tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרשת קורטיקוסטרון ביתר לחץ דם כליות ניסיוני .
עם פאל וייס וטאמאש טוט.
- על תסמונת קון .
עם אישטוואן ורצקאי, מריה או ובלה סארי.
כמה בעיות נוכחיות של יתר לחץ דם.
עם זולטאן סאבו ופאל גומורי.
השפעה על סינתזת אלדוסטרון באדרנל.
עם פאל וצ'אי (וייס) ומיהאיי דמצקי.
השפעת הפרין והפרינואידים על ייצור אלדוסטרון.
מתי על המטפל לחשוב על מחלות של בלוטת יותרת הכליה?
תפקידה של מערכת רנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון באבחון יתר לחץ דם.
(ארכיון הרפואה הפנימית ההונגרית, 1977, 4)
הערכת בדיקה מהירה להפעלת מינרלוקורטיקואידים בגוף .
תוצאות של טיפול כירורגי באלדוסטרוניזם ראשוני המבוססות על ניתוח רטרוספקטיבי של אבחנה טרום ניתוחית ומורפולוגיה של בלוטת יותרת הכליה.
נסיגה של גידול יותרת המוח הקשור להיפותירואידיזם ראשוני בהשפעת l-thyroxine.
תפקיד יתר לחץ הדם של קורטיקוסטרואידים מנקודת המבט של אדנומות של קליפת יותרת הכליה.
שני הריונות מוצלחים של חולה עם תסמונת ברטר.
עם יאנוש ריגו וזולטאן פאפ.
(עיתון הגינקולוגים ההונגרים, 1995, 1)
תורשה אוטוזומלית דומיננטית של צורה של תסמונת שחלות פוליציסטיות.
עם אנדרה צייזל, טיבור פהר ומיקלוש טוט.
(עיתון הגינקולוגים ההונגרים, 1997, 3)
מדליית זיכרון איגנץ זמלווייס (1970)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג כסף (1986)
מדליית זיכרון ופרס זמלווייס (1995)
פרס סאנופי-אוונטיס (Sanofi-Aventis) למפעל חיים (2005)
אדית הרד (Edith Heard; נולדה ב-5 במרץ 1965) היא ביולוגית וגנטיקאית בריטית, שכיום מנהלת את המעבדה האירופאית לביולוגיה מולקולרית (EMBL) בגרמניה.
מחקרה של הרד עוסק בעיקר בתחום האפיגנטיקה והשתקה של כרומוזום X בתאים בפרט.
במהלך הקריירה שלה הרד גילתה תגליות חשובות רבות לגבי כרומוזום X ובתחום האפיגנטיקה בכללותו.
בשנת 2011 זכתה בפרס השנתי של ה־Fondation pour la Recherche Médicale לכבוד תרומה יוצאת מן הכלל לידע הרפואי העולמי.
אדית הרד נולדה בשנת 1965 בלונדון.
אביה ייחס חשיבות רבה יותר לתחומי המתמטיקה והפיזיקה ביחס לתחום הביולוגיה.
לכן לא הייתה בקיאה בתחום זה בתחילת לימודיה ובשנת 1983 החלה ללמוד לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
בזמן לימודיה נחשפה לנושא הביולוגיה בצורה מעמיקה יותר ובתמיכת מוריה שזיהו את הכישרון שלה בתחום זה, החליטה לעבור ללימודי מדעי החיים.
הרד סיימה בהצלחה את התואר והתחילה ללמוד לדוקטורט בקרן המחקר לסרטן בממלכה במאוחדת במהלך הדוקטורט שלה היא נחשפה לראשונה לאפיגנטיקה תחום בו עוסקת כיום.
במחקר הדוקטורטי שלה הרד חקרה על שכפול גן במסגרת מחקר על מחלת הסרטן.
לאחר מכן המשיכה להתמחות פוסט דוקטורט במכון פסטר שבצרפת.
לאחר שסיימה את התמחותה שם, הרד הצטרפה למרכז הלאומי למחקר מדעי בצרפת.
בשנת 2001 הקימה מעבדה משלה במכון קירי שבפריז והתמנתה לראש יחידת הגנטיקה והביולוגיה ההתפתחותית של המכון.
בשנת 2012 קיבלה תואר פרופסור במוסד המחקר קולז' דה פרנס (Collège de France) והתחילה ללמד בו.
ב-2019 היא מונתה להיות המנהלת הכללית של המעבדה האירופאית לביולוגיה מולקולרית, תפקיד שהיא מחזיקה בו גם היום.
הרד חברה במועצה המדעית של ארגון הבריאות העולמי.
הרד גילתה לראשונה את תחום האפיגנטיקה בזמן שחקרה על שכפול גנים, במהלך המחקר היא לא הצליחה לבצע פעולה שהתבססה על אפיגנטיקה והתחילה ללמוד יותר על התחום כתוצאה מכך.
כיום המחקר שלה מתמקד בעיקר בתחום זה בנוסף לגנטיקה וביולוגיה התפתחותית, היא מתמקדת בחקר ההשתקה של כרומוזום X.
זהו תהליך שמתרחש אצל יונקות בהתפתחות המוקדמת, שבו אחד משני העותקים של כרומוזום X מושתק.
התהליך הזה בעל ערך בהתפתחות מכיוון שיש לנקבות שני כרומוזומי X, בעוד שלזכרים יש רק אחד.
לנושא זה חשיבות רבה בהבנת שלב ההתפתחות העוברית בתאי גזע ובמחקר הסרטן.
הרד רצתה לגלות מה בגוף גורם לתהליך הזה לקרות.
לצורך זה החלה לפתח שיטות חדשות בעלות חשיבות להדמיה של דנ"א ותהליכים גנטיים של התאים כדי שתוכל לראות מתי הכרומוזום מושתק.
במסגרת המחקר היא גילתה שכרומוזום X מושתק פעמיים בזמן ההתפתחות העוברית.
לתגלית הזאת הייתה חשיבות עצומה בחקר תאי הגזע והדגישה את הגמישות בהכוונת התאים לתפקידיהם.
אחד הפרסים המשמעותיים שהרד זכתה בהם היה ה־Inserm Grand Prix.
היא זכתה בפרס בעקבות העבודה שלה באפיגנטיקה ובפרט המחקר שלה על ההשתקה של כרומוזום ה-X אצל יונקים בהתפתחות.
בנוסף זכתה הרד בפרסים הבאים:
פרס Fondation pour la Recherche Médicale לכבוד תרומה יוצאת מן הכלל לידע הרפואי העולמי.
פרס החברה האירופאית לגנטיקה אנושית
מדליית הזהב של CNRS בשנת 2024
הרד נשואה לביולוג מולקולרי צרפתי בשם וינסנט כולוט.
אדית בֶּרֶגִי (בהונגרית: Beregi Edit; בשם מלא Beregi Edit Dolli; בראשוב, 3 במרץ 1926 – 4 באפריל 2023) הייתה דוקטור לרפואה (MD) יהודייה-הונגרייה, גרונטולוגית, פתולוגית, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור במדעי ברפואה (1969) (DSc כמו PhD), חברת האקדמיה ההונגרית למדעים.
אדית ברגי נולדה במשפחה יהודית כבתם של מיקלוש ברגי ושל אילונה רוט (1899–1989).
היא השלימה את השכלתה הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם סיימה את לימודיה ב-1950. ב-25 באוגוסט קיבלה את התואר דוקטור לרפואה בהצטיינות.
בין 1950 לבין 1960 הייתה מתמחה במכון לפתולוגיה וחקר הסרטן של האוניברסיטה, אחר כך הייתה היה מרצה במכון לפתולוגיה מס' 2 של האוניברסיטה.
מ-1960 עד 1978, הייתה הרופאה הראשית של המחלקה הפתולוגית של בית החולים רוקוש במחוז פשט.
ב-1961 הוזמנה, כמנהלת בית החולים הממלכתי לגריאטריה, לארגן את המכון לגרונטולוגיה שהחל לפעול תחתה ב-1965. היא פעלה תחילה בקבוצת המחקר לגרונטולוגיה של המכון הלאומי לראומטולוגיה ופיזיותרפיה (ORFI), ולאחר מכן משנת 1967 כקבוצת המחקר לגרונטולוגיה של אוניברסיטת זמלווייס, שבה נשארה כמנהלת העסקית.
משנת 1978 הפכה קבוצת המחקר לגרונטולוגיה של אוניברסיטת זמלווייס למרכז הגרונטולוגי שבראשו עמדה עד 1993, אך המשיכה לעבוד שם כפרופסור באוניברסיטה בשלוש השנים לאחר מכן עד לפרישתה (1996).
ב-1993 היא ועמיתיה ארגנו את הקונגרס העולמי לגרונטולוגיה בבודפשט, עם כ-3,200 משתתפים.
בין השנים 1993–1997 כיהנה כנשיאת האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה.
בעלה אישטוואן פלדש (מקודם פישר) (1921–2002) היה וירולוג, המנהל המדעי של המכון הלאומי לשחפת מוקדמת ולמחלות ריאה.
עיטור מסדר הצטיינות לעבודה סוציאליסטית
פרס קראגר - משותף עם אלכס קומפורט, על עבודה במחקר בסיסי בגרונטולוגיה (1970)
מדליית ההצטיינות של מחוז פשט (1974)
מזכירה כללית של כבוד של המדור הקליני האירופי של האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה (1975–1981), ולאחר מכן נשיאה (1981–1985)
חברת כבוד של החברה הגרונטולוגית הסובייטית (1982)
חברת מועצת המנהלים של האגודה הבינלאומית לפסיכוגריאטריה (1985–1993)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1986)
חברת כבוד של האגודה האוסטרית לגריאטריה וגרונטולוגיה (1986)
חברה באקדמיה למדעים של ניו יורק (1995–2023)
Presidential Medal" Vancouver, Canada", על עבודתה באגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה (2001)
אדית האיוש מחוץ להונגריה אדית בון (במקור הירש, בהונגרית: Hajós Edit; באנגלית: Edith Bone; בודפשט, 28 בינואר 1889 – לונדון, 14 בפברואר 1975) הייתה רופאה, מתרגמת ספרותית, עורכת עיתון, אשתו הראשונה של בלה באלאז'.
קורות חייה הסוערים על פני ארבעה עשורים מסופרים חלקית בספריה.
אדית האיוש נולדה במשפחה יהודית כבתם של ד"ר ז'יגמונד האיוש (הירש) (1858–1922) עורך דין, ושל ינקה שטיין (1860–1945).
סבה וסבתה מצד אביה היו ליפוט הירש (1823–1899) סוג של עצמאי (אדם ללא עבודה, המתקיים מרכושו או מהכנסה מזדמנת לא מוגדרת) ותרזיה פיליפ, וסבה וסבתה מצד אמה היו ירמיהו שטיין ואמה הרץ.
היא למדה רפואה משנת 1908, תחילה בבודפשט, אחר כך בברלין, מונפלייה, פריז וברן.
ב-1 באוקטובר 1906 התחתנה עם עורך הדין מור בדה, בנם של יוז'ף בדה ופאולינה קוטאני.
הם התגרשו ב-1909. ב-19 במרץ 1913 היא נישאה לבלה באלאז' בבודפשט, ממנו התגרשה מאוחר יותר ב-1918. זולטאן קודאי היה אחד העדים בנישואים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא שבה להונגריה וקיבלה תואר דוקטור לרפואה בבודפשט.
יחד עם ג'רג' לוקאץ', קרל מנהיים, אנא לסנאי, ארנה לורשי ואחרים השתתפה במפגשים של חוג יום ראשון שהתקיימו בדירת בעלה.
היא עבדה כרופאה צבאית בזמן המלחמה.
בינואר 1919 היא נסעה למוסקבה עם משלחת של הצלב האדום, ולאחר מכן לסנקט פטרבורג, שם ערכה את העיתון באנגלית של הקומינטרן והצטרפה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1920 נקראה למוסקבה ולאחר מכן נשלחה לווינה כשליחה.
היא חיה בווינה ולאחר מכן באיטליה עד 1923. מאוחר יותר עברה לברלין, שם עבדה זמן מה במשרד הסחר הסובייטי.
בשנת 1933 ברחה תחילה לפריז ולאחר מכן לאנגליה.
היא נישאה בשלישית בפברואר 1934 לג'רלד מרטין.
באנגליה לקחה חלק בפעילותה של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
היא הייתה אחד מהחברים המייסדים של Partit Socialista Unificat de Catalunya במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
היא הייתה בשירות המפלגה עד 1939, ולאחר מכן עסקה בעיקר בתרגום לרוסית.
היא ביקרה בהונגריה שוב, לראשונה ב-1946, וכאשר חצתה את הגבול בפעם השנייה ב-1949 נעצרה על ידי "הרשות להגנת המדינה" (המשטרה החשאית ההונגרית).
היא ישבה בכלא שבע שנים.
כדי להגן על עצמה מפני טירוף דעת ביצעה באופן קבוע תרגילים מנטליים.
שנות המאסר שלה נתנו לה השראה לכתוב את יצירתה הידועה ביותר "שבע שנים של בידוד".
בזכות המרד ההונגרי ב-1956 שוחררה ב-1 בנובמבר וחזרה לאנגליה, שם המשיכה בעבודתה כמתרגמת עד סוף ימיה.
ב-1974 ראיינה אותה ההיסטוריונית הספרות ארז'בט וזר.
היא נפטרה בשנת 1975 בריצ'מונד על התמזה, לונדון.
שבע שנים בבידוד ; תִרגוּם יוליה לאזאר; Noran, בודפשט, 2007
לאחר שחרורה ערכה ראיון קצר ב-British Pathé News שניתן היה לראות במהדורת החדשות של 11 בנובמבר 1956.
אדית פולבר הייתה לוחמת התנגדות יהודייה צרפתייה בתקופת השואה, חברה בתנועת הצופים היהודים בצרפת, מזכירתו של מארק אגנו, שנרצחה באושוויץ.
אדית פולבר הייתה אחותו של ז'אק פולבר (Jacques Pulver), ממנהיגי תנועת הצופים היהודים בצרפת, שמת בישראל ב-1994.
היא נעצרה במקביל למארק אגנו בגרנובל ב-18 בפברואר 1944 על ידי הגסטפו וגורשה מתחנת בוביני (Bobigny) בשילוח 69 ב-7 במרץ 1944 לאושוויץ, שם נספתה.
על פי לוסיין לזר (1987): "מארק אגנו, מנהיג la Sixième, ועוזרתו, אדית פולבר, נפלו למלכודת שהטמין הגסטפו בגרנובל ב-18 בפברואר 1944. לדברי הצלב האדום, אדית פולבר נעצרה ברחוב.
לאחר עינויים אכזריים, אגנו קפץ מחלון מפקדת הגסטפו למחרת ומת.
אדית פולבר, שגורשה לאושוויץ, לא שרדה, וחלקה בגורלו של [ז'אק] וינטרוב (Jacques Weintrob)."
אדית צ'פלין איירטון זנגוויל הייתה סופרת יהודייה בריטית וממקימות הליגה היהודית למען זכות בחירה לנשים.
איירטון נולדה ביפן ב-1874. אביה היה המדען ויליאם אדוארד איירטון ואמה הייתה הרופאה מתילדה צ'פלין איירטון, אחת הנשים הראשונות בבריטניה שזכו לתואר "דוקטור", שמתה בשנת 1883. אביה התחתן בשנית עם הפיזיקאית הרטה איירטון.
אדית והרטה הצטרפו לאיגוד הנשים החברתי וההפוליטי, למרות בריאותה הלקויה של אדית.
בשנת 1904 כתבה איירטון את הרומן הראשון שלה, Barbarous Babe.
עוד קודם לכן, אמה החורגת שלחה כמה סיפורים מוקדמים שכתבה לסופר ישראל זנגוויל.
השניים הכירו ונישאו ב-26 בנובמבר 1903 בטקס אזרחי.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ורג' (נולד ב-1906), מרגרט (נולדה ב-1910) ואוליבר לואיס זנגוויל (נולד ב-1913).
ב-1905 התלוותה אדית לבעלה לקונגרס הציוני השביעי שנערך בבזל.
שם, הדהים זנגוויל את הקהל לאחר שהודיע מעל במת הנואמים כי עליו להתייעץ עם אדית לפני שיצביע על הצעות ההחלטה, ורק לאחר שהשניים התייעצו הודיע כי הוא מסכים לנטוש את רעיון הציונות הטריטוריאלית שאותו הוביל.
הצהרה זו נחשבה לתמיכה פומבית של זנגוויל במאבק למען זכות הבחירה לנשים.
במפקד האוכלוסין של אנגליה בשנת 1911 רשמה אדית את עצמה, את בתה התינוקת ואת שמותיהם של שני משרתים, בצירוף ההערה:
איירטון התגוררה במשך שנים רבות באיסט פרסטון במערב סאסקס.
היא התאלמנה בשנת 1926 ומתה בלונדון בשנת 1945.
הליגה היהודית למען זכות בחירה לנשים
בשנת 1912 הייתה איירטון אחת ממקימות הליגה היהודית למען זכות בחירה לנשים, ארגון שהיה פתוח לגברים ולנשים כאחד.
הארגון נאבק למען זכויות פוליטיות ודתיות לנשים, מתוך מחשבה שבקרב הקהילה היהודית יהיו מי שיעדיפו להצטרף לארגון כזה מאשר לארגון ללא שייכות דתית ספציפית.
חברים נוספים בארגון היו ישראל זנגוויל - בעלה של איירטון, הנרייטה פרנקלין, יו פרנקלין, ליליאן מונטגיו, גרטרוד גולדה לואי, ולאונרד בנג'מין פרנקלין.
ב-6 בפברואר 1914 הצטרפו חברי הליגה היהודית, לצד ארגונים אחרים למען זכות בחירה לנשים, לארגון "הסופרג'יסטיות המאוחדות".
הקבוצה החדשה נוצרה כתגובה ללוחמנות הקיצונית של ה-WSPU.
הקבוצה החדשה כללה גם פעילות מיליטנטיות לשעבר וגם גברים, ובין היתר היו חברים בה אמה החורגת של איירטון, בעלה, אמלין פת'יק-לורנס, מוד ארנקליף סננט, אגנס הארבן ובעלה ולואיזה גארט אנדרסון.
ב-1918, לאחר אישור "חוק ייצוג הציבור" שהעניק זכות בחירה מוגבלת לנשים, התפרק הארגון.
אדית קרמיט קארו רוזוולט הייתה אשתו השנייה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1901–1909.
אדית נולדה בקונטיקט לצ'ארלס קארו (Charles Carow; 1825–1883) ולגרטרוד אליזבת קארו (Gertrude Elizabeth Carow; 1836–1895).
זמן קצר לפני לידתה עברו הוריה לכיכר יוניון בעיר ניו יורק, בגלל רצונה של אימה להתרחק מביתה הקודם בקונטיקט, בה נולדה לה פגה מתה.
לאחר הולדתה של אדית נולדה לה אחות צעירה, אמילי.
אדית הכירה את תאודור רוזוולט מילדותם ועוד בהיותה פעוטה נהגה לשחק עם אחותו הצעירה קורין.
אדית התחנכה בבית הספר של הגברת קומסטוק - בית ספר פרטי לעלמות צעירות מהמעמד הגבוה, ונהגה לצאת לחופשות עם תאודור ידידה בה הם ביקרו בבית הקיץ של משפחתו במפרץ אויסטר שבלונג איילנד.
ידידותם נקטעה עם נסיעתו ללמוד באוניברסיטת הרווארד, אולם הם נפגשו בחתונתו עם אליס האת'וויי לי בשנת 1880. פגישתם הבאה נערכה בשנת 1885 כאשר היה אלמן עם ילדה אחת, אליס רוזוולט.
תיאודור ואדית נישאו בלונדון בדצמבר 1886 והתגוררו במפרץ אויסטר.
נולדו לבני הזוג חמישה ילדים: תאודור רוזוולט הבן, קרמיט, אתל קארו (לימים: אתל רוזוולט דרבי), ארציבולד בולוק וקוונטין.
לאחר הירצחו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי ומינוי בעלה לתפקיד הנשיא, הפכה אדית לגברת הראשונה של ארצות הברית, אולם הקפידה על פרטיות משפחתה ואסרה על עיתונאים וכתבים להתקרב לילדיה.
אולם על אף התעקשותה של אדית, היו חיי המשפחה הנשיאותית שיחת היום בארצות הברית, ונישואיה של בתה החורגת, אליס, לניקולס לונגוורת' היו אירוע ציבורי.
לאחר מות בעלה בשנת 1919 נהגה אדית לטייל בעולם, אולם המשיכה להתגורר בבית המשפחה בלונג איילנד וכן המשיכה בתמיכתה בקרנות צדקה.
בשנת 1932 נשאה אדית נאום פוליטי התומך בהרברט הובר בעת ניסיונו להיבחר לכהונה שנייה כנשיא, נאום בו התנגדה לבחירת אחיינה (מכוח נישואין) פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אדית נפטרה בביתם במפרץ אויסטר ב-30 בספטמבר 1948 בגיל 87. שלושה מילדיה מתו לפניה - קוונטין ב-1918 (כטייס בחזית אירופה), קרמיט ב-1943 ותאודור ב-1944 (לאחר שעוטר במדליית הכבוד של הקונגרס).
מארת אדלאיד האס-אובאל הייתה פסיכיאטרית צרפתייה, ילידת אלזס, חסידת אומות העולם.
אדלאיד ("היידי") אובאל נולדה בשנת 1906, בכפר הוהוואלד באלזס, אז חלק מהאימפריה הגרמנית (כיום הכפר לה הוהואלד במחוז הריין התחתון בצרפת), כילדה הקטנה מבין שבעת הילדים של הכומר הפרוטסטנטי פיליפ ז'אק האס (1935-1862) ושל סופי לידיה לבית קונץ (1942-1870).
היא למדה בבית ספר יסודי גרמני.
אחרי חזרתה של אלזס לחיקה של צרפת בעקבות מלחמת העולם הראשונה שינתה המשפחה את שמה לשם הצרפתי "אובאל" - הגרסה הצרפתית של שם הכפר הוהוואלד.
בהמשך למדה אדלאיד אובאל בגימנסיה צרפתית בגיבווילר (גבוויילר).
אחר כך למדה רפואה באוניברסיטת שטרסבורג, והתמחתה בפסיכיאטריה תחת הדרכתו של שארל פפרסדורף.
עד שנת 1936 היא ניהלה יחד עם אחיה פיליפ אמנואל דיור מוגן לילדים נכים בשם "לז אירונדל" (Les Hirondelles הסנוניות).
עד שנת 1939 עבדה כפסיכיאטרית ביישוב קיסנאכט בשווייץ.
בשנת 1940 מצאה עבודה בקליניקה בדרום-מערב צרפת.
לאחר כיבוש צרפת בידי הגרמנים התגוררה ד"ר אובאל בשטח הנתון לשלטונה של ממשלת וישי.
בשנת 1942 נודע לה על מות אמה, שהתגוררה בפריז.
ניסיונה של אובאל להגיע ללא רישיון מעבר ללוויה של אמה בפריז, הביא למעצרה.
בזמן שהייתה במעצר הביעה זעזוע מהיחס הקשה שניתן ליהודים עצורים, ועל כך אמר מפקד הכלא שהיא יכולה להצטרף אליהם, ואכן, בינואר 1943 הועברה לאושוויץ במשלוח של מאתיים יהודיות, ושם טיפלה בחולות נגועות בטיפוס, תוך שהיא מסתירה את דבר מחלתן, על מנת למנוע את העברתן להשמדה.
ד"ר אדוארד וירטס, רופא המחנה, הציע לה להצטרף אל צוות הרופאים, על מנת לבצע ניסויים אכזריים בגופן של יהודיות.
באוגוסט 1944 הועברה למחנה הריכוז ראוונסבריק שבגרמניה, ושם שהתה עד לשחרור המחנה באפריל 1945.
אחרי חזרתה לצרפת עבדה אובאל כרופאת בית ספר בעיר בזאנסון ומאוחר יותר בפרברי פריז.
בשנת 1964 העידה בלונדון במשפט שבו תבע ד"ר ולדיסלב דרינג, רופא פולני באושוויץ, את הסופר ליאון יוריס בגין הוצאת דיבה, וזאת בעקבות ספרו "אקסודוס" בו כתב שדרינג ביצע ניסויים באסירים.
דרינג טען שלא יכול היה לסרב לפקודות לבצע את הניתוחים שערך.
חבר המושבעים פסק לו פיצוי בסך חצי פני.
ב-18 במאי 1965 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בשנותיה האחרונות היא סבלה מחלת פרקינסון.
1945 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
1965 - תואר חסידת אומות העולם - מטעם המכון יד ושם בירושלים
1991 - נחנך באר "Fontaine Haïdi Hautval" עם לוח זיכרון לזכרה בכפר שלה, לה הוואלד
אדית נורס רוג'רס הייתה עובדת סוציאלית ופוליטיקאית אמריקאית.
אחת הנשים הראשונות שנבחרו לקונגרס של ארצות הברית.
רוג'רס נולדה במיין ולמדה במסצ'וסטס ובפריז, צרפת.
רוג'רס הייתה מראשוני הלוחמים למען זכויותיו הסוציאליות של החייל המשוחרר, זכויות שלא היו מובנות מאליהן קודם.
בהיותה חברת קונגרס פעלה, יזמה והובילה לחקיקת חוקים המחייבים את המדינה לשאת באחריות כלפי החייל המשוחרר.
בזכות מאמציה נחקקו חוקים המחייבים את המדינה לשאת באחריות לחיילים ששלחה לחזית, גם לאחר חזרתם הביתה, הן בסיוע כלכלי, והן בהשלמת חינוך ורכישת מקצוע.
בנוסף פעלה רבות לחקיקת חוקים סוציאליים בארצות הברית, ובכך הקדימה את זמנה בחברה הקפיטליסטית התעשייתית של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בין החוקים שהייתה פעילה בחקיקתם: הגבלת העסקת ילדים, ואיסור על מעסיקים להעביד נשים ליותר מ-48 שעות שבועיות.
בשנת 1939 יזמה, יחד עם הסנאטור רוברט וגנר, את הצעת חוק וגנר-רוג'רס, שהייתה אמור לאפשר ל-20 אלף ילדים יהודים מגרמניה הנאצית מתחת לגיל 14 להיכנס לארצות הברית, אך הצעת החוק נכשלה.
רוג'רס, שהייתה מחלוצי מדיניות העבודה הסוציאלית והרווחה, הותירה אחריה מורשת של לקיחת אחריות מטעם המדינה בעניינים חברתיים, ובהגנה על זכויות החלשים.
אדלארד מבאת' היה מלומד אנגלי שחי במאות ה-11 וה-12.
אדלארד מבאת' נודע בעיקר בשל תרגומיו מערבית ללטינית של ספרי אסטרולוגיה, אסטרונומיה, פילוסופיה ומתמטיקה, כולל טקסטים יוונים עתיקים שהיו ידועים בשפה הערבית בלבד.
במשך שבע שנים ערך מסעות בספרד, צפון אפריקה, מצרים, אסיה הקטנה ויוון, ולמד בעיר טור (כיום בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת).
עם שובו לאנגליה נתבקש על ידי אחיינו וחבריו לגלות להם את אשר למד בארצות האסלאם.
בספרו "בעיות הטבע", המהווה דיאלוג בינו לבין אחיינו, הוא מציג מחשבה מקורית ומעלה בין היתר את שאלות צורת כדור הארץ (הוא חשב כי צורה זו עגולה), מהירות האור והקול, שימור החומר שביקום, לחץ אטמוספירי וכוח המשיכה של כדור הארץ.
אדלארד תרגם מערבית ללטינית את יצירתו של המתמטיקאי היווני אוקלידוס "יסודות" העוסקת בגאומטריה ובתורת המספרים, ואת הטבלאות האסטרונומיות של האסטרונום הפרסי אבו ג'עפר מחמד אל ח'ואריזמי.
יצירותיו של אדלארד מהוות עדות להתעוררות המחשבה באירופה של המאה ה-12. הוא העדיף את המדע המוסלמי על המדע הנוצרי שעשה שימוש בעיקר בסכולסטיקה.
לדעתו דבר אינו ודאי כמו הבינה ודבר אינו מטעה כמו החושים.
הוא היה מלא התלהבות מן האפשרויות הטמונות במדע לתועלת המין האנושי.
בין תלמידיו של אדלארד נמנו עשרים קרדינלים וחמישים בישופים וארכיבישופים.
אדלברט, נסיך פרוסיה , היה אדמירל ותאורטיקן ימי פרוסי.
אדלברט נולד ב-29 באוקטובר 1811 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך וילהלם השלישי, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
אדלברט הצטרף בצעירותו לצבא הפרוסי ושירת ביחידות ארטילריה.
בין השנים 1826 ו-1842 ערך אדלברט מסעות אחדים מעבר לים וביקר בהולנד, בריטניה, רוסיה, טורקיה, יוון וברזיל.
במהלך הפלגותיו הכיר בחשיבות העוצמה הימית למדינה תעשייתית ומסחרית מודרנית.
הוא למד בקפידה את תאוריית הלוחמה הימית ובשנים 1835-1836 כתב תוכנית להקמת צי מלחמתי פרוסי.
פרוסיה באותה עת הייתה מעצמה יבשתית שהתמקדה באירופה הקונטיננטלית ולמעשה לא החזיקה בצי מלחמתי משל עצמה; במקום זאת סמכה על בעלות בריתה הימיות – בריטניה, הולנד ודנמרק.
ברם, במהלך מלחמת שלזוויג-הולשטיין (1848-1851), נתחוור לה כי האסטרטגיה בה נקטה נכשלה: בריטניה והולנד נותרו נייטרליות בעוד דנמרק הפכה לאויבתה.
בתוך ימים אחדים שיתק הצי הדני את הספנות המסחרית הגרמנית בים הצפוני ובים הבלטי.
תוך כדי מהפכות 1848 נתכנס הפרלמנט של פרנקפורט בכנסיית פאולוס הקדוש בפרנקפורט על המיין, והחליט כמעט פה אחד על הקמת צי גרמני.
האספה העמידה את הנסיך אדלברט בראש "ועדה טכנית ימית" האחראית לתכנון ולבניית הצי.
אדלברט הציג את המלצותיו ב"מזכר על הקמת צי גרמני" (Denkschrift über die Bildung einer deutschen Flotte) בפוטסדאם, 1848. במזכר, אשר עדיין נחשב מאוד בשל תובנותיו בענייני אסטרטגיה ימית, הבחין אדלברט בין שלושה מודלים של ציים:
כוח ימי המיועד להגנת החופים בלבד.
כוח ימי התקפי, המגן על חופי המדינה ועל מסחרה הימי.
אדלברט עצמו העדיף את הפתרון האמצעי, שלא ירגיז את המעצמות הגדולות (כמו בריטניה), אלא יעניק לצי המלחמתי הגרמני ערך מיוחד כבעל ברית.
ב-1849 ציווה עליו דודנו, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, להתפטר ממשרתו בצי.
המלך הריאקציונר לא נתן אמון באספה הלאומית בשל אופייה המהפכני, ואף חזר בו מהצעתו ליטול את הכתר הקיסרי הגרמני.
למרות מכשלה זו המשיך הנסיך אדלברט להעניק תמיכה פעילה להמשך בניית הצי.
ב-1852 טען אדלברט, כי פרוסיה חייבת להקים בסיס ימי בים הצפוני.
הוא הסדיר את חוזה יאדה מ-20 ביולי 1853, לפיו פרוסיה והדוכסות הגדולה של אולדנבורג ייסוגו שתיהן מאזור בגדה המערבית של מפרץ יאדה, אשר משנת 1854 ואילך הקימה בו פרוסיה את המבצר, הבסיס הימי והעיר וילהלמסהאפן.
ב-30 במרץ 1854 קיבל אדלברט את התואר אדמירל של החוף הפרוסי והמפקד העליון של הצי המלחמתי.
בקיץ 1856, במהלך הפלגת אימונים של אוניות המלחמה הפרוסיות, הוא נורה על ידי פירטים סמוך לחופי מרוקו ונפצע קל.
ב-1864, במלחמת שלזוויג השנייה (הידועה גם כ"מלחמת דנמרק-פרוסיה"), הוא פיקד על שייטת הים הבלטי מבלי שיוכל ליטול חלק פעיל במלחמה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, אשר הביאה להקמת האימפריה הגרמנית, פסק אדלברט להשתמש בתוארו "הנסיך-האדמירל" ופרש מן הצי, שנקרא כעת "הצי הקיסרי".
הוא נפטר שנתיים אחר כך ממחלת כבד.
אדלברט היה נשוי לרקדנית תרזה אלסלר (פראו פון בארנין); בנם היחיד, אדלברט פון בארנין מת ב-1860 בעת משלחת על הנילוס והוא בן 19.
אדית (יהודית) שטיין הייתה פילוסופית יהודיה ילידת גרמניה.
היא התנצרה והפכה לנזירה כרמליתית בשם תרזה בנדיקטה.
נספתה במחנה הריכוז אושוויץ, ולאחר מותה הוכרזה על ידי הכנסייה הקתולית בתור קדושה ובתור מרטיר.
שטיין נולדה ביום כיפור ה'תרנ"ב, אוקטובר 1891, בעיר ברסלאו שבגרמניה בשם יהודית, אך נקראה בעיקר אדית.
כשהייתה בת 25 קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פרייבורג עבור חיבורה Zum Problem der Einfühlung, בו הציגה את הניתוח הפנומנולוגי ההוסרליאני המשמעותי הראשון לרגש האמפתיה.
חיבור זה נכתב בהדרכתו של המורה שלה, הפילוסוף אדמונד הוסרל.
אדית שטיין שימשה עוזרת מחקר של הוסרל וחברת סגל אוניברסיטת פרייבורג, במקביל לתלמיד אחר, בין השנים 1916–1918. החליף אותה מרטין היידגר, שמאוחר יותר גם לקח קרדיט על חלק מעבודת העריכה שלה.
בגיל 30 המירה את דתה לנצרות קתולית והקדישה את חייה לנזירות במסדר הכרמליתי.
במעשה זה ויתרה על משרת ההוראה בפרייבורג ועל האסיסטנטורה עם הוסרל, לטובת הוראה בבית ספר קתולי לבנות, בין השנים 1922–1932.
נראה כי הסיבות להתנצרותה היו קודם כל השפעתו של הוסרל, שאף הוא היה יהודי מומר.
כמו כן היא הושפעה מספרה האוטוביוגרפי של תרזה הקדושה מאווילה (פילוסופית ואם כנסייה, ממעצבות דרכו של המסדר הכרמליתי), "המבצר הפנימי", שעל פי עדותה של שטיין, גרם לה להארה רוחנית.
פנייתה לנצרות הקתולית דווקא, נבעה מן הרושם הרב שהותירו בה מחוות דתיות שראתה בכנסייה קתולית, כמו כריעה וכדומה.
נהוג לחלק את התפתחותה ההיסטורית של אדית שטיין לשלוש תקופות: תקופה מוקדמת, פנומנולוגית (1916–1925), תקופת מעבר, השוואתית (1925–1933) ולבסוף תקופה מאוחרת, נוצרית (1935–1942).
עם זאת, שטיין המשיכה לעבוד ולפתח את אותן תמות בסיסיות לאורך חייה הפילוסופיים, אותן ניתן לחלק לשלוש:
פיתוח המתודה הפנומנולוגית כפי שלמדה אותה מהוסרל ומחבריה לאסכולת מינכן (המרכזי שבהם היה אדולף ריינאך);
קבלה של חוסר היכולת של העצמי לייצר ראיית עולם מלאה ורבת משמעות בלא פנייה לעזרה אלוהית.
שלושת השלבים מבטאים שלבים שונים באינטגרציה בין (בעיקר) שלוש התמות הללו.
גם להליכי כניסתה לנצרות הקתולית ולמסדר הכרמליתי חשיבות רבה בעבודת התיארוך של התפתחותה המחשבתית.
עבודת הדוקטורט של שטיין על האמפתיה הייתה – במילותיה שלה – ניסוין למלא לאקונה בעבודה של הוסרל.
בעבודתה האוטו-ביוגרפית "חיים במשפחה יהודית" היא מתארת כיצד הוסרל תפס את האמפתיה כפעולה מרכזית בביסוס האינטרסובייקטיביות שהכרחית לפנומנולוגיה ההוסרליאנית, אך בלא שהוסרל ביאר את משמעות המונח.
בכך, טענה שטיין, עוכבה התפתחות התנועה הפנומנולוגית הצעירה.
בעוד שלא הייתה זו העבודה הפנומנולוגית הראשונה שעסקה באמפתיה (קדם לה, למשל, הדיון של מקס שלר בנושא), זו כן הייתה העבודה הפנומנולוגית הראשונה שהוקדשה לנושא ברמת פירוט של דוקטורט שלם שיצא מתוך הפנומנולוגיה ההוסרליאנית עצמה, בשונה מלמשל מתוך הפנומנולוגיה של שלר.
בעקבות העבודה הוסרל, במחקר משלו, חזר לעיסוק בנושא (מה שלימים יצא לאור כחלק מ"אידאות 2").
שטיין שימשה כעוזרת מחקר של הוסרל בין השנים 1916–1918, אז גם ערכה את הכרכים הבאים של ספרו "אידאות 2 ו-3", על אף שאלה לא יצאו לאור בימי חייה (או חייו).
מעט אחרי שהפסיקה את עבודתה עם הוסרל, עיבדה את הדוקטורט שכתבה לכדי ספר והוציאה אותו לאור.
כן גם כתבה והוציא לאור כמה ספרים מרכזיים נוספים כמו "פילוסופיה של הפסיכולוגיה ומדעי האדם", "סיבתיות נפשית" וכן "אינדיבידואל וקהילה".
בתקופה זו נכתבו גם "הקדמה לפילוסופיה", "חקירה בנוגע למדינה" ווחיבורה החשוב "חירות וברכה".
תקופת המעבר: שטיין בין הוסרל לאקווינס
לאחר שקיבלה עידוד לחקור את עבודותיו של תומאס אקווינס ולהשוותן עם העבודות שיצאו מתוך התנועה הפנומנולוגית, שטיין פנתה לפרויקט תרגום של ספרו של אקווינס De Veritate, שהתעתד לצאת בשני כרכים ב-1932. העבודה, שביקשה לתרגם את מחשבתו של אקווינס לדרכי חשיבה גרמניות בנות התקופה, התבטאה כקריאה פנומנולוגית יסודית בעבודתו של התאולוג.
בכך היא נבדלה מעבודות שביקשו לקרוא את עבודתו של אקווינס מזווית תאולוגית או ספרותית.
העבודות החשובות ביותר מהתקופה הזו, עם זאת, הן "הוסרל ואקווינס: השוואה", בה היא ביקשה לנתח את המתודולוגיות השונות של הוסרל ואקווינס, להציג בתוך כך את קווי הדמיון והשוני.
כן גם עבודתה בתחום האנתרופולוגיה הפילוסופית זכתה לצאת בשני כרכים משלימים "המבנה של אנושיות האדם: אנתרופולוגיה פילוסופית" ו"מה הוא יצור אנושי?
אנתרופולוגיה תאולוגית" (האחרון נותר כטיוטה מפותחת, מעולם לא הוכן לפרסום).
בתקופה זו שטיין גם הרצתה על חינוך לנשים ועל חינוך בכלל, כשהרצאותיה זכו לקהלים גדולים ולהערכה רבה.
במסגרת עבודות אלו, שיצאו לאור במהדורת "כל כתביה", היא פיתחה את מושגי הסיווגים החברתיים ואת מהויות סוגי החברה, נושאים שזוכים לפיתוח רחב יותר בספרה "המבנה של אנושיות האדם".
גם לאחר התנצרותה המשיכה שטיין לראות עצמה חלק מהעם היהודי.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא פנתה כנזירה כרמליתית לאפיפיור פיוס האחד עשר, במטרה לשכנעו לפעול להצלת העם היהודי.
במהלך תקופת שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה וכניסתם לתוקף של חוקי נירנברג, כתבה שטיין מחזה אלגורי, בו הזדהתה עם אסתר המלכה המתחננת על עמה.
לעומת זאת לפי אברהם רובין קריאה ביקורתית מצביעה על יחס אמביוולנטי, ולעיתים אף אנטי-יהודי, בתיאוריה את היהדות כדת חסרת עומק רוחני.
בספרה האוטוביוגרפי היא כותבת על התאבדויות בעקבות חוקי נירנברג ש"חוסר יכולתו של היהודי להשלים עם התמוטטות עולמו הגשמי תלויה בכך שהיהודים אינם מאמינים בחיי הנצח או ברעיון שהנשמה היא בת אלמוות.
הם מרוכזים לגמרי בקיומם הארעי".
את הרדיפות אחרי היהודים היא נימקה: "זהו צלו של הצלב שנופל על בני עמי.
אילו רק היו משכילים להבין זאת!
הקללה שבני עמי הביאו על עצמם מתגשמת".
לאחר שהתנצרה והפכה לנזירה כרמליתית, חיה שטיין במנזר בגרמניה.
בעקבות רדיפת יהודי גרמניה היא הוברחה ב-31 בדצמבר 1938 למנזר כרמליתי בעיר אכט [Echt] בלימבורג בהולנד, בו הוסתרה עם אחותה רוזה.
במנזר הסתתרה עוד יהודייה מומרת שהפכה לנזירה כרמיליתית, רות קנטורוביץ [Ruth Kantorowicz], אותה שטיין הכירה מילדות.
במנזר רות הייתה למזכירה של אדית והדפיסה עבורה את כל כתביה.
ב-2 אוגוסט 1942 תפס הגסטפו את שתי האחיות והמזכירה, כחלק מ"מבצע איסוף יהודים מומרים" והן נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר שנלכדו קיבלה על עצמה שטיין את הדין ואמרה לאחותה: "בואי אחותי, נלכה בעד עמנו".
היא נספתה באושוויץ שבוע לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 1942.
במשך שנים הייתה שטיין סמל ומופת בעולם הקתולי בשל מותה על אמונתה, כמו המרטירים בראשית הנצרות.
במאי 1987 הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני כי היא "מבורכת" (דרגת הקנוניזציה השלישית מבין ארבע), והיא הוכרה כמרטירית (אף על פי שנספתה בשואה על רקע יהדותה), בטענה שנשלחה למחנה-הריכוז, ייצגה את עמדתה המוסרית של הכנסייה הקתולית של הולנד, כנגד הנאציזם.
בנאום שנשא יוחנן פאולוס בעיר קלן שבגרמניה אמר:
באוקטובר 1998 הכריז עליה יוחנן פאולוס כ"קדושה", שהיא דרגת הקדוּשה הגבוהה ביותר בכנסייה הקתולית.
הכרתה כקדושה הייתה תוצאה של "נס רפואי", כאשר נודע בדיעבד שתפילתה, שנים רבות קודם לכן, ליד מיטתה של ילדה (תרזה מקארתי) שסבלה מהרעלה קשה של פרצטמול בחדר הטיפול הנמרץ בבית-החולים הכללי בבוסטון, הביאה כביכול להחלמתה הספונטנית.
רופא הילדים בחדר-המיון, רונאלד קליינמן, העיד על המקרה בפני הטריבונאלים של הכנסייה, וזו הכירה במאורע כנס שמאפשר את השלמת הקנוניזציה לדרגה הגבוהה ביותר.
ב-1999 הוכרזה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדושה הפטרונית של אירופה, יחד עם קתרינה מסיינה ובריגיטה משוודיה.
ארגונים יהודיים, כמו הליגה נגד השמצה, ביקרו את המהלך בטענה כי הוא מנכס את זיכרון השואה וממעיט באחריותה ההיסטורית של הכנסייה לאנטישמיות.
אבא קובנר ביקר את העלאתה למדרגת קדושה וטען שהכנסייה קידשה אותה כדי להסתיר את העובדה שאב המנזר שלה הסגיר אותה ובכדי לכפר על שתיקתו של פאולוס בזמן השואה.
גינטר אנדרס , פילוסוף יהודי-גרמני, התנגד לניסיון הכנסייה לנכס את דמותה, וטען כי היא ניסתה להשתלב בתרבות הגרמנית והקתולית, אך בסופו של דבר נשארה זרה.
בכנסייה הכרמליתית במנזר סטלה מאריס שבחיפה מוצג לוח זיכרון המוקדש לשטיין, ובו זוג ידיים נשואות לצלב גדול מוקף אור, מתחת הידיים מתוחים חוטי תיל הרומזים למחנה השמדה.
בין החוטים משולב מגן דוד המשמש כאיקונין של שטיין בסמלי הכנסייה הקתולית.
בתחתית הלוח נראה ספרה של תרזה מאבילה, שהשפיע על שטיין להתנצר.
בשנות ה-80 יזם המסדר הכרמליתי את הקמתו של מנזר לזכרה של שטיין באושוויץ.
הדבר עורר סערה גדולה בישראל, ובשל כך קיימה הכנסת ה-11 מושב מיוחד בעניין, בו הובעה התנגדות ישראלית להקמתו.
המנזר הוקם בכל זאת, אך כאשר ביקשו הנזירות להציב בחזיתו צלב גדול להנצחת דמותה של שטיין, התעוררה סערה נוספת, והרעיון נגנז.
תצוגת קבע במנזר הדומיניקני בעיר שפייר
כנסייה וכיכר על שמה בעיר המבורג
רחובות, בתי ספר ומוסדות שונים בגרמניה ובאוסטריה
פרס על שמה המחולק כל שנתיים לאישים, גופים ומוסדות הפעילים בתחום הסוציאלי
אבני נגף בקלן, פרייבורג וורוצלב
שלושה סרטים תיעודיים (בשנים 1982, 2003, 2011) וסרט קולנוע (משנת 1995. מיה מורגנשטרן בתפקיד אדית) על קורותיה.
בשנת 1996 וותיקן הוציאה בול דואר עם דמותה של שטיין
הספר ירושלים דלוס אנג'לס מאת יהושע שחר (הוצאת כרמל 2021) עוקב אחרי הפולמוס של התקדושתה על ידי הכנסייה.
אדל לורי בלו אדקינס המוכרת בשמה הפרטי אדל, היא זמרת-יוצרת, מלחינה ופזמונאית בריטית.
זוכת פרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, 16 פרסי גראמי, 19 פרסי המוזיקה של בילבורד, 9 פרסי המוזיקה הבריטית, 5 פרסי המוזיקה האמריקאית ועוד עשרות פרסים נוספים אחרים.
ידועה גם בקולה הייחודי ובזכות הצלחה מסחרית נדירה, נחשבת לאחת הזמרות המצליחות והפופולריות ביותר בעולם בעשור הראשון והשני של המאה ה-21.
אדל היא אחת מאמני המוזיקה הנמכרים ביותר בעולם, עם מכירות של למעלה מ-168 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
היא האמנית הנמכרת ביותר של המאה ה-21 בבריטניה, והיא זכתה בתואר האמנית הנמכרת ביותר של העשור של שנות ה-2010 בארצות הברית ובעולם.
אלבומי האולפן שלה "21" ו-"25" היו שני האלבומים הנמכרים ביותר של שנות ה-2010 בבריטניה ושניהם מופיעים בין האלבומים הנמכרים ביותר בתולדות המצעד הבריטי.
אדל נולדה במחוז טוטנהאם שבצפון העיר לונדון, בריטניה.
היא בת יחידה לאימה פני אדקינס, מעצבת רהיטים אנגלייה, שילדה אותה כשהייתה בת 18 וחצי לאב וולשי, מארק אוונס, שמעולם לא היה מעורב בחייה.
כבר כשהייתה בת 4, הפתיעה אדל את אימה בכישרון השירה שלה.
עד גיל 11 היא למדה בבית ספר יסודי בטוטנהאם, ואף הופיעה בו במהלך מספר טקסים.
לאחר מכן עברה עם אימה ואביה החורג להתגורר במערב נורווד שבדרום לונדון.
בסביבת מגוריה החדשה ובעזרת חבריה נחשפה אדל לסגנון הרית'ם אנד בלוז ולזמרות כמו איווה קסידי, אטה ג'יימס ואלה פיצג'רלד, שבהמשך השפיעו רבות על המוזיקה שלה.
בגיל 14 התקבלה אדל ל"בריט", בית ספר לאומנויות בקרוידון שטיפח בעבר כישרונות כמו איימי ויינהאוס, קייט נאש וליאונה לואיס.
כשהייתה נערה, מסרה אדל לחבר טוב שלה עותק של דמו שהקליטה והוא העלה את השיר לאתר מייספייס.
הצלחת השיר הביאה עימה הצעה מצד חברת הקלטות שלבסוף אדל נענתה לה בחיוב.
מאז ערב חג המולד של שנת 2004, בו עלה עמודה האישי במייספייס, החלה להופיע בברים קטנים באנגליה, כשבסופו של דבר באוקטובר 2007 יצאה למסע הופעות ראשון ברחבי בריטניה.
באוקטובר 2007 הוציאה אדל את הסינגל הראשון שלה, "Hometown Glory", דרך חברת התקליטים Pacemaker Recordings, ותוך זמן קצר חתמה סופית על חוזה הקלטות בחברת התקליטים אקס-אל רקורדינגס.
בינואר 2008 הוציאה אדל לאור את הסינגל השני שלה, "Chasing Pavements", שהגיע למקום ה-2 במצעד הסינגלים הבריטי.
בהמשך 2008 זכה השיר "Hometown Glory" להופיע מספר פעמים בסדרות אמריקאיות ובריטיות כמו "האנטומיה של גריי", "מגרש ביתי" ו"סקינס", והקליפ שהופק לשיר "Chasing Pavements" היה למשודר ביותר בערוץ VH1 האמריקאי באותה השנה.
ב-28 בינואר 2008 יצא לאור אלבום הבכורה של אדל הנושא את השם 19, כמספר שנות חייה באותה העת.
האלבום בגרסתו הרשמית כולל 11 שירים שאדל כתבה והלחינה ובנוסף ביצוע מחודש לשירו של בוב דילן, "Make You Feel My Love", שיצא גם כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
שירי האלבום עוסקים בקשר רומנטי שניהלה אדל בעבר ומכיל ברובו בלדות בהן היא חושפת את כאבה הנפשי.
את סגנון האלבום תיארה אדל במילים "מוזיקת נשמה של לב שבור".
האלבום זכה לביקורות טובות מהמבקרים, ששיבחו את יכולות השירה, הכתיבה וההלחנה של היוצרת הצעירה כבר באלבום הבכורה שלה, והיו כאלו שהשוו אותה לאיימי ויינהאוס.
ב-28 באפריל 2008, יצא לאור הסינגל השלישי מהאלבום, "Cold Shoulder".
ב-2009 זכתה אדל בשני פרסי גראמי, מתוך ארבע מועמדויות, על "Chasing Pavements" ועל פריצתה לעולם המוזיקה.
בפברואר 2009, בתום מסע ההופעות שלה בארצות הברית, החלה אדל לעבוד על אלבומה השני, 21, שוב כמספר שנות חייה באותה העת.
האלבום יצא בישראל ב-24 בינואר 2011. שנה זו מייצגת מפנה בקריירה של אדל בה היא הפכה לסנסציה עולמית.
להכנת האלבום קדמה תקופה לא קלה לאדל.
היא חוותה פרידה מבן זוגה לאחר שנטען שבגד בה.
עקב זאת, היא טענה מאוחר יותר שסבלה מדיכאון.
עובדות אלו השפיעו על כתיבת השירים, על תוכנם וכן על האלבום עצמו.
השירים באלבום הוגדרו כסגנון מוזיקה שורשית בעלת כיוון קאנטרי וקלאסי.
בהשוואה לאלבומה הראשון, האלבום השני מאופיין בסגנון יותר מלודרמטי, השפעה ישירה של התקופה שחוותה אדל בשנתיים שקדמו ליציאת האלבום.
הציפיות מהאלבום היו שישחזר את ההצלחה היחסית של האלבום הראשון.
בעשור השני של המאה ה-21, מכירות האלבומים והסינגלים ירדו משמעותית; בעידן בו אפשר לשמוע שירים דרך האינטרנט מבלי לקנות דיסק פיזי או להוריד מוזיקה באופן לא חוקי, הציפיות מהאלבום היו כי ימכור כמה מיליונים ברחבי העולם ולא יטביע את חותמו, דבר שהיה נחשב להצלחה.
בפועל, האלבום שבר שיאי מכירות והצלחה חסרי תקדים בהיקפם שהפתיעו את תעשיית המוזיקה העולמית.
הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום היה השיר "Rolling in the Deep".
הסינגל זכה בתחילה להצלחה פושרת ודורג במקום ה-2 במצעד הסינגלים הבריטי.
בשאר המדינות לא התבלט הסינגל בתחילה במצעדים.
בינואר 2011 יצא האלבום עצמו בבריטניה ובאירופה והתמקם במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
מבקרי מוזיקה לא התרשמו מהאלבום וטענו שחוץ מהסינגל הראשון בו, הרי שאלבום זה נופל מאלבומה הקודם של אדל.
אולם, מכירות האלבום החלו להפתיע כאשר האלבום נשאר שבועות רבים בפסגת המצעד הבריטי.
ההצלחה של אדל התעצמה לאחר שהופיעה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית ב-15 בפברואר.
כחודש לפני ההופעה, יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "Someone like You", ב-24 בינואר 2011. אדל ביצעה לראשונה את השיר בטקס זה.
ההופעה של אדל הייתה עוצמתית ותפסה את תשומת לב הקהל והצופים.
מספר ימים לאחר הטקס, התברג הסינגל במקום הראשון במצעד הבריטי, הראשון של אדל שעשה זאת.
מכאן ואילך, החל האלבום לשבור שיאי מכירות בבריטניה בפרט ובכל העולם בכלל.
ב-22 בפברואר, יצא האלבום בצפון אמריקה.
האלבום הפתיע והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200 לאחר שמכר כ-300,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו; הישג מרשים עבור זמרת בעלת הצלחה בינונית ולא כה בולטת עד אז מבחינת מכירות ופופולריות.
הסינגל הראשון מהאלבום המשיך לצבור תאוצה בצפון אמריקה ובעולם, וביולי 2011 היה לסינגל הראשון של אדל להגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100. לאחריו הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100 גם הסינגל השני.
האלבום עצמו החל לשבור שיאים כאשר שהה במקום הראשון בבילבורד 200 במשך 23 שבועות לא רצופים והפך את אדל לזמרת הראשונה להגיע להישג זה.
גם בשאר העולם, שהה האלבום במקומות הראשונים לאורך 2011–2012. מזמרת עם הצלחה יחסית לתקופתה, הפכה לזמרת המצליחה באותה עת עם שיא במכירות ששיפרו את השפל בה הייתה מצויה תעשיית המוזיקה העולמית מבחינת היקף המכירות.
שני הסינגלים הראשונים מהאלבום זכו להצלחה רבה וזיכו את אדל בפרסי גראמי.
ב-4 ביולי 2011 יצא לאור הסינגל השלישי מן האלבום, "Set Fire to the Rain".
הסינגל הרביעי מן האלבום, "Rumour Has It", יצא ב-5 בנובמבר 2011.ב-2011 ביטלה אדל מספר הופעות בעקבות דלקת גרון שהתפתחה לפוליפ שפיר.
לבסוף עברה אדל ניתוח במיתרי הקול שהגביל את יכולות השירה שלה באופן זמני, כך שעד סוף שנת 2011 היא לא יכלה להופיע.
בדצמבר 2011 הפך 21 לאלבום הנמכר ביותר בבריטניה במאה ה-21.
בישראל נבחרה אדל לזמרת השנה הן במצעד השנתי של גלגלצ וגולשי וואלה לשנת 2011 והן במצעד המקביל של ynet והרדיו האזורי.
השיר "Someone like You" נבחר לשיר השנה בשני המצעדים.
במצעד של ynet והרדיו האזורי כבשה אדל את כל שלושת המקומות הראשונים.
בשנת 2012, לאחר שהתאוששה מהניתוח שעברה במיתרי הקול, קולה של אדל חזר להישמע כפי שנשמע טרם הניתוח, והיא זכתה בשישה פרסי גראמי.
מרבית הפרסים נוגעים לסגנון המוזיקה שלה.
כמה מן הזכיות הגדולות היו "אלבום השנה", "אלבום הפופ של השנה", "הקלטת השנה", "שיר השנה" ("Rolling in the Deep"), ו"הופעת הפופ-סולו הטובה של השנה" ("Someone like You").
הופעתה בטקס גראמי וזכיותיה, האיצו את מכירת אלבומה שהמשיך לשבור שיאים בשנה זו.
הסינגל השלישי מהאלבום, היה לסינגל השלישי מהאלבום לכבוש את המקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, במקביל להצלחה במכירות האלבום.
נכון לפברואר 2016, האלבום 21, הוא האלבום הנמכר ביותר בעולם בשנים 2011–2012, כאשר מכר למעלה מ-31 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד האלבומים הנמכרים בהיסטוריה.
בבריטניה הוא האלבום הרביעי הנמכר בכל הזמנים (למעלה מ-4 מיליון מכירות).
מומחים ובכירים בתעשיית המוזיקה, ניסו להסביר את ההצלחה הלא צפויה והנדירה של אדל בכך שסגנונה ושיריה הצליחו להתחבר לקהלים שונים באוכלוסייה ובכך תרמו לכמות המאסיבית במכירות.
בסוף 2015, הודיע מגזין בילבורד כי 21 הוא האלבום המצליח ביותר בכל הזמנים מבחינת הישגים ושהייה במצעד האמריקאי.
באותה השנה, הוציאה את שיר הנושא לסרט ה-23 בסדרת סרטי ג'יימס בונד שנשא גם את שם הסרט, "Skyfall".
השיר זכה להצלחה רבה והגביר את ה-"הייפ" סביב הזמרת באותה התקופה.
השיר זכה לשבחים ממבקרים ולבסוף זיכה את אדל בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר.
בישראל נבחרה אדל לזמרת השנה במצעד השנתי של גלגלצ וגולשי וואלה לשנת 2012, שנה שנייה ברציפות.
בטקס פרסי גראמי 2014 שנערך בלוס אנג'לס, זכה השיר "Skyfall" בפרס גראמי עבור השיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית.
זוהי הזכייה העשירית של אדל בפרס גראמי.
ב-3 באפריל 2012, אישרה אדל כי אלבומה השלישי יצא לכל הפחות בעוד שנתיים, וציינה: "אני צריכה לקחת זמן ולחיות קצת.
היו שנתיים טובות בין האלבום הראשון שלי לשני, לכן זה יהיה דומה גם בפעם הזאת".
בנוסף ציינה כי גם באלבום הבא היא תכתוב בעצמה את השירים.
ביום הולדתה ה-26, פרסמה אדל הודעה בעמוד הטוויטר שלה, בה כתבה: "ביי ביי 25...
הודעה זה פורשה כרמיזה על אלבומה השלישי, שייקרא "25".
לאחר ההצלחה הפנומנלית של אלבומה השני, גברה הציפייה לאלבום הבא של אדל, אולם יציאת האלבום התעכבה ונדחתה.
ב-22 באוקטובר 2015, פרסמה בעמוד האינסטגרם שלה כי אלבומה החדש שייקרא "25" ייצא ב-20 בנובמבר 2015.
לאחר כמעט 4 שנים מחוץ לאור הזרקורים, ב-23 באוקטובר 2015, הוציאה אדל בלי התראה מוקדמת את הסינגל הראשון מהאלבום, "Hello", ואיתו גם את הווידאו קליפ לשיר באורך 6 דקות אותו ביים וערך קסבייה דולן ומככב לצידה טריסטן וילדס.
הקליפ שבר את שיא הצפיות ביוטיוב לאחר שצבר 27 מיליון צפיות בתוך יממה, ובכך עקפה את השיא הקודם שהחזיקה טיילור סוויפט (20.3 מיליון צפיות), השיא נשבר בשלישית על ידי סוויפט בשנת 2017, עם שירה "Look What You Made Me Do".
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ושהה בו כעשרה שבועות.
ב-17 בנובמבר, שלושה ימים לפני צאת האלבום, יצא הסינגל השני, "When We Were Young".
ב-20 בנובמבר, יצא אלבומה השלישי, 25. האלבום, שהציפייה אליו הייתה גבוהה מלכתחילה, שבר שיאי מכירות עולמיים.
כבר בשבוע הראשון ליציאתו מכר בארצות הברית למעלה מ-3 מיליון עותקים ובכך שברה את שיאה של להקת אן סינק עם אלבומם No Strings Attached (שמכר 2.4 מיליון עותקים).
יציאת האלבום החזירה את אדל לקדמת הבמה לאחר שבשנים שקדמו ליציאת האלבום (2013–2015), העדיפה אדל לקחת פסק זמן מהקריירה שלה ולהשקיע את זמנה במשפחתה.
נכון לספטמבר 2017, מכר האלבום למעלה מ-25 מיליון עותקים.
בטקס גראמי של 2016, הופיעה אדל עם השיר "All I Ask" מתוך האלבום.
הופעה זו עלתה לכותרות עקב נפילת המיקרופון במהלך ההופעה, דבר שבלבל את אדל ואף גרם לה לזייף בשידור חי.
לאחר הוצאת האלבום, יצאה אדל ב-2016 לסיבוב הופעות ברחבי העולם.
באפריל 2016, התפרסם כי אדל היא הזמרת השנייה הכי עשירה בבריטניה.
ב-22 במאי 2016, בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד, זכתה אדל ב-5 פרסים מתוך 8 מועמדויות, ביניהם הפרס החשוב של הערב "אמן השנה", והציגה סינגל ווידאו קליפ חדש - "", בעוד שהייתה באירופה בסיבוב ההופעות "Adele Live 2016".
ביומו הראשון, הקליפ של השיר "Send My Love" הגיע ללמעלה מ-4.1 מיליון צפיות ביוטיוב.
בטקס זה אדל שרה למעט השיר "Hello" גם את השיר "Fast Love", כמחווה לג'ורג' מייקל שהלך לעולמו מוקדם יותר באותה השנה.
במהלך הביצוע, היו תקלות טכניות, מה שהוביל לכך שהיא הפסיקה לשיר, התנצלה וביקשה לשיר מההתחלה, כל זאת לעיני הקהל שתמך בה והתרגש יחד איתה.
באותו ערב שברה אדל את שיאה של הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט בכך שזכתה גם כן היא בשני פרסי גראמי על אלבום השנה ובכך טיילור והיא הנשים היחידות שמחזיקות בשני אלבומים שזכו בתואר הזה.
בנובמבר באותה שנה יצא הסינגל האחרון מ-25, "Water Under the Bridge".
הסינגל זכה להצלחה רבה בעולם ונכנס למצעדים רבים, ובמצעד השבועי של גלגלצ הצליח הסינגל להגיע לצמרת המצעד.
על פי הדיווחים אדל עבדה על אלבום האולפן הרביעי שלה עד 2018. ב-5 במאי 2019, תאריך יום הולדתה ה-31 של אדל, פרסמה אדל תמונות בשחור-לבן שלה עצמה חוגגת את יום הולדתה יחד עם הודעה בחשבון האינסטגרם שלה המשקף את השנה הקודמת.
ההודעה הסתיימה ב-"30 יהיה תקליטור בס תופים כדי להרגיש אתכם".
ב-15 בפברואר 2020, הודיעה אדל בחתונת חברתה כי אלבום האולפן הרביעי שלה ייצא עד ספטמבר 2020. עם זאת, מאוחר יותר היא אישרה שהפקת האלבום וצאתו התעכבו בשל התפרצות מגפת הקורונה.
ב-24 באוקטובר 2020, הופיעה אדל לראשונה בטלוויזיה מזה כמעט ארבע שנים בהנחיית פרק ה"סאטרדיי נייט לייב", עם האורחת המוזיקלית .
ב-1 באוקטובר 2021, החלו להופיע הקרנות ושלטי חוצות של המספר "30" הופיעו על ציוני דרך ובניינים משמעותיים בערים שונות ברחבי העולם, מה שעורר ספקולציות כי אדל אחראית, וש-"30" יהיה הכותרת של אלבומה הרביעי.
זמן קצר לאחר מכן, האתר וחשבונות המדיה החברתית של אדל תאמו את האסתטיקה של ההקרנות ושלטי החוצות, מה שרומז שהאלבום החדש שלה יזכה לשם 30, אשר אושר לאחר מכן.
ב-5 באוקטובר 2021, אדל הכריזה על הסינגל שלה "Easy on Me", ליציאתו ב-15 באוקטובר.
תאריך יציאתו של האלבום הוכרז זמן קצר לאחר מכן ב-19 בנובמבר 2021. ב-7 באוקטובר, הוכרזה כי אדל תככב על השער של נובמבר במגזין ווג וגם ב"ווג הבריטי", האדם הראשון שכיסה בו-זמנית את שני הפרסומים בו-זמנית.
ב-15 באוקטובר, אדל הוציאה את "Easy on Me", וזכה לביקורות חיובית, ושבר את שיא כל הזמנים הזמנים לצבירת השמעות בספוטיפיי ובאמזון מיוזיק.
השיר הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, המקום השלישי של אדל בבריטניה, והיה עם המכירות הגבוהות ביותר בשבוע הראשון לסינגל מאז ינואר 2017. כשהיא מגיעה לפסגת בילבורד הוט 100, זה הסינגל החמישי שלה בארצות הברית.
30 הוא האלבום הראשון שלה ששווק ברחבי העולם על ידי קולומביה רקורדס במקום להיות מפוצל בין אקס-אל רקורדינגס ושותפי ההפצה האזוריים של Beggars Group ברוב העולם וקולומביה בצפון אמריקה.
ב-30 בנובמבר 2021, אדל הכריזה על המופע הקבוע "Weekends with Adele" בלאס וגאס בתיאטרון הקולוסיאום במלון "Caesars Palace", שהיה אמור להפעול מ-21 בינואר 2022, אך נדחה בעקבות כך שמרבית הצוות שלה חלה בקורונה, דבר שהקשה על ההפקה להרכיב את המופע.
רצף ההופעות התקיימו מ-18 בנובמבר 2022 עד 15 ביוני 2024. היא זכתה בפרס אשת השנה במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי של mako וגלגלצ.
ב-29 בנובמבר, יצא הסינגל השני מהאלבום "Oh My God".
ב-12 בינואר 2022, יצא הווידאו קליפ הרשמי.
בשנת 2022 נכללה פעם נוספת ברשימת טיים 100.
בסוף ינואר 2024, הכריזה אדל על 4 הופעות חד-פעמיות שיתקיימו בחודש אוגוסט בעיר מינכן, גרמניה, הנקרא "Adele in Munich", זאת לראשונה מאז 2016 שלא הופיעה באירופה.
היא סיפרה בחשבון האינסטגרם שלה, כי מספר חודשים לפני היא קיבלה טלפון על תכנון הופעות הקיץ והחליטה לבדוק את הרעיון.
עוד חשפה כי מינכן נבחרה כמקום ההופעה בתור בחירה אקראית של המארגנים, שם ייבנה אצטדיון פופ-אפ תחת כיפת השמיים, במיוחד בשביל ההופעות.
מספר ימים לאחר מכן, בעקבות "ביקוש פנומנלי", הכריזה אדל על שישה תאריכים נוספים להופעות.
אדל סיימה את מופעי הרזידנסי שלה שהחל בנובמבר 2022 בלאס וגאס ב-23 בנובמבר 2024. במהלך ההופעה האחרונה, אדל נשאה נאום פרידה מרגש ואמרה שהיא תתגעגע מאוד למופעים ולצופים וציינה שהיא אינה יודעת מתי תרצה להופיע שוב ואמרה שאין לה תוכניות לעתיד.
אדל ציינה את להקת הספייס גירלס כבעלת השפעה מרכזית ביחס לאהבתה ותשוקתה למוזיקה, ואמרה כי "הם עשו אותי למה שאני היום"
הזמרת לורין היל היא גם אחת ההשפעות העיקריות שלה.
בראיון משנת 2011, אדל ציינה כי האלבום של היל
לאחר שעברה לדרום לונדון, היא החלה להתעניין במופעי R&B, כגון אליה, דסטיניז צ'יילד, מרי ג'יי בלייג', ואלישה קיז.
אדל הצהירה שאחד הרגעים המכריעים בחייה היה כשראתה את הזמרת פינק מופיעה באקדמיית בריקסטון בלונדון.
היא אמרה: "זה היה התקליט של M!ssundaztood, אז הייתי בערך בת 13 או 14. אני זוכרת שהרגשתי כאילו הייתי במנהרת רוח, הקול שלה פשוט נגע בי.
אדל גם הביעה הערצה ללנה דל ריי, גריימס, Chvrches, FKA Twigs, אלבמה שייקס, קניה ווסט, ריהאנה, בריטני ספירס, פרנק אושן, קווין וסטיבי ניקס.
הז'אנרים של אדל כוללים סול, ג'אז ו-R&B.
נושאי השירים שלה מתייחסים לעיתים קרובות לשברון לב ומערכות יחסים.
אלבומה השני של אדל, 21, חולק את השפעות הפולק והנשמה של אלבום הבכורה שלה, אך קיבל השראה נוספת ממוזיקת קאנטרי ובלוז דרום אמריקאית אליה נחשפה במהלך סיבוב ההופעות שלה ב-2008–2009 "An Evening with Adele" בצפון אמריקה.
אדל החלה לצאת עם יזם הצדקה סיימון קונצקי באמצע 2011. בנם אנג'לו ג'יימס נולד ב-19 באוקטובר 2012. בנושא הפיכתה לאמא, אדל אמרה שהיא "הרגישה שאני באמת חיה.
הייתה לי מטרה, במקום שבו קודם לא הייתה לי".
אדל וקונצקי הגישו תיק פרטיות נגד סוכנות צילום בבריטניה שפרסמה תמונות פפראצי פולשניות של בנם שצולמו במהלך טיולים משפחתיים ב-2013. עורכי דין העובדים מטעמם קיבלו פיצויים מהחברה ביולי 2014. אדל גם סיפרה על שסבלה מדיכאון לאחר לידה, חרדה והתקפי פאניקה.
בתחילת 2017, הצהובונים החלו לשער כי אדל וקונצקי נישאו בסתר כאשר הם נצפו עונדים טבעות תואמות על הקמיצה שלהם.
במהלך נאום הקבלה שלה בטקס פרסי הגראמי השנתי ה-59 לאלבום השנה, נראה שאדל אישרה את הדיווחים הללו כשהיא התייחסה לקונצקי כ"בעלי" כשהודתה לו.
היא חזרה על כך במרץ 2017, ואמרה לקהל בהופעה בבריסביין, אוסטרליה, "אני נשואה עכשיו".
עם זאת, בראיון ב-2021 לווג הבריטי, היא חשפה שהם למעשה נישאו ב-2018, ונפרדו באותה שנה.
במהלך תקופה זו, אדל הפכה לאם בבית.
באפריל 2019, נציגיה של אדל אישרו את הפרידה באמצעות סוכנות ידיעות "Associated Press", ואישרו שהיא וקונצקי ימשיכו לגדל את בנם יחד.
ב-13 בספטמבר 2019, דווח כי אדל הגישה בקשה לגירושין מקונצקי בארצות הברית.
גירושיהם הסתיימו ב-4 במרץ 2021.
בשנת 2021, החלה לצאת אדל עם סוכן הספורט האמריקאי ריץ' פול.
ב-9 באוגוסט 2024, במהלך הופעתה במינכן, חשפה אדל כי הם התארסו.
נכון לסוף שנת 2021, הונה של אדל מוערך בכ-220 מיליון דולר.
העיתון "Seattle Post-Intelligencer" כינה את אדל כ"מלכת הנשמה" בשל הצלחתה המוקדמת כזמרת-יוצרת מוזיקת נשמה, בעוד שהיא כונתה כ"מלכת הלבבות" על ידי מגזינים כמו "Vogue" ו-"Vanity Fair".
בשנת 2014, אדל כבר נחשבה ל"אייקון תרבותי בריטי", כאשר צעירים מכל רחבי העולם שמו אותה בין "קבוצת האנשים שהם הכי קשורים לתרבות הבריטית", שכללה את ויליאם שייקספיר, המלכה אליזבת השנייה, דייוויד בקהאם, ג'יי קיי רולינג, הביטלס, צ'רלי צ'פלין ואלטון ג'ון.
ריצ'רד ראסל, מייסד חברת התקליטים XL Recordings, החמיא לאדל על כך שיש לה פוטנציאל רב לשנות את האופן שבו נשים נתפסות בתעשיית המוזיקה על ידי "התמקדות במוזיקה ולא במיניות".
עיתונאי מגזין "Time", סם לנסקי תיאר אותה כ"קול לכל דור" והצהיר עוד כי "אדל מגשרת בין העבר של מוזיקת הפופ ועתידה".
מגזין בילבורד שיבח את אדל על החייאת תעשיית המוזיקה ב-2011, השנה שבו הוציאה אדל את אלבומה השני-21, וכתב: "היא הייתה נוכחות ייחודית לא רק ב-2011, אלא בכל הפופ של המאה ה-21: זמרת וכותבת שירים מוכשרת בטבעיות עם חופשה."
אתר התרבות האוסטרלי "Junkee" והמגזין "Consequence" זיכו אותה על כך שהחייאה את מוזיקת הפופ ואמרו "עידן חדש של פופ שניתן להזדהות איתו" בעקבות ההצלחה הביקורתית והמסחרית של 21.
מגזין רולינג סטון רשם את אדל במקום ה-22 ברשימת 200 הזמרות הגדולות בכל הזמנים לשנת 2023 ואילו "הטיימס" כינה אותה כזמרת השנייה הטובה ביותר של המאה ה-21 ברשימת 20 זמרות הסולו הטובות ביותר.
"Consequence of Sound" דירג את אדל במקום ה-34 ברשימת 100 הזמרות הגדולות בכל הזמנים, ותיאר את קולה כ"אתלטי ואותנטי" ו"כוח לא מתנצל עם כישרון לטון ויכולת להחדיר להופעותיה רגש אמיתי".
בשנת 2019, חברת המדיה "Insider" רשמה אותה בין האמנים המובילים של העשור, וכתבה: "האמנות והסגנון שלה פרצו דרך בתקופה של מוזיקת פופ משמחת במיוחד, וסללו את הדרך לאמנים אחרים לשבור את התבנית".
אדל ועבודותיה השפיעו על אמני הקלטות רבים, כולל ביונסה, בילי אייליש, ג'ס גלין, קונאן גריי, פרייה ריידינגס, סיגריד, סם סמית', טום ווקר, וליזו.
אדל מכרה למעלה מ-170 מיליון תקליטים ברחבי העולם עם מכירות של 70 מיליון אלבומים ולמעלה מ-100 מיליון במכירות בודדות (נכון לשנת 2022), מה שהופך אותה לאחת מאמני המוזיקה הנמכרים ביותר בעולם,
בטקס פרסי הגראמי ה-51 בשנת 2009, בגיל 21, זכתה אדל בפרסים בקטגוריות תגלית השנה והופעת הפופ הנשית הטובה ביותר.היא גם הייתה מועמדת בקטגוריות תקליט השנה ושיר השנה.
הצלחת אלבום הבכורה שלה, 19, זיכתה את אדל במועמדת לשלושה פרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריות אמנית סולו בריטית , סינגל השנה הבריטי ולאמן החדש הטוב ביותר .
לאחר מכן, ראש ממשלת בריטניה באותה התקופה, גורדון בראון שלח מכתב תודה לאדל ובו כתב "עם הצרות שהמדינה נמצאת בה מבחינה כלכלית, את אור בקצה המנהרה".
אלבומה השני של אדל, 21, זיכה אותה בשישה פרסי גראמי, כולל אלבום השנה; שני פרסי המוזיקה הבריטית, כולל אלבום השנה הבריטי.
אדל הייתה האמנית השנייה והאישה הראשונה, שקדם לה הזמר האמריקאי כריסטופר קרוס, שזכתה בכל ארבעת הפרסים הגדולים הכלליים לאורך הקריירה שלה.
"ארבעת הפרסים הגדולים" כוללים את אלבום השנה, תקליט השנה, שיר השנה ותגלית השנה.
הצלחת האלבום גרמה לזכיות רבות בספר השיאים של גינס.
עם 21 שבועות לא רצופים במקום הראשון בארצות הברית, אדל שברה את שיא האלבום הארוך ביותר במקום הראשון על ידי אישה בתולדות בילבורד, כשהיא ניצחה את השיא שהחזיק בעבר בפסקול "The Bodyguard" של ויטני יוסטון.
21 החזיק את השבוע ה-23 במקום הראשון במרץ 2012, מה שהפך אותו לאלבום הארוך ביותר במקום הראשון מאז 1985, והוא הפך לאלבום הרביעי הנמכר ביותר בעשר השנים האחרונות בארצות הברית.
21 הוא גם האלבום השני הנמכר ביותר בבריטניה בכל הזמנים.
ב-6 במרץ, 21 הגיע ל-30 שבועות לא רצופים במקום הראשון במצעד ה-ARIA האוסטרלי, מה שהפך אותו לאלבום הראשון הכי ארוך באוסטרליה במאה ה-21, ולמקום השני הכי ארוך אי פעם.
בשנת 2010, האלבומים 21 או 19 של אדל היו פופולריים מאוד בבריטניה בתקופה מסוימת, ובשלב אחד נמכר עותק כל 7 שניות.
בפברואר 2012 נרשמה אדל במקום החמישי ברשימת 100 הנשים הגדולות במוזיקה של VH1. באפריל 2012, מגזין "Time" ציין את אדל כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
אדל הגיעה לראש רשימת המוזיקאים העשירים של סאנדיי טיימס לשנת 2012 בבריטניה מתחת לגיל 30, ונכנסה לטופ 10 של "40 מייצרי הכסף המובילים" של מגזין בילבורד.
"Skyfall" זכה בפרס המוזיקה הבריטי לסינגל הבריטי הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה הבריטית ה-33.
ביוני 2013 מונתה אדל למסדר האימפריה הבריטית ברשימת הכבוד לכבוד יום הולדתה של המלכה עבור תרומותיה למוזיקה, והיא קיבלה את הפרס מהנסיך צ'ארלס בארמון בקינגהאם ב-19 בדצמבר 2013. בפברואר 2013, היא נבחרה לאחת מ-100 הנשים החזקות ביותר בבריטניה על ידי מגזין "Woman's Hour".
אלבומה השלישי של אדל, 25, שיצא בשנת 2015, הפך לאלבום הנמכר ביותר של אותה השנה ושבר שיאי מכירות כבר בשבוע הראשון במספר שווקים, כולל בריטניה וארצות הברית.
25 היה אלבומה השני שקיבל תעודת יהלום בארצות הברית וזיכה אותה בחמישה פרסי גראמי, כולל פרס הגראמי השני שלה לאלבום השנה, וארבעה פרסי המוזיקה הבריטית, כולל פרס המוזיקה הבריטית השני שלה לאלבום הבריטי.
עם 15 פרסים מתוך 18 מועמדויות, אדל זכתה ביותר גראמי מכל אישה אחרת שנולדה מחוץ לארצות הברית.
שבעת השבועות שהייתה אדל בראש מצעד האלבומים בבריטניה העלו את הסכום הכולל שלה ל-31 שבועות במקום הראשון בבריטניה עם שלושת האלבומים שלה, ושברו את השיא הקודם של מדונה, של רוב השבועות במקום הראשון במופע נשי בבריטניה.