tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלך מנואל הראשון קידם את אלווש למעמד של עיר (Cidade) בשנת 1513, והיא תוכננה מחדש בסגנון הרנסאנס.
כמה רחובות, הכיכר המרכזית של העיר, בית העירייה ואמת מים חדשה החדשה, שהושלמה רק ב-1622, נבנו על פי תוכניות של האדריכל פרנסישקו דה ארודה (Francisco de Arruda).
בשנת 1570 הפכה אלווש לבישופות ונבנו כאן כמה מנזרים חדשים.
אלווש הייתה שותפה לשגשוג של המדינה, הודות לעושר שהגיע כתוצאה מהפעילות של האימפריה הפורטוגזית.
בעקבות המשבר של משפחת המלוכה הפורטוגלית, והאוניה הפרסונלית שלאחר מכן עם ספרד (1580–1640), גם אלווש חוותה דעיכה.
כבר ב-3 בדצמבר הכריזה העיר על תמיכתה במהפכה שפרצה ב-1 בדצמבר 1640, שבעקבותיה הושבה העצמאות לפורטוגל.
ב-1659 הטילו הספרדים מצור על העיר, אך הובסו ב.
מהשבת המלוכה ועד הדיקטטורה של "המדינה החדשה"
בשל מעורבותה של פורטוגל במלחמת הירושה הספרדית, הייתה העיר שוב זירת פלישות ספרדיות ב-1704. מיקומה האסטרטגי החשוב עדיין, הפך את אלוש למקום מושבה של אחת משתי אקדמיות צבאיות שזה עתה נוצרו ב-1732 (השנייה הוקמה באלמיידה, ואילו השתיים הראשונות נשארו בליסבון ובוויאנה דו קשטלו).
אלווש התכוננה שוב למלחמה כאשר פורטוגל הצטרפה למלחמת שבע השנים בשל דבקותה בברית עם אנגליה.
פורטוגל הייתה לאחר מכן שוב יעד להתקפות ספרדיות.
המצביא הגרמני וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה קיבל פיקוד על צבא פורטוגל מראש הממשלה האבסולוטי מרקיז פומבל והוביל לוחמה המתבססת על הגנה.
הוא בנה עוד הגנות באלווש.
העיר עצמה לא הושפעה במידה רבה מפעולות מלחמה, כשם שכמעט ולא הייתה לחימה בכל המדינה, ולכן המלחמה בפורטוגל ידועה בשם Guerra Fantástica ("מלחמת פנטזיה").
חוזה פריז ב-1763 סיים את המלחמה לפני שהיא הורגשה גם כאן.
הביצורים של אלווש הורחבו עוד יותר, שכן התברר המשך החשיבות האסטרטגית הגבוהה של העיר.
אלווש הייתה כעת אחד מהביצורים היבשתיים החזקים בעולם.
במהלך , שבה ניצחה ספרד את פורטוגל, היה ניסיון ספרדי לא מוצלח תחת מנואל דה גודוי לכבוש את אלווש ב-1801. ב-11 במרץ 1808, כבשו כוחות ספרדים-צרפתים בפיקודו של פרנסיסקו סולאנו את העיר.
ב-29 ביולי 1808, כוחות צרפתים בפיקודו של הגנרל הביסו כאן צבא מורדים פורטוגלי-ספרדי, ואלווש נבזזה ב-3 באוגוסט של אותה שנה.
הצבא האנגלי תחת הגנרל לעתיד הדוכס מוולינגטון, שנחת בינתיים בלבוש ליד פיגיירה דה פוש הגיע לאלווש ב-15 באוגוסט.
במצור על בדחוס (1812) חנה הגנרל ולינגטון במונטה דה גראמישה, עיירה קטנה במחוז אלווש.
רק במצור האחרון שלו על בדחוס הצליחו חייליו הפורטוגזים-בריטיים לכבוש את בדחוס בין ה-6 ל-9 באפריל 1812. המפקד של הכוחות הצרפתיים בבדחוס, , נכלא זמן קצר לאחר מכן באלווש.
לאחר סיום הקרבות, הוקם כאן בית קברות למתים הבריטים הפרוטסטנטים בחלקת המצודה "באלוארטה דה קורוז'יירה" (Baluarte da Corujeira).
במהפכה הליברלית של 1820, הכנסייה והצבא ששלטו באלווש עמדו לצד המלוכנים.
לאחר ניצחונם של הליברלים ב הלכה וירדה חשיבותה של אלווש ללא הרף.
כאשר נוצרו מחוזות הממשלה ב-1835, כחלק מהרפורמה המנהלית הליברלית, הפכה הקטנה יותר, אך הנאמנה יותר לממשלה החדשה, לבירת המחוז.
באלווש, לעומת זאת, הצטמצמו המתקנים הצבאיים, ועם החוקים וההפקעות הליברליים, והאנטי-כנסייתיים, נעלמו מספר מנזרים מקומיים.
בנוסף, אנז'לו דה נוסה סניורה דה בואה-מורטה (Ângelo de Nossa Senhora da Boa-Morte), שהיה בתפקיד מאז 1832, הפך לבישוף האחרון של אלווש.
כתוצאה מכך, התגברה הגישה האנטי-ליברלית באלווש.
כדי להתמודד איתה, מונה בסוף 1840 למושל עיר חיל המצב, שתפקידו היה גם להפחית את מצב הרוח האנטי-ליברלי באלווש.
במחצית השנייה של המאה ה-19 חוותה אלווש פריחה יחסית, במיוחד לאחר פתיחת הדרך החדשה (Estrada Real) לליסבון ב-1857, והגעת מסילת הברזל ב-1863. המסחר שגשג והתפתחו בעיר חוגים אינטלקטואלים כתוצאה מהצלחת התמריץ הכלכלי המכונה "השזיפים של אלווש" (בפורטוגזית: Ameixas de Elvas, סוג של קינוח).
בשנת 1880 נפתחה ספריית העיר והופיעו בעיר מספר עיתונים.
לאחר נפילת המלוכה הפורטוגלית והכרזה על הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ב-1910, התקרר האקלים הפוליטי גם באלווש, שם המפלגה המלוכנית זכתה שוב בבחירות בשנת 1921. לאחר המרד המלוכני הכושל ב-18 באפריל 1925, מספר מהפעילים שלהם ריצו תקופות מאסר באלווש, כולל מנואל גומש דה קושטה.
כאן הם תכננו את ההפיכה שלהם ב-28 במאי 1926, את הדיקטטורה הצבאית ואת "" הפשיסטית למחצה, שעמדה מאז 1932 בראשות המשטר.
המקום עבר מודרניזציה כמה פעמים בתמיכת המשטר החדש.
עם הקמת בית הקולנוע ראו בעיר מספר חידושים, בעיקר בשנות הארבעים, ובהם רובע הבנייה החדש, ההרחבה הראשונה של העיר מחוץ לחומות העיר החיצוניות.
בנוסף למספר רב של מבנים חדשים, הוקמה כאן ה הראשונה בפורטוגל, ה"פוזדה דה סנטה לוזיה" (Pousada de Santa Luzia).
עם מהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974 וסופה של "המדינה החדשה", חוותה העיר שינוי חיצוני ופנימי עקב רובע הבנייה החדש והדמוקרטיזציה של מתקניה.
מאז שנות ה-80 חלה פריחה כלכלית, במקביל להתפתחות הכללית של המדינה.
עם הידלדלות החשיבות של תפקוד הגבול והחקלאות שלה כתוצאה מהצטרפות פורטוגל לאיחוד האירופי ב-1986, נעצר גם הפיתוח הכלכלי של העיר.
למרות כל ההתקדמות, היא הצליחה להפיק תועלת מועטה יחסית משנות הפריחה הכלכלית בפורטוגל במהלך שנות ה-90.
אזור האלנטז'ו, שאליו שייכת אלווש, עדיין נחשב לחלש מבחינה מבנית ומושפע מירידה באוכלוסייה.
אבל אלווש היא גם עיר עם איכות חיים.
השבועון אספרסו (Expresso) מיקם את העיר במקום ה-12 בסקר שלו ב-2007 על הערים הכי ראויות למגורים בפורטוגל.
העיר מצפה לגידול בתיירות כתוצאה מהכרה בה כאתר מורשת עולמית, ומתוך מימוש ההשקעה הגדולה הספרדית-פורטוגזית שהוכרזה מאז 2006 בפארק הלוגיסטי "Plataforma logística Elvas / Badajoz".
220 מונומנטים אדריכליים רשומים במועצה העירונית אלווש (נכון ל-26 ביולי 2013).
הידועים ביותר כוללים את המבצר והמצודות החיצוניות, חומות העיר ואת אמת המים של אמוריירה (Aqueduto da Amoreira) באורך 7,540 מטרים, בגובה של ארבע קומות, עם מפתחים של עד 14 מטרים.
בנייתה החלה בשנת 1498 והושלמה בשנת 1622 והיא סמלה של העיר.
מספר רב של מבנים דתיים, מזרקות, בתי ספר, אחוזות, גנים ומבני ציבור היסטוריים כמו תחנת הגבול קאיה (Estação Fronteiriça do Caia), הקולנוע המרכזי ובניין התחנה מהווים את רוב המבנים המוגנים.
המבנים בעיר העתיקה כוללים את הקתדרלה לשעבר, שנחנכה בשנת 1537 והכנסייה של מנזר סנטו דומינגו, שנוסדה בסביבות 1550. העיר העתיקה כולה, על רחובותיה המפותלים וכיכרותיה, בתי האר דקו שלה, מזרקותיה וכנסיותיה, היא בניין מוגן.
אחד מאתרי התרבות החשובים של העיר הוא המוזיאון לאמנות מודרנית (Museu de Arte Contemporânea) מאז 2007, שבו הונגש לציבור "אוסף אנטוניו קשולה" (Colecção António Cachola), אחד האוספים הפרטיים החשובים ביותר של אמנות פורטוגזית עכשווית.
שני מוזיאונים צבאיים, מוזיאון לאמנות דתית ומוזיאון אדריכלות הם חלק מהמוזיאונים האחרים בעיר.
לעיר אפשר להגיע ברכבת באמצעות "קו הרכבת המזרחי" (Linha do Leste).
מאז פועלים על הקו שתי רכבות נוסעים בין בדחוס בספרד לעיר במערב פורטוגל השוכנת על "קו הרכבת הצפוני" (Linha do Norte) המחבר בין פורטו לליסבון.
אלווש היא חלק מרשת האוטובוסים הלאומית (Rede Nacional de Expressos), והיא מחוברת לרשת הכבישים הארצית באמצעות ה והכביש הלאומי N4.
עיר חיל המצב והגבול אלווש וביצוריה (Garrison Border Town of Elvas and its Fortifications) הוא השם שנתן ארגון אונסק"ו לאתר מורשת עולמית המייצג מקבץ של שבעה מונומנטים היסטוריים בעיר אלווש ובסביבתה.
לאחר שפורטוגל החזירה לעצמה את עצמאותה (1640), הפכה אלווש, שהתרחבה לעיר מבצר במאות ה-17 עד ה-19, למשכנם של ביצורי הבאסטיונים הגדולים בעולם שהשתמרו.
בתוך חומות העיר ישנם קסרקטינים ומבנים צבאיים אחרים וכן כנסיות ומנזרים, שחלקם מילאו תפקיד צבאי בעצמם.
הביצורים, שתוכננו על ידי האב הישועי ההולנדי ז'ואאו פישקסיו קושמנדר (João Piscásio Cosmander), מייצגים את הדוגמה השמורה ביותר בעולם לאדריכלות מבצרים הולנדית.
אמת המים ארמורייה, שהיא גם חלק מאתר המורשת העולמית, מילאה תפקיד מפתח באספקת מים לעיר במהלך המצורים.
בהכרזה על אתר המורשת נכתב:
עיירת חיל המצב אלווש ממוקמת בנוף המאופיין בנהרות וגבעות על הגבול הפורטוגזי-ספרדי בין הבירות ליסבון ומדריד.
המיקום החשוב מבחינה אסטרטגית הוביל לביצור נרחב עם ביצורי באסטיונים וחגורת ביצורים שנבנו על הגבעות שמסביב בין המאות ה-17 וה-19.
חגורת הביצורים, שבנייתה החלה ב-1643, מורכבת משתים עשרה מצודות בודדות, המפוזרות בצורה של מצולע לא סדיר סביב המבצר המרכזי.
הבאסטיונים התלולים של העיר מוקפים בחפיר יבש המחוזק בחומה והם גם מוגנים על ידי כמה .
הביצורים תוכננו על ידי האב הישועי ההולנדי ז'ואאו פישקסיו קושמנדר (João Piscásio Cosmander), בהסתמך על עבודת ההכנה התאורטית של המהנדס והמתמטיקאי ההולנדי סמואל מרולואיס (Samuel Marolois), שיחד עם המהנדסים והמתמטיקאים הפלמים ואדם פריטך (Adam Fritach), נחשב למייסד בית הספר ההולנדי לבניית מבצרים.
במאה ה-18, בתגובה לטווחי ארטילריה גדולים יותר, נבנו מבצר גראסה (Graça) וארבע מצודות קטנות יותר ממערב לעיר.
רשימת האתרים הכלולים באתר המורשת
זיהוי שם מיקום שטח בדונם תיאור תמונה 1367-001 אמת המים אמוריירה 81האורך הכולל של אמת המים אמוריירה הוא 7,504 מטר מהמקור הראשי עד ל"לרגו דה מיזריקורדיה" (Largo da Misericórdia).
843 קשתות באורך של 1,113 מטר בעמק סאו פרנסישקו מגיעות לגובה של 31 מטר עד ארבע קומות.
קטע מאמת המים עובר מתחת לאדמה עד לעומק של 6 מטרים.
1367-002 המרכז ההיסטורי של אלווש 1,254.3המרכז ההיסטורי עם הטירה, שרידי חומת העיר ומבנים אזרחיים ודתיים מעידים על התפתחותן של שלוש ערים מבוצרות בין המאות ה-10 וה-14. במהלך ההרחבה לעיר חיל מצב במלחמת השבת הכתר הפורטוגזי (1641–68), נבנו ביצורי הבאסטיונים הגדולים ומספר רב של מבנים צבאיים.
1367-003מבצר סנטה לוזיה 197.1המבצר בצורת כוכב של סנטה לוזיה (Forte de Santa Luzia) נבנה בין השנים 1641 ו-1648 על צוק סלעי 410 מטר דרומית-מזרחית למצודת העיר ומקושר אליה בשביל מקורה רחב.
המבצר היה מוגן בשני קווי הגנה עם שני חפירים יבשים.
בתוך המבצר יש מוזיאון צבאי והביצור המרכזי עם מחסני התחמושת, קפלה ובית המושל.
1367-004 מבצר גרסה 112.5מבצר גרסה (Forte de Nossa Senhora da Graça) נבנה בשנת 1763 על מונטה דה גראסה בגובה 404 מטר, כקילומטר אחד מצפון לעיר.
הוא מורכב משלושה קווי הגנה עיקריים עם שתי תעלות עיקריות.
בתוך המבצר נמצאים צריפים, מחסני תחמושת, מחסנים, בורות מים, מגורי קצינים ובית מושל בן שתי קומות בסגנון רוקוקו.
במאה ה-19 נערכו מיסות בחצר המרכזית.
1367-005 מצודת סאו ממדה 79.6מצודת סאו ממדה (Fortim de São Mamede), שנבנתה על גבעה קטנה, שלטה על המדרון הדרום-מזרחי של מבצר סנטה לוזיה.
המצודה הקטנה צוידה בחפיר, בית שמירה, מחסן תחמושת ומחסן קטן.
1367-006 מצודת סאו פדרו 19.8מצודת סאו פדרו (Fortim de São Pedro) מדרום לאלווש שימשה במקביל להגנת העיר ומבצר סנטה לוזיה.
היא הייתה מוגנת על ידי שתי וחפיר.
1367-007 מצודת סאו דומינגוש 122מצודת סאו דומינגוש (Fortim de São Domingos) נבנתה ממערב לעיר כדי להגן על אמת המים.
בנוסף לחומות ולחפיר, שימשו שלוש חומות חוצות להגנה.
לאלווש ברית ערים תאומות עם:
אלכסיס מורבן רויז , הידוע בשם הבמה אלוון (Alvan), הוא זמר-יוצר צרפתי.
הוא ייצג את צרפת באירוויזיון 2022, יחד עם הלהקה הצרפתית, אהז, עם השיר "Fulenn".
הוא הגיע, יחד עם הלהקה, למקום ה-24 בגמר.
בראיון קצר שנערך אז עם מבצעי השיר, הם סיפרו שברטונית היא שפת אימם ולכן חשוב היה להם לשיר בה באירוויזיון.
אלוון הוא משטח היגוי עיקרי במטוסים המשלב פעולה של מאזנות והגאי גובה.
המשטח אופייני למטוסים בהם הכנף נמשכת עד זנב כלי הטיס ללא מייצבי גובה.
ספציפית, המשטחים אופייניים למטוסי כנף דלתא ללא זנב.
המשטח פועל בדומה להגה גובה בעת פקודה בעלרוד – נעים יחדיו מעלה ומטה, אבל גם עובד בצורה הפרשית (ימין נגד השמאלי) בעת פקודה בגלגול.
במטוסים בעלות מערכות היגוי מכניות פעולת המשטח מתואמת בעזרת מערבל הגאים.
במיתולוגיה הנורדית, אלוויס (בנורדית עתיקה: Alvíss – "יודע כל") הוא גמד.
אלוויס הוא דמות ראשית בשיר "דברי היודע כל" (Alvíssmál) מן האדה הפואטית, שמתוארך לתקופה מאוחרת יחסית לשירים אחרים מהאדה.
בשיר, אלוויס מודיע לאל ת'ור שהוא מתכוון להתחתן עם בתו שלטענתו כבר הובטחה לו.
ת'ור, שכלל לא מזהה את אלוויס, מסכים שאלוויס יתחתן עם בתו בתנאי שיענה בצורה נכונה על כל שאלותיו.
השאלות של ת'ור, בניגוד לשירים דומים באדה הפואטית כמו דברי ואפרוד'ניר (Vafþrúðnismál) ודברי גרימניר (Grímnismál), לא נוגעות למידע אנציקלופדי אודות המיתולוגיה הנורדית, אלא במילים נרדפות שונות השגורות בפי סוגי ישויות שונות לאותם הדברים.
ת'ור שואל את אלוויס 13 שאלות שונות, והוא עונה בצורה נכונה על כל אחת מהן.
בתחילת השיר, ת'ור מתאר את אלוויס כבעל מראה מחריד וכחיוור באזור אפו.
אלוויס מסביר את החיוורון שלו בכך שהוא חי מתחת לארץ, ושהוא מתגורר תחת אבן.
בסוף השיר, אחרי שת'ור שואל את אלוויס כל שאלותיו, הוא אומר שהוא מעולם לא ראה חכמה כזאת כמו של אלוויס.
ת'ור "מכריז" שהוא הוליך את אלוויס שולל, שהשחר הפציע על אלוויס, ושהשמש זורחת בהיכל.
הפרשנות הרווחת לבית זה היא שאלוויס, כמו בסיפורים אחרים אודות גמדים במיתולוגיה הנורדית, נהפך לאבן או אולי מתנפץ בעקבות חשיפתו לשמש.
איגוד הספורט אלוורסברג 07 הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיירה שפיזן-אלוורסברג שבחבל הסאר המשחק בבונדסליגה השנייה.
המועדון הוקם ה-1907 תחת השם גרמניה אלוורסברג, התפרק ב-1914 והוקם מחדש ב-1918 אז גם שינה את שמו לשמו הנוכחי.
בסיום עונת 2021/22 העפילה הקבוצה לליגה ה-3 לאחר שסיימה ראשונה בליגה האזורית דרום מערב, ועונה לאחר מכן העפילה לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה השנייה.
בעונת 2024/25 החמיצה הקבוצה עלייה היסטורית לבונדסליגה, כשסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, והפסידה במבחנים לפ.צ.
היידנהיים שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה.
מועדון כדורגל אלוורקה (בפורטוגזית: Futebol Clube de Alverca) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מאלוורקה דו ריבאטז'ו, וילה פרנקה דה שירה שבמחוז ליסבון.
המשחק בפרימיירה ליגה, הליגה הבכירה של פורטוגל.
המועדון נוסד בשנת 1939 ומארח את משחקיו בקומפלקסו דשפורטיבו דו אלוורקה המכיל 7,705 מקומות.
את עונת 2002/2003 בליגה השנייה סיימה הקבוצה במקום השני ושבה לליגה הבכירה לעונה נוספת בה סיימה במקום ה-16 וירדה חזרה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה עונה אחת בליגה השנייה, ובסיום עונת 2004/2005 התפרקה עקב קשיים כלכליים.
בשנת 2006, המועדון הוקם מחדש, והחל את דרכו בליגה המחוזית של ליסבון.
אלוורקה המשיכה לשחק כעשור בליגות הנמוכות עד שבסיום עונת 2017/2018 זכתה באליפות המחוז והעפילה לליגה הפורטוגלית השלישית.
אלוורקה שיחקה במשך 6 עונות בליגה הפורטוגלית השלישית, ואת עונת 2023/2024 היא סיימה כאלופת הליגה השלישית, מה שזיכה אותה בעלייה לליגה הפורטוגלית השנייה לאחר היעדרות של 19 שנים.
בפברואר 2025, פורסם כי ויניסיוס ז'וניור שחקנה הברזילאי של ריאל מדריד רכש בין 70% ל-80% ממניות המועדון תמורת כ-8 עד 10 מיליון אירו, והפך לבעלים שותף במועדון.
ב-16 במאי 2025 ניצחה אלוורקה 2–1 את פורטימוננסה במחזור האחרון של עונת 2024/2025. ניצחון שהבטיח לה את המקום השני בליגה, עליית ליגה שנייה ברציפות וחזרה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של 21 שנים.
אלויס ברונר היה פושע מלחמה נאצי, יליד אוסטריה.
מנובמבר 1938 נמנה עם עובדיו של אדולף אייכמן והפך לאחד מעוזריו הבכירים.
סייע בניהול הגירושים של יהודי צרפת, סלובקיה, אוסטריה ויוון למחנות ריכוז והשמדה.
נחשב לאחד מפושעי המלחמה הנאצים הבכירים ביותר שלא נתפסו.
רשימת הפשעים שנזקפת לחובת אלויס ברונר ארוכה ותחילתה ב-1941, אז היה סגנו של אייכמן במשרד להגירת יהודים.
בתוקף תפקידו דאג ברונר לגירוש המוני של כ-48,000 יהודים אוסטרים מחוץ למדינה הארית, וציווה להעביר אותם למחנות ריכוז בפולין, בלטביה ובליטא.
ב-1943, אחרי שאייכמן התלהב מפוטנציאל הרשע של ברונר והגדירו "האיש הטוב ביותר שלי", הוא נשלח ליוון, שם החיש את גירושם של כ-46,000 יהודי סלוניקי תוך חודשיים בלבד.
אפילו פקודיו באס-אס סלדו ממנו.
היו שהדביקו לו את שם הגנאי "היהודי זיס".
יהודים שהובאו למחנה שבו שירת והואשמו בכך שהם קומוניסטים, נמסרו ל"טיפול מיוחד": הם אולצו לרוץ שעות במחנה ולהשליך את עצמם לתוך בוץ.
כשכבר לא היו מסוגלים לזוז הוכו עד שהתמוטטו.
אחד משוטרי האס-אס רוצץ את גולגולתו של אחד מהם ומוחו הותז.
במקרה אחר אילץ תשעה יהודים, ובהם זקן היהודים במחנה, לעמוד דום, ערומים, בלילה קר של נובמבר, משמונה בערב עד שמונה בבוקר.
כל אותה עת הכו אותם שוטרי האס-אס.
בשמונה בבוקר הורשו המעונים ללבוש מכנסיים, אבל צוו להמשיך לעמוד ללא נוע שלוש שעות נוספות.
ביוני 1943 נשלח ברונר לצרפת כדי לפקד על מחנה המעבר דראנסי ליד פריז ולנהל את הגסטפו בצרפת.
תוך שנה וחודשיים, ברונר שלח מהמחנה כ-24,000 יהודים צרפתים, ובהם 345 ילדים, למותם באושוויץ.
בניצה שבדרום צרפת הקים מפקדה מיוחדת לגילוי יהודים מסתתרים.
מאות סוכנים צרפתים עבדו למענו תמורת תשלום, והסגירו יהודים תמורת 100 פרנק ליהודי.
בתקופה שבין ספטמבר 1944 לפברואר 1945 פעל לחיסול המחתרת היהודית שם, ניהל את מחנה הריכוז סרד וארגן את גירושם של למעלה מ-12,000 לאושוויץ.
בסך הכול הוא אחראי לרציחתם של כ-125 אלף יהודים ולגירושם של רבים אחרים למחנות השמדה ואל מחוץ לתחומי המדינות שבהן חיו.
בכל מקום שאליו הגיע איתר גורמים בהנהגה היהודית המקומית, ובאמצעות מערכת טרור, הבטחות כזב וסחטנות הפעיל אותם כדי לאתר יהודים שהסתתרו.
מראשית 1944, כבר נכלל השם אלויס ברונר ברשימת הפושעים הנאציים המבוקשים באירופה.
השירות החשאי של צרפת ביקש לעצור אותו אחרי שחרור פריז, אבל הוא הצליח להימלט.
בדצמבר 1945 הופיע שמו ברשימת פושעי המלחמה באוסטריה.
מאוחר יותר הוצאו נגדו צווי חיפוש רשמיים על ידי ישראל, יוון, צ'כוסלובקיה, אוסטריה וצרפת.
נטען שהרשויות לא טרחו לחפש אחריו מפני שבטעות בלבלו בינו ובין אחיו שנידון למוות ב-1946 בווינה וחשבו שהם אותו אדם.
בתום המלחמה הגיע ברונר למינכן ועבד כנהג עבור מנהלת הכיבוש האמריקאית.
בעזרת איש האס אס גאורג פישר (השניים שירתו יחד בפריז), שנתן לו את דרכונו, נמלט ברונר מגרמניה והגיע באביב 1954 לסוריה.
בעזרת איש המודיעין המערב-גרמני ריינהרד גהלן התמנה ברונר ליועץ לענייני מודיעין של השירות החשאי הסורי ובמיוחד של נאצר בימי קע"ם.
לפי מקור אחר, הועסק כמנהל בית חרושת אמריקאי למשקאות קלים, בשם הבדוי "גאורג פישר".
בשנת 1960, בעקבות פרסום זהותו האמיתית, עבר לעבוד בחברת יצוא סורית.
בספטמבר 1961 ברונר איבד עין אחת ומספר אצבעות, כתוצאה מפיצוץ מעטפות נפץ שנשלחו על ידי המוסד הישראלי.
גרמניה ומדינות אחרות דרשו את הסגרתו, אך סוריה סירבה להיענות לדרישה.
במהלך משפט אייכמן פנה ברונר לפרקליטו של אייכמן, רוברט סרווציוס, והציע לו את עזרתו "לְהָזֵם את שקרי התביעה".
סרווציוס שלח אדם לסוריה שגבה מברונר עדות, אולם הפרקליט החליט שלא לעשות שימוש בעדותו של ברונר.
באותו עשור נשפט פעמיים בהיעדרו, הורשע ונידון למוות.
ב-1980 נעשה ניסיון נוסף של המוסד לחסל את ברונר.
נשלחה אליו מעטפת נפץ נוספת, וברונר נכווה קשות ואיבד כמה מאצבעות ידיו כאשר פתח אותה.
באוגוסט 1987 הוצא נגדו צו מעצר בין-לאומי של האינטרפול.
במרץ 2001 נשפט שוב בהיעדרו בצרפת, הורשע בביצוע פשעים נגד האנושות ונידון למאסר עולם.
בשנת 1988 פורסם בצרפת שברונר היה סוכן של גרמניה המערבית בשנות ה-60. ביולי 2011 אישרה סוכנות הביון הגרמנית כי השמידה בשנות ה-90 ראיות הקשורות לברונר.
בתקשורת הובאה הערכה כי ברונר היה סוכן גרמני לאחר מלחמת העולם השנייה ולכן זכה להגנה.
אתר האינטרנט של השבועון "דר שפיגל" דיווח בנובמבר 2011 כי סוכנות הביון של גרמניה השמידה בשנות ה-90 את תיק המסמכים הקשורים לברונר, ובו 581 עמודים.
על פי הדיווח התיק נגרס כולו, עניין המעלה חשד כי ברונר עבד בשירות המודיעין הגרמני אחרי מלחמת העולם השנייה וזכה להגנה של בכירים בגרמניה.
שני עיתונאים צרפתים אספו מידע משלושה שומרים של ברונר, ששירתו בעבר בשירות החשאי הסורי, ופרסמו את ממצאיהם ב-2017 במגזין Revue XXI.
לפי תחקיר זה (צייד הנאצים סרז' קלרספלד טען שהתחקיר "אמין מאוד") נדרש ברונר החל מ-1989 להישאר בדירתו ברובע הדיפלומטים של דמשק "מסיבות ביטחוניות".
בסוף שנות ה-90, הועבר למרתף שבו מת בסוף שנת 2001, בגיל 89. עומאר, אחד משומריו, סיפר כי ברונר נקבר בחשאי בבית העלמין אל-אפיף בדצמבר 2001.
בשנת 2014, ממידע חדש שהגיע לידי צייד הנאצים אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל, עלה שהוא מת מזקנה ב-2009 או ב–2010 בסוריה ונקבר שם.
אלוטרופים הם חומרים העשויים מאותו יסוד כימי, אך המבנה המולקולרי שלהם והקשרים הכימיים שונים.
על אף שהאטומים בחומר זהים, תכונות החומרים יכולות להיות שונות בתכלית.
המושג מתייחס לחומרים העשויים מיסוד כימי אחד בלבד, ולא לתרכובות.
קיימים לפחות 40 אלוטרופים שונים של פחמן, רבים מהם נתגלו לאחרונה בלבד (פולרן, למשל).
שלושה אלוטרופים מוכרים של פחמן הם יהלום, גרפיט ופחם.
למרות השוני העצום בתכונות הפיזיקליות של חומרים אלו (גרפיט הוא החומר הרך המשמש לייצור עפרונות והמכונה לעיתים בטעות "עופרת"; יהלום, לעומתו, הוא החומר השני הקשה ביותר הידוע לאדם.
הקשה ביותר, אם כי לא בכל הכיוונים, הוא גרפן, גם הוא אלוטרופ של פחמן), שלושתם מורכבים מאטומים של פחמן בלבד.
הסידור של האטומים, לעומת זאת, שונה בין שלושת האלוטרופים, והוא זה שקובע חלק גדול מתכונות החומר.
בגרפיט, למשל, מסודרים אטומי הפחמן בשכבות בעלות קשר רופף ביניהם, דבר הגורם להן להחליק האחת על גבי השנייה – מכאן הרכות של הגרפיט.
בניגוד ליהלום ופולרן הגבישיים, הפחם הוא חומר אמורפי – אטומיו אינם מסודרים בצורה מוגדרת כלשהי.
המונח אלוטרופ כולל, לפיכך, גבישים וחומרים אמורפיים כאחד.
חמצן קיים בשני אלוטרופים ידועים: כמולקולה דו-אטומית (O2) שנקראת חמצן, וכמולקולה תלת-אטומית (O3) הידועה בשם אוזון.
בנוסף, בתנאי לחץ גבוהים במיוחד (מעל ל-20 מיליארד פסקל) קיים החמצן בצורת מולקולה ארבע-אטומית המכונה "חמצן אדום", לציון צבעו של אלוטרופ זה.
מכאן שאלוטרופ יכול להתייחס למולקולות של יסוד מסוים בעלות מספר שונה של אטומים, וכן למצבי צבירה שונים (חמצן ואוזון הם גזים בטמפרטורת החדר ואילו חמצן אדום – מוצק).
לגופרית אלוטרופים רבים, חלקם גבישיים (גופרית רומבית וגופרית מונוקלינית, S8), חלקם אמורפיים.
במולקולות גופרית יכול להופיע מגוון רב של מספרי אטומים (S12 ו-S7, למשל).
האחרון הוא האלוטרופ המקנה לגופרית את צבעה הצהוב).
אלוטרופים שונים האחד מהשני בתכונות פיזיקליות נוספות (גרפיט, למשל, מוליך חשמל, פחם מוליך במידה פחותה ואילו יהלום מבודד חשמלית), ואף בתכונות כימיות: לחמצן אדום, למשל, נטייה חזקה יותר להגיב עם חומרים אחרים מאשר לחמצן דו-אטומי.
המונח בעל המשמעות הדומה פולימורפיזם במדע החומרים הוא הרחבה של מושג האלוטרופיה וכולל גם תרכובות המופיעות בצורות ובמבנים שונים.
אלויזיוס "אָלוֹיס" אלצהיימר היה נוירופתולוג ופסיכיאטר גרמני.
אלצהיימר מוכר בזכות תיאור המקרה הראשון של 'שיטיון (דמנציה) קדם-סנילי' שנקרא לימים מחלת אלצהיימר על שמו.
אלצהיימר נולד בעיירה מרקטברייט שבבוואריה.
אביו היה עורך דין בעיירה.
הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, טיבינגן, וירצבורג ואשפנבורג.
בשנת 1887 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וירצבורג.
באותה שנה עסק חמישה חודשים בטיפול בהפרעות נפשיות בקרב נשים, ואחר-כך קיבל משרה בבית החולים הפסיכיאטרי בפרנקפורט.
באותו מוסד עבד גם הנוירולוג פרנץ ניסל (Franz Nissl) שפיתח שיטה לצביעת החלקים ההיסטולוגיים של המוח.
בשנת 1901 החל אלצהיימר לטפל בחולה אוגוסטה דטר (Auguste Deter).
הגברת דטר הראתה תסמינים התנהגותיים משונים, ובהם אובדן זיכרון קצר-טווח, בלבול, חוסר התמצאות ושינויים באישיות.
דטר מתה באפריל 1906 ואלצהיימר שלח את מוחה ואת רישומי הטיפול שלה למינכן, שם עבד במעבדתו של הפסיכיאטר הנודע אמיל קרפלין (Emil Kräplin).
יחד עם שני מדענים איטלקים השתמש אלצהיימר בשיטת הצביעה של ניסל ובעזרתה מצא במוחה של דטר משקעי עמילואיד וסבכים סיביים בתאי העצב.
ב-3 בנובמבר 1906 הציג אלצהיימר לראשונה את ממצאיו על החולה דטר ועל הסימנים הקליניים של שיטיון קדם-סנילי לפני קהל של אנשי מקצוע.
אמיל קרפלין כינה את השיטיון מן הסוג הזה "מחלת אלצהיימר" באחד מספריו, ובזכותו נפוץ השם הזה ברחבי העולם.
ב-1911 כבר אבחנו רופאים חולי אלצהיימר בארצות הברית.
באמצע דצמבר 1915 חלה אלצהיימר כשנסע ברכבת לאוניברסיטת ורוצלב (אז ברסלאו), שם מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בשנת 1912. קרוב לוודאי שסבל מקריסת כליה ותפיחת לב כתוצאה מזיהום.
הוא מת מדום לב בברסלאו.
אלויס הודאל היה בישוף ממוצא אוסטרי.
שימש כראש הקהילה האוסטרית-גרמנית של אנימה סנטה מריה בוותיקן.
בספרו מ-1937 "יסודות הנאציונל-סוציאליזם", שיבח את אדולף היטלר ואת מדיניותו ותקף בעקיפין את מדיניות הוותיקן.
לאחר מלחמת העולם השנייה סייע לבכירים במשטר הנאצי, ביניהם פושעי מלחמה כמו אדולף אייכמן, להימלט ולהסתתר.
בספר "נתיב העכברושים" (העוסק ברשת הברחת פושעי מלחמה בשם "נתיבי העכברושים") של העו"ד פיליפ סנדס, נטען שהבישוף הודאל שימש בין השאר כסוכן אמריקאי עבור תשלום חודשי במשך מספר שנים.
סנדס מעלה שם תחקיר ותהיות קשות בקשר לפועלו האפל וכוונותיו של הודאל בהצלת רוצחי המונים.
אלויס הודאל נולד בגראץ, אז באימפריה האוסטרו הונגרית, שם למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ביולי 1908. בשנת 1911 קיבל דוקטור בתאולוגיה בגראץ.
לאחר סיום לימודי הדוקטורט, הוא נכנס לסנטה מריה דל אנימה ברומא, שבו כיהן ככומר בשנים 1911–1913 והשתתף בקורסים בתנ"ך במכון המקראי.
בעת מלחמת העולם הראשונה שימש כעוזרו של הכומר הצבאי.
בהמלצת השגריר האוסטרי ברומא, מונה הודאל בשנת 1923 לתפקיד ראש מכללת אנימה שנמצאת בוותיקן, לחינוך הכמורה העתידית של הכנסייה הקתולית בקרב הלאום הגרמני.
כך התמקם בתוך הוותיקן בתור נציג רשמי של הכנסייה האוסטרית, תפקיד אותו אהב והועסק בו עד פרסום ספרו השנוי במחלוקת על הנאציזם.
ביוני 1933 הוסמך לתפקיד בישוף.
משנת 1933 ואילך, אימץ הודאל בפומבי את הלאומיות הגרמנית והכריז כי הוא תמיד רצה להיות "משרתם של המטרות הכלל גרמניות".
האשמותיו האנטישמיות נגד היהודים נעשו תכופות יותר, והוא קישר את הגזע השמי ש"ביקש להיבדל להשתלט" עם "התנועה הנפשעת של האינטרנציונליזם" ואף גינה קונספירציה של בנקאים יהודים "להיות שליטי הכספים של עיר הנצח".
הוא היה מודאג ביותר לגבי הסכסוך שקרע את החברה האירופית, עם עליית התנועה הקומוניסטית הבינלאומית.
הפחד מפני הבולשביזם הייתה נקודת המוצא שלו.
בין המטרות ארוכות הטווח שלו היה איחוד רומא עם הכנסייה האורתודוקסית וההמרה של הבלקן מהאורתודוקסיות הסרבית לכנסייה הקתולית.
הוא צפה כי הפלישה לברית המועצות בידי כוחות אירופאים תשרת מטרות אלה.
בשנת 1937 פרסם בווינה ספר בשם "יסודות הנאציונל-סוציאליזם" אותו שלח גם להיטלר עם הקדשה בכתב יד המהללת אותו בתור "הסיגורד החדש של גרמניה" (סיגורד היה הגיבור האגדי של המיתולוגיה הנורדית).
עם זאת, הנאצים, שלא אהדו את הכנסייה הקתולית, לא הרשו להפיץ את הספר באופן חופשי בגרמניה, למרות שלא נאסר באופן רשמי.
במהלך משפטי נירנברג הכריז פרנץ פון פאפן, כי הספר הרשים את היטלר, אולם "יועצים אנטי נוצרים" היו אשמים באיסור הפצתו ו"כל מה שיכולתי להשיג היה הרשאה להדפיס 2,000 עותקים, שהיטלר רצה להפיץ בקרב חברי המפלגה לצורך בדיקת הסוגיה".
הודאל היה ביקורתי מאוד כלפי האידאולוגים הנאצים הבכירים אלפרד רוזנברג וארנסט ברגמן שבזו בפומבי לנצרות.
בספרו הציע פיוס ופשרה פרגמטית בין הנאציזם לבין הנצרות, בהציעו להשאיר את החינוך של בני הנוער לטובת הכנסיות, בעוד שהנוצרים יעזבו את הפוליטיקה לחלוטין לטובת הנאציונל-סוציאליזם.
תגובתו של רוזנברג לרעיונותיו של הודאל הייתה קשה, באומרו כי "אנחנו לא נאפשר לבסיס התנועה להיות תחת בחינה של הבישוף הרומי".
למרות ההגבלות שהוטלו על ספרו ועל אף המגבלות הנאצית נגד הכנסיות בגרמניה, נותר הודאל קרוב לפקידי המשטר הנאצי ובראשם פרנץ פון פאפן.
הספר של הודאל ודעותיו הפרו-נאציות היו קשות מדי עבור האפיפיור פיוס האחד עשר והבישוף לאוגניו פאצ'לי (לימים פיוס השנים עשר).
שניהם ניסו תחילה לשנות את הודאל, אבל לאחר כמה מפגשים לא מוצלחים, הם ניתקו איתו כל קשר.
הודאל, שהיה בשנים קודמות אורח פופולרי ומשפיע בוותיקן, חי משנת 1938 בבידוד דה-פקטו במכללת אנימה.
במהלך שנות מלחמת העולם השנייה וגם לאחריה המשיך לשמש כראש הקהילה האוסטרית ברומא ובתפקידו במכללת אנימה, אך לא היה מבכירי מדינת הוותיקן ולא היה נגיש לאפיפיור פיוס השנים עשר ולצוות הבכיר שלו.
יש הטוענים כי ייתכן שבזמן המלחמה היה מודיע של המשטר הנאצי בוותיקן.
משנת 1945 עזר הודאל לנאצים לשעבר למצוא מקלט מדיני מחוץ לגרמניה.
הוא ראה בכך "צדקה לאנשים במצוקה קשה וללא כל אשמה שאמורים להיות שעירים לעזאזל לכישלונות מערכת הרשע".
הוא ניצל את שירותי המחלקה האוסטרית ברומא לסיפוק התעודות הדרושות להגירה, בעיקר למדינות ערב ולדרום אמריקה.
ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים אם הודאל היה חלק מארגון שנועד למלט פושעים נאצים, המכונה "נתיבי העכברושים", או שפעל לבדו.
מספר היסטוריונים טענו שהוא השתייך לארגון זה, אך שיחק בו רק תפקיד קטן ולא שיקף מדיניות רשמית.
בשנת 1999 התגלה מכתב ששלח הודאל בשנת 1948 לנשיא ארגנטינה חואן פרון, בו ביקש 5,000 אשרות כניסה, 3,000 עבור "חיילים" גרמנים ו- 2,000 עבור אוסטרים.
באותו מכתב הסביר כי לא מדובר בפליטים, אלא ב"לוחמים אנטי קומוניסטים שבמלחמה הקרובה יצילו את אירופה מן השלטון הסובייטי".
ישנה טענה כי חלק מהמימון עבור רשת הבריחה של הודאל הגיע מארצות הברית.
ההיסטוריון מייקל פייר מאוניברסיטת מרקט, מצא שיתוף פעולה הדוק בין הוותיקן (האפיפיור פיוס השנים עשר וג'ובאני בטיסטה מונטיני, לימים פאולוס השישי), להודאל ולמשתפי פעולה נוספים בהברחת הנאצים, וטען כי פיוס עצמו היה מעורב ישירות בפעילות "נתיב העכברושים".
כנגד טענות אלה, ישנם עדויות מנוגדות המכחישות מעורבות כזו של פקידי הוותיקן או של פיוס השנים עשר.
באוטוביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו, הודאל נזכר במרירות בחוסר התמיכה לה זכה בכס הקדוש בנוגע לקרבות גרמניה הנאצית כנגד "הבולשביזם הכופרים" בחזית המזרחית, והניח כי מדיניות הכס הקדוש בתקופת המלחמה ואחריה הייתה מבוקרת לחלוטין על ידי בעלות הברית.
עד יום מותו הוא היה משוכנע שעשה את הדבר הנכון, שחסך לקצינים פשיסטים ופוליטיקאים גרמנים להיתבע על ידי בעלות הברית, והוסיף: "אנחנו לא מאמינים בעיקרון עין תחת עין של היהודים".
פעילויותיו של הודאל עוררו שערורייה תקשורתית בשנת 1947, לאחר שהואשם בידי עיתון נוצרי כמי שמוביל את טבעת הברחת הנאצים.
בלחץ משותף של בישופים גרמנים ואוסטרים והכס הקדוש, הוא התפטר מתפקידו כרקטור של מכללת אנימה בשנת 1952. לאחר מכן התגורר בעיר גרוטפרטה ליד רומא, שם כתב בשנת 1962 את זיכרונותיו שפורסמו רק בשנת 1976, 13 שנים לאחר מותו ב-1963.
אַלוֹיס פיליפ מריה, עוצר ליכטנשטיין, רוזן ריטברג , הוא יורש העצר והעוצר של נסיכות ליכטנשטיין.
אלויס נולד ב-11 ביוני 1968, להנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, והוא עתיד לרשת את תפקידו לאחר מותו.
אמו היא מריה נסיכת ליכטנשטיין, בתם של פרדיננד קרל קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו והנרייטה קרולינה, רוזנת לדבור-ויכלן.
אלויס נשוי מאז 1993 לסופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, ואב לארבעה ילדים.
אשתו היא יורשת עתידית של סדר הירושה היעקוביטי ובנם הבכור צפוי לרשת את אימו בסדר ירושה זה ואת אביו כשליט ליכטנשטיין.
אלויס למד בבית ספר תיכון בוואדוץ בירת ליכטנשטיין, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית המלכותית בבריטניה.
שירת במשך שישה חודשים במשמר קולדסטרים של הצבא הבריטי בהונג קונג ובלונדון.
בשנת 1993 סיים תואר שני בתורת המשפט באוניברסיטת זלצבורג.
בשנת 1996 חזר לוואדוץ והחל להיות מעורב בניהול כלכלי של עסקי אביו ובתהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיות במדינה.
כן כיהן במספר תפקידים ייצוגיים.
בהמשך העביר אליו אביו את האחריות לניהול כלל ענייני הממשל היומיומיים בנסיכות.
הוא מונה לעוצר ב-15 באוגוסט 2004.
ב-3 ביולי 1993 התחתן אלויס עם סופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוזף ונצל, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-1995)
מריה קרולינה, נסיכת ליכטנשטיין (נולדה ב-1996)
גאורג אנטוניוס, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-1999)
ניקולאוס סבסטיאן, נסיך ליכטנשטיין (נולד ב-2000)
אלויס, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Alois von Liechtenstein, 17 ביוני 1869 - 16 במרץ 1955), היה אביו של פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
אלויס נולד ב-17 ביוני 1869 בהולנג, לאלפרד, נסיך ליכטנשטיין והנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו.
בצעירותו שירת אלויס בצבא האוסטרו-הונגרי ברגימנט האולאנים ה-12, והגיע לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-20 באפריל 1903 התחתן אלויס עם בווינה אליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה תרזה, נסיכת פורטוגל, לאחר שקיבל אזרחות אוסטרית מפרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
ב-26 בפברואר 1923 ויתרו אלויס ואחיו על זכות הירושה של נסיכות ליכטנשטיין, ומכיוון שלאחיו הגדולים לא היו בנים, הפך בנו של אלויס - פרנץ יוזף לנסיך הכתר.
בשנת 1938 מת דודו פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין ללא ילדים, ובנו של אלויס - פרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו.
אלויס היה חבר האקדמיה למדעים ואמנויות, ואף קיבל את התואר אביר מסדר גיזת הזהב.
בשנת 1944 עבר אלויס מטירת ולקה לוסיני שבמוראביה לטירת ואדוץ שבליכטנשטיין, שם התגורר עד למותו ב-16 במרץ 1955.
ב-20 באפריל 1903 התחתן אלויס עם אליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה תרזה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין (1906–1989)
מריה תרזה, נסיכת ליכטנשטיין (1908–1973), התחתנה עם ארתור, רוזן שטראכוויץ פון גרוס-צאושה וקאמינץ
גאורג הרטמן, נסיך ליכטנשטיין (1911–1998)
מריה הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין (1914–2011), התחתנה עם פטר, רוזן פון אלץ לבית פאוסט פון שטרומברג
אֶלְוִין בְּרוּקְס וַּיְיט היה סופר אמריקאי למבוגרים ולילדים.
הוא כתב יותר מעשרים ספרי שירה ופרוזה וזכה בפרסים רבים, בהם עיטור אנדרסן, פרס פוליצר ואות ההערכה של ניוברי.
בין ספריו המפורסמים נכללים "סטיוארט ליטל", "חוות הקסמים" ו"החצוצרה של לואי".
כמו כן היה חבר המערכת של המגזין הניו יורקר.
כמו רבים מגיבורי ספריו, חי וייט רוב חייו בחווה במדינת מיין שבארצות הברית.
ווייט פרסם את המאמר הראשון שלו בניו יורקר ב-1925, ואז הצטרף לצוות הכותבים ב-1927 והמשיך לתרום במשך כמעט שישה עשורים.
הוא התפרסם בזכות מאמריו וקטעי קצרים בלתי חתומים, והפך בהדרגה לכותב החשוב ביותר של המגזין.
מתחילת הקריירה שלו ב"ניו יורקר" הוא סיפק לעיתים קרובות את מה שהמגזין מכנה "Newsbreaks" (הערות קצרות ושנונות על ידיעות שנוסחו באופן מוזר).
הוא גם היה בעל טור ב-Harper's Magazine מ-1938 עד 1943.
בשנת 1959 ערך ווייט ועדכן את ספר היען The Elements of Style.
המדריך הדקדוקי לסופרים באנגלית אמריקאית נכתב ופורסם לראשונה ב-1918 על ידי ויליאם סטרונק ג'וניור, שהיה אחד ממוריו של ווייט באוניברסיטת קורנל.
העיבוד המחודש של וייט לספר זכה לתגובות נלהבות, ומהדורות מאוחרות יותר ראו אור גם ב-1972, 1979 ו-1999. מאירה קלמן איירה מהדורה נוספת ב-2005. באותה שנה, מלחין ניו יורקי בשם ניקו מוהלי חיבר אופרה קצרה המבוססת על הספר.
הספר הוא כלי מפתח לתלמידים וכותבים ונחשב לקריאת חובה בשיעורי חיבור וכתיבה רבים.
בשנת 1978 זכה ווייט בפרס פוליצר מיוחד המשבח את "מכתביו, חיבוריו וכל גוף עבודתו".
הוא גם זכה במדליית החירות הנשיאותית ב-1963 והיה חבר של כבוד במגוון אגודות ספרותיות ברחבי ארצות הברית.
בסוף שנות ה-30 התחיל וייט לכתוב ספרות ילדים עבור אחייניתו, ג'ניס הארט ווייט.
ספר הילדים הראשון שלו, סטיוארט קטינא, ראה אור ב-1945, והרשת של שרלוט פורסם ב-1952. שני הספרים זכו לשבחים רבים, והרשת של שרלוט אף זכה בפרס ניוברי.
סטיוארט קטינא, בתרגום זהר שביט, זמורה-ביתן-מודן, 1977
בשם - סטיוארט ליטל, בתרגום רנה ורבין, מודן, 2018
חוות הקסמים, בתרגום זהר שביט, זמורה-ביתן-מודן, 1977, ושנית ב-2007
תרועת הברבור, בתרגום יוכבד פרימן, זמורה-ביתן-מודן, 1982
בשם - החצוצרה של לואי, בתרגום הגר ינאי, מודן, 2013
הרשת של שרלוט, בתרגום רנה ורבין, מודן, 2017
אָלוֹיְזִי "אלכס" ארליך (בפולנית: Alojzy Ehrlich; 1914 – 7 בדצמבר 1992) היה שחקן טניס שולחן יהודי-פולני וניצול שואה, 3 פעמים סגן אלוף העולם ביחידים (פראג 1936, באדן 1937 וקהיר 1939).
היה ידוע בכינוי "מלך הנוכלים".
ארליך נולד בשנת 1914 בכפר בוקאווסק, בשטחה של האימפריה האוסטרו-הונגרית שכעבור שנים ספורות נכלל בתחומי המדינה הפולנית.
בצעירותו עבר לעיר לבוב והחל לשחק במועדון הספורט היהודי "חשמונאי".
ב-1933 זכתה קבוצת טניס השולחן של המועדון באליפות פולין, ומהר מאוד הפך ארליך לטניסאי השולחן הטוב במדינה.
שנה לאחר מכן ייצג ארליך את פולין ביחד עם שחקן "חשמונאי" נוסף, ולדיסלאב לובנהרץ, במשחק בינלאומי נגד גרמניה.
במשחק עצמו ניצחו הפולנים 7:2, והצמד ארליך ולובנהרץ החלו לייצג את פולין בטורנירים הבינלאומיים.
ב-1934 דורג ארליך במקום השמיני ברשימת עשרת הספורטאים הפופולריים בפולין, בסקר שנערך על ידי העיתונות הפולנית.
שנה לאחר מכן הגיע ארליך עד לחצי גמר אליפות העולם וזכה במדליית ארד.
בשנים 1936, 1937 ו-1939 סיים כסגן אלוף העולם, והוא אחד מארבעה טניסאי שולחן שהגיעו שלוש פעמים לגמר, אך מעולם לא זכו בתואר.
בטורניר של 1936 קבעו ארליך ויריבו פרקש פנט יהודי-רומני, שיא עולם באורך של נקודת מערכה.
הנקודה ארכה כשעתיים ו-12 דקות, ולאחר 70 דקות התוצאה הייתה עדיין 0-0. במהלך שעתיים אלו, עבר הכדור 12,000 פעמים מעל הרשת, כשבסיומם ניצח ארליך בנקודה זו.
בזמן המשחק, נאלץ השופט להתחלף עקב כאבים עזים בצוואר.
בשני משחקי הגמר האחרונים הוא הפסיד לריצ'רד ברגמן יהודי-אוסטרי.
ארליך, שדיבר שמונה שפות, עבר בתחילת שנות ה-30 לצרפת, אך המשיך לייצג בנאמנות את פולין בטורנירים הבינלאומיים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נתפס ארליך בבורבון ל'ארשמבו שבצרפת, ונשלח לאושוויץ.
הוא שהה ארבע שנים באושוויץ, ומשם הועבר למחנה הריכוז דכאו.
הוא ניצל ממוות בתאי הגזים, משום שהנאצים כיבדו אותו והכירו בו כאלוף עולם.
לאחר המלחמה התיישב בפריז, וחזר לשחק טניס שולחן.
למרות זאת, הוא לא יכול היה לייצג את פולין עקב מגוריו במערב, ולכן הכריזה עליו הממשלה הקומוניסטית בפולין כאישיות בלתי רצויה.
בין השנים 1952 ל-1963 הוא ייצג את צרפת, והגיע עימה לרבע גמר אליפות העולם ב-1957.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל הפך ארליך למאמן, ואף פיתח רובוט המשמש כיריב אימון, אותו הציג ב-1964 במאלמה, שוודיה.
לאחר מכן פתח מרכז נופש בריביירה הצרפתית, שכלל בתוכו מספר מתקני אימון לטניס שולחן.
הוא נפטר בבית חולים בפרוור הפריזאי סן-דני ב-7 בדצמבר 1992, בגיל 78.
אלויסיו פירס אלבס (בפורטוגזית: Aloísio Pires Alves; נולד ב-16 באוגוסט 1963 בפלוטאס שבברזיל), הידוע בקיצור כאלויסיו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.
אלויסיו נולד בפלוטאס שבמדינת ריו גראנדה דו סול, ברזיל.
הוא שיחק לראשונה בקבוצת הכדורגל המקומית, אינטרנסיונל, ועזר לקבוצה לזכות שלוש פעמים בקמפאונטו גאוצ'ו, אליפות מדינת ריו גראנדה דו סול.
בשנת 1988 עבר אלויסיו לברצלונה הספרדית.
הוא לא היה שחקן הרכב קבוע בקבוצה, אך פתח בהרכב בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע לעונת 1989/1990 בו ניצחה ברצלונה את סמפדוריה בתוצאה 2-0 ובגמר גביע המלך הספרדי לעונת 1989/1990 בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד באותה תוצאה.
לאחר שנתיים בהן שיחק בברצלונה עבר אלויסיו לפורטו, בה שיחק במשך 11 עונות, עד לפרישתו.
במשך התקופה הוא זכה בשבע אליפויות פורטוגל, והוא אחד מחמישה שחקני פורטו שזכו בחמש אליפויות פורטוגל רצופות.
בנוסף, זכה חמש פעמים בגביע הפורטוגלי ושבע פעמים בסופר קאפ הפורטוגלי.
בחודש יוני 2001 פרש אלויסיו מכדורגל, בגיל 37.
בשנת 1988 ערך אלויסיו 6 הופעות בנבחרת ברזיל.
באותה שנה זכה יחד עם הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת סיאול.
בעונת 2003/2004 היה אלויסיו עוזרו של ז'וזה מוריניו בפורטו.
באותה עונה זכתה פורטו באליפות פורטוגל ובליגת האלופות.
בעונה שלאחר מכן היה עוזרו של ויקטור פרננדס.
בעונת 2005/2006 אימן אלויסיו את פורטו ב' בליגה השנייה.
בעונת 2006/2007 אימן את וילה מאה, ובהמשך שימש כעוזר מאמן בבראגה.
אדוארד אלויס מריה אלכסנדר קונרד פון שונבורג-הרטנשטיין היה מפקד בכיר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
ב-1934 כיהן תקופה קצרה כשר הביטחון של אוסטריה.
שונבורג-הרטנשטיין נולד ב-21 בנובמבר 1858 בעיר קרלסרוהה שבממלכת פרוסיה (כיום גרמניה).
אביו היה אלכסנדר פון שונבורג-הרטנשטיין, שהיה שגריר האימפריה האוסטרית בפרוסיה.
אמו הייתה הנסיכה קרולינה, בתו של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין.
משפחת שונבורג הייתה משפחת אצולה עשירה, שהחזיקה באדמות רבות בסקסוניה ואוסטריה, ונחשבה לאחת המשפחות היותר מכובדות בחצרות המלוכה של פרוסיה ואוסטריה.
כבן בכור, הוא זכה לחינוך מעולה, אך נוקשה וקפדני.
הוא התחנך בבית ספר ישועי בקלסבורג, ולאחר מכן בבית ספר לצוערים בדרזדן.
לאחר לימודו עבר לווינה יחד עם משפחתו, ובשנת 1877 התגייס לצבא האוסטרי כלוטננט.
בין 1882–1883 הוא השתתף בקורס לרכיבה צבאית בווינה, ובשנת 1884 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
בשנת 1889 הועלה לדרגת האופטמן, הועבר למשרד המודיעין, והיה קשור לענייני מודיעין הנוגעים בקיסרות הגרמנית.
עוד באותה שנה הועלה לדרגת מיור, נשלח כמיופה כוח צבאי בשגרירות האוסטרית בברלין, ומונה לשלישו האישי של הקיסר פרנץ יוזף.
בשנת 1896 מת אביו, ותוארי האצולה שלו כמו גם ניהול האדמות המשפחתיות ומושב בפרלמנט.
בשנת 1898 הוא נבחר להיות סגן נשיא הפרלמנט, תפקיד שהחזיק בו עד 1918. לבקשת הקיסר מונה לנשיא הצלב האדום האוסטרי, תפקיד בו החזיק עד 1913. מתוקף תפקידו זה, פעל רבות במהלך , ועל כך הוענק לו בשנת 1903 אות מסדר גיזת הזהב האוסטרי.
ב-5 בינואר 1901 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-8 בפברואר 1909 הועלה לדרגת מיור-גנרל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-11. הוא השתתף בקרב גליציה, ומאוחר יותר הועבר לפקד על הבריגדה ה-88. ב-26 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת לוטננט-פילדמרשל, השתתף במצור על פשמישל, והצטיין בקרב לימנובה.
ב-26 בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה השישית, והעביר את החורף בהרי הקרפטים.
עם תחילת שנת 1915 הוא השתתף במתקפת הקרפטים, ובסוף אפריל של אותה שנה קיבל את הפיקוד על קורפוס מיוחד שעד מהרה זכה לשם "קורפוס שונבורג".
הוא פיקד על הקורפוס שלו במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב, אולם בנובמבר הוחזר לפקד על הדיוויזיה השישית והועבר לחזית האיטלקית.
בתחילת יולי 1916 הוא קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-20. חודש לאחר מכן הוא קודם לדרגת גנרל חיל הפרשים, והשתתף בקרבות הנהר איזונצו.
הקורפוס שלו הגן על מונטה סן גבריאלה, ועד אוקטובר 1917 התקיפו אותו האיטלקים מספר פעמים, אולם תמיד נסוגו באבדות כבדות.
הוא נהג להעמיד את עצמו בחזית הקרב כדי לעודד את אנשיו המותשים, ועל כך הוענק לו לאחר המלחמה הצלב הצבאי של מריה תרזה.
באמצע פברואר 1918, קרל הראשון, קיסר אוסטריה, שהבחין במצב הירוד של בית המלוכה ובריקבון הפוליטי ששרר בקיסרות, השתעשע ברעיון להקים משטר חדש באמצעות הצבא שעדיין נותר נאמן לו.
באמצע פברואר של אותה שנה, שונבורג נקרא לווינה, ונפגש עם הקיסר.
להפתעתו, הקיסר הודיע לו שהוא מועיד לו את תפקיד ראש הממשלה לאחר ההפיכה המתוכננת, והפקיד בידיו את המשימה לארגן פיקוד צבאי חזק בעורף.
עם זאת, בסופו של דבר נטש הקיסר את התוכנית, ואפשר לשונבורג המאוכזב לחזור אל חייליו בחזית.
במהלך קרב הנהר פיאווה ביוני 1918, נפצע שונבורג מרסיס פגז שפגע בבטנו.
ב-16 ביולי לאחר תקופה קצרה בבית החולים, הוא קיבל פיקוד על הארמייה השישית.
הארמייה הייתה חלשה, ולא הצליחה לעמוד בהתקפות הצבא האיטלקי שתוגבר ביחידות של צרפת בריטניה וארצות הברית.
ב-1 בנובמבר הוא נסע שוב לווינה, לנוכח ההתפתחויות הפוליטיות האחרונות שסיכנו את מעמדו של הקיסר, ויחד עם סבטוזר בורוייביץ' שקל לבצע הפיכה צבאית.
תוכנית זו לא נראתה עוד בת מימוש, וב-5 בנובמבר הוא חזר אל מפקדת הארמייה השישית.
הוא מצא אותה עם קצינים מעטים, ומעט מאוד חיילים.
יום לאחר מכן הודיע הקיסר על פיזור הצבא, ולשונבורג לא נותר כוח לפקד עליו.
עם זאת, ב-11 בנובמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, הנמוכה מגנרל אך הזוטרה מפילדמרשל.
הוא היה האחרון שניתנה לו דרגה זו.
עוד באותו היום הודיע הקיסר על התפטרותו.
ב-16 בנובמבר פרש שונבורג מהצבא.
ביתו בווינה הוחרם, וממשלת צ'כוסלובקיה הפקיעה את אחוזותיו במוראביה.
הוא עדיין נותר דמות משפיעה במדינה וחלם על חזרה לשלטון של בית הבסבורג.
בין השנים 1928–1930 הוא ערך מספר ביקורים אצל בני משפחת המלוכה הגולים בפורטוגל.
ב-21 בספטמבר 1933 מונה בידי אנגלברט דולפוס למזכיר המדינה לענייני צבא, ובין 12 במרץ ל-10 ביולי 1934 החזיק בתפקיד שר הביטחון הפדרלי.
מבחינה פוליטית הוא היה איפה האחראי על פעולות הצבא במהלך מלחמת האזרחים האוסטרית.
לאחר שהתייאש מחזונו להפוך את צבא אוסטריה לצבא א-פוליטי, ולהפוך את אוסטריה למונרכיה, הוא פרש לביתו בהרטנשטיין שבגרמניה, ומת שם ב-20 בספטמבר 1944.
אלויס פיק היה רופא פנימי יהודי-אוסטרי, יליד צ'כיה (בוהמיה) שגילה את קדחת פפטאצ'י.
פיק היה יהודי ליברלי בהשקפתו, שכתב שתי קומדיות קלילות ובשנים 1932-1920 עמד בראש קהילת יהודי וינה ובמלחמת העולם הראשונה היה קצין רפואה ראשי של הצבא האוסטרו-הונגרי.
אלויס פיק נולד בקרוליננטאל (בצ'כית קארלין) על יד פראג, בבוהמיה, אז חלק האימפריה האוסטרו-הונגרית, כאחד משבעת ילדיהם של לאופולד פיק ושל סופי שרה לבית אפשטיין.
פיק למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג.
בשנת 1883 סיים את התואר דוקטור ברפואה במסגרת הנפרדת הגרמנית, אוניברסיטת קארל-פרדיננד.
בהמשך עבד תחת הדרכת פיליפ קנול בקליניקה סמיולוגית ובמכון לפתולוגיה ניסויית.
פעילותו כרופא צבאי ואיש אקדמיה
אחר כך החל משנת 1884 שירת כקצין רפואה בצבא אוסטרו-הונגריה.
שירת קודם בבית החולים הצבאי של פראג, אחר כך כרופא של חיל המצב בעיר טרביניה בחבל הרצגובינה.
בשנים 1887-1886 השתלם פיק בתחום המחקר הבקטריולוגי במעבדה של רוברט קוך בברלין ולאחר מכן שובץ אצל הרמן נוטנאגל, למשך שנה בבית החולים הכללי בווינה.
במוסד זה ניהל יחידה אמבולטורית למחלות קיבה ומעיים.
הוא ניהל בהמשך את המחלקה הפנימית של בית החולים א' של חיל המצב של וינה ובשנת 1890 סיים את הדוקטורט ברפואה פנימית והתמנה למרצה.
בשנת 1899 הוצב במטה הכללי של הצבא הווינה.
בשנת 1904 קיבל את תואר הכבוד של פרופסור שלא מן המניין.
הוא לימד בבית הספר לרפואה צבאית והעביר קורסים לרופאים של "חיל ההגנה האוסטרי" (Landwehr).
בימי מלחמת העולם הראשונה התמנה פיק לקצין רפואה ראשי עם דרגת פלדמרשל-לוטננט, תפקיד שבו פעל להרחבת השירותים הרפואיים של הצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1918 התמנה לפרופסור מן המניין ופרש לגמלאות.
בשנת 1886, בעת שירותו בטרביניה ובסטולאץ שבהרצגובינה, גילה פיק מחלה שכונתה תחילה על ידו "מחלת הכלבים".
זו מחלת חום המתבטאת לעיתים בדלקת קרום המוח ונדיר יותר בדלקת מוח וקרום המוח.
פיק מצא אותה גם במוסטר ובליבושקי בהרצגובינה וגם בקורצ'ולה ובדוברובניק בקרואטיה.
מחלה זו תוארה במקביל גם על ידי גאבל ונמצאה בהמשך כקשורה לעקיצות של זבובים אוכלי דם מסוג בקה (פלבוטומוס או זבובי חול) או באיטלקית - פפטאצ'י, שתוארו על ידי טאוסיג ועל ידי ג'ובאני בטיסטה גראסי.
לכן המחלה נקראה מאוחר יותר קדחת פפטאצ'י.
פיק תיאר אחד הסימנים בשלב המקדים של מחלה זו - אודם אופייני בצורת פסים בלחמיות.
בשנת 1903 תיאר פיק מקרים של צהבת אכולורית (acholuric) או המוליטית מלידה, אותם ייחס לחוסר ויטמין מסוים.
ב-1892 פרסם מחקר על האפקט הבקטריצידי של היינות.
בימי הרפובליקה האוסטרית הראשונה בשנים 1920-1932 כיהן פיק כראש הקהילה היהודית של וינה.
החל מ-26 ביוני 1920 הוא נבחר שלוש פעמים ברציפות והוא היה נציג הסיעה ה"ליברלית" או ה"אוניוניסטית" מקרב יהודי וינה, שהיו מאוגדים ב"איגוד של היהודים האוסטרים".
מתוקף תפקידו זה ערך רפורמה של מערכת המיסוי והכספים של הקהילה ושל כללי הבחירות בה (מעבר להצבעה פרופורציונלית), דאג לשיפוץ בית החולים היהודי, הקים בית הבראה לימי א' באוגארטן, והרחיב את השירותים הקהילתיים.
ב-1935 נמנה פיק עם החברים המייסדים של חברת "ידידי האוניברסיטה העברית".
בזמנו הפנוי כתב פיק שתי פארסות - Briefsteller für Liebende (מדריך למכתבי אהבה) ו-Lord Beefsteak, שהוצגו על במת הבורגתיאטר של וינה.
בימי השואה הוא שרד בבית אבות יהודי כשהוא עבד בבית החולים הצמוד בטיפול בעובדי כפייה יהודים.
במותו בווינה בשנת 1945 הובא לקבורה בחלקה היהודית של בית הקברות המרכזי של העיר.
פיק היה נשוי החל משנת 1894 לרגינה לבית שטרן, שנפטרה בשנת 1930. לזוג לא היו ילדים.
493. (על סוגיית הדיספסיה ההפטוגנית)
Wien 1908. (סמיולוגיה קלינית, עם דגש על התסמינים מסכני החיים וטיפולם)
Perles 1925 (יחסי גומלין בין מחלות מערכת העיכול ולמחלות מערכת העצבים)
אלויס קונק היה מלחין, נגן עוגב, מנצח ומוזיקולוג צרפתי.
אלויס מארטן קונק (Aloÿs Martin Cunq) נולד בסנטגאבל, במחוז גארון עילית.
בנעוריו למד בסמינר בטולוז וסיים בשנת 1849 תואר ראשון בשפה וספרות צרפתית.
אחר כך למד נגינה בעוגב בלומבה (Lombez).
בסביבות שנת 1850 שינה את כתיב שם המשפחה מ-Cunq ל-Kunc.
בשנת 1852 התמנה לנגן העוגב הראשי וב-1857 האחראי על המוזיקה בקתדרלת אוש (Auch) במחוז ז'ר.
שם הכיר את פרנסואז אנרייט מרי דרז'ן (Henriette Dargein), נגנית עוגב ומורה לפסנתר מאוש, שהפכה לאשתו.
דרז'ן הייתה בוגרת הקונסרבטואר של פריז, בו למדה פסנתר אצל לואיז פארנק (Farrenc) ועוגב אצל סזר פרנק.
קונק התיישב סופית בטולוז וניגן בעוגב במספר כנסיות בעיר, ביניהן כנסיית סנט אובן (1863), אחר כך כנסיית ז'זו (du Gésu) וב-1870 התמנה לקפלמייסטר של הקתדרלה של סנט אטיין ואחר כך גם לפרופסור בקונסרבטואר למוזיקה בסנט אטיין
עם תלמידיו נמנו אנרי בוסה ופול וידאל.
מנישואיו לאנרייט דרז'ן נולדו לו 12 ילדים.
קונק חקר את המוזיקה הליטורגית והשתתף בשני כנסים חשובים ברומא שהוקדשו לשירה הכנסייתית - הכנס לשיחזור ה-plaint chant והמוזיקה הכנסייתית ב-1860 והכנס האירופי למוזיקה כנסייתית בארצו בשנת 1882.
קונק ייסד וניהל את כתבי העת Corona sacra ו-Musica sacra (שגליונו הראשון הופיע ב-8 בדצמבר 1874) בתחום שחזור וקידום השירה הגרגוריאנית.
תואר "אביר דרבן הזהב" מטעם האפיפיור
1983 - השיר הליטורגי "רחמים, אלי" Pitié Mon Dieu, c'est pour notre Patrie ("הצילו, הצילו את צרפת") - הושר לראשונה לרגל חידוש העלייה לרגל ביישוב פארה-לה-מוניאל בחבל בורגונדיה ב-20 ביוני 1873 אחר כך בקידוש בזיליקת הלב הקדוש במונמארטר בפריז.
השיר הפך להמנון עבור הלאומנים הקתולים בצרפת.
קנטיקום לאוכריסטיה הקדושה - ל-3 קולות
מוטטים - בליווי עוגב או הרמוניום
1855 - 15 מוטטים לחגי אדוננו והבתולה הקדושה ל-1-3 קולות בליווי עוגב או הרמוניום
1879 - פרסם את הגרסה הראשונה של אווה מריה מלורד
השיר "רחמים, אלי" מושר בסרט הצרפתי "המטרו האחרון".
אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Alois II.
אלויס נולד ב-26 במאי 1796 בווינה, ליוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין וליוזפה, רוזנת פירסטנברג-וייטרה, בתם של יואכים אגון, רוזן פירסטנברג-וייטרה וסופיה מריה, רוזנת אטינגן-ואלרשטיין.
אלויס קיבל חינוך מעולה, ולאחר מכן ערך את הטיול הגדול באיטליה, שווייץ, אנגליה וסקוטלנד.
בשנת 1836 מת אביו יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, ואלויס עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1842 ביקר אלויס בנסיכות ליכטנשטיין, והיה הנסיך הראשון שעשה זאת.
בשנת 1847 שיפץ אלויס את טירת ואדוץ, ובאותה שנה עדכן את איחוד המכס עם אוסטריה.
ב-12 בנובמבר 1858 מת אלויס, ובנו יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
ב-8 באוגוסט 1831 התחתן אלויס עם פרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
מריה, נסיכת ליכטנשטיין (1836–1909), התחתנה עם פרדיננד גראף פון טראוטמנסדורף-ויינסברג
קרולינה, נסיכת ליכטנשטיין (1836–1885), התחתנה עם אלכסנדר, נסיך שנבורג-הארטנשטיין
סופיה, נסיכת ליכטנשטיין (1837–1899), התחתנה עם קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג
אלואיזיה, נסיכת ליכטנשטיין (1838–1920), התחתנה עם היינריך גראף פון פינפירכן
אידה, נסיכת ליכטנשטיין (1839–1921), התחתנה עם אדולף יוזף, נסיך שוורצנברג
הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין (1843–1931), התחתנה עם אלפרד, נסיך ליכטנשטיין
אנה, נסיכת ליכטנשטיין (1846–1924), התחתנה עם גאורג כריסטיאן, נסיך לובקוביץ'
תרזה, נסיכת ליכטנשטיין (1850–1938), התחתנה עם ארנולף, נסיך בוואריה
פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין (1853–1938)
אלויס הראשון, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Alois I von Liechtenstein, 14 במאי 1759 - 24 במרץ 1805), היה נסיך ליכטנשטיין בשנים 1781–1805.
אלויס נולד ב-14 במאי 1759 בווינה, לפרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין וללאופולדינה, רוזנת שטרנברג, בתם של פרנץ פיליפ, רוזן שטרנברג ולאופולדינה, רוזנת שטארהמברג.
בצעירותו התגייס אלויס לצבא הקיסרי, אולם בשל בריאותו הלקויה הוא פרש עד מהרה מהצבא.
בשנת 1781 מת אביו פרנץ יוזף הראשון, נסיך ליכטנשטיין, ואלויס עלה לשלטון במקומו.
אלויס התעניין בייעור, ומשום כך הורה על נטיעת עצים רבים בנחלותיו.
בנוסף אלויס תמך בכריית הברזל מנחלותיו באזור אולומואוץ במוראביה, וכן טיפח מאוד את הפארק בלדניצה-ואלטיצה.
אלויס הזמין את האדריכל יוזף הארדמוט לבנות לו ארמון חדש, וכן הרחיב את ספריית ליכטנשטיין באמצעות רכישה של אוספי ספרים מלאים.
במהלך שלטונו, בוצעה בליכטנשטיין ההוצאה להורג האחרונה בהיסטוריה שלה, כאשר ראשה של ברברה ארני נערף באשן על גנבה.
ב-15 בנובמבר 1783 התחתן אלויס בפלדסברג עם קרולינה, רוזנת מאנדרשייד-בלנקנהיים, בתם של יוהאן וילהלם, רוזן מאנדרשייד-בלנקנהיים ויוהנה מקסימיליאנה, רוזנת לימבורג-שטירום, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-24 במרץ 1805 מת אלויס בווינה, ואחיו יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין עלה לשלטון במקומו.
אלויס לאופולד יוהאן בפטיסט לקסה, רוזן אהרנטל שבצ'כיה – 17 בפברואר 1912 בווינה) היה דיפלומט אוסטרי, בעל שורשים צ'כיים, שכיהן בשנים 1906–1912 כשר החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתוקף תפקידו האחרון הוא ניהל מדיניות יותר אוטונומית כלפי הברית המשולשת ובשנת 1908 הוביל את מהלך סיפוחה של בוסניה והרצגובינה לאוסטרו-הונגריה.
צעד זה עורר משבר בינלאומי אותו ניסה למנוע על ידי משא ומתן חשאי עם שר החוץ הרוסי אלכסנדר איזבולסקי.
הוא התכוון להשיג את הסכמת רוסיה לסיפוח, תמורת תמיכה אוסטרית בתביעה הרוסית לגישה פתוחה יותר לאוניות הקרב שלה לים התיכון דרך מצר הדרדנלים, על חשבון האימפריה העות'מאנית.
הוא סבר שצרפת ובריטניה, שהיו לאחרונה בעלות ברית של רוסיה לא תתנגדנה להסכם כזה.
בסופו של דבר הסיפוח הזיק לשיתוף הפעולה הרוסי-אוסטרי במציאת פתרון לבעיות הבלקן.
הוא גרם לתגובה רגשית של עלבון והשפלה בדעת הקהל הרוסית והיה לחבית נפץ שתרמה לפריצת מלחמת העולם הראשונה.
אוליס פון אהרנטל נולד בטירת גרוס סקאל (הרובה סקאלה), אז בממלכת בוהמיה (צ'כי) באימפריה האוסטרית כבנו השני של הברון (Freiherr) יוהאן פרידריך לקסה פון אהרנטל (1898-1817), בעל אחוזות אמיד שהחזיק כ-55000 דונם אדמה בגרוס סקאל ובדוקסאני, ושל מריה, רוזנת תון והוהנשטיין.
השם המקורי של המשפחה מצד האב היה "לקסה".
האב היה אחד המנהיגים רבי ההשפעה של מחנה בעלי האחוזות הגדולים הלויאליסטים שבבוהמיה.
הסבא-רבא יוהאן אנטון לקסה (1824-1733), שמוצאו היה ביישוב כפרי בסביבות קרלוביצה, ייסד חברת ביטוח בפראג וקיבל תואר אצולה של אביר בשנת 1790.
נפוצו שמועות-שוא כי לאהרנטל היו אבות יהודים ומקורן היה באויביו.
כשהוא חסר סיכויים רבים לירושה, יצא אהרנטל ללמוד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת קארל בפראג.
בתום לימודיו נכנס אהרנטל לשירות הדיפלומטי של האימפריה האוסטרו-הונגרית והתמנה בשנת 1877 לנספח בפריז לצד השגריר הרוזן בויסט.
בשנת 1878 עבר לתפקיד זהה בסנקט פטרבורג ובשנים 1883–1888 עבד במשרד החוץ בווינה תחת השר הרוזן גוסטב קאלנוקי, איתו יצר קשרים הדוקים.
ב-1888 נשלח כיועץ השגרירות בסנקט פטרבורג, ובתפקיד זה הייתה לו השפעה לא מבוטלת על השגריר, הרוזן וולקנשטיין.
בשנת 1894 הוא נקרא בחזרה למשרד החוץ, מילא בו תפקידים חשובים וב-1895 התמנה כשגריר אוסטרו-הונגריה בבוקרשט.
הוא הצליח לחזק את היחסים בין החצרות ברומניה ובווינה.
באותה תקופה, ב-30 בספטמבר חודש ההסכם שחתם בשנת 1883 בחשאי המלך קרול הראשון עם מעצמות המרכז אירופיות.
ב-1899 התמנה לשגריר ברוסיה ונשאר בתפקיד עד אוקטובר 1906, כשהפך לשר החוץ של האימפריה.
באותם הזמנים סבר אהרנטל שהכרחי שאוסטרו-הונגריה תגיע, אפילו במחיר מסוים, להסכם עם רוסיה.