tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיתון "מעריב" שיבחו את אילנית על הוצאת האלבום בביקורת שפורסמה ב-3 ביוני 1974. נכתב בביקורת:
אילנית עלים טרינידדית (שם מדעי: Phyllomedusa trinitatis) הוא מין של דו-חיים ממשפחת האילניתיים החי בטבע ביערות של ונצואלה ובאי טרינידד.
האילנית חיה בטבע ביערות גשם סובטרופיים או טרופיים, יערות מחטניים לחים, סוואנה לחה, שיחיות לחות, ביצות, בריכות ותעלות של מים מתוקים והיא מאוימת מעט מאובדן בית גידול בטבע, אם כי היא בעלת תפוצה רחבה והיא אינה בסכנה בטבע.
האילנית היא קרובתה של צפרדע הקמבו והיא בעלת גפיים ארוכות, עיניים אדומות ולסתות חזקות וצבעה ירוק בוהק המתאים לצבע העלים שמעליה, כשהחזה והסנטר חומים ולעיתים היא בעלת גוונים סגולים על קצה בטנה.
צבעה גם יכול מעט להשתנות בהתאם לסביבתה ולטמפרטורה.
היא בעלת הפרשות ריר מיוחדות סביב עיניה ובעלת כפות רגליים ללא קרומים.
עורה חלק והגב מכוסה ביבלות.
בניגוד לצפרדעים רבות לזכרי צפרדע זו אין תיבות קול חזקות.
הצפרדעים חיות בסביבות לחות בין צמחייה וניזונות מחרקים קטנים שהם עוקבות אחריהם ואז בולעות והם להוטים אחרי צרצרים.
בתורם הם נטרפים בידי טורפים כמו נחשים, עופות מים ועוד והראשנים נטרפים בעיקר בידי זחלי שפיריות כמו Pantala flavescens.
זבובים מהמשפחה Phoridae הורסים את תטולותיהם וגם מזיקים לרגליהם.
הצפרדע יכולה להתגונן מטורפיה באמצעות רעל חזק המופרש מגבה, אשר מורכב מפפטידים מיוחדים אשר נחקרים ביסודיות ואף נחשבים למוצלחים ליצירת תרופות לטיפול אנטי דלקתי ולסוכרת.
אילנית תדמור (נולדה ב-5 במאי 1971) היא אמנית עצמאית, כוריאוגרפית, רקדנית, מרצה, יוצרת בקהילה ומורה לאימפרוביזציה בתנועה ישראלית.
תדמור נולדה ברחובות לחניתה ומנחם תדמור.
החלה את דרכה בעולם האמנות כאשר למדה במכינה של ניסן נתיב לפני גיוסה לצה"ל.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה לרקוד באופן מקצועי, ובגיל 21 התקבלה ללא ניסיון קודם לאקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים, שם למדה בחוג לתנועה, במקביל ללימודים בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום הלימודים, החלה תדמור להופיע כאמנית הבית בתיאטרון הזירה בירושלים, והתקבלה לתחרות "גוונים במחול" במרכז סוזן דלל, בה זכתה בפרס הביצוע.
לאחר הזכייה, קיבלה מלגת אמן כחלק ממסגרת חילופי אמנים בין טאיוואן וירושלים.
למשך מספר שנים לאחר מכן, תדמור לימדה באירופה והופיעה בפסטיבלים שונים.
בשנת 2005, חזרה לישראל והקימה את סטודיו PLAY, המיועד ללמד אימפרוביזציה בתוכניות רב שנתיות, הכוללות הכשרות למורים, מטפלים, אמנים, וגם לאלו שטרם צברו ניסיון קודם בתחום.
במרוצת השנים, העלתה כ-34 פרויקטים ומופעים בארץ ובחו"ל, בהם סולואים, דואטים וכ-7 יצירות ללהקות וקבוצות, אשר הועלו בפסטיבלים שונים כגון הרמת מסך, מחול לוהט, פסטיבל ישראל, אינטימדאנס, ריקודי חדר, פסטיבל נפגשות, פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, פסטיבל אישה, נקודת מגע במוזיאון ירושלים ועוד.
תדמור פעלה גם בשיתוף פעולה עם האמן סטיב באטס מאירלנד ויצרה עבור להקתו יצירה בשם "רזוננס", אשר הועלת בפסטיבלים מובילים באנגליה ואירלנד.
הייתה שותפה כיוצרת ורקדנית בפרויקטים רבים של מופעי אימפרוביזציה בארץ ובחו"ל.
לאורך כל השנים יצרה וליוותה אמנותית אנשים לא מקצועיים, יצירות שעלו בבית תמי ובהופעות שונות בחללים אלטרנטיביים.
במקביל החלה ללמד תנועה לנשים במגזר החרדי, והייתה בין המורות הראשונות לפתוח קורסים לקהל רחב כתוכנית הכשרה בתל אביב.
תדמור הצטרפה לעמותת הכוריאוגרפים בעת הקמתה, בשנת 1993. כמו כן שותפה להקמה וחברה בוועד המנהל של עמותת הקונטקט מיום הקמתה ועד היום.
2023 – יצירת הפודקאסט "זה מתחיל בתנועה", המחבר בין תרגול טכניקת האימפרוביזציה בתנועה בסטודיו לחיי היום יום.
2020–היום: חברה במועצה הישראלית לתרבות ואמנות, המייעצת לממשלה ולשר/ת התרבות והספורט בתחומי התרבות והאמנות ופועלת לקידום חיי היצירה והרוח במדינת ישראל.
2022 –היום: חברה בצוות לבחינת שיווין מגדרי בתרבות ואומנות, כחלק מפעילות מועצת התרבות.
2015–2019: מנהלת אמנותית של פרויקט "רקדן/ית בקהילה", של משרד התרבות והספורט.
במסגרת הפרויקט פועלים כ-10 יוצרים ויוצרות בכל שנה בקהילה נבחרת בפריפריה, בהוראה ויצירת פרויקטים תנועתיים קהילתיים.
2017–2019: ליווי צוות תחום המחול בתוכנית "קרן קרב" בהכשרה ויצירת תוכניות הוראת מחול.
2012–2017: שיתוף פעולה עם הכוריאוגרפית הערבייה ראבעה מורקוס בהובלת פרויקטים תנועתיים-מחוליים.
הקמת "גשרים": קבוצת נוער ערבי-יהודי רוקד.
קבוצה זו הופיעה בארץ ובצרפת, בביאנלה למחול בליון.
2018–2019: ליווי צוות המדריכות בעמותת "חופש התנועה" – מפגשי העצמה בתנועה עבור נערות בסיכון.
2005: הרצאה על במת TEDx בירושלים, "גוף מתחת לגבות".
2004–2006: שיתוף פעולה עם היוצר סטיב באטס ולהקתו Echo Dance Theatre Company – יצירת הופעות בארץ ובחו"ל, העברת סדנאות באירופה.
2005–היום: בעלת סטודיו PLAY, בית ספר עצמאי ללימודי אימפרוביזציה, המעודד צמיחה אישית דרך גוף ותנועה.
הסטודיו מציע קורסים לקהל רחב, כמו גם לקהל רקדנים מקצועי.
רשימה נבחרת של יצירות מחול מאת אילנית תדמור:
בוגרת האקדמיה למוסיקה ומחול ע"ש רובין, תואר BA ותעודת הוראה (1998)
בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, תואר BA בתיאטרון ומוזיקולוגיה (1998)
פרס ביצוע בתחרות "גוונים במחול", מרכז סוזן דלל (2001)
קבלת מלגת אומן לטאיוואן, במסגרת חילופי אומנים (2000)
אילנית פרידמן (נולדה ב-1976) היא טניסאית ישראלית נציגת ישראל ל.
פרידמן היא נכת צה"ל וחברת בית הלוחם בתל אביב, שם התאמנה בכדורסל כיסאות גלגלים ובטניס כיסאות גלגלים.
במהלך תחרות בסן דייגו, בשנת 2006 הושעתה פרידמן מתחרויות למשך שנה עקב נטילת תרופה לאסתמה שהוגדרה על ידי איגוד הטניס העולמי כחומר אסור.
בשנה שקדמה למשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג עלתה בדירוג העולמי מהמקום ה-23 למקום 9. לצורך עמידה בקריטריון האולימפי התחרתה בשנה זו ב-26 טורנירים.
ב התחרתה בטניס יחידים ולאחר ניצחון על נציגת יפן צ'יוקו אומהה, הפסידה בשמינית הגמר לנציגת סין דנדן הו ודורגה במקום השביעי בדירוג הכללי.
אילנית דואה (שם מדעי: Agalychnis callidryas) היא מין צפרדע ממשפחת האילניתיים החיה ביערות הגשם של אמריקה המרכזית והדרומית.
אילנית זו בעלת תפוצה רבה בטבע והיא מצויה ביערות הלחים ובביצות של דרום-מזרח ודרום-מערב קוסטה ריקה, פנמה, החלק הפסיפי של קולומביה וצפון-מערב אקוודור.
הצפרדע היא קרובתה של המין אילנית אדומת-עין החיה באותו אזור.
אורכה של צפרדע זו כ-48 עד 56 מ"מ אצל הזכרים ו-60 עד 72 מ"מ בנקבות, הגדולות יותר.
היא בעלת גפיים ארוכות, ראש רחב ועגלגל ועיניים גדולות בצבע אדום ואפרפר-חיוור.
העור שלה חלק עם כתמים גרגיריים על הבטן.
הצפרדע בעלת בהונות ארוכות ודביקות והיא בעלת כפות רגליים חזקות וכתומות היכולות להיפרש על מנת לדאות.
צבע הצפרדע משתנה בלילות מירוק חיוור לירוק כהה, בעוד החלק התחתון קרמי וקצות הגפיים כתומות.
זוהי צפרדע שוכנת עצים והיא נעה באמצעות גלישה בין העצים מעץ לעץ, על ידי פריסת רגליה הקדמיות והאחוריות יחדיו, כך שאלה במתיכתם משמשות כ"מצנח" והיא יכולה לשמור על זווית נפילה של 45 מעלות למרחק.
בנוסף היא מטפסת מוצלחת מאוד החיה רוב הזמן בין העצים.
הצפרדע מתרבה בעונת הגשמים אז זכרים רבים מחפשים נקבות וקופצים עליהם בחיבוק כלולות כדי להתרבות בהצלחה.
הביצים מוטלות במקבצים קטנים בחלק העליון של עלים מעל בריכות וחללים מוצפים.
הביצים בוקעות תוך שישה ימים והראשנים נופלים למים שמתחת.
אילנית ערבית (שם מדעי: Hyla felixarabica) היא מין מהסוג אילנית, השייך למשפחת האילניתיים, וחיה במזרח התיכון בשטחי ירדן, ערב הסעודית, תימן, סוריה, לבנון, וכן גם בישראל.
מדענים מעריכים כי ישנן שתי אוכלוסיות נפרדות של מין זה - האחת בהרי תימן ובהרי עסיר של ערב הסעודית, והשנייה בישראל, סוריה, לבנון ובהרי ירדן.
בעבר, מדענים סברו כי האילנית הערבית הייתה תחת אותו המין ביחד עם האילנית המצויה, אך כיום, ההנחה הרווחת היא כי האילנית הערבית נפרדה מאוכלוסיית האילנית המצויה במזרח התיכון לפני כ-8.4 מיליון שנים, כאשר בקעת ים המלח נוצרה.
אילנית חסון-אוחיון (נולדה ב-18 בינואר 1973) היא פסיכולוגית שיקומית מומחית ומדריכה המכהנת כפרופסור מן המניין במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ומאז 2021 עומדת בראש המחלקה.
מחקריה עוסקים בשיקום פסיכיאטרי, בפסיכואונקולוגיה ובתהליכי טראומה, אובדן ושיקום.
היא נמנית עם 2% מהחוקרים המצוטטים ביותר בעולם לפי דירוג אוניברסיטת סטנפורד והוצאת אלסוויר נכון לשנת 2020 וזוכת פרס לנדאו למדעים ואומנויות (לשנת 2025) בקטגוריית מדעי השיקום.
חסון-אוחיון נולדה ב-1973 בירושלים ושם גדלה.
את לימודי התיכון העבירה בתיכון הניסויי בירושלים.
במשך שנים עסקה באמנויות לחימה (דאן 2 בקראטה).
ב-1991 התגייסה לצה"ל ושירתה כמפעילת מחשב בבסיס של חיל הנדסה.
בשנת 1993 החלה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב אותם השלימה ב-1996 בהצטיינות.
עם השלמת התואר, המשיכה ללימודי תואר שני ושלישי בבר-אילן.
את התואר השני סיימה בהצטיינות ואת לימודי הדוקטורט בציון מעולה.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנושא "תובנה להפרעות נפש, חווית שליטה והתערבויות פסיכו-חברתיות" בהנחיית פרופסור שלמה קרביץ.
במהלך השנים 2004–2006 ביצעה פוסט־דוקטורט בבית-החולים האוניברסיטאי הדסה עין כרם, ביחידה הפסיכואונקולוגית.
בין השנים 2003–2007 עבדה כפסיכולוגית בהתמחות שיקומית בבית החולים הדסה עין כרם, ביחידה הפסיכואונקולוגית, ביחידה לטיפול בפוסט-טראומה ובמחלקה פסיכיאטרית אשפוזית.
ב־2006, הצטרפה לסגל המחלקה לפסיכולוגיה בבר-אילן והקימה את המעבדה לפסיכולוגיה שיקומית.
ב־2014 קיבלה דרגת פרופסור חבר וב־2020 דרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 2017-2018, שימשה במהלך שנת השבתון שלה כחוקרת אורחת באוניברסיטת חרונינגן שבהולנד, שם עסקה במחקר בשיקום פסיכיאטרי.
לאורך השנים, מילאה תפקידים שונים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, כולל כראש המגמה לפסיכולוגיה שיקומית, סגנית ראש המחלקה ובשנים 2007–2012, ניהלה בשותפות את הקליניקה לקהילה של המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2021, מכהנת חסון-אוחיון כראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2010-2016, כיהנה חסון-אוחיון כנציגה אקדמית במועצה הלאומית לשיקום נכי נפש בקהילה ובין השנים 2016–2017, כנציגה אקדמית של ועדת הרישוי לפסיכולוגים במשרד הבריאות.
חסון-אוחיון פרסמה מעל ל-220 מאמרים אקדמיים ופרקים בספרים מקצועיים.
מחקריה מתמקדים בהיבטים הפסיכולוגיים של התמודדותם של אינדיבידואלים ומשפחות עם מחלות ונכויות שונות ובהערכת התערבויות פסיכולוגיות בהקשרים שיקומיים.
שלושת תחומי המחקר העיקריים שלה הם עולם השיקום הפסיכיאטרי, פסיכואונקולוגיה ושיקום בעקבות טראומה ואובדן.
בעיסוק בנושאים אלו היא חוקרת היבטים אישיותיים, משפחתיים ומערכתיים הקשורים להתמודדות מיטיבה עם אתגרים הכרוכים במחלה, טראומה ואובדן.
כמו כן, ערכה בשיתוף עם הפסיכולוג פרופ' פול ליסייקר, את הספר "The Recovery of the Self in Psychosis" המציג גישות טיפוליות חדשנית מבוססות מטאקוגניציה ומנטליזציה ומציע מודל החלמה נפשית בקרב אנשים המתמודדים עם פסיכוזה בגישה מבוססת שיקום חווית העצמי הסוכנות של המטופל.
בשנת 2025, הוענק לה פרס לנדאו למדעים ואומנויות של מפעל הפיס בקטגוריית מדעי השיקום.
הוכרה כאחת מהחוקרות המצוטטות לפי אוניברסיטת סטנפורד והוצאת Elsevier.
כמו כן, זכתה למספר מענקי מחקר מהקרן הלאומית למדע ומהאגודה למלחמה בסרטן.
חסון-אוחיון נשואה למידד אוחיון ולהם שלושה ילדים, מתגוררים במושב בית נקופה.
אֵילַת היא העיר הדרומית ביותר במדינת ישראל.
משמשת עיר נמל ותיירות מרכזית.
שוכנת בדרום הערבה, שייכת למחוז הדרום, ומתגוררים בה כ-57,800 תושבים.
היא העיר היחידה בישראל השוכנת לחופי ים סוף.
העיר נקראת על שם העיר המקראית אֵילַת (גם: אֵילוֹת), הנזכרת מספר פעמים בתנ"ך, לצד העיר עציון גבר, בתקופות ממלכת ישראל המאוחדת וממלכת יהודה כעיר נמל יהודית על שפת ים סוף – "תחנת הצי המסחרי של העם העברי".
בדיון בוועדה הגאוגרפית (שקדמה לוועדת השמות הממשלתית) על שמה של העיר, הייתה התלבטות אם לקרוא לעיר "אילת החדשה" או "עציון גבר", ומכיוון שהשם נטמע בציבור, הוחלט לקרוא למקום אילת אף שהעדויות הארכאולוגיות אז לא הוכיחו שהזיהוי מדויק.
בתקופת המנדט הבריטי שכנו במקום כפר בדואי בשם אום א-רשראש ותחנת משטרת המנדט.
מדרומה שוכנת העיירה טאבה בסיני שבשליטת מצרים, וממזרחה לה נמצאת העיר עקבה שבשליטת ירדן.
ב־1949 נכבש המקום מצבא עבר הירדן, במהלך מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, ושימש בעיקר כמחנה צבאי.
בשנת 1950 הוקם במקום יישוב קטן ושדה תעופה.
אילת הוכרזה כעיר בשנת 1959.
שטח השיפוט של אילת הוא 98,760 דונם, מה שממקם אותה כעיר החמישית בגודלה בישראל.
משנת 1985 מוגדר אזור אילת כ"אזור סחר חופשי", הפטור ממע"מ (פרט למוצרים בודדים), וממסים נוספים.
החיבור בין העיר אילת לשאר חלקי ישראל מתקיים באמצעות כביש 90, לאורך הערבה, וכן באמצעות כביש 40, העובר באזורי המישור, מכתש רמון והר הנגב.
ניתן להגיע לעיר אילת בטיסה לנמל התעופה רמון.
ממרכז הארץ, מנמל התעופה בן-גוריון, בטיסה הנמשכת 35 דקות, או מצפון הארץ, מנמל התעופה חיפה, בטיסה הנמשכת פחות משעה.
אחת ההשערות היא שהמקור למילה "אילת", באה מהשורש העברי איל, שהוא גם השורש למילה אלה, שמשמעותה הוא האלה ארצישראלית, מין עץ ממשפחת האלתיים.
השערה נוספת היא ש"אילת" למעשה באה מהמילה איל שמשמעותה כבש ממין זכר.
זאת מכיוון שהאילים מוזכרים בתנ"ך פעמים רבות, בעיקר באזור הדרום.
ראשיתו של היישוב בקצהו הצפוני של הים האדום, הייתה כנראה בעיר עציון גבר, ששרידיה מצויים בתחומי ירדן, קרוב אל הגבול עם ישראל.
אילת הייתה עיר נמל ומסחר ומרכז נחושת.
בתל אל-ח'ליפה נמצאה מצודה ריבועית בגודל של כ-100 על 100 מטר מתקופת הברזל.
למצודה שער "מקראי" בעל שני תאים מכל צד.
בחלקה הצפוני של המצודה נמצא מבצר או ארמון.
לדעת הארכאולוג נלסון גליק היה כאן גם מפעל התכה גדול של סיגי נחושת שהובאו מתמנע.
בחדר בארמון נמצא חותם עם ציור של אייל ועליו כתובת "ליתם".
על פי הארכאולוג נחמן אביגד, יש ליחס את החותם ליותם בן עוזיה מלך יהודה.
על פי סוגי החרסים הרבים שנמצאו באילת כתב נלסון גליק כי אילת היא עציון גבר שהייתה המרכז של חבל גדול.
אך בזמן המקרא הם מופיעים כשני מקומות, וייתכן שעם השנים התחברו או שאילת הייתה מחוז בעציון גבר.
בתל אל-ח'ליפה נמצאו גם אוסטרקון ועליו רשימת שמות אדומית וחותם של משרת מלך אדום.
העיר נזכרת במספר מקומות בתנ"ך כעיר בארץ אדום.
בתקופת מלכות שלמה וכמה ממלכי יהודה שאחריו העיר הייתה בשליטה עברית, לאחר שדוד המלך כבש את ארץ אדום:
במסגרת שיתוף הפעולה הרחב בין ממלכת צור הפיניקית תחת חירם הראשון וממלכת ישראל המאוחדת תחת דוד ושלמה, מלחי חירם השיטו את אניות שלמה מאילת לאופיר ושבו עם זהב רב ואוצרות אחרים, ואניות תרשיש של שלמה הפליגו עם אניות חירם והביאו גם הן אוצרות רבים.
סטראבון הזכיר סיפורים על העיר אילה, היושבת בראש "המפרץ הערבי", המתפצל מצדו האחד לכיוון אילה ועזה וקרוי "המפרץ האילניטי" על שם אילה, ומצדו השני לכיוון מצרים.
דיודורוס סיקולוס מזכיר את "המפרץ הלאיאניטי" (על שם אילת, שיבוש מתוך בלבול עם הלחיאנים ), בו חיו בימיו בעיקר נבטים, ואחרים מזכירים את "המרץ האָילניטי".
סופרים שונים אחרים מתקופה זאת הזכירה את "אילה" והמפרץ הקרוי על שמה.
חלקם תיארו את האזור כקצה הדרומי של פיניקיה.
במאה ה־3 לספירה עברה אילת מערביה לפלשתינה.
המשנה מציינת עיר בשם "אילת" בזמן בית המקדש השני, אך מדובר על עיר בטווח הליכה של יום אחד בלבד מירושלים, ואין זו אילת שלחוף הים האדום (יש משערים שהכוונה לבית גוברין).
לפי ההלכה ישנה מחלוקת אם אילת נחשבת כחוץ לארץ, מפני שהיא איננה בתוך גבולות "עולי מצרים" של ארץ ישראל.
ולכך השלכות ההלכתיות רבות כגון מצוות יישוב ארץ ישראל שאינה תקפה באדם המתיישב באילת או בערבה הדרומית, וכן לעניין קדושת שביעית שאין איסור בעבודת קרקע ואין בפרותיה קדושת שביעית.
לעניין יום טוב שני של גלויות נחלקו האחרונים יש פוסקים הסוברים שיש חיוב לעשות יום טוב שני לפי השיטה שהיא מוגדרת כחו"ל, ואחרים חולקים וסוברים שמכיוון שבזמן בית המקדש השלוחים היו יכולים להגיע ולעדכן על קידוש החודש, לכן אילת נכללת בגדר ארץ ישראל לעניין יום טוב.
כמו כן, בשל איסור יציאה מארץ ישראל, לדעת הסוברים שהאיסור חל על גבולות עולי מצרים, ולא על גבולות הארץ המובטחת היציאה לאילת בעייתית ובעיקר לכהנים האסורים ביציאה מהארץ משום "טומאת ארץ העמים", אך פוסקים שונים סוברים להתיר משום צורך המדינה ועוד סיבות.
בכתביהם של היסטוריונים ערבים מימי הביניים, מופיע הסכם בין מוחמד ליהודי אילת, ג'רבה ואדרוח' (בעבר הירדן המזרחי).
במכתב ששלח להם, מאשר מוחמד כי ליהודי אילת הזכות לשמור על דתם, ומאפשר להם לשמור על השליטה בעיר בתמורה למס שנתי שישלמו לו.
עם זאת, העיר אילת ושאר ארץ ישראל נכבשו על ידי הצבא המוסלמי באמצע המאה השביעית.
במהלך התקופה המוסלמית הייתה לאילת (ayla) חשיבות מסוימת, לפרקים, בתור תחנה בדרך למכה.
בתקופת הכיבוש הבריטי וקום המדינה
הבריטים קיימו באילת שהייתה קרויה אז אום רשרש, תחנת משטרה.
דוד בן-גוריון, עוד לפני קום המדינה, בשנת 1934, הגיע לאום-רשרש והיה ראשון החולמים בעת החדשה על הפיכתה של אילת לעיר נמל בין-לאומית.
בשנת 1945 נערך מסע רגלי בשליחותו של בן-גוריון, ובהובלת שמריהו גוטמן מהנקודה הדרומית של היישוב ברביבים לאום רשרש, במטרה לבחון את אפשרויות ההתיישבות בדרום הנגב והערבה, ולבחון את האפשרות לפרוץ דרך רגלית למעפילים מעיראק דרך ים סוף.
רוצים לצרף מהגדנ"ע בתל אביב (150).
במסגרת מבצע עובדה, ב-10 במרץ 1949 ט' באדר, נכבשה משטרת אוּם רַשְרַש שלחוף מפרץ אילת, והנפת דגל הדיו במקום ציינה את סיומה של מלחמת העצמאות.
במקומה של אום רשרש הוקמה אילת.
המושל הראשון באילת היה אברהם זכאי.
העיר אילת הישראלית הוקמה כיישוב קטן ב-1950. ביישוב הקטן והמרוחק באותה עת, התגוררו מספר עובדי נמל, אנשי צבא ואסירים משוחררים.
התחבורה לעיר הייתה קשה בשנים אלו ונעשתה דרך מצפה רמון או באמצעות מטוסים קלים שנחתו במנחת שהוקם בסמוך ליישוב.
בתאריך 28 בפברואר 1950 נחנך באילת שדה תעופה.
בתחילת שנת 1956 הגיע ראש המועצה הראשון, חנוך ננר, למחנה מעבר לעולים במרסיי וחיפש בעלי מקצוע מקרב העולים שהיו מוכנים להגיע ולהתיישב באילת.
70 משפחות נבחרו, העולים הגיעו לארץ ולאחר מכן הובאו לאילת במטוסי חיל האוויר בשני גלים – ב-20 בפברואר וב-3 באפריל אותה שנה.
מבצע קדש נתן לאילת תנופה והיא החלה מתפתחת הן בתור מועצה מקומית, הן בזכות הנמל שלה והן בזכות התחלת ניצול היופי התיירותי שבה.
בשנת 1966 קידם ראש העיר, יוסקה לוי, תוכנית לבניית בתי זיקוק סמוך לנמל אילת, ואף הונחה אבן פינה למפעל על ידי פנחס ספיר, למרות התנגדות עזה של שרים אחרים בממשלה ותושבי העיר.
מלחמת ששת הימים הפכה את אילת לעיר מעבר בדרך לסיני.
אף על פי שמבחינה תיירותית, היא עמדה בצל של מקומות כגון שארם א-שייח', הרי שחשיבותה כמקום מעבר אזרחי וצבאי, תרמו לפיתוחה.
בשנת 1968 נפתח בעיר בית החולים יוספטל שנועד לשרת מעבר לתושבי העיר גם את האוכלוסייה ביישובי הערבה ואת חיילי צה"ל בבסיסים השונים באזור.
בתקופת מלחמת ההתשה הבסיס הצבאי והנמל האזרחי היו יעד למספר תקיפות של צוללנים מצריים שיצאו מעקבה.
באפריל 1969 נורו קטיושות מעקבה שבירדן על אילת, ושמונה אזרחים נפצעו.
הנסיגה הישראלית מסיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים, החזירה את אילת למקומה התיירותי הבלעדי לישראלים לחופי הים האדום.
בתי מלון חדשים נבנו בעיר לאורך שנות ה-80 וה-90.
במהלך רוב שנות קיומה, נהנתה אילת משקט ביטחוני, בעיקר ממלחמת ששת הימים ובהמשך מהסכמי השלום עם ירדן ומצרים.
עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו גורמי טרור שונים להתבסס בסיני ומעט גם בירדן.
גורמים אלו יזמו ירי קטיושות באוגוסט 2005. בשנת 2007 בוצע פיגוע טרור של מחבל מתאבד, בו נרצחו שלושה מתושבי העיר בתוך מאפיה.
מעברם של פלסטינים רבים לסיני מרצועת עזה, בצד ידיעות כי גורמי טרור מעוניינים לפגוע בתדמיתה של אילת, הגבירו את החשש מפיגוע אפשרי בעיר.
בינואר 2008 נסגרו לראשונה לתנועת אזרחים אתרי תיירות מרכזיים בסביבה, כגון: הקניון האדום והר צפחות, וכן הכביש המערבי (כביש 12) המוביל לעיר.
באפריל 2010 נורתה קטיושה לעבר אילת מסיני, אך פגעה בעקבה.
באוגוסט 2010 חלה תקרית נוספת בה שוגרו 5 רקטות אל עבר אילת מסיני; אחת מהקטיושות פגעה בסמוך לשדה התעופה בעיר והסבה נזק, אחת נוספת התפוצצה בשטח חקלאי הסמוך לעיר.
שאר הרקטות נפלו בים או בשטחי עקבה הירדנית.
ב-18 באוגוסט 2011 אירעה בכביש 12, כ-12 ק"מ מצפון לאילת, מתקפת הטרור בדרום ישראל, שבה נהרגו שמונה ישראלים.
ב-13 באוגוסט 2013 יירטה כיפת ברזל לראשונה רקטה שנורתה לאילת, לאחר שנשמעה אזעקה כפולה בעיר.
ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן נפלו שתי רקטות במרכז העיר, לא היו נפגעים אך היו מספר נפגעי חרדה ונגרם נזק לרכוש.
במרץ 2019 נסגר נמל התעופה אילת שפעל במרכז העיר עם פתיחת נמל התעופה רמון, והחלו עבודות בשטחו, בין היתר מתוכננת מערכת כבישים שתחבר בין מזרח העיר למערבה ואזור תיירות ופנאי.
בנוסף, בשנה זו, נחתם הסכם גג שבמסגרתו ייבנו 18,372 יחידות דיור חדשות בתשע שכונות חדשות, 6,930 חדרי מלון ו-146 אלף מ"ר שטחי תעסוקה.
לפי ההסכם, אילת צפויה להכפיל את מספר תושביה.
ב-2023 הסתיימו העבודות על הקמת פארק מים בשטח של כ-20 דונם.
עלות הקמתו נאמדה בכ-60 מיליון שקל.
בדצמבר 2020, כעשור אחרי שהותקן שדה סולארי ראשון באזור, אילת וסביבתה הצליחו לספק לעצמן את כל צריכת החשמל בשעות היום מאנרגיה ירוקה.
באוקטובר 2023, בראשית מלחמת חרבות ברזל פינתה רשות החירום הלאומית 35 אלף תושבים מתושבי הדרום לעיר אילת.
המפונים מתארחים בכ-30 מלונות בעיר.
המשפחות הגיעו מיישובי עוטף עזה, שדרות, אופקים, אשקלון ויישובים אחרים בדרום.
במהלך המלחמה, נורו טילים, רקטות וכטב"מים לכיוון אילת על ידי החות'ים מתימן ולעיתים גם מהתנגדות האסלאמית בעיראק.
ב-9 בנובמבר 2023 התפוצץ כטב"ם מתאבד שהגיע מסוריה בפתח בית ספר בעיר.
אילת ממוקמת בלב אזור מדברי צחיח, בקצה הדרומי של ישראל, בדרומה של הערבה, על חוף מפרץ אילת.
העיר גובלת במצרים ממערב, בירדן ממזרח, ובנגב מצפון.
בנוסף, הרי אילת מקיפים את העיר מצפון וממערב.
הם בנויים מסלעים עתיקים, הכוללים סלעים מטמורפיים (מותמרים) שגילם מוערך ביותר מ־850 מיליון שנה.
חופה של העיר ומפרץ אילת, המהווה חלק מהים האדום, הם חלק בלתי נפרד מהנוף והגאוגרפיה של אילת.
מסלע בסיס מתור הנאופרוטרוזואיקון: שכבת הבסיס הגאולוגית הקדומה של אזור אילת נוצרה על ידי סלעים מאגמתיים ומטמורפיים השייכים למגן הערבי־נובי (לוח טקטוני), שגילם למעלה מ־850 מיליון שנה.
מסלע גבישי זה כולל סלעי גרניט, גנייס ושיסט, המשקפים את הפעילות הטקטונית האינטנסיבית במהלך היווצרות המגן הגאולוגי.
שכבות סלעי משקע: על גבי שכבת הבסיס הפרקמבריונית מונחות שכבות של סלעי משקע המתוארכים מהקמבריון לאאוקן.
אלה כוללים אבן חול, אבן גיר ותצורות אחרות שהצטברו על הלוח הערבי בשולי ים טתיס הקדום.
תוצרי סחיפה ומרבצי השקעה צעירים יותר: משקעים קלאסטיים ומרבצי פלאיה (מרבצי מלחים) צעירים יותר מהווים את שכבות המסלע העליונות וקשורים לשינויים גאומורפולוגיים כתוצאה של היווצרות ותזוזה עם הזמן של השבר הסורי־אפריקני ובקע ים־המלח, מאז המיוקן.
בקע ים המלח הוא מערכת שבירה אנכית ואופקית, בתנועת החלקה שמאלית, המהווה את הגבול הטקטוני הפעיל בין הלוחות הערבי והאפריקאי, לאורך 1,000 ק"מ, ממפרץ אילת ועד לדרום-מזרח טורקיה.
מפרץ אילת בנוי מסדרה של אגנים נפרדים, שנוצרו על ידי תנועה טקטונית לאורך מקטעי שבירה.
אזור אילת חווה פעילות סיסמית מתמשכת.
רעידות אדמה מתרחשות לעיתים לאורך השברים הגאולוגיים ובאגנים הנלווים אליהם במפרץ אילת, כדוגמת רעידת האדמה במפרץ אילת בשנת 1995.
אילת ידועה באקלים המדברי החם שלה (אקלים BWh בשיטת קפן למיון אקלימים) ובכמות המשקעים השנתית הדלה, כ־22 מ"מ בממוצע – מה שהופך אותה לאחת הערים הצחיחות בעולם.
לשם השוואה, כמות המשקעים השנתית הממוצעת בתל אביב היא 595 מ"מ, בירושלים 522 מ"מ ובבאר שבע 192 מ"מ.
כמות המשקעים בעיר הצחיחה ביותר בעולם, אריקה, שהיא גם עיר תאומה של אילת, היא 0.2 מ"מ בממוצע לשנה.
כמות הגשם השנתית הגבוהה הביותר שנמדדה באילת היא 76.1 מ"מ בעונת הגשם 1974–1975. מנגד, כמות הגשם הנמוכה ביותר היא 0.2 מ"מ בלבד (טיפות גשם בודדות), בעונת 2008–2009. אלו הם הערכים הקיצוניים ביותר מאז החלו המדידות בעיר בשנת 1940 (אום א־רשראש).
מידי כמה שנים יורד באילת גשם בעוצמות גבוהות, מלווה בסופות רעמים וברד, והיא מועדת לשיטפונות, לרוב כתוצאה של מערכת אפיק ים סוף פעיל: ב־20 בפברואר 1975 ירדו 64 מ"מ ביממה, שיא יומי מתחילת המדידות – כבישים הוצפו ונסחפו בדרום הערבה והתחבורה לעיר נותקה.
ב־26 בדצמבר 1980 שוב אירעו שיטפונות כתוצאה של 41 מ"מ ביממה שנמדדו בעיר.
אילת מועדת גם לסערות רוח דרומית, שעלולות לגרום נזקים, בעת התפתחות סופות רעמים עזות מעל ים סוף או בהשפעת שקעים שרביים.
סופה דרומית חזקה במיוחד, מהקשות ביותר שחוותה העיר, התחוללה ב־13 במרץ 2020, ובמהלכה נגרמו נזקים כבדים לחופי הים, למרינה העירונית, לספינות ולמפעילי החופים.
נכון ל-2014, הגרעין הקהילתי, כ-13% מסך תושבי העיר, מתגוררים בה מעל 20 שנה.
מכאן שכ-31% מתושבי העיר מהווים את האוכלוסייה הוותיקה (עשר שנים ומעלה) בעוד ש-69% מתושבי העיר נמצאים בה פחות מעשר שנים.
בעיר ישנם מעל 13,000 ילדים ובני נוער בגילאים 0–18.
להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר:
כ-3.5% מתושביה הם ערבים-מוסלמים, כ-0.6% ערבים-נוצרים וכ-0.5% דרוזים.
בעיר היו אלפי מסתננים מאפריקה שהיוו כשמינית מאוכלוסיית העיר.
נכון להיום אוכלוסייה זו הצטמצמה בעקבות בלימת הסתננות המהגרים בגלל בניית הגדר בין ישראל למצרים ורובם היגרו למרכז המדינה, חלק גדול מהם עובדים בתיירות בעיר והם אינם נכללים בנתוני הלמ"ס.
על פי דו"ח שפורסם ב-2020 על פי נתוני 2019, אילת דורגה ראשונה בעבירות מין, רכוש ומוסר ביחס לגודל האוכלוסייה.
נתון זה, כמו נתונים סטטיסטיים רבים אחרים (כגון צריכת חשמל ומים ממוצעת לתושב), כולל בתוכו גם את התיירים הרבים השוהים בעיר ועובדים זמניים, המגדילים בפועל משמעותית את מספר האנשים הנמצאים בעיר בכל זמן נתון.
אילת מהווה מרכז כלכלי חשוב המתבסס בעיקר על ענף התיירות.
עם זאת, בשנים האחרונות נעשים מאמצים לגוון את הכלכלה המקומית ולהפחית את התלות בתיירות.
מבחינת תיירות, אילת ידועה כיעד נופש מרכזי, המציעה מגוון רחב של מלונות, אטרקציות, מרכזי קניות ואירועי תרבות.
העיר מושכת תיירים מהארץ ומהעולם, והכנסות רבות מגיעות מענף זה.
עם זאת, התלות הגבוהה בתיירות הופכת את הכלכלה המקומית לפגיעה בתקופות של ירידה בתיירות, כמו בתקופות של מתיחות ביטחונית או מגפות.
מבחינה תחבורתית, נמל אילת מהווה שער ימי חשוב לישראל, במיוחד לייבוא וייצוא סחורות.
אילת מתמודדת עם אתגרים כלכליים שונים.
הריחוק הגאוגרפי של אילת ממרכז הארץ מציב אתגרים בתחום התעסוקה והתחבורה.
העיר מתמודדת עם הצורך בגיוון מקורות התעסוקה ובפיתוח ענפים נוספים שיתמכו בכלכלה המקומית, לצד המשך טיפוח ענף התיירות.
בתחילת שנת 1960 בוטל הפטור ממס הכנסה שניתן עד אז לתושבי אילת.
מאז 1985, אילת מוגדרת כאזור סחר חופשי, מה שמעניק פטור ממע"מ על סחורות ושירותים הנקנים בעיר.
תמריץ זה מעודד צריכה ומסחר, ותורם לכלכלה המקומית.
כתוצאה מכך, אילת הפכה למוקד מסחר וקניות גדול, במיוחד בתחומים כמו מוצרי אלקטרוניקה, ביגוד, קוסמטיקה ואלכוהול.
תמריץ עיקרי הוא פטור ממס ערך מוסף לסחורות ושירותים הנקנים באילת.
לתושבי אילת ניתן (החל משנת 2012) זיכוי ממס הכנסה בשיעור 10% מהכנסה החייבת מיגיעה אישית שהופקה באזור אילת, בתנאי שהתגוררו בעיר שנה לפחות.
עם השנים נפתחו עוד ועוד מרכזי קניות באילת, בניהם:
מרכז רכטר - המרכז המסחרי העירוני הראשון שהוקם באילת
קניון מול הים - הוערך כקניון הרווחי ביותר בישראל
קניון אייסמול - קניון הכולל משטח החלקה על הקרח אולימפי
סטאר אילת - קניון חדש שעתיד להיפתח בתחומיה של התחנה המרכזית בעיר.
אילת היא עיר קייט ותיירות, שהתבססה על הים האדום ושונית האלמוגים שבו היוו בסיס לשמורת חוף האלמוגים.
על כך נוספים הטיילת הסמוכה להם, פעילויות ימיות שונות, תנאי אקלים נוחים בעונת החורף ונוף המפגיש בין מדבר והרים.
באילת ישנן אטרקציות שונות, בהן המצפה התת-ימי, ריף הדולפינים, פארק הקרח עם משטח החלקה אולימפי (קניון אייסמול), פארק מים ועוד.
מהעיר יוצאות הפלגות נופש קצרות, כולל ספינות הכוללות קומה תת-ימית עם קירות זכוכית המאפשרים מבט על שמורת האלמוגים.
באילת כ-48 בתי מלון ומספר החדרים לאורחים עומד בה על כ-11,000, לצד מרכזי בילוי ובידור.
מאז שנת 2001 אין בה בנייה של בתי מלון חדשים.
אומנם הוקצאה לכך לגונת הרחצה הממוקמת בחלקה המזרחי של העיר, בין מלון הרודס לגבול עם ירדן.
אך בפועל לא בנו בה, אחד הגורמים שהביאו למחיר גבוה ללינה בעיר.
תכנון לבתי מלון קיים גם על שטחי שדה התעופה שפונה.
בעיר יש גם כמה עשרות מסעדות, חלקן מיוחדות ואיכותיות וכן פאבים ובארים ידועים.
בין אתרי האוכל והשתייה הוותיקים, הבולטים והמוכרים בעיר: 'ללו' (מסעדה מרוקאית), המחבוא של אדי (המסעדה הוותיקה ביותר בעיר, שפעילה משנת 1979), 'המפלט האחרון' (פעילה מראשית שנות ה-90), 'פדרו' (מסעדת בשרים), פאב המאנקיס ובאר 'מייקס פלייס'.
הסכם השלום עם ירדן היטיב בעיקר עם שכנתה הירדנית של אילת, עקבה, ופחות עם העיר הישראלית.
פריצת האינתיפאדה השנייה, בסוף שנת 2000. בנוסף לכך שמחירי המלונות היו גבוהים משמעותית ממלונות בעקבה או בסיני עם רמת שירות דומה, הובילו להיעלמותה של אילת ממפת התיירות העולמית.
אם בסוף שנות התשעים היו באילת כ-1.6 מיליון לינות של תיירים בשנה, בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 כמויות הלינות של תיירים שלנו באילת נעה בין 400 ל-750 אלף (ירידה של בין 55 ל-75 אחוזים), והעיר מאז מבוססת בעיקר על תיירות פנים.
לאור תפוסת המלונות הנמוכה באילת בין חג סוכות לחג הפסח, בשנים 2015–2019 משרד התיירות סבסד בסכום של כ-60 אירו על כל תייר זר שנחת בשדה התעופה הבין-לאומי של אילת.
אך למרות זאת, המחירים הגבוהים של הלינה הובילו לכך שאחוז ניכר מהתיירים לנו דווקא בסיני ובעקבה.
בשנת 2019 נרשמו באילת כשבעה מיליון לינות בבתי המלון מתוכם כ-90% היו לינות של ישראלים.
בקיץ 2023 נפתח באילת פארק המים ווטרלנד שהושקעו בו 80 מיליון שקלים.
הפארק מכיל שלושה מגדלי מים הכוללים 24 מגלשות בהן המגלשה הגבוהה ביותר בישראל.
אילת ממוקמת בקצה הדרומי של ישראל, בין הרי אילת למדבריות הסובבים אותה, ולחופי הים האדום.
מיקומה הגאוגרפי הייחודי הופך אותה ליעד לתיירות טבע וצלילה.
אזור זה מאופיין באקלים חם ויבש, עם שמש כמעט כל השנה, מה שהופך את אילת ליעד אטרקטיבי למטיילים ולצוללים גם בחורף.
חופי הים האדום עשירים בשוניות אלמוגים.
מבחינת צלילות ותיירות ימית, באילת נמצאות שוניות האלמוגים הצפוניות ביותר בעולם.
באילת כמה מאתרי הצלילה הטובים בישראל, בזכות מים צלולים ושוניות אלמוגים עשירות במגוון ביולוגי.
השוניות מוגנות ומבוקרות, כדי לשמור על המערכת האקולוגית העדינה, על ידי שלוש שמורות ימיות - שמורת חוף האלמוגים, שמורת הים הדרומי ושמורת ים האלמוגים.
בין אתרי הצלילה לאורך חופיה נמצאים: ספינה טרופה, הגנים היפניים, המערות ועוד.
אילת היא אחת מתחנות העצירה החשובות בישראל לציפורים נודדות.
בפארק הצפרות, הסמוך לעיר, ניתן לצפות במאות מינים של ציפורים במהלך עונות הנדידה.
אתרי טבע נוספים בעיר הם ארץ החרדונים ויער הולנד.
שמורות טבע הקרובות לאילת כוללות את שמורת חולות סמר, שמורת הרי אילת, נחל שחורת ופארק תמנע.
החלק האחרון של שביל ישראל יורד מהר צפחות אל בית ספר שדה אילת.
בשל האקלים הנוח מתקיימות באילת תחרויות ספורט מרחבי העולם, בכך העיר מושכת אליה תיירות ספורט.
כ-250,000 ספורטאים מגיעים מדי שנה לעיר במסגרת זו.
החל משנת 1987 מתקיים באילת פסטיבל ג'אז בים האדום המושך לעיר תיירים מישראל ומהעולם, ובנוסף נערכים בה פסטיבלים אחרים המהווים מוקד משיכה לתיירות פנים: כגון התימניאדה, הספורטיאדה ועוד.
בעיר מתקיימים גם כינוסים שנתיים נוספים רבים המהווים את עיקר התיירות המגיעה לעיר בעונת החורף.
החל משנת 2001 מתקיים בעיר פסטיבל פאנג'ויה אשר מניב לעיר הכנסות בגובה עשרות מיליוני שקלים.
ב-2021, אירחה אילת את תחרות מיס תבל.
זו הייתה הפעם הראשונה שהתחרות נערכה בישראל.
ב-2025, נפתח מתחם אקספו אילת בפארק הטרמינל המשמש לקיום ירידים, תערוכות, כנסים ואירועים נוספים.
המתחם המקורה יכול להכיל עד כ-5,000 אנשים והוא מרכז הכנסים הראשון באילת.
התוכנית האסטרטגית לשיפור התיירות בעיר
בינואר 2019, במהלך הכנס השנתי של ועידת אילת לאדריכלים ומעצבים של מרכז הבנייה הישראלי הוצגה תוכנית לשיפור התיירות בעיר.
על פי התוכנית צפוי לקום מתחם "קרולינות", המתחם שישתרע על שטח של כ-22 דונמים, צפוי להיבנות בסמוך לבית ספר שדה אילת וישמש כמעיין כפר נופש קטן בו יומו אזורי לינה בשטח לצד שטחים מוצללים, אזור עבודה ואף בריכה קטנה.
חלק אחר בתוכנית מדבר על הקמת טיילת שתקרא "טיילת עין סוף" שיתחיל בחוף אלמוג וצפוי להסתיים במעבר טאבה.
לצד הפרויקטים האלו צפויה המרינה באילת לעבור שיפוץ יסודי ויוקמו בה מתחם משחקים לילדים, בתי קפה ומתקן שעשועי מים.
לאור העובדה ששיפוץ המרינה מקל על המעבר בין האזור של המרינה לאזור מועדון השיט והחוף של משכירי הסירות צפויה לקום "רפסודה", שתכלול מרכז הדרכה לחינוך ימי ומתחם מסעדות.
בנוסף, יפותחו שבילי ההליכה בהר צפחות הסמוך לעיר ויפותח קצא"א.
כפר נופש נוסף שמתוכנן לקום במסגרת הפרויקט יהיה "כפר הצוללים" שיכלול מרכז הארחה קטן, אוהלי טיפי שיאכלסו צוללים בדרכם לאתר הצלילה שבשמורת חוף האלמוגים.
בימי המנדט הבריטי לא היה כביש לאילת וההגעה לאזור עקבה הייתה דרך האוויר, או במסילת הרכבת החיג'אזית למעאן וממנה לעקבה.
בסוף שנות ה-20 וביתר שאת בשנות ה-30, במסגרת ההכנות למלחמה עולמית, הוחלט לסלול כביש מבאר שבע לאילת.
על פי תוכנית אחת תוכנן הכביש לעבור בממשית ועל פי תוכנית שנייה, דרך באר משאבים וניצנה.
באפריל 1938 התפרסם בעיתונות שכביש באר שבע-אילת באורך 257 ק"מ הושלם.
במאי 1946 פורסם שוב שסלילת כביש עקבה-באר שבע תסתיים השנה.
לאחר הקמת מדינת ישראל עברה הדרך היחידה לאילת בכביש הנפט, כביש 227 ודרך הערבה.
המעבר במעלה עקרבים היה מסוכן ביותר, אך שופר בשנת 1950 בידי חיל ההנדסה.
עם זאת, הנסיעה מבאר שבע לאילת בג'יפ ארכה עשר שעות ולמשאית לקח כ-18 שעות להגיע מתל אביב לאילת.
בתחילת 1953 נחנך כביש חדש לאילת דרך ירוחם, כביש 204 ומכתש רמון.
הכביש התחבר באופן זמני עם כביש הערבה המשובש ובינואר 1958 הושלם.
במהלך שנות ה-60 נסלל כביש 90 מסדום לחצבה והיה לדרך העיקרית לאילת.
בשנת 1973, נסלל קטע כביש 40 ממשאבי שדה לשדה בוקר והמעבר על כביש 204 בדרך לאילת דרך מצפה רמון התייתר.
בשנות ה-80 נפרץ כביש 10 על גבול ישראל מצרים, שהיה לדרך שלישית לאילת – דרך שהייתה חסומה שנים רבות לתנועת אזרחים על ידי מערכת הביטחון.
החל משנת 2010 עברו הכבישים המובלים לאילת שיפור משמעותי.
כביש 90 הכולל את כביש הערבה וכביש הבקעה עבר שיפור תשתיות אינטנסיבי, הכולל הרחבה לשני נתיבים לכל כיוון ברוב המקטעים בכביש זה.
כביש 12 וכביש 40 הורחבו ברוב קטעי הכביש, וכן שופרו הצמתים והתאורה לאורך כבישים אלו.
תנועה בתוך העיר מוסדרת על ידי כיכרות ולא בעזרת רמזורים.
נמל אילת משמש כשערה הדרומי של מדינת ישראל למדינות המזרח הרחוק, אוקיאניה, מזרח אפריקה ודרומה והודו.
מרבית פעילות הנמל מקורה בייבוא כלי רכב מהמזרח הרחוק וכן מפעילות ייצוא של מפעלי כימיקלים לישראל.
הנמל התחיל את פעילותו בשנת 1950 ועם הקמתו, נבנה גם מגדלור אילת.
ב-2005, בעקבות הרפורמה בנמלי הים בישראל, הוקמה חברה ממשלתית בשם "נמל אילת בע"מ" שבמסגרתה מתנהלים שירותי התפעול של הנמל.
נמל אילת סובל מבעיות של חוסר כדאיות כלכלית להגיע אליו, ולמעשה כמעט כל הספינות מעדיפות לעבור בתעלת סואץ ולהגיע לנמלי אשדוד או חיפה, אך עקב צווים ממשלתיים יש חלק מהענפים (כגון הובלת כלי רכב מהמזרח הרחוק) שמחויבים להגיע לנמל אילת בלבד ולא לנמלי אשדוד וחיפה.
מלחמת חרבות ברזל ומתקפות החות'ים מתימן על ספינות שעשו דרכן בים סוף, פגעו בנמל בצורה משמעותית, ולמעשה השביתו את פעילותו.
מיד לאחר הקמת אילת העברית, הקים חיל האוויר את נמל התעופה אילת כדי לשמור על קשר עם שאר חלקי ישראל, במיוחד לאור המצב הרעוע של הכביש שחיבר את אילת עם יתר המדינה.
בדצמבר 1950 נוסדת חברת "ארקיע", שנקראה בתחילה "אילתה", כהמשכה הישיר של "אווירון", כדי לדאוג לקשר תעופה בין אילת ותל אביב.
בתחילה קיימה החברה טיסה יומית ובהמשך שתי טיסות מדי יום.
בשנת 1969, הוארך המסלול של נמל התעופה אילת והחלו להגיע לעיר טיסות שכר בין-לאומיות, בעיקר מסקנדינביה.
מטוסים גדולים יותר ששימשו לטיסות בין-לאומיות, שהגיעו לאילת נחתו בנמל התעופה עובדה.
עם השנים גדל מספר המגיעים לאילת בדרך האוויר והגיע למעל מיליון בשנה.
בשנת 2013 החלו העבודות להקמת שדה התעופה בסמוך לתמנע (כ-19 ק"מ צפונה מאילת), נמל התעופה רמון, הוא השני בגודלו בישראל אחרי נמל התעופה בן-גוריון, ומתוכנן לשמש לו כשדה משנה במהלך השנים הבאות.
שדה התעופה הבין-לאומי החדש נפתח בינואר 2019 ובזכות כך ועקב הריסת שדה התעופה בעיר אילת, מתאפשר חיבור בין אזור המלונות לאזור המגורים בעיר.
בנוסף, אילת מתפתחת צפונה בזכות הסרת הגבלות טיסה ומאפשרת בנייה רוויה יותר.
במסגרת החינוך העירונית בעיר אילת פועלים עשרה בתי ספר יסודיים ממלכתיים: אופיר, אלמוג, היובל, הרי אילת, יעלים, גלים, מצפה ים, עציון גבר, צאלים וים סוף.
כמו כן ישנם שלושה בתי ספר יסודיים ממלכתיים דתיים: ימין הרצוג (שבמסגרתו פועל גם תלמוד תורה), בית ספר ממ"ד חב"ד וכן בית ספר "אור החיים", השייך לחינוך העצמאי.
מערכת החינוך באילת זכתה שלוש פעמים בפרס החינוך הארצי.
במסגרת החינוך העירונית ישנם שלושה בתי ספר ממלכתיים על-יסודיים: בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת, בית ספר תיכון עירוני מקיף גולדווטר ובית ספר תיכון עירוני מקיף ע"ש יצחק רבין, אילת.
לצידם, קיים גם בית הספר העל-יסודי "אורים" לחינוך מיוחד, ובית הספר ברנקו וייס.
במסגרת החינוך העל-יסודי הממלכתי-דתי, בנות לומדות במסגרת אולפנת תהילת ישראל בכיתות ז'–י"ב, ובנים במסגרת חטיבת הביניים "ימין הרצוג" עד כיתה ח' ואת לימודיהם הם ממשיכים במסגרת הישיבה התיכונית הסביבתית "צביה", ישיבה בה לומדים בתנאי פנימייה גם תלמידים מיישובים אחרים בארץ.
מאז שנת 1998 פועלת באילת ישיבה גבוהה, ישיבת "איילת השחר", המושכת אליה תלמידים מכל רחבי הארץ.
החינוך האקדמי באילת כולל קמפוס של אוניברסיטת בן-גוריון, המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים באילת, שלוחה של מכללת לוינסקי לחינוך, שלוחה של מכללת ירושלים לחינוך וסניף של האוניברסיטה הפתוחה, אשר פעילותה מצומצמת.
חייל או בוגר שירות לאומי שסיים שירותו החל מ-1 בינואר 2010 ולומד בקמפוסים אלה, זכאי למלגת שכר לימוד מלאה עבור שנת לימודיו הראשונה לתואר ראשון, בתמורה לפעילות חברתית (בהתאם להחלטה בדבר לימודי חיילים משוחררים במוסד להשכלה גבוהה בפריפריה).
באילת פועלת ספרייה עירונית וכן מתקיימת פעילות של רשת מתנ"סים.
במשך ארבע שנים עיריית אילת סיפקה לילדי המסתננים מאפריקה לימודים במסגרת נפרדת בעקבות עתירה משפטית שהגישו המסתננים שהתנהלה בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ניתן פסק דין, שאילץ את עיריית אילת לשלב את ילדי המסתננים במערכת החינוך העירונית.
לאילת שני רבנים, הרב יוסף הכט והרב משה הדאיה.
מדי שנה מתקיימים בעיר למעלה מ-100 אירועי ספורט בקטגוריות שונות.
דוגמאות לכך הם גביע הפדרציה לטניס נשים, אליפות אירופה בגלשני רוח, אליפות אירופה בשחייה במים פתוחים ואליפות אירופה בטריאתלון.
נוסף על-כך, עקב מזג האוויר הנוח, מתקיימים בעיר מדי שנה אירועי ה"ספורטיאדה" וה"מחוזיאדה".
אולם ספורט צאלים אילת עומד לרשות התושבים.
אלה קבוצות הספורט הפועלות בעיר:
כדורסל: עירוני אילת – מייצגת את העיר בליגה הלאומית.
באוגוסט 2024 התאחדה הפועל אילת עם מכבי אילת והקבוצה המשותפת הפכה לעירוני אילת.
כדורגל: בני אילת – מייצגת את העיר בליגה ב'
העיר אילת מחולקת ל-14 שכונות:
תיעוד דקומנטרי של שולי העיר בקולנוע
בשנת 2025 יצא לאקרנים סרטו על עידו וייסמן " מפרץ השמש" המתעד את עולמם של תושבי אתר קראוונים באילת.
הסרט בתמיכתה של קרן הנגב לפיתוח ישודר בכאן במהלך חודש דצמבר 2025.
אילת מקיימת קשרים עם 14 ערים תאומות:
על שם חלק מהערים קרויים רחובות בעיר: רחובות לוס אנג'לס, דרבן, אנטיב, קאמן, קמפן, אריקה, שופרון ופישטאני.
אילאריה וורונקה (ברומנית: Ilarie Voronca; 31 בדצמבר 1903 בראילה – 8 באפריל 1946 פריז), הוא שם העט של אדוארד מרכוס - Eduard Marcus, משורר אוונגרד יהודי-רומני, שכתב ברומנית וצרפתית.
ההתחלה הספרותית של וורונקה קשורה לחוג "המעופף" Sburătorul בהנהגתו של אאוג'ן לובינסקו (Eugen Lovinescu) ולכתב העת שלו, "המעופף הספרותי" Sburătorul literar.
הוא התחיל בשנת 1922 עם שירה סימבולית, מושפעת מג'ורג'ה בקוביה George Bacovia ומהליריקה המוזיקלית של קאמיל בלטאזאר Camil Baltazar.
הוא פרסם שירים גם בכתבי העת Flacăra (הלהבה), Năzuinţa (השאיפה) ו-Contimporanul (בן זמנינו).
השירים האלה ישמשו בספר הראשון שיצא בשנת 1923, Restrişti "מתעצבים מחדש".
השירה מעבירה את העצבות ואת היאוש של האיש הנידון לקיום האפרורי בעיר שדה.
בשירים אלה עדיין לא ניכרת ההתפתחות העתידית של המשורר לכיוון התפיסות האוונגרדיסטיות.
בשנת 1924 וורונקה מוציא לאור, יחד עם סטפן רול, את הפרסום האוונגרדי "75HP" (הופיע רק גיליון מס' 1).
בו זמנית הוא ממשיך לפרסם בכתבי עת דומים, כמו Punct ו-Integral.
בשנת 1927 מתפרסמת בפריז הפואמה שלו "קולומבה" Colomba עם שני דיוקנאות של Robert Delaunay, שמציינת כיוון חדש ביצירתו.
הוא זונח את ה"קונסטרוקיביזם" ופונה אל הסוריאליזם.
קצב פרסום שיריו וגובר וזה לא משתנה גם לאחר שהוא מתיישב בשנת 1933 בפריז (אך ממשיך לשמור על קשרים הדוקים עם החיים הספרותיים ברומניה).
לאחר מכן יצירותיו מופיעות בשפה שאימץ לעצמו, בצרפתית.
בעקבות התאזרחותו בצרפת הוא לוקח חלק בתנועת ההתנגדות ה"רזיסטנס", גם כסופר וגם כלוחם.
בשנת 1946 מגיע לביקור ברומניה ומתקבל בהתלהבות רבה.
הוא התאבד באותה שנה, בפריז, בעת שעמל על ספר בשם "מדריך לאושר המושלם".
הובא לקבורה בבית הקברות פאנטן בפריז.
עם ציור של מארק שאגאל.
עם ציורים של קונסטנטין ברנקושי.
Maxy הכין את העטיפה וציור נוסף.
עם ציור של ויקטור בראונר.
1956 Poèmes choisis פורסם על ידי ידידיו הצרפתיים לציון 10 שנים למותו.
1964, 1965 מתפרסמים שירים של וורונקה שנאספו על ידי החוג הספרותי Pont de l'épée.
1972 Poeme alese "שירים נבחרים" מתפרסם בבוקרשט זמן רב לאחר מותו, בהשגחתו ובטיפוחו של סשה פאנה.
ב"ימים הבינלאומיים של השירה": בעיר רודה מוענק כל שנה פרס על שם וורונקה.
2003 - הדואר של רומניה הנפיק בול עם דיוקנו של המשורר לכבוד מלאת מאה שנה להולדתו
אָיֶלֶת בַּרְגוּר (נולדה ב-30 בספטמבר 1969) היא במאית קולנוע, תסריטאית וסופרת ישראלית.
ברגור נולדה ב-1969 בסן פרנסיסקו לשרית וד"ר יונה ברגור.
בגיל שנה עלתה לישראל עם משפחתה וגדלה ברמת השרון, שם נולד אחיה הצעיר זיו.
היא בוגרת המחזור הראשון של תיכון אלון בעיר, ולאחר מכן למדה לימודי קולנוע ב"קמרה אובסקורה" והיא בעלת תואר שני בתוכנית הבינתחומית באמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
ברגור החלה לביים סרטי קולנוע ב-1997, אך לאחר שני סרטים עלילתיים שביימה עברה להתמקד ביצירה דוקומנטרית מפרספקטיבה של ההיסטוריה האישית והמשפחתית שלה.
מאז 2006 היא מלמדת קולנוע לתלמידי תיכון, ובין היתר לימדה בתיכון עירוני ה' בראשון לציון ובתיכון אילון בחולון, וכן מרצה לתלמידי תיכון על קולנוע דוקומנטרי ומלמדת בסמינר הקיבוצים ובבית הספר חשיפה של האוניברסיטה הפתוחה.
מקום טוב (1997) - הסרט הוקרן בתחרות הרשמית לסרטים קצרים בפסטיבל קאן וזכה במספר פרסים בפסטיבלים ברחבי העולם.
כאילו כלום לא קרה (1999) - דרמת מתח שכתבה ברגור על הפיגוע בבית ליד, בהתבסס על סיפור הגבורה של אחיה באותו יום.
ברגור זכתה בפרס וולג'ין על בימוי הסרט והייתה מועמדת לפרס אופיר.
מכתב לילד שאיננו (1999) - סרט קצר המתעד את אביה של ברגור, יונה, כותב מכתב לבנו שנפל.
משא אחר (2000) - הסרט נוצר בשיתוף ארבע משפחות של מפקדי פלוגות צעירים מחטיבת הצנחנים שנפלו בעת שירותם בשנים 1995–1997 - אורי אזולאי, יואל דיליאן ונדב מילוא, ומשפחתה של ברגור עצמה, ומתעד את התמודדותן עם אובדן הבנים.
ברגור הפיקה וביימה את הסרט, ששודר בערוץ הראשון.
בזיו ימיו (2003) - סרט הנצחה שיצרה ברגור על אחיה, ושודר במסגרת שידורי יום הזיכרון ב-HOT.
קרוב אבל רחוק (2003) - תיעוד מערכת היחסים המורכבת בין מפעל אינטל לקריית גת ותושביה.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה ובערוץ הראשון.
ישראלית בברלין (2004) - סרט קצר בן 4 דקות בלבד במסגרת פרויקט "מבטים, ישראל 2004 - הפנים של המדינה", המתעד נסיעה של ברגור ברכבת התחתית בברלין
סמתת חצור 2 (2004) - הסרט התמודד בתחרות האקדמיה הישראלית לקולנוע ושודר בערוץ 8.
בית אהבה (The House on August Street - (2007 - תיעוד של כפר הנוער "אהבה" שהקימה ביאטה ברגר, אחותו של סבא-רבא של ברגור.
הסרט שודר בערוץ 10 וערוץ 2, זכה בפרס השני בתחרות סרטי התעודה של פסטיבל חיפה בשנת 2007, פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר מטעם איגוד הטלוויזיה האירופי (2008) והיה מועמד לפרס אופיר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר (2008).
מאחורי הכוונות (2008) - שודר בערוץ 2, רשת
מעבר גבול (2011) - ברגור כתבה את התסריט לסרט עם נועה ברמן-הרצברג, והוא השתתף בסדנת Mediterranean Film Crossing Borders במסגרת פסטיבל קאן 2007, ובסדנת פיתוח תסריטים במרקש במרוקו.
עדויות של כאב ותקווה (2025) - פרויקט בהפקת פורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני ובבימויה של ברגור, המציג סיפורים של ישראלים ופלסטינים שכולים שהצטרפו לפורום לאחר טבח שבעה באוקטובר.
הסרט נבחר להקרנה מיוחדת במסגרת תוכנית "Dealing with the Past" של פסטיבל הסרטים של סרייבו.
בית אהבה: סיפור הצלתו של בית הילדים היהודי בברלין - בשנת 2003 זכתה ברגור במלגת שהייה בברלין מטעם DAAD , ועברה לעיר למשך 8 חודשים כדי לעבוד על התחקיר לסרט "בית אהבה".
במהלך תקופה זו פנתה אליה הוצאת הספרים הגרמנית DTV , והציעה לה לעבד את התחקיר לספר.
הספר ראה אור בגרמנית בשנת 2006 בשם Ahawah Heisst Liebe, וב-2013 תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים.
אופרת הסבון הישראלית: מרמת אביב ג' ועד לאלופה - מחקר אקדמי ראשון מסוגו בישראל שחקר את אופרות הסבון והטלנובלות שהופקו בישראל בשנים 1996-2006, ובחן האם הן נטועות במציאות הישראלית, או נעדרות מאפיינים איקונוגרפיים ספציפיים ומנותקות מהמקום שבו הופקו (רסלינג, 2010)
ב-1996 נפל אחיה, סרן זיו ברגור, במהלך שירותו הצבאי ליד קיבוץ בית זרע.
משפחתה עתרה לבג"ץ כדי ששמה של ברגור יונצח על מצבתו, ולאחר שהעתירה נדחתה הוסיפו הוריהם למצבתו של זיו את המלים "אח לאיילת", ללא אישור.
שנה לאחר נפילתו של זיו יצרה אמו פסל ברונזה לזכרו, אך הוא נעקר ב-2006 על ידי גנבי מתכות.
לאחר פטירתה של האם שרית החליטו ברגור ואביה להקים מחדש את הפסל בשדרת האמנים ברמת השרון.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל נכנסת ברגור לתפקיד מנהלת החמ"ל האזרחי, יזמה את חמ"ל המשפחות השכולות, והובילה את מחאת "לא לשווא".
ברגור מתגוררת בתל אביב ואם לבן.
אילֶקס בֶּלֶר (בפולנית: Ilex Beller; 6 במרץ 1914 – 2005) היה צייר יהודי צרפתי יליד פולין, שהנציח בסגנון האמנות הנאיבית את הווי החיים בעיירה היהודית במזרח אירופה בטרם השואה.
אילקס (חיים) בלר נולד בשנת 1914 בעיירה גרודז'יסק דולנה שבדרום-מזרח פולין.
התחנך בחדר, כרגיל, ולאחר מכן למד בבית ספר עממי פולני.
בהיותו בן 12 יצא לעיר פשמישל, ובה למד בגימנסיה עברית.
בשנת 1926, בהיותו נער בן 14, עבר להתגורר אצל קרובי משפחתו בעיר אנטוורפן בבלגיה.
בבלגיה עבד בלר כמלטש יהלומים.
כשפרץ השפל הגדול בשנת 1929 ורבים מצאו את עצמם מחוסרי עבודה, נאלץ בלר לעבוד למחייתו בעבודות שונות; בבית חרושת לזכוכית, במפעל פלדה ובמכרה פחם.
בשנת 1934 הגיע אילקס בלר לפריז ומאז, לסירוגין עד סוף ימיו, חי בצרפת.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, בשנת 1936, התנדב בלר לבריגדות הבינלאומיות, שלחמו לצד הרפובליקנים נגד הפשיסטים.
בלר נפצע בקרב ובשנת 1937 חזר לפריז ומצא פרנסתו מעיסוק במקצוע הפרוונות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 התנדב בלר לצבא הצרפתי.
עם פלישת גרמניה לצרפת ולארצות השפלה במאי 1940 נלחם בלר בחזית הסום ונפצע קשה בקרב.
על חלקו במערכה זכה לאותות הצטיינות.
לאחר כניעת צרפת והחתימה על הסכם שביתת הנשק ב-22 ביוני 1940 הוא עבר לעיר קרקסון בדרום צרפת, בה התגורר עם אשתו ועסק בפרוונות.
בנובמבר 1942, כאשר השתלטו הגרמנים על החלק הבלתי כבוש של צרפת, הצליח בלר לברוח לשווייץ, שם נכלא במחנה עבודה.
ב-1944, לאחר שחרור פריז, חזר בלר לעיר ופתח בה עסק של פרוונות, בו עבד עד לפרישתו בשנת 1970.
בלר היה פעיל ב-UEVACJ (איגוד המתנדבים והלוחמים היהודים).
כיהן כנשיא האיגוד בין השנים 1986–2004, ולאחריהן כיהן כנשיא כבוד של האיגוד עד למותו.
בנו הוא השחקן ז'ורז' בלר .
כגמלאי, שעיתותיו בידיו, החליט בלר להנציח את עיירת הולדתו בפולין.
בשנת 1973, בהיותו בן 59 שנים, החל לראשונה לעסוק בציור.
ציוריו הם בסגנון אמנות נאיבית – סגנונם של ציירים חובבים שלא למדו באקדמיות לאמנות, אך זוכים להכרה אמנותית, ומוערכים בשל כישרונם הטבעי, הצבעוניות שבציוריהם וערכם האתנולוגי.
יצירותיו הוצגו בתערוכות בצרפת, בלגיה וגרמניה ואף במוזיאון יד ושם בירושלים.
לציוריו של אילקס בלר חשיבות כפולה: הן כדוגמה אופיינית לאמנות הנאיבית, והן כהנצחה לעולם העיירה היהודית שנכחד בשואה ואיננו עוד.
אילקס בלר נפטר בשנת 2005 והוא בן 91 שנים.
רווה, שנודע בקול הבס החזק שלו, ואשתו, אביבה, היוו את הצמד "אילקה ואביבה".
בין שיריהם הידועים "מה יפים הלילות בכנען", "שדמתי", "יד ענוגה", "אורחה במדבר" ועוד.
רווה נולד בבאקו (כיום בירת אזרבייג'ן) בשם הלל רבינוביץ' למשפחה בת חמישה אחים.
אחד מהם היה דב רבינוביץ', אתלט ישראלי.
עלה לארץ ישראל בגיל ארבע.
במהלך שירותו בבריגדה היהודית פגש את אשתו אביבה, כאשר השניים השתתפו בצוות ההווי והבידור של הבריגדה, "מעין זה".
אילקה רווה אף ביצע את המנון הבריגדה.
ב-1947 נפצע רווה בתאונת אופנוע ורגלו נקטעה.
בשנה זו אף שינה את שם משפחתו לרווה.
לאחר חזרת הצמד לארץ הוא נודע בשם "הלל ואביבה", וזכה לפופולריות ביישוב.
הם קראו לשיריהם שירים "צבריים" או "כנענים".
חלק ניכר מהלחנים והתמלילים של שיריהם הושפעו מהפגישה עם מרחבי הנגב ועם תנופת ההתיישבות באזורי ספר צחיחים.
אחד המלחינים המזוהים עמם היה דוד זהבי, חבר קיבוץ נען, בו התגוררו.
מחברים נוספים שאת שיריהם שרו היו ידידיה אדמון, מרדכי זעירא, מתתיהו שלם ואחרים.
בעת מלחמת העצמאות הופיעו הזוג אילקה ואביבה בפני קהילות יהודית בארצות הברית כחלק ממאמצי המגבית היהודית המאוחדת לגייס כספים למדינה הצעירה.
באותה תקופה התמקד רווה בליווי אשתו הזמרת בחליל.
אביבה ליוותה את עצמה בתוף מרים ובדרבוקה.
הופעותיהם בארצות הברית נמשכו גם בשנות החמישים.
ב-1954 שבו ארצה עם בנם אהוד.
ב-1966 הפסיקה אביבה לשיר ואילקה רווה החל להופיע בקיבוצים ובבסיסי צה"ל כזמר וחלילן שגם מסביר ומספר על המוזיקה ועל החלילים בהם הוא משתמש.
רווה פתח גם סדנה להכנת חלילים מקנים שאסף על גדות נחלים.
ב-1953 הקליטו אילקה ואביבה תקליט שירי פולקלור ישראליים בניו יורק בשם "Shepherd and other folk songs", התקליט יועד לקהל אמריקאי ומופיעים בו שירים כ"בין הרים", "מולדתי", "שומר מה ליל" וקטעים אינסטרומנטליים בחליל ותופים.
לאחר תקליט זה הקליט רווה בניו יורק תקליט ובו נעימות בחליל בשם "Night in the desert" בין הנעימות בתקליט "החליל", "יש חליל נעלם", "מה יפים הלילות בכנען", "ארץ זבת חלב ודבש", "מה דודך מדוד" ועוד.
ב-1959 הקליט רווה תקליט נוסף שיועד לקהל אמריקאי "Hillel Raveh sings songs of the Israel Defence Army" (הלל רווה שר משירי צבא הגנה לישראל), רוב שירי התקליט הם שירי פלמ"ח כ"בין הגבולות", "הפינג'אן", "הקרב האחרון", "דודו" וכדומה.
באותה שנה הקליט רווה תקליט בשם "Hillel and the Sons of Galilee - Songs of the Exodus" עם חבורת זמר שנקראה "בני הגליל".
את העיבוד המוזיקלי לתקליט ערך גיל אלדמע, שלמד אז בניו יורק.
אילריון ואסילצ'יקוב היה רוזן, נסיך, מדינאי רוסי, ראש ממשלת רוסיה בשנים 1838–1847.
אילריון ואסילצ'יקוב קיבל השכלה ביתית ובשנת 1792 החל את השירות הצבאי.
התקדם מהר בדרגות ובשנת 1803 היה מפקד גדוד פרשים.
במהלך המלחמה עם נפולאון השתתף בקרבות בלימה.
עבור השתתפותו בקרבות קיבל עיטור גאורגי מדרגה שלישית.
למרות הפציעות המשיך בשרות הצבאי גם במערכה באירופה.
בשנת 1817 קיבל פיקוד על אוגדה ובשנת 1823 קודם לדרגת אלוף בחיל הפרשים.
בשנת 1831 הוענק לו תואר רוזן.
במהלך מרד הדקבריסטים היה ליד ניקולאי הראשון והמליץ על פעילות אקטיבית נגד המורדים.
היה חבר בחבר השופטים לאחר דיכוי המרד.
בשנת 1828 היה ביחד עם קיסר ניקולאי בחזית המלחמה נגד הטורקים.
השתתף בהתייעצויות בהקשר לפעילות התקפית של הצבא תוך מעבר דרך הרי בלקן.
בשנים 1831–1838 היה מפקד הכוחות בבירה ובסביבתה.
בנוסף לפעילות צבאית טיפל בענייני המדינה.
בשנת 1821 התמנה לחבר במועצה מדינית.
בשנת 1838 התמנה ליושב ראש המועצה ולראש הממשלה.
בשנת 1839 הוענק לו תואר נסיך.
בהתאם לעדויות היה קרוב מאוד לקיסר ניקולאי הראשון.
היה בין הבודדים שיכלו להיכנס לקיסר בכל עת.
הקיסר העריך מאוד את פעילותו.
אילפא היה אמורא שחי בדור השני לאמוראי ארץ ישראל, חברו של רבי יוחנן.
בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא
אילפא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא, אצלו למד יחד עם חברו רבי יוחנן.
במסכת תענית דף כ"ד א' מובא כי כאשר רבי יהודה הנשיא גזר תענית ציבור בעקבות עצירת גשמים בארץ ישראל, נשלח אילפא לשמש כשליח ציבור, ותפילתו התקבלה באופן מיידי, כאשר אמר בתפילת העמידה משיב הרוח - נשבה הרוח וכאשר אמר "מוריד הגשם" ירד גשם מהשמים.
רבי יהודה הנשיא שהתפלא שאל את אילפא לפשר מעשיו, ואילפא סיפר לו כי הוא מתגורר בכפר שבו כל תושבי הכפר עניים מרודים, הוא עצמו - שהיה עני מרוד ככל תושבי הכפר - היה מתאמץ להשיג יין לקידוש ולהבדלה ולהוציא את כל תושבי הכפר ידי חובתם.
הוא היה חברו של רבי יוחנן, ומוזכר תמיד לפניו.
בתלמוד () מובא כי אילפא ורבי יוחנן, שהיו שניהם עניים מרודים החליטו לצאת לעסוק במסחר לפרנסתם.
כאשר הגיעו ללון בדרך ליד גדר, שמע רבי יוחנן שני מלאכי השרת שמשוחחים ביניהם, והאחד אומר לחברו "הבה נפיל את הגדר על שניהם, שעוזבים חיים עולם ועוסקים בחיי שעה, נענה השני: לא נעשה זאת, כי לאחד משניהם "עומדת השעה".
היחיד מבין השניים ששמע את השיחה היה רבי יוחנן, ומכך הבין שהכוונת המשפט אליו.
הוא עזב את אילפא בנימוק "בואו ונקיים את הפסוק והלך ללמוד, בעוד אילפא עובד לפרנסתו.
לאחר תקופה קצרה, הוכתר רבי יוחנן כראש ישיבת טבריה.
כאשר הגיע אילפא לטבריה ושמע את הבשורה הוא הצטער על כך, וחבריו אמרו לו שלו היה גם הוא יושב ולומד כמו רבי יוחנן היה הוא מוכתר לראשות הישיבה.
כאשר שמע זאת אילפא הלך ונתלה בתורן הספינה.
ואמר: גם עתה, בקי אני בכל התורה.
אם יבוא אדם וישאל אותי בתוספתא שנשנית בבית מדרשם של רבי חייא ורבי אושעיא ולא אדע לענות, אפיל את עצמי מן התורן.
זקן אחד ששמע זאת בא ושאל אותו שאלה מסובכת אודות ברייתא מסוימת שלא ידוע איזה תנא שנה אותה, ואילפא הסביר לו את הברייתא במקום.
לפי מספר פרשנים בגלל סיפור זה כונה אילפא מכיוון שאילפא פירושו ספינה ופירושו לימוד.
מעשה זה קיבל פרשנויות רבות בקרב החוקרים.
אחת מהן מתייחסת לעובדה המעניינת, שלאחר שרבי יוחנן שומע את המלאכים הסבורים שדינו של המשלב תורה עם פרנסה - מוות, הוא אינו מעביר את הסיפור לאילפא.
יש המסבירים שרבי יוחנן הסיק מכך שאילפא לא שמע את דו השיח בין המלאכים, כי ייתכן שאכן דווקא לרבי יוחנן מיועד תפקיד לימוד התורה תוך כדי ניתוק מוחלט מעבודה מפרנסת ומהעולם הזה, בעוד שמאילפא לא מצפים משמים שיעשה צעד זה, שאינו מהווה לו סיכון.
השאלה בין עיסוק בתורה לצד חיי פרנסה לא הייתה ככל הנראה שאלה של חיים ומוות, שהרי אנו מוצאים אותם יושבים לאכול תחת העץ, וככל הנראה מדובר היה בשאלה של לימוד תורה מתוך חיי עוני מול שילוב תורה בחיי עושר והרחבת הדעת.
אילפא מוזכר בתלמוד פעמים נדירות יחסית.
אִילְקַאִיי גוּנְדוֹאָן (בטורקית: İlkay Gündoğan; בעברית נקרא גם, באופן שגוי, אילקאיי גונדוגאן; נולד ב-24 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן גרמני ממוצא טורקי המשחק בעמדת הקשר בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
גונדואן משלב במשחקו יכולות הגנתיות והתקפיות.
הוא ניחן ביכולות מסירה וקריאת משחק גבוהות.
לאחר ששיחק 157 משחקים עבור דורטמונד, גונדואן חתם במנצ'סטר סיטי ב-2016, שם זכה בחמישה גביעי פרמיירליג, ארבעה גביעי EFL, שני גביעי FA ובליגת האלופות.
זה כלל טרבל יבשתי בעונת 2022/23, האחרונה שלו במועדון, בבה היה קפטן הקבוצה.
גונדואן נולד בגלזנקירכן כדור שלישי למהגרים מטורקיה.
הוא שיחק בקבוצת הילדים של שאלקה 04, עבר לבוכום ב-2005 ושיחק בקבוצת הנוער ובקבוצה השנייה של המועדון.
ב-2009 עבר לנירנברג, וכבר בהופעתו הרביעית במדי הקבוצה בישל שער במשחק מול באיירן מינכן, ובסיבוב השני הבקיע לראשונה במדי נירנברג, שוב מול באיירן.
ב-5 במאי 2011 חתם בבורוסיה דורטמונד על חוזה לארבע שנים, הבקיע לראשונה במשחק מול פרייבורג ב-17 בדצמבר.