tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצעות רכיבי דמי ניתן להשיג את המטרות הבאות בפיתוח מונחה-בדיקות:
משך הרצת הבדיקות מתקצר: רכיב הדמי מספק התנהגות חלופית בזמן מהיר וקבוע.
לחלופין, הרצת בדיקה על רכיב הפונה לדוגמה לבסיס הנתונים ללא רכיב דמי עשויה להימשך זמן רב בתלות בכמות הנתונים.
בדיקה אוטונומית: ביישום בעל יחידות רבות התלויות אחת בשנייה נוצרת שרשרת תלויות שעשויה להוביל לכתיבת קוד בדיקה הבודק יחידות רבות של הקוד למרות הרצון לבדוק יחידה בודדת.
סוג בדיקה זה מכונה לעיתים 'בדיקת שילוב' שאינה חלק משיטת פיתוח מונחה-בדיקות.
חבילות תשתית לרכיבי דמי מאפשרות לבנות קוד בדיקה המנתק את התלויות החיצוניות של הקוד הנבדק.
מחקר שבוצע בשנת 2005 מצא כי מפתחים שהשתמשו במתודולוגיית ה-TDD היו בעלי נטייה להיות יותר יצרניים במהלך עבודתם.
כמו כן פותחה השערה שקושרת בין איכות הקוד לבין השימוש בשיטה.
מתכנתים המשתמשים בשיטה זאת בפרויקטים חדשים דיווחו כי הם מרגישים פחות צורך להשתמש בכלים לניפוי הקוד.
פיתוח בשיטת ה-TDD, בנוסף להיותו כלי שמאפשר אימות ונכונות הקוד, יכול להוביל לעיצוב טוב יותר של הקוד הנכתב.
דבר זה נובע מכך ששיטה זאת ממקדת את תשומת לבו של המפתח למקרי השימוש השונים של המערכת לפני כתיבת קוד המימוש.
באמצעות שיטה זאת קיימת סבירות גבוהה יותר שכל מסלולי הבדיקה כוסו לפחות על ידי מקרה בדיקה אחד, דבר אשר נותן למתכנת רמת אמינות גבוהה יותר של ביצועי הקוד.
כתיבה בשיטה זאת יכולה להוביל לקוד יותר מודולרי, גמיש ונוח לשינויים.
שיטה זאת קשה לשימוש במצבים בהם נדרשת בדיקה פונקציונלית מלאה על מנת לקבוע הצלחה או כישלון של מקרי הבדיקה.
דוגמה לכך הם מערכות ממשק משתמש אשר פועלות על בסיס נתונים ומערכות תקשורת בעלי קונפיגורציה מיוחדת.
הצלחת הטמעת השיטה בארגון תלוי בקבלת התמיכה של הדרג הניהולי.
ללא האמונה הארגונית המלאה בכך שהשיטה תגרום לשיפור המוצר, הדרג הניהולי של הארגון יכול לקבל את התחושה שהזמן שהושקע בכתיבת מקרי הבדיקה המקדמים היה בזבוז של זמן.
בדיקות יחידה הנכתבות בשיטת ה-TDD נכתבות על ידי המתכנת שיממש את קוד הפיתוח ולא על ידי גורם חיצוני אחר, דבר אשר יכול להוביל לכישלון במציאת תקלות הנובעות מטעות של אותו האדם.
כתיבת קוד הבדיקה מוסיפה על תקורת העומס של ניהול הפרויקט.
פיתוח מונחה בדיקות התקבל בקרב קהילת המפתחים ברגשות מעורבים.
שינוי התפיסה בכתיבת הקוד הנמצאת במהותה של השיטה גרמה לא אחת לחלק מקבוצות הפיתוח לזנוח אותה שכן הדבר הוביל לעיכובים וחסמים בפיתוח הדינמי של הקוד.
בשנים 2009–2010 בוצע מחקר מקיף על יעילות השיטה בקרב צוותי פיתוח בחברות IBM ו-Microsoft שהשתמשו בטכניקת ה-TDD.
על פי תוצאות המחקר צוותים שעבדו בשיטת פיתוח זו דיווחו כי כמות התקלות בקוד ירדה בין 40 ל-90 אחוזים לעומת צוותים מקבילים שלא השתמשו בשיטה, אולם זמן הפיתוח הראשוני לאחר אימוץ השיטה עלה בין 15 ל-35 אחוזים.
פיתויים הוא אלבום הסולו השלישי של עפרה חזה שיצא במאי 1982. זהו האלבום הראשון של חזה בחברת התקליטים "הד ארצי" (לא כולל אחד מאלבומי "סדנת תיאטרון שכונת התקווה" שבה לקחה חלק) לאחר שהוציאה את שני אלבומי הסולו הראשונים שלה בחברת "פונוקול".
האלבום נחל הצלחה וכלל לא פחות מארבעה שירים שנכנסו למצעד השנתי: "מכתב אהבה", "כל יום מתחילה שנה", "גבריאל" ו"מלכת הקסמים".
האחרון אף זכה במקום הראשון בתחרות השירוויזיון מספר 3 שנערכה בחנוכה 1981. את יציאת האלבום ליוותה חזה במסע הופעות, "פיתויים", שאף הוקלטה לו תוכנית מיוחדת, ששודרה בערוץ הראשון.
בפעם השלישית ברציפות, זכתה חזה בתואר זמרת השנה של מאזיני רשת ג' וגלי צה"ל, והאלבום הגיע למעמד אלבום זהב.
את האלבום עיבדו והפיקו מוזיקלית אלדד שרים (5 שירים), אורי קריב (4 שירים) ונורית הירש שעיבדה את השיר "כל יום מתחילה שנה".
בשנת 1996 יצא האלבום לראשונה ע"ג דיסק.
"על חטא הימים" (בצלאל אלוני — אמיר פרויליך) [3:30]
"כל יום מתחילה שנה" (אהוד מנור — נורית הירש) [3:06]
"מכתב אהבה" (יאיר-אבי אמיר/שמשון שני — אבי טולדנו) [3:00]
"לבוא אל תוך הפרח" (בצלאל אלוני — אורי קריב) [3:50]
הוקלט באולפני טריטון (פרט לשיר "מלכת הקסמים" שהוקלט באולפני "אשל").
טכנאי הקלטה: יואב גרא, יעקב מורנו.
קלידים: דריו מלכי, אלונה טוראל
גיטרה: שמוליק בודגוב, גיל דור
גיטרה בס: יוסי מנחם, איתן קנטור
תופים: איקי לוי, מאיר ישראל
פיתוח קול הוא אימון קולי לשיפור היכולת הקולית.
קיימות טכניקות שונות לפיתוח הקול והן נועדו בעיקר להרחיב את מנעד קולם של זמרים ואת איכות קולם, וגם לתחזוקה נכונה ולמניעת השחיקה של מיתרי הקול בקרב אנשי מקצוע המשתמשים בקולם באופן אינטנסיבי כמו זמרים, שחקני תיאטרון, מרצים ומורים.
ראשיתו של חקר פיתוח הקול ביוון העתיקה.
מלומדים כמו פיתגורס ואליפיוס התעמקו בנושא, אך אין עדות בכתובים אם הגיעו למסקנות של ממש או אם פיתחו שיטה להוראת פיתוח הקול.
העדויות הראשונות לכך הן מתחילת המאה ה-13 בערך, ממנזרים קתוליים.
כמו בשאר תחומי המחקר, היו המנזרים גם מרכז חיי המוזיקה האינטלקטואליים בימי הביניים, ורבים במערכת זו הקדישו עצמם ללימוד ולחקר פיתוח הקול ואומנות השירה.
נזירים כמו יוהנס דה גרלנדיה וז'רום ממורביה, השפיעו רבות על מחקר זה, בהיותם הראשונים שפיתחו את נושא חלוקת מנעד הקול האנושי לשלושה משלבים: קול חזה, קול גרוני, וקול ראש.
כמו כן עסקו אותם נזירים בנושאי תהודה, חלוקת הקולות לסוגים, תמיכה נשימתית, הגייה ועוד.
המחקר בנושא נשאר בגבולות הכנסייה עד תחילת תקופת הרנסאנס במאה ה-15, אז יצא מתחומה אל חצרות שליטים עשירים – פטרונים שהחזיקו בבעלותם בתי ספר שלימדו בהם את אמנות השירה, כמו הדוכסים מבורגונדי שתמכו באסכולה הבורגונדית ובהאסכולה הפרנקו-פלמית.
אך גם בבתי ספר אלו לימדו על בסיס אותן שיטות שלימדו בכנסייה, ורבים מהמורים בהם רכשו את הידע שלהם בכנסייה כנערי מקהלה.
כמו כן נשארה הכנסייה דומיננטית ומובילה בתחום המוזיקה, שכן רוב הלחנים בתקופה ההיא הולחנו ובוצעו למטרות דתיות, והשפעתה ניכרה גם על סגנונות מוזיקליים מחוץ למסגרת הדתית.
כך למשל, השימוש בקסטרטו החל בכנסייה הקתולית במאה ה-16, שלא התירה בתקופה ההיא שירת נשים בכנסייה, אך ממנה הגיע לשימוש באופרות הבארוק ולאופרות הקלאסיות.
בתחילת המאה ה-17, עם פריחת ז'אנר האופרה, התרחקו המחקר ולימוד השירה מהמתודות הכנסייתיות, והחלו להתעמק יותר בתהליך הפיזיולוגי הכרוך בהפקה הקולית ביחס למשלב (רגיסטר) ולתהודה (רזוננס).
באותה תקופה צמחו מורים מומחים מפורסמים לפיתוח קול, דוגמת ג'וליו קאצ'יני האיטלקי.
בשלהי המאה ה-17 התפתחה באיטליה תנועת הבל קנטו ("שירה יפה"), שהייתה לה השפעה אדירה על התפתחות האופרה והתפתחות לימוד פיתוח הקול בתקופה הקלאסית והרומנטית.
באותה תקופה החלו מלחינים לכתוב מוזיקה לקולות מסוימים כמקובל היום, על פי אופיו וסגנונו של כל סוג קול, ועד המאה ה-19 סיווג הקולות הפך למפורט אף יותר כמו בשיטת פאך (Fach) הגרמנית, אז החלו להבחין, למשל, בין סופרן לירי לסופרן קולרטורה.
באמצע המאה ה-20 החלו לחקור את ההיבטים האנטומיים והפיזיולוגיים של השירה והגיעו למסקנות שונות, בחלקן, מאלו של מפתחי שיטת הבל קנטו.
כך נוצרו שתי שיטות מרכזיות ללימוד פיתוח קול: אחת המשמרת את הגישה ההיסטורית של שיטת הבל קנטו, והשנייה המתבססת על הידוע כיום על האנטומיה והפיזיולוגיה של גוף האדם.
יש המשלבים רעיונות משתי השיטות.
שירה היא יכולת הדורשת אימון.
ניתן לפתח יכולת זו על ידי תרגילים קוליים המכוונים לכמה מטרות: חימום הקול, פיתוח נשימה נכונה, חיזוק השרירים המעורבים בהפקת הקול, הרחבת מנעד הקול, שיפור ההגייה, האחדת טיב הקול לאורך המנעד, הקניית יכולות חיתוך והתמודדות עם קווים מלודיים מסובכים.
חימום מיתרי הקול מאפשר מעבר חלק יותר ממצב של דיבור שוטף למצב של שירה המהווה פעילות גרונית מאומצת, משפר את איכות הקול בזמן השירה, מחזק את כוח הקול ושומר עליו לטווח ארוך.
כל פעילות גופנית גורמת לעלייה בטמפרטורת הגוף ומכניסה את הגוף למצב עבודה יעיל, ובכך מעודדת את השרירים להיכנס למגננה מפני אפשרות של פגיעה תוך כדי פעילות.
שרירי הצוואר, הלסת והלשון ננעלים, ובכך נדרש מהאדם להפעיל לחץ רב יותר על מנת לשיר.
מתח זה יוצר חיכוך אשר גורם למיתרי הקול להתחמם יתר על המידה ולהתנפח.
החימום נועד לשחרר את אותם שרירים ולהזרים את הדם באזור.
דגש על ההברות aa ,ee ,ea ,o
הנשימה המומלצת לאדם היא נשימה סרעפתית, שהיא עמוקה יותר מנשימה צלעית (המדגישה הנעת צלעות לשם הגדלת נפח בית החזה) ומאפשרת לכמות גדולה יותר של אוויר להתחלף בכל נשימה ולחלקים גדולים יותר בריאות להתאוורר.
כיום רבים נוטים להימנע משימוש בה, בשל הרגלים נרכשים, חיקוי אחרים או מטעמי עמידה באידיאל של יופי.
בנשימה סרעפתית, שאיפת האוויר מנפחת את אזור הבטן כתוצאה מהגדלת נפח הריאות על ידי כיווץ הסרעפת, הגורם לדחיפת האיברים בחלל הבטן כלפי מטה (מפאת מקום).
עבודה על נשימה נכונה דורשת תרגול ארוך אך תורמת לאיכות הקול ולשירה חזקה וארוכה יותר.
לעיתים קרובות נדרשת בשיעורי פיתוח קול עבודה על הגייה נכונה של ההברות השונות, פתיחה של הפה על מנת לשמוע את הצליל בצורה טובה וחזקה (במקום "לבלוע" את הצליל), ותרגול של מעברים קשים.
במצבים של קושי חמור, מופנה האדם לקלינאי תקשורת.
רצף אותיות קשה: ס'-צ'-ש'-ז' (חזרה מהירה ורציפה על ביטויים כגון: "קצת קשה", "זה תוסס")
דגש על הבדלים בין האות ה' לאות א' (למשל תרגול הוצאת אוויר כאשר הוגים את האות ה')
פתיחת הפה בהברות aa ,ee ,ea ,o עד שיישמעו בצורה ברורה ובחוזקה.
בפיתוח קול נלמדות צורות שונות בהן ניתן לתמוך בקול מבחינת היציבה הגופנית בצורה הטובה ביותר.
חזרות רבות על התרגילים משפרות את כוח הקול עד לרמה בה הקול מקבל תמיכה ללא מאמץ רב.
תמיכה נכונה גורמת לעלייה משמעותית במנעד הקולי של האדם.
דוגמאות לתמיכה בקול: התכופפות קלה בברכיים והפעלת שרירי העכוז.
שגיאה ידועה שמרבים לתרגל הימנעות ממנה בפיתוח קול, היא מתיחת הראש כלפי מעלה בעת שירת קולות גבוהים, אשר חוסמת את האוויר ובכך מונעת יציאה חלקה של הקול.
אחד המאפיינים של השירה המודרנית היא חשיבות המשחק והבעת הרגש בצורת ההגשה של השיר.
בפיתוח קול יש הקפדה על קריאה מראש של מילות השיר וניסיון להבין את המשמעויות שלו.
בשיעורי פיתוח קול מוקנים כלים שעשויים לעזור לאדם "לשכנע" את המאזין באותנטיות הכוונות של הדברים הנאמרים.
דוגמאות לאפקטים קוליים בהגשה של שיר:
שינוי עוצמת הקול במשך השיר, משירה שקטה לחזקה ולהפך - דינמיקה (מכונה גם "לבנות" את השיר)
עם התקדמות הטכנולוגיה ויצירת פלייבקים ושירים מוקלטים, החלו מורים לפיתוח קול ללמד גם יציבה ועמידה בימתית, על אף שיכולת זו אינה קשורה ישירות לקול.
האדם לומד להופיע כך שהוא ישרה לפי הצורך ביטחון ואנרגיה בהופעה.
הלימוד בא לידי ביטוי בהופעות חוזרות מול המורה, תוך ביקורת והערות לגבי העמידה שלו, התנועה והתזוזה שלו והחזקת המיקרופון שלו.
פיתוח ושלום הייתה מפלגה ישראלית בראשה עמד איש העסקים שמואל פלאטו-שרון, שהתמודדה במספר מערכות בחירות לכנסת, ואף הצליחה פעם אחת לעבור את אחוז החסימה, אחרי שזכתה בכ-2% מקולות הציבור הישראלי במהלך הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977.
שמואל פלאטו-שרון היה איש עסקים יהודי ממוצא פולני שפעל בצרפת.
בצרפת עשה פלאטו שרון הון רב, וזאת מהתחלה צנועה כפליט יהודי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1975 עלה פלאטו שרון לישראל והחל בפעילות עסקית.
בסמוך לאחר בואו ארצה ביקשה צרפת את הסגרתו לידה בחשד לביצוע עבירות כלכליות שונות.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הקים פלאטו שרון מפלגה, ששמה "פלאטו שרון - האיש הבודד לכנסת".
האותיות על פתק הבחירות של המפלגה היו פא-שין (פש), כראשי התיבות של שמו של פלאטו שרון.
תעמולת הבחירות של המפלגה התמקדה בשני נושאים:
מאחר שבאותה התקופה אפשר החוק הסגרתו של אזרח, אך חסינות חברי הכנסת לא אפשרה הסגרה, ראוי שפלאטו שרון ייבחר לכנסת וכך תימנע הסגרתו.
פלאטו שרון הגה תוכנית בשם תוכנית פד"מ (פתרון דיור מהפכני), בה ירכוש הוא, מכספו האישי, אלפי דירות, וישכיר אותן לזוגות צעירים בתנאים כספיים נוחים.
תוכנית זו, כך הבטיח, תוגשם בכל מקרה, אך אם ייבחר לכנסת יהיה לו קל יותר להגשימה.
החוק הישראלי מאפשר לרשום עד מאה ועשרים מועמדים לכנסת מטעם כל רשימה (ככה שיהיו מספיק מועמדים לכל 120 חברי הכנסת הנבחרים למשכן מדי מערכת בחירות) אך פלאטו שרון פעל באופן הפוך, הוא רשם רק את עצמו כמועמד יחיד, וססמתו הייתה "האיש הבודד לכנסת".
ביחד עם פעילים נוספים, יצר פלאטו שרון בתקופה קצרה, בסיס פוליטי מרשים.
הוא קיים אסיפות בחירות, הקים עשרות סניפים, והעסיק פעילים רבים.
התוצאה הייתה כי לאחר שנספרו הקולות הסתבר כי הרשימה קיבלה 35,049 קולות, שהם שני אחוזים מן הקולות, הישג שהספיק אז לשני חברי הכנסת.
עם זאת, בשל רישומו של פלאטו שרון כמועמד בודד, התאפשר לו להכניס רק חבר כנסת אחד לסיעתו, והמנדט השני ניתן למפלגה אחרת, חולק בין שאר 11 המפלגות שנבחרו לכנסת התשיעית כ"קולות עודפים" בהתאם לחוק בדר-עופר.
בסמוך לאחר בחירתו החלה חקירה כנגדו וכנגד שני פעילים בולטים במפלגתו.
החקירה התגבשה לכתב אישום חמור, בעבירות שונות של שחיתות וקשירת קשר לביצוע פשע.
ב-1 באוגוסט 1979 הסירה הכנסת את חסינותו של פלאטו שרון, וב-9 באוגוסט 1979 הוגש כתב האישום לבית משפט השלום בירושלים.
עיקר האישומים היה כי פלאטו שרון שילם כספים לפעילים, באופן שהיווה שוחד בחירות, וכי תוכנית פד"מ עצמה היא בבחינת שוחד בחירות.
ב-15 באפריל 1981 הרשיע בית משפט השלום את פלאטו שרון במקצת האישומים שיוחסו לו, וב-11 במאי 1981 דן אותו לתקופת מאסר בפועל.
ב-12 במאי 1981 השעתה ועדת הכנסת את פלאטו שרון מכהונתו כחבר הכנסת.
פלאטו שרון עתר לבג"ץ, נגד ההחלטה להשעותו, בטענה כי פסק הדין אינו סופי ואף ערער עליו.
במהלך הדיון בבג"ץ, קיימה ועדת הכנסת ישיבה נוספת בעניין, ב-7 ביוני 1981, אך לבסוף החליטה הוועדה להותיר את ההשעיה.
ב-26 ביוני 1981 הורה בג"ץ על ביטול ההשעיה, ואפשר לפלאטו שרון להמשיך בכהונתו כחבר הכנסת, למשך יתרת תקופת כהונת הכנסת התשיעית, כאשר הבחירות לכנסת העשירית התקיימו ארבעה ימים לאחר מכן.
לאחר דיון בשלוש ערכאות הרשיע בית המשפט העליון, בשנת 1983 את פלאטו שרון במספר סעיפי אישום (וזיכה במספר אחרים), ודן אותו למאסר בפועל לתקופה של שלושה חודשים.
שני פעילים נוספים בתנועה, שהואשמו ביחד עמו בחלק מהאישומים נדונו למאסר על תנאי וקנס.
הבחירות לכנסת העשירית ולכנסת האחת עשרה
המפלגה התמודדה גם בבחירות לכנסת העשירית.
גם הפעם עסקה תעמולת המפלגה באישיותו של פלאטו שרון, והציגו אותו כאיש עסקים פעיל ויזם, העושה למען הזוגות הצעירים וחסרי הדיור, מקום בו הממסד מגלה חוסר אכפתיות, ואדישות.
בתשדירים נטען כי הוקם "צוות מומחים" לפתרון הבעיות.
עוד במהלך הכנסת התשיעית הוסב שמה של הסיעה ל"פיתוח ושלום".
הסיסמה, עליה חזר פלאטו שרון בתשדירי הבחירות, הייתה "ומה הם עשו בשביל מדינה?".
בסופו של דבר כשלה המפלגה, ולא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
גם בבחירות לכנסת האחת עשרה נכשלה המפלגה ולא עברה את אחוז החסימה.
פיתוי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת המתח והדרמה משנת 2002, המבוסס על ספרו של רם אורן בעל אותו השם.
דפנה (דפנה רכטר), בעלת חנות ספרים מרמת השרון הנשואה ליורם (גיא מרוז), עורך דין מצליח, לא יודעת מה לעשות בכסף הרב שהוריש לה אביה שנפטר.
יום אחד מתאהבת דפנה בעמי (שרון אלכסנדר), אחד מלקוחותיו של בעלה הנמצא בתהליך גירושין מאשתו.
עמי מבקש מדפנה שתחתום ערבות על הלוואה שלקח מהבנק לצורך עסקה גדולה שהוא רוצה לבצע בחו"ל.
מירב בנימיני (אורנה פיטוסי), חברתה של דפנה, יוצאת לנקום בעמי באותה שיטה שבה עמי בעצמו פעל.
הסרט יועד במקור להיות סרט טלוויזיה, אך הוקרן בקולנוע ורק לאחר מכן שודר בטלוויזיה.
לאחר שביים ב-1998 את סדרת הטלוויזיה שכתב רם אורן "סיבת המוות: רצח" ששודרה בערוץ 2 בכיכובו של משה איבגי, פנה ערן ריקליס למפיקים שונים בבקשה להפיק סרט ע"פ אחד מספריו של אורן.
בריאיון לגלובס אמר ריקליס: "באתי למפיקים ואמרתי, הנה אדם עם רקורד של הצלחה, תשעה רבי-מכר, תבחרו.
מסרטים ועד מיני-סדרות, מה שתרצו.
היית מצפה שבגלל הישגיו המסחריים של רם אורן, מפיקים יחנקו זה את זה כדי להשיג אותו." בסופו של דבר ערוץ 2 לא הסכימו להפקה זו, ורק חברת ההפקה ICP הסכימה והשקיעה בסרט למעלה מחצי מיליון דולר.
עלילת הסרט שונה למדי מהספר שעליו הוא מבוסס.
קו העלילה המרכזי, שבמסגרתו גבר מוליך שולל אישה על מנת לסחוט ממנה כסף וחברתה יוצאת לנקום בו, אמנם דומה בשניהם, אך פרטים קטנים יותר, כעיסוקן של הדמויות, מספר ילדיה של דפנה ואף שמותם, שונו בסרט.
כמו כן, הסרט מתמקד באופן כמעט בלעדי בקו עלילה זה, ועלילות משנה רבות שבספר, לצד הדמויות המרכיבות אותן, הושמטו כליל מתסריט הסרט.
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, ורבים קבלו על כך שסרט שצולם עבור טלוויזיה - שודר בקולנוע.
אורי קליין כתב על הסרט:
"אין שום סיבה לראות את "פיתוי" על בד הקולנוע, וכדאי לחכות בסבלנות עד שהסרט ישודר על המרקע הטלוויזיוני, שלמענו נוצר...
(חלקו השני של הסרט) שמתאר את תהליך הנקמה שמבוצעת באמצעים כלכליים בלתי מוגבלים לכאורה, מופרך לחלוטין מבחינה עלילתית".
פיתוח מונחה התנהגות (או BDD), הוא מונח שבא לתאר מתודולוגיה בהנדסת תוכנה.
המונח פיתוח מונחה התנהגות פורסם לראשונה במאמרו של דן נורת' שפורסם בשנת 2006. דן כמרצה למתודולוגיות תוכנה מסוג XP ו־TDD שהחלו להתפשט בקרב המפתחים באותם ימים, ניסה למצוא דרכים שבהם יוכל ללמד מתודולוגיית TDD (פיתוח מונחה-בדיקות) בצורה אינטואיטיבית יותר.
הרעיון, שלא כמו ב-פיתוח מונחה-בדיקות (TDD), בא לתאר אופן של בקרת איכות, לדוגמה: כאשר מתכנת כותב תוכנה ב-TDD, לפי הקווים המנחים הקלאסיים, הוא יצטרך לכתוב מבחן, אשר ייכשל בכוונה, ב־unit test שיבדוק מקרים מסוימים.
לאחר שסיים לכתוב את המבחן, הוא יתחיל לכתוב את התוכנה עצמה אשר בסופו של דבר תעבור את מבחן בקרת האיכות.
ב-BDD הרעיון הוא פשוט עוד יותר: קודם המתכנת כותב את התוכנית ולאחר מכן כותב את המבחן.
המבחן עצמו לא כתוב בקודים כמו unit test אלא מתאר סיפור: כאשר משתמש מתחבר כבעל תפקיד X ואני לוחץ על Y אז אני צריך לראות Z.
הדבר בא לפשט את תהליך בקרת האיכות בכמה מקרים:
אין צורך להתעסק עם קוד מכונה שלפעמים הופך ללא קריא.
מבחני בקרת האיכות הופכים להיות ברורים הרבה יותר כאשר אלו משפטים בשפת בן אדם.
מנהלי פרויקטים, או כל אדם אשר אינו מבין תכנות, יכולים לכתוב מבחני איכות על סמך אוסף של משפטים מוגדרים מראש
בפיזיקה, פיתוח לפלס למולטיפולים אלקטרוסטטיים הוא פיתוח הנועד לתאר את השפעותיו של קובץ מטענים אלקטרוסטטיים בהתפלגות כלשהי, וממנו ניתן לחשב את הפוטנציאל החשמלי, השדה החשמלי, הכוח החשמלי וכיוצא באלה.
בין פיתוח זה לבין פיתוח לפלס עבור שדה כבידה ישנו דמיון רב, ובאופן כללי כוחו יפה לכל שדה פוטנציאל שהאלמנט הבסיסי שלו מייצר פוטנציאל הדועך כמו , עם השינויים המתאימים.
ערך זה מתמקד בפיתוח לפלס למולטיפולים חשמליים.
שמו של הפיתוח נגזר מכך שהוא הפתרון לבעיית לפלס במרוחק ממערך מטענים אלקטרוסטטיים בהתפלגות כלשהי, שהוא גם הפתרון לבעיית פואסון באזור המרוחק בו כבר אין מטענים.
מניתוח השפעת אלמנטי מטען מורכבים, נובע שלכל סוג של אלמנט טעון חשמלית, הקווים שווי הפוטנציאל בתרשים הדו־ממדי שונים באופיים מקווי הפוטנציאל בכל אחד משאר המקרים.
קיים הבדל בצורת ההתפשטות, ממנה ניתן לגזור את כיוני השדה החשמלי, ובדעיכת צפיפות הקווים, המעידה על דעיכה של ערך הפוטנציאל באותו אזור.
הניתוח המולטיפולי של השפעת מערך מטענים בנקודה רחוקה, מתמקד בעיקר באופי הדעיכה, השונה מאלמנט לאלמנט, בעיקר בהתייחס למערך רציף של מטענים, הסדר המוביל בפיתוח המולטיפולי, הסדר הראשון שלא מתאפס, מלמד על התנהגות הפוטנציאל המרחבי הנוצר.
פעמים רבות, דרך זו של מציאת הפוטנציאל המרחבי, תהיה עדיפה בהרבה על פתרון בעיית לפלס (עם תנאי השפה של האזור בתוכו מתפלגים המטענים), כאשר אנו מעוניינים בפתרון עבור נקודה מרוחקת.
גודל הפוטנציאל החשמלי שיוצר מערך רציף של מטענים אלקטרוסטטיים, שסכומם האלגברי הכולל מתאפס (כמתואר באיור), בנקודה מרוחקת , כאשר התווך הוא ריק, ולכן ערכו של הקבוע הדיאלקטרי במקרה זה הוא , מחושב כך:
יהי אזור מרחבי עם התפלגות המטען .
ללא הגבלת הכלליות נבחר את ראשית הצירים להיות בנקודה כמתואר, כך שהמרחק בין לאלמנט מטען ב- יהיה , המרחק מהראשית ל- יהיה והזווית בין ל- תהיה .
ממילא המרחק בין אלמנט מטען ב- ל- הוא:
ובמצב זה אלמנט פוטנציאל בנקודה , הנוצר מאלמנט מטען באזור , יהיה:
כאשר לעיל השתמשנו בפונקציה היוצרת של פולינומי לז'נדר, עבור .
לאחר סופרפוזיציה מרחבית, הפוטנציאל הכולל בנקודה יהיה הסכום של כל אלמנטי הפוטנציאל, כלומר:
כאשר הוא היעקוביאן השווה ל- בקואורדינטות קרטזיות או ל- בקואורדינטות כדוריות.
עבור מערך מטענים בדיד נוכל להשתמש בפיתוח הרציף כאשר ההתפלגות תהיה התפלגות דלתא כפונקציונל ליניארי עבור פתרון דיסטריבוטיבי.
כלומר, תיאור צפיפות המטען במרחב עם מטען נקודתי ב- יהיה:
עבור מערך מרובה מטענים, כאשר מתאר את מספר המטענים , מתקיים:
מבחינה מעשית נוכל להסתפק בסדר המוביל בפיתוח למולטיפולים חשמליים, כדי לקבל קירוב טוב לביטוי לפוטנציאל בנקודה מרוחקת.
בדרך כלל נתעניין בסדרים הראשונים, שבמקרים רבים מספיקים על מנת לתאר מערכת אלקטרוסטטית ואת השפעותיה במרחב (דהיינו את הפוטנציאל החשמלי וכל הנגזר מכך).
על מנת להקל על הטיפול במערכות מטענים סטטיות מסובכות, הוגדרו ארבעה אובייקטים (מומנטים) המאפיינים את ארבעת הסדרים הראשונים דלעיל: המומנט הראשון נקרא המונופול והוא הגודל הסקלרי , המומנט השני הוא מומנט הדיפול המוגדר להיות הווקטור , המומנט השלישי הוא הקוואדרופול המאופיין על ידי מטריצת מומנט הקוואדרופול
של טנזור סימטרי מסדר שני, והרביעי הוא מומנט האוקטופול שייצוגו בכתיב טנזורי תלת־ממדי (מסדר שלישי) הוא כאשר היא פונקציית הדלתא של קרונקר (להבדיל מהדלתא של דיראק בה עשינו שימוש בחלק הקודם).
על ארבעת אלה ועל תכונותיהם נפרט בהמשך.
נעיר כי ניתן, תחת ההגדרות לעיל, להציג את הביטוי לפוטנציאל החשמלי באופן הבא:
כאשר היא עכבת מטריצת מומנט הקוואדרופול ו- הוא הרכיב ה- של וקטור היחידה בכיוון .
מונופול מייצג חלקיק נקודתי חד-קוטבי שיכול להיות טעון חיובי או שלילי.
יחידות המונופול הן קולון (
הפוטנציאל החשמלי שיוצר חלקיק נקודתי (ביחס לכל סקלת אורך) טעון
ובריק הוא נתון על ידי הנוסחה
בנוסף השדה החשמלי שיצור אותו מטען
וכתוצאה משדה אלקטרוסטטי זה יפעל כוח
שיהיה כוח דחייה אם המטענים
שווי סימן, וכאשר הם מנוגדי סימן כוח זה יהיה כוח משיכה, כך שערכו המתקבל יהיה בסימן שלילי.
באופן דומה ניתן להתייחס לצבר מטענים נקודתיים מרוכזים (באזור המרוחק מנקודת המדידה) שמומנט המונופול שלהם הוא
וממנו נגזרים הפוטנציאל, השדה, הכוח, והאנרגיה האלקטרוסטטיים.
הדיפול כאלמנט מוגדר כשני מטענים נקודתיים שווי ערך ומנוגדי סימן המרוחקים האחד מהשני מרחק המהווה את גודלו של הווקטור
המכוון מהמטען הנקודתי השלילי אל המטען הנקודתי החיובי.
יחידותיו של מומנט הדיפול הן קולון במטר (
הוא ערכו (המוחלט) של כל אחד משני המטענים המרכיבים את הדיפול.
הפוטנציאל שיוצר אלמנט דיפול יחיד במערכת צירים פולרית, כאשר המטען
בנקודה והמטען בנקודה , הוא
, השדה החשמלי באותן קואורדינטות קוטביות הוא
כלומר לשדה החשמלי הנוצר מאלמנט בודד של דיפול
וכל אחד מהם דועך בקצב של
, בניגוד לדעיכת שדה ממונופול הדועך כ-
בקואורדינטות כדוריות נקבל תוצאה דומה, רק שהפעם
כלומר עבור צבר דיפולים המתהווים מהתפלגות מטען נקודתי כלשהי, מומנט הדיפול יהיה-
וניתן לראות את השקילות המתחייבת (על מנת שנוכל לייצג את
בצורה לעיל) להגדרה של מומנט הדיפול, שהרי אם
הוא אינדקס המצביע על כל מטעני
הוא אינדקס הרץ על כל שאר מטעני
הוא אינדקס הרץ על כל מטעני המערך)- אזי כיוון ש-
הקוואדרופול הוא המומנט השלישי בפיתוח למולטיפולים, והוא יכול להיות מיוצג בשני סוגים של אופנים- חד־ממדי (כמו הצגת הדיפול) הנקרא קוואדרופול ליניארי, או דו־ממדי שהוא קוואדרופול קלסי, כמתואר באיור.
עבור שתי תצורות אלו ייווצר, הרחק מהן, פוטנציאל חשמלי שבו הסדר המוביל הוא המולטיפול השלישי.
בקואורדינטות פולריות ניתן לבטא את הפוטנציאל החשמלי הנוצר (בנקודה רחוקה) למשל כתוצאה מאלמנט קוואדרופול ליניארי על ידי-
ואפשר לראות שהפוטנציאל דועך כמו
גם כאן ניתן להכליל למקרה של מערך רציף (בעל אופי של קוואדרופול) עם התפלגות מטען
כך שתיאור הפוטנציאל החשמלי המרחבי במערכת צירים כדורית יהיה-
לעיתים מתייחסים למומנט הקוואדרופול כגודל הסקלרי
המאפיין אותו, על אף שאין זה ייצוגו המדויק.
כיוון שהקוואדרופול הוא טנזור מסדר שני, ניתן לתאר אותו בעזרת מטריצה דו־ממדית של
הם בלתי תלויים, אך כמובן ניתן להצגה גם בכתיב טנזורי כאשר:
ואז פוטנציאל מומנט הקוואדרופול יראה כך-
היא מטריצה חסרת עכבה המאפיינת את מומנט הקוואדרופול ולה
ממילא ניתן לראות כי כאשר נחשב את מינוס הגרדיאנט של הביטוי הנ"ל, נקבל את שלושת רכיביו של השדה החשמלי, בכיוונים
האוקטופול, ההקסטודופול ומולטיפולים מסדרים גבוהים
המומנט הרביעי בפיתוח המולטיפולי הוא של האוקטופול.
לאוקטופול לרוב יהיה מבנה מורכב משל הקוואדרופול, וניתן לייצגו בכמה תצורות על ידי מערך סופי של מטענים נקודתיים.
הדרך הקלאסית ליצור פוטנציאל המתנהג ודועך כמו הסדר הרביעי בפיתוח למולטיפולים היא על ידי שני קוואדרופולים האחד מול השני כאשר באחד מהם מחליפים בין המטענים החיוביים והשליליים.
מומנט האוקטופול יכול להיות מיוצג על ידי מטריצה תלת־ממדית מסדר שלישי (מטריצה שממדיה הם ), או על ידי טנזור מסדר שלישי עם רכיבים.
יחידותיו של מומנט האוקטופול הן
לפעמים נרצה להתכנס לרמת דיוק גבוהה בחישוב הפוטנציאל החשמלי המרחבי, או שאחרת נקבל תוצאה טריוויאלית, ולכן נצטרך לחשב את הסדר הרביעי בפיתוח לפוטנציאל.
במצב כזה ניקח בחשבון את הביטוי-
ונציג אותו בצורה נוחה על ידי:
כך שסדר האוקטופול בפיתוח המולטיפולי לפוטנציאל הוא פשוט-
ובהתאם לפיתוח מתקבל פוטנציאל חשמלי הדועך כמו
ולכן השדה החשמלי ידעך כמו
הסימטריה הנ"ל אינה נשמרת במובן שלא ניתן למשל ליצור אלמנט הקסטודופול (אלמנט עם ) כקודקודיו של טסרקט (גוף במרחב ארבע-ממדי המהווה היפרקובייה מממד 4) במרחב תלת־ממדי (זאת כיוון שבמרחב כזה ניתן לתאר בסך הכל גאומטריה של ממד אפס, חד־ממד, דו־ממד ותלת־ממד).
כתוצאה מכך, תיאור של מומנט כאלמנט נעשה מסובך ככל שמתקדמים לסדרים הגבוהים (שהולכים ונעשים זניחים, בקצב דעיכה של
כאשר הוא סדר המולטיפול והוא שווה ל- כאשר מדובר במונופול), למשל כמו ההקסטודופול (המיוחס לסדר החמישי בפיתוח המולטיפולי ולו טנזור רב ממדי (מסדר רביעי) עם רכיבים, ודעיכת פוטנציאל כמו ושדה כ- ).
פיתויו של ישו הוא אירוע בחיי ישו, המתואר בשלוש מבשורות הברית החדשה.
על פי המתואר, לאחר הטבלתו של ישו בנהר הירדן על ידי יוחנן המטביל, פנה ישו בעקבות רוח הקודש אל המדבר, שם הוא צם ארבעים יום וארבעים לילה.
במהלך תקופה זו או לאחריה ניסה השטן לפתות אותו כמה פעמים, אך ישו עמד בכל הניסיונות.
לאחר מכן פנה השטן מעליו וישו הלך לגליל.
הבשורה על-פי מרקוס מזכירה את האירוע במשפט אחד: .
לעומתה, הבשורה על-פי לוקאס והבשורה על-פי מתי מפרטות את ההתרחשות באריכות וכוללות את הדו-שיח שהתנהל בין ישו לשטן.
הבשורה הרביעית, הבשורה על-פי יוחנן, אינה מזכירה את האירוע כלל.
הרכב זה של תיאורים מעלה את הסברה שמקור הסיפור הוא במסמך ה-Q.
על פי המסורת הנוצרית התקיימו המפגש בין ישו לשטן והפיתויים הראשון והשלישי על הר קרנטל, שנמצא מערבית ליריחו, ושם נבנה מנזר קרנטל שמקור שמו בארבעים ימי הצום (המספר 40 בלטינית הוא Quadraginta).
הפיתוי השני התרחש לפי המסורת על הר הבית, במקדש עצמו, או בפינה הדרום-מזרחית של ההר.
שלוש הבשורות מספרות על כך שרוח הקודש, שנגלתה אל ישו בזמן טבילתו, הובילה אותו אל המדבר.
מרקוס ולוקס מספרים על כך שהניסיונות היו במהלך ארבעים הימים, ואילו מתי ממקם אותם בתום הימים.
על פי לוקס ומתי, בימים אלה ישו לא אכל, בעוד על פי מרקוס, "המלאכים שרתוהו", אמירה המתפרשת בהיבט קיומי ותזונתי.
בעוד מרקוס אינו מפרט, מתי ולוקס מונים שלושה ניסיונות שבהם ניסה השטן לפתות את ישו:
בניסיון הראשון אומר לו השטן שאם הוא אכן בן האלוהים שיהפוך את אבני המקום ללחם, על מנת לשבור את רעבונו.
על כך עונה ישו בציטוט מחומש דברים .
בניסיון השני הביא אותו השטן לפינת גג בית המקדש והתגרה בו באומרו שאם הוא אכן בן האלוהים, שישליך עצמו למטה בלי לחשוש מנזק כיוון שאלוהים הבטיח לשמרו בפסוקים ו.
בניסיון השלישי העלה אותו על השטן אל מקום גבוה, הראה לו את כל ממלכות האדם ואת עושרן ואמר לו שיתן לו את כל אלה אם ישתחווה לו.
על כך ענה לו ישו , אמירה שמצטטת גם היא את האמור בחומש דברים.
לאחר מכן עזבו השטן ועל פי מתי נגשו המלאכים לשרת אותו.
בבשורה על פי לוקס סדר הניסיונות השני והשלישי הפוך.
על פי שלוש הבשורות, עלה ישו לאחר מכן לגליל והחל את תקופת כהונתו.
בבשורה על פי לוקס נאמר שהשטן "סר מעליו עד לעת מועד", וייתכן שהדבר מתקשר לאפיזודה הבאה המתוארת אצל לוקס, בה מאיימים תושבי העיר נצרת להשליכו אל מותו ממקום גבוה.
פרשני הברית החדשה דנו בשאלה האם הסיפור הוא תיאור של אירוע מציאותי וממשי שאכן קרה, או שהוא משל ודוגמה על מנת להביע רעיון.
הפרשנות הקתולית המסורתית טוענת שאכן היה זה אירוע ממשי, עם התגלות פיזית של השטן לפני ישו ונוכחות שלהם במקומות המוזכרים.
עם זאת, בספרו מכלול התאולוגיה דן תומאס אקווינס בשאלה זו ומסביר שלדוגמה בניסיון על ההר, ישו לא ראה במו עיניו את כל ממלכות האדם ואת עושרן, אלא שהשטן תיאר לו אותם בדבריו.
מכאן משתמע שלא כל ביטוי פיזי שמוזכר בסיפור אכן קרה בפועל.
כמו כן מצביע אקווינס על כך ששלושת הניסיונות מכוונים כנגד שלושה משבעת החטאים: הניסיון הראשון כנגד גרגרנות, השני כנגד חמדנות והשלישי כנגד גאווה.
הפרשנים עומדים גם על ההבדל שבין פיתוי לבין ניסיון, כאשר הראשון הוא במטרה להחטיא את האדם והשני הוא במטרה לבחון אותו.
הלקח מהסיפור למאמינים הוא שעליהם ללכת בעקבות ישו ולעמוד בפיתויי העולם הזה ובנסיונותיו.
המעשה כולו מסופר תוך שמירה על קשר הדוק לתנ"ך, כלומר הברית הישנה, שאותה נועדה הברית החדשה לתקן.
מוטיב הניסיון הוא מוטיב חוזר בתנ"ך ומהווה אבן דרך ביחסים שבין אלוהים ובחיריו: אדם הראשון, אברהם, משה, עם ישראל ואיוב.
כל תשובותיו של ישו לשטן הן ציטוטים מהתנ"ך והן מחזקות את הקשר הזה.
עיקרו של הסיפור נועד להראות שבניגוד לניסיונות התנ"כיים שלא כולם עמדו בהם, ישו כמתקן החטא הקדמון ושאר חטאי האדם, מצליח לעמוד בניסיונות.
כמו כן, בני ישראל שנלקחו למדבר לארבעים שנה כדי לנסותם לא עמדו בניסיונות, בעוד ישו נלקח לאותו מספר סמלי של ימים ועמד בפיתויו.
ניתן לראות את הניסיון הראשון, שעניינו אכילה, כתיקון חטא אדם הראשון שאכל מעץ הדעת ולא שמר על מוצא פיו של אלוהים.
הסירוב לניסיון ההשתחוות לשטן הוא תיקון לחטא העגל, העוון החמור ביותר של עם ישראל, שהיווה מעין חזרה על חטא אדם הראשון.
הניסיון שעניינו ניסוי אלוהים הוא בהקשר למאורע שבו בני ישראל ביקשו מים וננזפו על ידי משה לבל ינסו את אלוהים.
כמו כן, מוזכר אירוע זה בתוכחתו של משה בחומש דברים.
בנוסף, צום ארבעים הימים מהווה אף הוא מוטיב תנכ"י, המופיע כאשר משה עלה להר סיני לקבל את התורה, וכאשר אליהו ברח למדבר.
כך גם מוטיב המלאכים ששירתוהו, בגרסת מרקוס, מזכיר את המלאך המעניק מזון לאליהו במדבר.
פיתוח שמיעה הוא תהליך לימודי אשר במהלכו מוזיקאים לומדים לזהות, אך ורק באמצעות השמיעה, גבהי צליל, מרווחים, מלודיות, אקורדים, מקצבים, ומרכיבים בסיסיים מוזיקליים אחרים.
יישום מיומנות זו מקביל לפעולת הכתיבה בזמן הכתבה במסגרת השימוש בשפה כתובה ומדוברת, ומשמש כפעולה ההפוכה לפעולה של קריאת תווים מהדף.
פיתוח השמיעה הוא מרכיב מרכזי וחיוני במסגרת תהליך ההכשרה המוזיקלית.
זיהוי גובה צליל באופן יחסי
זיהוי יחסי של גובה צליל הוא היכולת לגלות באופן שמיעתי מהם התפקידים או הפונקציות שממלאים צלילים בודדים במסגרת ההקשר של טוניקה מבוססת.
לאחר שהתקיים ביסוס של הטוניקה, כל גובה צליל שיופיע לאחר מכן ימלא תפקיד כלשהו במסגרת הסולם, גם ללא קשר ישיר לצלילים הנלווים אליו.
לדוגמה, ברגע שביססנו את הצליל סול כטוניקה, המאזינים יוכלו לזהות שהצליל רה מהווה את הדרגה החמישית לצליל סול.
לשם כך, אין צורך להתייחס אל צלילים אחרים המנוגנים באותו הזמן עם הצליל רה.
מוזיקאים רבים משתמשים בזיהוי יחסי של גבהי צליל על מנת לזהות, להבין ולהעריך את המשמעויות של צלילים במסגרת הסולם.
לטובת המטרות האלה, החלפת שמות הצלילים במספרי דרגות (במספרים 1–7), או לחלופין הזזה של שמות הצלילים ('דו', 'רה', 'מי') מגבהי הצליל האבסולוטים המקובלים שלהם, יכולים להיות מועילים למדי.
במהלך השימוש במערכות כאלה, גבהי צליל בעלי תפקיד זהה (הטוניקה או הדרגה הראשונה בסולם, לדוגמה), יקושרו אחד אל השני באמצעות תווית זהה (לדוגמה, דרגה מספר 1 או 'דו').
זיהוי גבהי־צליל באופן יחסי נבדל מזיהוי אבסולוטי, המבוסס על סולפג' בו התווית 'דו' היא קבועה.
זיהוי יחסי של גובה צליל מדגיש את התפקידים והמשמעויות בהתייחס אל הטוניקה, ובזיהוי אבסולוטי של שמות הצלילים, השמות אינם משתנים בהתאם להקשר הטונאלי.
בסולפג' עם 'דו' קבוע (שנעשה בו שימוש רחב בקונסרבטוריונים בפריז, מדריד, רומא, ובארה"ב: בג'וליארד ומכון קרטיס), סימני הסולפג' אינם מייצגים את דרגות ביחס אל הטוניקה, אלא גבהי צליל ממשיים.
במערכת המבוססת על 'דו' נייד, סימני הסולפג' וגבהי הצלילים אמנם מתואמים בדר"כ באותו אופן כמו במערכת המנוגדת, אך אין שום דרישה מחייבת שהמוזיקאים יקשרו את סימני הסולפג' עם גבהי הצליל הממשיים.
מוזיקאים רבים משתמשים בדרך כלל בתוויות הצלילים על מנת לבטא את גבהי הצלילים הממשיים, אך מזהים אותם באופן שכלי באמצעות חישוב המרווחים ביניהם וביחס לטוניקה הנתונה.
היתרון המרכזי של זיהוי גובה הצליל באופן יחסי הוא קיומה כמות לא מבוטלת של מוזיקה טונאלית, ולכן טכניקה זו היא שימושית ביותר וניתן ליישמה לעיתים קרובות.
עם זאת, יש לשיטה זו מספר חסרונות.
ביצירה מוזיקלית שמתקיימת בה עמימות טונאלית, או במוזיקה א־טונאלית, לא מסופקת המסגרת הנדרשת לזיהוי יחסי של גבהי־צליל.
בנוסף, כאשר מתקיימים שינויי סולם במוזיקה טונאלית, התלמיד צריך לשים לב לשינוי כאשר הוא מתרחש, ולדעת לזהות את גבהי הצליל ביחס אל הטוניקה החדשה.
פעולה זו דורשת מיומנות גבוהה, מעין ניתוח מוזיקלי בזמן אמת במהלך האזנה, ולעיתים צפייה מראש של מה שעתיד להתרחש.
מהסיבה הזו, זיהוי גבהי־צליל באופן יחסי הופכת לפעולה מסובכת ומסורבלת במהלך האזנה ליצירה עם מודולציות רבות.
היכולת לזהות מרווחים מהווה מיומנות שימושית למוזיקאים.
על מנת לזהות באמצעות השמיעה מהם התווים במלודיה, חייב המוזיקאי שתהיה לו יכולת מסוימת לזיהוי מרווחים.
חלק מהמורים מפתחים יכולת לזיהוי מרווחים אצל תלמידיהם על ידי קישור אסוציאטיבי של כל אחד מהמרווחים אל הצלילים הראשונים במספר שירים ידועים.
שיטה זו שנויה במחלוקת בקרב המורים לפיתוח שמיעה.
לדעת מתנגדי השיטה, ההיעזרות בדוגמאות משירים מוכרים היא שימושית באופן מוגבל מפני שהשיטה ניתנת ליישום רק בהקשרים טונאלים זהים לאלה שבדוגמאות.
כלומר, כשהמרווחים מורכבים מאותן דרגות בסולם.
בנוסף, קיימות שיטות שונות (סולפג', סארגם, ושירה מהדף באמצעות מספרי דרגות) המצמידות הברות מסוימות אל כל אחד מהתווים בסולם.
השיטה נחשבת למועילה, בין היתר, מפני שהיא מקלה על התלמיד לשמוע כיצד אותו מרווח נשמע בהקשרים סולמיים שונים, למשל כאשר מרווח זהה יוצא מדרגות שונות בסולם.
בנוסף ליכולת לזהות מלודיה, נדרשת היכולת לזהות את המבנים ההרמונים שתומכים בה.
לשם כך, מוזיקאים מתאמנים לעיתים קרובות בזיהוי שמיעתי של סוגי אקורדים שונים וההיפוכים שלהם.
ישנן שתי צורות לתרגול השמיעה ההרמונית.
הצורה הראשונה היא זיהוי האקורדים והיפוכיהם באופן המנותק מהקשר, המדגישה את היכולת לזהות את הצבע הצלילי הייחודי לכל סוג אקורד.
הצורה השנייה היא זיהוי של מהלכים הרמוניים, המדגישה את היכולת לזהות את האופנים שבהם האקורדים השונים מתחברים אחד אל השני במסגרת ההקשר של יצירה מוזיקלית ממשית.
התהליך דומה לפיתוח שמיעה המבוסס על שנים־עשר צלילים, אך כולל כמות גדולה יותר של מרווחים שיש להבחין ביניהם.
ההיבטים השונים של פיתוח שמיעה מיקרוטונאלית מפורטים בספר "החוויה ההרמונית" מאת ו.א.
הספר כולל תרגילי שירת תווים מהדף, בהם נדרש התלמיד לשיר מעל לנקודת־עוגב, ולשיר מרווחים מיקרוטונאלים באינטונציה מדויקת.
ישנן גם תוכנות מחשב המיועדות לפיתוח שמיעה מיקרוטונאלית ותוכנות המסייעות בביצוע של מוזיקה מיקרוטונאלית.
גרו שטליג מהאקדמיה הנורווגית למוזיקה פיתח את התוכנה Micropallete המיועדת לפיתוח שמיעה מיקרוטונאלית של צלילים, מרווחים ואקורדים.
ארון האנט פיתח ב-Hi Pi instruments את התוכנה Xentrone, המיועדת גם היא לפיתוח שמיעה מן הסוג הזה.
דרך אחת שבה מתאמנים מוזיקאים בזיהוי תבניות קצב מורכבות היא שבירתן לתת־תבניות קטנות הניתנות לזיהוי ביתר קלות.
לדוגמה, ניתן תחילה ללמוד את כל הקומבינציות האפשריות של ארבע שמיניות וארבע הפסקות באורך שמינית, ולאחר מכן לחבר אותן יחד לכדי תבניות ארוכות יותר.
דרך נוספת לאמן את מיומנות הקצב היא הסתמכות על זיכרון שריר, או ללמד את אחד השרירים בגוף מקצב מסוים.
ניתן להתחיל בתיפוף מקצב באמצעות אחת הידיים או הרגליים בנפרד, או לשיר אותו באמצעות הברה כלשהי (למשל 'טה').
בשלב מתקדם יותר אפשר לשמור על נגינה קבועה של מקצב מסוים ברגל, ביד או בפה, ובו־זמנית להשמיע מקצב שונה באיבר אחר, ובצורה הזו להרכיב תבנית קצב המורכבת משני מקצבים חופפים.
מטרונום עשוי להיות שימושי בשמירה על מפעם (Tempo - מהירות הקצב) קבוע ומדויק בזמן תהליכי האימון.
לכל כלי נגינה ישנה איכות צליל מסוימת האופיינית לו, ולרוב אינה תלויה בגובה הצליל או הדינמיקה שבה מנגנים.
לחלק מכלי הנגינה יש יותר מגוון אחד.
למשל פריטה על מיתרי הכינור עם האצבעות מפיקה גוון שונה לחלוטין מנגינה על המיתרים באמצעות הקשת.
ניתן ליישם טכניקות ידניות שונות או טכניקות אמבושיור על חלק מכלי הנגינה על מנת להפיק את אותו גובה הצליל בגוונים מרובים.
לעיתים גוון הצליל הוא חלק בלתי נפרד מהמלודיה או היצירה המוזיקלית, למשל במוזיקת שאקוהאצ'י.
בהקשרים אלה, אימון לזיהוי גובה־צליל לא יהיה מספיק לזיהוי שמיעתי של המוזיקה במלואה.
היכולת לזהות ולהבחין בין גוני הצליל השונים היא מיומנות מוזיקלית חשובה, וניתן לרכוש ולחזק אותה באמצעות אימון.
מורים למוזיקה לרוב ממליצים לתלמידיהם לבצע שעתוק (טרנסקריפציה) של מוזיקה מוקלטת כדרך לתרגל את כלל מיומנויות השמיעה שהוזכרו למעל: מלודיה, הרמוניה וקצב.
מורים רבים משתמשים בתרגיל פשוט יותר של "הכתבה".
בהכתבה המורים מנגנים לתלמידיהם חומר מוזיקלי קצר (מלודי, הרמוני או שניהם יחד), והתלמידים מקשיבים וכותבים אותם על דף תווים.
תוכנות מחשב לתרגול מיומנויות שמיעה
לשם זיהוי והפקה מדויקים של מרווחים, סולמות, אקורדים, מקצבים, ואלמנטים מוזיקליים נוספים, קיים צורך חיוני בכמות רבה של אימון המבוסס על תרגול יומיומי.
תרגול שכזה דורש בין היתר גם בחינות שמחוץ לכיתת הלימוד, ולשמן דרוש שותף המחזיק בידע הנחוץ על מנת לנגן באוזני התלמיד את המקטעים המוזיקליים, ולהעריך את תשובותיו.
תוכנות מקצועיות לתאוריה מוזיקלית עשויות לשחרר את התלמיד מן הצורך בשותף, ומאמנות את המשתמש ועוקבת אחרי אחוזי הצלחתו.
קונסרבטוריונים ואקדמיות למוזיקה רוכשים לעיתים קרובות רישיונות לתוכנות מסחריות עבור תלמידיהם, למשל: Meludia, EarMaster, Auralia ועוד.
באופן הזה, יכולים המוסדות לעקוב אחרי ההישגים של תלמידיהם באמצעות המחשב.
קיימות גם תוכנות חינמיות רבות, ביניהן תוכנות מקוונות ותוכנות הניתנות להורדה למחשב (למשל GNU Solfege), ולרוב הן מספקות את אותם שירותים כמו התוכנות בתשלום.
רוב התוכנות לפיתוח שמיעה מבוססות על MIDI, ומספקות למשתמש הדמיה של גוני צליל מכלי נגינה שונים, ואף מאפשרות קבלת קלט ממקלדת אלקטרונית.
התוכנה Sebastian היא יישום חוצה־פלטפורמות המאפשר שימוש במקלדת MIDI ומגביר בהדרגה את רמת הקושי.
התוכנה TrainEar שימושית במיוחד לקישור אסוציאטיבי של מרווחים עם שירים.
אפליקציות מובייל לפיתוח שמיעה זמינות לכל בחנויות האפליקציות: ל־App Store ול־Google Play יש כמה אפליקציות לiOS ולאנדרואיד בהתאמה: ביניהן Piano Ear Training ,Sharp Ear ו־Better Ears.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עבר הכוח הימי של ישראל שינוי משמעותי.
ערך זה מתמקד בפיתוח כלי השיט המרכזיים בלבד, סטי"לים סער 5, סער 4.5 וצוללות "דולפין", ובמסוקים הימיים.
מעגלי התפתחות של חיל הים הישראלי
המעגל הראשון: ממלחמת העצמאות ועד שנות ה-60
בשלהי תקופה זו הופיעו הסטי"לים הסובייטיים בזירה הימית שמול ישראל; הכוח הימי של ישראל נשען על כלי-לחימה מעטים ואקלקטיים, ותפישת הביטחון שהנחתה את הזירה הימית התבססה בעיקר על כוחו של חיל האוויר.
חיל הים שימש בפועל כמשמר חופים.
בין השנים 1949–1967 – במשך 19 שנים, ניהל חיל-הים פעילות מבצעית מועטה והלחימה שביצע מעבר לקווי האויב הייתה צנועה ונטולת כוח הכרעה.
בתקופה זו התרחשו שלוש מלחמות של ישראל – מלחמת ששת הימים; מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
במהלך תקופה זו גיבשה ישראל תפישת מלחמה חדשה, שהתבססה על כוח-הכרעה עצמאי בים, בלא תלות בחיל האוויר.
הוברר שהכוח האווירי לא יוכל עוד למנוע תקיפת ישראל בים ומן הים, ולא יוכל להבטיח ריבונות בזירה הימית.
הזירה הימית הפכה לזירת-לחימה עצמאית, שנועדה לתת מענה מבצעי עצמאי – ימי בעיקרו – אשר תוכנן להתבסס בעיקר על סטי"לים ועל מעט צוללות ולוחמה זעירה.
מלחמת ששת הימים, שבה עדיין התבסס חיל הים על כלים מן המעגל הראשון ועל שייטת 13 – הסתיימה בכישלון גמור של חיל הים.
אף שניתנה לחיל הזדמנות גדולה (הוא פעל על 5 יעדים בסוריה ובמצרים) – לא הושגה בה שום תוצאה.
הכישלון לא היה נעוץ בַּעוּבְדָה שטרם עמדו לרשות החיל הסטי"לים שבבנייה.
בתקופה זו נבנו 12 סטי"לים בצרפת.
אחרי 1967 גם הוקמה זירת ים סוף, ולשם כך נבנו 6 סטי"לים (ישראליים) נוספים (דגם סער 4), כמעט כפולים בגודלם מהצרפתיים (סער 2 וסער 3).
מלחמת ההתשה הניבה בחיל הים מבצעים רבים ומוצלחים, רובם של שייטת 13, אשר ביצעה בתקופה זו כ-80 פעולות מעבר לקווי האויב; אלה סללו את הדרך לחיל-הים בשלושה מישורים:
הם הציבו את החיל (לראשונה מאז מלחמת העצמאות) על המפה המבצעית של צה"ל.
הושב הביטחון ביכולת המבצעית של לוחמי חיל הים ונרכש אמון המטכ"ל במפקדיו.
נסללה הדרך לחיל-הים לפעול עצמאית בכל זירות הלחימה.
במלחמת יום הכיפורים השיג חיל הים ניצחון מוחץ בשתי זירות הלחימה - הים התיכון וים סוף.
הסיבות המרכזיות להצלחת חיל הים היו:
העברת המלחמה לחופי האויב ומול מעגניו בשתי הזירות מיד עם פרוץ המלחמה; מעבר מיידי מהיערכות ואסטרטגיה מגננתית להתקפית.
ניהול, פיקוד וביצוע מקצועיים ונחושים בכל רמות הפיקוד; הכוחות הימיים הסתערו על האויב מבלי להסתמך על סיוע אווירי.
הכנה והיערכות יסודיים: תורת הלחימה (תו"ל) הטקטית שגובשה לפני המלחמה ועל-פיה אומנו הכוחות הוכיחה עצמה כנכונה ומוצדקת;
שילוב מושכל ומובנה בין התו"ל, האמל"ח, המיומנות ורוח הלחימה.
לראשונה בתולדותיו עמד לרשות חיל-הים – לפחות בזירת הים התיכון - סד"כ חדיש, המצויד במיטב המערכות המתקדמות ביותר בזירה הימית, ובכמות סבירה.
כל זאת למרות המגבלות, דלהלן:
מערכת-הלחימה המרכזית (הסטי"לים) טרם נוסתה על ידי צה"ל בקרב, בעוד שהמצרים כבר צברו ניסיון ופגעו ב"אח"י אילת" ובסירת הדיג "אורית".
כלל מערך כלי-השיט של חיל הים היה עדיין נחות כמותית בהשוואה למצרים וסוריה והתנהל ביחס של 1:3. סטי"לים: 14:23; צוללות: 0:12.
בכל מהלך הלחימה בזירת ים סוף (זי"ס), הנחיתות הכמותית והטכנולוגית של כוחות חיל-הים ביחס לאויב בזירה זו הייתה גדולה מאוד.
לא היו כלי- תקיפה ייעודיים שנועדו ללחימה התקפית.
יחסי הכוחות בזי"ס היו נחותים (גם בהשוואה לסדר הכוחות (סד"כ) של חיל הים במלחמת ששת הימים) וכוחות האוויר והקרקע בזירה זו גם הם היו מועטים.
הזירה השתרעה על-פני חזית של 350 ק"מ; היא הותקפה מסיבית במגמת כיבוש כשהיא רחוקה, מבודדת, מדברית ונצורה.
עם כל זאת, הזירה הימית היא הגזרה היחידה שבה השיג צה"ל במלחמת יום הכיפורים ניצחון מוחץ; ואלו תוצאותיה:
נמנעה חזית נוספת מצד הים התיכון, שיכלה לשבש את הגיוס ולפגוע בעורף וכן למנוע את הסחר והאספקה דרך הים לישראל.
לציי ערב אַבְדָה כמות ניכרת של כלי-שיט (44) בשתי הזירות ולתשתית הנמלים והחוף נגרמו נזקים מובהקים.
הוסר האיום מעל שארם א-שייח' והמְצָרים בסביבתה ונוצרה אופציה (שלא מומשה) להנחתת אוגדת שריון בדרום-מערב המפרץ, כחלופה לצליחת תעלת סואץ.
יתרון זה הושג כתוצאה מחדירות של שייטת 13 לתוך מעגן ע'רדקה המבוצר בצפיפות;
הושג חופש-פעולה ושיט במפרץ סואץ ובמפרץ אילת, ובזירת הים התיכון - גם הרחק מטֽוָוחֵי-הפעולה של חיל האוויר.
הציים הערביים הסתגרו בחופיהם ובנמליהם וכתוצאה מכך, 200 אוניות נעו בים התיכון כבשגרה אל נמלי ישראל ומהם – הובילו נפט, נשק וסחורות, ללא הגבלה.
הנפט המשיך לזרום ממפרץ סואץ לאילת מיד לאחר המלחמה, מאידך, הוא נשלל מהמצרים שמיקשו את מצר הכניסה למפרץ סואץ.
המעגל השלישי: הזירה הימית שלאחר 1973 - גידול ניכר באיום הימי
הזירה הימית שלאחר מלחמת יום הכיפורים (בעיקר בסוף שנות ה-70 עם חתימת הסכם השלום עם מצרים) השתנתה באופן ניכר והאיומים מצד הים התעצמו באופן משמעותי.
סד"כ האויב הימי גדל בשיעור מסיבי וחל בו שיפור ניכר ברמת הטכנולוגיה וההיערכות בחופיו.
כתוצאה מהתבוסה שנחלו הציים המצרי והסורי במלחמה החלו הם וציים ערביים אחרים ברכש מואץ של אמצעים ימיים חדשים שהתפתחו בזירה העולמית ונעשו זמינים לערבים.
בעקבות המלחמה חל גידול מסיבי - בעשרות אחוזים - בכלי הסד"כ העיקריים (סטי"לים, צוללות ומסוקים ימיים) של האויב הימי: כל הציים הערביים עברו מודרניזציה, והצטיידו בכלי-שיט ובמערכות מערביות חדישות:
נקלטו טילים ארוכי-טווח (70 - 300 ק"מ) מסוגים שונים שהותאמו לזירה הימית.
הופיעו תשעה סוגי ראש-קרב (רש"ק) חדישים שנועדו לשיגור מהים, מהאוויר ומהחוף - זאת במקום סוג אחד בלבד שהופעל נגד חיל הים הישראלי במלחמת יום הכיפורים.
בטילים אלה שופרה יכולת הפגיעה הנקודתית וגדלה עצמת הרש"ק; רוב הטילים הללו סופקו על ידי מקורות מערביים (צרפתיים, איטלקיים, אמריקאיים, נורווגיים ועוד).
הוקמו פיקודים חופיים (בסוריה, במצרים ובלוב), המבוססים על טילי חוף-ים, מסוקים ימיים ותותחים מבוקרי מכ"ם.
הוקמו מערכי שליטה, תצפית ובקרת-אש צפופים שנועדו לכסות טווחים גדולים, והם היו ערוכים לביצוע ירי כנגד מטרות בים הרחק אל מעבר לאופק.
ב-1979, עם נסיגת צה"ל מסיני, הצטמק העומק האסטרטגי של ישראל ומאידך, שיט ישראלי – לרבות ספינות חיל הים - החל לראשונה לעבור בתעלת סואץ.
אף שתעלת-סואץ נפתחה לשיט ישראלי, לא היה ביטחון שמצב זה יתקיים בעת מלחמה או בשינויים פוליטיים פנימיים במשטר המצרי (כגון בעת עליית ממשלת "האחים המוסלמים" לשלטון, או עקב מעבר של ספינות מלחמה איראניות בתעלת סואץ בדרכן לסוריה).
בעשור השנים שבין 1970–1979 התפתח טרור ימי שפגע הן באוכלוסייה (פיגוע כביש החוף, שעל-פי מספר האבדות היה הכבד מכל פיגועי העבר), הן בנתיבי התחבורה בים (המכלית "קוראל סי") והן בחוף.
טרור זה גם היווה איום נגד גורמי תשתית בישראל, כמו נמלים ותחנות כוח.
ב-1979, לאחר כישלון ישראל לאורך עשור שנים לבלום פיגועים אלה, שינה חיל הים את מדיניות הלחימה במחבלים החודרים מהים והוסרה רשת התצפיות (58) שנפרסה לאורך החוף והוחלפה בפעילות התקפית יוזמת ולא מגיבה באמצעי תגמול.
התפיסה החדשה התבססה על רציפות, הפתעה, וגיוון סוגי הפעילות היזומה.
בדרך זו הצליח חיל הים לחסל את בעיית החדירה מהים עד עצם היום הזה.
ואכן, מאז ראשית 1979 ועד היום גזרת החוף הפכה לגזרה היחידה שבה תופעת הטרור מוגרה לגמרי ולאורך זמן.
במלחמת שלום הגליל סייע חיל הים לכוחות היבשה בהנחתת אש וכוחות בחופי לבנון, זאת במסגרת המערכה הכללית להרס תשתית המחבלים בלבנון; במערכה זו הופעל הסיוע הגדול ביותר שניתן לכוחות היבשה מצד הים בכל תולדות צה"ל.
בשתי המערכות הללו - בבלימת הטרור מהים ובמלחמת "שלום הגליל" - השתמש חיל הים בעיקר באותם סוגי כלים ומערכות שעמדו לרשותו מאז 1973. בשתי מערכות לחימה אלה השיג חיל הים הצלחה מלאה מבלי שנגרמה לו אף אבדה בנפש או בכלי-שיט.
היו אלה אמנם אותם הכלים שהיו לרשות החיל במלחמת יום הכיפורים, אך מדיניות הלחימה והפעלת הכוחות הייתה שונה.
בשנות ה-90 התגבר משמעותית איום טילי קרקע-קרקע (טק"ק) על ישראל.
טילים אלה משוחררים מכבלי מזג-אוויר, חשיכה ונ"מ, והם פגעו בנמלי-הים ואיימו גם על נמלי התעופה; חיל הים הביא איום זה בחשבון כבר בראשית 1979 כשהחל לגבש את תפישת הסד"כ ולאפיין את כליו העתידיים.
תפישת המלחמה הימית של ישראל לאחר 1973
בשנים שלאחר 1973 החליט חיל-הים לאמץ תפישת לחימה חדשה.
עקב כך הוחלט לבנות סד"כ המורכב מ-18 סטי"לי סנפירית קטנים (100 טון) ומהירים מדגם "זיוונית", הנעים על מגלשיים.
ספינות אלה נועדו להיות כלֵי ההכרעה העיקריים בלחימת השטח של חיל הים.
לכוח הסנפיריות הוחלט להוסיף 6 "סטי"לי סיור" (בדחי של כ-800 טון) דגם "אירית" שכונו "סער 5".
הצוות הקטן שאמור היה לאייש את ספינת ה"זיוונית", המהירות הגבוהה והיציבות, שהוצגו כטובים, מחיר הרכישה וההפעלה שהוערך כנמוך, שבו את לב מפקדי החיל, האלופים בנימין תלם ומיכאל ברקאי.
החוזה לבנייתן באמצעות חברת נורת'רופ גראמן נחתם (בדצמבר 1977) - שנה שלמה קודם שיצא בחיל הים האפיון של כלי-שיט זה (דצמבר 1978) שנכתב על ידי רמ"ח אמל"ח, אל"ם אלי רהב.
בנייתן של שתי הספינות מדגם "זיוונית" הושלמה במהלך כהונתו של אלוף זאב אלמוג כמפקד חיל הים, אשר מלכתחילה התנגד בתוקף לבנייתן מבלי לבדוק את התאמתן לצורכי החיל.
אלמוג הגיש ב-13 באוגוסט 1978 למפקד החיל ברקאי ולרמטכ"ל גור חוות-דעת מקצועית ומנומקת שנכתבה על ידי קצין צי אמריקני אשר ביצע את ניסויי הקבלה לדגמי סנפירית שנרכשו בצי האמריקני קודם לדגם ה"זיוונית".
על רקע נתונים אלה המליץ האלוף אלמוג לבטל את תוכנית ההצטיידות ב-16 ספינות ה"זיוונית" הנוספות שהרמטכ"ל גור ושר הביטחון פרס אישרו, והציע לנסות ולמכור את שתי הספינות שכבר נבנו.
ניסיון המכירה לא צלח ובסופו של דבר, בתקופתו של האלוף מיכה רם, הושלכו ה"זיווניות" למגרש הגרוטאות.
1979 - שנת מפנה בהתפתחות חיל הים
ב-1979 נחתם הסכם השלום עם מצרים, שאִפשר לראשונה לכלי-שיט של חיל הים לשוט בתעלת סואץ.
בצד הסכם השלום הופיע הצורך המיידי של חיל הים לפתור שלוש בעיות מרכזיות: העיקרית שבהן – פתיחת "המעגל השלישי", כלומר בניית סדר כוחות חדש, שיתבסס על כלים שיהיו מותאמים לטפל באיומים שהתפתחו בזירה הימית ואשר ישַנו את פני חיל הים בדור הבא.
בשנה זו נוספו גם שתי בעיות בוערות – הראשונה, פינוי בסיסי צה"ל מסיני ובכללם בסיסי חיל הים והכלים שפעלו בהם במשך 15 שנים.
פינוי הבסיסים היה כפוף ללוח זמנים מדיני קשיח (עד אפריל 1982), ונוכח הצורך להיערך ולהתבסס בשטח החדש/ישן בתוך ישראל.
הבעיה השנייה הייתה בעיית הפיגועים החבלניים מן הים שהפכו לבלתי נסבלים ותבעו פתרון לאלתר.
שתי הבעיות "הבוערות" הללו איימו למלא את הזמן כך שלא ניתן יהיה לטפל במטרה העיקרית – בניין הסד"כ.
מפקד חיל הים, אלוף זאב אלמוג, שהחל זה עתה את כהונתו, החליט כי יש לטפל בו-זמנית בשלוש הבעיות הללו במקביל, במגמה למַנף את ההצלחה בטיפול בבעיות "הבוערות" כדי לרכוש את אמון הרשויות הממונות, שבסמכותן לאשר את בניין הסד"כ החדש של חיל הים ואת נכונותן לתקצב את בנייתו.
להלן התמצית של קציר-הפעילויות שבוצעה בשנת 1979 ואשר נועדו למגר את חדירות המחבלים מהים:
58 תצפיות חוף שהוקמו ב-1978 לאורך חוף ישראל בעקבות פיגוע "כביש החוף" הוסרו מהשטח (תועלתן, כאמור, הוכחה כחסרת ערך).
מבצעי הלחימה במחבלים האיצו את קליטתם ושילובם של כלים, אמצעים ומערכות חדשות ומשופרות במערך הלחימה החילי.
אמצעים אלה העלו את רמת הכוננות והלחימה, פתחו שער להפעלת שיטות וטכניקות-לחימה מתקדמות ואפשרו לזרז ולקַצר את נוהלי-הקרב.
בלחימה השתתפו "רמים" ו"דולפינים" בשייטת 13, טילי "הילטון" בסטי"לים, ואמצעים שונים שהותקנו בצוללות דגם "גל", אשר נכנסו לראשונה לפעילות מבצעית אינטנסיבית, שהייתה חסרת תקדים בהֵקפה, תכיפותה ומִשכה במימי אויב קרובים ורחוקים.
כל אחת מהמערכות הללו נטלה חלק מבצעי פעיל, שנוסה ונבחן בשדה-הקרב; בכך הונח מַסָּד מתוכנן ומבוסס היטב שגרם לקִידום כושרו הכולל של חיל-הים - גם לקראת מלחמה כוללת.
כל פעילויות חיל הים, בים ובחוף, התנהלו בתוך סביבה אזרחית תוך אכוונה ובידוד הפעילות, ותוך הקפדה – הכרוכה בלקיחת סיכונים – למניעת פגיעה באזרחים חפים מפשע.
הלחימה, ההתקפית והמגננתית כאחת, לא הסבה לחיל הים נפגעים או אבדות בנפש במהלך השנה כֻּלָּה וחדירות המחבלים מוגרו כליל תוך שישה חודשים;
בראשית 1979 נערכו שינויים במצבת הפיקוד של חיל הים, ורענון סגל המפקדים ביחידות ובתפקידי המפתח במטה חיל הים.
בקיץ אותה שנה, עם קליטתם של סדר היום והארגון החדשים, היה החיל ערוך היטב להסתער על האתגר לעיצוב כוחו העתידי.
צעדים מקדמיים לבניין הכוח של חיל הים
רכש מארצות הברית: וולקן פלנקס והרפון
בפברואר 1979, בעקבות ביקור שר ההגנה האמריקני הרולד בראון בצה"ל, אושר לחיל הים לרכוש שתי מערכות נשק מן המתוחכמות והמתקדמות בעולם: תותח נגד טילים מסוג "וולקן פלנקס" להצבה על 12 סטי"לים סער 4, ומערכת שיגור טילים מסוג "הרפון" שהותקנה בצוללות דגם "גל" לשיגור מעומק הים.
מערכות אלו העלו את כושרו המבצעי של חיל הים בכמה דרגות.
השימוש בהן היה גם ניסיון מועיל לקראת הצבתן בכלים העתידיים (סער 5, סער 4.5 וצוללות "דולפין"), לכשייבנו.
במאי 1983, לאחר התקנת מערכת השיגור בצוללות "גל", נורה מעומק הים טיל "הרפון" הראשון והמערכת הוכרזה כמבצעית.
לימים גם הותקנה בצוללות "גל" ונוסתה בהצלחה, מערכת הוצאה של לוחמי שייטת 13 מתחת למים.
כל זאת, תוך כדי שדרוג הצוללת במערכות רבות נוספות והפעלתן בהיקף מבצעי חסר תקדים.
פיתוח ישראלי: "ברק" נגד טילים
טיל נגד טילים (טנט"ל) "ברק" – אושר פיתוח טיל להגנה נגד טילים תוקפים מכל הכיוונים.
טיל זה גם נועד להגן כנגד מטוסים תוקפים, להשמיד כלים קטנים (רש"ק – 22 ק"ג) ולפגוע בדיוק נקודתי ביעדי חוף נעדרי יכולת טילית.
בגלל תכונותיו ומבנהו (הוא ממריא אנכית ופונה לעבר המטרה התוקפת) חסך טיל הנט"ל "ברק" גם את הצורך בתותח שטח כבד וגם את שטח-הסיפון והמשקל הדרושים להתקנתו.
פיתוח ישראלי: "סער 4.5 חוחית"
בפברואר 1979 החליט מפקד חיל הים, האלוף זאב אלמוג, לממש את תוכנית הבנייה של שני סטי"לים דגם "חוחית" (סטי"לים סער 4.5 נושאי מסוק), שתכנונם התבצע ב"מספנות ישראל".
את הרעיון לבנייתם הגה אלוף מיכאל ברקאי, אולם רק עם כניסת אלוף אלמוג לתפקיד הוא קיבל את אישורו של הרמטכ"ל רפאל איתן לבניית ה"חוחיות" ולתקצוב הבנייה.
למעשה, הצורך במסוק ייעודי אינטגרלי שימריא מספינה בים כשהוא מתואם בזמן אמיתי עם פיקוד הספינה לשם איתור וזיהוי מטרות שמעבר לאופק, התעורר מרגע שהותקנו בסטי"לים (1978) טילי "הרפון" ארוכי טווח.
בהיעדר יכולת נצ"ל בספינות סער 4 נשקל המסוק גם כאמצעי ללחימה נצ"ל.
במשך ארבע וחצי שנים הפליגו הסטי"לים דגם "חוחית" עם הנגר ומשטח נחיתה, אך הרכש של מסוק מתאים למטרה זו התעכב בחיל האוויר.
באותה עת, כ-30 ציים בעולם הפעילו זה מכבר מסוקים הממריאים מפלטפורמות ימיות.
אדמירל תום הייוורד, מפקד הצי האמריקני, נעתר לבקשת אלמוג ונרתם לשכנע את מפקד משמר החופים האמריקני, אדמירל יוסט, למכור לחיל הים הישראלי את שני דגמי הפיתוח הראשונים דגם "דולפין" (צירוף של המסוק הימי הצרפתי "דופין" עם 2 מנועי G.E.
אמריקניים), שיסופקו רק לאחר שיסתיימו ניסויי האבלואציה שלהם במשמר החופים האמריקני.
אדמירל יוסט גם אפשר לאלוף אלמוג לנחות בלב ים על ספינת משמר אמריקנית קטנה.
בשנת 1982, במסגרת ביקור רשמי בצ'ילה, נחת אלוף אלמוג יחד עם אל"ם זאב לירון, טייס קרב ונספח צה"ל באותה מדינה, על סיפונה הצפוף של פריגטה ששטה באוקיינוס השקט מול חוף צ'ילה במסגרת תרגיל שייטתי.
הטיסה והנחיתה בוצעו בלילה אפל, אפוף ערפל כבד, כשהרְאוּת מוגבלת מאוד.
טיסה זו המחישה להם אמות-מידה גבוליות, אך אפשריות, של המסוק הימי לנחיתה בים סוער.
ב-1984, לאחר שהאלוף עמוס לפידות החליף את אלוף דוד עברי בתפקיד מפקד חיל האוויר, נרכשו מסוקי הים הראשונים לצה"ל ועברו אבלואציה, בחיל האוויר ובחיל הים.
משזו הסתיימה, רשם סמש"ט הסטי"לים, סא"ל גל עמית, בספטמבר 1986, כלהלן: "ניתן להצביע על הצלחת האבלואציה של המסוק הימי ועל הפוטנציאל שלו ועל תרומתו המבצעית".
באוקטובר 1979, בתמורה למכירת שני סטי"לים סער 4 לצ'ילה, נבנו ב"מספנות ישראל" שני סטי"לים חדשים מדגם "נושב", זהים בממדיהם לסטי"לים דגם "חוחית", אך ללא ההנגר ומשטח הנחיתה עבור מסוק.
חלופה זו אפשרה להציב חימוש רב יותר בשטח שהתפנה במקום ההנגר והמשטח.
גידול בסד"כ וארגון חדש של חיל הים
גידול מספר הסטי"לים והמערכות שנקלטו בחיל הים.
חייב גם שינוי במבנה הארגוני והפיקודי של יחידות הסטי"לים וארגון מחדש של כלל היחידות השטות בחיל.
לשם כך הוכנסו השינויים הבאים:
אוחדו יחידות הסטי"לים לשייטת אחת (שייטת 3) במקום שתיים (3 ו-5), ונעשתה הפרדה בין אחריות הפיקוד וההפעלה של שייטת הסטי"לים לבין אחריות ההנחיה המקצועית בנושאי סטי"לים בחיל.
התמנה קצין סטי"לים חיילי (קס"ח) שנועד לעסוק בתורת הלחימה (תו"ל) ובהנחלתה.
קס"ח הוצב תחת פיקודו הישיר של מפקד חיל הים.
במצבי חירום הוא קיבל תחת פיקודו הפעלה של יחידת סטי"לים.
צעד זה קידם והעמיק את רמת החשיבה גם בעניין הסטי"לים העתידיים, במיוחד בכל הנוגע לתורת הלחימה באשר לירי "הרפון", הפעלת מסוקים ולחימה נצ"ל.
כל כלי הנחיתה, כלי התובלה וכלי העזר הנלווים להם רוכזו בבסיס אשדוד.