tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עשנן צפוף הוא צמח עשבוני חד-שנתי, קירח, זקוף או מתפשט, בעל גבעול מפותח וחסר קנוקנות, גובהו 10 עד 25 ס"מ.
בניגוד למינים אחדים בסוג עשנן, מין זה אינו בעל אופי מטפס, וגבעוליו אינם נשענים על צמחים או עצמים סמוכים.
העלים מסורגים, ערוכים לאורך הגבעולים, ולעיתים גם מצויים בבסיס הצמח; העלים באורך 4 עד 10 ס"מ, גזורים 3 או 4 פעמים לאונות דמויות סרגל, צרות מאוד, ולאורכן חריץ צר ורדוד.
האונות קירחות ושפתן תמימה; הן רחבות יחסית ואינן נימיות (רוחבן לרוב עולה על 0.5 מ"מ), ובכך נבדלות מאונות העלים הצרות של עשנן החפים.
התפרחות אשכוליות וצפופות, ומכאן שם המין; הן אמיריות, ומתפתחות בקצה הגבעול הראשי וכן בקצות ענפים היוצאים במיקום הנגדי לעלים.
החפים של התפרחות סרגליים-מוארכים, מחודדים, וארוכים במעט מעוקצי הפירות, שהם זקופים עד מפושקים.
הפרחים דו-מיניים ובעלי סימטריה דו-צדדית מובהקת, נישאים על עוקצים קצרים ומלווים בחפים.
הפרחים ורודים וקטנים, ואורכם 5 עד 7 מ"מ; לעיתים רחוקות אף כ-4 מ"מ.
בקצות עלי הכותרת הפנימיים ובכנפי עלה הכותרת העליון מצוי כתם ורוד או סגול.
הגביע מורכב משני עלי גביע כמעט עגולים–אליפטיים, מצויצים, ורחבים מצינור הכותרת או שווים לו ברוחבם; אורכם מגיע לפחות לשליש מאורך הכותרת.
עלי הגביע נשירים במהרה ואינם משתיירים בפרי.
הכותרת בת ארבעה עלים, ערוכים בשני דורים וצמודים זה לזה בקצותיהם; עלה הכותרת העליון של הדור החיצוני בעל דורבן בבסיסו, חצי-גלילי ומכונף בחלקו העליון; העלה התחתון צר, בעל תעלה אורכית במידה משתנה, ולעולם חסר דורבן; שני עלי הכותרת הפנימיים דמויי מרית.
הפרי אגוזית חד-זרעית בלתי נפתחת, בקוטר 2 עד 2.5 מ"מ, בעל קרין בלתי בולט, קהה, ופניו מכוסים בגבשושיות זעירות.
עוקצי הפירות זקופים או מפושקים (מלוכסנים) ופונים כלפי מעלה, אך אינם כפופים.
עשנן צפוף הוא צמח ים-תיכוני שאינו מטפס, הגדל בעיקר בחבלי צומח ים-תיכוני שבהם שולטים בני-שיחים.
הוא תואר לראשונה בשנת 1813 על ידי אוגוסטין דה קנדול (A.
de Candolle), ומאז גבולותיו המורפולוגיים נחשבים יציבים יחסית.
המין מובחן היטב ממינים קרובים כגון עשנן קטן, עשנן מטפס ועשנן קרליק.
אורך הכותרת קטן מ-7 מ"מ; מאפיין זה שולל 5 מינים בעלי כותרת ארוכה יותר, ובהם עשנן מטפס, עשנן הגליל, עשנן גדול-פרי, עשנן יהודה ועשנן רפואי.
עלי הגביע רחבים במובחן מצינור הכותרת; תכונה זו שוללת מינים שבהם עלי הגביע צרים בהרבה מצינור הכותרת, ובהם עשנן קטן, עשנן חשוף - מין בלעדי לחרמון - וכן עשנן החפים, שהוא מין מדברי וספר-מדבר.
עוקצי הפרחים והפירות אינם מתכופפים בהבשלה, אלא נותרים נטויים כלפי מעלה או מפושקים; בעודם בשלים עוקציהם זקופים.
מאפיין זה שולל את המין קרליק.
הפרי אגוזית כדורית, חסרת תוספת (אליוזום) בבסיסה; תכונה זו משמשת לאימות הזיהוי ולשלילת בלבול עם עשנן הגליל, שמבנה פריו שונה, במיוחד כאשר הפרטים אינם נושאים פרחים.
אונות העלים לרוב דמויות מרית או אליפטיות, ורוחבן עולה על 0.5 מ"מ; מאפיין זה משמש לאימות הזיהוי ולשלילת בלבול עם עשנן החפים - מין מדברי וספר-מדבר שאונות עליו צרות ונימיות, ורוחבן אינו עולה על 0.5 מ"מ - ובייחוד בהיעדר פרחים ופרי.
בנוסף, אורך כותרתו של עשנן החפים אינו עולה על 4.8 מ"מ, לעומת עשנן צפוף שכותרתו עולה על 5 מ"מ.
עשרה בטבת היא תענית ציבור בתאריך י' בטבת, אחת מארבע תעניות קבועות מדי שנה לזכר חורבן בית המקדש.
ביום זה, בשנת 588 לפני הספירה, הטיל נבוכדנצר מלך בבל מצור על ירושלים.
המצור הסתיים כעבור שנה ושישה חודשים, בט' בתמוז (או בי"ז בתמוז), כאשר נפרצו חומות ירושלים.
תקופת המצור מתוארת במקורות כזמן של סבל אכזרי וחסר תקדים עבור החברה היהודית.
מספר שבועות לאחר פריצת החומות וסיום המצור, בט' באב, נחרב בית המקדש הראשון, תמה ממלכת יהודה והחלה גלות בבל.
בשנת ה'תש"ט (1949) החליטה הרבנות הראשית לישראל לקבוע את י' בטבת גם כיום הקדיש הכללי לזכרם של חללי השואה שיום פטירתם לא נודע.
מאז הקמת מדינת ישראל, ישנם קולות הקוראים לביטול הצומות הקלים ובכללם עשרה בטבת.
על פי המסופר בתנ"ך, בספר מלכים ובספר ירמיהו, המצור על ירושלים הֵחֵל בעשרה בטבת, בשנה התשיעית של מלכות צדקיהו.
על פי הכרונולוגיה המקובלת, היה זה בשנת 588 לפנה"ס.
על פי הכרונולוגיה המסורתית, היה זה בחודש ינואר, 424 לפנה"ס, שנת ג'של"ז.
בתנ"ך האירוע מתואר כמתרחש "בחודש העשירי בעשור לחודש" מכיוון שבימי המקרא מנו את חודשי השנה החל מחודש ניסן, כך שטבת היה החודש העשירי.
באותו יום חווה הנביא יחזקאל התגלות נבואית שבה נודע לו על שהתרחש בירושלים.
יחזקאל צווה לסמן את התאריך עשרה בטבת, ולמסור לעם משל שבו ירושלים ("עיר הדמים") היא סיר מים רותחים ואנשיה הם נתחי בשר.
על פי המסופר בספר ירמיהו, המצור נמשך כשנה וחצי, עד להבקעת החומה שהקיפה את העיר בתאריך ט' בתמוז, אחת עשרה שנה למלכות צדקיהו (586 לפנה"ס).
כעבור חודש בדיוק, בט' באב, החריבו הבבלים את בית המקדש שבירושלים.
בעקבות חורבן בית המקדש נקבעו ארבעה צומות, שעליהם נאמר בנבואה לעתיד לבוא:
"צום הרביעי" הוא תענית שבעה עשר בתמוז על כיבוש העיר; "צום החמישי" הוא תענית תשעה באב על חורבן בית המקדש; ו"צום השביעי" הוא צום גדליה בחודש תשרי על אובדן שארית הפליטה לאחר החורבן.
לגבי "צום העשירי" נאמרו בתוספתא שתי פרשנויות שונות: לדעת רבי עקיבא הכוונה לעשרה בטבת, שבו החל המצור; לדעת רבי שמעון "צום העשירי" מוזכר אחרון בפסוק מכיוון שהוא מציין אירוע מאוחר יותר, שאותו מזהה רבי שמעון עם הגעת הידיעה על החורבן לבבל בתאריך ה' בטבת, כפי שמתואר בספר יחזקאל:
בי"ב בכסלו תש"ט (14 בדצמבר 1948) החליטה הרבנות הראשית לישראל שמעתה ואילך יום עשרה בטבת בכל שנה יהיה גם "יום הקדיש הכללי".
יום זה נועד לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט של הנפטרים: להדליק נרות נשמה, לומר קדיש וללמוד משניות לעילוי נשמות הנספים.
על פי תקנת הרבנות הראשית, אומרים בבתי הכנסת את תפילת אל מלא רחמים לזכר חללי השואה, לאחר קריאת התורה שבתפילת שחרית.
בנוסף לכך, קבעו שכל יתום מאב או מאם יאמר ביום זה קדיש יתום לזכר הנספים בשואה שלא נשאר שריד ממשפחתם, ולכן אין מי שיאמר אחריהם קדיש.
החלטה זו של הרבנות הראשית באה בעקבות התנגדותם הנחרצת של הרבנים החרדיים המרכזיים לקבוע יום תענית נפרד לזכר השואה.
גם החלטת הפשרה הזו לציין את זכר השואה במסגרת התענית הקיימת בעשרה בטבת, לא התמסדה באופן משמעותי בציבור החרדי.
שנתיים לאחר החלטה זו, כשקבעה הכנסת תאריך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, פעלו נציגי הציונות הדתית למען בחירת התאריך של עשרה בטבת.
גם לאחר שעמדתם לא התקבלה, לא הסכימה הרבנות הראשית לבטל את ציון יום עשרה בטבת כיום הקדיש הכללי, והממסד הדתי המשיך לפעול למען חיזוק יום הזיכרון בעשרה בטבת.
עם השנים הפך יום הקדיש הכללי ליום שמצוין בעיקר על ידי הציונות הדתית.
כמו בשבעה עשר בתמוז יום צום נוסף לזכר החורבן, ובצום גדליה.
גם בתענית עשרה בטבת אסורים רק אכילה ושתייה, בניגוד לתשעה באב ויום הכיפורים, שבהם קיימים איסורים נוספים.
צום עשרה בטבת נמשך מעלות השחר ועד הערב, אך מכיוון שהוא חל בחורף בחצי הצפוני של כדור הארץ, הוא קצר יחסית.
על פי הלוח העברי הנוהג כיום, עשרה בטבת הוא היחיד מבין התעניות שיכול לחול ביום שישי, והדבר קורה בכ-20.1% מהשנים (בשנים מסוג השא, השג, זחא, זחג).
כאשר התענית חלה ביום שישי, יש דעות בתנאים ובראשונים שהתענית מסתיימת מעט לפני כניסת השבת, מספיק זמן לאכילה ושתייה בנחת, כדי "שלא יכנס לשבת כשהוא מעונה".
בפועל מקובל לנהוג כדעות החולקות ואוסרות לסיים את התענית לפני צאת הכוכבים.
על פי הלוח העברי הנוהג כיום, התאריך י' בטבת לא יכול לחול ביום שבת עצמו.
עם זאת, האבודרהם כתב בשם תשובות הגאונים שבניגוד לכל שאר הצומות שחיובם מדרבנן, אילו עשרה בטבת היה חל בשבת, התענית הייתה דוחה את השבת ולא נדחית ליום אחר.
טעמו של האבודרהם הוא פסוק ביחזקאל בו נאמר לגבי עשרה בטבת הביטוי "עצם היום הזה", כפי שנאמר בתורה לגבי יום הכיפורים שדוחה שבת.
לעומת זאת, הרמב"ם ורש"י כתבו שהתענית נדחית כשאר התעניות.
רבי יוסף קארו כתב בבית יוסף על דברי האבודרהם האלו: "לא ידעתי מניין לו זה".
בדומה לשאר התעניות הקלות, סדר התפילה כולל את תפילת עננו המתווספת בתפילת שמונה עשרה וקטעי סליחות המתאימים לעשרה בטבת.
על פי מנהג אשכנז אומרים בסליחות בין היתר את "אבותי כי בטחו", פיוט שנכתב בגרמניה ב, המתאר את אירועי היום:
רוב יהודי תימן מדלגים על הסליחות בתעניות הקלות, מדוחק הזמן.
לאחר הסליחות קוראים בתורה "ויחל משה" (), בה מסופר על י"ג מידות הרחמים.
בתפילת מנחה קוראים בתורה שוב את קריאת "ויחל משה" וי"ג מידות.
לאחר קריאת התורה במנחה, נהגו בני אשכנז לקרוא את הפטרת "דרשו ה' בהמצאו" () העוסקת בקריאת ה' אל העם לחזור אליו, "בהיותו קרוב".
ברוב הקהילות של עדות המזרח לא נהגו להפטיר, אך בחלק מקהילות צפון אפריקה נהגו להפטיר את הפטרת "שובה ישראל" ().
כאשר עשרה בטבת חל ביום שישי, ערב שבת, נדרשים שינויים בתפילת מנחה.
המנהג המקובל הוא שקוראים בתורה בפרשת "ויחל" כמו בתענית רגילה, אבל לא אומרים תחנון.
מכיוון שכך, גם לא אומרים בתפילת מנחה את תחינות אבינו מלכנו שנלוות בהרבה קהילות אל התחנון בימי צום.
אירועים נוספים המוזכרים בעשרה בטבת
בדברי חז"ל במגילת תענית מוזכרות תעניות נוספות על אירועים שהתרחשו בסמוך לעשרה בטבת.
עקב סמיכות האירועים זה לזה, הוחלט שלא להתענות בכל שלושת הימים ולכלול את ציון כל המאורעות בתענית עשרה בטבת.
מאורעות אלה נזכרים גם בחלק מהסליחות שנכתבו לעשרה בטבת.
ח' בטבת, תרגום התורה ליוונית:
אף על פי שתרגום התורה לשפה מרכזית באותה עת יכול היה לעזור בהפצתה ושימורה, התרגום נתפס כפעולה העלולה לשנות את משמעות התורה, להפוך אותה לחכמה כלל אנושית ובכך לפגוע בקדושתה האלוהית שהיא החכמה והלשון המיוחדת רק לישראל.
ט' בטבת, צום תשעה בטבת:
נאמרו השערות שונות בדבר, ואחת הנפוצות שבהן היא מותו של עזרא הסופר.
עזרא היה הדמות המרכזית בשיבת ציון ובשיקום התורה והרוח בתקופת בניין בית המקדש השני.
עשרים ואחת הוא משחק ילדים המיועד לקבוצה בת שלושה משתתפים לפחות.
המשתתפים יוצרים מעגל, ואחד מהם נבחר לעמוד במרכזו.
במידה ומשחקים שלושה שחקנים, התופס יעמוד בין השניים האחרים.
על הילדים במעגל להתמסר 21 מסירות בכדור ביניהם, בלי שהנמצא במרכז המעגל (התופס) ייגע בכדור, ומבלי שהכדור יפול.
למשתתף אסור למסור למשתתף שעומד לידו.
לנמצא במרכז המעגל מותר לנוע בחופשיות בתחומי המעגל.
אם תפס הנמצא במרכז את הכדור, הוא מתחלף בתפקידו עם זה שמסר את הכדור.
את המשחק נהוג לעשות באמצעות הידיים (כלומר זריקה כשל כדורסל) אולם יש הנוהגים לעשותו באמצעות הרגל (ככדורגל).
הילדים שבמעגל מונים בקול את מספר המסירות הרצופות שהצליחו לבצע.
בכל פעם בה הכדור נוגע בקרקע, או כאשר מתחלף השחקן הנמצא במרכז, מתחילים את המנייה מחדש.
אם הגיע המעגל לעשרים ואחת מסירות רצופות, השחקן מפסיק ונכנס מישהו אחר שמתנדב לכך במקומו, יש גרסאות שבהם מעניש המעגל את הנמצא במרכז.
עונש לדוגמה: המפסיד מסתובב, כל שחקן זורק פעם אחת את הכדור בכוח על ישבנו.
עונש אחר מקובל: על המפסיד לעמוד במקומו כשגבו אל שאר השחקנים כשהוא מכופף ומפנה את ישבנו כלפיהם בצורה מובלטת.
כל שחקן לוקח את הכדור ובועט לכיוון הישבן של המפסיד במטרה לפגוע בו.
בגרסה אחרת של המשחק, כאשר הנמצא במרכז רק נוגע בכדור, מתאפסת הספירה, אך דרושה תפיסה של הכדור כדי לגרום לחילופי תפקידים.
עשרוני בקידוד בינארי (הידוע יותר בראשי התיבות BCD - Binary Coded Decimal), היא דרך הקידוד הנפוצה ביותר של ספרות עשרוניות במחשבים ובמערכות אלקטרוניות.
ב-BCD, כל ספרה עשרונית מיוצגת על ידי 4 סיביות, כאשר ערכן של הסיביות מימין לשמאל הוא 1,2,4 ולבסוף 8. זהו מספר הסיביות המינימלי שיכול לייצג באופן בינארי את כל הספרות מ־0 עד 9. קיימים צירופי סיביות אחרים אשר משמשים לייצוג של סימן המספר או מאפיינים אחרים של הספרה/מספר.
כדי לקודד מספר עשרוני כדוגמת 127 בעזרת BCD, יש לקודד כל ספרה בנפרד לייצוג הבינארי שלה, ולכן למספר הנ"ל נקבל את הקידוד:
כיוון שיחידת האחסון של מרבית המחשבים, הבייט, הוא ברוחב 8 סיביות, ישנן שתי דרכים נפוצות לאחסן ספרות BCD (אשר רוחבן 4 סיביות כ"א) בבייטים אלה: האחת - להתעלם מ־4 הסיביות הנוספות שבבייט, לרוב על ידי הצבת 0 או 1 לתוכם; השנייה - לאחסן שתי ספרות BCD בכל בייט.
מספר כזה נקרא מספר BCD דחוס או מצופף, כאשר לרוב מספרי BCD דחוסים מלווים ב"ספרה" נוספת אשר מייצגת את הסימן של המספר כולו (נהוג לבחור את 1100 כספרת הסימן "+" ואת 1101 כספרת הסימן "-").
באופן דומה, ניתן לקבל את הספרות בייצוג EBCDIC על ידי שרשור 4 הסיביות של הספרה עם המספר הבינארי 1111 (או הפעלת OR עם המספר 11110000).
נוסף על כך, ניתן להציג מספרים גדולים בקלות על רכיבי תצוגה עם 7 מקטעים, על ידי פיצול המספרים לחצאי-בתים (כלומר לקבוצות של 4 סיביות) ושליחת כל קבוצה לרכיב בתצוגה שונה.
למעשה, רכיב ה־BIOS במחשב האישי נוהג לרוב לשמור את התאריך והשעה בפורמט BCD, כנראה מסיבות היסטוריות (כמו שנאמר לעיל, ניתן לעבור מ־BCD לייצוג ASCII בקלות יחסית).
גם כיום קידוד BCD נמצא בשימוש רחב, ואריתמטיקה עשרונית מתבצעת בעזרת קידוד BCD או קידודים דומים.
BCD נפוץ מאוד במערכות אלקטרוניות שבהם יש צורך להציג ערך מספרי, במיוחד במערכות אשר מכילות רכיבים לוגיים דיגיטליים בלבד (ללא מיקרו-מעבד).
על ידי ניצול עקרונות BCD, ניתן לפשט במידה ניכרת את הטיפול במידע מספרי לתצוגה, וזאת על ידי התייחסות לכל ספרה כתת-מעגל יחיד.
דבר זה תואם למדי את המציאות הפיזית של חומרת תצוגה - מתכנן המערכת יכול לבחור בסדרה של מספר רכיבים זהים אך נפרדים של תצוגה עם 7 מקטעים לצורך הצגת מספר של מכשיר מדידה כלשהו.
אם הגודל הנמדד נשמר ומטופל כבינארי טהור, הרי שתרגום מידע זה לתצוגה יצרוך חומרה מסובכת ויקרה.
אם הגודל הנמדד מטופל דרך BCD, ניתן לממש את אותה המערכת בקלות רבה (כפי שתואר בפסקאות הקודמות), ובצורה מודולרית (ניתן להרחיב את התצוגה ללא צורך בהתערבות הלוגיקה הקיימת לרכיבי התצוגה הקודמים).
אם ספרה עשרונית דורשת 4 סיביות, הרי ששלוש ספרות עשרוניות דורשות 12 סיביות.
אולם, כיוון ש210>103, אם שלוש הספרות מקודדות ביחד, הרי שידרשו 10 סיביות בלבד.
שני קידודים כאלה הם: קידוד צ'ן-הו ועשרוני דחוס בצפיפות.
IBM השתמשה במושגים עשרוני בקידוד בינארי ו־BCD עבור קודים אלפאנומריים ברוחב 6 סיביות אשר ייצגו מספרים, אותיות לטיניות גדולות, ותווים מיוחדים.
וריאציות שונות על ה-BCD שימשו במרבית המחשבים המוקדמים של IBM, כולל IBM 1620, סדרת IBM 1400 והמחשבים הלא-עשרוניים בסדרת IBM 700/7000. חברת IBM החליפה את ה-BCD שלה לקוד EBCDIC ברוחב 8-סיביות, עם יציאת המחשב IBM System/360.
מקומות הסיביות ב־BCD היו מיוצגים בדרך כלל על ידי B, A, 8, 4, 2 ו-1. כדי לקודד ספרות, B ו-A היו מאופסים.
לדוגמה, בקוד BCD זה האות A קודדה כך - (B,A,1).
כאמור לעיל, השיטה להצגת מספרים עשרוניים בעזרת קידוד בינארי המופיע בערך זה היא הקידוד הנפוץ ביותר, אך ישנן רבות אחרות.
לכן, למען הבהירות השיטה המוצגת כאן נקראת גם SBCD , או BCD 8421. המילה 8421 מציינת את משקל כל סיבית בייצוג.
הטבלה הבאה מייצגת את הספרות העשרוניות במספר שיטות BCD
יתרונות על פני קידודים אחרים
כפי שהוזכר מקודם, מספרים ב-BCD ניתנים להצגה פשוטה ולהמרה בקלות למחרוזת.
אפשר לייצג מספר באורך ספרות לא מוגבל, תאורטית.
בשיטת BCD ניתן גם להכפיל ולחלק ב-10 וחזקותיו בקלות יחסית, על ידי פעולת היסט (shift) של ספרה אחת.
בשיטת BCD קיים קידוד מדויק לכל מספר בעל ייצוג עשרוני.
למשל, המספר 0.1 לא ניתן לקידוד מדויק בשיטות בינאריות כגון נקודה צפה ונקודה קבועה, אך ניתן לקודד אותו מדויק ב-BCD באמצעות ספרה אחת אחרי הנקודה.
לעומת זאת, מספרים שלא ניתן לייצג עשרונית לא ניתן לייצג גם ב-BCD, למשל ...0.666 = 2/3.
שיטת BCD חוסכת בזמן ביצוע של קלט ופלט.
התרגום מבינארי לעשרוני הוא פשוט יותר, מיידי יותר.
בשנת 1972, בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל החלטה של ערכאה נמוכה שאישרה פטנט להפיכת מספרים מקודדים ב־BCD לבינארי על מחשב.
היה זה תקדים חשוב בניסיון לקבוע האם ניתן לרשום פטנטים על תוכנה ואלגוריתמים.
עֲשֶׂרֶת הוא יישוב קהילתי באזור השפלה ליד המועצה המקומית גדרה, השייך למועצה אזורית גדרות.
היישוב נקרא על שם עשרת חברי ביל"ו שהקימו את גדרה.
היישוב הוקם ב-1954 כמרכז כפרי ליישובי המועצה האזורית גדרות, ומתפקד כך גם כיום.
בתחילה נודע המקום גם בשם הכפר בשית, שעל חורבותיו הוקם, והיה נקרא גם "מרכז גדרות".
עשרת משמש כמרכז של שישה כפרים: מישר, משגב דב, כפר אביב, כפר מרדכי, שדמה וגן הדרום, המכונים "יישובי גדרות".
עשרת בנוי במקום בו שכנו בתי הכפר הערבי בשית ("בית שת") שבמהלך מבצע ברק נמלטו תושביו ולא הורשו לשוב.
מסגד הכפר שרד חלקית ונמצא בשטח היישוב.
לאחר הקמת המדינה הוכרזו אדמותיהם של ערביי בשית כנכסי נפקדים וסופחו לשטח היישוב כמו גם לשטחי יישובים סמוכים.
בשטח היישוב נמצא קבר עתיק שיש המייחסים אותו לשת, בנו השלישי של אדם.
עֶשְׂרִימוֹן משוכלל (נקרא גם אִיקוֹסָהֶדְרוֹן רגולרי; מאנגלית: Icosahedron), הוא פאון משוכלל בעל עשרים פאות, אשר כל אחת מהן היא משולש שווה-צלעות, כלומר, משולש שכל צלעותיו שוות זו לזו וכל זוויותיו שוות זו לזו.
לאיקוסהדרון 12 קודקודים, 30 מקצועות ו-20 פאות.
העשרימון הוא אחד מחמשת הפאונים המשוכללים.
בדרך כלל נקרא סתם עשרימון או איקוסהדרון.
שטח הפנים והנפח של עשרימון שצלעו באורך הם ו-, בהתאמה.
הפאון הדואלי לעשרימון המשוכלל, כלומר, הפאון שמתקבל אם מחברים את המרכז של כל פאה אל מרכזי הפאות הסמוכות לה, הוא התריסרון המשוכלל.
חבורת האוטומורפיזמים של העשרימון המשוכלל איזומורפית לחבורת התמורות הזוגיות , הקרויה בשל כך גם "חבורת העשרימון".
זוהי החבורה הפשוטה הקטנה ביותר, והיא אחת מחבורות המשולש הסופיות, עם ההצגה .
את היוצרים של חבורת העשרימון ניתן לזהות עם פעולות סיבוב מסוימות: x מייצג סיבוב בזווית 180 מעלות ביחס לציר העובר דרך אמצע צלע מסוימת, y מייצג סיבוב בזווית 120 מעלות ביחס לציר העובר דרך מרכז פאה מסוימת, ו-z מייצג סיבוב בזווית 72 מעלות ביחס לציר העובר דרך קודקוד מסוים.
כדי לקיים את שלושת הקשרים הראשונים בהצגה של חבורת העשרימון מספיק לבחור פאה, צלע וקודקוד באופן שרירותי, אולם הקשר הרביעי מתקיים רק אם הקודקוד (אליו מתייחס היוצר z) הוא חלק מהצלע (אליה מתייחס היוצר x) והצלע היא חלק מהפאה (אליה מתייחס היוצר y), וחישוב מתאים בעזרת קווטרניונים מאשר זאת.
צורת העשרימון המשוכלל נמצאת גם בטבע.
למשל, לרבים מהנגיפים יש קפסיד (מבנה המורכב מחלבונים המקיף את המטען הגנטי הנגיפי) בצורה זו.
קפסיד כזה בנוי מעשרים או יותר תת-יחידות זהות, המיוצרות כל אחת בנפרד, והוא מאפשר מזעור פי עשרים של הגן המקודד לחלבון הקפסיד.
היחידות היוצרות את הפאות הן בצורת משושה, בעוד הקודקודים בנויים מחלבונים מחומשים (שהרי כל קודקוד מאגד 5 משולשים).
העשרימון ידוע בקהילת משחקי התפקידים כ-ק20 בעברית או D20 באנגלית - קובייה בת 20 פאות.
זוהי אחת הקוביות השימושיות במשחקי תפקידים דוגמת מבוכים ודרקונים (היא משמשת בעיקר במצבי קרב לבדיקה האם הדמות הצליחה לפגוע באויבה), וישנן אף שיטות משחק המשתמשות רק בקובייה זו, הנקראות "שיטות ק20".
עשרים אלף מיל מתחת למים הוא ספר מדע בדיוני קלאסי שנכתב על ידי הסופר הצרפתי ז'ול ורן ויצא לאור בשנת 1870. תרגום מדויק יותר של שם הספר הוא "עשרים אלף ליגות מתחת לים", כשהכוונה למרחק אותו עוברת הצוללת בסיפור.
מרחק זה גדול פי שלושה מזה המופיע בשמו העברי של הספר, והגיוני יותר אם עוקבים אחר מסלול השיט.
הספר מספר על עלילותיו של קפטן נמו והצוללת שלו, נאוטילוס, שנקראה על שם הצוללת הראשונה של רוברט פולטון, מנקודת מבטו של אחד הנוסעים, פרופסור פייר ארונקס הצרפתי.
הפרופסור נמצא בצוללת יחד עם משרתו הנאמן, קונסי וצייד לווייתנים (שתמיד מנסה לברוח מהצוללת) בשם נד לנד.
השלושה ושאר הצוות הם אסירים בנאוטילוס.
הספר נפתח בתיאור מהומה תקשורתית שהתרחשה בעולם בשנת 1866. נפוצו ידיעות שמקורן בכל רחבי תבל, מספינות באוקיינוס, לפיהן צופים על אוניות ראו "עצם ענקי" בים.
התיאורים שהתקבלו היו דומים והעצם שצפו בו היה בעל ציר אורך, מפיץ אור זוהר, גודלו אינו נראה לעין והוא מהיר במהלכו יותר מלווייתן.
אחת האוניות שנפגעה מהעצם הועלתה על מבדוק, ושם התגלה כי בשלד האונייה, שהיה מיציקת ברזל, בעומק של 2.5 מטר מתחת לפני המים, נוצר שקע בעומק של 4 ס"מ.
הפתיעה העובדה כי לאחר ה"נגיחה" הצליח העצם שפגע באונייה לסגת מהמגע עם האונייה ולא נשאר תקוע בשלד.
בדיקה של האסונות הימיים מאותה תקופה העלה כי 200 ספינות לפחות נעלמו מעל פני הים.
מכאן עלתה השאלה האם ייתכן כי העצם עשה זאת.
מספר הסיפור, פייר ארונקס (Pierre Aronnax), פרופסור מהמוזיאון של פריז, מקבל הזמנה להצטרף למשלחת חקר באוניית מלחמה של ארצות הברית על שם אברהם לינקולן כדי לעמוד על טיבו של העצם.
על צוות החוקרים מוטל לבחון האם מדובר בבעל חיים, במפלצת או ב"אונייה" הנוסעת מתחת לפני המים.
לאחר שארונקס מקבל את ההזמנה הוא יוצא לדרך עם משרתו קוֹנסֵי.
על האונייה הוא פוגש את צייד הלווייתנים נד לנד (Ned Land).
לאחר שלושה חודשים בים שבהם חיפושי הקברניט אחר העצם מעלים חרס, הוא מחליט לסיים את מסעו ואז באה ההפתעה – המשלחת גילתה את ה"מפלצת".
הצופים על האונייה מבחינים באור חזק בוקע מתוך הים, מגוף בעל צורה מוארכת ובמרכזו מוקד אור שנדלק וכבה.
כעת נוצר מגע בין אוניית המלחמה של ארצות הברית לבין העצם המסתורי ולבסוף, מול חופי יפן, 200 מיל מהחוף, אוניית המלחמה מוטבעת ושלושת הנוסעים נופלים לים.
לאחר שהייה של לילה בים הם מוצאים עצמם על סיפונה של ה"מפלצת", ואז הם מגלים שהיא עשויה מתכת.
הם ממתינים על גבה לישועתם עד שלבסוף מופיעים שמונה מלחים, המורידים אותם לתוך המפלצת שהיא בעצם צוללת ששמה נאוטילוס.
בצוללת הם טועמים תבשילים לא מוכרים.
הם מקבלים בגדים עשויים מאריג לא מוכר, ומערכת סכו"ם שעל כל אחד מכליה חרוט "Mobilis in Mobili" שפרושו "תנועה בתוך תנועה" ומתחת לכיתוב חרוטה האות N.
האות N מסמלת את שם הצוללת.
בהמשך הם פוגשים את מפקדה "קפיטן נֶמוֹ", המבשר להם כי הם יהיו חופשיים לנוע בצוללת הואיל ולא ישובו יותר ליבשה.
קפטן נמו מציג את עמדתו בפני הפרופסור וחבורתו ואומר להם כי ניתק את עצמו מהחברה ומבקש מהם כי לא יזכירו לו את חוקיה בצוללת.
הוא לוקח את ארונקס לסיור באונייה ומראה לו חדר אוכל מפואר.
על השולחן מונחים מאכלים עשירי זרחן מתוצרת החי והצומח הימי.
קפטן נמו מסביר לו כי המוצרים שימצא בצוללת, כמו: בדים, בשמים ורהיטים, עשויים כולם מחומרי הגלם המצויים בים.
רק הספרים, אוצרות האמנות והאוספים המדעיים שבנאוטילוס נקנו ביבשה.
ארונקס מגלה, לפי כתבי העת שהוא מצא, כי הקנייה התבצעה שלוש שנים לפני כן.
הנושא המרתק את הפרופסור הוא מהו מקור האנרגיה של הצוללת.
קפטן נמו מסביר לו כי את החשמל, הצוללת מפיקה בתהליכים פיזיקליים וכימיים.
קפטן נמו מספר כיצד בנה את הצוללת: חלקיה השונים הוזמנו ממספנות ברחבי תבל, כאשר מכל אחת מהמספנות הוזמן החלק שבו היא מתמחה.
כל החלקים הורכבו במקום סודי, שהועלה באש.
בסיום הסיור מראה קפטן נמו לפרופסור כיצד הוא מנווט את הצוללת מתחת לפני האוקיינוס.
קפטן נמו מספר לו כי מהירות הצוללת מגיעה לחמישים מיל ימי (80–90 ק"מ) לשעה.
בסוף הסיור מזמין הקפטן את ארונקס למסע ציד ביערות תת־ימיים, שם הוא מגלה שלל צמחים ויצורים החיים בים.
לאחר מסע של 11,340 מיל מאז טביעת אוניית המלחמה האמריקאית "אברהם לינקולן" מול חופי יפן הם מגיעים לאיי גינאה החדשה ומבקשים מקפטן נמו לעלות ליבשה, אחרי חודשיים של "כליאה" בצוללת.
באי הם נתקלים בילידים, המבריחים אותם חזרה לחוף.
בעזרת נשק מיוחד מצליח קפטן נמו לחלץ אותם, והם חוזרים לנאוטילוס.
המחצית הראשונה של הספר מסתיימת במסתורין.
קפטן נמו מביט במשקפת ומגלה באופק עצם מסתורי וכולא את נוסעיו בתאם.
מתרחש אירוע שבמהלכו נפצע ומת אחד המלחים.
הוא מובא לקבורה בטקס מכובד בבית הקברות של האלמוגים, מקום שם יהיה רחוק מטווח "הכרישים ובני האדם".
הצוות והנוסעים יוצאים מהצוללת במטרה לשלות פנינים.
הם מחלצים שולה פנינים משיני כריש, אך קפטן נמו מותקף על ידי כריש ונד לנד מציל אותו.
הם ממשיכים בהפלגה מהאוקיינוס ההודי לים התיכון דרך מנהרה ימית המצויה מתחת לתעלת סואץ.
לנד רוצה לנצל את ההזדמנות לברוח כאשר יגיעו לים התיכון, ובהתקרבם לחופי אירופה הוא מתכנן להימלט.
באי כרתים יוצא קפטן נמו מהצוללת ומוסר לצולל מהאי שתושביו מורדים בטורקיה תיבה מלאה מטילי זהב.
הפרופסור תוהה כיצד קפטן נמו ידע על כך, אך אינו מקבל הסבר.
הצוללת חולפת בתוך זרם של מים רותחים, היוצאים מהר הגעש התת־קרקעי שבמרכז האי סנטוריני, ותוך 48 שעות הנאוטילוס חוצה את מצר גיברלטר ומגיעה לאוקיינוס האטלנטי.
בטרם עזיבתם את מערב הים התיכון, בין צפון אפריקה לבין צרפת, נוסעיה צופים בשרידי אוניות טרופות, מכל הגדלים ומכל התקופות, מעין "בית קברות לאוניות".
בכניסה לאוקיינוס האטלנטי הם מגלים מצבור של אוניות טבועות שמבטנן נשפכים מטילי זהב.
היו אלה אוניות שהובילו שלל מאמריקה הדרומית לספרד, אך נטרפו בדרך.
קפטן נמו מגלה לפרופסור כי מטילי הזהב שהוא נוטל מהאוניות נועדו לממן מרידות של עמים משועבדים, כמו היוונים שזכו קודם בתיבת הזהב.
קפטן נמו ואורחיו יוצאים לסיור על קרקעית הים, ושם הם מגלים שרידים של עיר שלמה: אטלנטיס.
במרחבי האוקיינוס הם מגיעים לנמל הבית של הצוללת, המצוי בלוע הר געש, והכניסה אליו היא בתעלה תת־ימית.
שם הם מצטיידים בנתרן הדרוש להם להפקת אנרגיה בהמשך המסע.
הם ממשיכים באוקיינוס, ופוגשים לווייתנים.
לנד צד אחד מהם ומשפר את תפריט הנוסעים.
הצוללת ממשיכה דרומה, והנוסעים מוצאים עצמם מתחת לקוטב הדרומי.
הצוות והנוסעים עולים על הקרקע וקפטן נמו מכריז כי הוא בעל החזקה על שטחה של יבשת אנטארקטיקה.
לאחר חמישה חודשים מתחילת המסע יוצאת הנאוטילוס מאזור הקוטב הדרומי צפונה, בחזרה אל האוקיינוס האטלנטי, אך הפעם התוכנית היא הפלגה לאורך חופי אמריקה.
הצוללת יוצאת מאזור הקוטב בנסיעה מתחת לקרחונים.
הר קרח, הצף מעל הצוללת, מתהפך ועוצר את מסעה.
קפטן נמו מנסה לחלץ את הצוללת, ללא הצלחה.
הוא מגלה כי הצוללת נמצאת במנהרה תת־ימית, החסומה מכל צדדיה בקרחונים.
הוא מחליט כי הנאוטילוס תעלה על פני המים, באופן אנכי.
הוא מורה על חציבה ידנית של הקרח המצוי מעל הצוללת.
הצוות מצליח לסלק את רוב הקרח המפריד בין הצוללת לבין פני הים אך אספקת האוויר לצוללת בסכנה.
לאחר שישה ימים ללא מגע עם אוויר כדור הארץ מפעיל קפטן נמו את מנועי הצוללת, מזרים קיטור לעבר הקרח שחוסם את דרכה ומפלס לה דרך כלפי מעלה.
הם עוברים את ארץ האש, שפך נהר האמזונאס, ומגיעים לאזור של בעלי חיים ימיים ענקיים.
זרועות המפלצות הימיות נתקעות במדחפים והצוללת נעצרת.
המפלצות, בעלות עור רך, אינן נפגעות מכדורי רובה.
וכך 12 מלחי האונייה יוצאים לקרקע האוקיינוס, מצוידים בגרזנים, פוגעים במפלצות ומרחיקים אותן ממדחפי הצוללת.
קפטן נמו מצטער כי המלח נפגע ולא יגיע ל"קברות האלמוגים".
הוא עצמו נפצע ומצב רוחו ירוד.
הצוללת ממשיכה עם זרם הגולף מול חופי צפון אמריקה.
הם מגיעים להר בקרקעית האוקיינוס, וקפטן נמו מכריז: "זה המקום".
ה"הר" מכסה על שרידי אונייה שרב החובל בחר להטביע, לאחר שהפסיד בקרב ימי.
הנוסעים נחרדים מהגורל הצפוי להם.
בינתיים הופיעה במקום, מול חופי אירלנד, אוניית מלחמה משוריינת הערוכה במיוחד ללחימה נגד נאוטילוס.
הגיבורים מבקשים מקפטן נמו לחוס על צוות האונייה ולא לפגוע בה.
אך הוא ממשיך, בהכריזו: "אני הצדק, אני המשפט, אני הסובל".
הוא פוגע באונייה וצופה ביורדי הים הטובעים במצולות.
ליבו נשבר, הצוללת ממשיכה בנסיעה ללא מנהיג, נעה ונדה, ליעד לא ידוע, כאשר הקברניט אינו שולט עוד במצב.
קפטן נמו יושב ליד העוגב וגונח "אלי, הכול יכול, די ודי".
גיבורי הספר מונים כבר שבעה חודשים את מסעם הכפוי.
הצוללת מגיעה לים הצפוני והם מבקשים לעזוב את הצוללת.
מפקדה משיב להם: "מי שבא לצוללת אינו יוצא לעולם".
הם מכינים סירה במטרה לברוח מהצוללת.
הצוללת נסחפת למערבולת, הסירה נחלצת ממנה, ויחד עם הגיבורים, מגיעה לחופי נורווגיה.
שאלת גורלו של קפטן נמו נענית בספר אי התעלומות – ספר אחר של ז'ול ורן.
כמו בכל ספריו, גם בספר זה עוסק ורן בסוגיות מדעיות.
בספר זה הוא דן בעיקר במדעי הביולוגיה, פיזיקה, אוקיינוגרפיה וגאולוגיה.
ורן מתאר בספר את התצפיות ואת חידושי המדע שמגלה פרופסור פייר ארונקס, מהמוזיאון של פריז, במסעו מתחת למים.
חלק מהתצפיות או החידושים עודם, בגדר פרי דמיונו של מחבר הספר.
"הקיים בעל חיים ימי המסוגל לחולל נזק כזה?" – ארונקס העריך, בטרם פגש בצוללת, כי מדובר בחד־קרן ימי.
הדג המוכר הוא באורך 18 מטר.
הוא מוכן להכפיל את אורכו פי עשרה, לקבוע לו מידות פרופורציוניות ולהוסיף לו חרב שן באורך 2.5 מטר כמו שמוצג במוזיאון שלו.
התוצאה של התנגשות דג כזה עם האונייה, להערכתו, עלולה לגרום לנזק שנצפה.
קיום תותח משוכלל – התותח על האונייה יורה קליעים בצורה חרוט במשקל 4 ק"ג, למרחק ממוצע של 16 ק"מ.
"בעל חיים ימי, אם הוא קיים, הרי חוזק עורו יהיה שקול ללוח ברזל רקוע בעובי של 20 סנטימטר" – חישוב הלחץ של מי הים על הדג מראה כי עליו לעמוד בלחץ של 17,568 ק"ג.
מאכלים מתוצרת החי והצומח בים – להלן רשימה חלקית: בשר ממותן צב ימי הנראה כבשר אדום, כבד דולפין הנחזה לבשר חזיר, מלפפון הים שהמלזים טוענים שאין לו מתחרים בעולם כולו, קרם חלב המופק מעטיני יונק ימי, סוכר המתקבל משטחי עצים גדולים בים הצפוני וריבה משושנת ים.
מכשירים לניווט הצוללת – קפטן נמו מציג את אוסף המכשירים שברשותו ובין השאר: "כוס חיזוי סערות" – בחינת תוכן הכוס מאפשרת לחזות את התקרבות הסערות בים, משקפות יום ולילה לצפייה לכל מלוא האופק – בעת עליה על פני המים ומד טמפרטורה המסוגל למדוד חום בשכבות מי הים.
יצור החשמל – החשמל בצוללת נוצר בעזרת סוללות נתרן.
הנתרן מופק ממי הים, מתרכב עם הכספית שאינה מתכלה.
כל מה שעל צוות הצוללת לעשות הוא להפיק נתרן (ממי הים) עבור תאי יצור החשמל.
זיקוק הנתרן ממי הים נעשה בעזרת שריפת הפחמים המצויים בים (Underwater Coal).
קפטן נמו טוען שעצמתן של סוללות הנתרן הוא פי 2 מסוללות האבץ, המקובלות בעולם.( חלק ראשון, פרק 12).
חישוב משקל ונפח הצוללת במטרה שרק עשירית ממנה יצוף על פני המים (חלק ראשון, פרק 13)
ציוד האמודאי – כולל אספקת אוויר עד 10 שעות ורובה הפועל בלחץ אוויר ויורה כדורי זכוכית עם ציפוי פלדה.
צפיפות המלחים במי האוקיינוסים שונה מאוקיינוס לאוקיינוס.
אוקיינוגרפיה של הים התיכון – כיווני זרימת מי הים, היות אירופה ואפריקה יבשת אחת ופיצולו של הים התיכון לשתי ימות: אגן מזרחי ואגן מערבי, כאשר הגבול הוא קו סיציליה־תוניס.
הסרט 20,000 מיל מתחת למים הופק בשנת 1954 ומבוסס על הספר המתאר את מסע הצוללת נאוטילוס מתחת למים במשך כשבעה חודשים, מאיי יפן עד לחופי נורווגיה, דרך האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי והאוקיינוס האטלנטי.
הוא נחשב לסרט הראשון, בעל ממדים יוצאי דופן, בסדרת סרטי ז'ול ורן.
הוא צולם באולפני וולט דיסני.
חלקים מהתפאורה כמו הצוללת הוצגו באפקוט ב"אורלנדו" שבפלורידה ואפילו ניתן למבקרים בתערוכה לשוט בתוכה.
דגם הצוללת היה לצורכי צילום חיצוניים.
הוא היה קטן לאין שיעור מגודל הצוללת כפי שמתואר בספר.
במאי הסרט היה ריצ'רד פליישר ולתפקידים הראשיים נבחרו השחקנים: קירק דאגלס בתפקיד נד לנד, ג'יימס מייסון כקפטן נמו ופול לוקאס היה פרופסור ארונקס.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר והיה מועמד לשני פרסים נוספים.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הגדולים של חברת וולט דיסני.
20,000 מיל מתחת למים – סרט הנפשה משנת 1985, שהופק על ידי אולפני ההנפשה ברבנק.
20,000 מיל מתחת למים – סרט הנפשה משנת 2002, שהופק כחלק מסדרת הסרטים "DIC Movie Toons".
לספר יצאו מספר תרגומים בעברית
במצולות ים: ספורי ידיעות טבע הים מעלפות בספור מנסיעה סביב כדור הארץ בלב ימים יסודתם בשפת צרפת.
עותק סרוק באוסף הספרייה הלאומית.
עשרים אלף מיל מתחת למים, אוריאל הלפרין – יונתן רטוש, אמנות, תל אביב, 1925, 1955.
שמונים אלף מיל מתחת למים, אוריאל הלפרין – יונתן רטוש, אמנות, תל אביב, 1930.
20,000 מיל מתחת לפני הים, איטלה רימיני, מזרחי, תל אביב, 1967
20,000 מיל מתחת לפני המים, שלומית קדם, עורך אוריאל אופק, לפי אולפני וולט דיסני, שלגי, תל אביב, 1976.
20,000 מיל מתחת למים, עדית זרטל, כתר, ירושלים וספרית מעריב, תל אביב, 1977.
עשרים אלף מיל מתחת לפני־הים, אביטל ענבר, ספרית מעריב, תל אביב, 1990.
עשרים אלף מיל מתחת למים, בינה אופק, עופרים, תל אביב, 1999. גרסת ספר האודיו לתרגומה של אופק הופקה על ידי סוניקבוקס ב־2010.
20,000 מיל מתחת לפני הים, איטלה רימיני, דני ספרים, קריית גת, 2002.
עשרים אלף מיל מתחת למים, עמיחי הדרי, קוראים, 2005.
עשרים אלף מיל מתחת למים, מרים בן־שחר, כתר קלאסיקה, 2011.
הספר תורגם ליידיש בשנת 1890 על ידי מקס בוקנסקי.
לפי מגילת אסתר (פרק ט פסוקים ז' עד י') עֲשֶׂרֶת בְּנֵי הָמָן היו עשרה מבניו של המן האגגי וסופם היה שנהרגו בי"ג באדר ונתלו למחרת היום על העץ עליו היה תלוי אביהם (שנתלה אחד עשר חודשים קודם לכן, בניסן של השנה שקדמה).
בני המן היו נכדיהם של המדתא ושל אמתלאי בת עורבתי.
הם היו צאצאיו של אגג מלך עמלק.
עשרת בני המן (כמוזכר ב) הם:
שם אודות אודות השם 1 פַּרְשַׁנְדָּתָא לפי המדרש היה הגמון בקרדוניא.
שלח לאביו קורה באורך 50 אמה, אותה לקח מתיבת נח.
מאוחר יותר נתלה על אותה קורה.
השם פרדשנדתא נמצא על חותם גליל ארמי מהתקופה האחמנית.
יש הסוברים ששמו במקור הוא parshno + Dāta שפירושו: נברא למלחמה.
לעומת זאת, יש הסוברים ששמו במקור הוא parshno + Data שפירושו: נתון לשאלות.
יש הסוברים שהמקור לשם הוא מהמילה Parshinta, ולפי זה יהיה פירוש השם Parshinta + Dāta, היינו: נולד ססגוני או נברא על ידי הססגוני, תוארו של אחד האלים הפרסיים.
פרופ' שוורץ אמר ששמו במקור הוא Parshanta + Dāta, כלומר נולד לאדם ססגוני.
2 דַּלְפוֹן עד כה פירוש שמו לא הובהר לחלוטין.
באכדית דומה לו השורש דלפ (dulup; דולופ) שפירושו בעל תכונות גופניות מסוימות, ובעיקר בעל מום.
יש האומרים שהיו לו נדודי שינה ויש האומרים שמקורו מהמילה הארמית דלפנא שפירושה, בעל עיניים דולפות.
3 אַסְפָּתָא רוב החוקרים סוברים שהשם הוא קיצור של המילה: Aspa-Dāta.
חלקה הראשון של המילה, Aspa, פירושו סוס.
על פירוש השם אספתא הוצעו שתי הצעות: הצעה אחת היא שפירוש השם אספתא הוא פרש וההצעה השנייה סוברת שפירוש השם הוא ניתן מאת הסוס הקדוש.
4 פּוֹרָתָא יש חוקרים הסוברים ששמו מגיע מהמילה paura-da שפירושה הנותן הרבה או החונן.
חוקרים אחרים סוברים שפירוש השם הוא "ניתן על ידי המזל".
5 אֲדַלְיָא יש הסוברים ששמו מגיע מהפרסית Âdârya שפירושו נכבד, ראוי ויש הסוברים ששמו מגיע מהמילה Adolios שפירושה הוא המערבי, הבא מן המערב.
6 אֲרִידָתָא רוב החוקרים סוברים שחלקו הראשון של השם (ארי) הוא קשור לאלוהות או לעם הארי.
יש מספר הצעות לפירוש שמו של ארידתא.
המקובלות והמוסמכות ביותר הן: Harridâta שפירושו מתנת האל הארי, ari-dâta שפירושו נדיב או ariya-dâta שפירושו יוצא מגזע האריים.
7 פַּרְמַשְׁתָּא לפי רוב החוקרים, שמו של פרמשתא נגזר מהמילה Paramesta שפירושה, הראשון במעלה.
8 אֲרִיסַי חוקרים סוברים ששמו מגיע מהשפה ההודית ופירושו גר בין האריים.
9 אֲרִידַי יש הסוברים שפירוש שמו של ארידי הוא "מתנת העם הארי", ואולי יש קשר בין שם זה ובין שם העיר ארוד, הנזכרת בדברי הימים של שלמנאסר השלישי.
לעומת זאת, יש הסוברים ששמו במקור הוא "ariya dî ariya Dây" שזה בפרסית עתיקה "מראהו הוא של בן העם הארי".
10 וַיְזָתָא הוצעו מספר אפשרויות לפירוש שמו.
לפי המדרשים היו להמן בנים רבים נוספים.
בתלמוד הובא כמה דעות בכך, יש אומרים 30 בנים, יש אומרים תשעים, ויש אומרים 208: .
רש"י על מגילת אסתר בשם חז"ל מפרש שאלו העשרה שנהרגו ונתלו הם אותם אלו שכתבו דברי שטנה על היהודים ועל ירושלים, כפי שכתוב בספר עזרא ד, ו.
בניו של המן נזכרו גם בפיוט מעוז צור המושר בחנוכה לאחר הדלקת הנרות:
לכתיבת וקריאת עשרת בני המן במגילה הכשרה למקרא מגילה בפורים ישנם מאפיינים מיוחדים:
בעת קריאת המגילה, נוהגים ברוב המקומות, שהציבור קורא בעצמו את קטע המתאר את תלייתם החל מהמילים 'ואבד חמש מאות איש', עד המילה 'עשרת'.
על פי התלמוד הבבלי במסכת מגילה, יש לקרוא בעת קריאת המגילה, את שמותיהם של עשרת בני המן, יחד עם המילה "עשרת" שאחריהם, בנשימה אחת.
להורות שכולם יצאה נשמתם בפעם אחת, ולכתחילה נפסק להלכה שיש לעשות כך.
יש הסוברים שמי ששכח או לא מסוגל לקרוא בנשימה אחת, יחזור ויקרא, אמנם להלכה אין צריך לחזור ובדיעבד הוא יצא ידי חובתו.
שמות עשרת בני המן צריכים להיכתב בצורה הנקראת "אריח על גבי אריח ולבנה על גבי לבנה".
דהיינו: שני טורים המסודרים אחד בצד ימין ואחד בצד שמאל.
על פי הפרשנות המקובלת לגמרא, עשרת בני המן צריכים להיכתב בעמודה נפרדת, ללא טקסט לפניהם ולאחריהם.
דין זה גרם לכך שבמגילות בעלות מספר שורות רב, שמות בני המן נכתבים בגופן גדול יותר, על מנת שיתפסו מקום של כמה שורות.
בספרי המסורה מובא סימן, כי כל השמות שנגמרים בהברה "תא" (פרשנדתא, אספתא, פורתא, ארידתא, פרמשתא, ויזתא) טעמם הוא במלעיל, ואילו שאר השמות (דלפון, אדליא, אריסי, ארידי) טעמם הוא במלרע.
בשפת היום-יום השתמרו ביטויים שונים משמותיהם של עשרת בני המן.
דלפון - משמש ככינוי לעני מרוד.
ויזתא - הוא כינוי לשלומיאל ולא יוצלח.
פרשנדתא - הוא אחד מכינוייו של רש"י שמשמעותו פרשן-דתא, כלומר פרשן הדת זאת כהוקרה לפירושיו רחבי ההיקף על התנ"ך והתלמוד.
עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות הם עשרה עצמים שעל פי חז"ל במשנה נבראו ברגע האחרון של סיום בריאת העולם, בערב שבת בראשית קודם שנשלמה הבריאה.
בכל אחד מהעשרה יש משהו נסי.
המסורות היהודית נחלקת בשאלת זהותם של עשרת הדברים.
על פי הנאמר במסכת אבות:
לפרשנותו של רבי עובדיה ברטנורה, עשרת הדברים הם:
"פי הארץ" - לבלוע קורח ועדתו.
"פי הבאר" - בארה של מרים שהייתה הולכת עם ישראל במדבר בכל המסעות.
ויש אומרים שפתחה פיה ואמרה שירה שנאמר "עלי באר ענו לה".
"פי האתון" - בין השמשות נגזר על אתונו של בלעם שתדבר עם בלעם.
"והקשת" - לאות ברית שלא יהיה עוד מבול.
"המן" - שירד לישראל ארבעים שנה במדבר.
"והמטה" - שנעשה בו האותות ושל סנפרינון (אבן ספיר) היה.
"והשמיר" - בעל חיים אגדי המוזכר בתלמוד ובספרות האגדה היהודית, בעל יכולת לבקע כל חומר שאיתו הוא בא במגע.
"והכתב" - צורת האותיות שהיו חקוקות בלוחות.
"והמכתב" - שהיו נקראים מכל הארבעה צדדים.
באותה משנה מוזכרים גם המזיקים, קבורת משה וקבורת אברהם, והצבת הראשונה.
בתלמוד הבבלי ישנה מסורת שונה מן המשנה שלעיל לאותם עשרה דברים שנבראו בערב שבת:
ריה"ל בספרו "הכוזרי" טען כי מאמר זה מנסה לתאם בין חכמת הטבע לבין אמונת התורה בכך "שגם שנויי הנוהג מקורם בטבע, כי כך הותנה עליהם ברצון הקדמון, וכך הוסכם עליהם מששת ימי בראשית".
באופן דומה כתב הרמב"ם בפירוש המשניות, שכל הנסים טבעם הושם כבר בבריאה או בסופה כמו אלו העשרה או בימי הבריאה עצמה כמו קריעת ים סוף ביום השני שבו נחלקו המים, ועמידת השמש ליהושע ביום הרביעי שבו נבראה השמש.
"אמרו שביום השישי שם בטבע הארץ שתשתקע קרח ועדתו, ולבאר שיוציא המים, ולאתון שידבר, וכן השאר.
וכתב הוא התורה הכתובה לפניו יתברך כמו שאמר ולא נודע איך הוא, והוא אמרו ואתנה לך את לוחות האבן, והמכתב הוא הכתיבה שעל הלוחות כמו שאמר והמכתב מכתב אלהים הוא חרות על הלוחות."
ובדומה גם לפי רבנו בחיי, מאמר זה של חז"ל בא לתמוך בדעה כי מששת ימי בראשית אין שום שינוי בבריאה, וכל הנסים והנפלאות שנעשו לאחר מכן כבר הושמו בטבע העולם ולכן אין בדבר יציאה מגדר הטבע.
את מספרם הוא מסביר בכך שכל דבר שבקדושה ראוי לו המספר עשרה כמו המאמרות שנברא בהן העולם ועשרת הדיברות ומניין.
תלמידו יום-טוב ליפמן הלר בעל "התוספות יום טוב" מסביר מדוע דווקא עשרה חפצים אלו נבראו, לפי קשרם לעשרה מאמרות שנברא בהם העולם.
עשרים וארבעה ראשי איברים הם כינוי לאיברים מסוימים בגוף שעבד כנעני יוצא לחירות כשאדונו פצע אותו באחד מאיברים אלה.
בתלמוד למדו דין זה מפסוק בפרשת משפטים: .
אף שבתורה מדובר רק בפגיעה בעין או בשן, חז"ל קיבלו שמדובר באבות טיפוס לכל איבריו שאם נפגעו ונחתכו אינם חוזרים לגדול, והרחיבו זאת לכל 24 האיברים הדומים להם, שאף בהם כריתתם מחייבת את האדון לשחרר את עבדו.
לגבי השימוש דווקא בשן ובעין בציווי המקראי, מבואר בגמרא (קידושין כד) שהעבד משתחרר גם אם נפגעו איברים שהעבד לא נולד איתם (בדומה לשן) אך רק כשמדובר באיברים שאין להם תחליף (כעין) ולא, לדוגמה, בשן חלב שאחרת תצמח במקומה.
במשנה מבואר שעבד יוצא לחירות מאדונו בשלוש דרכים: או על ידי תשלום כסף לאדון, או על ידי קבלת שטר שחרור, ואפשרות שלישית היא במקרה שהאדון פצע את עבדו וחיסר את אחד מאבריו, במקרה כזה חייב האדון להעניק לעבד שטר שחרור.
בנוסף לזה צריך העבד לטבול טבילה נוספת על טבילת העבדות שלו, ובטבילה זו הוא משתחרר והופך לגר יהודי לכל דבר ועניין:
במשנה מנו את כל 24 האיברים:
אצבעות הידיים והרגליים (20), ראשי האזניים (1), ראש החוטם (1) ראש הגווייה (1), וראשי הדדים שבאישה (1) לדעת הרב שמואל שטראשון, ראשי האוזניים נחשבים כשני ראשי איברים, וכמו כן שני ראשי דדי האישה, והמספר 24 המובא במשנה מדבר רק על ראשי איברים שבאיש, ובאישה ישנם עוד שניים.
דין נוסף הנוגע לראשי איברים הוא בדיני נגע הצרעת שאינו מטמא משום , במקרה והנגע הוא באחד מעשרים וארבעה ראשי איברים הללו.
עשרים וארבע שעות הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הישראלית "בנזין", שיצא לאור בשנת 1982.
לאחר הצטרפותו של יעקב גלעד ללהקה והפיכתו למנהלם האמנותי, עברו חברי להקת "ברקת" לתל אביב, ושינו את שמם ל"בנזין".
חברת התקליטים CBS ישראל החתימה אותם על חוזה, וכך יצא אלבומם הראשון, שהניב להיטי ענק רבים, כגון: "יום שישי", "חופשי זה לגמרי לבד", "תני לי סיבה" ו"גשם" (שהפך ללהיט שנים מאוחר יותר בביצוע אלי לוזון).
האלבום מכיל השפעות ברורות של רוק כבד, וכן בלוז רוק.
האלבום עצמו הצליח מאוד במכירות ומכר למעלה מ-50,000 עותקים.
השיר "יום שישי" נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
כמו כן, בנזין זכתה בתואר "להקת השנה".
כל השירים נכתבו על ידי יעקב גלעד והולחנו על ידי יהודה פוליקר, פרט לשיר "גשם" שהלחין יחיאל "קיטש" אמסלם.
חברי הלהקה עיבדו והפיקו מוזיקלית את כל השירים במשותף עם יעקב גלעד, יעקב מורנו ויהודית רביץ.
האלבום ביסס את מעמדה כאחת מלהקות הרוק המצליחות בישראל, וגישתה המוקפדת, הן במובן האמנותי והן במובן הטכני, היוו מודל איכות ללהקות שבאו אחריה, והשפיעו רבות על תעשיית המוזיקה בישראל.
על עטיפת האלבום נראים חברי הלהקה עומדים על גשר מוזס בתל אביב בשעת בין ערביים (צילום מאת מיכל היימן).
יהודה פוליקר – שירה (פרט ל"גשם" ו"תני לי סיבה"), קולות ליווי, גיטרה חשמלית וגיטרה אקוסטית
יחיאל ("קיטש") אמסלם – גיטרה, שירה ("גשם"), קולות
אלי חדד – מערכת תופים, שירה ("תני לי סיבה"), קולות
יהודית רביץ – גיטרה 12 מיתרים ב"גשם", תוף מרים, קולות
עשרה שקלים חדשים הוא המטבע בעל הערך הגבוה ביותר בסדרת השקל החדש.
המטבע הונפק לראשונה בישראל בשנת ה'תשנ"ה (1995), וזאת לאחר ששטר כסף בשווי זה הונפק משנת ה'תשמ"ה (1985) עם המעבר משקל ישן לשקל החדש.
השטר מסדרה א' של השקל החדש, הזהה בעיצובו לשטר בערך של 10,000 שקלים שעיצב אשר קלדרון, נשא את דיוקנה של ראש ממשלת ישראל הרביעית, גולדה מאיר.
בחזית השטר, לצד דיוקנה של מאיר, הופיע עץ מסוגנן שענפיו שלובים, כאשר ברקע מנורת שבעת הקנים והמילים "שלח את עמי" באותיות זעירות.
בגב השטר תמונתה של גולדה מאיר בתוך קהל מול בית הכנסת הכוראלי במוסקבה, לאחר שהגיעה לשם בתור שגרירת ישראל, עם המלים "שלח את עמי", הפעם הן באותיות גדולות והן באותיות זעירות.
הצבע השליט בשטר הוא כתום, ומידותיו הן 13.8 ס"מ אורך על 7.6 ס"מ רוחב.
מעוין בצד הפנים מימין למעלה הופיע כסימן ללקויי ראייה.
לאחר יציאת השטר מן המחזור הונפק ב-7 בפברואר 1995 מטבע דו-מתכתי, לראשונה בישראל, בשווי עשרה שקלים חדשים, שטבעתו החיצונית עשויה מפלדה מצופה בניקל ואילו מרכזו עשוי ארד מצופה באורייט.
מסתו של המטבע 7 גרם, עוביו 2.2 מ"מ וקוטרו 23 מ"מ, כאשר מרכזו הזהוב בקוטר 16 מ"מ.
על פי נתוני החברה הישראלית למדליות ולמטבעות, הוטבעו 28,224,000 מטבעות.
בצד הנושא של המטבע, אשר עוצב על ידי ראובן נוטלס, מוטבע דקל מניב תמרים, שלמרגלותיו שני סלים קלועים ובתוכם תמרים.
משמאל לדקל, על פני הטבעת, מופיע סמל מדינת ישראל, ובמחצית הימנית של הטבעת מופיע הכיתוב "לגאלת ציון" בכתב העברי הקדום ובכתב עברי בן ימינו.
לאורך מחצית ההיקף הימני של העיגול הפנימי מוטבעות פנינים, ואילו מצד שמאל המטבע מחורץ לאורכו באופן חלקי.
מקורו של עיצוב צד הנושא הוא במטבע עברי קדום משנת 69 לספירה – השנה הרביעית למלחמת היהודים ברומאים לפני חורבן בית המקדש השני.
בצד הערך מוטבע ערך המטבע – "10 שקלים חדשים" – בעברית, בערבית ובאנגלית.
מימין לערך, בהיקף המטבע, מופיע שם המדינה בעברית, בערבית ובאנגלית, וכן שנת ההטבעה העברית.
על הטבעת משמאל אשכול תמרים, וכן חריצים, הדומים לחריצים המופיעים על צד הנושא.
בשנת 1995 הוטבע דיוקנה של ראש הממשלה גולדה מאיר על צד הנושא לפי עיצובו של גבי נוימן.
בחודש יוני 2023 דווח על הימצאות מטבעות עשרה שקלים, עם טעות הטבעה מסוג "שבר ברשומה".
עשרים העקרונות המנחים של הקראטה (בקאנג'י יפני: 松濤館二十訓) היא רשימה של כעשרים עקרונות שביסס מאסטר הקראטה גיצ'ין פונאקושי, מייסד זרם השוטוקאן.
כללים אלה מהווים את הנחות היסוד שעל כל מתאמן בקראטה לאמץ באימוניו ובחייו, במטרה "להפוך לבני אדם טובים יותר", וכדי לחקור באופן מלא יותר את היבטיה הרוחניים של דרך הקראטה (הקראטה-דו).
גיצ'ין פונאקושי, שייסד את זרם השוטוקאן, התבסס על מגוון אמנויות לחימה אוקינאוויות שנפוצו בתחילת המאה העשרים.
כחלק ממפעל חייו, הסדיר את פרקטיקת אימון הקראטה, והקפיד לטפח את ההיבט הרוחני של אמנות הלחימה, ועשרים העקרונות שמהווים בסיס לכך.
אלו שימשו את פונאקושי בהוראתו לתלמידיו, ופורטו בספר בשם זה, אשר יצא לאור בשנת 1938.
אל תשכח כי הקראטה-דו מתחיל ומסתיים עם ריי (קידה).
ראשית דע את עצמך, ואז דע את האחר.
הקראטה הוא מרדף בלתי פוסק.
יישם את דרך הקראטה בכל; שם מתגלה יופיו.
הקראטה הוא כמו מים רותחים: ללא חימום, הוא חוזר למצבו הפושר.
אל תחשוב על איך לנצח.
חשוב, במקום, על איך שלא להפסיד.
תוצאתו של קרב תלויה בכמה אדם מתמודד עם ריקנות ומלאות (חולשה וחוזק).
חשוב על ידיו ורגליו של היריב כעל חרבות.
כשאתה יוצא משערך, אתה ניצב מול מיליון אויבים.
עמידה דרוכה היא למתחילים; בהמשך, אדם עומד בעמידה טבעית.
בצע את הקאטה במדויק; קרב אמיתי הוא עניין אחר.
אל תשכח את השימוש בכח או הוויתור עליו, את מתיחת הגוף וכיווצו, את היישום הזריז או הנינוח של הטכניקה.
תמיד היה מודע, אוהב, ובעל תושייה בעודך הולך בדרך.
המשנה במסכת אבות אומרת: , אך אינה מפרטת מהם הנסים שנעשו על הים בקריעת ים סוף.
פרשנים שונים השלימו את החסר.
מכילתא דרבי ישמעאל מפרטת בקצרה את הנסים, תוך הסתמכות על פסוקי התנ"ך:
עשרה נסים נעשו לישראל על הים.
הנסים מוזכרים במדרש תנחומא ובאבות דרבי נתן בהרכב שונה מעט מזה שבמכילתא דרבי ישמעאל, ובעקבותיהם הרמב"ם בפירושו למשנה מציין "אבל היו"ד נסים שהיו על הים הם קבלה", ומפרט את הנסים על פי רמזים הפזורים בתנ"ך:
הראשון: הבקעת המים כפשוטו של פסוק: .
הב': שאחר שבקעו נעשה כקובה עד ששב כדמות גג ולא מקורה ולא משופע והיה הדרך כאילו היה נקב במים והמים מימין ומשמאל וממעל, הוא מאמר חבקוק: .
הג': שארצו נתקשה ונקפל להם כאמרו: ולא נשאר בקרקעיתו שום חומר וטיט כבשאר נהרות.
הד': שדרכי מצריים היו בחומר מדובק והוא אמרו: .
והה': שנבקעו לדרכים רבים כמספר השבטים כעין קשת עגול על זאת הצורה (=במקור מופיע ציור של קשתות, ציור המבוסס על כתב ידו של הרמב"ם) והוא אמרו: .
והו': שנקפאו המים ונתקשו כאבנים ועל זה אמר , ר"ל שנתקשו המים עד ששבו בעניין שישבור הראשים עליהם.
והז': שלא נקפאו כקפיאת שאר המים הנקפאים ר"ל חתיכה אחת אבל היו חתיכות רבות כאילו הם אבנים וסדרו קצתם על קצתם והוא אמרו: .
והח' שנקפה כזכוכית או כשהם ר"ל בהיר עד שיראו קצתם אל קצתם בעברם בו, והוא אמרו: , ר"ל שקבוץ המים היה כעצם השמים לטוהר שהוא בהיר.
והט': שהיו נוזלים ממנו מים מתוקים והיו שותים אותם.
רבינו יונה ורבי עובדיה מברטנורא בפירושיהם למשנה הלכו בעקבות הרמב"ם.
בפירוש "תוספת יום טוב" דפוס ראשון (שנדפס על ידי המחבר בפראג בשנת ה'שע"ה) שולל פירוש זה מטעם שאותן המכות שעל הים כולן היו מכת חרב הרג ואובדן, ולפיכך כולן שוות ולא ייחשב לעשרה ניסים מה שניצלו מהן.
עשרים ואחת התביעות (ביפנית: 対華21ヶ条要求, סינית פשוטה: 二十一条) היו דרישות שהגישה האימפריה היפנית בראשות אוקומה שיגנובו לממשל הרפובליקה של סין במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בינואר 1915. הדרישות נועדו להרחיב את השליטה היפנית במנצ'וריה ובמשק הסיני, ועוררו את התנגדותן של בריטניה וארצות הברית.
בהסדר הסופי זכתה יפן בחלק מתביעותיה, אבל איבדה יוקרה ואמון רבים במערב ובסין.
הציבור הסיני הגיב בחרם ספונטני על סחורות יפניות: היצוא של יפן לסין ירד ב-40%.
בריטניה נעלבה ולא ראתה ביפן יותר שותפה מהימנה.
בריטניה (וארצות הברית) הכריחו את יפן לוותר על מערכת התביעות החמישית שנועדה לתת ליפן מידה רבה של שליטה בכלכלת סין והייתה מובילה לסיום מדיניות הדלת הפתוחה שהנהיגה ארצות הברית.
יפן וסין הגיעו לסדרה של הסכמים שמימשו את ארבע מערכות התביעות הראשונות ב-25 במאי 1915.
יפן ראתה בצפון סין ובמנצ'וריה אזורי השפעה בעקבות ניצחונותיה במלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן.
כך הצטרפה למעצמות האימפריאליסטיות האירופיות במרדף לביסוס שליטה פוליטית וכלכלית על סין הקיסרית תחת שושלת צ'ינג.
בהפלת שושלת צ'ינג במהפכת שינהאי ובהקמת הרפובליקה החדשה של סין, ראתה יפן הזדמנות להרחיב עוד יותר את השפעתה בסין.
האימפריה הגרמנית השתלטה על מחוז שאנדונג כחלק מזיכיון מפרץ קיאוצ'ואו (גְ'יָאוג'וֹאוּ) שניתן לה בסין ב-1898. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הכריזה יפן מלחמה נגד גרמניה ב-23 באוגוסט 1914, והבטיחה את הניצחון ב-7 בנובמבר 1914 לאחר סיום המצור על צִ'ינגדאו.
21 התביעות חולקו לחמש קבוצות:
הקבוצה הראשונה (ארבע תביעות) אישרה את ההתקפה האחרונה של יפן על הנמלים והמפעלים הגרמניים במחוז שאנדונג, והרחיבה את תחום ההשפעה של יפן על מסילות הברזל, על החופים ועל הערים הגדולות של המחוז.
קבוצה שנייה (שבע תביעות) כללה תביעות הנוגעות לאזור מסילת הרכבת הדרום-מנצ'ורית: דרישות להארכת החכירה על השטח למשך 99 שנים, להרחבת תחום ההשפעה של יפן בדרום מנצ'וריה ובמזרח מונגוליה הפנימית, להענקת זכויות התיישבות וזכות לאקסטריטוריאליות ליפנים באזורים אלו, למינוי פקידים יפניים, מנהליים וכלכליים, לממשלה הסינית, ולהענקת עדיפות להשקעות יפניות באזורים אלה.
יפן דרשה גישה למונגוליה הפנימית עבור חומרי גלם, כאתר ייצור, וכחיץ אסטרטגי נגד הכוחות הרוסיים המתגברים באזורים הללו.
הקבוצה השלישית (שתי דרישות) העניקה ליפן שליטה על חברת כריית מתכת במרכז סין (הָאן-יָאנְג, דָאיֵה, פִּינְגְשְׂיָאנְג), שהיה לה חוב גדול ליפן.
קבוצה 4 (דרישה אחת) אסרה על סין ויתורים נוספים לכוחות זרים על אזורי חוף או על איים.
קבוצה 5 (שבע דרישות) הייתה האגרסיבית ביותר.
סין נתבקשה לשכור יועצים יפניים שיוכלו לנהל את המשטרה ואת האוצר של סין.
יפן תהיה מוסמכת לבנות שלוש מסילות ברזל גדולות, וגם מקדשים ובתי ספר בודהיסטיים.
יפן תשיג שליטה אפקטיבית על פוג'יין, השוכנת מול טאיוואן שנמסרה ליפן ב-1895, מעבר למצר טאיוואן.
היפנים, שהבינו שהדרישות מרחיקות-הלכת של הקבוצה החמישית יובילו לדחיית התביעות כולן ולתגובה שלילית של סין ושל המערב, ניסו בתחילה לשמור על תוכן המסמך בסוד.
הממשלה הסינית ניסתה לדחות את תגובתה זמן רב ככל האפשר, והדליפה את מלוא תביעותיהם של היפנים למעצמות אירופיות.
סין קיוותה כי הפגיעה האפשרית באינטרסים הפוליטיים והכלכליים של מעצמות המערב תסייע להגביל את יפן.
לאחר שסין דחתה את הצעתה המתוקנת של יפן ב-26 באפריל 1915, התערבו הגנרו והסירו את קבוצת הדרישות החמישית מהמסמך, שכן התברר כי הממשלה הסינית מתנגדת לדרישות אלו מכל וכל.
מסמך קצר יותר בשם "שלוש עשרה התביעות" הועבר ב-7 במאי בצורת אולטימטום; המועד האחרון לתגובה היה כעבור יומיים מהגשת המסמך.
יואן שה-קאי, שהתחרה עם מצביאים מקומיים אחרים על מעמד שליט סין, לא היה מוכן לסכן את מעמדה של סין במלחמה עם יפן, ובחר בפייסנות.
הצורה הסופית של האמנה נחתמה על ידי שני הצדדים ב-25 במאי 1915.
ישנה הסכמה בקרב ההיסטוריונים כי התביעות הובילו לתוצאה שליליות בעיקרן.
ללא הקבוצה החמישית, האמנה החדשה העניקה ליפן זכויות מעטות בלבד שלא היו לה כבר בסין.
ארצות הברית הביעה חוסר-נוחות מופגן מדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה.
בהודעה שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915 הביעה ארצות הברית את דאגתה מהפרעות נוספות לריבונות הסינית, אף שהיא הכירה ב"אינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, במונגוליה ובשאנדונג.
לאחר מכן, יפן וארצות הברית ניסו להגיע לפשרה.
כתוצאה מכך, נחתם בשנת 1917 הסכם לנסינג-אישי בין המדינות, שאושר על ידי ועידת השלום בפריז בשנת 1919. במסגרת ההסכם התחייבו שתי המדינות לקיים את מדיניות הדלת הפתוחה, ובה בעת הכירה ארצות הברית ב"אינטרסים המיוחדים" של יפן בחלקים מסין.
בריטניה הגדולה, בעלת בריתה הקרובה ביותר של יפן, הביעה דאגה לגבי מה שנתפס כגישה דיפלומטית שתלטנית ובריונית של יפן, ומשרד החוץ הבריטי בפרט לא היה מרוצה מהניסיונות היפניים לייסד, למעשה, פרוטקטורט יפני על כל סין.
בסין, פעולותיה של יפן הובילו להשפעות פוליטיות שליליות ביותר.
הצגת התביעות הובילה, לצד אירועים אחרים, לחשדנות כללית כלפי יפן, תרמה להתפתחות תנועת הארבעה במאי, ולהתפשטות הלאומנות בסין.
יפן זכתה להכרה דיפלומטית אירופאית בטענתה לשליטה על מחוז שאנדונג בהסכם ורסאי (למרות התנגדותה של המשלחת הסינית, שבשלה סירבה לחתום על ההסכם).
ההתעקשות תרמה לחשדנות של ממשלת ארצות הברית ולעוינות סינית רחבת-היקף, שהובילה בין יתר לחרם נגד סחורות יפניות.
בשנת 1922, במסגרת הוועידה הימית בוושינגטון, ויתרה יפן על השליטה בשאנדונג בלחץ המעצמות.
עשרה ברמדאן היא עיר במחוז א-שרקיה שבצפון מצרים.
עשרה ברמדאן היא בין הערים המתועשות ביותר במצרים.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 263,321 בני אדם.
היא נהנית מקרבה לבירת מצרים, קהיר, ונחשבת לחלק מקהיר רבתי.
העיר נוסדה בשנת 1977 במטרה למשוך מהגרים ומקומיים מתוך כוונה לספק הזדמנויות תעסוקה לנוער המדינה, כמו גם להרחיק אנשים מעמק הנילוס כדי להקל על הלחץ על התשתיות הקיימות ולהפחית עומסים.
העיר נקראה על שם התאריך ב בו פרצה מלחמת יום הכיפורים, ומבחינה זו יש בשם דמיון אטימולוגי למקרה של העיר שישה באוקטובר.
עשרה ברמדאן ממוקמת על הכביש המהיר המדברי של קהיר-איסמעיליה, במרחק 46 ק"מ מקהיר ו-20 ק"מ מהעיר בילביס.
47 מיליון לירות מצריות הושקעו בייעור בעיר.
חלק מהתעשיות הקיימות בעיר כוללות תעשיות אלקטרוניקה, עיבוד מזון, בגדים מוכנים, פלסטיק, נייר, טקסטיל, חומרי בניין, פלדה, תרופות ורהיטים.
ישנם אזורי תעשייה רבים בעיר.
עשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים היא סדרה של עשרה ציורים בהדפס רשת על בד משנת 1980 מאת אנדי וורהול.
נוצרו חמש מהדורות של הסדרה.
ב-1979 החל וורהול לעבוד על הסדרה שהוצעה לו על ידי סוחר האמנות רונלד פלדמן.
נושאי הדיוקנאות נבחרו על ידי פלדמן לאחר התייעצות עם מנהלת בית הספר לאמנות של המרכז הקהילתי היהודי בוושינגטון, רות לוין, ועם מנהלת הגלריה של המרכז, סוזן מורגנשטיין.
פלדמן יזם את הפרויקט במקור על פי דרישתו של סוחר אמנות ישראלי לסדרת דיוקנאות של גולדה מאיר.
וורהול כינה את הסדרה "גאונים יהודים".
הסדרה הוצגה לראשונה במרכז הקהילתי היהודי של וושינגטון ברוקוויל, מרילנד במרץ 1980. בספטמבר 1980, הוא הוצג במוזיאון לואו לאמנות באוניברסיטת מיאמי בקורל גייבלס, פלורידה.
הסדרה הוצגה לאחר מכן במוזיאון היהודי של ניו יורק מספטמבר 1980 עד ינואר 1981. לאחר התערוכה הראשונית שלהם, הציורים הוצגו בבתי כנסת ובמוסדות יהודיים ברחבי ארצות הברית.
הסדרה הוצגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון בין ינואר ליוני 2006, ושבה למוזיאון היהודי של ניו יורק ב-2008 בתערוכה בשם "היהודים של וורהול: 10 דיוקנאות שנחשבו מחדש".
הסדרה הוצגה באחוזת Waddesdon בבקינגהמשייר, אנגליה, בשנת 2011. סט הדפסי הרשת של הסדרה נתרמו למוזיאון היהודי של ניו יורק על ידי לוריין ומרטין בייטלר בשנת 2006.
שני סטים נמצאים בדה מוינס, איווה.
אחד במרכז לאמנות דה מוין ושני בבית הכנסת תפארת ישראל.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לואי ברנדייס
ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר
הביקורות לתצוגה המקורית היו מעורבת ולעיתים אף עוינת מאוד.
מבקר פילדלפיה אינקוויירר כינה את הסדרה "Jewploitation" (הלחם של יהודי ונצלנות) ומבקר של וילג' ווייס כתב שהתוכנית הייתה "צבועה, צינית ונצלנית".
המבקרת קארי ריקי חוותה ביקורת חיובית יותר עבור Artforum, וציינה שהציורים מייצרים "תערובת בלתי צפויה של אנתרופולוגיה תרבותית, דיוקנאות, חגיגת הסלבריטאיות וחקר האינטלקטואליות - הכל בו זמנית".
מטעם גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון נכתב ב-2006 כי הציורים "מקדמים עדינות ותחכום חדשים במונחים טכניים.