tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש הממשלה בנימין נתניהו תקף את מקרון ומדיניותו בחריפות בסרטון שפרסם, וקרא: "ישראל תנצח, עימכם או בלעדיכם, אבל הבושה שלכם תהדהד עוד זמן רב אחרי שננצח".
קנדה עצרה את מכירת הנשק לישראל במרץ 2024, לאחר הצבעה בבית הנבחרים הקנדי שהתקיימה בעקבות פסיקת בית הדין הבינלאומי.
שר החוץ הישראלי, ישראל כץ, גינה את האמברגו של קנדה.
עתירות להטלת אמברגו נשק על ישראל
מועצת זכויות האדם של האו"ם
ב-5 באפריל 2024 קיבלה המועצה החלטה שמגנה את ישראל על המלחמה, קוראת לסיומה, מאשימה את ישראל בפשעי מלחמה ופשעים הומניטריים, ושקוראת לאמברגו נשק עליה; ביקורת נמתחה על המועצה בשל העובדה שההחלטה השוותה בין תנאי המחבלים לתנאי החטופים הישראליים, ובשל העובדה שהיא לא גינתה את חמאס כלל.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 28 מתוך 47 המדינות החברות במועצה.
בין שש המדינות שהתנגדו לכך היו ארצות הברית וגרמניה.
צרפת, אלבניה ו-11 מדינות נוספות נמנעו.
פרנצ'סקה אלבנזה, הדווחית המיוחדת למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים, האשימה את ישראל בפשעי מלחמה וקראה לאמברגו נשק עליה.
על אלבנזה נמתחה ביקורת חריפה בשל התבטאויות אנטי-ישראליות נשנות, וכניסתה לישראל נאסרה במהלך המלחמה לאחר שטענה כי טבח שבעה באוקטובר היה תגובה לדיכוי הישראלי.
בין הגורמים הנוספים שקראו לאמברגו נשק על ישראל:
קבוצה של 38 מומחים עצמאיים לזכויות אדם מטעם האו"ם.
קבוצות מוחים ומפגינים מצרפת ובריטניה.
עורכי דין, אקדמאים ושופטים בדימוס מבריטניה.
קבוצות של אנשי רפואה אמריקאיים פנו בכמה הזדמנויות שונות לנשיא ביידן ולסגנית הנשיא קמלה האריס בבקשה לעצור את המלחמה ולקיים אמברגו נשק על ישראל, בהסתמך על מקרים בהם טענו שחו במהלך שהותם ברצועה.
חלק מטענותיהם של הרופאים זכו לביקורת על מהימנותן.
ארגון קול יהודי לשלום, שקיים גם הפגנה על כך בגבעת הקפיטול.
200 חברי פרלמנט מ-12 מדינות.
קבוצת "Artists4Ceasefire", שהוקמה על ידי כוכבים הוליוודיים, ושבין חבריה נמצאים מהרשלה עלי, סינת'יה ניקסון, מארק ראפלו ועוד.
אמנסטי אינטרנשיונל קראה באוגוסט 2024 למדינות החתומות על האמנה לפיקוח על סחר בנשק להטיל אמברגו נשק על ישראל עקב הטענות לרצח העם בעזה במלחמת חרבות ברזל.
ארגון זכויות האדם Human Rights Watch פרסם בנובמבר 2024 דו"ח שבו קבע כי ישראל מבצעת פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וטיהור אתני ברצועת עזה, וקרא לממשלות ארצות הברית וגרמניה להטיל אמברגו נשק על ישראל.
אמבראר C-390 מילניום (בפורטוגזית: Embraer C-390 Millennium) הוא מטוס תדלוק ותובלה צבאי בינוני.
המטוס תוכנן ונבנה על ידי יצרנית המטוסים הברזילאית אמבראר, והוא המטוס הגדול ביותר שנבנה על ידי החברה.
העבודה על המטוס החלה באמצע שנות ה-2000, כאשר מאמצי התכנון הראשוניים התמקדו ביצירת מטוס בגודל דומה למטוס לוקהיד C-130 הרקולס.
במאי 2008 הושקעו בפרויקט כ-800 מיליון ריאל ברזילאי (440 מיליון דולר) על ידי הממשלה הברזילאית.
באפריל 2009, נחתם חוזה בסך 1.5 מיליארד דולר עבור שני אבות-טיפוס.
בתערוכת התעופה של פריז ב-2011, הודיעה אמבראר על כוונתה להשיק מטוס תובלה ארוך.
קבלני משנה עיקריים בייצור המטוס כוללים את אארו וודוכודי, BAE Systems, Rockwell Collins.
המטוס הוצג לראשונה בטיסת בכורה ב-3 בפברואר 2015. ב-4 בספטמבר 2019 נמסר המטוס הראשון לכוחות המזוינים של ברזיל.
בנובמבר 2019, במהלך תערוכת התעופה בדובאי, הודיעה אמבראר על שמו החדש של המטוס לשוק הגלובלי, C-390 Millennium.
מאז נכנס לשירות בחיל האוויר הפורטוגלי ובחיל האוויר ההונגרי.
המטוס יכול לבצע מגוון פעולות לוגיסטיות כמו שינוע חיילים, שינוע מטענים, תדלוק אווירי ועוד.
המטוס יכול לשאת עד 26 טון, כמו שני נגמ"שים M-113 מלאים, מסוק סיקורסקי UH-60 בלאק הוק, 74 מיטות עם ציוד החייאה, עד 80 חיילים או 66 צנחנים עם ציוד מלא, ואף ניתן לשאת מטען בסך עד 19 טון לצניחה לקרקע.
נכון לשנת 2024, כל מטוס עולה 80 מיליון אירו.
בתחילת שנות ה־2000, יצרנית המטוסים הברזילאית אמבראר החלה להתעניין בפיתוח מטוס תובלה צבאי בגודל בינוני.
מחקר העיצוב הראשוני התבסס על גרסה עם כנף עליונה של מטוס הנוסעים הקיים שלה מדגם E190.
בין השנים 2005 ל־2007, נבחנה האפשרות לשלב בין הכנף והמנוע GE CF34 של מטוס E190 עם תא נוסעים מותאם לשמש כאזור מטען, כולל רמפה אחורית, מערכת בקרת טיסה מסוג פלייבי-וויר בלולאה סגורה, ויכולת ראייה סינתטית.
בשנת 2006, אמבראר בחנה עיצוב של מטוס תובלה טקטי צבאי בגודל דומה ללוקהיד C-130 הרקולס, שיפעל באמצעות מנועי סילון בהספק של 17,000 עד 22,000 ליברות דחף (75.6–98 קילוניוטון), כגון Pratt & Whitney PW6000 ו־Rolls-Royce BR715.
באפריל 2007, הצהירה אמבראר בפומבי כי היא בוחנת את פיתוחו של מטוס תובלה צבאי בגודל בינוני.
המטוס, שכונה בשם "C-390", אמור היה לשלב פתרונות טכנולוגיים רבים הקיימים בסדרת מטוסי אמבראר E-Jets ולהיות מצויד ברמפה אחורית לטעינה ופריקה של סוגי מטען מגוונים.
במרץ 2008, ממשלת ברזיל תכננה להשקיע 60 מיליון ריאל ברזילאי (שווה ערך ל־33 מיליון דולר) בפיתוח הראשוני של המטוס.
במקביל, חיל האוויר הברזילאי עבד על חוזה רכש ראשוני של בין 22 ל־30 מטוסים, ואמבראר ניהלה משא ומתן עם שותפים פוטנציאליים לתוכנית.
שניים לאחר מכן, הקונגרס הברזילאי הקצה תקציב של 800 מיליון ריאל (כ־440 מיליון דולר) עבור המשך הפיתוח.
באותה תקופה, דווח בתקשורת כי המטוס ישמש את חיל האוויר, הצבא והצי הברזילאי, וכי קיימות מכירות פוטנציאליות גם לסוכנויות ממשלתיות נוספות.
ב־14 באפריל 2009 זכתה אמבראר בחוזה בסך 1.5 מיליארד דולר לפיתוח ובניית שני אבות־טיפוס.
עם השקת התוכנית, עוצב המטוס מחדש לחלוטין, כולל גוף, כנפיים, תא טייס ובחירת מנועים.
הכנפיים של דגם E-190 הוסרו, בין השאר עקב שטחן המצומצם.
צוין גם כי המטוס יהווה את המחליף המבצעי של צי מטוסי ה־C-130 של חיל האוויר הברזילאי.
לפי אמבראר, המנוע הסילוני שנבחר עמיד יותר לבליעת אבק, בעוד שקצות המדחפים בקרבת הקרקע עלולים להינזק.
אמבראר בחרה במנוע IAE V2500 בשל יעילותו בתנאים רגילים, ולא בשל ביצועיו בתנאים חריגים כמו בדגם אנטונוב An-32.
במרץ 2010 קבעה אמבראר לוח זמנים לפיתוח, לפיו אב־הטיפוס הראשון יימסר בסוף 2014. ביולי 2010, במסגרת תערוכת האוויר בפארנבורו, הודיע חיל האוויר הברזילאי על כוונתו להזמין 28 מטוסים, בעוד שאמבראר הודיעה על העלאת כושר הנשיאה של המטוס ל־21 טון.
בתערוכת האוויר בפריז בשנת 2011 הודיעה אמבראר על כוונתה לפתח גרסה מוארכת של המטוס לשוק האזרחי, שתתמקד בהובלת מטען, עם תחזית ל־200–250 הזמנות בעשור.
כדי להגדיל את הקיבולת הפנימית יתווספו שתי תוספות גוף לפני ואחרי מקטע הגוף המרכזי, וכן דלת מטען צדית חדשה.
באפריל 2011 העריכה אמבראר כי 695 מטוסי תובלה צבאיים ברחבי העולם יידרשו להחלפה במהלך העשור הבא.
באוגוסט 2010, שרי הביטחון של צ'ילה וברזיל חתמו על הסכם לשיתוף פעולה בו תצטרף חברת התעופה הצ'יליאנית ENAER לצוות התעשייה של ה-C-390. באותו חודש, שרת הביטחון של ארגנטינה נילדה גארה הודיעה שארגנטינה באמצעות FAdeA תשתתף בתוכנית הבנייה.
בספטמבר 2010, קולומביה חתמה על הסכם להשתתפות בתוכנית ה-C-390. ב-10 בספטמבר 2010, שר הביטחון של פורטוגל חתם על מכתב כוונות להצטרף לתוכנית.
בדצמבר 2011, ברזיל ופורטוגל הסכימו לשותפות ביטחונית עם Empresa de Engenharia Aeronáutica (EEA) לפיתוח נתוני ההנדסה עבור רכיבי ה-KC-390, שייוצרו על ידי הסניף הפורטוגלי של אמבראר OGMA.
באפריל 2012, ענקית התעופה האמריקאית Boeing ואמבראר חתמו על הסכם שיתוף פעולה.
חודשיים לאחר מכן, נחתם הסכם בין שתי החברות לשתף פעולה בפיתוח ה-C-390, ואולי להרחיב את שיתוף הפעולה גם למכירות.
ביוני 2013, הסכימה בואינג לשווק את ה-C-390 בארצות הברית, בבריטניה ובמזרח התיכון, בהסתמך על ההסכם שנחתם ביוני 2012. בנובמבר 2019, הוכרז כי בואינג ואמבראר יקים חברה משותפת חדשה לקידום ולפיתוח שווקים חדשים ל-C-390 מילניום.
חברה חדשה זו תהיה מורכבת מבעלות מניות בשיעור 51% לאמבראר ו-49% לבואינג.
החברה תחל לפעול לאחר קבלת אישורים רגולטוריים והשלמת תנאי סגירה.
עם זאת, באפריל 2020, בואינג ביטלה את השותפות המתוכננת עם אמבראר.
International Aero Engines (IAE) מספקת את המנועים טורבופאן V2500-E5. השימוש בהם ב-C-390 הוא היישום הצבאי הראשון שלהם.
Fábrica Argentina de Aviones מספקת את הקונוס זנב, דלת המטען ודלתות מערכת הנסע.
ב-25 אפריל 2023, בהכרזה משותפת של נשיא ברזיל לולה וראש ממשלת פורטוגל, קוסטה ציין כי ה-KC-390 יכול להיות מיוצר או מורכב בפורטוגל על ידי OGMA עבור לקוחות אירופיים, יחד עם ה-A-29N החדש.
הוחלט לבנות זוג אב-טיפוס על מנת להשתתף בתוכנית הניסויים.
ב-21 באוקטובר 2014, אב-הטיפוס הראשון (PT-ZNF) יצא מהמפעל של חברת אמבראר, בגאביאו פישוטו, סאו פאולו.
ב-3 בפברואר 2015, ביצע אב-הטיפוס הראשון את טיסת הבכורה שלו.
ביולי 2015, הודיעה החברה על דחייה של שנתיים בתוכנית ניסויי הטיסה, עקב ירידת ערך המטבע הברזילאי וצמצום בהוצאות הממשלה.
עם זאת, טיסת ניסוי שנייה התבצעה ב-26 באוקטובר 2015 בגאביאו פישוטו.
עד פברואר 2016, אב-הטיפוס הראשון רשם יותר מ-100 שעות טיסה.
לאחר חידוש ניסויי הטיסה, ציפתה החברה לאשר את ה-C-390 במהלך 2017 ולהתחיל את המסירות ב-2018. שמונה החודשים שבין טיסות הניסוי שימשו לביצוע מבחני תנודות קרקעיים על מנת לאמת את הדגמים האווירודינמיים, וכן לניסוי מערכת טיסה ומערכת בקרת טיסה הידראולית.
אמבראר דיווחה על זמינות טובה לביצוע ניסויים, והיו לעיתים טיסות כפולות ביום.
המטוס נבדק עד גבולות המהירות, מספר מַך, וגובה, וכן מצבי המראה ונחיתה.
במרץ 2016, הושלם אב-הטיפוס השני (PT-ZNJ).
הוא ביצע את טיסתו הראשונה באפריל 2016. עד אז, קבוצת טיל של ריצ'רד אבולאפיה העריכה את מחירה של ה-C-390 בסביבות 50–55 מיליון דולר, כלומר 15 מיליון דולר פחות מההרקלס המתחרה.
בדצמבר 2017, כאשר שני אב-הטיפוס צברו יותר מ-1,500 שעות טיסה וניסוי מעבדה ב-40,000 שעות, הושגה יכולת תפעול ראשונית, בעוד שיכולת תפעול מלאה צפויה הייתה ב-2018. ב-5 במאי 2018, אב-הטיפוס הראשון (PT-ZNF) סטה מהמסלול במהלך מבחן קרקעי בגאביאו פישוטו, ברזיל.
ה-C-390 הראשון שנבנה (השלישי מכלל המטוסים שנבנו כולל אב-הטיפוס) ביצע את טיסתו הראשונה ב-6 באוקטובר 2018.
ב-23 באוקטובר 2018, הוענקה ל-C-390 תעודת אישור אזרחית ברזילאית.
עד לנקודה זו, המטוס צבר סך של 1,900 שעות טיסה במהלך ניסויים, בעוד שהמטוס הראשון להפקה היה אמור להימסר לחיל האוויר הברזילאי במחצית הראשונה של 2019 וצפוי היה להשיג אישור צבאי עד לסוף 2019. המטוס השלישי (PT-ZNG), שהיה מתוכנן במקור עבור המשלוח הראשון, הוסט במקום זאת לעבר מאמצי ההסמכה.
בפברואר 2021, אמבראר וחיל האוויר הברזילאי שלחו KC-390 אחד לארצות הברית כדי לעבור ניסויים בתנאי קור קיצוניים.
ברבעון הראשון של 2023, צי ה-C-390 של חיל האוויר הברזילאי צבר יותר מ-8,000 שעות טיסה, והשתתף בתערוכות תעופה וביצע משימות בכל היבשות, כולל אנטארקטיקה, שם מטוסי C-390 מהטייסת הפאטה (1st/1st GT) ביצעו שני משימות אספקה אווירית עבור בסיס קומנדנטה פרז הברזילאי.
בסוף מרץ 2023, המטוס קיבל את תעודת ההסמכה הסופית, והשיג יכולת מבצעית מלאה (FOC).
האמבראר C-390 מילניום הוא מטוס תובלה בגודל בינוני.
עיצובו מאפשר גמישות תפעולית, עם יכולת לשנות במהירות את הקונפיגורציה הפנימית והחיצונית של המטוס, בהתאם למשימות השונות, זאת בזכות התכנון המודולרי שיושם כבר משלב הרעיון עבור כלל מערכות המשימה.
המטוס משלב טכנולוגיה מודרנית ותוכנת משימה שתורמת ליעילות הצוותים במהלך ביצוע משימות.
תא הטייס כולל תצוגות עיליות (HUD) כחלק ממערכת ראייה משופרת המבוססת על ארבע מצלמות, ומערכות אוויוניקה מדגם Pro Line Fusion מתוצרת רוקוול קולינס.
המטוס מסוגל לתדלק מטוסים אחרים באוויר באמצעות שני מכלי תדלוק מהכנפיים בשיטת "פרוב ודראג" מתוצרת חברת Cobham.
המטוס מונע על ידי זוג מנועי טורבו-מניפה מדגם IAE V2500-E5, המורכבים לפני הכנפיים הגבוהות.
לכנפיים זווית שלילית (אניהדרלית), מדפי חרטום (slats) ואמצעי ייצוב לייצור עילוי גבוה (high-lift devices) היכולים לסטות עד 40 מעלות.
מערכת הנסע מצוידת בצמיגים בלחץ נמוך – שניים בלחץ 85 psi בכן החרטום וארבעה על כל צד של כן הנסע הראשי בלחץ 105 psi, מה שמאפשר תפעול משדות לא סלולים או מסלולים פגועים.
מהירות השיוט של המטוס היא מאך 0.8, שלפי דברי אמבראר מאפשרת העברת מטענים במהירות גבוהה יותר מכל מטוס אחר בשוק המטוסים הטקטיים הבינוניים.
האמבראר C-390 מסוגל לגלוש בצורה מבוקרת בקצב של 9,000 רגל לדקה במהירות מרבית של 300 קשר (IAS), על ידי שילוב של פתיחת מדפי חרטום, דחף סרק ופתיחת ספוילרים עד 40 מעלות.
כאשר מדפי הכנף פתוחים במלואם (40°), מהירות ההזדקרות של המטוס היא כ-104 קשר (IAS).
המטוס מצויד במערכת בקרת טיסה דיגיטלית מלאה מסוג בקרת טיסה מסוג חיווט, בשילוב ידיות שליטה צדיות אקטיביות, מה שמפחית את עומס העבודה על הצוות לעומת מערכות מסורתיות, ומאפשר לעמוד בעומסי כוח G של עד 3g.
מערכות הניווט, שסופקו ברובן על ידי קבוצת תאלס, כוללות מערכת ניווט אינרציאלית (INS), GPS, ומשדר מערכת למניעת התנגשות באוויר (TCAS).
המטוס מצויד גם במכ"ם טקטי מסוג SELEX גאלילאו, התומך במצבים כמו מעקב אחרי מטרות קרקעיות, SAR, ISAR, ו־SART, בין היתר.
לצורכי הגנה עצמית מותקנת בדרך כלל מערכת הגנה אקטיבית מבוססת אינפרה־אדום מתוצרת אלביט מערכות.
המטוס מצויד במערכת תחזוקה משולבת שמנטרת באופן רציף את מצב המטוס ותת־המערכות השונות.
תא המטען של האמבראר C-390 מילניום באורך 18.5 מטר, רוחב של 3.45 מטר וגובה של 2.95 מטר, ונגיש בעיקר דרך רמפה אחורית גדולה המובנית בזנב המטוס.
ניתן להעמיס עליו מטען במשקל של עד 26 טון.
מבנה זה מאפשר הובלה של שני נגמ"שים מסוג M113, רכב קרבי משוריין מסוג Boxer או VBTP-MR Guarani ברזילאי, מסוק סיקורסקי, 74 אלונקות H-60 עם ציוד תומך חיים, עד 80 חיילים או 66 צנחנים עם ציוד מלא.
ניתן להצניח מהאוויר מטען במשקל של עד 19 טון.
המטוס מצויד במערכת טעינה והשלכת ציוד אווירית מתוצרת חברת DRS Defense Solutions.
תא המטען כולל שירותים נגישים לנכים, מטבחון, שליטה אוטומטית בטמפרטורה ואמצעים להפחתת רעש ורעידות.
חברת אמבראר הצהירה כי הושקעה תשומת לב רבה בנוחות הנוסעים.
גרסת KC-390: גרסת תדלוק אווירי של C-390.
גרסת C-390 IVR – גרסת לוחמה נגד צוללות וסיור ימי שהוכרזה בדצמבר 2024 ונמצאת בשלבי מחקר לפיתוח משותף של אמבראר וחיל האוויר הברזילאי, במטרה להחליף את צי מטוסי הסיור המזדקנים מדגם לוקהיד P-3 אוריון של ברזיל.
חיל האוויר הברזילאי – 19 מטוסי C-390 הוזמנו, 7 נמסרו.
חיל האוויר הפורטוגלי – 5 מטוסי C-390 הוזמנו ב-2019 להחליף את מטוסי הרקולס C-130. המטוס הראשון נמסר ב-16 באוקטובר 2022, בבסיס חיל האוויר 11 הפורטוגלי בז'ה, ונכנס לשירות מבצעי באוקטובר 2023. המטוס השני נמסר ביוני 2024.
חיל האוויר ההונגרי – 2 מטוסי C-390 הוזמנו ב-2020, מטוס אחד נמסר בספטמבר 2024. מטוסים אלה יופעלו על ידי טייסת הובלה "תב" בבסיס חיל האוויר ההונגרי קצ'קמט.
חיל האוויר האוסטרי – 4 מטוסי C-390 הוזמנו ב-2023 כדי להחליף את מטוסי הרקולס C-130K הישנים, עם צפי להתחלת מסירות ב-2026.
חיל האוויר הצ'כי – 2 מטוסי C-390 נבחרו באוקטובר 2023 לצורכי תדלוק אווירי ותובלה.
החוזה נחתם ב-25 באוקטובר 2024.
חיל האוויר המלכותי ההולנדי – 5 מטוסים הוזמנו ב-2022 כדי להחליף את מטוסי הרקולס C-130H, עם צפי להתחלת מסירות ב-2026.
חיל האוויר הסלובקי - המטוס נבחר בדצמבר 2024. המשא ומתן לרכישת שלושה מטוסים התחיל.
חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה – 3 מטוסי C-390 הוזמנו ב-2023, צפויים להימסר עד 2026.
חיל האוויר השוודי – נבחר בנובמבר 2024, עוד לא נחתם חוזה לכמות מטוסים וזמן אספקה.
צוות: שלושה (שני טייסים ומנהל מטען)
קיבולת דלק: 23 טון, 35 טון עם 3 מכלי דלק נוספים
RWR / צ'אפ ודליקים (מערכות הגנה עצמית)
DIRCM - מערכות נגד קרינה אינפרא אדום מונחות (מערכות הגנה עצמית)
מערכת תדלוק תוך כדי טיסה
תאורת תא שמתאימה למערכות ראיית לילה
CCDP - מערכת חישוב מדויק לנקודת ירידה, מערכת חישוב אוטומטית ומדויקת של נקודת ירידה
CDS – מערכת העברת מכלים
LVAD – מערכת משלוח ירידה בקצב נמוך
EEPGS – מערכת גנרטור כוח חשמלי חירום (סוג RAT או Ram Air Turbine)
אמברוז האנדלי סווייר היה עורך דין, פוליטיקאי ובעל מטעים מארקנסו.
כבן למשפחת קונווי-ג'ונסון הפוליטית ששלטה בפוליטיקה המדינתית והלאומית בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים, הוא נבחר על ידי בית המחוקקים כסנאטור דמוקרטי.
כמו כן הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארקנסו.
אמברוז האנדלי סווייר נולד ב-4 בנובמבר 1801 ליד גרינוויל, טנסי.
הוא עבר למיזורי ב-1820 ולליטל רוק, טריטוריית ארקנסו ב-1821. בארקנסו הוא הפך לפקיד של בית הנבחרים הטריטוריאלי.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1823.
סווייר התחתן עם ג'ולייט ג'ונסון, אחותו של רוברט וורד ג'ונסון, שגם הפך לפוליטיקאי רב השפעה במדינה.
אביהם בנג'מין ג'ונסון היגר לארקנסו כשופט הטריטוריאלי הראשון; בשנת 1836 הוא מונה כשופט המחוזי הפדרלי הראשון כאשר הטריטוריה הפכה למדינה.
לאמברוז וג'ולייט היו כמה ילדים.
סווייר נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי וכיהן מ-1823 עד 1827; הוא נבחר ליושב ראש בית הנבחרים ב-1827.
הוא נבחר כנציג ג'קסוני לקונגרס ה-20 כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של הנרי וורטון קונוויי, שנהרג כתוצאה מדו-קרב עם חבר לשעבר.
סווייר נבחר מחדש ושימש כנציג בבית הנבחרים בשלושה קונגרסים עוקבים מ-1828 עד 1836, כאשר ארקנסו התקבלה לאיחוד.
סווייר ידוע בתור "האב של מדינת ארקנסו".
בשנת 1836 נבחר סווייר כחבר הראשון בסנאט של ארצות הברית מארקנסו.
הוא נבחר מחדש ב-1837 וב-1843. הוא התפטר מתפקידו ב-1848. במהלך הקונגרס ה-29, הורשה להחזיק במשרת נשיא זמני של הסנאט למשך יום אחד, אף שלא נבחר לתפקיד זה.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים והיה חבר בוועדה ליחסי חוץ.
בשנת 1848 מונו סווייר וייתן קליפורד, התובע הכללי של ארצות הברית, לשגרירים במקסיקו על ידי הנשיא ג'יימס ק.
פולק כדי לנהל משא ומתן על הסכם גוואדלופה הידלגו בתום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לאחר השלמת הפרויקט הזה, אמברוז האנדלי סווייר מת ביום האחרון של אותה שנה במטע שלו במחוז פולאסקי, ארקנסו.
הוא נקבר בבית הקברות ההיסטורי בהר הולי, ומדינת ארקנסו הקימה אנדרטה בבית הקברות לכבודו.
סווייר היה חלק מ"המשפחה" החזקה של פוליטיקאים דמוקרטיים בארקנסו, שכללה את בני דודיו הראשונים: חבר בית הנבחרים הנרי וורטון קונוויי, המושל ג'יימס סווייר קונוויי והמושל אליאס נלסון קונוויי; הגיס הסנאטור רוברט וורד ג'ונסון, והחתן המושל תומאס ג'יימס צ'רצ'יל.
אמברוזיוס פרובן היה מדפיס ומו"ל בעיר בזל, הוא נודע בעיקר בזכות הדפסת מהדורה כמעט מלאה של התלמוד הבבלי במאה ה-16 (בשנים 1578–1580) המוכרת כמהדורת 'בסיליאה'.
פרובן היה חלק ממשפחת מדפיסים מפורסמת, והמשיך מסורת זו כשהוא מנהל את בית הדפוס המשפחתי.
אמברוזיוס נולד בשנת 1537 בבזל שבשווייץ למשפחת מדפיסים ידועה.
פרובן גדל והוכשר מגיל צעיר לעבודת הדפוס.
לאחר מות אביו בשנת 1565 קיבל אמברוזיוס את ניהול בית הדפוס המשפחתי בבזל.
תחת הנהגתו המשיך בית הדפוס להיות מחשובי בתי הדפוס, והוציא לאור ספרים חשובים ומשפיעים בתחומים שונים ומצויים ביותר.
בניהם הדפסת מהדורה כמעט מלאה של התלמוד בעברית בין השנים 1578 ל-1580.
פרובן פעל בתקופת הרנסאנס שהתאפיינה בהתעניינות מחודשת בחיבורים עתיקים ובלימוד שפות קלאסיות כולל עברית.
בבית הדפוס שלו שלטה מגמה זו והוא הוציא לאור ספרים בשפות שונות ובנושאים מגוונים.
השפעתו בתחום ההדפסה הייתה רבה, וניכרת עד היום.
אמברוזיוס פרובן נפטר בשנת 1602 בבזל.
לאחר שריפת התלמוד ברומא בשנת 1553, עבר מרכז הדפוס העברי מאיטליה לבזל, שווייץ.
באותה תקופה, החל המדפיס הנוצרי אמברוזיוס פרובן יחד עם המגיה היהודי ישראל בן דניאל ספרוני, להוציא לאור מהדורה חדשה של התלמוד הבבלי, בכפוף לתנאי הצנזורה הכנסייתית.
בשנת 1578 חתם על חוזה עם שמעון יוד מגמבס להדפסת 1,100 עותקים של התלמוד בתוך שלוש שנים, בהתבסס על מהדורת מרקו אנטוניו יושטיניאן מדפוס וונציה משנת 1547, עם התאמות בהתאם להחלטות ועידת טרנטו.
הקיסר רודולף השני אסר תחילה את ההדפסה, אך לאחר עשר שנים התיר אותה.
הדפסת התלמוד בבזל החלה בשנת 1578 ונמשכה עד 1581. בשל הצנזורה הנוצרית, כל כרך הודפס בנפרד, ולא הושלמה הדפסת הסט כולו.
הצנזור האחראי על הדפסת הש"ס היה מרקו מריני, שבהיותו מקרוב לרומא, מונה על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, לצנזר את התלמוד בהוצאה זו.
בעקבות צנזורה זו, לא הודפסה במהודרה זו מסכת עבודה זרה.
ההדפסה התבססה על דפוס יושטיניאן, וכללה את פירושי רש"י ותוספות, פסקי תוספות ופירוש המשנה לרמב"ם.
המהדורה כולה כללה 12 כרכים.
הדפסת התלמוד בבזל הייתה מהדורה ראשונה שיצאה לאור אחרי מהדורת ש"ס ונציה, שהיה המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי.
הדפסה זו סייעה לשימור והפצת הספרות התלמודית בתקופה שבה התמודדו עם צנזורה ושריפות ספרים.
אמברוזיוס היה נשוי לסלומה רודין (1539–1610), ולזוג נולדו 12 ילדים, ביניהם:
ברנרד (1560–1588), נישא למריה מגדלנה יאקוב, אך נפטר ללא ילדים
הירונימוס (1563–1611), עבד בשירות הדוכס מווירטמברג ונשאר רווק
יוהאן יאקוב (1571–1610), אורג צמר נישא לורנה אייכמן
ה-אמבראר EMB 312 טוקנו הוא מטוס אימון ותקיפה קל, בעל כנף נמוכה ומנוע טורבו-פרופ יחיד שפותח ויוצר על ידי אמבראר בברזיל.
חיל האוויר הברזילאי מימן את פרויקט ה-EMB-312 בסוף שנת 1978. עבודות התכנון והפיתוח החלו בשנת 1979 על מטוס אימון בסיסי חדש, זול, פשוט ובעל תכונות חדשניות, המטוס בסופו של דבר הפך לסטנדרט הבינלאומי למטוסי אימון בסיסיים.
אב הטיפוס טס לראשונה בשנת 1980, ויחידות הייצור הראשוניות סופקו בשנת 1983.
הייצור הראשוני התבסס על הזמנה מקומית של 118 מטוסים, עם אפשרות לרכישת 50 נוספים באוקטובר 1980. מאוחר יותר, בשנת 1993, רכשה אותו ברישיון ייצור מצרי, ולאחר מכן יוצרה גרסה בשם הטוקנו הקצר, אשר יוצרה ברישיון בממלכה המאוחדת.
הטוקנו פרץ לזירת האימונים הצבאיים והפך לאחת מהצלחות השיווק הבינלאומיות הראשונות של אמבראר.
סך הכל יוצרו 637 יחידות (477 על ידי אמבראר ו-160 על ידי חברת שורט הבריטית), שטסו ב-18 חילות אוויר.
הממשל הצבאי הברזילאי ראה במטוסים ציוד אסטרטגי, ובמאמץ להפחית את התלות בחברות זרות, הוקמה בשנת 1969 חברת התעופה הממשלתית אמבראר.
רישיון ייצור להרכבת ה־MB-326 נרכש בשנת 1970 כדי להכיר לחברה תכנון צבאי, ובשנת 1973 הוצג ה־EMB 110 Bandeirante, שהיה המטוס הראשון של החברה.
לאחר ניסויים בתוכניות אימון שהתבססו לחלוטין על מטוסי סילון בשנות ה-50, מגוון מטוסים מונעי מדחף שימשו לאימון טייסים במהלך שנות ה-60 וה-70. בשנות ה-70, מחירי הנפט עלו במהירות, כאשר מחיר חבית נפט עלה מ-3 דולר בשנת 1973 ל-36 דולר בשנת 1980, מה שפגע קשות בכלכלה הברזילאית.
באותה תקופה, חיל האוויר הברזילאי הפעיל את מטוס הססנה T-37C, שעוצב בשנות ה-50, ולאחר משבר האנרגיה של שנות ה-70, הפך יקר לתפעול.
בשנת 1977, חיל האוויר הברזילאי הביע רצון להחליף את ה-T-37, תוך ציון כי המטוס המחליף יצטרך להיות זול לתפעול, ותוכנן לחקות מקרוב את מאפייני מטוסי הסילון.
בתחילת 1977, אמבראר הציגה שתי הצעות לדרישות חיל האוויר הברזילאי למטוסי אימון: מטוס האימון הבסיסי EMB-301 והמטוס ללוחמה בעצימות נמוכה EMB-311. אף אחת מההצעות לא הייתה מקובלת על חיל האוויר, אך הובעה התעניינות ב-EMB-311 בעל הביצועים הגבוהים יותר.
מאוחר יותר באותה שנה, פרסם משרד האווירונאוטיקה בברזיל דרישה חדשה.
לכן, בינואר 1978, צוות העיצוב של אמבראר, בראשות גואידו פונטגלנטה פסוטי וכלל את ג'וזף קובאץ', החל לעצב מחדש את ה-EMB-311 כדי לייצר את ה-EMB-312.
ב-6 בדצמבר 1978, אמבראר זכתה בחוזה לייצור שני אבות טיפוס ושני שלדי מטוסים לבדיקות התעייפות.
המפרטים הושלמו בפברואר 1979, וההבדלים העיקריים מה-EMB-311 היו מנוע חזק יותר, תא טייס אחורי מוגבה ותוספת מושבי מפלט.
בסופו של דבר, המפרט המקורי עבר שינוי משמעותי, כולל גוף מטוס קטן יותר עם זנב צלב זקוף (cruciform tail) במקום זנב נטוי לאחור; חופה כיפתית יותר; הגהי גובה מורחבים; מרחק גדול יותר בין גלגל האף לגלגל האחורי; הקטנת שורש הכנף, הגדלת מוטת הכנפיים, הזנב וכני הנסע.
בסוף שנת 1979 נבנה דגם בקנה מידה מלא עם תא טייס להערכת מחווני הטיסה, ומודל מחקר בקנה מידה קטן, נשלט על ידי רדיו, תוכנן להערכת מאפייני הטיסה החופשית לפני בניית אב טיפוס בקנה מידה מלא.
בתוך 21 חודשים ממועד חתימת החוזה, המריא האבטיפוס הראשון ב-16 באוגוסט 1980, כשהוא נושא את המספר הסידורי FAB 1300. האבטיפוס השני טס לראשונה ב-10 בדצמבר 1980, תוך יישום שיפורי נגישות למערכת כדי לצמצם את הוצאות התחזוקה.
ניסויי טיסה בשבי של כלי נשק הביאו לתוספת של פילה של סנפיר לשיפור היציבות הצידית.
באוגוסט 1982, אב הטיפוס השני אבד במהלך ניסויי כשירות, גם הטייס וגם טייס המשנה הצליחו לפלוט את המטוס בבטחה.
חיל האוויר הלאומי של אנגולה (Força Aérea Nacional Angolana, FANA) קיבל שמונה מטוסי AT-27 חדשים בשנת 1998. שישה מטוסי AT-27 נוספים נרכשו ארבע שנים לאחר מכן מחיל האוויר הפרואני.
מטוסי ה-AT-27 הוקצו לביצוע תקיפות אוויריות ומשימות מעקב במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
ביוני 1987, חיל האוויר הארגנטינאי קיבל את ההזמנה הראשונה של 15 מטוסים מתוך סך של 30 מטוסים שהוזמנו, והסוג יועד להחליף את ה־MS.760 Paris.
מטוסי הטוקנו, שבסיסם בבית הספר הצבאי לתעופה בקורדובה, שימשו כמטוסי אימון במסגרת תוכנית הקורס הבסיסי המשותף לתעופה צבאית, והכשירו טייסים עבור חיל האוויר, הצי והצבא הארגנטינאי.
ב-25 השנים הראשונות לשירותו בחיל האוויר הארגנטינאי, צבר המטוס 104,000 שעות טיסה ואימן למעלה מ-800 טייסים.
סך של 118 מטוסי T-27 נרכשו על ידי חיל האוויר הברזילאי (FAB) עם אופציה ל-50 מטוסים נוספים.
ב-29 בספטמבר 1983, היחידות הראשונות סופקו כמטוסי מטס אירובטיים עבור טייסת ההדגמה של FAB, והמטס הראשון התקיים בדצמבר של אותה שנה.
בשנת 1990, ה-FAB הזמינה 10 יחידות נוספות מתוך 50 האופציות שהיו להן בחוזה המקורי משנת 1980. בסופו של דבר, קיבלה ה-FAB את 40 המטוסים הנותרים, מה שהעלה את המספר הכולל של היחידות שסופקו ל-168.
כחלק מתוכנית הכשרת הטייסים בת ארבע השנים של ה-FAB באקדמיה דה פורסה (AFA), ה-EMB-312 טס בשנה האחרונה כמטוס אימון מתקדם.
לאחר 75 שעות טיסה במטוס האימון הבסיסי של Neiva Universal, הטייסים הסטודנטים מתקדמים ל-125 שעות אימון מתקדם בטוקנו, שבמהלכן לומדים הצוערים לשלוט במטוס באמצעות אקרובטיקה, תמרון מדויק, טיסת מכשירים ומטסי ראווה.
צוערים של חיל הים הברזילאי נדרשים לטוס 100 שעות על גבי הטוקנו ב-AFA במהלך השלב הראשון של תוכנית ההכשרה בת שלוש השנים.
במהלך מבצע טריירה בפברואר 1991, שישה מטוסי טוקנו שימשו לסיוע אווירי קרוב נגד קבוצה של 40 מורדים מכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה (FARC).
ארבעה עשר מטוסי AT-27 הוזמנו בשנת 1992, ומסירתן של שש היחידות הראשונות התרחשה בדצמבר של אותה שנה, שבע יחידות נוספות הגיעו בהמשך אותו החודש.
המטוסים, שהוקצו לטייסת קרב 212, תוכננו בתחילה כמטוסי אימון, אם כי במהרה הוקצה הסוג גם לביצוע משימות סיוע אווירי קרוב ועליונות אווירית כחלק מפעולות נגד התקוממות במהלך הקרב ארוך השנים והאכזרי עם FARC.
הסוג ביצע עשרות פעולות, ומעל 50,000 שעות טיסה הושלמו מאז הצגת המטוס לשירות ללא אובדן אחד.
בשנת 1998, בסיוע חיל האוויר הפרואני, שולבו משקפי ראיית לילה במטוסים לביצוע משימות לילה.
תרחיש הלחימה הביא את חיל האוויר להפעיל את המטוס מעבר לגבולות הביצועים שתוכננו לו, במטרה להתגבר על מגבלותיו המבצעיות.
המטוס שימש כפלטפורמת ניסוי בתנאי שדה קרב, והניסיון המבצעי שנצבר הוביל לגיבוש לקחים אשר תורגמו לדרישות חדשות, שיושמו לאחר מכן בתכנון הסופר טוקנו.
בדצמבר 1983 נחתם חוזה בסך 181 מיליון דולר לרכישת עשרה מטוסים מוכנים ו־110 מטוסים נוספים בערכות להרכבה עצמית הרכישה המשותפת של מצרים ועיראק לוותה בתוכנית מקיפה להעברת טכנולוגיה, שבמסגרתה יוצרו חלקים מהמטוס והרכבתו הסופית בוצעה במפעלי התעשייה האווירית בחלוואן, והפכה לניסיון הראשון של אמבראר בהרכבת מטוסים בחו"ל.
שמונים מתוך 110 היחידות שנבנו במצרים סופקו לעיראק.
המטוס הראשון הגיע למצרים בסוף 1984 והיחידה הראשונה שהורכבה במצרים סופקה בשנת 1985. הזמנה נוספת של 14 מטוסים בוצעה בשנת 1989, מה שהביא את סך המטוסים ל-54 טוקנו.
מטוסי האימון הוטסו עם טייסת 6, טייסת 25 וטייסת 35. טייסת מס' 6 הוציאה את מטוסי הטוקנו שלה מהשירות.
בשנת 2023, מטוסי הטוקנו עדיין פועלים מהבסיסים באינשאס (טייסת 25), אסמאעיליה (טייסת 25) וע'רדקה (טייסת 35) לצורך אימון טייסים במטוס הטרקטור האווירי AT-802.
בעקבות מגמה עולמית להחלפת מטוסי אימון סילוניים במטוסי טורבו־פרופ זולים יותר, הזמין חיל האוויר הצרפתי ביולי 1990 שמונים מטוסים מדגם שעבר התאמות קלות, שסווגו כ־EMB-312F.
העסקה, שתהליך המשא ומתן עליה נמשך כשנתיים, נעשתה במסגרת עסקת קיזוז על רקע רכישת 36 מסוקי AS365 ו־16 מסוקי AS350 על ידי צבא ברזיל, וכן 30 מסוקי AS355 עבור חיל הים הברזילאי.
שני מטוסי טרום-ייצור נבנו לתהליך הערכה שנמשך שנה במנהל הכללי לחימוש, ה-EMB-312F טס לראשונה באפריל 1993. לדגם היו בלם אוויר תחתון ומערכת תקשורת צרפתית.
המספר הכולל של המטוסים שהוזמנו הצטמצם ל-50, כאשר דגם הייצור הראשון הופעל בשנת 1995. המטוסים מוקמו בסלון-דה-פרובנס, והחליפו את ה-Fouga Magister שסיפק הכשרה לסטודנטים של חיל האוויר הצרפתי במשך כמעט 40 שנה.
לאחר הצגת הסוג, תוכנית האימונים של חיל האוויר החלה עם האפסילון, המשיכה עם הטוקנו והגיעה לשיאה עם האלפה ג'ט לאימון קרב מוכנה.
לאחר 15 שנות שירות, צי הטוקנו הצרפתי הוצא משירות ב-22 ביולי 2009, למרות העובדה שרוב המטוסים הגיעו רק למחצית מחיי הפעולה הפוטנציאליים שלהם.
הונדורס, המדינה הזרה הראשונה שרכשה את הטוקנו, רכשה את הסוג שיחליף את ה־T-28 טרויאן.
שנים עשר מטוסי EMB-312 התקבלו בין השנים 1982 ו-1983. המטוסים משמשים הן לאימונים מתקדמים והן לסיורים במרחב האווירי של הונדורס לצורך חיפוש טיסות בלתי חוקיות.
ב-14 באפריל 2003, הסוג שימש להפלת מטוס Aero Commander 500, שני הנוסעים הקולומביאנים מתו במהלך ההתרסקות, בעוד ש 942 קילוגרם של קוקאין נאספו מהריסות.
באוגוסט 2010, מטוס פייפר סנקה שהגיע מקולומביה אותר על ידי מטוס AT-27. חמישה פושעים נעצרו ו־550 קילוגרים של קוקאין נתפסו.
שלושה חודשים לאחר מכן, נעשה שימוש במטוס טוקנו כדי ליירט מטוס שכלל 550 קילוגרם של קוקאין.
בפברואר 2012, צבא הונדורס ואמבראר החלו במחקר על AT-27 מזדקנים עבור תוכנית שיפוץ אפשרית.
מאוחר יותר באותו חודש, שר ההגנה של הונדורס הצהיר כי שיפוץ שישה מטוסים יעלה 10 מיליון דולר.
במאי של אותה שנה, מטוס טוקנו יירט מטוס שהוחרם ממנו כ-400 קילוגרם של קוקאין.
בחודש שלאחר מכן, הפיל טוקנו מטוס ססנה דו-מנועי, שהיה מעורב בהברחת סמים, מעל איי המפרץ, והרג את שני הנוסעים, כולל סוכן סמוי של ה-DEA.
החוק ההונדורסי אינו מתיר להפיל טיסות בלתי חוקיות, ולכן האירוע הוביל לפיטוריו של הגנרל שהורה על התקיפה.
איראן קיבלה 25 מטוסים בין השנים 1989 ועד ל-1991. בשנים 2000 ו-2001, השתמשו משמרות המהפכה בטוקנו נגד עמדות טליבאן ובפעולות נגד הברחת סמים בגבולות המזרחיים של איראן.
עיראק רכשה 80 מטוסים שיוצרו ברישיון בחלוואן, האספקה הושלמה בשנת 1987. לאחר סיום מלחמות המפרץ ועיראק, לעיראק לא נשאר EMB-312 במלאי שלה.
בשנת 2011, חיל האוויר של מאוריטניה קיבל אימון מחיל האוויר הצרפתי; שגם מכר להם ארבעה מטוסי EMB-312F צרפתיים, שעדיין נותרו להם שני שלישים מאורך החיים שלהם.
המטוס עבר שיפוץ יסודי לפני המסירה, וקיבל נקודות כנף קשיחות עבור תאי נשק ומכשירי קשר חדשים.
הסוג מבוסס באטאר בצפון מערב המדינה, שם הם משמשים במשימות תקיפה נגד מחבלים של ארגון אל-קאעידה במגרב האסלאמי (AQIM).
במרץ 2012, מטוסי EMB-312F מאוריטניים חדרו למרחב האווירי של מאלי בעת שתקפו מטרות טרור של AQIM בתוך מאלי; המדינות משתפות פעולה נגד מחבלי AQIM.
פרגוואי קיבלה שישה מטוסים בשנת 1987. שישה נוספים נרכשו בסוף שנות ה-90, אך העסקה נכשלה, ומכונות אלו הפכו בסופו של דבר לגל השני שנמכר לאנגולה.
בשנת 2011, עברו מטוסי הטוקנו הפרגוואיים, בסיוע חיל האוויר הברזילאי, שיפוץ מנוע מלא.
בשנת 1986, פרו הזמינה 20 מטוסי טוקנו.
האספקות לחיל האוויר הפרואני החלו באפריל 1987 בקצב של שתי יחידות לחודש; המשלוח האחרון התרחש בנובמבר 1987. בשנת 1991 נרכשו 10 מטוסי טוקנו נוספים לפעולות אכיפה נגד סמים, והגיעו לסך של 30 מטוסים, אם כי שישה מהם נמכרו מחדש לאנגולה בשנת 2002.
המטוסים היו חלק מתוכנית שמטרתה להחזיר לשירות ציוד שאינו תקין בשנת 2002, אשר יושמה בשנת 2007 במרץ 2012, חיל האוויר הפרואני שקל אפשרות לחדש 20 מטוסי EMB-312 במסגרת תוכנית שנוהלה במשותף על ידי חיל האוויר הברזילאי ואמבראר במסגרת הסכם הגנה רחב היקף שנחתם עם משרד ההגנה הברזילאי.
ב-14 ביולי 1986, חיל האוויר הוונצואלי קיבל את ארבעת מטוסי האמבראר EMB-312 טוקאנו AT-27 הראשונים מתוך הזמנה של 30 מטוסים בשווי 50 מיליון דולר.
שנה לאחר מכן, סופקו המטוסים הנותרים, מחולקים לשתי גרסאות: 18 מטוסי T-27 למטרות אימון ו-12 מטוסי AT-27 לסיוע טקטי.
מטוסי ה-AT-27, יחד עם מטוסי הברונקוס מדגם OV-10, היו מעורבים באופן פעיל בקמפיינים רבים נגד גרילה, סמים וחטיפות בקרבת גבולות קולומביה.
ב-27 בנובמבר 1992, המטוסים שימשו קצינים מורדים שביצעו הפיכה נגד הנשיא קרלוס אנדרס פרס.
המורדים הטילו פצצות וירו טילים נגד מבני משטרה וממשל בקראקס.
מטוס EMB-312 אחד הופל במהלך המרד על ידי מטוסי F-16 שהוטסו על ידי טייסים נאמנים למשטר.
12 יחידות תוכננו לעבור שיפוץ בוונצואלה נכון לשנת 2013.
אמברוז אוורטס ברנסייד היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, ששירת כקצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן כמושל רוד איילנד ה-30 בשנים 1866–1869, וכסנאטור מטעמה מ-1875 ועד מותו.
הוא גם היה ממציא ותעשיין מצליח.
ברנסייד השיג את כמה מהניצחונות הראשונים של האיחוד ב, אך לאחר מכן קודם אל מעבר ליכולותיו, וזכור בעיקר בשל שתי תבוסות הרות אסון, בקרב פרדריקסברג בדצמבר 1862, וב ביולי 1864 במהלך , אם כי במקרה האחרון הוא נוקה מאשמה, אך הוא מעולם לא קנה לעצמו שם כמפקד צבאי.
אמברוז ברנסייד נולד בעיירה ליברטי שבאינדיאנה, כרביעי מבין תשעת ילדיהם של אדג'היל ופמלה (או פמילה) בראון ברנסייד, משפחה שמוצאה היה סקוטי, סקוטי-אירי ואנגלי.
סב-סבו, רוברט ברנסייד (1775-1725), נולד בסקוטלנד והתיישב בפרובינציית קרוליינה הדרומית.
אביו היה יליד קרוליינה הצפונית.
הוא היה מחזיק עבדים ששחרר את עבדיו כאשר עבר לאינדיאנה.
אמברוז התחנך כנער צעיר בסמינר ליברטי, אך חינוכו נקטע כאשר נפטרה אימו ב-1841. הוא היה שוליה אצל חייט מקומי, ובסופו של דבר היה לשותף בעסק שלו.
כקצין צעיר בתקופה שלפני מלחמת האזרחים, התארס ברנסייד עם שארלוט "לוטי" מון , שעזבה אותו במהלך טקס הנישואים.
כאשר הכומר שאל אותה אם היא תיקח אותו כבעלה, נאמר שהיא צעקה "!No siree Bob" (בשום פנים ואופן לא), ורצה אל מחוץ לכנסייה.
מון נודעה בשל מעשי הריגול שלה לטובת הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
בהמשך ברנסייד עצר אותה, את אחותה הצעירה וירג'יניה "ג'יני" מון ואת אימן.
הוא אסר אותן במעצר בית במשך חודשים, אך מעולם לא האשים אותן בריגול.
ב-1843 עלה בידו של ברנסייד להיכנס ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בזכות הקשרים הפוליטיים של אביו והעניין שלו בתחום הצבאי.
בימי ראשית לימודיו באקדמיה, שונה שמו האמצעי עקב טעות ברישום, והשם שונה ל-Everett במקום Everts.
הוא סיים את לימודיו ב-1847, דורג במקום ה-18 בקרב 47 בני כיתתו, והוצב ברדגת ייצוג של לוטננט משנה ברגימנט הארטילריה השני של ארצות הברית.
הוא יצא לוראקרוס כדי להשתתף במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, אך הגיע לשם לאחר שמעשי האיבה נפסקו, והוא ביצע בעיקר תפקידי חיל מצב סביב למקסיקו סיטי.
לאחר סיום המלחמה שירת ברנסייד שנתיים בחזית המערבית תחת פיקודו של קפטן ברקסטון בראג ברגימנט הארטילריה השלישי, יחידת ארטילריה קלה שהוסבה לתפקידי פרשים, והגנה על נתיבי הדואר המערביים שעברו דרך נבדה לקליפורניה.
באוגוסט 1849 נפצע ברנסייד מחץ שחדר לצווארו במהלך התנגשות עם לוחמי אפאצ'י בלאס וגאס, ניו מקסיקו.
בדצמבר 1851 הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון.
ב-1852 הוצב ברנסייד בפורט אדמס שבניופורט, רוד איילנד, שם הוא נשא לאישה ב-27 באפריל אותה שנה את מרי ריצ'מונד בישופ מפרובידנס.
הנישואים נמשכו עד מותה של מרי ב-1876, אך לשניים לא נולדו ילדים.
באוקטובר 1853 פרש ברנסייד מצבא ארצות הברית ומונה כמפקד במיליציה של רוד איילנד בדרגת מייג'ור גנרל, תפקיד בו הוא שירת שנתיים.
לאחר פרישתו מהצבא הסדיר, הקדיש ברנסייד את זמנו ומרצו לייצור כלי נשק שנשאו את שמו: "קרבין ברנסייד" .
מזכיר המלחמה של הנשיא ג'יימס ביוקנן, ג'ון פלויד, חתם על חוזה עם חברת כלי הנשק של ברנסייד לציוד חלק גדול של הצבא עם הרובים שלו, רובם מחיל הפרשים, והשפיע עליו להקים בתי חרושת גדולים לייצור כלי הנשק.
מפעל הרובים בבריסטול לא הושלם לפני שיצרן נשק אחר לכאורה שיחד את פלויד כדי להפר את חוזהו עם ברנסייד, בסך 100,000 דולר.
ב-1858 התמודד ברנסייד מטעם המפלגה הדמוקרטית לאחד המושבים של רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הובס בהפרש קולות גדול.
הטרחה של מסע הבחירות, והרס מפעל הנשק שלו בשריפה, תרמו לנפילתו הפיננסית, הוא נאלץ להעביר את הפטנטים על כלי הנשק שלו לידי אחרים.
לאחר מכן הוא יצא מערבה בחיפוש אחר תעסוקה, והיה לגזבר של חברת הרכבות המרכזית של אילינוי, שם הוא עבד והתיידד עם ג'ורג' מקללן, שלימים היה אחד ממפקדיו.
באותה תקופה הוא הכיר את עורך הדין אברהם לינקולן, שזמן קצר לאחר מכן נבחר כנשיא ארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, היה ברנסייד קולונל במיליציה של רוד איילנד.
הוא גייס את רגימנט הרגלים המתנדבים הראשון של רוד איילנד, וב-2 במאי 1861 מונה כמפקדו.
שתי פלוגות של הרגימנט חומשו אז בקרבינים של ברנסייד.
תוך חודש קודם ברנסייד לפקד על בריגדה במסגרת מחלקת צפון-מזרח וירג'יניה.
ביולי הוא פיקד על הבריגדה בקרב בול ראן הראשון, ובאופן זמני מילא את מקומו של בריגדיר גנרל דייוויד האנטר שנפצע בפיקוד על הדיוויזיה.
הרגימנט שלו, שמלאו אז 90 יום להקמתו הוצא מהשירות ב-2 באוגוסט, והוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל של צבא המתנדבים ב-6 באוגוסט וקיבל את המשימה לאמן את הבריגדות הזמניות בארמיית הפוטומק.
מספטמבר 1861 ועד יולי 1862 פיקד ברנסייד על דיוויזיית החוף, או על חיל המשלוח לקרוליינה הצפונית שנקרא על שמו , שכלל שלוש בריגדות שהתכנסו באנאפוליס ושהיו הגרעין לגיס התשיעי שעליו הוא פיקד בהמשך.
הוא ניהל מערכה אמפיבית שחסמה יותר מ-80 אחוזים מחוף הים של קרוליינה הצפונית בפני הספנות של הקונפדרציה עד לתום המלחמה.
מערכה זו כללה את קרב אליזבת סיטי שהתנהל ב-10 בפברואר 1862 על נהר פסקווטנק ליד אליזבת סיטי שבקרוליינה הצפונית.
במערכה לקחו חלק ספינות של שייטת החסימה הצפון אטלנטית של צי ארצות הברית שמולו ניצבו כוחות של צי הקונפדרציה.
הקרב היה חלק מהמערכה בקרוליינה הצפונית שהובל על ידי ברנסייד, שהסתיימה בניצחון של האיחוד, ובה נכבשו אליזבת סיטי והאזורים הימיים סביבה, וספינות צי הקונפדרציה נפלו שלל, הוטבעו או פוזרו.
ב-18 במרץ קודם ברנסייד לדרגת מייג'ור גנרל בצבא המתנדבים כאות הוקרה להצלחותיו בקרב האי רואנוק ובקרב ניו ברן , שני הניצחונות המשמעותיים הראשונים של האיחוד ב.
ביולי הועברו כוחותיו צפונה לניופורט ניוז שבווירג'יניה, והיו לגיס התשיעי בארמיית הפוטומק.
לאחר כישלונו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן במערכת חצי האי, הוצע לברנסייד הפיקוד על ארמיית הפוטומק.
הוא סירב להצעה זו בשל נאמנותו למקללן והעובדה שהבין את חוסר ניסיונו הצבאי, וניתק חלק מהגיס שלו לתמיכה ב של מייג'ור גנרל ב.
באותה עת הוא קיבל מברקים ממייג'ור גנרל , שבמפורש נמתחה בהם ביקורת על יכולותיו של פופ כמפקד, והוא העביר אותם אל המפקדים הממונים עליו.
אירוע זה היה בהמשך בעל משמעות במשפט הצבאי שנוהל נגד פורטר שבו הופיע ברנסייד כעד.
גם לאחר כישלונו של פופ בקרב בול ראן השני, דחה ברנסייד הצעה לקבלת תפקיד פיקודי.
בתחילת , לטובת , ניתן לברנסייד הפיקוד על האגף הימני של ארמיית הפוטומק (הגיס הראשון והגיס התשיעי שלו), אך מקללן הפריד את שני הגיסות בקרב אנטיאטם, מיקם אותם בקצוות המנוגדים של קו החזית של האיחוד, והותיר את ברנסייד לפקד רק על הגיס התשיעי.
במרומז סירב ברנסייד לוותר על הפיקוד על הגיס הראשון, וניתב פקודות אל הגיס בתחילה דרך מייג'ור גנרל ג'סי ל.
רינו (שנהרג בקרב ההר הדרומי), ולאחר מכן דרך בריגדיר גנרל ג'ייקוב דולסון קוקס.
הסדר מסורבל זה תרם לאיטיות בהתקפה והחצייה של מה שנקרא גשר ברנסייד באגף הדרומי של קו החזית של האיחוד.
ברנסייד לא סייר באזור באופן מספיק, ולא ניצל את ההזדמנות להשתמש בכמה אתרי צליחה נוחים שמחוץ לטווח אש האויב.
כוחותיו נקלעו לכמה מתקפות חוזרות ונשנות על הגשר הצר, שנשלט על ידי צלפי הקונפדרציה שניצבו על שטח שולט.
בצהריים כבר איבד מקללן את סבלנותו.
הוא שלח רצף של שליחים לדרבן את ברנסייד להתקדם הלאה, והורה לאחד מעוזריו, "אמור לו שגם אם הדבר יעלה ב-10,000 איש, הוא חייב לזוז כעת".
הוא לחץ עוד יותר כאשר שלח את המפקח הכללי שלו להתעמת עם ברנסייד, שהגיב בכעס: "נראה שמקללן חושב שאני לא עושה כמיטב יכולתי לעבור את הגשר הזה.
אתה השלישי או הרביעי שהגיע אלי הבוקר עם אותן הוראות".
בסופו של דבר פרץ הגיס התשיעי קדימה, אך העיקוב אפשר לדיוויזיה של מייג'ור גנרל מצבא הקונפדרציה לעלות מהרפרס פרי ולהדוף את הפריצה של האיחוד.
מקללן סירב לבקשות של ברנסייד לתגבורות, והקרב הסתיים בתיקו טקטי.
לאחר שכשל מקללן ברדיפה אחר כוחותיו הנסוגים של הגנרל רוברט אדוארד לי משדה הקרב באנטיאטם, הורה הנשיא אברהם לינקולן להעברתו מתפקידו ב-5 בנובמבר 1862, ויומיים לאחר מכן בחר בברנסייד כמחליפו.
ברנסייד ציית להוראה באי-רצון, השלישית מסוג זה בקריירה הקצרה שלו, בין השאר בשל המסר שהועבר לו על ידי השליח שהגיע אליו עם הפקודה שאם הוא יסרב, הפיקוד יעבור תחתיו למייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, שממנו ברנסייד סלד.
הוא קיבל את הפיקוד על ארמיית הפוטומק בטקס חילופין שנערך בחוותה של ג'וליה קלאגט בבניו בולטימור שבווירג'יניה.
מקללן ביקר את הכוחות כדי להיפרד מהם.
קולומביה קלאגט, כלתה של ג'וליה קלאגט, העידה לאחר המלחמה שטקס החילופין נערך בחזית ביתם בחווה.
הנשיא לינקולן לחץ על ברנסייד לנקוט בצעד תקיף וב-14 בנובמבר אישר את תוכניתו לכבוש את בירת הקונפדרציה, ריצ'מונד, וירג'יניה.
התוכנית הובילה לתבוסה משפילה ויקרה של האיחוד בקרב פרדריקסברג ב-13 בדצמבר.
התקדמותו לפרדריקסברג הייתה מהירה, אך ההתקפה התעקבה כאשר חיל ההנדסה היה איטי בהקמת גשרים צפים לחציית נהר רפהנוק , כמו גם ההססנות של ברנסייד לפרוס חלקים מהארמייה שלו על פני נקודות המעבר.
מצב זה אפשר לגנרל לי להתרכז לאורך רמות מרי ממערב לעיירה ולהדוף את המתקפות של האיחוד.
המתקפות מדרום לעיירה נוהלו בחוסר יעילות, בשעה שהן היו אמורות להיות ציר ההתקפה המרכזי, והפריצה הראשונית של האיחוד עברה ללא תמיכה.
ברנסייד לא היה מרוצה מכישלון תוכניתו, ומהאבדות הכבדות של המתקפות החזיתיות החוזרות הכושלות, והכריז שהוא יוביל באופן אישי את המתקפה של הגיס התשיעי.
מפקדי הגיס שלו שוחחו על כך עמו, אך היחסים בינו לבין הכפופים אליו היו מתוחים.
בקבלו את האשמה במלואה, הוא הציע שהוא יפרוש מהצבא, אך סורב.
מבקריו של ברנסייד תייגו אותו כ"קצב מפרדריקסברג".
בינואר 1863 שיגר ברנסייד מתקפה שנייה נגד לי, אך היא נבלמה בגשמיי החורף לפני השלמתה והיא כונתה בלעג "מצעד הבוץ" .
בעקבותיה, הוא ביקש שכמה מהקצינים ישוחררו מתפקידיהם ויועמדו בפני משפט צבאי.
הוא גם הציע את התפטרותו.
עד מהרה קיבל לינקולן את הצעת ההתפטרות, וב-26 בינואר החליף את ברנסייד במייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, אחד הקצינים שקשרו קשר נגדו.
ברנסייד הציע את התפטרותו, אך לינקולן דחה את ההצעה, באומרו שעדיין יכול להיות מקום עבורו בצבא.
כך, הוא הושב לפקד על הגיס התשיעי ונשלח לפקד על מחלקת אוהיו, שכללה את שטחיהן של אוהיו, אינדיאנה, קנטקי ואילינוי.
היה זה אז אזור שקט עם פעילות מועטה, והנשיא לינקולן הסביר שברנסייד לא יוכל להיקלע ליותר מדי צרות שם.
עם זאת, התחושות נגד המלחמה היו נפוצות מאוד במדינות המערביות, שכן באופן מסורתי היו להם קשרי סחר ענפים עם הדרום, והתחושות נגד העבדות או הרצון להילחם כדי לשים לה קץ לא היו נפוצות שם.
ברנסייד היה די מוטרד מנטייה זו והוציא סדרה של פקודות שאסרו על "ביטוי ציבורי של דעות נגד המלחמה או נגד הממשל" בתחומי מחלקתו.
גישה זו הגיע לשיאה בפקודה הכללית מספר 38, שבה הוכרז ש"כל אדם שיימצא אשם בבגידה יישפט בפני בית משפט צבאי ויאסר או יגורש אל מעבר לקווי האויב".
ב-1 במאי 1863 קיים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו, קלמנט ולנדיגהאם , מתנגד בולט של המלחמה, עצרת ציבורית במאונט ורנון, אוהיו, שבה הוא גינה את הנשיא לינקולן כ"רודן" ששאף לבטל את החוקה וליצור דיקטטורה.
ברנסייד שיגר כמה סוכנים לעצרת שתיעדו את שנאמר בה ומסרו את עדותם לברנסייד, שהכריז שקיימת עילה מספקת לעצור את ולנדיגהאם באשמת בגידה.
בית משפט צבאי שפט אותו ומצא אותו אשם בהפרת הפקודה הכללית מספר 38, זאת על אף מחאותיו שהוא הביע את דעותיו בפומבי.
ולנדיגהאם נידון למאסר עד לתום המלחמה והפך לקדוש מעונה של הדמוקרטים מתנגדי המלחמה.
לאחר מכן הפנה ברנסייד את תשומת ליבו לאילינוי, שם העיתון "שיקגו טיימס" הדפיס במשך חודשים מאמרי מערכת נגד המלחמה.
ברנסייד שיגר כוח צבאי למשרדי העיתון הורה על סגירתו.
לינקולן לא התעניין או קיבל מידע על מעצרו של ולדינגהאם או על סגירת השיקגו טיימס.
הוא זכר את הסעיף בפקודה 38 שהכריז שהמפרים שלה יגורשו על מעבר לקווי האויב, ובסופו של דבר החליט שיהיה זה רעיון טוב שוולדינגהאם ישוחרר ממאסרו ויישלח לתחומי הקונפדרציה.
בינתיים, הורה לינקולן על פתיחתו מחדש של השיקגו טיימס והכריז שברנסייד חרג מסמכותו בשני המקרים.
לאחר מכן הוציא לינקולן אזהרה שהגנרלים לא יכלו לעצור אזרחים או לסגור שוב עיתונים ללא היתר מהבית הלבן.
ברנסייד גם עסק בפשיטות של אנשי הקונפדרציה כמו ג'ון הארט מורגן .
במהלך , התקדם ברנסייד לנוקסוויל, טנסי, כשבתחילה הוא עקף את אגף קמברלנד שהוחזק על ידי הקונפדרציה ובסופו של דבר כבש את נוקסוויל ללא התנגדות.
לאחר מכן הוא שיגר כוחות בחזרה לאגף קמברלנד.
מפקד כוחות הקונפדרציה, בריגדיר גנרל ג'ון ו.
פרייזר , סירב להיכנע אל מול שתי הבריגדות של האיחוד, אך ברנסייד הגיע בראש בריגדה שלישית, ואילץ את פרייזר ואת 2,300 אנשיו להיכנע.
בקרב צ'יקמוגה הובס מייג'ור גנרל ויליאם רוזקרנס, וברנסייד נרדף על ידי לוטננט גנרל ג'יימס לונגסטריט, שנגד חיילליו הוא נלחם ברמות מרי.
בקרב קמפבל סטיישן הוא הצליח להערים על לונגסטריט ועלה בידו להגיע לביצורים שלו בנוקסוויל, שם הוא צר עליה לזמן קצר עד לתבוסת הקונפדרציה בקרב פורט סנדרס מחוץ לעיר.
לכידתם של חייליו של לונגסטריט בנוקסוויל תרמה לתבוסתו של הגנרל ברקסטון בראג על ידי הגנרל יוליסס ס.
הכוחות תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן צעדו כדי לסייע לברנסייד, אך המצור כבר הוסר, ולונגסטריט נסוג ובסופו של דבר הגיע לווירג'יניה.
ברנסייד הצטווה לקחת את הגיס התשיעי בחזרה לזירה המזרחית, שם הוא חיזק את כוחו כך שהוא מנה יותר מ-21,000 חיילים באנאפוליס.
הגיס לחם במערכת אוברלנד במאי 1864 כיחידה בפיקוד עצמאי, שדיווחה בתחילה ישירות לגרנט, ולא היה חלק מארמיית הפוטומק, שכן ברנסייד היה גבוה בדרגה ממפקדה, מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד, שהיה מפקד דיוויזיה תחת ברנסייד בפרדריקסברג.
הסדר מסורבל זה תוקן ב-24 במאי, זמן קצר לפני , כאשר הסכים ברנסייד לוותר על דרגתו הקודמת והושם תחת פיקודו הישיר של מיד.
ברנסייד לחם ב וב, שם הוא לא הצטיין במיוחד, ביצע מתקפה חלקית, ונראה היה שהוא לא היסס לשלוח את חייליו למתקפות החזיתיות שמחיר הדמים שלהם היה גבוה.
לאחר קרב פורט אנה וקרב קולד הרבור הוא התמקם בקווי .
כשניצבו שני הצבאות במבוי הסתום של מלחמת החפירות בפיטרסבורג ביולי 1864, הסכים ברנסייד לתוכנית שהוצעה על ידי חיילי אחד הרגימנטים של הגיס שלו שאנשיו היו כורים לשעבר, הרגימנט ה-48 של פנסילבניה: לכרות מחפורת מתחת לביצורי הקונפדרציה ולפוצץ חומרי נפץ כדי להשיג פריצת דרך בהפתעה.
ב-30 ביולי הוחרב המבצר במה שנודע בשם .
בשל התערבותו של מיד, קיבל ברנסייד הוראה, שעות ספורות לפני התקפת הרגלים, לא לעשות שימוש בדיוויזיה של האפרו-אמריקאים, שאומנה במיוחד למתקפה זו.
תחת זאת, הוא אולץ לעשות שימוש ביחידות של חיילים לבנים בלתי מאומנים.
לא עלה בידו להחליט באיזו דיוויזיה לבחור כתחליף, ובשל כך הוא ביקש משלושת המפקדים הכפופים אליו להטיל גורל כדי לקבל את ההחלטה.
הדיוויזיה שעלתה בגורל הייתה בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'יימס ה.
לדלי , שלא הספיק לתדרך את אנשיו על המצופה מהם, והוא נצפה שותה משקאות חריפים עם בריגדיר גנרל אדוארד פררו בתוך מחסה מוגן הרחק מאחורי הקווים במהלך הקרב, ולא גילה שום מנהיגות.
כתוצאה מכך נכנסו אנשיו של לדלי אל תוך המכתש הענק במקום להקיף אותו, נלכדו בתוכו, והיו נתונים לאש כבדה מצד אנשי הקונפדרציה שהקיפו את שולי המכתש, תוך כדי שנגרמו אבדות כבדות.
בתום הקרב נמנו בדיוויזיה 3,800 הרוגים.
כתוצאה מהכישלון במכתש, שוחרר ברנסייד מתפקידו הפיקודי ב-14 באוגוסט ונשלח על ידי גרנט ל"חופשה ממושכת".
עד לתום המלחמה הוא לא נקרא שוב לשירות.
מאוחר יותר הטילה ועדת חקירה את האשמה בתבוסה עליו, על לדלי ועל פררו.
בדצמבר התקיימה פגישה של ברנסייד עם הנשיא לינקולן ועם גרנט בנוגע לעתידו.
הוא חשב על אפשרות של התפטרות, אך לינקולן וגרנט ביקשו ממנו להישאר בשירות.
בתום הראיון כתב ברנסייד, "לא עודכנתי על שום תפקיד שהוטל עלי".
בסופו של דבר, ב-15 באפריל 1865 התפטר ברנסייד מתפקידו, לאחר כניעת הגנרל רוברט אדוארד לי בקרב אפומטוקס.
מאוחר יותר ניקתה הוועדה המשותפת של הקונגרס לניהול המלחמה את שמו של ברנסייד, והטילה את האשמה על התבוסה בקרב המכתש על מיד בשל דרישתו שלא לשתף בקרב את דיוויזיית האפרו-אמריקאים.
לאחר התפטרותו משירותו הצבאי, היה ברנסייד חבר בכמה מועצות מנהלים של חברות רכבות ומפעלי תעשייה, כולל כנשיא של חברת הרכבות סינסינטי ומרטינסוויל, חברת הרכבות של אינדיאנפוליס וויסנס, חברת הרכבות קאירו ווינסנס, ומפעל הקטרים של רוד איילנד.
ב-1866 נבחר ברנסייד כמושל רוד איילנד ה-30, וכיהן בתפקיד במשך שלוש תקופות כהונה של שנה עד מאי 1869. במערכת הבחירות הראשונה לתפקיד הוא היה מועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית, והוא ניצח ברוב סוחף.
הייתה זו ראשית הקריירה שלו במפלגה זו, שכן לפני המלחמה הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית.
בתקופת כהונתו כמושל הוא היה פעיל מאוד בהשגת אישור מידי ותשלום של תביעות המלחמה של המדינה.
כמושל הוא הקדיש תשומת לב למיליציית המתנדבים של רוד איילנד.
ברנסייד היה עמית בפיקוד מסצ'וסטס של "המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית" , אגודה צבאית של קציני צבא האיחוד ושל צאצאיהם, ושימש כסגן המפקד הזוטר של פיקוד מסצ'וסטס ב-1869. בשנים 1871- 1872 הוא היה המפקד העליון של אגודת ותיקי , וכן שימש כמפקד מחלקת רוד איילנד שלו.
ב-1871 בחר בו איגוד הרובאים הלאומי כנשיאו הראשון.
במהלך ביקור שערך ברנסייד באירופה ב-1870, הוא ניסה לגשר בין צרפת לבין גרמניה במלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-1876 נבחר ברנסייד כמפקד הגדוד של ניו אינגלנד של "לגיון המאה" (Centennial Legion), שהיה קואליציה של 13 יחידות מיליציה של שלוש עשרה המדינות הראשונות, שהשתתפו במצעד שהתקיים בפילדלפיה ב-4 ביולי אותה שנה לציון מאה שנים לחתימת הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1874 נבחר ברנסייד על ידי הסנאט של רוד איילנד כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת כסנאטור ב-1880, וכיהן בתפקיד עד מותו.
הוא המשיך את חברותו במפלגה הרפובליקנית, ולקח חלק מרכזי באירועים צבאיים וכן שימש כיושב ראש ועדת החוץ של הסנאט ב-1881.
אמברוז ברנסייד נפטר בביתו שבבריסטול שברוד איילנד ב-13 בספטמבר 1881 כתוצאה מתעוקת לב, כשלצידו ניצבו רק רופאו ומשרתי המשפחה.
ארונו הוצב בבניית עיריית פרובידנס עד להלווייתו שהתקיימה ב-16 בספטמבר.
הארון נישא בתהלוכה על ידי עגלה רתומה לארבעה סוסים שחורים אל הכנסייה האוניטריאנית הראשונה של העיר שם נכחו מכובדים רבים.
לאחר הטקס נטמן ברנסייד בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
אלפים השתתפו בהלוויה ועסקים ומפעלים נסגרו לחלק מהיום.
כאדם, זכה ברנסייד לאהדה רבה, הן בצבא והן בפוליטיקה.
הוא רכש ידידים בקלות, נהג לחייך הרבה, וזכר את כל השמות של בני שיחו.
עם זאת, המוניטין הצבאי המקצועי שלו היה חיובי פחות, והוא נודע כעקשן, חסר מעוף ולא מתאים הן מבחינה אינטלקטואלית והן מבחינה רגשית לתפקידי פיקוד גבוה.
גרנט ציין שהוא היה "בלתי מתאים" לפיקוד על ארמייה, ושאף אחד לא ידע זאת טוב יותר מברנסייד עצמו.
ביודעו את יכולותיו, הוא סירב פעמיים לפקד על ארמית הפוטומק, והסכים לכך רק בפעם השלישית כאשר השליח שמסר לו את כתב המינוי ציין בפניו שאם הוא לא ייעתר להצעה, הפיקוד יימסר לג'וזף הוקר.
ורט תיאר את ההקלה שחש ברנסייד לאחר קרב פרדריקסבורג בפסקה שמסכמת את הקריירה הצבאית שלו:
ההיסטוריון והעיתונאי ברוס קאטון סיכם את דמותו של ברנסייד:
ברנסייד בלט בזכות זקנו הבלתי רגיל, שאיחד פיאות לחיים עם שפמו, אך עם לחיים שהיו מגולחות למשעי.
השם ברנסייד נטבע ככינוי שתיאר סגנון זה, ובהמשך התהפכו ההברות שבשמו לשם "סיידברנס" .
ב-1866 שינתה העיירה אליסון שבמישיגן את שמה לברנסייד, לכבודו.
פסל של ברנסייד רכוב על סוס, שעוצב על ידי הפסל הניו יורקי לאונט תומפסון, נחנך ב-1887 והוצב ברחבת אקסצ'יינג' שבפרובידנס, כשהוא פונה לכיוון בניין העירייה.
ב-1906 הועבר הפסל לפארק העירייה, ששמו שונה לפארק ברנסייד.
בבריסטול שברוד איילנד קרוי רחוב קטן על שמו של ברנסייד.
אולם הזיכרון על שם ברנסייד בבריסטול הוא בניין ציבורי בן שתי קומות בסגנון התחייה הרומנסקית של ריצ'רדסון שניצב ברחוב הופ.
הבניין נחנך ב-1883 על ידי הנשיא צ'סטר ארתור ועל ידי המושל אוגוסטוס בורן.
במקור היה אמור לעמוד בחזית הבניין פסל של ברנסייד.
האדריכל שתכנן אותו היה סטיבן סי.
העיר ברנסייד שבקנטקי קרויה על שמו של ברנסייד.
הכפר ניו ברנסייד שבאילינוי , הניצב על מסילת הברזל קאירו וינסנס, שאת חברת הרכבות שלה ניהל ברנסייד, נקרא על שמו.
שכונת ברנסייד שבשיקגו , קרויה על שמו של ברנסייד.
ב-1966 נפתח בניין מעונות הסטודנטים על שם ברנסייד באוניברסיטת רוד איילנד.
העיירה ברנסייד שבוויסקונסין , קרויה על שמו של ברנסייד.
דמותו של ברנסייד גולמה בסרט "אלים וגנרלים" מ-2003 בבימויו של רונלד פ.
מקסוול על ידי אלכס הייד-וייט .
הסרט כולל אירועים מקרב פרדריקסבורג.
אמדאו אבוגדרו (9 באוגוסט 1776 – 9 ביולי 1856) או בשמו המלא לורנצו רומאנו אמדאו קרלו אבוגדרו, הרוזן מקַארֶנְיָה ומצֶ'רֶטוֹ (באיטלקית: Lorenzo Romano Amedeo Carlo Avogadro di Quaregna e di Cerreto) היה כימאי ופיזיקאי איטלקי.
הוא ידוע בעיקר בשל תרומתו לתאורית המולקולות, כולל חוק אבוגדרו.
על שמו קרוי מספר אבוגדרו, המתייחס למספר החלקיקים (אטומים, מולקולות, יונים ועוד) הקיימים ב-1 מול חומר, שערכו .
אמדאו קרלו אבוגדרו נולד בטורינו, למשפחת אצולה מפיימונטה, איטליה.
אביו, פיליפו אבוגדרו, היה משפטן ידוע וסנטור של ממלכת סרדיניה.
אמו הייתה אנה מריה ורצ'לונה מן העיר ביילה בפיימונטה.
הוא סיים תואר במשפט קאנוני בגיל 21, ובעקבות אביו, החל לעסוק במקצוע.
זמן קצר לאחר מכן הוא הקדיש את עצמו לענפי הפיזיקה, הכימיה והמתמטיקה ולקח בטורינו שיעורים פרטיים בתחומים אלה, במיוחד אצל הכומר והמדען אנטוניו ואסאלי אאנדי (1825–1861).
ובשנת 1809 החל ללמד אותם בבית ספר תיכון בוורצ'לי, המקום שבו משפחתו התגוררה.
אבוגדרו הגיש את מאמרו לז'ורנל צרפתי העוסק בפיזיקה וכימיה.
בשנת 1820 הפך לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת טורינו.
מעט ידוע על חייו האישיים של אבוגדרו.
הוא נישא לפליצ'יטה מאצה והיה אב לשישה ילדים.
לכבוד תרומתו הנרחבת של אבוגדרו לתאורית המולקולה, מספר המולקולות במול אחד נקרא "מספר אבוגדרו" או "קבוע אבוגדרו", ומסומן באות NA.
מספר אבוגדרו משמש לחישוב תוצאותיהן של תגובות כימיות.
הוא מאפשר לכימאים לקבוע כמויות של תוצרים בתגובה נתונה, במידת דיוק רבה.
בשנת 1811 פרסם אבוגדרו את "הנחת אבוגדרו" (היום: חוק אבוגדרו), שבה הוא טען כי נפחים שווים של גזים בתנאי לחץ וטמפרטורה שווים מכילים מספר שווה של מולקולות.
אבוגדרו פיתח את השערתו לאחר שלואי ז'וזף גה-ליסאק פרסם בשנת 1808 חוק משלו על נפחים.
הבעיה שהצליח לפתור אבוגדרו הייתה נעוצה בבלבול ששרר בזמנו אודות אטומים ומולקולות.
אחת מתרומותיו החשובות ביותר הייתה ההבחנה המוחלטת שעשה ביניהם, כאשר הכריז כי גזים מורכבים ממולקולות, והמולקולות הללו מורכבות מאטומים.
זו הייתה השערה שמדענים רבים, כמו ג'ון דלטון, לא העלו על דעתם.
אבוגדרו לא השתמש במילה "אטום", כיוון שלא ראה הבדל בין המונחים "אטום" ו"מולקולה".
הוא האמין כי קיימים שלושה סוגים של "מולקולות", לרבות מולקולות בסיסיות (אטומים).
אבוגדרו הוא שטבע את המונח "מולקולה".
במשך שנים רבות התעלמו מדעני התקופה מחוק אבוגדרו.
שלוש שנים לאחר ממצאיו, הגיע לאותן התוצאות המדען אנדרה מרי אמפר, על ידי שימוש בשיטה אחרת.
עם זאת, גם הוא זכה ליחס אדיש כלפי התאוריה שלו.