tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדעה הרווחת היא שכ-85% מהחול הנייד בעולם נמצא בימות חול שגודלם עולה על 32,000 קמ"ר.
ימות חול מרוכזות בין קווי רוחב 20° ל-40° בהמיספירות הצפונית והדרומית, וכוללים אזורים שעוברות בהן רוחות הסחר.
ימות חול פעילות, מוגבלות לאזורים שבהם כמות המשקעים אינה עולה על 150 מ"מ בשנה.
הגדולות שבהן מצויים בצפון ודרום אפריקה, מערב אסיה ומרכז אוסטרליה.
ימות חול ושדות דיונות נוצרים על פי רוב במקומות שופעי חול יבש ומשוחרר כמו ואדיות, דלתה, מישורי הצפה, אגמים שיַבשוּ וחופים.
כמעט כל ימות החול הגדולות ממוקמות במורד הרוח ממישורים וערוצי נהר יבשים, שלא יכלו לקיים צמחייה ולכן היו נתונים לסחיפה מתמשכת של הרוח.
חול ממקומות כאלו נודד עם כיוון הרוח ונערם לדיונות גדולות במקומות בהם התנועה נחלשת ואף נעצרת בשל חסמים טופוגרפיים.
נדידת החול עשויה להרחיק מאות ואלפי קילומטרים ממקום המוצא, ומשך התהליך אורך לפחות כמיליון שנים.
כך נוצרו מדבריות חול כגון חצי האי ערב, ימת מורזוק בלוב,
מדבר סימפסון ומדבר החול הגדול באוסטרליה.
ימות חול מחוץ לכדור-הארץ במערכת השמש
ימת חול היא מאפיין גאולוגי שיכול להימצא על כוכבי לכת בהם האטמוספירה מסוגלת לייצר שחיקה רוחית חזקה על פני הקרקע למשך תקופות ארוכות ולהביא כך להיווצרותו ולהיערמותו של חול.
ידועים כיום שני כוכבי לכת במערכת השמש מלבד כדור הארץ, בהם מצויים ימות חול: נוגה ומאדים, וכן טיטאן, אחד מירחיו של שבתאי.
ימת ליסי (בגאורגית: ლისის ტბა, ליסיס טבּא) היא ימה קטנה צפון-מערבית לטביליסי גאורגיה.
הימה משתייכת לטביליסי רבתי ונמצאת בעמק נהר הקורה.
פני השטח סלעיים ויבשים, ומכוסים בשיחי ערבה.
הימה מהווה מקום קינון של ציפורי מים וניתן להבחין באזור בזוחלים, ציפורים, שועלים וארנבות.
ין יאנג יו היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית ששודרה בג'טיקס
מספטמבר 2006 ועד אפריל 2009. הסדרה שודרה גם בדיבוב לעברית בערוץ ג'טיקס ישראל החל משנת 2007.
עלילת הסדרה מתמקדת בשני ארנבים תאומים בשם "ין" ו"יאנג" המתאמנים ב"וו-פו" אצל פנדה זקן וזועף.
וו-פו הוא סוג מיוחד של אמנות לחימה שמשלבת עוצמה עם קסם.
השניים חייבים לעבוד ביחד כדי להציל את העולם מכוחות רשע.
ליאת הר לב - ין
אסף אבידן - יאנג, בפרקים 1 עד 20.
דניאל זילברשטיין - יאנג, מפרק 21 והלאה.
גלעד קלטר - יו, הפנדה הזועף.
ין גה לינג (באנגלית Geling Yan) (נולדה ב-16 בנובמבר 1958) סופרת אמריקאית ממוצא סיני.
לינג שנולדה בשאנגחאי ברפובליקה העממית של סין ועברה לארצות הברית בעקבות המחאות בכיכר טיין-אן-מן שנת 1989. היא החלה לכתוב כעיתונאית בסוף שנות השבעים של המאה העשרים.
כתבה סיפורים קצרים, רומנים תסריטים וביוגרפיות.
בעלת תואר בוגר בספרות מאוניברסיטת Wuhan ותואר מסטר ממכללת קולומביה לאומנות בשיקגו.
חברה בגילדת כותבי הוליווד של אמריקה (כותבי תיאטרון וקולנוע ובאיגוד הכותבים של סין).
במהלך מהפכת התרבות בסין שימשה כבר בהיותה בגיל 12 כרקדנית בלהקת בידור.
שרתה בטיבט בצבא סין (צבא השחרור העממי) ושמשה אחר כך ככתבת צבאית במלחמה נגד וייטנאם שהתנהלה ב-1979. בשרותה הגיעה לדרגה המקבילה לדרגת סגן-אלוף.
פרסמה את הרומן הראשון שלה בסינית בשנת 1985. פרסמה יותר מעשרים ספרים בהוצאות שונות בסינית ובאנגלית בסין, טאיוון, הונג קונג וארצות הברית.
פשפש הנשפים, תרגמה מאנגלית: ברוריה בן ברוך.
אוסף סיפורים בשם White Snake and Other Stories (הנחש הלבן וסיפורים אחרים, פורסם בשנת 1999)
The Banquet Bug פורסם בעברית ב-2009 כפשפש הנשפים, פורסם לראשונה בשנת 2006
תסריטים ומספר כתבים שעובדו לסרטי קולנוע ובהם
Siao Yu סרט טאיווני משנת 1995
Yi ge nv ren de shi shi עיבוד לטלוויזיה שנת 2009
ימת קאווייה הפרהיסטורית (ידועה גם בכינויים "ימת לה קונטה" (Lake LeConte) ו"ים בלייק"(Blake Sea)) הייתה ימת מים מתוקים גדולה שמילאה את העמקים קואצ'לה, אימפריאל ומקסיקלי של דרום-מזרח מדינת קליפורניה בארצות הברית ומדינת באחה קליפורניה במקסיקו של ימינו במהלך מאות שנים, קודם להגעת הספרדים לאזור.
הימה הנוכחית באזור, ימת סלטון, שנוצרה עקב תאונה ב-1905, קטנה בהרבה מקודמתה הפרהיסטורית.
אורכה 55 קילומטרים, רוחבה 25 קילומטרים והיא שוכנת כ-69 מטרים מתחת לפני הים.
לעומתה, אורכה של ימת קאווייה בשיאה היה 180 קילומטרים, רוחבה 50 קילומטרים, והיא הגיעה לגובה של 12 מטרים מעל פני הים.
בין השאר היא הציפה שטחים שבהם שוכנות כיום הערים מקסיקלי בבאחה קליפורניה, ואל סנטרו (El Centro), ואינדיו בקליפורניה.
הימה קרויה על שם הקבוצה האתנית של אינדיאנים שבניה התגוררו באזור.
ימת קאווייה נוצרה כאשר נהר קולורדו התחתון שינה את מסלולו בתוך הדלתה שלו.
במקום לזרום ישירות דרומה לקצה הצפוני של מפרץ קליפורניה, הוטו מי הנהר לצפון מערב לתוך שקע סלטון, שהמקום הנמוך ביותר בו נמצא כ-80 מטרים מתחת לפני הים.
תחת תנאי אקלים דומים לאלו של תחילת המאה ה-20, נדרשו כ-20 שנים של זרימה רצופה של הנהר כדי למלא את השקע עד גובה 12 מטרים מעל פני הים.
בגובה זה גלשו מי הימה דרומה, כשמחצית ממי הימה זרמו דרך ערוץ הנהר הארדי למפרץ, ומחצית מהמים התאדו.
כאשר הנהר שינה מסלולו שוב דרומה, נדרשו לפחות חמישים שנים נוספות עד שהימה תתייבש לחלוטין.
הסיפורים על הימה הגדולה הקדומה עברו בעל פה והתושבים הילידים של האזור: הקאווייה (Cahuilla) והקומאיי (Kumeyaay) ידעו לספר על קיומה בתקופה ההיסטורית.
באמצע המאה ה-19 זיהו מבקרים אירופאים ובהם הגאולוג ויליאם פיפס בלייק (William Phipps Blake) שביקר במקום ב-1858 את העקבות לקיום הימה, כולל משקעי טופה לאורך קו החוף המקסימלי, חופים, ומשקעים של קונכיות של רכיכות של מים מתוקים.
העמים הילידים ניצלו מגוון של משאבים שמקורם בימת קאווייה השוכנת באזור הכה שונה והצחיח של מדבר קולורדו, שכללו: דגי מים מתוקים, בעיקר Gila elegans (באנגלית Gila bonytail) ו-Xyrauchen texanus (באנגלית razorback sucker), צדפות של מים מתוקים (Anodonta dejecta), עופות מים (בייחוד אגמית אמריקנית), וצמחי ביצה (סוף, אגמון וקנה).
החוקרים חלוקים בשאלת חשיבות המשאבים של ימת קאווייה לאסטרטגיות הקיום של הילידים, ועקב כך מה הייתה מידת ההשפעה של יצירת הימה והיעלמותה על הפרהיסטוריה של האזור.
יש שדמיינו יישובי קבע או יישובי קבע למחצה רבים על חופי הימה, ולכן התחוללו בהם תהפוכות חמורות כאשר נעלמו המשאבים שתמכו בקיומם, בעוד שחוקרים אחרים מתייחסים לימה כאל תופעה חולפת במסגרת אורח החיים האזורי היציב.
ימת קאווייה המודרנית בלה קינטה (La Quinta) בקליפורניה נבנתה כמאגר מים ב-1969.
יֵן חְווֵי (בסינית מסורתית: 顏回, בסינית מפושטת: 颜回, בפין-יין: Yán Huí.
521?-481 לפנה"ס) היה התלמיד החביב על קונפוציוס ואחד האישים הנערצים בקונפוציאניזם.
קיים לכבודו פולחן במקדשי קונפוציוס כאחד מארבעת החכמים.
יֵן חְווֵי ידוע גם בכינוי הכבוד שלו דְזְה יְוֵּ'אן (סינית: 子淵; פין-יין: Zǐ yuān; ווייד-ג'יילס: Tzu-yüan), וגם בשם יֵן יְוֵּ'אן (סינית: 顏淵, פין-יין: yan yuan, ווייד-ג'יילס: Yen Yüan), שילוב של שם משפחתו והכינוי שלו.
הוא גם מוכר על ידי מעריציו כ"מאסטר יֵן" או יֵן דְזְה (סינית: 顏子, פין-יין: yan zi, ווייד-ג'יילס: Yen Tzu).
יֵן חְווֵי היה יליד מדינת לו.
אביו יֵן ווּיוּאוּ (יֵן לוּ) היה אחד מתלמידיו הראשונים של קונפוציוס.
יֵן חְווֵי היה צעיר ב-30 שנים בערך מקונפוציוס, והפך לתלמיד שלו בגיל צעיר.
יֵן חְווֵי היה התלמיד החביב על קונפוציוס.
"אחרי שקיבלתי את יֵן חְווֵי, התלמידים נעשו יותר קרובים אליי" העיר פעם.
מסופר כי פעם אחת, כאשר מצא עצמו על גבעת נָאנְג עם יֵן חְווֵי, דְזְה לוּ ודְזְה גונְג, ביקש מהם קונפוציוס לספר לו את מטרותיהם השונות, והוא ישפוט ביניהן.
דְזְה לוּ פתח, וכשסיים אמר קונפוציוס "הדבר מדגיש את האומץ שלך".
לאחריו דיבר דְזְה גונְג, ועל דבריו הגיב במורה "הם מראים את צחות הלשון העילאית שלך".
לבסוף דיבר יֵן חְווֵי, שאמר: "הייתי רוצה למצוא מלך נבון ושליט חכם לו אסייע.
אפזר בין האנשים את לימוד חמש הנקודות הגדולות, ואוביל אותם באמצעות העקרונות של הטקסים והמוזיקה, כך שלא ישאפו לבצר את עריהם בחומות וחפיר, אלא יכתתו חברותם וחניתותיהם לכלי חקלאות.
ישלחו את עדריהם ללא פחד אל המישורים והיערות.
לא יפוצלו עוד משפחות, לא יהיו אלמנות או אלמנים.
אסון המלחמה יוסר לאלף שנים.
ליו' לא תהיה הזדמנות להציג את גבורתו, ולמורה לא תהיה הזדמנות להציג את כושר הדיבור שלו".
והמורה השיב "כמה נערצת סגולתו!".
כאשר היה יֵן חְווֵי בן 29, שיערו הלבין כולו, והוא מת בגיל מוקדם.
אחרי מותו של יֵן חְווֵי קונן קונפוציוס: "השמיים שכלו אותי!
השמיים שכלו אותי!" כשאמרו לו התלמידים האחרים כי הוא מפגין צער מוגזם, השיב "אני מפגין צער מוגזם?
ולמי אפגין צער מוגזם אם לא לאיש הזה?" אפילו שנים לאחר מכן, אמר קונפוציוס שאף תלמיד אחר לא יוכל לקחת את מקומו של יֵן חְווֵי, כל כך מוכשר ומסור היה.
יֵן חְווֵי, בדומה לקונפוציוס, זכה להערצה מצד הקיסר הראשון של שושלת האן.
התואר אותו הוא נושא כיום בקאנון הפולחני, "ממשיכו של החכם" (סינית: הוא 圣; פין-יין: Fù Shèng), ניתן לו בשנת 1530. כמעט כל התארים הפולחניים של הנערצים במקדש קונפוציוס תוקנו באותו זמן.
מקומו של יֵן חְווֵי הוא הראשון מבין "ארבעת המעריכים של קונפוציוס", מזרחית לקונפוציוס.
משפחת יֵן הגיעו במקור מלָאנְגְיֵה (琅邪).
המשפחה עזבה את מקום מושבה בצפון סין 317, ועקב ההרס ששרר בצפון סין עם נפילתה של שושלת ג'ין המערבית (265-420), יצאה המשפחה דרומה, כפי שמתואר ביצירה "שירה לסקירת חיי" (观我生赋).
לאחר מכן שירתה המשפחה את השושלות הדרומיות.
בשנת 495, הקיסר שְׂיָאווֶן מוֵיי הצפונית, שהעריץ את קונפוציוס ותורתו, העניק דרגה רשמית לשני צאצאים משושלתו של יֵן חְווֵי.
עם לידתו של יֵן גְ'ה-טְווֵי (531-591), אשר כתב את "שירה לסקירת חיי", הייתה משפחת יֵן תושבת הדרום כבר מזה שמונה דורות.
סבו התאבד במסגרת שביתת רעב לאחר המרד בשנת 502 נגד שושלת צִ'י הדרומית.
יֵן גְ'ה-טְווֵי עצמו שירת תחת מספר שושלות במהלך חייו, וחיבר את הספר "משלי בני יֵן" (Yanshi Jiaxun 顏氏家訓).
הוא גם חיבר את הספר "תיעוד רוחות הקורבנות" (Yuanhun Zhi 冤魂志).
באלף השנים שחלפו בין יֵן חְווֵי ליֵן גְ'ה-טְווֵי, שניים מבני יֵן שימשו בתפקידים צבאיים, אך רוב בני המשפחה שימשו בתפקידי מלומדים.
רוב תקופת שושלת מינג (1368-1644) ולכל אורך תקופת שושלת צ'ינג (1644-1912), החזיקו צאצאיו של יֵן חְווֵי בתואר המשפחתי "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五经博士; 五經博士; Wǔjīng Bóshì), דרגה אקדמית מאקדמיין הָאנְלִין.
בטאיוון ישנה משרה שנקראת "פקיד הפולחן" (Fengsiguan 奉祀官) לארבעת החכמים של הקונפוציאניזם, ובהם גם יֵן חְווֵי.
פולחן לין חווי נערך במקדש יֵן חְווֵי הממוקם בעיר הפנימית של צ'ופו, כמה בניינים צפונית למקדש קונפוציוס.
קברו של יֵן חְווֵי מוקף כיום במאות קברים של צאצאיו, במה שהפך לבית הקברות של משפחת יֵן ("יער יֵן").
מצבה הוצבה על קברו במהלך שושלת ג'ין הג'ורצ'נית, וחודשה במהלך שושלת מינג.
יֵן יֵן (בסינית מסורתית: 言偃, בסינית מפושטת: 言偃, בפין-יין: Yán Yǎn.
הוא היה יליד מדינת וו, והיחיד מבין תלמידי קונפוציוס שידוע עליו כי היה מדרום סין.
יֵן יֵן נולד בשנת 506 לפנה"ס במדינת ווּ.
הוא היה צעיר מקונפוציוס ב־45 שנים.
יֵן יֵן שירת כמפקד העיר ווּ במדינת לוּ.
מסופר עליו כי הצליח לשנות את אופיים של אנשי העיר בכך שלימד אותם תקינות טקסית ומוזיקה, וקונפוציוס הילל אותו.
לאחר מותו של קונפוציוס, שאל גִ'י קָאנְגְדְזְה, ראש הממשלה של לוּ את יֵן מדוע האבל על קונפוציוס לא קיבל תפוצה רחבה כמו האבל על דְזְה צֶ'ן, ראש הממשלה של מדינת גֶ'נְג.
יֵן ענה: "ההשפעה של דְזְה צֶ'ן ושל המורה, ניתן להשוותן לזו של מים מציפים ושל גשם מרווה.
האדם יודע על כל מקום אליו מגיעים המים בזרימתם, בעוד שהגשם המרווה יורד מבלי שאיש ישית דעתו".
במקרה שמתועד בקלאסיקה של הטקסים, הוזמן יֵן יֵן ללוויה של סְה-קוֹאוּ חְווֵיְדְזְה (司寇惠子), שר בכיר במדינת וֵיי.
חְווֵיְדְזְה ייעד בן שנולד לאישה משנית להיות היורש שלו, בניגוד לנוהג המקובל.
יֵן יֵן לבש בכוונה בגדים שלא מתאימים ללוויה, ועמד במיקום שגוי.
אחיו של סְה-קוֹאוּ חְווֵיְדְזְה, וֶנְדְזְה (司寇文子) הזכיר ליֵן יֵן היכן מקומו הנכון, אך יֵן יֵן סירב לזוז.
אחרי שהבין את כוונתו של יֵן יֵן, מיקם וֶנְדְזְה את יורשו הראוי של חְווֵיְדְזְה, בנו הבכור מאשתו הראשית, במיקום השמור ליורש.
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של יֵן יֵן נמצא רביעי מבין תריסר החכמים, במערב.
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "מרקיז ווּ'" (吳侯).
במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס דָאן-יָאנְג (丹陽公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס ווּ (吳公).
מוצאו של יֵן יֵן הוא כנראה מהעיר שקרויה כיום צָ'אנְגְשׁוּ שבמחוז גְ'יָאנְגְסוּ, אשר הייתה באותה תקופה, תקופת האביבים והסתוים, בשטח מדינת ווּ.
במהלך שלטונו של הקיסר ווּ מהָאן (שלט ב-156-87 לפנה"ס), בנו צאצאיו של יֵן יֵן מתחם קבר עבורו בצָ'אנְגְשׁוּ, אשר חודש מספר פעמים לאורך ההיסטוריה.
ביום קברו הוא אטרקציה מרכזית לתיירים בצָ'אנְגְשׁוּ, ואף הוכנס בידי ממשלת מחוז גְ'יָאנְגְסוּ לרשימת אוצרות התרבות של המחוז ב-1982.
צאצאים של יֵן יֵן החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
אנשים רבים מצָ'אנְגְשׁוּ טוענים כי הם צאצאים של יֵן יֵן, הידועים מביניהם הם יֵן דְווָאנְמוּ (言敦源, 1869-1932), שר הפנים של סין בתקופה הרפובליקנית, והקליגרף יֵן גונְגְדָה (言恭达, נולד ב-1948).
ין טאן הוא מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי-מלזי.
טאן נולד ב-12 במרץ 1975 בקואלה לומפור שבמלזיה.כשהיה בן 19, הוא היגר לארצות הברית .
הוא התחיל ללמוד עיתונאות באוניברסיטת דרייק שבדה מוין שבמדינת איווה.
הוא סיים את הלימודים באוניברסיטה ב-1997. לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה, הוא עבד בתחום הפרסום והחל לקחת שיעורי משחק ותסריטאות.
שיעורים אלו הובילו במהירות לקריירה אמיתית כבמאי עצמאי.
לאחר הלימודים, הוא עבר לגור בדאלאס, טקסס.
שם הוא צילם את הסרט הקצר הראשון שלו, Love Stories.
כשנה לאחר מכן, ביים את הסרט באורך מלא הראשון שלו, Happy Birthday.
סרט זה זכה במספר פרסים, ביניהם גם פרס השופטים לסרט הטוב ביותר ב-Philadelphia QFest .
טאן הוא גם מעצב גרפי שעובד במשרה מלאה.
ב-2010, טאן הקים חברת עיצוב גרפי משלו בשם "Otto is the One".
שנהשםתפקידהערות2001Love Storiesבמאי הסרטסרט קצר2002Happy Birthdayבמאי הסרט2005Deadroomבמאי הסרט ומפיק הסרט2008Ciaoבמאי הסרט2008Codaבמאי הסרט ומפיק הסרטסרט קצר2008My Mom Smokes Weedמפיק הסרטסרט קצר2011Wantedבמאי הסרטסרט קצר20113 Thumbs Upבתפקיד עצמוסרט תיעודי2013Pit Stopבמאי הסרט2014Until We Couldבמאי הסרטסרט קצר2015The Outfitבמאי הסרטסרט קצר20161985במאי הסרטסרט קצר20181985במאי הסרט
כיום הוא מתגורר באוסטין שבמדינת טקסס, ארצות הברית.
ימת ר'ון היא ימה גדולה פנימית המופיעה בטרילוגיית שר הטבעות שנמצאת במזרח הארץ התיכונה.
ימת ר'ון נמצאת בארץ ר'ון, ארץ ממזרח לר'ובניון ומצפון למורדור.
הנהר השוטף, שזורם מההר הבודד, והנהר קרנן מגבעות הברזל, מהווים את מקורת המים המוזרמים אל הימה.
הימה מכילה גם אי ללא שם שגודלו כשלושים קילומטרים לאורך החופים הדרום-מזרחיים.
על פי האטלס של הארץ התיכונה, רוחב האי היה כשבעים וחמישה מיילים.
ישנם הרים בצד הדרום-מערבי של הימה ויער בצדה הצפון-מזרחי.
כאשר ממלכת גונדור הייתה בשיא כוחה בתקופת שלטונו של המלך היארמנדסיל (1019–1149 לעידן השלישי), הממלכה התרחבה מזרחה עד ימת ר'ון.
אך ככל שכוחה של גונדור דעך, בני מזרח נכנסו לאזור סביב ימת ר'ון ופתחו בהתקפות על גונדור.
בשנת 1248 לעידן השלישי הביס מינלקאר (שנקרא לימים רומנדאסיל) צבא של בני המזרח בין ר'ובניון לימת ר'ון והרס את יישוביהם.
בשנת 1944 לעידן השלישי התאסף צבא רוכבי קרונות על גדותיו הדרומיות של הימה לפני שפתח בתקיפה בגונדור שהותירה את המלכה אנדוהר מת.
במהלך מלחמת הטבעת התייצבו כוחות בשליטתו של סאורון בארצות שמעבר לר'ון.
לאחר נפילת סאורון רכבו ארגורן ואאומר מעבר לים רון כדי למחות את השרידים האחרונים של כוחות האויב שם.
יֵן-'אָן (בסינית: 延安; בפין-יין: Yán'ān) היא נציבות עירונית במחוז שאאנשי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין.
ין-אן הייתה בקרבת נקודת סיום המסע הארוך, ושימשה כמרכז מסוף 1935 עד תחילת 1947. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-2.28 מיליון תושבים, מתוכם 804,086 מיליון בשני הרבעים.
הנציבות העירונית ין-אן משתרעת על פני 37,026 קמ"ר ב שבצפון מחוז שאאנשי וגובלת בנציבות העירונית מצפון, בנציבויות העירוניות , ושְׂייֵנְיָאנְג מדרום ובמחוזות שאנשי וגאנסו ממזרח וממערב בהתאמה.
שטחה של הנציבות הררי, גבוה יותר בצפון-מערב ונמוך יותר בדרום-מזרח.
גובהה של הנציבות נע בין 388 ל-1,809 מטרים מעל פני הים, וגובהה של העיר עצמה הוא 960 מטרים מעל פני הים.
הנציבות העירונית ין-אן מחולקת לשני רבעים, עשר נפות ונפה עירונית אחת:
ינדז'יי מורצ'בסקי (בפולנית: Jędrzej Moraczewski; 1870–1944) היה פוליטיקאי פולני ואחד מבכירי המפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
לאחר כניעתה של גרמניה, בתום מלחמת העולם הראשונה, בחודש נובמבר 1918, נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים.
ב־6 בנובמבר 1918 הכריזו הקומוניסטים בלובלין שבפולין על הקמת רפובליקה, ובאותו יום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של רפובליקה נוספת.
ב-11 בנובמבר הצליח יוזף פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני.
ב-14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהוכרז כ"ראש המדינה".
פילסודסקי מינה לתפקיד ראש הממשלה את מורצ'בסקי שהיה אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית.
בכך קמה הרפובליקה הפולנית השנייה.
ממשלתו של מורצ'בסקי הייתה ממשלת מעבר, שלא האריכה ימים, וחשיבותה הייתה בכך שסימנה את תחילת שלטונו המעורער, המלווה בחילופי שלטון תכופים, של פילסודסקי.
מורצ'בסקי עצמו כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך זמן קצר, הופל על ידי רומן דמובסקי, ובמקומו מונה לתפקיד הפסנתרן בעל השם הבינלאומי איגנצי ין פדרבסקי.
יַנְבּוּשָׁד (או "ינבושאד", בדפוסים מסוימים "ינבושאר") - דמות במיתולוגיה הנבטית.
היה רבו של אדם הראשון, לפי הנאמר בספר עבודת האדמה הנבטית ("אלפלאחה' אלנבטיה'").
את הספר הוציא לאור מלומד נבטי בשם אחמד אבן וחשיה אלנבטי, והוא חובר סביב שנת 900 לספירה.
לטענתו של האיש, הוא רק תרגם אותו מהלשון הכשדית ללשון הערבית, ולמעשה זהו ספר עתיק מאוד.
רוב החוקרים סבורים כי אין זה נכון, וכי אבן-וחשיה עצמו חיבר או ליקט אותו, אולם יש בין החוקרים גם המאמינים כי חלק מן המובא בספר מהימן.
רבי יהודה הלוי יצא כנגד "ספר עבודת האדמה הנבטית" בספרו "הכוזרי" (מאמר ראשון, סא), שם בדיון על גיל העולם לפי אמונות שונות, הוא כותב (לפי תרגום הרב יוסף קאפח):
ינאי ישראלי (נולד ב-1981 במושב כפר שמואל) הוא משורר והיסטוריון ישראלי המלמד באוניברסיטת מישיגן.
ישראלי למד בתיכון ע"ש הרצוג ביישוב בית חשמונאי.
ישראלי הוא בוגר כיתת השירה של הליקון לשנת 2005, והחל משנת 2004 התפרסמו שיריו בכתבי עת שונים, ביניהם עתון 77, מאזנים, הליקון, דקה, המאוורר, וכן במוסף הספרות של מעריב והארץ.
ב-2007 ראה אור ספרו הראשון, "מות מטע האגס", בסדרת "ריתמוס לשירה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בקיץ 2015 שירו "איש מחזיק פלאפון" נכלל בבחינת הבגרות בספרות בפרק החובה "שיר שלא נלמד".
ב-2017, סיים ישראלי דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת מישיגן.
עבודתו עסקה בפטיציות שנכתבו על-ידי אנשים פשוטים ומוענו למלכי קסטיליה בימי הביניים המאוחרים.
ישראלי מתמחה בהיסטוריה חברתית ומשפטית של ספרד בימי-הביניים המאוחרים ובעת חדשה המוקדמת, והחל לעסוק במאמריו בנושאים נוספים, דוגמת רעיונות רפובליקניים בקסטיליה של המאה ה-15 או המרות הדת.
ב-2020, התמנה ישראלי כמרצה בחוג ללימודים לטינו-אמריקאיים באוניברסיטה העברית.
ב-2022, התמנה כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת מישיגן.
מות מטע האגס, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2007.
יֶנָה היא עיר אוניברסיטאית במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה, העיר השנייה בגודלה אחרי עיר הבירה ארפורט.
אוכלוסייתה מונה מעל 100,000 תושבים.
העיר מוכרת בעיקר בשל היותה עיירת סטודנטים ובה אוניברסיטת פרידריך שילר ובשל קשריה העמוקים לתעשייית האופטיקה והזכוכית.
תאריך הקמתה הרשמי של ינה אינו ידוע.
בשנת 1182 הוזכרה העיר ינה במסמך, ובשנת 1286 הוצג מסמך ובו כתוב שהעיר הוקמה.
בשנת 1558 הוקמה האוניברסיטה המפורסמת של ינה, אוניברסיטת יוהאן פרידריך הגדול, שבמאה ה-18 כבר הפכה לאחת האוניברסיטאות הגדולות והמפורסמות ברחבי מחוזות גרמניה, ובכך התבססה ינה באופייה כעיר ספרותית ופילוסופית.
בין אנשי הרוח שקורות חייהם נשזרו בתולדותיה היו פרידריך שילר, יוהאן וולפגנג פון גתה וגאורג וילהלם פרידריך הגל.
במאה ה-19 התבססה העיר גם במישור הכלכלי עם הקמתה של חברת העדשות המפורסמת צייס, אשר הכניסה את ינה גם לתחרות הכלכלית במרכז אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר על ידי בעלות הברית.
153 בני אדם שילמו בחייהם, ומרכז העיר נחרב והוקם מחדש לאחר המלחמה.
במהלך המלחמה הקרה ועד איחוד גרמניה הייתה ינה, כחלק ממזרח גרמניה, תחת שליטה קומוניסטית בחסות ברית המועצות.
ינה היא עיר תעשייתית, המתמחה בייצור מכשירים מדויקים, תרופות וכן מוצרי אופטיקה וצילום.
במהלך השנים האחרונות מנסה העיר למצב עצמה כ"עיר המדעים" ולהתפתח לתחומי הביואינפורמטיקה, ביוטכנולוגיה ותוכנה.
בעיר נמצא מרכז הייצור והפיתוח המרכזי של חברת קרל צייס, המתמחה בייצור ציוד אופטיקה מתקדם.
בינה מספר רב של מועדוני ספורט חובבניים, הבולט ביניהם הוא מועדון הספורט האוניברסיטאי (USV) המציע חוגי ספורט רבים לכל הרמות לסטודנטים.
האצטדיון מתוכנן לעבור שיפוץ משמעותי בין 2020-2023 ובסופו יכיל האצטדיון החדיש מעל 15,000 צופים.
ברחבי העיר ניתן למצוא כתובות גרפיטי של מספר מועדוני האוהדים של קרל צייס ינה.
מעבר לכך, ישנן עוד מספר קבוצות כדורגל קטנות ברחבי העיר, כגון Jena Zwätzen, Lobeda 77, Schott Jena ועוד.
היהודים מוזכרים בהיסטוריה של העיר כבר בתקופת המגפה השחורה (1347 – 1353) וב-1379 מוזכר יהודי המתגורר קבע בעיר לראשונה.
באותן שנים התגוררה בעיר קהילה יהודית שבבעלותה בית כנסת.
הקהילה היהודית התגוררה במרכז העיר, ואף הוזכר בעבר רחוב Jüdengasse ("רחוב היהודים") בסמוך לאחד הרחובות הראשיים בעיר.
היהודים גורשו מהעיר ולא הורשו להתגורר בה קבע בין 1431 ל-1452 או ב-1543.
בשנת 1785 הדוכס מסקסוניה, שהיה גם פטרון האוניברסיטה, אישר ליהודים להרשם ללימודים ואלו החלו לחזור אל העיר.
רק בשנת 1825 הורשו יהודים שוב לגור באופן קבוע בינה, והקהילה החדשה שקמה לא הקימה לה בית כנסת.
הטקסים הדתיים הועברו בבתים פרטיים.
הקהילה מנתה 30 איש בשנת 1880 ובשיאה בשנת 1924 מנתה 168 תושבי קבע ועוד מספר עשרות תושבים ארעיים.
בתחילת המאה ה-20 רבים מיהודי העיר עבדו כסוחרים, כמהנדסים בתעשייה המקומית (צייס, שוט ) ובאוניברסיטת ינה ואף השתתפו במלחמת העולם הראשונה.
חרמות כלכליים כנגד יהודי העיר גרמו לרבים מהם לעזוב, ועם עליית הנאצים בחר הפיזיקאי פרופ' פליקס אוירבאך להתאבד.
הפוגרום הגדול ביותר בעיר התרחש בנובמבר 1938 ובסופו נסגרו כל עסקי היהודים בעיר, ו-18 מהם נשלחו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
עד סוף שנת 1939 נותרו רק 50 יהודים בעיר.
היהודים האחרונים גורשו עד 1945, לגטו בלזץ או לגטו טרזין.
היהודים האחרונים שגורשו היו אלה שהיו חלק מנישואין מעורבים (כמו ד"ר קלרה גריפאהן).
סיפורו של כל אחד מהנספים קיים באתר אינטרנט של העיר.
גם כיום לא קיים בית כנסת ביינה ולא מתקיימים אירועים דתיים גדולים בעיר.
מרכז הקהילה היהודית הקרוב ביותר נמצא בעיר ארפורט.
ינבוע היא עיר נמל במחוז אל-מדינה שבמערב ערב הסעודית.
העיר שוכנת בדרום-מערב המחוז לחוף ים סוף, כ-160 קילומטרים דרום-מערבית לעיר אל-מדינה.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 331,916 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז אל-מדינה ולעיר השנייה בגודלה בערב הסעודית השוכנת על חוף ים סוף (אחרי ג'דה).
העיר הוקמה במוצא צינור נפט שהוביל נפט מהמפרץ הפרסי לים סוף, שנבנה במטרה לעקוף את מצר הורמוז, ובכך להימנע מהסיכון שבזמן מלחמה או משבר תחסום איראן את התנועה במצר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה ינבוע בסיס לכוחות בריטים וערבים שנלחמו ב.
עד 1975 הייתה ינבוע עיר נמל קטנה, אז החליטה ממשלת ערב הסעודית לפתח בינבוע ובג'ובייל מרכזי תעשייה.
ינגסטאון היא בירת מחוז מאונינג, אוהיו, ארצות הברית.
העיר ממוקמת 105 ק"מ דרום-מזרחית מקליבלנד ו-100 ק"מ צפון-מזרחית מפיטסבורג.
העיר נמצאת בגובה 259 מ' מעל פני הים.
החל משנת 1950, סובלת העיר מהגירה שלילית.
נכון לשנת 2013 מונה אוכלוסיית העיר כ-65,000 תושבים.
יאנגסטאון מתפארת בקהילה יהודית חזקה ובעלת גרעין איתן, שליחים רבים של הסוכנות היהודית מחזקים את הקשר שלה ליהדות ולישראל מדי שנה.
השליחים עובדים בפדרציה היהודית, בJCC ובבית הספר היהודי עקיבא אקדמי - המשלב חינוך של בני נוער יהודים ולא יהודים.
המוסדות היהודים משרתים בעיקר תושבים לא יהודים - חדר כושר, בית ספר יסודי, גן בית אבות ועוד אך כולם בעלי זהות יהודים ומביעים תמיכה בישראל.
העיר נקראת על שם יליד ניו יורק ג'ון יאנג, אשר סקר והכשיר את הקרקע, והתיישב בה בשנת 1796. לאחר שנות צמיחה באוכלוסייה, הוכרזה בשנת 1867 ינגסטאון כעיר.
בשנת 1876 הוכרזה העיר כבירת המחוז.
יַנְבּוּט הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Prosopis farcta) בן-שיח רב-שנתי, נשיר וקוצני ממשפחת הקטניות (בעבר שויך למשפחת השיטיים, המימוסיים).תפוצתו העולמית משתרעת בעיקר במערב אסיה, גם הלאה מערבה.
ינבוט השדה או בשמו העממי ינבוט סורי (Syrian mesquite) הוא מעין עץ תת-קרקעי (כלומר, חלק מענפיו צומחים גם מתחת לאדמה ואלו מהם שצומחים מעליה מהווים את צמרת העץ).
על פני השטח הוא נראה כשיח או בן שיח בגובה של 20 ס"מ עד מטר מעל פני הקרקע (בגאון הירדן יש פרטים בגובה 4 מטרים).
השיחים גדלים באופן ניכר בחודשי הקיץ החמים.
הינבוט עמיד מאוד לתנאי מזג אוויר וקרקע (כולל בקרקעות עם מליחות גבוהה) ומשגשג בחום הים-תיכוני, אך "שונא" צל.
הינבוט נחשב למזיק קשה לחקלאות בקרקעות עמוקות וכבדות.
על מנת להיפטר ממנו לא מספיק לברא את השיחים אלא יש לעקור כליל את כל שורשיו-גזעיו העמוקים, אם נותר בקרקע בדל-שורש עמוק, יכול לצמוח ממנו ינבוט חדש.
נפוץ מאוד ברמת הגולן, במישור החוף, בעמק יזרעאל, בעמק הירדן ובעמק החולה.
הסוג ינבוט (Prosopis) כולל 3 מינים בלבד הגדלים בעיקר באזורים מדבריים ובמקומות יבשים מצפון אפריקה עד מרכז אסיה ועד הודו.
מלבד ינבוט השדה (Prosopis farcta) הגדל בישראל, מוכרים שני מינים נוספים בסוג Prosopis, שתחום תפוצתם באסיה:
ינבוט קינרריה (Prosopis cineraria) הוא שיח או עץ קטן, שתפוצתו בדרום-מערב איראן, בדרום אפגניסטן, בתת-היבשת ההודית, וכן במדינות חצי האי ערב – איחוד האמירויות, כווית, עומאן, פקיסטן וערב הסעודית.
ינבוט קולץ (Prosopis koelziana) הוא עץ מדברי שתפוצתו בדרום עיראק ובדרום איראן, ונמצא גם באיחוד האמירויות, עומאן, ערב הסעודית ותימן.
יש להבחין בין "ינבוט המסקיטו" לבין המינים האסייתיים של הסוג ינבוט (Prosopis) – ובכללם ינבוט השדה (P.
אף שלפנים נכלל "ינבוט המסקיטו" בסוג Prosopis, כיום ידוע כי הוא שייך לסוג נפרד בשם Neltuma – קבוצה אמריקאית הכוללת 43 מינים שמוצאם באזורים טרופיים, סובטרופיים ואף ממוזגים באמריקה, עד למרכז ארצות הברית.
ינבוט המסקיטו (Neltuma juliflora, לשעבר Prosopis juliflora) הוא עץ פולש שהובא לישראל מאמריקה לצורכי נוי וייעור, ושווק במשתלות ברחבי הארץ.
בעקבות מחקר פילוגנטי רחב היקף, פוצל הסוג Prosopis למספר סוגים מונופילטיים, וינבוט המסקיטו הועבר לסוג Neltuma, המסווג כיום בשבט המימוסואידים (Mimosoid clade) – קבוצה בתוך תת־המשפחה הקסאלפיניים (Caesalpinioideae) של משפחת הקטניות (Fabaceae).
בית הגידול של ינבוט השדה הוא שדות חקלאיים, ובתי גידול מופרים בחבל הים-תיכוני וגם בשולי מְלֵחוֹת (בחגורה הלא מוצפת, שאדמתה ספוגה מלח) בהן הוא שולט ביחד עם הגה מצויה, צידי דרכים בחבל המדברי.
ינבוט השדה נפוץ בכל הארץ למעט החרמון והנגב הדרומי.
הוא נפוץ מאוד לאורך כל אזור ים המלח וצפונה עד עמק החולה והגולן, במישור החוף ובעמקים שבחבל הים-תיכוני וכתמי בערבה.
טיפוס התפוצה של ינבוט השדה הוא אירנו-טורני, שהוא אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי, המשתרע מטורקיה ודרום רוסיה במערב, דרך איראן וצפון הודו עד מונגוליה במערב.
ינבוט השדה נפוץ מהודו ואיראן (כולל דרום רוסיה ואוקראינה) על פני כל המזרח התיכון כולל קפריסין וטורקיה ולאורך חופי צפון אפריקה עד אלג'יר.
משרעת תפוצתו היא מצפון אפריקה (אלג'יריה, לוב, תוניסיה, מצרים) בואכה סיני, ערב הסעודית, ישראל וירדן, לבנון וסוריה, קפריסין ומשם צפונה לטורקיה, קזחסטן, קירגיזסטן, פקיסטן, טדז'יקיסטן, טרנס-קווקז, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ומזרחה לעיראק, איראן, אפגניסטן והודו.
העלווה מאמצע מרץ ועד אמצע אוקטובר.
הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת ספטמבר.
פרי ירוק מאמצע יולי והפצת זרעים עד אמצע נובמבר.
העלה ירוק-אפרפר משונן ומנוצה פעמיים ונשיר-מותנה בתנאי האקלים בסוף הקיץ ובסתיו.
בין מאי לאוגוסט פורח הצמח בפרחים קטנים וצהבהבים בעלי חמישה עלי-כותרת בצורת שיבולת קטנה, דומה לפריחת השיטה.
הפרח עשיר בצוף ומהווה צמח דבש בקיץ העני בפרחי דבש במזרח התיכון.
הפרי במהלך הבשלתו משתנה צבעו מוורוד לחום, מרקמו ספוגי (מזכירה רקמת שעם) וטעמו תפל.
הפירות נופלים על הקרקע, מתבלים ואז נובטים הזרעים.
הפצת הזרעים באמצעות בעלי חיים גדולים.
הצמח מתחדש על פי רוב ממגדילה וגטטיבית.
בן שיח או שיח סבוך נשיר, קוצני, בעל בליטות קוצניות לאורך הגבעולים, גובהו 20 עד 50 ס"מ לעיתים רחוקות 70 ס"מ ואינם עולים על פי רוב על מטר אחד.
צורתו של השיח כדורית עד סוככנית.
השורשים קנה שורש, עבים, ארוכים ומעמיקים.
הגבעולים רבים, עדינים מכוסים בפלומת שערות ומכוסים לכל אורכם שיכים משולשים שהם בליטות כפופות.
הלוואים רכים, צדדים, נשירים ואורכם 2 עד 3 מ"מ.
העלים מסורגים, מורכבים-מנוצים פעמיים, ובעל 3 עד 5 סעיפים ובכל סעיף 9 עד 13 זוגות עלעלים קטנים מוארכים, דמויי אזמל ותמימים.
התפרחות חיקיות, בעלות עוקץ, דמויות שיבולת מוארכת עד 7 ס"מ, שעליה יושבים בצפיפות פרחים בצבע קרם-צהבהב.
הפרחים דו-מיניים, נכונים (סימטריה דו-צדדית), בעלי עטיף כפול, ושחלה עילית.
הפרחים קטנים, רבים, צהובים-ירוקים, וערוכים בתפרחת בשיבולים צפופות גליליות שאורכן 4 עד 7 ס"מ.
עלי הגביע עלי הכותרת מאוחים מחת לשחלה כל אחד לחוד.
הגביע דמוי פעמון, בעל 5 אונות (שיניים).
הכותרת נכונה, בעלת 5 עלים מפורדים עד לבסיסם, שאורכם 24 עד 5 מ"מ.
האבקנים 10, צבעוניים, כפליים ממספר עלי הכותרת.
השחלה עילית בעל עלה שחלה אחד.
הפרי תרמיל (קטנית), נפוחה, מגושמת, חומה, משונצת במקצת בין הזרעים, אך אינו נפתח ואינו עשוי פרקים-פרקים.
דמוי ביצה מוארך, על פי רוב עגול בחתך רוחב.
הפירות נפוחים, אינם נפתחים ואינם רגולריים.
במהלך ההבשלה מאדימים ובהבשלה מלאה חומים.
הזרעים מעטים ונתונים בתוך רקמה ספוגית.
הפצת הזרעים באמצעות בעלי חיים גדולים שאוכלים את הפירות.
הפרי אכיל, אבל אינו מתאים לאכילה בשדה בגלל העמילן שבו, אלא קלוי במדורה.
קליה בתנור משפרת את טעמם.
הבדואים בישראל אוכלים את הפרי קלוי באש.
ברפואה העממית משמשים פרי, שורשי ומוהל העץ לעצירת שטפי דם, להורדת נפיחויות ולמניעת עוויתות של שרירים ועצבים.
כמו כן הוא משמש כחומר משתן וכן נגד עצירות, טחורים, כאב-שיניים, סוכרת, אבנים בכליות, פגעי עור.
ב"סקר צמחיית הארץ כמקור לתרופות" אשר התפרסם בהרחבה בשנת 1985, לגבי השימוש הרפואי העממי בינבוט השדה בקרב תושבי ישראל עלו הממצאים הבאים.
לטפול בטחורים מורחים משחה שעשויה מפירות כתושים של ינבוט בתערובת עם שמן זית.
לטיפול בשיעול וליחה ובדיזנטריה, שותים מִשְׁרֶה של פירות עם סוכר.
לשיכוך כאבי שיניים שותים מִרְתׇּח (תמצית שמתקבלת לאחר הרתחה) ומגרגרים.
לטיפול בסוכרת, להמסת אבנים בכליות ולגנחת שותים מרתח משורשי ינבוט מבושלים וטיפול בכאבי ברכיים מניחים רטיה טבולה במרתח מן השורשים.
שמות וזיהוי עם צמחי המקורות
עמנואל לעף זיהה את הינבוט עם הצמח כליס הנזכר במשנה.
זיהויים נוספים הם עם "הַנַּעֲצוּצִים והַנַּהֲלֹלִים" שב, כך למשל בעל מצודת ציון כותב "הנהלולים" – שם אילני סרק פחותים ונבזים.
הרס"ג תרגם נהלולים מן הערבית (ينبوت – ינבות).
י' פליקס בספרו "עולם הצומח המקראי" סבור, כרס"ג, שמדובר בינבוט השדה.
אחרים זיהו את הינבוט עם ההיגא וההיזמא שבתלמוד, המוזכרים כמינים שניתן לקחת מהם סכך לסוכה: "הני היזמי והיגי מסככין בהו" (מסכת סוכה י"ג, ע"א).
עוזי ליבנר וזהר עמר הציעו לזהות את צמח הצלמונה הנזכר בדברי חז"ל עם הינבוט.
ינאי טויסטר (נולד ב-1977) הוא אמן ישראלי, אוצר, חוקר ומרצה במכללת שנקר.
ינאי טויסטר נולד בקיבוץ יזרעאל.
בעל תואר ראשון באמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ותואר שני באמנות בהנחייתו של אלן סקולה ב-CalArts, לוס אנג'לס.
כתב את עבודת הדוקטור שלו, "צילום מתכריכי טורינו למכונת טיורינג", באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
טויסטר הוא מרצה בכיר בבית הספר לאמנות רב-תחומית שנקר ומאז שנת 2017 מכהן כראש היחידה להיסטוריה ופילוסופיה של האמנות, העיצוב והטכנולוגיה בפקולטה לעיצוב ע"ש עזריאלי בשנקר.
טויסטר הוא בוגר תוכנית מובילים באקדמיה מטעם המל"ג בשיתוף קרן אדמונד דה רוטשילד.
עבודותיו של טויסטר הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתית בישראל ומחוצה לה, בין היתר בגלריה Sandroni Rey בלוס-אנג'לס, גלריה דביר בתל אביב, Kunsthalle לוצרן שווייץ, המשכן האירופי לצילום (MEP) פריז, התערוכה הבינלאומית ה-11 לארכיטקטורה בביאנלה של ונציה, מוזיאון מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון ה-Maxxi ברומא והמוזיאון לצילום בברלין.
בין התערוכות שאצר: "+מחסן" בגלריה בצלאל, The Light Show ו-The City Show במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב.
בשנים האחרונות הוא מפרסם באופן קבוע טקסטים בקטלוגים ובכתבי עת אקדמיים (וביניהם: Philosophy of Photography, CITAR, Photographies, Journal of Visual Art Practice, מפתח ותיאוריה וביקורת).
ספרו צילום מתכריכי טורינו למכונת טיורינג יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת אינטלקט (אוניברסיטת שיקגו).
ינדז'יוב (בפולנית: Jędrzejów) היא עיירה בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה שבפולין, על הדרך הראשית שבין קיילצה וקרקוב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ינדז'יוב נזכרת לראשונה בשנת 1153. בשנת 1271 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
תחנת רכבת שהוקמה בעיירה בשנת 1885 האיצה את התפתחותה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,500 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציוניות ופעילות של אגודת ישראל.
ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה הם רצחו בה מספר יהודים, החרימו את רכוש היהודים בעיירה, והטילו על הקהילה המקומית תשלום כופר.
ביוני 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
מן הגטו נלקחו היהודים לעבודות כפייה, ובהמשך הובאו אליו יהודים שגורשו מערי מערב פולין.
בדצמבר 1940 חויבו יהודי הגטו בגילוח זקניהם, והוחרמו מהם פרוות.
במרץ 1942 נסגר הגטו שבעיירה, והוקף בגדר תיל.
בקיץ 1942 הצליחו להימלט מהגטו כמה מאות יהודים ליערות הסביבה, ובמקביל הובאו אליו יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-15 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים, ושילחו 4,556 מיושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-230 יהודים בעלי מקצועות שהושארו בגטו נרצחו עד 2 בספטמבר 1943, וחלקם הועברו למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה.
מקהילת יהודי ינדז'יוב שרדו את השואה 80 איש.
גוסטה ינגוואר קרלסון (בשוודית: Gösta Ingvar Carlsson; נולד ב-9 בנובמבר 1934) הוא פוליטיקאי שוודי אשר כיהן פעמיים כראש ממשלת שוודיה, בפעם הראשונה ב-1986 עד 1991 ובפעם השנייה מ-1994 עד 1996. הוא היה המנהיג של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה.
מזוהה כאדם שהוביל את שוודיה לאיחוד האירופי.
קלרסון היה חבר בריקסדאג מ-1965 עד 1996 המייצגת את מחוז הבחירה של מחוז סטוקהולם.
הוא היה סגן ראש ממשלת שוודיה בין 1982 עד 1986. ב-1986 נהיה ראש ממשלת שוודיה עקב ההתנקשות באולוף פלמה.
קרלסון נולד בבורוס שבמחוז וסטרה ייטלנד (אז במחוז אלבסבורג) שבשוודיה.
אביו, אולוף קרלסון, היה מחסנאי ושם אמו היה אידה לבית יוהנסון.
הוא בעל דיפלומה במנהל עסקים ותואר במדע המדינה מאוניברסיטת לונד.
בלונד הוא הכיר את טאגה ארלנדר, שהיה גם הוא ראש הממשלה ואת יורשו לימים, אולוף פלמה.
לאחר סיום לימודיו החל קרלסון לעבוד בצוותו של ארלנדר.
ב-1965, לאחר שהשלים לימודים נוספים באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבאילינוי, ארצות הברית, הוא נבחר להיות חבר בריקסדאג (הפרלמנט השוודי).
באותה שנה הוא היה לחבר בליגה הצעירה של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית.
קרלסון ואולוף פלמה היו ידועים בכינוי "נערי ארלנדר".
בעקבות רציחתו של אולוף פלמה, נבחר קרלסון להיות ראש ממשלת שוודיה ומנהיג המפלגה.
יחד עם שר האוצר, קייל-אולוף פלדט, הוא הוביל את הכלכלה השוודית מגרעון תקציבי של 90 מיליארד קרונות שוודיות לעודף תקציבי של כמה מאות מיליארד קרונות, שינוי שהוביל להשקעות נרחבות ולשיא שלילי של אבטלה.
כראש הממשלה הוא גם הוביל רפורמה כוללת במערכת המיסוי.
אף על פי כן, בראשית שנות התשעים של המאה ה-20 החלה כלכלת שוודיה להתדרדר.
ב-1990 התפטרה ממשלת קרלסון לאחר שלא עלה בידה לגייס רוב למדיניותה הכלכלית, אך היא הורכבה מחדש לאחר שבוצעו שינויים קלים בתוכנית הכלכלית.
בבחירות של 1991 נחלו הסוציאל-דמוקרטים הפסד, אך קרלסון שב לתפקיד ראש הממשלה ב-1994. לאחר שלוש שנים באופוזיציה ולאחר ניצחון בבחירות של 1994, הקים קרלסון ממשלה חדשה.
ממשלה זו התמקדה מחדש על שינוי במערכת הפיננסים והמשימה הוטלה על שר האוצר החדש, יירן פרסון.
כהונתה של ממשלת קרלסון בתקופה שבאה אז הייתה קשה ונמתחה עליה ביקורת קשה מצד האיגודים המקצועיים ומצד חברי המפלגה בשל קיצוצים שהממשלה הטילה על שירותים ממשלתיים ובשל העלאת מיסים.
באוגוסט 1995 הודיע קרלסון שהוא יתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה וכראש הממשלה.
במשך זמן רב נחשבה מי שהייתה אז השרה לשיווין מגדרי, מונה סהלין, כיורשתו המיועדת.
אף על פי כן, במסגרת מה שנודע בכינוי "פרשת טובלרון", התברר שסהלין ניצלה כרטיס אשראי שניתן לה לצורכי עבודה בלבד, לצרכים אישיים, כולל מצרכי מכולת לביתה ותשלומים למעונות לילדיה.
הפרשה נקראה כך בשל תשלום על שוקולד טובלרון שנכלל בהוצאות שמומנו באמצעות כרטיס האשראי.
סהלין הסירה את מועמדותה ומאוחר יותר התפטרה מן הממשלה.
ב-5 בדצמבר 1995, הציעה ועדת המינויים של המפלגה את שר האוצר, יירן פרסון כמועמד המפלגה החדש לתפקיד ראש הממשלה.
ב-15 במרץ 1996 בחר קונגרס המפלגה בפרסון לתפקיד מנהיג המפלגה וב-22 במרץ הוא נבחר כיורשו של קרלסון בתפקיד ראש הממשלה.
ינגוואר קרלסון כיהן כיושב ראש ועדת החקירה לעניין המהומות בגטבורג ב-2001. דוח הוועדה הוגש לממשלת שוודיה ב-14 בינואר 2003.
קרלסון היה גם יושב ראש ועדת החקירה העצמאית מטעם האו"ם לעניין רצח העם ברואנדה ב-1994. הוא גם משמש כיושב ראש מוסד ברגמן באי פרו.
יחד עם שירדת' רמפל הוא שימש ב-1995 כיושב ראש משותף של הוועדה לממשל עולמי, שהגישה דוח בנושאי פיתוח בינלאומי, ביטחון בינלאומי, גלובליזציה וממשל עולמי.
הקריירה של קרלסון עוצבה לאור מורשתו של אולוף פלמה, שאתו הוא עבד באופן צמוד, אך מדיניותו הייתה יותר המשכיות של המורשת שעוצבה על ידי טאגה ארלנדר.
קרלסון נשוי מאז 1957 לספרנית אינגריד מלנדר, ילידת 1934 ובתם של הסוחר סוון מלנדר ורעייתו גרדה לבית אריקסון.
ב-1989 הוענק לקרלסון תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לונד וב-1991 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
קרלסון הוא תומך נלהב של קבוצות הכדורגל אלפסבורג ווולברהמפטון וונדררס.
ינאי כלפה (נולד ב-1995) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי.
אלוף העולם (אנטוורפן 2018), ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (2015 ו-2017) בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם דניאל אורלביץ', לידר דנה ואפי סאץ'.
כלפה משתייך למועדון הפועל "בגין" חולון, ומתאמן מאז שהיה בן 4.
כלפה השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל, כחבר צוות בנבחרת האקרובטיקה, ביחד עם דניאל אורלביץ', לידר דנה ואפי סאץ'.
ינאי פרישר גוטמן (נולד ב-29 באפריל 1981) הוא מעצב פנים, דוגמן ומנחה ישראלי.
פרישר נולד וגדל בקיבוץ ניר יצחק, הצעיר מבין שלושת ילדיהם של עמנואל ואלסה פרישר.
כאשר מלאו לו 16 עזבה משפחתו את הקיבוץ ועברה להתגורר בנתניה.
פרישר החל את דרכו המקצועית כדוגמן בגיל 18 כאשר התגלה על ידי סוכן דוגמנים.
קריירת הדוגמנות שלו התנהלה לאורך 4 שנים אשר במהלכן השתתף בקמפיינים לחברות פוקס, אורנג', היינקן, דלתא תמנון ועוד.
בשנת 2003 זכה בתואר תגלית השנה של עולם הדוגמנות בארץ.
פרישר הוא בוגר לימודי עיצוב פנים של המכללה למנהל ובעל סטודיו עיצוב פנים הממוקם בתל אביב.
בשלוש השנים האחרונות, פרישר מעביר כיתות אמן למעצבים מתחילים וחובבי עיצוב.
ביוני 2017 זכה בפרס מעצב הפנים המבטיח של אותה שנה מטעם מגזין העיצוב הישראלי "דירה נאה".
במאי 2018 החל להגיש פינה העוסקת בנושא בתים מעוצבים בתוכנית "חי בלילה".
באוקטובר 2018 יצאה קולקציית מוצרים ורהיטים לבית בעיצובו, בשילוב עם חברת golf&co, המשווקת מוצרים ורהיטים לבית ולחצר.
ביוני 2019 זכה בשנית בפרס מעצב הפנים המבטיח של השנה מטעם מגזין העיצוב דירה נאה.
פרישר היה נשוי לזמר, השחקן והבמאי אמיר פיי גוטמן.
השניים הביאו לעולם בן בהליך פונדקאות בהודו.
בחודש יולי 2017 טבע אמיר פרישר גוטמן למוות כשהציל את אחייניתו שנסחפה לים בעתלית.
התמודדותו של פרישר עם מותו של בן זוגו תועדה בסרט הדוקומנטרי "אמיר פרישר גוטמן - היממה האחרונה", אשר שודר בשידורי קשת בדצמבר 2017.
במרץ 2019 החל זוגיות חדשה עם פלג לוי, עורך דין.
ב-25 בספטמבר 2022 התארסו לוי ופרישר גוטמן, וב-2 בפברואר 2023 הם נישאו זה לזה.
ב-17 במאי 2024 נולד בנם המשותף בהליך פונדקאות.
ינה בוזאנסקי (בהונגרית: Buzánszky Jenő; 4 במאי 1925 בדומבובאר, הונגריה – 11 בינואר 2015 באסטרגום, הונגריה) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת המגן הימני.
היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות החמישים והיה השחקן היחידי בנבחרת שלא שיחק בקבוצות בודפשט הונבד ומ.ט.ק הונגריה.
בוזנאסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה ב-12 בנובמבר 1950 בתיקו 1–1 נגד בולגריה.
לאחר מכן שיחק 48 משחקים עבור הונגריה והיה חלק מ"נבחרת הזהב".
הוא עזר להונגרים לזכות במדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952 וגם בגביע מרכז אירופה בשנת 1953. הוא גם שיחק בצמד המשחקים בהם הונגריה הביסה את אנגליה.
במונדיאל 1954 הייתה הונגריה הפייבוריטית לזכות בטורניר, אך הפסידה בגמר 2–3 לגרמניה המערבית.
בוזנסקי שיחק בכל חמשת המשחקים של אותו טורניר.
בשנת 1996 הפך לסגן יו"ר הפדרציה ההונגרית בכדורגל.
הוא נפטר ב-11 בינואר 2015 בגיל 89 לאחר מחלה ממושכת והיה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מ"נבחרת הזהב" של הונגריה.
ינה איוואנפי (במקור איגנץ וייסברון, בהונגרית: Ivánfi Jenő; סגהאלום, 6 באוקטובר 1863 – בודפשט, 26 בספטמבר 1922) היה שחקן ובמאי תיאטרון יהודי-הונגרי.
הוא היה "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט" וחבר באגודה פטופי (1922).
הוא נולד למשפחה יהודית, בנם של מוזס (משה) וייסברון וקטלין ברויאר.
ולאחר מכן את האקדמיה הלאומית לאומנות הבמה (שמה כיום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), תחילה חתם בעיר גיור ואחר כך בסגד.
שריפת תיאטרון סגד הביא אותו לתיאטרון הלאומי בקלוז'.
בשנת 1890 נסע לטיול לימודים ארוך בחו"ל, שם התוודע לאומנות הבמה והמשחק של גרמניה, צרפת ואנגליה, ובזמן שהותו בחו"ל תרגם דרמות בשליחותו של אדה פאולאי, שהיה שחקן, במאי, מחזאי, מורה למשחק, מתרגם, והבמאי הראשי של התיאטרון הלאומי בבודפשט.
לאחר שובו להונגריה, באוקטובר 1893 חתם חוזה כשחקן עם התיאטרון הלאומי של בודפשט, שם עבד גם כבמאי החל משנת 1912. בשנת 1922 מונה לבמאי הראשי.
כשחקן, שיחק בעיקר בתפקידי הדרמות הקלאסיות.
הדמויות העיקריות שגילם: ריצ'רד השלישי (שייקספיר), אדיפוס המלך (סופוקלס), לוציפר (במחזהו של אימרה מדאץ': טרגדיית האדם).
הוא תרגם, בין השאר, את מולייר: טרטוף, את יודית של המחזאי והמשורר הגרמני פרידריך הבּל, את בריטניקוס של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין עבור התיאטרון הלאומי של בודפשט.
מאמריו התפרסמו בעיתונים מקומיים ובמגזינים זרים.
העבר (שירת דרמה, קלוז'-נאפוקה, 1890)
גלי הים והאהבה (טרגדיה בחמש מערכות.
תרגום ליצירה של פרנץ גרילפרצר, בודפשט, 1892)
סמיל נסיך המורים (דרמה בארבע מערכות)
סאפו (טרגדיה בחמש מערכות של פרנץ גרילפרצר)
נערות סוף המאה (מחזה בשלוש מערכות)
ינאי פרי (נולד ב-6 באוגוסט 1979) הוא אמן מחבר ומאייר, אנימטור ובובנאי.
ינאי פרי נולד וגדל בחולון.
למד בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים במחלקה לתקשורת חזותית וסיים את לימודי התואר הראשון ב-2004. משנת 2016 ועד 2021 התגורר פרי באנגליה וצרפת.
פרויקט הגמר של פרי בבצלאל, היה סרטון המונפש "ורד אל תמותי וסיפורים אחרים" העוסק בטרור בישראל, וספציפית בירושלים בשנת 2001. הסרטון הוצג בפסטיבלים שונים, ביניהם פסטיבל אידפא באמסטרדם.
פרי כתב ואייר שני ספרי ילדים העוסקים בקונפליקט ובטראומה.
הספר "האסטרואיד האדום" יצא לאור בשנת 2010, בהוצאת כתר.
הספר מציג חרדה אנושית מאסונות שמובילה לתגובת יתר ולחוסר אמפתיה.
בלב הסיפור מפלצת החיה על אסטרואיד שנמצא במסלול התנגשות עם כדור הארץ.
במאמץ להציל את עצמה מתכננת האנושות לפוצץ את האסטרואיד, יחד עם המפלצת שעליו.
זו מצליחה להציל את עצמה בכוח תושייתה ולמרות הכתף הקרה שלה היא זוכה.
"האסטרואיד האדום" נכנס לרשימת הספרים המומלצים על ידי משרד החינוך לכיתות א-ב לשנת 2010.
ספרו השני, "העיפרון השחור", יצא בהוצאת עם עובד בשנת 2013. בספר זה פרי ממשיך לחקור נושאים של בדידות ושל התמודדות עם חוסר תמיכה.
העיפרון השחור בורא לעצמו עולם שבו הוא מאושר לחיות לבדו.
צבעים אחרים מבקרים בעולם ומבקשים להוסיף לו צבעוניות, למורת רוחו של העיפרון השחור וכנגד רצונו.
הצבעים מגלים חוסר כבוד לרצונו של העיפרון השחור לשלוט במציאות חייו ומנסים לכפות עליו בכוח להיכנע ל"עזרתם".
עיפרון השחור נחלץ מהם בכוח כישרונו וחוזר לבדידות מזהרת ומונוכרומטית בה הוא מאושר.
ה"עיפרון השחור" קיבל חשיפה תקשורתית רבה, ואף זכה במקום הראשון במצעד הספרים האהובים, לגילי 5–6, של משרד החינוך לשנת 2013.
פרי השתתף בפרויקטים משותפים של קומיקס ופרסם רצועות קומיקס באינטרנט.
בשנת 2016 החל ינאי בלימודי בובנאות והוא מופיע סולו.
ינדריק זִיגְוַוארְט (; נולד ב-27 באוגוסט 1994) הוא זמר גרמני, נציג גרמניה לתחרות האירוויזיון לשנת 2021 שברוטרדם, הולנד.
ינדריק זיגווארט נולד בהמבורג ב-27 באוגוסט 1994 ולו ארבעה אחים.
בנערותו למד זיגווארט כינור ופסנתר, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון למד מוזיקה ארבע שנים במכון למוזיקה של אוניברסיטת אוסנברוק.
במהלך לימודיו השתתף זיגווארט במספר מחזות זמר בגרמניה בהם "פיטר פן" בגרסתו הגרמנית.
זיגווארט כותב את השירים שלו בעצמו והיוקליילי מהווה אלמנט חשוב במוזיקה שלו ומהווה חלק עיקרי מהעיבוד המוזיקלי.
ב-6 בפברואר 2021 נודע כי נבחר לייצג את גרמניה באירוויזיון 2021. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע זיגווארט למקום ה-25 עם שלוש נקודות.
שנה שם אלבום 2021 "I Don't Feel Hate" לא מתוך אלבום
זיגווארט מתגורר בהמבורג עם בן זוגו יאן.
ינה באלינט (במקור עד 1909 ברגר, בהונגרית: Bálint Jenő; בודפשט, 6 באוקטובר 1889 – בודפשט, ינואר 1945) היה סופר יהודי-הונגרי בתחום האמנות, מבקר אמנות.
הוא מצא את מותו בשואה.
ינה באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין ברגר ולינה וייס.
אחיו היה הצייר רז'ה באלינט.
לפני מלחמת העולם הראשונה היה פקיד, בשנת 1922 הפך עם לאיוש דינש (מקודם: דויטש) לאחד המנהלים האמנותיים של סלון התערוכות הליקון ובשנת 1923 הפך למנהל האמנותי של "בית האמנים אלקוטאש".
הוא הציג לראשונה את תמונותיו של הצייר האלמוני יאנוש נאג' בלוג בהליקון וכתב עליו בספר הזיכרון שערך ארתור אלק : חייו ואמנותו של יאנוש נאג' בלוג; הוא הציג גם את עבודותיו של הצייר החקלאי פטר בנדק בבית האמנים.
משנת 1926 ערך את הסדרה שכותרתה "ספריית האמנות ההונגרית".
הוא ארגן וביים את התערוכה שכותרתה "כישרונות עתיקים הונגריים" שהוצגה בסלון הלאומי בשנת 1934.
ב־5 בנובמבר 1912 נשא לאישה את גיזלה (1888–1953), בתם של יאנוש נמט ויוליאנה קורדי, בבודפשט.
האמנות של יאנוש בלוג נאג'.
עם הקדמה מאת אישטוואן צ'וק.
ינה מיקשה ארנסט (בהונגרית: Ernst Jenő Miksa; בוטין, 12 בינואר , 1885 – בודפשט, 26 בפברואר 1944) היה עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי, קצרן.
ינה ארנסט נולד במשפחה יהודית כבנם של בנם של יוז'ף ארנסט ושל שרולטה גרין (1865–1936).
הוא למד, בין היתר, קצרנות בשיטת גבלסברגר-מרקוביץ' בגימנסיה הריאלית המלכותית ההונגרית הראשית בטימישוארה ולאחר מכן קיבל תואר בשפות הונגרית-גרמנית וצרפתית באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא השתתף במספר תחרויות קצרנות וכתב באותה מידה בכל שלוש השפות, דבר שהוא נדיר ביותר.
הוא היה חבר באגודת הקצרנים.
עסק גם בתולדות הקצרנות (היסטוריון).
הוא היה עובד קבוע של סוכנות הידיעות ההונגרית (מילולית: משרד הטלגרף ההונגרי) וגם כתב של "המודיע של בודפשט".
אשתו, ינקה קיטהיי (1895–1966), הייתה מורה לפסנתר, בתם של מיקשה קיטהיי, מדפיס בבית דפוס וסוחר ספרים, ושל גיזלה דויטש, אותה נשא ב-3 ביולי 1932 בבודפשט.
ינה ארנסט הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (30 א-17–44).
חייו ומשמעותו ההיסטורית בקצרנות של אדולף פריני (בודפשט, 1932)
חייו, תקופתו ותפקידו בתולדות הקצרנות של בלה ויקאר (בודפשט, 1941)
ינה ארנסט (בהונגרית: Ernst Jenő; באיה, 16 באפריל 1895 – פץ', 27. בפברואר 1981) היה ביופיזיקאי יהודי-הונגרי, ביוכימאי, רדיוביולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא היה דמות יוצרת של מחקרי הביופיזיקה בהונגריה במאה ה-20. מחקריו המשמעותיים ביותר התמקדו בחקר תהליכים ביופיזיים-ביוכימיים ברקמת השריר.
בין היתר, הוא קשור לגילוי תופעת אובדן נפח השרירים במהלך פעילות השריר (אפקט ארנסט) והקשר שלו לתהליכים הביו-אלקטריים בסיבי שריר ולסידור מחדש של חלבוני השריר (תאוריית התגבשות השרירים).
בקשר עם תעבורת האנרגיה של רקמות השרירים הוא פיתח את תאוריה של גירויים של המוליכים למחצה ותיאר את התופעות של ויסות החום (thermosmosis) ושל ה-thermofusion, אשר ממלאים תפקיד חשוב במחזור החומר.
בשנת 1947 הקים את הקתדרה הראשונה בהונגריה לביופיזיקה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פץ' והיה ראש הקתדרה הראשון עד 1971.
ינה ארנסט נולד במשפחת סוחרים יהודית ענייה, כילד השמיני במשפחה.
הוריו היו לאיוש ארנסט ופאולה קופר.
הוא למד בבתי ספר יסודיים ותיכוניים בעיר הולדתו.
את לימודיו הגבוהים החל באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בשנת 1913. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות צבאי ולחם בחזית המזרחית.
בשנת 1928 מונה כמרצה בכיר בנושא "אלמנטים פיזיים של פונקציות איברים".
בנוסף לקתדרת ההוראה שלו, משנת 1928 עבד גם כמרצה במכון לפיזיקה רפואית של האוניברסיטה ומשנת 1932 במחלקה לכימיה רפואית.
משנת 1935 ערך את הרצאותיו בביופיזיקה כפרופסור באוניברסיטה, אך קריירת ההוראה שלו הופסקה עם כניסתו לתוקף של החוק היהודי השני בשנת 1939. הוא פוטר כיהודי, ומשנת 1939 עד 1943 עבד במעבדה לביוכימיה של הפרופסור זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בסגד אלברט סנט-גיירגי שהזמין אותו לעבודה במעבדה.
בשנת 1944 נאלץ להיכנס לגטו של העיר פץ' ונלקח בכוח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במוהאץ'.
באוקטובר 1944, בעת השתלטותה של מפלגת צלב החץ על השלטון נמלט משירות העבודה והצליח לשרוד את השואה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, המשיך בקריירת ההוראה שלו באוניברסיטת ארז'בט של פץ'.
בשנת 1947 קיבל מחלקה משלו ומונה כפרופסור מן המניין לפיזיקה רפואית (לימים ביופיזיקה).
במסגרת הארגונית של האוניברסיטה לרפואה של פץ', שהפכה עצמאית בשנת 1951, עבד כראש המחלקה עד שנת 1971, במקביל היה גם מנהל המכון לביופיזיקה.
לאחר פרישתו המשיך לעבוד כפרופסור על חוזה בין השנים 1971 ל-1980.
בנוסף לקריירה המדעית הוא לקח תפקיד בחיים הציבוריים.
הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה בשנת 1945 ושמר על חברותו בארגונים היורשים את המפלגה עד סוף ימיו.
תחום המחקר העיקרי שלו היה ביופיזיקה, חקר החוקים הפיזיקליים של תהליכים פיזיולוגיים ביצורים חיים.
עם מחקריו בתחום זה הוא צבר מוניטין בינלאומי, ואחרון חביב - לאחר עידן המחקר הניסויי המוקדם שסימן בין היתר ג'נו ג'נדרסיק וננדור קלוג - הוא גם מכבד את האינדיבידואליות היוצרת בית הספר של הביופיזיקה ההונגרית המודרנית.
כבר בתחילת דרכו, בשנותיו בפץ' ובסגד (1926–1943), ביצע מחקר על ביוכימיה של השרירים, שקבע את הכיוון העיקרי של התעניינותו המדעית המאוחרת.
בשנות העשרים של המאה העשרים הוא חקר לעומק את היחסים בין תנועת השרירים לבין מבנה הרקמה המיקרוסקופי של השריר, תופעת אובדן הנפח בזמן תפקוד השרירים.
הוא מצא כיניתן למדוד ירידת נפח בסדר גודל של 5•10-5 על ידי כיווץ שרירים.
הוא רצה להשתמש באפקט ארנסט כדי לאמת את תאוריית חילוף החומרים של החומצה לקטית על ידי חתן פרס נובל אוטו פריץ מאירהוף, ובמשך שנתיים שני המדענים ניהלו דיון מדעי ער על המנגנונים הביופיזיים העומדים בבסיס כיווץ השרירים בכתב העת Pflügers Archiv.
הוויכוח הסתיים ב"ניצחון" של ארנסט, אשר הוכיח בשנת 1933 במחקרו על זרימת האנרגיה של רקמת השריר שתופעת דלדול הנפח קשורה לתהליכים ביו-חשמליים ברקמת השריר (התמרה חושית), לגירויים המתפשטים בסיבי השריר ולזרם הפעולה.
הוא זיהה כי כתוצאה מתהליכים אלה, מולקולות חלבוני השריר מתארגנות באופן דומה להיווצרות מבני גבישים (תאוריית התגבשות השרירים).
הוא היה הראשון שתיאר את תהליך חילוף היונים על פני קרום סיבי השריר (נתרן), החלפת Na+–K+, והקינטיקה כימית של מים ואשלגן קשורים כימית בקשר להולכת רקמות השריר.
בהתבסס על תובנות אלה, הוא פיתח את תאוריית המוליכים למחצה שלו לגירויים ביו-אלקטריים, שעסקה גם בסוגיות היסודיות של ביו-קיברנטיקה.
בנוסף לספריו ולספרי הלימוד, הוא פרסם כמאתיים פרסומים ומאמרים מדעיים בהונגריה ומחוצה לו (הוא פרסם את פרסומיו בגרמנית ובאנגלית בשם יוג'ין ארנסט).
משנת 1966 ערך יחד עם ברונו פרנץ שטראוב (לימים גם נשיא הונגריה) את כתב העת Acta Biochimica et Biophysica, בין השנים 1956–1964 היה חבר במערכת של כתב העת "מדע הונגרי".
ביולי 1946 הוא נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, ובדצמבר אותה שנה הועלה לחברות מלאה.
משנת 1967 היה יו"ר קבוצת העבודה בביופיזיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים, אך משנת 1949 השתתף בעבודת הוועדה הפיזיולוגית, בין השנים 1955 עד 1962 הקבוצה הביולוגית, ובשנות השבעים עבודת הוועדה האקדמית פץ'.
משנת 1961 הוא היה הנשיא המייסד של האגודה הביופיזית ההונגרית.
הישגיו המדעיים הוכרו בשלב מוקדם למדי, בעידן שבו פרסים מדעיים והצטיינות עדיין לא היו אוניברסליים:
בשנת 1929 היה בין הראשונים שקיבל את פרס פאל היים.
על הישגיו המדעיים בפיזיקה של תפקוד השרירים הוענק לו פרס קושוט (זהב) בשנת 1948
פרס קושוט דרגה שנייה בשנת 1956.
כהוקרה על עבודתו בהוראה, הוא קיבל את מדליית ההנצחה של Semmelweis בשנת 1965
את תואר הזהב של מדליית ההנצחה Pro Universitate של האוניברסיטה לרפואה של פץ בשנת 1971
בשנת 1971 הוענק לו מדליית הזהב האקדמית על עבודתו המדעית וההוראה המצטיינת, על ארגון המחקר הביופיזי ההונגרי.
בשנת 1980 הוא קיבל דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה לרפואה של פץ.
מסדר הכבוד דגל האדום של העבודה (1953)
מסדר הכבוד של העבודה (1955)
מסדר הכבוד של העבודה דרגת זהב (1970)
מדליית השחרור ליום השנה (1970)
מסדר הכבוד של הדגל האדום (1975)
ינה בארשון (במקור עד 1906 בורנשטיין, בהונגרית: Bársony Jenő; מישקולץ, 12 במאי 1894 – בודפשט, 5 ביולי 1969) דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא נשים, פרופסור באוניברסיטה, בעל דוקטורט Ph.D (1952).
ינה בארשון נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל בורנשטיין, סוכן מסחרי ושל תרזה הרטמן.
הוא סיים את בית הספר התיכון במישקולץ, ולאחר מכן השלים את לימודיו הגבוהים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (בשמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר בשנת 1918. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד החי"ר ה-65 של הצבא האוסטרו-הונגרי וקיבל כמה אותות הצטיינות על ביצוע תפקידיו תחת אש.
בין השנים 1918 - 1930 עבד בגינקולוגיה בבית החולים לנשים בכיכר בקאץ' בבודפשט בהדרכתו של פרופסור יוז'ף פרידיישי (מקודם: פרידנשטיין).
בשנת 1926 ניגש לבחינות המיילדים-גינקולוגיה.
משנת 1930 מונה לרופא הראשי של המחלקה לגינקולוגיה בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) ומשנת 1934 עד 1948 היה הרופא הראשי.
שם הוא הצליח לעבור את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 קיבל הסמכה כמרצה פרטי בתחום פתולוגיית ההריון ומאותה שנה עבד גם כמרצה בכיר באוניברסיטת פאזמאני פטר (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת זמלווייס בבודפשט.
משנת 1962 ועד מותו הוא עבד במכון להכשרה רפואית וכפרופסור מן המניין ראשי של המחלקה למיילדות ולגינקולוגיה.
בין השנים 1959–1969 היה גם נשיא הוועדה למיילדות וגינקולוגיה של המועצה למדעי הבריאות.