tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנד, יליד קייפטאון, העביר טרם היבחרו קריירה אקדמאית כפרופסור למשפטים בלונדון וקייפטאון, קריירה מקצועית כעורך דין בבית המשפט העליון של מושבת הכף, וקריירה פוליטית כחבר פרלמנט במושבה.
ברנד הובא לנשיאות כנראה בעיקר כמועמד פשרה חיצוני ועד מהרה הוא התברר כהצלחה לא מבוטלת.
הוא יצא לשתי מלחמות מוצלחות נגד לסוטו השכנה, האחת ב-1865 והשנייה ב-1869, ועקב כך הוא הצליח לייצב את הגבול בין שתי המדינות.
בשנים אלו, מדינת אורנג' החופשית קלטה מהגרים חדשים רבים, הקימה עשרות יישובים, ונהנתה משלטן יציב וצמיחה כלכלית.
ברנד, חבר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, אשר את רוב חייו בעביר בחברה הגבוהה של קייפטאון ולונדון, הצליח לשמר לאורך מרבית כהונתו כנשיא יחסים טובים עם בריטניה.
עם זאת בשנה מסוימת היחסים בין מדינת ארנג' החופשית לבריטים ידעו מתח רב, עת התנגד ברנד לסיפוח הבריטי של אזור קימברלי בשנת 1871. הימים היו ימי בהלה לזהב בדרום אפריקה, והמדינה החופשית, כמו גם הרפובליקה הדרום-אפריקאית ובריטניה חשקו בסיפוח האזור הרווי בזהב וביהלומים.
למרות שברנד הביע תמיכה בעצמאותה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית מבריטניה, עם פרוץ מלחמת הבורים הראשונה בדצמבר 1880, הוא סירב לתמוך במי מהצדדים.
ברנד, שהיה פופולרי במיוחד בקרב עמו, נפטר בעת תפקידו ב-14 ביולי 1888 ונקבר בהלוויה ממלכתית רבת משתתפים בבלומפונטיין.
לאחר מותו של יוהנס ברנד ביולי 1888, הלכו אזרחי מדינת אורנג' החופשית למערכת הבחירות התשיעית לנשיאות מאז ייסוד המדינה.
בבחירות נבחר פרנסיס רייץ, אשר החל לשמש בתפקידו ב-10 בינואר 1889.
מושלי המושבה מלך שם כהונה אדוארד השביעי 1 אלפרד מילנרAlfred Milner 1902–1905 2 ויליאם פאלמרWilliam Palmer 1905–1907 3 האמילטון גולד-אדמסHamilton Goold-Adams 1907–1910
ראשי ממשלת המושבה תמונה שם כהונה שנות חיים מקום לידה 1 אברהם פישרAbraham Fischer 1907–1910(3 שנים) 1850–1913(מת בגיל 63) קייפטאון, השתייכות מפלגתית:
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 חולקה מדינת אורנג' החופשית ל-19 מחוזות מנהליים.
החוקה של מדינת אורנג' החופשית קובעת שכל תושבי הקבע הלבנים ביום הקמת המדינה הם אזרחיה.
בנוסף להם, מיום הקמתה המדינה, כל אדם לבן המתגורר בארץ כתושב קבע במשך חמש שנים לפחות, זכאי להתאזרח.
"מועצת העם" (Volksraad) הוכרזה כרשות המחוקקת, כאשר בראש הרשות המבצעת עמד נשיא הנבחר בבחירות כלליות ישירות על ידי הציבור לכהונה בת חמש שנים עם אפשרות להיבחר מחדש.
את רשמית המועמדים לנשיאות חיברה מועצת העם.
הממשלה אשר בראשה עמד הנשיא "הייתה הוועד המנהל" (Uitvoerende Raad).
מדיניות קבוצתית (Group Policy - GPO) היא תכונה של מערכות הפעלה השייכות למשפחת NT.
מדיניות זו מאפשרת לנהל קבוצות של מחשבים על פי מדיניות הנקבעת בידי מנהל המחשוב ומוחלת על המחשבים המנוהלים.
המדיניות הנאכפת על המחשב קובעת הגבלות ואפשרויות שימוש במחשב.
לדוגמה, מניעת שינוי השעה בשעון, הגבלה של סמלים בלוח הבקרה והגבלות על שינוי תיקיות במחשב.
מדיניות קבוצתית יכולה לשלוט בערכי הרגיסטרי של המחשב המנוהל, הרשאות NTFS, הגדרות בטיחות ובקרה (Audit), התקנת תוכנות, תסריטי אתחול וכיבוי (Logon/Logoff Scripts), הפניית תיקיות (Folder Redirection) והגדרות לגבי דפדפן האינטרנט אקספלורר.
פרטי המדיניות נשמרים באובייקט מדיניות קבוצתית (GPO).
כיוון שניתן לנהל מספר סוגים של מדיניות כל אובייקט יזוהה על פי מספר מזהה ייחודי (GUID).
כל קובץ מדיניות (GPO) ניתן לקישור לאובייקט אחד או יותר מהבאים: אתר (Site), תחום (Domain) או יחידה ארגונית (Organizational Unit - OU).
שיטה זו מאפשרת להחיל שינויי מדיניות על מחשבים רבים על ידי שינוי אובייקט אחד בלבד ובכך להפחית עלויות מחשוב בארגון.
כיוון שאובייקט מדיניות קבוצתית ניתן לשיוך רק לאובייקטים מהרמה הגבוהה של Active directory ניתן לקבוע הגדרות אבטחה ספציפיות על האובייקט על מנת להחיל אותו באופן יותר בררני.
באופן כזה ניתן לקבוע שמחשבים, קבוצות או אנשים יחילו או ימנעו מלהחיל את האובייקט.
אופן קבלת מדיניות קבוצתית במחשב
בעת הטעינה תבדוק מערכת ההפעלה האם היא מכילה את הגדרות המדיניות החדשות ביותר.
כמו כן, רכיב המערכת האחראי על קבלת המדיניות במחשב המנוהל אחראי לבדוק באופן עיתי האם המדיניות האמורה לחול על המחשב או על המשתמש השתנתה.
כברירת מחדל הבדיקה מתבצעת בזמן אקראי בין 90–120 דקות.
אם חל שינוי, המחשב מוריד אליו את קובצי המדיניות שהשתנו ומחיל אותם.
חלק מהשינויים יחולו מיד ואחרים יחולו לאחר אתחול המחשב.
למעשה כל סוגי המדיניות נשמרות כקבצים רגילים בשרת DC בתיקיה משותפת בשם SYSVOL וכל תחנת עבודה אחראית להעתיק אליה את קובצי המדיניות מהשיתוף וליישם אותן - טכנולוגיית משיכה.
אין אפשרות לשרת לדחוף את סוגי המדיניות החדשות לתחנות העבודה.
תיקיית SYSVOL עוברת שכפול (replication) בין כל שרתי DC בטכנולוגיית או במקרה שכל שרתי DC הם בשרתי 2008 גם נתמכת שיטת שכפול חדשה יותר - DFS.
אחת הבעיות עם מדיניות קבוצתית היא שניתן לעקוף אותה בקלות יחסית.
משתמש יכול למנוע מהמחשב לקרוא את ערכי המדיניות, לזייף ערכים, או לגרום לקבלת ערכים שגויים.
לכן מדיניות קבוצתית היא מאפיין המקל בניהול יותר מאשר אוכף אבטחה.
סדר ההחלה הוא ממוספר, כך שמספר נמוך יותר יחול אחרון ויכול לשכתב את ההגדרות ש-GPO בעדיפות נמוכה יותר החיל.
ל-GPO המקומי יהיה את המספר הגבוה ביותר אלא אם כן מוגדר אחרת.
הרשאות מדיניות קבוצתית מול מנהל מערכת
מדיניות חלה גם על מנהל המערכת (Administrator) בדיוק כמו שהיא חלה על המשתמשים רגילים במחשב, אבל מנהל המערכת רשאי לשנות אותה.
משתמש בעל זכויות של מנהל מערכת מקומי על תחנת העבודה יכול להיכנס לרגיסטרי ולשנות את ההגדרות ובכך לנצח את המדיניות ואת מנהל המערכת של הרשת – ה-Domain Admin – ולכן לא נהוג לתת למשתמשים בארגון הרשאות של מנהל מערכת על המחשבים שלהם.
כמו כן הם יכולים לכבות את השירות (Service) של המדיניות הקבוצתית בכלל.
מדיניות מקסיקו סיטי (Mexico City Policy), היא מדיניות שנקטה בעבר ממשלת ארצות הברית, המגבילה את הזכות לקבל סיוע מהתקציב הפדרלי (בעיקר מהסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי - USAID), לארגונים התומכים בהפלות.
המדיניות בוטלה ושוחזרה מספר פעמים:
הנשיא ביל קלינטון ביטל את המדיניות בשנת 1993, בטענה שהיא פוגעת בניסיון לספק תוכנית יעילה ובטוחה לתכנון משפחתי בארצות זרות.
בשנת 2001 הנשיא ג'ורג' בוש הבן החזיר את המדיניות לקדמותה בטענה כי לא ראוי שכספי משלם המיסים האמריקני ישמשו להפלות או לעידודם.
עם היבחרו של ברק אובמה לנשיאות בינואר 2009 בוטלה המדיניות.
עם היבחרו של דונלד טראמפ לנשיאות בינואר 2017 הוחזרה המדיניות.
עם היבחרו של ג'ו ביידן לנשיאות בינואר 2021 בוטלה המדיניות.
מתנגדי המדיניות מכנים אותה "סתימת פיות עולמית" ("global gag rule"), בטענה כי בנוסף לפגיעה בתקציב של ארגוני בריאות מסוימים, המדיניות גם מונעת מהם אספקה של קונדומים ואמצעי מניעה אחרים.
בעקבות זאת, מספר ההריונות הלא רצויים עולה ואיתו גם כמות ההפלות.
בנוסף, המבקרים טוענים כי המדיניות מנוגדת לחופש הביטוי ומונעת מאנשים לקבל מידע רפואי מדויק ומלא.
הפורום הפרלמנטרי האירופי לענייני אוכלוסייה ופיתוח הגיש לקונגרס האמריקני עצומה חתומה על ידי 233 חברים המגנה את המדיניות.
תומכי המדיניות מביאים את הפיליפינים כדוגמה מוצלחת בה הפעלת המדיניות מנעה מארגוני הבריאות להשתמש בתקציבים אמריקנים כדי לעקוף את חוקי ההפלה המקומיים.
כמו כן, הם טוענים כי המדיניות מונעת מארגוני בריאות להשתמש בהפלות כתחליף לאמצעי מניעה אחרים.
ישנה גם התנגדות למדיניות מצד מחנה המתנגדים להפלות (pro life) הטוענים כי חידוש המדיניות מהווה מחווה סמלית בלבד עבורם וכי הגדרתה עמומה מדי.
לטענתם ארגוני בריאות עדיין יכולים לתמוך בהפלות אם הם טוענים שהם נעשים שלא למטרת "תכנון המשפחה" אלא לצרכים רפואיים, וכך לעקוף את האיסור.
פרק בסדרת הטלוויזיה בוסטון ליגל ("Squid Pro Quo"), עוסק באישה נפאלית התובעת את ממשלת ארצות הברית על מות בנה, בעקבות הפסקת התקציב למרפאה בה טופלה במסגרת מדיניות מקסיקו סיטי.
מדיניות מוניטרית היא מונח במקרו-כלכלה המתאר את ניהול מערכת המשתנים הנומינליים במשק.
מונח זה מתייחס, לרוב, לכמות הכסף ואמצעי התשלום במשק (וליחס בינם לבין התוצר).
במדינות המערביות מקובל כי המדיניות המוניטרית נמצאת באחריות הבנק המרכזי, בניגוד למדיניות הפיסקלית שנמצאת באחריות הממשלה.
התפיסה השלטת כיום בקרב כלכלנים רבים מאז הכלכלן מילטון פרידמן מכונה "הנייטרליות של הכסף" או "הדיכוטומיה הקלאסית", ולפיה בטווח הארוך שינויים נומינליים אינם משפיעים על הגורמים הריאליים של המשק.
מילטון פרידמן בספרו "היסטוריה מוניטרית של ארצות הברית" ("A Monetary History of the United States") טען כי "אינפלציה היא תמיד ובכל מקום תופעה מוניטרית".
כלומר, אינפלציה אינה נובעת משינויים ביכולת הייצור הריאלית של המשק, אלא רק ממדיניות שגויה של ניהול הכסף.
הבסיס לפעולות אלה הוא ההנחה כי תוספת כסף למשק מגדילה את היקף הצריכה של הציבור ומביאה להגדלת הביקוש המצרפי והתל"ג, וכן לצמצום ממדי האבטלה.
מטרת המדיניות היא השגת יעדי הממשלה שנקבעו, כגון קצב הצמיחה של הכלכלה (בטווח הקצר בלבד, כאמור), מניעת אבטלה, ריסון האינפלציה, יציבות שער החליפין, הקטנת החוב הלאומי וכדומה.
עם זאת מידת ההשפעה של פעולות הבנק המרכזי איננה נתונה לחיזוי מדויק אלא בקווים כלליים בלבד.
האסכולה הדוגלת בנקיטת מדיניות מוניטרית לוויסות הביקוש המצרפי, סך התוצר ורמת המחירים במשק, נקראת בשם מוניטריזם.
מדובריה הבולטים ניתן למנות את הכלכלן מילטון פרידמן, נגידי הבנק הפדרלי פול וולקר ואלן גרינספן, ונגידי בנק ישראל יעקב פרנקל, דוד קליין וסטנלי פישר.
אמצעים המשמשים את הבנק המרכזי
שינוי הריבית על פיקדונות קצרי מועד - הכלי הפשוט ביותר של הבנק המרכזי לניהול המדיניות המוניטרית, הוא שינוי הריביות שהוא קובע לפיקדונות קצרי מועד (חודשים בודדים) במטבע שלו.
מאחר שפיקדונות אלה נחשבים לסולידיים כמעט לחלוטין, הם קובעים רף לכל ההשקעות האחרות במשק, ורק פרויקטים אשר יביאו לתשואה גבוהה יותר מריבית זו יקבלו מימון.
אם הבנק המרכזי רוצה להגדיל את ההשקעות בשווקים, הוא יוריד את הריבית שלו במטרה לעודד משקיעים להשקיע את כספם באפיקים מסוכנים יותר, כדוגמת מחקר ופיתוח, הקמת עסקים וכו'.
פעולות בשוק הפומבי (הרחבה/צמצום מוניטריים) - אמצעי נוסף, הדומה לאמצעי הראשון, הוא שינוי נקודות אחרות בעקומת הסיכון/רווח של איגרות החוב הממשלתיות שאינן קצרות מאוד.
אם הוא יקנה איגרות חוב ארוכות של המדינה, הוא יביא לעליית מחיריהן, והורדת הריבית המתקבלת עליהן.
ההשפעה דומה להשפעת שינוי הריבית על הפיקדונות קצרי המועד.
שינוי יחס הרזרבה - בכל מדינה בעלת בנק מרכזי, מוגדר יחס רזרבה, הקובע את היחס בין ההפקדות וההלוואות אותן מחלקים הבנקים.
יחס רזרבה נמוך (הלוואות מעטות יחסית להפקדות) אומר שיהיה מחסור בהלוואות, וריבית ההלוואות הבנקאיות תהיה גבוהה, בעוד שיחס רזרבה גבוה (אחוז גבוה מהפקדות הציבור מלוות לציבור חזרה) מוריד ריביות, ומגדיל את אחוז הפרויקטים שיקבלו מימון.
הודעות לציבור - הבנק המרכזי נעזר בתקשורת, ובהודעות לציבור על מנת להשפיע על ציפיותיו לשינויים מוניטריים עתידיים, וגורמת לו להקדים ולפעול לפי שינויים אלה לפני שנעשו, ולעיתים חוסכת מהבנק המרכזי לבצע את הצעדים הללו.
כל הכלים הללו מורכבים מאוד, ויוצרים השפעות רבות נוספות על ההשפעות המוניטריות אותן הם מנסים להשיג.
לכן הדעות חלוקות ביחס לשימוש באמצעים המוניטריים המתאימים למימוש המדיניות שנקבעה.
מדיניות הרווחה בישראל היא מכלול הפעולות הנעשות בישראל על ידי גופים ממשלתיים וציבוריים, כחלק מפעילות מכוונת של המדינה בתחום הרווחה.
בנוסף להם יש גופים חוץ ממשלתיים (NGO) הפועלים בתחום הרווחה בלא שיקבעו מדיניות בנושא.
אספינג אנדרסון הציג במאמרו משנת 1989 ניתוח מפורט של מדיניות הרווחה בישראל.
מתקופת היישוב ועד אמצע שנות ה-70
ההיסטוריה של מדיניות הרווחה הממסדית – ציונית בישראל החלה עוד בטרם קום המדינה, מתוך תמיכה סוציאלית של מוסדות היישוב במתיישבים היהודיים בארץ.
תמיכה זו התמקדה בתחומי הבריאות והדיור, ונעשתה מתוך מטרה מוצהרת ומובהקת לתגבר את ה"עבודה העברית" בארץ, ולאפשר למהגרים להתחרות בפועלים הערבים.
המהגרים היהודים, שעלו לארץ מתוך אמונה באידאולוגיה הציונית, היו מוכשרים פחות מאשר הפועלים הערבים בעבודת כפיים, ומורגלים ברמת חיים גבוהה בהרבה.
בנוסף, הפועלים הערבים היו מבוססים בארץ ונהנו מתמיכה חמולתית האופיינית לחברה קדם – תעשייתית.
גורמים אלו חברו כדי לאפשר לערבים לדרוש שכר נמוך בהרבה בעבור עבודתם, והייתה סכנה שהעלייה היהודית לא תצליח לתפוס אחיזה בארץ.
הפתרון, כאמור, סבסוד נרחב של תנאי המחיה של הפועלים, סבסוד אשר מומן מכספי התרומות ודמי החבר של יהדות התפוצות, ובעיקר של יהדות ארצות הברית (שהייתה ברובה בעלת צביון ימני – ליברלי).
מדיניות כזו, של סבסוד וחיזוק אלו אשר נתפסים כתורמים יותר לאינטרס הכללי, ובמקרה הישראלי לתהליך הבנייה של האומה והמדינה, היא מדיניות רווחה בעלת נטייה "שמרנית" ברורה, הן מבחינת הצדקתה הפילוסופית, והן מבחינת תוצאותיה המובילות לריבוד חברתי מונהג מדינה (לעומת הריבוד של השוק).
חשוב להבחין, עם זאת, כי כבר בשלב זה היה הבדל מהותי בין המדיניות כלפי היהודים הלא – פועלים, אשר בכל זאת נכללו במסגרת מוסדות הרווחה המתהווים, אם כי בתוך "מוסדות הסעד" המקומיים ולא בתוך המערכת האוניברסלית של ההסתדרות, לבין הערבים תושבי הארץ.
באופן עקבי עם האידאולוגיה שהנחתה את המוסדות הציוניים הערבים פשוט לא היו חלק ממדיניות הרווחה כלל.
המוסדות היהודיים הקפידו גם להימנע מהצעה של הבריטים למערכת משולבת, אפילו במחיר אובדן תמיכה כלכלית מהם.
עד קום המדינה היו קיימות, אם כן, שלוש רמות שונות של רווחה: רווחה אוניברסלית מקיפה לפועלים יהודים, רווחה ליבראלית – שיורית ליהודים שאינם חברי מפא"י, ורווחה מועטה במימון וניהול בריטי לערביי הארץ.
מערכת כזו נדמית כמתאימה למודל השמרני של אנדרסון, אך דומני כי בפיצול בין סעד לרווחה נעוץ גם הסבר לסטייה ממנו, שהחלה עם קום המדינה.
התפיסה המקובלת במחקר עד סוף שנות השמונים, הייתה כי בשנותיה הראשונות של המדינה, הייתה מערכת הרווחה בעלת מאפיינים סוציאל דמוקראטיים ואוניברסליסטיים.
נדמה שגם בקרב חלק מהציבור קיים תיאור, בין אם לחיוב ובין אם לשלילה, של עבר קולקטיביסטי וסוציאליסטי לעומת הווה ליבראלי ואינדיבידואליסטי .
תפיסה זו משתלבת היטב עם חלק מהרקע התאורטי בדבר מדינת הרווחה, בעיקר עם זו אשר הוצגה לפני מאמרו של אנדרסון: ראשית, הדרך המקובלת למדוד באופן השוואתי את "רמתה" של מדיניות הרווחה הייתה להשוות את אחוז ההוצאה הציבורית מתוך כלל התוצר של המדינות השונות.
לפי מדד זה הייתה מדינת ישראל ללא ספק בעלת מדיניות רווחה משמעותית ביותר עד סביבות אמצע שנות השמונים, מכיוון שרובו של ההון וההשקעות רוכזו בידי הממשל הישראלי ושלוחותיו.
שנית, מדיניות רווחה ברמה גבוהה הוסברה מבחינת הכלכלה הפוליטית על ידי קיומן של מפלגות פועלים חזקות, ושל ארגוני עובדים חזקים ומגובשים.
בישראל היה השלטון מאז קום המדינה (ואף לפני, במוסדות היישוב) עד 1977 בידיה של מפא"י – מפלגה אשר התיימרה לייצג את פועלי ארץ ישראל.
הגוף החזק ביותר במשק בתקופה זו היה ה"הסתדרות" – ארגון עובדים.
אלא משנות התשעים ואילך החלו חוקרים אחרים, אשר הושפעו מן המודל של אנדרסון והצטיידו בגישה ביקורתית יותר, לתת את הדעת לסתירות לא מעטות בין המציאות לתפיסה זו.
חוקרים אלו, שהבולטים שבהם הם מיכאל שלו וזאב רוזנהק, בחנו מחדש את ההיסטוריה של מדיניות הרווחה והגיעו למסקנות שונות.
כך נוצרה מגמה נוספת בספרות המחקרית להתייחס למערכת הרווחה אשר הוקמה לאחר קום המדינה כאל משטר רווחה שמרני - קואופרטיסטי.
מערכת רווחה אשר בנויה באופן מובהק לשימור מעמדות, היוצרת כמה רמות של רווחה לכמה רמות של אזרחים מתאימה למודל השמרני בלבד מבין המודלים של אנדרסון.
אולם קיימות גם סטיות לא מעטות ומהותיות מן המודל הזה.
ראשית: אלמנט חשוב של משטר הרווחה הוא הצדקתו הפילוסופית.
משטר הרווחה השמרני מנסה, בעקבות פרשנים מימין של הפילוסוף הגרמני וילהלם פרידריך היגל, להוות סינתזה בין הספרה הפרטית והאינטרס הפרטי, לבין הספרה הציבורית (שהיגל מכנה דווקא הספרה של השוק, אולם בהקשר הישראלי ניתן להתייחס אליה כאל הספרה המדינתית) והאינטרס הציבורי.
הצדקה כזו לא הייתה קיימת בתוך הרווחה ההסתדרותית, לא מחוצה לה, ואפילו לא כדי להצדיק את הנכללים והמודרים ממנה.
בהקשר זה ניתן להשוות בין הנימוק להדרתם של עולי תימן ממערכת הרווחה הקדם מדינתית, לבין הנימוק להדרת העולים המזרחיים בשנות החמישים.
הנימוק לגבי הראשונים היה כי התימנים הם "פועלים טבעיים", לעומת האשכנזים שהם פועלים אידאולוגיים, ולכן אינם זקוקים להתערבות ולסבסוד.
נימוק זה יכול להתפרש כנימוק שמרני מובהק – אין צורך לפשר בין האינטרס של התימנים לאינטרס הכללי כי הם יעבדו בחקלאות בכל מקרה .
לעומת זאת הנימוק בשנות החמישים היה נימוק ליבראלי מהארסנל של הדיסציפלינה הכלכלית – הטענה כי הענקת קצבאות לעולים המזרחיים תגרום לכך שלא יהיו להם תמריצים לצאת לעבודה, ותביא לאבטלה גבוהה בקרבם.
לפי גישה זו עולה כי בשנותיה הראשונות של המדינה התקיימו בה לפחות שתי מערכות רווחה נפרדות ומקבילות, בדומה, אולי, לצורה בה התקיימו מערכות רווחה מפלגתיות (מפלגת הכל-בו), לפני כינונה של מדינת הרווחה המודרנית.
מערכות רווחה אלו היו משיקות ואפילו חופפות בנקודות מסוימות, אך הם בעלי היסטוריה שונה והצדקה (ויעדים) פילוסופית שונה.
מחד – אלו אשר נכללו במסגרת ההסתדרותית ונהנו ממעמד של "אנשי שלומנו" מטעם מפלגת השלטון זכו לרמת רווחה גבוהה יחסית, בעלת מאפיינים סוציאל דמוקראטיים.
אלו כללו ביטוח בריאות נרחב, הטבות בתחום הדיור והחינוך, ועוד.
לעומתם אלו אשר נאלצו להתקיים ב"שוק העבודה המשני", לא נהנו מכל אותם הטבות, ולכן כוח המיקוח שלהם מול המעסיקים היה קטן מאוד, וביקוש העבודה שלהם – קשיח מאוד.
סטייה נוספת ממודל הרווחה השמרני היא כי מדינת הרווחה השמרנית מבקשת גם להחליף את היד הנעלמה של השוק, ולשמור על כל בני המדינה מחוץ לאלמנט התחרותי מחד, אבל גם לאפשרויות הניוד מאידך, של השוק.
מדינות שמרניות כמו גרמניה וצרפת מתאפיינות במגזר ציבורי גדול אשר השירות שלו למדינה מהווה את הנימוק להכללתו במסגרת רווחתית במימון תקציבי, אולם קיימת גם מערכת רווחה אוניברסלית (ביטוחית אבל חובה) למי שאינו נכלל במערכת הרווחה הממשלתית.
בישראל, לעומת זאת, לפחות בראשית התפתחות המדינה (ועד היום במובנים רבים במגזר הערבי) הייתה הרווחה המשנית בעלת מאפיינים ליבראליים מובהקים.
רוב החוקרים מצביעים על צמיחה בזכויות הרווחה של אלו שלא היו חברי הסתדרות בין שנות החמישים ועד שנות השבעים.
לא ברור, למרות זאת, אם צמיחה זו היוותה שינוי מהותי באופי משטר הרווחה.
ראשית, היא נעשתה תוך הדרה כמעט מוחלטת של בני המיעוט הערבי בגבולות 1967, ועוד יותר מכך של הערבים תושבי השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
שנית, לא היה בה משום שינוי של התפיסה שהובילה לשוק העבודה והרווחה המפוצל.
בין גורמיה העיקריים אשר צוינו בספרות ניתן למנות את הצורך של מפא"י להתמודד עם תוצאות המיתון של 1965, אשר הוציא אל מחוץ לשוק העבודה רבים מתומכיה הטבעיים (שהיו אמורים להיות בשוק העבודה הראשוני).
ואת עלותה הנמוכה של מדיניות הרווחה, שנבעה, מחד, ממאפייניה הדמוגרפיים של אוכלוסיית ישראל (קצבאות זקנה), ומאידך ממצב התעסוקה המלאה ממנה נהנתה המדינה בשנות השבעים (אבטחת הכנסה).
גורמים אלו הובילו לכך שמשרד האוצר לא התנגד להגברת מדיניות הרווחה האוניברסלית, אולם מאפייניה עדיין היו ליברליים ברובם.
מהמשבר הכלכלי עד תוכנית הייצוב 1973–1985
עשור זה מתאפיין בניסיונות שונים, ובמידה רבה לא עקביים, של המדינה להתמודד עם משבר מניות הבנקים.
גם המהפך בשנת 1977 ועליית הימין לשלטון, השפיעה על תפיסת מדיניות הרווחה בישראל.
לפי מיכאל שליו וזאב רוזנהק המדינה איבדה, במידה רבה, את עצמאותה אל מול בעלי ההון, הן במישור הכלכלי נטו והן במישור הפוליטי.
לתפיסתם עובדה זו פגעה בניסיונות להביא לייצוב והביאה לבזבוז כספים רבים על סובסידיות והלוואות בריבית מסובסדת לבעלי הון .
רוזנהק אף טוען כי לפני תוכנית הייצוב של 1985 עמד השלטון בפני הסכנה לאיבוד הלגיטימציה הציבורית שלו.
מאידך, חוסר הלגיטימיות הציבורי והקשיים הכלכליים הציפו אל פני השטח בעיות סוציאליות אשר היו "רדומות" במהלך הגאות הכלכלית עד אז, כמו בעיות העוני בקרב הציבור של עולי שנות החמישים, וגם תרמו לכך שהממשלה לא הייתה חזקה מספיק על מנת להתעלם מדרישות אלו.
בזכות זאת התאפשר קידומם של תוכניות רווחה אוניברסליסטיות ונרחבות כמו קצבאות למשפחות מרובות ילדים, אף על פי ששוב, גם כאן הודרו הערבים ממקבלי הזכויות, הפעם באמצעות הכלת "קצבת יוצאי צבא".
כוחם הפוליטי המועט של הערבים, שעדיין היו במידה רבה תחת הרושם של המשטר הצבאי, והדרתם הפוליטית לא אפשרו להם להפעיל לחץ לשילוב עד 1992 וממשלת רבין.
מדיניות הרווחה בתקופה זו קשה ביותר להגדרה "מודלית".
בקרב החוקרים יש הסכמה כי מדינת הרווחה בתקופה זו "מצויה בעידן מתמשך של שינויים סותרים " מחד – קיימת הייתה מגמה של צמצום בתקציבי הרווחה בעיקר לנוכח גידול האוכלוסייה, העלייה מרוסיה, והבעיות הסוציאליות החדשות שנבעו מכך.
גם העלייה בגיל הממוצע, וכמעט קריסתה של קופת החולים הכללית הביאו עמם אתגרים חדשים למדינת הרווחה, כאלו שלא נענו מבחינה תקציבית.
לכך תרם המצב המוסדי החדש שנוצר בעקבות תוכנית הייצוב, ואשר במסגרתו עלה כוחו של משרד האוצר לקבוע מדיניות תוך שימוש ב"חוק ההסדרים".
תפיסתו הכלכלית של משרד האוצר גם השתנתה מתפיסה "קיינסיאנית" במהותה, לפיה על המדינה להיות גורם פעיל בהשקעות ובהבנית החברה, לתפיסה ניאו קלאסית שהדגישה הוצאות ציבוריות מעטות ואיזון תקציבי.
מאידך הייתה גם קיימת מגמה של הרחבת הזכויות הקיימות לחלקי אוכלוסייה שלא נהנו מהם בעבר, ושל הגדלת הזכויות האזרחיות.
הדוגמה הקלאסית למגמה זו היא ביטול הדרתם של ערביי ישראל מקבלת קצבאות הילדים.
ביטול "קצבת יוצאי צבא" בידי ממשלת רבין ב 1992, שנעשה אמנם ממניעים פוליטיים צרים, היווה אולי את פריצת הדרך הגדולה ביותר בכל הקשור לזכויות הערבים במדינה בעשרים השנים שקדמו לכך.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי שנחקק ב-1994 היווה צעד גדול גם הוא בכיוון של הרחבת מדיניות הרווחה, בקבעו ביטוח רפואי אוניברסלי וסל שירותים רפואיים אוניברסליים לכל אזרח.
גם בקצבאות הבטחת ההכנסה היו שינויים בכיוון של רווחה גבוהה יותר, נקבעו תבחינים חדשים להענקת הקצבאות בהתאם למבחן אמצעים.
קצבאות הבטחת הכנסה בנוסחה החדשה נועדו "להבטיח רמת הכנסה מינימלית לקיום, ולמנוע עוני ומצוקה כלכלית בקרב משפחות נזקקות " זאת במסגרת "החוק לצמצום העוני והפערים בהכנסות (1994), החוק לצמצום העוני, צעדים משלימים (1995), וחוק משפחות חד הוריות (1992).
בתקופה זו הוכנה הקרקע לדחיפה "ימינה" של ה"גל הרביעי", בעיקר בעקבות המתקפה התקשורתית רחבת ההיקף שכוונה נגד המובטלים ומוטבי אבטחת ההכנסה והשלמת ההכנסה.
לפי אסיסקוביץ' כבר בתקופת ממשלת רבין היה קיים תיאור מוטה ואפילו מטעה (מבחינת נתונים סטטיסטיים) באשר להשפעת הקצבאות הללו על המוטיבציה לעבוד.
המובטלים תוארו כ"עצלנים" בררנים בנוגע לעבודה וכולי'.
למרות שבשנים אלו היו השינויים האמיתיים בנושא שוליים בעיקרם, נראה כי בשנים לאחר מכן יבוא הדבר לידי ביטוי במדיניות אנטי – סוציאלית הולכת וגוברת .
מדיניות הרווחה מאז 1995 מתאפיינת במגמה ברורה של ליברליזציה – מעבר למשטר רווחה ניאו – ליברלי מובהק.
מגמה זו ברורה ביותר בעיקר מאז ראשית שנות האלפיים, אך ניצניה נבטו בתקופת כהונתו הראשונה של בנימין נתניהו כראש ממשלה ב-1996 – 1999. שלטונה של ממשלת "עבודה" בראשות אהוד ברק ב-1999 לא שינה את כיוון ההתפתחות.
לפי אברהם דורון, "האירוע המרכזי בעיצוב מדיניות הרווחה של ישראל שנות האלפיים היה המעבר...
למשטר רווחה ניאו ליברלי בנוסח של אמריקה תחת השלטון הרפובליקני השמרני" .
דורון מציין שינויים מבניים, פרוגרמאתיים, ופיננסיים במדיניות הרווחה לכיוון ליברלי.
דוגמה לשינוי ארגוני היא פיצולו של משרד העבודה והרווחה תוך העברתו של אותו חלק שהיווה את "משרד העבודה" לאחריות משרד התעשייה והמסחר (שהפך למשרד התעשייה המסחר והתעסוקה).
בכך הועבר דה–פקטו המשרד שאמור לדאוג לעובדים לידי המשרד המייצג את המעסיקים.
אותו חלק שהיווה את משרד הרווחה, לעומת זאת, חזר לפעול במתכונת של משרד הסעד ובכך הייתה רגרסיה לצורה בה נוהלה מדיניות הרווחה בשנות השבעים.
דוגמה לשינוי פרוגרמתי היא שינוי שיטת ההצמדה של גמלאות הביטוח הלאומי מהצמדה לשכר הממוצע במשק להצמדה למדד המחירים לצרכן.
משמעותו של שינוי זה, שהועבר כמעט בסתר והוצג כשינוי "פורמלי" בלבד, היא שחיקה צפויה לאורך זמן בערכן היחסי של הגמלאות שתלך ותהיה משמעותית יותר ויותר.
ב"שינוי פיננסי" הכוונה היא לקיצוצים נרחבים ועמוקים כמעט בכל הקצבאות של הביטוח הלאומי.
בתקופת ממשלותיהם של בנימין נתניהו ושל אהוד ברק אשר נבחרו בבחירות ישירות ניכרה כבר נטייתם של מקבלי ההחלטות לכיוון של ליברליזציה של מדיניות הרווחה.
זאת, למרות שנראה כי החברה הישראלית לא לגמרי זנחה ערכים סוציאל-דמוקראטיים.
אולם המצב הפוליטי שהתהווה, ובו מפלגה שבאותה עת הייתה מפלגה חברתית מובהקת – "התאחדות הספרדים העולמית שומרי תורה" (ש"ס) היוותה לשון מאזניים ובכך צברה עצמה פוליטית לא פרופורציונלית – גרמה לדחייה של העברת המדיניות בפועל.
מקרה מעניין שמדגים נושא זה הוא המקרה של קצבאות הילדים - העברתו וכישלונו של "חוק הלפרט".
החוק הועבר בשלהי כהונת ממשלתו של אהוד ברק – בנובמבר 2000, ועיקרו היה הגדלה ניכרת של הקצבאות החל מהילד החמישי ואילך.
שינוי זה נועד להטיב מאוד עם משפחות בעלות ילדים רבים, בעיקר במגזר הערבי והחרדי.
החוק נותר בתוקפו במשך פחות משלוש שנים, ובמשך שנים אלו התעורר דיון ציבורי ותרעומת ציבורית אשר חרגה מתחומי השלכותיו הכלכליות של החוק.
רוב כמעט מוחלט בקרב האליטה התקשורתית הביע עמדות ליבראליות מובהקות, ותרעומת ציבורית לא אחרה להגיע בעקבות זאת.
נראה כי עליית כוחה של המפלגה הליבראלית והאנטי כפייה דתית – "שינוי" בבחירות של שנת 2001 היא "תגובת נגד" לכוחם של החרדים.
ביוני 2003 ביטלה ממשלתו של אריאל שרון, שכללה את "שינוי", את הטבות חוק הלפרט והנהיגה קצבת ילדים אחידה לכל ילד שנולד מאז .
מבחינה אידאולוגית, גם אם לא ברור האם עמדותיו של הציבור הרחב כלפי מדינת הרווחה השתנו, נראה כי עמדותיהם של מקבלי ההחלטות ושל הגורמים החזקים במשק נטו ימינה במידה רבה.
גדי טאוב טוען שמדובר בעלייתם של אליטות חדשות, מקרב הבורגנות אשר הודרה ממוקדי העצמה בימיה הראשונים של המדינה, ואשר מבססת את כוחה על הצלחה כלכלית ולא על תרומה למדינה.
לפי טאוב ערכיה הליבראליים של אליטה זו באים לידי ביטוי לא רק במסגרת הכלכלית אלא גם בניסיון לבסס את בית המשפט העליון כמוסד "כמעין שלטון על, מחוץ להישג ידו של ההליך הדמוקראטי " ובהתקפה על הערכים הלאומיים הציוניים.
מחקרם של כהן ואחרים (2010), אשר היה המחקר היחידי שבחן בצורה רחבה את עמדות הציבור הישראלי כלפי מדינת הרווחה, מצא כי מרביתם של אזרחי מדינת ישראל, מכלל הסקטורים החברתיים, דווקא תומכים במדינת הרווחה ובמדיניות חברתית מרחיבה.
כהן אף טוען, בשונה מחוקרים אחרים, כי לא רק אידאולוגיה ומהלכים אסטרטגיים ארוכי טווח הם אלו המסבירים לרוב את נסיגתה של מדינת הרווחה הישראלית בעשורים האחרונים.
הוא מצביע על דומיננטיות של שיקולים אינטרסנטיים קצרי טווח בהתנהלותם של השחקנים השונים בזירת המדיניות החברתית – יותר מאשר שיקולים אסטרטגיים ארוכי טווח השעונים על אידאולוגיה סדורה.
כך גם על השתרשותה בישראל של תרבות פוליטית המאופיינת לא פעם באי-לגליזם המובילה ליוזמות כגון "רפואה שחורה", "חינוך אפור" ועוד.
בנוסף, הוא מדגיש כי בעשורים האחרונים החברה הישראלית מאופיינת במשבר של "אי-משילות" (חוסר היכולת לעצב מדיניות ציבורית וליישמה בצורה אפקטיבית ולאורך זמן) מה שמוביל מדיניות של "כיבוי שריפות" - גם בזירת המדיניות של מדינת הרווחה.
מדיניות ציבורית היא כלל ההחלטות והפעולות שרשויות השלטון נוקטות בהן.
זהו תהליך דינמי ומורכב של קבלת החלטות הקובע קווי פעולה עתידיים לרווחת הציבור.
חקר המדיניות הציבורית מתמקד בשלושה שלבים עיקריים: עיצוב המדיניות, ביצוע המדיניות ואופן ההערכה שלה.
בכל שלב ישנם מדדים ואסכולות שונות.
המדיניות הציבורית עוסקת גם בכשלים בפעולות מוסדות המדינה, שהם בעיקרם כשלי שוק וכשלי ממשל.
כשלים אלו מהווים את הביסוס וההצדקה לתחום מחקר זה.
באקדמיה, מדיניות ציבורית היא תחום מחקר ולימוד הבודק תהליכי הניהול וקבלת החלטות במסגרת המדינה ורשויותיה.
מחקר מדיניות הציבורית הוא אינטר-דיסציפלינרי במהותו, וכולל תחומי מחקר רבים בתוכם כלכלה, חברה, משפט, ומדע המדינה.
לימודי מדיניות ציבורית נחשבים כמקבילה הציבורית-ממשלתית לתואר במנהל עסקים מתוך שאיפה להטמיע בקרב משרתי הציבור גישות ונורמות המבוססות על המחקר בתחום.
בחקר המדיניות הציבורית מקובל להתייחס למדינות דמוקרטיות משום הרעיון שבדמוקרטיה העם הוא הריבון ועל כן המדינה צריכה לענות על רצונותיו, אם כי ניתן לבצע מחקרים בנושא זה גם במדינות בעלות משטר שאינו דמוקרטי באופן מובהק.
המדיניות הציבורית כאמור מתייחסת למדינות דמוקרטיות ובשל כך אחד העקרונות הבסיסיים בתחום מחקר זה הוא השוויון בין האזרחים.
כיוון שביצוע מדיניות מסוימת עלולה לפגוע או למנוע מאחר את הזכויות יש לבדוק את ההשלכות של כל החלטה בקרב מי שהוסמך לכך.
התפיסה הבסיסית בקביעת מדיניות ציבורית היא - בדומה לתפיסה בכלכלה - בעיית המחסור - שמשמעה הוא שמשאבי המדינה מוגבלים.
יישומה של המדיניות כרוך בדרך כלל בעלויות כספיות.
לכן, בקביעת מדיניות יש לבחון את המטרות לשמה נקבעה, ולבחון אם הושגו מטרות כלכליות-כספיות וכן אם הושגו מטרות חברתיות כגון קידום אינטרסים, עידוד מגמות, בחינוך, ביטחון, בריאות וכדומה.
בחירת המדיניות החברתית היא מאבק דמוקרטי בין גורמים שונים, והמדיניות הננקטת מבטאת סדרי עדיפויות חברתיים-כלכליים וקובעת כיצד תיראה החברה.
הגורמים המשפיעים על גיבוש מדיניות ציבורית
רשויות השלטון: המדיניות נקבעת על ידי הממשלה ומתבססת על השקפת עולם אם כי בשל אילוצים פוליטיים נאלצת הממשלה לעיתים להתפשר ולחרוג מהשקפת עולמה, בעיקר במדינת ישראל, בה קיים ריבוי מפלגות.
החברה האזרחית: מדיניות עשויה להיקבע בהתאם לקבוצות אזרחים או התאגדויות אזרחיות הבאות לידי ביטוי בפעולות שטח כגון הפגנות, שביתות, משמרות מחאה וכדומה.
דעת הקהל: לחץ הציבור ועמדתו בסוגיות שונות עשוי להשפיע על מדיניות.
המגזר העסקי: לאור העובדה שלמדיניות ציבורית השלכות רבות על מגזר זה, הרי שעמדת המגזר העסקי קריטית ועשויה לטרפד קידום מדיניות שננקטה.
אמצעי תקשורת: הכוונה לרדיו, טלוויזיה, עיתונות כתובה ודיגיטלית, אשר בעלי השפעה משמעותית לאור העובדה שהם מעלים לסדר היום נושאים חברתיים, ויוזמים דיונים ושאלות.
לרשות רשויות השלטון עומדים אמצעים מגוונים, בהם:
יצור ואספקה של סחורות ושירותים.
ישנן מספר גישות בתחום המדיניות הציבורית:
הגישה התהליכית - מדיניות היא תוצר צרכני הנקבעת לפי דרישת הצרכנים של המדיניות, כגון ארגון עסקי, קבוצה אזרחית או אדם יחיד.
הגישה הרציונלית - מדיניות ציבורית נקבעת לקידום האינטרס הציבורי הרחב.
הגישה המוסדית - מדיניות ציבורית מבטאת את המסגרת בה פועלים המחוקקים: ההסדרים, הכללים והמוסדות המעורבים.
גישת שיווי המשקל בין הקבוצות - מדיניות ציבורית נקבעת כתוצאה ממאבק הכוחות בין הקבוצות השונות, כשלכל קבוצה הכח להשפיע דרך הצבעה, קבוצת אינטרס או שדלנות.
גישת האליטות - מדיניות ציבורית הנקבעת מבטאת את העדפותיהם של החזקים בחברה.
גישת הבחירה הציבורית - מדיניות ציבורית מבטאת את האינטרסים הפרטיים של קובעי המדיניות: נבחרי הציבור, אנשי המנהל וכו'.
תורת המשחקים - מדיניות ציבורית מבטאת את התחרות שבין המדינות, והרצון להתחרות ולהצליח או לצמצם פערים ולמנוע הפסד, לעיתים גם תוך כדי חיקוי.
הגישה התוספתית - מדיניות ציבורית מבטאת את ההמשך להשקעות העבר.
כלומר שלב מהווה שינוי קל אולם לאורך זמן יוביל לשינוי משמעותי.
זהו מודל מעשי הבוחן את המציאות הלכה למעשה.
יצירת מדיניות על בסיס הקיים, תוך שינוי ושיפור קל.
גישת הפוליטיקה הבירוקטית-ארגונית - מדיניות ציבורית מבטאת את מאבק הכוחות הביורוקרטי הפנים-ארגוניים, את האינטרסים של עובדי הארגון ומעצבי המדיניות הציבורית, במסווה של טובת הציבור.
גישת המערכות הפתוחות - מדיניות ציבורית מבטאת את יחסי הגומלין הקיימת בין הרשויות לסביבה החיצונית.
כלומר מבטאת את ההשפעה החיצונית, עולמית או של גורמי חוץ על המערכת הפוליטית מקומית.
גישת רשתות המדיניות - מדיניות ציבורית מבטאת את האינטראקציה שבין השחקנים הרבים והשונים הפועלים במערכת הפוליטית המקומית.
בהם: השחקנים הממשלתיים, שחקני המגזר העסקי, נציגי קבוצות האליטות, נציגי קבוצות האינטרס, ושחקני המגזר השלישי.
גישת החלחול (דיפוזיה) - מדיניות ציבורית מבטאת את הרעיונות המתפשטים בקרב אנשים, ארגונים, תרבויות ומדינות על ידי חלחול, שתחילתו איטית אך עם הזמן תופסת תאוצה ומתפשטת במהירות.
מניעים תרבותיים פנימיים - מדיניות ציבורית מבטאת את המאפייניהם התרבותיים של עובדי הארגון.
בכללם חינוך, תרבות וכללי התנהגות בלתי כתובים.
מניעים תרבותיים חוץ ארגוניים - מדיניות ציבורית מבטאת מניעים תרבותיים חוץ ארגוניים, כשהמשפיעים המרכזיים בתחום זה הם שיקולי המוניטין והנראות הציבורית של הארגון.
גישת יזמי המדיניות - מדיניות ציבורית היא תוצר של פעילותם של יזמים.
אלו יכולים להגיע מהסקטור הפרטי, הציבורי או השלישי.
הם מזהים הזדמנויות ויוצרים קואליציות עם אחרים על מנת להשפיע על תוצאות המדיניות.
כשל שוק הוא מצב בו כוחות השוק ומנגנוני ההצע והביקוש מובלים להקצאה לא נכונה של המשאבים או של השירותים.
כשל שוק עשוי להביא למצב של בזבוז משאבים, אבטלה, חוסר יעילות ובסופו של דבר לפגיעה ברווחה החברתית.
כשלי שוק הם לרוב אינדיקציה למצב בו רצוי שהמדינה תתערב ותקבע מדיניות ציבורית.
החשיבות היא בזיהוי כשל השוק כגון מונופול, זכויות קניין שאינן מוגדרות או נאכפות כראוי, א-סימטריה במידע וחסמי כניסה.
כשל ממשלה הוא מצב בו התערבות המדינה באמצעות מדיניות ציבורית דווקא פוגעת ביעילות החברתית, בהוגנות או בזכויות האזרחים, במקום לסייע לה.
במקרים אלו נדרשת לרוב המדינה להתערב שוב על מנת לתקן את הפגיעה.
מדינת א-סדר היא מחוז פרוורי של העיר בגדאד שבעיראק.
היא נבנתה ב-1959 על ידי ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם ולאחר מכן שונה שמה באופן לא רשמי ל"מדינת א-סדר" על שם המנהיג השיעי מוחמד סאדק א-סדר.
מדינת א-סדר (בשמה הרשמי מחוז א-ת'ורה) היא אחד מתשעה מחוזות אדמיניסטרטיביים בבגדאד.
בעברה פרויקט דיור ציבורי שהוזנח על ידי סדאם חוסיין והיא מונה כיום כשני מיליון תושבים שיעים.
מדינת א-סדר הוקמה כתגובה למחסור בדיור בבגדאד, כשהוקמה היה שמה "עיר המהפכה" (مدينة ألثورة) היא סיפקה דיור לעניי בגדאד, אשר היגרו רובם מאזורי הכפר וגרו עד אז בתנאים מחפירים.
היא הפכה במהרה למעוז המפלגה הקומוניסטית העיראקית והייתה בה התנגדות חזקה להפיכת מפלגת הבעת' של 1963.
לאחר ההפיכה הפכה לסדאם סיטי על שם סדאם חוסיין.
לאחר כיבוש בגדאד באפריל 2003 במהלך מלחמת עיראק שונה שמה באופן לא רשמי למדינת א-סדר.
בשנת 2008 ניהלו כוחות צבא ארצות הברית, ובהם צוות קרב חטיבתי מהדיוויזיה הרביעית, קרבות קשים כנגד כוחות המילציה של מוקתדא א-סדר במדינת א-סדר.
מדינה מגדירה מדינה אחרת כמדינת אויב כאשר הן מצויות במצב מלחמה (פורמלי או בלתי-פורמלי).
בסכסוכים אזוריים, בדרך כלל אחת המדינות מגדירה בחוקיה מדינה אחרת כ"מדינת אויב".
אולם ישנם גם שימושים אחרים, למשל פרק ח' במגילת האומות המאוחדות מגדיר את יפן וגרמניה כ"מדינות אויב", כי הן נתפסו כאיום על שלום העולם בזמן חתימת המגילה, תקופת תום מלחמת העולם השנייה.
במשך השנים נעשו מספר ניסיונות להסיר הגדרות אלה, אך הם לא נשאו פרי.
במדינת ישראל, המונח "אויב" מוגדר בסעיף 91 לחוק העונשין: "מי שהוא צד לוחם או מקיים מצב מלחמה נגד ישראל או מכריז על עצמו כאחד מאלה, בין שהוכרזה מלחמה ובין שלא הוכרזה, בין שיש פעולות איבה צבאיות ובין שאינן וכן ארגון מחבלים".
עם זאת, אין הגדרה חד משמעית למונח "מדינת אויב".
פקודת המסחר עם האויב מגבילה סחר בינלאומי עם מדינות אויב.
על פי פקודה זו, המדינות שהסחר עימן אסור כיום הן איראן, סוריה, עיראק ולבנון.
הפקודה היא במקורה חוק בריטי, שנחקק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונועד למנוע סחר עם גרמניה הנאצית ובנות בריתה, ואשר מדינת ישראל התאימה אותו לצורכי מלחמותיה מאז 1948. עם זאת, שר האוצר מאריך מדי שנה את היתר הסחר עם עיראק, בהתאם לסמכותו לפי חוק זה.
חוק יסוד: הכנסת אינו מגדיר מהי "מדינת אויב", אף על פי שמושג זה מוזכר בו.
על פי החוק, מי ששהה במדינת אויב שלא כדין במשך שבע שנים אינו יכול להגיש מועמדות לכנסת.
חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) מונה מספר מדינות עוינות, ומקובל להתבסס עליו להגדרת "מדינת אויב" כאחת מהמדינות הרשומות בו: לבנון, סוריה, עיראק, תימן ואיראן.
בחוק רשומות גם מצרים וירדן, שאתן חתמה ישראל הסכמי שלום ולכן אינן מדינות אויב.
בחוק רשומה גם סעודיה, אף שהצטמצמה העוינות שלה לישראל (מטוסי נוסעים ישראלים רשאים לטוס מעליה, וישנם קשרים לא רשמיים בינה לבין ישראל).
מדיניות הכלב האחד היא מדיניות של הממשל בסין, לפיה כל משפחה יכולה לגדל לכל היותר כלב אחד.
המדיניות גם מגבילה את גובה הכלבים - עד 35.5 סנטימטרים, ואוסרת על גידול כלבים פראיים ומסוכנים.
בנוסף נאסר על נטישת הכלבים, ועל טיול עימם במקומות ציבוריים כגון שווקים ופארקים.
המדיניות מיושמת משנת 2006 בבייג'ינג.
בהמשך הורחבה גם לערים גואנגג'ואו (מ-2009), צ'נגדו, ושאנגחאי (מ-2011).
המדיניות יושמה לראשונה ב-2006, לאחר שחלה עלייה במקרי המוות בעקבות הידבקות במחלת הכלבת - 2,651 מקרי מוות מהמחלה דווחו בשנת 2004; רק 3% מהכלבים בסין היו מחוסנים מפני המחלה.
באזורים אחרים בסין, המדיניות הקיימת לרוב היא הטלת קנסות שונים על בעלי כלבים.
ב-2006 נערך מבצע ממשלתי בו נטבחו בתוך חמישה ימים 50 אלף כלבים באזור יונאן לאחר מספר מקרי הידבקות בכלבת.
הטלת המגבלות הובילה למספר הפגנות מחאה מצומצמות בבייג'ינג.
מדיניות כלכלית הוא מונח המתייחס לפעולות שבהן נוקטת הממשלה בתחום הכלכלי.
מונח זה כולל פעולות, כגון: המערכת לקביעת שיעורי הריבית, תקציב המדינה, הלאמה, ותחומים רבים נוספים שבהם מתערבת המדיניות הכלכלית של הממשלה.
מדיניות זו, מושפעת בדרך כלל ממוסדות בינלאומיים כמו קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי כמו גם מהתפיסות הכלכליות והפוליטיות של הממשלה.
מדיניות מקרו-כלכלית שתפקידה לשמור על היצע הכסף על מנת למנוע אינפלציה.
מדיניות סחר, המתייחס לתעריפים, הסכמי סחר ולמוסדות הבינלאומיים הקובעים אותם.
מדיניות שנועדה לייצור צמיחה כלכלית.
מדיניות המטפלת בחלוקה מחדש של הכנסות, עוני או\ו עושר.
מדיניות רגולטורית, הגבלים עסקיים, מדיניות תעשייתית ומבוססת טכנולוגיה.
מדיניות פיסקלית שלעיתים קרובות קשורה בכלכלה קיינסיאנית.
מדיניות מוניטרית המתייחס למערכת המשתנים הנומינליים במשק.
מדיניות הכנסות ופיקוח על מחירים.
הוראות נזילות המתייחס לאפשרויות מתן האשראי שמאפשר הבנק.
המדיניות הכלכלית מכוונת להשגת מטרות ספציפיות על מנת לשפר תחומים כמו אינפלציה, אבטלה וצמיחה כלכלית.
על מנת להשיג מטרות אלו, על הממשלה להיעזר בכל האמצעים והכלים העומדים לרשותה.
אלה בדרך כלל כוללים: שיעורי הריבית, היצע הכסף, הוצאות הממשלה, שערי חליפין והיבטים רבים אחרים שעל הממשלה לבחון.
ממשלות ובנקים מרכזים מוגבלים בדרך כלל ביכולתם להשיג מטרות מרחיקות לכת בטווח הקצר.
מדיניות השכנות האירופית היא חלק ממדיניות יחסי החוץ של האיחוד האירופי, המאפשרת למדינות שכנות, שאינן צפויות להצטרף לאיחוד (לעת עתה) לקחת חלק באזור הסחר החופשי האירופי, על ידי הגברת אינטגרציה ושיתוף פעולה כלכלי פוליטי ותרבותי ביניהן ובין האיחוד, ומטרתה לקדם שלום, יציבות ושגשוג כלכלי באזור.
האיחוד האירופי מציע באמצעות תוכניות פעולה בין האיחוד ומדינת היעד, יחסים מועדפים - בין השאר, גישה חופשית לחלק או לכל שוקי האיחוד האירופי (מוצרי תעשייה, מוצרים חקלאיים וכולי), וסיוע כספי או טכני, זאת בתמורה להתחייבות לרפורמה בדמוקרטיה וזכויות אדם במדינה, בממשלה, בכלכלה ובנושאים אחרים המקיפים שינוי חיובי.
מדיניות זו חלה לגבי השכנות המידיות של האיחוד האירופי ביבשה ובים: אוקראינה, אזרבייג'ן, אלג'יריה, ארמניה, בלארוס, גאורגיה, ירדן, ישראל, לבנון, לוב, מולדובה, מצרים, מרוקו, סוריה, הרשות הפלסטינית ותוניסיה.
מדיניות השכנות האירופית מתקיימת בנפרד מתהליך ההרחבה – צירוף מדינות נוספות לאיחוד, ובמידה מסוימת היא אף הצעת תחליף לאפשרות ההצטרפות, שכן האיחוד מעוניין לשים גבול להרחבה.
עם זאת, האיחוד משתדל להדגיש בהצהרותיו שאין במדיניות כדי לקבוע מראש, עבור השכנות האירופיות, כיצד היחסים ביניהן לאיחוד האירופי עשויים להתפתח בעתיד, בהתאם להוראות הקבועות באמנת ליסבון.
עמדת המוצא המנחה את האיחוד ביחסיו עם מדינות האזור הדרומי של הים התיכון ומדינות המזרח התיכון מניחה כי קיימים קשרי גומלין בין ביטחון ויציבות באזור זה למציאות באירופה.
מכאן, שייצוב ביטחוני, פוליטי, כלכלי וחברתי של אזור זה חיוני לצורך שמירה על יציבות וביטחון אירופה.
הכרה זו היא שעמדה ביסוד ההסכמים הדו-צדדיים שנחתמו ברבות השנים בין האיחוד למדינות האזור ויוזמתן להקים בנובמבר 1995 את המסגרת שזכתה לשם תהליך ברצלונה, בה משתתפות כל חברות האיחוד והמדינות הים תיכונית שאינן חברות.
במרץ 2003 הכריזה לראשונה מועצת האיחוד על מדיניות השכנות האירופית (ENP) (שנקראה בתחילה "יוזמת אירופה המורחבת"; באנגלית: "Wider Europe") המתווה קו פעולה חדש ביחס למדינות השכנות לאיחוד האירופי.
מדיניות זו מיועדת, באמצעות תוכניות הפעולה, להשלים את תהליך ברצלונה, ולהדק את שיתוף הפעולה בדרך להשגת היעד המקורי, הקמת אזור סחר חופשי אירופי -ים תיכוני.
המדינות הנכללות במדיניות זו הן אלה החברות בתהליך ברצלונה יחד עם מדינות מזרח אירופה שאינן צפויות להצטרף לאיחוד האירופי.
היעד המרכזי של התוכנית הוא להגיע למצב שבו היחסים בין המדינות השכנות לאיחוד האירופי יהיה זהה למצב היחסים השורר בין מדינות ה-EEA לבין האיחוד האירופי.
מבחינה מעשית הכוונה היא להגיע להסכמים דו-צדדיים עם המדינות החברות בתהליך, שיאפשרו חופש מעבר של הון, שירותים, אנשים וסחורות; בנוסף, לחזק את שיתוף הפעולה בתחומים כמו אנרגיה, תחבורה, טלקומוניקציה ועוד.
במסגרת זו, סוכם על עריכת רפורמות מבניות שתכליתן הייתה ליצור צמיחה ומקומות עבודה מצד אחד, ולהביא לדמוקרטיזציה, פלורליזם פוליטי וקידום חירויות הפרט מצד שני.
האינטרס של האיחוד האירופי הוא להיות מוקף במדינות יציבות ומשגשגות.
תמיכה בהתפתחותן הפוליטית והכלכלית של שכנותיו היא הערובה הטובה ביותר לשלום באזור.
כמו כן, רווחה כלכלית בארצות השכנות הללו גם יהיה בה כדי לתרום להפחתת ההגירה מהן אל האיחוד האירופי והורדת הלחץ של מהגרים לא-חוקיים בשערי האיחוד.
מדיניות זו מהווה גם כלי עבור האיחוד האירופי להפעלת עוצמה רכה על שכנותיה, בזכות התלות הכלכלית של המדינות הללו באיחוד.
למדינות השכנות, מצדן, יש עניין להפיק תועלת מרבית ממה שיש לאיחוד האירופי להציע – יציבות כלכלית ושווקים גדולים יותר, ניסיון וידע בתחום הרפורמות הכלכליות, החברתיות והפוליטיות.
מדיניות השכנות האירופיות מתבססת על תוכניות פעולה אשר מסוכמות בין האיחוד האירופי לבין כל מדינה שותפה.
תוכניות הפעולה קובעות סדר עדיפויות לרפורמות פוליטיות וכלכליות בטווח של שלוש עד חמש שנים.
החידוש בתוכנית זאת לעומת תהליך ברצלונה הוא ההכרה בפערים הגדולים מבחינה כלכלית בין המדינות השונות.
לפיכך, קיימת אפשרות שתוכנית Wider Europe תאפשר לישראל להגיע להסכמים עמוקים יותר עם האיחוד האירופי.
הגם שבפועל יש נטייה לשמור על אחידות או שוויון ביחסים עם כל המדינות השכנות, ושאין מוכנות לדיפרנציאציה גדולה מדי.
מדיניות השכנות האירופית אינה מיושמת באלג'יריה, בלארוס, לוב וסוריה שכן אלה טרם הסכימו על תוכניות פעולה.
הנציבות מפרסמת בכל שנה את דוחות ההתקדמות של מדיניות השכנות האירופיות.
ההערכות הכלולות בדוחות ההתקדמות מהוות את הבסיס למדיניות האיחוד האירופי כלפי כל מדינה שותפה במסגרת מדיניות השכנות תחת עיקרון של "more for more".
עיקרון זה חל על כל התמריצים שהוצעו על ידי האיחוד האירופי מהתפתחויות מדיניות ועד לסיוע כספי.
למדינות שותפות הפועלות בנחישות לקידום רפורמות פוליטיות יוצעו, בנוסף לתמריצים הניתנים לשותפות האחרות: גישה רחבה לשווקים הכלכליים ונתח גדול יותר מהסיוע הכספי.
בהקשר זה הנציבות החליטה להקים תוכניות המיועדות להקצות כספים לאותן מדינות שנוקטות צעדים על מנת לקדם את סדר העדיפויות הקבוע בתוכנית הפעולה .
בתוך כך בספטמבר 2011 הוקם Civil Society Facility (CSF) חדש כדי לתמוך באותן מדינות.
החזון האירופי לא הפך למציאות.
למרות יכולותיו, האיחוד לא מימש ולו חלק קטן מסדר יומו השאפתני, שכלל מחויבות בתחומי זכויות אדם כמו גם בתחום הכלכלי והפיננסי.
לאיחוד ניתנה האפשרות להשהות את שיתוף הפעולה במקרה של הפרת כללים דמוקרטיים ופגיעה בזכויות אדם.
בפועל, ניתן לומר שהאיחוד לא עשה שימוש בזכות זו, וניתן לשליטי מדינות ערב להכתיב את סדר היום אף על פי שלכל היה ידוע כי הופרו כללי המשחק הדמוקרטי.
יתרה מכך, בעוד שבמסגרת מדיניות השכנות האירופית נקבעו אמות מידה לקצב ההתקדמות בתחום הרפורמות הכלכליות, לא נקבעו אמות מידה דומות לביצוע רפורמות בנושאי פנים, עובדה שהעניקה לשליטי מדינות ערב אפשרות להמשיך ולהגביל את החירויות והפלורליזם הפוליטי.
האביב הערבי שהחל בשנת 2011 בצפון אפריקה שפך אור על קשרים אישיים ועסקיים הדוקים בין האליטות השולטות במדינות חברות באיחוד האירופי ומקביליהם בים התיכון.
לדוגמה, שרת החוץ הצרפתייה, מישל אליוט מארי נאלצה להתפטר בשל זעם ציבורי על קשריה למשטר המודח בתוניסיה.
בשנת 2008, האיחוד האירופי הגיע להסכם מימון במסגרת ה-ENPI לתוכנית הפעולה הלובית ואף ייעד 60 מיליון אירו לשנים 2011–2013.
סוציאליסטים בפרלמנט האירופי קוראים לגישה חדשה בקשרי החוץ של האיחוד האירופי אשר "תתקן את כישלון מדיניות השכנות האירופית".
מדיניות, אשר לדבריהם "מונעת על ידי הפחדים ואשר לה סדרי עדיפויות כמו מניעת הגירה בלתי חוקית, בלימת התפשטות האסלאם הרדיקלי, אינטרסים כלכליים - בעיקר הגישה לאנרגיה".
ישראל היא בין השכנות המיידיות של האיחוד האירופי הכלולות במדיניות השכנות האירופית והייתה בגל הראשון של המדינות שסיכמו עם האיחוד האירופי תוכנית פעולה, תוכנית זו נכנסה לתוקף באפריל 2005 והוארכה עד אמצע 2010.
תוכנית הפעולה במסגרת מדיניות השכנות האירופית הרחיבה את הסכם ההתאגדות בין ישראל והאיחוד האירופי מ-1995 - (EU-Israel Association 1995 Agreement) הקודם לה.
היא גם מהווה נדבך נוסף על "תהליך ברצלונה" למדינות הים התיכון, שחל גם הוא על יחסי ישראל והאיחוד האירופי.
במהלך יישום תוכנית הפעולה נחתמו מספר הסכמים חדשים, לדוגמה - הסכם שמיים פתוחים, סחר במוצרים חקלאיים והתאמת תקנים , ואילו אחרים, כמו סחר בשירותים נמצאים כרגע בשלבי משא ומתן.
יישום תוכנית הפעולה יצר מארג קשרים הדוק בין ישראל לאיחוד האירופי.
הוקמו עשר תתי-ועדות הנפגשות באופן סדיר, הן בבריסל והן בירושלים.
נערכו סמינרים בנושאים כגון המלחמה בטרור והמאבק נגד גזענות ואנטישמיות.
בנוסף על כך, פרויקטים כמו TAIEX ופרויקט התאומות- Twinning.
אפשרו למומחים אירופיים ולעמיתיהם הישראליים לשתף אלה את אלה במומחיות ומידע במגוון רחב של תחומים במטרה לקחת חוקים ותקנות ישראליים שזוהו על ידי האיחוד האירופי וישראל ביחד ולהתאימם לאלה של האיחוד האירופי.
ישראל נהנית גם מה-European Neighbourhood and Partnership Instrument, המכשיר הפיננסי התומך במדיניות השכנות האירופית באמצעות פעולות סיוע קונקרטיות.
ביולי 2008, חתמו האיחוד האירופי וישראל לראשונה על הסכם מימון שיאפשר תמיכה בישראל במסגרת תוכנית הפעולה של מדיניות השכנות האירופית.
האיחוד האירופי הקצה סך של כ-2 מיליון אירו לשנה לתקופה 2007–2013 לתמיכה בפעילויות כאלה.
זהו סכום נמוך מאוד בהשוואה לתמיכה הפיננסית שמקבלות מדינות שכנות אחרות מהאיחוד האירופי.
הבדל זה מוסבר בכך שישראל היא מדינה עשירה יחסית ואינה זקוקה לתמיכה הכלכלית האירופית כמו רבות מהמדינות האחרות.
כמו כן, המימון של האיחוד האירופי לארגונים לא-ממשלתיים הפעילים בתחום הפוליטי וזכויות האדם, זוכה לביקורת חריפה מצד ארגונים ופוליטיקאים ימניים הטוענים כי יש בכך התערבות בענייניה הפנימיים של מדינת ישראל.
כמו כן נטען שהאיחוד מעניק תמיכה כספית לארגונים העוינים את מדינת ישראל ואת המפעל הציוני.
ב-2011 נחקק חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה שיועד לפקח על תמיכה פיננסית כזו.
"מדיניות הרבעים" היא שיטה לייצוג "הולם" של קבוצות בעלות זהות שונה בפמיניזם בישראל.
השיטה פותחה על ידי ויקי שירן בשנות התשעים במטרה לאפשר ביטוי לכל קבוצת זהות: נשים אשכנזיות, מזרחיות, פלסטיניות ולסביות.
מדיניות הרבעים (מכונה לעיתים "שיטת הרבעים" או "עקרון הרבעים") גובשה בשנות ה-90 וראשיתה בתביעתן של פמיניסטיות מזרחיות לייצוג הולם אל מול ייצוג-היתר של נשים אשכנזיות בתנועה הפמיניסטית.
רעיון זה מיוחס לויקי שירן.
בכנס הפמיניסטי שהתקיים בשנת 1992 הוחלט כי התנועה הפמיניסטית תפעל לפי מדיניות השלישים, כלומר תבטיח ייצוג שוויוני לנשים אשכנזיות, מזרחיות ופלסטיניות.
ב-1993 התקיים כנס נוסף בו תבעו פעילות לסביות להיות מיוצגות אף הן, ושמה של השיטה שונה ל"מדיניות הרבעים".
עקרון הייצוג מתייחס להכללתן של נשים מקבוצות אלו בכל רמות העשייה: מנהיגות, דוברות ומשתתפות.
בדומה לדרישה לייצוג לנשים, המטרה היא ליצור חלוקת כוח מאוזנת יותר בין נשים ממגזרים שונים ולאפשר מקום לקולות שונים.
הבטחת ייצוג נפרד לנשים לסביות, עלולה לגרום לייצוג-יתר לנשים אשכנזיות, בעוד שנשים לסביות מזרחיות ולסביות פלסטיניות מיוצגות פחות.
המדיניות לא מבטיחה את ייצוגן של קבוצות מיעוט נוספות, כגון: עולות, קשישות, צעירות, דתיות, עניות, טרנסג'נדריות.
הייצוג הסימטרי נתפס לעיתים כמלאכותי ועלול להיעשות באופן סמלי בלבד.
הייצוג הסימטרי מתקיים בתוך מציאות שאינה סימטרית ובכך מטשטש את פערי הכוח הקיימים.
נשים מקבוצות מיעוט מבקשות לזכות בהכרה בזכות עצמן ושלא על בסיס הזהות שלהן.
על אף הביקורת, מדיניות הרבעים נותרה עקרון מנחה בתרבות הארגונית של מספר ארגונים פמיניסטיים בישראל כגון: אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה, קואליציית נשים לשלום וקול האשה, וכן באירועים משותפים כגון כנסים פמיניסטיים.
מדיניות השכן הטוב היא מדיניות חוץ אמריקנית שהנהיג ממשל רוזוולט כלפי מדינות אמריקה הלטינית.
למרות שמדיניות זו נקבעה בפועל על ידי רוזוולט, הרי מי שהגה וטבע את המונח, היה הנרי קליי.
עקרון המדיניות הוא כי ארצות הברית לא תתערב ולא תשתתף בבעיות פנים של המדינות השכנות, דבר שיבטיח את אמון הממשל במדינות השונות.
למעשה, מדיניות זו נחלה הצלחה מעטה יחסית.
נשיא ארצות הברית, ג'יימס מונרו, הציג ב-1823 את מדיניותה הבדלנית של ארצות הברית, על פיה לא תתערב במלחמות אירופאיות על טריטוריות דרום אמריקאיות.
מדיניות זו, הייתה אבן הפינה למדיניות השכנות הטובה, כשהעיקרון המנחה בשניהם דומה: על ארצות הברית להימנע מלהוות גורם בעל הכרעה בעתידן של מדינות דרום אמריקה.
אם כי בין שתי העמדות הבדלים רבים, בין השאר דוקטרינת מונרו הצהירה כי ניסיון כיבוש והקמת טריטוריה אירופית נוספת בשטחי דרום אמריקה תהווה צעד מלחמתי כנגד ארצות הברית.
על פי עקרון השכנות הטובה, ארצות הברית לא אמורה להתערב כל עיקר במתרחש בתוככי שכנותיה.
התערבות ממשלת ארצות הברית במדינות דרום אמריקה
החל מסיום מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, התרחשו סדרת קרבות בהשתתפות כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית ברחבי אמריקה הלטינית.
קרבות אלו לעיתים נקראו "מלחמות הבננה" (Banana Wars) משום שהמניע העיקרי לקרבות אלו היה הדאגה להמשך אספקת פירות מרחבי האזור אל ארצות הברית.
בין השאר הייתה ארצות הברית מעורבת בסכסוכים שונים בקובה, ניקרגואה, פנמה, האיטי, הונדורס ומקסיקו.
רוזוולט עצמו דגל במדיניות פרגמטית, תוך הימנעות בשימוש בכוח אלא בעת הצורך.
רוזוולט הכריז ב-4 במאי 1933 כי כוונתו לכבד את מדיניות הארצות השכנות ולא להתערב בענייניהן הפנימיים.
מדיניות זו אושרה בשנית בהכרזתו של מזכיר המדינה דאז, קורדל הול בספטמבר באותה שנה: "מדיניותה המוחלטת של ארצות הברית מעתה והלאה היא להימנע מהתערבות צבאית כלשהי".
בעקבות החלטה זו, סיימה ארצות הברית את הכיבוש בניקרגואה, הסיגה את כוחותיה מהאיטי ופעלה לשינוי תיקון פלאט במסגרת הסכם ההדדיות בין קובה לארצות הברית.
תיקון פלאט בוטל סופית עם אישור חוקת קובה החדשה ב-1940.
בנוסף, להחלטה הייתה משמעות תרבותית רבה על תפיסת החברה האמריקנית את העמים והתרבויות המרכז ודרום אמריקניות.
עד לראשית המאה ה-20, למדינות אלו הייתה תדמית שלילית לרוב בקרב הציבור האמריקני, ובאופן סטריאוטיפי תושבי אמריקה הלטינית נתפסו כעצלנים, משונים ומוזרים.
במהלך התקופה השתנתה הגישה במעט, והציבור האמריקני נחשף לפנים נוספות של העמים השונים.
בין השאר אחראית לכך כרמן מירנדה, שהציגה והפכה את התרבות הדרום אמריקאית לפופולרית ומוכרת.
התערוכה העולמית של ניו יורק
בשנת 1939, כשמדיניות החוץ של רוזוולט הגיעה לשיאה, התקיימה בניו יורק התערוכה העולמית.
מתוך הצגת ניגוד למצב המלחמתי ההולך ומתפתח בין עמי אירופה, בעקבות כיבושי ואיומי המשטר הנאצי, הציגה התערוכה את השלום השורר בין עמי אמריקה.
ארגנטינה, ברזיל, וונצואלה, מקסיקו, ניקרגואה, צ'ילה, קובה וארגון מדינות אמריקה השתתפו בתערוכה והציגו ביתנים משלהם.
מדיניות זו הסתיימה עם תחילת המלחמה הקרה, מתוך צורך להגן על השתלטות גורמים בעלי זיקה סובייטית על מדינות דרום אמריקאיות.
בין השאר ניתן למנות את התערבות ה-CIA בהדחתו של חקובו ארבנס גוסמן נשיא גואטמלה, התמיכה האמריקנית במהלך הפלישה למפרץ החזירים בקובה, הדחת סלבדור איינדה נשיא צ'ילה והעלאת הרודן אוגוסטו פינושה לשלטון, ותמיכת ארצות הברית במורדים בניקרגואה (שהוביל לתביעת ארצות הברית על ידי הממשל הניקרגואי בבית הדין הבינלאומי לצדק).
במהלך כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש כנשיא, התעצבה מדיניות החוץ של הממשל האמריקני לאור התרחשויות דרמטיות, בראשן פיגועי 11 בספטמבר, אשר האפילו על ענייני מדיניות הפנים.
הקווים המרכזיים שהתוו את מדיניות החוץ של בוש היו הנהגת קו קשוח מול מדינות שארצות הברית ראתה אותן כעוינות וכמסוכנות.
ארצות הברית כבשה את אפגניסטן ועיראק, והגבירה את הלחץ הדיפלומטי על מדינות כאיראן, סוריה, קוריאה הצפונית, לוב וקובה.
לנוכח מדיניות החוץ האקטיבית האמריקנית, היחסים עם בנות בריתה של ארצות הברית באירופה ידעו עליות ומורדות.
ובעוד זאת, היחסים עם רוסיה וסין היו יציבים יחסית, אם כי ידעו מתחים מפעם לפעם.
מדיניות החוץ של ארצות הברית בתקופת בוש נחשבת למייצגת מובהקת של הנאו קונסרבטיזם, כאשר האישים המשמעותיים ביותר בממשל, לרבות בוש עצמו נחשבים לנמנים עם זרם זה.
בעוד סגן הנשיא דיק צ'ייני ומזכיר ההגנה רמספלד נחשבו לבעלי השפעה משמעותית על הנשיא, מזכיר המדינה פאוול נתפס כמי שמצוי בעיקר מחוץ למעגל מקבלי ההחלטות.
פיגועי 11 בספטמבר 2001 בניו יורק ובוושינגטון הבירה היו נקודה מכרעת בהתווית מדיניותו של בוש.
ב-1 ביוני 2002, נשא בוש נאום בפני צוערי המכללה הצבאית בוסט פוינט, שבו הציג ביתר פירוט את עקרונות המלחמה העולמית בטרור, כמה שנודע לימים כ"דוקטרינת בוש".
מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר הציב ממשל בוש אולטימטום לטליבאן.
באולטימטום דרש הממשל את הסגרתם של אוסאמה בן לאדן ואנשי אל-קאעידה נוספים.
במקביל, החל ממשל בוש בהכנה למלחמה.
ב-13 בנובמבר השתלטו כוחות הברית הצפונית, ארצות הברית ושאר מדינות הקואליציה על הבירה קאבול.
הנשיא הגולה רבאני הוחזר, וב-22 בדצמבר העביר את השלטון לידי ממשל זמני בראשות חאמיד כרזאי שהפך לבעל בריתו הקרוב של בוש ולאורח הכבוד בנאום מצב האומה הראשון שלו ב-29 בינואר 2002. הלחימה במעוזי הטליבאן בדרום המדינה ובמזרחה נמשכה.
ב-7 בדצמבר נפלה קנדהאר – העיר האחרונה שהייתה תחת שלטון הטליבאן, ומנהיגם, המולא מוחמד עומאר נמלט מהעיר.
בכך, הושלמה המטרה הראשונה של המלחמה, הפלת משטר הטליבאן.
במהלך דצמבר התקיימה גם הלחימה בהרי טורה בורה במזרח המדינה, בסמוך לגבול עם פקיסטן.
האמריקאים ובעלי בריתם ניסו לאתר את אוסאמה בן לאדן, אך כשלו בכך.
עם זאת, חלק גדול מלוחמי אל-קאעידה והטליבאן נפלו בשבי האמריקאי.
כמה מאות מהם הועברו לבסיס הצבאי אמריקאי גואנטנמו שבקובה, שם הם הוחזקו שנים רבות במעמד של "לוחמים בלתי חוקיים", דבר שהביא על ממשל בוש ביקורת קשה מצד ארגוני זכויות אדם.
מכל מקום, בשורה התחתונה כיבושה של אפגניסטן הסתיים במהירות ומשטר הטליבאן הופל.
עם זאת, העיבה על כך הידרדרותה של אפגניסטן למלחמת גרילה ממושכת בין הכוחות האמריקניים לכוחות הטליבאן שירדו למחתרת.
באוקטובר 2004, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004, נערכו באפגניסטן הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדותיה.
בבחירות לנשיאות זכה מנהיגה הזמני של אפגניסטן, חאמיד כרזאי.
בכך התבססה עוד יותר האחיזה האמריקנית במדינה.
לקראת תום הקדנציה הראשונה של בוש, הצליח ארגון הטליבאן, לאחר שספג מכות משמעותיות, להתארגן מחדש ולהגביר את הפעילות ההתקפית נגד האמריקנים במטרה לערער את יציבות השלטון הפרו-אמריקני החדש באפגניסטן.
בשנת 2006, פעילות הטליבאן התגברה משמעותית והוא יזם התקוממות רבתי במדינה.
בתגובה הורה בוש במרץ 2007 על תגבור של הכוח האמריקני באפגניסטן ב-3,500 חיילים נוספים.