tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למשל: קורות הארזים מאוחסנים על שפת הים עד למשלוח שלהם למצרים.
מושגים הקשורים בחלקי אונייה המופיעים בטקסט: מפרשים, חבלים לחיזוק מפרשי האונייה, תורן מפרש באונייה שמוקם במטרה שלא יכבדו קצות האונייה ולא יישברו.
כוחו של אמון ביצירת סערה.
על פי הטקסט לאל אמון יש כוח ושליטה בים.
משלוח קורות עצים בים: על פי הטקסט הקורות הוכנו מראש על פי המטרה שלשמן נועדו.
מלך גבל שולח שבע קורות לנסובאנדד עם שליח כדי שיביא את הכסף לכריתת יתר הקורות.
המשלוח כלל קורה לצלע, קורה לחרטום, קורה לירכתיים ועוד ארבע קורות.
לא ברור האם הקורות הועמסו על האונייה או נקשרו אליה.
יש להניח שנקשרו לאונייה כדי לא להכביד עליה.
על פי , חירם מלך צור שולח קורות ארזים וברושים לשלמה לבניית המקדש.
הקורות נקשרות כדוברות ונשלחות בים לנמל היעד.
ניתן להניח שזו גם הייתה צורת משלוח הקורות למצרים.
רוח הנושאת את האונייה: על פי המגילה לון־אמון בבורחו מהאוניות של דור הרוח נשאה אותו והשליכה אותו לחוף אלשיה.
ניתן ללמוד מכאן על רוח מזרחית, ועל התלות בגורמי שמיים בהגעה ליעד.
שני אירועים שופכים אור על המנהג/חוק שהיה מקובל בתקופת המגילה לגבי ההגנה אשר הנמל אמור לספק לעוגן בה:
התייחסות מלך גבל לדרישת הימאים הת'כריים להסגרת ון־אמון.
כספו של ון־אמון נגנב בנמל.
הוא דורש החזר הגנבה ממלך דור.
מכאן ניתן להבין שחלק מזכויות העגינה הניתנות בנמל לאונייה היא זכות ההגנה כולל הרכוש הנמצא על האונייה.
הזכות כוללת גם שיפוי במקרה של גנבה.
לון־אמון אין כל ספק שזו זכותו ולכן כאשר לא מקבל שיפוי הוא מרשה לעצמו לקחת את הכסף מאונייה אחרת השייכת לדור.
מכאן ניתן אולי להבין שהייתה ערבות הדדית בין אוניות השייכות לאותה עיר.
מלך דור לא רואה חובה לעצמו להחזיר את הכסף, לטענתו הגנב בא מהאונייה ולכן זו אחריותו.
ומכאן ניתן להבין שרמת האחריות בנמל היא רק לגבי התנהגות הנובעת מאנשי המקום.
האניות הת'כריות דורשות ממלך גבל להסגיר לידיהם את ון־אמון.
לטענתו אינו יכול לעשות זאת בתוך ארצו.
גם בתגובת מלך גבל ניתן לראות את אלמנט ההגנה אשר הנמל אמור לספק לעוגן בו.
אלמנט נוסף הבא לידי ביטוי בסיפור היא הריבונות של מלך גבל על הנמל.
למרות שהת'כריים באו בכוח ניכר הם אינם מעזים להיכנס לנמל ולאסור את ון־אמון ללא קבלת רשות ממלך גבל.
התנהגותם מראה שהם מכירים בריבונות של מלך גבל על הנמל.
מגילת האומות המאוחדות היא המסמך המכונן של ארגון האומות המאוחדות, אשר מהווה חוקה לארגון.
אמנת האו"ם מחייבת את האו"ם ואת המדינות החברות בו לשמור על שלום וביטחון בינלאומיים, לקיים את החוק הבינלאומי, להשיג "רמת חיים גבוהה יותר" לאזרחים, לטפל ב"בעיות כלכליות, חברתיות, בריאותיות ונלוות" ולקדם "כבוד אוניברסלי".
למען ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד לכולם ללא הבדל באשר לגזע, מין, שפה או דת".
בתור אמנה וכאמנה מכוננת, הכללים והחובות שלה מחייבים את כל החברים ומחליפים את אלה של אמנות אחרות.
רוב המדינות בעולם חתומות על מגילת האומות המאוחדות, אך ישנן מספר מדינות שטרם אשררו אותה.
המגילה מחייבת את כל המדינות החתומות עליה, ויתר על כן, כל התחייבות של מדינה לאו"ם קודמת להתחייבות אחרות של אותה המדינה לאמנות אחרות אשר עליהן היא חתומה.
האו"ם הכריז כי אסור שזוועות מלחמות העולם יחזרו על עצמן לעולם.
באותה הכרזה נאמר כי הגנה על זכויות האדם וכבודו היא "הבסיס לחופש, צדק ושלום עולמי".
מטרות הארגון הן להציל את הדורות הבאים מפורענות המלחמות, להבטיח זכויות יסוד בסיסיות לגברים ולנשים בכל מדינה, להבטיח שיתקיימו תנאים של צדק וכבוד שיביאו לקידמה חברתית והעלאת רמת החיים.
להבטיח שכנות טובה בין מדינות וחיי שלום, סובלנות ללא גורמים עוינים, להשיג שיתוף פעולה בינלאומי בפתרון בעיות כלכליות, חברתיות או הומניטריות.
לקדם כיבוד זכויות אדם וחירויות יסוד ללא אפליה על רקע גזע, מין, לשון, או דת.
נציגי המדינות שהתכנסו בסן פרנסיסקו קיבלו את אמנת האומות המאוחדות והצהירו על הקמת ארגון בינלאומי המכונה האומות המאוחדות.
בדצמבר 1948 פרסם האו"ם "הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם", 30 סעיפים המסכמים את המחשבה האנושית על מהות זכויות האדם.
האו"ם פנה לכל מדינה בבקשה לטפח את הכרת הזכויות ולאמצן כחלק מחוקיהן וחוקותיהן.
בפרק הראשון של המגילה, אחרי המבוא שמסביר את הרקע ההיסטורי והרעיוני להכרזה וההקדמה, מוצגות המטרות העיקריות של הארגון (ראה 'מבנה המגילה פרק -א' ).
הארגון מבוסס על עקרון השוויון הריבוני לכל חבריה, כדי שכל הזכויות וההטבות יובטחו לחברי הארגון יהיה עליהם למלא את חובותיהם בהתאם לאמנה שנקבעה.
על החברים יהיה לישב את הסכסוכים ביניהם בדרכי שלום, ולהימנע מאיומים ושימוש בכוח על מנת להשיג שטחים ועצמאות מדינית.
בנוסף הם יתנו סיוע בכל פעולה שנדרשת בהתאם לאמנה, ויימנעו ממתן סיוע לכל מדינה שהאו"ם נמנע ממנה או נוקט נגדה אכיפה.
בפרק השני של המגילה נקבעו הקריטריונים לחברות בארגון.
חברות באומות המאוחדות פתוחה לכל המדינות שוחרות השלום אשר מקבלות את ההתחייבויות הכלולות במגילה ורוצות לבצע אותן.
מדינה חברה אשר תפר בהתמדה את העקרונות הכלולים במגילה עלולה להיות מגורשת מהארגון על ידי העצרת הכללית בהמלצה של מועצת הביטחון.
מגילת האו"ם, אשר מהווה את הכלי החוקתי שמפרט את זכויותיהן וחובותיהן של כלל המדינות החברות בו, ומבססת את מבנה הארגון וההליכים על פיהם הוא פועל, מורכבת ממבוא ומ-19 פרקים המחולקים כל אחד לסעיפים:
פרק א' – מטרות ועקרונות.
הפרק מפרט את מטרות האו"ם ועקרונותיו, לרבות שמירת השלום והביטחון העולמיים.
מטרות האו"ם, כפי שהוגדרו במגילה, הן: נקיטת צעדים קולקטיביים יעילים למניעה והסרה של איומים על השלום, דיכוי מעשי תוקפנות או הפרות אחרות של השלום, פעולה בדרכי שלום ובהתאם לעקרונות של הצדק והמשפט הבינלאומי, תיקון או יישוב סכסוכים או מצבים בינלאומיים העלולים להוביל להפרת השלום;
הפרק קובע את הקריטריונים לחברות בארגון.
לפי המגילה, החברות באו"ם פתוחה לכל המדינות שוחרות-השלום המקבלות על עצמן את החובות הכתובות במגילה הנוכחית, אשר הארגון ראה כי הן יכולות ורוצות להוציאן לפועל.
קבלתה הסופית לארגון של כל מדינה החפצה להצטרף לאומות המאוחדות תלויה באישורה של העצרת הכללית, שתקבל החלטה ע"פ המלצותיה של מועצת הביטחון.
פרק ג' – גופי האו"ם.
הפרק מפרט את גופי האו"ם
פרק ד' – העצרת הכללית
באפשרות העצרת הכללית לקיים דיון בכל עניין ובכל שאלה המוזכרים באמנה הנוכחית או קשורים אליה, למשל: העצרת יכולה לדון בכל שאלה הנוגעת לשמירה על שלום וביטחון בינלאומיים, בנוסף העצרת יכולה להמליץ למועצת הביטחון לדון במצבים אשר עלולים לסכן את השלום או הביטחון הבינלאומי.
פרק ה' – מועצת הביטחון.
הפרק מפרט את הרכב המועצה הכולל 15 חברות, מתוכן 5 החברות הקבועות ו10 חברות זמניות.
פרק ו' – יישוב סכסוכים בדרכי שלום
פרק ז' – פעולה בנוגע לאיומים על השלום, הפרות של השלום ומעשי תוקפנות
פרק ח' – הסדרים אזוריים.
הפרק מאפשר הסדרים אזוריים לשמירת השלום והביטחון באזור מסוים.
פרק ט' – שיתוף פעולה כלכלי וחברתי בינלאומי
פרק י' – המועצה הכלכלית-חברתית
פרק י"א – הצהרה בדבר טריטוריות ללא שלטון עצמי
פרק י"ב – מערכת הנאמנות הבינלאומית
פרק י"ג – מערכת הנאמנות
פרק י"ד – בית הדין הבינלאומי לצדק
פרק י"ז – הסדרי ביטחון לתקופת המעבר.
הפרק מפרט את הסדרי המעבר לאחר מלחמת העולם השנייה
הפרק מפרט את הליך קבלת התיקון למגילה
פרק י"ט – אשרור וחתימה.
הפרק מפרט את סדרי החתימה על המגילה ואשרורה
במגילת העצמאות של ישראל, נכתב: .
מגילת זכויות הירח הוא רומן של הסופר הישראלי רון לשם שראה אור בשנת 2009. הספר הוא ספרו השני של לשם, לאחר אם יש גן עדן שקדם לו.
קאמי סוהיל - גיבור הספר.
נער מעיירת הנמל אנזלי, מגיע להתגורר עם דודתו בטהראן
אמיר טימורי - חברו הטוב של קאמי, חוזר בתשובה
נילופר (נילו) חלדיאן - אהובתו של קאמי.
נהגת מרוצים איראנית, בתו של חבר פרלמנט עשיר
זהרה חזורי - דודתו של קאמי, כוכבת עבר, זמרת ושחקנית.
גברת סאפורה מהדיס - שכנה, מציגה עצמה כשופטת בית משפט עליון מודחת
באבק טיבאן - שכן צעיר, הומוסקסואל, פקיד במיניסטריון הבינוי
אדון נג'פיאן - בעל קיוסק, נחשד כמלשן מטעם משמרות המהפכה
מחמד - תיכוניסט, מוכר ספרים אסורים בשוק השחור
הספר נפתח בליל פרידתו של קאמי מעיירת ילדותו שלחופי הים הכספי, ומחברו הטוב, אמיר.
תוכניתם להסתער ביחד על טהראן משתבשת, כשאמיר מודיע לפתע כי הוא חוזר בתשובה, ונשאר.
בעיר הגדולה, סמוך לכיכר ארגנטינה הפרחונית, משתכן קאמי אצל דודתו זהרה, כוכבת עבר שתהילתה נגדעה לפני שלושים שנה, עם עליית המשטר האסלאמי.
חייה נגדעו בשנית, כששכלה את בעלה במלחמה הגדולה, בשנות השמונים.
קאמי מתיידד עם דייריו הססגוניים של הבניין: גברת סאפורה הקשישה הקשוחה; באבק הביישן המטפח תשוקה אסורה לגברים במדים; וגם חאמד החתול הלוחמני עם הפרעות האכילה, שכלוא עמם בניגוד לרצונו.
כשקאמי קונה מחשב נייד, ומחבר את הבניין הרדום אל האינטרנט, מופר שיווי המשקל העדין ומרחבי הרשת מזמנים לשוכניו המתבודדים את כל החופש שנמנע מהם בחוץ.
החבורה מתכנסת בתוך עצמה, מתנתקת מהמציאות, כמועדון גלישה סגור, מפליגה אל פנטזיות – ונדמה שרק החשש מפני אדון נג'פיאן השכן, הנחשד כמלשן מטעם השלטונות, מעיב על מתיקות החיים.
בכל אותה העת, הולך ונטווה סיפור אהבתם של קאמי ונילו, אותה הכיר בפקולטה להנדסת מכונות באוניברסיטה.
נילו, בתו הנועזת של חבר פרלמנט עשיר, נלחמת בממסד כדי לקבל היתר להתחרות במרוצי המכוניות נגד גברים.
היא חושפת בפני קאמי את השוק השחור, שבו ניתן לקנות את כל מה שאסור למכור, ומובילה אותו אל מסיבות המחתרת של העיר התחתית, אל סמים אסורים, מוזיקה אסורה ותשוקה אסורה.
החורף בטהראן המושלגת נדמה משוחרר ופרוע מאי פעם, עד אשר באבק נעלם מעל לפני האדמה, ויסודות החיים מתחילים לרעוד.
כשקאמי מנסה לחפש אחריו, הכל מגיבים באדישות.
"הומואים נעלמים לפעמים", כולם אומרים לו.
לרגע נדמה שהחיים ימשיכו במסלולם, ושההבלגה היא התרופה, אולם ידו התקיפה של החוק מגיעה בסופו של דבר גם אל נילופר.
לאורך השנה בה מתרחשת עלילת הספר, מנסה קאמי להשיב לחיים את מכונית הפיכאן האדומה הישנה של זהרה, שניצבת קפואה בפינת הרחוב מעל עשרים שנה.
בשיאו של הסיפור, חוזר המנוע לרעום, וקאמי, וחברו הטוב אמיר, יוצאים למסע חוצה איראן, טיול שטח במהלכו הם מחפשים תשובות וזהות.
הרומן כתוב כמונולוג בגוף ראשון מפי קאמי הצעיר.
דיוקנה של טהראן כפי שנוצר בו מתעתע: בתחילתו, איראן נדמית פתוחה, מלאת חיים, נועזת ומערבית יותר משניתן היה לדמיין.
נקודות הדמיון בינה לבין החיים במערב רבות.
אולם בהדרגה נחשפים פניה האלימות והקודרות, והסופר אף מבקש לומר כי דיקטטורה בעידן האינטרנט היא אפשרות לא מופרכת, אלא מוחשית וטבעית בהרבה מהמצופה.
גם אז, ברמיזות דקות, נדמה כי הוא מדגיש את קווי הדמיון בין החיים ברפובליקה האסלאמית למתרחש בישראל, ואת הקו הדק בין חירות להתפרקות, בעידן בו נדמה שהמימד הווירטואלי מפיל חומות וגבולות.
בשאו של הרומן מבעבעת השאלה: מה גורם לנער צעיר להיכנע לזרועות הדת, או להתנער ממנה.
השימוש בשם "עץ הערמון" לבית הקפה באכסניה הדתית בדרום טהראן (עמ' 335) הוא רמיזה ישירה לרומן 1984 מאת ג'ורג' אורוול המשתמש בשם זה.
הדקדקנות בפרטים המאפיינת את מגילת זכויות הירח, מסלנג ועד לנתיבי תחבורה ציבורית, היא תולדה של שלוש שנות תחקיר שערך הסופר, וכלל בין היתר מפגשים עם צעירים תושבי טהראן.
כתיבתו הושלמה חודש לפני הבחירות לנשיאות איראן ביוני 2009, והמהומות שבאו בעקבותיה.
מגילת השואה הן שמן של מספר יצירות ספרותיות, שנכתבו במטרה לשמר את זכר השואה.
מגילות השואה נכתבו על מנת להוות חלק מסדר התפילות, במטרה שיקראו ביום השואה מדי שנה בשנה, בדומה לקריאת מגילת איכה בליל תשעה באב.
כותבי המגילות ניסו לכתוב טקסט דתי אשר יטמיע את זיכרון השואה בחיים הדתיים וכך יבטיח כי אסון השואה לא ישכח.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לגבש "סדר תפילות ליום השואה".
סדר זה שולב בסידור "ואני תפילתי" בהוצאת התנועה המסורתית בישראל.
גם הסידור הרפורמי "תפילת האדם" מכיל גרסה של סדר תפילות זה.
מגילת השואה, קינה על חורבן בית ישראל באירופה, שנכתבה על ידי משה פראגר ויצאה לאור בירושלים בשנת תשכ"ז.
מגילת החורבן של יהודי רומניה - מגילה הבאה לסכם את האירועים הטרגיים שהתרחשו ב"רומניה הגדולה" (România Mare) בין השנים 1940–1944
מגילת היטלר בצפון אפריקה (ספרות יהודית במרוקו ובתוניסיה על מפלת הנאצים), שנכתבה על ידי אשר חסין ב-1944.
מגילות העדות שנכתבה על ידי אבא קובנר, נערכה על ידי שלום לוריא, ויצאה לאור בהוצאת מוסד ביאליק ירושלים בשנת תשנ"ג.
ספר זה מכיל חמש מגילות על השואה.
מגילת השואה מאת אביגדור שנאן, בעברית ובאנגלית, יצאה לאור על ידי מכון שכטר למדעי היהדות, בירושלים בשנת 2003, 2004.
מגילת אושוויץ ביידיש מאת בער מארק, יצאה לאור בהוצאת פרולוג ישראל בוך, בתל אביב בשנת 1977;
קינה לשואת אושוויץ מאת יצחק מנחם מנדיל שטיינמץ, בעברית וביידיש, שיצאה לאור במסגרת ספר עדות חיה, בלונדון בשנת תשנ"ח.
מגילה זו נכתבה במסגרת פועלו של משה פראגר לשימור זכר השואה, והייתה אחת ממסות וקינות רבות שכתב.
פראגר, ניצול שואה, ראה בהישרדותו יעוד שהוטל עליו משמים כדי לקונן על הנרצחים בשואה ולספר עליה, והפך את כתיבת זכר השואה למפעל חייו.
מגילה זו כתובה בלשון תנכ"י, ומאזכרת בסגנונה את מגילת איכה.
מגילה זו נועדה להוות טקסט דתי שיקרא בליל יום השואה, בדומה למגילת איכה.
המגילה יצאה לאור בעברית ובאנגלית.
המגילה יצאה לאור ביוזמת דוד גולינקין, נשיא מכון שכטר למדעי היהדות בירושלים והיא נכתבה על ידי פרופסור אביגדור שנאן.
במגילה שישה פרקים לזכר 6 המיליונים שנספו בשואה.
כל פרק במגילה עוסק בנושא אחר:
עדות של נוצרי שהתגנב לגטו ורשה המתאר את שראה;
מכתב שהותירה אישה יהודייה במחנה העבודה;
עדותו של צעיר יהודי שהועסק במחנה השמדה בסילוק הגופות ונאלץ להסיר את שיני הזהב מפיו של אחיו המת;
המגילה הכתובה ברוח מגילת איכה:
כותבי המגילה צפו ביקורת על עצם הניסיון לכתיבת טקסט דתי.
אביגדור שנאן ציין בראיון כי:
בניגוד למגילת איכה, המגילה לא נכתבה על קלף ולא נכתבה באותיות סת"ם, אלא באותיות דפוס רגילות ועל נייר רגיל, וזאת, לדברי גוליקין, "במטרה למנוע ויכוח הלכתי אם יש צורך לברך על קריאתה או לא" (שם).
במהלך כתיבת המגילה נחלקו שנאן וגולינקין בשאלת אופן קריאת המגילה.
גולינקין רצה כי היא תיקרא במנגינה דומה לזו של קריאת "איכה", ושנאן התנגד לכך מחשש שהדבר עלול להיראות כפארודיה של מגילת איכה.
כפשרה סוכם שרק שני קטעים קצרים מהמגילה יקראו במנגינת מגילת איכה.
הרב הראשי לישראל דאז ישראל לאו התייחס לכתיבת המגילה מחד ציין כי הוא מברך על כתיבת המגילה, ואף, בעת שהיה הרב הראשי של תל אביב עודד כתיבת טקסטים מעין אלה ופרסמם, ומאידך ציין:
המגילה תורגמה לשפות שונות, ביניהן צרפתית, גרמנית, רוסית ואנגלית, והתקבלה על ידי קהילות קונסרבטיביות רבות.
מגילת החורבן של יהודי רומניה
מגילת החורבן של יהודי רומניה באה לציין את האירועים הטרגיים שהתרחשו ב"רומניה הגדולה" (România Mare) בין השנים 1940 - 1944. כותב המגילה אנונימי אולם דוקטור יעקב גלר מה"מרכז ללימודי יהדות" באוניברסיטת בר-אילן סבור כי מדובר ברב בנימין וילנר.
בסיום המגילה משבח מחברה את המשטר הקומוניסטי, שהביא לשחרור היהודים.
ככל הנראה מסיבה זו העדיף כותבה של המגילה להישאר אנונימי.
מגילת מקצת מעשי התורה (או MMT, 4Q394-4Q397), היא מגילה שנמצאה בין מגילות מדבר יהודה .
המגילה מכילה עשרים ושנים עניינים, בהם חלוקות שתי קבוצות בדעותיהן.
אף על פי שהמגילה מתארת חילוקי דעות, היא נכתבה באופן של כבוד כלפי הקבוצה החולקת.
עשרות קטעים של המגילה נמצאו במערה 4 במערות קומראן בה נמצאו 15,000 חלקי מגילות ממגילות רבות.
הקטעים חוברו יחד לכדי שש מגילות חלקיות: 4Q394, 4Q395, 4Q396, 4Q397 4Q398, 4Q399, אשר יחדיו כוללות כ-130 שורות, אשר על פי ההערכה מהוות שני שלישים מהטקסט של המגילה המקורית.
זוהי מגילה קדומה יחסית מבין המגילות שנמצאו בקומראן.
המגילה מתארת בעצם את ייסוד כת קומראן, שנבע כתוצאה מכך שמנהיג הממלכה החשמונאית קיבל מסורת הלכתית שונה מהם.
חוקרי המגילה מתארכים אותה למחצית המאה ה-2 לפנה"ס - סמוך לפיצול הכיתתי שהתרחש בזמן ההוא, כשהשליט החשמונאי ככל הנראה קיבל את ההלכה הפרושית.
ככל הנראה את המגילה כתב מייסד הכת, שמכונה בכמה מגילות בשם "מורה הצדק".
בעבר זיהו רוב החוקרים את כת קומראן (כותבי מגילות מדבר יהודה) עם כת האיסיים, המוזכרת בספרי ההיסטוריונים של בית שני.
זאת בשל הדמיון הרב בין התיאורים של כת זו אצל יוסף בן מתתיהו ואצל פילון האלכסנדרוני, לבין הממצאים הייחודיים שנמצאו באזור.
עם זאת, מגילת מקצת מעשי התורה מחזקת את העמדה המזהה את אנשי קומראן עם הצדוקים או פלג שלהם, בגלל מספר הלכות במגילה התואמות את ההלכה הצדוקית כפי שהיא מופיעה בספרות חז"ל.
חנן אשל משער שהנמען של המגילה היה יונתן הוופסי שכונה מאוחר יותר על ידי כת קומראן "הכהן הרשע", אך שהמגילה נכתבה בתקופה טרם יצא המנהיג החשמונאי נגד מורה הצדק של הכת ועל כן עוד ייחסו לו אנשי הכת כבוד וקיוו שיאמץ את גישתם ההלכתית.
המגילה נכתבת כמכתב בו מוצגים הלכות בהם הכותב חולק על עמדה אחרת ומבקש מהנמען לקבל את הפרשנות של הכותב במקום את הפרשנות האחרת.
המגילה הייתה מורכבת מ-4 חלקים: הקדמה שלא נמצאה, תיאור הלוח, רשימת נקודות מחלוקת בהלכה וסיום בו מוסבר מדוע אנשי הכת עברו למדבר ופרשו מעל ההמון ובקשה מהנמען לקבל את עמדת הכת בהלכה.
בתחילת אחד מעותקי המגילה מתואר לוח שנה של שלוש מאות ששים וארבעה יום, כך שכל המועדים יוצאים ביום קבוע בשבוע.
לוח זה תואם את הלוח המתואר במגילות אחרות שנמצאו בקומראן, ושונה מהלוח העברי שהוא לוח ירחי-שמשי.
גם לגבי מעשר בהמה דורש כותב המגילה לתתו לכהנים, ולא כעמדת הפרושים שהבעלים אוכלים אותו לאחר הקרבתו בירושלים.
על טהרת הכהן השורף את הפרה האדומה הנדרשת בספר במדבר: "ואסף איש טהור את אפר הפרה והניח מחוץ למחנה במקום טהור..." נכתב במגילה: "ואף על טהרת פרת החטאת השוחט אותה והשורף אותה והאוסף את אפרה והמזה את מי החטאת לכל אלה להעריבו השמש להיות טהורים..." (ב:13-16).
מחלוקת זאת מופיעה גם במשנה בו מופיעה העמדה הפרושית שגם טבול יום שטבל, אך לא המתין עד הערב, נחשב טהור לצורך שריפת הפרה.
חז"ל אף מספרים ש"מטמאים היו את הכהן השורף את הפרה, מפני הצדוקים שלא יהיו אומרים במעורבי שמש הייתה נעשית".
הנוהג הזה נעשה על מנת לשמוט את הקרקע מתחת רגלי הצדוקים, באומרם: "קבלו את דברינו או שאין באפשרותכם לעבוד במקדש".
בתוספתא אף מסופר כי הכהן הגדול ישמעאל בן פיאבי שרף פרה אדומה כשהוא מעורב שמש, כדעת הצדוקים, ולאחר דין ודברים עם חכמים - זרק את כל אפר הפרה (על אף יוקרה הרב), ושרף פרה חדשה בעודו טבול יום כדעת הפרושים.
בעניין ניצוק כתוב בשורות 59 - 61 של המגילה: "אנחנו אומרים שבהם אין טהרה, ואפילו משקים נוזלים אינם מבדילים בין טומאה לטהרה כי האדים (הבל) של הנוזלים וכליהם הם אותם האדים".
דברים אלה נאמרו כנגד דעת הפרושים, שטיהרו את הניצוק ברוב המקרים.
מחלוקת זו מתוארת גם במשנה: "אומרים צדוקין, קובלים אנו עליכם פרושים שאתם מטהרים את הניצוק".
במגילה נכתב שאסור לאכול דגן של גוים, דבר שלא נאסר על ידי הפרושים, שאסרו רק פת עכו"ם, וכן הכת אסרה הבאת קורבן מנחה בבית המקדש מסולת של גוים, נושא המצוי במחלוקת בהלכה הפרושית.
במגילה מופיע איסור להשתמש בכלי נחושת במקדש מכיוון שהיא שללה את האפשרות לטהר אותם והעדיפה להשתמש בכלי חרס חד פעמיים.
הכת אסרה לקבל בהמות (לצורך קורבנות) ותרומות של נוכרים.
לעומת זאת, הפרושים אמנם הגבילו את הדבר, אך התירו במצבים מסוימים.
מי אינו ראוי להיכנס למקדש
הכת אסרה על כמה אנשים פגומים בגופם או במוצאם להיכנס למקדש - עמוני, מואבי, ממזר, פצוע דכה, כרות שפכה, חירש וסומא.
בניגוד לפרושים, שאמנם אסרו על ישראל-כשר להתחתן איתם (חוץ מחירש וסומא), אך לא אסרו עליהם להיכנס למקדש.
פרופסור אלישע קימרון, שחקר וההדיר את המגילה, תבע בעזרת עורך הדין יצחק מולכו את הרשל שנקס, רוברט אייזנמן, ג'יימס רובינסון ואת כתב העת בו פורסמה ההדרת המגילה שהוכנה על ידי קימרון בלי רשותו ומבלי לציין את שמו.
בית המשפט המחוזי קיבל את התביעה, ופסק הדין אושר בבית המשפט העליון בפסק דין אייזנמן נגד קימרון..
מגילת סן מיקלה הוא ספר זכרונות ופנטזיה של הרופא השוודי אכסל מונתה.
הוא יצא לאור לראשונה באנגלית בשנת 1929, זכה לפרסום ותפוצה עולמיים ותורגם לעשרות שפות.
הספר אינו אוטוביוגרפיה אלא קטעי זיכרונות מעבודתו כרופא ומחייו ב"ווילה סן מיקלה" שבנה בעיירה אנאקפרי שבקאפרי, המעורבים עם קטעים בדויים ואפילו פנטסטיים.
מונתה הגיע לראשונה לקאפרי בהיותו בן 18, עלה במדרגות לאנקאפרי, נפגש עם התושבים וביקר בקפלה ההרוסה "סן מיקלה" שנבנתה על הריסות חווילתו של טיבריוס.
כבר אז בשלה בליבו ההחלטה שלאחר שיגמור את לימודי הרפואה, ירכוש את המקום ויבנה שם את ביתו.
הוא סיים את לימודי הרפואה בפריז ובחדרו ברובע הלטיני הייתה תלויה תמונה של קאפרי, משאת חייו.
מונתה מתאר את עבודתו כרופא בפריז.
הוא נמנע כמה שיכול, לתת תרופות.
הוא הגיע למסקנה שרוב תלונות החולים, בעיקר מחוג האצולה, הן על רקע פסיכוסומטי והם היו זקוקים ל"אבחנה" כדי שיירגעו.
האבחנות היו אז ברפואה אופנה חולפת פעם-"אפנדיציטיס" ופעם "קוליטיס".
הוא מתאר גם את פגישותיו עם הסופר גי דה מופאסאן.
הקליניקה של מונתה התמלאה בחולים עשירים, אבל הוא ביקר גם בשכונות העניים וטיפל בהם ללא תשלום.
מונתה חש למקומות אסון למרות הסיכון.
כאשר היה בטיול בלפלנד נודע לו על מחלת כולרה קשה בנאפולי עם אלף חללים ביום.
הוא מתאר את הגוססים בבתים כשהעכברים מצטופפים סביבם ומתחילים לאכול אותם.
הוא חש גם לעיר מסינה בסיציליה שנחרבה ברעש אדמה וצונאמי ונאלץ לישון עם רוצחים.
מונתה מתאר בספר את ניסיונו עם לואי פסטר בטיפול בחולי כלבת ואת עבודתו עם ז'אן-מרטן שארקו בבית החולים סלפטרייר שטיפל בחולות היסטריה נשית בהיפנוזה.
מונתה חלק על שארקו וטען שחלק מה"חולות" אינן חולות אלא ניצבות במופע של שרקו.
כאשר ניסה להבריח "חולה" כזאת מבית החולים הוא נתפס וסולק על ידי שארקו.
לבסוף עבר מונתה לרומא בה פתח קליניקה מוצלחת.
בגלל שיטותיו הפסיכולוגיות התחבב על החוגים העשירים וצבר ממון שאפשר לו לבנות את "וילה סן מיקלה" שם בילה שנים רבות ביחד עם האנשים הפשוטים של אנקאפרי.
בספר אין כל התייחסות של מונתה למשפחתו.
מונתה היה חובב בעלי חיים נלהב, אך עם זאת תמך בניסויים בבעלי חיים, בשל תרומתם לקידום הרפואה.
בקאפרי קנה את "הר ברברוסה" והפך אותו למקום מקלט לציפורים.
הוא מביע בספר את תמיכתו בהמתת חסד לחולים סופניים סובלים.
הספר תורגם לראשונה לעברית ב-1935 על ידי יצחק ליב ברוך ויצא לאור בהוצאת אמנות.
ב-1973 יצא הספר לאור בהוצאת עם עובד.
המתרגם אמציה פורת השתדל לשמור במידת האפשר על צביונו של התרגום הישן למשל - המילה מערופיה (ציבור לקוחות - קליינטורה).
מגילת חבר העמים הבריטי היא צ'ארטר חוקי המציג את ערכי חבר העמים הבריטי, מחויבות 53 המדינות החברות בה לזכויות שוות, דמוקרטיה ועוד.
המגילה הוצעה בפגישת ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי ב-2011 בפרת' שבאוסטרליה, ואומצה ב-19 בדצמבר 2012. היא נחתמה באופן רשמי על ידי אליזבת השנייה בבית מרלבורו שבלונדון ב-11 במרץ 2013.
מגילת הגדוד (בניקוד: מְגִלַּת הַגְּדוּד) הוא חיבורו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי המספר על הקמת הגדוד העברי ה-38 על ידי המחבר ויוסף טרומפלדור כיחידה שלובה בצבא הבריטי והתנהלותו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עד סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
נושאו העיקרי של הספר הוא הרעיון הציוני והדרכים למימושו בפועל בנסיבות הגאופוליטיות בעת שהספר נכתב: אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. הסקירה ההיסטורית והזיכרונות של המחבר הם אמצעי בידו לתאר את היעדים העיקריים: הקמת צבא יהודי, מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל וחברה יהודית איתנה בה.
לצד התיאור ההיסטורי והמסר על היעדים הציוניים, מציג ז'בוטינסקי עקרונות של אתיקה צבאית, כפי שגובשה אצלו מתוך עיון, שיחות עם יוסף טרומפלדור והניסיון הצבאי אשר רכש כמפקד במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם הראשונה התגלעה מחלוקת בקרב הנהגת ההסתדרות הציונית האם לתמוך במוצהר באחד מהצדדים הלוחמים: מדינות ההסכמה מול מעצמות המרכז, או להימנע מכך, בשעה שהתנועה הציונית החזיקה סניפים במדינות שני הצדדים, ובצבאות שני הצדדים שירתו חיילים וקצינים יהודים וציונים, ובכלל זאת ילידי היישוב היהודי בארץ ישראל.
רבים בתנועה הציונית וביישוב היהודי בארץ ישראל העדיפו עמדה נייטרלית מוצהרת, גם בגלל מצבו המורכב והקשה של היישוב בתקופת המלחמה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורש יוסף טרומפלדור מארץ ישראל בהיותו דמות מוכרת ביישוב, נתין רוסי וקצין בדימוס בצבא האימפריה הרוסית.
זאב ז'בוטינסקי נשלח לחזית המלחמה כעיתונאי של עיתון מוסקבאי.
שניהם סברו כי גיוס הנוער היהודי אל יחידה צבאית מוגדרת במסגרת הצבא הבריטי, יהיה מעשה נכון שיש בו תועלת לאומית רבה, בדרך להגשמת יעדה העיקרי התנועה הציונית להקים מדינה יהודית ריבונית בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי טען כי יש לתמוך בגלוי בבריטניה ובמדינות ההסכמה ולסייע להן במאמץ המלחמתי לכיבוש ארץ ישראל.
הספר עורר עניין רב בקרב אישי ממשל בריטיים.
ז'בוטינסקי וטרומפלדור החתימו במחנה הפליטים מאה בני אדם על תזכיר מסודר בדבר התוכנית לגדוד יהודי בצבא הבריטי, ויצאו לבריטניה להשיג שיתוף פעולה והוצאה לפועל של התוכנית.
הבריטים הסכימו להקמת גדוד המתנדבים היהודים במערכת גליפולי כיחידת תובלה שמנתה 650 לוחמים יהודים.
מפקד הגדוד היה לויטננט קולונל ג'ון פטרסון וסגנו היה טרומפלדור, שהמשיך לפקד על הגדוד לאחר שפטרסון עזב בגלל מחלתו.
ב-1 באפריל 1915 נשבעו החיילים ל"גדוד הפרדות של ציון" ("Zion Mule Corps") (בקיצור זמ"ק), שנקרא אחר כך "גדוד נהגי הפרדות".
וב-27 באפריל, נחת הגדוד בחוף גליפולי שבטורקיה.
שנים עשר נהרגו וחמישה נפצעו במערכה שהסתיימה בנסיגת כוחות מדינות ההסכמה מחצי האי גליפולי.
טרומפלדור חשב כי הקמת הגדוד היא הישג תקדימי להכרה בריטית עתידית בהקמת יחידות צבא יהודיות בצבא הבריטי, ואבן פינה להכרתם של הבריטים בבית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי לא ראה בגדוד נהגי הפרדות מימוש לחזון הגדודים, מכיוון שהגדוד לא היה יחידה לוחמת ולא הוצב בחזית הארצישראלית.
בדיעבד הצדיק ז'בוטינסקי את עמדתו של טרומפלדור.
120 מחיילי גדוד נהגי הפרדות התגייסו לגדוד ה-38 של קלעי המלך שהוקם על ידי ז'בוטינסקי וטרומפלדור ב-1917, והשתתף בכיבוש ארץ ישראל מהאימפריה העות'מאנית.
שני גדודים נוספים הוקמו להילחם במסגרת צבא בריטניה בארץ ישראל: "הגדוד ה-39 של קלעי המלך" שהוקם ביוזמת יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון בארצות הברית, ו"הגדוד ה-40 של קלעי המלך" שרוב חייליו גויסו בארץ ישראל.
הפרק הראשון: "בין הקסרקט למשרד הוזיר"
הפרק מספר על ההכנות השונות שעשו טרומפלדור וז'בוטינסקי, לאחר שהגיעו לבריטניה, להקמת הגדודים העבריים.
ז'בוטינסקי מספר על הנוף האנושי המגוון של המגויסים שכלל גרים ממוצא רוסי שעלו לארץ ישראל בטרם המלחמה וגורשו כאשר פרצה למצרים; עולים לארץ ישראל מגיאורגיה, מדאגסטן ומקרים שגורשו גם הם למצרים; יהודים ילידי-מצרים, "שיכולתי להידבר עמהם רק בלשון האיטלקית או הצרפתית"; וגם לא-יהודים, כגון בחור "יווני פּראַבוֹסלאַווי".
עד שהתחייל ועבר להתגורר במחנה הצבא, התגורר ז'בוטינסקי בלונדון בשכונת צ'לסי, כאשר הצליחו השניים להשיג את תמיכתם ועזרתם בפועל של בריטים אחדים פרו-ציונים באותה עת, כגון עורך ה"טיימס" ויקהם סטיד.
והכינו תזכיר על תוכניתם לראש ממשלת בריטניה ול"קבינט המלחמה" שלה.
טרומפלדור ששירת כקצין מצטיין בצבא האימפריה הרוסית, ביקש מהבריטים להשתלב בצבאם בדרגת קצונה, ולו רק "בתור סגן-לייטנאנט; היה מסכים בוודאי לשרת בו גם בתור קורפוראל, ואולם אי-אפשר היה שגידם ישמש בתפקיד כזה, – ותואר של קצין לא רצו לתת לו פקידי המשרדים הצבאיים.
הנימוק העיקרי היה, שלפי החוקה האנגלית אין בן חוץ-לארץ יכול להיות קצין".
ז'בוטינסקי התחייל לצבא הבריטי כטוראי ב-21 בינואר 1917. לאחר שבועות אחדים הועלה לתפקיד מפקד שאינו קצין; במילותיו: "דרגה, שאיני יודע כיצד לתרגם אותה: באנגלית זהו unpaid Lance-Sergeant, כלומר, כעין סרז'אַנט, אבל לא סרז'אַנט ממש, והוקצבה לי משכורת לא של סרז'אַנט, אלא בסך-הכל של קוֹרפּוֹראַל".
הפרק מספר על השגת האישור להקמת הגדודים העבריים מהרשויות הבריטיות.
לקראת הקמת הגדודים העבריים ניהלו ז'בוטינסקי וטרומפלדור סדרת פגישות עם אישים פוליטיים, כגון עם השר סר אריק גדס (Eric Campbell Geddes), והגנראַל יאן סמאַטס ראש ממשלת דרום אפריקה שבא אז ללונדון, "כדי להשתתף בישיבותיו של קאַבּינט-המלחמה"; ז'בוטינסקי התרשם כי סמאטס הוא "ציוני מסוגו של בלפור או רוֹבּרט סֶסיל".
הוא שכנע את חברי "קאַבּינט המלחמה" לתמוך בהקמת הגדודים העבריים, שהיו מיזם ציוני מוצהר, וזאת לעומת המתנגדים להקמתם ולציונות, ובראשם יהודי, אֶדווין מוֹנטגיוּ.
יאן סמאטס, על פי ז'בוטינסקי, דיבר, "על הגדוד:
– זהו אחד הרעיונות היפים ביותר, שנזדמן לי להיתקל בהם בחיי: שהיהודים עצמם ילחמו בעד אדמת-ישראל".
הוחלט שמפקד הגדוד יהיה לויטננט קולונל ג'ון פטרסון, אשר פיקד על גדוד נהגי הפרדות.
שמו של הגדוד באנגלית יעוצב "בשם קצר וברור: The Jewish Regiment.
המדים יהיו רגילים, אלא שבמקום כובע תהא מצנפת קוֹלוֹניאַלית, כמו אצל הצופים.
הטוטפת [הסמל] – מנורה בעלת שבעה קנים עם כתובת עברית "קדימה", שפירושה הוא גם "להתקדם" וגם "מזרחה"."
לאחר שהסתיימו ההכנות להקמת הגדוד, עזב טרומפלדור את לונדון לרוסיה, להקים שם לדבריו: "צבא עברי – לא גדוד סתם, אלא צבא ממש בן 100 אלף איש או יותר – ועם זה מסוג אחר של נוער...
וצבא זה יצטרך ללכת אל החזית הקאַווקאַזית – ומשם יבקיע לו אולי את הדרך על-פני אַרמניה וארם-נהריים אל עבר-הירדן".
בשיחת פרידה שקיים עם ז'בוטינסקי בדירתו בלונדון גולל "את הרעיון הפשוט והנשגב של ה"חלוציות".
– חלוץ פירושו "צועד בראש", – אמרתי.
– לא, זהו מושג הרבה יותר רחב.
כמובן, דרושים גם פועלים, ואולם לא זהו המובן של המלה "חלוץ".
לנו יהיו דרושים אנשים מוכנים "לכּל", לכל מה שתדרוש ארץ־ישראל.
ל"פועל" יש האינטרסים הפועליים שלו, לחיילים ה- esprit de corps שלהם; לרופא, למהנדס ולכל השאר יש הרגלים משלהם, אם אפשר לומר כך.
אולם אנחנו צריכים להקים דור, שלא יהיו לו לא אינטרסים ולא הרגלים.
אני חופר, צריך לירוֹת, להיות חייל?
אין לי פרצוף, אין פסיכולוגיה, אין רגשות, אין לי אפילו שׁם: אני – – האידיאה הטהורה של שירות, מוכן לכל, אני קשור בשום דבר; אני יודע רק ציווּי אחד: לבנות.
– אין בני אדם כאלה, – אמרתי.
הראשון מבני-אדם אלה ישב לפני.
הוא בעצמו היה כזה: עורך-דין, חייל, פועל במשק חקלאי.
אפילו לתל-חי בא לחפש עבודת-אדמה, מצא שם את מותו מכדור של רובה, אמר "אין דבר" ומת כבן-אלמות".
חלק נכבד ממגויסי הגדוד היו מהגרים ובני מהגרים ממזרח אירופה מלונדון ובריטניה.
לאחר ההכנות הרבות, "ב-2 בפברואר שנת 1918 צעד בסך עם רובים מכודנים הבּאַטאַליון העברי הראשון ברחובות הראשיים של לונדון".
"והמון של רבבות ברחובות, בחלונות, על הגגות.
דגלים תכולי-לבנים היו תלויים מעל כל חנות קטנה; נשים בכו ברחובות משמחה; ועבדקנים זקנים נענעו בזקניהם השׂבים וּברכו בלחש: "ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה"; פאטרסון רכב על סוסו, כשהוא מחייך ופורס בשלום כולם, עם שושנה בידו, שזרקה לו בחורה מאחת הגזוזטראות והוא תפס אותה בעצם טיסתה באוויר.
כתף אל כתף, הכידונים בשיפוע מקביל ומדויק".
בבוקר שלמחרת המצעד, יצא הגדוד מסאַוּתהמפּטון לצרפת – למצרים ולארץ-ישראל.
הפרק הרביעי: "המחנה ומעון המטה"
הפרק מספר על הובלת הגדוד מבריטניה אל החזית הארצישראלית.
תחנתו הראשונה במזרח התיכון הייתה באלכסנדריה שבמצרים, ואחר כך בקהיר.
בשתי הערים התקבל הגדוד במאור פנים ובחגיגות על ידי הקהילה היהודית המקומית ונכבדיה.
לגדוד הוקם מחנה בחלמיה, בסמוך לקהיר שם נערכו אימונים לחיילים.
ז'בוטינסקי נסע לחזית הארצישראלית ונפגש עם הגנרל אלנבי.
אולם אלנבי התייחס אל הגדוד "בקרירות גדולה – הן אל הבאטאליון הלונדוני והן אל המתנדבים המקומיים", להרגשתו.
הפרק החמישי: "שמחת היישוב העברי"
בפרק זה מסופר על ההכנות לכניסת הגדוד לארץ ישראל והשתלבותו במערכה כנגד כוחות מעצמות המרכז.
במקביל הגיע למזרח התיכון הגדוד ה-39 של קלעי המלך שהוקם בארצות הברית, והגדוד ה-40 של קלעי המלך, שהתארגן אז בארץ ישראל.
גדודו של ז'בוטינסקי הגיע אל החזית בסמוך לעיר שכם בתחילת יוני 1918.
ז'בוטינסקי נפגש עם היישוב היהודי, מודע לכך ש"עברו זה לא כבר שנות-אימים אחדות.
עד המלחמה נערך מספר-היהודים בירושלים כדי 60 אלף: עכשיו נשארו כעשרים ושנים אלף; לצאת מן הארץ הצליחו רק מועטים, השאר גוועו ברעב ובמחלות.
עד עכשיו (אני מדבר על האביב של שנת 1918) הורגשה העניות בירושלים בכל צעד ושעל.
הילדים היו ניגשים ברחוב ומבקשים: "אל תתן לי כסף, קנה לי לחם"...
קודם-לכן אפשר היה לפגוש עניים יהודים על-יד הכותל המערבי בלבד, וגם אלה זקנים היו; אפילו מקבלי-ה"חלוקה", שהתפרנסו מנדבות מחוץ-לארץ, שלחו את בניהם ללמוד מבוקר עד ערב בבית-הספר, ובנותיהם ישבו בבית.
ואולם עכשיו נמצאו הילדים ברחוב, ואומרים, לא רק כדי לבקש נדבות...".
כוונתו של ז'בוטינסקי במילים האחרונות היא לתופעת הזנות בירושלים בשלהי תקופת מלחמת העולם הראשונה.
בפרק זה מסופר על המערכות שבהן השתתפו הגדודים העבריים בארץ ישראל.
על פי ז'בוטינסקי: "ההיסטוריה הצבאית הממשית של הבאטאליונים שלנו מתחלקת לשלושה חלקים: הקיץ בחזית-שכם, ההתקפה בעמק-הירדן, שביתת-הנשק".
הפרק השביעי: "שני צעדים מסדום ועמורה"
הפרק מספר על השתתפותו של הגדוד במערכה בעמק הירדן מאמצע 1918. ז'בוטינסקי מתאר כיצד חנה שם הגדוד חמישה שבועות.
"ואחר-כך התחילה ההתקפה – עוד שבועיים של אש ושל הליכה ברגל.
האש הייתה משני סוגים: אש-הקרב, שלא הייתה נוראה ואכזרית ביותר, ואש-השמש, שאי-אפשר לשאתה כלל במקום זה, כי הוא החור הלוהט ביותר בכל אזור הים התיכון".
האנשים סבלו מאוד מהאקלים החם והלח.
הכוחות הבריטים תפסו שבויים ועריקים רבים מהצבא העות'מאני; כך למשל, "בלילה אחד בסוף אבגוסט באו אלינו 13 עריקים, ביניהם חמשה סגני-קצינים".
הפרק מספר על התקדמות החזית הארצישראלית מאז שהחלה המתקפה הבריטית על כוחות מדינות המרכז ב-19 בספטמבר 1918. באזור יפו התקדם הצבא הבריטי במהירות והטורקים נסוגו מפניו.
ואילו, באזור עמק הירדן ניסו הבריטים לתפוס את אום-אש-שרט, "מעברת-הירדן היחידה באותו מקום".
קבוצת החיילים הראשונה שנשלחה לבצע את המשימה יצאה בשן ועין.
חלק נפצעו או נהרגו וקצין נשבה.
הקבוצה השנייה הייתה בפיקודו של ז'בוטינסקי.
לדבריו, "שום מעשי-גבורה לא נדרשו.
יצאנו בחצי-הלילה והפעולה נמשכה כשלוש או ארבע שעות.
זכורני כי בנקודה אחת של המורד נתתי אות לקצין הפלוגה בארנס, אשר הסתתר למעלה בצוקי-הסלעים, שיפתח אש על איזה שדה-קוצים, אשר היה חשוד בעיני, ואולם איני בטוח, שאפילו בזה היה צורך.
מכונת-יריה אחת הייתה עמנו, וכשעלה השחר הצבנו אותה על שפת-הירדן, – והמעברה נלכדה.
פעולה זו נרשמה בהודעותיו של אלנבי: "ב-22 בספטמבר לכד הבאטאליון ל"ח לקלעי-המלך את מעברת-הירדן אום-אש-שרט"".
שלוש שעות לאחר שנתפס היעד, "באו אנזאקים מחיל-הפרשים [האוסטרלי] ועברו אל העבר השני של הנהר.
כך התחיל כיבושו של עבר-הירדן: את המפתח אל שעריו תפס הגדוד העברי".
ז'בוטינסקי וגדודו היוו את הכוח הבריטי הראשון אשר חצה את נהר הירדן במערכה כנגד הצבא העות'מאני.
ועל כך הוענק לו עיטור כבוד של הצבא הבריטי.
הפרק התשיעי: "מדוע היה שקט בארץ ישראל?"
בפרק זה מסופר על תקופת שביתת הנשק שהוכרזה לקראת סיום המלחמה.
ז'בוטינסקי סובר כי הייתה "התקופה החשובה ביותר של שרותנו".
הגדודים העבריים היוו גורם מייצב באופן יחסי את שלטונם של הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל; "הגדוד העברי [היה] חלק ניכר של הכוחות הבריטיים אשר שמרו על הסדר בארץ-ישראל".
למעשה, מציין ז'בוטינסקי, "באותם החדשים שמרנו אנו על ארץ-ישראל.
חוץ מירושלים בלבד (להלן אספר, כיצד לא נתנו לנו לבוא לירושלים), שמרו על כל המרכזים הראשיים ועל כל העורקים של הארץ החיילים היהודים.
ביפו עמדו ה"אמריקנים" שלנו, בחיפה – הארצישראליים; כל המשמרות לאורך מסילות-הברזל, מרומאני במדבר עד רפיח על גבול מצרים-ארץ-ישראל, מרפיח דרך עזה עד יפו, מיפו דרך לוד עד חיפה, ומשם הלאה עד ים-כנרת, היו תפוסות בידי חיילינו".
גיבורי הספר לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר המלחמה פורקו הגדודים העבריים בהדרגה למגינת לבם של מנהיגים ביישוב ובתנועה הציונית.
רוב חיילי הגדוד – כחמשת אלפים בני אדם חזרו לארצות מוצאם.
בארץ ישראל התיישבו כמה מאות מהם והשתלבו ביישוב היהודי החדש בכפר ובעיר.
במאורעות תר"פ בירושלים, ארגן ז'בוטינסקי כוח הגנה עברי שניסה לעצור את הפורעים הערבים בעיר העתיקה.
על כך, נעצר עם חבריו בכלא עכו, נשפט ונידון לחמש-עשרה שנות מאסר עם עבודת פרך.
ואחר כך, קיבל חנינה ושוחרר.
ב-1921 התמנה ז'בוטינסקי כחבר ב"הנהלה הציונית" והיה ממייסדי "קרן היסוד".
ב-1923 הקים את תנועת הנוער בית"ר (ראשי תיבות: ברית יוסף טרומפלדור), שנועדה לחנך את הנוער היהודי לתפיסת עולם לאומית וצבאית.
ב-1925, התפטר ז'בוטינסקי מהנהלת ההסתדרות הציונית מכיוון שחלק על התנהלותה בעניינים מהותיים, כגון שטחה של ארץ ישראל המנדטורית, עלייה חופשית לארץ ישראל והקמת כוח מגן עברי.
הספר ראה אור במהדורות ובשפות אחדות מאז 1926.
מהדורה ראשונה ביידיש ראתה אור בהמשכים בשנים 1927-1926 בעיתון "היינט".
בתרפ"ט 1929 ראתה אור מהדורה עברית תחת הכותר: מְגִלַּת הַגְּדוּד, בתרגומו של ד"ר אב"א אחימאיר בירושלים בדפוס הסולל.
בראש השער של הספר נכתב כי הוענק כמתנה מאת הנהלת העיתון "דאר היום" למנוייו.
אחימאיר תיעתק את שם משפחתו של טרומפלדור באות תי"ו: תרומפלדור.
במקביל, ראתה אור מהדורה ביידיש, ב-1929 בוורשה, תחת הכותר: די געשיכטע פון אידישען לעגיאן.
א בינטעל פערזענליכע זכרונות פונ'ם גרינדער און שאפער פון אידישען לעגיאן.
מהדורה של הספר ברוסית ראתה אור.
מגילת הגדוד ראתה אור כחלק מסדרת כתביו של זאב ז'בוטינסקי בי"ב כרכים בהוצאת בנו ערי ז'בוטינסקי, בכרך הראשון: אבטוביוגרפיה, שראה אור בירושלים תש"ז 1947.
מגילת הגדוד ראתה אור בכרך נפרד בהוצאת משרד הביטחון בשנת תשנ"א 1991.
מגילת הכבוד לאזרחי בריטניה חללי מלחמת העולם השנייה היא ספר זיכרון בן תשעה כרכים, המכיל את פרטיהם של כ-67,000 אזרחי בריטניה, שנספו עקב פעולת אויב במהלך מלחמת העולם השנייה.
הספר מוחזק למשמרת ולתצוגה במנזר וסטמינסטר בלונדון.
בשנת 1941, עם הגידול במספר האזרחים הבריטים שנהרגו בהפצצות הגרמניות על המדינה הציע פביאן וייר, מייסד הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה, כי הוועדה תאסוף ותשמר את פרטיהם.
באותה שנה תוקן בהתאם הצו המלכותי להקמת הוועדה.
באמצעות מידע שסופק לוועדה על ידי הממשלה וגופי השלטון המקומי נערכה רשימת חללים ראשונה ובה כ-43,000 שמות, רובם חללי ההפצצות הגדולות בשנים 1940-1941. ב-1942 הועמדה הרשימה לעיון הציבור ולקבלת הערותיו.
באותה שנה הגיעה הוועדה להסכמה עם ראשי מנזר וסטמינסטר כי רשימת החללים תופקד בו, אך הוחלט כי הדבר ייעשה לאחר תום מעשי האיבה וסיום איסוף שמות החללים בהם.
שישה הכרכים הראשונים של המגילה נמסרו לראשי המנזר על ידי נשיא הוועדה האימפריאלית בטקס שנערך ב-21 בפברואר 1956. הכרך השביעי והאחרון באותה עת נמסר למנזר ב-1958. כולם יחד כללו 66,375 שמות של חללים אזרחיים.
בשנת 2017, במהלך תפילה שהתקיימה במנזר לציון מאה שנים להקמת הוועדה, נמסרו לו שני כרכים משלימים של המגילה .
כרכי המגילה מוצגים בחלקו המערבי של המנזר, ליד הכניסה לקפלת ג'ורג' הקדוש.
הם נתונים בתיבת תצוגה מעשה ידיו של סטפן דייקס באואר (Stephen Dykes Bower), מעובדי המנזר.
אחד הכרכים פתוח בכל עת והעמודים המוצגים בו מוחלפים מדי פעם.
מעל תיבת המגילה מוצב לוח זיכרון לפרנקלין דלאנו רוזוולט, שהיה נשיא ארצות הברית במהלך רוב ימי מלחמת העולם השנייה.
כרכי המגילה, בממדים של 35X20 סנטימטרים כל אחד, כרוכים בכריכת עור בעיצובו של רוג'ר פאוול (Roger Powell).
שמות החללים מוצגים בהם תחילה בחלוקה לפי מחוזות בריטניה, ובתוך כל אחד מהם לפי שמות הרשויות המקומיות בהם, ולאחר מכן לפי סדר אלפביתי.
לגבי כל חלל נרשמו שמו, גילו, קשר המשפחה שלו (שמות בן זוג או הורים), כתובתו והמועד והמקום שבהם נספה.
בכרך השביעי רוכזו פרטי החללים שנספו על סיפון אוניות ומחוץ לגבולות בריטניה, לרבות אזרחים שמתו במחנות שבויים.
כרך זה הוא גם כרך מילואים (addenda) של קודמיו.
הכרכים השמיני והתשיעי של המגילה מכילים מאות שמות נוספים של חללים.
שמות אלו לוקטו בעקבות מחקר נוסף שנערך במהלך השנים.
עיון בפרטי חלל מסוים במגילה המופקדת במנזר מתאפשר בתיאום מראש, אך צילום מן הכרכים נאסר מטעמי שימור.
עותק נוסף של המגילה נמסר לספריית מוזיאון המלחמה האימפריאלי והוא זמין לעיון.
מלבד זאת זמינים פרטי החללים האזרחיים לעיון באמצעות מאגר הנתונים האינטרנטי הפתוח של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
מגילת סתרים הוא שמה של מגילה שתוכנה נשמר בסוד במשך מאתיים שנה, ובה נכתב חזונו המשיחי הסודי של רבי נחמן מברסלב.
במגילה מתוארת השתלשלות האירועים שעתידה להיות על פי דעתו בזמן ביאת המשיח, והיא מוצפנת ברובה בראשי תיבות.
המגילה הייתה הסוד השמור ביותר בחסידות ברסלב, ורבי נחמן הסתיר אותה אפילו מתלמידיו הקרובים ביותר, כגון רבי אהרון, רב העיר ברסלב.
האחרון שקיבל במסורת את פשרה המלא היה ככל הנראה הרב אברהם חזן.
מסירת הסוד מפי רבי נחמן
בה' באב ה'תקס"ו (1806) נמסר חלקו הראשון של התיאור, בעת נסיעת רבי נחמן מלדיז'ין לטפליק.
התלמידים ובראשם רבי נתן שטרנהרץ ורבי נפתלי וינברג מנמירוב ליוו את הרבי ביציאה מהעיר, ובמשך כשעתיים תיאר להם רבי נחמן את חזונו.
בסופם הורה לשמור את השיחה בסוד, ולכותבה ברמז בלבד.
רוב השיחה נשכחה ומיעוטה שרד.
החלק השני נמסר אף הוא לר' נתן ולר' נפתלי על ידי רבי נחמן בברסלב, בביתו או בבית מדרשו, שלוש שנים לאחר מכן, בח' באב ה'תקס"ט (21.7.1809).
תיאור זה חופף בחלק מפרטיו לשיחה הקודמת, והוא שרד ברובו בכתב יד, מוצפן בראשי תיבות.
קיימת מסורת בקרב חסידי ברסלב כי יש רק אדם יחיד בכל דור היודע את פשר המגילה.
בפועל נחשפו במשך השנים מספר אנשים בכל דור לכתבי היד של המגילה, אך נראה שלא כולם אכן ידעו לפענחה.
בין האנשים שנחשפו אליה נמנים רבי נתן ורבי נפתלי מנמירוב בתחילת המאה ה-19, ותלמידיהם רבי נחמן חזן, רבי נחמן גולדשטיין ורבי אהרון מליפוביץ' באמצע המאה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נמנים עם קוראיה הרב אלתר טפליקר, הרב אברהם חזן והרב אברהם שטרנהרץ.
במהלך המאה ה-20 נחשפו אליה בהזדמנויות שונות כעשרה מרבני החסידות, חלקם גם העתיקו אותה וניסו לפענח את המגילה בהצלחה חלקית.
בשנת 2006 פרסם חוקר החסידות פרופ' צבי מרק את צילום אחד מכתבי היד העתיקים של המגילה, יחד עם פענוח של רוב ראשי התיבות.
על ספר זה זכה בפרס על שם ארנולד ויז'ניצר מטעם האוניברסיטה העברית לספר הטוב ביותר בין השנים 2005–2007 בנושא חקר תולדות ישראל.
למגילה שני חלקים שמקבילים חלקית זה לזה ולהלן תיאור תוכן המגילות כפי שעולה מדברי מרק.
החלק הראשון של המגילה שמקורו בשנת ה'תקס"ו מתאר את עליית קרנו של המלך המשיח בעיני מלכי אומות העולם.
המלכים יתנו לו דברי ערך, שתמורתם יקבל את קרקעות ארץ ישראל מהסולטאן העות'מאני (ה'תוגר').
לאחר מכן יבנה ארמונות בעיר המלוכה לו ולכל המלכים, ייטע פרדס שבו יגדל צמחי מרפא ויישא דרשה יומית אחת לעם ישראל ואחת לאומות העולם.
החלק השני שנמסר בשנת ה'תקס"ט, ובו פירוט נוסף לתהליך שתומצת במגילה הקצרה.
בחלק זה מתואר כי גילו של מלך המשיח יהיה 12 שנים בלבד.
תחילת דרכו תהיה כרב גדול בישראל, לאחר מכן יקבל בעסקאות חליפין את ארץ ישראל, יקדש אותה ויהפוך למלך ישראל.
בהמשך יהיה לקיסר האומות כולם.
השפעתו של מלך המשיח תושג באמצעות קסם אישי, חוכמה פורצת דרך ויצירה מוזיקלית חדשנית.
אלה יביאו את מאזיניו ל'כלות הנפש'.
בנוסף, הוא ינסח תפילות ו'נימוסים' עבור בני אומות העולם, ויקיים סדר יום של טיפול בחולים, התבודדות, תפילה ונגינה.
מהמגילה נעדרים נושאים מרכזיים בתפיסה הקלאסית של המשיח ביהדות.
לדוגמה מלחמת גוג ומגוג נעדרת לחלוטין וכמוה שאר המאפיינים האפוקליפטיים של אחרית הימים.
פרופ' מרק הצביע גם על העדר אזכורו של בית המקדש כראוי לתשומת לב, והתאמתו להגות הברסלבית כי הצדיק הוא מרכז העולם.
הדים במשנתו של רבי נחמן נמצאו לנושאים שונים במגילה.
מרק הציג שורה מהם, וביניהם את אימרת רבי נחמן כי "משיח יכבוש את העולם ללא ירייה אחת", וש"עיקר כלי זינו (נשקו) של משיח הוא התפילה".
מרק הראה כי המשיח מתואר כבן-דמותו של רבי נחמן ביחסו לניגון, לרפואה, לחוכמה, לאומות העולם ולנשיאת החן וקסמו האישי של הצדיק.
מגילת הטבח: חומר לדברי ימי הפרעות והטבח ביהודים באוקראינה, ברוסיה הגדולה וברוסיה הלבנה היא סדרת ספרי תיעוד עדויות על הפוגרומים שנערכו ביהודי האימפריה הרוסית – בשטחי אוקראינה, רוסיה ובלארוס – בקץ מלחמת העולם הראשונה ובתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
הסדרה נערכה על ידי אליעזר דוד רוזנטל, שאסף עדויות ממאות ניצולים, ונגללים בה תיאורי הפרעות בערים גדולות וביישובים קטנים שחלקם חדלו מלהתקיים בין מלחמות העולם.
עורך הסדרה, אליעזר דוד רוזנטל, עסק באיסוף העדויות מקרב הניצולים ומן העיתונות.
לאחר המהפכה ישב רוזנטל באודסה והצליח להבריח בשלבים את כתב-היד מחוץ לברית המועצות.
המערכת שטיפלה בהדפסת העדויות, כללה את חיים נחמן ביאליק שהוסיף מבוא לכרך הראשון, יהושע חנא רבניצקי ואלתר דרויאנוב.
הדפסת הסדרה נפסקה עם מותו של רוזנטל לאחר שנדפסו שלושה כרכים בסדר אלפא ביתי המכילים עדויות על הפרעות ביישובים ששמם מתחיל באותיות א-ט.
יתר כתב היד לא טופל ולא נדפס.
למעט קטעים אחדים שהוכנו לדפוס בידי יום-טוב לוינסקי והודפסו בגיליון יז של כתב העת "העבר" בשנת 1970. כיום נמצא כתב היד, יחד עם הארכיון של כתב העת, במכון גנזים של אגודת הסופרים.
מגילת ההודיות היא אחת משבע מגילות מדבר יהודה הראשונות שהתגלו במדבר יהודה במערה מס' 1 הסמוכה לחורבת קומראן על ידי בדואים.
הייתה זו אחת משלוש המגילות הראשונות שנרכשו על ידי פרופ' אליעזר סוקניק מסוחר העתיקות קנדו בבית לחם בנובמבר 1947.
הטקסט של המגילה התגלה בהמשך בעוד שני קטעים במערה מס' 1 ושישה קטעים נוספים במערה מס' 4. מכל מקום המגילה שהתגלתה לראשונה מכילה את החלק הגדול של הטקסט הידוע לנו.
מגילה זו מוצגת כיום בהיכל הספר במוזיאון ישראל.
המגילה שהגיעה כאמור לסוקניק יחד עם מגילת המלחמה, עוררה את פליאתו של סוקניק, שכן לפניו עמד טקסט שהוא זיהה כטקסט מימי בית שני, אך לא מצא לטקסט שום מקבילה בספרות הידועה לנו.
סוקניק היה הראשון שפרסם את טקסט המגילה בספרו "אוצר המגילות הגנוזות".
הוא קרא לה בשם מגילת ההודיות כי רוב הפרקים שבה מתחילים במילים "אודכה אדוני".
מהדורה נוספת פורסמה בהמשך על ידי יעקב ליכט.
בהמשך פורסמו מהדורות נוספות על ידי חוקרים ישראלים ושאינם ישראלים.
הקטעים שהתגלו במערה הרביעית פורסמו בסדרת תגליות במדבר יהודה חלק 39, והטקסט המשולב פורסם בכרך 40 החותם את הסדרה בידי איילין שולר.
מצבה הפיזי של המגילה בצירוף שאר הקטעים שנמצאו אינו מאפשר פרסום אחיד וחד משמעי של הטקסט של המגילה.
סדר הטורים שלה שונה בפרסומים ממחקר אחד למשנהו.
אלישע קימרון פרסם מהדורה מדעית של המגילה עם חילופי הנוסחאות והשלמות משוערות בכרך הראשון של הכתבים העבריים ממגילות קומראן בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
לדעתו של סוקניק נכתבה מגילת ההודיות בידי "מורה הצדק" – שהוא מנהיג "עדת היחד".
מסקנתו נובעת מסגנון המגילה הכתוב בעיקר בלשון מדבר, ומכך שהוא כותב שהוא מנהיג את עדתו וכן מתיאוריו את הרדיפות שרדפוהו אויביו.
כל זה בסגנון מוכר מכתבים כיתתיים אחרים ממגילות קומראן.
ישראל קנוהל כתב בספרו "בעקבות המשיח" שהכותב היה משיח שקדם לישו ושדמותו שימשה מודל למשיח הנוצרי.
דעה זו שעוררה עניין ברחבי העולם הנוצרי זכתה להתנגדות מספר חוקרים.
המגילה כתובה בסגנון שירי בלשון מקראית, ויש בה שירים המשבחים את האל.
כמו בכתבים אחרים של הכת, גם כאן מתוארים כוחות הטבע ובני האדם ככאלה שנגזרה עליהם דרך התנהגות מראש (תורת הגזירה הקדומה), טבע האדם הוא עירוב של טוב ורע ובעתיד הרשעים וכוחות הרע יושמדו.
האל ברא את הרע בסוד חוכמתו ואין האדם יכול להבין זאת.
האדם זקוק לחסדי האל לשם כפרת עוונותיו.
מגילת התהילים הגדולה או 11Q5 או 11Psa המגילה התגלתה בפברואר שנת 1956 במערה מס' 11 ממערות קומראן עם כתבי יד נוספים ובהם מגילת המקדש.
המגילה נפתחה לראשונה בנובמבר 1961 לאחר שנמצא מימון לרכישתה מידי הבדואים שמצאו אותה.
המימון אורגן בידי ג'יימס א.
סנדרס שגם קיבל את הזכות לפרסם את תוכנה.
המרכיב הפיזי של המגילה הוא של עור עגל ועוביו קצת פחות מ -1 מ"מ.
הגוף העיקרי של כתב היד מורכב מ-5 גיליונות עור, שנתפרו יחד, ואורכו 4.253 מטר.
המגילה נערכה ופורסמה לראשונה על ידי ג'יימס א.
סנדרס בשנת 1965 בכרך 4 של תגליות במדבר יהודה, שנתיים לאחר מכן פרסם סנדרס ספר מקיף יותר על מגילה זו.
הכתב של המגילה הוא הכתב הארמי הרגיל של רוב מגילות קומראן.
שם האלהים בן ארבע האותיות נכתב בכתב עברי קדום.
צילומי המגילה המלאה התפרסמו בספרייה הדיגיטלית של מגילות ים המלח של רשות העתיקות המחזיקה במגילה זו.
המגילה נמצאה במצב שימורי מצוין ביחס לרוב שאר מגילות קומראן.
היא מלכתחילה עוררה עניין רב הן בשל הטקסט הרב שהיא מכילה ביחס לשאר הטקסטים המקראיים שנמצאו והן בגלל תוכנה.
חלקי המגילה שהגיעו לידינו מכילים 39 מזמורי תהילים, מזמור אחד מספר שמואל (ב כג), ועוד 9 פרקים שאינם מופיעים בנוסח המסורה.
גם הפרקים הקיימים בנוסח המסורה מסודרים לרוב בסדר שונה מנוסח המסורה, אם כי חלקם חופף את סדר נוסח המסורה כמו בשירי המעלות.
עקב השינוי הרדיקלי מנוסח המסורה הידוע לנו קיימת מחלוקת בין חוקרים המשערים שאכן לפנינו ספר תהילים לפני עריכתו הסופית, לבין חוקרים ששיערו שלא מדובר בספר תהילים דווקא אלא באוסף מזמורים ששימשו לצורך אחר כמו צורך ליטורגי.
הפרקים הנוספים שהיו ידועים לפני גילוי המגילה
המגילה מכילה ארבעה פרקים שהיו ידועים ממקורות חוץ מקראיים לפני גילוי המגילה, אך לא היו ידועים בגרסתם העברית.
תהילים קנ"א – היה ידוע ביוונית מתרגום השבעים ובסורית מהפשיטתא.
תהילים קנ"ד – היה ידוע מתרגום התנ"ך לסורית של הפשיטתא.
תהילים קנ"ה – היה ידוע מתרגום התנ"ך לסורית של הפשיטתא.
פרק נ"א פסוקים י"ג–ל' (שמקורם בספר בן סירא).
היה ידוע מתרגום השבעים והפשיטתא, ונמצא גם בגניזת קהיר.
הפרק במגילה יוחס לדוד המלך ולא לבן סירא.
במגילה כתובים ארבעה מזמורים שלא ידועים ממקור אחר מחוץ למגילות קומראן.
1. תחינה לישועה - מזמור תחינה שבו מודה המשורר לאל שהושיע אותו ממצוקתו.
במגילה ההתחלה קטועה, ומתחיל במילים: .
2. מזמור לציון – אקרוסטיכון אלפא ביתי, בו המשורר משבח את ציון בגוף שני.
3. המנון לה' בורא עולם – מתחיל במילים "גדול וקדוש יהוה, קדוש קדושים לדור ודור".
4. אפילוג בסוף המגילה הבא לסכם את המזמורים שכתב דוד.
מתחיל במילים "ויהי דויד בן ישי חכם ואור כאור השמש".
ובהמשך מספר שיריו שכתב "ויכתוב תהילים שלושת אלפים ושש מאות ושיר לשורר על עולת התמיד לכל יום ויום לכל ימי השנה ארבעה ושישים ושלוש מאות".
מספר הימים מתאים ללוח השנה של כת קומראן שהכיל 364 ימים בשנה.
מגילת ישעיהו (1Qlsaa; נקראת גם "מגילת ישעיהו הגדולה" או "מגילת ישעיהו השלֵמה", להבדיל מהמגילה הקטנה יותר, שנתגלתה גם היא באותה מערה) היא אחת משבע מגילות מדבר יהודה שנתגלו בשנת 1947. מגילה זו היא מהארוכות במגילות שנמצאו: אורכה 734 ס"מ.
זו המגילה היחידה שנשתמרה כמעט בשלמותה.
המגילה מכילה את כל פרקי ספר ישעיהו.
זמנה מתוארך לסביבות שנת 125 לפני הספירה.
היא מכילה את כל 66 פרקי ספר ישעיהו המוכרים לנו מנוסח המסורה העברי.
המגילה היא אחת משבע המגילות הראשונות שנתגלו במערה שלימים תכונה "מערה מס' 1", סמוך לחורבת קומראן, והיא השלמה מן השתיים.
מגילות אלו הובאו לידי אליעזר סוקניק, שהספיק לרכוש שלוש מהן ובהן "מגילת ישעיהו הקטנה".
מגילת ישעיהו הגדולה ושלוש מגילות אחרות הוברחו לארצות הברית על ידי המטרופוליט הסורי מר סמואל, ונקנו בהמשך בעסקה סיבובית בידי יגאל ידין והובאו לישראל.
שבע המגילות מוצגות עד היום בהיכל הספר, שנבנה במיוחד להצגתן.
העתק שלם של מגילת ישעיהו מוצג במרכז ההיכל.
כתיבת המגילה מתוארכת למאה הראשונה לפני הספירה, אך לדעת פרופ' יחזקאל קוטשר במגילה מתבטאת שיטת הכתיבה של מתבודדי מערות קומראן בשִלהי ימי בית המקדש השני.
בדיקות שנערכו העלו כי נוסח המסורה קודם לזה שבמגילה וזאת על סמך אוצר המילים, הכתיב והלשון, המתאימים לסוף ימי בית שני.
מגילת ישעיהו נבחרה בשנת 2021 לעמוד במוקד בדיקה חלוצית בה נותח הטקסט של המגילה בטכניקה חדשנית של ניתוח כתב באמצעות למידת מכונה, ועל פי מסקנות הניתוח, מגילה זו נכתבה על ידי שני סופרים עיקריים, שסגנון כתיבתם דומה אולם מכיל הבדלים קטנים וחוזרים על עצמם שמוינו על ידי האלגוריתם.
לפי מחקר חדש שפורסם כמה שנים אחר כך, אשר בחן ההבדלים בין שמונה יריעות הקלף הראשונות לבין תשע היריעות הבאות, אי-ההתאמות בין שני החלקים נובעות מכך שהם נוצרו כשתי מגילות נפרדות, ואוחדו למגילה אחת בשלב מאוחר יותר.
מגילת פירנצה היא מגילה מצוירת, המתוארכת לעשור השני של המאה ה-14 ומתארת את מסעו של עולה רגל יהודי, החוצה ממצרים לארץ ישראל, שתיהן במרחב הגיאו-תרבותי הממלוכי, ומתעד את דיוקנם המצויר של מקומות קדושים ליהודים בארץ ישראל אותם פקד.
המגילה שבה וזוהתה בספרייה הלאומית המרכזית פירנצה בשנת 2011 ונחקרה על ידי האוצרת, וחוקרת האמנות היהודית במוזיאון ישראל, רחל צרפתי.
ככל הנראה צוירה במצרים או בארץ ישראל מקום מושבו החדש של המאייר אם עלה.
המגילה נעדרת קולופון כך ששם המחבר נותר לא ידוע.
שייכת לסוגת מגילות מאוירות של מקומות קדושים - 130 בקירוב, ממצא חריג ומבשר, שמקורה במזרח, במצרים ובארץ.
יחודה האומנותי בהיותה מערכת שלמה של איורים עצמאיים - שפה צורנית המחליפה טקסט, תחת איורים שהם אילוסטרציה לכיתוב המאפיינים כתבי יד עבריים מאוירים מימי הביניים.
המגילה מאששת מסורות לוטות בערפל.
לדוגמה, "בתקופה הממלוכית ידוע כי ליהודים הייתה חזקה" בקבר הנביא שמואל.
מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי (Charter of Fundamental rights of the European union) מאגדת בתוכה זכויות בסיסיות הניתנות באיחוד האירופי.
הן מספקות או מגינות על זכויות רבות בתחומים חברתיים, כלכליים, ביטחוניים וכדומה.
ביניהן, ניתן למנות זכויות כמו הגנה על כבוד, חירויות שונות, שוויון, סולידריות, צדק ועוד.
אך זכויות היסוד של האיחוד האירופי מפורטות ולרוב קשורות במידת המעורבות של האינדיבידואל בפרלמנט וברשויות המקומיות.
האיחוד תורם לשימור ופיתוח ערכים משותפים אלה, תוך כיבוד מגוון התרבויות והמסורות של עמי אירופה: ברמת הזהות הלאומית וארגוני הרשויות הציבוריות של כל מדינה חברה באיחוד, ברמה האזורית וברמה המקומית.
האיחוד שואף לקדם פיתוח מאוזן ומבטיח תנועה חופשית של אנשים, שירותים, סחורות והון .
אמנת ליסבון מעניקה לזכויות היסוד של האיחוד האירופי מעמד משפטי זהה להוראות האמנות המכוננות.
ההגנה על זכויות היסוד כפי שמובטח באמנה זו, נחשבת לאחת מן העקרונות הכלליים של מערכת המשפט של האיחוד האירופי, בשילוב המסורות החוקתיות המשותפות למדינות החברות.
מאז אמנת ליסבון, מגילת זכויות היסוד של האיחוד האירופי הפכה לחלק מחייב ואינטגרלי של האמנות המכוננות.
ההגנה על זכויות אלו צריכה להיעשות במסגרת המבנה והמטרות של האיחוד.
על אף פסקי דין חשובים של בית הדין, במשך זמן רב המעמד המשפטי של זכויות האדם באיחוד האירופי לא היה מוגדר ומעוגן באופן רשמי ומחייב.
כתוצאה מכך, המועצה האירופית (של ראשי המדינות החברות באיחוד) שהתכנסה בקלן ב-1999 החליטה שיש לנסח מגילת זכויות יסוד עבור האיחוד האירופי (Charter of Fundamental Rights of the European Union) .
נקבע כי המגילה תהיה מבוססת על האמנה האירופית לזכויות אדם, על מסמכים אירופים שונים בתחום הזכויות הכלכליות-חברתיות ועל המסורות החוקתיות המשותפות של המדינות החברות.
ניסוח המגילה הוטל על ועידה מיוחדת אשר הורכבה מראשי כל המדינות החברות אז, נציגים מכל הפרלמנטים באיחוד (כולל הפרלמנט האירופי) ונציג אחד מן הנציבות.
הוועידה סיימה לנסח את המגילה תוך כשנה והיא אושרה לאחר מכן על-ידי המועצה האירופית בביאריץ בצרפת באוקטובר 2000. היא הוכרזה באופן סופי ב-7 בדצמבר 2000. יתרה מזו, המגילה לזכויות יסוד עבור האיחוד האירופי אושרה על-ידי שלושת המוסדות הפוליטיים של האיחוד האירופי: הפרלמנט, מועצת השרים והנציבות.
הם "הצהירו באופן חגיגי" על מחויבותם למגילה.
בנוסף לזכויות האדם הקלאסיות המעוגנות גם בהצהרת האוניברסלית של זכויות האדם מ־1948 ובאמנה האירופית בדבר זכויות אדם וחירויות יסוד, ניתן למצוא גם זכויות בתחום הביו-אתיקה (לדוגמה: האיסור על שיבוט גנטי של בני אדם), זכויות סוציאליות של עובדים והזכות לממשל תקין.
אף על האישור וההצהרה של מוסדות האיחוד, קיבלה המגילה מעמד משפטי רשמי באופן סופי רק עם אימוץ אמנת ליסבון ב-2008 (על אף העובדה כי החלק העוסק בזכויות האזרח האירופי היה קיים עוד לפני כן).
לפני כן, אינדיבידואלים לא יכלו להסתמך על מגילה זו בתביעות נגד מוסדות האיחוד בבית הדין לצדק.
עם אימוץ אמנת ליסבון, בה הוטמעה מגילת זכויות היסוד לתוך אמנת האיחוד האירופי, מצב זה השתנה ונקבע כי יהיה לה אותו מעמד משפטי כמו זה שיש לאמנות המכוננות.
אמנת ליסבון, אשר נבנתה על חורבות אמנת החוקה האירופית, קבעה בנוסף שעל האיחוד האירופי להצטרף לאמנה האירופית לזכויות אדם.
הצטרפות זו, עשויה להביא לשינוי משמעותי במשטר זכויות האדם של האיחוד האירופי.