tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 בנובמבר 2017, נפצע בברכו במשחק נגד ברמינגהאם סיטי ונעדר לשלושה חודשים.
ב-10 באפריל, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד נוטינגהאם פורסט.
ב-29 בנובמבר 2019, האריך את חוזהו במועדון בעונה נוספת.
ב-7 ביוני 2021, חזר דלסגארד לדנמרק וחתם על חוזה לשלוש שנים במיטיולן.
בצעירותו, דלסגארד שיחק בנבחרות הצעירות של דנמרק.
ב-26 בינואר 2013, דלסגארד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–4 נגד .
ב-26 במרץ 2019, דלסגארד הבקיעת את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3-3 נגד .
הנריק גולד (בפולנית: Henryk Gold; ורשה, 1902 – ניו יורק, 9 בינואר 1977) היה מלחין, מעבד ומנהל מוזיקלי יהודי-אמריקאי יליד פולין.
נולד בוורשה למשפחה מוזיקלית: אמו הלנה הייתה ממשפחת הכליזמרים המפורסמת מלודיסטה, ואביו מיכאל היה חלילן בתזמורת האופרה של ורשה.
אחיו של ארתור גולד מלחין וזמר שנרצח בטרבלינקה.
כשסרטים אילמים בפולין איבדו את הפופולריות בעקבות הגעתו של זמר הג'אז של אל ג'ולסון, אלפי מוזיקאים פולנים שניגנו בבתי הקולנוע איבדו את פרנסתם.
הם החלו ליצור תזמורות גדולות וקטנות המנגנות מוזיקת ריקודים וג'אז.
החלוצים היו האחים ארתור והנריק גולד, האחים סטניסלב ויז'י פטרסבורסקי, זיגמונט קרשינסקי ושימון קטאשק, קז'ימייז' אנגלרד, ג'וליאן הליצקי.
הנריק גולד היה המנהל המוזיקלי.
הם ניגנו קונצרטים בבית הקפה מפורסם "Ziemiańska" ברחוב ובתיאטרון רביו ברחוב סנקביץ'.
הנריק ניהל את מועדון הלילה "אדריה" עם אחיו ברחוב מוניושקי.
גולד כתב מאות יצירות מוזיקליות לטנגו, פולקות, פוקסטרוט, וכן ואלסים, ושילב בהם מוטיבים יהודיים.
הלהיטים שלו כללו את "נוסטלגיה", "יסמין" ו"כשאני משתכר היום".
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא וחברו המלחין יז'י פיטרסבורסקי סיירו בברית המועצות עם תזמורת ג'אז גדולה.
בשנת 1942 הוא עזב את ברית המועצות עם צבא אנדרס הפולני, נסע לארץ ישראל, שם כתב לחנים הידועים שבהם "ארצנו הקטנטונת" ו"שלום" למילים של שמואל פישר.
את השירים ביצעו בין היתר יפה ירקוני, יצחק (ז'אק) בן-ברוך (זאלודקובסקי) וישראל יצחקי.
בישראל שינה הנריק את שמו לצבי זהבי.
לבסוף הוא היגר לעיר ניו יורק, ארצות הברית.
הנריק בנדיקט (בהונגרית: Benedict Henrik; וינה, 1871 – בודפשט, 17 בדצמבר 1926) היה יהודי-הונגרי רופא ראשי בבית חולים, פרופסור באוניברסיטה.
הנריק בנדיקט נולד במשפחה יהודית.
למד באוניברסיטת בודפשט (אוניברסיטת זמלווייס), שם הפך לעוזר פרופסור לביולוגיה של פרופסור נאנדור קלוג; ואחר כך המשיך את לימודיו בפרייבורג.
בשנת 1908 היה מרצה באוניברסיטה, בשנת 1918 הוא היה כבר פרופסור באוניברסיטה ולאחר מכן יועץ בריאותי ראשי לממשלה.
הוא הפך תחילה לרופא הראשי של המחלקה הפנימית ב"בית החולים היהודי" בבודפשט, משנת 1913 ואחר כך מונה כמנהל כל בית החולים היהודי, הקרוי היום המרכז הרפואי הלאומי).
בנדיקט עסק בעבודה מדעית בהיקף גדול, במיוחד בנושא הפתולוגיה של חילוף החומרים, הפתולוגיה של העצב והלב וכימיה פתולוגית.
פסל חזה שלו מארד הוצב ברובע 13 של בודפשט.
בפארק של בית החולים היהודי ברחוב סאבולצ'י (הפסל נגנב).
על כמה סוגיות בפתולוגיה של מחלת מרה (1913);
מחלה של אוטם שריר הלב החריף בפרקטיקה הרפואית (1916);
מחלות אקוטיות כביטוי ראשון של סרטן (1917);
סימפטומים של פארא-שחפת (Paratuberculosis) (1921);
על מחלות חריפות הנובעות ממחלת לב כלילית (1925);
ניירות רפואה פנימית של הנריק בנדיקט (1928).
הנריק ובר (בהונגרית: Weber Henrik; 24 במאי 1818 – 14 במאי 1866) היה צייר פורטרטים והיסטוריה הונגרי בתנועת הריאליזם.
הוא נחשב לאחד מגדולי הציירים ההונגרים של תקופת בידרמאייר .
הייתה לו השפעה רבה על בני דורו, ותלמידיו כללו את קארולי לוץ.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא יצר ליתוגרפיות המציגות אירועים היסטוריים הונגריים עבור כתב העת "Az Ország Tükre".
הנריק ובר נולד בפֶּשְׁט, ממלכת הונגריה, בנו של מיהלי ובר.
אביו של הנריק ובר, היגר להונגריה והפך עד מהרה לסוחר מכובד.
כשרצה בכל מחיר שבנו יהפוך למדען, הוא לא רק עשה כמיטב יכולתו להכשיר את בנו, אלא גם דרש ממנו לנצל את כל זמנו הפנוי עם ספרים.
אף שוובר הצעיר היה להוט ללמוד, הוא העדיף לצייר ולשרטט הרבה יותר, ולקרא בספרי האמנות שלו במשך שעות.
מחברותיו התמלאו בכל מיני דמויות מפוארות שצייר.
אביו הבחין בכך, והפתיע אותו שהביא לו אמן מקומי בשם יאנוס טוביאס קירגלינג (1780–1845).
בהדרכתו הוא התקדם מהר, ומוריו ועמיתיו עודדו אותו לקריירת ציור.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1834, הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות בווינה בשנת 1835. כאן, בנוסף ללימודיו, למד שיעורי אמנות, למד רישום ועבד כליטוגרף כדי לספק את צורכי חייו הבסיסיים.
הוא היה תלמידם של יוהאן אנדר ולאופולד קופלוויזר, שלימדו את ההיסטוריה של האסתטיקה.
בהשפעתם הוא דחה את הגישה הרווחת ואימץ את הריאליזם.
אך גם באמצעות חריצותו הרבה כמו גם כישרונו, הוא הפך במהרה לאחד הסטודנטים המצטיינים של המכון.
הדבר מוכח על ידי תעודות השבח של האקדמיה ותואר גונדל-פריז שהוענקה לו בשנת 1837.
כשחזר להונגריה בשנת 1839, הוא כבר הוכר כאמן שהציג באוסטריה.
בהיותו צייר פורטרטים, נסע במהרה שוב מחוץ להונגריה כבר בשנת 1840 הגיע למינכן, לחברתם של גדולי האמנים בתקופתו.
הוא הפך לסטודנט באקדמיה לאמנות יפה במינכן, שם סיים את לימודיו בשנת 1842. הוא גם קטע את השהייה במינכן פעמיים, ב־1841 וב־1842, במהלכן ביקר בטירול ובשווייץ לצורך תרגול ציורי נוף.
בשנת 1845, הוא יצא לסיור אמנותי דרך איטליה עד 1847. הוא ביקר בוונציה, פירנצה, רומא ונאפולי שם מצא השראה גדולה.
במהלך המסע הזה, הוא בילה את זמנו בחברת קרל ראל, לואי מאייר, והעתיק את עבודותיהם של הציירים הגדולים ביותר כמו לאונרדו דה וינצ'י.
הנריק ובר צייר נופים איטלקיים רבים ודמויות נשיות לבושות בתלבושות עממיות איטלקיות.
כאן הוא התוודע למיכלאנג'לו גריגולטי, בין האיטלקים החדשים יותר, שהשפיעו עמוק על אמנותו.
כמו כן, במהלך שהות זו ברומא הושלמה עבודתו "פלישתו של המלך מתיאס בבודה בשנת 1458."
לאחר שחזר הביתה מאיטליה, התיישב ובר לצמיתות בבודפשט, שם קיבל הזמנות לדיוקנאות רבים ועבודות אחרות ממשפחות ואישים ידועים.
הוא כבר לא נאלץ לנסוע לחפש עבודה.
בשנת 1858 נישא לאנה קלדרוני, אשתו האחרונה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא הכין כמה ליטוגרפיות המציגות את ההיסטוריה של ההונים, לכתב העת "Az Ország Tükre".
ברוב יצירותיו ההיסטוריות עבד על אירועים הקשורים למשפחת הוניאדי (מותו של ג'ון הוניאדי, 1844; פלישת המלך מתיאס לבודה, 1853).
הציור המתאר את ההרפתקה המופלאה של המלך מתיאס והרועה היפה בבודה, 1845. הוא יצירה יוצאת מן הכלל של ציור הז'אנר ההיסטורי.
הונגריה שלו, שצוירה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, סימלה את התודעה העצמית של עבר מפואר ואת התקווה לעתיד משגשג.
הנריק לוואי, הברון קישטלקי (בהונגרית: Lévay Henrik; יאנושהלמה, 16 באפריל 1826 – בודפשט, 16 בדצמבר 1901) היה מומחה לביטוח יהודי-הונגרי, מייסד מוסד הביטוח בממלכת הונגריה, כלכלן.
הנריק לוואי נולד במשפחה יהודית ואחרי סיום לימודיו בעיר הולדתו, עבר לבודפשט לבית הספר למסחר ביבנקו דיולה (דיולה אמנואל ביבנקו (1797 - 1841) היה מורה, מומחה לחשבונאות, ממארגני ההכשרה המקצועית המסחרית בהונגריה).
תחילה לוואי קיבל עבודה בסגד, ב"בית המסחר היוקרתי של סגד".
הוא השתתף מהפכת 1848 בהונגריה שמכונה על ידי ההונגרים כמלחמת העצמאות של 1848–1949 וקודם לדרגת סגן.
בהמשך עבד במשרד הראשי בפשט של חברת הביטוח האיטלקית ריוניונה אדריאטיקה (Riunione Adriatica).
בשנת 1857 השתתף בהקמת "חברת הביטוח הכללית ההונגרית הראשונה" (בקיצור EMABIT) שהייתה אכן חברת הביטוח ההונגרית הראשונה.
בשנת 1883 הפך למנכ"ל שלה.
בשנת 1861 הקים גם את "המכון ההונגרי הראשון לביטוח משנה" (Első Magyar Viszontbiztosító) ואת "מכון ביטוח המשנה ההונגרי פנוניה" (Pannonia Magyar Viszontbiztosító Intézet), ובשנת 1882 את "מכון ביטוח החיים והקצבה של ווינה".
בשנת 1868 הוא קיבל תואר אצולה הונגרית.
בשנת 1886 הפך לחבר בבית העליון של האספה הלאומית ההונגרית, בשנת 1897 קיבל תואר ברון על ידי המלך ההונגרי, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הוא נחשב למומחה הביטוח החשוב ביותר בהונגריה.
כמה מילים על התרופת לצרות הכלכליות שלנו (בודפשט, 1895)
חוות דעת על שיטת הקמת מוסד אשראי חקלאי (בודפשט 1895).
הנריק לנקאי (במקור גוטמן, בהונגרית: Lenkei Henrik; פץ', 26 ביוני 1863 – בודפשט, 5 ביולי 1943) היה מורה בבית ספר ריאלי ראשי יהודי-הונגרי, סופר, מתרגם, אחיהם של לאיוש לנקאי (עיתונאי) ושל ז'יגמונד לנקאי.
הנריק לנקאי נולד במשפחה יהודית.
בשנת 1887 ניגש למבחן של תעודת הוראה כמורה לגרמנית, להונגרית ופילוסופיה.
בשנים 1886–1887 עבד שנה באקדמיה למסחר בברטיסלאבה כמורה מחליף.
בשנת 1887 הפך למורה מחליף בגימנסיה הריאלית הראשית של רובע 5 בבודפשט, בשנת 1893 החל מ-31 בדצמבר הפך שם למורה קבוע.
גוטמן שינה את שם משפחתו בשנת 1881 ללנקאי.
הוא היה המזכיר ואחד המייסדים של "בית הספר התיכון החופשי" הוא היה גם המזכיר של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
לנקאי תייר ברחבי גרמניה ובילה זמן רב בפריז, קופנהגן, ונציה, מילאנו, סטוקהולם.
הוא זכה בפרס טלקי ב-1911 וב-1918 עבור הדרמות שלו.
הם התגרשו בשנת 1920 ונישאו שוב כעבור שנה.
שיריו, רישומיו ומאמרי הפורטפוליו פורסמו בכתבי העת לספרות יפה של בודפשט ומחוצה לה, כמו:
"דפי הבירה" (Fővárosi Lapok) (שירו הראשון ב-1881)
"החיים" (Élet 1891) (הטבע בשירה ההונגרית).
בשנת 1889 "שיר פרידת האמן" שלו זכה לשבחים אקדמיים,
בשנת 1890 הקומדיה הפיוטית שלו "התכתשות" (Csetepaték) זכתה במקום השני בתחרות חג המולד.
המגזין Magazin für die Literatur des In- und Auslandesben תיאר את הסיפורת ההונגרית הנוכחית בסדרת מאמרים וכתב על יצירותיו
und seine Zeit וינה, 1899 כתב על המצב של הספרות והשירה ההונגרית.
הוא ערך את ה-Fünfkirchner Zeitung והיה העורך המשותף של הירחון "חיים" (Élet), בשנים 1892–1995.
הנריק לנקאי– גזה סילאדי (זילברמן): כפור מאי (Májusi fagy).
הנריק דויטש (בהונגרית: Deutsch Henrik; באן, 1822 – בודפשט, 18 בדצמבר 1889) היה תלמיד חכם, מורה ומנהל יהודי-הונגרי.
הנריק דויטש היה המנהל - וגם אחד המלומדים שלימדו בבית המדרש לרבנים בבודפשט במשך 22 שנים.
הוא למד לימודי קודש במספר ישיבות ובמקביל הכשיר את עצמו גם בלימודי חולין.
תחילה עבד בלובשבריני ובקצ'קמט, ומשנת 1859 לימד בבתי הספר ובתלמודי תורה של הקהילה היהודית של פשט.
משנת 1868 היה מנהל בית המדרש לרבנים בבודפשט.
המשפטים המוסריים של אבות האומה.
לשימוש דרשות בבתי הכנסת ובבתי הספר.
אמונה ומוסר ובנוסף לכך תולדות העם היהודי מגלות בבל ועד חורבן בית המקדש השני.
לכיתות הנמוכות של בתי ספר תיכוניים.
מקור חיים, התורה ודת ישראל לכיתות הגבוהות להכשרת מורים בדת היהודית ולבתי ספר תיכוניים.
מילון קטן ללימוד התפילות בעברית לצורך לימודי דת בבית הספר היסודי.
ספר בראשית או הספר הראשון של התורה עם טקסט מסורתי.
ספר שמות יציאת מצרים או הספר השני של התורה, בודפשט, 1887.
ויקרא או ספר השלישי של התורה, בודפשט, 1888.
דויטש ערך ופרסם את כתב העת "העלון היהודי" (Izraelita Közlöny) מ-18 בדצמבר 1868 עד 23 בדצמבר 1870, כאשר העיתון הופסק (הופיע עם טקסט הונגרי וגרמני), הוא המשיך לערוך את הידיעון של המכון להכשרת מורים יהודים משנת 1868 עד 1885. (בתכנים, בין היתר: המתודולוגיה של המשנה, תוספת למתודולוגיה של הוראת החינוך).
דיוקנו מופיע באלבום המורים ההונגריים.
הנריק בהם (בהונגרית: Böhm Henrik; וארפלוטה, 10 באפריל , 1867 – בודפשט, 23 באוקטובר 1936) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
הנריק בהם נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט בהם (1820–1901) ושל לאונורה הירשלר.
את לימודיו התיכוניים השלים בסקשפהרוואר ולאחר מכן בבודפשט.
הוא סיים את לימודיו כאדריכל ב-1890 באוניברסיטה הטכנית נאדור יוז'ף בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) ולאחר מכן עשה מספר שנות סיורי מחקר באוסטריה, הולנד, שוודיה, דנמרק וגרמניה.
בשנת 1896 פתח משרד תכנון ועיצוב אדריכלי משותף עם ארמין הגדוש.
עבודתו היפה ביותר בסגנון אר נובו היא בניין הקזינו בצ'אקובץ, שהושלם ב-1904. הם קיבלו שניהם על עצמם משימות עצמאיות, אבל במקרים רביםביצעו עשו את התוכניות של אלה ביחד.
שם אשתו הייתה אנה נאג'.
משרד האדריכלות של הנריק בוהם ושל ארמין הגדוש כבר תכנן מבנים משמעותיים מתחילת המאה ה-20. הבולט ביניהם היה בניין בנק טרק לשעבר (1906) שנבנה בכיכר סרוויטה (היום כיכר מרטינלי) בבודפשט, שבולט עם קיר עליית הגג המעוטר והמודגש שלו.
מלון ספא Thermia Palace בפיישטיאני, "ספא אירמה" ובית החולים "פרו פטריה ספא" נבנו בשנת 1915. לבית מרחץ (ספא) אירמה יש גוון אר נובו.
לאחר האר נובו באה לידי ביטוי חזית המלון הגדול של הספא בסגנון הנאו-בידרמאייר שהיה אז אופנתי (תקופת בידרמאייר הייתה עידן במרכז אירופה בין השנים 1815-1848 שבמהלכו גדל מספרם של אנשי מעמד הביניים והאמנויות פנו לרגישויות משותפות איתם.
זה התחיל בקונגרס וינה בסוף מלחמות נפוליאון ב-1815 והסתיים עם תחילת המהפכות של 1848 (אביב העמים)).
הסגנון בא לידי ביטוי גם בחללי הפנים הייצוגיים במיוחד של המלון, כולל אולם קבלת הפנים והמסעדה.
מה שנקרא בית ההבראה הפרטי של אלכסנדר כבר עוצב היטב באקלקטיות שלו כלפי יצירות הבארוק, בעוד שלבית המרחץ הקטן יותר שנבנה בדומבובר יש גוון סגנון אוריינטלי.
לאחר רקע כזה, למשרדי בהם והגדוש היה ניסיון עיצובי נאות לבניית בתי מרחץ (ספא) ומלנות צמודים אליהם בשנות ה-20. אולם בניגוד למבנים הקודמים, אלה כמעט כולם נבנו בסגנון נאו-בארוק.
המבנה של המרחצאות והמלון "טיסה" בסולנוק (1927) שונה במידה ניכרת מהיצירה הסימטרית, עם עיצוב נאו-בארוק חזק וקומפוזיציה א-סימטרית מאוזנת היטב.
בבקשצ'אבה תוכנן על ידם בניין סיטי ספא ומלון על מגרש פינתי עם זווית חדה.
בספא נבנו בריכה אליפטית גדולה יותר וקטנה יותר.
בהשוואה לארכיטקטורה הנאו-בארוקית המוצגת בחלק החיצוני של הבניין, קישוט חדרי האמבטיה נעים ואינדיבידואלי יותר.
בניין המגורים בן חמש הקומות בדרך ג'נג'שי (1926) נבנה גם כן על פי התוכניות של משרדי בהם והגדוש.
במסגרת פרויקט בניית דירות קטנות בבודפשט תוכנית הבניין כוללת גישה לדירות באמצעות מסדרון תלוי.
בית העירייה החדש של אויפשט (1899)
Újpestvidék Takarékpénztár "קופת חיסכון של אויפשט והסביבה" (1899),
בניין בית הבנק הטורקי בכיכר סרוויטה (1906)
כמה מצבות בבית הקברות ברחוב קוזמה בבודפשט.
הנריק אלאפּי, (במקור הלפּרה עד 1868, בהונגרית: Alapy Henrik; נירבוגדאן, 23 בספטמבר 1859 – בודפשט, 31 במרץ 1945) היה דוקטור לרפואה, כירורג, פרופסור באוניברסיטה.
הנריק הלפרה נולד במשפחה יהודית כבנם של לאו הלפרה (אלאפי), רופא ושל קרולינה גִיזֶלט (1831–1918).
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בערים נירג'האזה ואונגוואר, ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) שם השיג את התואר דוקטורט לרפואה ב-1883.
בין השנים 1883–1897 עבד כרופא בבית החולים היהודי ברחוב סבולצ'י (כיום שמו: המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, כמרצה באוניברסיטה ובמרפאת הכירורגיה מספר 1 בבודפשט.
בין השנים 1897–1911 הוא היה המנתח הראשי של בית החולים היהודי לילדים על שם אדל ברודי.
בנובמבר 1898 קודם לפרופסור חבר (אך לא כחלק מהסגל) באוניברסיטת בודפשט לנושא "ניתוחי דרכי השתן".
משנת 1911 עבד שוב בבית החולים היהודי ברחוב סבולץ', תחילה כרופא ראשי ולאחר מכן מ-1926 כרופא ראשי וכמנהל בית החולים.
בשנת 1914 הפך לפרופסור מן המניין לכירורגיה אורולוגית.
שנתיים לאחר מכן נבחר לסגן נשיא "ההסתדרות הרפואית הלאומית".
הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה ובתום המלחמה שוחרר בתואר "רופא צבאי ראשי".
ב-1927 קיבל את התואר "יועץ רפואי ראשי".
הוא פרש לגמלאות ב-1936. אלאפי היה חבר במועצת המנהלים של IMIT - האגודה הספרותית היהודית-הונגרית ובדירקטוריון הקזינו של ליפוטווארוש.
במשך עשרות שנים היה חבר ב"החברה הגרמנית לכירורגיה" (Deutsche Gesellschaft für Chirurgie) ונתן מספר הרצאות בקונגרסים כירורגיים בברלין.
מחקריו המדעיים, מאמריו, הרצאותיו ועבודותיו בעיקר בתחום האורולוגיה והסרטן ומאמריו הרבים על תורת הכירורגיה פורסמו בכתבי עת רפואיים ומדעיים מקומיים וזרים שונים.
אשתו הייתה פריד מטילד (1863–1937), בתם של ארמין פריד וקרולינה פולק.
הם נישאו ב-27 במרץ 1892 בבית הכנסת הגדול (Stadttempel) בווינה.
אלאפי נפטר כחודש לאחר שחרורה של הונגריה מידי הנאצים והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (21-4-2).
מאמרי הניתוחים שלו פורסמו בעיקר ב:
חוברות הקליניות (מ-1892) (Klinikai Füzetek)
השבועון הרפואי (1892–1927) (Orvosi Hetilap)
צלב אמצעי של מסדר פרנץ יוזף על סרט הצלב הצבאי של ההצטיינות (1916)
הנריק גבריאל פורטן (בפינית ושוודית:Henrik Gabriel Porthan, 8 או 9 בנובמבר 1739 – 16 במרץ 1804) היה היסטוריון, פילולוג ובלשן פיני, שכיהן כפרופסור ורקטור באקדמיה המלכותית בטורקו (כיום אוניברסיטת הלסינקי).
הוא נחשב ל"אבי ההיסטוריוגרפיה הפינית".
ערך את העיתון הפיני הראשון - בשפה השוודית.
הנריק גבריאל פורטן נולד ב-1739 בוויטאסארי בטווסטלנד במרכז פינלנד כבנם של סיגפריד פורטן וכריסטינה לבית יוסלניוס.
אחד מאבותיו היה גוסטף פורטאנן מויבורג שצאצאיו חיו ופעלו למשך שלושה עשורים בוויטאסארי.
המשפחה הייתה פינית דוברת שוודית.
האב היה כומר ("ויקריוס") לותרני ונפגע קשות ממחלת נפש ב-1744. משום כך גודל הנריק גבריאל על ידי דודו מצד האם, גוסטף יוסלניוס (1774-1702) שהיה גם הוא כומר של היישוב קרונובי במחוז אוסטרובוטניה.
ב-1754 בגיל 15 התקבל פורטן ללימודים באקדמיה המלכותית של טורקו או אובו שהייתה אז בירת פינלנד (מאוחר יותר הפכה לאוניברסיטת הלסינקי).
הוא היה תלמידו של דוד אמו, דניאל יוסלניוס (1752-1676), לימים בישוף פורבו.
("מה חייבת הפילוסופיה שלנו להתגלות")
החל מ-1764 עבד פורטן בספריית האוניברסיטה וב-1774 התמנה כספרן האוניברסיטה.
הוא התפרנס גם מהרצאות פרטיות שהעביר בבית נופש שנבנה עבורו.
גישתו הפוילוסופית הייתה אקלקטית, תמך בעיקר ברעיונותיו של ג'ון לוק והתנגד לתורתו של עמנואל קנט.
פורטן חיבר נאומים בחרוזים, בדרך כלל בלטינית, לפעמים גם בשוודית.
הוא דן, לעיתים במסגרת קורסים מיוחדים, בתחומי ידע מגוונים, כל אימת שהיה מחסור במרצים.
פורטן הירצה במיוחד על סוגיות בפילוסופיה, היסטוריה, תולדות הידע, ארכאולוגיה ונומיסמטיקה, לימד גם יוונית.
כדי ליידע את תלמידיו על מה שקורה בעולם, הוא קרא ופירש את החדשות שבעיתוני השבת.
הוא תיבל את הרצאותיו בהערות וקוריוזים מתאימים, שבהם באו לידי ביטוי בקיאותו הרבה וזיכרונו האדיר.
פורטן היה ל"פנופיל", כלומר שוחר השפה והתרבות הפינית וכתביו היו מוקפדים מאוד.
הוא העלה את חקר השפה הפינית ושל תרבותה לרמות גבוהות.
ב-1776–1778 פרסם פורטן בחמשה כרכים את מחקרו על שירת-העם הפינית De Poësi Fennica שחשף את בני ארצו לשירה האפית ולמיתולוגיה הפינית ופתח דרך למחקרים נוספים.
פורטן היה פורץ דרך בתחום הבלשנות של השפות הפינו-אוגריות ופסל מכל וכל כל קשר גניאלוגי בין השפה הפינית לשפה העברית.
הוא אסף שירי-עם ושירה פינית, עבודה שהושלמה על ידי אליאס לנרוט.
הוא חיבר גם ספר דקדוק של השפה הפינית ועבד על חיבורו של מילון אטימולוגי של השפה הפינית, שנשאר בלתי גמור.
כהיסטוריון המשיך פורטן את עבודתו של יוסטן והרחיב מחקריו בתחום ההיסטוריה.
עסק במיוחד בתולדות הכנסייה בפינלנד.
נמתחה עליו בקורת בגלל דעותיו הקדומות כנוצרי לותרני לגבי מנהגי הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
פורטן נסע רק פעם אחת מחוץ לארצו במסע לימודים ב-1779 כשביקר בערים האוניברסיטאיות החשובות של צפון גרמניה, בין היתר בגטינגן ובסוף השנה חזר לשוודיה דרך קופנהגן.
ב-1787 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית להיסטוריה ולעתיקות וב-1796 בחברה המדעית של אופסלה.
עם תלמידיו נמנה המשורר פרנס מיקאל פראנזן (1847-1772) כמו כן הוא השפיע על דור שלם של סופרים, משוררים וחוקרים פינים, שרבים מהם נמנו ב-1831 על מייסדי החברה הספרותית הפינית.
נפטר בעיר טורקו ב-1804. פורטן היה רווק ללא ילדים.
Skrifter i urval היא המהדורה העיקרית - בחמישה כרכים - של כתבי פורטן, בעריכת סוון גבריאן אלמגרן ויוזף אוגוסט שאומן(Helsingfors: Finska Litteratur-Sällskapets tryckeri, 1859–73).
היא זמינה ברשת באמצעות http://www.doria.fi.
1863 - והצבה לשזרו הפסל הציבורי הראשון בעיר טורקו לזכרה של אישיות חשובה היה פסלו של פורטאן
בניין הפקולטה למשפטים בהלסינקי נקראת לזכרו "פורטניה".
הנריק חיים גולדשמידט (בדנית: Henrik Chaim Goldschmidt; נולד ב-29 ביוני 1959) הוא אבובן דני-יהודי.
ייסד את תזמורת השלום של המזרח התיכון.
גולדשמידט בן למשפחה של ניצולי שואה מברסלאו, כיום ורוצלב.
הסבים שלו השתתפו במלחמת העולם הראשונה ונלחמו למען גרמניה.
הם נמלטו לדנמרק מאימת הנאצים, אולם חלק מבני משפחתו נשלחו למחנות הריכוז.
הוא החל לנגן בתזמורת הסימפונית של אודנסה בגיל 19. הוא התחנך בקונסרבטוריון פונה למוזיקה בהדרכתו של פרופסור יורגן המרגארד בשנים 1976–1979 ובאקדמיית קאראיאן במערב ברלין בהדרכתו של פרופסור לותר קוך .
בשנים 1981–1983 ניגן ב ובשנים 1991–1993 ניגן כאבובן ראשון בתזמורת הפילהרמונית של המבורג.
הוא ייצג את דנמרק בתזמורת הסימפונית העולמית.
מאז 1986 הוא מנגן בתזמורת המלוכתית של דנמרק .
בשנת 1987 היה בין המייסדים של תזמורת הרוח הדנית, שזכתה בשנת 1991 בפרס ראשון למוזיקה קאמרית של תאגיד השידור הדני (DR) ובשנת 1993 זכתה בפרס גראמי על "ההוצאה הקלאסית של השנה".
בשנת 1996 יצא אלבומו "Phantasy - Music for Oboe", בחברת EMI, ודורג במקום הראשון במצעד הקלאסי במשך כשישה שבועות.
בשנת 2003 הקים את תזמורת השלום במזרח התיכון, עם נגים ערבים ויהודים.
התזמורת מנגנת מוזיקה יהודית, מוזיקה ערבית ומוזיקה נוצרית מסורתית ומסיירת ברחבי העולם.
התזמורת מה דגש גדול על קירוב ילדים ויצירת הזדמנות למפגשים ייחודיים וניגנה בקופנהגן, סטוקהולם, בודו, פריז, ניו יורק, ירושלים, האנוי ועוד.
בשנת 2011 הקים הנריק את 'אקדמיית גולדשמידט', בית ספר למוזיקה בחינם לילדים בקופנהגן.
הוא מלחין מוזיקה ללהקתו, להצגות תיאטרון ולסרטים.
הוא גם מנגן בקונצרטים סימפוניים לילדים עם כל התזמורות הסימפוניות של דנמרק יחד עם שותפו המוזיקלי, נגן האקורדיון אנדרס סינג וסטרדהל.
פרס כבוד של איגוד המוזיקאים של דנמרק
הנריק ולדימיר כריסטיאן אלאין, רוזן מונפזאט (בדנית: Henrik Carl Joachim Alain greve af Monpezat; נולד ב-4 במאי 2009) הוא נסיך דני, בנו של יואכים, נסיך דנמרק, ונכדה של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
הוא השמיני בסדר הירושה לכתר הדני.
הנריק נולד בקופנהגן ב-22 ביולי 2002. אביו הוא יואכים, נסיך דנמרק, בנה השני של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
אימו, מריה קבלייה, היא ילידת צרפת.
יש לו אחות צעירה בשם אתנה, ושני אחים למחצה מנישואיו הקודמים של אביו: ניקולאי ופליקס.
הנריק הוא השמיני בסדר הירושה לכתר הדני, אחרי ארבעת בני דוֹדוֹ המלך, אביו ושני אחיו הגדולים.
ב-26 ביולי 2009, הנריק הוטבל לנצרות הלותרנית בכנסיית Møgeltønder.
על פי מסורת משפחת המלוכה הדנית, שמותיו לא נחשפו עד הטבילה.
באוגוסט 2015 הוא החל ללמוד ב-Sct.
ב-2019 עברה משפחתו לפריז, והנריק החל ללמוד בבית הספר EIB Monceau ברובע השמיני.
עם לידתו, קיבל הנריק את התארים "נסיך דנמרק ורוזן מונפזאט".
הנריק האגנמאכר הבן (בהונגרית: Haggenmacher Henrik; לא ידוע, 1855 – בודפשט, 3 במאי 1917) היה תעשיין הונגרי, כנראה יליד שווייץ, הבעלים והמנהל של מבשלות בירה.
האגנמאכר היה מעשירי הונגריה, מקום ששי בעשירים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
כמו אביו, עסק גם הוא בתחום התעשייה.
הוא היה מהמובילים בחיי הכלכלה ההונגרית, ובמומחיותו ובניסיונו הרב הוביל להישגים בהתפתחות התעשייה ההונגרית.
כיהן בתפקיד מנהל מבשלות הבירה "Haggenmacher Köbánya" ושל מפעלי הבירה האגנמאכר בודפוק (בבודפשט, Nagytétényi út 48).
ניהולו של מפעל זה נמסר לו על ידי אביו ב-1880.
נפטר בגיל 62 ב-1917. לאחר מחלה קצרה וקשה, חודש אחד לפני מות אביו בן ה-90 כמעט.
נקבר ב-6 במאי בקריפטת בית המתים (שאינה זהה לזו של אביו) בבית העלמין בדרך פיומה.
זמן לא רב לאחר מכן הנציח ג'רג' אייך, נשיא התאחדות מבשלות הבירה ההונגרית, את חייו באספה הכללית של ההתאחדות.
הנריק הולם (בנורווגית: Henrik Holm; נולד ב-12 בספטמבר 1995) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ודוגמן נורווגי, הידוע מתפקידו בתור אוון בק נסהיים בעונותיה השלישית והרביעית של סדרת הדרמה הנורווגית לנוער "סקאם" של רשת NRK1.
דמותו אוון ב"סקאם" הייתה מועמדת לפרס הקהל יחד עם הדמות איסק ולטרסן שגילם שותפו לסדרה טרייאי סנדוויק מו.
הם זכו בפרס זה ובפרס 'רגע הטלוויזיה הטוב ביותר' על הסצנה 'O Helga Natt' המופיעה בעונה השלישית.
בין השנים 2016 ל-2020 הולם היה בזוגיות עם השחקנית ואישיות האינסטגרם לאה מאייר.
שנה סדרה/סרט תפקיד הערות 2019 Menneskets opprinnelse חבר של נורה קול בלבד; סרט קצר 2019 Tunnelen טרמפיסט 2020 Poison חבר של לינה סרט קצר 2020 Animositet צליין סרט קצר
שנה סדרה/סרט תפקיד 2016–2017סקאם אוון בק נסהיים 2013 Halvbroren פדר הצעיר 2022A Storm for Christmas אוסקר2023Krypto Kings מיקל
שנה מחזה תיאטרון 2018 ברום קולטורוס 2023 Benk התיאטרון השחור הנורדי
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה הערות2017גולרוטן פרס הקהלסקאם
הנריק וולינסקי (בפולנית: Henryk Woliński; 13 ביולי 1901 – 12 במרץ 1986) היה פולני, ראש "המחלקה לעניינים יהודים" בתנועת ההתנגדות הפולנית ארמייה קריובה, (מתורגם: צבא המולדת) במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1974 העניק יד ושם לוולינסקי את התואר חסיד אומות העולם.
נשא לאישה בשם פאני וולינסקה (בפולנית: Fanny Wolinska), יהודיה שמיעטה לצאת מהבית בימי המלחמה מחשש שמראה פניה יסגיר את מוצאה.
הם התגוררו בפולין בעיר קטוביץ (בפולנית: Katowicach).
לפי עדותו של יצחק צוקרמן, ממייסדי הארגון היהודי הלוחם בימי מרד גטו ורשה, וולינסקי היה בעל קומה בינונית, ממושקף, ותווי פניו היו סלביים מעט.
וולינסקי היה דמוקרט, ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה עורך דין אשר עבד בפרקליטות המדינה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה וולינסקי ללגיונות של המרשל יוזף פילסודסקי, אשר היה מהפכן מדינאי פולני ומפקד צבא האומה הפולנית במלחמה נגד הסובייטים.
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939, הצטרף וולינסקי לתנועת ההתנגדות הפולנית (או בשמה האחר, "ארמייה קריובה"), בה היה ראש "המחלקה לענייני יהודים" במשרד המידע והתעמולה של המפקדה הראשית של "ארמייה קריובה".
וולינסקי הסתייג מן העמדה האנטישמית שרווחה בצבא הפולני, ורכש אהדה לארגון היהודי הלוחם (אי"ל), וולינסקי עשה מאמצים לקרב בין שני העמים בטענה ששניהם נלחמים בשביל אותה מטרה, חיים וחירות.
בין השנים 1941–1943 הסתיר וולינסקי יותר מ-25 אזרחים יהודים בדירתו שברחוב פילטרובה, רובם היו אנשים שברחו מגטו ורשה, אחת מניצולות גטו ורשה שהסתתרה אצל וולינסקי היא פרופסור דוקטור תאופילה גולוביובה (בפולנית: Teofili golwbiodej).
בזמן פעילותו בארגון קיבל וולינסקי את הכינוי "וצלאב" (בפולנית: Waclaw).
בנוסף לכך, וולינסקי סייע ישירות ליהודים, במסגרת תפקידו חילק סכומי כספים שנועדו לצורכי עזרה כלכלית ליהודים שהיו גרים במסתור.
בשנת 1942, הגיע וולינסקי לדרגת פולקובניק (בלועזית קולונל, ובעברית אלוף-משנה).
בשנת 1943, ובתקופת מרד גטו ורשה, מלא וולינסקי תפקיד אחראי במסגרת הצבא העממי.
וולנסקי השתתף בארגון "ז'גוטה" (בפולנית: Żegota) ובמבצע על אותו שם, שם ביצע מגעים וקשרים עם תנועת המרי והמורדים בגטו.
על מבצע "ז'גוטה" פיקד ולדיסלב ברטושבסקי (בפולנית: Władysław Bartoszewski), אשר היה פעיל בכיר במחתרת ההתנגדות הפולנית ולקח חלק חשוב במרד גטו ורשה ובעזרה לניצולים ממנו דרך ארגון "ז'גוטה".
במהלך המרד, סיפק וולינסקי ידיעות על המרד היהודי בגטו ורשה באמצעות תחנת הרדיו של המחתרת הפולנית (בפולנית: Błyskawica radiostacja).
בשידוריו טען: "הבעיה היהודית נעשתה הבעיה שלנו.
ויש להקים ארגון שיטפל אך ורק ביהודים המסתתרים…".
וולינסקי יצר קשרים הדוקים עם נציגי ומייסדי "הארגון היהודי הלוחם" (אי"ל) כגון, אריה וילנר ("יורק") אשר נלחם בנאצים במסגרת מרד גטו ורשה, בנוסף שמר על קשר קרוב עם יצחק צוקרמן אשר היה גם כן לוחם בימי מרד גטו ורשה.
לאחר מכן הקים וולינסקי במפקדה הראשית של ה"ארמייה קריובה" תא של המועצה, תא זה סייע ליהודים מסתתרים.
לאחר המלחמה, המשיך וולינסקי לעבוד בתור עורך דין בתוך הרפובליקה העממית הפולנית עד פרישתו בשנת 1976. לאחר פטירתו (בשנת 1986) זכה וולינסקי בשנת 2008, בצלב קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה (בפולנית: Order Odrodzenia Polski) על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הנריק (הייני) איזנברג (7 במרץ 1921 – 17 בדצמבר 2009) היה ביופיזיקאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע, שכיהן כראש המחלקה לחקר הפולימרים וכראש מועצת הפרופסורים במכון.
נודע כמומחה בעל שם עולמי לחקר פוליאלקטרוליטים.
הנריק איזנברג נולד בברלין, בן לישי (שמחה) איזנברג, ציוני נלהב, ולאינה ולדימירובנה גורייבה, שהכירה את אביו במוסקבה, ושניהם עסקו בטקסטיל.
הדוד של סבתו היה המשורר והסופר דוד פרישמן, הדוד שלו עצמו היה החלוץ והעיתונאי זאב ברזילי, ודוד נוסף היה הפסל הסובייטי איוון שדר.
איזנברג גדל בקמניץ (דאז קרלמרקסשטאדט) ובהיותו בן 5 קיבל האב הצעה להקים מפעל טקסטיל בצ'רנוביץ, שנקרא "הרקולס".
שם הוא המשיך את מסלול לימודיו, ובשנותיו בתיכון רכש ידע בשפות, מדעים ומשפטים.
אחד ממוריו לא הסתיר את דעותיו האנטישמיות ואת תמיכתו בתנועה הלגיונרית, מה שהביא לעימותים עם התלמידים היהודים.
ב-1936 זכה באליפות מכבי בטניס כאשר במשחק הגמר גבר על אברהם פייגר, לימים מייסד וראש איגוד הטניס בישראל.
בראשית שנות ה-60 חזר לשחק.
העלייה לארץ ישראל ובאוניברסיטה העברית
בסתיו 1939 עלה איזנברג לארץ ישראל.
מקצועו הרשמי היה פקיד, והוא התגורר בתחילה במלון ציון בחיפה.
לאחר עלייתו נרשם ללימודי פיזיקה וכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שקמפוס מדעי הטבע שלה שכן אז בהר הצופים.
במיוחד השפיעו עליו המרצה שמואל סמבורסקי, שלימים הפך להיסטוריון של המדע, וההרצאות במתמטיקה של אברהם הלוי פרנקל, בנימין אמירה ויעקב לויצקי.
אז גם התוודע לאחים אדלברט ולדיסלאוס פרקש שעסקו במים כבדים והניחו את היסודות לחקר אוצרות ים המלח.
ב-1940 נכבשה בוקובינה, אך בינתיים הספיקה המשפחה לברוח לבוקרשט.
בינתיים בארץ ישראל, איזנברג התנדב לצבא הבריטי והוכשר כשרטט.
הוא נשלח לשרת במצרים, שם עסק בביצוע סקרי שדה עבור חיל ההנדסה.
משם הועבר לשרת באיטליה הכבושה, ומשהסתיימה המלחמה במאי 1945 נשאר באיטליה.
לפני חזרתו לארץ ישראל נסע לבוקרשט, לבקר את משפחתו, ופגש את אביו בפעם האחרונה.
האב נפטר ב-1948 לפני שהספיק לעלות לארץ ישראל.
בקיץ 1946 חזר איזנברג לאוניברסיטה העברית להשלים את חוק לימודיו.
כשבאה העת לבצע את עבודת המאסטר שלו, הוא התייעץ עם חברה ללימודים שהמליצה לו על החוקר הצעיר אהרן קצ'לסקי (לימים קציר).
פגישתם של השניים הותירה בו רושם עמוק, והוא העריך את קצ'לסקי כחוקר בעל מחשבה מקורית.
קצ'לסקי התעניין בפתרון של בעיות מרכזיות בביולוגיה וסבר כי הדרך לכך עוברת בחומרים פולימריים בעלי פעילות ביולוגית – כמו אנזימים, חלבונים, רב-סוכרים וחומצות גרעין – ובקשר של פעילותם למטען החשמלי שהם נושאים.
החומרים הללו הוגדרו כבר באותה תקופה על ידי הכימאי האמריקאי ריי פואוס תחת השם "פוליאלקטרוליטים" – כלומר חומרים שיש להם מוקדי מטען מרובים.
יום אחד שב קצ'לסקי מבזל והציע לאיזנברג תוכנית מחקר מקיפה שנרשמה בסכמטיות על עמוד אחד: היא כללה מדידות של צמיגות, מתח ופנים ומוליכות חשמלית של פוליאלקטרוליטים.
מלחמת העצמאות עצרה את מהלך לימודיו כאשר קציר ייסד יחד עם יוחנן רטנר את חיל המדע (חמ"ד) וגייס את איזנברג.
בערך באותה תקופה, בעיצומה של המלחמה, עלו האם והאחות אריקה לארץ ישראל.
האם נפטרה זמן קצר אחר כך מסרטן.
לאחר הסכמי שביתת הנשק עבר איזנברג לרחובות, שם ב-1949, בסמוך לבסיס החמ"ד נחנך מכון ויצמן.
אהרן ואפרים קציר התברגו בעמדות בכירות במכון: אהרן התמנה לראש המחלקה לחקר הפולימרים, ואפרים ייסד את המחלקה לביופיזיקה.
איזנברג הגיע למכון יחד איתם, ועבודת המאסטר התמשכה לעבודת דוקטורט בהנחייתו של אהרן.
בכך היה איזנברג לאחד מראשוני המכון.
במהלך הדוקטורט חקר איזנברג את ההתכווצות וההתרחבות של סלילי פוליאלקטרוליטים בתמיסה.
מאמריו עם קציר הותירו רושם על ריי פואוס, מה שהוליד מעט אחר כך את עבודת הפוסט-דוקטורט של הייני בהנחיית פואוס, באוניברסיטת ייל.
תקופה זו זימנה לו מפגשים עם שועי הביוכימיה של אותה העת, ביניהם קירקווד ואונסאגר.
בשנותיו הראשונות כחוקר עצמאי עבד עם אפרים פריי, גם הוא מבוגרי חמ"ד, שסייע לו רבות בעיצוב מד צמיגות מתקדם וחדשני.
שותף נוסף שלו בשנים האלה היה אוריאל (אורי) ליטואר, חברו מימי החמ"ד.
שנים אחדות בלבד לאחר גילוי מבנה "הסליל הכפול" ובתקופה שבה מבנה ה-RNA בתמיסה טרם נודע, השניים הצליחו לבודד RNA מחיידקי E.
coli, ומצאו בשיטות פיזיקליות כי ה-RNA שהתקבל הוא פוליאלקרוליט בעל אופי מפותל וגמיש – בניגוד ל-DNA, שהוא סליל קשיח.
הדרך לממצא הזה עברה בעולמות האופטיקה, בתופעת השבירה הכפולה.
בעת שבתון במכון מלון (Mellon Institute, ) בפנסילבניה הוא התוודע לאדוארד קסאסה, והשניים כתבו יחד ניתוח תרמודינמי מפורט של תמיסות מרובות רכיבים – מאמר יסודי שצוטט מאז קרוב לאלף פעמים.
במאי 1972 נרצח אהרן קציר בפיגוע בנמל התעופה בלוד.
איזנברג התמנה במקומו לראש המחלקה לחקר פולימרים תוך שבמקביל הוא ממשיך בעיסוקיו בחקר פוליאלקטרוליטים ומקרו-מולקולות בתמיסה, בדגש על כרומטין.
ב-1976 אף פרסם ספר בנושא פוליאלקטרוליטים.
בכך, המשיך איזנברג את דרכו של קציר, והוסיף רבדים נוספים של הבנה ביופיזיקלית עמוקה כשחקר מודלים של התקפלות של מולקולת DNA, כמו גם את היכולת לקרוא את הקוד הגנטי במצב מקופל.
שותפיו בשטח מחקר זה היו הפיזיקאי הצרפתי פייר ז'יל דה-ז'ן והפיזיקאי היהודי-בריטי סר אהרון קלוג, שניהם חתני פרס נובל, ויחד עמם גארי פלזנפלד מה-NIH.
בהמשך, בתחילת שנות ה-80, עסק שוב באופטיקה וביישומיה לחקר מולקולות ביולוגיות, במקביל לכהונתו כיו"ר מועצות הפרופסורים במכון וכראש מרכז מזר לביולוגיה מבנית.
בהמשך אף כיהן כסגן נשיא הארגון הבינלאומי לביופיזיקה טהורה ויישומית (IUPAB).
בסוף שנות ה-80 יצא לגמלאות, אולם המשיך לעסוק במחקר פעיל גם אחר כך, ופרסם מאמרים עד תחילת שנות ה-2000.
מ-1943 עד פטירתו איזנברג היה נשוי לנוצי (חנה) לבית שכטר, אותה הכיר בשירותם המשותף במצרים, עת הייתה חיילת בחיל העזר לנשים.
הבכור שי, הילד הראשון של מכון ויצמן, הוא מייסדה של חברת "עומק אופטיקה" והצעיר דני הוא רופא רדיולוג המתגורר בלאס וגאס.
בסוף שנות ה-80 חלה בסרטן המעי הגס אך החלים לאחר שנותח על ידי פרופ' אריה דורסט.
נפטר בשלהי 2009 בגיל 88, ונטמן בבית העלמין ברחובות.
הנריק אדם אלכסנדר פיוס סנקביץ' (נהגה: שֶׁנְקיֶיביץ'; בפולנית: Henryk Adam Aleksander Pius Sienkiewicz, ; שנודע בשם העט לִיטְווֹס, Litwos; 5 במאי 1846, וולה אוקזֶ'ייסקה, ליד לוקוב, פולין – 15 בנובמבר 1916, ווה, שווייץ) היה עיתונאי וסופר פולני, חתן פרס נובל לספרות.
סנקביץ' היה בן למשפחת אצולה ממוצא ליטאי.
בנעוריו גילה עניין רב בספרים שעלילותיהם התרחשו במאות ה-16 וה-17. הוא קרא את יצירותיהם של אלכסנדר דיומא ושל וולטר סקוט, עסק בציד ולמד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ורשה.
בתקופה שלאחר לימודיו יצא לטיולים ממושכים על פני גרמניה, צרפת ואנגליה ושהה ארבע שנים בארצות הברית.
אחרי כן יצא לסיורים ביוון, באיטליה ובאפריקה.
עם סיום תקופת נדודיו החלה פעילותו הספרותית.
בשנת 1905 הוענק לו פרס נובל לספרות "על גדולתו כמספר אפי".
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט סנקביץ' לשווייץ, ושם נפטר.
עצמותיו הועברו לפולין בשנת 1924 ונקברו מחדש בטקס חגיגי.
סנקביץ' ערך בו-זמנית שני כתבי עת והשתתף בכתיבתם של כתבי עת נוספים.
את הסיפורים הראשונים שלו פרסם בשם בדוי.
נושאיו היו לקוחים מן ההיסטוריה הפולנית, המיתולוגיה של הודו, מהספיריטואליזם ומהאלגוריה.
בהשפעת הרומן בן חור כתב על תקופת ישו, ובסיפור נלך בעקבותיו אפשר כבר לזהות את ניצניו של הרומן קוו ואדיס, שייכתב מאוחר יותר.
הוא כתב סיפורים על רשמי מסעותיו באפריקה, כמו הסיפור דרמה במדבר.
ברבים מסיפוריו, המתרחשים ברחבי העולם, הוא מוצא הזדמנויות להביא דברים על מולדתו ועל בני עמו.
בסיפור שומר המגדלור, גיבור הסיפור הוא פולני זקן שעזב את מולדתו 40 שנה קודם לכן, אך כשמזדמן לו לקרוא בשיריו של מיצקביץ', הוא מזדעזע עד כדי כך שהוא שוכח להדליק את האור במגדלור וכתוצאה מכך מפטרים אותו והוא יוצא שוב לכתת את רגליו בדרכים.
באחד הסיפורים על הרקע האמריקאי, לחם חוקנו, מתואר גורלם של איכר פולני זקן ובתו.
סיפוריו לא זכו להצלחה, ורק כשהתחיל לתאר נושאים פולניים מובהקים, חשף את מלוא כישרונו.
בסיפור שרטוטי פחם הוא מביא מראה אותנטי של הכפר הפולני.
לסיפור זה יש דמיון מה ל"אדמה" של אמיל זולא ודרך התיאור דומה לדרכו של גוגול.
בסיפור יש גם דמות של יהודי.
דמויות היהודים ביצירותיו מוצגות באופן שלילי למדי.
אחרי עוד כמה יצירות שלא זכו לתהודה רבה, סלים מורזה, דרך המדבר ועול הטטרים, פרסם סנקביץ' את הטרילוגיה ההיסטורית הגדולה שהפכה אותו למספר הראשון במעלה של אומתו ולאחד הסופרים הפופולריים של הדור.
באש ובחרב (1884), שהופיע בתרגום העברי בשני כרכים.
המבול (1886), שהופיע בתרגום העברי בשלושה כרכים.
פאן וולודיובסקי (1888), שהופיע בתרגום העברי בכרך אחד.
הטרילוגיה עוסקת בתולדות פולין במאה השבע עשרה.
החלק הראשון מתרחש ברקע מרד הקוזאקים הגדול של בוגדן חמלניצקי.
החלק השני מתרחש ברקע המאבק הלאומי, הדתי והצבאי של הפולנים נגד השוודים.
החלק השלישי מתאר את המלחמה הגדולה בטורקים בשנת 1662. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הבמאי היהודי-פולני יז'י הופמן צילם סרטים על בסיס טרילוגיה זו.
אחרי הטרילוגיה פרסם סנקביץ' רומן היסטורי גדול בשם הצלבנים, שעלילתו מתרחשת בראשית המאה החמש עשרה ומתארת את סיפור אהבתם של בני האצולה הפולניים הצעירים, זבישקו ודנוסיה, ואת התקופה שהובילה לקרב גרונוולד בין ממלכת פולין וליטא ולבין המסדר הטווטוני בצפון-מזרח אירופה.
רומן היסטורי נוסף הוא בשדה התהילה, המתאר את הכנותיו של סובייסקי לקרבות נגד האוסטרים.
רומן זה היה אמור להיות החלק הראשון בטרילוגיה שמעולם לא הושלמה.
הרומן ללא דוגמה, שפורסם בשנת 1890, נחשב לרומן פסיכולוגי טוב ושונה מאוד מיתר הרומנים של סנקביץ'.
בשנת 1895 פרסם סנקביץ' את הספר שהביא לו את עיקר פרסומו, קוו ודיס, רומן היסטורי על רקע ראשית הנצרות ברומי.
הספר זכה להצלחה אדירה ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1906 פרסם את בשדה הקרב, גלוריפיקציה של הגיבור הלאומי יאן סובייסקי.
המערבולת, מיצירותיו האחרונות, מתארת את התסיסה החברתית שלפני מלחמת העולם הראשונה.
יצירתו האחרונה של סנקביץ', אותה השלים בשנת 1912, היא גם הספר היחיד שכתב לבני הנעורים, בישימון וביער עד.
Hania 1875 הניה בתרגומו של ח.
בן אברהם הופיע בשנת 1946 ומהדורה נוספת בשנת 1970 בהוצאת יוסף שרברק.
שומר המגדלור הופיע בשנת תש"ח.
Janko Muzykant 1879 ינקו המוזיקאי הופיע בשנת תרצ"ו.
Za chlebem 1880 בעבור פת לחם הופיע בשנת תשי"ט.
Ogniem i mieczem 1884 באש ובחרב תורגם על ידי ע.
פרנק והופיע בהוצאת שטיבל בוורשה בשנים תרע"ט-תרפ"א.
מהדורה נוספת ראתה אור בהוצאת מסדה בשנת 1965.
Potop 1886 המבול הכרך הראשון תורגם על ידי ע.
פרנק (או פרענק) ושני הכרכים הנוספים תורגמו על ידי אברהם לוינסון, הוצאת שטיבל, תר"ץ-תרצ"א.
הספר הופיע בשנת 1930 ומהדורה נוספת בהוצאת מסדה בשנת 1966.
Pan Wołodyjowski 1888 פאן וולודיובסקי תורגם על ידי ד"ר ברוך הראל והופיע בהוצאת מסדה בשנת 1965.
החייל המשוחרר הופיע בשנת 1947.
Quo Vadis 1896 קוו ודיס בתרגומו של ח.
בן אברהם, הופיע בשנת 1967 בהוצאת נ.
מהמהדורה הזאת השמיטה המערכת כמה קטעים שלדעתה אין מקומם בתרגום העברי.
תרגום נוסף מאת אורי אורלב; איורים; אלכסנדר לויטס.
Na jasnym brzegu 1897 על קרקע שטופת שמש
W pustyni i w puszczy 1912 - הופיע בעברית בארבעה תרגומים ושלושה כותרים שונים
בישימון ובערבה - בתרגומו של יוסף ליכנטבוים, תשי"ג, הוצאת אמנות
בישימון ובערבה - בתרגומו של אורי אורלב, 1970, הוצאת מרכוס
בישימון וביער עד - בתרגומה של שולמית הר-אבן, תשל"ב, הוצאת ידיעות אחרונות
במדבר וביער עד - בתרגומו של מיכאל הנדלזלץ, 1991, בהוצאת ספריית מעריב
הנריק פונטופידן (בדנית: Henrik Pontoppidan; 24 ביולי 1857, פרדריסיה, יוטלנד – 21 באוגוסט 1943, שארלוטנלונד, דנמרק) היה סופר דני, מחבר רומנים בעל השקפת עולם סוציאליסטית, זוכה פרס נובל לספרות.
הנריק פונטופידן נולד במשפחת כמרים מזה דורות.
הוא השתוקק להיות מהנדס ולהשתתף במשלחת מדעית לגרינלנד, אך לא הצליח בכך.
הוא קטע את לימודיו בטכניון של קופנהגן והתחיל לעבוד בהוראה בבית ספר כפרי.
התחתן עם בת כפר והתיישב באחוזה כפרית.
יצירתו הראשונה, הרומן "כנפיים סמוכות", עוררה את תשומת לבם של גדולי הספרות בסקנדינביה באותה תקופה, גיאורג בראנדס והנריק איבסן ושניהם שיבחו את הרומן.
ביצירותיו יש הבנה עמוקה לחיי האיכרים הדנים.
הוא מעביר ביקורת מרירה על הניוון התרבותי והמוסרי של ארצו.
בשנת 1917 הוענק לו, יחד עם קרל גילרופ, פרס נובל לספרות על "תיאורו הנפלא לדניה של המאה העשרים".
הנריק בולסלאב שרינג (בפולנית: Henryk Bolesław Szeryng; 22 בספטמבר 1918 – 8 במרץ 1988) היה כנר יהודי-פולני, שהיגר למקסיקו והיה לאזרח המדינה.
שרינג נולד בז'לאזובה וולה בפולין, שם החל בלימודיו.
בהמשך למד בברלין אצל קרל פלש.
הופעת הסולו הראשונה שלו הייתה בשנת 1933, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של יוהנס ברהמס.
משנת 1933 עד 1938 למד קומפוזיציה בפריז, אצל נדיה בולאנז'ה ובשנות מלחמת העולם השנייה עבד כמתורגמן ופרשן מטעם ממשלת פולין הגולה (שרינג שלט בשבע שפות) וניגן בקונצרטים לפני חיילי בעלות הברית בכל רחבי העולם.
באחד הקונצרטים האלה במקסיקו סיטי קיבל הצעה לקבל עליו את מחלקת כלי הקשת באוניברסיטה המקומית.
הוא נענה להצעה ובשנת 1946 קיבל אזרחות מקסיקנית.
בשנים הבאות התמקד שרינג בהוראה, לפני שחידש את קריירת הקונצרטים שלו בשנת 1954. הופעתו הראשונה בניו יורק קצרה שבחים רבים ומאז עד סוף חייו הרבה במסעות קונצרטים.
גישתו למוזיקה נחשבת לשקולה, נטולת יומרות ועתירת כבוד למלחין.
מורשתו המוזיקלית מציבה אותו בין גדולי הכנרים של המאה ה-20.
לשרינג הקלטות רבות, ביניהן שתיים של מכלול הסונאטות והפרטיטות לכינור מאת יוהאן סבסטיאן באך וכמה מן הסונאטות של בטהובן וברהמס, עם הפסנתרן ארתור רובינשטיין.
שרינג עסק גם בהלחנה; יצירותיו כוללות מספר קונצ'רטי לכינור ויצירות מוזיקה קאמרית.
בין תלמידיו נמנה הכנר מרדכי ברוצקי.
פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על שוברט: שלישיות מס' 1 ב-סי במול מז'ור, אופוס 99 ומס' 2 ב-מי במול מז'ור, אופוס 100 (שלישיות פסנתר), (1976)
פייר פורנייה, ארתור רובינשטיין והנריק שרינג על ברהמס: שלישיות (מכלול)/שומאן: שלישייה מס' 1 ב-רה מינור (1975)
גראן פרי די דיסק 1959 לקונצ'רטו לכינור של ברהמס עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח פייר מונטה.
הוא סרט שיצא לאקרנים ב-2004. הסרט מבוסס על סרט יפני בשם דומה משנת 1996.
ג'ון קלארק (ריצ'רד גיר) הוא עורך דין נשוי שאמנם מצליח בעבודתו ובחייו אך אינו חש סיפוק בחייו.
בדרכו חזרה מעבודתו הוא עובר כל יום ליד סטודיו לריקודים ומתאהב באחת המורות לריקוד - פאולינה (ג'ניפר לופז).
ג'ון מחליט להירשם לחוג לריקוד על מנת לפגוש את פאולינה אך ככל שהוא מתקדם בלימוד גדלה אהבתו לריקודים מאהבתו לפאולינה.
בברלי, אשתו של ג'ון (סוזן סרנדון), חושדת בו ושוכרת חוקר פרטי שיעקוב אחרי בעלה.
הנריקה צימרמן בן הראש (בפורטוגזית: Henrique Cymerman Benarroch; נולד ב-23 במרץ 1959 בפורטו שבפורטוגל) הוא עיתונאי ישראלי ממוצא פורטוגזי-ספרדי, המשמש כתב השטח במזרח התיכון של מספר גופי תקשורת וביניהם העיתון הקטלוני "La Vanguardia", תחנות הטלוויזיה הספרדית אנטנה 3 ומדיאסט ספרד.
צימרמן משמש גם נשיא לשכת הסחר ישראל-ירדן - ומדינות המפרץ.
הנריקה צימרמן נולד ב-1959 בעיר פורטו שבפורטוגל.
אביו הגיע לפורטוגל מפולין, ואמו היא בת למשפחה יהודית ספרדית ממלייה.
כשהיה בן 16 עלה לישראל בגפו.
הוא סיים תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן, תואר שני במדע המדינה וסוציולוגיה.
מספר שנים כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
צימרמן החל את קריירה העיתונאית ב-1982 ככתב השטח של "מעריב" בחצי האי האיברי.
משנת 1991 החל את תפקידו ככתב השטח במזרח התיכון של היומון הקטלוני "La Vanguardia", ומ-1992, שימש באותו תפקיד עבור תחנת הטלוויזיה הספרדית "אנטנה 3".
בשנת 2014 החליט לעזוב את "אנטנה 3", לאחר יותר מ-20 שנה שעבד עמם.
במקביל, לאורך השנים שימש ככתב שטח ופרשן לענייני המזרח התיכון של רשת הטלוויזיה הפורטוגלית SIC, וככתב שטח של ערוץ הטלוויזיה הברזילאי GloboNews.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, הוא הפך לעיתונאי הישראלי הראשון בהיסטוריה שמשדר לטלוויזיה בארץ מדובאי, אבו דאבי, קטר וסעודיה.
הנריקה צימרמן הוא כתב חדשות של המזרח התיכון יותר מ-25 שנים.
צימרמן הוא גם מרצה בלימודי המזרח התיכון בפקולטה לממשל דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי להשכלה גבוהה בהרצליה.
בשנים 2005–2012 ראה אור ספרו "קולות ממרכז העולם" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005) בשש שפות (ספרדית, פורטוגזית, עברית, ערבית, ברזילאית ואנגלית).
למהדורה המקורית הקדים דברים נשיא פורטוגל דאז ז'ורז'ה סמפאיו והוסיף דברים איש העסקים, העיתונאי וראש ממשלת פורטוגל לשעבר פרנסישקו פינטו בלסמאו.
צימרמן ביים את סדרת הטלוויזיה התיעודית "ג'יהאד עכשיו", שבה הוא מתחקה אחר שורשי האסלאם הרדיקאלי, אל קאעידה והמדינה האסלאמית.
התוכנית שודרה ב-2016. טענתו של צימרמן הייתה כי המזרח התיכון עבר את אחת התקופות הקשות מאז האינתיפאדה השנייה.
ארצות הברית המקדמת את תהליך השלום נמצאה בדרך ללא מוצא, בעיקר מפני שמעולם לא הצליחה לחבר בין שני הצדדים בקונפליקט וסירבה לראות בקונפליקט כבעיה של שני צדדים, במקום לאמץ גישה הלוקחת בחשבון את כלל האזור, ואשר בה ישראל תיצור בריתות עם ארצות ערב סוניות.
ב-31 בדצמבר 2017 הודיע צימרמן על הצטרפותו למפלגת העבודה הישראלית.
לאחר שניסיונות הצטרפות מטעמו למפלגת "יש עתיד" לא צלחו.
ביוני 2013 נפגש צימרמן עם האפיפיור פרנציסקוס.
בפגישה זו הציע כי האפיפיור יבקר בארץ הקודש.
ביקורו של האפיפיור התקיים במאי 2014, ולפי הצעתו של צימרמן, האפיפיור נפגש עם הנשיא הפלסטיני מחמוד עבאס ועם הנשיא הישראלי שמעון פרס.
האפיפיור העלה את הרעיון להפוך את המפגש ל"טקס תפילה" שייערך בוותיקן, ושני המנהיגים הסכימו.
Le Figaro הכריז על כך כמאורע היסטורי חסר תקדים בהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
צימרמן חבר באגודת הידידים של עמותת כפרי הילדים "SOS Children's Villages" ועורך מפגשים והרצאות לצורך התרמות לעמותה.
כיהן כחבר ועד בעמותת "ל.א.
הוא משמש מרצה-אורח ב"תגלית" ובכלל בצה"ל, כולל באמ"ן ובדובר צה"ל, וכן מרצה למכינות קדם צבאיות ועבור משרד החוץ של ישראל.
צימרמן מרצה גם בארגונים יהודים בין-לאומיים בקרב הקהילות היהודיות בעולם.
צימרמן נשוי ליעל קהת ואב לבן.
מפקד המסדר של הנסיך אנריקה.
האפיפיור פרנציסקוס כינה את הנריקה צימרמן "מלאך של שלום" והעניק לו תבליט של מלאך השלום המביס את שד המלחמה, על עזרתו בקיום הפגישה בין שמעון פרס לבין עבאס בוותיקן.
בשנת 2012, המלך חואן קרלוס הראשון העניק להנריקה צימרמן את האות למסדר ההצטיינות האזרחית.
פרס דניאל פרל הוענק לו בשנת 2012 על ידי הליגה נגד השמצה.
בשנת 2009, הוענק לו פרס גודו לעיתונאות על סדרת כתבות שפרסם ב-La Vanguardia לציון 40 שנה למלחמת ששת הימים.
בשנת 1997 זכה ב-New York Festivals Award בקטגוריה תוכניות חדשות בטלוויזיה - סרט החדשות התיעודי הטוב ביותר על סרטו התיעודי: מחבל מתאבד בחדר הילדים.
הנריק מנדלבאום (15 בדצמבר 1922, אולקוש פולין - 17 ביוני 2008, ביטום, פולין) היה ניצול שואה, ששרד או ברח מכמה ממרכזי התופת הגדולים ביותר בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפיץ את סיפורו, בעיקר בקרב הגרמנים והפולנים, במטרה לשמר את זיכרון השואה בקרבם.
מנדלבאום נולד ב-1922 בעיירה אולקוש בדרום פולין, הבן הבכור מתוך ארבעת ילדיה של משפחה יהודית ענייה, שני בנים ושתי בנות.
האב, קצב - שוחט במקצועו, פשט רגל ובתור הבן הבכור, היה זה מנדלבאום שיצא לעבודה כבר מגיל צעיר, לפרנס את המשפחה.
הוא עבד במחצבה ומבנה גופו החסון, כתוצאה מהעבודה הקשה, היה בין הגורמים שהצילו אותו לאחר מכן מאימי השואה.
ב-1940, כשנה לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים הוגלו כל יהודי העיירה אולקוש, ובהם משפחת מנדלבאום, לגטו קטן סמוך, בשם דברובה גורניצה (Dąbrowa Górnicza).
לאחר מכן הועברה המשפחה, למעט מנדלבאום עצמו, שהצליח להימלט, לגטו סוסנוביץ.
משם, הם, כמו כמעט כל תושבי אולקוש הוסעו על ידי הנאצים לאושוויץ ושם מתו בתאי הגזים, כולם, למעט אחת מאחיותיו של מנדלבאום.
מנדלבאום עצמו הצליח להתחמק בשלב ראשון מהמשלוח לסוסנוביץ, ולהתחבא.
הוא נתפס ונשלח לשם רק ב-1943, בגיל 21, ושם חי במשך כשנה כמעט, לסירוגין, בתוך הגטו ובשטח הארי, משמש כאיש קשר בין שני האזורים.
הוא נתפס על ידי הנאצים ונשלח לאושוויץ-בירקנאו ב-22 באפריל 1944.
עם הגיעו למחנה הוא שובץ כעובד כפייה בקרמטוריום, "זונדרקומנדו".
הוא אולץ לסחוב גופות של אנשים שהומתו בגז ציקלון בי, להסיר מהם תכשיטים ולעקור שיני זהב.
בשנת 1944 הקרמטוריום היה קטן מלהכיל את כל הגופות של האסירים שנרצחו, ולכן מנדלבאום ושאר עובדי הכפייה היו צריכים לחפור שני בורות גדולים ולשרוף בהם את הגופות.
כדי לייעל את התהליך, היה עליהם לשפוך שומן גוף על הגופות, שומן שנאסף מתחתית הבורות והוטל על ראש ערימת הגופות.
מנדלבאום השתתף במרד האסירים במחנה ב-7 באוקטובר 1944, מרד שדוכא במהירות על ידי אנשי האס אס.
בסיום המרד, 451 אסירים נורו או נתלו למוות.
היה זה המרד השלישי במחנות ריכוז, לאחר המרד בטרבלינקה (2 באוגוסט 1943) והמרד בסוביבור (14 באוקטובר 1943).
סמוך לפני הגעת הצבא האדום לאושוויץ, בינואר 1945 התכוונו הנאצים לרצוח את כל ה"זונדרקומנדו", כדי לטשטש את הראיות למעשיהם ולהעלים את עדי הראיה.
מנדלבאום ואחותו היו שני השורדים היחידים ממשפחתם.
מיד עם הכיבוש הרוסי של שלזיה הוא חזר לאושוויץ, והיה מראשוני המתייצבים בפני ועדת החקירה שהקימו הרוסים, כדי להעיד כעד ראייה על התופת שעבר.
מנדלבאום אמר שעל הצעירים לדעת על שאירע במחנה אושוויץ בשנת 1945: "אנשים צריכים לדעת, הם פשוט חייבים לדעת, כמה זמן אנשים היו בתאי הגזים.
אנשים צריכים לדעת כמה זמן הם נשרפו בתנורים".
לאחר המלחמה הוא היה קצין במשרד הפוביאט לביטחון פנים (UB) בבדזין בשנים 1945-1948.
הוא המשיך לגור בפולין עד למותו, כאשר מאז תום המלחמה ובמשך עשרות שנים, הוא נוסע שוב ושוב לאושוויץ ולגרמניה, פעמים רבות מאוד, וסובב ברחבי העולם, נושא בכל מקום שהיו מוכנים לשמעו, הרצאות ומארגן סיורים, כדי לספר על חוויותיו ולשמר את זכר השואה.
הוא הרבה בעיקר להרצות בפני הדורות הצעירים, הינחה סיורים מודרכים באושוויץ וסיפר על נסיונותיו האישיים.
ב-2002 הפיק ג'יימס מול (James Moll), זוכה פרס האוסקר, פעמיים פרס אמי וכן פרס גראמי, סרט דוקומנטרי בן כשעה, על קורותיו של מנדלבאום.
הסרט נקרא Pamietam ("אני זוכר") וביים אותו הבמאי הפולני הידוע מרסל לוז'ינסקי (Marcel Lozinski), מועמד לפרס אוסקר אף הוא.
במאי 2006 היה מנדלבאום היהודי היחיד מבין 32 ניצולי מחנה אושוויץ, שקיבלו את פני האפיפיור בנדיקטוס ה-16, בביקורו במקום, וזכה בנשיקה כפולה על לחייו מהאפיפיור, מחווה נדירה ומוערכת ביותר אצל הקתולים, בייחוד כלפי יהודי.
נפטר ב-17 ביוני 2008 בעיר הפולנית ביטום לאחר ניתוח לב.
היה נשוי ואב לבן אחד.
הנריק שטפן שטרייטמן (ברומנית: Henric Ștefan Streitman;16 בפברואר 1873 – בסביבות 30 במרץ1950) היה עיתונאי, מוציא לאור, מתרגם ופוליטיקאי יהודי רומני, ועסק בפוליטיקה מ-1889 עד יום מותו.
נבחר פעמיים כחבר בסנאט של רומניה, כנציג של מפלגת המועצה הלאומית היהודית של מאיר אבנר בברית עם מפלגת העם של הגנרל אלכסנדרו אוורסקו.
שטרייטמן שיתף פעולה עם השלטון הצבאי -פשיסטי במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה למשך שנה (דצמבר 1941-דצמבר 1942) ליושב ראש מרכז היהודים הרומני.
שלא כמו סגנו ואחר כך מחליפו, ננדור גינגולד, לא הועמד שטריטמן למשפט מול בית הדין העממי הרומני לאחר המלחמה.
הנריק שטפאן שטרייטמן נולד ב-1873 במשפחה יהודית בעיר פיאטרה ניאמץ בחבל מולדובה.
הוא נולד יהודי, והומר לנצרות האורתודוקסית, אך במאוחר יותר בחייו בשנת 1941 חזר ליהדות.
בצעירותו למד את השפות צרפתית וגרמנית אצל פליט פולני, הרוזן ז'וראבסקי, חובב מדעים, שלימד אותו, בין היתר, על למרקיזם ודרוויניזם.
בימי לימודיו בתיכון נחשף לרעיונות הסוציאליזם.
בגיל 16 לצד פעילים סוציאליסטים כמו איזבלה אנדריי, פניאיט מושויו, רייקו יונסקו-ריון, פרסם בעיתון " Școala Nouă" ("בית הספר החדש") של מבקר הספרות גרבט איברייליאנו, שורה של מאמרים בתחום הסוציולוגיה, המדעים והפילולוגיה.
הוא השתתף בדיונים בתחום הספרות על ההבדלים בין הזרם הנטורליסטי
אחרי סיום התיכון נסע ללימודי פיזיקה וכימיה באוניברסיטאות גטינגן, ציריך, ברלין ובמכללה הטכנית של שטוטגרט.
משם המשיך לפרסם ב"" Școala Nouă" עד לסגירת כתב העת במאי 1890. בגרמניה התוודע לאקדמאים רומנים בעלי דעות מגוונות ששהו שם, כמו ברבו ברנישטיאנו, גאורגה ג.
לונג'ינסקו, סימיון מהדינץ, אלכסנדרו ציגארה-סמורקש ואחרים.
טייל גם מחוץ למרכז אירופה ונכח בהרצאות באוניברסיטת רומא.
בסופו של דבר סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית ותואר ראשון בפילוסופיה.
בשנת 1894 התחיל את עבודתו העיתונאית בעיתון הליברלי-רדיקלי "Românul" (הרומני) של קונסטנטין א.
עם זאת פקד את חוג הסוציאליסטי "סוטיר" בבוקרשט
בשנות ה-1890 כתב גם בעיתון בצרפתית "La Patrie" (המולדת) ובהמשך פרסם במגזין הסוציאליסטי "מונקה" (Munca = העבודה).
אחת מעמיתותיו העיתונאיות, רשל (רחל) ורמונט, גם היא ממוצא יהודי, הפכה לאשתו.
הם עבדו בצוותא בתרגום ספרו של מקס נורדאו "הניוון" ואחר כך ספרו של אוגוסט בבל "האישה".
במהרה נודע שטרייטמן כעיתונאי בעל ידע וכישרון בענייני ספרות וב-1894 מבקר בשם קונסטנטין סטמאטין-נאזונה התייחס אליו במסתו "פרופילים".
כפי שציין ג'ורג'ה ברטסקו בלט שטרייטמן בגישתו "המעודנת, מרושעת, אירונית, ספקנית ולעיתים קרובות סלחנית".
הפגין בקיאות בספרות החול והדתית כאחד.
בשנת 1900 ביקר בבודפשט יחד עם פטרה סטורדזה ונכח בהצגת הבכורה של המחזה של ראדו רוסטי "שיעור" והתחבב על העיתונאים ההונגרים.
"העיתון הרומני הטרנסילבני "Gazeta Transilvaniei" חשד בו באהדה להונגריה ובהתיידדות עם יריבי רומניה.
ב-1902 פרסם חוברת בשם "Oamenii zilei.
בפברואר 1903 בהצבעה מיוחדת של הסנאט הרומני הוענקה לו האזרחות הרומנית, מחווה נדירה כלפי אדם ממוצא יהודי בשנים מלפני 1920
בדצמבר 1904 התקבל שטרייטמן ב"חברה הרומנית לספרות ולאמנויות", איגוד מקצועי קיקיוני מיסודו של נ.
פטראשקו שנועד לאחד תחת חסותו את כל המחברים כותבי רומנית, כולל היהודים.
באותה תקופה הקים שטרייטמן יחד עם דומיטרו קרנבאט בבוקרשט עיתון בשם "Observatorul" (הצופה) בהמשך ייסד יומון חדש בשם Prezentul (פרזנטול = ההווה) וב-1908 את השבועון Cuvinte Libere (מלים חופשיות).
עיתונו Prezentul נקלע לפולמוס עם המגזין הסאטירי "Furnica" (פורניקה = "הנמלה") שלעג בבדיחות בחרוזים למה שנראתה לו נטייתו של שטרייטמן לסנזציה.,עם שותפיו של שטרייטמן בעבודה ב"Prezentul" נמנו רודולף אוהרינובסקי (שעל שמו המצחיק לגלגו אנשי :"פורניקה"), המשורר ויקטור יפטימיו ואדריין לה קורבו, שנודע כמעורה בפלגיאטים.
בעיתון כתבו כמה משוררים מנציגי התנועה הסימבוליסטית באותן השנים - מיכאיל קרוצ'אנו, אלכסנדרו ט.
לדברי יפטימיו העבודה בעיתון התנהלה בתנאים דלים למדי, בחדר בלתי מחומם בפסאז' וילקרוס-מאקה כששטרייטמן שכח תכופות לשלם את משכורות עובדיו.
במרץ 1910 עוקל רכושו בצו של בית משפט והוא חויב לשלם את חובו לאדם בשם ר.
שני עיתוניו לא החזיקו מעמד זמן רב ושטרייטמן נאלץ לחזור לפעילותו העיתונאית השגרתית.
לבסוף התמנה לעורך ראשי של העיתון "Viitorul" (ויאִיטורול - העתיד), ביטאון של המפלגה הליברלית הלאומית בניהולם של יון ג.
שטרייטמן שיתף פעולה באופן הדוק עם כתב העת של באנו "Flacăra" (פלאקרה - הלהבה).
אף על פי שעדיין היה לו שם של "איש שמאל" התקרב באותן השנים גם לפוליטיקאים מן הימין והתיידד עם דוקה, עם קונסטנטין ארג'טויאנו וקונסטנטין י.
בדצמבר 1912 ייסד מגזין חדש משל עצמו "Realitatea" (ריאליטאטיה - המציאות) שנועד כדבריו "להפשיט את ההחיים הציבוריים מכל אידאולוגיה, מכל פרזיאולוגיה".
בינואר 1913 לקח חלק באיגוד העיתונאים הראשון ברומניה " האיגוד הכללי של העיתונות" ונבחר לוועד המנהל שלו, לצידם של קרנבאט, קונסטנטין בקלבאשה, קונסטנטין קוסטה-פורו, סקרלט להובארי, קונסטנטין מילה, ברבו ברנישטיאנו וי.
בשנים 1911 ו-1910 עבד שטרייטמן כמתרגם בהוצאה לאור "ביבליוטקה לומן" (Biblioteca Lumen) ותרגם עבורה את "תמונות מחיי בוהמה" מאת אנרי מורז'ה, "נשים וסוציאליזם" מאת בבל וסיפורים מאת ולדימיר קורולנקו.
גרסתו של שטרייטמן למחזה "אור הזרקורים" מאת אנרי דה רוטשילד הועלתה על הבמה על ידי להקתו של אלכסנדרו דאבילה.