tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד בבודפשט ברובע 8 בגימנסיה ההונגרית המלכותית על שם מיקלוש זריני וסיים את לימודיו ב-1939. לאחר מכן נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולמרבה הפליאה התקבל (למרות חוקי הנומרוס קלאוזוס והחוקים היהודים המפלים ומגבילים.
ב-1944, לפני מבחנו האחרון נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) תחילה היה מנהל הבריאות של המחנה (רופא המחנה) בכפר פרטראקוש, לאחר מכן גורש לגרמניה ולאחר מכן הועבר לשטח אוסטריה של היום..
בסוף השנה בין ה-27 בנובמבר 1944 ל-4 במאי 1945, היה אסיר במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
לאחר שחרורו עזר בבית חולים אלפיני.
אחרי שחזר הביתה, עבר את המבחן האחרון שלו והוסמך לדוקטור לרפואה ב-3 בספטמבר 1945. הוא התחיל את הקריירה כמתמחה ללא שכר בבלקליניקה ואחר כך הפך שם לעוזר הוראה ולאחר מכן מרצה בשכר.
בשנת 1950 עבר את מבחן המומחה לרפואה פנימית.
בסוף אותה שנה הועבר לבלקליניקה 3. ב-1958, יחד עם פרופסור דיומורי, הוא הועבר לאוניברסיטת זמלווייס למרפאה הפנימית.
ממרץ 1966 היה מרצה בכיר ורופא בכיר במרפאה הפנימית, ופרופסור חבר מיולי 1968. מאוחר יותר הוא עבד במחלקה לקרדיולוגיה, שם מונה לפרופסור מן המניין ב-1981 לאחר מותו של ג'רג' גאבור.
בתו קלרה אוראי היא רופאה פנימית-קרדיולוגית, חתנו היה אנדראש ואמושי (1947–2015).
חבר הנהלת האגודה ההונגרית לרפואה פנימית
נשיא האגודה ההונגרית לאנגיולוגיה (1983–1987)
יו"ר קבוצת העבודה לאנגיולוגיה של המכון הלאומי לרפואה פנימית
חבר בבאגודות קרדיולוגיה וטרשת עורקים
יו"ר מועצת המנהלים של איגוד האנגיולוגיה
יו"ר קבוצת העבודה של תפוצה היקפית של החברה האירופית לקרדיולוגיה (1984–1986)
מדליית הזיכרון של לאיוש שולטס (1985)
לאסלו אפשטיין (בהונגרית: Epstein László; נאג'סומבט, 6 באוגוסט 1865 – בודפשט, טרזווארוש, 16 בספטמבר 1923) היה פסיכיאטר ונוירולוג יהודי-הונגרי, פרופסור (חיצוני, לא חלק מהסגל) באוניברסיטה, חבר במועצה לרפואה ציבורית ובמועצה לרפואה משפטית באימפריה האוסטרו-הונגרית ובממלכת הונגריה.
לאסלו אפשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של שאלאמון (שלמה) אפשטיין (1825–1909) ושל ז'וז'אנה וולף.
אחיו ואחותו היו אילונה אפשטיין וזיגפריד אפשטיין.
ביוני 1882 סיים בהצטיינות את בית הספר התיכון הראשי בעיר הולדתו.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה.
הוא היה מתמחה בבית החולים סנט רוקוש כאשר ביולי 1890 מונה לרופא של בית החולים הפסיכיאטרי והנוירולוגי של אנגיאלפלד.
משנת 1892 מונה במוסד כרופא ראשי.
בשנת 1900, הוא מונה לתפקיד הפנוי של הרופא הראשי בבית החולים הממלכתי לחולי נפש ליפוטמזה.
בין 1905 לבין 1910 היה מנהל בית החולים הממלכתי לחולי נפש נאג'סבן.
מאז סתיו 1910 ועד מותו, הוא עמד בראש המכון הפסיכיאטרי והנוירולוגי של אנגיאפלולד.
במרץ 1915 קיבל את התואר פרופסור פרטי חיצוני בתחום הפסיכולוגיה המעשית.
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נבחר כחבר במועצת הבריאות הלאומית.
בעבודותיו המדעיות עסק בעיקר במחלות נפש בהונגריה, וכן במחלות נפש של מהגרים מהונגריה.
אשתו הייתה אילונה אייזנשטדטר, בתם של וילמוש אייזנשטדטר ושל שרולטה אַדלֶר, עמה התחתן ב-1902 בברטיסלאבה (אז הונגריה) ב-15 ביוני.
אתילן ברומטום כחומר אנטי אפילפטי.
על מספר צרורות חריגים של המוח המוארך.
תוספות לפסיכיאטריה של הגזע (רפואה, 1909, 39)
הגירה לחו"ל מנקודת מבט פסיכיאטרית.
הצלב האדום דרג 2. עיטור אות כבוד עם הפרס הצבאי
ד"ר לאסלו אנדראש מדיאר (בהונגרית: Magyar László András; בודפשט, 26 בינואר 1956 – ?, 10 במרץ 2022 או לפני כן) היה היסטוריון רפואה יהודי-הונגרי, סופר מטכני-מקצועי וספרות יפה, פילולוג קלאסי, משורר, מתרגם ספרותי.
לאסלו אנדראש מדיאר נולד במשפחה יהודית.
הוא קיבל תואר בהוראת לטינית-הונגרית באוניברסיטת אטווש לוראנד ב-1981, ודוקטורט באוניברסיטה בתולדות הספרות הלטינית ב-1984. משנת 1981 עבד כעובד ב"מוזיאון זמלווייס להיסטוריה רפואית", ספריה וארכיונים, ומשנות ה-2000 היה סגן מנכ"ל המוזיאון.
הוא היה יורשו בתפקיד בספריה של יוז'ף אנטל (1932–1993) שהתמנה לראש ממשלת הונגריה בשנים 1990–1993. הוא עבד הספרייה במשך כ-40 שנה ועסק בעבודת מחקר ב"מוזיאון זמלווייס להיסטוריה רפואית, ספרייה וארכיונים", ובמשך תקופה כיהן בתפקיד סגן המנהל הכללי הראשי.
מדיאר כתב ותירגם ספרים רבים בשפות שונות (לא פחות מ-64 לפי עדותו).
בנוסף למספר יצירות פופולריות מאוד בתולדות הרפואה, פורסמו גם ספרי סיפורת שלו (כרכים של שירה וסיפורים קצרים).
הוא דיבר שפות רבות וקרא מספר רב של ספרים ישנים מהמאה ה-16 והמאה ה-17 בעיקר ספרי רפואה והוציא מהם תכנים והערות לספריו על תולדות התרבות.
יצירתו הראשונה, "מבוא לתורת רוחות הרפאים" {Introduction to Ghosts}, שיצאה לאור ב-1989 נמכר בכ-20,000 עותקים.
פרס ומדליית זיכרון ע"ש יאנוש ז'אמבוקי של החברה ההונגרית להיסטוריה רפואית
פרס על שם אישטוואן וספרמי - רופא מהמאה ה-18, חלוץ כתיבת היסטוריה של הרפואה בהונגריה
מזכיר הוועדה למדעי החיים-היסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים,
סגן הנשיא של האגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית
חבר באקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של הרוקחות
הוא נפטר בגיל 66 לאחר מחלה קצרה וקשה.
לפי ההספד שהוציא מקום עבודתו:
בנוסף לאלו המפורטים להלן, מקושרים לשמו גם ספרים נוספים רבים.
עשרות מאמריו בכתב העת Képmás
הוא ערך את עלוני ההיסטוריה הרפואית:
MediArt בהוצאת ה"הוצאה לאור אקדמיה"
מבוא למדע הרפאים, Akadémiai Kiadó, בודפשט, 1999,
101 מתכונים ישנים, Háttér Kiadó, בודפשט, 1992,
סיפורו של בעל המלאכה, Akadémiai Kiadó, בודפשט, 2002,
אנציקלופדיה קטנה של תרופות מוזרות, Dictum Kiadó, בודפשט, 2004 (Bibliotheca Pharmaceutica 10.)
קוריוזים מההיסטוריה של הגוף הבריא והחולה, רפואה וקללות, גונדולה קיאדו, בודפשט, 2007,
לעיסת גופות ושאר קוריוזים, Kairosz Kiadó, בודפשט, 2009, (נדירות בהיסטוריה רפואית 4.)
סולנואיד ופלית: שיקויים רפואיים ישנים, Corvina Kiadó, בודפשט, 2017
Paracelsus בהונגריה: 24 סיפורים אמיתיים, גונדולה קיאדו, בודפשט, 2019
חיה ואדם, הוצאת אורפאוס, בודפשט, 2001,
סיפורים, הוצאת אורפאוס, בודפשט, 2006,
טרנספורמציות, סילבוקס, בודפשט, 2014 (נובלות)
סיפורים יהודיים, הוצאת עבר ועתיד, בודפשט, 2022,
דוח על המשפט וההוצאות להורג, הוצאת הליקון, בודפשט, 2005,
אוסף טקסטים של היסטוריה רפואית מתקופת הרנסאנס, המוזיאון הלאומי ההונגרי Semmelweis Museum of Medical History, בודפשט, 2009,
סיפורים על נשים במאות ה-16 וה-17. המאה, הוצאת גונדולט, בודפשט, 2012,
אוסף טקסטים מעידן הנאורות, המוזיאון הלאומי ההונגרי Semmelweis Medical History Museum, בודפשט, 2018,
לָאסָה פְרַנְסִיס לוֹרֵנְס אוֹפֶּנְהַיְם (Lassa Francis Lawrence Oppenheim; 30 במרץ 1858 - 7 באוקטובר 1919) היה משפטן גרמני–יהודי, נמנה עם אבות המשפט הבין-לאומי, ובפרט האסכולה הפוזיטיביסטית המשפטית.
שני כרכי ספרו – International Law: A Treatise (המשפט הבין-לאומי: חיבור) – נחשבים לאבן יסוד בחקר המשפט הבינלאומי.
בהגותו השפיע על יוסף רז ועל פרוספר וייל.
אופנהיים נולד בווינדקן, בסמוך לעיר החופשית פרנקפורט, שבקונפדרציה הגרמנית, לאהרן אופנהיים, סוחר סוסים יהודי.
הוא למד באוניברסיטאות ברלין, גטינגן והיידלברג.
בשנת 1881 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת גטינגן.
שנתיים לאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג, שם היה לתלמידו של הפרופסור למשפט פלילי קארל בינדינג.
ב-1885 סיים את ההביליטציה באוניברסיטת פרייבורג ושם לימד משפט פלילי.
בשל יהדותו נמנע ממנו להתקדם, ועל כן עבר ב-1892 לאוניברסיטת בזל.
בבזל המשיך אופנהיים לעסוק במשפט הפלילי.
רק לאחר שעבר לממלכה המאוחדת פנה מהמשפט הפלילי למשפט הבין-לאומי.
אופנהיים עבר לממלכה המאוחדת ב-1895 והתאזרח בה ב-1900. תחילה הרצה בבית הספר לכלכלה של לונדון, ובשנת 1908 היה לפרופסור למשפט בין-לאומי וראש המחלקה על שם היוול באוניברסיטת קיימברידג'.
אופנהיים כתב את הספר International Law: A Treatise (משפט בין-לאומי: חיבור), ספר שנחשב לאבן יסוד בתחום.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור ב-1905–1906, ומאז יצאו לאור תשע מהדורות.
הכרך הראשון עוסק בעתות שלום, ואילו השני בעתות מלחמה ונייטרליות.
במלחמת העולם הראשונה ייעץ לממשלה הבריטית בענייני משפט בין-לאומי.
אופנהיים תמך בהקמת חבר הלאומים.
אופנהיים היה חבר בהתאחדות האנגלו-יהודית ונמנה עם קהילת בית הכנסת הליברלי.
בגיל 13 הוא החל לשחק טניס שולחן ביחד עם ויקטור ברנה ומיקלוש סבדוש שהיו לשלושת טניסאי טניס השולחן הטובים בעולם מהונגריה.
בשנים 1931 ו-1932 הוא התגורר בברלין, גרמניה.
בסוף שנות ה-30 היגר בלאק לארצות הברית.
בשנת 1937 הוא זכה באליפות ארצות הברית בזוגות גברים, בשנת 1938 הוא זכה בתואר ליחידים, בשנת 1939 הוא זכה בתואר לזוגות גברים, בשנת 1941 הוא זכה בתואר לזוגות מעורבים ובשנת 1943 הוא זכה שוב בתואר לזוגות גברים.
נוסף לכך, הוא זכה בשלושה תארים בזוגות גברים (1 עם מיקלוש סבדוש בשנת 1936 ו-2 עם ויקטור ברנה בשנים 1938 ו-1939) באליפות בריטניה הפתוחה.
במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושרת בהודו ובבורמה.
בתום המלחמה הוא זכה בשלושה עיטורים והשתחרר עם מדליית ניצחון בדרגת סמל.
בשנת 1944 פרש מספורט תחרותי, בשנת 1950 ייסד חברה לצבע במיאמי, פלורידה בשם Bellak Color Corporation.
בלאק נפטר בשנת 2006 במיאמי עיר מגוריו בגיל 95.
בשנת 1995 נבחר בלאק להיכל התהילה של הספורט היהודי
בשנת 1993 נבחר בלאק להיכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
לאסלו דיאק (בהונגרית: Deák László; 1 ביולי 1891, אגר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 בנובמבר 1946, ז'אבאלי, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), היה קולונל בצבא ממלכת הונגריה ובהמשך אוֹברפיהרר בוואפן אס אס, ממובילי הטבח בדרום באצ'קה ב-1942. לאחר המלחמה נשפט דיאק, הורשע והוצא להורג בתלייה בגין פשעי המלחמה.
לאסלו דיאק נולד ב-1891 בעיר אגר שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין 1906–1909, למד דיאק בבית הספר התיכון הצבאי בשופרון ובהמשך סיים את האקדמיה הצבאית לודוויקה שבבודפשט.
ב-1912 הוצב ברגימנט הרגלים ה-19 של הצבא האוסטרו-הונגרי ועימו לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה המשיך בשירות בצבא ממלכת הונגריה והתקדם לתפקיד מפקד רגימנט בדרגת קולונל.
בינואר 1942, פיקד לאסלו דיאק על חיילי הרגימנט במהלך הטבח בדרום באצ'קה, הן באזור הכפרי והן בנובי סאד.
גם לאחר שהגיעה ההנחיה מהממשל בבודפשט לחדול מהפעולה, טבחו חיילי הרגימנט בסיוע פולקסדויטשה בתושבי בצ'יי ורצחו 102 סרבים ו-110 מבני הקהילה היהודית במקום.
במרץ 1942, לאחר מינויו של מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה ולאור לחץ בינלאומי כבד, הוחל בהליכים פליליים נגד מבצעי הטבח.
לאסלו דיאק נשפט והורשע על ידי בית דין צבאי.
לפני מתן גזר הדין נמלט דיאק לווינה וביקש וקיבל שם מקלט מדיני.
דיאק הצטרף לוואפן אס אס בדרגת אוֹברפיהרר ופיקד על יחידה צבאית שפעלה באזור וויבודינה.
בשלהי 1944, לאחר הפיכת צלב החץ, שב לאסלו דיאק להונגריה, ושמו טוהר על ידי המערכת השלטונית הפרו-נאצית.
בנובמבר 1944 מונה למפקד הרגימנט ה-61 בדיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-25 והשתתף בקרבות מול הצבא האדום באזור נובי סאד.
בינואר 1945 מונה למפקד דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-26 ופיקד עליה לזמן קצר.
בראשית מאי 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית באזור בוואריה.
הוא הוסגר להונגריה וממנה ב-31 באוקטובר 1946 הוסגר ליוגוסלביה.
דיאק הועמד לדין, הורשע ונידון למוות.
ב-5 בנובמבר 1946 הוצא להורג בז'אבאלי בתלייה.
לאסלו באנוצי (במקור וייס, בהונגרית: Bánóczi László, בודפשט, 23 בנובמבר 1884 – בודפשט, 12 ביוני 1945) היה במאי, מחזאי, סופר, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי.
באנוצי למד משפטים בבודפשט, ואחר כך למד אסתטיקה ופילוסופיה בברלין ובלייפציג.
הוא הצטרף לתנועת העבודה ההונגרית בשנת 1904 והנחה את מדיניות התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1904 היה ממקימי אגודת תאליה (אגודת תיאטרון ספרותית), ובהמשך ניהל אותה בין השנים 1904 לבין 1908 וכן שימש בה גם במאי.
בין השנים 1908 לבין 1920 עבד בלשכת העבודה הלאומית של הונגריה ובשנים 1918 עד 1921 היה מנהל הפדרציה הלאומית של שטפאניה.
הוא הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1921, שם עבד כבמאי.
משנת 1924 היה מנהל התיאטרון ההונגרי, ובשנת 1925 עבד גם כבמאי בתיאטרון מרכז העיר שהיה התיאטרון של ארתור בארדוש ההונגרי-יהודי והוא בעל חשיבות בהיסטורית התיאטרון ההונגרי.
בארדוש ניהל אותו ללא הפרעה כמעט במשך שלושה עשורים, כמעט עד שהולאם בשנת 1949. בשנת 1951 שונה שמו ל"תיאטרון יוז'ף קטונה" והוא פועל עד היום בבודפשט).
בשנת 1924 עבד כמחזאי בכמה תיאטראות.
בשנת 1934 נבחר לנשיא ולמנהל העסקים של "תאליה החדשה", ואחר כך בגלל החוקים האנטי-יהודיים המפלים (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) ניהל והוביל בין 1940 לבין 1944 את הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE), שיצרה מקומות עבודה עבור 440 אמנים יהודים נרדפים בתיאטרון גולדמארק בבודפשט.
באנוצי תרגם את "האחים" של גתה (1904) ואת "הטנור" של פרנק ודקינד ((בנימין פרנקלין ודקינד (24 ביולי 1864 - 9 במרץ 1918) היה מחזאי גרמני אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם)).
בנוצי פרסם מאמרים בנושא דרמטורגיה, ספרות, מדיניות חברתית, בריאות ציבורית וכלכלה.
שייקספיר על במת היום (בודפשט, 1910)
לאסלו יוז'ף בירו (במקור שווייגר, בהונגרית: Bíró László József, בספרדית: לדיסלאו חוסה בירו, Ladislao José Biro, בודפשט, 29 בספטמבר 1899 – בואנוס איירס, 24 באוקטובר 1985) היה עיתונאי, צייר, וממציא יהודי הונגרי ארגנטינאי מומר.
שמו התפרסם בעולם בזכות המצאתו המפורסמת ביותר, העט הכדורי.
בירו נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
אביו היה מאתיאש (משה) שווייגר, רופא שיניים יליד העיר הודמזוושארהיי, ואמו הייתה ינקה אולמן, ילידת קאפושוואר.
שינוי שם המשפחה לבירו נרשם במשרד הפנים ההונגרי המלכותי בשנת 1905. ב־2 בנובמבר 1931, בבודפשט, התחתן לאסלו יוז'ף בירו עם ארז'בט (אליזבת) שיק, בתם של ז'יגמונד שיק ואנה הוניג.
היא הייתה צעירה מבירו בתשע שנים.
ב־20 באוגוסט 1938 התנצרו בירו ואשתו בתקווה לחמוק מהחוקים האנטי יהודיים וקיבלו על עצמם את האמונה הלותרנית.
ללאסלו בירו היו יותר מעשרים המצאות, שרק חלקן יצא לפועל וייושם הלכה למעשה, אך רבות מהן השפיעו על עבודתם של ממציאים מאוחרים.
לאסלו בירו עבד במקור כעיתונאי, אך עסק גם בציור.
הוא התקין את העט הכדורי הראשון בבודפשט בשנות השלושים.
הוא זיהה כי הדיו ששימש להדפסת עיתונים מתייבש מהר יותר מאשר דיו ששימש בעט נובע ודיו זה של הדפוס נשאר יבש ונטול לכלוך על הנייר.
כיוון שהדיו הזה היה עבה יותר ולא היה נוזלי דיו, הוא התקין כדור קטן לתוך העט בקצה הצינור שהוביל את הדיו לתחתיתו.
כאשר העט נע על הנייר, הכדור הסתובב ואסף את הדיו שנמרח על הנייר.
פטנט העט הכדורי הראשון של בירו שנקרא "עט נובע" הוגש ב־25 באפריל 1938 לבית המשפט המלכותי ההונגרי לפטנטים.
זמן לא רב אחר כך ב־23 בנובמבר באותה שנה רשם בירו פטנט נוסף בשם "דיו מוצק ועט שמתאים לו".
הוא סיים את ניסוייו לייצור העט הכדורי בחו"ל, שכן החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) שהגבילו מאוד את העיסוקים של היהודים החלו בשנת 1938, ובירו נסע לפריז כדי לברוח מהם.
ארגנטינאי שהכיר בחו"ל באקראי, אגוסטין פדרו חוסטו, הציע לו לעבור (להגר) לארגנטינה, ורק בשגרירות ארגנטינה בפריז, בה הגיש בקשה לאישור כניסתם למדינה, נודע לו כי חוסטו הוא גנרל והיה נשיא ארגנטינה במשך שש שנים עד פברואר 1938.
לאחר הגירתו לארגנטינה, הוא ביצע ניסויים באופן עצמאי משנת 1940. הוא החל להשתמש בצבע מסוים למילוי העט הכדורי פרי המצאתו.
המצאתו זו הוגשה בארגנטינה בשנת 1943 וקיבלה את אישור הפטנט ב־10 ביוני.
העטים הכדורים הראשונים שיוצרו למכירה רגילה נמכרו בשם אטרפן משנת 1945 ואילך.
כלי הכתיבה החדש - שנקרא בעולם בִּירוֹפֶּן - התפשט במהירות ברחבי העולם והפך את שם ממציאו לנצחי עוד במהלך חייו.
ממשלת בריטניה קנתה ממנו את הפטנט מכיוון שהעט הכדורי פעל גם בגבהים גדולים במטוסים ללא דיו שדלף ממנו.
בשנת 1944 השתמש חיל האוויר המלכותי בעטים הכדוריים של בירו.
הצרפתים ייסדו חברת מניות, שעדיין קיימת, כדי לנצל את ההמצאה.
העט הכדורי עדיין נמכר בכמויות גדולות על ידי חברת BIC.
חברה בשם פארקר החלה לשווק עטים כדורים בשנת 1957. משנות השישים העט הכדורי התפשט לכל המדינות בכדור הארץ והפך לכלי כתיבה נפוץ.
בעולם דובר האיטלקית, העט הכדורי עדיין מכונה לעיתים קרובות 'בירו', בעולם הדובר אנגלית 'בירו' או 'בירו-פן', בצרפתית 'בירו', בארגנטינה כ'בירומה', ביצירותיו של ג'ורג' אורוול העט מופיע רק בשם זה.
בירו לא היה מרוצה מהתמסורת המכנית של מכונית הספורט שלו בוגאטי, שקנה בשנות השלושים, כיוון שהמנוע לא הצליח לספק כוח גבוה בצורה חלקה.
במשך שנה עבד על שכלול הפתרון שלו ואז בהיעדר משקיעים אחרים סיכם עם אופל.
בירו התקין את תיבת ההילוכים האוטומטית שלו באופנוע עם סירה שלו, איתו עבר את המרחק בין בודפשט לברלין (כאלף ק"מ), ללא כל תקלה.
ג'נרל מוטורס, רכשה ממנו את הזכויות, והתחייבה להעביר לו 200 דולר לחודש (שהיה אז סכום גדול) במשך חמש שנים.
הם גנזו את הפטנט ומעולם לא ייצרו אותו, אלא רצו רק לצמצם את אפשרות התחרות.
GM יצאה בשנת 1939 עם תיבת הילוכים אוטומטית משלה בעלת 4 + 1 מהירויות.
לאחר פיתוח המוצר בין 1945 לבין 1954 והכנת קמפיין החדרה ערוך היטב, המוצר היה צריך להיות מוצג בניו יורק.
עם זאת, הסדרה הראשונה הייתה פגומה בייצור והיה על בירו להפסיק את התוכנית בגלל העדר הון נוסף להשקעה.
כתוצאה מכך החברה שהקים, חברת בירו-מיינה&בירו, עברה משבר רציני.
דאודורנטים כדוריים עדיין עובדים גם כיום על פי העיקרון שבירו פיתח.
1930 - מכונת כביסה (הונגריה)
1932 - תיבת הילוכים אוטומטית (הונגריה)
1936 - ציוד הולכה אלקטרומגנטית (הונגריה) (מנוע ליניארי) מאוחר יותר, ניסויי רכבת העל היפנית החלו על בסיס זה, והם עדיין חלק חשוב ממסילות הברזל המגנטיות.
1942 - כדור חיטוי (ארגנטינה, שבע מדינות אחרות)
1943–1957 - תרמוגרף קליני (ארגנטינה, שש מדינות אחרות)
1943–1959 - מנעול פטנטי (ארגנטינה, שש מדינות נוספות)
1943-1962 - מדפסת תוויות על בקבוקים (ארגנטינה)
1944 - תהליך ייצור שרפים פנוולים (ארגנטינה)
1944 - פותחן אמפולות (ארגנטינה)
1945 - הליך להגברת ההתנגדות של מוטות פלדה (ארגנטינה)
1956 - מראה הדפסה (ארגנטינה)
1958 - התקן להפקת אנרגיה מגלי הים (ארגנטינה)
1978 - מנוע בעירה פנימית חד פעימתי (ארגנטינה)
לאסלו יוז'ף בירו הלך לעולמו ב־24 באוקטובר 1985 במולדתו החדשה.
יום הולדתו, ה-29 בספטמבר, נקרא בארגנטינה משנת 1986 Dia del Inventor (יום הממציאים).
בשנת 2016, 117 שנה להולדתו דף הבית של גוגל, העלה עליו שרבוט גוגל לזכרו.
הבנק הלאומי של הונגריה הנפיק מטבע ההנצחת "לאסלו בירו, בעל הפטנט על העט הכדורי".
לאסלו הלר (בהונגרית: Heller László; אוראדיה, 6 באוגוסט 1907 – בודפשט, 8 בנובמבר 1980) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה.
הוא היה חבר מהמניין של האקדמיה ההונגרית למדעים, ממציא בעל שם עולמי (בשותפות) של מערכת קירור הלר-פורגו המפורסמת.
את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בבודפשט, ואז בשנת 1931 קיבל תואר בהנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של ציריך.
(Eidgenössische Technische Hochschule Zürich) לאחר מכן התמחה במשך שנתיים באחד השטחים של מדעי החוזק כחוקר באחת הקתדרות באוניברסיטה.
כשחזר להונגריה עסק כעצמאי בתכנון וייעוץ הנדסי.
בשנות הארבעים פיתח תהליך לקירור המים של תחנות כוח באמצעות אוויר יבש וללא אובדן מים.
התהליך התפרסם מאז בעולם כ"מערכת הלר".
בתהליך משמש מחליף חום קטן בממדיו, מצולע ועשוי מאלומיניום, פרי פיתוחו של חברו ועמיתו ללימודים בציריך, לאסלו פורגו, שהיה מסוגל להעביר את אנרגיית החום של המים החמים לקירור באוויר.
(זו הסיבה שלעיתים מכנים את המערכת כהלר-פורגו).
הוא היה חלוץ בהחדרת התפיסה (שנשא קודם אופי של פיזיקה) של האנטרופיה לפרקטיקה-עיצובית טכנית, ופיתח הצעות משמעותיות למחזורי תחנות הכוח הגרעיניות באמצעות עקרונות חדשים.
יוזמות מחקר ופיתוח אחרות שלו השפיעו על פיתוח טכני ברחבי העולם וכוללות: טורבינת הגז כמקור חום תעשייתי; השימוש המשולב באנרגיה גרעינית ובדלק מאובנים; יישום של השימוש המשולב בשני חומרי הדלק שעובדים במחזור התרמודינמי של תחנות כוח.
בשנת 1951 התמנה כפרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט.
הוא הפך לראש הקתדרה לאנרגיה תרמית בפקולטה להנדסת מכונות.
רבים מתלמידיו הפכו לאנשי מקצוע מוכרים בהונגריה ומחוצה לה.
בשנת 1951 קיבל את פרס קושוט.
במהלך המרד ההונגרי בשנת 1956 נבחר לחבר הוועד המהפכני של האוניברסיטה הטכנולוגית.
לכבודו נקרא אסטרואיד 276975 הלר, שהתגלה על ידי האסטרונום ההונגרי קריסטיאן שארנצ'קי בתחנת פיסקשטטו בשנת 2004. ציטוט השמות הרשמי פורסם על ידי מרכז הכוכבים הקטנים ב־8 באוקטובר 2014 (M.P.C.
לאסלו ואגו (במקור ויינברגר, בהונגרית: Vágó László; אוראדיה, 30 במרץ 1875 – בודפשט, 30 בדצמבר 1933) היה אדריכל יהודי-הונגרי, דמות יוצאת מן הכלל של אדריכלות אר נובו הונגרית.
יחד עם אחיו הצעיר יוז'ף ואגו, תכנן מספר רב של מבנים משמעותיים.
אחיינו פייר ואגו גם הוא היה אדריכל בצרפת.
אחיו הצעירים היו גזה ואגו ובלה ואגו שניהם שחקנים.
ואגו נולד במשפחה יהודית כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ויוז'ה מרקוביץ'.
הוא למד במכללה הגבוהה להנדסה אזרחית ולאדריכלות עד 1893 ולאחר מכן עבד במשרדו של איגנץ אלפאר.
משנת 1911 עבדו שני האחים בנפרד.
לאסלו ואגו היה מעורב בתכנון בתי דירות, וילות ותיאטראות; שחזור התיאטרון הלאומי במישקולץ, תיאטרון הקומדיה של בודפשט ומועדון הלילה פריזיאנה.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, יחד עם פרנץ פרגו תכנן את בית התרבות של בית הכנסת הגדול ברחוב דוהאני בבודפשט, את חצר בית הקברות ואת בית כנסת הגיבורים.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי פרקשרט.
אשתו הייתה יולאן קצבורג, עמה התחתן ב -5 באוקטובר 1907 בבודפשט.
תוכנית הארמון של חברת הביטוח ג'נרלי
1926 בודפשט, מכרז לעיצוב בתי דירות של חברת החשמל של בודפשט.
1932 בודפשט, תוכנית ההסדרה של כיכר ויגאדו
1932 בודפשט, תוכנית ההסדרה של כיכר קלארק אדם
1932 בודפשט, תוכנית הסדרת כיכר סצ'ני.
1932 תוכנית לבניית כיכר ארז'ט בקצה שדרת אנדראשי.
לאסלו ודנאי (במקור וולף, בהונגרית: Vadnay László; בודפשט, 21 במרץ 1904 – בודפשט, 18 באפריל 1967) היה סופר, קומיקאי, מנחה קברט, תסריטאי יהודי-הונגרי יוצר הסצנות והדמויות של האצ'ק ושאיו.
לאסלו וולף נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של הוגו ודנאי (וולף) (1865–1928) ושל אמה פריד.
סבו וסבתו מצד אביו היו ברנאט וולף (1831–1901) סוחר, ואמה פוקס, סבו וסבתו מצד אמו היו מארק פריד ופאני רדיץ.
ודנאי החל את דרכו כעיתונאי בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 כעובד ב"עיתון של בוקר".
עד מהרה התפרסם כמחבר קברט.
הוא מוזכר בקרב הקלאסיקות של הקברט ההונגרי כממציא את הדמויות והסצנות האצ'ק ושאיו ואת הדרמטורגיה של הדיאלוגים.
לטענתו, כתב יותר מאלף מזירות הוויכוחים העזים של בית הקפה (מערכונים של האצ'ק ושאיו שמתרחשים סביב שולחן בבית קפה).
בנוסף, כתב יותר ממאתיים סצנות, הצגות ותסריטים.
עבודותיו הוצגו בקברט ובתיאטראות הבאים:
בשנת 1938 היגר לארצות הברית, גם שם הצליח.
בהונגריה, אף על פי שהמשיכו להציג את האצ'ק ושאיו, הוא נשכח כמעט לחלוטין.
הוא נפטר בשנת 1967 בביקורו בבודפשט.
מספר הצגות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון (1958-): 19.
לאסלו בקפי (בהונגרית: Békeffi László; סגד, 4 בינואר 1891 – ציריך, 21 בינואר 1962) היה קומיקאי יהודי-הונגרי, מנחה בקברט, מחזאי קברט, שחקן.
בנו של הסופר אנטל בקפי, בן דודו של מחזאי הקברט אישטוואן בקפי.
לאסלו בקפי נולד לאנטל בקפי (בשמו הקודם: נתן קאן) שהיה סופר ומבקר.
בקפי הופיע לראשונה בקברט של קארוי פרנצי בשנת 1912, מאותה השנה היה חבר ב"במה המודרנית" (Modern Színpad) עד 1918 ו"בקברט אפולו" (Apollo Kabaré) בין השנים 1921 ל-1923. הוא החל את דרכו כעיתונאי, אך סיים גם לימודי במה.
הוא בחר בקברט כתחומו האמיתי ופתח קברט עם גזה בורוש בשנת 1924 בשם וידאם סינפאד (במה עליזה-Vidám Színpad) שאין לו קשר ל"הבמה העליזה".
בשנת 1925 הפך לחבר ב"קברט התוכים" (Papagáj Kabaré).
בין השנים 1927 לבין 1929 שיחק בווינה בתיאטרון בולוואר (Boulevard Theater), בסימפליציסימוס (Simplicissimus) ולאחר מכן בתיאטרון רונאכר (Ronacher Theater).
לאחר שובו לבודפשט, בין השנים 1929 ל־1933, היה חבר בתיאטרון שדרת אנדראשי, ובשנים 1934 עד 1936 בתיאטרון "במת בולוואר טרז" (Terézkörúti Színpad).
הוא ייסד את "קברט כותבי הפודיום" ביחד עם קארוי קומיאטי בשנת 1936, שביקש להחיות ולהמשיך את מסורות הקברט האמיתי בזכות עבודתו של אנדרה נאג', ויצר פורום אמיץ בצורה בלתי רגילה מול תנאים פוליטיים מתוחים יותר ויותר.
הוא עצמו נפל קורבן לביקורת נחרצת וחריפה.
לשכת אומנויות הבמה פתחה נגדו פעולה משמעתית בשנת 1941 ואז אסרה על הופעותיו על הבמה (בין היתר בשל יהדותו).
בשנת 1943 נלקח לראשונה למחנה הריכוז דכאו.
אחרי שחרורו עבר להתגורר באנגליה עד 1949, אחר כך התיישב, תחילה בארצות הברית ולבסוף בשווייץ.
פרות יצירתו כוללים הצגות, סצנות קברט ותמלילי שאנסון.
ההנחיה שלו התאפיינה בקול נועז בצורה יוצאת דופן, בצורה חדשה, בשילוב של רוח והומור.
המטריה ובדיחות במה אחרות; 1921
סאקאל: אלברט השמיני: בראון ייבעט החוצה, לאסלו בקפי; 1932
דרוויש של הבתולה הקדושה (1934)
אוסף ההנחיות מאת לאסלו בקפי.
הנערה הטיפש עשרה (1918) - אלייד הפילוסוף
חיפושית, חיפושית צהובה (1922) - פרימאט צועני אמיתי
לאסלו גרג (במקור גוטמן, בהונגרית: Görög László; נירג'האזה, 30 בספטמבר 1903 – לוס אנג'לס, 24 ביולי 1997) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, סופר ספרות זולה, תסריטאי בהוליווד, ארצות הברית.
לאסלו גרג נולד במשפחה יהודית.
שם משפחת אמו לפני נישואיה היה פרייס (Preisz).
אך רבים מהרומנים הקצרים שלו הופיעו באותה העת בסדרת הספרים "רומני הכרך" (Világvárosi Regények).
סדרת "רומני הכרך" שיצאו לאור בין השנים 1932–1942 הייתה אחת הסדרות הטובות ביותר של רומני הספרות הזולה בהונגריה בין שתי מלחמות העולם.
הוא היגר תחילה לארץ ישראל, לא התאקלם והמשיך לאחר מכן בשנת 1939 לארצות הברית.
שם עבד כתסריטאי בהוליווד משנת 1942. גרג כתב תסריטים לסרטים ולאחר מכן לסרטי טלוויזיה ולסדרות.
בתחילה, עד שנת 1946, קיבל מדי פעם מטלות מחברות הפקה שונות.
תסריט ההצלחה הראשון שלו היה לסרטו של הבמאי ז'וליאן דוביבייה (Julien Duvivier) בשם Tales of Manhattan בשנת 1942. בשנת 1945, כתסריטאי משותף של הסרט "הרומנים של סוזן", (The Affairs of Susan) עם השחקנית ג'ואן פונטיין הוא היה מועמד לאוסקר בקטגוריית הסיפור הטוב ביותר.
משנת 1953 עבד בעיקר כתסריטאי עבור הפקות טלוויזיה אמריקאיות.
אשתו הייתה הלן, סבתו מצד אמו של השחקן האמריקאי אדם קרולה.
לאסלו דורמאנדי (במקור אנגל, בהונגרית: Dormándi László; דורמאנד, 14 ביולי 1898 – פריז, 26 בנובמבר 1967) היה סופר, עורך ספרותי, לקסיקוגרף, ומתרגם יהודי-הונגרי-צרפתי.
לאסלו דורמאנדי נולד במשפחה יהודית, בנם של לאיוש אנגל (1867–1918) בעל אדמות בדורמאנד, קצין הוסארים ושל אירן בק (1872–1943).
דורמאנדי היה מנהל "המכון לספרות פנתיאון" בבודפשט (Pantheon Irodalmi Intézet).
בשנת 1939 היגר עם אשתו לפריז.
בבודפשט עבד בעיקר כמוציא לאור, עורך ספרותי ומתרגם.
בין שתי מלחמות העולם תרגם להונגרית את יצירותיהם של תומאס מאן, שטפן צווייג וליון פויכטוונגר.
הוא ערך את "הלקסיקון החדש" בן ששת הכרכים, שיצא לאור בשנת 1936, ואת "האנציקלופדיה הקטנה", שיצאה לאור בשנת 1938. הוא זכה להצלחה בצרפת עם הרומנים שלו שנכתבו כבר בצרפתית.
הרומנים שלו שהיו מונעים פסיכולוגית, ונטו לפנטזיה, התקבלו היטב על ידי המבקרים.
בשנת 1948 הוענקה לו אזרחות צרפתית.
אשתו הייתה אולגה סקיי-קובאץ' (1900–1970) ציירת ומאיירת ספרי ילדים, היא הייתה אחותה של הפסיכואנליטיקאית אליס באלינט.
הם התחתנו ב-16 באוקטובר 1924 בבודפשט.
הרומן של באלינט בלשה (רומן, בודפשט, 1927)
האיש הטוב (רומן, בודפשט, 1930)
שני אנשים חסרי משמעות (1937)
הפיה עושה הצרות (רומן, בודפשט, 1941)
פחד (סיפורים קצרים, בודפשט, 1946)
הקרס והקריקט (מחזור סיפורים קצרים, בודפשט, 1965)
תיאטרון בובות (סיפורים קצרים, בודפשט, 1968)
עולה הרגל של העבר (רומן, בודפשט, 1968)
לאסלו ברודי (בהונגרית: Bródy László; שאטוראליאויהיי, 21 בפברואר 1897 – בודפשט, 23 באפריל 1984) היה משורר, סופר, עורך דין יהודי-הונגרי.
אחיו מיהאי ברודי עיתונאי, משורר, מורה ועורך עיתון שניספה במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.
לאסלו ברודי נולד במשפחה יהודית כצעיר במשפחה של תשעה ילדים.
הוא למד משפטים בבודפשט באוניברסיטה שנקראת היום אוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן השתתף במלחמת העולם הראשונה כחייל.
מעלותיו וזכויותיו הוכרו במספר עיטורים ואותות הצטיינות.
בשנת 1931 פתח משרד עורכי דין בבודפשט.
משנת 1916 הופיעו שיריו וסיפוריו הקצרים בכתבי העת ועיתונים: עבר ועתיד, נפסבה, ניוגט, פשטי נפלו ו"זמנים חדשים" (Új idők).
אחרי 1945 פרסם שירים בשבועון "ארץ-עולם" (Ország-Világ) ו"חיים וספרות" (Élet és Irodalom).
שירו "ללא מולדת" (Hazátlanul) שכתב בשנת 1919, תורגם למספר שפות, כולל אנגלית, עברית ויידיש.
המחזה שלו בחרוזים בשם "תיאטרון הבובות" (A Bábszínház) הוצג גם על במת התיאטרון.
לאסלו ברודי הוא בנם של ז'יגמונד ברודי וינקה פרידמן (1853–1922) סבו וסבתו מצד אמו היו אברהם פרידמן ואסתר קלוגר.
בת זוגו הראשונה הייתה מלווינה אטלס (1904–1954), איתה התחתן ב-12 בנובמבר 1931 בבודפשט.
אשתו השנייה הייתה מרגיט אילש.
הרחוב העשרים וחמישה (בודפשט, 1923)
תיאטרון בובות (הצגה פואטית, בודפשט, 1926)
אין צורך בציפורים היום (בודפשט, 1931)
ההקדמה נכתבה על ידי אלדאר קומלוש.
מאויר על ידי János P.
ההקדמה נכתבה על ידי סאנדור ג'רג' גאל.
דמדומי לאסלו ויטז (האביר לאסלו).
מאויר על ידי לאסלו רבר.
את הקדמה כתב שאנדור שאשדי.
לאסלו טאבי (במקור טאוב, בהונגרית: Tabi László; בודפשט, 7 באוקטובר 1910 – בודפשט, 28 באפריל 1989), היה סופר, עיתונאי, עורך, פובליציסט, הומוריסט יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף פעמיים (1954, 1962).
"אין בדיחות ישנות, רק אנשים זקנים.
לילוד זה עתה כל בדיחה היא חדשה."
בשנים 1932–1939 הוא היה ראש מדור הפאזלים של היומון "הספורט הלאומי" (Nemzeti Sport).
לאחר פיטוריו בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), עבד עבור עיתון התשבצים (Rejtvény Újság) ההונגרי.
הוא כתב רומנים קצרים, בחלקם בשמו וחלקם בשמות בדויים שונים.
הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה.
הוא שרד את השואה והיה העורך של השבועון ההומוריסטי לודאש מתי (אחרי בלה גאדור) בין השנים 1957 עד 1976, ועורך ראשי עד לפרישתו.
אחיינו יאנוש פלה הוא סופר והיסטוריון.
טאבי החל את הקריירה שלו בכתיבת רומנים וסיפורים קצרים ופרסם חלק משמעותי מהם בשם בדוי.
הוא מצא את הז'אנרים האמיתי שלו אחרי 1945: בכתביו הקצרים וההומוריסטים הוא נתן הבזק על פיתולי החיים בבודפשט.
המחזות ההומוריסטיים שלו והנחיות הרדיו היו פופולריים ביותר.
מספר הופעות הבכורה של יצירותיו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחזאי: 102 ; כסופר: 3 ; כמתרגם: 7
אולגה שיקלוש; magánkiad., Bp., 1996
מסדר הכוכבים של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר זהב (1985)
לאסלו גַרַאִי (בהונגרית: Garai László; בודפשט, 29 באוגוסט 1935) הוא פסיכולוג חוקר יהודי-הונגרי, סופר, דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים, פרופסור באוניברסיטה בעל מלגת סצ'ני.
אביו היה המשורר יאנוש גראי שנספה בשואה, רעייתו (ומחברת שותפה לכמה ממחקריו) היא מרגיט קצ'קי.
לאסלו גראי נולד במשפחה יהודית כבנם של יאנוש גראי (1913–1945) ושל שרולטה אונגאר.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון גורקי היוקרתי הדו-לשוני (הונגרית-רוסית) ב-1954, ולאחר מכן סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת אטווש לוראנד (פילוסופיה ופסיכולוגיה) ב-1959. הוא הפך לדוקטורנט במדעי הפסיכולוגיה (פסיכולוגיה חברתית) ב-1968 ובשנת 1988 הגן על עבודת הדוקטורט שלו.
לאחר פרישתו הרשמית לגמלאות גראי השתלב באוניברסיטת פץ' כפרופסור לכלכלה ב-1998.
גראי עבד כמרצה במספר מוסדות הונגריים וזרים.
בשנת 1967, בהזמנת "אגודת נאוקה" בברית המועצות, ערך סיור הרצאות על המושג שטבע "הצורך האנושי הבסיסי" ולאחר מכן הוביל סמינר בנושא זה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה על שם מיכאיל לומונוסוב ב-1968. הוא עבד כפרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת ניס בצרפת מ-1981 עד 1984 ומ-1989 ברציפות.
גראי עמד בראש המחלקה האירופית לפסיכולוגיה כלכלית שאותה הקים שם ב-2001 עד שנת 2004. ב-1991 ערך סמינר בנושא פסיכולוגיה כלכלית בהאוניברסיטת מדינת קליפורניה בארצות הברית (California State University).
בהונגריה, בין היתר, מקושרת לשמו סדרת טלוויזיה בת 11 פרקים על הזהות החברתית (1996).
משנת 1994 עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה כלכלית ובית הספר לדוקטורט לכלכלה באוניברסיטת סגד (JATE / SZTE) במשך 11 שנים.
גראי עבד כעמית מדעי של המכון לפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (בין השנים 1964-1971) ואחר כך היה עמית מדעי בכיר במכון של "האקדמיה הסובייטית להיסטוריה של המדע והטכנולוגיה" במלגת קלדיס היה שם עמית מחקר בכיר (1969-1970).
הוא עמד בראש המחלקה המדעית של המכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (1970–1978), ובמקביל עבד שם כחוקר בכיר (1970–1988), יועץ (1988–2001), ראש מחקר בתוכניות ההדדיות הרצופות של OTKA בפסיכולוגיה כלכלית.
מ-1970 עד 1985 היה חבר בוועדת הפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, עד 1973 בוועדת הפסיכולוגיה של "ועדת ההסמכה המדעית" ובמועצת המנהלים של "החברה הפסיכולוגית ההונגרית" (עד 1980, ואז שוב בין 1988 לבין 1995).
הוא ארגן ועד להתפטרותו ב-1979 עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיית אישיות במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
כמייצג את הונגריה השתתף בוועידה המדעית של אונסק"ו ב-1974 בפריז.
הוא היה מארגן שותף של מפגש וישגראד מזרח-מערב ב-1974 שאורגן על ידי האגודה האירופית לפסיכולוגיה חברתית ניסיונית (EAESP) ובכנס בינלאומי ביוזמת קרן גורבצ'וב.
גראי הוא חבר מייסד של הארגון הבינלאומי לתיאום חקר תורת הפעילות - ISCRAT - בשנת 1986 וחבר הוועדה המרכזת שלו עד 1997. הוא נשא את הנאום המרכזי בקונגרס הבינלאומי לתאוריית הפעולה.
גראי הוא המייסד (1988) ויו"ר משותף של המחלקה לפסיכולוגיה כלכלית של החברה הכלכלית ההונגרית והחברה הפסיכולוגית ההונגרית (עד פירוק המחלקה ב-1995).
הוא היה חבר במועצה המייעצת של שר האוצר ההונגרי בין השנים 1991-1994.
לאסלו גאראי מדבר וכותב ב: אנגלית, צרפתית ורוסית, קורא ב: גרמנית ואיטלקית.
המתודולוגיה והתיאוריה של גראי מאפשרות להתמודד באופן אינטרדיסציפלינרי עם בעיות הנופלות בתחומים נפרדים של תפקיד והרגל שהפסיכולוגיה מסווגת שונה - או כלכלה, פילוסופיה או חקר המוח או מדע המדינה או חקר תרבות.
2. יישם גישה דו-מוקדית זו על השערת הצורך בחרות או ספציפית הצורך האנושי הבסיסי (SEAS), אשר מסבירה הן מה זהה לבעלי חיים ולבני אדם במבנה הצרכים והן מה מבדיל ביניהם.
על פי ההשערה, ה-SEAS מפתח ומניע פעילות שמתבצעת על ידי אנשים בתיאום זה עם זה באופן שגוף הפעילות מורחב על ידי מכשירים מעשה ידי אדם ומערכת ההפעלה של האחרון מארגנת פרטים.
גראי פירש, בהתבסס על השערת SEAS, כיצד קורה לנוכח הופעתן וקיומן של נטיות היסטוריות, התייחסות לערכים אתיים ואסתטיים בציניות או בפנאטיות.
3. פיתח הלאה את ההשערה שלו לתיאוריה הנ"ל
4. יישם את התיאוריה שלו על עיבוד זהות חברתית והיסטורית
5. יישם את התיאוריה של המודרניזציה השנייה - ההיבט של ייצור וניצול משאבי אנוש כהון אנושי - בחקר יקומים שונים של תופעות המאה העשרים.
לאסלו ארשי (בהונגרית: Eörsi László; בודפשט, 25 בינואר 1955) הוא היסטוריון יהודי-הונגרי, שתחום המחקר העיקרי שלו הוא המרד ההונגרי שמכונה בהונגריה מהפכת 1956.
אביו אישטוואן ארשי, היה סופר, מהפכן במרד ההונגרי ב-1956, אמו הייתה מורה בבית ספר תיכון ורה פארטוש, ואחיו היה העיתונאי והעורך יאנוש ארשי.
בן דודו, מתיאש ארשי, היה חבר באספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט) מטעם מפלגת הדמוקרטים-החופשיים במשך 20 שנה מ-1990 עד 2010 (SZDSZ).
לאסלו ארשי סיים את בית הספר התיכון המקצועי לחקלאות בסקשפהרוואר.
עד לחילופי השלטון עסק בעיקר בעבודות פיזיות, בעיקר בענף הבנייה.
בין 1986 לבין 1991 היה מורה ומחנך בבית האומנה המיוחד ברחוב בוקרטה (Bokréta).
מאמרו הראשון פורסם בכתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom) ב-4 בנובמבר 1988, על המטח הירי בכיכר קושוט.
הוא השלים את לימודיו בקולג' בשנת 1991 ב"מכללה להכשרת מורים סומבטהיי".
(שלוחה של אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בסיום לימודיו שם, החל לעבוד ב-1991 במכון החדש שהוקם באותם הימים בשם "מכון 1956".
בנוסף להכנת מחקריו, הוא היה הלקטור והמגיהה בתקליטור משנת 2006 על המשפטים משנת 1956 נגד המורדים (מהפכנים) מתוך "ארכיון הבירה בודפשט"; הרעיון לסרט העלילתי Kolorádó Kid שהוצג ב-2010 הגיע ממנו.
הוא היה המומחה ההיסטורי של הסרט, כמו גם כמה סרטים תיעודיים נוספים מ-1956.
ב-27 בדצמבר 2011 העבירה ממשלת ויקטור אורבן השנייה החלטה לפירוק הקרן הציבורית של "מכון 1956" ללא "יורש".
החל מ-1 בינואר 2012, המכון פעל כאחת מהמחלקות של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני, וחלק מצוותיו, כולל לאסלו ארשי, הפכו לעובדי הספרייה.
בקיץ 2019 מוזג המכון לתוך מכון המחקר ההיסטורי VERITAS ופורק סופית; חוקריו התפזרו, ולאסלו ארשי פרש.
כיום הוא חוקר ב"קרן מכון 1956" ובמרכז יאנוש ווסלי לסוציולוגיה של לימודי כנסיות ודת.
תחום המחקר העיקרי שלו הוא תולדות אירועי מהפכת 1956 בבודפשט.
בנוסף לשני תריסר הכרכים העצמאיים שלו, הוא פרסם מאות מאמרים ומחקרים בעיתונים ובכתבי עת.
זיכרון שמרני, ימני של 1956
כיכר הרפובליקה 1956 - ספר
סוהר מדמות לחיקוי - שיקול הדעת המשתנה של אימרה נאג'
כיכר הרפובליקה 1956 - מחקר
לאסלו היינל, (במקור גרין-Grün, בהונגרית: Hajnal László; בקשצ'בה, 31 בדצמבר 1902 – אוקראינה?, חורף 1943) היה משורר, סופר יהודי-הונגרי, ניספה בשואה.
לאסלו גרין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף גרין ושל יוזפין גליק.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הוא חי כמהגר בטרנסילבניה (אז כבר רומניה על פי חוזה טריאנון) במחצית הראשונה ובאמצע שנות ה-20. הוא עבד בעיתונים בשפה ההונגרית:
וכתבותיו התפרסמו בתדירות גבוהה ביותר בנושאי שירה, פרוזה, מחזות, ביקורת ספרות ועיתונות ספרותית.
הוא היה העורך של כתב העת הארוטי והספרותי " חתול שחור" בארד, ולאחר מכן של כתב העת ההיתולי "קומדיה" בעיר קולוז'וואר (1923).
כתביו פורסמו גם ב"ז'ידו יבה" (עתיד יהודי).
מאוחר יותר עבר לבודפשט, שם הופיעו כרכים חדשים שלו.
כיהודי נלקח במלחמת העולם השנייה לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובינואר 1943 נעלמו עקבותיו בחזית המזרחית.
אשתו הייתה מרגיט וייטהוט, בתם של יעקב וייטהוט ושל לאה קורנגוט, עמה התחתן בבודפשט, פרנצווארוש ב-16 בפברואר 1932.
שיר המשרת (ספר שירים, טרגו מורש, 1920)
טוסלד (מחזה בשתי מערכות, קולוז'וואר 1921)
לילה בודד (שירים, טטרגו מורש, 1926)
לאסלו הראשון או לאסלו הקדוש (בהונגרית: László I.
magyar király בקרואטית: Ladislav I, בלטינית: Ladislaus I) (ממלכת פולין, 1040 בקירוב – ניטרה, 29 ביולי 1095) היה מלך הונגריה משנת 1077 ומלך קרואטיה משנת 1091 ועד מותו.
הוא בנם השני של בלה הראשון, מלך הונגריה ושל המלכה ריכזה (או ריכסה).
שמו קשור לגיבוש וייצוב ההגנה על הרכוש הפרטי, כיבוש ממלכת קרואטיה (1091) וחניכתם של הקדושים ההונגרים הראשונים.
הוא עצמו נחנך לקדוש בשנת 1192 ונקרא גם "הספורטאי של אלוהים" בגלל מבנה גופו יוצא הדופן.
לאחר מותו של המלך בלה הראשון (1063), הכירו הנסיכים גזה (לימים גזה הראשון, מלך הונגריה) ולאסלו בבן דודם, שאלאמון, מלך הונגריה, כמלך החוקי עמו היו להם יחסים טובים בעשור שלאחר מכן.
הסיפור הידוע מאוד בהונגריה של הילדה שנחטפה על ידי הקומנים הוא מתקופה זו.
היחסים הידרדרו עם המלך שאלאמון בשנות ה-70 של המאה ה-11 והנסיכים גזה ולאסלו מרדו בשאלאמון.
גזה השיג את כס המלוכה בשנת 1074, אך שאלאמון שלט בגבול המערבי של המדינה.
באותה תקופה, לאסלו היה היועץ הראשי של גזה.
לאחר מותו של גזה (1077) בגיל 34 בלבד, עמדו חסידיו לצד לאסלו והמליכו אותו.
שאלאמון התנגד בסיוע מלך גרמניה הוא היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאסלו תמך ביריבי היינריך במאבק האינווסטיטורה.
שאלאמון התפטר בשנת 1081, אך לאחר מכן ניסה להשיג בחזרה את הכתר.
מסיבה זו לאסלו כלא אותו, אך שחרר אותו שנתיים לאחר מכן במהלך חנוכת הקדושים.
לאחר סדרה של קרבות פנימיים לאסלו קבע בעדיפות להחזיר את ביטחון הציבור.
גניבה ושוד נענשו בכריתת איברים או במוות.
בשנת 1091 לאסלו כבש את רוב ממלכת קרואטיה וסימן בכך את תחילת התרחבותה של ממלכת ימי הביניים של הונגריה.
במזרח הוא הביס את הקומאנים והפצ'נגים, והבטיח את הגבולות המזרחיים למשך 150 שנה.
בשנים האחרונות לחייו, יחסיו עם הכס הקדוש הידרדרו דווקא בגלל הכיבוש הקרואטי, משום שהאפיפיור אורבנוס השני ראה בשטח הקרואטי הנכבש כאחוזת נאמנות משלו (מדינה וסלית), אך לאסלו לא הכיר בכך.
לאסלו נולד בממלכת פולין בסביבות שנת 1040. אביו היה בלה הראשון, מלך הונגריה ואמו הייתה הנסיכה הפולנייה ריכזה משושלת פיאסט.
לבלה ולאשתו היו בסך הכל שבעה ילדים (4 בנים, 3 בנות), לאסלו היה הילד השני.
את שנות חייו הראשונות בילה על אדמת פולין, לשם עבר אביו בשנת 1030 לאחר שהוגלה מהונגריה.
לדברי הכרוניקן הפולני הראשון, גאלוס אנונימוס, הוא נעשה כמעט פולני כשאימץ מנהגים פולניים.
אפילו שמו הוא ממקור סלבי: לאסלו הוא הגרסה ההונגרית של ולדיסלב.
לאסלו חזר הביתה מפולין בסביבות 1048 עם משפחת אביו.
בלה קיבל את הנסיכות, שהיווה שליש מהמדינה.
בשנת 1057 או 1063 השתתף לאסלו בהכתרת בנו של המלך אנדראש הראשון, מלך הונגריה, הנסיך שאלאמון, אז ילד, לאסלו נתן את הסכמתו להכתרה יחד עם אביו אחיו הגדול גזה.
לאחר שאחיו הגדול גזה נבחר למלך (לאחר ששאלאמון הורד מכס השלטון), לאסלו המשיך לשרת את אחיו.
כך, בקיץ 1074, עצר את אחת מהתקפותיו של שאלאמון על ניטרה, למרות התמיכה בשאלאמון כוח צבאי ניכר של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
למרות הניצחון, הוא לא הצליח ללכוד את שאלאמון.
בתקופת שלטונו הקצר של גזה (1074–1077), הקיפאון והתיקו נמשכו.
האזור סביב מושון ופוז'ון נותר ברשותו של שאלאמון.
לאסלו היה גם היועץ הראשי של גזה.
ושכנע את גזה לבנות כנסייה בואץ, שם ניצחונם על שאלאמון היה נחזה מראש.
המלך לאסלו הוא צאצא של בית ארפאד.
הבן השני כאמור של בלה הראשון מלך הונגריה ושל המלכה ריכזה.
גזה מת בשנת 1077 ונקבר בואץ.
האצילים וגם ראשי הכנסייה בחרו בלאסלו למלך.
לאסלו המשיך להיות נתמך על ידי חיילים פולנים נגד שאלאמון.
מיד לאחר עליית לאסלו לשלטון החל להשליט סדר.
לשם כך פרסם את הקודקס (ספר חוקים) שלו.
השינויים ביחסי הרכוש, שלא הוסדרו עד אז, דחף חלק מהאוכלוסייה להתרושש ולעבדות.
מחאת השכבה הזו התבטאה על כן בזלזול ברכוש.
בשל חוסר הביטחון שלה (וחוסר הכל שלה) היא גנבה כל מה שאפשר היה להזיז.
יותר ממחצית מחוקי המלך לאסלו עסקו על כן בהגנה על רכוש.
היה תגמול קשה על כל גניבה, עד כדי תלייה.
לאסלו עסק גם במונופול המלח המלכותי.
בפעם הראשונה, המונח nobilis כלומר אצולה מופיע בקוד זה.
השם מראה שחלו שינויים בחברת החופשיים מאז אישטוואן הראשון, מלך הונגריה.
האצילים הופרדו מהמוני האנשים החופשיים על ידי הבדלים משמעותיים בעושרם ובמעמדם החברתי.
עמדתם המיוחסת כבר הפכה לנורמה משפטית על פי חוקי המלך לאסלו הראשון.
כך, בתחילת שלטונו, ביסס לאסלו הראשון את כסאו באמצעות חקיקה והחזיר את הסדר הפנימי של המדינה.
הוא הפך את הפלטין למשנה למלך, שומר החותמות המלכותיות והחצר, ששפט עבור ובשמו של המלך.
זה סימן את תחילת התפתחות המבנה של מערכת המשפט ההונגרית.
סביבת מדיניות החוץ של הונגריה של המאה ה-11 נקבעה בעיקר על ידי מאבק האינווסטיטורה בין האפיפיור לקיסרות הגרמנית-הרומית הקדושה.
פילוג הכנסייה הנוצרית ב-1054 ועלייתה של תנועה שקידמה התחדשות מוסרית בתוך הכנסייה הנוצרית המערבית.
המאבק של האפיפיורות והאימפריה עם תוצאות מתחלפות לאורך זמן אילץ את הנצרות הלטינית כולה לנקוט עמדה.
הונגריה באותה תקופה נקלעה למצב עדין במיוחד.
שאלאמון, משולל הכוח, נשבע אמונים לקיסר היינריך הרביעי.
אבל הקיסר היה כבול למאבק נגד האפיפיור לכן לא היה לו מספיק כוח לספק סיוע יעיל לשאלאמון.
תחילה גזה ולאחר מכן לאסלו חיפשו תמיכה אצל האפיפיור גרגוריוס השביעי לתביעתם לכס המלכות.
לפי מקורות, לאסלו היה איש חזק ביותר פיזית ובעל קומה גבוהה, ש"בלט בין שאר האנשים".
הוא הצליח לשמור על כוחו הפיזי הגדול אפילו בסביבות גיל חמישים.
בשל מיומנותו בלחימה, האומץ האישי שלו בקרבות, הפך בהדרגה לפופולרי מאוד.
המלך האביר נקרא גם "אתלט האלוהים" בגלל יכולותיו הפיזיות הבולטות.
בנוסף לסגולותיו הצבאיות המצוינות, הבישוף הרטוויק כתב בהערכה בתקופתו של קלמן, מלך הונגריה (יורשו) על המוסר שלו, מעלותיו ודתיותו העמוקה של לאסלו.
1077 - כס המלוכה, מוציא את החלק הראשון של קודקס החוקים.
1081 - שאלאמון מוותר על זכויותיו, מחזיר את כל סמלי ההכתרה.
1082 - הוא לוכד וכולא את שאלאמון.
1083 - חנוכת הקדושים ההונגרים הראשונים, בקשר לכך שחרר את שאלאמון.
1085 - מביס את הקומאנים שתוקפים את המדינה.
בקרואטיה ביקש להכיר בזכותו לרשת את כס המלוכה והפך את הנסיך אלמוש למנהיג המדינה שהפכה למחוז בהונגריה.
הוא מביס שוב את הקומאנים שפלשו למדינה בטימישוארה ובאורשובה.
הוא ייסד את המנזר של שומוג'וואר .
1092 - הוציא את כל הקודקס הראשון שלו, אוסף החלטות של מועצת Szabolcs.
1092 - קרואטיה מכירה בזכותו לרשת לאחר מותו של המלך הקרואטי דמיטר זבונימיר בשנת 1089 באמצעות אשתו, אילונה .
1093 - הוביל קמפיין בפולין לתמיכה בנסיך הרמן.
1094 - חזר הביתה ומינה את קלמן ליורשו.
הוא ייסד את הבישופות של זאגרב.
1095 - פתח במערכה נגד המלך הצ'כי.
תוך כדי כך הוא חלה ומת סמוך לגבול צ'כיה-הונגריה.
(לפי הכרוניקה של קפש, בניטרה, אבל, למשל, אנשי זבולן מאמינים שהמלך מת בטירתם, Pusztavár)
באגן הקרפטים, שמותיהם של כמה יישובים משמרים את זכרו של לאסלו הקדוש:
Bükkszentlászló במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שהוא כיום חלק ממישקולץ
לאסלו ויינר (בהונגרית: Weiner László; סומבטהיי, 9 באפריל 1916 – לוקוב, 25 ביולי 1944) היה פסנתרן מצוין, מלחין ומנצח מוכשר "בלתי נשכח" יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה בגיל 28. הוא היה בעלה של זמרת האופרה ורה רוז'ה.
לאסלו ויינר נולד במשפחה יהודית כבנם של נאנדור ויינר, סוחר, ושל אולגה קראוס.
אחיו היה, זמר האופרה ג'רג' ויינר.
הוא למד בגימנסיה בעיר הולדתו ולאחר מכן בין 1934 לבין 1940 היה תלמידו של זולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
כבר באקדמיה הצטיין עם יצירותיו האישיות הייחודיות.
הוא רשם את חוויותיו מקונצרטים מבית ומחוץ להונגריה באמצעות תווים מוזיקליים.
זולטן קודאי, שלימד באקדמיה למוזיקה, כתב ביומנו על המפגש האישי הראשון שלהם, בשנת הלימודים 1933–1934, "אני עוצר ואיני יכול להמשיך הלאה.
אני מסתכל, אני בוהה באדם הנפלא הזה.
אולי אני פשוט מתפלא על כך שאף אחד לא פקח עין עד כה על המאסטרו הגדול." בשנים שהיה סטודנט באקדמיה למוזיקה לא קיבל ממוריו ציונים אחרים מלבד טוב מאוד ומצוין.
כך כתב עליו כתב העת עבר ועתיד במאמר הזיכרון שלו מ-1994: במאי 1938 דיווחה הונגריה על הצגת דור חדש של מנצחים ונאמר כך: "בלאסלו ויינר פגשנו מוזיקאי גדול במלוא המידה".
כבר ב-1940 נלקח בפעם הראשונה לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והועבר לאזור שארוואר ובווספרם.
זאת לא הייתה הפעם האחרונה.
אחד המיזמים הגדולים בהיסטוריה של פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך היה בשנת 1941 : ביצוע האורטוריה של גאורג פרידריך הנדל, "יהודה המכבי" בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
המנצח על ההפקה, שבה הופיעו 180 משתתפים (תזמורת, מקהלות, סולנים), היה לאסלו ויינר הצעיר.
בן ה-25. בנוסף, ב-1942 ניצח שוב ושוב ונתן ליווי פסנתר בערבי קונצרטים של זמרים.
ב-1943 הציג את הקונצ'רטו שלו לפסנתר, לחליל, לויולה ולתזמורת כלי קשת.
באותה השנה, במכרז משרד התרבות, זכה בפרס השני של 800 פנגו עם הסונטה שלו לויולה-ולפסנתר.
בהזדמנות זו סיפר בכתב העת "שוויון" על יחסיו המיוחדים עם קודאי, בין היתר אמר:
להיות תלמידו של המאסטרו המפורסם בעולם זה היה כבוד בפני עצמו, אבל מאז שהכרתי את האינדיבידואליות הייחודית הזו טוב יותר, אני מאמין שלמדתי אותה לכל חיי.
את האהבה ואת התודה שאני חש כלפיו אי אפשר לבטא במילים".
באותה השנה הוא נשא את זמרת האופרה ורה רוז'ה, אותה פגש במהלך קונצרט.
בשל מוצאו היהודי הוא הורשה להופיע במהלך מלחמת העולם השנייה רק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי.
לאחר נישואיו, הוא נלקח שוב לשירות העבודה ונשלח למחנה העבודה בצ'פרג.
המלחין המפורסם זולטאן קודאי כתב מכתב בכתב ידו לשלטונות וביקש לחוס על חייו של ויינר, אך ללא הועיל.
הוא נלקח עם חבריו למחנה העבודה בלוקוב בסלובקיה, שם נפטר ביולי 1944.
מעט מאוד מיצירותיו שרדו, אך ניתן להסיק אפילו מהמעט הזה שהוא היה הבטחה גדולה של המוזיקה ההונגרית המודרנית.
אשתו ורה רוז'ה ורה, זמרת ומורה, טיפחה את מורשתה.
אין טוב מעדותו של אחד המבצעים המחוננים ביותר, אמן הויולה דירק הגמן (Dirk Hegemann) בכתב העת פרלאנדו משנת 2010:
"בשבילי, המוזיקה של ויינר היא שיקוף של הקריירה שלו.
מבין הקטעים המוקלטים, הסרנדה הייתה המוקדמת ביותר.
זו עדיין מוזיקה "נצחית", רעננה ונשמעת חיובית, ואני חושב שזה מראה כאן שווינר היה פסנתרן-מלחין גם יחד.
הבא בסדר הכרונולוגי, הדואו, עושה התקדמות אדירה מבחינת הטיפול בכלי הנגינה.
כאן אנו נתקלים בדרך כתיבה אמיתית, אינסטרומנטלית-אידיומטית והטון מתחיל להיות מלנכולי יותר.
הסונטה, למרות העצבות שלה, או רק בגללה, היא אולי הכי קרובה אלי מכל הקטעים.
הקונצ'רטו יוצא דופן במובנים רבים, המורכב והכואב מבין ארבע היצירות".
ב-2 במאי 1994 הונצחה יצירתו וזכרו בקונצרט באולם גולדמארק, בו הופיע בעבר.
בקונצרט הופיעו הצ'לן יאנוש סטארקר, אמן הוויולה פטר לוקאץ', החלילנית גבריאלה פיבון וזמרת האופרה מרטה לוקין.
שלישיית מיתרים (סרנדה) (יולי-אוגוסט 1938)
קללה לא ידועה (אוגוסט 1941)
מלחינים הונגרים בלתי נשכחים, קורבנות השואה.
בודפשט: Hungaroton Classic, 2008 (התקליטור מכיל יצירות מאת המלחינים שניספו בשואה לאסלו ויינר; פאל בודאי; שאנדור קוטי; ג'רג' יוסטוס; אלמר דיולאי; שאנדור ואנדור)
לאסלו הארש (במקור הרצוג, בהונגרית: Hárs László; בודפשט, 7 במאי 1911 – בודפשט, 19 במרץ 1978) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (1973) שהוא הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה ופרס הנוער (1975).
לאסלו הרצוג נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ הרצוג (1876–1959) מסגר, ושל פאני דוורלס.
בסיום חטיבת הביניים המשיך את לימודיו בבודפשט בבית ספר מקצועי וסיים אותם בבית הספר להנדסת מכונות.
לאחר מכן עבד כמסגר כמו אביו ב"מפעלי גנץ".
משנת 1929 התחיל להוציא לאור מכתביו.
בשנות ה-30 השתייך לחוג הסוציאליסטי של מקהלת פירושקה סלמאש והשתתף בתנועת העבודה הבלתי חוקית.
ב-1933 נידון לשלושה חודשי מאסר על כרך השירה הראשון שלו באשמת "העלבת הדת".
לאחר מלחמת העולם השנייה היה ראש מחלקת התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
עד 1949 היה בעל טור ועורך של יומונים, שבועונים וירחונים כמו:
אחרי המלחמה הפך הארש לסופר ולעיתונאי עצמאי (freelance) על אף שהחל את דרכו כמשורר, שיריו הראשונים ב-1929 הופיעו ב"עיתון" (Újság).
בשיריו השמאלניים והמתסיסים תיאר כלוחם את הסתירות החברתיות של שנות ה-30 ולאחר מכן את סיוטי מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן ערך בעיקר יצירות וסיפורי נוער וילדים, הוא הופיע עם כרך לירי נוסף רק ב-1972 (ערעור על פסק דין - Appeal for Judgment), בו עסק שוב בבעיות אישיות המשמרות את עצמן בסערות ההיסטוריה.
למעשה, הוא באמת נודע כמספר סיפורים.
יצירותיו הראשונות היו רומנים "עליזים והרפתקנים", מאוחר יותר מה שנקרא כתב רומני נוער וילדים.
לעיתים קרובות הוא איחזר את יצירותיו, עיבד אותן מספר פעמים, והוסיף עלילות המשך חדשות וטוויסטים מדהימים.
טרילוגיה זו שלו תורגמה למספר שפות (למשל לארמנית!).
הוא היה סופר פורה מאוד, ערך מספר יוצא דופן של אנתולוגיות של אגדות קלאסיות בנוסף לעשרות רומני הנוער והילדים שלו, עם מספר סיפורים המתקרבים לאלף.
ג'רג' רנקי כתב אופרה לילדים.
כמה מסיפוריו ומסיפורי האגדות שלו הושמעו בהצלחה רבה על במות נוער הונגריות ובמופעי תיאטראות בובות, וחלק מסיפוריו הקלאסיים עובדו בעל כורחו למחזות ולשקופיות.
הוא עסק גם בסוגיות תאורטיות במשחק ילדים.
לאסלו גארה (במקור גולדמן, בהונגרית: Gara László; בודפשט, 18 ביולי 1904 – פריז, 9 במאי 1966) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מתרגם ספרות, היסטוריון ספרות, עורך.
יצירותיו בצרפתית פורסמו בשם לדיסלאס גארה, שמו הספרותי כמתרגם היה אימרה לאסלו.
לאסלו גולדמן נולד במשפחה יהודית במשפחת סוחרים אמידה.
אביו היה אברהם אהרון גולדמן, סיטונאי פרחים, ואמו הייתה צציל סידוניה קוהן (כהן).
בין 1914 לבין 1922 למד בגימנסיה ברחוב לונאי בבודפשט.
משנת 1918, הסופר לימים לאסלו צ'.
סאבו, היה כיתה מתחתיו ושניהם השתתפו בפעילויות של המדור הספרותי של חוג החינוך העצמי של יאנוש אראן.
הוא סיים את לימודיו ביוני 1922. בערך בזמן הזה, שינה את שם משפחתו לגארה.
הוא עבר את מבחן הכניסה לאוניברסיטה, אך לא היה יכול להתחיל את לימודיו בשל יהדותו, כלומר בגלל חוק הנומרוס קלאוזוס.
מכאן ואילך יצר גארה בתחומים אמנותיים שונים, כתב שירים וסיפורים קצרים ולאחר סיום לימודיו למד בימוי בתיאטרון מרכז העיר אצל הבמאי והדרמטורג ארתור בארדוש.
השירים שפרסם ב-1923 יחד עם שלושה מחבריו - אנה פזקאש, אדן פורגאץ' וג'רג' גרה - כאנתולוגיה משותפת (ניצחון האביב), הידועה כיום בשם גארה, נתנו טעימה מניסיונותיו הספרותיים.
עם הזמן, התעניינותו הופנתה לעיתונאות.
בשנת 1924, בהיותו בן עשרים, שלח אותו עיתון הונגרי לפריז ככתב ספורט למשחקים האולימפיים, דבר שהתאפשר בזכות ידיעותיו בשפה הצרפתית שנרכשו בתיכון.
הוא נרשם לסורבון וסיים את הקורס במכון להכשרת מורים לצרפתית.
אז פגש, בין היתר, את טיבור דרי וג'ולה אייש.
הוא הפך לחבר באגודת הסטודנטים ההונגרית, שם, הוא וכמה חברים - אימרה צ'רפלבי, איגנץ מורגנשטרן, גזה שרש ואחרים - התחייבו לתת שיעורי שפה חינם פעמיים בשבוע לעובדים הונגרים שעבדו בפריז.
הוא הפך למזכיר המנהל של האגודה.
בסורבון פגש את טאובה נחמה (נטלי) רבינוביץ' (ורשה, 1905 – פריז, 1984) שהפכה לאשתו, בשם נטלי גארה.
לאחר שסיימו את לימודי השפה והפילולוגיה הצרפתית, עבדו שניהם כעיתונאים ותרגמו יצירות ספרותיות.
מהמחצית השנייה של שנות ה-20, הפך גארה לכתב בפריז של עיתוני בודפשט השונים: האשט, "אשטי קוריר" ו"הונגריה" (Magyarország).
הוא גם תרגם שירה ופרוזה הונגרית בנות זמנו לצרפתית.
אחרי שתי אנתולוגיות הגיעו תרגומיו החדשים, למשל:
ז'יגמונד מוריץ: מאחורי גבו של אלוהים (Az Isten háta mögött)
פרידייש קארינתי: נסיעה לקפילריה (Utázás Capillariába)
במאי 1940 עזב גארה את פריז עם אשתו ובתם קלייר וחיפש מקלט באזור החופשי כביכול, בפרובנס.
הם הסתתרו מ-1942 בעיירה למסטר במחוז ארדש, דרומית-מערבית לליון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גארה היה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית (la Résistance) כפרטיזן (חבר בקבוצות מאקיס).
מפברואר 1943 הוא ארגן את התעמולה של ההתנגדות בארדש, השתתף במערכה בעמק הרון, בקרבות סנט אטיין, פריבס ואחרים וכן בשחרור ליון בדרגת סמל.
לאחר מכן שירת עם הגדוד הראשון שלו בארדש בחזית האלפינית.
משנת 1943 פרסם עיתון שבועי בשם "סקירה הונגרית" (Magyar Szemle) (בהוצאת תנועת העצמאות ההונגרית) יחד עם עיתונאים הונגריים שמאלנים שהתגוררו בפריז - אימרה דיומאי, לזר אנדרה באיומי, פרנץ פייטה.
לאחר שחרור צרפת חזרה המשפחה לפריז.
לפני ועידת השלום שהתקיימה בפריז ב-29 ביולי 1946, הוא פרסם פרסום הסברתי בן 60 עמודים בצרפתית בשם La Hongrie nouvelle (הונגריה החדשה) במטרה להשכין שלום.
גארה התקבל לעבודה ב-1947 בלשכת העיתונות של שגרירות הונגריה בפריז.
משנת 1948 היה הכתב בפריז של סוכנות הידיעות ההונגרית.
במהלך תקופה זו, שלח מאמרים לעיתונים וכתבי עת "עם חופשי" (Szabad Nép) ו"אור" (Vílagosság).
ב-1952 הוא נקרא מפריז לבודפשט.
גארה חזר בשמחה הביתה לחופשה שתוכננה לכמה שבועות, כדי לחזור למשפחתו בפריז לאחר מכן.
עם זאת, דרכונו הוחרם בהונגריה והוא אולץ לעבוד במערכת שידורי החדשות לחו"ל במשך שלוש שנים.
משימתו הייתה לתרגם לצרפתית דו"חות וחומרי תעמולה שהיו מיועדים למדינות זרות.
באביב 1955 חזר גארה לתפקידו ככתבו של סוכנות הידיעות ההונגרית בפריז ובשנת 1956 נשאר סופית בצרפת, כלומר היגר סופית.
בנוסף לעבודתו, החל לעבוד על תרגומים לצרפתית של משוררים הונגרים וכתב רומן.
משנת 1957 פעל לסייע למהגרים שהגיעו מהונגריה.