tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1924 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב, שם לימד בקונסרבטוריון שולמית וכתב ביקורות מוזיקה לעיתונים הארץ ודבר.
הוא המשיך עם הלחנת מוזיקה לתיאטרון, והלחין גם למחזמר "נשפי פרץ" (שהועלה בתיאטרון האוהל ב-1925) ולהצגה בשם "דייגים" (הועלתה ב-1927).
בין השירים המוכרים שהלחין: "עגבנייה" (למילים של יהודה קרני), "אומרים ישנה ארץ", "נומי נומי ילדתי", ו"היורה" ("גשם, גשם משמים, קול המון טיפות המים"), השניים האחרונים למילותיו של יחיאל היילפרין.
לחניו לשירי-הילדים של יחיאל הלפרין יצאו-לאור בחוברות "בקרן זווית".
בנוסף לכך הוא הלחין מספר שירים על מילים של נח גורליק.
אנגל נפטר משבץ, לאחר שהיה חולה במשך מספר שבועות.
הוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בהלוויה גדולה בה שימש כחזן יעקב גוזמן.
הותיר אחריו את שתי בנותיו במוסקבה.
בתו עדה רוגינסקיה אף פרסמה את זכרונותיו.
על-שמו רחובות בתל אביב ובחיפה.
כמו כן פרס אנגל, המוענק בתל אביב למלחין, לחוקר מוזיקה ולמוסדות מוזיקה, פעם בשנתיים.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
יואל אסתרון (נולד ב-1952) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, מייסד ומו"ל העיתון והאתר "כלכליסט" ב-2008. קודם לכן שימש עורך העיתונים "חדשות" ו"העיר" ועורך-משנה של "הארץ" ו"ידיעות אחרונות".
הוא גם מייסד-משותף ויו"ר של עמותת "שומרים – המרכז לתקשורת ודמוקרטיה בישראל".
אסתרון נולד וגדל בחולון לקופל (יעקב), מנהל סניפי קופת חולים כללית בעיר, וגניה (זהבה), מורה למתמטיקה.
אביו, ניצול השואה, החליף את שם משפחתו מרבינוביץ לאסתרון לזכר הוריו אסתר ואהרון שנספו בשואה.
יואל הוא בוגר בית הספר היסודי ביאליק ותיכון קוגל ובנעוריו היה כתב נוער ב"מעריב לנוער".
בתחילה שירת בחטיבת גולני ואחר כך עבר לגלי צה"ל, שם שימש כתב צבאי, כתב מדיני ועורך יומני חדשות ותוכניות.
לאחר השירות הצבאי שימש כתב, עורך ומנחה בטלוויזיה הישראלית.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה (B.A) ובתקשורת (M.A).
בשנות ה-80 פנה לעיתונות הכתובה.
בשנת 1982 מונה לעורך המקומון הירושלמי "כל העיר", ובשנת 1984 מונה לעורך המקומון התל אביבי "העיר", שניהם מרשת שוקן.
בשנים 1988–1991 שירת ככתב בארצות הברית של העיתון "חדשות", ובאוגוסט 1991 מונה לעורך העיתון במקומו של יוסי קליין, עד סגירתו ב-1993.
במשך עשר שנים, מ-1994 עד 2004, היה עורך המשנה של "הארץ", לצדו של חנוך מרמרי.
מינואר 2005 היה עורך המשנה של "ידיעות אחרונות", לצד העורך רפי גינת.
בסוף אפריל 2007, עם מינויו של שילה דה-בר לעורך העיתון, הודיע אסתרון על פרישתו.
זמן קצר אחר כך הקים את "כלכליסט"..
ב-2018 הוסיף לכלכליסט מהדורה אנגלית CTech.
כמו כן ייסד את פעילות הכנסים והוועידות של העיתון בישראל, בארצות הברית ובאירופה.
בפברואר 2022, בעקבות החשיפה בכלכליסט של הפעלת רוגלות שהוסתרה מהציבור על ידי משטרת ישראל ספג ביקורת משום שסדרת הכתבות כללה בין השאר פרסום של שמות של הנעקבים שנשלל חלקית בדו"ח עמית מררי במשרד המשפטים.
בינואר 2026 מפרסם מבקר המדינה, מתניהו אנגלמן, דו"ח ביקורת מיוחד בנושא המאשר במלואם את ממצאי התחקיר של העיתון, ומתאר את פעולות המשטרה כ"אסורות, חמורות ופוגעניות".
במקביל, מותח המבקר ביקורת על עמית מררי.
בכל הנוגע לתוכנת הריגול שעמדה בלב התחקיר של כלכליסט, פגסוס של NSO, כתב המבקר כי "המשטרה השתמשה בו מאות פעמים ללא בחינה ואישור משפטי", וכי היתה זו "הפעלת כלי טכנולוגי פוגעני ללא אישור ובחוסר סמכות".
אסתרון קיבל את פרס חיפה לתקשורת לשנת 2013, על מפעל חיים של "העצמת חופש הביטוי והכתיבה היוצרת למען החברה הישראלית", ובכלל זה על כך שהוא "המייסד, המוציא לאור והעורך הראשי של העיתון היומי והאתר הכלכלי כלכליסט".
בדצמבר 2025 הוענק לו אות יקיר HIT מכון טכנולוגי חולון.
נשוי לענת אסתרון, מעצבת פנים, ולהם שתי בנות.
יואל אלראי (1930 – 21 בספטמבר 2023) היה פוליטיקאי שכיהן כראש עיריית נתניה בשנים 1983–1993 מטעם מפלגת הליכוד.
בצעירותו היה כדורגלן בקבוצת מכבי נתניה, ולפני היבחרו לתפקיד ראש העיר כיהן מספר שנים כחבר במועצת העיר.
יואל אלראי נולד ב-1930 בפתח תקווה כיואל שפיגל.
כשהיה בן שלושה שבועות עברה משפחתו לנתניה.
להוריו היה פרדס ביישוב, שנהרס במאורעות תרצ"ו, ועקב כך סבלה משפחתו מעוני.
בבגרותו עברת את שמו לאלראי.
התגייס ל"הגנה" ובהמשך שירת בחיל התותחנים.
במבצע סיני השתתף בכיבוש רפיח.
לחם גם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה, ובשנת 1973 עבר לפרקליטות הצבאית.
בשנים 1947–1960 שיחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי נתניה, ואף העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה בשנת 1954.
למד במשך שנה בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, והמשיך בתיכון "טשרניחובסקי" בנתניה, שאותו סיים ב-1947. התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת לונדון, והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, שבה קיבל תואר שני ב-1954. ובהמשך פתח משרד עריכת דין בנתניה, כשלוחה של משרדו של שמואל תמיר.
היה מזכיר ועד עורכי הדין בעיר.
בין השאר ייצג בשלב הערעור במשפט קסטנר, וכן ייצג שני חיילי חיל האוויר שהועמדו לדין באשמת גרימת מוות באסון מחניים והביא לזיכוים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1973 הוצב במקום השני ברשימת הליכוד לעיריית נתניה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1978 עמד בראש רשימת הליכוד לעיריית נתניה.
הוא התמודד בסיבוב שני מול ראובן קליגלר, שנבחר לראש העירייה, ואלראי היה חבר מועצת העירייה באופוזיציה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1983 נבחר לראשות העירייה, כמועמד מטעם הליכוד.
במהלך כהונתו הראשונה כראש העירייה עברה העיר נתניה תנופת פיתוח, נבנתה הטיילת סמוך לחוף הים וכן הוקמו מדרחוב הרצל ומדרחוב תל-חי.
בתקופתו החלו ניצני הפריחה של הפרוור שהוקם בדרום העיר "רמת פולג", שהפכה במהלך השנים לשכונה היוקרתית ביותר בעיר נתניה.
בשנת 1993, לאחר שכיהן במשך שתי קדנציות, הפסיד בבחירות לראשות העיר, ובמקומו נבחר צבי פולג.
בשנת 1998 התמודד שוב, הפעם כמועמד עצמאי (לאחר שבתנועת הליכוד בנתניה, בתמיכת המטה הארצי, עמדו על קיום פריימריז לתפקיד המועמד מטעם התנועה לראשות העיר).
בבחירות אלה, בהן נטלו חלק חמישה מועמדים, זכה אלראי בכ־20% מהקולות, ולתפקיד נבחרה מועמדת הליכוד, מרים פיירברג-איכר.
שימש כיושב ראש העמותה למען הקשיש בנתניה, ובשתי מערכות הבחירות המקומיות האחרונות לפני מותו כיהן, מתוקף ניסיונו הרב, כיושב ראש ועדת הבחירות למועצת העיר.
אלראי נפטר ב-21 בספטמבר 2023 והובא לקבורה בנתניה.
יואל אליצור (נולד בט"ז בחשוון תש"י, 8 בנובמבר 1949) הוא פרופסור, חוקר ומרצה בתחומי הגאוגרפיה המקראית, תנ"ך, הלשון העברית והלשונות השמיות.
אליצור נולד בירושלים לחוקר המקרא יהודה אליצור ולסופרת הילדים רבקה אליצור.
למד בבי"ס ממ"ד "לדוגמה", בישיבת "נתיב מאיר" ובישיבת כרם ביבנה.
את שירותו הצבאי עשה בסיירת שקד.
בשנים שלאחר מכן סיים תואר ראשון ותואר שני בחוג ללשון באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחריהם כתב דוקטורט בין-תחומי בנושא "שמות מקומות עתיקים שנשתמרו בפי הערבים בארץ - הבחינה הלשונית".
במחקרו בחר אליצור 177 שמות עתיקים של מקומות בארץ, שנשתמרו בפי הערבים, וניסח את החוקים הלשוניים השולטים בשינויים החלים בשמות הערביים שמקורם בשמות עבריים או ארמיים, ובכך יצר בסיס מדעי איתן לזיהויים של אתרים עתיקים.
עבודתו, הנחשבת לעבודה יסודית וחלוצית בתחום מחקר זה, היוותה את הבסיס לספרו באנגלית: Ancient Place Names in the Holy Land: Preservation and History.
הספר יצא לאור בגרסה עברית בשם "שמות מקומות קדומים בארץ ישראל: השתמרותם וגלגוליהם".
בנוסף פרסם אליצור למעלה משישים מאמרים מדעיים בתחומי עיסוקו, וערך את הספר "ישראל והמקרא" המכיל קובץ מאמרים של אביו, פרופ' יהודה אליצור.
אליצור מרבה להביא בכתביו דברים בשם אביו, והוא מגדיר אותו כמתווה דרכו.
בהקדמה לספרו מעיד אליצור על עצמו, כי חקר ארץ ישראל אינו רק מקצוע אקדמי עבורו, אלא גם מורשת חינוכית אידאולוגית ומחוז חפץ רגשי: "שורשי, מקור התעניינותי בשדות המשולבים של הארץ, ההיסטוריה, אתרים ושמות מקורם בשולחנו של אבא...
כשם שבעברית מקראית השורש יד"ע יש בו גם משמעות של להכיר וגם היחס היותר אינטימי שבין גבר לאשה, אבי לימד אותי לאהוב את ארץ ישראל מתוך שאדע אותה בכל משמעויותיה".
אחד ממחקריו המפורסמים של אליצור הוא בזיהוי ערים המוקפות חומה מימות יהושע בן נון, לדעתו, ערים רבות בארץ נחשבות למוקפות חומה, ועל כן חג הפורים צריך לחול בהן בט"ו באדר (ולא בי"ד אדר כמו בשאר הערים).
בעקבות מחקריו הורה רבה של העיר לוד הרב נתן אורטנר לחגוג את חג הפורים בעיר גם ביום ט"ו.
למאמריו של אליצור הייתה השפעה גם לגבי קביעת מועד פורים ביישובים נוספים (שילה ועוד).
דעתו לא התקבלה לגבי מבוא חורון ומקומות נוספים.
אליצור פעיל למען ארץ ישראל השלמה במסגרות ציבוריות שונות: הוא נמנה עם מייסדי גוש אמונים ועם מקימי היישוב עפרה שבהרי בנימין, טיפח ועודד מסורת של טיולים בארץ בנימין ובסביבתה, יסד מניין מתפללים בבית הכנסת העתיק ביריחו וגרעין התיישבות סמוך ליריחו.
אחת לחודש הוא מדריך סיור בהר הבית.
בראשית 2015 עוכב על ידי משטרת ישראל, כאשר במסגרת הסיור השיב בקריאות "ה' הוא האלוקים", לקריאות "אללה אכבר" של מוסלמים שהקיפו את קבוצתו.
אליצור כותב מאמרים לעיתונות היומית בנושאים פוליטיים ואידאולוגיים העומדים על סדר היום, ומגיש פינה קבועה ברשת א' בנושא "מקום בפרשה".
שימש כמרצה בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית, וכיהן כראש החוג ללימודי ארץ ישראל במכללת הרצוג וראש אשכול לימודי ארץ ישראל במכללה ירושלים.
ב־2009 נבחר לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית, והחל מאותה שנה משמש נציג מטעמה בוועדת השמות הממשלתית.
ב-12 באוקטובר 2023 פרסם באתר סרוגים מאמר דעה שכותרתו "לא הופתעתי: לא נשארה לקב"ה שום ברירה אחרת", ובו טען שטבח שבעה באוקטובר הוא חלק מתוכנית אלוהית להתמודד עם ישראלים "שהשליכו את מרחבי הארץ ואת ערי אבותינו ובוחרים בערכי הבל ומטפחים תועבות מיניות".
פרופסור אהרון ממן, נשיא האקדמיה ללשון העברית, הוקיע את דברי אליצור, ובעקבות פנייתו – אליצור השעה את עצמו מן האקדמיה, וזמן קצר לאחר מכן התפטר ממנה.
נכון לשנת 2024 אליצור הוא פעיל מרכזי בתנועת "עורי צפון", למען התיישבות יהודית בדרום לבנון.
הוא אב לשישה ילדים, מהם:
פרופ' נילי סמט - חוקרת התנ"ך.
ד"ר רבקה אליצור ליימן - עמיתת מחקר במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד, בעבר אוצרת במוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
מאחיו: העיתונאי אורי אליצור וחוקרת התלמוד פרופ' ורד נעם.
שמות מקומות קדומים בארץ ישראל - השתמרותם וגלגוליהם, בהוצאת האקדמיה ללשון העברית ויד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ט.
מקום בפרשה - גאוגרפיה ומשמעות במקרא.
הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב 2014.
עיון לשוני בעשרים שמות מקומות שנשתמרו בפי הערבים, ירושלים תשמ"ד.
יואכים קלמנס פסט היה עיתונאי והיסטוריון גרמני שכתב אודות הרייך השלישי.
כתיבתו שנויה במחלוקת, אך נחשבת בעיני רבים מהמומחים לתחום, כולל הביוגרף של היטלר איאן קרשו, ככתיבה חשובה ובעלת ערך רב.
יואכים פסט נולד בשנת 1926 בברלין למשפחה מן המעמד הבינוני.
לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר אביו מעבודתו כמורה עקב מתיחת ביקורת על הנאצים.
המשפחה, הוריו של פסט וחמשת ילדיהם, ירדה במעמדה וברווחתה והתדרדרה לעוני, אך האב לא הסכים להתפשר עם השלטון, ולא נענה להפצרות האם כי יצטרף למפלגה הנאצית כדי שייחלצו מחיי מחסור.
משפחתו סירבה לכך שיואכים בן העשר יצטרף לנוער ההיטלראי.
לאחר שפסט הנער צייר קריקטורה על הפיהרר וקנצלר גרמניה אדולף היטלר, הוא סולק מלימודיו ונכנס לפנימייה קתולית.
כנער נשלח בימי מלחמת העולם השנייה להיות כוח עזר בסוללת תותחי נ"מ.
בדצמבר 1944, בהתקרבו לגיל גיוס, רצה פסט להתגייס לוורמכט כדי שלא יגויס לאס אס.
אביו התנגד לכך, אך פסט התגייס לצבא בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה והוצב ללופטוואפה.
זמן לא רב לאחר מכן נפל בשבי הצבא האמריקאי בצרפת.
אביו נלקח בשבי על ידי חיילי הצבא האדום בהיכנסם לברלין, והוחזק בברית המועצות במחנה עבודה ממנו חזר כאדם שבור.
לאחר תום המלחמה למד פסט משפטים, היסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג ופרנקפורט.
כשהשלים את לימודיו פנה לעסוק בעיתונאות: החל בשנת 1954 בתחנת רדיו אמריקאית בברלין ובהמשך, משנת 1961 ועד 1968, בתחנת רדיו בהמבורג.
בשנת 1963 פרסם פסט את ספרו הראשון, "פני הרייך השלישי" (שכותרת המשנה שלו הייתה "דיוקנאות של המנהיגות הנאצית").
לאחר פרסום הספר החליט להתרכז בכתיבת ביוגרפיה מקיפה על אדולף היטלר.
הוא שקד על כתיבתה שנים רבות, ובשנת 1973 היא יצאה לאור תחת השם "היטלר - דיוקנו של לא-איש".
הספר זכה להצלחה מרובה והפך לרב-מכר עולמי.
לאחר מכן כתב ספרים על תומאס מאן ועל היינריך מאן וכן ספרים בנושאים חברתיים, אך עיקר פרסומו בא לו מספריו אודות היטלר והרייך השלישי.
בספרו הביוגרפי על היטלר הסביר פסט את עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה כנובעת מפחדו של המעמד הבינוני בגרמניה מפני הבולשביזם שהתגלם בדמותה של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
את היטלר כמנהיג תיאר יותר ככישלון מנהיגותי, מבלי להבליע את צדדיו הרצחניים.
את דמותו של היטלר האיש צייר פסט מתוך הבנה פסיכולוגית מעמיקה, מבלי להיגרר לדמוניזציה.
הצגה זו נתפסה על ידי אחדים כניסיון להבליע את צדדיו הגזעניים והרצחניים של המשטר הנאצי.
על אישיותו של היטלר, בתקופת עלייתו לשלטון, כתב פסט בספרו:
"...אולי יפקפק הקורא, מטעמים ספרותיים ומוסריים כאחד, ויתמה אם לא התעלמנו במתכוון מן הצדדים השליליים של השנים האלו.
אך זו הייתה באמת התקופה שבה פיתח שליטה ומרץ בשיעור נפלא, ידע כמו בחוש מתי לפרוץ ולהתקדם ומתי לגלות איפוק.
איים, החליק לשון, ופעל בתקיפות כה גדולה עד שכל התנגדות נמוגה מלפניו.
הוא השכיל לרכז באישיותו את כל כח-המשיכה, הסקרנות והחששות של הדור.
יכלת זו חוזקה עוד יותר הודות לכישרונו היוצא-מגדר-הרגיל לגלם את העצמה הזאת בהצלחה מדהימה."
על תורת הגזע של היטלר, שחוללה רצח עם, כתב פסט בספרו:
"מחשבתו הכנה והחגיגית ביותר, הרעיון ששימש לו פיצוי על כל חרדותיו ועלילותיו, המושג החיובי היחיד שלו, כך היה: לשוב ולכנוס את הדם הארי שהתבזבז בכל מיני פיתויים שבעולם הזה ולשמור על גביע-הקודש היקר ולנצח נצחים, והודות לכך להיעשות כוח שאינו יודע חולשה מהי ולהשתלט על העולם.
כל החישובים על טקטיקה כוחנית וכל הציניות תמו לנוכח החזון הזה: 'האדם החדש'.
באביב 1933 כבר דאג היטלר לפרסום החוקים הראשונים, שעד מהרה התרחבו כדי רשימה מקיפה של חוקים תכליתיים שכוונו בחלקם לשים קץ לדבר שקרוי היה בפיו הניוון הגזעי ובחלקם נועדו לחולל את 'התחדשות האומה....על ידי השבחתו של אדם חדש' ".
בין השנים 1973 ל-1993 ערך פסט את מדור התרבות בעיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג".
תוך כדי כך מצא לנכון לפרסם מאמר של אריך נולטה מן ההיסטוריונים של הרוויזיוניזם הגרמני, זרם שניסה להפחית את אשמת גרמניה במוראות הרייך השלישי, מלחמת העולם השנייה והשואה.
עיקר טענותיהם היו כי זוועות המלחמה והשואה לא היו יוצאות דופן בהיסטוריה האנושית, משטרים ושליטים רבים (הדוגמה המועדפת עליהם היא סטלין) היו אחראים למות מיליוני בני אדם, רצח עם בוצע כבר במקומות שונים בעולם לפני התקופה הנאצית, והעיקר - העם הגרמני עצמו סבל סבל רב במלחמה ובהפצצות בעלות הברית.
טענותיו של נולטה נתפסו בעיני רבים כניסיון לטשטש את אחריותה המוסרית של גרמניה לפשעי הנאצים.
העובדה כי פסט העמיד במה לרשותו של נולטה, וכן השתתף באופן פעיל בוויכוח, בכתבו מאמרים המצדדים לכאורה בדיעה זו, בנוסף לאופן בו תיאר את היטלר בספרו אודותיו, הפכה את פסט לשנוי במחלוקת.
עתה צפה מן העבר העובדה כי בשנת 1969 שימש פסט כעורך ספר זכרונותיו של אלברט שפר, האדריכל ושר החימוש של היטלר.
עם זאת, ספרו של פסט "Plotting Hitler's death", מחקר חשוב ביותר על ההתנגדות הגרמנית לנאציזם, משבח את אומץ לבם של לוחמי ההתנגדות הגרמנים שחירפו נפשם במאבק כנגד המשטר הנאצי.
יחד עם הצגה מהימנה של העובדות, מדגיש פסט את בידודם של מתנגדי המשטר בעם הגרמני.
לעומת זאת, תיאור האווירה ששררה בבונקר הוא תיאור מקורי של פסט, שיש בו מידה של חמלה על היטלר והבנה לטענותיו החוזרות ונשנות כי כולם בגדו בו.
על יסוד ספרו זה של פסט וכן בהתבסס על ספרו של שפר "בתוככי הרייך השלישי" ועל זיכרונותיה של טראודל יונגה, מזכירתו של היטלר, נוצר הסרט הגרמני "הנפילה" (Der Untergang), שיצא לאקרנים בשנת 2004. בתיאור דמותו של היטלר ובתיאור האווירה בבונקר הולך הסרט בעקבות הספר, מתרכז במצבם הקשה של השרויים בבונקר.
היטלר מוצג באור שלילי אך אנושי, כעריץ צמא דם המחופר מתחת לאדמה בעוד עמו רעב וסובל.
בימיו האחרונים כתב פסט ספר אוטוביוגרפי על ימי ילדותו ונעוריו בשם "אני לא.
הספר ראה אור ימים ספורים אחרי מותו.
סמוך למותו מתח פסט ביקורת על הסופר הגרמני חתן פרס נובל גינטר גראס, אשר התוודה באוטוביוגרפיה שלו שפורסמה באותה עת כי בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה התגייס לוואפן אס אס.
ביקורתו של פסט לא הייתה על כך שגראס שירת בוואפן אס אס, אלא על כך שהסתיר עובדה זאת במשך שישים שנה.
יואכים פסט נפטר בשנת 2006, בגיל 80.
פני הרייך השלישי, הוצאת מערכות, 1987.
היטלר - דיוקנו של לא-איש, הוצאת כתר, 1986.
בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים, הוצאת אחוזת בית, 2006.
אלברט שפאר, ביוגרפיה, תרגמו מאנגלית אסף תמרי ועמית יריב, הוצאת דביר, 2008.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד יחידת איסוף מודיעין האותות של אמ"ן (יחידה 848), שנודעה אז גם בשם "יחידת המצפה".
בנוסף כיהן בן-פורת כדובר צה"ל בשנים 1976-1977.
יואל בן-פורת נולד כיואל ויינראוב בעיר סקאלאט שבמזרח פולין (סמוך לטרנופול, היום באוקראינה) בשנת 1931, ליוסף ויינראוב ולמלוינה (מלכה) לבית באואר.
אביו עמד בראש תנועת "גורדוניה" בעיר.
בשנת 1941 האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית והעיר שוחררה על ידי הסובייטים במרץ 1944. משפחתו של בן פורת נרצחה בשואה ב-1942, והוא שרד בגטו, במחנה עבודה וביערות.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", ובמסגרתה עלה לארץ ישראל באפריל 1947 (באוניית המעפילים "מולדת"), נעצר והועבר למחנות המעצר בקפריסין עד לדצמבר 1947.
במלחמת העצמאות לחם ביד מרדכי, לאחר מכן התנדב לגדוד חיל המשמר ונמנה עם ראשוני קיבוץ גזית.
בשנת 1950 התגייס לצה"ל ושירת כקצין מחקר בענף מצרים של מחלקת המודיעין.
את מרבית שירותו עשה ביחידת איסוף מודיעין האותות (יחידה 848, סיגינט, הקרויה כיום "יחידה 8200") כקב"ר.
בשנת 1956 קודם לתפקיד מפקד צוות האזנה ניידת כחלק ממפקדת אוגדה.
בתפקיד זה שירת במבצע קדש.
בשנת 1957 מונה לראש מדור בינה רשתית.
ב-26 בנובמבר 1966, שבועיים אחרי מבצע מגרסה, נקלט על ידי יחידה 848 מברק שנוסח כפקודה מאת המפקד הכללי של המפקדה הערבית המאוחדת (מפע"ם), אל מפקדי הכוחות המזוינים של כל המדינות הערביות החברות במפע"ם.
ההוראה הייתה להעמיד את כוחותיהם בכוננות מלאה.
הידיעה דווחה לגורמי אמ"ן ובעקבותיה הוכרזה בצה"ל כוננות (שם הקוד – "רובד").
בבדיקה נוספת של הידיעה ולאחר שלא נראו תזוזות בקרב כוחות ערביים בוטלה הכוננות.
הבדיקה הנוספת של הידיעה הצביעה על טעות בתרגום מערבית לעברית.
בשל חומרת הטעות לקח על עצמו סא"ל יואל בן-פורת, מפקד המסגרת המקצועית האחראית לכך ביחידה, את האחריות והגיש התפטרות לראש אמ"ן אלוף אהרן יריב.
בלקיחת האחריות על אירוע אשר לא גרם לאסון, אלא רק לכוננות (שהייתה כרוכה בהוצאה כספית ניכרת), הוכיח בן-פורת נורמה של מנהיגות בחיל המודיעין.
אלוף יריב העריך מאוד את אישיותו וכישוריו של בן-פורת, וסבר כי אסור לאבד קצין מוכשר ואיכותי בשל טעות, שנזקה היה מוגבל.
בשנת 1968 קודם לתפקיד עוזר ראש מחלקת איסוף באמ"ן, אברהם ארנן.
בתפקיד זה שירת במלחמת ההתשה.
בשנת 1971 מונה לסגן מפקד יחידה 848, ובשנת 1972 מונה למפקד יחידה 848, בדרגת אלוף-משנה, ופיקד עליה בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים ובמהלך המלחמה.
בן פורת טען כי לפני פרוץ המלחמה ניסה להתריע בפני ראש אמ"ן, אלי זעירא, וראש מחלקת מחקר, אריה שלו, שעומדת לפרוץ מלחמה, אך אלה התעלמו מאזהרותיו.
ויכוח בין בן פורת לזעירא, שזכה לפרסום אף שפרטיו עדיין נשמרים בסוד, עסק בשאלת הפעלתם של "האמצעים המיוחדים" של אמ"ן במצרים, לקבלת מידע מודיעיני שיאפשר מענה לשאלה האם תנועות הצבא במצרים הן הכנה למלחמה, או שמדובר בתרגיל.
בן פורת דרש להפעיל את "האמצעים המיוחדים", אך נענה בשלילה על ידי זעירא.
לדברי בן פורת, ארבעה ימים לפני תחילת המלחמה, ביקש מזעירא אישור לגיוס 150 עד 200 אנשי מילואים ליחידתו, אך זעירא סירב.
כיהן כדובר צה"ל בין השנים 1976–1977, שירת במכללה לביטחון לאומי, והיה סגן נספח צה"ל בוושינגטון.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים נפגעה בריאותו הנפשית, והוא נשלח לאשפוז כפוי בבית חולים פסיכיאטרי.
בשנת 1985 פרש מצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
לאחר פרישתו המשיך להרצות בפני צוערי קורס קציני מודיעין במגמת סיגינט.
במאי 1988 סיים כתיבת מחקר בן שנתיים שכותרתו "הפתעת יום הכיפורים: מידע, לקטים, ניתוח ומסקנות".
המחקר הודפס ב-16 עותקים בסיווג "סודי ביותר".
ארכיון צה"ל מסרב לפתוח את המחקר לציבור בטענות שונות.
את התקופה שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים תיאר בספרו "נעילה - סיפור ההפתעה של מלחמת יום הכיפורים מפי מפקד לשעבר של יחידת ההתרעה המרכזית של אמ"ן", שיצא לאור בשנת 1991.
בן פורת היה נשוי לצביה ולהם שתי בנות.
מחקריו של יואל בן פורת, באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
- כולל גם מסמכים ומאמרים שחיבר
הפתעת מלחמת יום הכיפורים - לקטים, ניתוח ומסקנות - טיוטא, אגף חיל המודיעין, 1988
נעילה - סיפור ההפתעה של מלחמת יום הכיפורים מפי מפקד לשעבר של יחידת ההתרעה המרכזית של אמ"ן, הוצאת "עידנים", 1991
"הערכות מודיעין (estimates) - מדוע הן קורסות?", בספר מודיעין וביטחון לאומי, 1987.
ההתרעה למלחמת יום הכיפורים, 20 שנה למלחמת יום הכיפורים - סדרת סימפוזיונים לסכום חלקו של המודיעין במלחמת יום הכיפורים - תקצירים, חיל המודיעין, 1993, עמ' 29-32 באתר המרכז למלחמת יום הכיפורים
ירושלים אויל אקספלוריישין בע"מ (שם החברה נגזר מראשי התבות של החברה באנגלית - JOEL Jerusalem Oil Exploration Ltd היא חברת החזקות ישראלית.
יואל התאגדה ביוני 1982 כחברה ציבורית בחודש אוקטובר 1982 נרשמו לראשונה ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעלת השליטה בחברה היא אקויטל בע"מ שבבעלות אנשי העסקים קובי מימון וחיים צוף.
חברת יואל הוקמה על ידי איש העסקים יוסף (ג'ו) אלמליח וארמנד האמר, מיליונר יהודי־אמריקאי שהקים את חברת אוקסידנטל פטרוליום, תחתיה הוקמה בשנת 1983 החברה הבת ישראמקו אינק, שהונפקה בבורסת נאסד"ק בארצות הברית .
הקבוצה קיבלה רישיונות קידוח לחיפושי נפט בשטחים עצומים ברחבי מדינת ישראל.
בין השנים 1983-1985 ביצעה ישראמקו ארבעה קידוחים בהשקעה של 8 מיליון דולר באזור ים המלח ("קידוחי גורים").
בקידוח גורים 4 התגלה נפט בעומק של כאלף מטר, בשכבה מגיל קרטיקון תחתון.
9,124 חביות נפט הופקו מגורים 4 במשך 14 חודשי הפקה, אך המשך ההפקה לא התאפשר בגלל פריצה מוקדמת של מי האקויפר הנמצאים מתחת למאגר לתוך הבאר, והקידוח הוגדר לא כלכלי.
בשנת 1985 הקימה ישראמקו את "נגב 1 שותפות מוגבלת" בשותפות עם יואל, פספורט בע"מ (חברה נוספת בשליטת ג'ו אלמליח שהחזיקה ביואל), נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, "דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, דלק חיפושי נפט בע"מ (כיום דלק אנרגיה) ושותפים נוספים.
עד שנת 1988 ביצעה חיפושי וקידוחי נפט בהשקעה של 19 מיליון דולר ללא הצלחה ופורקה.
בינואר 1993 רכשה חברת יואל מחצית מהזכויות בקריית שדה התעופה (שבהמשך שונה שמה ל"איירפורט סיטי"), פרויקט משרדים והיי-טק בן 385 אלף מ"ר שנבנה על הקרקעות החקלאיות של מושב ברקת, ליד נמל התעופה בן-גוריון.
ב-2006 הנפקו ניירות הערך של חברת איירפורט סיטי בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לזרוע הנדל"ן של החברה.
עד שנת 1993, אהוד אולמרט היה חבר דירקטוריון החברה (פרש לאחר שנבחר לראש עיריית ירושלים).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החזיקה ב-20% מחברת ע.ר.מ שבנתה את שכונת "לב הפארק" ברעננה, פרויקט שכלל 756 יחידות דיור ומרכז מסחרי.
החברה פועלת כיום כחברת החזקות ומחזיקה בחברות העוסקות בארבעה תחומי פעילות:
תחום הנדל"ן המניב, בעיקר באמצעות החזקתה בחברת איירפורט סיטי בע"מ שהיא בעלת פארק העסקים איירפורט סיטי ובעלת השליטה בנצבא החזקות 1995 בע"מ המחזיקה בין היתר את כל תחנות האוטובוסים המרכזיות של "אגד" בישראל.
תחום הנפט והגז הטבעי בעיקר באמצעות נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ אשר היא בעלת השליטה בישראמקו אינק
תחום הבניה למגורים בעיקר באמצעות איירפורט סיטי
תחום המלונאות בעיקר באמצעות החזקתה בנפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ.
יואל אליצור (נולד ב-25 בפברואר 1952) הוא פסיכולוג ופסיכותרפיסט ישראלי, פרופסור חבר בגמלאות במגמה לפסיכולוגיה חינוכית וקלינית של הילד בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
אליצור הוא מומחה בפסיכולוגיה קלינית, רפואית וחינוכית, מדריך בפסיכותרפיה, פסיכודיאגנוסטיקה ופסיכולוגיה רפואית, ומומחה-מדריך בטיפול משפחתי ובהיפנוזה.
אליצור כיהן משנת 2010 ועד 2013 כיו"ר מועצת הפסיכולוגים.
יואל אליצור נולד בתל אביב, דור שישי בישראל, בן לדבורה (לבית יודלביץ') ואברהם אליצור (לדרברג).
אביו, בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה, היה מראשוני הפסיכולוגים הקליניים בישראל.
לאליצור שלושה אחים: פרופ' אבנר אליצור, פסיכיאטר שניהל את המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל, ד"ר ברוך אליצור, פסיכולוג קליני ורפואי שעבד בבית החולים איכילוב, ונאוה אליצור-שמידט, פסיכולוגית קלינית.
אליצור היה נשוי לד"ר אסתר אליצור, פסיכולוגית קלינית, סופרת ומורה לפסיכולוגיה בודהיסטית.
עיסוקיו בתחומי הפסיכולוגיה והייעוץ המערכתי
אליצור גדל בתל אביב, ולמד בבית ספר תיכון "Bronx HS of Science" בניו יורק.
את לימודיו האקדמיים סיים באוניברסיטה העברית בירושלים: תואר ראשון בפסיכולוגיה, תואר שני בפסיכולוגיה קלינית ודוקטורט בפסיכולוגיה ב-1981.
בשנים 1975–1993 עבד אליצור כפסיכולוג בתפקידים שונים בתחנות הקיבוצים לטיפול בילד ובמשפחה, וניהל את התחנות בחדרה ובמועצה אזורית יואב (מסמיה), ואת המדור לפסיכולוגיה רפואית.
בתקופה זו עבד לצד ד"ר מרדכי קאפמן, מנהל תחנות הקיבוצים ומראשי תחום הטיפול המשפחתי בישראל.
קאפמן היה לו למנטור שהשפיע עמוקות על גישתו המקצועית והשקפת עולמו.
בהמשך אליצור הדריך ולימד במרכז ההכשרה של תחנות הקיבוצים.
בשנת 1983–1984 היה פסיכולוג ראשי במחלקה החצי-פתוחה במרכז לבריאות הנפש טלביה.
במסגרת שירותו בצה"ל, עד לפרישתו ממילואים בדרגת סרן, היה קצין בריאות הנפש (קב"ן) ומדריך ראשי במתקן הארצי לטיפול בתגובות קרב של המרכז לבריאות הנפש בחיל הרפואה.
אליצור למד, עבד וכתב עם סלוודור מנוחין, ממייסדי הטיפול המשפחתי.
ספרם "מיסוד השיגעון: משפחות, טיפול וחברה" (1991, הוצאת שוקן) יצא לאור גם באנגלית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית, וקיבל את פרס אסתר האר של קרן ירושלים עבור תרומה מקורית לפיתוח השירות הקהילתי לבריאות הנפש בישראל.
הספר מבוסס על חמש שנות מעקב אחר משפחות לבני נוער עם הפרעה נפשית חמורה, חלקם באשפוז פסיכיאטרי וחלקם בטיפול קהילתי.
המעקב מתאר את הקושי של מוסדות האשפוז לעבוד בשותפות עם המשפחה, מגבלותיו של טיפול משפחתי "אדוק" שאינו מעניק תשומת לב מספקת לגורמים אישיים וסביבתיים, והתרומה של הטיפול הקהילתי בגישה מערכתית-אינטגרטיבית למשפחות המתמודדות.
אליצור עסק בייעוץ מערכתי למנהלים במערכת הציבורית, בתחומי פיתוח שירותים ודרכי טיפול המעודדים מעורבות ושותפות משפחות.
הייעוץ המערכתי מלווה בהכשרה והדרכה של אנשי המקצוע, בהתאמת דרכי עבודה בארגון ובמחקר להערכת תוצאות.
במהלך עבודתו פעל במסגרת פרויקטים ארוכי-טווח, במהלכם פיתח, יישם וחקר את "מודל משו"ה" (מעורבות, שותפות והעצמה) לבניית ברית עבודה בין מוסדות טיפוליים לבין משפחות.
המודל יושם בשירותים ציבוריים שונים:
פיתוח מעורבות משפחתית ברשות חסות הנוער במשרד העבודה והרווחה, בשיתוף עם העמותה למען נוער במצוקה (על"ם)
פיתוח עבודה פנימייתית עם ילדים בשותפות עם המשפחה והקהילה, בשיתוף עם ג'וינט-ישראל ומשרד העבודה והרווחה.
סיכום של 16 שנות עבודה בנושא זה מתעד הצלחות וקשיים ביישום המודל של שותפות משפחתית בישראל.
פיתוח "תוכנית התקשרו"ת" (הורות תומכת קשר ותקווה) בשותפות עם השירות הפסיכולוגי הייעוצי של משרד החינוך - כולל הדרכת הורים קבוצתית לשיפור הקשר הורה-ילד וחיזוק הוויסות העצמי של ילדים המגלים קשיים התנהגותיים, המלווים במקרים רבים גם בקשיים רגשיים.
מחקר מבוקר העיד על שיפור בקרב הילדים (בעיות התנהגות, קהות לב ושליטה עצמית) וההורים (התנהגות הורית ומצוקה).
אליצור היה חבר סגל האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1991, תחילה במגמה הקלינית של המחלקה לפסיכולוגיה, ומשנת 2006 במגמה לפסיכולוגיה חינוכית וקלינית של הילד בבית-הספר לחינוך.
שטחי התמחותו כוללים פסיכותרפיה מערכתית-אינטגרטיבית, הדרכה בפסיכותרפיה, תהליכים משפחתיים, פסיכופתולוגיה התפתחותית, התמודדות עם מחלות ומצבים רפואיים (כולל הפרעת סומטיזציה, אנורקסיה נרבוזה וכאב כרוני), בריאות נפש קהילתית, ובעיות רגשיות והתנהגותיות בילדות ובהתבגרות.
ב-2012 יצא בעריכתו הספר "כתם של עננה קלה: חיילים, צבא וחברה באינתיפאדה" (סדרת קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספריית הפועלים), העוסק במעשי עוולה בקרב חיילי צה"ל במהלך שירותם בשטחים במבט פסיכולוגי.
בחודש מרץ 2010 מונה אליצור על ידי סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ליו"ר מועצת הפסיכולוגים, הגוף האחראי על יישום חוק הפסיכולוגים וקביעת מדיניות בנושא הפסיכולוגיה בישראל.
המינוי התרחש בתקופה של ויכוח שפילג את קהילת הפסיכולוגים בישראל, בין מתנגדי ותומכי תיקון סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים, תיקון שנועד להתיר לכל פסיכולוג לעסוק בפסיכותרפיה בתחום מומחיותו, ולא רק לפסיכולוגים קליניים.
מינויו של אליצור לווה בהתנגדות כמה מאות פסיכולוגים, שאף חתמו על עצומה נגדו, בין השאר בשל עמדותיו התומכות בשינוי סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים.
השינוי בסעיף זה קודם על ידי אליצור במהלך כהונתו ואושר בכנסת בדצמבר 2010.
במאמרים שכתב בין השאר בבלוג "משולחנו של יו"ר מועצת הפסיכולוגים" שפתח באתר פסיכולוגיה עברית, מציג אליצור אג'נדה של מנהל תקין במועצה, שקיפות וייצוגיות לזרמים השונים בפסיכולוגיה.
לאחר שינוי סעיף 9ב' בחוק הפסיכולוגים, עבד אליצור בשיתוף פעולה עם האקדמיה, משרד הבריאות והוועדות המקצועיות להגדרת לימודי ליבה בששת תחומי ההתמחות בפסיכולוגיה.
ביולי 2012 אושרה תוכנית הליבה על ידי המועצה להשכלה גבוהה כמסגרת מחייבת ללימודי הפסיכולוגיה המקצועית בישראל.
בנוסף, קידם אליצור במהלך כהונתו שינוי בחוזר מנהל רפואה במשרד הבריאות, המכיר בפסיכולוגים מומחים כמורשי אבחון הפרעת קשב וריכוז.
אליצור עסק מנעוריו בתחום הצילום.
בשנות ה-70 למד צילום אצל הרולד פינסטיין בניו יורק.
באמצע שנות ה-90 למד עם פרימן פטרסון בקנדה, ולאחר מכן במחלקה לצילום בבצלאל.
עבודותיו הוצגו לאורך השנים בתערוכות אישיות במספר גלריות בישראל, בהן גלריית הקיבוץ וגלריית עמי שטייניץ.
בעקבות פרויקט משותף עם קבוצת מתמודדים שהוצג בגלריית שטייניץ, כתב את ספרו "תמונות חיים: סיפורם של מתמודדים" (2003, הוצאת שוקן), המציג נרטיבים של התמודדות ועבודות אמנות שיצרו וכתבו המשתתפים בפרויקט, לצד כתיבה מקצועית ואישית של אליצור וצילומיו.
הספר זכה בפרס בהט לספר העיון המקורי הטוב לשנת תשס"ב.
הרב יואכים פרינץ (Joachim Prinz; 10 במאי 1902 – 30 בספטמבר 1988) היה רב רפורמי, ממנהיגי יהדות גרמניה לפני השואה ומראשי יהדות ארצות הברית.
כיהן בין היתר כנשיא הקונגרס היהודי האמריקאי, כסגן יו"ר הקונגרס היהודי העולמי והיה חבר ההסתדרות הציונית העולמית.
כמו כן היה מקורב לתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ונאם לצד מרטין לותר קינג ואחרים בטקס הנעילה של המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-1963 (בו נשא קינג את נאומו "יש לי חלום").
פרינץ נולד בכפר Bierdzany (בזמן הכיבוש נקרא Burkhardsdorf ) ליד אופולה שבשלזיה (כיום בשטח פולין, אז בשטח פרוסיה) וזכה לחינוך יהודי.
ב-1917 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס".
בגיל 21 כבר היה בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת גיסן והחל לכהן כרב ומורה בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנת 1926 התמנה לרבה של קהילת ברלין הליברלית, תפקיד בו החזיק עד 1936.
בשנת 1934 פרסם פרינץ ספר ציוני בשם "אנו היהודים" (Wir Juden), שעורר מחלוקת.
פרינץ קבע בו שבעקבות נפילת הליברליזם וכישלון ההתבוללות - רק הציונות יכולה לפתור את בעיית היהודים בעולם.
פרינץ הדגיש את הצורך של היהודים להפוך לאומה מובחנת ונבדלת ולהילחם על הגדרתם העצמית, כיוון שאין כל תקווה שיוכלו להיטמע בקרב הציבור הלא-יהודי, התבוללות אינה יכולה לפתור את מצבם, ורק שאיפה מדינית יכולה לסייע להם להיחלץ מן האנטישמיות.
פסקה מהחיבור, שהוצאה מהקשרה, משמשת תועמלנים אנטי-ציונים ומכחישי השואה לטעון שכביכול, פרינץ סבר שהתנועה הציונית והתנועה הנאצית יוכלו להידבר ביניהן, הודות לאמונתן המשותפת ב"טוהר העם והגזע".
עד מהרה החל פרינץ להטיף ליהודים לעזוב את גרמניה מהר ככל האפשר.
עם זאת, הוא עצמו נשאר בגרמניה עד 1937, ואף נעצר מספר פעמים על ידי הגסטאפו, עד שחולץ והיגר לארצות הברית בסיועו של סטיבן וייז.
עם הגיעו לארצות הברית התיישב פרינץ בניוארק, ניו ג'רזי והיה למנהיג קהילת בית הכנסת Temple B'nai Abraham.
הוא היה חבר פעיל ב-United Palestine Appeal (שהפכה למגבית היהודית המאוחדת) לגיוס תמיכה בסוכנות היהודית.
במהלך השנים הפך למנהיג בולט בקרב יהדות ארצות הברית וכיהן בתפקידים רשמיים כנשיא הקונגרס היהודי האמריקאי (1958–1966), מנהל הוועידה לתביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה ונמנה עם מייסדי ועידת הנשיאים (והיה היו"ר שלה בשנים 1965-1967).
פרינץ קיים קשרים ידידותיים עם מנהיגי מדינת ישראל, אך לא עלה אליה.
לפיכך זכה לבוז, למשל מאת משה שמיר שכינה אותו "נסיך (פרינץ=נסיך) יהודי אמריקה" ושאל מדוע אינו עולה לארץ.
פרינץ נימק את סירובו לעלות במונופול שיש ליהדות האורתודוקסית על חיי הדת במדינת ישראל ובאי-קבלתם של אורחות החיים, המנהגים והמסורות הדתיות והקהילתיות של עולים רפורמים מארצות הברית על ידי הממסד הדתי בישראל.
בשנת 1964 עורר פרינץ סערה כאשר הציע בכנס של הקונגרס היהודי האמריקאי בירושלים לשנות את הנוסח של קריאת שמע.
פעילות מרכזית נוספת של פרינץ הייתה עם התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
הוא ראה זהות בין תלאות האפרו-אמריקאים, ההפרדה הגזעית וחוסר השוויון ממנו סבלו לבין התלאות אותם סבלו היהודים לאורך הדורות.
בין היתר שיתף פעולה עם מרטין לותר קינג, צעד במצעד הגדול לוושינגטון ונשא את נאומו מיד לפני שעלה קינג לדוכן לשאת את נאום "יש לי חלום".
בנאומו אמר שלפי ניסיונו בגרמניה הנאצית החטא הגדול ביותר של האנושות הוא השתיקה נוכח עוולות.
יואל בּוּכוַולד (1920 – 5 בפברואר 1997) היה קריקטוריסט וצייר ישראלי.
עלה לארץ בשנת 1950. יצירותיו התפרסמו ברבים מן העיתונים היומיים בארץ.
יואל בוכוולד נולד בשנת 1920 בווינה בירת אוסטריה.
בשנת 1938, בהיותו בפולין, חש בסכנה האורבת ליהודים והחליט לברוח.
לאחר מסע ארוך הגיע לאוזבקיסטן, שם הכיר את מי שלימים תהיה אשתו.
את פרנסתו הדלה מצא בציור פורטרטים של תושבי המקום בעזרת פחם.
עם חזרתו לפולין בשנת 1946, גילה כי אמו ואחיו הצעיר נספו בשואה.
המשטר הקומוניסטי בפולין העניק לבוכוולד רשות לפתוח סטודיו לציור, וגופים הקשורים למפלגה הקומוניסטית הזמינו ממנו ציורי-ענק של אישים דוגמת סטלין ולנין, לצורך הצגתם בחוצות הערים.
בשנת 1950 עלה עם משפחתו לישראל.
הם נקלטו במעברת עולים בהרצליה לתקופה של ארבע שנים וחצי.
באותה עת החל לעבוד בציור קריקטורות של עוברי-אורח ברחוב אלנבי בתל אביב, שם פגש את עורך עיתון "הדור" (של מפלגת מפא"י), שהתרשם מציוריו והציע לו עבודה קבועה בעיתון.
עבודותיו התפרסמו בעיתונים "הדור", "היום" (של מפלגת גח"ל), "העולם הזה", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"דבר השבוע".
בסוף שנות ה-50 יצא לאור אוסף גלויות עם קריקטורות צבעוניות של שׂרי ממשלה מאת בוכוולד.
בשנת 1956 ראה אור הקובץ "500 קריקטורות של צירי הקונגרס הכ"ד" (ירושלים–תל אביב: לעצטע נייעס), שהתקיים בשנת תשט"ז.
בוכוולד התגורר בחולון משנת 1954 עד מותו.
ציוריו זכו למקום של כבוד לצד עבודותיהם של הקריקטוריסטים הפוליטיים דוש (קָרִיאֵל גַרדוֹש), זאב (יעקב פרקש) ורענן לוריא.
בוכוולד נפטר בפברואר 1997. נקבר בבית עלמין הדרום.
500 קריקטורות של צירי הקונגרס הכ"ד, ירושלים : לעצטע נייעס, 1956
(עורך), האולימפיאדה ה-17 : סיכום המשחקים האולימפיים ברומא 1960, [ישראל : חמו"ל, 1960]
יואכים רנטגן הוא כנר הולנדי, הצעיר בבניו של המלחין והפסנתרן יוליוס רנטגן.
יואכים רנטגן נולד באמסטרדם ולמד אצל פליקס טוֹנְיִי (Felix Togni) באמסטרדם, בראם אלדרינג (Bram Eldering) בקלן וקרל פלש בלייפציג.
משנת 1928 עמד בראש תזמורת התיאטרון העירוני של וינטרטור, שווייץ, שם גם לימד בקונסרבטוריון וניגן ב"רביעיית המיתרים וינטרטור" ככנר ראשון.
אחיו, הפסנתרן יוהנס רנטגן הקים שלישייה קאמרית איתו ועם אחיהם אדוורד פרנטס.
בעונת 1938-9 ניגן בתזמורת הפסטיבל בלוצרן בניצוחו של טוסקניני.
בשנת 1939 התמנה למורה לכינור בקונסרבטוריון המלכותי בהאג.
בשנת 1940 יסד יואכים רנטגן את רביעיית המיתרים "רנטגן", וניגן בה בתפקיד הכינור הראשון.
חבריו לרביעייה היו פיט נֵילנד (כינור שני), וים דה זוּטֶה (ויולה) וקוֹרְנֶלִיס פְּרַאוּט (צ'לו).
הרכב המיתרים, שהכיר בחשיבות שבשיתוף הציבור בנגינת רביעיות ברמה גבוהה, ערך מסעות קונצרטים דרך שגרה.
בהופעותיהם נהגו חברי הרביעייה להסביר את הקטעים שניגנו, ואף ערכו קונצרטים בבתי ספר.
יואכים רנטגן פרש מעבודתו בשנת 1972.
גנרל יואכים פון קורצפלייש היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון קורצפלייש נולד ב-3 בינואר 1890 בבראונשווייג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לגנרל גוסטב פון קורצפלייש ולאליזבת לבית אופרמן.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-4 (המלכה אוגוסטה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף פון קורצפלייש לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בינואר 1928 הועלה פון קורצפלייש לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1928 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה השנייה.
ב-1 באוקטובר 1930 מונה לקצין ההדרכה ברגימנט הרגלים ה-17, וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט היגר ה-17 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1933 מונה לראש המטה של מפקדת הביצורים באופולה, וב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באפריל 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-3, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-30 בספטמבר 1937 פרש מתפקידו, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הלאנדווהר באלנשטיין.
במהלך פרשת בלומברג-פריטש מונה פון קורצפלייש ב-4 בפברואר 1938 למפקד הדיוויזיה ה-1, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-4 בספטמבר 1940 קיבל פון קורצפלייש על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון קורצפלייש עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן כחלק מה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-6 באוקטובר 1941 פרש מתפקידו.
ב-10 בדצמבר 1941 מונה פון קורצפלייש שוב למפקד הקורפוס ה-11, שהיה חלק מה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-1 ביוני 1942 פרש מתפקידו.
ב-21 ביוני 1942 מונה פון קורצפלייש למפקד הקורפוס ה-43, שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-15 באוגוסט 1942 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-1 במרץ 1943 מונה פון קורצפלייש למפקד המחוז הצבאי השלישי, וב-30 בדצמבר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בכסף.
במהלך קשר ה-20 ביולי סירב פון קורצפלייש לשתף פעולה עם הקושרים, ובשל כך נעצר.
לאחר כישלון ההפיכה, קיבל בחזרה את תפקידו, וב-24 בינואר 1945 פרש מתפקידו.
ב-2 במרץ 1945 מונה פון קורצפלייש למפקד גשר הריין בין קובלנץ ודיסלדורף, תחת פיקוד קבוצת ארמיות B, וב-20 באפריל 1945 נהרג בכיס הרוהר על ידי חיילים אמריקאים.
יואכים פייפר היה קצין בכיר באס אס, בדרגת שטאנדרטנפיהרר ומפקד יחידת שריון בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה במהלך הקרב על הבליטה.
הוא נידון למוות ב-16 ביולי 1946 על חלקו בטבח מלמדי.
עונשו הומר למאסר עולם והוא שוחרר בדצמבר 1956, בעקבות חקירה של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, אשר הגיעה למסקנה כי הליכי קדם המשפט שנוהלו על ידי שלטונות ארצות הברית בעניינו לא היו הוגנים ובכך השפיעו על ההליך המשפטי.
עם עליית היטלר לשלטון הצטרף פייפר לנוער ההיטלראי.
מתוך רצון לשרת בחיל הפרשים של הרייכסווהר הצטרף ל-SS בו התקדם בדרגות.
באמצע שנת 1936 צורף לסגל של דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה תחת פיקודו של יוזף דיטריך.
ביולי 1938 הוצב במטהו של היינריך הימלר.
פייפר מצא חן בעיני הימלר וצורף לצוותו האישי.
בתפקידו זה השתתף בביקור של הימלר באיטליה.
במתקפה על פולין במלחמת העולם השנייה, היה פייפר במטהו של הימלר שעסק בניהול פולין לאחר כיבושה.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ביקש פייפר להצטרף ללוחמים ומונה למפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה.
במהלך הקרבות הוא עוטר בצלב הברזל.
פייפר שב למטהו של הימלר ב-21 ביוני 1940 ובנובמבר 1940 מונה לשלישו האישי של הימלר.
במהלך מבצע ברברוסה עסק פייפר, בין השאר, באיסוף הנתונים על רצח יהודים ואחרים בידי האיינזצגרופן.
באוקטובר 1941 מונה למפקד פלוגה שלחמה באזור מריאופול.
במאי 1942 הועברה היחידה של פייפר לצרפת למנוחה, במסגרתה אורגנה מחדש היחידה כפאנצרגרנדיר ופייפר מונה למפקד גדוד.
בסוף ינואר 1943 הועבר הגדוד של פייפר לחזית המזרחית ליד חרקוב, בה השתתף בקרב חרקוב השלישי.
לאחר הדחתו של מוסוליני מהשלטון באיטליה ופלישת בעלות הברית לסיציליה הועברה דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בה שירת פייפר לאיטליה כדי להתכונן לאפשרות של פלישה של בעלות הברית למדינה.
ב-8 באוגוסט 1943 הגיעה הלייבשטנדרטה לנהר הפו וקיבלה הוראה לפרק את היחידות האיטלקיות באזור מנשקן.
כוח בראשות יואכים פייפר נשלח לפרק את הארמייה מנשקה.
בסוף 1944 פיקד אוברשטורמפיהרר פייפר על אחת מיחידות השריון של ארמיית הפאנצר השישית של הוורמאכט.
ב-16 בדצמבר 1944 יצא הרגימנט שלו, שכונה "צוות קרב פייפר", בראש הכוחות התוקפים במתקפה נגד בעלות הברית בחזית הארדנים.
ב-17 בדצמבר 1944 בשעות הצהריים ביצעה יחידת השריון של פייפר את טבח מלמדי.
לאחר המלחמה נשבה פייפר והועמד לדין במשפטי דכאו על טבח מלמדי.
נגזר עליו עונש מוות, שהומתק אחר כך ל-25 שנות מאסר.
בעקבות שחרורו של מפקדו יוזף דיטריך, בדצמבר 1955, עלו מחאות נגד הכוונה לשחרר גם את פייפר, אולם אלו לא הועילו, ופייפר שוחרר בדצמבר 1956. פייפר ומעשה הטבח שימשו השראה לדמותו של הגנרל טאנץ בספר ובסרט "ליל הגנרלים".
פייפר עבר בשנת 1972 לצרפת והתגורר בכפר הקטן טראווס בצפון צרפת.
לפרנסתו עבד כמתרגם ספרי מלחמה מאנגלית לגרמנית.
בשנת 1976 הופצו כרוזים בעיירה שסיפרו על עברו של פייפר.
בעקבות זאת הוא קיבל איומים על חייו.
בגלל איומים שקיבל הוא שלח את אשתו לגרמניה בעוד הוא ממשיך להתגורר בצרפת ומגן על עצמו באקדח ובכלב שמירה.
בליל 14 ביולי 1976, יום הבסטיליה, הוא נרצח ובית העץ שלו הועלה באש.
במשך מספר ימים לא היה ברור אם הגופה שנמצאה בזירה היא שלו או של אחד מתוקפיו.
גופתו החרוכה הובאה לקבורה בגרמניה.
ארגון בלתי ידוע בשם "הנוקמים" קיבל אחריות לרצח.
זהות הרוצחים לא נודעה, אך הועלו חשדות שהיו אלו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית לשעבר או קומוניסטים.
פייפר עסק באותה עת בכתיבת ספר על טבח מלמדי ומה שהתרחש בעקבותיו.
לאחר הרצח ביצעה קבוצה שהזדהתה כ"הקבוצה על שם קולונל יואכים פייפר" פעולות חבלה שונות בצרפת.
שנה לאחר רצח פייפר התפוצצה פצצה בפריז בסמוך למשרדים של עורכי דין של תנועה נגד גזענות ואנטישמיות.
בסמוך לפצצה הונח פתק בו נכתב בגרמנית: "שנה לפייפר".
סמוך לאחר מכן קיבלה הקבוצה אחריות לפיצוץ פסל של פיליפ לקלרק.
יואכים שטרייך היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בהנזה רוסטוק ובפ.צ.
שטרייך נחשב לאחד מגדולי החלוצים של גרמניה המזרחית, והוא הוכתר ארבע פעמים כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית, ופעמיים ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
שטרייך הופיע 98 פעמים במדי נבחרת גרמניה המזרחית, בהן הבקיע 53 שערים.
שטרייך השתתף עם נבחרת גרמניה המזרחית במונדיאל 1974, והבקיע בו שני שערים.
שטרייך הוא מלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית בכל הזמנים, עם 229 הבקעות.
שטרייך נולד בוויסמר שבגרמניה המזרחית.
שיחק כנער בהנזה רוסטוק, ועלה בשנת 1969 לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת העל המזרח גרמנית.
שטרייך שיחק שש עונות בהאנזה רוסטוק, בהן הבקיע 58 שערי ליגה.
לאור הצלחתו בהאנזה רוסטוק ובנבחרת גרמניה המזרחית, חתם שטרייך במועדון המזרח גרמני פ.צ.
מגדבורג, שהיה אז בצמרת של הכדורגל המזרח גרמני ואף של הכדורגל האירופי, וחבר ליורגן שפארווסר, חברו לנבחרת גרמניה המזרחית, אשר ביחד היוו חוליה התקפית חזקה במיוחד.
שטרייך שיחק עשר עונות בפ.צ.
מגדבורג, בכולן הבקיע מספר דו ספרתי של שערים, ואף הוכתר ארבע פעמים כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית במדי מגדבורג, אך לא זכה עמה באליפויות.
בשנת 1978 זכה שטרייך בגביע המזרח גרמני יחד עם מגדבורג לאחר ניצחון 1-0 בגמר על דינמו דרזדן, ובשנת 1979 הגן שטרייך יחד עם מגדבורג על התואר, לאחר ניצחון 1-0 בהארכה על דינמו ברלין.
באותה שנה נבחר שטרייך בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
בשנת 1983 זכה שטרייך בפעם השלישית בגביע המזרח גרמני עם מגדבורג, לאחר ניצחון 4-0 על פ.צ.
קרל מרקס שטאט, בו הבקיע שטרייך צמד.
בתום שנה זו, נבחר שוב שטרייך ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
בתום עונת 1984/85 פרש שטרייך ממשחק פעיל, לאחר שהבקיע 229 שערי ליגה בהאנזה רוסטוק ובפ.צ.
מגדבורג, בנוסף ל-17 שערים במפעלים האירופיים, והוא נחשב לשיאן השערים של ליגת העל המזרח גרמנית בכל הזמנים, כאשר זכור משחק בו הבקיע שישה שערים, בניצחון של מגדבורג 10-2 על כמי בוהלן באוגוסט 1977.
עד לשלב זה, הבקיע שטרייך שישה שערים באולימפיאדה, ואף הבקיע שער במפגש הטעון מול נבחרת גרמניה המערבית בשלב הבתים, בו ניצחה גרמניה המזרחית בתוצאה 3-2, וגרמה להדחה מוקדמת של גרמניה המערבית באולימפיאדה שנערכה על אדמתה בעיר מינכן.
בשנת 1974 השתתף שטרייך עם נבחרת גרמניה המזרחית במונדיאל 1974, במה שהיה הביקור היחיד של נבחרת גרמניה המזרחית במונדיאלים, אך לא שותף בניצחון היוקרתי 1-0 על נבחרת גרמניה המערבית, שוב על אדמת גרמניה המערבית, בעיר המבורג.
שטרייך הבקיע שער בניצחון 2-0 על נבחרת אוסטרליה בשלב הבתים הראשון.
לאחר מכן, הודחה גרמניה המזרחית בשלב הבתים השני, בו שטרייך הבקיע שער בתיקו 1-1 מול נבחרת ארגנטינה, ואילו גרמניה המערבית זכתה באותו מונדיאל.
לאחר מונדיאל 1974, שטרייך המשיך לשחק עוד עשר שנים נוספות במדי נבחרת גרמניה המזרחית, אך לא הצליח להעפיל עמה לטורנירים נוספים.
מיד לאחר פרישתו ממשחק פעיל, אימן שטרייך את פ.צ.
מגדבורג במשך חמש עונות, בתקופה בה ליגת העל המזרח גרמנית נשלטה בצורה בלעדית על ידי דינמו ברלין, ובשנת 1990, עם איחוד גרמניה עבר לאמן את איינטרכט בראונשווייג למשך עונה אחת.
בתום עונה זו חזר לאמן את פ.צ.
מגדבורג למשך עונה אחת, ובשנת 1996 אימן את FSV צוויקאו לעונה אחת.
יואל אוגוסטו לוי (15 ביולי 1888 – 14 באוגוסט 1975) היה מנהל ישראלי ששימש כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל.
יואל אוגוסטו לוי נולד באנקונה, ממלכת איטליה ב-15 ביולי 1888. הוא היה פעיל בתנועה הציונית באיטליה ושימש כיושב ראש ההסתדרות הציונית במקום.
הוא למד משפטים במילאנו, וב-1938 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והצטרף לשורות ההגנה.
בהמשך עשה הסבה מקצועית והחל להשתלב בחיי הכלכלה והתעשייה בארץ.
בין היתר ארגן את חברת ההשקעות של בנק דיסקונט ונתמנה למנכ"ל.
בעקבות ידידותו עם אריה שנקר הגיע לוי להתאחדות התעשיינים, ושימש חבר הוועד הפועל ויו"ר המחלקה המשפטית.
בשנת 1964 נתמנה ליו"ר הנשיאות האקדמית של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר התפטרותו של אברהם קליר מתפקיד נשיא התאחדות התעשיינים, התמנה לוי לתפקיד בעקבות הפצרות רבות של חברי ההתאחדות.
בתפקידו התמקד בפיתוח תעשיות עתירות ידע ובפיתוח התחרות של התעשייה הישראלית עם תעשיות חוץ לארץ.
כמו כן עסק רבות בטיפוח יחסי העבודה של ההתאחדות עם ההסתדרות.
לוי נפטר ב-14 באוגוסט 1975 ברמת גן והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
יואכים פטיניר (בהולנדית: Joachim Patinir), המכונה גם פטנייה (בערך 1480 – 5 באוקטובר 1524), היה צייר רנסאנס פלמי של אירועים היסטוריים, מיתולוגיים ונופים.
הוא היה פלמי, מאזור וולוניה המודרנית, אך עבד באנטוורפן, אז מרכז שוק האמנות במדינות השפלה.
פטיניר היה חלוץ הנוף כז'אנר עצמאי והוא היה הצייר הפלמי הראשון שראה את עצמו בעיקר כצייר נוף.
הוא למעשה המציא את סגנון הציור נופי עולם, סגנון מובהק של נופי הרנסאנס הצפוני, המהווה את תרומתו החשובה של פטיניר לאמנות המערבית.
יש רק חמישה ציורים שנחתמו על ידי פטיניר, אך יצירות רבות אחרות יוחסו לו או לסדנה שלו בדרגות שונות של הסתברות.
על אלה שנחתמו נכתב: יואכים ד.
פטינייה, ה- "D" בחתימתו המסמן את דיוננטנסיס ("של דיננט"), ומשקף את מקום הולדתו.
תערוכת 2007 במוזיאון הפראדו במדריד הכילה 21 תמונות הרשומות על שמו של פטיניר או בית המלאכה שלו, וקיטלגו שמונה נוספים שלא היו בתערוכה.
פטיניר היה חברם של דירר, וגם עם קוונטין מטסי, איתו הוא שיתף פעולה לעיתים קרובות.
הציור "הפיתוי של סנט אנתוני" (פראדו) נעשה בשיתוף פעולה עם מטסי, שהוסיף את הדמויות לנוף של פטיניר.
הקריירה שלו הייתה דומה לזו של חלוץ אחר בציורי נופים - אלברכט אלטדורפר, שעבד בסגנון שונה לגמרי.
הוא ככל הנראה דודו של הארי מאט דה בלס, שהיה ממשיכו בסגנון הציור נופי עולם.
במקור מדיננט או בוביני, בבלגיה של ימינו, חבל וולוניה.
פטיניר הפך לחבר בגילדת הציירים סנט לוק, של אנטוורפן בשנת 1515, שם בילה את שארית חייו.
ייתכן שהוא למד אצל ג'רארד דייוויד בברוז', שנרשם כחבר הגילדה באותה שנה בה פטיניר.
בשנת 1511, על פי ההערכה, פטיניר נסע לגנואה עם דייוויד ואדרין יסנברנדט.
בשנת 1521 השתתף חברו של פטיניר, אלברכט דירר בחתונתו השנייה וצייר את דיוקנו.
דירר כינה את פטיניר "der gute Landschaftsmaler" ("הצייר הטוב של הנופים"), ובכך יצר מושג שתורגם אחר כך לצרפתית.
לעיתים קרובות הניח פטיניר לנופיו לגמד את דמויותיו, באיכות משתנה מאוד.
הגדולים שבהם נצבעו על ידי אמנים אחרים.
התמחות כזו נפוצה באותה תקופה בארצות השפלה.
רבות מיצירותיו גדולות באופן יוצא דופן לציורי פאנל הולנדיים באותה תקופה, כמו גם אלה של הירונימוס בוש, צייר נוסף של נופים גדולים, מדור קודם.
הנופים העצומים של פטיניר משלבים התבוננות בפרטים נטורליסטיים עם פנטזיה לירית.
תצוגות הסלעים התלולים בנופיו הם גרסאות מרהיבות לקבוצת התצורות הגאולוגיות סביב דיננט הולדתו.
אלה הפכו לחלק מנוסחת ציור נופי עולם, ונמצאים בעבודותיהם של ציירים רבים שמעולם לא ראו את הנוף המקורי.
נופיו משתמשים בנקודת מבט גבוהה עם אופק גבוה, אך אחיזתו בפרספקטיבה אווירית רחוקה מלהיות שלמה.
הוא משתמש בסכמת צבעים עקבית ויעילה בנופיו, שהשפיעו על ציור הנוף המאוחר.
בחזית שולטים גוונים חומים, ואילו "הנוף במרכז הציור הוא ירוק כחלחל והרקע כחול בהיר", מה שיוצר תחושה יעילה של מיתון למרחק.
"בשילוב של צבעים חומים, ירוקים וכחולים לעיתים קרובות עם גוון קשה, המתחלפים באזורים משמעותיים של צבע לבן, נוצרת תחושה של אבדון מתקרב על ידי העננים המאיימים, קווי המתאר המחודדים של הסלעים וההצטופפות של האלמנטים הטבעיים ."
דוגמאות לעבודותיו כוללות את השאר "הבריחה למצרים" (פראדו, שיש בה ארבעה ציורים שלו כולל שניים חתומים), "טבילת המשיח" (אחד משניים בווינה), "סנט ג'ון בפטמוס" (על ידי או עם בית המלאכה שלו, הגלריה הלאומית, לונדון), "נוף עם הרועים" (אנטוורפן), ו"המנוחה בבריחה למצרים" (מכון לאמנויות מיניאפוליס).
לאמיתו של דבר, מדריד, בירת ספרד מחזיקה באוסף הנרחב ביותר של עבודות של פטיניר, כאשר ארבע מהן נמצאות בפרדו ובתיסן-בורנמישה והמנזר המלכותי באסקריאל בעלות אחת מהן.
ישנו גם טריפטיך המיוחס לו במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
פטיניר נפטר באנטוורפן בשנת 1524, וקוינטן מסייס הפך לאפוטרופוס של ילדיו.
יואכים אולריך מקס אוגוסט פון זדטוויץ היה סטודנט לרפואה בפראג, צ'כיה, ממוצא גרמני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
נולד למשפחת פון זדטוויץ באוסטריה, משפחה ממוצא גרמני.
ב-1939 נסע יואכים לפראג כדי ללמוד רפואה ושם הכיר את מילנה יסנסקה.
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה במרץ 1939, סייע יחד עם מילנה יסנסקה ליהודים רבים ובכך הציל את חייהם.
יואכים פון זדטוויץ סייע ליהודים, ביחד עם פעילים פוליטיים אנטי-נאצים, ליהודים שרובם היו פעילים פוליטית לברוח לחו"ל.
פעילות החילוץ עצמה אורגנה מביתה של ידידתו מילנה יסנסקה באופן הבא: זדטוויץ היה מגיע לביתה של יסנסקה בפראג ומשם הסיע את הנמלטים לאזור מורבסקה-אוסטרבה, בסמוך לגבול הפולני אותו הבריחו.
משם יכלו לעבור לפולין בעזרת מדריכים מקומיים.
עם זאת, לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים בספטמבר 1939, אפשרות זו כבר לא הייתה קיימת.
במרץ 1940 נעצר זדטוויץ ונחקר על ידי הגסטפו בנוגע ליחסיו עם יסנסקה.
חוקריו לא ידעו דבר על פעילות העזרה שהושיט ליהודים, אך ידעו על כוונתו לעזוב לאנגליה, מתוך מכתבים שנמצאו בדירתה של יסנסקה.
הוא נעצר ב-27 במרץ 1940. בחקירתו נשאל רק על פעילותה של יסנסקה.
הוא נכלא לכ - 15 חודשים, בהם העמיד פנים כחולה נפש ולכן שוחרר בטענה שאינו שפוי.
עם שחרורו מן הכלא, אושפז זדטוויץ לאחר שבילה תקופה כמטופל במרפאות פסיכיאטריות.
לאחר שהבריא, הוא שוחרר, והועסק עד סוף המלחמה כמתמחה במרפאות בעיירות שונות.
לקראת סוף המלחמה חי בברלין, שם הוא שיתף פעולה עם קבוצת התנגדות.
זדטוויץ ויתר על אזרחותו הגרמנית בעקבות הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה ב־1938. מעולם לא תבע אותה בחזרה מחמת בושה על הפשעים שביצעו הנאצים.
לאחר עליית השלטון הקומוניסטי ב-1948 בצ'כוסלובקיה, עזב זדטוויץ את המדינה לשווייץ.
ב־1980 קיבל אזרחות שווייצרית וחי שם עד מותו.
ב-14 בדצמבר 1994, יד ושם הכיר ביואכים פון זדטוויץ כחסיד אומות העולם.
הטקס נערך בעיר ברן בשווייץ.
שמו הונצח על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם, בירושלים ביד ושם.
יואל בסמן הוא שחקן קולנוע שווייצרי ממוצא ישראלי.
יואל בסמן נולד בציריך, שווייץ ב-23 בינואר 1990 לאם שווייצרית-נוצרייה ולאב ישראלי-יהודי, שניהם עובדים בתעשיית האופנה המקומית.
הוא דובר גרמנית שווייצרית ועברית.
יש לו אחות אחת גדולה שגרה כיום בישראל.
בשנת 2004 החל את הקריירה כשגילם נער נועז בשם זיזו באופרת סבון השבועית בטלוויזיה השווייצרית "Lüthi und Blanc".
בשנת 2007 הבמאי טוביאס איניכן ליהק את בסמן לסרט הטלוויזיה "ג'ימי", שם הוא שיחק ילד אוטיסט בן 17.
בפברואר 2008 הוא זכה בפרס Shooting Star על משחקו כנער רוסי בסרט "Luftibus", שנכתב על ידי הבמאי דומינק דה ריבז.
בספטמבר 2008 קיבל את פרס הטלוויזיה השווייצרי.
באוקטובר 2008 הוא קיבל את פרס מ-"Cinema Tous Ecrans".
בשנת 2003 שיחק בתיאטרון נוער.
בשנים 2004 ו-2005 הוא שיחק בסרטי סטודנטים שצילמו את פרויקט הגמר שלהם.
את לימודיו סיים בבית הספר לקולנוע באוקטובר 2008.
בשנת 2013 בסמן השתתף בתפקיד ברטל במיני-סדרה "דור מלחמה".
הוא גם שיחק את פסקל בסרט הטלוויזיה השווייצרי Ziellos"".
בשנת 2018 כיכב בסרט הקומי השווייצרי "מוטי וולקנברוך מתעורר לחיים", בתור בחור יהודי אורתודוקסי.
בשנת 2021 שיחק במתחן המדע הבדיוני "המושבה" לצד איאן גלן.
בהמשך שיחק בסרט הפעולה הבריטי-אמריקאי "קינגס מן: ההתחלה", מהווה פריקוול והפרק השלישי בסדרת סרטי קינגסמן.
בשנת 2023 גילם את פיטר בדרמה ההיסטורית "Stella.
אנחנו חזקיםרובי2015ארץ המוקשיםהלמוט מורבךAls wir träumtenמארקAmnesia רודולפו2016Paula ריינר מריה רילקה2017להתראות גרמניהלובלנרהפרפרמאטורטEs war einmal Indianerlandקונדור2018גיבורים במצולותליאומוטי וולקנברוך מתעורר לחייםמוטי וולקנברוךZauberer מרסל2019חיים נסתריםצוערללא קרדיטKopfplatzenטים2020Adventures Of A Mathematicianאדוארד טלרBis wir tot sind oder freiוולטר שטורם (גר')2021המושבהפלינגקינגס מן: ההתחלהגברילו פרינציפמשחק המלכיםהברמן וילםLieber Thomasקלאוס בראשMonte Veritàהרמן הסה2023Stella.
יואכים פרנק הוא ביופיזיקאי גרמני-אמריקאי באוניברסיטת קולומביה.
הוא נחשב כמייסד מיקרוסקופ האלקטרונים הקריוגני, שעבורו חלק את פרס נובל לכימיה בשנת 2017 עם ז'אק דובושה וריצ'רד הנדרסון.
הוא גם תרם תרומות משמעותיות להבנת המבנה והתפקוד של הריבוזום מחיידקים ואאוקריוטים.
התזה בוחנת את השימוש בעיבוד תמונה דיגיטלית ועקיפה אופטית בניתוח של מיקרוגרפיות אלקטרונים, ויישור תמונות באמצעות פונקציית המתאם הצלב.
כעמית פוסט-דוקטורט בהרקנס, הייתה לו ההזדמנות ללמוד במשך שנתיים בארצות הברית: אצל רוברט נתן במעבדה להנעת סילון, המכון הטכנולוגי בקליפורניה; עם רוברט מ.
גלזר במעבדת דונר, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ועם בנימין מ' סיגל באוניברסיטת קורנל, אית'קה, ניו יורק.
בסתיו 1972 הוא חזר לזמן קצר למכון מקס פלאנק לביוכימיה במרטינסריד כעוזר מחקר, ועבד על תאוריית הקוהרנטיות החלקית במיקרוסקופ אלקטרונים, ואז, בשנת 1973, הוא הצטרף למעבדת קוונדיש, אוניברסיטת קיימברידג' עוזר מחקר בכיר בהוראת ורנון אליס קוזלט.