tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשלכות הצפויות של הזדמנות לרכוש השכלה על הבנות היו בשני מישורים: האחד, שיפור מעמדן החברתי והכלכלי כתוצאה מהאפשרות לרכוש באמצעות הלימודים מקצוע, שהיה על פי רוב הוראה ופחות סיעוד.
השני, היה יצירה של תנועת נשים שיצאה בגלוי למרחב הציבורי, והשתלבה בדרישות של הלאומנים הערביים כלפי השלטונות.
ואכן הוקמו הרבה ארגוני נשים בערים (חיפה, עכו ויפו) ובשלב מאוחר יותר בערי השדה (רמאללה, שכם וג'נין) שנרתמו למאבק האנטי קולוניאלי, קידום ארצן וקידום מעמדן של הנשים.
ארגונים אילו אופיינו ביציאתן של הנשים כנגד החלטות ההנהגה הגברית לאומית.
השכנים של הירקון היא עמותה ישראלית שחבריה פועלים לשיקום נחל הירקון תוך הצעה לשימוש בחלק ממימי המקור של הירקון (שליש מהם) והחזרתם לנחל.
לטענתם הדבר יאפשר שיקום מהיר ומלא של נחל הירקון ושחייה במימיו.
כמו כן, חברי הארגון פועלים להפסקת הזיהום בנחל ועצירת הזרמת מי קולחין וביוב לירקון, שמירה על ערכי הטבע ובעלי החיים במקום, ובריאות הציבור.
חזון העמותה הוא להפוך את נחל הירקון לרצועת החוף השנייה של גוש דן.
השכנים של הירקון הוקמה בנובמבר 2016, בעקבות זיהום נחל הירקון על ידי מי נגר שנסחפו אליו בעקבות גשמים כבדים והביאו לתמותה של אלפי דגים.
מוטי אלמליח וקרן בן נון, שזיהו כי מדובר בתופעה שחוזרת על עצמה, התגייסו למאבק בזיהום בנחל.
למרות ניסיונות המדינה לשקם את הנחל באמצעות רשות נחל הירקון, הירקון עדיין מזוהם בעיקר בשל הזרמת מי קולחין ברמת טיפול נמוכה ואף מי ביוב גולמי המוזרמים ממט"ש (מתקן טיהור שפכים) דרום שרון מזרחי אל נחל קנה ומשם לירקון.
בעקבות לחץ ציבורי שהפעילו חברי השכנים של הירקון, פתחה המשטרה הירוקה של המשרד להגנת הסביבה בחקירה פלילית נגד מנהלי המט"ש על חלקם בזיהום נחל הירקון.
השכנים של הירקון הציעו גם הצעה חילופית לנוהל המקובל החל משנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר מרבית מי מקורות הירקון נשאבים ומועברים לנגב במסגרת מפעל ירקון-נגב, בעוד בנחל זורמים מי קולחין שמקורם במתקני טיהור השפכים באזור השרון.
לטענת השכנים של הירקון, הנוהל לעולם לא יאפשר כניסה ושחייה במים ומשאיר את הנחל חשוף לזיהומים שמקורם בהזרמת מי קולחין ברמה נמוכה ומי ביוב ממתקני טיהור השפכים לנחל הירקון.
במקום הנוהל הם מציעים מתווה לפיו יוחזרו של 32 אחוז מהשפיעה ההיסטורית לירקון (70 מלמ"ק בשנה) דבר שיביא לשיקום מהיר ומלא של הנחל ויאפשר כניסה למים ללא חשש מחיידקים ומחלות.
רשות נחל הירקון דחתה את המתווה המוצע על ידי השכנים של הירקון בטענה כי השבת מי מקור לירקון אינה מתיישבת עם המחסור במים בישראל וכי האפשרות לשחות בירקון תצריך הפעלה של שירותי הצלה על גדות נחל הירקון והיא ממשיכה במיזם הממשלתי ל'גאולת הירקון'.
השכנים של הירקון פועלת לקדם את חזונה על ידי גיוס הציבור למאבק באמצעות הרשתות החברתיות וכלי התקשורת.
כל חברי העמותה פועלים בהתנדבות.
לעמותה מתנדבים מהרשויות המקומיות שבשטחן עובר נחל הירקון בהן תל אביב-יפו, הוד השרון ובני ברק.
יו"ר העמותה הוא הפעיל החברתי מוטי אלמליח.
השכנים של הירקון חברה בארגון הגג של הארגונים הסביבתיים בישראל חיים וסביבה.
השכנים של ג'ונס היא קומדיית פעולה אמריקאית משנת 2016, שביים גרג מוטולה, בכיכובם של זאק גאליפנאקיס, איילה פישר, ג'ון האם וגל גדות.
ג'ף וקרן גפני (זאק גאליפנאקיס ואיילה פישר) הם זוג מאושר עם שני ילדים.
ג'ף הוא מנהל משאבי אנוש בחברת היי-טק וקרן היא אדריכלית.
משיקולי אבטחת מידע כל המחשבים בחברה מנותקים מהאינטרנט, אך הגבלה זו אינה חלה על מחשבו של ג'ף, משום שפעילות משאבי אנוש אינה נחשבת סודית.
עקב כך עובדים מגיעים לחדרו של ג'ף כדי להשתמש במחשבו.
לאחר שהשכנים הקודמים שלהם עברו לבית חדש, ולאחר ששני ילדיהם נסעו למחנה קיץ, ג'ף וקרן נפגשו עם זוג שכנים חדשים בשם טים ונטלי ג'ונס (ג'ון האם וגל גדות), ומתיידדים איתם.
טים מציג עצמו כמי שמסייר בעולם וכותב על חוויותיו.
תוך זמן קצר קרן מגלה ששכניהם החדשים הם סוכנים סמויים, ובהמשך מתברר שהם באו כדי לגלות מי העובד בחברה שבה עובד ג'ף, שהשתמש במחשבו של ג'ף לשם יצירת קשר עם פושע המעוניין לרכוש שבב סודי מתוצרת החברה.
שני זוגות השכנים עוברים שלל הרפתקאות עד לסוף הטוב של הריגת הפושעים.
זאק גאליפנאקיס - ג'ף גפני
איילה פישר - קרן גפני
ג'ון האם - טים ג'ונס
גל גדות - נטלי ג'ונס
מאט וואלש - דן קרייבסטון
מרי בת' מונרו - מג קרייבסטון
פאטון אוסוולט - ברוס ספרינגסטין / עקרב
קווין דאן - קארל פרונגר
ג'ונה זיאו - סטייסי צ'אנג
בובי לי - ריקי לי
"השכן ממול" הוא סרט מותחן אמריקאי משנת 2015, בכיכובה של ג'ניפר לופז.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-23 בינואר 2015, ובישראל ב-22 בינואר 2015 .
אישה בוגרת מתאהבת בצעיר חתיך שעבר לבית הסמוך, אבל הרומן המסעיר שלהם תופס כיוון אובססיבי ומסוכן.
ג'ניפר לופז – קלייר פטרסון
קריסטין צ'נוות' – ויקי לנסינג
ג'ון קורבט – גארט פטרסון
היא סדרה טלוויזיה ישראלית, המשודרת בערוץ הופ!
משנת 2020, ובקיץ 2021 נוצרה ספין אוף הנקראת "השכונה של הופ!
גרות הדמויות המוכרות של הופ!: יובל המבולבל, מיכל הקטנה, דוד חיים, סבא טוביה, ומולי וצומי וכן גם דמויות חדשות.
יובל המבולבל (יובל שם-טוב) - ילד מבולבל אשר עושה ואומר טעויות ושטויות כל הזמן.
על החולצה שלו יש כוכב כחול.
מיכל הקטנה (מיכל ויצמן) - ילדה קטנה ונחמדה שרוצה לגדול.
על החולצה שלה יש סוכרייה על מקל.
דוד חיים (חיים אוסדון) - דוד מצחיק בעל פפיון אדום שעובד בחנות.
מולי (עמרי רוזנצוויג) וצומי (טל לוי) - שני חברים טובים האחד שף והשני חייזר.
סבא טוביה (טוביה צפיר) - סבא של נכדים אשר מרכיב משקפיים.
ענתי (נירית אהרוני) - הרפתקנית אוהבת לטייל והייתה כמעט בכל מקום בעולם, תמיד יש לה סיפורים וחוויות על כפרים רחוקים ואגמים גדולים.
ביפביפ (תמיר גינזבורג) - השליח של השכונה.
הוא אינו מדבר ומתקשר בפנטומימה ותנועות גוף, מה שלא מפריע לחברים בשכונה להבין אותו היטב.
דובי החתול (ערן בן צבי) - חתול פסימי ועצלן שבעיקר אוהב לנוח ולהתחצל בצל.
בתוכנית הרדיו "ילדודס עם חמי גדסי" ברדיו לב המדינה שבה התארחו מולי וצומי, צוין שהוא דודנו של צפרדי החתול.
- ישר למצלמה" מוצגת הבעלים שלו, מוזה האומנית.
הפתרון לכל וכחת" בעליו הם זוג ילדים.
מספר הפרק(בעונה)שם הפרק1מסיבת סתיו3 במאי 2020תקציר הפרק: הסתיו הגיע!
מיכל הקטנה מתכננת מסיבת סתיו לתושבי השכונה אך מתאכזבת לגלות שכל אחד רוצה לחגוג את החג אחרת.
לבסוף היא מבינה שכל אחד שונה ומיוחד ומגוון דעות זו דווקא חגיגה!2קופסת האוצרות של דובי4 במאי 2020תקציר הפרק: בלילה הייתה סערה בשכונה והפילה ענף על הספסל של דובי שהרס את קופסת האוצרות שלו.
מולי וצומי מלמדים אותו לראות את הטוב ולהשתמש בענף כדי לבנות קופסת אוצרות חדשה וחזקה יותר.3החבילה5 במאי 2020תקציר הפרק: הגיעה חבילה המיועדת ליובל, דוד חיים וענתי.
יובל מתקשה להתאזר בסבלנות, ומחליט לעזור לאחרים לסיים את המטלות שלהם.
הוא מגלה שלפעמים צריך להתאזר בסבלנות.4משומש במצב מצוין6 במאי 2020תקציר הפרק: דוד חיים עושה סדר בחנות ומוצא מדף שהוא לא צריך, החברים מציעים לו לזרוק אותו אבל חיים בטוח שיהיה אפשר למצוא בו שימוש, למשל כפי שנייר הדבק של דובי משמש לתיקון המשקפת של ענתי.
לבסוף לחיים יש רעיון הוא מחליט להפוך את המדף למדף החלפות שכונתי.5התחפושת הכי בעולם7 במאי 2020תקציר הפרק: ליובל יש הרבה רעיונות לתחפושת והוא מתקשה להחליט.
לבסוף הוא מוצא דרך יצירתית לבחור.6הנזיד10 במאי 2020תקציר הפרק: דוד חיים מבשל נזיד לתושבי השכונה.
קערת המלח שהוא הכין מראש נופלת בטעות לתוך הנזיד.
החברים מתביישים להגיד לחיים שהנזיד מאוד מלוח כי הם לא רוצים להעליב אותו.
אבל בסוף הם מבינים שעדיף להגיד את האמת.7העוגה החגיגית ביקום11 במאי 2020תקציר הפרק: צומי ממציא עוגה חגיגית, ועכשיו עליו למצוא אירוע חגיגי כדי לאפות לכבודו את העוגה.
ענתי מלמדת אותו שכשיש בעיה, לא כדאי לשבת בחיבוק ידיים אלא לעשות!
צומי מחליט להמציא חג!8תערוכת מיחזור12 במאי 2020תקציר הפרק: ענתי מנסה לשכנע את מולי וצומי להיות נציגי השכונה בתערוכת המחזור העירונית אבל מולי וצומי חוששים כי בפעם שעברה הם הרגישו שלא הלך להם כל כך טוב.
לבסוף הם מבינים שיותר חשובה ההשתתפות וההנאה.9דוד חיים הולך לחוג13 במאי 2020תקציר הפרק: בשכונה של הופ!
דוד חיים מנסה ללכת עם החברים לחוגים שהם בחרו אבל אף חוג לא ממש מתאים לו.
לבסוף הוא מקשיב ללב ומגלה מה הוא חוג שמתאים במיוחד בשבילו.10חג המפלצות14 במאי 2020תקציר הפרק: מיכל הקטנה שכחה שהיום חג המפלצות ולא הכינה כלום.
החברים מנסים לעזור לה לארגן מסיבת חג עם כל המנהגים רק שהם קצת מתבלבלים.11אתה מבין אותי17 במאי 2020תקציר הפרק: החברים מתנדבים לעזור ליובל להשקות פרח חדש שקיבל.
עקב אי הבנה כל אחד חושב שהיום זה תורו.
הם מחליטים לעשות טבלה.12סלסילת שי18 במאי 2020תקציר הפרק: ענתי מכינה סלסלת שי לאחיין שלה שנוסע לטיול.
כל אחד מוסיף משהו אבל רק צומי לא מוצא מה להוסיף.
ענתי מזמינה אותו לחשוב מחוץ לקופסה ולגלות שהוא יכול להוסיף משהו מיוחד משלו שאין לאף אחד.13דובי הנחמד19 במאי 2020תקציר הפרק: מיכל מחפשת טיול לשבת ושוקעת בטלפון.
החברים מנסים לדבר אליה, אבל היא לא שמה לב, דובי נאלץ למלא את מקומה ולהיות הנחמד.
כשמגיעים מים עד נפש הוא מכריז על ישיבה שכונתית ועוזר למיכל להבין שכששוקעים במסך מפסידים המון דברים.14תזמורת (אני יכול)20 במאי 2020תקציר הפרק: מיכל, יובל וסבא טוביה מקימים להקה שכונתית ומזמינים את ביפביפ להצטרף, אבל ביפביפ מעולם לא ניגן והוא חושש לנסות.
תוך כדי שהוא מהורהר הוא מגלה שדווקא תיפוף יכול להיות כיוון מעניין!15מתנות מיובל21 במאי 2020תקציר הפרק: יובל המבולבל שלח לחברים מתנות, אבל כיאה ליובל, הוא קצת התבלבל ושלח לכל אחד משהו קצת אחר ממה שהוא ביקש.
החברים מאוכזבים אבל מבינים שגם אם קיבלנו משהו קצת אחר ממה שציפינו עדיין אפשר להנות ממנו!16גדול או קטן24 במאי 2020תקציר הפרק: לשכונה הגיע ארגז גדול ובו כיסאות למופע, אך אבוי המפתח לארגז נפל פנימה!
סבא טוביה, יובל וביפביפ מנסים לטקס עצה אך לא מצליחים.
בסופו של דבר דווקא מיכל הקטנה עם היד הקטנה מצליחה לפתור את הבעיה!17הספסל של יובל25 במאי 2020תקציר הפרק: יובל מתעצל ללכת לספרייה ברגל ומרגע שהוא מתיישב על הספסל הוא מסרב לקום.
החברים מסבירים לו שפעילות גופנית היא חשובה.18דובי עומד בפיתוי26 במאי 2020תקציר הפרק: דובי נבחר לשמור על הכיבוד לקראת מסיבת יום ההולדת של השכונה בזמן שהחברים ממשיכים בהכנות.
לדובי מאוד קשה לעמוד בפיתוי ולא לטעום מהאוכל אבל בסופו של דבר הוא מצליח לעמוד בפיתוי!
פיתוח השכלה גבוהה בחברה הבדואית בישראל הוא אחד האתגרים העומדים לפתחה של החברה הבדואית ושל מדינת ישראל.
החברה הבדואית בנגב היא אחת החברות העומדות בפני בעיות רבות בתחומים שונים, וזה מה שמשפיע על יכולתם של החברים בה להשתלב במערכות שתורמות לבניית חברה תרבותית ומפותחת כלכלית.
אחד התחומים בהם ניכר קושי זה הוא השתלבותם של הצעירים בשוק העבודה ובמוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
הסיבות לקשיים אלה הן רבות ונוגעות לעניינים שונים:
רבים בקרב החברה הבדואית סובלים מחסם בתחום העברית, מה שמקשה עליהם להשתלב באקדמיה בצורה ראויה.
כמו כן, רבים מהם מתקשים גם באנגלית.
בתחום התרבות- פערים תרבותיים בין הסטודנטים הבדואים לאלו היהודים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה גורמים לעיתים לריחוק בין שתי הקבוצות ומונעים שילוב מיטבי.
בתחום המעגל הקרוב- היעדר תמיכה ודמויות לחיקוי בקרב סביבתם.
הסטודנט הבדואי עומד בפני קושי בהתמודדות עם חיי האוניברסיטה כתוצאה מחוסר עידודו כדי להמשיך.
נתוני כניסה- חלק מתלמידי התיכון אינם יכולים להיכנס להתקבל לאוניברסיטאות מכיוון שממוצע בגרויות שלהם נמוך או שהם אינם זכאים לתעודה.
ריחוק גאוגרפי- ברוב המקרים, האוכלוסייה הבדואית גרה במרחק רב יחסית מהאוניברסיטאות, ובכך נמנע מצעיריה להצטרף ללימודים במוסדות להשכלה הגבוהה השונים.
לכך, מצטרפת גם בעיית ההסעות שלא תמיד מתאפשרות בשל גורמים שונים.
קשיים כלכליים- משפחות רבות לא יכולות לשאת בנטל הכבד של שכר הלימוד.
פעילות למען ההשכלה הגבוה במגזר הבדואי
גורמים שונים בחברה זיהו את הקשיים הללו ושמו לעצמם למטרה להגדיל את מספר הסטודנטים הבדואים במוסדות השונים להשכלה גבוהה, זאת כחלק מחשיבות פיתוח הנגב.
אחת מהתוכניות הבולטות נקראת "שער לאקדמיה" ושייכת לאוניברסיטת בן-גוריון.
מטרתה של התוכנית היא להעלות את שיעורי ההצלחה של הסטודנטים מהחברה הבדואית בלימודי התואר הראשון במקצועות הנדרשים ולמנוע נשירה.
התוכנית עובדת על התחומים בהם מזוהים הקשיים העיקריים: חיזוק הביטחון העצמי, הצגת עמדה אקדמית, כתיבה אקדמית, פינוי זמן אישי להשלמת שיעורים והכנת עבודות.
כמו כן, התוכנית מסייעת ברכישת ציוד לימודי, מתן מלגות לזכאים, קורסים בהכרת המחשב ועוד.
תחומי הלימוד ומספר הסטודנטים בדואים בהשכלה גבוהה בישראל
תחומי הלימוד שסטודנטים בדואים רבים בוחרים ללמוד בהשכלה גבוהה הוא בית הספר לחינוך והכשרה להוראה.
אחוז הלימודים במכללות ואוניברסיטאות להוראה מגיע ל-64%.
מיעוט מהסטודנטים הבדואים משתלבים בתחומים אחרים כמו, מדעי החברה, רפואה, מקצועות עזר, אדריכלות, משפטים ורוקחות.
הנתונים מראים שגם באוניברסיטאות וגם במכללות בישראל שלושת תחומי הלימוד השכיחים ביותר בקרב סטודנטים בדואים הם מדעים כלליים, שפות, הכשרה להוראה ולימודי האזור.
רבים מהתלמידים בחברה הערבית חוששים ללמוד מדעי המחשב מכיוון שעם סיום התואר הם מתקשים במציאת עבודה.
מספר הסטודנטים שהחלו ללמוד תואר ראשון הוכפל בתוך עשור, ליתר דיוק, על-פי נתוני המל"ג, בשנת הלימודים תשע"ח נרשמו כ-1043 בדואים ללימודים אקדמיים, אך עדיין לא ברור כמה מהם השלימו את לימודיהם.
בשנת הלימודים 2019–2020, כשליש מהבדואים בנגב לא למדו בתיכון ו-32% מכלל הבדואים לא סיימו את התיכון עם תעודת בגרות מלאה.
63% מהבדואים לומדים לתארים בהוראה ובמדעי הרוח.
חלה עלייה במספר הסטודנטים הלומדים מתמטיקה ומדעים מ-2% ל-7%.
גם במקצוע הרפואה ובמקצועות פרא-רפואיים מ-6% ל-10%.
מאפייני קבלה והכנה ללימודים באקדמיה
בשלוש השנים האחרונות התחילה מסגרת ייחודית כפיילוט במכללת ספיר והשנה הוחלט להקים מסגרת ייחודית דומה במכללות ואוניברסיטאות אחרות (לדוגמה, אוניברסיטת בן-גוריון ומכללת אחווה).
מרבית הסטודנטים אשר לוקחים חלק בתוכית זו הם בעלי נתוני פתיחה נמוכים מאלה של הסטודנטים הבדואים אשר התקבלו ישירות לאוניברסיטאות, ללא תוכניות ייחודיות.
המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג) מעניקה סיוע כלכלי משמעותי לסטודנטים הבדואים (סיוע גדול הרבה יותר מזה של סטודנטים ערביים שאינם בדואים).
אחת הסיבות לכך היא הרצון להגדיל את שיעור הצעירים הבדואים שפונים ללימודים בישראל לעומת הפונים ללימודים ברשות הפלסטינית.
בעקבות התוכיות השונות חל גידול מרשים במספר הבדואים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
עד כה חמישה מוסדות אקדמאים בנגב מפעילים תוכניות מסוג זה על מנת לסייע לסטודנטים הבדואים וגם לקדמם לתארים מתקדמים.
השכלה גבוהה בחברה החרדית בישראל היא סוגיה כלכלית וחברתית, הנמצאת על סדר היום הציבורי בישראל.
שיעור בעלי התואר האקדמי בקרב החרדים הוא מהנמוכים בישראל.
נתונים - תחומי לימוד ומספר הסטודנטים
נכון לראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, החברה החרדית בישראל מהווה כ-12% מכלל האוכלוסייה.
על פי תחזיות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, עד שנת 2040 יהיה שיעור האוכלוסייה 20% ובשנת 2065 שיעור זה יגיע ל-32%.
בשנת 2000 אישרה המועצה להשכלה גבוהה להקים שתי מכללות חרדיות אשר יענו לצורך של המגזר החרדי.
בבני ברק הוקמה מכללת מבח"ר, ובירושלים קמה המכללה החרדית.
לבוגרות ולבוגרים מוענקים תארים מטעם מוסדות אקדמיים שונים ברחבי הארץ, אך הלימודים מתקיימים במכללות עצמן, בליווי רבני ולצד מערך של שיעורי קודש.
הגב האקדמי למכללות הגיע ממוסדות אקדמיים מוכרים כגון אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת חיפה אשר העניקו תארים דרך פלטפורמות אלו במגוון מסלולים.
בנוסף קמו באישור המל"ג קמפוסים אשר ייועדו לבני המגזר החרדי ולאורחות חייו כגון מכללת אונו שהחלה בהענקת תארים במנהל עסקים ובמשפטים החל משנת 2001. יתר על כן, נפתחו עשרה מסגרות אקדמיות ייחודיות לחרדים באוניברסיטה העברית, במכללת רופין, בבצלאל, בטכניון, ועוד.
במסגרות אלו לומדים יותר מ-1500 חרדים.
חוקרים רבים מסבירים את הגידול במספר הלומדות במוסדות אקדמיים בחדירת נורמות מודרניות אל תוך הקהילה החרדית, במצוקה הכלכלית ההולכת ומחמירה, בירידה ניכרת בתרומות של נדבנים מחו"ל, בתרבות השפע ובעלייה ברמת החיים, וכל זאת לצד הגידול במספר משקי הבית החרדיים ושיעור התעסוקה הנמוך בקרב החרדים.
כל אלה הביאו לעלייה במספר הנשים החרדיות הלומדות במוסדות אקדמיים ולהשתלבותן במשק הישראלי.
שיעור הבחירה של נשים בלימודים הכלליים, במוסדות שאינם של 'בית יעקב', צומח משנה לשנה.
מנתוני הוועדה לתכנון ותקצוב עולה כי ב-2014 כ-2% מקרב הגברים החרדים בגילאי 25 עד 35 החזיקו בתואר אקדמי.
המצב אצל הנשים החרדיות עמד על 8%.
לעומת זאת, ל-28% מהגברים בני המגזר החילוני, היה תואר אקדמי מוכר ובקרב הנשים החילוניות 43% הן בעלות תואר אקדמי.
תוכניות שונות אותן מקדמות ממשלות ישראל, מוסדות אקדמיה וארגונים חברתיים נועדו לצמצם פער זה בין המגזר החרדי והמגזר החילוני.
תחומי הלימוד שרבים מהסטודנטים החרדים בוחרים ללמוד באקדמיה מאופיינים ב-2 ערכים עיקריים: שהלימודים יהיו מוכווני מקצוע מבוקש בשוק התעסוקה, ושלא יפגעו בערכי היהדות החרדית.
משנת 2010, המקצועות הנלמדים ביותר בקרב הנשים החרדיות הם מנהל עסקים, מדעי החברה, חינוך, מדעי המחשב, מקצועות רפואיים, משפטים והנדסה.
בקרב הגברים החרדים המקצועות הנלמדים ביותר הם: מדעי החברה, משפטים, מנהל עסקים, הנדסה, אדריכלות, מדעי המחשב, מדעי הרוח וחינוך.
בשנת 2020 עמד מספרם של הסטודנטים והסטודנטיות בני המגזר החרדי על 15,353.
הסתייגות בחברה החרדית מלימודים אקדמיים - החברה החרדית היא חברה סגורה ומתבדלת במטרה למנוע אובדן זהות.
היעדר לימודי ליבה ותעודת בגרות – בשנת 2014 רק כ-5% מהגברים החרדים וכ-16% מהנשים החרדיות בני 19–35 היו זכאים לתעודת בגרות, שהיא אחד מתנאי הקבלה ללימודים אקדמיים, לעומת המגזר הכללי שם עמד שיעור הזכאות על 50% ליהודים לא-חרדים ו-65% לנשים יהודיות לא-חרדיות.
גיל הסטודנטים החרדים הגברים לתואר ראשון גבוה בממוצע מגיל הסטודנטים הגברים היהודים הלא־חרדים.
42% מהם הם בני 30 ומעלה, לעומת 21% בלבד בקרב הסטודנטים הלא־חרדים.
הסיבה העיקרית לפער זה היא גיל הפטור המאוחר משירות צבאי, שעומד על 26, לעומת גיל סיום השירות הצבאי של בנים 21.
פערים תרבותיים והרגלי למידה – קיים פער תרבותי משמעותי בין "התרבות החרדית" הכוללת ערכי ליבה שונים, קוד לבוש ומאפייני תרבות שונים וכן הרגלי למידה תורנית שונים מהמרחב התרבותי-אקדמאי.
פערים אלה, מקשים על הבוגר החרדי לכניסה מיטבית בשערי האקדמיה.
קשיים כלכליים – רכישת השכלה ולימודים לתארים אקדמיים, דורשים זמן רב והשקעה מרובה מהסטודנטים.
משפחות חרדיות רבות לא יכולות לשאת בנטל הכבד של שכר הלימוד, אשר בשילוב עם החסמים האחרים מאלץ את המשפחה החרדית לתעדף את הוצאותיה באופן שאינו מעודד לימודים אקדמאיים.
לצד זאת, קיימת מערכות תמיכות ומלגות כקרן קמח התומכים המסייעים לסטודנטים חרדים בלבד.
הפרדה מגדרית – החברה החרדית אמונה על שמירת כללי צניעות במרחב הציבורי.
כחלק מכללים אלו רואים בני המגזר החרדי את נושא ההפרדה בין נשים לגברים כחשוב מאוד בשמירת אורחות חייהם.
הדבר נכון לתחומי האקדמיה כמו גם במרחבי עבודה נוספים כגון מקומות תעסוקה, תחבורה ציבורית, שירותי בריאות ועוד, במטרה להפחית את הממשק בין גברים לנשים.
מוסדות לימוד רבים להשכלה גבוהה אינם מאפשרים לימודים נפרדים, ואילו מכללות המאפשרות לימוד נפרד יקרות במאות אחוזים משכר הלימוד האוניברסיטאי.
נושא ההפרדה המגדרית יצר מורכבות גדולה וערער על מוסכמות חברתיות הנהוגות בחברות ליברליות ודמוקרטיות.
הדבר יצר הד תקשורתי ומאבקים גדולים כנגד התופעה.
התנגדויות אלו הובילו את המוסדות להשכלה גבוהה להידרש לסוגיית השוויון ובסופו של דבר הדברים הוכרעו בפסיקות שונות של בתי המשפט בישראל אשר עודד את הצדדים להגיע לפשרות בנושא זה.
מוסדות הלימוד להשכלה גבוהה במגזר הכללי מסתמכים בעיקר על ממוצע תעודת הבגרות והבחינה הפסיכומטרית, ואילו במגזר החרדי מתמקדים במכינה קדם אקדמית אשר סוללת את הדרך ללימודי התואר הראשון.
מכינות אלו מכשירות את הלומדים בלימודי הליבה ומתמקדות גם בתחומי התואר הספציפי אותו מעוניין הסטודנט ללמוד.
מכינות קדם אקדמיות פועלות היום כמעט בכל המכללות ובחלק גדול מהאוניברסיטאות, המכינות מאפשרות לבני המגזר החרדי המגיעים ללא לימודי ליבה, לקבל את הידע הנדרש תוך פרק זמן קצר על מנת להשתלב במוסד האקדמי.
שיעור הנשירה בקרב הגברים עומד על 47% אחוז, ואצל הנשים החרדיות שיעור הנשירה עומד על 45%.
בקרב המגזר החרדי, הגברים נושרים יותר ממכינות קדם-אקדמיות לעומת הנשים.
פעילות למען ההשכלה הגבוהה במגזר החרדי
גורמים שונים בחברה זיהו את הקשיים הללו ושמו למטרה להגדיל את מספר הסטודנטים החרדים במוסדות השונים להשכלה גבוהה, זאת כחלק מחשיבות השתלבותם בשוק העבודה.
על פי נתוני בנק ישראל לימודים אקדמיים עשויים להשפיע על השכר באופן ניכר, ומשכך יש לאתגר זה השפעה נרחבת על כלכלת ישראל.
אחד מהארגונים הבולטים בניסיון לשלב את המגזר החרדי בתחום זה הוא קרן קמח.
מטרת הקרן היא לשלב את האוכלוסייה החרדית בשוק התעסוקה, בין היתר על ידי יצירת תוכניות שונות במוסדות להשכלה גבוהה אשר יעודדו תלמידים רבים להיכנס בשער האקדמיה.
בנוסף פועלת הקרן על מנת לסייע כלכלית לסטודנטים וסטודנטיות אלו על ידי מלגות המחולקות באופן דיפרנציאלי ונגזרות מאיכות וביקוש התחום הנלמד.
בשנת 2022 זכתה עמותת אלומה במכרז של המל"ג בהפעלת מערך המלגות לסטודנטים וסטודנטיות בוגרי החינוך החרדי, ובמקביל בתוכנית המעטפת זרקור המלווה כל צעיר בוגר חינוך חרדי בייעוץ והכוונה, ליווי והכנה לתעסוקה תואמת השכלה, ופועלת בכלל הרשויות עם ריכוז אוכלוסייה חרדית ועם כלל המוסדות האקדמיים.
דחייה עקרונית ומעשית: עמדה זו מאפיינת בעיקר את גישת מנהיגי הקהילות הסגורות יותר בחברה החרדית, הן מן הזרם הליטאי והן מן הזרם החסידי.
בין הנמנים עם קטגוריה זו ניתן לציין את מנהיגי העדה החרדית, ממשיכי אידאולוגיית 'היישוב הישן' הדוגלים בהסתגרות ובהיבדלות מוחלטת מן הסביבה.
הנהגת קבוצה זו לזרמיה השונים דוחה באופן מוחלט את הכנסת הלימודים הגבוהים לתחומי המחנה החרדי מחמת 'הסכנה' הטמונה בהם.
השמירה על גבולות החברה החרדית נתפסת כהכרחית לקבוצה ולפיכך אין לפרוץ את הגדרות גם אם תהליכים כלכליים-חברתיים מסמנים צורך בשינוי.
בתוך הזרם הליטאי הוביל הרב אלעזר מנחם מן שך את הגישה הבדלנית והביקורתית ביותר בנושא זה.
בתקופתו גדל מאוד מספר הישיבות החרדיות בארץ.
הוא קרא לשמור בישיבות על ריחוק מוחלט מלימודים כלליים ויצא נגד התרבות החילונית, המנותקת לדבריו מן היהדות.
הוא הציג עמדה שמרנית מובהקת הרואה בזהות היהודית זהות מהותית שאינה נדרשת לחידושי הסביבה החיצונית ולדיאלוג עמה, אלא דוגלת בהסתגרות ובהיבדלות מוחלטת מן החברה החיצונית.
אשר לנשים, אסר עליהן הרב שך לימודי חול שלא במסגרת הסמינרים המוכרים של 'בית יעקב' ומסלול ההוראה המועדף בעיניו לנשים היה 'יראת שמיים'.
כאשר תלמידי ישיבה מחו"ל, פנו אל הרב שך בשאלה אם הוא מתיר להם להקדיש מזמנם ללימודי תואר אקדמי, על מנת שיוכלו להשתלב בעבודה ופרנסתם תהיה מצויה במקביל להשקעתם בלימוד התורה.
הרב שך פסק בבירור שאל להם לנהוג כך.
הוא טען כי לימוד החוכמות החיצוניות הוא בבחינת "מרעילי שכל" וכי הן מסכנות את קיום היהדות באופן ממשי.
עמדתו של הרב שך כלפי לימודי חול וכלפי השכלה גבוהה בפרט, הייתה נחרצת וברורה והשפעתה ניכרת עד ימינו.
דחייה עקרונית פומבית כללית לצד היתר סמוי: רבנים הנוקטים עמדה זו משתייכים לשלושת הזרמים הנזכרים לעיל והם נענים ללחץ הציבור החרדי, בעיקר לנוכח קשיים כלכליים.
המצב הכלכלי הירוד של החברה החרדית מציב את חבריה על פרשת דרכים מורכבת.
מחד גיסא מקנן החשש ממתן לגיטימציה לרכישת השכלה גבוהה בשל האיום הרוחני-חברתי שהיא טומנת בחובה, ומאידך גיסא ישנו רצון לצאת ממעגל העוני שאליו נקלעה החברה החרדית.
הרבנים הנמנים עם קטגוריה זו מבקשים לשמר את ערכי החברה, אך הם מודעים לתהליכים הכלכליים - חברתיים הדוחפים את חבריה לעבר השינוי.
קבוצת רבנים זו הוציאה מתחת ידה פסיקות פרטניות המתירות ליחידים לרכוש השכלה גבוהה.
ההיתרים ניתנו כמובן באופן אישי, בהתחשב בנתונים האישיים של המבקש, בעוד שבאופן כללי נמשכת ההתנגדות להשכלה בקרב כלל חברי הקבוצה.
גישה זו אפיינה את פסיקתו של הרב יוסף שלום אלישיב, שהתנגד עקרונית ללימודים גבוהים.
למרות התנגדותו העקרונית והפומבית של הרב אלישיב ללימודים גבוהים, ידוע על מקרה ספציפי בו התיר למוסד חרדי לפתוח מסלול אקדמי.
ב-1999 ביקש יחזקאל פוגל, מנכ"ל 'המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל', לפתוח מסלול אקדמי במסגרת המרכז שבראשו עמד.
לבסוף הוא זכה במכתב תמיכה בפתיחתו של מסלול אקדמי, אך עם תנאים והגבלות כמו הקמתה של ועדה רוחנית שתפקח על מיון התלמידים ותבקר את התכנים הנלמדים באופן מחמיר.
הרבנים הורו למשל להשמיט מתוכנית הלימודים תכנים הנוגעים ללימודי הגות ומחשבה הסותרים את ההשקפה היהודית.
כמו כן ההיתרים ניתנים ללומדים לאחר בדיקה מעמיקה כלפי האדם והסיכון הרוחני שייווצר.
רב נוסף שדוגל בגישה זו, הוא הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, גישתו ידועה כפרגמטית יותר מגישתם של קודמיו והביטוי לכך הוא פסיקתו שהתירה לבחורים שאינם לומדים, להתגייס לנח"ל החרדי.
ברם, עמדתו של הרב שטיינמן כלפי גדוד הנח"ל החרדי השתנתה כליל מאז החל יאיר לפיד בכהונתו בממשלה, נוכח הרפורמות שביקש לפיד לחולל.
ממחקר שנעשה בקרב תלמידות 'המכללה החרדית ירושלים', עולה כי רוב הפונות ללימודים אקדמיים ביקשו לכך היתר.
מרביתן פונות אל רב השכונה, או אל אביהן או אל בן-זוגן שנחשב בעיניהן לסמכות תורנית.
אך יש תלמידות שהעידו כי לא ביקשו היתר מסמכות תורנית כלשהי, והן מבקשות לרכוש השכלה גבוהה במכללה חרדית שעצם קיומה הוא בעיניהן סוג של אישור ולגיטימציה למהלך,
עם התרחבות המגמה לרכוש השכלה אקדמית בחברה החרדית, התקיימה סדרת כנסים להורים ומחנכים חרדים תחת השם סדרת הכנסים לטוהר ההשקפה של בנות ישראל ומניעת החדירה של הלימודים האקדמאים בציבור החרדי, בנוכחות רבנים מן ההנהגה החרדית של הזרם הליטאי, כמו הרב משה הלל הירש, והרב יצחק זילברשטיין.
באותו כינוס הרב משה הלל הירש, פירט את הגורמים לשלילת לימודים אלה:
לימודים אלה כוללים דברי כפירה ונאמרים בהם "דברים בלתי ראויים, ואין אפשרות לאטום את המוח מלקלוט דברים אלו".
"עצם מקום הלימוד באוניברסיטאות מכניס את הבת ואת האישה לעולם זר הגורם קרירות בעבודת השם".
אם יתר המשתתפים אינם חרדים, יש בעצם נוכחותם סיכון של השפעה רעה ורצון להידמות להם.
גם אם המקום נפרד והתכנים ראויים, המרצה אינו "כשר".
עובדה זו עשויה לגרור את המשתתפות בשיעור לשיח בלתי ראוי עם המרצה ולהשפיע על תפיסותיה והשקפתה הרוחנית.
ישנם רבנים המביעים הסכמה פומבית ללימודים אקדמיים, וזאת משלוש סיבות אפשריות:
מצבה הכלכלי הירוד של החברה החרדית, המצריך רכישת השכלה ופרנסה;
הרצון לשמר את "חברת הלומדים", וזאת לעיתים באמצעות מתן היתר לנשים לרכוש השכלה על מנת שיוכלו לפרנס את בעליהן;
הצורך באנשי-מקצוע חרדים כמו פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק ועוד, שייתנו מענה לצורכי הקהילה השונים.
ברם, חרף הסכמה זו הרבנים נוטים להביע התנגדות למסרים של ההשכלה החילונית.
הביטויים להתנגדות הם, למשל, שיעורי אמונה המכוונים לתת מענה לקושי המתעורר מול תכנים "אסורים" הנלמדים תוך כדי רכישת ההשכלה האקדמית; ניסיונות פיקוח ובקרה על הליך בחירת המקצוע; ניסיון להתערבות בבחירת המרצים והשמעת ביקורת נגד אלה מהם שאינם נוהגים כמצופה מהם, ועוד.
אפשר אפוא לומר כי קבוצת רבנים זו רואה את היתרון שבלימודים האקדמיים, אך שולטת במידת מה בבחירת מסלולי הלימוד ובתכנים, מגבילה את תחומי הלימוד והמקצועות בהתאם לערכי החברה ובכך מצמצמת את גודל הסיכון.
גישה זו רווחת בקרב מספר לא רב של רבנים ספרדים.
סמכות מובהקת שהחזיקה בגישה זו היא הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף לא נהג על פי תבנית "הפורש מן העולם", שאפיינה את הציבור האשכנזי ליטאי.
אלא על פי יחסם החיובי של חכמי יהדות המזרח ללימודי חול ולעיסוק במדע וטכנולוגיה, הרב יוסף הדגיש אמנם את חשיבות לימודי הקודש, אך לא פסל את לימודי החול כפי שעושים רבנים אשכנזים.
לדידו של הרב יוסף, לימודי החול מאפשרים פרנסה והתמצאות בענייני 'העולם הזה'.
בספרו 'יביע אומר' הדגיש יוסף את חשיבות ההשכלה הכללית כהכנה לחיים וכמענה למצוקה כלכלית.
אך עם זאת תמך בגישת הליטאים התובעת התמסרות טוטלית ללימוד התורה כתנאי לקיום 'חברת הלומדים'.
גם הרב יוסף סבר כי כל בן-תורה בדור הזה אמור להקדיש עצמו ללימוד התורה, אך עם זאת הוא סבר כי לא כל אחד מסוגל להתמסרות כזו.
הוא הבחין בין בן-תורה שחשקה נפשו בתורה, לבין "סתם בני-אדם".
אלה האחרונים, שקשה להם להתמסר באופן מוחלט ללימוד התורה, עדיף כי יעסקו בצורכי פרנסה לצד קביעת עתים לתורה.
הרב עובדיה היה תומך נלהב בהכשרתן של בנות המגזר החרדי להתפרנס ממקצועות נוספים על מקצוע ההוראה, ואף הביע תמיכה בפתיחת שערי האקדמיה וההכשרה המקצועית גם בפני אברכים, במקביל ללימודיהם ב'כולל'.
הוא תמך ברעיון רכישת ההשכלה הגבוהה.
חרף היותו מנהיג דתי של קבוצה שמרנית, המבקש "להחזיר עטרה ליושנה", קיבל הרב יוסף בהבנה את יציאתן של נשות המגזר החרדי ללימודים אקדמיים, וזאת במטרה לאפשר לבעליהן לשמר את 'חברת הלומדים'.
בשונה מרבני הפלג הליטאי, עודד הרב עובדיה את הלימודים ב'מכללה החרדית ירושלים'.
הוא לא עודד את הלימודים האקדמיים לשמם, אלא רק את הלימוד לצורך, אך יחד עם זאת לא שלל את ההשתלבות בחוץ.
בניגוד מוחלט לרבני החברה הליטאית, הרב יוסף לא דבק בהישארות חברי המובלעת החרדית בד' אמותיהם.
גישה זו היא שונה לחלוטין מגישותיהם של מרבית הרבנים האשכנזים.
לאחר פטירתו של הרב עובדיה יוסף, נבחר הרב שלום כהן למנהיג' של היהדות הספרדית-מזרחית.
הרב כהן יצא חוצץ נגד רכישת השכלה גבוהה.
למרות תמיכתו של הרב עובדיה יוסף בלימודים אקדמיים, לא כל הציבור הספרדי חרדי מזדהה עם גישתו זו.
רבים מבני ציבור זה מאמצים את ערכי החינוך הליטאי ומשתלבים בחברה החרדית הליטאית ובמערכת החינוך שלה, ומכאן שעבור חרדים ספרדים רבים השכלה אקדמית אינה לגיטימית כלל וכלל.
עוד רב שהתיר לרכוש השכלה מקצועית ואקדמית הוא האדמו"ר מבעלזא – רבי ישכר דב רוקח השני, המנהיג של חסידות בעלז, שהיא אחת מחצרות החסידים הגדולות בישראל, אשר רבניה עוסקים בין השאר ב'קירוב רחוקים' – דבר המעיד על פתיחות יחסית.
אשר להכשרה מקצועית, גישתו של האדמו"ר מבעלזא היא יוצאת דופן.
הוא אמר בפומבי כי אברכים שאינם מסוגלים להתמסר ללימוד התורה רשאים לעזוב את הכולל.
נכונותם של חברי הזרם החסידי להשתלב בשוק העבודה, מעוגנת בנתונים הבאים: "הסיכוי שגבר השייך לזרם החסידי יחפש עבודה הוא גדול פי 2.8 מהסיכוי שגבר השייך לזרם הספרדי יחפש עבודה, וגדול פי 3.7 מהסיכוי שגבר השייך לזרם הליטאי יחפש עבודה.
כמו כן, אפשר להסיק כי 70% מהגברים החסידים היו מעוניינים לעבוד, לעומת 25% מהגברים הספרדים, ו-19% מהגברים הליטאים".
השכן שלי אדולף הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה קומית, קופרודוקציה ישראלית, גרמנית וקולומביאנית משנת 2022 בכתיבה ובימוי של לאון פרודובסקי, עם דייוויד היימן ואודו קייר בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בקולומביה בשנת 1960 כאשר ניצול שואה חושד בשכנו הגרמני שהוא בעצם אדולף היטלר.
לאון פרודובסקי זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה מועמד לפרס במסגרת "Piazza Grande" בפסטיבל לוקרנו.
הסרט צולם בקולומביה, בתי שני השכנים נבנו במיוחד להפקת הסרט.
מארק פולסקי (דייוויד היימן) הוא ניצול שואה שכל משפחתו הושמדה.
הוא גר לבד בסביבה כפרית בקולומביה.
השנה היא 1960 ובעיתונים מתפרסמות כתבות על חטיפת אדולף אייכמן בארגנטינה והעברתו למשפט בישראל.
פולסקי מרבה להתבונן בתמונת בני משפחתו שצולמה ב-1934 מהם רק הוא שרד.
פולסקי הוא אדם בודד שמשתדל להתרחק מהסביבה.
עם אנשים זרים כולל הדוור הוא משוחח דרך אשנב צר בדלת הכניסה.
יום אחד מגיעה אליו אישה בשם גב' קלטרברונר (אוליביה שילהבי) (מרמז על שם של פושע נאצי ידוע - ארנסט קלטנברונר) ומתעניינת בפרטים על בניין סמוך בשביל לקוח שלה.
פולסקי מתייחס אליה בכעס ובעוינות.
לבית הסמוך נכנס גרמני מזוקן בשם הרמן הרצוג (אודו קייר) וכבר מההתחלה מתחיל פולסקי לריב אתו בגלל כלבו וולפי שחדר לחצרו והשאיר שם את צואתו.
פולסקי היה שחמטאי מעולה ובתחרות שחמט ארצית בברלין ב-1934 עבר לידו אדולף היטלר ומאז הוא זוכר את העיניים הכחולות שלו ולא שוכח את המבט המאיים שלו.
מסתבר שחלק מהשטח של פולסקי שייך חוקית להרצוג ופולסקי נאלץ לוותר עליו וגם על שיח הוורדים שהוא מטפח.
באחד הריבים נשמטים המשקפים מפניו של הרצוג ופולסקי מביט בו ובטוח שהוא היטלר.
הוא קונה ספרים על היטלר ובהם מיין קאמפף ורואה שפרטים רבים מתאימים בין הרצוג להיטלר - הגובה, הינזרות מאלכוהול, התקפי זעם וציורים הדומים מאוד לציורי היטלר.
הוא פונה לשגרירות ישראל בעיר הסמוכה ונפגש עם קצינת המודיעין (כנרת פלד) המתייחסת אליו בזלזול.
בינתיים מתפתחים קשרים בין פולסקי והרצוג בעיקר סביב משחקי שחמט.
פולסקי חודר לבית הרצוג כדי למצוא עדויות, נתקל בכלבו וולפי והורג אותו.
באחד הוויכוחים הם נאבקים ופולסקי מכה בגרמני עבור כל אחד מבני משפחתו שנרצח ומגלה לו שרצח את וולפי.
הרצוג נשבע שאין לו קשר להיטלר וכי את הציורים הוא מצייר לבקשת קלטרברונר שמוכרת אותם לאוהדים נאצים.
פולסקי חייב לברר סופית אם הרצוג צודק וזאת דרך בדיקת אשכיו שכפי שידוע בשיר המפורסם להיטלר יש רק אשך אחד.
הרצוג מסכים להפשיל את מכנסיו ופולסקי רואה שלהרצוג יש שני אשכים ולכן אינו יכול להיות היטלר...
כעת קצינת השגרירות לוקחת את העניינים ברצינות ואנשיה מתקינים מצלמות ומכשירי האזנה בביתו.
פולסקי מזהיר את הרצוג וזה מחליט לעזוב והם נפרדים בחיבוק.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדייוויד היימןמארק פולסקיאודו קיירהרמן הרצוגאוליביה שילהביגב' קלטברונרכנרת פלדקצינת מודיעין בשגרירות
השכלת נשים או חינוך נשים הוא מונח כללי המתייחס לנושאים ודיונים סביב חינוך לילדות לנערות לנשים, לרבות ידיעת קרוא וכתוב, חינוך יסודי, חינוך על-יסודי, השכלה אקדמית, הוראת המדעים וחינוך לבריאות.
הנושא כולל תחומים של שוויון מגדרי וגישה לחינוך.
חינוך נשים ונערות חשוב להקלת העוני.
נושאים נוספים כוללים חינוך נפרד מגדרית, וחינוך דתי לנשים, שבהם החינוך מחולק לפי קווים מגדריים.
אי השוויון בחינוך לנערות ולנשים משתנה לפי המקום והתקופה.
בחלק גדול מההיסטוריה ובחלק מהמדינות והחברות השמרניות כיום נשים ונערות מתמודדות עם חסמי כניסה מפורשים לבית הספר, למשל, אלימות נגד נשים או איסורים על בנות ללכת לבית הספר.
משך תקופה ארוכה גם בעולם המערבי היו מגבלות על השכלת נשים ואי הכרה על תרומת נשים במדע.
דברים אלו השתנו ומשתנים בזכות מאבקים פמיניסטים וכיום גם בעקבות מודעות של מדינות רבות לנושא וקידום הנושא על ידי גופים בינלאומיים.
למרות שיפורים משמעותיים בעשורים האחרונים, בתחומים כמו ידיעת קרוא וכתוב או רישום לבית ספר תיכון, חינוך אינו זמין באופן אוניברסלי ואי שוויון בין המינים נמשך.
בעיות אחרות של השכלת נשים הן יותר שיטתיות ופחות מפורשות, לדוגמה, פערי החינוך במדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה (STEM) נטועים עמוק, אפילו באירופה ובצפון אמריקה.
מחקרים הראו כי לשיפור רמות ההשכלה של בנות יש השפעות ברורות על עתידן הבריאותי והכלכלי של נשים צעירות, אשר בתורו משפר את הסיכויים של כלל הנשים.
מחקר בהודו מצא כי שיעור תמותת התינוקות של תינוקות שאמהותיהם קיבלו חינוך יסודי הוא מחצית מזה של ילדים שאמהותיהם אינן יודעות קרוא וכתוב.
מחקרים מראים שכל שנת לימודים נוספת של בנות מגדילה את הכנסתן לכל החיים ב-15%.
שיפור ההשכלה הנשית, ובכך שיפור פוטנציאל ההשתכרות של נשים, משפר באופן ממוצע את רמת החיים של ילדיהן, שכן בממוצע נשים משקיעות יותר מהכנסתן במשפחותיהן מאשר גברים.
עם זאת, נותרו חסמים רבים לחינוך לבנות.
במדינות מסוימות באפריקה, כמו בורקינה פאסו, סביר להניח שבנות לא ילמדו בבית הספר מסיבות בסיסיות כמו מחסור במתקני בית שימוש פרטיים לבנות.
השכלה מגבירה את רמת הבריאות והמודעות לבריאות של האישה (ושל בן זוגה ושל המשפחה).
קידום רמות ההשכלה וההכשרה המתקדמת של נשים נוטה גם לעכב את התחלת הפעילות המינית, נישואים ראשונים ולידה ראשונה.
השכלה רבה יותר מגדילה את הסבירות של נשים להישאר רווקות, ללא ילדים או ללא נישואים פורמליים תוך הגדלת רמות שותפויות ארוכות טווח.
בממוצע שנת לימוד נוספת לבנות מפחיתה את שיעור פריון הילודה ב-5% עד 10%.
חינוך נשים חשוב לבריאות האישה, הגברת השימוש באמצעי מניעה תוך הפחתת זיהומים המועברים במגע מיני, והגדלת רמת המשאבים העומדים לרשות נשים שמתגרשות או נמצאות במצב של אלימות במשפחה.
חינוך גם משפר את התקשורת של נשים עם שותפים ומעסיקים ואת שיעורי ההשתתפות האזרחית שלהן.
בגלל ההשפעות הנרחבות של חינוך נשים על החברה, הנושא נכלל במסגרת היעדים לפיתוח בר-קיימא של האו"ם (SDG), שהוסכמו ב-2015 על ידי 193 מדינות.
"הקלה על אי השוויון בחינוך לנשים" מודגש ביעד 4, "יעד 4 לפיתוח בר קיימא", וקשור עמוקות ליעד 5 "יעד 5 לפיתוח בר קיימא".
חינוך של בנות (והעצמת נשים בכלל) במדינות מתפתחות מוביל לפיתוח כלכלי מהיר יותר ולירידה מהירה יותר בגידול האוכלוסייה, ובכך משחק תפקיד משמעותי בטיפול בנושאים סביבתיים כגון הפחתת עוצמתו של שינויי האקלים.
פרויקט Drawdown מעריך שחינוך בנות הוא הפעולה השישית היעילה ביותר נגד שינויי אקלים (לפני חוות סולאריות ואנרגיה גרעינית).
בחברות העתיקות, במצרים וחבל מסופוטמיה, חינוך הילדים (בעיקר הבנים) היה מופקד בידי האב, ועסק בלימוד מקצוע האב כמו גם המסורת והמורשת השבטית, בדגש על הגדרת תפקידי הגבר בחברה.
האם הופקדה על מילוי צורכי המשפחה החומריים והעברת הידע והמיומנויות שלה כאישה לבנותיה.
בהמשך, הועתק מודל החינוך הגברי הביתי לחינוך החוץ ביתי, וככזה, הוא הופקד בידי מורים-גברים (כתחליפי אב) וכוון לבנים בלבד.
הלימוד והחינוך קשורים במקורם למשמעת וציות לבעל הסמכות (האב, המורה, הזקן החכם).
התלמיד האידיאלי הוגדר כ"שתקן", דהיינו זה ששולט בעצמו, ושומר על איפוק.
הידע נרכש באמצעות השמיעה, המושג "שמע" מוגדר גם כהקשבה אך גם כציות.
ניתן לראות באופן ברור את סכמת החינוך כ"קשר לסמכות שמשמעה אחריות".
על כן האחריות היא פטריארכלית (דת, אב) וגם הסמכות היא כזו.
ההיסטוריון, והסקסולוג האמריקאי Thomas Laquer מציין כי עד המאה ה-18, שלט דגם חשיבה רווח, שהתייחס רק לגבר, כמייצג את האנושות בכל תחומי החיים ובכלל זה גם בחינוך.
מבין המדינות והאזורים באירופה, צפון איטליה, בזמן הרנסאנס האיטלקי היה המקום הכי סובלני ביחס לנשים (ולמיעטים כגון יהודים).
אוניברסיטת בולוניה התירה לנשים להגיע להרצאות החל מפתיחתה ב-1088. הגישה באיטליה ללימודי נשים בתחומי הרפואה הייתה ליברלית לעומת מקומות אחרים.
הרופאה Trotula di Ruggiero, עמדה בראש קתדרה בבית הספר לרפואה בסלרנו במאה ה-11. שם לימדה נשים רבות אשר נקראו לעיתים "הגברות של סלרנו".
מספר טקסטים על רפואת נשים העוסקים במיילדות וגינקולוגיה מיוחסים לה.
רופאה נוספת היא דורוטה בוצ'ה, אשר החזיקה בקתדרה לפילוסופיה ולרפואה באוניברסיטת בולוניה במשך 40 שנים מ-1390. אוניברסיטת פדובה העניקה תואר דוקטורט לאלנה קורנרו פיסקופיה כבר ב־1678.
אלנה קורנרו פיסקופיה הייתה פילוסופית איטלקייה ממעמד האצולה.
היא רכשה את השכלתה ממורים פרטיים אשר לימדו אותה בבית אביה.
בשנת 1678 בגיל 32, היא הורשתה לגשת לבחינות לשם קבלת התואר דוקטור לפילוסופיה, שקיבלה מאוניברסיטת פדובה ובכך הייתה לאישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה והאשה הראשונה בעולם שידוע בוודאות כי קיבלה תואר דוקטור.
ברוב אירופה, גם לאחר הרנסאנס הסתכלו בביקורת על נשים משכילות מידי.
אביה של אמילי דה שאטלה כתב על בתו הצעירה והמבריקה:
ב-1737, דה שאטלה שלחה בעילום שם, מאמר בשם "על טבעה והתפשטותה של האש" לתחרות של פרס האקדמיה למדעים של פריז.
עבודתה התפרסמה בעילום שם על ידי האקדמיה ובכך הפכה דה שאטלה לאישה הראשונה שפרסמה מאמר מדעי על ידי האקדמיה.
מאוחר יותר היא פרסמה ספר פיזיקה חשוב "יסודות הפיזיקה".
בתחילה הספר פורסם בעילום שם, שכן לא היה מקובל שאשה עוסקת בנושאי מדע, אולם לאחר הצלחתו היא פרסמה אותו בשמה המלא ובליווי תמונתה בכריכה.
הזכות של נשים ללמוד העסיקה הוגי דעות רבים, ביניהם ז'אן-ז'אק רוסו, שראה את תפקידן של הנשים כרעיות ואימהות, כפי שביטא בספרו "אמיל".
למהפכה הצרפתית שהחלה ב-1789 היו השלכות חברתיות רבות וביניהן השלכות גם על פמיניזם, חינוך וחינוך נשים.
שיח זכויות האדם החל לחדור גם לתפיסת העולם החינוכית.
בספטמבר 1791, בתגובה לפרסום הצהרת זכויות האדם והאזרח, המחזאית והפעילה הפמיניסטית הצרפתייה אולמפ דה גוז' פרסמה את הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות.
דה ג'וז ראתה בחינוך זכות המגיעה לנשים לא פחות מאשר לגברים, ודרשה חינוך טוב יותר לנשים.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 הייתה מרי וולסטונקראפט בין הראשונות לזהות את "הזנחת השכלתן של נשים" כאחד המקורות החשובים לאומללותן.
בספרה הגנה על זכויות האדם (1790), היא התעמתה עם אדמונד ברק, וכתבה כי על הנשים להיות זכאיות לכל אותן זכויות שהפילוסופים הליברליים של אותה תקופה טענו כי הן הזכויות הטבעיות של כלל בני האדם.
היא ראתה באי החלתן של זכויות אלה על נשים אפליה בוטה ומתמשכת הסותרת את עקרונות הצדק הבסיסיים.
(גם תפיסה זו הייתה מתקדמת וחריגה באותה תקופה).
ב-1792 וולסטונקראפט הוציאה לאור את "הגנה על זכויות האישה", אחת היצירות הראשונות של הפילוסופיה הפמיניסטית.
וולסטונקראפט טענה בספר כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
במקום להתייחס לנשים כאל קישוט בחברה או כאל רכוש שסוחרים בו בנישואין, טענה וולסטונקראפט כי הן בני אדם הראויות כגברים לאותן זכויות יסוד.
פרקים רבים בספר מתייחסים למחברי ספרי חינוך כגון ג'יימס פורדיס וג'ון גרגורי ולפילוסופים חינוכיים כגון ז'אן-ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי.
וולסטונקראפט כתבה כי בהיעדר השכלה, וכוח אמיתי, נשים נזקקו בהתנהגותן לדרכים חלופיות, לשם השגת דברים שונים ולכן פיתחו עורמה נשית, המשמשת כעוצמה אישית, אך אלו גם מערערים, לדעתה את כבוד האישה.
..."אני מקווה שבנות מיני תסלחנה לי אם אתייחס אליהן כאל יצורים הגיוניים במקום להחמיא להן על חינן...
בתחילת המאה ה-19 היה עניין רב במדע באנגליה.
מדענים ורופאים העניקו הרצאות פופולריות שהיו מיועדות בעיקר לגברים עמידים.
ג'יין מארסט הייתה אשה בעלת השכלכה רחבה שהייתה נשואה לרופא שעודד את השכלתה ושניהם היו מעורבים בהחברה המלכותית לרפואה.
בשנת 1805 פרסמה מרסט בעילום שם את ספרה הנוגע "שיחות על כימיה, מיועד במיוחד למין הנשי".
הספר הנגיש את הנושא לאנשים עניים, ילדים ובמיוחד נערות והפך לרב מכר תוך זמן קצר באנגליה ובארצות הברית.
מארסט סיכמה בספר את עבודתיו של אנטואן לבואזיה האמפרי דייווי, אשר לקחה חלק בהרצאותיו.
הספר פורסם במשך עשרות שנים ולאחר כ-30 שנה חתמה עליו מארסט בשמה.
אחד האנשים שהושפעו מהספר היה נער שלימים יהפוך לאחד הכימאים והפיזיקאים הגדולים של המאה ה-19, מייקל פאראדיי.
בעקבות הצלחת ספרה "שיחות על כימיה" מארסט הוציאה לאור ספרים נוספים שיועדו לקהל הרחב, לילדים ובמיוחד לנערות - על כלכלה פוליטית, היסטוריה, פילוסופיה ועוד.
אורח חייה של מרי וולסטונקראפט נחשב בלתי מהוגן ובמשך כ-100 שנים רוב החברה התעלמה מכתביה, למעט מספר מצומצם של סופרות ופמיניסטיות כמו ג'ורג' אליוט.
בספרה המפורסם ביותר, מידלמארץ' שיצא ב-1871, תארה אליוט כיצד נשים סבלו מהחינוך הלקוי שהחברה מאפשרת להן.
רוזמונד וינסי קיבלה את החינוך שלה במוסד החינוך הטוב ביותר במחוז עבור נשים.
אולם, חינוך זה לא נועד לפתח מחשבה עצמאית, אלא ללמד את הלכותיהן של גבירות מעודנות.
כתלמידה מצטיינת, רוזמונד יודעת להפליא בנגינה, שירה, ריקוד, דיבור מעודן, ועוד.
אולם חינוך זה אינו מכין אותה לחיים התואמים למעמדה.
הוא שותל בה שאיפות לחיים מעודנים ויקרים, וכאשר בעלה נכנס לקשיים כלכליים היא לא מסוגלת להסתגל למציאות.
אופייה הרדוד קשור באופן בו אמצה את הערכים שקיבלה בבית הספר.
לעומתה, דורותיאה נמצאת בחיפוש מתמיד אחר ידע ושואפת לתרום לחברה על ידי שיפור חייהם של העניים.
אולם גם דורותיאה, למרות מעמדה הגבוה, לא זוכה לחינוך פרקטי ואינטלקטואלי והדבר מכשיל את תוכניותה.
אלייוט קובעת בפרק האחרון והמסכם שהלשונות הרעות במידלמארץ' לא רואות שהטעויות של דורותיאה נובעות מהחינוך של נשים לבורות.
בעקבות עלייתה של התנועה לשוויון זכויות לנשים, עבודתה של וולסטונקראפט קמה לתחייה.
בשנת 1884 אליזבט רובינס פאנל, כתבה ביוגרפיה על חייה.
נשים כגון וירג'יניה וולף ואמה גולדמן שזוהו עם התנועה הפמיניסטית המודרנית, אימצו את סיפור חייה.
סוגיית מתן חינוך לבנות היא מהמאבקים החשובים שבין מאבקי הפמיניזם.
קבלת ההכרה בזכות יסוד זו הובילה למאבקים נוספים כגון: אופן הלימוד (במסגרות מעורבות לבנים ובנות ביחד או במסגרות נפרדות); גיל הלומדים/ות (מאיזה גיל ועד איזה גיל); וכן מהם תוכני הלימוד המותרים.
תוכני הלימוד הם נושא משמעותי בפני עצמו, שכן מידת ההעמקה והבקיאות בתחומי דעת, הם המפתח לקאנון הידע.
במשך רוב שנות ההשכלה הגבוהה, העיסוק האקדמי היה בידי גברים, כמורים וכתלמידים.
שליטה זו הקנתה לגברים את האפשרות לקבוע מהלכים היסטוריים ואת פני החברה, חוקיה, משאביה ואת השליטה בה.
נשים הודרו מן ההשכלה הגבוהה עד למחצית השנייה של המאה ה-19.
במשך השנים, חלו שינויים רבים במגמות החינוך: מחינוך מקצועי לחינוך חובק תחומי חיים רבים; מחינוך מוגבל בזמן וגיל, ללמידה לאורך החיים.
"למידה לאורך החיים" מכירה בזכות ללמוד ולהתפתח אישית ומקצועית, ללא קשר לגיל הלומד/ת.
הגישה הזו, ממשיכה למעשה את אידאולוגיית ההנגשה בחינוך, לאחר שבמאה ה-20, נפרץ מחסום החינוך לקבוצות אוכלוסייה מובחנות שהתקיים עד אז - רק לגברים, רק לעשירים, רק ללבנים וכו', שינוי אשר אפשר את כניסתן של הנשים למוסדות החינוך.
גם במאה ה-20 נשים שרצו ללמוד נתקלו לפעמים בהפליה, גם בחברות מערביות לדוגמה היו חסמים בפני נשים שרצו ללמוד או ללמד באוניברסיטאות.
דוגמה לכך היא הפיזקאית היהודייה-גרמנייה אמי נתר.
בתחילת לימודיה, באוניברסיטת ארלנגן לא הרשתה לנשים להירשם ללימודים, אך נתר הורשתה לשבת בשיעורים.
ב-1904, כאשר החלה האוניברסיטה לקבל נשים ללימודים, נרשמה נתר מיד ללימודי מתמטיקה.
היא קיבלה תואר דוקטור ב-1907 בהנחייתו של פאול גורדן (Gordan), ובנתה לעצמה שם בעבודותיה בתורת השמורות הפולינומיות.
כאישה, היה מסלול זה סגור בפני נתר, והיא בילתה כמה שנים באוניברסיטאות מדרג שני, והעמיקה במיזוג שיטתו הקונקרטית של גורדן בתחום השמורות עם שיטתו המופשטת יותר של דויד הילברט, שהפכה תחת ידה לכלי רב-עוצמה.
באותה שנה גילתה את אחד העקרונות החשובים בפיזיקה תאורטית: השקילות בין סימטריות וחוקי השימור, הקרויה על שמה "משפט נתר".
בהיותה אישה, האוניברסיטה סירבה לאפשר לה ללמד, עד שהילברט עצמו נאלץ לפרסם תחת שמו את הקורסים שהעבירה.
על-כך אמר הילברט בזעף: "אינני רואה כיצד מין המועמד עשוי לשמש נגדו בקבלתו למשרת מרצה.
בעקבות תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, שונו החוקים בגרמניה וב-1919, היא התקבלה לסגל האוניברסיטה.
פערי השכלה בין נשים וגברים
בחלק ממדינות המערב, נשים עלו על הגברים ברמות השכלה רבות.
לדוגמה, בארצות הברית בשנת 2005/2006, נשים קיבלו 62% מהתארים הנלווים, 58% מהזכאים לתואר ראשון, 60% מהזכאים לתואר שני ו-50% מהדוקטורט.
לשם השוואה בתקופה 1899–1900, 17% ממקבלי התואר הראשון, 19% מהזכאים לתואר שני ו-6% ממקבלי הדוקטורט היו נשים
נכון לשנת 2000, 22% מהגברים מעל גיל 15 במזרח התיכון ובצפון אפריקה, לא ידעו קרוא וכתוב.
שיעור הנשים שאינן יודעות קרוא וכתב היה כמעט כפול - 42%.
עם זאת הפערים האלה מצטמצמים במהירות בעשורים האחרונים, בין גיל 15 לגיל 24 שיעור האוריינות בנשים בנות 15–24 במצרים מגיע ל-63%.
שיעור האורינות של נשים צעירות במצרים שעמד בשנות ה-70 על פחות מ-30% עמד בשנת 2000 על מעל 60%, ואילו באיראן הנתון זה לגבי נשים צעירות עלה מכמעט 0 ל־91%.
עם השנים ההשכלה של בנים ובנות משתפרת ברוב מדינות העולם, כולל במדינות עניות רבות.
לדוגמה שיעור הנערות שמגיעות לבית ספר תיכון נמצא במגמת עליה ובמדינות רבות הוא מעל 45%.
נכון לשנת 2011, שיעור הנערות מסך התלמידים בתיכון מגיע ל-50% בירדן, 47% בסעודיה ו-48% במצרים.
שיעורים נמוכים במיוחד באזור המזרח התיכון נרשמו בתימן (41%), עיראק (41%) ואפגניסטן (35%), שיעורים נמוכים נרשמו גם במדינות רבות של אפריקה מדרום לסהרה כמו ניז'ר (41%), הרפובליקה המרכז אפריקאית (40%), גינאה (39%), הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, (38%), סומליה (31%) וצ'אד (31%)
בחברה הנוצרית היה יחס עוין באופן כללי כלפי השכלת נשים.
הטיעונים נגד השכלה כזו מגוונים.
בכתבי הקודש הנוצרים, סיפור אדם וחוה והאיגרות פאולוס פורשו כאזהרה נגד ההשפעה הפתיינית של נשים והנזקים של למדנות ודעתנות בקרבן.
גם מאוחר יותר, בתקופת הנאורות, היו מחזות (כמו Les Femmes savantes של מולייר) ונובלות הציגו למדנות של נשים כסכנה או עיסוק מגוחך.
על רקע דבר זה התפתח באנגליה החל מאמצע המאה ה-18 מעגל הבלוסטוקינג - רשת של קשרים חברתיים ואינטלקטואלים, שנוצרה סביב קבוצה של נשים משכילות.
חברות וחברי המעגל נפגשו תכופות על מנת לדון על נושאים שונים, כגון ספרות, השכלה ופילוסופיה, באופן דומה לסלונים הצרפתים של תקופת ההשכלה.
לפי סילביה הרסטרק מאיירס "בהתחשב בלחצים אלה נגד השכלה של נשים, אין פלא שנשים במאה השמונה-עשרה פחדו להיראות כמלומדות מידי או יותר מידי מעוניינות בלמידה".
רוב הנשים במעגל הבלוסטוקינג שילבו את שאיפתן להשתלב בעולם האינטלקטואלי עם העלאה על נס של מידות טובות, כמו צניעות ושמירה על טוהר מיני עבור נשים רווקות, נאמנות לבעל עבור נשים נשואות, ואדיקות דתית.
לפני המהפכה התעשייתית ומערכת חינוך ציבורית במאה ה-19 אוריינות הייתה קיימת רק במיעוט קטנטן מחברות העולם.
לדוגמה, בשנת 1841 באנגליה, 33% מהגברים ו־44% מהנשים חתמו על תעודת הנישואין שלהם בטביעת אצבע מכיוון שלא ידעו איך לכתוב (ויש להניח כי מספר גדול יותר אמנם ידע לחתום את שמו, אך לא ידע לכתוב ולקרוא טקסטים).
עד למהפכה התעשייתית החומרים שהיו קשורים לאוריינות היו כל כך יקרים שרק מוסדות ואנשים עשירים יכלו לקנות אותם.
מהפכת הדפוס הובילה להוזלת ספרים, ואחריה המהפכה התעשייתית הביאה להוזלת מחירי הנייר והספרים ולאפשרות להפיץ אותם בכל שכבות האוכלוסייה.
תהליכי עיור, ותעוש הובילו להגברת הביקוש מצד מעסיקים ועובדים ליכולת לקרוא ולכתוב.
ויכולת התעוש הובילה לעליה הדרגתית אך איטית של יכולת ההשתכרות של האכולוסיה.
כמו כן דרישות לצדק חברתי, ואיום מצד כוחות סוציאליסטים הובילו להתפתחות של מערכות חינוך ציבוריות במדינות אירופה.
ב־1870 לדוגמה חינוך ראשוני נתאפשר לכל האוכלוסייה האנגלית.
לצד מנהגים כמו כריכת רגליים בקרב נשים סיניות שנמשך עד סוף המאה ה-19, הוכר כי סגולתה של אישה טמונה בחוסר הידע שלה.
כתוצאה מכך, חינוך נשי לא נחשב כראוי לתשומת לב.
במאה ה-19 הגיעו לסין מיסיונרים נוצרים רבים מבריטניה ומארצות הברית וחלקם יזמו הקמת בתי ספר לנשים.
היבט זה נמשך עד לשושלת האיובית במאות ה-12 וה-13, כאשר בדמשק הוקמו 160 מסגדים ומדרסות, 26 מתוכם מומנו על ידי נשים באמצעות מערכת הצדקה של הווקף.
מחצית מכל הפטרונים המלכותיים למוסדות אלה היו נשים.
לפי המלומד הסוני אבן אסקיר, במאה ה-12 היו הזדמנויות לחינוך נשי בעולם האסלאמי של ימי הביניים.
הוא כתב שנשים צריכות ללמוד, לזכות ביג'אזות (תארים אקדמיים), ולהיות תלמידות ומורות.
זה קרה במיוחד במשפחות מלומדים ומלומדים, שרצו להבטיח את השכלה הגבוהה ביותר האפשרית עבור בניהן ובנותיהן.
אבן עסאכר עצמו למד תחת 80 מורות שונות בזמנו.
על פי חדית' שנאסף בסחיה של אל-בוכרי, נשות מדינה שסייעו למוחמד היו בולטות בכך שלא נתנו למידות חברתיות לרסן את השכלתן בידע דתי.
לפני המאה ה-12 נשים היוו לא יותר מאחוז אחד מתלמידי האסלאם.
חלה עלייה משמעותית של חוקרות לאחר מכן.
במאה ה-15 הקדיש אל-סחאוי כרך שלם ממילונו הביוגרפי בן 12 הכרכים, al-Ḍawʾ al-lāmiʻ, לחוקרות, ונתן מידע על 1,075 מהן.
בקרב ערביי ארץ ישראל, בסוף התקופה העות'מאנית, ערב השלטון הבריטי, למדו בבתי ספר רק 4 מתוך 10 ילדים ערבים, כולם בנים.
כמחציתם למדו בבתי ספר זרים, נוצריים, ואילו רוב האחרים למדו ב"כותב", מעין "חדר" כפרי, בו התרכז הלימוד בקוראן והיה מבוסס בעיקר על שינון בעל פה.
בדת הבהאית יש עיקרון דתי מרכזי, של שוויון מגדרי הנגזר משוויון אנושי אוניברסלי המנחה את אורך חייהם של מאמיני הדת.
חינוך נשים בדת הבהאית הוא ערך חשוב הנגזר מכך.
הקהילה הבהאית ניהלה בתי ספר לבנות באיראן וסביבתה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, ומאז הקהילה הבינלאומית מנהלת בתי ספר בלתי פורמליים בקיץ על מנת להמשיך את המגמה של חינוך שווה ומודרני לכל ילדיה.
החובה הערכית של השכחת נשים כמימוש של שוויון מגדרי הופיעה לראשונה בהוראה רדיקלית (לזמנה) של בהאא אללה, מייסד הדת, באמצע המאה ה-19, דבר שפגש התנגדות רבה באיראן של ימיו.
בנו של הבהאא אללה, עבד אל-בהאא (1842–1921) פעל בהנהגת המאמינים הבהאאים באיראן לדאוג לחינוך של נשים אשר ראה כמטרה חשובה אף יותר מחינוכם של גברים.
בנוסף, הוא טען כי חינוך הוא האמצעי המכריע אשר יוביל לשוויון מעמדן של נשים וגברים.
יורשו בהנהגת הקהילה הבהאאית, שוגי אפנדי (1897–1921) הדגיש את החשיבות כי לכל קהילה תהיה בית ספר משלה שדואג לתלמידים ותלמידות כאחד.
ביהדות מצוות תלמוד תורה, וכתוצאה מכך גם לרוב לימוד קרוא וכתוב, מופיעה בתנ"ך, ועל פי מקורות רבים במסורת היהודית, מצווה זו עומדת נגד כל יתר המצוות.
עם זאת מצווה זו קיימת רק ביחס לבנים ולא ביחס לבנות.
במאה ה-1, רבי אליעזר הביע התנגדות ללימוד תורה לנשים, בטענה ש"כל המלמד את בתו תורה, כאלו מלמדה תפלות".
תפלות משמעותה דברי הבאי והבל לדעת כמה פרשנים (כגון הרמב"ם והמאירי), או פריצות מינית לדעת התלמוד ().
במאה ה-2, במשנה בן עזאי מחייב לימוד תורה לנשים אך רוב הפרשנים לא קיבלו את עמדתו והלכו בעקבות רבי אליעזר, כולל רש"י, התוספות ועוד רבים.
רבי אליעזר אוסר על לימוד תורה לנשים בשתי התבטאויות חריפות נוספות, וכך נקבע להלכה.
נאסר על האב ללמד את בתו תורה שבעל פה, אך מותר לו ללמדה תורה שבכתב, והיא עצמה מחויבת ללמוד את הדינים הנוגעים אליה.
אם אישה רוצה ללמוד תורה היא רשאית, אבל מאחר שנשים אינן מחויבות ללמוד, בעבר לא הקפידו ללמדן קרוא וכתוב באופן מסודר, והדבר נעל בפני הנשים שערים רבים.
לדעת הרמב"ם, שפעל במאה ה-12, אסור לאב ללמד את בתו תורה, מפני שרוב הנשים יפרשו שלא כשורה את הדברים, כיוון שלדעתו הן אינן מוכשרות ללימוד.
הרמב"ם נהג להזכיר נשים יחד עם עמי הארץ וקטנים ועם זאת, מדבריו עולה שהיו גם מיעוט של נשים שלמדו תורה והיו ראויות לכך.
בעקבות הרמב"ם הלכו הטור והשולחן ערוך, אך למרות השפעתו העצומה של הרמב"ם, כבר בימי הביניים היו פוסקים שהתירו לימוד תורה לנשים בהיקפים שונים, ועם תחילת העת החדשה התרבו קולות אלה וגברו.
הרב יהושע פלק מסיק מדברי הרמב"ם והשו"ע, שאשה שהחליטה ללמוד יצאה מכלל הרוב עליו דיבר הרמב"ם: "אבל אם למדה לעצמה, אנו רואין שיצאה מהרוב, ולכך כתב לעיל שיש לה שכר".
החפץ חיים כתב ש"המלמד את בתו תורה כאילו לימדה תפלות" זה דווקא בזמנים שלפנינו, אבל כיום, כשנשים משכילות בדומה מגברים, יש צורך להתאים את רמת השכלתן התורנית של בנות ישראל לרמת השכלתן הכללית.
במהלך ההיסטוריה היהודית, היו מקרים של נשים מיוחדות בלמדנותן שתפסו מקום של כבוד.
ברוריה, שהייתה אשתו של התנא רבי מאיר, הייתה ידועה בלמדנותה ואף השתתפה בוויכוח הלכתי עם התנאים.
עם זאת נחשבה ליוצאת דופן.
ידוע על שני מקרים של נשים ששימשו כראש ישיבה: מרים שפירא באלזס במאה ה-14, ואסנת ברזאני בכורדיסטן במאה ה-17, שירשה את מקומו של אביה אחר פטירתו.
הסרט "ינטל", בכיכובה של ברברה סטרייסנד, עוסק בהתמודדותה של אישה יהודיה עם גישת הממסד הדתי לחינוכה.
לפי יהודית בסקין, היו שלושה גורמים שהשפיעו על החינוך שקיבלו נשים יהודיות באירופה של ימי הביניים - מגדר, מעמד חברתי-כלכלי והסביבה.
כמעט כל נער יהודי קיבל השכלה בשפה העברית כדי שיוכל להשתתף בתפילות וללמוד בכתבי הקודש ובדרך כלל בבית ספר.
אלו לא היו הציפיות מהבנות ולכן לא ראו צורך ללמד אותן את השפה.
הן התחנכו בבית ולמדו באופן ספציפי תפילות מסוימות והלכות מסוימות הנוגעות לענייני משק הבית: כשרות, שבת ומועדות, חיי המשפחה ואישות.
עם זאת, משפחות משכילות ובעלות אמצעים נתנו לבנותיהן השכלה וחינוך ברמה גבוהה.
השפעה נוספת הייתה לסביבה הנוכרית: האפשרות לנשים להיראות בציבור, מעורבות נשים בעסקים ומעמד ההשכלה כדבר חיוני במשפחות האצולה והבורגנות באירופה הנוצרית היטיב עם מעמדן של הנשים היהודיות.
רוב ההורים החרדים סירבו לשלוח את בניהם והעדיפו שיוסיפו ללמוד בתלמודי תורה פרטיים, אף שהדבר היה כרוך בתשלום קנס.
אף במאה העשרים, מוסד ה"חדר" והישיבות היו שייכים לגברים בלבד.
בשנת 1918 התופרת האלמונית שרה שנירר הקימה בית ספר חרדי לבנות וקראה לו "בית יעקב".
הדבר נתקל תחילה בהתנגדות רבנים, אך גם בתמיכה מסוימת מצד רבנים אחרים.
פתיחת רשת בתי הספר גרמה למחלוקת גדולה בציבור החרדי, בפרט בחוגים חסידיים.
גם בגליציה, התנגדה חסידות בעלזא לבתי הספר של בית יעקב, ואף במידה רבה נמנעה בעלזא להיכנס לרשת אגודת ישראל בעקבות כך