tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועדון בחיפה נסגר ונפתח מחדש פעמים אחדות, בהוראת המשטרה ובית המשפט, לאחר אירועי אלימות וגילוי ליקויי בטיחות, עד לסגירתו הסופית בסוף 2005.
בשנת 2012, רשמו פקחי עיריית ירושלים שני דוחות למועדון בגין אי אכיפת החוק למניעת עישון במקומות ציבוריים.
ערעורים על הדוחות לבית המשפט העליון נדחו והדוחות הוגדלו, ובסה"כ שילמו הבעלים 15,000 ש"ח בגין עבירה זו.
ב-27 בספטמבר 2015 תועדו מאבטחי המועדון תוקפים מבלה בצורה ברוטאלית במה שהוגדר על ידי המועדון כקטטה.
המועדון קיבל צו סגירה ל-30 יום.
בשנת 2016 נפתח במקום שבו שכן מועדון "האומן 17" מועדון חדש בשם "האומן סטריט", אשר למרות הדמיון בשם והמיקום הזהה, נמצא בבעלות אחרת.
בעקבות פרסומים בדבר פתיחת המועדון, הגישו בעליו של מועדון "האומן 17" תביעת נזיקין נגד בעליו של המועדון החדש, בטענה שיש בפתיחת המועדון בנסיבות אלו משום הטעיית הבליינים לחשוב כי מדובר בפתיחה מחודשת של המועדון המוכר, תוך ניצול המוניטין של שמו ופגיעה בסימן רשום.
הנתבעים טענו כי מדובר בתביעה קנטרנית וכי לא ניסו לקשור את מועדונם למועדון הוותיק ואף פעלו נגד צדדים שלישיים אשר טעו לחשוב כך.
יתר על כן, נטען כי שם המועדון שואב השראה משם הרחוב, שם שאינו סימן רשום.
הסכסוך הסתיים בפשרה, שבמסגרתה הוסכם כי שם המועדון החדש ייכתב רק בתעתיק לועזי: "hauman".
האונה המצחית או האונה הפרונטלית (TA: Lobus frontalis) היא אזור בקליפת המוח שנמצא בשתי ההמיספרות של המוח הגדול, בקדמת החריץ המרכזי ומעל המענית הצידית.
היא מעורבת בתהליכי הבקרה על התנועה ובפעילויות קוגניטיביות כמו זיכרון לטווח קצר, תכנון, הצבת יעדים וקבלת החלטות.
האונה המצחית היא האונה הגדולה ביותר במוח האנושי והיא תופסת כשליש מכלל נפחו של המוח.
אונה זו ממוקמת בקדמת כל המיספירה מוחית, קדמית לאונה הקודקודית (אונה פריטאלית) ומעל האונה הרקתית (אונה טמפוראלית).
האונה המצחית משתרעת מקליפת המוח הקדם-מצחית עד החריץ המרכזי והמענית הצידית.
כאשר החיבור בין האונה המצחית לבין האונה הקודקודית מתבצע באמצעות אונית מסב המרכז, והחיבור בין האונות המצחיות בכל המיספירה מתבצע באמצעות כפיס המוח.
בחלוקה לפיתולים לאונה הפרונטלית ארבעה פיתולים:
האונה המצחית מתפתחת ומבשילה במהלך החיים מן הלידה ועד סביבות גיל 25. בתקופת גיל ההתבגרות המערך הסינפטי באונות המצחיות עובר "גיזום", המוביל לירידה בהתעבות הסינפסות.
תהליך זה מחדד את תפקודי הרקמה המוחית במרכזים במוח ומשפר את התפקוד של המעגלים הסינפטיים.
שינויים אלו הם חלק בלתי נפרד מההתפתחות הקוגניטיבית של האדם.
האונה המצחית תורמת לגמישות קוגניטיבית וליכולת חשיבה מורכבת..
מעורבת גם בתכנון תנועות רצוניות ובהוצאה שלהן לפועל..
האונה המצחית ממלאת תפקיד מרכזי בוויסות ובביצוע של התנהגויות מכוונות-מטרה ושל פעולות המשנות את הסביבה.
פגיעה באונה המצחית עלולה להשפיע על מגוון רחב של תפקודים, בהם יכולות מוטוריות, שפה, זיכרון, התנהגות, מוטיבציה, מצב רוח ותהליכים קוגניטיביים.
תפקידיה העיקריים של האונה המצחית קשורים לכישורים חברתיים, שיפוט חברתי, ריגושים, תפקודים ניהוליים, קשב, זיכרון, תכנון, מוטיבציה והפקת שפה (אזור ברוקה).
האונה המצחית חיונית לסלקטיביות של גירויים מהסביבה.
האונה המצחית לוקחת חלק מרכזי בפעולות התכנון כמו התעלמות מגירויים לא רלוונטיים, בחירה מתוך מספר אופציות, מעקב אחרי פעולות שבוצעו והוצאת רעיונות לפועל באופן מוטורי.
קיימים הבדלים בין המיספירה ימנית להמיספירה שמאלית באונה המצחית.
האונה המצחית השמאלית אחראית על התקרבות, מצב רוח טוב והרפתקנות כמו כן מומחית בעיבוד סדרות של גירויים.
האונה המצחית הימנית אחראית על הימנעות, פחד ופסימיות.
בנוסף אחראית על התמצאות במרחב, זיהוי דמויות וצורות גאומטריות, הבנת מפות והבחנה בתכנים מורכבים.
פגיעה באונה המצחית בהמיספירה בצד אחד יגביר את הדומיננטיות של ההמיספירה הנגדית.
גרעיני הבסיס פועלים בתיאום עם קליפת המוח הקדמית כדי לסנכרן ולבצע התנהגויות מתוכננות ורצוניות המצריכות את מערכות השליטה הלימביות, הקוגניטיביות והמוטוריות.
האונה המצחית שולחת מידע לסטריאטום אודות תנועות הנמצאות בשלבי תכנון או ביצוע.
הסטריאטום מכיל את הגרעין הזנבי אשר יש לו שלוחות לאונה המצחית.
הקלט הדופמינרגי שמגיע אל האונה המצחית הוא מרכיב חיוני עבור מגוון של תפקודים קוגניטיביים וניהוליים, כמו למשל: זיכרון עבודה, גמישות התנהגותית וקבלת החלטות.
האונה המצחית מכילה מספר אזורים תפקודיים חשובים:
האזור המוטורי העיקרי - מעורב בפעולת המערכת המוטורית ומתפקד כמרכז השליטה הראשי על הפעילות המוטורית הרצונית בגוף.
קליפת המוח הקדם-מצחית - תפקידי קליפת המוח הקדם-מצחית הם קישור ותיאום בין גירויים פנימיים וחיצוניים, קבלת החלטות, תפקודים ניהוליים כמו: חיפוש מידע בסביבה, ניטור מידע, מעבר בין מטלות וקשב.
בנוסף קליפת המוח הקדם-מצחית מקבלת מידע הקשור לזיכרון מההיפוקמפוס והתלמוס וכן מידע רגשי מהאמיגדלה.
קליפת המוח הקדם-מצחית הגבית-צדית (Dorsolateral prefrontal cortex) - נמצאת בחלק העליון של קליפת המוח הקדם-מצחית.
קליפת המוח הקדם-מצחית האמצעית התחתונה (Ventromedial prefrontal cortex או vmPFC)
קליפת המוח הארובתית-מצחית (Orbitofrontal cortex) - נמצאת בחלק הגחוני של קליפת המוח הקדם-מצחית.
אזור ברוקה - ממוקם באונה המצחית של ההמיספירה השמאלית, בקדמת החלק של האזור המוטורי העיקרי האחראי על השליטה בשרירי הדיבור.
הוא אחראי על עיבוד והפקת שפה וחזרה קולית.
בעוד שהאזור המוטורי העיקרי מעורב בעיקר בהיבטים הקינסטזיים והדינמיים של התנועה הרצונית, יתר קליפת המוח הקדמית מקושרים להכנה ולתכנון של תנועות רצוניות כתגובה לגירויים חיצוניים או פנימיים.
פגיעה באונה המצחית יכולה להתרחש בעקבות פגיעת ראש או נזק מוחי והיא מאופיינת בשינויים רגשיים וחברתיים.
סינדרום טיפוסי של פגיעה באונה המצחית כולל התנהגויות חברתיות בלתי הולמות, חוסר שיפוט מוסרי, חוסר עכבות, הנמכה בחשיבה המופשטת, חוסר יכולת לתכנן לעתיד וקושי בהתמדה.
נמצאו עדויות על קשרים בין פגיעות באונות המצחיות לבין עבריינות, התנהגות לא אתית, והתנהגות מינית פוגענית.
הנמכה בתפקודים של האונה המצחית מעורבים באטיולוגיה של הפרעת קשב.
למשל התסמינים של הפרעת קשב כוללים פגיעה ביכולת הוויסות מלמעלה-למטה של המערכת הפרונטלית על הקשב וההתנהגות.
הפרעת קשב מתקשרת לשוני מבני באונות המצחיות, בעיקר באונה המצחית הימנית ובמעגל ה- .
בהתאם לכך, חלק מהתסמינים של הפרעות קשב דומים לאלו הנגרמים כתוצאה מליקויים באונה המצחית.
נראה שליקויים עדינים בתפקוד של האונה המצחית תורמים ליכולת היצירתיות.
בהתאם לכך, שכיחות התסמינים של הפרעת קשב בקרב אנשים יצירתיים גבוהה באופן משמעותי משכיחותם באוכלוסייה הכללית.
לעיתים על מנת לטפל בהפרעת קשב מפנה רופא המוסמך לכך לטיפול תרופתי.
אחת התרופות הנפוצות לטיפול בהפרעת קשב מכילה את החומר מתילפנידאט.
חומר זה הוא חוסם את הספיגה החוזרת של המוליך העצבי דופמין במסגרת תהליך ההעברה הסינפטית בין תאי עצב במערכת העצבים.
Tower of London הוא מבחן המכיל סדרת בעיות הדורשות יכולת תכנון ברמה גבוהה.
במהלך מבחן זה נדרש הנבדק לתכנן מהלכים על מנת לפתור בעיה המוצגת בפניו.
מבחן ויסקונסין (WCST) חובר על ידי גרנט וברג הוא מבחן נוסף לבחינה פגיעה מצחית.
מבחן זה בוחן תגובות מוטוריות ומילוליות לסדרת גירויים חיצוניים.
במבחן על הנבדק למיין קלפים על פי קטגוריה שהנסיין מכוון אליה ויכול לשנותה מבלי להודיע על כך מראש.
שיפור תפקודים הקשורים לאונה המצחית
אימון מוחי נועד לשפר מיומנויות קוגניטיביות, הוא יכול לשמש גם לפיתוח הכישורים הקשורים בתפקוד האונה הקדמית.
שימוש באונה המצחית לפיצוי על קשיים ממקורות אחרים
במקרים מסוימים האונה המצחית יכולה לשמש לצורך פיצוי על ליקויים או פגיעות בחלקים אחרים של מערכת העצבים.
לדוגמה: בקרב קוראים תקינים המוח הקטן מופעל במהלך למידת רצף מוטורי ובפעילות מוטורית אוטומטית.
לעומתם, דיסלקטיים אינם מסוגלים להסתמך על הפעילות האוטומטית של המוח הקטן.
לכן הם משתמשים יותר באונה המצחית, המאפשרת שימוש באסטרטגיות מודעות יותר לצורך פעילויות אלו.
מסיבה זו הוראה מתקנת שמה דגש רב על הקנייה של אסטרטגיית למידה.
פיניאס גייג' היה עובד רכבת אשר נפגע באונות המצחיות במהלך תאונת עבודה.
רופאיו שמו לב להתנהגות מאוד ילדותית של גייג'.
גם בני משפחותו שמו לב לשינוי התנהגותו: גייג', שהיה אדם אחראי, טוב לב, שקדן ורציני, הפך לאימפולסיבי, גס, ילדותי וחסר התחשבות.
חברת הרכבת סירבה להחזירו לעבודתו בעקבות השינוי הדרמטי שהתרחש באופיו.
גייג' עזב את משפחתו, ובשנת 1860 מת מסטטוס אפילפטיקוס.
המקרה שלו השפיע רבות על חקר הנפש (גם בתחום הנוירוביולוגי וגם בתחום הפסיכולוגי), וגרר אחריו ניסויים רבים.
האומות המאוחדות הייתה ספינת מעפילים אשר הובילה עולים מחוף איטליה לחוף ארץ ישראל בראשית חודש ינואר 1948. מעפילי הספינה הורדו בהצלחה לחוף נהריה, ופעילות כוחות הביטחון הבריטיים נגדם לאחר מכן התאפיינה באדישות ללא תקדים; כנראה לאור התקרבות מועד סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
גם המעפילים שנתפסו על ידם שוחררו ממעצר במהרה.
האונייה נבנתה בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 באיטליה, כאונית מפרשים בעלת נפח של כ-350 טון.
לפי אחד המקורות הותקן בה מנוע דיזל שהעניק לה מהירות של 8 קשר.
רכישת האונייה נתרמה על ידי משפחה יהודית איטלקית אמידה אשר הספיקה לברוח מאירופה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שני בני המשפחה הצטרפו לפלי"ם ואחד מהם, עמנואל ורדי, אף שירת על סיפונה.
מלווי הספינה היו: המפקד דוד מימון (שפיקד מוקדם יותר באותה שנה על הספינות שבתאי לוז'ינסקי ושיבת ציון), עמנואל ורדי ושתי אלחוטניות: שושנה כרמלי (קלירס) ושושנה קיני (בנטביץ').
צוות הספינה כלל גם שבעה ימאים איטלקיים שכירים.
בשלהי דצמבר 1947, לאחר שהושלמה הכנתה להפלגה, עגנה הספינה מול חוף צ'יוויטווקיה שבחוף המערבי של איטליה, מצפון-מערב לרומא.
537 מעפילים, יוצאי הונגריה, רומניה ופולין, ובהם 34 ילדים, הובאו אליה באמצעות סירות, ועלו על סיפונה.
בהתאם לנתוניה ועל מנת להקשות על הגילוי, הפליגה הספינה סמוך לקו החוף, היא שטה דרך מצר מסינה שבין חצי האי קלבריה שבקצה המגף האיטלקי ובין סיציליה, מצפון לאי כרתים, על פני החוף הדרומי של קפריסין עד לחוף הסורי, ומשם הדרימה אל חופי הארץ.
במהלך ההפלגה ננקטו אמצעי זהירות במטרה למנוע את זיהוי הספינה כנושאת מעפילים.
נוסעיה הורשו לעלות על הסיפון רק בלילות.
לקראת סיום ההפלגה פורק המטבח שנבנה על הסיפון והושלך לים.
בעת שהספינה התקרבה לחופי הארץ פקדו עליה אנשי המוסד לעלייה ב' שם להגיע לחוף נהריה, אך בהמשך שינו את דעתם והורו לה להגיע לחוף תל אביב מכיוון מצרים – דבר שהיה מחייב להאריך את מסעה בכ-480 קילומטר.
מפקד הספינה החליט שלא לקיים את ההוראה החדשה אלא להמשיך לחוף נהריה.
הוא עשה כן משום שחשש שהארכת ההפלגה תגדיל את הסיכון לאיתור הספינה על ידי מטוסים וספינות בריטיים, וכן משום שלא רצה להחמיץ את ההזדמנות להנחית את המעפילים בחוף ב-1 בינואר, יום ראשית השנה החדשה, מועד שבו היה סיכוי שהבריטים בחוף יהיו פחות ערניים.
מימון דיווח אחר כך שכאשר הגיעה הספינה לראש הנקרה הוא הבחין במשחתת בריטית באופק, ולכן שינה את כיוון הספינה כדי להיצמד לחוף ככל האפשר.
לדעתו הבחינה המשחתת בספינה אך לא העזה להתקרב אליה בגלל הסלעים באזור.
באותה עת ממש היה הצי הבריטי עסוק בליווי שתי ספינות המעפילים הגדולות ביותר עד אז – "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות" (הפאנים) - לנמל בקפריסין.
נחום בוגנר סבור שאפשר שבשל כך העדיפו הספינות הבריטיות להתעלם מן הספינה, אם בכלל הבחינו בה.
ב-1 בינואר בשעה 12:00 לערך העלה מימון את הספינה על שרטון כ-80 מטר מחוף נהריה והחל בהורדת המעפילים לחוף באמצעות חבלים וסירות שהכין לפני כן.
שוטרים ממשטרת עכו הגיעו לחוף במהרה, אבל באופן מפתיע וחסר תקדים הם לא הפריעו לירידת המעפילים לחוף, הבטיחו לעכב את הגעת הצבא הבריטי למקום ואפילו החישו את פיזור המעפילים.
בתוך כשלוש שעות הורדו המעפילים מהספינה ופוזרו למקומות מסתור: כ-300 נותרו בנהריה והיתר פוזרו ביישובים יהודיים באזור.
גם הצבא הבריטי נהג באדישות מפתיעה: הודעה על הנחיתה נמסרה לבסיס צבאי סמוך לנהריה, אך הוא לא הוציא סיור כדי לבדוק אותה.
לאחר השעה 14:00 הקיף לבסוף כוח צבאי את החוף לאחר שתצפית בריטית מבסיס סטלה מאריס שעל הר הכרמל הבחינה בהתקהלות שם.
הבריטים החלו בזיהוי האנשים, שהיו רובם תושבי נהריה וקיבוצי הסביבה.
אלו מהם שנשאו תעודות שוחררו מיד, ומרבית האחרים שוחררו בהתערבות ה"מוכתר" של נהריה.
רק 12 בני אדם – שלא היו מעפילים - נותרו בידי הצבא.
לקראת ערב הוטל עוצר על נהריה, אך משום מה החלו בה חיפושים אחרי מעפילים רק למחרת בבוקר.
במהלך החיפושים נלכדו 131 מהם.
בסופו של דבר הסכימו השלטונות הבריטיים לבקשת הסוכנות היהודית שמעפילים אלו לא יגורשו לקפריסין ויישארו בארץ, והעבירו את המעפילים לידי אנשיה.
ההיסטוריון נחום בוגנר סבור שעל רקע ההגעה בהסכמה של 15,000 מעפילי אוניות הפאנים לקפריסין, לא ראו הבריטים טעם להתמיד ולרדוף אחרי כמה מאות מעפילים.
יותר מזה, הוא סבור שכל מעשי כוחות הביטחון הבריטיים סביב נחיתת מעפילי הספינה מעידים על כך, שהדרגים הגבוהים של ממשלת המנדט העדיפו שלא לעסוק במצוד נמרץ אחרי המעפילים, משום שהשלטון הבריטי בארץ התקרב לסיומו והפינוי הבריטי ממנה כבר היה בעיצומו.
ההסכמה להשאיר את המעפילים בארץ נבעה כנראה מכך שהבריטים היו מעוניינים בדילול מחנות המעצר בקפריסין לקראת סגירתם.
האומר כן / האומר לא היא אופרת בית-ספר בשתי מערכות לליברטו של ברטולט ברכט מאת קורט וייל.
האופרה, המבוססת על אדפטציה של ברכט לדרמת נו יפנית, נכתבה ב-1930 וצמחה מאוחר יותר ובעקבות הפולמוס שעוררה לצמד מחזות ניגודיים-משלימים.
'האומר כן' ו'האומר לא' הם צמד מחזות שצמחו מתוך האופרה 'האומר כן' שברכט ביסס על מחזה נו יפני בשם 'טאניקו' או 'ההשלכה אל העמק'.
האופרה הייתה מיועדת לביצוע על ידי ילדי בית ספר ומטרתה העיקרית הייתה דידקטית, להוות מוקד לתהליך למידה למשתתפים בה.
האופרה הועלתה לראשונה בברלין על ידי תלמידי האקדמיה למוזיקת כנסייה ובית-ספר ב-23 ביוני 1930 ושודרה ברדיו בשידור חי.
האופרה זכתה להצלחה שהובילה ל-300 הופעות נוספות ובשל סופה הטראגי עוררה פולמוס ציבורי נרחב שהוביל את ברכט לכתוב להצגה גרסה שנייה, בעלת סוף שונה.
העלילה מתרחשת בכפר קטן בתחילת ימי הביניים.
מגפה מתפשטת ומאיימת על קיומם של התושבים.
מורה מהעיר הסמוכה שוכר שלושה מתלמידיו לשעבר: גיבן, אסיר ונושאת כלים.
בכוונתם לצאת למסע אל מעבר להרים שם לפי השמועה ישנה עיר גדולה בה גרים הרופאים הגדולים שיוכלו לסייע במציאת מזור למגפה.
המורה ושלושת השכירים עוצרים להיפרד מאם ובנה, תלמיד בכיתתו של המורה.
הילד הקטן נעדר מזה זמן מבית הספר לצורך טיפול באמו שנדבקה אף היא וחיה חיים ללא תקווה.
הילד מתעקש לצאת עם המשלחת אל המסע חרף הסכנות וגילו הצעיר ומסכים לכל מה שעלול לקרות בדרך רק למען הסיכוי לשוב עם תרופה לאימו.
המסע קשה והילד לא עומד בקשיים עד שאינו יכול עוד להמשיך.
לפי המסורת העתיקה, יש להשליך לעמק אל מותו את מי שאין בכוחו להמשיך במסע על מנת שלא לסכן ולעכב את השאר.
לפי הנוהג, על שאר חברי הקבוצה להפנות אל החלש את השאלה: 'האם אתה מסכים שנשליך אותך אל העמק, או שברצונך שנשוב כולנו על עקבותינו?'.
אותה מסורת ממש קובעת בנוסף כי על הנשאל להשיב: 'כן, אני מסכים'.
דרישת ההסכמה היא הציר דרכו הופך ברכט את המסע הפולחני המתרחש ב'טאניקו' לשאלה חברתית-פוליטית והאכזריות של האופרה, המסתיימת בהסכמת הילד להשלכתו לתהום, עוררה ויכוחים בקרב הקהל והמשתתפים על האופן בו יש לפרש את האופרה ומה ניתן ללמוד ממנה.
בעקבות הפולמוס החליט ברכט לשנות את הטקסט של 'האומר כן' ולהצמיד לו מחזה משלים-נגדי, 'האומר לא', בסופו מסרב הילד להקרבה, על אף המסורת העתיקה.
כל אחת מהיצירות מטרידה באופן אחר, ועצם הניגוד ביניהן ממחיש עד כמה אנושית היא הכחשת האנושיות.
כבמחזות נוספים של ברכט, המסר המרכזי של ההצגה הוא שהאכזריות, חוסר המוצא והיעדר החמלה, הם, בהיעדר מהפך רדיקלי, מאפיין מרכזי שלנו כבני אנוש.
הטקסטים של המחזות ישירים, כמעט ילדותיים, ללא אפיון דמויות או פסיכולוגיה ונעדרי מקום או זמן.
היצירות שקופות קמעה ועוצמתן בסרוב להותיר אף לקהל מוצא בין הכן והלא.
המבקר פרנק ורשאואר, מיודעו של ברכט, תקף את אופרת בית-הספר בטענה שהיא 'מחדירה לנשמות האנשים הצעירים, באורח מלאכותי ויעיל ביותר, משהו שמכיל רכיבים מרושעים, פזורים בתחכום רב, של חשיבה ריאקציונית הנעוצה בסמכות חסרת תבונה'.
ארנסט בלוך טען בדבריו על המחזה שברכט בוחר לקיים בו מעין ניסוי מחשבתי בעניין וניגודו, וזאת על הבמה, ללא התוצאות הגרועות שהיו עלולות להתחולל בחיי המציאות, ועם לקח חינוכי אשר מציג את התוצאות הגרועות האלו באופן דרמטי.
גם אלטרנטיבות אפשריות, מסביר בלוך, מוצגות כך באופן ניסויי ועמן מועלות על הבמה תוצאות של כל אחת מן האלטרנטיבות הללו.
הפילוסוף צבי טאובר מאוניברסיטת תל אביב סבור שאין במחזה ביקורת כנגד אמירת ה"הן" כשלעצמה, כשם שאין בו שירת הלל לאמירת ה"לא" כשלעצמה, אלא היצג של מצבים מורכבים שמתוכם עולות משמעויות שונות ל"הן" ול"לא".
טאובר רואה את כתיבת הגרסה השנייה של המחזה והוספת 'האומר לא', כמיותרת מבחינה אומנותית ואולי כניסיון של ברכט להדוף את הביקורת הציבורית שהוטחה בו.
יניב ברוך, שתרגם את האופרה לעברית, מאמין בחשיבות היצירה נוכח המסר האמורפי שלה וטוען שהיא רלוונטית במיוחד למציאות הישראלית האקטואלית, מציאות של שעת מבחן ושסע, שלטענתו חשוב בה במיוחד לברר מחדש את מושג ההסכמה.
האופרה תורגמה לעברית בשנת 1941 תחת הכותרת 'המסכים' והועלתה באותה שנה פעם אחת באולם ימק"א ירושלים בהשתתפות שרה ידגר-רול, ראובן לזר ודולה גוטהלפ ובניצוחו של קארל סלומון על תזמורת רשות השידור.
בשנת 2010 עלו בישראל שתי הפקות נפרדות של המחזה.
הפקה אחת במסגרת קבוצת תיאטרון רות קנר והפקה נוספת בשיתוף פעולה ראשון מסוגו בין אנסמבל מעבדת תרבות דימונה ובית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
האומנות הגדולה הוא ספר חשוב על אלגברה בסיסית פרי עטו של ג'ירולמו קרדאנו.
הספר התפרסם לראשונה בשנת 1545 בשם Artis Magnæ, Sive de Regulis Algebraicis Liber Unus או, בעברית, "ספר מספר אחת על האומנות הגדולה, או חוקי האלגברה".
מהדורה שנייה של הספר התפרסמה בשנת 1570, עוד בימי חייו של קרדאנו.
ספר זה נחשב לאחד מהחיבורים השיטתיים החשובים ביותר מתקופת הרנסאנס, לצד החיבורים המהפכניים "על תנועתם של גרמי השמים" של קופרניקוס ו"אודות מבנה הגוף האנושי" של אנדריאס וסאליוס, שלושתם יצאו לאור בפער של פחות משנתיים, ב-1543 - 1545. הספר נכתב כמקובל אז בלטינית.
ניקולו טרטליה התפרסם בשנת 1535 לאור הצלחתו בפתרון משוואה ממעלה שלישית מהצורה
כאשר שני הפרמטרים, הן a והן b, חיוביים, אך נמנע מלגלות את שיטת הפתרון לאחרים.
בשנת 1539, בזמן שקרדאנו עבד כמרצה למתמטיקה בית הספר על שם פיאטי שבמילאנו, הוא פרסם את ספר המתמטיקה הראשון שלו, Pratica Arithmeticæ et mensurandi singularis או, בעברית, "מתמטיקה שימושית ומדידות פשוטות".
באותה השנה ביקש קרדאנו מטרטיליה להסביר לו את שיטתו לפתרון משוואות ממעלה שלישית.
לאחר שבתחילה סרב, התרצה טריטליה וחלק עם קרדאנו את פתרונו ביחד עם בקשה שלא יפרסם את שיטת הפתרון עד שטרטליה לא יפרסם אותה בעצמו.
קרדאנו הקדיש מספר שנים בניסיונות להכליל את שיטתו של טרטליה למשוואות מצורות נוספות.
בזמן זה, לודוביקו פרארי, תלמידו של קרדאנו, מצא פתרון למשוואה ממעלה רביעית שנעזר בפתרונו של טרטליה למשוואה ממעלה שלישית.
לאחר שקרדאנו התוודע אל פתרונותיו של שיפיונה דל פרו למשוואות ממעלה שלישית שהקדימו את אלו של טרטליה, הדבר דרבן אותו לפרסם את תוצאותיו.
בספר מפורסמים, לראשונה, פתרונות למשוואה ממעלה שלישית ולמשוואה ממעלה רביעית, תוך ציונם של דל פרו, טרטליה, ופרארי כמקורות.
כיוון שבזמנו מספרים שליליים לא הובנו היטב, הספר מציין פתרונות שונים למשוואות עבור ערכים חיוביים של הפרמטרים .
כדוגמה נוספת, הספר כולל הדרכה לביצוע רדוקציה של משוואות מהצורה למשוואות שקולות בלא איבר ריבועי, ושוב, מציין מספר תת-מקרים.
לבסוף, דן קרדאנו בספרו ב-13 סוגים שונים של משוואות ממעלה שלישית.
הספר כולל אזכור ראשון בספרות המתמטית לרעיון הריבוי של פתרונות משוואה: קרדאנו מציין שלמשוואה ישנו פתרון עם ריבוי 2.
הספר כולל אזכורים ראשונים למספרים מרוכבים בפרק ה-37 שלו.
בהינתן שהפתרון למשוואה מהצורה הוא, בכתיבה מודרנית:
מספרים מרוכבים צצים באופן טבעי בעת הערכת השורש הפנימי.
עם זאת, קרדאנו לא דן מפורשות באף הזדמנות במקרה שבו , בהקשר של נוסחה זו.
אזכור מפורש של מספרים מרוכבים מופיע בדיון שעורך קרדאנו בבעיה הבאה: "מצא שני מספרים שסכומם 10 ומכפלתם 40".
קרדאנו מכנה את הפתרון "מתחכם" משום שאין לו משמעות פיזית, אך מוסיף בהערה מודגשת "ובכל זאת, הוא עובד", שכן סכומם אכן 10 ומכפלתם 40, ואף הוסיף שפתרון זה הוא "עדין כשם שהוא חסר שימוש".
האוניברסיטאות שלי , הוא רומן זכרונות אוטוביוגרפי מאת הסופר הרוסי מקסים גורקי, אשר נכתב בשנת 1920.
ברומן מתאר הסופר את קורותיו, משלחי היד בהם עבד, ובעיקר את הדמויות אשר פגש בחייו, מאז עזב את בית סבתו בהיותו נער במטרה ללמוד באוניברסיטה.
השאיפה להיכנס למוסד לימודים מתבדה עד מהרה בשל העדר אמצעי תשלום והגיבור נודד ממקום למקום, עובד בעבודות מזדמנות ורוכש השכלה בעצמו מספרים ומהחיים - שהם-הם מהווים את "האוניברסיטאות שלו".
בלשונו של גורקי "לעיתים נדירות מאד מצאתי בספרים רעיונות שלא שמעתים לפני כן בחיים".
תוך כדי עבודותיו המזדמנות הרבות - שוליית אופה, סבל ועוד - מתוודע הגיבור לטיפוסים שונים ומגוונים, איכרים, שוטרים, מהפכנים, זונות ועוד, היוצרים נגד עינו של הקורא פסיפס צבעוני ועשיר, לעיתים אלים, גס ואווילי, לעיתים נאצל ומלא טוב-לב ועדנה.
על עצמו הוא ממעט לספר ועל הקורא להשלים את דמותו בעיקר דרך היחסים בין הגיבור לשאר הדמויות.
גם על אירועים טראגים כמו ניסיונו להתאבד, מות סבתו האהובה ורצח חברו הוא מדווח בלקוניות ואגב אורחא.
אולם דווקא אובייקטיביות רטורית לקונית זו מטלטלת את הקורא ומותירה בו רושם כביר.
הספר מאופיין בסגנון ייחודי, בהומור השזור בו, בכנות, ביכולת תיאור מופלאה ומדויקת ובתובנות על טבע האדם.
כך למשל: "פעמים רבות נתקלתי בפחד זה מפני הצדיק, בעובדה זו של רדיפת האדם הטוב עד מוות.
שני מיני יחסים קיימים לגבי אנשים מעין אלה: או שרודפים אותם...או שמתרפסים לפניהם...לעיתים רחוקות יותר.
ואולם ללמוד מהם כיצד לחיות, לחקות אותם, את זה אין יודעים...ואולי גם אינם רוצים?"
הספר תורגם לעברית על ידי פסח בן-עמרם בשנת 1936 ויצא לאור בהוצאת קריית ספר ובהוצאות מחודשות ב-1956 וב-1989 בהוצאת עם עובד.
ב-1941 יצא לאור סרט קולנוע סובייטי שהתבסס על הספר ונשא את שמו, כחלק השלישי בטרילוגיה אודות כתביו האוטוביוגרפיים של גורקי, שביים הבמאי מרק דונסקוי.
בכל הופעותיו בכתבי לאה גולדברג השיר נטול כותרת, אך ההתייחסות אליו (כשיר מולחן) היא על פי המילה הראשונה (או המילים הראשונות) בו.
השיר פורסם בימי מלחמת העולם השנייה.
לאחר הופעתו הראשונה בעיתון "דבר" הוא נדפס בשני מאספים - האחד, קובץ דברי הספרות "בסער", בעריכת יעקב פיכמן, אשר הוכן עבור חיילי היישוב במלחמת העולם השנייה, והשני - המאסף "עלי טרף", בעריכת העורך והמתרגם עזריאל אוכמני (אז - עזריאל שוורץ), שראה אור בספריית פועלים באפריל-מאי 1943.
השיר התפרסם כאשר ברקע הידיעות על התקדמות צבא גרמניה הנאצית בחזיתות באירופה ובצפון אפריקה, והמערכות הכבדות שניהלו נגדו בעלות הברית.
על אף משמעותו האוניברסלית-אישית של השיר, היו כאלה שביקשו לפרשו כביטוי לתחושת היישוב לנוכח הידיעות הקשות הראשונות שהגיעו על היקף השואה באירופה.
כחלק מתגובת היישוב לשואה, הוחלט להוציא לאור קובץ ספרותי אשר ינחם ויעודד את המתגייסים לצבא הבריטי הלוחם בנאצים.
הקובץ נקרא "בסער", על שם התקופה הסוערת, והוקדש בתת-הכותרת "לחייל ולחיילת העברים מאת סופרי ארץ-ישראל".
השיר נקשר בזמנו ללוחמת הגטו והפרטיזנית רוז'קה קורצ'אק, על אף שבראשונה נכתב ופורסם כשנתיים לפני שפגשה המשוררת בה.
המילים סליחה וחסד, יכלו להתפרש באותו זמן כביטוי לזיקה אל אירועי המלחמה העולמית והשואה.
הן מבטאות את התקווה ליכולת לבנות חיים חדשים של צמיחה, נועם ורוגע למרות זיכרון מוראות המלחמה.
לטענת ליאור טל השיר הושפע עמוקות מהמכתבים שכתבה רוזה לוקסמבורג בבית הכלא ושגולדברג תרגמה בסמוך לכתיבת השיר.
נושא השיר הוא התקווה לפתח יכולת להתמודד בשלווה גם עם העבר וגם עם ההווה, למול תחושות של אובדן ומכאוב.
הדוברת פונה אל דמות נשית כללית, ופורשת לפניה אפשרות לדרך חדשה.
מסלול הדרך המטפורית המקווה כולל: "שדה" ו"תלם"; עונה בשנה: החורף שבו יורד "המטר ...
בעדת טִפּוֹתיו הדופקת", המרטיבה ואת גופה המטאפורי של הנמענת, כנראה מ"הענן" שהאור נמצא בשוליו.
בשדה צומחים גידולי תרבות אספסת שיבולי תבואה וגידולי פרא: "דשאים".
הדמויות בשיר הם הנמענת, ודמויות לחיקוי: ה"הלך התם" ו"אחד האדם".
הדוברת מתארת את אברי גופה המטפוריים של הנמענת, מלמטה למעלה: "מחשוף" כף הרגל, כתפיים, חזה, צוואר וראש, ואחר מוזכרות פעולות הגוף החיוניות והחושים: נשימה, ראייה ונגיעה, ואחר מידות הנפש: אהבה, יושר לב, ענווה והכנעה.
במקום לסבול ולרטון על הדקירות והגשם השוטף, מחליטה הנמענת לקבלן ברוגע.
מילות השיר המחורז הן שאלה ארוכה הכוללת שלושה בתים ובית רביעי המשמש כמענה לשאלה, כחזונה או תקוותה של המשוררת.
הבית הראשון פותח את שאלת השיר:
הבית השני ממשיך את השאלה, ושיאה של השאלה בסופו של הבית השלישי:
הבית הרביעי משרטט את העתיד; הדמות הנמענת תוכל ללכת לבדה, ללא ליווי וללא פגע:
השיר בלחן של ברקני זכה לפופולריות עצומה בישראל, ונכנס בשנת 1975 למצעד הפזמונים בקול ישראל, בו הגיע למקום הראשון.
במצעד פעמונים השנתי של שנת תשל"ו (1976) הגיע השיר למקום השני.
בריאיון ב-2003 סיפרה אלברשטיין כי במקור השיר לא היה אמור להיכלל באלבום.
לאחר הקלטת שאר שירי האלבום היא קיבלה משלוח מחיים ברקני, מלחין השיר, עם המילים והתווים של השיר, והיא וכספי החליטו להקליט אותו.
מכיוון שהם כבר היו אחרי ההקלטות ולא היו להם נגנים, התיישב מתי כספי וניגן את השיר לבדו בפסנתר, גיטרה וגיטרה בס.
כך השיר נשמר בהקלטה בשירתה של אלברשטיין ובנגינתו של כספי בכלים שונים.
נכון לשנת 2025 רשומים באקו"ם למעלה מ-100 ביצועים שונים לשיר בלחן של ברקני.
בין האמנים שביצוע אותו בנוסף לאלברשטיין:
"קולות השדה" (תחילת שנות האלפיים)
שלומי סרנגה (2008) במסגרת פרויקט "עבודה עברית"
עמיר בניון ביצע את השיר בטקס הזיכרון הלאומי של משפחות 7 באוקטובר, שהתקיים ב-7 באוקטובר 2025 בפארק הירקון בתל אביב.
בנוסף, לשיר חוברו לחנים נוספים, בין היתר בביצועים הבאים:
לוליק - (1970) - בלחן של סשה ארגוב באלבום "נסיעה מדומה" בעיבודו של דניאל שליט
דני גרנות - (1974) - בלחנו שלו באלבום "שקיעות נשים וכל השאר" בעיבודו ובהפקתו המוזיקלית של מתי כספי
מלי ברונשטיין - בלחן של נעמי שמר בעיבודו של שמעון כהן
אורה זיטנר (1979) - בלחן של סשה ארגוב
מיכל בת אדם ואמל מורקוס (2001) - בלחן של עמוס הדני
ארזה קירשנבאום (2009) - בלחנה שלה
נתנאל אלינסון (2015) - בלחנו שלו
בסדרת הטלוויזיה "הבורר", בפרק האחרון של העונה השלישית, מושמע השיר בביצועו המחודש של שלומי סרנגה, ובסדרה "פאודה", עונה 1, מתנגן השיר בסצנה, אם כי הוא לא הנושא העיקרי בו.
בשירו של מאיר אריאל "שדות גולדברג" מתוך אלבומו "...וגלוי עיניים" שנכתב כמענה לגולדברג
בשיר "אדבר אִתךָ" של הפזמונאית רחל שפירא, בביצוע גלי עטרי מתוך האלבום "בראשית"
בשיר "לכל מאן דבעי" מאת המשורר עמיחי חסון מתוך הספר "בלי מה".
מיצג צילום בשם "את תלכי בשדה 2023" נעשה בהשראת השיר של לאה גולדברג.
הצלמת שגית זלוף נמיר מבקשת להנכיח את הגוף הנשי החשוף באדמת הארץ.
האונומסטיקון של אמנופה הוא מסמך ממצרים העתיקה המתוארך לסוף המאה ה-12 לפנה"ס או ראשית המאה ה-11 לפנה"ס, ימי השושלת ה-20. אונומסטיקון כולל קטלוג של 610 גופים מנהליים/מונחים במבנה היררכי.
זו אינה רשימה פשוטה של מונחים.
האונומסטיקון נקרא על שמו של אמנופה המופיע בו כסופר שכתב את הרשימה.
אין מידע לגבי זהות הכותב.
האונומסטיקון ידוע ממספר טקסטים שנמצאו, חלקם מתקופת הביניים השלישית השושלות ה-21 וה-22 (בין מחצית המאה ה-11 ועד מחצית המאה ה-8 לפנה"ס).
הטקסטים נכתבו על גבי פפירוס, לוחות עור וחרס.
אחד העותקים השמורים ביותר שנמצאו, נכתב על גבי פפירוס, והוא נמצא באל-חיבה שבמצרים התיכונה.
עותק זה נרכש על ידי האגיפטולוג הרוסי ולדימיר גולנישצ'ב שרכש גם את מגילת ון אמון.
העותק שוכן היום במוזיאון פושקין במוסקבה.
עותק זה שימש כבסיס לספרו של האגיפטולוג הבריטי אלן גרדינר שיצא לאור בלונדון בשנת 1947 בשלושה כרכים: Ancient Egyptian Onomastica.
המסמך נחשב כמקור חשוב לאגיפטולוגים החוקרים את מצרים העתיקה בנושאי המשפט הפרעוני, הממשל והכהונה, הגאוגרפיה, הכלכלה והארגון הפוליטי של עמי האזור בתקופת הממלכה החדשה.
הטקסט מתחיל בהקדמה שבו כותב אמנופה את מטרת כתיבת המסמך שמטרתו להסביר ללב וללמד את הבור.
לאחר מכן הוא משבח את האלים על יצירתם וכות ב: לדעת את כל מה שנוצר על ידי האל פתח והתהווה על ידי האל תחות.
השמיים על תכונותיו והארץ על כל מה שיש בה.
העיקול של ההר ומה שנשטף על ידי המים הקמאיים, מורכב מכל מה ששימושי ומואר באורו של האל רע כל מה שהוא עשה כדי לגדול עליי אדמות.
ומסיים את הפתיחה בציון שהטקסט נכתב על ידי סופר האלים "אמנופה" בן אמנופה בביתו.
לאחר מכן מתחיל האונומסטיקון על פי המבנה הבא:
מונחים 62-1: עוסק בנושאים הקשורים בשמים ובעצמים שמימיים, מים, אדמה.
מונחים 229-63: עוסק באלים, מלכים נשותיהם וילדיהם, רוחות, אצילים, שרים, פקידים, סופרים ומקדשים.
מונחים 312-230: עוסק ביחידים וקבוצות אנשים, כולל עמים זרים ארצות וערים שמחוץ למצרים.
ערכים 242-238 עוסק ברשימת עמים זרים במערב, 252-243 עוסק באימפריה החיתית ובבעלי בריתה בקרב קדש.
ערכים 294-253 עוסק בעמים מכנען, אזור סוריה ועמים נובים.
מתוכם הערים: אשקלון - מס' 262, אשדוד מס' 263 ועזה מס' 264. והעמים: שרדנה מס' 268, ת'כר מס' 269, ופלשת מס 270. הסדר בהן מופיעות הערים בכנען אינו לפי סדר גאוגרפי.
מונחים 419-313 עוסק בקטלוג ערי מצרים.
רשימת ערי מצרים העליונה וערי מצרים התחתונה.
מונחים 473-420 עוסק בבניינים וחלקיהם וסוגי קרקעות.
מונחים 578-474 עוסק באדמות חקלאיים, שיעורי דגנים ומוצרים נוספים.
מונחים 610-579 עוסק בחלקי שוורים וסוגי בשר.
האונה הרקתית או הטֶמפּוֹרָלית (TA: Lobus temporalis) היא חלק מקליפת המוח, אשר נמצא מתחת למענית הצידית בכל אחת מההמיספרות של המוח הגדול.
האונה הרקתית אחראית על תהליכי השמיעה.
האונה הרקתית השמאלית והימנית מקושרות ביניהן על ידי כפיס המוח.
באונה הרקתית נמצאים ההיפוקמפוס והאמיגדלה, שהם חלק מהמערכת הלימבית.
באונה הרקתית מתבצע עיבוד של קלט המגיע מהחושים.
בין היתר, היא מכילה את קליפת השמיעה הראשונית, שאחראית על עיבוד בסיסי של מידע שהתקבל ממערכת השמיעה, וגם את אזור ורניקה, שקשור להבנה של שפה מדוברת וכתובה.
בתחום הראייה, באונה זו עובר המסלול הגחוני (the ventral stream) של קליפת הראייה, שבו מתבצע עיבוד חזותי מתקדם הקשור לזיהוי צורות ועצמים.
באזור זה מתבצע גם עיבוד של קלט מחוש הריח.
ההיפוקמפוס והאזורים המידיאליים הקרובים אליו באונה הרקתית חשובים לרכישה של זיכרונות חדשים אודות עובדות ואירועים.
האזורים הצדיים והתחתונים של האונה הרקתית יחד עם אזורים אסוציאטיביים תחושתיים, חשובים לאחסון ושליפה של זיכרונות לטווח ארוך.
האונה הקודקודית או הפָּרִיאֶטָלית (TA: Lobus parietalis) היא חלק של המוח הגדול.
האונה הקודקודית ממוקמת מאחורי החריץ המרכזי, אשר מפריד בינה לבין האונה המצחית היא נמצאת מעל המענית הצידית אשר מפרידה אותה מהאונה העורפית.
האונה הקודקודית נמצאת בכל אחת מההמיספרות של קליפת המוח, ובכל אחת מן ההמיספרות החיבור בין האונה הקודקודית לבין האונה המצחית מתבצע באמצעות אונית מסב המרכז.
בין ההמיספרות האונה הקודקודית הימנית מקושרת לשמאלית באמצעות כפיס המוח.
האונה הקודקודית משלבת מידע חושי ממקורות שונים.
היא אחראית על תחושות של מגע, חום וכאב.
כמו כן, היא מעורבת בתפיסה מרחבית, במיוחד קביעת חוש הניווט וההתמצאות במרחב.
היא מעבירה מידע מרחבי להיפוקמפוס.
האונה הקודקודית כוללת את הקליפה החושית והזרם הגבי של מערכת הראייה, דבר זה מאפשר לאזורים של קליפת המוח הקודקודית לעבד אובייקטים ויזואליים שנקלטו לתיאום הפוזיציה של הגוף.
בדיוק מאחורי החריץ המרכזי קיימת הבליטה הבתר-מרכזית (postcentral gyrus).
אזור זה של קליפת המוח אחראי לחישה.
ניתן להציג את הקליפה החושית כהומונקולוס - דמות מעוותת של אדם, שבה חלקי הגוף מיוצגים לפי גודל השטח בקליפה החושית שמיוחד להם.
כמה חלקים של האונה הקודקודית חשובים לעיבוד שפה.
האונה העורפית או האונה האוקסיפיטלית (TA: Lobus occipitalis) היא אזור בקליפת המוח, הממוקם בצדו האחורי של הראש.
אזור זה הוא מרכז העיבוד החזותי במוח של יונקים, והוא מכסה את מרבית שטחה של קליפת הראייה.
האונה העורפית ממוקמת באחורי הגולגולת, מתחת לעצם העורף שממנה נגזר שמה.
זוהי אחת מארבע אונות שמרכיבות את הניאוקורטקס - החלק החיצוני של קליפת המוח, שהוא גם החלק החדש יותר במוח מבחינה אבולוציונית.
בחלקה הפנימי, חריץ בשם מענית הפריש חוצה את האונה העורפית לאורכה ומחלק אותה לאזור עליון ותחתון.
את האזור הסמוך לחריץ ניתן לזהות בעזרת "הפס של ג'נארי" (Stria of Gennari), שהוא פס לבן של אקסונים עטופים במיאלין.
בשל כך, אזור זה מכונה לעיתים "הקליפה המפוספסת" (Striate Cortex).
אונה זו מקבלת את אספקת הדם שלה בעיקר מהענף הדורבני שבעורק המוח האחורי.
האונה העורפית מטפלת בחלק ניכר של עיבוד המידע החושי שמגיע ממערכת הראייה.
מרכז העיבוד החזותי העיקרי במוח האדם ממוקם על פני הקליפה המפוספסת, בחלקה הפנימי של האונה העורפית (אזור ברודמן 17).
אזור זה מכונה V1 (באנגלית Visual one), ובו מתבצע עיבוד בסיסי יחסית של הקלט הראייתי.
בהמשך, המידע מועבר לאזורי הראייה המשניים בקליפת הראייה (V2, V3 וכו'), שבהם מתבצע עיבוד מתקדם יותר של הגירוי החזותי.
כל אזור שכזה מתמחה במאפיינים מסוימים של הגירוי (ניגודיות צבעים, תפיסת תנועה, זיהוי עצמים וכו').
האומץ לנצח: מדיניות ביטחון לישראל הוא ספר עיון בהוצאת ידיעות ספרים, מאת חבר הכנסת לשעבר עפר שלח, בעברו עיתונאי ופובליציסט שחזר לתחום לאחר פרישתו מהכנסת ב-2021, שלחם במלחמת לבנון הראשונה כמפקד פלוגה בחטיבת צנחנים במילואים.
בספר מתווה שלח את הצעתו לתפיסת ביטחון עדכנית למדינת ישראל.
הספר זיכה את שלח בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2016 ובפרס צ'צ'יק בשנת 2019.
בתחילת הספר מציין שלח, שתפיסת ביטחון כוללת ומוצהרת גובשה לאחרונה בשנות ה-50, בידי אדם אחד - דוד בן-גוריון, ומאז לא עודכנה, למרות השינויים הגדולים בסביבה המדינית והצבאית של ישראל.
התפיסה המקורית התבססה על דירוג האיומים שהיו אז על ישראל, על פי מידת הסבירות והסיכון שלהם: פלישה של צבאות סדירים שמטרתם השמדה או כיבוש; ופעולות טרור של מסתננים.
כנגד איומים אלה נבנה כוח הגנה, שהתבסס באופן כמעט בלעדי על צה"ל, ובן-גוריון קבע שלושה מרכיבים חיוניים להגנה מפני האיומים: הרתעה (ביטול או החלשה של רצון האויב לתקוף את ישראל), התרעה (ידיעות על כוונתו, במקרה שיחליט לתקוף בכל זאת), והכרעה (השגת ניצחון ברור ומהיר בעימות).
תפיסה זו התאימה לאיומים שהיו אז, וליכולתו של צה"ל ביחס לאיומים ההם.
בן-גוריון קבע גם שצה"ל יתנהל על פי עיקרון האיכות, ושלח טוען שבמידה רבה, קביעה זו כבר אינה ממומשת מזה זמן רב.
שינוי סביבת האיומים על ישראל
בהתאם לכך, הדרך הנכונה איננה לבנות את הצבא החזק ביותר האפשרי, אלא - את הצבא המתאים ביותר להתמודד עם אויב היחוס.
ככלל, שלח מצביע על כך שלצה"ל יש אופי בלתי-אינטלקטואלי, שתהליך הלמידה שלו מושפע בעיקר מניסיון העבר, "בדרך הקשה" ופחות מתהליכים מסודרים של חשיבה צופה פני-עתיד.
למרות שצה"ל הוא רק מרכיב אחד של הביטחון, הרי שאופי זה הוא אחת הסיבות גם לחסרונה של תפיסת ביטחון מעודכנת, וגם לכך שאין מי שידרוש להשלים את החסר.
מבין כל האויבים הפוטנציאליים, שלח מזהה את חמאס ואת חזבאללה כאויבים המידיים, שכנגדם יש לבנות את הרכיב הצבאי של הביטחון.
בניגוד להם, איראן היא אויב אסטרטגי, אך לאור אופיו של האיום שנשקף ממנה, ומידת סבירותו להתממש - ההתמודדות איתו נעשית, וראוי שתיעשה, בעיקר באמצעים לא-צבאיים.
כך גם האיומים בפעולות טרור נקודתיות, חטיפת חיילים וכדומה, שעליהם יש צורך להגיב בפרופורציה הראויה, ולא באופן מוגזם כפי שנהוג כיום.
שלח מצביע על הכשל "התודעה תמיד מנצחת את הידיעה." כוונתו בכך, שגם לנוכח ידיעות או מסקנות מתבקשות על המציאות - התפיסות השגויות שהשתרשו בתודעה גוברות על קול ההגיון.
זהו מאפיין אנושי, המכשיל את הצד המגן; אך מצד שני הוא יכול גם להעניק לו יתרון, אם יידע לנצל את תודעתו השגויה של אויבו.
לטענתו, בעבר פעלה תפיסת הביטחון היטב, מפני שהיא הרתיעה את האויבים העיקריים, קרי: מנהיגי מדינות ערב, למשך תקופות ממושכות של כעשור בכל פעם; ובמקרה של עימות אלים - היא הביאה להפסקת רצונם להילחם, כעבור זמן קצר יחסית (הכרעה).
שלח מונה שורה של מאפיינים של סבבי העימות בשנים האחרונות, שבהם פעלה ישראל בניגוד לתפיסה, המתאימה לאויב המסוים שנגדו נלחמה:
המלחמה צריכה להיות קצרה ככל האפשר - זמן ארוך הוא חיסרון כשמדובר באויב חלש מבחינה צבאית; ככל שהאויב מחזיק מעמד זמן רב יותר, גם אם הוא נפגע מאד - הוא זוכה ביתרון פסיכולוגי-תודעתי, ולכן גם פוליטי.
כדי להכריע אויב שחי בקרב אוכלוסייה אזרחית, יש "לתקוע טריז" בינו לבין האוכלוסייה שלו, כלומר ליצור הבדל בין האינטרסים של שניהם.
פעולות קולקטיביות, כמו מצור והרס המוני, רק מגבירים את ההזדהות והתמיכה של האוכלוסייה בשלטון - החמאס או החזבאללה.
מעשה מדיני הוא הכרחי במקביל למלחמה, ולא רק אחריה.
יש הכרח בשיתוף בינלאומי; התפיסה המבטאת השלמה עצמית, של "אנחנו נסמוך רק על עצמנו", איננה רק מיושנת, במצב יחסי הכוחות הגלובליים כיום - אלא אפילו בעבר היא לא התקיימה מעולם.
הפעלה של שיקול מוסרי בלחימה - היא אלמנט המבטא כוח, ולא עול.
במקביל ללחימה, ניתן להשיג יתרונות בדרכים לא-צבאיות: מאבק מודיעיני-מסכל, כלכלי, תקשורתי, דיפלומטי, משפטי, ועוד; מול האויב העתידי, הצבא הוא רק אחד האמצעים, ולא בהכרח האמצעי העדיף.
שלח משרטט בספר עקרונות למבנהו של הצבא, שלדעתו מתאימים לזמן הזה (עמ' 158-188):
בתגובה לכשלים שהתגלו במלחמת יום הכיפורים, הצבא הסדיר הוגדל פי שלושה, שלא לצורך.
יש להקטין את סדר הכוחות ולהעלות את איכותם, וזאת בהתאמה מושכלת לאיומים בפועל.
יש לערב מומחים מהאקדמיה ומהממשל בגיבוש אופי הכוח ותפיסת הפעלתו, כפי שהדבר נעשה למשל בצבא האמריקני; המפקדים בצה"ל מנוסים בלחימה שהתרחשה בעבר, אך לא בהכרח מומחים בצרכים העתידיים.
יש לבנות יחידות ייעודיות למשימות שונות, במקום המצב הנוכחי שבו חטיבות מתאמנות בכל המתארים האפשריים, ואינן מוכשרות ללחימה בשום מתאר ברמה מספקת.
בהתאם לכך, בשטחי הגדה המערבית יש להפעיל יחידות ייעודיות - שמתמחות בביטחון שוטף, ולא בפעולות התקפיות.
מערך המילואים (עמ' 203): יש להחזיק רק יחידות שמיועדות להילחם בפועל, ואותן יש לאמן ולצייד כמו את היחידות הסדירות.
זאת כדי שתוכלנה להילחם באותה רמה, ואף לשתף פעולה עם הסדירים, על בסיס אמצעי-לחימה ותורת לחימה זהים.
קידום קצינים בכירים: יש לקדם לתפקידים בכירים את מי שניחן בראייה רחבה ובכושר ניהול, ולאו דווקא את מי שתפקד היטב ברמה הטקטית בקרב.
מודיעין צבאי: דווקא בגלל ההתקדמות הגדולה באיכות המודיעין - חלה שחיקה גדולה ביכולת של הצבא לפעול, כשהמודיעין מוגבל; על הצבא להיות מסוגל לתפקד גם כשהמידע חלקי, ועל המודיעין עצמו להיות מסוגל להודות, לפעמים, שאינו יודע.
על הקברניטים לדעת לקרוא מידע מודיעיני בעיניים ביקורתיות - ולא לחשוב שהמידע המסופק מתאר את כל מה שקיים במציאות.
הצבא כיום מוטה-טכנולוגיה יתר על המידה, ועל כן נוצרה בו ציפייה שהטכנולוגיה תענה את הכל, על חשבון החשיבה הטקטית.
דוגמה לכך: לפני מבצע צוק איתן, בעיית המנהרות לא טופלה במשך זמן רב, בין היתר מתוך המתנה לאמצעי טכנולוגי מקיף, שיוכל לגלות כל מנהרה - ועד אז לא נעשה כמעט דבר בעניין.
שלח מקדם בספרו את האסטרטגיה של גישה עקיפה.
גישה זו, הנכונה גם למלחמות העבר הקלאסיות, נכונה יותר מתמיד כנגד אויב ההווה ואויב העתיד.
הגישה הזו צריכה להתבטא בעיקר במרכיבים הבאים:
דפוס פעולה התקפי, רצוי נקודתי, רב-עוצמה, ומפתיע ככל שניתן; מהלך קרקעי בתוך ימים אחדים; פשיטות במטרה לפגוע ביעדים חיוניים, במקום כיבוש של שטח
שימוש במידה הנכונה: "פחות הוא יותר" - במובן שבמקרים רבים, ובמיוחד בעשורים הנכונים, פעולות קטנות וחסכוניות משיגות תוצאות טובות יותר מאשר הפעלה מסיבית של אש ותנועה.
אין לבזבז משאבים ולסכן כוחות על "תמונת ניצחון" בסיום המערכה.
בניגוד להערכות רבות, "תמונות סיום" כאלה לא משפיעות על התודעה של האויב.
יש לנהל "לחימה מכוונת אפקטים" (EBO) , כך שמטרת הלחימה איננה לתפוס את השטח הגדול ביותר - אלא לחולל את האפקט המרבי, שיוביל להחלשה של רצון האויב.
בניגוד לאופי ההתקפי המסורתי של צה"ל - יש הכרח לגבש גם תורת הגנה על יישובים אזרחיים, ולהקצות לכך כוחות מקצועיים, שזה יעודם היחיד; לא חטיבה מרחבית, שאחראית על הגנה והתקפה כאחד בגזרתה, אלא כוחות שיתמקצעו בהגנה בלבד, ויופעלו כחלק מתפיסת הפעלה כוללת.
תפיסה זו תכלול גם, במקרה הצורך, פינוי יישובים מתוכנן מראש, יזום ומסודר.
תפקידו של משרד הביטחון לא צריך להיות רק לייצג את הצבא כלפי הממשלה - אלא בעיקר להפך: לפקח על פעולות הצבא, ובעיקר להתוות מדיניות.
מזה זמן רב שהן הממשלה, והן הקבינט המדיני-ביטחוני המתכנס על פי חוק, פועלים במתכונת של אישור בדיעבד של החלטות, שלמעשה התקבלו כבר על ידי ראש הממשלה, ולפעמים בעצה אחת עם שר הביטחון (ובמקרים אחדים, היה זה אותו אדם).
התנהלות זו בולטת במיוחד בעת משברים, אז נערכים דיונים, כביכול, על מהלכים אופרטיביים של הצבא, שצריכים להיות מחוץ לתחום האחראיות של הקבינט.
מצד שני, הדיונים שהדרג המדיני חייב לקיים, על ריענון תפיסת הביטחון, פיקוח על הצבא, השמעה של דעות שונות - אינם מתקיימים כלל.
שלח טוען, שהצורך לחסוך במשאבים בעת לחימה מעולם לא הוטמע בצבא.
הבעיה איננה רק לצמצם את עלויות הלחימה, אלא גם להתאים את האמצעים למטרות.
פעולות רבות בסבבי הלחימה האחרונים צרכו משאבים יקרים מאוד, מבלי שהיה להם אפקט כלשהו, או שהאפקט היה מזערי.
כדוגמה מביא שלח את נוהל הקש בגג, המצריך המתנה ארוכה של כלי טיס יקר באוויר, וגם כשהמטרה מושמדת - אין לכך השפעה רבה על הלחימה.
דוגמות אחרות הן מספר טילי התמוז היקרים שנורו במלחמת לבנון השנייה על בתים (עמ' 285), וכמות האש הגדולה שהומטרה במבצע צוק איתן, שלא תמיד הניבה הישגים משמעותיים.
האולפן הפתוח היא תוכנית אקטואליה ישראלית המשודרת בימים ראשון-חמישי בין השעות 14:00–16:00 בערוץ עכשיו 14, בהנחייתה של יערה זרד.
בעבר הייתה התוכנית במתכונת סיכום חדשות היום של ערוץ 14, ושודרה בשעה 22:30. באפריל 2023 ירדה התוכנית, והוחלפה בתוכנית "חדשות הלילה" לסיכום חדשות היום, בהנחייתם לסירוגין של שרה ב"ק ועידו טאובר, החל מאוגוסט 2024 "חדשות הלילה" משודרת בשעה 23:30, בהגשת בועז גולן.
התוכנית הושקה ב-29 ביולי 2018 כחלק מלוח שידורים חדש שהושק באותה עת בהגשתו של בועז גולן, וכלל גם תוכניות נוספות ובהן ריקלין&סגל.
התוכנית החליפה את התוכניות "לפני כולם" והפטריוטים", ששודרו במשבצת שידור זו עד אותה עת.
בכל פאנל בתוכנית משתתפים כמה פובליציסטים ואנשים נוספים המציגים את דעותיהם באשר לאירועי היום השונים.
לצופים ניתנה האפשרות לשאול שאלות בדפי הפייסבוק של ערוץ 14 וחדשות 0404, שם גם שודרה התוכנית, וכן באמצעות שליחת הודעות דרך אפליקציית וואטסאפ.
ב-13 בנובמבר 2018 פתחה הרשות השנייה בהליך הפרה נגד ערוץ 20 בעקבות ריאיון שקיים בועז גולן עם מצית בית הספר הדו-לשוני בירושלים, יצחק גבאי.
עוד לפני שהתעוררה הביקורת העזה, פורסמה באותה התוכנית הבהרה כי התנהלותו ומעשיו של גבאי אינם מקובלים.
לאחר מכן פרסם הערוץ גם הודעת הבהרה.
בשנת 2022, לפני הבחירות לכנסת העשרים וחמש, מותגה התוכנית בהנחייתם המשותפת של בועז גולן ונוה דרומי.
החל מינואר 2023 חזרה התוכנית למתכונתה הקודמת בהגשת יחיד, בהגשתה של שרה ב"ק.
התוכנית שודרה בימים ראשון-חמישי בשעה 22:30.
באפריל 2023 ירדה התוכנית, והוחלפה בתוכנית "חדשות הלילה" - מגזין סיכום חדשות היום של עכשיו 14, בהנחייתם לסירוגין של שרה ב"ק ועידו טאובר.
החל מאוגוסט 2023 התוכנית שודרה בהנחייתו של בועז גולן בין השעות 16:00–14:00, כתוכנית אקטואליה ופאנל פרשנים על נושאי חדשות היום.
משנת 2024 משודרת התוכנית בהנחייתה של יערה זרד.
האומות הקלטיות הן הטריטוריות בהן שרדו השפות או התרבות הקלטית עד היום.
המונח "אומה" משמש במובנו המקורי - עם החולק זהות ותרבות משותפות ומזדהה עם טריטוריה מסורתית.
שש הטריטוריות שנחשבות כאומות קלטיות הן ברטאן (בברטונית: Breizh), קורנוול (בקורנית: Kernow), ויילס (בוולשית: Cymru), סקוטלנד (בגאלית סקוטית: Alba), אירלנד (באירית: Éire) והאי מאן (במאנית: Ellan Vannin).
בשש האומות מדוברות השפות הקלטיות בהיקפים שונים - הפלג הדרומי או הבריתוני בברטאן, ויילס וקורנוול והפלג הצפוני או הגוידלי בסקוטלנד, אירלנד והאי מאן.
טרם התפשטותם וכיבושיהם של רומא העתיקה והשבטים הגרמאניים והסלאבים, חלק הארי של אירופה נשלט בידי השבטים הקלטים ואלו הותירו מאחוריהם מורשת תרבותית ולשונית.
שטחים בצפון-מערב חצי האי האיברי - מרחב צפון פורטוגל, גליסיה, אסטוריאס וקנטבריה - נחשבים לאומות קלטיות עקב תרבותם וההיסטוריה שלהם.
בניגוד לשש המדינות לעיל, בצפון-מערב חצי האי האיברי לא שרדו שפות קלטיות בעידן המודרני ועל כן שטחים אלו לא נחשבים לחלק מהאומות הקלטיות.
מחקר גנטי שנערך באוניברסיטת אוקספורד בשנת 2006 מסיק כי רובם של תושבי האי בריטניה, כולל רבים מבני העם האנגלי, הם צאצאים של קבוצת שבטים שהגיעו אל האי מחצי האי האיברי בסביבות שנת 5000 לפנה"ס, טרם חדרו הקלטים למערב אירופה.
בניגוד למחקרים קודמים, נחקרו גם כרומוזומים אוטוזומליים בנוסף לכרומוזומי ה-Y.
הם איתרו מרכיב אוטוזומלי שקיים אצל האירופאים המודרניים שלא התקיים אצל האירופאים בני העידן הנאוליתי והמזוליתי ושהוצג לאירופאיים כנראה רק עם הנדידות ההמוניות הללו שהגיעו מחוץ לאירופה.
מרכיב גנטי זה, שמכונה "יאמנה" במחקרים אלו, מעורב ב-DNA של הציידים-לקטים הקדומים שכבר היו קיימים במערב אירופה.
לכל אחת משש האומות הקלטיות שפה קלטית משלה.
בוויילס, אירלנד, ברטאן וסקוטלנד, שפות אלו היו שגורות לאורך ההיסטוריה והן שגורות בהן עד היום, בעוד שבקורנוול ובאי מאן השפות שרדו עד לתקופה המודרנית, אך נכחדו כשפות קהילה נפוצות.
אולם, בשני האזורים ישנן תנועות חברתיות של החייאת שפה, שעודדו והובילו לאימוצן בידי האוכלוסייה המקומית ואף הובילו לכך שכיום ישנם מספר דוברי קורנית ומאנית כשפת אם.
באירלנד, ויילס, ברטאן וסקוטלנד, ישנם אזורים בהם השפות הקלטיות משמשות כשפת הקהילה ונמצאות בשימוש יום-יומי - באירלנד אזורים אלו נקראים גֶיילְטֵאכְט, בוויילס הם נקראים אֵ ווְרוֹ גֵמְרָײֵג , בסקוטלנד קֶאֵלְטֵאכְק ובברטאן בְּרֵייז-אִיזֶל .
אזורים אלו ממוקמים בדרך כלל במערב המדינות, באזורים המרוחקים והמבודדים יותר, באיים ובהרים.
בוויילס, השפה הוולשית היא מקצוע חובה בכל בתי הספר, ובנוסף כ-20% מהתלמידים לומדים בבתי ספר שבהם שפת ההוראה עצמה היא ולשית.
באירלנד, כל התלמידים לומדים את השפה האירית כמקצוע חובה עד סיום חטיבות הביניים, וכ-7.4% מהם לומדים בבתי ספר שבהם שפה ההוראה היא אירית, כחלק מתנועת הגיילסקויל.
באי מאן ישנו בית ספר יסודי אחד שבו שפת ההוראה היא מאנית ולכל התלמידים באי יש אפשרות ללמוד את השפה כמקצוע בחירה.
חלקים מצפון-מערב חצי האי האיברי - מרחב צפון פורטוגל, גליסיה, אסטוריאס וקנטבריה - טוענים גם כן להיותם חלק ממורשת קלטית זו.
מוזיקאים מקנטבריה ואסטוריאס השתתפו בפסטיבלי מוזיקה קלטית כמו פסטיבל העולם הקלטי שנערך בכפר אורטיגיירה שבגליסיה או הפסטיבל הקלטי שנערך בלוריאן שבברטאן.
במרחב צפון פורטוגל, שהיה חלק מהפרובינקיה הרומית גלאיקיה יחד עם האזורים שלעיל בספרד, ישנן תרבות ומסורות הדומות לאלו שבגליסיה.
אולם, אף שפה קלטית לא הייתה מדוברת בחצי האי האיברי ככל הנראה מתקופת ראשית ימי הביניים.
בעבר, הייתה השפה האירית נפוצה בניופאונדלנד, בטרם נעלמה ממנו באמצע המאה ה-20. ישנם שרידים של השפה בצורת מילים שונות בניב הניופאונדלנדי של האנגלית, כמו המילה "scrob" (שריטה) או "sleveen" (נבל, פרחח).
כיום, אין כלל דוברים רהוטים של השפה האירית בניופאונדלנד או בלברדור.
הידע בשפה הצטמצם למילים ספורות או למשפטים או ביטויים מסיפורי עם או שירים איריים.
קנדית גאלית או גאלית של קייפ ברטון הם דיאלקטים של השפה הסקוטית גאלית אשר מדוברים עד היום באזורים שונים בקנדה - בעיקר באי קייפ ברטון ובאזורים הסמוכים לו בנובה סקוטיה.
ב-2011, היו כ-1,275 דוברים בנובה סקוטיה וכ-300 מתוכם שהשפה הייתה עבורם שפת אם.
ולשית פטגונית היא ניב של השפה הוולשית אשר מדובר בעיקר באזורי ההתיישבות הוולשית בארגנטינה, בעיקר בפרובינציית צ'ובוט שבפטגוניה ודוברים נוספים המפוזרים לכל אורכה של ארגנטינה.
השפות הקלטיות הן חלק מהענף הגדול של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
מגזין ה-Ethnologue מגדיר שש שפות קלטיות חיות, ארבע מתוכן שימרו מספר ניכר של דוברי שפת אם.
אלו הן שתי שפות גוידליות (אירית וגאלית סקוטית, שתיהן התפתחויות של אירית תיכונה) ושתי שפות בריטוניות (ולשית וברטונית, שתיהן התפתחויות של בריטונית עתיקה).
שתי האחרות, קורנית (שפה בריטונית) ומאנית (שפה גוידלית), נכחדו בתקופה המודרנית עם דובריהן המוערכים האחרונים ב-1777 ו-1974 בהתאמה.
אך כמצוין לעיל, תנועות החייאת שפה קיימות גם בקורנוול וגם באי מאן, ומטרתן להחיות את השפות הנכחדות בקרב האוכלוסיות המקומיות.
הטבלה מטה מציגה את האוכלוסיות של האומות הקלטיות ואת מספר דוברי השפות הקלטיות בכל אומה.
המספר הכולל של התושבים באומות הקלטיות הוא כ-19,596,000 איש, מתוכם בערך כמיליון דוברי שפת אם וכ-2,818,000 דוברי השפות ברמות שונות:
אומה שם קלטי שפה קלטית עם אוכלוסייה דוברי השפה הקלטית אחוז מתוך האוכלוסייה Éire אירית (Gaeilge) אירים (Éireannaigh, Gaeil) 6,399,115
שיתוף פעולה רשמי בין האומות הקלטיות מתקיים בפוליטיקה, שפה, תרבות, מוזיקה וספורט.
הליגה הקלטית היא ארגון פוליטי הכולל את שש האומות הקלטיות ומטרתו לקדם נושאים פוליטיים, בלשניים, תרבותיים או ענייני זכויות אדם המשפיעים על אומה קלטית אחת או יותר.
הקונגרס הקלטי הוא ארגון א-פוליטי שמטרתו לקדם את התרבות והשפות הקלטיות ולשמור על חיבור אינטלקטואלי ושיתוף פעולה קרוב בין העמים.
פסטיבלים העוסקים בתרבות הקלטית כוללים את הפסטיבל הבין-קלטי בלוריאן, הפסטיבל הפאן-קלטי באירלנד, הפסטיבל הקלטי בהוואנה, הפסטיבל הקלטי הלאומי בויקטוריה, פסטיבל המדיה הקלטי ואייסטדפוד שבווילס.
פסטיבלי מוזיקה קלטית נערכים מדי שנה בגלאזגו ובסטורנווי שבסקוטלנד.
תחרויות ספורט שונות נערכות בין האומות הקלטיות ברוגבי, אתלטיקה, וכדורגל.
האומץ לחולין היא מסה שפרסמה לאה גולדברג במרץ 1938 בגיליון הראשון של כתב העת "טורים".
גולדברג, שעד אותם ימים הוכרה כמשוררת וסופרת בתחילת דרכה, חתמה לראשונה בשמה המלא, ולא בשם העט "לוג" בו חתמה קודם לכן.
במסה זו בקשה גולדברג להגיב על ענייני השעה, לחשוף את מצבה התרבותי של אירופה בשנות השלושים ולהתריע בפני איום קריסתה של המורשת ההומניסטית בה.
גולדברג ביקשה לעורר את תשומת לבם של האינטלקטואלים העבריים דאז.
כמו כן גולדברג מעמידה את חובתו של האמן ואיש הרוח לעבודת החולין, העיסוק התמידי בקיום היום יומי של האדם, ומבקשת מקוראיה להפוך לבני בריתה כחלק מאותה 'מערכת החולין'.
המאמר הצליח ליצר עניין רב בקרב דורות של קוראי ספרות וכותרתו הפכה למושג עצמאי המעסיק את חקר הספרות העברית.
חוקרי הספרות העברית הרבו לעסוק במסה ו"באומץ לחולין" כהתפתחותו של מושג.
"עבודת הלבורטוריה", עבודת החולין הקשה שדורש עולם הרוח מהקורא, שעל אודותיה והכרחיותה למען מציאת "השלמות" גולדברג כותבת במסה, היא שנדרשת גם בעת קריאתה, היינו פירוקה לאין סוף חלקים הבונים את אחדותה ותורמים להבנתה באספקטים שונים.
המסה כתובה בארבעה חלקים וכתיבתה הדיאלקטית של גולדברג, השוזרת צמדי ניגודים ואינטר-טקסטואליות לכל אורכה, היא שמחברת ביניהם.
למסה, בעלת האופי הדיאספורי, ארבעה חלקים.
המסה קושרת בין הכללי, כמו המסורת והתרבות האירופית כחלק ממסורת הספרות העברית, לבין הפרטי, כמו זיכרונה האישי מגרמניה לפני שעלתה ארצה, כשלראשונה, כאמור, היא כותבת ומפרסמת תחת שמה האמיתי.
גולדברג בוחנת את הרומנטיקה מול הריאליזם.
בעוד חוקרי ספרות בתקופתה ראו ביניהם דיכוטומיה מוחלטת, ותפסו את הרומנטיקה כזאת המרוחקת מן המציאות, גולדברג מבקשת לקרב את הרומנטיקה אל החולין.
היא פותחת את המסה בציטוט מתוך רומן "השקפות החיים של החתול מור" מאת ארנסט תיאדור אמדיאוס הופמן, "רוח אדירה נושבת אדוני", ומיד קובעת כי "לפי מהותו יכול פסוק קצר זה לשמש פתיחתא מוזיקלית לכל הזרם הרומנטי באמנות".
בחלק זה היא מציגה את היצירה הרומנטית כ"אור הנאצל מן הקרניים האולטרה-נפשיות של הזמן" ומראה כי גם עבור הרומנטיקנים יש מקום בעל חשיבות להופעתו של החולין וכי "היוצר האמיתי לא יברח לעולם מן מציאות זמנו".
בחלקה השני של המסה, גולדברג מעמידה את "ההומו אוניברסאלה" (האדם האוניברסלי) למול טיפוסו של האדם המודרני, ה"הומו דיפרנציאלה" (האדם המפרק/מפורק).
היא מתארת כיצד עולם המדעים המדויקים, שמפרק כל ערך קטן עד אין סוף ובו לכל חלקיק כזה ישנו ערך חשוב כשלעצמו, הגיע גם כן ליצירה הספרותית בהופעתו של "האדם הקטן" במרכז העלילה.
תוך סקירה של יצירות ספרות מספרות העולם, גולדברג מתארת את רוחה של הספרות האנליטית, המציגה דרך עדשת המיקרוסקופ את האדם הפשוט, המנוגד ל"אישיות הגדולה".
גולדברג מבקשת לבחון את השלמות כזו שיכולה להכיל את סך חלקיה.
בכך היא מעמידה לקוראיה את תפקידם, הן של הקורא הפשוט והן של איש הרוח והיוצר, בעבודת החולין, אותה היא רואה כ"עבודת הלבורטוריה", המחייבת ריכוז ודיוק וללא כל חגיגה של אידיאלים, לעבר יצירת האדם החדש.
למול מצבה של אירופה באותם הימים, גולדברג מסיימת את חלקה השני של המסה בתנאי הראשון הדרוש לעבודת החולין: אומץ וסבלנות.
אך היא מוסיפה "אולם האנושות העייפה ממלחמות, מלחץ סוציאלי, ממהפכות, אינה מוכנה עדיין לעבודת רוח קשה זו".
חלקה השלישי של המסה נכתב בגוף ראשון, כביטויה הפרטי של גולדברג, וזה מעמיד את הזיכרון כגורם המחבר בין הכללי והפרטי.
הזיכרון האישי של גולדברג מגרמניה של שנת 1932, מתאר את "העייפות ההמונית ממלאכת החולין של הרוח" והחיפוש, הכמיהה והדרישה סביבה ל"אישיות" שתבטל את ההומו דיפרנציאלה, המורכב ממספר רב של תכונות.
גם את חלקה האחרון של המסה פותחת גולדברג בזיכרון מ"אותו חורף בגרמניה": הרצאתו של קרל יונג בה הוא דיבר על אותה ה"אישיות".
הרצאתו של יונג, בה גולדברג נכחה, אמנם מציגה מקרה בודד.
"לא הרצאתו היא שגרמה להפיכה הנאצית" היא כותבת, אך הוא מצטרף למניין של אנשי רוח שברחו מ"מציאות החולין" וחושף את המחיר שהדבר גבה מהם.
גולדברג מסיימת בקריאה ובאזהרה נוספת, המשאירה את טעם המניפסט שישנו למסה, ומעמידה את הניגוד בין עבודת החולין לחגיגת האידיאלים, בקריאה לשותפיה "אשר יקר להם עד היום גורל האדם ועתידו, כל אלה שלא איבדו מתוך קוצר רוח את כושר המחשבה, ילכו אחריהם ויברכום ברכה אחת, ברכת תקופתנו: - אומץ לחולין!"
האולפנים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיה סאטירית שנוצרה על ידי סת' רוגן, אוון גולדברג, פיטר הייק, אלכס גרגורי ופרידה פרז.
בסדרה מככב סת' רוגן בתור הראש של אולפן להפקת סרטים בהוליווד שמתמודד עם אירועים שונים הנוגעים לתעשיית הסרטים ומשתתפים בה אנשים מוכרים רבים מהתעשייה שמגלמים את עצמם בתפקידי אורח.
הסדרה קיבלה שבחים על הבימוי, הצילום, הליהוק, ההומור והסאטירה.
הסדרה עלתה לשידור באפל TV פלוס ב-26 במרץ 2025. במאי 2025 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
מאט רמיק הוא הראש החדש של חברה להפקת סרטים, אולפני קונטיננטל.
הוא נדרש לאזן בין שאיפתו להפיק סרטים איכותיים לבין הצורך לרצות את המנכ"ל של האולפן, גריפין מיל, שמעוניין בהפקת סרטים שימשכו את ההמונים ויהיו רווחיים.
הסדרה עוקבת אחר מאט וצוותו בעודם מתמודדים עם התרחשויות שונות הנוגעות לתחום עיסוקם ועם שאיפותיהם האישיות.
סת' רוגן בתור מאט רמיק, הראש החדש של אולפני קונטיננטל.
קתרין אוהרה בתור פאטי לי, הראש הקודם של אולפני קונטיננטל והמנטורית של מאט.
אייק ברינהולץ בתור סאל ספרשטיין, סגן-נשיא בקונטיננטל וחברו של מאט.
צ'ייס סוי וונדרס בתור קווין האקט, העוזרת לשעבר של מאט שקודמה לתפקיד מנהלת זוטרת בקונטיננטל.
קתרין האן בתור מאיה מייסון, ראש מחלקת השיווק של קונטיננטל.
בריאן קראנסטון בתור גריפין מיל, המנכ"ל של אולפני קונטיננטל.
דייוויד קרומהולץ בתור מיץ' וייץ, סוכן כישרונות.
קיילה מונטרוסו מחיה בתור פטרה, העוזרת החדשה של מאט בקונטיננטל.
דוויין פרקינס בתור טיילר, ראש מחלקת יחסי הציבור של קונטיננטל.
ניקולאס סטולר בתור עצמו, במאי סרטים.
דייב פרנקו בתור עצמו, שחקן בסרט העתידי 'Alphabet City'.
זואי קרביץ בתור עצמה, שחקנית בסרט שיצא 'Open' ובסרט העתידי 'Blackwing'.
מת'יו בלוני בתור עצמו, עיתונאי בתחום הבידור.
דבון בוסטיק בתור מיילס, החבר של קווין.
ג'סיקה סנט קלייר בתור לי, סוכנת כישרונות.
רבקה הול בתור שרה, אונקולוגית ילדים שמאט היה מעורב איתה רומנטית.