tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקומונה גם ממנה נציגים שיוכלו לייצג אותה ברמה הבאה שהיא רמת השכונה.
מעל רמה זו נמצאת רמת הנפה ומעליה רמת הקנטון, מעליו קיימת רמת המחוז ומעליו קיים פרלמנט של - 70 חברים שהוא בית המחוקקים של רוג'בה.
בכל רמה יש להבטיח לפחות 40% ייצוג לנשים, מתוך תפיסה שללא ייצוג כזה, נשים תישארנה מחוץ לקבלת ההחלטות וזכויות האישה ייפגעו.
האוכלוסייה הכורדית במזרח התיכון מחולקת בין מספר מדינות שונות, שבכל אחת מהן הם מיעוט.
כורדים רבים לחמו למען עצמאות או אוטונומיה, אך לא הייתה כל תמיכה מצד הממשלות האזוריות או מכוחות חיצוניים לשינויים בגבולות האזוריים.
האוטונומיה הכורדית בסוריה לצד האוטונומיה הכורדית בצפון עיראק הם ההישגים המשמעותיים ביותר של האומה הכורדית לבדלנות.
אחרי כיבוש סינג'אר, טבח היזידים ושביית למעלה מ-7,000 נשים יזידיות כשפחות מין, עברו כוחות המדינה האסלאמית (דאעש) בספטמבר 2014 למתקפה על העיר כובאני, כבשו אותה ב-2 באוקטובר 2014 ובנוסף כבשו חלק גדול מהכפרים של המחוז המיושבים על ידי כורדים.
ההתנגדות החזקה ביותר לכוחות המדינה האיסלאמית הייתה מצד תנועת הפועלות הכורדית (המפלגה הדמוקרטית המאוחדת - PYD) שהצליחו לכבוש חזרה את כובאני בינואר 2015. מאז דעיכת המדינה האיסלאמית, האיום העיקרי על קיומה של רוג'בה הוא הצבא הטורקי, אשר פלש לשטחה מספר פעמים במסגרת הסכסוך הכורדי-טורקי.
בשנת 2018 כבשה טורקיה את העיר עפרין שבמערב רוג'בה (מבצע ענף זית).
בהיעדרו של מפקד תושבים רשמי, ומפאת חוסר יציבות אזורית, האומדן הקיים למספר התושבים בחבל הכורדי בסוריה הוא כ-4 מיליון תושבים בשנת 2014. אולם המספר משתנה בקצב מהיר, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
באוקטובר 2019 הודיע נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, על הוצאת הכוחות האמריקניים מצפון סוריה.
במקביל פתחה טורקיה במתקפה על עמדות כורדיות, ומאות אלפי פליטים כורדים החלו להימלט מהאזור.
במצוקתם ביקשו הכורדים את עזרת ממשלת סוריה, ובתיווך רוסי הושג הסכם לפיו חיילי אסד יוצבו בנקודות מפתח לאורך הגבול הטורקי.
טורקיה שאפה לחלץ הסכמה שבשתיקה מהרוסים והאמריקנים למבצע צבאי נוסף, כזה שיבצע נתח נוסף במרחב הגבול של סוריה עם טורקיה.
מטרתה היא לא רק להרחיק בהדרגה את הכוחות הכורדיים מהגבול, אלא גם לפורר את הממשל האוטונומי לרסיסים קטנים ולמנוע מהרוסים להצליח לדחוף אותם להסכמות עם הנשיא בשאר אל-אסד.
הכוחות הכורדיים בהנהגת מזלום עבדי הגיעו להסכם פירוק נשק עם ממשלת המעבר הסורית ב-18 בפברואר 2025. מזלום עבדי בירך את אחמד א-שרעא על כניסתו לנשיאות סוריה והזמין אותו לבקר בצפון מזרח סוריה.
ה-SDF הסכים לשלב את המוסדות האזרחיים והכוחות הצבאיים שלו ב"ממשלת המעבר" הסורית.
לאחר כחודש, נשיא סוריה נפגש עם מפקד הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), הכוח הצבאי של הכורדים בצפון-מזרח סוריה, והגיע איתו להסכמות לפיהן ישתלבו במוסדות החדשים - כולל בצבא.
המפקד הכורדי התחייב ל"סירוב לקריאות לחלוקה", בדמשק הבטיחו את "כל הזכויות החוקתיות".
ערוץ אל-ג'זירה טען כי לפי מקורותיו, לאחר שהושג ההסכם כוח של משרד ההגנה הסורי החל לנסוע לעבר העיר אל-חסכה ובתיאום מול הכוחות הכורדיים, כדי לקבל לידיו את השליטה בבתי הכלא שבאזור, בהם כלואים אלפי מחבלי ארגון "המדינה האסלאמית".
במסגרת ההסכם, כוחות כורדיים ייסוגו מקווי החזית, יחידות ממשלתיות יתפרסו במרכזי הערים אל-חסכה וקמישלי, וכוחות ביטחון מקומיים ימוזגו בחטיבות בצבא הסורי.
ב-2 בפברואר, כוחותיו של נשיא סוריה אחמד א-שרע נכנסו במסגרת ההסכם לעיר אל-חסכה ולמחרת גם לקמישלי.
מפקד ה-SDF, מזלום עבדי, טען מוקדם יותר כי ההסכם לא יאפשר כניסה של כוחות צבא לאף כפר או עיר כורדית.
הוא אמר כי הכוחות של המשטר בדמשק ייכנסו לאזורים מוגדרים מראש באל-חסכה ובקמישלי ומשימתם תהיה "לפקח על תהליך האינטגרציה".
הוא הוסיף כי כוחות ה-SDF יישארו בצורתם כחטיבות וכי הסעיף החשוב ביותר בהסכם הוא המעמד המיוחד שיקבלו האזורים הכורדיים.
כורדיסטן הטורקית או צפון כורדיסטן (בכורדית: Bakurê Kurdistanê) הוא מונח המתייחס לחלקים של טורקיה במזרח אנטוליה ודרום-מזרח אנטוליה שבהם הכורדים מהווים את הקבוצה האתנית השולטת.
גודלם של השטחים הנ"ל תואם לערך את שטחה של ארמניה המערבית ההיסטורית, וגאוגרפית את שטחה של רמת ארמניה.
על פי נתוני ה-CIA אוכלוסיית הכורדים בטורקיה הוערכה בשנת 2023 בכ-15,880,000 איש.
ככלל, רואים הכורדים את דרום-מזרח טורקיה כאחד מארבעת חלקיה של "כורדיסטן", הכוללת גם חלקים מצפון סוריה (מערב כורדיסטן), צפון עיראק (דרום כורדיסטן), צפון-איראן (מזרח כורדיסטן או כורדיסטן האיראנית).
מרידות כורדיות התרחשו באנטוליה ותועדו כבר במאה ה-18. המרידות התגברו לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית בשנת 1923. בשנים הראשונות שיתפו הכורדים פעולה עם אטאטורק, אך עם הזמן התגברו הקולות שקראו לעצמאות כורדית ופרצו מרידות כורדיות, הראשונה שבהן בתחילת 1925, הונהגה על ידי .
המרידה דוכאה באפריל 1925 ומנהיגיה הוצאו להורג בתלייה.
בהמשך, בשנות ה-30 היו מרידות כורדיות בדיארבקיר בבאררט ובדרסים.
הגורמים העיקריים למרידות הכורדיות היו: רצון לאוטונומיה מנהלית ותרבותית, למשל לאפשרות ללמוד, ללמד ולהוציא לאור עיתונות בכורדית.
משנות ה-80 החל סכסוך מזוין, בין מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), לבין הכוחות המזוינים הטורקים, סכסוך שגבה את חייהם של עשרות אלפים משני הצדדים.
כור מלח מותך הוא כור גרעיני המיועד להפקת אנרגיה כאשר מלח מותך משמש כנוזל הקירור.
כורים מסוג זה שייכים לדור הרביעי ומתאפיינים בבטיחות פאסיבית, וטמפרטורת עבודה ויעילות תרמודינמית גבוהות מכורים המשתמשים במים לצורך קירור.
כורים מסוג זה מחליפים את המים או מים כבדים ששימשו כנוזל הקירור האופייני בדורות הקודמים, בתערובת מלחים שמאפשרת טמפרטורת רתיחה גבוהה בהרבה מזו של מים, ובכך מספקים מספר יתרונות:
טמפרטורת יציאה גבוהה בהרבה המביאה ליעילות תרמודינמית גבוהה יותר ומאפשרת מגוון תהליכי ניצול חום.
היעדר קיטור וכתוצאה מכך ירידת הלחץ במערכת ללחץ אטמוספירי, וכתוצאה מכך שיפור בבטיחות הכור וירידה בדרישות לחץ גבוה ממרכיבי הכור.
בכור מלח מותך הדלק הגרעיני יכול להיות מומס במלח עצמו או בצורת מוצק (מוטות דלק).
השליטה בכור מתבצעת על ידי הכנסה והוצאה של מוטות גרפיט מהליבה ששולטים בקצב תגובת השרשרת.
הרעיון נהגה בשנות ה-50 כפתרון להנעת ה קונבאייר X-6 והחיפוש אחר כור בעל צפיפות אנרגיה גבוהה.
כדי לחקור את הרעיון נבנו שתי מעבדות, האחת באיידהו, שעסקה בכור מקורר במתכות קלות, והשנייה באוק-רידג' טנסי שעסקה בכור בו החומר הבקיע – הדלק הגרעיני – היה חלק מהמלחים שהומסו בכור.
הכור הניסיוני הראשון נקרא ARE, מבוסס אורניום שכלל מֵאֵט נייטרונים (Neutron moderator) מתחמוצת בריליום ומעגל קירור מבוסס נתרן, הפיק בשנת 1954 100MW בטמפרטורת שיא של 860°C.
עבור כור זה פותחו סגסוגות מתכות ייחודיות עמידות לשיתוך (קורוזיה).
הצלחתו פתחה את הדלת לכור ניסיוני נוסף בשם PWAR שהפיק בשנת 1957 טמפרטורה יציבה של 675°C.
חוקרי מעבדת אוק-רידג' הרחיבו את תשתיות ניסוי הכור המוטס ויצרו בשנות ה-60 את ה-MSRE – כור מלח מותך מבוסס אורניום שכלל גרפיט כמאט ומלח מותך לקירור, והפיק 7.4MW וטמפרטורה של 650°C.
הכור עבד כשנה וחצי ואפשר הפריה של תוריום אף על פי שאפשרות זו נזנחה לצורכי מחקר.
כור זה היה הכור הבטוח פאסיבי הראשון ובמהלך סופי השבוע כובה והושאר ללא השגחה.
השלב הבא שהציעה מעבדת אוק-רידג' בתחילת שנות ה-70 היה MSBR – הרחבה של ה-MSRE, החלפת הדלק הגרעיני בתוריום, עדכון של מעגל הקירור והמלח המשמש אותו והוספת יכולת הפריה.
כור זה לא נבנה, בין השאר מטעמים פוליטיים: הממשל בוושינגטון העדיף ליצור מקומות עבודה במדינת קליפורניה בתוכנית הכור המפרה המהיר, ולכן בניית ה-MSBR לא תוקצבה, והתוכנית נסגרה.
היו מאמצים נוספים אך לא משמעותיים בתחום, והוא נשכח עד הופעת הדרישות לדור הרביעי, שכוללות שיפורי בטיחות, יעילות וצמצום פסולת גרעינית, מניעת הפצת נשק גרעיני והוזלת עלות הפקת האנרגיה.
כורי מלח מותך עונים על דרישות אלה, ולכן חברות וממשלות בארצות הברית, בריטניה, דנמרק, הודו, יפן, סין, צרפת, קנדה ורוסיה עוסקות בפיתוח כורים מסוג זה.
כור גרעיני הוא מערכת המפיקה אנרגיה וכוללת ליבה שבה הדלק הגרעיני יוצר חום, מערכת בקרה ומערכת הסעת חום.
בכורי מלח מותך משמש המלח לקירור הליבה ובחלק מהכורים הוא משמש בתמיסה המכילה דלק גרעיני.
כאמור ישנם שני סוגים של כור מלח מותך, כור בו הדלק הגרעיני נמצא בתמיסה עם המלח וכור בו המלח משמש רק לקירור הדלק הגרעיני.
בכור בו המלח משמש לקירור בלבד, ליבת הכור היא האזור בו מתרחש הביקוע הגרעיני.
הביקוע גורם לפליטת אנרגיה באמצעות חום וקרינה רדיואקטיבית שמחממת את המלח, הדלק הגרעיני בליבה נמצא בצינורות, הקרויים מוטות דלק, בדומה לכור מים קלים ומגיע למצב של תגובת שרשרת רק לאחר האטה של הניטרונים באמצעות החדרת חומר מאט כדוגמת גרפיט.
מערכת הבקרה שולטת על מידת ההאטה ובכך שולטת על קצב הביקוע הרצוי (בפיצוץ גרעיני אין מערכת שליטה לכן תגובת השרשרת לא מרוסנת והיא מתחזקת כל עוד יש חומר לביקוע).
בכור בו הדלק הגרעיני נמצא בתמיסה עם המלח, התמיסה נכנסת לליבה, הניטרונים שבדלק הגרעיני מואטים בגלל הגרפיט בליבה ולכן נוצרת תגובת שרשרת שמחממת את המלח בתמיסה.
לאחר שהתמיסה החמה יוצאת מהליבה תגובת השרשרת נפסקת (אך הרדיואקטיביות נמשכת).
תפקידה של מערכת הבקרה היא לאפשר לשלוט בקצב ולהפסיק את תגובת השרשרת הגרעינית.
תגובת השרשרת הגרעינית היא תהליך בו ניטרון נפלט מגרעין של אטום, פוגע בגרעין של אטום אחר, מבקע אותו ויוצר אטומים קטנים יותר, ולפחות שני ניטרונים חדשים שיכולים להמשיך ולהרחיב את התהליך.
בכורים בהם הדלק הגרעיני לא מרוכז, כדוגמת אורניום לא מועשר, על מנת שניטרון יוכל לפגוע בגרעין אטום אחר יש צורך להאט אותו.
מערכת הבקרה מבצעת את התפקיד הזה – אם נדרש לעצור את תגובת השרשרת, תפקיד מערכת הבקרה הוא לעצור את הניטרונים.
מערכת הבקרה משתמשת בחומרים שמאיטים ניטרונים, כגון גרפיט, כדי לשלוט בקצב תגובת השרשרת.
כמות רבה של גרפיט בליבה תעצור את התהליך מכיוון שהניטרונים יאטו מדי.
כמות מעטה של גרפיט בליבה תגרום להאצה של הניטרונים ועצירת תגובת השרשרת.
בכור מלח מותך מערכת הסעת החום מבוססת על שתי לולאות נפרדות:
לולאת הליבה בה מלח מותך מונע (באמצעות משאבה או בכבידה) דרך הליבה, מתחמם וממשיך אל מחליף חום – בו הוא מוֹסֵר חלק מהחום לנוזל אחר, לרוב גם כן מלח מותך – מתקרר וחוזר שוב אל הליבה, מתחמם וחוזר חלילה.
מאחר שהחומר המשמש את לולאת הליבה הוא מלח, טמפרטורת הכור יכולה להיות גבוהה בהרבה מכור בו לולאת הליבה מבוססת על מים.
מאחר שטמפרטורת הרתיחה של המלח גבוהה בהרבה, נפתר בכך הסיכון הבטיחותי הראשי בכור מים קלים, שהוא התפוצצות כתוצאה מלחץ.
מחליף החום הוא מתקן מכני המאפשר חימום של נוזל אחד ללא מגע בנוזל שני ומבוסס על הגדלת שטח הפנים של הנוזלים כדי להקל על מעבר האנרגיה ביניהם.
ככל שהפרש הטמפרטורה בין הנוזלים העוברים דרך מחליף החום גדול יותר, כך ניתן להשתמש במחליף חום קטן יותר.
לולאת הליבה סגורה ורדיואקטיבית מאחר שהיא חשופה לתהליך הביקוע והמלח בה הוא חלק מהפסולת שנוצרת בתהליך.
לולאה משנית היא הלולאה שמקררת את לולאת הליבה ונושאת את החום ממחליף החום לצרכן.
מאחר שהלולאה המשנית מבוססת גם היא על מלח מותך, גם היא יכולה לעבוד בטמפרטורות גבוהות מעל 600°C ללא לחצים גבוהים, בשונה מכורי מים קלים בהם טמפרטורות היציאה היא סביב ה-350°C.
הנוזל החם יכול לשמש ליצירת קיטור שיפעיל טורבינה שתייצר חשמל או כחום בתהליכים כימיים.
לכורי מלח מותך יש מספר יתרונות פוטנציאלים על כורי מים קלים:
בכור בו הדלק הגרעיני מומס בתמיסת המלח, עליית טמפרטורה מעל סף מסוים תגרום להתכה של פקק ולניקוז הדלק הנוזלי למכל אחסון בו תגובת השרשרת לא מתרחשת, וכל זאת ללא התערבות חיצונית.
ניתן לכבות כור ולהשאירו ללא השגחה, אם מרוקנים את הדלק למכל אחסון.
מאחר שנוזל הקירור הוא מלח בין אם מכיל דלק או לא, מימן לא נוצר בתהליך ולא מצטבר בכור (ראה האסון הגרעיני בפוקושימה).
השימוש במלח מעלה את טמפרטורת הרתיחה ולכן מאפשר טווח טמפרטורות עבודה רחב בהרבה לעומת מים, שתחום העבודה שלהם הוא 100 מעלות בלבד בלחץ אטמוספירי.
לכן כור מלח מותך עובד בלחץ אטמוספירי שמונע סיכון להתפוצצות כתוצאה מלחץ (כפי שאירע באסון צ'רנוביל).
מאחר שנוזל הקירור הוא מלח, אין צורך במכל שיכיל פיצוץ ואת הקיטור הרדיואקטיבי שעלול לנבוע מלחץ, ולכן הכור קטן בהרבה.
טמפרטורת העבודה הגבוהה מאפשרת שימוש במחליפי חום קטנים יותר.
טמפרטורת היציאה הגבוהה מאפשרת שימוש בטורבינות קטנות יותר להפקת חשמל.
שילוב הדלק בתמיסת המלח מאפשר שימוש בפסולת גרעינית כדלק, והפסולת המתקבלת מהשימוש היא בעלת זמן מחצית חיים קצר בהרבה מהפסולת של כור מים קלים.
עיבוד המלח בזמן עבודת הכור יאפשר הוצאת פסולת במהלך הפעילות, מה שיאפשר פעולה רציפה, בשונה מכור מים קלים.
תהליך זה עדיין דורש פיתוח.
כור מלח מותך תוכנן כפתרון למטוס מונע גרעינית, ולכן מתאפיין במשקל וגודל קטנים בהשוואה לכור מים קלים מקביל בהספקו, מה שמאפשר להשתמש בו לצורכי תעבורה ימית או יבשתית.
הכור מגיב במהירות לשינויים בעומס ולא פגיע להרעלת קסנון הנובעת ממבנה מוטות הדלק בכור מים קלים.
הכור יכול לשמש ככור מפרה בתחום התרמי
הכור, לאחר עבודת פיתוח, יכול להשתמש בתוריום כדלק גרעיני, מה שמגדיל את היצע הדלקים הגרעיניים.
עד היום הופעלו רק 3 כורי מלח מותך, ופיתוח הטכנולוגיה עצר לזמן רב בהשוואה לטכנולוגיות אחרות המוצעות לדור הרביעי, ולכן כל תהליך הרישוי מסובך וארוך בהשוואה לכורים אחרים.
הכור מצריך עיבוד כימי של תמיסת המלח כדי לשמור על יעילות הדלק.
הליבה והצנרת הייחודית סובלים מבלאי ודורשים החלפה, מה שלא נדרש מכורים אחרים.
הפתרון לכך הוא מודולים של הכור אך פתרון זה יוצר מודול של כור שהוא פסולת רדיואקטיבית.
אם הכור ישמש להפריה, הסבה פשוטה יחסית של הכור תאפשר הפקת פלוטוניום לצורך ייצור נשק גרעיני.
תערובות המלחים המשמשת כנוזל הקירור בלולאת הליבה צריכה לעבוד בתנאים של רדיואקטיביות חזקה מבלי להתפרק ומבלי להשתנות, לכן לרוב נבחר מלח מבוסס פלואור שמתאפיין באיזוטופ בודד ששטף ניטרונים לא יגרום לו לשינוי.
על מנת לשלוט בטמפרטורת ההתכה של המלח נוספים אליו מלחים נוספים בעלי טמפרטורת התכה שונה.
המתכות המשמשות לבניית הצנרת וגוף הכור צריכות לעמוד בשיתוך מחד גיסא ושטף ניטרונים מאידך גיסא שדורש סגסוגות מתכת ייחודיות מבוססות ניקל מסוג והַסְטְאֶלוֹי שפותחו לצורכי הכור.
כורדיסטן24 או K24 (בכורדית: Kurdistan Bîst û Çar) היא רשת חדשות כורדית הפועלת מארביל, שבכורדיסטן העיראקית, עם משרדים נוספים בוושינגטון די.
ובקלן שבגרמניה, שהושקה באוקטובר 2015. היא משדרת בשפות סוראני וקורמאנג'י שהם דיאלקטים כורדיים וכן באנגלית וטורקית.
נורלדין ווייסי ייסד את החברה והיה המנכ"ל עד שהחליף אותו מוחמד קארים.
טורקיה הסירה מספר ערוצי שידור כורדים, בהם כורדיסטן24, משידורי הלוויין שלה, "טורקסאט", על "הפרות שידור" לטענתם, במהלך משאל העם על עצמאות האזור בשנת 2017.
באוקטובר 2017, החליטה הוועדה למדיה ותקשורת של ממשלת עיראק להוציא צו סגירה והחרמת כל הציוד של התחנה וצוות העובדים, בטענה שהיא פועלת ללא רישיון, מסיתה לאלימות ומפריעה לשלום ולביטחון.
כורדיסטן האיראנית או מזרח כורדיסטן (בכורדית: ڕۆژھەڵاتی کوردستان) הוא שם לא רשמי לחלקים מצפון-מערב איראן שיש בהם רוב כורדי או אוכלוסייה כורדית גדולה.
הכורדים בדרך כלל מחשיבים את צפון-מערב איראן (מזרח כורדיסטן) לאחד מארבעת חלקי כורדיסטן הגדולה, שכוללת גם, לפי תפיסה זו, חלקים מדרום-מזרח טורקיה (צפון כורדיסטן), צפון סוריה (מערב כורדיסטן) וצפון עיראק (דרום כורדיסטן).
מבחינה גאוגרפית, מתוך 31 הפרובינציות של איראן, כורדיסטן האיראנית כוללת את הפרובינציות מערב אזרבייג'ן, כורדסתאן, כרמאנשאה ואילאם, וכן חלקים מהפרובינציות המדאן ולורסתאן.
בחישוב כולל, הכורדים מהווים כ-10% מכלל אוכלוסיית איראן.
לפי המפקד האחרון שנערך בשנת 2006, בארבע הפרובינציות העיקריות המאוכלסות בכורדים – מערב אזרבייג'ן, כרמאנשאה, כורדיסטן ואילאם – חיו כ-6,730,000 כורדים.
מחוץ לאזור הכורדי המסורתי, יש גם אוכלוסייה כורדית מבודדת גדולה שחיה בצפון-מזרח איראן, בפרובינציית ח'וראסאן, כ-1,000 ק"מ מכורדיסטן האיראנית.
השפות המשותפות לכולם הן פרסית וקורמנג'י, אם כי ישנם דיאלקטים מקומיים.
שבטים כורדיים חיו באימפריה הסאסאנית ותמכו בה, במלחמתה נגד הפולשים המוסלמים, אך כאשר הסאסאנים הובסו מנהיגי השבטים הכורדים החלו להתאסלם.
היחסים בין הכורדים לשלטונות לא תמיד היו חיוביים.
לאחר שהמונגולים חיסלו את הח'ליפות העבאסית ב-1258, ניצלו כמה שושלות כורדיות הזדמנויות פוליטיות וחברתיות וביססו את סמכותן המקומית.
הן היו שונות בגודלן ובכוחן הפוליטי, בהתאם למצב של האזור שבו הוקמו ועל פי הרשות שניתנה להם על ידי המונגולים, במסגרת המחוז (המונגולי) של כורדיסטן, שעיר בירתו הייתה: .
עד הופעתה של האימפריה הספווית הוזכרו הכורדים רק לעיתים נדירות בתיעוד ההיסטורי.
בתחילת המאה ה-16, השלטון הספווי ניסה להרחיב את שליטתו באזורים כורדיים במערב איראן, שהיו מאורגנים בכמה אמירויות כורדיות עצמאיות למחצה, סביב ימת אורמיה וצפון מערב איראן.
הכורדים התנגדו למדיניות זו וניסו לשמר את שלטונם העצמי, מה שהוביל לשורה של עימותים עקובים מדם בין הספווים לכורדים.
בתקופת שלטונו של המלך הספווי שאה תַהְמָאסְפ הראשון (1514–1576) הכורדים הובסו ותהמאספ הראשון הרס בשיטתיות את הערים הכורדיות הישנות ואת האזור הכפרי.
מספר גדול של כורדים מאזורים אלה מצאו עצמם מגורשים להרי אלבורז, ולמרכז הרמה האיראנית.
בתקופה זו גורש שבט חַדְיָב ממרכז כורדיסטן לח'וראסאן, שם הוא נמצא עד היום.
אחד הקרבות המתועדים בין הכורדים לאימפריה הספווית, התחולל בשנים 1609–1610 בין הכורדים והאימפריה הספווית, סביב מבצר דימדים שמדרום לעיר אורמיה, מערבית לימת אורמיה, בצפון מערב איראן.
בשנת 1609, השליט הכורדי של האזור, אמיר ח'אן לֶפּזֶרין (Amir Khan Lepzerin), שביקש לשמור על עצמאותו לנוכח חדירה עות'מאנית וספווית לאזור, בנה מחדש את המבצר ההרוס על תל דימדים.
בניית מבצר דימדים נחשבה למהלך מאיים על השלטונות, מה עוד שכורדים רבים, מאזורים שונים, התאספו סביב המבצר.
לאחר מצור ארוך ועקוב מדם המבצר נכבש, כל המגנים נטבחו ושאה עבאס הורה על טבח כללי באזורי אורמיה ומהאבאד.
שרידי הכורדים גורשו לח'וראסאן ובמקומם יושבו טורקים בני .
היסטוריונים פרסים טענו שהקרב התרחש כתוצאה ממרד או בגידה כורדית.
בתחילת המאה ה-18 ניצלו הכורדים את הפלישה האפגנית לממלכה הספווית וכבשו את המדאן ואף הגיעו עד לפאתי אספהאן.
נאדיר שאה ביקש לדכא את המרד הכורדי, אך הוא נרצח ב-1747 לפני שסיים לארגן את חיל המשלוח.
לאחר מותו, שבטים כורדיים ניצלו את המצב וכבשו חלקים מפרובינציית פארס.
בשנת 1880 השתתף המנהיג הכורדי שייח' עובייד-אללה בשורה של מרידות נגד ממשלת איראן אך הן דוכאו על ידי מלכי הקאג'אר.
כורדים באיראן מתחילת המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20, המנהיג הכורדי ניצל את המצב הכאוטי שלאחר מלחמת העולם הראשונה ומרד בממשלת איראן, אך הובס על ידי רזא שאה פהלווי.
סימקו נאלץ לנטוש את אזורו בסתיו 1922, ובילה שמונה שנים במחבוא ולבסוף, בשנת 1930 הוא נהרג במארב.
בתקופה שלאחר מכן, נקט השאה במדיניות קשה נגד הכורדים, הגלה מאות מנהיגים והחרים את אדמותיהם.
כשחיילי בעלות הברית נכנסו לאיראן בספטמבר 1941, הצבא הפרסי התפרק במהירות וכלי נשק רבים נתפסו על ידי הכורדים.
בנים של מנהיגי הכורדים שהיו בגלות, בטהראן, ניצלו את ההזדמנות וחזרו אל אנשיהם.
בסתיו 1944 החזיר הצבא הפרסי את הסדר על כנו.
בשנת 1946 הקימה המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית (KDPI), בהנהגתו של , את , בתמיכת ברית המועצות.
המדינה הייתה זעירה בגודלה ולא נתמכה על ידי כל הכורדים, לא באיראן ולא במדינות אחרות.
כעבור פחות משנה, עם נסיגת הכוחות הסובייטיים בסוף המלחמה, הביסה ממשלת איראן את הבדלנים והשטח חזר להיות חלק מאיראן.
עם עליית אייתוללה חומייני לשלטון בפברואר 1979, תמכו בו ארגונים פוליטיים כורדיים שהתנגדו למדיניותו של השאה.
על אף זאת, לקראת כינוס "אספת המומחים" לכתיבת החוקה האיראנית החדשה, מנע ח'ומייני את השתתפותו של ד"ר שהיה הנציג הנבחר של אזור כורדיסטן האיראנית.
פלגים כורדיים חמושים ובעיקר חברי המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית (KDPI) וחברי הארגון הקומוניסטי , התעמתו עם כוחות הביטחון של הממשלה המהפכנית האיראנית.
ב-2 בדצמבר 1996 נהרג איש דת סוני בולט – מולא מוחמד רביי, מנחה תפילה במסגד בכרמאנשה – והדבר הוביל לעימותים אלימים בין הכורדים הסונים לכוחות הביטחון.
ההפגנות נמשכו שלושה ימים והתפשטו לעיירות השכנות באזור.
ב-1997 נבחר ח'אתמי לתפקיד נשיא איראן.
בתקופת הבחירות הוא דיבר בשבח התרבות וההיסטוריה הכורדית, ומהצד הכורדי נשמעו דרישות לפיתוח כלכלי גדול יותר באזורים הכורדיים, לקבלת נתח גדול יותר מהרווחים ממשאבי הטבע שבשטחם, לשילוב השפה הכורדית בחינוך ובפוליטיקה, וכן לקבלת תפקידים בכירים בממשל.
בקדנציה הראשונה שלו, ח'אתמי מינה את למושל הכורדי הראשון של המחוז האיראני של כורדיסטן, וכן מינה כמה כורדים סונים ושיעים כיועצים, שלו ושל חברי הקבינט.
בקדנציה השנייה שלו, מינה ח'אתמי שני חברי קבינט כורדים, אך שניהם היו כורדים-שיעים ולא ייצגו את רוב הכורדים (סונים).
מלבד זאת לא מולאה אף אחת מדרישות הכורדים.
בפברואר 1999 יצאו לאומנים כורדים להפגנות נגד הממשלה ברחובות של כמה ערים כמו מהאבאד, סַנַנְדַג' ואוּרְמִיַה והביעו תמיכה בעבדוללה אג'לאן, שנעצר אז בטורקיה.
בעיני השלטון האיראני נתפסו ההפגנות כביטוי לאומני והן דוכאו באלימות.
ארגוני זכויות אדם דיווח על מותם של כ-20 איש.
כורדים באיראן מתחילת המאה ה-21
על פי המכון הכורדי בפריז, הכורדים באיראן מונים כ-10 מיליון והם כ-12% מהאוכלוסייה האיראנית.
ב-9 ביולי 2005, פעיל אופוזיציה כורדי בשם נורה למוות על ידי כוחות הביטחון האיראניים במהאבאד, יחד עם עוד שני גברים כורדים.
בששת השבועות הבאים התחוללו מהומות והפגנות בעיירות ובכפרים כורדיים.
כוחות הביטחון הגיבו באלימות והתוצאה הייתה עשרות הרוגים ופצועים, ומספר לא ידוע נעצרו.
ב-13 במרץ 2006, , עורך דין פעיל זכויות אדם שמייצג את קדרי, הודיע כי רוצחו של קדרי הוא איש משטרה שירה בו באופן בלתי חוקי.
בדו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל שפורסם ב-2008 נאמר שהכורדים היו יעד מיוחד של הרפובליקה האסלאמית של איראן, וש"זכויותיהם החברתיות, הפוליטיות והתרבותיות הודחקו, וכך גם שאיפותיהם הכלכליות".
בנוסף לכורדים האיראנים גם פעילי זכויות אדם רבים מוחים על התופעה, ולדברי אמנסטי אינטרנשיונל יש בכך כדי לגרום ל"הפרות נוספות של זכויותיהם".
בתחילת המאה ה-21, מספר פעילים, סופרים ומורים כורדים נעצרו בגין פעילותם ונידונו למוות.
העלייה נבעה ככל הנראה מפעילותן של קבוצות מורדים כורדיות ובמיוחד המפלגה לחיים חופשיים בכורדיסטן – PJAK.
בנובמבר 2009 הוציאה איראן להורג את , הראשון מבין למעלה מתריסר אסירים פוליטיים שנידונו למוות, למרות קמפיין בין-לאומי לשחרורו.
פתאחיאן הואשם תחילה בנשיאת נשק עבור "ארגון לא חוקי" ועל אף שעונה, לא הודה.
במשפטו נגזרו עליו מספר שנות מאסר ולאחר שהגיש בקשה לערעור, הוא נידון למוות בגין "איבה נגד אלוהים".
בינואר 2010 הוציאה איראן להורג אסיר פוליטי כורדי שני, פָסִיה יָאסָאמָאני, באשמת "איבה נגד אלוהים".
בדומה לפתאחיאן, גם יאסאמאני עוּנה ולא זכה למשפט הוגן.
ב-9 במאי 2010 הוצאו להורג ארבעה אסירים פוליטיים כורדים נוספים – עלי היידריאן, פרהאד וָאקלי, שירין עלאם חולי ו – ארבעתם עונו קשות ואולצו להודות בחברותם בארגון הלא חוקי PJAK.
אף אחד מהם לא זכה למשפט הוגן ולא הייתה להם גישה לעורכי דין.
אמנסטי אינטרנשיונל תיאר את ההוצאות להורג כ"ניסיון בוטה להטיל אימה על בני המיעוט הכורדי".
לפי מקורות כורדיים בעיראק, בשנת 2022 הוצאו להורג באיראן 52 אסירים כורדים ובשנת 2023 עלה המספר ל-144.
הכורדים בח'וראסאן (בכורדית: کوردانی خۆراسان; בפרסית: کردهای خراسان) הם כורדים המתגוררים בשלוש פרובינציות בצפון-מזרח איראן, לאורך גבול איראן–טורקמניסטן: צפון ח'וראסאן, ח'וראסאן רזאווי וגולסתאן.
בשונה מהכורדים במערב איראן, הכורדים הח'וראסאנים הם מוסלמים שיעים, וקיימים נישואי תערובת בינם לבין טורקים חוראסאנים.
מספר הכורדים בח'וראסאן אינו ידוע במדויק והוא נע בין 500,000 לפי מקור איראני ב-2012, לבין מיליון וחצי עד שני מיליון, לפי מקורות שונים.
הכורדים הגיעו לח'וראסאן לאחר שגורשו מכורדיסטן הטורקית של ימינו וכן מדרום הקווקז, ביוזמת השאה אסמאעיל הראשון מייסד השושלת הספווית, שרצה ליצור קו הגנה נגד שבטים נוודים טורקמנים ואוזבקים ממרכז אסיה.
הגירוש נמשך גם תחת שאה תַהְמָאסְפ הראשון.
כופתאות כבד הוא מאכל מסורתי לצד מאכלים גרמניים, אוסטריים וצ'כיים.
לברקנדל עשוי בדרך כלל מכבד בקר, אם כי באזור פלטינט הגרמני משתמשים בבשר חזיר כחלופה.
הבשר נטחן ומעורבב עם לחם, ביצים, פטרוזיליה ותבלינים שונים, לרוב אגוז מוסקט או מיורן.
באוסטריה גם טחול מעורבב לעיתים קרובות עם הכבד ביחס של 1/3.
בעזרת 2 כפות לחות יוצרים מהבלילה כופתאות ומבשלים במרק בקר או מטגנים בשומן.
בשל עקביותם הרופפת יותר, הכופתאות המבושלות מיועדות לאכילה כטריות לאחר ההכנה, אם כי הגרסה המטוגנת פחות מתכלה במקצת בגלל הקרום שנוצר בטיגון.
בפאלץ, לברקנדל מוגשים לעיתים קרובות עם כרוב כבוש ומחית תפוחי אדמה.
בבוואריה ובאוסטריה, הם מוגשים בדרך כלל במרק שנקרא Leberknödelsuppe (מרק כופתאות כבד).
מאכל זה היה חביב על היטלר שהמשיך לאכול ממנו גם בחלק מהתקופה שבה נחשב צמחוני.
כופתאות זהובות (בהונגרית: Aranygaluska) הוא קינוח מהמטבח ההונגרי.
למרות שמו, אין לו קשר של ממש לכופתאות.
את פיסות הבצק בצורת בצקניות בגודל כ-2–3 ס"מ מניחים לא קרוב מדי זה לצד זה בקערה חסינת אש, מורחים בחמאה, מפזרים אגוזי מלך מסוכרים מטפיחים ואז אופים בתנור מעל תבנית עם מים.
המאפה ניתן להכנה גם בשכבות, בין השכבות מוסיפים בדרך כלל ריבת משמש ו/או צימוקים, או קינמון במקום אגוזי המלך בין השכבות.
ניתן לאפות את המאפה גם בתבנית של קוגלהוף.
בדרך כלל יוצקים מעל המאפה המוכן רוטב וניל או רוטב מתוק בשם בורשודו (borsodó) על בסיס יין לבן.
מילון הפרשנות ההונגרי שפורסם בין 1862 לבין 1874 של Czuczor–Fogarasi, כלל כבר את הכופתאות הזהובות, עם זאת, במילון ההונגרי הטרנסילבוני להיסטוריה של מילים, שכולל מלים ומונחים מאמצע המאה ה-15 עד סוף המאה ה-19 אין ערך כזה.
קאקאש מארטון (Kakas Márton), כלומר הסופר ההונגרי הדגול מור יוקאי בשמו הבדוי, במאמרו "מאכלינו הלאומיים", שפורסם בגיליון 6 ביולי 1862 של "עיתון יום ראשון", כלל את הכופתאות הזהובות של העיר טורדה ברשימת המנות "שבשבילם הונגרים שהיגרו לחו"ל כמהים לחזור".
לפי "האנציקלופדיה של אוכל יהודי" (Encyclopedia of Jewish Food), כופתאות זהובות הוזכרו כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19. באמצע המאה ה-20, המאכל הפך פופולרי גם בארצות הברית של אמריקה הודות למאפיות הונגריות, כלומר הונגריות-יהודיות.
בשנת 1972, המתכון של המאפה הופיע בספר הבישול של בטי קרוקר בשם "מאפה הונגרי לקפה" (Hungarian Coffee Cake).
במהלך התפשטות המתכון, בילבלו אות לעיתים קרובות עם "לחם קופים" (monkey bread) שהוא מתכון דומה ולכן השם הזה נדבק לו.
ננסי רייגן הגישה כופתאות זהובות בבית הלבן בחג המולד.
כּוֹר הוא מידת נפח קדומה, ששימשה בעיקר למדידת יבש כגון תבואה, אך לעיתים גם נזכרת במדידת לח.
בתורה המידה נזכרת גם בשם חומר אך בחז"ל - במשנה ובתלמוד - היא נזכרת בדרך כלל בשם 'כור'.
הכור מוזכר במקרא הן כמידת יבש והן כמידת לח.
אמנם בתורה המידה מכונה "חומר", כך לדוגמה בספר ויקרא:
ובתרגום אונקלוס כתב "זרע כור שעורין".
בספר מלכים נזכרת המידה במדידת לח:
כדי לזכור את היחס בין מידות הנפח, נפוצה המנמוניקה "כאסקלב יגודו" ופירושה הוא: כור, איפה, סאה, קב, לוג, ביצה.
כור שווה גם לשני 'לתך'.
בספר יחזקאל, נאמר שהבת (מידת נפח לנוזלים, שווה לאיפה - מידת נפח ששימשה למדידת נפח יבש) היא עשירית מהכור:
מקומות ששיערו חז"ל על פי מידת הכור
מידת הכור מוזכרת בהלכה במספר הקשרים:
בדיני פיקדון: כאשר אדם מפקיד פירות אצל חברו, מותר למקבל הפיקדון להחזיר פחות ממה שקיבל בשיעור הפחת הטבעי של הפירות, ובמשנה מנו את הפחת הטבעי לפי חשבון של כור תבואה.
בדיני מכירה: מותר למוכר לערבב קב חומטון (אדמה מלוחה, שבעבר היה נהוג להשתמש בה על מנת לשמר את הפירות) בכור של תבואה ולמכור את התערובת במחיר של תבואה רגילה.
למעשה קיימות מספר דעות לגבי שיעור הכור במידות ימינו.
ההבדל נובע מחישוב שונה של נפח מידת רביעית, שהיא יחידת הבסיס לחישוב שאר המידות:
לדעת החזון איש: כ-432 ליטר, לדעת הגר"ח נאה: כ-248 ליטר
כור מודולרי קטן (SMR) הוא סוג של כור ביקוע גרעיני בהספק של עד 300 מגה-וואט.
הכור מיוצר ומשונע כיחידה מודולרית.
קיימות כמה שיטות שונות לבניית כורים מודולרים קטנים: הנפוץ ביותר הוא כור מים בלחץ (Pressurized Water Reactor – PWR).
שיטות נוספות שהוצעו לכורי SMR כוללות: כורים מהדור הרביעי, כורי נייטרונים תרמיים, כורי נייטרונים מהירים, כורי מלח מותך ודגמים מקוררים בגז.
הכורים המודולרים הראשונים יוצרו בשנות ה-50 של המאה ה-20 בעיקר לצרכים צבאיים כגון הנעת צוללות וספינות טילים בליסטיים (נושאות מטוסים ושוברות קרח).
במאה ה-21, עם צמיחת מרכזי נתונים והביקוש הגובר לאנרגיה החלו חברות מסחריות גדולות, כגון גוגל ואמזון להתעניין בפתרון זה כאמצעי לייצור חשמל עצמאי, במקום להסתמך על רשת החשמל הארצית.
היתרונות של כורים מודולרים קטנים על כורים גדולים הם:
קלות ההתקנה: הכורים נבנים מראש במפעלים ייעודיים מה שמאפשר שינוע לאזורים מרוחקים ללא צורך בתשתיות בנייה מורכבות.
הפחתת עלויות: הייצור הסדרתי במפעל והובלת הכור לאתר ההתקנה מצמצמים את העלויות והזמן הנדרש להקמה וכן את כוח האדם הנדרש להפעלה.
שיפור בבטיחות: העיצובים המודולריים מאפשרים שילוב שוטף של מערכות בטיחות מתקדמות והפחתת הסיכון לתקלות חמורות.
כופרה כשירות היא מודל עסקי של פשיעת סייבר, שבו מפתחי כופרות (תוכנות "כופר" לצורך סחיטה) מציעים את הכלים, התשתיות ומערכת הניהול שברשותם "כשירות" לגורמים אחרים (Affiliates).
גורמים אלה מבצעים את המתקפות בפועל וגובים את דמי ה"כופר" מהקורבנות, והרווחים מתחלקים בינם לבין מפתחי המערכת.
המודל נחשב לגרסה פלילית של מודל תוכנה כשירות (SaaS), ומוזכר בדוחות רבים כתופעה מרכזית בכלכלת פשיעת הסייבר המודרנית.
במודל כופרה כשירות קיימת הבחנה בין מפעילי הפלטפורמה (Operators) לבין שותפים (Affiliates):
מפעילי הפלטפורמה מפתחים ומתחזקים את קוד תוכנת הכופר, את תשתיות הפיקוד והשליטה (C2), את אתרי דליפת המידע ואת מנגנוני ההצפנה והתשלום בקריפטו.
השותפים רוכשים או שוכרים גישה לפלטפורמה, מבצעים את החדירה לארגונים הקורבנות באמצעים שונים (פישינג, ניצול חולשות, גישה שנרכשה בשווקים שחורים ועוד), ומפעילים את נוזקת הכופר.
התקשרות בין המפעילים לשותפים נעשית לרוב במודל של חלוקת רווחים (Revenue sharing), מנויים חודשיים או רישיון שימוש חד־פעמי.
בדומה לשירותי SaaS לגיטימיים, חלק מהפלטפורמות מציעות לוחות בקרה, חומרי הדרכה, "תמיכת לקוחות" והטמעה, שמכוונים במפורש לשותפים בפשיעה הדיגיטלית.
המודל מוריד את חסמי הכניסה לפשיעת סייבר: שותפים יכולים להפעיל מתקפות כופרה גם ללא מומחיות עמוקה בתכנות או בקריפטוגרפיה, כל עוד יש להם משאבים בסיסיים וגישה ל"שוק" בפלטפורמות הדארקנט.
בכך הופכת כופרה כשירות לתעשייה מבוזרת, שבה כל גורם מתמחה בחלק אחר בשרשרת הערך הפלילית.
שורשי המודל מתוארים בדרך כלל בראשית שנות ה־2010, עם הופעת ערכות תקיפה ו"ערכות כופרה" שנמכרו בפורומים תת־קרקעיים.
דוגמאות מוקדמות כוללות קמפיינים דמויי שירות סביב משפחות כופרה כמו Reveton ואחרות, שבהם הופצו גרסאות מוכנות לנוזקות תמורת תשלום או חלוקת רווחים.
במהלך שנות ה־2020 התמסד המודל, ובדוחות של ארגוני אכיפה וחברות אבטחת מידע הוגדר "כלכלת RaaS" נפרדת, עם קבוצות מובילות, אתרי דליפה, מערכי גיוס שותפים ומערכות דירוג פנימיות.
דוח של יורופול, למשל, מתאר את כופרה כשירות כצורת "זיכיון" פלילי, שבה מפעילי פלטפורמות מרכזיים מספקים תשתיות ותמיכה לשותפים רבים ברחבי העולם.
דוחות מחקריים ודו"חות של חברות בלוקצ'יין, כגון Chainalysis, מצביעים על תשלומי כופר גלובליים בהיקף של מאות מיליוני דולרים בשנה, ועל תנודתיות בין השנים בשל פעילות אכיפה, מודעות ארגונית ושינויים במודלים של הפושעים.
בקמפיינים של כופרה כשירות נעשה שימוש במגוון דגמי סחיטה:
סחיטה "קלאסית" – הצפנת נתוני הקורבן ודרישת כופר תמורת מפתח פענוח.
סחיטה כפולה – שילוב בין הצפנה להדלפה: הארגון מאוים גם באובדן נתונים וגם בפרסום פומבי של מידע רגיש, אם לא ישלם.
דליפה ללא הצפנה – רנסומוור "ללא הצפנה", שבו התוקפים מתמקדים בגניבת מידע ובאיומי פרסום, בלי לשבש בהכרח את מערכות הקורבן.
אתרי דליפה – הפעלת "לוחות שחורה" ברשת האפלה, שבהם מפורסמים בהדרגה שמות הארגונים שנפרצו ודוגמאות למידע שנגנב, כדי להגביר את הלחץ הציבורי והרגולטורי.
דוחות של חברות מחקר מצביעים על גידול במספר משפחות הכופרה המאמצות שיטות סחיטה כפולה או מרובה, כחלק ממגמת מקצועיות והקשחת המודל הכלכלי של כופרה כשירות.
בין קבוצות הכופרה שפעלו או פועלות במודל כופרה כשירות ניתן למנות קבוצות כגון LockBit, REvil, DarkSide, Hive, Medusa, Rhysida ו־Qilin.
חלק מן הקבוצות הללו מפעילות אתרי דליפה מרכזיים, מערכי גיוס שותפים, פורטלי תמיכה והנחיות תפעול, בדומה לפעילות של חברות תוכנה מסחריות.
קבוצות מסוימות, כגון Qilin ו־Rhysida, תוארו בדוחות חקירה ובתקשורת הבין־לאומית כקבוצות הפועלות במודל כופרה כשירות ותוקפות ארגונים במגזרי תשתית, בריאות, תעשייה וממשל במדינות שונות.
המודל של כופרה כשירות מתואר לעיתים ככלכלת צל יעילה: חלוקת תפקידים ברורה, אוטומציה גבוהה, "שירות לקוח" ויכולת לשכפל את המודל לקבוצות רבות.
ניתוחים כלכליים מדגישים כי עקרונות של שוק חופשי – הורדת חסמי כניסה, אופטימיזציה של "חוויית המשתמש" ודגמי שותפים – מופעלים כאן לצורך הפקת רווח מפגיעה בערך קיים, במקום ליצירת ערך חדש.
במאמר שפורסם ב"ביניקס ישראל" מתוארת תעשיית ה־RaaS כ"שוק שחור יעיל", ומובאות הערכות להיקף תשלומי הכופר הישירים והנזקים הכלכליים הנלווים, כולל עלות השבת מערכות, פגיעה תדמיתית והוצאות ייעוץ משפטי.
בישראל מתוארת כופרה כשירות בתור גורם משמעותי במרחב האיומים על גופים ציבוריים, ארגוני בריאות, רשויות מקומיות וחברות פרטיות.
מערך הסייבר הלאומי ציין במסמכי התרעה רשמיים את העלייה בשימוש במודלי כופרה כשירות, וציין כי הם מאפשרים גם לשחקנים פחות מנוסים לבצע מתקפות בעלות השפעה ניכרת.
חברות אבטחת מידע הפועלות בישראל מתארות במאמרים מקצועיים מתקפות כופרה על ארגונים ישראליים, חלקן המיוחסות במפורש לקבוצות הפועלות במודל RaaS, כגון קבוצת Medusa וקבוצות נוספות.
במאמר של "ביניקס ישראל" מובאות הערכות המבוססות, לדבריו, על נתוני דוחות ביטוחי סייבר ומקורות נוספים, ולפיהן היקף תשלומי הכופר הישירים בישראל בשנים 2024–2025 נע בטווח של עשרות מיליוני דולרים בשנה, בעוד העלות הכוללת למשק – לרבות השבתה, שחזור וייעוץ – מוערכת במאות מיליוני דולרים בשנה.
התמודדות עם כופרה כשירות משלבת צעדים טכנולוגיים, ארגוניים ומשפטיים, ובהם:
הקשחת מערכות, עדכוני אבטחה שוטפים, יישום עקרון "מינימום הרשאות" והפרדת רשתות.
גיבויים רציפים, בדוקים ומופרדים לוגית (offline / immutable backups), כדי לצמצם את התלות ביכולת לשחזר מפתחות כופר.
הדרכת עובדים לזיהוי ניסיונות פישינג והנדסה חברתית, שהם נקודת כניסה נפוצה לקמפיינים של כופרה כשירות.
ניטור תעבורת רשת, שימוש במערכות EDR/XDR ותיעוד גישה למערכות קריטיות.
שיתוף מידע בין ארגונים ועם גופי CERT, במטרה לזהות קמפיינים רחבים ולסייע בפעילות אכיפה.
בדוחות בין־לאומיים מודגשת השפעתן של פעולות אכיפה מתואמות כנגד קבוצות כופרה מרכזיות, הכוללות תפיסת תשתיות, הקפאת נכסים במטבעות קריפטוגרפיים ושיבוש מערכי התשלום של פלטפורמות RaaS.
כורכר (בעבר היה נפוץ האיות קורקר; מקור השם מערבית كركار.
כֻּרְכַּר) הוא סלע משקע פריך ונקבובי.
הכורכר נוצר מהתאבנות חולות, דהיינו התלכדות גרגרי הקוורץ בחול בעזרת חומר גירי.
הכורכר מצטבר לאורך חוף הים ובמישור החוף ומופיע בצורת רכסים המבטאים התאבנות חוליות.
כורכר הוא סלע ייחודי לאזור החוף של הלבנט ואפשר למצוא אותו לאורך חופי הים התיכון, מטורקיה ועד סיני.
הכורכר מורכב בעיקרו מגרגרי קוורץ (30%–90%) וגרגרים של ביוקלסטים (רסק של שלדי בעלי חיים ימיים).
כמו כן כ-5% מתכולת הכורכר הם מינרלים כבדים, הניכרים בצבעיהם הכהים (המטיט, פלדספר ועוד).
גבעות הכורכר היו במקורן חוליות נודדות (דיונות), אשר חלק מן הביוקלסטים שבהן התמוסס והתגבש מחדש כמלט סביב הגרגרים הנותרים (גרגרי הקוורץ והקרבונט).
החוליות לוכדו לכורכר כתוצאה מהתמוססות גרגרי הקרבונט שבו (ארגוניט וקלציט עתיר מגנזיום), על ידי מי הגשמים שחלחלו בחללים שבין גרגרי החול.
בתקופות יובש מתקיימת עלייה נימית של התמיסה הרוויה אל פני השטח (בעיקר כתוצאה מהתאדות), הגורמת לשקיעת הקרבונט והתגבשותו בחללים שבין הגרגרים.
פעולה חוזרת של התהליך לאורך השנים מביאה לליכוד מרכיבי החול והפיכתם לכורכר.
לרוב נוכל למצוא בין רכסי הכורכר גם אדמת סחף.
אך בעבר בחלקים של קרקע הסחף היו לרוב ביצות אשר מנעו מהחקלאים לעבד אדמה זאת.
בסלע הכורכר, כמו בקרקע החול, המים מחלחלים במהירות, ולכן גדלים עליו רק מינים מעטים של צמחים.
החול שמרכיב את הכורכר בישראל מקורו בהרים של מזרח אפריקה, במקום שבו מתחיל הנילוס.
סלעי ענק באותם מקומות התפוררו במשך הדורות, נסחפו אל הנילוס וזרמו איתו צפונה עד לים התיכון.
במהלך הזמן המסלע נשחק עוד ועוד עד שהפך לחול, ובאמצעות גלי הים הגיע אל חופי ישראל.
יצירת סכרים על הנילוס משבשת את חידוש החול בחופי מזרח הים התיכון, ומהווה סכנה למיעוט חול המחדש את החופים.
בישראל נוצרו רכסי הכורכר במקביל לחוף.
יש שני רכסי כורכר יבשתיים קטועים במישור החוף, וביניהם מרזבות, ושלושה רכסים נוספים מצויים מתחת למים.
יש מקומות שבהם חסמו רכסים אלו את זרימת מי הנחלים בדרכם לים והביאו להיווצרות ביצות, כדוגמת הביצה של חדרה, ביצות כבארה והבאסה בהרצליה.
בעבר, וגם בעבר הרחוק, נעשו מאמצים לניקוז ביצות אלו.
למשל, בתקופה הביזנטית ניקזו את הבאסה (בהרצליה) על ידי חפירת מנהרה בתוך הרכס לעבר הים.
בנחל פולג חצבו את קיר הכורכר לשם ניקוז, מה שנקרא בימינו "שער פולג" וכן נתן את השם לשמורה.
עדויות של רכסי כורכר מצויים בערים שונות בישראל.
רכסים אלו נמצאים בסכנה עקב תוכניות פיתוח או בלאי טבעי.
אי-חידוש של החול עקב פיתוח מביא בשנים האחרונות להתמוטטויות של מצוקי הכורכר.
כמו כן כריית רכסי הכורכר ובניית מבנים בתוך הערים עצמן מביאה להיעלמות תוואי נוף זה.
שכבות כורכר עדינות, ברוחב של מילימטר או מילימטרים אחדים, נחשפות בחוף הים ואפילו בתוכו, במקום שמי הים סחפו חלק מן השכבות שנוצרו בעבר.
היות שרכס הכורכר בחוף השרון חשוף לפעולות גלי הים, הוא עובר תהליך של גידוד הגורם להיווצרות מצוק הכורכר.
כורכר שימש אבן בניין במקומות שונים באגן הים התיכון ובארץ ישראל.
כך לדוגמה, המבנים השונים בקיסריה (תקופה רומית ביזנטית) ובימינו בניין ה"מזגגה" סמוך לקיבוץ נחשולים.
מבנים רבים ברובע העתיק של העיר אלגרו בסרדיניה עשויים מאבני כורכר.
המערכת האקולוגית של הכורכר יוצרת נישות ביולוגיות ייחודיות, בהן חיים בעלי חיים וצמחים ייחודיים לה.
להלן מספר מיני חיות :
שבלולית פיקרד – מין שבלול יבשתי אנדמי לגבעות הכורכר שבמישור החוף הדרומי, אשר נכחד בשנת 2011.
השפה הכורדית (كوردی, Kurdî) היא שפתם של הכורדים, ובעיקר המוסלמים שבהם (אין לבלבל עם הארמית החדשה, המכונה לעיתים בפי דובריה בישראל "כורדית" או "כורדית-יהודית", ומדוברת בפי יהודי ונוצרי כורדיסטן ויוצאי כורדיסטן בישראל).
הכורדית מדוברת באזור כורדיסטן שבצפון איראן, צפון עיראק ומזרח טורקיה.
השפה הכורדית נחלקת לשני דיאלקטים עיקריים: הכורמנג'י והסוראני.
אין הבנה הדדית בין הדיאלקטים הללו.
יש הטוענים כי על מנת לדייק יש לדבר על "לשונות כורדיות".
הכורדית היא לשון איראנית צפון מערבית.
השפה הכורדית החלה להתגבש במאה ה-10 לספירה, כאשר שבטים בני העמים האיראניים החלו ליישב את האזור שמכונה היום כורדיסטן.
הספר הקדוש של דת היזידים כתוב בניב כורדי עתיק.
החל מהמאה ה-15 החלה להתפתח שפה כורדית ספרותית.
הסופרים הכורדיים הבולטים הם אהמדה חאני (Ehmedê Xanî), מלאיה ז'אזירי (Malaye Jaziri) ופאקי טאיראן (Faqi Tayran).
במאה ה-20 התגבשו המדינות העצמאיות המודרניות ששולטות על השטח של כורדיסטן – טורקיה, איראן, עיראק וסוריה.
מתוכן רק עיראק נתנה הכרה רשמית מלאה לשפה הכורדית.
בטורקיה וסוריה יש חוקים שמגבילים את השימוש בשפה.
אם כי בעשרים השנים האחרונות ניתן להצביע על הגמשה יחסית ביחסי השלטונות ללשון הכורדית ואין איסור על פרסום דברי דפוס ושירים בלשון זו.
בתחום שם העצם הכורדית מבחינה בשני מינים דקדוקיים – זכר ונקבה, ושני מספרים – יחיד ורבים.
הכורדית מבחינה בין שתי יחסות – היחסה הישירה (נומינטיבית) והיחסה העקיפה (כל השאר).
בכורדית יש מבנה סמיכות המזכיר את מבנה הסמיכות בשפות השמיות.
מבנה הסמיכות מסמן את הנסמך על ידי צורת יחסה מיוחדת ואת הסומך באמצעות היחסה העקיפה.
התוצאה, מלבד מבנה סמיכות, היא חוסר סימון של מעמד תחבירי (על ידי אחת משתי היחסות העיקריות) של מבנה הסמיכות עצמו.
הפועל הכורדי מבחין בשני גזעים – גזע העבר וגזע ההווה.
אל גזעים אלו מצטרפות מורפמות המסמנות אספקט, זמן (tense) ומודוס.
בנוסף קיימת מערכת ענפה של פועלי עזר.
כורדית היא שפה ארגטיבית למחצה.
מבעים בהם הפועל מצוי בגזע העבר מדגימים מערכת ארגטיבית, מבעים בהם הפועל מצוי בגזע ההווה מדגימים מערכת אקוזטיבית.
כלומר – כל הפעלים העומדים מקיימים התאם (בגוף ומין) עם המשתתף היחיד במשפט.
הפעלים היוצאים מובדלים זה מזה בהתאמה לגזע הפועל.
בגזע ההווה הפועל מקיים התאם עם "עושה הפעולה" המופיע ביחסה הישירה, והמושא מופיע ביחסה העקיפה.
בגזע העבר הפועל מקיים התאם עם המושא של גזע ההווה, המופיע ביחסה הישירה, ו"עושה הפעולה" מופיע ביחסה העקיפה.
עם זאת בלשנים רבים מצביעים על כך שההבחנה הזו אינה מדויקת דיה, וכי במצבים מסוימים קיים ניגוד בין דגם פועלי ארגטיבי ודגם פועלי אקוזטיבי.
הקשר בין הכורדית לניבים ארמיים
בלשנים רבים מצביעים על צבר של תכונות דקדוקיות הדומות בין הכורדית (והלשונות האיראניות בכלל) לניבים הארמיים המדוברים באזור האיראני.
דמיון זה הוא ככל הנראה תוצאה של מגע ישיר ארוך שנים בין דוברי לשונות איראניות ודוברי ניבים ארמיים.
שתי דוגמאות בולטות ביותר הן מערכת הפועל והסמיכות הכורדית.
מערכת הפועל בניבים ארמיים מסוימים (זאכו, אורמי) איבדה את מערכת הבניינים השמית לטובת מערכת המבוססת על מספר גזעי פועל (2 או 3).
בנוסף הארמית אף היא מראה הבדלים בהתאם הפועל כתלות בגזעו, בדומה לכורדית וללשונות איראניות רבות אחרות (אך לא לפרסית החדשה).
הכורדית יוצאת דופן בין הלשונות ההודו אירופיות בכך שפתחה מבנה סמיכות, המאפיין מאוד את הלשונות השמיות אשר דוברו בסביבתה.
השפות הכורדיות נכתבות במספר מערכות כתב שונות:
בעיראק ואיראן משתמשים הכורדים בעיקר באלפבית הערבי.
בניגוד לשאר השפות המשתמשות באלפבית זה, בשפה הכורדית הוא אינו אבג'ד וכל התנועות מסומנות בו: למשל yeled = یەلەد، לעומת בערבית يلد.
בטורקיה וכן בסוריה משתמשים הכורדים באלפבית לטיני המבוסס על הכתב הטורקי המודרני.
בברית המועצות פותח אלפבית כורדי קירילי, לשימוש הכורדים המעטים הגרים באזור הקווקז.
+פונמות בכורדית סדקי לועי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיŋnm סותם ʔ qgkʰdtʰbpʰ מחוכךʤʧʰ חוכך hʕħɣx çʒʃzsvf מקורב(צדי)jʋɫ l מקישɾ רוטטr* בניב הצפוני (כורמאנג'י) קיימות פונמות מנושפות לאלו
כורזים הוא יישוב קהילתי ברמת כורזים, מצפון לכנרת, בתחום המועצה האזורית מבואות החרמון.
היישוב נקרא על שם היישוב הקדום מתקופת המשנה והתלמוד, כורזים ששרידיו ממוקמים כקילומטר מזרחה.
בעת תכנונו, בשנת 1980, כונה היישוב "ורד הגליל" כשמה של חוות ורד הגליל הסמוכה.
כורזים נוסד בשנת 1980 כמושבה ביוזמה פרטית שזכתה רק לסיוע מועט של המוסדות המיישבים.
בתחילה בקשו המייסדים להקים יישוב של 12–15 משפחות שלכל אחת נחלה של 12 דונם, אולם המדינה דרשה שכל מתיישב יקבל שישה דונם בלבד ושהיישוב יכלול 60 משפחות.
עבודות הכשרת השטח הסתיימו בתחילת 1980. החל מאמצע 1980 זכו המתיישבים לחסות התאחדות האיכרים.
בשנת 1989 התאחד היישוב עם היישוב השכן "מעוף" והפך ליישוב קהילתי.
היישוב מעוף, שכונה באופן זמני - ארש"ח (ר"ת של "ארגז שחור", שיבוש של העולים החדשים ל"קופסה שחורה"), נוסד במטרה להתבסס על תעשייה עתירת ידע ומכאן שמו.
ביישוב מספר צימרים ומתחמי אירוח.
בתחומי היישוב בסיס מתנדבים של משמר הגבול.
כוריאוגרפיה היא היצירה של התנועה.
פעולת "חיבור" מחול, כאשר השפה התנועתית היא חופשית ואינה מוגבלת.
תחום הכוריאוגרפיה התפתח במהלך השנים מאז התקופה של התמקצעות המחול ועדיין ממשיך להתפתח.
הכוריאוגרף לא חייב להיות רקדן במקצועו.
היצירה של התנועות נעשית אצל כל כוריאוגרף בדרכו שלו כאשר ברוב המקרים ישנו סגנון אישי שמנחה אותו.
הכוריאוגרף אחראי לביטוי השפה תנועתית של הרקדנים שמורכבת מגורמים שונים.
ריקודים מתוכננים על ידי יישום שיטות כוריאוגרפיות בסיסיות:
אימפרוביזציה, שבה כוריאוגרף נותן הנחיות כלליות לרקדנים המשמשות כקווים מנחים לתנועות מאולתרות ולצורה שלהן.
לדוגמה, הנחיה כללית יכולה לכוון רקדן אחד לסגת מרקדן אחר, שבתורו יונחה למנוע את הנסיגה, או שההנחיה הכללית תכיל רצף של תנועות שיש לבצע באופן מאולתר במהלך קטע מוזיקלי, כמו בריקוד עם שמורכב משורה ארוכה של זוגות.
ההנחיות הכלליות בדרך כלל מציעות קו רחב לפרשנות אישית של הרקדן.
כוריאוגרפיה מתוכננת, שבה כוריאוגרף מכתיב תנועה ואת צורתה בפירוט, ונותן רק מעט או כלל לא הזדמנות לרקדן לממש פרשנות אישית.
מספר טכניקות בסיסיות נפוצות המשמשות בכוריאוגרפיה לשני רקדנים או יותר:
מראה - עמידה אחד מול השני וביצוע אותה תנועה בו זמנית.
נסיגה לאחור - ביצוע רצף תנועות בסדר הפוך.
קנון - ביצוע אותה תנועה אחד אחרי השני.
רמות - אנשים גבוהים ונמוכים בריקוד.
צל - ביצוע אותה תנועה בו זמנית כאשר עומדים אחד אחרי השני.
הרמוניה - ביצוע מגוון תנועות בו זמנית על ידי שני אנשים או יותר.
תנועות עשויות להתאפיין בדינמיקות כגון מהירות, איטיות, קשות, רכות, ארוכות וקצרות.
במקור, שימש מונח זה בתחום המחול אך כיום משתמשים בו בתחומים רבים ושונים כגון:
קרבות מבוימים בקולנוע, בתיאטרון, מופעים ועוד
גן לאומי כורסי הוא אתר ארכאולוגי לחופה המזרחי של הכנרת, ובו שרידיו של מנזר נוצרי, המתוארך למחצית המאה ה-5 לספירה.
על פי המסורת הנוצרית מזוהה האתר עם מקום התרחשותו של "נס החזירים" שביצע ישו.
המקום התגלה תוך כדי הכנות לסלילת כביש עוקף כנרת, בדרך למעלה גמלא.
ב-1980 נפתח המקום כגן לאומי.
המסורת הנוצרית מזהה בכורסי (הנקראת גם "גרגרסה" או "גרסה"), את המקום שבו ביצע ישו את "נס החזירים" בו ריפא שני אחוזי שד משגעונם.
הנס מתואר בברית החדשה בספרי הבשורה על-פי מתי () והבשורה על-פי לוקאס ():
על פי השערת החוקרים זוהה מקום זה כ"קורשי" הקדומה, מקום הנזכר בתלמוד ארבע פעמים, תמיד כמקום של עבודה זרה.
המחקר המדעי הראשון באשר למיקומו של נס החזירים, נערך על ידי המלומד והתאולוג הנוצרי אוריגנס.
הוא פסל על הסף את הנוסח המופיע במתי ("ארץ הגדריים"), בטענה ש"גדרה" היא עיר ביהודה שלידה מרחצאות מפורסמים, ובקרבתה אין לא אגם ולא ים.
גם את הנוסח "גרשה" המופיע במרקוס הוא דחה מטעמים דומים.
לטענתו שם העיר הוא "גרגשה" ומדובר בעיר קדומה שנקראה על שם תושביה, ואשר גרשו את ישו לאחר מעשה הנס.
במקום נמצאים שרידי יישוב שבמרכזו מנזר נוצרי גדול, באורך של 145 מטר וברוחב של 123 מטר.
המנזר מהתקופה הביזנטית הוא הגדול במנזרי ארץ ישראל.
היישוב מוקף בחומה ובו, מלבד המנזר, גם בית בד וחדרי עזר שונים.
על פי הערכת החוקרים הוא נבנה במחצית המאה ה-5. מחוץ לשטח המנזר התגלו שרידיו של בית מרחץ גדול.
בנוסף התגלו שרידי מעגן בחוף הכנרת הסמוך לאתר.
כנסיית המנזר נבנתה במתכונת של בזיליקה.
שתי שורות של עמודי שיש לבנים מחלקים את אולם הכנסייה לשלוש ספינות.
העמודים, בעלי כותרות בסגנון הסדר הקורינתי נשאו קשתות אבן, ושרידים של קשתות אלה משוחזרים במקום.
האפסיס של הכנסייה הכיל במה גדולה.
במקום נמצאו גם עמודי שיש קטנים ששימשו כחלק מסורג שהקיף, כנראה, את הבמה.
בכנסייה ובחדרים הצמודים אליה השתמרו פסיפסים מעוטרים בדגמים גאומטריים ודגמים מן החי והצומח.
רצפת האולם המרכזי נהרסה כליל, אולם הפסיפסים של שתי הסטראות נותרו שלמים ברובם, והם מרשימים ביופיים, ייחודם ודיוק התיאורים שבהם.
פסיפס הכנסייה מתוארך למאה שישית (שנת 585/6 לפי הכתובת), והוא מונח באתרו.
צבעי האבנים: לבן, שחור, אפור, אדום, חום, צהוב, חרדל, כתום, ורוד.
צפיפות אבני הפסיפס: 90–100 אבנים בדצמ"ר בסטראות.
פסיפס האולם המרכזי נהרס כמעט כולו.
הפסיפסים של שתי הסטראות מעוטרים ב-296 מדליונים מעוינים המאכלסים עופות, דגים, סלים, פרות, עלים ופרחים.
החפצים והפירות המתוארים היו נפוצים ומצויים, ושיטת עיטור בשטיח המחולק לתאים רבועים בהם עיטורי צמחים ובעלי חיים נפוץ מאוד באומנות התקופה הביזנטית.
הגידולים החקלאיים המיוצגים בפסיפס הם: תאנה, רימון, עוזרר, גפן, אתרוג, לופה בשלה להכנת ספוג לרחצה, דלעת הבקבוק לאכילה או לשימוש ככלי לאגירת נוזלים – בעיטור יחידאי בכל ארץ ישראל, מלון עגול, מלון עג'ור, תפוח, דובדבן, שיזף, גרעיני דלועיים מוגשים למאכל על עלה של קולקס הקדמונים, אפרסק.
בצמוד לאפסיס נבנה בפטיסטריום המעוטר בפסיפסים.
בכניסה לחדר נמצאת כתובת הקדשה המתארכת את בנייתו לסוף המאה ה-6 לספירה:
מדרום, בצמוד אל הכנסייה נמצאת קריפטה ובה נמצאו שרידיהם של כשלושים שלדי גברים.
ניתן לשער כי היו אלו נזירים שנקברו במקום.
על גבעה מדרום למנזר התגלו שרידי מערה ובה קפלה קטנה.
הקפלה, רוצפה בשלוש שכבות של פסיפסים, דבר המעיד על חשיבותה.
בנוסף נמצאו בה שרידי אפסיס ועמודים שונים.
על פי השערת החוקרים, הקפלה מציינת את מיקום הסלע שלידו התרחש הנס.
בשנת 614, בעת פלישת הסאסאנים לארץ ישראל, ניזוקו מבנים רבים כולל הכנסייה, והיישוב הצטמצם מאוד.
כעבור זמן מה שופצה הכנסייה, אך במאה ה-8 היא חרבה ברעש אדמה.
הערבים שהתיישבו באזור במאה ה-9 שינו את יעוד המבנים וככל הנראה השחיתו את הדמויות ברצפת הפסיפס.
עד מלחמת ששת הימים שכנו במקום כפר ומוצב סורים, ומהמוצב נפתחה מדי פעם אש על דייגים ישראלים ועל ספינות חיל הים בכנרת.
המוצב היה יעד למספר פעולות של צה"ל, בין היתר במבצע כנרת ב-1955 ובמבצע סנונית ב-1962, עת כוח של שייטת 13 היה אמור לפעול נגדו.
אש שנורתה על הכוח סיכלה את המשימה והכוח נסוג ללא נפגעים.
בשנת 1970, עם סלילתו של כביש באזור התגלו שרידי המנזר והיישוב.
המקום נחפר בין השנים 1974-1970 על ידי דן אורמן ווסיליוס צפיריס מטעם אגף העתיקות.
בשנת 1980 במסגרת חפירות נוספות שנערכו מדרום למנזר, נחשפה קפלה קטנה ומפוארת שהאפסיס שלה משולב במערה.
על פי המסורת הנוצרית הסלע היה מקום המפגש בין ישו למשוגע, והמערה הייתה מקום מגוריו.
בספטמבר 1982, לאחר סיום החפירות ושחזור הכנסייה, החומות ובית הבד, נפתח האתר לקהל, והוא משמש כיום כגן לאומי המושך ומעורר עניין רב בקרב הצליינים המבקרים בארץ הקודש.
במהלך דצמבר 2015, במסגרת חפירות שערכה אוניברסיטת חיפה בחוף כורסי, מול אתר המנזר, התגלו שרידי מבנה ציבור גדול, ייתכן בית כנסת, ובסמוך לו לוח שיש גדול, בן כ-1,500 שנה, הכולל כתובת הקדשה בארמית ובעברית האופיינית לבתי כנסת מתקופת התלמוד.
תגלית זאת העלתה כי במקום התקיים גם יישוב יהודי.
באפריל 2024 נמצא בחפירות באתר מטבע מתקופת השלטון המוסלמי, מלפני כ-1,200 שנים.
כורזים הוא יישוב קדום, שעמד על תילו מתחילת המאה הראשונה לספירה ועד המאה השמינית.
הוא מוזכר בתלמוד ובברית החדשה.
הוא זוהה באתר ארכאולוגי שנקרא ח'רבת כראזה, כ-4 קילומטר צפונית לכפר נחום.
תקופת הפריחה של העיר הייתה כנראה בסוף המאה השלישית ובתחילת הרביעית.
הרמה הבזלתית שהאתר נמצא בה קרויה על שמו רמת כורזים.
כיום האתר הוא גן לאומי.
שמו העברי הקדום של היישוב השתמר בשם הכפר הערבי חירבת כראזה.
כורזים נזכר בברית החדשה (ב), משום ששם, כמו בכפר נחום הסמוך, ניסה ישו להעביר את האנשים אל תורתו, אלא שאנשי המקום דחו אותה ודבקו במסורת היהודית, ועל כן קילל אותם ישו.
הגן מקיף את היישוב הקדום כורזים.
האתר נחפר לראשונה על ידי צ'ארלס וילסון, ולאחריו ו' גרין והוריישו קיצ'נר, היינריך קוהל וקרל וטצינגר ועוד.
בשנים 1980–1984 נעשתה פעולת חפירה ושחזור על ידי רשות העתיקות ורשות הגנים הלאומיים במטרה לשמר ולשחזר את המקום ולהופכו לאתר תיירותי.
במקום התגלו מבנים רבים שהחשוב שבהם הוא בית כנסת.
מלאכת שחזור נעשתה גם בעיר כולה, רחובותיה ובתיה.
כמו כן התגלו מקווה מצפון לבית הכנסת, בורות מים, שלושה בתי בד ובתי מגורים.
בית הכנסת זוהה לראשונה על ידי צ'ארלס וילסון בשנת 1869. השריד העיקרי מן העיר הקדומה הן חורבות בית כנסת, שבנוי כולו אבני בזלת.
עיטורי האבן המדויקים מעידים על יוצריהם, שהיו אמני סיתות ממדרגה ראשונה, משום שקשיותה של הבזלת מחייבת דיוק מוחלט בעבודה, ושגיאה שנעשתה אין אפשרות לתקנה.
בית הכנסת בנוי מאבני המקום הייחודיות, ומתבלט לעומת בית הכנסת של כפר נחום הבנוי אבן לבנה שאינה מצויה באזור.
בית הכנסת הוקם כנראה במאה הראשונה או השנייה לספירה, ועמד על תילו עד המאה השביעית לספירה.
בית הכנסת היה במרכזה של העיר והיה בנוי בזלת לרבות הרצפה.
בבית הכנסת היה אולם תפילה מרכזי שניצב על 12 עמודים מרכזיים, שנועדו להחזיק את הגג.
לאורך שלושת הקירות הוצבו ספסלים מדורגים.
אחד הפריטים המעניינים והייחודיים הוא כיסא משה המופיע בברית החדשה וכן בפסיקתא דרב כהנא.
על הכיסא נחקקה כתובת ארמית שתרגומה: .
יודן בן ישמעאל היה אמורא ארץ-ישראלי בדור השלישי לאמוראים.
עמוד אבן שמזכיר עמוד שליח ציבור של ימינו, ששימש את החזן או את הרב בדרשותיו, ובו מקום להניח ספר, כאשר משני צדיו טבעות מסותתות, כנראה להניח בהם את הידיים של החזן או הדורש.
פתח בית הכנסת פונה דרומה לכיוון ירושלים, כמנהג בתי כנסת באותה תקופה.
עוד פריט מעניין היא אבן מסותתת עם דמותה של מדוזה מהמיתולוגיה היוונית שנמצאה במקום, דבר המעיד על הפתיחות הרבה של תושבי המקום שהעזו לשלב אלמנטים אליליים בבית הכנסת שלהם.
נמצאו עיטורים נוספים כמו דמויות עם אשכולות ענבים.
בבית הכנסת ובסביבותיו נמצאו מטבעות רבות.
בקבוצה הראשונה נמצא מטמון מטבעות ובו כ-400 מטבעות רובן קונסטנטיניות, מראשית המאה הרביעית לספירה.
בקבוצה השנייה נמצאו כ-1,500 מטבעות, המתוארכים לתקופה שבין המאה הרביעית ועד תחילת המאה השביעית לספירה.
במקום היה קיים בית בד לייצור שמן זית, שהיה בנוי ממַפְרֶכֶת עם אבני שכב (אבן ים) ורכב לריסוק הזיתים, ומשני מכבשים לכבישת הזיתים כדי להפיק שמן.
בשלב הראשון אבן הרכב היה מסובב בעזרת בהמה או בני אדם ושובר את הזיתים.
בשלב השני הזיתים המעוכים היו מועברים למכבש ולאחר הפעלת לחץ, השמן שנוצר היה נוזל לסדק העגול שבבסיס המכבש ומשם נשפך לאגן חצוב בסלע למרגלות המכבש.
בניגוד לגתות, שהיו ממוקמות מחוץ לעיר, בתי הבד היו ממוקמים בתוך העיר, מכיוון שהיה אפשר להוביל את הזיתים אל העיר מבלי שיתקלקלו, בניגוד לענבים שהיה צריך לדורכם בסמוך למקום שבו נבצרו.
מכיוון שמשטח המכבשים גדול יותר מזה של התקופה הביזנטית, יש בכך ראייה כי הם מהתקופה הרומאית המאוחרת, במאות השנייה והשלישית לספירה.
בשנת 2019 התגלתה בחפירות בגן הלאומי כורזים, גת בגודל של כ-16 מ"ר, מעוטרת ברצפת פסיפס, אשר מתוארכת לתקופת התלמוד.
הגת שימשה לדריכת ענבים ליין, והתגלתה כשצוות שימור שעבד בגן הלאומי חשף במקרה את קצה משטח הפסיפס שלה.
כֻּרְכּום (שם מדעי: Curcuma longa, בעברית: כורכומה ארוכה) הוא צמח רב-שנתי במשפחת הזנגביליים, המוכר בעיקר כתבלין וכתרופה ביתית.
מוצא הצמח בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה.
צמח הכורכום בעל קנה שורש דמוי פקעת.
גבעולי הצמח יכולים להגיע עד לגובה של שלושה מטרים.
הצמח בעל עלים גדולים, פורח בסתיו בשיבולת צפופה.
ריבוי צמח הכורכום נעשה על ידי חלוקת הפקעת.
קנה השורש הוא בצבע כתום ועטוף בקליפה חומה, והוא מזכיר בצורתו את קרוב משפחתו של הכורכום - הזנגביל.
הכורכום מכיל חומר שנקרא כורכומין.
בכורכום נעשה שימוש ברפואה המסורתית, אבל אין לו יעילות רפואית קלינית.
הכורכום משמש בבישול בעיקר בצורתו הטחונה, ולעיתים בשימוש בשורשים מיובשים או טריים.
אבקת התבלין הנמכרת בשווקים כתבלין טהור, או בתערובת עם תבלינים או חומרים נוספים.
לתבלין המופק מהשורש המיובש והטחון צבע צהוב עז, וריח ייחודי.
בתיבול הוא מעניק למאכלים צבע זהוב וטעם עדין.
הכורכום מרכיב חשוב בתערובות המסאלה (קארי) ההודיות והחווייג' התימני וכן מסייע במתן צבע אופייני לרוטב חרדל.
לדעת רבים הכורכום לא כלול באיסור אכילת קטניות בפסח הנהוג בקרב יהודי אשכנז.
בצורתו הטריה מכיל הכורכום אשלגן, חומצה אסקורבית (ויטמין C), בטא-קרוטן וחומרים מעכבי חמצון.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של הכורכום.
בסיכום נרשם שאף על פי שנעשו מחקרים רבים על מרכיבי הכורכום, השפעותיהם הרפואיות עדיין לא ברורות.
החומר הפעיל בצמח הכורכום נקרא כורכומין (Curcumin).
לכורכום ולכורכומין מגוון פעולות ביולוגיות, אך קשה לחקור אותן מכמה סיבות.
ראשית, הכורכומין אינו יציב ומשתנה בקלות לחומרים אחרים.