bismarck Tribune" וביצעה עבודות מדיה שונות נוספות.
ב-2011 מונתה למנהלת המדינתית של חבר הסנאט של ארצות הברית ג'ון הובן.
ב-30 בנובמבר 2012 מונתה פדורצ'ק בידי המושל ג'ק דאלרימפל לנציבות השירות הציבורי של דקוטה הצפונית לאחר שהתפקיד נותר בלתי-מאויש בעקבות היבחרו של הנציב קווין קריימר לבית הנבחרים האמריקאי.
בבחירות 2014 נבחרה למלא את שארית כהונתו של קריימר עם 66% מקולות הבוחרים.
זמן קצר לאחר שנבחרה באופן מלא לנציבות, נבחרה פדורצ'ק ליושבת ראש הנציבות לתקופת כהונה בת שנתיים.
בבחירות 2016 ובבחירות 2022 נבחרה מחדש לתקופות כהונה בנות שש שנים.
בפברואר 2024 הכריזה פדורצ'ק על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של דקוטה הצפונית.
בהכרזתה ציינה כי בתור נבחרת ציבור היא תתמקד בסוגיות כגון הפלות, אנרגיה וחקלאות.
יריביה העיקריים בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית היו חבר בית הנבחרים של דקוטה הצפונית לשעבר ריק בקר, החקלאי אלכס בלאזס, הפעילה החברתית שרלט מוהר, ומיס אמריקה לשנת 2018 קארה מונד.
פדורצ'ק זכתה במספר הגבוה ביותר של תמיכות ברמת המדינה מכל מועמד במרוץ, כולל תמיכתם של למעלה מ-50 מחוקקים, הסנאטור האמריקאי ג'ון הובן, המושל דאג בורגום, ונשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ.
בפריימריז שהתקיימו ב-11 ביוני זכתה פדורצ'ק במועמדות הרפובליקנית עם 46% מהקולות.
בבחירות הכלליות התמודדה מול מועמד המפלגה הדמוקרטית טריגווה האמר.
זמן קצר לאחר הבחירות המקדימות הגישה פדורצ'ק קובלנה לוועדת הבחירות הפדרלית על הפרעה לבחירות לאחר שנשלחו מסרונים ודואר אלקטרוני כוזבים בטענה שהיא פרשה מהמרוץ ביום הפריימריז.
פדורצ'ק ניצחה את האמר בבחירות הכלליות עם 69% מהקולות, ונהפכה לאישה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית מדקוטה הצפונית.
היא גם האישה הרפובליקנית הראשונה שנבחרה לקונגרס מדקוטה הצפונית והאישה הראשונה המייצגת את המדינה בקונגרס מאז היידי הייטקאמפ, שכיהנה בסנאט האמריקאי מ-2013 עד 2019.
פדורצ'ק הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2025. עם תחילת כהונתה שובצה כחברה בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים – חברת הקונגרס בראשית כהונתה הראשונה שמונתה לוועדה מזה 14 שנה.
ג'ולי מרים גולדסמיט צוויקל בר-גיל היא פרופסור אמריטה במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מייסדת המרכז לחקר וקידום בריאות האישה.
חוקרת בתחום האפידמיולוגיה החברתית הבינלאומית, השפעות בריאותיות של משברי סביבה ואקלים, התערבויות בבריאות הנפש ובריאות האישה.
צוויקל נולדה בסיאטל, וושינגטון, הצעירה מבן ארבעה אחים.
בתם של ד"ר נעמי פריד גולדסמיט, פלאונטולוגית שהקימה את אתר החפירות ברמת נגב ופרופ' ג'ון גולדסמיט, אפידמיולוג תעסוקתי וסביבתי וממקימי המחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון.
בוגרת המחזור הראשון בתיכון קהילתי שבתיכון ברקלי .
בין השנים 1971–1973 למדה ביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
לאחר כשנתיים עזבה את הלימודים בארצות הברית והחליטה ללמוד תואר ראשון בעבודה סוציאלית ב אותו סיימה בשנת 1976. באותה שנה החליטה לעלות לישראל.
בשנים 1979–1981 למדה לתואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן אותו סיימה ב-1982 באוניברסיטת מישיגן.
בשנים 1976–1981 עבדה במחלקת שיקום ב ברחובות, כעובדת סוציאלית שיקומית.
בשנת 1986 סיימה את הדוקטורט בבריאות הציבור באוניברסיטת מישגן והמשיכה לפוסט-דוקטורט, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1986–1988 עבדה כחוקרת במכון ברוקדייל לגרונטולוגיה והתפתחות האדם של מבוגרים בירושלים.
בשנים 1987–1992 עבדה כמרצה במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובשנים 1992–1998 כמרצה בכירה.
בשנת 1998 קיבלה תואר פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובשנת 2007 תואר פרופסור מן המניין.
המרכז לחקר וקידום בריאות האישה
בשנת 1999 הקימה את המרכז לחקר וקידום בריאות האישה בעזרתה של פרופ' רבקה כרמי, נשיאת האוניברסיטה.
המרכז, עוסק במחקר אקדמי ומפעיל שתי תוכניות קהילתיות: "אם לאם בקהילה" ו"אישה ב-שלה".
בשנת 2009 הקימה את מרכז "אישה ב-שלה", לחקר וקידום בריאות האישה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המרכז נתן טיפול רגשי הרגיש לסוגיות של מגדר ורב תרבותיות.
בשנת 2025 קיבלה מענק מחקר מהקרן הלאומית למדע (ISF), עבור מחקר חדשני שבוחן את השאלה: "האם בינה מלאכותית מסוגלת להבחין בין דיכאון וחרדה אמיתיים לבין מזויפים?".
ביחד עם אבא שלה, פרופ' ג'ון גולדסמיט, עבדה על מחקרים בקרב עולים חדשים מאזורים שנחשפו לאסון צ'רנוביל, בצפון מערב אוקראינה.
הוציאה לאור את ספר הילדים שכתבה אמא שלה, "מאיופה וגברת עצמות" שנכתב ב-3 שפות, אנגלית ערבית ועברית.
סיפור על מפגש בין ארכאולוגית (אמא שלה) לבין שתי אחיות בדואיות שעזרו לה למצוא מאובנים.
בשנת 1976 נישאה לד"ר ברנרד צוויקל ונולדו להם 3 בנות.
ב-1991 נהרג בעלה בתאונת דרכים.
ב-1993 נישאה לד"ר שמואל בר-גיל ונולד להם בן, ד"ר לרפואה מאוניברסיטת בן-גוריון.
משנת 1990 שרה ב והשתתפה מעל 15 מחזות-זמר.
פרופ' צוויקל פרסמה מעל ל-130 מאמרים, כתבה ספר אחד, הייתה שותפה לכתיבת ארבעה ספרים וכתבה כ-20 פרקים ודיוני כנסים בספרים שונים.
במהלך הקריירה האקדמית שלה היא הדריכה עשרות סטודנטים למחקר לתואר שני, דוקטורט ופוסט דוקטורט, ביניהם פרופ' אפרת הוס ופרופ' שיר דפנה תקוע.
מאיופה וגברת עצמות (הספר כתוב בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית) - ד"ר נעמי גולדסמיט, איורים נורית צרפתי, הוצאת צפרא, 2017. ערכה ג'ולי צוויקל.
גישות חדשות בפסיכותרפיה פמיניסטית - עורכות מירב רבינוביץ' וג'ולי צוויקל, הוצאה רסלינג, 2023
ג'וליאן ברבור הוא פיזיקאי תאורטי ופילוסוף של המדע בריטי.
תרומתו המרכזית היא הטענה כי הזמן אינו קיים כישות עצמאית ביסוד הפיזיקלי של המציאות, אלא הוא חוויה אנושית הנובעת ממבנה היקום עצמו.
ברבור פועל כחוקר עצמאי ומבקר את תפיסת הזמן הליניארי המקובלת בקוסמולוגיה.
מסלול הכשרתו כלל לימודי מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ותואר דוקטור בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קלן, שם הניח את הבסיס לעיסוקו בעקרונות היחסות הכללית.
בצעד חריג, בחר ברבור בנתיב עצמאי מחוץ לאקדמיה הממוסדת.
המטרה הייתה לשמר חירות אינטלקטואלית מוחלטת ולעסוק בשאלות יסוד ללא לחץ לפרסום מיידי.
לפרנסתו עסק בתרגום מדעי מרוסית, בעודו מנהל מחקר מתקדם מביתו באוקספורדשייר בשיתוף חוקרים מובילים בעולם.
הליבה של עבודת ברבור היא פירוק מושג הזמן והצגת מודל חלופי למבנה היקום.
ברבור טוען כי ברמה היסודית, היקום הוא אוסף סטטי של רגעים נצחיים.
הוא מכנה את המרחב הזה פלטוניה (Platonia).
במרחב זה, כל נקודה היא "עכשיו" (Now) יחיד וקפוא, המייצג תצורה גאומטרית ספציפית של כל החלקיקים ביקום.
בראייה זו, אין תנועה ואין מעבר זמן, אלא רק קיום בו־זמני של אינסוף אפשרויות במרחב מופשט.
אם היקום סטטי, כיצד נוצרת החוויה של שינוי?
ברבור מסביר זאת באמצעות המבנה הפנימי של הרגעים.
חלק מהתצורות בפלטוניה ("העכשיו־ים") מורכבות דין כדי להכיל בתוכן "כמוסות זמן" (Time Capsules) – מבנים המכילים מידע המתפרש על ידי המוח כזיכרון או כעדות לעבר.
התוצאה היא אשליה תודעתית של רצף וזרימה, הנובעת למעשה מקישור בין תצורות סטטיות שונות, בדומה לסרט קולנוע המורכב מתמונות בודדות.
הביסוס המתמטי לגישתו נשען בעיקר על משוואת וילר–דה–ויט (Wheeler–DeWitt) מהקוסמולוגיה הקוונטית.
זוהי משוואה המתארת את מצב היקום ללא משתנה זמן (t), עובדה שברבור מפרש כרמז עבה לכך שהיקום הוא במהותו אל־זמני.
בעבודתו המאוחרת, פיתח ברבור את גישת דינמיקת צורה (Shape Dynamics).
לפי גישה זו, הגורם הפיזיקלי האמיתי אינו המרחק או הזמן, אלא היחסים הגאומטריים (הצורות) בין הגופים.
בספרו The Janus Point, הוא מציע פתרון לחידת המפץ הגדול: האירוע אינו "התחלה" בזמן, אלא "נקודת יאנוס" – נקודת פיצול שממנה מתרחב היקום לשני כיוונים.
המנגנון המייצר את כיווניות הזמן ("חץ הזמן") הוא הגידול במורכבות הצורנית של היקום, ולא רק חוקי האנטרופיה המקובלים.
The End of Time (1999) – הספר המרכזי המציג את טיעון היעדר הזמן לקהל הרחב.
The Janus Point: A New Theory of Time (2020) – הצגת התיאוריה המעודכנת על מקור הסדר והכיווניות ביקום.
רעיונותיו של ברבור יצרו הד משמעותי בפיזיקה התאורטית ובפילוסופיה.
השפעתו ניכרת בגישות כמו כבידה קוונטית לולאתית (בהובלת קרלו רובלי), שגם בהן הזמן מוסר מהמשוואות היסודיות.
עם זאת, קיים פער בין המודל האלגנטי לבין האינטואיציה המדעית הרווחת.
המבקרים טוענים כי התיאוריה מתקשה להסביר באופן מלא את הדינמיות של תורת הקוונטים ואת החוויה הסובייקטיבית החזקה של זרימת הזמן.
למרות הביקורת, עבודתו נחשבת לנדבך חיוני בשיח על טבע המציאות במאה ה־21.
ג'וליאן היוארד בל היה משורר אנגלי, ובנם של קלייב וואנסה בל, אחותה של וירג'יניה וולף.
אחיו היה הסופר קוונטין בל, ואחותו למחצה הייתה הציירת אנג'ליקה גארנט.
בל נולד ב-1908 בלונדון וגדל בצ'ארלסטון, סאסקס.
הוא למד בבית הספר לייטון פארק ובקינגס קולג', קיימברידג'.
במהלך לימודיו התחבר עם כמה מחברי רשת קיימברידג', ביניהם אנתוני בלאנט, איתו איבד את בתוליו.
(בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "מרגלי קיימברידג'" הוא מוצג כאהובו של בלאנט וכמושא אהבתו הנכזבת של גאי ברג'ס).
בשנת 1935 בל נסע לסין ללמד אנגלית באוניברסיטת ווהאן.
במכתבים ששלח הוא תיאר את מערכת היחסים שלו עם מאהבת נשואה אותה כינה "K" - לינג שוהואה, אשתו של פרופסור צ'ן יואן (הידוע בשם העט שלו, צ'ן שיינג).
בשנת 1999 פרסם הסופר הסיני-בריטי הונג יינג ספר בשם "K: The Art of Love" על מערכת היחסים שלהם, בעקבותיו הואשם ב-2002 ב"הוצאת דיבה של המתים", ונאלץ לערוך ולפרסם אותו מחדש תחת השם "המאהב האנגלי".
בתחילת דרכו היה בל פציפיסט, וערך אנתולוגיית זכרונות של סרבני מצפון ממלחמת העולם הראשונה בשם "לא נלחמנו",
אך ב-1937, לאחר שהביע תמיכה בתנועות הסוציאליסטיות והאנטי-פשיסטיות, החליט להתגייס למלחמת האזרחים בספרד.
הוריו ודודתו וירג'יניה ניסו להניא אותו מכך, ושכנעו אותו לשמש כנהג אמבולנס בצד הרפובליקני, במקום כחייל.
לאחר חודש בלבד בספרד מצא את עצמו כנהג אמבולנס בקרב ברונטה עבור יחידת הרפואה הבריטית שסופחה לבריגדות הבין-לאומיות.
הוא נפגע מרסיסים, סבל מפציעה קשה בריאה, ומת בבית חולים צבאי באל אסקוריאל, בגיל 29.
ג'וליאן ברים היה גיטריסט ונגן לאוטה בריטי.
ברים נולד בלונדון וגדל בסביבה מוזיקלית מאוד.
אביו ניגן גיטרה ג'אז וברים הצעיר התרשם כששמע את נגינתו של ג'אנגו ריינהארדט.
עודדו אותו לנגן בפסנתר אבל גם בגיטרה (אם כי בעזרת מפרט).
ליום הולדתו ה-11 קיבל ברים גיטרה קלאסית מאביו.
הוא נחשב לילד פלא, שזכה בגיל 12 בפרס על נגינתו בפסנתר בתצוגת צעירים וכך התאפשר לו ללמוד פסנתר וצ'לו בקולג' המלכותי למוזיקה.
את הרסיטל הראשון שלו בגיטרה נתן בצ'לטנהם בשנת 1947, בגיל 13.
בשנת 1951 הופיע לראשונה בוויגמור הול בלונדון.
אחרי שירות לאומי, חזר לקריירה העמוסה שלו וניגן ברחבי העולם, לרבות סיורי הופעות שנתיים בארצות הברית ובאירופה במשך שנים אחדות.
הוא ניגן חלק מן הרסיטל בוויגמור הול בלאוטה בשנת 1952 ומאז עשה רבות להחזיר לתודעת הציבור מוזיקה שנכתבה לכלי זה.
בשנת 1960 נוצר "ג'וליאן ברים קונסורט", הרכב של כלים תקופתיים, עם ברים כנגן לאוטה.
הקונסורט עורר מחדש את העניין במוזיקה של התקופה האליזבתנית.
בשנת 1984 נפגע קשה בתאונת דרכים.
היה עליו להשקיע מאמצים רבים כדי לחזור לכושר הטכני הקודם שלו.
הרסיטלים של ברים הקיפו קשת של סגנונות, החל בעיבודים מן המאה ה-17, יצירות רבות משל באך בעיבוד לגיטרה, יצירות ספרדיות פופולריות ומוזיקה בת זמננו, שחלק גדול ממנה נכתב בהשראתו.
מלחינים רבים עבדו עם ברים ובין אלה שהקדישו לו מיצירותיהם נמנים מלקולם ארנולד, ריצ'רד רודני בנט, בנג'מין בריטן, לאו בראואר, פיטר רסין פריקר, הנס ורנר הנזה, האמפרי סרל, טורו טקמיצו, מייקל טיפט וויליאם וולטון.
"נוקטורנל" של בריטן הוא בין היצירות המפורסמות ביותר ברפרטואר לגיטרה קלאסית ונכתב במיוחד למען ברים.
זהו קובץ יוצא דופן של וריאציות על "בואי שינה עמוקה" של ג'ון דאולנד (המנוגן בצורתו המקורית בסוף היצירה).
ברים גם נטל חלק בהרבה מיזמים משותפים, שנחלו הצלחה רבה, ביניהם עבודה עם פיטר פירס על מוזיקה אליזבתנית ללאוטה וקול, ושני תקליטים של דואטים לגיטרה עם ג'ון ויליאמס.
נגינתו של ברים אופיינה כווירטואוזית ועתירת רגש, תוך שימת לב לפרטים ושימוש רב בגוני קול מנוגדים.
האמור לעיל, יחד עם הופעותיו הרבות ברדיו ובטלוויזיה, עשו את ג'וליאן ברים לשגריר חשוב של הגיטרה הקלאסית במאה ה-20 ומעבר לה.
דיוקן הווידאו ב-DVD, "ג'וליאן ברים: חיי במוזיקה", שיצא בשנת 2003, מכיל שלוש שעות של שיחה ונגינה.
גראהם וייד הגדיר אותו "התרומה היפה ביותר שניתנה מאז ומעולם לגיטרה הקלאסית." גם את הסדרה האפית שלו "גיטרה!", שנעשתה למען הטלוויזיה הבריטית ומלווה מסע על פני ספרד, אפשר להשיג כיום ב-DVD.
יצירות שנכתבו בשביל ג'וליאן ברים (בסדר כרונולוגי)
רג'ינלד סמית ברינדל - "אל פוליפמו דה אורו" (1956)
טריסטרם קארי - סונאטה (1959)
בנג'מין בריטן - "נוקטורנל בעקבות ג'ון דאולנד", אופוס 70 (1963)
ריצ'רד רודני בנט - אימפרופטי (1968)
טום איסטווד - "באלאד-פנטזיה" (1968)
פיטר רסין פריקר - "פאזאו"
רג'ינלד סמית ברינדל - וריאציות על שני נושאים של יוהאן סבסטיאן באך (1970)
ויליאם וולטון - חמש באגאטלות (1972)
לנוקס ברקלי - קונצ'רטו לגיטרה, אופוס 88 (1974)
הנס ורנר הנצה - "מוזיקת חורף מלכותית" (סונאטה ראשונה, 1976)
גיילס סוויין - סוויטה (1976)
פיטר מקסוול דייוויס - "שירים עתיקים" Hill runes
מייקל ברקלי - סונאטה בפרק אחד (1982)
לאו בראואר - קונצ'רטו אלגיאקו (קונצ'רטו לגיטרה מס' 3) (1986)
טורו טאקמיצו - "הכל בשעת דמדומים" (1987)
ג'וליאן לויד ובר הוא צ'לן בריטי, מנצח, שדרן, מנהל אקדמי לשעבר של ומייסד תוכנית החינוך המוזיקלי .
ג'וליאן לויד ובר הוא בנו של המלחין ויליאם לויד ובר, שאחדות מיצירותיו לצ'לו ניגן והקליט, ואחיו הצעיר של אנדרו לויד ובר.
שני האחים שיתפו פעולה בהקלטת וריאציות בסגנון קלאסי-רוק, המבוססות על הקפריצ'ו בלה מינור של פאגאניני לכינור סולו.
הוא זכה במלגה לקולג' המלכותי למוזיקה (RCM) ב-1968 והשלים את לימודיו אצל פייר פורנייה בז'נבה ב-1973. ג'וליאן לויד ובר מונה לעמית בקולג' המלכותי למוזיקה בשנת 1994 וקיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת האל, ו (UWL).
ג'וליאן לויד ובר ניגן בקונצרט התרמה שהתקיים ברויאל אלברט הול ב-31 במרץ 2005 למען קורבנות רעש האדמה, שהתחולל באוקיינוס ההודי בשנת 2004. בספטמבר 2009 הצטרף לחבר הנאמנים של סאות'בנק סנטר.
הוא היה עמית הנדל של מוזיאון פאונדלינג לשנת 2010, והמוזיקאי הקלאסי היחיד שנבחר לנגן ב.
באפריל 2014 קיבל לויד ובר את פרס המוזיקאי הנכבד של (ISM).
הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשנת 2021 עבור שירותים למוזיקה.
ג'וליאן פרננדו קזבלנקס הוא זמר רוק אמריקאי, הסולן והכותב הראשי של להקת הסטרוקס.
ג'וליאן נולד בניו יורק לג'ון קזבלנקס, מייסד סוכנות הדוגמנות "Elite", ולג'נט, דוגמנית דנית שהייתה מיס דנמרק בשנת 1965. הוריו התגרשו כשהיה בן 8, והוא גדל עם אמו שלימדה אותו אומנות ואתיקה.
חבר הלהקה הראשון שג'וליאן הכיר היה ניקולאי פרייצ'ר כאשר הם היו ביחד בגן.
בגיל 14 נתפס קזנבלנקס משתכר לפני בית הספר, וכתוצאה מכך אולץ להיכנס לתוכנית שיקום פעמיים בשבוע.
לאחר מכן נשלח קזבלנקס לפנימיה היוקרתית לה רוזי שבשווייץ, שם הוא פגש אלברט האמונד.
באותה תקופה השניים לא היו חברים, אך מאוחר יותר הם הפכו לחברי להקת הסטרוקס ושותפים לחדר.
כשקזבלנקס חזר לניו יורק, אחרי 6 חודשים בבית הספר בשווייץ, הוא המשיך ללמוד בבית ספר במנהטן, שם פגש את ניק ולנסי ופבריציו מורטי, אשר מאוחר יותר נהיו גם חלק מלהקת הסטרוקס.
הוא נשר מבית הספר שנה לפני תום הלימודים.
הוא למד במכללה בלונג איילנד במשך שנה, לאחר שקיבל מלגה בעקבות חיבור קלאסי שכתב.
הוא עבד כברמן לפני שעסק במוזיקה באופן מקצועי.
הוא מושפע מוזיקלית מאמנים רבים, ביניהם הוולווט אנדרגראונד, הפוגס, בוב מארלי והדלתות, כאשר אחת ההשפעות הגדולות ביותר עליו (ועל חברים נוספים בסטרוקס) הם להקת נירוונה וסולנה קורט קוביין.
ככותב ראשי של הסטרוקס, הוא המשפיע העיקרי על הסאונד וידוע כקפדני בצורה מוגזמת בעניין.
למרות זאת, לאחרונה, הלהקה הציעה לקזבלנקס שיהיה יותר תקשורתי ופתוח להצעות של שאר חברי הלהקה.
קזבלנקס ידוע כדמות המרכזית ביותר בלהקה, וכן בהיותו שתיין כבד.
באלבומה השלישי של הסטרוקס, First Impressions of Earth, נעשתה שירתו של קזבלנקס צלולה וחזקה הרבה יותר מאשר באלבומים הקודמים.
קזבלנקס גם ניגן בגיטרת בס בשירו של אלברט האמונד "Scared".
בשנת 2009, הוציא אלבום סולו ראשון בשם ''Phrazes for the Young.
לג'וליאן ארבעה אחים ואחיות למחצה.
ב-5 בפברואר 2005 נישא ג'וליאן לעוזרת מנהל הלהקה, ג'ולייט ג'וזלין.
הזוג לא יצא זמן רב לפני שהתחתן, אך הם הכירו אחד את השני מספר שנים.
בינואר 2010 נולד בנם קאל, ובמרץ 2015 נולד בנם השני, זייפר.
קזבלנקס פיכח מאלכוהול מאז 2009. הוא מתגורר בלוס אנג'לס.
ג'וליאן ויליאם מק (בשם מלא באנגלית: Julian William Mack; 19 ביולי 1866 – 4 בספטמבר 1943) היה משפטן יהודי-אמריקאי ומנהיג ציוני.
מק נולד בסן פרנסיסקו, ארצות הברית וגדל בסינסינטי.
הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1887, וקיבל מלגת לימודים להמשך לימודיו באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת לייפציג.
בשנים 1890–1895 הוא עבד כעורך דין עצמאי בשיקגו.
בשנת 1895 התמנה מק לפרופסור למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן; היה זה מינוי יוצא דופן לאדם בגילו הצעיר, והוא העיד על בקיאותו הרבה של מק ועל ההערכה הרבה לה זכה בקרב עמיתיו למקצוע.
בשנת 1902 הוא עבר לאוניברסיטת שיקגו בה לימד עד שנת 1940.
לאחר כמה שנים התמנה לדיקן הקתדרה למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1903 התמנה מק לשופט באילינוי ובהמשך כיהן כשופט בית המשפט לערעורים.
בימי מלחמת העולם הראשונה החל מק לגלות עניין בבעיה היהודית.
הודות למגעיו עם אישים ציוניים כשמריהו לוין, אהרן אהרנסון והנרייטה סאלד, התקרב מק לרעיון שיבת העם היהודי לארצו.
בשנת 1918 נבחר לנשיא ההסתדרות הציונית באמריקה, הגוף הציוני החשוב ביותר בקרב יהודי ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד שלוש שנים, ובמהלכן תרם רבות למפעל הציוני וגייס תורמים רבים להתיישבות בארץ ישראל.
הודות להשפעתו הנרחבת, חדרה התנועה הציונית לחוגים נרחבים ברחבי ארצות הברית.
פעילותו בימי ועידת השלום בוורסאי הייתה חשובה מאין כמוה.
הוא היה חסיד נלהב של רעיון הבית הלאומי היהודי, ובעזרת תפקידו הרם כשופט הצליח לבסס את הגישה היהודית.
בהמשך היה מק חבר האופוזיציה של ברנדייס בהסתדרות ציוני אמריקה, ובאפריל 1928 היה יושב ראש של ועידה של האופוזיציה שהתקיימה בוושינגטון.
בשנת 1941 עלה על הקרקע ברמות מנשה קיבוץ השומר הצעיר להתיישבות שיתופית "לשחרור-מצפה השרון".
ועדת השמות המרכזית החליטה עוד בימי חייו של מק לקרוא על שמו את הקיבוץ הצעיר.
הקיבוץ נקרא "רמת השופט" לכבודו של ג'וליאן מק, כשם שקיבוץ עין השופט הסמוך קרוי על שם השופט לואי ברנדייס.
על שמו גם נחל השופט הסמוך, ובו פארק ומסלול מונגש המותאם לבעלי מוגבלויות.
ג'וליאן מק נפטר בגיל 77 בניו יורק.
באותו שבוע נערך טקס לזכרו בקיבוץ רמת השופט.
בכנס השתתפו אברהם הרצפלד וגולדה מאירסון.
תרומתו של ג'וליאן מק למפעל הציוני היא בעלת ערך משמעותי.
יכולתו לעורר את יהדות ארצות הברית, שהייתה התפוצה המבוססת ביותר כלכלית, לתרום ולחזק את בניין הארץ, העמידה אותו בשורה הראשונה של אנשי הציונות האמריקאים.
ג'ולי אן סמית' , המוכרת בשם הבמה ג'וליאן מור (Julianne Moor) היא שחקנית וסופרת אמריקאית-בריטית.
זוכת פרס אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב.
מור החלה להופיע בשנות ה-80 של המאה ה-20 בתפקידים משניים בטלוויזיה.
ב-1988 היא קיבלה פרס אמי על תפקידה באופרת סבון "כשהעולם מסתובב".
את חשיפתה הבינלאומית קיבלה על הופעתה בסרט "לילות בוגי" שעליה היא קיבלה מועמדות ראשונה לפרס אוסקר.
היא גם שיחקה בסרטים מצליחים כמו "סוף הרומן" (1999), ו"מגנוליה", וב-2002 היא קיבלה ביקורות מהללות על משחקה בסרטים "הרחק מגן עדן" ו"השעות" שעל תפקידה בהם היא קיבלה פרסים רבים.
ב-2009 היא קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "סינגל מן".
ב-2014 זכתה מור בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "עדיין אליס".
ב-2023 קיבלה מור מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "הצצה ליחסים".
ג'ולי אן סמית' נולדה בבסיס פורט בראג, צפון קרוליינה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבה של סבתה מצד אביה היה יהודי-אשכנזי.
אמה של מור, אן (לבית לאב) הייתה פסיכולוגית ועובדת סוציאלית ילידת-סקוטלנד.
אביה של מור, פיטר מור סמית' היה צנחן, שופט צבאי וקולונל בצבא ארצות הברית.
לה אח ואחות צעירים ממנה.
במהלך נעוריה המאוחרים, התגוררה עם משפחתה מספר שנים גם בגרמניה.
נאלצה לשנות את שמה המקורי לשם במה הנגזר ממנו על-מנת למנוע בלבול בינה לבין שחקניות בעלות שמות זהים, כך איחדה את שמה הפרטי (ג'ולי) שלה עם זה של אמה (אן), ואת שמו האמצעי של אביה (מור) כשם המשפחה החדש שלה.
בשל היותה חצי-סקוטית ולאות הוקרה לאמה המנוחה, מור התאזרחה גם כבריטית ב-2011.
מור עברה להתגורר בניו יורק בשנת 1983 והחלה את קריירת המשחק שלה באופרות סבון.
כשהחלה לעבוד בתיאטרון היא נאלצה לשנות את שמה כיוון שהייתה כבר שחקנית בעלת שם זהה.
תפקידה הראשון על המסך היה בשנת 1985 באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב" ברשת CBS, וגילמה בין התפקידים הראשיים את דמותה של פראני יו עד לשנת 1988.
בתחילת שנות ה-90 עברה מור לקולנוע, ואת התפקיד המשמעותי הראשון שלה ביצעה ב-1992 בסרט "היד שמנענעת את העריסה".
היא גם שיחקה בתפקידים משניים בסרטים: "בני וג'ון" ו"הנמלט".
מאז ביססה את עצמה מור כשחקנית מצליחה ושיחקה בין היתר בסרטים "תמונות קצרות", "פארק היורה: העולם האבוד", "ביג לבובסקי", "חניבעל", "נקסט" ו"חסד אכזרי".
ב-1997 שיחקה ב-"לילות בוגי", הספר את סיפור עלייתו ונפילתו של כוכב פורנו צעיר בתעשיית הפורנו של סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1999 כיכבה לצד רייף פיינס בדרמה "סוף הרומן", בתפקיד אשה נשואה המנהלת רומן סוער מתחת לאפו של בן זוגה, המאופק והסגור.
עחת תפקידה הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2002 כיכבה בדרמה "הרחק מגן עדן", כעקרת בית בתקופת שנות ה-50 המתגוררת בפרוורי הרטפורד, אשר רואה כיצד חייה המושלמים מתפוררים אט אט.
על משחקה בסרט זכתה בשורה של פרסים, בהם: פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי, פרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס ופרס אינדפנדנט ספיריט.
באותה שנה גם כיכבה בסרט "השעות" לצד ניקול קידמן ומריל סטריפ.
ב-2009 שחקה בתפקיד אורח בקומדיית המצבים רוק 30.
ב-2012 זכתה מור בפרס אמי, בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על הופעתה בתפקיד הפוליטיקאית שרה פיילין בסרט הטלוויזיה של HBO "חוקי המשחק".
ב-2014 זכתה מור בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן על הופעתה בדרמה של דייוויד קרוננברג "מפות לכוכבים".
באותה שנה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, בפרס גלובוס הזהב, בפרס באפט"א ובפרס גילדת שחקני המסך, על תפקידה בסרט "עדיין אליס".
באותה שנה שיחקה גם בסרט "משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א'".
בשנת 2016 שיחקה לצד גרטה גרוויג בקומדיה הרומנטית "הרומן של מגי" בבימויה של רבקה מילר.
בשנת 2018 זכתה לשבחי הביקורת על משחקה בסרט "גלוריה בל", סרט של הבמאי-תסריטאי הצ'יליאני סבסטיאן לליו, בו היא מגלמת אישה בשנות ה-50 המתחילה פרק ב' בחייה.
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "הצצה ליחסים".
על תפקידה קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ב-2007 התחילה מור בקריירה ספרותית.
ספרה הראשון היה ספר ילדים המבוסס על ילדות של מור, בשם "Freckleface Strawberry".
הספר יצא לאור בישראל בשנת 2008 בשם "מנומשת מקושקשת", בתרגום לעברית מאת רימונה די-נור.
מור הייתה נשואה לשחקן ובמאי התיאטרון, ג'ון גולד רובין, בין השנים 1986–1995. ב-1996, החלה לצאת עם הבמאי בארט פרויינדליק; הם נישאו ב-23 באוגוסט 2003, ולהם שני ילדים משותפים.
היא אקטיביסטית ותומכת בזכותן של נשים לבצע הפלה, ואף תרמה 2,000 דולר לקמפיין הבחירות ב-2004 למתמודד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קרי.
מור קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ב-3 באוקטובר 2013.
אני אכבוש את מנהטן (1987) - מיני-סדרה - בתפקיד: אינדיה ווסט.
סיפורה של ליסי (2021) - בתפקיד: ליסי לנדון.
מנומשת מקושקשת, אירה לאווין פאם; עברית - רימונה די-נור.
ג'וליאן בובי דה גוזמן הוא כדורגלן עבר קנדי ממוצא ג'מייקני ופיליפיני, ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו של דה גוזמן 89 הופעות במדי נבחרת קנדה.
דה גוזמן משמש כיום עוזר מאמן בקבוצת אוטווה פיורי הקנדית.
ג'וליאן דה גוזמן הוא אחיו הגדול של הכדורגלן ג'ונתן דה גוזמן.
דה גוזמן החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של המועדון נורת' סקרבורו, וזכה לתשומת לבם של מאתרי כישרונות מטעם המועדון הצרפתי אולימפיק מרסיי.
הוא עזב את קנדה והצטרף לקבוצת המילואים של מרסיי, שם שיחק עד שנת 2000. לקראת עונת 2001/2002 הוא הצטרף לזארבריקן מהבונדסליגה השנייה, ושיחק שם במשך כשתי עונות.
בשנת 2002 הוא הצטרף למועדון הנובר 96 שזה עתה העפיל לבונדסליגה, ובכך הפך לכדורגלן הקנדי השלישי המשחק בליגה הגרמנית הבכירה.
הוא שיחק בהנובר במשך שלוש עונות לפני שהצטרף לדפורטיבו ב-2005. בעונת 2007/2008 הוא הוביל את דפורטיבו לשורת תוצאות שסייעו למועדון להימנע מירידה לליגה הספרדית השנייה ואף להעפיל לגביע אופ"א, ובשל כך זכה בתואר שחקן העונה של המועדון.
דה גוזמן הוא גם הקנדי הראשון המשחק בלה ליגה.
בשנת 2009 עבר לשחק בעיר הולדתו בקבוצת טורונטו המשחקת בליגת ה-MLS.
בטורניר גביע הזהב של CONCACAF ב-2007 הוא הבקיע את שני השערים בניצחון 2 - 1 על נבחרת קוסטה ריקה במשחק הפתיחה, ואף זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר לאחר שהוביל את נבחרתו עד לחצי הגמר.
אחיו הצעיר ג'ונתן הוא כדורגלן מקצועני גם כן.
ג'וליאן וייאט גלובר הוא שחקן אנגלי.
תפקידיו הידועים ביותר הם גנרל וירס במלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית, הנבל אריסטוטל קריסטטוס בסרט "לעינייך בלבד" מסדרת סרטי ג'יימס בונד, וולטר דונובן בסרט "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון", בריאן הארטקורט-סמית בסרט "הפרוטוקול הרביעי" ובשנות האלפיים השתתף בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" בתפקיד המלומד פייסל.
אימו הונור הלן מורגן (שם נעורים: וייאט) הייתה עיתונאית ב-BBC, ואביו קלוד גורדון גלובר היה מפיק ברדיו ה-BBC.
אחיו הצעיר הוא המוזיקאי רוברט וייאט.
גלובר היה נשוי פעמיים לשחקניות האחת איילין אטקינס והשנייה איילה בלייר איתה יש לו בן השחקן ג'יימי גלובר.
למד ב"בריסטול גרמר סקול" בעיר בריסטול באותה כיתה יחד עם השחקנים טימותי וסט ודייוויד פרוז, וכן למד ב"אליין סקול" בדליץ' (Dulwich).
את לימודי התיאטרון למד במסגרת ה־National Youth Theatre והופיע עם להקת הרויאל שייקספיר קומפני.
בתחילת שנות החמישים הופיע בתיאטרון יוניטי בלונדון.
בשנות השישים והשבעים הופיע לעיתים קרובות בסדרות טלוויזיה כגון "הגומלים", "המלאך", "Strange Report" וכן ב-"Blake's 7".
ב-1967 השתתף בסדרת האימה/מדע בדיוני הבריטית "Quatermass and the Pit".
הוא הופיע כשחקן אורח פעמיים בסדרת המדע בדיוני הוותיקה "דוקטור הו".
ב-1965 הופיע בסדרת הפרקים "מסע הצלב" בתפקיד ריצ'רד לב הארי.
ב-1975 הופיע בפרק "עיר המוות" (City of Death) כנבל סקרות' (Scaroth) כשריד האחרון של המין ג'אגארות' (Jagaroth).
מאוחר יותר הקליט תוכנית דוקומנטרית על עשיית הפרקים בהשתתפותו.
בסדרת "המלאך" בכיכובו של רוג'ר מור השתתף גלובר בפרק "Invitation to Danger".
הופעותיו הבולטות בשנות השמונים היו כגנרל האימפריה מקסימיליאן וירס בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" (1980), הנבל האכזר בסרט "לעינייך בלבד" (1981), והאמריקאי הנאצי וולטר דונובן ב"אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" (1989).
עוד בשנות השמונים שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "By the Sword Divided" של ה-BBC.
ב-2002 דיבב גלובר את דמותו של הרעגוג בסרט השני מסדרת סרטי הארי פוטר, "הארי פוטר וחדר הסודות".
גלובר נוהג לבצע את האפוס האנגלו-סקסי העתיק "ביאוולף" עוד מתחילת שנות השמונים, הוא מופיע בדמות של משורר נודד ומציג גרסה מקוצרת של הסיפור.
ההופעה שזורה בקטעים המסופרים באנגלית עתיקה.
הופעה זו מוקלטת בסרטי דוקומנטריה המציגים הן את השפה האנגלית והן את העולם האנגלו-סקסי.
בשנת 2008 שיחק בסרט המסתורין "מראות" לצד קיפר סאת'רלנד ופולה פטון.
ב-2009 שודרה תוכנית דוקומנטרית על "ביאוולף" כחלק מ"עונת השירה" של ה-BBC.
ביוני 1985 הופיע עם "באוולף" בפסטיבל ישראל בירושלים.
עוד בתיאטרון גילם גלובר את דמותו של מר בראונלו במחזמר "אוליבר!" בתיאטרון דרורי ליין.
הוא גילם את דמותו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בסרט "ויקטוריה הצעירה".
ב-2010 שיחק כטייס פולני בן 101 בסרט הקצר "הקרב על בריטניה".
ב-2011 החל להשתתף בסדרת הטלוויזיה של HBO "משחקי הכס" עיבוד לספר הראשון מסדרת ספרי הפנטזיה של ג'ורג' ר.
מרטין "שיר של אש ושל קרח", כשהוא מגלם את המלומד העליון פייסל.
בשנת 2022 שיחק בסרטו של טוד פילד, "טאר המנצחת" את המנצח אנדריס דייוויס.
הוא חבר עמית באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
גלובר זכה ב-1993 בפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה על תפקידו במחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני במסגרת הרויאל שייקספיר קומפני.
ג'וליאן פֶלוֹז בשמו המלא ג'וליאן אלכסנדר קיצ'נר-פלוז, ברון פלוז מווסט סטאפורד הוא שחקן, תסריטאי, במאי וסופר אנגלי.
כמו כן הוא לורד לימי חייו ויושב בבית הלורדים מטעם המפלגה השמרנית.
פלוז נולד בקהיר בירת מצרים, בנו הצעיר של פרגרין אדוארד לנסלוט פלוז שהיה דיפלומט וערביסט.
בית ילדותו היה "ות'רבי פלייס" בדרום קנזינגטון שבלונדון.
מ-1959 ועד 1988 התגורר בצ'ידינגלי (Chiddingly) שבסאסקס המזרחית, שם קבורים הוריו.
הוא התחנך בכמה בתי ספר פרטיים בבריטניה.
בתחילה בבית הספר "ות'רבי" בדרום קנזינגטון, אחר כך בבית הספר הקתולי "סט.
פיליפ'ס", ולבסוף בבית הספר הקתולי "אמפלפורת' קולג'" בצפון יורקשייר.
הוא למד ספרות אנגלית במודלין קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיים לימודי תואר שני .
בתקופת לימודיו היה חבר במועדון תיאטרון החובבים "פוטלייטס" .
בהמשך למד בבית הספר למשחק "אקדמיית אמנויות הבמה ובר דאגלס" שבלונדון.
פלוז הוא קתולי; אביו המיר את דתו לדת הרומית בגיל צעיר, ואמו המירה אף היא את דתה כדי להינשא לאב.
פלוז העיד שחווה ניכור מסוים בחברה הגבוהה בגלל אמונתו.
ב-1981 עבר פלוז להתגורר בלוס אנג'לס ובשנתיים אחר כך שיחק בתפקידים קטנים בתוכניות טלוויזיה.