tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חתולים מלקקים את עצמם על מנת לקרר את גופם – הרוק המצטבר על הפרווה מתאדה ובכך מקרר את הגוף (בדומה לתפקיד הזיעה אצל בני אדם).
השממית מנקה את עינייה באמצעות ליקוקן.
בעלי חיים רבים מלקקים משטחים רטובים לצורכי שתייה.
באמצעות הליקוק מכניסים בעלי החיים מים לתוך פיהם.
בעלי חיים רבים (ובהם בקר וסוסים) מלקקים אבנים על מנת לקבל מינרלים נחוצים החסרים במזונם.
הלמורים משתמשים בליקוק לצורכי תקשורת חברתית, וכך גם אצל השימפנזות.
ביחס לבעלי חיים אחרים, התועלת של בני אדם בליקוק מועטה ביותר.
הלשון של בני האדם קצרה באופן יחסי ואינה גמישה, ולכן לא ניתן להשתמש בליקוק לצורכי שתייה או לניקיון (אף שבעת העתיקה היו שניקו את כלי האוכל שלהם באמצעות ליקוק בלבד, בעת החדשה דבר זה נחשב לא היגייני).
בלוטות הזיעה של בני האדם מייתרות את הצורך בליקוק לצורכי קירור.
בני אדם משתמשים בליקוק לצורך טעימת מזון, ומספר סוגי מזון עוצבו כדי להיאכל באופן זה, כגון שלגונים וסוגי סוכריות קשות (בעיקר סוכריות על מקל).
בני אדם משתמשים בליקוק להרטבת משטחים כמו בולי דואר ומעטפות להפעלת הדבק המשמש להדבקתם או לסגירתן.
כמו כן קיים נוהג ללקק את האצבע ובאמצעותה להעביר דפים בספרים, וכן ללקק קצהו של חוט על מנת להקל על הכנסתו לקוף המחט.
בנוסף, לליקוק תפקיד משמעותי במין אוראלי.
ליקוק של הפות נקרא קונילינגוס בעוד ליקוק של פי הטבעת נקרא אנאלינגוס.
מחוז ליקיסה (בטטום: Liquiçá) הוא מחוז השוכן על החוף הצפוני של המדינה מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 54,834 אנשים שחיים בשטח של 543 קמ"ר.
המחוז גובל במחוזות דילי מכיוון מזרח, אילאו מדרום מזרח, ארמרה מדרום ובובונרו מדרום מערב.
במחוז ישנן אוכלוסיות גדולות של יתושים הנושאים מחלות קטלניות כמלריה וקדחת דנגי.
המחוז מחולק ל-3 גזרות מרכזיות והן:
ליקויי בניה הם מגוון פגמים תקלות או כשלים הקיימים במבנה משעת בנייתו ואשר עלולים לפגום בערכו, בשלמותו, במראהו, בהנאת המשתמשים ובביטחונם ובנקיון ואיכות סביבת המבנה.
קיימים סוגים רבים של ליקויי בנייה, אולם בעיקרון הם מתחלקים לשלושה סוגים עיקריים:
ליקויים בביסוס ובשלד - ליקויי מבנה וקונסטרוקציה הנחשבים לחמורים ביותר
ליקויים אסתטיים - הנחשבים לקלים ביותר
ליקויי הבניה שלא יהיו ניתנים לתיקון - רוכש הנכס יוכל לפנות לשמאי על מנת להעריך את שווי הפיצוי שעליו לדרוש מהקבלן, ליקויים אלו לרוב יהיו בתחום סטיות במיקום הקירות, אנכיות ומישוריות של הקירות והחיפוי.
ליקויי הבנייה שימצאו במהלך ביקורת מבנים ויכתבו בדוח בדק בית וכן יהיה ניתן לתקן הם פגמים אסתטיים, ליקויי בטיחות, בעיות במערכות מים, ביוב, אוורור ועוד.
בעיות רטיבות הן יוצאות מן הכלל מכיוון שאף על פי שהתיקון כולל פירוק תשתיות קשה לחיות בדירה בה קיימת רטיבות, בעיות אלו חייבות להיות מטופלות על ידי הקבלן ומומלץ שהטיפול יבוצע לפני אכלוס הבית.
בעיות נוספות שיש חובה לתקנן למרות שמדובר בפירוק תשתיות הן ליקויי בטיחות, ישנן לא מעט דירות בהן מבוצע מעקה שאינו עומד בתקן או מסתור כביסה רחוק מהקיר שמצריך מעקה נוסף, בבעיות אלו לא יחפש כותב הדוח או הדייר להגיע להסדר כספי עם הקבלן אלא ידרוש לתקנם לפני אכלוס הבית.
בחוק המכר (דירות), תשל"ג-1973 מוגדרים ליקויי הבנייה כפער בין מה שהובטח בחוזה המכר לרוכש הדירה ובין מה שקיים בשטח, בפועל.
ליקויי הבנייה יכולים לבוא לידי ביטוי בצנרת המבנה, באיכות הגימור, בשלד המבנה, בפער בין התוכניות שאושרו לבין מה שנבנה בפועל, או במגוון רחב של תקלות ומה שאינו עומד בנדרש, על פי התקנים ותוכניות הבנייה.
ליקויי בנייה קונסטרוקטיביים, בשלד המבנה, עלולים לסכן את חיי השוהים בו, אך גם סדקים בקירות, בעיות נזילות או חיפויים שאינם מושלמים, יכולים למנוע שימוש מיטבי במבנה.
בבדיקת איתור ליקויי בנייה, או בביקורת מבנים, ניתן לאתר מגוון רחב של ליקויי בנייה.
לאיתור ליקויי הבנייה ניתן להסתייע בחברות פיקוח בנייה, המעסיקות מהנדסי בניין למטרה זו.
תקופות האחריות הקבועות בחוק בגין ליקויי בנייה
בהתאם לקבוע בחוק המכר (דירות) ישנן שתי תקופות אחריות הנוגעות לליקויי בנייה:
תקופת הבדק - שלגביה קובע החוק פרקי זמן שונים בהתאם לטיב הליקוי
תקופת אחריות הממשיכה עוד שלוש שנים מעבר לתקופות בדק הבית
ישנה הפרדה בין תקופת האחריות לתקופת הבדק:
תקופת הבדק - תקופה שתחילתה מעת מסירת הדירה ומחולקת למספר שנים בהתאם לטיב הליקוי, כמפורט בהמשך.
תקופת האחריות - תקופה של שלוש שנים שתחילתה בתום תקופת הבדק.
להלן פירוט תקופת הבדק בהתאם לרכיבי הבנייה השונים (יובהר שתקופת האחריות הנה תוספת של שלוש שנים מעבר לתקופות הבדק כמפורט להלן):
ליקויי בניה במוצרי מסגרות ונגרות, לרבות אלומיניום ופלסטיק – שנתיים;
ליקוי בנייה בריצוף וחיפוי פנים לרבות שקיעות ושחיקה – שנתיים;
לפי חוק ההתיישנות, בכל מקרה, רוכש הדירה רשאי לתבוע את קבלן הבניין או היזם במשך תקופה של שבע שנים, בנוגע לליקויי בנייה יהא אשר יהא טיב הליקוי.
במקרים מיוחדים, בעיקר כשקיימים ליקויים נסתרים או יסודיים אזי ההתיישנות מתחילה מרגע שהליקוי התגלה לראשונה ולמעשה אין מגבלת התיישנות.
במהלך המאה ה-21 היו ויהיו בסך 224 ליקויי חמה, כאשר מתוכם 68 הם ליקויי חמה מלאים.
ליקויי חמה מלאים שכבר התרחשו
2:27 דקות צפון קנדה, צפון גרינלנד, מרכז רוסיה, מערב מונגוליה, מערב סין 22 ביולי 2009 ?
6:39 דקות פקיסטן, הודו, בהוטן, בנגלדש, מיאנמר, סין, בחלק הצפוני של איי ריוקיו שביפן 11 ביולי 2010 ?
5:20 דקות דרום צ'ילה וארגנטינה, דרום-מזרח פולינזיה 13 בנובמבר 2012 ?
4:02 דקות צפון אוסטרליה (ארץ ארנהם וחצי האי קייפ יורק), איי קרמדק שבניו זילנד 20 במרץ 2015 ?
2:47 דקות איי פארו, סבאלברד, האוקיינוס האטלנטי, הקוטב הצפוני 9 במרץ 2016 ?
4:09 דקות אינדונזיה, מיקרונזיה, איי מרשל 21 באוגוסט 2017 ?
2:40 דקות ראו ליקוי החמה המלא ב-21 באוגוסט 2017. ארצות הברית (אורגון, איידהו, ויומינג, נברסקה, צפון קנזס, מרכז מיזורי, דרום אילינוי, מערב קנטקי, טנסי, דרום-מערב קרוליינה הצפונית, צפון-מזרח ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית) 2 ביולי 2019 ?
4:33 דקות איי פיטקרן, מרכז ארגנטינה וצ'ילה, ארכיפלג טוואמוטו 14 בדצמבר 2020 ?
2:10 דקות דרום צ'ילה וארגנטינה, קיריבטי, פולינזיה 4 בדצמבר 2021 ?
4:28 דקות ראו ליקוי החמה המלא ב-8 באפריל 2024. מקסיקו, מרכז וצפון-מזרח ארצות הברית (טקסס, אוקלהומה, ארקנסו, מיזורי, אילינוי, קנטקי, אינדיאנה, מישיגן, אוהיו, פנסילבניה, ניו יורק, צפון ורמונט, ניו המפשייר ומיין), מזרח קנדה
תאריך הליקוי שעה UTC זמן כיסוי מלא אזור המוקד של מסלול ליקוי החמה המלא מפת מסלול ליקוי החמה (לחצו להגדלה) התחלה אמצע סוף 12 באוגוסט 2026 ?
2:18 דקות האזור הארקטי, גרינלנד, איסלנד, האוקיינוס האטלנטי, וצפון ספרד 2 באוגוסט 2027 ?
6:23 דקות ראו ליקוי החמה המלא ב-2 באוגוסט 2027. מרוקו, ספרד, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצרים, ערב הסעודית, תימן, סומליה 22 ביולי 2028 ?
3:44 דקות בוטסואנה, דרום אפריקה, אוסטרליה 30 במרץ 2033 ?
4:09 דקות ניגריה, קמרון, צ'אד, סודאן, מצרים, ערב הסעודית, איראן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, סין 2 בספטמבר 2035 ?
2:54 דקות סין, קוריאה הצפונית, יפן, האוקיינוס השקט 13 ביולי 2037 ?
2:18 דקות אוסטרליה, ניו זילנד, דרום האוקיינוס השקט 15 בדצמבר 2039 ?
1:51 דקות אנגולה, הרפובליקה של קונגו, אוגנדה, קניה, סומליה 20 באפריל 2042 ?
4:51 דקות מלזיה, אינדונזיה, הפיליפינים, צפון האוקיינוס השקט 9 באפריל 2043 ?
2:04 דקות גרינלנד, צפון קנדה, מונטנה, דקוטה הצפונית 12 באוגוסט 2045 ?
6:06 דקות ארצות הברית (קליפורניה, נבדה, יוטה, קולורדו, קנזס, אוקלהומה, ארקנסו, מיסיסיפי, אלבמה, פלורידה), האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, ברזיל 2 באוגוסט 2046 ?
4:51 דקות ברזיל, אנגולה, מזרח נמיביה, בוטסואנה, דרום אפריקה, סווזילנד, דרום מוזמביק 5 בדצמבר 2048 ?
4:08 דקות מרכז האוקיינוס השקט, מקסיקו, דרום-מזרח ארצות הברית (טקסס, לואיזיאנה, אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפונית), מרכז האוקיינוס האטלנטי 12 בספטמבר 2053 ?
3:04 דקות ספרד, מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצרים, ערב הסעודית, האיים המלדיביים, אינדונזיה 24 ביולי 2055 ?
2:29 דקות דרום האוקיינוס האטלנטי, דרום האוקיינוס ההודי 26 בדצמבר 2057 ?
2:23 דקות מרכז האוקיינוס השקט, אקוודור, פרו, ברזיל 30 באפריל 2060 ?
5:15 דקות חוף השנהב, גאנה, טוגו, בנין, ניגריה, ניז'ר, צ'אד, לוב, מצרים, טורקיה, קזחסטן, רוסיה 20 באפריל 2061 ?
5:49 דקות סין, מונגוליה, יפן, מרכז האוקיינוס השקט 12 באוגוסט 2064 ?
4:28 דקות מרכז האוקיינוס השקט, צ'ילה, ארגנטינה 17 בדצמבר 2066 ?
3:14 דקות אוסטרליה, ניו זילנד, דרום האוקיינוס השקט 31 במאי 2068 ?
4:04 דקות סרי לנקה, מיאנמר, תאילנד, לאוס, וייטנאם, הפיליפינים 23 בספטמבר 2071 ?
3:11 דקות מקסיקו, קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינם, גיאנה הצרפתית, ברזיל 12 בספטמבר 2072 ?
5:40 דקות מקסיקו, דרום-מזרח ארצות הברית (טקסס, לואיזיאנה, מיסיסיפי, אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית, קרוליינה הצפונית, וירג'יניה) 1 במאי 2079 ?
2:55 דקות ארצות הברית (מיין, ניו המפשייר, ורמונט, קונטיקט, רוד איילנד, מסצ'וסטס, ניו יורק, פנסילבניה וניו ג'רזי), קנדה, גרינלנד 3 בספטמבר 2081 ?
5:33 דקות צרפת, שווייץ, אוסטריה, סלובניה, הונגריה, קרואטיה, סרביה, רומניה, יוון, בולגריה, טורקיה, סוריה, עיראק, כווית, קטר, איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית, עומאן 24 באוגוסט 2082 ?
4:01 דקות אינדונזיה, גינאה החדשה, דרום האוקיינוס השקט 27 בדצמבר 2084 ?
3:04 דקות דרום האוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס ההודי 11 ביוני 2086 ?
1:48 דקות נמיביה, בוטסואנה, דרום אפריקה 21 באפריל 2088 ?
3:58 דקות מאוריטניה, סהרה המערבית, מאלי, אלג'יריה, תוניסיה, יוון, טורקיה, רוסיה, קזחסטן, סין 4 באוקטובר 2089 ?
1:38 דקות דרום האוקיינוס האנטארקטי, בקרבת אנטארקטיקה 27 בינואר 2093 ?
3:18 דקות נמיביה, דרום אפריקה, בוטסואנה, זמביה, מוזמביק, מדגסקר 22 במאי 2096 ?
6:07 דקות אינדונזיה, מרכז האוקיינוס השקט, הפיליפינים 11 במאי 2097 ?
5:18 דקות קנדה, ארצות הברית (דקוטה הצפונית, מינסוטה, ויסקונסין, אוהיו, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית), מרכז האוקיינוס האטלנטי 4 בספטמבר 2100 ?
3:32 דקות מרכז אפריקה, מדגסקר
ליקוי סגר הוא חוסר חפיפה או יחס בלתי מתאים בין השיניים של שתי קשתות השיניים, כאשר הן מתקרבות אחת לשנייה בעת סגירת הלסתות.
ליקוי סגר הוא בעיה נפוצה מאוד באוכלוסייה, אם כי רוב המקרים לא חמורים דיים כדי להצדיק טיפול.
אדם הלוקה בליקוי סגר חמור ביותר, אשר סובל מגדילה בלתי רגילה של עצמות הפנים, רשאי לדרוש טיפול אורתודונטי ולפעמים טיפול כירורגי כדי לתקן את הבעיה.
תיקון של ליקוי סגר עשוי להפחית את הסיכון של עששת ולעזור להקל על לחץ מוגבר שמופעל על המפרק הלסתי-רקתי.
טיפול אורתודונטי משמש גם כדי ליישר את השיניים מסיבות אסתטיות.
ליקוי סגר לעיתים מתבטא כחוסר הרמוניה של הפנים, כאשר היחסים בין המפרקים העליונים והתחתונים אינם מתאימים.
לעיתים קרובות התאמות לקויות מסוג זה מעוותות את צורת הפנים של המטופל ומשפיעות בצורה דרסטית על האסתטיקה של הפנים, וכמו כן גם על טיב הלעיסה והדיבור.
רוב ליקויי הסגר מסוג זה יטופלו לרוב רק על ידי ניתוח אורתודונטי.
נהוג לסווג את סוג ליקוי הסגר לשלושה סוגים, בהתאם למישור הסגר בין השיניים והלסתות, לפי שיטת הסיווג על פי אנג'ל (Angel's Classification System) שפורסמה ב-1899.
עם זאת, ישנם מצבים נוספים, למשל – צפיפות שיניים, אשר לא מתאימים ישירות לסיווג זה.
שיטת הסיווג על פי אנג'ל
אדווארד אנג'ל, הידוע בתור אבי האורתודנטיה המודרנית, היה הראשון לסווג ליקויי סגר.
הוא ביסס את הסיווג על פי המיקום היחסי של השן הטוחנת הראשונה בלסת העליונה.
לפי אנג'ל, ה-Mesiobuccal Cusp (בליטה קדמית) של הטוחנת העליונה הראשונה צריכה להתאים במיקום עם ה-Buccal Groove של השן הטוחנת הראשונה בלסת התחתונה.
השיניים כולן צריכות להתאים לקו הסגירה, שבקשת העליונה, הוא עיקול חלק דרך ה-Central Fossae של השיניים האחוריות ו-Cingulum של השיניים החותכות והניבים.
בקשת התחתונה, ישנו עיקול חלק דרך ה-Buccal Cusps של השיניים האחוריות וקצוות הניבים של השיניים הקדמיות.
כל חריגה מהתאמה זו, משמעה ליקויי סגר שונים.
ייתכנו גם רמות שונות של ליקויי סגר בצד ימין או שמאל.
Neutrocclusion – דרגה 1 – יחס השיניים הטוחנות בסגירה הוא תקין, כמתואר עבור השן הטוחנת הראשונה בלסת העליונה (מקסילה), אך לשאר השיניים יש בעיות כגון ריווח, צפיפות, פריצה עליונה/תחתונה וכדומה.
Distoclusion – דרגה 2 – (Overjet, Overbite) – במצב זה, ה-Mesiobuccal Cusp של השן הטוחנת הראשונה בלסת העליונה אינו תואם את ה-Mesiobuccal Groove של השן הטוחנת הראשונה בלסת התחתונה.
במקום, הוא ממוקם קדמית לו.
לרוב, ה-Mesiobuccal Cusp ממוקם השן הטוחנת הראשונה בלסת התחתונה למתלעת השנייה (2nd Premolar).
דרגה 2, סיווג 1: יחסי הטוחנות הם כמו אלו של דרגה 2, והשיניים הקדמיות בולטות.
דרגה 2, סיווג 2: יחסי הטוחנות הם כמו אלו של דרגה 2, אך השיניים המרכזיות הן בנטייה אחורית והצידיות חופפות למרכזיות.
ה-Mesiobuccal Cusps של הטוחנת הראשונה בלסת העליונה (מקסילה) נמצאים אחורית ל-Mesiobuccal Groove של השן הטוחנת הראשונה בלסת התחתונה (מנדיבולה).
לרוב במצב זה, השיניים הקדמיות של הלסת התחתונה יותר בולטות מאלו של הלסת העליונה.
במצב זה למטופל לרוב יש לסת תחתונה (מנדיבולה) גדולה, או לסת עליונה (מקסילה) קצרה.
סקירה אודות שיטת הסיווג על פי אנג'ל ושיטות חלופיות
חסרון משמעותי של שיטת הסיווג על פי אנג'ל הוא שהיא לוקחת בחשבון רק ראייה דו־ממדית לאורך הציר הסגיטלי, בסגירה הסופית, על אף שליקויי הסגר הם תלת־ממדיים.
סטיות בצירים שאינם סגיטליים, סטיות א-סימטריות, ליקויי סגר פונקציונליים ומאפיינים טיפוליים אחרים אינם מקבלים התייחסות.
חסרון נוסף, הוא חוסר הביסוס התאורטי של שיטה זו.
בנוסף, השיטה רק מתארת את הסגר הסטטי, ומתעלמת מהתפתחות וגורמים (אטיולוגיה) של בעיות סגר, ומתעלמת מהיחסים של השיניים ושאר חלקי הפנים.
עם זאת, ניסיונות שונים לשינוי שיטת הסיווג על פי אנג'ל לשיטה יותר יעילה לא צלחו, ושיטת הסיווג על פי אנג'ל ממשיכה לגבור על שאר השיטות בשל פשטותה ובהירותה.
תיקונים מוכרים לשיטת סיווג זו מוזכרים החל מ-1915 על ידי מרטין דווי, ובנו לישר (1912, 1933).
שיטות אלטרנטיביות הוצעו על ידי סימון (1930 – שיטת הסיווג התלת־ממדית הראשונה), יעקב א.
זלצמן (1950 – שיטת סיווג המבוססת על מבנה גולגולתי) וג'יימס ל.
צפיפות שיניים נגרמת כאשר חסר מקום מספק לכלל השיניים התקינות של אדם בוגר.
שיניים נוספות, חסרות, פגועות או בעלות צורות לא שגרתיות מזוהות כגורמים שונים לליקויי סגר.
לסת קטנה ולא מפותחת, הנגרמת כתוצאה מחוסר בלחץ הנגרם בעקבות לעיסה במהלך הילדות, יכול לגרום לצפיפות יתר בשיניים.
מכשירים אורתודנטיים שונים, כתרים, פלטות או גשר, כולל שברים בלסתות לאחר תאונה משמעותית, מהווים אף הם גורמים נוספים.
גידולים בפה ובלסת, מציצת אצבע, הוצאת לשון, שימוש במוצץ מעבר לגיל 3 ושימוש ממושך בבקבוק גם הם תועדו כגורמים לתופעה.
בניסוי שנערך בין שתי קבוצות של שפני סלע, שחלקם אכלו ירקות ופירות מבושלים וחלקם את אותו המזון אך טרי, השפנים אשר ניזונו מהאוכל המבושל והרך, היו בעלי פנים צרות וקצרות יותר, ולסתות תחתונות צרות וקצרות ביחס לאלו שניזונו מהירקות והפירות הלא מבושלים.
ניסויים הראו תוצאות דומות בחיות שונות, כגון פרימטים – דבר התומך בתאוריה שלחץ בלעיסה במהלך הילדות גורם ללסת לגדול יותר לגודל הנדרש עבור השיניים.
מחקרים שונים אף הראו תופעה זו על בני אדם.
ילדים אשר לעסו מסטיק קשיח למשך שעתיים ביום, הראו התפתחות לסתות מואצת.
צפיפות יתר של השיניים מטופלת על ידי אורתודנטים, לרוב על ידי עקירת שיניים, פלטות שקופות או גשר.
לרוב, לאחר שינויי גדילה או טיפולים כירורגיים במבוגרים.
טיפול כירורגי הוא הכרחי רק במקרים חריגים.
טיפול כירורגי עשוי לכלול עיצוב צורה מחדש, הארכה או קיצור של הלסת.
חוטי טייל, פלטות או ברגים עשויים להוות שימוש על מנת לחזק את עצם הלסת, באופן דומה לזה המשמש לייצוב עצם הלסת בעקבות שבר או תזוזה.
מעט מאוד אנשים הם בעלי התאמה "מושלמת" של השיניים בין שתי הלסתות.
עם זאת, רוב הבעיות הן מינוריות ולא מצריכות טיפול.
חוסר התאמה של גודל השיניים
על מנת להשיג סגירה תקינה ומותאמת של השיניים בשתי הלסתות, השיניים הקדמיות בשתי הלסתות, או השיניים העליונות והתחתונות בכללי, צריכות להיות פרופורציונליות זו לזו מבחינת גודל.
חוסר התאמה בגודלי השיניים (TSD – Inter-arch Tooth Size Discrepancy) מוגדר כחוסר פרופורציה בממדים של שתי קשתות השיניים.
מצב זה קיים ב-17-30% מהמקרים אצל מטופלים אורתודנטיים.
ליקויי סגר אחרים יכולים להיגרם עקב גודלי שיניים או חוסר התאמה גולגולתית הוריזונטלית, ורטיקלית או טרנסברסלית (מישורים אנטומיים).
פנים ארוכות עשויות להוביל לליקוי סגר המשאיר את הפה מעט פתוח בעת סגירתו, ופנים קצרות עלולות להוביל לליקוי סגר המוביל לנשיכה עמוקה.
עם זאת, ישנם גורמים מוכרים יותר לסגירה פתוחה (Open Bite) – כגון הוצאת לשון או מציצת אצבע, ובאופן דומה לנשיכה עמוקה (Deep Bite).
הלסת העליונה או התחתונה יכולות להיות גדולות מהרגיל, דבר המוביל לליקוי סגר מדרגה 2 או 3, ליקויי סגר אשר יכולים להוביל לניתוח לסת כחלק מטיפול שלם, הניתן לראות ב-5% מהאוכלוסייה הכללית.
הרגלים אוראליים ולחץ על השיניים בכל אחת מהלסתות הם הגורמים העיקריים לליקויי סגר.
בגדילת הגולגולת האקטיבית, נשימה מהפה, מציצת אצבע, שימוש במוצצים, כסיסת ציפורניים, לעיסת עטים ועפרונות, יציבה לא תקינה, בעיות בליעה והרגלים נוספים המשפיעים רבות על התפתחות הפנים וקשתות השיניים.
מציצת מוצצים אף נצפתה כמהווה גורם לדלקת באוזן התיכונה.
עששת, דלקות חניכיים ואובדן שיניים, עלולים לשנות את הצמיחה התקינה של השיניים הקבועות.
ליקנופס (שם מדעי: Lycaenops) הוא סוג של זוחל מקבוצת התראפסידה שחי בתקופת הפרם לפני 270.6-251 מיליון שנה.
יצור זה הזכיר במראהו סמילודון קטן ודינוזאור טורף, אך הוא לא היה יונק ולא דינוזאור.
אורכו הגיע ל-1 מ', משקלו ל-15 ק"ג, הוא נע על ארבע רגליים, היה בעל כתפיים חזקות וכנראה יכל לזנק במהירות ואולי גם לטפס על עצים.
לסתותיו נטו כלפי מטה ובקצוותיהם היו זוג ניבים חדים.
הם היו ציידים קטנים שהשתמשו בשיניהם כדי לטרוף יצורים קטנים, בעיקר לטאות ודיצינודונטים.
מבנה חייו כנראה דמה לזאבים המודרניים.
כל הליקנופסים נכחדו לפני 251 מיליון שנה, קצת לפני תקופת הטריאס בה הופיעו הדינוזאורים.
ליקורינוס (שם מדעי: Lycorhinus; משמעות שמו: "חוטם זאב") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף ממשפחת ההטרודונטוזאוריים שחי במשך תחילת היורה שלפני 197 מיליון שנה באפריקה.
המאובנים שלו התגלו ב-1924 בתצורת אליוט שבכף התקווה הטובה, דרום אפריקה והוגדרו בידי החוקר סידני ה.
בתצורה זו התגלו דינוזאורים מוקדמים מתחילת היורה כמו המסוספונדילוס, המלנורוזאורוס, הלסוטוזאורוס והאאוסקלוזאורוס, וכן קרוביו ההטרודונטוזאורוס והאבריקטוזאורוס.
האחרון נחשב בתחילה לחלק מסוג זה, אך הועבר לסוג נפרד ב-1975.
דינוזאור זה היה קטן יחסית, באורך של 1.2 מטר לרבות הזנב והיה בעל לסתות חזקות עם ניבים ארוכות בקדמת הלסת, מהם קיבל את שמו מהוטון.
עם זאת הויטון סבר שמדובר בסוג של קיינודונט דמוי-כלב כשלבסוף הסתבר שהיה קרוב יותר להטרודונטוזאורוס.
למרות המראה המפחיד של ניביו הוא כנראה היה אוכל שורשים וצמחייה דומה או לפחות אוכל כל ולא טורף.
ליקיניה אודוקסיה הייתה קיסרית רומאית, בתו של קיסר האימפריה הביזנטית תיאודוסיוס השני, ואשת קיסרי האימפריה הרומית המערבית ולנטיניאנוס השלישי ופטרוניוס מקסימוס .
אודוקסיה הייתה בתם היחידה של קיסר האימפריה הביזנטית תיאודוסיוס השני ואשתו, המשוררת אליה אודוקיה אשר הייתה ממוצא יווני.
ליקיניה אודוקסיה נישאה לקיסר האימפריה הרומית המערבית ולנטיניאנוס השלישי ב-29 באוקטובר 437 בקונסטנטינופול.
בשנת 439 קיבלה אודוקסיה את התואר אוגוסטה, עם הולדת בתה אֶוּדוֹקִיָה.
בהמשך נולדה בתם השנייה פלסידיה.
בשנת 455 נרצח ולנטיניאנוס על ידי שניים מחבריו של המצביא פלביוס אאטיוס, אותו רצח בעבר.
לולנטיניאנוס לא היו צאצאים זכרים והוא מעולם לא קבע מי יהיה יורשו.
בשל כך, לאחר מותו היו מספר אנשים שתבעו את כס המלוכה, בהם פטרוניוס מקסימוס.
לבסוף פטרוניוס מקסימוס הפך לקיסר החדש של האימפריה הביזנטית, ובעקבות כך דרש שליקיניה אודוקסיה תתחתן איתו, אחרת תוצא להורג.
על מנת להיחלץ מהנישואים הכפויים אודוקסיה הצליחה לזמן בסתר את גאיזריק, מלך הוונדלים.
כוחותיו של גאיזריק הגיעו בעקבות כך לרומא, כבשו את העיר, הביסו את כוחותיו של פטרוניוס מקסימוס, ובזזו את העיר.
פטרוניוס מקסימוס נמלט מרומא אך נרצח סמוך לאחר מכן בידי אספסוף.
כוחותיו של גאיזריק לקחו שבויים רבים, כולל את אודוקסיה ואת שתי בנותיה, אודוקִיה ופלסידיה.
לאחר שחזרו לקרתגו חיתן גאיזריק את אודוקיה הצעירה עם בנו הבכור ויורשו הונריק.
שלוש הנשים היו שבויות בקרתגו במשך שבע שנים, עד שקיסר האימפריה הביזנטית שילם כופר גדול עליהן.
בעקבות כך אודוקסיה ופלסידיה עברו לקונסטנטינופול, בעוד שאודוקיה נשארה באפריקה כאשתו של הונריק.
ליקר לימון הוא כל ליקר המכיל לימונים, אלכוהול מזוקק וסוכר.
טעמו מתוק או מתוק-חמוץ, צבעו בצבע הלימון וגרידת הלימון היא זו שנותנת לו את טעמו החמוץ.
תוספת מים תשנה את טעמו החמוץ של הליקר, ויש המוסיפים חלב או שמנת.
הליקר מיוצר על ידי השריית גרידת לימון באלכוהול מזוקק (לרוב לרמה של מעל 90% אלכוהול בנפח) במשך מספר ימים בכלי אטום, תהליך הממצה את השמן האתרי של הפרי, האחראי על טעמו, ריחו וצבעו של הליקר.
זנים שונים של לימון משמשים לייצור טעמים שונים.
הלימונים בהם משתמשים לייצור הליקר משתנים על פי חבל הארץ שבו הליקר מיוצר.
כמו כן, ניתן להשתמש בסוגי אלכוהול שונים כדי לתת טעמים מודגשים אחרים.
הלימונצ'לו הוא ליקר הלימון המפורסם ביותר בעולם ומיוצר באיטליה, אבל קיימים סוגים נוספים של ליקרי לימון- למשל המשקה הרומני ציטרינווקה.
במחוז קמפניה נוהגים לשתות לימונצ'לו כצ'ייסר לאחר שתיית קפה.
ליקר אתרוגים הוא סוג של ליקר לימון המיוצר בעיקר באי היווני נקסוס ובישראל.
הוא עשוי מהפרי והעלים של עץ האתרוג, הדומה לעץ הלימון, אך חזק יותר ומעט שונה בטעמו.
ליקר אתרוגים מגיע בשלושה סוגים.
הזן הירוק מתוק יותר ומכיל פחות אלכוהול.
הזן הצהוב הוא החזק ביותר, ויש בו הכי פחות סוכר.
ליקר אתרוגים בהיר מאזן ביו התכונות.
המשקה היה אופנתי לזמן קצר בתחילת שנות ה־80. כיום הליקר לא נפוץ מחוץ לנקסוס, בגלל מחסור בעצי אתרוג.
בישראל, בה מגדלים עצי אתרוג רבים, ישנן חברות ואנשים פרטיים המכינים ליקר אתרוגים.
לפי פסק של רבנים, מותר להכין את הליקר גם מאתרוגים שקיימו בהם את מצוות ארבעת המינים.
ליקופילום (שם מדעי: Leucophyllum) הוא סוג של שיחים ירוק-עד ממשפחת הלועניתיים, מקור הצמח במדבריות טקסס ומקסיקו.
הפרחים הם בצורת פעמון או משפך, עם חמש אונות ושתי שפתיים, וצבעים הנעים בין לבן למגנטה לסגול.
השם הגנרי נגזר מהמילים היווניות λευκός (leukos), שמשמעותן "לבן", ו-φυλλον (phyllos), שפירושו " עלה ", המתייחסות לעלווה המכוסה בטריכום.
גובה השיח יכול להגיע עד 2–3 מטר.
הפריחה היא בסוף הקיץ ובסתיו.
העלים בצורה אליפטית, ומופיעים על הענפים בזוגות, וצבעם ירוק לבן.
שיחים אלה גדלים בקרקעות חוליות ויש להם סבילות גבוהה למלח.
הם הפכו פופולריים עבור נטיעות באזורים חמים יותר ובגינון יובשני ; הם דורשים מינימום מים, מעוצבים בקלות לגדר חיה ופורחים על פני כל פני השטח שלהם.
שיחי ליקופילום מפורסמים ביכולתם "לחזות" גשם, בדרך כלל פורחים מספר ימים לפני סופת גשם, ככל הנראה בתגובה ללחות.
הם נקראים לפעמים "שיח ברומטר " מסיבה זו.
מאמינים שזו תכונת הישרדות בבתי הגידול המדבריים למחצה של הצמחים.
בישראל הצמח נמכר במשתלות, ומשמש כשיח מתאים לגינות ציבוריות.
הסוג כולל 12 מינים, מתוכם אוקלמו חמישה זנים.
– מרווה טקסס, ריינג'ר טקסס, עלה כסף
ערך זה מפרט רשימה חלקית של ליקויי חמה שהיו ושצפויים להיות בישראל במאה ה-20 ובמאה ה-21.
בתרשימים מתואר המסלול הצר בו יופיע ליקוי החמה באופן מלא, בו הירח יכסה את השמש לחלוטין מעין הרואים, לצד המסלול בו יופיע ליקוי החמה באופן חלקי, בו הירח יכסה רק חלק מהשמש מעיני הרואים.
כמו כן ניתן לראות בתרשימים באלו חלקים של כדור הארץ יהיה יום בזמן הליקוי ובאילו חלקים יהיה לילה.
ליקויי חמה מלאים וטבעתיים הנראים מערים בישראל
להלן רשימה של ליקויי חמה מלאים וטבעתיים הנראים מערים נבחרות בישראל.
בליקוי חמה טבעתי בניגוד לליקוי חמה מלא, במקום שהירח יסתיר את כל השמש, נראית סביבו טבעת זוהרת.
הרשימה היא על פי אתר של נאס"א המפרט ליקויי חמה מעל יבשת אסיה בחלוקה לפי ערים ולפי בחירת תקופה בת מאה שנים החל מהמאה ה-15 לפני הספירה ועד סוף האלף הנוכחי.
הרשימה המתקבלת היא של מועד תחילת ליקוי החמה, מועד שיא הליקוי ומועד סיומו, סוג הליקוי (חלקי, טבעתי, מלא) ומידת כיסוי פני השמש על ידי הירח.
ליקוי החמה המלא האחרון שנראה מירושלים התרחש ביום ראשון, 20 באוגוסט 1933. הליקוי הבא יחול ביום ראשון, 8 באוגוסט 2241.
לירה שטרלינג (בראשי תיבות: ליש"ט; באנגלית: Pound sterling, בראשי תיבות: stg, ובקיצור פאונד או בסלנג: "קוויד") היא המטבע הרשמי בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
הליש"ט הוא המטבע הרביעי הכי נסחר בעולם (אחרי הדולר האמריקאי, האירו והין היפני).
הסימן המקובל של ליש"ט הוא £, וסימונה לפי תקן ISO 4217 הוא GBP.
לעיתים גם נעשה שימוש בסימון הלא-תקני UKP.
הסימן £ הוא עיצוב מסוגנן של האות L, מקורו באות הראשונה של המילה ליברה.
כחברה מלאה באיחוד האירופי הייתה בריטניה רשאית להצטרף ל"גוש האירו", אך היא החליטה שלא לאמץ את האירו ולהמשיך להשתמש בליש"ט כהילך חוקי.
בנק אנגליה הוא הסמכות המוניטרית העליונה בבריטניה, וזו אינה כפופה לבנק המרכזי האירופי.
מקור המונח "לירה" הוא ליברה, באנגלית פאונד, יחידת מידה של משקל.
זאת כיוון שמטבע זה היה שווה לפאונד כסף סטרלינג (סגסוגת המכילה 92.5% כסף והשאר מתכות אחרות).
זה היה שוויה בעת תחילת השימוש בה כמטבע רשמי באנגליה ב-1560, בתקופת שלטון המלכה אליזבת הראשונה.
בעקבות האיחודים עם סקוטלנד ואירלנד הפכה ליש"ט למטבע הרשמי בכל הממלכה המאוחדת.
ב-1928 החלה הרפובליקה של אירלנד להנפיק מטבעות משלה ששימשו בצד המטבע הבריטי כהילך חוקי ברפובליקה.
המטבעות הבריטיים נושאים תמיד את דמות המונרך (מלך או מלכה) הבריטי המכהן.
למשך 70 שנים עד לפטירתה, נשאו המטבעות את דיוקנה של המלכה אליזבת השנייה.
בספטמבר 2022 לאחר פטירת המלכה, היה צ'ארלס השלישי למלך וכנהוג עוצבו והוצגו מטבעות של 50 פני ו-5 פאונד הנושאים את דיוקנו.
המטבעות עוצבו על ידי הפסל הבריטי מרטין ג'נינגס ויכנסו לשימוש בעתיד הקרוב.
לעומתם, שטרות הכסף של בנק אנגליה החלו לשאת את דיוקן המונרך המכהן רק במאה ה-20 מאחר שבמקור, הם היו מעין המחאות בעלות ערך קבוע מראש.
לפני הנהגת שיטת החלוקה העשרונית בשנת 1971 הייתה מחולקת הלירה שטרלינג ל-20 שילינג, וכל שילינג התחלק ל-12 פני.
כלומר, ליש"ט הכילה 240 פני.
עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 היה המטבע הקטן ביותר רבע פני, כלומר 1/960 לירה שטרלינג, והוא כונה פרד'ינג (Farthing).
במאה ה-19 הונפקו עריכים נמוכים יותר של חצי פרד'ינג, שליש פרד'ינג ואף רבע פרד'ינג.
שיטת חלוקה זו הייתה המשך לשיטה שהונהגה בתקופת קרל הגדול והייתה נהוגה גם בצרפת ובחלקים אחרים של אירופה עד סוף המאה ה-18. עם המעבר לשיטה העשרונית, המטבע הקדם-עשרוני של 6 פני (Sixpence) הוחלף ב-2.5 פני עשרוניים.
כדי להקל על ההמרה, הונהג גם מטבע של חצי פני חדש (1/200 של לירה שטרלינג), אף על פי שכבר באותה עת היה ברור שמטבע חצי-פני חדש לא יאריך ימים בגלל ערכו הנמוך.
האינפלציה הגבוהה בבריטניה בשנות ה-70 אכן שחקה את ערכו והביאה להוצאתו מהמחזור של מטבע חצי-פני ב-1984. בפועל, חדל הציבור להשתמש בחצי הפני עוד קודם לכן.
היו גם חלוקות חלופיות של הלירה שבאו לידי ביטוי בהנפקת המטבעות.
למשל, הייתה נהוגה גם חלוקת הלירה לרבעים ולשמיניות.
רבע לירה כונה "כתר" (Crown) ושוויו היה 5 שילינגים (כלומר, 60 פני ישנים).
שמינית הלירה כונתה "חצי כתר" (Half a Crown) ושוויה היה 2 שילינגים ו-6 פני (כלומר, 30 פני ישנים).
פרטים אודות מטבעות נוספים שהיוו חלק מהמערכת המוניטרית הבריטית לפני המעבר לשיטה העשרונית מופיעים בערך שילינג.
עד למעבר לשיטת החלוקה העשרונית ב-1971, היה נהוג לנקוב חלק מהמחירים בגינאה או "גיני" (Guinea).
הגינאה הייתה מטבע זהב שבוטל ב-1816, אשר שוויו בעת ביטולו היה 21 שילינג (כלומר לירה אחת ושילינג אחד, או 1.05 לירות).
במקום הגינאה הונפק מטבע זהב בשווי ליש"ט שנקרא סובריין.
(Sovereign) על אף ביטול הגינאה, הוסיפו המעמדות הגבוהים באנגליה להשתמש בה בעיקר בעת שנקבו את שכרם של בעלי מקצועות חופשיים כגון רופאים או עורכי דין.
כיום נעשה שימוש במונח גינאה רק במרוצי סוסים, כעניין של מסורת.
ארץ ישראל המנדטורית הייתה חלק מגוש השטרלינג והונהגה בה מועצת מטבע (Currency Board).
הלירה הארץ-ישראלית (לא"י) שהייתה נהוגה בארץ בתקופת המנדט הבריטי הייתה שווה בערכה לליש"ט.
על אף העובדה כי בארץ ישראל המנדטורית לא הונהגה החלוקה למטבעות שילינג ופני, אלא שיטה עשרונית שעל-פיה נחלקה הלירה הישראלית ל-1000 מיל, המטבע בן 50 מיל א"י (החלק העשרים של לא"י), נקרא בלשון עממית "שילינג" ומטבע של 10 מיל נקרא "גרוש".
ארץ-ישראל הוצאה מגוש השטרלינג ב-22 בפברואר 1948 בהחלטה של ממשלת הממלכה המאוחדת.
ליש"ט היא המטבע הרשמי בממלכה המאוחדת ובשטחי הכתר: אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון-אירלנד.
עם זאת, היא אינה המטבע באירלנד שהיא רפובליקה עצמאית, ובה ההליך החוקי הוא האירו.
ב-1990 הצטרפה בריטניה למנגנון שער החליפין האירופי אך ב-1992 פרשה ממנו עקב יום רביעי השחור , אירוע ספקולנטי שגרם לאי יציבות במטבע.
השטרות הראשונים של ליש"ט הונפקו על ידי בנק אנגליה זמן קצר לאחר הקמתו ב-1694. מ-1745 השטרות הודפסו ביחידות של בין £20 ל-£1,000 כשחלק נוסף בצורה ידנית, ב-1759 נוסף שטר בערך של £10 ב-1793 נוסף שטר של £1 וב-1797 נוסף £2. שני האחרונים בוטלו לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
בנק סקוטלנד החל להנפיק שטרות ב-1695, וב-1727 החל הבנק המלכותי הסקוטי להנפיק שטרות.
ב-1825–1826 החל בנק אירלנד להנפיק שטרות ליש"ט.
ב-1826 הותר לבנקים המרוחקים מלונדון יותר מ-105 ק"מ להנפיק שטרות נייר בעצמם.
ב-1844 בנקים חדשים לא יכלו יותר להנפיק שטרות בעצמם באנגליה וויילס, אך לא בסקוטלנד ובאירלנד.
ב-1921 הונפקו השטרות האחרונים של בנקים פרטיים באנגליה.
ב-2000 החל הבנק של צפון אירלנד להנפיק שטרות פולימר של 5£.
בספטמבר 2016 החל בנק אנגליה להנפיק שטרות פולימר 5£, ושטרות הנייר המקבילים הוצאו מהמחזור ב-5 במאי 2017. המעבר לשטרות פולימר הביא לטענות של טבעונים נגד שימוש בשומן מן החי כמרכיב בפולימר.
ב-14 בספטמבר 2017 הוכנסו לשימוש שטרות פולימר של £10, ושטרות הנייר המקבילים הוצאו מהמחזור ב-1 במרץ 2018. שטרות פולימר של £20 הוכנסו לשימוש בפברואר 2020 ושטרות של £50 ב-2021. ב-1 באוקטובר 2022, הוצאו השטרות הישנים של £20 ו-£50 משימוש, ותוקפם פג.
היתרים להנפקת שטרות - סקוטלנד וצפון אירלנד
למרות שהמטבעות מונפקים אך ורק על ידי המטבעה של אנגליה, ושהשטרות עבור אנגליה וווילס מונפקים על ידי בנק אנגליה, ישנו היתר מיוחד ל-6 בנקים בצפון אירלנד וסקוטלנד להנפקת שטרות.
עד 30 ביוני 2020, היה בנק שביעי First Trust Bank בצפון אירלנד שגם הוא הורשה להנפיק שטרות.
בין השאר, הנפיק בנק זה שטר הנצחה ב-2006 במותו של הכדורגלן הצפון אירי ג'ורג' בסט.
לירה מצרית או גְנֵיה (جنيه בהגייה מצרית) היא ההילך החוקי של מצרים על פי צו החל משנת 1834.
המטבע מוטבע לשימוש הציבור החל משנת 1836. הלירה המצרית מחולקת ל-100 פיאסטרים או קְרוּש (قروش).
(ובעברית: גרוש), כשבעבר הייתה נהוגה חלוקה ל-1000 מיליימס.
הבנק המרכזי של מצרים החל להנפיק שטרות החל מה-3 באפריל 1899.
הלירה המצרית משמשת הילך חוקי ברצועת עזה מ-1951.
כפי שפורסם בעיתון כלכליסט בסוף שנת 2016, במסגרת מאמר על המטבעות הגרועים של אותה שנה, מצרים קיבלה בנובמבר 2016 את ההחלטה הקיצונית לאפשר למטבע להיסחר בחופשיות בלי הצמדה.
המהלך הזה היה חלק מניסיון להקל על המשבר הכלכלי העמוק במדינה ולהבטיח קבלת הלוואת חירום מקרן המטבע הבינלאומית.
מיד לאחר ההחלטה הלירה המצרית נפלה ב-48% מול הדולר.
היא המשיכה ונחלשה מאז, ואת שנת 2016 היא סיימה בירידה של 59% מול הדולר.
במאמר נוסף שפורסם באותו עיתון בחודש אפריל 2023 דווח כי הלירה המצרית צנחה מאז תחילת שנת 2023 ב-20% לעומת הדולר, ולפי חלק מההערכות זוהי רק תחילת הירידה.
בעקבות זאת הלירה המצרית דורגה כמטבע השישי הגרוע ביותר מבחינת הביצועים מאז תחילת השנה, זאת לאחר שב-2022 היא איבדה מחצית משוויה.
כל השטרות המצריים הם דו לשוניים, עם טקסטים בערבית וספרות ערביות מזרחיות בפני השטר, וטקסטים באנגלית וספרות מערביות על גב השטרות.
העיצובים שעל פני השטר מציגים מבנים איסלאמיים ואילו העיצובים שעל גב השטרות הכוללים מוטיבים מצריים עתיקים (בניינים, פסלים וכתובות).
במהלך דצמבר 2006, הוזכר במאמרים בעיתונים "אל אהרם ואל אחבאר" שיש תוכניות להכניס שטרות של 200 ו-500 לירות מצריות.
נכון לשנת 2019, ישנם שטרות של 200 לירה מצרית במחזור, אך עדיין אין תוכניות להנפקת שטרות של 500 לירות מצריות.
החל משנת 2011 בוטלו שטרות 25 ו-50 פייסטר ולירה מצרית אחת לטובת שימוש נרחב יותר במטבעות.
עם זאת, החל מיוני 2016, הבנק הלאומי של מצרים החזיר למחזור את שטר ה-1לירה מצרית וכן שטרות של 25 ו-50 פייסטר בתגובה למחסור במטבעות קטנים.
נגיד הבנק המרכזי של מצרים הודיע שהבנק המרכזי של מצרים ינפיק שטרות פולימרים עד תחילת 2021. שינוי זה מגיע כאשר ה-בנק המרכזי של מצרים מעביר את המטה שלו לבירה המנהלית החדשה.
הבנק המרכזי נאלץ לאשר כי הולוגרמות של קשת בענן על השטרות החדשים היו תכונה מאובטחת של סימן מים למניעת זיוף, לאחר שמבקרים מקוונים הציעו כי מדובר במסר סמוי של תמיכה בזכויות להט"ב.
רק כמעט שנתיים לאחר פרסום השטר של 10 ליש"ט, הבנק המרכזי של מצרים פרסם את שטר הפולימר החדש של 20 ליש"ט.
גרסאות הנייר של אותן ערכים ימשיכו להיות הילך חוקי.
לירה ארץ-ישראלית (בראשי תיבות: לא"י) היה הכינוי הרווח בעברית של המטבע שהיווה הילך חוקי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ולאחר מכן השם הרשמי של המטבע במדינת ישראל עד 17 באוגוסט 1948. שמו הרשמי של המטבע בתקופת המנדט, כפי שהופיע על שטרי הכסף דאז, היה "פונט פלשׂתינאי (א"י)" .
המטבע הונפק על ידי "מועצת המטבע של פלשתינה (א"י)" (Palestine Currency Board) החל משנת 1927, מועצה שהייתה כפופה למשרד המושבות הבריטי.
לאחר הקמת מדינת ישראל קיבל בנק אנגלו-פלשתינה את האחריות על הנפקת שטרות הכסף והמטבעות, ועל השטרות שהנפיק הופיע בעברית השם "לירה א"י" (השם בערבית ובאנגלית לא השתנה).
הלא"י הייתה שווה בערכה ללירה שטרלינג הבריטית, וצמודה אליה.
בפברואר 1927 נחקק דבר המלך במועצה על מטבעות פלשתינה (א"י) אשר קבע כי ב-1 בנובמבר 1927 תחליף הלא"י את הלירה המצרית בשטחי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הלירה המצרית הוחלפה בשער של 97.5 גרוש מצרי ללירה ארץ ישראלית אחת.
במהלך תקופה קצרה במלחמת העולם השנייה שימשה הלא"י כהילך חוקי גם בקפריסין.
הלא"י הוחלפה רשמית בלירה הישראלית בישראל בשנת 1952, בדינר הירדני בממלכת ירדן ב-1946, ובגדה המערבית ב-1951, ובחזרה בלירה המצרית ברצועת עזה ב-1951.
הלירה הייתה מחולקת ל-1000 מיל .
בציבור הייתה מקובלת גם חלוקה ל-100 גרושים (חלוקה שמקורה בלירה המצרית המחולקת ל-100 קרושים), כך ש-10 מילים נקראו "גרוש", אולם חלוקה זו לא הייתה רשמית.
הונפקו מטבעות של מיל אחד ו-2 מילים מנחושת, מטבעות של 5, 10 ו-20 מילים מקופרניקל (סגסוגת נחושת וניקל) עם חור במרכזן (המטבע בן 10 מילים היה ידוע בתור "הגרוש עם החור"), ומטבעות של 50 מיל ו-100 מיל מכסף.
במשך מלחמת העולם השנייה הוחלפו מטבעות הקופרניקל במטבעות מנחושת, ומטבעות הכסף במטבעות מקופרניקל.
השטרות שהונפקו היו בני 500 מיל (חצי לירה), לירה אחת, 5, 10, 50 ו-100 לירות ארץ ישראליות.
בבריטניה נהגה באותה תקופה חלוקה של הלירה שטרלינג ל-20 שילינג, ל-240 פני, או ל-960 פרת'ינג, אבל שיטה זו לא הונהגה בארץ ישראל ובמקומה הועדפה השיטה העשרונית.
אף על-פי כן, נהוג היה לכנות מטבעות של 50 מיל בשם "שילינג" כיוון שהיו שווים בערכם לשילינג האנגלי.
לפני הקמת המדינה, התכוננו מוסדות היישוב גם להנפקת מטבע למדינה שתוקם.
בנק אנגלו-פלשתינה היה המוסד הפיננסי של התנועה הציונית והיישוב, ויושב ראש מועצת המנהלים של הבנק, אליעזר זיגפריד הופיין, הצליח להשיג את הסכמת חברת "אמריקן בנקנוט קו'" בארצות הברית להדפיס שטרות כסף למדינה שאינה קיימת.
השטרות לא כללו את שם המדינה, והציון שהם מהווים הילך חוקי ("מטבע חוקית לתשלום כל סכום שהוא") הודפס מאוחר יותר בהדפסת רכב.
מאחר שטרם נקבע שם למדינה ולמטבע שלה, נכתב על השטר "בנק אנגלו-פלשתינה ישלם למוכ"ז לירה א"י אחת" (או סכום העריך), ונוסף הכיתוב: "הבנק יקבל את השטר הזה לשם תשלום בכל חשבון שהוא".
על השטרות הודפסו חתימותיהם של ז' הופיין ואהרן ברט.
השטרות הובאו לארץ בחודש יולי 1948.
ביום 17 באוגוסט 1948 הכריזה מועצת המדינה הזמנית על הנפקת הלירה הישראלית, לאחר שאושרו מספר חוקים המסדירים את הנפקתה יום קודם.
הנפקת הלירה תואמה עם ממשלת בריטניה, והיא ברכה על המהלך.
עם כינונה ערכה של הלירה נקבע בשוויון מול שער הלירה השטרלינג, אך בשוק החופשי החלה להיסחר בכ-1.14-1.15 מול הלירה השטרלינג.
שער הלירה מול הדולר נקבע בתקופה זו על ידי הסוכנות היהודית, על 3 דולר ללירה.
הלירה הישראלית החלה להיסחר גם בבורסת לונדון בשער גבוה מהלירה ארץ-ישראלית.
המטבעות שהונפקו בתקופת המנדט המשיכו לשמש הליך חוקי במדינת ישראל, אך הורגש מחסור בהם עקב הגידול באוכלוסייה.
במאי 1949 החלה הנפקתם של מטבעות ישראליים.
ב-23 בפברואר 1950, הוצאו מהמחזור המטבעות בנות 10 ו-20 מיל שהונפקו בתקופת המנדט והוחלפו במטבעות ישראליים.
ב-1 במאי 1951 הועברה כל הפעילות של בנק אנגלו-פלשתינה לבנק החדש שירש אותו, "בנק לאומי לישראל בע"מ", ולאחר כשנה, ביוני 1952, הוחלפו שטרות בנק אנגלו-פלשתינה בשטרות חדשים של בנק לאומי, שננקבו במטבע לירה ישראלית (ל"י).
החלפת המטבע לוותה במלווה חובה של 10% מן הסכומים שהומרו (לרבות חשבונות עובר ושב).
מאחר שחומרי גלם לא היו בנמצא, הונפקו שטרות נייר ששימשו כמעות ואשר החליפו את המטבעות המנדטוריים.
מעות הנייר הונפקו בשנה 1948 בערכים של 50 ו-100 מיל.
ב-1948 הונפק בירושלים המטבע הראשון בעריך של 25 מיל.
על פניו הוטבע אשכול ענבים והמילים "ישראל" בעברית וערבית, ועל גבו העריך "25 מיל", שנת הטבעה עברית ושני ענפי זית בהיקף.
שנה לאחר מכן הונפקו בחולון מטבעות נוספים בעריך זה והם נושאים את שנת ההנפקה תש"ט.
המטבע חדל לשמש הילך חוקי ב-6 בספטמבר 1950, כאשר נכנסו לשימוש מטבעות הפרוטה.
מועצת המטבע של פלשתינה (א"י) - מטבעות לירה ארץ ישראלית (לא"י) תמונה ערך מאפיינים טכניים תיאור תאריך הנפקה ראשוןתאריכי הנפקה קוטר משקל הרכב קצוות קדימה אחורה 1 מיל 21 מ"מ 3.23 גרם ברונזה חלקים "פלשתינה" באנגלית, עברית, וערבית, שנת ההנפקה.
בעברית נוספו ראשי התיבות א"י לשם המדינה.
מדינת ישראל - מעות לירה ארץ ישראלית (לא"י)קדימהאחורה ערך מאפיינים טכניים תיאור תאריך הנפקה קוטר / מידות צבע ראשי משקל הרכב קצוות קדימה אחורה25 מיל30 מ"מ3.1-3.3 גרםאלומיניום 97%, מגנזיום 3%חלקיםאשכול ענבים; המלה "ישראל" בעברית ובערביתערך בעברית ובערבית; שנת ההנפקה בעברית; מסביב - שני ענפי זית מסוגננים6 באפריל
לירה ישראלית (בקיצור: ל"י) הייתה המטבע הרשמי של מדינת ישראל בין השנים 1952–1980. עד 1954 היא הונפקה כשטר על ידי בנק לאומי לישראל, אשר היה אז בבעלות הסוכנות היהודית.
לאחר הקמת בנק ישראל ב-1954, הועברה הנפקתה אליו.
ב-1980 חדלה הנפקתה עקב החלפתה בשקל (הישן).
עם הקמת המדינה, ירשה מדינת ישראל את מערכת המטבע המנדטורית, שכללה את הלירה הארץ ישראלית או בשם המנדטורי הרשמי: "פונט פלשׂתינאי (א"י)", שנחלקה ל-1,000 מיל.
הלירה הארץ ישראלית הייתה שוות-ערך וצמודה ללירה שטרלינג הבריטית.
בפברואר 1948, לקראת סיום המנדט, הודיעה ממשלת בריטניה על הוצאת הלירה הארץ ישראלית מגוש השטרלינג.
לקראת הקמת המדינה הוחלט כי בנק אנגלו-פלשתינה של הסוכנות היהודית ינפיק את שטרות המדינה, במקום "מועצת המטבע" של המנדט.
מספר קשיים עלו, ראשית לא הוחלט על שם המדינה עדיין, וכדי להדפיס שטרות באיכות גבוהה היה צורך במדפיס זר.
כדי להדפיסם על ידי חברת "American Bank Note Company" האמריקנית, היה לכאורה צורך באישור מחלקת המדינה.
לבסוף, כדי להימנע מכך, הוחלט שלא לכתוב את שם המדינה, והמילים: "מטבע חוקית לתשלום כל סכום שהוא", הוטבעו בנפרד לאחר הדפסת השטרות.
עיצוב השטרות התבסס על גלופות סטנדרטיות, שהיו ברשות המדפיסים ובהן נעשה שימוש גם בשטרות של סין.
השטרות החדשים הגיעו למדינת ישראל החדשה ביולי 1948. ב-17 באוגוסט 1948 נחקק החוק שהכריז על השטרות החדשים כהילך חוקי ("פקודת שטרי בנק, תש"ח-1948"), והם נכנסו לשימוש.
החלפת שטרי הכסף המנדטוריים של "מועצת המטבע" המנדטורית בשטרות החדשים של "בנק אנגלו-פלשתינה" ארכה עד אוקטובר 1948.
ב-1951 ירש "בנק לאומי לישראל בע"מ", חברה ישראלית, את נכסיו והתחייבויותיו של בנק אנגלו-פלשתינה הלונדוני.
הונפקה סדרה שטרות חדשה, שעיצובם היה דומה לשטרות הקודמים, אלא שהמטבע הנקוב היה "לירה ישראלית" (והמנפיק בנק לאומי).
החלפת השטרות נעשתה ביוני 1952, במהלך הצנע, ולוותה במלווה חובה של 10% שהוטל על המזומנים וחשבונות עובר ושב.
שמו של ה"מיל" (החלק האלף של הלירה) הוסב ל"פרוטה".
סדרה זו שימשה במשך שלוש שנים.
עם הקמת בנק ישראל, ב-1 בדצמבר 1954, הוטלה עליו מלאכת ניהול המערכת המוניטרית הישראלית, ונקבעה בחוק אחריותו הבלעדית להנפקת המטבע המקומי.
ב-1955 הופצו השטרות הראשונים של הלירה הישראלית שהונפקו על ידי בנק ישראל.
ביטול ההצמדה ללירה שטרלינג חל ב-1 בינואר 1954, עוד לפני הקמת בנק ישראל.
שער הלירה הישראלית פחת עקב כך באופן חד מ-0.357 לירות לדולר אמריקני בספטמבר 1949 (על-פי שער החליפין של הלירה שטרלינג), ל-1.80 לירות לדולר אמריקני (השער שנקבע עם ביטול ההצמדה).
תושבים ישראלים, שקיבלו משכורת סדירה או פנסיה מממשלת בריטניה, התבקשו לבחור עם סיום המנדט הבריטי את מטבע התשלומים העדיף עליהם.
אלה שהביעו אמון במטבע הישראלי, גילו כי החל מ-1954 הם מקבלים שכר נמוך בהרבה מחבריהם שבחרו במטבע הבריטי.
הסדרה הראשונה של השטרות שהנפיק בנק ישראל בשנת 1955 כללה דימויים של נופי הארץ (דוגמת נוף הנגב ונוף עמק יזרעאל).
השטרות עוצבו בידי גרפיקאים אמנים של בית הדפוס הגדול לשטרות בלונדון, "תומאס דה לה רו".
ב-1959 הוחלפה סדרת הנופים בסדרת דמויות טיפוסי עובדים, (דוגמת החיילת והדייג).
העיצוב נקבע במכרז בו זכו ההאחים שמיר לצד הקדמי ויעקב צים לצד האחורי.
החל מ-1969 הוכנסה בהדרגה למחזור סדרת דימויי האישים (איינשטיין, ביאליק, ויצמן והרצל) ולראשונה הונפק שטר של מאה ל"י (עד אז היה שטר בן חמישים ל"י הגדול ביותר).
בשנות השבעים, בעקבות איחוד ירושלים, הודפסו על גבי השטרות דימויי שערי ירושלים, וכן הודפסו שטרות עם דימויי אישים נוספים (לראשונה אישה - הנריטה סאלד ושטר של חמש מאות ל"י עם דיוקנו של בן-גוריון).
עקב הפיחות בערך הלירה הישראלית, הפכו מטבעות בני פחות מ-10 פרוטות לבלתי-שימושיים, ולכן הוחלט בשנת 1960 לשנות את חלוקת הלירה מ-1000 פרוטות ל-100 אגורות.
את שמה של היחידה החדשה קבעה האקדמיה ללשון העברית והוא שאול מן התנ"ך, על-פי הביטוי "אגורת כסף" המופיע ב.
ב-1962 החליטה הממשלה בהמלצת שר האוצר לוי אשכול לבצע פיחות משמעותי בערך הלירה הישראלית, עד ל-3 לירות לדולר אמריקני.
במהלך שנות ה-60 עלו שוב ושוב טענות בדבר שמו הלועזי של המטבע הישראלי (מקור הלירה ביחידת המשקל ליברה).
נטען כי מן הראוי שלמטבע הרשמי יהיה שם עברי, ואף הוצע השם "שקל".
ב-4 ביוני 1969 קיבלה הכנסת חוק שקובע כי שמו של המטבע הישראלי הוא "שקל", אולם לא הייתה לחוק משמעות מעשית, כיוון שנקבע בו כי שינוי השם בפועל ייעשה על-פי החלטת שר האוצר במועד שייראה לו מתאים.
בנובמבר 1977 המליץ נגיד בנק ישראל, ארנון גפני, ליישם את החוק מ-1969, ולהנפיק מטבע חדש שייקרא "שקל".
במאי 1978 אישרו ראש הממשלה, מנחם בגין, ושר האוצר, שמחה ארליך, את המלצת הנגיד.
ב-22 בפברואר 1980 הוכרז על השקל כמטבע החדש של מדינת ישראל, וערכו נקבע ל-10 לירות.
החלפת כל המטבעות והשטרות שבמחזור נמשכה כמה חודשים.
ערך גודל צבע תמונה תאריך הנפקה תאריך סיום 500 פרוטה 148X72 מ"מ ירוק-זית - תכלת 9 ביוני 1952 7 בפברואר 1961 1 לירה ישראלית 150X75 מ"מ ירוק-ורוד 5 לירות ישראליות 155X80 מ"מ אדום-חום 10 לירות ישראליות 155X80 מ"מ אפור-ורוד 50 לירות ישראליות 160X85 מ"מ חום-ירוק
לירה איטלקית או לירטה (באיטלקית: Lira) הייתה המטבע ששימש כהילך חוקי באיטליה בין השנים 1861 ועד 2002, עת החליף אותו האירו.
גם בתקופת נפוליאון הייתה הלירה בשימוש בממלכת איטליה, בין השנים 1807 ל-1814. הלירה האיטלקית הייתה מחולקת ל-100 צ'נטזימי (Centesimi ברבים או Centesimo ביחיד), שפירושו באיטלקית "מאית".
בעשורים האחרונים למחזור של הלירה האיטלקית, לא היה שימוש בחלק זה של המטבע, מאחר שערכה של הלירה היה נמוך מאוד.
לשם השוואה, ב-1999 נקבע שער החליפין של האירו על 1936.27 לירות איטלקיות לאירו אחד.
מקור השם לירה, בדומה ללירה שטרלינג ולשקל, הוא במידת משקל (ליברה.
המונח "לירטה", שהיה שגור בשפה העברית ככינוי ללירה האיטלקית, מעולם לא היה בשימוש נרחב באיטליה עצמה ומקורו בסיומת הקטנה של שם המטבע ככינוי חיבה.
גם בטורקית נהג השימוש במונח "Liret", להבדיל מ-"Lira" טורקית או אחרת.
מוקדם יותר, כאשר ערכה של הלירה היה גבוה יחסית, הופיעו שטרות בערכים נמוכים יותר ומטבעות קטנים של 1, 2, 5, 10, ו-50 צ'נטזימי.
הלירה האיטלקית הייתה הילך חוקי גם בקריית הוותיקן וגם בסן מרינו.
לכל אחת משתי המדינות הייתה מערכת מוניטרית משלה, אולם השימוש ב"לירה ותיקנית" וב"לירה סן - מרינזית" בוותיקן ובסן מרינו, בהתאמה, היה שקול לחלוטין לשימוש בלירה האיטלקית.
ערכם של המטבעות הללו היה שווה בדיוק לערכה של הלירה האיטלקית, וניתן היה להשתמש בלירה איטלקית לצד המטבעות המקומיים, ולהפך.
לירה סורית היא המטבע בו משתמשים בסוריה, והיא מונפקת בבנק המרכזי של סוריה .
בלירה אחת יש מאה קירש, אף על פי שקירש אינו בשימוש עוד.
עד ל-1958, על צידו הקדמי של שטר הלירה נכתב בערבית, ועל צידו האחורי בצרפתית.
לאחר 1958, על צידו האחורי של השטר נכתב באנגלית.
המטבעות הונפקו גם בערבית וגם בצרפתית, עד לעצמאותה של סוריה, אז הוא הונפק בערבית בלבד.
ב-27 ביולי 2010, הבנק המרכזי של סוריה הנפיק סדרה חדשה של שטרות בערכים של LS 50, לירות סוריות 100 לירות סוריות ו-200 לירות סוריות.
השטרות תוכננו על ידי מעצב השטרות האוסטרי רוברט קלינה.
הבנק המרכזי של סוריה הנפיק שטרי 500 לירות סוריות ו-1,000 לירות סוריות חדשים ב-2014 וב-2015, בהתאמה.
הצד האחורי של השטר החדש ע"ס 1,000 לירות סוריות מציג תמונה של ציור פסיפס רומי שהתגלה בדיר אל-עדס.
הנשיא בשאר אל-אסד התווסף לשטר 2,000 לירות סוריות בשנת 2017. שטר 5,000 לירות סוריות שוחרר בינואר 2021
לאחר נפילת משטר אל-אסד, השלטון החדש החליט להנפיק שטרות חדשים, ללא הדיוקנאות של בשאר וחאפז אל-אסד, ולבצע מחיקה שני אפסים מהמטבע המקומי בשל הידרדרות ערך השטרות בשנים הקודמות.
סדרת 1997תמונותתיאורצד הפניםצד הגבערךצבע שליטנושא הפניםנושא הגבסימן מיםשנה£50כתוםטחנת המים של חמה,
על רקע מצודת העיר חלב,
בצד שמאל מעל מצודת חלב,
ילדים לומדים בבית ספר.סוס ערבי1998£100כחולהקיסר הרומי פיליפוס הערבי,
על רקע התיאטרון הרומי בבוסרה.הציור המרכזי:
של השאם אבן עבד אל-מלכ,
משלטון בית אומיה.1997£500אפורזנוביה על רקע העיר תדמור,
שוב דמותה של זנוביה.1998£1,000ירוקחאפז אל-אסד על רקע
של עבד אל-מלכ, הח'ליף החמישי
כשלידו בצד ימין לוח חימר
שליטנושא הפניםנושא הגבסימן מיםשנה£50אפורהשפה האוגריתספריית אל-אסד בדמשקסוס ערבי ועריך השטר2009£100אדום חוםהתיאטרון הרומי בבוסרהמשמאל לימין: כיפת האוצר
בניין הבנק המרכזי של סוריה,
מטבע רומי של פיליפוס הערבי.£200חוםטחנת המים של חמהמקדש בל בתדמור, סוריה.£500תכלתבית האופרה שבדמשקמשמאל לימין: פסיפס מוזיקאים
על לוח חימר באוגריתסמל סוריה ועריך השטר2013£1,000ירוקהתיאטרון הרומי בתדמורפסיפס רומי, בציר ענבים
בדיר אל-עדס£2,000ורוד סגולבשאר אל-אסד על רקע המסגד האומייפנים משכן מועצת העם הסורית2017
הלירה הלבנונית (סמל: ل.ل., בערבית: ليرة لبنانية, בצרפתית: livre libanaise) היא המטבע הרשמי של לבנון.
כל לירה מחולקת לכ-100 קירש , אך כיום חלוקת המשנה בוטלה עקב האינפלציה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, נעשה שימוש בלירה עות'מאנית.
לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית, המטבע הפך ללירה מצרית בשנת 1918. לאחר שקיבלו את השליטה על לבנון וסוריה, הצרפתים הפכו את המטבע באזור ללירה סורית, ששויה של לירה אחת היה כ-1 פרנק.
לבנון הנפיקה מטבעות משל עצמה משנת 1924, ושטרות משנת 1925. ב-1939 הופרד המטבע בלבנון רשמית מזה של סוריה, על אף שנשאר מקושר למטבע הצרפתי וניתן להחלפה בכסף הסורי.
ב-1941, בעקבות הפסדה של צרפת לגרמניה הנאצית, המטבע קושר ללירה שטרלינג הבריטית, ששוויה של לירה שטרלינג אחת הוא 8.83 לירות לבנוניות.
הקישור למטבע הצרפתי חודש לאחר המלחמה, אך ננטש בשנת 1949.
לפני המלחמה של 1975–1990, היה שוויו של דולר אמריקאי אחד כ-3 לירות לבנוניות.
לפני נתוני הבנק המרכזי, בשנת 2006 היה שוויו של דולר אחד כ-1507.5 לירות לבנוניות.
בשנת 2020, בעקבות משבר כלכלי חמור בלבנון, צנח ערכה של הלירה הלבנונית לשער רשמי של 1,500 לירה לבנונית לדולר, ושערה הלא רשמי הגיע עד 6,000 לירה לדולר.
המטבע הלבנוני הראשון הונפק בשנת 1924 ביחידות של 2 ו-5 גירוש (שמו של המטבע לפני תקופת מלחמת העולם השנייה).
לאחר מלחמת העולם השנייה, ההגיה הערבית שונתה מגירוש (ערבית:غرش), לקירש, שמו של המטבע כיום.
המטבעות בהם נעשה שימוש כיום הם:
השטרות הלבנונים הראשונים הונפקו על ידי בנק סוריה ולבנון הגדולה (צרפתית: Banque du Syrie et Grand-Liban), בשנת 1925. השטרות הודפסו מיחידות של 25 גירשות עד ליחידות של 100 לירות.
ב-1939 הוחלף שמו של הבנק לבנק סוריה ולבנון.
השטר הראשון בשווי 250 לירות הונפק באותה השנה.
השטרות בהם נעשה שימוש כיום הם:
לירוי ראסל בורל , אתלט ואצן אמריקני.
בשל בעיית ראייה חמורה ממנה סבל כתוצאה מפציעה בילדותו, לא יכל להשתתף במקצועות ספורט אלמלא האתלטיקה הקלה, וכך הגיע לריצת 100 מטר.
בבגרותו החל את לימודיו האקדמאים באוניברסיטת יוסטון והצטרף למועדון האתלטיקה של האוניברסיטה ולהתאמן אצל טום טלז.
בדיוק כמו שעשה אתלט אחר לפני כמה שנים, קרל לואיס שמו.
לימים יהיו השניים מתחרים מרכזיים אחד של השני וכן שותפים בקבוצת השליחים האמריקאית.
בורל סבל מפציעות טורדניות וחוסר מזל במהלך הקריירה שלו, במיוחד לקראת תחרויות משמעותיות.
את פריצתו הגדולה עשה בורל בשנים 1990 ו-1991 אותן סיים בראש הדירוג השנתי בריצת 100 מטר.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסיאטל ב-1990 זכה בורל במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.05 שניות לפני קרל לואיס (10.08 שניות).
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-14 ביוני 1991, קבע 9.90 שניות ושיפר את שיא העולם של לואיס בשתי מאיות.
כחודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטוקיו אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 37.40 שניות, שיא שהחזיק מעמד 16 שנים עד שנשבר על ידי נבחרת ג'מאייקה (37.10 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.10 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה בורל בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.48 שניות, לפני בריטניה (37.77 שניות) וקנדה (37.83 שניות).
בתחרות שנערכה בלוזאן שווייץ ב-6 ביולי 1994 ניצח בורל בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 9.85 שניות, שיפור לשיא בן 3 השנים של קרל לואיס במאית אחת.
שיא זה החזיק מעמד כשנתיים ונשבר על ידי דונובן ביילי מקנדה (9.84 שניות).
שלושה שבועות לאחר מכן, במשחקי הרצון הטוב שנערכו בסנקט פטרבורג, רוסיה בסוף יולי אותה שנה זכה בורל במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.11 שניות אחרי דניס מיטשל (10.07 שניות).
בורל התחתן בשנת 1994 עם מישל פין, אלופה אולימפית (ברצלונה 1992) בריצת שליחות 4x100 מטר.
בנם הבכור קמרון בורל, אף הוא אצן מצטיין, התאבד ב-9 באוגוסט 2021 בהיותו בן 26.
ליר היה מלך אגדי של בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין עדויות היסטוריות לקיומו בפועל, והוא נחשב לאחת הדמויות המיתולוגיות או הספרותיות שנועדו להמחיש רעיונות מוסריים ופוליטיים.
דמותו שימשה השראה למחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר.
על פי ג'פרי ממונמות', ליר היה בנו של המלך בלאדאד, ומלך בבריטניה במשך 60 שנה – תקופת שלטון מהארוכות המתוארות בספר.
במהלך שלטונו ייסד את העיר קאארליר (Kaerleir), שנקראה על שמו – וכיום מזוהה עם לסטר.
לליר היו שלוש בנות: גונריל, ריגן וקורדיליה.
לא היו לו בנים, ולכן לעת זקנתו החליט לחלק את ממלכתו בין בנותיו ובעליהן.
גונריל וריגן נישאו לדוכס אולבני ולדוכס קורנוול בהתאמה, וקיבלו חלקים בממלכה.
קורדיליה סירבה להינשא לשם ירושה בלבד, ולכן לא קיבלה חלק בירושה.
בהמשך נישאה לאגאניפוס, מלך הפרנקים, אף שליר סירב להעניק לה נדוניה.
עם הזמן הפילו שני הדוכסים את ליר מהשלטון.
תחילה עבר להתגורר אצל דוכס אולבני, שסיפק לו 140 אבירים לשירותו, אך מספרם קוצץ בהוראת גונריל ל-30. ליר נמלט לקורנוול, שם הפחיתה ריגן את מספר האבירים לחמישה בלבד.
לבסוף, נמלט לגאליה, שם חייתה קורדיליה.
זו, יחד עם בעלה אגאניפוס, גייסה צבא, פלשה לבריטניה, הדיחה את שני הדוכסים והשיבה את ליר לשלטון.
ליר מלך עוד שלוש שנים עד לפטירתו.
לפי המסופר, נקבר ליר במערה שמתחת לנהר סואר, ליד העיר לסטר.
לאחר מותו, בסביבות 810 לפנה"ס, עלתה בתו קורדיליה לשלטון.
הדמות ההיסטורית-אגדית של ליר שימשה השראה למחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר, שנכתב בראשית המאה ה-17. המחזה מבוסס בחלקו על גרסת ג'פרי ממונמות', אך כולל גם פרשנות דרמטית ועיבוד ספרותי שונה.
לִירוֹי ווֹטֶרְמֶן היה ארכאולוג של המזרח התיכון, חוקר התנ"ך ופרופסור לספרות המזרח התיכון ולשפות שמיות באוניברסיטת מישיגן.
היה חבר בוועדות שעסקו בתרגום התנ"ך ב"נוסח שיקגו" וב"נוסח הסטנדרטי החדש".
לירוי ווטרמן נולד באוהיו ושם התחנך.
קיבל תואר ראשון ושני באוניברסיטת הילסדייל ותואר דוקטור באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת שיקגו.
הפך לפרופסור לתנ"ך ולהיסטוריה של הדתות באוניברסיטת מישיגן, ועמד שם בראש המחלקה לשפות שמיות.
ווטרמן קיבל תואר דוקטור כבוד בשנת 1925 מאוניברסיטת הילסדייל ובשנת 1961 מאוניברסיטת בטלר.
ווטרמן נישא למייבל אליס בשנת 1906 ונולדו להם שני ילדים.
ווטרמן עמד בראש המשלחת הארכאולוגית של אוניברסיטת שיקגו לעיראק, אשר חפרה בשנים 1928–1931 בעתיקות עיר הבירה של הממלכה הסלאוקית על גדות נהר החידקל.
בשנת 1931 עמד בראש החפירות בציפורי שבגליל התחתון.
האתר נבחר עקב קרבתו לעיר נצרת ועקב אזכורו בתלמוד כמקום מושב הסנהדרין.
כמו כן, על פי מסורת הנצרות, בציפורי שכנו יואכים וחנה, הורי מרים הבתולה, אם ישו.
בחפירות בציפורי נתגלתה וילה רומית בעלת פסיפסים רבים ומרהיבים.
בין הפסיפסים, תיאור של תחרות שתייה בין דיוניסוס והרקולס.
כמו כן, נתגלה תיאטרון מן התקופה הרומית, מהמאה הראשונה לספירה.
קוטרו היה 37 מטרים והיו בו כ-4,000 מושבים.
מכאן ההשוואה לציורו המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י - המונה ליזה.
ווטרמן כתב שישה ספרים על תפקידה של הנצרות בעיצוב החברה.
ווטרמן הביע את דעתו על המסר האמיתי העולה מדבריו של ישו ועל הרקע לכך הנובע מהברית הישנה.
ווטרמן העריך מאוד את חזונם הערכי של הנביאים, החל מעמוס ועד ליונה, אך הסתייג מהקטעים המספרים על היהודים כ"עם הבחירה" ועל טקסי הקרבת הקורבנות.
הוא חשב שישו האמין גם הוא בערכים שבהם דגלו הנביאים, אך דבריו פורשו בצורה אחרת על ידי השליחים ואפילו עוותו על ידי פאולוס.
ווטרמן דגל באמונה נטורליסטית לא-אפוקליפטית בישו ההומאני.
לירוי ראנדל "רוי" גראמן היה מהנדס אווירונאוטיקה, טייס ניסוי ותעשיין אמריקאי.
בשנת 1929 ייסד את חברת גראמן איירקראפט אינג'ינירינג קורפוריישן, לעתיד חלק מתוך חברת האם נורת'רופ גראמן.
לירוי גראמן נולד בהאנינגטון שבניו יורק.
משפחתו, שהיו לה שורשים בקונטיקט ניהלה מבשלת שיכר מזה שנים רבות.
כשהיה ילד, אביו ג'ורג' טייסון גראמן ניהל חנות הובלה ולעתיד עבד בשביל משרדי הדואר.
כבר בגיל צעיר, הפגין "מייק האדום" (כינוי שהודבק לו בשל צבע שיערו) עניין בתעופה ומטוסים.
באותה עת למד בבית הספר התיכוני בהאנינגטון.
בשנת 1916 החל גראמן ללמוד לתואר BSc בהנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל.
את עבודתו הראשונה העביר במחלקת ההנדסה של חברת ניו יורק טלפון .
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה, גראמן התגייס לצי הצבאי האמריקני ביוני 1917 בתור מכונאי מדרגה שנייה, והוא נשלח ללמוד קורס התמחות במנועי "סאבצ'ייסר" באוניברסיטת קולומביה.
אף על פי שהיה כשיר לטיסה, גראמן לא עמד בדרישות הרפואיות שנדרשו ממנו כטייס, מאחר שאובחן באופן שגוי כבעל רגליים שטוחות.