tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 2009 הוצעה בקונגרס הצעת פשרה, על פיה יוכרו שני האתרים כאתרים לאומיים
ב-27 בפברואר 2011, מת פרנק באקלס בגיל 110 מה שעורר גל רגשות וניסיונות לחדש את החקיקה, אך הוויכוחים בקונגרס מנעו זאת.
אחת ההצעות הייתה לבנות אתר הנצחה לחללי מלחמת העולם הראשונה במול ולא בכיכר פרשינג.
ב-10 בספטמבר 2012, הציג חבר הקונגרס פו את "חוק ועדת המאה למלחמת העולם הראשונה (HR 6364)", כדי לתכנן ולפקח על אירועי הזיכרון והטקסים לציון מאה שנה למלחמת העולם הראשונה.
הצעת החוק כללה גם את הגדרת אנדרטת החירות בקנזס כ"מוזיאון והאנדרטה הלאומיים למלחמת העולם הראשונה", ייעוד סמלי שנועד לשפר את חשיבותה הלאומית לקראת מאה שנה למלחמה.
לאחר ויכוחים ושינויים רבים, אישר בית הנבחרים את הצעת החוק המתוקנת של הסנאט וב-14 בינואר 2013 חתם הנשיא ברק אובמה על החקיקה והפך אותה לחוק.
ובכך הוקמה ועדת המאה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה (United States World War I Centennial Commission).
ב-20 במאי 2015, ועדת המאה למלחמת העולם הראשונה השיקה תחרות עיצוב לאנדרטת מלחמת העולם הראשונה הלאומית בוושינגטון, מתוך מטרה לקיים את הנחת אבן הפינה ביום הווטרנים, ה-11 בנובמבר 2017. ועדת התחרות כללה שלושה אישים שמקצועם אדריכלות ועיצוב ותכנון עירוני, עיתונאי (סופר ומבקר אדריכלות), שני פרופסורים מתחום האדריכלות ובריגדיר גנרל בדימוס.
ב-19 באוגוסט 2015, הכריז חבר השופטים על חמשת העיצובים הסופיים לאנדרטה, אך לוועדה לאמנויות יפות היו השגות על כולם ובין היתר נכתב במכתב התשובה שלהם: "נראה כי עיצובי התחרות נובעים מההנחה הבסיסית שעיצוב הפארק הקיים הוא כישלון, בעוד שבעיותיו הן תוצאה ישירה של תחזוקה לא מספקת...
תוכניות ממעיטות בערכו ובחשיבותו של עיצוב הפארק הקיים...".
המעצבים נדרשו לערוך תיקונים בהתאם.
חמשת המועמדים הסופיים הגישו הצעות רשמיות לוועדת המאה בדצמבר 2015 ובינואר 2016, היא בחרה את "משא ההקרבה" ("The Weight of Sacrifice"), מאת ג'וזף ויישהאר (Joseph Weishaar), אדריכל בן 25 שפיתח את רעיון העיצוב בזמן שהיה מתמחה.
כמו כן נבחר הפסל סבין הווארד .
ב-19 ביולי 2018, אישרה "ועדת האמנויות היפות" (Commission of Fine Arts) את העיצוב הסופי של האנדרטה: המזרקה הקיימת הוחלפה בקיר ובו פסלי חיילים הפונים מזרחה ובריכה מים חדשה.
סאבין נדרש לשנות את עיצוב הפסל שלו, 18 פעמים, במשך 18 חודשים, לפני שניתן לו האישור סופי.
עד יום הווטרנים ב-2018, הודיעה "ועדת המאה" כי גייסה 20 מיליון דולר מתוך 40 מיליון דולר הצפויים של העלות של האנדרטה.
חנוכת האנדרטה נקבעה לנובמבר 2021. בדצמבר 2019 התקבל היתר בנייה והעבודה עמדה להתחיל.
בשלב הראשון כלל שיקום הפארק הקיים, הוספת מזרקה חדשה, בריכה, שבילים ונטיעת עצים.
ב-9 בנובמבר 2017, ועדת ה"מאה למלחמת העולם הראשונה" קיימה טקס הנחת אבן הפינה בפארק פרשינג.
מזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, דייוויד שולקין, ראשת עיריית וושינגטון די.סי.
מיוריאל באוזר, ראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל מארק מילי, ואחרים השתתפו בטקס.
אנדרטת קליתאה היא קבר של משפחה (ניקרטוס ובנו פוליקסנוס) מאיסטרה (חצי אי גדול בחלקה הצפון-מערבי של קרואטיה), שהתגלה בקליתאה, שהיא חלק מאתונה, יוון.
גילה של האנדרטה משוער ל-320 לפנה"ס לערך, והיא מוצגת במוזיאון הארכאולוגי של פיראוס.
אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט ממוקמת בקרבת טיילת עץ הדובדבן, באגן הגאות בקרבת המול של וושינגטון.
האנדרטה הוקמה לזכר נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והיא מתעדת את תקופת הנשיאות שלו.
האנדרטה נחנכה בידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ב-2 במאי 1997.
האנדרטה היא למעשה גן הנצחה ובו ארבעה "חדרים" בלתי מקורים, כל אחד מוקדש לאחת מתקופות הנשיאות של רוזוולט.
בגן מוצגים פסלים שלו ושל אשתו אלינור רוזוולט, ופסלים המציגים את השקפותיו ואמונותיו בשילוב עם מפלי מים וצומח.
על אף שרוזוולט היה משותק במשך מרבית חייו והתנייד על כיסא גלגלים, בפארק לא הוצגו פסלים המראים אותו כנכה.
האגודה לנכים בארצות הברית מחתה על כך, ובעקבות זאת הוסיפו גלגלים לאחד מפסליו, בו הוא נראה יושב על כיסא.
פסל אחר מציג את הנשיא יושב, ולצידו פאלא, הכלב הנשיאותי בשנות המלחמה.
פסלים אחרים מציגים תמונות מתקופת השפל הכלכלי הגדול, ובהם האיש המאזין ל"שיחות ליד האח" שקיים רוזוולט ברדיו והאנשים הממתינים בתור ללחם.
האנדרטה תוכננה על ידי לורנס הלפרין וכלולים בה פסלים מעשה ידי לאונרד באסקין, ניל איסטרן, רוברט גראהם, תומאס הארדי וג'ורג' סיגל.
אנדרי זינקה (ברומנית: Andrei Zincă, נולד בבוקרשט, רומניה ב-5 בפברואר 1955) הוא במאי קולנוע יהודי אמריקאי - רומני, בנו של חאראלמב זינקה.
אנדרי זינקה, בוגר המכון לאמנות תיאטרלית ופילמוגרפיה על שם יון לוקה קאראג'אלה, התחיל את הקריירה שלו במערכת הטלוויזיה הרומנית, הן כמפיק והן כבמאי.
בשנת 1982, היגר לדרום אמריקה, שם התמחה בטלנובלות.
משנת 1988 התיישב במיאמי, ארצות הברית, מקום בו הקים חברה להפקת תוכניות טלוויזיה.
הוא היה הבמאי של הטלנובלה האמריקאית הראשונה, "Miami Sands".
אנדרטת צי ארצות הברית היא אנדרטה הממוקמת בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית, ברחוב 7, בין שדרת אינדיאנה ושדרת פנסילבניה.
האנדרטה מנציחה את לוחמי צי ארצות הברית, חיל הנחתים של ארצות הברית, משמר החופים של ארצות הברית וצי הסוחר של ארצות הברית.
בסמוך לאנדרטה נבנה מבנה מוזיאון ההנצחה של הצי.
התוכנית להקמת אנדרטה עבור צי ארצות הברית מקורה בתוכנית האב של האדריכל פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון (תוכנית שהוכנה קודם להקמת העיר), אולם האנדרטה הוקמה כ-200 שנה לאחר מכן.
ל'אנפנט לא ציין בתוכניתו היכן תהא האנדרטה ממוקמת, וכשהוחלט להקימה, היא מוקמה בשדרת פנסילבניה - "השדרה הראשית" של וושינגטון.
באביב 1977 התארגנה קבוצה של יוצאי צי והוקמה הקרן להקמת אנדרטת הצי.
בשנת 1978 החלו בהליכי החקיקה הנדרשים לצורך הקמת האנדרטה.
בשנת 1980 נחקק בקונגרס חוק המתיר את הקמת האנדרטה (ממימון פרטי).
בעקבות חקיקת החוק נבחר אתר כיכר מרקט כאתר מתאים להקמת האנדרטה, והאדריכל ג'יימס רוסאנט מניו יורק נבחר לתכננה.
עבודות הבנייה לא החלו עד שנת 1986 בשל קשיים בהשגת התרומות שנדרשו.
פסל "המלח הבודד" הושלם על ידי הפסל סטנלי בלייפלד באוגוסט 1987 והפסל הוצב בסמוך לאנדרטה שהייתה בשלבי בנייה סופיים.
האנדרטה נחנכה ב-13 באוקטובר 1987. הפסל צופה לעבר ים עשוי גרניט, שמשני צידיו שתי מזרקות.
סביב ים הגרניט 27 תבליטי ברונזה המתארים אירועים הקשורים בצי ארצות הברית.
על קיר בסמוך לאנדרטה חקוקים ציטוטים מפורסמים שנאמרו על ידי אנשי צי, כדוגמת אימרתו של רב החובל ג'ון פול ג'ונס בשנת 1779: "טרם התחלתי להילחם".
טאפט היא אנדרטה הכוללת מזרקה ומגדל פעמונים שהוקמה לזכרו של הסנאטור רוברט טאפט, בנו של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט.
האנדרטה ממוקמת צפונית לגבעת הקפיטול, בשדרת החוקה, בין שדרות ניו ג'רזי והשדרה הראשונה, בעיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל דאגלס וו.
מגדל הפעמונים עשוי שיש ממדינת טנסי שגובהו כ-30.4 מטרים, רוחבו כ-3 מטרים ואורכו כ-9.7 מטרים.
בסמוך למגדל ניצב פסל ברונזה של הסנטור טאפט, מעשה ידי הפסל וילר ויליאם.
במגדל הפעמונים 27 פעמונים שניצקו על ידי חברת היציקה פקרד בל מאנסי-לה-וו שבצרפת.
הפעמון הגדול שוקל כ-6,350 ק"ג, ומצלצל מדי שעה.
הפעמונים הקטנים מצלצלים מידי רבע שעה, ועל פי החלטה של הקונגרס של ארצות הברית - ביום העצמאות של ארצות הברית מצלצל המגדל בשעה 2 בצהריים את המנון ארצות הברית.
ההחלטה על הקמת האנדרטה התקבלה בשנת 1955 והאנדרטה נחנכה ב-14 באפריל 1959 בנוכחות נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
אנדרי אמלריק היה סופר, היסטוריון ומחזאי רוסי.
אמלריק היה דיסידנט, מאנשי תנועת החופש בברית המועצות.
זכה לפרסום במערב בשל ספרו מ-1970: "האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?".
אנדרי אמלריק נולד במוסקבה בשנת 1938, בשיאה של תקופת הטיהורים הגדולים.
אביו היה היסטוריון וארכאולוג שלחם במלחמת העולם השנייה.
האב נאסר לאחר שהביע ביקורת על כישוריו הצבאיים של סטלין, אך שוחרר לאחר זמן קצר ושב ללחום בחזית, נפצע ושוחרר מהצבא האדום כנכה.
לאחר תום המלחמה מנעו השלטונות מהאב מלהמשיך בלימודיו האקדמיים, על רקע עברו הפוליטי.
קשיי האב דרבנו לימים את הבן להיות היסטוריון.
בתקופת לימודיו התיכוניים גילה אמלריק חוסר מנוחה, הוא נהג להיעדר מן הלימודים וסולק מלימודיו לפני השלמתם.
למרות זאת, התקבל לאוניברסיטת מוסקבה ובשנים 1959–1963 היה סטודנט בפקולטה להיסטוריה.
אמלריק סולק מלימודיו לאחר שכתב עבודה בגנות מה שנקרא בתקופה הסובייטית בשם "מדע סובייטי" (כדוגמת המונח "מדע גרמני" שהוטבע על ידי המשטר הנאצי), ואף כפר בדעה המקובלת שמוצאם של הרוסים הוא מן הסלבים, אלא, שלדעתו מוצאם מלוחמים וסוחרים סקנדינבים ויוונים.
ללא תואר אקדמי עסק אמלריק בעבודות שונות, כתב חמישה מחזות שלא הודפסו והיה נושא למעקב של הק.ג.ב., שהוביל להעמדתו לדין בשנת 1965 באשמת "פרזיטיות" (מונח שהודבק בתקופה הסובייטית לאנשים שלא הלכו בתלם ובעיני השלטונות נחשבו כלא מועילים לחברה), ואמלריק נדון לשנתיים וחצי שנות גלות בסיביר.
אמלריק שוחרר כעבור זמן לא רב, אך נעצר שנית ונשלח לגלות לחווה חקלאית ליד העיר טומסק בסיביר.
(את גלותו בסיביר תיאר אמלריק מאוחר יותר בספרו "מסע כפוי לסיביר", שראה אור בשנת 1970).
בהשתדלות עורך דינו שוחרר אמלריק בשנת 1966 וחזר למוסקבה.
במוסקבה נקט אמלריק בפעולות מחאה נגד השלטונות.
בשנת 1966, בזמן שנערך משפטם של אנדרי סינייבסקי ויולי דניאל, עמדו אמלריק ודיסידנטים נוספים במשמרות מחאה ליד בית המשפט.
אמלריק לא היסס להביע את דעותיו בפני עיתונאים, לרבות מתן ריאיון לכתב טלוויזיה אמריקאי.
לאחר פלישת כוחות ברית המועצות וברית ורשה לצ'כוסלובקיה באוגוסט 1968, הוגבר לחץ השלטונות על אנשי הרוח ובדירתו של אמלריק נערכו שני חיפושים.
"האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?"
ספרו של אנדרי אמלריק, שנתן לו פרסום עולמי והנציח את שמו בהיסטוריה של ברית המועצות הופיע בשנת 1970. "האם תמשיך ברית המועצות להתקיים עד 1984?" היא מסה ארוכה, המנסה לנבא את עתידה של ברית המועצות, לאור ניתוח מצבה הפנימי והחיצוני ולענות על שאלת סיכויי המשך קיומה.
מסקנתו של אמלריק היא כי גורלה של ברית המועצות נחרץ.
אמלריק הביא לכך שלוש סיבות עיקריות:
היותה מוקפת באויבים: מדינות המערב מחד וסין (בעת המתיחות הצבאית ששררה בין שתי המדינות בעת כתיבת הספר) מאידך.
המתחים האתניים בקרב קבוצות האוכלוסייה השונות בברית המועצות, במיוחד בין "כחולי העיניים" - הרוסים לבין חומי עיניים" - העמים הטורקים ברפובליקות הדרומיות.
כישלונה של ברית המועצות לבנות חברה המבוססת על חוק ומשפט.
בעת כתיבת הספר ב-1969 רצה אמלריק להכניס לשמו של הספר את שנת 1980, הואיל והיה זה מספר עגול, אך שוכנע על ידי ידידים לשנותו ל-1984, כדי לתאמו עם תחזיתו האפוקליפטית של ג'ורג' אורוול בספרו "1984".
ברית המועצות הצליחה להתקיים אמנם עד לסוף שנת 1991, אך שנת 1984 הייתה אבן דרך במסלול שהוביל לפירוקה, משום שסימלה את עליית כוחו של מיכאיל גורבאצ'וב, אשר בראשית שנת 1985 יהפוך לשליטה של ברית המועצות ובהמשך יגשים רפורמות שיביאו לפירוקה.
תחזיתו של אמלריק לא התאמתה בשתי נקודות עיקריות:
ברית המועצות לא התפרקה כתוצאה מעימות צבאי עם סין.
ברית המועצות לא התפרקה בשנת 1984 אלא בשנת 1991.
אולם במבחן התוצאה עמד אמלריק בכבוד, תחזיתו התגשמה וברית המועצות אכן התפרקה.
בספרו כתב אמלריק כי התפרקות ברית המועצות תבוא באחת משתי דרכים: או שהשלטון בה יעבור לידי כוחות קיצוניים תוך כדי אנרכיה ואלימות, או שפירוקה יבוצע בדרכי שלום ויביא ליצירת חבר עמים כדוגמת חבר העמים הבריטי או השוק האירופי המשותף.
לאחר פרסום ספרו נוצרו קשרים בינו לבין עיתונאי חוץ, דבר שהביא למעצרו בשנית בנובמבר 1970 והוא נדון לשלוש שנות מאסר במחנה עבודה באזור קולימה שבצפון מזרח סיביר.
בתום תקופת מאסרו הוארך המאסר לשלוש שנים נוספות, אך מפני שחלה בדלקת קרום המוח וכמעט נפטר, ועקב מחאות מן המערב הוא שוחרר כעבור שנה ונגזר עליו להמשיך בגלותו בקולימה.
אמלריק חזר למוסקבה רק בשנת 1975. כדי להפטר ממנו הציעו לו השלטונות, אף על פי שלא היה יהודי, כי יהגר ביחד עם אשתו לישראל, שהייתה מקום הגירה אפשרי באותה עת.
ב-13 בספטמבר 1975 נעצר אמלריק בשלישית, בעילה שהתגורר במוסקבה ללא היתר, והוא היה צפוי על כך לעונש של שנת מאסר.
העמיד בפניו את הברירה, לצאת לגלות מרוסיה או להיענש במאסר, ואמלריק ובני משפחתו בחרו בגלות וב-1976 היגרו להולנד.
בהולנד קיבל אמלריק משרה באוניברסיטת אוטרכט ולאחר מכן יצא לארצות הברית ללימודים ולסדרת הרצאות.
לבסוף השתקע אמלריק בבית שרכש בצרפת, מקום שבו כתב את ספרו "מפנקסו של מהפכן".
ב-12 בנובמבר 1980 היו אמלריק, אשתו ושני גולים נוספים מברית המועצות בדרכם מצרפת, במכוניתו של אמלריק, למדריד, בירת ספרד על מנת להשתתף בוועידה של נציגים מן הגוש המזרחי ומן המערב שעמדה לדון בהסכמי הלסינקי.
ליד העיר גוודלחרה החליקה מכוניתו של אמלריק על הכביש הרטוב והתנגשה במשאית שבאה מולה.
אנדרי אמלריק הובא לקבורה בבית עלמין בפריז.
בן 42 שנים היה במותו.
מאז שנת 1990 החלו ספריו ומאמריו של אמלריק להיות מופצים באופן חופשי בברית המועצות.
בשל מותו בטרם עת לא זכה אנדרי אמלריק לחזות בהתגשמות נבואתו.
עם זאת, ב-25 בדצמבר 1991, התפרקה ברית המועצות ובכך נבואתו של אמלריק התגשמה, אך באיחור של שבע שנים.
אנדרטת פורצי הדרך לירושלים היא אנדרטה לפורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות.
האנדרטה, השוכנת מול המושב שואבה מעל מחלף שורש, על גבעה במעלה שער הגיא, תוכננה על ידי הפסלת נעמי הנריק ונחנכה בשנת 1967.
כבר בשנת 1951 החליטה המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון להקים בשער הגיא אנדרטה לפורצי הדרך לירושלים.
האנדרטה תוכננה להיבנות כחלק משמונה אנדרטאות באתרי קרבות של מלחמת העצמאות.
בשנת 1953 הכריזה המחלקה על תחרות "להקמת יד בשער הגיא לזכר פורצי הדרך לירושלים במלחמת העצמאות" בהסכם עם ועדת התחרויות המרכזית באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
כחלק מתנאי התחרות נקבע כי בשילוב דמויות אדם "יש להסתפק בקווים כלליים בלבד".
לתחרות הוגשו 31 הצעות ותוצאותיה הוכרזו באוגוסט 1953. הוועדה לא בחרה באף הצעה למקום הראשון אך המליצה לבצע את הצעתו של הפסל מיכאל קארה שזכתה בפרס 'שני א'.
קארה הגיש תוכנית לפסל חצוב בסלע בגובה 12 מטר, במרחק של כ-30 מהכביש, המציג דמות צעיר מתפרץ המחזיק בידו האחת רימון יד ובידו השנייה תומך בחבר פצוע הכורע לידו.
על ההצעה נמתחה ביקורת מכיוונים שונים הן על היותה 'פסל בינוני-שגרתי' והן משום שהציגה דמויות אדם בצורה מפורשת בניגוד לדרישות התחרות, אך נחתם זיכרון דברים להקמתה.
לאחר כמה שנים התברר סופית שהצעתו של קארה לא תיבנה והמחלקה להנצחת החייל (לאחר התייעצות עם פסלים ומהנדסים) רצתה להקים את האנדרטה שהציע לתחרות אשר חירם, אדריכל הבית של המחלקה ומי שהקים עד אז כבר כמה אנדרטאות לנופלי המלחמה.
הצעתו של חירם זכתה אמנם בפרס קניה בתחרות אך אגודת המהנדסים דרשה לבחור בהצעה שזכתה במקום השני או להכריז על תחרות חדשה.
בקיץ 1961 פורסם מכרז נוסף אליו הוגשו 57 הצעות, וב-1962 בחר חבר השופטים (שבו היו חברים אדריכלים, פסל ונציגי משרד הביטחון והאוצר) בהצעתם של הפסלת הירושלמית נעמי הנריק והאדריכל טוביה קץ.
זכייתה זיכתה אותה ב-1,500 ל"י.
האנדרטה נחנכה בטקס חגיגי שנערך ב-15 במרץ 1967 במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון לוי אשכול ובנוכחות יותר מאלפיים איש, בהם משתתפי מבצע נחשון ולוחמים ותיקים מחטיבת הראל של הפלמ"ח, בראשם והרמטכ"ל יצחק רבין ואלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס, ובני משפחות שכולות.
האנדרטה מופיעה על בול יום הזיכרון שהונפק לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באותה שנה (תשכ"ז-1967).
האנדרטה נראית כמזנקת מהגבעה לעבר ירושלים.
מבסיס הבטון מזנקים מוטות מפלדת אל חלד המגיעים לאורך של 12 מטר ונשענים על קבוצת מוטות אנכיים נמוכים יותר.
הם מסמלים את הפריצה לירושלים.
לדברי הפסלת, "האנדרטה היא הפשטה של רעיון הפריצה לירושלים והיא מביעה תנועה דינאמית של פריצה מעל מחסום בכיוון לירושלים".
למרגלות האנדרטה גוש אבן גיר ועליו הכתובת: , ומעליה הפסוק: .
בתחרות הציבורית שנערכה ב-1953 נקבע שהאנדרטה תוצב מדרום לכביש מספר 1, אולם לאחר דחיית ביצוע העבודה דרש אשר חירם שאתר האנדרטה יוסט לצדו הצפוני של הכביש וייבנה במדרון הפונה לדרום על מנת שיואר על ידי השמש בצורות שונות במהלך היום.
למרות שחירם לא תכנן לבסוף את האנדרטה, דרישתו התקבלה לקראת התחרות של שנת 1961.
האנדרטה נמצאת על גבעת מַשַּׁב שמנגד למושב שואבה ומעל למחלף שורש, במזרח פארק יצחק רבין, בקילומטר ה-17 מירושלים, לא הרחק מכביש מספר 1. על גבעה זו שכן עד למלחמת העצמאות כפר ערבי קטן בשם ח'רבת א-זנקולה, שממנו נותר בית אחד.
מראש הגבעה, בגובה 662 מטר, תצפית על השפלה ומישור החוף.
מאחר שהאנדרטה נבנתה בטעות על שטח פרטי שהיה שייך לנציב העליון הרברט סמואל וליורשיו, ומאז שנת 2006 למשפחת שושני, אין מתאפשרת גישה מסודרת אל האנדרטה.
בתחתית הגבעה נבנתה רחבת הנצחה, ממנה ניתן להגיע אל האנדרטה ב'שביל-עיזים' מפותל ומסוכן.
האנדרטה נראית למרחוק לכל הנוסעים בכביש מספר 1.
אנדרי בוגולובסקי היה נסיך ולדימיר שתרם רבות לחיזוקה של העיר.
בשנת 1169 כבש את קייב והפך לחשוב בין נסיכי רוסיה, אך לא נשאר בעיר זו בתור נסיך.
בין השנים 1149-1155 היה מעורב במאבקי אביו, יורי דולגורוקי, על השליטה בקייב, ואף מונה על ידו לנסיך וישגורוד.
עם זאת, הוא עצמו לא הראה עניין בשליטה בקייב, והשתדל לחזור צפונה לבסס את שלטון משפחתו שם.
בעת חזרתו צפונה לקח איתו את האיקונה של אם האלוהים שהפכה ליצירת האומנות וחפץ הקדושה החשוב ביותר בולדימיר, ואחת מיצירות האמנות הלאומיות העתיקות והחשובות ביותר ברוסיה.
לאחר מות אביו בשנת 1157 קיבל תואר נסיך רוסטוב-סוזדל, אך קבע את חצרו בעיר החדשה ולדימיר.
החל משנת 1159 ניהל מאבק מול נובגורוד על השליטה בצפון רוסיה.
בשנת 1164 ניהל מערכה מוצלחת נגד בולגריה של הוולגה.
בשנים אלו לא התערב בענייניה של קייב, אך עמל לחזק את עצמאותה ועוצמתה של נסיכות ולדימיר לא רק מבחינה מדינית וצבאית אלא גם בשליטה על הכנסייה בנסיכות והפרדתה מזו של קייב.
בעקבות כישלונו במאמץ לקבל הכרה מאת הפטריארך הביזנטי בעצמאות הכנסייה בולדימר מכנסיית קייב, החליט להכניע את קייב תחת שלטונו.
בשנת 1169 הוא ארגן קואליציה של 11 נסיכים ולאחר הצטרפות הקומנים כבש את קייב.
במהלך יומיים העיר נבזזה כולל לקיחת דברי ערך מכנסיות העיר.
מספר גדול של תושבי העיר נלקחו בשבי.
לאחר הכיבוש הוא השאיר את התואר נסיך קייב לאחיו גלב, וחזר צפונה.
בשנת 1170 ניסה לכבוש את נובגורוד, אך בקרב מכריע כוחותיו הובסו.
לאחר מכן הייתה התקוממות נגד אחיו בקייב.
גם מערכה צבאית זו לא הייתה מוצלחת וב-1171 הוא איבד את השליטה על דרום רוסיה.
הוא ניסה לכבוש את קייב שוב ב-1173 ונכשל.
בוגולובסקי עשה ניסיון להפסיק עם הנוהג של אספות אצולה שהיו נהוגות בערים הוותיקות של רוסיה.
זו הייתה אחת מהסיבות למעבר שלו מערים ותיקות כמו רוסטוב וסוזגל לעיר חדשה וקטנה - ולדימיר.
המאבקים שלו מול האצולה גרמו בסופו של דבר לרציחתו, והוא נהרג בלילה שבין 28 ל-29 ביוני 1174 על ידי קושרים בקרב האצולה.
בוגולובסקי העביר את בירת הנסיכות לעיר ולדימיר ותרם רבות להתרחבות העיר.
הוא הרחיב את הקרמלין של העיר ובנה מספר כנסיות כולל קתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו ו"שער הזהב" של הקרמלין.
הוא פיתח את הארמון שלו בכפר בוגולובובו.
בתקופתו נסיכות ולדימיר התחזקה והפכה להיות הנסיכות החזקה באדמות הרוסיות.
בשנת 1702 זכה למעמד של קדוש בכנסייה האורתודוקסית, כשליט שחי חיי צדק.
בהיסטוריוגרפיה הרוסית מקובל כי אנדרי בוגולובסקי מסמן את פתיחתה של תקופה חדשה.
הוא שינה באופן מהותי את כללי השלטון בבמרחב הסלאבי - במשך שנים, נסיך קייב היה "הנסיך הגדול" ושאר הנסיכים היו כפופים לו.
כל נסיך שקיבל את התואר, עזב את העיר ששלט בה ועבר לקייב.
אנדרי בוגולובסקי היה הראשון שלא עשה כך.
כתוצאה מכך נוצרה הפרדה בין התואר "הנסיך הגדול" לבין נסיכות קייב.
בכך רואים בו מי שהניח את היסודות למדינה הרוסית העתידית בתקופת מוסקבה.
במקביל, הוא מזוהה בתודעה הרוסית כשליטה החוקי של קייב ומי שבאמצעותו הפכה נסיכות ולדימיר ליורשת החוקית והתרבותית של רוס של קייב, עד שהעבירה את המורשת לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1148 נישא לאוליטה, בת אצולה מקומית.
איזיאסלאב, נהרג במהלך מערכה נגר בולגריה של הוולגה
מסטיסלאב – היה מפקד צבאי בתקופת שלטון אביו
יורי – נסיך נובגורוד, בעלה של תמר, מלכת גאורגיה
אנדריי השני היה נסיך ולדימיר.
עוד בחיי אביו יארוסלאב השני נסיכה של נסיכות וולדימיר, התמנה אנדריי לנסיך סוזדל.
עוד במשרתו זו השתתף בקרב על הקרח בשנת 1242. עם פטירת אביו בשנת 1247 הוא ואחיו אלכסנדר נבסקי לא הסכימו עם כך שסוויאטוסלאב השלישי יהיה היורש ונסעו לאורדת הזהב ולאחר מכן למונגוליה לחצרו של גויוק חאן על מנת שיכריע בנידון.
גויוק חאן, בניגוד לדעת באטו חאן, אישר לאנדרי למשול בוולדימיר.
בשנת 1250 הוא התחתן עם דוברוסלאבה, בת נסיך גליץ'.
בשנת 1251 התחלף החאן הגדול באימפריה המונגולית.
החאן הגדול החדש מונגקה עלה לשלטון בתמיכת באטו חאן.
אלכסנדר נבסקי נסע לאורדת הזהב להתלונן על אנדרי, וטען שאנדרי לא העביר לחאן את כל כסף המס כנדרש.
כתוצאה מכך, כוחות אורדת הזהב פלשו לרוסיה ובקרב ליד פריאסלאבל הובסו כוחות הרוסים.
הנסיך אנדרי נמלט תחילה לנובגורוד ולאחר מכך לשוודיה.
בשנת 1256 אנדרי חזר לרוסיה והתפייס עם אלכסנדר נבסקי ועם הנהגת אורדת הזהב.
קיימות עדויות שבשנת 1263, לאחר פטירת אלכסנדר נבסקי, הוא נסע לאורדת הזהב במטרה לחזור להיות נסיך ולדימיר אך לא הצליח בכך.
אנדרי בנו של אלכסנדר נבסקי ונסיך ולדימיר, אך כמו קודמיו לא ישב בעיר.
בשנת 1264 הוקמה בשבילו נסיכות גורודץ והוא היה שליט העיר.
בשנת 1281 בזמן מאבק בין אחיו דמיטרי לבין רפובליקת נובגורוד הוא נסע לחאן אורדת הזהב, דבר שהביא לפלישות חוזרות ונשנות של כוחותיה.
כתוצאה מכך הוא קיבל כס נסיכות ולדימיר ואחיו גורש.
בשנת 1283 דמיטרי הצליח להחזיר לעצמו את השלטון באמצעות כוחות של חאן נוגאי.
האחים התפייסו ואף שיתפו פעולה במאבקי כח מול נסיכים אחרים.
בשנת 1293 אחיו דמיטרי גורש סופית מכס נסיך ולדימיר תוך תמיכת החאן טוטן ואנדרי חזר להיות נסיך ולדימיר.
בשנת 1301 ביחד כוחות נובגורוד ניהל מערכה צבאית מוצלחת נגד שוודיה.
נפטר בשנת 1304. היו לו שלושה בנים וכולם נפטרו לפניו.
אנדרטת צ'יאנג קאי שק (בסינית מסורתית: 國立中正紀念堂; בסינית פשוטה: 国立中正纪念堂) היא אנדרטה שהוקמה לזכרו של צ'יאנג קאי שק, בעבר נשיא הרפובליקה הסינית.
האנדרטה שוכנת בטאיפיי, בירת טאיוואן.
האנדרטה כוללת מתחם רחב ידיים ובו התיאטרון הלאומי של טאיוואן ואולם הקונצרטים הלאומי של טאיוואן.
המתחם נמצא בסמוך למתחם בניין משרד הנשיאות.
בעקבות מותו של צ'יאנג קאי שק, ב-5 באפריל 1975, החליטה ממשלת טאיוואן למנות ועדה אשר תקבע את דרכי הנצחתו ובניית האנדרטה לזכרו.
הוועדה הכריזה על תחרות, שבה זכתה תוכניתו של האדריכל יאנג צ'ו-צ'נג.
תוכנית זו שילבה מאפיינים רבים של האדריכלות הסינית המסורתית, תוך אזכור צורני לאנדרטת סון יאט-סן שבנאנג'ינג.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-31 באוקטובר 1976, יום השנה ה-90 להולדתו של צ'יאנג קאי שק, והאנדרטה נחנכה ב-5 באפריל 1980, יום השנה החמישי למותו.
האנדרטה נמצאת בחלקו המזרחי של פארק הזיכרון הלאומי צ'יאנג קאי שק (סינית מסורתית: 中正公園; בסינית פשוטה: 中正公园) ששטחו למעלה מ-240,000 מ"ר.
הפארק שוכן במחוז ז'ונגז'נג של העיר.
גובהה של האנדרטה 70 מטרים מעל פני המתחם, והיא מקורה ברעפים כחולים.
צבע הרעפים הכחול, המבנה הלבן, וערוגות הפרחים האדומות הם סמליה הלאומיים של טאיוואן, ומופיעים על דגל טאיוואן.
המבנה המתומן מתקשר למספר "8" - מספר בר מזל בתרבות האסייתית.
שני גרמי מדרגות כל אחד בן 89 מדרגות - כמניין שנות חייו של צ'יאנג קאי שק, מוליך אל האולם המרכזי שבראש המבנה.
בראש שני גרמי המדרגות, בפתח האולם המרכזי של המבנה, מצויות שתי דלתות כפולות, שגובה כל אחת 16 מטרים, ומשקל כל אחת 75 טונות.
במרכז האולם הראשי פסל ברונזה של צ'יאנג קאי שק, לבוש בלבוש סיני מסורתי.
מעל הפסל כתובים הסימנים הסינים ל"אתיקה", "דמוקרטיה" ו"מדע".
הכתובת על קירות האולם היא "משמעות החיים היא ליצור ולהמשיך את החיים ביקום".
משמר כבוד ניצב באולם בכל שעות היום.
טקס החלפת המשמר נערך מדי שעה, ומהווה אטרקציה תיירותית.
בקומת הקרקע של מבנה האנדרטה ספריה ומוזיאון המוקדש לחייו של צ'יאנג קאי שק.
אנדרי ברודר הוא ד"ר למדעי המחשב, מדען מוביל בחברת "גוגל".
לשעבר סגן נשיא בחברת "יאהו".
ברודר נולד ברומניה ב-1953, ועלה לישראל בשנת 1973, לאחר שכבר החל בלימודי הנדסת חשמל בבוקרשט.
בארץ החל ללמוד לתואר ראשון להנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, וכעבור שנה עבר לתחום מדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב.
לאחר שירותו הצבאי כחובש בחיל הרפואה המשיך לתואר שני ודוקטורט (1985) באוניברסיטת סטנפורד, אותו עשה בהנחיית פרופ' דונלד קנות'.
לאחר לימודיו החל לעבוד במעבדות חברת "DEC" בפאלו אלטו, והיה מעורב בפיתוח מנוע החיפוש "אלטה ויסטה".
לאחר רכישת DEC בידי "קומפאק" והפיכת "אלטה ויסטה" לחברה עצמאית, המשיך לעבוד בחברת החיפוש כמדען הראשי, ושקד על פיתוח אלגוריתם החיפוש של מנוע החיפוש שלה.
בין השאר פיתח יחד עם צוותו מנגנון CAPTCHA, והם היו לראשונים שרשמו פטנט בנושא.
בשנת 2002 עבר לחברת "IBM", ובנובמבר 2005 מונה לסגן נשיא לטכנולוגיות חיפוש עתידיות ב"יאהו".
אנדרטת תיגלצ'ין (אמהרית ትግላችን; פירוש: "המאבק שלנו") היא אנדרטה לזכר חיילי אתיופיה וקובה שלחמו במלחמת אוגדן וניצחו את הצבא הסומלי.
האנדרטה הוקמה בתקופת שלטונו של מנגיסטו היילה מריאם בשדרות וינסטון צ'רצ'יל באדיס אבבה שבאתיופיה והאזור כולו משמש כיום כפארק בשטח של 30 דונם, המסמל את הידידות בין אתיופיה לקובה.
האנדרטה מורכבת ממספר אובייקטים: פסל מרכזי, עמוד גבוה, שני תבליטי קיר ובצידם שני ריבועים ובהם דיוקנאות של חיילים קובניים.
האנדרטה הוקמה כחלק סמלי מחגיגות העשור (12 בספטמבר 1984) לנפילת שלטונו של היילה סלאסי.
האנדרטה נבנתה על ידי חברת הבנייה הצפון קוריאנית מנסודה.
במרכז האנדרטה עמוד בעל חתך בצורת משולש, המתנשא לגובה של 50 מטרים.
העמוד ניצב על בסיס רחב במשקל של 20 טון, ועליו מוצגות שלוש דמויות חמושות (שני גברים ואישה אחת) המייצגים את הלוחמים בקרב.
כן מופיע במקום סמל ודגל המרקסיזם.
בבסיס העמוד נכתב באמהרית (בתרגום) כי :
העמוד המרכזי מעוטר בכוכב אדום ובקצהו סמל ההפטיש והמגל ושתי חרבות.
כל אלה הם סמלי המשטר המרקסיסטי החדש שעלה לשלטון.
במרכזו של העמוד סמל מדליית הגיבורים, העיטור הרם ביותר שהוענק על ידי הממשלה האתיופית.
בצידי העמוד שני תבליטי קיר המתייחסים לתקופות שלפני ואחרי המהפכה, ומטרתם להראות כי המהפכה היטיבה עם העם האתיופי.
הקיר השמאלי מייצג את התהליך המהפכני שהוביל מנגיסטו היילה מריאם (למעלה משמאל) במדי צבא העוטפים גם את ראשו.
בצד ימין נראה היילה סלאסי כשהוא דוהר על סוס תוך התעלמות מסבלה של האוכלוסייה ומהרעב.
בתבליט ישנן מחאות המצורפות לכיתוב באנגלית כנגד האימפריאליזם.
המפגינים כמהים להפיכת כס המלכות (סמלה של האימפריה האתיופית).
הקיר הימני של העמוד בסגנון מרקסיסטי.
הוא כללי יותר ובו נראה העם האתיופי כשהוא מודרך על ידי מנגיסטו היילה מריאם.
ברקע נראים מבנים שונים, בהם הבנק הלאומי של אתיופיה (מימין).
בפינות השמאליות והימניות של שני הציורים, נמצאים שני ריבועים קטנים של דיוקנאות חיילים קובנים לנוכח הסכסוך שנוצר בשל הברית בין אתיופיה למשטרו של פידל קסטרו.
אנדרטת פלס"ר 7 היא אנדרטה לזכר חללי פלוגת הסיור של חטיבה 7 שנפלו במערכות השונות.
האנדרטה ממוקמת באזור הר חרמונית היכן שנערך אחד מהקרבות הקשים בו השתתף הפלס"ר, ב-9 באוקטובר 1973 במהלך קרבות הבלימה במלחמת יום הכיפורים.
האנדרטה מתפרשת על פני רחבה לצד כביש 98, על צומת הפניה לכיוון הר חרמונית, דרומית ליישוב בוקעאתא.
רחבת האנדרטה מורכבת מבימת בטון המזכירה בצורתה נגמ"ש, עליה הוצב אחד הנגמ"שים הפגועים ששימשו את חיילי היחידה בקרבות הבלימה באזור (נגמ"ש מסוג M113).
מאחורי בימת הבטון מוצבים שני לוחות שנלקחו ככל הנראה מטנקי שוט, על האחד מצוינים שמות 20 החללים במהלך מלחמת ששת הימים ואחריה, ועל השני מצוינים שמות 24 החללים שנפלו במהלך מלחמת יום הכיפורים.
עמוד ברזל נוסף מוצב ליד האנדרטה על קוביית בטון לבנה ועליו חקוקים שמות 24 לוחמי הפלס"ר שנפלו בקרבת מקום בקרב קשה שנערך ב-9 באוקטובר 1973.
האתר ממוקם מזרחית למנזר לטרון לצד הריסות מבצר לטרון באזור הקרבות הראשונים של החטיבה, קרבות כיבוש משטרת לטרון (מבצע בן נון א' ובן נון ב').
מלבד האנדרטה הזאת בלטרון, נמצא אתר הנצחה לחללי החטיבה במרכז רמת הגולן.
האנדרטה מורכבת מרחבת בטון קטנה המוצבת מול במה מבטון ואבנים.
על לוח בטון בקדמת האנדרטה נמצאים שני שלטים, האחד מתאר את קרבות החטיבה והשני מציג את סמל החטיבה.
מאחורי לוח הבטון, על גבי במת האבנים מוצב עמוד בגובה 3 מטרים אשר בראשו מוצב סלע גרניט גדול שהובא מג'בל מוסא שבסיני.
משמאל לעמוד, כמו גם בקדמת האנדרטה מוצבים עמודי תרנים המשמשים לאירועים והנפת דגל ישראל.האנדרטה ממוקמת על גבעה הצופה על עמק איילון, לצד הריסות מבצר לטרון ועמדה ירדנית שננטשה לאחר מלחמת ששת הימים.
הגישה לאנדרטה היא בדרך עפר המקיפה את מנזר לטרון מכיוון צפון.
בשנת 2017 הועברה האנדרטה לפארק עוצבות השריון ליד יד לשריון.
אנדרטת רוסלקה (באסטונית: Russalka mälestussammas) נמצאת ליד חוף הים בטאלין.
היא הוקמה לזכר 177 אנשי צוות אוניית הקרב של הצי הרוסי הקיסרי "רוסלקה", (בת ים במיתולוגיה), שנספו בעת מסעה של האונייה מטאלין (אז רוואל) להלסינקי ב-1893.
אוניית הקרב רוסלקה נבנתה השנים 1865–1867 במספנת סנקט פטרבורג עבור הצי הקיסרי הרוסי.
היא חומשה בתותחים בעלי קוטר שונה, ובהם שני תותחים כבדים בקוטר תשעה אינץ'.
ב-7 בספטמבר 1893 בשעה 08:30, הפליגה רוסלקה בלוויית ספינת התותחים "טוצ'ה" (ענן) מטאלין לכיוון הלסינגפורס.
בשעה 10:00 החלה סערה עזה.
טוצ'ה איבדה קשר עם רוסלקה אך הצליחה להגיע לנמל הלסינגפורס בשעה 15:00. רוסלקה נעלמה במצולות הים, וחיפושים אחריה שנמשכו 37 יום לא העלו דבר, פרט לחליפות הצלה בודדות.
איש מ-177 אנשי צוותה לא נמצא.
ב-2003 התגלו חלקים מרוסלקה בים, 25 ק"מ דרומית להלסינקי.
ב-7 בספטמבר 1902, במלאת תשע שנים לאסון, הוסר הלוט מעל אנדרטת זיכרון של הפסל האסטוני אמנדוס אדמסון.
האנדרטה נמצאת ליד חוף הים בקצה פארק קאדריורג, והיא בצורת מלאך מברונזה העומד על עמוד גרניט ומניף בידו צלב אורתודוקסי לעבר מקום טביעתה המשוער של האונייה.
בימי השלטון הקומוניסטי הוסר הצלב, אך הוחזר אחר כך.
אנדרי בלוך היה מתמטיקאי יהודי-צרפתי שעסק רבות באנליזה מרוכבת.
הגיע להישגיו המתמטיים בזמן שהיה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי במשך 31 שנים.
בלוך נולד בעיר בזאנסון שבצרפת, להורים ממוצא אלזסי ויהודי.
לאנדרי היה שני אחים קטנים בשם ג'ורג (בצרפתית Georges) והנרי.
ג'ורג היה צעיר בכשנה מאנדרי, והם אף למדו באותו השנתון.
את שניהם לימד המתמטיקאי הצרפתי ג'ורג ואלירון, שאמר על אנדרי "כבר מגיל צעיר אנדרי התעניין בתכונות מופשטות, אך לא היה דברן ולא טרח להתכונן לבחינותיו".
בשנת 1912 עזבו שני האחים את בית הספר ועשו שנת אימונים אחת בצבא הצרפתי.
בתום שירות זה, נכנסו השניים לאקול פוליטקניק שאז נמצא במרכז פריז.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נקראו שני האחים לשירות צבאי, ושניהם נפצעו במהלכו.
אנדרי נלחם במשך כמה חודשים בעיר נאנסי, במיוחד במהלך הפצצות גרמניות כבדות.
הוא נפל מעמדת תצפית, נפצע קשה ואושפז מספר פעמים, ולא חזר עוד אל החזית.
אחיו ג'ורג נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו, וגם הוא לא חזר אל הקרב ובשנת 1917 חזר ללימודיו באקול פוליטקניק.
בשבעה עשר בנובמבר 1917 רצח אנדרי בדקירה את אחיו ג'ורג, את דודו ואת דודתו במהלך ארוחה.
לאחר מעשה הרצח יצא אנדרי אל הרחוב בצעקות, ונעצר ללא התנגדות.
הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי Charenton בפרברי פריז.
הפסיכיאטר הנרי בארוק תיאר את סדר יומו של בלוך: "בכל יום במשך 40 שנה בלוך ישב ליד שולחן במסדרון קטן בסמוך לחדרו, ולעולם לא נע ממקומו, רק כאשר נקרא לארוחות ולשינה.
הוא העביר את הזמן בכתיבת סימנים מתמטיים על פיסות נייר שקיבל, ובקריאת ספרים מתמטיים ברמה גבוהה ביותר.
בניגוד למטופלים אחרים, בלוך מעולם לא שש לקבל יותר חופש והיה שמח בחלקו." בארוק גם העיד שעיסוקו הנוסף (ואולי היחיד) של בלוך היה שחמט.
מאוחר יותר טען בלוך שראה ברצח כשליחות ברצף לוגי מתמטי; הוא טען שהיו נוספים במשפחתו מצד אמו שחלו במחלות נפש, ובאותה ארוחה הוא התחיל את העבודה ההכרחית שלא הצליח לסיים.
בארוק טען שבלוך חלה ברציונליזם חולני (morbid rationalism).
בלוך הגיע לכל הישגיו ופרסם את כל מאמריו המתמטיים במהלך אשפוזו ב-Charenton.
באשר לשאלה כיצד הצליח אדם באשפוז ללמוד מתמטיקה ברמה כה גבוה ולתרום תרומה כה רבה, בלוך רכש את הידע שלו ממספר ספרים שקרא במהלך אשפוזו; הוא היה מנוי לכתב העת הצרפתי Bulletin des Sciences Mathématiques.
הוא אף היה בקשר ועבד עם מספר מתמטיקאים, ביניהם ג'ורג ואלירון, ג'ורג' פוליה, ז'אק אדמר, שולם מנדלברוט, אנרי קרטן ואחרים.
אדמר אף נפגש עם בלוך בבית החולים.
גם מנדלבורט התיידד עם בלוך ונפגש עמו מספר פעמים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פרסם בלוך את כתביו תחת שמות עט שונים, כמו René Binaud ו-Marcel Segond, זאת כדי לא למשוך את תשומת לבם של הנאצים.
פוליה אמר על בלוך כי היה לו תחביב לרשום על כל כתביו את התאריך האחד באפריל, ללא קשר למועד כתיבתם.
זמן קצר לפני מותו, קיבל בלוך את פרס בקרל.
בלוך נפטר בפריז מסרטן הדם בשנת 1948, לאחר שהועבר לפריז לניתוח.
בלוך תרם למספר תחומים מרכזיים במתמטיקה, בראשם לאנליזה מרוכבת, אך גם לתורת המספרים, גאומטריה וקינמטיקה.
בשנת 1925 הוכיח את משפט בלוך, ועל שמו נקרא גם קבוע בלוך, שערכו לא ידוע עד היום.
גם מרחב בלוך נקרא על שמו.
בלוך גם הטביע את עקרון בלוך: זהו עיקרון בפילוסופיה של המתמטיקה הטוען כי ניתן להסיק כל טענה על תהליך אינסופי באופן כמעט מיידי בעזרת טענה במונחים סופיים.
למשל, על פי העיקרון משפט ואלירון מתאים למשפט בלוך, ומשפט פיקארד הגדול מתאים למשפט שוטקי.
הרעיונות של בלוך תרמו למחקר של עקומות הולומורפיות.
בלוך ניסח משפט חשוב על עקומות הולומרפיות, שבמידה מסוימת היווה טענה שהכלילה באופן מרחיק לכת את משפט פיקארד הגדול.
בלוך לא סיפק את הפרטים המלאים של ההוכחה (והכיר בכך), ועל כן מאוחר יותר נקראה הטענה השערת בלוך.
היא הוכחה על ידי מתמטיקאים שונים בשנות ה-70 וה-80. המחקר בנושא הוביל לצמיחה בתחום העקומות ההולומורפיות ביריעות אבליות.
אנדרטת קרב האומות היא אנדרטה להנצחת הניצחון על צבאות נפוליאון במסגרת הקואליציה השישית בקרב שהתקיים בשנת 1813 בסמוך לעיר לייפציג בגרמניה.
בניית האנדרטה הושלמה בשנת 1913 לאחר 15 שנות עבודה במלאת 100 שנים לקרב.
טקס חנוכת האנדרטה נערך בנוכחות הקיסר וילהלם השני.
קרב לייפציג, המכונה "קרב האומות", שהתקיים בין התאריכים 16-19 באוקטובר 1813 הפגיש קואליציה של צבאות האימפריה הרוסית, פרוסיה, האימפריה האוסטרית ושוודיה, מול הצבא הצרפתי שנתמך בכוחות דוכסות ורשה, ממלכת איטליה הנפוליאונית, וכמה מדינות גרמניות שהשתייכו לקונפדרציה שממערב לנהר הריין.
לאחר התבוסה בקרב נסוגו צבאותיו של נפוליאון בחזרה לצרפת, הכוחות המנצחים פלשו לתחומיה מספר חודשים לאחר מכן, בראשית 1814, ונפוליאון עצמו נתפס והוגלה לאי אלבה בחודש מאי 1814.
כבר באותה שנה החלו להשמע קריאות להקמת אנדרטה גדולת ממדים לכבוד הניצחון.
הסופר והמשורר הגרמני הפטריוט ארנסט מוריץ ארנדט, קרא להקמת מבנה גדול ממדים "כמו הקולוסוס או הפירמידות או קתדרלת קלן", והאדריכל פרידריך ויינברנר (Friedrich Weinbrenner) אף עיצב מבנה ברוח זו.
הבניה החלה בשנת 1898 והסתיימה על פי התכנון בשנת 1913 בניהולו של ברונו שמיץ (Bruno Schmitz) שתכנן גם את אנדרטת הפינה הגרמנית בקובלנץ, לאחר שזכה בתחרות העיצוב למבנה.
הבנייה כללה שינוע של 82,000 מטרים מעוקבים של עפר, יציקה של 120,000 קוב בטון, חציבה וסיתות של 26,500 גושי גרניט.
העלות הכוללת של הפרויקט הגיעה לסכום שווה ערך של 55 מיליון יורו (במחירי 2015).
לחנוכת האנדרטה נלווה מרוץ שליחים ענק אשר השתתפו בו כ-40,000 רצים.
בשנים 2003-2013 נערך במבנה הראשי של האנדרטה שיפוץ מקיף, והוא צפוי להמשך עד שנת 2017 ולכלול את כל השטחים הסובבים אותה.
שמיץ הושפע מתוכניותיו המוקדמות של ויינברנר.
האנדרטה נבנתה על גבי גבעה מלאכותית בגובה 23 מטרים מעל סביבתה, בצורה של פירמידה.
בסיס הפירמידה הוא ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו 124 מטרים וגובהה הכולל 91 מטרים.
זוהי האנדרטה הגדולה ביותר בגרמניה.
בחזית הראשית של האנדרטה מעל שער הכניסה מגולפת דמותו בגובה 12 מטרים של המלאך מיכאל הנחשב לאל המלחמה הגרמני ומגן החיילים.
מול חזיתו הקדמית של המבנה נחפרה בריכת השתקפות ובצידיה שדרות צעידה רחבות.
התוכניות המקוריות שכללו לצד האנדרטה גם בנייה של אצטדיון ורחבה למצעדים לא הגיעו לכלל מימוש.
המבנה המרכזי מורכב משתי קומות.
בקומה הראשונה נמצאת ה"קריפטה" הנתמכת סביב בשמונה עמודי אבן המגולפים בתבנית פני לוחמים מתים, שלפניהם מוצבים שני שומרים.
בקומה השנייה ממוקם "היכל התהילה" שבפינותיו מוצבים ארבעה פסלי ענק בגובה 9.5 מטרים כל אחד, המייצגים את ארבע התכונות היסודיות המיוחסות לעם הגרמני: אומץ, אמונה, הקרבה ופריון.
חלקה הפנימי של הכיפה שבתקרת המבנה מעוטר בתבליטים מן ההיסטוריה הגרמאנית ובהשפעת תבליטים מאשור ומצרים העתיקה.
500 מדרגות מובילות מתחתית המבנה ועד לראשו חלקן במעברים צרים במיוחד בצורה ספירלית.
המתחם כולו מוקף בחורשות של עצי אלון המסמלים כוח וסיבולת המיוחסים לעם הגרמני ומרבדי דשא המסמלים פיריון.
בניגוד לאנדרטאות שהוקמו בתקופות קודמות ונועדו להלל ולרומם את השליט, הרי שעיצוב האנדרטה בלייפציג נועד לרומם את רוחו ומהותו של העם הגרמני אשר לאחר הניצחון בקרב החל להתגבש כקהילה ולייצב את הגרמנים כקבוצה אתנית מובחנת ומובדלת.
בתקופת הרייך השלישי הרבה היטלר לפקוד את האנדרטה במהלך ביקוריו בלייפציג והאתר שימש כאתר בעל משמעות מיתית בטקסי השבעה של המפלגה ויחידות צבאיות שונות.
עם כיבוש העיר בידי הצבא האמריקני התבצרו באנדרטה כמאה וחמישים חיילי ס"ס שהיו ערוכים ומצוידים לשהות ממושכת אך נכנעו לבסוף.
בתקופה הקומוניסטית בגרמניה המזרחית שקלו השלטונות להחריב את האנדרטה שסימלה רגשות לאומניים מתקופת האימפריה הגרמנית אולם בסיכומו של דבר הוחלט להשאירה שכן היא הוקמה במטרה לפאר את הניצחון של כוחות גרמנים ורוסים שלחמו כתף אל כתף נגד אויב משותף.
אנדרטת שער הברון היא אנדרטה שהוקמה ב-1947 בכניסה המערבית לפתח תקווה כהוקרה על תרומתו של הברון רוטשילד לפיתוח המושבה בסוף המאה ה-19.
האנדרטה ממוקמת בקצה הרחובות רוטשילד, ז'בוטינסקי, מונטיפיורי והברון הירש בפתח תקווה.
היא תוכננה על ידי האדריכל אוריאל שילר, ועבודת הבנייה בוצעה על ידי אליהו וולפו ובניו שהתמחו בבנייה באבן.
לפני האנדרטה הוקמה מדשאה רחבה, והוצב בה סלע ובו מצוין כי האנדרטה נבנתה כהוקרה לפועלו של רוטשילד.
האתר שופץ על ידי עיריית פתח תקווה ב-1990.
האנדרטה נבנתה כהוקרה על פועלו של הברון רוטשילד למען המושבה בראשית ימיה.
ב-1887 ביקר הברון בארץ ישראל ובמושבה פתח תקווה, והסכים לקחת אותה תחת חסותו.
ב-1892 העבירו לרשותו 28 משפחות מאנשי המושבה את נחלותיהן, וקיבלו משכורת קבועה, כלי עבודה וסוסים מפקידי הברון.
פועלו הביא לפיתוח החקלאות בנחלות אלו, נטיעת עצי אקליפטוס וייבוש ביצות.
אך עם הזמן החלו תופעות שליליות כגון יחס משפיל של הפקידים כלפי המשפחות ותלות של התושבים בפקידים, ולבסוף ב-1901 ביטל רוטשילד את משטר הפקידות במושבות.
אנדרטת קציני הדת היהודים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שליד וושינגטון בירת ארצות הברית מנציחה את שמותיהם של 14 רבנים צבאיים אמריקאים שנהרגו במהלך שירותם הצבאי.
האנדרטה היא אחת מקבוצה של ארבע אנדרטאות הניצבת בגבעת קציני הדת (Chaplains Hill) שבבית הקברות.
הן הוקמו לכבוד קציני דת בכוחות המזוינים של ארצות הברית, שנפלו במלחמותיה, החל ממלחמת העולם הראשונה ואילך.
שמות 255 קציני דת, רובם קתולים ופרוטסטנטים, מונצחים באנדרטאות אלו, שהוקמו בהדרגה החל משנת 1926.
אנדרטת קציני הדת היהודים מעוצבת בדומה לאנדרטאות השכנות לה.
היא לוח גרניט זקוף שאל פניו הוצמדה טבלת ארד.
הטבלה נושאת בראשה איור של מגן דוד ולוחות הברית - סמלם של הרבנים הצבאיים האמריקאים - וגורי אריה יהודה משני צידיהם.
על גביה מובאת כתובת הקדשה ומצוינים שמות 14 הרבנים שנפלו.
בתחתיתה מובא באנגלית פסוק מקינת דוד: "מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ" (שמואל ב, א, כג).
הראשון ברשימת הנופלים שעל גבי האנדרטה הוא הרב אלכסנדר גוד, שנהרג ב-3 בפברואר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה אחד מארבעת קציני הדת שהקריבו את חייהם למען הצלת חיילים אחרים לאחר שאונייתם טורפדה על ידי צוללת גרמנית באוקיינוס האטלנטי.
האנדרטה עוצבה על ידי דברה ג'קסון (Deborah Jackson) מניו יורק ומומנה מכספי תרומות פרטיות.
היא הוקמה לאחר קבלת אישור הקונגרס והייתה האחרונה שהוצבה בגבעת קציני הדת.
אנדרטת פקיסטן (באורדו: یادبود پاکستان) היא גל-עד ומוזיאון מורשת לאומי הממוקם על גבעת שכּר-פּריא באסלאמאבאד, בירת פקיסטן.
האנדרטה נבנתה כדי לסמל את אחדות העם הפקיסטני.
היא מוקדשת לאנשי פקיסטן שהקריבו את ההווה שלהם לטובת עתיד טוב יותר.
בזכות גובהה, האנדרטה נראית בבירור ברחבי המטרופולין איסלאמאבאד-רוואלפינדי והיא יעד תיירותי פופולרי.
האנדרטה משתרעת על פני שטח כולל של 2.8 דונם, עיצוב האנדרטה מושרש בארכיטקטורה המוגולית העשירה של תת-היבשת.
המבנה בצורת עלי הכותרת עוצב בסגון המוקרנס המסורתי של האדריכלות המוגולית.
מעצב אנדרטה השתמש בטכנולוגיה של ימינו כדי לחדש את הצורה ההיסטורית של המוקרנס.
המבנה המתקבל בצורת עלי כותרת מדגיש את חשיבות האחדות של תושבי פקיסטן:הוא מייצג את ארבע התרבויות השונות של תושבי פקיסטן, ולא - כפי שיש הסבורים בטעות - את ארבעת המחוזות המרכיבים את המדינה.
ארבעת עלי הכותרת הגדולים מייצגים את הפונג'אבים, הבלוצ'ים, הסינדים והפתאנים.
שלושת עלי הכותרת הקטנים יותר מייצגים את המיעוטים, אזאד קשמיר וגילגיט-בלטיסטן.
שבעת עלי הכותרת, על אף שהם אינם תלויים זה בזה, עומדים זה לצד זה ומסמלים את מדינת פקיסטן.
יחד הם מגנים על הכוכב והסהר של הדגל של פקיסטן.
הכוכב באנדרטה מעוצב בגרניט שחור מבריק עם כוכבים מוזהבים, המייצגים את האנשים שהקריבו את חייהם עבור פקיסטן.
סהר הירח עשוי מפלדת אל חלד עם כתבים מעוררי השראה של מוחמד עלי ג'ינה ומוחמד אקבאל.
עלי הכותרת בנויים מגרניט (תלויים על זיזים, בין הגדולים באסיה) והקירות הפנימיים מכוסים בציורים ועיטורים אמנותיים המתארים את מגוון שכיות החמדה של פקיסטן: מצודת לאהור, מסגד באדאשאהי, מעבר ח'ייבר ומינרט פקיסטן.
מלבד האנדרטה עצמה, יש במתחם מוזיאון לתולדות פקיסטן.
שני מבנים אלה קשורים זה לזה באמצעות כיכר גדולה, המכונה רחבת החופש.
למרות ששמו של האדריכל עריף מסעוד חרוט באבן בלוחית ההקדשה הראשית שנמצאת בתחילת הרחבה הראשית, הוא כיבד את כל עובדי הבנייה בכך שהציב את טביעות ידיהם לאורך הקירות הארוכים הניצבים לאורך רחבת החופש משני צדדיה.
בקצה הרחוק ביותר נמצאת עמדת תצפית המאפשרת מבט ממעוף הציפור על איסלאמאבאד.
אנדרטת רז'ב לחייל הסובייטי היא מתחם זיכרון ליד הכפר חורושבו, נפת רז'בסקי, מחוז טבר שברוסיה.
האנדרטה מוקדשת לזכרם של חיילים סובייטים שנפלו בקרבות ליד רז'ב בשנים 1942–1943, במהלך המלחמה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
בניית האנדרטה החלה בנובמבר 2018 והושלמה באפריל 2020. טקס הפתיחה נערך ב-30 ביוני 2020 בנוכחות נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
האנדרטה ממוקמת 8 קילומטרים ממרכז רז'ב, בסמוך לכביש M-16, המחבר בין מוסקבה לריגה.
האובייקט המרכזי הוא פסל ברונזה של חייל, בגובה 25 מטרים.
דמות החייל מועתקת מהדימוי קולקטיבי לדמות החייל, כפי שנראה מתצלומי ארכיון של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, של חיילים שנלחמו תחת רז'ב.
החייל עוטה שינל עם פפ"ש מונמך מימינו ונתמך על ידי מנופים היוצרים אשליה של פסל צף.
על לוח שיש עם זר, נכתב באותיות מוזהבות שורות מהשיר "נהרגתי תחת רז'ב" מאת טברדובסקי - "נפלנו למען המולדת.
המתחם כולל מוזיאון וביתן תערוכות.
המוזיאון מצויד בציוד מולטימדיה שבעזרתו מבקרים יכולים להכיר את התצלומים, מכתבי החזית, סיפורים וזכרונותיהם של משתתפים הקרב על רז'ב.
התכונה המיוחדת של המוזיאון היא רצפת הזכוכית דרכה ניתן לראות כלי נשק, קסדות, מחסניות, רימונים וחפצים אחרים שנמצאו על ידי משלחות חיפוש בסביבת האנדרטה.
באתר שמול הפסל נמצאת סמטה בגובה 55 מטר.
קירות גרניט עם לוחות מתכת המכוסים בחלודה מלאכותית מונחים משני צידיה בצורת זיגזג.
על גבי לוחות באורך 6 מטר מגולפים שמותיהם הידועים של 17,660 הנופלים בקרבות רז'ב-ויאזמסקי.
אנדרי לוקאס גודיונסן (באיסלנדית: Andri Lucas Guðjohnsen; נולד ב-29 בפברואר 2002 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בלקברן רוברס ובנבחרת איסלנד.
הוא בנו של איידור גודיונסן, כוכב העבר של נבחרת איסלנד, של צ'לסי ושל ברצלונה, נכדו של ארנור גודיונסן, כוכב העבר של נבחרת איסלנד, של אנדרלכט ושל לוקרן, אחיו הצעיר של חלוץ סרפסבורג 08 ונבחרת איסלנד סוויין ארון גודיונסן, ואחיו הבוגר של חלוץ מאלמה ונבחרת איסלנד דניאל גודיונסן.
גודיונסן החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של ברצלונה, אך לאחר שלוש שנים עבר למחלקת הנוער של גאבה, ובהמשך עבר למחלקת הנוער של אספניול.
בקיץ 2018 עבר למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בעונת החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של המועדון, מהפרימרה דיויסיון RFEF.
ב-22 ביולי 2022 חתם גודיונסן בנורשפין השוודית.
ב-18 באוגוסט 2023 הושאל ללינגבי בולקלוב הדנית.
באפריל 2014 חתם באופן קבוע בקבוצה.
ביוני 2024 חתם בגנט הבלגית והפך לרכש היקר בתולדות המועדון.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך גודיונסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איסלנד, כשנכנס כמחליף בדקה ה-79 בהפסד 2-0 לנבחרת רומניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-5 בספטמבר, בהופעתו השנייה בנבחרת, הבקיע את שער הבכורה שלו, בתיקו 2-2 נגד נבחרת מקדוניה הצפונית, גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אנדרטת פ"ז היא אנדרטה לזכר 87 (בגימטריה: פ"ז) חללי "חטיבת אלכסנדרוני" שנפלו במלחמת העצמאות, בתכנונו של האומן שלום (סול) בסקין.
את הפיתוח תכנן אדריכל הנוף מאיר פלג.
האנדרטה הוקמה בשנת 1985 (תשמ"ה), במטרה להנציח את חללי החטיבה אשר נפלו בקרב שנערך ב-28 בדצמבר 1948 על עיראק אל-מנשייה במסגרת מבצע חיסול.
בקרב נהרגו כמעט כל חיילי פלוגה ג', 87 חיילי "הפלוגה הדתית" של גדוד 33, לאחר שנלכדו בחצר בה התארגנו, וללא שהייתה יכולת לשלוח להם סיוע מצד הכוחות האחרים.
האנדרטה הוקמה בעיר לאחר שנאלצו להזיז את מצבת הזיכרון המקורית, אשר הוקמה ב-1950 במקום בו טמנו המצרים את גופות הנופלים.
האנדרטה ממוקמת בלב רחבה מרוצפת הנושקת לגן פורח, לחורשת עצים ולאצטדיון העירוני לשעבר.
היא כוללת גל אבנים שבסיסו מוקף בחומה עגולה ומראשו נישאים ומתפתלים שני עמודי ברזל, כשתי להבות אש גבוהות.
על חזית החומה המקיפה את הבסיס, באותיות זהב בולטות, פרטי ההנצחה ושמות הנופלים.
בראיון שנתן בסקין על חייו ויצירתו אמר .
סיפור חייו הוא שהוביל אותו ליצור ולהנציח בציורים וברישומים את מראות הקרב הקשים, כמו כן תרם מזמנו לתכנן ולהקים אנדרטאות, ביניהן האנדרטה בקריית גת.
האנדרטה היא אחד מהסמלים המוכרים של קריית גת.
מקום קבר האחים המקורי של 87 החללים נמצא כיום באזור התעשייה של קריית גת, ומוצבת בו אנדרטה צנועה כמו גם לוח מתכת עם שמותיהם של 89 הנופלים.
המקום הוזנח לאורך השנים, אך שופץ ב-2011 ונחנך ב-20 בדצמבר 2011 באזכרה בהשתתפות משפחות הנופלים בקרב.
הסרט "פלוגת האלוקים" של אביטל רייכנר מתעד את סיפורו של הקרב ואת סיפורה של הפלוגה.
אנדריי אוכטומסקי היה חרט נחושת רוסי.
הוא למד בסמינר התאולוגי של ירוסלב אך לא השלים את לימודיו ועזב ב-1786 כדי להיות פקיד ממשלתי נמוך דרג.
הוא הפגין את יכולותיו האמנותיות כשהיה שם ובשנת 1795 הורשה להתפטר מתפקידו כדי ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל אינץ קלובר.
בשנת 1798, לאחר שקיבל כמה פרסים כספיים עבור עבודתו, ניתנה לו משכורת של 150 רובל לשנה, עם דירה, והופנו אליו סטודנטים.
בשנה שלאחר מכן הוצב כאחראי על כיתת תחריט נוף.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1800, בתואר "אמן", ומונה לחרוט נופים עירוניים של סנט פטרבורג, שצוירו במקור על ידי סמיון שצ'דרין.
עד מהרה, עבודותיו היו מבוקשות מאוד וזכו למחירים גבוהים.
בשנת 1804, אחד מהדפסיו של פסל אפולו הכניס הרבה כסף.
ב-1807, חריטת נוף של איי קמן זיכה אותו בכ-400 רובל.
הוא החל להתמחות בדיוקנאות, על כך זכה בתואר "אקדמי" בשנת 1808, והוא מונה למנהל בית הדפוס של האקדמיה בשנת 1815 עד 1817 לימד באקדמיה, אך ראייתו הלכה ונחלשה.
במקום זאת הוא מונה לעבוד בספרייה.
בשנת 1818 נולד בנו קונסטנטין אוכטומסקי שיהפוך לצייר ידוע של סצנות פנים.
בשנת 1821 הוענקה לו מדליית דמידוב על המצאת מכונת חריטה.
הוא גם קיבל 2,000 רובל כדי לפתח את המכשיר שלו, אך המכשיר מעולם לא הוכנס לשימוש מעשי נרחב.
הוא מונה לאוצר המוזיאון של האקדמיה ב-1831, וקיבל טבעת יהלום ב-1834, כפרס על עבודתו.
בשנת 1840, הוא הוזמן לעשות סדרה גדולה של תחריטים, המתארים את מסעותיו של האדמירל ואסילי גולובנין.
הוא קיבל דרגת חבר מועצת חצר המלוכה ב-1843.
ב-1850 יצא לפנסיה, ונפטר כעבור שנתיים ונקבר בבית העלמין סמולנסקי.
אף על פי שיצר למעלה מ-186 יצירות, במגוון ז'אנרים, הוא זכור בעיקר בזכות הפורטרטים שלו.
אנדרטת קולומבוס (בקטלאנית: Monument a Colom, IPA: [munuˈment ə kuˈlom]; בספרדית: Monumento a Colón או Mirador de Colón) היא אנדרטה בגובה 60 מטרים לכריסטופר קולומבוס בקצה המזרחי של לה רמבלה, ברצלונה, קטלוניה, ספרד.
היא נבנתה עבור התערוכה העולמית של ברצלונה (1888) לכבוד המסע הראשון של קולומבוס לאמריקה.
האנדרטה משמשת תזכורת שכריסטופר קולומבוס דיווח לאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ולפרננדו השני, מלך אראגון בברצלונה לאחר נסיעתו הראשונה ביבשת החדשה.
בחלק העליון של האנדרטה ניצב פסל ברונזה בגובה 7.2 מטרים על גבי עמוד קורינתי בגובה 40 מטרים.
הפסל פוסל על ידי רפאל אטצ'ה ומספרים שהוא מתאר את קולומבוס מצביע לעבר העולם החדש בידו הימנית, בעודו אוחז במגילה בשמאל.
הפסל מצביע לדרום-דרום-מזרח (כיוון יותר דרומי מאשר רמבלה דל מאר הסמוכה וכמעט הרחבה מושלמת של כיוון לה רמבלה, ברצלונה) ולמעשה מצביע על נקודה אי שם ליד העיר קונסטנטין, אלג'יריה.
סביר יותר שהפסל מוקם בצורה הנוכחית רק כדי שקולומבוס יצביע לים כדי להדגיש את הישגיו בחקר ימי.
הפסל נמצא על גבי סוקל, שעליו רשומה המילה "טיירה" (אדמה).
הרעיון להקמת אנדרטה לקולומבוס הגיע בשנת 1856 מאת אנטוני פייג'ס אי פרר, שהציע לבנות אותה כולה על ידי קטאלונים, אבל הוא לא הגיע לשום מקום עם התוכנית שלו במשך שש עשרה שנים.
לבסוף בשנת 1872 הוא זכה לתמיכתו של ראש העיר פרנצ'סק ריוס אי טאולט, ובשנת 1881 העבירה העיר החלטה לבנות את האנדרטה.
נערכה תחרות בלעדית לאמנים ספרדים להגיש את העיצובים שלהם כשהזוכה הוא גאיטה בויגס אי מונרבה (Gaietà Buigas i Monravà), קטלאני.
רוב הכסף גויס באופן פרטי; רק שנים עשר אחוזים ממנו מומנו מכספי ציבור.
כל המימון הגיע ממקורות ספרדיים וכל הבנייה (עבודה וחומרים) נעשתה על ידי קטאלונים.
הבנייה החלה ב-1882 והושלמה ב-1888 בזמן לתערוכה העולמית של ברצלונה.
בשנת 2020 היו קריאות להוריד את הפסל.
250 בני אדם יצאו לרחובות ב-14 ביוני 2020, כדי להפגין בעד הסרת הפסל, ללא נזק או ונדליזם.
קריאות אלו נדחו על ידי ראשת העיר, אדה קולאו.
מפלגת העצמאות הפרו-קטלונית Candidatura d'Unitat Popular (CUP) לא הצליחה בניסיונותיה להסיר את הפסל ב-2016, 2018 ו-2020.
עותקים של האנדרטה ממוקמים ב-L'Arboç (טרגונה, ספרד; פסל בלבד), הכפר הספרדי שימה (שימה, מי, יפן), מספלומס (גראן קנריה, ספרד), וגרסאות מיניאטוריות בפארק קטלוניה אן מיניאטורה (טורלס דה לוברגאט, ספרד) ובפארק מיני אירופה (בריסל, בלגיה).
אנדרי סקלי (1918, הונגריה – 27 באוקטובר 1995, ישראל) היה מנצח הונגרי וישראלי.
סקלי למד בקונסרבטוריון של בודפשט בהדרכתו של ליאו ויינר וסיים לימודיו שם בהצטיינות.
במלחמת העולם השנייה ובתקופת שואת יהודי הונגריה, שהה ארבע שנים במחנות כפייה.
לאחריה היה מנצח במשך כ-20 שנה בטרם עלה לישראל.
ניצח על התזמורת הפילהרמונית של בוקרשט ברומניה ולזמן מה כיהן בתפקיד מזכיר אגודת הקומפוזיטורים של רומניה.
עמד בראש כמה קונסרבטוריונים והופיע כמנצח אורח על תזמורות שונות בצ'כוסלובקיה, בולגריה, פולין (קרקוב וקטוביץ) ובברית המועצות (לנינגרד, וקייב).
לימים נהיה למנצח הקבוע של התזמורת העירונית של בודפשט בהונגריה.
עלה מהונגריה ב-1966. עם עלייתו ארצה התבקש להופיע כמנצח אורח בתזמורות של חיפה, רמת גן פתח תקווה ועוד.
בארץ עבד בהוראת המוזיקה בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה בתל אביב בהנהלת עדן פרטוש וכן נמנה עם סגל המורים בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
היה מנצחה הקבוע של תזמורת עובדי עיריית תל אביב.
במאי 1971 ניצח על תזמורתו בתל אביב לציון הקונצרט ה-100 שלה מאז הקמתה 16 שנים קודם לכן.
כמו כן ניצח ועבד עם תזמורות שונות בפריפריה החברתית של ישראל בהן תזמורות בחולון ודימונה.
את הקמתה של הקאמרטה בדימונה יזם סקלי עם עיירית דימונה ובה לקחו חלק נגנים מקצועיים שעלו ממדינות חבר העמים והתגוררו בישובי הנגב.
האנדרטה הלאומית לשמות השואה, אמסטרדם (בהולנדית: Holocaust Namenmonument) נפתחה לציבור הרחב בשנת 2021 היא האנדרטה הלאומית ההולנדית לשואת יהודי הולנד ולציון השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה, הנמצאת באמסטרדם.
הוא מנציחה את כ-102,000 הקורבנות מיהודי הולנד שנעצרו על ידי המשטר הנאצי במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד (1940–1945), גורשו ונרצחו ברובם במחנות ההשמדה אושוויץ וסוביבור, וכן 220 קורבנות צוענים.
האנדרטה שהוקמה על ידי ועדת אושוויץ ההולנדית, ממוקמת ברובע היהודי לשעבר (בהולנדית: Jodenbuurt), מזרחית למוזיאון ארמיטאז' אמסטרדם וגן הופטאין.
האנדרטה תוכננה על ידי משרד האדריכלים סטודיו ליבסקינד של האדריכל האמריקאי דניאל ליבסקינד.
היא נבנתה על ידי Rijnbout architects Amsterdam על בסיס לבנים שנתרמו על ידי חברת הלבנים רודרוזה, (Rossum, Gelderland).
האנדרטה, ששטחה 1,550 מ"ר, מחולקת לארבעה חלקים המייצגים את האותיות במילה העברית לזכר, מימין לשמאל ל, ז, כ ו- ר.
מבקרים יכולים להיכנס לשטח האנדרטה באמצעות מדרגות מדרום או מצפון.
הם יכולים לשוטט במבוך של מסדרונות בין קירות העשויים מלבנים אדומות.
על כל אחת מ-102,000 הלבנים האלה רשומים שמות בסדר אלפביתי, תאריך לידה וגיל במותו של הקורבן.
קיר נפרד בשם קיר 1,000 השמות הכולל 1,000 לבנים בכניסה הדרומית נותר ריק כדי להכיל שמות נוספים של קורבנות שיימצאו מאוחר יותר.
מעל קירות הלבנים מותקנים פנלים ענקיים מנירוסטה מלוטשת, המעוצבים בצורת ארבעת האותיות העבריות של המילה "לזכר".
הלוחות מלוטשות כמראות ומשקפות את המראות שמסביב לשטח האנדרטה.
באינטרנט נמצא מאגר מידע בו ניתן לבצע חיפוש של כל הקורבנות היהודים ההולנדים.
האתר נקרא בשם אנדרטת ג'ודס (Joods Monument) (אנדרטת יהודים).
אנדרטת קאזרן דוסין, מוזיאון ומרכז תיעוד הוקמו בתוך שטח מחנה המעבר מכלן שהוקם בבלגיה, בתקופת מלחמת העולם השנייה וממנו נשלחו יהודים וצוענים שנעצרו, אל מחנות ריכוז.
בשנת 1756 הזמינה הקיסרית מריה תרזה מאוסטריה את בניית הקסרקטין כדי לשכן בו חיילים אוסטרים.
המבנה שיקף את האדריכלות הווינאית ולא האדריכלות המקומית.
בין השנים 1781 ל-1940 מילא הקסרקטין תפקיד צבאי טהור: עד 1914 המבנה היה מחסן של כמה גדודים, בהמשך הפך למחסן נשק ומשנת 1918 היה מחסן לגדוד אחר.
ב-1936 קיבל הקסרקטין את שמו של מפקד גדוד במלחמת העולם הראשונה: לוטננט-גנרל אמיל דה דוסין דה סנט ז'ורז' (Émile Dossin de Saint-Georges; 1854-1936), בלגי תושב לייז', גיבור מלחמה בקרב על האיזר.
בין יולי 1942 לספטמבר 1944, שימש מחנה מכלן כמחנה לאיסוף וגירוש נאצי, בו רוכזו 25,274 יהודים ו-354 רומנים והועברו למחנות אושוויץ-בירקנאו ולמחנות ריכוז נוספים.
כשני שלישים נרצחו מיד עם הגעתם למחנות הריכוז ועם סיום שואת יהודי בלגיה, שרדו מהם רק 1,395. הנאצים בחרו במקום בשל קרבתו למסילת רכבת והיות המבנה סגור.
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המקום כבית מעצר למשתפי פעולה בלגים.
בסוף 1948 הפך הצבא הבלגי את הקסרקטין לבית ספר צבאי.
ב-30 במאי 1948 הוצמד לוח הנצחה בחזית המבנה לזכר הגירושים שבוצעו ממנו.
ביוני 1950 נוסד במקום מרכז הדרכה של משרד האוצר.
מאז 1956 נערך במקום טקס שנתי להנצחת הקורבנות היהודים.
במרץ 1975 עזבו משרדי הממשלה את המבנה והוא הוזנח עד כי עיריית מכלן שקלה להרוס אותו, אך עקב מחאות, הוא הוכנס לרשימת הבניינים המוגנים.
ב-1977 הועברה הבעלות על המתחם מהמדינה לעיריית מכלן וב-1980 הוא שופץ והפך למתחם דירות.
ב-7 במאי 1995 נחנך בטקס חגיגי המוזיאון JMDV על ידי המלך אלברט השני וב-11 בנובמבר 1995 הוא נפתח לקהל הרחב.
יושב הראש של המוזיאון היה נתן רמט (Natan Ramet) שהיה בעצמו ניצול שואה שגורש מדוסין.
החל משנת 2001 פיתחה הממשלה הפלמית תוכניות לבניין חדש וגדול יותר שיכיל את תערוכת קבע, אך מאחר לא ניתן היה לרכוש את כל המתחם, הוחלט לבנות מעבר לכביש בניין חדש.