tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, ישראל ריכזה כוחות שריון באזור הגולן, ואף ביצעה יעפי דמה מעל טורי השריון הסורי על מנת להעביר מסר של איום.
בד בבד, הזהירה ארצות הברית את ברית המועצות כי אם סוריה, בת חסותה, לא תסיג את כוחותיה מירדן, יתערב צה"ל בעימות.
כלל המהלכים המדיניים והצבאיים של ישראל ושל ארצות הברית שיצרו עבור חוסיין רשת ביטחון שעל בסיסה החליט להורות לחיל השריון הירדני להדוף את הכוחות הסוריים.
מלבד יכולת הלחימה שהפגין הצבא הירדני והחולשה הסורית, שהושפעה מהיעדר סיוע אווירי, נבעה ההחלטה הסורית לסגת גם מתזוזת הכוחות של ישראל אל עבר רמת הגולן ומאיומיה להתערב, וכן גם מהתקרבות הצי השישי האמריקני לחוף סוריה ומן המאמץ הדיפלומטי של ברית המועצות.
במהלך המתקפה כבש הצבא חלק ממחנות הפליטים, ועצר מנהיגים בכירים של אש"ף, בהם צלאח ח'לף ופארוק קדומי.
ב-20 ספטמבר הטיס נאצר לסוריה כמה מגדודי צש"ף שבמצרים, כדי שיכנסו משם לירדן.
בנוסף על כך, יזם משלחת תיווך ערבית בראשות נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי.
אלא שסוריה אסרה על כוחות צש"ף הנמצאים בשטחה להיכנס לירדן, ונומיירי הצהיר כי ירדן מבצעת תוכנית לחיסול ארגוני "ההתנגדות הפלסטינית" וחיסול הנוכחות הפלסטינית בירדן.
הצהרתו דחפה את חוסיין להיענות להזמנת נאצר לפסגת חירום בקהיר.
ב-23 בספטמבר כבר שלט הצבא הירדני בלב עיר הבירה עמאן וברוב הפסגות השולטות עליה.
באותו היום, לאחר נסיגת הכוחות הסוריים ולאחר שהצבא הירדני חזר לשלוט על סלט וזרקא, הסכים חוסיין להפסקת אש, שסיימה את השלב הראשון של מלחמת האזרחים.
הפסקת האש הושגה על ידי נשיא סודאן, נומיירי, שהגיע לעמאן כשליח של שמונה ראשי מדינות ערביות שהליגה הערבית מינתה ל"קבוצת עבודה ליישוב המשבר".
מוחמד דאוד, ראש הממשלה הצבאית של ירדן, הגיע לקהיר כנציג ירדן ב"קבוצת העבודה", אך ב-24 בספטמבר נעלם ממלונו והשאיר בחדרו מכתב התפטרות.
הוא ביקש מקלט מדיני במצרים, אך בקשתו נדחתה, ומקלט מדיני הוענק לו לבסוף בלוב.
התפטרותו הייתה ככל הנראה ביטוי למצוקה אישית קשה בעצם היותו פלסטיני שעומד בראשות ממשלה שהוטל עליה לחסל את הנוכחות הפלסטינית החמושה בירדן.
על אף הפסקת האש, נמשכו חילופי יריות בעוצמה נמוכה בעמאן ובסביבתה, וגם לאחר הפסקת אש נוספת ב-25 בספטמבר, הלחימה לא פסקה לחלוטין.
אולם העוצר בעמאן הוסר בהדרגה וחלק מצעדי החירום בוטלו, מתוך כוונה להחזיר את החיים למסלולם.
ב-26 בספטמבר הודיע חוסיין כי תם זמנה של הממשלה הצבאית והטיל על ראש לשכתו, אחמד טוקאן, פלסטיני משכם, להרכיב ממשלה אזרחית.
עובדת היותו של ראש הממשלה החדשה פלסטיני, נועדה להעביר מסר של אחדות ופיוס בין כל אזרחי המדינה.
ממשלתו של טוקאן כללה 13 שרים.
שישה מהם היו אנשי צבא, וחמישה מהם שירתו בממשלת דאוד, אך בכתב המינוי הם צוינו ללא דרגותיהם וניתן היה להבין מכך שהתפטרו מהצבא עם צירופם לממשלה זו.
חוסיין והגנרלים שלצדו ביקשו להשלים את חיסול המחבלים בירדן, אך עקב לחצים מצד בעלות בריתם, ב-27 בספטמבר נחתם "הסכם קהיר", ששם קץ למלחמת האזרחים בירדן.
ההסכם נחתם בין חוסיין לערפאת וחתמו עליו גם שליטי מצרים, סעודיה, סודאן, כווית, לבנון ולוב, ראש ממשלת תוניסיה ונציג של נשיא תימן.
בעת חתימת ההסכם, שלט הצבא הירדני בכל המדינה מלבד מובלעות בצפונה, באזור עג'לון.
ההסכם כלל 14 סעיפים והכריז על הפסקת הפעולות הצבאיות בין צבא ירדן ל"פדאיון" (המחבלים), פינוי הצבא הירדני מעמאן לבסיסיו, פינוי כל ה"פדאיון" מעמאן "למקומות המתאימים לפעילות פדאית", ושחרור הדדי של שבויים ועצורים.
הסכמה על פינוי "למקומות המתאימים" הייתה למעשה הכרה בזכותם של המחבלים לשהות על אדמת ירדן ולפעול ממנה.
בנוסף לכך, הותר לארגוני המחבלים להשאיר כוחות מיליציה בערי המדינה, ובכך המשיכו לשמור על נוכחות צבאית בהן.
במסגרת ההסכם הוקמה "ועדת מעקב בין־ערבית עליונה", שתפקידה לפקח על ביצוע ההסכם ולתאם את הפעולות בין ירדן ל"התנגדות הפלסטינית".
נשיא הוועדה היה ראש ממשלת תוניסיה, באהי אל-אדע'ם, שהוענקו לו סמכויות רחבות.
בסעיף האחרון של ההסכם הבטיחו החותמים לתמוך ב"מהפכה הפלסטינית" עד שתשיג את מטרותיה לשחרור מלא ועד שיובס "האויב הישראלי הגזלן".
למרות ההסכם, המשיך צבא ירדן במתקפתו נגד המחבלים עד 1 באוקטובר ואז נכנסה הפסקת האש לתוקף.
לאחר מכן החלו ירדן והפלסטינים סדרת שיחות בתיווך בין-ערבי, שנמשכו עד 21 באוקטובר והולידו הסכמים המכונים "הסכם עמאן".
מספר ההרוגים במלחמת האזרחים של ספטמבר 1970 עומד ככל הנראה על כ-5,000, רובם פלסטינים – מחבלים ואזרחים תושבי מחנות הפליטים, והשאר חיילים ואזרחים ירדנים.
אש"ף דיווח על 3,500 אזרחים ו-900 לוחמי גרילה הרוגים.
ההערכות המתונות שבמקורות הפלסטיניים הן בין 3,000 ל-5,000 הרוגים פלסטינים וכ-600 הרוגים ירדנים.
הכוחות הירדנים דיווחו על אובדן של 537 מאנשיהם.
במהלך הקרבות עצרו השלטונות קרוב ל-20,000 פלסטינים.
הכוחות הסורים שפלשו לאזור אירביד נהדפו בחזרה, והארגונים הפלסטיניים הוכו על ידי צבא ירדן.
שיתוף הפעולה בין ישראל לארצות הברית הביא למפנה ביחסים ובשיתוף הפעולה ההדדי בין הצדדים.
רבים מן הפלסטינים העדיפו להסגיר עצמם לישראל ולהסתכן במאסר, על פני היחס הצפוי להם מצבא ירדן.
בסיומו של החודש דעכו הקרבות, בין היתר בעקבות מותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ביום 28 בספטמבר, אשר נחשב בידי רבים מאנשי הארגונים לתומך המובהק שלהם כנגד השלטון הירדני.
מיד לאחר אירועי ספטמבר 1970 החלה הנהגת אש"ף בחשבון נפש.
בריאיון לעיתון "אל-אהראם" אמר יאסר ערפאת כי "תנועת ההתנגדות הפלסטינית נכשלה בהבנת הצביון המיוחד של ירדן", וכי "אנשי הארגונים הפריזו בהערכת כוחם כשהציגו את עצמם כחלופה לכל האומה הערבית".
גם במוסדות "החזית העממית", שדחפה לעימות, הושמעה ביקורת עצמית.
באספת הוועד המרכזי בתחילת נובמבר 1970 הותקף ודיע חדאד על חטיפת המטוסים, שהציתה את ההתלקחות.
בתקופה זו אלפי פלסטינים נעצרו ואלפים פוטרו ממשרות ממשלתיות.
המשך העימותים לאחר ספטמבר 1970
ההתערבות הבין-ערבית שהביאה לחתימה על הסכם קהיר, הצילה את המחבלים מתבוסה מוחלטת וגרמה לדחיית סילוקם מירדן בעשרה חודשים.
בעת חתימת ההסכם, כבר שבר הצבא הירדני את עיקר כוחם.
לאחר החתימה על הסכם קהיר, המשיך הצבא הירדני לנהל פעילות נגד המחבלים לסירוגין עד יולי 1971. יכולתה של "ועדת המעקב הבין־ערבית" לבלום את הפעולות הירדניות נגד ארגוני המחבלים נפגעה קשות מן העובדה שהאיש הבכיר מאחורי הסכם קהיר, נשיא מצרים נאצר, נפטר יום אחד אחרי חתימתו.
אולם אש"ף המשיך להיות נוכח בירדן ושמר על זכותו לפעול נגד ישראל.
ב-13 באוקטובר נחתם הסכם נוסף, שמיסד את ההבנות שהושגו בין הצדדים, אך לאחר מכן התחדשו התקריות ביוזמת ירדן, מתוך כוונה להשלים את המהלך הצבאי נגד ארגוני המחבלים.
רוב התקריות אירעו בצפון המדינה, שם הייתה נוכחות דלה של אנשי ועדת המעקב, משום שבעת חתימת הסכם קהיר לא הספיק הצבא הירדני להשלים את כיבוש המאחזים הפלסטיניים בסביבות אירביד.
ב-28 באוקטובר התפטר טוקאן מראשות הממשלה וחוסיין הטיל את הרכבת הממשלה על וצפי אל-תל.
מינויו עורר ביקורת וחשש מצד הארגונים הפלסטינים והמדינות הערביות שתמכו בהם, שכן מבקריו האשימו אותו כמי שעמד מאחורי תוכנית חיסול כוח ה""פדאיון" בספטמבר (על אף שהיה רק חבר סנאט ולא נשא בתפקיד ביצועי רשמי).
מאידך, טענו הירדנים כי איש חזק כאל-תל יוכל לשקם את המדינה ולהביא לאיחוי הקרעים ולפיוס לאומי.
אלא שהסבר זה לא שיכך את הזעם בעולם הערבי ונשיא מצרים החדש, אנואר סאדאת, החזיר במחאה את שגריר מצרים מירדן.
בנובמבר 1970 הורה חוסיין לצבא לחסל את הנוכחות הצבאית הפלסטינית במדינה, בהדרגה וביסודיות.
תוכנית הצבא הייתה לבודד את עמאן ולהשתלט על העיירות ועל הצמתים האסטרטגיים.
ב-7 בנובמבר הסתיימה יציאת הלוחמים של אש"ף מעמאן.
רובם עברו צפונה לאזור המשולש אירביד־ג'רש־עג'לון.
בחודשים הבאים אירעו התנגשויות בין המחבלים והצבא הירדני שרדף אותם.
הם ישבו במחנות אוהלים בהרים, במערות וביערות שמדרום לאירביד ועדיין היוו מדינה בתוך מדינה.
הם גם עדיין היוו איום על ישראל, אולם גיחותיהם אל מעבר לירדן לתוך ישראל פסקו אחרי ספטמבר 1970. כוחם של ארגוני הטרור הופנה עתה ליעדים ירדניים, ישראליים ומערביים בחו"ל.
אל-תל נהג כמדינאי נוקשה וחסר פשרות כלפי הארגונים הפלסטיניים.
הוא ניצל פרצות בהסכם קהיר ואף התעלם ממנו, וצבא ירדן פעל לסילוק ארגוני המחבלים מן האזורים שבהם שלטו ומן המקומות שבהם שהו מתוקף ההסכמים, במטרה להוציאם משטח ירדן.
הסכמים חדשים שנחתמו, שיקפו את עליונות הצבא הגוברת והמחבלים נאלצו להסכים לתנאים שהתנגדו להם זה לא מכבר.
בדצמבר 1970 התחוללה התנגשות ראשונה, באזור ג'רש–ארביד.
הצבא פרק מנשקם את הפלסטינים שהחזיקו בצומת עספור וב-6 בדצמבר כבש את מחנה הפליטים סוף בקרב קשה שנמשך יומיים.
ב-25 בדצמבר החלה התקפה גדולה בכל החזיתות.
עד תחילת ינואר 1971 השתלט הצבא על העיר א-סלט, שממוקמת על הדרך בין עמאן לבסיסי הפלסטינים בבקעת הירדן ועל הכבישים מגבול סוריה, וכיתר את בסיס הפלסטינים במרחב הבירה.
בתחילת 1971 החל הצבא הירדני להחזיר לעצמו את השליטה בצירים המקשרים בין הערים הראשיות ולהרחיק מהם את המחבלים.
ארגוני המחבלים טענו כי ירדן פעלה בניגוד להסכמים.
"ועדת המעקב העליונה" וצוות המשקיפים הבין־ערבי שפעל מטעמה אישרו את טענות הארגונים, אך לא יכלו למנוע את הפעולות הירדניות.
הירדנים הערימו על הצוות קשיים והטילו מגבלות על עבודתו, ובמרץ 1971 הוא עזב את המדינה.
ממשלת אל-תל התמקדה בפירוק מנשקם של המחבלים שנשארו בערים במסווה של כוחות מיליציה ובתפיסת מצבורי הנשק שהחזיק בערים.
במבצעים שערך הצבא נעצרו מחבלים רבים ונתפסו כמויות נשק גדולות.
ב-23 במרץ כבש הצבא את העיר אל-מפרק וכעבור יומיים את ארביד ואת מחנה הפליטים הסמוך לה.
בתחילת אפריל, עם השלמת נטרול ארגוני המחבלים בשאר אזורי המדינה, פנה הצבא לקרב על עמאן.
ב-4 באפריל קרא חוסיין לארגוני המחבלים למסור את הנשק הכבד שברשותם והם נאלצו לעשות כן.
הם הסיגו 2,000 לוחמים מעמאן לאזור עג'לון, אליהם הצטרפו 500 לוחמים נוספים מצפון המדינה.
את הכוח הזה הנהיגו ח'ליל אל-ואזיר וסגנו וליד נימר (אבו עלי איאד).
הצבא סגר את כל משרדי אש"ף בעמאן מלבד שני משרדים אזרחיים, החרים את מחסני הנשק של הארגון ואילץ את רוב מנהיגיו לעבור לביירות או לדמשק.
בעקבות הלחץ הצבאי הירדני, בשילוב הבנות בין הצדדים, בחודש מאי 1971 כבר לא נותרו מחבלים בעמאן.
הצבא המשיך לפגוע בריכוזי המחבלים גם מחוץ לערים, ומנע את שובם לאזורי הגבול, כדי למנוע מהם פעילות נגד ישראל שתגרור תגובה ישראלית נגד ירדן.
הצבא הצליח בהדרגה לדחוק את המחבלים לאזור ההררי שבין עג'לון לג'רש, לנתק אותם מציר האספקה הסוריים, ולכתרם.
בתחילת מאי הטיל הצבא מצור על הכוח בעג'לון.
הממשלה הציעה למחבלים לעבור לאזורים מדבריים רחוקים, הללו דחו את ההצעה, ודחיית ההצעה שימשה לממשלה עילה למתקפה סופית נגדם, בעוד שהמערכת הבין־ערבית מגלה חוסר יכולת או רצון להתערב לטובת המחבלים.
ב-12 ביולי הסתערו היחידות המובחרות של הצבא על הכוח הפלסטיני שבעג'לון.
ערפאת הפציר בסוריה לשוב ולהתערב, אך סוריה לא נענתה וגם עיראק סירבה להגיש סיוע.
ערפאת הכריז מלחמה על ירדן, וזו הודיעה בתגובה ש"הסכם קהיר בטל ומבוטל".
נהרגו כ-200 לוחמים מכל צד.
חלק מהפלסטינים חוסלו לאחר שנכנעו, ובהם וליד נימר, שהוצא להורג יחד עם קבוצת קצינים ירדנים שערקו אל הארגונים הפלסטיניים.
הקרב בעג'לון ציין את סוף הנוכחות הצבאית הפלסטינית בירדן.
ב-19 ביולי דיווחה ירדן כי 2,300 חברי ארגונים פלסטיניים נעצרו.
רוב האחרים, כ-5,000, ברחו לסוריה.
כ-200 חברי ארגונים חצו את הירדן, משום שהעדיפו להסגיר את עצמם לישראל מאשר לצבא הירדני.
רוב העצורים שוחררו כעבור מספר ימים, חלקם גורשו מהמדינה ולאחרים ניתן לחזור לבתיהם בירדן.
ניסיונות תיווך ערביים שנועדו לאפשר את המשך פעילות המחבלים מירדן, נכשלו.
השלטונות הירדניים סגרו גם את המשרדים ה"אזרחיים" של אש"ף ושל הארגונים המסונפים לו, ובמהלך קיץ 1971 חוסלה לחלוטין נוכחות המחבלים בירדן, הן הצבאית והן הפוליטית.
במהלך החודשים הבאים עברו חברי הארגונים שנמלטו לסוריה משם ללבנון, ועד נובמבר 1971 כ-4,000 מהם כבר התמקמו ב"פתחלנד".
מעתה הייתה לבנון הריכוז העיקרי של אש"ף והזירה העיקרית של פעילות המחבלים הפלסטינים, עד מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
השושלת ההאשמית הבטיחה את שלטונה בירדן, אולם ביולי 1971 נותרה ירדן מבודדת ומגונה בעולם הערבי.
סוריה, עיראק, אלג'יריה ולוב ניתקו את היחסים הדיפלומטיים עמה, וסוריה ועיראק אף סגרו את גבולותיהן המשותפים איתה.
סגירת הגבול עם סוריה השפיע באופן הרסני על כלכלת ירדן, משום שבתנאים אלה ניתן היה לקיים קשרי מסחר עם אירופה דרך נמל עקבה בלבד, ומכיוון שתעלת סואץ הייתה חסומה מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אניות שהפליגו לירדן או ממנה היו צריכות להפליג מסביב לאפריקה.
הגבול עם סוריה נפתח שוב רק באוקטובר 1972.
כווית ולוב שללו מירדן את הסיוע הכספי שהעניקו לה עד לספטמבר 1970, מהלך שמנע מירדן לפתח את צבאה והיה אחד השיקולים של המלך חוסיין שלא להצטרף לסוריה ומצרים במלחמת יום הכיפורים.
סיום אירועי 1970–1971 לא היה סוף לפעולות האיבה בין הפלסטינים וירדן.
כתוצאה מהאירועים הקימו הפלסטינים את ארגון "ספטמבר השחור", שאחת ממטרותיו הייתה ללחום בירדן.
קבוצה זו הייתה למעשה חלק מארגון הפת"ח ונשלטה ישירות בידי סגנו של ערפאת, צלאח ח'לף (אבו איאד).
ב-28 בנובמבר 1971 רצחו אנשי "ספטמבר השחור" את וצפי אל-תל, ראש ממשלת ירדן, בקהיר.
רציחתו העמיקה עוד יותר את התהום בין ירדן לבין אש"ף.
בעוד הפלסטינים מכנים את מלחמת האזרחים בה נחלו תבוסה "ספטמבר השחור", בין הלאומיים העבר-ירדנים יש המכנים את האירועים הללו "ספטמבר הלבן" ורואים בהם את מלחמת השחרור השנייה שלהם, נגד ניסיונות ההשתלטות הפלסטינית על המדינה.
אירועי ספטמבר 1970 החלישו משמעותית את האהדה שחשו חלק מהירדנים כלפי הפלסטינים בשנת 1967 ואילך, בעוד שהאירועים הללו חיזקו את תחושת הזהות הלאומית הפלסטינית בקרב הפלסטינים בעבר הירדן המזרחי והגדילו את הביקורת והעוינות שלהם כלפי המשטר והחברה של עבר הירדן.
ספטמבר השחור היה ארגון טרור פלסטיני שכינה עצמו על שמם של אירועי ספטמבר השחור בשנת 1970 בירדן, ופעל בתחילת שנות השבעים.
הארגון ידוע לשמצה בשל חטיפתם ורציחתם של אחד-עשר ספורטאים ישראלים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
ארגון ספטמבר השחור הוקם על ידי אש"ף ביוזמת יאסר ערפאת מתוך כוונה לנקום במלך חוסיין על אירועי ספטמבר השחור במסגרתם נהרגו אלפי פלסטינים בדיכוי מהומות על ידי צבא ירדן.
להבדיל מארגונים פלסטינים אחרים, נעשו כל פעילויותיו של ספטמבר השחור במחתרת.
לארגון לא היו עם הקמתו כל משרדים, דוברים או מנהיגים רשמיים.
ערפאת מינה את סלאח ח'לף, סגנו בפת"ח, אשר נודע יותר בכינויו אבו איאד, לעמוד בראש הארגון.
האחריות על העיצוב האסטרטגי של פעילות הארגון הופקדה בידיו של מוחמד אבו נאגאר ואילו המוח מאחורי התקפותיו הראשונות של הארגון היה עלי חסן סלאמה, שכונה "הנסיך האדום".
הארגון קיים למן הקמתו רמת מידור גבוהה יותר מאשר היה נהוג על ידי ארגוני טרור פלסטינים אחרים.
למעט אבו איאד עצמו, ידעו רק מתי מעט את גודלו והיקפו של ספטמבר השחור.
במעגל השני היו סייענים, רובם צעירים פלסטינים שהתגוררו באירופה, חלקם נשואים למקומיים, אשר שימשו לפעולות של לוגיסטיקה בשרות המאבק הפלסטיני.
סה"כ מעריכים כי לרשות ספטמבר השחור עמדו כ-100 סייענים שכאלה.
פעולת הנקמה הראשונה של הארגון הייתה רציחתו של וספי א-תל, אחד ממקורביו של המלך חוסיין אשר היה ידוע בגישתו נגד פת"ח ונחשב אחד האנשים ששכנעו את המלך הירדני לפעול בנחרצות נגד הארגון.
פעולתו הבאה של הארגון הייתה ניסיון התנקשות בשגריר ירדן בלונדון.
השגריר ניצל מן הניסיון, אך ידו רוסקה.
בין נובמבר 1971 עד למאי 1972 עסק הארגון בשרשרת של פעילויות נוספות כנגד ירדנים ויעדים המזוהים עם המשטר הירדני.
היקף הפעילות של ספטמבר השחור הפתיע את ממשלת ישראל.
עד מאי 1972 כוונו כל הפעולות של הארגון כנגד ירדן, וממשלת ישראל דווחה על ידי שרותי המודיעין שלה כי הארגון מעוניין לפגוע רק במטרות ירדניות.
אולם ב-8 במאי 1972 חטף הארגון מטוס של חברת התעופה "סבנה" בטיסה 571 לנמל התעופה לוד; המטוס וכמעט כל נוסעיו חולצו מקץ יממה בפעולה של סיירת מטכ"ל, נוסעת אחת נהרגה בפעולה.
פעולת הטרור הידועה ביותר של "ספטמבר השחור" (יום "שישי השחור") היא רצח אחד-עשר הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן ב-6 בספטמבר 1972. בשנת 2012 פרסם העיתון הגרמני דר שפיגל כי הממשלה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה שיתפה פעולה באופן חשאי עם מתכנני טבח הספורטאים.
בעקבות טבח הספורטאים במינכן החליטה ממשלת ישראל, בראשות גולדה מאיר, להוציא להורג את כל חברי הארגון שהיו מעורבים ברצח הספורטאים.
המשימה הוטלה על "המוסד", שבמבצע זעם האל הצליח להרוג לפחות שמונה מהאחראים לרצח.
באפריל 1973, במבצע אביב נעורים נהרגו בין השאר שלושה מבכירי ארגון ספטמבר השחור.
בעקבות מבצעים אלה התמוטט הארגון.
מפקדו, עלי חסן סלאמה שכונה "הנסיך האדום", נהרג בפיצוץ בביירות ב-22 בינואר 1979.
במקביל, פעלה ממשלת ישראל במישור המשפטי בניסיון להעמיד את חברי הארגון לדין.
בינואר 1977 ביקר אבו דאוד בצרפת תחת זהות שאולה.
אולם בגלל פגמים בבקשת ההסגרה של גרמניה וישראל אבו דאוד לא הוסגר והוא שוחרר לדרכו, ככל הנראה בגלל חוסר רצון של צרפת להתעסק עם הארגון.
יוסף (ספי) ריבלין (7 בנובמבר 1947, כ"ד בחשוון ה'תש"ח – 3 בדצמבר 2013, א' בטבת ה'תשע"ד) היה שחקן וקומיקאי ישראלי, מהבולטים והמשפיעים בתחומו.
חתן "פרס האקדמיה לטלוויזיה" ו"פרס מסך הזהב" על מפעל חיים.
כיהן כחבר מועצת עיריית ראשון לציון.
ריבלין נולד בתל אביב וגדל והתחנך במושב העובדים נחלת יהודה (מ-1988 שכונה בראשון לציון).
אביו ליפא, בן למשפחת ריבלין, היה חבר ברית הציונים הרוויזיוניסטים ברוסיה, ומפקד האצ"ל בראשון לציון.
אמו שרה לבית ליבין הייתה מורה, וסבו יוסף לייב ליבין, על שמו הוא נקרא, כיהן כמוכתר של נחלת יהודה, ונמנה עם מייסדי קבוצת העמלנים שהקימה את הסתדרות העובדים הלאומית.
על שם יוסף ורעייתו הספרנית ריסיה, נקרא כיום רחוב בנחלת יהודה.
אחיו הבכור של ספי, אפרים, הפך לימים לפרופסור ליהדות באוניברסיטת פריז.
ריבלין העיד כי כשהיה בן ארבע נשרף כמעט בכל גופו, כשנפל לחבית בוערת במושב בו גדל.
ריבלין שיחק בקבוצות הכדורגל לילדים, נוער ובוגרים של הפועל ראשון לציון בין השנים 1964–1970.
את שירותו הצבאי עשה במערך ההגנה האווירית.
ריבלין למד משחק ב"בית צבי" והיה מראשוני שחקני תיאטרון החאן עם הקמתו מחדש בתחילת 1973. ההצגה הראשונה בכיכובו הייתה "משרתם של שני אדונים" של "החאן", בבימוי מייקל אלפרדס, עליה היה מועמד לפרס כינור דוד, ובהצגה "ערוגות החשק" בתיאטרון בימות, לצד טוביה צפיר ורבקה מיכאלי.
בשנת 1976 שיחק לצד אברהם מור במחזמר "מסעות בנימין השלישי".
המחזמר עצמו לא הצליח מבחינה מסחרית, אולם שירי נעמי שמר ששובצו בו ("שלג על עירי", "שירת העשבים", "סימן שעוד לא הגענו" ועוד) זכו לפרסום רחב.
לאורך השנים המשיך לשחק בהצגות תיאטרון, רובן קומדיות.
בשנת 2007 שיחק בהצגה "כלוב העליזים" לצדו של ישראל פוליאקוב.
בספטמבר 2010 חזר להופיע בתיאטרון, בהצגה "גיבורים" בהבימה, עם יוסי פולק ואהרון אלמוג.
ריבלין העלה את מופע הקומדיה "אגדות האחים גרימברג" מאת דני רווה ואת המופע רב-המכר "אשתי ברירת קנס".
בשנת 1997 העלה מופע יחיד בשם "זיכרונות מפפריקה" בשיתוף עם התיאטרון העממי אברהם דשא (פשנל) ויוכלמן-אשר הפקות.
בנוסף, הנחה שני פסטיגלים – ב-1989, לצד ציפי שביט וחנה לסלאו, וב-1993, לצד חני נחמיאס.
ריבלין החל בקריירה בטלוויזיה לאחר שמוטי קירשנבאום צירף אותו לתוכנית הסאטירה "ניקוי ראש" בהמלצתו של טוביה צפיר.
משנת 1975 עד 1981 שיחק עם שלמה ניצן וציפי מור בתוכנית הילדים של הטלוויזיה החינוכית "רגע עם דודלי", שם גילם את דמותו הפרועה של "פיסטוק".
לאחר שצילומי התוכנית הסתיימו, הופיע יחד עם ציפי מור בתוכנית "בבית של פיסטוק", שבה גילם את הדמות הראשית.
השתתף בתפקיד "סולו" בתוכנית "סולו" שעסקה בכלי המוזיקה השונים.
בתוכנית "זהו זה!" הגיש סדרה של פינות חידה קבועות, שברובן שיחק לצד שולה חן.
המפורסמות שבפינות אלה הן הפינה הלשונית שבה גילמו ריבלין ותיקי דיין שני שכנים המתווכחים על המרפסת, "נח רב-מוח" - בלש הלבוש כמו שרלוק הולמס ו-"מוקש" – בהשראת תוכנית הראיונות "מוקד" – בה גילם תפקיד כפול: ספי גאון ויוסף עילוי.
ריבלין הנחה גם שעשועון ילדים טלוויזיוני בשם "שניים בראש אחד" לצדו של הפנטומימאי חנוך רוזן (שהופיע כדמות בשם "פנטו").
בשנת 1985 שיחק ריבלין תפקיד מרכזי, לצד ג'וליאן שגרן במיני-סדרה הקומית "התזמורת".
שגרן שיחק את מנצח התזמורת וריבלין את עוזרו האישי.
למיני-סדרה היו עשרה פרקים והשתתפו בה שחקנים מובילים כמו ישראל גוריון, מיקי קם, רולנדה שגרן, מוני מושונוב, מוסקו אלקלעי, גידי גוב שהסכימו להופיע בה כניצבים.
התוכנית זכתה בפרס "ורד הזהב" בתחרות במונטרה שבשווייץ.
בשנים 1987–1988 השתתף בתוכנית הילדים המצליחה "הופה היי", שבה גילם תפקידים שונים (כגון: טרזן הישראלי, ספי לוקס רופא העיניים, כבאי ראשון שמשון ועוד), ובנוסף הופיע יחד אתם ועם עירית ענבי במופע של הופה היי.
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הגיש לצד אבי אתגר את "מוצ"ש", שבה גילם את המלצר הארגנטינאי עמנואל ודמויות נוספות שהמפורסמת בהן היא יוסהההף – בעל שאשתו (השחקנית יעל עמית) עושה בו כרצונה ומאמללת את חייו.
בשנת 1990 השתתף בתוכנית הילדים "ציפי בלי הפסקה" לצדה של ציפי שביט, וגילם בה את שבתאי השרת ואת אדריאן המוכר של הקיוסק.
עם עליית ערוץ 2 לאוויר, כיכב ריבלין בתוכניות הטלוויזיה "איצ'ה" (1994–1997), שזכתה להצלחה רבה, ו"ספי" (1998–1999), שלמעשה היו דומות לסדרות אחרות בעולם – "הכל נשאר במשפחה" ו"מיסטר בין" בהתאמה.
בשלהי שנות התשעים השתתף בשתי תוכניות של ערוץ הספורט על כדורגל אנגלי: "מסע הקסם המסתורי" עם אבי מלר ו"אימפריית הדשא" עם מודי בר און.
בנוסף, היה חבר בפאנל "הדקה ה-91", תוכנית הכדורגל עם יורם ארבל ששודרה בערוץ 2.
מסוף שנות השמונים ובאמצע שנות התשעים השתתף ריבלין בפרסומות של הגרלת הלוטו של מפעל הפיס.
בשנת 2002 השתתף בתוכנית "אופסייד" בערוץ הספורט, בה הופיע בחיקויים של דמויות מעולם הכדורגל.
ב-2005–2006 הנחה את תוכנית האירוח "בא רגוע" בערוץ 1, השתתף כשחקן אורח בתוכנית הבידור "הרצועה".
בשנה זו הופיע בתפקיד עצמו באחד הפרקים בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "האלופה" ששודרה בHOT.
בשנת 2010 השתתף בתוכנית הטלוויזיה לילדים "גינת הפלאים של רינת" בערוץ הופ!
ריבלין הופיע בסרטים: "רק היום" של זאב רווח (1976), "סרט וארוחת בוקר" (1977), "השועל בלול התרנגולות" של אפרים קישון (1978), "חסמבה ושודדי הסוסים" (1985) (בתפקיד אלימלך זורקין), "הרימו עוגן" (1985) (קריין בפתיחת הסרט), "השגעון הגדול" (1986) (תפקיד ראשי), "אחד באפריל" (1989) (לצד ציפי שביט) ו"הסודות" (2007) בבימויו של אבי נשר.
ריבלין השתתף בתשדירי הליכוד במסגרת תעמולת הבחירות לכנסת.
בפעם הראשונה במערכת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, ולאחר מכן במערכת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981, בה השתתף בתפקיד קומי במספר מערכונים שאת חלקם אף כתב.
יש הטוענים שתרם רבות להצלחת המפלגה בבחירות.
בבחירות 1984 השתתף בתשדירי הליכוד אל מול שלישיית הגשש החיוור, אשר ייצגו את המערך.
מתשדירים אלו זכורים במיוחד המונולוגים "כן ולא", שלעגו למועמד המערך, שמעון פרס.
ריבלין התמודד בשנת 1998 במקום השני ברשימת "ראשון 2000" למועצת העיר ראשון לציון, בה גר.
הסיעה זכתה במנדט אחד בלבד, אך הוא נכנס למועצה בינואר 2003, עם היבחרו של מספר 1 ברשימה, חמי דורון, לכנסת השש עשרה, וכיהן כחבר במועצת העיר באופוזיציה במשך פחות משנה.
בבחירות למועצת העיר בשנת 2008 התמודד בשנית, במסגרת סיעת "פז" בראשות אסף דעבול, כמספר 2 ברשימה.
הרשימה קיבלה 4 מנדטים במועצת העיר, וריבלין נבחר לכהן בה.
במשך כשנתיים היה חבר במועצת העיר והחזיק בתיק קשרי הקהילה העירוני, עד שמונה על ידי דב צור, ראש עיריית ראשון לציון לתפקיד יועץ העירייה לתרבות הממונה על עריכת חגיגות ה-130 להיווסדה של העיר, ולצורך קבלת התפקיד התפטר ממועצת העיר.
ב-2008 התמודד ריבלין בפריימריס לקביעת רשימת הליכוד לכנסת השמונה עשרה, אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימה.
ב-2013 הוענק לו תואר יקיר העיר ראשון לציון.
ב-1993 החל ריבלין, שהיה מעשן, לחוש בבעיות במיתרי הקול והחליט להופיע רק בטלוויזיה עד שירגיש טוב יותר.
הוא נעדר מבימת התיאטרון למשך שבע שנים.
סדרת הטלוויזיה בכיכובו "ספי", תוכננה כך שהוא יוכל להימנע מדיבור גם במהלך המשחק בה.
בספטמבר 2006 נבדק בבית החולים שיבא, ואז התגלתה מחלת הסרטן בגרונו והומלץ לו על כריתה מלאה של מיתרי הקול.
ריבלין איתר רופא בבוסטון שהמציא טיפול חדשני, וכעבור שבועיים עבר בבוסטון את הניתוח הראשון מתוך סדרה ארוכה של ניתוחים, בניסיון להימנע מכריתת מיתרי הקול.
במאי 2007 הצטלם לתוכנית הטלוויזיה "עובדה", שם חשף שחלה בסרטן הגרון, וסיפר שהוא עובר ניתוחים רבים ואינו מסוגל לעבוד כשחקן.
ב-2008 התייחס ריבלין למחלה בראיון שנתן ליואב גינאי בתוכנית הטלוויזיה "לגעת ברוח".
ב-2010 לאחר שנה של טיפולים כימותרפיים, הצהיר ריבלין שהחלים מהסרטן, ובריאיון לחדשות 10 סיפר על תהליך ההחלמה הקשה ועל השאיפה שלו שהסיפור האישי יהווה השראה לאחרים הסובלים ממחלת הסרטן.
לאחר שמחלת הסרטן חזרה אליו, בספטמבר 2012 עבר ניתוח להסרת מיתרי הקול.
את הריאיון האחרון שלו ששודר בפברואר 2013 העניק ריבלין לחדשות 2 בעזרת פתקים.
ריבלין התגורר עד יומו האחרון בנחלת יהודה, מושב עובדים שהפך ב-1988 לשכונה בראשון לציון.
הותיר אחריו את אשתו רינה (לבית נתן) ושלוש בנות ובן.
לאחר מותו של ריבלין, טענה עדי זינו, בתה של השחקנית אפי בן ישראל, שריבלין הוא אביה.
ריבלין אהד את קבוצות הכדורגל מכבי תל אביב ומנצ'סטר יונייטד ואת קבוצת הכדורסל שיקגו בולס.
הוא הרבה להתארח בתוכניות ספורט, לספר על אהבתו לתחום זה ואף לשמש כפרשן.
בדצמבר 2013 נקראו מרכז קהילתי בקריית השרון והיכל התרבות של קריית השרון בנתניה על שמו של ריבלין.
החל משנת 2015 מקיימת עיריית ראשון לציון את פסטיבל הקומדיה וההומור על שם ספי ריבלין.
הפסטיבל מתקיים לרוב בימי חג הפורים.
בתאריך 8 בדצמבר 2015 הנפיק דואר ישראל בול דאר לזכרו של ריבלין שנושא את דיוקנו.
בעונה התשיעית של קומדיית המצבים "הפיג'מות" הוקדש לו פרק מספר שבע בעונה, שם הודו לו במשפט "תודה על המון דמעות של צחוק ואושר".
בנובמבר 2020 האגודה למלחמה בסרטן צילמה תשדיר שבו ריבלין מדבר מ"גן העדן" עם ציפי שביט; את דמותו של ריבלין גילם איציק סיידוף.
במאי 2024, יצא הסרט "ספי" בערוץ HOT8, המגולל את פעילותו התרבותית והפוליטית של ריבלין.
ספי בן יוסף (נולד בתל אביב ב-27 באוגוסט 1947) הוא סייר, סופר ועיתונאי ישראלי.
בנם של אסתר ואברהם בן-יוסף, ממייסדי תיאטרון הקאמרי.
שירת בצה"ל ביחידה 8200 באגף המודיעין והתקדם לדרגת סגן-אלוף.
היה קצין בינה רשתית של האמצעים המיוחדים בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים.
בן יוסף החל להדריך טיולים עוד בתקופת התיכון.
לאחר שירותו הצבאי עבד בבית ספר שדה הר גילה ובהמשך גם ניהל אותו.
במקביל לעבודתו בבית ספר שדה, הדריך וניהל את מגמת מורי הדרך בבית הספר הממשלתי לתיירות, לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל ב"מכללת בית ברל" וערך ספרות מקצועית בנושאי "ארץ ישראל" בהוצאות הספרים בירושלים, "הוצאת כרטא" ו"מפה - מיפוי והוצאה לאור".
בן יוסף פרסם טור שבועי בעיתון הירושלמי "כל העיר" וכן בידיעות אחרונות.
להמלצתו השבועית הוא נוהג להגניב אמירה חברתית או פוליטית.
במשך 6 שנים הגיש את תוכנית הטיולים "שביל באמצע שביל בצד" בטלוויזיה החינוכית.
במשך עשר שנים היה בן יוסף עורך ביטאון החברה להגנת הטבע "טבע וארץ".
(נכון ל-2016), במשך 35 שנה הגיש בגלי צה"ל פינה בתוכנית "בילוי נעים עם מולי שפירא", בה המליץ על טיולים עונתיים.
כמו כן, הוא מדריך חוגי משוטטים בארץ וטיולים הרפתקניים ויוצאי דופן בחו"ל (בדרך כלל בארצות העולם השלישי וביעדים חריגים) ונותן הרצאות על מסעות בעולם.
באחד ממאמריו של בן יוסף (לפי עמית דובקין מאמר זה הפך גם לספר) הפיץ את הדעה של הארכאולוג מאיר בן דב שקרב מצדה לא היה ולא נברא, וכל הממצאים הם של תמרון צבאי לצורך אימונים בלבד, ושסיפורו הדרמטי של יוסף בן מתתיהו (יוסיפוס פלאביוס) אינו היסטורי.
בכך תרם בן-יוסף לניפוץ המיתוס, אף שכיום רוב החוקרים סבורים שהיה שם קרב, וחלקם אף טוען שייתכן שיש אמת כלשהי בסיפור של יוסיפוס.
בן יוסף מתגורר במושב שרונה בגליל התחתון, ויחד עם בת זוגו, הוא מחזיק במשק חקלאי ובחוות סוסים.
ארץ קטנה גדולה, הוצאת כרטא וההוצאה לאור של משרד הביטחון, 1985. ספרו הראשון.
מדריך ישראל החדש: אנציקלופדיה - מסלולי טיול (עם כותבים נוספים), ירושלים, ההוצאה לאור של משרד הביטחון, 2001. המדריך יצא לאור ב-15 כרכים.
בית לחם וכנסית המולד (עם גבריאל ברקאי), ירושלים, הוצאת אריאל, 1980.
אלים, עצים ולטאות: סיפורים על מקומות, תל אביב, משכל - הוצאה לאור, 1999.
ארץ יפה - 50 המקומות היפים בישראל (עם דובי טל), תל אביב,אלבטרוס-צילום והוצאת מפה, 2002.
ארץ ארבע עונות, ארבע רוחות, תל אביב, כרטא, 1995.
מהכי קדוש להכי נמוך וגם הכי מלוח (ועוד טיולים), ירושלים, כרטא, 1987.
כמו אהובה רחוקה: 75 אתרי הקסם שלי, ירושלים, הוצאת כתר, 2002.
שביל העז המטורפת, תל אביב, מפה, 2000.
דברים קטנים בגן הצבעים: טיול להורים שמקריאים לילדים, ירושלים, כרטא, 1995.
תעשייה זעירה ומלאכות מסורתיות בהר חברון: סקירה של תהליכים ושיטות יצור בעבר ובהווה, חולון, אירואקס, תשל"ט.
טיול בכל שבוע (כרטיס הספר באתר הכרטסת הבינלאומית WorldCat)
ספי הנדלר (נולד ב-1972) הוא היסטוריון אמנות, פרופסור באוניברסיטת הסורבון בפריז (Paris 1), אוצר ועיתונאי ישראלי, מומחה לאמנות הרנסאנס והבארוק באיטליה.
בין שנים 2016 ל-2022 כיהן כמנהלה של הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע "ש גניה שרייבר בה אצר שורה של תערוכות.
בנוסף לכך השנים 2016–2020 כיהן כראש החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
הנדלר בוגר תיכון חדש בתל אביב.
הוא בעל תואר ראשון בתולדות האמנות ובמשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הסורבון בפריז.
הוא שהה בשורה של מוסדות מחקר ברחבי העולם כעמית מחקר או מלגאי, בין השאר המכון לתולדות האמנות של פירנצה – מקס פלאנק ומוזיאון פול גטי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
את הקריירה המקצועית כעיתונאי החל מ-1990 שימש כתב גלי צה"ל לענייני פלילים באזור תל אביב והמרכז, כתב לענייני משפט וכתב מפלגות.
חתן פרס מפקד גלי צה"ל יחד עם אודי סגל (הפינה של אודי וספי), 1992. ב-1995 עבר לתפקיד עורך בדסק החדשות של העיתון "מעריב".
ב-1999 החל לשמש ככתב העיתון בפריז וב-2004 עבר לתפקיד מקביל ב"ידיעות אחרונות", בו שימש עד שנת 2007. בעבודתו העיתונאית בצרפת התמקד בין השאר במצב היהודים במדינה ובעליית גל ה "אנטישמיות החדשה ".
הוא הוכרז כחתן פרס בני ברית על סיקור גל האנטישמיות בצרפת, 2004.
בינואר 2010 מונה לעורך "הארץ השבוע" - המוסף הפוליטי של העיתון "הארץ".
תחת עריכתו שינה המוסף הוותיק את פניו והחל לצאת בפורמט טבלואיד בן 24 עמודים החל מאוגוסט 2010. השינוי כלל גם הוספת מדורים חדשים ומתיחת פנים תוכנית של המוסף.
הנדלר פרש מתפקידו בסוף אוגוסט 2012 עם החלטת הנהלת "הארץ" להפסיק ולהוציא לאור את המוסף הפוליטי.
הוא מוסיף לכתוב מאמרי דעה וטורים בענייני אמנות מעל דפי הארץ.
בשנת 2009 לאחר שובו מפאריס הצטרף הנדלר לסגל החוג לתולדות האומנות בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב שם הוא כיהן כראש החוג בשנים 2016–2020. הוא נבחר מספר פעמים על ידי תלמידיו למרצה מצטיין ואף זכה בתואר "מצטיין הרקטור בהוראה " בשנת הלימודים תשע "ט (2018-2019).
הוא הקים את תוכנית המצטיינים והמצטיינות לתואר ראשון בתולדות האמנות בראשה עמד בעשור הראשון לפעילותה (2013 - 2022).
בשנת 2023 התמנה לפרופסור לאמנות הרנסאנס והבארוק באיטליה באוניברסיטת פריז 1 (פנתיאון סורבון) שם החל ללמד.
הנדלר הוא חתן פרס "ל'ארמה די ברטשניידר" (L'Erma di Bretschneider) האיטלקי לתולדות האמנות 2010, לכתב היד הטוב ביותר שפורסם בשנת 2013 כספר בצרפתית: "La Guerre des Arts: Le Paragone peinture-Sculpture en Italie, XV-XVII siècle".
ספרו השני עסק בדיוקנו של גמד החצר של משפחת מדיצ'י, מורגנטה.
הספר יצא לאור בפירנצה באיטלקית ובאנגלית.
בנוסף לפרסומים בכתבי עת מדעיים הנדלר תורם לקטלוגים מחקריים בתחום אמנות הרנסאנס, בין השאר לתערוכות שנערכו בפירנצה, בפרנקפורט, בפריז ובניו יורק.
בשנת 2016 נבחר הנדלר לאקדמיה הצעירה הישראלית שליד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והיה להיסטוריון האמנות הראשון שנבחר לגוף זה, המאגד מאז 2012 את החוקרים הצעירים המבטיחים בישראל.
לצד פעילות האקדמית הנדלר משלב פעילות ציבורית בתחום מומחיותו.
הוא מכהן מאז שנת 2012 כחבר מועצת קרן וולף המעניקה את פרסי וולף ואת מלגות קריל וולף.
החל משנת 2017 הוא מכהן כחבר בוועדת התערוכות של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בנוסף לכך הוא כותב בעיתון הארץ אודות נושאים הנוגעים לאמנות בכלל ולאמנות הרנסאנס בפרט.
במרץ 2018 אצר יחד עם ד "ר שרון אהרונסון להבי פרויקט בגלריה האוניברסיטאית תחת הכותרת "נימוסי שולחן" בו הוצגו יצירות אמנות העוסקות ביחס האנושי לאוכל ופרקטיקות התנהגות שמחולל העיסוק במזון.
הפרויקט כלל תערוכת אמנות עכשווית באוצרות נירית נלסון, הקמת תיאטרון בתוך חלל הגלריה בו הוצגו מחזות קולינריים ושורה של אירועים עליהם הייתה אחראית האוצרת הקולינריית של הפרויקט רונית ורד.
הוא המשיך לאצור פרויקטים משותפים בגלריה, "קווי הגנה.
מאז'ינו בר-לב ומעבר " עם גליה גור זאב (2018) ותערוכת "פלאנט " עם ד "ר תמר מאיר.
התערוכה זכתה במקום השני בתחרות תערוכת השנה בעולם למוזיאון אוניברסיטאי, פרס אותו מעניק איגוד המוזיאונים האוניברסיטאי הבינלאומי, UMAC, המסונף למועצה הבינלאומית למוזיאונים הפועלת תחת ארגון אונסק "ו.
בשנת 2023 שימש כאוצר משותף של התערוכה "היהודים, המדיצ'י והגטו של פירנצה " שהוצגה בארמון פיטי בפירנצה ואורגנה במשותף על ידי גלריות האופיצי ופרויקט ארכיב המדיצ'י.
ביולי 2018 הודיעה שגרירות צרפת בישראל כי הנדלר מונה ל "אביר האמנויות והספרות ", תואר כבוד אותו מעניקה הרפובליקה הצרפתית למי שתרמו תרומה משמעותית להפצת התרבות הפרנקופונית ברחבי העולם.
הנדלר היה ממובילי המאבק הציבורי לעצירת מכירת אוצרות ממוזיאון האסלאם ע "ש ל.א.
הוא התבטא בתקשורת בחריפות נגד המכירה שיזמה הנהלת המוזיאון ונגד עמדת בית המכירות הפומבי סותביס שאמור היה למכור את החפצים מאוסף המוזיאון באוקטובר 2020. בשיאה של השערורייה הוא סיפר לעיתונאי גיא רולניק כי הופעלו עליו לחצים כדי לסגת מן המאבק אבל התעקש לאור תפיסתו שאלו אוצרות השייכים לכלל הציבור הישראלי.
במרץ 2021 הודיעו משרד התרבות, הנהלת המוזיאון ובית המכירות הפומבי על ביטול המכירה והמאבק הוכתר בהצלחה.
הנדלר קרא בעקבות כך להקשיח את החקיקה הישראלית באופן שיימנע מקרים דומים בעתיד.
פטרה מרקלונד (בשוודית: Petra Marklund; נולדה ב-12 בספטמבר 1984) הידועה בשם הבמה שלה ספטמבר (September) היא זמרת ומלחינה שוודית.
ב-2003, כשהייתה בת 18, הוציאה ספטמבר את הלהיט הראשון שלה בשוודיה, "(La La La (Never Give It Up", שהגיע למקום השמיני במצעדים השוודיים.
הלהיט הבא שלה היה "We Can Do It" ואף הוא הגיע לעשרת הגדולים.
כתוצאה מהצלחת שני השירים האלו, החלה ספטמבר להקליט את אלבום הבכורה שלה שיצא לאור בפברואר 2004, יחד עם הסינגל השלישי, "September All Over", שהגיע למקום השמיני כמו הסינגל הראשון.
לאחר תקופה של שקט הוציאה ספטמבר את "Satellites", סינגל ראשון מתוך אלבומה השני, "In Orbit", שהיה ללהיט הגדול ביותר שלה באותה התקופה.
השיר מדורג במקום ה-141 במצעד השיר השוודי הטוב ביותר בכל הזמנים.
סינגלים נוספים מהאלבום הם "Looking for Love" ו-"Cry for You".
בארצות הברית יצא הלהיט "Satellites" רק בסוף 2006 ונחל הצלחה בינונית.
לעומת זאת, השיר "Cry for You" שהופץ לתחנות הרדיו בארצות הברית ב-5 ביוני, הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס/מיקס שואו איירפליי האמריקאי.
ב-20 ביוני 2007 פרסמה ספטמבר באירופה את הסינגל "Can't Get Over", מהאלבום הבא, "Dancing Shoes", שיצא לאור ב-26 בספטמבר.
ב-1 בספטמבר 2007 ייצגה ספטמבר את שוודיה בפסטיבל סופוט, תחרות שירים בין-לאומית הדומה לאירוויזיון, כשבין מתחריה היו אמנים ידועים כמו The Cloud Room, סופי אליס-בקסטור ו-Monrose.
ספטמבר זכתה במקום השלישי בבחירת הצופים.
ספי רַכְלֶבְסקי (נולד ב-3 במרץ 1966) הוא סופר, עיתונאי, פוליטיקאי ואיש רדיו ישראלי.
כותב באופן קבוע במדור הדעות של עיתון "הארץ".
רכלבסקי נולד ב-3 במרץ 1966 במושב החקלאי כפר יהושע.
הוא קרוי על שם סבו, יוסף רכלבסקי, שנספה באסון הרפתנים ב-1943. אביו הוא בן דודו של הסופר חיים באר.
החל מגיל 14 למד בטכניון ובאוניברסיטה העברית מתמטיקה, סוציולוגיה ופילוסופיה, אך אינו בעל תואר.
בגיל 15 השלים בגרות ועבר לגור בחיפה על מנת ללמוד באוניברסיטת חיפה ובהמשך חזר לאוניברסיטה העברית.
בגיל 18 התגייס לצה"ל ואת שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל.
במסגרת שרותו הצבאי ערך החל משנת 1984 את תוכניתו של יעקב אגמון, "שאלות אישיות" ויצר סרטים דוקומנטריים צבאיים כגון הסרט "כבר אין כאן אורי" העוסק בפלמ"ח.
ב-1986 נבחר כחלק מקבוצה קטנה של עיתונאים מצטיינים להשתתף בקורס קיץ בתקשורת באוניברסיטת ניו יורק.
ב-25 בספטמבר 1987 במסגרת הסדרה "גבול" שאותה ערך והגיש בגלי צה"ל, ראיין את אבא קובנר.
בראיון עמו הוא דיבר על המנונים וזהות: "אין צל של ספק שמה שלימדה אותנו הטרגדיה של המאה ה-20, זה הצורך להיזהר מלהיות המון.
זה הגבול הדק בין ציבור להמון, שהוא הגבול בין טוב לרע.
ובלי ציבור אי־אפשר הרי לבנות שום דבר.
ההמנון הוא תמרור, הוא כמו סמל לציבור.
כשההמנון הוא משהו סוגסטיבי הממוטט את כל הנוגדנים האישיים וגורם לאדם ללכת שבי אחר הקריאה שבו, הוא מהווה סמל להמון." שעה אחרי הראיון נפטר קובנר בגיל 69.
באפריל 2008 עורר רכלבסקי סערה בכנסת, כאשר במהלך דיון בוועדת הפנים אמר: "לדאבון לבנו, במדינת ישראל היום חוק הנישואין והגירושין אינו מתיר לי להתחתן עם שאינה יהודייה.
הניסוח הזה קרוב מדי לחוקים ההם בנירנברג".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2012 התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה, אך לא קיבל מספיק קולות על מנת להיות משובץ ברשימתה לכנסת.
ב-26 בדצמבר 2013, כתב רכלבסקי מאמר לעיתון הארץ בשם "אין דבר כזה מין בהסכמה".
המאמר זכה להד ציבורי כה רחב, שיהודה וינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, שקל לשנות את ההגדרה בחוק הפלילי מהסכמה לרצון.
במאי 2015 הושעה מכתיבה בעיתון "הארץ", לאחר שנחשף כי נטל חלק בקמפיין הבחירות לכנסת העשרים של "המחנה הציוני", ובמקביל פרסם בעיתון מאמרים בנושא הבחירות, ללא גילוי נאות למערכת העיתון ולקוראים.
כעבור כשלושה חודשים חזר רכלבסקי לכתוב בעיתון.
באוגוסט 2015 פרסם מאמר שבו ביקר את השב"כ על כך שהטיל את כל האחריות לטרור היהודי על כתפיו של מאיר אטינגר, בעוד שרבנים כדוגמת יצחק גינצבורג ודב ליאור לא הועמדו לדין באשמת הסתה והטפה לטרור.
ב-2015 הזהיר רכלבסקי כי התנהלותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו תביא לסוף הדמוקרטיה הישראלית, וב-2022 ביקר את החלטתו של נתניהו למנות לשרים בכירים את תלמידיו של הרב ליאור, בצלאל סמוטריץ' ואיתמר בן-גביר:
ספריו של רכלבסקי עוסקים בבעיות התרבותיות, המדיניות והקיומיות של מדינת ישראל.
בשנת 1998 התפרסם ספרו הראשון, "חמורו של משיח", בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר הוא סיכומו של מחקר רב שנים שערך רכלבסקי בעולמה של היהדות ומבוסס על טקסטים תורניים ואירועים היסטוריים.
הספר מזהיר מפני נטיות משיחיות וגזעניות בציבור הדתי בישראל.
בספר זה שורטט לראשונה במפורש המתווה החרד"לי של המיינסטרים הציוני-דתי ככזה המוליך אל מחוזות הקצנה שמתבטאת בפעילות עבריינית ואלימה.
הספר מכר מעל 120,000 עותקים והפך מיד לרב מכר.
הספר עורר סערה עם צאתו, ולעומת אלו שהחשיבו אותו לשערוריייתי וקיצוני יש הרואים בו ספר נבואי שחזה את התחזקות הזרם המשיחי בשלטון המדינה.
בשנת 2008 התפרסם ספרו השני של רכלבסקי, "אין גבול", בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר שבו טען כי בעיותיה הנוכחיות של מדינת ישראל נובעות מהיעדר גבולות, אם גבולות מוחשיים וגאוגרפיים, ואם גבולות מוסריים או חוקיים.
הספר מבוסס על מספר סדרות דוקומנטריות שערך רכלבסקי עבור גלי צה"ל שעסקו בשאלות של זהות ישראלית, דת ומדינה, ואקטואליה.
ביוני 2024 יצא ספרו השלישי 'ישראל או יהודה' במסגרת סדרת אופק בהוצאת תלם.
הספר מנתח את השינויים הפוליטיים והחברתיים שהתחוללו בישראל בשנים האחרונות ונחשב למעין המשך לספרו "חמורו של משיח".
סֶפּטִימוּס היפּ (Septimus Heap) היא סדרת ספרי פנטזיה שנכתבה על ידי הסופרת ומאוירת על ידי מארק צוג.
בסדרה שבעה ספרים, אולם רק שישה תורגמו לעברית.
הסדרה יצאה לאור בעברית בהוצאת מטר בתרגום אורי בלסם.
שמות הספרים בסדרה בעברית הם: כישופ, מעופ, אלפיזיקה, מסא, סירנא ו-אופל, והספר השביעי שלא תורגם לעברית Fyre.
סדרת הספרים מיועדת לגילאי 12 ומעלה.
הסדרה פורסמה ב-28 שפות שונות בעולם ונמכרו יותר ממיליון עותקים של הספר הראשון ברחבי ארצות הברית.
הסדרה עוקבת אחר סיפורו ההרפתקני של ספטימוס היפ, שבתור בן שביעי לבן שביעי הוא בעל כוחות קסם יוצאי דופן.
יחד עם ג'נה הנסיכה ושלל דמויות נפלאות הוא עובר חוויות ומכשולים עם התבגרותו.
שמות הספרים בסדרה נכתבים באנגלית בשגיאה מסוימת בכוונה תחילה.
למשל: שם הספר הראשון - Magyk, הכוונה כאן היא ל-Magic = כישוף ולכן נבחר השם "כישופ".
הספר הראשון בסדרה נקרא "כישופ".
המקום הוא עיירה בסגנון ימי הביניים, אשר חלק מתושביה הם קוסמים.
באזור נמצא מגדל הקוסמים, בו משוכנים חלק מהקוסמים, ובראשו שוכן קוסם העל.
נמצאת גם הטירה, בה שוכנת המלכה.
העלילה מתרחשת סביב חייהם של בני-משפחת היפ.
בליל חורף, כשבנו השביעי בן יום בלבד, סיילאס היפ אוסף לביתו תינוקת סגולת עיניים בשם ג'נה.
הוא חוזר לביתו ושם נאמר לו שבנו השביעי מת.
באותו יום גם מתבצעת הפיכה בטירה, והמלכה וקוסם העל אלתר מלה נרצחים על ידי אנשי משמרה של המלכה, בראשות העוצר העליון.
הנסיכה, שנולדה באותו יום, נעלמה - ואנשי "משמר העוצרים" אשר ביצעו את ההפיכה משתלטים על הטירה.
הקוסמים הופכים למוקצים, ולימוד הכישופ נאסר.
סיילאס ושרה היפ מנהלים חיים שקטים וצנועים בביתם, עם ילדיהם - סיימון, סם, אד, אריק, ג'ו-ג'ו, ניקו וכעת גם ג'נה.
ביום בו ג'נה חוגגת את יום הולדתה העשירי, מתכנן העוצר העליון - שתפס את מקומה של המלכה, וגילה שג'נה היא בתה הנסיכה - לרצוח אותה.
ג'נה מגלה מקוסמת העל, מַרסִיָה אוֹבֶרסטרֶנד, סוד - שהיא הנסיכה היורשת של הטירה.
במקביל, קוסם האופל המרושע דוםדניאל, שהיה קוסם העל לפני אלתר מלה, זומם לשוב ולכבוש את כס קוסם-העל שעליו נאלץ לוותר שנים קודם לכן.
ג'נה, המלכה המיועדת, עומדת בדרכם של העוצר העליון ודוםדניאל בתוכניתם להשתלט על הטירה והאזור, ולכן מרסיה מבריחה אותה ומשפחתה מהטירה.
הם מגיעים לדודה של סיילאס, דודה זלדה שהיא מכשפה ("מכשפה" אינה קוסם ממין נקבה, אלא עוסקת בקסם מסוג אחר).
ג'נה וניקו מתחברים לחייל מצבא הנוער של העוצרים, אשר מזדהה כ"נער 412", שאינו מוציא מילה מפיו.
בבקתתה של זלדה, נער 412 מוצא טבעת מכושפת, ומנהרה סודית מתחת לביתה של דודה זלדה.
הוא מפגין יכולת גבוהה בקסמים, ומרסיה מציעה לו להיות החניך שלה - אך הוא משוכנע שמקור הקסם בטבעת, ולא בו, ולכן הוא מסרב.
בסוף הספר, בעזרת הקסמים של דודה זלדה, מתברר שספטימוס לא מת אלא נלקח על ידי המיילדת כדי להיות חניכו של דוםדניאל, שכן הוא בן שביעי של בן שביעי ולכן בעל יכולות קסומות עצומות.
אך בשל טעות, נער אחר - מרין מרדית' - נעשה החניך הלא מוצלח של דוםדניאל, וספטימוס נעשה חייל בצבא הנוער שמספרו נער 412. בסוף הספר, מרסיה שוב מציעה לספטימוס להיות החניך שלה, ומסבירה לו שהטבעת מתאימה לו רק כי הוא כשופ בעצמו.
הוא אף מגלה שהטבעת מסמנת שהוא אדון הדרקונית - דרקונית שהפכה באופן חלקי לספינה והשתייכה לקוסם העל הראשון, חותפ רע.
מתברר שתפקידה האמיתי של דודה זלדה, בגללו היא גרה בביצה, הוא להיות "שומרת הדרקונית", שעוגנת מזה שנים בביצה, ושפעם בשנה המלכה נהגה להגיע כדי לדבר עם הדרקונית - מנהג שעל ג'נה לחדש.
הספר השני בסדרה נקרא "מעופ".
העלילה מתחילה כשנה לאחר סיום הספר הקודם בסדרה.
בסיומו, התמנה ספטימוס לחניך של קוסמת העל מַרסִיָה אוֹבֶרסטרֶנד, שאת מקומה יִירש ביום מן הימים.
בפרולוג של הספר אנחנו מגלים שסיימון, הבן הבכור של סיילאס, חש מקופח, וחושב שספטימוס גזל ממנו את החניכות אצל מרסיה, לכן הוא עוזב לשרת את דוםדניאל.
כחניך של מרסיה, ספטימוס לומד כל מה שקוסם-על צריך לדעת על שיקויים, לחשים וכישופ.
ג'נה, משגילתה שהיא לא ילדה רגילה אלא המלכה לעתיד, עוברת עם משפחת היפ לגור בארמון ונהנית מהחיים הנוחים שם.
שנה אחרי תחילת החניכות של ספטימוס, סיימון מגיע וחוטף את ג'נה למאורתו הנידחת.
ספטימוס מנסה לשכנע את הוריו ואת מרסיה שג'נה נחטפה, אך הם מסרבים לדאוג ולעשות שום דבר בנושא.
משיחה עם חברו שעובד בגנזך, חנות בה מרוכזים פריטי קסם רבים, ספטימוס מגלה שסיימון עוסק בכישופ אפל ונפגש בקביעות עם לבלר הסתרים הראשי - ראש הלבלרים בגנזך.
הוא אף מצותת לשיחה של השניים, ומגלה שסיימון מנסה להשמיש את קסם המעופ העתיק שמאפשר לעוף.
ניקו, אחיו של ספטימוס, הוא היחיד שמקשיב לו, והם הולכים יחד למחנה של ארבעה מהאחים שלהם - סם, אד, אריק וג'ו-ג'ו - שגרים ביער עם "נער הזאב", חברם, כדי להסתייע בכישורי המעקב שלו שלהם למציאת ג'נה.
בדרך הם פוגשים בסבא שלהם, אביו של סיילאס, שהיה משנה צורה והחליף צורתו לעץ באופן קבוע כמה שנים קודם לכן.
החיפוש אחרי ג'נה ממשיך, וספטימוס מזהה את "נער-הזאב" כחברו מצבא הנוער שמספרו 409. במקביל, ג'נה בורחת מסיימון בעצמה.
היא פוגשת בספטימוס ובניקו בנמל, והם יוצאים לביתם, אך סיימון מאתר אותם בדרך.
ספטימוס מגן על ג'נה, ומגלה שסיימון גילה איך להפעיל את קסם המעופ העתיק.
סיימון נמצא ביתרון, אבל אבן מכוונת היטב שנער הזאב שולח לעינו של סיימון עם קלע גורמת לו לברוח.
הם מגיעים לביתה של דודה זלדה על מנת שתטפל בפציעות שנער הזאב ספג בחיפוש ובהגנה על ג'נה, וג'נה ממלאת את חובתה ומבקרת את הדרקונית.
דודה זלדה מטפלת גם במרין מרדית, שהיה חניכו של דוםדניאל, עבר התעללות, וחשב שהוא ספטימוס היפ.
בהמשך אצל דודה זלדה, אבן ירוקה שספטימוס מצא בביקורם הקודם אצל דודה זלדה מתבררת כביצת דרקון כשהיא בוקעת, וממנה יוצא דרקון שספטימוס מעניק לו את השם "להביור".
בדרך חזרה מדודה זלדה, טסים ומפליגים ספטימוס, ניקו, ג'נה ונער הזאב על הדרקונית - שנפגעת בדרך מידיו של סיימון, ששב ומנסה לתקוף אותם.
לאורך כל ההתרחשות הזו, צל אפל עוקב אחרי מרסיה.
הפתרון לכך הוא מכשיר המכונה כליא-צל, כלי מסובך מאוד שפרופ' מפוזר מכין בשביל מרסיה.
לאחר שספטימוס מגיע למגורי קוסמת העל עם להביור ומתמקם, הוא מגלה באחד הימים שלהביור שבר את כליא הצל.
הזעזוע מתחלף בתדהמה כשמתברר שבתוך כל חלק של כליא הצל הוסתרה עצם.
תוך הניסיון להבין כמה עצמות חסרות, בסיוע רוחו של אלתר, מרסיה נכנסת עם העצם החסרה האחרונה - הגולגולת.
מתברר שמדובר בקסם אפל שמכונה "משלד", בו עצמותיו של מת משמשות כדי לרדוף קוסם כאשר הן מורכבות.
בסיועם של ספטימוס ואלתר, מרסיה מביסה את הצל ואת המשלד גם יחד, וספטימוס עף לראשונה על גב הדרקון שלו.
סיימון מושלך לכלא אך בורח, וג'נה פוגשת את אביה הביולוגי מיילו לראשונה - הוא חזר כמה ימים אחרי הרצח מהפלגה בלב ים, וברגע ששמע על מה שאירע - הסתובב ויצא להפלגה ארוכה.
בסיור בטירה, ג'נה מגלה את "חדר המלכה" - חדר סודי, שיש בו מעבר סודי הישר אל ביתה של השומרת, דודה זלדה.
היא עוברת במעבר, וחוזרת עם דודה זלדה, והן - יחד עם ספטימוס, בתפקידו כאדון הדרקונית - מחיות את הדרקונית, שהגיעה לסף מוות בעקבות הנזק שסיימון הסב לה.
הספר מסתיים כשספטימוס מבצע מעופ כדי להזהיר את סיימון שלא יחזור, וחוזר לטירה.
הספר השלישי בסדרה, נקרא: "אלפיזיקה".
כאשר סַיילַאס הִיפּ משחרר בטעות את רוחה של המלכה אֶתֶלְדְרֵדָה האיומה, שחיה חמש מאות שנה קודם לכן, אין לו מושג לאיזה צרות הוא מכניס את היקרים לו מכול.
היא גשמית יותר מרוח רגילה, וממררת את חיי משפחתו של סיילאס.
ספטימוס נשלח מאות שנים אחורה בזמן לתקופה בה חיה אתלדרה המלכה ושלטה ביד ברזל, ובה בנה, מרסלוס פיי, האלכימאי ואלפיזיקאי המפורסם, מנסה לפענח את סוד חיי הנצח.
היעלמותו של ספטימוס מורגשת לאחר כמה ימים, ובסוף מרסיה מוצאת מסר שהוא השאיר עבורה בספר.
שבועות רבים עוברים על ספטימוס בעבר, והוא מתמנה לחניכו של מרסלוס, ממנו הוא לומד אלפיזיקה רבה.
מרצלוס מנסה להיעזר בספטימוס וביכולותיו המיוחדות כבן שביעי של בן שביעי לייצר שיקוי לחיי נצח, אבל השיקוי אינו פועל כראוי.
כשאתלדרה חושדת שבנה מסתיר ממנה את השיקוי, היא שותה גרסה בלתי-גמורה שלו, שאינה מעניקה לה חיי נצח; עם זאת, היא משוכנעת שלאחר שתמות תוכל לקום לתחיה, ולכן היא מטביעה את עצמה - ומגלה שהיא אמנם רוח גשמית יותר, אבל לא זכתה לחיי אלמוות.
מרסלוס מצליח ליצור גרסה חלקית נוספת לשיקוי, שמבטיחה לו חיי נצח - אבל לא נעורי נצח.
ספטימוס לבסוף חוזר לזמן שלו עם הציוד האלכימי שלקח ממרסלוס דרך דלתות הזמן אותן בנה האלכימאי, ומכין למרסלוס - שהתנה בכך את שחרורו - גרסה מלאה של השיקוי, שמאפשרת לו להשיב את נעוריו.
הוא מחליט שימשיך ללמוד אלכימיה ואלפיזיקה אצל מרסלוס, אבל גם ישוב ויהיה החניך של מרסיה.
בעוד שעבורו עברה חצי שנה בה התלמד אצל מרסלוס, מבחינת מרסיה הוא נעדר רק למספר ימים, ואין מניעה שימשיך בלימודיו כרגיל.
הספר הרביעי בסדרה, נקרא: "מסא".
בספר זה יוצא החניך מרין מרדית מחיי המשרת בביתו של סיימון.
הוא גונב את הטבעת של דוםדניאל ומגיע לטירה כדי לנקום בספטימוס.
בעקבות זה, יוצא ספטימוס למשימה מסוכנת.
הוא מנסה להגיע אל בית השוסעים על מנת למצוא את ניקו וסנורי, שנכלאו אחורה בזמן.
כולם בטירה לאט לאט מתחילים להבין כי הסיכויים שהם ישובו קלושים.
בעזרת האלכימאי מַרְסֶלוּס פַּיי, לומד ספטימוס על מקום בו כל הזמנים נפגשים: בית השוסעים.
באמצעות "אבן המסא" ומפותיהם הדהויות של ניקו וסנורי, יוצאים ספטימוס, ג'נה וביטל למסע בניסיון למצוא את בית השוסעים, ולהציל את ניקו וסנורי.
הספר החמישי בסדרה (Syren) יצא לאור בבריטניה ב-7 בספטמבר 2009.
בספר, ספטימוס, שהוא כבר חניך בוגר, הולך עם להביור להחזיר את ניקו, ג'נה, סנורי וביטל מתחנת הסחר, שם השאיר אותם לאחר שיצאו מבית השוסעים.
בדרכם חזרה הם נקלעים לסערה שמפילה אותם לקבוצת איים הנקראת "The isles of syren".
בינתיים, דודה זלדה מכשירה את נער הזאב להיות שומר הדרקונית הזכר הראשון, והוא נשלח לעשות את המשימה שלו (Task) בנמל.
שם הוא פוגש את לוסי גרינג' והם עולים על אונייה שמביאה אותם לאיי סיירן.
מרין מרדית גם נכנס לתמונה כשהוא גונב ג'יני שנשלח לספטימוס.
באי, ספטימוס וחבריו מגלים מזימה נוראה של טינאוס שנוק להשתלטות על הטירה, והם מנסים לעצור אותה.
הספר השישי נקרא Darke, בעברית שמו הוא אופל, והוא יצא לאור באפריל 2011.
מרסיה מגרשת את טינאוס שנוק לאולמות האופל שלוקח איתו את אלתר, מרין מרדית מקים מאפליה על הטירה, ג'נה נחטפת על ידי מכשפות הנמל והופכת למכשפה, סיימון נחטף על ידי "דבר" אפל, להביור צריך להביס דרקון אפל שגדול ממנו פי עשרה, ביטל נאלץ לספוג פיטורים אחר פיטורים, וספטימוס יוצא לשבוע האפל.
ה"דבר" חוטף את סיימון בשביל שישחרר את ה"דברים" האחרים, מרסיה מפעילה כישופ עתיק בשביל לכלוא את ה"דברים" בארמון.
כשסיימון שחרר אותם כדי ששרה לא תמות, האופל פשט על הטירה.
ספטימוס מתאחד עם שרה, מרסלוס, סיימון, לוסי, ג'נה, ניקו ורופרט וביחד הם עוזרים לספטימוס להיכנס לאולמות האופל בשביל להציל את אלתר.
הספר השביעי נקרא Fyre ולא יתורגם לעברית.
ספר שנמצא מחוץ לקו העלילה.
מכיל תוספות ואירועים לחובבי הסדרה.
גם הוא נכתב על ידי אנג'י סייג' ומאויר על ידי מארק צוג.
הספר צבעוני וגודלו שונה משאר הספרים.
הוא יצא לאור באפריל 2009 בארצות הברית ובקיץ 2009 בבריטניה.
ספטימוס "ספ" היפ: הדמות הראשית בסדרה.
בנם השביעי של סיילאס ושרה היפ.
ספטימוס בילה את עשר שנותיו הראשונות כנער 412 בצבא הנוער לאחר שדום דניאל הורה לחטוף אותו מהוריו.
כבן שביעי לבן שביעי יש לספטימוס כוחות כישופ מיוחדים.
לאחר שמשפחתו מגלה אותו הוא הופך להיות חניכה של קוסמת העל מַרסִיָה אוֹבֶרסטרֶנד.
בתחילת הספר הראשון נחשב כמת ורק בסוף ספר זה מגלים שהוא חי.
בהמשך מתבגר והופך לקוסם צעיר ונאה.
גֵ'נָה "ג'ן" היפ / באנדה: חיה את 10 שנותיה הראשונות כבת למשפחת היפ.
ביום הולדתה ה-10 מגלה גֵ'נָה שהיא הנסיכה והבת של המלכה, ושדוםדניאל מנסה להורגה מפני שהיא מהווה מכשול בפני חזרתו לטירה.
בספר השני היא מגלה שאביה הוא מיילו באנדה וגם נהיית הנווטת של להביור, הדרקון המתלמד.
עוברת מבית משפחת היפ אל הארמון.
שרה וסיילאס היפ: הוריה המאמצים של ג'נה והוריו האמתיים של ספטימוס.
שניהם קוסמים, שרה רוקחת שיקויים ותרופות וסיילאס הוא קוסם פשוט, בן שביעי והיה פעם חניכו של אלתר מלה (קוסם-על לשעבר).
סיילאס אינו קוסם טוב במיוחד.
סיימון: הבן הבכור שפנה לאופל.
נכלא בספר הראשון אחר שניסה להתחתן עם בת שומר היער גרינג'.
בספר השני 'מעופ' עבר לצד האופל שיכול להגשים לו את חלומו - להפוך לקוסם על.
בספר השלישי הוא מנודה ועוזב את האופל, בספר הרביעי הוא חוזר לדרך הישר.
ניקו: האח הקרוב ביותר לג'נה וספטימוס, עובד במספנה של ג'אניט מרטין וחברה הטוב ביותר ואפילו יותר מכך של סנורי סנורלסן.
האח הקרוב ביותר בגילו לסיימון.
אוהב לדוג ובספר הרביעי עוזר לספטימוס לעבור בדרך היער כדי להציל את אחיו האהוב - ניקו.
לאחר שגר אצל גאלן בספר הראשון עבר לגור ביער.
עברו לגור ביער לאחר שגרו כבית זמני אצל גאלן.
ג'ו-ג'ו: האח הגדול מניקו וקטן מאוד מאריק ומסם.
גם עליו אין הרבה מידע.
לאחר שגר אצל גאלן גם הוא, כמו שאר האחים מלבד ג'נה, סיימון, וספטימוס עבר לגור ביער.
נקרא "ג'ובי-ג'ו בידי מריסה, חברתו הטובה ביותר, בתקופה שהייתה מכשפת וונדרון.
דודה זלדה: שומרת הדרקונית אשר חיה בביצות מראם והדודה של סיילאס היפ.
מַרסִיָה אוֹבֶרסטרֶנד: קוסמת העל הנוכחית, שהייתה חניכתו של אלתר מלה שנרצח, והוא רוח רפאים.
לוקחת את גֵ'נָה למגדל הקוסמים ומשם לדודה זלדה.
היא לוקחת את ספטימוס היפ לחניך כיוון שיש לו כוח כישופ גדול ומיד לאחר מכן מגלה שהוא בן שביעי של בן שביעי.
בספר השני עוקב אחריה צל והיא נפטרת מדוםדניאל אחת ולתמיד.
מרסיה נוהגת ללבוש נעליים העשויים מעור נחש פיתון ארגמני.
אָלתֶר מלה: קוסם העל לשעבר, החונך של מרסיה ושל סיילאס.
אלתר הוא חבר טוב של משפחת היפ, במיוחד של ג'נה ושל שרה וסיילאס.
הוא מת על ידי יריית כדור על ידי המתנקשת שרצחה גם את אמה של ג'נה, המלכה קריס, ולאחר הרצח משמש כרוח רפאים.
דוֹםדניאל: קוסם העל שחנך את אלתר מלה וקדם לו.
מנסה להשתלט על מגדל הקוסמים.
קפץ מראש הפירמידה של מגדל הקוסמים.
הוברח ממגדל הקסמים לאחר שהשתלט עליו.
שלח צל לעקוב אחרי מרסיה אוברסטרנד ונרצח.
חי בין העולמות בגלל הטבעת כפולת הפנים שענד על אצבעו ושהה במצב ביניים עד שמרין מרדית הוריד אותה מגופתו.
הפך לרוח רפאים עד שלהביור אכל ועיכל את שארית עצמותיו (בזכות זה מרסיה הייתה יכולה להסיר את המצור שהטיל טינאוס שנוק על מגדל הקוסמים).
חותפּ רע: קוסם העל הראשון שהקים את מגדל הקוסמים, בית השוסעים והמסא, והיה אדון הדרקונית הראשון.
היה חברו של טינאוס שנוק אך זה בגד בו.
ג'וליוס פייק: קוסם העל בזמנה של המלכה אתלדרדה ושל בתה אסמרלדה (אלפיזיקה) הוא זה שכלא את המלכה אתלדרדה והאיי איי שלה בדיוקן.
מרין מרדית: בנה של המיילדת הראשית (שנהייתה האחות ב'בית הבובות' לאחר מכן) שהחליפה אותו בטעות בלידתו עם ספטימוס היפ והביאה אותו בתור החניך של דוםדניאל, בתפקיד זה היה 10 שנים וחשב שקוראים לו ספטימוס היפ.
היה עוזרו של סיימון וברח לאחר שהוציא את טבעת האופל השחורה מהאגודל של עצמותיו של דוםדניאל.
בספר השישי 'אופל' מרסלוס כורת את אגודלו ומסיר את הטבעת כפולת הפנים האפלה.
מרין מוצא סוף כל סוף, אחרי 14 שנה את אמו, והיא מוצאת חן בעיניו מאוד.
האחות מרדית: אמו של מרין, היא מנהלת את אכסניית בית הבובות, בספר השני 'מעופ' ספטימוס וג'נה מבקרים בבית הבובות שבנמל ובורחים לאחר מכן כשכמעט נלכדו בידי אחוות מכשפות הנמל שגרה בבית הסמוך.
בספר השישי 'אופל' מרסיה מבחינה בקווי דמיון רבים בין השניים (מרין והאחות מרדית) ומגלה שהם אם ובנה.
נראה שהאחות מרדית ומרין מסתדרים ביניהם מצוין.
טינאוס שנוק: רוח הרפאים של חדר הכספות בגנזך.
מרושע ורוצה להתנכל למרסיה אוברסטרנד.
כרת ברית עם מרין מרדית.
הציע לסיימון שיטיל בו דיבוק והוא סירב.
דיבוקו של טרולימנחוס טופימרלי שליץ.
היה מחליפו של חותפ רע בתור קוסם העל שבוע.
האחים קרו: עובדים בספינת הפיראטים של טרולימנחוס טופימרלי שליץ.
תאומים זהים אבל נראים שונה, אחד שמן ואחד רזה.
סירנא: דיבוק שהטילה את עצמה על סירא.
לינדה ליין: מופיעה לראשונה בספר הראשון 'כישופ', מרגלת של דוםדניאל.
נמלטה בסוף הספר 'כישופ' אל מקום מסתור, אך שם במקרה התגוררה משפחה שזיהתה אותה משום שריגלה גם אחריהם - ובאותו לילה נעלמים עקבותיה לנצח.
אונה בראקט: מרגלת בשביל דוםדניאל וטינאוס שנוק במסווה של חוג ריקודי עם, בסוף הספר 'אופל' נעדרת.
קריס באנדה: אימה הביולוגית של ג'נה.
אשתו של מיילו באנדה והמלכה החוקית של הארמון לפני ג'נה.
מיילו באנדה: אביה הביולוגי של ג'נה.
מפקד על ספינה שמלחיה בגדו בו.
מצא תיבת אוצר מלאה ג'ינים בדרגת ארד.
אויבו של טרולימנחוס טופימרלי שליץ.
ג'נה באנדה / היפ: בתם הביולוגית של מיילו וקריס בתם המאומצת של סיילאס ושרה היפ.
גיבורת הסיפור יחד עם ספטימוס.
גייקי שליץ: בנו של טרולימנחוס טופימרלי שליץ שעבר לצד הטוב.