tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
A Ring of Endless Light(2002) - סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני
סר ג'יימס מאן ווֹרְדי היה חוקר קטבים וגאולוג סקוטי.
הוא למד באקדמיה של גלאזגו וקיבל תואר ראשון בגאולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 1912 סיים את סנט ג'ון קולג' באוניברסיטת קיימברידג' כסטודנט מצטיין ופתח בעבודת מחקר.
במהלך עיסוקו יצר קשר עם פרנק דבנהאם וריימונד פריסטלי, שהיו חברים במשלחת האנטארקטית השנייה של רוברט פלקון סקוט.
עניינו של וורדי במשלחת ובתגליות מדעיות התעצם עקב המפגש עם השניים.
בשנת 1914 הצטרף וורדי אל משלחתו של סר ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה, שנודעה בשם המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שם פעל כגאולוג וראש הסגל המדעי.
על אף כישלונה הכולל של המשלחת – ובכלל זה מפלתה של הספינה אנדיורנס, שנלכדה בקרח הדחוס של ים ודל ולבסוף התנפצה ושקעה בשנת 1915 – שימר וורדי את המוראל של אנשי המשלחת, ערך תצפיות מדעיות בנושאי אוקיינוגרפיה ושכבות קרח דחוס והשיג ממצאים גאולוגיים חשובים.
וורדי הצטרף לתשע משלחות לקוטב, בהן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית על "אנדיורנס".
בשנות ה-20' וה-30' של המאה ה-20 יצא למסעות רבים אל הקוטב הצפוני ועזר לטפח דור חדש של חוקרים צעירים, בהם ויויאן פוקס, ג'ינו ווטקינס ואוגוסטין קורטו.
הוא היה למדינאי הבכיר של חקר הקוטב הבריטי ומעטות המשלחות שיצאו מבריטניה בלי להיוועץ תחילה בוורדי.
מדף הקרח וורדי בחצי האי האנטארקטי קרוי על שמו.
הוא היה יו"ר של מכון סקוט לחקר הקוטב (SPRI) ונשיא החברה הגאוגרפית המלכותית משנת 1951 עד 1954. במהלך כהונתו בחברה עזר לתכנן את ההעפלה הראשונה המוצלחת של אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי אל פסגת האברסט.
בתפקידו בחברה הגאוגרפית עזר לפוקס בחצייה הראשונה מאז ומעולם של יבשת אנטארקטיקה – מטרתו המקורית של שקלטון במשלחת אנדיורנס.
וורדי תרם גם למדריכים הגאוגרפיים של ביון הצי הבריטי, שיצאו לאור בתקופת מלחמת העולם השנייה.
וורדי החזיק בתואר מוסמך מסנט ג'ון קולג'.
בשנת 1957 עוטר בתואר אבירות על תרומותיו למשלחות הקטבים.
אתרים הנושאים את שמו הם וורדי פוינט, מדף הקרח וורדי, נונאטאק וורדי ופוינט וורדי.
סמל ג'יימס אלן וורד היה טייס ניו זילנדי בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
הוא עוטר בעיטור צלב ויקטוריה – העיטור הצבאי הבריטי הרם ביותר – לאחר שטיפס על כנף מטוס במהלך טיסה כדי לכבות אש שאחזה במנועו.
וורד נולד בעיר וואנגנוי (Wanganui) בניו זילנד.
למד שם במכללה טכנית ולאחר מכן למד הוראה במכללה בעיר ולינגטון ועבד כמורה במשך שנתיים עד אשר התגייס לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ב-1940. הוא עבר אימוני טיסה בארצו ובינואר 1941 הפליג לבריטניה והוצב בבסיס אוויר בסקוטלנד.
בהמשך הוצב כסמל-טיס בטייסת 75 הניו זילנדית של חיל האוויר המלכותי, אשר הייתה מצוידת במפציצים דו-מנועיים מדגם ויקרס ולינגטון.
בליל ה-7 ביולי 1941 שימש וורד כטייס-משנה במטוס ולינגטון שיצא מבסיס פלטוול (Feltwell) במחוז נורפוק שבמזרח אנגליה למשימה של הפצצת העיר מינסטר בגרמניה.
בדרכו חזרה מיעדו, מעל הים הפנימי של הולנד, הותקף המפציץ על ידי מטוס קרב גרמני לילי.
כתוצאה מאש התותחים שהמטיר המטוס הגרמני נוקב מכל דלק בכנף הימנית של המטוס ואש אחזה בחלקו האחורי של המנוע הימני.
האש הוזנה על ידי הדלק שדלף מהמכל ואיימה לאחוז בכנף כולה.
צוות המטוס פרץ חור בדופנו וניסה לכבות את האש על ידי מטפים, אך לשווא.
קברניט המטוס הורה לצוות להתכונן לנטישת המטוס.
אז התנדב וורד לצאת אל הכנף ולנסות לכבות את האש.
הוא חשב להסיר את מצנחו כדי להפחית את התנגדות האוויר, אך חבריו שכנעו אותו להימנע מכך.
הוא נקשר אל המטוס בחבל שנלקח מסירת ההצלה שבמטוס ויצא בעזרת הנווט דרך פתח קטן בתקרת המטוס.
כשהוא אוחז בכיסוי מנוע מבד ברזנט שנמצא במטוס.
הוא ירד כמטר מתקרת המטוס אל הכנף והתקדם עליה עוד כמטר אל המנוע, כנגד משבי רוח עזים, כשהוא קורע חורים בציפוי הבד של הכנף כדי ליצור לעצמו מאחז לידיו ולרגליו.
הוא החניק את האש במנוע ובכנף באמצעות הברזנט שהביא אתו ואז ניסה לסתום בעזרתו את החור במכל הדלק.
לאחר שעשה זאת תלשה הרוח את הבד מן החור ובניסיונו של וורד להחזירו לשם שוב הועף הבד ואבד.
וורד הצליח לחזור לתוך המטוס.
האש בכנף לא התלקחה שוב למעט לזמן קצר לקראת סוף הטיסה.
המטוס הצליח לנחות בשלום למרות הנזק שנגרם לו.
על פעולתו עוטר וורד בעיטור צלב ויקטוריה.
זמן קצר לאחר הפעלה הוזמן וורד לפגישה עם ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל במעונו בלונדון.
בפגישה היה וורד נבוך ובקושי יכול לדבר.
צ'רצ'יל אמר לו: "אתה בוודאי מרגיש ענו ונבוך בנוכחותי".
וורד השיב בחיוב, וצ'רצ'יל הוסיף: "אם כך, תוכל להבין כמה ענו ונבוך אני מרגיש בנוכחותך."
וורד לא האריך ימים לאחר מעשה הגבורה שלו.
בגיחתו האחת עשרה (החמישית כמפקד מטוס) ב-15 בספטמבר 1941 נפגע מפציץ הוולינגטון שלו באש נגד מטוסים מעל המבורג שבגרמניה, התלקח והתרסק.
שלושה מחמשת אנשי הצוות ווורד ביניהם נספו.
הוא הובא לקבורה בחלקה הצבאית הבריטית בבית הקברות אולסדורף בהמבורג.
עיטור צלב ויקטוריה של וורד המנוח הוענק לאחיו על ידי המושל הכללי של ניו זילנד בעיר ולינגטון ב-16 באוקטובר 1942. העיטור נמסר למשמרת לחיל האוויר הניו זילנדי, אך בשנת 2006 הוא הוחזר למשפחתו של וורד, שמסרה אותו לתצוגה במוזיאון המלחמה לזכר הנופלים באוקלנד.
בשנת 2004 נקרא על שמו של וורד אולם במכללת ולינגטון לחינוך (כיום חלק מאוניברסיטת ויקטוריה בניו זילנד).
על שמו נקרא גם אולם האסיפות במכללת העיר וואנגנוי (לשעבר המכללה הטכנית וואנגנוי), שבה למד.
בשנת 2011 הוקדש לזכרו המרכז הקהילתי בבסיס פלטוול בבריטניה, שממנו יצא להפצצה.
ג'יימס אנטוני וילסון הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת החלוץ באברדין מליגת העל הסקוטית.
הוא שיחק גם בנבחרות אנגליה הצעירות.
וילסון נולד בבידולף, עיירה במחוז סטפורדשייר.
הוא אותר על ידי הסקאוטר של מנצ'סטר יונייטד בגיל 7. עבר דרך אקדמיית הנוער של המועדון, וערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הצעירה לגילאי 18 ומטה, כבן 14, במשחק ידידות באוקטובר 2010 נגד קבוצה סלובקית.
לאחר מכן ערך את הופעת בכורתו התחרותית, במשחק ליגה נגד וסט ברומיץ' אלביון בפברואר 2011. המשיך להשתתף במשחקים בעונה זו, ולאחר מספר משחקים הבקיע שער בניצחון 1–2 על אברטון.
ביולי 2012 האריך את חוזהו במנצ'סטר יונייטד, והחל את עונת 2012 - 2013 במדי הקבוצה הצעירה.
חרף העובדה שלקח לו חמישה משחקים עד שהבקיע את שערו הראשון בעונה זו, הבקיע 5 שערים במשחק החמישי נגד ניוקאסל יונייטד בספטמבר 2012, ובכך שבר שיא של כמות השערים השנייה בגודלה ששחקן הבקיע בתקופתו של מאמן הקבוצה סר אלכס פרגוסון.
חרף זה שלקח חלק בולט בעתודות קמפיין טרום עונת 2013 - 2014, המשיך בתפקידו בקבוצה הצעירה לגילאי 18 ומטה, כשהבקיע שבעה שערים בשישה משחקים רצופים בתחילת העונה (כולל כמה בליגת האלופות לנוער, נגד באייר לברקוזן ושחטאר דונצק), כולל במשחק נוסף נגד בורי בקבוצת העתודה.
וילסון המשיך להיות פעיל ודומיננטי בקבוצת העתודה, ולאחר שהבקיע שער במשחק נגד וולברהמפטון וונדררס במרץ 2014, חווה את זימונו הראשון לקבוצה הבוגרת של המועדון באפריל באותה השנה.
הוא ערך את הופעת בכורתו במדי הקבוצה הבוגרת חודש לאחר מכן, כששיחק נגד האל סיטי ב-6 במאי, כשהטביע את חותמו בשני שערים בניצחון 3-1.
השער הראשון של וילסון בעונת 2014–2015 הגיע בינואר 2015, כשנכנס כמחליף לג'וני אוונס, הבקיע בתוספת הזמן, ועזר לקבוצתו לנצח 0–2 את קווינס פארק ריינג'רס.
ב-26 בנובמבר 2015 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון מליגת המשנה האנגלית עד לסיום העונה.
ב-20 באוגוסט 2016 הושאל לדרבי קאונטי עד לסיום העונה.
ב-10 בינואר 2018 הושאל לשפילד יונייטד עד לסוף העונה.
ב-3 ביולי 2019, לאחר עונת השאלה באברדין, שוחרר וילסון ממנצ'סטר יונייטד וחתם לשנתיים באותה קבוצה.
ג'יימס ג'ונתן וילבי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
למד בבית הספר סדברג בקאמבריה, בהמשך למד לתואר במתמטיקה ב"גריי קולג'" שבאוניברסיטת דרהאם, ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעת הבכורה של וילבי על המסך הייתה בשנת 1982 בסרט "Privileged" בהפקת "אוקספורד פילם קומפני" לצידו של יו גרנט.
לקהל הבינלאומי הוא מוכר מתפקידו בסרט "מוריס" (1987), עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה יחד עם יו גרנט.
כמו גרנט, גם וילבי היה משתתף קבוע בסרטים שהפיקו מרצ'נט ואייבורי, בין שאר המשתתפים הקבועים היו רופרט גרייבס, הלנה בונהם-קרטר, אמה תומפסון ואנתוני הופקינס.
ב-1988 כיכב בסרט "A Handful of Dust", עליו זכה בפסטיבל הסרטים של בארי בפרס השחקן הטוב ביותר.
ב-1989 שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד לרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס, ב-1992 השתתף ב"זיכרונות מאחוזת הווארד".
עוד שיחק בסרט זוכה השבחים "Regeneration" מ-1997, ב-"Cotton Mary" של איסמעיל מרצ'נט (1999), "פארק גוספורד" (2001) וב-"C'est Gradiva qui vous appelle" של אלן רוב-גרייה (2006) לצידה של אריאל דומבל שהוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
על הבמה כיכב וילבי ב-1995 בהפקה מחודשת של "פטריוט שלי" מאת ג'ון אוסבורן עם הרויאל שייקספיר קומפני בתיאטרון ברביקן.
ב-2001 הופיע בהצגה "Helping Harry" בתיאטרון ג'רמין סטריט.
ב-2001 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "דון חואן" בתיאטרון ליריק.
עוד שיחק ב-"Less Than Kind" מאת טרנס רטיגן (2012), ב-"On Emotion" בתיאטרון סוהו (2008) וב-"The Consultant" של ניל פלמינג ו-Hydrocracker Theatre Company בתיאטרון 503 בלונדון.
וילבי נשוי לשאנה לואיז ולהם ארבעה ילדים: ברנבי ג'ון לוקסלי, פלורנס האנה מרי, נתניאל ג'רום וג'סי ג'ק.
ג'יימס וייט הוא שחקן פוטבול אמריקאי לשעבר בעמדת הרץ אחורי ששיחק בקבוצת ניו אינגלנד פטריוטס מליגת ה-NFL.
וייט נולד בפורט לודרדייל שבפלורידה הצעיר מבין שני בנים של טיירון וליסה.
אביו הוא שוטר ואמו קצינת מבחן.
בשנים 2010–2013 למד ושיחק פוטבול באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ב-4 העונות שלו בליגת המכללות השיג 4,015 יארד ו-13 טאצ'דאונים בריצה וכן 670 יארד ו-3 טאצ'דאונים בתפיסה.
בדראפט ה-NFL של 2014 נבחר בסיבוב הרביעי במקום ה-130 על ידי ניו אינגלנד פטריוטס.
בעונתו הראשונה שותף בשלושה משחקים בלבד בעונה הסדירה ולא שיחק בפלייאוף בו זכתה ניו אינגלנד בסופרבול XLIX.
בעונת 2015 הפך לחלק משמעותי יותר ברוטציה של ניו אינגלנד בעיקר בעקבות פציעתם של עמיתיו דיון לואיס ולגארט בלאנט.
הוא סיים את העונה עם 56 יארד ושני טאצ'דאונים בריצה ו-410 יארד ו-4 טאצ'דאונים בתפיסה.
בעונת 2016 שותף בכל משחקי הקבוצה, והשיג 551 יארד ו-5 טאצ'דאונים בתפיסה.
בסופרבול LI רשם את המשחק הטוב בקריירה שלו, כשקבע שיא סופרבול של 14 תפיסות, שיא של 20 נקודות והשווה את שיא הסופרבול עם 3 טאצ'דאונים, שניים בריצה ואחד בתפיסה.
סך הכל השיג 110 יארד בתפיסה ועוד 29 יארד בריצה וכן הבקעת שתי נקודות בונוס.
הוא גם השיג את הטאצ'דאון המכריע שקבע את הניצחון לניו אינגלנד בהארכה.
טום בריידי שנבחר ל-MVP של משחק הסופרבול ציין כי לדעתו התואר מגיע לוייט.
לאחר העונה הוארך חוזהו של וייט בפטריוטס עד 2020 בתמורה ל-12 מיליון דולר.
בעונת 2017 סייע לקבוצה להעפיל לסופרבול LII בו השיג 21 יארד בתפיסה, 45 בריצה וטאצ'דאון אחד, בהפסד לפילדלפיה איגלס.
בעונת 2018 זכה עם הקבוצה בסופרבול LIII.
ג'יימס וורד-פראוס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברנלי, בהשאלה מווסטהאם יונייטד.
וורד-פראוס נולד בעיר סאות'המפטון למשפחה של אוהדי הקבוצה המקומית.
בגיל שמונה הצטרף לקבוצת הילדים של סאות'המפטון.
באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק מול קריסטל פאלאס, במסגרת גביע הליגה האנגלי.
ב-7 בינואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–2 נגד קובנטרי סיטי במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA.
במאי חתם על חוזה מקצועי בקבוצה ביחד עם עוד שלושה שחקני נוער נוספים: ג'ק סטפנס, לוק שו וקאלום צ'יימברס.
ב-19 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 2–3 למנצ'סטר סיטי במחזור הפתיחה של העונה.
בנובמבר חתם על חוזה לחמש שנים במועדון.
בעונת מונה מאוריסיו פוצ'טינו לאימון סאות'המפטון.
תחת פוצ'טינו הוא זכה ליותר הזדמנויות ורשם עד סיום העונה 34 משחקי ליגה.
ב-20 בספטמבר 2014 שבר את רגלו במשחק הליגה נגד סוונסי סיטי ונעדר כחודשיים וחצי מהמגרשים.
בינואר חתם על חוזה חדש לחמש וחצי שנים בסאות'המפטון.
ב-11 באפריל 2015 הבקיע את שער הליגה הראשון שלו בניצחון 0–2 נגד האל סיטי.
ב-2 במאי 2015 הורחק לראשונה בקריירה לאחר עבירה על ג'רמיין דפו, שחקנה של סנדרלנד.
ז'ורדי גומס הבקיע את שער הניצחון עבור סנדרלנד מאותה עבירה.
ב-3 באוקטובר 2015 רשם את הופעתו ה-100 בפרמייר ליג במדי סאות'המפטון והפך לכדורגלן הרביעי בהיסטוריה שעושה זאת.
ב-16 בינואר 2016 הבקיע צמד בניצחון 0–3 נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-13 במאי 2016 חתם לשש שנים במועדון.
ב-14 באוגוסט חתם לשלוש שנים בוסטהאם יונייטד.
ערך את הופעת הבכורה שלו ב-20 באוגוסט נגד צ'לסי ובישל פעמיים בניצחון 1–3. משחק אחד לאחר מכן המשיך עם הכושר הטוב כשכבש נגד ברייטון בניצחון 1–3.
ב--30 באוגוסט 2024 הושאל לנוטינגהאם פורסט לעונה אחת וב--3 בפברואר 2025 השאלתו הסתיימה והוא חזר לוסטהאם יונייטד.
וורד-פראוס שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה.
ב-16 במרץ 2017 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחק ידידות נגד והמשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב-23 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–1 לגרמניה.
ב-25 במרץ 2021 כבש שער בכורה בניצחון 0–5 על סן מרינו.
ג'יימס וייסמן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA.
וייסמן נולד וגדל בנאשוויל שבטנסי, ובשנת 2017 עבר ללמוד ב"תיכון איסט" בממפיס, אשר מאמן קבוצת הכדורסל שלו היה כדורסלן העבר פני הארדוויי.
בעונתו האחרונה בקבוצת התיכון העמיד ממוצעים של 25.8 נקודות, 14.8 ריבאונדים ו-5.5 חסימות למשחק, ובסיומה זכה בפרס "שחקן השנה של גייטורייד" המוענק לשחקן התיכונים המצטיין בארצות הברית.
כמו כן שותף בשנת 2019 במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ובנייקי הופ סאמיט.
בנובמבר 2018 הודיע על כוונתו ללמוד באוניברסיטת ממפיס, על מנת להמשיך לשחק תחת הארדוויי אשר מונה שנה קודם לכן למאמנה הראשי.
בכך חבַר לשחקן תיכונים מבטיח נוסף שהצטרף לממפיס – פרשס אצ'יווה.
במשחקו הראשון עם ה"טייגרס" השיג וייסמן 28 נקודות, 11 ריבאונדים ו-3 חסימות ב-22 דקות משחק, בניצחון קבוצתו מול אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הדרומית.
יומיים לאחר משחק הבכורה הודיע עורך דינו של וייסמן כי ליגת המכללות פסלה אותו מהשתתפות בליגה, בגין תשלום של 11,500 דולר שקיבל ממאמנו פני הארדוויי בשנת 2017, לכאורה כדי לשלם על הוצאות המעבר של וייסמן ומשפחתו מנאשוויל לממפיס.
בהמשך אותו היום העניק לו בית משפט של מחוז שלבי בטנסי הרשאה זמנית להשתתף במשחקי הליגה.
כשעתיים לאחר מכן הציג וייסמן עוד משחק מרשים של 17 נקודות, 9 ריבאונדים ו-5 חסימות מול אוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
במשחקו השלישי קלע 14 נקודות ואסף 12 ריבאונדים, בהפסד מול אוניברסיטת אורגון.
ב-20 בנובמבר ליגת המכללות קבעה את עונשו של וייסמן בגין התשלום מהארדוויי – השעיה מ-12 משחקים וקנס בסך 11,500 דולר אותם נדרש לתרום לארגון צדקה.
באמצע תקופת השעייתו, ב-19 בדצמבר 2019, הודיע וייסמן כי בחר לעזוב את האוניברסיטה על מנת להתכונן באופן עצמאי לקראת דראפט ה-NBA 2020, ובכך למעשה הסתיימה קריירת המכללות שלו – לאחר שלושה משחקים בלבד.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר וייסמן בבחירה השנייה, על ידי גולדן סטייט ווריורס.
גנרל סר ג'יימס וילקוקס היה קצין צבא בריטי, שבילה את רוב הקריירה שלו בהודו ובאפריקה והחזיק בפיקוד בכיר במלחמת העולם הראשונה.
וילקוקס נולד בבארוט, מחוז מיראט, מחוז הפרובינציות בהודו, והיה בנו של קצין בצבא חברת הודו המזרחית הבריטית.
הוא התחנך באנגליה ולאחר מכן החל את לימודיו בקולג' הצבאי המלכותי, סנדהרסט, בינואר 1878 (לאחר שהתקבל רק בניסיון השלישי), הוסמך כקצין ברגימנט הרגלים ה-100 בפונג'אב.
בסוף 1879, זמן קצר לאחר שקודם לדרגת לוטננט, וילקוקס שכנע את הממונים עליו לשלוח אותו למלחמת אפגניסטן השנייה (אם כי הגדוד שלו לא היה מעורב שם), שם שימש כקצין תובלה.
בשנת 1881 הוא שוב שירת כקצין תובלה במשלחת מחסו וזירי, והצטרף לגדודו בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1884 הועבר למחלקת התעבורה הצבאית שהוקמה זמן קצר קודם לכן והועבר לאסאם.
הוא הועלה לדרגת קפטן ברגימנט ליינסטר של נסיך ויילס באוגוסט 1884. הוא שירת בסודאן בשנים 1885–1886 ואז חזר לאסאם לפני ששירת בבורמה בשנת 1886, ועל כך הוענק לו אות השירות המצוין (DSO).
בדצמבר 1887 הוצעה לו העברה קבועה למחלקת התעבורה, אך סירב לטובת מינוי כשליש של הגדוד הראשון ברגימנט שלו.
בשנת 1889 שימש וילקוקס כקצין מודיעין במשלחת צ'ין-לושאי ובשנת 1891 במשלחת מניפור.
ביוני 1897 מונה לעוזר סגן המפקד של כוח שדה בלוצ'יסטן, ובנובמבר 1897 מונה לסגן מפקד כוח הגבול החדש של מערב אפריקה כלוטננט קולונל זמני, בפיקודו של פרדריק לוגרד.
בשנת 1899 הוא קיבל את תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG).
בנובמבר 1899 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
קולונל לוגארד הפך לנציב העליון לאחר הכרזת הפרוטקטורט החדש של צפון ניגריה ב-1 בינואר 1900, וילקוקס החליף אותו בתפקיד מפקד כוח הגבול, ובאותו יום הוענקה לו דרגת קולונל מקומית.
על פעולותיו להקלה על קומאסי במלחמת האשנטי ב-1900, מונה וילקוקס לאביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (KCMG) והועלה לדרגת קולונל.
בתחילת ינואר 1902 קיבל וילקוקס פקודות לנסוע לדרום אפריקה, שם שירת כקצין מטה בשירות מיוחד בדרום אפריקה.
לאחר ששירת רק כמה שבועות בשלבים המאוחרים של מלחמת הבורים השנייה, הועבר וילקוקס להודו בסוף פברואר, כדי לקבל פיקוד על מחוז בלגאום.
הוא הועלה לדרגה קבועה של קולונל ב-29 במרץ 1902, ביום בו קיבל דרגת שדה של בריגדיר גנרל.
באוקטובר 1910 מונה למפקד צבא הצפון, ובשנת 1913 קיבל את תואר אביר מפקד מסדר כוכב הודו (KCSI).
בשנת 1914 הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט (KCB).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באוגוסט 1914 קיבל וילקוקס פיקוד על הקורפוס ההודי בצרפת.
הוא קיבל את תואר אביר הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (GCMG), והועלה לדרגת גנרל במאי 1915, אך התפטר בספטמבר 1915 לאחר חיכוך עם דאגלס הייג, שפיקד על הארמייה הראשונה.
וילקוקס מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הנאמנים (צפון לנקשייר) משנת 1916 ועד מותו.
במאי 1917 מונה וילקוקס למושל ולמפקד הצבאי הראשי של ברמודה (שם גאריסון ברמודה הגן על רציפי הצי המלכותי ונכסים אסטרטגיים אחרים), תפקיד בו שימש עד שנת 1922. בשנת 1921 הוא קיבל את תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (GCB).
בהמשך הוא חזר להודו, שם מת בבהרטפור ב-18 בדצמבר 1926.
ג'יימס וורד היה צייר בריטי, בעיקר של בעלי חיים.
נולד בלונדון, אחיו הצעיר של החרט ויליאם וורד.
ג'יימס וורד הושפע מאנשים רבים, אך הקריירה שלו מחולקת באופן ברור לשתי תקופות: עד 1803, השפעתו הגדולה ביותר הייתה לגיסו ג'ורג' מורלנד.
מאותו הזמן הוא הושפע מרובנס.
משנת 1810 בערך, החל וורד לצייר סוסים בתוך הנוף.
מעט מאוחר יותר הוא פנה לנופים גדולים מאוד, מהם "נוף ביורקשייר" (טייט, לונדון), שהושלם בשנת 1814 או 1815 ומשמש כדוגמה לנוף נשגב, ונחשב ליצירת המופת שלו ויצירת מופת באנגליה של הציור הרומנטי.
וורד הקדיש חלק ניכר מהתקופה 21–1815 לציור של יצירה ענקית בשם "האלגוריה של ווטרלו".
הציור לא זכה להערכה גדולה ולא הביא את ההכנסה שקיווה לה.
ייתכן שהחוויה מילאה אותו, ובמקביל מות אשתו הראשונה ובתו היו טרגדיות מרכזיות בחייו.
כמו אמנים רבים באותה תקופה, וורד חיפש עבודות מאנשים עשירים, וצייר את ילידיהם, את הסוסים האהובים עליהם, וכן את כלבי הצייד.
משפחה כזו שג'יימס וורד צייר שוב ושוב, הייתה משפחת לבט מסטאפורדשייר.
אחד הדיוקנאות הידועים ביותר של וורד היה "תיאופילוס לבט צד בסטפורדשייר" משנת 1817. ציור נוסף היה משנת 1811 שכותרתו "הכומר תומאס לבט וכלביו בעת צייד".
וורד צייר גם דיוקן קבוצתי של שלושה ילדי לבט - ג'ון, תיאופילוס ופרנסס לבט.
ג'יימס היה בנם של ג'יימס וריישל וורד.
הוא נישא לראשונה למרי אן וורד בשנת 1794 ואחרי מותה לשארלוט פריצ'ה בשנת 1827. לג'יימס ומרי אן וורד נולדו כמה ילדים כולל: מתילדה לואיזה וורד, שנישאה לצייר ג'ון ג'קסון.
וג'ורג' רפאל וורד, שהיה גם צייר.
ג'יימס וורד היה סבא של הציירת הנרייטה וורד וסבא רבא של הצייר לסלי וורד, הקריקטוריסט של המגזין "וניטי פייר".
בשנת 1830 עבר ג'יימס וורד להרטפורדשייר עם אשתו השנייה, והמשיך לעבוד, בעיקר בנושאים דתיים.
אירוע מוחי בשנת 1855 סיים את עבודתו, והוא מת בעוני.
הוא קבור בבית העלמין קנסל גרין.
ג'יימס וורד היה אחד האמנים המצטיינים באותה תקופה, סגנונו הייחודי ומיומנותו הרבה הציבו אותו מעל רוב בני דורו, והשפיעו באופן ניכר על התפתחות האמנות הבריטית.
הוא נחשב לאחד מציירי החיות הגדולים בתקופתו.
הוא ייצר ציורים היסטוריים, דיוקנאות, נופים וז'אנר.
הוא התחיל בתור חרט, שהוכשר על ידי אחיו ויליאם וורד, שאחר כך חרט הרבה מעבודתו של ג'יימס.
השותפות של ויליאם וג'יימס וורד הניבה את התוצאות הטובות ביותר שיש לאמנות האנגלית להציע, כשהמיומנות הטכנית הגדולה שלהם והאמנות הובילו לתמונות המשקפות את החן והקסם של התקופה.
הוא הועמד לחברות באקדמיה המלכותית בשנת 1811.
אחד מציוריו הידועים ביותר של וורד, "גנב הצבאים", הוזמן בשנת 1823 בסכום של 500 גינאה על ידי פטרונו של וורד תיאופילוס לבט.
לאחר סיום העבודות, לבט היה מרוצה מאוד מהתוצאות, וכתוצאה מכך העלה את התגמול ל -600 גינאה.
הציור תלוי כעת בטייט בלונדון.
ג'יימס וורד FBA היה פסיכולוג ופילוסוף אנגלי, חבר בקבוצת "שליחי קיימברידג'" .
נשא את הרצאות גיפורד באוניברסיטת אברדין בשנים 1896–1898.
בצעירותו למד בגרמניה ועסק בתאולוגיה, בפילוסופיה ובחקר הפיזיולוגיה, אך ב-1880 חזר לבריטניה ועבר לעסוק בפסיכולוגיה בקיימברידג'.
וורד כתב את ההגדרה לערך "פסיכולוגיה" במהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה, שהשפעתה הייתה רבה, ובה הדגיש את הקשב האקטיבי של נפש האדם אל סביבתו.
גישתו הפילוסופית הייתה פנפסיכיזם, והוא התנגד למטריאליזם ולדואליזם.
בין תלמידיו היו הפילוסופים ג.
אשתו מארי וורד הייתה מרצה בתחום האתיקה וסופרג'יסטית בריטית ידועה.
ג'יימס ויליאם מרשל היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
הוא גם שימש במספר תפקידי ממשל נוספים בתקופות נשיאותם של לינקולן, גרנט, והייז.
ג'יימס ויליאם מרשל נולד בוילסון שבמחוז קלארק, וירג'יניה לג'יימס פדה ולסוזן אוראה מרשל.
הוא למד בבתי הספר במחוזות קלארק ופאוקוויר.
ב-1837 עברה המשפחה למחוז מאונט סטרלינג שבקנטקי.
ב-1848 סיים מרשל את לימודיו בקולג' דיקינסון שבקרלייל, פנסילבניה.
לאחר סיום לימודיו הוא שימש כמרצה שלא מן המניין לשפות עתיקות בקולג' דיקינסון עד 1850. באותה שנה הוא נשא לאישה את ג'יין סטיבנסון מקרלייל.
לאחר מכן הוא שימש כמרצה מן המניין לשפות עתיקות עד 1862.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים, מונה מרשל על ידי הנשיא אברהם לינקולן כקונסול בלידס, אנגליה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1865.
ב-1869 מונה מרשל על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כעוזר הראשון למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1874. ביולי אותה שנה מינה אותו הנשיא גרנט כמנהל הכללי של הדואר בעקבות התפטרותו של ג'ון קרסוול ועד לכניסתו לתפקיד של מרשל ג'וול בסוף אוגוסט אותה שנה.
לאחר מכן שב מרשל לתפקידו הקודם כעוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר, תפקיד בו הוא שימש עד לתום נשיאותו של גרנט ב-1877.
לאחר סיום תפקידו מונה מרשל כמפקח הכללי של שירות דואר הרכבות על ידי המנהל הכללי של הדואר, איש הדרום, דייוויד קיי, בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז.
בתפקיד זה הוא שימש עד תום כהונתו של קיי ב-1880, ולאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים.
ג'יימס ויליאם מרשל נפטר בוושינגטון די.
ב-5 בפברואר 1910. הוא נטמן בבית הקברות הישן של קרלייל.
ג'יימס וולק הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי.
וולק נולד בפרמינגטון הילס, מישיגן, בנם של אדי, מורה לאמנות, ורוברט וולק, בעל חנות נעליים.
הוא סיים את בית הספר התיכון נורת' פרמינגטון בשנת 2003 ובבית הספר למוזיקה, תיאטרון ומחול באוניברסיטת מישיגן בשנת 2007.
בשנת 2008, וולק זכה בתפקיד הטלוויזיה הראשון שלו בכיכובו בסרט הדרמה בחזית הכיתה בהפקת ערוץ הולמרק, בתפקיד בראד כהן.
לאחר מכן שיחק בשנת 2009, בסרט "Solving Charlie".
בשנת 2010 לוהק וולק לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה של רשת פוקס, "Lone Star".
רשת פוקס ביטלה את הסדרה לאחר שישה פרקים.
בשנת 2010, וולק שיחק תפקיד של וויל בסרט הקומדיה הרומנטית "רק לא את".
הוא שיחק את כותב הנאומים הנשיאותי בסדרת הטלוויזיה "ג'ורג'טאון", פיילוט של רשת ABC משנת 2011 שלא שודר לבסוף.
בסתיו 2011 הצטרף וולק לצוות השחקנים העונה השנייה של סדרת הדרמה "חסרי בושה".
העונה השנייה הוקרנה לראשונה ב-8 בינואר 2012. וולק שיחק את התפקיד החוזר של גרנט בשלושה פרקים של הסדרה הקומית "הכול לטובה", ששודרה לראשונה ב־8 בפברואר 2012. בשנת 2012, וולק כיכב במיני סדרת הטלוויזיה "חיות פוליטיות", בהשתתפותם של סיגורני ויבר וקירן היינדס.
וולק גילם את דאגלס המונד, בנו "הטוב" של נשיא ארצות הברית לשעבר (הינדס) ומזכירת המדינה הנוכחית (וויבר).
בשנת 2013 הצטרף וולק לצוות השחקנים העונה השישית של סדרת הדרמה התקופתית "מד מן".
הוא שיחק בתפקיד מנהל החשבונות בוב בנסון.
וולק היה מועמד לפרס סאטורן על תפקידו.
בעונת הטלוויזיה 2013–2014 היה וולק חלק מצוות השחקנים של סיטקום CBS "המשוגעים", בכיכובם של רובין ויליאמס ושרה מישל גלר.
בנובמבר 2014 לוהק וולק לתפקיד הראשי בסדרת מותחני הדרמה "Zoo", המבוססת על הרומן מאת ג'יימס פטרסון ומייקל לדווידג'.
וולק כיכב גם כ"קרייג" בסרט הקומדיה משנת 2014 "אתה מתבדח?", בתור נוח ברנשטיין בסרט הדרמה הקומית משנת 2014, "תמיד תהיה וודסטוק", וכמייק פני בסרט הדרמה "ניסוי כלא סטנפורד" משנת 2015. הוא גם כיכב כפיליפ בסרט הקומדיה העצמאי "זה קורה", המתמקד באח ואחות מנוכרים שיוצאים לדרך כדי למצוא את סבתם הנמלטת.
בשנת 2016 וולק כיכב כבראד בסרט המותחן "Mercy", אותו כתב וביים כריס ספארלינג.
בשנת 2017 שיחק מיליארדר צעיר חדשני בטכנולוגיה, במספר פרקים של סדרת הדרמה "מיליארדים".
בשנת 2018 שיחק כסוכן המיוחד של ה-FBI, ג'ף קלייטון, בסדרת הדרמה של אולפני אמזון, "גוליית".
בסוף 2018, וולק לוהק לתפקיד סנאטור ג'ו קינ ג'וניור בסדרת הטלוויזיה "השומרים".
בשנת 2020 פורסם כי הוא ישחק בפיילוט לסדרה "Ordinary Joe", שנכתב על ידי ראסל פרינד וגארט לרנר.
בשנת 2023 שיחק בסרטו של ג'ורג' קלוני, הבחורים בסירה.
וולק חבר בדירקטוריון של קרן בראד כהן טורט.
בין השנים 2009 ל-2012 הוא התנדב גם במחנה Twitch and Shout, שהוא מחנה בווינדר, ג'ורג'יה לילדים בגילאי 7 עד 17 הסובלים מתסמונת טורט.
וולק פגש את אליזבת ג'יי לינץ', מורה בבית הספר, בזמן ששניהם התנדבו במחנה.
ביוני 2015 נישאו השניים בטקס שנערך באחוזת קרוסאודס, יקב פירסטון בלוס אוליבוס, קליפורניה.
שנה סרט תפקיד הערות 2006 The Spiral Project ג'ורדן 2008 החיים של זק מייקל ג'נקינס 2010 רק לא את וויל אולסן 2012 סטודנטיות לוהטות צ'רלי 2014 תמיד יהיה לנו את וודסטוק נואה ברנשטיין אתה צוחק?
קרייג 2015 ניסוי הכלא של סטנפורד מייק פני This Is Happening פיליפ 2016 Mercy בראד2023הבחורים בסירהטום בולס Spinning Gold לארי האריס2024סוניק – הסרט 3וולטרס הצעירThe Everything Potצ'ארלי2025The Luckiest Man in America
ג'יימס ויליאם פולברייט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ארקנסו מינואר 1945 ועד להתפטרותו בדצמבר 1974. פולברייט הוא יושב הראש שמילא את תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות ועדת החוץ של הסנאט.
כדמוקרט דרומי ומולטיטרלי נלהב, פולברייט תמך בייסוד האומות המאוחדות והיה חתום על המניפסט הדרומי.
הוא התנגד למקארתיזם ולעבודת ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, ומאוחר יותר נודע בהתנגדותו למעורבות אמריקאית במלחמת וייטנאם.
מאמציו להקים תוכנית חילופי סטודנטים בינלאומית הביאו בסופו של דבר ליצירת תוכנית מלגות הנושאת את שמו, תוכנית פולברייט.
פולברייט נולד בסאמנר שבמיזורי, בנם של רוברטה פולברייט (לבית וו) וג'יי פולברייט.
בשנת 1906 עברה משפחת פולברייט לפאייטוויל שבארקנסו.
אמו הייתה אשת עסקים, שאיגדה את המפעלים העסקיים של בעלה והפכה למוציאה לאור, עורכת עיתונים ועיתונאית רבת-השפעה.
הוריו של פולברייט רשמו אותו למכללת החינוך של אוניברסיטת ארקנסו במסגרת לימודי ניסיון, שם השלים את לימודיו התיכוניים.
אחותו, שגם שמה היה רוברטה, נישאה לגילברט סוואנסון, ראש קונגלומרט המזון הקפוא "סוואנסון", והייתה סבתו מצד אמו של העיתונאי טאקר קרלסון.
בשנת 1925 השלים פולברייט לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת ארקנסו, שם הפך לחבר באחוות סיגמא כי.
הוא נבחר לנשיא התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה, ובשנים 1921–1924 שיחק ב"ארקנסו רייזורבאקס", נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת ארקנסו.
מאוחר יותר למד פולברייט באוניברסיטת אוקספורד על בסיס מלגת רודס, וסיים את לימודיו בשנת 1928. היותו של פולברייט סטודנט באוקספורד הפכה אותו לאנגלופיל לכל חייו, ותמיד היו לו "זיכרונות חמים, מהממלכה המאוחדת.
פולברייט העביר זמנו באוקספורד בהרחבת אופקיו כאשר למד רבות על העולם שמעבר לארצות הברית וייחס לרוברט ביוקנן מקאלום (R.
McCallum), מרצה וחברו, את חשיבתו כי העולם הוא ישות מקושרת, בה ההתפתחויות מתרחשות כאחד.
מקאלום היה מעריץ גדול של וודרו וילסון, תומך חבר הלאומים, והאמין שארגונים בינלאומיים הם הדרך הטובה ביותר לשמור על שלום עולמי.
פולברייט נותר קרוב למקאלום במשך כל חייו והשניים החליפו מכתבים באופן קבוע עד למותו של מקאלום ב-1973. באוקספורד, הוא שיחק בקבוצות הרוגבי והלקרוס, ובכל קיץ נסע פולברייט לצרפת לכאורה כדי לשפר את הצרפתית שלו, אם כי רצה ליהנות מאורח החיים הצרפתי.
אידאולוגיית "העולם האחד" של פולברייט, אשר טופחה בידיו של מקאלום, גרמה לו להטיל ספק גדול בתורת ההתבדלות של ממשל וורן הרדינג.
בשנת 1934 השלים פולברייט לימודי משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובעקבות זאת התקבל ללשכת עורכי הדין של וושינגטון הבירה.
שם החל עבודתו כעורך דין באגף ההגבלים העסקיים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בשנים 1936–1939 עבד פולברייט כמרצה למשפטים באוניברסיטת ארקנסו.
הוא מונה לנשיא בית הספר למשפטים בשנת 1939, ובכך נהפך לנשיא הצעיר ביותר בתולדות האוניברסיטה.
הוא מילא תפקיד זה עד 1941. בית הספר לאמנויות ומדעים באוניברסיטת ארקנסו נקרא על שמו, והוא נבחר לאחוות פי בטא קפא.
הוא היה חבר במועצה המייסדת של המכון האמריקאי רות'רמיר באוניברסיטת אוקספורד.
בספטמבר 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, פרסם פולברייט כנשיא האוניברסיטה, הצהרה פומבית בה הביע את אהדתו לבעלות הברית וקרא לארצות הברית לשמור על מעמדה כמדינה נייטרלית לטובת בעלות הברית.
בקיץ 1940 פולברייט נמלך בדעתו, והכריז כי זהו "האינטרס החיוני" של אמריקה להיכנס למלחמה לצד בעלות הברית והזהיר כי ניצחון של גרמניה הנאצית יביא את העולם לתקופה אפלה.
באותה שנה הצטרף פולברייט אל "הוועדה להגנת אמריקה תוך סיוע לבעלות הברית" (CDAAA).
ביוני 1941 פוטר פולברייט בהפתעה מאוניברסית ארקנסו בידי המושל הומר מרטין אדקינס.
בדיעבד נודע כי הגורם לפיטוריו הוא שאדקינס נעלב מכך שעיתון בבעלות אמו של פולברייט תמך ביריבו במהלך הבחירות המקדימות ב-1940, והפיטורים היו ביטוי לנקמנותו של המושל.
מבולבל מהדרך בה גחמה של המושל הביאה לידי גמר את הקריירה שלו בעולם האקדמיה, פולברייט החל להתעניין בפוליטיקה של ארצות הברית ולפתח שאיפות פוליטיות.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1942, נבחר פולברייט אל בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס השלישי של ארקנסו, לכהונה בודדת בת שנתיים.
בתקופה זו הוא נתמנה לחבר בוועדת החוץ של בית הנבחרים.
בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, היה פולמוס עמוק בחברה האמריקאית בדבר הדרך היעילה ביותר להביא לשלום לאחר שדומה היה כי ניצחון בעלות הברית היה ודאי, ורבים דחקו בארצות הברית לדחות את אידאולוגיית ההתבדלות.
בית הנבחרים אימץ את "החלטת פולברייט", שתמכה ביוזמות שמירת-שלום בינלאומיות ועודדה את ארצות הברית להשתתף בבניין האומות המאוחדות בספטמבר 1943. מעורבותו של פולברייט בניסיונות להשפיע על מדיניות החוץ של ארצות הברית, זיכתה אותו בתשומת לב לאומית.
בשנת 1943, ניתוח מידע חסוי מאת ישעיה ברלין של ועדות החוץ של בית הנבחרים והסנאט עבור משרד החוץ וחבר העמים, קבע כי פולברייט הוא "דמות מפתח חדשה ומכובדת בבית הנבחרים".
בבחירות 1944 הדיח פולברייט את הסנאטורית המכהנת האטי קראווי, עמיתתו למפלגה הדמוקרטית והאישה הראשונה שנבחרה אי-פעם לסנאט של ארצות הברית, במהלך בחירות מקדימות.
ביום הבחירות הכלליות גבר על ויקטור וייד, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ברוב גדול של 81.5% מקולות הבוחרים לעומת 14.9 האחוזים שגרף וייד.
פולברייט ייצג את ארקנסו בסנאט במשך חמש תקופות כהונה בנות שש שנים כל אחת.
חיש מהר מיצב עצמו פולברייט כחבר בולט ודומיננטי בסנאט האמריקאי, ומיקד את עיקר פעילותו בתחום מדיניות החוץ של ארצות הברית.
בשנת 1946 קידם את העברת החקיקה שמיסדה את תוכנית פולברייט למענקי חינוך ("מלגות פולברייט" ו"מענקי המחקר פולברייט"), בחסות הלשכה לענייני חינוך ותרבות של מחלקת המדינה של ארצות הברית, ממשלות במדינות אחרות וארגוני מגזר הפרטי.
התוכנית הוקמה במטרה להגביר את ההבנה ההדדית בין ארצות הברית ומדינות אחרות באמצעות חילופי אזרחים, ידע וכישורים.
תוכנית זו נחשבת לאחת מתוכניות המלגות היוקרתיות ביותר ופועלת ב-155 ממדינות העולם.
בשנת 1947 תמך בדוקטרינת טרומן והצביע בעד מתן סיוע חוץ ליוון.
לאחר מכן, הוא הצביע בעד קבלת תוכנית מרשל וכניסת ארצות הברית לארגון האמנה הצפון אטלנטית.
פולברייט תמך מאוד ביוזמות שדחפו לייסוד פדרציה של מדינות אירופה המערבית.
פולברייט תמך בתוכנית משנת 1950 שהגה ז'אן מונה והוצגה על ידי שר החוץ הצרפתי רוברט שומאן למען קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהוקמה בשנת 1951 והפכה ל"קהילה הכלכלית האירופית" ב-1957, ומאוחר יותר הפכה אל האיחוד האירופי ב-1993.
פולברייט הפך לחבר בוועדת החוץ של הסאנט ב-1949, וישב בראשה בין השנים 1959–1974. הוא היה ועודנו יושב-הראש בעל תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות הוועדה.
בנאומיו, פולברייט הצביע על עצמו כ"פאן-אירופאי" המחויב להתנגד להתפשטות ברית המועצות באירופה, אך באותה נשימה גילה עוינות להתבססות אמריקה באסיה.
בנאום שנשא ב-18 בינואר 1951, הוא דחה את המלחמה בחצי האי קוריאה, ותיאר אותה כעניין שולי שאינו עשוי להוות עילה למלחמת העולם השלישית, וגינה את התוכניות לתקוף את סין שלדבריו היו פזיזות ומסוכנות.
באותו נאום טען כי ברית המועצות, ולא סין, היא האויב האמיתי ושקוריאה היא הסחת דעת מהמתרחש באירופה, שלדעתו הייתה חשובה בהרבה.
פולברייט ציין כי חוקת ארצות הברית קובעת באופן מפורש לחלוטין כי נשיא ארצות הברית הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים, וכי חובת הגנרלים לסור למרותו של הנשיא ולא להפך.
כאשר העיד מקארתור בשימוע של ועדת החוץ לאחר שהוזמן בידי סנאטורים רפובליקנים שחיפשו הזדמנות להביך את הנשיא טרומן, פולברייט אימץ עמדה כסנגורו של הנשיא.
במהלך חילופי הדברים הקשים שלו עם מקארתור, נפערה תהום בפילוסופיות שלהם.
מקארתור נקט עמדה שהייתה אנטי-קומוניסטית מאוד וטען כי הקומוניזם, מעצם קיומו, מהווה סכנה אנושית לארצות הברית, שתבעה מדיניות של חיסול הקומוניזם בכל אשר היה בעולם.
מנקודת מבט זו, מקארתור טען שמדיניותו של טרומן לקיים "מלחמה מוגבלת" בקוריאה הייתה מסוכנת וכי המדיניות הנכונה היא לפלוש לסין במטרה להפיל את מאו דזה-דונג ולהשיב את צ'יאנג קאי שק לשלטון.
פולברייט האמין שברית המועצות, או רוסיה, כמו שהעדיף לכנותה, מגלמת את תפקיד האנטגוניסט לאחר מלחמת העולם השנייה.
לשיטתו, רוסיה הייתה מדינה קומוניסטית ולכן הוא דגל במדיניות חוץ אנטי-סובייטית, ולא אנטי-קומוניסטית.
במקביל, פולברייט גרס שמלחמת העולם השלישית תהיה כמעט בוודאות מלחמה גרעינית שעשויה באופן ודאי לסמן את קץ האנושות, ולפיכך העיף לאמץ את תורת הבלימה נגד הסובייטים במקום מדיניות ההסגה (Rollback) בה דגלו מקארתור ופוליטיקאים אמריקאים נצים בהם ג'וזף מקארתי.
יתר על כן, פולברייט ראה את המלחמה הקרה כמאבק פוליטי יותר מאשר מאבק צבאי, ובנאום שנשא ב-1952 הוא מתח ביקורת על טרומן שלטענתו אישר הוצאות כספיות צבאיות גבוהות מדי.
פולברייט טען כי הראיות לכך שברית המועצות עומדת לתקוף את ארצות הברית לא החזיקו מים.
מנקודת מבט זו, אם אכן לא סביר שתפרוץ מלחמה בין ברית המועצות לארצות הברית, הוא הטיל ספק בהקדשת אחוזים גבוהים מתקציב המדינה לכוחות הצבא.
פולברייט האינטלקטואל סלד ממקארתי שהתנגד לאינטלקטואליזם, וראה בדמגוגיה שלו איום מרכזי על הדמוקרטיה האמריקאית כמה שעלולה להוביל למלחמת העולם השלישית.
באחד מנאומיו כינה פולברייט את מקארתי "אדם גס-רוח", שאם לא ייבדק, יגרום למוסדות הממשל האמריקאים ליפול קורבן ל"דלקת אנטי אינטלקטואליזם".
פולברייט היה אז הסנאטור היחיד שהצביע נגד הקצבה כספית לוועדת המשנה הקבועה לחקירות בשנת 1954, בראשותו של מקארתי.
כבדומה לעמיתו עדלי סטיבנסון, פולברייט נחשב ל"ליברל של המלחמה הקרה".
בתקופת ממשל הנשיא דווייט אייזנהאואר, נטה פולברייט לתמוך במהות המדיניות של הממשלה, אך מתח ביקורת על סגנונה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956, קידם פולברייט את מסע הבחירות הנשיאותי של סטיבנסון ועמיתו למירוץ איסטס קפובאר.
באותה השנה גם התמודד מחדש לתקופת כהונה נוספת בסנאט מול, בנג'מין צ'ארלס הנלי, יו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינת ארקנסו.
במסע הבחירות שלו לסנאט, הטעם פולברייט את התנגדותו לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ואת תמיכתו בהפרדה גזעית.
הוא גם הבליט את תמיכתו בחברות נפט ודפוס הצבעותיו העקבי למתן סיוע כלכלי רב יותר לחקלאי עופות (אחד מעמודי התווך של היצוא בארקנסו היה גידול ומכירת תרנגולות).
פולברייט חתם על המניפסט הדרומי שהתנגד נחרצות להחלטה ההיסטורית של בית המשפט העליון של ארצות הברית, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, בה ראה המנשר "שימוש מובהק לרעה בכוח הרשות השופטת".
יחד עם דמוקרטים דרומיים אחרים, פולברייט השתתף בפיליבסטר לחוק זכויות האזרח ב-1964 ויצא חוצץ לחוק זכויות ההצבעה ב-1965. עם זאת, בשנת 1970, במהלך ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, פולברייט הצביע להארכה בת חמש שנים של חוק זכויות ההצבעה.
הוא גם הוביל את האופוזיציה לאישור מועמדיו השמרניים של ניקסון לביהמ"ש העליון, קלמנט היינסוורת' וג'.
בחודש מאי 1960 יצא פולברייט למסע מדיני במזרח התיכון.
ב-12 במאי הוא נחת בקהיר, ונועד עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
הוא שוחח עמו על היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית עם הרפובליקה הערבית המאוחדת.
כבר בראשית החודש הביע את דאגתו מבעיית הפליטים הפלסטינים, והגיש הצעה בקונגרס לביטול "תיקון דאגלס", המסמיך את הנשיא אייזנהאואר לשלול סיוע מקע"מ כל עוד היא מחרימה את ישראל.
הצעה זו קראה לקונגרס לקבוע, שהפליטים הפלסטינים הרוצים לשוב לבתיהם - יורשו לעשות כן, או שיקבלו פיצויים על רכושם.
הוא גם מתח ביקורת על החלטת הסנאט נגד קע"ם, שהחלטה זו היא כלי להפעלת לחץ פוליטי על ידי ארצות הברית לטובת צד אחד ב העומד בעינו.
ב-17 במאי הגיע לישראל דרך שער מנדלבאום, והיה אמור להעביר הרצאה ב.
עם זאת, הרצאה זו בוטלה, והוא נפגש במקום זאת עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
על פי ארתור שלזינגר, היסטוריון ועוזרו המיוחד לשעבר של ג'ון פיצג'רלד קנדי, פולברייט היה הבחירה הראשונה של קנדי לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו, אך הנשיא חש כדי הוא יותר מדי שנוי במחלוקת לתפקיד.
בסופו של דבר נבחר לתפקיד דין ראסק.
פולברייט העלה בפני קנדי התנגדויות רציניות בנוגע אל הפלישה למפרץ החזירים הממשמשת ובאה באפריל 1961, וגם בפני הנשיא לינדון ג'ונסון בדבר מלחמת האזרחים ברפובליקה הדומיניקנית.
במאי 1961 גינה פולברייט את שיטת ממשל קנדי לפיה דיפלומטים מועברים מתפקיד אחד לשני, וכינה שיטה זו כ"מדיניות אידיוטית".
פולברייט עורר מחלוקת בין-לאומית ב-30 ביולי 1961, שבועיים לפני הקמת חומת ברלין, כשאמר בריאיון עיתונאי: הצהרתו זכתה לכיסוי בן שלושה עמודים בעמוד השער של "Neues Deutschland", ביטאון מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה תוך גינויים נרחבים בגרמניה המערבית.
שגרירות ארצות הברית בבון דיווחה כי "רק לעיתים רחוקות עוררה הצהרה מאת פוליטיקאי אמריקאי בולט תדהמה, צער, וכעס רבים כל כך".
שר העיתונות של קנצלר גרמניה וילי ברנדט, אגון בר , צוטט באומרו: ההיסטוריון ויליאם ר.
סמייזר מציע שייתכן שהערתו של פולברייט נאמרה בהוראת הנשיא קנדי, כאיתות עבור המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב שהחומה תהיה אמצעי מקובל לנטרול משבר ברלין.
קנדי לא התנער מהערותיו של פולברייט, חרף הלחץ שהופעל עליו.
שימועי פולברייט הם הכינוי ההיסטורי לסדרת שימועים ודיונים שערך פולברייט בוועדת החוץ של הסנאט בנוגע למלחמת וייטנאם בין השנים 1966–1971. לימים יספר כי לא ידע מאומה על המלחמה עד שפגש, ב-1965, את ברנרד ב.
פול , עיתונאי צרפתי שכתב לעיתים קרובות על וייטנאם.
שיחותיו עם פול שינו באופן קיצוני את עמדתו בדבר המלחמה, שכן פול גרס כי הו צ'י מין אינו מנהיג בובה של ברית המועצות וסין שמטרתו היא להפיל את ממשלת דרום וייטנאם כי כך לכאורה ציוו עליו אדוניו במוסקבה ובבייג'ינג.
השפעתו של פול על פולברייט זירזה את שינוי חשיבתו של האחרון, שכן הציג בפניו פול את כתביהם של ז'אן לקוטיר ופיליפ דווילרס.
פולברייט נטל על עצמו משימה לחקור את מלחמת וייטנאם, משימה עליה שקד ברצינות רבה כל כך עד שבפגישה עם מזכיר המדינה של ארצות הברית דין ראסק הצליח לתקן שגיאות אחדות של המזכיר בנוגע למלחמה, למורת רוחו של ראסק.
אף על פי שהנשיא לינדון ג'ונסון שידל את פולברייט לתת חסות להחלטת מפרץ טונקין באוגוסט 1964, יחסיו עם הנשיא נעכרו לאחר שארצות הברית הפציצה את העיר פליקו (Pleiku) במרכז וייטנאם ב-1965. פולברייט ראה בכך הפרה של הבטחת ג'ונסון שלא להסלים את המלחמה.
עד מהרה נעשתה התנגדותו של פולברייט למלחמת וייטנאם מוצקה יותר ויותר, והחל מ-1966 הנהיג כאמור סדרה של שימועים בוועדת החוץ בנושא ניהול המלחמה.
בינואר 1966 הזמין את הנשיא ג'ונסון להעיד בפני הוועדה מדוע ארצות הברית נלחמת בווייטנאם, אך הנשיא ג'ונסון דחה את ההזמנה.
שימועיו של פולברייט עוררו את ההתנגדות הציבורית למלחמה, והדיונים שערך האיצו את תחילת הדעיכה בנשיאות ג'ונסון ואובדן דריסת הרגל שלו בציבור.
ב-4 בפברואר 1966 ערך פולברייט את השימועים הראשונים על מלחמת וייטנאם, בהם העידו ג'ורג' קנאן והגנרל ג'יימס גאווין כעדים מומחים.
הדיונים נערכו בעקבות בקשתו של ג'ונסון לוסיף 400 מיליון דולר אמריקני לתקציב המלחמה, מה שנתן לפולברייט תירוץ לקיום דיונים.
קנאן העיד שמלחמת וייטנאם היא עיוות גרוטסקי של מדיניות הבלימה שהתווה ב-1946 וב-1947. גאווין, גיבור מלחמת העולם השנייה, העיד שדעתו כלוחם היא שלא ניתן לנצח במלחמה לפי צורת הלחימה של הצבא האמריקאי.
באותו יום, בניסיון להסיט את תשומת הלב הציבורית מהשימועים, נסע ג'ונסון לוועידת פסגה מאולתרת בהונולולו בתקווה שהעיתונות תסקר את נסיעתו במקום את השימועים.
מזכיר המדינה ראסק והגנרל מקסוול טיילור היו עדים בשימוע מטעם הבית הלבן לטובתו של ג'ונסון.
משום שפולברייט היה בעבר חברו של ג'ונסון, הביקורת שלו על המלחמה נתפסה כבגידה אישית וג'ונסון התפרץ נגדו לא פעם במילים קשות.
ג'ונסון סבר שלעומת הסנאטור ויין מורס, שתמיד התנגד למלחמת וייטנאם, פולברייט הבטיח לו כבר ב-1964 כי יתמוך במלחמה, ובעקבות זאת כינה אותו ג'ונסון יהודה איש קריות.
ג'ונסון אהב ללעוג לפולברייט בכינוי "האפברייט" (תרגום מילולי: חצי-ברייט) ותהה בציניות כיצד מישהו טיפש כמוהו קיבל תואר אקדמי מאוניברסיטת אוקספורד.
בבחירות 1974 הפסיד פולברייט בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בידי דייל במפרס, אז מושל ארקנסו.
עמדותיו הנחרצות נגד מלחמת וייטנאם, המזרח התיכון ופרשת ווטרגייט לא עלו בקנה אחד עם דעת הרוב של תושבי ארקנסו, ויכולותיו לנהל מערכת בחירות התנוונה עד כדי הפסד בבחירות מקדימות.
במפרס ניצח עם רוב גורף של קולות הבוחרים.
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, שיריבות מרה שררה בינו לבין פולברייט, לעג להפסדו בשיחה פרטית עם חבר קונגרס.
בעקבות ההפסד התפטר פולברייט מהסנאט עוד בדצמבר 1974. את 29 שנות כהונתו העביר כסנאטור זוטר מכיוון שמקבילו, ג'ון מקללן, הושבע לסנאט שנתיים לפניו.
רק טום הרקין, שכיהן כסנאטור זוטר במשך שלושים שנה מ-1985 עד 2015, שבר שיא זה.
לאחר פרישתו עסק פולברייט במשפט בין-לאומי פומבי במשרד עורכי הדין "Hogan & Hartson" מ-1975 עד 1993. ב-5 במאי 1993 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית מאת הנשיא ביל קלינטון בחגיגת יום הולדתו ה-88. בראשית פברואר 1995 מת פולברייט לאחר שלקה בשבץ מוחי בוושינגטון הבירה.
גוויתו נשרפה ואפרו נטמן בחלקת משפחת פולברייט בבית העלמין אוורגרין השוכן בפאייטוויל שבארקנסו.
בשנת 1996 שינתה אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שם של מעון סטודנטים על שמו.
ב-18 ביוני 2010 נרשם המעון במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
במהלך הסרת המונומנטים במחאות ג'ורג' פלויד, מורשתו של פולברייט נבחנה מחדש בידי אוניברסיטת ארקנסו בעקבות דרישה להסיר את פסלו ולשנות את שם מכללת ג'.
פולברייט הוא בוגר מחזור 1925 של האוניברסיטה, ונשיא האוניברסיטה בין השנים 1939–1941. בעקבות הדרישה התעורר ויכוח שדן במוניטין שלו כגזען שהגן על הפרדה גזעית וחתם על המניפסט הדרומי, בעוד תומכיו ציינו את מורשתו בתחום יחסים בין-לאומיים וחינוך.
ביוגרף אחד של פולברייט גרס כי אין הוא גזען, אך אכן תמך במדיניות הפרדה גזעית כמצופה מסנאטור דרומי בתקופת כהונתו.
ביוגרף שני טען לעומת זאת כי פולברייט הוא "ענק פוליטי בארקנסו, במובן הטוב והרע של המילה".
פאנל אוניברסיטאי הצביע על הסרת הפסל ושינוי שם המכללה, אך מועצת הנאמנים של אוניברסיטת ארקנסו החליטה לבטל הצבעה זו בשל חוק מדינתי המחייב את אישור בית המחוקקים של ארקנסו להסרת אנדרטאות.
ג'יימס וילסון היה מדינאי, פוליטיקאי, משפטן ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1789 ועד למותו.
הוא נבחר פעמיים לקונגרס הקונטיננטלי, היה אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואחד הכוחות המניעים לניסוח חוקת ארצות הברית.
כתאורטיקן משפטי מוביל, הוא היה אחד מששת השופטים שמונו על ידי ג'ורג' וושינגטון לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתוקף היותו הפרופסור למשפטים הראשון של אוניברסיטת פנסילבניה, הוא לימד את הקורס הראשון על החוקה החדשה לנשיא ולחברי הקבינט ב-1789 וב-1790.
הוא נולד ליד העיירה לוון שבמחוז פייף שבסקוטלנד והיגר ב-1766 לפילדלפיה, שם הוא היה למורה בקולג' פילדלפיה.
לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע ברידינג, פנסילבניה.
הוא כתב עלון שזכה לתפוצה רבה בו הוא טען שהמיסים שהטיל הפרלמנט של בריטניה הגדולה על שלוש עשרה המושבות היו לא חוקיים בשל אי הייצוג של המושבות בפרלמנט.
הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ושימש כנשיא חברת הקרקעות אילינוי-וובש.
וילסון היה נציג לוועידת החוקה שהתכנסה בפילדלפיה ב-1787, שם הוא היה חבר בוועדת הפרטים, שניסחה את הטיוטה הראשונה לחוקה.
הוא היה המעצב הראשי של דמותה של הרשות המבצעת ותומך גלוי בדמוקרטיה השתתפותית, ממשלה לאומית חזקה, ובייצוג ייחסי ברשות המחוקקת באופן יחסי לגודל האוכלוסייה.
יחד עם רוג'ר שרמן הוא הציע את פשרת שלוש-החמישיות, שהחשיבה את העבדים כשלוש-חמישיות של אדם לצורכי חישוב הייצוג של המדינות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בעוד שהוא העדיף שנשיא ארצות הברית ייבחר בבחירות ישירות, הוא הציע את השימוש בחבר האלקטורים, שבסופו של דבר אומץ על ידי הוועידה.
לאחר הוועידה הוא קידם את תהליך האשרור של החוקה, ב"נאום חצר בית המדינה" של פנסילבניה, שהודפס בעיתונים בכל רחבי ארצות הברית, והתנגד למגילת הזכויות של ארצות הברית.
וילסון גם השתתף באופן פעיל בניסוח חוקת פנסילבניה של 1790.
ב-1789 מונה וילסון כאחד מהשופטים הראשונים של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא גם היה לפרופסור למשפטים בקולג' פנסילבניה (לימים אוניברסיטת פנסילבניה).
וילסון סבל מקשיים פיננסיים בעקבות הבהלה של 1796–1797 ואף נאסר לזמן קצר בשל חובותיו בשתי הזדמנויות.
הוא לקה בשבץ מוחי ונפטר ב-1798, הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שנפטרו בכהונתם.
ג'יימס וילסון נולד בחוות קרסקרדו שליד הכפר סיריס שבמחוז פייף שבסקוטלנד.
הוא היה הרביעי מבין שבעת ילדיהם של אליסון לנדל וויליאם וילסון, משפחת חוואים שהחזיק באמונה הפרסביטריאנית.
הוא למד באוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו ובאוניברסיטת אדינבורו, אך מעולם לא קיבל תואר.
בעת לימודיו הוא למד אצל הוגי הנאורות הסקוטית, כולל פרנסיס האצ'סון, דייוויד יום ואדם סמית.
חדור ברעיונות הנאורות הסקוטית, הוא היגר לפילדלפיה ב-1765 ונשא עמו מכתבי המלצה שאפשרו לו להתחיל להיות חונך ולאחר מכן ללמד באקדמיה והקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה).
הוא ביקש לקבל תואר וכמה חודשים לאחר מכן הוענק לו תואר מוסמך אוניברסיטה.
ב-1790 העניקה לו האוניברסיטה דוקטור לשם כבוד במשפטים.
בעת שעסק בהוראה, החל וילסון ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון.
ב-1767 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה ופתח משרד עורכי דין ברידינג.
משרדו נחל הצלחה מרובה ובשנותיו הראשונות הוא הרוויח סכום נאה.
באותה עת כבר הייתה בבעלותו חווה קטנה ליד קרלייל שבפנסילבניה, הוא ניהל תיקים משפטיים בשמונה מחוזות, היה אחד ממייסדי חבר הנאמנים של קולג' דיקינסון ולימד בקולג' של פילדלפיה.
ב-1768 נבחר וילסון כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1781–1783 הוא היה סגן הנשיא שלה.
אמונתו הדתית של וילסון עברה התפתחויות במשך חייו, והיא הייתה נתונה לכמה מחלוקות, שכן קיימים תיעודים בכתב מנקודות זמן שונות בחייו שבהן הוא נטה לקבל את האמונה הפרסביטריאנית, האנגליקנית, התומיסטית, או הדאיסטית.
ב-5 בנובמבר 1771 נשא וילסון לאישה את רייצ'ל בירד, בתם של ויליאם בירד ובריג'יט האלינגס.
רייצ'יל נפטרה ב-1786 וב-1793 נשא וילסון לאישה את האנה גריי, בתם של אליס גריי ושרה דאולבר.
מנישואים אלו נולדו שבעה ילדים.
לאחר מותו של וילסון נישאה גריי בשנית לרופא תומאס ברטלט.
בעלון זה טען וילסון שלפרלמנט אין שום סמכות להעביר חוקים שנוגעים למושבות בצפון אמריקה בשל העובדה שלמושבות אין שום ייצוג בפרלמנט.
הוא הביע את השקפותיו שכל סמכות מקורה בעם.
אף על פי כן, הוא כתב שהעם צריך להיות נאמן למלך הבריטי: "דחיית הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי כלפי אמריקה היא בשום אופן לא סותרת את הקשר, שחייב להיות להתקיים בין ארץ האם לבין מושבותיה".
חוקרים יצרו הקבלה בין עבודתו של וילסון לבין עבודותיהם רבות ההשפעה של תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס שנכתבו באותה שנה.
עם זאת, וילסון למעשה כתב את הדברים כבר ב-1768, שככל הנראה היו הטיעונים המשכנעים הראשונים נגד סמכות הכתר.
כמה חוקרים רואים בוילסון כמהפכן מוביל בעוד שאחרים רואים בו כמהפכן בעל כורחו, אליטיסט, שהגיב לזרם האירועים כפי שהותווה על ידי הרדיקלים בשטח.
ב-1775 מונה וילסון כקולונל בגדוד הרביעי של מחוז קמברלנד.
הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה המדינתית של פנסילבניה.
כחבר הקונגרס הקונטיננטלי שהתכנס ב-1776, היה וילסון אחד מהדוחפים לעצמאות המושבות.
בהאמינו שחובתו הייתה ללכת בעקבות רצונם של בוחריו, סירב וילסון להצביע עד לקיום אספת החלטה במחוזו.
רק לאחר שהוא קיבל גיבוי רחב יותר הוא הצביע בעד ההחלטה על העצמאות.
ביוני 1776 היה וילסון חבר בוועדה לענייני המרגלים, יחד עם אדמס, ג'פרסון, ג'ון ראטלדג' ורוברט ר.
ב-4 באוקטובר 1779 החלו המהומות בפורט וילסון.
לאחר שהבריטים פינו את פילדלפיה, הגן וילסון בהצלחה על 23 אנשים מפני החרמת רכושם והגלייתם.
המון שתוי ששולהב מכתביו ומנאומיו של ג'וזף ריד, נשיא פנסילבניה, צעד לביתו של וילסון.
וילסון ו-35 מעמיתיו התבצרו בבית.
בלחימה שהתפתחה, נהרגו שישה אנשים ונפצעו 17–19. חיילי גדוד הפרשים הראשון של פילדלפיה ורגימנט הדרגונים הקלים הקונטיננטלי השלישי התערבו בסופו של דבר והצילו את וילסון ואת עמיתיו.
הפורעים קיבלו חנינה ושוחררו על ידי ג'וזף ריד.
וילסון זיהה את עצמו עם החוגים האריסטוקרטים והרפובליקנים השמרנים והרחיב את עסקיו.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא היה מעורב בפעילות של חברת אילינוי-וובש וב-1780 הוא היה לנשיאה.
הוא היה למשקיע הבודד הגדול ביותר של החברה.
בהמשך הוא הרחיב את השקעותיו במקרקעין כאשר היה שותף לייסוד של חברת קאנה יחד עם מארק בירד, רוברט לטיס הופר וויליאם בינגהאם לצורך מכירת קרקעות לאורך נהר סאסקהאנה בניו יורק.
בנוסף רכש וילסון לבדו שטח אדמה נרחב בפנסילבניה ב-1784 ושטח אדמה נוסף בווירג'ינה באותו עשור.
הוא גם היה שותף לרכישת שטח אדמה עצום מדרום לנהר אוהיו.
כאחד מעורכי הדין הבולטים ביותר בתקופתו, היה וילסון המלומד ביותר מבין האבות המייסדים של ארצות הברית.
בוועידת החוקה הוא היה אחד הנואמים הפוריים ביותר, וביומנו של ג'יימס מדיסון תועד שהוא נאם 168, שני רק לגוברנר מוריס.
וילסון תמך בהרחבת שליטת העם על השלטון, ממשלה לאומית חזקה, וייצוג חקיקתי באופן יחסי לגודל האוכלוסייה.
הוא דגל בבחירת נציגי בית הנבחרים בבחירות כלליות, התנגד להקמתו של הסנאט (ומשלא עלה בידו למנוע את הקמת הסנאט, הוא דחף לבחירת הסנאטורים בבחירות ישירות), תמך בבחירת הנשיא בבחירות כלליות, וטען שהחוקה צריכה להיות מאושררת ישירות על ידי האזרחים בוועידות מדינתיות ולא על ידי חברי בתי המחוקקים של המדינות.
וילסון גם טען שיש להרחיב את זכות הבחירה.
הוא היה, למשל, אחד מנציגי הוועידה היחידים שהאמינו שזכות הבחירה לא צריכה להיות מוגבלת לבעלי רכוש בלבד.
לצד התנגדותו הרפה לעבדות, הציע וילסון את "פשרת השלוש-חמישיות" , שעל פיה נספרו העבדים כשלוש-חמישיות אדם לצורכי חישוב מספר הנציגים בבית הנבחרים של ארצות הברית, במאמץ להרגיע את התנגדות הדרומיים לקיומו של בית הנבחרים.
בכל אופן, בהמשך הוועידה הוא התכחש לפשרה זו.
ג'יימס וילסון כונה על ידי חוקרים שונים "האדריכל העיקרי של הרשות המבצעת", "הכותב החשוב ביותר של סעיף 2", והאדם ש"תפישת הנשיאות שלו...
הייתה האנליזה הסופית של הנשיאות כפי שקיבלנו אותה".
תוך עשיית שימוש בהבנתו את המוסריות האזרחית כפי שהוגדרה על ידי הנאורות הסקוטית, היה וילסון פעיל בבניית דמותה של הנשיאות, סמכויותיה ואופן בחירת הנשיא.
הוא נאם בנושא 56 פעמים, וקרא ליצירת דמות ראש הרשות המבצעת שיהיה אנרגטי, עצמאי ואחראי.
הוא היה הראשון שהציע שניהול המדינה יהיה בידי אדם אחד (הצבעה שבתחילה עוררה דאגה, לאחר שזמן קצר קודם לכן הם שוחררו מעול הכתר הבריטי, היו נציגים רבים מודאגים מהאצלת הסמכות בידי אדם אחד שעלולה להוביל למונרכיה) והיה התומך המוביל ברעיון.
הצעות מנוגדות כללו טריומווירט או השארת ההחלטה בידי הרשות המחוקקת.
בכל אופן, וילסון טען שאדם אחד בראש הרשות המבצעת יאפשר לציבור לקבל יותר בקלות דין וחשבון מאדם אחד בהשוואה לקבוצת אנשים, וכך הוא יקבל הגנה מפני רודנות.
הוא גם טען שראש רשות מבצעת יחיד נחוץ כדי להבטיח זריזות ועקביות כאמצעי נגד מצבים של מבוי סתום, שהוא מאפיין חיוני במצבי חירום לאומיים.
בסופו של דבר אימצה הוועידה את רעיון ראש הרשות המבצע היחיד.
אחת הסוגיות שגרמה למחלוקות הרבות ביותר בוועידה הייתה שיטת בחירתו של הנשיא, ווילסון צפה זאת וראה בנושא זה כקשה ביותר.
מבחינתו הוא היה מוכן כבר מלכתחילה לקבל את רעיון הבחירה הישירה של הנשיא בבחירות כלליות ארציות.
הוא האמין שבחירות כלליות יהפכו את הנשיא למחויב יותר לתת דין וחשבון לעמו.
הוא האמין, באופן רחב יותר, שבחירות ישירות יהפכו את כל אחת מזרועות הממשל "עצמאיות ככל האפשר זו מזו, וכן את המדינות".
בכל אופן, ההצעה זכתה לתגובות פושרות, בין השאר בשל העובדה שכמה נציגים רצו שבחירת הנשיא תהיה נפרדת מרצון העם, בין השאר מפני שהיא לא תכלול את אוכלוסיית העבדים של מדינות הדרום בחישוב כוחם האלקטורלי, שהייתה הדאגה העיקרית שבסופו של דבר הוביל לקבלת פשרת שלוש-החמישיות .
בניסיון ליישב את המחלוקת, הציע וילסון את בחירתו של חבר האלקטורים שיחלק את המדינות למחוזות במספר יחסי לגודל אוכלוסייתן, שכל אחד מהמצביעים יבחר באלקטורים, שבתורם יצביעו עבור הנשיא בשם ציבור הבוחרים.
אך גם רעיון זה לא קודם בברכה.
ההצעה שזכתה בהתחלה לתמיכה המרובה ביותר הייתה זו שווילסון לא ראה בעין יפה: בחירת הנשיא על ידי הרשות המחוקקת.
הוא ניסה להתאים את עצמו ל"קונגרסיסטים" הללו באמצעות הצעה שבחירת הנשיא תעבור לקונגרס במקרה שבחבר האלקטורים לא יקבל אף אחד מהמועמדים את הרוב הדרוש.
דיון נוסף חשף השלכות של בחירה על ידי הרשות המחוקקת שנציגים רבים סלדו מהן.
במיוחד הם חששו מכך שאם הנשיא יבקש להיבחר לכהונה נוספת, אזי הבחירה על ידי המחוקקים תהפוך את הנשיא לתלוי בהם, וכך יעמוד עקרון הפרדת הרשויות בפני סכנה.
כשהוא נמצא במבוי סתום על ההחלטה על שיטת בחירת הנשיא, הושאר הנושא בסופו של דבר ל"ועדה לחלקים לא גמורים" (שנקראה גם "הוועדה לנושאים נדחים" או "ועדת ה-11"), שלקראת סוף הוועידה שארכה חודשים נדרשה לפתור את החלקים הבלתי גמורים של החוקה.
בוועדה זו הושגה "פשרת השעה ה-11", כפי שתיארה אותה שופטת בית המשפט העליון אלנה קגן, והיא מיסדה את השימוש בשיטת חבר האלקטורים באופן דומה מאוד להצעתו המוקדמת של וילסון.
הוועדה יצרה מבנה מורכב, שיחד עם כמה שינויים הפכה לשיטת חבר האלקטורים כפי שמוכרת לנו היום.
במסגרת שיטה זו, לכל מדינה ניתן מספר של אלקטורים השווה למספר חברי בית הנבחרים והסנאטורים מטעמה.