tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצוג מתקיימת פעילות יהודית על ידי שלוחים של תנועת חב"ד.
The Zug Chabad Learning Center ממוקם במרכז העיר סמוך לתחנת הרכבת
צו פיוס היה ארגון לא פוליטי ללא מטרות רווח, שמטרתו ליצור פיוס והידברות בתוך הציבור היהודי בישראל, זוכה פרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת 2017. העמותה נסגרה בסוף שנת 2019.
הארגון הוקם ב-1996 על ידי קרן אבי חי, והחל את דרכו כמסע הסברה לאחר רצח רבין, שהעמיק את הקרע בחברה הישראלית, בין ימניים ושמאלנים ובין דתיים וחילוניים.
רוב פעילויות הארגון מתנהלות בשני מישורים:
גיבוש וליווי קבוצות הידברות, בהן משתתפים אנשים מקבוצות שונות בציבור היהודי בישראל.
מסעות הסברה המעודדים סובלנות והקשבה בין הקבוצות השונות.
להלן רשימה של מספר פרויקטים מרכזיים שבהם פעל הארגון:
חינוך משותף - עידוד הקמת בתי ספר ומסגרות חינוכיות משותפות לדתיים ולחילונים - כ-20 מסגרות הוקמו (נכון ל-ספטמבר 2016).
יחד בליגה - קבוצות כדורגל משותפות לדתיים ולחילונים שאינן מקיימות פעילות בשבת, המשחקות בליגה משותפת ומוכרות על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
המחנה המשותף - מחנה קיץ משותף לדתיים ולחילונים בגילאי 13–17 שמפעילה התנועה מדי קיץ מאז שנת 2013. למחנה הייתה תוכנית בת העוסקת ביזמות צעירה משותפת לדתיים ולחילונים המתקראת משנים עולם.
הארגון זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל בשנת 2017 והיה חבר באיגוד ההתחדשות היהודית.
צוּאֶן וַאן (סינית: 荃灣區) הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, הממוקם בתחומי הטריטוריות החדשות.
לרכבת הMTR יש תחנה אחת בתחום בקו צואן וואן.
וכן לרכבת הKCR יש תחנה בתחום בקו המערבי המכונַה מערב צואן וואן.
לֶה מוֹק שׁוּאֶה מערב 梨木樹西
לֶה מוֹק שׁוּאֶה מזרח 梨木樹東
צו איסור יציאה מן הארץ הוא צו שיפוטי האוסר על אדם לצאת ממדינה בה הוא חי.
צו איסור יציאה ניתן כדבר שבשגרה לחשודים ונאשמים מחשש שמא יברחו מנשיאת עונשם.
כמו כן, מוצאים צווי איסור יציאה לקטינים שהוריהם מסוכסכים מחשש לחטיפה על ידי הורה.
באופן כללי מעוכבת בישראל יציאתם מישראל של נאשמים במהלך ניהול המשפט נגדם.
אולם, לאור חזקת החפות ממנה נהנה הנאשם במהלך משפטו, נענות הרשויות לבקשות ליציאה מישראל למטרות שונות, כאשר ניתנות ערבויות סבירות למניעת המלטות.
לאחר שאדם מורשע בדין, נהוג שלא לאשר יציאתו מישראל אלא במקרים חריגים.
כתבה על כך השופטת אילה פרוקצ'יה:
"חופש התנועה נתון לאדם כזכות חוקתית הכתובה עלי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
זכות חוקתית זו אינה מוחלטת, והיא כפופה לסייגים המשקפים אינטרסים נוגדים בעלי חשיבות מיוחדת.
היותו של אדם נתון להליך פלילי במדינה נמנה עם אותם מצבים שבהתקיימם יש כדי לסייג את חופש התנועה של האדם בישראל.
האיזון הנדרש בין חופש התנועה של האדם לבין הגשמת האינטרס הציבורי הכרוך במימוש ההליך הפלילי אינו עשוי מעור אחד.
הוא תלוי, בין היתר, בשלב בו מצוי ההליך הפלילי, באופי החשדות או האישומים כנגד האדם, ובמידת הסכנה הקיימת להימלטותו או לשיבוש תקינות ההליך השיפוטי על ידו.
"ככל שההליך הפלילי מצוי בשלב מתקדם יותר, וההסתברות להרשעה ולענישה של הנאשם גוברת, כך הנטייה לסייג את חופש התנועה של הנאשם תגבר, כדי למנוע סיכולו של ההליך הפלילי על ידי חשש להימלטות, ההולך וגובר עם התקרב ההליך לשלבו הסופי.
החשש הולך וגובר כאשר העונש לו צפוי הנאשם הוא מאסר, ובמיוחד כאשר מדובר באדם חסר רקע פלילי קודם, וכאשר מקום מושבו הקבוע בחוץ לארץ, ומשהוא עתיר נכסים באופן המקל באופן ניכר על יכולתו להימלט מהדין.
אכן, בשלב ערעור על הכרעת דין מרשיעה ועל גזר דין המטיל מאסר, הסיכון להימלטות הנאשם גובר באופן ניכר, ולפיכך הכף נוטה בבירור להגביל באותו שלב את חופש תנועתו, כדי להבטיח את סיומו של ההליך הפלילי ללא תקלה."
"ההגבלות על חופש התנועה של מי שהורשע ונדון למאסר, וערעורו תלוי ועומד, גם הן אינן בבחינת עקרון מוחלט.
באיזון המתחייב בין חופש התנועה לבין הגשמת ההליך הפלילי עשויים גם בשלב זה להתקיים מצבים חריגים ומיוחדים שבהם תידרש יציאתו את הארץ של נאשם שנגזר עליו עונש חמור הנתון לערעור, כדי להגשים צורך אישי-אנושי מיוחד, אשר בנסיבות העניין עשוי אף לגבור על האינטרס הציבורי שבהבטחת תקינות ההליך.
אולם מדובר בצורך נדיר שמשקלו כבד, וכאשר הוא גובר במהותו על האינטרסים האחרים"
עם זאת, היו מקרים בהם אושר לאדם לצאת מישראל לצרכים עסקיים.
צו עיון מחדש הוא סוג של צו אשר בית משפט יכול לפרסם על מנת להביא לפניו תיק שנדון בבית משפט אחר, בדרך כלל בערכאה נמוכה יותר.
בזמנים ובמקומות שונים, היה הדבר ידוע גם כ-"Writ of Review".
במאה ה-21, צו זה ידוע בעיקר בהקשר של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר משתמש בו כמכניזם כמעט-בלבדי להתחלת דיון בתיקים.
הדבר נובע מאופן קבלת התיקים בבית המשפט העליון, שהוא בית משפט לערעורים: התיקים מתקבלים על בסיס וולונטרי (discretionary review) ולא על בסיס מחייב (mandatory review).
לפיכך, שופטי בית המשפט העליון עצמם הם אלו שקובעים אילו תיקים יגיעו לדיון לפניהם (מתוך כ-7,500 בקשות לערעור על החלטותיהם של בתי משפט נמוכים יותר, המגיעות, בממוצע, מדי שנה לביהמ"ש העליון).
מתוך תשעת שופטי ביהמ"ש האמריקאי, מספיקה הסכמתם של ארבעה שופטים (מה שמכונה "Rule of Four") כדי להגיע להחלטה כזו.
במקרה זה, מוציא בית המשפט צו עיון מחדש עבור אותו תיק.
מקורה של מדיניות ה-discretionary review וצווי העיון מחדש, בצורתה הנוכחית, הוא בחוק שעבר בקונגרס בשנת 1925. באותה תקופה, היה נדמה כאילו עומס התיקים על השופטים העליונים הופך לבלתי נסבל, והייתה דרושה דרך להקטין את העומס ולאפשר לבית המשפט לדון רק בתיקים בעלי חשיבות חוקתית עליונה.
הפתרון שנמצא היה השימוש בצווי העיון מחדש.
על מדיניות זו נמתחה ביקורת.
למשל, על כך שבמהלך שנת המשפט של 2007 העניקו שופטי בית המשפט העליון 72 צווי עיון מחדש בלבד, אחד המספרים הנמוכים בהיסטוריה.
צובאסה רזרבואר כרוניקל (ツバサ - RESERVoir CHRoNiCLE - צובאסה רזבואה קורוניקוּרוּ).
סדרת מאנגה יפנית שעובדה לסדרת אנימה, לסרט קולנוע באורך מלא ולסרט OAV.
נוצרה על ידי חברת קלאמפ והופצה על ידי המגזין שונאן.
שתי הדמויות הראשיות, סאקורה ושאורן, מבוססות כנראה על דמויותיהם של שאורן לי וסאקורה קינומוטו, שהופיעו במאנגה אחרת של קלאמפ - סאקורה לוכדת הקלפים.
הסדרה מתחילה בהצגת שאורן וסאקורה.
שאורן ארכאולוג צעיר החוקר אתר הריסות במדבר בממלכת קלאו.
סאקורה, נסיכת ממלכת קלאו, בתו של המלך המנוח קליאו ריד.
סאקורה מבקרת את שאורן בהריסות שהוא חוקר.
נשמתה לוקחת צורה של שתי כנפיים המתפרקות לנוצות רבות ומתפזרות בין ממדים שונים.
סאקורה הופכת קטטונית, וחייה נמצאים בסכנה.
שאורן נפגש עם מכשפת הממדים, יוקו היצ'יהרה, ומתחנן בפניה לעזרה בהצלת סאקורה.
יוקו המכשפה זוכה לביקור של שני אנשים נוספים שלכל אחד בקשה משלו.
קורוגונה הוא נינג'ה המבקש לחזור לעולמו המקורי, לאחר שהוגלה על ידי הנסיכה טומויו כדי שילמד מהו כוח אמיתי.
השני - פיי די פלורייט, קוסם שמבקש לא לחזור לעולמו המקורי, סלס, כדי להתחמק ממלכו.
בתמורה לשימוש ביכולתה לנוע בין ממדים, דורשת יוקו מכל אחד לשלם במה שהוא מעריך ביותר.
קורוגונה מציע את חרבו המכונה 'גינריו', פיי מציע את קעקועיו המדכאים את כוחותיו ההרסניים, ושאורן מציע את כל זיכרונות סאקורה שבהם הוא נוכח.
יוקו מציגה להם יצור בשם 'מוקונה מודוקי 'השולח אותם למסע בין ממדי בעקבות נוצותיה של סאקורה.
לאחר שמצאו את הנוצה הראשונה, קמה סאקורה ממצבה הקטטוני, וזיכרונותיה יחוזרים אליה לאיטם.
בזמן מסעות החבורה בין הממדים השונים אחר הנוצות של סאקורה, ארבעת המטיילים ומוקונה עוברים הרפתקאות מרתקות, מתגברים על יריבים חזקים ועל סכנות רבות.
לוחם אמנויות לחימה מצוין וארכאולוג בעל ידע רב ומומחיות לשפות ותרבויות שונות.
קורוגאנה: לוחם חרב קשוח מיפן שהוגלה ממנה בגלל תאוותו לכוח.
יוקו היצ'יהרה: מכשפת הממדים של הזמן והחלל, אשר חיה ביפן המודרנית.
מוקוּנה: יצור פרוותי הניתן לשאורן, פאי וקורוגאנה מידי המכשפה יוקו ומאפשר לחבורה לתקשר עם המכשפה.
המלך טויה: אחיה של סאקורה.
יוקיטו: הכהן הגדול בממלכת קלאו.
הוא יודע שלסאקורה יש כוח מסתורי שישנה את גורל העולם.
פיי וואנג ריד: הנבל הראשי של הסדרה.
המאנגה צובאסה: רזרבואר כרוניקל מפורסמת ביפן על ידי מגזין השונן השבועי של קודאנשה החל ממאי 2003. עד עכשיו פורסמו 22 טנקובונים (ספר שמאגד סדרת סיפורים).
הטנקובון ה-22 פורסם ב-17 בינואר 2008. עובדה זו הופכת את צובאסה לארוכה ביותר מכל העבודות של קלאמפ, מאז ש-X/1999 נותרה לא גמורה עם 18 כרכים.
בארצות הברית המאנגה מפורסמת על ידי דל ריי מאנגה.
האנימה צובאסה כרוניקל (ツバサ・クロニクル צובאסה קוּרוניקוּרוּ; שינוי של השם TSUBASA: RESERVoir CHRoNiCLE באנגלית), הנפשה על ידי הסטודיו בי טריין ובוימה עד ידי קואיצ'י מאשימו.
המוזיקה לסדרה הולחנה על ידי יוקי קאג'יאורה.
העונה הראשונה עלתה לאוויר בערוץ NHK ב-9 באפריל 2005 עד ל-15 באוקטובר 2005. העונה השנייה התחילה ב-29 באפריל 2006 ונגמרה ב-4 בנובמבר 2006. בכל עונה 26 פרקים ובשתיהן ביחד 52 פרקים.
ה-DVD של הסרט יצא לחנויות ב-25 בפברואר 2006.
במסעם אחר הנוצות של סאקורה, חלקים מזיכרונותיה של סאקורה, שאורן, קורוגאנה, פאי וסאקורה נעים בין הממדים בעזרתו של מוקונה.
בסרט הם מגיעים אל "ארץ כלובי הציפורים", ארץ שלוה באופן יוצא דופן שבא אנשים וציפורים חיים יחד, ולכל אדם יש ציפור כשותף.
לאחר שילד בשם קורורי (Koruri) תוקף אותם, הם מבינים שמלך הממלכה הוא בעל כוחות מסתוריים.
הציפורים של הנסיכה טומויו, קורורי ושאר האזרחים נלקחו מהם, והן מוחזקות בתוך היער.
כדי לקחת את הנוצה של סאקורה בחזרה, קמים שאורן והאחרים נגד המלך הערמומי.
צו נשיאותי 13087 הוא צו נשיאותי שנחתם ב-28 במאי 1998 על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, שמהווה תיקון לצו קודם בנושא (11478) וקובע איסור אפליה המבוססת על נטייה מינית בקרב אזרחים עובדי הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
צו נשיאותי, הוא צו אותו נותן נשיא ארצות הברית, אשר להבדיל מחוק או תקנה, אינו מופנה אל כלל האזרחים, אלא הוא מהווה מעין הנחיה מחייבת לעובדי ממשל ארצות הברית בלבד.
הממשל בארצות הברית מחולק לשניים - "שירות המדינה התחרותי" (Competitive service), בו על העובדים להתחרות ביניהם על קבלה לעבודה וקידום בדרגות.
מגזר זה כולל למעשה את רוב עובדי הממשלה הפדרלית, פרט לבעלי משרות בכירות מאוד, את אלו הממונים למשרותיהם בהחלטת הקונגרס, ועובדי סוכנויות מסוימות, ול"שירות המדינה הפטור" ("Excepted service"), בו התחרות והקידום בין העובדים נעשים על פי כללים והנחיות אחרים, הכולל סוכנויות כגון ה-FBI, הסוכנות לביטחון לאומי וה-CIA.
צו 13087 חל על עובדי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, המשרתים ב"שירות המדינה התחרותי" וכן על עובדי הממשל במחוז קולומביה ושירות הדואר האמריקאי.
הוא אינו חל על עובדי "שירות המדינה הפטור".
הצו אינו מעגן למעשה זכויות חדשות, אלא מכונן נורמות פעולה בקרב יחידות הממשל הפדרלי לווידוא כי סביבת העבודה בהן נטולת הטרדות ואפליה.
בהצהרה שנתן קלינטון ביום מתן הצו בנוגע לסוגיה, אמר קלינטון:
יחד עם זאת, הם יכולים להגיש תלונה המבוססת על הצו הנשיאותי בהליך מסוים במסגרת הגוף שבו הם מועסקים.
במקרים מסוימים יכולים העובדים לעתור לחבר המנהלים של מערכת השמירה על הזכויות (MSPB) או למשרד לייעוץ מיוחד (OSC) - סוכנות ממשלתית שתפקידה להגן על עובדי הממשל הפדרלי מפני התנכלות במקרים מסוימים.
מתן הצו הנשיאותי 13087 היווה עילה למחלוקת.
מתנגדים בקונגרס טענו כי הוא "מעניק הטבות מיוחדות" וכי הוא "מהווה העדפה של בעלי אינטרסים מיוחדים".
ב-11 ביוני 1998 פנו גורמים נוצריים-בפטיסטיים לנשיא בדרישה לבטל את הצו, ודרשו כי הקונגרס יבטל את הצו אם הנשיא לא יעשה כן.
בשנת 2005 הועלתה על ידי הקמפיין לזכויות אדם וארגונים נוספים טענה לפיה "ראש המשרד לייעוץ מיוחד", סקוט בלוך, סירב לאכוף את הגנות הוותיקות מפני אפליה".
צו נשיאותי 9066 של ארצות הברית היה צו נשיאותי שפרסם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ביום 19 בפברואר 1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובו הסמיך את מזכיר המלחמה להגדיר שטחים מסוימים כאזורים צבאיים.
בפועל, סלל צו זה את הדרך לכליאת היפנים בארצות הברית במחנות ריכוז בתקופת המלחמה.
הצו הסמיך את מזכיר המלחמה ואת מפקדי הכוחות המזוינים של ארצות הברית להכריז על שטחים בארצות הברית כשטחים צבאיים, ש"מהם ניתן להרחיק כל אדם", אך הוא לא ציין במפורש לאום או מוצא אתני כלשהו.
בפועל, הצו יושם על שליש משטחה של ארצות הברית, בעיקר במערב המדינה, והופעל נגד אנשים ממוצא של מדינת אויב – יפנים.
הצו הוביל לכליאתם של אמריקאים יפנים ושל אמריקאים ממוצא יפני, כ-120,000 במספר, במחנות ריכוז לכל תקופת המלחמה.
מתוך היפנים שנכלאו, 62% היו צאצאי מהגרים אשר נולדו בארצות הברית והיו אזרחים מתוקף כך, והיתר היו מהגרים יפנים, חלקם אזרחים וחלקם תושבים.
אוכלוסיית האמריקאים היפנים הייתה האוכלוסייה שהושפעה בצורה המשמעותית ביותר מן הצו, שכן כל האנשים ממוצא יפני הורחקו מהחוף המערבי ומדרום אריזונה.
בהוואי, שם היו 140,000 אמריקאים ממוצא יפני, כ-37% מהאוכלוסייה, נכלאו אנשים שהיוו סיכון גבוה בלבד.
אמריקאים ממוצא איטלקי או גרמני גם כן נפגעו מהגבלות אלה – 11,000 אנשים ממוצא גרמני ו-3,000 אנשים ממוצא איטלקי נכלאו, בהם גם פליטים יהודים.
הפליטים היהודים שנכלאו ברחו מגרמניה, והממשל האמריקאי לא הבחין ביניהם לבין אנשים ממוצא אתני גרמני, שכן היהדות הוגדרה כדת ולא כלאום.
חלק מן הכלואים ממוצא אירופאי נכלאו לתקופה קצרה, ואילו אחרים גם שנים לאחר תום המלחמה.
בדומה לכלואים היפנים, היו בקרב קבוצות אלה צאצאי מהגרים שנולדו בארצות הברית, במיוחד בקרב הילדים.
מקרב מדינות הציר האחרות נכלאו גם כן אנשים, אולם מספרם המדויק אינו ידוע.
מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, היה אחראי לסייע לכלואים בענייני תחבורה, מזון, קורת גג וצרכים אחרים.
ג'ון אדגר הובר, ראש ה-FBI, התנגד לכליאה, אם כי לא מטעמים חוקתיים, אלא משום שהאמין כי מי שהיה קרוב לוודאי מרגל כבר נעצר על ידי ה-FBI מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור.
צו נשיאותי 9066 בוטל על ידי נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, ב-19 בפברואר 1976. בשנת 1980 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על חקיקה שהקימה את הוועדה ליישוב מחדש וכליאה של אזרחים בזמן מלחמה (CWRIC).
הוועדה מונתה כדי לערוך מחקר ממשלתי רשמי על צו נשיאותי 9066, צווים אחרים הקשורים בזמן מלחמה ועל השפעתם על אמריקאים יפנים במערב ועל האינדיאנים באלסקה באיי פריבילוף.
בדצמבר 1982 פרסמה הוועדה את ממצאיה במסמך "צדק אישי נשלל", בסכמה כי כליאת האמריקאים היפנים לא הוצדקה על ידי הצורך הצבאי.
הדו"ח קבע כי ההחלטה לכלוא התבססה על דעות קדומות גזעניות, היסטריית מלחמה וכישלון המנהיגות הפוליטית.
הוועדה המליצה על סעד שיעוגן בחקיקה הכולל התנצלות ממשלתית רשמית ופיצויים בגובה 20,000 דולר לכל אחד מהניצולים.
קרן חינוכית ציבורית הוקמה להבטיח שדבר זה לא יחזור שנית.
ב-10 באוגוסט 1988 נחקק חוק החירויות האזרחיות, בהסתמך על המלצות הוועדה, והוא נחתם על ידי הנשיא רונלד רייגן.
ב-21 בנובמבר 1989 חתם ג'ורג' הרברט ווקר בוש על הצעת חוק המסדירה תשלום פיצויים שישולמו בין השנים 1990 ל-1998. ב-1990 החלו הניצולים לקבל תשלומי פיצויים ומכתבי התנצלות.
ההצעה התייחסה לכלואים ממוצא יפני בלבד.
כלואים ממוצא גרמני או אירופי אחר לא פוצו ולא קיבלו מכתב התנצלות.
צו קנופוס היא כתובת דו-לשונית שנכתבה בשפה המצרית העתיקה וביוונית, על גבי אסטלה מצרית עתיקה, הכתובה בשלושה סוגי כתב: כתב חרטומים, כתב דמוטי וכתב יווני.
הכתובת נכתבה ב-7 במרץ 238 לפנה"ס, על ידי כהנים מצריים בעקבות כנס שהתקיים בעיר קנופוס ליד אלכסנדריה של בכירי הכהונה המצרית.
מטרת הכנס הייתה למצוא דרכים לקרב את האוכלוסייה המקומית לבית תלמי.
בצו הוזכרו מעשיהם הטובים של המלך תלמי השלישי ואשתו ברניקי השנייה.
בנוסף, על פי הצו קודשה בתם הנסיכה ברניקי שנפטרה כאלה.
כתובת זו היא המוקדמת מבין הכתובות הדו-לשוניות המכונות "סדרת אבן רוזטה".
הבאה אחריה היא כתובת ממפיס משנת 218 לפנה"ס לערך, שנכתבה לכבודו של המלך תלמי הרביעי והמאוחרת היא הכתובת המפורסמת שנקראת אבן רוזטה שנכתבה בשנת 196 לפנה"ס לכבודו של המלך תלמי החמישי.
לכתובת זאת היה תפקיד בפענוחם של כתובות הרוזטה.
מכתובת זו נמצאו מספר עותקים באורכים שונים.
הכתובת הראשונה נמצאה ב-15 באפריל 1866 על ידי קארל ריכרד לפסיוס בטאניס.
האבן התגלתה באקראי, בעת שלפסיוס ונשי משלחת נוספים הלכו לכפר כדי לגייס עובדים.
אחד מהם ראה בתוך ההריסות בתוך העפר את הקצה של האסטלה.
לפסיוס היה מודע לקיומה של הכתובת, אחד המהנדסים של חברת תעלת סואץ סיפר לו עליה.
מיד לאחר הסרת העפר הוכנו עותקים של הכתובות על האסטלה וכן שלושה צילומים.
האסטלה שנמצאה כתובה על גבי אבן גיר באיכות טובה, והיא כוללת בחלקה העליון 37 שורות בכתב חרטומים, בחלק התחתון 76 שורות בכתב יווני, ובקצה הימני 74 שורות בכתב דמוטי.
הכתובות בכתב החרטומים והכתב הדמוטי הם במצרית עתיקה, והכתובת בכתב היווני נכתבה ביוונית.
האסטלה שוכנת במוזיאון המצרי בקהיר.
העתק באיכות טובה נמסר על ידי השליט המצרי איסמעיל פאשא בשנת 1871 למוזיאון הבריטי/ מספר פריט EA1081.
הכתובת השנייה נמצאה בשנת 1881 על ידי גסטון מספרו בקום אל-חיסן (Kom el-Hisn) על גבי אבן גיר לבנה, והיא כוללת 26 שורות בכתב חרטומים, 20 שורות בכתב דמוטי ו-64 שורות בכתב יווני.
גובהה של האסטלה הוא 222 ס"מ ורוחבה 78 ס"מ.
האסטלה שוכנת במוזיאון המצרי בקהיר, מספר המוצג הוא 22186.
שבר נוסף של הכתובת נמצא בשנת 2004 ב-Bubastis, עיר באזור דלתת הנילוס במצרים התחתונה.
הכתובת מכנה את תלמי וברניקה "האלים המטיבים", היא עוסקת במסעות קרב צבאיים, הדת המצרית, בעיות נפגעי רעב, וארגון ממשלתי בתקופה התלמיית.
הכתובת מציינת את תרומותיו של המלך למקדשים, את תמיכתו בפולחן לאל הפר אפיס והאל מנביס שהיה האל הראשי של הליופוליס.
שני אלים אלה היו פופולריים בתרבות המצרית-ההלניסטית בתקופה זאת.
כן מצוינים החזרת פסלי האלים שנלקחו על ידי כנבוזי השני.
הכתובת מהללת את הצלחתו של תלמי בדיכוי ההתקוממויות של התושבים ילידי מצרים.
פעולות אלה מכונות בכתובת כ"שמירת השלום" במצרים.
הכתובת מציינת שבתקופה שבה הצפה הנילוס הייתה נמוכה, המלך הוריד מיסים וייבא תבואה מפניקיה, סוריה, קפריסין וממדינות אחרות למצרים.
הכתובת מציינת את הקמת שבט חמישי נוסף של כהנים.
ובכל שנה יחגגו ברחבי הארץ את כהונתם של "המלכים המיטיבים".
הכתובת גם מציינת את חניכת הלוח השנה המצרי החדש, שהפך מותאם יותר לעונות השנה במעבר ללוח של 365.25 ימים בשנה.
הכתובת מכריזה על הפיכתה של הנסיכה ברניקי לאלה, תוך יצירת פולחן מיוחד עבורה שכלל טקסים מיוחדים, עוגת לחם מיוחדת, וקהל מאמינים של נשים וגברים.
הכתובת מסתיימת בצווי לחקוק את הצו על גבי ברונזה ואבן בכתב חרטומים ובכתב יווני, ולהציג את הצו במקומות ציבוריים במקדשים.
לוח השנה המצרי האזרחי עד לרפורמה כלל 12 חודשים של 30 ימים כל חודש וכן תוספת של 5 ימים אפלים שניצבו בין סוף השנה שעברה לחגיגות השנה החדשה, סה"כ 365 ימים.
הרפורמה הוסיפה יום אחד בכל שנה רביעית ובכך יצרה לוח של 365 ימים ועוד רבע יום.
הסיבה שניתנה לשינוי הייתה ההתקדמות בזריחתו של הכוכב "סותיס" בכל ארבע שנים.
כוכב זה נחשב על ידי המצרים הקדמונים ככוכב בעל משמעות.
(במחקר המודרני מזהים כוכב זה עם סיריוס).
התוספת של היום נעשתה כדי להתאים את מחזורו של הכוכב עם עונות השנה.
הרפורמה שהוצעה על ידי תלמי השלישי נכשלה, והיא יושמה בסופו של דבר במצרים על ידי אוגוסטוס בשנת 25/26 לפנה"ס ונקראת עכשיו "לוח אלכסנדריה" (או הלוח הקופטי).
היום הנוסף הוסף לראשונה ב-29 באוגוסט שנת 22 לפנה"ס.
יוליוס קיסר יישם את תוספת רבע היום ברומא בשנת 45 לפנה"ס, ביצירת הלוח שנקרא על שמו - הלוח היוליאני.
צואמב (Tsumeb, בשפת ההררו: Okavisume), היא עיר בת 19,275 תושבים והגדולה במחוז אושיקוטו (Oshikoto) שבצפון נמיביה.
צואמב היא נחשבת ל"שער לצפון" של נמיביה.
היא העיר הקרובה ביותר לפארק הלאומי אטושה (Etosha).
צואמב הייתה בירת מחוז אושיקוטו עד שנת 2008, כאשר אומותיה (Omuthiya) הוכרזה כבירת המחוז החדשה.
בעיר נמצא מכרה עמוק של מתכות ויהלומים.
מקובל להניח ששם העיר הוא בשפת עם הנאמה (Nama) ומשמעותו היא: "מקום האזוב" או "מקום הצפרדע".
אולי בשל העובדה שבמקום הייתה גבעה ירוקה מהנחושת המחומצנת, עד אשר היא נחפרה והפכה למכרה.
העיר נוסדה בשנת 1905 על ידי השלטון הקולוניאלי הגרמני.
צואמב ידועה בשל ערוץ המינרלים הגדול שהוביל להקמתה.
מקורו של ערוץ זה שנוי במחלוקת והוא מגיע משכבות בעומק 1300 מ' לפחות.
פעולות כריה שטחיות בוצעו במקום כבר בתקופות פרה-היסטוריות.
רוב המחצבים במקום נוצלו במהלך המאה ה-20 וכללו נחושת, עופרת, כסף, זהב, ארסן, וגרמניום.
במקום התגלתה גם כמות של אבץ, אך היו קשיים טכניים בכרייתו.
ערוץ המינרלים ידוע בעושרו ונחצבו ממנו מיליוני טונות של מחצבים.
אחוז גבוה מחומר הכרייה היה כה עשיר עד שהוא נשלח ישירות למפעל ההתכה שליד העיר במקום לעבור קודם לכן עיבוד ראשוני במפעל העשרת המינרלים.
המכרה של צואמב ידוע בקרב אספני המינרלים בעולם.
בין השנים 1905-1996 הופקו במכרה כ-30 מיליוני טונות מחצבים שמהם הופקו 1.7 מיליוני טונות נחושת, 2.8 מיליוני טונות עופרת, 0.9 מיליוני טונות אבץ ו-80 טונות גרמניום.
במכרה נמצאו 243 סוגי מינרלים שמתוכם 56 ייחודיים למקום.
מאז הקמתה צואמב היא בעיקרה עיר מכרות.
בעלי המכרה היו במקור חברת מכרות ומסילות ברזל גרמנית ובהמשך תאגיד מקומי עד אשר המכרות נסגרו עקב ניצול ערוץ המינרלים.
הפיר המרכזי של המכרה התמלא במי תהום שנשאבו והובלו עד לבירה וינדהוק.
מאז נפתח המכרה מחדש על ידי קבוצת יזמים מקומית שמצליח להפיק מחצבים מהשכבות העליונות במכרה, אם בעתיד לא ידוע אם יפתחו מחדש השכבות התחתונות.
אתר חשוב נוסף בעיר הוא מפעל ההתכה.
פסטיבל נחושת שנתי מתקיים במקום.
אגמי הבולענים והמטאוריט הגדול בעולם
בקרבת צואמב נמצאים שני אגמי בולענים מפורסמים: אגם אוטג'יקוטו (Otjikoto), ואגם גואינוס (Guinas).
אגם גואינוס, שקוטרו הוא כ-500 מטרים, גדול במקצת מאגם אוטג'יקוטו.
סרט דוקומנטרי על צלילה באגמים אלה הופק בראשית שנות השבעים.
עומקם של אגמים אלה לא ידוע, שכן המבנה שלהם מתעקל בתחתיתם ונעלם לתוך מערכת מערות צדדית, כך שלא ניתן להשתמש במשקולות כדי למדוד את עומקם.
עומקו של אגם אוטג'יקוטו, שרמת צלילותם של מימיו נמוכה עקב זיהום מדישון חקלאי, הוא לפחות 60 מטרים.
לעומת זאת, מימיו של אגם גואינוס צלולים לחלוטין ועומקם מעל 100 מטרים.
צוללנים הגיעו למעמקים של 80 מטרים ודווחו שמתחת לנקודה שאליה הגיעו לא ראו דבר למעט מים כחולים.
האגם מהווה את בית הגידול היחידי לדג מסוג Tilapia guinasana, שהתפתח במימיו.
כאשר דרום אפריקה פלשה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, כיום נמיביה, ב-1914, הכוחות הגרמנים הנסוגים השליכו את נשקם ואת ציודם למימי אגם אוטג'יקוטו.
חלק מהנשק והציוד נמשה ומוצג במוזיאונים.
אחד מהאגמים התת-קרקעיים הגדולים והעמוקים בעולם שוכן במרחק קצר ממזרח לצואמב.
כדי להגיע למפלס המים יש לבצע גלישת מצוקים או לרדת במורד סולם ישן במוקד קירות הדולומיט לעומק של יותר מ-50 מטרים.
גם כאן דיווחו צוללנים שהגיעו לעומק המקסימלי האפשרי של 80 מטרים על תהום כחולה שלא ניתן לראות דבר בתוכה.
המטאוריט הגדול בעולם הקרוי מטאוריט הובה (Hoba) מונח בשדה במרחק כ-40 דקות נסיעה מצואמב.
משקלו של המטאוריט הוא כ-60 טונות והוא עשוי מניקל ומברזל.
צואמב מקושרת לרשת הרכבות הארצית של נמיביה.
במשך רוב המאה ה-20 היא הייתה התחנה הסופית בקו שהוביל אליה, אך בשנים האחרונות הוארך הקו ב-260 ק"מ נוספים עד לאונדנגווה (Ondangwa).
מתקיימים דיונים על הארכת הקו עד אושיקנגו (Oshikango) ועל כך שממשלת אנגולה תסלול את הקו מכוון צפון כך שרשתות הרכבות של שתי המדינות יקושרו ביניהן.
בצואמב קיים מפעל לאדני רכבת.
כבישים ראשיים מצואמב מובילים צפונה לאודנגווה (Ondangwa) דרך אושקאטי (Oshakati) ולאנגולה, צפון-מזרחה לגבול אנגולה בכביש חדש, מזרחה לרונדו (Rundu) ולקאטימה מולילו דרך גרוטפונטיין (Grootfontein) ודרומה לוינדהוק דרך אוטאבי (Otavi) ואוטיוורונגו (Otjiwarongo).
מפעל הבטון של אוהורונגו (Ohorongo Cement), שהוקם ב-2007 ממוקם בין צואמב לאוטאבי כ-45 ק"מ מדרום לצואמב.
למפעל יכולת ייצור של 700,000 טונות לשנה, כמעט כפול מצרכי הבטון של נמיביה.
מלאי אבן הגיר במקום יספיק כנראה ל-300 שנים.
כ-105 חוות חקלאיות מסחריות פזורות מסביב לצואמב.
השטח הוא ברובו שטח גבעות המכוסות בשיחים.
העיר שוכנת בתוך שטח שהצמחייה בו היא צמחיית סוואנה.
הקרקע מסביב לעיר היא במגוון של סוגים.
לפיכך הסביבה מתאימה לחקלאות אינטנסיבית.
בחודשי הקיץ קיים מחסור במים להשקיה ממימי התהום וממשקעים.
ההשקיה הופכת את האזור לפורה עוד יותר.
החוואים באזור מגדלים עצי הדר בהצלחה מרובה.
הגידולים העיקריים הם תירס, דורה וחמניות.
תעשיית בקר מפותחת גם היא קיימת.
האקלים בצואמב הוא אקלים סובטרופי לח, עם קיץ חם וחורף מתון (ימים חמים ולילות קרירים).
היא שוכנת על גבול האקלים המדברי למחצה.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 528 מ"מ.
צוגנית (שם מדעי: Pseudotsuga) היא סוג של עצים מחטניים ירוקי עד ממשפחת האורניים.
שמה המדעי הוא פסודו-צוגה (דמוית צוגה, סוג נוסף של משפחת האורניים בעל מאפיינים דומים) וממנו נגזר השם העברי.
אחד ממיני הסוג, צוגנית מנזיס הקרויה לעיתים אשוח דאגלס, משמש כעץ חג מולד נפוץ באמריקה הצפונית.
מינים של צוגנית נפוצים באמריקה הצפונית ובמזרח אסיה, כשלכל אזור גידול מינים מקומיים הייחודיים לו.
הצוגניות הן עצים בינוניים-גבוהים, בין 20 ל-120 מטרים.
העלים שטוחים, רכים ומחטניים, באורך 2–4 סנטימטרים, המקיפים לחלוטין את הענף.
האצטרובלים הנקביים ייחודיים במראם, עם תגית רכה מעל כל קשקש, גזורה לשלושה משולשים.
צוגנית מנזיס או גם אשוח דאגלס (Pseudotsuga menziesii)
עץ הנלקח ממיני הצוגנית נחשב כעמיד במעמס כבד, ולכן בא לשימוש נרחב בתעשיית הבניין.
היות שלקורות הצוגנית מיעוט של עיניים וקשרים, קורות אלו משמשות גם לבניית ספינות וסירות, הן לשלדה והם לתרנים.
פרטים רבים של המין צוגנית מנזיס מגודלים בחוות למכירה כחלק ממנהגי חג המולד, והוא אחד ממינים ספורים של עצים שמשמשים למטרה זו, בנוסף לאשוח פרייזר וכמה מיני אשוח נוספים.
שמו של מין זה באנגלית נפוצה הוא אשוח דאגלס, אף על פי שאינו קשור בוטנית לסוג אשוח.
צוגנית מנזיס הוא עץ נפוץ ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית, בעוד מינים אחרים של צוגנית נפוצים רק במזרח אסיה ועל כן לא משמשים כעצי חג מולד באמריקה הצפונית.
צוגנית מנזיס היא עץ המדינה של אורגון בארצות הברית.
צוּג (בגרמנית וברומאנש: Zug בצרפתית: Zoug, באיטלקית: Zugo) היא עיר הבירה של קנטון צוג שבמרכז שווייץ, ממוקמת כ-23 קילומטרים דרומית לציריך, ושוכנת לחופו המזרחי של אגם צוג למרגלות הרי צוגברג.
השפה הרשמית בצוג היא גרמנית שווייצרית, אולם השפה העיקרית המדוברת היא ניב מקומי של אלמאנית.
העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות אנושית באזור נמצאו בגדה הצפונית של אגם צוג, והם תוארכו לכ-14,000 לפני הספירה.
ארכאולוגים אף מצאו בחופי האגם שרידים של למעלה מארבעים בתי כלונסאות.
החקלאים הראשונים התיישבו באזור ב, בין השנים 5,500-2,200 לפנה"ס.
שיאה של התיישבות זו הייתה בתקופה שבין השנים 3800-2450 לפנה"ס.
עדויות לשימוש בקרקע נמצאו בעיירה הסמוכה; מנצינגן ובעמק אגריזי השכן.
בנוסף, נתגלו ממצאים רבים מתקופת הברזל (850-50 לפנה"ס) ומהתקופה הקלטית (50 לפנה"ס).
מרכז לימודים ממוקם במרכז העיר בסמיכות לתחנת הרכבת.
אייג'י צובוראיה (ביפנית: 円谷 英二; ) היה אמן אפקטים מיוחדים יפני אשר שיתף פעולה ביצירת סרטי מדע בדיוניים יפנים רבים, בהם "גודזילה" ו"אולטרה מן".
צובוראיה היה בכור במשפחתו והיה בעל משפחה מורחבת גדולה במיוחד.
בגיל שלוש אימו של צובוראיה נפטרה ואביו עבר לסין לטובת עסקי המשפחה.
בגיל תשע אימץ צובוראיה את תחביב הטיסנאות.
צובוראיה שמר על אהבתו לתחביב זה כל חייו.
ב-1915 בגיל 14 סיים צובוראיה את המקבילה היפנית לבית ספר תיכון.
הוא התחנן בפני משפחתו שאישרה לו ללכת לבית הספר לטיסה שבהאנדה.
על אף שלמד לבסוף מסחר ב-1919 צובוראיה קיבל הצעת עבודה והפך להיות צלם קולנוע.
צובוראיה צמח בתעשיית הקולנוע במהירות שיא בזכות יצירתיותו.
במהלך צמיחה זאת עבד צובוראיה על פרויקטים חדשניים בתחום הקולנוע והיה שותף לשימוש הראשון במנוף לשם נשיאת מצלמה ביפן.
ב-1930 עשה צובוראיה שימוש בסופראימפוזיציה כדי ליצור אשליה בסרט שלקח חלק בהפקתו.
בעשייה זאת החלה הקריירה של צובוראיה עבורה יתפרסם - אפקטים מיוחדים.
בראיון שנתן מאוחר יותר טען שבתקופה זאת הסרט קינג קונג הגיע לקיוטו והוא אמר לעצמו ש-"יום אחד אעשה בעצמי סרט כזה על מפלצת".
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה עבד צובוראיה ביצירת סרטי תעמולה יפנים.
קיים סיפור כי הסרטים שבהם צובוראיה היה מעורב היו כל כך מציאותיים עד כי צוותים של דאגלס מקארתור, מושלה הצבאי של יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי, מכרו עותקים של הסרטים שלו לפרנק קפרה עבור יומני הקולנוע שלו.
בעת הכיבוש האמריקאי ביפן צובוראיה התקשה למצוא עבודה בעקבות המעורבות שלו בסרטי התעמולה.
כאשר התמנה לראש מחלקת האפקטים המיוחדים של אולפן הקולנוע היפני טוהו הוא ניהל בממוצע שישים אנשי מקצוע, טכנאים וצלמים.
במהלך עבודתו בטוהו הוא עבד לצד הבמאי אישירו הונדה והמפיק טומויוקי טנקה.
שלשה זאת כונתה על ידי מחלקת הפרסום של אולפני טוהו "שלשת הזהב", והיא זאת שיצרה בשנת 1954 את הסרט הראשון של גודזילה.
צו שרפת הרייכסטאג הוא השם הנפוץ לצו נשיא הרייך להגנת העם והמדינה שהוצא על ידי נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג, ב-28 בפברואר 1933 בתגובה ישירה לשרפת הרייכסטאג שפרצה יום קודם לכן.
הצו ביטל חירויות אזרחיות בסיסיות רבות של אזרחי גרמניה הנאצית.
לאחר שהנאצים עלו לשלטון, שימש הצו כבסיס החוקי לכליאתו של כל מי שהתנגד לנאצים, וכדי לדכא פרסומים שלא נחשבים "ידידותיים" למטרה הנאצית.
הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של המדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי.
אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה 4 שבועות קודם לכן, ב-30 בינואר 1933, כאשר הוזמן על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג להנהיג את הממשלה.
ממשלת היטלר דחקה בפון הינדנבורג לפזר את הרייכסטאג לקרוא לבחירות ב-5 במרץ.
בערב 27 בפברואר 1933, 6 ימים לפני הבחירות, פרצה שרפה ברייכסטאג.
בעוד נסיבות השרפה שרויות עד היום בערפל, מה שהיה ברור הוא שהיטלר ותומכיו מיהרו לנצל את השרפה כאמצעי להשגת השליטה במדינה.
היטלר האמין שתוצאות השרפה יגרמו ליותר גרמנים לתמוך בנאצים ולהתנגד למרקסיסטים.
ניצול ההזדמנות של אירוע שרפת הרייכסטאג לצורך הפניית אצבע מאשימה כלפי הקומוניסטים, אפשרה לנאצים לגרום למיליוני גרמנים לפחד מפני טרור קומוניסטי.
הצו אולתר ביום לאחר השרפה (28 בפברואר) לאחר דיון שהתקיים במשרד הפנים, אשר הובל על ידי הרמן גרינג והובא בפני קבינט הרייך.
בדיונים המתקדמים הצהיר היטלר כי גרימת השרפה היא "עימות אכזרי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה", וזמן קצר לאחר מכן הנשיא פון הינדנבורג חתם על הצו.
הצו הופעל מכוחו של הנשיא תחת סעיף 48 בחוקת ויימאר, אשר מאפשר לו לנקוט בכל אמצעי למניעת סכנות לשלום הציבור מבלי לקבל הסכמה מראש של הרייכסטאג.
סעיף 1 משעה ללא הגבלת זמן את רוב החירויות האזרחיות המוגדרות בחוקת ויימאר, כולל הביאס קורפוס, חופש הביטוי, חופש העיתונות, הזכות להתאגדות וחופש ההתארגנות, פרטיות הדואר והטלפון, וכן ההגנה על הקניין והבית.
סעיפים 2 ו-3 אפשרו לממשלת הרייך לקבל סמכויות השמורות בדרך כלל למדינות הפדרליות.
סעיפים 4 ו-5 מגדירים עונשים דרקוניים על עבירות מסוימות, כולל עונש מוות על הצתה של מבני ציבור.
סעיף 6 רק מגדיר כי הצו נכנס לתוקף ביום ההכרזה שלו.
לצו לא לוו כל הנחיות בכתב מממשלת הרייך; התעלמות זו נתנה חופש פעולה רחב בפרשנות הצו לנאצים כמו גרינג, אשר כשר הפנים של פרוסיה היה המפקד של כוח המשטרה הגדול ביותר בגרמניה.
מדינות גרמניה אשר עדיין לא היו באחיזת הנאצים הגבילו את עצמן מאוד על איסור העיתונות הקומוניסטית, פגישות הקומוניסטים והפגנות, ומעצר בכירי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בפרוסיה לעומת זאת, מעצרים של חברי המפלגה הקומוניסטית היו נפוצים, אלפים נכלאו בימים שלאחר השרפה, ובסך הכל נעצרו בשבועיים שלאחר השרפה, על בסיס צו שרפת הרייכסטאג, כ-10,000 איש בפרוסיה.
גרינג למעשה נקט בטקטיקות אלה עוד לפני הצו, אך הן בוטלו שוב ושוב על ידי בתי המשפט, מגבלה שכבר לא הייתה רלוונטית עם כניסת הצו לתוקף.
בין הגרמנים הקומוניסטים שנעצרו על בסיס צו זה היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ארנסט תלמאן, בעוד מיסדי המפלגה וילהלם פיק וולטר אולבריכט (אשר בהמשך יהיו מנהיגים בגרמניה המזרחית של אחרי המלחמה), היו בין אלה שהצליחו לברוח ממעצר וחיו בגלות.
גרינג הוציא הנחיה לרשויות המשטרה בפרוסיה ב-3 במרץ, ובה צוין כי בנוסף לזכויות החוקתיות שבוטלו על ידי צו, "כל המגבלות האחרות על פעולת משטרה שהוטלו על ידי הרייך וחוקי המדינה" בוטלו "ככל שהדבר נחוץ...
כדי להשיג את מטרת צו." גרינג המשיך ואמר:
רק שלושה שבועות אחרי הוצאת הצו, המפלגה הנאצית הידקה את אחיזתה על ידי העברת חוק ההסמכה.
חוק זה נתן לקבינט של היטלר את הסמכות החוקית לחוקק חוקים מבלי להעבירם ברייכסטאג, ובכך להפוך את היטלר לדיקטטור.
מבלי להשאיר דבר ליד הגורל, הנאצים השתמשו בהוראות צו שרפת הרייכסטאג לעצור כמה מצירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ולהבטיח שחוק ההסמכה יעבור עם שני שלישים של נוכחים ומצביעים.
כפי שהתברר, האווירה המאיימת במושב הרייכסטאג הביאה לכך שחוק ההסמכה קיבל תמיכה רחבה מספיק כך שהיה עובר אפילו אם הצירים הסוציאליסטיים שנעצרו היו משתתפים בהצבעה.
בתאוריה סעיף 48 נתן לרייכסטאג את הסמכות לדרוש את ביטולם של הצעדים שננקטו לאכיפת צו שרפת הרייכסטאג.
עם זאת, כל סיכוי ממשי לביטול פג ביולי.
עד אותו זמן המפלגות האחרות נאסרו בחוק או אוימו כך שפזרו את עצמן, והמפלגה הנאצית הוכרזה כמפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
צו שרפת הרייכסטאג היה בתוקף במשך תקופת השלטון הנאצי, ויחד עם חוק ההסמכה, יצר בסיס חוקי לדיקטטורה של היטלר ולמשטרו הצבאי.
אלפי צווים של היטלר, שהתבססו באופן מפורש על צו שרפת הרייכסטאג (שנשען בתורו על סעיף 48 בחוקה) ועל חוק ההסמכה, הפכו את גרמניה למשטר חד-מפלגתי.
זאת הייתה הסיבה העיקרית שהיטלר מעולם לא ביטל באופן רשמי את חוקת ויימאר, שכן לא היה לה כל ערך עם החלת חוק ההסמכה.
צוג'יגירי (ביפנית: 辻斬り או 辻斬, מילולית "הרג בצומת") הוא מונח יפני שמתייחס למצב שבו סמוראי מתאמן או מפתח סגנון לחימה חדש לאחר שקיבל חרב קטאנה חדשה ובוחן את יעילותה על עובר אורח תמים.
גם המתרגלים עצמם מכונים צוג'יגירי.
ביפן הפאודלית המונח התייחס לקרבות מסורתיים בין סמוראים אך במהלך תקופת הסנגוקו (1467–1600) בה מלחמה בלתי פוסקת ניטשה ביפן, סמוראים ניצלו את התרופפות הסמכות והפכו את האימון לרצח בדם קר.
עם עליית שוגונות טוקוגאווה בשנת 1603, שאיחדה את יפן וסיימה את המלחמה נאסר תרגול צוג'יגירי.
עברייני צוג'יגירי קיבלו עונש מוות.
המקרה היחיד הידוע שבו מספר גדול מאוד של חפים מפשע נרצחו במהלך תקופת אדו היה מסע ההרג של יושיהארה ב-1696 (吉原百人斬), כשדאימיו עשיר בשם יושיהארה החל, ככל הנראה בהתקף פסיכוטי, לרצוח זונות עם קטאנה.
הוא נידון למוות על ידי הרשויות.
מאוחר יותר הונצח האירוע בהצגת קבוקי.
אימון צוג'יגירי מוזכר בדיונים פילוסופים על רלטיביזם מוסרי, לדוגמה על ידי מרי מידג'לי בעבודה מ-1989 "האם איננו יכולים להגיע להכרעות מוסריות".
צו נשיאותי 9981 היה צו נשיאותי שהוצא ב-26 ביולי 1948 על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
הצו ביטל אפליה על רקע גזעני בכוחות המזוינים של ארצות הברית ובסופו של דבר שם קץ להפרדה הגזעית בהם.
אפרו-אמריקאים שירתו בכוחות המזוינים תחת חוקים שונים שמנעו את השתתפותם בפעילות קרבית.
עליהם היה להמתין שלוש שנים לפני שהם יכלו להתחיל את אימוניהם הקרביים בעוד שלבנים יכלו לעשות זאת תוך חודשים ספורים.
הגיס האווירי של צבא ארצות הברית עיכב במתכוון את הכשרתם של אפרו-אמריקאים אף על פי שהוא היה זקוק נואשות לכוח אדם.
סקר זה היה משוחד במידה מסוימת בשל העובדה שרואיינו בו קצינים וסמלים ששחורים הוצבו ביחידותיהם, שכן בקרב חיילים לבנים שלא התנסו בלחימה משותפת עם חיילים שחורים רווחה ככל הנראה הדעה נגד ביטול ההפרדה הגזעית.
בסקר נמצא ש-64% מהקצינים והסמלים אמרו שהם חשו בתחילה חוסר נוחות לשרת בפלוגות מעורבות.
בסקר נפרד, שדווח עליו יחד עם זה הקודם, רואיינו 1,710 מגויסים לבנים שלחמו בזירה האירופית במלחמת העולם השנייה.
בסקר זה נמצא שרק 192 מהחיילים הלבנים שנשאלו ושלא לחמו במחלקות שבהם שירתו חיילים שחורים, סברו שזה היה יכול להיות רעיון טוב ששחורים ילחמו יחד איתם.
פיליפ רנדולף, פעיל זכויות אדם, יחד עם גרנט ריינולדס, את מאמציו לשים קץ לאפליה בכוחות המזוינים ולהקמת ועדה כנגד חוקי ג'ים קרואו בשירות הצבאי שמאוחר יותר שונה שמה ל"ליגה לאי ציות אזרחי בלתי אלים כנגד הפרדה גזעית בצבא".
הצו שהוציא הנשיא טרומן הרחיב את הצו הנשיאותי 8802 שהוציא קודמו בתפקיד, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בנוגע לשוויון הזדמנויות וזכויות לכל המשרתים בצבא ללא הבדל גזע, דת או מוצא לאום.
הצו גם הניח את היסוד להקמת ועדה שתחקור בנושא ותגיש המלצות למנהיגות האזרחית של הכוחות המזוינים על הדרכים ליישום המדיניות.
הצו גם ביטל את מעמדו של בסיס מונטפורד שבצפון קרולינה כבסיס מופרד-גזעית של חיל הנחתים והוא הפך להיות בסיס משנה של בסיס לג'ירן.
רוב פעולות היישום של צו 9981 הושלמו בתקופת כהונתו של הנשיא דווייט אייזנהאואר, כולל ביטול ההפרדה הגזעית בבסיסי ההדרכה הצבאיים, בתי החולים הצבאיים והבסיסים.
היחידה הצבאית האחרונה, שכוח האדם שלה היה כולו מורכב מחיילים שחורים, פורקה בספטמבר 1954.
קנת' רויאל, שכיהן מאז 1947 כמזכיר הצבא של ארצות הברית, אולץ לפרוש מתפקידו באפריל 1949 על סירובו ליישם את מדיניות ביטול ההפרדה הגזעית בצבא במשך שנה לאחר פרסום הצו על ידי הנשיא טרומן.
15 שנים לאחר פרסום צו 9981, ב-26 ביולי 1963, פרסם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה את הנחיה 5120.36 שחייבה את מפקדי הכוחות המזוינים לא להקצות את משאביהם הכספיים לטובת מתקנים שנעשה בהם שימוש על ידי חיילים ובני משפחותיהם שבהם התקיימה אפליה על בסיס מגדר או גזע.
ב-3 בפברואר 2017 הוציא בית משפט פדרלי צו מניעה נגד יישום מרבית הוראות הצו.
ב-4 בדצמבר 2017 אישר בית המשפט העליון, ברוב של שבעה מול שתיים, את תקפותו של הצו בגרסתו השלישית.
עם כניסתו של ג'ו ביידן לתפקידו כנשיא ארצות הברית, בינואר 2021, הוא ביטל את הצו, וכן צווים נוספים שנויים במחלוקת עליהם חתם דונלד טראמפ.
המדינות שעל אזרחיהן הוטלו הגבלות
הצו המקורי משעה את תוכנית קבלת הפליטים של ארצות הברית למשך 120 יום ומונע כניסת אנשים למדינה מעיראק, מאיראן, מלוב, מסומליה, מסודאן ומתימן למשך 90 יום, ומסוריה לזמן בלתי מוגבל, ללא התחשבות בבעלי ויזה או גרין קארד, למעט חריגים שבמקריהם ידונו כל מקרה לגופו.
החל ב-28 בינואר נעצרו בין 100 ל-200 מבקרים בנמלי תעופה ברחבי ארצות הברית בשל הצו, נמנעה עליית מאות נוסעים לטיסות נכנסות למדינה, והושעה תוקפן של כ-60 אלף ויזות כניסה לארצות הברית שכבר הונפקו.
הוצאת הצו עוררה ביקורת בינלאומית כלפיו, והפגנות התקיימו בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי ובנמלי תעופה אחרים בארצות הברית.
היו כאלה שציינו שאוכלוסיית שבע המדינות הן ברובן מוסלמיות, והצו מלווה בגזענות כלפיה.
ממשל טראמפ דחה את הטענות בנימוק שהצו כוון כנגד מדינות "מועדות לטרור", ולאו דווקא כלפי מוסלמים.
בתוך זמן קצר לאחר הוצאת הצו הוגשו לבתי משפט פדרליים בארצות הברית כ-50 בקשות ותביעות נגד הצו, בטענה שהוא מפר את חוקת ארצות הברית, את חוקיה ואמנות בינלאומיות שארצות הברית היא צד להן.
התובעת הכללית בפועל סאלי ייטס הורתה ב-30 בינואר לעובדי מחלקת המשפטים של ארצות הברית שלא להגן על הצו בבתי המשפט.
בעקבות זאת העביר אותה הנשיא טראמפ מתפקידה.
בית משפט פדרלי בניו יורק עצר באופן זמני חלקים מהצו ב-28 בינואר, אך לא נתן לאנשים המושפעים להיכנס לארצות הברית וגם לא פסק לגבי חוקתיותו של הצו עצמו.
ב-29 בינואר, בית משפט פדרלי אחר בבוסטון אסר באופן זמני את מאסרם של אותם אנשים שבהיעדר הצו היו יכולים להיכנס חוקית לארצות הברית.
צו בית משפט זה משחזר את היכולת של המהגרים החוקיים משבע המדינות להיכנס אל המדינה.
ב-3 בפברואר הוציא בית משפט פדרלי בסיאטל צו מניעה שהקפיא את תוקף מרבית הוראות הצו לכל שטח ארצות הברית.
בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים דחה את ערעור הממשלה הפדרלית על הקפאת הצו הנשיאותי.
ב-4 בדצמבר 2017 אישר בית המשפט העליון, ברוב של שבעה מול שתיים, לבצע זמנית את הוראות הצו בגרסתו השלישית.
ב-26 ביוני 2018, ברוב של חמישה מול ארבעה, פסק בית המשפט סופית שהצו חוקי ותקף.
עם כניסתו של ג'ו ביידן לתפקידו כנשיא ארצות הברית, בינואר 2021, הוא ביטל את הצו, וכן צווים נוספים הקשורים אליו.
בצו הביטול כתב ביידן: "הפעולות הללו הן כתם על המצפון הלאומי שלנו ולא תואמות את ההיסטוריה הארוכה שלנו של קבלת אנשים מכל האמונות ואנשים ללא אמונות כלל."
צוגה הררית (שם מדעי: Tsuga mertensiana, באנגלית: Mountain hemlock) היא עץ מחטני ירוק-עד השייך לסוג צוגה.
העץ נפוץ בהרים לאורך רצועה בת 4,000 קילומטרים בחוף המערבי של ארצות הברית וקנדה, כשגבול התפוצה הצפון-מערבי בחצי האי קינאי באלסקה, והגבול הדרום-מזרחי במחוז טולארי בקליפורניה.
בית הגידול הטבעי של העץ הוא באזורים המושלגים ביותר באמריקה הצפונית שבהם יש עונת גידול קצרה מאוד.
אין לעץ ערך כלכלי, למעט שימוש מועט כצמח נוי.
השם המדעי של המין (Mertensiana) מנציח את קרל היינריך מרטנס (Karl Heinrich Mertens; 1796–1830), בוטנאי גרמני שאסף את הדגימות הראשונות כחבר במשלחת מחקר רוסית בשנים 1826–1829.
צוגה הררית היא עץ מחטני ירוק-עד הגדל לגובה שבין 20 ל-40 מטרים, ובמקרים נדירים עד 59 מטרים, וקוטר של עד 150 סנטימטרים בגובה חזה.
בעצים צעירים הנוף צר, חרוטי כשהענפים מוטים כלפי מטה, והוא הופך לגלילי בעצים מבוגרים.
בכל גיל העץ מתאפיין בקצוות ענפים מטלטלים.
בסמוך לקו העצים באלסקה ובסיירה נבדה נוף העץ קטן והוא דומה לשיח.
לעצים בודדים עתיקים מאוד יש נוף בלתי סדיר, גס ולעיתים מפוצל.
קליפת הגזע של עצים צעירים חלקה וגונה אפור עד אפור בהיר, כשהעץ מתבגר הופכת קליפת הגזע לקשה, אפורה-חום, עובייה בין 2.5 ל-3.8 סנטימטרים, והיא מתולמת.
העצה קשה כאשר עצת הירך כמעט לבנה לגמרי ועצת הגלעין אדומה עד חומה בהירה.
מערכת השורשים רדודה ומתפשטת לרוחב.
לנצרים יש גוון חום-אדמדם, ובשנתיים שלוש הראשונות הם מכוסים בשערות באורך מילימטר.
הניצנים סגלגלים-מחודדים באורך עד 5 מילימטרים, גונם חום-אדמדם והם מכוסים בקשקשים מחודדים מעט.
ניצני הפרחים הנקביים ארוכים ב-3 מילימטרים מניצני העלים, ושניהם מכוסים ב-25 קשקשים.
הקשקשים החיצוניים בהירים ומכוסים פלומה, הפנימיים בגוון חום-כהה מבריק.
ניצני הפרחים הזכריים הם באורך 2 מילימטרים מכוסים ב-10 קשקשים, החיצוניים בגון חום-בהיר ומעט מעובים, והפנימיים דקים יותר ולבנים.
העלים רכים, דמויי-מחט רחבה, צומחים לאורך הענף, כשהריכוז הגדול ביותר בקצהו.
אורכם בין 0.5 ל-2.5 סנטימטרים ורוחבם בין 1 ל-1.2 מילימטרים, כשהמחטים מכופפים מעט כלפי מעלה וקצה המחט קהה.
גוון העלים בין ירוק-כחול ללבן-כסוף.
בחלק התחתון של המחט יש שני קווי פיוניות.
הם שונים ממיני צוגה אחרים בכך שיש להם פיוניות גם בחלק העליון.
אורך החיים של המחטים בין שלוש לארבע שנים.
הצוגה היא צמח חד-ביתי שמגיע לבגרות מינית אחרי 20 שנה בערך.
האצטרובלים הנקביים גדלים בשליש העליון של נוף העץ והזכריים בחלקו התחתון.
האצטרובלים קטנים (אם כי גדולים בהרבה מכל מין אחר של צוגה).
האצטרובלים הנקביים גדלים ישרים בקצה ענפים צעירים וקשקשיהם דקים וגמישים באורך בין 8 ל-18 מילימטרים בגוון סגול מבריק, לעיתים רחוקות בגוון ירוק-צהוב וצורתם גלילית מוארכת כשבשני הקצוות הם מחודדים.
כאשר האצטרובל מבשיל באמצע ספטמבר צבעו הופך לחום.
אורכו אז בין 3 ל-8 סנטימטרים ורוחבם בין 8 ל-10 מילימטרים כשהם סגורים, ונפתחים לרוחב בין 12 ל-35 מילימטרים.
האצטרובלים בנויים מ-80 עד 100 קשקשים בצורת מניפה שבכל אחד שתי ביציות.
הקצה של הקשקשים דק, משונן או מרופט במקצת.
תקופת הפריחה מתחילה ביוני (עד יולי באזורים הצפוניים).
ההאבקה מתרחשת בתחילת אוגוסט, כשהאצטרובלים הזכריים הריקים נשארים על העץ עוד כמה חודשים.
הקשקשים הקיצוניים ביותר בדרך כלל לא מייצרים זרעים.
בדרך כלל נוצרים 70 זרעים לאצטרובל, שמתוכם כ-30 בשלים לנביטה.
הם משתחררים מהאצטרובלים באמצע אוקטובר, כאשר הקשקשים מתכופפים אחורה, ואז נסגרים כאשר יורד גשם.
אצטרובלים ריקים יכולים להישאר על העץ למשך שנה נוספת.
גוון הזרעים חום-אדמדם באורך בן 2 ל-3 מילימטרים כשאליהם צמודה כנף דקה מלבנית בגוון חום-ורוד בהיר באורך 8 מילימטרים.
הם מופצים ברוח ונובטים מעל לקרקע.
תחום התפוצה הטבעי של צוגה הררית משתרע מצפון לדרום על פני רצועה בת 4,000 קילומטרים החל מדרום אלסקה, דרך קולומביה הבריטית בקנדה וצפון-מערב ארצות הברית עד קליפורניה.
תחום התפוצה מוגבל למרחק של פחות מ-100 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט, למעט אוכלוסיות מבודדות בהרי הרוקי בדרום-מזרח קולומביה הבריטית, צפון איידהו ומערב מונטנה.
האוכלוסיות בפנים הארץ נוצרו כנראה עם סיום עידן הקרח ונמצאות במרחק של למעלה מ-200 קילומטרים מהאוכלוסיות סמוך לחוף.
גבול התפוצה הדרומי שוכן בפארק הלאומי קינגס קניון בדרום רכס סיירה נבדה בקליפורניה.
צוגה הררית גדלה לעיתים קרובות ברמות התת-אלפיניות של הרי החוף, רכס קסקייד והרי סיסקיו.
חורשות עשירות במיוחד שוכנות בפארק הלאומי קרייטר לייק.
בית הגידול של העץ נע מחוף הים באלסקה ועד גובה 3,000 מטרים בסיירה נבדה.
בקנדה העץ גדל בגבהים שבין 750 ל-1,800 מטרים.
צוגה הררית גדלה באקלים ימי קריר עד קר כשהחורפים נוחים עד קרים והקיצים קרירים עד חמימים.
היא מאכלסת את האזורים המושלגים ביותר באמריקה הצפונית, ולעיתים קרובות היא העץ בקו העצים ויכולה להסתדר בתקופת צמיחה קצרה מאוד.
כך למשל, בסיירה נבדה יש רק 50 עד 60 ימים נטולי כפור.
עקב כך העץ צומח באיטיות ומגיע לגיל של 800 שנים.
טמפרטורת האוויר הממוצעת בתחום התפוצה נעה בין 3°C ל-4°C, הטמפרטורה הממוצעת באלסקה בינואר היא 7°C- ובקולומביה הבריטית היא 3°C-.
הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא בין 11°C ל-13°C.
כמות המשקעים משתנה יותר ונעה בין 1,000 ל-3,000 מילימטרים בשנה.
הקרקע יכולה להיות מכוסה בשלג עד אוגוסט ולהגיע עד גובה 7.5 מטרים.
רוב השלג בתחום התפוצה כבד ולח ויכול לכופף עצים צעירים לקרקע תחת משקלו מבלי לגרום נזק.
צוגה הררית גדלה על קרקעות ממקור געשי או קרחוני, על סלעים מותמרים ועל אבן חול.
היא אינה גדלה על קרקע גירנית.
הקרקע האופטימלית היא קרקע טרייה, שגרגיריה גסים ורופפים המנוקזת היטב.
ה-pH של הקרקע יכול לנוע בין 3.4 ל-6.2, כשלמשל בקולומביה הבריטית העץ גדל על קרקע חומצית מאוד בשל שכבה עבה של רקב של עצים וצמחים קודמים.
הקרקע צריכה להיות לחה בייחוד בקליפורניה ומונטנה שבהן בצורת בקיץ תדירה למדי.
מסיבה זו העץ גדל במדרונות הצפוניים בעמקים ובקרקסים קרחוניים שבהם השלג מתאסף ויכול להישמר עד הקיץ.
באלסקה ובקולומביה הבריטית ניתן למצוא צוגה הררית גם על קצה אדמת ביצות, שם העץ קטן ומפותל.
באיים מול החוף ובסיירה נבדה היא גדלה לעיתים קרובות על סלע חשוף.
הצוגה ההררית גדלה בדרך כלל בחברת עצים אחרים.
חורשות של צוגה הררית בלבד קיימות באלסקה וברכס קסקייד.
במרחק מהחוף היא גדלה יחד עם אורן לבן מערבי (Pinus monticola) ואשוח אדום (Abies magnifica), במקומות הגבוהים יותר יחד עם אורן מפותל ואורן לבן-קליפה, בקנדה גם עם אשוחית אנגלמן, ארזית תת-אלפינית (Larix lyallii), אשוח תת-אלפיני ואשוח חינני (Abies amabilis).
ברשימה האדומה של ה-IUCN הצוגה ההררית אינה מצויה בסיכון (מצב שימור ללא חשש).
עם זאת מצוין שקיים צורך בהערכת מחודשת של מידת הסיכון.
צוגה הררית נדבקת רק לעיתים רחוקות בחרקים מזיקים.
את הנזק הגדול ביותר גורמת הפטרייה Phellinus weirii שסימני המחלה שהיא יוצרת קרויים באנגלית Laminated root rot.
הפטרייה פוגעת בשורשי העץ ויכולה להשפיע על יער שלם.
ברכס הקסקייד גרמה הפטרייה למותם של עצים בשטח של 400 דונם.
עם זאת, עצים צעירים שגדלים בשטח מחדש אינם מושפעים מהפטרייה.
סוג זה של טפיל גדל גם על אשוח חינני (Abies amabilis), אשוח תת-אלפיני ואשוח אציל (Abies procera), אבל אינו תוקף את הצוגה המערבית (Tsuga heterophylla).
סופות גורמות נזקים בשל מערכת שורשים רדודה ושרפות גורמות נזקים בשל הענפים הנמוכים.
עם זאת, לאחר שרפה העצים החדשים גדלים בצפיפות גבוהה של בין 1,000 ל-2,500 נבטים לדונם.
צוגה הררית (Tsuga mertensiana) היא מין בסוג צוגה (Tsuga) שבו היא המין היחיד של תת-הסוג Hesperopeuce.
היא שונה בכמה מאפיינים ממיני צוגה אחרים:
זהו המין היחיד של צוגה שלמחטים שלו יש פיוניות גם בחלק העליון, בדומה לאשוח וארז.
במחטים של שאר מיני הצוגה יש פיוניות רק בתחתית המחטים.
האצטרובלים הנקביים ישרים בזמן ההאבקה, בדומה לאשוח וארז.
האצטרובלים הנקביים של שאר מיני הצוגה תלויים.
לגרגירי האבקה יש שני שקי אוויר כמו למרבית העצים במשפחת האורניים.
לגרגירי האבקה של שאר מיני הצוגה יש שק אוויר אחד.
מנגנון ההאבקה דומה לזה של אשוח וארז ושונה מזה של שאר מיני הצוגה.
משום כך העץ מסווג לתת-סוג משלו Hesperopeuce, כששאר המינים מסווגים לתת-הסוג Tsuga.
חלק מהחוקרים מסווגים בשל כך את העץ לסוג משלו וקוראים לו Hesperopeuce mertensiana.
בשל המאפיינים השונים משערים שצוגה הררית היא הכלאה בין צוגה מערבית (Tsuga heterophylla) לאשוחית סיטקה (Picea sitchensis), הקרויה Tsuga × jeffreyi.
צורות ביניים לכאורה בין צוגה הררית לצוגה מערבית שנתגלו בשטחים שבהם שני המינים גדלים ביחד הוכיחו השערה זו כביכול.
עם זאת, מחקר מעמיק יותר הראה שצורות אלו הן בעיקר צוגה מערבית שעברה התאמה לתנאי השלג הקיצוניים.
מחקרים אלו לא גילו מין כלאיים.
בנוסף, ניסיונות להכלאה מלאכותית בין שני המינים נכשלו.
עם זאת, מחקרים פילוגנטיים של חומצות הגרעין בגרעין התא ובכלורופלסטים הראו שהצוגה ההררית היא קבוצת אחות לצוגה מערבית, ושתי אלו יוצרות קבוצת אחות לעצי צוגה אחרים.
מהסיווג של הצוגה ההררית לתת-סוג משלו היינו מצפים שהעץ יהיה קבוצת אחות לכל שאר מיני הצוגה.
לצוגה ההררית מוכרים תת-המינים והזנים הבאים:
Mertensiana (באנגלית Northern mountain hemlock) – תחום התפוצה ממרכז אורגון וצפונה.
אורך האצטרובל הנקבי בין 3 ל-5.5 סנטימטרים, לעיתים רחוקות 2 סנטימטרים או עד 6 סנטימטרים.
בכל אצטרובל יש בין 50 ל-72 קשקשי זרעים בגוון חום-כהה, שאורכם בין 10 ל-13 מילימטרים ורוחבם בין 7 ל-10 מילימטרים.
המחטים בגוון אפור-ירוק משני הצדדים.
יותר פחות ירוקים-כחולים מלמעלה, בהירים יותר מלמטה.
המחטים מסודרות בצורת מסרק פחות או יותר.
אצטרובלי הזרעים דומים לאלו של הזן mertensiana.
הזן תואר מממצאים באי ונקובר, אבל ב-2005 הוא לא נתגלה לא באי ולא ביבשת הסמוכה.
grandicona Farjon (באנגלית California mountain hemlock) – אצטרובלי הזרעים ארוכים מתת-המין mertensiana ואורכם בין 3.5 ל-8.1 סנטימטרים וקוטר בין 1.9 ל-3.3 סנטימטרים.
יש בין 40 ל-52 קשקשי זרעים בגוון חום-בהיר, שאורכם בין 12 ל-18 מילימטרים, מקסימום 20 מילימטרים, ורוחבם בין 10 ל-15 מילימטרים.
תחום התפוצה הוא בקליפורניה בהרי סיסקיו ובסיירה נבדה וייתכן שבדרום אורגון.
הבוטנאי והגנן הצרפתי אלי-אבל קרייר (Élie-Abel Carrière; 1818–1896) הציג את העץ ב-1867 במסגרת המהדורה השנייה של Traite General des Coniferes כ-Tsuga mertensiana בסוג צוגה (Tsuga).
מקורו של השם המדעי לסוג שנבחר על ידי קרייר (צוגה) הוא מיפנית והתייחס לשם צוגה (栂) שבו מכנים היפנים את המין צוגה יפנית דרומית (Tsuga sieboldii).
האפיתט mertensiana מנציח את מי שגילה את העץ, קרל היינריך מרטנס.
לצוגה הררית יש ערך כלכלי מועט, שניתן ליחסו גם לאזורים הכמעט בלתי נגישים בהם היא גדלה.
העצה יכולה לשמש כמקור לעץ לבוד יחד עם צוגה מערבית, לבנייה בעץ בתוך הבית ולייצור עיסה לנייר.
מחוץ לתחום התפוצה הטבעי שלו העץ משמש כצמח נוי בקליפורניה שם הוא גדל במקומות שבהם מציגים את העצים המקומיים, ובייחוד בגני נוי בצפון בריטניה הגדולה וסקנדינביה, שבהם מעריכים את הגוון הכחול-ירוק של עליו ואת העמידות שלו למזג אוויר קשה.
בין הזנים התרבותיים הפופולריים נבחרו העצים שבהם העלווה בגוון ירוק-כחול בולט, ובהם הזנים המכונים 'Blue Star' ו-'Glauca'.
גידול העץ מוגבל בשל צמיחתו האיטית והרגישות שלו לזיהום אוויר עירוני, וניסיונות לגדל את העץ במרכז אירופה נכשלו.
לעץ יש חשיבות מועטה במניעת סחיפה.
צוגה מערבית (שם מדעי: Tsuga heterophylla, באנגלית: Western hemlock או Western hemlock-spruce) היא עץ מחטני ירוק-עד השייך לסוג צוגה.
העץ נפוץ לאורך רצועה בת 3,200 קילומטרים בחוף המערבי של ארצות הברית ושל קנדה, כשגבול התפוצה הצפון-מערבי בחצי האי קינאי באלסקה, והגבול הדרום-מזרחי בצפון מחוז סונומה בקליפורניה.
צוגה מערבית היא העץ המדינתי הרשמי של מדינת וושינגטון.
צוגה מערבית היא עץ מחטני ירוק-עד הגדל לגובה שבין 50 ל-70 מטרים, ובמקרה נדיר עד 83.34 מטרים, וקוטר גזע של עד 270 סנטימטרים בגובה חזה.
קליפת הגזע חומה, דקה ומתולמת.
הנוף חרוטי רחב בעצים צעירים והופך גלילי בעצים בוגרים.
לעצים עתיקים אין ענפים בחלק הנמוך עד גובה 30–40 מטרים.
בכל גיל קל לזהות את המין בשל קצות הענפים הקטנים התלויים כלפי מטה.
הנצרים בגוון חום-צהבהב חיוור מאוד, כמעט לבן, עם פלומה חיוורת באורך מילימטר.
העלים הם דמויי מחטים באורך 5–23 מילימטרים ורוחב 1.5–2 מילימטרים, חתך הרוחב שטוח מאוד, עם שוליים משוננים בעדינות וקצה קהה.
חלקם העליון ירוק כהה עד בינוני.
בחלקם התחתון יש שתי רצועות לבנות של פיוניות כשביניהם פס ירוק דק.
העלים מסודרים בסליל סביב הנצרים אבל הם מפותלים בבסיס כך שהעלים יהיו משני צדי הנצר.
אצטרובלי הזרעים קטנים, תלויים, גליליים צרים באורך 14–30 מילימטרים וברוחב 7–8 מילימטרים כשהם סגורים, ונפתחים לרוחב שבין 18–25 מילימטרים.
בכל אצטרובל יש בין 15 ל-25 קשקשים דקים וגמישים באורך בין 7–14 מילימטרים.
גוון האצטרובל הוא בתחילה ירוק והופך לירוק-חום 5–7 חודשים אחרי ההאבקה.
הזרע חום באורך 2–3 מילימטרים שאליו צמודה כנף דקה חומה בהירה באורך 7–9 מילימטרים.
הזרעים קלים, בממוצע 530,000 זרעים לקילו.
צוגה מערבית קשורה קשר הדוק ליערות גשם ממוזגים.
תחום התפוצה הטבעי של צוגה מערבית משתרע מצפון לדרום על פני רצועה בת 3,200 קילומטרים החל מדרום אלסקה, דרך קולומביה הבריטית בקנדה וצפון-מערב ארצות הברית עד קליפורניה.
תחום התפוצה שלה מוגבל למרחק של פחות מ-100 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט, אם כי יש אוכלוסיות של העץ בתוך היבשת בהרי קולומביה (Columbia Mountains) בקולומביה הבריטית, צפון איידהו ומערב מונטנה.
הצוגה גדלה בגובה נמוך, עד גובה של 600 מטרים, אבל עד גובה 1,800 מטרים בתחום התפוצה הפנימי באיידהו.
בין המינים הגדלים באותם בתי גידול רק שני מינים סבילים כמוה (אותו יותר ממנה) לצל: טקסוס פסיפי (Taxus brevifolia) ואשוח חינני (Abies amabilis).
עצים צעירים גדלים בדרך כלל מתחת לחופה של מחטניים אחרים דוגמת אשוחית סיטקה או אשוח דאגלס, שם הם יכולים להתמיד במשך כמה עשורים כשהם ממתינים לנצל פרצה בחופת היער.
בסופו של דבר בחברת השיא של תהליך הסוקצסיה הם מחליפים מחטניים אלו, שיחסית אינם סובלים צל.
עם זאת, סופות ושרפות יכולות ליצור קרחות גדולות ביער שבתוכן יכולים מינים אחרים אלו להתחדש.
נבטים בני שנה הם בדרך כלל בגובה 5–8 סנטימטרים, ונבטים בני שנתיים הם בגובה 10–20 סנטימטרים.
מהרגע שהתבססו יכולים שתילים המצויים באור שמש מלא לגדול בקצב ממוצע של 50–120 סנטימטרים (לעיתים נדירות 140 סנטימטרים) בשנה עד שהם מגיעים לגובה 20–30 מטרים ובתנאים טובים הם ממשיכים לצמוח בקצב של 30–40 סנטימטרים בשנה עד שהם מגיעים לגובה של 40–50 מטרים.
הפרט הגבוה ביותר הידוע בגובה 82.83 מטרים הוא בפארק המדינתי פריירה קריק רדוודס (Prairie Creek Redwoods State Park) בקליפורניה.
העץ מאריך ימים כשידוע על עצים בני 1,200 שנים.
העץ מסוגל ליצור סימביוזה גם עם פטריות המפרקות עצים מתים בנוסף לפטריות הגדלות בקרקע.
סימביוזה זו מאפשרת לנבטים לשרוד על גדמי וגזעי עצים מרקיבים.
מגדלים צוגה מערבית כעץ נוי בגנים בתחום התפוצה הטבעי שלה ולאורך חוף האוקיינוס השקט של ארצות הברית, במקומות גשומים שבהם סיכוייה הטובים ביותר לשרוד.
במקומות גשומים פחות כמו בוויקטוריה בקולומביה הבריטית תנאי הקרקע חשובים במיוחד.
העץ זקוק לרמה גבוהה של חומר אורגני (עץ שהרקיב מאוד מגזעי עצים או גדמים הוא הטובים ביותר.
זבל מבעלי חיים עלול להכיל יותר מדי חנקן ומלח), בקרקע חומצית לחה.
הוא גם גדל באזורים ממוזגים בעולם.
העץ זכה בפרס מצטיין הגן (Award of Garden Merit) של החברה המלכותית להורטיקולטורה (Royal Horticultural Society).
כאשר שותלים בצורה מתוכננת את הצוגה המערבית על גדות נהרות היא יכולה למנוע סחיפה.
מחוץ לתחום התפוצה הטבעי שלה יש לצוגה המערבית חשיבות ביערנות, כעץ רך לתעשיית העץ והנייר.
היא משמשת לייצור דלתות, עבודות נגרות ורהיטים.
היא גם משמשת כעץ נוי בגני נוי בצפון-מערב אירופה ובדרום ניו זילנד.
העץ התאזרח בכמה חלקים של בריטניה הגדולה וניו זילנד, אבל לא בכמויות כאלו שהעץ נחשב מין פולש אלא כמין מיובא.
את הקמביום האכיל אפשר לאסוף באמצעות גירוד חתיכות מקליפת העץ שהוסרה.
השבבים יכולים להיאכל מיד, או שניתן לייבשם ולדחוס אותם לשם שימור.