tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרועה דיאנה שבתה את לבם של שני רועים, אך רק אחד מהם היא אוהבת.
בהיעדרו של בחיר ליבה משיאים אותה לעלם אחר בן הכפר.
שני הרועים מקבלים את הידיעה הקודרת ביגון וייאוש, ובמר נפשם הם גומרים אומר להתרחק משם.
בדרך הם נשבים בידי פראים ולמזלם הטוב מצילה אותם עלמה יפה.
וכך הם מתגלגלים למזימות מרושעות ושלל הרפתקאות, להתעוררות האהבה ומפח נפש.
לבסוף מתיישבים הדברים יפה והכול בא על מקומו בשלום.
רומן זה זכה להצלחה רבה, תורגם מיד לשפות שונות, וממנו שאבו את השראתן יצירות דומות בספרד ובארצות אחרות.
שבעת העמקים (פרסית: هفت وادی - "הַפְת ואדי") הוא ספר שנכתב בפרסית על ידי בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית.
הספר ארבעת העמקים נכתב גם הוא על ידי בהאא אללה, ושני הספרים ביחד מפורסמים תחת השם שבעת העמקים וארבעת העמקים.
הספר נכתב בשנת 1860 בקירוב בבגדאד, לאחר שבהאא אללה חזר מאזור העיר סולימאניה שבכורדיסטן.
הספר נכתב בתגובה לשאלות שהופנו אל בהאא אללה על ידי שייח' מוחי א-דין, שהיה שופט שהשתייך לקאדריה הסופית.
במקביל לתקופה שבה הוא כתב לבהאא אללה, התפטר השופט מתפקידו, ועשה את שארית חייו במסעות ברחבי כורדיסטן העיראקית.
יצירה זו כונתה על ידי שוגי אפנדי כ"חיבורו המיסטי הגדול ביותר" של בהאא אללה, ובעולם המערבי הספר היה לאחד מכתביו הראשונים שפורסמו, עת הוא תורגם לצרפתית ב-1905, ושנה לאחר מכן לאנגלית.
סגנון הספר נחשב לפואטי, למרות שהוא לא נכתב בסגנון החרוז הלבן.
כמעט בכל שורה בטקסט יש חרוז ומשחקי מילים העשויים לאבד ממשמעותם בתהליך התרגום.
כיוון שהספר נכתב עבור מוחי א-דין הסופי, עשה בהאא אללה שימוש בדקויות היסטוריות ודתיות שבחלק מהמקרים התבססו על מילים בודדות כדי להתייחס לחריזה בקוראן, במסורות ובפואמות מפורסמות.
בתרגומים לאנגלית נעשה שימוש רב בהערות שוליים על מנת לספק הקשר לטקסט.
הספר מתאר את מסעה הרוחני של הנשמה דרך שלבים שונים, החל מהעולם הזה ועד לממלכות אחרות הקרובות יותר לאלוהים, כפי שתואר לראשונה על ידי המשורר הסופי פריד א-דין עטאר (فریدالدین عطار) במאה ה-12 בספרו "הרצאת הציפורים".
בספר הסביר בהאא אללה את המשמעות והחשיבות של כל אחד משבעת השלבים.
בהקדמה הוא כתב כי "חלק קראו לזה שבעת העמקים, ואחרים קראו לזה שבע הערים".
הדרישות בשלבים השונים מתמלאות בסדר מסוים, ומטרת המסע היא ללכת בעקבות "הנתיב הנכון", "לנטוש את טיפות החיים ולבוא אל הים של מעניקי החיים", וכן "להביט על האהובים".
בהקדמה לספר התייחס בהאא אללה לעידן חדש המתחיל ב"כול-י שאי" ("כל דבר"), והוא עושה שימוש במטפורות של אחרית הימים מההינדואיזם ובתיאור של ציפייה לעידן זהב המתרומם מתוך עידן של חשיכה: היצירה של כל הדברים בעידן שחור והרסני זה.
בקטע זה נעשה שימוש גם בצוואת הבאב ובהקשרים באביים אחרים.
עמק החיפוש: עמק זה מתואר כשלב הראשון שהמחפש חייב לבצע במסעו.
בהאא אללה הצהיר כי המחפש חייב לטהר ליבו, ולא ללכת בדרכי אבותיו הקדמוניים.
בחלק זה מוסבר כיצד התשוקה והסבלנות נחוצות כדי לחצות את העמק.
עמק האהבה: עמק זה הוא המקום שבו המחפש מושווה לעש שמצא להבה.
בהאא אללה כתב כי יש נגיעה בלבו של המחפש, וכי הוא מתאהב באלוהים.
עמק הידע: הידע שאליו קשור העמק הזה הוא ידיעת האלוהים, והוא איננו מבוסס על למידה; בחלק זה של הספר מוסבר כי התגאות בידע ובהישגים מעכבת את ההגעה להבנה אמיתית, שהיא הידע של אלוהים.
נאמר כי המחפש, כאשר הוא נמצא בעמק זה, מתחיל להבין את התעלומות הכלולות בהתגלותו של אלוהים, והוא מוצא הגיון וחוכמה בכל הדברים הטובים והרעים, שאותם הוא מבין כרחמיו וכברכתו של אלוהים.
עמק זה מכונה בספר "העמק המוגבל האחרון".
עמק האחדות: בשלב הזה מתואר כיצד המחפש רואה את תכונותיו של אלוהים בכל הדברים שנוצרו, ולא בצורה המוגבלת מעצם טבעו כאדם.
המחפש מתנתק מהדברים הארציים, הוא אינו דואג לעצמו ואין לו אגו; במקום כל הדברים הללו הוא משבח את אלוהים על כל הדברים שברא.
עמק שביעות הרצון: בעמק זה הופך הנוסע לחופשי מכל הדברים, ולמרות שהוא עשוי להיראות עני או נתון לסבל, הוא יזכה ברווחה וכוח מהעולמות הרוחניים כך שבסופו של דבר הוא יהיה שמח.
השמחה מוסברת כתכונה של מאמין אמיתי, ולא ניתן להגיע אליה באמצעים חומריים כיוון שאמצעים אלו הם זמניים בלבד.
עמק הפליאה: בעמק הפליאה המחפש מוכה בתדהמה כתוצאה מהיופי של אלוהים; המחפש מתוודע לטווח הנרחב של הבריאה ואל תהילתה, ומגלה את התעלומות הפנימיות של התגלות האלוהים.
באמצעות מעבר מתעלומת בריאה אחת לשנייה מוסבר כיצד המחפש ממשיך להביע פליאה על יצירותיו של אלוהים.
עמק העוני האמיתי והאפסיות המוחלטת: עמק זה הוא השלב האחרון שאליו המיסטיקה יכולה להגיע.
המחפש עני בכל מה שנוגע לדברים חומריים, אך מצד שני עשיר בתכונות רוחניות.
בספר מוסבר כי שלב זה הוא מצב של ביטול העצמיות מפני האל, אך אין מדובר באחדות אקזיסטנציאלית: תמצית העצמיות של אלוהים והעצמיות המיסטית הן עדיין נפרדות, בניגוד למה שנראה כאיחוד מלא במסורות אחרות.
"שבעת הישֵנים של אפסוס" היא אגדה נוצרית עתיקה מרובת גרסאות.
אחת הגרסאות מספרת על אודות שבעה נוצרים צעירים שברחו בשנת 250 להרי אפסוס שבאסיה הקטנה, בבקשם להימלט מרדיפותיו של הקיסר הרומי דקיוס.
רודפיהם הפגאנים גילו את מקום מחבואם בתוככי מערה גדולה ואטמו את פתחה באמצעות סלע גדול.
כעבור מאה וארבעים שנה החליט רועה מקומי לפרוץ את פי המערה כדי שתשמש דיר לצאנו.
כשנכנס פנימה מצא בתוכה שבעה בחורים השקועים בתרדמה.
הם התעוררו והיו סבורים כי רק לילה אחד חלף מאז נכנסו למערה.
אחד מהם צעד לעבר העיר אפסוס לרכוש בה לחם עבורם.
כשביקש הצעיר לשלם בעד המזון במטבעות ישנים מן המאה הקודמת, הוא נאסר בו במקום בחשד ששדד אוצר נסתר.
חוקריו התקשו לקבל את הסבריו ופקפקו באמינותם, אך הקיסר תיאודוסיוס הראשון, שהצעיר המשונה הובא לפניו, האמין לכל דבריו על כך שישן יחד עם הצעירים האחרים תקופה כה ממושכת.
הוא ציווה להוליך את הצעיר בתהלוכת ניצחון אל המערה.
שבעת הישנים חיו רק עוד זמן קצר לאחר יקיצתם, ומתו בזה אחר זה בתוך שעה אחת.
הם נקברו במקום בו ישנו את שנתם הארוכה.
אחר כך הקים הקיסר כנסייה בקרבת מקום.
גרסה דומה של האגדה מצויה בקוראן בסורה 18, סורת המערה (סורת אל-כַּהְף).
סיפור דומה במקצת מופיע גם בתלמוד הבבלי, על חוני המעגל.
ישנן כמה גרסאות לגבי מיקום המערה.
כולן מתבססות על אגדות עם:
טורפאן, סין: התושבים האויגורים מאמינים שמערה מקומית, שמעליה כיפה ירוקה, היא מערת "שבעת הישנים".
ההערכה היא שזו מסורת שהתפתחה במאה ה-17 וקודם לכן המקום היה מקום קבורה, או מקדש בודהיסטי.
עמאן, ירדן: מערה חצובה בסלע, וסביבה מקדשים, שני מסגדים וקברים.
אחד המסגדים הישנים נמצא ממש על ראש המערה.
בתוך המערה נמצאו שבעה סרקופגים.
אפסוס, טורקיה: נקרופוליס ביזנטי בו ניתן לראות עשרות קברים חצובים בסלע (לפרטים נוספים באנגלית).
, טורקיה: מתחם מבנים היסטורי.
במקור נבנתה כאן כנסייה על ידי הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני.
בתקופה הסלג'וקית, אחד המושלים בנה שם מסגד.
איזמיר, טורקיה: "מערת שבעת הישנים" הוא אתר ארכאולוגי שבו נמצאים שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית חצובים בסלע.
על הקירות נמצאו כתובות שהוקדשו ל"שבעת הישנים".
, תוניסיה: המסורת מספרת שאוגוסטינוס קרא למקום "קניני" על שם מוצאו מכנען.
מתחם מנזר מאר מוסא, סוריה: כ-81 קילומטר מדמשק במחוז ריף דמשק, מזרחית לעיר , האתר הוא חלק מ.
בחפירות ארכאולוגיות נחשפו במערה חפצי אמנות ומספר רב של איקונות של "שבעה הישנים".
שבעת חכמי יוון הוא תואר שניתן על ידי היוונים הקדמונים לשבעה אנשים, בני המאה ה-6 לפנה"ס, בהם פילוסופים, אנשי ממשל ואנשי חוק, שנודעו בחוכמתם.
האזכור הראשון הידוע לתואר זה הוא בדיון בין אפלטון ופרוטגורס, בו סוקרטס אומר:
"ישנם כמה, גם בני זמננו וגם בני עבר, שמכירים בכך שהחינוך הספרטני הוא יותר אהבה לחכמה מאשר אהבה להתעמלות גופנית, ויודעים אנחנו שרק אדם שהוא מחונך באופן מושלם מסוגל לנסח אבחנות אלו בצורה מדויקת כל-כך.
בין אותם אנשים, תאלס איש מילטוס, פיטאקוס איש מיטילנה, ביאס איש פיראנה, סולון, קלאובולוס איש לינדוס, פריאנדרוס, ונאמר כי השביעי הוא כילון איש ספרטה.
הם כולם דבקו והעריצו את החינוך הספרטני והיו בני חינוך זה.
יכול כל אדם להעיד שהחכמה שלהם הייתה ניכרת בזכות ההערות שכל אחד מהם נשא כשהם נפגשו והם העניקו את פירות הביכורים של חכמתם לאפולו במקדשו בדלפי, כשהם כתבו את מה שעל פיו של כל אדם: "דע את עצמך", ו"שום דבר לא בהגזמה".
מדוע אני מזכיר את המשפט הזה?
משום שזה היה הסגנון של הפילוסופיה בקרב זקנינו, סוג של אומץ תמציתי" .
האזכור האחרון מופיע בפיסקה בעלת אופי אירוני וקשה לומר אילו היבטים בטקסט, צריך להתייחס אליהם ברצינות.
כתבים מאוחרים יותר של הביוגרף דיוגנס לארטיוס מאשרים כי אכן היו שבעה אנשים שקדמו לזמנו של אפלטון, שאותם הוקירו כאנשים חכמים.
זאת למרות, שדיוגנס מציין כי הייתה מחלוקת מי יהיו בדיוק אותם שבעה.
על פי אפלטון אחד מהשבעה היה מיסון איש חן.
כמו כן, מסורת מאוחרת יותר מייחסת לכל אחד מהשבעה פתגם שהוא חיבר, למרות שחוקרים קדומים ומודרניים, הביעו ספק בכך שהפתגמים אכן חוברו על ידי שבעת החכמים.
בפרט, לא ידוע מי חיבר את הפתגמים שנחרטו במקדש אפולו בדלפי.
מלבד שנקשר שמם בפתגמים אלו, נודעו החכמים בכך שהיו ממציאים והיו ברשותם המצאות פרי ידם .
לפי מספר סיפורים בדויים, הייתה חצובה (בגרסאות אחרות: גביע) שניתנה לחכם ביותר.
על פי הסיפורים, היא הועברה על ידי שבעת החכמים מאחד לשני, עד אשר אחד מהם (סולון או תאלס, תלוי בגרסה), הקדיש אותה לאפולו שנחשב לחכם מכל .
אולם, לפי דיוגנס, לא מדובר בפילוסופים אלא באנשים בעלי ידיעות בחוק וחקיקה.
דעה זו מגובה על ידי חוקר מודרני שמציין כי מלבד תאלס, אף אחד מאלו, לא עסק בפילוסופיה .
שבעת פלאי עולם הטבע היא רשימה שיצר תאגיד שווייצרי, של "שבעת פלאי תבל" שנוצרו על ידי הטבע - כלומר שאינם מעשה ידי אדם.
האתרים שנכללים ברשימה נבחרו באמצעות תחרות בינלאומית.
תהליך בחירת פלאי הטבע נמשך מ-2007 עד 2011 בשלושה שלבי בחירות, עם מעל ל-500 מיליון הצבעות.
היוזמה אורגנה על ידי תאגיד שווייצרי, כאשר מייסד ונשיא התחרות הוא ברנרד ובר.
שם האתר מדינות מגישות תצלום יער ונהר האמזונאס , , , , , , , , מפרץ הא לונג מפלי איגואסו , הפארק הלאומי קומודו אינדונזיה הנהר התת-קרקעי פוארטו פרינססה הר השולחן צ'ג'ו
בשנת 2000 נוסד בשווייץ תאגיד NEW7WONDERS במטרה ליצור רשימה חדשה של שבעת פלאי תבל.
בשנת 2007 הושלמה המלאכה לאחר שנבחרו שבעה אתרים באמצעות הצבעה של גולשים באינטרנט ומשלוח מסרונים.
לאחר שנבחרו פלאי תבל, הוחלט לקיים תחרות דומה עבור פלאי עולם הטבע.
בתחרות הועמדו לבחירה 28 אתרים שמוגדרים "פלאי טבע", מתוך 440 אתרים שהוצעו.
האתרים עמדו לבחירת אזרחי העולם עד 11 בנובמבר 2011, באמצעות הצבעה גלובלית דרך אתר התחרות או באמצעות משלוח מסרון.
על פי ההערכות היו צפויות להתקבל כמיליארד הצבעות כך שנדרשו כ-400 מיליון קולות עבור כל אתר על מנת להיבחר לרשימה.
התחרות התקיימה תחת הכותרת "אם אנו רוצים לשמור על משהו, אנחנו חייבים להעריך אותו באמת".
רשימת 21 אתרים נוספים שהעפילו לגמר
שם האתר מדינות מגישות תצלוםים המלח, , מפל אנחל ונצואלה מפרץ פאנדי היער השחור האי בו טינה צוקי מוהר יער יונקה איי גלאפגוס אקוודור גרנד קניון שונית המחסום הגדולה מערת ג'עיתא קילימנג'רו האיים המלדיביים האגמים המזוריים מטרהורן , מילפורד סאונד שמורת גובוסטאן סונדרבאנס , אולורו וזוב יושאן
לאחר שבתחרות לקביעת שבעת פלאי תבל החדשים לא הצליחה ישראל להכניס אף אתר לשלב הגמר של התחרות, הוחלט במשרד התיירות להשקיע מאמצים בתחרות לקביעת שבעת פלאי עולם הטבע.
ברשימה המקורית הופיעו ים המלח, עין גדי וראש הנקרה, אך מתוכם רק ים המלח עלה לגמר התחרות.
ים המלח נרשם לתחרות ביוזמת המועצה האזורית מגילות ים המלח.
שבעת מעשי החסד הם מעשים שהאמונה הנוצרית מחשיבה כמבטאים מידות טובות הדרושות לאדם והמייצגות את הרחמים, ומאמיניה מצופים לקיימם.
שבעת מעשי החסד מתבססים על הכתוב בכתבי הקודש, בעיקר על הדרשה על ההר ועל פסוק 7: .
מעשי החסד מתבססים גם על המידות הטובות (exemplum virtutis) שהיו נהוגות ברומא העתיקה ומתייחסים לשבע המידות הטובות.
מתוך המידות הטובות ובעיקר האהבה, נגזרים שבעת מעשי החסד הבאים לענות על צרכים גופניים של הזולת שהם
ביקור אסירים או פדיון שבויים
מקור מקובל לשש המידות הטובות הראשונות הם הפסוקים ממשל הכבשים והעתודים:
בנוסף לשבעת מעשי החסד הגופניים הגדירה הכנסייה גם שבעה מעשי חסד רוחניים:
השבת החוטא מחטאו (כמצווה מעשית זה מתורגם להוכחת החוטאים)
תפילה למען החיים, החולים והמתים
בכנסיית פיו מונטה דלה-מיסריקורדיה (Pio Monte della Misericordia) שבנאפולי, מוצג ציור המזבח "Sette opere di Misericordiais" מהמאה ה-17 של מיכאלאנג'לו מריזי דה-קרווג'ו, המתאר את שבעת מעשי החסד לפי הסדר: האכל את הרעב, בקר את האסיר, קבור את המת, השקה את הצמא, הלבש את העירום, ארח את הזר ובקר את החולה.
ציור זה ידוע במיוחד בשל "החסד הרומי" המגולל את סיפורה של בת בשם פֵּרוֹ המיניקה בחשאי את אביה, קימוֹן, שהיה כלוא ונידון למות מרעב ומתאר שני מעשי חסד כאחד - ביקור האסיר והזנת הרעב.
בכנסיית סנט לורנץ באלקמר מצוי ציורו מ-1504 של המסטר מאלקמר, המתאר את מעשי החסד לפי הסדר: האכל את הרעבים, השקה את הצמאים, הלבש את הערומים, קבור את המתים, אכסן את הנוסעים, סעד את החולים, שחרר את הכלואים.
שבעת כדורי הבדולח הוא הספר השלושה-עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה.
רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1948 בצבע.
קו העלילה ממשיך בספר ההמשך, "אסירי השמש".
הספר פותח בסצנה בה טינטין יושב ברכבת, וקורא כתבה על משלחת מחקר שמצאה בפרו מומיה משבט האינקה, בשם ראסקאר קאפאק.
חברי המשלחת עומדים לחזור לאירופה.
האיש שישב ליד טינטין, אמר לו "שיקרה להם משהו רע, כי הם מתעסקים עם עסקי המומיות, והם שכחו מה קרה עם תות ענח' אמון, ושודדי הקברים שמתו בנסיבות מוזרות, ושאותו הדבר יקרה להם..."
הרכבת של טינטין הגיעה למרלינספייק, הבית החדש של קפטן האדוק ופרופסור קלקולוס.
האדוק שמח לראות את טינטין ומדגים לו את התחביב החדש שלו- ניסיון להפוך כוס מים לוויסקי.
לאחר שהקסם לא צולח, האדוק מתעצבן ואומר לטינטין שהם צריכים ללכת לראות את הקוסם שעושה את זה בכל לילה בוולודרום.
בערב הם הולכים למופע בוולודרום ומאזינים למגדת העתידות אשר מנבאת את מחלתו של אחד מחברי המשלחת.
בהמשך המופע הופיעו, ביאנקה קסטאפיורה-זמרת שטינטין הכיר פעם, וזורק הסכינים.
טינטין זיהה את זורק הסכינים כגנרל אלקאזאר מסן-תיאודורוס.
טינטין והקפטן הלכו אל מאחורי הקלעים, כדי לשוחח עם הגנרל והם שתו כוס עם הגנרל ועוזרו החדש, צ'יקיטו.
מחלה מסתורית פוקדת את חברי המשלחת, אשר בזה אחר זה נופלים לתרדמת.
הרמז היחיד הוא שברי כדור בדולח מנופץ, הנמצא ליד כל קורבן.
טינטין, האדוק, פרופסור קלקולוס ושני שומרים משגיחים על הבית שבתוכו נמצא החוקר היחיד שלא נמצא בתרדמת, כאשר בתוך הבית נמצאת המומיה של ראסקאר קאפאק.
סופת ברקים מתחוללת, ומשחררת כדור אש לוהט, אשר פוגעת במומיה המתאדה כתוצאה מכך.
החוקר מזועזע מכיוון שהקללה של ראסקאר קאפאק נכונה.
באותו לילה סובלים טינטין, האדוק והפרופסור מסיוט בו הופיעה המומיה.
הם מתעוררים ומגלים שהחוקר כבר נמצא בתרדמת.
לבסוף מגלה טינטין שתוקפים הרדימו את החוקר, והמשטרה הצליחה להשיג תמונה אך הם לא תפסו את התוקף.
טינטין הולך לבית חולים לבדוק את מצבם של החוקרים, ומגלה שבשעה מסוימת הם מתעוררים בצווחות ואז נופלים בחזרה למיטותיהם, שקועים עוד פעם בתרדמת.
בינתיים קלקולוס יוצא לטיול בגינת מרלינספייק שם הוא מוצא את הצמיד של המומיה ועונד אותו, ואז נחטף על ידי חוטף אנונימי.
המשטרה יוצאת לחפש את קלקולוס, וכך גם וטינטין והאדוק.
הם מצליחים למצוא את החוטפים ומתפתח קרב יריות, שבסופו החוטפים מצליחים להימלט.
לאחר מכן, טינטין מגלה שהפרופסור לקח את התכשיטים של המומיה, ושצ'יקיטו נעלם באותו יום שהפרופסור נעלם.
התסבוכת הובילה אותם לנמל ואז שלגי הבחין בכובע של הפרופסור.
טינטין והאדוק מבררים במודיעין ומגלים שהפרופסור מפליג לפרו עם צ'יקיטו.
טינטין והאדוק מפליגים גם הם לפרו בספר הבא, "אסירי השמש", כדי למצוא את הפרופסור.
עלילת הספר שולבה עם עלילת הספרים "אסירי השמש" בסרט הצרפתי-בלגי משנת 1969 "טינטין ומקדש השמש".
התקיעה בשבעת השופרות הן סדרת אירועים המתוארים בספר חזון יוחנן של הברית החדשה כחלק מאירועי האפוקליפסה או קץ הימים.
אירועים אלה מתרחשים לאחר פתיחת שבעת החותמות.
על פי המסופר בחזון, לאחר פתיחת החותם השביעי ניתנים שבעה שופרות לשבעה מלאכים, וכן מחתה ניתנת למלאך שמיני המעלה בה קטורת על מזבח הזהב שלפני כיסא הכבוד.
כל אחד מהשופרות מבשר על סדרה של אסונות.
בעקבות התקיעה בשופר הראשון, מתחילים ברד כבד, אש ודם ליפול מהשמיים, ואלה משמידים שליש מהצמחייה על פני הארץ.
התקיעה בשופר השני מביאה לכך שהר בוער גדול נופל לתוך הים, ומשמיד שליש מבעלי החיים שבים ושליש מהספינות, וכן שליש מהים הופך לדם.
התקיעה בשופר השלישי מביאה לכך שכוכב בשם לענה נופל על הארץ, מרעיל שליש מהנהרות ומעיינות המים, ומביא למותם של אנשים רבים.
בעקבות התקיעה בשופר הרביעי שליש מאור השמש, הירח והכוכבים כבה, דבר המביא לכך שבשליש משעות היום יש חשיכה מוחלטת.
התקיעה בשופר החמישי היא הראשונה משלוש "קריאות אוי" עליהם מכריז נשר שמופיע לפני התקיעה בשופר:
לאחר הופעת הנשר תוקע המלאך החמישי בשופר החמישי:
בעקבות התקיעה בשופר נופל כוכב על הארץ, הפותח את התהום.
מן התהום עולה קיטור ומן הקיטור יוצא ארבה התוקף את בני האדם.
צורת הארבה צורת סוס עם פני אדם, ולהם שיני אריה ושיער ארוך, וזנבות כזנב עקרב.
הארבה מכיש את בני האדם אך לא הורג אותם.
פרשנות היסטורית של תיאור זה מייחסת את הארבה לפשיטת השבטים הגותים לאימפריה הרומית בתקופת שלטונו של הקיסר דקיוס.
בעקבות התקיעה בשופר השישי יוצאים ארבעה מלאכים, ומובילים צבאות של 200,000,000 פרשים הרכובים על סוסים.
מפי הסוסים יוצאים אש, קיטור וגופרית, הגורמים למגפות.
לסוסים צורת ראש אריה וזנב נחש ופני אדם.
בעקבות המגפות ימותו שליש מבני האדם.
בעקבות התקיעה בשופר השביעי מתחיל שלטונו של ישו על הארץ ב"ממלכת עולם", ונפתחים השמים, ומופיע ארון הברית.
התאולוגיה הנוצרית רואה בששת השופרות הראשונים אזהרה או קריאה לחוטאים לשוב מדרכם הרעה.
כל תקיעה בשופר מביאה לענישה או מגפה ולהרג של יותר אנשים.
השופר השביעי אינו מביא מגפה אלא מציין את תחילת ממלכתו של ישו על פני הארץ.
שבעת עמודי החכמה הוא יומן מסע אוטוביוגרפי של החייל הבריטי לורנס איש ערב, אשר נכתב כאשר שימש כקצין קישור במהלך המרד הערבי שפרץ כנגד האימפריה העות'מאנית במהלך 1916 עד 1918.
צ'ארלס הילס כינה את שבעת העמודים "סיפורת תחת מעטה של אוטוביוגרפיה", תוך ציון הגרסה האישית במיוחד של לורנס אודות האירועים המתוארים בספר.
"שבעת המאורות של האדריכלות" (The Seven Lamps of Architecture) הוא ספר שפורסם על ידי ג'ון רסקין בשנת 1849.
ה"מאורות" הם עקרונות של ארכיטקטורה שבעזרתם ניתן ליצור ארכיטקטורה טובה, ואלו הם:
הקרבה - הקדשת עבודת העיצוב של האדם עבור אלוהים כהוכחה ויזואלית לאהבת האדם וציינותו.
אמת - תצוגה טהורה 'אמיתית' של החומר והסטרוקטורה.
כח - יש לחשוב על מבנים במושגים של הצטופפות והשגת התרוממות של הטבע מעליהם וסידור של הכוחות הפיזיקליים ליצירת מבנים.
יופי - הצורות הלקוחות מהטבע שואפות מאלוהים.
חיים - מבנים צריכים להיעשות ביידים כך שהאושר של הבנאיים מגיע מתוך החופש שניתן להם.
זיכרון - מבנים צריכים להתייחס לתרבות מהם הם נלקחו.
צייתנות - לא לטובת התועלת האישית שלו אבל להתאים לערכים האנגליים.
שבעת העממים או שבעת עמי כנען הם, לפי המסופר בתנ"ך, העמים ששכנו בארץ ישראל בזמן יציאת מצרים, ומידם נכבשה הארץ בידי בני ישראל.
העמים הם: הכנעני, החתי, האמורי, החיוי, הפרזי, היבוסי והגרגשי.
לצד חוקרים שקיבלו את עמדת המקרא כי אלו אכן היו עמי כנען, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי החתי, האמורי, החיוי, הפרזי, היבוסי והגרגשי הגיעו מצפון עם קריסת האימפריה החיתית בתום התקופה הכנענית, ולפיכך חמישה עמים אלו מתוך השבעה אינם מעמי כנען הקדומים.
על פי מסורת המקרא, כנען היה בנו הרביעי של חם בן נח.
בפרשת נח מובאת רשימה של בני כנען: "וּכְנַעַן יָלַד אֶת צִידֹן בְּכֹרוֹ וְאֶת חֵת.
רשימות אחרות מונות חמישה או שישה עמים, ומשמיטות את העמים החשובים פחות: הפרזי, הגרגשי, והיבוסי.
הארץ נקראת לאורך התורה כולה "ארץ כנען", על שם אביהם של שבעת העמים היושבים בה.
עם זאת, פעמים רבות מוזכרים אנשים בודדים או ערים שלמות כמשתייכים לעם מסוים.
כך, למשל, ממרא, רעהו של אברהם הוא אמורי, אנשי חברון נקראים בני חת, נשות עשו חתיות גם הן, ואנשי שכם משתייכים לעם החוי.
מלבד שבעת העממים יוצאי כנען, נמצאים בארץ גם עמים נוספים: הפלשתים מוזכרים מספר פעמים בספר בראשית, אך בספר דברים מצוין שהם לא תושבים מקוריים של הארץ, אלא עם שהתיישב בה מאוחר יותר.
בהמשך מוצאים בה עמים נוספים צעירים יחסית, צאצאי אברהם, כישמעאלים והעמלקים.
בספר דברים מוזכר פעמים רבות ציווי אלוהי המוטל על בני ישראל להשמיד את שבעת העמים, ולא להשאירם בארץ ובוודאי שלא לכרות איתם ברית או להתחתן איתם.
בתלמוד הירושלמי מובא: "אמר רבי שמואל שלש פרסטיניות [אגרות] שלח יהושע לארץ ישראל עד שלא יכנסו לארץ: מי שהוא רוצה להפנות - יפנה, להשלים - ישלים, לעשות מלחמה - יעשה.
גבעונים השלימו [ככתוב:] וכי השלימו יושבי גבעון את ארץ ישראל.
שלושים ואחד מלך עשו מלחמה ונפלו".
עם זאת, לא הצליחו ישראל לכבוש ערים רבות, הנזכרות בתחילת ספר שופטים.
הרמב"ם מנחה במורה נבוכים: ""הלא תתבונן בכתוב בתורה: כאשר ציווה להשמיד שבעה עממים ואמר: לא תחיה כל נשמה (דברים כ', 16), הוסיף מייד בעקבות זאת ואמר: למען אשר לא ילמדו אתכם לעשות ככל תועבתם אשר עשו לאלהיהם וחטאתם לה' אלהיכם (שם, שם, 18).
אומר הוא: אל תחשוב שזו אכזריות או בקשת נקמה, אלא זה מעשה שמצריכה אותו הסברה האנושית, שיורחק כל הסוטה מדרכי האמת, ויסולקו המכשולים המונעים בעד השלמות אשר היא השגתו יתעלה.
עם כל זאת ראוי שיהיו מעשי האהבה, המחילה, החמלה והרחמים הבאים מצד מנהיג המדינה מרובים הרבה יותר ממעשי העונשין, ששציווה בעניין עיר הנדחת: החרם אותה וכל אשר בה (דברים י"ג, 16).
כל זאת כדי למחות אותן עקבות המחייבות השחתה גדולה, כפי שהסברנו".
הרי שלוש עשרה מידות אלה כולן מידות רחמים למעט אחת והיא פוקד עוון אבות על בנים(שמות ל"ד, 7).
כי דברו: ונקה לא ינקה פירושו 'ומן השורש לא יעקור' על פי דברו: וניקתה לארץ תשב (ישעיה ג', 26).
ודע שדברו פוקד עוון אבות על בנים אינו אלא בעוון עבודה זרה דווקא, לא בעוון אחר.
ראיה לכך היא מה שהוא אומר בעשר הדברות: על שלשים ועל רבעים לשונאי (שמות כ', 5); ולא נקרא שונא אלא עובד עבודה זרה [שנאמר: ...
הוא הסתפק ברבעים, כי מרוב מה שיכול אדם לראות מצאצאיו הוא דור רביעי.
לכן, כאשר הורגים את אנשי העיר, עובדי עובדה זרה, הורגים אותו זקן העובד [עבודה זרה] ואת צאצאי צאצאי צאצאיו שהם הדור הרביעי.
הרי זה כאילו הוא מתאר, שמכלל מצוותיו יתעלה, שהן מכלל מעשיו בלא ספק, שייהרגו צאצאי עובדי עבודה זרה, ואפילו הם קטנים, יחד עם הוריהם וסביהם.
ציווי זה מצאנוהו חוזר ומופיע בתורה בכל מקום; כפי שציווה בעניין עיר הנדחת: החרם אותה וכל אשר בה (דברים י"ג, 16).
לצד חוקרים שקיבלו את עמדת המקרא כי אלו אכן היו עמי כנען הקדומים, המחקר האקדמי של המקרא ובעיקר המחקר העדכני של תקופת המקרא מראה כי לכותבים המקראיים לא היה שום מידע ממשי על כנען שלפני תקופת ההתנחלות: לא על השליטה המצרית בה, ולא על העמים שאכלסו אותה.
החיתים, החיווים, הגרגשים, היבוסים והפריזים היגרו לכנען מצפון; ככל הנראה בעיקר מאנטוליה, מהאימפריה החיתית שקרסה.
מתוך רשימת שבעת עממי כנען שבמקרא רק הכנענים עצמם, ובכינויים הארכאי "האמורים", אכן ישבו בכנען בתקופה הכנענית (תקופת הברונזה המאוחרת).
שבעת המופלאים הוא סרט מערבון-פעולה אמריקאי משנת 2016 שבוים בידי אנטואן פוקואה ונכתב בידי ניק פיזולטו וריצ'רד וונק.
הסרט מהווה רימייק לסרט בעל אותו השם משנת 1960 שבעצמו היווה רימייק עבור סרט יפני משנת 1954 הנקרא "שבעת הסמוראים".
בסרט מככבים דנזל וושינגטון, כריס פראט, אית'ן הוק, וינסנט ד'אונופריו, לי ביונג-הון, מנואל גרסיה-רולפו, היילי בנט, מאט בומר, מרטין סנסמאייר ופיטר סארסגארד.
הסרט מתרחש בשלהי המאה ה-19 בארצות הברית (שנת 1879) ומספר את סיפורה של עיירה שתושביה שוכרים שבעה ציידי ראשים על מנת להילחם בתעשיין מושחת ששואף להשתלט על אדמות העיירה.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 בספטמבר 2016 ב-IMAX, בארצות הברית וברחבי העולם.
בישראל הסרט יצא לאקרנים ב-22 בספטמבר 2016. צילומי הסרט החלו ב-18 במאי 2015 בצפון באטון רוז' שבלואיזיאנה, כאשר אתרי צילום נוספים כללו גם את סנט פרנציסוויל וזכארי שבמדינת לואיזיאנה.
הסרט יצא בהפצת סרטי קולומביה ובהפקת מטרו גולדווין מאייר.
זהו הסרט האחרון שהמלחין ג'יימס הורנר הספיק להלחין לו את הפסקול (הוא נפטר בשנת 2015), אם כי הוא לא הספיק להלחין את פסקול המלא אלא רק חלק ממנו, את עבודת ההלחנה השלים ידידו סיימון פרנגלן.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, אולם צוות השחקנים והפסקול זכו לשבחים רבים.
הסרט גרף 161 מיליון דולר אל מול תקציב של 108 מיליון דולרים.
בשנת 1879, תעשיין מושחת בשם ברתולומאו בוג צר על עיירת הכורים רוז קריק וטובח בקבוצה מקומית בראשות מתיו קאלן כאשר הם מנסים להתנגד לו.
אשתו של מתיו, אמה קאלן וידידהּ, טדי קיוּ, רוכבים אל העיר הקרובה בחיפוש אחר מישהו שיכול לעזור להם.
בדרכם הם נתקלים בסם צ'יזהולם, אשר בתחילה מסרב לבקשת העזרה שלהם עד שהוא לומד על מעורבותו של בוג.
צ'יזהולם יוצא לגייס קבוצה של ציידי ראשים שיוכלו לעזור לו להתמודד עם בוג.
הוא מגייס תחילה את המהמר ג'וש פאראדיי ומאוחר יותר מצטרף אליהם הצלף גודנייט רוביצ'ו, המומחה לסכינים, בילי רוקס, הגשש המיומן ג'ק הורן, לוחם הקומאנצ'י "קציר אדום" ופורע החוק המקסיקני הידוע לשמצה, ואסקז (מנואל גרסיה-רולפו).
בהגיעם לרוז קריק, השבעה מוצאים עצמם במהרה בחילופי ירי מול יד ימינו של בוג, מק'קאן ואנשיו.
הם מצליחים להרוג 22 מהם ולהוביל את השריף המושחת משם עם אזהרה לעזוב את רוז קריק לבדו.
בהניחם שהדבר יביא אליהם את בוג ואנשיו בתוך שבוע, שבעת ציידי הראשים ואמה קאלן מתחילים לאמן את תושבי העיר לקראת ההגנה על ביתם.
רוביצ'ו, החש רדוף מזוועות מלחמת האזרחים שנטל בה חלק, מחליט לעזוב את הקבוצה מחשש לכך שהוא יביא להרג מיותר.
בוג מגיע עם אנשיו ותוקף את העיר, אך הם נופלים למארב מתוכנן של תושבי העיר.
מתפתח קרב יריות שבמהלכו רוביצ'ו חוזר וחובר לקבוצה.
או-אז, בוג חושף את הנשק הסודי שהוא הביא איתו, מקלע גאטלינג, שבאמצעותו הוא הורג חפים מפשע רבים.
משהם מבינים שעוצמת הנשק של בוג עדיפה בהרבה על שלהם, השבעה מניסים מהעיר את הנשים והילדים.
בזמן הזה, הורן נהרג על ידי דאנלי, לוחם קומאנצ'י שחבר לבוג (שנהרג מאוחר יותר על ידי "קציר אדום").
רוביצ'ו ורוקס נהרגים בזמן ירי מקלע הגאטלינג בעוד פאראדיי מחליט להקריב את עצמו על מנת להרוס את מקלע הגאטלינג ושאר אנשיו של בוג.
פאראדיי רוכב לעבר בוג ואנשיו בעוד הם יורים בו מספר רב של פעמים.
לבסוף מצליח פאראדיי לפוצץ מקל דינמיט ליד המקלע ובכך הוא נהרג תוך כדי שהוא הורס את המקלע והורג את מפעיליו.
בוג בורח אל העיר, שבה הוא מתייצב מול צ'יזהולם.
צ'יזהולם מצליח לפרוק את בוג מנשקו ופוצע אותו.
כאשר צ'יזהולם מניס את בוג אל הכנסייה של העיירה, הוא חונק את בוג ומגלה כי בוג ואנשיו אנסו ורצחו את אמו ואחיותיו במהלך פשיטה כמה שנים קודם לכן, כאשר צ'יזהולם ניצל בעור שיניו כאשר הם ניסו להוציאו להורג בתלייה.
לאחר מכן בוג נורה למוות על ידי אמה קאלן, בעודו מושיט יד אל אקדח שהיה מוסתר בנעלו.
בעוד גופותיהם של פאראדיי, רוביצ'ו, רוקס והורן קבורים בעיר כגיבורים, צ'יזהולם, ואסקז ו"קציר אדום" רוכבים הרחק משם.
הסרט מסתיים כאשר אמה קאלן מעירה כי גבורתם גרמה לשביעייה להתפרסם כ"מופלאים".
דנזל וושינגטון - סם צ'יזולם.
צייד ראשים אפרו-אמריקאי ומנהיג השביעייה.
כריס פראט - ג'וש פרארדיי.
מהמר בעל מומחיות לחומרי נפץ.
אית'ן הוק - גודנייט רוביצ'ו.
בוגר מלחמת האזרחים בארצות הברית ואיש צבא הקונפדרציה, צלף מיומן הנרדף על ידי עברו.
וינסנט ד'אונופריו - ג'ק הורן.
לי ביונג-הון - בילי רוקס.
מתנקש אסייתי, מומחה בהטלת סכינים.
פורע חוק מקסיקני, הנמלט מהחוק מזה מספר חודשים.
מרטין סנסמאייר - "קציר אדום".
פיטר סארסגארד - ברתולומיאו בוג.
תעשיין מושחת אך רב עוצמה, בעל שאיפה לשליטה בעיירת רוז קריק.
היילי בנט - אמה קאלן.
תושבת עיירת רוז קריק המחפשת נקמה במות בעלה ושוכרת את השביעייה.
מאט בומר - מתיו קאלן.
לוק גריימס - טדי קיו.
ידיד של אמה, המסייע לשכור את השביעייה.
לוחם קומאנצ'י מוגלה העובד עם בוג.
הסרט הוכרז בשנת 2012. ב-4 בדצמבר 2014 דווח שכריס פראט נמצא במגעים להצטרף לסרט ביחד עם דנזל וושינגטון.
ב-20 בפברואר 2015 היילי בנט הוכרזה כמי שתגלם את אלמנתו של אדם השוכרת את שירותיהם של השבעה כדי לנקום את מותו.
פיטר סארסגארד הצטרף לסרט ב-20 במאי 2014 לתפקיד הנבל הראשי בסרט.
ב-21 במאי של אותה השנה אית'ן הוק, לי ביונג-הון ווינסנט ד'אונופריו לוהקו לתפקידיהם של ג'ק הורן, בילי רוקס וגודנייט רוביהוקס בהתאמה.
ב-22 במאי 2014 השחקנים מאט בומר ולוק גריימס לוהקו לתפקידים קטנים בסרט.
הצילומים לסרט החלו ב-18 במרץ 2015 בצפון באטון רוז' שבלואיזיאנה, עברו לסנט פרנסיוויל, זאכארי שבלואיזיאנה והושלמו ב-18 באוגוסט 2015, לאחר 64 ימי צילומים.
המלחין ג'יימס הורנר הוכרז ככותב והמלחין הרשמי של פסקול הסרט, אך הוא הלך לעולמו ב-22 ביוני 2015. ביולי 2015, כחודש אחרי מותו של הורנר, הבמאי אנטואן פוקואה גילה שהפסקול כבר נכתב והולחן בידי הורנר עצמו וכי הוא תכנן זאת כהפתעה עבור הבמאי.
אחד מידידיו של הורנר, סיימון פרנגלן, נשכר להלחין את שאר פסקול הסרט.
הפסקול הוצא לאור בידי חברת סוני הקלטות והיה הפסקול השלישי והאחרון שהוצא לאור לאחר מותו של הורנר.
פרס תאריך הטקס קטגוריה זוכה (ים) תוצאה הערות פרס Black Reel16 בפברואר 2017 השחקן הטוב ביותר דנזל וושינגטון הבמאי הטוב ביותר אנטואן פוקואה פרסי בחירת הנוער 31 ביולי 2016 כוכב צפוי מראש כריס פראט
שבעת הרועים הם רעיון המופיע בספר מיכה.
עניינם של שבעת הרועים אינו מבואר בתלמוד ובפרשני המקרא, אך פירושים שונים נכתבו בזמנינו אודות כוונת הנביא.
על פי כל הפירושים, שבעת הרועים הם מנהיגים שעם ישראל יזכה לגאולה על ידם או בזכותם בימות המשיח.
לצד שבעת הרועים, מוזכרים באותו מקור "שמונה נסיכי אדם".
מקור שבעת הרועים ב ושם הם מוזכרים בפעם היחידה בתנ"ך:
בפירושו של רש"י על הפסוק במיכה כתב: .
בנוגע לסיבה שנמנו דווקא אישים אלו, כתב רש"י: .
ב נכתב ששבעת הרועים הם:
בעוד בגמרא נכתב שדוד המלך עצמו הוא אחד מן הרועים, במסכת כלה נכתב שבן דוד הוא הרועה האמצעי ולא דוד עצמו.
בנוגע להיעדרותו הבולטת של יצחק משבעת הרועים, אמרו במדרש שבאותו הזמן הלך להציל את בניו מדינה של גיהנום.
גם במסכת כלה רבתי פרק ז' הלכה ד' נאמר:
בתלמוד בבלי שם נכתב ששמונת נסיכי האדם הם: ישי, שאול, שמואל, עמוס, צפניה, צדקיהו, משיח, ואליהו.
לא מוסבר מה יהיה תפקידם.
הפיוט 'מעוז צור' מזכיר את שבעת הרועים בבית האחרון:
יש שייחסו, ככל הנראה בטעות, את שבעת הרועים לשבעת האושפיזין אשר נהוג להזמינם בחג הסוכות, אך במקורות אין לדבר אזכור.
שבעת ימי המילואים הם כינוי לשבעה ימים שקדמו לחנוכת המשכן שאירעה ביום א' בניסן.
במשך ימים אלו נצטווה משה לערוך טקסים מיוחדים שנהגו רק באותם הימים.
הציווי על קיום שבעת ימי המילואים מופיע בפירוט בפרשת תצווה וקיום המצווה מתואר שוב בפירוט בפרשת צו.
בעת נדידת בני ישראל במדבר לאחר שיצאו ממצרים, נצטוו בני ישראל לבנות משכן.
בני ישראל בנו את המשכן בראשות בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, על פי ציווי ה' כפי המתואר בפרשיות תרומה, תצוה, וכי תשא בספר שמות.
אוהל זה שימש את ישראל לאורך כל תקופת המדבר, וכן לאחר שנכנסו בני ישראל לארץ ישראל, להקרבת קורבנות ולמטרות פולחניות נוספות, וכן לשם היוועדות האל עם משה, והשראת שכינתו בקרב עַם ישראל.
במשך כל יום מאותם שבעת הימים התקיים טקס שבמהלכו משה רחץ את אהרון ובניו, הלביש אותם בבגדי כהונה לעיני כל העם, בעוד הוא לבוש בגדי לבן, וכן הקריב משה קורבנות.
בשבעת ימי המילואים נצטווה משה לעבוד בעצמו במשכן ולהקריב בו את הקרבנות, אך מלבד ימים אלו לא שימש משה בעבודות השייכות לשבט הכהונה, אלא רק אהרן ובניו בלבד.
על פי חז"ל ימי המילואים החלו ביום כ"ג באדר, ונמשכו עד ראש חודש ניסן, שבו נחגגה חנוכת המשכן.
המסורת לחגוג בכל שנה את ימים אלה מתועדת במגילת המקדש.
במגילת תענית שחוברה בסוף ימי בית שני ישנה רשימה של מועדי שמחה שנקבעו בעקבות ניצחונות או הצלה מגזירה של עם ישראל, בתקופת בית שני.
המועד הראשון שמופיע בלוח הוא בחודש ניסן: .
בין החוקרים ישנה מחלוקת בעניינו של מועד זה: על פי אחת הגישות במחקר ענינם של שמונת הימים הן כשמונת ימי חנוכה, כיון שאז החלה חנוכת המשכן, במדבר, ולדעות אחרות הכוונה לחנוכת המקדש בימי עזרא.
אמנם על פי חוקרים אחרים ההסבר הוא כפי המובא בסכוליון,: ניצחון הפרושים על הצדוקים בוויכוח האם קרבן התמיד יכול לבוא מכספי יחיד.
בפרשת תצווה, מופיע הציווי למשה על הקדשת אהרון ובניו לצד הציווי על הכנת בגדי הכהונה.
בפרשת צו מתוארים כלל הטקסים שהתקיימו כולם בכל אחד משבעת ימי המילואים, בסיום כל שלב נאמר שהדבר נעשה על פי ציוויו של ה'.
ואכן, אם משווים בין שמות כ"ט (הציווי) לויקרא ח' (הביצוע) הדברים חופפים כמעט לחלוטין.
אלא שבציווי אין אזכור לגבי משיחת המשכן, ואילו בביצוע כתוב "וַיִּקַּח מֹשֶׁה אֶת שֶׁמֶן הַמִּשְׁחָה וַיִּמְשַׁח אֶת הַמִּשְׁכָּן", וכן בציווי לא מופיע איסור על יציאה מהמשכן, ובזמן הביצוע אמר להם משה "וּמִפֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד לֹא תֵצְאוּ שִׁבְעַת יָמִים".
3. משיחה בשמן והלבשת בני אהרון:
7. הזאת הדם ושמן המשחה על אהרון ובניו ובגדיהם ואכילת הקורבנות:
חז"ל פירשו את הפסוק כתיאור ההכנה הרצויה במהלך שבעת הימים שלפני יום הכיפורים.
לפי מגילת המקדש, ימי המילואים נחגגים מדי שנה.
מוסכם על החוקרים מלשון המגילה וכן מסתבר להשלים במגילה 4Q326, שהם נערכו בתחילת החודש הראשון בלוח השנה במגילות קומראן, כדעת הצדוקים.
שבעת המשקים הם שבעה סוגי נוזלים המוגדרים בהלכה כ"משקה", ויש להם דינים ייחודיים בהלכות טומאה וטהרה.
הנוזלים הם: טל, מים, יין, שמן זית, דם, חלב ודבש.
בספרות ההלכה מכונים בראשי תיבות: "י"ד שח"ט ד"ם".
נוזלים אלו הם היחידים שמכשירים מאכלים לקבל טומאה, ולפי הדעה המקובלת גם היחידים שחלים עליהם דיני טומאה.
כמו כן, שבעת המשקים כלולים בתקנת חכמים ליטול קודם אכילת דבר שטיבולו במשקה.
בתוספתא מובאים מקורות מהמקרא לכך שנוזלים אלו, מלבד מים, נחשבים "משקה":
לדברי הרמב"ם בפירושו למשנה, פסוקים אלו הם אסמכתאות, והמקור האמיתי הוא הלכה למשה מסיני.
בדומה לכך כתב בספרו "משנה תורה", ששאר המשקים מכשירים לטומאה מ"דברי קבלה" ו"מפי השמועה".
בספרא נלמד שדינים אלו חלים על משקים אלו דווקא, מכך שהפסוק מציין "מים", ולא מסתפק במילים "וכל משקה":
לדעת רבי אליעזר במשנה, גם מי פירות (למשל דבש תמרים או יין תפוחים) נחשבים משקה, אף על פי שאינם כלולים ברשימת שבעת המשקים.
רבי יהושע חולק עליו וסובר שמי פירות אינם נחשבים משקה, מלבד יין מענבים ושמן מזיתים.
חכמים מנו משקים אחדים הנחשבים "תולדות" של שבעת המשקים, ודין התולדות האלה כדין שבעת המשקים עצמם.
כתולדות המים נחשבים משקים שונים היוצאים מגוף האדם כדמעות, רוק ושתן.
מי גבינה נחשבים כתולדות החלב, ולחלק מן הדעות המוחל המופק מן הזית בתהליך הפקת השמן נחשב כתולדות השמן.
מקור דיני טומאה במשקים הם הפסוקים בפרשת טומאת שרצים:
חז"ל פירשו את המילים כעוסקים בשני דינים: הן בהכשר מאכלים לקבל טומאה, בו עוסק תחילת הפסוק, וממילים אלו למדים שגם שאר המשקים מכשירים; והן בטומאת המשקים עצמם.
יש דעות שטומאת משקים אינה אלא מדרבנן, והפסוק עוסק בהכשר מאכלים בלבד.
לדעת הרמב"ם, משקה שאינו אחד משבעת המשקים כלל אינו יכול להיטמא או לטמא.
לדעת הראב"ד, גם משקים אחרים עשויים לקבל טומאה, אלא שרק שבעת המשקים נחשבים משקה לעניין חיבור בין מאכלים שונים.
למשל, בצק שנילוש באחד משבעת המשקים נחשב כדבר אחד וטומאה הנוגעת בחלקו מטמאת את כולו, ואם נילוש במשקה אחר אינו נחשב כמחובר.
על סמך דעת הרמב"ם, פסק רבי יוסף קארו שהחיוב ליטול ידיים על מאכל רטוב חל רק על מאכלים הרטובים ממשקים אלו.
יש הסבורים שרק בצק שנילוש באחד משבעת המשקים חייב בהפרשת חלה.
"שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין המוצב במוזיאון הפתוח בהאקו֗נֶה שביפן.
הפסל "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" הוקם בשנת 1992, בעקבות זכייתו של תומרקין בפרס על הפסל "Macht Arbeit Frei?".
שמו של הפסל מתייחס אל חיבורו של לורנס איש ערב "שבעת עמודי החכמה" (1922) ואל הר "שבעת עמודי החוכמה" בואדי רם שבירדן.
הפסל מורכב משבע קורות פלדה המוצבות במקובץ.
תומרקין יצר בקורות חורים, מגרעות וסמנים שונים ההופכים אותן למעין טוטם.
אחת מן הקורות מוצבת כאילו היא "קבורה" באדמה.
שבעת מעשי החסד (באיטלקית: Sette opere di Misericordia) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר קאראווג'ו, שצויר בשנת 1607 לערך ומתאר את שבעת מעשי החסד.
היצירה מוצגת בכנסיית "פיו מונטה דלה מיסריקורדיה" בנאפולי.
שבעת מעשי החסד בברית החדשה
שבעת מעשי החסד הם מעשים שהאמונה הנוצרית מחשיבה כמבטאים מידות טובות הדרושות לאדם ומייצגות את הרחמים.
מקור מקובל לשש המידות הראשונות היא דרשה של ישו:
הציור הוזמן בשנת 1607 לערך על ידי קהילת "פיו מונטה דלה מיסריקורדיה" בנאפולי, אשר כללה חברים במשפחה שהגנה על בריחתו של קאראווג'ו מרומא.
היא שילמה לאמן 400 דוקטים עבורו.
הציור נחשב מרכזי לציור האיטלקי בכלל ולציור בדרום איטליה בפרט.
הרכבו דרמטי יותר ונסער, לעומת ציורים שצוירו ברומא, מכיוון שאין נקודת משען מרכזית למעשים המתוארים בו.
הוא מלכתחילה היה כה מוצלח עד כי הקהילה קבעה כי לא ניתן למכור אותו "בכל מחיר", ועליו להישמר תמיד בכנסיית הקהילה.
בשנת 2016 העלתה הלהקה השייקספירית המלכותית הצגה המתייחסת לציור ולחייו של קאראווג'ו בזמן שצייר אותו.
הציור האניגמטי, אחד החשובים של הצייר הסוער שנמלט מרומא לאחר הרשעה ברצח, מתאר בריאליזם רב, בשילוב דמויות שנלקחו מהרחוב, פעילויות צדקה ורחמים בקומפוזיציה מורכבת ומהפכנית.
למעלה נראים המדונה והילד, נתמכים על ידי מלאכים.
למטה מגוון דמויות, אשר שזורות זו בזו ומבצעות מחוות מורכבות הרומזות על שבעת מעשי החסד, בסצנה אשר כאילו מתרחשת בצומת נפוליטנית חשוכה.
שבעת מעשי החסד מתוארים כך:
פדיון שבויים - בצד ימין, אישה מבקרת גבר כלוא.
האכלת הרעב - האישה מניקה את הגבר משדיה.
סעיף זה וקודמו רומזים על חסד רומי.
קבורת המת - מאחורי חומת בית הסוהר נראה קברן שנושא גופה שרק כפות רגליה נראות, ואחריו נראה כומר עם לפיד.
הכנסת אורחים - עולה רגל (שלישי משמאל, המזוהה על ידי כובעו שבו נראית "קונכיית סנט גיימס" , שהיא הַסְמָלָה חָזוּתִית עבור עולי רגל) מבקש מחסה מבעל בית הארחה (בקצה השמאלי).
הלבשת עירומים - מרטין מטור, הרביעי משמאל, קורע את גלימתו לשניים ומעניק לקבצן חצי-עירום אחד מן החצאים, זוהי התייחסות לאגדה פופולרית על מרטין.
ביקור חולים - מרטין מטור מברך ומנחם את הקבצן הנכה.
השקיית הצמא - שמשון (שני משמאל) שותה מים מלחי חמור ().
היסטוריון האמנות האמריקני ג'ון ספייק מציין כי המלאך שבמרכז מסמל את החסד האלוהי שמהווה השראה לחמלה האנושית.
ספייק מציין גם כי הבחירה בשמשון כסמל של השקיית הצמא היא כה מוזרה שנדרש הסבר כלשהו: אימת הפלשתים היה אדם פגום שהשלים את משימותיו ההרואיות בחסד האל.
כאשר שמשון היה בסכנת מוות מצמא, אלוהים נתן לו מים לשתות מלחי חמור.
קשה לייחס נס זה אל שבעת מעשי החסד, מכיוון שזה לא היה חסד אנושי אלא אלוהי.
שבעת מנהיגי המדיארים (או שבעת ראשי השבטים) (בהונגרית: A hét vezér) בזמן "כיבוש אגן הקרפטים על ידי ההונגרים" (התיישבות המדיארים במרכז אירופה).
בשנת 895, היו אלה מנהיגי שבעת השבטים של המדיארים, כלומר ראשי השבטים (chieftains) - או לפי הכינוי באותה התקופה נקראו "אדון".
ביצירתו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס שרדו שמות השבטים ההונגרים, וניתן לאמת רשימה זו משמות המקומות ההונגרים.
עם זאת, מבחינת מנהיגי השבטים, המסורת שימרה כמה רשימות שמות סותרות, ובקשר לחלק משמותיהם, המדע ההיסטורי הראה שהתיארוך אינו נכון.
איננו יודעים את השמות האמיתיים של שבעת המנהיגים, אם כי חלקם עשויים להיות שמות אותנטיים, במיוחד הדוכס הגדול של ארפאד.
רשימת שבטי המדיארים (ההונגרים) ידועה ממקור אחד.
בספרו "הממשל באימפריה" של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס.
הוא כותב שהשיג את המידע על המדיארים מהמשלחת ההונגרית שביקרה אצלו בסביבות 948, בראשות בולצ'ו הרקה (לפני הקמת המדינה ההונגרית, התואר הרקה היה האיש השלישי בחשיבותו בקרב איגוד שבטי המדיארים אחרי הדוכס הגדול ודיולה.
במשלחת זו היה חבר גם נינו של ארפאד, הנסיך טומאש.
הקיסר קונסטנטינוס דיבר על שמונה שבטים בפרק 39 של עבודתו (על אנשי הקאבארים), שם הוא מונה את הקאבארים כשבט הראשון של המדיארים.
הקיסר כתב שלשבט זה היו שלוש חמולות, כלומר קלאנים (בדיוק כמו אצל הסקלרים - ה"גנוס" אצל קונסטנטין אינו שבט אלא חמולה-קלאן), שהצטרפו להונגרים מהכוזרים שהיה מנהיגה בזמן התיישבות המדיארים במרכז אירופה ומאז תמיד.
את שמותיהם של שבעת השבטים האחרים, הוא ממספר משניים עד שמונה, בסדר הבא:
כבר לא ידוע האם איחוד שמות השבטים kürt-gyarmat (קרן-מושבה) נבע מאופיים הפרגמנטלי של שני השבטים או הטיה מכוונת כדי להגיע למספר שבע.
למעשה, שני השבטים האלה לא היו מאוחדים, כפי שהיישובים השבטיים בהונגריה מעידים בבירור וכן מוזיקת העם, ריקודי העם והדיאלקטים ההונגריים מתייחסים לקיומם ומיקומם של שבעת השבטים.
קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס לא מונה את מנהיגי השבטים ההונגרים, הוא רק כותב על מנהיגי איגוד השבטים ההונגרי שהנסיך (או דוכס) הגדול ביותר שלהם הוא תמיד הנסיך שמוצאו מחמולת ארפאד (הוא לא נותן את השם ההונגרי של התואר) ויש עוד שניים אחרים, גיולה (gyula) והרקה (harka).
כבן התקופה (בסביבות 948) בתפקיד החשוב הראשון (מייד אחרי הדוכס הגדול), הוא נוקב בשם פליצ'י (Falicsi) ואת השלישי בחשיבותו באותה התקופה הוא מכנה בשם בולצ'ו (Bulcsú), שאביו היה קאל (Kál).
הוא מזכיר שני ראשי שבטים מהתקופה שלפני הכיבוש (כלשונו: "voivode" כלומר וויווד) ומזכיר את אלמוש, אביהם של לוודי (Levedi) ושל ארפאד, אך אינו קושר אף אחד מהם לשבט כלשהו.
הוא גם כותב ששמונת השבטים של ה"טורקים" (כלומר ההונגרים) אינם מצייתים לנסיך הגדול (הדוכס הגדול) הזה שלהם, אבל אם יש איום כלשהו, (על פי הסכמה ביניהם מראש) הם תמיד ילחמו יחד.
לאחר מכן מוסיף קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס שלכל שבט יש גם נסיך משלו.
לא ברור מכאן שהדוכס הגדול, גיולה והרקה הם פרטים נפרדים בנוסף למנהיגי השבטים, או שהם גם מנהיגים של שבט כלשהו, אבל כמו בשאר איגודי שבטי ערבות באסיה, זה האחרון סביר.
על פי כמה דעות, כל שבעת ראשי השבטים מילאו תפקיד צבאי, מדיני או שיפוטי מיוחד בהובלת הברית השבטית.
לפי אנונימוס, לפני הכיבוש כרתו שבעת הנסיכים (מנהיגי השבטים) ברית ב"סקיתיה", כלומר באזור שההיסטוריה ההונגרית מכנה אטלקז (Etelköz) ושמותיהם היו:
אלמוש (Álmos), אביו של ארפאד
אלד (Előd), אביו של סבולץ' (Szabolcs), "ממנו הגיע חמולת צ'אק (Csák)"
קנד (קונד, קונד) (Kend, Kond, Kund), " אביו של קורצאן (קורסאן).
אונד (Ond), אביו של אטה, ממנו נובעת החמולה קלאן (Kalán) וחמולת ומשפחת קלצ'ה (Kölcse)
טאש (Tas) או לל (Lél), אביו של להל (Lehel)
הובה (Huba),ממנו מגיעה חמולת סמרה (Szemere)
טטן או טהטם (Tétény - Töhötöm), אביו של הורקה.
בני הורקה היו דיולה וזומבור, שמהם באה חמולת מגלוד (Maglód)
ברשימה של אנונימוס, נראה שכל אדם אכן היה חי והיה בעל אישיות משמעותית, אבל הרשימה, כמנהיגי שבעת השבטים לפני הכיבוש, בהחלט שגויה.
בכרוניקה שלו שימון קזאי הוא מדבר על שבעה קברניטים שצעדו בראש שבעה צבאות "מסקיתיה לפאנוניה", והוא מונה את סדר מנהיגי הצבאות והקברניטים כדלקמן:
הבנים בשבט טורול, בנו של איג'ק (Ügyek) הוא אלד (Előd) שבנו אלמוש שבנו ארפאד.
סבולץ' (Szabolcs), שהתיישב בסביבת צ'אקוואר, הוא המקור של חמולת צ'אק.
גיולה, ש"גר מאוחר יותר בטרנסילבניה"
ארש (Örs), "זה, כמו שאומרים, הקים את אוהליו סביב נהר הסלאנה".
קונד (Kond), "זה התגורר בסביבת הנירשג (Nyírség), בניו היו קושיד וקופיאן".
לל (Lél), "תחילה התגורר בסביבת גאלגוץ (Galgóc) ולאחר מכן בחלקים של ניטרה, שממנו הגיעה חמולת זובארד "
ורבולצ'ו (Vérbulcsú) "שהתיישב בזאלה, סביב אגם בלטון", אשר כונה Vérbulcsú כי "סבו נהרג על ידי הגרמנים בקרב על קרימהילד", ומתוך נקמה הוא "שתה דם של אחדים כמו יין".
{ור (Vér) בהונגרית פירושו "דם"}.
הרשימה בכרוניקה המאוירת מכילה אותם שמות כמו של שימון קזאי, אבל בסדר שונה.
רשימה זו פחות אותנטית מזו של אנונימוס, עם יותר אלמנטים מיתיים.
לא ידוע איזו רשימה נוצרה קודם.
עבודתו של אנונימוס מוקדמת יותר מזו של קזאי, אך ייתכן שהאחרון התבסס על הסיפורת הקמאית האבודה.
עם זאת, סביר שמי שרשם את הרשימה המאוחרת יותר הכיר גם את הקודמת.
BBC History, יוני 2018: יאנוש ב.
שבעת חטאי המוות הוא שמה של סדרת מאנגה ואנימה יפנית שנכתבה על ידי נאקבה סוזוקי (Nakaba Suzuki).
סדרת המאנגה פורסמה ביפנית במגזין שונן ג'אמפ השבועי (Weekly Shōnen Jump) מאוקטובר 2012 עד למרץ 2020 ואוחדה אל 41 גיליונות.
האנימה התחילה את שידוריה ברשתות הטלוויזיה היפניות מאוקטובר 2014 עד ליוני 2021 למשך חמש עונות.
החל משנת 2015 סדרת האנימה משודרת בתרגום לאנגלית בשירות הסטרימינג נטפליקס וזכתה לשלושה סרטי אנימציה.
לסדרת המאנגה פורסמו מעל 55 מיליון עותקים והיא אחת מסדרות המאנגה המצליחות בעולם.
בשנת 2021 היוצר התחיל לכתוב סדרת המשך בשם ארבעת אבירי האפוקליפסה (Four Knights of the Apocalypse).
היוצר לקח השראה רבה מ"אגדות המלך ארתור" כשכתב את הסיפור ומציג בו דמויות כמו המלך ארתור והמכשף מרלין.
הסיפור מתרחש בארץ בדיונית בשם בריטניה שמבוססת על האיים הבריטים בתקופת ימי הביניים.
העונה השנייה היא סדרת "פילרים" קצרה המכילה ארבעה פרקים.
העונה השלישית מסתיימת במקביל לקו העלילה של העונה הראשונה, השד שהשתלט על האביר הקדוש דרייפוס מצליח להעיר את "עשרת הדיברות" יחידת לוחמים חזקה ומובחרת מגזע השדים שנבחרה ע"י מלך השדים עצמו.
בכדי לעצור את השדים שמאיימים לכבוש את בריטניה שבעת חטאי המוות יצטרכו למצוא את החבר האחרון במסדר ולהתחזק מספיק כדי להשיב מלחמה, בנוסף - פרטים על זהותו ועברו המסתוריים של מליאודס מתגלים.
בעונות הרביעית והחמישית אנו ממשיכים במסעם של אליזבת' ושבעת החטאים ובני בריתם במאבקם נגד עשרת הדיברות.
בריטניה מבוססת על האיים הבריטים בתקופת ימי הביניים בתרבות בסגנון הלבוש ובארכיטקטורה, בריטניה היא ארץ המלאה בממלכות של בני אדם יחד עם שבטי ענקים ויערות פיות.
בבריטניה חיו בעבר גם שבטי שדים ואלילות אך הם נעלמו לאחר המלחמה הקדושה שהתקיימה 3,000 שנים לפני עלילת הסדרה.
שבעת חטאי המוות הוא מסדר אבירים בממלכת ליונס, המסדר הוקם על ידי מליאודס ומורכב משבעה אבירים שביצעו פשע חמור ואין להם מקום אחר להשתייך אליו, לכל אחד משבעת האבירים במסדר יש קעקוע בצורת חיה המאפיינת את "החטא" שלכאורה ביצע.
בנוסף לכל אחד מחברי המסדר יש "אוצר קדוש" - נשק קסום ייחודי בשבילו.
בהמשך הסדרה אנו מגלים כי מליאודס הקים את המסדר בהמלצת מרלין במטרה להילחם בבו העת כנגד עשרת הדיברות.
מליאודס: חטא הזעם, קעקוע דרקון - המפקד והמקים של מסדר האבירים - שבעת חטאי המוות.
במראהו החיצוני נראה כמו ילד בלונדיני בן 14, אף שבפועל הוא שד בן כ־3000 שנים.
מנהל פאב על גבי חזיר ענק בשם מגבעת החזיר .
מליאודס לרוב רגוע וחייכן גם בסיטואציות מסוכנות ובעל כוח חזק בהרבה משאר האנשים בממלכה, מליאודס מחזיק באוצר הקדוש לוסטואין (Lostvayne) שמאפשר לו ליצור כפילים של עצמו, המתקפה המזוהה איתו היא "החזר מלא" המסוגלת להחזיר מתקפות עם אופי קסום בעוצמה כפולה לתוקף.
בסוף הסדרה נשוי לאליזבת ויש לו ילד בשם טריסטן.
חטאו של מליאודס לכאורה הוא השמדת ממלכת דנאפור בעקבות זעמו על רצח ליז'- אך בעצם דנאפור הושמדה על ידי פראודורין מעשרת הדיברות בניסיונו לשחרר את עשרת הדיברות.
באן מחובר מאוד להוק וקורא לו מאסטר.
מטרת חייו של באן היא להחזיר לחיים את אהובתו הפיה איליין לאחר שלא הצליח להגן עליה בקרב נגד שד אדום, כוח הקסם של באן נקרא "גניבה" והוא מאפשר לו לגנוב את כוח הקסם של היריב ולהוסיף אל כוחו שלו.
באן הוא הדמות היחידה שהיא לא שד שהצליחה לשרוד בעולם השדים במסעו לשם להציל את מליאודס ממלך השדים.
במסעו לעולם השדים באן צבר כוח רב.
בסוף הסדרה נשוי לאיליין ויש לו בן בשם לנסלוט.
חטאו של באן לכאורה הוא גניבת המעיין הקדוש של יער הפיות ורצח השומרת הקדושה איליין, אך למעשה באן היה אהובה של איליין וניסה להצילה מפני השד האדום.
קינג (הרלקווין): חטא העצלנות, קעקוע גריזלי - קינג הוא מלך הפיות השלישי, קינג מחזיק בחנית האגדית צ'אסטיפול (Chastiefol) ומשתמש בה כדי להילחם.
מאוהב בדיאן, שאותה למעשה הכיר עוד לפני שהצטרפו למסדר, בהמשך הסדרה קינג מתאמן תחת גלוקסוניה מלך הפיות הראשון ומפתח את הפוטנציאל שלו כמלך הפיות ומצמיח כנפיים.
חטאו של קינג הוא נטישת ממלכתו ל־700 שנים ובזמן היעדרותו ממלכתו נהרסה על ידי שד אדום ואחותו איליין מתה- קינג היחיד מחברי המסדר שחטאו באשמתו.
בהמשך הסדרה התאמנה תחת דורול מלך הענקים הראשון.
דיאן מחזיקה באוצר הקדוש "גידעון" פטיש ענק שיש לו יכולת ליצור גלים סייסמיים.
חטאה של דיאן הוא לכאורה רצח של עשרות אבירים קדושים אך למעשה מאטרונה היא זו שהרגה את אבירים אלו בשביל להגן על דיאן.
גות'ר: חטא התשוקה, קעקוע עז - גות'ר הוא בובה בעלת קסם שפותחה על ידי שד בעל אותו שם מעשרת הדיברות בצלם אהובתו, הוא לא בן אנוש ומרבה לנתח את ההתנהגות של האנשים סביבו.
מחזיק באוצר קדוש מסוג קשת כפולה "הארייט".
חטאו של גות'ר לכאורה הוא רצח נדיה ורצון של בובה להפוך לבן אדם, אך למעשה זאת לא האמת ונדיה מתה ממחלה.
מרלין: חטא הגרגרנות, קעקוע חזיר הבר - מרלין היא מכשפה בעלת כוח קסם "אינסוף" מאפשר לה להטיל כל קסם ברמתו הסופית ללא מאמץ, ובעלת האוצר הקדוש "אלדן"- מעין כדור בדולח.
מרלין היא הקוסמת והיועצת של המלך ארתור מקמלוט, מרלין חכמה ובעלת ידע נרחב על קסם, דבר שבגללו חברי המסדר מרבים להיעזר בה.
בהמשך הסדרה מתגלה עברה של מרלין שהיא ביתו של בליאלואין מכשף רב עוצמה.
מרלין עזבה יחד עם ארתור בסוף הסדרה.
חטאה של מרלין הוא השמדתה של בליאלואין מולדתה בעקבות חמדנותה ועסקיה מול מלך השדים ומנהיגת שבט האלילות.
ידוע בתור החזק ביותר במסדר שבעת חטאי המוות.
משורר ומומחה למשקאות, הוא משמש בתור מוזג במגבעת החזיר לאחר שהפאב שלו נהרס.
מחזיק באוצר הקדוש "ריטה" גרזן ליד אחת עשוי זהב היכול לאחסן ולשחרר כוח רב.
אסקנור מחזר אחרי מרלין ולכן מקנא בארתור שמקבל את רוב תשומת הלב ממנה.
בעונה האחרונה מגלים כי מקור כוחו נובע מחסד המלאכים "שמש" שהיה שייך למלאך הראשי החזק ביותר "מאל".
ליונס היא ממלכה שממוקמת בצפון מרכז בריטניה, הממלכה נחשבת למקום בטוח ומשגשג והיא אחת מן הממלכות הכי חזקות בבריטניה.
בממלכה שולטת משפחת המלוכה וצבאה בנוי מאבירים קדושים- אבירים חזקים המשתמשים בקסם.
הבולטים בין אבירים אלו הם: דרייפוס, הנדריקסון, גילסאנדר, האוזר, גריאמור, ג'ריקו וגילה.
באטארה - מלך ליונס, בעל כוח קסם מסוג "חיזוי", רואה סימנים לא ברורים על העתיד, יש לו שלוש בנות- מרגרט, ורוניקה ואליזבת'.
אחיה של נדיה ושל דנזל.
נדיה- אחותו של המלך, הייתה חולה מאוד, מצאה את גות'ר, התאהבה בו ולימדה אותו להפוך מבובה לאדם עד שהמחלה הכניעה אותה והיא מתה.
דנזל- אחיו של המלך, מפקד על מסדר אבירים משלו, ברשותו חרב המשמשת כחותם ל"נרובסטה" אלילה מדרג נמוך, מת כאשר מסיר את החותם מהחרב ומוסר את גופו לשימושה של נרובסטה בקרב נגד עשרת הדיברות.
מרגרט- נסיכת ליונס הראשונה, אהובתו של גילסאנדר, בהמשך על מנת להצילו מסרה את גופה ככלי קיבול למלאך הראשי לדוסיאל.
ורוניקה- נסיכת ליונס השנייה, אהובתו של גריאמור ומתוארת כטום בוי.
דרייפוס- אחד משלושת האבירים הקדושים החזקים ביותר (מלבד אבירי שבעת חטאי המוות), זמם יחד עם הנדריקסון להשתלט על הממלכה ולהפליל את שבעת חטאי המוות במעשה, בהמשך התברר שהיה נתון לשליטה מוחית של אחת מחברי עשרת הדיברות פראודורין, אחיו של זאראטראס ואביו של גריאמור.
גילסאנדר- בנו של זאראטראס האביר הקדוש הגדול הקודם, בעל קסם מסוג ברקים ורמת עוצמה 1970, לאחר האימון אצל הדרואידים התחזק ל־2330 .
מעריץ את מליאודס וחברם הטוב ביותר של האוזר וגריאמור, אהובה של מרגרט ושומר ראשה.
האוזר- בעל קסם מסוג טורנדו ורמת עוצמה 1910, לאחר האימון אצל הדרואידים התחזק ל־2350. לאחר נפילתם של הנדריקסון ודרייפוס נבחר להיות מפקד האבירים הקדושים החדש, חברם הטוב ביותר של גילסאנדר וגריאמור.
גריאמור- בנו של דרייפוס, בעל קסם מסוג מגן, חברם הטוב ביותר של האוזר וגילסאנדר, אהובה ושומר הראש של ורוניקה.
ג'ריקו- שוליה של אביר קדוש, בעלת קסם מסוג קרח, ניסתה לצבור כוח באמצעות הפיכתה לאבירה "מהדור החדש" וניצלה על ידי באן, מתאהבת בבאן ויוצאת איתו למסע להחזיר את אליין לחיים.
גילה- שוליה של אביר קדוש, בעלת קסם מסוג פיצוץ, ניסתה לצבור כוח באמצעות הפיכתה לאבירה "מהדור החדש", במהלך הקרב מול הנדריקסון גותר' משתלט על מחשבותיה וגורם לה לחשוב שהם זוג אוהבים והפסיק בעקבות דיאן, אחותו של ז'יל.
הוק- חזיר מדבר מממלכת השדים שמלך השדים שלח כדי לפתוח עין על מעשיו של מליאודס, דמות חמודה ומצחיקה שעוזרת המון לשבעת חטאי המוות, הוק אהוב במיוחד על ידי באן, לאחר האימונים במערת הדרואידים גילה כי יכול לקבל מאפיינים פיזיים של יצורים קסומים אותם הוא אוכל.
ג'נה- מנהיגת הדרואידים יחד עם אחותה ז'אנרי, מאמנת הרבה מבני החבורה, בעבר בעזרת מרלין גנבה ממליאודס את כוחו, לאחר שעבר אצלה מבחן לשליטה בזעמו החזירה לו את כוחו.
ז'אנרי- מנהיגת הדרואידים יחד עם אחותה ג'נה, אוהבת את מליאודס אך רגשותיה חד צדדים, אימנה את אליזבת'.
תיאו- כהן דרואיד ושומר הראש של מנהיגות הדרואידים, במראהו נראה כגבר חסון אך בעצם עדיין כבן 15.
ממלכה בה שולט המלך ארתור, מופיעה לראשונה בסוף העונה הראשונה שצבאה מגיע אל ליונס אך נעצר.
מרלין אחת משבעת החטאים טיפחה את הממלכה ומגנה עליה, הממלכה נכבשה על ידי זלדריס מעשרת הדיברות ותושביה נפלו תחת הדיבר של זלדריס, מרלין מתמקחת מול זלדריס ומשחררת את התושבים.
בסדרת ההמשך "ארבעת אבירי האפוקליפסה" הממלכה מועברת למימד אחר על ידי ארתור.
ארתור משמש כאנטיגוניסט בסדרת ההמשך של שבעת חטאי המוות - ארבעת אבירי האפוקליפסה.
נאנאשי- סייף זר שחובר למלך ארתור והופך למורה הסיף שלו, נאמן לארתור.
קאת'- מפלצת הכאוס, בסוף הסדרה הופך לדמות משמעותית ומובילה לסדרת ההמשך - ארבעת אבירי האפוקליפסה.
הפיות חיות ביער מלך הפיות, במרכז היער נמצא העץ הקדוש ממנו עשויים כלי הנשק של מלכי הפיות, שבט הפיות מתואר כגזע שחי שנים רבות.
בין הדמיות הבולטות משבט הפיות נמצא את: גלוקסוניה, דליה, קינג, אליין, גרהד, הלבראם ואוסלו.
גלוקסוניה- מלך הפיות הראשון, אחיה של גרהד (לפירוט צפה תחת הכותר שלו בעשרת הדיברות).
דליה - מלך הפיות השני, מופיע באזכור בסדרה כאחראי יחד עם דבאז מלך הענקים השני ורב אומן ואחראי איתו ליצירת ארון החשכה הנצחי אשר שימש לכבילת גזע השדים ל-3,000 שנה וקץ המלחמה, מופיע כדמות ראשית בסרט "שבעת חטאי המוות- קללת האור".
קינג (הרלקווין)- מלך הפיות השלישי (לפירוט צפה תחת הכותר שלו בשבעת חטאי המוות).
גרהד- אחותו הקטנה של גלוקסוניה מלך הפיות הראשון, חיה כבר 3,000 שנה, בת זוגו לשעבר של רו, בן האנוש שהפך לגלגול הנשמות של אוסלו.
השומרת והמדריכה של מלך הפיות.
איליין- אחותו של קינג והשומרת הקדושה של המעיין הקדוש ביער מלך הפיות, שמרה על היער במשך 700 שנה במקום אחיה שנטש את הממלכה, עצרה אינספור גנבים והגנה על היער עד לבואו של באן.
התאהבה בבאן והפכה לאהובתו בשבעה ימים קצרים.
מתה במתקפה של שד אדום על היער.
בהמשך בחזרתם של עשרת הדיברות קמה לתחייה על ידי מלאסקולה מעשרת הדיברות, עוררה את כנפיה בקרב נגד מלאסקולה בניסיונה להגן על באן, בסיום הסדרה נשואה לבאן ויש להם ילד בשם לאנסלוט.
הלבראם- חברו הטוב ביותר של קינג, נבגד על ידי בני אדם ומאז רצח המונים מהם כנקמה, הציל את קינג מספר פעמים.
אוסלו- כלב ציד מסוג פיה המסוגל לפתוח שער שיגור למקום אחר באמצעות פיו, גלגול נשמות של אדם בשם "רו" שנשבע להגן על גרהד ועל רצונה בכל מחיר ובכל צורה בו יחיה ומסיבה זו עוזר ומשרת את קינג.
מתואר כגזע של לוחמים המעריכים יותר מכל כוח ומעדיפים למות מאשר לברוח מקרב, בעלי חיבור רב לקסם האדמה וחלקם מסוגלים לתמרן את האדמה, יכולים להקשיח את גופם.
בין הענקים הבולטים נמצא את: דורול, דבאז, מטארונה, דיאן ודלורס.
דורול- מלך הענקים הראשון, ענק כחול בעל ארבע זרועות (לפירוט צפה תחת הכותר שלו בעשרת הדיברות).
דבאז- מלך הענקים השני, רב אומן שנאמר כי יצירותיו ללא תחליף, אחראי יחד עם דליה מלך הפיות השני ליצירת ארון החשכה הנצחי אשר שימש לכבילת גזע השדים ל-3,000 שנה וקץ המלחמה, מופיע כדמות ראשית בסרט "שבעת חטאי המוות- קללת האור".
מטארונה- ענקית לוחמת והמאסטר הראשונה של דיאן, בהתחלה לא מסכימה עם דעותיה של דיאן ומאמנת אותה בקשיחות, בהמשך מצילה את חייה של דיאן מאבירים קדושים ומאבדת את רגלה, מתאהבת בבן אנוש.