tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה הקומוניסטית, מ-1956, הבית אירח את הוועד האזורי של המפלגה הקומוניסטית, המוזאון להיסטוריה מודרנית וקונטמפורנית, הוועד המחוזי של איחוד הנוער הקומוניסטי והמוסד המחוזי לנוער.
לאחר השבתו לידיים פרטיות שימש הבית למועדון לילה וב-2004 פרצה שרפה בעליית הגג.
השרפה גרמה לנזקים בגג ובתקרה ועבודות השחזור לא החזירו את המצב לקדמותו.
לאחר השיפוצים מארח הבית מסעדה.
בית אהרונוביץ' (ידוע גם בשם הארמון, ולימים נהפך לבית שרה) היה בית קיץ בסגנון אקלקטי, שהוקם בשנת 1928 על ידי בן ציון ושרה אהרונוביץ'.
הבית שימש כעמדה של המושבה בזמן מאורעות תרפ"ט, כמטה של ההגנה במאורעות 1936 והיו בתוכו סליקים.
הבית משמש כיום כסניף של ארגון ויצו בשם "בית שרה", על שם שרה אהרונוביץ'.
הבית נמצא ברחוב ויצמן 73, כפר סבא.
בשנת 2013, הבית יחד עם 49 מבנים נוספים, אושר לשימור על ידי הוועדה לתכנון ובנייה בכפר סבא.
בני הזוג אהרונוביץ נולדו ברוסיה, עלו לארץ ישראל והתיישבו בתל אביב.
בן ציון אהרונוביץ נמנה עם מייסדי שכונת "ימין משה" בתל אביב יחד עם משה קרסו.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 חקלאים בכפר סבא החלו לנטוע פרדסים ומשפחת אהרונוביץ נכנסה גם לתחום ונטעה כ-100 דונם של פרדסים.
בית אהרונוביץ נבנה כבית קיץ על גבעה החולשת על פרדסי המשפחה.
הבית נבנה בסגנון אקלקטי, צבעו לבן ועליו חלונות בסגנון מזרחי.
בחזית הבית היה בוסתן בו המשפחה שתלה וגידלה עצים מקומיים ומיובאים מרחבי העולם.
ליד הבית נבנתה בריכה השמשה להשקיה ולשחייה, וכמו כן נבנו מגרשי טניס.
בשל ממדיו וסגנון בנייתו, הבית כונה בקרב התושבים "הארמון", כינוי המוכר עד היום.
בשל גודל הבית ומיקמו האסטרטגי, בזמן מאורעות תרפ"ט הבית שימש כעמדה של המושבה.
במאורעות 1936 שימש הבית כמטה של ההגנה והיו בו שני סליקים, אחד בבאר ואחד בתוך קיר כפול שהיה בבית.
בסוף שנות העשרים, המשפחה תרמה את הבית לארגון ויצו שהקימה מאשה סקיבין, אחת המתיישבות הראשונות במושבה.
הבית הפך למרכז פעילות, בעיקר בסיוע לקליטת עולים ובעזרה לילדים נזקקים.
בעקבות משבר בתחום הפרדסנות, בסוף שנות ה-30 נתרמו חלק מהפרדסים של המשפחה לעיריית כפר סבא, ובמקום הוקם בית החרושת "מיצארון" בו ייצרו מיצים, שימורים וריבות.
בשאריות הקליפות של בית החרושת הופק חומר בעירה לרובים.
הבית כיום משמש כסניף של ארגון ויצו ונקרא בית שרה, על שם שרה אהרונוביץ'.
הבית משמש כתחנה השנייה של שביל הראשונים כפר סבא אשר נחנך בשנת 2009, כמו כן הוא לוקח חלק בסיורים היסטוריים.
בשנת 2017, בעקבות פריצה למתחם הילדים "פנטזיית הג'ונגל" בסמוך לקניון ערים, מבנה הבית נפגע.
בית אהרון גלעדי הוא המבנה בשיכון ותיקים בחולון, בו התגורר הצייר אהרון גלעדי מאז שנת 1955 ועד פטירתו בשנת 1993, מייצג במראהו את אופיו הצנוע של הצייר אשר העדיף להתגורר בסביבה של אנשים עובדים ממעמד הפועלים.
אהרון גלעדי הטביע את חותמו בחזית דירת השיכון הקטנה, ועיטר אותה ביצירת אמנות מעשה ידיו.
שיכון ותיקים שוכן מדרום לשכונות הראשונות של העיר חולון, באזור שהחל להיבנות בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות.
בחלקה המערבי השכונה גובלת עם רחוב אילת ובמזרח עם רחוב אהרונוביץ', בצפון עם רחוב הופיין ובדרום עם רחוב ג'סי כהן.
בתי השכונה הוקמו על ידי חברת הבניין ההסתדרותית שיכון עובדים, במטרה לספק פתרונות דיור לוותיקי ההסתדרות אשר עלו לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי וטרם מצאו דיור הולם.
בדומה למפעלי הבנייה האחרים של חברת "שיכון עובדים", "שיכון העולים" ו-"השיכון העממי", גם הדירות שהוקמו במסגרת "שיכון ותיקים" היו דירות קטנות וצנועות, שנבנו בסטנדרט בנייה נמוך ונמכרו במחירים נוחים ובתנאי אשראי נדיבים.
כדי לזכות ולהתגורר באחת הדירות נדרשו הקונים הפוטנציאלים להיות בעלי "פנקס אדום" של ההסתדרות, להשתתף בהגרלה שנערכה בין הזכאים לדיור, ולהמתין בתור לסיום הבנייה של השיכון בו זכו.
אהרון גלעדי נולד ברוסיה בשנת 1907, ובין השנים 1923–1926 למד ציור באוניברסיטה של לנינגרד.
עקב פעילותו הציונית הוא נאסר ונשלח לגלות בסיביר, שם היה תקופה של שלוש שנים.
בשנת 1929 עלה אהרון גלעדי לארץ ישראל ונקלט בקיבוץ כנרת עם הגרעין בו היה חבר.
בשנת 1932 נמנה עם מקימי קיבוץ אפיקים, שם פגש בשנת 1934 את דבורה סטיפלמן ונשא אותה לאישה.
אהרון גלעדי עבד בקיבוץ כטייח, ונאלץ להיאבק על מנת שיתנו לו לעסוק גם בציור.
על רקע מאבקים אלו החליט גלעדי לעזוב בשנת 1947 את הקיבוץ.
משפחת גלעדי עברה לגור בכפר סבא, ומשם לשכונת קריית שלום בתל אביב.
בשנת 1955 עברה המשפחה להתגורר בשיכון ותיקים בחולון.
משך מספר שנים המשיך אהרון גלעדי לעבוד לפרנסתו כטייח, ולאחר מכן כמדריך עולים חדשים לעבודה בטיח מטעם חברת "סולל בונה".
לאורך כל התקופה המשיך לעסוק גם בציור: "כל הזמן ציירתי, למדתי ולימדתי ציור, עד שבאו סוחרים וגלריות והתחלתי להתפרנס רק מהציור".
פעילותו של אהרון גלעדי בחולון
בית המגורים הקטן בחולון שימש את אהרון גלעדי גם כסדנה בה המשיך לצייר וליצור.
על גג הבית היה "אולם קטן דחוס במאות ציורי שמן כהים, בתמונות שהן צירופים של מחזור תמונות, ואקוורלים בהירים שובי עין.
הציורים מתארים משפחות ופועלים ובתים וחצרות וחמורים".
ציורי משפחות היוו את סימן ההיכר של יצירתו, ואהרון גלעדי הסביר זאת ברקע של המשפחה הגדולה בה גדל ואליה התגעגע.
"לסבא ולסבתא היו 18 ילדים, היינו 68 נכדים ונינים כשעזבנו את רוסיה, ובתמונות אני תמיד חוזר לתקופה ההיא.
עד גיל 14 גרנו בבית הגדול של סבא, חמש משפחות עם כל הילדים.
לכן, כשאני פוגש בן אדם אני שואל אותו על המשפחה שלו ומאיפה הם באו".
לדבורה ואהרון גלעדי היו שבעה נכדים ושני בנים אשר התגוררו בשכונה.
"ליפעת, הנכדה הבכורה, המגלה כשרון לגרפיקה, משמש ביתם של סבא וסבתא גם עיר מקלט והיא זכתה לחדר משלה בביתם".
בנוסף לעבודתו כאמן יוצר נרתם אהרון גלעדי בתחילת שנות ה-90 לסייע לעיריית חולון בקליטת העולים החדשים שהגיעו ממדינות ברית המועצות לשעבר.
"ראש העיר חולון ביקש ממני לבקר אותם, להמליץ, לעזור.
בא בנאדם שמדבר רק רוסית ומרגיש כמו דג על היבשה, לי יש השפה והקשרים, אז נותנים לו את מספר הטלפון שלי ואני עוזר".
על מעקה מרפסת הבית בו התגורר (רחוב הי"ד מספר 19) יצר אהרון גלעדי בטיח יצירת אמנות בסגנון האופייני לו.
יצירה דומה ביצע גלעדי גם על מעקה מרפסת הבית של השכן שמעבר לכביש (רחוב הי"ד מספר 18).
בנוסף, יצר אהרון גלעדי עבור עיריית חולון ציור קיר גדול בשם "יוסף ואחיו" על חזית בית הספר "שלום עליכם" שבצפון העיר.
בית אברהם שפירא הוא הבית שבו התגורר אברהם שפירא, הנודע בכינוי "זקן השומרים", בשנים 1907 עד פטירתו ב-28 בדצמבר 1965 (ה' בטבת תשכ"ו).
הבית שוכן במרכז העיר פתח תקווה, ברחוב הרצל 20, ומשמש כיום כמוזיאון לפועלו של שפירא וכמרכז תרבות.
אברהם שפירא חי ופעל בפתח תקווה מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19, ואת ביתו, בנה שפירא עצמו בין השנים 1905-1907. בחייו, שימש הבית למגורי שפירא, אשתו ותשעת ילדיהם.
בנוסף, כאשר כיהן בתפקידים ציבוריים בעיר, כדוגמת "יושב ראש ועד המושבה" וראש "אגודת השומרים", מספרים כי הבית היה פתוח תמיד לכנסים, התייעצויות וכדומה.
כמו כן לאחר הקמת ארגון ההגנה בשנת 1920 והטמעת ארגונו של שפירא בשורות הארגון, נערכו בבית כנסים רבים של חברי ההגנה, ומפקדת ההגנה אף שכנה שם בתקופת המנדט הבריטי.
מספר שנים לפני מותו, ב-1957 החליט אברהם שפירא לתרום את ביתו לרשות עיריית פתח תקווה.
בישיבה שערכה מועצת העיר בראשות פנחס רשיש סוכם, כי בבית שפירא יאסף כל החומר שקשור לפעילותו של "זקן השומרים".
יוקדש חדר לתצוגת נשקו האישי, תמונותיו, מתנות שקיבל משייחים ערבים כהוקרה על השכנת שלום, ועוד.
כמו כן הוחלט על הקמת מוסד תרבות ביתר חדרי הבית, שייקרא על שמם של אברהם שפירא ואשתו.
על פי התכנון שפירא עצמו ימשיך להתגורר במקום באחד מחדרי הבית.
למעשה, עד פטירתו ב-1965 לא נעשתה התקדמות בנושא.
לאחר פטירתו, החליטה משפחתו לקיים את צוואת אביהם ומסרה את ביתו לרשות עיריית פתח תקווה.
מחלוקות בתוך מועצת עיריית פתח תקווה באשר לאופן הנצחתו של "זקן השומרים", בתוספת התנגדותם של חלק מיורשיו הביאו לעיכוב נוסף בביצוע צוואתו.
בפועל, רק בשנת 1978, לאחר פטירת בנו, מנדל שפירא, שהתגורר בינתיים בבית אביו, החלו לפנות את חדרי הבית על מנת להכשירם לייעוד שקבע להם אברהם שפירא, כ-13 שנה קודם לכן.
לאחר השיקום והשיפוץ הראשוני שימש הבית כספריה קטנה וחדר עיון.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נעשה שיקום נוסף, יסודי יותר, ייעודו של הבית שונה, ומאז הוא משמש כמרכז תרבות לאירועים שונים, מלבד היותו בית הנצחה לזכרו ופועלו של אברהם שפירא.
הבית הוא בן קומה אחת, דבר שאופייני לבתי איכרים רבים שנבנו בארץ ישראל בראשית המאה ה-20. שדרת ברושים מובילה מהרחוב אל פתח הבית, ובחזית ניצב כיום פסל של אברהם שפירא רכוב על סוס, לזכרו.
קירות הבית בנויים מלבני כורכר מצופות טיח, גגו מכוסה ברעפי חרס, והתקרה עצמה עשויה מלוחות עץ.
חלונות הבית גדולים מכוסים תריסי עץ ירוקים, טיפוסי לאותה התקופה.
הבית רוצף ברצפות מעוטרות, שניתן לראותן עד היום.
הבית חולק לארבעה חדרי שינה, ושני חללים גדולים: חלל גדול אחד בתור סלון, וממנו דלת גדולה הובילה לחדר האוכל.
כמו כן, בקצה הבית עמד מטבח גדול ששימש את באי הבית.
בחדרי השינה התגוררו בני משפחת שפירא, ואף חלק מנכדיו הנשואים של שפירא ורעייתו.
שתי מרפסות היו לבית, קדמית (מרפסת הכניסה) ואחורית.
המרפסת האחורית הייתה מקורה, ועמדה לכל אורך הקיר החיצוני, נתמכת בעמודים גדולים, וממנה היה אפשר לרדת לחצר הבית.
בתחילת שנות האלפיים, בעקבות עבודות סקר שנעשו במספר בתים היסטוריים בפתח תקווה, נתגלו שמונה סוגים של עיטורים מגוונים, על קירותיו הפנימיים של הבית.
עיטורי הקירות, שהכילו בעיקר פרחים במבנה גאומטרי, שוחזרו על ידי תוכנת מחשב, והושלמו בעבודת יד בסמוך לקטעים המקוריים.
בית אוארבוך הוא וילת מגורים ברחוב מקדונלד 18 בשכונת תל בנימין ברמת גן, המבנה היה בית מגורים פרטי במשך שנים רבות ואחד מהבתים הראשונים ברמת גן.
המבנה הוכרז כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, אך הוא מיועד להריסה.
הבית הוא וילה חד-קומתית בסגנון רומנטי-פרברי העשויה מלבנים ומבטון.
הבית תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'לנוב.
השטח מסביב לבית כולל עצים ושיחים רבים, ולמרגלות הבית בצידו הדרומי (הפונה לרחוב ז'בוטינסקי) נמצאה בעבר גינה מטופחת שכללה בריכות ותעלות מים, שתכנן אדריכל הנוף יוסף סגל.
בעבר כלל בית בריכת שחיה, בה התאמנו ראשוני השחיינים בארץ.
הבית יושב על מצוק כורכר בגובה של כ-10 מטרים.
אופן ההגעה לבית הוא דרך רחוב מקדונלד.
המגרש צמוד למגדלי "בכור", הגישה לבית היא דרך כביש גישה היוצא מהרחוב בעלייה תלולה לכיוון דרום.
בית אוארבך נבנה לראשונה ב-1934 כחלק מהקמתה של שכונת תל בנימין והיה אחד מעשרת הבתים הראשונים בה.
המגרש ניתן על ידי יצחק ליב גולדברג לביתו הבכורה, חנה אוארבך, ועל שמה קרוי הבית.
המבנה הקיים כיום על המגרש נבנה ב-1950 והתגוררה בו נכדתו של גולדברג, עדה אוארבך.
הבית הוא המבנה היחיד בתחומי שכונת תל בנימין שהיה בבעלות משפחתו של מקים השכונה.
ב-2008 אושרה תוכנית בנייה במגרש, הכוללת הריסתו של בית אוארבך.
במקביל, הוכרז בית אוארבך כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן במסגרת תוכנית השימור לשכונה.
ב-2015 הוכרזה שכונת תל-בנימין כולה כמיועדת לשימור.
ב-2018 הוכרז שוב הבית כמבנה לשימור.
בית אבות סיעודי לקשישים (יהודים) לשעבר בבודפשט, הונגריה, הנקרא היום המכון הלאומי של הקליניקה לנוירוכירורגיה (קיצור: OKITI; הידוע בכינויו מרפאת הנוירוכירורגיה), בשמו לשעבר Szeretház (בית האהובים), הוא מוסד בריאות בבודפשט שנבנה ברובע 14.
בשנת 1907 פרסמה החברה קדישא של פשט, שעסקה גם בטיפול בחולים יהודים עניים בנוסף לקבורה, מכרז לבניית בית חולים לחולים חשוכי מרפא.
במקום הראשון זכה האדריכל היהודי הצעיר בלה לייטה, ששכנע מאוחר יותר את ועדת הבנייה של החברה קדישא לא להקים בית חולים, אלא בית לקשישים, "בית האהובים" הוא קרא למוסד, עבור אלה שלא יכלו לפרנס את עצמם.
תוכנית ההגשה הראשונה הוצגה בסתיו 1909, ואילו התוכניות הסופיות הוגשו בשנת 1910. עבודות הבנייה חלה בשנים 1910–1911 בניהולה של חברת בלוך והוליטשר.
גם תוכניות הקומות וגם תוכניות ההגשה הושמדו ולכן ידועות רק הנחות היסוד לגבי תוכנית הקומה המקורית (שכבר נבנתה מחדש).
המבנה הוא בצורת "E": הקטע הארוך של האות היה מקביל לציר הכביש של "דרך אמריקה" (Amerikai út).
באמצע מאחורי הכניסה הראשית עם עמוד דורי 2x2, היה גרם מדרגות ראשי שהשתרע אל כיוון החצר האחורית, ואילו בשני קצוות הבניין יש גם כן גרם מדרגות בולט לכיוון הרחוב.
החזית הסימטרית הייתה מורכבת מחמישה חלקים: חלק הכניסה הראשית, חלק גרם המדרגות הצדדי, וכנף הצד שחיברה ביניהם.
בחלקו העליון של החלק האמצעי.
היה גג משולש כמעט שווה לכל צד.
כנפי גרם מדרגות העזר הצדדיים נסגרו על ידי גגות בארכיטקטורה עממית.
פנים הבניין היה מעוצב בצורה עשירה.
בגיליון מאי 1911 של "עיתון בודפשט" (Budapesti Hírlap), כותב המאמר (הלא ידוע) משבח את הבניין כדלקמן:
"בית האהובים הזה הוא גם בית לאמנות, אמנות מטוהרת, אצילית והונגרית עם כל טיפת דם.
המתכנן, בלה לייטה, השקיע את כל כישרונו, את הידע, את הכישורים הטכניים המבריקים ואת ההתמדה העקשנית שלו למטרה אחת גדולה: להראות כיצד ניתן לפתח מוטיבים הונגריים עממיים למונומנטליות, מבלי לאבד במוטיבים את מקוריותם...
הניצחון המושלם והשלם של מאמציו הוא הארמון הזה, שבו אחדות אמנותית וסגנון מוזגו בצורה כה מפתיעה עם החוש המעשי שמשרת את המטרה.
חזית בית האהובים כובשת את הצופה במומנטום התוסס של קוויו, בכוח הקומפוזיציה שמבטאת את הרעיון.
במרכז החזית המשולשת נמצא פסלו של משה בכבוד רגוע.
העבודה של הפסל אדש טלה, "הפסל הפלסטיקאי" המצוין.
מימין ומשמאל לכניסה הראשית עם עמוד כפול, שער שמוביל לאגף הגברים ולאגף הנשים...
בקומות העליונות אכסדרות ידידותיות מכניסות אור שמש בצרורות רחבים.
בפנים הקירות הלבנים נקיים וקלים לניקוי, משמשים כמילת הפקודה המחמירה ביותר להיגיינה.
הקירות הלבנים של גרם המדרגות, המחלקות וחדרי המנוחה מעוטרים בקישוטי הונגריה מקוריים ועממיים בכל מקום." (קטעם מהמאמר)
מטרתו המקורית של הבניין הייתה כאמור להקים בית המתאים לטיפול בקשישים.
הבניין אכן שימש למטרה זו כמעט ארבעים שנה.
בעקבות החלטת ממשלת הונגריה של אימרה נגי בשנת 1953, הבניין קיבל ייעוד חדש מתוך כוונה להקים בו את המכון המרכזי לנוירוכירורגיה.
הדרך של אמריקה 57 (Budapest, XIV.
חסידות בית אברהם הייתה חצר חסידית ייחודית שהוקמה בידי חסידים שהעריצו את הרב אברהם יצחק הכהן קוק והחליטו להכתירו כאדמו"ר עליהם.
החסידות הוקמה בשנת ה'תר"ץ (1930) וכללה יהודים רבים, בהם רבני עיירות וקהילות, שנחשפו לדמותו והגותו של הראי"ה קוק והפכו למעריציו.
הם התאגדו להקמת חצר חסידית מלאה, הכוללת בתי מדרשות של אנשיה, נסיעות מיוחדות אל האדמו"ר - הראי"ה, לימוד עקבי במשנתו, אימוץ מנהגיו, ועוד.
אך על אף רצון החסידים, לא הסכים הרב קוק להיות להם לאדמו"ר.
בארבעה מקומות הוקמו בתי מדרשות מיוחדים של החצר: פאביאניץ, לודז', ולוצלאווק וז'ירארדוב.
אלו התפתחו במהירות תוך מספר חודשים וכללו מאות מתפללים.
חלק מאנשי החסידות היו אנשי הציונות הדתית בפולין אשר ראו בעצמם כחסידים לכל דבר וראו צורך במנהיג ואדמו"ר אשר ידריך אותם, ומצאו ברב קוק רב ששילב בין החסידות לבין תורת ארץ ישראל והציונות.
בשנת תרצ"ג מסרו בידיו החסידים מגילת קלף ובה בקשה רשמית שיקבל עליו להיות לאדמו"ר, אך שוב הוא סירב, כנראה מפני התנגדותו לעצם הרעיון והתנגדותו לאדמו"רות החסידית.
בתי מדרשות אלו נהגו כמנהגי החסידות ולמדו הלכה ואגדה כמנהג שאר החסידים, ואף ארגנו נסיעות לרב קוק לכבוד החגים כמנהג שאר החסידויות.
בנוסף, הם נהגו מנהגי חסידים לרב קוק בעליות לתורה, ברכו במי שברך את הראי"ה ואף שלחו לו פדיון נפש.
אך הם התייחדו משאר החסידויות בלימוד כתבים ציוניים ואקטואליה.
קהל החסידים היה מגוון וכלל יהודים העובדים לפרנסתם ואף רבנים כמו רב העיירה ז'ירארדוב – הרב יחיאל מאיר קרימסקי, רבה של וולצלאווק – הרב יהודה ליב קובלסקי, ובנו של רבה של לודז' – הרב שמחה טרייסטמאן.
רבנים אלו משכו רבים מבני העיר להצטרף לחסידות.
בכל אחד מבתי המדרשות הוקם ועד שהיה ממונה על ארגון הקבוצה ועל הקשר הישיר עם הרב.
לאחר תקופה אף החליטו גבאי בתי המדרש לשלוח מכתב לרב קוק המתאר את אופי הקהילה ולבקש ממנו הסכמה רטרואקטיבית להקמת החסידות.
בלגנדריום של טולקין, בית אֵאוֹרְל () הוא בית מלוכה השולט בממלכת רוֹהָן.
מקורה של השושלת באֵאוֹרְל "הצעיר".
וִידוּגַבְיָה היה אחד ממלכי אנשי הצפון והחזק שבהם.
הוא עזר למִינַַלְקָר, מלך גוֹנְדוֹר, במלחמה עם בני המזרח.
מִינַַלְקָר שלח את וַלָאקָר, בנו, כשגריר וכדי ללמוד על אנשי הצפון ומנהגיהם.
אך וַלָאקָר הרחיק לכת מתוכניות אביו ונשא את וִידוּמָבִי בת וִידוּגַבְיָה לאישה.
ובשל כך התפרצה מלחמת האזרחים של גוֹנְדוֹר.
מַרָ'רִי היה צאצאו של וִידוּגַבְיָה.
בימיו החלה פלישת רוכבי הקרונות.
רוכבי הקרונות שברו את רוב מה שנשאר מאנשי הצפון לאחר המגפה הגדולה.
נַרְמָקִיל השני מלך גוֹנְדוֹר אסף את שאריות אנשי הצפון אל צבאו כדי להדוף את רוכבי הקרונות, אך הוא נהרג בקרב המישורים יחד עם רוב צבאו, למרות שגרם לרוכבי הקרונות אבדות קשות.
מַרָ'רִי עצמו נהרג בקרב מאסף.
הוא אסף רבים מאנשי הצפון והקים את האֵאוֹתֵאוֹד.
קָלִימֶהְּטָר, מלך גוֹנְדוֹר, הסתייע באֵאוֹתֵאוֹד בפיקודו של מַרְ'וִּינִי והשמיד כמעט שליש מצבאם של רוכבי הקרונות בדָגוֹרְלָד בשנת 1899. לאחר מכן פרץ מרד של אנשי הצפון המשועבדים, ששרפו רבים מבתיהם, מחסניהם וקרונותיהם של רוכבי הקרונות.
הוא התריע לאוֹנְדוֹהֵר, מלך גוֹנְדוֹר ובנו של קָלִימֶהְּטָר על התארגנות רוכבי הקרונות לפלישתם ולאחר מכן הובס יחד איתו בשנת 1944 נגדם.
מסופר שפְרוּמְגָר, אחד מצאצאיו של מַרְ'וִּינִי, הוביל את עמו לארץ האֵאוֹתֵאוֹד.
באחד הימים, אֵאוֹרְל שמע על מצוקתה של גוֹנְדוֹר כנגד הבַּלְכוֹת, עם של בני מזרח.
בְּרֵגוֹ הדף את בני המזרח והדף פלישה נוספת, הפעם של בני דוּן, אל מעבר לנהר האַיסֶן.
לאחר מכן העביר את הבירה לאֵדוֹרָס וציווה לבנות את מֶדוּסֶלְד, כדי שתשמש משכן למלכי רוֹהָן.
בנו השני, אַלְדוֹר, שנקרא "הזקן" בגלל אורך ימיו, הניס את בני דוּן שנותרו ממזרח לאַיסֶן או שיעבד אותם, ואף פלש לשטחם שלהם באֶנֶדְוַּית כפעולת תגמול.
בנו הרביעי, פְרֵאָה, ירש את כס אביו בשנת 2645. עליו ועל שני המלכים הבאים אחריו, פְרֵאָוַּין וגוֹלְדְוַּין, לא נאמר הרבה, כי שלום ושפע שררו בשנות שלטונם.
בימי דֵאוֹר, המלך השביעי, החלו בני דוּן להציק לרוֹהָן, פלשו לחבל המערבי ופשטו על שבטי הרוֹהִירִים ועל סוסי הרבייה שלהם.
דֵאוֹר יצא בראש משלחת מלחמה צפונה, נתקל בקבוצה גדולה של בני דוּן, והרגם.
לאחר מכן הסיר מצור של בני דוּן על אַיסֶנְגַרְד, אך השליחים ששלח אליה נתקלו במטח חיצים.
לימים התגלה ששליטי אַיסֶנְגַרְד, אשר היו קרובים בקשר דם אל אנשי דוּן, פתחו את השערים בפני קבוצה של בני דוּן, שנכנסו לעיר באין מעצור וטבחו ביושביה.
דֵאוֹר שלח משלחת אל שליט גוֹנְדוֹר, אך הוא אינו הסכים להביא לעזרתם תגבורת.
לדֵאוֹר לא הייתה היכולת לסלק אותם משם, והוא נאלץ להשאיר חיל פרשים גדול בחבל המערבי.
בני דוּן עדיין שלטו על אַיסֶנְגַרְד גם בימי בנו, גְרַם.
בימי המלך התשיעי, הֶלְם, נפלה צרה גדולה על רוֹהָן: אויבים תקפו את רוֹהָן ממזרח, ובני דוּן, שהרגישו שיש להם הזדמנות פז לנקום ברוֹהִירִים, כינסו את אויבי גוֹנְדוֹר ורוֹהָן, חצו את האַיסֶן וירדו מאַיסֶנְגַרְד.
הרוֹהִירִים הוכו מכה ניצחת וארצם נכבשה.
הרוֹהִירִים שלא נהרגו ולא נלקחו לעבדים בחו לגאיות ההרים.
הֶלְם נוצח וספג אבדות כבדות, ונסוג למצד הקרן ובנקיק מאחוריו (שלימים נקרא "מצולת הֶלְם").
מנהיג בני דוּן, וּוּלְף, ישב באֵדוֹרָס והתכנה "מלך רוֹהָן".
בסופו של דבר, בן אחותו של הֶלְם, פְרֵאָלָף, אסף את האנשים שברחו לדוּנְהֵירְג, הפתיע את וּוּלְף באֵדוֹרָס, והמיתו.
לאחר השלגים ששטפו את הארץ בתקופת המצור, פקדו את הארץ שיטפונות גדולים ועמק נהר העצנים הפך לביצה גדולה.
הפולשים שבאו מהמזרח מתו מהשטפונות או נסוגו.
בסופו של דבר, גוֹנְדוֹר באה לעזור לרוֹהִירִים, ולפני צאת שנת 2759 בני דוּן נהדפו מהארץ.
לאחר שניצח בעזרתה של גוֹנְדוֹר את בני דוּן, הומלך פְרֵאָלָף למלך רוֹהָן.
בטקס ההכתרה הופיע סָרוּמָן, הביא מתנות למלך הטרי ושיבח את אומצם של הרוֹהִירִים.
הוא התקבל בברכה וניתנו בידו מפתחות אוֹרְתַנְק.
בנו המולך אחריו היה בְּרִיטָה "".
בימיו נערכה מלחמה עם האוֹרְקִים.
בנו, וָּלְדָה, הומת על ידי האוֹרְקִים יחד עם כל בני לווייתו.
בנו, פוֹלְקָה, היה צייד גדול, אבל נשבע שהוא לא יצוד אף חיה כל עוד יש אוֹרְק חי אחד ברוֹהָן.
לאחר שהושמד מאחז האוֹרְקִים האחרון ברוֹהָן, יצא לצוד את חזיר הבר הגדול של אֶבֶרְהוֹלְט.
הוא הרג את החזיר, אך מת מחטיו.
בימי שלטונו של בנו, פוֹלְקְוַּין, הרוֹהִירִים התאוששו מפלישתם של בני דוּן.
הוא כבש מידיהם את השטח בין נהרות האֲדוֹרְן והאַיסֶן.
כאשר שמע שבני הָרָד תוקפים את גוֹנְדוֹר, שלח לעזרתה צבא גדול בראשות שני בניו, פוֹלְקְרֵד ופַסְטְרֵד.
שליט גוֹנְדוֹר, טוּרִִין השני, שלח זהב רב כפיצוי על מותם.
בנו הרביעי של פוֹלְקְוַּין, פֶנְגֵל, היה חמדן, בין באוכל ובין בממון.
בנו השלישי אך בנו הזכר הראשון, תֶנְגֵל, עזב את רוֹהָן כשהגיע לבגרות והתגורר זמן רב בגוֹנְדוֹר, שם נחל כבוד רב משליטה באותם ימים, טוּרְגוֹן.
אשתו, מוֹרְוֶּן, ילדה לו שלושה בנים, השני שבהם והזכר הראשון נקרא תֵאוֹדֶן.
במות אביו, פֶנְגֵל, קראו הרוֹהִירִים לתֶנְגֵל לחזור, והוא שב ללא רצון.
מוֹרְוֶּן נולדה לו עוד שתי בנות ברוֹהָן.
האחרונה שבהן, תֵאוֹדְוִּין, נחשבה ליפה מכל בנותיו.
זמן קצר לאחר שיבת תֶנְגֵל לרוֹהָן, החל סָרוּמָן להציק לרוֹהָן.
בימי שלטונו של בנו, תֵאוֹדֶן, סָרוּמָן נכנס למלחמה גלויה ברוֹהָן.
בשנת חייו האחרונה הוביל את הרוֹהִירִים לניצחון במצולת הֶלְם על סָרוּמָן ויצא לעזור לגוֹנְדוֹר כנגד מוֹרְדוֹר.
הוא מת בידי המלך המכשף של אַנְגְמָר בקרב שדות הפֶּלֶנוֹר.
את תֵאוֹדֶן ירש בן אחותו תֵאוֹדְוִּין, אֵאוֹמֶר.
הוא יצא למסעות מלחמה רבים יחד עם מלך הממלכה המאוחדת של אַרְנוֹר וגוֹנְדוֹר, אָרָגוֹרְן.
בימי אֵאוֹמֶר זכו הרוֹהִירִים לשלום אשר ייחלו לו.
במותו בשנת 63 ירש אותו בנו, אֶלְפְוַּין "הנאה".
הרוֹהִירִים הנולדים לבית אֵאוֹרְל לומדים להילחם, כולל הנשים.
לפי המסופר בקרב שדות הפֶּלֶנוֹר, סמלו של מלך רוֹהָן הוא סוס לבן ברקע ירוק, כשהוא משמש בקרב לנס מלחמה:
בית אדוארד סאלייר ממוקם ברחוב סאות' מידלטאון בפרל ריבר, ניו יורק, ארצות הברית.
זהו בית עץ שנבנה בעשור השביעי של המאה ה-18 (שנות ה-1760).
במקור היה זה הבית הראשי של חווה, שהתפרשה על פני חלק ניכר מהשכונה.
זהו אחד מבתי המסגרת הנדירים בסגנון הולנדי קולוניאלי שנותרו במחוז, וייתכן שהוא הבית העתיק ביותר בפרל ריבר.
אף על פי שעבר שיפוצים במאות ה-19 וה-20, הבית שומר על חלק ניכר ממאפייניו המקוריים, ביניהם גימורים פנימיים ופרזולי מתכת חיצוניים.
בשנת 1986, הבית והבאר שלו, שנחשבת לחלק מהנחלה המקורית, נרשמו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות הברית.
הבית ממוקם בצד המערבי של הרחוב, על שני מגרשים שכוללים שטח של שני דונמים, מדרום לצומת שדרת גילברט (כביש 20 של מחוז רוקלנד) וכ-400 מטר מצפון לגבול מדינת ניו ג'רזי.
הבית קרוב יותר לרחוב מבתים אחרים באזור.
השטח מופרד ממגרשים דומים מצפון ומדרום ברחוב סאות' מידלטאון, וממערב ברחוב קרי קורט, רחוב קטן ללא מוצא היוצא מרחוב גילברט, על ידי שורות עצים נשירים גבוהים.
זוהי שכונת מגורים, שרובה בתים פרבריים שנבנו בסוף המאה ה-20, על מגרשים קטנים יותר.
על השטח יש שני מבני חוץ נוספים, בית באר וסככה.
המגרש משתפל באופן משמעותי לכיוון מערב דרך גנים מטופחים, שבהם נטועים עצים ירוקי עד ועץ אגוז שחור גדול.
הבניין עצמו הוא מבנה בן שתי קומות וחצי, על יסודות אבן גוויל בעובי 46 סנטימטרים.
שיפוע הקרקע שמתחתיו חושף את 2.4 מטרים מהיסודות שבצד המערבי, מה שגורם לבית להיראות כאילו יש לו קומה נוספת.
הוא מצופה בקורות עץ, עם קורות פינה צרות ורעפים המסודרים בצורת קשקשים בקצוות גג הגמברל (גג סימטרי לא משולש ששני צדדיו משתפלים כלפי מטה).
ארובות לבנים משובצות ברעפי העץ משני קצותיו של הגג, וחלון גג נמצא בצדו הדרומי.
הבית עומד בניצב לרחוב, כאשר חזיתו הדרומית משמשת כחזית לרחוב.
גרם מדרגות עץ עם מעקה מוביל אל הכניסה הראשית, שנמצאת במרכז החזית.
משני צדדיה ישנם חלונות מחולקים במסגרת עץ, ולהם תריסי עץ.
המרזב הבולט של הגג משתרע לאורך החזית.
הסימטריה של החזית עומדת בניגוד לחלונות הא-סימטריים בצידי הבית, כאשר שני חלונות הקומה הראשונה בחזית המזרחית ממוקמים בחלק האמצעי והצפוני, בעוד שחלונות הקומה העליונה נמצאים היכן שאין חלונות מתחתיהם.
בבית באים לידי ביטוי מגוון דגמי חלונות, כולל מסגרת נדירה אחת שמחולקת ל-12. לחלק מהחלונות יש פרזול מקורי מברזל יצוק.
בצדו המערבי של הבית יש כניסה אחורית, ודלת הולנדית מחופה שנוספה מאוחר יותר.
בצד זה יש אגף בן קומה אחת, בעל גג גמלוני תלול וחלונות לא מחולקים, וכן פטיו עץ משלו בצידו המערבי.
קומת המרתף של הצד הצפוני מכוסה ברובה באדמה.
הכניסה הראשית השקועה מוקפת בעמודי פילסטר רחבים, שעליהם אנטבלטורה מלאה, מעל משקוף בעל שלושה פאנלים בגימור עץ.
היא מובילה לאולם מרכזי המחלק את הבית.
בחזית יש סלון וחדר אוכל, שניהם עם קמינים בסגנון פדרלי עם עמודי פילסטר מחורצים וקישוטי עץ יצוקים מעל אחים מלבנים ואבן.
בחדר האוכל נמצא ארון מעוצב עם דלתות זכוכית ומדפים, שמקיף את האח.
בחלק האחורי יש חדר שינה, חדר עבודה וחדר אמבטיה.
על הרצפות מונחות קורות עץ ברוחבים ואורכים אקראיים, המחוברות זו לזו באמצעות מסמרים שנוצרו בעבודת יד.
הקירות מטויחים מעל בידוד חימר וקש.
משקופי הדלת והחלון עשויים עץ יצוק, ברמת עיטור לא אחידה.
חלק מהבריחים המקוריים, העשויים ברזל יצוק, נותרו בדלתות.
ניתן לראות כמה מהבדים מקוריים.
גרם מדרגות סגור מוביל לקומה השנייה.
אולם מרכזי רחב מפריד בין שלושת חדרי השינה וחדר הרחצה.
הרצפות עשויות גם כאן מלוחות אקראיים; התקרות נמוכות, כ-2.1 מטרים.
גרם מדרגות נוסף מוביל לעליית הגג, שם ניתן לראות קורות עץ ששובצו באמצעות קרדום ומסגרת גג ממוספרת ומחוברת, יחד עם החומרים השונים מהם עשויה הארובה.
קומת המרתף מחולקת בין מחצית לא גמורה ממזרח, למטבח המקורי וחדר משותף ממערב.
ישנם סימנים לכך שהייתה במטבח המקורי אח חסרת מסגרת, וניתן לראות שם את קווי המתאר של תנור כוורת ישן שהיה כנראה על קיר האבן מאחורי האח.
האח עצמה בנויה בסגנון הפדרלי המקורי מעץ, ונתמכת על ידי עמודי פילסטר.
כל פתחי הדלתות והחלונות בקירות האבן העבים הולכים ונעשים צרים.
נוספו חיפויי קירות מודרניים מעץ אורן ורצפת לבנים בדוגמת עצם אדרה.
המחסן המקורי הוסב למטבח מודרני.
בפינה הדרום-מערבית של הבית נמצא בית באר, במבנה שלד מודרני.
הוא נבנה סביב הבאר המקורית שרוחבה 1.3 מטרים ועומקה 6.1 מטרים.
דפנות הבאר עשויות באבני שדה שנדחסו שם ללא טיט.
בפינה הצפון-מזרחית נמצאת סככת כלים עם גג גמלוני וחיפוי עץ.
סככת הכלים ובית הבאר תואמים מבחינה אדריכלית לבית.
מכיוון שהם נבנו בבניה מודרנית, הם לא נחשבים כתורמים למעמדו ההיסטורי של הבית ולא נוספו למרשם ההיסטורי הלאומי.
הבאר עצמה מתוארכת לשנותיו הראשונות של בית החווה ולכן היא נחשבת מבנה תורם.
תיעוד שמקורו בסקרים שבוצעו לקביעת הגבול הקולוניאלי לקראת סוף מלחמת הקו בין ניו יורק לניו ג'רזי בשנת 1769 מציינים את הבית, ומרמזים שהוא היה חדש יחסית.
הנחה זו נתמכת גם על ידי תיעוד עכשווי הקשור לפטנט קקיאט, מענק אדמה קולוניאלי שהקיף חלקים ממה שהוא כיום מחוז רוקלנד ואת מחוז ברגן, ניו ג'רזי, מדרום.
כל העדויות הללו מובילות להשערה שהבית נבנה בסביבות שנת 1765. אדוארד סאלייר האב, שככל הנראה בנה את הבית והתגורר בו, רכש את 121 הדונמים באזור כחלק מהחלקה גדולה שנקראה Great Lot 21.
בבית מאפיינים רבים מהאדריכלות האנגליקלית של המתיישבים ההולנדים באמריקה וצאצאיהם באזור.
בין אלה נמנים גג הגמברל, שהוא גג תלוי ברוחב מלא, העיצוב המאופק, ואופן התכנון של האולם המרכזי.
פחות נפוצים הם הדלת ההולנדית עם הפרזול המקורי וחלון הכנף.
הבית הוא גם אחד מבתי המסגרת הבודדים שנותרו מאותה תקופה; רוב הבתים ששרדו מאז בנויים מאבן חול מסותתת.
בשלב מאוחר יותר רכש סאלייר 291 דונמים נוספים מג'ון סופרן, מייסד הכפר הסמוך הנושא את שמו.
אדוארד סאלייר נפטר ב-10 באפריל 1819 - קצת לפני הגיעו לגיל 60. מועד פטירתה של אשתו אינו ידוע, אך לאחר מכן ירש את האדמה בנם, אדוארד סאלייר ג'וניור.
בשלב מסוים, הנכס איבד 48 דונמים, שכן כשהוא נמכר על ידי סאלייר הבן בשנת 1818, הכתב שהשטח כולל 364 דונמים.
תוניס קופר, הבעלים החדש, מכר את השטח לקורנליוס דמארסט בשנת 1837. זה השלב בו כנראה נוספו עיטורי הפנים בסגנון הפדרלי.
משפחת דמרסט הוסיפה כמה אלמנטים משלה, בסגנון התחייה היוונית, כגון משקופי הדלת והחלונות, בסביבות 1840, בניסיון להתאים את הבית למגמות העכשוויות.
הם מכרו אותו בשנת 1851.
בשארית המאה ה-19 הבית עבר שורה של בעלים.
בשלב מסוים נוספו עמודים באורך מלא לחזית, על מנת ליצור מרפסת.
לא בוצעו שינויים בעיצוב הפנימי .
בשנת 1960 רכשה את הבית משפחת קונקס.
הם שיקמו את מראהו המקורי על ידי הסרת העמודים.
בחלקו הפנימי, הם שדרגו את המטבח ועדכנו אותו.
בשנת 1980 הם בנו את בית הבאר ואת סככת הכלים.
מאז לא חלו שינויים משמעותיים נוספים בנכס.
שושלת בֵּית אוּמַיָּה הייתה שושלת הח'ליפים הראשונה של האימפריה המוסלמית אחרי תקופת ארבעת ה"ראשידון" ("ישרי הדרך": אבו בכר, עומר, עות'מאן ועלי).
היא נקראת על שמו של אומיה בן עבד שמס , מחשובי המנהיגים בעיר מכה לפני האסלאם.
הח'ליפים לבית אומיה שלטו באימפריה המוסלמית מדמשק מ-661 עד 750, ולאחר מכן שלטו בספרד מ-756 ועד 1031.
ענף בית אומיה היה הענף הערבי האריסטוקרטי ששלט במכה, עוד לפני תקופת האסלאם.
הענף היה ידוע בעושרו, בהשכלת בניו ובהיותו מי שעיצב את מכה כמרחב הפולחן למקדש הכעבה.
בזכות בית אומיה הפך המקדש למוקד העיקרי לעלייה לרגל בקרב שבטי הערבים, כשלכל אחד מהשבטים הוקצה במקדש אליל מסוים.
בני אומיה ניצלו את עונת העלייה לרגל למכה כמקום קדוש לערבים הפגאנים, כדי לקדם את ענייניהם המסחריים (כהקמת שוק מרכזי למסחר) וכדי לבצר את מעמדם הפוליטי והחברתי בקרב הערבים.
הופעת הנביא מוחמד סיכנה את מעמדו של השבט, משום השתייכותו של מוחמד לענף המתחרה – הענף ההאשמי, שעד הופעת מוחמד היה מעמדו חלש.
בני אומיה חששו כי קבלת האסלאם תגרום להתחזקות שבטו של מוחמד, וכך יאבדו בני אומיה את כוחם הכלכלי והפוליטי במכה.
רצונו של הנביא להפוך את המקדש למקדשו היחידי של אללה פורש על ידם כניסיון של מוחמד לעצב את המקדש מחדש, כדי לשלוט בתנועת העלייה לרגל ובכך גם לשלוט במכה מבחינה מסחרית ופוליטית, מה שאיים לפגוע באינטרסים שלהם.
לכן נודעו בני אומיה כגורם העיקרי שהתנגד לדת החדשה ולמבשרה, הנביא מוחמד.
רוב המלחמות המשמעותיות נגד מוחמד נבעו מיוזמת בית אומיה.
לבסוף הצליח מוחמד להשתלט על העיר מכה, מעוזם של בני הענף הסורר.
לאחר מות מוחמד, בחרו האומיים להתאסלם ובדרך זו להשיב את כוחם הפוליטי כמקודם, כפי שאכן קרה.
משפחת אומיה תמכה בבחירתם לשלטון של אבו בכר ועמר בן אל-ח'טאב, שלא היו לא מענף המשפחה ההאשמי ולא מהענף האומיי; בכך הם קידמו את האינטרס העיקרי של בני אומיה – לא להחזיר את בני האשם לשלטון.
בימי שלטונם של שני הח'ליפים הראשונים החלו האומיים להשתלט על עמדות הכוח בראשות המדינה המוסלמית, שבאותה התקופה התרחבה גם לאזורי מצרים ופרס.
בסופו של דבר, רוב המשרות הפוליטיות והמינהליות נמצאו בידי בני אומיה.
עם מותו של עומר נוכחו האומיים שבידם הכוח להחזיר את השלטון למשפחתם והם אכן תמכו בהכתרתו של עות'מאן בן עפאן, מענף בית אומיה, כח'ליף.
שושלת בית אומיה הראשונה שלטה בין 661 ל-750 מדמשק, שנהפכה בידי מייסד השושלת, מועאויה בן אבי סופיאן, לבירת האימפריה המוסלמית.
הפיכתו של מועאויה לשליט המוסלמים עמדה בסתירה אירונית לעובדה שהיה בן לחמולת בני עבד שמס, שרדפה וגרשה את מוחמד ממכה למדינה.
ניתן לחלק את תקופת שלטון בית אומיה לארבעה חלקים:
בתחילה שלטה שושלתו של מעאויה בן אבי סופיאן (661 עד 684), הכוללת אותו, את בנו ואת נכדו.
שלטונו של מרואן הראשון מסמן את העברת הכוח בתוך בית אומיה לבני חכם, שושלת הכוללת את מרואן עצמו, בנו ונכדיו.
תקופה רצופת מאבקי כוח בתוך שושלת מרואן בין ניניו, החלה עם שלטונו של (743–744).
לאחר נפילת שלטון בית אומיה מדמשק, התקופה הרביעית מאופיינת בשלטון אמירי בית אומיה באנדלוסיה שבספרד.
בתחילה היה מעאויה נציב בסוריה תחת הח'ליף השלישי, עות'מאן.
אחר רצח עות'מאן בידי מי שזוהו כחסידי עלי בן אבי טאלב מבני משפחת האשם, הוכתר עלי תחתיו.
האומיים התנגדו לעלייתו של עלי ההאשמי לשלטון, מה שעלול היה לפגוע בכוחם, כפי שקרה בימי מוחמד.
כשמועאויה מרד בעלי, האחרון לא יכול היה לנצל את האידאולוגיה הדתית להגנתו, כפי שעשה הנביא בשעתו מאחר שבני אומיה כבר התאסלמו.
כיוון שאוצר המדינה המוסלמית הוחזק אז בידי בית אומיה, נוצל כוחם הכלכלי לצורך גיוס חיילים והרחבת כוחם הצבאי.
השפעתם הקודמת סייעה לאומיים לצרף למחנם שבטים רבים (לימים, רובם ככולם יהפכו לסונים).
כך הצליח מועאויה לבסס שלטונו ולהקים את המדינה האומיית.
הענף ההאשמי ושבטים ערבים אחרים, בעיקר בעיראק (האזור המתחרה לסוריה, מרכז שלטונם של האומיים), התלכדו סביב צאצאי עלי וניסו להשיב את משפחת האשם לשלטון תוך ניצול דמותו הדתית של הנביא ושל עלי במלחמתם נגד בית אומיה.
השלטון האומיי הפעיל את מדיניות ההתנקשויות בבכירי מנהיגי משפחת האשם (מהם יצאו מאוחר יותר האמאמים השיעים).
ב-657 התעמתו שני הצדדים בקרב צפין.
הפנייה לבוררות עוררה על עלי את חמת חלק מחייליו, שטענו כי ההכרעה יכולה להינתן רק על ידי האל עצמו; בהמשך הם פרשו והקימו את הכת הראשונה בתולדות האסלאם – הח'וארג'.
אנשי עלי ובית אומיה התעמתו פעם נוספת ב-658 ואף שידו של עלי הייתה על העליונה, גם קרב זה לא הכריע סופית מי יהיה הח'ליף המוסכם על כל המוסלמים.
ברם, עם רציחתו של עלי ב-661 בידי איש כת הח'וארג', מועאויה הכריז על עצמו כח'ליף האימפריה המוסלמית כולה.
עלייתו לשלטון של מועאויה מסמנת את קץ שלטון ארבעת "הח'ליפים ישרי הדרך", כאשר מרכז שלטונם של השלושה הראשונים היה מהעיר הקדושה מדינה ומרכז שלטונו של עלי היה בכופה, ואת מעבר מרכז האומה המוסלמית לאזור הסהר הפורה.
במשך כל תקופת שלטונו סבל בית אומיה מהיעדר לגיטימיות דתית ואתנית.
מבחינה דתית, הח'ליף, מועאויה אבן אבי סופיאן התאסלם, יחד עם אביו, אבי סופיאן, רק אחרי כניעת מכה בפני הנביא, הרבה אחרי האליטות המוסלמיות הוותיקות: המוהאג'רון, הקבוצה שברחה עם מוחמד ממכה לאל מדינה בשנת ההג'רה (622), והאנצאר – תושבי אל מדינה, שסייעו למוחמד והמוהאג'רון).
גם העובדה שבית אומיה בחר בדמשק לבירתו יצרה מצב בו מסופוטמיה ופרס שאכלסו הרבה יותר מאמינים מסוריה, ראו עצמן כמחוזות כבושים בידי מיעוט; אי נחת זאת גרמה למרידות אזוריות רבות עד שלבסוף, ב-750 הודחה השושלת האומיית מן השלטון במזרח התיכון.
כעבור זמן התלכדו תומכי עלי (שיעת עלי, הסיעה של עלי) עם בית עבאס (ענף מבית האשם) והצליחו למגר את השלטון האומיי במזרח, בקרב הזב (750), בו נרצחו רוב בני אומיה בידי העבאסים, ובית עבאס הפך לשושלת הח'ליפים החדשה.
אמיר מבני בית אומיה, עבד א-רחמן, נמלט מחרבם של העבאסים לספרד (דרך צפון אפריקה), כבש את קורדובה, וייסד שם שושלת בית אומיה חדשה, ששלטה בממלכה המוסלמית בספרד במשך כ-300 שנה, עד 1031.
קשרי החוץ של הח'ליפות האומיית
הח'ליפות האומיית הייתה אוטרקית כמעט לחלוטין.
בניגוד לקשריה עם המזרח, במשך כל תקופת שלטונה לא נוצרו קשרי מסחר או דיפלומטיה בינה לבין העולם המערבי.
בצפון קיימה הממלכה מלחמת התשה מתמדת במחוזות ההרריים של אנטליה כנגד הביזנטים.
עם שאר שליטי אירופה הנוצרית – המרובינגים הקרולינגים והלומברדים, לא התקיימו מגעים, מלבד פשיטות ימיות אקראיות.
במזרח קיימה הממלכה קשרים כלכליים עם עמים ומדינות ששכנו לאורך האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, כמו סינד (היום בפקיסטן), זנזיבר, אינדונזיה ואפילו סין.
מסעות אלו היוו השראה לאגדות סינבד המלח.
לעומת קשרי מסחר ימיים עם המזרח, פסק הסחר היבשתי עם המזרח בדרך המשי, בעקבות פלישת השבטים הטורקיים ממרכז אסיה.
בית אומיה היה הראשון שהתייחס לארץ ישראל כאל מחוז.
מועאויה עצמו הוכתר בירושלים ושם נשבעו לו אמונים.
ארץ ישראל נקראה בשם ג'ונד (מחוז) פלסטין, יריחו שוקמה והפכה לעיר חורף, ונבנה בה ארמון הישאם; גם רמלה, על אם הדרך מיפו לירושלים, הוקמה כעיר חדשה והפכה לבירת המחוז.
כביש רמלה-ירושלים, חלק מהדרך ההיסטורית יפו-ירושלים שב ונסלל בימי במאה ה-8 בתוואי הדרך הרומית אך הוא השתבש ונהרס ורק אבני מיל אחדות ועליהן כתובות ערביות שימשו עדות לבנייתו.
בית אומיה טבעו מטבעות שלא נשאו דיוקנאות אלא כיתובים בלבד.
היו להם קשרי מסחר וכסף בדרום עם השבטים הנובים שבדרום מצרים.
אלו באו לידי ביטוי בעיקר בסחר עבדים אפריקאים ויצוא מזון.
בתקופת בית אומיה נבנו ארבעה ארמונות באזור בו שוכן כיום הגן הארכאולוגי ירושלים, מסגד עומר, מסגד אל-אקצא, מקדש כיפת הסלע בירושלים.
ובנוסף האומיים בנו מספר אתרים מוכרים מחוץ לארץ ישראל והם המסגד האומיי בדמשק, את חאן אל-מיניה על שפת הכנרת, את המסגד הלבן ברמלה וכן את דאר אל חכמה (دار الحكمة), "בית החכמים" וארמון הישאם ביריחו.
השנים המופיעות לאחר כל שם הן שנות השלטון
מועאויה הראשון בן אבּו סופיאן, 661–680, מייסד השושלת.
יזיד הראשון בן מועאויה הראשון, 680–683 – הרג את חוסיין בן עלי, נכדו של מוחמד, בקרב כרבלא; זכור על ידי השיעים כשליט חלש אופי ואכזר.
מועאויה השני בן יזיד הראשון, 683–684, שלט רק ארבעה חודשים לפני שנפטר.
עבד אל-מלכ בן מרואן הראשון, 685–705, נחשב לשליט מלומד ומוצלח.
אל-וליד הראשון בן עבּד אל-מלכּ, 705–715, הרחיב את גבולות האימפריה.
סולימאן בן עבּד אל-מלכּ, 715–717, אחיו הצעיר של אל וואליד הראשון, הח'ליף היחיד שקבע את מושבו ברמלה.
עומר אבן עבד אל-עזיז בן עבּד אל-עזיז, 717–720, מונה בידי סולימאן לתפקיד אף על פי שלא היה בנו, בשל כישוריו והשכלתו.
על אף שלטונו הקצר נחשב במסורת האיסלמית לאחד מטובי הח'ליפים, שני רק לארבעת הח'ליפים הראשונים (שלא היו מבית אומיה).
בתקופתו החלה מלחמת האזרחים עם בני בית עבאס.
אל-וליד השני בן יזיד השני, 743–744, אחיינו של הישאם.
עלייתו לשלטון נתקלה בהתנגדות רבה בשל המוניטין שיצאו לו כמי שחי חיים לא מוסריים.
יזיד השלישי בן אל-וליד הראשון, 744, אחיינו של וליד השני.
שלט במשך כחצי שנה בלבד, עד מותו.
זכה לכינוי "יזיד הגרוע", בין השאר בשל סירובו להעלות את שכר החיילים בצבא בהתאם להבטחת קודמו.
אבראהים אבן אל-וליד , 744, אחיו של יזיד השלישי, שלט זמן קצר בלבד, ויתר על הכהונה ונמלט בשל חששו מאויביו הפוליטיים.
מרואן השני בן מוחמד, 744–750, בן דודו של אבראהים.
ירש אימפריה מתפרקת, והפסיד לבית עבאס בקרב הזב, בו נהרגו מעל 300 מבני בית אומיה.
עבד א-רחמן הראשון, 756–788, מייסד השושלת בקורדובה.
השאם הראשון (هشام بن عبد الرحمن الداخل) , 788–796, עלה לשלטון בגיל 31.
אל-חכם הראשון (الحكم بن هشام بن عبد الرحمن) , 796–822, עלה לשלטון בגיל 25.
עבד א-רחמן השני, 822–852, נחשב לחלש שבשליטי בית אומיה בספרד.
מוחמד הראשון (محمد بن عبد الرحمن الأوسط) , 852–886. עלה לשלטון בגיל 29.
עבד אללה אבן מוחמד (عبد الله بن محمد بن عبد الرحمن) , 888–912. עלה לשלטון בגיל 44.
עבד א-רחמן השלישי, 912–929, נכדו של עבדאללה, עלה לשלטון בגיל 22. הכריז על עצמו כעל ח'ליף ב-16 בינואר 929 – השליט המוסלמי הראשון מחוץ למכה שנטל לעצמו תואר זה; התואר הגביר את יוקרתו בקרב נתיניו בספרד ובצפון אפריקה.
עבד א-רחמן השלישי, כח'ליף, 929–961. זהו אותו ח'ליף שמופיע בסוף רשימת ח'ליפי קורדובה.
אל-חכם השני (الحکم الثاني) , 961–976, למדן ואספן ספרים ידוע.
עלה לשלטון בגיל 51, ובימיו תורגמו ספרים רבים מלטינית ויוונית לערבית.
ספרייתו הושמדה במצור הברברי על קורדובה בשנת 1100.
עלה לשלטון כבר בגיל 10. מפאת גילו הצעיר, השלטון מעשית היה בידי פקידים בכירים.
סולימאן השני (سلیمان الثاني بن الحكم) , 1009–1010. עלה לשלטון בגיל 48.
עבד א-רחמן הרביעי (عبد الرحمن المرتضى), 1018, נרצח בזמן מנוסתו בקרב זמן קצר לאחר תחילת כהונתו לאחר שתומכיו נטשו אותו.
[שליט לא אומאיי:] אל-קאסם אל-מאמון (القاسم المأمون), 1018-1021, ולאחר מכן שוב שלט תקופה קצרה בשנת 1023, עד שגורש מהעיר.
היה אחיו של עלי אבן-חמוד א-נאצר.
[שליט לא אומאיי:] יחיא בן עלי בן חמוד אל-מעתלי (يحي بن علي ين حمّود المعتلي), 1021-1023 ואז שוב מ-1025 ועד 1026. היה בנו של עלי אבן-חמוד.
עבד א-רחמן החמישי (عبدالرحمٰن الخامس) , 1023–1024, הוכתר בדצמבר 1023 ונרצח בינואר 1024 בידי אספסוף שהובל על ידי אחד מבני דודיו.
השאם השלישי, 1027–1031, אחרון הח'ליפים לבית אומיה.
בית אורן הוא קיבוץ מתחדש במרכז רכס הכרמל, בתחום המועצה האזורית חוף הכרמל, על כביש 721.
שמו סמלי ובהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בישעיהו: "לִכְרָת לוֹ אֲרָזִים וַיִּקַּח תִּרְזָה וְאַלּוֹן וַיְאַמֶּץ לוֹ בַּעֲצֵי יָעַר נָטַע אֹרֶן וְגֶשֶׁם יְגַדֵּל"(), לציון יערות האורן, הגדלים בסביבתו.
נכון ל-2010 מתגוררים בקיבוץ כ-600 תושבים, מהם כ 160 חברים והיתר תושבים.
גרעין המייסדים של היישוב הוקם ב-1934 והורכב מחברי הבחרות הסוציאליסטית יוצאי פולין ורוסיה.
חברי הגרעין עברו הכשרה במגדיאל וב-1 באוקטובר 1939 עלה הגרעין המייסד לח'ירבת שלאלה כישוב הלפני אחרון ביישובי "חומה ומגדל".
הנקודה נמצאת כקילומטר ממקום הקבע של היישוב כיום.
בתקופה זו סללו דרכים לכוון עתלית ולכוון הגבעה שנועדה להתיישבותם (תל זערור).
במקביל החלו בבניית בתים ולול לקראת התיישבותם במקום.
הקבוצה עברה לבית אורן באוקטובר 1940. בעת הקמתו הוא היה היישוב היהודי היחיד בכרמל.
ובהמשך הצטרפו אליו קבוצות וגרעיני הכשרה נוספים.
הקיבוץ שימש כבסיס אימונים של ארגון "ההגנה".
ב-1945 סייעו חברי הקיבוץ למבצע פריצת מחנה עתלית לחילוץ מעפילים ממחנה המעצר.
בקיבוץ קיים אתר הנצחה לצנחני היישוב שנספו במלחמת העולם השנייה, וכן פסל "הציפור הפצועה" של הפסלת חנה אורלוף לזכרם של שלושת הצנחנים תושבי בית אורן ויגור שנספו באסון מעגן ב-1954..
ב-1946 השלים הפסל דוד פולוס את פסלו המונומנטלי "שילוב הדורות" הניצב אל מול נוף מורדות הכרמל והים.
בשנת 1961 שקע הקיבוץ בחובות גדולים.
הקשיים הכלכליים שנמשכו שנים רבות גררו גם קשיים חברתיים, עד למשבר חריף שעבר הקיבוץ ב-1987, בעקבותיו עזבו אותו רבים מחבריו הוותיקים.
ב-1995 הפך בית אורן לקיבוץ מתחדש, לאחר שבשנת 1987 עבר משבר כלכלי חריף.
מאז עבר המשק הפרטה והוא פועל בשיטת התקציב הדיפרנציאלי.
ב-2 בדצמבר 2010 פרצה שרפה באזור עספיא שבכרמל, אשר התפשטה לשטח קיבוץ בית אורן וסביבתו.
בתים בשכונה הדרומית נשרפו ותושבי הקיבוץ נאלצו להתפנות.
אוטובוס שנסע בסמוך לקיבוץ נשרף, ובתוכו נספו 38 אנשים.
כשליש מבתי קיבוץ בית אורן עלו באש ובהם "היכל הכרמל" ששימש כמועדון ובית תרבות.
ב-3 בינואר 2011 החלה הקמת שכונת קרווילות למטרת אכלוס זמני של תושבי הקיבוץ שבתיהם נשרפו.
בשנת 2013 החלו עבודות תשתית בשטחים חדשים במטרה להכשיר מגורים עבור תושבי הקיבוץ שבתיהם נשרפו.
ב-5 בינואר 2011, יום השלושים לכיבוי השרפה, התקיים בקיבוץ בית אורן טקס אזכרה ממלכתי, בהשתתפות נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, והרבנים הראשיים לישראל, לזכר 44 הנספים באסון הכרמל.
ב-19 דצמבר 2011, במלאת שנה לאסון, נחנכה אנדרטה לזכר נספי האסון סמוך לקיבוץ בית אורן.
כלכלת בית אורן מתבססת בעיקר על חקלאות, כאשר הקיבוץ הוא שותף בתאגיד "בננות החוף" אשר מרכז גידול, אריזה ושיווק של מגוון מוצרים חקלאיים.
בנוסף, קיימים בקיבוץ ענפי תיירות, בשל מיקומו בלב יערות הכרמל ואזור "שווייצריה הקטנה".
ביישוב בית מלון וספא שהוקם על ידי חברי הקיבוץ כבית הבראה ב-1942, חוות סוסים, מרכז לאופני הרים ואולם אירועים.
בנוסף מתפרנסים תושבי הקיבוץ מגידולי שדה ובננות, לול תרנגולות וממפעל למוצרי הלחמת מתכת.
בית אוליפנט המצוי במושבה הגרמנית בחיפה הוא מבנה מגורים טמפלרי אופייני שהיה שייך למשפחת אוליפנט.
המבנה, המצוי בשדרות בן-גוריון 16, כולל גמלון וגג רעפים משופע האופייניים לארכיטקטורה הטמפלרית.
בקומת הקרקע מעל פתח הכניסה המקורי של הבית חקוקה כתובת בגרמנית: (מתוך תרגום מרטין לותר לפסוק בספר תהילים: .) בקומה השנייה, בין שני החלונות המרכזיים, חקוקה הכתובת "Haus Oliphant" (בית אוליפנט).
כתובת זאת לא הייתה במקום בזמן שמשפחת אוליפנט התגוררה בבית, והוטבעה מאוחר יותר על ידי הטמפלרים, לאחר שמבקרים ומטיילים הגיעו למושבה וביקשו לראות את הבית.
המבנה נבנה על ידי מתיישב טמפלרי בשם קרל אולדורף גרמני שהיגר לאמריקה והגיע לחיפה בשנת 1870. אולדורף היה נגר, והוא הקים בחצר הבית נגרייה ואורווה קטנה.
בעקבות מעברו ליפו שם שימש כראש המושבה הטמפלרית, העמיד את ביתו בקיץ 1882 להשכרה.
הבית הושכר בדצמבר 1882 ללורנס אוליפנט שלאחר מכן רכש את הבית.
אוליפנט התגורר בבית זה בחורף ביחד עם אשתו אליס ומזכירו נפתלי הרץ אימבר, ובקיץ התגורר בתחילה בעוספיה ולאחר מכן בבית שבנה בשנת 1884 בדלית אל-כרמל הנקרא גם הוא בית אוליפנט.
אל הבית הגיעו מבקרים רבים ביניהם היה צ'ארלס גורדון.
בעקבות ריבוי המבקרים צוין הבית במרבית מדריכי הטיולים של התקופה.
ב-2 בינואר 1886 נפטרה אשתו הראשונה של אוליפנט, אליס (הקבורה בבית הקברות הטמפלרי) ואוליפנט שב לארצות הברית שם נשא את אשתו השנייה רוזמונד דייל אוון (נכדתו של האוטופיסט רוברט אוון), ונפטר שם מספר חודשים לאחר נישואיו.
לאחר פטירתו של אוליפנט בדצמבר 1888 עבר הבית לבעלות אשתו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 שימש הבית את חברת "אסיה" אשר קיבלה זיכיון לבנות את קטע המסילה מחיפה לדמשק של מסילת הרכבת החיג'אזית.
עבודות המיפוי והתכנון הראשונה נעשו מבית אוליפנט.
בשנת 1892 עברה רוזמונד, אלמנתו של אוליפנט, להתגורר בבית יחד עם בעלה השני, הצייר ג'יימס מארי טמפלטון.
הוא פתח אטלייה לציור בחצר הבית, אך בשנת 1892 התאבד בקפיצה מהאונייה שבה הפליג מביירות לחיפה.
בשנת 1896 התגוררה בבית יחד עם בן זוגה אנטולי "קארלוס" רונזוול.
הבית ננטש על ידי בעליו והושכר לאחרים.
במשך השנים נמכר הבית והחליף בעלויות רבות.
בית הקיץ בדליית אל כרמל נמכר בשנת 1926 למיסיונרית פרנסיס ניוטון, וכיום משמש כבית יד לבנים הדרוזים.
בתי אימברגר (Imberger) הם שני מבנים במושבה הגרמנית בירושלים.
הבית הקדמי ברחוב עמק רפאים 14 נבנה בשנת 1877 על פי תוכניות של האדריכל הרמן אימברגר, בן המשפחה, והבית האחורי נבנה בשנת 1926.
המבנים נבנו על ידי משפחת אימברגר שהייתה אחת המשפחות הוותיקות ממקימות המושבה הגרמנית.
בעוד שהמבנה הקדמי בנוי בסגנון טמפלרי קלאסי – בית בן קומה אחת, שמעל דלתו כתובת מהתנ"ך, המבנה האחורי בן שלוש קומות ובנוי בסגנון מנדטורי.
על המשקוף של הדלת חקוק, בגרמנית, המשפט מספר ישעיהו:
בית אות המוצר הירושלמי הוא מוסד אומנותי בירושלים שתפקידו לקדם יצירה ירושלמית מקורית ואיכותית בתחומי האמנות הפלסטית והאומנות, ומשמש כמרכז ליצירה ותצוגה של עבודות בתחומים אלה.
המרכז ממוקם במבנה היסטורי בדרך חברון, על שפת גיא בן הינום ואל מול הר ציון.
המרכז נפתח באפריל 1969 כדי לרכז בו תצוגה מתמדת של עבודות הנושאות את תו האיכות "אות המוצר הירושלמי", ולשמש כמרכז סדנאות לאמנים העומדים בדרישות לקבלת תו זה.
"אות המוצר הירושלמי", והקמתו של מוסד שיעסוק בהענקתו ובטיפוח אומנים הזכאים לו, הם תולדה של חקיקה שעברה בכנסת בשנת 1963.
כיום רשומים בבית אות המוצר הירושלמי כמאה אמנים ואומנים ירושלמיים פעילים, מתוכם 25 המחזיקים בסדנאות במרכז עצמו, ויתרתם פועלים מסדנאות במקומות אחרים.
הפעילות היוצרת כוללת עבודות של ניפוח זכוכית, ציור, פיסול, יודאיקה, צורפות, קרמיקה ועוד.
בית אות המוצר הירושלמי שוכן בבניין אבן היסטורי אשר הוקם בשנים 1924-1930 עבור מסדר סנט ג'ון.
המבנה שימש כאגף של בית החולים למחלות עיניים "סנט ג'ון" (שאגפו העיקרי נמצא מעבר לכביש והמשמש כיום את מלון הר ציון).
המבנים משני עברי הכביש קושרו ביניהם במנהרה תת-קרקעית, ששימשה הן כמעבר והן כחלל אחסון לחומרים הדורשים קירור.
הבניין תוכנן בידי האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי, שהופקד על שיפוץ והרחבת המתחם הקדום יותר של בית החולים, לאחר שבית החולים סנט ג'ון ספג נזקים כבדים בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
יחד איתו עבד האדריכל זולטן שמשון הרמט.
סגנון הבנייה של המבנה הוא הסגנון האקלקטי, והוא משלב אלמנטים מזרחיים, ארצישראליים ואירופיים.
הבניין בנוי סביב חצר פנימית פתוחה, במתכונת חאן, האופיינית לירושלים של המאה ה-19. החדרים שסביב החצר רבועים, והתקרות בנויות בצורת קמרונות צולבים.
הסגנון המזרחי משולב עם סגנון ששורשיו באדריכלות ימי הביניים, וחלק מהבניין בנוי בצורת טירה אנגלית.
חזית הבניין עוטרה בשלטי אצולה של האצילים הבריטיים שתרמו את הכסף שנדרש לשיקום בית החולים והרחבתו.
אחד החדרים הוא "החדר הארמני", שבשנת 1925 עוטר באריחי קרמיקה ארמנית בידי האומן הארמני דוד אוהנסיאן, ומהווה מוקד עלייה לרגל לחובבי אומנות זו.
לאחר מלחמת העצמאות ננטשו בנייני בית החולים, שבסמוך מאוד אליו עבר הקו העירוני – גבול ישראל-ירדן שחצה את ירושלים.
מספטמבר 1959 ועד ספטמבר 1964 פעל במקום מוסד חינוכי, "המדרשה למורים דתיים", שהקימה ההסתדרות הכללית.
בראשונה עמד בראש המדרשה דוד אבישר, ולאחריו הרב ד"ר משה וינטורה, שבספטמבר 1964 העביר את המוסד למתחם "קלמניה", צופית, באזור כפר סבא.
בוגרי המדרשה למורים השתלבו בהוראה במערך החינוך הממ"ד, במושבים שונים בארץ.
בין מורי המדרשה איילת השחר הראובני, ד"ר אפרים בן אליהו, ד"ר י.א זיידמן, מרים רוזן (אמו של הפנטומימאי חנוך רוזן), מזל וייגרט, גדעון השונמי והסופר אהוד בן עזר.
לאחר מלחמת ששת הימים אוכלס המבנה מחדש כמשכנו של בית אות המוצר הירושלמי.
כיום משמשים החדרים בקומת הכניסה לתצוגה, ואלה שבקומה השנייה כסדנאות המאפשרות לראות את האומנים בעבודתם.
בית אוסבורן שימש בעבר כבית מגורים מלכותי של בית המלוכה הבריטי.
המבנה ממוקם באי וייט שנמצא סמוך לאנגליה.
בית אוסבורן נבנה בין השנים 1845 עד 1851 עבור המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט.
מתכנן המבנה היה האדריכל הלונדוני תומאס קיוביט אולם הנסיך אלברט תכנן חלק מהמבנה בעצמו.
מבנה חווה שהיה באתר קודם לכן נהרס לצורך בניית בית אוסבורן.
המבנה נבנה בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
המבנה כולל שני מגדלי פעמונים ("קמפניליה") האופייניים למבני כנסייה שנבנו בסגנון זה.
אגף זה כולל את אולם הנשפים.
קומתו השנייה של אגף דורבר כולל את מגוריה של הנסיכה ביאטריס.
הבית היה בית המגורים האהוב על המלכה ויקטוריה אשר נהגה לנפוש באתר בחודשי הקיץ עם משפחתה וילדיה.
המלכה הורתה על בניית בקתה שווייצרית בגני הארמון בגודל מיניאטורי עבור ילדיה אשר נהגו לשחק במבנה הקטן.
לאחר מותו של אלברט בשנת 1861 המשיכה ויקטוריה לנפוש במבנה, נהגה להתגורר בו בחג המולד מדי שנה, ואף נפטרה במבנה בשנת 1901. לאחר מותה הוריש בנה, המלך אדוארד, את המבנה לאומה הבריטית (למעט חדריה של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת).
המבנה היה מבנה אהוב אף על הקייזר הגרמני וילהלם השני (נכדה של המלכה ויקטוריה) ואף על אדולף היטלר אשר שאף להפוך את המבנה לביתו לאחר כיבוש בריטניה והורה שלא להפציץ את המבנה.
בשנת 1903 הפך חלק מהמבנה למכללת אימונים של הצי המלכותי.
המכללה נקראה "המכללה הימית המלכותית, אוסבורן" (Royal Naval College, Osborne).
המכללה נסגרה בשנת 1921. במכללה למדו נכדיה של המלכה ויקטוריה, לימים המלכים אדוארד השמיני וג'ורג' השישי.
לאחר סגירת המכללה הפך המבנה למוזיאון.
חדרי משפחת המלוכה נפתחו לקהל הרחב בשנת 1954, וחדרי הילדים נפתחו לציבור בשנת 1989. כיום המבנה מנוהל על ידי קרן אינגליש הריטג'.
בית אופרה, הוא בניין תיאטרון, המיועד להצגות אופרה ומתוכנן, על פי רוב, למטרה זו מראשיתו, אם כי הוא עשוי לשמש גם למופעים אחרים.
דוגמה לכך הוא בית האופרה של סידני, השוכן בנמל של סידני, אוסטרליה והאופרה גרנייה בפריז, צרפת.
בבתי אופרה רבים, לאחר עונת האופרה באה עונת בלט.
בית האופרה הראשון לקהל הרחב היה ה"תיאטרו סן קאסיאנו" בוונציה, איטליה, נפתח בשנת 1637. באיטליה, שם האופרה פופולרית זה מאות בשנים בקרב בני העם כמו בקרב משפחות האצולה והממון, יש גם היום מספר רב של בתי אופרה.
באנגליה של הנרי פרסל לא היה אף בית אופרה בלונדון.
בית האופרה הראשון בגרמניה נבנה בהמבורג בשנת 1678. בשנותיה הראשונות של ארצות הברית היו לבתי האופרה שימושים רבים ומגוונים.
בתי אופרה בערים קטנות וגדולות אירחו נשפי מחולות קהילתיים, ירידים, מחזות והצגות וודוויל בד בבד עם אופרות ושאר אירועי מוזיקה.
הואיל ואופרות רבות דורשות הפקות בקנה מידה גדול, רוב בתי האופרה גדולים במידותיהם – מכילים בדרך כלל למעלה מאלף ובמקרים רבים כמה אלפי מקומות ישיבה.
עם זאת, יש אופרות קאמריות, שמספר משתתפיהן ואופי עלילתן אינם מחייבים הפקות גדולות ואותן אפשר להעלות במקומות קטנים יותר, המתאימים יותר לאופיין.
כך הדבר גם לגבי חלק מן האורטוריות, המסתמכות יותר על סיפור העלילה בפי סולנים ומקהלה ופחות על הצגתה.
בבית אופרה מסורתי, האולם בנוי כרגיל בצורת פרסה, שאורך צלעותיה קובע את גודל הקהל שהוא יכול להכיל.
מסביב לאולם בנויים יציעים במפלסים אחדים ובחלקו הסמוך לבמה עשויים להיות תאים מופרדים במחיצות, שנועדו לספק, בימים עברו, מקום ישיבה נוח לגבירות החברה הגבוהה בשמלות נשף מפוארות ועתירות היקף.
בתאים אלה התנהלו גם חיי חברה ערים במהלך הצגות האופרה, שכללו כניסות ויציאות, שיחות, אכילה ושתייה ואף משחקי קלפים בחלקים הפחות מעניינים של האופרה (כאשר הפרימדונה או הטנור הראשי אינם נמצאים על הבמה).
מן התאים האלה יכלו גם בני האצולה ועשירי הארץ לצפות במשקפות אופרה אל הנעשה בתאים אחרים, מעניינים יותר, כגון תאי משפחת המלוכה, למשל.
בתי אופרה כוללים דות (pit), חלל מרווח מתחת למפלס הבמה, שם יושבים נגני התזמורת, כדי שלא יסתירו את ההתרחשויות על הבימה ולא יכסו בנגינתם על שירת הזמרים.
דוכן המנצח מוגבה די הצורך לאפשר לו לשלוט במתרחש הן בתזמורת והן על הבימה.
גודל התזמורת שונה מאופרה לאופרה, אבל בחלקן, כמו באורטוריות ובאופרות מן התקופה הרומנטית, התזמורת מונה מעל 100 נגנים.
גם מספר המשתתפים בהצגה – שחקנים, מקהלה, ניצבים, רקדנים וכו', עשוי להיות ניכר, כך שבית אופרה חייב להקצות שטח גדול לחדרי הלבשה.
בדרך כלל כוללים בתי אופרה גם בתי מלאכה לבניית תפאורות ולתפירת תלבושות, חדרי אחסון לתלבושות, עזרי במה ותפאורות ואולמות לחזרות.
הבמות בבתי אופרה גדולים ברחבי העולם מצוידות במקרים רבים במיכון משוכלל, הכולל מעליות במה גדולות, לאפשר החלפה מהירה של תפאורות כבדות.
במטרופוליטן אופרה, למשל, מחליפים לא אחת את התפאורות תוך כדי הצגה, לעיני הקהל, והשחקנים עולים או יורדים אגב שירה.
כך, לדוגמה, בהפקות של "אאידה" (ורדי) ושל "סיפורי הופמן" (אופנבך).
אף כי בימה, תאורה ושאר היבטי הפקה של בתי אופרה עושים שימוש רב בטכנולוגיה החדשנית ביותר, בתי אופרה מסורתיים אינם נוהגים להכניס לשימוש מערכות קול משוכללות, משום שקולותיהם של זמרים מיומנים אמורים להגיע אל השורות האחרונות ללא הגברה.
עם זאת, בבתי אופרה רבים מתקינים כיום מערכות קול חדשניות, לשימוש באופרות מסוימות ובהפקות שאינן אופראיות, המתירות הגברה.
במקרים רבים נהוג להציג אופרות בשפתן המקורית, השונה אולי משפת האם של קהל המאזינים.
מסיבה זו החלו בתי אופרה מודרניים לסייע לקהל בהבנת טקסט האופרה בהקרנת כתוביות מעל הבימה או בקרבתה וכן, בתקופה האחרונה, באמצעות מערכת לברית אלקטרונית, משוכללת יותר, מעל גבי מסכים אישיים, המותקנים לכל צופה על גב המושב שלפניו.
בית אוסישקין הוא בניין בקרן הרחובות הירקון (מספר 52) ואלנבי בתל אביב הצופה על מגדל האופרה, כיכר הכנסת וחוף תל אביב.
מנחם אוסישקין ומשפחתו התגוררו בבניין שנקרא על שמו.
בית אוסישקין נבנה בשנת 1922 ותוכנן על ידי אלכסנדר לוי במסגרת חברת "קדם - חברת בניין בע"מ" שהקים לוי ביפו אשר יזמה מיזמי בנייה ותשתיות בארץ.
הבניין הוא דוגמה בולטת לסגנון האקלקטי שאפיין את הבנייה בתל אביב בעשור השני והשלישי של המאה ה-20. הוא מתאפיין בקשתות מחודדות המזכירות את הבנייה הערבית, כרכובים קלאסיים ואלמנטים קישוטיים נוספים, בדומה לבית הפגודה אשר תכנן לוי שנתיים מאוחר יותר.
אוסישקין, שנבחר ליו"ר הקרן הקיימת לישראל ב-1923, פנה לאלכסנדר לוי שנית וביקש שיתכנן גם את ביתו בשכונת רחביה בירושלים.
לוי נענה לבקשתו וב-1925 הגיש תוכניות מפורטות אך מימושן השתהה בשל קשיים כלכליים.
לבסוף נבנה הבניין רק ב-1931 בתכנונו של ריכרד קאופמן ולשם העתיק אוסישקין את משכנו.
בשנות ה-30 הוסיף האדריכל יוסף מינור קומה שלישית למבנה.
עם פטירתו ב-1941 הוריש אוסישקין את המבנה למשפחתו, והוא נותר בחזקתה עד לשנת 1992.
כמו בניינים רבים מתקופתו ואף יותר בשל הקרבה השוחקת לאוויר הים, בראשית שנות ה-90 עמד הבית מתפורר ומוזנח.
בשנת 1992 הוא נמכר על ידי דוד אוסישקין, נכדו של מנחם אוסישקין לקבוצת אנשי עסקים ישראלים שהתכוונה לבנות במקומו מגדל מגורים בן 23 קומות.
יחד עם זאת, הכרזת המבנה כמבנה לשימור וההגבלות שהוטלו על מבנים באזור מנעו זאת מהם ולבסוף השקיעה הקבוצה כ-4 מיליון דולר בשיפוצו, שימורו והרחבתו של המבנה.
למבנה נוספו שתי קומות שעוצבו בסגנון שונה לחלוטין ומחומרים אחרים כדי להדגיש דווקא את החזית המקורית ולא לפגוע בצורת הבניין הססגונית.
בפעולת השימור נשמרה בעיקר החזית ואילו פנים הבניין שונה יחד עם תוספת הבנייה.