tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם לאחר בדיקה מעמיקה, הוועידה הגיעה למסקנה ששאיבת נפט יכולה לשמש בעצמה כנשק חיובי מכיוון שהנפט יכול לשמש לחיזוק הכלכלות של מדינות ערב שנפגעו ישירות "מהתוקפנות", כך שמדינות אלה תוכלנה לעמוד איתן במערכה.
הוועידה החליטה על כן לחדש את שאיבת הנפט, מכיוון שהנפט הוא משאב חיובי היכול לשמש להשגות המטרות הערביות.
הוא יכול לתרום למאמצים לאפשר למדינות ערב שנחשפו לתוצאות התוקפנות ועקב כך סבלו מהפסד משאבים כלכליים לעמוד איתן ולהעלים את תוצאות התוקפנות.
יצרניות הנפט ישתתפו במאמצים לאפשר למדינות הנפגעות לעמוד איתן אל מול הלחצים הכלכליים.
[בעקבות הוועדה הסתיים אמברגו הנפט של מלחמת ששת הימים והוחלט להקים את אועפ"ק].
5) משתתפות הוועידה אישרו את התוכנית שהוצעה על ידי כווית להקים קרן כלכלית וסוציאלית לפיתוח על בסיס המלצות ועידת בגדד של שרי אוצר, כלכלה ונפט ערביים.
6) המשתתפים הסכימו על הצורך לנקוט באמצעים הנדרשים לחזק את ההכנות הצבאיות ולהתכונן לכל התפתחות.
7) הוועידה החליטה להאיץ את חיסול הבסיסים הזרים במדינות ערב.
בישראל ראו בהחלטות ועידת ח'רטום אישוש לטענה שפני הערבים להמשך המאבק נגד ישראל וכי אין פרטנר למשא ומתן לשלום.
ממשלת ישראל הוציאה החלטה המחויבת להשגת הסכמי שלום עם מדינות ערב, אך קובעת שאל מול סירוב הערבים לשאת ולתת על הסכם שלום, ישראל תעמוד "בעמדות החיוניות לביטחונה ולהתפתחותה הבלתי מופרעת של ישראל".
גולדה מאיר הגדירה את החלטות ועידת ח'רטום כקריאה להשמדת ישראל והוכחה לכך שהעמדה הערבית לא השתנתה.
ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, הגיב להחלטות הוועידה בעת שביקר בתעלת סואץ ואמר: "כשאין הידברות, אין דרך אלא לחפש ולמצוא גבולות טבעיים, ואין גבול טבעי מתעלה זו - תעלת סואץ".
אבא אבן שלל את הפרשנות שהערבים גילו מתינות בוועידה.
תגובה דומה נשמעה מהנרי קיסינג'ר שראה בהחלטות ועידת ח'רטום סימן לקיצוניות שהשתלטה על העולם הערבי לאחר מלחמת ששת הימים.
פרופסור ויליאם קוונדט אמר שהעמדה הערבית הוקשחה בוועידה.
היו גם אישים בעולם הערבי, כמו עבד אל עזיז רמאדאן, שהציגו את הוועידה כסתימת הגולל על כל פתרון פוליטי.
מנגד, אחמד שוקיירי הגיב להחלטות הוועידה כתבוסה שנייה של הערבים לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים.
לטענתו, הוועידה היא התחלה של ויתורים פוליטיים גדולים וויתור על המאבק לשחרור פלסטין.
בהתבטאויות של אישים ערביים נאמר שהחלטות ועידת ח'רטום שוללות הסכם שלום עם ישראל, אולם אינן שוללות הגעה למצב של אי לוחמה.
התקשורת בארצות הברית ציינה את השינוי בעמדה הערבית וראתה בכך התפתחות חיובית.
עמדה דומה הופיעה בדו"ח שהוגש לנשיא לינדון ג'ונסון והובעה על ידי גורמים מערביים שונים.
לאחר קבלת החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם ותחילת שליחותו של גונאר יארינג, ביקש המלך חוסיין לכנס ועידה ערבית נוספת, בטענה שהחלטות ועידת ח'רטום כבר אינן רלוונטיות למצב החדש שנוצר.
ככל הנראה, חוסיין הרגיש שהחלטות ועידת ח'רטום אינן מאפשרות לו מספיק גמישות במשא ומתן עם יארינג.
תגובת פייסל, מלך ערב הסעודית, הייתה שלילית.
דבריו הביעו את העמדה שהחלטות ועידת ח'רטום היוו את קצה גבול הוויתורים של הערבים וועידה נוספת צריכה להתכנס רק כדי להחליט על כישלון הניסיונות להגיע לפתרון פוליטי וחזרה למאבק מזוין.
ד"ר מתי שטיינברג ויהושפט הרכבי מסבירים כי סעיף 29 לאמנה הלאומית הפלסטינית, המגדיר כי לפלסטינים הזכות להיות קובעי קו המדיניות הערבית בסכסוך, נוסף בעקבות כישלונו של נציג אש"ף שוקיירי לשכנע את מדינות ערב לאמץ את הרעיון המובע בו.
עמדת אש"ף הייתה שכשם שמדינות ערב אחרות כאלג'יריה, תוניסיה, לוב ומרוקו תבעו לעצמן במאבקן זכות בלעדית להגדיר את שאיפותיהם להגדרה עצמית ותפקידן של מדינות ערב הוגבל לסיוע, כך יש ליתן זכות ראשונים זו גם לאש"ף.
מתי והרכבי מסבירים כי קבלת עיקרון זה אמנם חשוב ברמה התאורטית, אך ברמה המעשית מדינות ערב קבעו לעצמן את מדיניותן בסכסוך, תוך התחשבות בקונזנסוס הערבי בעניין אש"ף.
המגבלות שנכללו בשלושת הלאווים הביאו להבנה בינלאומית רבה לעמדה הישראלית שעמדות הערבים אינן ריאליסטיות ובכך תרמו ככל הנראה למניעת השגת הסדר.
בוועידת ח'רטום החליטו מנהיגי המדינות הערביות - לראשונה - לנקוט דרכים מדיניות ודיפלומטיות להשבת אדמותיהם "הכבושות".
עד אז דובר תמיד על "שחרור" האדמות ו"השמדת מדינת ישראל" בדרכים צבאיות.
הדעות חלוקות לגבי המשמעות המעשית של שינוי זה בטון הערבי.
בני מוריס הציג את החלטות הוועדה כמסמור עמדה סרבנית שטרפדה כל מהלך לשלום באזור למשך עשור.
יהושפט הרכבי טען שהחלטות ועידת ח'רטום מבטאות מחויבות להשמדת מדינת ישראל.
לדבריו, הערבים דחו את האפשרות של משא ומתן עם ישראל "לא בגלל שהם העדיפו דרך אחרת לשלום".
לפי עמדה זאת, הטון הערבי שלפחות כלפי חוץ הוצג כמתון יחסית בוועידת ח'רטום לא היווה יותר מניסיון לקדם לחץ בינלאומי לנסיגה ישראלית כמו שאירע לאחר מלחמת סיני.
לעומת זאת, היו שראו בהחלטות הוועידה יותר מפתח להשגת הסדר בין ישראל למדינות ערב.
אבי שליים הציג את הוועידה כנקודת מפנה בעמדה הערבית.
לטענתו, הערבים פירשו את שלושת הלאווים כ-"לא לשלום רשמי עם ישראל, אך לא דחייה של השלום, לא למשא ומתן ישיר, בלא לסרב למשא ומתן עקיף, לא להכרה דה יורה בישראל אך קבלת התקיימותה כמדינה.
שלמה גזית מעלה את השאלה האם ישראל החמיצה הזדמנות לפתוח בדיאלוג עם מדינות ערב בפרשנותה המחמירה של המשמעות של החלטות ועידת ח'רטום.
אלן הארט, הידוע כמבקר חריף של ישראל, טען שהחלטת ועידת ח'רטום נתנה לחוסיין ונאצר אור ירוק להתקדם בזהירות לקראת הסדר עם ישראל ואילו המנהיגים הישראלים רצו בשלום תמורת שטחים ולא היו מתעלמים מהשינוי בעמדה הערבית שהשתקפה בהחלטת ח'רטום, ההיסטוריה הייתה אחרת.
ועידת כלקדון הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה הנוצרית, שנערכה בין 8 באוקטובר ל-1 בנובמבר 451 בעיר כלקדון שעל הגדה המזרחית של הבוספורוס.
הוועידה היא הרביעית מבין שבע הוועידות הכנסייתיות הראשונות, ועל כן החלטותיה נחשבות לבלתי ניתנות לערעור הן על ידי הכנסייה הקתולית והן על ידי הכנסייה האורתודוקסית.
הוועידה שללה את הדוקטרינה המונופיזיטית, ופרסמה את ההגדרה הכלקדונית לאנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש.
בדיעבד, ואף כי המחלוקות אודות הכריסטולוגיה לא שככו לאחריה, נקבעה בוועידה ההגדרה המקובלת עד היום אודות מהותו של ישו, ומבחינה זו היא שנייה רק לוועידת ניקיאה בחשיבותה בקביעת האורתודוקסיה.
ועידת כלקדון אף הביאה בטווח הארוך לקרע חמור בנצרות המאוחדת ולהתפלגות הכנסיות האוריינטליות, שסירבו לקבל את החלטותיה.
מאז המאה השנייה שררו בנצרות מחלוקות עזות וקשות בשאלות הטריניטולוגיות והכריסטולוגיות: אבות הכנסייה נדרשו להגדיר בשפה ברורה ובהגדרות חד-משמעיות את מהותו וטבעו של האל האחד שהיה גם שלושה, ונצרכו לשם כך להתפלפלויות פילוסופיות ותאולוגיות סבוכות כדי לשלול כל אפשרות לכפירה וטעות.
לאחר הוקעת המינים ששללו את השילוש וקביעת האמונה בו כאבן פינה של האורתודוקסיה בוועידת ניקיאה ב-325, התפנו מנהיגי הכנסייה ליחסים בתוך השילוש ובעיקר לכריסטולוגיה.
שני הצדדים הראשיים במחלוקת היו האסכולה האלכסנדרונית והאסכולה האנטיוכית: הראשונה חששה כי חידוד הבידול בין האנושי לאלוהי בישו מטשטש את יחסיו של האל עם העולם ואת האפשרות לגאולה; השנייה הודאגה מכך שהדגשת האיחוד בין הטבעים הופכת את האל לנתון לשינוי מידי בריאתו ופוגעת במעמדו הנשגב והבלתי-מושג.
לשתיהן היו חסידים קיצוניים שהוקעו ככופרים.
אפולינריוס מלאודיקאה הרחיק לכת ביישום ההיגיון האלכסנדרוני כשקבע כי הנואוס של ישו וכל תודעתו היו אלוהיים לגמרי, ואילו נסטוריוס סירב לקרוא למרים הבתולה "יולדת האלוהים", שכן מרחמה יצא רק טבעו האנושי.
כ-15 שנה לאחר ועידת אפסוס, אשר גינתה את הנסטוריאניזם כמינות, החל אוטיכס, נזיר זקן מקונסטנטינופול, שהיה תלמידו של קירילוס האלכסנדרוני, להפיץ את משנתו הכריסטולוגית, במעין ריאקציה אלכסנדרונית לנסטוריוס.
אוטיכס הטיף כי לישו היה טבע אחד בלבד לאחר האינקרנציה – ערבוב מאוחד של האנושי והאלוהי שניתן היה להגדיר גם כאלוהי בלבד.
הוא טען כי הוא מתבסס על גישתו של קירילוס האלכסנדרוני, אשר נתקבלה על ידי ועידת אפסוס בשנת 431 ואושרה שנתיים מאוחר יותר בכנס פיוס בין קירילוס האלכסנדרוני לאנטיוכי יוחנן מדמשק.
קירילוס האלכסנדרוני גרס שלישו היה 'פיזיס' אחד, שהוא התגלמות המילה האלוהית (לוגוס).
ברם, בעוד שקירילוס פירש את 'פיזיס' בתור "אישיות", הרי שרוב הבישופים הבינו מילה זו בתור "טבע".
לפיכך, רבים הבינו את אוטיכס כאילו הוא מטיף לגרסה הפוכה של האריאניות: בעוד שאריוס ותומכיו שללו את קיומו של הטבע האלוהי של ישו, הרי שאוטיכס קרא תיגר על קיום טבעו האנושי.
אמונתו של קירילוס עצמו (שמת שנתיים לפני תחילת הטפותיו המונופיזיטיות של אוטיכס) לא הוטלה בספק, שכן הסכם האחדות של שנת 432 קבע מפורשות את קיומן של שתי מהויות לישו.
בהתחלה פרשנותו החדשה של אוטיכס לא נתפסה בהכרח כמינות – כך האפיפיור לאו הראשון אמר שאין זו מינות או חתירה תחת הכנסייה אלא אי-הבנה, אך עם התפשטותה של גישת אוטיכס היא החלה מדאיגה יותר ויותר את הממסד הכנסייתי דאז.
בשנת 447, במהלך כנס מחוזי בעיר דורילאום, הכריז הבישוף המקומי אוזביוס כי אוטיכס הוא מין וכי יש להדיחו ממעמד הכמורה.
לעומתו, פלביאנוס, ארכיבישוף קונסטנטינופול שנכח גם הוא בכנס בדורילאום, התנגד לכך, בין השאר בשל המעמד והמוניטין של אוטיכס, אך לבסוף הסכים, ואוטיכס הוכרז מין באופן רשמי.
החלטה זו גררה את התנגדותם של הקיסר תאודוסיוס השני ושל דיוסקורוס הראשון, הפטריארך של אלכסנדריה; זה האחרון כינס כנס משלו, אשר זיכה את אוטיכס מכל אשמה, שכן אוטיכס לטענת דיוסקורוס, חזר בו ממינותו.
באותו הזמן, החליט הקיסר תאודוסיוס ה-2 לכנס ועידה אקומנית על-מנת ללבן את הסוגיה עד תום, והזמין אליה גם את האפיפיור לאו הראשון, אשר נעתר להזמנה ושלח שלושה נציגים (לגאטים, legata) מטעמו.
לאו הראשון קיבל לפני הוועידה איגרת מפלביאנוס אודות אוטיכס, על-פיה קבע פלאביאנוס כי אוטיכס הוא אכן מין שיש להענישו.
האפיפיור לאו הראשון כתב למשתתפי הוועידה איגרת ובה דרישה מהם שיוקיעו את אוטיכס כמין, אך השאיר להם את הסמכות להכריע בעניין העונש שיושת עליו.
ככל הנראה, לאו הראשון לא ידע על חזרתו בתשובה של אוטיכס בפני דיוסקורוס האלכסנדרוני.
ועידת אפסוס השנייה התכנסה ב-8 באוגוסט 449. נכחו בה 130 בישופים ובראשה ישב דיוסקורוס האלכסנדרוני.
מכתבו של האפיפיור לא נקרא, והקיסר תאודוסיוס ה-2 הורה שלא לספור את קולותיהם של הבישופים אשר תמכו בהדחתו של אוטיכס שנתיים לפני כן.
בעקבות הוראה זו זוכה אוטיכס ברוב מוחץ כשאין לו מתנגדים מבין קולות המצביעים שכן קולותיהם של מתנגדיו מלפני שנתיים לא נספרו בהוראת הקיסר, וכמו כן מתנגדו פלביאנוס, ארכיבישוף קונסטנטינופול הודח והוגלה.
בחלק השני של הוועידה, שבו לא נכחו הלגאטים האפיפיוריים אשר חזרו לרומא עם מכתב לאפיפיור מאת פלביאנוס המודח – הודחו עוד מספר בישופים ממתנגדי אוטיכס.
כתוצאה מכך, סירב לאו הראשון להכיר בוועידה כחוקית וקרא לה Latrocinium – ועידת גזלנים.
כמו כן דרש לאו הראשון את כינוסה של ועידה חדשה בנושא אוטיכס והמונופיזיטיות, ואילו הקיסר תאודוסיוס ה-2 מצדו סירב לכך ומינה בישופים במחוזות המזרח בלא התייעצות עמו, אלא עם דיוסקורוס האלכסנדוני (אשר הרהיב עוז והחרים את האפיפיור).
רק מותו הפתאומי של תאודוסיוס ה-2 שינה את המצב: כאשר הקיסר החדש שעלה, מרקיאנוס, תמך בגישתם של לאו הראשון ופלביאנוס, ולכן נעתר לדרישת האפיפיור לאו הראשון.
הקיסר החדש מרקיאנוס כינס, לבקשת האפיפיור לאו הראשון, ועידה אקומנית חדשה בנושא המחלוקת המונופיזיטית.
כמו כן הוא החזיר לתפקידם את הבישופים שהודחו שנתיים לפני כן בוועידת אפסוס השנייה.
בהתחלה תוכנן שהוועידה תתקיים בניקיאה, אך ברגע האחרון היא הועברה קרוב יותר לבירה, לעיר כלקדון שעל גדת הבוספורוס, כדי שהקיסר יוכל לפקח עליה ביתר קלות.
הוועידה נפתחה ב-8 באוקטובר 451 בניהולו של הלגאט האפיפיורי פסכניוס.
בוועידה נכחו כ-500 בישופים, ובהם אוזביוס מדורילאום וגם דיוסקורוס האלכסנדרוני שהחרים את האפיפיור לאו הראשון לאחר ועידת אפסוס השנייה, שנתיים קודם לכן.
במושבה הראשון, הוועידה עסקה בעניינה המרכזי והוא – מינותו של אוטיכס, הלטרוקיניום באפסוס ומשפטו של דיוסקורוס האלכסנדרוני.
הקטגור כנגד דיוסקורוס היה אוזביוס מדורילאום, אשר מנה את כל מהלכיו הכוחניים של דיוסקורוס בוועידת אפסוס השנייה ובנוסף הביא עדויות של כמה בישופים מצריים שטענו כי דיוסקורוס הוא אדם אלים ואכזרי.
דיוסקורוס בתגובה, סירב להופיע בפני הוועידה והורשע שלא בפניו.
הוועידה הדיחה את דיוסקורוס מתפקידו כפטריארך אלכסנדריה, ביטלה את כל תקנותיו, ובנוסף לכך גינתה את אוטיכס ואת הלטרוקיניום של אפסוס.
עם זאת, שאר הבישופים שנכחו באפסוס והצביעו בעד אוטיכס ונגד פלביאנוס לא הודחו ולא גונו, שכן הם הביעו חרטה וטענו כי פעלו מתוך פחד מפני דיוסקורוס האלכסנדרוני, ראש הוועידה דאז.
כמו כן הוועידה הכריזה אנאתמה (חרם מהדרגה העליונה) על נסטוריוס .
הנושא השני על סדר יומה של הוועידה היה גיבוש אחדות בנושא יסודות האמונה הנוצרית.
בעניין זה הסכימו כל הנוכחים כי יש ללכת בשביל הזהב שבין הקיצוניות הנסטוריאנית לבין הקיצוניות המונופיזיטית, וללכת בדרכם של לאו הראשון וקירילוס האלכסנדרוני שנוסחתם התאולוגית הייתה יחסית מאוזנת יותר.
עם זאת, לא כל הנוכחים הסכימו לחתום על איגרתו של לאו הראשון לפלביאנוס, ושאר הניסיונות לגבש נוסח אחיד ליסוד האמונה הנוצרית עלו בתוהו.
לאור זאת, פסכניוס הלגאט האפיפיורי ומרקיאנוס הקיסר איימו להעביר את הוועידה לאיטליה, דבר שהיה לא-נוח לרוב הנוכחים מבחינה גאוגרפית, שכן הם באו ברובם מהמזרח הקרוב, ותחת איום זה הם הסכימו להוסיף לקרדו משפט שאישר את קביעתו של לאו הראשון, כי לישו יש שתי מהויות בלתי-מתחלפות ובלתי-נפרדות.
כמו כן עסקה הוועידה בנושא הנזורה, וקבעה איסור על נזירים ונזירות להינשא, קבעה כי על הנזירים להיות מופת של אורח חיים נוצרי, ועסקה במערכת יחסי הגומלין בינם לבין הכנסייה ובעלי התפקידים הדתיים בה.
הוועידה ניסחה את הקנון הרביעי המתייחס לנושא הנזורה, בו הוגדרו הנזירים כאנשים חילוניים וחסודים (כלומר לא כמרים) ועליהם להיעזר בשירותי נושאי המשרות הכנסייתיות.
הקאנון הרביעי התייחס גם למערכת היחסים בין הבישוף לבין הנזירים החיים בתחומי הדיוקסיה שלו וקבע את סמכותם של הבישופים על הנזירים, קבע כי על הבישוף להעניק לנזירים כסף לקיומם ובתמורה הנזירים כפופים מבחינה דתית לבישוף.
בנוסף, הנזירים צריכים לחיות במקום מוגדר ויציאה ממקום זה דורשת אישור הבישוף.
נקבע גם כי לבישופים הזכות להתיר או לאסור הקמתם של מנזרים חדשים.
ההחלטות הנוגעות לנזירים ולנזירות באו לביטוי בתקנוני הנזורה שנכתבו בתקופות מאוחרות יותר.
ההחלטות בדבר מקומם של הנזירים במדרג הכנסייתי החזיקו מעמד עד הגעתם של קולומבנוס ושאר הנזירים האירים שהיו כוח כנסייתי שלא קיבל את מרותם של בישופים (וגם לא של שליטים סקולרים).
בנוסף לעניינים מרכזיים אלה, הוועידה קבעה עוד 30 החלטות בתחום הטכני יותר, כגון אישור החלטות הוועידות הקודמות, איסור על עיסוק נוסף לבישופים, איסור על כמרים להתגייס לצבא, הגבלת האפשרות להאשים בישוף בפלילים ואיסור על הורדה בדרגה של בישוף.
השלכתה המיידית של הוועידה הייתה קרע חמור בכנסייה.
הבישופים אשר לא הסכימו עם גישתו של האפיפיור לאו הראשון (תומכי המונופיזיטיזם), דחו את החלטות הוועידה בטענה שהן בעלות דוגמה תאולוגית נסטוריאנית.
על אף ההחלטה הרשמית של הוועידה כי המונופיזיטיות היא מינות ויש לרדוף ולהוקיע אותה מכל וכל, הנושא היה רחוק מהכרעה בכמה מאות השנים הבאות שכן כמה מהקיסרים הביזנטיניים העדיפו את המונופיזיטים על-פני האורתודוקסים (הדיאופיזיטים).
כתוצאה מכך פרשו מהכנסייה האורתודוקסית – הכנסייה הארמנית, הכנסייה הגאורגית (אשר חזרה לאורתודוקסיה בראשית המאה ה-9), הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה הקופטית – כנסיות הנקראות לעיתים בשם הכוללני הכנסיות האוריינטליות או קהילות לא-כלקדוניות כי לא קיבלו עליהן את החלטות ועידת כלקדון.
הארמנים לא השתתפו בוועידת כלקדון בשל קרב אווריאר שניהלו באותה שנה נגד הפרסים.
בשנת 551 כינס ראש הכנסייה הארמנית, הקתוליקוס בבקן, סינוד שהכריז על אי הסכמה לעקרונות הדיאופיזיטים שנקבעו בוועידת כלקדון ועל ניתוק הכנסייה הארמנית מהכנסייה האורתודוקסית בקונסטנטינופול.
בוועידת ז'נבה (26 באפריל – 21 ביולי 1954) נועדו נציגי מספר אומות במטרה לשים קץ למלחמת הודו-סין הראשונה ולקבוע את עתידה של הודו-סין לאחר עידן הכיבוש הצרפתי.
בפועל קובעה החלוקה הזמנית בין הדרום הפרו-מערבי לצפון הקומוניסטי, שנלחמו זה בזה במשך עשרים השנים הבאות.
צרפת שלטה בחלקים נרחבים של דרום-מזרח אסיה מאז מלחמת סין–צרפת שהסתיימה ב-1887. הקולוניות הצרפתיות כללו את קמבודיה, לאוס ווייטנאם של היום.
לאחר מלחמת העולם השנייה חל תהליך כלל עולמי של דה-קולוניזציה, וגם נתיני הקולוניות הצרפתיות תבעו עצמאות מדינית.
כך החלה מלחמת הודו-סין הראשונה.
צרפת המתאוששת מנזקי מלחמת העולם התקשתה להילחם הרחק מעבר לים, גם בהודו-סין וגם במלחמת אלג'יריה.
מהלכי המלחמה נטו יותר ויותר לרעת הצרפתים, למרות תמיכתה של ארצות הברית.
באביב 1954 החליטו המדינות בעלות העניין בסכסוך לערוך ועידה רב צדדית, שבה ידונו לא רק המלחמה בהודו-סין, אלא גם המצב בקוריאה, שבה שררה באותה עת שביתת נשק זמנית.
בדיוני הוועידה השתתפו נציגי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת, סין העממית, קוריאה הצפונית והדרומית, וייטנאם, קמבודיה ולאוס.
במקביל נמשכה המלחמה בין כוחות הוייט-מין לצרפת, עד התבוסה הצרפתית הסופית בקרב דיין ביין פו ב-8 במאי 1954.
אמנם הווייטנאמיים השיגו ניצחון מוחץ בקרב אך שילמו במחיר דמים כבד.
ברית המועצות מצדה עברה מהפך שלטוני לאחר מותו של סטלין ועלייתו לשלטון של ניקיטה חרושצ'וב שבניגוד לקודמו האמין פחות בקו הלוחמני ויותר בקו מתון, לפחות בתחילת דרכו.
כך שתי המעצמות כפו על הו לסיים את המלחמה בשיחות.
התפתחות פוליטית פנים-צרפתית אפשרה לבסוף את השגת ההסכם: ממשלת צרפת התפטרה ביוני, בעקבות התבוסה.
הממשלה החדשה בראשות פייר מנדס פראנס פעלה מיד לסיום נוכחותה הצבאית באזור, באמצעות ההסכם שהושג בז'נבה.
הסכם זה חילק את וייטנאם לשניים, עד לקיומן של בחירות דמוקרטיות ב-1956. כמו כן הוקמה ועדה בין-לאומית לפקח על ביצוע ההסכם.
מכל המדינות הנועדות, רק צרפת ווייטנאם של הו צ'י מין חתמו על הסכם זה: הראשונה כדי להחזיר את צבאה הביתה ולשמר את מה שעוד ניתן היה לשמר מהשפעתה באזור, והאחרונה על מנת לבסס את כוחה בצפון, בכוונה להשתלט על וייטנאם כולה.
מיד עם חלוקת הארץ החלו פליטים רבים לעבור את הגבול החדש.
רובם הגדול חצו אותו בכיוון דרומה, אולם היו גם מי שעשו את הדרך ההפוכה.
הבחירות של 1956 לא נערכו מעולם.
הן לא היו רצויות לא על שליטיה האוטוקרטים של דרום וייטנאם, שטענו שאינם צד להסכם וממילא הוא אינו מחייב אותם, ואף לא על הקומוניסטים בצפון.
ה, ארגון גרילה שפעל בדרום ונתמך על ידי צפון וייטנאם, החל במלחמה נגד ממשלת הדרום ב-1957. במלחמת וייטנאם זו התערבה ארצות הברית לצד הדרום כנגד הצפון והווייטקונג, בהיקף הולך וגובר, אך לא יכלה להם.
חלוקת וייטנאם באה אל קיצה לבסוף, עם ניצחון הצפון ב-1975.
ועידת וידאו (חוזי) היא ועידה הנערכת באמצעות שימוש בוידאו במעגל סגור ואמצעי תקשורת שמע כתחליף למפגש פנים אל פנים.
המשתתפים בוועידה רואים זה את זה באמצעות תשדורת וידאו.
ועידת וידאו יכולה לשמש כסוג של שיתוף פעולה מרוחק.
הטכנולוגיה שאפשרה לקיים ועידת וידאו אנלוגיות הייתה זמינה מאז המצאת הטלוויזיה.
מערכות כאלה השתמשו במערכת כפולה של טלוויזיה במעגל סגור, כך שבכל צד ישנה מצלמה ומסך.
במהלך הטיסות המאוישות לחלל נעשה שימוש בטכנולוגיה זו, כאשר האסטרונאוטים ומרכז הבקרה יכלו לראות אלו את אלו, תוך שימוש בשני ערוצי רדיו, אחד לכל כיוון שידור.
ועידות וידאו הפכו לחלק שגרתי משידורי טלוויזיה מסחריים, כאשר הכתבים משוחחים עם הקריין באולפן.
טכניקה זו הפכה לקלה ופשוטה יותר עם עליית שכיחותם של משדרים לווייניים.
ועידת וידאו אנלוגית, באמצעות שידורי רדיו, הייתה יקרה לביצוע.
לא ניתן היה להשתמש בה לשימושים כמו רפואה, חינוך ואפילו פגישות עסקיות, בשל העלות הגבוהה והתפוצה הנמוכה של הציוד הדרוש.
ניסיונות ראשונים לקיים ועידת וידאו באמצעות תשתית הטלפון לא נחלו הצלחה, בעיקר בשל איכות החוזי הנמוכה שנבעה מרוחב הפס הנמוך שאפשרה תשתית זו ומהעדר אפשרות לדחיסת הווידאו.
במהלך שנות ה-70 הציעה חברת AT&T לצרכנים בארצות הברית שירות בשם PicturePhone שאיכות התמונה בו הייתה מעט טובה יותר אך מחירו הגבוה מנע שימוש נרחב בו.
איכות התמונה הייתה עדיין נמוכה, והתמונה עודכנה לכל היותר 10 פעמים בשנייה.
רק בשנות ה-80, עם הופעתן של רשתות טלפון ספרתיות, החלה טכנולוגיית ועידת הווידאו להיות זמינה לשימושים כלליים.
וידאו ספרתי דחוס הועבר על גבי רשתות תקשורת דוגמת ISDN.
תחילה היו מרבית המוצרים מבוססים על תקנים קנייניים אך בהדרגה הופיעו ואומצו תקנים פתוחים.
הטכנולוגיה שהפכה את ועידת הווידאו לזמינה בצורה לה אנו עדים כיום הייתה רשת האינטרנט, ותקשורת בפרוטוקול IP.
דחיסת נתונים מתקדמת ורוחבי פס הולכים וגדלים הפכו את ועידות הווידאו לזמינות לציבור הרחב.
תוכנות כמו Netmeeting, MSN Messenger, סקייפ ואחרות הפכו את ועידות הווידאו לשירות זמין לכל בעל מחשב בעל חומרה מתאימה וחיבור לרשת האינטרנט.
במגזר העסקי נעשה שימוש במערכות יקרות יותר המספקות איכות וקצב רענון טובים מהמוצע למשתמש הביתי.
עם מוצרי ועידות הווידאו הבולטים כיום נמנים Google Meet, FaceTime ו-Zoom.
נראה שוועידות וידאו מעייפות, לכאורה מעבר לצפוי.
אחד ההסברים האפשריים לכך עשוי להיות כתוצאה מאימוץ העיניים, בהיעדר קשר עין אמיתי ובחסך בתקשורת בלתי מילולית במהלך הפגישה.
הסברים נוספים עוסקים במתח גבוה כתוצאה מהתיעוד הקבוע של המשתתפים על ידי המצלמה או כתוצאה מחרדה אינסטינקטיבית שהמוח שלנו מייצר למראה פנים גדולות מהרגיל באינטראקציה.
בנוסף, נוצר ניכור כתוצאה מעיכוב בתגובת האחר, יחסית לפגישה אמיתית.
נמצא כי עיכוב מעבר ל-1.2 שניות יוצר תחושת אי נוחות.
ועידת לוזאן הייתה ועידה שזומנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעקבות המלצת ועדת הפיוס לארץ ישראל (שהורכבה מנציגי שלוש מדינות: ארצות הברית, צרפת וטורקיה) במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין מדינת ישראל למדינות ערב.
הוועידה פעלה במהלך שנת 1949 בעיר לוזאן שבשווייץ.
במהלכה, נאותה ישראל להצעה אמריקאית לקבל שליטה על רצועת עזה, כולל אזרוח מאות אלפי התושבים והפליטים בה.
לאחר מכן הציעה לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים.
את רעיון הקמת הוועידה הציע לאו"ם פולקה ברנדוט, "המתווך", כחלק משורת הצעות שהעביר לאו"ם במסמך הנקרא "דו"ח ברנדוט".
כשלושה חודשים לאחר הרצחו של ברנדוט החליט האו"ם בהחלטת עצרת 194 מתאריך 11 בדצמבר 1948, על הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל.
ועדת הפיוס יזמה את כינוסה של ועידת לוזאן כדי לסייע לממשלות ולגורמים הנוגעים בדבר ללבן את הבעיות שביניהם - הפליטים, ירושלים, גבולות מדינת ישראל וההכרה של מדינות ערב בה, בניסיון להגיע להסכמי שלום בין הצדדים.
הצורך בהשגת הסכם קבע נבע מהעובדה שהסכמי שביתת הנשק שנחתמו לאחר מלחמת העצמאות ב-1949, נחשבו להסכמים זמניים.
לפי ראש המשלחת הישראלית לשיחות, ולטר איתן, הוועידה נערכה בנקודת זמן מאוד רגישה מבחינת מעמדה של ישראל בזירה הבינלאומית ומול האו"ם - מדינה חלשה שעדיין לא מלאו שנה לעצמאותה כאשר ב 29 בנובמבר 1948 נדחתה בקשתה של ישראל להתקבל כחברה באו"ם ובמאי 1949 עמדה ישראל לחדש בקשתה.
אל הישיבה הראשונה של הוועידה, שהתקיימה ב-27 באפריל 1949, הגיעו משלחות מישראל, מצרים, עבר הירדן ולבנון.
המשלחת מסוריה הצטרפה בשלב יותר מאוחר.
בוועידה נכח גם נציג הוועד הערבי העליון כנציגם של הפלסטינים.
נציגי המשלחות הערביות הופיעו בפני הוועידה כגוש אחד.
ההנהגה בישראל, שחששה כי בשל ליכוד זה לא תוכל להתקדם לקראת הסדר, הציעה לנהל משא ומתן עם כל מדינה בנפרד, ללא ידיעת המדינות האחרות.
הצעה זו לא צלחה כיוון שהערבים ראו בניהול משא ומתן ישיר עם ישראל, מעין הכרה עקיפה בקיומה.
אף שהצדדים הרשמיים למשא ומתן היו מדינות בלבד, היגעו לוועידה גם מספר נציגים מטעם הפליטים הפלסטינים, שאת הגעתם מימנו מכספי הפליטים.
מדינות ערב, שראו בהם גורם המאיים על האינטרסים שלהם בשיחות, סירבו להיפגש עמם.
הדבר הגיע לידי כך שכאשר ניסו הנציגים להיפגש עם חברי המשלחת המצרית, הם גורשו מן החדר בכח.
בסופו של דבר, נציגים אלה נועדו עם נציגי ממשלת ישראל בלבד.
בראש המשלחת הישראלית שיצאה לוועידה עמד המנהל הכללי של משרד החוץ, ולטר איתן, שאליו צורפו אישים בכירים נוספים ממשרד החוץ: אליהו ששון, זלמן ליף, גרשון אבנר וראובן שילוח.
בראש המשלחות הערביות עמדו פקידים מדרג ומעמד דומים.
בדיונים שקדמו לכינוס הוועידה התבהרו עמדות המעצמות, ארצות הברית וצרפת, בנוגע לסכסוך הערבי-ישראלי.
לארצות הברית, שהייתה היוזמת הראשית, היה אינטרס שהמפגש יצליח כיוון ששאפה להשגת יציבות במזרח התיכון, כדי למנוע את גלישת האזור לידי ברית המועצות.
גם לצרפת, כנציגת אירופה, היו אינטרסים במזרח התיכון.
שתי המעצמות דאגו לענייניהם על ידי כך, ששלחו נציגים מטעמם שינהלו את הוועידה.
ישראל לא הייתה מרוצה מהרכב הוועדה וניסתה להכניס אליה גם נציג מהגוש הסובייטי, אך ללא הצלחה.
לאמריקאים הייתה יכולת לנהל את מהלך האירועים ולהפעיל לחץ על ישראל.
כיוון שבאותם ימים ניסתה ישראל להתקבל כחברה מן המניין באו"ם, כיוונו האמריקאים את החתימה על פרוטוקול לוזאן שפתח את הדיונים, ליום לאחר ההצבעה באו"ם על קבלתה של ישראל כחברה בו.
חברי הוועידה היו: מארצות הברית- מארק אתרידג', מצרפת- קלוד דה בוסנז'ה ומטורקיה- חוסיין יאלצ'ין.
הם הוסמכו לתפקיד ב-11 בספטמבר 1948. בינואר 1949 התחילה הוועידה לבקר באזור בלוויית כמה מפקידי האו"ם.
הוועידה ביקרה בתל אביב, בירושלים ובבירות הערביות כדי לדון בנוהלי הוועידה.
במרץ 1949 כינסה הוועידה את מדינות ערב בביירות כדי לגבש את עמדתם הכוללת בעניין.
אל הכינוס הגיעו כל מדינות הליגה הערבית, גם כאלו שאינן חולקות גבול עם ישראל.
לאחר כמה חודשים הושגה הסכמה בין ישראל לבין מרבית מחברות הליגה הערבית לכנס את ועידת השלום בעיר לוזאן שבשווייץ.
ועדת לוזאן ניסחה מסמך שיהיה מקובל על כל הצדדים והחתימה אותם עליו בטרם התחלת השיחות.
הפרוטוקול קבע, כי בסיס הדיונים לשלום כולל בסכסוך יהיו שני מסמכים של האו"ם: הראשון - החלטת עצרת האו"ם מ-1948 הדורשת מישראל לאפשר לפליטי מלחמת העצמאות לחזור לבתיהם.
השני- מפת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947.
הייתה זו הפעם הראשונה לאחר קבלת תוכנית החלוקה (החלטה 181), שארצות ערב הסכימו לדון בה.
מעבר לכך, משמעות הדבר הייתה הכרה בפעם הראשונה של מדינות ערב בקיומה של מדינה יהודית.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שישראל הסכימה לעקרון זכות השיבה של כל פליט שיחפוץ בכך , ולעקרון בינאום ירושלים.
קשה לדעת מי עמד מאחורי העמדה הישראלית, שכן ישראל חששה מחתימה על הפרוטוקול הן בגלל התביעה לחזרת הפליטים, והן בשל החשש לכרסום בהסכמי שביתת הנשק שקבעו את הישגיה במלחמה - שליטה בשטחים גדולים יותר מאלו שיועדו לה על פי החלטת החלוקה.
חתימת ישראל על הפרוטוקול הייתה ככל הנראה תוצאה של חוסר הבהירות ששררה בקרב המשלחת הישראלית ללוזאן, שהגיעה אליה ללא הנחיה חד-משמעית ממקבלי ההחלטות בישראל.
הדבר נבע מכך שבדיונים בכנסת טרם היציאה לוועידה לא הצליחו להגיע להכרעה בנוגע להתנהלות בה.
יש הטוענים כי איתן שעמד בראש המשלחת הישראלית, חתם על הפרוטוקול מבלי שקיבל על כך אישור בארץ.
בחודשים שלאחר החתימה על הפרוטוקול ניסתה ישראל להמעיט בערכו ככל האפשר ונטתה להגדיר אותו כ"אמצעי פרוצדורלי" וחסר משמעות פוליטית.
גם הערבים התקשו בתחילה לחתום על המסמך שהיווה התכחשות גמורה לעמדתם במשך כל תקופת המנדט הבריטי.
ניתן לשער כי מרגע שנתנו מדינות ערב את הסכמתן להשתתף בוועידה, מטרתן הייתה לנסות ולממש את החלטות תוכנית החלוקה 181 מ-1947.
העמדות הערביות הוצגו בתור קונצנזוס כללי ולא כאינטרסים ייחודיים.
בוועידה עמדו לדיון שלושה נושאים אשר העסיקו את העולם הערבי כולו: הנושא הראשון, שהיה גם החשוב ביותר מבחינת הערבים היה בעיית הפליטים שנוצרה בעקבות מלחמת העצמאות.
לפי הערכות האו"ם, הגיע מספר הפליטים אז ל-750,000 בקירוב.
הנושא השני: גורלה של ירושלים.
הנושא השלישי: עתידם של השטחים שהוענקו לערביי ישראל בתוכנית החלוקה.
בפועל עסקה הוועידה בעיקר בשאלת הפליטים.
העולם הערבי היה מאוחד בשני נושאים: בינאום ירושלים והקמת מדינה פלסטינית עצמאית.
יוצאת דופן הייתה ירדן, שהפתרון המועדף בעיניה היה חלוקת ירושלים וסיפוח שטחי ארץ ישראל שעל פי החלטת חלוקה נועדו להיות בשטח המדינה הערבית, לירדן.
בזמן ועידת לוזאן כבר הייתה ירושלים מחולקת, והגדה המערבית הייתה מסופחת לירדן, סיפוח שהוחלט עליו בהסכמי שביתת הנשק שנחתמו בין שתי המדינות בתחילת אפריל 1949. בשאלת ירושלים והמדינה הערבית בשטחי ארץ ישראל המערבית, בחרה ישראל בפתרון הירדני.
לגבי הפליטים, עמדת ישראל התבססה על שתי הנחות יסוד.
האחת, ישראל לא ראתה עצמה נושאת באחריות ליצירת בעיית הפליטים, אך למרות זאת הייתה נכונה לתרום ולסייע בפתרון הבעיה מתוך שיקולים אנושיים.
ההנחה השנייה הייתה, שכל פתרון הכולל שיבתם של הפליטים מסכן את קיומה של מדינת ישראל.
עוד יצוין כי כבר בטרם הוועדה, הציע רמטכ"ל צבא סוריה שחודש קודם לכן תפס את השלטון בהפיכה, לקלוט בסוריה בין 250,000 ל-500,000 פליטים, במסגרת הסכם נפרד שלום נפרד עם ישראל.
המימון ליישובם ופיתוחם של מקורות תעסוקה עבורם יבואו ממדינות המערב.
בתמורה הוא תבע כי קו הגבול החדש יעבור במרכז נהר הירדן, מה שיעניק לסוריה מחצית ממימיו וממי הכנרת.
בן-גוריון סירב להיפגש עימו ודחה כל ויתור על שטח או מים.
בעקבות סירוב המשלחות הערביות לשבת באולם אחד עם המשלחת הישראלית, התנהלו השיחות בלוזאן באופן בלתי ישיר, כשהמתווכים משמשים כשליחים בין המשלחות.
הדיונים התקיימו בשתי רמות: רשמית ובלתי רשמית.
ברמה הרשמית ניסו חברי ועדת הפיוס בשלב הראשון לקבוע בסיס משותף למשא ומתן על שלום כולל באזור, ודנו בנושאים שונים שהעיקרי בהם היה שאלת הפליטים.
ברמה הבלתי רשמית, התקיימו מגעים דו-צדדיים בין כמה אישים ישראליים ובין חברי משלחות ערביים.
עיקר הדיון ברמה הבלתי רשמית היה בעניין ההסדר הטריטוריאלי, והמפגשים היו ברי תוקף רק כאשר החליטו להביאם לדיון רשמי של המשלחות.
הוועידה התכנסה בצל תחושה בהנהגה הישראלית שלא ניתן יהיה להגיע להסכם שלום ישראלי- ערבי, שנבעה בעקבות מלחמת העצמאות.
העמדה הישראלית הרשמית שהוצגה בלוזאן הייתה, כי רק כאשר יכירו הערבים הכרה ישירה במדינה היהודית, תפתח הדרך למשא ומתן משמעותי בשאלת הפליטים.
טרם הוועידה קבעו מקבלי ההחלטות בישראל, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת, את עמדת הממשלה ביחס לפליטים על שני רכיביה העיקריים, שאלת השיבה ושאלת הפיצויים.
הוחלט כי ישראל תקבל מספר מצומצם של פליטים בלבד ותשלם פיצויים עבור הקרקעות הנטושות.
עם זאת, צעדים אלו יוכלו להתבצע מבחינתה רק במסגרת הסכם שלום כולל באזור, שבמסגרתו תזכה ישראל לקבל פיצוי כספי הולם ממדינות ערב לנזקי המלחמה, ובעבור הרכוש היהודי שהשאירו יהודי ערב בארצות מוצאם בטרם העלייה לארץ.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, נפגש ב-5 באפריל 1949 עם שר החוץ משה שרת.
בפגישה הביע אצ'יסון את עמדתו, כי על ישראל להסכים להעניק זכות שיבה לכרבע מהפליטים הערבים.
אצ'יסון רמז על כך, כי מחווה מסוג כזה מצד ישראל תאפשר להארי טרומן, נשיא ארצות הברית, להמשיך בתמיכתו במדינת ישראל.
כמו כן הבטיח המזכיר כי יעשה ניסיון להתקדם לקראת הסכם כולל של הסכסוך הישראלי-ערבי.
שרת ובן-גוריון סירבו להיענות להצעת ארצות הברית והסכימו להחזיר מספר מוגבל של פליטים במסגרת איחוד משפחות, ולתת פיצויים לאחרים.
בהמשך הציע ראש המשלחת האמריקאית, מרק את'רידג', לישראל שתספח אליה את רצועת עזה על פליטיה, כ-400,000 נפש.
ממשלת ישראל דנה בהצעה, החליטה לקבל אותה באם תוצע לה רשמית, ויידעה את את'רידג' על ההחלטה.
מצרים, שכבשה את עזה במהלך המלחמה, סרבה להעברת השליטה.
מעבר לכך, מדינות ערב דרשו שהפליטים יחזרו לשטחים שהיו מיועדים למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה באזורי רמלה, לוד והגליל המערבי.
על אף שישראל חתמה על פרוטוקול הוועידה שכולל בתוכו את תוכנית החלוקה, היא סרבה לדרישת הערבים ונצמדת להסכמי שביתת הנשק.
הסבב הראשון של ועידת לוזאן הגיע למבוי סתום.
רבים בוושינגטון ראו בישראל את מכשילת תהליך השלום.
באיגרת ששלח טרומן לבן-גוריון ב-29 במאי 1949, האשים אותו בכך שגרם לקיפאון בלוזאן.
כמו כן איים הנשיא על ישראל בהטלת סנקציות ובעיון מחדש ביחסה של ארצות הברית למדינה היהודית.
בנוסף לאיגרת, איים הממשל האמריקאי להשעות מלווה של מאה מיליון דולר למדינת ישראל.
גם במהלך הדיונים המשיכו האמריקאים ללחוץ על ישראל.
הנציג האמריקאי אתרידג' איים להתפטר וביצע זאת בסופו של דבר ביולי 1949, פול פורטר החליף אותו.
על אף כל איומי האמריקאים, בן-גוריון לא חשש ולא מיהר לפעול.
דעתו הייתה כי אין לוותר על אינטרסים חיוניים לישראל מתוך שיקולים הנובעים מלחץ.
אל הסבב השני הגיעה ישראל עם הצעה לקלוט לתחומה 100,000 פליטים.
הצעה זו לא התקבלה על ידי הערבים שדרשו שכל הפליטים יוחזרו לישראל.
הסימנים לסיום הוועידה החלו להופיע באמצע אוגוסט 1949. היה זה לאחר ש"ועדת הפיוס" ניסתה לחזור על פרוטוקול מאי 1949 במסמך חדש.
הבעיה שהפעם הערבים לא הסכימו לשינוי הפרוטוקול, וישראל לא נאותה לחזור על הסכמתה כבעבר.
האמריקאים, שבתחילה רצו מאוד בהצלחת הוועידה, החלו להתייאש מניסיונות הפיוס שלא הובילו להישגים.
כמוצא אחרון הגיע פול פורטר לוושינגטון להתייעצות.
בשובו הציע לצדדים המעורבים, כי הוועידה תשלח לאזור "משלחת סקר כלכלית" כדי לבדוק את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכל מדינה לקלוט פליטים.
ישראל לא הסכימה לשתף פעולה, והעדיפה להישאר בגבולותיה ולהתעסק בענייניה הפנימיים.
המשלחות הערביות וישראל סירבו לחתום על הצהרה משותפת עם סיום הוועידה.
ועידת לוזאן הסתיימה בספטמבר 1949 ללא הסכמי שלום.
ועידת לוזאן, שהיוותה מעין המשך ישיר לשיחות שביתת הנשק שלאחר מלחמת העצמאות, הייתה על פי ההיסטוריון אילן פפה "הזדמנות נדירה לפתור את הסכסוך הישראלי-ערבי, הזדמנות שלא נוצלה ועל כן לא ניתן לומר אם הוחמצה או לא".
לכאורה נראה כי האו"ם לא הצליח לנצל הזדמנות חד פעמית שהייתה בידיו לקדם את הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות להסכם שלום כולל, אך הסוגיה סבוכה מדי מבחינה היסטוריוגרפית.
יש התולים את כישלון השיחות בעובדה שנציגי המדינות שהרכיבו את הוועידה, מארצות הברית, מצרפת ומטורקיה היו חסרי ידע בענייני המזרח-התיכון, ובשל כך לא ידעו כיצד להתנהל במצב הסבוך.
אחת הטעויות שעשו הייתה עריכת השיחות במרוכז בין ישראל לבין כל נציגי המדינות הערביות שגובשו לקבוצה אחת, ולא באופן נפרד כפי שבוצעו בהסכמי שביתת הנשק.
במצב כזה דאג כל אחד מנציגי המדינות הערביות מתגובת הנציגים האחרים ולא פעל למען קידום האינטרסים של מדינתו.
בנוסף לכך, השיחות לא נערכו באופן ישיר אלא בתיווך משתתפי הוועידה.
עמדות לפיהן ישראל היא זו שהכשילה את הפיוס
גורמי מפתח בממשל האמריקאי ראו בישראל כאחראית לכישלון השיחות.
האמריקאים דרשו מישראל את שובם של 250,000 פליטים, ואילו מדינות ערב הודיעו באופן לא רשמי שאם ישראל תיאות לקלוט 340,000 פליטים, הן יסכימו לקלוט את 410,000 הנותרים בתחומן.
הקונסול האמריקאי בירושלים בֶרְדֶט תמך בעמדת מדינות ערב, וטען כי הצעת ישראל אינה אלא "מעשה מרמה".
הנציג האמריקאי לוועידת הפיוס, מַרְק אֶתְרידְג' (Ethridge), נימק את התפטרותו בכך שישראל גורמת לקיפאון השיחות בוועידה: "ישראל היא מדינה שהוקמה על יסוד תפיסה מוסרית, ועליה להיות מושתת על בסיס מוסרי.
יחסה כלפי הפליטים ראוי לכל גנאי מבחינה מוסרית וקצר-ראות מבחינה מדינית.
כל ביטחונה מותנה ביחסי ידידות עם שכונתיה [...] בכל מועד שהוא במרוצת חייה של הוועדה, יחס נדיב ומרחיק-ראות מצד היהודים עשוי לפתוח את הדרך לשלום".מזכיר המדינה האמריקאי, דין אַצ'יסוֹן (Acheson), הביע את עמדתו שעל ישראל להסכים להענקת זכות שיבה לכרבע מן הפליטים הערבים.
באיגרת ששלח טרומן לבן-גוריון ב-29 במאי 1949, האשים הנשיא האמריקאי את ראש הממשלה הישראלי בכך שגרם לקיפאון בלוזאן, ואף איים על ישראל בהטלת סנקציות, השעיית מלווה של מאה מיליון דולר לממשלת ישראל ועיון מחדש ביחסי המדינות.
אף אליהו ששון, חבר המשלחת הישראלית, ראה את ישראל כאחראית לכישלון, בתורה אחר פתרון שאינו מתחשב באינטרסים של הצד השני, במסגרתו יוותרו מדינות ערב על כל השטחים המוחזקים על-ידי ישראל, על קליטת כל הפליטים במדינות השכנות ואף תיקון הגבולות לטובת ישראל בלבד.
ועידת טאבה (ידועה גם כפסגת טאבה) הייתה ועידה של שיחות ישירות בדרג מנהיגים בין מדינת ישראל והרשות הפלסטינית, שהתקיימה בין ה-21 בינואר ל-27 בינואר 2001 בטאבה שבחצי האי סיני.
המנצח בבחירות, אריאל שרון, בחר שלא להמשיך בשיחות אחרי ניצחונו.
השיחות התקיימו אחרי ועידת קמפ דייוויד בין ראש ממשלת ישראל אהוד ברק ויושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, ופרוץ האינתיפאדה השנייה בישראל.
קבוצות פלסטיניות חמושות התקיפו מתקנים ישראלים.
הפלסטינים אמרו שהביקור של אריאל שרון בהר הבית ובמסגד אל-אקצא היו האירועים שהציתו את האינתיפאדה בספטמבר.
לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון היו השיחות ניסיון אחרון להגעה לשלום במזרח התיכון לפני סיום כהונתו והחלפתו על ידי ג'ורג' ווקר בוש ב-20 בינואר 2001. ב-6 בפברואר 2001 נבחר אריאל שרון לראשות ממשלת ישראל, וסירב בכל תוקף לדבר עם יושב הראש יאסר ערפאת.
הישראלים והפלסטינים נפגשו קודם בוושינגטון די.
מ-19 בדצמבר עד 20 בדצמבר 2000. את ישראל יצגו שר החוץ שלמה בן עמי ומנהל לשכת ראש הממשלה גלעד שר.
אחרי פגישות בקהיר בין בן עמי וערפאת, השיחות עברו לטאבה.
שני הצדדים הסכימו שעל פי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, קווי הארבעה ביוני ישמשו כבסיס לקביעת גבול בין ישראל ומדינת פלסטין.
בפעם הראשונה שני הצדדים הציגו מפות של יהודה ושומרון.
המפות היו בסיס לשיחות הטריטוריה וההתנחלויות.
ישראל הציגה שתי מפות, והפלסטינים התחייבו למפות כבסיס.
הפלסטינים הציגו מפות משלהם שמציגות את השטח שימסר לישראל.
ישראל אמרה שלפי מתווה קלינטון, גושי התיישבות מסוימים צריכים להיות מסופחים לישראל.
הפלסטינים לא הסכימו לכלול גושים במפות, ואמרו שזה יגרום נזק לפלסטינים החיים באזורים שישראל רוצה לספח, ולזכויות הפלסטיניות.
אף צד לא הציג מפה של רצועת עזה.
הוסכם כי כל הרצועה תהיה תחת ריבונות פלסטינית, אבל היו כמה בעיות בפרטים.
כל ההתנחלויות היו אמורות להתפרק, והצד הפלסטיני רצה שזה יקרה תוך 6 חודשים, פרק זמן שלא התקבל על ידי ישראל.
שני הצדדים הסכימו שיהיה מעבר בטוח מצפון רצועת עזה (בית חאנון) לחברון, ושיהודה ושומרון ועזה חייבות להיות מחוברות.
שני הצדדים הסכימו להצעת מתווה קלינטון, שאמרה שכל השכונות הערביות בירושלים יהיו בריבונות פלסטינית, וכל השכונות היהודיות יהיו בריבונות ישראלית.
שני הצדדים נטו להסכים שהעיר תהיה עיר מפורזת.
הצד הישראלי קיבל את ההצעה שירושלים תהיה בירת שתי המדינות:ירושלים לישראל ו"אל קודס" לפלסטינים.
שני הצדדים הסכימו לשלטון באתרים הקדושים להם.
הוסכם על ריבונות ישראלית בכותל המערבי, למרות שנותרה מחלוקת על גודל האזור.
שני הצדדים הסכימו שבעיית הר הבית עוד לא נפתרה.
ניירות הוחלפו כבסיס לשיחות על פתרון בעיית הפליטים הפלסטינים.
שני הצדדים הסכימו שההכרה בהחלטה 242 מובילה להכרה בהחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם.
הצד הישראלי הסכים לתוכניות הבאות:
שני הצדדים הסכימו שאונר"א יתכנן תוכנית לשיקום הפליטים במשך זמן מוסכם של חמש שנים.
הצד הישראלי ביקש שבעיית הפליטים היהודים ממדינות ערב תוכר, למרות שלא הייתה אחריות פלסטינית לבעיה.
הצד הפלסטיני תבע פיצויים לפליטים הפלסטינים, וישראל דחתה זאת.
לישראל יהיו 3 תחנות התרעה בתוך פלסטין.
הצד הישראלי דרש, שבהתאם למתווה קלינטון, המדינה הפלסטינית תהיה מפורזת וללא צבא.
הפלסטינים היו מוכנים לקבל הגבלה צבאית.
שני הצדדים הסכימו שלמדינה הפלסטינית תהיה ריבונות על שטחה האווירי.
הצד הישראלי הסכים לכבד את זכויות הפלסטינים, אך דרש גישה לשמיים הפלסטינים.
הצד הישראלי הציע נסיגה מיהודה ושומרון תוך 3 שנים, ובנוסף נסיגה תוך 3 שנים מבקעת הירדן, שאחריה כוח בינלאומי יפקח על האזור.
הפלסטינים דחו זאת מחשש להגברת המתיחות בין ישראל לפלסטינים.
הצד הישראלי ביקש שליטה על חמישה אזורי חירום בבקעת הירדן, והפלסטינים הסכימו רק לשניים.
הפלסטינים דחו את ההצעה שצה"ל יוכל להיכנס לפלסטין במקרה חירום, אך הביעו נכונות לדון על שימוש בכוח הבינלאומי.
שני הצדדים הסכימו לשתף פעולה ולהילחם בטרור.
הצד הפלסטיני רצה שריבונות פלסטינית על הגבולות ועל נקודות מפגש בינלאומיות תיכלל בהסכם.
השיחות הסתיימו ללא הסכם ב-27 בינואר 2001, לפני הבחירות לראשות הממשלה מספר ימים לאחר מכן.
התקדמותו של תהליך אוסלו, שהתרחש מאז ועידת מדריד, הלכה ודעכה.
בעקבות המשא והמתן ירדה התמיכה בברק, לצד התפרעויות בשטחים שפגעו קשות באמון של הציבור הישראלי בפלסטינים ובערפאת.
אווירה זו סייעה לאריאל שרון להיבחר לראשות הממשלה בפברואר 2001, שסירב לחדש את השיחות עם כניסתו לתפקיד, ועזרה לליכוד ולמפלגות הימין לנצח בבחירות בשנת 2003 בצל האינתיפאדה השנייה.
ועידת ז'נבה 1973 הייתה משא-ומתן בניסיון מציאת פתרון לסכסוך הישראלי-ערבי בהתאם להחלטה 338 של האו"ם, שהתקבלה בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
הוועידה נפתחה בארמון האומות בז'נבה ב-21 בדצמבר 1973. בוועידה השתתפו משלחות מישראל, מצרים וירדן.
ארצות הברית וברית המועצות היו נותנות החסות המשותפות, והמדינות הלא מזרח-תיכוניות העיקריות המעורבות בוועידה.
הוועידה נמשכה לסירוגין במהלך 1974 והובילה להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה והסכם הביניים בין ישראל למצרים.
ישראל, מצרים, סוריה וירדן הוזמנו רשמית לוועידה על ידי ארצות הברית וברית המועצות ב-29 נובמבר 1973. אך הדיונים על קיום ועידת השלום החלו עוד קודם, מיד בתום קרבות מלחמת יום הכיפורים.
המחלוקת שהתעוררה בישראל בסוגיית כינוס ועידת ז'נבה היוותה נושא מרכזי בתעמולת הבחירות במערכת הבחירות לכנסת השמינית.
פסגת הליגה הערבית בוועידת אלג'יר, שנערכה בין ה-26 ל-28 בנובמבר 1973, במטרה לעצב אסטרטגיה משותפת לשיחות השלום בין מדינות ערב וישראל, סימנה נקודת מפנה ביחסה של מצרים ויתר מדינות ערב כלפי ירדן והפלסטינים.
בוועידה התקבלה החלטה על הכרת המדינות הערביות ב כמייצג הפלסטינים, וביאסר ערפאת כדובר היחיד של עמדתם, והביא לזעם ואכזבה מצד חוסיין, מלך ירדן, שבאותה עת ראה בגדה חלק ממלכתו ובמרץ 1972 אף העלה את תוכנית הפדרציה כפשרה בה היא תהיה מחוז אוטונומי בתוך הממלכה ההאשמית.
ההחלטה הסופית גם גינתה את מדיניות התוקפנות של ישראל, וקראה לישראל לוותר על השליטה בכל השטחים שנכבשו לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כולל: רמת הגולן, הגדה המערבית, מזרח ירושלים, רצועת עזה וסיני.
מדינת ישראל דחתה בתוקף את הדרישה הערבית שהארגון לשחרור פלסטין ישתתף בוועידה והנרי קיסינג'ר נענה לדרישה, וירדן שימשה גם כנציגת הפלסטינים בשיחות.
ירדן גם דחתה במהלך השיחות דרישה של נכבדים פלסטינים מהגדה המערבית, בהם אנוואר נוסייבה וחכמת אל-מסרי, לכלול נציגים שלהם בשיחות.
עם זאת נאמנו של המלך חוסיין, ראש עיריית חברון מוחמד עלי אל-ג'עברי, שהמלך הוא האדם המתאים לייצג את הפלסטינים.
יומיים לפני כינוס הוועידה הודיעה סוריה כי לא תשתתף ונותר שולחן ריק שהוכן למשלחת של בארמון האומות, שם נערך המושב הראשון.
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קורט ולדהיים פתח את הוועידה, אחריו נאמו שר החוץ הסובייטי, אנדריי גרומיקו, עמיתו שר החוץ האמריקני, הנרי קיסינג'ר, שר החוץ המצרי אסמאעיל פהמי,שר החוץ הישראלי אבא אבן ולבסוף ראש ממשלת ירדן, זיד א-ריפאעי.
אבן אבן אמר קודם לפתיחת הוועידה כי: .
מושב הפתיחה, שנמשך כשבוע, והשיחות הוגדרו כהצלחה.
לאחר מושב הפתיחה התכנסו קבוצות עבודה צבאיות ישראליות ומצריות, כדי להמשיך את המשא ומתן להשגת הסכם הפרדת כוחות, שהתקיים קודם לכן בקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר.
בנוסף נערכו בחירות בישראל בהם ירד כוחו של המערך מ-56 מנדטים ל-51 והוא היה תלוי במפד"ל להקמת קואליציה יציבה.
באותה תקופה החל לעלות כוחם של הצעירים במפלגה, בראשות זבולון המר ושל תנועת גוש אמונים והמפלגה החלה לנקוט בקו יותר דתי ויותר נצי, עקב ההתעוררות הלאומית במחנה הציונות הדתית.
וועידת המפד"ל החליטה להצהיר שעמדת המפלגה היא שאין לוותר על יהודה ושומרון בשיחות השלום.
לאחר הבחירות נציגי הצעירים בסיעת המפד"ל בכנסת גם ידרשו להפסיק את שיחות ז'נבה ואת העברת המזון ל־ארמייה ה־3 המצרית, שעדיין הייתה מכותרת בעקבות המלחמה, במטרה ללחוץ על מצרים.
לעומת זאת, בצד הפלסטיני החל יאסר ערפאת להגמיש את עמדתו, במרץ 1974 פורסם כי הוא מוכן לקבל את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, כלומר להכיר במדינת ישראל בגבולות 1967, בתמורה להסכמה ותמיכה של מצרים לשילובו בשיחות.
עם זאת 9 מתוך 12 חברי הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין לא תמכו בעמדתו ואיימו להדיח אותו.
ועידת לונדון לכלכלה הייתה כנס כלכלי שנערך ביוני 1933 בהשתתפות נציגים מ-66 מדינות.
מטרת הוועידה, שנערכה במוזיאון לגאולוגיה של לונדון, הייתה להתמודד עם השפל הגדול, לחדש את המסחר הבינלאומי, ולייצב את שוקי המטבע הבינלאומיים.
למרות זאת, שידר נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שנפש אז על יאכטה בצפון האוקיינוס השקט, הודעה אלחוטית ללונדון, שבה גינה את הוועידה בשל ניסיונה לייצב את המטבעות, ובאופן עקיף הכריז כי ארצות הברית לא תשתתף בדיונים.
לאחר שקרסה כלכלת העולם בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הייתה ההנחה המקובלת שארצות הברית תפעל כהגמון.
במסגרת האג'נדה לוועידה, שנוסחה בין נציגים משש המדינות העיקריות שנפגשו בז'נבה ב-1932, הייתה הצהרה תקיפה שנושא החובות בין ממשלות חייב להיפתר כיוון שהוא מהווה מכשול עיקרי בדרך להתאוששות מהשפל הגדול.
התקווה שארצות הברית תמשיך בהצמדה לתקן הזהב נמוגה במהירות כאשר הנשיא רוזוולט הכריז, יום לאחר שנכנס לתפקידו, על חוק החירום הבנקאי (Emergency Banking Act ) של 1933 ואסר על יצוא זהב, באמצעות צו נשיאותי מספר 6102, ובכך ביטל רשמית את ההצמדה לבסיס הזהב בארצות הברית.
מאוחר יותר, במאי הוא אישר את חוק ההסדר החקלאי (Agricultural Adjustment Act) של אלמר תומאס (Elmer Thomas), חקיקה ש"דרשה מהנשיא להתמיד במדיניות של אינפלציה באמצעות הדפסת שטרות כסף".
ההצהרה של רוזוולט במהלך נאום ההשבעה שלו ב-1933: "אני לא אחסוך כל מאמץ לשקם את המסחר העולמי באמצעות הסתגלות הכלכלה הבינלאומית, אבל מצב החירום בבית אינו יכול להמתין להישג זה" ייצגה איתות ברור לנציגים בוועידה שהוא יתנגד לתכנונים של מדינות זרות להחיות את הכלכלה הבינלאומית.
קורדל הול, מזכיר המדינה בממשלו של רוזוולט, עמד בראש המשלחת האמריקנית לוועידה.
הנשיא הורה להול שלא להשתתף בדיונים בנושא ייצוב המטבע.
עם זאת, במועד שבו נערך הוועידה שינה הנשיא רוזוולט את דעתו לגבי מניפולציה של המטבע על מנת להעלות מחירים, והנחה את מומחי הבנקאות האמריקנים אוליבר ספראג (Oliver Sprague) וג'יימס ורבורג לנהל משא ומתן על ייצוב המטבע עם עמיתיהם הצרפתים והבריטים.
כשהוועידה נפתחה ב-12 ביוני 1933 כל תשומת הלב הייתה מופנית לדיוני המטבע בין שלוש המדינות שנערכו מחוץ לוועידה.
עד 15 ביוני ניסחו הנציגים האמריקנים הבלתי רשמיים יחד עם מונטגיו נורמן (Montagu Norman) מבנק אנגליה וקלמן מורה (Clement Moret) מבנק צרפת תוכנית לייצוב זמני.
למרות הניסיונות לשמירת סוד דלפה התוכנית לפני ביצוע ההכרזה הרשמית, והתגובה בארצות הברית הייתה הרסנית.
המחירים בשוקי המניות והסחורות של ארצות הברית צנחו ושער החליפין של הדולר במטבעות הזרים עלה.
למרות שרוזוולט שקל לשנות שוב את מדיניותו הדיפלומטית בנוגע לשער ממוצע חדש שבין הדולר ללירה שטרלינג, הוא החליט בסופו של דבר לא להתחייב בדבר, אפילו לא באורח ניסיוני.
בשל חששותיו שהבריטים והצרפתים ינסו לווסת את שערי החליפין של המטבעות שלהם, דחה הנשיא רוזוולט ב-17 ביוני את ההסכם אליו הגיעו נציגיו עם עמיתיהם הבריטים והצרפתים למרות התחנונים של נציגיו וטענותיהם שהתוכנית היא רק אמצעי זמני ושיש בה סעיפים רבים שיאפשרו נסיגה ממנה.
התגובה הגורפת של הבריטים, הצרפתים והתומכים בשיתוף פעולה בינלאומי בארצות הברית לדחיית ההסכם על ידי רוזוולט הייתה שלילית ביותר.
רמזי מקדונלד, ראש ממשלת בריטניה חשש ש"מעשיו של רוזוולט יהרסו את הוועידה" ונאמר כי ז'ורז' בונה (Georges Bonnet), המזכיר של הוועדה המוניטרית הצרפתית, "התפוצץ".
מבקרי ההחלטה בטוחים כי שיקולים לאומיים שיחקו תפקיד חשוב בהחלטה של רוזוולט לדחות את ההסכם, ובעקיפין היא גרמה להתמוטטות הוועידה.
ועידת חַרקוֹב הייתה כינוס של חברי הוועד הפועל הציוני הגדול הרוסים בעיר חרקוב בין 11 ל-14 בנובמבר 1903, כדי לדון בתגובותיהם לתוכנית אוגנדה, שהוצגה בקונגרס הציוני השישי.
הוועידה הייתה אחד השיאים בפעילות ציוני ציון, שהייתה תנועת ההתנגדות לתוכנית אוגנדה ולכן הייתה אופוזיציונית לתאודור הרצל מקדמה המרכזי של התוכנית.
בוועידה נבחרה ועדת היגוי בת ארבעה חברים לציונות רוסיה, ובראשה מנחם אוסישקין, מה שנחשב לעלבון כלפי הרצל, משום שאוסישקין היה ראש למתנגדיו.
הוועידה הציבה אולטימטום: על הרצל לסגת מתוכנית אוגנדה ומכל כוונה עתידית להעלות שאיפות טריטוריאליות מחוץ לארץ ישראל, עליו לכנס את הוועד הפועל הגדול לפני שילוח המשלחת למזרח אפריקה הבריטית, ולקדם את ההתיישבות המעשית בא"י.
על כל זה עליו להתחייב בכתב.
אם לא יקוימו תנאי האולטימטום איימו, בשלב הראשון, להפסיק את הזרמת מסי השקל הציוני לווינה.
התוכנית שלהם בהמשך כללה הצעות קיצוניות יותר, עד כדי הקמת התארגנות ציונית עצמאית ללא הרצל.
תוכניותיהם הודלפו לעיתונות וכך נודע הדבר לציבור וגרם להם לנזק תדמיתי.
לטענת הביוגרף של הרצל ארנסט פאוול האיום המקורי שלהם, אותו רצו לשמור בסוד, היה להקים ארגון ציוני עצמאי בלי הרצל.
הרצל פרסם את הדבר בביטאון התנועה הציונית, די ולט, וכך גייס לצידו גם רבים ממתנגדי תוכנית אוגנדה, שראו באיום לפילוג סכנה חמורה יותר.
לדברי ההיסטוריון מיכאל היימן, לא התקבלה החלטה בעניין ההצעות הדרסטיות שעלו בחרקוב כמו הפסקת תשלום ופילוג התנועה אך הן כנראה נידונו ברצינות.
השיחות הודלפו לעיתונות בניסיון ליצור רושם שהחלטות הללו התקבלו.
פרסום דבר "המרד" ואיום הפילוג בגיליון די ולט מה-25 בדצמבר 1903, עורר התנגדות ציבורית רבה למתנגדי הרצל ופגע בהם.
הרצל דאג שעותקיו יופצו נרחבות כדי לגייס תמיכה בעמדתו.
ועידת טרנטו הייתה ועידה כללית של הכנסייה הקתולית שהתכנסה בטרנטו שבאיטליה במספר מושבים בין 1545 ל-1563. היא נמנית כוועידה האקומנית התשע-עשרה.
הוועידה כונסה כדי לגבש מדיניות כנגד הרפורמציה הפרוטסטנטית, והחלטותיה היו ציר מרכזי של הקונטרה-רפורמציה.
בין היתר, הוכרז שכתבי הקודש והמסורת בעל-פה המפרשת אותם מהווים שניהם באופן עצמאי מקורות לדעת האל – בניגוד גמור לדוקטרינה הפרוטסטנטית החדשה של "המקרא לבדו" (Sola scriptura) – ולממסד הכנסייתי יש סמכות בלעדית להורות לפיהם.
גם הפיכת הלחם והיין במיסה לבשרו ודמו של ישו ממש אוששה למול טענות הפרוטסטנטים.
שנה לאחר נעילת הוועידה פרסם האפיפיור פיוס הרביעי הצהרת אמונה מתוקנת לפי החלטותיה, שהוסיפה לנוסח השגור את הנקודות שהודגשו בטרנטו.
הדת הנוצרית בימי הביניים הייתה סובלנית לדוקטרינות שונות, ומלומדים רבים התווכחו ביניהם על נושאים עקרוניים בחופשיות רבה.
ניצני התפיסות שמהן התגבש הזרם הפרוטסטנטי והתקבע הזרם הקתולי, היו בנמצא בשיח של התאולוגים בימי הביניים.
השינוי הקיצוני התחולל בעקבות התגבשות תאולוגיה פרוטסטנטית שיטתית (המבוססת בעיקר על כתביו של מרטין לותר).
בתגובה לכך, הקתולים שאפו לייצר גם הם תאולוגיה שיטתית.
זו הייתה משימתה העיקרית של ועידת טרנטו.
ועידה זו היוותה חלק מהמאבק של הכנסייה הקתולית בתנועה החדשה.
היא שאפה לבסס את סמכותה בקרב המאמינים, ולדכא את התפשטות התנועה הפרוטסטנטית.
אותם המאמצים צברו תנופה משנת 1517 ואילך, כאשר נוצרה תנועה של התחדשות כנסייתית, רוחנית ומוסרית, שנקראה "קונטרה-רפורמציה", או הרפורמציה הקתולית.
התנועה נשאה פרי, והגיעה לשיאה באמצע המאה-השש עשרה, בהחלטותיה של הוועידה.
הדוגמות שקבעה עיצבו את הזרם הקתולי בעת המודרנית, ולא השאירו מקום לספק באבחנה בין הכנסייה הקתולית ובין הכנסייה הפרוטסטנטית.
זמני הוועידה, מקום מושבה ומשתתפיה
הוועידה התכנסה בשלושה מושבים: הראשון בין השנים 1545–1547, השני בין השנים 1551–1552 והאחרון בין השנים 1562–1563. מרבית המושבים התכנסו בעיר טרנטו שבאיטליה, מלבד סופו של המושב הראשון (מהעשירי במרץ 1547 ועד השבעה-עשר בספטמבר באותה השנה), שהתקיים בעיר בולוניה.
מעבר זה יצר חיכוך בין האפיפיור פאולוס השלישי ובין הקיסר קרל החמישי.
הדיון אודות מקום ישיבתה של הוועידה התקיים מספר פעמים נוספות, ביניהן עם פתיחת המושב השלישי, כאשר הוויכוח בין המלך פרדיננד הראשון, מלכי ספרד ופורטוגל ושליטי שווייצריה וונציה הוכרע על ידי האפיפיור, שקבע כי יש להשאיר את מקום הוועידה בעיר טרנטו.
במושבים נכחו ראשי הכנסייה, ובראשם האפיפיור, יחד עם יועצים שונים.
בתחילה, עמד בראש המושב הראשון האפיפיור פאולוס השלישי, שעמד על הצורך בכינוס ועידה כזו עוד בימים בהם נבחר לאפיפיור, בשנת 1534. הוא כינס את המושב הראשון והשתתף בו, עד סיומו בשנת 1549, בשל המתח ששרר בינו ובין הקיסר אודות המעבר לבולוניה.
בישיבה הפותחת של המושב הראשון בשנת 1545 בטרנטו נכחו מלבד האפיפיור: ארבעה קרדינלים, ארבעה ארכיבישופים, עשרים ואחד בישופים ונציגיו של מלך גרמניה פרדיננד הראשון.
בנוסף אליהם זומנו לוועידה עשרים וארבעה תאולוגים ותשעה מומחים בחוקי הכנסייה , ששימשו כיועצים לראשי הכנסייה.
במושבים הבאים מספרם של אותם בעלי התפקידים גדל.
לאחר האפיפיור פאולוס השלישי, עמדו בראש המושבים הבאים האפיפיורים: יוליוס השלישי אשר עמד בראש המושב השני (בשנים 1549–1551), שהסתיים בשל תקיפתו של מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה נגד הקיסר קרל החמישי, ופיוס הרביעי אשר עמד בראש המושב השלישי (בשנים 1562–1563), שהסתיים לאחר שהמועצה הגיעה לידי החלטה בנושאים רבים.
הוועידה דנה במגוון רחב של נושאים, ולאחר מכן הביאה את מסקנות הדיון לידי הצבעה כללית.
הכנסייה שאפה למגר שחיתויות ששררו בעת מינויים ובעת תפקודם של בעלי הסמכות, לצמצם את אי-הסדר ששרר במינויי בעלי הסמכות, ולשפר את השכלתם של הכמרים והנזירים.
בנוסף לכך הכנסייה דנה במספר נושאים תאולוגיים בניסיון לקבוע תאולוגיה קתולית שיטתית.
להלן מספר דוגמאות לנושאים תאולוגים שנידונו בוועידה:
החטא הקדמון: הכנסייה קבעה בוועידה שנושא זה הוא מרכזי בעיקרי האמונה הנוצריים, אך לא הכריעה במחלוקת אודותיו.
טרנסובסטנציאציה: הכנסייה ניסחה בוועידה תורה סופית בנושא זה, וקבעה כי במהלך טקס האוכריסטיה שמבצעת הכנסייה, מתבצע שינוי במהותם של הלחם ושל היין, והם הופכים לבשרו ולדמו של ישו (השינוי אינו ויזואלי אלא מהותי).
זאת בניגוד לפרוטסטנטים, אשר אינם מקבלים את אותו השינוי כפשוטו, אלא מכירים בסמליות הטקס.
קביעת הנוסח המוסמך של הברית החדשה: בשנת 1546 נקבע בוועידה כי נוסח וולגטה הלטיני, המקובל והרווח, פרי תרגומו של הירונימוס, זכה למעמד מקודש.
זאת בניסיון למנוע קריאה ופרשנות אישיים של כתבי הקודש, בדומה לדרכם של הפרוטסטנטים.
הכנסייה האמינה כי אלו הן פעולות אשר עלולות לערער על מעמדה של הכנסייה הקתולית, והן מהוות פתח לכפירה ולאתאיזם.
לפיכך יש לקרוא אותו, כאמור, בנוסח וולגטה ולאור פרשנות דוגמטית שקבעה הכנסייה.
למעשה, הכנסייה קבעה כי ישנן שתי סמכויות בלעדיות: המסורת וכתבי הקודש.
זאת בניגוד לפרוטסטנטים, הגורסים כי כתבי הקודש הם הסמכות הבלעדית.
סקרמנטים: הכנסייה קבעה בוועידה כי המאמין יזכה בגאולה באמצעות השילוב בין האמונה ובין המעשים (הסקרמנטים).
זאת בניגוד לפרוטסטנטים, שגרסו כי אמונה בלבד היא זו שמובילה לגאולה.
בנוסף, הוועידה אישרה סופית את שבעת הסקרמנטים: טבילה, סעודת לחם הקודש – אוכריסטיה, אישוש (קונפירמציה), וידוי, משיחה אחרונה, סמיכה לכהונה וטקס הנישואין.
רק כומר יכול לבצע את אותם סקרמנטים.
אמונות ומנהגים שונים: הכנסייה אישרה בוועידה אמונות ומנהגים שונים, שחלקם נחשבו בעבר לאמונות טפלות (כדוגמת: שטרי מחילה, האמונה בכור המצרף, תפילה לקדושים וסגידה לשרידיהם ועוד).
שטרי מחילה: הכנסייה קבעה בוועידה כי שטרי המחילה מותרים לשימוש בכנסיות, בשל יעילותן.
אולם, היא קבעה כי יש למתן את השימוש בהם כדי לא להחליש את הכנסייה (כפי שהגותו של לותר נגד השטרות החלישה אותה), וכי יש להימנע מרווח כלכלי הנובע מהענקתם ומניצול המאמינים על ידי מכירה מופרזת.
זאת בניגוד לפרוטסטנטים, שהתנגדו לשימוש בהם באופן מוחלט.
בשלושה-עשר בנובמבר 1564 האפיפיור סיכם את עיקרי הדת הנוצרית, כפי שנקבעו בוועידת טרנטו.
כאמור, ועידת טרנטו עיצבה את הנצרות הקתולית בעת המודרנית, והיו לה השלכות רבות.
הכנסייה פעלה למיגור השחיתות ששרתה במוסדותיה, לפישוט מבנה ממשל הכנסייה ולפישוט השיפוט הכנסייתי, להשקעה בהשכלתם של נזירים וכמרים ולשיפור המשמעת שלהם, ועוד.
אותן הרפורמות הפיחו חיים בזרם הקתולי.
אחת מאותן ההשלכות הייתה הדגשת הרגש כמאפיין של אדיקות קתולית.
האמוציונליות הרבה באה לידי ביטוי באופנים שונים, וביניהם בציורי קיר שצוירו על כנסיות, בהן הדמויות בוכות בכי עז, נעות במחוות מוגזמות ומסתכלות לעבר הרקיע במבט דרמטי, וביצירות ספרותיות בעלות אופי דרמטי, שמטרתן הייתה לעורר את הקורא הקתולי לסבול את סבלותיו של ישוע ושל הקדושים.
הרגש העז הוביל גם לפריחתה של מיסטיקה נוצרית, שהתפתחה דווקא בשל הדוגמות שקבעה ועידת טרנטו.