tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכתה הולצר במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.94 דקות, אחרי חברתה לנבחרת השחייה באוניברסיטת אובורן קירסטי קובנטרי מזימבבואה (2:08.52 דקות) ולפני רייקו נאקאמורה מיפן (2:10.41 דקות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכתה הולצר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות ובשיא לאומי חדש של 2:07.16 דקות, לפני קירסטי קובנטרי (2:07.54 דקות) ורייקו נאקאמורה (2:08.54 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.94 שניות.
שיאנית עולם וסגנית אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג שנערכו באומהה נברסקה ב-5 ביולי 2008 קבעה הולצר במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:06.09 דקות, שיפור לשיא העולם בן החמישה חודשים של קירסטי קובנטרי (2:06.39 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.23 דקות, אחרי קירסטי קובנטרי ששיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 2:05.24 דקות, ולפני רייקו נאקאמורה שקבעה שיא אסיה חדש של (2:07.13 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 59.29 שניות.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב 59.34 שניות, אחרי בת ארצה נטלי קוגלין (58.96 שניות) וקירסטי קובנטרי (59.19 שניות).
סבא שלה, הלמוט הולצר, היה מדען גרמני בצוות שפיתח את טיל ה-V-2, במהלך מבצע פייפרקליפ.
הוא ידוע במיוחד בשל תכנון ובנייה של סימולטור אלקטרוני למערכת הבקרה של טיל ה-V-2.
הולצר פרסמה שהיא עברה התעללות מינית בילדותה והסיבה שהיא שיתפה את הציבור במקרה האישי שלה, על מנת לנסות ולמנוע תקריות דומות של התעללות מינית בעתיד.
היא עובדת כדוברת של המרכז להגנת הילד בארצות הברית, וזכתה בפרס "הקול של האומץ" מטעם עמותת "מחושך לאור".
מרגרט לארה וידרסדוטיר (באיסלנדית: Margrét Lára Viðarsdóttir; נולדה ב-25 ביולי 1986) היא כדורגלנית עבר איסלנדית ששיחקה כחלוצה.
וידרסדוטיר היא מלכת השערים של נבחרת איסלנד בכל הזמנים, כשלזכותה 79 שערים ב-124 משחקים.
וידרסדוטיר נולדה ביולי 1986 בעיר וסטמאנאאיאר שבדרום איסלנד.
כשהייתה בת 15 בלבד היא הצטרפה לקבוצת הכדורגל איי.
וי., בה שיחק אביה בעבר ולאחר מכן אף שימש כנשיאה.
במשך ארבע שנים, במהלכן היא זכתה פעם אחת בתואר מלכות השערים של הליגה האיסלנדית ובשתי סגנויות אליפות.
ב-2005 היא עברה ליריבתה הגדולה של איי.
והאלופה המכהנת - וואלור רייקיאוויק.
כבר בעונתה הראשונה בוואלור זכתה וידרסדוטיר בתואר מלכת השערים של הליגה האיסלנדית, לאחר שכבשה 23 שערים ב-14 משחקים.
שנתיים לאחר מכן, בעונת 2006, היא זכתה עם הקבוצה בדאבל, שעקבותיו קיבלה את פרס הכדורגלנית האיסלנדית של השנה ואת פרס כדורגלנית השנה בליגה.
באותה שנה היא אף סיימה כמלכת השערים של ליגת האלופות, אחרי שכבשה 11 שערים במפעל והובילה את וואלור עד לרבע הגמר.
הצלחתה הרבה של וידרסדוטיר בזירה האירופאית משכה את תשומת הלב של קבוצות רבות מרחבי היבשת, ולבסוף היא חתמה בדיסבורג 2001 הגרמנייה באוקטובר 2006. אף על פי שהצליחה להביא את יכולתה הטובה למגרש, חשה וידרסדוטיר געגועים הביתה, ובינואר 2007 החליטה לעזוב את גרמניה ולחזור לקבוצתה הקודמת, וואלור.
בעונת החזרה שלה היא קבעה שיא כיבושים לעונה בליגה האיסלנדית, אחרי שכבשה 38 שערים ב-16 משחקים בלבד.
בשנה זו היא אף זכתה בפרס ספורטאי השנה באיסלנד, לאחר שהקדימה את כדורגלן ברצלונה, איידור גודיונסן.
באמצע עונת 2009 החליטה וידרסדוטיר לעבור ללינשפינג מהליגה השוודית, אך לאחר שלא התאקלמה בקבוצה, היא עברה לקריסטיאנסטד מאותה ליגה.
בקריסטיאנסטד שיחקה וידרסדוטיר תחת אליזבת גונארסדוטיר, שהייתה המאמנת שלה באיי.
וב-וואלור, ולפיכך היא השתלבה מהר מאוד בסגל הקבוצה.
בעונתה השלישית בקבוצה היא כבר סיימה כמלכת השערים של הליגה השוודית בצוותא עם מאנון מליס ההולנדית, לאחר ששתיהן כבשו 16 שערים כל אחת.
לאחר עונה זו היא עברה לשחק חצי שנה בטורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה, אך בסופה חזרה לקריסטיאנסטד.
במהלך עונת 2013 כבשה וידרסדוטיר 13 שערים ב-22 משחקי ליגה, אך כניסתה להיריון בדצמבר של אותה שנה, מנעה ממנה לשחק במהלך כל עונת 2014. היא חזרה לאימונים שנה לאחר מכן, לקראת עונת 2015, שבסופה החליטה לחזור לליגה האיסלנדית.
בנובמבר 2015 חתמה וידרסדוטיר על חוזה לשנתיים בקבוצתה לשעבר - וואלור, והשלימה את החזרה למולדתה לאחר שבע שנות קריירה מעבר לים.
ב-14 ביוני 2003, כשהיא בת 16 בלבד, ערכה וידרסדוטיר את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איסלנד במשחק מוקדמות אליפות אירופה 2005 נגד הונגריה.
היא נכנסה כמחליפה בדקה ה-66 ולאחר ארבע דקות כבשה את השער הרביעי והאחרון בניצחון נבחרתה.
מספר חודשים לאחר מכן היא כבשה את השלושער הראשון שלה בנבחרת, בניצחון 0-10 על פולין.
בסך הכל כבשה וידרסדוטיר שמונה שערים בטורניר מוקדמות זה, אך כשלה עם הנבחרת בהעפלה לטורניר הגמר.
במרץ 2008 סיימה וידרסדוטיר כמלכת השערים של גביע אלגארבה (אחד מטורנירי הנשים החשובים בעולם), והייתה לכדורגלנית האיסלנדית הראשונה שמגיעה להישג זה.
באותה שנה היא אף סיימה כמלכת השערים של טורניר מוקדמות אליפות אירופה 2009, והובילה את איסלנד להעפלה היסטורית לטורניר הגמר.
באליפות עצמה, שנערכה בפינלנד, שובצה הנבחרת לבית קשה עם גרמניה, נורווגיה וצרפת, והפסידה את כל שלושת משחקיה.
וידרסדוטיר פתחה בהרכב הראשון בכל שלושת המשחקים, אך לא הצליחה לכבוש אף שער.
בשנת 2011 הגיעו וידרסדוטיר ואיסלנד עד לגמר גביע אלגארבה, בו הפסידו 4-2 לארצות הברית.
וידרסדוטיר, שכבשה שער אחד בגמר, סיימה כמלכת השערים של הגביע עם ארבעה כיבושים.
שנה אחר כך, היא כבשה 11 שערים במהלך טורניר המוקדמות של אליפות אירופה 2013, והעפילה עם איסלנד בפעם השנייה ברציפות לטורניר הגמר של האליפות.
הפעם הגיעו האיסלנדיות עד לשלב רבע הגמר, שם הודחו על ידי המארחת, שוודיה.
לאחר אליפות אירופה מונתה וידרסדוטיר לקפטנית הנבחרת במקומה של קתרין יונסדוטיר הפורשת, אך בעקבות כניסתה להיריון נאלצה לקחת חופשה זמנית מכדורגל.
היא חזרה לסגל הנבחרת לקראת גביע אלגארבה ב-2015, אך לא הצליחה לכבוש במהלך הטורניר.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-22 בספטמבר 2015, ערכה וידרסדוטיר את הופעתה ה-100 במדי הנבחרת, וזכתה לטקס הוקרה מטעם התאחדות הכדורגל של איסלנד.
ב-8 באוקטובר 2019, במשחק נגד לטביה, ערכה וידרסדוטיר את הופעתה ה-124 והאחרונה בנבחרת איסלנד.
באותו משחק ניצחו האיסלנדיות 0-6, ווידרסדוטיר אף זכתה לכבוש את אחד השערים.
מלכת השערים של ליגת העל האיסלנדית (5): , , , ,
מלכת השערים של ליגת העל השוודית (1):
מלכת השערים של ליגת האלופות (3): , ,
מלכת השערים של גביע אלגארבה (2): ,
הכדורגלנית האיסלנדית של השנה (5): , , , ,
כדורגלנית השנה בליגת העל האיסלנדית (1):
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכתה וודברידג' בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 5:11.6 דקות, לפני בריטניה (5:40.8 דקות) ושוודיה (5:43.6 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-300 מטר חופשי בתוצאה של 4:42.8 דקות, אחרי אתלדה בלייבטריי שקבעה שיא עולם חדש של 4:34.0 דקות ולפני פרנסס שרות' (4:52.0 דקות), שתיהן מארצות הברית.
וודברידג' קבעה שני שיאי ארצות הברית במשחים ל-200 יארד חופשי ול-500 יארד חופשי.
בשנת 1989 זכתה וודברידג' להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מרגרט אליס מארי הייתה אגיפטולוגית, ארכאולוגית, אנתרופולוגית, והיסטוריונית אנגלית.
האישה הראשונה שמונתה לתפקיד מרצה לארכאולוגיה בממלכה המאוחדת, היא עבדה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL) מ-1898 עד 1935. היא שימשה כנשיאת אגודת הפולקלור מ-1953 עד 1955.
היא נולדה למשפחה אנגלית ממעמד כלכלי בינוני-עשיר בכלכותה, בהודו הבריטית.
בנעוריה היא עברה בין הודו, בריטניה, וגרמניה.
היא קיבלה הכשרה גם כאחות וגם כעובדת סוציאלית.
בשנת 1894 היא עברה ללונדון והחלה ללמוד אגיפטולוגיה ב-UCL.
התפתחה ידידות בינה לבין ראש המחלקה פלינדרס פיטרי, אשר עודד את הפרסומים האקדמאיים המוקדמים שלה ומינה אותה למרצה בכירה (Junior Professor) בשנת 1898. ב-1902–1903 היא לקחה חלק בחפירות של פיטרי באבידוס שבמצרים, שם גלתה את המקדש של אוסיריון, וחקרה את בית הקברות סקארה.
בנוסף לעבודה שלה ב-UCL, היא גם העבירה שיעורים והרצאות במוזיאון הבריטי ובמוזיאון מנצ'סטר, שם בשנת 1908 היא הובילה את ההתרה של המומיה של Khnum-nakht, אחד מהמומיות שנמצאו בקבר של שני האחים – הפעם הראשונה שאישה פתחה מומיה בפומבי.
היא גם כתבה מספר ספרים על אגיפטולוגיה המיועדים לקהל הרחב.
מארי הייתה מאוד מעורבת בתנועת הגל הראשון של הפמיניזם.
היא הצטרפה לאיחוד הנשים הפוליטי והחברתי והקדישה זמן רב בשיפור מעמד נשים ב-UCL.
כשלא יכלה לחזור למצרים בשל מלחמת העולם הראשונה, היא ריכזה את המחקר שלה על השערת כת-המכשפות, תאוריה שציד המכשפות בעידן המודרני-מוקדם של הנצרות היה ניסיון לכיבוי שרידים של דת פגנית קדם-נוצרית.
למרות שמאוחר יותר התאוריה נשללה מבחינה אקדמית, היא צברה תשומת לב נרחבת, והייתה לה השפעה משמעותית על התנועה הדתית ויקה.
משנת 1921 עד שנת 1931 מארי התעסקה בחפירות של אתרים פרהיסטוריים במלטה ובמנורקה, ופיתחה את העניין שלה בפולקלור.
היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1927, ומונתה כפרופסור-חבר בשנת 1928, ופרשה מן UCL ב-1935. באותה שנה היא הגיעה לארץ ישראל כדי לסייע לפיטרי בחפירת תל אל-עג'ול ובשנת 1937 היא הובילה חפירה קטנה ליד פטרה בירדן.
בתור נשיאת אגודת הפולקלור היא הרצתה במוסדות כמו אוניברסיטת קיימברידג', והמשיכה לפרסם באופן עצמאי עד יום מותה.
העבודה של מארי באגיפטולוגיה וארכאולוגיה זכתה לשבחים וזיכתה אותה בכינוי "הזקנה המכובדת של האגיפטולוגיה".
לעומת זאת, העבודה שלה בהיסטוריה של הכישוף והפולקלור קיבלה ביקורת קשה בעולם האקדמי.
היא ידועה גם בכינוי "הסבתא של הוויקה".
מרגרט וייז בראון הייתה סופרת אמריקאית של ספרי ילדים, כולל ספרי הילדים "לילה טוב ירח" ו"ארנבון בורח מהבית", שניהם מאוירים על ידי קלמנט הרד.
בראון היא האמצעית מבין שלושה ילדים.
גדלה בשכונת גרינפוינט בברוקלין, ניו יורק.
ב-1923 היא החלה את לימודיה בבית הספר Chateau Brilliantmont בלוזאן, שווייץ בזמן שהוריה התגוררו בהודו ובקנטרברי, קונטיקט.
ב-1952 החלה את לימודיה בבית הספר Kew-Forest.
ב-1926 החלה את לימודיה בבית הספר Dana Hall בוולסלי, מסצ'וסטס, שם הצליחה באתלטיקה.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1928 החלה בראון את לימודיה במכללת Hollins ברואנוק, וירג'יניה.
לאחר סיום לימודיה לתואר ראשון באנגלית במכללת Hollins ב-1932 החלה לעבוד בהוראה בנוסף ללימודי אמנות.
בתקופת עבודתה במכללה להוראה Bank Street Experimental School בניו יורק היא החלה לכתוב ספרי ילדים.
המכללה קידמה גישה חדשה בחינוך ילדים ובספרות, תוך שימת דגש על העולם האמיתי ו"כאן ועכשיו".
גישה זו השפיעה על עבודתה של בראון.
היא קיבלה השראה גם מהסופרת גרטרוד שטיין שסגנון עבודותיה השפיעו על הכתיבה של בראון עצמה.
ספר הילדים הראשון של בראון שהתפרסם היה When the Wind Blew.
הספר פורסם ב-1937 על ידי הוצאת Harper & Brothers.
בראון המשיכה לפתח את ספרי "כאן ועכשיו" שלה, ומאוחר יותר פיתחה את סדרת הספרים "Noisy Book", סדרה העוסקת בקולות הסובבים ילדים, תוך כדי עבודה כעורכת בהוצאת הספרים W.
כעורכת בחברת סקוט, אחד המיזמים הראשונים שלה היה לגייס סופרים עכשוויים לכתיבת ספרי ילדים עבור החברה.
ארנסט המינגוויי וג'ון סטיינבק לא טרחו להגיב לבקשתה, אך גרטרוד שטיין, הנערצת על בראון, קיבלה את ההצעה.
ספרה של גרטרוד, The World is Round, אויר על ידי קלמנט הרד אשר חבר לבראון בעבר כשעבדו יחד על הספר Bumble Bugs and Elephants של הוצאת סקוט ש"נחשב כנראה לספר המודרני הראשון בכריכה קשה לתינוקות".
מאוחר יותר חברו שוב בראון והרד כשעבדו יחד על הקלאסיקות "ארנבון בורח מהבית" ו"לילה טוב ירח" שיצאו לאור בהוצאת Harper.
בנוסף להוצאה לאור של כמה מספריה של בראון, תחת עריכתה של בראון חברת סקוט הוציאה לאור את ספרה הראשון של אדית' תאצ'ר הרד, Hurry Hurry, ואת הקלאסיקה של אספיר סלובודקינה, "כובעים למכירה".
בין השנים 1944 ל-1946 הוצאת הספרים Doubleday פרסמה שלושה ספרים מאוירים שנכתבו על ידי בראון תחת שם העט גולדן מק'דונלד ואוירו על ידי לאונרד וייסגרד.
וייסגרד היה מועמד למדליית קלדקוט ב-1946, וב-1947 זכה במדליה עבור Little Lost Lamb ו-The Little Island.
שני שיתופי פעולה נוספים שלהם הופיעו בשנים 1953 ו-1956, לאחר פטירתה של בראון.
הספר The Little Fisherman שאויר על ידי דאלוב איפקר יצא לאור ב-1945. הספר Little Fur Family שאויר על ידי גארת' ויליאמס יצא לאור ב-1946. בתחילת שנות ה-50 בראון כתבה מספר ספרים עבור הסדרה Little Golden Books כולל The Color Kittens, Mister Dog ו-The Sailor Dog.
בתקופת לימודיה ב-Hollins היא יצאה במשך תקופה עם "אדם טוב ושקט מווירג'יניה", ניהלה מערכת יחסים ארוכה עם ויליאם גסטון והתאהבות קצרה בפרסטון סויר.
בקיץ של 1940 החלה במערכת יחסים ארוכה עם בלאנש אואלריקס (ידועה בשם העט מייקל סטריינג'), משוררת, מחזאית ושחקנית ואשתו לשעבר של ג'ון בארימורה.
מערכת היחסים אשר החלה כהדרכה הפכה בהמשך לרומנטית, וב-1943 כללה מגורים משותפים במנהטן.
אואלריקס, שהייתה מבוגרת מבראון ב-20 שנה, נפטרה ב-1950.
בראון השתמשה במספר שמות עט בקרב מעגלים שונים של חברים.
בבתי הספר Dana ו-Hollins היא כונתה בפי חבריה בשם "טים", מאחר שצבע שיערה היה כצבע חציר הטימותי.
חבריה ב-Bank Street כינו אותה "בראוני".
ויליאם גסטון כינה אותה "גולדי", על פי שם העט גולדן מק'דונלד בו השתמשה עבור הספר שכתבה, The Little Island.
ב-1952 פגשה בראון את ג'יימס סטילמן רוקפלר ג'וניור במסיבה ובהמשך הם התארסו.
בהמשך השנה, במהלך מסע בינלאומי שערכה לקידום ספרה בניס, צרפת, היא מתה בגיל 42 בעקבות תסחיף, זמן קצר לאחר שחלתה בדלקת התוספתן.
היא בעטה ברגלה כדי להוכיח לרופא עד כמה היא חשה בטוב, ובכך גרמה לקריש דם שנוצר ברגלה להתנתק ממקומו וכך להגיע אל ליבה.
בראון הספיקה לכתוב בחייה מעל מאה ספרים.
אפרה פוזר לבקשתה במים סביב אי, בווינלהייבן שבמיין.
בראון הורישה את התמלוגים של רבים מספריה, כולל "לילה טוב ירח" ו"ארנבון בורח מהבית", לאלברט קלארק, בנם של שכניה, שהיה בן 9 שנים כשהיא מתה.
ב-2000 הכתב ג'ושוע פראגר פירט בוול סטריט ג'ורנל את חייו המורכבים של מר קלארק אשר בזבז את מיליוני הדולרים שהרוויח מתמלוגי הספרים, ואשר מאמין שווייז בראון הייתה אימו, טענה שאחרים שללו מכל וכל.
בראון הותירה מעל 70 כתבי יד שלא ראו אור.
לאחר שאחותה רוברטה בראון ראוץ' לא הצליחה למכור אותם, היא אחסנה אותם בגזע עץ ארז למשך עשרות שנים.
ב-1991 הביוגרפית העתידית שלה, איימי גארי מחברת .WaterMark Inc, גילתה את צרורות כתבי היד, מעל 500 דפים מודפסים במכונת כתיבה בסך הכל, ודאגה להביא את מה שניתן לדפוס (חלק מהספרים לא הושלמו על ידי בראון).
רבים מספריה של בראון פורסמו מחדש עם איורים חדשים, עשרות שנים לאחר שיצאו לאור לראשונה.
ספרים רבים אחרים שלה עדיין מודפסים כיום עם האיורים המקוריים.
ביוגרפיות על בראון לילדים נכתבו על ידי לאונרד ס.
קיים ניתוח פרוידיאני של "הסדרה הקלאסית" שלה על ספרי ארנבים שנכתב על ידי קלאודיה ה.
גרסה בדיונית של בראון קיימת בספרה של שרה ג'יוס Goodnight June.
בספר סדרה של מכתבים בין בראון והדמות רובי קריין באים להראות כיצד החברות בין קריין לבראון וחנות הספרים שלה בסיאטל, וושינגטון השפיעו על כתיבת הספר "לילה טוב ירח".
במהלך חייה היו לבראון ארבעה מוציאים לאור: Harper & Brothers, W.
הספרים שיצאו לאור על ידי Doubleday פורסמו תחת שם העט גולדן מק'דונלד.
ספרים אלו היו ספרים מאוירים שאוירו בידי לאונרד וייסגרד.
שניים מהם התפרסמו לאחר מותה.
ריי Big Dog, Little Dog לאונרד וייסגרד Doubleday, Doran and Company 1943 פורסם בשם העט גולדן מק'דונלד Horses דורותי פ.
וואגסטאף הרפר 1944 Red Light Green Light לאונרד וייסגרד Doubleday פורסם בשם העט גולדן מק'דונלד A Child's Good Night Book ג'ין שרלוט W.
Scott 1945 פורסם מחדש ב-2015 Little Lost Lamb לאונרד וייסגרד Doubleday פורסם בשם העט גולדן מק'דונלד The Little Island 1946 פורסם בשם העט גולדן מק'דונלד.
איוריו של לאונרד וייסגרד זכו במדליית קולדקוט Little Fur Family גארת' ויליאמס הרפר The Man in the Manhole and the Fix-It Men ביל בלנטיין W.
שם מאייר הוצאה לאור שנה הערות Little Frightened Tiger לאונרד וייסגרד Doubleday 1953 פורסם בשם העט גולדן מק'דונלד Scuppers The Sailor Dog גארת' ויליאמס Little Golden Books Big Red Barn רוזלה הרטמן W.
מרגרט מאָנְז'וּ הייתה מלכת אנגליה, רעייתו של הנרי השישי, מלך אנגליה אשר בפרקי זמן ניכרים שלטה למעשה במקומו, בשל נבצרותו וחוסר עניינו במלוכה.
הנהיגה את בית לנקסטר בתקופת מלחמות השושנים.
ילידת דוכסות לורן, בתו של רנה מאנז'ו.
נולדה בדוכסות לורן, בתו של רנה מאנז'ו ("המלך רנה"), מלך נאפולי (בפועל בין השנים 1438–1442 ובתואר בלבד עד מותו).
בין השאר היה דוכס אנז'ו, רוזן פרובאנס, דוכס באר, דוכס לורן וכן טען לכתרי מלך ירושלים, הונגריה, אראגון, סיציליה, מיורקה, וקורסיקה.
ילדותה עברה עליה בנחלות אביה בפרובאנס ובקפואה והיא זכתה לחינוך קלאסי עשיר.
קתרין, אמו של הנרי, מלך אנגליה הייתה אחותו של שארל השביעי, מלך צרפת שרעייתו, מארי מאנז'ו הייתה אחותו של רנה, אביה של מרגרט.
כך, מלכי צרפת היו דוד ודודה הן של הנרי והן של מרגרט והשיאו את השניים ב-23 באפריל 1445 כמימוש סעיף בהסכם טרואה, שנחתם בין אנגליה לצרפת באחד משיאי מלחמת מאה השנים.
הנדוניה ששילמו האנגלים (בהסכם סודי, שהוסתר מן הפרלמנט והעם) בעבור הנישואין הייתה מסירת החבלים מאיין ואנז'ו שהיו בידי הבריטים לידי מלך צרפת.
ב-30 במאי 1445 הוכתרה מרגרט בת ה-16 במנזר וסטמינסטר למלכה-רעיה של אנגליה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי.
בראשית מלכותם המשותפת ביקשו הנרי ומרגרט לשוות לשלטונם צביון של שלטון המקדם את ההשכלה, נושא שהיה משותף לשניהם.
ב-1448 נחנך קווינס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', בפטרונותה של המלכה מרגרט.
המלך הנרי גילה יותר עניין בפרישות ובתפילות מאשר בניהול השלטון, הוא אף סבל מחוסר יציבות נפשית והשלטון היה בעיקר בידם של דודיו, הלורד פרוטקטור המפרי, דוכס גלוסטר ועוצר שטחי אנגליה בצרפת, ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד.
ב-13 באוקטובר 1453 ילדה מרגרט את בנה היחיד, אדוארד מווסטמינסטר, הנסיך מוויילס, אולם המלך היה שקוע בתקופת שפל נפשי שנמשך כשנה ולא היה מודע לנעשה סביבו באותה עת.
האם ובנה פרשו לארמון פלסנטיה בגריניץ' עד שבגר מעט.
הנרי הוגדר כבלתי כשיר למלוכה סמוך ללידת בנו וריצ'רד, דוכס יורק מונה לעוצר בשמו.
יורק, שראה בעצמו טוען לגיטימי לכתר, מלך כמלך, קיבץ את תומכיו מבית יורק ותבע את הכתר לעצמו.
לבית לנקסטר, אליו השתייך הנרי, לא היה מנהיג ממשי מאז מותו של המפרי, דוכס גלוסטר ב-1447, וקיים היה חשש אמיתי שריצ'רד יהפוך למלך ללא התנגדות.
לחלל הזה נכנסה מרגרט, שביקשה להבטיח שבנה ישב על הכס.
לאחר שהנרי שב לאיתנו, פיזרה מרגרט את מועצת העוצרים, הדיחה את בני יורק ממשרותיהם, וכאשר הם איימו בתקיפה חמושה על לונדון, קיבצה כוח תומכים ויצאה להילחם נגד בית יורק במסגרת קרב סנט אולבנס הראשון ב-1455. בין ראשי צבאה היה דוכס סאמרסט, שנפל בקרב.
כוחות יורק ניצחו והנרי נלקח בשבי.
ב-1457 פלשו כוחות צרפתיים לאי הבריטי, תוך ניצול הסכסוכים הפנימיים, ומרגרט הואשמה בשיתוף פעולה עמם.
ב-30 בדצמבר 1460, בשעה שמרגרט עצמה עסקה בגיוס תמיכה בסקוטלנד השיג מצביאה, הנרי בופורט, הדוכס השלישי מסאמרסט, ניצחון על בית יורק בקרב וייקפילד.
ריצ'רד דוכס יורק נתפס, ראשו נערף והוקע מעל שער העיר יורק.
ב-17 בפברואר 1461 ניצחו שוב כוחות המלכה את בית יורק בקרב סנט אולבנס השני.
התוצאה החשובה ביותר של קרב זה הייתה שחרור המלך הנרי מכלאו.
על אף שהנרי הבטיח חנינה לשני שומריו, ויליאם בונוויל ותומאס קיירל, ציוותה המלכה על הוצאתם המיידית להורג בעריפת-ראש.
כחודש לאחר מכן, ב-29 במרץ הוכה צבא בית לנקסטר בקרב טאוטון על ידי בית יורק, בהובלת בנו של דוכס יורק, אדוארד, שהדיח את הנרי והוכתר כמלך אדוארד הרביעי.
מרגרט נמלטה עם בנה לוויילס ולאחר מכן לסקוטלנד.
על אף שאדוארד הבטיח לריצ'רד נוויל, רוזן ווריק, לשאת לאישה את בונה מסבויה, גיסתו של לואי האחד עשר, מלך צרפת, הוא נשא לאשת תחתיה את אליזבת וודוויל (ליידי גריי), דבר שהובילו לעימות עם מלך צרפת ועם ווריק, שנטש אותו לטובת בית לנקסטר.
מרגרט השיאה את בנה אדוארד לבתו של ווריק, אן נוויל.
ב-4 במאי 1471 נהרג בנה היחיד, הנסיך אדוארד בן ה-17, בקרב טיוקסברי.
מרגרט וכלתה אן נשבו ונלקחו לביתו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיו של אדוארד הרביעי.
תחילה נכלאה המלכה בטירת וולינגפורד ולאחר מכן הועברה למצודת לונדון, שם מת בעלה ב-21 במאי.
ב-1475 פדה אותה לואי האחד-עשר, מלך צרפת ובמשך שבע שנות חייה האחרונות חיה מרגרט כבת-חסות חסרת-כל בטירה באזור סומיר.
מרגרט היא דמות עיקרית בארבע מחזות מאת ויליאם שייקספיר, הנרי השישי, חלק ראשון, הנרי השישי, חלק שני, הנרי השישי, חלק שלישי וריצ'רד השלישי.
היא הדמות היחידה המופיעה כדמות חיה בארבעת מחזות "מלחמת השושנים".
דמותה לפי שייקספיר היא של אישה חזקה, נבונה ושאפתנית, המנווטת את בעלה הרופס ודואגת בכל מאודה להציב את בנה על כס המלכות.
בהנרי השישי, חלק שני, מרגרט היא נואפת המקיימת יחסים עם ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק.
בחלק השלישי היא נאמנה יותר לבעלה, אך גם ברוטלית יותר וחסרת מעצורים ומתוארת כמי שמוציאה להורג אישית את דוכס יורק.
היא נשברת כליל למראה בנה שנהרג לעיניה.
המחזה ריצ'רד השלישי מגולל עלילה דמיונית לפיה מגיעה כביכול מרגרט לחצרו של ריצ'רד ומגלמת נביאה בדמות קסנדרה המקללת את אצילי בית יורק (על אף שהיסטורית היא הייתה כלואה במצודה ולאחר מכן גלתה לצרפת ומעולם לא דרכה כף רגלה יותר על אדמת אנגליה).
דמות ראשית באופרה Margherita d'Anjou מאת ג'אקומו מאיירבר מ-1820
בין השחקניות שגילמו את דמותה פגי אשקרופט בהפקת ה-BBC "מלחמות השושנים" מ-1965; ורל ביטנס (Veerle Baetens) בסדרת הטלוויזיה "המלכה הלבנה" (2013); סופי אוקונדו בהפקת ה-BBC "הכתר החלול" (2016).
דמות עיקרית בספרים "גבירת הנהרות" (2013) ו"בתו של ממליך המלכים" (2017) מאת פיליפה גרגורי.
על מרגרט מאנז'ו מבוססת דמותה של סרסיי לאניסטר מסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח ומסדרת הטלוויזיה משחקי הכס.
מרגרט ו' רוסיטר הייתה היסטוריונית אמריקאית ופרופסור להיסטוריה של המדע באוניברסיטת קורנל.
רוסיטר טבעה את המונח אפקט מטילדה המציין הדחקה שיטתית של מידע על נשים בתולדות המדע, ושלילת תרומתן של נשים במחקר, שעבודותיהן מיוחסות לעיתים קרובות לעמיתיהן הגברים.
מרגרט רוסיטר ואחיה התאום צ'ארלס נולדו למשפחה צבאית בתום מלחמת העולם השנייה.
המשפחה התיישבה בסופו של דבר במסצ'וסטס ליד בוסטון, תחילה במלדן ואחר כך במלרוז.
רוסיטר גילתה לראשונה את ההיסטוריה של המדע כשהייתה תלמידה בתיכון.
היא סיפרה שהיא התעניינה יותר בסיפורי המדענים מאשר בניסויים בפועל מכיוון ש"בשיעורי המעבדה רק לעיתים רחוקות יכולנו לגרום לניסויים בפועל 'להצליח'." רוסיטר זכתה במלגה ובשנת 1962 נסעה לרדקליף ללמוד מתמטיקה.
במקום זאת, היא שינתה את לימודיה ללימודי כימיה ואז ללימודי היסטוריה של המדע, ובסופו של דבר סיימה את לימודיה בשנת 1966. תוך כדי לימודיה ברדקליף פיתחה עניין בהיסטוריה של המדע האמריקני, תחום שהיה אז בחיתוליו.
לאחר שסיימה את לימודיה ברדקליף, בילתה רוסיטר את הקיץ בעבודה במכון הסמיתסוניאן לפני שהמשיכה בלימודי תואר שני באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון.
לאחר לימודי המ"א, עברה למחלקה להיסטוריה של המדע בייל, שם המשיכה לפתח את התעניינותה בהיסטוריה המדעית האמריקאית והשלימה תואר שני נוסף.
היא סיימה את הדוקטורט בייל בשנת 1971, ועבדה על נושאים שונים במדעי החקלאות.
במהלך שהותה כמלגאית במרכז צ'ארלס וורן, התחילה רוסיטר להתמקד בהיסטוריה של נשים במדע האמריקאי.
היא חשפה מאות נשים כאלה, כהכנה למחקר פוסט-דוקטורט שעסק במדע האמריקאי של המאה העשרים.
היא התעמקה בספרות היעץ "גברים אמריקאיים במדע" (כיום "גברים ונשים אמריקאים במדע").
חבויות בפנים היו ביוגרפיות של 500 מדעניות.
תגלית זו דרבנה את הרצאתה כמלגאית במרכז צ'ארלס וורן, שפורסמה לאחר שתחילה נדחתה.
הצלחת מאמרה הביאה אותה להמשיך במחקריה בתחום, למרות קבלת פנים פושרת מצד קהילות המחקר המדעי וההיסטורי.
רוסיטר הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, שם הכינה את עבודת המחקר שלה לפרסום, ואז הפנתה את תשומת לבה לספר חדש על נשים מדעניות.
אף על פי שכמה מדעניות העירו כי "אין מה לחקור [בנושא]", רוסיטר מצאה שפע של מידע.
שפע המקורות הזה אפשר לתוכניתה לפרסם ספר אחד לצמוח לפרויקט בן שלושה כרכים.
באותה התקופה רוסיטר עדיין לא הצליחה לקבל קביעות, ועבדה בעיקר כשהיא נסמכת על מענקים.
בשנת 1981 קיבלה את מלגת גוגנהיים שאפשרה לה להמשיך בעבודתה.
היא פרסמה את הכרך הראשון שלה, מדעניות באמריקה, מאבקים ואסטרטגיות עד 1940, בהוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1982. הספר התקבל היטב, וזכה לביקורות חיוביות בניו יורק טיימס, ב-Nature וב-Science.
לאחר פרסום הכרך הראשון, התבקשה רוסיטר להנהיג את תוכנית ה-NSF בנושא היסטוריה ופילוסופיה של המדע, בעוד שמנהלה היה בחופשה בשנים 1982–1983. בשנים 1983–1984 הייתה פרופסור אורח בהרווארד, שם המשיכה לעבוד על הכרך השני, עדיין בלי לקבל קביעות.
היא הגישה בקשה לתוכנית של פרופסור אורח לנשים של NSF וקיבלה מינוי לשנה אחת לקורנל, אותה מתחה לשנתיים (1986–1988).
קורנל הסכימה להמשיך עבורה את התוכנית לשלוש שנים נוספות, אך המימון שלה התחלק בין שלוש מחלקות: לימודי נשים, חקלאות והיסטוריה.
בעודה בקורנל, בשנת 1989, היא הפכה לעמיתת מקארתור.
עם זאת, למרות לחץ ציבורי ואקדמי ניכר, האוניברסיטה סירבה להעסיק אותה, וטענה כי לא ניתן להוציא עבורה מינוי מכיוון שהיא לא הייתה שייכת לשום מחלקה.
רק לאחר שקיבלה הצעה לתפקיד קבוע עם תקציב מחקר משמעותי מאוניברסיטת ג'ורג'יה, החליטה מנהלת קורנל לשמור עליה, ליצור עבורה קתדרה ולממן את הפעלת המחלקה להיסטוריה של המדע.
חוקים אלה אסרו על גברים ונשים נשואים למלא שניהם תפקידים קבועים.
רוסיטר הביאה דוגמאות רבות, אך מקרה בולט במיוחד היה זה של המתמטיקאית ג'וזפין מיטשל.
כשמיטשל הייתה פרופסור חבר קבועה באוניברסיטת אילינוי בשנות החמישים, היא נישאה לחבר לא מנוסה במחלקה למתמטיקה.
כתוצאה מכך, היא התבקשה לעזוב את תפקידה, אם כי בעלה שמר על שלו.
הכרך השני התקבל גם הוא היטב, וזכה בפרס תולדות נשים במדע ובפרס פייזר.
"פרס תולדות נשים במדע" נקרא לאחר מכן על שם רוסיטר.
בשנת 1994 התחילה רוסיטר לערוך את "איזיס", כתב העת הרשמי של אגודת ההיסטוריה של המדע, והמשיכה בכך עד 2003. היא המשיכה גם בהוראת קורסים בחקלאות, נשים במדע ותולדות המדע בקורנל.
רוסיטר השלימה את הטרילוגיה שלה על מדעניות באמריקה עם הפרסום, בשנת 2012 של הכרך השלישי, נשים מדעניות: יצירת עולם חדש מאז 1972. כרך זה מתאר עשרות נשים שפעלו למען קידום נשים במדע לאחר חקיקת החוק לשוויון הזדמנויות בעבודה משנת 1972, וממשיך לתאר את סיפורן של נשים במדע האמריקאי.
עבודתה של רוסיטר הייתה משמעותית גם כמסגרת לחוקרים אחרים.
לדוגמה, כרמן מגלון סיפרה שעבודתה של רוסיטר היא שגרמה לה לחקור את חווייתן של נשים ספרדיות חלוצות בתחום המדעים.
בתחילת שנות השמונים הציעה מרגרט רוסיטר שני מושגים להבנת מסת הנתונים הסטטיסטיים על נשים במדע והמכשולים מהם נשים המשיכו לסבול.
את הראשון כינתה "הפרדה היררכית", התופעה הידועה שככל שמתקדמים במעלה סולם הכוח והיוקרה רואים פחות נשים.
ייתכן כי רעיון זה שימושי אפילו יותר מזה של תקרת הזכוכית, המחסום הבלתי נראה לכאורה שמונע מנשים לעלות לפסגה מכיוון שתפיסת הפערים ההיררכיים מסבה את תשומת הלב לשלבים הרבים שבהם נשים נושרות כשהן מנסות לטפס בסולם האקדמי או התעשייתי.
המושג השני שהציעה היה "הפרדה טריטוריאלית", כלומר, כיצד נשים מתקבצות בתחומים מדעיים.
הדוגמה הבולטת ביותר לטריטוריאליות תעסוקתית הייתה שנשים נשארו בבית וגברים יצאו לעבודה מחוץ לבית.
רוסיטר נפטרה ב-3 באוגוסט 2025.
מרגרט האצ'ינסון רוסו (באנגלית, Margaret Hutchinson Rousseau; 27 באוקטובר 1910 – 12 בינואר 2000) הייתה מהנדסת כימית אמריקאית, אשר עבדה במהלך חייה על שני פרויקטים משמעותיים בתחום ההנדסה הכימית: היא סייעה לפתח תהליכים לייצור גז בעל אוקטן גבוה והיה לה תפקיד משמעותי בעיצוב מפעלים לייצור פניצילין בהיקף מסחרי.
האצ'ינסון הייתה לאישה הראשונה שהפכה לחברה בארגון האמריקאי למהנדסים כימים AIChE והאישה הראשונה שזכתה בפרס המייסדים
האצ'ינסון רוסו נולדה בשנת 1910 ביוסטון, טקסס.
אביה היה מהנדס אנרגיה, גז ונפט בטקסס עשירת הנפט ובעקבותיו הפכה האצ'ינסון למהנדסת.
האצ'ינסון הייתה בוגרת אוניברסיטת רייס בטקסס.
היא זכתה להכרה כאישה הראשונה שקיבלה דוקטורט בהנדסה כימית מ-MIT.
נושא התזה שלה היה "השפעת החומר המומס על עמידות השכבה הנוזלית בספיגת גז" .
האצ'ינסון הייתה נשואה ואם לילדים.
בד בבד עם ניהול חייה המקצועיים היא הקפידה על ניהול משק הבית.
היא סברה שניהול עבודות משק הבית בקנה מידה נרחב מחייב חשיבה ותכנון ובכך הם משולים להנדסה כימית.
בריאיון איתה אמרה: "זיקוק הקטעה (מונח כללי להפרדת תערובת-מקטעים על ידי זיקוק) בחימום מבוקר היטב להשגת הפרדה נכונה של פחמימנים במפעל כימי הוא בר השוואה לאפיית עוגה", ו"הכנה ביתית של גלידה היא דומה ביותר לתהליכי התגבשות מבוקרת בתעשייה".
האצ'ינסון נפטרה ב-12 בינואר 2000 בביתה בווסטון, מסצ'וסטס.
כמהנדסת, האצ'ינסון תכננה תהליך לייצור גומי סינתטי ועבדה על מערכת לזיקוק דלק עם אוקטן גבוה למטוסי קרב.
בנוסף, היא הובילה תכנון והתקנה של מפעל פטרוכימי (כל חומר כימי אשר הושג מנפט או גז טבעי) במפרץ הפרסי.
ההכרה בהישגים אלה הובילה את האצ'ינסון לפרויקט הייצור ההמוני של פניצילין.
להאצ'ינסון, אשר עבדה בחברת פייזר, ניתנה משימה לחלץ את הפניצילין מהעובש.
חילוץ פניצילין מעובש יכול להיות דבר מסובך מאוד.
במקום לעצב ולפתח כלי כימי שיחולל את התגובה הכימית הנדרשת לצורך בידוד הפניצילין מאפס ובעלויות גבוהות של זמן וכסף, העדיפה האצ'ינסון להשתמש בתהליך שכבר קיים ופועל.
האצ'ינסון יישמה רעיונות קיימים מבתי זיקוק לייצור פניצילין.
חוקרים קודמים מצאו שעובש שמקורו בזן מסוים של מלון יכול להיות למקור יעיל יותר לייצור פניצילין.
זו הייתה נקודת ההתחלה של האצ'ינסון.
הצוות של האצ'ינסון שיפר את תהליך התסיסה בסיוע מיקרובים (חיידקים) שחברת פייזר השתמשה בהם כדי לייצר תוספי מזון כגון חומצת לימון.
האצ'ינסון עזרה להמיר מפעל קרח כושל בברוקלין למפעל ייצור וכך למעשה עיצבה את המפעל הראשון לייצור המוני של פניצילין.
תהליך התסיסה באמצעות מכל עמוק ייצר כמויות גדולות של עובש על ידי ערבוב סוכר, מלח, חלב, מינרלים וחציר.
זאת על ידי תהליך הפרדה כימי אותו הכירה האצ'ינסון היטב מבית הזיקוק.
הצעותיה של האצ'ינסון אפשרו להאיץ בצורה משמעותית את תהליך ייצור הפניצילין ובזכותה תהליך התסיסה במכל עמוק אפשר הפקה של פניצילין בקנה מידה גדול.
שימוש בידע ובטכנולוגיה של שני תחומים שונים, המחקר בתסיסה והנדסת תהליכים פטרוכימיים, הובילה לייצור כמות גדולה של אחת מתרופות האנטיביוטיקה החשובות בעולם.
האצ'ינסון שיתפה פעולה עם כימאים, חוקרי פטריות וחוקרי חיידקים רבים על מנת להבין את הצרכים הספציפיים במערכת הייצור והתפוקה של הפניצילין.
כאשר התוצאה התייצבה וניתן היה להסתמך עליה, חברות תרופות אחרות אימצו את הגישה של האצ'ינסון לייצור המוני של פניצילין.
האצ'ינסון הייתה האישה הראשונה שהפכה לחברה בארגון האמריקאי למהנדסים כימים AIChE.
האצ'ינסון קיבלה פרס הישג מ-SWE (America's Society of Women Engineers) על עבודתה בפיתוח המפעל המסחרי הראשון לייצור פניצילין.
בנוסף הייתה לאישה הראשונה שקיבלה את פרס המייסדים, הפרס הנחשב ביותר בארגון האמריקאי למהנדסים כימים AIChE.
מרגרט וורתהיים היא סופרת מדעית, אוצרת ואמנית אמריקאית ילידת אוסטרליה.
היא מחברת ספרים על ההיסטוריה התרבותית של הפיזיקה וכתבה לא מעט מאמרים מדעיים, בין היתר עבור הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, הגרדיאן, ומגזין הקבינט.
וורתהיים ואחותה התאומה, כריסטין וורתהיים, הן מייסדות המכון IFF , ארגון ללא מטרות רווח הממוקם בלוס אנג'לס ומקדם פרויקטים המשלבים אמנות, מדע ומתמטיקה.
בין הפרויקטים של IFF ניתן למצוא את פרויקט שונית האלמוגים הסרוגה, שהוצג בביאנלה בוונציה לשנת 2019, גלריית הייוורד בלונדון, מוזיאון לאמנות ועיצוב בעיר ניו יורק ובמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, שהוא חלק ממוסד הסמיתסוניאן.
על עבודתה במעורבות מדעית ציבורית, זכתה וורתהיים בפרס הזיכרון קלופסטג לשנת 2016 מטעם האיגוד האמריקאי למורים לפיזיקה.
נוסף על כך, זכתה במדליית המדע באוסטרליה (2017).
השכלתה של וורתהיים כוללת שני תארים, תואר ראשון בפיזיקה קלאסית ויישומית מאוניברסיטת קווינסלנד ותואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת סידני.
וורתהיים הייתה עמיתת מחקר במוזיאון הטבע האמריקני להיסטוריה של הטבע שנמצא בניו יורק והיא עמיתה במכון למדעי הרוח בלוס אנג'לס.
כיום היא מועמדת לתואר שלישי וחוקרת באוניברסיטת דיקין.
היא הייתה שותפת מחקר (2012–2013) באוניברסיטת דרום קליפורניה, וכן עמיתת סגן הקנצלר (2015) באוניברסיטת מלבורן.
וורתהיים היא מחברת טרילוגיית הספרים הרואה את תפקיד הפיזיקה התאורטית בנוף התרבותי של החברה המערבית המודרנית.
הכרך הראשון, "מכנסי פיתגורס", הוא היסטוריה של הקשר בין פיזיקה, דת ויחסי מגדר.
בסקירת הספר ב"אינדיפנדנט" כותבת ג'ני טרנר כי ההקדמה קובעת את טענת הספר באלגנטיות ושכנוע; בספר ניתן למצוא תיאור כיצד הפיזיקה הונעה על ידי "פנטזיות של שליטה אוניברסלית".
הכרך השני, "השערים הפניניים מסייברספייס", מציג את ההיסטוריה של החשיבה המדעית על החלל מדנטה לאינטרנט.
אנדרו לאונרד, שבחן את הספר לעיתון ה"הניו יורק טיימס", מכנה את התזה של וורתהיים, שמרחב הסייבר (ומאחוריו, הפיזיקה) פותח בפניו אפשרויות רוחניות, "שאפתניות ומרתקות, אם כי בידיים פחותות זה היה גובל ביחידות".
לאונרד מוצא את דבריה של וורתהיים על התפתחות מושג המרחב של הפיזיקאים מרשים, אמנם בסופו של דבר מביע עמדה לפיה הוא מאבד אמונה בתזה שלה: "יש משהו אנושי ברשת גדולה של מערכות יחסים ש'לא ניתן לתפוס על ידי משוואה או טלסקופ' ".
הכרך השלישי, "פיזיקה בשוליים": טבעות עשן, עיגולים, ותיאוריות אלטרנטיביות של הכל, מתבונן בעולמם האידיוסינקרטי של "פיזיקאים מבחוץ" כמו ג'ים קרטר, אנשים עם הכשרה מדעית מועטה או ללא פיתוח המפתחים תיאוריות אלטרנטיביות על היקום.
פרימן דייסון, שבחן את הספר בכתב העת New York Review of Books, מציין כי הוא מתאר מחקר של חובבנים, אשר "מציעים מערך אלטרנטיבי של חזיונות ...
קונקרטי ולא מופשט, פיזי ולא מתמטי".
הדמות הראשית היא ג'ים קרטר, אדם עם "אמונה בלתי ניתנת לערעור" בתיאוריה של היקום כולו הבנוי מ"היררכיות אינסופיות של עיגולים", חפצים מכניים עגולים המתרבים ומתפצלים כמו טבעות עשן.
הרעיון הבסיסי לפיו ניתן היה להסביר אטומים כטבעות עשן תת-אטומיות הוצע כבר בשנות ה-70 של המאה הקודמת על ידי הפיזיקאי האנגלי הנודע וויליאם תומסון (לימים הברון קלווין) והמתמטיקאי הסקוטי פ.ג.
התיאוריה של טייט ותומסון בנושא אטומי המערבולת נקראה על ידי ההיסטוריון הלגה קראגה "תיאוריה ויקטוריאנית על הכל" והיא נחשבת כיום כסוג מוקדם של תורת המיתרים.
כעיתונאית, כתבה וורתהיים בעיתונים שונים, כולל הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, הגרדיאן, הדיילי טלגרף ודי צייט.
היא כתבה מאמרים מדעיים למספר מגזינים מכובדים כולל ביקורת הספרים האוסטרלית והגאוגרפיה האוסטרלית.
עבודותיה נכללו "בכתב העת המדעי האמריקאי הטוב ביותר" לשנת 2003, בעריכת אוליבר סאקס; וב"כתב העת המדעי האוסטרלי הטוב ביותר" (2015, 2016, 2018 מאת Press News); וב"כתב העת הטוב ביותר למתמטיקה" 2018 (הוצאת אוניברסיטת פרינסטון).
וורתהיים כתבה תסריט עבור 10 סרטים תיעודיים בטלוויזיה, וכמו כן יצרה וביימה את הסדרה "קטליסט " עטורת השבחים, סדרת מדע וטכנולוגיה בת שישה פרקים המיועדת לבני נוער.
בנוסף הפיקה כמה סרטים קצרים, כתבה וביימה את התוכנית האינטראקטיבית לבריאות הציבור של קנדה (What About AIDS (1988, תוך שימוש מוקדם בטכנולוגיית דיסק לייזר.
וורתהיים מרצה בכל רחבי העולם לקידום מדע בהקשר של צדק חברתי.
המכון לקידום הפואטיקה והאסתטיקה של מדע ומתמטיקה
בשנת 2003 הקימו וורתהיים ואחותה התאומה כריסטין, חברת סגל במחלקה ללימודי ביקורת במכון לאמנויות בקליפורניה, את המכון לקידום הפואטיקה והאסתטיקה של מדע ומתמטיקה .
המכון הוא ארגון הממוקם בלוס אנג'לס ומקדם את ההיבטים הפואטיים והאסתטיים של המדע והמתמטיקה.
המכון מציע לאנשים את האפשרות לקיים אינטראקציה ישירה עם רעיונות מתמטיים ומדעיים באמצעות שיטות בנייה חומריות (כגון סריגה וקיפול נייר) ולא רק באמצעות משוואות ונוסחאות מופשטות.
IFF הוא ארגון ללא מטרות רווח שבאמצעותו יצרו האחיות את פרויקט שונית האלמוגים שלהן, פרויקט אותו תכננו כתגובה אמנותית לשינוי האקלים וההמצאות של "שונית המחסום הגדולה" במולדתן האוסטרלית.
הפרויקט החל בתחילה כתגובה לבעיית זיהום הפלסטיק באוקיינוסים.
תוך כדי מעורבות בקרב קהלים ברחבי העולם עם הדאגות הסביבתיות הללו, שונית האלמוגים הסרוגה משמשת גם דרך ללמד גאומטריה שאינה אוקלידית.
הצורות הסלסוליות של השונית הסרוגה הן ביטויים של משטחים היפרבוליים, אותן צורות המיוצרות על ידי אורגניזמים החיים בשונית.
היכולת לסרוק צורות כאלו התגלתה בשנת 1997 על ידי דיאנה טיימישה, מתמטיקאית מאוניברסיטת קורנל.
תערוכות אלה ותוכניות פומביות אחרות בנושא עוסקות בהנגשת המושגים המתמטיים והמדעיים לקהל הרחב.
פרויקט שונית האלמוגים הסרוגה של האחיות וורתהיים הוא אחד ממיזמי השיתוף הגדולים ביותר בתחום האמנות והמדע בעולם.
על ידי יצירת מיצגים של אמנות מיצב המחקים שוניות של אלמוגים חיים, הסרוגים מחוט וסוגי פלסטיק, ותוך שימוש באלגוריתמים בהשראת הגאומטריה ההיפרבולית, הפרויקט משלב בתוכו אלמנטים מתחומי המתמטיקה, מדע, מלאכת יד, סביבתיות ואמנות קהילתית.
הפרויקט מלמד על גאומטריה שאינה אוקלידית ומעודד לעסוק בנושא שינויי האקלים וסיכון של שוניות עקב התחממות כדור הארץ.
מתחילת 2020, יותר מעשרת אלפים אנשים בניו יורק, לונדון, ריגה ואבו דאבי, תרמו באופן פעיל קטעים לתערוכות שונית האלמוגים ביותר מ-40 ערים ומדינות.
יותר משני מיליון אנשים פקדו את התערוכות.
בהקדמה לספר 'שונית האלמוגים הסרוגה', דונה הארווי מכנה את הפרויקט "תפירה מוחשית, פולימורפית, עוצמתית ומפחידה".
וורתהיים הוזמנה לדבר על הפרויקט בשיחת טד בפברואר 2009. השיחה הועברה ב-22 שפות שונות וצברה כ-1.3 מיליון צפיות באתר Ted.
מאז תחילתה בשנת 2005, שונית האלמוגים הסרוגה התרחבה לכוכב של שוניות אינדיבידואליות הכוללות שונית מולבנת, שונית רעילה העשויה מקלטות וידאו ופלסטיק, גן כלניות מסועף ויער אלמוגים ענקי המורכב משישה פסלים- כאשר שלושה מהם עשויים מחוטים ושלושה מפלסטיק.
עבודות הפלסטיק נוצרו בהשראת "אי האשפה הגדול", אי ענק של פסולת פלסטיק באוקיינוס השקט.
פרויקט "פתית השלג של מוסלי"
בהשראת עבודתה של וותרהיים עם ג'ני מוסלי , מהנדסת תוכנה ואמנית אוריגמי, יצרה מרגרט וורתהיים פרויקט באוניברסיטת דרום קליפורניה ליצירת דגם ענק של פרקטל, שנבנה מתוך 48,912 כרטיסי ביקור.
פרופסורים, ספרנים, אמנים מקומיים, תלמידי בתי ספר ומאות סטודנטים של USC לקחו חלק בלמעלה מ־3,000 שעות עבודה להשלמת מטרה זו.
ספוג פתית השלג בצורתו הפרקטלית מוצג באוניברסיטת דרום קליפורניה, בספריית הזיכרון של "דוהני".
הוא נבנה מכרטיסי ביקור שעוצבו במיוחד ונצבעו בלוח הצבעים הטרויאנים, בצבעי ארגמן וזהב, והשתמשו בכמה עיצובים גאומטריים שנלקחו מהגרסה של אוליבר ביירן ל"מרכיבים אוקלידיים".
פרס העיתונות מטעם "המכון האמריקאי למדע הביולוגיה" (2006).
פרס "Theo Westenberger" מטעם מוזיאון אוטרי של ההיסטוריה של אמריקה המערבית (2011).
עמיתת מחקר באוניברסיטת דרום קליפורניה (2012-2013).
סגנית יו"ר מחקר באוניברסיטת מלבורן (2015).
פרס Axs מטעם מועצת האומנות של פסדינה, קליפורניה (2016).
מרגרט לסלי בוש-בראון הייתה ציירת ותחריטאית אמריקאית.
מרגרט בוש-בראון הייתה ילידת פילדלפיה, בתו של הגאולוג פיטר לסלי והרפורמטורית החברתית סוזן אינץ' ליימן לסלי.
תפקידה הראשון היה ליצור מודלים גאולוגיים לאביה.
המורה הראשון שלה היה תומאס אייקינס, איתו למדה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה לפני שעברה לפריז, בשנת 1880, להמשך הלימוד.[4] היא גם לקחה שיעורים בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
בפריז נרשמה לאקדמיה ז'וליאן ולקחה שיעורים עם טוני רוברט-פלורי, גוסטב בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, לפני שחזרה לארצות הברית באוקטובר 1883. לאחר מכן למדה לחרוט אצל גבריאל דה-וו קלמנס, ובשנת 1884 הוצג "Study of a Girl's Head", ככל הנראה ההדפס הראשון שלה, במועדון התחריט של ניו יורק.
בשלב מסוים הייתה גם שיעורים עם כריסטיאן שוסל.
מרגרט בוש-בראון החלה במהרה להצטרף למעגל חברתי של מספר רב של אמניות אחרות, ביניהן אליזבת בוט, ססיליה בו, ומרי פרנקלין, ולעיתים קרובות יצאה בקיץ איתן לצייר לאורך החוף המזרחי.
בשנת 1881 סיירה בצרפת ובבלגיה עם הציירת אלן דיי הייל, בת דודה רחוקה, ועם הלן נולטון.
באפריל 1886 נישאה לפסל הנרי קירק בוש-בראון ועברה לביתו בניובורג, ניו יורק.
לאחר מכן עברו בני הזוג לוושינגטון, שם עבדה מרגרט כציירת.
בעלה נפטר בשנת 1935, אך היא נותרה בוושינגטון עד שנת 1941. באותה שנה עברה לפנסילבניה,שם נפטרה שלוש שנים אחר כך בבית בנה ג'יימס באמבלר.
למשפחת בוש-בראון נולדו שלושה ילדים ששרדו, שני בנים, הרולד וג'יימס, [5] שהפכו לאדריכלים ובת, לידיה, ששהפכה לאמנית בעצמה.
בנוסף לתערוכות יחיד, למרגרט בוש-בראון הייתה לפעמים מציגה עבודות משותפות עם בעלה, ומאוחר יותר, עם בתם.
בוש-בראון הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות וציירה ציור קיר לבניין מדינת פנסילבניה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה במהלך הקריירה שלה, ווערכה תערוכה רטרוספקטיבית בגלריה קורקורן בשנת 1911.
הדיוקן שציירה מרגרט בוש-בראון של חברתה אלן דיי הייל נמצא בבעלות מוזיאון האמנות האמריקני סמית'סוניאן.
זוג דיוקנאות של הרופא ג'ון מוריי ומרי בוילס הם בבעלות בית החולים נורפוק ואוניברסיטת נוריץ'.
דיוקן עצמי, משנת 1914 באוסף האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, נכלל בתערוכת הפתיחה של המוזיאון הלאומי לנשים באומנויות, אמניות נשים אמריקאיות 1830–1930, בשנת 1987.
מרגרט וודרו וילסון הייתה הבכורה מבין שלוש בנותיהם של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ושל אשתו הראשונה אלן לואיז וילסון, בנוסף לג'סי ואלינור.
לאחר מות אמה באוגוסט 1914 שימשה מרגרט כמארחת של הבית הלבן (הגברת הראשונה של ארצות הברית) עד לנישואיו השניים של אביה בדצמבר 1915.
מרגרט וודרו וילסון (שמה האמצעי היה שם משפחתה של סבתה מצד אביה ושמו האמצעי של אביה שבו הוא היה מוכר יותר מאשר שמו הראשון, תומאס) נולדה בגיינסוויל, ג'ורג'יה.
לשני הוריה היו שורשים חזקים בדרום ארצות הברית, ושני סביה היו כמרים פרוטסטנטים.
הוריה של מרגרט חיו בצפון ארצות הברית, שם אביה עסק בהוראה, אך אימה לא רצתה שילדיה ייוולדו כיאנקים, ולפיכך היא דאגה לשהות אצל משפחתה בגיינסוויל לקראת הלידות של שתי בנותיה הגדולות.
מרגרט למדה בבתי ספר מקומיים, שלעיתים היו קשורים לקולג'ים בהם לימד אביה בשנות נעוריה.
במרץ 1913 הושבע וודרו וילסון כנשיא ארצות הברית.
ב-6 באוגוסט 1914 נפטרה רעייתו אלן ממחלת כליות ונקברה בעיר הולדתה רום.
על ערש דווי היא ביקשה מבעלה שלא יישאר ערירי ויישא אישה, ואכן, ב-18 בדצמבר 1915 הוא נשא לאישה את אדית בולינג וילסון.
במשך הזמן שחלף בין פטירת אמה לבין נישואיו השניים של אביה, שימשה מרגרט כמארחת הרשמית של הבית הלבן, תפקיד שכיום קרוי הגברת הראשונה של ארצות הברית.
וילסון הייתה זמרת והקליטה כמה שירים.
ב-1914 הוציאה חברת קולומביה רקורדס את השיר "נערי" (My Laddie) בביצועה.
בצוואתו הוריש הנשיא וילסון לבתו אנונה בסך 2,500 דולר, מעל 37,000 דולר בערכים של 2020. סכום זה שולם לה כל עוד הוא לא עלה על שליש מההכנסה השנתית של אחוזתו וכל עוד מרגרט נותרה רווקה.
ב-1938 נסעה וילסון לאשרם של הגורו שרי אורובינדו שבפונדיצ'רי, הודו, שם היא חיה עד יומה האחרון.
היא הייתה חברה וחסידה באשרם ושם ניתן לה השם "ניסתה" (Nistha), שמשמעותו בסנסקריט הוא "מסירות".
יחד עם החוקר ג'וזף קמפבל היא ערכה את התרגום האנגלי של יצירתו הקלאסית של ראמאקרישנה "בשורתו של סרי ראמאקרישנה" , שיצא לאור ב-1942 על ידי "מרכז ראמאקרישנה-ויקננדה" שבניו יורק.
מרגרט וודרו וילסון נפטרה מאורמיה בפונדיצ'רי (אז בתחומי הודו הצרפתית), ב-12 בפברואר 1944, בגיל 57, ושם היא נטמנה.
מרגרט המילטון (Margaret Hamilton; 9 בדצמבר 1902 – 16 במאי 1985) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר בזכות תפקידה כמכשפה המרשעת מן המערב בסרט "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939.
נולדה בקליבלנד, בת צעירה לארבעה ילדי וולטר המילטון ואשתו.
בגיל צעיר החלה להופיע על הבמה אך לפי דרישת הוריה עברה ללמוד בקולג' בבוסטון, שם הוכשרה כגננת.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "שפה אחרת" (1933).
היא שיחקה בסרטים בתפקידים משניים ולעיתים ללא קרדיט כשחקנית אופי ובנגוד לסטריאוטיפ של שחקניות יפות וזוהרות, היא שיחקה תפקידים של רווקה זקנה ועצבנית.
ב-1937 שיחקה בסרט "סרטוגה", ב-1938 שיחקה ב"הרפתקאותיו של תום סויר", ב-1948 שיחקה ב"מצב האומה", ב-1949 שיחקה בתור מורה בסרט "הפוני האדום", ב-1951 שיחקה בסרט "יומנו של רופא" וב-1967 שיחקה בסרט "רוזי!".
ב-1972 דיבבה את הדודה אם בסרט ההנפשה "בחזרה לארץ עוץ".
המילטון השתתפה גם בתוכניות טלוויזיה רבות.
בפרק של תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "רחוב סומסום" משנת 1976, מאבדת המכשפה המרשעת, בגילומה של המילטון, את המטאטא שלה ונופלת ברחוב סומסום.
המילטון שיחקה את המכשפה גם בתוכנית "The Paul Lynde Halloween Special" (1976), וכן שבה לגלם את התפקיד מספר פעמים על במת התיאטרון, בין השאר ב-"St.
בהופעה זו, היא הסבירה שכישורי המשחק שלה, והתחפושת, הם שהפכו אותה להיראות כמכשפה, והבטיחה לצופים הצעירים שאין שום סיבה לפחד ממנה עצמה, כי גילום דמותה בסרט היה רק לשם המשחק.
ב-1939 שיחקה המילטון בסרט "הקוסם מארץ עוץ" בתור המכשפה המרשעת מן המערב וגם בתור העלמה אלמירה גאלץ' (שגם היא מרשעת), לצידה של ג'ודי גרלנד.
היא היטיבה ליצור את אחת הדמויות המרושעות בתולדות הקולנוע - אך במציאות הייתה אישה נחמדה ואדיבה ביותר, שקודם לכן עבדה כגננת ואהבה מאוד ילדים.
במהלך הסצנה שבה המכשפה חומקת מארץ המנצ'קינים נישאת על גבי ענן עשן, אירעה תקלה.
הכובע, המטאטא והאיפור של המילטון עלו באש, והיא נכוותה קשות.
היא סבלה מכוויה דרגה שנייה בפנים ודרגה שלישית ביד ונזקקה לטיפול בבית חולים ובבית.
לאחר הפסקה של שישה שבועות התבקשה להשתתף בסצנה נוספת עם אפקטים דומים, וסירבה.
היא לא תבעה את חברה ההפקה כי רצתה להמשיך לעבוד, אלא התנתה את חזרתה בכך שלא תשתתף יותר בסצנות אש.
במקומה זאת הובאה כפילה, בטי דנקו , שגם אצלה אירעה תקלה, היא סבלה מכוויות קשות ברגליה ונזקקה לאשפוז בבית חולים.
ב-1933 נישאה לפול מסרב ובשנת 1936 נולד בנם המילטון וודסוורת' מסרב.
הם התגרשו ב-1938 והיא טיפלה בבנה כאם יחידנית.
בשנותיה האחרונות סבלה ממחלת אלצהיימר ומתה בשנתה מהתקף לב בגיל 82.
כתבה רומנים, נובלות, ספרי ילדים וספרי עיון.
ממייסדות הקרן לעידוד סופרים קנדיים.
מרגרט לורנס נולדה בשנת 1926 בניפאווה, מניטובה שבקנדה לעורך דין רוברט וומיס, ולוורנה ג'אן סימפסון.
כשהייתה בת 4 התייתמה מאמה, ודודתה מרגרט סימפסון באה לטפל במשפחה.
שנה לאחר מכן נשא האב את הדודה לאישה ובשנת 1935 הם אימצו בן.
כשהייתה לורנס בת 9, נפטר אביה מדלקת ריאות והיא עברה להתגורר בבית הסבים יחד עם אימה החורגת ואחיה, שם חייתה עד שמלאו לה 18.
בשנים 1944–1947 למדה לורנס במכללה המאוחדת של ויניפג, שלימים הפכה לאוניברסיטת מניטובה.
במהלך שנת הלימודים הראשונה למדה לורנס קורסים באנגלית, היסטוריה, אתיקה ופסיכולוגיה, והחלה לפרסם שירים מפרי עטה בהוצאת האוניברסיטה.
במהלך לימודיה הפכה לפעילה בתנועה נוצרית סוציאליסטית.
עם תום לימודיה, נישאה לורנס למהנדס ג'ק פרגוס לורנס והם עברו לאנגליה ולאחר שנה, ב-1950 עקרו לאפריקה, תחילה לסומליה ולאחר מכן חוף הזהב שמאוחר יותר הפכה לגאנה.
בשנת 1952, ילדה לורנס את ביתה ג'וסלין ולאחר שלוש שנים נולד בנה דייוויד.
בשנת 1962 נפרדה מבעלה ועברה לגור בלונדון וסביבותיה למשך כעשר שנים, אף על פי ש"ביקרה לעיתים תכופות בקנדה והפכה לסופרת אורחת באוניברסיטת טורונטו.
לורנס שבה להתגורר בקנדה באזור אונטריו, שם כתבה את ספרה The Diviners בשנים 1971–1973.
בשנת 1986 חלתה לורנס בסרטן אלים ומפושט והחליטה להתאבד ב-5 בינואר 1987. היא נקברה בעיר הולדתה ניפאווה וביתה הפך למוזיאון.
בשנים 1981–1983 שרתה כנשיאת אוניברסיטת טרנט .
התפתחותה הספרותית של מרגרט לורנס החלה כבר בעת לימודיה בבית הספר התיכון, אז התעניינה מאוד בספרות.
במהלך שנת הלימודים הראשונה במכללה היא כתבה שירים אשר פורסמו בהוצאת האוניברסיטה תחת החתימה "סטיב לנקסטר", אותה אימצה כשם העט שלה.
במהלך לימודיה במכללה חברה למועדוני ספרות בהם היו כותבים ומשוחחים על שירה וכן כתבה 18 שירים, 3 נובלות ומסה בקורתית.
במשך הזמן הפכה גם לעורכת המשנה של כתב העת הספרותי של המכללה.
בשנת 1947 זכתה לורנס בתואר ראשון בספרות אנגלית והחלה לעבוד כעיתונאית המסקרת נושאים חברתיים ופוליטיים.
כן כתבה טורי רדיו וביקורת ספרים.
במשך שהותה באפריקה עסקה בספרות שבעל פה של סומליה, הקליטה ותרגמה שירים וסיפורי עם ויצרה אנתולוגיה שיצאה לאור ב-1954. כתיבתה הושפעה מניסיונה וחוויותיה כחלק ממיעוט באפריקה, דאגה אתית לחיות כאדם לבן באפריקה וסמליות נוצרית.
בשנת 1963 פרסמה את ספרה "פעמון הגמל של הנביא" המהווה אוסף של זיכרונות של חייה וחוויותיה באפריקה.
בשנת 1964 יצאה לאור הנובלה מלאך האבן The Stone Engle שבזכותה התפרסמה לורנס.
בשנים 1971–1973 כתבה את ספרה The Diviners, שיצא לאור בשנת 1974.
בשנת 1978 הייתה לורנס נושא הסרט התיעודי של מועצת הקולנוע הלאומית – הגברת הראשונה ממנאוקה (עיירה קנדית בדיונית שהופיעה לראשונה בסיפורה הקצר The Land of our Father ולאחר מכן ברבות מיצירותיה של לורנס)
בשנים 1981–1983 שרתה כנשיאת אוניברסיטת טרנט.
מלאך האבן, מרגרט לורנס, מאנגלית אמציה פורת, הוצאת כרמל, 2006.
המנחשים, מ רגרט לורנס, מאנגלית, אמציה פורת,הוצאת כרמל, 2010
מרגרט לורנס זכתה פעמיים בפרס המושל הכללי על נובלות פרי יצירתה.
בשנת 1972 היא התקבלה כחברה במסדר הלאומי הקנדי.
ארגון Writers' Trust of Canada – ארגון צדקה לתמיכה כספית בסופרים קנדיים, מארגן סדרת הרצאות שנתית לזכרה של מרגרט לורנס.
הספר The Stone Engle – מהדורת 2002, נבחר כאחד הספרים הנקראים ביותר בתחרות "קנדה קוראת".
מרכז ללימודי נשים באוניברסיטת ויניפג נקרא על שם מרגרט לורנס.
באוניברסיטת יורק (קנדה) בטורונטו, נקראת קומה באחד מבנייני המגורים על שם מרגרט לורנס.
בשנת 2016 נבחרה לורנס לאישיות בעל חשיבות היסטורית לאומית.
מרגרט מי הייתה אמנית בוטנית בריטית שהתמחתה בצמחים מיער הגשם באמזונס הברזילאי.
היא הייתה גם בין אנשי הסביבה הראשונים שהפנו את תשומת הלב להשפעה של כרייה בקנה מידה גדול וכריתת יערות על אגן האמזונס.
מרגרט אורסולה בראון נולדה בווייטהיל, צ'שם בשנת 1909. היא למדה בבית הספר של ד"ר צ'לונר, אמרשם, ואחריה בבית הספר לאמנות, מדע ומסחר, בווטפורד.
לאחר תקופה קצרה בהוראה בליברפול החליטה לנסוע לאירופה.
בעודה בברלין בשנת 1933, בראון היה עדה לשריפת הרייכסטאג והחרם על היהודים, מה שחיזק את דעותיה השמאלניות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה בהטפילד כשרטטת במפעל המטוסים דה האבילנד.
מי נישאה לרג'ינלד ברוס בארטלט בינואר 1936. בדומה לבעלה, היא הפכה לפעילת באיגוד המקצועי והצטרפה למפלגה הקומוניסטית.
מי פנתה לאגוד המקצועי הלאומי בשנת 1937, וסירבה לעבוד אצל ארנסט בווין.
הנישואין עם בארטלט לא היו מאושרים, ולאחר פרידה ארוכה הסתיימו בגירושין בשנת 1943. מאוחר יותר נישאה לגרוויל מי, שלמד גם הוא בבית הספר לאמנות של סנט מרטין, בסוף שנות הארבעים.
לאחר המלחמה למדה מי אמנות בבית הספר לאמנות של סנט מרטין בלונדון.
בשנת 1950 למדה בבית הספר לאמנויות ולמלאכה של קמברוול.
שם רכשה את סגנון האיור שלה, וקיבלה תעודה בציור ועיצוב בשנת 1950.
היא עברה לברזיל עם בעלה גרויל מי בשנת 1952 כדי ללמד אמנות בבית הספר הבריטי בסאו פאולו.
בשנת 1956 הייתה הנסיעה הראשונה שלה לבלם באגן האמזונס.
לאחר מכן הפכה לאמנית בוטנית במכון סוטו דה בוטניקה של סאו פאולו בשנת 1958, חקרה את יערות הגשם וליתר דיוק את מדינת האמזונס.
משנת 1964, ציירה את הצמחים שראתה, חלקם חדשים למדע, וכן אספה צמחים להמחשה מאוחרת יותר.
היא יצרה 400 גליונות של איורי גואש, 40 ספרי סקיצות ו-15 יומנים.
מי נסעה לוושינגטון, ארצות הברית בשנת 1964 ולאנגליה בשנת 1968 לתערוכה והוצאת ספרה, "פרחי היער הברזילאי".
היא העבירה הרצאה בוושינגטון ארצות הברית בשנת 1967. היא חזרה לברזיל והצטרפה להפגנות כדי למשוך תשומת לב בינלאומית לכריתת יערות אזור האמזונס.
מי נפטרה בעקבות תאונת דרכים בסיגרייב, אנגליה, ב-30 בנובמבר 1988. היא הייתה בת 79.
בינואר 1989 הקימו בגני קיו אנדרטה לזכרה, לציון עבודות הבוטניות והמערכות הסביבתיות.
בשנת 1976 קיבלה מי תואר כבוד על שירותיה לבוטניקה הברזילאית ושותפות של החברה הלינאית בשנת 1986.
היא קיבלה גם הכרה בברזיל, כולל אזרחות כבוד של ריו בשנת 1975.
בשנת 1990 מי זכתה להכרה בהישגיה הסביבתיים על ידי תוכנית הסביבה של האו"ם (UNEP) שהוסיפה את שמה לרשימת 500 אנשי הכבוד העולמיים.
יומניה של מרגרט מי, שנכתבו בין השנים 1956–1988, פורסמו לאחר מותה בשנת 2004 וכללו תיאור מאויר של מסעותיה ביערות הגשם של האמזונס.
רוב האיורים שלה הם חלק מאוסף גני קיו.
מרגרט הארווד הייתה אסטרונומית אמריקאית, זוכת פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה.
המנהלת הראשונה של , והייתה האישה הראשונה שעמדה בראש מצפה כוכבים.
בנוסף, הייתה האישה הראשונה שזכתה בדוקטורט של כבוד מאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
האסטרואיד "7040 הארווד" קרוי על שמה.
הארווד נולדה ב-1885 בליטלטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית לאמילי אוגוסטה גרין הארווד, והרברט ג'ון הארווד.
הארווד סיימה תואר ראשון באסטרונומיה במכללת רדקליף בשנת 1907, ובשנת 1916 סיימה תואר שני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, גם הוא באסטרונומיה.
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון היא עבדה כאחת מ-"מחשבות הרווארד" ובשנת 1912 הייתה הזוכה הראשונה במענק בשווי $1,000 של איגוד "מריה מיטשל".
כחלק ממענק מחקר זה, עברה הארווד לננטקט שבמסצ'וסטס בכדי לעבוד במצפה הכוכבים של האגודה.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1916, מונתה הארווד למנהלת המצפה, ונשארה בתפקיד זה למשך ארבעים ואחת שנים.
בין השנים 1912–1916, כאשר עבדה הארווד במצפה כחלק מאותו מענק שנתי בו זכתה ארבע פעמים ברצף, שנותיה היו מחולקות לחצי: בחצי הראשון של השנה, היא עבדה במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד, ובחצי השני במצפה "מריה מיטשל".
לאחר פרישתה הרשמית בשנת 1957, חזרה הארווד לעבוד בשנית במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד למשך 20 שנים נוספות, עד לפטירתה ב-1979. הארווד קבורה בבית הקברות ווסטלאון שבליטלטון.
במהלך שנותיה במצפה הכוכבים "מריה מיטשל" חקרה הארווד בעיקר כוכבים משתנים, כאשר תחום התמחותה העיקרי היה פוטומטריה.
במהלך תקופה זו במשך ששת החודשים בהם לא עבדה הארווד במצפה "מריה מיטשל", ובמהלך השנים 1907–1912, עבדה הארווד בנוסף לעבודתה כעוזרת לאדוארד פיקרינג במכללת הרווארד, וגם כמורה למדעים במספר בתי ספר ברחבי העיר.
בשנת 1917 גילתה הארווד את האסטרואיד "886 וושינגטוניה", כארבעה ימים לפני שהתגלה באופן רשמי על ידי ג'ורג' פטרס.
פטרס הוכר כמגלה האסטרואיד מכיוון שבאותה התקופה, לא היה נחשב זה לנאות שתגלית שכזו תיוחס לאישה.
חרף חוסר ההכרה, החליטה הארווד לשלוח את תמונות ממצאיה לפטרס כדי שיוכל לכלול אותן בפרסום מחקרו.
בתקופתה כמנהלת מצפה הכוכבים בננטקט נהגה הארווד לקיים "ימים פתוחים" בהם יכלו מבקרים לבוא למצפה ולצפות בכוכבים, ואף ללמוד כיצד להשתמש בסקסטנט ואיך לנווט בעזרת הכוכבים.
מעבר לעבודתה במצפה הכוכבים בננטקט, שירתה הארווד כיועצת לאיגוד האסטרונומיה האמריקאי בין השנים 1927 - 1930. בנוסף, השתתפה באגודות מדעיות רבות ביניהן האגודה האמריקאית לקידום המדע ובאגודה האסטרונומית המלכותית והייתה לאישה הראשונה שהורשתה להיכנס למצפה הר וילסון, שהיה באותה התקופה מצפה הכוכבים הגדול ביותר בעולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לימדה הארווד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בבקרים, ובערבים לימדה חיילים בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ניווט.
בנוסף, לקחה חלק במועצת בתי הספר של ננטקט בין השנים 1936 - 1940, ובין השנים 1925 - 1927 הייתה חברה בחבר הנאמנים של בית חולים בננטקט.
בין השנים 1918–1922 התנדבה לעבוד שירות בצלב האדום.
בשנת 1960, כאשר גילה צוות חוקרים מקליפורניה את האסטרואיד 7040, הוחלט לקרוא לו "7040 Harwood" כאות הוקרה לפועלה של מרגרט הארווד.
אחת הסיבות שהביאו לכך שהוחלט לקרוא לאסטרואיד 7041 "7041 Nantucket" היא שהארווד רצתה לקרוא כך לאסטרואיד 886, לו הייתה מקבלת את ההזדמנות לעשות זאת.
בשנת 1962 זכתה הארווד בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה.
הארווד קיבלה מדליה מקולג' רדקליף על הישגיה.