tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סאסי נחשב לאחד מהכישרונות המבוזבזים בכדורגל הישראלי והיה חלק מסרט דוקומנטרי שעסק בבעיות מערכת הכדורגל הישראלית.
סאסי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, אך עד מהרה צד את עיניהם של קבוצת הצמרת הגרמנית, בורוסיה דורטמונד.
יחד עם הקשר שלומי דהאן הם עשו את הדרך מנתניה לדורטמונד, שם השניים נחלו הצלחה רבה, ואף זכו יחד עם נבחרת אורט נתניה באליפות העולם לבתי-ספר.
על אף הצלחתם, דהאן וסאסי חזרו לישראל על מנת להשלים שירות מלא בצה"ל, זאת במטרה לשחק בהמשך בנבחרת ישראל.
השניים הושאלו למכבי חיפה ולא זכו לדקות משחק מרובות.
בשנת 2000 חתם סאסי במכבי נתניה, ושיחק בה במשך כשנתיים עד שחזר לשורותיה של בורוסיה דורטמונד, שם שיחק בקבוצת המילואים.
ב-2004 חזר לישראל, לקדנצייה שנייה בת כחצי שנה במכבי נתניה, ולאחריה חתם ושיחק כחצי שנה לא מוצלחת למדי בהפועל ניר רמת השרון.
ב-2006, עזב לארצות הברית, ושיחק במכבי לוס אנג'לס עד שפרש בשנת 2018.
עמוס נצר (נולד ב-1955) הוא ראש מועצה אזורית זבולון.
נצר נולד ברמת יוחנן למשה נצר, מפקד הנח"ל שכיהן גם כראש מועצת זבולון בשנים 1982 עד 1997. סבתו דבורה נצר הייתה חברת כנסת, וסבו שרגא היה פעיל פוליטי.
שיחק כשוער בנבחרת ישראל בכדורמים.
את שירותו הצבאי עשה בחיל המודיעין והוא מחזיק בדרגת רב-סרן במילואים.
נצר היה מרכז משק ומנהל כלכלי בקיבוץ רמת יוחנן, חבר בפורום ראשי המשק בישראל ובהנהלת כדור המים של המועצה.
בשנת 2009, לאחר התפטרותו של אייל הירדני, מונה למנכ"ל שמיר אופטיקה, בה כיהן כדירקטור חיצוני בשנים 2000 עד 2007. ב-2018 פרש מתפקידו והחליף אותו יגן משה.
נצר בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון ותואר שני בהצטיינות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 2018, התמודד בבחירות לראשות המועצה האזורית זבולון וניצח בסיבוב הראשון אך חסרו לו מספר מועט של קולות לרף 40 האחוזים הנדרשים.
בנובמבר 2018, ניצח בסיבוב השני בבחירות מוניציפליות את איתמר שורקי ששימש כממלא מקום וסגן ראש המועצה היוצא דב ישורון.
נוסף לפעילותו הציבורית, הוא עוסק בייצור יין ויוגה.
עמוס לוריא (1 בספטמבר 1946 – 26 ביוני 2021) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בצה"ל, שכיהן כמפקד עוצבת מרכבות הברזל.
לאחר שחרורו שימש מנכ"ל עיריית רחובות, מנכ"ל עיריית בית שמש ומנכ"ל מגן דוד אדום.
לוריא נולד באשדות יעקב, בנם של אהובה ומשה, ממייסדי הקיבוץ.
אחיו היה אברהם רותם שהיה קצין בצה"ל בדרגת אלוף.
למד בבית ספר מקצועי בעמק הירדן.
לוריא התגייס ביולי 1964 לקורס טיס.
הוא נשר מהקורס ב-1965 והוצב בחיל השריון.
שירת כלוחם בגדוד 79 המחודש בטנקי פטון.
במלחמת ששת הימים נפצע ביום הראשון ללחימה בכניסה לרפיח.
שירת ביחידת ניסויים של חיל השריון וכקצין מבצעים של גדוד 46 בחטיבה 401. שירת כמפקד פלוגת טנקים בגדוד סיור 189 וכמפקד פלוגה בגדוד 79. במלחמת ההתשה נפצע במאי 1970 באורח קשה מאש ארטילרית וידו הימנית נקטעה.
הוא שוחרר רפואית והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
במלחמת יום הכיפורים התנדב לשירות צבאי, היה בסגל המייסד של גדוד 71, ומונה לקמב"ץ הגדוד.
הוא החליף את מפקד הגדוד עמוס כץ לאחר פציעתו בקרבות כיבוש המובלעת הסורית.
ב-1975 חזר לשירות הקבע, שימש ראש ענף במפקדת חיל השריון, ובמינוי משנה כמפקד גדוד שריון במילואים.
בהמשך מונה למפקד גדוד שריון סדיר, גדוד 195 בחטיבה 401. פיקד על עוצבת מרכבות הברזל במלחמת לבנון הראשונה, ושימש סגן מפקד אוגדה 252. השתחרר ב-1986. היה בוגר מחזור ט' של המכללה לביטחון לאומי ובוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
כיהן כמנכ"ל מגן דוד אדום בשתי קדנציות, הראשונה ב-1986 והשנייה ב-1995. כיהן בדירקטוריון חברת קו צינור אילת אשקלון, כמנכ"ל עיריית בית שמש וכמנכ"ל עיריית רחובות (נובמבר 1999 עד אוקטובר 2001).
נפטר ב-26 ביוני 2021, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול .
הותיר אחריו את רעייתו, זיוה, ובנו, נדב.
עמוס נבון (נולד ב-30 ביולי 1937) הוא אנטומולוג, חוקר בכיר בתחום ההדברה הביולוגית, משורר, סופר, נגן חליל צד ומפסל בברזל.
מחקריו בתחום תזונת חרקים והשפעת רעלנים ופתוגנים על מזיקים שונים, הביאו לפיתוחים משמעותיים בתחום ההדברה הביולוגית.
נבון הוציא לאור חמישה ספרי שירה וספר על מוצארט באמזון.
אביו, שמואל נבון לבית קליגמן, נולד באוקראינה.
בארץ, הוא עבד כמחנך בבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב והיה פזמונאי.
חיבר ספרי ילדים, וביניהם, "מה אספר לילד".
אמו, רות לבית קובנר, נולדה בגרמניה ולמדה רפואה בווינה.
בארץ הייתה רופאת ילדים, בבית החולים הדסה בתל אביב ובבתי ספר של עירית תל אביב.
היא התמחתה בשיתוק מוחי מלידה ובפסיכיאטריה של הילד.
אחיו, ד"ר שאול נבון, הוא פסיכולוג שיקומי, מומחה וחוקר בתחום ההיפנוזה.
נבון נולד, גדל והתחנך בתל אביב, למד בתיכון חדש בתל אביב בניהולה של טוני האלה.
ב-1955 התגייס לנח"ל ובהיותו בקורס מ"כים לחם במבצע קדש.
לאחר מכן היה קצין קרבי בגולני והשתחרר בדרגת סרן.
נשוי ואב לשתי בנות, אירית ורונית.
נבון החל את לימודיו הגבוהים בשנת 1962 במכון האוניברסיטאי למדעי הטבע באבו כביר, שהיה אחד המוסדות ממנו צמח אוניברסיטת תל אביב.
הוא רכש תואר בוגר בביולוגיה בשנת 1964 ועבר ללמוד לתואר שני בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
ב-1968, סיים בהצטיינות תואר מוסמך בפיזיולוגיה של חרקים.
עבודת התזה שלו נכתבה על "התצרוכת התזונתית של חומצה אסקורבית בזחל הצמחוני" בהנחייתו של פרופ' צבי לוינסון.
ב-1974, השלים נבון את עבודת הדוקטורט בנושא "ההשפעה הפיזיולוגית והביוכימית של חומצה אסקורבית בזחל הצמחוני" בהדרכת פרופ' צבי לוינסון ופרופ' אליהו סבירסקי.
לאחר השלמת הדוקטורט, ביצע נבון פוסט-דוקטורט.
במרכז לחקר חרקים של משרד המושבות הבריטיות (COPR) בלונדון, בנושא: "השפעת האכלה של חומצות אמינו לא חלבוניות על בוגרי הארבה המדברי".
במהלך ההשתלמות, פיתח שיטת מבחן של החומרים האלו המבוססת על דסקיות סיליקון.
במהלך שהותו בלונדון, הירצה על הנושא בכנס השנתי להגנת הצומח בגֶנט, בלגיה.
בשנת 1960 השתתף בסדנה בינלאומית בנושא "השימוש ברדיואיזוטופים וקרינה רדיואקטיבית נגד מזיקי חקלאות" בגיינסוויל, פלורידה.
המימון של הסדנה היה מטעם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה (SABA).
ב-1979, שימש נבון כחוקר ראשי בתוכנית BARD – קרן משותפת ישראלית-אמריקאית למחקר ופיתוח חקלאי.
את עבודתו המחקרית ערך בשותפות עם פרופ' הרברט ליפקה באוניברסיטת מסצ'וסטס, בוסטון,
החל משנת 1965, עסק במחקר אנטומולוגי במכון וולקני במשך 36 שנה במעמד קבוע.
במהלך עיסוקו המחקרי, יצא ד"ר נבון לשנת שבתון בשלוש הזדמנויות שונות וביצע מחקרים בשיתוף אנטמולוגים ברחבי העולם.
שנת השבתון הראשונה הייתה ב-1979 ובה ביצע מחקר כחלק מתוכנית BARD עם הרברט ליפקה בנושא "מחסור בחומצה אסקורבית בחרק הצמחוני - ההשפעה הביוכימית והתפקיד שלה ביחסי חרק-צמח".
במסגרת המחקר, הוא חבר לחוקרים ב-MIT בבוסטון במחקר אודות חוזק הקוטיקולה בזחלי עש הכרוב שגדלו על קרקע מזון ללא חומצה אסקורבית.
שבתון שני, נערך באוניברסיטת קליפורנייה-ריברסייד אצל בריאן פדריצ'י בנושא "ההשפעה התזונתית של רעלן החיידק בצילוס תורינגיינזיס ובנוכחות טנין מצמח הכותנה, כנגד זחלי הליותיס.
השבתון השלישי נערך בתחנה החקלאית רוטהמסטד בהארפנדן, אנגליה בנושא "ההשפעה של רעלן החיידק בצילוס תורינגיינזיס על זחלי עש הכרוב".
במסגרת המחקר, פיתח נבון קרקע מזון לגידול זחלי המזיק.
שיתופי פעולה עם חוקרים ממינהל המחקר החקלאי
עם יצחק מור, אנטומולוגיה - שותפות רבת שנים בפיתוח קרקעי מזון מלאכותי לחרקים.
עם אבי גרינשטיין, הנדסה חקלאית - בנושא פורמולציות של תכשירי בצילוס תורינגיינזיס ונמטודות נגד חרקים.
עם איתמר גלזר - על הפעולה של נמטודות נגד זחלי חרקים בתוך ג'ל של אלגינט
עם ויקטור אלחנתיס, הנדסה חקלאית - בנושא הלימוד של התנהגות האכילה של זחלי פרודניה, מבחן עלה במתקן ממוחשב במשך יממה.
עם מנחם צור, גידולי שדה.
ונציה מלמד, אנטומולוגיה על השפעת זני כותנה שונים במופע העלים על האכילה של זחלי הפרודניה ועל ההטלה של בוגרי כנימת עש הטבק.
עם רות מרקוס, המחלקה לסטטיסטיקה - בנושא ניתוח פוטנציאל ההתרבות של בוגרי הפרודניה בהשפעת אנלוגים של חומצה אסקורבית.
עם מנס ויסוקי, המחלקה לאנטומולוגיה - בנושא בצילוס תורינגיינזיס נגד מזיקי חקלאות.
עם משה קהת, המחלקה לאנטומולוגיה - בנושא הדברה ביולוגית בכותנה
עם אורי פייפר, הנדסה חקלאית - בנושא לימוד כוח הנגיסה של זחלי הליותיס במתקן מעבדתי.
פיתוח הדברה ביולוגית למגוון מזיקים
הדברה בחיידק בצילוס תורינגיינזיס - מחקריו של ד"ר נבון אודות בצילוס תורינגיינזיס הובילו לפיתוח תכשיר איבוק להדברה של זחלים לאחר ייצור מסחרי של התכשיר על ידי חברת "יבנין יפה", פתח תקווה", נבדקה יעילותו על גידולי תירס, כותנה, עגבניות ותמר אורגני.
מלכודות פרומון - ד"ר נבון פיתח מלכודות פרומון ללכידת זכרי פרודניה בשדות כותנה המלכודות פותחו עבורו במפעל "פוליגל" בקיבוץ רמות מנשה.
לכידת זכרים של סס הנמר נערכה בגליל במטעי תפוח ואגס בגליל העליון.
פיתוח אמצעי גידול והאכלת חרקים
ד"ר נבון פיתח מספר קרקעי מזון מלאכותי לגידול חרקים.
פיתוח שיטת גידול המוני של זחלי ההליותיס על קרקע מזון מלאכותי
פיתוח קרקע מזון מלאכותי לגידול זחלי פרודניה על בסיס ג'ל של אלגינט, כתחליף למצע האגר-אגר.
הפיתוח המקורי צוין בספר מקצועי.
פיתוח קרקעי מזון לעש התמרים הקטן.
חקר את גידול זחלי סס הנמר ועש התפוח במימון הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
חברויות בארגונים מדעיים (בין 1980–1990)
חבר מערכת במגזין הבינלאומי באנגלית "פיטופרזיטיקה" העוסק בתחום הגנת הצומח
השתתף במשך שנים בכנסי "החברה לפתולוגיה של חרקים וחסרי חוליות" בחו"ל.
חבר ויקיר החברה האנטומולוגית הישראלית.
חבר בוועדת השיפוט בתוכניות מחקר מטעם BARD
חבר בחברה האנטומולוגית האמריקאית, פילדלפיה.
חבר בוועדה לאישור תכשירי הדברה מטעם משרד החקלאות, בית דגן.
נבון, ע ו - ויסוקי מ.
(1989) בחיידק בצילוס תורינגיינזיס כמדביר ביולוגי של מזיקי חקלאות.
מפרסומי מינהל המחקר החקלאי סדרה 4 מס' 4.
מחקרים בתחום ההדברה הביולוגית של מזיקי חקלאות בכתבי העת "עלון הנוטע" ו"השדה".
מה יכולים ללמד אותנו חרקים צמחוניים אודות חשיבותו של ויטמין C בהתפתחות שלהם?", מגזין האינטרנטי "הידען", 11.8.2020.
"הגילוי המקרי הסרנדיפי במדע", מגזין האינטרנטי "הידען", 26.12.2020.
בנוסף למחקריו ופיתוחיו המדעיים בתחום האנטמולוגיה, הוציא ד"ר נבון לאור חמישה ספרי שירה וזכה לפרסם רבים משיריו במגוון פלטפורמות.
נבון הוא בוגר סדנת ההמשך של בית הספר לשירה במשכנות שאננים בירושלים בניהולו של אמיר אור.
חבר באגודת הסופרים העברים החל מ-25.3.1991.
"לאן נעלמו הגחליליות", (עמדה, 2014)
"גיבור משפחתי" - מתוך "במחשבה שנייה".
שנתון "שירת המדע" לספרות, אמנות ומדע: 2020
"גלגול נשמות" ו"על פרפרים וציידים" - שני שירים מתוך "אורות", גיליון על קפקא, אביב 2012
"נקודות על ציר זמן ספרדי" - שיר מתוך "אורות", גיליון על ג'ורג' אורוול, חורף 2020.
"איש ואשתו-שעדיין" - "פועם" 126, כתב עת אינטרנטי לשירה, 2014
ד"ר נבון השלים סדנת פיסול אצל רמי רודיך בגבעתיים ומפסל בברזל במשך שנים רבות בבית המלאכה שלו.
הציג מעבודותיו בגלריית המגדל בקיבוץ שפיים את עבודותיו (19.9.2014-16.10.2014) בתערוכה בשם "על חבל דק".
צילומי יצירותיו מופיעים בספר השירה שלו "במחשבה שנייה" ומעצימים את השירים.
נבון נגן חליל צד ומשתתף ותיק במועדון הישראלי לכל נשיפה.
ונגן ותיק בהרכבים של מוזיקה קאמרית: ברביעיית חלילים בהדרכת דפנה יצחקי.
כתרומה לקהילה, הופיעה הרביעייה בבתי אבות באזור המרכז.
נבון מנגן בהרכבים שונים, בעיקר בליווי פסנתר.
כמו כן, חיבר נבון ספר מחקר אודות וולפגנג אמדאוס מוצארט "Mozart Seven Notes" בהוצאת אמזון (2016).
הספר זכה לשבחים בקרב קוראיו.
מינהל המחקר החקלאי מרכז וולקני
עמוס סליימייקר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת פנסילבניה.
סליימייקר נולד במחוז לנקסטר שבפרובינציית פנסילבניה ב-11 במרץ 1755. סליימייקר היה בעל מלון בלנקסטר ולאחר מכן עבד בתור שופט בעיירה סליסברי .
בין השנים 1806–1810 שימש כמפקח מחוז לנקסטר.
כיהן בסנאט של מדינת פנסילבניה בין השנים 1810–1811.
נבחר ל, ואף על פי שנבחר לקונגרס ה-14, החליט להתפטר, ובמקומו מונה ג'יימס וולאס.
נפטר בסליסברי ב-21 ביוני 1837.
עמוס עוזני (נולד ב-1955) הוא מנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל רכבת ישראל ומנכ"ל נמל חיפה.
בשנת 1989 התמודד בבחירות המקומיות לראשות עיריית כרמיאל מטעם הליכוד, אך הפסיד בסיבוב השני.
לאחר ההפסד המשיך בפוליטיקה המקומית כראש האופוזיציה בכרמיאל, ובמקביל ייצג חשודים בפלילים בבתי משפט.
ב-1993 כיהן כסמנכ"ל אגף מינהל וכוח אדם ברשות הנמלים והרכבות וקודם לכך שימש כמבקר הפנים של הרשות.
עוזני מונה למנכ"ל רכבת ישראל באוקטובר 1996. שר התחבורה אפרים סנה החליט שלא להאריך את כהונתו מעבר לחמש שנים ובתגובה לכך עוזני עתר לבג"ץ, אך לבסוף החליט לפרוש באוקטובר 2001.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל נמל חיפה עד לשנת 2008. בהמשך שימש כיועץ למכרזים.
החל משנת 2018 משמש כיו"ר החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון.
עמוס נוי (נולד ב-12 בדצמבר 1956) הוא משורר ישראלי וחוקר תרבות ופולקלור בהווה; איש מחשבים, מתמטיקאי, ועיתונאי בעברו.
נוי נולד בבני ברק לציפורה (מורה בעיסוקה) ודב נוי (חוקר ספרות ופולקלור).
בהיותו בן 5 התגרשו הוריו, והוא גדל עם אמו ברמת השרון, ושם גם למד בבית ספר התיכון הראשון שהוקם ביישוב - תיכון השרון (שהפך בהמשך לתיכון רוטברג רמת השרון).
בשנים 1973–1976 למד לתואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1981–1984 למד לתואר שני במדעי המחשב באוניברסיטה העברית.
לאחר סיום לימודיו ועד תחילת שנות ה-2000 התמקד בעיקר בתחום ההיי-טק: בשנים 1996–2000 עבד בחברת וריסיטי שהוא היה אחד ממייסדיה, ובשנים 2000–2010 היה עמית מחקר בחברת קיידנס (שרכשה את חברת וריסיטי).
במקביל לעבודתו בהיי-טק, עסק נוי בכתיבה עיתונאית בתחומי אומנות ותרבות, ומילא, בין היתר, בשנים 1993–1996, את תפקיד עורך התרבות של המקומון הירושלמי כל העיר.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 העביר את מוקדי עיסוקו מהיי-טק וכתיבה בעיתונות, למחקר אקדמי של תרבות ופולקלור ולכתיבת שירה.
בשנים 2011–2014 כתב עבודת דוקטורט באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופ' גלית חזן-רוקם בנושא האינטליגנציה העירונית היהודית-ספרדית בארץ ישראל בתחילת המאה העשרים.
עבודת הדוקטור פורסמה גם כספר בשנת 2017.
בשנים 2011–2015 לימד נוי קורסים בפולקלור ובתרבות לאדינו בכמה מסגרות אקדמיות ובהן: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המכללה האקדמית אחווה ומכון שכטר למדעי היהדות.
בעשור השני של שנות ה-2000 יצאו לאור ארבעה ספרי שירה שכתב.
נוי נשוי לעיתונאית רחל מהגר ואב לשלושה.
אחד מילדיו, נועם נוי, הלך בדרכו והוציא במרץ 2025 ספר ראשון של שירים וסיפורים קצרים, בשם "פַּפּוּקָה".
אחיו מנישואיו השניים של אביו לתמר נוי הוא חיים נוי, פרופסור בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן, הנשוי לפעילת השמאל והמתרגמת מפרסית אורלי נוי.
עדים או מומחים – יהודים משכילים בני ירושלים והמזרח בתחילת המאה ה-20
אולם בפועל הם מצאו את עצמם נושאים ונותנים על מעמדם: בין מבט אירופי שראה בהם "עדים" – מקורות סבילים וילידיים של ידע גולמי – לבין הדימוי העצמי שלהם כ"חוקרים" משכילים אשר זיקותיהם התרבותיות למורשת המזרח ולנאורות האירופית היו להם נכס תרבותי.
בין חבריו של חוג זה נמנו, בין השאר, אברהם אלמליח, יוסף מיוחס, ויחזקאל בנימין יהודה.
הספר מתמקד ביצירתם המחקרית הענפה והנשכחת ברובה, תוך כדי גילוי מחדש של חומרים שבחלקם היו בלתי ידועים כלל.
עבור יצירה זו זכה נוי בפרס יצחק נבון מטעם הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
ספר שיריו הראשון של נוי, "שלום לאדון העורב" יצא לאור ב-2018, זכה לביקורות אוהדות ולפרס שרת התרבות לספרי ביכורים בתחום השירה.
השיר "אמא אמא סרקיני" המופיע בו הולחן על ידי דודו טסה והוקלט על ידי מרגלית צנעני תחת השם "יאמה".
ספרו "קוסם אחד ניסר אותי והלך למקום אחר"
בשנת 2021 יצא לאור ספר השירים השני של נוי, "קוסם אחד ניסר אותי והלך למקום אחר", שזכה גם הוא לביקורת אוהדת.
על ספר זה זכה נוי בפרס "מקום לשירה" ע"ש חיים גורי לשנת 2022.
במהלך השנים פרסם נוי רשימות בנושאי תרבות, ספרות ופוליטיקה, בעיתונות הישראלית ובאתרי אינטרנט ישראלים מרכזיים, וביניהם: הארץ, ידיעות אחרונות, המוסך, והעוקץ.
כמו כן, פרסם שני מדורים קבועים בעיתונות: בשנים 1993–1996 המדור "פתיחה" במוסף כל-העיר לתרבות וספרות, ובשנים 1997–2004 המדור "קורא מן השורה" בכתב העת "העין השביעית".
שלום לאדון העורב, (עריכה: אלי הירש), תל אביב, עולם חדש, 2018.
קוסם אחד ניסר אותי והלך למקום אחר (עריכה: אלי הירש), תל אביב, עולם חדש, 2020.
כמה אנשים תהיה, (עריכה: אלי הירש), תל אביב, עולם חדש, 2023.
היינו משונים - שירים משנת מלחמה, יחד עם רוני אלדד, ואריאל זינדר.
עדים או מומחים – יהודים משכילים בני ירושלים והמזרח בתחילת המאה ה-20 (עורכת: נוגה שטיאסני), תל אביב, רסלינג, 2017 (הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט).
"כשהמזרחים היו מודרנה", בתוך: ההיסטוריה הארוכה של המזרחים – כיוונים חדשים בחקר יהודי ארצות האסלאם, הוצאת הספרים - מכון בן-גוריון, 2021.
"הספורט בספרות העברית", בתוך: חיים קאופמן וחגי חריף (עורכים), תרבות הגוף והספורט בישראל במאה העשרים.
ירושלים: יד בן-צבי ומכון וינגייט, 2002.
"הצופן הגנטי" בתוך: עוזי בנזימן (עורך), איפה טעינו: עיתונאים מתבוננים על עצמם - מבחר מגליונות "העין השביעית", ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2007.
"כלב מהתופת וקוף עם כובע טמבל: קופיקו, פלוטו, וחיות אחרות.
דימויי חיות בספרות ילדים עברית", פנים, כתב עת לתרבות, חברה, וחינוך, גיליון 55, עמ' 38–44, 2011.
עמוס נוי, "פתח דבר", בתוך: יוזף פון אייכנדורף, מחייו של לא יוצלח (תרגם מגרמנית: ידידיה פלס), תל אביב, עם עובד, 2016.
מרית בן ישראל, עמוס נוי, "אחרית דבר", בתוך: מרים ילן-שטקליס, חיים ומילים - זכרונות אוטוביוגרפיים, שירה, פרוזה, תרגום, רמת השרון, הוצאת אסיה, 2021.
"אברהם אלמליח", בתוך: אופיר טובול (עורך), קול התור, ראשון לציון, משכל/ידיעות ספרים, 2021.
עמוס נור (9 בפברואר 1938 – 11 ביוני 2024) היה גאופיזיקאי אמריקאי-ישראלי שכיהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
נור נחשב לאחת הסמכויות האקדמיות המובילות בעולם הפיזיקה של הסלע.
הוא יישם את תוצאות הפיזיקה של הסלע להבנת תהליכים טקטונופיזיקליים בקרום כדור הארץ, שעיקרם הוא תפקידם של נוזלים בתהליכים המתרחשים בקרום ובמשאבי אנרגיה.
נור היה חלוץ השימוש במדידות מהירוּת סייסמיות כדי לאפיין את המצב המשתנה של מאגרי נפט וגז, כאשר נפח הנוזל בסלע משתנה במהלך השאיבה.
התהליך זכה לכינוי "ניטור סיסמי בעל ארבעה ממדים".
הוא פרסם למעלה מ-240 מאמרים והדריך עשרות מועמדים לדוקטורט ולתואר שני.
נור היה במחלקה לגאופיזיקה בסטנפורד משנת 1970 ועד פרישתו ב-2008, והוא נשאר קשור לבית הספר כפרופסור אמריטוס.
לאחר פרישתו, נור הצטרף לאינגריין, חברה שעזר להקים ב-2007, ושבה היה מנהל טכנולוגיה ראשי.
נור נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בעיר.
במסגרת שירותו הצבאי שימש כקצין בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1962 סיים את לימודיו לתואר בגאולוגיה באוניברסיטה העברית, למד
תקופה קצרה אצל בשווייץ, והמשיך ללימודי דוקטורט במחלקה לגאופיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס - MIT בארצות הברית, אותם סיים בשנת 1969.
כבר כסטודנט צעיר לתואר שני ב-MIT, נור גילה תגליות שתהיה להן השפעה מרחיקת לכת.
הוא היה הראשון שביצע ניסוי שבאמצעותו הסביר אנאיזוטרופיה (פיצול גלי גזירה) הנגרמת על ידי לחץ בסלעים.
עבודתו על התכונות האלסטיות של סלע שבור מהווה חלק גדול מהבסיס הניסיוני והתאורטי לשיטות מודרניות לאיתור ומיפוי שברים סיסמיים.
הוא היה בין הראשונים שראו בניסוי שמהירות סייסמית רגישה ללחץ אפקטיבי ורוַוָית נוזלים, תופעות שהפכו לאבני היסוד של גילוי וניטור סיסמי של מאגרי נפט ופחממנים אחרים.
עם הצטרפותו של נור למחלקה לגאופיזיקה, ייסד שם את פרויקט Stanford Rock Physics and Borehole Geophysics (SRB), אחד מקונסורציית האוניברסיטה-תעשייה המוקדמת במדינה, וכזה שיהפוך למודל לשיתוף פעולה פורה בין האקדמיה ותעשיית הנפט.
תחת הנהגתו, פרויקט SRB הפך למרכז מוביל למחקר ופיתוח בניסויים, תיאוריה ויישום של פיזיקת סלע.
מאז תחילתו של SRB, נור וכמעט 100 תלמידי הדוקטורט והתואר השני שלו, פיתחו וביססו את פיזיקת הסלע כטכנולוגיה בוגרת החיונית לחקירה, לאפיון מאגרים ולניטור Time-Lapse.
למעשה, נור היה הראשון שהציע את עקרונות פיזיקת הסלע לניטור סיסמי 4D של הפקת נפט וגז.
הוא הדגים באופן כמותי כיצד לחצים משפיעים על התפלגות השברים וכיצד אלה משפיעים על האנאיזוטרופיה.
זה היה הבסיס המעבדתי והתאורטי של כמעט כל השיטות הסייסמיות המודרניות לאפיון שברים.
בשנות ה-70, הוא הציע התרחבות-דיפוזיה כמנגנון העומד בבסיס יחסי VP/VS חריגים שנצפו לפני כמה רעידות אדמה, מה שהוליד ויכוחים עצומים ועשרות מאמרים.
נור הפך לפרופסור מן המניין בסטנפורד ב-1979 והחזיק בתואר פרופסור וויין לואל במדעי כדור הארץ מ-1988 ועד פרישתו.
הוא כיהן כיו"ר המחלקה לגאופיזיקה, וכמנהל התוכנית ללימודי חו"ל של סטנפורד ברחבי האוניברסיטה.
בשנת 1976 הוא נבחר לעמית של האיחוד הגיאופיסי האמריקאי , ובשנת 1980 לעמית של האגודה הגאולוגית של אמריקה .
בשנת 2001 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה .
רעיונותיו על טקטוניקת סיבוב בלוקים הובילו להבנה טובה יותר של יחסי מתח בסביבות מורכבות בין לוחות.
סרטו הדוקומנטרי "נפילת החומות - רעידות אדמה בארץ הקודש", שילב עדויות גיאופיזיות, ארכאולוגיות ומקראיות כדי לחקור את ההשפעה של רעידות אדמה גדולות על חברות עתיקות ומודרניות.
הוא הרחיב בעניין זה בספר שכתב בשם "אפוקליפסה".
פרק 7 בו, מתמקד ברעידות האדמה לאורך ההיסטוריה באזור ארץ ישראל.
מחקרים נוספים שקיים והדריך עסקו ברעידות האדמה שהתרחשו באזור ארץ ישראל במהלך ההיסטוריה.
על סרט וידאו שעסק ברעידות האדמה בארץ הקודש, זכה בשנת 1991 בפרס תפוח הכסף מטעם הפסטיבל הלאומי בארצות הברית לסרטים חינוכיים ווידאו.
נור גם הרצה בהרחבה על "נפט ומלחמה" והסיכונים הכרוכים בתחרות הגלובלית הגוברת על אנרגיה.
1985 - 1991 - ראש המחלקה לגאופיזיקה, אוניברסיטת סטנפורד.
1997 - 2000 - ראש המחלקה לגאופיזיקה, אוניברסיטת סטנפורד.
2000 - 2005 - מנהל אקדמי של תוכנית לימודי חו"ל, אוניברסיטת סטנפורד.
2008 - 2024 - פרופסור אמריטוס במחלקה לגאופיזיקה, אוניברסיטת סטנפורד.
1989 - 2024 - חבר ויועץ בכיר במכון לטכנולוגיית נפט בקראקאס, ונצואלה - INTEVEP.
1999 - מרצה מוזמן באוניברסיטאות הבאות: MIT; למונט; המכון הטכנולוגי של קליפורניה, פסדינה; וירג'יניה-טק; דיוק, צפון קרולינה; קלגארי, אלברטה; רייס, יוסטון, טקסס; אוהיו סטייט; מישיגן סטייט; מיאמי, פלורידה; טקסס דאלאס; בית הספר למכרות בקולוראדו ; בולדר קולוראדו; ברקלי קליפורניה; לינקולן, נברסקה; האוניברסיטה העברית.
2001 - מרצה מוזמן באוניברסיטאות הבאות: הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, מנלו פארק ; ברקלי וסן דייגו; קליפורניה.
2002 - מרצה מוזמן באוניברסיטאות הבאות: קליפורניה בלוס אנג'לס; בברקלי; המכון הטכנולוגי של קליפורניה; אוניברסיטת פירנצה, איטליה; מרכז וושינגטון ; המכון האמריקאי לארכאולוגיה; הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, מנלו פארק.
2002 - 2004 - חבר בחבר המנהלים של מרכז יפן של אוניברסיטת סטנפורד, יוקוהמה, יפן; יו"ר מארגן של הכנסים להכרת מורשת מלחמת העולם השנייה לתלמידי סטנפורד באירופה, ברלין, גרמניה;
2004 - 2024 - חבר בוועדה הבינלאומית ליזמות של נשיאי האוניברסיטאות.
2006 - 2024 - מנהל שותף של התכנית הבינלאומית לשיתוף פעולה בין אוניברסיטאות.
מקלוויין, האיגוד הגאופיזי האמריקאי .
1975 - הפרס ע"ש ניוקומב קליבלנד , האגודה האמריקאית למדע מתקדם .
1976 - עמית האגודה הגאופיזית האמריקאית .
1980 - עמית החברה הגאולוגית האמריקאית .
1985-1987 - עמית מכון סאקלר, אוניברסיטת תל אביב.
1990 - עמית האקדמיה למדעים של קליפורניה.
1991 - פרס תפוח הכסף, הפסטיבל הלאומי לסרטים חינוכיים ווידאו.
1996 - חבר כבוד, החברה לחקר הגאופיזיקה .
1998 - Distinguished Lecturer, האגודה האמריקאית לנפט וגאולוגיה .
1999 - פרס ההוראה, בית הספר למדעי כדור הארץ, אוניברסיטת סטנפורד.
2001 - חבר נבחר, האקדמיה הלאומית להנדסה .
2011 - מדליית מוריס יואינג , החברה לחקר הגאופיזיקה.
2013 - דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת חיפה.
2013 - פרופסור לשם כבוד, אוניברסיטת סין לנפט, הודונג .
עמוס לוזון (נולד ב-6 בספטמבר 1962) הוא איש עסקים ישראלי, בעל השליטה בחברה הציבורית "קבוצת עמוס לוזון יזמות ואנרגיה" בה הוא מכהן כמנכ"ל וכדירקטור.
יושב ראש דירקטוריון חברת האשראי טריא וחברת הנדל"ן לוזון רונסון.
בעבר היה בעלי מכבי פתח תקווה ובעלי הפועל ראשון לציון.
לוזון נולד במעברת שבות עם, לימים פרדסיה, אחד מתוך שבעה ילדים במשפחת עולים מטריפולי שבלוב.
אביו חלפון עסק בפרנסת המשפחה, ואימו עליזה עסקה בגידול הילדים.
לוזון החל את דרכו כקבלן שיפוצים, ובמהרה החל להשקיע בנדל"ן.
את החברה שנושאת את שמו, העוסקת ביזמות נדל"ן למגורים, מסחר ומשרדים, הקים בשנת 1986.
בינואר 2016 רכש את השליטה ב"קבוצת א.
דורי" תמורת כ-10 מיליון ש"ח ולאחר מכן שינה את שמה ל"קבוצת עמוס לוזון יזמות ואנרגיה".
את השליטה בחברה הוא מחזיק באמצעות החברה הפרטית "ע.
באותה השנה רכש גם וילה בארסוף תמורת כ-21 מיליון שקל.
ב-1992 רכש יחד עם אחיו אבי לוזון את מכבי פתח תקווה מידי העמותה העירונית.
במהלך השנים שינו השניים את תפקידם הרשמי במועדון ובזמן כהונתו של אבי לוזון כיושב ראש התאחדות לכדורגל בישראל, היה לוזון היושב ראש והבעלים הבלעדי של המועדון.
ב-2019 עזב לוזון את מכבי פתח תקווה, ורכש את הפועל ראשון לציון.
בנובמבר 2023 עזב את הפועל ראשון לציון אותה החזיר לניהול העירייה.
בתו הבכורה ליה לוזון מועסקת כמשנה למנכ"ל בקבוצת לוזון.
בת נוספת, אור לוזון, עובדת כסטייליסטית ובנו הנוסף עומרי לוזון הוא כדורגלן.
שלושת אחיו הנוספים הם אבי לוזון, איציק לוזון, מנכ"ל מכבי פתח תקווה, ויעקב לוזון, מנכ"ל דורי בניה.
אחייניו הם גיא לוזון ועידן מליחי.
באפריל 2012 נעצר חשוד באיומים על חייו.
בשנים 2015–2023 היה בזוגיות עם מפיקת האירועים אירית רחמים.
ב-2023 הגיש תלונה במשטרה בטענה שעבר ניסיון סחיטה באיום שיופץ אודותיו סרטון הפוגע בפרטיותו.
לוזון מחלק את זמנו בין ביתו ביישוב ארסוף ודירה במגדל בצפון תל אביב.
עמוס נאמן (נולד ב-29 בפברואר 1968) הוא מומחה לאורולוגיה ילדים.
נאמן יליד מושב שיתופי מולדת בעמק יזרעאל.
בוגר בית ספר יסודי "בארי" בראשון לציון, בוגר בית ספר תיכון גימנסיה-ראלית בראשון לציון.
בין השנים 1974–1978 התגורר עם משפחתו בוושינגטון ובטורונטו במסגרת שליחות דיפלומטית.
בין השנים 1986–1990 שרת בצה"ל בתפקיד קרבי בחיל התותחנים.
בין שאר תפקידיו היה מ"פ טירונים ומפקד קורס תותחן.
שירת במילואים עד ששוחרר מצה"ל ב-2018. תפקידו האחרון היה יושב ראש ועדת קביעת פרופילים בלשכת גיוס טבריה.
בין השנים 1991–1997 למד בבית הספר לרפואה בפקולטה לרפואה ע"ש ברוך רפפורט ברמב"ם וסיים בהצטיינות.
בין השנים 1998–2006 התמחה נאמן בכירורגיה אורולוגית ילדים, במרכז רפואי כרמל .
בין השנים 2007-2006 יצא להשתלמות עמיתים בבית החולים לילדים ע"ש אלפרד דו פונט בוילמינגטון, התמחה בניתוחים לאפארוסקופיים זעיר-פולשניים ואורולוגית ילדים.
במסגרת זו התמחה בניתוחים מורכבים למומים מולדים בדרכי השתן והמין.
בין השנים 2008–2016 כיהן נאמן כאחראי שרות אורולוגית ילדים בבית חולים מאיר כפר-סבא.
בין השנים 2009–2022 עבד ביחידת אורולוגית ילדים בבית חולים אסף הרופא.
מפברואר 2023 החל במחלקה האורולוגית בבית חולים מאיר כפר-סבא
נאמן שימש כיושב ראש חוג לאורולוגית ילדים מטעם הר"י בין השנים 2012–2017, במסגרת תפקידו יזם וארגן מספר מפגשים ארציים ובין-לאומיים.
החל משנת 2021 פרופ' נאמן משתתף בוועדות של מכון MOR לקבלת סטודנטים לפקולטה לרפואה.
בין פעולותיו האקדמיות משמש כמדריך סטודנטים לרפואה בפקולטה לרפואה ובלימודים הקליניים.
בשנת 2015 מונה כמרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב
בין השנים 2015–2017 שימש כיזם שותף וכמנהל רפואי של סטארט-אפ העוסק בפיתוח התקן הדמיה טכנולוגי פורץ דרך בתוך שלפוחית השתן לצורך מעקב אחר סרטן שלפוחית השתן.
רשם פטנט למניעת הידבקות חיידקים על גופים זרים בדרכי השתן שפורסם בכתב העת British Journal of Urology.
האיגוד האמריקאי לאורולוגיה אונקולוגית (ESPU)
חבר בחוג לכירורגיה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
שותף לכתיבת פרסומים מדעיים בכתבי עת בין לאומיים.
משמש כסוקר במספר עיתונים רפואיים בתחום האורולוגיה.
נאמן נשוי ואב לשניים, מתגורר עם משפחתו ברמת השרון.
עמוס עבר-הדני (נולד ב-6 בינואר 1956) הוא גיטריסט, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
בעל תואר ראשון מבית ספר Berkeley בבוסטון.
כנגן גיטרה הקליט והופיע עם אמנים רבים מקומיים וכן גם אורחים מחו"ל.
הפיק עיבד והלחין מוזיקה לטלוויזיה תיאטרון וקולנוע.
לימד בבית ספר רימון למוזיקה בת זמננו.
כתב את הרומן "בנג'י פיש" (2002) עליו קיבל את פרס היצירה המקורית מטעם משרד החינוך והיה שותף לכתיבת התסריט ל "כלבים לא נובחים בירוק".
האריה, היונה ותרנגולת כחולה - 1992 אריק איינשטיין
יש בי אהבה (עם שם טוב לוי), 1995 אריק איינשטיין
קצת לקחת חזרה (עם שם טוב לוי), 1996 אריק איינשטיין
אלף נשיקות - 1986 יהורם גאון
ליווית אותי ארצי (אלבום כפול) יהורם גאון
יש לי אישה, ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב – 1976 שלמה ארצי
לילה לא שקט – 1986 שלמה ארצי
חום יולי אוגוסט – 1988 שלמה ארצי
כרטיס ללונה פארק – 1990
אריק סיני (1980) אריק סיני
בדרך אל האושר דני רובס 1989
בגוף ראשון דני רובס 1991
בשביל הנשמה (אינסטרומנטלי), 1995 שם טוב לוי
Eternally Spontaneous- טובי משולם (אינסטרומנטלי) 1994
Acoustics טובי משולם (אינסטרומנטלי) 1992
הניגון שלך אתי אנקרי 2012
ריקוד ירח – גרסאות כיסוי גידי גוב (2003)
ניצה קרייתי – באמצע המישור 1988
לגמרי לא שקטים – 1990 (נענע דיסק) ורד קלפטר
סודות גדולים (1996) דויד ברוזה
הקלטות אחרונות (1998) ענבל פרלמוטר
מוצאי חג (2003) חוה אלברשטיין
1984 אהבה צעצוע יעל לוי
מרוב אהבה: הפזמונים, המערכונים ומה שביניהם (הופעה) (2007) יוסי בנאי
מקומות אחרים (1989) צבי בומס
עמיר אלון- פרלמנט העמק הנעלם 2008
"גם אני רוצה חיבוק" (ילדים) (2006) יהודית רביץ
אהבה אחת גדולה – 2008 (התו השמיני) ורד קלפטר
ג'מייקה פליין (גיטרה סולו) 2012
החולמים אחר השמש (עם גיא יפה) 2015
מנגנים אריק איינשטיין (עם אלון נדל) 2017
Mood Latin (עם ניצן עין הבר) 2023
בשביל אל הבריכות ( עם אלון נדל ואיתן איצקוביץ) 2024
היה שלג בארץ אחרת- מיכל בת אדם 2005
עמוס עבר הדני נשוי ליעל עבר-הדני, אותה הכיר כשהיו בתיכון.
ביתו היא הזמרת והמלחינה דני עבר-הדני.
עמוס נוטע (25 באפריל 1938 – 21 באוגוסט 2024) היה חוקר בתחומי הנדסה גרעינית, אופטימיזציה של מערכות ניטור ובקרה, בדיקות לא הורסות, מערכות ניהול מורכבות והבטחת איכות; פרופסור בטכניון, בעל קתדרה על שם לבנספלד להנדסת תעשייה.
נוטע יזם, פיתח והוביל, במשך למעלה מ-20 שנה, תוכנית ללימודים לתארים גבוהים באבטחת איכות ואמינות.
עמוס נוטע נולד בשנת 1938 בחיפה.
הוא בנם של יהודה וציפורה נוטס, שעלו לארץ ישראל מפולין בראשית שנות ה-30.
הוא בוגר הטכניון בפיזיקה ומוסמך בהנדסה גרעינית ממוסד זה (משנת 1965).
תואר דוקטור בפיזיקה, בהנחיית סעדיה עמיאל, הוענק לו מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1969. בנוסף, הוא מוסמך של Western European Laboratory Accreditation Cooperation (WELAC) כ־Tutor for Assessors Training.
הוא מוסמך מטעם ה-OECD כבודק של מעבדות GLP.
בשירותו הצבאי, בשנים 1961–1968, כבוגר העתודה האקדמית, עבד כחוקר במרכז למחקר גרעיני שורק בתחומי הפיזיקה והכימיה הגרעינית ובטיחות הקרינה.
בשנים אלו כיהן כאחראי בטיחות קרינה בוועדה לאנרגיה אטומית.
בהמשך שימש כיועץ ואחראי על בטיחות קרינה והסביבה גם בטכניון במשך שנים רבות.
בתום שירותו הצבאי, הצטרף נוטע לסגל האקדמי של המחלקה להנדסה גרעינית בטכניון וכיהן כדיקן המחלקה בשנים 1978 עד 1982.
ב-1985 הקים את תוכנית הלימודים לתארים גבוהים בהבטחת איכות ואמינות בטכניון, כמענה לצורך שעלה מהתעשיות הביטחוניות.
הוא עמד בראש התוכנית עד 2006, אז יצא לגמלאות מהטכניון.
בשנים הראשונות, מרבית המשתלמים היו ממשרד הביטחון, התעשייה הביטחונית וחילות צה"ל.
משנת 1987 כאשר יצא בעולם תקן 9001 ISO, לפיו היו חייבים ספקי ציוד ושירות לעבור , החלו להגיע ללימודים גם מהנדסים מתעשיות המזון, התרופות, האלקטרוניקה, התוכנה והשירותים.
התוכנית הכשירה משתלמים בניהול מערכות איכות משולבות אמינות, ובכלל בתחומי הבטיחות, מדידות, הערכת סיכונים וניהול אסונות.
עד 2006 הכשיר נוטע למעלה מ-1,200 משתלמים לתואר שני, והנחה למעלה ממאה משתלמים לתואר מאסטר ודוקטור.
לאחר פרישתו מהטכניון, הקים מחלקה ללימודי תואר ראשון בהנדסת איכות ואמינות במכללה האקדמית כנרת ועמד בראשה עד 2016. בנוסף, הצטרף לסגל האקדמי במכון הטכנולוגי בחולון (HIT) והקים את מרכז המחקר והפיתוח לאפר"ן (אסון פתע רב נפגעים) ואת מסלול הלימודים לתואר שני בהנדסת איכות ואמינות.
הוא עמד בראש המסלול ולימד בו עד סמוך למותו ב-2024.
במהלך השנים עסק נוטע במחקר ופיתוח ובייעוץ לארגונים תעשייתיים ולגורמי ממשל הכוללים את התעשייה האווירית, התעשייה הצבאית, רפא"ל ואגף מנהל ההרכשה והייצור (מנה"ר) במשרד הביטחון.
הוא הוביל מחקרים בסוכנות האטום האירופית ובסוכנות לאנרגיה אטומית הבינלאומית.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית, ריכז ועדות וכיהן בתפקידים בטכניון ובגופים ציבוריים שונים.
במהלך הקריירה ארוכת השנים, פרסם יותר מ-200 מאמרים בכתבי עת בין-לאומיים ובמסגרת כנסים בישראל ובעולם.
בין תפקידיו הרבים, היה בין מקימי האיגוד הישראלי לאיכות, האיגוד להנדסת בטיחות, והאיגוד הישראלי לבדיקות לא הורסות.
כמו כן, פיתח והקים את הרשות הלאומית להסמכת מעבדות בישראל (ISRAC) וסייע לנסח את החוק של הרשות.
בין השנים 2002 עד 2007 כיהן כנשיא האגודה הישראלית לבדיקות לא הורסות (ISRANDT), לאחר שהיה אחד ממייסדיה.
פרופסור נוטע היה מראשוני המובילים את המאבק נגד מכל האמוניה בחיפה ולקח בו חלק פעיל בפעילות זאת במשך יותר מ-20 שנה.
בתקופה זו, כתב חוות דעת מקצועיות, התריע על הסכנה הכרוכה במכל, היה חבר בוועדות מומחים, ייצג את עיריית חיפה בוועדות ציבוריות, במשרדי ממשלה ובדיונים בכנסת.
הודות לפעילותו הענפה, הוענק לו ב-2013 פרס על אזרחות אמיצה בעיר חיפה.
נוטע היה נשוי לעדנה (רוטר) ולשניים יש שתי בנות ובן, וכן נכדים.
אותות כבוד והוקרה בהם זכה
תואר "Fellow" מהארגון הבריטי לבדיקות לא הורסות (1989); נוטע הוא אדם השמיני שקיבל תואר זה מחוץ לבריטניה
אות כבוד מהעמותה הישראלית הלאומית לבדיקות לא הורסות (ISRANDT), (1989)
אות הצטיינות מנשיא המדינה, עזר ויצמן, על הכנסת הלימודים האקדמיים באיכות למדינת ישראל (2000)
פרס מפעל חיים מהאיגוד הישראלי לאיכות על תרומה לאיכות ולמצוינות במדינת ישראל (2013)
הוקרה מהאגודה הבולגרית לבדיקות לא הורסות (2017)
עמוס נדן (נולד ב-1968) הוא פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ומכהן כראש מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה.
נדן מתמחה במגוון תחומים אקטואליים – ישראל והמזרח התיכון, כלכלת המזרח התיכון, סוגיית עזה והפלסטינים, היסטוריה ופרקטיקה – והיסטוריים, כגון היסטוריה של אדמות ופלאחים, היסטוריה כלכלית של המזרח התיכון, היסטוריה ותיאוריה, ומרצה בנושאים אלה.
גדל בנצרת עלית ובמושב ציפורי הסמוך, ולמד בבית הספר המקיף ע"ש משה שרת בנצרת עלית.
את עיקר שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים, והשתחרר לאחר ששימש כמפקד פלוגת פברואר 1991 בגדוד 101 של הצנחנים.
את שירות המילואים שלו עשה נדן ביחידות שדה ולאחר מכן בחיל המודיעין.
החל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת חיפה שם למד היסטוריה של המזרח התיכון וערבית (מסלול חד-חוגי) בחוג ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
משם המשיך לבית הספר לכלכלה ומדע המדינה של לונדון (LSE), שם סיים תואר שני ושלישי בהיסטוריה כלכלית.
את עבודת הדוקטור שלו כתב על 'הכלכלה הערבית-אגרארית בארץ ישראל המנדטורית, 1921–1947: איכרים תחת שלטון קולוניאלי', בהנחייתם של גארת אוסטין מהחוג להיסטוריה כלכלית (כיום באוניברסיטת קיימברידג') וקירסטן שולץ מהחוג להיסטוריה בינלאומית.
בין השנים 2001–2005 היה בהשתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת תל אביב ולאחריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופה זו פרסם את ספרו הראשון The Palestinian Peasant Economy under the Mandate, 1922–47: A Story of Colonial Bungling ("כלכלת הפלאחים הפלסטינים בתקופת המנדט: סיפור של כשל קולוניאלי"; הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 2006).
בין השנים 2017-2006 עסק בייזום וניהול בתחום העסקי והחברתי.
הוא יזם והקים את חברת הסטארט-אפ Imagit וכיהן כמנכ"ל החברה.
לאחר מכן, כיהן כמנכ"ל עמותת ידידי המרכז הרפואי מאיר ומנכ"ל Meaningful העוסקת בפיתוח יוזמות כלכליות-חברתיות במגזר השלישי ובגיוס הון.
בשנת 2017 חזר לאקדמיה כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
הוא עמד בראש תוכנית הבכירים לתואר שני במזרח תיכון שהתנהלה במסגרת החוג.
בתקופתו כראש התוכנית, מספר מסיימי התואר השני עלה באופן משמעותי ואף עלה על מספר מסיימי התואר הראשון.
כיום עומד נדן בראש מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, ועוסק בהרחבת היקף פעילות המחקר והפעילות הציבורית של המרכז, תוך שילוב חוקרים צעירים בסגל המרכז ויצירת שיתופי פעולה חדשים.
בשנת 2018, זכה בצוותא עם פרופ' יובל גדות במענק תלת-שנתי מבית הספר להיסטוריה ע"ש צבי יעבץ באוניברסיטת תל אביב לפעילות מעבדה במדעי הרוח, בה מרצים וסגל חקרו יחד סוגיות הקשורות לפלאחים ועברם.
בשנת 2020 זכה במענק נוסף לחקר פלאחים בלבנט מהקרן הלאומית למדע.
מענק זה סייע במימון מחקר המתייחס לזיקה ובעלות על אדמות, והיסטוריה כלכלית הקשורה לאיכרים.
נדן עוסק בחקר ההיסטוריה הכלכלית, הפוליטית והחברתית של המזרח התיכון, בדגש על הקשר בין תהליכים היסטוריים לבין סוגיות עכשוויות.
מחקריו מבליטים את הצורך בהבנת אינטראקציות בין מבנים חברתיים, כלכליים ופוליטיים באזור, לימוד כללי משחק, ופרסונות שונות; כמו גם הצורך להיזהר מהכלת תפיסות עולם ותיאוריות שאינן מתאימות לנשוא המחקר.
מבין הפרסומים בתחום זה נכללות עבודותיו אודות רתימת ידע היסטורי לפעילות גישור על סכסוכים, השפעתה הדלה של המדיניות הדמוגרפית במזרח התיכון, הצמדה למדד של סכומי כסף לאורך ציר הזמן, ובחינת יעילותן של סנקציות כלכליות.
אחד מתחומי המחקר המוכרים ביותר של נדן הוא חקר הפלאחים והמבנה החברתי-כלכלי של הכפרים בלבנט, בתקופה העות'מאנית ותחת השלטון הקולוניאלי הבריטי והצרפתי.
ספרו האחרון בעברית, "אדמות ופלאחים: משכתוב תיאוריה לכתיבת היסטוריה פלסטינית" (רסלינג, 2024) התמקד בפלאחים הפלסטינים.
עיקר פרסומיו בתחום הם בשפה האנגלית ועוסקים בפלאחים ומוסדותיהם בארץ ישראל ובלבנט כולו.
נדן חקר גם את המדיניות הקולוניאלית הבריטית בארץ בתקופת המנדט, והתמקד בתמונה הבינלאומית הקשורה למדיניות והשפעתה על הכלכלה והחברה המקומית.
בספר שכתב בשפה האנגלית The Palestinian Peasant Economy under the Mandate, מנתח נדן את הכשלים במדיניות הקרקע והחקלאות של הממשל הבריטי, ואת השפעתם על הכלכלה הפלאחית בארץ.
הוא מצביע על האופן שבו המדיניות הבריטית, שנועדה לקדם מודרניזציה, לא הצליחה להתאים למבנים החברתיים והכלכליים המקומיים, ובכך גרמה להחרפת בעיות כלכליות וחברתיות.
עמוס נדן, אדמות ופלאחים: משכתוב תיאוריה לכתיבת היסטוריה פלסטינית, תל אביב: רסלינג, 2025
עמוס אנדרי פאול נדאי (נולד ב-26 במרץ 1948) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בנורווגיה, איסלנד, וסין.
נדאי נולד ב-1948 באוראדיה שברומניה ועלה לישראל בשנת 1951. בוגר מחזור מ"ז של בית הספר הריאלי בחיפה ושירת בצה"ל בין השנים 1966–1968.
ב-1970 הצטרף לתוכנית למדריכי תיירים של משרד התיירות, ובמקביל למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
נדאי הצטרף לשירות החוץ של מדינת ישראל בשנת 1975 כמאבטח שב"כ בשגרירות ישראל בפריז, ולאחר שנתיים עבר לשמש סגן מנהל אגף הביטחון במשרד החוץ.
ב-1981 הוצב בשגרירות ישראל בטוקיו, וב-1986 שב לישראל כדי לעמוד בראש מחלקת הכספים במשרד החוץ.
תפקידו הבא בחו"ל היה בשנת 1988 בשגרירות ישראל בבנגקוק, שם שירת במשך 3 שנים.
ב-1993 מונה למנהל מחלקת עובדים במשרד החוץ, תפקיד בו החזיק עד למינויו כשגריר ישראל בנורווגיה ובאיסלנד ב-1997.
עם שובו לישראל משליחותו בנורווגיה ב-2001 מונה לתפקיד סמנכ"ל משרד החוץ לאסיה ולפסיפיק.
במסגרת תפקידו ייצג את ישראל בכנס באינדונזיה ב-2006, לצד שגרירת ישראל בבנגקוק, יעל רובינשטיין, לאחר נתק של חמש שנים בין המדינות.
ב-2007 מונה לתפקיד שגריר ישראל בסין.
במהלך כהונתו, פעל נדאי להעמקת שיתופי הפעולה הכלכליים והטכנולוגיים בין המדינות, וזכה להוקרה מצד גורמים סיניים רשמיים.
בין היתר היה לשגריר הזר הראשון שקיבל אזרחות כבוד מהעיר צ'נגדו.
כהונתו הסתיימה ב-2012 עם מינוי של השר לשעבר מתן וילנאי לתפקיד השגריר בסין במקומו.
עם פרישתו התמודד על תפקיד המפקח הכללי על שירות החוץ הישראלי, ולאחר שלתפקיד נבחר יעקב קידר הגיש נדאי תלונה למבקר המדינה על הליך הבחירה בטענה כי המינוי נעשה בניגוד לחוק, ומשיקולים זרים.
ב-2021 השתתף כנציג הציבור בוועדות הבוחנים לצוערי משרד החוץ, וכמו כן הוא חבר בוועד המנהל של עמותת חתני נובל למצוינות בחינוך.
נדאי נשוי לרותי, ומחלק את זמנו בין הוד השרון ונורמנדי.
מאז 2018 הוא לוקח חלק פעיל בהפגנות נגד הממשלה וחבר בפורום "מפקדים למען בּיטחון ישראל".
ב-2023 חתם, לצד עשרות שגרירים בדימוס נוספים, על קריאה לראש הממשלה נתניהו לעצור את הרפורמה המשפטית.
ב-2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל הצטרף למחאת המילואימניקים בקריאה להחזרה מיידית של כל החטופים בעזה, וכן חתם עם עוד 23 שגרירים לשעבר על קריאה ליהדות התפוצות להמשיך ולתמוך בישראל.
עמוס ישכיל (Amos Yaskil), נולד באוגוסט 1935, הוא צייר ואמן ישראלי.
עמוס ישכיל נולד בחיפה ב-1935. אביו היה הצייר אברהם ישכיל ואמו הייתה מרים (גרטה) לבית תפר, אשר התגיירה בעקבות נישואיה לאביו.
אחיו הבכור היה הצייר והפסל זאב ישכיל.
ישכיל החל לצייר כבר בגיל עשר והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגיל 13 בגלריה "גולדמן-נויפלד".
ציירים רבים ובולטים מאמני התקופה הגיעו לתערוכה זו והביעו את הערכתם לכישרונו של "ילד הפלא".
כך גם הוגדר ישכיל בכתבת ראיון שקיים עמו הסופר ארנולד צווייג והתפרסמה ב-1946 בעיתון New-Life.
בשנות נעוריו פסק ישכיל מלצייר.
ב-1953 התגייס לצה"ל ושירת במסגרת הנח"ל.
קיבוץ היעד של גרעין הנח"ל בו היה חבר היה קיבוץ גדות.
בזמן שהותו בקיבוץ חזר ישכיל לצייר – את כפר הבדואים הסמוך, אוהלים ודמויות ערביות מסביבת הקיבוץ.
בקיבוץ גם ישכיל נישא לחווה (לבית חובב).
ב-1957 ישכיל וחווה שבו לגור בחיפה ושלוש שנים לאחר מכן עברו לגור בטבריה.
ישכיל הועסק על ידי חברת "חמי טבריה" כגרפיקאי ופרסומאי של החברה.
ב-1965 הקים בטבריה סטודיו לאמנות הממוקם באחד מהמבנים העתיקים בעיר.
עמוס ישכיל הוא אמן אוטודידקט רב תחומי ויצירותיו נעות בין ציור שמן, ציורי מים, הדפסים ועוד.
הוא מצייר מגוון רחב של נושאים ובהם נופים, חיות, דמויות, רישומים בשחור לבן ועוד.
באמנותו הוא משלב את רשמי הנופים שבהם הוא חי עם השפעת האימפרסיוניסטים הצרפתים ואמני ה"ברוקה" הגרמנים.
עולמו של עמוס ישכיל הוא עולם בו האביב הנצחי שולט בחוויה עוצרת נשימה של צבע.
הצבעים העשירים, אור השמש הבוהק והיופי הטבעי של האזור ניכרים בבירור בעבודותיו.
התפתחות ציוריו והדפסיו, ופעילותו בתחומים אמנותיים אחרים מושפע ישירות מהשלבים השונים של חייו.
ישכיל הציג בתערוכות רבות בארץ וברחבי העולם: באירופה, בדרום אמריקה, במזרח הרחוק ובארצות הברית.
תערוכות רבות היו במסגרת תערוכות משפחתיות בהם הציג עם אביו או אחיו האמנים.
תערוכות משפחתיות (אברהם ישכיל, זאב ישכיל ועמוס ישכיל)
1958 – תערוכת העשור לאמנות הציור, רמת גן
1960 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1963 – "טבריה והכנרת בציור", בנין בית ההבראה של המשטרה, טבריה
1965 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1967 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1972 – ישן וחדש באוסף המוזיאון, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1988 – חיפה: דיוקן פלוס, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2009 – אבטיחים: מוטיב האבטיח באמנות הישראלית, מוזיאון בית ראובן, תל אביב
עמוס קֵינָן (2 במאי 1927 – 4 באוגוסט 2009) היה יוצר ואמן ישראלי רב-תחומי: סופר, סאטיריקן, עיתונאי, עורך, פובליציסט, קולנוען, תסריטאי, מחזאי, משורר, פזמונאי, מתרגם, צייר, אוצר ופסל, זוכה פרס ברנר לשנת 1998.
לפני קום המדינה ובמלחמת העצמאות לחם קינן בשורות ארגון לח"י.
לאחר מכן היה לפובליציסט ובטורו "עוזי ושות'" בעיתון הארץ מתח ביקורת חריפה על הממסד של מפא"י.
בתקופה זו היה מקורב לתנועת הכנענים.
בתחילת שנות ה-50 הועמד לדין בחשד שהשליך פצצות אל ביתו של שר התחבורה, דוד צבי פנקס, אך זוכה מחמת הספק, אף שהודה במעשה בפני אשתו.
מדצמבר 1953 ועד יולי 1954 כתב טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות".
מ-1954 שהה בצרפת ושב לישראל בשנת 1962. לאחר מלחמת ששת הימים החזיק בעמדות יוניות בנוגע לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
משנות ה-60 עד שנות ה-90 כתב טור שבועי בעיתון ידיעות אחרונות, ובמקביל פרסם מספר ספרים, שהמצליח שבהם הוא הדיסטופיה "הדרך לעין חרוד", המתאר את מדינת ישראל תחת שלטון כת צבאית ימנית.
קינן עסק אף בציור ובפיסול, בסגנון "עברי" המנסה להיות קשור לתרבות המזרח התיכון הקדום.
לצידו של סטף ורטהיימר היה ממייסדי המוזיאון הפתוח תפן ואוצרו הראשון.
ארכיונו מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל שבבית אריאלה בתל אביב.
נולד בשם עמוס לוין בתל אביב.
אביו עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן", היה מיוצאי גדוד העבודה בעין חרוד ועבד כמורה ללשון.
אימו הגיעה מהעיר לודז' שבפולין.
לקינן היו שני אחים צעירים.
אביו עבד כפועל בניין, ובשלב מסוים עזב עם משפחתו לארגנטינה למספר שנים.
לאחר שחזרו לתל אביב נפצע אביו בתאונת עבודה קשה, ולאחר מכן אושפז שנים רבות בבית חולים לחולי נפש.
קינן למד בבית החינוך לילדי עובדים ובבית הספר אחד העם והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
לאחר סיום כיתה י"א עזב את בית הספר ועבד כפועל על מנת לסייע בפרנסת המשפחה.
לאחר מכן החל ללמוד תנ"ך ב.
בצעירותו ניסה להתקבל ל"", אך סורב, הצטרף ללח"י והשתתף במספר פעולות נגד השלטון הבריטי בירושלים.
קינן תמך בדעותיו האנטי-אימפריאליסטיות של לח"י, שראו במנדט הבריטי כובש זר, שבו יש ללחום בראש ובראשונה, וזאת בניגוד לאצ"ל ול"הגנה" שלחמו גם נגד הערבים.
קינן נמנה עם קבוצה בלח"י, אותה הנהיג נתן ילין-מור, שהאמינה כי לאחר סיום המנדט הבריטי והסתלקות הבריטים יוכלו היהודים והערבים להתקיים בצוותא בארץ ישראל.
עם זאת, כאשר פרצה מלחמת העצמאות המשיך קינן ללחום במסגרת לח"י, שעתה פעל אף נגד הערבים.
קינן נפצע במהלך הקרב בדיר יאסין.
אחר-כך לחם במסגרת חטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה והשתתף בכיבוש לוד (מבצע דני).
הקרב בדיר יאסין, שנקשרה בו הטענה לטבח שבוצע על ידי לוחמי לח"י באוכלוסייה בלתי חמושה, היה לאירוע מכונן בחייו של קינן.
בריאיון לשבועון החדשות "כותרת ראשית" בשנת 1984 סיפר לנחום ברנע כי נפצע בתחילת הקרב, וכי לא היה עד לאירועי הקרב עצמו, אך כיוון שהשתתף בתכנון הקרב הוא יכול להעיד כי מתכנני הקרב לא תכננו ביצועו של טבח.
לטענתו, מעולם לא הסתיר מעורבות זו מפני ידידיו הפלסטינים.
נורית גרץ, אשתו והביוגרפית שלו, שראיינה אותו לכתיבת הביוגרפיה "על דעת עצמו", כותבת כי סיפר לה, בריאיון שהתקיים בשנת 2002, שנפצע רק באמצע הקרב, בו פוצץ בתים, ואף ירה באישה ערבייה ואולי אף הרגה.
גרץ סבורה כי פעילותו רבת השנים של קינן בקידום השלום הישראלי-פלסטיני נובעת בחלקה מהשפעת אירועים אלו, ומביאה בספרה ציטוט של קינן לפיו "מי שפעם אחת החליט ובחר משהו כאשר לא הייתה לו ברירה, משום כך נבחר וזה הדבר שירדוף אותו כל ימיו עלי אדמות, ללא כל אפשרות להתחרט וללא כפרה".
כתיבת הטור "עוזי ושות'" וניסיון ההתנקשות בפנקס
עוד בנעוריו גילה קינן כישרון כתיבה.
לאחר שנפגש עם יונתן רטוש, בשנת 1946, נקשר שמו לתנועת "הכנענים", ולכל אורך דרכו הספרותית והאמנותית ניכרת השפעת אידאולוגיה זו.
בעיתון הכנענים "אלף" פרסם את סיפורו הראשון, בשנת 1949.
בשנים 1950–1952 כתב את הטור הסאטירי "עוזי ושות'" בעיתון "הארץ", כממשיכו של בנימין תמוז, שכתב טור זה לפניו.
מאמריו והסאטירות שלו היו פורצי דרך והשפיעו על סגנון הכתיבה הישראלי.
כתיבתו הסאטירית של קינן הצטיינה בחריפותה והוא כיוון את חיציו כמעט נגד כל מוסד וארגון במדינה הצעירה.
הוא יצא נגד הרוח הקולקטיבית וכתב את אחד הטורים הידועים שלו על "דני (ציון לזכרו)":
אחד הנושאים שנהג לכתוב עליהם היה הממסד הדתי והכפייה הדתית, לה התנגד נחרצות.
בליל שבת, 20 ביוני 1952, נזרקה פצצה אל מרפסת דירתו בתל אביב של שר התחבורה דוד צבי פנקס שכיהן כנציג מפלגת המזרחי.
פתיל הפצצה הוצת אך כבה בעת שפגע בקיר.
למחרת היום, במוצאי שבת, בשעה אחת וחצי אחר חצות, נזרקה פצצה נוספת לדלת דירתו של השר ונגרם נזק רב לדירה, אך השר ובני ביתו לא נפגעו.
המשטרה לכדה את עמוס קינן ואת שאלתיאל בן יאיר בעת שיצאו מבניין מגוריו של השר והם הועמדו לדין בחשד שהטילו את הפצצות, כמחאה על התקנה שהשביתה את תנועת המכוניות הפרטיות בישראל בשבתות לשם חיסכון בדלק.
להגנתם טענו בבית המשפט המחוזי כי הזדמנו למקום המעשה, לאחר שקינן קיבל ידיעה אנונימית כי עומד להתרחש בו אירוע מעניין.
השופט זאב צלטנר קיבל את גרסת הנאשמים וזיכה אותם.
המדינה ערערה על הזיכוי בבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה מחמת הספק.
לאחר מותו של קינן סיפר יעקב חרותי, אף הוא איש לח"י לשעבר שהיה מעורב במספר מחתרות באותה תקופה, שסיפק את הפצצה לקינן בלא שידע מה יעדה.
בהספד על קינן כתב אורי אבנרי כי קינן מעולם לא הסתיר ממנו את מעורבותו בהנחת הפצצות.
בספר "על דעת עצמו" מזכירה רעייתו של קינן נורית גרץ שיחה ביניהם, בה הודה בפניה בהשלכת הפצצה.
חודשיים לאחר השלכת הפצצה נפטר השר פנקס מהתקף לב.
לדבריו של קינן, כמוזכר בספרו הביוגרפי, המניעים למעשה היו תסכול של יוצאי לח"י משלטון מפא"י.
למעשה הכוונה הייתה ליצור הסלמה ולערער את שלטון מפא"י בארץ.
לאחר הזיכוי כתב קינן טור בשם 'שועלים קטנים' בעיתון "חרות" מדצמבר 1953 ועד יולי 1954. כמו כן, במהלך שנות ה-50 חיבר קינן מלל עברי לחוברות קומיקס של טרזן, במקום לתרגם את המלל הלועזי, שנמחק מהן.
הוא עשה זאת תחת שם העט "יובב".
בעקבות הפרשה פוטר קינן מ"הארץ".
הוא התכוון לצאת לפריז, אך בתחילה סירבו הצרפתים להעניק לו ויזה, משום שמשרד החוץ הודיע להם שהוא מסוכן.
בשנת 1954 הצליח לצאת לפריז ושהה בה עד שנת 1962. בתקופה זו כתב עבור השבועון "העולם הזה" מדור בשם "הסכין המשוטט" והתפרנס מהוראת עברית, שם הכיר אמנים ישראלים צעירים שהגיעו ללמוד בפריז והתיידד עם הצייר איקא ישראלי.
בפריז ניהל מערכת יחסים זוגית עם הסופרת כריסטיאן רושפור.
בתקופה זו פרסמה רושפור את הרומן הראשון שלה "מנוחת הלוחם" שהיה לרב-מכר.
דמותו של הגיבור מבוססת במידה מסוימת על זו של קינן.
מאוחר יותר תרגמה רושפור לצרפתית שלושה מספריו.
בפריז עסק בפיסול ובמחזאות, בשיתוף פעולה עם אמנים כמאייר פייר אלשינסקי והכוריאוגרף מוריס בז'אר.
בשנת 1962 פגש בפריז את נורית גרץ, שהייתה לאשתו.
עם שובו לישראל החלה תקופת כתיבתו ב"ידיעות אחרונות", שארכה למעלה משלושים שנה.
בפברואר 1964 החל העיתון לפרסם במוסף סוף השבוע מדור בשם "ציפור הנפש", שבו כתב קינן, לצד כותבים כדן בן אמוץ, חיים חפר, בועז עברון ושמעון צבר.
המוסף תקף את ממסד מפא"י והביע דעות שמאליות.
בתקופה זו התרחש המאבק על הפקעת אדמות ב לשם בניית העיר כרמיאל.
דעות אלו של הכותבים במוסף לא עמדו בקנה אחד עם נטייתו הממסדית של העיתון ובמיוחד עם נטיותיו הימניות של העורך הרצל רוזנבלום.
ב-1965 החליטו עורכי "ידיעות אחרונות", רוזנבלום ודב יודקובסקי, להפסיק את הופעת המוסף.
בתגובה, החליטו קינן, בן אמוץ ואחרים להוציא את המוסף כעיתון עצמאי בשם "ציפור הנפש".
העיתון יצא לאור מספר שבועות בתחילת 1965 כאשר לצד קינן, בן אמוץ וחפר כתבו בו גם דוד אבידן, יגאל תומרקין ואחרים, אך הוא לא הצליח לעמוד מבחינה כלכלית ונסגר.
קינן הפסיד סכומים ניכרים בהוצאתו לאור של העיתון ושקע בחובות.
לאחר מכן שב והתקבל לעבודה ב"ידיעות אחרונות" והיה במשך שנים רבות בין העורכים של עמודי האמצע של המוסף הפוליטי ביום שישי, לצידם של חיים חפר ובועז עברון.
מדי שבוע, עד לשנות ה-90 היה קינן מפרסם טור שבועי נוקב, לצד איור בסגנונו הנאיבי והמיוחד.
בשנים אלו החל גם בפרסום ספריו והיה פעיל גם כמחזאי ותסריטאי, כפזמונאי וכאמן פלסטי.
כתיבתו עסקה בעיקר בקשר אל אדמת ארץ ישראל, אל נופה ומראותיה.
אך באופן עקבי היה קינן בעד פשרה טריטוריאלית ומשנת 1967 נמנה עם הראשונים שהתנגדו לשליטה הישראלית ביהודה שומרון וחבל עזה.
עוד בשנות ה-50 היה חבר בקבוצת "הפעולה השמית" לצד אורי אבנרי נתן ילין-מור ובועז עברון, שקראה להקמת פדרציה ישראלית-פלסטינית, במסמך שכונה "המנשר העברי".
במלחמת ששת הימים לחם קינן בגדוד חי"ר באזור לטרון והיה עד לגירוש תושבי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא, במקום בו מצוי כיום פארק קנדה.
קינן, שהסתייג מהגירוש ונסער ממנו, כתב דו"ח ציבורי שזכה לתהודה רבה.
עם זאת, בימים שלאחר המלחמה לא התנער קינן מרוממות הרוח הלאומית שחצתה מפלגות והצטרף לשמחה: "19 שנים חיכינו למלחמת השחרור האמיתית, למלחמה שתחזיר את כולנו לרוח של 1948, שתיישב את החשבונות שלא יושבו אז, שתחזיר למדינה את המטרות שלמענן קמה".
ב-1975 היה, לצד אבנרי ואישים כמתי פלד ולובה אליאב, ממקימי "המועצה לשלום ישראל-פלסטין".
זאת כאשר הביטוי "פלסטיני" עדיין נחשב לביטוי קיצוני ומעטים בלבד דיברו על הידברות עם הפלסטינים.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים פעל בתנועות שמאל שונות ופרסם בעיתונים גילויי דעת ומודעות עצמיות, שבהן תמך במטרות השמאל.
בשנת 1977 עמד במגעים עם אריאל שרון להקמת מפלגה עצמאית.
שרון עמד אז בקשר עם אישים מהצד השמאלי של המפה, כאורי אבנרי, קינן ויוסי שריד, ועמם דיבר על הצורך להיפגש עם יאסר ערפאת.
קינן התלהב מהיוזמה ואף נתן למפלגה את שמה של בתו, שלומציון, אך לאחר שנבחר שרון לכנסת שבה המפלגה והצטרפה לתנועת הליכוד בעלת האופי הימני המובהק.
בתחילת שנות השבעים הזדהה קינן עם מאבקם של הפנתרים השחורים.
בשנת 1982 מונה למנהל המוזיאון הפתוח בתפן, בשיתוף פעולה עם התעשיין סטף ורטהיימר שהיה שותף לחזונו האמנותי והפוליטי.
בשנת 1984 זכה להצלחה מסחרית וביקורתית ספרו "הדרך לעין חרוד", שאף עובד לסרט קולנוע.
סכסוכו המתוקשר של קינן עם ידידו, השותף לדרכו, דן בן אמוץ, הסתיים בפיוס פומבי, סמוך למותו של בן אמוץ, בשנת 1989.
בשנת 1994 זכה קינן בתואר עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בפברואר 2002 פרצה שרפה בביתו שבתל אביב, בה אבד חלק גדול מארכיונו האישי ובין היתר כתבי יד של דוד אבידן.
בשנותיו האחרונות החל קינן לכתוב את ספרו האחרון, "ספר הייאוש", אך לא הספיק לסיים את כתיבתו.
קינן היה נשוי לחוקרת הספרות נורית גרץ ולזוג שתי בנות, העיתונאית שלומציון קינן והזמרת רונה קינן.
בשנת 2009 יצאו לאור שתי יצירות בעלות זיקה לביוגרפיה של קינן: הספר "על דעת עצמו - ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן" של נורית גרץ, אשתו והאלבום "שירים ליואל" של רונה קינן, בתו.
עמוס קינן נפטר בתל אביב ב-4 באוגוסט 2009, בגיל 82, לאחר שסבל ממחלת אלצהיימר במשך מספר שנים.
הוא כתב סיפורת, שירה וספרי עיון בהם ביטא את השקפתו הכנענית.
ספריו הבדיוניים הראשונים, "הדלת הכחולה" (1972) ו"בתחנה" (1963), התקבלו בחוסר הבנה ובהתעלמות, אך כתיבתו הסאטירית זכתה תמיד להצלחה ו"ספר התענוגות", שהוציא בשנת 1970, היה להצלחה מסחרית ולציון דרך תרבותי.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, תקופת דעיכת ממסד מפא"י והקולקטיביזם הרעיוני הכרוך בו, הוציא קינן ספר שכל כולו נהנתנות ואינדיבידואליזם, בו הציג לקורא את הנאות החיים של העולם הגדול.
שמו של קינן נקשר גם בתרבות האוכל הישראלית ובמשך שנים פרסם מדור ביקורת מסעדות ב"ידיעות אחרונות" בכינוי "לוקולוס".
בשנת 1984 יצא לאור "הדרך לעין חרוד", ספרו המצליח ביותר, דיסטופיה העוסקת במדינת ישראל הנשלטת על ידי חונטה צבאית רצחנית ובה פעיל מחתרת מנסה למצוא את דרכו אל עין חרוד החופשית.
הספר הוסרט בהפקה בין-לאומית בשנת 1990 ועובד להצגה שזכתה לציון לשבח בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר בשנת 2004. בספרו "שואה 2" הוא חוזה תחזית פסימית לגבי עתידה של מדינת ישראל.
ספריו "אל ארצך, אל מולדתך" ו"שושנת יריחו" הם ספרי עיון הלוקחים את הקורא למסע אישי בנופי ארץ ישראל, כפי שרואה אותה קינן, בראייתו הייחודית, שיש בה מן האידאולוגיה הכנענית.
כן הוציא לאור, בשנת 1999, ספר שירה בשם "קץ עידן הזוחלים".
על כתיבתו של קינן כתב רוביק רוזנטל: "בהיסטוריה של השפה העברית-ישראלית יש לעמוס קינן, שנפטר השבוע, מקום מיוחד.
קינן כתב 'שפה רזה', כלומר, פשוטה, ישירה, המקשיבה ללשון הדיבור, במשפטים קצרים וקצביים.
כבר בשנות החמישים, כאשר חלק מבני דורו, סופרי דור תש"ח, נהו אחרי השפה המשנאית של עגנון."
בעת גלותו בפריז כתב קינן מספר מחזות, ובהם "האריה" ו"הבלון".
המחזות היו ניסיונות ברוח תיאטרון האבסורד והאוונגרד שפרחו בפריז באותה התקופה.