tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביקורות מוזיקה של Pesti Hírlap.
קטעי ביניים מחייהם של סופרים ומחזאים.
ביאטריס האראדן: ספינות כשהן נפגשות בלילה.
ג'וליאן הותורן: פריצה לבנק במנהטן.
רומן פשע (הספרים הטובים ביותר.
איזופלוראן (בלועזית: isoflurane) היא תרופה להרדמה כללית.
משמשת להתחלת התהליך ההרדמה (induction) או לתיחזוקה (maintenance).
עבור התחלת ההרדמה, איזופלוראן ניתנת בריכוזים של 1.5-3% ופועלת תוך 7–10 דקות.
נדרשים 1-2.5% בלבד לצורך תחזוקת ההרדמה כאשר האיזופלוראן ניתנת ביחד עם תחמוצת חנקן (NO), אך בהיעדר NO יש צורך בתוספת של מעט יותר מאחוזי התחזוקה אלו (כ-1% יותר).
אחד החסרונות במתן איזופלוראן לצורך החלת הרדמה היא הזמן הארוך שלוקח לה לפעול, ולכן יש העדפה למתן תרופות הרדמה תוך-וורידיות לצורך זה.
בנוסף, איזופלוראן יכול לגרום לגירוי בדרכי הנשימה ולכן כיום יש יותר שימוש בחומרי הרדמה נשאפים חילופיים כגון דזפלוראן וסבופלוראן.
איזופלוראן יכולה לגרום לתופעות לוואי כגון ירידה בלחץ דם, דיכוי נשימתי, הפרעות קצב, בחילות, הקאות, בלבול, היפרתרמיה ממאירה (Malignant hyperthermia), רעד וצמרמורות.
נכון להיום, אין מספיק מידע אודות בטיחות השימוש בתרופה בהריון או אצל ילודים, אך היא נמצאה כבטוחה בשימוש בניתוח קיסרי.
באופן כללי, הנקה לאחר מתן איוזפלורן אפשרית כאשר התינוק בריא ואינו בקבוצת סיכון.
תינוקות עם סכנה לדום נשימה, תת-לחץ הדם או היפוטוניה חייבים להיות יציבים טרם קבלת חלב האם לאחר שזאת טופלה עם איזופלוראן, וייתכן ועדיף מתן כלכלה חילופית עד שהתרופה תעבור מהחלב (6–12 שעות).
ד"ר רוס טרל (Ross Terrell) היה מחלוצי האנסתזיה המודרנית.
הוא סינתז את רוב סוגי התרופות המרדימות הקיימות כיום.
בשנת 1965, טרל ועמיתיו סנתזו את תרכובת מספר 469 שלהם, הלא היא איזופלוראן.
בדיקות ראשוניות בבעלי חיים וכן בבני אדם הוכיחו אותו כיעיל במיוחד, אך בשל חששות לרעילות כבדית, נמשכו בדיקות עד להפרכת חששות אלה.
איזופלוראן מאושר על ידי ה־FDA מאז 1979.
תהליך של הרדמה כללית חשוב מאוד עבור הליכים רפואיים וכירורגיים.
אתרי פעילות מולקולריות שונות זוהו כמטרות לחומרי הרדמה, אך המנגנון ההרדמה עצמו אינו מובן במלואו.
בתוך מערכת העצבים המרכזית, מטרות אלה כוללים בין היתר תעלות יונים של GABA ורצפטורים של NMDA.
עיכוב אתרים אלה גורם לאמנזיה וסדציה, אשר מהווים חלק ממאפייני ההרדמה הכללית.
עבור חומרי הרדמה נדיפים, וביניהם איזופלוראן, ישנם גם אתרי מטרה בתוך חוט השדרה, מה שתורם להרפיית שרירי שלד על ידי עיכוב קולטנים דמויי NMDA לגלוטמאט וגליצין.
כיום מחקרים מראים שאחת המנגנוני הפעילות של איזופלוראן היא הגברת פעילות רצפטור הנקראת GABAAR.
מולקולת GABA הוא הנוירוטרנסמיטר המעכב השכיח ביותר במערכת העצבים המרכזית ובמוח.
כאשר רצפטור GABAAR עובר גירוי, הדבר גורם לזרימת כלוריד לתוך התא.
איזופלוראן מגביר את הזרימה הזאת המתווכת אגוניסט, ובכך מעצים רצפטור זה, מה שיכול להסביר באופן חלקי את ההשפעה הקלינית שלה.
איזופלוראן היא תרופה הניתנת בשאיפה.
מדד הזהב (gold standard) לקביעת חוזקתם של תרופות מסוג זה הוא minimum alveolar concentration (MAC), כלומר, ריכוז המינימלי בנאדיות הריאה שבו אצל 50% מהאנשים לא תהיה תגובה לגירוי מכאיב.
כל סטייה של 0.1 מעל או מתחת ל־MAC משמעו סטיית תקן אחת של העלאה או הורדת מינון בהתאמה.
ככל שה-MAC גבוה יותר, כך חוזק החומר הדרוש לסדציה יורדת.
מהירות החלת הסדציה היא פועל יוצא של הריכוז בנאדיות הריאה (FA) והריכוז הנשאף (FI).
הקצב שבו יחס זה שואף לאחד נקרא "מהירות האינדוקציה".
לאיזופלוראן יש MAC של 1.2% בגובה פני הים.
עם זאת, ה־MAC יכול להשתנות כתלות בגורמים שונים.
היפותרמיה, גיל מבוגר, ונטילת רמות גבוהות של תרופות מרדימות אחרות, יכולות להוריד את ה־MAC.
היפרתרמיה ושימוש כרוני בקוקאין ואלכוהול יכולות להעלות את MAC.
בנוגע לגיל, אחרי גיל 40 יש ירידה של 6% ב־MAC עבור כל עשור שמתווסף.
איזופלוראן, בדומה לחומרי הרדמה נשאפות שונות, משפיע על מערכות שונות בגוף.
מוח: חומרים מרדימים נשאפים מורידים את הקצב המטאבולי של המוח.
עם זאת, איזופלוראן גם גורמת להורדה של התנגודת הווסקולרית המוחית, מה שיכול להעלות את זרימת הדם המוחית.
כתוצאה, יכולה להיות עלייה בלחץ תוך-גולגולתי, דבר לא רצוי במיוחד אצל מטופלים הסובלים מפגיעת ראש, גידול בראש ולחץ תוך-גולגולתי גבוה.
מערכת קרדיווסקולרית (לב): איזופלורן, כמו תרופות הרדמה נשאפות אחרות, גורם לירידה בלחץ העורקי הממוצע, ביחס ישר לריכוזו בנאדית הריאה.
אצל איזופלוראן, תופעה זאת נובעת מהירידה בתנגודת הוסקולרית הסיסטמית.
בנוסף, הוא גורם לעלייה בקצב הלב.
מערכת הנשימה: איזופלוראן גורם לירידה בנפח החילופי וכן עלייה בקצב הנשימה, כתלות במינון.
אך העלייה בקצב אינו מפצה על הירידה בנפח, ולכן יש ירידה באוורור הדקתי.
כתוצאה, יש דיכוי נשימתי, כלומר יש דיכוי בתגובה הרגילה של הגוף לרמות פחמן-דו-חמצני גבוהות.
איזופלוראן ודומהו אנאפלוראן, הם בעלי השפעה מדכאת-נשימה המשמעותית ביותר מכל תרופות ההרדמה הנשאפות.
בסביבה הניתוחית, מתגברים על תופעה זאת על ידי הנשמה מכנית.
כליות: כתלות בריכוז, איזופלוראן יכולה לגרום לירידה בקצב הסינון הגלומרולי ואספקת הדם הכלייתית.
ירידה פתאומית בלחץ הדם עקב הרחבת כלי דם פריפריים (סיכון הולך וגובר במינונים גבוהים).
סיכון זה גבוה יותר במטופלים בשוק בכלל ובהיפוולמיה בפרט.
להלן תופעות לוואי על פי שחיכותן
מערכת העצבים: אי-שקט, רעד וצמרמורות.
מערכת הנשימה: דום נשימה, שיעול (במיוחד בתחילת ההרדמה)
איזופוס והמעבוראי או איזופוס ומשיט המעבורת הוא משל ממשלי איזופוס שאיזופוס עצמו נמצא בו.
איזופוס לעיתים ממלא חלק במשליו, כאשר הנסיבות שלפיהן הוא מספר את המשל מצוינות.
בסיפוור זה הוא נלעג על ידי המעבוראי (בגרסאות אחרות דווקא עלל ידי בוני הסירות), והוא מספר להם בתגובה איך בקרוב יהיו מחוסרי עבודה.
אריסטו מזכיר בספרו "מטאורולוגיה" כיצד איזופוס הקניט פעם מעבוראי בכך שסיפר לו מיתוס הנוגע לכריבדיס, מפלצת הים.
לפי סיפורו, בלגימה אחת מן הים, המפלצת הביאה את ההרים לעין.
בלגימה השנייה הופיעו האיים, והלגימה השלישית עתידה לבוא ולייבש את הים לחלוטין, ובכך למנוע מהמעבוראי את פרנסתו.
הסיבה שאריסטו סיפר על כך הייתה קשורה לאמונתו של הפילוסוף דמוקריטוס שמפלס הים יורד בהדרגה, עד שבסוף ייעלם לחלוטין.
כמה מאות שנים מאוחר יותר, תגובה דומה של איזופוס הופיעה בכתבי בבריוס, ובה איזופוס נלעג על ידי בוני ספינות.
במקרה הזה הוא סיפר להם את מיתוס הבריאה, שבו מלך האלים רצה לגרום ליבשה להופיע מתוך תוהו ובוהו ומים.
לכן על כדור הארץ נצטווה לקחת שלוש לגימות מים, שהשלישית שבהן עתידה לבוא, ותייבש את הים לחלוטין.
המשל ממוספר 8 בסיווג פרי.
על פי בבריוס, מוסר ההשכל של הסיפור הוא שמי שמתחצפים לאנשים החכמים מהם, מכניסים את עצמם לצרות.
איזופרוטרנול היא תרופה סימפתוממיטית הפועלת כאגוניסט לא-סלקטיבי עוצמתי של קולטנים אדרנרגיים מסוג בטא-1 ובטא-2. התרופה היא נגזרת סינתטית של קטכולאמינים, ובשל המבנה הכימי שלה, היא אינה מפעילה את קולטני האלפא-אדרנרגיים, מה שמבדיל אותה מאדרנלין (אפינפרין) ונוראדרנלין (נוראפינפרין).
התרופה משמשת ככלי טיפולי קריטי במצב חירום בקרדיולוגיה, בעיקר במקרים של הפרעות קצב איטיות (ברדיאריתמיות) ועכבות בהולכה החשמלית הלבבית.
התרופה נכללת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי בשל חשיבותה בהצלת חיים במצבים קרדיווסקולריים חריפים.
איזופרוטרנול פועלת דרך הפעלה ישירה של קולטנים אדנרגים מסוג בטא (קולטנים מצומדים לחלבוני G).
מנגנון תאי: קשירת התרופה לקולטן מפעילה את האנזים אדנילאט ציקלאז (Adenylate cyclase), מה שמוביל לעלייה בריכוז ה-cAMP (Cyclic adenosine monophosphate) התוך-תאי.
עלייה זו מפעילה את האנזים Protein Kinase A (PKA), אשר בתורו מבצע פוספורילציה לתעלות סידן מסוג L-type בממברנת תאי השריר בלב.
תהליך זה מגביר את כניסת הסידן לתא במהלך פוטנציאל הפעולה, מה שמוביל להשפעות האינוטרופיות והכרונוטרופיות המוכרות.
השפעה על מערכת ההולכה: בלב, התרופה מגבירה את קצב הירי של הקוצב הטבעי (SA node) ומקצרת את זמן ההולכה בסיבוב ה-AV node.
היא מקצרת את התקופה הרפרקטורית של צומת ה-AV ומגבירה את האוטומטיות של קוצבי משנה בחדרים.
השפעה המודינמית: במקביל לעלייה בתפוקת הלב, הפעלת קולטני $\beta_2$ בכלי הדם של שרירי השלד גורמת לוזודילציה (הרחבת כלי דם) משמעותית.
כתוצאה מכך, לחץ הדם הסיסטולי עשוי לעלות מעט עקב העלייה בנפח הפעימה, אך לחץ הדם הדיאסטולי לרוב יורד בצורה חדה, מה שמוביל לירידה בתנגודת הפריפרית הכוללת (SVR) ולחץ דם ממוצע (MAP) שעשוי לרדת.
איזופרוטרנול ניתנת באופן בלעדי בהזלפה ורידית (IV) במצבי חירום.
היא אינה נספגת היטב במתן פומי ועוברת מטבוליזם נרחב במעבר ראשון בכבד.
מטבוליזם: התרופה עוברת מטבוליזם מהיר על ידי האנזים COMT (Catechol-O-methyltransferase) בכבד, בריאות וברקמות אחרות.
בניגוד לנוראפינפרין, היא אינה מפורקת משמעותית על ידי MAO ואינה נספגת חזרה לקצות העצבים הסימפתטיים (Reuptake 1).
פינוי: זמן מחצית החיים של התרופה בדם הוא קצר ביותר, בין 2 ל-5 דקות, מה שמאפשר שליטה מדויקת מאוד על השפעתה באמצעות ויסות קצב ההזלפה.
השימוש באיזופרוטרנול מוגבל למסגרות רפואיות מבוקרות (טיפול נמרץ, מעבדת צנתורים):
ברדיקרדיה המודינמית לא יציבה: משמשת כ"גשר" טיפולי בחולים עם ברדיקרדיה קיצונית שלא הגיבו לאטרופין, עד להחדרת קוצב לב זמני.
חסם לבבי מלא (Complete Heart Block): התרופה משפרת את קצב המילוט ומונעת הפסקות ארוכות בפעילות החדרים (Asystole).
Torsades de Pointes: זהו הטיפול המועדף כאשר הפרעת הקצב נגרמת על ידי ברדיקרדיה או Long QT Syndrome נרכש.
העלאת קצב הלב הבסיסי ("Overdrive pacing" תרופתי) מקצרת את זמן הרה-פולריזציה ומונעת את הפרעת הקצב.
בדיקה אלקטרופיזיולוגית (EPS): משמשת כסטנדרט להשראת טכיקרדיות על-חדריות (SVT) או VT במהלך מיפוי חשמלי של הלב.
אבחון תסמונת סינוס חולה (SSS): הערכת זמן ההתאוששות של הקוצב הטבעי.
קרדיומיופתיה היפרטרופית (HCM): משמשת כפרובוקציה להערכת חומרת החסימה במוצא חדר שמאל (LVOT obstruction).
בטיחות, תופעות לוואי והתוויות נגד
בשל עוצמתה והשפעתה הישירה על קצב הלב, היא נחשבת לתרופה בסיכון גבוה (High Alert Medication).
תופעות לוואי: טכיקרדיה, פלפיטציות, רעד, חרדה, בחילה והזעה.
סיבוכים קרדיאליים: העלייה החדה בצריכת החמצן של המיוקרד עלולה להוביל לאיסכמיה, במיוחד בחולים עם מחלת עורקים כליליים.
עלולה להשרות הפרעות קצב חדריות מסוכנות.
התוויות נגד: טכיאריתמיות קיימות, אוטם שריר הלב חריף, הרעלת דיגיטליס, ואנגינה פקטוריס.
הספרות הרפואית מדגישה שני היבטים מרכזיים:
תסמונת ברוגדה (Brugada Syndrome): מחקרים שפורסמו ב-"Journal of the American College of Cardiology" הראו כי איזופרוטרנול היא טיפול מציל חיים ב-"Electrical Storm" בחולים אלו.
היא מעלה את זרם הסידן הפנימה ($I_{CaL}$), מה שמפצה על היעדר זרם הנתרן האופייני למחלה ומייצב את פוטנציאל הפעולה.
סוגיות כלכליות ונגישות: מאמרים ב-"New England Journal of Medicine" דנו בעלייה הדרמטית במחיר התרופה בארצות הברית (מאות אחוזים תוך שנים ספורות), דבר שהוביל לדיון ציבורי על האתיקה של תמחור תרופות מצילות חיים שאין להן תחליף גנרי זמין.
יצחק (איזי) דורות (8 בפברואר 1916 – 9 באפריל 1980) היה ראש השב"כ השני וסגן ראש המוסד.
נולד בעיר איוואנו-פרנקיבסק בשם איזידור רוט (Izydor Roth) בנם של זהבה (לבית פאהן) ואלקנה, סוחר סוסים.
למד בתיכון ממלכתי מקומי ועלה לארץ ישראל ב-27 בספטמבר 1936. הוא התיישב בשכונת מקור ברוך בירושלים ועבד בפרדסנות.
למד לטינית ויוונית עתיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביולי 1939 הוכשר בבית הספר לנוטרים בכפר ילדים בעפולה ולאחר מכן שירת במשטרת היישובים העבריים.
בדצמבר 1940 התנדב לצבא הבריטי ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה כפקיד פלוגתי בגדוד העברי השני, שם זכה לכינוי "בריג" (קיצור של בריגדה).
עם שחרורו גויס לש"י (שירות הידיעות של "ההגנה") ונודע בכינוי "דפני".
בעת שירותו שם נפצע קשה בגבו בתאונת דרכים בירושלים.
לפי אחת השמועות, התאונה נגרמה כתוצאה מירי בגבו של דורות, שבוצע על ידי אנשי לח"י בשעה שחקר את ההתנקשות ברוזן ברנדוט, וגרם להידרדרות הג'יפ בו נסע.
לאחר קום המדינה החל לעבוד בשב"כ.
הוא שימש סגנו של ראובן שילוח בעת הקמת המוסד.
כשנדרש איזידור רוט לעברת את שם משפחתו, בהתאם להנחיות שהיו נהוגות באותה עת בשירות המדינה (לדרישת דוד בן-גוריון), הפגין את שנינותו ושינה את שמו ל"איזי דורות", וכך ציית להוראה מבלי ששמו החדש יישמע אחרת.
בשנת 1951 יצא לשליחות באירופה, ובספטמבר 1952 מונה לעמוד בראש השב"כ, תפקיד שבו כיהן במשך שנה אחת.
במהלך כהונתו נתפסו שניים מאנשי שירות הביטחון שטיפלו במכשיר האזנה שהוטמן בשולחן עבודתו של מאיר יערי ממנהיגי מפ"ם.
דורות ניהל את מבצע ההאזנה יחד עם איסר הראל.
לטענתם, הם חששו שגורמי שמאל בתוך מפ"ם שהזדהו עם ברית המועצות יפעלו באופן חשאי למען ברית המועצות ובקשו לעקוב אחריהם.
יערי, לעומת זאת, טוען שההאזנות היו ממניעים פוליטיים.
בין השנים 1963–1953 היה סגנו של ראש "המוסד", איסר הראל.
בשנים אלה עסק, בין היתר, בלכידתם של סוכנים זרים שפעלו בישראל ובחקירת פרשות כגון בגידתו של אברי אלעד.
עם פרישתו של הראל, בעקבות פרשת המדענים הגרמנים במצרים, פרש גם דורות, והקים חברת השקעות בשם "הרן" שעסקה בפיתוח מיזמים שונים ברחבי ישראל.
גם לאחר פרישתו שמר בקנאות על פרטיותו, ולא התראיין מעולם.
שמו לא נודע ברבים עד לפטירתו.
איזי דורות נפטר ב-9 באפריל 1980 ונטמן בבית העלמין הדרום.
איזי סטראדלין הוא מוזיקאי אמריקאי, הידוע בעיקר כגיטריסט להקת ההארד רוק "Guns N' Roses".
סטראדלין נולד בלפאייט, אינדיאנה שבארצות הברית, שם גם גדל.
בילדותו הושפע מאליס קופר, לד זפלין והרולינג סטונז, אך הושפע במיוחד מסבתו, שהייתה לה להקה ביחד עם חבריה.
סטראדלין ביקש מהוריו לקנות לו מערכת תופים.
הוא תופף עד 1983, ואז הוא עבר לנגן בגיטרה, בגלל שהיה יותר קל לכתוב איתה שירים.
בתיכון הוא התחיל לנגן בלהקה עם חברים, אחד מהם היה ויליאם ביילי, הידוע כאקסל רוז.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החליט סטראדלין שהוא רוצה לפתח קריירה מוזיקלית ועבר ללוס אנג'לס.
הוא ניסה את מזלו כמתופף עם כמה להקות, ואחר כך הפך לבסיסט לזמן קצר.
לאחר כמה שנים בלוס אנג'לס, סטראדלין התחבר לאקסל, ולבסוף הם ניגנו יחדיו בלהקה שהם קראו לה "Rose", אשר הייתה הלהקה הראשונה בה ניגן סטראדלין בגיטרה.
"Rose" הפכה ל"Hollywood Rose", ומאוחר יותר התפרקה.
לאחר מכן, התאחדה הלהקה והפכה ל-"Guns N' Roses".
ביוני 1985, יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות הראשון שלה אשר נקרא "Hell Tour",
וב-1988, יצא הלהקה לסיבוב הופעות עם אירוסמית'.
בסיבוב ההופעות ב-1991 אשר נקרא "Use Your Illusion", החליט סטראדלין שהוא לא רוצה לנסוע יותר עם הלהקה, והזמין אוטובוס פרטי לו, לאשתו השוודית אניקה, ולכלבו, אשר לקח אותם מהופעה להופעה.
ב-7 בנובמבר 1991 עזב סטראדלין את הלהקה, באמצע סיבוב ההופעות.
הוא חזר לאינדיאנה והתחיל להקליט שירים לאלבום הסולו שלו, עם להקתו "Ju Ju Hounds".
ב-1993, מחליפו של סטראדלין ב-Guns N' Roses, גילבי קלארק, נפצע בפרק כף ידו כתוצאה מתאונת אופנוע, וסיבוב ההופעות של הלהקה באירופה היה בסכנה.
סטראדלין חזר ללהקה והשלים את הפער.
לאחר סיבוב ההופעות הוא חזר לאינדיאנה ולקח הפסקה מתחום המוזיקה.
במהלך אותן שנים, סטראדלין טייל הרבה והקדיש את זמנו לשני תחומי עניין: מכוניות ומרוצים.
ב-1998, הוא חזר לתחום המוזיקה והוציא את אלבומו השני " 117°".
ב-2002, כמה מחברי "Guns N' Roses" לשעבר הציעו לסטראדלין להצטרף ללהקת הסופרגרופ "ולווט ריבולבר" שהקימו, אך הוא סירב מכיוון שהוא לא הסכים לעבוד ללא סולן, ולהיות כל הזמן בדרכים.
בשנת 2017 ניגן סטראדלין בגיטרה בשיר "Grandview" של ג'ון מלנקמפ, באלבומו Sad Clowns & Hillbillies.
בביצוע הופיעה גם מרטינה מק'ברייד.
איזידור איזו (ברומנית: Isidore Isou; 31 בינואר 1925 – 28 ביולי 2007) היה משורר, מבקר קולנוע, אומן חזותי צרפתי, יהודי יליד רומניה, מייסד הלטריזם.
נולד בבוטושאן שברומניה בשם יואן-איזידור גולדשטין.
הוא בנו של סוחר תבואות עשיר.
בשנת 1942 ייסד את תנועת הלטריזם (היה החבר הראשון והיחיד בתנועה) ופרסם את "המניפסט של השירה הלטריסטית".
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה נסע לפריז, ללימודים באוניברסיטת סורבון.
איזידור שינה את שמו לאיזידור איזו ("איזו" הוא קיצור מקובל אצל יהודי רומניה ל"איזידור", אולם הפעם הוא מוטעם במלרע כדרך הצרפתים).
התנועה הלטריסטית גדלה וזכתה להדים נרחבים בצרפת.
"פיגרו הספרותי" הקדיש לו מאמר בשם "איך להיות גאון בחמישה שיעורים".
הוא פרסם שני ספרים בהוצאה לאור החשובה ביותר בצרפת.
"אג'ן ז'ולס" Eugene Jolas כתב ששירתו של איזו "מלאה מסתורין, זורמת, דינמית".
בספר שכתב העיתונאי האמריקאי "יוסף ברי" Joseph Barry על דמויות בולטות בפריז של שנות השישים נכתב: "במהלך בחירות שנעשו באחד מבתי הקפה של שנז אליזה, כדי להכתיר נסיך חדש למשוררי פריז, חטף איזו את המיקרופון והכריז על עצמו קיסר המשוררים, למרות שרוב הנוכחים נטו להכתיר את ז'אן קוקטו".
מאוחר יותר פרסם איזו ספר בשם "מכניקת הנשים", שבגללו ישב חודש בבית הסוהר, חרף העדות שמסר קוקטו לטובתו.
לאחר שחרורו כתב מסה על כלכלה גרעינית, "מרד הנוער כרך ראשון", "פרטים מדויקים עלי ועל שירתי" ו"עשר פואמות אדירות".
הוא יצר את הסרט "יריקה ונצח" ובגיל 26 הצהיר בעצב שבגיל 30 יסיים את יצירתו.
כאשר עיתונאי שאל אותו, איך יכול היה לגזול את הכתר מקוקטו, לאחר כל מה שקוקטו עשה למענו, השיב לו איזו, שבהיותו קיסר, מינה את קוקטו כנסיך.
איזיג'ט היא חברת תעופה זולה שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה לוטון שבאזור לונדון.
היא מפעילה טיסות בין 183 ערים באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
החברה נוסדה ב-18 באוקטובר 1995 על ידי סטליוס האג'יי-אייונו והחלה את טיסותיה ב-10 בנובמבר אותה שנה.
קוויה הראשונים היו בין לונדון-לוטון לגלאזגו ואדינבורו במטוסי בואינג 200–737 חכורים.
בדומה לשאר חברות התעופה לטיסות חסך, החברה מוכרת את המושבים בטיסותיה בעיקר דרך האינטרנט כדי להוזיל את מחיר הכרטיס עוד יותר.
במחיר הכרטיס כלולה הטיסה בלבד, ללא מוצרים או שירותים נוספים.
עם זאת, על אף שהחברה גובה מחיר נפרד על מטען (כבודה), הרי שהיא כמעט החברה היחידה שמאפשרת לכל נוסע לקחת עד שלוש מזוודות שמשקלן הכולל 69 ק"ג (כל מזוודה 23 ק"ג), במחיר אחיד לכל מזוודה, כאשר התשלום שנגבה עבור המזוודה השלישית שווה לתשלום עבור המזוודה הראשונה.
איטליה – נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו, נמל התעופה מילאנו-מלפנסה, נמל התעופה נאפולי
אנגליה – נמל התעופה ברמינגהאם, בריסטול, נמל התעופה לונדון גטוויק, נמל התעופה לונדון לוטון, נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון, נמל התעופה מנצ'סטר
גרמניה – נמל התעופה ברלין ברדנבורג
הולנד – נמל התעופה אמסטרדם-סכיפהול
ספרד – נמל התעופה אליקנטה-אלש מיגל ארננדס, נמל התעופה ברצלונה-אל פראט, נמל התעופה ולנסיה, נמל התעופה פלמה דה מיורקה, נמל התעופה מאלגה, נמל התעופה טנריפה דרום.
סקוטלנד – נמל התעופה אדינבורו, נמל התעופה גלאזגו
פורטוגל – ליסבון, נמל התעופה פורטו, נמל התעופה פארו
צפון אירלנד – נמל התעופה הבין-לאומי בלפסט
צרפת – בורדו, טולוז, נמל התעופה הבינלאומי סנט-אכזופרי, נמל התעופה ניס קוט ד'אזור, נמל התעופה פריז-אורלי, נמל התעופה פריז-שארל דה גול, נאנט
איזיג'ט אירופה (קוד יאט"א: EC, קוד ICAO: EJU, או"ק: ALPINE).
החברה רשומה כחברת תעופה אוסטרית שמשרדיה נמצאים בעיר וינה.
חברת הבת הוקמה בשנת 2017 כחלק מהיערכות איזיג'ט לפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
כל הפעילות של החברה מחוץ לאי הבריטי (למעט שווייץ) מאוגדת תחת החברה החדשה.
מטוסי החברה הרשומים באוסטריה הועברו מחברת האם הבריטית.
איזיג'ט שווייץ (קוד יאט"א: DS, קוד ICAO: EZS, או"ק: TOPSWISS).
היא חברת תעופה שווייצרית, הנמצאת בבעלות חלקית של איזיג'ט (49%) ומפעילה טיסות תחת שמה של החברה בשיטת הזכיינות.
החברה פועלת מנמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה ומנמל התעופה יורואירפורט הסמוך לבזל.
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2023:
כלי טיס חברה/חברת בת בצי בהזמנהנוסעים הערות סה"כאיירבוס A319-100איזיג'ט58—156איזיג'ט אירופה37איירבוס A320-200איזיג'ט75—180/186איזיג'ט אירופה76180/186איזיג'ט שווייץ20186איירבוס A320neoאיזיג'ט35132128איזיג'ט אירופה10איזיג'ט שווייץ7איירבוס A321neoאיזיג'ט1033235איזיג'ט אירופה5סה"כ333161
איזיג'ט הייתה חברת הלואו קוסט הראשונה שנכנסה לשוק הישראלי בנובמבר 2009, אז החלה להפעיל טיסה יומית בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה לונדון לוטון.
ריכוז טיסות לפי מדינות (עד לאוקטובר 2023)
– נמל התעופה מילאנו-מלפנסה (9 טיסות שבועיות)
– נמל התעופה לונדון לוטון (13 טיסות שבועיות), לונדון-גטוויק (5 טיסות שבועיות) נמל התעופה מנצ'סטר (3 טיסות שבועיות)
– ברלין (6 טיסות שבועיות)
– נמל התעופה אמסטרדם-סכיפהול (6 טיסות שבועיות)
– נמל התעופה פריז-שארל דה גול (7 טיסות שבועיות), נמל התעופה ניס קוט ד'אזור (2 טיסות שבועיות)
– בזל (3 טיסות שבועיות), ז'נבה (6 טיסות שבועיות)
איזידור אייזק רבי היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי ממוצא גליציאני, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1944.
ישראל יצחק רבי נולד ברימנוב שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) ב-29 ביולי 1898, למשפחה יהודית דתית.
זמן קצר לאחר הולדתו היגר אביו, דוד רבי, לארצות הברית.
חודשים מספר מאוחר יותר, בהיותו כבן שנה, הצטרפו הוא ואמו שיינדל אל אביו.
המשפחה התגוררה בדירה קטנה בלואר איסט סייד במנהטן.
שפת הדיבור בבית המשפחה הייתה יידיש.
כאשר הגיעה העת לרשום את איזידור לבית הספר, אמו אמרה ששמו איזי ופקיד בית הספר חשב שהשם הוא קיצור לאיזידור, וכך הפך איזידור לשמו הרשמי.
בשנת 1907 עקרה משפחתו לברוקלין, שם הייתה בבעלותם חנות מכולת.
כילד, גילה רבי עניין במדע.
הוא קרא ספרי מדע שאותם שאל מספרייה ציבורית, ואף בנה לעצמו מכשיר רדיו.
מאמרו הראשון, על מיקרופון קיבולי, התפרסם במגזין חובבי רדיו עוד בהיותו בבית הספר היסודי.
לאחר שקרא על המודל ההליוצנטרי של ניקולאוס קופרניקוס הודיע להוריו כי נעשה אתאיסט.
כפשרה עם הוריו הוא נאות לשאת דרשת בר מצווה ביידיש בהגיעו לגיל מצוות.
הוריו ערכו חגיגה בביתם, והוא נאם ביידיש על דרך פעילותה של נורה חשמלית.
הוא סיים לימודי תיכון בברוקלין בשנת 1916 ועם סיום לימודיו החל בלימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת קורנל, אולם עד מהרה שינה את מסלול לימודיו לכימיה.
בשנת 1917, עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הוא החל באימוני צבא במסגרת לימודיו באוניברסיטה.
לעבודת סיום התואר חקר את מספר החמצון של מגנזיום.
בחודש יוני 1919 קיבל תואר ראשון בכימיה, אולם כיוון שבתעשיית הכימיה מיעטו לקבל יהודים לעבודה, הוא לא קיבל הצעות עבודה כלשהן.
במשך תקופה קצרה עבד כמנהל חשבונות בחברה תעשייתית.
בשנת 1922 שב רבי לאוניברסיטת קורנל והחל בלימודי פיזיקה.
בשנת 1923 פגש את הלן ניומרק, סטודנטית בסמסטר קיץ במכללת האנטר, והחל מחזר אחריה.
כדי להיות בקרבתה, לאחר סיום לימודי הקיץ, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, שם הנחה אותו הפיזיקאי אלברט וילס שהתמחה במגנטיות, והוא שהציע לרבי לכתוב את עבודת הדוקטורט בתחום.
נושא עבודת הדוקטורט של רבי היה סוספטיביליות מגנטית של גבישים, והוא קיבל בזכותה תואר דוקטור בשנת 1927. אותה תקופה עבד כעוזר הוראה במשרה חלקית בסיטי קולג' של ניו יורק.
בחודש מאי 1927 קיבל רבי מלגת מחקר לתקופה שבין ספטמבר 1927 ליוני 1928. הוא התפטר ממשרת ההוראה בה החזיק, ונסע לאירופה להמשך לימודיו, שם התקבל כתלמיד מחקר במשרת פוסט דוקטורט אצל הפיזיקאי ארנולד זומרפלד באוניברסיטת מינכן.
בעצת מנחו אלברט וילס הוא נסע לכנס ה-97 של האגודה הבריטית לקידום המדע בעיר לידס, שם שמע הרצאה של ורנר הייזנברג על מכניקת הקוונטים.
בעקבות ההרצאה החליט להתנדב לעבודה במעבדתו של נילס בוהר בקופנהגן, שם חישב את התהודה המגנטית של מולקולת מימן, בעוד בוהר שוהה בחופשה.
באוקטובר 1927, עם שובו של בוהר למעבדתו, הוא שלח את רבי להמשיך את מחקרו עם וולפגנג פאולי באוניברסיטת המבורג.
עם הגיעו למקום, התיידד עם אוטו שטרן וסייע במחקרו בתחום קרניים מולקולריות, רעיון שאף פורסם על ידי רבי במכתב למערכת כתב העת Nature בשנת 1929. עם סיום תקופת מלגת המחקר שקיבל, נאלץ להתקיים עם אשתו בצנעה ממלגה נוספת שקיבל מקרן רוקפלר.
הוא עזב את המבורג ועבר ללייפציג, שם קיווה לעבוד עם הייזנברג.
בלייפציג פגש את רוברט אופנהיימר הניו יורקי, פגישה שהייתה תחילתה של ידידות ארוכת שנים.
כיוון שהייזנברג נעדר מלייפציג לרגל מסע הרצאות בארצות הברית, רבי ואופנהיימר החליטו לנסוע למכון הטכנולוגי של ציריך שם התמנה פאולי לפרופסור.
במרץ 1929 קיבל רבי הצעה למשרת מרצה באוניברסיטת קולומביה וזאת לאחר שדיקן הפקולטה לפיזיקה באוניברסיטה חיפש פיזיקאי תאורטי להוראת פיזיקה סטטיסטית ולהוראת קורס בתחום החדש של מכניקת הקוונטים.
הפנייה לרבי נעשתה בהמלצת הייזנברג.
בחודש אוגוסט שבו רבי ואשתו לניו יורק ורבי היה לאיש הסגל האקדמי היהודי היחיד באוניברסיטת קולומביה באותה תקופה.
רבי התקשה בעבודתו כמרצה, ותלמידו לאון לדרמן זוכר כי לאחר הרצאותיו היו התלמידים פונים לספרייה כדי לנסות ולהבין את נושא ההרצאה.
נורמן רמזי, לימים חתן פרס נובל לפיזיקה, זוכר את הרצאותיו של רבי כ"איומות למדי".
למרות חולשתו כמרצה, רבי הצליח לעורר השראה במספר תלמידים בולטים לשאוף לקריירה בתחום הפיזיקה.
בשנתו הראשונה בקולומביה לא פרסם מאמרים מדעיים כלל, למרות זאת קודם לדרגת מרצה בסוף השנה.
בשנת 1937 הוא היה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1930 ביצע מספר מחקרים בתחום הכוחות הקושרים את הפרוטון.
בשנת 1944 קיבל פרס נובל לפיזיקה על שיטת התהודה למדידת התכונות המגנטיות של גרעינים אטומיים.
ההתנהגות המחזורית שחשף במסגרת ניסוייו, תנודות רבי, נושאת את שמו.
החל משנת 1940 עבד על בניית המכ"ם במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
היה יועץ של המעבדה הלאומית לוס אלמוס בזמן פרויקט מנהטן.
לאחר המלחמה המשיך במחקרים שהביאו לפיתוח הלייזר והשעון האטומי.
היה ממקימי המעבדה הלאומית ברוקהייבן וארגון CERN.
היה ראש מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת קולומביה בשנים 1945–1949. באותה תקופה עבדו בה 2 חתני פרסי נובל ו-11 עתידיים.
בשנת 1964, כאשר אוניברסיטת קולומביה יצרה את הדרגה University Professor, היה רבי הראשון לקבלה.
הוא המשיך ללמד עד מותו.
ב-1957 הוענק לו תואר "חבר כבוד" של מכון ויצמן למדע.
ב-1963 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם הטכניון בחיפה.
ב-1966 - חבר במועצת המנהלים של מכון ויצמן.
ב-1987, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
דמותו של רבי גולמה על ידי דייוויד קרומהולץ בסרט אופנהיימר.
איזידור גונסברג (בהונגרית: Gunsberg Artúr Izidor; באנגלית: Isidor Arthur Gunsberg; 2 בנובמבר 1854 – 2 במאי 1930) היה שחמטאי יהודי הונגרי-בריטי.
החל את הקריירה השחמטאית כשחקן בתוך האוטומטון מפיסטו, ולאחר מכן הפך לשחמטאי מקצועני.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1889 כאשר היה מדורג ראשון בעולם.
גונסברג דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1885 ל-1890; לאחר מכן החל לרדת באיטיות בדירוג העולמי אך בשנת 1902 היה עדיין מדורג במקום ה-17.
בשנת 1876 היגר גונסברג לאנגליה, והפך לאזרח בריטי בשנת 1908.
בשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-19 ובתחילת שנות ה-90 היה גונסברג אחד מהשחמטאים המובילים בעולם.
הוא הביס את ג'וזף הנרי בלקברן בדו-קרב בשנת 1887 ואת הנרי בירד בשנת 1889. בשנת 1890 הוא סיים בתיקו דו-קרב עם מיכאל צ'יגורין שהיה פעמיים מועמד לזכייה בתואר אלוף העולם לשחמט.
מאוחר יותר באותה שנה הזמין גונסברג את אלוף העולם המכהן וילהלם שטייניץ לדו-קרב.
העימות התקיים בניו יורק ושטייניץ ניצח 10.5–8.5.
בשנת 1916 תבע גונסברג את העיתון Evening News בתביעת דיבה כאשר הם טענו שטור השחמט שלו מכיל שגיאות גסות.
גונסברג זכה במשפט לאחר שבית המשפט העליון באנגליה הסכים כי "בנושאי שחמט, שמונה התעלמויות או השמטות אינן יוצרות טעויות גסות".
לבן: הרי נלסון פילסברי שחור: איזידור גונסברג הייסטינגס 1895
משחק זה נחשב לאחד ממשחקי הסיום המשובחים כאשר בעמדה שקולה לגמרי ממחיש פילסברי דיוק רב בחישוב תוצאת הסיום.
איזידור הפועל (1070 לערך – 15 במאי 1130) הוא קדוש נוצרי, הידוע גם כאיזידור החקלאי (ספרדית: San Isidro Labrador).
איזידור היה פועל יום הידוע בחסד שנטה אל העניים והחיות.
הוא הקדוש המגן של החקלאים ושל העיר מדריד (כמו גם של מספר רב אחר של מקומות, בעיקר בפיליפינים ובספרד).
יום חגו הוא ה-15 במאי.
איזידור נולד למשפחה ענייה באזור מדריד.
הוא הפך לפועל בשירותו של אדם בשם חואן דה ורגס, שהפך אותו אחר כך למנהל אחוזה על כל קרמנקה התחתית.
יחד עם אשתו מריה עזר לעניים.
לאחר 40 שנים, נפתח הקבר, והגופה לא נרקבה.
ב-1622 הוכרז כקדוש יחד עם פיליפו נרי ופרנסיסקו חאווייר.
הוא נולד בשנת 1024 בנובגורוד בזמן שאביו יארוסלאב היה נסיך בעיר זו.
לאחר שאחיו הבכור נפטר בשנת 1052 הוא ירש אותו כנסיך נובגורוד.
עם פטירת אביו ב-20 בפברואר 1054 ירש אותו כנסיך קייב והעביר את התפקיד של נסיך נובגורוד לבנו מסטיסלאב.
רוב תקופת שלטונו הוא שיתף בשלטון את שני אחיו (סוויאטוסלאב, נסיך צ'רניגוב ווסבולוד, נסיך פריאסלאבל), ולכן מקובל לקרוא לתקופה זו "טריאומווירט בני יארוסלאב".
ביחד הם ערכו רוויזיה בחוקי המדינה וקיבלו החלטות על מינוי תפקידים חשובים בשלטון ובכנסייה.
בשנת 1055 כוחות הטריומווירט ניצחו במלחמה נגד הטורקים.
בשנת 1058 הרוסים השתתפו במערכה של האימפריה הביזנטית בארמניה.
בשנת 1068, לאחר התקוממות עממית בקייב ברח איזיאסלאב לפולין - לבן דודו בולסלבר השני, מלך פולין.
בעזרת הכוחות הפולנים הוא חזר לקייב בשנת 1069.
בשנת 1073 ברית האחים הופסקה והחלה מלחמה פנימית.
כבר באותה שנה סוויאטוסלאב, נסיך צ'רניגוב כבש את קייב ואיזיאסלאב נמלט לפולין.
הפעם מלך פולין היה בין תומכי האחים שלו ולכן הוא עבר לגרמניה.
גם שם הוא לא קיבל את התמיכה הצבאית שציפה לקבל.
ב-27 בדצמבר 1076 אחיו סוויאטוסלאב נפטר באופן פתאומי.
האח השלישי - וסבולוד חזר לצ'רניגוב ואיזיאסלאב חזר לקייב.
עוד באותה שנה, התחדשה המלחמה הפנימית, הפעם נגד בנו של סוויאטוסלאב.
בקרב שהתרחש ב-3 באוקטובר 1078 הכוחות של איזיאסלאב ווסבולוד ניצחו, אך בשלבים הסופיים של הקרב איזיאסלאב נפצע ונפטר.
איזידור אַשהיים (14 באוקטובר 1891 – 19 במאי 1968) היה אמן ישראלי יליד גרמניה, מורה לציור וממנהלי האקדמיה לאמנות בצלאל.
היה מורם של כמה מהחשובים באמני ישראל, והניח יסודות למסורת ציור ששימשה מקור השראה לציירים ישראלים בדורות הבאים.
אשהיים נולד ב-1891 בעיירה מרגונין (Margonin) שבפרובינציית פוזן, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית (כיום בפולין), וגדל בעיר ברסלאו.
מ-1925 היה חבר באגודת אמנים בשלזיה.
הוא הרבה ליצור ברוח האקספרסיוניזם הגרמני והציג את עבודותיו בגלריות בברסלאו ובברלין.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נאסר עליו לצייר ולהציג את עבודתו, והוא החל לעבוד כמורה בבית ספר יהודי.
ב-1940 הצליח להימלט בעור שיניו ועלה לארץ ישראל בהעפלה בלתי-לגלית, נתפס בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית למשך שבעה חודשים.
ב-1945 החל לעבוד כמורה לרישום בבצלאל, וב-1946 נשא לאישה את מרגוט לנגה, אף היא אמנית ילידת גרמניה ובוגרת האקדמיה לאמנות בברסלאו.
בני הזוג התגוררו בירושלים, ומרגוט סייעה לכלכלת המשפחה בעבודה בחנות פרחים ברחוב המלך ג'ורג'.
ב-1960 מונה אשהיים כמנהל בצלאל, תפקיד שמילא עד 1961. הוא המשיך ללמד במוסד עד 1964, והיה מורם של רבים ובולטים באמני ישראל.
הוא נפטר ב-1968 ונקבר בהר המנוחות.
מרבית יצירותיו המוקדמות של אשהיים נשארו בגרמניה ואבדו.
המסורת האקספרסיוניסטית שהביא עמו מגרמניה לארץ ישראל דגלה בשימוש בטבע כהשראה וכנקודת מוצא להבעה רגשית של האמן, ומנקודת מוצא זו ביקש להמריא כדי למזג את האוניברסלי עם התרבות המקומית הישראלית של אמצע המאה ה-20. בישראל השתייך ל"אסכולה הירושלמית", וסגנונו, שכונה "אקספרסיוניזם מתון", או לירי, התאפיין ב"הבעתיות ללא עיוות".
עבודותיו עסקו במקרים רבים בנשים הוזות או אפופות סוד, וכן בנופים שצוירו בהשראת התבוננותו בטבע, אולם בדגש על רגש והבעה.
בציוריו יצר אווירה באמצעות צבעוניות קודרת, שלא הייתה אופיינית לאור הארץ-ישראלי.
1955 – רישומים, ביתן האמנים בירושלים
1957 – הדפסי אבן, מוזיאון תל אביב
1966 – רישומים והדפסים, מוזיאון ישראל
1968 – תערוכה בשרלוטנבורג, ברלין
1958 – הקונסוליה הבריטית בלונדון.
1959 – ביאנלה לגרפיקה, ליובליאנה, יוגוסלביה.
1960 – ביאנלה לגרפיקה, טוקיו.
1964 – עיריית ברלין, שנברג: ציור שלזי.
1966 – אגודת חובבי אמנות, קאסל, גרמניה.
2007-2008 – מוזיאון פתח תקווה לאמנות, יחד עם מרגוט אשהיים
1952 – פרס דיזנגוף, על רישום המים "עכו"
1955 – פרס ירושלים לאמנות
איזי מָן (נולד ב-16 בפברואר 1957) הוא עיתונאי ישראלי, שימש שדרן, עורך ומגיש תוכניות ברשת ב' ובכאן תרבות.
הוא גם סופר, כותב מקאמות ומנחה אירועים.
שנים רבות הוא ערך והגיש פינות ותוכניות מיוחדות ליום הזיכרון לשואה ולגבורה וליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
מן תיעד עשרות ניצולי שואה שסיפרו על הילדות בשואה, דרכי המחבוא שלהם, השתתפות בפעילות הפרטיזנים, ציד נאצים, חסידי אומות העולם ועוד.
בימי הזיכרון הביא עדויות של חברים משדה הקרב (בתוכנית "הקרב האחרון"), אלמנות (ב"ולא מצאה מנוח") ואחים שכולים (בתוכניתו, "אחים בדם").
בנוסף, במשך חמש שנים ליווה את תוכניתה של נתיבה בן-יהודה "נתיבה מדברת ומקשיבה".
על אף שאינו נמנה עם הציבור החרדי, הגיש ברשת ב' את התוכנית השבועית "מלווה מלכה" שעסקה בציבור החרדי, מדי מוצאי שבת, מחצות ועד שלוש לפנות בוקר.
משנת 1993 הוא אחד ממגישי התוכנית "אור ראשון" (סקירת עיתונים בשעה 05:00).
משנת 2009 הוא עורך ומגיש את התוכנית "שאלה של פעם" (המשכה של התוכנית הוותיקה "שאלה של טעם").
בשנת 2006, במלאת לקול ישראל ולקול ירושלים 70 שנה, ערך והגיש (עם יואב גינאי) שחזור של שידור הרדיו הממוסד הראשון בארץ ישראל במלון פאלאס בירושלים, שבו נערך השידור הראשון.
באותה שנה החל לכתוב את הספר "קול ישראל מירושלים – מדינה מאחורי המיקרופון" המתעד את תולדות השידור בארץ מ-1936. הספר ראה אור בפברואר 2008 ולווה בתקליטור קולה של המדינה, שבו 60 קולות בולטים מתולדות המדינה שערך.
כמו כן, ערך את התקליטור "הרי החדשות" שכלל קטעי חדשות בולטים שקול ישראל שידר במשך 81 שנות פעילותו.
התקליטור הופיע במסגרת סדרת התקליטורים "קול ישראל מירושלים" שיצאו לאור לקראת סגירת רשות השידור.
בכאן ב' הוא עורך ומגיש את התוכנית "מה שהיה השבוע לפני" ואת "הרגעים הגדולים של הרדיו".
לשנת ה-70 של הכנסת הוא ערך והגיש את סדרת התוכניות "כנסת נכבדה".
בכאן תרבות הוא עורך ומגיש את המדור לחיפוש קרובים.
על תוכניתו "מאה אחוז רדיו", תוכנית שערך והגיש עם גלי צה"ל במלאת מאה שנה להמצאת הרדיו, זכה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 1997, וכך היה העובד היחיד של קול ישראל שזכה בפרס מטעם התחנה המתחרה.
באפריל 2015 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה (את הפרס הוא חלק עם צוות יומן הצהריים: העורכת אורית ברקאי, המגישה: אסתי פרז).
בשנת 2015 קיבל, כעורך והמגיש של המדור לחיפוש קרובים בקול ישראל ובשמם של כל מי שעסקו בהכנת המדור במשך כל שנותיו, פרס מפעל חיים מטעם ארגון בני ברית העולמי.
בשנת 2021 סיים מן את עבודתו ב"כאן", תאגיד השידור הישראלי.
מינואר 2025 משדר ברשת SBS האוסטרלית בעברית, יומן חדשות קצר של אירועי השבוע הזה מלפני שנים.
במרוצת השנים כתב יותר מ-5,600 מקאמות לאירועים ולטקסים ממלכתיים, לצה"ל, למשרד הביטחון, למינהל ההסברה ולקרן קיימת לישראל.
מקאמות מפרי עטו הוקראו בטקס יום הזיכרון בכותל המערבי וכן במאות טקסים ממלכתיים וצבאיים.
מקאמות רבות הודפסו בכתבי עת ובפרסומים שונים והוקראו בטקסי זיכרון, בחגי יובל, בטקסי חנוכה של אנדרטאות, באירועי מורשת ובתוכניות טלוויזיה.
רבות מהמקאמות מפרי עטו מקריא מן בטקסים שהוא כותב ומנחה.
156 מהמאקמות שכתב קובצו בספר "על במותיך - מקאמות לזכרם של גיבורי ישראל", אשר יצא לאור בשלהי 2013 בהוצאת משרד הביטחון.
במאי 2016 ראה אור ספרו "למען ביטחוננו" - מקאמות על צה"ל וחייליו.
במרוצת השנים חיבר המנונים לחילות ולפיקודים בצה"ל: חטיבת הנח"ל, חטיבת הקומנדו, פיקוד העורף, פיקוד הדרום, חיל השלישות, חיל האיסוף הקרבי, עוצבת חירם, מחלקת הנפגעים, מיטב, מרכז ההובלה, מרכז הציוד ועוד.
שירים שכתב זכו בפרסים ראשונים בפסטיבל ערד 1985 ו-1986.
אחיו הוא העיתונאי והחוקר פרופ' רפי מן, ושני אחיו למחצה הם ניסן לימור ופרופ' יחיאל לימור.
איזי מן נשוי לטלי רובוביץ מן, ד"ר לבלשנות, ביבליותרפיסטית ופסיכותרפיסתית.
שרים קבוע – ספר חבורות הזמר (כנרת, 1994)
עשו את המאה – הגדולים והבולטים של המאה ה-20 (קוראים, 1999)
מכאן הכול צומח – על קרן קיימת לישראל (קרן קיימת לישראל וידיעות אחרונות, 2001)
ותחדש פני אדמה – 100 שנה לקרן קיימת לישראל (קרן קיימת לישראל, 2001)
ארץ אהבתי – מקראה ליום העצמאות (כתיבה ועריכה; קרן קיימת לישראל, 2006)
פריחת השקד – מקראה לט"ו בשבט (כתיבה ועריכה; קרן קיימת לישראל, 2006)
קול ישראל מירושלים – מדינה מאחורי המיקרופון (רשות השידור ופרינטיב, 2008)
המנון חיל האיסוף הקרבי עבור צה"ל (צה"ל - 2010)
על במותיך - מקאמות לזכרם של גיבורי ישראל (הוצאת משרד הביטחון ומודן, 2013)
למען ביטחוננו - מקאמות על צה"ל וחייליו (הוצאת משרד הביטחון ומודן, 2016)
עוד לא תמו כל פלאייך - 120 שנה לקרן קיימת לישראל (הוצאת קק"ל, 2022)
איזי (אייזיק - יצחק) ליבלר היה איש עסקים, פובליציסט ופעיל ציבור יהודי ישראלי-אוסטרלי.
התיישב בירושלים בשנת 1999 וכתב בג'רוזלם פוסט ובישראל היום.
ליבלר נולד באנטוורפן שבבלגיה ועבר עם הוריו למלבורן שבאוסטרליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אביו, אברהם היה סוחר יהלומים.
ליבלר סיים עבודת תזה באוניברסיטת מלבורן במדעי המדינה בשנת 1958. כשאביו נפטר הוא החליף אותו בעסקי היהלומים המשפחתיים וב-1964 החל להשקיע בעסקי התיירות.
בשנות ה-70, סוכנות הנסיעות שהקים, ג'טסט טורס (JetSet) כבר הייתה לאחת מהסוכנויות הגדולות באוסטרליה.
ב-1997 מכר את מניותיו בחברה לחברת תעופה ניו זילנדית.
לקבוצת ליבלר (Leibler Group) שהייתה בבעלותו עסקים רבים באוסטרליה בתחום התיירות והתקשורת.
כמו כן פעל ליבלר בישראל, באמצעות חברת ליבלר השקעות בע"מ, ו"קרן שביט" שהקים ביחד עם ליאון רקנאטי ופול פאקר.
בשנת 2008 הופיע ברשימת 500 האנשים העשירים בישראל של העיתון הכלכלי "דהמרקר", עם הון של בין 80 ל-100 מיליון דולר.
ב-1973 נבחר לעמוד בראש הוועד הפועל של יהודי אוסטרליה (ECAJ).
הוא כיהן כסגן נשיא וכיו"ר מועצת המנהלים של הקונגרס היהודי העולמי.
הוא היה יו"ר ועדת הקשרים עם התפוצות במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, יושב ראש מועצת הנגידים של קרן היסוד, חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, ושל אוניברסיטת חיפה וחבר בוועדה המייעצת הבינלאומית של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים.
ב-2008 נבחר ליו"ר עמיתים של מועצת מכון אריאל.
בשנת 2004 יצא בטענות לגבי התנהלות הכספית של הקונגרס היהודי העולמי, והאשים את ראשיו, הנשיא אדגר ברונפמן והיו"ר ישראל סינגר בשימוש שלא כדין בכספי הקונגרס.
בתגובה הם הגישו תביעת דיבה בגובה כ-25.5 מיליון שקל על אובדן תרומות.
אולם בשנת 2007 משך הקונגרס את התביעה ובית המשפט זיכה את ליבלר ב-200 אלף ש"ח פיצויים.
ואילו סינגר עצמו פוטר מכל תפקידיו בקונגרס היהודי העולמי, לאחר שהתברר שמשך במשך השנים מעל מיליון דולר מכספי הארגון לשימושו הפרטי.
ליבלר גם חשף בין השאר כי שר האוצר אברהם הירשזון, עשה שימוש שלא כדין בכספים ובמשאבים הקשורים בעמותת "מצעד החיים", אותה הקים וניהל.
בשנים 1998–2007 העבירה ועידת התביעות, בה שימש ישראל סינגר כנשיא, לעמותת "מצעד החיים" תמיכות בהיקף של כ-7 וחצי מיליון דולר, בשביל "מלגות לסטודנטים"; אך יותר מ-700 אלף דולר מסכום זה הועברו לאיש עסקים קרטיס הוקסטר המקורב לסינגר, שקיבל כספים תמורת "גיוס תרומות".
אך הוקסטר לא הביא שום תיעוד לעבודה כל שהיא שעשה למען "מצעד החיים".
ליבלר היה פעיל למען יהדות ברית המועצות.
ליבלר קיבל תואר של מפקד במסדר האימפריה הבריטית, קצין במסדר של אוסטרליה וד"ר של כבוד בדיקין אוניברסיטת באוסטרליה.
בשנת 1999 עלה עם אשתו ארצה ומאז התגורר בירושלים.
הוא נישא לנעמי (פורוש) ב-1958, כיום נשיאת תנועת אמונה העולמית, והיה אב לשלושה בנים ובת.
הוא עסק בכתיבה פובליציסטית על ענייני היום, בין השאר כתב בעיתונים הצופה, מקור ראשון וישראל היום.
הוא זוהה עם עמדות הימין המדיני בישראל והתנגד לתוכנית ההתנתקות.
ליבלר החזיק בדירתו בירושלים ספרייה ענקית שכללה כשלושים ושבעה אלף ספרים על התרבות היהודית.
ב-2016 תרם ליבלר את ספרייתו לאוניברסיטת בר-אילן, ממנה קיבל באותה שנה תואר דוקטור לשם כבוד.
נפטר ב-12 באפריל 2021. סמוך למותו התפרסם ספר ביוגרפיה על חייו שכתבה פרופ' סוזן רותלנד , תחילה באנגלית וב-2023 גם בתרגום לעברית.
איזטה (Isetta באיטלקית: ISO קטנה) היא דגם של מכונית מיקרו אשר נחשב למצליח ביותר מסוגו בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הדגם הראשון של איזטה יוצר באיטליה בתחילת שנות ה-50 על ידי חברת איזו (ISO), אשר התמחתה בייצור מקררים, קטנועים, ורכבים קלים בני שלושה גלגלים.
המטרה הייתה לייצר רכב קטן וזול בייצור המוני.
האבטיפוס נבנה בשנת 1952 והתבסס על מנוע של קטנוע.
החשיפה לציבור התקיימה בתערוכת הרכב של טורינו ב-1953 והמכונית עוררה מייד תשומת לב רבה, שכן צורתה לא הייתה דומה לשום כלי רכב מוכר.
היא הייתה קטנה מאוד, מעוצבת כביצה, בעלת דלת כניסה חזיתית אשר אליה מחוברת מערכת ההגה ולוח המחוונים, וגג העשוי קנבס.
בדגם הראשון כלל הציר האחורי גלגל אחד בלבד אך עקב בעיות היציבות שהתגלו הוחלף בציר אחורי בן שני גלגלים, אשר המרחק הקצר ביניהם (48 ס"מ בלבד) ייתר את הצורך בדיפרנציאל אחורי לחלוקת הכוח, ובכך הקל גם על המשקל הכולל של כלי הרכב.
איזטה הציעה שני מודלים לבחירה אשר נבדלו זה מזה ברוחב הציר האחורי.
הדגם בעל הציר הרחב יותר הוצג כמתאים גם למטען מסחרי קטן וזכה לפופולריות רבה בקרב בעלי המקצוע.
בשנת 1954 התחרו מכוניות איזטה במירוץ בן 1600 ק"מ וזכו בשלושת המקומות הראשונים בקטגוריית המכונית החסכונית.
כלי הרכב נסעו במהירות ממוצעת של 70 קמ"ש ואף הגיעו למהירות מקסימלית של 85 קמ"ש.
רכישת הזכויות על הדגם ב-1955 אפשרה ל BMW לפעול לפיתוחו ולהפוך אותו למזוהה עימה לחלוטין.
בשלב הראשון הוחלף המנוע המקורי במנוע בן צילינדר אחד בנפח 247 סמ"ק ו-13 כוחות סוס, ולאחר מכן הוחלפו גם רוב המכלולים המכניים של הרכב.
מהאיזטה המקורית נותר רק עיצוב הבועה-ביצה החיצוני הייחודי, ומנגנון פתיחת הדלת הקדמית, אך מכלולים עיצוביים אחרים הוחלפו, כגון מיקום פנסי החזית ומבנה החלונות.
בשנים הבאות הציגה BMW דגמים נוספים של איזטה בנפח מנוע של 300 סמ"ק, ואף דגם עם מנוע 600 סמ"ק ובסיס גלגלים ארוך יותר המיועד לשימוש כרכב מסחרי בעל עיצוב חיצוני קונבנציונלי.
בשנת 1962 הופסק הייצור של איזטה על ידי BMW והוחלף בדגם ה-700 כרכב הקטן של החברה.
בסך הכל יוצרו יותר מ-160,000 איזטות על ידי בעלי הזיכיונות השונים ברחבי העולם.
מנוע בדגם המקורי: 2 צילינדרים, 2 פעימות בנפח 198 סמ"ק.
מנוע BMW: צילינדר אחד, 4 פעימות בנפח 250 סמ"ק.
הילוכים: 4 קדמיים, הילוך אחורי.
צריכת דלק: 25 ק"מ לליטר
איזידור אחרון (11 בנובמבר 1892 - 12 במאי 1948) היה פסנתרן ומלחין אמריקאי-יהודי ממוצא פולני, אחיו הצעיר של המלחין יוסף אחרון.
איזידור אחרון נולד בוורשה וכבר בילדותו התעניין במוזיקה.
שלא כאחיו הגדול, שהתמחה בכינור, אהב איזידור את הפסנתר ואביהם רשם גם אותו לקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג, שם למד אצל הפסנתרנים אנט אסיפוב וניקולאי דובאסוב.
בהמשך למד הלחנה אצל אנטולי ליאדוב, ותזמור אצל מקסימיליאן שטיינברג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה אחרון באמצע לימודיו, והוא גויס לתקופה של 3 שנים.
עם שחרורו מהשרות חזר לקונסרבטוריון ובשנת 1918 סיים את לימודיו.
עם סיום לימודיו החל במסעות קונצרטים ברחבי רוסיה וגרמניה.
בפבלובסק הוא הופיע כסולן עם תזמורת סימפונית גדולה, ובברלין, במהלך עונה אחת, הוא נתן ארבעה קונצרטים.
בשנת 1922 הגיע לארצות הברית.
את הופעת הבכורה שלו בעולם החדש ערך אחרון באולם הקונצרטים קרנגי הול בניו יורק.
בשנת 1923 קיבל מהכנר יאשה חפץ הזמנה להצטרף אליו כמלווה לסיבוב הופעות במזרח.
הזמנה זאת, שהתקבלה על ידי אחרון בשמחה, הייתה התחלה של שיתוף פעולה בין השניים, שנמשך כעשור.
אחרון הופיע עם חפץ בכל העולם כשהוא מלווה אותו בפסנתר ועורך פרטיטורות, עבור חברת התקליטים ויקטור.
לאחר שעזב את חפץ ביסס אחרון את הקריירה שלו כסולן, ובשנת 1935 הוא נישא לזמרת הפינית לאה קרינה.
איזידור אחרון החל בהלחנה רק בשלב מאוחר בחייו.
בשנת 1937 ניגנה הפילהרמונית של ניו יורק, בניצוח ג'ון ברבירולי, את הקונצ'רטו לפסנתר הראשון שלו בקרנגי הול בניו יורק.
הופעה זאת זכתה להצלחה רבה.
בשנת 1938 כתב את הקונצ'רטו השני שלו, אך הראשון בו הופיע אחרון עצמו כסוליסט.
שאר יצירותיו של איזידור אחרון, 18 במספר, הן קצרות וכתובות עבור כינור ופסנתר.
בשלהי מלחמת העולם ביצע אחרון רסיטל בקרנגי הול.
ברסיטל זה, שהיה שירת הברבור שלו, השמיע יצירות שלו בצד יצירות של מוצרט, שופן, ליסט, ראוול.
ב-12 במאי 1948 טרם הגיעו לגיל 56 לקה אחרון בהתקף לב ונפטר בניו יורק.
איזידור בוש היה סופר ופובליציסט, סוחר, יינן ועסקן ציבור אבוליציוניסט יהודי-אוסטרי-אמריקאי.
בוש נולד בעיר פראג שבבוהמיה, בקיסרות האוסטרו-הונגרית.
אביו, שהיה בעל בית דפוס, הועיד את בנו לרשת את מקומו.
סבא-רבא שלו מצד אמו, ישראל הניג, סוחר טבק, היה היהודי הראשון באוסטריה שקבל תואר אצולה (Israel Hönig, Edler von Hönigsberg).
בוש למד אצל מורים פרטיים והיה מוקף מילדותו באינטלקטואלים בעלי שיעור קומה כמו יום-טוב ליפמן צונץ ומיכאל זקס, שלהם הוא חב את השכלתו הרחבה והליבראלית.
בגיל 7 נפגע קשה בדליקה שפרצה בעירו ונכווה באופן חמור; רק הודות לרצון הברזל וכוח העמידה שלו הצליח להתגבר על הפציעה, אולם הוא סבל מכאבים כל ימי חייו.
בגיל 15 הצטרף לבית הדפוס של אנטון שְמיד בווינה (התלמוד שהודפס על ידם נחשב עד היום למדויק ביותר).
בשנים 1842–1847 ערך והדפיס את ה"לוח שנה ואלמנך ליהודים" (Kalender und Jahrbuch -für Israeliten).
בתוכניתו היה להציג שם מגוון רחב של דעות מיצירותיהם של מלומדים יהודיים ידועים.
לאחר עזיבתו המשיך אביו להדפיס את העיתון.
בשנת 1844 נשא לאישה את תרזה טאוסיג.
לאחר שנה נולד בנם יחידם רפאל.
נאמן להשקפותיו הליבראליות הוא ערך והדפיס מספר עיתונים בעלי דעות חתרניות כנגד שלטון בית הבסבורג האוסטרי, בהם ה"ביטאון לחופש דת" (Organ für Glaubensfreiheit).
כאשר החל השלטון לרדוף את מתנגדיו, נאלץ בוש לברוח לניו יורק, לשם הגיע ב-8 בינואר 1849. לפרנסתו פתח דוכן לממכר עיתונים ומכשירי כתיבה, שלא היה רווחי.
ב-30 במרץ של אותה שנה החל בעיסוק נוסף – הפקת עיתון בשם "Israel's Herold" שהיה השבועון היהודי הראשון בארצות הברית, עזרו לו בעבודתו זו חבריו מסדר בני ברית בעיר, אולם השבועון התקיים רק מספר חודשים.
בקיץ של אותה שנה עבר בוש לסנט לואיס שם הוא נהל במשך 6 שנים, חנות כלבו בשיתוף עם חותנו.
כאשר הוועידה החוקתית של מיזורי נדרשה להחליט האם להצטרף לתנועה הפרישה, בוש נכלל ברשימה של מפלגת "האיחוד ללא תנאי", ונתמנה מטעמה לחבר בוועדה של תשעה נבחרים, שבה נתקבלו רוב ההחלטות החשובות.
כאשר גנרל ג'ון פרימונט מפקד צבא האיחוד קבע את מפקדתו הראשית בסנט לואיס, נעשה בוש שלישו האישי, בדרגת סרן.
בשנת 1862, הוא הציע לשר האוצר סלומון פורטלנד צ'ייס, מלווה נושא ריבית בסך של מאה מיליון דולרים, התוכנית לא יצאה לפועל אולם הרשימה מאוד את שר האוצר, והוא המליץ עליו לתפקיד בכיר במשרדו אבל בוש סרב, וחזר לסנט לואיס.
במשך שש שנים הוא כהן כסוכן ראשי של חברת הרכבות St.
Louisand Iron Mountain Railroad, בתפקיד אחראי על המטענים והנוסעים.
בוש סייע בהקמת קהילת "בני אל", וגם הקים בעיר את סניף "בני ברית" למערב ארצות הברית ומכאן ואילך היה מעורב מאוד בפעילויות המסדר במתן שירותים בעלי ערך לקהילה, בעיקר על ידי תרומות וקשר עם אנשי מפתח בולטים בתחום הביטוח ובהקמת בית יתומים יהודי.
התעניינותו בנושאי החברה הובילה אותו להיעשות גם אקטואר.
בוש הצטרף לאמנה שקראה לביטול העבדות וליצירת חוקה חדשה.
הוא נבחר למועצת המנהלים של משרד ההגירה במדינת מיזורי, במטרה להגדיל את מספר האוכלוסין שירד מאוד בזמן המלחמה.
במשרה זו הוא החזיק 12 שנה.
בשלב האחרון של חייו החל להתעניין בגידול גפן ליין.
הוא רכש חלקת אדמה מחוץ לעיר וקרא לה "בושברג", והצליח מאוד בעסקיו.
חוותו התפרסמה בשל טיב היין והוא אפילו שלח כמויות גדולות מיבול הענבים שלו לצרפת שרוב יבול הענבים שלה הושחת עקב מגפה של זבוב ה-.
לאחר מספר שנים של הכנה הוא הדפיס את "קטלוג בושברג" שמיין את סוגי הענבים ליין.
קטלוג זה זכה להצלחה רבה, הודפס בכמה מהדורות ותורגם למספר שפות.
בוש נקבר בבלפונטיין, בית קברות הפתוח לכל הדתות וקבורים בו מנהיגים ואמנים יידועי שם.
ספר מסלת הלמוד: חנוך הילדים בקריאת האותיות והמלות בלשון עברית וקצור כללי הקריאה Bush Isidor, בן זאב יהודה ליב Warszawa : Druk.
ספר כתבי הקדש תורה נביאים וכתובים : עם העתקה ספרדית.
v.; Isidor Bush; נדפס בידי פראנץ די שמיד ושותפו יעקב בוש, Ṿinah (1840 or 1841)
בכורי העתים החדשים, מחברת א'.
איזי והפתולוגים היא להקת רוק ישראלית הידועה בזכות שירה "הבן שלי גורילה" והטקסטים הפרובוקטיביים של שיריה הכוללים שימוש בהומור שחור.
תחילת דרכה - פתולוגיה ו"הבן שלי גורילה"
"איזי והפתולוגים" הוקמה ב-1988 על ידי איזי אור פז (סולן הלהקה אשר אחראי גם למילות השירים וללחנים), שהתפרסם תחת שם הבמה "איזי הפתולוג".
אליו צורפו אבי סמרה בגיטרה, אדי סומירן בבס, שמוליק ירון בתופים ורונה ורד מלהקת היחידה לטיפול נמרץ בקלידים.
מעט לאחר הקמתה סומירן החליט לפרוש והוחלף על ידי יאיר גת (הבסיסט הראשון של "אתניקס").
באותה תקופה היא ניגנה גראנג' ופאנק ונהגה לבצע גרסת פאנק פרועה בגרמנית לשירו של אריק קלפטון "Cocaine".
ב-1989, לאחר מספר הופעות במועדון הפינגווין ובית לסין, התפרקה הלהקה, ואיזי הקים אותה מחדש כלהקת רוק מלודי עם הרכב שונה לחלוטין שכלל את שלומי קינן בקלידים, ערן קרתי בתופים, מאיר סרור בגיטרה חשמלית ואריק צוקר בבס.
באותה שנה היא הקליטה קלטת בשם פתולוגיה, שהכילה חלק מהשירים הראשונים של הלהקה (כמו "שיר גריאטרי-להקת זקנים" ו"הפסיכיאטר שלי בחופשה").
הקלטת "פתולוגיה" הציגה להקה מעודנת ומורכבת יותר, שנטתה יותר לכיוון הרוק הפסיכדלי והמתקדם.
היא כללה שבעה שירים מהולים בהומור שחור ופרובוקטיבי והופצה בחמישים עותקים ממוספרים באמצעות "האוזן השלישית".
לאחר מכן פרשו קרתי, סרור וצוקר מהלהקה.
את מקומם תפסו ישראל חדד בתופים, אמיר וינצ'י בגיטרה, סקסופון וקולות ואייל חסון בבס, אותו החליף בהמשך ערן זילברברג בבס, קונטרבס וקולות.
הקלטת "פתולוגיה" לוותה במספר הופעות מצומצם ולא זכתה לתשומת לב רבה, אך בדצמבר הוציאה הלהקה לרדיו שיר חדש על גבי סינגל, "הבן שלי גורילה".
עטיפת התקליט עוררה סערה רבה כי הודבקו עליה שערות שנתלשו מגופם של חברי הלהקה - כך לפחות אמרה השמועה - אך השיר הפרובוקטיבי הפך ללהיט בכל זאת והפך לשיר המזוהה עם הלהקה.
"איזי והפתולוגים" החלו להופיע במועדוני רוק בעיקר בתל אביב, כאשר במקביל הופיע איזי הפתולוג גם כסטנדאפיסט ב"קאמל קומדי קלאב".
ב-1995, כארבע שנים לאחר הוצאתו של הסינגל "הבן שלי גורילה", הוחתמה הלהקה בחברת נענע דיסק והוציאה את אלבומה הראשון, ששמו המקובל הוא הפסיכיאטר שלי בחופשה.
פרט ל"הבן שלי גורילה" שהוקלט בגרסה חדשה, בלטו באלבום שירים נוספים כגון "ואף על פי כן נוע תנוע", "רגאיי (כל הסקס הזה)" ו"רזומובסקי" שיצאו גם כסינגלים, ו"כשהפסיכיאטר שלי בחופשה" ו"החתול יהושע".
בנוסף נכללו בו גרסאות חדשות לשירים "פתולוגיה" ו"פירומן" מהקלטת "פתולוגיה".
בשיר "רזומובסקי", לו יצא גם קליפ, שלומי קינן היה הסולן והשתתפו בו אלונה דניאל ואיגי וקסמן כזמרות אורחות.
קליפים נוספים יצאו לשירים "(ואף על פי כן) נועה תנוע" ו"רגאיי", כששלושתם הופקו ובוימו על ידי עידן זעירא ונחשבים נדירים כיום.
האלבום לא זכה להצלחה רבה, כנראה בגלל סגנונה המוזיקלי יוצא הדופן של הלהקה ובגלל השילוב של הומור שחור מתוחכם העוסק במחלות נפש, טירוף, שיגעון ויחסים בין פסיכיאטר למטופל שלו.
זילברברג הצטרף ללהקת "שליחי הבלוז" ולאחר מכן הקים את להקת "טקסי", חדד השתתף באלבומו של זאב טנא "הכל במקום" שיצא ב-1997 וקינן הקים את להקת "הפלטינות" ב-1999. איזי הפתולוג מיעט להופיע הן כזמר והן כסטנדאפיסט, והחליט לעבוד כמדריך מחשבים בכנסת.
ב-2005 החליט איזי הפתולוג להקים מחדש את הלהקה, כשלהרכב מצטרפים יואב בונצל מלהקת "יהושע" בתופים, ערן זילברברג בבס וקונטרבס, עידו זלניק בקלידים, ניב כהן בכלי נשיפה, אמיר זוסקוביץ' בגיטרה, אלון ובר בכינור ודני טיברין מלהקת "דובדבן" בכינור חשמלי.
ההרכב החדש הפיץ את האלבום פרויקט המרה השחורה, שהופק על ידי ערן זילברברג וכלל שירים מוקדמים שכתב איזי הפתולוג בין השנים 1987-1983 אך לא הוקלטו עד אז.
מתוכו יצא לרדיו השירים "בין הקירות" שלווה בקליפ שהופק על ידי "הפיג'מות" וערוץ 24, ו"בלוז פאתוס", שלא זכה להצלחה רבה.
בניגוד לשאר שירי הלהקה, האלבום התאפיין באווירה מלנכולית קודרת ואפלה (שהושפעה מהאלבום "בציר טוב" של אילן וירצברג ושמעון גלבץ) ובטקסטים העוסקים בבדידות, בהבלות החיים, באהבה נכזבת וכן בשואה.
אלבום זה יצא בהפצת "התו השמיני" וזכה להצלחה מתונה ולביקורות מצוינות.
לאחר יציאתו הוציאה הלהקה בוטלג שהוקלט בהופעה חיה ובה משירי האלבומים "פתולוגיה" ו"הפסיכיאטר שלי בחופשה" ושני שירים יוצאי דופן מתוך האלבום "המרה השחורה" שלא נכנסו לאלבום המקורי.
אלבום הבוטלג נחשב כיום לנדיר במיוחד.
בתחילת שנת 2018 התאחדה שוב הלהקה בהרכב דומה לזה שהתפרק בשנת 1996, שכללה את שמוליק אביצרור בתופים, ערן זילברברג בבס, ואמיר וינצ'י בגיטרות.
אליהם הצטרפו אלון וובר (מ"המרה השחורה") בכינור, שמוליק קזס בחצוצרה, והקלידן משה לוי.
לאחר שנה של הופעות עם חומרים חדשים בעיקרם, נכנסו החברים לאולפן, והקליטו את אלבומם הרביעי: "מחתרת ביאליק".
האלבום הרביעי של איזי והפתולוגים נשמע רענן במיוחד, בועט, קופצני, מפתיע ונושך.
מבחינה סגנונית הוא מהווה מעין שילוב של כל ההרכבים השונים של איזי מכל השנים.
הרוק הבועט של הלהקה ב"פסיכיאטר" מבוטא בטקסטים פרובוקטיביים ובוטים בהקצנה ומהולים בהומור רגיל והומור שחור.
האלבום הוא אלבום קונספט שבמרכזו סיפורו של איזי, חולה נפש המטופל על ידי פסיכיאטר ומתאר את חוויותיו במהלך הטיפול, בהן - התעללות אכזרית בחתול יהושע המובילה למותו, יחסיו המורכבים עם חברתו חולת הפרקינסון נועה וחייו של הרוזן רזומובסקי הסאדו-מאזוכיסט, איש המאה ה-19 בווינה.
אחת הפרובוקציות הבולטות של הלהקה היא עטיפת הסינגל "הבן שלי גורילה", בה הודבקו שערות שעל פי המיתוס נתלשו מגופו של אחד מחבריה, ככל הנראה בהקשר למילות השיר.
פרובוקציה זו היא שהביאה לפרסום הלהקה.
באלבום פרויקט המרה השחורה הטקסטים פרובוקטיביים עוד יותר, אך עוסקים בנושאים אפלים כנקרופיליה, מוות והתאבדות.
עד אז הלהקה מיעטה להשתמש בהם כיוון שהם סתרו את ההומור בו השתמשה הלהקה, עד שהתפרקה ב-1996. באלבום יש אף שיר אחד בשם "חזרה", שנכתב על השואה כאשר הוא מנוגן בסגנון מוזיקה אירית עליזה, מתוך מטרה שתהיה גם אווירה אופטימית באלבום.
בשיר הפותח, "דמדומים", המילה "דמדומים" היא הטקסט כולו בשיר, אם כי היא מחולקת בשיר ל"דים", "דם" ו"דום".
"מחתרת ביאליק", שיצא בפורים 2020, חוזר ברוחו לתקופה הפאנקיסטית של תחילת ימי הלהקה.
הרעיון העומד מאחורי "מחתרת ביאליק" הוא שהמשוררים הציוניים הראשונים - רחל וביאליק, היו בעצם פאנקיסטים ברוחם, זועמים ובועטים, ולפיכך שיריהם אמורים להיות בסגנון פאנק אגרסיבי.
האלבום נפתח בטרילוגיה פאנקיסטית זועמת של שירי משוררים: "רק על עצמי" (רחל), "שירתי" (הצרצר) ו"צנח לו זלזל" (ביאליק).
הטרילוגיה מסתיימת באזכור לביצוע הפאנקיסטי מתחילת ימי הלהקה לשיר "קוקאין" - בגרמנית.
פרויקט המרה השחורה Live - הבוטלג הרשמי (2005)
פתולוגיה (1989) - יצאה בחמישים עותקים בלבד
ארז שרון (נולד ב־9 ביוני 1987), הידוע בכינוי הבמה איזי – E-Z, הוא ראפר, זמר, מדבב ושחקן ישראלי.
שם הבמה שלו, E-Z, הוא חיבור בין האות הראשונה והאחרונה בשמו הפרטי באנגלית (E ו־Z של Erez).
ארז שרון נולד ב־9 ביוני 1987 בכפר סבא, בנם של אלי שרון ושל עורכת הדין פגי שרון.
את דרכו המוזיקלית החל בגיל 13 בעקבות האזנה לאלבום "2001" של ד"ר דרה ממנו לקח השראה.
באותן שנים החל לכתוב שירים שעסקו ברובם בחוויות היומיומיות שלו.
בגילאים 15–17 איזי לקח חלק וזכה במקום הראשון במספר תחרויות היפ הופ.
באחת התחרויות הוא זכה בהופעה של הראפר אמינם בלונדון, הופעה שגרמה לו להבין שהוא רוצה להיות מוזיקאי.
בגיל 16 זכה בתחרות נוספת במסגרת התוכנית "יש מצב לראפר חדש" בערוץ הראשון, זכייה שזיכתה אותו בהפקת סינגל מקורי על ידי מומי לוי בשם "אלימות ונמות".
בתחרות נוספת איזי זכה בהפקת דיסק על ידי אורי שוחט.
לאחר שחרורו מצה"ל ובמקביל לעבודתו על אלבום הבכורה שלו, איזי שיתף פעולה עם DJ PM.
הם הקימו ביחד את צמד "התיירים" שהוציא לאור מספר שירים כגון "פרה פרה", ו"אהלן וסהלן".
במקביל, איזי השתתף בהרכב "האידיוטים" יחד עם עומרי סגל, רון ביטון ורון נשר.