tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מספר על גנגסטרים יהודים מן המאה ה-19 עד שנות החמישים של המאה העשרים.
הוא מספר על הגנגסטרים מכל מיני זוויות: קשריהם עם משפחתם, קשריהם עם הקהילה היהודית, בודק מי מהגנגסטרים הגן על הקהילה היהודית, מי עזר לישראל, מי הרג את מי, קשריהם עם המאפיה האיטלקית, מה הם עשו.
הוא מתאר מי היו הגנגסטרים הגדולים במזרח, מי הגנגסטרים הגדולים במערב, מי היו הגנגסטרים הגדולים ביותר באופן כללי, אילו כנופיות שלטו, קשריהם עם המשטרה, קשריהם עם השופטים.
לצורך הספר נפגש רוקאווי עם חלק מהגנגסטרים, שרבים היו בשנות השמונים לחייהם ושוחח איתם בראיונות אישיים ובדק את תיקי המשטרה ותיקי האף.
איי וקרא מכתבים ששלחו גנגסטרים אסורים בבתי סוהר.
הגנגסטרים הבולטים שכיכבו בספרו היו: לפקה בוכהלטר, מאיר לנסקי, אבנר זווילמן בניו ג'רזי, האחים בלומנפלד במינסוטה ששלטו על העיר מיניאפוליס, בן "בגסי" סיגל בקליפורניה שבנה את מלון פלמינגו, מו דליץ בקליבלנד שעבר ללאס וגאס והרוויח כסף רב יותר כשהיה לגאלי ובנה בתי מלון ובתי חולים מהכסף.
ארנולד רוטשטיין שהיה מהמר מאוד מפורסם בהיסטוריה האמריקאית, נולד במשפחה יהודית דתית בניו יורק ומופיע בכמה סרטים על התקופה.
לנסקי, לאקי לוצ'יאנו, בגסי סיגל ובוכהולטר ראו את רוטשטין כאבא, מעין סנדק שלימד אותם לעבוד יחדיו ושכולם יכולים להרוויח.
מהגרים יהודים ממזרח אירופה 1920-1901
ספר זה Words of the Uprooted: Jewish Immigrants in Early 20th) Century America) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קורנל בשנת 1998. הוא עוסק במוסד שהקימו יהודים אמריקאים ממוצא גרמני על מנת להוציא יהודים מובטלים מניו יורק ולפזר אותם בכל מיני מקומות בארצות הברית, היכן שהייתה קהילה יהודית ועבודה.
הרעיון היה שיהיה כתוצאה מכך יותר טוב בניו יורק ופחות פשע.
הארגון שלח 75,000 יהודים ל-1500 מקומות שונים בארצות הברית, ערים ועיירות בהם גרו יהודים.
הרבה מהם כתבו למשרד בניו יורק על הצלחותיהם, מה הם עושים ומה דרישותיהם, איך הסתדרו, תחושותיהם: שמחה, געגועים וכדומה.
רוקאווי תרגם מכתבים רבים שלהם שפורסמו בספר.
רוקאווי כתב מונוגרפיה על השייח' האנטישמי לואיס פרחאן, ממנהיגי הארגון אומת האסלאם, ועל הקמפיין האנטישמי שלו.
מהגרים, פועלים וגנגסטרים: פרקים בתולדות יהודי ארצות הברית
זוהי סדרה של מאמרים שפרסם רוקאווי באנגלית, והיא תורגמה לעברית, במתכונת ספר לימוד הסוקר את תולדות היהודים בארצות הברית.
כעת הוא עובד על מהדורה חדשה עם מאמרים חדשים על אנטישמיות, גנגסטרים, מאבק בין מהגרים ממזרח אירופה למהגרים אמריקאים, ועל התנועה הסוציאליסטית היהודית בארצות הברית.
מהגרים, פועלים וגנגסטרים: פרקים בתולדות היהודים בארצות הברית.
תל אביב, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, תש"ן 1990.
הגנגסטר היהודי בארצות הברית: חייו ופשעיו בראשית המאה העשרים.
יצא במהדורה שביעית מורחבת ומעודכנת במקור האנגלי:
לואיס פאראקן, אומת האסלאם והיהודים, רוברט א.
רוקאווי, אלי כרמון, ירושלים: הוועד היהודי האמריקני, משרד ישראל והמזרח התיכון, 1996.
רוברט שו היה מנצח, שהתפרסם בעיקר בעבודתו עם המקהלה הנושאת את שמו ועם התזמורת הסימפונית של אטלנטה.
בשנת 1941 ייסד את המקהלה הקולגיאלית, קבוצה שנודעה בשעתה באינטגרציה הבין-גזעית שאפיינה אותה.
הקבוצה ביצעה את הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוח ארטורו טוסקניני, שאמר על שו, "זה המאסטרו שחיפשתי כל הזמן".
בהמשך דרכו, בשנת 1949 ייסד את מקהלת רוברט שו - קבוצה שהקליטה תקליטים רבים וסיירה ב-30 ארצות, במסעות שמימן משרד החוץ האמריקאי.
שו התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת סן דייגו בשנת 1953 וכיהן במשרה זו ארבע שנים.
רק אחרי תקופת עבודתו עם תזמורת סן דייגו חזר ללימודי הניצוח אצל גיאורג סל ושימש כעוזרו בתזמורת קליבלנד במשך אחת-עשרה עונות.
משנת 1967 עד 1988 היה מנהל מוזיקלי ומנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה.
בשנת 1970 ייסד את המקהלה הסימפונית של אטלנטה.
אחרי 1988 המשיך לנצח על התזמורת וללמד בסדרת פסטיבלי קיץ וסדנאות בנות שבוע בקרנגי הול, למנצחי מקהלות וזמרים.
במהלך הקריירה הארוכה שלו היסב שו את תשומת הלב למוזיקה מקהלתית והיה לדיקן מנצחי המקהלות האמריקאים.
בתפקידו זה חנך מספר רב של מנצחים צעירים, כמו מרגרט היליס ואצל מהשראתו לאלפי זמרים, שאיתם עבד ברחבי ארצות הברית.
שו קיבל 16 פרסי גראמי ובשנת 1991 ניתן לו פרס מרכז קנדי.
רוברט ריטר פון גריים היה גנרל-פלדמרשל גרמני, טייס ומפקדו האחרון של הלופטוואפה (חיל האוויר של גרמניה הנאצית) בזמן מלחמת העולם השנייה.
פון גריים נולד ב-22 ביוני 1892 בביירוית שבבוואריה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין תותחנים וב-1915 הועבר לחיל האוויר.
בשנות המלחמה הפיל 28 מטוסים וזכה בעיטור פור לה מריט ובעיטור הבווארי הצבאי של מסדר מקס יוזף שהקנה לו תואר אבירות (Ritter) ורשות לשאת את התואר "von".
כך הפך שמו מרוברט גריים לרוברט ריטר פון גריים.
לאחר המלחמה למד משפטים, ולאחר מכן התבקש על ידי ממשלת צ'יאנג קאי שק לבוא לסין ולעזור לבניית חיל האוויר הסיני.
לאחר מספר שנים חזר לגרמניה וב-1933 נתבקש על ידי הרמן גרינג לעזור לבניית חיל האוויר הגרמני.
בשנת 1934 נתמנה למפקד בית הספר לטיסה לאחר שעד אז התאמנו הטייסים הגרמנים בברית המועצות בחשאי היות שהסכם ורסאי אסר על גרמניה לבנות כוח אווירי.
במלחמת העולם השנייה פיקד תחילה על קורפוס האוויר ה-5, ומאז מאי 1943, לקראת קרב קורסק, פיקד על צי האוויר השישי של הלופטוואפה.
בקרב קורסק הצטיין בהפעלת הכח האווירי וזכה בעיטור צלב האבירים עם עלי אלון וחרבות.
בסוף 1942 הופל בתוניס מטוסו של בנו הוברט שהיה טייס כמוהו בלופטוואפה.
הוא נלקח בשבי ושהה במעצר כשבוי מלחמה בארצות הברית עד לסיום המלחמה.
ב-26 באפריל 1945, כשחלק גדול מברלין נכבש על ידי הצבא האדום התבקש פון גריים להגיע בדחיפות לבונקר של היטלר.
הוא טס לברלין במטוס קטן דו-מושבי מסוג פיזלר ביחד עם ידידתו, הטייסת הנאצית הידועה האנה רייטש.
בעת הנחיתה במסלול נחיתה מאולתר בטירגרטן נפגע המטוס מאש הרוסים ופון גריים נפגע ברגלו.
רייטש השתלטה על הגה המטוס והצליחה להנחיתו.
היטלר קיבל בחמימות את פון גריים, העלה אותו לדרגת גנרל פלדמרשל ומינה אותו למפקד הלופטוואפה במקום גרינג שפוטר באשמת בגידה.
השניים שהו בבונקר יומיים, במהלכם נתן להם היטלר כמוסות ציאניד אם ירצו להתאבד.
כאשר שמע היטלר שהיינריך הימלר פתח במשא ומתן עם בנות הברית הוא הורה לרייטש ולפון גריים לטוס למפקדתו של קרל דניץ ולאסור שם את הימלר.
ב-28 באפריל 1945 הם הצליחו להמריא תחת אפם של הרוסים שחשבו שזה מטוסו של היטלר המנסה להימלט.
ב-8 במאי 1945 הסגיר עצמו פון גריים לחיילים אמריקנים.
הוא היה אמור להיות מוסגר לרוסים וכתוצאה מפחד מפני עינויים והוצאה להורג, הוא התאבד בבליעת כמוסת ציאניד בתא המעצר בזלצבורג ב-24 במאי 1945. מילותיו האחרונות היו: "אני מפקד הלופטוואפה בלי לופטוואפה".
רוברט אנתוני רודריגז (בספרדית: Robert Anthony Rodriguez; נולד ב-20 ביוני 1968) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ומוזיקאי אמריקאי.
את פריצתו כבמאי ערך בסרטו הראשון באורך מלא, "אל מריאצ'י", משנת 1992, שעלילתו נמשכה בשני סרטי המשך: "דספרדו" ו"היו זמנים במקסיקו", שמשלימים את טרילוגיית מקסיקו.
עם שאר סרטיו המשמעותיים נמנים סרטי "ספיי קידס" והסרט "עיר החטאים".
רוברט רודריגז נולד בסן אנטוניו שבטקסס להורים אמריקאים-מקסיקנים.
אמו רבקה הייתה אחות ואביו ססיליו ג.
ההתעניינות של רודריגז ביצירת סרטים החלה בגיל 7 כאשר אביו הביא הביתה דגם מוקדם של וידאו טייפ ומצלמת וידאו.
בעקבות כך החל ליצור סרטים קצרים יחד עם עשרת אחיו, שעזרו לו כצוות הפקה וכשחקנים.
הוא שאב השראתו מסרטיהם של אלפרד היצ'קוק ומרטין סקורסזה ומסרטיו המוקדמים של סטיבן ספילברג, ורכש חיבה לסרטי פעולה רבי התרחשות ופעולה.
בלימודיו התיכוניים בתיכון הקתולי סיינט אנתוני ניתן לו תפקיד לצלם את משחקי קבוצת הפוטבול של התיכון, אבל הוא הודח מתפקיד זה במהרה בשל נטייתו לצלם את המשחקים בצורה קולנועית - התמקדות בתגובות הקהל ובמעוף הכדור, במקום לצלם את המשחק והתרחשויותיו, כפי שנדרש ממנו.
אחרי סיום התיכון הוא למד במחלקה לתקשורת באוניברסיטת טקסס, לאחר שציוניו לא עברו את הרף הנדרש ללימודים במחלקת הקולנוע.
במהלך לימודיו עסק ביצירת רצועת קומיקס יומית בשם "החוליגנים" (Los Hooligans) שבה הופיעו דמויות שהיו מבוססות ברובן על אחיו ואחיותיו.
רצועת הקומיקס נחלה הצלחה ופורסמה בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה במשך שלוש שנים, כשבאותו זמן רודריגז המשיך ליצור ולערוך סרטי אימה ופעולה קצרים, בעזרת שני מכשירי וידאו.
עלילתו עוסקת בילדה ששונאת את שיערו המבולגן של אחיה ומחליטה לתקן אותו, כשהיא מגלה שיש לה יכולות טלקינטיות.
בסרט ניתן לזהות סימני היכר של רודריגז, שדבקו בו גם בהמשך הקריירה, לרבות מעברים ותנועות מצלמה מהירים, זום מוגזם וקטעי פעולה מתובלים בחוש הומור.
הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית והדבר הניעו לנסות מזלו ביצירת סרט באורך מלא, לראשונה בקריירה.
רודריגז החליט לצלם סרט פעולה דובר ספרדית בשם "אל מריאצ'י".
הוא תכנן להפיק את הסרט על מנת לשפר את יכולותיו כבמאי ולצבור ניסיון, ומטרתו הייתה לשווק את הסרט לשוק הווידאו הביתי בספרדית.
הסרט צולם בתקציב דל של 7,000 דולר שהוא מימן בחלקו על ידי השתתפות במחקרים רפואיים.
הסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס ב-1993 ובעקבות הצלחתו הופץ ברחבי ארצות הברית אחרי שנערך כדי להתאימו לקהל קולנוע.
על חוויית הפקת הסרט כתב רודריגז בספרו "Rebel Without a Crew" (מורד ללא צוות), ששימש, ביחד עם הסרט, השראה ליוצרי סרטים מתחילים ליצור סרט בעצמם על אף קיומו של תקציב דל.
סרטו הבא היה "דספרדו" שהיווה סרט המשך ל"אל מריאצ'י" ובו כיכבו אנטוניו בנדרס וסלמה הייק.
הסרט הפך את הייק לשחקנית מוכרת בארצות הברית.
מאוחר יותר הוא הפיק בשיתוף עם קוונטין טרנטינו את סרט האימה "מצאת החמה עד צאת הנשמה", שעוסק בערפדים, ויצר לו שני סרטי המשך.
רודריגז אף הצטרף לקווין ויליאמסון ויצר את סרט האימה "סיוט בחדר המורים", שעוסק בחוצנים.
ב-1999 הציע קווין סמית' לרודריגז לביים את הסרט "דוגמה" לפי תסריט שכתב סמית', אך רודריגז סירב והתעקש שסמית' יביים אותו בעצמו.
במקום זאת הוא החליט לביים את "ספיי קידס".
הסרט יצא ב-2001 וזכה להצלחה רבה, ובעקבות כך הפך לטרילוגיה.
בשנת 2003 חתם את טרילוגיית מקסיקו בסרט "היו זמנים במקסיקו".
בשנת 2005 יצא הסרט "עיר החטאים", שתסריטו מבוסס על רצועת הקומיקס שחיבר פרנק מילר, הנושאת את אותו שם.
רודריגז ביקש שמילר ישמש כבמאי שותף בסרט, אך איגוד הבמאים האמריקני התנגד לכך.
על מנת שמילר יוכל לשמש במאי שותף, רודריגז עזב את האיגוד ונאלץ אף לוותר על בימוי הסרט "John Carter of Mars" שאותו תכנן לצלם בתום הצילומים של "עיר החטאים".
הסרט נחל הצלחה בקופות, ובעקבות כך החליט לביים סרט המשך בשם "עיר החטאים 2" שצפוי לצאת ב-2012 או ב-2013.
ב-2005 יצר רודריגז את סרט הילדים "הרפתקאות שרקבוי ולבהגירל בתלת-ממד" שמבוסס על דמויות גיבורי-על שיצר בנו רייסר, שהיה אז בן 7, שקיבל קרדיט כתסריטאי.
הסרט נכשל בקופות ובקרב המבקרים.
ב-2007 החליט רודריגז לשתף שוב פעולה עם קוונטין טרנטינו וליצור שני סרטים שיהוו מחווה לסוג הסרטים שהוצגו בקולנוע ה"מטחנה" (גריינדהאוס), שעליהם גדלו.
במקור ייעדו כי שני הסרטים יוקרנו זה אחר זה בבתי הקולנוע, אבל בשל ביקורת על הרעיון וכישלון גישה זו, בחלק מבתי הקולנוע הוצגו שני הסרטים בנפרד.
שני הסרטים נקראים "פלאנט טרור" (של רודריגז) ו"חסין מוות" (של טרנטינו), שביחד נקראו .
רודריגז גם יצר סדרת קטעי וידאו בשם "Ten Minute Film School" שבה הוא מסביר איך ליצור סרטים טובים ורווחיים באמצעים זולים.
קטעים מהסדרה מופצים בתקליטורי ה-DVD של סרטיו, בנוסף לסדרת קטעי וידאו בשם "Ten Minute Cooking School" שבה הוא מלמד כיצד לבשל מתכונים שבהם הוא השתמש במהלך צילום סרטיו.
רודריגז הפיק סרט המשך לסרט "הטורף" בשם "הטורפים", על פי תסריט שהוא כתב, שהיווה המשך רק לסרט הראשון והתעלם משאר הסרטים בסדרה.
רודריגז שאף ליצור את סרט ההמשך עוד משנת 1994, אבל רעיונו נדחה אז בשל בעיות תקציב.
הסרט יצא ב-2009 והיה להצלחה קופתית וביקורתית.
בשנת 2015 הוא יצר סרט קצר על חברת Happy Socks.
רודריגז ידוע בשיתופי הפעולה שלו עם קוונטין טרנטינו: לעיתים הם מופיעים האחד בסרטיו של השני, לעיתים מביימים יחד והם נוהגים לסייע האחד לשני במיזמיהם הקולנועיים.
רודריגז אף נוהג לשתף פעולה עם שחקנים מסוימים באופן קבוע, למשל עם סלמה הייק, אנטוניו בנדרס ודני טרחו, ועם יוצרים אחרים, כמו קווין ויליאמסון, שאת "סיוט בחדר המורים" שכתב, רודריגז ביים, ושאתו עבד ביצירת קטעי הווידאו לסרט המזויף "Stab" שהופיע כחלק מהעלילה של הסרט "צעקה 2".
רודריגז היה נשוי לאליזבת אוולין, מפיקה שהפיקה את רוב סרטיו במשך 16 שנה עד שהם התגרשו בשנת 2006. יש להם חמישה ילדים.
ספיי קידס 2: אי החלומות האבודים (2002)
הרפתקאות שרקבוי ולבהגירל בתלת-מימד (2005)
רוברט ראסל בנט היה מלחין ומעבד אמריקאי, שנודע בעיקר בתזמור מחזות זמר מפורסמים שכתבו לבימות ברודוויי מלחינים אחרים, כמו אירווינג ברלין, ג'ורג' גרשווין, ג'רום קרן, קול פורטר וריצ'רד רוג'רס.
רוברט ראסל בנט נולד למשפחה מוזיקלית מאוד בקנזס סיטי, מיזורי.
אביו, ג'ורג' בנט, ניגן כינור בתזמורת הסימפונית של קנזס סיטי וחצוצרה בגראנד אופרה, ואמו, מאי, עבדה כפסנתרנית ומורה.
היא לימדה את בנט נגינה בפסנתר ובמקביל לימד אותו אביו כינור וחצוצרה.
משפחת בנט עברה לגור בחווה בפרימן, מיזורי, כשבנט היה בן ארבע, כדי להחיש את החלמתו משיתוק ילדים.
בשלב זה כבר הפגין את כישרונו למוזיקה ואת שמיעתו יוצאת הדופן בנגינה משמיעה של סיום הסונאטה לפסנתר מס' 14 של בטהובן על הקלידים הלבנים של הפסנתר.
כנער מתבגר, נהג אביו לזמן אותו לנגן בכל כלי נתון כחבר לשעת הצורך או נגן מחליף בלהקת בנט בפרימן.
באוטוביוגרפיה שלו נזכר בנט כיצד ניגן נעימת רגטיים בפסנתר בגיל עשר ושמע מאמו, כי זו מוזיקה שאינה ראויה לנגינה; הלקח שהפיק מכך עשה אותו, כדבריו, ל"סנוב מוזיקלי לכל ימי חייו".
אמו הקנתה לו ידע גם במקצועות לימוד אחרים עד שמלאו לו שתים-עשרה, בשל בעיות בריאות, שהיו לו למכשול גם בהמשך, כשרצה להתגייס לצבא.
אחרי שהשלים את לימודיו, עבר בנט לקנזס סיטי לעבוד כמוזיקאי עצמאי, שהופיע במקומות שונים בעיר ועם התזמורת הסימפונית.
במקביל החל את הכשרתו המוזיקלית, לראשונה מחוץ לבית הוריו, אצל המלחין-מנצח הדני ד"ר קרל בוש.
בוש לימד אותו קונטרפונקט והרמוניה עד 1916, אז לקח בנט את חסכונותיו ונסע לניו יורק.
לאחר זמן מצא עבודה כמעתיק בהוצאת התווים שירמר וכן המשיך להופיע כנגן עצמאי ולטוות רשת קשרים, בעיקר עם מועדון החליל של ניו יורק.
הוא נכסף לשרת כחייל קרבי, אך בשל בעיות הבריאות שהציקו לו בילדותו שיבצו אותו בלשכת הגיוס לשירות מוגבל.
הוא ערער על המיון והיה למנהל התזמורת הצבאית מס' 70 של חיל הרגלים במחנה פנסטון בקנזס.
הוא ניסה באומץ לשפר את אמות המידה המוזיקליות "המבישות" של היחידה, אבל מאמציו הושמו לאל כשהשפעת הספרדית פשתה בבסיס ועשתה בו שמות ב-1918. כששוחרר מן הצבא כעבור חודשים אחדים, חזר לניו יורק.
קשריו עם ויניפרד אדג'רטון מריל, אשת חברה, הראשונה שקיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, הובילו לגמולים כספיים ורגשיים גם יחד - היא הייתה אחת המעסיקות הראשונות שלו בעיר והפגישה אותו עם בתה לואיז, שאותה נשא לאישה ב-26 בדצמבר 1919. בתם, ג'ין, נולדה כעבור שנה.
בהמשך נסע בנט לפריז ולמד שם אצל נדיה בולאנז'ה בשנים 1926–1929.
הקריירה של בנט כמעבד החלה לשגשג בשנת 1919, כשעבד אצל פ.
הארמס, הוצאת תווים חשובה לברודוויי ול"סמטת המוזיקה" Tin Pan Alley.
בנט, שהתגלה כמעבד מהימן אך יצירתי בגבולות שהציבו לו הנוסחאות המקובלות, הרחיב תוך זמן קצר את תחומי פעילותו כמתזמר ומעבד להפקות ברודוויי, שם עבד בעיקר עם ג'רום קרן.
אף כי בנט עבד עם כמה מן השמות הגדולים של ברודוויי ותעשיית הקולנוע, בהם ג'ורג' גרשווין, קול פורטר וקורט וייל, עבודתו עם ג'רום קרן ועם ריצ'רד רוג'רס בולטת במיוחד הן בכמותה והן באור, שהיא מטילה על הפנים השונים של היחסים בין מעבד למלחין.
בנט תיאר את הפילוסופיה שלו עצמו: "העיבוד המושלם הוא זה, שמצליח להיות ה, מתאים' ביותר למלודיה בכל הנקודות." נאמן להשקפתו זו, שמר בעיבודיו המסחריים על פשטות וישירות, תוך תשומת לב קפדנית לאיזון ולגוון.
יחסי העבודה של קרן עם בנט ממחישים בבהירות את הנקודה הזו.
לדוגמה, בתזמור "ספינת השעשועים", עבד בנט על פי סקיצות מפורטות שהתווה לפניו קרן, ואשר כללו מלודיות, תפקידים גולמיים והרמוניות.
הסקיצות המקוריות נראות קרובות להפליא לפרטיטורות הסופיות של בנט; כפי שניסח זאת מלומד אחד, "לבנט לא נשאר הרבה להמציא."
רוג'רס, שלא כקרן, התיר לבנט מידה רבה יותר של אוטונומיה, הצמד שיתף פעולה לראשונה ב-1927, אבל רוב שותפותם התרחש בשנות ה-40' וה-50'.
תוך כדי עיבוד "אוקלהומה!" בשנת 1943 הוכיח בנט את יכולתו רבת הערך כששילב מחדש מבחר מורכב, מסובך ואולי חריג אל תוך שיר הנושא.
תרומתו הזכורה ביותר לשותפות הייתה, מכל מקום, בכתיבת המוזיקה לסדרת הטלוויזיה "ניצחון בים" (1952-53).
ריצ'רד רוג'רס תרם לסדרה שנים-עשר נושאים בסיסיים, ששלושה מהם נועדו מראש לפרק הראשון, אבל משתתפי הסדרה מייחסים את שאר אחת-עשרה ומחצה השעות של מוזיקה שליוותה אותה לבנט, בעיקר.
רוג'רס עצמו כתב, "אני מודה, ללא ענווה יתרה, שבזכותו המוזיקה שלי נשמעת טוב יותר משנשמעה קודם."
בנט דיבר פעם על הדברים החשובים ביותר שכל מתזמר צריך ללמוד, אבל דבריו אלה מתאימים בה במידה ליצירתו כמלחין.
" הדבר הראשון שאתה לומד, בדרכך להיות למעבד מוזיקה מפורסם, הוא להסתדר בלי שינה.
השני (הוא): ללמוד להסתדר בלי אכילה סדירה."
הדיכוטומיה בין יצירותיו הרציניות לעבודתו כמעבד הציגה לבנט, שלמד מאמו לסלוד ממוזיקה פופולרית, קושי מתמיד לכל אורך חייו.
על אף תפוקתו הפורה, שכללה את האופרה "מריה מאליברן", יותר משבע סימפוניות, יצירות קאמריות רבות ומגוונות וחמישה קונצ'רטי לפחות, המוניטין שלו כמלחין קלאסי נשען בעיקר על שתי יצירות שזכו להקלטות רבות, "סוויטת מחולות אמריקאים ישנים" ו"שירים סימפוניים לתזמורת כלי נשיפה".
עובדה זו אפשר לייחס הן לצניעות האופיינית לבנט והן להקלטות של "הרכב נשפני איסטמן", שעשו אותן לנחלת הכלל.
בכתיבתו עשה בנט שימוש בכישרונו הבלתי-מבוטל לתזמור וביכולתו להגות מלודיות ומבנה הרמוני בראשו; המעתיקה הוותיקה של בנט אדל קומבאטנט (מ"צ'אפל מויוזיק") העידה על יכולתו לכתוב תפקידים לפי סדר הפרטיטורה, בניגוד למילוי תפקידים חסרים והכפלות כשהשלים קווים מלודיים יסודיים.
את הפרטיטורות היה כותב כמעט תמיד בעט ולא בעיפרון, כמקובל.
רבות מיצירותיו המקוריות של בנט נולדו בעקבות הזמנה ישירה; דוגמאות מובהקות למזמינים כאלה הם התערוכה העולמית של ניו יורק (1939), רדיו CBS ("הוליווד") לתזמורת), ואיגוד המלחינים ("מדמואזל" ל"להקת גולדמן").
רבות מן ההזמנות נעשו ביוזמת רוברט אוסטין בודרו, לשעבר חבר ב"להקת גולדמן", ותזמורת הנשפנים האמריקאית שלו.
התזמורת שייטה בנהרות ונתיבי מים באמריקה ונתנה השראה לכמה יצירות בנושאי שיט והפלגה, ביניהם "סוויטת נהר אוהיו" ו"סיפור מערב וירג'יניה".
בודרו היה מעביר רעיון בסיסי לבנט, שהיה משלים את היצירה החדשה במהירות ונוכח תמיד בביצוע הבכורה.
מספר בודרו, "מעולם לא הצענו לו סכומי כסף גדולים תמורת ההזמנות הללו.
תמיד התעניין יותר במוזיקה מאשר בדולרים."
בשנים הבאות, התחדשו בעיות הבריאות הקשות של בנט.
"הוא לא דיבר על כך הרבה ותמיד גילה שמחת-חיים," אומר בודרו.
"הקשר בינינו לא היה עסקי בלבד ולא נסב רק על מוזיקה.
היינו ידידים, והוא נהג בי כבבן." בנט לא האט את תפוקתו; הוא כתב יצירות מקוריות לחגיגות המאתיים של אמריקה וקיבל הזמנות מגורמים שונים, ביניהם הזמנה מכנסייה פרסביטריאנית בפלורידה, שעליה ניאות לקבל תשלום צנוע בלבד.
ב-1981 נכנע בנט, באצילות שקטה ובכבוד, לסרטן הכבד.
רוברט ראסל בנט זכור כיום בעיקר הודות לעיבודיו הפופולריים, שעמדו בסתירה בולטת כל כך למלחין הרציני, אבל אלה שהכירוהו זוכרים אותו כידיד קרוב ומורה אדיב ונעים הליכות.
רוברט שו כתב עליו, "ובה במידה ברי לנו, כי אדיבותו, יושרו, ההומור שלו ותבונתו הם האחראים לכך, שלבנו מתרחב בראותנו את רוברט ראסל בנט כראש וראשון בתחומו."
רוברט ראסל בנט ידוע גם כמי שלימד את מעבד המוזיקה לברודוויי ולאולמות הקונצרטים, ויוליאם דייוויד ברון.
ספרו של בנט Instrumentally Speaking יצא לאור בשנת 1975 בהוצאת בלוויין-מילס, אבל אזל ואין להשיגו כיום.
האוטוביוגרפיה שלו, Nor Is Not Moved—A Music Arranger's Story הייתה קרובה לסיומה עם מותו בניו יורק.
היא נערכה ויצאה לאור לאחר זמן (1999) בספר The Broadway Sound ..
ג'ורג' פרנץ, שערך ספר זה, כתב גם מחקר ביו-ביבליוגרפי יסודי על המלחין.
אוטוביוגרפיה חלק 1 וחלק 2
שירים סימפוניים לתזמורת כלי נשיפה
"וריאציות ורד" לקורנט ותזמורת כלי נשיפה
ארבעה פרלודים לתזמורת כלי נשיפה
"אברהם לינקולן: דימוי בצורת סימפוניה"
פרימל, המרשטיין והרבאך: "רוז מארי" (1924)
גרשווין: "משוגע לבנות" (1930; Girl Crazy)
גרשווין: "לך אשיר" (For thee I sing)
קרן והרבאך: "החתול והכינור" (1931) (בשיתוף עם ג'רום קרן, שקיבל, כרגיל, את הקרדיט על המוזיקה אך לא על התזמורים)
קרן והמרשטיין: "מוזיקה באוויר" (1932)
ביזה, המרשטיין: "כרמן ג'ונס" (1943) (בשיתוף עם ז'ורז' ביזה, מחבר האופרה כרמן בשנת 1875.
אירווינג ברלין: "אנני אוקלי אשת לפידות" (1946)
הרבורג וליין: "הקשת של פיניאן" (1947) (בשיתוף עם דון ווקר)
רוג'רס והמרשטיין: "דרום פאסיפיק" (1949)
רוג'רס והמרשטיין: "המלך ואני" (1951)
לרנר ולווה: "גברתי הנאווה" (1956)
סטיין, קומדן וגרין: "פעמונים מצלצלים" (1956)
רוג'רס והמרשטיין: "שירת התוף והפרח" (1958)
לרנר ולווה: "קאמלוט" (1960) (בשיתוף עם פיליפ ג'.
לרנר וליין: "ביום בהיר אפשר לראות לנצח" (1965)
בנט ערך גם את התזמורים לגרסה הקולנועית של "ספינת השעשועים" מ-1936, ולגרסה הקולנועית של "אוקלהומה!" משנת 1955. כמה מתזמורי הבימה שלו שימשו בגרסה הקולנועית של "דרום פאסיפיק" ובגרסה הקולנועית של "המלך ואני" משנת 1956.
בשנת 1942 עיבד בנט את "פורגי ובס: תמונה סימפונית", תוך שימוש במלודיות מתוך האופרה של ג'ורג' גרשווין.
עיבודיו של בנט התבססו במידה רבה על התזמור המקורי של גרשווין לאופרה.
בנט היה אחראי גם ל"הלכי רוח רבים של חג המולד", מחרוזת באורך 48 דקות של שירי חג המולד משנת 1963, שנערכה במיוחד למקהלה והתזמורת של רוברט שו, שהקליטו אותה באותה שנה וב-1983 הקליט אותה רוברט שו מחדש עם המקהלה הסימפונית של אטלנטה והתזמורת הסימפונית של אטלנטה.
בנט תזמר גם את הפרטיטורה להפקה המקורית של "סינדרלה" מאת רוג'רס והמרשטיין בשנת 1957.
"תיאטרון ראסל" ("מרכז תרבות ע"ש ראסל") אולם תיאטרון עמידר בעיר רמת גן קרוי על שמו.
משה (רוברט) רות'בארט הוא כדורסלן עבר אמריקאי-בוסני-סרבי-ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר.
רות'בארט ידוע גם בשל היותו מהשחקנים הדתיים היחידים ששיחקו בליגה מקצוענית.
רות'בארט נולד בשם בוריס קימאקוביץ' בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה (אז עדיין תחת שלטון יוגוסלביה).
עלה לישראל יחד עם אימו היהודיה ב-1992, לאחר תחילת המלחמה בבוסניה, ובישראל שינה את שמו לזה הנוכחי.
אימו הייתה אף היא כדורסלנית, ושיחקה בבנות הרצליה תקופה קצרה.
לאחר שנתיים וחצי עבר עם משפחתו לקליפורניה שבארצות הברית, במהלך תקופתו שם נפטר אחיו הצעיר באופן פתאומי מחיידק בלתי ידוע.
רות'בארט שיחק בתיכונים בהצטיינות רבה ואף היה מועמד לבחירה בדראפט 2004, כאשר ולאדה דיבאץ (אז שחקן סקרמנטו קינגס), פיקח עליו מקרוב.
הוא התלבט האם ללכת לאוניברסיטת אינדיאנה, אך לבסוף החליט לנסות להגיע ישירות ל-NBA, כשהוא אף מגיע להתרשמויות במספר קבוצות, אך לבסוף החליט לצאת לאירופה וחתם לשנתיים בראסינג פריז מליגת העל הצרפתית.
פציעה קשה בכתפו השביתה אותו מפעילות למשך כל עונת .
בעונתו השנייה בקבוצה שיחק 33 משחקים בהם קלע 3 נקודות והוריד 2 ריבאונדים בכ-9 דקות בממוצע למשחק.
בקיץ 2006 צורף רות'בארט לנבחרת העתודה של ישראל.
מאמן הנבחרת יעקב ג'ינו אף הכריז כי רות'בארט הוא "תופעה שעוד לא הייתה מעולם בנבחרת ישראל", אולם פציעה קשה במשחק אימון כפתה עליו פרישה מהנבחרת.
בספטמבר 2006 חתם במכבי תל אביב הישראלית על חוזה ארוך טווח, אך הושאל להפועל גליל עליון, במדיה קלע 2.9 נקודות והוריד 1.1 ריבאונדים בכ-5 דקות בממוצע למשחק.
לאחר מכן זומן רות'בארט לנבחרת האולימפית, אך פציעה נוספת גרמה לשחרורו מהסגל.
בעונת שיחק בקבוצה הבוסנית בוראץ' נקטר, במדיה הפגין יכולת מצוינת עם 16.4 נקודות בממוצע למשחק, שבעקבותיה אף ניסו ללא הצלחה לצרפו לנבחרת בוסניה והרצגובינה.
באוקטובר 2008 חתם בעירוני נהריה מליגת העל הישראלית, במדיה העמיד ממוצעים של 5 נקודות ו-2.8 ריבאונדים בכ-11 דקות למשחק בעונה הסדירה ו-8 נקודות ו-2 ריבאונדים בכ-15 למשחק בפלייאוף.
הוא שיחק עם הנבחרת האולימפית של ישראל באוניברסיאדה בבלגרד בקיץ 2009, והגיע עמה עד לחצי הגמר.
בעונת עבר לעולה החדשה לליגת העל, ברק נתניה, במדיה הפך לאחד הגבוהים הישראלים הבולטים בליגה.
הוא קלע 5 נקודות והוריד 3 ריבאונדים בממוצע בעונה הסדירה והוביל את נתניה למקום הרביעי בליגה.
כמו כן, הגיע עם קבוצתו לחצי גמר גביע המדינה ולחצי גמר הפיינל פור, אך בשניהם הפסידה נתניה למכבי תל אביב.
לאחר עונה זו זומן לסגל נבחרת ישראל הבוגרת לקראת מוקדמות אליפות אירופה 2011.
לקראת עונת חתם במכבי חיפה.
בעונה זו העמיד רות'בארט בליגה המקומית ממוצעים של 5.8 נקודות (55 אחוז לשתיים ו-93 אחוז מהעונשין) ו-4 ריבאונדים ב-13 דקות למשחק.
במסגרת היורוצ'אלנג רשם רות'בארט ממוצעים של 9.7 נקודות (69 אחוז לשתיים ו-71 אחוז מקו העונשין) ו-5.3 ריבאונדים ב-18 דקות למשחק.
בחודש אוגוסט 2011 חתם רות'בארט במועדון הפאר הסלובני אולימפיה ליובליאנה, איתה שיחק גם במסגרות היורוליג והליגה האדריאטית בעונת 2011/2012. את העונה סיימה קבוצתו במקום השני בליגה הסלובנית כשרות'בארט קולע ביורוליג 8.1 נק' למשחק ומוריד 5.3 ריב'.
בשנת 2012 הוזמן שוב לסגל נבחרת ישראל.
לקראת עונת 2012/2013 חתם רות'בארט בקבוצת סטארט גידיניה מליגת העל הפולנית בכדורסל.
בעונה לאחר מכן, 2013/2014, חתם בקבוצת פאמוקלה מהליגה השנייה בטורקיה, בשורותיה הצטיין והפך לאחד השחקנים המרכזיים עם 16.9 נק' למשחק ו-8.8 כדורים חוזרים.
בקיץ 2014 חתם בעירוני נהריה והפך לאחד מן השחקנים הבולטים בקבוצה כשהוא מעמיד שורה סטטיסטית מצוינת של 13.3 נק' ו-8.7 ריב' למשחק (שניהם שיאי קריירה בישראל), ב-24.2 דק'.
משחקו הטוב ביותר בעונה זו היה בניצחון נהריה בירושלים, אז קלע 25 נקודות והוסיף 13 כדורים חוזרים.
במהלך העונה זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר הישראלי לאחר שקלע 26 נקודות.
בסיום 2014/15 הוא נבחר לשחקן המשתפר של העונה בליגת העל.
ב-12 ביולי 2015 חתם לשנתיים בהפועל תל אביב.
אולם שוחרר מהמועדון כעבור עונה אחת בלבד וזאת לאחר שהחמיץ את הזריקה המכרעת במשחק החמישי בסדרת רבע הגמר נגד הפועל ירושלים בהיכל הארנה-פיס.
לאחר ששוחרר מהפועל תל אביב חתם בהפועל אילת.
במהלך אוגוסט 2017, חתם רות'בארט במכבי קריית גת.
ביוני 2018 חתם בא.ס.ס.מ לה פורטל מליגת העל הצרפתית, אך עזב אותה לאחר חודשיים בלבד וב-11 בנובמבר 2018 חתם בהפועל באר שבע בני שמעון מליגת העל עד לסוף העונה.
ב-יולי 2019 חתם באליצור "איתו" אשקלון מהליגה הלאומית.
אך נפצע סמוך לפתיחת העונה ונעדר ממנה לכל אורכה.
באוגוסט 2020 חתם במכבי עירוני רמת גן.
באוגוסט 2021 חתם במכבי רחובות מהליגה הארצית.
רוברט רוז'דסטבנסקי היה משורר רוסי וסובייטי.
רוברט רוז'דסטבנסקי נולד בכפר במחוז אלטאי.
אביו, סטניסלב פטקביץ', שהיה ממוצא פולני, עבד בג.פ.או.
כאשר רוברט היה בן 5, הוריו התגרשו.
בשנת 1941 אביו התגייס, ונהרג בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
אמו של המשורר הייתה רופאה.
בשנת 1934 עברו רוברט עם הוריו וסבתו לאומסק.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה אמו גויסה לצבא האדום, ורוברט התגורר עם סבתו.
היא נפטרה בשנת 1943, ורוברט עבר לבית יתומים עד סוף המלחמה.
בשנת 1945 התחתנה אמו עם איוואן רוז'דסטבנסקי, קצין בצבא האדום ששירת ביחד עם אמו.
רוברט נלקח מבית היתומים וקיבל שם משפחה חדש.
תחילה התגוררה המשפחה בקלינינגרד, אחר כך בלנינגרד, שם סיים את לימודי בית הספר.
בשנת 1948 הם עברו לפטרוזבודסק.
בשנת 1950 פרסם רוז'דסטבנסקי לראשונה את שיריו בירחון מקומי בפטרוזבודסק.
הוא ניסה להתקבל ללימודים למכון לספרות במוסקבה, אך נכשל.
במשך שנה הוא למד באוניברסיטת פטרוזבודסק, ובשנת 1951 מהניסיון השני התקבל ללימודים במוסקבה.
בשנת 1955 התפרסם ספר שיריו, ובשנת 1956 ספר נוסף.
באותה תקופה הוא פרסם גם את הפואמה הראשונה.
שיריו זכו לפופולריות רבה בברית המועצות, והוא הצליח להוציא לאור מספר ספרים.
בשנת 1979 הוא קיבל פרס ברית המועצות על פעילות ספרותית.
במקביל לכתיבת שירים הוא שיתף פעולה עם מלחינים וזמרים רבים.
בשנות ה-70 הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם אלכסנדרה פחמוטובה ומיכאל טריברדייב ועם זמרים ובהם מוסלים מגומאייב ואדיתה פייכה.
בניגוד למשוררים פופולריים אחרים בני דורו, כמו יבגני יבטושנקו, בלה אחמדולינה ואנדריי ווזנסנסקי, רוז'דסטבנסקי היה לויאלי לשלטון במשך כל תקופת ברית המועצות וקיבל מספר עיטורים על פעילותו הספרותית.
בשנת 1986 התמנה ליושב ראש הוועדה לחקר ופרסום יצירותיו של אוסיפ מנדלשטם ופעל רבות לטיהור שמו של המשורר.
הוא פעל להוצאה לאור של יצירות מאת מרינה צבטייבה ופעל לפתיחת מוזיאון על שמה במוסקבה.
כמו כן היה יושב ראש ועדה להוצאה לאור של יצירות מאת ולדימיר ויסוצקי וערך את ספרו הראשון בהוצאה לאור בשנת 1981.
רוברט רוז'דסטבנסקי נפטר ממחלת לב בשנת 1994 ונטמן ביישוב מגוריו "פרדלקינו".
באותה שנה יצא לאור קובץ שיריו האחרונים.
סר רוברט רובינסון (Robert Robinson; 13 בספטמבר 1886 - 8 בפברואר 1975) היה כימאי אורגני אנגלי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1947 על מחקריו בתחום פיגמנטים צמחיים (אנתוציאנין) ואלקלואידים.
רובינסון נולד בחוות רפורד, באזור צ'סטרפילד, דרבישייר שבאנגליה.
אביו, ויליאם בראדבורי רובינסון, היה יצרן תחבושות שהמציא בעצמו את מכונות הייצור שלו.
הוא סיים תואר ראשון (.B.Sc) באוניברסיטת מנצ'סטר ב-1906, ותואר דוקטור למדעים (.D.Sc) ב-1910, באותו מוסד.
ב-1912 היה לפרופסור הראשון לכימיה אורגנית טהורה ויישומית באוניברסיטת סידני.
ב-1915 שב לבריטניה, לתפקיד ראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטת ליברפול.
ב-1920 עזב לטובת תפקיד מנהל המחקר בתאגיד הפיגמנטים הצמחיים הבריטי (British Dyestuffs Corporation), ושנה לאחר מכן היה לראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטת סנט אנדרוז.
ב-1922 התמנה לתפקיד דומה באוניברסיטת מנצ'סטר, וב-1928 היה לראש מחלקת הכימיה האורגנית באוניברסיטת לונדון.
ב-1930 היה לפרופסור לכימיה ע"ש וויינפלט (Waynflete) באוניברסיטת אוקספורד, תפקיד בו נשאר עד לפרישתו ב-1955. לאחר מכן שימש כדירקטור בחברת של ויועץ, בנוסף לתפקיד פרופסור אמריטוס.
מחקריו עסקו במבנה וסינתזה של חומרים אורגנים מגוונים, ובמנגנון האלקטרוכימי של תגובות אורגניות.
מתוך עניין במבנה של פיגמנטים צמחיים, הגיע למחקר באלקלואידים, חומרים המופקים גם הם מצמחים.
הוא נודע במיוחד בעקבות קביעת המבנה של סדרת אלקלואידים כמו מורפין, פפברין (מרכיב באופיום), ונרקוטין (גם הוא מרכיב באופיום, שאינו מקל על כאבים, אך מפחית שיעול).
בשנת 1917 פיתח סינתזה מפורסמת של טרופינון, קודמן לקוקאין.
תגובה זה הייתה צעד משמעותי בכימיית האלקלואידים, וכמו כן הדגימה כי תגובות טנדם (סדרת תגובות תוך-מולקולריות) בסינתזה בכלי אחד מסוגלת ליצור מולקולות בי-ציקליות.
רובינסון המציא את הסימון למולקולת בנזן כמשושה וטבעת במרכזו, כאשר עבד בסנט אנדרוז ב-1923. כמו כן היה הראשון להשתמש בחץ גלי לתיאור מעבר אלקטרונים.
רובינסון זכה למגוון פרסים חשובים בתחומי המדעים, ביניהם מדליית דייווי בשנת 1930, מדליית קופלי ב-1942, פרס נובל לכימיה לשנת 1947, ומדליית פריסטלי מטעם החברה האמריקנית לכימיה לשנת 1953. רובינסון קיבל יותר מ-20 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות בריטיות וזרות.
כמו כן זכה למגוון תוארי כבוד לא-מדעיים.
ב-1939 זכה לתואר אבירות, ב-1947 למדליית החירות הנשיאותית האמריקנית, ב-1949 לאות מסדר ההצטיינות הבריטי.
רובינסון שימש במגוון תפקידים בקהילה המדעית, ביניהם נשיא האגודה הכימית (1941-1939), נשיא החברה המלכותית (1950-1945), נשיא איגוד המדע הבריטי (האיגוד הבריטי לקידום המדע, דאז; 1955), ונשיא אגודת התעשייה הכימית בבריטניה (1958).
ב-1947 היה נציג בריטניה לוועידת אונסק"ו הראשונה.
ב-1953 הרצה על עבודתו במכון ויצמן למדע, במופע הראשון בסדרת הרצאות שנתית לזכר חיים ויצמן.
רוברט רקורד , היה פיזיקאי ומתמטיקאי וולשי.
רקורד הציג את סימן השוויון ("="), ואת סימן הפלוס ("+") לדוברי האנגלית, ב-1557.
רקורד היה בן למשפחה מכובדת בטנבי שבויילס.
בשנת 1525 החל ללמוד באוניברסיטת אוקספורד ונבחר לחבר ב"מכללה המאוחדת" של אוקספורד בשנת 1531. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת קיימברידג' על מנת להשלים תואר דוקטור ברפואה ב-1545. בהמשך חזר לאוקספורד, שם כיהן כמרצה למתמטיקה.
ככל הנראה, הוא עבר אחר כך ללונדון, ומונה לפיזיקאי של המלך אדוארד השישי ושל המלכה מרי, אשר לה מוקדשים חלק מספריו.
כמו כן, הוא היה הוא המבקר של המטבעה המלכותית ושימש גם כ"מבקר המכרות והכסף" באירלנד.
לאחר שנתבע על הוצאת לשון הרע על ידי אויב פוליטי, הוא נעצר על חובות ומת בכלא המלך שבסאוסווארק, באמצע יוני 1558.
רקורד פרסם מספר עבודות בנושאים מתמטיים, בעיקר בצורת דיאלוגים בין אדון ומלומד, ביניהם:
הקרקע של ארטס (1543) - עוסק באריתמטיקה, וכן במספרים שלמים ובשברים - זה היה הספר הראשון שנכתב באנגלית על אלגברה.
הדרך לידע (לונדון, 1551) - מכיל את החוקים הראשונים בגאומטריה - לשימוש גאומטרי ואסטרונומי.
טירת הידע (לונדון, 1556) - מכיל הסברים על העולם ועל אסטרונומיה.
האבן המושחזת של ויטה (לונדון, 1557) - מסביר על החלק השני של אריתמטיקה, המיצוי של שורשים, וחוקי משוואות.
בספר זה הוצג לראשונה סימן השווה ("=").
עם פרסום הספר זכה רקורד להכרה כאיש שהציג את האלגברה לאנגליה.
רוברט אדוארד רובין הוא עורך דין ובנקאי יהודי-אמריקאי, אשר כיהן כמזכיר האוצר ה-70 של ארצות הברית, תחת הנשיא ביל קלינטון.
רובין נולד למשפחה יהודית בניו יורק, כבנם של סילביה (לבית סיידרמן) ואלכסנדר רובין.
הוא עבר להתגורר במיאמי ביץ' בגיל צעיר וסיים שם את לימודיו התיכוניים.
לאחר מכן למד כלכלה בהרווארד כשסיים תואר ראשון ב-1960, וכן תואר במשפטים באוניברסיטת ייל ב-1964. עם סיום לימודיו הצטרף למשרד עורכי דין בניו יורק.
בשנת 1966 החל לעבוד בבנק ההשקעות גולדמן זקס, ובשנת 1971 נעשה לשותף בו.
בשנת 1987 מונה לסגן מנכ"ל הבנק, ומשנת 1990 שימש כמנכ"ל הבנק במשותף עם סטפן פרידמן.
בינואר 1993 מונה על ידי ביל קלינטון ליועץ הנשיא למדיניות כלכלית, ומקביל ניהל את המועצה הלאומית לכלכלה (NEC).
בשנת 1995 מונה על ידי הנשיא ביל קלינטון למזכיר האוצר של ארצות הברית בקבינט של ממשלו.
בזמן כהונתו כמזכיר האוצר, הוביל התמודדות עם מספר משברים פיננסיים בשווקים הבינלאומיים שאיימו על כלכלת ארצות הברית, כגון המשבר הפיננסי במקסיקו בשנת 1995 והמשבר הפיננסי בשוקי אסיה ואמריקה הלטינית בשנים 1998-1997, בשיתוף פעולה עם ראש הפדרל רזרב אלן גרינספן.
ביולי 1999 הוחלף בתפקידו על ידי סגנו, הכלכלן לורנס סאמרס.
בשנת 2001 הוענקה לו מדליית האזרחות הנשיאותית (Presidential Citizens Medal) על ידי הנשיא קלינטון, ובשנת 2002 מונה לחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 2007 ו-2009 שימש כיושב ראש זמני של הבנק סיטיגרופ, לאחר ששימש כיועץ בכיר בו משנת 1999. בשנים 2009 - 2010 שימש רובין כאחד מיועציו הכלכליים של הנשיא ברק אובמה.
רובין נשוי לג'ודית (לבית אוקסנברג) ואב לשניים.
בנו ג'יימס נשוי לסופרת ובלוגרית גרטשן רובין.
רוברט ניל רודמוז-בראון היה בוטנאי ומגלה ארצות מן העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
רודמוז-בראון נולד בסקוטלנד, לאב שהיה שוחר נלהב של החוג הארקטי.
הוא למד בדאלוויץ' קולג' והמשיך במדעי הטבע באוניברסיטת אברדין.
משרתו האקדמית הראשונה הייתה כמרצה לבוטניקה ביוניברסיטי קולג' בדאנדי, אז חלק מאוניברסיטת סנט אנדרוז.
בדאנדי פגש את ויליאם ספירס ברוס, שהזמין אותו להצטרף למשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה.
כחלק מעבודתו במשלחת קיטלג את החי והצומח באיי אורקני הדרומיים.
בשובו הביתה היה לעוזרו של ברוס במעבדה הסקוטית לאוקיינוגרפיה, יועץ לסינדיקט הסקוטי של שפיצברגן וסגן-נשיא של קונגרס הקוטב הבינלאומי.
בשנת 1907 התמנה למרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת שפילד ועשה כמה עונות כבוטנאי שדה בסוולבארד.
בשנת 1920 התמנה למרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת מנצ'סטר ובשנת 1931 חזר לשפילד כפרופסור לגאוגרפיה.
רודמוז-בראון כיהן כנשיא המכון לגאוגרפים בריטים בשנים 1937–1938 ובזמנים שונים היה נשיאם של מועדונים ארקטיים ואנטארקטיים.
הוא מת בשפילד ב-27 בינואר 1957 והוריש את ספריית הקטבים שלו למכון סקוט לחקר הקוטב באוניברסיטת קיימברידג'.
רוברט קולמן ריצ'רדסון היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1996.
ריצ'רדסון נולד בוושינגטון שבארצות הברית.
הוא למד בתיכון במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה.
בהיותו נער שימש כמדריך בצופים.
לאחר מכן למד בווירג'יניה טק, שם קיבל תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1958 ותואר שני ב-1960. בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת דיוק.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עסק יחד עם דייוויד לי ודאגלס אושרוף במחקר בו גילו כי הליום הוא מהגזים המעטים בעלי מקדם ג'ול-תומסון שלילי בתנאי לחץ וטמפרטורה סטנדרטיים.
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1996, יחד עם לי ואושרוף.
בשנים 1998–2007 שימש כסגן פרובוסט באוניברסיטת קורנל, ובשנים 2007 - 2009 שימש כיועץ מדעי בכיר לנשיא המכללה.
נפטר באית'קה שבניו יורק ב-19 בפברואר 2013.
רוברט ריטנברג , הוא אתלט יהודי-אמריקאי בעבר, אחד מאצני המשוכות המהירים בארצות הברית בשנות ה-50, אלוף המכביות (הרביעית 1953 והחמישית 1957) בעל 11 מדליות, מהן 5 זהב, 5 כסף ו-1 ארד.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה ריטנברג ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, בריצת 200 מטר משוכות בתוצאה של 24.7 שניות ובקפיצה משולשת בתוצאה של 13.63 מטר, לפני דוד קושניר (13.58 מטר) וברל'ה זילברברג (13.26 מטר), שניהם מישראל.
מדליות כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.9 שניות, אחרי י.
גולדברג מארצות הברית (14.9 שניות) ולפני נ.
לוריא מדרום אפריקה (15.1 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.74 מטר, אחרי דוד קושניר (6.77 מטר) ולפני לוינזון מארצות הברית (6.58 מטר).
בתחרות בין אוניברסיטת ייל לאוניברסיטת הרווארד שנערכה ב-21 במאי 1955 סייע ריטנברג להרווארד לנצח לאחר שזכה ב-4 תחרויות וסיים שני בשתי תחרויות והביא 26 נקודות.
בתחרות שנערכה בקומפטון קליפורניה ב-5 ביוני 1956 קבע ריטנברג בריצת 400 מטר משוכות שיא אישי חדש של 51.6 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מלבורן (1956) שנערכו בלוס אנג'לס ב-29 ביוני הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.9 שניות ולכן הוא לא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד קליפורניה באותה שנה הוא סיים חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.2 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה ריטנברג ב-7 מדליות, 3 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.8 שניות, אחרי הרי קיין (54.2 שניות), בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.80 מטר, אחרי אריה קלינשטוב-נווה (1.85 מטר) ולפני אריק איינשטיין (1.75 מטר), שניהם מישראל ובקפיצה משולשת בתוצאה של 13.80 מטר, אחרי ב.
בורשטיין מאוסטרליה (13.84 מטר) ולפני זאב רייס מישראל (13.54 מטר).
מדליית ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.86 מטר, אחרי דוד קושניר (6.97 מטר) ומייק הרמן (6.96 מטר).
רוברט לירוי ריפלי , היה מאייר אמריקאי, יזם ואנתרופולוג חובבן ומוכר בתור היוצר של "ריפלי תאמינו או לא!", במדור העיתון, בתוכנית הרדיו ובתוכנית הטלוויזיה, בהן נהג להציג תופעות ועובדות משונות מרחבי העולם.
הנושאים שריפלי הציג באיוריו ובטקסטים הנלווים היו מגוונים ביותר, ביניהם ניתן למצוא מידע מעולם הספורט, עובדות על אתרים אקזוטיים ותגליות על אנשים שונים ברחבי העולם.
בנוסף המדור של ריפלי כלל מידע ותמונות שנשלחו על ידי הקוראים, אשר תועדו על ידי ריפלי באיוריו ואף תרמו לפופולריות שלו.
נולד כלירוי רוברט ריפלי בסנטה רוזה שבקליפורניה, הבכור מבין שלושה אחים למשפחה דלת אמצעים.
אביו היה נגר ואמו פעמים רבות נאלצה לתפור לו בגדים משאריות הבדים שהיו באמצעותה.
ריפלי תואר כנער ביישן, כבד פה, בעל מראה מוזר עם שניים קדמיות בולטות מאוד, שביחד עם בגדיו העניים, היה ללעג בבית ספרו.
ריפלי נהג לשרבט בכל רגע פנוי עם האמצעים הפשוטים ביותר שהצליח למצוא, וכשגדל חלם להפוך את תחביבו לקריירה מקצועית.
בגיל 17 שלח איור למגזין, ולשמחתו הרבה לייף מגזין פרסמו את האיור שלו, ושילמו לו שמונה דולרים.
לאחר הצלחתו הראשונה ובעידוד משפחתו ב-1909 עבר לסן פרנסיסקו שם עבד כמאייר בעיתון ספורט, אך ריפלי חש בודד ולאחר שפוטר פעמיים מעבודתו, הוא החליט לנסות את מזלו בניו יורק.
המעבר השתלם כשבמהרה ריפלי מצא עבודה כמאייר ספורט ב"גלוב אנד קומרשל אדוורטייזר".
זו הייתה ההתחלה של שינוי מהותי בחייו החל משמו, אותו הוא שינה מלירוי רוברט, לרוברט לירוי.
הוא הרוויח 25 דולר לשבוע והחל מופיע ומצטלם בחליפות יוקרה, לעומת מה שנהג ללבוש, בלית ברירה, בילדותו.
הוא שכר דירת סטודיו במועדון הספורט של ניו יורק, שם התאמן ובין השנים 1922- 1928 הוא שיחק כדור יד באופן מקצועי ונעשה לאלוף העיר ניו יורק והנבחרת הארצית.
ב-1928, בעזרת השותפות והמימון של ויליאם רנדולף הרסט, יצא ריפלי למסע מסביב לעולם, שלימים יתפרסם ברב המכר, ריפלי- גדולים וטובים יותר "תאמינו או לא".
בזמנים בהם טיסות היו למותרות בלתי נגישות, ובפרט בתקופת השפל הכלכלי, האוכלוסייה לא יכלה לחלום על ביקורים ביעדים אקזוטיים אלא דרך עיניו של ריפלי, שביקר ב-201 מדינות.
הוא טייל במדינות רבות באסיה ובאפריקה ותיעד על ידי איורים את מסעותיו והתגליות שבהם.
הוא צבר יותר מ-950,000 ק"מ, מרחק שמספיק כדי להקיף את העולם 24 פעמים.
בניגוד למצופה, מסעותיו של ריפלי היו מודרכים, באמצעות יד בלתי נראית, של פקיד בנק בשם נורברט פרלרות', ששקד שעות על גבי שעות בספרייה הציבורית של העיר ניו יורק.
ריפלי הכיר את נורברט, מהגר יהודי מאירופה בשנות ה-20, כפקיד בבנק שלו, ובעקבות כישוריו כדובר 14 שפות, תחילה ריפלי העסיק את פרלרות', כמתרגם מסמכים למען עבודתו במדור של "תאמינו או לא".
עם הזמן נורברט נסע כל יום מברוקלין לספרייה הציבורית בניו יורק וחיפש אחר עובדות מעניינות עבור ריפלי, שזכה בתהילה, והשתדל לשמור על שותפות זו בסוד.
ב-1930 הפיק הסטודיו של "האחים וורנר" סדרה של סרטים קצרים עם הטייל העולמי והעובדות המשונות שלו.
לאחר ההצלחה בקולנוע ובעיתון, ריפלי ממשיך עם המותג שלו "תאמינו או לא" ומתאים אותו לתוכנית רדיו.
הייחודיות של התוכנית של ריפלי ברדיו, נעוצה בעובדה שלראשונה הם שידרו מהאתרים עצמם ולא מתחנת השידור בתוכנית.
מקוריות זו יצרה מצב בו המאזינים התעניינו בנוסף לעובדות ולתוכן שהוצג בתוכנית, למקום המסתורי ממנו ישודר.
ייחודיות זו, בנוסף למפעליו הרבים זיכו את ריפלי בכוכב תהילה בשדרות הכוכבים של הוליווד.
מקרה מיוחד לתוכנית זו, היה שידור מתחת למים בזמן שריפלי שחה בין כרישים.
הפופולריות של ריפלי גדלה כל כך, עד שבשנת 1936 בסקר שנערך בקרב אלפי ילדים, התשובה לשאלה מי הם היו רוצים להיות כאשר יגדלו, הייתה במקום הראשון, רוברט ריפלי, כמה מקומות מעל הנשיא דאז.
במהלך חייו ריפלי נישא פעם אחת לשחקנית Beatrice Roberts ב-1919, והתגרש ב-1926, כשלזוג לא היו ילדים.
לאחר שצבר ממון רב, ריפלי קנה בית עצום עם 27 חדרים צפונית לניו יורק סיטי, אותה הוא כינה "אי תאמינו או לא" ודירת פאר מעל הסנטרל פארק.
כחלק מאהבתו הגדולה לתרבות הסינית, הדירות היו מרוהטות בריהוט סיני, ריפלי אף קנה סירה סינית ונהג לערוך מסיבות עם אוכל סיני.
ב־1933 ריפלי פתח את הדלתות למוזיאון בלתי רגיל ביריד הבינלאומי של שיקגו.
בחלק הקדמי היה זה מוזיאון מסורתי באופיו, אם כי לא בהכרח בתכניו, אך בחלק האחורי הדמויות מאיוריו קרמו עור וגידים, והציגו את יכולתן המגירה כמו את המראה הייחודי שלהן.
כאשר ריפלי רצה להופיע בדומה למתכונת שהייתה בשיקגו בעיר סן דייגו, הוא נתקל בהתנגדות מצד בית המשפט שאסר על הצגת אנשים בעלי מום כחלק פונקציונלי מעסק.
ריפלי לא התייאש וב־1939 הוא פתח מוזיאון קבוע בברודוויי שבמנהטן, בו הופיעו אנשים שכמובן עשו דברים בלתי צפויים שזיעזעו את הקהל, כמו באיוריו, אך פה ניתן היה למצוא צוות אחיות לטובת המתעלפים המזועזעים שבקהל.
בזמן שמלחמת העולם השנייה התנהלה, ריפלי לא היה יכול לטייל בעולם והוא התרכז בסיפורי המלחמה של החיילים, אך עם סיומה, הוא יצא שוב לטיול למזרח, בו פגש עולם זרוע הרס ואובדן.
סין, המדינה האהובה עליו, נחוותה כמדינה שסועה, שונה משהכיר במסעותיו הקודמים, וביפן ריפלי אף שידר בכאב מ"גראונד זירו" בהירושימה, מדווח על היקף הפגיעה העצום.
בשובו הביתה מן המסע ריפלי חוזר לתוכנית טלוויזיה שהושקה ב-1949 ברשת NBC במתכונת מעט שונה כאשר במהלך התוכנית ה-13, בשידור חי הוא לוקה בהתקף לב, שעליו התגבר.
בהמשך לאותו שבוע הוא מחליט להגיע לבדיקה בבית החולים, שם הוא לוקה בהתקף נוסף שאותו לא שרד.
ב-27 במאי נפטר רוברט ריפלי כשהוא בן 58 שנים.
ריפלי עשה את מסעו האחרון בארון קבורה ברכבת עד לעיר הולדתו, שם נקבר לצד הוריו בבית הקברות "אוד- פלוז" (Oddfellows Lawn Cemetery).
רוברט ריד היה שחקן אמריקאי.
בשנים 1961 עד 1965 גילם ריד את קנת' פרסטון בדרמה המשפטית הפופולרית "הסנגורים" לצדו של אי.
תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות מייק בריידי לצדה של פלורנס הנדרסון בדמות קרול בריידי בסיטקום "חבורת בריידי" של רשת ABC ששודרה בשנים 1969 עד 1974. הוא שיחק שוב בתפקיד מייק בריידי בתוכניות איחוד בשנים הבאות.
ב-1976 היה מועמד לשני פרסי אמי לבידור בפריים טיים על הופעת אורח בסדרה "מרכז רפואי" ועל הופעתו במיני-סדרה "עני ועשיר".
שנה אחר כך היה מועמד פעם שלישית לפרס אמי על הופעתו במיני-סדרה "שורשים".
ריד נולד בשם ג'ון רוברט רייץ הבן בפרבר היילנד פארק בצפון שיקגו.
הוא היה בן יחיד להלן וג'ון רוברט רייץ האב.
אביו עבד עבור הממשלה ואמו הייתה עקרת בית.
בשנות ילדותו הראשונות בילה ריד בנבאסוטה שבטקסס ובשווני שבאוקלהומה, ולמד בבית הספר "Woodrow Wilson Grade School".
אחר כך עברה המשפחה למוסקוגי שבאוקלהומה.
שם עסק אביו בגידול תרנגולי הודו ובקר.
בנעוריו הצטרף ריד למועדון חקלאי, אבל התעניין יותר במשחק ובמוזיקה.
כשלמד בבית הספר התיכון במוסקוגי עסק בשני התחומים.
הוא גם הופיע על הבמה במשחק ובשירה.
ריד עבד כקריין בתחנת רדיו מקומית, וגם כתב והפיק תסכיתי דרמה.
ב-1950 סיים את הלימודים במוסקוגי סנטרל ונרשם ללימודי דרמה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה הופיע ריד במחזות אחדים בבימויה של אלווינה קראוס שהייתה מדריכת תיאטרון ידועה בנורת'ווסטרן.
הוא שיחק ביותר משמונה מחזות בקולג' כולם בתפקידים ראשיים.
אחר כך למד ריד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון (RADA).
כשחזר לארצות הברית הופיע ריד בתיאטרון קיץ באיגלס מיר שבפנסילבניה.
בהמשך הצטרף ללהקת התיאטרון "The Shakespearewrights" באוף-ברודוויי ושיחק בתפקיד רומיאו במחזה "רומיאו ויוליה" ובתפקיד ראשי במחזה "חלום ליל קיץ".
אחרי שעזב את הלהקה הצטרף ללהקת התיאטרון סטודבייקר בשיקגו.
בסוף שנות החמישים של המאה העשרים אימץ את שם הבמה רוברט ריד ועבר ללוס אנג'לס לקדם את קריירת המשחק שלו.
הופעת האורח הראשונה של ריד בטלוויזיה הייתה ב-1959 בפרק בסדרה "Father Knows Best".
בהמשך שיחק בתפקיד אורח בסדרות "Men into Space" ו-"Lawman", כמו גם בסרט הקולנוע "Bloodlust!".
ב-1961 החל ריד לככב בתפקיד ראשי בסדרה "הסניגורים" לצדו של אי ג'י מרשל שגם היה חבר בלהקת התיאטרון סטודבייקר.
השניים גילמו אב ובן שעובדים יחד כסניגורים.
מרשל היה אחד המקימים של אולפן השחקנים בניו יורק.
ריד הצטרף לאולפן השחקנים והיה חבר בו במשך שלושים שנה.
הסדרה "הסניגורים" זכתה להצלחה רבה בקרב קהל הצופים, והייתה מועמדת 22 פעם לפרס אמי לבידור בפריים טיים.
אי ג'י מרשל זכה פעמיים בפרס אמי, והסדרה זכתה פעמיים בפרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
במשך שלוש העונות הראשונות של הסדרה היו נתוני הצפייה גבוהים מאוד, אבל ירדו כשרשת CBS העבירה את הסדרה ממוצאי שבת לימי שלישי.
ב-1965 ביטלה CBS את הסדרה.
ב-1964, בנוסף להופעתו בסדרה "הסניגורים", שיחק ריד לראשונה בברודוויי בתפקיד פול ברטר במחזה "יחפים בפארק" מאת ניל סיימון במקום רוברט רדפורד.
בהמשך אותו עשור הופיע ריד בעיקר בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בהן "משפחה שכזאת", "איירונסייד", "The Mod Squad" ו-"Bob Hope Presents The Chrysler Theatre".
ב-1968 שיחק בסרט "סטאר!" ובהפקה של "אבאנטי!" בברודוויי.
הופעתו של ריד במחזה "יחפים בפארק" מאת ניל סיימון הובילה להחתמתו על חוזים עם סרטי פרמאונט ועם רשת ABC שניהם ב-1968. פאראמונט החליטו ליצור גרסה טלוויזיונית של "יחפים בפארק" שבה יופיעו בעיקר אפרו-אמריקאים, ולריד תכננו תפקיד בסדרה אחרת.
בסדרה החדשה בשם "חבורת בריידי" סופר על אלמן עם שלושה ילדים מנישואיו הקודמים שמתחתן עם אלמנה עם שלושה ילדים מנישואיה הקודמים.
יוצר הסדרה שרווד שוורץ אמר שהושפע מכתבה שקרא בלוס אנג'לס טיימס בה נאמר שיותר מ-29% מהנישואים כוללים ילד אחד או יותר מנישואים קודמים.
לדבריו זה היה רעיון חדש "הילדים שלו והילדים שלה ביחד".
אם כי סיטואציה כזאת כבר הופיעה קודם ב"מופע של דני תומאס" בה השתתף ריד ב-1959 בתפקיד אורח.
ריד היה הבחירה השנייה של המפיקים לתפקיד מייק בריידי, אחרי ג'ין הקמן שנדחה מכיוון שהוא לא היה מוכר מספיק באותה עת.
לצדו כיכבה בסדרה פלורנס הנדרסון בדמות אשתו קרול בריידי, אחרי שחברתה שירלי ג'ונס דחתה את התפקיד לטובת הסדרה "משפחת פרטרידג'".
עוד שיחקה בסדרה אן בי דייוויס בתפקיד העוזרת אליס נלסון.
על אף שהביקורות היו גרועות והסדרה לא דורגה בין 30 הגדולים, "חבורת בריידי" נשארה חביבה על הצופים במשך שנות השבעים של המאה העשרים.
מאז ביטולה ב-1974 נוצרו סדרות ספין אוף אחדות וכן שני סרטי טלוויזיה של איחוד המשפחה.
החל מתחילת שידורי הסיטקום ב-1969 לא היה ריד מרוצה מתפקידו כמייק בריידי.
הוא חש שהופעה בקומדיית מצבים, שהיא מטופשת לעיתים, היא מתחת לכבודו כשחקן שייקספירי רציני.
המפיקים והבמאים גילו שקשה לעבוד איתו, עם זאת הוא הסתדר היטב עם שאר השחקנים.
מאמציו להביא ריאליזם לסדרה נתקלו בהתנגדותו של היוצר והמפיק שוורץ.
ריד נהג להגיש לשוורץ תזכירים בהם מוסבר למה התנהגות מסוימת של דמות אינה הגיונית, או למה אין לשלב פארסה או סאטירה בתוכנית.
שוורץ בדרך כלל התעלם מהצעותיו של ריד, אבל כדי להקל על המתח ביניהם, ניתן לריד לביים מספר פרקים.
ריד היה מזועזע במיוחד מהפרק, שהיה בסופו של דבר האחרון בסדרה בשם "The Hair-Brained Scheme".
הוא שלח תזכיר לשוורץ בו פירק לגורמים את התסריט, אבל שוורץ לא קיבל את הפתק בזמן כדי לשנות את הפרק לפי רצונו של ריד.
כתוצאה מכך סירב ריד להופיע בפרק.
שוורץ החליט להחליף את ריד אם הסדרה תוזמן לעונה שישית, אבל הסדרה בוטלה זמן קצר אחר כך.
ריד הודה מאוחר יותר שהוא לקח את התפקיד מסיבות כלכליות.
הוא הסווה את אי שביעות רצונו כשהופיע לפני המצלמה.
על אף שלא היה מרוצה מהסדרה, הוא חיבב את השחקנים שכיכבו לצדו, והיה דמות אב לשחקנים הילדים.
השחקנית סוזן אולסן הפכה לחברה של קארן, בתו של ריד, שהופיעה בפרק "The Slumber Caper" בתפקיד אורח.
הופעתו האחרונה של ריד בסדרה הייתה בפרק הלפני האחרון "The Hustler".
בשנים שהופיע בסדרה "חבורת בריידי" שיחק ריד גם בדמות לוטננט אדם טוביאס בסדרה "מניקס".
ריד ביים פרקים אחדים מ"חבורת בריידי" במשך השנים.
ב-1974 אחרי סיום הסדרה "חבורת בריידי" שיחק ריד בתיאטרון והופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות ובסרטי טלוויזיה, בהם "Pray for the Wildcats" ו-"SST: Death Flight".
הוא זכה לשבחי הביקורת על גילום דמותו של פט קדיסון, רופא שהזדהה כטרנסג'נדר בשני פרקים בסדרה "Medical Center" משנת 1975. על הופעתו זו היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים.
ב-1976 הופיע ריד בסרט הטלוויזיה "הילד בבועה", במיני-סדרה "עני ועשיר", וב-1977 שיחק במיני-סדרה "שורשים".
על הופעתו ב"עני ועשיר" ו"שורשים" היה שוב מועמד לפרס אמי.
עוד כיכב בתפקיד אורח בסדרות "אשת חיל", "הוואי חמש-אפס", "המלאכיות של צ'רלי", "גלקטיקה 1980" ו-"וגאס"
ב-1981 החל ריד להופיע בתפקיד ראשי בדמות ד"ר אדם רוז בדרמה הרפואית "Nurse".
אף על פי שהסדרה זכתה לשבחי הביקורת היא בוטלה שנה אחר כך.
ב-1986 שיחק ריד בתפקיד לויד קנדל באופרת הסבון "Search for Tomorrow".
הוא הופיע במספר פרקים בסדרות "אי החלומות", "האנטר", "ספינת האהבה" ו"רצח במשיכת קולמוס".
למרות הסלידה שלו מ"חבורת בריידי" ריד המשיך להופיע בסדרות ספין-אוף וסדרות המשך שלה במשך כל הקריירה שלו.
ריד גילם שוב את דמותו של מייק בריידי בתוכנית הבידור "The Brady Bunch Hour", בסרט הטלוויזיה "The Brady Girls Get Married" מ-1981, ובסרט הטלוויזיה "A Very Brady Christmas" מ-1988. ב-1989 כיכב בתפקיד מייק בריידי בפרק "A Very Brady Episode" בסיטקום "Day by Day" של רשת NBC.
עוד ב-1989 שיתף פעולה שוב עם הנדרסון, שכיכבה לצדו ב"חבורת בריידי", בסיטקום "Free Spirit".
ב-1990 גילם בפעם האחרונה את מייק בריידי בסדרת הדרמה "The Bradys".
הסדרה בוטלה אחרי שיש פרקים.
הופעתו האחרונה של ריד על המסך הייתה באפריל 1992 בפרק "Ain't Misbehavin" בסדרה "ג'ייק והשמן".
זמן קצר לפני מותו שיחק ריד בסיבוב הופעות בהפקה של המחזה "Love Letters" לצדה של בטסי פלמר, ולימד קורס על שייקספיר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
ריד היה הומוסקסואל בארון כי חשש שהפרסום יזיק לקריירה שלו.
ביולי 1954 התחתן עם מרילין רוזנברגר שלמדה איתו בנורת'ווסטרן.
לבני הזוג נולדה בת בשם קארן.
בנובמבר 1991 אובחן ריד כחולה בסרטן המעי הגס.
הוא הרשה רק לבתו ולשני חברים קרובים לבקר אותו.
הוא נפטר ב-12 במאי 1992 בפסדינה שבקליפורניה בגיל 59.
רוברט ריד נקבר בבית הקברות ממוריאל פארק בסקוקי שבאילינוי.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1957 חברי ג'ואי Pal Joey חבר ללא קרדיט 1958 The Hunters ג'קסון ללא קרדיט 1958 Torpedo Run וולסי ללא קרדיט 1959 Bloodlust!
ג'וני רנדל יצא לאקרנים ב-1961 1967 Hurry Sundown לארס פינצ'לי 1968 Star!
רוברט רוי מקגרגור (Robert Roy MacGregor) המכונה גם רוב רוי (1 בפברואר 1671 - 28 בדצמבר 1734) הוא גיבור לאומי סקוטי.
נקרא גם "רוברט האדום" על שם שערו האדמוני.
הוא נולד בעיירה גלנגייל בהיילנדס וב-1693 נישא למרי מקגרגור (1671–1745).
כמו רוב אנשי השבטים הסקוטים הצטרף ביחד עם אביו למרד היעקוביטים כתמיכה בג'יימס השני, מלך אנגליה, הקתולי.
המרד דוכא ורוב רוי עבר עם אנשי שבטו לכפר בלקהוידר (Balquhidder) שם עסק ביחד עם אנשיו בגביית דמי חסות מבעלי ממון תמורת שמירה על בקרם מפני גנבה.
לאחר שלווה כסף ממרקיז מונטרוז והפסיד אותו הוכרז כעבריין נמלט והחל במלחמה עקובה מדם נגד המרקיז שבה כונה על ידי האצולה כ"בנדיט" ועל ידי אנשיו כרובין הוד, עד שנאלץ להיכנע ב-1722. הוא נכלא בבית כלא אך קיבל חנינה ב-1727 ושוחרר.
הוא חזר לבלקהוידר ושם מת ונקבר ב-28 בדצמבר 1734.
ויליאם וורדסוורת' כתב ב-1803 את הפואמה Rob Roy's Grave בה השווה את רוב רוי לרובין הוד.
וולטר סקוט כתב את הרומן ההיסטורי רוב רוי ב-1817.
הקטור ברליוז כתב את הפתיחה התזמורתית רוב רוי (1831).
רוב רוי קוקטייל - מורכב מוויסקי וורמוט, רוב רוי מקגרגור היה נקרא גם "מקגרגור האדום" כינוי המזכיר את מרכיבי הקוקטייל: ויסקי סקוטי וורמוט אדום.
על רוב רוי נעשה סרט אילם ב-1922, סרט ב-1953 בשם "רוב רוי, הנווד מההיילנד", עם ריצ'רד טוד וגליניס ג'ונס והסרט רוב רוי מ-1995 עם ליאם ניסן וג'סיקה לאנג בתפקידים הראשיים.
מגלה הארצות והחותר הסקוטי, ג'ון מקגרגור, קרא לסירות הקיאק שבנה בשם רוב רוי.
אתר השיט בסירות הקאנו בנהר הירדן נקרא "רוב רוי".
על שמו עיירות בארצות הברית ואוסטרליה, אחד מאיי שלמה ועוד.
בסקוטלנד סומן ב-2002 "שביל רוב רוי" באורך 148 ק"מ העובר במקומות בהם עבר רוב רוי.
פסליו נמצאים במקומות רבים בסקוטלנד.
רוברט רייך הוא פרופסור, פרשן מדיני ומחבר יהודי אמריקאי.
רייך כיהן בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר וביל קלינטון.
הוא שימש כמזכיר העבודה של ארצות הברית בין השנים 1993–1997.
רייך שימש כפרופסור למדיניות ציבורית בבית הספר גולדמן למדיניות ציבורית, שרייך אף כיהן באותה התקופה כנשיאו, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מאז ינואר 2006. הוא כיהן כפרופסור בבית הספר ג'ון פ.
Kennedy School of Government) שבאוניברסיטת הרווארד, וכפרופסור למדיניות כלכלית וחברתית בבית הספר הלר לניהול ולמדיניות חברתית (Heller School for Social Policy and Management), באוניברסיטת ברנדייס.
רייך גם שימש כ-contributing editor (בעל תפקיד באמצעי תקשורת - יועץ, פרילנסר או מומחה, המוכר כבעל קהל קוראים ויכולות גבוהות.
הוא כותב בקביעות, אך לא בהכרח נוטל חלק בעריכה) בניו ריפבליק, ב-The American Prospect (שרייך הוא אף העורך-המייסד, והיושב ראש שלו), בהרווארד ביזנס רוויו, בכתב העת The Atlantic, בניו יורק טיימס ובוול סטריט ג'ורנל.