tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה התאורטיקן האדריכלי הידוע הבולט ביותר באימפריה הרומית, לאחר שכתב את "על אודות האדריכלות" (המכונה כיום "עשרת ספרי האדריכלות" – "De architectura"), מסכת שנכתבה בלטינית וביוונית על אדריכלות, ושהוקדשה לקיסר אוגוסטוס.
ככל הנראה נכתבה מסכת זו בין השנים 23–27 לפני הספירה, זהו המקור העכשווי העיקרי ששרד אודות האדריכלות הקלאסית.
המסכת מחולקת לעשרה קטעים או "ספרים", והיא מכסה כמעט כל היבט של האדריכלות הרומית, החל מתכנון ערים, חומרים, עיטורים, מקדשים, אספקת מים וכו'.
היא מגדירה בקפדנות את הסדרים הקלאסיים של אדריכלות.
כמו כן, היא מציעה את שלושת החוקים הבסיסיים של אדריכלות שיש לציית להם כדי להיחשב כך: "יציבות, שימושיות, אלגנטיות" (firmitas, utilitas, venustas), חוקים שתורגמו במאה ה-17 על ידי סר הנרי ווטון לסיסמה האנגלית "חוזק, נצרכות ועונג" (כלומר: הלימה מבנית, תפקודית, ויופי).
חוקים אלה נקראים גם "משולש ויטרוביוס".
לגילוי מחדש של עבודתו של ויטרוביוס בשנת 1414 הייתה השפעה עמוקה על אדריכלי הרנסאנס, שהוסיפה בסיס ארכאולוגי לעליית סגנון הרנסאנס, שכבר היה בעיצומו.
אדריכלי רנסאנס כמו פיליפו ברונלסקי לאונה בטיסטה אלברטי מצאו ב"דה ארכיטקטורה" את הרציונל שלהם להעלות את ענף הידע שלהם לרמת דיסציפלינה מדעית.
לאורך ימי הביניים, הועבר הידע ארכיטקטוני באמצעות תמלול, מפה לאוזן ובאופן טכני בבתי אמן.
בשל אופיו העמלני של התמלול, מספר קטן של דוגמאות לתאוריה אדריכלית נכתבו במהלך תקופה זו, ורובן היו תאולוגיות וסוג של תעתיק של התנ"ך.
מאחר שהתאוריות האדריכליות עסקו במבנים, מעטות מהן תומללו.
המאמר "ליבר דה רבוס" של סוגריוס אב מנזר סן-דני, היסטוריון ויועצו של מלך צרפת, היה המסמך האדריכלי המשפיע הראשון על האדריכלות הגותית.
גורם משפיע נוסף אחר היה תיק הרישומים של וילארד דה הונוקר משנות ה-30 של המאה ה-13.
בתקופת שושלת סונג בסין, לי ג'י פרסם את "אינזאו פאשי" ("Yingzao Fashi") בשנת 1103, שהיה מסה אדריכלית שאיגדה אלמנטים של האדריכלות הסינית.
היצירה הגדולה הראשונה של תאוריית האדריכלות בתקופה זו שייכת ללאון בטיסטה אלברטי, "אודות הבניין" – "De reaedificatoria", שהציבה את ויטרוביוס בליבת המסורת התאורטית העמוקה ביותר של העידן המודרני.
על פי אלברטי, אדריכלות טובה מאומתת באמצעות המשולש הוויטרובי ("יציבות, שימושיות, אלגנטיות"), המגדיר את מטרתה.
שלישייה זו שמרה על תוקפה עד המאה ה-19. מעבר משמעותי למאה ה-17 ובסופו של דבר לעידן ההשכלה הובטח באמצעות המחקר המתמטי והאופטי המתקדם של האדריכל והגיאומטר ג'ירארד דֶסָארוג' , בדגש על מחקריו על חרוטים, פרספקטיבה וגאומטריה השלכתית (היטלים).
בעידן ההשכלה הייתה התפתחות ניכרת בתאוריה האדריכלית ביבשת אירופה.
תגליות ארכאולוגיות חדשות (כמו פומפיי והרקולנאום) הניעו עניין חדש באמנות ובארכיטקטורה הקלאסית.
לפיכך, המונח "נאו-קלאסיציזם", שהודגם בכתביו של מבקר האמנות הפרוסי יוהאן יואכים וינקלמן, נועד לעורר את אדריכלות המאה ה-18, שהתבוננה בתקדימים הקלאסיים החדשים הללו כהשראה לעיצוב בניינים.
התאורטיקנים האדריכליים העיקריים של עידן ההשכלה כוללים את ז'וליין-דייוויד לירוי, מארק-אנטואן לוז'יה, ג'ובאני בטיסטה פיראנזי, רוברט אדם, ג'יימס סטיוארט, גאורג וילהלם פרידריך הגל וניקולא רווט.
זן תוסס של נאו-קלאסיציזם, תודת המאמר רב ההשפעה של מארק-אנטואן לוז'יה, היווה את הבסיס לשני דורות של פעילות בינלאומית סביב נושאי הליבה של הקלאסיציזם, הפרימיטיביזם ו"חזרה לטבע".
התגובה כנגד הדומיננטיות של האדריכלות הנאו-קלאסית הגיעה לידי ביטוי בשנות ה-20 של המאה ה-19 כאשר אוגוסטוס פוגין סיפק בסיס מוסרי ותאורטי לאדריכלות התחייה הגותית, ובשנות ה-40 של המאה ה-19 פיתח ג'ון ראסקין אתוס זה.
הפסל האמריקאי הורציו גרינוג פרסם את החיבור 'אדריכלות אמריקאית" באוגוסט 1843, ובו דחה את חיקוי הסגנונות הישנים של מבנים והתווה את הקשר הפונקציונלי בין אדריכלות לדקורציה.
תאוריות אלה צפו את התפתחות הפונקציונליזם אדריכלות מודרנית.
לקראת סוף המאה חלה פריחה בפעילות התאורטית.
באנגליה, האידיאלים של ראסקין עמדו בבסיס הופעתה של תנועת האמנויות והאומנויות שהודגמו בכתביו של ויליאם מוריס.
זה בתורו היווה את הבסיס לאר נובו בבריטניה, שהודגם על ידי יצירתו של צ'ארלס רני מקינטוש, והשפיע על תנועת האמנות האוסטרית – "הזצסיון הווינאי".
ביבשת אירופה, התאוריות של ויולה לה-דוק וגוטפריד זמפר סיפקו את קרש הקפיצה למחשבה חיוניות ועצומה שהוקדשה לחדשנות אדריכלית ולחידוש מושג הסגנון.
זמפר פיתח במיוחד מעקב בינלאומי אחר החדשנות בגרמניה, אנגליה, שווייץ, אוסטריה, בוהמיה, צרפת, איטליה וארצות הברית.
הדור שנולד בשליש האמצעי של המאה ה-19 נכבש במידה רבה אחר ההזדמנויות שהציע השילוב של סמפר בין היקף היסטורי עוצר נשימה ופירוט מתודולוגי.
בניגוד לפעילויות תאורטיות עדכניות יותר, ובכך "מודרניות", המסודרות באופן נושאי, דור זה לא התאחד ל"תנועה".
עם זאת, נראה היה שהם מתכנסים סביב השימוש שהציע זמפר למושג "הריאליזם", ולכן הם תויגו כחסידי הריאליזם האדריכלי.
בין האדריכלים הריאליסטים הפעילים ביותר היו: גאורג הייזר, רודולף רדטנבאכר, קונסטנטין ליפיוס, האנס אויר, פול סדיל, לורנס הארווי, אוטו וגנר וריצ'רד שטרייטר.
בשנת 1889 פרסם קמילו סיטה (Camillo Sitte) את ספרו "תכנון עירוני על פי עקרונות אמנותיים" (Der Städtebau nach seinem künstlerischen Grundsätzen) שלא היה בדיוק ביקורת על צורה אדריכלית אלא ביקורת אסתטית על העירוניות במאה ה-19 (בהשראת תכנון ערים מימי הביניים והבארוק).
בהיותה בעיקר עבודה תאורטית, הייתה לה השפעה מיידית על האדריכלות, שכן שני התחומים – האדריכלות והתכנון העירוני שזורים זה בזה.
הביקוש לספרו של סיטה היה כה גבוה עד שחמש מהדורות הופיעו בגרמנית בין השנים 1889–1922 ותרגום לצרפתית יצא בשנת 1902. (שום מהדורה אנגלית לא יצאה עד 1945).
מבחינת סיטה, הנושא החשוב ביותר לא היה צורתו האדריכלית של הבניין אלא איכות המרחבים העירוניים שהבניינים מקיפים ביחד, השלם הוא יותר מסכום חלקיו.
התנועה המודרנית דחתה את המחשבות הללו ולה קורבוזיה דחה את העבודה בצורה נמרצת.
אף על פי כן, עבודתו של סיטה נבחנה מחדש על ידי אדריכלים ותאורטיקנים פוסט-מודרניסטים משנות ה-70, בייחוד בעקבות פרסומו מחדש של הספר בשנת 1986 על ידי הוצאת ריזולי, במהדורה שערכו קולינס וקולינס (שפורסם כעת בהוצאת דובר).
הספר מובא לעיתים קרובות באופן אנכרוניסטי כיום ככלי לביקורת על התנועה המודרנית.
בעוד שאדריכלים מאוחרים יותר אימצו את הביטוי המקוצר "צורה בעקבות פונקציה" – "form follows function" כפולמוס בשירות הדוקטרינה הפונקציונליסטית, סאליבן כתב על הפונקציה של הבניין ביחס לתפקודים הביולוגיים של הסדר הטבעי.
תאורטיקן תכנון משפיע נוסף של תקופה זו היה אבנעזר הווארד, שייסד את תנועת "עיר גנים".
תנועה זו נועדה ליצור קהילות עם ארכיטקטורה בסגנון אמנות ואוּמנות בלכטוורת' ו-ולווין גרדן סיטי ווזה הפך לסגנון ארכיטקטורה ביתית פופולרית.
בווינה, זכה רעיון הארכיטקטורה מודרנית החדשה מן היסוד לריבוי תומכים ותאורטיקנים.
השימוש הראשוני במונח "אדריכלות מודרנית" הופיע בכותרת ספרו של אוטו וגנר, שהביא דוגמאות לעבודותיו שלו במסגרת תנועת הזצסיון הווינאי עם איורי אר נובו, בשילוב מערכי שיעור דידקטיים לתלמידיו.
פרנק לויד רייט, אף שהיה מודרני בדחיית התחייה ההיסטורית, היה אידיוסינקרטי בתאוריה שלו, אותה העביר בכתיבה מרובה ושופעת.
רייט לא תמך ברעיון הסגנון הבינלאומי, אך פיתח את מה שקיווה שיהיה סגנון אמריקאי, בניגוד למהלך אירופי פרוגרסיבי.
סגנונו של רייט, לעומת זאת, היה אישי ביותר, וביטא את השקפותיו המיוחדות על האדם והטבע.
רייט היה פואטי יותר ושמר בתוקף על השקפתו של האמן היוצר במאה ה-19 כגאונות ייחודית.
זה הגביל את הרלוונטיות של ההצעות התאורטיות שלו.
לקראת סוף המאה הגיבה האדריכלות הפוסט-מודרנית כנגד סגפנות ופשטות יתר של הסגנון הבינלאומי, שנחשבו נורמטיביים ותאורטיים.
תאוריית השיח האדריכלי העכשווי מתעניינת יותר במיקומה בתרבות בכלל ובמחשבה בפרט.
זו הסיבה שקורסים אוניברסיטאיים על תאוריית באדריכלות מקדישים לעיתים זמן רב לדיון בפילוסופיה ולימודי תרבות כמו מבנים, ושמחקרים מתקדמים לתואר שני ועבודות דוקטורט מתמקדים בנושאים פילוסופיים הקשורים למדעי הרוח האדריכליים.
כמה תאורטיקנים אדריכליים שואפים לדון בנושאים פילוסופיים, או לנהל דיאלוגים ישירים עם פילוסופים, כמו במקרה של פיטר אייזנמן וברנרד טשומי המתעניינים בחשיבתו של הפילוסוף דרידה או התעניינותו של אנתוני וידלר ביצירותיהם של פרויד וז'אק לאקאן, בנוסף להתעניינות ב"פואטיקה של המרחב" של גסטון בשלאר או בטקסטים מאת ז'יל דלז.
זה היה המקרה גם עם אנשי חינוך באקדמיה כמודאליבור וסלי או אלברטו-פרז גומז.
במאה ה-21 התחזקה אוריינטציה פילוסופית זו באמצעות מחקר של דור חדש של תאורטיקנים (למשל ג'פרי קיפניס או סנפורד קווינטר).
באופן דומה, אנו יכולים להתייחס לאדריכלים עכשוויים המעוניינים בפילוסופיה ולימודי תרבות.
חלקם מתעניינים בפנומנולוגיה, כמו כריסטיאן נורברג-שולץ, או אלו המתמחים בפילוסופיה והיסטוריה של המדע, כמו נאדר אל-ביזרי שהוא גם פנומנולוג בולט (במיוחד במחקרי מרטין היידגר).
אחרים, כמו ביאטריס קולומינה ומרי מקלאוד, מרחיבים את ההבנות ההיסטוריות של אדריכלות כך שהם כוללים שיח מינורי שהשפיע על התפתחות רעיונות אדריכליים לאורך זמן.
מחקרים בפמיניזם בארכיטקטורה, ובמיניות ומגדר כביטויים תרבותיים חזקים, נחשבים גם הם כחלק בלתי נפרד מהשיח התאורטי של המאה ה-20, והם קשורים לאנשים כמו דולורס היידן, קתרין אינגרהם, ג'ניפר בלומר וסילביה לאבין.
התפיסה שהתאוריה כרוכה בביקורת נבעה גם ממחקרי ספרות פוסט-מבניים בעבודתם של תאורטיקנים ואדריכלים רבים אחרים, כמו מארק ויגלי ודיאנה אגרסט, בין היתר.
בתאוריות שלהם הם משווים את האדריכלות לשפה שניתן להמציא מחדש בכל פעם שמשתמשים בה.
תאוריה זו השפיעה על מה שמכונה אדריכלות דה-קונסטרוקטיביסטית.
לעומת זאת, רשת החברה החדשנית, ובמיוחד מפתחי תוכנה בעמק הסיליקון, אימצו את הדגש של כריסטופר אלכסנדר על דרכו הנצחית של הבניין (1979) בהתבסס על תבניות של שפות המותאמות במקום עצמו תוך התפתחות הבנייה.
מאז שנת 2000, התאוריה האדריכלית נאלצת להתמודד גם עם העלייה המהירה של האורבניזם והגלובליזציה.
על ידי פיתוח הבנה חדשה של העיר, תאורטיקנים רבים פיתחו הבנות חדשות באשר לתנאים העירוניים על פני כדור הארץ (כמו רם קולהאס אודות "הגודל").
ההתעניינות בפרגמנטציה ובארכיטקטורה כאובייקטים חולפים השפיעה עוד יותר על חשיבה כזו (למשל החשש משימוש בטכנולוגיה מתקדמת), אך היא קשורה גם לדאגות כלליות נוספות כמו אקולוגיה, תקשורת המונים וכלכלה.
בעשור האחרון הופיעה מה שמכונה אדריכלות "דיגיטלית".
כמה זרמים ומתודולוגיות עיצוב התפתחו בו זמנית, חלקן מחזקות זו את זו ואילו אחרות פועלות במנוגד להן.
אחת המגמות הללו היא ביומימטיקה, שהיא תהליך בחינת הטבע, המודלים, המערכות, התהליכים והאלמנטים שלו, כדי לחקות או לקבל מהם השראה על מנת לפתור בעיות אנושיות.
אדריכלים גם מתכננים מבנים במראה אורגני בניסיון לפתח שפה פורמלית חדשה.
מגמה נוספת היא חקר אותן טכניקות חישוביות המושפעות מאלגוריתמים הרלוונטיים לתהליכים ביולוגיים ולעיתים מכונים מופוגנזה דיגיטלית.
בניסיון להשתמש ביצירתיות חישובית בארכיטקטורה, משמשים אלגוריתמים גנטיים שפותחו במדעי המחשב לפיתוח עיצובים אדריכליים במחשב, וחלקם אף מוצעים ונבנים כמבנים ממשיים.
מאז שהמגמות האדריכליות החדשות הללו צצו, תאורטיקנים ואדריכלים רבים עבדו על נושאים אלה ופיתחו תאוריות ורעיונות כמו פרמטריזם של פטריק שומאכר.
העולם התאורטי של הארכיטקטורה העכשווית הוא מרובה ורב-צבעוני.
ישנן אסכולות דומיננטיות שונות של תאוריה אדריכלית המבוססות על ניתוח לשוני, פילוסופיה, פוסט-סטרוקטורליזם או תאוריה תרבותית.
למשל, מתעורר עניין בגילוי מחדש של הפרויקט הפוסט-מודרניסטי, בהגדרת נטיות רדיקליות חדשות של אדריכלות ומשמעותו בהתפתחות הערים (פייר ויטוריו אורלי), בחיבוק של רעיון המשמעת (דורה אפשטיין ג'ונס או טוד גאנון) ובגישה פורמליסטית חדשה לאדריכלות באמצעות ניכוס מושגים מהפילוסופיה מונחת האובייקטים (פיטר טרמר או טום ויסקום).
עם זאת, מוקדם מדי לומר אם לאחד ממחקרים אלה תהיה השפעה רחבה או מתמשכת על האדריכלות.
תאוריה פוליטית לעם היהודי, שלושה נרטיבים ציוניים הוא ספר מאת פרופסור חיים גנז, העוסק בהגדרה וניתוח של שלוש הגישות המרכזיות בציונות (קניינית, היררכית ושוויונית) לצד סקירת זרם הפוסט-ציונות שצמח לאחר הקמת המדינה, תוך הבהרת המחלוקת בין הזרמים.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2013, בהוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים.
בשנת 2016 יצאה לאור המהדורה באנגלית, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הספר זכה בפרס בהט לשנת 2011 ובפרס שניצר לשנת 2016.
הספר טוען כי כ"אידאולוגיות לאומיות" קיימות שלוש גישות מרכזיות בקרב הציונות: הציונות הקניינית (המהותית), הציונות ההיררכית והציונות השוויונית.
"הציונות המהותנית-קניינית" –גורסת כי ארץ ישראל כולה שייכת לעם היהודי, על בסיס הקשר ההיסטורי הכולל גם מרכיב קנייני של העם היהודי על ארץ ישראל, ולכן הערבים (כקולקטיב) בארץ ישראל הם "מחזיקי רכוש גזול" .
"הציונות ההיררכית" – (בה דגלו למשל פרופסור רות גביזון ופרופסור שלמה אבינרי) מבוססת על זכות העם היהודי ל'הגדרה עצמית לאומית' בארץ ישראל, גורסת כי היהודים הם דיירים ראשיים של ארץ ישראל והערבים הם דיירי-משנה" ולכן ליהודים זכות עדיפה לפריבילגיות קבוצתיות במדינת ישראל
"הציונות הפרשנית-שוויונית" – (בה דגלו למשל הרצל, פינסקר ו'אחד העם') גורסת שיש ליהודים ולערבים זכות שווה להגדרה עצמית בארץ ישראל.
היהודים מכוח עמידתם בתנאים מצטברים של 'קשר היסטורי', זכות להגדרה עצמית וצורך ב'מקום מקלט', והערבים מכוח היותם 'אומה ילידית' ('אומת-מולדת').
לפי שתי הגישות הראשונות, "הציונות הקניינית" ו"הציונות ההיררכית", לעם היהודי יש זכות משמעותית יותר למימוש עצמי בארץ ישראל לעומת העם הערבי.
מאידך לפי הגישה השלישית, הציונות השוויונית, יש ליהודים ולערבים זכות שווה להגדרה עצמית בארץ ישראל.
גם ביחס לפוסט ציונות, הספר מגדיר שלוש גישות לניתוחה; הגישה ה'אזרחית', הגישה ה'פוסט קולוניאליסטית' (או פוסט-ציוניות רב-תרבותית) והגישה ה'נאו תפוצתית'.
הגישה הראשונה דוגלת בהפיכת מדינת ישראל ל'מדינת כל אזרחיה', תוך ויתור על מאפיינים לאומיים המזוהים עם קבוצה אתנית מסוימת לרבות ההמנון הלאומי וכיוצ"ב.
הגישה השנייה דוגלת בהענקת זכויות קבוצתיות לנפגעי (מה שהם מכנים) 'הקולוניאליזם הציוני' - הערבים והמזרחיים, ומתנגדת ל'לאומיות'.
הקבוצה השלישית דוגלת בהיצמדות היהודים, בכל העולם וגם בישראל, למאפייני הקיום היהודי-הגלותי ובכלל זה השכלה, שאיפה לשלום ופשרנות.
המחבר, פרופסור חיים גנז הגדיר את מהות הספר:.
עוד ככתב יד, זכה הספר בפרס בהט לשנת 2011 כ"ספר העיון המקורי הטוב ביותר" בקטגוריית "חוקר בכיר".
בשנת 2016 זכה הספר בפרס שניצר (מטעם האגודה ללימודים יהודיים - Association for Jewish Studies), בקטגוריה "פילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל".
התאוריה הביקורתית של גזע, ובאנגלית Critical Race Theory (בקיצור CRT) היא תאוריה ביקורתית הבוחנת את המשפט בארצות הברית ויחסו לסוגיות של גזע בארצות הברית, ובכך לחשוף גישות גזעניות בליברליזם האמריקאי לאורך ההיסטוריה.
התאוריה הביקורתית של גזע בוחנת נושאים חברתיים, תרבותיים ומשפטיים, בעיקר בכל הקשור לגזע ולגזענות בארצות הברית.
רוב המחקר בתחום זה נעשה על ידי אקדמאים בתחומי המשפטים ומדעי החברה ופעילי זכויות אזרח בארצות הברית.
התאוריה הביקורתית של גזע צמחה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 בכתביהם של מספר חוקרי משפט אמריקאים, בהם דריק בל, אלן פרימן, קימברלי קרנשו, ריצ'רד דלגאדו, שריל האריס, צ'ארלס ר' לורנס השלישי, מארי מאצודה ופטרישיה ג'ייוויליאמס.
השיח בנושא החל כתנועה חברתית בשנות השמונים, ודן מחדש בתאוריות של הגישה הביקורתית למשפט עם התמקדות בנושאי גזע ופוליטיקה של זהויות.
התאוריה הביקורתית של גזע מבוססת על תיאוריה ביקורתית ומבוססת על כתביהם של מספר הוגי דעות, בהם אנטוניו גראמשי, סוג'ורנר טרות', פרדריק דאגלס וויליאם א"ב דו-בויז, בשילוב רעיונות מתנועות חברתיות אמריקאיות, בהן "הכוח השחור", "צ'יקאנו" והפמיניזם הרדיקלי של שנות השישים והשבעים.
חוקרי המשפט בתחום זה קיימו מפגש רשמי ראשון בשנת 1989, בכנס אקדמי תחת הכותרת "התפתחויות חדשות בתאוריה ביקורתית של גזע".
דוברי הכנס קישרו את הגישה הביקורתית למשפט לשכיחותם של מקרי גזענות ממוסדת בארצות הברית.
לאחר מכן התקיימו כנסים נוספים בנושא זה.
קיימות גישות מגוונות בקרב חוקרי התאוריה הביקורתית של גזע, אך הם מסכימים בנוגע לעקרונות הבסיסיים של התאוריה, לפיהם גזענות ותוצאות הנבדלות על פי גזע הן לרוב תוצאה של גזענות ממוסדת ולא של מקרי גזענות פרטיים.
התאוריה ממפה דינמיקות חברתיות וממוסדות מורכבות, משתנות ולעיתים קרובות גם מוסוות, המביאות לתוצאות אלה.
על פי חוקרי התאוריה, הפרדה גזעית ועליונות לבנה הם מנגנונים של הבניה חברתית בין-מגזרית המסייעת לשמר את האינטרסים של האדם הלבן נגד קהילות הנדחקות לשוליים.
בתחום הגישה הביקורתית למשפט, התאוריה הביקורתית של גזע מדגישה כי חקיקת חוקים "עיוורי צבעים" על הנייר בלבד לא מספיקה בכדי להפוך את יישומם של חוקים אלה ל"עיוור צבעים" בפועל.
לכאורה, אף חוקים עיוורי-צבעים ניתנים ליישום תוך אפליה גזעית.
מושג מפתח בתאוריה זו הוא בין-מגזריוּת (intersectionality), הקרויה גם "הצטלביות".
מושג זה מדגיש כי גזע יכול להצטלב עם זהויות אחרות (כמו מגדר ומעמד חברתי) ובכך ליצור שילובים מורכבים של כוח וליצור עמדת נחיתות חברתית עבור שכבות רחבות באוכלוסייה.
לדוגמה, חוקים הפוגעים בזכויותיהם של אסירים בכלא האמריקאי, כמו שלילת זכות בחירה, פוגעים בפועל בשחורים הרבה יותר מאשר בלבנים, מכיוון ששיעורי הכליאה של שחורים בארצות הברית גבוהים מאד.
לאחר מחאות ג'ורג' פלויד הוחלט בצבא ארצות הברית להוסיף לימודי תאוריה ביקורתית של גזע לתוכנית הלימודים של האקדמיה הצבאית.
רמטכ"ל צבא ארצות הברית, הגנרל מארק מילי, התייחס לכך: "הרבה מאתנו צריכים ללמוד הרבה יותר על התיאוריה, תהיה מה שתהיה ...
אני חושב שזה חשוב, דווקא לאלה מאתנו הלובשים מדים, שיהיה לנו ראש פתוח ונקרא הרבה ...
החיילים שלנו מגיעים מכל קצוות החברה וחשוב שהמפקדים שלנו יבינו מאיפה הם באים."
שני פרופסורים למשפטים, דניאל א.
פרבר וסוזאנה שרי, פרסמו מאמר ביקורתי על תאוריה ביקורתית של גזע, בו טענו שאין הוכחות לנכונותה, היא מסתמכת יותר על נרטיבים מאשר על עדויות, וסותרת את עקרונות שלטון החוק.
לדבריהם, התאוריה (יחד עם תאוריות דומות, בהן פמיניזם רדיקלי והגישה הביקורתית למשפט) עלולה להוביל שלא במתכוון להשלכות אנטישמיות ורגש אנטי-אסיאתי, כי עלול להשתמע ממנה שהצלחתם האקדמאית והעסקית של יהודים ואסייתיים בארצות הברית נובעת מיתרון בלתי-הוגן שהוא חלק ממערכת של גזענות ממוסדת.
מאמרם של פרבר ושרי ספג ביקורת נוקבת בשורת מאמרים שפורסמו בכתב העת Harvard Law Review.
המבקרים מצביעים על כך שהצלחה אישית אינה עדות לכך שלא קיימת גזענות ממוסדת, ואין קשר בין הדברים.
גם מבקרים אחרים, בהם המשפטן ריצ'רד פוזנר, טוענים כי תאוריה ביקורתית של גזע מערערת את האמון בשלטון החוק, וסותרת את עיקרון השוויון בפני החוק עליו מבוססת מערכת המשפט האמריקאית.
תאוריה ביקורתית של גזע עוררה מחלוקות פוליטיות בארצות הברית מאז שנות ה-80 של המאה ה-20. מבקרי התאוריה במערכת הפוליטית טוענים שהיא מבוססת על הנחת יסוד לפיה חוקת ארצות הברית משקפת עליונות לבנה ונועדה להנציח אותה, וכי היא מעודדת חוקרי משפט לקדם חוקים שאינם שוויוניים.
אחת הדוגמאות לטענות המבקרים היא בקשתו של עורך הדין ג'וני קוקרן במשפט הרצח של או.
סימפסון, בו ביקש מחבר המושבעים לזכות את סימפסון למרות הראיות נגדו, מפני שלטענתו הוא סבל מגזענות ממסדית.
בתקופת מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית (2020) דונלד טראמפ ותומכיו קידמו התנגדות לתאוריה ביקורתית של גזע.
הוא הוציא צו נשיאותי האוסר הקצאת תקציבים לתוכניות חינוך הכוללות בין נושאי הלימוד "פריבילגיה לבנה" או "תאוריה ביקורתית של גזע", בטענה שאלו מהוות "תעמולה והסתה לא-אמריקאית".
צו זה בוטל על ידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ב-20 בינואר 2021.
מאז שנת 2020, מחוקקים שמרנים בארצות הברית מנסים לאסור או להגביל הוראה של התאוריה הביקורתית של גזע בנוסף לתוכניות חינוכיות אחרות נגד גזענות.
ב-10 מדינות בארצות הברית נחקקו חוקים מסוג זה.
חוקים אלו קודמו, בין השאר, על ידי מושל איידהו בראד ליטל ומושל פלורידה רון דה-סנטיס.
מבקרי המאמצים הללו טוענים, כי המחוקקים השמרנים מציגים באופן שגוי ומוליך שולל את עקרונותיה ואת חשיבותה של התאוריה, וכי המטרה של חוקי האיסור האלה היא להשתיק דיון ושיח רחבים יותר על גזענות, שוויון, צדק חברתי וההיסטוריה של הגזע.
ארגונים רבים העוסקים בחינוך, מחקר ומדיניות, בהם האגודה ההיסטורית האמריקאית, חתמו על עצומות הקוראות לבטל חוקים אלה.
אחד הנושאים הקשורים לתאוריה ביקורתית של גזע הוא , אוסף חוקים וכללים שנועדו ליישם העדפה מתקנת כלפי מיעוטים גזעיים בארצות הברית.
מדיניות כזו נועדה בדרך כלל לשיפור מעמדם של אפרו-אמריקאים.
בין הדוגמאות למדיניות מבוססת-גזע ניתן למצוא חוקים למניעת אפליה גזעית, איסור אפליה, מכסות לימודים לבני מיעוטים והגדלת תקציבי החינוך בשכונות עוני.
חוקים אלה משיגים שתי מטרות עיקריות: פיצוי על אפליה שננקטה בעבר, וקידום שוויון הזדמנויות כיום.
תאוריאת (בערבית מרוקאית: تاوريرت) היא עיר במחוז תאוריאת שבצפון מרוקו.
העיר הגדולה ביותר במרוקו מבחינת גידול ושיווק זיתים.
בעיר קיים שוק הגרוטאות הגדול ביותר במרוקו למכוניות ופלדה.
העיר חשובה גם כנקודת תחבורה מרכזית, היות שמסילת הרכבת הראשית ממזרח-מערב קזבלנקה, רבאט ופאס עוברת דרך העיר.
כמו כן קווי אוטובוס הנוסעים מכמה ערים במחוז נאדור עוברים בעיר.
הקו המסועף החדש של מסילות הברזל של מרוקו העובר מתאוריאת לנדור, נפתח בשנת 2009. קו זה עובר לצד הכביש הקיים, דרך ההרים, עד לנדור.
תאוריאת ידועה גם בגלל הטירה העתיקה (המכונה במרוקאית 'הקסבה') הנמצאת בעיר, שנבנתה לפני כשבע מאות שנה והיקפה יותר מ-800 מטרים.
בעיר תאוריאת התקיימה קהילה יהודית לאורך מאות שנים, עד לעליית יהדות מרוקו לארץ ישראל.
הקהילה התבססה בעיקר על תושבים שהיגרו מהעיר דבדו והיו ברובם כהנים ממשפחת כהן סקלי.
בשנת ה'תרע"ח התמנה לרב העיר הרב שמואל מרציאנו דלחימר.
הוא פעל לבניית מקווה ציבורי, בשטח שבבעלות משותפת של רבי שלמה הכהן זאגורי שגר באוג'דא, ואחיו רבי יהודה.
תאוריה מדעית היא הסבר של היבט של עולם הטבע והיקום שנבדק ואושש שוב ושוב בהתאם לשיטה המדעית, תוך שימוש בפרוטוקולים מקובלים של תצפית, מדידה והערכה של תוצאות.
במידת האפשר, תאוריות נבדקות בתנאים מבוקרים בניסוי.
בנסיבות בהן לא ניתן לבצע ניסויים, תאוריות מוערכות באמצעות עקרונות של אבדוקציה.
תאוריות מדעיות מבוססות עמדו בבדיקה קפדנית ומגלמות ידע מדעי.
תאוריה מדעית שונה מעובדה מדעית או מחוק מדעי בכך שתאוריה מסבירה "למה" או "איך".
עובדה היא תצפית פשוטה ובסיסית, בעוד שחוק הוא הצהרה (לעיתים קרובות משוואה מתמטית) על קשר בין עובדות.
לדוגמה, חוק הכבידה של ניוטון הוא משוואה מתמטית שניתן להשתמש בה כדי לחזות את המשיכה בין גופים, אך אין זו תאוריה שמסבירה "כיצד" פועל כוח הכבידה.
סטיבן ג'יי גולד כתב כי "...עובדות ותאוריות הן דברים שונים, לא שלבים בהיררכיה של ודאות גוברת.
תאוריות הן מבנים של רעיונות שמסבירים ומפרשים עובדות."
משמעות המונח "תאוריה מדעית" (לעיתים קרובות אומרים "תאוריה" לשם קיצור) כפי שהיא משמשת בדיסציפלינות המדע, שונה באופן מהותי מהשימוש העממי הנפוץ במנוח "תאוריה".
בדיבור יומיומי, "תאוריה" יכולה לרמוז על הסבר המייצג ניחוש לא מבוסס וספקולטיבי, שיש סיכוי סביר שאינו נכון, מונח זה דומה יותר במדע למונח היפותזה ראשונית.
לעומת זאת במדע המונח תאוריה מתאר הסבר שנבדק ומקובל כתקף בצורה רחבה..
המונח תאוריה יכול לשמש גם בתחומים אחרים כמו פילוסופיה, מחשבה מדינית או מתמטיקה ובתחומים אלה יש לו משמעות שונה מזו שיש למונח תאוריה מדעית.
כוחה של תאוריה מדעית קשור למגוון התופעות שהיא יכולה להסביר ולפשטותה.
ככל שנאספות ראיות מדעיות נוספות, תאוריה מדעית עשויה להשתנות ובסופו של דבר להידחות אם לא ניתן להתאים אותה לממצאים החדשים; בנסיבות כאלה, נדרשת תאוריה מדויקת יותר.
תאוריות מסוימות מבוססות כל כך עד כי לא סביר שהן ישתנו מהותית.
לדוגמה, תאוריות מדעיות כמו אבולוציה, תאוריה הליוצנטרית, תאוריית התא, תאוריית טקטוניקת הלוחות, התאוריה הבקטראילית של מחלות וכו'.
תאוריות אלה לא רק נבדקו שוב ושוב במספר רב של ניסויים על ידי מדענים, באמצעות שיטות מחקר שונות, אלא גם שימשו כבסיס לפיתוחים בתחומי טכנולוגיה, הנדסה ורפואה.
חלק מהתאוריות הן במעמד של קונצנזוס מדעי.
תאוריה כזו מוסכמת על הקהילה המדעית בתחום מסוים של מחקר מדעי.
בהקשר הזה המונח קונצנזוס משמעו הסכמה רחבה, כפי שהיא משתקפת בפרסומים המדעיים הרשמיים, בעיקר בספרי הלימוד ובמאמרים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים, אך אין פירושו בהכרח הסכמה פה אחד של כל החוקרים בתחום המדובר.
דעתם של חוקרים מתחומים אחרים על התאוריה פחות חשובה, אך לעיתים קרובות גם מדענים אלה מתסמכים על תאוריות בתחומים אחרים כבסיס לנושאי מחקר הנשענים על תחומי אחרים.
תאוריות אחרות יכולות להיות שנויות במחלוקת מדעית.
הכוונה היא שמדענים מתחום מסוים מתווכחים על נכונות התאוריה.
מחלוקת מדעית יסודית היא כאשר מדענים לא מסכימים על היפותזה או תאוריה מדעית מרכזית.
ומחלוקת מדענית משנית - מדענים חולקים על היבט פחות מרכזי של רעיון מדעי, אם כי מדענים משני צידי הוויכוח מסכימים על ליבת הרעיון.
לעומת זאת יש ויכוחים הנוגעים לתאוריות מדעיות שאינן מחלקות מדעית - מחלוקת על אתיקה של שיטות מחקר, מחלוקת על יישומי המדע או סתירה בין רעיון מדעי לנקודת מבט לא מדעית.
במקרים מסוימים, תאוריה מדעית או חוק מדעי הם לא מדויקים, אך בשל פשטותם, יכולים להיות שימושיים כקירוב בתנאים ספציפיים.
דוגמה לכך היא חוקי התנועה של ניוטון, שהם קירוב מדויק מאוד לתורת היחסות הפרטית במהירויות קטנות יחסית למהירות האור.
תאוריות מדעיות ניתנות לבדיקה ויוצרות תחזיות שהן בנות הפרכה.
הן מתארות את הגורמים לתופעת טבע מסוימת ומשמשים כדי להסביר ולחזות היבטים של היקום הפיזי או תחומי חקירה ספציפיים (לדוגמה, חשמל, כימיה ואסטרונומיה).
בדומה לצורות אחרות של ידע מדעי, תאוריות מדעיות הן דדוקטיביות והן אינדוקטיביות, מכוונות להיות בעלות כוח ניבוי וכוח הסבר.
מדענים משתמשים בתאוריות כדי לקדם ידע מדעי - תאוריות מבוססות מסייעות לשאול שאלות חדשות, לחפש עוד תגליות או לפתח ניסויים וכדי לפתח תאוריות חדשות.
כמו כן התאוריות משמשות כדי להקל על התקדמות בטכנולוגיה או ברפואה.
קבלה ודחייה של תאוריות מדעיות
תהליכים של אישוש והפרכה בתצפית מדעית ובניסוי נערכים כדי להכריע איזו משתי התאוריות עדיפה.
תקופה בה המדענים עסוקים בפתרון בעיות על פי פרדיגמה מוכרת, בכלים ידועים וב'תיקון' התאוריה המדעית והתאמתה.
רבים מקרב המדענים אינם מקבלים הסבר זה, וקיימת טענה פרומיננטית כי רעיון המהפכות המדעיות הוא בגדר מיתוס שאומץ על ידי סוציולוגים אשר לא התנסו בעבודה השחורה של המדע.
בתחומי מחקר רבים לא תמיד יש תאוריות ספציפיות בעלות שם מפורש.
לדוגמה ביולוגיה התפתחותית היא תחום מחקר רחב אבל היא לא תאוריה בעלת שם מוגדר.
ידע מדעי מחוץ לתאוריה בעלת שם יכול עדיין להיות בעל רמה גבוהה של ודאות, תלוי בכמות הראיות התומכות בו.
כמו כן מכיוון שתאוריות שואבות עדויות מתחומים רבים, הסיווג שלהן לתחום מסוים אינו מוחלט.
כימיה: תאוריית ההתנגשויות המולקולריות, התאוריה הקינטית של הגזים, Lewis acids and bases, התאוריה המולקולרית, תורת מצב המעבר, תאוריית אורביטל מולקולרי, תאוריית הקשר הערכי
פיזיקה: תורת האטום, תורת המפץ הגדול, תאוריית הדינמו, תורת ההפרעות במכניקת הקוונטים, תורת היחסות (יורשת של המכניקה הקלאסית), תורת השדות הקוונטית
מדעי כדור הארץ: תאוריית שינוי האקלים (בקלימטולוגיה), תאוריית טקטוניקת הלוחות (בגאולוגיה), תאוריות על מקורו של הירח, תאוריות על אשליית הירח.
אסטרונומיה: המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש, מחזור החיים של כוכב, תאוריית הערפילית (הנוגעת להתפתחות מערכת השמש), נוקליאוסינתזה כוכבית.
תאוריה מתמטית (או תורה מתמטית) היא ענף במתמטיקה המבוסס על קבוצה של אקסיומות.
בה בעת זה יכול גם להיות גם גוף של ידע (למשל, מבוסס על אקסיומות והגדרות ידועות), ולכן במובן זה יכול להתייחס לתחום של מחקר מתמטי במסגרת שנקבעה.
אחת המעלות התאורטיות המשמעותיות ביותר במתמטיקה הוא עומק ההסבר.
לדוגמה, לתורת הקבוצות יש את היכולת לסדר ולהסביר את תורת המספרים ואנליזה גאומטרית.
למרות ההכרח ההגיוני הרב (וההוכחה העצמית) של אמיתות אריתמטיות כגון 1<3, 2+2=4, 6-1=5 וכן הלאה, תאוריה שרק מניחה המון אמיתות כאלה לא תהיה מספקת.
תאוריה נאותה היא תאוריה שבה אמיתות כאלה נגזרות מאקסיומות קודמות באופן הסברתי, כגון אקסיומות תאורטיות של קבוצות, כגון אקסיומות צרמלו-פרנקל.
ההישג הייחודי של תורת הקבוצות האקסיומטית הוא יכולתה לתת בסיס לגזירה של מכלול המתמטיקה הקלאסית מקומץ אקסיומות.
הסיבה שתורת הקבוצות מוערכת כל כך היא בגלל העומק ההסברתי שלה.
תאוריה מתמטית שרק מניחה אינסוף אמיתות אריתמטיות ללא עומק הסבר לא תהיה מתחרה רצינית לאריתמטיקה של פאנו או לתורת הקבוצות של צרמלו-פרנקל.
תֶאוֹפְרַסְט רְנוֹדוֹ היה רופא, פילנתרופ ועיתונאי צרפתי.
רנודו נולד ב, למד וקיבל תואר דוקטור ברפואה מ בשנת 1606. הוא חזר ללודן שם פגש את הקרדינל רישלייה ו.
בתחילת המאה ה-17, התחזק מעמדו של רישלייה ובשנת 1612 הוא זימן את רנודו לפריז, בין היתר בגלל המוניטין הרפואי שלו, אבל יותר בגלל הפילנתרופיה שלו.
רנודו, שנולד כפרוטסטנטי, הומר לקתוליות.
הוא הפך לרופא ויועץ של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
כחלק מתפקידיו, התבקש רנודו לארגן תוכנית לסיוע לציבור.
אולם הוא נתקל בקשיים, ולכן חזר עד 1624 לפואטו, שם רישלייה הפך אותו ל"סגן ההגמון הכללי של העניים".
בשנת 1630 פתח רנודו בפריז את Bureau d'adresse et de rencontre (מעין לשכת תעסוקה, שהפגישה בין מעסיקים ועובדים פוטנציאליים).
בתמיכתו של רישלייה, הוא הקים את העיתון השבועי הראשון בצרפת, "", בשנת 1631. החל משנת 1633, הוא ארגן כנסים ציבוריים שבועיים במגוון נושאים ופרסם את סיכומי הכנסים.
הכנסים הופסקו ב-1642, עם מותו של רישלייה.
כ-240 מסיכומי הכנסים תורגמו לאנגלית ופורסמו בלונדון בשנים 1664 ו-1665.
רנודו פתח את mont-de-piété, בית העבוט הראשון בפריז, בשנת 1637. מונה ל"משגיח כללי של העניים" על ידי רישלייה, הוא יזם מערכת של ייעוץ רפואי חינם עבור העניים (1640).
בשנת 1642 הוא פרסם מדריך לאבחון עצמי, המסה הראשונה על אבחון בצרפת.
מאוחר יותר הוא הקים בית מרקחת חינמי למרות התנגדות הרופאים בפריז.
הרופאים סירבו לקבל את התרופות החדשות שהוצעו על ידי "כופר זה", והגבילו את עצמם למרשמים הישנים של הקזת דם ו.
לאחר מותם של פטרוניו, רישלייה ולואי השלושה עשר, רנודו איבד את רישיונו לעסוק ברפואה בפריז, עקב התנגדותם של ורופאים אחרים מהאקדמיה.
הפרלמנט הורה לו להחזיר את רישיונו להקמת לשכתו ובית העבוט שלו.
בשנת 1646, מינה הקרדינל מאזארן את רנודו להיסטוריוגרף מלכותי (Historiographus Regius) עבור המלך החדש, לואי הארבעה עשר, ובתי הדפוס שלו הועברו באותה תקופה ל.
רנודו נפטר בפריז, בשנת 1653. בניו אייזק ואזב, אשר זכו לתוארי דוקטור לאחר עיכוב מסוים, המשיכו בעבודת אביהם והמשיכו לקדם את השימושים המתאימים בתרופות.
נכדו, אזב רנודו, כתב כעיתונאי בעיתון אותו יסד סבו, והתפרסם כתאולוג ומזרחן.
בספרו "Adland: A Global History of Advertising", כינה אותו "העיתונאי הצרפתי הראשון" ו"הממציא של מודעת השידוכים".
תאופנס מביזנטיון היה היסטוריון ביזנטי.
הוא כתב, בעשרה ספרים, את תולדות האימפריה הרומית המזרחית במהלך המלחמה הפרסית תחת שלטון הקיסר הביזנטי יוסטינוס השני, החל מהשנה השנייה לשלטונו (567), שבה נשברה ההפוגה שעשה הקיסר יוסטיניאנוס הראשון עם המלך הסאסאני ח'וסרו הראשון, ועד לשנה האחרונה של המלחמה.
היצירה לא שרדה, אבל פוטיוס (המאה ה-9) מספק תיאור של חיבורו של תאופנס, וחוזר על הצהרת המחבר שמלבד הוספה של ספרים נוספים לעשרה שהיוו את היצירה המקורית, הוא כתב חיבור נוסף על ההיסטוריה של יוסטיניאנוס.
בין אמירותיו ההיסטוריות של תאופנס שנשמרו על ידי פוטיוס, נמצא הגילוי, בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס, של העובדה שהמשי היה תוצר של תולעת, שלא הייתה ידועה קודם לכן לאנשי האימפריה הרומית.
הוא מספר כי פרסי מסוים, שהגיע מארץ הסרים , הביא לקונסטנטינופוליס את "זרע" (כלומר את הביצים) של תולעת המשי, ו"זרעים" אלה בוקעים באביב, והתולעים ניזונות מעלי תות, הן טוות את המשי שלהם, ועוברות את שינוי הצורה שלהן.
תאוצה ספקטרלית (SA) ) היא יחידה הנמדדת ב-g (התאוצה הנובעת מכוח הכבידה של כדור הארץ, שווה ערך לכוח g) מתארת את התאוצה המרבית ברעידת אדמה על עצם – במיוחד מתנד דחוס והרמוני שנע בממד פיזי אחד.
ניתן למדוד זאת בתדרי תנודה שונים, או לציין עבור תדרי תנודה שונים, ועם דרגות שיכוך שונות, אם כי נהוג ליישם שיכוך של 5%.
ניתן לשרטט את ה-SA בתדרים שונים, כדי ליצור ספקטרום תגובה.
תאוצת הקרקע המקסימלית היא מה שחווה חלקיק על הקרקע, ותאוצה ספקטרלית היא בערך מה שחווה בניין, כפי שעוצב על ידי מסת חלקיקים על מוט אנכי חסר מסה, בעל אותו זמן מחזור של רטט כמו הבניין.
תאוצה ספקטרלית, עם ערך תדר הקשור לתדירות העצמית של הרטט של הבניין, משמשת בהנדסת רעידת אדמה, ונותנת קירוב קרוב יותר לתנועת בניין או מבנה אחר ברעידת אדמה, מאשר ערך תאוצת הקרקע המקסימלית, למרות שבדרך כלל יש מתאם בין זמן מחזור קצר של תאוצה ספקטרלית, לתאוצת קרקע מקסימלית.
כמה מפות סיכונים סיסמיות מופקות גם באמצעות תאוצה ספקטרלית.
במדידות שמתבצעות לבדיקת תגובת אתר סייסמית, בדרך כלל לפני בניית מבנה מיוחד או רגיש, התוצר הסופי המתקבל הוא עקומת תאוצות ספקטרלית הצפויות באתר, מול עקומת התקן המחייב לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה.
ככל שעקומת התאוצה הספקטראלית הצפויה באתר תהיה מתחת לעקומת התקן, המצב תקין, ובנייה על פי התקן תיתן מענה למקרה של רעידת אדמה שכנגדה יש לבנות המבנה על פי חוק.
אם עקומת התאוצה הספקטרלית באתר או חלקה יופיעו מעל לעקומת התקן, הרי שבנייה על פי התקן לא תיתן מענה, וצריך יהיה לתכנן בעבור התדרים הרלוונטיים תכנון מחמיר בהתאם.
בדוגמה זו שני אתרים: באתר אחד תשתית סלע צפוף (למשל דולומיט או גרניט), שהוא בעל העקומה השטוחה לאמור: שתאוצות הקרקע המתקיימות בו נמוכות מאד, במקרה זה פחות מ-0.1g.
באתר בשני תשתית סלע רך שלה העקומה התלולה שיוצרים הגלים הסייסמיים בזמן מחזור של 2 שניות (0.5 הרץ), ומגיעים לתאוצות קרקע של 0.8g.
מולם ניצבת עקומת התקן, שמחייבת לבנות את המבנה כך שיעמוד בתאוצות הקרקע שמסמנת עקומת התקן, בחתך התדרים השונים.
כל אימת שהעקומה הספקטרלית של אתר ממוקמת גבוה מהעקומה של התקן, משמעו שבנייה על פי התקן לא תספיק בעת רעידת אדמה בגודל שהתקן מחייב לבנות כנגדה, ולהפך, כל אימת שעקומת התקן מעל עקומת האתר, המצב תקין.
מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001 הועמדו מגוון תאוריות קשר נגד הגרסה הרשמית של אירועי אותו היום.
רוב התאוריות עוסקות באפשרות למבצע דגל כוזב בו הממשל האמריקני או ראשיו, ידעו על ההתקפות העתידיות וסירבו לפעול בהתאם, או אפילו לקחו חלק פעיל בתכנונן וביצוען.
טענות מרכזיות של המצדדים בקונספירציה הן: מגדלי התאומים קרסו כתוצאה ממטעני נפץ ולא על ידי פגיעת המטוסים.
מטוס מעולם לא פגע בפנטגון וטיסה מס' 93 לא התרסקה.
רוב מהנדסי הבניין אינם תומכים בתאוריית הפיצוץ המבוקר, והממשל האמריקני טוען בתוקף כי ארגון הטרור האסלאמי הסוני הקיצוני, אל-קאעידה, היה האחראי למתקפות.
לפי סקר ערוץ החדשות CNN מ-2006, למעלה מ-36 אחוזים מהצופים, מאמינים שקיים סוג מסוים של טיוח ממשלתי בנושא.
נכון לשנת 2016 54% מאזרחי ארצות הברית האמינו שהממשל האמריקאי וועדת החקירה המיוחדת טייחו, סילפו והסתירו מידע מהציבור.
בסרט הדוקומנטרי 9/11 ההבדל הקטן ("Loose Change" באנגלית) לגבי אירועי 11 בספטמבר מוצגת תאוריה המעלה תהיות לגבי ההסברים המקובלים לאירועי ה־11 בספטמבר, ומעלה את אפשרות כי הממשל האמריקני הוא האחראי לפיגועים.
הסרט מציג אין ספור ראיות, לכאורה, לכך שאף מטוס מסוג בואינג לא התנגש בבניין הפנטגון, ושלא ייתכן כי התנגשות המטוסים בלבד היא שגרמה לקריסת מגדלי התאומים.
הפרסום הרב שקנו תאוריות אלו, גרם לכך שב-16 במאי 2006 שחרר הממשל לתקשורת את קלטת הווידאו של מצלמת אבטחה מתחנת דלק סמוכה לפנטגון, על פי צו בית משפט.
בקלטת ניתן לראות הבזק לבן האמור לייצג את המטוס מעט לפני הפיצוץ, אך יש הטוענים שהוא נראה יותר כמו טיל שיוט.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עלה מחקירת הממשל האמריקני כי ההתקפות בוצעו על ידי פעילי ארגון הטרור האסלאמי הסוני הקיצוני, אל-קאעידה, בהנהגת הטרוריסט הסעודי, אוסמה בן-לאדן, שלימים חוסל על ידי יחידת אריות הים, במבצע חנית נפטון בפקיסטן.
תקציר האירועים על פי הגרסה הרשמית:
בבוקר 11 בספטמבר 2001, חטפו 19 טרוריסטים ארבעה מטוסים מסחריים בעזרת סכינים, גז מדמיע ומטעני חבלה מדומים.
הם הטיסו את המטוסים בעצמם וריסקו אותם לתוך בנייני התאומים והפנטגון.
על פי החקירה ההנדסית, בנייני מרכז הסחר העולמי קרסו בעקבות הנזק שנגרם בפגיעה עצמה, והתחממות השלד המתכתי החזק של המבנים, בעקבות שריפת מכלי הדלק של מטוסי הבואינג הגדולים.
בעקבות קריסת שני המגדלים, נזק רב נגרם גם לבניינים הסובבים וחלקם קרסו חלקית או בצורה מלאה, כגון בניין מספר שבע בן 47 הקומות אשר קרס שבע שעות לאחר קריסת מגדלי התאומים.
טיסה 93 של חברת יונייטד, התרסקה בשדה פתוח בפנסילבניה מאוחר יותר באותו היום, לאחר שנוסעי הטיסה שמעו על אסון התאומים בעזרת טלפוני המטוס וטלפונים סלולריים, נאבקו בחוטפים וגרמו לו להתרסק.
לטענת הממשל, לא היו עדויות ברורות מוקדמות לכך שהפיגוע עומד להתבצע, אם כי היו אינדיקציות כלליות לתכנוני פיגועי ראווה בידי אל-קאעידה.
ארגונים המיצגים את משפחות הנפגעים, דרשו חקירה יסודית ולאחר התנגדות מסוימת, הממשל נענה לבקשתם.
הוקמה ועדה לחקר האירועים, במטרה "לא למצוא אשמים מסוימים", אלא לספק הסברים לכלל האירועים ולתת המלצות שימנעו הישנות מקרים דומים.
ב-2004 פורסם הדו"ח הרשמי של הוועדה; הדו"ח חשף כי היו אינדיקציות מודיעיניות שונות לתקיפת אל-קאעידה את ארצות הברית, אולם הממשל בחר להתעלם ממידע זה.
לטענת הדו"ח, התעלמות הממשל מהאזהרות נבעה מחוסר תקשורת בין רשויות אכיפת החוק השונות.
הדו"ח מנה את "האינרציה הבירוקרטית" וחוקים שחוקקו בשנות ה-70 כסיבות לתקשורת הלקויה בין הארגונים השונים.
הדו"ח האשים גם כן את ממשלי קלינטון ובוש ב"חוסר דמיון".
ההסבר הכולל והממצה שהוצע בדו"ח, התקבל על ידי רוב חברי שתי המפלגות הגדולות וכלי התקשורת.
להסבר זה מתייחסים תומכי תאוריית הקשר כשהם מדברים על "הגרסה הרשמית" של אירועי 11 בספטמבר 2001.
תאוריות הקשר נובעות, בדרך כלל, מפקפוק באמינותה של הגרסה הרשמית לאירועים, יש לציין כי ביקורת על הגרסה הרשמית כשלעצמה, אינה מאששת או מאשרת את קיומה של תאוריית קשר.
מתוך מגוון תאוריות הקשר שהועלו, הגרסאות הקיצוניות ביותר מאוגדות במסגרת "התנועה לגילוי האמת על אירועי 11 בספטמבר" ("The 9/11 Truth Movement").
הגרסה המתונה, שאינה מצהירה בפירוש על תאוריית קשר, טוענת כי רשויות הממשל, הכוללות את הצבא וקהילת המודיעין, פעלו בצורה בלתי מספקת, בניסיונם למנוע את ההתקפות.
מרחיקי הלכת מבין המתונים טוענים כי הוועדה לחקר האירועים טייחה את המחדלים הללו, הכוללים את אדישות מכוונת של גורמים שונים בממשל נוכח התראות מוקדמות על המתקפה.
ישנן שתי קטגוריות מרכזיות של תאוריות קשר מוצהרות:
1. אנשי מפתח בממשל ובקהילת הביטחון של ארצות הברית "נתנו לזה לקרות בכוונה".
קרי, בידי רשויות הביטחון האמריקניות היה ידע מוקדם על המתקפה (יש מגוון דעות על רמת הפירוט והוודאות של מידע זה) ופעלו כדי להחליש את מערך ההגנה של ארצות הברית, לאור רצונם לוודא את הצלחת התקפת טרור המסיבית על אדמת המולדת.
2. אנשי מפתח בממשל ובקהילת הביטחון של ארצות הברית "עשו את זה בכוונה".
כלומר, הם תכננו את המתקפה (יש מגוון דעות לגבי מהות תוכנית זו), ובסופו של דבר, שליחיהם גם ביצעו אותה.
חלק מתאוריות הקונספירציה אף נותנות רשימה של אנשים שכיהנו במשרה כזו, שאישרה להם לתכנן או לאפשר את ביצוע ההתקפות.
רשימת החשודים הזו, משתנה בהתאם לתאוריית הקשר הספציפית.
הראיות לתאוריות הקשר בדרך כלל לקוחות ממאגרי מידע פתוחים לציבור בגישה של "צירוף חלקי הפאזל השונים".
המקורות כוללים דיווחי חדשות על פעילות הממשל, הטרוריסטים וכמות רבה של חומר מצולם.
חלק מהביקורת מופנה כלפי גופי התקשורת הגדולים שדיווחו על עובדות מסוימות מבלי לטרוח לברר את הקשר ביניהם.
במקרים מסוימים, תומכי תאוריית הקשר מעריכים את הדיווחים המוקדמים של כלי התקשורת שלאחר זמן הוצהרו כלא מדויקים, מוטעים או פשוט נשכחו, כאמינים יותר מהדיווחים המאוחרים.
הטענות בדרך כלל מדברות על ההיתכנות התאורטית וראיות נסיבתיות לנכונות תאוריה מסוימת ולחלופין על חוסר ההיתכנות התאורטית והראיות נגד הגרסה הרשמית.
מכיוון שרוב בעלי התאוריות דורשים המשך חקירה בלתי תלויה של האירועים, הטענה המקובלת היא שגרסתם היא רק יותר סבירה מהגרסה הרשמית ולאו דווקא אמת צרופה.
המשך הערך יסקור את מגוון הטענות העיקריות שבדרך כלל מועלות על ידי תומכי תאוריות הקשר השונות בצורה חופפת ולעיתים סותרת.
בניגוד לגרסה הרשמית שעל פיה הטרוריסטים הצליחו מעבר לציפיותיהם, תומכי תאוריות הקשר למיניהן מאמינים כי ההתקפות השיגו בדיוק את מטרת המתכנן האמיתי של המתקפה - הממשל האמריקני.
בראייתם, אירועי 11 בספטמבר, היוו הזדמנות פז עבור חלקים מסוימים בשלטון האמריקאי, להשיג מטרות מפתח בנושאי יחסי חוץ, ביטחון ופנים שהוצבו לפני המתקפה.
רבים מצביעים על כתבים של אסטרטגים מהחוג הנאו-קונסרבטיבי, המראים כי אירועי 11 בספטמבר היו במקרה הטוב בגדר משאלת לב שלהם ובמקרה הגרוע ברשימת ההצעות האופרטיביות שלהם.
המקור שצוטט תדיר בעניין זה הוא מסמך בשם: "הבנייה מחדש של מערך ההגנה האמריקאי" ("Rebuilding America's Defenses") שנכתב במכון המחקר "פרויקט המאה האמריקאית החדשה".
המסמך מתאר אסטרטגיה גלובלית, הדומה מאוד, לדעת התומכים, לאסטרטגיית המלחמה בטרור שהוצגה על ידי ממשל בוש לאחר ההתקפות.
המשפט המצוטט ביותר הוא "תהליך הטרנספורמציה, אפילו אם יביא לשינוי מהפכני, סביר שיהיה ארוך ביותר, אלא אם כן יקרה איזה שהוא אירוע קטסטרופלי שישמש כזרז כדוגמת פרל הארבור חדש".
על בסיס משפט זה, העלו דויד ריי גריפן ואחרים טיעון לפרשנות מסוימת להתקפה היפנית על פרל הארבור ב-1941. לדבריהם, רוזוולט לא רק התגרה ביפנים כדי שיתקיפו, אלא גם אפשר למתקפה להתרחש, וזאת כדי להעניק לגיטימציה לכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
התומכים בתאוריות הקשר מאמינים כי אירועי 11 בספטמבר מהווים לצורך העניין "פרל הארבור חדשה" (נלל"ב), ויש המוסיפים לטעון כי ההתקפות תוכננו על ידי המרוויחים מתוצאותיהם (עאז"ב).
כדי לבסס את הטענה שממשלת ארצות הברית תסכים לביים התקפת טרור בשטחה כדי ליזום סכסוך צבאי, תומכי תאוריית הקשר הצביעו על מבצע נורת'וודס כתקדים אפשרי.
מטרת התוכנית שהוצגה על ידי משרד ההגנה לממשל קנדי ב-1962 נועדה להביא למצב של תמיכה ציבורית רחבה בפעולה צבאית נגד המשטר הקובני בראשות פידל קסטרו.
התוכנית הציעה מגוון של פעולות טרור מבוימות ואמיתיות על אדמות ארצות הברית וקובה, אך נדחתה בסופו של דבר על ידי ממשל קנדי ולא בוצעה.
תאוריית קונספירציה אחת גורסת כי נציגים בממשל ובמגזר הציבורי ידעו על המתקפה מראש ולא פעלו כדי למנוע אותה.
השר לאיכות הסביבה לשעבר בממשלת בריטניה, מייקל מיכר, הציע אפשרות דומה.
התאוריה אינה טוענת שמישהו בממשל היה מעורב בהתקפות עצמן, אלא רק שהיה ברשותם מידע מוקדם מספק על מנת למנוע אותן.
זמן קצר לאחר המתקפה, עו"ד דייוויד שיפרס (David Schippers), שעמד בראש ועדת חקירה שמונתה על ידי בית הנבחרים בהליך הדחת הנשיא ביל קלינטון, הצהיר כי הממשל האמריקני קיבל אזהרה מפורשת ב-1995 על התקפה עתידית על בניין ממשלתי, וכי שלושה סוכני FBI אמרו לו שחשפו תוכנית אפשרית לפיגוע באזור דרום מנהטן.
לדבריו, כאשר אותם סוכנים דיווחו זאת לממונים עליהם הם תודרכו להתעלם מהעניין ואף אוימו בתביעה.
דויד שיפרס הצהיר כי "חמישה שבועות לפני אסון 11 בספטמבר, עשיתי כל מאמץ להשיג את התובע הכללי, ג'ון אשקרופט כדי לשתפו בחששותי.
על פי הדיווח של שיפרס, אשקרופט אמר לו כי אין זו דרכם להתחיל חקירות מלמעלה.
שיפרס טען כי המידע מ-1995 כלל אזהרה על פיגוע באזור דרום מנהטן בעזרת מתקן גרעיני.
הסופר ויליאם נורמן גריד, כלל את סיפורו של שיפרס במאמר שכותרתו "האם ידענו מה מגיע?".
על פי הכתבה, שלושה סוכנים פדרליים איששו כי המידע שניתן לשיפרס היה ידוע בתפוצה רחבה בארגוני הביון האמריקניים טרם 11 בספטמבר.
העיתונאי, קורט וולדון טען כי למעלה משנה לפני ההתקפות, יחידת מודיעין צבאית מסווגת הידועה בשם "Able Danger" זיהתה את מוחמד עטא ועוד שלושה מחוטפי המטוסים לעתיד, כחשודים בחברות בתא של ארגון אל-קאעידה בארצות הברית.
היחידה המליצה כי המידע יגיע לידי ה-FBI, אולם הפיקוד הבכיר דחה המלצה זו.
חוקר מטעם הפנטגון, תומאס גימבל, בדו"ח בן 71 עמודים שהוגש למשרד ההגנה בספטמבר 2006, דחה טענות כי היחידה הצבאית הנ"ל חשפה מידע שיכל למנוע את ההתקפות, באומרו כי המידע לא היה מבוסס דיו.
היחידה לא זיהתה את מוחמד עטא ולא אף חבר אחר בהתקפות.
למעשה, טוען הדו"ח, היחידה לא הוציאה תחת ידה שום מידע מודיעיני קונקרטי שניתן לפעול על פיו.
בהתייחסו לדו"ח הפנטגון, העיתונאי וודלון אמר: "הדו"ח מכפיש את שמם של בכירים בצבא שהיה להם האומץ לתאר את המאמץ שנעשה לעקוב אחרי אל-קאעידה לפני אירועי 11 בספטמבר".
סגן יו"ר ועדת החקירה הרשמית, תומאס קין, אמר כי הוא מקווה כי הדו"ח ישים קץ לדיון על Able Danger.
"אחרי זה אני לא יודע לאן זה עוד יכול ללכת".
בכירים בפנטגון טענו, כי מצאו עוד שלושה אנשים שזוכרים דיווח מודיעיני שזיהה את מוחמד עטא כטרוריסט שנה לפני המתקפה.
סוכן ה-FBI ג'ון אוניל, מומחה לענייני אל-קאעידה, הזהיר מפני איום אפשרי של אל-קאעידה על אדמת ארצות הברית, בשנה שלפני ההתקפות.
אוניל פרש מתפקידו באמצע 2001 לאחר שמקור בלתי מזוהה הדליף מידע לעיתון הניו יורק טיימס על חקירת מקרה שאירע 13 חודשים קודם לכן.
אוניל עבר להיות ממונה על הביטחון במרכז הסחר העולמי.
גופתו נמצאה בהריסות המגדל הדרומי.
תאוריית קשר הנפוצה מאוד בעולם המוסלמי, היא שמאחורי הפיגוע עמדו היהודים וישראל.
לפי תאוריה זו, ב-11 בספטמבר נעדרו מעבודתם במגדלי התאומים יהודים רבים, שקיבלו התרעה מוקדמת על הצפוי להתרחש.
בעיתון המצרי אל-אהראם התפרסמו ראיות רבות למעורבותו לכאורה של המוסד בפיגועים.
העדר יהודים שנפגעו בהם, לטענתו של אל-אהראם, מכירה כללית של מניות שבוצעה בידי יהודים יומיים קודם, ההשערה שרק ארגון כמו המוסד, המרושת היטב בארצות הברית, יכול היה לחדור כך את הביטחון האמריקני ועוד.
על פי תאוריית קונספירציה זו, ישראל קיוותה להרוויח מהסטת זעמה של ארצות הברית לעבר העולם המוסלמי.
הוכחה לכך שישראל לא בוחלת בפעילות מסוג כזו מוצאים מעלי התאוריה באירועי העסק הביש.
אז ניסתה ישראל לפגע במטרות מערביות במצרים, בתקווה לערער את הקשרים בין מצרים למערב.
בניגוד לתאוריית הקשר, בין ההרוגים היו חמישה אזרחי ישראל וכ-270 עד 400 יהודים.
בנוגע להיעדרותם של יהודים רבים מעבודתם ביום הפיגוע, ההסבר לכך הוא בתאריך העברי של אותו היום, כ"ג באלול, שבוע לפני ראש השנה זמן בו יהודים רבים מוסיפים לתפילתם בבוקר את הסליחות.
תאוריית אסון טוֹבָּה היא תאוריה בתחום האבולוציה של האדם שהוצעה בשנות ה-90, אך עדויות הסותרות אותה הוצגו בעשור השני של המאה ה-21.
התאוריה עוסקת בצוואר בקבוק גנטי משוער שהתרחש כ-71,000 שנים לפני זמננו.
על פי התאוריה, התפרצות-על של הר הגעש טובה בסומטרה הובילה לחורף געשי, שהוביל להצטמצמות האוכלוסייה האנושית לכמה אלפי פרטים ולהיווצרות צוואר בקבוק גנטי בקרב המין האנושי.
התאוריה הוצעה לראשונה בשנת 1993 על ידי עיתונאית המדע אן גיבונס, ובשנת 1998 פרסם סטנלי אמברוס מאוניברסיטת אילינוי מאמר מעמיק בנוגע לתאוריה.
במאמר מדגיש אמברוס כי אין (נכון לעת כתיבת המאמר) די מידע ארכאולוגי וגאולוגי כדי לאמת את מסקנותיו.
בשנת 2013 פורסם מחקר שבחן את האפר הגעשי באגם מלאווי, בו נטען כי התפרצות הר הגעש טובה לא הובילה לשינוי אקלים משמעותי במזרח אפריקה, וכי אין עדויות לכך שחורף געשי התרחש וגרם לצוואר הבקבוק הגנטי.
מחקר נוסף שפורסם בשנת 2015 תמך בטענה זו.
תאוריה של תודעה, תאוריית הבינה או תאוריית המיינד (מאנגלית: Theory of mind, בראשי תיבות: ToM) היא היכולת הקוגניטיבית לייחס מצבים נפשיים – כגון אמונות, כוונות, תשוקות, רגשות, ידע – לעצמנו או לאחרים, המבוססת על היכולת להבין כי לאנשים אחרים ישנן אמונות, תשוקות, כוונות ונקודות מבט השונות משלנו.
מונח זה כולל גם מרכיבים פיזיולוגיים.
ליקויים בתאוריה של התודעה יכולים להופיע אצל אנשים על הספקטרום האוטיסטי, אצל אנשים עם הפרעות אכילה גנטיות, אצל לוקי סכיזופרניה, אצל הלוקים בהפרעות קשב וריכוז, בקרב מכורים לקוקאין, בקרב אנשים עם נזק מוחי ובקרב שותי אלכוהול מכורים.
דעת או מיינד היא היסוד או הכושר האנושי המאפשר לאדם לחשוב, להרגיש ולהיות מודע הן לחוויה האישית שלו והן לסביבתו החיצונית.
הדעת מתייחסת לרצון האנושי, כמו גם לאוסף של תפקודים קוגניטיביים עליונים של המוח.
אין עדיין מונח מוסכם שמתאים לתוכן המילה mind בלעז וגם נוח לשימוש מבחינה תחבירית.
בעקבות זאת נעשה שימוש במספר שמות נרדפים לתיאור היכולת Theory of mind, למשל:
המונח מדבר על "תאוריה" של תודעה משום שלבני אדם אין גישה ישירה לחוויה התודעתית של אנשים אחרים.
לפיכך, כל ניסיון לייחס ידע או כוונה לאדם אחר – או אפילו לקבוע כי לאדם אחר יש תודעה או תכנים מנטליים כלשהם – הוא בגדר מודל תאורטי שאנו בונים לעצמנו.
מודל זה מסייע לנו להבין ולחזות את ההתנהגות של אחרים, מתוך ההנחה שהמבנה הקוגניטיבי והרגשי שלהם דומה לשלנו.
היכולת "תאוריה של תודעה" שלעצמה, אמורה להתבטא במוח בחלקים הפרה-פרונטליים במוח, ומחולקת לכמה מישורים, המכונים בשמות הבאים:
cognitive TOM – היכולת להבין מה האחר חושב.
affective TOM – היכולת להבין מה האחר מרגיש.
יכולת זו מבוססת על ה-cognitive TOM.
פגיעה ביכולת זו מקושרת, על פי אחד המחקרים בנושא שהיה בעל מדגם של 26 אנשים (המחולקים ל-2 קבוצות של 13 אנשים), לפגיעה ב-קליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית.
Interpersonal TOM – היכולת להבין את ה-TOM של אחרים, כלומר, להבין את ה-cognitive + affective TOM של האחר.
התאוריה של התודעה יכולה להתפתח על ידי: משחקי תפקידים, תרגול שימוש והבנה בחוש הומור וסרקזם, פיתוח היכולת לשער השערות וניבויים, לתת רמזים, להסיק מסקנות, לפתוח בשיחות, לנחש, להתדיין על דעות ורגשות, לספר סיפורים, ועוד.
אחד המחקרים בנושא מראה כי פגיעה ב-cognitive TOM וב-affective TOM אינן קשורות זו לזו.
התפתחות של תאוריה של תודעה
התאוריה של תודעה היא יכולת התפתחותית, הנרכשת בהדרגה מרגע הלידה לאורך שנות החיים הראשונות של הילד.
היא מאפשרת לו להגיב לא רק להתנהגות אדם שמולו, אלא גם להניח שיש לאותו אדם דעות, רגשות, רצונות, משאלות, כוונות, תוכניות, דמיון ויכולת העמדת פנים.
בגילאי הינקות, הבנה זו עוזרת לתינוק לנבא התנהגויות הוריות.
לרוב היכולת תאוריה של תודעה מתפתחת לאורך ההתפתחות התקינה של הילד.
בניסוי שנערך על ידי הפסיכולוגית אמנדה וודוורד, פעוטות נחשפו ליד אנושית שמצביעה על תפוח בצבע מסוים ולא על תפוח בצבע אחר.
הבנת תאוריה של התודעה נרכשת לרוב בסביבות גיל 5, לטענת חלק מהחוקרים.
לשם השגת יכולת זו, נדרשות יכולות קוגניטיביות ורגשיות כגון יכולת לייצוג-על מנטלי ולהסמלה (שמתבטאות למשל במשפט כמו "דני חושב שאמא לא בבית" – המשפט לא מבטא ייצוג של המציאות, אלא ייצוג מחשבה על המציאות).
התנהגויות נוספות שכל אחת מהן מייצגת אבן התפתחות מסוימת ביכולת התאוריה של התודעה, כוללות: חיקוי, הבעת רגשות, אמפתיה (על כל סוגיה), שימוש והבנה בשפת גוף, הומור וסרקזם.
בדיקה של תאוריה של תודעה
אחת הדרכים הקלאסיות לבדיקת תאוריה של תודעה אצל ילדים, היא במבחן פשוט שיצרו החוקרים וימר ופרנר בשנות ה-80, "מטלת האמונה המוטעית".
במטלה זו מוצג לילד סיפור על ילד שמחזיק באמונה מוטעית (למשל, הילד מקסי חושב שהשוקולד נמצא בארון כאשר בעצם הוא נמצא במקרר); על הנבדק לזהות שהדמות במטלה תפעל בצורה שגויה על סמך אמונה מוטעית זו (מקסי יחפש את השוקולד בארון אף על פי שהנבדק יודע שהשוקולד נמצא במקרר).
החוקר סיימון ברון-כהן ושותפיו יצרו גרסה דומה של מטלת האמונה השגויה, "מבחן המשימות של סאלי ואן", שהפכה לנפוצה ועל בסיסה נבנו מבחנים מורכבים נוספים.
המבחן הבודק את ה-cognitive TOM.
בהליך זה משתמש הבודק בשתי בובות, סאלי ואן, ומראה לילד שלסאלי יש סל ולאן יש קופסה.
סאלי שמה חרוז בסל והולכת לרגע החוצה.
אן לוקחת בינתיים את החרוז מהסל של סאלי ומניחה בקופסה שלה.
אז סאלי חוזרת לחדר, והילד הנבדק נשאל: "איפה סאלי תחפש את החרוז שלה?" רוב הילדים עונים נכון כי היא תחפש בסל שלה, משום שלמיטב ידיעתה החרוז נותר שם אחרי שהיא הניחה אותו בסל, והיא לא יודעת שאן העבירה אותו.
אך ילדים שתאוריית התודעה שלהם פגועה, כגון ילדים עם אוטיזם, לא מבינים שסאלי לא יודעת זאת, וחושבים בטבעיות כי סאלי יודעת מה שהם עצמם יודעים – שהחרוז הועבר לקופסה של אן.
היה גם מחקר בו עשו את "מטלת האמונה המוטעית" על שימפנזות כדי לבדוק האם יש להם תאוריה של התודעה.
במסגרת מחקר על התאוריה של התודעה בו השתתפו 56 אנשים (26 גברים ו-30 נשים), נעשה שימוש במספר מבחנים נוספים לבחינת ה-TOM של אנשים:
במסגרתו המשתתפים רואים 36 תמונות של עיניים של אדם כלשהו.
המטלה של המשתתפים היא לסמן אחת מתוך ארבע אפשרויות המסמנת את האפשרות המתאימה ביותר למה שאותו אדם כנראה הרגיש או חשב על סמך התמונה – דוגמות לאפשרויות: שובבות, נחמה, מוטרד.
במסגרתו המשתתפים רואים 35 תמונות מצוירות, וצריכים לומר מהי המשמעות של כל תמונה.
זה בדק את היכולת שלהם לזהות "אמונה מוטעית" ו "בורות" לאחת או יותר מהדמויות שבתמונות המצוירות..
למשל: "הצייד חושב שהוא צד את הטיגריס (אמונה שגויה), ושם כמה מלכודות.
הוא לא מבין (בורות), שהטיגריס מאחוריו, והצייד הוא זה שהטיגריס הולך לצוד".
במסגרתו המשתתפים מקשיבים ל-10 סיפורים וצריכים לתת תשובה לשאלה על כל סיפור – האם דמות כלשהי בסיפור אמרה משהו מביך או משהו שהיא לא הייתה אמורה להגיד?
סיפור לדוגמה – "בעלה של הלן ארגן מסיבת יום הולדת, הזמין את חברתו שרה לסייע, ואמר לה לא לספר להלן כי המסיבה הייתה הפתעה.
בזמן שהלן צפתה בשרה, שרה הקיאה קפה על שמלה שהיה מונח על כיסא.
אני תכננתי ללבוש את זה למסיבת יום ההולדת שלך".
גם במסגרת מבחן זה המשתתפים מקשיבים ל-10 סיפורים וצריכים לתת תשובה לשאלה על כל סיפור.
רק שהפעם השאלות עוסקות בסיבה שהדמויות בסיפור אמרו מה שאמרו.
סיפור לדוגמה – "ג'ודי הביאה שמלה חדשה למסיבת יום ההולדת שלה.
אמא שלה יודעת כמה ג'ודי מצפה למסיבת יום ההולדת שלה, וכמה מאמץ היא השקיעה כדי למצוא את השמלה הטובה ביותר.
אבל היא לא אוהבת את השמלה הטובה ביותר של ג'ודי.
כששאלה ג'ודי את אמא שלה האם היא אוהבת את השמלה הטובה ביותר שלה, ענתה אמא ש'זה חביב, את נראית מהמם'".
במחקר שהשתמשו בו בארבעת המבחנים הנ"ל, מצאו כי הייתה קורלציה גבוהה יותר בשימוש ב-cognitive TOM ו-affective TOM, מאשר ב-auditory TOM ו-visual TOM.
תאוריה של התודעה והספקטרום האוטיסטי
מרבית החוקרים טוענים כי פגיעה ביכולת לתאוריה של התודעה, היא אחד המאפיינים המרכזיים של ילדים ובוגרים הלוקים בתסמונות הרצף האוטיסטי.
עם זאת, ישנן מספר עדויות לכך שפגיעה זו ב-Theory of mind היא מעט פחות חמורה בקרב הלוקים באוטיזם בתפקוד גבוה בעלי IQ גבוה במיוחד, אך עדיין קיימת.
נראה כי חלקם מצליחים במבחנים שבודקים תאוריה של תודעה ממעלה ראשונה (למשל יכולים להגיד באופן מותאם מה הם חושבים שהזולת חושב), אך לא במשימה מורכבת יותר של יכולת ממעלה שנייה (למשל מתקשים בשאלה מה הם חושבים שהזולת חושב שהם חושבים).
מבחן נוסף לבדיקה של ה-TOM ומציאת הפגיעה בה אצל אנשים עם ADHD, ASD וכו', נקרא.
תאוריות הקשר על רצח יצחק רבין הן תאוריות קשר העוסקות ברצח יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל ב-4 בנובמבר 1995.
תאוריות קשר אלה מציגות את הרצח בצורה שונה מהצגתו בבית המשפט שהרשיע את יגאל עמיר ברצח ואת חגי עמיר ודרור עדני בקשירת קשר לביצועו, או מהדו"ח שחיברה ועדת שמגר על נסיבות הרצח.
תאוריות הקשר שונות זו מזו בפרטיהן: חלקן מייחסות את הרצח לעמיר, אך גורסות ששירות הביטחון הכללי ידע על כוונתו ולא הצליח, או לא רצה, למנוע את הרצח.
תיאוריות קשר אחרות כופרות באשמתו של יגאל עמיר וטוענות כי הרוצח הוא אדם אחר.
כמו תאוריות קשר אחרות, גם אלה שסובבות סביב רצח רבין עוסקות בהרחבה בעובדות שוליות וזניחות, ובטענות או שמועות חסרות ביסוס, כגון: שם שלא הוזכר בדו"ח שמגר, או מסלול הנסיעה בזמן הפינוי, ובו בזמן מתעלמות מראיות מוצקות וממשיות לרצח שאירע, כמו הודאותיהם המפורטות של יגאל וחגי עמיר והדו"חות הרפואיים והפורנזיים.
הרצח אירע בליל 4 בנובמבר 1995 על פי התאריך הלועזי, י"ב בחשוון התשנ"ו על פי התאריך העברי, בשעה 21:45 בכיכר מלכי ישראל בתל אביב-יפו, בתום הפגנת תמיכה בממשלה.