tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא האמין שהתקדמותה של קנדה תלויה בטיפוח אהבת המולדת והאחדות הלאומית וגישה זו השתקפה בשאיפתו להרחיב את לימודי ההיסטוריה בבית הספר בקנדה.
כתגובה למשבר הבריאותי שיצרה מחלת השחפת, הוא סייע להקים את הארגון הראשון בקנדה למלחמה במחלה.
הלורד מינטו גילה אף עניין רב בפיתוח הצבא הקנדי והדגיש את הצורך באימונים ובפיתוח מקצועי.
ב-1 בדצמבר 1898 הוא קיבל מינוי של כבוד לוטננט קולונל של רגימנט משמר הרגלים של המושל הכללי וכתוצאה מכך קיבל דרגת כבוד של קולונל, נוהג שעל פי המסורת ממשיך עד היום.
ב-11 באוגוסט 1902 התקבל הלורד מינטו ללמועצה המלכותית.
במסעו חזרה לבריטניה ב-1904 לאחר שסיים את כהונתו כמושל הכללי, כתב הלורד מינטו ביומנו: "...אז חיינו בקנדה הסתיימו והיה זה עצוב מאוד להיפרד מחברים כה רבים ולעזוב את הארץ שאותה אנו אוהבים ושהיוותה מקור לעניין רב עבורי".
ב-1905, בעקבות התפטרותו של הלורק קרזון, מונה הלורד מינטו כמשנה למלך והמושל הכללי של הודו, תפקיד בו הוא כיהן עד 1910. בכך הוא הלך בעקבות אבי-סבו, הלורד מינוט הראשון.
כאשר כתב השר לענייני הודו, ג'ון מורלי, למינטו ש"רפורמות לא יצילו את הראג' אך אם הם לא יצילו אותו, שום דבר לא יציל אותו", השיב מינטו:
הרפורמות שעליהן דובר כונו "רפורמות מורלי-מינטו", שכן הן ג'ון מורלי והן הלורד מינטו פעלו יחדיו להתוות את הרפורמות הללו.
הן התקבלו על ידי הפרלמנט הבריטי ב-1909 בתור חוק המועצות ההודיות.
שנה לאחר מכן הוחלף הלורד מינטו בלורד הרדינג מפנסהרסט.
עבור שירותו במשך כל חייו הוענק למינטו התואר אביר מסדר הבירית.
ב-28 ביולי 1883 נשא הלורד מינטו לאישה את ליידי מרי קרוליין גריי, בתם של צ'ארלס גריי ושל קרוליין אלייזה פרקוהר.
ליידי אילין נינה אבלין סיביל אליוט-מארי-קינינמונד (13 בדצמבר 1884 – 29 במאי 1938) נישאה ללורד פרנסיס מוטגיו דגלס סקוט.
ליידי רובי פלורנס מרי אליוט-מארי-קינינמונד (26 בספטמבר 1886 – 5 בנובמבר 1961) נישאה לרולנד ברינג, רוזן קרומר השני.
ליידי ויולט מרי אליוט-מארי-קינינמונד (28 במאי 1889 – 3 בינואר 1965) נישאה ללורד צ'ארלס פטי-פיצמוריס, בנו של הנרי פטי-פיצמוריס (שגם הוא היה המושל הכללי של קנדה) ונישואיה השניים היו לג'ון אסטור, ברון אסטור הראשון מהבר (ממשפחת אסטור).
ויקטור אליוט-מארי-קינינמונד, רוזן מינטו החמישי (12 בפברואר 1891 – 11 בינואר 1975).
גאווין ויליאם אסמונד אליוט-מארי-קינינמונד (25 באפריל 1895 – 6 באוגוסט 1917) נהרג במלחמת העולם הראשונה.
האהדה הציבורית בקנדה כלפי הלורד מינטו נמשכה גם לאחר מותו.
על שמו נקראו יישובים, רחובות, הר וספינה.
גם בהודו, פקיסטן ובנגלדש הונצח הלורד מינטו במוסדות ומקומות שונים שנקראו על שמו.
גילברטו ואלי (נולד ב-14 באפריל 1984) הוא שוטר לשעבר במשטרת ניו יורק שנידון למאסר בעקבות הרשעתו בקשירת קשר לביצוע חטיפה, לאחר שכתב מסרים ברשת האינטרנט אודות כוונותיו לבצע מעשים אלה.
ואלי נעצר לאחר שאשתו גילתה התכתבויות שלו עם משתמשים אחרים בחדרי צ'אט ובפורומים אינטרנטיים בהם תכנן לפרוטרוט לחטוף, לאנוס, לרצוח ולאכול נשים אמיתיות שהכיר, ביניהן אותה עצמה.
בהמשך, ערעורו של ואלי התקבל בבית המשפט והוא זוכה מאשמה.
לאחר מעצרו זכה לכינוי "השוטר הקניבל".
גילברטו ואלי נולד ברובע קווינס בניו יורק.
בשנת 2006 סיים תואר בפסיכולוגיה באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 2006 הצטרף למשטרת ניו יורק ושרת בתחנת משטרה בשכונת מורנינגסייד הייטס במנהטן.
הוא נישא לקתלין קוק מנגן, שאותה הכיר באמצעות אתר היכרויות באינטרנט.
ואלי, ששימש כשוטר במשטרת ניו יורק נעצר באוקטובר 2012 על ידי ה-FBI, לאחר שאשתו נחשפה למסרים שכתב בחדרי צ'אט ברשת האינטרנט הנוגעים לאהדתו לקניבליזם ולתכנונו לחטוף נשים, לענות אותן, לאנוס ולבשל אותן.
ואלי צ'וטט עם אחרים על כוונתו לענות ולרצוח את אשתו ועוד נשים רבות אחרות.
רעייתו התלוננה עליו בפני רשויות החוק והוא נעצר.
בעקבות מעצרו הוא פוטר ממשרתו.
ואלי טען להגנתו כי כל מה שנכתב ברשת האינטרנט, הן פנטזיות שלא תכנן לממש.
כמו כן טען כי לא נמצאו ראיות לכך שביצע מעשים שנועדו לממש את כוונותיו.
התביעה הציגה ראיות שלפיהן ואלי עשה פעולות כדי לממש את תכנוניו כגון שימוש במאגר מידע משטרתי כדי לעקוב אחר נשים, וחיפוש במנוע חיפוש אחר מושגים הקשורים לתכנון מעשה פשע מן הסוג שתיאר.
רעייתו של ואלי העידה כנגדו וסיפרה על התכנים הקשים אליהם נחשפה.
המשפט זכה לתשומת לב תקשורתית רבה, בשל כך שעסק באפשרות להרשיע אדם על סמך מחשבותיו.
במרץ 2013 הוא נידון למאסר עולם.
עורכי דינו של ואלי טענו כי מדובר בפנטזיות בלבד, וכי לא לא הוכחו כוונותיו לבצע את המעשים המיוחסים לו.
ביולי 2014 החליט השופט פאול גרדפה לבטל את פסק הדין של חבר המושבעים, בטענה שהראיות תומכות בטענת ההגנה שמדובר היה במשחקי תפקידים פנטזיים בלבד, וכי התביעה לא הוכיחה כוונה אמיתית של ואלי לבצע חטיפה.
במועד זה היה ואלי 21 חודשים מאחורי סורג ובריח, והוא שוחרר במועד קבלת ההחלטה.
עם זאת הרשעתו בגין שימוש לא מורשה במאגרי מידע משטרתיים במטרה לעקוב אחר נשים נותרה בעיניה.
התביעה הגישה ערעור על זיכויו של ואלי, אך זה לא התקבל.
ב-2018 הוציא ואלי ספר בו הוא מספר את סיפורו האישי.
גילברט או'סאליבן הוא זמר-יוצר אירי-אנגלי, שבלט בתחילת שנות השבעים.
או'סאליבן נולד בשם ריימונד (ריי) אדוארד או'סאליבן בעיר ווטרפורד שבאירלנד.
בשנת 1953, בגיל 7, עבר עם משפחתו ללונדון, ובגיל שמונה עבר עם משפחתו לעיר סווינדון שבאנגליה.
בשנת 1964, בעת שלמד בקולג' לאמנויות, הקים להקה בשם "ריקי בלוז", עם מלקולם מאבט, קית' ריי וריק דייוויס, לימים חבר בלהקת סופרטרמפ.
בלהקה שימש או'סאליבן בתפקיד המתופף.
בשנת 1966 החל לשלוח הקלטות שלו לחברות תקליטים על מנת שיכירו אותו, אך ללא הועיל.
הוא עבר ללונדון והחל לעבוד כאיש מכירות ברשת האופנה C&A.
בשלב זה שלח הקלטת דמו לקולומביה רקורדס, ומאמציו נשאו פרי.
החברה החתימה אותו, תחילה ככותב שירים, ובשנת 1967 החתימה אותו על חוזה הקלטות.
לאחר ששלושה סינגלים שהוציא נכשלו, פנה או'סאליבן לגורדון מילס מחברת "MAM records", שהיה מנהלם של טום ג'ונס ואנגלברט המפרדינק.
כפי שג'ונס והמפרדינק נטלו לעצמם שם במה, המליץ מילס לאו'סאליבן לשנות את שם הבמה שלו ל"גילברט או'סאליבאן", שהוא משחק מילים המתבסס על שמם של צמד יוצרי האופרה גילברט וסאליבן שפעלו בסוף המאה ה-19. הופעתו החיצונית של או'סאליבן הייתה בולטת, וכללה "תספורת קערת פודינג", מכנסיים קצרים וכובע שטוח.
בסוף שנת 1970 השיר הראשון שלו "Nothing Rhymed", הגיע לעשרת הגדולים בבריטניה, וצעד במקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי.
באירלנד מולדתו הגיע השיר למקום הראשון וכך גם בהולנד.
ב-1971 הוציא או'סאליבן לאור את אלבומו הראשון "Himself".
בשנת 1972 הוציא את השיר , אשר הקנה לו פרסום רב ברחבי העולם.
השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית, שהה שישה שבועות לא רצופים במצעד הבילבורד הוט 100, ומכר שני מיליון עותקים בארצות הברית.
בבריטניה הגיע השיר למקום השלישי, וזכה להצלחה במדינות רבות נוספות.
את סולו הגיטרה בשיר ניגן המוזיקאי Big Jim Sullivan .
בסך המכירות הכולל לשנת 1972 היה השיר שני לסינגל The First Time Ever I Saw Your Face של רוברטה פלאק.
שני השירים היו מועמדים לפרס גראמי בקטגוריית שיר השנה והקלטת השנה בשנת 1973, אך שירה של פלאק היה זה שזכה בשני הפרסים.
להיט נוסף מבית סאליבן בשנת 1972 היה "Clair".
הסינגל צעד במקום השני בארצות הברית, והגיע למקום הראשון בבריטניה וקנדה.
להצלחה זכה גם הסינגל "Out of the Question".
"Get down" שהתפרסם ב-1973 הצליח בארצות הברית (מקום 7), בריטניה (מקום ראשון) וגרמניה (מקום ראשון).
או'סאליבן נהנה מכמעט חמש שנים של הצלחה תחת חברת MAM records וניהולו של מילס, במהלכן שבעה סינגלים שלו הגיעו בבריטניה לעשרת הגדולים, וארבעה אלבומים שלו הגיעו לעשרת האלבומים הגדולים.
בארצות הברית הגיעו שלושה משיריו לעשרת הגדולים, ואלבום אחד לעשרת הגדולים.
הסינגלים הבאים שהוציא זכו למכירות פחותות לעומת להיטיו הקודמים.
הפופולריות של או'סאליבן בעולם ירדה, ובשנת 1975 הגיע השיר האחרון שלו לטופ 20. או'סאליבן החליט לעזוב את גורדון מילס, ותבע אותו בגין סכומי כסף שסבר כי לא קיבל ממנו כדין.
בשנת 1980 לאחר חמש שנות הפסקה חזר או'סאליבן לחברת קולומביה רקורדס, עמה עבד בעברו.
הסינגל הראשון שהוציא בלייבל היה "What's in a Kiss?" הגיע בבריטניה למקום ה-19 בלבד.
בהמשך בין היתר בגלל ההליך המשפטי שניהל מול גורדון מילס, הוא נמנע מלהוציא חומרים חדשים.
בית המשפט פסק לטובתו של או'סאליבן בתביעה שניהל, ופסק שיקבל סך של 7 מיליון לירה שטרלינג.
ב-1991 פקד או'סאליבן שוב את שערי בית המשפט בתביעה שהגיש נגד הראפר ביז מארקי.
התביעה האזרחית שהתנהלה בארצות הברית Grand Upright Music, נגד Warner Bros.
Records Inc היוותה תקדים בהתייחסות לנוהג שהיה קיים על ידי אמני היפ הופ להשתמש בקטעי טקסט של שירים, ולהכניסם בתוך קטע היפ הופ מבלי לבקש רשות מבעלי זכויות היוצרים על הטקסט.
בעקבות קבלת התביעה, על אמני היפ הופ היה לבקש אישור מראש טרם הכנסת בקטעי טקסט של שירים לתוך יצירות היפ הופ.
או'סאליבן המשיך להקליט וזכה לפופולריות בולטת ביפן.
האלבומים שהקליט בתחילת שנות ה-90 (כולל אלבום שהוקלט בהופעה חיה ביפן), כוונו תחילה לשווקים באסיה, והוא הרבה להופיע שם באופן קבוע.
ב-2011 שודר בערוץ BBC 4 ולאחר מכן בערוץ RTÉ האירי, סרט דוקומנטרי על חייו של או'סאליבן.
ב-2018 הוציא או'סאליבן את אלבום האולפן ה-19 שלו.
האלבום נכנס למקום ה-20 בבריטניה במצעד האלבומים, הופעה ראשונה במצעד זה מזה 40 שנה.
בשנת 1980 נישא או'סאליבן לזוגתו הנורווגית, ולהם שתי בנות העוסקות בתעשיית המוזיקה.
Frobisher Drive - הופץ בגרמניה בלבד 1987
גילברט רייל היה פילוסוף בריטי.
הוא נציג הדור של הפילוסופים של השפה היומיומת (ordinary language philosophers) שהיו שותפים לגישתו של לודוויג ויטגנשטיין כלפי בעיות פילוסופיות.
רייל ידוע בעיקר בזכות ביקורתו על הדואליזם הקרטזאני, שעבורו טבע את המונח "רוח הרפאים במכונה" (The Ghost in the Machine).
חלק מהרעיונותיו בתחום הפילוסופיה של הנפש כונו ביהביוריסטים ("behaviourist").
רייל מוכר בין היתר בשל ההבחנה האפיסטמולוגית שערך בין "לדעת איך" לבין "לדעת ש" (Knowing-how and knowing-that).
ספרו הידוע ביותר של רייל הוא מושג הנפש (The Concept of Mind) משנת 1949, שבו הוא כותב כי "מגמה כללית של הספר זה תהיה ללא ספק וללא היזק, להיות מסווגת כביהביוריסטית".
רייל, שעסק במחקרו בעבודותיהם ברנרד בולזאנו, פרנץ ברנטנו, אלכסיוס מיינונג, אדמונד הוסרל ומרטין היידגר, הציע במקום זאת שאת הספר ניתן לתאר כמאמר בפנומנולוגיה, אם "מרגישים בבית" עם התווית הזאת.
"המיתוס של דקארט", בתוך: שפה, מחשבה, עולם: מאמרים קלאסיים בפילוסופיה אנליטית, הוצאת "למדא - האוניברסיטה הפתוחה", 2021
וויליאם גילברט סטרנג הוא פרופסור למתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ידוע בשל תרומותיו לאלגברה ליניארית, חשבון וריאציות, התמרת wavelet ואלמנטים סופיים.
כמו כן סטרנג מפרסם ספרים העוסקים בהסברת תחומים מתמטיים לציבור באופן קבוע.
סטרנג נולד ב-27 בנובמבר 1934 בשיקגו שבאילינוי.
בשנת 1955 הוא סיים את התואר הראשון שלו ב-M.I.T ואת תואר הדוקטורט שלו קיבל מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
משנת 1970 הוא משמש כפרופסור ומרצה ב-M.I.T.
בשנת 1977 קיבל את פרס שובנה על הישגים יוצאי דופן במתמטיקה.
בשנת 2002 אוניברסיטת M.I.T החלה להעלות לערוץ היוטיוב של האוניברסיטה הרצאות וראיונות איתו שחלקם זוכים ללמעלה מ-10 מיליון צפיות.
גילברט סטרנג כתב למעלה מ-12 ספרים, ובין היתר:
משוואות דיפרנציאליות ואלגברה ליניארית (פברואר 2015)
אנליזת שיטת האלמנטים הסופיים (1973)
אלגוריתמים למערכת מיקום גלובלית (2012)
אלגברה ליניארית ולמידה ממאגר נתונים (2019)
גילברט קראוס (נפטר ב-1975) ואלינור קראוס (נפטרה ב-1989) היו זוג יהודי-אמריקאי שהציל 50 ילדים יהודים לפני תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
גילברט ואלינור קראוס היו זוג יהודי, חברי הקהילה הרפורמית, במעמד סוציואקונומי גבוה ושהשתלב היטב במקום מגוריו - פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה.
גילברט, בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה, היה עורך דין, שותף במשרד עורכי דין ונשיא הארכיון של פילדלפיה.
בין שאר פעילויות הציבוריות ייסד את אגודה לעזרה משפטית, היה נשיא האגודה לבריאות הנפש של מחוז באקס, וחבר בהנהלת בית החולים.
שני ילדיהם התחנכו בבית הספר של הקוויקרים.
לאחר סיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1938 (האנשלוס), מצבם של היהודים הורע והם איבדו את זכויותיהם.
רבים מהם שאפו להגר לארצות הברית אבל מדיניות ההגירה הטילה הגבלות חמורות, הן על רקע השפל הכלכלי הגדול של שנות ה-20 והן מסיבות של אנטישמיות.
מאז שנת 1934 נעשו ניסיונות על ידי ארגונים יהודים שונים להביא ילדים יהודים לארצות הברית, אבל ללא הצלחה.
בינואר 1939 לואיס לוין, נשיא ארגון "ברית שלום", יזם, בשיתוף עם גילברט קראוס מבצע להצלת ילדים יהודים שהיו לכודים בגרמניה הנאצית.
הוא הציע לממן את המבצע במלואו, בתנאי שקראוס יצליח לארגן ולבצע את המשימה.
בנוסף, לוין הציע גם את השימוש במבנה בעל 25 חדרי שינה שהיה מיועד לחברי הארגון לאחר פרישה.
קראוס הסכים מיידית, ובשבוע לאחר מכן הוא ולוין נסעו לוושינגטון במטרה להיפגש עם נציגי משרד החוץ האמריקאי.
במקביל, אלינור החלה לאסוף הצהרות של 50 משפחות שהתחייבו לשמש כנותנות חסות ותומכות ב-50 ילדים שיהגרו לארצות הברית.
בתמיכת ארגון ברית שלום נאספו 150,000 דולר והסתיים תהליך גיוס המשפחות.
בוושינגטון, גילברט ואלינור נפגשו עם ג'ורג' מסרסמית' , סגן שר החוץ באותה עת, ששירת בעברו כקונסול בברלין בשנים 1930–1934 ובוינה בשנים 1934–1937, והיה מודע למצב שם.
בפגישה זו הם העלו את הרעיון של שימוש בוויזות שניתנו לאחרים באירופה אך לא נוצלו מסיבות שונות ("וויזות מתות") לצורך הבאת הילדים.
מסרסמית' אישר שהרעיון בר ביצוע בתנאי שגילברט ואלינור יסעו לברלין ויפעלו ישירות מול הקונסול האמריקאי שם.
בסופו של דבר גילברט נסע יחד עם רוברט שלס חברו, רופא ילדים דובר גרמנית, לברלין ב-7 באפריל 1939, אולם שם נמסר להם על ידי אחד מעובדי הקונסוליה כי בווינה, אוסטריה, קיים סיכוי טוב יותר לאתר ילדים שיתאימו לתנאי ההגירה.
קראוס ושלס יצאו מיד לוינה שם יצרו קשר עם הקהילה היהודית והחלו במלאכת האיתור.
ב-17 באפריל, אלינור, לאחר שהשאירה את שני ילדיהם בהשגחת חברי המשפחה, הפליגה מניו יורק והצטרפה אליהם.
הקריטריונים לבחירת הילדים עליהם החליטו קראוס ושלס היו טווח גילאים 4–14 שנים, וכן בריאות גופנית ונפשית, והחלו בסדרת ראיונות לילדים המועמדים להגירה.
בסופו של דבר נבחרו 50 ילדים, 25 בנים ו-25 בנות.
ילדים אלו באו מרקעים מגוונים.
חלק מההורים היו ילידי אוסטריה, ואחרים באו מפולין, רומניה ואוקראינה.
כלכלית חלקם היו עניים וחלקם במעמד בינוני.
כל הילדים חוו את החיים באוסטריה תחת הכיבוש הנאצי, וכל המשפחות ניסו להגר ללא הצלחה.
ב-20 במאי נערכה ארוחת פרידה בין הילדים למשפחותיהם בקהילה היהודית של וינה ולמחרת הם נסעו לברלין להשלמת התהליך, לקבלת יתרת הויזות מהקונסוליה בברלין, ודרכונים מהגסטפו.
ב-23 במאי 1939 הילדים הפליגו מהמבורג לארצות הברית על סיפונה של האניה אס.אס פרזידנט הארדינג.
עם הגיעם, בתחילה הילדים שוכנו במבנה של חברי ברית שלום שהוכן עבורם, ובהמשך חלקם הצטרפו לבני משפחה שכבר היו בארצות הברית וחלקם אומצו על ידי משפחות אחרות.
התקווה הייתה שהוריהם יוכלו להגר בעקבותיהם והמשפחות תתאחדנה, אולם בפועל רובם היו היחידים ממשפחתם להינצל.
מיד עם תחילת תכנון מבצע ההצלה הופנתה אל יוזמיו ביקורת מכיוונים שונים.
שלושת היהודים בעלי העמדה המרכזית בפילדלפיה, ובעקבותיהם שכבת העלית היהודית, ניסו להניא את משפחת קראוס מתוכניתה, בטענה שהמבצע עלול להזין את האנטישמיות המקומית.
בנוסף, בסוף פברואר 1939 הארגון להצלת ילדים יהודים-גרמנים שלח מכתב למחלקת הויזות במשרד החוץ האמריקאי וביקש לדעת האם ברית שלום קיבלה אישור להגירת ילדים מעבר למכסות שאושרו.
הארגון טען שמתן יחס מועדף למשפחת קראוס עלול לסכן את פעולות ההצלה של שאר הארגונים.
ביוני 1939, כשמשפחת קראוס ניסתה באופן פומבי לגייס עזרה כספית למימון המבצע מארגוני הצלה אחרים, שוב הארגון להצלת ילדים יהודים-גרמנים התערב והם נאלצו להפסיק ניסיון זה.
גישה זו חזרה על עצמה מארגונים ממקומות אחרים בארצות הברית.
מריאיון עם ג'יל קראוס הנשואה לפיטר קראוס, נכדם של גילברט ואלינור, עולה כי ביקורות אלה שהיו מלוות גם באיומים של חרם כלכלי גרמו למשפחת קראוס להסתיר את פרטי המבצע במשך 65 שנים, ורק בשנת 2005 אביו של פיטר העביר לידיהם את יומנה של אלינור.
50 ילדים: ההצלה של מר וגברת קראוס - הסרט והספר
סיפור ההצלה עובד בשנת 2013 על ידי סטיבן פרסמן, הנשוי ללליז פרל, נכדתם של גילברט ואלינור, בשיתוף עם HBO לסרט דוקומנטרי בשם "50 ילדים: ההצלה של מר וגברת קראוס" .
הסרט הוקרן לראשונה ביום השואה באותה שנה.
הסרט כולל עדויות של חלק מהילדים שניצלו, וכן קטעים מיומן שכתבה אלינור קראוס ואשר התגלה לאחר מותה.
בסרט השתתפו כקריינים השחקנים מיימי גאמר ואלן אלדה.
הסרט שודר בארץ בערוץ Yes דוקו.
בשנת 2015 יצא לאור ספרו של סטיבן פרסמן "50 ילדים" בהוצאת הרפר קולינס.
יוזמה לקידום צדק עבור מהגרים ופליטים בארצות הברית על שם גילברט ואלינור קראוס
ב-30 באפריל 2019, ערב יום השואה, הקרן של משפחת קראוס שהוקמה על ידי פיטר קראוס נכדם של גילברט ואלינור קראוס, יחד עם אשתו ג'יל, הודיעו על הקמת "היוזמה לקידום צדק עבור מהגרים ופליטים על שם גילברט ואלינור קראוס" בשיתוף עם האיחוד ליהדות רפורמית.
מטרתה של יוזמה זו היא לעודד פעילות לפתרון המשבר בנושא שאלת המהגרים והפליטים בארצות הברית.
יוזמה זו משחזרת את אופן הקמתה של ארצות הברית כמדינת הגירה, ובעקבות מבצע ההצלה של 50 הילדים רוצה לקדם מעורבות של אזרחים פרטיים בשאלת ההגירה.
גילברט צ'ארלס סטיוארט היה צייר אמריקני מרוד איילנד שנחשב לאחד הדיוקנאים המובילים באמריקה.
עבודתו הידועה ביותר היא דיוקנו הבלתי גמור של ג'ורג' וושינגטון, שסטיוארט התחיל לעבוד עליה בשנת 1796. דמותו של ג'ורג' וושינגטון המופיע בציור שימשה כתחריט לשטר של דולר אחד בארצות הברית במשך יותר ממאה שנים ועל חותמות דואר שונות של המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים.
גילברט סטיוארט נולד ב־3 בדצמבר 1755 בסאונסטאון, כפר בצפון קינגסטאון במושבה של רוד איילנד.
הוא היה ילדו השלישי של גילברט סטיוארט, מהגר סקוטי שהועסק בתעשיית ייצור הנחושת, ואליזבת אנתוני סטיוארט, בת למשפחה בולטת בעלת אדמות ממידלטאון, רוד איילנד.
אביו של סטיוארט היה הבעלים של מפעל הטבק הראשון באמריקה, שנמצא במרתף בית האחוזה המשפחתי.
סטיוארט עבר לניופורט, רוד איילנד בגיל שש, שם אביו חיפש עבודה בתחום המסחר.
בניופורט החל לראשונה להפגין כישרון ציור.
בשנת 1770 הכיר את האמן הסקוטי קוסמו אלכסנדר, שביקר במושבות וצייר דיוקנאות של פטרונים מקומיים והפך למודל חיקוי לסטיוארט.
בהנחייתו של אלכסנדר, סטיוארט צייר את הדיוקן של ד"ר האנטר כשהיה בן 14, שתלוי עדיין באחוזת האנטר האוס בניופורט.
בשנת 1771 עבר סטיוארט עם אלכסנדר לסקוטלנד כדי לסיים את לימודיו.
עם זאת, אלכסנדר נפטר באדינבורו שנה לאחר מכן.
סטיוארט ניסה להתפרנס ולהמשיך בקריירת הציור שלו, אך הדבר לא עלה בידו, והוא חזר לניופורט בשנת 1773.
עתידו של סטיוארט כצייר דיוקנאות היה בסכנה בעקבות המהפכה האמריקאית ושיבושי החיים האזרחיים שהיא גרמה.
למרות שהיה פטריוט, הוא נסע לאנגליה בשנת 1775 בעקבות הדוגמה שהתווה הצייר ג'ון סינגלטון קופלי.
סגנון הציור שלו בתקופה זו החל להתפתח מעבר לסגנון הקשה והליניארי יחסית שלמד מאלכסנדר.
תחילה לא הצליח, אך הוא הפך לבן טיפוחיו של בנג'מין וסט בשנת 1777 ולמד אצלו במשך שש השנים הבאות.
היחסים היו טובים, וסטיוארט הציג לראשונה באקדמיה המלכותית באביב 1777.
בשנת 1782, סטיוארט זכה בהצלחה, בעיקר בעקבות ההוקרה על "הסקייטר (המחליק על הקרח)" - דיוקן של ויליאם גרנט, שופט בבית המשפט העליון שהיה גם שומר המגילות באנגליה.
הציור היה הפעם הראשונה שבה צייר סטיוארט ציור של כל הגוף, והוא אמר עליו שהוא "זכה לפתע לתהילה על סמך תמונה יחידה".
בשלב מסוים היה מחירן של עבודותיו שני אך לעתודותיהם של האמנים האנגלים הנודעים ג'ושוע ריינולדס ותומאס גיינסבורו.
עם זאת, למרות ההזמנות הרבות שזרמו אליו, הוא הזניח את ניהול הכספים, והיה בסכנה תמידית להישלח לכלא בגלל שלא יכול היה לפרוע את חובותיו.
בשנת 1787 הוא ברח לדבלין, אירלנד, שם צייר וצבר חובות נוספים.
סטיוארט סיים את שהותו בת 18 השנים בבריטניה ובאירלנד בשנת 1793, והותיר אחריו ציורים רבים לא גמורים.
הוא חזר לארצות הברית כשהוא חדור מטרה לצייר דיוקן של ג'ורג' וושינגטון, להעתיק ולחרוט אותה, וכך להיות מסוגל לכלכל את משפחתו ממכירת התחריטים.
הוא התיישב בעיר ניו יורק וחיפש אנשים מפורסמים לציור דיוקנותיהם, שבזכותם קיווה לזכות בתשומת ליבו של וושינגטון.
בשנת 1794 הוא צייר את המדינאי ג'ון ג'יי, ממנו קיבל מכתב המלצה לוושינגטון.
בשנת 1795 עבר סטיוארט לג'רמנטאון, פילדלפיה, שם פתח סטודיו, וושינגטון הגיע אליו מאוחר יותר באותה שנה.
סטיוארט צייר את וושינגטון בסדרת דיוקנאות אייקוניים, שכל אחד מהם הוביל לדרישה לעותקים והעסיק אותו במשך שנים.
המפורסם ביותר מכונה The Atheneeum והוא מוצג על שטר של דולר אמריקאי.
סטיוארט צייר כ 75 רפרודוקציות של ציור.
עם זאת, הוא מעולם לא השלים את הגרסה המקורית; לאחר שסיים את פניו של וושינגטון, הוא שמר את הגרסה המקורית להכנת העותקים.
הוא מכר כ־70 רפרודוקציות של הציור במחיר של 100 $ כל אחת, אך הדיוקן המקורי נותר לא גמור בזמן מותו בשנת 1828. הציור נרכש במשותף על ידי גלריית הפורטרטים הלאומית והמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון בשנת 1980, והוא מוצג באופן קבוע בגלריית הפורטרטים הלאומית.
ציור מפורסם נוסף של וושינגטון הוא דיוקן Lansdowne, דיוקן גדול עם גרסה אחת התלויה בחדר המזרחי של הבית הלבן.
ציור זה ניצל במהלך השריפות בוושינגטון במלחמת 1812 בזכות המאמצים של הגברת הראשונה דולי מדיסון ופול ג'נינגס, אחד מעבדיו של הנשיא ג'יימס מדיסון.
ארבע גרסאות של הדיוקן מיוחסות לסטיוארט, ואמנים אחרים ציירו העתקים נוספים להצגה במבני ממשל אמריקאיים.
בשנת 1803, סטיוארט פתח סדנא בוושינגטון.
סטיוארט עבר לרחוב דבונשייר בבוסטון בשנת 1805, והמשיך לקבל את שבחי המבקרים, כמו גם לצבור חובות.
אמנים אחרים חיפשו אותו לקבל הדרכה ועצות כמו ג'ון טרומבול, תומאס סולי, וושינגטון אלסטון וג'ון ונדרלין.
בבוסטון הוא היה מורהו של מתיו האריס ג'ואט.
גילברט סטיוארט סבל ממחלת נפש כל חייו, והצליח להסתיר אותה.
הוא התחתן עם שרלוט קייטס בספטמבר 1786; היא הייתה צעירה ממנו ב-13 שנים.
נולדו להם 12 ילדים, חמישה מהם נפטרו עד שנת 1815 ושניים אחרים נפטרו כשהיו צעירים.
בתם ג'יין סטיוארט (1812-1888) הייתה גם היא ציירת דיוקנאות מפורסמת.
היא מכרה רבים מציוריו ואת העותקים שלהם בסטודיו שלה בבוסטון ובניופורט, רוד איילנד.
בשנת 1824 לקה סטיוארט בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק חלקית, אך הוא עדיין המשיך לצייר במשך שנתיים עד מותו בבוסטון ב־9 ביולי 1828, בגיל 72. הוא נקבר באזור הקבורה הדרומי העתיק של בוסטון קומון, בקבר פשוט ולא מסומן, שכן משפחתו לא יכלה להרשות לעצמה הוצאות גדולות.
משפחתו התאוששה כלכלית עשר שנים לאחר מכן, והם תכננו להעביר את גופתו לבית העלמין המשפחתי בניופורט.
עם זאת, הם לא הצליחו לזכור את המיקום המדויק של הקבר.
קיימת אנדרטה לזכר סטיוארט, אשתו וילדיהם בשטח הקבר המשותף בניופורט.
ספריית בוסטון ערכה תערוכה מיצירותיו של סטיוארט באוגוסט 1828, סמוך למותו, בניסיון להעניק סיוע כספי למשפחתו.
יותר מ -250 דיוקנאות הושאלו לתערוכה שזכתה לשבחים רבים.
זה גם סימן את התצוגה הציבורית הראשונה של דיוקן ראשו של Athenæum הבלתי גמור משנת 1796 של וושינגטון.
במהלך הקריירה שלו, גילברט סטיוארט צייר יותר מאלף אישים מהפוליטיקה והחברה האמריקאית.
הוא זכה לשבחים על חיוניותם וטבעיותם של דיוקנאותיו, והאנשים שצייר מצאו את חברתו נעימה.
סטיוארט היה ידוע כמי שעבד ללא רישומים, אלא החל לעבוד ממש על הבד, דבר שהיה חריג בתקופתו.
ג'ון אנרי אייזק בראואר כתב ביוגרפיה של סטיוארט בסביבות 1825.
בשנת 1940 הוציא משרד הדואר האמריקני סדרת בולים שנקראה "סדרת האמריקנים המפורסמים", המנציחה אמנים, סופרים, ממציאים, מדענים, משוררים, אנשי חינוך ומוזיקאים.
גילברט סטיוארט הוא הראשון בקטגוריית האמנים, יחד עם ג'יימס מקניל ויסלר, אוגוסטוס סן-גאודנס, דניאל צ'סטר פרנץ' ופרדריק רמינגטון.
בעיר הולדתו של סטיוארט, סונדרסטאון, רוד איילנד, ביתו הפך למוזיאון של יצירותיו הפתוח לקהל משנת 1930. המוזיאון מורכב מהבית המקורי בו נולד, עם עותקים מציוריו שתלויים ברחבי הבית.
גילברט הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2017 בבימויו של הבמאי ניל ברקלי, המתאר את הקריירה ואת חייו של הקומיקאי היהודי-אמריקאי גילברט גוטפריד.
בכורת הסרט הייתה ב-20 באפריל 2017, בפסטיבל הסרטים טרייבקה, ולאחר מכן הוקרן גם בפסטיבל הוט דוקס ובפסטיבל הסרטים deadCENTER ויצא לאקרנים בחודש נובמבר.
ב-14 בנובמבר 2017 עלה הסרט לאייטונס.
רוב הביקורות לסרט היו חיוביות, ובפסטיבל הסרטים deadCENTER זכה בפרס חבר השופטים המיוחד לסרט התיעודי הטוב ביותר.
גילברטית (ידועה גם כקיריבטי) היא שפה אוסטרונזית המדוברת בעיקר בקיריבטי, שייכת לענף המיקרונזי של השפות האוקיאניות.
השם קיריבטי מגיע מההגייה המקומית של השם "גילברטס" לפי הפונולוגיה הגילברטית.
המקור לשם "גילברטס" הוא משנת 1820, כאשר האדמירל הרוסי אדם יוהאן פון קרוזנשטרן שינה את שמם של האיים ל"les îles Gilbert" (בצרפתית), איי גילברט, על שמו של קפטן תומאס גילברט אשר חצה את האיים בשנת 1788.
למעלה מ-96% מתוך 119,000 האנשים, החיים בקיריבטי, מדברים גילברטית, וכן רבים מתושבי נוי (טובאלו), האי רבי (פיג'י), ואיים אחרים אליהם הועברו תושבי קיריבטי (איי שלמה, ונואטו), או היגרו (בעיקר לניו זילנד והוואי).
בשנת 2020 בית הספר פינלייסון פארק באוקלנד הפך לבית הספר הראשון בניו זילנד שהקים יחידה ללימוד גילברטית.
בשפה הגילברטית ישנם שני ניבים עיקריים, צפוני ודרומי.
ההבדל העיקרי ביניהם הוא בהגייה של מספר צלילים.
לגבי איי בוטאריטארי קיים ניב ייחודי, השונה מהקיריבטי הסטנדרטי הן באוצר מילים והן בהגייה.
בגילברטית 10 תנועות ו-13 עיצורים.
+תנועות בגילברטית אחורית קדמית סגורהu uː i iː אמצעיתo oː e eː פתוחה a aː
גילברט קומסון הוא כדורגלן גאנאי המשחק בעמדת קשר כנף בקבוצת הפועל פתח תקווה מליגת העל הישראלית ובנבחרת גאנה.
קומסון גדל במחלקות הנוער של אייאקס גאנה וטרו ססנה.
הוא ערך 46 הופעות ליגה במדי טרו ססנה במסגרת ליגת העל התאילנדית, בהן הבקיע שבעה שערים, והושאל ממנה לסאמוט סונגרקאם, גם היא מליג העל התאילנדית, במדיה הבקיע ששה שערים ב-12 הופעות ליגה.
בהמשך הושאל לסונגדאל מליגת העל הנורווגית, ולאחר תקופת ההשאלה חתם על חוזה קבוע במועדון.
בסך הכל ערך 63 הופעות ליגה במדי סונגדאל, בהן הבקיע עשרה שערים.
בין השנים 2018–2020 שיחק בקבוצת בראן מליגת העל הנורווגית.
ב-28 בספטמבר 2020 חתם קומסון בקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
ב-18 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פתיח קארגומרוק במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת .
ב-31 באוגוסט 2021 חתם קומסון בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
הוא זכה עם המועדון באליפות נורווגיה בעונת , ובסך הכל ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
במחצית השנייה של עונת הושאל לאולסון מליגת העל הנורווגית, במדיה ערך עשר הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-10 במרץ 2023 חתם קומסון בסנדפיורד מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-6 בפברואר 2024 חתם בהפועל פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
ב-11 באוקטובר 2016 ערך קומסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת דרום אפריקה במשחק ידידות.
גילברט קרלטון ווקר היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הרפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה ה-36 בשנים 1869–1874, אחרון מושלי וירג'יניה שנבחר כרפובליקני עד 1970. בשנים 1875–1879 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
גילברט קרלטון ווקר נולד בבינגהמטון שבמדינת ניו יורק, כבנם של סבינוס ומטילדה (לבית גולוויי) ווקר.
הוריו נפרדו כשהיה צעיר, ואמו נישאה בשנית לדונלד גרנט מצ'ננגו, ניו יורק.
הוא התחנך בבתי ספר בדלאוור, ניו יורק, ובבניגהמטון, ובשנים 1851–1852 למד בויליאמס קולג' שבויליאמסטון, מסצ'וסטס.
ב-1854 קיבל ווקר תואר בוגר אוניברסיטה מהמילטון קולג' שבקלינטון, ניו יורק.
בעת לימודיו שם הוא היה חבר באחוות סיגמה-פי, וזכה בפרס הראשון של הקולג' בדיבור בציבור בשנת לימודיו הראשונה.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של השופט הוראס ס.
גריזוולד מעיר הולדתו, וב-1855 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1857 הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מהמילטון קולג'.
באותה שנה הוא נשא לאישה את אוליב א.
בשנים 1855–1859 עסק ווקר בעריכת דין באווגו שבמדינת ניו יורק, ולאחר מכן ועד 1864 בשיקגו.
הוא עבר אז לנורפוק, וירג'יניה, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא נעשה מעורב בעסקים כלכליים ושימש כנשיא בנק בנורפוק.
עסקיו האחרים כללו שירות כחבר בחבר המנהלים של חברת ביטוחי האש האמריקאית של נורפוק.
ב-1866 הוא היה אחד המייסדים של חברת הביטוח והנאמנות של נורפוק.
ווקר היה גם מנהל של חברת הברזל אטלנטיק ושל חברת דוק, ושימש כנשיא שלה בשנים 1866–1869. בשנים 1874–1878 הוא שימש כנשיא חברת הביטוח גרניט בריצ'מונד, ובשנים 1874–1875 כעורך והמוציא לאור של העיתון "Richmond Enquirer".
בשנים 1869–1874 כיהן ווקר כמושל וירג'יניה.
הוא גם כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1875–1879. בשנתיים הראשונות לכהונתו בבית הנבחרים הוא שימש כיושב ראש ועדת החינוך והעבודה.
ב-1878 הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
ב-1879 שב ווקר לעיר הולדתו, בינגהמטון, וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1881 הוא עבר לניו יורק, שם הוא המשיך בעיסוקו.
הוא נותר פעיל בפעילות עסקית, כולל שירות כנשיא חברת הרכבת התחתית של ניו יורק.
גילברט קרלטון ווקר נפטר בניו יורק ב-11 במאי 1885. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג פורסט שבבינגהמטון.
גילברט אשוויל פירס היה סופר, עיתונאי, מחזאי אמריקאי חבר בית הנבחרים של אינדיאנה, המושל השמיני של טריטוריית דקוטה (כיהן מ-1884 עד 1887), וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית.
מחוז פירס שבדקוטה הצפונית נקרא על שמו.
גילברט פירס נולד ב-11 בינואר 1839 באיסט אוטו שבמחוז קטראוגוס בניו יורק.
בילדותו הוא והוריו עברו לאינדיאנה.
פירס למד באוניברסיטת שיקגו, שם למד כתיבה, ספרות ומשפטים.
הוא התגייס לרגימנט המתנדבים התשיעי של אינדיאנה כלוטננט משנה ב-1861. עד 1864 התקדם פירס לדרגת קולונל ומונה למפקח כללי של מחלקת המלחמה של ארצות הברית.
בשנת 1868 נבחר פירס לכהן כחבר בבית הנבחרים של אינדיאנה.
בין השנים 1868 ל-1871 היה רשם הפרוטוקולים בסנאט של ארצות הברית.
לאחר שהתפטר מתפקידו, הוא ערך עיתון רפובליקני בשיקגו בשם "Inter Ocean", וכתב מספר מחזות, רומנים וסיפורים קצרים.
בשנת 1877 התמנה לעורך הראשי של העיתון, ולאחר מכן שימש בתפקיד דומה עבור העיתון "Chicago News".
ב-25 ביוני 1884 מונה גילברט פירס למושל טריטוריית דקוטה בידי הנשיא צ'סטר ארתור.
בשל השחיתות של קודמו בתפקיד, מינויו של פירס התקבל בחשדנות מצד תושבי הטריטוריה.
בעקבות המתחים שנגרמו מהעברת בירת הטריטוריה, בחר פירס להישבע אמונים בעיר הבירה הקודמת, יאנקטון, ב-25 ביולי 1884, לפני שהחל את כהונתו בבירה החדשה ביסמרק.
עם הזמן זכה המושל החדש לכבוד והערכה בטריטוריה.
המושל פירס הטיל וטו על הצעת חוק להעברת הבירה מביסמרק לעיר פייר.
עם זאת, הוא והמחוקקים הסכימו על הקמת בית הספר למכרות (School of Mines) בעיר רפיד סיטי.
פירס גם הטיל וטו על הצעת חוק להענקת זכות בחירה לנשים.
הוא תמך בקבלת הטריטוריה כמדינה, ומיהר לחתום על חוק שמאשר כינוס ועידה חוקתית עבור החלק הדרומי של טריטוריית דקוטה.
באוגוסט 1886 התפטר מתפקיד המושל אך נותר בתפקיד עד ה-5 בפברואר 1887. לאחר שסיים את כהונתו, הוא שירת בביסמרק ככתב עבור עיתונים בעיר סיינט פול שבמינסוטה.
לאחר שדקוטה הצפונית התקבלה כמדינה באיחוד בשנת 1889, פירס נבחר לכהונה אחת כחבר הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1891 רכש פירס מחצית מהבעלות על העיתון "Minneapolis Tribune", אך מאוחר יותר מכר את חלקו והפך למנהל העסקים של העיתון "Chicago Post" ושל "Times-Herald".
בשנת 1893 מונה פירס על ידי הנשיא בנג'מין הריסון לתפקיד שגריר ארצות הברית בפורטוגל, אך בריאותו המתדרדרת אילצה אותו להתפטר כעבור חודשים אחדים בלבד.
בערוב ימיו התגורר בקולומביה הבריטית שבקנדה, בוושינגטון ובקליפורניה.
הוא נפטר ב-15 בפברואר 1901, בגיל 62, בבית המלון לקסינגטון בשיקגו.
גילברט מונל היצ'קוק היה חבר בית הנבחרים וסנאטור מטעם נברסקה, וכן מייסד עיתון Omaha World-Herald.
היצ'קוק נולד ב-18 בספטמבר 1859 באומהה שבנברסקה, והיה בנו של הסנאטור פיניאס היצ'קוק.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של אומהה ולמד גם בגימנסיה בבאדן-באדן שבגרמניה.
בשנת 1881 סיים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
לאחר מכן הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע באומהה (1882).
הוא עסק בעריכת דין עד 1885, אז ייסד וערך את Omaha Evening World.
כעבור ארבע שנים רכש את Nebraska Morning Herald ואיחד את שניהם ל-Omaha World-Herald, במהדורות בוקר וערב.
ב־30 באוגוסט 1883 נישא לג'סי קראונס, בתו של שופט בית המשפט העליון של נברסקה ולימים מושל המדינה, .
היא נפטרה ב־8 במאי 1925, וב־1 ביוני 1927 נישא בשנית למרתה האריס מממפיס שבטנסי.
משפחתו הייתה מסורתית רפובליקנית, אך היצ'קוק שבר את המסורת והצטרף למפלגה הדמוקרטית, בעקבות נושאים חקלאיים והנהגתו של עמיתו מנברסקה, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
בשנת 1898 התמודד מטעם הדמוקרטים לבית הנבחרים אך נכשל.
ב־1910 לא התמודד מחדש לבית הנבחרים, אלא בחר להתמודד לסנאט.
ב־18 בינואר 1911 נבחר לסנאטור על ידי בית המחוקקים של נברסקה, והיה לדמוקרט הראשון שנבחר או כיהן כסנאטור מטעם המדינה.
הוא נבחר מחדש ב־1916, והפך לאדם הראשון מנברסקה שנבחר לסנאט בבחירות ישירות לאחר אשרור התיקון ה־17 לחוקה.
כיו"ר ועדת יחסי החוץ היה מתומכיו הבולטים של חבר הלאומים ושל חוזה ורסאי.
ב־1922 הפסיד בהתמודדות על כהונה שלישית בסנאט לרפובליקני רוברט ב.
לאחר פרישתו מהסנאט שב לעבודה בעיתון.
ב־1930 ניסה לשוב לסנאט אך הובס בפער גדול בידי הסנאטור המכהן ג'ורג' נוריס.
בשנת 1933 פרש מעסקים ועבר לוושינגטון די.
סי., שם נפטר ב־3 בפברואר 1934. הוא נקבר בבית העלמין Forest Lawn Memorial Park באומהה.
על שמו נקראו בית הספר היסודי Gilbert M.
לאחר מותו ניהל את העיתון חתנו הנרי דורלי, בעלה של בתו מרגרט.
אוספי מכתביו שמורים בספריית הקונגרס ובחברה ההיסטורית של נברסקה.
בשנת 1984 הוכנס ל"היכל התהילה של נברסקה".
גילברט דה קלייר, רוזן גלוסטר השביעי היה אציל בריטי רב-השפעה, בעל אחוזות בספר הוולשי, שבין היתר תמיכתו בהנרי השלישי, היוותה גורם מרכזי בקריסת מרד הברונים.
עם מות אביו ב-1262, ירש דה קלייר את תוארי רוזנות גלוסטר ורוזנות הרפורד, איתם ירש גם את שטחי המשפחה הרבים בספר הוולשי בהם בטונברידג', קרדיגן וקארדיף, ואת אדונות הספר החשובה ביותר של גלמורגן.
במהלך מרד הברונים, כשהוא פועל נגד המלך הנרי השלישי, עמד דה קלייר בראש כוח שביצע פרעות כנגד יהודי העיר קנטרברי באפריל 1264, בדומה למעשים דומים של הכוחות המורדים במוקדים נוספים ברחבי אנגליה.
גילברט דה קלייר נולד ב-1243 למשפחת אצולה אנגלו-נורמנית ותיקה.
אביו, ריצ'רד דה קלייר, היה אציל רב-השפעה בממשלתו של המלך הנרי השלישי, ונטל חלק מרכזי באישור תקנות אוקספורד בשנת 1258; סדרת מסמכים שהמשיכה את רעיונות המגנה כרטה, הגבילה את סמכות המלך והעניקה יותר שליטה למועצה.
חייו הבוגרים של גילברט החלו במקביל להתגבשות מלחמת הברונים השנייה בהנהגת גיסו של המלך, סימון דה מונפור.
עם מות אביו בשנת 1263 ירש גילברט את תוארי רוזנות הרטפורד וגלוסטר, אך חש עלבון עמוק כאשר המלך החרים את אדמותיו (בהיותו עדיין קטין מבחינה חוקית) והעניק נדוניה עצומה לאמו האלמנה.
בשל כך הצטרף גילברט למונפור במרד נגד הכתר.
המורדים ניצחו את כוחות המלך בקרב לואס (1264), שבמהלכו נשבו הן המלך והן בנו הבכור והיורש, הנסיך אדוארד, ומונפור הפך בפועל לשליט הממלכה.
עם זאת, גילברט התאכזב מאופן ניהול השלטון בידי מונפור, ובעיקר מכך שבניו נהנו מהטבות המלוכה, מה שגרם לו לחזור למחנה המלך.
הוא סייע לשחרור הנסיך אדוארד, הצטרף אליו ולבעלי ברית נוספים, וביחד הביסו את המורדים בקרב אוושם (1265), שבו נהרג מונפור עצמו.
לאחר מפלת המורדים חנן המלך את גילברט על מעשיו הקודמים, אך הרוזן נותר ממורמר על נדוניית אמו, שפגעה בעושרו, ועל כך שלא קיבל תגמול הולם על חלקו בקרב אוושם.
שוב פנה למרד נגד הנרי השלישי, השתלט על לונדון ותמך באצילים המכונים "המנושלים", שאיבדו את אדמותיהם בשל תמיכתם במונפור.
לאחר משא ומתן הגיעו הצדדים להסכם שסיים רשמית את מלחמת הברונים השנייה ללא שפיכות דמים, וגילברט שב אל חסדי המלך.
הוסכם כי יתלווה לנסיך אדוארד במסע צלב (שבסופו של דבר לא יצא לפועל).
אולם מתיחויות נוספות פרצו כאשר הנרי השלישי חתם על הסכם עם ל'ואלין נסיך ויילס, שנראה בעיני גילברט כמזיק לאינטרסים שלו בגבול הוולשי.
לבסוף גובש הסדר, וכשיצא אדוארד למסע הצלב ב-1270 נותר גילברט נאמן למלך עד מותו ב-1272. לאחר מותו של הנרי השלישי, ולפני שובו של אדוארד הראשון מארץ הקודש ב-1274, נטל גילברט חלק בניהול הממלכה לצד אצילים אחרים.
עם שובו של אדוארד הראשון נאלץ גילברט להתמודד עם מלך חזק בהרבה מאביו, והוגבל בפעילותו, אך נותר בן ברית חשוב במאבקי הכתר מול ל'ואלין בוויילס, אזור שבו היה לו משקל רב.
ב-1282 נהרג ל'ואלין בקרב, אחיו דוויד' נלכד והוצא להורג, ווילס סופחה למעשה לאנגליה.
בשנת 1290 נשא גילברט לאישה את ג'ואן, בתו של אדוארד הראשון, שהייתה צעירה ממנו בכשלושה עשורים, לאחר שפירק את נישואיו הראשונים.
הנישואים הניבו בן ושתי בנות ונחשבו מוצלחים יחסית.
שנותיו האחרונות התאפיינו בסכסוכים; תחילה הסתכסך עם רוזן דרבי, נאסר לזמן קצר ושוחרר, ובהמשך התמודד עם מרידות חדשות בנחלותיו בוויילס, עד שנאלץ להימלט עם משפחתו.
גילגיל היא עיר במחוז נאקורו שבקניה, השוכנת בעמק הבקע הגדול.
העיר ממוקמת בין העיר נאיואשה לעיר נאקורו, בסמוך לכביש המהיר ניירובי–נאקורו.
גילגיל מהווה מרכז אדמיניסטרטיבי וצבאי חשוב, ובהיסטוריה של עם ישראל היא נודעה כאתר שבו פעל מחנה המעצר האחרון של גולי אצ"ל ולח"י באפריקה.
גילגיל ממוקמת באזור חקלאי פורה ממערב לנהר גילגיל, הנשפך לאגם נאיואשה.
הכלכלה המקומית מתבססת על חקלאות, אך עיקר פרנסת העיר נשענת על נוכחות צבאית וביטחונית ענפה.
בעיר שוכנים שני בסיסים מרכזיים של צבא קניה (KDF), מכללה של שירות הנוער הלאומי (NYS) ומפקדת היחידה למניעת גניבות בקר של משטרת קניה.
העיר החלה להתפתח בתקופת השלטון הבריטי כנקודת יישוב אסטרטגית על תוואי הרכבת.
בשל האקלים הנוח והמיקום המרכזי, הפכה גילגיל לבסיס לוגיסטי וצבאי עבור הצבא הבריטי במזרח אפריקה.
כיום עיקר פרנסת העיר מבוססת על שירותים לבסיס גדול של צבא קניה.
בעיר נמצא בית קברות צבאי בריטי (Gilgil War Cemetery) המתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בבית הקברות טמונים חללים ממלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, מרביתם מיחידות מזרח-אפריקאיות ודרום-אפריקאיות ששירתו באזור.
מבין 225 החללים בבית הקברות, אחת שייכת לקצין יהודי מדרום אפריקה שנהרג במלחמת העולם השנייה.
גילגיל מהווה פרק משמעותי בתולדות המאבק להקמת מדינת ישראל.
במרץ 1947, לאחר שהות במחנות המעצר בסמבל (אריתריאה) ובקרתגו (סודן), הועברו כ-250 עצורי אצ"ל ולח"י למחנה מעצר שהוקם בגילגיל.
תנאי המחנה: המחנה הוקם בתוך מתקן ששימש קודם לכן כבית סוהר צבאי בריטי.
בניגוד למחנות הקודמים שהיו מורכבים מצריפים, בגילגיל נכלאו העצורים בבנייני אבן קודרים עם תאים קטנים שחלונותיהם מסורגים.
התנאים במקום היו קשים ושררה בו צפיפות רבה.
חיי התרבות: למרות התנאים, קיימו העצורים חיי קהילה תוססים.
הם הוציאו לאור עיתונים פנימיים ואף כתבו את "ספר המעצר והגלות", שתיעד את קורותיהם.
בריחה: העצורים התמידו בבריחות מממחנות המעצר באפריקה, בעיקר ע"י חפירת מנהרות.
הבריחה האחרונה היתה ממחנה גילגיל במרץ 1948. ברוב המקרים הבורחים נתפסו, הוחזרו למעצר ונענשו.
אולם הבריחה האחרונה היתה מוצלחת ושישה אנשי אצ"ל בראשות יעקב מרידור הצליחו להמלט ולהגיע בשלום לאירופה, ומשם הגיעו לארץ לאחר הכרזת העצמאות.
השיבה למולדת: העצורים בגילגיל היו האחרונים מבין גולי אפריקה ששוחררו.
ב-12 ביולי 1948 הפליגו העצורים מנמל מומבסה והגיעו לנמל חיפה ב-21 ביולי 1948.
נכון לשנת 2024 נמצא בשטח המחנה בית חולים פסיכיאטרי המהווה חלק מבית חולים איזורי (Gilgil Sub County Hospital).
חלק מהמבנים המקוריים של המפקדה ומבני המעצר עדיין עומדים על תילם ומשמשים את הנהלת בית החולים ומחלקות אשפוז.
גילה אלמגור-אגמון (נולדה ב-22 ביולי 1939, ו' באב ה'תרצ"ט) היא שחקנית, סופרת, תסריטאית וזמרת ישראלית.
שיחקה בהצגות תיאטרון רבות וכן בכ-60 סרטי קולנוע – עובדה שזיכתה אותה בכינוי "מלכת הקולנוע הישראלי".
כלת פרס אופיר, פרס כינור דוד ופרס ישראל לקולנוע.
נולדה וגדלה בפתח תקווה, בשם גילה אלכסנדרוביץ.
אביה, , יליד גרמניה שעלה לארץ ישראל בשנת 1934 ושימש שוטר במשטרה הבריטית, נרצח בחיפה ב-30 במרץ 1939 על ידי צלף ערבי, אשר רצח קודם לכן באופן סדרתי שנים-עשר שוטרים יהודים עד שנתפס והוצא להורג בתלייה.
גילה נולדה ארבעה חודשים לאחר הרצח, ואמהּ חיה, שנפטרה בשנת 1988, סבלה ממחלת נפש קשה.
בשנת 1952 התחתנה אמהּ בשנית, ומנישואין אלו נולדו לגילה שתי אחיות.
לאחר נישואיה השניים של אמה נשלחה גילה לפנימייה בכפר הנוער "הדסים", שם למדה בחוג דרמה בהדרכת צבי רפאל.
לאחר שנתיים, ב-1954, לאחר שהתחילה את לימודיה בכיתה י' החליטה ביוזמתה להיות עצמאית, עזבה את הדסים ועברה לגור בתל אביב ליד תיאטרון הבימה, ולמדה משחק בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד.
אלמגור הופיעה בעשרות סרטים, בעשרות הצגות תיאטרון ובכמה סדרות טלוויזיה, ברבים מהם בתפקידים הראשיים.
היא ידועה כשחקנית שמסוגלת לגלם מגוון של דמויות בצורה משכנעת, כגון עובדת סוציאלית המנסה להתמודד עם העולה החדש ב"סאלח שבתי", זונה ב"מלכת הכביש", אמא בעלת ליקוי נפשי ב"הקיץ של אביה", ובעלת פאב קשוחה ב"החיים על פי אגפא".
לדבריה של אלמגור, ההחלטה להיות שחקנית גמלה בה בנעוריה, בשנת 1954, כאשר ראתה את חנה מרון משחקת בהצגה "פיגמליון" בתיאטרון הקאמרי.
אלמגור מכונה "הגברת הראשונה של הקולנוע הישראלי", ולאורך השנים הוזמנה לשמש כשופטת בפסטיבלי סרטים בין-לאומיים.
בשנת 1956 עברה אלמגור בהצלחה את בחינות הקבלה לתיאטרון "הבימה", וביום הולדתה ה-17 הופיעה בהצגתה הראשונה במסגרת התיאטרון, הקומדיה "בעור שינינו".
על ההצגה הראשונה שבה השתתפה, סיפרה אלמגור בריאיון:
ואכן, אלמגור לוהקה כאורחת במסיבה בהצגה "איי לייק מייק" מאת אהרן מגד שביים ישראל בקר.
כאשר רנה פז, שגילמה את ציפ – תפקיד מרכזי בהצגה – חלתה בצהבת, החליפה אותה אלמגור בהצלחה רבה.
ב-1956 גילמה את צינה בהצגה "שחור על גבי לבן" מאת אפרים קישון שביים יואל זילברג.
ב-1957 שיחקה בהצגה "הביצה" מאת פליסיאן מרסו שביים אנדרה ברסק.
באותה שנה גילמה את ז'וליאט בהצגה "נשף הגנבים" מאת ז'אן אנוי שביים היי קיילוס וגילמה את סוזן בהצגה "סנונית בחוף מיומבה" מאת יוש הלוי שביים שרגא פרידמן.
בתחילת שנת 1957 עלתה בתיאטרון הבימה ההצגה "יומנה של אנה פרנק" מאת פרנסס גודריך ואלברט הקט בבימויו של ישראל בקר, והצגה זו זכתה להצלחה רבה.
לאחר מספר חודשים הנהלת התיאטרון רצתה להוריד את ההצגה מהבמות, בעקבות התמוטטות של השחקנית הראשית עדה טל, אך הבמאי החליט לא להוריד את ההצגה, ונתן את התפקיד לאלמגור, שלמדה את התפקיד תוך שבועיים ושיחקה אותו בהצלחה.
ב-1958 שיחקה בהצגה "שש כנפיים לאחד" מאת חנוך ברטוב שביים אברהם ניניו.
באוקטובר 1958, לאחר שנתיים בתיאטרון הבימה, פוטרה אלמגור מהתיאטרון, ועברה לשחק בתיאטרון הקאמרי.
ב-1958 גילמה בקאמרי את פאני, בהצגה "מריוס" מאת מרסל פניול שביים גרשון פלוטקין.
באותה שנה גילמה את ננה בהצגה "הערב אימפרוביזציה" מאת לואיג'י פיראנדלו שביים מרסל לופוביצ'י.
ב-1959 גילמה את אוליביה בהצגה "הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר שביים שמואל בונים.
בשנת 1960 שיחקה אלמגור בקאמרי בהצגה "גנרל קישוט" מאת ז'אן אנוי שביים גרשון פלוטקין.
ב-1961 שיחקה בהצגה "כנרת כנרת" מאת נתן אלתרמן שביים גרשון פלוטקין.
ב-1962 גילמה את וירג'יניה בהצגה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט שביים סם בֶּסֶקוב.
באותה שנה שיחקה בהצגה "קפיטן קרגיוז" מאת לואי גולי שביים שמואל בונים.
ב-1963 שיחקה בהצגה "האידיוטית" מאת מרסל אשאר שביים יואל זילברג בתיאטרון האהל.
באותה שנה נסעה ללמוד משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק.
במקביל למדה משחק אצל אוטה האגן ומחול מודרני אצל אנה סוקולוב.
מששבה ארצה ב-1965, החלה להופיע בהצגות תיאטרון כשחקנית עצמאית ושיחקה מעל במות רבות בארץ.
ב-1965 גילמה בקאמרי את מגי (בת דמותה של מרילין מונרו) בהצגה "לאחר הנפילה" מאת ארתור מילר שביים לאונרד שך.
באותה שנה גילמה בתיאטרון חיפה את פיטר פן בהצגה "פיטר פן" מאת ג'יימס מתיו ברי שביים וינסנט דונהיו.
ב-1967 שיחקה בקאמרי בהצגה "הפטנט" מאת אן ג'ליקו שביים שמואל בונים.
באותה שנה שיחקה בתיאטרון בימות בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני, ובהצגה "רכבת תחתית" מאת לירוי ג'ונס.
ב-1968 גילמה בתיאטרון חיפה את אליזבת פרוקטור בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר שביים היי קיילוס.
ב-1969 שיחקה בתיאטרון בימות לצד עודד תאומי בהצגה "לילה במאי" מאת א.ב יהושע שביים יוסי יזרעאלי.
בקולנוע הופיעה אלמגור לראשונה ב-1960, בסרטו של רפאל נוסבאום "חולות לוהטים", המספר על שלושה צעירים ישראליים ההולכים לפטרה ומוצאים בה מגילות גנוזות.
ב-1961 שיחקה בסרט הצרפתי "תנו לי עשרה מיואשים" שביים הבמאי הצרפתי פייר זימר.
הסרט תיאר את קורותיה של קבוצת מתיישבים בנגב, והוא מעולם לא הוקרן בישראל.
ב-1963 שיחקה בסרט "אף מילה למורגנשטיין" שכתבו גבריאל דגן ואריקה עויזרמן (על פי מחזה מאת אפרים קישון) וביימו בנימין קורצקי, אריה אליאס ובן עויזרמן, וכן בסרט "חבורה שכזאת" שכתבו שאול ביבר ובומבה צור (על פי ספר באותו שם מאת ישראל ויסלר) וביים זאב חבצלת.
באותה שנה גילמה את מרגו בסרט "אלדורדו" שביים מנחם גולן, שגם כתב את התסריט לצד ליאו פילר ואמציה חיוני (על פי מחזה מאת יגאל מוסינזון), ואף שרה בסרט את שיר הנושא.
ב-1964 גילמה את בת שבע העובדת הסוציאלית בסרט "סאלח שבתי" של אפרים קישון.
ב-1966 גילמה את מרגו בסרט "פורטונה" שכתבו אלכסנדר רמתי, וולדיה סמיטיוב ויוסף גרוס (על פי סיפור של מנחם תלמי) וביים מנחם גולן.
באותה שנה שיחקה בסרט "מבצע קהיר" שהיה קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שכתבו אלכסנדר רמתי ומרק בהם וביימו מנחם גולן ורפאל נוסבאום.
ב-1967 גילמה את רותי בסרט "ארבינקא" של אפרים קישון.
באותה שנה גילמה את הבת בסרט "המניע לרצח" שכתב יוסף גרוס וביים פיטר פריישטדט.
ב-1969 גילמה את תמר, התפקיד הראשי בסרט "מצור", שכתבה לצד דן בן אמוץ וביים ג'ילברטו טופאנו.
ב-1971 שבה לתיאטרון הבימה וגילמה את ז'אן (יוהנה הקדושה) במחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים מייקל מיצ'ם.
ב-1972 שיחקה בתיאטרון בימות בהצגה "הגברת עם הקמליות" מאת אלכסנדר דיומא.
ב-1974 שיחקה בקאמרי בהצגה "שלוש מסיבות" מאת אלן אייקבורן.
באותה שנה גילמה את נינה בהצגה "השחף" מאת אנטון צ'כוב שביים לאופלד לינדברג.
ב-1975 שיחקה במועדון התיאטרון בהצגה "ילדי קנדי" מאת רוברט פטריק.
ב-1976 גילמה את מאשה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים פיטר ג'יימס.
ב-1978 שיחקה בהצגה "יאשה גורן" מאת יוסף בר-יוסף שביים עודד קוטלר.
בתחום הקולנוע – ב-1970 שיחקה בסרט "מותו של יהודי" מאת וחה קצ'ה ודני דה לה פטלייה – שגם ביים את הסרט.
ב-1971 גילמה בסרט "מלכת הכביש" את מרגלית, זונת רחוב חכמה ועצמאית שנכנסת להיריון ומחליטה לנטוש את חיי הרחוב.
אלמגור השתתפה בכתיבת התסריט לצד מנחם גולן, שביים את הסרט.
ב-1972 שיחקה בסרטו של מנחם גולן "הבריחה אל השמש" המספר את סיפורם האמיתי של קבוצת אינטלקטואלים המנסה לברוח מבעד למסך הברזל, אך נתפסים ונשלחים למאסר ממושך.
ב-1973 שיחקה בקופרודוקציה ישראלית-גרמנית, "זר ביריחו".
באותה שנה גילמה את קלרה בסרט "הבית ברחוב שלוש" שכתב (לצד רחל פביין וירח גובר) וביים משה מזרחי.
סרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1977 גילמה את נורית אביב בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן".
באותה שנה גילמה את אשתו של המציל (אורי זוהר) בסרטו של זוהר "הצילו את המציל".
ב-1979 גילמה את זלדה בינשטוק בסרט "אמי הגנרלית" שכתב אלי תבור (על פי מחזה מאת אלי שגיא) וביים יואל זילברג.
ב-1974 גילמה אלמגור לצד יוסי בנאי את מי בסרט הטלוויזיה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני שביים רם לוי, שהיה עיבוד למחזה שעלה בתיאטרון בימות ב-1967 בהשתתפות יוסי בנאי ובהשתתפותה.
ב-1977 שיחקה בדרמת הטלוויזיה "סיפורה של באשה" שכתב וביים דן וולמן.
ב-1981 שיחקה במרכז התיאטרוני בנווה צדק בהצגה "מסיבת פורים של אדם בן כלב" שערכה (על פי הספר אדם בן כלב מאת יורם קניוק) וביימה נולה צ'לטון.
באותה שנה שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "ועידת פסגה" מאת רוברט דייוויד מקדונלד שביים מלקולם מקיי.
ב-1983 גילמה בתיאטרון הבימה את קסנדרה (לצד דליה פרידלנד) בהצגה "נשות טרויה" מאת ז'אן-פול סארטר (על פי אוריפידס) שביים הבמאי הגרמני הולק פרייטג.
ב-1985 גילמה בקאמרי את אנה פטרובנה בהצגה "דבש פרא" מאת צ'כוב שביים אילן רונן.
ב-1980 גילמה את פאולה בסרטה של מיכל בת-אדם "על חבל דק", ושיחקה בסרט "מחבואים" שביים דן וולמן, שגם כתב את התסריט לצד אבי כהן.
ב-1981 שיחקה בסרט "לא לשידור" שכתבו גדליה בסר ויעוד לבנון שגם ביים.
באותה שנה שיחקה בסרטו של עוזי פרס "אהבה ראשונה".
ב-1982 גילמה את מירי בסרט "כביש ללא מוצא" שביים יקי יושע שגם כתב את התסריט לצד אלי תבור.
ב-1986 גילמה את לאה בסרטו של משה מזרחי "אהבה גנובה".
ב-1987 שיחקה אלמגור בהצגת היחיד שהיא עצמה כתבה על ספרה האוטוביוגרפי "הקיץ של אביה", בבימויו של איציק ויינגרטן.
ההצגה הועלתה בשיתוף תיאטרון בית ליסין.
לאחר הצלחת ההצגה נעשתה אלמגור לשחקנית תיאטרון מבוקשת, הנחשבת לאחת השחקניות הבולטות בתיאטרון הישראלי.
ב-1988 עובד הספר והמחזה לסרט בבימויו של אלי כהן.
אלמגור כתבה את התסריט (לצד אלי כהן וחיים בוזגלו), הפיקה אותו (לצד איתן אבן) וגילמה את הניה אלכסנדרוביץ' (המבוססת על אמהּ) בתפקיד ראשי.
הסרט זכה בפרסים בין-לאומיים רבים, בהם: "דב הכסף" בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, "שיבולת הזהב" בספרד ו"סינה קיד" בהולנד.
ב-1991 גילמה את מינה בהצגה "הנאהבים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1992 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "כולם היו בני" מאת ארתור מילר שביים איציק ויינגרטן.
ב-1994 שיחקה בתיאטרון בית ליסין בהצגה "דואט לאחת" מאת טום קמפינסקי שביים איציק ויינגרטן.
מ-1995 נמנית שוב אלמגור עם סגל השחקנים של תיאטרון הבימה.
ב-1995 גילמה את הלנה אלוינג בהצגה "רוחות" מאת הנריק איבסן שביים חנן שניר.
ב-1997 גילמה את מריה קאלאס בהצגה "מאסטר קלאס" מאת טרנס מקנלי שביים ג'ונתן פאפי.
ב-1998 גילמה את מדיאה בהצגה "מדיאה" מאת אוריפידס שביים רוברט וודרופ.
ב-1999 השתתפה במופע "קולות" – שחקניות הבימה בקולאז' של הבזקים מחיי נשים.
את המופע הלחין וניהל מוזיקלית רונן בן דוד, וערכה וביימה נויה לנצט.
בתחום הקולנוע – ב-1992 גילמה את דליה בסרט "החיים על פי אגפא" של אסי דיין.
ב-1994 גילמה שוב את הניה אלכסנדרוביץ', הפעם בסרט ההמשך של "הקיץ של אביה" – "עץ הדומים תפוס".
גם לסרט זה כתבה אלמגור את התסריט (לצד אייל שר) והפיקה אותו לצד איתן אבן.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן וזכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
באותה שנה גילמה את האמא (לצד עמוס לביא) בסרט "שחור" שביים שמואל הספרי לפי תסריט שכתבה חנה אזולאי-הספרי.
ב-1995 גילמה את יונה בסרט "לילסדה" של שמי זרחין.
ב-1998 גילמה את צביה ישראלי בסרט "מסוכנת" של שמי זרחין.
סרט זה נכתב על ידי זרחין במיוחד עבור אלמגור, ואלמגור שרה כמה מהשירים המקוריים שהופיעו בפסקול הסרט.
השירים גם הוקלטו לאלבום שלא יצא בהפצה מסחרית.
ב-1998 השתתפה אלמגור ב"פעמוני היובל", המופע המרכזי במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
באותה שנה החלה לגלם את מרים בסדרת הטלוויזיה שיצרו האחים אורי ובני ברבש "טירונות".
ב-2000 גילמה את נעמי בהצגה "קדיש לנעמי" מאת אלן גינסברג שעיבד וביים חנן שניר.
באותה שנה החלה לשחק בהצגה "מונולוגים מהווגינה" מאת איב אנסלר שביימה דדי ברון.
באותה שנה השתתפה במופע "שרים נגד אלימות" שערך וניהל מוזיקלית אורי וידיסלבסקי.
ב-2001 גילמה את ברנרדה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביים אילן רונן.
ב-2003 גילמה את ננסי בהצגה "קפואים" מאת בריוני לאברי שביים איציק ויינגרטן.
ב-2004 גילמה את באדלה בהצגה "ארטון" מאת עזרא אהרון שביים רוני ניניו.
באותה שנה שימשה כקריינית בהצגה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת נסים אלוני שביימה סיגל אבין.
ב-2005 גילמה את אליס בהצגה "הנסיגה ממוסקבה" מאת ויליאם ניקולסון שביימה דדי ברון.
ב-2007 שיחקה בהצגה "דירה להשכיר" שעיבד וביים רונן (גולדפרב) פלד, על פי ספרה של לאה גולדברג, ב"התיאטרון שלנו".
ב-2008 גילמה בבימה את אלסה (לצד טטיאנה קנליס-אולייר) בהצגה "החגיגה", המשותפת לתיאטרון הבימה ולקאמרי, שכתבו תומאס וינטרברג, מוגנס רוקוב ובו הר הנסן וביים חנן שניר.
באותה שנה שיחקה בהצגה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" מאת טרייסי לטס שביים אילן רונן.
באותה שנה גילמה את טוני בית אריה בהצגה "רכוש נטוש" מאת שולמית לפיד שביים איציק ויינגרטן.
ב-2010 גילמה (לצד סנדרה שדה) את אלינה סולנס בהצגה "אלוף הבונים", המשותפת לתיאטרון הבימה ולקאמרי, מאת הנריק איבסן שעיבד וביים חנן שניר.
בקולנוע גילמה אלמגור ב-2004 את מריה בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים".
ב-2005 גילמה את בתיה בסרט "ריקי ריקי" שכתבה דלית קהן וביים איתן ענר.
באותה שנה שיחקה בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
ב-2006 גילמה את יסמין המבוגרת בסרט "שלוש אמהות" שכתבה (לצד עלמה גניהר) וביימה דינה צבי ריקליס.
באותה שנה גילמה את פנינה בסרט "ידיים קשורות" שכתב (לצד אושרה שוורץ ויעקב רוזן) וביים דן וולמן.
ב-2007 גילמה את רחל המבוגרת בסרט "החוב" שכתב (לצד עידו רוזנבלום) וביים אסף ברנשטיין.
ב-2010 גילמה את האלמנה בסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" שכתב נח סטולמן (על פי ספר בעל אותו שם מאת א.ב יהושע) וביים ערן ריקליס.
באותה שנה השתתפה בסרט "2048" של ירון כפתורי.
בשנים אלו הרבתה אלמגור לשחק גם בטלוויזיה: בשנים 2000–2001 גילמה את נעמי רוט בסדרת הטלוויזיה "האישה האחרת" שכתבו נועה ברנר, מירב בן-גוריון, צביקה קרצנר ועמית ליאור וביימו אורי ענבר ושמי זרחין.
ב-2003 גילמה דמות שלוקה בקלפטומניה בסדרת הטלוויזיה "המופע של סטיב" שביים יגאל שילון.
ב-2005 גילמה את אלגריה אלמגורי בתוכנית "ארץ נהדרת".
בין השנים 2005–2008 גילמה את גילה אבולעפיה, פסיכולוגית המדריכה את גיבור הסדרה ראובן (אסי דיין), בסדרת הטלוויזיה "בטיפול", שזכתה לתשבחות בישראל ובעולם.
ב-2007 גילמה את נורה ספקטור בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו".
ב-2008 גילמה את עצמה בתפקיד אורח בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "הפיג'מות".
בין השנים 2008–2009 גילמה את לולה באום בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד" שביימה שירילי שטרן.
ב-2011 גילמה בתיאטרון הבימה את קלייר זאחנסיאן, בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים אילן רונן.
ב-2012 גילמה את פולי וואייט בהצגה "ערי מדבר אחרות" מאת ג'ון רובין בייטס שביים חנן שניר.
ב-2013 גילמה את מירל'ה אפרת בהצגה "מירל'ה אפרת" מאת יעקב גורדין שעיבד וביים חנן שניר.
ב-2015 גילמה את אירמגארד בהצגה "נעצר בחצות" שביים משה קפטן.
ב-2017 החלה לגלם את נעמי שמר המבוגרת (לסירוגין עם סנדרה שדה) במחזמר "סימני דרך" המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר.
באותה השנה גילמה שוב את מאשה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב, הפעם בבימויו של חנן שניר, בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי.
בשנת 2019 גילמה את אימו של הרוצח בהצגה "סיבת המוות אינה ידועה", המבוססת על ספר מאת עמרי אסנהיים ובבימויו של חנן שניר.
בשנת 2021 שיחקה במחזה "רומיאו ויוליה", בבימויו של משה קפטן ובשיתוף התזמורת הפילהרמונית.
בשנת 2022 גילמה את מלכה בהצגה "הנוקמים, סיפור אהבה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט וכן גילמה את אידה נודל המבוגרת במחזה "אידה", מאת שי להב ובבימויו של צדי צרפתי.
באותה השנה גילמה את תקומה בהצגה "ברלין" שכתב וביים אילן חצור בתיאטרון העברי.
בשנת 2024 שבה לתיאטרון הבימה, כאשר גילמה את דמותה המבוגרת של יפה ירקוני במחזה המוזיקלי "האמיני יום יבוא", מאת גיא מרוז ובבימויו של אלדר גוהר גרויסמן.
בשנת 2025 שבה גם לשורות הקאמרי כשגילמה את חוה בהצגה "צ'ילבות", לסירוגין עם מרים זוהר.
בקולנוע שיחקה אלמגור ב-2010 בסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
ב-2015 שיחקה בסרטו של אמיר וולף "ציפורי חול".
ב-2017 שיחקה בסרטו של אריק רוטשטיין "אנטנה".
ב-2019 גילמה את אשת ראש המוסד בקומדיה של אלון גור אריה "המוסד" ובאותה השנה שיחקה בסרטו של פאבל לונגין "עשו".