tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה הוקם כגדוד סדיר בפיקודו של אריה קרן והשתתף במבצע אסותא.
במלחמת ההתשה פעל בסיני, בפיקודם של עמוס כץ ומשולם רטס.
במלחמת יום הכיפורים לחם בגזרה הדרומית של תעלת סואץ.
הגדוד השתתף בלחימה במלחמת לבנון הראשונה ב־1982 תחת כוח הסמח"ט יחד עם פלוגת חי"ר מבה"ד 1 מחלקת הנדסה מגדוד אסף ופלוגת וולקן.
פלוגה א' לחמה במסגרת בית הספר לקצינים בגזרה המזרחית בציר הכפרים שבעא–כפר קוק עד היום השלישי.
ביום הרביעי ללחימה נלחם הגדוד בכוח קומנדו סורי בכפר א-זית.
ביום השישי נקלע הגדוד למארב קומנדו ומסוקים והפיל את אחד המסוקים, וכבש את כפר קוק.
ב-2004 קלט את טנקי המרכבה סימן 4 כשהוא משמש כ־8 חודשים כגדוד הכשרות במחנה נבי מוסא.
הגדוד השתתף בלחימה במלחמת לבנון השנייה בין השאר בקרב הסלוקי.
במבצע צוק איתן לחם הגדוד בגזרת בית חאנון.
בטבח שבעה באוקטובר שהה הגדוד ברגילה כאשר הטנקים שלו שהו ברמת הגולן.
עם פרוץ הקרבות הוקפץ הגדוד תחת פיקודו של סא"ל גל לוי והחל להיערך לירידה דרומה, כאשר מפקדי הגדוד נלחמו בדרום רגלית ועל גבי רכבים.
פלוגת "אפעה משלח" (פלוגה א') הוקפצה בשעה 11:00 וירדה דרומה "על זחלים" מסע של 120 ק"מ עד שהגיעה לכפר עזה לאחר 12 שעות, שם נטלה הפלוגה חלק בקרב כפר עזה.
ב-27 באוקטובר החל התמרון הקרקעי במלחמה וגדוד 46 שויך לצוות הקרב החטיבתי של חטיבה 401 בפיקודו של אל"ם בני אהרון.
הגדוד לקח חלק בכיבוש יעדי מוצב הספינה, מוצב באדר, מחנה הפליטים שאטי, שכונת א-רימאל, כיכר פלסטין, כיתר את מרחב ג'באליה והשתתף בכיבוש א-תופאח.
במהלך הקרב על כיתור שכונת ג'באליה נפצע מפקד פלוגה א' גולן קריגר והוחלף על ידי סגנו מתן ברוס למשך שלושה שבועות עד לחזרתו של קריגר לשדה הקרב.
לקראת סוף שלב הלחימה השני במלחמה, הועבר הגדוד לפיקודה של חטיבת הנח"ל.
הגדוד לקח חלק בשחרור החטוף פרחאן קאדי ובאיתור המנהרה בה נמצאו גופותיהם של החטופים הרש גולדברג-פולין, עדן ירושלמי, אורי דנינו, אלכס לובנוב, אלמוג סרוסי וכרמל גת שנרצחו על ידי חמאס.
שםתקופת כהונההערות ולטר הנגבי 1962 יצחק בן ארי 1962–1963 אורי אורן 1963 גדעון גורדון 1963–1965 לימים מפקד עוצבת מרכבות הברזל ?
אורי בר-און 1967 פיקד בפועל על הגדוד במלחמת ששת הימים כגדוד יחיד בחטיבה.
לימים ראש מטה פיקוד הצפון אריה קרן 1967–1968 מג"ד 46 הראשון כגדוד סדיר.
הגדוד הוקם בנובמבר 1947 ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי (חטיבה 5).
כאשר מוספרו חטיבות צה"ל במהלך המלחמה, קיבל הגדוד את המספר 52 מפני שהוא הגדוד השני שהוקם בחטיבת גבעתי, שקיבלה את המספר 5. השם "הבוקעים" ניתן לגדוד מפני שהשתתף בפריצת המצור על הנגב, שהטיל הצבא המצרי.
למעשה, זהו גדוד "הבוקעים" השני, שכן גדוד 51 של גבעתי (שב-1956 עבר לגולני) שלחם באותם קרבות, קיבל עוד קודם לכן את השם "הבוקעים" (גדוד "הבוקעים" הראשון).
במלחמת סיני היה גדוד חרמ"ש בפיקוד אורי רום, במסגרת חטיבה 7. ב-1958 הוסב לגדוד טנקים מסוג שרמן ו-AMX.
בשנים 1964 - 1965 פלוגות השרמן של הגדוד השתתפו במלחמה על המים, במסגרת חטיבה 7. בשנת 1965 הוקם בחטיבה 7 גדוד המגח הראשון (גדוד 79).
בתמורה, הועבר גדוד 52 לחטיבה 14.
במלחמת ששת הימים פעל הגדוד במסגרת חטיבה 14. הגדוד כלל שתי פלוגות שרמן M50 ו-M51, ופלוגת AMX, בפיקוד ששון יצחקי.
הגדוד נטל חלק בקרב אום כתף.
ב-1968 הגדוד הוסב לטנקי מגח.
במלחמת ההתשה גדוד מגח שהוצב בגזרת קו בר-לב תחת פיקוד חטיבה 14.
במלחמת יום הכיפורים גדוד מגח בפיקוד עמנואל סקל.
לפני המלחמה הגדוד היה ממוקם בקו התעוזים (קו המוצבים) באזור ראס סודר בגזרה הדרומית של החזית המצרית, כשהוא מאויש במלואו.
מפקדי הפלוגות היו דויד קוטלר (מ"פ א), (מ"פ ב), ובועז עמיר (מ"פ ג).
בשעות הראשונות של המלחמה, עדיין ת"פ חטיבה 14, הגדוד לחם לבדו בארמייה ה-3 המצרית הצולחת, כשהוא סופג ובולם את מכת הפתיחה המפתיעה.
משיקולי פריסה ומיקום, בסביבות 16:30 בעיצומה של הלחימה הועבר הגדוד, בהוראה בקשר, לחטיבה 401 שמפקדה היה דן שומרון.
הגדוד סיכל מאמץ צליחה של המצרים בדרום האגם המר, השמיד כמעט כליל גדוד שריון מצרי, ונחלץ לעזרת גדוד שכן במסגרת התקפה חטיבתית לאורך ציר המיתלה תוך שהוא חוצה מערך אויב של כוחות שריון וחי"ר.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כגדוד מגח M60 בפיקוד אורי אגמון, במסגרת חטיבה 401.
במלחמת לבנון השנייה גדוד מרכבה סימן 4, בפיקוד גיא קבילי שנפצע, והוחלף על ידי צחי שגב (המג"ד שקדם לו).
הגדוד השתתף בלחימה בגזרה המרכזית של דרום לבנון, במסגרת חטיבה 401.
במבצע צוק איתן גדוד מרכבה סימן 4 בחטיבה 401. בימי המבצע לחם תחת פיקוד חטיבת גבעתי.
על פועלו זכה הגדוד בצל"ש אלוף פיקוד הדרום.
בשנת 2023 החל הגדוד להצטייד בטנקי מרכבה 4 ברק לצד מרכבה 4 - 400, בעוד מרכבה 4מ היו צריכים לעבור ליחידות המילואים.
אבל עם תחילת מלחמת חרבות ברזל שהביאה גם לטבילת האש הראשונה של דגם "הברק", נוצר צורך מבצעי להמשך השימוש בדגם 4מ עד להסבת יחידות המילואים ובמקביל הצורך בעוד טנקים זמינים.
שםתקופת כהונההערות יעקב פרי (פרולוב) 1947–1948 גדוד חי"ר בחטיבה 5 - גבעתי.
לימים נשיא בית הדין הצבאי לערעורים אביב ברזילי 1948–1949 יוסף גבע 1949–1951 לימים נספח צה"ל בארצות הברית וקנדה אברהם טמיר 1951–1952 לימים ראש אגף התכנון אהרון דורון 1952–1953 לימים ראש אגף כוח אדם שלמה להט (צ'יץ') 1954–1955 המג"ד האחרון כגדוד חי"ר בחטיבה 5 - גבעתי.
לימים מח"ט 7, מפקד עוצבת סיני (אוגדה 252) בדרגת אלוף, ראש אכ"א, וראש עיריית תל אביב.מאיר פעיל יצחק בר-און אוגוסט–אוקטובר 1956 אורי רום1956–1957מפקד הגדוד (חרמ"ש, חטיבה 7) במלחמת סיני.
לימים ראש הג"אהרצל שפיר גרשון פלד אלברט מנדלר 1958–1960מג"ד 52 הראשון, כגדוד טנקים, שרמן ו-AMX-13. לימים מח"ט 8 במלחמת ששת הימים, ומפקד עוצבת סיני (אוגדה 252) בדרגת אלוף.
נהרג במלחמת יום הכיפורים בעת היותו מפקד האוגדה.מוסה פלד1960–1962לימים אלוף, מפקד גייסות שריון משה בר כוכבא 1962–1963 לימים אלוף, מפקד פיקוד דרום שאול גבעולי 1963–1964 לימים קצין חינוך ראשי גדעון אלטשולר 1964–1965 מפקד הגדוד בתקופת המלחמה על המים.
חטיבה 7. לימים מפקד חטיבה 274ששון יצחקי 1965–1967 מפקד הגדוד במלחמת ששת הימים.
חטיבה 14. לימים מפקד החטיבה אמנון רשף 1967–1969 מפקד הגדוד בעת הסבתו לטנקי מגח.
אור יול אוקטובר 2024 - מכהן
הגדוד התשיעי של הפלמ"ח, לחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת הנגב.
הגדוד הוקם זמן קצר לפני כיבוש באר שבע, כגדוד פשיטה ממוכן, בפיקוד ישראל כרמי.
הגדוד כלל שתי פלוגות ג'יפים של "יחידת הפשיטה", ואת יחידת "חיות הנגב" בהרכב של שתי מחלקות, שהועברה מהגדוד השני, וצוידה ב-10 זחל"מים.
בהמשך, הוסבה יחידה זו לפלוגת חרמ"ש.
בסיסו של הגדוד היה ליד קיבוץ רוחמה בנגב.
הגדוד התשיעי היה הגדוד היחידי מחטיבת הנגב-פלמ"ח, שהמשיך להתקיים לאחר סיומה של מלחמת העצמאות.
ב-1949 עם פירוק חטיבת הנגב, הועבר לחטיבה 7 כגדוד חי"ר.
ב-1955 נקלטו בגדוד טנקי AMX-13. במלחמת סיני לחם במסגרת חטיבה 7, כגדוד טנקי AMX-13. פלוגה ב' AMX-13 סופחה במלחמה לחטיבת הצנחנים 202.
במלחמת ששת הימים לחם כגדוד חרמ"ש בפיקודו של מרדכי אביגד, במסגרת חטיבה 7. מפקדי הפלוגות במלחמה היו יואב וספי, עוזי לבצור ויוסי פלד.
ב-1968 הועבר הגדוד לחטיבה 14, כאשר זו העבירה את גדוד החרמ"ש 195 לחטיבה 401.
במלחמת ההתשה לחם כגדוד חרמ"ש בגזרת קו בר-לב במסגרת חטיבה 14. ב-1970 הוסב לגדוד טנקי מגח (במקביל לגדוד 195 שהוסב בחטיבה 401).
במלחמת יום הכיפורים, הגדוד בפיקוד יום-טוב תמיר לחם בגזרת צפון סיני.
הגדוד כלל 3 פלוגות מגח בפיקוד המ"פים , ו.
על אף שהיה שייך אורגנית לחטיבה 14, במלחמה היה כפוף מבחינה מבצעית לחטיבה מרחבית 275 שישבה בבלוזה בפיקודו של אל"ם פנחס נוי (אלוש) ולחם במסגרת זו.
עד שעות הערב נותרו מהגדוד טנקים בודדים שהמשיכו ללחום, כדוגמת "טנק הקצינים", ומחלקת טנקים בפיקוד שלמה ערמן (סמל המחלקה שלקח פיקוד בנפול מפקדו).
אך הגדוד ירד מהסד"כ הצה"לי.
במהלך הקרבות נהרגו 67 מלוחמיו, מרביתם תוך שעות ספורות.
בין ההרוגים גם שלושת מפקדי הפלוגות.
הלוחמים שנותרו התפזרו בין יחידות שונות בגזרה.
לאחר המלחמה, בלחץ המג"ד יום-טוב תמיר, הגדוד הוקם מחדש, בפיקודו, תחת חטיבה 14.
בדצמבר 1980 הועבר הגדוד לחטיבה 211 שבפיקוד המרכז.
במלחמת לבנון הראשונה, לחם כגדוד טנקי מגח במסגרת חטיבה 211. ב-1983–1984 הגדוד הוסב לטנקי מרכבה סימן 2ב.
ב-1991, עם פירוק חטיבה 211, עבר הגדוד לחטיבה 401, ועקב כך הוסב לטנקי מגח.
ב-2005 עבר, עם כלל החטיבה, הסבה לטנקי מרכבה סימן 4. הגדוד השתתף בלחימה במלחמת לבנון השנייה ומבצע צוק איתן.
במלחמת חרבות ברזל הגדוד הושאל לצק"ח חטיבת גבעתי (חטיבה 84) במסגרתו פעל במרבית תקופת המלחמה.
שםתקופת כהונההערות ישראל כרמי מאי 1948 – נובמבר 1948 מפקד הגדוד הראשון לימים קצין משטרה צבאית ראשי חיים בר-לב נובמבר 1948 – אוגוסט 1949 מפקד הגדוד במבצע חורב.
גדוד 79 היה גדוד המגח הראשון בצה"ל.
הגדוד הוקם בשנת 1965, במסגרת חטיבה 7. במהלך ארגון חטיבות השריון לפי סוגי טנקים, הועבר הגדוד באוגוסט 1967 לחטיבה 401, שאורגנה כחטיבת מגח סדירה.
שםתקופת כהונההערותחיים ארז7 יוני 1967 - נובמבר 1968מפקד הגדוד במלחמת ששת הימים (החל מהיום השני) חטיבה 7. באוגוסט 1967 הגדוד הועבר לחטיבה 401. אביגדור בן-גל נובמבר 1968–1970 מפקד הגדוד במרבית תקופת מלחמת ההתשה.
דן שני (פרידברג) 1970 עיטור המופת במלחמת ששת הימים.
נפל במלחמת ההתשה, בעת היותו מג"ד 79. אביגדור בן-גל 1970 הוחזר לפקד על הגדוד עקב נפילתו של דן שני יעקב לפידות 1970–1972 לימים מפקד המכללה לביטחון לאומישלמה ניצני 1972–1973 פיקד על הגדוד במלחמת יום כיפור, עד לפציעתו ב-7 באוקטובר 1973
בדצמבר 2003 פורקה חטיבת השריון 500 אשר לה הייתה יחידת פלס"ר סדירה.
היחידה הועברה לחטיבה 401. סמל וסיכת היחידה נשארו סמלי פלס"ר 500. בסיס היחידה נשאר עד 2008 במחנה בקעות בבקעת הירדן, בו שכנה בעבר חטיבה 500.
ככל פלס"רי השריון תפקידה של פלוגת הסיור (פלס"ר) היה איסוף מודיעין קרבי בתוך שטח האויב, בזמן אמת ובצורה נסתרת, עבור חטיבת השריון והובלתה אל הלחימה.
יחידה זו ביצעה גם משימות חי"ר, וסיור (רגלי ורכוב).
היחידה זכתה ב-5 צל"שים, רובם במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בספטמבר 2021 נסגרה היחידה ולוחמיה הוסבו ליחידות מובחרות אחרות.
ב-2025 במהלך מלחמת חרבות ברזל פלס"ר 401 הוקם מחדש ככוח מילואים.
היחידה הוקמה לראשונה בשנת 1968, בזמן מלחמת ההתשה.
תפקידה העיקרי היה ביצוע פעילות מבצעית לאורך תעלת סואץ, כולל תצפיות ארוכות טווח, מארבים וסיורים.
מסלול ההכשרה כלל אימוני חי"ר, רכב: ג'יפ סיור ונגמ"ש, סיירות, טופוגרפיה וניווט, ומודיעין שדה.
אחד ממפקדיה הבולטים באותה תקופה היה רס"ן בני קצין.
בסוף שנת 1972 פורקה היחידה לראשונה.
למלחמת יום הכיפורים יצאה החטיבה ללא פלס"ר.
אלא שבמסגרת איגוד כוחות, הועברה פלוגת הסיור של חטיבה 14 לפיקוד חטיבה 401. ערב המלחמה, דיווחו תצפיות הפלס"ר על סימני מלחמה בצד המצרי: פינוי מוקשים, חבישת קסדות וסיורי מפקדים.
היחידה השתתפה בקרבות הבלימה הקשים, כולל התקפת הנגד עם גדוד 52 בשישה באוקטובר.
במקביל פרסה היחידה רשת תצפיות בגזרה הדרומית של תעלת סואץ, ודיווחה על כוחות אויב.
ב-14 באוקטובר, במהלך קרב ואדי מבעוק, תצפית הפלס"ר שמוקמה על ידי קמ"ן החטיבה סרן עמיחי בוכוול, מול הוואדי, ותוגברה באנשי מודיעין פיקוד הדרום, דיווחה על התקפה מצרית אוגדתית.
התקפה זו נעה במסתור הוואדי, וניסתה לאגף את אוגדה 252 מדרום.
כחות טנקים של החטיבה הוזעקו למקום, פתחו באש, השמידו כלי רק"מ מצריים רבים, ועצרו את ההתקפה.
בהמשך השתתפה היחידה בצליחת התעלה, והגיעה עם חטיבה 401 עד לאזור הקילומטר ה-101 בכביש קהיר–סואץ, שם שהתה קרוב לחצי שנה.
בקרבות מלחמת יום הכיפורים איבד הפלס"ר שבעה מלוחמיו, בהם מפקד הפלוגה רב-סרן נחום שמר.
לאחר הסדר הביניים והנסיגה מהגדה המערבית של התעלה, פרס הפלס"ר רשת תצפות ארוכות טווח באזור מחנה טסה, כשהוא מתוגבר בפלס"רי מילואים.
בסוף שנת 1974 פורק גם פלס"ר זה.
היחידה הוקמה שוב על ידי יוצאי מחלקות סיור מגדודי החי"ר תחת השם פלס"ר 401 (מילואים) בשנת 1992, וזאת כדי לתת מענה לצורך הצה"לי ביצירת נתיב התקדמות של כלים כבדים ומגושמים (דוגמת טנקים) אל תוך שטחי אויב ולצורך תצפיות וטיווח ארטילרי של מטרות בשטחים עוינים.
באפריל 2002 השתתפה היחידה בכיבוש המוקטעה ברמאללה כחלק ממבצע חומת מגן במסגרת שיתוף פעולה עם חטיבת גולני.
כמה מפעולות היחידה היחידות שזכו לפרסום היו תפיסתם של רוצחי השר רחבעם זאבי ביריחו, תפיסתו של מרואן ברגותי (ראש התנזים) ולקיחת חלק במבצע הבאת ביכורים.
במרץ 2003 הרגו חיילי היחידה 5 מחבלים בכפר טמון שהיו בדרכם לביצוע פיגוע באחד מישובי בקעת הירדן.
על פעולה זו קיבלה היחידה אות הוקרה מהרמטכ"ל משה (בוגי) יעלון.
במלחמת לבנון השנייה ביצעה היחידה, בפיקוד מפקדה היוצא, רס"ן שלומי צן, ומפקדה הנכנס, רס"ן יוסי פנסו, יוצא חטיבת גולני, מספר רב של פעילויות בעומק שטח האויב, ובכלל זה מארבי תצפית ארוכי טווח שכללו שהייה בשטח מעל למאה שעות, וכן פשיטות על כפרים בשליטת החזבאללה.
במהלך הקרב בסלוקי חילצו לוחמי הפלס"ר את הפצועים של גדוד 9 מתוך הטנקים וסייעו לחילוץ הנפגעים של חטיבת הנח"ל.
לאחר המלחמה קיבלו חמישה מלוחמי היחידה צל"שים על פועלם במהלכה, ובהם סמ"ר איתי שטיינברגר, שנפל בקרב בע'נדוריה בגזרה המזרחית, בעודו רץ לחלץ פצועים תחת אש, ויותם שש, מפקד צוות בסיירת, אשר קיבל את צל"ש הרמטכ"ל.
במבצע עופרת יצוקה ביצעה הפלס"ר, בפיקוד רס"ן ארז טל, תצפיות מקדימות לזיהוי מטרות בעבור כוחות חטיבה 401, וניתבה את כוחות החטיבה ליעדיה.
כמו כן ביצעה הפלס"ר פשיטות על מעבדות נפץ ברצועת עזה.
במבצע צוק איתן פעלה היחידה יחד עם חטיבת הנח"ל בעומק מרחב בית חאנון ובית לאהיא, פשטה על בתי מחבלים וסרקה מנהרות בגזרתה.
הפלוגה המסייעת בחיל השריון (מסייעת שריון) היא פלוגה שתפקידה לסייע לטנקים ולכוחות הלוחמים של חיל השריון בשדה הקרב באמצעות כוחות סיור, כוחות תצפית ואש מרגמות.
בכל גדוד שריון ישנה פלוגה מסייעת.
בחטיבה 401 קיימות 3 מסייעות, אחת בכל גדוד.
מסייעת נץ – גדוד 9
מסייעת אלפא – גדוד 52
מסייעת זאב – גדוד 46
המסייעת של השריון נסגרה והוחלפה בפחת"ק (פלוגות חשיפה תקיפה).
פלוגות אלה הן בעלות ייעוד זהה לפלוגה המסייעת של חיל השריון, אך הן עוברות את הכשרתן בבסיסי ההכשרות של חיל הרגלים, ונשלחות לגדודי השריון "בהשאלה", כחלק משינוי כולל של הרמטכ"ל אביב כוכבי במחזור מרץ 2021.
גדוד אסף (601) הוא גדוד סדיר של חיל ההנדסה הקרבית המוכפף מבצעית לחטיבת השריון "עקבות הברזל" (401).
הגדוד כולל פלוגות פלסים שנלחמים רגלית לצד כוחות היבשה ומתמחים בנושא החבלה והמטענים, לצד זאת מפעילים נגמ"שי הנדסה כבדים מדגם נמ"ר הנדסי, ופלוגת צמ"ה המפעילה דחפורי די-9 משוריינים, מחפרים ממוגנים, כלי צמ"ה ממוגנים אחרים ואמצעי גישור שונים.
תפקיד הגדוד במלחמה הוא לסייע לכוחות השריון והחי"ר בלחימה בשטח בנוי ופתוח, ולפלס את הדרך לטנקי החטיבה דרך שדות מוקשים, תעלות נ"ט, סוללות עפר, זירות מטענים ועוד.
כמו כן, הגדוד בונה עמדות ירי ועמדות מגנן לטנקים, וכן מחלץ טנקים וכלי רכב פגועים או תקועים בסיוע חיל החימוש.
אחדים מבוגרי חטיבה 401 הקימו בשנת 2012 ארגון בשם "ארגון בוגרי 401".
מטרת ארגון הבוגרים היא קידום שיתופי פעולה עסקיים והתנדבותיים בין בוגרי החטיבה.
הארגון מעניק מלגות והנחות לקורסי פסיכומטרי והשלמת בגרויות למשוחררי החטיבה הנזקקים לעזרה כלכלית.
הארגון מחבר בין בוגרי החטיבה למטרות חיפוש עבודה, חניכה וליווי של בוגרי חטיבה צעירים על ידי בוגרי חטיבה ותיקים במסגרת פרויקט "אמץ בוגר" ותמיכה ביוזמות עסקיות של בוגרי חטיבה 401.
שםתקופת כהונההערות אורי בר-און 10 ביוני 1967 – 21 באוקטובר 1968 מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים, לימים ראש מטה פיקוד צפון ששון יצחקי 21 באוקטובר 1968 – 15 ביולי 1970 מפקד החטיבה במלחמת ההתשה.
לימים ראש מטה פיקוד דרום, מפקד כח ששון במלחמת יום הכיפורים.
דב תמרי 15 ביולי 1970 – אוגוסט 1972 לימים מפקד עוצבת עמוד האש אברהם רותם אוגוסט 1972 – 19 ביולי 1973 לימים מפקד עוצבת סיני וראש מחלקת ההדרכה דן שומרון 19 ביולי 1973 – 1974 מפקד החטיבה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
מונה בעקבות נפילתו של אחסאן דקסה
טנקים ששירתו בחטיבה לאורך השנים
חטיבת חוד החנית, חטיבה 408, הייתה חטיבת חיל רגלים במילואים.
החטיבה הוקמה בשנת 1978 על ידי ריכוז 3 גדודים: גדוד 8103 - מחטיבה 769, גדוד 9219 וגדוד 9220 - מחטיבת ירושלים (310), כמסגרת מילואים לחטיבת הבקעה.
במלחמת שלום הגליל החליפה החטיבה את חטיבת גולני בחרמון והוכפפה לאוגדה 162 לצורך תגבור כוחות החטיבה והשתתפה בהמשך הלחימה בלבנון עד הנסיגה מלבנון.
ב הייתה אחראית על אזור בית לחם במשך חמישה חודשים.
החטיבה עברה לאוגדה 720 בנובמבר 1999 והייתה ממוקמת במחנה בית אל.
החטיבה גויסה במבצע חומת מגן ללחימה ברמאללה.
לאחר פירוק אוגדה 720 ב־2004 הוכפפה החטיבה לעוצבת עמוד האש (143), והימ"ח הועבר ממחנה בית אל לנעורה.
בשנת 2010, כחלק ממהלך כולל בצה"ל שנועד להחזיר את שמות החטיבות הראשונות לשימוש, הוסבה חטיבה 408 לחטיבת עציוני (חטיבה 6).
+שםתקופת כהונההערותחיים אורן1977–1980לימים ראש מטה פיקוד מרכזעזרא סלע1980–1983חזי צפריר1983–1985ברוך שפיגל1985–1986 מוטי רוזן1986–1988מוני חורב1988–1990נמרוד רן1993–1996דני שחר1996–1999רון שכנר1999–2005מפקד החטיבה במבצע חומת מגןארז וינר2005–2008לימים מפקד צוות התכנון האופרטיבי בפיקוד הדרום.רפי מילוא2008–2010לימים מפקד פיקוד העורף.גיא הלוי2010–2013תחת פיקודו החליפה החטיבה את שמה ומספרה לחטיבת עציוני 6
חטיבה 226 (במלחמת ששת הימים - חטיבה 80, מאוחר יותר חטיבה 317, לאחר מכן חטיבה 939), המכונה גם "עוצבת נשר" ו"הצפונית", בשל שייכותה לפיקוד הצפון, היא חטיבת צנחנים במילואים שהוקמה בשנת 1957. החטיבה כפופה לעוצבת המפץ, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון.
תג היחידה, נשר שחור על רקע אדום.
גדודי החטיבה מוזנים בעיקר מיוצאי גדוד 202 של חטיבת הצנחנים הסדירה למעט גדוד הסיור של החטיבה המוזן מיוצאי הגדס"ר החטיבתי.
היא אחת משלוש חטיבות צנחנים במילואים, יחד עם חטיבה 55 וחטיבה 646.
חטיבה 226 היא חטיבת המילואים הראשונה של יחידת הצנחנים.
מאז הקמתה נפלו 176 מלוחמי החטיבה.
במלחמת ששת הימים נקראה החטיבה חטיבה 80, ופיקד עליה אלוף-משנה (לימים אלוף) דני מט.
החטיבה כללה 3 גדודים - גדוד 57 בפיקוד אפרים ברנד, גדוד 65 בפיקוד לוי חופש, וגדוד 98 בפיקוד אלישע שלם.
החטיבה גויסה כבר בחודש מאי 1967 ויועדה לשמש כעתודה מטכ"לית.
החטיבה סופחה לאוגדת שרון והשתתפה בקרב ההבקעה באום כתף.
חיילי החטיבה נחתו ממסוקים בעורף הארטילריה המצרית ופגעו בה אך גם סבלו נפגעים רבים.
אחד מגדודי החטיבה - גדוד 98 בפיקוד אלישע שלם, סופח בתחילת המלחמה לחטיבת קרייתי וסייע לה בקרבות באזור לטרון ורמאללה.
הסיירת החטיבתית השתתפה בקרב על ירושלים, והובילה את כיבוש מתחם אוגוסטה ויקטוריה שעל הר הזיתים.
הניסיון הראשון לכבוש את ההר נכשל, כאשר הסיירת ופלוגת הטנקים שנעה לפניה טעו בדרך, המשיכו לגשר גת שמנים וספגו אש כבדה מחומת העיר העתיקה.
הקרב נודע כ"קרב גשר הסיירת".
למחרת השתתפה הסיירת בכיבוש הרכס, והמשיכה בכיבוש א-טור, אבו דיס ואל עזרייה.
בשלב השני של המלחמה הופנתה החטיבה לגזרת רמת הגולן.
גדוד 65 הועבר תחת פיקוד חטמ"ר 3 והשתתף בכיבוש מוצבי ג'לבינה ודרבשיה תוך טיפוס רגלי מעמק החולה ב-9 ביוני.
ב-10 ביוני השתתפה החטיבה בכיבוש דרום רמת הגולן כמעט ללא קרב: גדוד 57 השתלט על אזור תאופיק וכפר חרב בדרום הרמה, וגדוד 98 הונחת באמצעות מסוקים באזור פיק.
בהמשך הונחתו כוחות החטיבה באזור בוטמיה וסייעו בהשלמת כיבוש דרום רמת הגולן.
לחטיבה היו שלושה הרוגים בקרבות ברמת הגולן.
החטיבה ביצעה מספר תעסוקות מבצעיות בעומס מילואים רב, בעיקר בבקעת הירדן והשתתפה בתקופה זו בלחימה בעזה בארגוני הטרור הפלסטינים, כאשר מפקד החטיבה משמש במקביל כמפקד הכוחות בבקעת הירדן.
במלחמת יום הכיפורים היה מספרה של החטיבה 317. פיקד על החטיבה אלוף-משנה (לימים אלוף) חיים נדל.
חיילי החטיבה לחמו במהלך המלחמה הן בחזית הדרומית והן בחזית הצפונית.
ראשית עלתה החטיבה, לאחר גיוס אנשיה, לרמת הגולן, ואולם תוך זמן קצר התקבלה ההחלטה לפצלה בין שתי חזיתות המלחמה.
שני גדודים הועברו לחזית הדרום: גדוד 469, בפיקוד סגן-אלוף אפרים ברנד וגדוד הסיור והנ"ט 582 (שהוקם על ידי מיכה בן ארי, קפוסטה), בפיקוד רב-סרן נתן שונרי.
גדוד 469 שימש עתודה פיקודית, וגדוד הסיור סופח לחטיבה 14, במסגרתה לחם בקרב החווה הסינית.
הקרב החל בליל 15 באוקטובר בשעה 20:00, כאשר כוחות חטיבה 14, בהובלת גדוד הסיור, החלו בתנועה אל שטח החווה הסינית, שהיה רווי בכוחות נ"ט ושריון מצריים רבים.
גדוד 79 בפיקודו של סא"ל עמרם מצנע, הגיע בשעה 21:06 לצומת "לכסיקון-שיק" והמשיך צפונה.
מול הגדוד עמד כוח מצרי גדול שכלל טנקים, נגמ"שים ותותחים.
הופעת הגדוד הייתה הפתעה מוחלטת למצרים והגדוד החל לפתוח באש כבדה והשמיד מטרות מצריות רבות.
הגדוד הצליח להתקדם עד לציר "אושה", אך המצרים התעשתו ופתחו באש על הגדוד (לעיתים הקרבות התנהלו מטווחים של מטרים ספורים) והלחץ על הגדוד גבר.
במהלך הקרב נשחקו כוחות השריון של החטיבה וספגו אבדות קשות.
גדס"ר 582 היווה כוח עתודה ואבטח את החטיבה מדרום.
במקביל גדוד 407 לחם בצומת "לכסיקון-טרטור" ועסק במקביל בפינוי הכוחות השונים (גדוד 184, סיירת שקד, כוח "שמוליק" ואנשיו שלו עצמו) שנפגעו.
לאחר חצות הורה המח"ט, אל"ם אמנון רשף, לנתן שונרי (מפקד גדס"ר 582) לקחת פיקוד על גדוד 407 (שמפקדו נפצע), להתארגן ולתקוף את צומת "לכסיקון-טרטור".
בשעה 2:09, לאחר התקפה ארטילרית כבדה על הצומת (של הכוחות הישראלים), נעו גדס"ר 582 וגדוד 407 במטרה לכבוש את הצומת, אך ההתקפה נכשלה עקב מכת אש קשה של שריון מצרי שהיה מחופר היטב בצומת, והכוח החל לפנות את נפגעיהם.
בשעה 5:50 פנה המח"ט אל מפקד האוגדה, אלוף אריאל שרון, וביקש סיוע.
באמצעותם ובתיאום עם גדס"ר 582, פלוגה ג' מגדוד 407 (שמוקדם יותר אבטחה את סיירת שקד) וסיוע ארטילרי, הוחלט לתקוף את צומת "לכסיקון-טרטור" מכל הכיוונים במקביל.
בשעה 9:43 ולאחר יותר מ-12 שעות לחימה עקובות מדם נכבש הצומת והציר נפתח.
כוחות החטיבה התמקמו מחדש כדי לאבטח את האזור.
מאחר שפלוגת התול"רים של גדוד הסיור והנ"ט 582, עליה פיקד אמיר קרן, נעה על ג'יפים ועליהם תול"רים (ולא על זחל"מים, כשאר הגדוד) הורה המח"ט, אמנון רשף שהיא תאבטח את גזרת הלחימה כלפי דרום, עם הסמג"ד אמרי רון.
לאחר הקרב, ב-17 באוקטובר, חצתה הפלוגה את תעלת סואץ וכבר למחרת נאמר למ"פ, קרן, לנוע לעבר ציר "טסט" בחיץ החקלאי ולהגן מדרום ולאבטח את כוחות צה"ל הנעים מראש הגשר לעומק שטח מצרים.
אמיר קרן ולוחמי פלוגתו השמידו באמצעות התול"רים עשרות טנקים מצריים ומנעו מהארמייה המצרית השלישית לסגור את התפר בינה לבין הארמייה השנייה, שבו התבצעה הצליחה.
הלחימה בחזית הצפון ומבצע "קינוח"
בחזית הצפון לקחו לוחמי החטיבה חלק בהדיפת כוחות סוריים ברמת הגולן.
גדוד 567 בפיקודו של סא"ל אלישע שלם כבש את תל א-שמס.
גדוד 471, עליו פיקד סא"ל חזי שלח השתתף בכיבוש העיירה הסורית ח'ן ארנבה.
גדודי החטיבה, ובהם גדוד 567 וגדוד 471, לקחו חלק בכיבוש המובלעת הסורית.
ב-21 באוקטובר לקחה החטיבה, תחת פיקודם של המח"ט, חיים נדל, והמג"דים, אלישע שלם וחזי שלח, חלק במבצע קינוח, במשימה שהתאימה לייעודה המבצעי כחטיבת צנחנים.
משימת החטיבה הייתה כיבוש שיא החרמון, מוצב החרמון הסורי ומוצב הפיתולים.
עוד בטרם החלו לוחמי חטיבת גולני את הקרב על מוצב החרמון הישראלי, התכנסו לוחמי החטיבה בשדה התעופה מחניים והתכוננו להטסה בחמישה מסוקי יסעור (מאוחר יותר הצטרף מסוק נוסף).
בשעה 14:00 המריא זוג המסוקים הראשון ובו חפ"ק מג"ד 471, חזי שלח ולוחמי פלוגה ב', בפיקוד עוזי צור, ועימם כוח סמנים מבית הספר לצניחה בפיקודו של רס"ן רן בג (קצין אג"ם ב' של החטיבה) שהיה אמון על ארגון נקודות הנחתת המסוקים.
כוח קטן, בן תשעה עשר לוחמים, בפיקוד סרן עמנואל בר-ניב, נחת על פסגת החרמון משם צפה על תנועות אויב וטיווח אש ארטילרית.
סבב ההטסות השני כלל גם את מפקד חטיבת הצנחנים 317, אל"ם חיים נדל והחפ"ק שלו.
לאחר שהוטסו כלל לוחמי גדוד 471 החלו נוחתים לוחמי גדוד 567, בפיקודו של אלישע שלם.
בשעה 17:30 הסתיימה הנחתת 625 מלוחמי החטיבה על החרמון, והכוחות החלו לנוע אל משימותיהם.
גדוד 471, בפיקוד סא"ל שלח, הוביל את הכוחות כשהוא נע באיגוף ימני לכיוון מוצב הפיתולים.
הגדוד נע לאט, כמתוכנן, בשל תנאי השטח הקשים ודלילות האוויר.
פלוגה ב', בפיקוד עוזי צור, כבשה את מוצב הפיתולים לאחר קרב קצר תוך שהיא סופגת הרוג אחד, סגן .
בסריקת המוצב נמצאו חמישה חיילים סורים הרוגים ונראה היה כי נוספים ברחו.
בשל חשש מהגעת תגבורות אויב מכיוון הכפר ערנה, הורה שלח לסגנו, יאיר עוגן, לבצע חסימה, באמצעות כוח הנ"ט וההנדסה שהיה איתו, על ציר הכביש ממזרח.
הכוח בפיקוד עוגן התמקם על מצוק ששלט על הכביש ופוצץ מטען חומר נפץ שפער בור גדול בכביש והפכו למכשול בפני כוח תגבורת סורי.
לקראת השעה 01:30 דיווח עוגן כי מהציר העולה מהכפר ערנה הוא מזהה תנועת כוח תגבורת שנע באופן רכוב לעבר החסימה.
כאשר הגיעו ראשוני הרכבים הסורים לקרבת הבור שנפער בכביש, הורה הסמג"ד על פתיחה באש.
כוח החסימה ירה אש מנשק קל, פצצות תאורה ממרגמות 52 מ"מ ופצצות מרנ"ט.
הרכב הסורי שהוביל את השיירה נפגע ולאור פצצות התאורה נראו משאיות וחיילים בורחים.
הסורים כלל לא השיבו באש.
בסריקות שנערכו מאוחר יותר נמצאו שני חיילים סורים הרוגים.
הגדוד המשיך לנוע לעבר נ.ג.
2360 ובדרכו נתקל בכוח סורי שהתבצר במה שכונה מוצב הכוכים, שפתח לעבר באש.
פלוגה א' בפיקוד שי לין שנעה בראש הגדוד פתחה באש יעילה והסתערה על הכוח הסורי.
בסריקת השטח נמצאו בו כוכים ועמדות מבוצרות ושנים עשר חיילים סורים הרוגים.
בחצות הלילה הגיע הגדוד סמוך ל- נ.
2360. והמג"ד דיווח למח"ט כי הגדוד השלים את משימתו.
גדוד 567, בפיקוד אלישע שלם, נטל אז את ההובלה ונע למשימה העיקרית - כיבוש מוצב החרמון הסורי.
כשהגיע כוח החוד הגדודי למנחת המסוקים הסורי נראה המוצב במרחק ארבע מאות מטרים מדרום למנחת.
פלוגות הגדוד נערכו לכיבוש היעד בעוד המג"ד הורה לקצין הקישור הארטילרי שלו להנחית אש חזקה על המוצב.
סא"ל שלם פקד על אנשיו להיערך להגנה בעמדות הריקות שבמוצב וזמן קצר לאחר השעה 03:00 דיווח למח"ט שהיעד בידו.
קצין האג"ם רס"ן רן בג ארגן כוח צנחנים ופינה במסע אלונקות את ההרוג ושני הפצועים שהיו לחטיבה בקרבות הלילה לשטח הנחיתה.
עם בוא הבוקר נחת מסוק פינוי בשטח הנחיתה והועמסו עליו הנפגעים.
בשל הקשיים בהתקפת חטיבת גולני על מוצב החרמון הישראלי, הוחלט כי כוח מן החטיבה יסייע להם.
אל"ם נדל שלח למשימה את מג"ד 567 סא"ל אלישע שלם, ועמו שתי פלוגות.
הכוח נע באופן איטי ומאובטח בעקבות השטח הסלעי ועייפות הלוחמים.
במהלך תנועת הכוח נתקלו הצנחנים בחיילים סורים נסוגים מזירת הלחימה בחרמון הישראלי לכיוון צפון-מזרח.
הם הרגו כמה מהם ולקחו כמה בשבי כשהם סופגים פצוע אחד.
בשעה 10:00 הודיע תא"ל יקותיאל אדם לסא"ל שלם כי לוחמי גולני הצליחו במשימתם ועל הכוח לשוב למוצב החרמון הסורי.
בתנועה חזרה למוצב שוב נתקלו לוחמי הגדוד בעשרות חיילים סורים נסוגים.
הלוחמים פגעו ברבים מהם שחלקם נמלטו ואחרים נלקחו בשבי.
רק לאחר מספר שעות הגיע הכוח של סא"ל שלם למוצב החרמון הסורי.
בדרך חזרה ספג הכוח הרוג אחד, רב"ט .
אבדות החטיבה היו שני הרוגים וחמישה פצועים.
אבדות הכוח הסורי מנו עשרות הרוגים ו-17 שבויים.
לאחר מבצע ליטני, בשנת 1978, החלה החטיבה בהכנות לחידוש הלחימה בלבנון אשר כללו אימוני לחימה בשטח בנוי בעיירה הלבנונית אל-חיאם, שהייתה אז ריקה מתושביה.
במהלך המלחמה, השתתפה החטיבה בלחימה שכללה את כיבוש העיר צור, טיהור ציר צור-צידון, כיבוש העיר צידון, כיבוש מחנה הפליטים עין אל חילווה, והיערכות לפריצה לביירות.
גדוד 9263 של החטיבה לחם בקרב עין זחלתא, בפיקוד .
הגדוד ניהל קרב קשה כנגד הקומנדו הסורי והסב לו נפגעים רבים אולם בסוף יום הלחימה לא הצליחה החטיבה לפרוץ את הציר ולהתקדם לעבר כביש ביירות-דמשק, וזאת נוכח אש האויב בה נתקלה.
הגדוד אף ארגן כוח, בפיקוד עופר חקלאי, אשר יצא לסיור ולאחר מספר שעות חילץ את מפקד חטיבה 500, דורון רובין, שנותר לבדו בכפר בחיפוש אחר קציני צה"ל שנעדרו.
הכוח חילץ גם את גופות קציני צה"ל הנעדרים.
החטיבה גויסה ביום הראשון של מלחמת לבנון ושוחררה כעבור כחודש.
לאחר שהמצור על בירות לא הביא לנסיגתו של אש"ף מן העיר, הוחלט לפרוץ למערבה.
שר הביטחון אריאל שרון, שנתון היה ללחץ הפגנות הציבור, עשה שימוש בתשובתו של המח"ט לצורך פוליטי והציגה כסרבנות פוליטית פסיבית להתגייס בריאיון בו הצמיד לה את הכינוי "החטיבה שלא גויסה", למרות היות החטיבה חטיבת המילואים הראשונה שחצתה את הגדר ולמרות מספר ההרוגים הרב שספגה בקרבות.
הרמטכ"ל, רפאל איתן, סלד מהמניפולציה ולחץ על המח"ט להתראיין בנושא ולספר את האמת ודאג מראש לאישור הריאיון על ידי דובר צה"ל.
בראשית אוגוסט גייס את החטיבה בשנית לפרק לחימה נוסף.
בדצמבר אותה שנה, נערכה החטיבה לגיוס שלישי אשר במסגרתו נערך סיור מפקדים בגזרה המזרחית, סמוך לסולטן יעקוב בבקאע.
במהלך הסיור עלה ג'יפ המח"ט על מוקש וכל יושבי הג'יפ נפגעו: הסמח"ט סא"ל , מג"ד 9263 סא"ל , וקמ"ן החטיבה רס"ן נהרגו, והמח"ט יאיר עוגן נפצע אנושות, אולם לאחר תקופת החלמה ממושכת החלים מפציעתו.
במהלך המלחמה איבדה החטיבה שישה-עשר ממפקדיה ולוחמיה.
במהלך האינתיפאדה השנייה ביצעו גדודי החטיבה תעסוקה מבצעית הן באיו"ש והן ברצועת עזה, פגעו בפעילי טרור, סיכלו פיגועים ועצרו מחבלים.
חטיבת הצנחנים, "הנשר השחור", בפיקודו של אל"ם בועז עמידרור, גויסה ב-2 באוגוסט 2006 ולחמה בגזרה המזרחית תחת פיקוד אוגדה 162. החטיבה לחמה בגזרת הכפרים א-טייבה, מרכבא, רב א-תלתין, עדיסה ודיר סיריאן.
החטיבה נלחמה וביצעה משימות מורכבות ברמה גבוהה וזכתה לתשבחות רבות מצד פיקוד הצבא לאחר המלחמה.
ב־6 באוגוסט 2006, אירע אסון כפר גלעדי שנים-עשר מלוחמי החטיבה נהרגו מפגיעת רקטה במקום כינוס החטיבה בכפר גלעדי.
גדוד הצנחנים 9263, עליו פיקד סא"ל אבי לוי לחם במרכבא.
בקרב על ח'ירבת כסיף ב-12 באוגוסט נפגע הטנק של בניה ריין, מפקד כוח השריון שהתנדב להצטרף לחטיבה במשימותיה, שהיה בדרכו לחילוץ נפגעים במגנן השריון בחִ'רבת כסיף מטיל נ"ט שנורה בידי החזבאללה.
סגן מפקד גדוד 9263 יוסף ברגר מיהר עם כוח בפיקודו למגנן וזאת אף על פי שלא היה חלק מיחידתם של אנשי צוות הטנק שנפגע.
משגילה ברגר שהלוחמים בטנק, למעט הנהג שהיה לכוד בתא הנהג, נהרגו, פעל לחילוץ הנהג הפצוע וגופות הלוחמים.
ברגר ולוחמים אחרים, ובהם עמית עין-גדי, הפגינו נחישות ונכנסו לטנק מספר פעמים על מנת לחלץ את נהג הטנק למרות סכנת ירי טיל נוסף על הטנק המוגן ולמרות אדי גזים מסוכנים שהיו בטנק.
על כך הוענק לאחר המלחמה צל"ש מפקד אוגדה לרס"ן ברגר ולרס"ל עין-גדי.
תמונתו של תומר בוהדנה, מפקד פלוגה בחטיבה, אשר נפצע במהלך הקרבות, הפכה לאחת מ"תמונות המלחמה" הנודעות ביותר.
גדוד 7056, בפקוד סא"ל עמוס בריזל, לחם ברב א-תלתין וכבש את הכפר דיר סיריאן.
בשבת, 12 באוגוסט, כאשר הסתבכו כוחות צה"ל בקרב על הסלוקי וספגו אבדות רבות פנה מפקד החטיבה, אל"ם בועז עמידרור, למג"ד, בריזל, ושאל אם הוא מסוגל בכוח העומד לרשותו להשתלט על הכפר אל-קוצייר, בו התבצרו חוליות נ"ט של החזבאללה וירו על הטנקים של צה"ל החוצים את ואדי הסלוקי.
אף שלא היו בידו עזרי מודיעין ומצב האספקה היה דל השיב בריזל בחיוב.
קציני המטה של הגדוד ובראשם המג"ד התכנסו בבית בדיר סיריאן ושירטטו על מפית נייר מרשם קרב של הכפר, כפי שזכרו אותו מתצפית שערכו כמה ימים קודם לכן.
עד הצהריים השלימו הצנחנים את ההשתלטות על הכפר וסריקת השלוחה השולטת על הסלוקי.
גדוד 9255 בפיקוד סא"ל נמרוד רגב, גויס בצו 8 ב-3 באוגוסט.
ב-5 באוגוסט נכנס הגדוד ללבנון בתנועה רגלית והשתתף באחד עשר ימי לחימה בגזרות רב א-תלתין, עדשית אל-קוסייר וא-טייבה.
לוחמי הגדוד יצרו מגע עם לוחמי חזבאללה שעמדו מולם ופגעו בהם, ובנוסף איתרו והשמידו אמצעי לחימה רבים.
בין היתר ביצעו הצנחנים ירי טילי גיל לעבר חוליית מחבלי חזבאללה בכפר יוחמור והרגום, לאחר שאלה שיגרו טילי נ"ט והכווינו ארטילריה לעבר הכפר טייבה והרגו שלושה חיילי צה"ל.
למחרת כניסת הכוח העיקרי של הגדוד ללבנון שהו הדרגים, בליווי משאיות התחמושת, סמוך לבית הקברות של קיבוץ כפר גלעדי בהמתנה להוראה להיכנס ללבנון ולהצטרף לכוח העיקרי.
בבוקר 6 באוגוסט אירע אסון כפר גלעדי.
באסון נהרגו 12 מלוחמי הגדוד שאיבטחו את משאיות התחמושת מפגיעת קטיושה שנחתה בסמוך אליהם.
לוחם נוסף, מהפלוגה המסייעת, נהרג ב-9 באוגוסט בקרב בכפר עדשית אל-קוסייר שבדרום לבנון.
אנדרטה לזכר חללי גדוד 9255 הוקמה בצמוד לגדר בית העלמין של כפר גלעדי במקום נפילת הקטיושה הקטלנית.
גדוד 9255 מקיים אזכרה שנתית באתר.
גדוד הסיור, בפיקוד סא"ל איתן זימרן, לחם במהלך המלחמה במספר קרבות.
בין היתר לחם הגדוד בעדיסה, ספג מספר פצועים ופגע והרג מספר פעילי חזבאללה.
בהמשך לחם הגדוד בכפר מרכבא.
אחד מקציני הגדוד, יונתן לוין, נפצע בקרב מאש מרגמות והוגדר כפצוע הקשה ביותר במלחמה.
בשלב השני של המבצע גויס גדוד 9263 ונפרס והחזיק את גבול מצרים ו"ציר פילדלפי" הידוע.
הגדוד ביצע משימות בט"ש מגוונות תוך שמירת סטריליות הגזרה, אימונים אינטנסיביים ומניעת הברחות של אמל"ח וסמים.
הגדוד זכה לתשבחות ולהערכה רבה על תפקודו.
ב-7 באוקטובר 2023 הוקפצו כוחות החטיבה לגבול לבנון מחשש לפלישה או מתקפה מצד ארגון הטרור חזבאללה, זאת בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על יישובי עוטף עזה והנגב המערבי.
במסגרת פריסתם במרחב הצפוני כוחות החטיבה ניהלו קרב הגנה בגזרה המערבית, נקטו פעולות התקפיות יזומות והכווינו פגיעה במחבלי ארגון הטרור חזבאללה ובתשתיות הטרור בגזרה, במסגרת מוכנותם ליום פקודה, תרגלו גם תמרון קרקעי בתוך לבנון.
בחודשים מאי ויוני 2024 החטיבה הופעלה בפעם השנייה לקרב הגנה בגזרה המערבית של גבול לבנון, במהלכו ביצעו לוחמי החטיבה פעולות התקפיות ויזומות להסרת האיום הלבנוני על מרחב היישובים ותושבי הצפון.
ב-18 באוקטובר 2024 בתחילת התמרון הקרקעי בלבנון נכנסה החטיבה בפיקודו של המח"ט הנכנס אל"ם אביאל בלחסן ללחימה בגזרה המזרחית בדרום לבנון תחת פיקודה של אוגדה 91 ובהמשך התמרון החטיבה נלחמה בגזרה המערבית בדרום לבנון תחת פיקודה של אוגדה 146.
במהלך שלושת החודשים בהם הופעלה החטיבה ניהלו לוחמי החטיבה קרבות מול מחבלי ארגון הטרור חזבאללה, בהם כוחות רדואן, כמו כן לוחמי החטיבה השמידו תשתיות טרור רבות - תשתיות תת-קרקעיות ומנהרות, מתחמי לחימה ועמדות התקפה, טילים ומצבורי אמל"ח רבים שהיוו איום ליישובי הגליל והצפון.
אחר הסכם הפסקת אש בין ישראל ללבנון וחזבאללה שנחתם בנובמבר 2024, החטיבה ביצעה השתלטות קרקעית על העיירה א-נאקורה.
במהלך התמרון נמצאו אמצעי לחימה רבים, מתחמי לחימה וחומרי מודיעין השייכים לארגון הטרור חזבאללה אשר חלקם היו מיועדים לפלישה המתוכננת לגליל המערבי
במקביל לפעילות החטיבה בלבנון - לוחמי הגדס"ר החטיבתי הצטרפו לפעילויות צה"ל בשטח החרמון הסורי במסגרת מבצע חץ הבשן
ב-8 בדצמבר 2024 במהלך בתאונה מבצעית של פיצוץ אמל"ח במהלך טיפול בתשתית תת-קרקע בדרום לבנון נהרגו 4 מלוחמי החטיבה: רס"ן (מיל') יבגני זינרשיין, סרן (מיל') שגיא רובינשטיין, רס"ר (מיל') בנימין דסטאו נגוסה, ורס"ל (מיל') ארז בן אפרים.
בתאריך ה-1 בינואר 2025 דווח בכתבה באתר ynet כי כוחות חטיבה 226 סיימו לכבוש את עיירת החוף השיעית א-נאקורה וזאת לאחר כ-75 ימים בהם החטיבה פעלה גם במרחבי הכפרים עייתרון, עלמא א-שעב ואל-מטמורה ובאזורי הסבך והוואדיות של המרחבים א-לאבונה וואדי חמול.
בכלל המרחבים והכפרים בהם פעלה החטיבה - לוחמי החטיבה השמידו וסיכלו אויב ותשתיות טרור רבות.
במהלך החודשים יולי - אוקטובר 2025 במסגרת מבצע חץ הבשן החטיבה תפסה את מרכז אזור החיץ בסוריה תחת פיקוד אוגדת הבשן, במהלך התקופה ביצעו לוחמי החטיבה הגנה על רמת הגולן לצד פעילויות יומיומיות ומבצעים בעומק סוריה בהן לוחמי החטיבה חשפו והחרימו אמל"ח ועצרו חשודים לתחקור בשטח ישראל.
חטיבה 27 (מכונה גם עוצבת אגרוף ורומח.
כונתה בעבר גם חטיבה 264, חטיבה 60 וחטיבה 204) הייתה חטיבת שריון במילואים בחיל השריון הישראלי.
מקור מספרה הוא בעובדה שהייתה חטיבת המילואים של חטיבה שבע, דהיינו השנייה לשבע.
החטיבה הייתה חטיבת המילואים המשוריינת הראשונה בצה"ל.
עם יצירת חטיבות המילואים הראשונות בצה"ל, בשנת 1952, הוקמה חטיבה 27, חטיבת שריון מילואים ראשונה בצה"ל.
החטיבה קלטה את חייליה מחטיבה 7 ובראשה עמד אל"ם יצחק פונדק.
בראשיתה כללה החטיבה גדוד טנקי M4 שרמן, גדוד טנקי AMX-13 וגדוד חי"ר ממונע.
במלחמת סיני השתייכה החטיבה לאוגדה 77 בפיקוד חיים לסקוב.
החטיבה, בפיקודו של חיים בר-לב (סגן מפקד החטיבה, ברוך בר-לב), הורכבה מהיחידות הבאות:
גדוד 277 על גבי טנקי שרמן (3 פלוגות טנקים) בפיקוד סא"ל (נהרג בקרב רפיח)
גדוד 19 ובו פלוגת טנקי AMX-13 (שהחלו להיקלט בצה"ל) ופלוגת חרמש, בפיקוד רס"ן אלחנן סלע
גדוד 79 שהיה גדוד חרמ"ש על גבי זחל"מים, בפיקוד סא"ל אריה שיאון
גדוד 11 שהיה גדוד חי"ר מחטיבה 9 הממונע על גבי משאיות 4*4, בפיקוד סא"ל זאב אילון
כמו כן, היו לרשות ולפקודת החטיבהה כוחות מסייעים בדמות פלוגת סיור, סוללת תותחים מתנייעים 105 מ"מ ופלוגת הנדסה ובנוסף כוחות סיוע אוגדתיים.
החטיבה, יחד עם שאר יחידות אוגדה 77 שאליה השתייכה, חנתה בשטחי כינוס באזור ניר יצחק, ובאזור כרם שלום של היום.
בלילה שבין 31 באוקטובר ו-1 בנובמבר (כ-60 שעות לאחר פתיחת מבצע קדש) ביצע גדוד החי"ר הממונע של החטיבה התקפה על מוצבי צומת רפיח (במקביל לתקיפת רגלית של שני גדודי חטיבת גולני על מוצבים שכנים).
גדוד החי"ר הממונע סבל אבידות והצליח במשימתו רק לאחר קבלת סיוע מגדוד החרמ"ש ומפלוגות הטנקים שעברו דרך גזרתו וכבשו ב-10:30 ב-1 בנובמבר את הצומת ואת שאר מוצבי פתחת רפיח בסיועה של חטיבת גולני.
בהמשך אותו יום, בשעה 14:00 הגיעו יחידות החטיבה אל מעבר הג'יראדי יחידת החלוץ שלה הצליחה לעקוף את המעבר ותחת התקפת החטיבה ובסיוע התקפות ארטילריות ואוויריות של צה"ל נסוג הכוחות המצריים מהג'יראדי.
בשעות אחר הצהריים הגיעה החטיבה למגע עם המצרים באר-ריסה שבפאתי אל עריש, ייצבה שם קו ועסקה בלילה בחימוש ותדלוק.
למחרת היום, עם שחר, כבשה את אל עריש.
משמר קדמי של החטיבה נע מערבה בציר הצפוני בסיני לכיוון קנטרה והגיע בלילה ב-2 בנובמבר עד למרחק 10 קילומטרים מתעלת סואץ.
בקרבות בגזרת רפיח-אל עריש נפלו במלחמה 16 מחיילי החטיבה.
בתום המלחמה הוחלפו טנקי החטיבה לטנקי סופר שרמן.
מתום מלחמת סיני ועד מלחמת ששת הימים כונתה החטיבה חטיבה 60. במלחמת ששת הימים החטיבה הייתה תחת פיקוד מנחם (מן) אבירם והיא הורכבה מהיחידות הבאות:
גדוד 268 (לשעבר 277) על גבי טנקי שרמן בפיקוד סא"ל טוביה רביב
גדוד 19 שכלל טנקי AMX-13 בפיקוד סא"ל זאב איתן (וילנר)
גדוד חרמ"ש 141 (הוקם במקום גדוד 79 שעבר לחטיבה 7) בפיקוד סא"ל דן נעמן
החטיבה הייתה תחת פיקודו של אלוף ישראל טל, מפקד אוגדת הפלדה והוטלה עליה משימת התקדמות לעבר אל עריש.
התקדמות זו החלה ב-6 ביוני, ובמהלך הלילה התקדמה החטיבה 90 קילומטר בחולות עמוקים.
בהמשך המלחמה כבשה החטיבה את ביר לחפן וביר גפגפה וגדוד הטנקים הקלים שלה עמד בפני התקפת נגד של טנקים מצריים כבדים.
עד תום המלחמה ביצעה החטיבה בלימת התקפות נגד ליליות של שריון מצרי וייצבה קו מצפון לקנטרה.
החטיבה לחמה נגד כוחות מצריים קטנים שחצו את התעלה בתקריות ראס אל-עיש ביולי 1967. לאחר התקריות הועברה האחריות לגזרה לחטיבה 7 הסדירה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוסבה החטיבה לחטיבה ממוכנת ומספרה הוחלף ל-204. עם הקמת עוצבת סיני הוצבה החטיבה תחת פיקוד האוגדה כחטיבת המילואים שלה.
החטיבה נטלה חלק במלחמת ההתשה.
במלחמת יום הכיפורים נלחמה חטיבה 204 בגזרת סיני.
כוחות החטיבה, בהרכב של שני גדודים ממוכנים, גדוד חרמ"ש 86 בפיקודו של נחום ברוכי וגדוד חרמ"ש 141 בפיקודו של חיים רוזנבלט, וגדוד 19 של טנקי מגח 3 בפיקודו של חיים עדיני, גויסו בבוקר יום הכיפורים והתארגנו בימ"ח ברפיח.
החטיבה נעה על זחלים מרחק של 180 קילומטרים לחזית המצרית ונלחמה בצפון חצי האי סיני.
חלק גדול מן החטיבה, גדוד הטנקים וגדוד ממוכן, הועבר עם תחילת הלחימה לחטיבה 460. ב-7 באוקטובר הוצבה החטיבה בגזרה הצפונית של חצי האי סיני תחת כוח נמר, וקיבלה אחריות על אבטחת מתחם בלוזה בו שכנה המפקדה המרחבית.
ב-8 באוקטובר החלו כוחות החטיבה בלחימה שמטרתה הייתה לשמור את צירי ההגעה למעוז בודפסט פתוחים ונקיים מכוחות מצריים.
במסגרת פעולות אלה טיווחה החטיבה מארב מצרי ואף השקיעה כוחות בניסיון חילוץ של טייס שנטש את מטוסו באזור.
בין 9 ל-13 באוקטובר השתתפה החטיבה בקרבות לפתיחת הציר למעוז בודפסט וכוחותיה הגיעו למעוז.
החטיבה צלחה את התעלה ב-15–17 באוקטובר.
לאחר חציית התעלה, נלחמה החטיבה באזור ג'בל ג'ניפה בו השמידה בסיסי טילים, ביצעה פשיטות על בסיסים ומתחמים באזור והשתלטה על שדה תעופה.
בשלהי המלחמה התייצבה החטיבה בפרברי העיר סואץ והשתתפה בכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
במהלך המלחמה איבדה החטיבה 35 מלוחמיה.
גדוד הארטילריה שסייע לחטיבה היה גדוד 340, גדוד מכמ"ת 120 מ"מ של א"א 215 בחיל התותחנים.
במלחמה נפלו ארבעה מלוחמי הגדוד.
במלחמת לבנון הראשונה, ב-1982, השתתפה החטיבה, כחטיבה ממוכנת, בפיקודו של אל"ם ירמי אולמרט בקרבות נגד השריון הסורי.
בשנת 1985 צוידה החטיבה בטנקי מרכבה סימן אחד, ומספרה הוחלף לחטיבה 264. בשנת 2014 פורקה החטיבה במסגרת קיצוצים בצה"ל.
מפקדה האחרון היה אל"ם אפי דפרין.
את החטיבה ליווה אל"ם (מיל') דוד טפרסון ששירת בה מיום הקמתה.
האנדרטה המרכזית של החטיבה היא אנדרטת אגרוף ורומח.
האנדרטה הייתה מוצבת סמוך לצומת גבעת כ"ח, כשהיא צופה על כביש 6. בשנת 2018 הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחית לצומת גבעת כ"ח, לצד כביש 465. האנדרטה מנציחה את 147 חיילי החטיבה שנפלו בקרב.
כמו כן מונצחת החטיבה בפארק עוצבות השריון הצמוד לאתר יד לשריון בלטרון.
אנדרטה נוספת לזכר חללי גדוד 46 נמצאת בכניסה למושב עין הבשור שבחבל אשכול.
שםתקופת כהונההערות יצחק פונדק מפקד החטיבה הראשון.
לימים מפקד גייסות השריון חיים בר-לב מפקד החטיבה במלחמת סיני.
לימים הרמטכ"ל ה-8 שמואל גודר מפקד החטיבה לאחר מלחמת סיני ישראל כרמי לימים קצין משטרה צבאית ראשי אברהם אדן 1960–1961 לימים מפקד פיקוד הדרום ונספח צה"ל בארצות הברית הרץ יזרעאלי 1961-1962 אריאל שרון 1962–1964 לימים ראש הממשלה ה-11 מנחם אבירם 1964–1969 מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים.
לימים ראש החטיבה לקשרי חוץ ודובר צה"ל
חטיבה 188 היא חטיבת שריון סדירה של צה"ל, שמילאה תפקיד משמעותי במסגרת המערכה בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים, במיוחד בשלב הפתיחה של המלחמה.
החטיבה, בפיקוד אל"ם יצחק בן-שהם, הייתה פרושה לאורך קו החזית ברמת הגולן ערב המלחמה.
בשלוש השעות הראשונות של המתקפה הסורית על רמת הגולן, החל משעה 13:55 ב-6 באוקטובר, הייתה החטיבה כוח השריון הישראלי היחיד, שבלם את המתקפה של שלוש דיוויזיות סוריות.
ב-24 השעות הראשונות של הלחימה בחזית הסורית, ניהלה החטיבה קרבות בלימה עקובים מדם, במהלכם ספגה אבדות כבדות, אך הצליחה להשהות את התקדמות הצבא הסורי עד להגעת כוחות המילואים של צה"ל לזירת הלחימה.
במהלך המלחמה נהרגו 79 מחיילי החטיבה, רבים אחרים נפצעו, ורוב הטנקים שלחמו תחת פיקודה הושמדו או ניזוקו בדרגות חומרה שונות.
בצהרי 7 באוקטובר, היום השני ללחימה, נהרגו מפקד החטיבה, סגנו וקצין האג"ם של החטיבה, והיא חדלה לתפקד כמסגרת חטיבתית.
למרות זאת, כוחות שונים של החטיבה המשיכו להילחם תחת פיקוד חטיבה 7 וחטיבות אחרות של צה"ל, והשתתפו בכיבוש המובלעת הסורית, ובלחימה במובלעת הסורית עד כניסת הפסקת האש.
חטיבה 188 צמחה מתוך חטיבה ממוכנת 45. במלחמת ששת הימים לחמה החטיבה, תחת פיקודו של סא"ל משה בר-כוכבא, בגזרת צפון השומרון ואף השתתפה בכיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה הוחלט לפרק את החטיבה אולם לבסוף היא הוקמה מחדש כחטיבת שריון המצוידת בטנקי שוט קל.
לאחר מלחמת ששת הימים נוצר צורך להחזיק כוח שריון סדיר ברמת הגולן, ככוח תגובה מהירה להדיפת מתקפה סורית על שטח הרמה, וככוח לביצוע פעולות התקפיות בגזרה הסורית.
באפריל 1969 הוטלה המשימה על חטיבה 188 ועד שנת 1973 השתתפה החטיבה במבצעים שונים (קלחת 2, קלחת 4, קיתון 10) ובימי קרב רבים מול השריון הסורי.
עם סיום מלחמת ההתשה בתעלת סואץ באוגוסט 1970 הפכה היחידה לחטיבת השריון היחידה בצה"ל אשר השתתפה בפועל בלחימה, ונחשבה לאחת מחטיבות השריון הטובות בצה"ל.
ביוני 1973 מונה אל"ם יצחק בן-שהם למפקד החטיבה.
במועד זה כללה החטיבה שני גדודים סדירים – גדוד 74 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי וגדוד 53 בפיקוד רס"ן עודד ארז, וגדוד מילואים - גדוד 39 בפיקוד סגן אלוף יואב וספי.
החטיבה הייתה מצוידת בטנקים מדגם שוט קל, שהיו דגם משופר של הטנק הבריטי צנטוריון.
ערב המלחמה היו ברשות החטיבה, על שני גדודיה, 71 טנקים כשירים.
בשגרה הייתה החטיבה מחולקת למחלקות בנות שלושה טנקים, כאשר לכל מחלקה היה חניון ובו הטנקים, פריקאסט (מבנה טרומי), 12 אנשי צוות, חובש ואיש צוות טכני.
חניוני הטנקים מוקמו במרחק קצר מעמדות הלחימה המיועדות של הטנקים, סמוך לקו הגבול ברמת הגולן.
עמדות הלחימה, או ה"רמפות" של הטנקים, היו משטחי עפר מוגבהים, שמוקמו בעמדות שולטות על מכשול הנ"ט, שנחפר סמוך לקו הגבול.
ה"רמפות" איפשרו לטנקים לתצפת על תנועת כוחות האויב באזור הגבול, ובזמן לחימה לפגוע בכוחות אויב המנסים לחצות את תעלת הנ"ט, תוך חשיפה מינימלית לאש האויב.
בחודשים שלפני המלחמה תפס גדוד 74 את קו הגבול על פי החניונים המחלקתיים.
בשבועות שקדמו למלחמה הועלתה רמת הכוננות בצה"ל כולו, אך כוחות פיקוד הצפון התכוננו לקראת "יום קרב" - מצב בו כוחות סוריים ינסו לחצות את הגבול כדי להשתלט על מוצב או יישוב ישראלי - ולא לקראת מלחמה כוללת.
כתוצאה מכך לא הוכנו מצבורי תחמושת גדולים בקרבת קו הגבול, והדרגים הלוגיסטיים של החטיבה לא תוגברו מעבר לתקן השגרתי.
ב-26 בספטמבר 1973, ערב ראש השנה, קודם גדוד 53 אל קו הגבול כחלק מתגבור הכוחות.
כדי להימנע מהזזת כוחות גדוד 74 שכבר היו פרוסים במוצבים החליט בן-שהם לפצל את גדוד 53. פלוגה א' של הגדוד תגברה את אזור קוניטרה, פלוגה ב' קודמה לאזור ווסט לשמש כעתודה לגזרה הצפונית, ופלוגה ג' חנתה בחושניה ושימשה עתודה לגזרה הדרומית.
קו הגבול חולק בין שני הגדודים כשמוצב 110, באזור הר חוזק, משמש כמרכז הגזרה.
עודד ארז, מג"ד 53, קיבל לידיו את האחריות על דרום הרמה, ויאיר נפשי, מג"ד 74, פיקד על החלק הצפוני.
כך נוצר מצב שתחת פיקוד כל אחד ממפקדי הגדודים הייתה פלוגה אורגנית אחת ושתי פלוגות מהגדוד השני.
עוד באותו היום הורה אלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי ("חקה") להעלות שתי פלוגות מגדוד 77 של חטיבה 7 לרמת הגולן.
ב-30 בספטמבר הועלתה יתרת הכוח של גדוד 77 לרמת הגולן.
ב-5 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, עלתה לרמה החטיבה כולה.
חטיבה 7 הוצבה כעתודה לגזרה הצפונית של רמת הגולן, כשגדוד 82 הועבר לפיקוד חטיבה 188 כעתודה לגזרה הדרומית.
מול קו הגבול היו ערוכות שלוש דיוויזיות חי"ר סוריות (הדיוויזיה השביעית בצפון הרמה, התשיעית במרכז והחמישית בדרום הגזרה).
כל אחת מהדיוויזיות כללה בקו הראשון שתי חטיבות חי"ר (כל אחת מהן כללה גם גדוד שריון).
חטיבות הקו השני הורכבו מחטיבת שריון וחטיבה ממוכנת והן תוגברו בשתי חטיבות שריון עצמאיות (47 ו-51).
שתי דיוויזיות השריון הסוריות (הראשונה והשלישית) נשמרו ככוח עתודה לניצול ההצלחה.
ערב פתיחת המלחמה היו ברמת הגולן 177 טנקים ישראליים, אל מול למעלה מ-800 טנקים סורים בשלוש הדיוויזיות שהיו פרוסות מול קו הגבול.
הפיקוד הישראלי העריך כי כוחות חטיבה 188, שתוגברה על ידי חטיבה 7, יספיקו כדי לבלום את השריון הסורי עד להגעת כוחות המילואים לרמה.
בבוקר 6 באוקטובר מונה מפקד חטיבה 188, בן-שהם, כמפקד זמני של כוחות צה"ל ברמת הגולן, כיוון שמפקד פיקוד צפון, יצחק חופי, זומן למטכ"ל בתל אביב לישיבה דחופה יחד עם מפקד אוגדה 36 רפאל איתן.
עם פרוץ האש נשאר בן-שהם במפקדת אוגדה 36 במחנה נפח, ומשם פיקד על כלל הגזרה.
חמש דקות לפני השעה שתיים בצהריים, נפתחה הפגזה ארטילרית סורית עזה לכול אורך החזית.
במקביל להפגזה הארטילרית ולתקיפות אוויריות, החלו חטיבות הקו הראשון של שלושת הדיוויזיות הסוריות להתקדם אל עבר הקו הסגול.
כוחות השריון של חטיבה 188 ששהו בחניונים המחלקתיים מיהרו לתפוס את העמדות שיועדו להם.
ארבע פלוגות החטיבה היו פזורות בדלילות, בכוחות מחלקתיים ופלוגתיים, לאורך קו הגבול ברמת הגולן.
שתי פלוגות היו פרוסות בגזרה הצפונית תחת פיקוד גדוד מג"ד 74, יאיר נפשי: פלוגה ח' בחלק הצפוני משיפולי הר חרמון ועד לקוניטרה ופלוגה א' באזור קוניטרה.
שתי פלוגות נוספות נפרסו בחלק הדרומי תחת פיקוד עודד ארז, מג"ד 53: פלוגה ז' באזור פתחת כודנה (מוצב 111) ופלוגה ו' בשטח שמדרום לתל פארס ועד לתל סאקי.
עם פרוץ האש עמדו 45 טנקי שוט מארבע הפלוגות מול 276 טנקים של חטיבות הדרג הראשון הסוריות.
מיד עם תחילת הקרבות החלו שתי הפלוגות הנוספות להתקדם אל עבר קו הגבול, ולקראת השעה 15:00 נפרסו בעמדותיהן: פלוגה ב' נעה מצומת ווסט לאזור בוקעאתא, ופלוגה ג' נעה מחושניה דרומה ועיבתה את המערך באזור ציר הנפט והג'וחדר.
גדודי חטיבה 7 נשמרו ככוחות עתודה עד לבירור כיוון המאמץ העיקרי של הצבא הסורי.
כוחות חטיבה 188 שהתייצבו ברמפות החלו לפגוע בכוחות הקדמיים של הסורים אשר הלכו והתקרבו אליהם.
טנקי הגישור והדחפורים שנועדו לגשר על תעלת הנ"ט נפגעו ראשונים אך אחרים מילאו את מקומם.
הערכת המודיעין טרם המלחמה גרסה כי הכוחות הסוריים יעדיפו לפרוץ בגזרה הצפונית, באזור העיר הסורית הנטושה קוניטרה, זאת אף על פי שפריצה בחלק הדרומי הייתה אמורה להיות קלה יותר.
המחשבה שקוניטרה היא היעד המועדף על הסורים נבעה מהסיבה שהפתחה (מקום בו אין מכשולים טבעיים עבור הטנקים כמו הרים או ואדיות) שנמשכת מקוניטרה לעבר מרכז הרמה קרובה יותר למחנה נפח ובסופו של דבר לחציית נהר הירדן.
בעקבות הערכת מודיעין זו הוחלט כי מרבית הכוחות (גדוד 74 של חטיבה 188 ושני גדודים של חטיבה 7) יימצאו בגזרה הצפונית, וכוח של שני גדודים יגן על הגזרה הדרומית.
מהר מאוד הסימנים בשטח העידו על כך שהמודיעין היה מוטעה וכי המאמץ העיקרי מסתמן בדרום.
בפיקוד המשיכו שעות רבות להמתין לפרוץ המתקפה העיקרית בצפון הרמה כמעט בלי לשים לב שהאחיזה בגזרה הדרומית מתחילה לקרוס.
עד השעה 20:00 איבדה החטיבה 13 מלוחמיה, 12 מהם בגזרה הדרומית.
כמו כן נפגעו והושבתו 20 טנקים, 16 מתוכם בדרום הרמה.
בגזרה הדרומית פעלו שלוש פלוגות טנקים תחת פיקוד , מג"ד 53: פלוגה ז', יחד עם הסמג"ד שמואל אסקרוב באזור מוצב 111 ופתחת כודנה, ופלוגות ו' ו-ג' שהיו פרוסות באזור ציר הנפט והג'וחדר.
בפתחה הרחבה שמדרום לג'וחדר ועד לתל סאקי ניצבה מחלקת טנקים אחת בלבד מפלוגה ו', בפיקוד המ"מ יואב יקיר.
כוחות גדוד 53 החלו לפגוע בטנקים רבים, בעיקר באזור תעלת הנ"ט וקו הגבול.
טנקים החלו להיפגע והחטיבה ספגה את אבדותיה הראשונות.
חדירה סורית ראשונה בגזרת החטיבה אירעה באזור ציר הנפט, אך גם ביתר גזרות הגדוד נרשם לחץ כבד של הסורים.
גדוד 82 מחטיבה 7, שהוצב כעתודה לגזרה הדרומית תחת פיקוד חטיבה 188, כלל פלוגה מבצעית ושתי פלוגות צמ"פ שהיו באמצע הכשרתן.
החל משעה 16:00 הכניס בן-שהם את הגדוד ללחימה, אולם בשל ערפל הקרב ותיאום לקוי לא הופעל הגדוד כראוי.
פלוגה א', עם המג"ד, רס"ן חיים ברק, נפרסה בשעה 17:30 מדרום למוצב 111 ובלמה את התקדמות חטיבה 33 הסורית.
העברת הגדוד לאחריות חטיבה 188 לא הובאה לידיעת מג"ד 82, ובשעות הראשונות למלחמה חשב המג"ד שהוא פועל תחת חטיבה 7. רק בסביבות השעה 19:00 הוכפף באופן סופי לחטיבה 188 ועבר לרשת הקשר שלה.
פלוגה ז' באזור מוצב 111 איבדה חמישה טנקים; המ"פ אורי עקביה נהרג ואסקרוב הסמג"ד נפצע.
גם שתי הפלוגות הנוספות בציר הנפט ובג'וחדר ספגו אבדות, ומ"פ ו', אבי רוניס, נהרג.
מחלקת הטנקים של יואב יקיר לחמה מדרום למוצב 116 בחטיבת החי"ר 61 ופגעה בכלים רבים.
בסופו של דבר פרצו הסורים את קו הגבול מצפון למוצב.
המ"מ יואב יקיר נהרג ושני הטנקים הנותרים התפנו לתל סאקי לאחר שנותרו ללא פגזים.
עד שעות הערב הצליחו הסורים לגשר מעל תעלת הנ"ט בכמה מקומות והחלו להזרים כוחות לתוך רמת הגולן.
החושך שירד על האזור בסביבות השעה 18:00 הקשה על הטנקים הישראלים, כיוון שפרט לאמצעי ראיית לילה מיושנים ופאסיביים לא הייתה לחיילים שום אפשרות לזהות את הסורים המתקדמים.
במספר מקרים ביקשו טנקי החטיבה מכוחות הארטילריה לירות פצצות תאורה לגזרתם ואז ניצלו את התאורה כדי לירות על טנקי האויב.
בטנקים רבים החלו לאזול הפגזים והעברת אספקה לכוחות בקו הייתה בלתי אפשרית בשל החדירה הסורית.
הטנקים הסורים היו מצוידים באמצעי ראיית לילה, דבר שנתן להם יתרון משמעותי על הכוח הישראלי.
בחסות החשיכה חדרו חטיבות הדרג השני של הכוח הסורי את קו ההגנה הישראלי הדליל, דרך שתי פרצות: במרחב השטוח שבין תל פארס לתל סאקי חדרו שתי חטיבות מהדיוויזיה החמישית (46 ו-132) לדרום רמת הגולן, ושתי חטיבות מהדיוויזיה התשיעית חדרו למרחב חושניה דרך פתחת כודנה.
חטיבה 51 נעה מכודנה לכיוון חושניה ועד השעה 23:00 דיווח מפקדה על כיבוש אזור חושניה.
ניסיונה של חטיבה 43 לנוע מחושניה צפונה נכשל, לאחר שגדוד החלוץ שלה נקלע למארב של כוח טנקים מפלוגת טייגר, וספג אבדות רבות.
בשעות הערב הורה אלוף הפיקוד חופי על העברת גדוד 71 מחטיבה 7 לגזרה הדרומית, אולם ינוש בן-גל, מח"ט 7, התעלם מהפקודה והורה לפלוגה אחת בלבד לנוע דרומה.
בהמשך הורה בן-גל לגדוד להישאר בגזרה הצפונית בטענה שהכוח נחוץ לצורך לחימה בעמק הבכא (בן-גל אף שינה, לפי טענתו, את תדרי החטיבה למספר שעות כדי שלא יוכלו להשיגו).
לקראת שבע בערב יצא המח"ט בן-שהם מנפח על טנק המג"ד כדי לאתר את כוחותיו, להפיח בהם מוטיבציה ולסייע בעצירת השריון הסורי.
בשעות הערב הגיע למחנה נפח סרן צביקה גרינגולד, שהיה מפקדה הקודם של פלוגה ז' בגדוד 74. גרינגולד קיבל שני טנקים שתוקנו בנפח ויצא איתם לפטרל על ציר הנפט.
הכוח, שנקרא "כוח צביקה", נתקל בטנקים מחטיבה 51 הסורית וניהל מולם אש.
לאחר שהטנק שלו נפגע, עבר גרינגולד לטנק השני כשהוא נשאר לבדו כטנק בודד על ציר הנפט.
בסביבות 23:00 חברה אליו פלוגת טנקים מגדוד 266 יחד עם המג"ד סא"ל עוזי מור (מחטיבת המילואים 179).
בהמשך הלילה נתקל הכוח המשותף במארב סורי ו-6 טנקים נפגעו.
גרינגולד שוב החליף טנק ונותר עם שני טנקים.
למרות כוחו הדל הצליח כוח צביקה לבלום במהלך הלילה את התקדמותה של חטיבה 51 הסורית, שלא הייתה מודעת לחולשת הכוח הישראלי שעמד מולה..
המצב בגזרה הצפונית היה שונה לחלוטין מזה שבדרום.
צפון רמת הגולן מאופיין ביותר תלים געשיים וגבעות מאשר בדרום.
בשל כך, רוחב הגזרות האפשריות לפריצה היה קטן יותר, וניתן היה לבנות מערך בלימה טוב יותר כנגד הסורים.
כוחות 188 בפיקוד סא"ל יאיר נפשי, מג"ד 74, עמדו איתן כנגד ההתקפות החוזרות ונשנות של הסורים בגזרתם וסיכלו כל ניסיון חדירה.
בפתחת קוניטרה דרום, באזור מוצב 109, בלמו טנקי פלוגה א' את גדוד הטנקים של חטיבת החי"ר 52 הסורית.
בפתחת קוניטרה צפון, באזור עמק הבכא, בלמו כוחות הגדוד בסיוע טנקי חטיבה 7 את התקדמות חטיבת החי"ר הסורית 85. באזור רכס המנפוחה (מוצב 104, באזור הר רם) הצליחו טנקים מכוח העזר המרוקאי לחצות את הגבול לתוך שטח ישראל, אולם הם הושמדו זמן קצר לאחר מכן.
בשעות אחר הצהריים הצטרפו שני גדודי הטנקים הנוספים של חטיבה 7 (גדוד 77 וגדוד 71) ללחימה בגזרה הצפונית, ומרביתם נשלחו לסתום את הפרצה שנוצרה מדרום לחרמונית.
בשעה 18:00 הורה אלוף הפיקוד חופי, אשר הגיע קודם לנפח יחד עם מפקד אוגדה 36 רפאל איתן, על העברת הגזרה הצפונית, כולל גדוד 74, לאחריות חטיבה 7 בפיקודו של ינוש בן-גל.
מג"ד 74 נפשי, שהיה בקשר עם כוחותיו שהיו פרוסים גם בדרום הרמה, היה חסר אונים מול הדיווחים בקשר על הנפגעים הרבים, המחסור בתחמושת והתקדמות הסורים שהועברו אליו כל העת מהדרום.
אף על פי שלחץ השריון הסורי היה חלש יותר בצפון, הארטילריה הסורית הייתה מדויקת, וגם בצפון נאלצו הכוחות לדלג מעמדה לעמדה כדי להישמר מהארטילריה שטווחה ביעילות רבה על עמדותיהם.
בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר כמעט שלא התנהלה לחימה.
כוחות צה"ל שחסרו אמצעי ראיית לילה ניסו לשרוד את הלילה ואילו הכוחות הסורים התמקמו בחניוני לילה בעומק השטח הישראלי בהמתנה לבוקר.
עם שחר חידש הצבא הסורי את המתקפה והמשיך ללחוץ לתוככי הרמה.
חטיבה 51 הסורית התמקמה באזור חושניה והחלה בתנועה צפונה לכיוון נפח.
חטיבה 46 הגיעה לקצביה וחטיבה 132 הגיעה עד לאזור רמת מגשימים.
בנוסף, הדיוויזיה הראשונה שנשמרה בעתודה הצטרפה לקרב וטנקיה החלו לזרום דרך הצירים הפרוצים בדרום הרמה.
באור ראשון ולאחר התייעצות עם בן-שהם ומטה הפיקוד עלה עודד ארז עם 15 הטנקים שנותרו בגזרתו לתל פארס, שנשאר עמדה צה"לית מכותרת בשטח בשליטה סורית.
התל היה עמדה שולטת מערבית למוצב 114 בדיוק במרכז בין שני צירי החדירה הסורים, וממנו זיהו הלוחמים את שיירות הדיוויזיה הראשונה השועטות לתוך רמת הגולן.
הכוח בתל פארס ניהל במהלך היום לחימה בכוחות שריון, רגלים וקומנדו סורים שניסו לתפוס את התל ומנע מהם את כיבוש התל.
בן-שהם, בטנק המח"ט, גילה בבוקר כי הוא מוקף בכוחות סורים ואין באפשרותו לחבור לכוחותיו בדרום הרמה.
לטנק המח"ט לא נותר אלא לסגת מערבה לאזור מעלה גמלא, ולעלות לרמת הגולן מחדש באזור נפח.
שני טנקים נוספים נותרו בתל א-סאקי כשהם משוללי יכולת תנועה אך עדיין כשירים לירי.
בשעות הצהריים ננטשו גם הם וצוותיהם הצטרפו לבונקר הקטן בראש התל, בו שהו כמה צוותי טנקים נוספים וחיילים מגדוד 50 של הנח"ל המוצנח שאבטחו את התל.