tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פול טיילור מהאינדיפנדנט ציין שנייטלי הייתה "לא רק משכנעת להפליא, אלא, לעיתים, מרגשת למדי בביטחון הסאטירי שלה".
עם זאת, מייקל בילינגטון מהגרדיאן ציין שבשל אופי התפקיד, "אפשר לומר שהיא לא מתוחה יתר על המידה".
כהוקרה על הופעת הבכורה שלה בתיאטרון, נייטלי הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס ה"איבנינג סטנדרד".
בשנת 2010, נייטלי הופיעה בשלושה סרטים.
היא ציינה שעבודתה בתקופה זו עזרה לה "להזדהות עם אנשים או עם מצבים שאני לא בהכרח מוצאת קל להזדהות איתם".
שתיים מההפקות, הדרמה הרומנטית של מאסי טג'דין "הלילה האחרון" וסרט הפשע של ויליאם מונהאן "שדרות לונדון" , קיבלו תגובות מעורבות מצד המבקרים, הם מדורגים נמוך מבין הסרטים בקריירה של נייטלי מבחינת ביקורות.
לעומת זאת, הסרט האחרון של נייטלי באותה שנה, "לעולם אל תתן לי ללכת", עיבוד לרומן באותו שם מאת קאזו אישיגורו, הצליח טוב יותר בקופות וקיבל ביקורות חיוביות.
נייטלי תיארה את התסריט כייחודי, כזה שגרם לקורא לחשוב.
בסרט, נייטלי גילמה את רות, אחת משלוש בוגרות פנימייה אוטוקרטית שמגלות את גורלן בדיסטופיה.
בשנת 2011, נייטלי כיכבה בעיבוד מחודש למחזה "שעת הילדים" מאת ליליאן הלמן בתיאטרון הקומדי בלונדון.
היא גילמה את קארן רייט, מורה בבית ספר שהואשמה בלסביות בשנת 1934. בן ברנטלי מהניו יורק טיימס ציין כי הופעתה הראתה "עוצמה" ו"עזות אמינה" בתוך החומר המיושן.
עוד בשנת 2011, נייטלי הופיעה בסרט הדרמה ההיסטורי של דייוויד קרוננברג, "שיטה מסוכנת", בכיכובם של ויגו מורטנסן, מייקל פסבנדר וונסן קאסל.
הסרט, המבוסס על מחזהו של הסופר כריסטופר המפטון משנת 2002, "התרופה המדברת", המתרחש ערב מלחמת העולם הראשונה, מתאר את מערכות היחסים הסוערות בין הפסיכיאטר הצעיר קרל יונג, המנטור שלו זיגמונד פרויד, וסבינה שפילריין.
נייטלי גילמה את שפילריין, הפסיכואנליטיקאית הצעירה והיפה.
נייטלי בילתה ארבעה חודשים בקריאה ודיון על התנהגות דמותה עם פסיכולוגים כדי להתכונן לתפקיד.
היא העריכה את העומק והגיוון של קשת הדמויות שלה, משהו שראתה כנדיר לתפקידים נשיים.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-68 של ונציה וזכה לקבלה חיובית, בעוד נייטלי זכתה לביקורות חיוביות באופן כללי מצד המבקרים, כאשר אנדרו או'ההיר מסלון שיבח אותה כ"כוכבת האמיתית של הסרט הזה".
בשנת 2012, נייטלי כיכבה לצד סטיב קארל בדרמה הקומית "מחפשים חבר לסוף העולם" , שספג ביקורת קשה מצד המבקרים.
מאוחר יותר באותה שנה, נייטלי התאחדה עם הבמאי ג'ו רייט כדי לצלם את ההפקה השלישית שלהם יחד, "אנה קארנינה", בה היא כיכבה כדמות הראשית.
נייטלי ראתה בשיתוף פעולה זה כחשוב ביותר בקריירה שלה.
נייטלי קיבלה ביקורות חיוביות על הופעתה.
בטסי שארקי מהלוס אנג'לס טיימס כתבה שנייטלי "שמה את הלב וייסורים על הכף בניסיון להביא מציאות רגשית".
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו בשנת 2013 ראה את הבכורה של סרטו המוזיקלי הראשון של נייטלי, "התחלה חדשה" עם מארק ראפלו.
הסרט, בבימויו של ג'ון קרני, יצא לאקרנים בשנת 2014. הגרדיאן קבע כי נייטלי ורופאלו "טבעיים למדי בתור המוזיאונים האידיאליסטים".
קרני מתח ביקורת חוזרת ונשנית על הופעתה של נייטלי בסרט, באומרו שהיא לא הייתה משכנעת מספיק בגילום זמרת-יוצרת וכינה אותה בגנאי "דוגמנית".
מאוחר יותר הוא התנצל בפניה באמצעות טוויטר על דבריו.
נייטלי ציינה מאוחר יותר כי מוזיקה "לעולם לא נכנסת לתמונה" עבורה, ושהיא מתעניינת יותר בספרים ובדרמה.
מאוחר יותר באותה שנה, היא הופיעה בסרט התקופתי הקצר של קרל לגרפלד, "היו זמנים...".
ביולי 2014, נייטלי הצהירה כי הגיעה לסוף השלב הראשון בקריירה שלה, וכי ביקשה לפרוש מתפקידים "נוירוטיים".
שנת 2014 החלה עבור נייטלי עם מותחן הריגול "ג'ק ראיין: גיוס צללים", החלק החמישי בסדרת הסרטים, לצד כריס פיין.
בסרט, נייטלי גילמה את ד"ר קאתי מולר, אשתו של ראיין.
סרטה הבא של נייטלי, "התבגרות מאוחרת" , הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2014. הסרט עוקב אחר חייה של מייגן, בגילומה של נייטלי, בת 28, בעלת השכלה יתרה, שעוברת משבר רבע חיים.
נייטלי גילתה אמפתיה לבגרותה המאוחרת של דמותה והעריכה את האפשרות שהסרט מציג את התמונה מנקודת מבט נשית.
"התבגרות מאוחרת" קיבלה ביקורות חיוביות ברובן מצד המבקרים, כאשר הופעתה של נייטלי זכתה לשבחים.
אינקו קאנג מ-TheWrap התייחסה אל נייטלי כ"גילוי רופף" ושיבח את הופעתה "הגונה להפליא".
עוד בשנת 2014, הופיעה נייטלי בדרמה ההיסטורית "משחק החיקוי" מאת מורטן טילדום, סרט המבוסס על חייו של המתמטיקאי הבריטי אלן טיורינג, בגילומו של בנדיקט קמברבאץ'.
נייטלי גילמה את ג'ואן קלארק, אנליסטית קריפטוגרפית ונומיסמטית, אשר פענחה קודי מודיעין גרמניים עבור ממשלת בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה יחד עם טיורינג.
"משחק החיקוי" הפך להצלחה ביקורתית ומסחרית וגרף למעלה מ-233.6 מיליון דולר.
על הופעתה, נייטלי קיבלה את מועמדותה השנייה לפרס האוסקר ולפרס באפט"א, ואת מועמדותה השלישית לפרס גלובוס הזהב, כולן עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.בשנת 2015, נייטלי הופיעה בסרט הביוגרפי "אוורסט".
הסרט התבסס על אסון הר האוורסט משנת 1996, כאשר נייטלי מגלמת את אשתו של מטפס ההרים רוב הול.
"אוורסט" זכה לביקורות חיוביות באופן כללי מצד המבקרים.
המגזין וראייטי כתב שנייטלי נתנה "הופעה עמוקה" כאישה "רדופה מהאפשרות" לאבד את בן זוגה.
באוקטובר 2015, נייטלי ערכה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי כשגילמה את התפקיד הראשי בעיבוד של הלן אדמונדסון למחזמר "תרז רקין" מאת אמיל זולא בסטודיו 54. נייטלי קיבלה את התפקיד לאחר שדחתה את הפרויקט פעמיים, מכיוון שחשבה שהיא אינה מסוגלת לגלם את התפקיד.
היא גילתה עניין במצבה ה"כלא" של דמותה, כמו גם בתפקידה האפל והפעיל במחזה, כשהיא ניסתה לפרוש מתפקידי משנה פסיביים.
על הופעתה, כתבה אלכסנדרה ויאריאל מההפינגטון פוסט" "היא מתמלאת זעם, משתוללת ומתרחקת, וניתן לצפות בהתפתחות הפסיכולוגית שלה מאישה חנוקה לפילגש נלהבת ולרוצחת רדופת רוחות".
בשנת 2016 התברר כי נייטלי עומדת לככב בסרט ביוגרפי על הקיסרית הרוסית מהמאה ה-18, קתרין הגדולה, בבימויה של ברברה סטרייסנד.
אך סרט זה לא יצא לפועל.
כן באותה שנה, נייטלי הופיעה בדרמה "יופי נסתר", לצד ויל סמית', אדוארד נורטון, קייט וינסלט והלן מירן.
הסרט ספג ביקורת קשה מצד המבקרים, וזיכה את צוות השחקנים במועמדות לפרס ראזי.
למרות שהצהירה בעבר מספר פעמים כי לעולם לא תחזור לסדרת "שודדי הקאריביים", נייטלי חזרה על תפקידה של אליזבת סוואן עם הופעת אורח בסרט "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר" משנת 2017, לאחר שקהל הביקורת שאל שוב ושוב על דמותה.
בשנת 2018, נייטלי כיכבה בדרמה הביוגרפית "קולט" בתור הסופרת הצרפתייה.
הסרט מתאר את עלייתה החברתית של קולט בחברה בתקופת הבל אפוק דרך הרומנים הפרובוקטיביים שלה.
נייטלי האמינה שהסרט קשור מאוד לפמיניזם מודרני, ותיאר שינוי תרבותי בפוליטיקה מגדרית.
כדי להתכונן לתפקיד, נייטלי קראה את הרומנים של קולט, ביניהם "הנווד" ו"שרי" , ותכננה לבקר במקום הולדתה בבורגון.
נייטלי מצאה את הסופרת "מעוררת השראה", והעריצה את פגמיה כמו גם את אומץ ליבה.
הסרט, שיצא לאקרנים בפסטיבל סאנדנס, זכה להצלחה רבה מצד המבקרים, כאשר הופעתה של נייטלי זכתה לשבחים.
מנוהלה דרג'יס מהניו יורק טיימס שיבחה את חיוניותה ואת "הפיזיות האקספרסיבית" של נייטלי, וג'ורדן הופמן מהגרדיאן כתב שהסרט ראה את נייטלי ב"כושר שיא: זוהרת, חכמה, סקסית וסימפתטית".
נייטלי מונה לקצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE) בטקס הענקת אותות יום הולדתו לשנת 2018 על שירותה לדרמה ולצדקה.
באותה שנה, נייטלי גילמה את פיית שזיף הסוכר בעיבוד של דיסני ל"מפצח האגוזים", בשם "מפצח האגוזים וארבע הממלכות", שזכה לביקורת קשה.
בשנת 2019, נייטלי כיכבה בסרט "אחרי המלחמה", עיבוד קולנועי לרומן מאת רידיאן ברוק , לצד אלכסנדר סקושגורד.
נייטלי גילמה את רייצ'ל, אשת צבא בריטית "קרה ומורכבת" שבנה מת מפצצה גרמנית.
טיי בר מהבוסטון גלוב נתן קרדיט לנייטלי על הוספת "ביטחון, חן, לב וחוצפה" לסרט, בעוד קייטי ולש מהלוס אנג'לס טיימס הרגישה שנייטלי וסקארסגארד היו מאופקים מדי בהופעתם.
עוד בשנת 2019, נייטלי גילמה את חושפת השחיתויות קתרין גאן בסרט "סודות רשמיים", שהוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-28 בינואר 2019, הסרט זכה לביקורות חיוביות.
פיטר ברדשו, שכתב עבור הגרדיאן, שיבח את הופעתה "הממוקדת, הסבירה והסימפתטית" של נייטלי.
גאן עצמה גם הביעה את שביעות רצונה מהסרט.
התפקיד הראשון של נייטלי בשנת 2020 היה של הפעילה הפמיניסטית סאלי אלכסנדר בסרט "לא ממושמעת", סרט העוסק בהכתרת המתמודדת השחורה הראשונה בתחרות מיס עולם בשנת 1970. הסרט דן בניואנסים של האינטרקציונליות בפמיניזם של הגל השני.
נייטלי נמשכה להיבטים הפוליטיים של הפרויקט.
הסרט התקבל בחיוב, כאשר גיא לודג ממגזין Variety אמר שנייטלי "חביבה כתמיד" אך הודה שהיא מגלמת את "הדמות הכי פחות מסקרנת בסרט".
נייטלי הייתה אמורה להפיק ולככב בסרט "נחש אסקס", עיבוד של Apple TV+ לרומן של שרה פרי, אך היא פרשה עקב חששות לגבי גישה לטיפול בילדים במהלך תקופת הסגר של מגפת הקורונה.
בשנת 2021, נייטלי כיכבה בסרט "לילה שקט" .
נייטלי דיבבה את התפקיד הראשי בסרט האנימציה הדרמטי "שארלוט" , סיפור אמיתי על אמנית צעירה בתקופת השואה.
נייטלי לקחה שנת חופש מהעבודה כדי לבלות עם משפחתה.
בשנת 2023, היא גילמה את הכתבת לורטה מקלפלין בסרט דרמת הפשע "החונק מבוסטון" המבוסס על הסיפור האמיתי הידוע לשמצה של רציחות החונק מבוסטון.
בשנה שלאחר מכן, היא כיכבה כמרגלת בסדרה של נטפליקס, "היונים השחורות".
על הופעתה, נייטלי הייתה מועמדת לפרס בחירת המבקרים בטלוויזיה ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2025, נייטלי כיכבה בסרט המותחן של נטפליקס, "האישה בבקתה 10" בתפקיד לו, עיתונאית.
נייטלי יצאה בעברה עם השחקן האירי דל סינוט, השחקן הצפון-אירי ג'יימי דורנן והשחקן האנגלי רופרט פרנד.
בפברואר 2011 החלה לצאת עם המוזיקאי ג'יימס רייטון.
הזוג נישא ב-4 במאי 2013 בווקלוז, צרפת והביא לעולם שתי בנות (ילידות 2015 ו-2019).
המשפחה מתגוררת ברובע איזלינגטון בלונדון.
בשנת 2018, נייטלי חשפה כי הייתה לה התמוטטות נפשית בגיל 22 וטופלה מאוחר יותר בהפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD), מאז שנאבקה להסתגל למעמדה המטאורי ככוכבת קולנוע.
היא סיפרה כיצד לא יצאה מביתה במשך שלושה חודשים עד תחילת 2008, והייתה צריכה לעבור טיפול בהיפנוזה כדי למנוע התקפי פאניקה כדי שתוכל להשתתף בטקס פרסי ה-BAFTA של אותה שנה, שם הייתה מועמדת לפרס על הופעתה בסרט "כפרה".
נייטלי אוהדת נלהבת של קבוצת הכדורגל האנגלית וסטהאם יונייטד.
היא פעילה למען זכויות אדם והשתתפה בקמפיין של אמנסטי אינטרנשיונל.
בנוסף, ביום האישה הבינלאומי 2014, היא חתמה על עצומה שנשלחה לראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון למען זכויות הנשים באפגניסטן.
קירואן (; בצרפתית: Kairouan) היא עיר בצפון תוניסיה ובירת מחוז בעל שם זהה.
העיר, השוכנת כ-180 ק"מ דרומית לבירה תוניס, ידועה בתעשיית השטיחים שלה.
העיר נחשבת לאחת מהערים הקדושות לאסלאם, בין היתר בזכות קברו של אחד מבני לווייתו של מוחמד ובזכות קברים קדושים נוספים השוכנים בה, ובדומה למכה, אל-מדינה וירושלים היא משמשת כמוקד עלייה לרגל.
קירואן נוסדה בשנת 670 והייתה במשך מאות שנים בירת איפריקיה.
שמהּ בא מהמילה "קרוון" שמשמעותו "מחנה" או "מקום עצירה ומנוחה".
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024, התגוררו בעיר 172,788 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה במדינה (אחרי תוניס, ספקס, סוסה וביזרטה).
כלכלתה נסמכת על החקלאות ועל התיירות, ומאז 1984 פועלת בעיר אוניברסיטה ובה פקולטות לאנגלית, ערבית, צרפתית, פילוסופיה ולארכאולוגיה.
ב-1988 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, ונבחרה לשמש כבירת התרבות המוסלמית בשנת 2009.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של הרי האטלס התוניסאים, במרכזו של מישור רחב ידיים, שאורכו 100 ק"מ מצפון לדרום ו-40 ק"מ ממזרח למערב.
כ-70% משטח המישור שגובהו נע בין 40 ל-150 מטר מעל פני הים מעובדים, והחקלאות היא הענף הכלכלי המרכזי באזור.
השדות ניזונים ממי תהום וממאגרים שנוצרו על ידי סכרים שהוקמו על שלושה ואדיות בעמק, ואלה מסייעים גם בבקרה ובמניעת שיטפונות, כדוגמת השיטפון הגדול שהתחולל במישור ב-1969.
האקלים בעיר חצי צחיח, ומתאפיין בקיץ יבש ובחורף לח.
משקעים בהיקף של כ-290 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחורף ובעיקר בסתיו, ובעונה זו הם עשויים להתאפיין בסופות בעוצמה רבה, כאשר תוך יממה עשויים לרדת גשמים בהיקף של 100 עד 200 מ"מ, ולגרום לשיטפונות.
הערבים הגיעו לאזור קירואן בשנת 647, ובמקום שכן תחילה מחנה זמני בשם אל-קארן שנודעה לו חשיבות אסטרטגית, בהיותו ממוקם במחצית הדרך בין חופי הים התיכון להרים המיושבים בברברים.
חשיבות אסטרטגית נוספת למיקומה של קירואן הוא קרבתה לנקודה הדרומית ביותר באירופה - סיציליה.
העיר נוסדה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה) על ידי עוקבה בן נאפע (عقبة بن نافع), אשר לפי האגדה פקד:
שנותיה הראשונות של העיר עמדו בסימן של התקפות ברברים בני הח'וארג' שאף כבשו אותה ב-688 וב-745, אך העיר שמרה על מעמדה כמרכז ערבי שלטוני אזורי, שהיה כפוף לח'ליף האומיי בדמשק ולאחר מכן לח'ליפה העבאסי בבגדאד.
כאשר האע'לבים הסונים פיתחו ישות מדינית עצמאית במאה ה-9, הייתה קירואן לבירתם ולאחד המרכזים החשובים והמפוארים של האסלאם במערב וכן למרכז של סחר בינלאומי.
המסגד הגדול נבנה מחדש ופואר בשנת 836 ושוב בשנים 862–863, ובתחומיו פעלה אוניברסיטה ללימודי האסלאם וללימודים חילוניים.
בעיר הוקמו מבנים ופרויקטים עירוניים נוספים, שהידוע שבהם הוא מאגר האע'לבים, בו נאגרו מים שהובאו אל העיר מההרים באמצעות אמת מים באורך של 36 ק"מ .
עוד הוקמו בעיר מסגדים וארמונות.
בקרב שהתרחש בשנת 909 מספר קילומטרים מדרום לקירואן, הביסו הפאטמים השיעים את האע'לבים, והעיר איבדה את מעמדה כבירה.
תחתיה שימשה מהדיה שעל החוף כבירה, אולם בשנים 947–948 שבו הפאטמים אל קירואן וייסדו בה יישוב חדש במרחק של 1.5 ק"מ מדרום לעיר העתיקה.
עיר חדשה זו הייתה עגולה בצורתה וחומתה הקיפה שטח של כ-100 הקטאר.
היא שימשה כבירה נוספת לצידה של מהדיה, אך עם העברת בירת הפאטמים לקהיר בשנת 972, איבדה קירואן את מעמדה כבירה באופן סופי.
לאחר המאה ה-10 איבדה העיר את השפעתה אך היא הייתה שוב למוקד שלטוני של הבֶּרבֶּרים הזירים (زيريون) .
כאשר אלה הכריזו על עצמאותם מקהיר ועל אימוץ הסונה כדתם ב-1045, שלחו הפאטמים שבטים בדואים אל קירואן, אשר כבשו ובזזו אותה ב-1057. העיר נהרסה, ועימה פינתה החקלאות את מקומה לאורח חיים נוודי.
לפי תיאורו של בן התקופה:
בד בבד, במאה ה-12, התבססה תוניס כמוקד הכוח האזורי, כאשר השושלת החפסית (الحفصيون) קבעה בה את בירתהּ.
בעקבות מסע הצלב השמיני ב-1270, התגברה הקיצוניות הדתית בקרב השליטים החפציים, והם אסרו את מגוריהם של לא-מוסלמים בקירואן.
אלה נאלצו להתאסלם או לעזוב את העיר, ובכך בא הקץ גם על הקהילה היהודית בעיר.
מאידך, החפצים קוממו את הריסות קירואן במאה ה-13 לאחר תקופת משבר שנמשכה כמאתיים שנה, אך ממדיה של העיר החדשה היו קטנים בהרבה מזו של העיר ההיסטורית.
לקירואן לא נודעה חשיבות משך מאות שנים, ולפי תיאורו של נוסע מ-1516:
רק במאה ה-18, בעת הכיבוש העות'מאני של תוניסיה, שבה העיר וצברה חשיבות כמרכז דתי במדינה ובעולם המוסלמי כולו.
ב-1881 הייתה העיר לחלק מהאימפריה הצרפתית כמו כל תוניסיה, והאיסור על שהיית לא-מוסלמים בעיר בוטל.
רובע המדינה של קירואן משתרע על פני שטח של 52 הקטאר, אורכו כקילומטר ורוחבו כחצי קילומטר.
הוא מוקף בחומה באורך של 3.8 ק"מ, ברוחב של 2.7 מטר ובגובה של ארבעה עד שמונה מטרים.
בתחומו שוכנים 4 מסגדים ו-62 מקומות תפילה נוספים, ורבע מאוכלוסיית העיר מתגוררת בו.
הידוע בין המסגדים הוא "המסגד הגדול" בפינתו המזרחית (במפה - 1) של הרובע.
בעבר שכן המסגד במרכזה של המדינה, אך לאחר כיבוש העיר בידי הבדואים ב-1057 הצטמצם שטחה, וכיום הוא ניצב בשוליה.
מסגד ידוע נוסף במדינה הוא "מסגד שלוש הדלתות" (במפה - 2) השוכן בדרומו של הרובע.
"מסגד עמר עבדה" (במפה - 3) ו"מסגד הזקן" שוכנים מחוץ למדינה באזור המכונה "פרבר זלאס" (Faubourg des Zlass או Faubourg des Zlas).
בצידה הצפוני של המדינה שוכנת הקסבה, ובמרכזה משתרע אזור השווקים - שוק התכשיטים, שוק הבשמים, שוק הנייר והספרים, שוק הזכוכית, שוק מגדלי הסוסים, שוק השטיחים, שוק הנחושת, ושוק העור.
בחומה קבועים כיום חמישה שערים בארבעת צדדיה - אלה הם "שער תוניס" ו"שער תוניס החדש" הצמוד לו בצפון (במפה - 10, 11), "שער סוס" (במפה - 12) במזרח, "באב ג'לאדין" בדרום ("שער המרטירים" - במפה -13), ו"השער החדש" ("באב א-ג'דיד, במפה - 14).
אתר חשוב נוסף בעיר הוא מאגר האע'לבים שמצפון למדינה.
המסגד הגדול של קירואן (جامع القيروان الأكبر), המכונה גם מסגד עוקבה בן נאפע על שם מייסדו, שוכן במזרחה של המדינה בעיר, והוא אחד המסגדים החשובים בתוניסיה.
תחילת הקמתו הייתה בשנת 670, מיד לאחר ייסוד העיר, אך בשנת 690 הוא חרב בידי הברברים שכבשו את העיר.
בנייתו מחדש החלה בשנת 703, אם כי באמצע המאה ה-8 המבנה נהרס למעט המיחרב שלו והוקם מחדש ב-772. המסגד, כמו העיר כולה, הגיע לשיא תפארתו במאה ה-9 כאשר האע'לבים קבעו בקירואן את בירתם.
הם בנו את המסגד מחדש ופיארו אותו בשנת 836 ושוב בשנת 863, ובתחומו נוסדה אוניברסיטה ללימודים חילוניים וללימודי האסלאם.
כל חלקיו של המבנה הנוכחי הם מהמאה ה-9 למעט המיחרב המוקדם לה, ולמעט מספר תוספות שהוספו לו במשך השנים, ואשר האחרונה שבהם נוספה ב-1972.
בחלקו הצפוני של המבנה משתרעת חצר פנימית גדולה אליה מובילים שישה שערים, והיא מרוצפת בפיסות אבן שחלקן הוחלף בשיש לבן.
במרכזה של החצר ניצב שעון שמש ומי הגשמים ברחבה נאגרים במאגר תת-קרקעי שגובהו שבעה מטרים.
המינרט ששימש גם כמגדל שמירה שוכן במרכזה של החזית הצפונית של החצר.
בכל קומה קבועים חרכי ירי ובראשו מרפסת לשימוש של המואזין.
הוא עשוי משלושה חלקים ההולכים ונעשים צרים כלפי מעלה, ובראשו כיפה.
גובהו של המבנה הוא 31.5 מטר ואורך כל אחת מצלעותיו הוא 10.5 מטר בבסיסו.
המינרט נגיש רק מהחצר המרכזית, והשער המוליך אליו כמו גם גרם המדרגות שבתוכו נבנו מאבנים שנלקחו מנקרופוליס נוצרי סמוך.
אולם התפילה שוכן מדרום לחצר.
תשעה שערים מובילים אליו מהרחבה והמרכזי גדול מהיתר.
פנים האולם מחולק ל-17 מעברים שהמרכזי גדול מהיתר, ו-414 עמודים ניצבים לאורכו.
על העמודים נחות קשתות התומכות בתקרה מעוטרת במוטיבים מעולם הצומח, ובשתי כיפות, האחת בצפונו של המבנה והאחרת מעל המחרב שבצידו האחר.
ספריית המסגד הממוקמת מאחורי המיחרב נגישה מאולם התפילה באמצעות דלת מעוטרת.
כתבי היד השמורים בה נחקרו באופן מקיף רק במחצית השנייה של המאה ה-20, והיא אוצרת בקרבה כמה מכתבי היד העתיקים ביותר בעולם המוסלמי, שחלקם מתוארכים לסוף המאה ה-8 ולמאה ה-9, בהם כתבי יד מוקדמים של הקוראן.
דפי "הקוראן הכחול" הנודע, שיצירתו מיוחסת לתחילת המאה ה-10, נפגעו במהומות בשלהי המאה ה-19 ופוזרו, ורוב שרידיהם אצורים במוזיאון לאמנות מוסלמית ברקאדה הסמוכה לקירואן ובמוזיאון בארדו בעיר תוניס.
מסגד שלוש הדלתות נבנה בשנת 866 מלבנים אפויות ומשיש, והגישה אליו היא דרך שלוש הדלתות שהעניקו לו את שמו.
גובהה של החזית הוא שבעה מטרים, והיא מעוטרת בשלוש כתובות - הראשונה היא ציטוט מהקוראן, השנייה היא עדות להקמת המבנה והשלישית מעידה על שיפוצו בין השנים 1440–1441. מצדדי הדלתות וביניהן ניצבים ארבעה עמודי שיש מעוטרים בכותרות.
אולם התפילה קטן למדי וממדיו 9 על 8.6 מטרים.
אין בו מינבר וסביר שהוקם על ידי איש פרטי שהגיע לעיר מספרד ושימש כבית תפילה פרטי למשפחתו.
במקור לא היה למסגד מינרט וזה הוקם בתקופת החפסים (الحفصيون).
מסגד הזקן (Mosquée du Barbier) הוא למעשה מאוזוליאום וזאווייה והוא שוכן מצפון למדינה.
הוא משמש כקברו של אבו זאמע אל-בלווי (Abi Zamaa Balaoui, המכונה גם סייד סחבי - Sayed sahbi), שנמנה עם בני לווייתו של מוחמד, הצחאבה, והביא עמו שלוש משערות מזקנו של הנביא.
על שום כך שמו של המקום.
המבנה הנוכחי מהמאה ה-17 נושא כיפה ולצידו חצר ומינרט.
המאגר הוקם בין השנים 859–863 על ידי השליטים האע'לבים, והוא הידוע מבין 15 מאגרים שהוקמו בסביבותיה של קירואן בסך הכל.
הוא שוכן 950 מטר מצפון לשער תוניס שבחומה הצפונית של המדינה.
המאגר עשוי משתי בריכות עגולות ומחוברות זו לזו.
הגדולה בין השתיים היא למעשה מצולע בן 64 צלעות בקוטר של 129.67 מטר.
היקפה 450 מטר וקיבולתה עומדת על של 57,764 מטר מעוקב.
הבריכה הקטנה היא מצולע בן 17 צלעות בקוטר של 37.4 מטר ועם קיבולת של 4,119 מטר מעוקב.
בתקופות מסוימות בהיסטוריה שימש המאגר כבריכת רחצה ונופש.
היהודים הראשונים הגיעו לקירואן מאזור קירנאיקה בלוב של ימינו מיד עם הקמתה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה) וגל מתיישבים יהודים נוסף הגיע אליה בסוף המאה ה-7. תקופת הזוהר של הקהילה החלה מסוף המאה ה-8 ונמשכה עד לתחילת המאה ה-11, דהיינו מתחילת שלטונם של האע'לבים ועד לשלטון החפסים (الحفصيون).
בעיר שכנו בית כנסת, ישיבה, בית קברות ("Jabanet Lihoud"), מוסד לגמילות חסדים ומוסדות נוספים.
יהודי העיר עמדו בקשר עם ישיבת פומבדיתא ועם ישיבת סורא בבבל במזרח, כל עוד אלה תפקדו, ועם קהילות יהודיות בספרד במערב.
בשנת 880 ביקר אלדד הדני בעיר ותיאר באוזני הקהילה המקומית את מסעותיו.
הוא ריתק את מאזיניו גם בעברית השגורה בפיו, והביא עמו מקבץ דינים שנהגו לטענתו בקרב השבטים האבודים.
אלו נראו תמוהים בקרב אנשי קירואן, אולם משנשלחו לרב צמח בן חיים בסורא הוא ניסה ליישבם.
יהודי בשם יצחק בן שלמה הישראלי שימש כרופאם האישי של השליט האע'לבי האחרון ושל השליט הפאטימי הראשון, והוא עמד בקשר עם רב סעדיה גאון בתחילת המאה ה-10. עוד נודע שמו של דונש בן תמים, רופא ופילולוג בן העיר, ששימש גם הוא כרופא בחצר הפאטמית.
משך כל התקופה הזו הייתה קירואן מרכז לימוד תלמודי נודע, ויהודי העיר עמדו בקשר בנושאי הלכה עם רב שרירא גאון ועם רב האי גאון.
באותה תקופה למד בקירואן גם הרי"ף.
סופה המוחלט של הקהילה בא לה ב-1270, כאשר נאסר על לא-מוסלמים להתגורר בעיר, והיהודים הוכרחו לעוזבה או להתאסלם.
בתחילת המאה ה-20 הייתה במקום קהילה יהודית ובשנת 1920 הוקם בית כנסת.
קירוב בורן-אופנהיימר הוא קירוב חשוב המשמש לצורך פתרון משוואת שרדינגר עבור מולקולות.
הקירוב נקרא על שם מקס בורן ורוברט אופנהיימר שהציגו אותו במאמר שפורסם בשנת 1927 תחת הכותרת Zur Quantentheorie der Molekeln (על התורה הקוונטית של מולקולות) בכתב העת Annalen der Physik.
בבסיס הקירוב ההנחה כי בשל מסתו הגבוהה של גרעין האטום יחסית לאלקטרון, ניתן להפריד את המילטוניאן האנרגיה של האלקטרון מהמילטוניאן האנרגיה הקינטית של הגרעין.
כאשר ניתן לפתור תחילה את המשוואה האלקטרונית בנפרד:
ורק לאחר מכן לפתור את המשוואה גם עבור הגרעינים:
לקבלת הפתרון המלא של המשוואה.
קירדן (Cirdan) הוא דמות בארץ התיכונה מעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין (הסילמריליון, שר הטבעות).
קירדן נחשב לאחד מהמבוגרים שבעלפים ולאחד הבכירים שבהם.
על הולדתו לא מסופר ורוב ההשערות הן שקירדן הוא אחד מאותם עלפים ראשוניים, שלא נולדו, אלא התעוררו על שפת האגם קוויוינן (מימי ההתעוררות), קירדן שייך לעדת הטלרי.
קירדן הוא העלף היחיד הידוע כי חי מתחילת ההיסטוריה העלפית בארץ התיכונה ועד סופה-היינו סיום העידן השלישי.
פשר השם קירדן, בלשון העלפים, הוא "חרש-הספינות".
לאחר התעוררות העלפים בארץ התיכונה - בראשית הימים - הולאר קראו להם שיעקרו לארצם אשר במערב, כדי לא לחיות בארץ התיכונה החשוכה, שבה שוכן מלקור-מורגות.
אז עברו רוב העלפים לוולינור - ארץ המערב, אבל חלקים גדולים מעדת הטלרי - לאחר התמהמהות במסעם - סירבו לעקור מערבה ונותרו בארץ התיכונה.
אף על פי שקירדן החל במסע מערבה ואף הגיע עד לחופי הארץ התיכונה - נשאר שם בעיקר בגלל שכנועי המיא אוסה, שרצה שהטלרי יישארו בארץ אותה אהב.
קירדן ואנשיו קבעו את מקומם בפלס - החופים המערביים של בלריאנד - מדרום לנברסט.
בפלס, ייסד קירדן שתי ערי-נמל: בריתומבר הצפונית ואגלרסט הדרומית.
שמם של קירדן ועדתו היה "הפאלאתרים" - אנשי החוף (-סינדארין).
הם נודעו בעיקר בבנית ספינות והם הפכו לחרשי הספינות והימאים של הארץ התיכונה.
במשך הזמן הצטרפו לפאלאתרים נולדור רבים שנמלטו מאימת המלחמות עם מורגות.
קירדן היה מעורב בקרבות רבים בעידן ההוא: הוא נלחם ביחד עם ידידו המלך תינגול בקרב הראשון של הארץ התיכונה (שבו נקטל שר הננדור - דנתור) - באותו קרב הדפו האורקים את צבאו אל מעבר לחומות הערים.
כן עזר למלך פינגון - להדוף את האורקים שתקפו את היתלום שנים אחדות לאחר קרב דגור ברגולך.
לקראת סוף העידן הראשון, לאחר הקרב החמישי של בלריאנד שבו השתתפו גם אנשי קירדן ("נירנית ארנוידיאד"), נחרבו הנמלים ועריהם על ידי צבאות מלקור-מורגות.
האורקים קטלו רבים מהפאלאתרים, ומעטים אחרים שיעבדו.
אבל קירדן, ועוד פאלאתרים מעטים, הצליחו לברוח מהחורבן על ספינותיהם, יחד עם ארניון-גיל גלד (שלימים יהפך למלך עליון על עלפי עדת הנולדור) אל האי בלר שלחופי בלריאנד.
עם תום העידן הראשון - ושקיעת בלריאנד, לינדון (היא אוסיריאנד) נהייתה לגבול המערבי של הארץ התיכונה והשתרעה על החופים שם הקים גיל גלד את ממלכתו שהייתה הממלכה העיקרית של העלפים בארץ התיכונה בעידן השני.
קירדן ייסד בארץ הזו, באזור צר סביב לשון ים, עיר-נמל בשם מיתלונד - "הנמלים האפורים".
שם נבנו ספינות רבות, ולשם באו לעיתים קרובות עלפים, אשר החליטו לעקור מהארץ התיכונה לארץ האלים לבלי שוב.
במהלך העידן השני, קיבל קירדן לידיו את נריה (Narya), טבעת האש בעלת אבן האודם, אחת משלוש טבעות הכוח של העלפים שיצר קלברימבור - ואשר הוסתרו כל עוד קיים היה סאורון.
קירדן לחם לצידו של גיל-גלד בברית האחרונה.
לאחר הברית האחרונה ונפילת גיל-גלד, ננטשה לינדון כמעט לחלוטין על ידי תושביה לטובת ריבנדל שם עמד בראשם אלרונד, אך קירדן לא עזב את הנמלים.
במהלך העידן השלישי תמך קירדן בממלכת ארנור במלחמתה באנגמאר, לאחר חורבן ארנור שלח כוח גדול נגד המלך המכשף, שחיסל סופית את ממלכת אנגמאר.
קירדן נזכר כששלח ספינה להצלת מלך ארנור האחרון - ארודוי.
קירדן היה מי שקיבל את פניהם של האיסטרי, אותם מיאר שנשלחו לעזור לשוכני הארץ התיכונה אשר נחתו בנמלים-האפורים; והוא שידע עליהם ראשון ויידע את האדון אלרונד והגבירה גלדריאל על בואה של עזרה מן המערב.
קירדן הבין כי על אף מראהו הפשוט, דווקא בגנדלף יש עוצמה וחוכמה אדירים יותר מן השאר.
לכן, מסר לו קירדן את נריה.
קירדן גם היה חבר קבוע במועצה הלבנה (או "מועצת החכמים"), שהוקמה על ידי הגבירה גלדריאל, לצד המנהיג סרומן הלבן, גנדלף האפור, הגבירה גלדריאל והאדון אלרונד חצי-עלף.
לאחר השמדת הטבעת האחת בסוף העידן השלישי, עזב קירדן את הארץ התיכונה יחד עם שאר מנהיגי העלפים: אלרונד, וגלדריאל, (וכן גנדלף) על סיפונה של "הספינה האחרונה" שאותה יצר.
קירָה קירָלינָה (ברומנית: Chira Chiralina) היא נובלה מאת פנאיט איסטרטי.
הסיפור פורסם בצרפתית בשנת 1923, ומאז תורגם לשפות רבות, ובכללן לעברית.
הנובלה נחשבת לשיא יצירתו של איסטרטי.
נוהגיה של חברה מעורבת זו קלילים ומוסרה מפוקפק, והיא חברה מושחתת לפי אמות המידה של התקופה והמקום.
הסיפור היה נובלת הביכורים של איסטרטי, "מספר מלידה" לפי הגדרתו של רומן רולן, שדחף אותו לנתיב מושכי העט הבודים עולמות פרי רוחם.
הסיפור נכתב בצרפתית, שפה שאיסטרטי סיגל לעצמו שבע שנים בלבד לפני פרסום הסיפור, בתקופת אשפוזו בשווייץ.
חבר יהודי, ז'וזואה יהודה, שהיה מאושפז עמו, היה זה שחשף בפניו את מכמני הספרות הצרפתית.
מאוחר יותר, לאחר שההצלחה הפכה אותו ליקיר האומה הרומנית, תרגם איסטרטי בעצמו את הסיפור לרומנית.
תוך שנים מעטות מאז הופעת הסיפור לראשונה בדפוס, הוא תורגם ליותר משלושים שפות.
הנובלה פורסמה לראשונה בכתב העת הצרפתי Le Livre Moderne Illustré מספר 148. את הפרק הראשון ערך רומן רולן בעצמו.
את המשך הסיפור ערך ז'אן-רישר בלוך (Jean-Richard Bloch), מהוצאת רידר.
ב-1 בינואר 2006 יצא הספר לאור ברומניה כספר מוקלט בהוצאת Humanitas, ואף תורגם מחדש לאנגלית בשנת 2010.
פנאיט איסטרטי נולד בעיר הנמל בראילה שברומניה.
אמו הייתה כובסת רומניה ואביו היה מבריח טבק יווני, שמעולם לא הכיר, כי מת ביוון, כשאיסטרטי היה בן 9 חודשים.
הוא למד 6 שנים בבית הספר (פעמיים נאלץ להישאר כיתה) והיה שוליה בבית מרזח, במאפיה ואצל רוכל.
עבד בעבודות רבות ומגוונות ולקח חלק בפעילות פוליטית של איגודי עובדים בבראילה (סוציאליסט).
הוא עזב את ביתו ונדד על פני מזרח אירופה והמזרח התיכון במשך שנים.
בהמשך פנה מערבה והתאשפז בשווייץ לטיפול במחלת השחפת.
בסנטוריום התיידד עם יהודי שווייצרי בשם ז'וזואה יהודה, שהכיר לו את ספריו של רומן רולן והיה המנחה שלו בלימודי הצרפתית.
יום אחד קרא איסטרטי בעיתון שרומן רולן, שאת יצירותיו למד להעריץ, הגיע לשווייץ לשהות ממושכת.
הוא כתב לו מכתב ארוך, שבו הביע את פליאתו, על כך שרולן ידע לכתוב על חייו מבלי שהכירו כלל.
המידע בעיתון לא היה מדויק והמכתב הגיע לבית המלון לאחר שרומן רולן כבר עזב, לכן המכתב הושב לשולח.
כעבור כמה שנים, בהיותו בצרפת, בשנת 1921, ניסה פנאיט איסטרטי להתאבד (בחיתוך צווארו), כנראה על רקע מצבו הכלכלי הנואש.
כאשר אושפז במצב קשה בבית החולים, נמצאו בבגדיו המכתב הממוען לרומן רולן ובביתו מכתב נוסף בשם "מילים אחרונות".
המכתבים הועברו לרומן רולן, שכתב לאיסטרטי, עודד אותו והמריץ אותו להתחיל לכתוב.
איסטרטי כתב שני סיפורים, שלח אותם לרומן רולן, ששיבח אותם ואז ישב איסטרטי וכתב את "קירה קירלינה", שלח אותה לרולן שענה לו בהתלהבות רבה.
תוך זמן קצר פורסם הסיפור עם הקדמה של רומן רולן ובין לילה הפך איסטרטי למפורסם.
בבראילה, עיר הולדתו של הסופר ומקום התרחשות עלילת הסיפור, קירה קירלינה הייתה גיבורת בלדה עממית מקומית.
חוקרי פולקלור רומני ליקטו כמה נוסחים של הבלדה.
הבלדה מספרת על יפהפייה מקומית, קירה קירלינה, אחותם של שניים או שלושה (תלוי בנוסח) היידוקים, שמחוזרת על ידי ערבי/כושי בעל ספינת סחר קטנה.
המחזר מבטיח למושא אהבתו שמיים וארץ, אך היא לא נענית לו והוא פונה לתחבולה.
הוא מזמין את קירה לספינה לבחור לעצמה אריג לשמלה, ובעוד היא מחטטת בין האריגים מפליגה הספינה, מתרחקת מהחוף, וכך לוקח הסוחר את קירה בכוח וקושר אותה כדי שלא תנסה לברוח.
אחיה של קירה חוזרים הביתה ממסע שוד, שומעים על החטיפה, ויוצאים למרדף שבסופו גורל החוטף רע ומר, קירה מושבת ומחפשים לה חתן.
הנדוניה של קירה היא ספינת הסוחר החוטף.
עלילת הבלדה ועלילת הסיפור שונות, אך ניכר שהסופר נטל, בנוסף לשם, גם רבים מחומרי הרקע של הבלדה, ואפילו האחים ההיידוקים, בשינוי קרבת משפחה, מופיעים בסיפור.
קירה קירלינה הוא סיפור אחד מתוך מחרוזת ספרים וסיפורים.
רוב הספרים הנושאים את השם "קירה קירלינה" מכילים, בנוסף לסיפור קירה קירלינה, סיפורים נוספים, שבמרביתם מככבים בני משפחתה של קירה קירלינה ובחלקם גם מזכירים אותה.
בחירת הסיפורים הנכללים בקובץ שונה משפה לשפה ומהוצאה לאור אחת לאחרת.
לפי סדר ההתרחשויות בעלילות הסיפורים (לא לפי סדר כתיבתם על ידי הסופר), הסיפור הראשון הוא סטברו, סיפור שבו הקורא מתוודע לדרגומיר, שמו האמיתי של סטברו, שהוא האח הצעיר של קירה קירלינה.
סטברו/דרגומיר המבוגר מגלה תשוקה מינית כלפי צעיר בשם אדריאן זוגרפי, ולאחר שנדחה, מספר לצעיר את קורותיו (בנעימה אפולוגטית).
כך מגיעים לסיפור "קירה קירלינה" עצמו, המסופר בגוף ראשון מפי דרגומיר הצעיר.
דרגומיר מככב גם בסיפור ההמשך הקרוי על שמו, המתאר את קורותיו לאחר שנפרד מאחותו.
שלושת הסיפורים האלה מהווים רצף שמכונה בעצמו בשם הסיפור האמצעי, קירה קירלינה.
הקובץ קירה קירלינה, יחד עם קובץ נוסף של שלושה סיפורים המכונה "אנגל הזקן", מהווים מחזור סיפורים הקרוי "סיפורי אדריאן זוגרפי" (אדריאן זוגרפי הוא הצעיר שסטברו/דרגומיר חשק בו, ובהמשך סיפר לו את סיפורו).
הסיפורים הם סיפורי נוסעים המסופרים מפיהם של עוברי דרך בתחנה זו או אחרת, בדומה לסיפורי דקאמרון או סיפורי קנטרברי.
הקשר העלילתי רופף למדי, העניין מצוי יותר בנוף הססגוני, במנהגים האקזוטיים ופחות בעלילה עצמה, אף שגם בה ישנן תפניות חדות השומרות על ערנות הקורא.
כמו בסיפורי אלף לילה ולילה, כל סיפור מוביל לסיפור אחר, והסיפורים עצמם מכילים בתוכם סיפורי משנה רבים.
אדריאן זוגרפי, צעיר בן 18, שאמו דוחקת בו להתחתן והוא נרתע מכך, מספר על יציאתו ליריד בעיר זרה בחברת ידידו בן גילו, מיכאל, וקרוב משפחה מרוחק, בשם סטברו, פרחח מבוגר (בן 57) ומנודה בגלל פרשת נישואים עלומה בעברו.
סטברו מתפרנס כל חייו מממכר לימונדה ברחוב.
שני הצעירים אמורים להכין ולמכור לביבות ביריד, וסטברו ימכור לימונדה לסועדים הצמאים.
בדרכם ליריד לנים השלושה באכסניה, וישנו באסם.
בלילה מתעורר אדריאן ומרגיש שסטברו מנשק אותו וידו מלטפת את גופו.
אדריאן, שאינו מבין מה קורה, שואל שאלות תמימות.
מיכאל מתעורר ופותח בוויכוח חריף עם סטברו בטורקית, שפה שאדריאן לא מבין.
מיכאל דורש מסטברו שיתנצל בפני אדריאן אחרת יעזוב בו במקום.
סטברו נענה לדרישה, אך מבקש לספר להם את סיפור נישואיו עם טינקוצה, כדי להסביר את מעשיו.
בפתח סיפורו מזכיר סטברו את אחותו האבודה, קירה קירלינה, ומתנצל שמקוצר הזמן לא יוכל לספר כעת את סיפורה.
סיפור נישואיו התחיל עם חזרתו לרומניה מטורקיה, כשהוא דובר שלוש שפות מזרחיות, אך הרומנית שבפיו כבר משובשת.
הוא התפרנס מממכר סחלב, ובמסבאה אחת בבראילה, שם מצא יין לטעמו, הכיר מוזגת בשם טיקוצה, בתו של בעל המסבאה, שגם היא מצאה חן בעיניו.
הוא החל לבקרה בקביעות, התחבב עליה, ואף זכה להיות מוזמן לסעודותיה המשפחתיות.
עם הזמן התקרבה אליו טינקוצה, אך ככל שהתקרבה אליו כך חש רתיעה מגופה, אולם הנסיבות יצרו מצב שכבר לא יכול היה לסגת, והוא מצא את עצמו נסחף לתוך מסלול החתונה, גם בשל עושרו של אביה.
במהלך הסיפור מתפתחים סיפורים נוספים, כדי לשעשע את טינקוצה ואביה, מספר להם סטברו סיפור על צועני נוכל, כשמגיעים לחתונה, הכומר מהווה תירוץ כדי לספר סיפור על כומר ועגלון מגדף.
בסיפור הזה לא מגיעים לתהלוכת הניצחון, כי סטברו מתעלף בכניסתו לחדר המשכב.
הוא טוען ש"כושף", לכן אינו עומד במשימתו, משפחת אשתו דורשת ממנו שיתגרש ממנה, אך היא מסרבת ודבקה בו.
לאחר תקופת מה מגיע מיודע ותיק של סטברו שחושף את נטייתו האמיתית בפני משפחת אשתו והוא נזרק לרחוב ורק חולצה לגופו.
בעודו מוצא מקלט אצל טורקי שסיפק לו בעבר את חומר הגלם לסחלב, שומע סטברו את החדשות המזעזעות את העיר, אשתו, טינקוצה, נמצאה טבועה בדנובה.
נסיעת השלישייה נמשכת ובתחנה נוספת מפצירים בסטברו לספר את סיפור ילדותו, לספר על אחותו קירה קירלינה והוא נענה.
דרגומיר (שמו של סטברו בילדותו), ילד בגיל 10–11 מספר את סיפור משפחתו.
בין האב ובין האם יש מתח מתמיד, חיי ההוללות של אשתו, שהבת מזדהה איתה ומחקה אותה, מרגיזים את האב ומפעם לפעם מגיח בליווי בכורו אל משכנם ומכה אותם בנמרצות.
האם והבת בעקבותיה, דואגות במקרים אלה רק שלא יפגעו בהן בפנים, כדי לא לפגוע ביופיין.
לאחר המכות יש הפסקה בשגרת אירוח המחזרים, עד שהפצעים מבריאים ואז, שוב מוזמנים המחזרים, מובאים נגנים ומוגשים מיני דליקטסים.
הקונפליקט מתדרדר בהדרגה, האב מכה יותר חזק, האם נוקטת באמצעי הגנה (בריח ברזל על שער ביתה) ובמפגיע שוקעת יותר ויותר בבילויים.
הבן הצעיר מאוהב באחותו ומקנא לה, אוהב את אמו ושונא את האב המכה ואת אחיו הבכור.
כמו בטרגדיה יוונית, הסוף הצפוי מראש הולך ומתקרב, האב ובכורו מפילים את השער המוברח, פורצים לתוך הבית ובעוד המחזרים והנגנים נמלטים דרך החלון מתחילים השניים להכות.
דרגומיר שובר נרגילה על ראש אחיו וזה משיב לו מכות.
האב מכה את פני אשתו עם קבקב עץ ומשחית אותם, קירה קירלינה שולפת ממחבוא אקדח, מכוונת אל אביה, אך מתעלפת.
האב משליך את קירה לתוך ארגז גדול וסוגר אותו, את אשתו סוגר במרתף הבית ואת דרגומיר לוקח איתו לבית המלאכה, שם מוטל עליו לעבוד ומאכלו לחם עם גבינה וזיתים ולא כפי שהורגל.
דרגומיר דואג לאמו ולקירה, מוצא בלילה דרך ובורח מבית אביו, נחפז אל בית אמו בעבר האחר של העיר.
הוא משחרר את קירה מהארגז ואת אמו מהמרתף הנעול.
האם, שפניה הושחתו ועינה נפגעה קשה, לוקחת את שני ילדיה ונמלטת יחד איתם אל הגבעות שמחוץ לעיר.
הם חונים שם והאם נפרדת מהם באומרה שכבר מזמן החליטה לשים קץ לחייה עם אובדן יופייה.
אם עינה תבריא, אולי תמשיך לחיות, ואם לאו נחרץ העניין.
היא מורה לילדיה שימתינו שם לשני פרשים, אחיה המבריחים והם ידאגו להם.
באמצע הלילה מגיעים שני פרשים טורקים מזוינים מכף רגל ועד ראש, הדודים.
קירה קירלינה מבקשת מדודיה הגיבורים נקמה, היא מבקשת שיהרגו את אביה.
הדודים, שגם הם נטו לכיוון הנקמה, שואלים את דרגומיר וגם הוא מבטא משטמה כלפי האב.
הדודים מתכננים מארב בבית האם, מארב בו הילדים משמשים כפתיון וכשהאב ובכורו מגיעים ומתחילים לתחקר את הילדים, יורים בהם הדודים דרך החלון.
הבכור נופל מת, אך האב, שרק אוזנו נפגעה, נמלט דרך החלון האחר.
הדודים מעבירים את הילדים לפונדק של חבר, עד שיצליחו לטמון שוב פח לאב.
הילדים מקבלים בפונדק את כל מחסורם ומשוטטים ברחובות ובשדות להנאתם.
קירה קירלינה מבריאה מהמכות שספגה ויופייה עולה ופורח וליד הפונדק מתרבים המחזרים המנסים לנגן לה סרנדות ומתקוטטים תוך כדי כך.
דרגומיר וקירה מקבלים את הזמנתו של טורקי זקן לטייל בסירתו והבטחה להראות להם את אונייתו, כשזו תגיע לבראילה.
יום אחד מגיע איש קשר מהדודים ומספר להם שהאב שכר מתנקשים שירו בדודים, הרגו את המבוגר ופצעו קשה את הצעיר יותר.
הילדים המבוהלים, החוששים שהאב ישים את ידו עליהם ממהרים אל הטורקי שלוקח אותם איתו לטורקיה.
במהלך הסיפור מבכה המספר את המעשה ואומר שזו הייתה הסיבה למה שקרה לו בהמשך.
בסוף הסיפור מאזכר דרגומיר שמאוחר יותר נודע לו, שהדוד הצעיר הבריא והעלה באש את בית האב ואת בית האם וכך נספה גם אביו.
אדריאן זוגרפי, בן דמותו של הסופר, משוטט בעולם ובמסעדה יהודית רומנית בקהיר, בהנהלת גולדשטיין, שבה מגישים געפילטע פיש וצויקה, נפגש שוב עם סטברו, שמצבו בכי רע, מזמין לו אוכל ולאחר שהם יוצאים למעונו של אדריאן, פותח סטברו בסיפור קורותיו לאחר הגיעו לטורקיה.
הסיפור מתחיל בכך שבגיל 15, באיסטנבול, נמלט דרגומיר (שמו של סטברו בילדותו) מספינתו של הטורקי העשיר שהחזיק בו כל השנים מאז נמלט מבראילה.
הטורקי העשיר נתן לו חיי תפנוקים, לבושו יקר, בכיסיו מטבעות זהב ועל ידיו תכשיטים יקרים, הון תועפות באותם הזמנים, אך בחיי השביה המוגנים לא ידע את ערך רכושו, לכן כמעט מיד עם הימלטותו מתחיל הוא לאבד אותו.
דרגומיר מתגעגע לאמו ובעיקר לאחותו, קירה קירלינה והמחשבה על מציאתן טורדת את מנוחתו ללא הפסק.
הוא פונה בבית קפה לקצין משטרה בכיר, כדי לבקש את עזרתו בחיפושיו אחר אמו ואחותו והקצין מביע תימהון על בקשתו לאיתור בני משפחה שאבדו לפני שנים ברומניה.
ידידו של קצין המשטרה לוקח אותו לביתו ומיעד לו מצב דומה לזה שהיה לו אצל בעל הספינה.
גם האיש הזה עשיר ומעתיר עליו כל שחשקה נפשו, פרט לחירות.
העשיר מוציא ממון רב לחיפוש אחר קירה קירלינה, לתשלום לכל מיני מתווכות שירגלו בבתי הנשים לאיתורה, אך ללא הועיל.
דרגומיר, למרות חיי העושר, שואף להשתחרר ובסופו של דבר מצליח להימלט מכלוב הזהב.
גם הפעם הוא נמלט כשבכיסיו ממון רב ועל גופו תכשיטים יקרים וגם הפעם מאבד בהדרגה את כל רכושו והתהליך מסופר בפרטי פרטים.
יום אחד, בנדודיו בארץ לבנון, הוא רואה בעגלה חולפת את אחותו, קירה קירלינה.
הוא רץ בעקבות העגלה, אך לא מצליח להשיגה ורק מספיק לראות אותה נכנסת לתוך חצר מוקפת חומה.
ניסיונו להתפרץ לתוך המקום מסתיים בהלקאה קשה.
ידיד מזדמן, מוכר סחלב זקן, עוזר לו ומטפל בו.
הוא מנסה לחדור לבית אליו ראה את אחותו נכנסת, נתפס ונזרק לבית כלא, שם מתעללים בו יתר האסירים השמחים על השלל שנפל לידיהם.
לפני שתאבד לחלוטין תקוותו מגיע מוכר הסחלב שהשיג עבורו את העונש הקל ביותר האפשרי, גירוש מהארץ.
הוא מתלווה למוכר הסחלב ויחד עוברים מיני פגעים חדשים עד שמגיע קיצו של מוכר הסחלב בגלל מחלת הלב שלו וכאן מסתיים הסיפור.
קירה קירלינה והסיפורים הנלווים מפרי עטו של איסטרטי זכו לפרסום עולמי והתהודה לתוכנם עוררה דיונים ערים ביצירה וביוצר.
הדיונים עסקו בעיקר בכמה סוגיות שנויות במחלוקת, כמפורט בפרקים הבאים.
השתייכות הסופר לספרות הצרפתית או לספרות הרומנית
איסטרטי שלח עותק של ספרו לניקולאה יורגה, אך זה התייחס בבוז לספר ולסופר, אותו כינה "סוור מנמל בראילה".
קאמיל פטרסקו (Camil Petrescu) טען שהרומנים תובעים את איסטרטי לעצמם לא רק משום שאיסטרטי רואה את עצמו קשור לאדמה זו (אדמת רומניה) בתשוקה סוערת, אלא גם משום, שבחלק האיכותי ביותר בסבל האנושי המשתקף בכתביו, הרומנים מזהים בו את עצמם.
גאראבט איבראילאנו (Garabet Ibrãileanu) העיר על כך שהאופי הלאומי הרומני תרם להצלחת יצירתו של איסטרטי וכך גם הבאתן לשפה הצרפתית, על ידי תרגום, של ביטויים רומניים.
המבקר הרומני פינטאה מציין שפנאיט איסטרטי הוא סופר שגם הספרות הצרפתית וגם הספרות הרומנית משייכות אותו אליהן, אך מצד שני ג'אורג'ה קלינסקו טען:
במחלוקת זו, בתקופה שבין מלחמות העולם, לקחו חלק רבים מאנשי הרוח הרומנים וביניהם, בנוסף למוזכרים לעיל, היו: אוביד דנסושיאנו (Ovid Densuşianu), הנרי סאניאלביץ' (Henry Sanielevici), מיכאיל דראגומירסקו (Mihail Dragomirescu), פומפיליו קונסטנטינסקו (Pompiliu Constantinescu), מיכאיל ראלאה (Mihail Ralea), צ'זאר פטרסקו (Cezar Petrescu), א.
אאוג'ן לובינסקו (Eugen Lovinescu), מיכאיל סדוביאנו (Mihail Sadoveanu), מירצ'ה אליאדה (Mircea Eliade), טודור ויאנו (Tudor Vianu) ועוד רבים אחרים.
יורגה ודנסושיאנו חששו שהדמויות המתוארות על ידי איסטרטי יתקבלו בעולם כטיפוסים מייצגים של הרומנים.
הסופר עצמו התבטא בנושא באומרו:
בנוסף לתרגום או "היצירה המחודשת האמיתית" שביצע איסטרטי, תרגמו את היצירה מצרפתית לרומנית, תחילה אלכסנדרו טאלקס Al.
Talex ומאוחר יותר אאוג'ן ברבוEugen Barbu.
המבקר הספרותי טודור ויאנו קובע שהאפיון העיקרי של איסטרטי הוא היותו איש המזרח בעל כישרון סיפורי.
לדעתו הדבר מתברר בבהירות ב"קירה קירלינה", היכן שהסופר מוותר על הנוסחה של הרומן הפסיכולוגי, הבנוי על קונפליקט העולה אל פסגה של אסון.
איסטרטי בחר בנוסח היסודי של הסיפור, שבו העניין מתרכז במקטעי נסיבות חייו של דרגומיר ואינן נעות בסערה אל פתרון סופי, אלא מתקדמות לאט או מהר לפי המקצב של הרגע.
הספר אינו מסתיים עם אפיסת העניין, בעמוד האחרון, נשארת עדיין התשוקה להמשך.
איסטרטי אינו משתמש בתחבולות ספרותיות, כמו: הדרגתיות, סיבוך, דחיית פתרונות וכדומה.
הכתיבה הספרותית מקבילה לחלוטין עם החיים המסופרים והיא עוקבת בנאמנות אחרי התקדמותם, ללא ניסיונות לייצור מצבים פתטיים יותר, משום שהיא עמוסה באנרגיה, חמימות ופאתוס אמיתי של חוויות שהתרחשו באמת.
היצירה חסרה לחלוטין זיקוקי די נור, מה שיכול להיתפס בטעות, כהיעדר אמנות.
הדמויות בעלות הרגשות העזים וההתנהגות החריגה, לפי קני המידה של התקופה, המתוארים בסיפורי איסטרטי, משכו ביקורת רבה, הן מן הפן המוסרי והן מחשש פרקטי לדימוי האדם הרומני.
ניקולאה יורגה התקומם בשם הפוריטניות הרומנית וטען שאיסטרטי מכפיש בסיפוריו את העם הרומני האציל:
לא רק יורגה, סופרים ומבקרים נוספים נרתעו מהאפשרות שהקורא הזר יזהה את הדמויות, כדמויות רומניות מייצגות.
מבקר רומני אחר, שמוצאו מבראילה, מבכה את השימוש שעשה איסטרטי בשם "קירה קירלינה", הדמות המיתית בפולקלור של בראילה, שביצירתו של איסטרטי הופכת לאישה לא מוסרית, מופקרת.
סטברו, המתגלה בהמשך כדרגומיר, הוא המספר העיקרי והעלילה תלויה בדבריו, אך לו יש מניעים משלו, פיתוי והצטדקות וכך הוא עובר בין שני הצירים, מנסה בדבריו לפתות את בן שיחו, אך אותו פה מפליג בסיפורים מצטדקים, המעידים על תחושת האשמה המקננת בו.
המתירנות המינית של קירה קירלינה ודרכו המינית של אחיה, דרגומיר-סטברו, היו נושאים אסורים או מנועים לדיון פומבי בתקופה ובחברה שבה חי הסופר, לכן יש בהם נועזות וחדשנות.
הסופר אינו עובר את הגבול ואינו מצדיק את התנהגות גיבוריו, אך נותן בפיהם הסבר וצידוק עצמי, כדברי האם:
לשאלה של קירה, "אבל אמא, לא ייתכן שגם השטן מתערב לעיתים?" עונה האם בנחרצות:
נושא זה מגיע לשיאו לאחר שהאב והבן הבכור מכים באכזריות את האם, את קירה ואת דרגומיר.
האם, שפניה הושחתו במכות, משאירה מעין צוואה לילדיה:
מקום הסיפורים במדרג היצירות הספרותיות של התקופה
המבקר הרומני הנרי סניאלביץ' טען שאיסטרטי הוא הנובליסט הרומני הגדול ביותר.
לאחר שתורגם למרבית הלשונות של עמי אירופה, תורגם גם לאנגלית בשם Kyra my sister ועבר את התעלה לממלכה המאוחדת ואת האוקיינוס האטלנטי, כדי לכבוש קהל קוראים נוסף.
Allen and Unwin, באנגליה ובארצות הברית שתי ההוצאות לאור הניויורקיות, Alfred Knopf ו-Vanguard Press תרגמו והדפיסו את מרבית יצירות פנאיט איסטרטי.
היצירות כבשו את קהל הקוראים ואת מדורי הספרות והמדיה עסקה בהן ארוכות.
בצרפת הוקמו מועדוני מעריצים ליצירה קירה קירלינה ולסופרה.
ההד הרב לו זכו הסיפורים הוא שהוביל להסרטה כבר בשנות העשרים של המאה ה-20, תקופה בה הסרטים היו מעטים ורק יצירות ספרותיות ספורות זכו לנוסח קולנועי.
הסיפור הוסרט בשם "קירה קירלינה" לראשונה בשנת 1928, כסרט אילם, בברית המועצות, בבימויו של בוריס גלגולין (Boris Glagolin).
Vasile) עיבד תסכית רדיו בשם קירה קירלינה
בשנת תרפ"ז (1927) הופיע תרגום עברי בהוצאת מצפה - ירושלים, בתרגומו של ישראל זמורה ובעריכתו של אשר ברש והודפס בפורמט קטן (12 ס"מ רוחב, 16,5 ס"מ גובה) בדפוס עזריאל בירושלים.
התרגום העברי כולל את 3 הסיפורים, סטברו, קירה קירלינה ודרגומיר.
הספר פותח עם דיוקן ויזואלי (תמונה) של הסופר ועם תרגום מבוא עליו מאת רומן רולן.
הספר נעלם ממדפי חנויות הספרים לפני שנים רבות ולא זכה למהדורות נוספות.
בבראילה, המקום בו צמחה אגדת קירה קירלינה ועיר הולדתו של פנאיט איסטרטי, חוגגים בכל תחילת נובמבר פסטיבל זמר עממי לאומי נושא פרסים כספיים על שם קירה קירלינה.
הפסטיבל מוקדש לצעירים ויכולים להירשם אליו בני פחות מ-35 מכל הלאומים והאזרחויות.
פסטיבל לאומי נוסף, המתקיים בבראילה ונושא את השם של קירה קירלינה, הוא תחרות יופי של נשים עם בעיות ראייה.
ב-2017, במרוקו, המכון לתרבות צרפת ערך קונצרט במהלכו הוצגה עלילת קירה קירלינה.
ב-29 בספטמבר 2018, הופק שנית הקונצרט באולם הרדיו, ברומניה.
בהפקה השתתפו אומנים זרים, כולל שלושה אומנים מרוקאים.
מחוז קירוב הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של הוולגה.
האזור גובל במזרח עם טריטוריית פרם ואודמורטיה, בצפון עם רפובליקת קומי ואזור ארכנגלס, במערב עם אזור וולוגדה, קוסטרומה, ניז'ני נובגורוד, בדרום עם הרפובליקות של מארי אל וטטרסטן.
שטחו של אזור קירוב הוא 120,374 קמ"ר, והאוכלוסייה מנתה 1.129 מיליון איש בשנת 2024. האקלים באזור הוא יבשתי ממוזג, עם חורפים חמים יחסית (טמפרטורה ממוצעת -13C) וקיצים קרירים (טמפרטורה ממוצעת + 18C).
המחוז הוקם ב-7 בדצמבר 1934 (תוך פיצול ממחוז גורקי דאז).
שטח משמעותי של המחוז מכוסה ביערות.
בתחילת המאה ה-10 לאזור הגיעו מארי, אודמורטים וקומי.
באותה תקופה התבסס מסחר עם רוס של קייב, ממלכת הכוזרים ובולגריה של הוולגה.
בסוף המאה ה-12 החלה התיישבות עמים סלאבים באזור בעיקר מרפובליקת נובגורוד ונסיכות ולדימיר.
הם היו מתיישבים לאורך הנהרות באזור.
התיישבות זו קיבלה תאוצה לאחר הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות.
בשנת 1374 קבוצה גדולה של אנשי נובגורוד התיישבה באזור.
בשנת 1378 החלו מאבקי כוח בין הנסיכויות הרוסיות השונות על השליטה באזור.
בשנת 1455 הוקם מבצר "חלינוב" שבהמשך התפתח לעיר קירוב הנוכחי.
בשנת 1457 יחידות של נסיכות מוסקבה ניסו לכבוש את המבצר על ללא הצלחה.
ניסיון שני בשנת 1459 הצליח, אזור נכבש אך קיבל אוטונומיה נרחבת בתוך נסיכות מוסקבה.
בשנת 1489 לאזור נשלח כוח צבאי גדול של 60 אלף חיילים שהשלים את השתלטות נסיכות מוסקבה על האזור וביטול זכויות אוטונומיות.
לאחר הקמת גוברניות האזור היה נכלל בגוברניות שונות.
בשנת 1796 הוקמה גוברניית ויאטקה ושמה של העיר חלינוב שונה ל-"ויאטקה".
בתקופה הסובייטית גוברניית ויאטקה בוטלה ואזור נכלל בחבל ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1934 שם של העיר המרכזית באזור שונה לקירוב.
באותה שנה תוך איחוד אזורים ממחוז סברדלובסק ומאודמורטיה הוקם חבל קירוב.
בשנת 1936 אודמורטיה פוצלה ליחידה מנהלית נפרדת והוקם מחוז קירוב.
בשנת 1937 חלקים צפוניים של המחוש הועברו למחוז ארכנגלסק.
הרשות המחוקקת היא "האספה המחוקקת של מחוז קירוב" שכוללת 40 חברים.
בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר אלכסנדר סוקולוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-39 ראיונים ו-5 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
בנוסף לכך קיימת עיר סגורה פרבומאיסקי (בעבר יוריה-2) בה ממוקמת יחדיה של חיל הטילים האסטרטגיים.
אוכלוסיית המחוז מנתה 1.129 מיליון איש בשנת 2024. זאת לעומת כ-1.7 מיליון בשנת 1989. כ-79% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
העיר הגדולה - קירוב ובה מתגוררים כ-467 אלף תושבים.
בהתאם לנתונים מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-85.5% מאוכלוסיית המחוז.
המחוז מתאפיין במגמת ירידת אוכלוסייה חמורה – בשנת 1897 התגוררו בו מעל ל-3 מיליון אנשים, בשנת 1946 היקף האוכלוסייה ירד אל מתחת ל-2 מיליון, ובשנת 2003 מתחת ל-1.5 מיליון.
בשטח המחוז נמצאים מרבצים גדולים של פוספטים.
דרך המחוז עובר קו מסילת ברזל ממרכז רוסיה לצפונה.
קו זה הוקם בסוף המא ה-19. בתחילת המא ה-20 הוקם קו לסנקט פטרבורג.
את שטחי המחוז חוצים מספר כבישים ארציים לרבות R-176 "ויאטקה" צ'בוקסרי-סיקטיבקר ו-R-243 קוסטרומה-פרם.
על נהר ויאטקה הוקמו מספר נמלים להעברת סחורות.
בעיר קירוב פועל נמל תעופה לטיסות פנים.
בשנת 2023 עברו דרכו כחצי מיליון נוסעים.
מחוז קירואן הוא אחד מ-24 מחוזות תוניסיה.
המחוז שוכן בצפון מרכזה של תוניסיה ובירתו בעיר קירואן.
בשנת 2007 מנתה אוכלוסיית המחוז כ-551,900 תושבים, וכחמישית מהם התגוררו בעיר הבירה.
עיקר כלכלת המחוז היא על החקלאות.
קירוב היא עיר הבירה של מחוז קירוב ברוסיה.
העיר ממוקמת על גדות נהר הוויאטקה 896 ק"מ ממוסקבה.
העיר קירוב נוסדה על ידי מתיישבים רוסים מנובגורוד קרוב לשנת 1181. האזכור הראשון לעיר הופיע בשנת 1374 תחת השם חלינוב.
מאז הוזכרה העיר בשני שמות נוספים.
עד לתקופה הסובייטית נקראת לחלופין חלינוב או ויאטקה.
בדצמבר 1934 הוחלף שם העיר לקירוב על שם המנהיג הסובייטי סרגיי קירוב שנרצח על ידי מתנקש ב-1 בדצמבר באותה שנה.
קירוב היא יחידת שלטון מקומי.
ב־2005, אומצה אמנת העיר במסגרתה נוצרו גופים ושירותים מודרניים רשמיים של העיר.
בעיר יש גוף מייצג מחוקק: הדומה העירונית של קירוב.
הדומה מאמצת את תקציב העיר, ותוכניותיה לפיתוח העיר.
לדומה הזכות לאשר, לשנות ולבטל מיסים מקומיים.
חובותיה של הדומה כוללות גם שליטה על גופים אחרים של שלטון עצמי מקומי וקביעת סדר פעילותם.
העירייה היא הגוף המבצע והמנהלי של השלטון המקומי של קירוב.
הדומא מאשרת את מינוי ראש העיר.
ראש העיר ממנה ומפטר את סגניו, מחלקות ניהול ומחלקות מינהל וכן ראשי כל המוסדות והארגונים העירוניים בבעלות עירונית.
כחלק מהמינהל, קיימות גם מחלקות טריטוריאליות למחוזות העיר.
הפקיד הבכיר הוא ראש העיר קירוב, שנבחר על ידי מועצת העיר מבין הסגנים וממלא את תפקיד ראש העיר.
הוא חותם על חוקי עזר שאומצו על ידי הדומה, וכן, במסגרת סמכויותיו, יכול לאמץ תקנות משלו.
ראש העיר כורת חוזה עם ראש הדומה ויכול לבטל את ההחלטות וההוראות של ראש וראשי האגפים הטריטוריאליים של העירייה.
גופים אזוריים של המדינה נמצאים גם בקירוב: האספה המחוקקת, הממשלה, בית המשפט האזורי, בית המשפט לבוררות, המפקח הפדרלי הראשי של מחוז קירוב של משרד הנציג בנשיאותי במחוז הפדרלי של הוולגה, המחלקות הטריטוריאליות של הרשויות הפדרליות, ולשכת הבקרה והחשבונות האזורית.
המבנה הפוליטי המודרני התגבש בשנת 2005. העירייה נוצרה מתוך הוועד הפועל העירוני שאורגן מחדש בשנת 1991, ראש הוועד היה ראש העיר.
בשנת 1995 התאספה לראשונה הדומה העירונית של קירוב.
בשנת 1996, על פי אמנת העיר, תפקידו של ראש העיר הפך למשרה נבחרת, ובתחילת 1997 נבחר וסילי קיסלב לתפקיד זה (לימים נבחר מחדש ב־2002).
עקב סכסוכים בין ראש העיר לבין הדומה העירונית ומושל המחוז, באמנה החדשה של העיר, שאומצה בשנת 2005, בוטל תפקידו של ראש העיר כראש העיר הנבחר, סמכויותיו של ראש העיר הועברו לראש מועצת העיר, וראש העיר החל להתמנות בהצבעה של צירי הדומה.
העיר קירוב היא תחנה מרכזית על מסלול הרכבת הטרנס-סיבירית, ועיר נמל על נהר הויאטקה.
כמו כן ידועה העיר במפעלי הפלדה ובתי הזיקוק הרבים שבה.
לפי מרשם אוכלוסין, נכון לשנת 2009 מתגוררים בעיר 397 יהודים.
קירגיזסטן השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ השתתפה לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד אז, התחרו הספורטאים הקירגיזים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
הספורטאי הראשון שזכה במדליה אולימפית לזכותה של קירגיזסטן הוא הג'ודוקא איידין סמגולוב, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000), בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה המוצלחת ביותר מבחינתה של קירגיזסטן.
המתאבק קנאטבק בגלייב זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג בסגנון יווני-רומי, לאחר שהפסיד בשלב הגמר לצרפתי סטיב גנו, ואילו רוסלן טיומבנבייב זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
מתאבק נוסף, באזאר באזארגורוייב, שהתחרה בסגנון חופשי בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, וסיים במקום הרביעי, לאחר שהפסיד ליריב יפני, אך בהמשך זכה במדליית ארד בעקבות הרשעת זוכה מדליית הזהב.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה מרים המשקולות איזאט ארטיקוב במדליית ארד, אך היא נשללה ממנו מיד לאחר מכן, לאחר שהתברר כי נטל חומרים אסורים.
באותם משחקים סיימו המתאבקים ארסן ארלייב ואייסולו טיניבקובה במקום החמישי, והג'ודוקא יורי קרקובצקי סיים במקום השביעי.
באולימפיאדות החורף לא הגיעו הספורטאים הקירגיזים להישגים משמעותיים.
המשלחות הקירגיזיות מנו עד כה רק ספורטאי אחד או שניים בכל אולימפיאדה.
באולימפיאדת לילהאמר, שהייתה הראשונה בה השתתפה קירגיזסטן העצמאית, איחרה הספורטאית היחידה, הביאתלטית יבגניה רופל, להגיע לטקס הפתיחה, ואת דגל קירגיזסטן נשא בטקס אזרח נורווגי, ששימש כמתורגמן המשלחת.
כיום, רוסית היא עדיין השפה העיקרית בערים הראשיות, כגון בישקק ואילו השפה הקירגיזית ממשיכה להישמט בעיקר בקרב הדור הצעיר.
הקירגיזית מדוברת בפי כ-4 מיליון איש בקירגיזסטן, סין, אפגניסטן, קזחסטן, טג'יקיסטן, טורקיה, אוזבקיסטן, פקיסטן ורוסיה.
+פונמות בקירגיזית וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋnm סותםɡkd̪t̪bp מחוכךʤʧ ʦ̪ חוכך x ʃz̪s̪vf מקורב(צדי)jl רוטטr* פונמות זרות במילים שאולות
הקירגיזית נכתבה באלפבית פרסי עד אמצע המאה ה-20, אז שונה הכתב לקירילי.
לאחר התפרקות ברית המועצות, כאשר הכריזה קירגיזסטן על עצמאות, הוצע לעבור לאלפבית לטיני, אך הרעיון לא מומש וכיום השפה עדיין נכתבת בכתב קירילי.
להלן האלפבית הקירגיזי בגרסתו הקירילית, הערבית והלטינית:
במתמטיקה ובמדעים, קירוב הוא ייצוג לא מדויק של ביטוי מתמטי, המתאים לשימוש כאשר דיוק מוחלט אינו אפשרי או אינו הכרחי.
למרות שקירוב מתייחס בדרך כלל למספרים, אפשר ליישם אותו גם בהקשר של פונקציות, צורות וחוקים פיזיקליים.
את הקירוב של a על ידי b מסמנים בסימן ≈, כך: a ≈ b.
לעיתים נעשה שימוש בקירוב עקב קיומו של מידע חלקי בלבד המונע שימוש בייצוג המדויק של הביטוי המתמטי.
בפיזיקה במיוחד, בעיות רבות מורכבות מדי לפתרון אנליטי מלא ולכן משתמשים בקירובים רבים לצורך פתרונן.
לכן פעמים רבות גם בהינתן ייצוג מדויק לאותו הביטוי המתמטי, קירוב עשוי להניב פתרון מספיק מדויק תוך הפחתה משמעותית של מורכבות הבעיה.
סוג הקירוב שבשימוש תלוי במידע הזמין לביצוע הקירוב, במידת הדיוק הנדרש, במידת הרגישות של הבעיה לנתונים ובמשאבים הקיימים לביצוע הקירוב, שכן על פי רוב קירוב מדויק יותר דורש יותר זמן ומאמץ.
הקירוב ייחשב למדויק יותר ככל ששגיאת הקירוב תהא קטנה יותר.
לקירוב, אפילו כזה המופיע בחישוב על גב מעטפה, יש ערך בעיקר כאשר הוא מלווה בחסם של גודל השגיאה.
קירוב מספרים נעשה בדרך כלל על ידי עיגול המספר לדיוק מסוים (לערך שלם, לדיוק של שתי ספרות אחרי הנקודה העשרונית וכיוצא בזאת).
שגיאת הקירוב במקרה זה נקראת על פי רוב שגיאת עיגול.
מספרים רציונליים ניתן להציג בדיוק מלא בכתיב כשבר עשרוני, ולכן ייצוגם בקירוב נעשה משיקולי נוחות.
מספרים אי-רציונליים לא ניתן להציג בדיוק מלא בכתיב כשבר עשרוני, משום שמספר הספרות שלהם מימין לנקודה העשרונית הוא אינסופי ואינו מחזורי, ולכן הצגתם כשבר עשרוני מחייבת קירוב, שבו מוצגות רק הספרות הראשונות שמימין לנקודה העשרונית.
אינטואיטיבית, המילה עיגול נובעת מכך שניתן לדמיין כל מספר כעיגולים והעיגול האחרון הוא השלם או חלק מהשלם האחרון, ועיגולו לשלם נעשה באמצעות מילויו (עיגול כלפי מעלה) או ריקונו (עיגול כלפי מטה).
ערכם של מספרים טרנסצנדנטיים שונים מחושב כסכום של טור אינסופי מתאים.
כאשר קיימים טורים אחדים המתכנסים למספר הנדרש, ניתן להשוות ביניהם בהתאם ליעילות שבה מושג הקירוב הנדרש באמצעות כל טור.
טור שבו הקירוב הנדרש (למשל 5 ספרות מימין לנקודה העשרונית) מושג באמצעות סיכום של מספר קטן יותר של איברי הטור, נחשב יעיל יותר.
קירוב פונקציות מתמטיות נעשה בדרכים רבות, אך ביסודן עיקרון דומה: פירוק הפונקציה לגורמים בעלי סדר גודל הולך וקטן ובחירת האיברים הדומיננטיים ביותר.
תורת הקירובים באנליזה נומרית היא ענף שלם העוסק בכך.