tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהלברשטאדט ניהל לצד תפקידיו הרבניים גם את בית הספר המקומי, וסביבו התרכזו בבית המדרש המקומי, צעירים רבים שבחרו לעסוק בתורה.
מלבד לתלמידי הישיבה, נהג גם להעביר שיעורים קבועים גם לכל בני הקהילה, בין השאר בספר חובות הלבבות.
מעמדו בקרב רבני האורתודוקסיה הגרמנית היה חשוב ורבים הריצו אליו שאלות בהלכה.
הוא תמך ברב עזריאל הילדסהיימר בעת פתיחת בית המדרש לרבנים בברלין ואף נמנה עם חברי הנהלת המוסד.
עם זאת, כשהוצע לו לעמוד בראשות המוסד כשחלה הרב הילדסהיימר, דחה את ההצעה.
בשנת ה'תרנ"ז (1896), הוחלט להרחיב את "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה" , שעד אז כלל רבנים ליברלים בלבד, כדי שיכלול גם את רבנים מן האורתודוקסיה הגרמנית, וכך יוכל להוות חזית מאוחדת נגד האנטישמיות המתגברת.
בין הרבנים האורתודוקסים שהובילו את ההצטרפות לארגון היו הרב אוירבך והרב הילדסהיימר.
הרב אוירבך, יחד עם רבי מרדכי הורוויץ מהקהילה הכללית בפפד"מ, מונה כנציג האורתודוקסים בוועד המנהל של הארגון.
במקביל, הקימו הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון הכללי גם ארגון נפרד בשם "התאחדות הרבנים נאמני התורה והמסורת בגרמניה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner).
ארגון זה כלל גם רבנים שסירבו להצטרף בעצמם לארגון הכללי, אך מאידך לא פסלו שיתוף פעולה עם הרבנים שהצטרפו אליו.
הרב אוירבך מונה ליו"ר ועד ההלכה של הארגון החדש.
הוא התנגד לציונות כיון שסבר שמטרתה סותרת את ההבטחה המשיחית של התורה הכוללת גאולה באופן על טבעי, וכן שהיא סותרת את חובתו של האזרח היהודי להיות נאמן למולדתו שבה הוא מתגורר, וכחלק מהנהלת איגוד הרבנים הכללי היה אחד מרבני המחאה.
למרות זאת, היה פעיל למען היישוב היהודי בארץ ישראל, נמנה עם גבאי פקוא"ם ויזם פעולות צדקה אחרות עבור עניי ארץ ישראל.
בנו משה אף עלה לארץ ישראל בראשית המאה העשרים (לאחר מות אביו) והיה פעיל בהקמת החינוך הדתי המודרני במושבות בארץ ישראל.
בעלייה החמישית עלה ארצה גם בנו צבי בנימין, כמו גם ארבע מבנותיו.
הרב אוירבך נפטר לאחר מחלה בט' בתשרי, ערב יום הכיפורים ה'תרס"ב, 22 בספטמבר 1901. בנו הרב יצחק אוירבך מילא את מקומו כרבה של הלברשטאט.
נכדו פיליפ אוארבך היה פוליטיקאי בווארי לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת תשנ"א הוציאו צאצאיו מכתב יד את הספר אבי הנחל הכולל חידושים שלו על מסכתות פסחים, ראש השנה, יומא וסוכה.
אביצ'י ארנה (Avicii Arena), במקור גלובן (בשוודית: Globen), הוא היכל הספורט הלאומי של שוודיה, הממוקם בסטוקהולם, בירת שוודיה, שנפתח בשנת 1989. ההיכל מכיל כ-16,000 מושבים.
משנת 2009 עד 2021 נקרא ההיכל "אריקסון גלוב" עקב חסות מסחרית של חברת אריקסון.
משנת 2021 נקרא ההיכל על שם אביצ'י.
האולם מייצג את השמש במודל מערכת השמש בשוודיה, מודל מערכת השמש הגדול בעולם.
באולם התקיימו תחרויות רבות, בהן אליפות העולם בהוקי קרח (1989, 1995, 2012, 2013 ו-2025), אליפות אירופה באתלטיקה באולם (1996), תחרויות הזמר של האירוויזיון (2000 ו-2016), אליפות אירופה בכדוריד (2002), אליפות אירופה בכדורסל (2003), אליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח (2021).
בהיכל נשא נלסון מנדלה נאום בשנת 1990 ושם הופיעו אמנים כמו U2, ברוס ספרינגסטין, ליידי גאגא וביונסה.
להקת הרוק הכבד מטאליקה קבעה את שיא הנוכחות באולם ב-7 במאי 2018 - 17,303 צופים.
אביעזר גולן (17 ביולי 1922 - 20 במרץ 2001) היה סופר ועיתונאי ישראלי בעיתונים "ידיעות אחרונות", "חרות" ו"המשקיף".
ספריו עסקו בעיקר בתחום המורשת הצבאית.
גולן נולד בירושלים ב-1922 כאביעזר גולדשטיין לאורי גולדשטיין וחיה דבורה לבית סמוק.
למד בבית הספר "תחכמוני" ובבית ספר תיכוני למסחר בתל אביב במקביל הצטרף לאצ"ל.
ב-1939 התנדב גולן לצבא הבריטי שם שירת עד שחרורו ב-1946. כאוהד התנועה הרוויזיוניסטית החל לעבוד בעיתון המשקיף ובמקביל גם בעיתון ידיעות אחרונות.
בתקופת המצור על ירושלים ערך גולן את ה"מקומון" הירושלמי "קול ירושלים" בשיתוף יצחק בן-דור.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף לעיתון חירות ובמקביל חזר לעבוד ב"ידיעות אחרונות".
ב-1953 היה ממייסדי המושב תלמי מנשה שם גר עם משפחתו עד 1957.
ב-16 ביוני 1946 נשא לאישה את צפורה לבית בלומשטיין ולזוג בן בשם אמנון.
ב-2001 שם קץ לחייו לאחר הידרדרות במצב בריאותו.
1966 - פרס על שם שלמה מרץ לעיתונות
1967 - פרס על שם שרה רייכנשטיין על ראיונו "דיוקן המפקד" שפורסם ב"ידיעות אחרונות" ב-10 ביולי 1967
האלף הראשון, הוצאת מצפה, 1944 - מיומנו של חייל עברי (בספר זה הסופר עדיין נקרא אביעזר גולדשטיין)
להבות בשמי ירושלים, הוצאת אפקים, 1948 - על תקופת המצור על ירושלים בזמן מלחמת העצמאות.
לוחמי החופש בישראל (בשיתוף מנחם תלמי ועמנואל כ"ץ), הוצאת ש.
פרידמן, 1953 - על תולדות השומר, ההגנה, הפלמ"ח, ניל"י, אצ"ל ולח"י
מדינאים ואנשי צבא, הוצאת אבינועם-יסוד, 1964
שישה ימי תהילה, הוצאת דקל, 1967 - סיפורה של מלחמת ששת הימים
מלחמת העצמאות, הוצאת משרד הביטחון, 1967
להיות חייל, ספריית תרמיל, 1968 - סיפורו של לוחם אצ"ל דב כהן שפיקד על מבצע הפריצה לכלא עכו ב-1947 ונהרג במהלכו
ספר הגבורה (בשיתוף עמי שמיר), הוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב, 1968 - ספר המתאר את הצל"שים שניתנו לאחר מלחמת ששת הימים
המפקדים, הוצאת אלכסנדר מוזס, 1968 - על מפקדי מלחמת ששת הימים
אנשי הפלדה, הוצאת אותפז, 1969 - סיפור הקרב של חטיבת שריון 45 בעמק דותן וברמת הגולן במלחמת ששת הימים
מבצע סוזאנה, הוצאת עידנים, 1976 - הסיפור המלא של נידוי פרשת העסק הביש
אלברט, הוצאת ידיעות אחרונות, 1977 - על חייו של האלוף אלברט מנדלר
בגין (בשיתוף שלמה נקדימון), הוצאת עידנים, 1978 - על חייו של מנחם בגין
בל יעלה השחר, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1979 - על פרשת הפיגוע במלון סבוי ב-1975
שם צופן : הפנינה (בשיתוף עם דני פנקס), הוצאת זמורה ביתן מודן, 1980 - פרשת חייה של שולמית קישיק-כהן, בת ירושלים, שניהלה רשת ריגול הפרושה על פני כל המזרח התיכון.
מלחמת העצמאות (אנגלית), הוצאת משרד הביטחון
הפשיטה על האי שדואן, הוצאת קצין חינוך ראשי - על מבצע רודוס.
המזרח התיכון, הוצאת קצין חינוך ראשי, 1960
אלבום מלחמת 4 הימים, הוצאת פיקוד דרום, 1968 - פיקוד דרום בין ה-5 ביוני - 9 ביוני 1967
האצבע בצפון: הגליל העליון המזרחי במערכות ההתיישבות והביטחון, הוצאת קצין חינוך ראשי, 1976
שינוי מרחבי-תוצאת מלחמה, הוצאת מוסד ביאליק
דונלד רובינסון, 100 גדולי עולם, הוצאת "אבינועם יסוד, 1954
בן הכט, כחש - פרשת קסטנר, הוצאת "לדורי", 1970
מרטין גילברט, שצ'רנסקי: סיפורו של ניצחון, הוצאת "עידנים", 1987
אביעזר סגל הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש כנספח צה"ל באפריקה, אשר פיקד על גדוד 932, חטיבת הנח"ל וחטיבת הבקעה.
עם גיוסו לצה"ל עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
סגל שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בחיל הרגלים ובשנים 1987–1989 שימש כמפקד גדוד 932. בשנים 1993–1995 פיקד על חטיבת הבקעה.
סגל שימש כנציג הרמטכ"ל בוועדת שחרורים שדנה בבקשתו של רמי דותן לקצוב את עונשו, והתנגד לקיצור עונשו של דותן בדעת מיעוט.
לאחר מכן שימש כנספח צה"ל ברוסיה.
בשירות המילואים משמש סגל כנספח צה"ל באפריקה.
בדצמבר 2019 מונה למנכ"ל קדימה מדע.
אביקו היא מילה בשפת היורובה, בה משתמשים בעיקר בניגריה, שפירושה הוא "נולד למות".
המילה היא הלחם של המילים "אבי" (Abi), שפירושה "שנולד"; ו"איקו" (iku) שמשמעותה "מוות".
המילה "אביקו" מתייחסת לרוחות של ילדים אשר מתו טרם הגיעו לגיל הבגרות; ילד שמת לפני גיל שתים עשרה נקרא אביקו, והרוח או הרוחות, אשר גרמו למוות נקראים גם כן אביקו.
האמונה היא שהרוח חוזרת לרוב לאותה אם מספר פעמים על מנת להיוולד שוב ושוב, במעין מעגל של מוות ותחייה.
נקודת ההנחה היא כי הרוח אינה מתכננת להישאר בחיים ולכן היא אדישה למצוקת האם ואבלה.
נשים שסבלו מתמותת תינוקות, נהגו לייחס זאת לאמונה באביקו ולא לקבל טיפול רפואי.
זו הייתה אחת הסיבות שהניעו את חלוצי תחום הילודה ותכנון המשפחה בניגריה לתרום בעבודתם לירידה בתמותת תינוקות על ידי תיקון תפיסות מוטעות, תוך שימוש בכלים כגון חינוך, ייעוץ, אספקת מזון איכותי לאימהות, שירותי בריאות הילד וטיפולים רפואיים אשר בסופו של דבר נועדו לתרום לצמצום תמותת תינוקות ותחלואה.
מאמינים כי הרוחות עצמן חיות בעצים, במיוחד באירוקו (ìrókò), באובב (baobab), ובצמחי כותנה ומשי.
בדמותו של האביקו, ילד רוח שמת לפני שהגיע לבגרות אבל ניתנת לו ההזדמנות להיוולד שוב ושוב, נעשה שימוש על ידי סופרי ניגריה לייצג את האפשרות של התחדשות ותקומה עבור האומה הפוסט-קולוניאלית שלהם.
אך גם להמחיש את האמביוולנטיות של האומה הפוסט-קולוניאלית ואת הנאמנות החצויה של הניגרים.
כמו כן, משמעות האביקו בספרות האפריקאית אפשרה לסופרים ומבקרים להגיב על המורכבות של הזהויות, במיוחד בכל הנוגע לקולוניאליזם, למסורת האפריקאית ולפוסט-קולוניאליזם.
להלן מספר דוגמאות לספרות המבוססת על דמות האביקו:
הרומן של אויימי הלן (Helen Oyeyemi) בשם "ילדת איקרוס" (The Icarus Girl 2005), מספק משמעות גאוגרפית ותרבותית למשמעות ה"אביקו".
הסופרת עוקרת את דמות האביקו אל עולם גאוגרפי חדש, רחוק מניגריה.
הרומן של בן אוקרי (Ben Okri), "הדרך המורעבת" (The Famished Road 1991) מבוסס על אביקו.
הרומן משלב את עולם הרוח עם העולם "האמיתי", כפי שאלו באים לידי ביטוי בחיים האפריקאים המסורתיים.
הרומן של דבו קוטון בשם "אביקו", (Abiku 1999) הוא סאטירה פוליטית על האוליגרכיה הצבאית הניגרית.
הסופר עוסק בהיסטוריה ובמציאות החברתית שנקבעה בניגריה תחת הדיקטטורה צבאית.
הרומן המאויר של ג'רלד ברום (Gerald Brom), "הפושע" (The Plucker 2005), מתאר סיפור המתרחש בדמיון, שם צעצועי ילדים נלחמים נגד האביקו.
החזרה של ילד האביקו מתרחשת גם בכתיבת של הסופרת הסלובנית גבריאלה בבניק (Gabriela Babnik), ברומן שלה בשם "עור כותנה" (Koža iz bombaža 2007).
שירו של וולה סויינקה (Wole Soyinka) בשם "אביקו" מסתמך במידה רבה על האמונה באביקו.
ספרה של צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה (Chimamanda Ngozi Adichie), "חצי שמש צהובה" (Half of a Yellow Sun 2006) עוסק ברובד הסמוי שלו באביקו ואילו ברובד הגלוי הוא רומן היסטורי ריאליסטי המבוסס על הסיפורים ששמעה הסופרת מהוריה.
אביר הטמפלרים (בשוודית: Tempelriddaren) הוא הספר השני בסדרת הספרים על אביר הטמפלרים (טרילוגיית מסעי הצלב) של יאן גילו.
ספר זה עוקב אחר דמותו הבדיונית של ארן מגנוסון כאביר טמפלרי בממלכת ירושלים.
הספר מתחיל בשנתו ה-27 של ארן ומסתיים ביציאה מארץ הקודש.
בגיל 27, ארן כבר ותיק בצבא הצלבני, כאשר הוא מתמודד עם החוויה המוזרה ביותר שאביר טמפלרי יכול לחוות.
בעודו רודף אחר להקת גנבים סרצנים, הוא נתקל בצלאח א-דין, מנהיג הכוחות המוסלמים ומציל את חייו.
הם הופכים לחברים קרובים, אך אויבים גדולים בו זמנית.
במהלך שיחה עם צלאח א-דין, ארן לומד ומסיק כי צלאח מכין מתקפה על ממלכת ירושלים מהדרום ומביא עמו מידע זה לירושלים.
מכיוון שארן הוא מפקד מבצר הטמפלרים בעזה, הוא מתכונן להכות את המכה הראשונה על כוחו של צלאח א-דין, בתקווה לפחות לעכב את צלאח א-דין, כך שירושלים אולי תינצל, שכן צבא המלך דאז עסוק במערכה צפונה משם.
לאחר מצור קצר צלאח א-דין חס על העיר, בין השאר משום שארן הציל את חייו של צלאח א-דין, כשהוא הולך לזכות בפרס גדול יותר, העיר ירושלים.
ארן מקבל פקודה לצעוד עם כל כוחו קדימה כדי לשבור את המצור על אשקלון.
ארן ואנשיו מנהלים מתקפת פתע ויחד עם האבירים בעיר הם מוחצים לחלוטין את כוח המצור.
למרות שהאדון הגדול ושני הטמפלרים הבכירים נמצאים באשקלון, הפיקוד על הכוחות הטמפלרים שרודפים אחרי צלאח א-דין ניתן לארן, בשל מזלו בקרב האחרון, שנתפס כרצונו של האל.
צלאח א-דין שעדיין אינו מודע למצור השבור מופתע לחלוטין כשהטמפלרים תוקפים את כוחו המרכזי בכסות ערפל צפוף ולוכדים את עיקר הפרשים הממלוכים בתעלה, ומביסים לחלוטין את צבאו של צלאח בקרב על תל גזר.
כאשר ארנולד דה טורוג'ה נבחר לאדון אבירי מסדר הטמפלרים, ארן מוזמן לירושלים כדי להיות אדון העיר, שם הוא והאדון הגדול מנהלים מדיניות סובלנית מבחינה דתית במטרה ליצור שלום מתמשך בין הנוצרים למוסלמים.
לאחר מותו של דה טורוג'ה, שנרצח על ידי הרקליוס, פטריארך ירושלים, זוכה ג'רארד מרידפור לתואר האמן החדש, וארן פוטר מיד מהעיר ומוחזר לתפקידו בעזה.
ארן חש אכזבה ממסע הצלב ובקרב קרני חטין, ארן נפצע קשה ומבלה מספר שבועות בבית החולים של צלאח א-דין בדמשק.
לאחר מכן הוא הופך ליועץ אישי של צלאח א-דין ומשכנע אותו לחוס על אוכלוסיית ירושלים שנכבשה (בשנת 1187).
כמו כן, צלאח מחזיק בשבי את ג'ראר רידפור, שחותם בעל כורחו על פקודת השחרור של ארן ממשימתו.
בסוף הרומן, ריצ'רד לב הארי מגיע לארץ הקודש עם צבאו.
ריצ'רד כובש את עכו מצלאח א-דין, וכאשר צלאח מנסה לרכוש ממנו 5,700 אסירים, ריצ'רד מעדיף לטבוח באוכלוסייה במקום זאת, מכיוון שתנאים מסוימים לא התקיימו.
ארן משתוקק מאוד לחזור הביתה, וצלאח א-דין תורם לארן את סכום הכסף שנותר שלב הארי זנח בתשוקתו לדם.
ארן נוסע לעכו, בדרך שוכר בעלי מלאכה שונים ואז משיג ספינת משא טמפלרית ויוצא חזרה למולדתו.
בינתיים, ארוסתו של ארן, ססיליה אלגוטסדוטר, מרצה עונש ארוך לא פחות (20 שנה) במנזר של גודהם על החטאים שהיא וארן ביצעו בגיל 17. הממלכה נקלעת למלחמת אזרחים על הכתר, שנלחמה עליה על ידי שבט סוורקר והכוחות המשותפים של שבט אריק ופולקונג.
ססיליה הנחשבת כחברת הפולקונג סופגת עלבונות מהנשים במנזר, שהן כולן משבט סוורקר.
מאוחר יותר מצטרפת אליה ססיליה אחרת שהיא משבט אריק.
אותה הם מכנים ססיליה רוזה (אלגוטסדוטר) וססיליה בלנקה בשל צבעי השיער שלהן (רוזה: אדום; בלנקה: בלונדי).
יחד הן מאריכות את העינויים של הסוורקרים, ובעיקר אם המנזר ריקיסה, שלא חוסכת מאמץ להעניש את שתי החברות.
ההקלה מגיעה כשבני אריק והפולקונג מביסים לבסוף את הסוורקרים בקרב ביילבו.
ססיליה בלנקה, ארוסתו של המלך לעתיד, קנוט אריקסון מתחילה לרדוף את הנזירות, מה שלבסוף שובר את העינויים המתמשכים של השתיים.
השתיים התיידדו גם עם משרתת צעירה של סוורקר, אולווהילדה אמונדסדוטר, למרבה האירוניה בתו של האיש שהובס על ידי ארן מגנוסון ואחר כך נהרג בידי קנוט.
השלושה יוצרים ידידות לכל החיים ועם שנינותן וערמומיותן הופכות בסופו של דבר לכוח שליט.
אביר הוורד היא אופרה קומית בשלוש מערכות מאת ריכרד שטראוס ללברית מקורי מאת הוגו פון הופמנסתאל.
הצגת הבכורה שלה נערכה בזמפר-אופרה שבדרזדן, גרמניה, ב-26 בינואר 1911 תחת ניהולו של מקס רייהרדט ובניצוחו של ארנסט פון שוך.
הניסוי בסגנון תחילת המאה: האר נובו
ההיסטוריה של האמנות רואה את שנת 1892 כנקודת המוצא של האר נובו.
קבוצה של אמנים במינכן: פרנץ פון שטוק, פריץ פון אוהדה, אלברט פון קלר ועוד רבים אחרים - הפנו עורף לאקדמיה, לאולמות התצוגה "המסומנים", לביקורת האמנות השמרנית ולסמכות הרשמית עצמה כדי לעמוד על רגליהם וליצור משהו חדש, שהיה האר נובו.
ברוח הגירוש מגן העדן של האקדמיה, הצעיר את פני האמנות המוגבלת והמיושנת של המאה ה-19. האר נובו היה כמו פרח הגדל באווירת חממה שופעת - הוא היה ריחני מדי, צבעוני מדי, מדהים מדי.
כל עבודות האר נובו - בין אם דובר בציור, בחפץ אמנותי אחר, במבנה, בקרמיקה, בפסל או בגרפיקה - קיבלו צבע נובו רישי מיוחד: חזיתות הבניינים התמלאו בעיטורי טיח, באריחים, ביריעות מתכת, בזכוכית, בברזל מחושל; הציורים נשזרו באיורים מתפתלים, גחמניים, ובצבעים שהבהיקו בכל צבעי הקשת.
האר נובו לא עצר ולא יכול היה לעצור בין כותלי מינכן.
בווינה יצר גוסטב קלימט את קבוצת האר נובו, בברלין התקבצו "המאמינים" סביב מקס ליברמן ומקס סלפוגט.
את התייבשות עץ התרבות שהלך והתאדה על אף כל העלים הדקורטיביים והפרחים המלאכותיים שהיו תלויים עליו, שום דבר לא יכול היה למנוע את ירידתו והכחדתו.
מאפיינים האופייניים של האמנויות היפות של תחילת המאה ה-20 עברו במהירה גם לעולם האמנויות האחרות.
הריבוי המהיר של קישוטים, סלסולים והופעות לא היה זר לספרות.
הכלים החזקים של אמנות החממה הזו כללו גם ארוטיקה יותר ויותר לא יציבה.
סופרים שמחו לדבר על נושאים שלא היו "נאים ומתאימים" לדון בהם עד אז.
איך נשמעת הנשיקה הראשונה של האדון הצעיר בשקט המחניק של המטבח או בחדרה של המשרתת?
(ארתור שניצלר: המחזה "המעגל" שנכתב ב-1897) וכן הפילוסופיה המיוחדת של האר נובו פרחה גם בעקבות אוסקר ויילד ופרידריך ניטשה והאר נובו הגיע כמובן גם למוזיקה.
לכתיבה בסגנון האר נובו היו כישרונות מצוינים משלה.
אולי נזכיר תחילה את הוגו פון הופמנסתאל.
לאופרה ארבע דמויות מרכזיות: אשת הגנרל האצילה (המרשאלין); אהובה הצעיר מאוד, הרוזן אוקטביאן רופראנו; בן דודו האכזרי הברון אוקס; וארוסתו העתידית של אוקס, סופי פון פאנינל, בתו של פאנינל, בורגני עשיר.
בעצת המרשאלין, אוקטביאן מתנהג כאביר הוורד (רוזנקוולייר) של אוקס על ידי הצגת וורד כסף טקסי לסופי.
עם זאת, הצעירים (אוקטביאן וסופי) מתאהבים במקום ועד מהרה מתכננים תככים קומיים לחלץ את סופי מהאירוסין עם אוקס.
הם משיגים זאת בעזרת המרשאלין, שאחר כך נותנת את אוקטביאן לאישה הצעירה סופי.
אף על פי שזו אופרה קומית, היצירה משלבת כמה נושאים כבדי משקל (במיוחד דרך קשת הדמויות של המרשאלין), כולל בגידה, הזדקנות, טרף מיני וחוסר אנוכיות באהבה (או היעדרו).
אביר הוורד הועלתה לראשונה בישראל ב בשנת 2006 בבימויו של מקסימיליאן של ובעיצובו של האמן החזותי גוטפריד הלנוויין.
בהפקה השתתפו התזמורת הסימפונית ראשון לציון ומקהלת "בת קול".
על השחקנים נמנו חן רייס בתפקיד סופי, סבטלנה סנדלר וגיא מנהיים (אנינה וולצאקי) ואירה ברטמן ברטמן לסירוגין עם שרון דבורין (כמריאנה).
דאם אליזבת שוורצקופף (אשת הגנרל), אוטו אדלמן (הברון אוקס), כריסטה לודוויג (אוקטביאן), תרזה סטיך-רנדל (סופי); מקהלת והתזמורת הפילהרמוניה של וינה, מנצח.
אנה טומווה-סינטוב (אשת הגנרל), קורט מול (הברון אוקס), אגני באלצה (אוקטביאן), ג'נט פרי (סופי); התזמורת הפילהרמונית של וינה, מנצח הרברט פון קאראיאן (1984) Deutsche Grammophon 477 9131
הרב אביעזר ציצוביץ (ח' באייר ה'תרנ"ב, 5 במאי 1892 – ב' באדר ב' ה'תשל"ו, 1976) היה רב ואב בית דין בברלין בשנים שקדמו לשואה, רב שכונה בתל אביב מנהל מחלקת הנישואין בעיר וממלא מקום הרב הראשי בעיר.
נולד בשנת ה'תרנ"ב (1882) בצ'חנוביץ בפולין לאביו רבי דוד ולאמו שרה ברכה.
למד בישיבות לומז'ה (אצל ר' שמעון שקופ), בריינסק וסלובודקה, ושם נסמך להוראה.
בשנת 1923 נסע לברלין להשתלם בלימודי חול ושם למד באוניברסיטת ברלין וב"בית המדרש העליון" שיסד הרב חיים הלר.
בהמשך שימש כרב ואב בית דין בקהילה הגדולה בברלין בשנים שקדמו לשואה.
לאחר שעלו הנאצים לשלטון סירב הרב ציצוביץ לבקשות חברי קהילתו שיגזור את זקנו, והמשיך להתהלך ברחובות ברלין בחזות רבנים בולטת, ולפעול באופן גלוי לחיזוק היהדות בעיר.
פעולות אלו כמעט עלו לו בחייו מספר פעמים.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) ברח מגרמניה ועלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, ונתמנה לרב שכונה בעיר, מנהל מחלקת הנישואין במועצה הדתית בתל אביב וממלא מקום הרב הראשי בעיר.
הרב ציצוביץ היה חבר חבר הרבנים שעל יד הפועל המזרחי.
היה מחבר פורה בתחומים רבים בהלכה וחיבר מאמרים רבים שנתפרסמו בכתבי עת המאור, שבילין, סיני ועוד.
נישא לרחל ולהם שישה ילדים.
ביתו יפה נישאה לרב דוד ורנר, הרב האשכנזי של חדרה, ואחראי תחום משחטות ברבנות הראשית.
רבי אביעזרי זליג אוירבך (בכתיב שנהג בזמנו: אביעזרי זעליג אויערבך; י"ז בחשוון ה'תפ"ו, 1725, ברודי – ט"ז בשבט ה'תקכ"ח, 1768, בוכסווילר ) היה רב גרמני-אלזסי, מתלמידי רבי יהונתן אייבשיץ.
נולד בברודי שבגליציה לרבי צבי הירש אוירבך ואשתו דאברש.
אביו היה באותה עת אחד מדייני הקהילה.
בילדותו נדדה משפחתו בין מספר קהילות, בהתאם לתפקידי הרבנות של אביו, ובהיותו כבן שבע, השתקעה משפחתו בוורמייזא שבגרמניה, לאחר שאביו התמנה לראש ישיבה בקלויז שהוקם אז בקהילה.
בצעירותו למד תורה מפי אביו בקלויז בוורמייזא, ובשנת ה'תק"ה (1745) בערך נסע למץ ללמוד בישיבתו של רבי יהונתן אייבשיץ, שהיה אז מרא דאתרא של יהדות מץ.
הוא למד אצל רבי יהונתן אייבשיץ עד שהאחרון עזב את מץ בדרכו לרבנות קהילות אה"ו, בשנת ה'תק"י.
בתקופה זו, כתב כרכים ובהם סיכומי שיעורים ששמע מרבו, ולימים שימשו כרכים אלה להדפסת חידושי רבי יהונתן.
בכמה מקומות בכתבי יד אלו, ישנן הערות של רבי יהונתן עצמו על סיכומי תלמידו.
בב' בניסן ה'תק"י (1750) נשא לאישה את גיטל, בתו של רבי יצחק זינצהיים (אביו של רבי יוסף דוד זינצהיים), שהיה אז אב"ד אדנקובן .
מיד לאחר מכן, עזב רבי יצחק זינצהיים את אדנקובן לאחר שנבחר כרבה של טריר, ובז' באייר נקרא חתנו להחליף אותו ברבנות אדנקובן.
בכ"ג באדר ה'תקכ"ג (1763), נבחר לאב"ד בוכסווילר , ובה' בתמוז הגיע לעיירה והחל לכהן בתפקיד.
בוכסווילר הייתה בירת רוזנות הנאו-ליכטנברג, ורבנות בוכסווילר נחשבה לרבנות המחוזית ששאר קהילות הרוזנות היו כפופות לה.
בבוכסווילר הייתה אז גם ישיבה קטנה, והוא עמד בראשה.
בליל ח' באייר ה'תקכ"ד (10 במאי 1764) נפטרה אשתו גיטל, ולאחר שבוע, בי"ד באייר (17 במאי) נפטרה גם בתו אסתר.
הוא נשא אשה נוספת, אך לא ידועים עליה פרטים.
בליל ט"ז בשבט ה'תקכ"ח (1768) נפטר רבי אביעזרי זליג אוירבך בבוכסווילר, בחיי הוריו.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי באטנדורף הסמוכה, ששימש מספר קהילות בצפון אלזס.
אשתו הראשונה גיטל הייתה בתו של רבי יצחק זינצהיים ואחותו של רבי יוסף דוד זינצהיים.
מלבד אסתר, שנפטרה בקטנותה, ידועים כמה מילדיו:
בנו אברהם – לאחר פטירת אביו, גדל בבית סבו רבי צבי הירש אוירבך, ולימים היה רב בנויוויד, בקובלנץ ובבון.
בנו הוא רבי צבי בנימין אוירבך, רב בדרמשטאדט ובהלברשטאדט ומאבות הנאו-אורתודוקסיה.
בנו ברוך נולד בערך בשנת ה'תקי"ב.
נפטר בי"ב בטבת ה'תקכ"ט ונקבר באטנדורף.
בתו שפרה נישאה למיכאל לצרוס גייגר מפרנקפורט (כנראה אביהם של שלמה זלמן ואברהם גייגר)
כתב חידושים על התלמוד הבבלי ועל השולחן ערוך.
כתבי היד של חידושים אלו עברו לבנו רבי אברהם, שערך אותם והוסיף להם הקדמות.
עסק גם בקבלה וחיבר חיבורים בתחום זה.
כן הותיר כתבי יד של דרשות שדרש.
בראשית המאה ה-21 נדפסו מכתבי יד אלו ספריו:
כמה מתשובותיו נדפסו תחת השם "שו"ת עוללות אביעזר" בתוך .
בנוסף, הוא מצוטט מספר פעמים בכתבי גיסו, רבי יוסף דוד זינצהיים, והתכתבות שלו עם רבי נתנאל וייל נדפסה בכתבי האחרון.
אביעזר וייס (נולד ב-9 במאי 1943 בירושלים) הוא דוקטור לספרות עברית מטעם אוניברסיטת בר-אילן, מחנך והוגה דעות.
עמד בראש המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון וניהל את תיכון צייטלין במשך שנים רבות.
היה ממייסדי תנועת נאמני תורה ועבודה.
אביעזר וייס נולד בהדסה הר הצופים שבירושלים לאלתר יצחק וייס וצפורה אסתר לבית כרמל, בן יחיד להוריו.
גדל בתל אביב עד גיל 9, ואחר כך עברה משפחתו לגור ברמת גן.
המשפחה הייתה מראשוני המשתכנים בשכונת רסקו שלימים הפכה לרמת חן.
למד בבית הספר היסודי "מוריה" בתל אביב, בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה (שנה אחת) ובתיכון העירוני בבני ברק.
לאחר התיכון, התקבל לעתודה האקדמית ללימודי ספרות עברית וערבית, ושירת כקצין באמ"ן.
וייס התחתן בשנת 1965, עם מרים לבית רובק (עסקה בחינוך מבוגרים ועולים).
לזוג נולדו שלוש בנות ובן, בהם הסופרת תמר וייס-גבאי ויצחק וייס, מייסד בית הספר למוסיקה "מזמור".
נכון לשנת 2023, אביעזר ומרים גרים ברמת גן, בשכונת רמת חן.
וייס למד באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת העתודה האקדמית.
הוא סיים תואר בוגר בספרות עברית וערבית (שפה וספרות) והמשיך לתואר מוסמך בספרות עברית.
התזה שהוא כתב, בהנחיית פרופ' ברוך קורצווייל, הייתה על סיפוריו של יוסף חיים ברנר.
הוא סיים את התואר בהצטיינות.
תוך כדי שירות החובה שלו החל ללמד בתיכון של ישיבת היישוב החדש שבתל אביב, הוא לימד שם עד שנות ה-80.
בשנת הלימודים תשכ"ט (1968-9) התקבל כמורה לספרות, לשון והבעה בתיכון צייטלין, ובהמשך התמנה למרכז המקצועות ספרות, הבעה ולשון בבית הספר.
בהמלצת מנהל תיכון צייטלין, ד"ר דב אברון, השתלם וייס בהוראת הערבית, והחל ללמד גם את המקצוע זה בתיכון.
בהמשך, התמנה לתפקידי ניהול נוספים.
במקביל לעבודתו כמורה בתיכון צייטלין, החל בלימודיו באוניברסיטת בר-אילן לתואר דוקטור לספרות.
עבודת התזה, בהנחיית פרופ' צבי לוז, הייתה על הקשר בין מבנה למשמעות בשירי אברהם שלונסקי.
כשסיים את הדרישות לקבלת התואר, החל ללמד בבר-אילן והגיע לדרגת מרצה בכיר.
הוא לימד באוניברסיטה משנת 1973 עד 1986. הקורסים שלו עסקו בעיקר בתיאוריה של השירה והפרוזה, במחזה התנ"כי וההיסטורי, בשירה העברית בדור שלונסקי ואלתרמן ובסיפורת המקראית.
בתחילת שנות השמונים, החליט ויס להעדיף את העיסוק בחינוך על העיסוק האקדמי.
לקראת סוף 1984, פנה ד"ר שמשון שושני, שהיה מנהל מינהל החינוך בעיריית תל אביב לדוקטור וייס ובקש ממנו לנהל את בית ספר תיכון צייטלין.
בשנים 1985–2000 וייס ניהל את תיכון צייטלין.
המדיניות החינוכית שלו התמקדה בתחומים אלו:
חינוך ציוני דתי פתוח לערכים ליברליים ולתרבות כללית עם מחויבות לשירות צבאי ולאומי.
בכלל זה עידוד בנות לשרות צבאי (בשונה מהמקובל בחמ"ד) ולאומי.
שאיפה לרמת לימודים גבוהה, תוך צמצום מרבי של הנשירה: בתחילת כהונתו כמנהל היה אחוז הנשירה בין כיתה ז' ל-י"ב 50% (שיעור נשירה מקובל בתל אביב בשנות ה-80).
בשנה של סיום כהונתו היה אחוז הנשירה 8%.
בית הספר לא היה סלקטיבי וכל תלמיד שפנה התקבל אליו.
תוך כדי עבודתו בתיכון הוא ייסד, לראשונה בבית ספר תיכון דתי, את מגמת הלימודים "חוק ומשפט", שאושרה להוראה על ידי המשנה לנשיא ביהמ"ש העליון, פרופ' מנחם אלון.
בשנתיים הראשונות בהן ניהול את תיכון צייטלין, המשיך ללמד במקביל בחוג לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1990–1991 היה בשליחות בקנדה, מטעם המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
הוא יעץ לתוכניות לימודים בבתי הספר היהודיים בקנדה, הקים מערך שיעורי ערב ביהדות ובעברית לילדי מהגרים ישראלים שלמדו בבתי הספר הציבוריים והיה אחראי למערך שליחי החינוך של המחלקה ברחבי המדינה.
הוגדר כ"מנהל מצטיין" על ידי מינהל החינוך של עיריית תל אביב, פעמיים במהלך שנות ה-90.
ניהול המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון
בשנים 2001–2010 עמד וייס בראש המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון.
במהלך השנתיים הראשונות לכהונתו קיבלה המכללה הכרה אקדמית מהמועצה להשכלה גבוהה, ועם פרישתו ב-2010 הוסמכה להעניק תואר שני.
בשנה הראשונה לכהונתו, בשל היעדר ההכרה נרשמו לשנה א' כ-20 תלמידים.
עם פרישתו עמד מספר התלמידים על כ-400 ובשל ההתמחויות שנפתחו בה בשנים אלו, המספר המשיך לעלות, ומגיע היום (2023) לכאלף תלמידים.
עיקר מחקרו ועיסוקו בספרות, תנ"ך, חינוך ואתיקה.
פעל למען נושאים כגון חברה דתית מעורבת לכתחילה, שירות בנות בצה"ל, שילוב השכלה כללית בחינוך הדתי}ועוד.
היה מהמייסדים וחבר המזכירות הפעילה של תנועת נאמני תורה ועבודה, שדגלה בערכים אלו, יחד עם ד"ר יחזקאל כהן (מייסד התנועה), פרופ' אברהם נוריאל, הרב פרופ' מיכאל נהוראי, פרופ' זאב ספראי, חנה ספראי ועוד.
פרסם מאמרי דעה רבים בעיתונות.
בנוסף חקר ספרות ופרסם מאמרים והרצאות על ברנר, זלדה, ביאליק, שלונסקי ועוד.
תחומי מאמריו והרצאותיו העיקריים לאחר פרישתו היו: הגדרת המונותאיזם המקראי, האתיקה של הנצי"ב מוולוז'ין, זהות יהודית וציונית, הזיקה בין התרבות הכללית ליהדות ועוד.
אַבִּיפּוֹנִים (בספרדית: Abipones) היו עם ילידי מחבל גראן צ'אקו שבארגנטינה, אשר חדל להתקיים כקבוצה אתנית עצמאית בראשית המאה ה-19 ונטמע בחברה הארגנטינאית.
האביפונים דיברו אביפונית, אחת מהשפות גוואיקורואניות.
האביפונים ישבו בחלקו הארגנטינאי של חבל גראן צ'אקו, באזורים הנמוכים של נהר ברמחו.
במקור היו בני הקבוצה נוודים, ציידים-לקטים ודייגים, ובמידה מסוימת גם עסקו בחקלאות.
לקראת אמצע המאה ה-17, השיגו האביפונים סוסים מהמתיישבים הספרדים ונטשו את החקלאות עבור פשיטות וציד.
באותה תקופה הם עוד חיו מצפון לנהר ברמחו.
שכניהם והחקלאים הספרדים חששו מפניהם, והם אף איימו על חוות וערים גדולות, כגון אסונסיון וקוריינטס.
האביפונים ככל הנראה נדחקו דרומית לאזור המחיה המקורי שלהם על ידי הספרדים ושבטים ילידיים אחרים, כגון טובה.
לבסוף הם התרכזו בשטח שבין סנטה פה לסנטיאגו דל אסטרו, בין נהר ברמחו בצפון לנהר סלאדו בדרום.
למן 1710 יצאו הספרדים במבצעים צבאיים להשגת שליטה וריבונות על האביפונים.
בעשורים שלאחר מכן אורגנו מיסיונים ישועיים (בעיקר על ידי מרטין דובריצהופר, שהיה מיסיונר בפרגוואי במשך 18 שנה), והם התנצרו ברובם והפכו ליושבי קבע.
למושבות האביפונים היו חיכוכים בלתי פוסקים עם המתיישבים הספרדים, ולעיתים קרובות הם חוו פשיטות מצד עמי הטובה והמוקווי.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-18 יותר ממחצית מהאביפונים מתו ממחלה, ומספרם לא עלה על 5,000. גירוש הישועים בידי הספרדים באותה שנה היה קטלני עבור האביפונים.
כאשר הם ניסו לחדש את אורחות חייהם הקודמים, הם מצאו את אדמותיהם המסורתיות כבושות על ידי מתיישבים ועמים ילידיים אחרים.
עמי הטובה והמוקווי, יחד עם מחלות, חיסלו את האביפונים כקבוצה אתנית במהלך פחות מחצי מאה.
הניצולים נטמעו באוכלוסייה הארגנטינאית הכללית, למדו לדבר ספרדית, ונטשו את מנהגיהם הישנים.
הדובר האחרון של אביפונית מת כנראה במאה ה-19.
לפי מרטין דובריצהופר, שחי עמם במשך שבע שנים, האביפונים היו קבוצה של אנשים גבוהים, חטובים, נאים, בעלי עיניים שחורות, אף נשרי ושיער שחור ועבה, שאותו מרטו מהמצח ועד לכתר שחבשו כסימן שבטי.
פניהן, שדיהן וזרועותיהן של הנשים קועקעו בדמויות שחורות בעיצובים שונים בהתאם לגילן ומעמדן החברתי, והשפתיים והאוזניים של שני המינים נוקבו.
הגברים היו לוחמים אמיצים, וכלי הנשק העיקריים שלהם היו החץ והקשת, החנית והאלה - כולם מגולפים מעץ מקומי - כמו גם בולאדורים.
בקרב הם עטו שריון שהוכן מעור טפיר, שמעליו תפרו עור יגואר.
אפילו נשות האביפונים נודעו כתוקפניות והחזיקו בכוח ניכר בטקסים הדתיים.
האביפונים היו שחיינים ופרשים טובים.
בעונת השיטפונות שנמשכה חמישה חודשים הם חיו על איים או אפילו תפסו מחסה במקלטים שנבנו בין העצים.
הם חלקו את רוב המנהגים של עמי הגוואיקורו, כולל הקובאדה.
רק לעיתים רחוקות הם נישאו לפני גיל שלושים.
צ'ארלס דרווין דיווח כי "כאשר גבר אביפוני בוחר אישה, הוא מתמקח עם ההורים על המחיר, אולם לעיתים קרובות הילדה מבטלת את מה שהוסכם בין ההורים והחתן, ודוחה בעקשנות את עצם אזכור הנישואין לעיתים קרובות, תוך שהיא בורחת ומסתירה את עצמה, וכך חומקת מהחתן".
רצח תינוקות היה נפוץ, ומעולם לא גדלו יותר משני ילדים במשפחה אחת.
התינוקות ינקו עד גיל שנתיים.
הרב אביעזר (זליג אשר) שפירא (29 בפברואר 1944, ה' באדר ה'תש"ד – 11 בפברואר 2026, כ"ד בשבט ה'תשפ"ו) שימש משגיח וראש ישיבת קול תורה לצעירים, אדמו"ר ורב בית הכנסת "אור החיים" של חסידות דרוהוביץ' ויושב ראש הוועד המנהל של חברה קדישא "חסידים" בירושלים.
נולד בכפר חסידים לשלמה אהרן ורחל שפירא.
למד בישיבת קול תורה ומשם המשיך לישיבת חברון.
בשנת ה'תש"ל מונה לרב בית הכנסת "אור החיים" שהוקם בשנת ה'תר"ץ על ידי בן הדוד של סבו, הרב אברהם יעקב שפירא, וכיהן כאדמו"ר של חסידות דרוהוביץ'.
בשנת ה'תשל"ח מונה למשגיח בישיבת קול תורה לצעירים, תפקיד בו נשאר עד לפטירתו.
לפני שינוי השליטה בעיתון "יתד נאמן" שהוביל הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, נעשה ניסיון להכניס רבנים נוספים לוועדה הרוחנית של העיתון, ובהם את הרב שפירא.
הרב שפירא נהג לפקוד את הכותל המערבי מדי יום ובמהלך השנים היה ממייסדי מנהג אמירת "נשמת כל חי" בכותל בחצות הלילה.
הרב שפירא היה יושב ראש הוועד המנהל של חברה קדישא "חסידים" בירושלים וחבר בעמותות "כולל חבת ירושלים" ו"הדר אסתר".
לאחר קרוב ליובל שנות פעילות ציבורית, נפטר בכ"ד בשבט ה'תשפ"ו.
סבו, הרב אביעזרי זעליג שפירא, היה בנו של האדמו"ר מגוואדזיץ, הרב יצחק מרדכי שפירא, וחתנו של דודו מקים שושלת דרוהוביץ', הרב חיים מאיר יחיאל שפירא.
הרב שפירא הוא צאצא לשושלת קוז'ניץ מצד אבי סבו ולשושלת רוז'ין מצד אם סבו.
הרב שפירא היה נשוי לרבנית שרה יראת בתו של הרב מאיר אפרים וינקלר שכיהן כרב קהילת מחזיקי הדת בקופנהגן ובהמשך כר"מ בישיבת תורה אור בירושלים, בנו של הרב מיכאל שלום וינקלר, רב קהילת מחזיקי הדת בקופנהגן וחבר מועצת גדולי התורה באירופה.
בנו מיכאל שלום, למד בישיבת רשב"י, והוכתר לממלא מקומו כאדמו"ר מדרוהוביץ' ורב בית הכנסת בירושלים.
בנו מנחם שפירא הוא סגן וממלא מקום ראש עיריית בני ברק, יושב ראש דגל התורה בעיר ומנהל המחלקה המוניציפלית של סיעת דגל התורה.
בנו גדליה שפירא, מנכ"ל לשעבר של העיתון "מרכז העניינים".
בתו רבקה נשואה לרב יחיאל ברלין, בנו של הרב מנחם צבי ברלין, ראש ישיבת רבנו חיים עוזר בבני ברק.
בתו חנה דבורה, נשואה לרב פישר, ומנהלת בסמינר דרך ישראל ברחובות.
הרב יהודה אריה דינר, רב מרכז בני ברק.
הרב מיכאל וינקלר, ר"מ בישיבת קול תורה.
הרב אברהם אליהו וינקלר, ראש ישיבה ביבנאל.
אביר מוקהרג'י הוא סופר בריטי אשר התפרסם בעיקר הודאות לספרי בילוש שלו.
אביר מוקהרג'י כתב את סדרת הספרים על ווינדהאם ובנרג'י (Wyndham & Bannerjee), שעלילותם מתרחשות בעידן הראג' הבריטי בהודו.
אביר מוקהרג'י נולד בלונדון למשפחה של מהגרים הודים.
הוריו עברו לבריטניה מכלכותה לפני לידתו.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לכלכלה של לונדון, ולאחר מכן החל לעבוד בתחום פיננסים.
מוקהרג'י החל את קריירת הכתיבה שלו ב-2013, בגיל 39. הוא כתב את הרומן הראשון שלו, "כוכב עולה", לתחרות שעליה הכריז העיתון טלגרף, בה זכה ב-2014. הרומן יצא לאור בשנת 2016.
כעת חי במחוז סארי, באנגליה, עם אשתו סונאל ושני בניו.
ספרי בילוש של אביר מוקהרג' מתארים את התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה בהודו, שהייתה תחת השליטה של האימפריה הבריטית.
התקופה הזאת סיקרנה את הסופר, כיוון שלטענתו, לא נלמדת מספיק בבתי ספר הבריטים.
והסיפורים שהוא שמע מהוריו על התקופה הזאת, היו שונים מאוד ממה שהוא למד בבית הספר.
ספרי בילוש היו תוצאה של חיפוש אחרי זהותו.
והמבט לאחור, לתקופת השלטון האנגלי בהודו, העמיק את הבנתו מי הוא עצמו.
בסיפור, קפטן סאם וינדהאם (Sam Wyndham), מפקח במשטרת לונדון, שחזר ממלחמת העולם הראשונה הלום קרב, מקבל הצעת עבודה ממפקדו לשעבר וכיום ראש משטרת כלכותה.
וינגהאם מקבל את הצעה כיוון שהוא רוצה לעזוב את לונדון שם לא מחזיק אותו שום דבר חוץ מזיכרונות על אשתו שמתה מהשפעת הספרדית.
בשבוע הראשון לעבודתו, הוא פוגש את הסמל ההודי סורנדרנאת' בנרג'י (Surendranath Bannerjee), שמכונה בתחנה "לא נכנע" בנרג'י (בגלל ששם משפחה שלו Surendranath נשמע כמו "Surrender-not" - "לא נכנע").
היחסים בין הבריטים להודים במדינה הם היררכיים לחלוטין, אך קפטן ווינדהאם אינו שותף לדעות הקדומות הגזעניות, למרות שאינו משוחרר מהן לחלוטין.
בינו לבין הסמל נוצרת מערכת יחסים של כבוד וידידות, שמתפתחת במהלך הסדרה.
הסיפור מסופר על ידי קפטן סם ווינדהאם, אבל בספר החמישי גם סמל בנרג'י הופך למספר הסיפור.
העלילה מתרחשת על רקע תהליכים פוליטיים בהודו, בפרט, התפתחות תנועת אי האלימות של מהטמה גנדי.
נושאים פוסט-קולוניאליים הם המבדילים את סדרת הספרי בילוש של אביר מוקהרג'י מהמסורת ספרי הבילוש הבריטית הקלאסית (כמו ספרי קונאן דויל, אגתה כריסטי וכו'), שבהם לא היה נהוג להציג את המבט של הילידים במושבות הבריטיות.
כוכב עולה ("A Rising Man") (2016), הוצאה לאור בתרגום לעברית של שרון פרמינגר ב-2018.
2014 - פרס הארביל סקאר מעיתון "טלגרף" על הספר "כוכב עולה".
2017 - "פגיון היסטורי" (פרס איגוד סופרי בילוש) על הספר "כוכב עולה".
2018 - פרס ווילבור סמית' על הספר "הרוע הכרחי"
2021 - "פגיון היסטורי" (פרס איגוד סופרי בילוש) על הספר "מוות במזרח"
אביק בע"מ היא חברת פרמצבטיקה ישראלית שהוקמה ב-1939. מאז 1988 היא חלק מקבוצת "טבע"
חברת "אביק" הוקמה בשנת 1939 על ידי שלושה שותפים איטלקיים, קרלה וד"ר יואל (ג'וליו) בן טובים, קרלה וג'וליו מוג'ה והזוג סגרה.
היוזמה להקמת החברה נולדה מתוך היכרות עם פרופ' חיים ויצמן שהמליץ ליואל בן טובים לפתוח בארץ ישראל מפעל פרמצבטי.
השם "אביק" נבחר על ידי קרלה בן טובים, שמצאה שהמילה האיטלקית alambicco מקורה במילה ערבית המורכבת ממילת היידוע "אל" ומהמילה "אביק", שמשמעותו: כלי זיקוק מעבדתי.
את ההון הראשוני גייסו השותפים שקבעו נורמה - כל רווח שמופק, חוזר למפעל לצורך התרחבות.
בית החרושת נחנך ב-9 בספטמבר 1939, בבניין בן קומה אחת ששטחו 120 מ"ר, ברח' מונטיפיורי 27 בתל אביב, אותו שכרו השותפים.
כל השותפים ונשותיהם עבדו במפעל וייצרו תכשירים שעדיין לא יוצרו בארץ כמו: "נאורוטון" (לחיזוק), "סודוברול" (להרגעה) וכן תכשיר משתן.
לימים התברר שהאלכוהול שבתרופה סיפק את תשוקתם של המוסלמים לאלכוהול מבלי שיצטרכו להפר את כללי דתם.
כעבור כמה חודשים הצטרף שותף נוסף בשם הארטום, ובעזרת הידע הפרמקולוגי שלו החלו לייצר טבליות מלח לחיילים הבריטים ששירתו במדבר.
הטבליות מנעו הזעת יתר והתייבשות.
האנגלים היו מספקים את המלח ובית החרושת ייצר את הטבליות.
בית החרושת היה אמנם קטן, אבל מלא מרץ ויוזמה.
מדי יום יצאו משלוחי מוצרים למדינות האזור.
יואל, שהיה אחראי על הנושאים הכלכליים, היה רוכב על אופנוע BMW עם סירת צד לדמשק ולביירות, כדי לחתום שם על חוזים עם לקוחות והיה מביא עימו מוצרים למכירה.
אחרי זמן מה אף נפתח בדמשק מרכז אריזה קטן למוצרי "אביק".
עם הזמן התרחב בית החרושת והוקמה שותפות חלקית עם החברה האיטלקית "לפטיט".
הסולפה - התרופה המהפכנית דאז לטיפול בדלקות טרם המצאת האנטיביוטיקה - חדרה לשוק התרופות וכדי לייצרה היה צורך במזקקים, שלא היו בנמצא בארץ.
יואל בן טובים פנה לראש עיריית תל אביב, מאיר דיזנגוף, עם רעיון מקורי וביקש ממנו פנסי רחוב שלא היו בשימוש בשל ההאפלה בלילות באותה תקופה, שנת 1940 - תקופת הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב, והם שימשו כמכלי זכוכית לחימום אמבטיית שמן לצורך יצירת סינתזה.
כך ייצר המפעל סולפות וטבליות בכלים פרימיטיביים ומאולתרים כמו גם מכונה לייצור כפתורים, שהוסבה (בתושייתו של ד"ר בן טובים), למכונה לכבישת טבליות, והמכונה לייצור ה"סודוברול" - שנרכשה מבית חרושת למרקים - הותאמה לייצור התרופה שהופצה בצורת קוביות מרק.
בשנת 1944 כבר היה שטח המפעל צר מלהכיל את הפעילות הרבה ונשכרה עוד קומה בבניין, מספר העובדים גדל, אך גם זה לא הספיק ובשנת 1951 נחנך מפעל מורחב באזור התעשייה ברמת גן, רח' היוזמה 5 (בסמוך לכיכר "עלית") המקום התחיל במבנה אחד שבהמשך התווספו לו מבנים נוספים.
במשך הזמן חלו שינויים בהרכב השותפים בחברה, הארטום נפטר, מוג'ה חזר לעיסוקו המקורי וסגרה חזר לאיטליה.
אז רכשו קרלה ויואל בן טובים את חלקיהם והפכו לבעלים היחידים של "אביק".
בשנים 1948–1951, שנות המדינה הראשונות, עמדה "אביק" כמה פעמים על סף פשיטת רגל.
לקוחות חשובים כמו הצבא הבריטי וחברות בארצות ערב, אבדו, ולא התווספו מספיק לקוחות חדשים.
קרלה נאלצה למכור את תכשיטיה וחפצי ערך שונים שהביאו מאיטליה כדי לממן משכורות לעובדים אך זה לא הספיק.
אף על פי כן, המשיכו העובדים בעבודתם ולא נטשו, כי ידעו שיקבלו את שכרם ברגע שיתאפשר הדבר.
זו אחת הדוגמאות ששיקפו את הרוח המשפחתית ששררה ב"אביק", אז ועד ליום מכירתה.
כל מי שעבד בחברה, מההנהלה ועד אחרון הפועלים, השתמשו בביטוי שהפך לשגור בפי כולם: "משפחת אביק".
ב-1959 הוקמה שותפות עם חברה אמריקאית וב"אביק" החלו לייצר תוספי מזון לבעלי חיים, בעיקר לעופות.
המפעל התרחב ועסק בסינתזות כימיות לייצור חומרי גלם לתעשייה הפרמצבטית ולמיצוי חומר המונע חמצון (אטוקסיקווין), וזאת במקביל לייצור תכשירים רפואיים מוגמרים.
רוב הייצור של "אביק" יועד לייצוא.
עם המשך ההתרחבות, ב-1964, עבר המפעל לנתניה, וברמת גן נותרה המחלקה הכימית.
כשהמפעל ברמת גן לא התאים עוד להיקפי ותנאי הייצור הפרמצבטי ונדרשה הרחבה של המפעל הכימי עלה הצורך להקים מפעל חדש.
הבחירה בנתניה הייתה בשל מיקומו של האתר על אם הדרך בין נמל חיפה ונמל אשדוד.
האגף הראשון שהוקם בנתניה היה המחלקה הווטרינרית, שייצרה תוספי מזון לבעלי חיים.
התוספים הכילו ויטמינים, ושימשו תרכיז להכנת תערובות ותוספי מזון, לפרות ולתרנגולות.
החומר יוצא לטורקיה, ליוון, לסינגפור, לאיראן, למצרים ועוד.
לאור ההצלחה של המוצר והביקוש הרב, פנה לחברה יזם טורקי בשם קוצ'מן, שביקש להקים, בשותפות, מפעל בטורקיה.
המפעל הוקם באיסטנבול ונקרא "אביק ויטמינלי ימסיני".
המפעל פתח למעשה את שוק מדינות ערב.
על כל האריזות היו לוגו ותוויות של המפעל הטורקי ללא אזכור השותפה הישראלית.
השותפות הטורקית נמשכה עשר שנים והתפרקה בשל בעיות פוליטיות.
לאחר ביסוס המחלקה הווטרינרית בנתניה, הועברו אגפים נוספים מרמת גן לנתניה: המחסן המרכזי שהכיל את כל חומרי הגלם ואת כל חומרי האריזה שהיו בעלי נפח גדול ולאחריו מחלקת התרופות ההומניות, מתוך מטרה לקבל את אישור ה-FDA לייצא את מוצרי החברה לכל העולם המערבי.
ההתמקדות באותה עת הייתה בייצור ה"סינטומיציטין" (משחת עיניים ומשחה לעור).
באגף הכימי, שנקרא אז "מחלקת הסינתטיקה", ייצרו את חומר הגלם (כלורמפניקול), ואת המוצר המוגמר (טבליות, סירופ, משחות) ייצר האגף הפרמצבטי בנתניה.
מוצרים מוצלחים ומבוקשים נוספים היו: פרוגרון (סוכריות למציצה נגד כאבי גרון), "אל תוש" (תכשיר דוחה יתושים)
באמצע שנות ה-60, כתוצאה מהחרם הערבי, יצאו השותפים האיטלקיים מהשותפות, ואת מקומם תפסה חברת השקעות דיסקונט, שמאוחר יותר מכרה את חלקה לחברת ההשקעות של בנק הפועלים.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, ספג המפעל בנתניה הפצצה של מטוסים עיראקיים וירי ארטילרי מהגדה המערבית, נהרס בחלקו אך שוקם במהרה.
במהלך השנים הצטרפו שלושה מארבעת הבנים של קרלה ויואל לעבודה בחברה.
הבן הבכור, יהוא, בחר להשתקע בקיבוץ זיקים ולא לקחת חלק במפעל המשפחתי.
שלושת הבנים התקדמו עם השנים לתפקידי הניהול.
אריאל היה מנכ"ל החברה, יורם ניהל את המחלקה הפרמצבטית ומיכאל ניהל את המחלקה הווטרינרית.
לימים הצטרף גם הנכד, ניר (הבן של אריאל) שניהל את מחלקת האריזה.
יורם הוא זה שטבע את הסלוגן: "אביק וזה עובר"
בשנת 1978 רכשה "אביק" חברה אמריקאית שעסקה בייצור תרכיבי חיסון לבעלי חיים - "מעבדות ויינלנד".
בשנת 1979 הוענק לד"ר יואל בן טובים "פרס התעשייה" מטעם התאחדות התעשיינים בישראל.
בשנות ה-80 ייצרה "אביק" למעלה ממאה תרופות שונות, לטיפול בלחץ דם, בסרטן, במחלות לב ועוד, וכן 120 סוגי תרופות וטרינריות, חומרי חיטוי ו-20 סוגי חיסונים בתחום הווטרינרי, חומרים למניעת חמצון וחומרי גלם לתעשיית התרופות, לחומרי חיטוי ולכימיקלים אחרים.
כל המוצרים והתוצרים הופצו לשוק המקומי וליצוא.
אביק הייתה החברה הישראלית הראשונה שפיתחה תרופה מקורית, בשיתוף עם פרופ' אפרים קציר ממכון ויצמן למדע: "אבימסטן"- תרופה לפרות נגד דלקת העטין.
על המצאה זו היה מועמד צוות המחקר של החברה, לפרס קפלן לשנת 1985. על המצאה זו טבע פרופ' קציר (לימים, נשיא המדינה) את המשפט: "כי מציון תצא תרופה".
ב-1985 קיבל גם אריאל בן טובים, שהיה אז מנכ"ל החברה, כמו אביו - יואל, את פרס התעשייה.
בשנת 1987 עמד המחזור הכולל על 40 מיליון דולר, מתוכם 17 מיליון דולר ליצוא, ליותר מ-50 ארצות ביבשות שונות.
מתקני הייצור ענו על התקנים האמריקאיים והבריטיים, ותרופות החברה לטיפול כימותרפי בסרטן אושרו לשימוש בארצות הברית ובאירופה.
באותה עת הייתה "אביק" החברה השנייה בגודלה בתעשייה הפרמצבטית בישראל והמובילה בתחום הווטרינרי.
בנובמבר 1988 נמכרה "אביק" לחברת "טבע" שהייתה עד ליום זה המתחרה העיקרית שלה.
לאחר המכירה עזבו כל הבנים את החברה.
הנכד, ניר נשאר והמשיך להתקדם בתפקידי ניהול נוספים בחברת "טבע".
אלי אדמוני, שניהל את "אביק" מאז 1982, התפטר ביולי 1990.
שבתאי רביב, תעשייה ועשייה, תל אביב: ספריית התעשיינים בישראל, 1991, עמ' 85
סיפור חייה של קרלה בן טובים.
סיפור חייו של אריאל בן טובים.
אביעזר שמעון יוסף וולפסון (8 ביוני 1938 – 20 באוקטובר 2024) היה רב מלחין ומחזיר בתשובה בריטי-ישראלי.
אביעזר וולפסון נולד בלונדון בשנת 1938 לשמואל זאב, אחיו של הנגיד הידוע יצחק וולפסון, ולפייגא לבית משפחת וולף.
משפחת וולפסון נחשבת עד היום למשפחת אצולה בריטית יהודית, שבין צאצאיה נמנים כמה מן הדמויות היהודיות החשובות בלונדון.
בזמן לימודיו בקולג' פגש את רבה של גייטסהד הרב בצלאל ראקוב, שהציע לו ללמוד בישיבה.
לאחר מספר שנים בישיבת עץ חיים שבשוויץ, עלה לארץ ישראל על מנת ללמוד בישיבת באר יעקב, שם היה מקורבם של משגיח הישיבה הרב שלמה וולבה וראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא.
הרב וולבה קירב אותו מאוד ולמד איתו בחברותא, ואף ביקש ממנו למסור שיעור לבעלי הבתים בבאר יעקב.
לאחר לימודיו בישיבה, נישא לחנה לבית רינגר, והשתקע בבני ברק ולאחר מכן בהרצליה ובסביון.
בהמשך עבר לגור בשכונת שערי חסד בירושלים, שם התגורר עד לפטירתו.
במהלך חייו הרביץ תורה ברבים ועסק בקירוב רחוקים.
פעל במעברות תל-ים של יוצאי מרוקו ליד הרצליה, הקים בית כנסת בבית מגוריו בסביון ופעל רבות לקירוב בני הנוער במקום.
בתחילת שנות השמונים החל להגיע לברית המועצות לשעבר, תוך סיכון עצמי, כדי למסור בסתר שיעורי יהדות ולספק תשמישי קדושה ליהודים מסורבי העלייה במדינות ברית המועצות.
לאחר נפילת ברית המועצות, סייע רבות להפחת רוח היהדות ברחבי רוסיה, ואף מסר בקביעות שיעורים בישיבת תורת חיים במוסקבה.
הרב וולפסון נודע כפילנתרופ שתרם רבות למוסדות תורניים ולישיבות.
במשך שנים תמך בישיבתו של בנו הרב דניאל וולפסון, ישיבת "נתיבות חכמה".
הרב וולפסון נפטר בי"ט בתשרי תשפ"ה, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו הנציחו בניו את שמו בשם הישיבה שבראשות בנו הרב דניאל וולפסון, ישיבת "נתיבות חכמה", לשם "נתיבות אביעזר-וולפסון".
בצעירותו הלחין הרב אביעזר וולפסון לחנים רבים.
הנודע שבלחניו הוא לחן "מה אשיב" המושר בבתי כנסת רבים בעת קריאת ההלל, שהלחין לזכר גיסו בנימין רינגר שנהרג בתאונת דרכים בגיל צעיר.
הלחן בוצע על ידי לייבלה השל ומרדכי בן-דוד.
בשנת 2019 התכנסו צאצאיו לביצוע מחודש של לחניו, והם יצאו לאור באלבום שנקרא "הניגונים של אבא".
לרב וולפסון ששה בנים ובת.
בין בניו נמנה הרב דניאל וולפסון, ראש ישיבת נתיבות חכמה בירושלים.
אביר הוורד השחור הוא ספר פנטזיית מתח מאת הסופר והעורך האמריקאי ג'יימס לאודר, שפורסם בשנת 1991. זהו הספר השני בסדרת ספרי המתח רייבנלופט.
הספר מתאר כיצד הגיע לורד סות' אל ממלכת רייבנלופט, ואת ניסיונותיו לברוח משם ולחזור לממלכתו, קרין.
הספר פורסם על ידי חברת TSR, שגם פרסמה את סדרת הספרים רומח הדרקון, בה הופיעה הדמות של הלורד סות' לראשונה.
הספר מתחיל בתיאור האירועים שלפני העלילה שבמהלכם הפך הלורד סות' לאביר מוות עוצמתי ואל-מת מרושע.
לאחר מכן, חוזרים לאירועי ההווה, בהם הלורד סות' מנסה לכבוש את העיר פלנתאס, ביחד עם צבאותיה של המצביאה קיטיארה אות-מאטר, אליה הוא נהיה אובססיבי.
לאחר שקיטיארה מתה במהלך הכיבוש, סות' שולח את אחד המשרתים שלו, קראדוק (שקולל אף הוא והפף לרוח רפאים), להביא לו את נשמתה, כי סות' רוצה שקיטיארה תחייה איתו במצודה שלו, ומבטיח לקראדוק שבתמורה הוא יהפוך אותו לבן-אדם.
אך המשרת חושד שסות' משקר לו, ומחליט להסתיר את הנשמה של קיטיארה עד שהנגיד יקיים את ההבטחה.
סות' זועם על קארדוק, ומתחיל לחנוק אותו.
בזמן שסות' אוחז בקראדוק, מגיעים ערפילי רייבנלופט ומעבירים אותם אל בארוביה, הדוכסות של סטראד פון זרוביץ' (הדמות הראשית של הספר הקודם בסדרה).
ברגע שהערפל מתפזר זומבים מתחילים לתקוף את סות', אשר אינו יכול לשלוט בהם, בניגוד לרוב האל-מתים האחרים.
בזמן שדעתו של סות' הוסחה, קראדוק ברח.
בהמשך סות' עוקב אחרי חלק מהיצורים שתקפו אותו ,עד שהוא מגיע אל כפר של צוענים משבט הוויסטאני.
בכפר, הוא לומד על המישור בו הוא נמצא, ועל סטראד, אשר שולט במקום, והצוענים - שליחיו.
לאחר שסות' מתחיל לזעום על הצוענים, הוא רוצח את רוב אנשי כפרם, ולוקח נערה מן הכפר בשם מגדה, שתוביל אותו אל טירת רייבנלופט, בתקווה שסטראד יוכל להחזיר אותו לקרין.
כאשר סות' ומגדה מגיעים אל הטירה, סטראד כבר מחכה להם.
בטירה הם מגלים שסטראד לא יכול להחזיר אנשים לעולמם, ושהרוזן סטראד רצח את כל הניצולים מכפרה של מגדה, בתור "מחווה ידידותית" כלפי סות', במטרה ליצור איתו ברית.
למעשה הוא כבר פגש את קראדוק לפני שסות' הגיע אליו לטירה, אך הוא לא מספר זאת, ושומר את קראדוק כבעל ברית.
בהמשך, סות' והרוזן מתחילים להתווכח, סות' בורח מהטירה ולוקח איתו את מגדה.
ביחד הם יוצאים למסע בעקבות שער, אשר לדברי מגדה יכול להוביל אותם מחוץ לרייבנלופט.
בדרכם לשם מצטרף אליהם גמד בשם עזראל, בעל יכולת להחליף צורה לגירית ולהכלאה מפלצתית ועוצמתית בין הגמד והגירית.
ביחד הם מגיעים לשער, שם הם פוגשים שוב את סטראד, ומגלים שהשער מזויף.
הוא מציע להם עסקה: הוא ישלח אותם אל שער אמיתי, ובתמורה הם יעזרו לו נגד יריב שלו ברייבנלופט.
אחרי שביצעו את המשימה, סות' עובר דרך השער, ומוצא את עצמו בחזרה אצל סטראד.
כשסות' מגיע זועם, סטראד מסלק את קראדוק מהטירה כדי שסות' ירדוף אחריו במקום אחרי סטראד.
המרדף מוביל את סות' אל ערפילי רייבנלופט.
בערפילים הוא נכשל בניסיון הבריחה מרייבנלופט, אבל מסוגל ליצור לעצמו דוכסות חדשה.
שם, הוא חי בתוך גרסה לעגנית של טירתו הישנה, לה הוא קורא נ(א)דרגארד (בסולמאנית, 'לא דרגארד').
הספר נגמר בתיאור שמה של הדוכסות - סית'יקוס.
בשפת האלפים, משמעות מילה זו היא ארץ הרוחות.
לורד סות' – הדמות הראשית של הספר, אביר מוות אל-מת רב-עוצמה.
סות' הוא דמות טרגית, הוא אפל ואכזרי.
סטראד פון זרוביץ' – הנבל הראשי של הספר, והדמות הראשית של הספר הקודם בסדרה.
מגדה – צוענייה יפה ואמיצה אשר מלווה את סות' באירועים המתוארים בספר.
קראדוק – אל-מת בוגדני שמשרת את סות'.
אזרק/עזראל – יצור כלאיים בין גמד וגירית.
מלווה את סות' ומגדה לאורך הסיפור.
הסופרים של ספרי "רומח הדרקון" בהם הופיע סות' לראשונה, מרגרט וייס וטרייסי היקמן, הם גם אלה אשר יצרו את רייבנלופט לראשונה, בתור מודל למבוכים ודרקונים.
טרייסי היקמן הבהיר במשך השנים, שהוא מאוד לא אהב שרייבנלופט הפך לעולם מערכה שלם.
גישה זו לא הסתדרה עם הדרך שבה הוא ראה את רייבנלופט כשהוא יצר אותו.
זו הסיבה שגם לא אהב כשהתחילו ליצור ספרים מהעולם, אשר גם בו מתייחסים אליו כמימד שלם.
הוא גם התנגד לרעיון שסות' יהיה דמות בספרים שהוא או מרגרט לא בנו.
הוא חשש שג'יימס לאודר ישנה את הדמות לעומת הדרך בה הם יצרו אותה.
כמובן, לא הייתה לו או למרגרט שום דרך לעצור את זה.
כחלק מההסכם שלהם עם TSR, כאשר הם יצרו את "רומח הדרקון", ואת רייבנלופט, היה ברור שהחברה תוכל לעשות איתם ככל העולה על רוחה.
למעשה, הוצע להם מספר פעמים לכתוב בעצמם את הספר, אך הם סירבו - באותה התקופה הם היו בסכסוך עם TSR, בגלל ההסתייגות שלהם מרייבנלופט ומסיבות נוספות.
ב-1992 הספר תורגם מאנגלית על ידי בועז וייס הוצאת מיצוב (בשם "אביר השושנה השחורה").
הספר הוצא מחדש על ידי אופוס ב-2011 תחת השם "אביר הוורד השחור", שוב בתרגומו של בועז וייס .
"אביר מוות" הוא סוג דמות בז'אנר הפנטזיה המערבית של לוחם ששב לחיים לאחר המוות, תוך שמירה על תבונתו, זיכרונו והיכולות שעמדו לרשותו בטרם מותו, והוא משועבד לעיתים לכוחות אפלים או נתון תחת קללה.
שימור תבונתו ופעולתו העצמאית מבדילים בין אביר המוות ובין זומבים מפולקלור הקריביים.
מקובל לקשר את אבירי המוות עם הדרוגרים (draugr) מן התרבות הנורדית.
הדרוגר הוא לוחם שנקבר, שב מקברו עם עוצמה פיזית על־טבעית, תבונה, זיכרון מחייו, ולעיתים קרובות גם יכולות מיסטיות נוספות.
לעיתים קרובות עם מוטיבציה חזקה לתיקון שגיאות שביצע בחייו או לנקום באלה שפגעו בו.
בכתבי ימי הביניים, בייחוד בסיפורת אבירים, מתוארים לוחמים שנפלו וחזרו לרדוף את החיים בשל חטא, בגידה או משימה שלא הושלמה.
דמויות כגון אבירים מקוללים ואביר שחור בספרות הארתוריאנית ממחישות את רעיון הלוחם ששב לחיים עקב אירועים טראגיים או בלתי מוסריים להם גרם בחייו.
דמות "אביר המוות" חודשה בעת המודרנית במשחקי תפקידים, בראשית בעיצובו של צ'ארלס סטרוס עבור ספר "אוגדן השדים" של משחק מבוכים ודרקונים.
במסגרת ספר זה תוארו אבירי המוות כפלדינים שהדרדרו מוסרית, בעלי כישורי קסם ולחימה אשר נענשו או שועבדו לכוחות אפלים כאלה או אחרים.
במאמר משנת 1983 ב-Dragon Magazine הופיעה התייחסות לאבירי מוות כמשרתיהם הנבחרים של אלים אפלים, והכוחות להם יוכלו לזכות עקב קשר זה.
בין אבירי המוות הבולטים ניתן לציין את סר קרגוט של קמפיין גרייהוק ואת לורד סות' של קמפיין רומח הדרקון (ולתקופה גם רייבנלופט).
אביקם גזית (נולד ב-27 באפריל 1946) הוא חוקר בתחום הוראת המתמטיקה, פרופסור חבר בגמלאות שלימד בכמה מכללות, ובהן: מכללה האקדמית בית ברל, HIT מכון טכנולוגי חולון, סמינר הקיבוצים ובסגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה.
לאחר פרישתו לגמלאות הוא ממשיך ללמד במסגרת התואר השני בחוג לחינוך מדעי ומתמטי במכללה האקדמית חמדת.
נולד כאביקם גייסט בתל אביב, ושם גם התחנך.
אמו רניה נולדה בעיר לודז' בפולין ועלתה לארץ ישראל עם הוריה ב-1935. אביו צבי נולד בעיר קוטנו בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1936. גזית קרוי לזכר סבו (אבי אביו) שנספה בשואה (ולכן: אבי-קם).
למד בבית ספר יסודי "לדוגמא" על שם הנרייטה סולד (סיים ב-1960).
את לימודיו התיכוניים למד בתיכון עירוני א' (סיים ב-1964)
ב-1967, לאחר ששירת שירות חובה בחיל התותחנים ביחידת נ"מ (הגנה נגד מטוסים) פנה ללימודים אקדמיים.
בשנים 1968–1972 למד הנדסה כימית בטכניון, חיפה.
בין השנים 1972–1978 עבד במקומות עבודה שונים הקשורים להשכלתו כמהנדס כימאי.
אחר כך החליט לבצע "שינוי כיוון" בעיסוקו.
בשנים 1978–1988 למד לתואר שני ולתואר שלישי בחינוך ופיתוח תוכניות לימודים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הגמר, שעסקה בתפיסת מושגים בהסתברות על ידי תלמידים בני 10–13, כתב בהדרכת פרופ' אפריים פישביין.
במקביל ללימודיו לתואר שני עבד כמורה ומדריך בפנימיית נווה צאלים ברמות השבים.
את עבודת הדוקטור, שעסקה בגורמים שונים המשפיעים על התפתחות היכולת לפתור בעיות קומבינטוריות בקרב שלוש קבוצות: ילדים, מתבגרים ומבוגרים, כתב שוב בהנחיית פרופ' אפריים פישביין.
ב-1989 קיבל רישיון הוראה קבוע במתמטיקה מטעם משרד החינוך.
כבר מסיום לימודיו לתואר שני הֵחל לעבוד בכמה מכללות, ובהן: המכללה האקדמית בית ברל, HIT מכון טכנולוגי חולון, מכללת סמינר הקיבוצים ובסגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה, ועבד שם עד לפרישתו לגמלאות.
נשוי לשרה, ילידת ברזיל, שעלתה לארץ בצעירותה, ועבדה בהמשך חייה בקופת חולים מאוחדת.
התמודדות עם תלמידות ותלמידים ליקויי למידה במתמטיקה
אביקם גזית ודורית פטקין (עורכים), יצירתיות בפתרון בעיות במתמטיקה: אסטרטגיות, דילמות וטעויות, תל אביב, מכון מופ"ת, 2015
אביקם גזית, חושבים לעניין: בעיות ואתגרי חשיבה לפיתוח מיומנויות לוגיות מתמטיות, חולון, הוצאת מסדה, 1996
אביקם גזית, חידודי מוח: חידות, שעשועי מספרים ואתגרי חשיבה, אור יהודה, הוצאת מעריב-הד ארצי, 1998
אביקם גזית, מושך, תל אביב, הוצאת גוונים/חלונות, 2000
– על אנשים שאהבו לחשוב ולחשב, כפר סבא, הוצאת גייסט, 2004
אביקם גזית, חפשו את האישה ואת המשורר במתמטיקה: על נשים מתמטיקאיות ועל משוררים מתמטיקאים, כפר סבא, הוצאת גייסט, 2013
אביקם גזית, "גישה אמפתית-הומנית לטיפול בתלמידים לקויי למידה במתמטיקה", בתוך: דורית אולניק-שמש, טלי היימן, מלכה מרגלית (עורכות), התמודדות עם ליקויי למידה – היבטים חדשים: קובץ מאמרים, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1998
אביקם גזית, "הוראת מתמטיקה, עניין ויופי – הילכו יחדיו ואולי לא נועדו?" בתוך: שרה גורי-רוזנבליט (עורכת), מורים בעולם של שינוי, מגמות ואתגרים, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2004, עמ' 289–356
כמו כן, הוציא גזית שני ספרי שירה.
אבירי האור הקסום הייתה סדרה מצוירת שנוצרה על ידי חברת Sunbow Entertainment האמריקאית ושודרה בישראל בערוץ הראשון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, ומאוחר יותר גם במסגרת ערוץ הילדים בכבלים.
הסדרה הציגה עולם בשם "פריסמוס", בו תזוזת השמשות המאירות אותו הובילה לסוף עידן המדע ושקיעה לתקופה בסגנון ימי הביניים, בו קבוצות אבירים לוחמות זו בזו על שליטה בשטח, באוכלוסייה ובמשאבים תוך הנהגת משטר פאודלי.
עלילת הסדרה מתחילה כאשר מכשף רב-עוצמה ושמו "כשף" מעמיד בפני כל אבירי פריסמוס אתגר: מי שיצלח את המבוך המסוכן שבמעמקי המקדש שלו, יזכה לקבל כוחות קסם אדירים לשירותו.
את המבוך הקשה צולחות שתי קבוצות אבירים: "אבירי הקשת" הטובים בראשות לביאור ו"אבירי השחור" הרעים בראשות כוח-שחור.
הפרס שמוענק לאבירים היא היכולת להשתנות לסוג מסוים של חיה, כאשר החיה נקבעת לפי אופיו של האביר ולפי הכישורים שהפגין במבוך (למשל: לביאור יכול להפוך את עצמו לאריה בזכות אומץ לבו, רעם יכול להפוך את עצמו לעיט כי הוא בנה דאון פרימיטיבי וריחף באמצעותו מעל תהום).
כמו כן, אבירים בעלי מטות קיבלו יכולת לזמן כישוף רב עוצמה (עצה, הגנה, מהירות, הרס, הטלת פחד ועוד) אך עליהם לטעון את המטה בבריכה של כשף לאחר שימוש בו.
רוב אלו שלא קיבלו מטות, קיבלו את היכולת להפעיל את כלי הרכב ששרדו מעידן המדע.
כשף מנצל את היריבות ההדדית בין האבירים ואת תלותם בכוחות הקסם שהוא מספק להם כדי לגרום להם לבצע משימות עבורו.
כך, שתי קבוצות האבירים לוחמות זו בזו:"אבירי הקשת" מנסים לעזור לאיכרים, ואילו "אבירי השחור" - לשעבדם.
אבירי האור הקסום נחלקים לשתי קבוצות, אבירי הקשת ואבירי השחור, כאשר שתי הקבוצות קיבלו את כוחות הקסם שלהם מכשף המכשף לאחר שהצליחו לסיים בהצלחה את המבוך המסוכן שבמעמקי המקדש שלו.
כל דמות עם מטה קיבלה כוח שונה אשר משקף את האישיות שלה ואשר מופעל לאחר דקלום של פסוק מיוחד.
אבירי הקשת (Spectral Knights) הם האבירים אשר משתמשים בכוחות הקסם שלהם למטרות טובות.
המנהיג שלהם הוא לביאור, מנהיג העיר נווה-עתיד.
דמות תיאור טוטם דיבוב באנגלית דיבוב בעברית לביאורLeoric מנהיגם של אבירי הקשת ומנהיגה של העיר "נווה-עתיד".