tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המסה יצאה לאור גם בעברית בספר הכולל את המסה הפילוסופית היסטורית שכתב ולטר בנימין בשנת 1931 ואחרית דבר בצורת מאמר בשם תצלום לא חתום מאת אריאלה אזולאי.
הספר כולל הערות מאת אנדרה גונטרט מתוך תרגום המסה לצרפתית בשנת 1996. בספר מופיעות תמונות שהופיעו במאמר המקורי ותמונות אחרות מתקופת ראשית הצילום המוזכרות בספר.
קיימת יותר מגרסה אחת להיסטוריה הקטנה של הצילום.
הספר עוסק בשיח של הצילום בפרט ושל התרבות החזותית בכלל.
לדעת בנימין ההתחלות המרובות של הצילום מציעות היבטים שונים של היחסים שבין היסטוריה לבין הצילום.
התחלת הצילום היא ריבוי אירועים, ממציאים, טכניקות, מטרות, יישומים, סוגי מכשירים ושימושים שברגע נתון הבשילו להתחלה חדשה.
הצילום הומצא כמה פעמים כמעט בו זמנית ובטכניקות שונות אך כולן מתבססות על מכשיר הקמרה אובסקורה.
היסטוריונים של הצילום הצליחו לאתר מעל לעשרים עדויות של אנשים שהרעיון עלה בראשם בטרם פורסמו ברבים טכניקות הצילום של לואי ז'אק מנדה דאגר ושל ויליאם הנרי פוקס טלבוט.
הרעיון לנסות ולקבע את הדימוי שמוקרן על הדופן האחורית של הקמרה אובסקורה עלה כמעט במקביל אצל אנשים רבים במקומות שונים ומרוחקים, מאז העשורים האחרונים של המאה ה-18 ועד ההכרזה הרשמית על המצאת הצילום ב-19 באוגוסט 1839, "שעתה של ההמצאה (של הצילום) הגיעה ולא אחד בלבד חש בה", כתב ולטר בנימין.
ולטר בנימין טוען כי "הערפל שחג מעל התחלותיו של הצילום איננו כה סמיך כמו זה הרובץ מעל ראשית הדפוס.
בהשוואה לדפוס, אולי גלוי יותר לעיניים ששעתה של ההמצאה (של הצילום) הגיעה ושלא אחד בלבד חש בה; אנשים שללא תלות זה בזה חתרו לאותה מטרה: לקבע את התמונות שנוצרו בתוך הקמרה אובסקורה, אשר היו ידועות לכל המאוחר מאז לאונרדו.
כאשר הדבר עלה בעת ובעונה אחת בידיהם של נייפס ודאגר, בתום מאמצים שנמשכו כחמש שנים..."
ההיסטוריה הקטנה של הצילום היא הקדמה לשתי מסות מפורסמות יותר של בנימין שנכתבו לאחר ה"ההיסטוריה הקטנה" והיוו מוקד לפירושים חוזרים ונשנים:
"יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני" נכתבה בין השנים 1935–1939, קיימת בשלוש גרסאות והיא כוללת כמה פסקאות הלקוחות הישר מן המסה על הצילום.
"על מושג ההיסטוריה", נכתבה ב 1940 ופורסמה לאחר מותו.
לאחר כ-17 שנות דיקטטורה צבאית פינתה זאת מקומה למערכת פוליטית דמוקרטית, הקיימת בצ'ילה עד להווה.
במהלך תקופה זו ניצחו מועמדי קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה בבחירות לנשיאות שוב ושוב, כאשר בעשור הראשון היו אלו מעיקר אנשי מרכז-ימין ממפלגת הנוצרים הדמוקרטים, ובעשור השני היו אלו אנשי שמאל.
שנות כהונתו של פטריסיו איילווין (1990 - 1994)
ביום 11 במרץ 1990 קיבל לידיו פטריסיו איילווין את מוסרות השלטון מאוגוסטו פינושה בקונגרס שבוולפראיסו ותהליך המעבר לדמוקרטיה בצ'ילה החל.
בתחילת דרכו של השלטון הדמוקרטי נאלץ איילווין לעבוד עם מנגנון ששימר מאפיינים רבים של המשטר הצבאי.
איילווין משל בזהירות ושמר על קשרים עם הצבא, שפינושה המשיך לעמוד בראשו.
על אף שחדל מלהשתתף בשלטון המשיך הצבא להיות שחקן פוליטי בעל חשיבות והקפיד להביע את התנגדותו למדיניויות אחדות שביקשה "הקואליציה" לקדם באמצעות מקרי התקוממות קטנים בשנים 1991 ו-1992.
באווירה זו הוקמה הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס (Comisión Nacional de Verdad y Reconciliación) שמונתה על מנת לחקור ולהבהיר את מקרי הפרת זכויות האדם במהלך שנות המשטר הצבאי.
הוועדה נדחתה על ידי הצבא, אולם ב-4 במרץ 1991, הציגה הוועדה את ממצאיה בדו"ח רטיג, על שם ראול רטיג שעמד בראשה.
בנאומו של הנשיא בטלוויזיה הסב את תשומת הלב לממצאי הדו"ח, ביקש את סליחת בני משפחות הקורבנות בשם האומה, הכריז על אמצעים לתיקון נפשי וכספי לקורבנות ובני משפחותיהם, והביע את שאיפת המדינה כי הפרות דומות של זכויות אדם לא יחזרו בעתיד.
במישור הכלכלי ביקש איילווין לנצל את הרווחים מעליית מחירי הנחושת והתוצרת החקלאית, שהזניקו את הכלכלה כולה, ולהביא לשינויים במדיניות המיסוי על מנת להגדיל את ההוצאה הציבורית ולשפר את חלוקת ההכנסה.
כתוצאה מכך ירד שיעור העניים בחברה הצ'יליאנית מ-38.75% לכדי 27.5%.
משטרו של איילווין העביר את "החוק הילידי" (Ley Indígena) ב-5 באוקטובר 1993 שהכיר לראשונה בעמים הילידים וכונן את החברה הלאומית לפיתוח ילידי (Corporación Nacional de Desarrollo Indígen) שמטרתה לקדם חקיקה למען פיתוחן של קבוצות אלו.
חקיקה נוספת, ושינויים במבנה הממשלה יצרו את משרד התכנון ושיתוף הפעולה (Ministerio de Planificación y Cooperación) ואת קרן הסולידריות וההיפוך החברתי (Fondo de Solidaridad e Inversión Social) לקידום חקיקה חברתית.
חקיקה נוספת התמקדה באיכות הסביבה.
בשנת 1993 התקיימו בחירות חדשות לנשיאות, לבית הנבחרים ולמחצית הסנאט.
אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (Frei Ruiz-Tagle), בנו של הנשיא לשעבר אדוארדו פריי מונטאלבה ואיש מפלגת הדמוקרטים הנוצריים גם כן, זכה בקולם של כ-58% מהבוחרים.
ארתורו אלסנדרי בסה (Alessandri Besa), מועמד הימין במסגרת האיחוד למען הקידמה (Unión por el Progreso), זכה בכ-24% בלבד.
שנות כהונתו של אדוארדו פריי רואיס-טאגלה (1994 - 2000)
לאגוס נכנס לתפקידו כנשיא הרפובליקה ב-11 במרץ 2000 ונאלץ להתמודד עם השלכות המשבר האסיאתי, ממנו טרם התאוששה המדינה, וכן עם המשבר הפוליטי סביב מעצרו של פינושה.
בראש סדר העדיפויות של לאגוס עמדה הרפורמה במשפט הפלילי (Reforma Procesal Penal) והפחתת שיעור האבטלה.
אולם הכלכלה הצ'יליאנית לא התרוממה והרפורמות שביקש לאגוס ליישם לא אושרו בקונגרס, או לא הניבו את התוצאות המצופות.
במהלך שנת 2001 התפרסמה פרשת שחיתות הקשורה במכירת בחינות מקצועיות ברנקגואה, בה היו מעורבים תת-שר ומספר נציגי פרלמנט מטעם ה"קואליציה".
הייתה זו הראשונה מבין מספר פרשיות שחיתות שנתגלו שהיו קשורות למשרד העבודות הציבוריות ולמשטרו של לאגוס.
כתוצאה החל להתערער מעמדו של לאגוס, דבר שבא לידי ביטוי בבחירות לפרלמנט באותה השנה בה כמעט והשיגו ה"קואליציה" והברית למען צ'ילה מספר קולות שווה.
במהלך שנת 2002 ותחילת שנת 2003 התמודד ממשלו של לאגוס עם ביקורות מרובות.
מאידך נבחרה צ'ילה כחברה במועצת הביטחון של האו"ם ונאלצה להביע את עמדתה בנוגע לפלישה המתוכננת של ארצות הברית של אמריקה לעיראק.
בשיחה טלפונית הודיע לאגוס לג'ורג' בוש כי צ'ילה תתנגד להצעה, עמדה שזכתה לתמיכה רבה בצ'ילה.
בתחום הכלכלי החל המצב להשתפר והצמיחה הגיעה לכדי 4%, אחרי תקופה ארוכה בה הייתה שלילית.
הסכם סחר חופשי עם הקהילה האירופית נחתם ונכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2003. הסכמי סחר נוספים נחתמו עם קוריאה הדרומית ועם ארצות הברית של אמריקה.
כתוצאה מההסכמים החדשים גדל הייצוא הצ'יליאני במידה ניכרת והצמיחה חזרה לשיעורה מימי שלטונו של פריי, דבר שהפריך את החששות הראשוניים של הקהילה העסקית.
יחד עם זאת לא הצליח המשטר להפחית את שיעור האבטלה (שהגיעה לכדי 8%), ולא הצליחה לגשר על חוסר השוויון בהכנסה.
בתחילת שנת 2004 התעמת לאגוס באופן פומבי עם נשיא בוליביה, קרלוס מסה (Mesa), לאחר שזה האחרון תבע מוצא לים לארצו, בתקווה שהדבר יחיה את הכלכלה הלאומית ויקנה לו הון פוליטי.
תגובתו התקיפה של לאגוס לתביעה זו, כמו גם לאחרות שהושמעו בידי הוגו צ'אווס ונסטור קירשנר (Kirchner), הקנו לו תמיכה נרחבת, אשר בסקרים מסוימים הגיעה לכדי 65%.
התמיכה הרחבה חילצה את הממשל מהמשבר והעלתה את התמיכה ב"קואליציה", ומעמדו של חואקין לווין כזוכה העתידי בהתמודדות לנשיאות התערער לנגד עליית התמיכה בשתיים מהשרות בממשלתו של לאגוס, סולדד אלבאר (Alvear) ומיצ'ל בצ'לט.
בשנת 2002 עברה בצ'לט ממשרד הבריאות למשרד להגנה לאומית (Ministerio de Defensa Nacional), ובכך הייתה לאישה הראשונה לכהן בתפקיד זה באמריקה הלטינית.
פינושה הואשם במספר הפרות של זכויות אדם, אולם שוחרר בשל "שיטיון סנילי".
במהלך שנת 2004 העלו חקירות בארצות הברית של אמריקה כי ברשותו של פינושה חשבון בבנק ריגס (Riggs) בן מספר מיליוני דולר וכתוצאה מכך, בשנת 2005, נעצר פינושה האשמת העלמת מס ושימוש לרעה בכספי הציבור.
ממשלתו של לאגוס אופיינה בהרחבת פרויקטים תחבורתיים כגון יצירת האוטוסטראדות העירוניות הראשונות בצ'ילה, קווים חדשים במטרו של סנטיאגו, את המטרו של ולפראיסו, חנוכת ביוטרן (Biotren), מערכת הסעת ההמונים של קונספסיון ויישום טראנסנטיאגו (Transantiago), מערכת התחבורה החדשה של סנטיאגו.
בתחום הפוליטי חלה דעיכה בתמיכה בברית למען צ'ילה, קואליציית הימין-מרכז, בין השאר כתוצאה מהשערורייה הפוליטית-מינית שנודעה בשם מקרה ספיניאק (Caso Spiniak), שבאה לידי ביטוי בתוצאות הבחירות לרשויות העירוניות ב-31 באוקטובר 2004, בה זכו מועמדי ה"קואליציה" בכ-47.9% מהקולות, לעומת כ-37.7% לנציגי "הברית".
בתחילת שנת 2005 החלו הסקרים להראות תמיכה הולכת וגוברת בשתי השרות לשעבר אלבאר ובצ'לט, ושתיהן גברו על לאווין, מועמד "הברית".
ב"קואליציה" החל תהליך של בחירות מוקדמות בין שתי המועמדות אולם לאור דעיכת התמיכה בה בסקרים הסירה אלבאר את מועמדותה ובצ'לט הייתה למועמדת ה"קואליציה".
בקרב ה"ברית" החלו להישמע קולות המתנגדים ללאווין שהובילו להצגת מועמדותו של סבסטיאן פיניירה (Piñera) מטעם מפלגת ההתחדשות הלאומית ב-14 במאי.
בצ'לט נהנתה ממעמד מוביל לאורך מערכת הבחירות, ואילו פניירה הלך והתחזק עד שבבחירות, שנערכו ב-11 בספטמבר 2005, זכה לתמיכה רחבה יותר מאשר לאווין.
בצ'לט החלה את כהונתה כנשיאת צ'ילה, האישה הראשונה במשרה זו, ב-11 במרץ 2006.
שנות כהונתה של מיצ'ל בצ'לט (2006 - הווה)
על אף התמיכה הרחבה שהקנתה לה את הנשיאות, הייתה השנה הראשונה לנשיאותה של בצ'לט קשה ורבת התמודדויות.
במאי 2006 התפשטו בכל רחבי המדינה מחאות של תלמידי תיכון שקראו לרפורמות באיכות ההוראה ולביטול החוק שהסדיר את ההוראה משלהי ימי הדיקטטורה.
המחאה, שזכתה לכינוי מהפכת הפינגווינים (Revolución de los pingüinos), הגיעה לשיאה ב-30 במאי 2006 עת צעדו ומחו בין 600,000 למיליון תלמידים בכל רחבי המדינה.
חוסר יכולתה של הממשלה לשלוט במצב ולהתמודד איתו הביאו למשבר פוליטי במהלכו העבירה בצ'לט מתפקידם שלושה שרים, בהם אנדרס סלדיבר (Zaldívar), שר הפנים.
בצ'לט הכריזה על מספר צעדים שסייעו בהרגעת המצב, אולם המחיר הפוליטי היה כבד.
התמיכה הציבורית בבצ'לט צנחה מכ-65% לכדי 45%, ועל אף שעלתה במספר נקודות בחודשים הבאים, משברים חדשים פקדו את ההנהגה הפוליטית.
בסוף שנת 2006 נחשפו מספר מעשי שחיתות בצ'ילהדפורטס (Chiledeportes), המכון הלאומי לספורט של צ'ילה, שנקשרו ישירות למספר חברי ה"קואליציה", כגון הסנאטור גידו חירארדי (Girardi).
בקרב הממשל העמיק הפער בין הפוליטיקאים אנשי השמאל לאלו השמרניים יותר בדיונים שונים כגון אלו על חקיקה בנושא הפלות או קשרים עם נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס.
יחד עם זאת, לא עלה בידי "הברית" להפיק הון פוליטי ממשברים אלו.
לאחר שהוסרה חסינותו של פינושה בידי בית המשפט העליון של צ'ילה, נתבע פינושה בסוף נובמבר 2006 והושם במעצר בית.
ימים אחדים לאחר מעצרו, ב-3 בדצמבר, אושפז פינושה בבית חולים צבאי לאחר שלקה בליבו, ושבוע לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 2006, נפטר בגיל 91. לאחר מותו נערכו הן עצרות שמחה והן הפגנות אבל בסנטיאגו וברחבי צ'ילה.
הממשלה החליטה שלא תיערך לו הלוויה ממלכתית אלא הלוויה צבאית שלה היה זכאי כגנרל בדימוס.
במהלך שנת 2007 פקדו את הממשל משברים נוספים, כגון השקת תוכנית התחבורה טראנסנטיאגו שהחרמה בידי חברות שונות בגלל בעיות תכנון ויישום בראשית השנה.
חוסר הסדר שהתקיים במהלך החודשים הראשונים ליישום התוכנית הביא לעליה בחוסר שביעות הרצון מהממשלה ובצ'לט נאלצה לקחת אחריות פומבית על הנעשה ולערוך שינויים נוספים בקבינט.
במחצית השנייה של שנת 2007 החל משבר פוליטי נוסף שנקשר בשמו של המועמד לנשיאות לשעבר, וכפי הנראה המועמד לעתיד בבחירות שעתידות להתקיים בשנת 2009, פניירה.
חקירת פניירה, אחד מחמשת האנשים העשירים ביותר בצ'ילה, בחשד שעשה שימוש במידע מסווג לתועלת עסקיו, ובמיוחד חברת התעופה LAN איירליינס, הביאה לביקורת חריפה מצידו על הממשל, ומאידך, לספקות מטעם הממשל לגבי מידת היותו ראוי למשרת הנשיאות בעתיד לאור הקשר בין השלטון לעסקים.
הקיסרות הרומית או האימפריה הרומית הייתה מדינה רומית שהתקיימה באגן הים התיכון מימיו של אוגוסטוס קיסר (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד נפילתה בשנת 476 לספירה.
הקיסרות הרומית נוצרה כתוצאה מהחלפת השלטון הרפובליקני ברומא העתיקה, והיא היוותה את השלב השלישי והאחרון בהתפתחות הציוויליזציה של רומא העתיקה; קדמו לה הרפובליקה הרומית (509 לפנה"ס - המאה ה-1 לפנה"ס) והמלוכה הרומית (המאה ה-8 לפנה"ס - 509 לפנה"ס).
הקיסרות הרומית התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית ובשטחים רחבי הידיים אותם כבשה באירופה ובמזרח התיכון.
את התפשטותה החלה רומא העתיקה עוד בימי הרפובליקה, אך היא הגיעה לשיאה בימיו של הקיסר טראיאנוס, כאשר חלשה על שטח של כמעט 6 מיליון קמ"ר.
בעקבות התפשטותה הרחבה וכושר העמידה של הקיסרות בפני כוחות זרים, ניכרה השפעתה על השפה, הדת, הארכיטקטורה, הפילוסופיה, המשפטים והממשל באומות רבות ברחבי העולם עד עצם היום הזה.
התקופה הראשונה: התפשטות בשיא העוצמה (27 לפנה"ס – 193 לספירה)
בין תקופת שלטונו של אוגוסטוס לבין זו טראיאנוס, השיגה הקיסרות הרומית שטחים נרחבים הן במזרח והן במערב, לאחר כמה תבוסות החלו, בשנת 16 לפנה"ס, צבאות רומא לדחוף צפונה ומזרחה מחוץ לגאליה והכניעו את מרביתה של גרמאניה.
ההתקדמות בצפון מזרח נעצרה, בעקבות השמדתם הכמעט מוחלטת של שלושה לגיונות, שהיוו יותר 10% מהצבא הרומי, בקרב יער טויטובורג בשנת 9.
הקיסרות הרומית התאוששה מתבוסה זו והמשיכה את התפשטותה אל מעבר לגבולותיו של "העולם הידוע".
הרומאים פלשו לבריטניה בשנת 43, מפלסים את דרכם לפנים היבשה, ובנו שני בסיסים צבאיים כדי להגן נגד מרידות ופלישות מצפונו של האי הבריטי, שמהם בנו ואיישו חיילים, בשלב מאוחר יותר, את חומת אדריאנוס.
הקיסר קלאודיוס הורה על השהיית התקפות נוספות מעבר לנהר הריין, ולמעשה קבע את מה שהפך לקצה גבול התפשטותה של הקיסרות בכיוון צפון מזרח.
בשנת 69, דאג אותו לרציחתו של גלבה, ותבע את כס הקיסרות לעצמו.
אך גם ויטליוס תבע את כס השלטון.
אותו עזב את רומא ופגש את ויטליוס בקרב בדריאקום הראשון, שלאחריו ליגיונותיו של אותו נסו חזרה אל המחנה, ולמחרת היום נכנעו לכוחותיו של ויטליוס.
אותו, משהבין כי הובס, איבד את עצמו לדעת.
בינתיים הלגיונות המוצבים בפרובינקיות מצרים, יהודה וסוריה הכריזו על אספסיאנוס כקיסר.
אספסיאנוס, שעסק באותו הזמן בדיכוי המרד ביהודה, עזב את הפרובינקיה והגיע לאלכסנדריה ומשם עצר את אספקת החיטה לרחבי הקיסרות, לאחר זמן קצר הכריזו הלגיונות המוצבים בדנובה על תמיכתם בטענתו לכס.
צבאותיהם של אספסיאנוס וויטליוס נפגשו בקרב בדריאקום השני שלאחריו נסוגו חייליו של ויטליוס אל המחנה.
אספסיאנוס, שהצליח לסיים את מלחמת האזרחים, הוכרז כקיסר.
מלחמת היהודים והרומאים הראשונה, הידועה גם כהמרד הגדול, הייתה הראשונה משלוש המרידות של היהודים בפרובינקיית יהודה נגד הקיסרות הרומית.
ההצלחות הראשוניות של המורדים רק משכו תשומת לב גדולה יותר מצידו של הקיסר נירון, אשר מינה את הגנרל אספסיאנוס כדי למחוץ את המרד.
בשנת 68 דוכאה ההתנגדות היהודית במחוז הצפוני הגליל, ובשנת 70, נכבשה ירושלים ובית המקדש השני נחרב.
בשנת 115 פרץ מרד נוסף ביהודה, שהוביל למלחמת היהודים והרומאים השנייה הידועה גם כמרד התפוצות, מרידה נוספת ואחרונה שהובילה למלחמת היהודים והרומאים השלישית פרצה בשנת 132 וידועה יותר כמרד בר כוכבא.
שתי המרידות האחרונות דוכאו באכזריות ולמעשה הביאו לחורבנה של הקהילה היהודית הן ביהודה והן בתפוצות (בעיקר באלכסנדריה ובקפריסין).
מזרחה משם, הקיסר טראיאנוס הפנה את תשומת לבו אל עבר דאקיה ולאחר מספר לא ודאי של קרבות, צעד טראיאנוס בראש צבאו לתוך דאקיה, הטיל מצור על בירתה סרמיסג'טוזה שבסיומו בזז והחריבה עד היסוד.
את עיקר כוחה הצבאי, ואת עצם העובדה כי היא נחשבה לאויבת הקשה ביותר להתמודדות עימה במזרח, חייבת האימפריה הפרתית לצבאה החזק, שנשען על כוחו של חיל פרשי כבד, וקשתים זריזים הרכובים על סוסים.
בשנת 113 יצא הקיסר טראיאנוס למסע מלחמה כנגד האימפריה הפרתית, שבשיא כיבושיו אף הצליח לכבוש לזמן קצר את בירת האימפריה הפרתית, קטסיפון ולהדיח את מלך הפרתים, אוסורס הראשון ולהציב במקומו שליט בובה בשם פרתמספטס.
כיבושים אלה במזרח היו ההישג הגדול ביותר אליו הגיע הקיסרות הרומית במזרח, והביאו את הקיסרות לשיא התפשטותה, הישג שאף שליט רומי, שיבוא אחריו לא יצליח לחזור עליו.
טראיאנוס מת במהלך של מסע המלחמה, יורשו אדריאנוס הבין כי לא יוכל להגן לאורך זמן על השטחים העצומים שנכבשו, והחליט לנטוש חלק גדול מהם, כדי לא לאמץ את הצבא הרומי יותר מכפי יכולתו.
האימפריה הפרתית התאוששה מחורבנה, וחזרה ותקפה את הקיסרות הרומית בשנת 161 והביסה שני צבאות רומיים שניצבו בפניה.
הגנרל גאיוס אבידיוס קסיוס נשלח בשנת 162 כדי להשתלט על המזרח הבוער, ולאחר שהצליח להרוס את העיר סלוסיה על גדת נהר הפרת, חתמו הפרתים על הסכם שלום עם הרומאים, בו נאלצו למסור את מערב מסופוטמיה לידי הרומאים.
בשנת 197, הקיסר ספטימיוס סוורוס ניהל מלחמה קצרה ומוצלחת נגד האימפריה הפרתית, שבשיאה נבזזה שוב בירת האימפריה הפרתית, קטסיפון, וחציה הצפוני של מסופוטמיה הושב לקיסרות הרומית.
הקיסר קרקלה צעד לפרתיה בשנת 217 מאדסה כדי לפתוח במלחמה נגדם, אך במהלך מסעו הוא נרצח.
בשנת 224, רוסקה האימפריה הפרתית, לא בידי הרומאים, כי אם בידי המלך הנתין הפרסי, ארדשיר, שמרידתו הביאה להיווסדותה של האימפריה הסאסאנית בפרס, שהחליפה את האימפריה הפרתית כאויבתה הגדולה של הקיסרות הרומית המזרח.
התקופה השנייה: התבצרות ודעיכה (193–395)
על אף כי האותנטיות ההיסטורית אינה ברורה, תערובת של עמים גרמאנים, קלטים ותערובת של שבטים בעלי מוצא אתני קלטו-גרמאני התיישבו על אדמות גרמאניה מתחילת המאה ה-1 והלאה.
הבעיה המהותית של קבוצות שבטיות גדולות על גבולותיה של הקיסרות נישארה בעיינה לאורך המאות הבאות, אך המאה השלישית סימנה עלייה משמעותית בסכנה שניצבה בפני הקיסרות הרומית עקב איום זה.
אוסף של שבטים אלמאניים חצו תכופות את גבול הקיסרות ותקפו את הפרובינקיה גרמאניה העילית, כך שכמעט באופן רציף הם היו מעורבים בעימות עם הקיסרות הרומית.
למרות זאת, התקיפה המשמעותית הראשונה לעומק השטח הרומאי לא התרחשה עד לשנת 268. באותה השנה נאלצו הרומאים לחשוף חלקים גדולים מגבולם עם הגרמאנים מחיילים בתגובה לפלישה מאסיבית בידי קונפדרציה חדשה של שבטים גרמאניים, הגותים, שהגיעו ממזרח.
הלחץ של קבוצות שבטיות הדוחפות את עצמן אל תוך גבולות הקיסרות היוו את סופה של שרשרת הגירה ששורשייה טמונים רחוק אל תוך המזרח.
השבטים האלמאניים ניצלו את ההזדמנות, והחלו בפלישה מאסיבית לגאליה ולצפונה של איטליה.
למרות זאת, הובסו הוויזיגותים באותו הקיץ ולאחר מכן הונסו בקרב נאיסוס.
לאחר תבוסתם נשארו הגותים איום משמעותי עבור הקיסרות, אך למספר שנים כיוונו את התקפותיהם אל מחוץ לאיטליה עצמה.
מצד שני האלמאנים חידשו את תנועתם לכיוון איטליה כמעט מיד.
הם הביסו את צבאו של הקיסר אורליאנוס בקרב פלאסנטיה בשנת 271 אך הוכו ואולצו לסגת לזמן קצר, רק כדי להופיע שוב 50 שנה מאוחר יותר.
בשנת 378 הנחילו הגותים תבוסה ניצחת לקיסרות הרומית המזרחית בקרב אדריאנופול.
באותו הזמן פשטו הפרנקים דרך הים הצפוני והתעלה האנגלית, אחד השבטים האלמאניים לחץ לעבר נהר הדנובה, ואילו שבטים אחרים הטרידו את דאקיה, אל הגותים הצטרפו הרולרים ויחדיו את תקפו סביב הים השחור.
בתחילתה של המאה ה-5, הלחץ על גבולותיה של הקיסרות הרומית המערבית גבר משמעותית.
מצב בו היה הצבא מוכן לעיתים קרובות להעדיף ולתמוך במפקדו מאשר בקיסר הביאה מפקדים לבסס שליטה מוחלטת על הצבא עליו היו אחראים וכך לעשוק את כס הקיסרות.
מה שנחשב כמשבר במאה ה-3 מתאר את המהומה, הרצח, תפיסת השלטון שלא כחוק והמלחמות הפנימיות, כפי שניתן לראות היטב עם רציחתו של אלכסנדר סוורוס בשנת 235.
הקיסר ספטימיוס סוורוס, נאלץ להתמודד עם שני יריבים לכתר: מושל בריטניה קלודיוס אלבינוס ומושל סוריה פסקניוס ניגר.
יורשו של פטימיוס סוורוס, קרקלה שלט ללא הפרעה עד אשר נרצח בידי מפקד המשמר הפרטוריאני מקרינוס, שזכה לתמיכת הצבא והכריז על עצמו כקיסר מבלי להמתין לאישורו של הסנאט.
לעומת זאת, חייליו של אלאגבאלוס ומתנגדיו של מקרינוס הכריזו עליו כקיסר, עקב הפצת שמועה שקרית מצידה של סבתו, כאילו הוא (אלאגבאלוס) בנו של הקיסר המנוח קרקלה ומכאן יורשו החוקי.
שני הניצים נפגשו בקרב אנטיוכיה בשנת 218, בסיומו הובס מקרינוס ונרצח, ואלאגבאלוס הוכתר כקיסר.
מכל מקום, ארבע שנים לאחר מכן נרצח אלאגבאלוס ואלכסנדר סוורוס הוכרז כקיסר, שבסוף שלטונו נרצח בתורו ופינה את מקומו לרוצחו מקסימינוס.
מכל מקום, כשם שהועלה לשלטון על ידי הצבא, כך גם הורד מקסימינוס מהשלטון, על די הצבא ונרצח.
כאשר התברר לכוחותיו כי לא יוכל להתחרות עם עוצמתו של המועמד הסנאטורי לכס השלטון גורדיאנוס השלישי.
גורלו של גורדיאנוס השלישי אינו ודאי, על אף שישנה האפשרות כי נרצח בידי יורשו, פיליפוס הערבי, שישב על הכס רק שנים ספורות (244–249) לפני שהצבא שוב העלה גנרל אחר שתבע את השלטון, הפעם היה זה דקיוס, שהביס את פיליפוס בקרב שנערך ליד העיר ורונה, ותפס את השלטון.
גם גורלו של פיליפוס אינו ידוע באופן ודאי ושתי הסברות המקובלות הן שנהרג במהלך הקרב, או שנרצח בידי חייליו שרצו להוכיח את נאמנותם לצד המנצח.
גליאנוס ששלט ברומא בין השנים 260–268 ראה בתקופת שלטונו מספר שיא של טוענים לכתר ומרידות.
לא פחות מחמישה טוענים לכתר במערבה של הקיסרות ועשרה במזרחה הכריזו על עצמם כקיסרים בתמיכת לגיונות שונים.
מידה מסוימת של יציבות חזרה אל הקיסרות הרומית לאחר כמעט 50 שנה, דיוקלטיאנוס פיצל שוב את הקיסרות לשניים והנהיג משטר של טטררכיה שבה לכל אחד מחצאי הקיסרות ימונה שליט בכיר הנושא את התואר "אוגוסטוס" ושליט זוטר הנושא את התואר הפחות בחשיבות "קיסר".
עם מותו או פרישתו של הבכיר יחליף הזוטר אותו בתפקידו וימנה לעצמו משנה חדש.
שיטה זו הפסיקה את מלחמות האזרחים לתקופה קצרה עד לשנת 312. באותה השנה, התמוטטו הקשרים בתוך הטטררכיה לתמיד.
החל משנת 314 והלאה הביס קונסטנטינוס את ליקיניוס בסדרה של קרבות.
לאחר מכן, פנה קונסטנטינוס ונלחם במקסנטיוס, גובר עליו בקרב ליד העיר ורונה ומביסו סופית בקרב גשר מילויאן שעל נהר הטיבר, במהלך הקרב טבע מקסנטיוס ומת.
לאחר שהפילו את האימפריה הפרתית, רדפה האימפריה הסאסאנית שקמה על חורבותיה אחר מדיניות התפשטות הארסיבית יותר מאשר קודמתה והמשיכה במלחמה כנגד רומא.
בשנת 230, תקף המלך הסאסאני הראשון, ארדשיר הראשון, את שטחה של הקיסרות הרומית, ובשנת 243 הביס צבא בראשותו של הקיסר גורדיאנוס השלישי את הסאסאנים וכבש שוב שטחים במזרח.
בשנת 253, תחת הנהגתו של שאפור הראשון, חדרה האימפריה הסאסאנית עמוק לשטחי הקיסרות הרומית, מביסים בדרכם את הצבא הרומי בקרב ברבליסוס וכובשים ובוזזים את אנטיוכיה.
בשנת 260 הביס שוב צבא סאסני את הצבא הרומי בקרב אדסה ולכד את הקיסר ולריאנוס, שהוצא להורג.
בשנת 297 נחתם שלום לזמן ממושך בין נארסה הראשון לדיוקלטיאנוס.
אולם שלום זה החזיק מעמד עד זמן קצר לפני מותו של קונסטנטינוס הראשון בשנת 337, שאפור השני שבר את הסכם השלום והחל עימות צבאי שנמשך 26 שנה, כשהוא מנסה, בהצלחה מועטה בלבד, לכבוש את המבצרים הרומיים באזור.
הקיסר יוליאנוס הכופר פגש את שאפור השני בקרב קטסיפון, שנערך מחוץ לחומותייה של הבירה הפרסית.
הרומאים נצחו את הקרב, אך לא היה בכוחם לכבוש את העיר הבצורה ונאלצו לסגת.
עד לנפילתה של הקיסרות הרומית נערכו מלחמות נוספות בין הצדדים.
התמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית (395–476)
לאחר מותו של תאודוסיוס הראשון בשנת 395, התכחשו הוויזיגותים, תחת הנהגתו של מלכם החדש אלאריק הראשון, להסכם עם הקיסרות הרומית ופלשו לצפון איטליה, אך נהדפו שוב ושוב בידי מפקד הצבא המערבי פלביוס סטיליקו.
גבולותיה המבוצרים של הקיסרות הרומית על נהר הריין רוקנו מחיילים רומאים, ובתחילת שנת 407 פלשו שבטים ונדלים, אלאנים וסואבים לגאליה, נתקלים בהתנגדות מועטה בלבד והמשיכו וחצו את הפירנאים, וחדרו לספרד בשנת 409.
סטיליקו הפך לקורבן למשפט קנוניה ברוונה (שם שכנה חצר הקיסרות משנת 402) והוצא להורג בעוון בגידה ב-408. לאחר מותו, הממשל הפך יותר ויותר ללא יעיל בטיפולו בבעיית הברברים, ובשנת 410 נבזזה רומא על ידי הוויזיגותים.
תחת יורשיו של אלאריק, התיישבו הגותים בגאליה (412–418) ולמשך זמן מה הועסקו כפוידרטוס כנגד הוונדלים, אלאנים והסואבים שנמצאו בספרד.
בינתיים, במהומת השנים שעברו ננטשה הפרובינקיה בריטניה.
לאחר מותו של הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס בשנת 423, מינתה הקיסרות הרומית המזרחית את ולנטיניאנוס השלישי כקיסר המערבי ברוונה.
לאחר מאבק אלים עם מספר יריבים, עלה פלביוס אאטיוס למשרת מגיסטר מיליטום.
פלביוס אאטיוס הצליח לייצב את מצבה הביטחוני של הקיסרות לזמן מה.
כאשר הוא נשען רבות על בני בריתו ההונים.
בעזרתם הוא הצליח להביס את הבורגונדים, שאכלסו חלקים מדרומה של גאליה לאחר שנת 407, ויישב אותם כבני בריתה של רומא בסבויה בשנת 433. בשלב מאוחר יותר באותה המאה, לאחר שכוחה של רומא דעך, הרחיבו הבורגונדים את שליטתם גם לעמק הנהר רון.
בינתיים, לחץ מצידם של הוויזיגותים ומרידה באפריקה, שכנע בניפקיוס, רוזן אפריקה, את הוונדלים בהנהגתו של גאיזריק, לחצות בשנת 429 את מצר גיברלטר, הוונדלים פשטו על הפרובינקיות העשירות של צפון אפריקה, שם התיישבו בשכנות לרומאים המקומיים.
לאחר תפיסתה של קרתגו קבעו אותה הוונדלים כבירתם והקימו מדינה עצמאית עם צי מטיל אימה (439).
כיבוש זה זכה להכרה בידי הקיסרות המערבית רק בשנת 442. הצי הוונדלי היווה מאז סכנה מתמדת לסחר הרומאי ולחופי ואיי מערב ומרכז הים התיכון.
בשנת 454 נרצח אאטיוס על ידי ולנטיניאנוס השלישי, הנקמה לרצח זה לא אחרה לבוא, ושנה לאחר מכן נרצח ולנטיניאנוס בעצמו על ידי גנרלים נאמנים לאאטיוס.
עם סופה של השושלת התאודוסיאנית הוצת מאבק חדש בין בתי האב הגדולים.
הוונדלים ניצלו את חוסר השקט, הפליגו לעברה של רומא, ובזזו את העיר בשנת 455. עם הברברים המתיישבים בפרובינקיות לשעבר, כבני ברית להלכה בלבד, אך בפועל (דה פקטו) פועלים כיישויות מדיניות עצמאיות, הצטמצמו השטחי הקיסרות הרומית לאיטליה ולחלקים מגאליה בלבד.
משנת 455 ואילך, הוצבו מספר קיסרים במערב על ידי הממשל בקונסטנטינופול, אך סמכותם הגיע רק עד לאן שהמפקדי הצבא הברברים וחייליהם (ריקימר 456-472, וגונדובאד 473-475) איפשרו.
בשנת 475 פלביוס אורסטס מזכירו לשעבר של אטילה, דחק את הקיסר יוליוס נפוס אל מחוץ לרוונה והכריז על בנו רומולוס אוגוסטולוס כקיסר.
בשנת 476, סירב אורסטס להעניק לאודואקר והרוליים, שבט גרמאני אותו הנהיג, מעמד פדרטיבי, דבר שהניע את אודואקר להורגו, ולהדיח את בנו.
אודואקר שלח את הסמל הקיסרי לקונסטנטינופול, ומינה את עצמו למלך על איטליה.
על אף שכיסים מבודדים של שלטון רומאי המשיכו אף לאחר שנת 476, הייתה העיר רומא הייתה תחת שלטונם של הברברים, ושלטונה של רומא על המערב הסתיים למעשה.
הקיסרות הרומית המזרחית, או הקיסרות הביזנטית, החזיקה מעמד עד לשנת 1453, עד נפילתה של קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאנים בהנהגתו של מהמט השני.
היסטוריה למכירה היא תוכנית ריאליטי אמריקאית המשודרת בערוץ ההיסטוריה.
הסדרה מצולמת בלאס וגאס, נבדה בפעילות יום-יומית כבית עבוט לעסקי זהב וכסף ובפעילות לאורך כל היממה כעסק משפחתי שמנוהל על ידי ריצ'רד הריסון, ובנו ריק הריסון (אשר פתחו את החנות ביחד בשנת 1988) ובנו של ריק קורי שעובד בחנות מאז תקופת ילדותו וביום מן הימים יהיה בעל החנות.
התוכנית שודרה לראשונה ב-26 ביולי 2009, והיא משודרת בימי שני בארצות הברית.
הסדרה מציגה את האינטראקציה במיקוח של צוות החנות עם הלקוחות שמביאים לחנות מגוון רחב של חפצים על מנת למכור ולמשכן אותם.
המנחים מתארים את העבר ההיסטורי של החפצים שמובאים לחנות ואומדים את ערכם.
בנוסף, מציגה התוכנית את החיכוכים והקונפליקטים בין אנשי הצוות, קורי, צ'אמלי, ריק וריצ'רד, באופן הומוריסטי ומבדר.
בפרק העשירי של העונה השלישית נכדו של יגאל אלון ניגש לחנות ולאחר מקח מכר שעון שסבו קיבל מנשיא ארצות הברית לשעבר, ריצ'רד ניקסון, תמורת 750 דולר.
התוכנית מארחת מספר רב של מומחים מקומיים על בסיס קבוע שמוסיפים על דברי המנחים.
ריק ("ספוטר") הריסון - מנהל של בית העבוט.
התחיל את התעסקותו בעסקי העבוט בגיל 13 והוא המנהל למחצה של החנות שפתח עם אביו ב-1988. עקב הצלחת החנות ריק פרש בכיתה ט' מבית הספר מכיוון שלטענתו הרוויח סכום דיו כי להתקיים.
קורי ("ביג הוס") הריסון - בנו של ריק.
קורי הוא המנהל של ענייני היומיום בחנות.
קורי עובד בחנות מאז היותו בן 9, ולעיתים קרובות נכנס לקונפליקטים עם סבו ואביו שעובדים עמו בחנות.
ריצ'רד ("אולד מאן") הריסון - אביו של ריק והמנהל למחצה השני של החנות.
בדרך כלל הוא מכונה במהלך התוכנית בכינוי "הזקן" אשר קיבלו בגיל 38. ריצ'רד מגיע בקביעות ראשון למשמרת הבוקר ועל פי דבריו הוא לא היה חולה מאז 1994. ריצ'רד הריסון הלך לעולמו ב-25 ביוני 2018 לאחר התמודדות עם מחלת פרקינסון.
אוסטין ("צ'אמלי") ראסל - חבר ילדותו של קורי שמועסק כבר עשור בחנות והתחיל לעבוד בה בגיל 21. צ'אמלי קיבל את כינויו על שם עוזרו (סייד קיק) של "טנסי טוקסידו" (תוכנית ילדים) בבית הספר היסודי.
תפקידו של צ'אמלי בחנות הוא להתנסות במוצרים שקנו ולהעמיסם.
הוא לעיתים קרובות גורם למבוכה ולצחוק בקרב הצוות עקב הבינה המזערית והידע הדל שלו.
מומחים מקצוענים נקראים לעיתים קרובות לחנות כדי לקבוע את האותנטיות של החפצים שמובאים לחנות ואת ערכם ובמקרים מסוימים אף לשחזרם.
הרשימה הבאה היא של מומחים אשר התארחו ביותר משני פרקים בתוכנית.
מארק אלן - אספן מומחה של מזכרות וחפצי המערב, והבעלים של מועדון האומנויות למערב הפרוע.
ברנדה אנדרסון - מומחה לכתב יד ולחתימות, והבעלים של מכון לניתוח כתב יד.
צ'ארלס - מומחה והמנהל של חנות לקשתות.
ריק דייל - אומן מתכת ומשחזר עתיקות, והבעלים של "ריק שחזורים".
בעקבות הופעתיו בתוכנית קיבל את תוכנית הבת "כמו חדש".
טוני די - מומחה לכלי נשק עתיקים.
פרנדינאנד גיטנר - שען ומומחה לייצור ואפיון שעונים, בנוסף בעל גלריה לשעונים.
מארק האל-פאטון - היסטוריון לענייני המאה ה-20 ואוצר של מוזיאון מחוז קלארק.
ג'וני חימנז - מומחה לצעצועי וינטג' והבעלים של "בקתת הצעצועים לאס וגאס".
דני קוקר - מומחה לשחזור אופנועים ורכבים והבעלים של "קאונטס קסטומס" חנות לשיפוץ רכבי אספנות ואופנועים.
בעקבות הופעותיו בתוכנית קיבל את תוכנית הבת "הלוחש למכוניות".
וואלי קורנן - מומחה לשחזור מכוניות ובעל בית מלאכה.
דנה לינת - מומחה ליצירות וחפצים מימיה הראשונים של אמריקה.
מארק לוגן - מומחה במכוניות קלאסיות ובמכוניות תצוגה והנשיא של "נבדה קלאסיק".
דרו מקס - מומחה למסמכים משפטיים ולכתב יד, הבעלים של חנות לחתימות.
שון ריצ' - מומחה לכלי נשק עתיקים באופן ספציפי מהמאה ה-16 עד המאה ה-18.
ביל ויבראזבאל - משחזר סירות והבעלים של מוסך סירות.
לורה קסטלר - מומחית לדירוג מטבעות ושטרות עתיקים.
ההיסטוריה שבעל-פה היא שיטה של מחקר היסטורי, המבוסס על איסוף מידע מפי עדים.
מידע המועבר בדרך כלל מדור לדור בעל פה וללא תיעוד כתוב.
שיטה זו נפוצה במיוחד לחקר תולדות הפולקלור והיסטוריה המקומית, אולם נמצאת בשימוש אף בשטחים אחרים שבהם גביית עדות מפי אדם שנכח באירועים היסטוריים, עשויה להפיק מידע שלא ניתן למוצאו בתיעוד כתוב.
שורשיה של ההיסטוריה שבעל פה נמצאים כבר בתחילת ימיה של ההיסטוריה כתחום מחקר נפרד.
חומרי עבודתו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס, מי שמכונה לעיתים "אבי ההיסטוריה", היו בעיקר אוספי זכרונות אישיים מבני תקופתו, על האירועים שמצאו דרכם לתאוריו.
כך אסף עדויות על העימות בין הפרסים ליוונים במאה החמישית לפני הספירה.
באופן דומה אף תוקידידס אסף מידע על המלחמה הפלופונסית.
בשושלת ג'ואו (1122-256 לפנה"ס) מינה הקיסר כתבנים כדי שיעלו על הכתב עדויות לטובת ההיסטוריונים של החצר.
בחברות שקדמו לעידן הכתב (ואף בחברות בנות-זמננו בהן אחוז נמוך של יודעי קרוא וכתוב), היסטוריה הייתה חלק מן המסורת בעל פה, שנמסרה מדור לדור בזיכרון האנושי, בדרך של סיפורים, בלדות ושירה אפית.
עם עליית קרנה של הגישה המדעית בתחום הלימוד ההיסטורי, בשלהי המאה ה-19, נוצרה התנגדות להיסטוריה שבעל פה ככלי לתעוד היסטורי, ורק לקראת המחצית השנייה של המאה ה-20 החלו מספר משמעותי של היסטוריונים לשוב ולבחון את ההיסטוריה שבעל פה ככלי מחקר.
כך למשל נערך בארצות הברית מבצע רחב היקף של היסטוריונים צבאיים לתיעוד קרבות מלחמת העולם השנייה בדרך של ראיונות לוחמים ששרתו בזירות הקרבות.
בשנת 1965 כבר הייתה בארצות הברית פעילות רחבת היקף דיה בתחום ההיסטוריה שבעל פה כדי להצדיק פרסום דו"ח מיוחד של המשרד לחקר היסטוריה שבעל פה באוניברסיטת קולומביה בשם "היסטוריה שבעל פה בארצות הברית" בו זוהו 89 מחקרים פעילים בתחום זה בארצות הברית.
התפתחויות טכנולוגיות במאה ה-20, בראש ובראשונה המצאת רשמקול, אפשרו שיתוף מידע מהימן בין היסטוריונים שבעל פה ומהווים אבן דרך בהתפתחות התחום.
כיוון שהמחקר בתחום זה מבוסס כולו על גביית עדויות אנושיות, להבדיל מן העיסוק במסמכים המאפיין היסטוריונים בכלל, הרי שבחינת ההיבטים האתיים בתחום מהווה חלק בלתי נפרד מן העיסוק בגביית היסטוריה שבעל פה.
כך למשל, העיקרון לפיו רצונו של המרואיין הוא שצריך להכתיב את התנהלות הריאיון, מתן מידע ברור למרואיין באשר לאופן שבו ייעשה שימוש בעדות הנגבית ממנו, ועוד.
בשנת 1967 נוסדה בארצות הברית האגודה להיסטוריה שבעל פה (Oral History Association), ארגון מקצועי המאגד חוקרים בתחום, והחל משנת 1973 החל מתפרסם ירחון המוקדש לתחום מחקר זה: Oral History Review.
במקביל נוסדו אף תוכניות הכשרה באוניברסיטאות שונות, בהן נלמדות הטכניקות לגביית היסטוריה שבעל פה.
בשלהי שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 החלו להופיע ספרי לימוד ראשונים וקובצי מאמרים על שיטות מחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה.
בשנת 1980 החל להופיע הירחון הבינלאומי להיסטוריה שבעל פה (The International Journal of Oral History).
החל משנת 1987 החלה ה-Journal of American History אחד הירחונים ההיסטוריים הבולטים בארצות הברית, לפרסם מדור שנתי קבוע על היסטוריה שבעל פה.
בתחילת המאה ה-21 המחקר בתחום ההיסטוריה שבעל פה נלמד במוסדות אוניברסיטאיים ברחבי תבל וקיימת ספרות מקצועית נרחבת בתחום זה.
מתוך המחקר מתברר שאנשים שונים תופסים את אותה היסטוריה באורח שונה בהיבטים של החוויות האישיות שלהם את ההיסטוריה, של מה שנראה להם חשוב לספר בתוך זה וגם איך פועל הזיכרון שלהם.
ולכן ברגע שמתבררות הנקודות האלה ניכרת ומתבלטת השאלה של מגדר.
הרעיון הנ"ל נתמך בכל מה שאנו יודעים על ההבדל בין נשים לגברים בדרך שבה הם בונים את החיים שלהם בהיבט האישי, הרגשי והתפקיד המשפחתי שלהם והתפקידים שלהם בתוך היחסים, וכן את הציפיות השונות בחברה מגברים ומנשים.
היבט נוסף בתוך ההבנה הזאת שיש הבדלי תפיסה של נשיות וגבריות בתוך חתך תרבויות.
הממשק שבין המלחמה והחברה האוסטרלית עוצב גם על ידי העיסוק המתמיד של התרבות האוסטרלית במעמדה האסטרטגי ובהתחבטויות שלה בנוגע לביטחונה.
עקב הקשר שלהן לבריטניה, המושבות האוסטרליות השתתפו במלחמותיה של בריטניה במאה ה-19, בהמשך כדומיניון מאוחד ולבסוף כמדינה עצמאית, השתתפה אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העולם השנייה, בעימותים של תקופת המלחמה הקרה בקוריאה, מלזיה, בורנאו, ווייטנאם.
בתקופה שלאחר מלחמת וייטנאם כוחות אוסטרלים היו מעורבים במספר רב של משימות שמירת שלום מטעם האו"ם ומטעם ארגונים אחרים במפרץ הפרסי, ברואנדה, בסומליה, במזרח טימור ובאיי שלמה.
עם תחילת המאה העשרים ואחת השתתפה אוסטרליה, כחלק מהקואליציה הבין-לאומית במלחמות בעיראק ובאפגניסטן.
כ-103,000 אוסטרלים נהרגו בקרבות בכל העימותים הללו.
במשך רובם של מאה השנים האחרונות, שירות צבאי היה חוויה משותפת של החברה הגברית הלבנה האוסטרלית.
תפיסה זו נקראת "רוח אנזא"ק".
אידיאלים אלו כוללים מושגים של סיבולת, אומץ, שנינות, הומור, שובבות, שוויוניות ורעות.
תכונות שעל פי הלך הרוח הציבורי, הגדירו את התנהגותם של החיילים האוסטרלים שנלחמו בגליפולי במלחמת העולם הראשונה.
חזית גליפולי הייתה אחד האירועים הראשונים בהם העולם ראה את האוסטרלים משתתפים כאוסטרלים ולא כחלק מאוכלוסיית האימפריה הבריטית.
אירוע זה נחשב באוסטרליה לאירוע מכונן בחישול הזהות הלאומית.
יחסי הגומלין שבין אירועי המלחמות לבין החברה האוסטרלית עוצבו על ידי שניים מבין ההיבטים הבאים: ההתייצבות לצדה של מעצמת על ולוחמה במסגרת חילות משלוח שפועלים הרחק מן הבית.
למעשה, למדיניות הביטחון של אוסטרליה הייתה זיקה לבריטניה עד לתחילת המלחמה נגד יפן ב-1942, בעוד שמאותה תקופה ואילך הברית עם ארצות הברית השפיעה על ביטחונה של אוסטרליה.
ניתן לטעון שהדפוס של חסייה בצילה של מעצמה, הן מסיבות תרבותיות, הן מערכי אמונה משותפים והן משיקולי ביטחון פרגמטיים, גרם לכך שהמדיניות האסטרטגית של אוסטרליה הוגדרה לעיתים קרובות על פי מערכות היחסים עם בעלות בריתה.
ללא קשר לכך, ניתן להבחין בנטייה לשאננות אסטרטגית, כאשר האוסטרלים מסרבים לעיתים קרובות לחשוב על נושאי ביטחון או להקצות משאבים לכך כל עוד המשבר לא בפתח.
מאפיין שלאורך ההיסטוריה גרם לאי מוכנות לאתגרים צבאיים גדולים.
בשקפם הן את התבניות הריאליסטיות והליברליות ביחסי החוץ שלה והן את האינטרסים הלאומיים, נושאים חשובים נוספים בגישה האסטרטגית האוסטרלית בולטים לעין.
נושאים אלה הם: תפיסתה של המדינה כשחקן מפתח בשדה המדיניות הבין-לאומית, מרכזיותו של הרעיון הווסטפאלי של מדינת הלאום, האמונה ברלוונטיות ובלגיטימיות המתמדת של כוחות ההגנה כערובה לביטחון והתפיסה שהסטטוס קוו במדיניות הבין-לאומית צריך להשתנות אך ורק בדרכי שלום.
כמו כן, רב צדדיות, ערבות ביטחונית ותמיכה ביטחונית הדדית הם גם היבטים חשובים בנושא.
השינויים נעשו יותר באופן הדרגתי מאשר בחטף וגישות אסטרטגיות אלה התמידו לאורך ההיסטוריה של החברה האוסטרלית בהיותן תוצר של המורשת הפוליטית הדמוקרטית שלה ושל המורשת האנגלו-אירופאית היודאו-נוצרית, יחד עם ערכים משותפים ועם גישות כלכליות, אמונות דתיות וגישות פוליטיות.
גישות אלה משתקפות גם בדילמה הביטחונית המיוחדת של מדינת אי שתושביה ממוצא אירופאי השוכנת בשולי המרחב האסיאני-פסיפי ובנסיבות הגאופוליטיות של מעצמה בינונית שמרוחקת פיזית ממרכזי הכוח העולמיים.
כמענה לאיומים על שטחה, אוסטרליה מצאה עצמה מגינה על הפריפריה שלה ואולי כתוצאה מכך הייתה מעורבת לעיתים קרובות במלחמות זרות.
במשך כל העימותים הללו, ניתן היה להבחין, הן ביכולות הצבאיות והן באיכויות ההומניטריות של החיילים האוסטרלים, שהכינוי שהם נתנו לעצמם הוא "חופרים " (Diggers).
מ-1788 עד 1870 הגנתן של המושבות האוסטרליות נמסרה לידיהם של הכוחות הסדירים של הצבא הבריטי.
היו אלה הנחתים המלכותיים שהגנו על היישובים הראשונים במפרץ סידני ובאי נורפוק.
ב-1790 הם הוחלפו על ידי יחידה צבאית שאנשיה גויסו באופן מיוחד לשירות קולוניאלי.
כוח זה, הידוע כ"גייס של ניו סאות' ויילס" (New South Wales Corps), היה מעורב בדיכוי המרד של אסירים אירים בקאסל היל (Castle Hill) ב-1804. עד מהרה, עקב החוסר בכוחות, הוחלט על ידי משרד המלחמה הבריטי שיש צורך לכוחות נוספים ומיומנים בניו סאות' ווילס ובארץ ון דימן (שמה הקודם של טסמניה).
הגורם העיקרי לחוסר זה בכוחות היה מרד הרום שהתרחש בשנת 1808. לצורך דיכוי המרד נחת כוח צבאי באוסטרליה ב-1810. עד 1870 25 רגימנטים של חייל הרגלים הבריטי שרתו באוסטרליה ויחד איתם הוצבו שם כמה יחידות ארטילריה והנדסה.
אף על פי שתפקידו העיקרי של הצבא הבריטי היה להגן על המושבות מפני איום חיצוני, שום איום כזה לא התקיים מעולם.
הצבא הבריטי עסק בשיטור, בשמירה על נדונים במתקני הכליאה, ברדיפה אחרי אסירים נמלטים, בדיכוי מרידות ובדיכוי התנגדותם של האבוריג'ינים להתיישבות האירופאית.
החיילים הבריטים שהוצבו באוסטרליה נשלחו לעיתים למשימות בהודו, באפגניסטן, בניו זילנד ובסודאן.
במהלך השנים הראשונות של ההתיישבות, ההגנה הימית על אוסטרליה הוטלה על יחידות של הצי המלכותי הבריטי שקבעו את בסיסם בסידני.
הצי הבריטי נותר הכוח הימי העיקרי במימי אוסטרליה עד 1913, כאשר האחריות להגנת החופים הועברה לידי הצי המלכותי האוסטרלי.
תגובתם של הילידים האבוריג'ינים להגעתם הפתאומית של המתיישבים הבריטים לאוסטרליה הייתה מגוונת, אך הייתה באופן בלתי נמנע עוינת כאשר נוכחותם של המתיישבים הובילה לתחרות על משאבים ולניצול האדמות של הילידים.
מחלות שהובאו על ידי המתיישבים האירופאים הכחידו חלק ניכר מהאוכלוסייה האבוריג'ינית ותפיסתם של האדמות והריסתם של מקורות המזון של הילידים גרמה לתמותה מרעב.
בדרך כלל, לא הבריטים ולא האבוריג'ינים לא ניהלו את העימותים בצורה מאורגנת ומסודרת והעימותים התרחשו בין קבוצות של מתיישבים לבין שבטים יחידים יותר מאשר בצורה של לחימה שיטתית.
בכל מקרה, במלחמות הספר היו מעורבים החיילים הבריטים ומאוחר יותר משטרות הרוכבים.
לא כל שבטי האבוריג'ינים התנגדו להסגת הגבול הלבנה לשטחיהם.
חלק מהם התגייסו למשטרות הרוכבים והיו מעורבים במתקפות על שבטים אחרים.
העימותים בין האבוריג'ינים לבין האירופאים היו מקומיים, מאחר שהאבוריג'ינים לא איחדו את כוחותיהם כדי שיוכלו לקיים התנגדות ממושכת.
כתוצאה מכך, לא הייתה מלחמה אחת, אלא סדרה של התכתשויות אלימות ומעשי טבח ברחבי היבשת.
בין אם הייתה מאורגנת ובין אם לאו, הדפוס של לוחמת הספר התרחש החל מראשית המאה ה-19 והמשיכה עד לעשורים הראשונים של המאה ה-20. התרחשותה של לוחמה זו שוברת את המיתוס של התיישבות "שלווה" באוסטרליה.
בהתמודדותם עם ההתנגדות האבוריג'ינית, המתיישבים הגיבו בכוח ובכך גרמו ללא הבחנה למעשי טבח.
התגובה הרשמית הממשלתית למעשי הטבח לא הייתה נוקשה.
עם זאת, היו מקרים שידם של השלטונות הייתה קשה והיו מקרים שכמה מתיישבים הוצאו להורג על חלקם במעשי הטבח.
יהיה זה בלתי מדויק לאפיין את העימות כמעשה חד צדדי של המתיישבים כלפי הילידים.
הסיבה שהרבה יותר אבוריג'ינים איבדו את חייהם מאשר בריטים, נובעת מהיתרונות הטכנולוגים והארגוניים של האירופאים.
שיטות הלוחמה של האבוריג'ינים היו מגוונות, אך היו מבוססות בעיקר על יכולות הצייד וכלי הנשק שלהם, חניתות, אלות וכלי נשק קרים אחרים.
שלא כמו העמים הילידים של ניו זילנד ושל צפון אמריקה, האבוריג'ינים של אוסטרליה נכשלו באופן כללי בהתמודדותם עם האירופאים.
הגם שהיו מקרים בודדים של יחידים וקבוצות מקרב האבוריג'ינים שהשיגו נשק חם והשתמשו בו, לא הייתה זו תופעה רחבת היקף.
האבוריג'ינים מעולם לא היוו איום צבאי של ממש על המתיישבים, וזאת ללא קשר לרמת הפחד של המתיישבים מפניהם.
בהזדמנויות שונות תקפו האבוריג'ינים בקבוצות גדולות מתיישבים בשטחים פתוחים והתפתח קרב, אשר במהלכו ניצלו האבוריג'ינים את יתרונם המספרי.
התקפות אלה היו אפקטיביות לפעמים.
האבוריג'ינים היו מאגפים ומקיפים את המתיישבים במבנה של חצי סהר ולאחר מטח היריות הראשון, כאשר המתיישבים טענו מחדש אתר רוביהם, התקיפו אותם הילידים במטחי חיצים.
בדרך כלל סוג כזה של לוחמה גרם לאבדות רבות יותר לאבוריג'ינים מאשר למתיישבים.
הגורם העיקרי להצלחתם של האירופאים היה השימוש שלהם בנשק חם.
עם זאת, היתרון שיוחס לרובים היה לפעמים מוגזם.
עד סוף המאה ה-19 הרובים היו רובי מוסקט מסורבלים שהיו נטענים דרך הלוע לאחר ירי בודד ונעילת הבריח שלהם הייתה ידנית.
כלי נשק אלה ייצרו קצב אש איטי, היו סובלים ממעצורים רבים והטווח היעיל שלהם היה לא יותר מ-50 מטרים.
חסרונות אלה העניקו יתרון לילידים שניצלו אותו להתקרב כמה שיותר למתיישבים ולהתקיפם בחצים ובאלות.
שיפורים שחלו בטווח כלי הירייה באמצע המאה ה-19 העניקו למתיישבים את יתרון המרחק, עם רובה הקולט שהיה מסוגל להיטען ב-6 כדורים, עם רובה הלי אנפילד שהיה נטען מאחור ומאוחר יותר רובה המרטיני-הנרי ורובה הוינצ'סטר שהיה בעל קצב אש גבוה.
כלי נשק אלה, בשילוב עם הניידות שהקנתה הרכיבה על סוסים, אפשרו להקיף קבוצות של אבוריג'ינים וגרמו להצלחות רבות יותר.
האירופאים גם סיגלו לעצמם את הטקטיקות שהתאימו למהירות התנועה וליכולת ההסתתרות של יריביהם.
דרכי הפעולה שאומצו היו מתקפות פתע ליליות ותמרונים שגרמו לילידים לרדת מהצוקים או לסגת לתוך נהרות תוך כדי התקפתם על הגדה.
מלחמות הספר נמשכו מעל 150 שנים והפריסה הגאוגרפית של הקרבות התקדמה על פי התקדמות ההתיישבות האירופאית.
החל בניו סאות' ויילס עם הגעתם של האירופאים הראשונים במאי 1788, המשך בסידני ובסביבותיה עד שנות העשרים של המאה ה-19 ועד להתקדמות הלחימה מערבה לאזורים המרוחקים יותר של המושבה בשנות הארבעים.
בטסמניה הלחימה התרחשה החל מ-1804 לתוך שנות השלושים בעוד שבויקטוריה ובחלקים הדרומיים של אוסטרליה הדרומית רוב מקרי האלימות התרחשו בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19. בחלקים הדרום מערביים של אוסטרליה המערבית הלחימה התרחשה בשנות השלושים והארבעים.
בקווינסלנד, הלוחמה החלה בבריסביין בשנות הארבעים והמשיכה עד 1860 בעוברה למרכז קווינסלנד במהלך שנות החמישים והשישים ועברה לצפון קווינסלנד לתקופה שבין 1860 לסוף המאה.
במערב אוסטרליה העימותים עברו צפונה עם התקדמות ההתיישבות צפונה ב-1880 עם התנגשויות אלימות שהתרחשו עד שנות העשרים של המאה העשרים.
בטריטוריה הצפונית העימותים התרחשו אף בתקופות מאוחרות יותר, במיוחד באזורים של מרכז היבשת והתמשכו משנות השמונים של המאה ה-19 ועד לשנות השלושים של המאה העשרים.
ההערכות לגבי מספר האבדות לשני הצדדים מסתכמות בכ-2,500 הרוגים אירופאים ובכ-20,000 הרוגים לפחות מקרב הילידים.
הרסנית הרבה יותר הייתה השפעתן של המחלות שהביאו איתן האירופאים על האבוריג'ינים שהקטינו את האוכלוסייה שלהם בצורה משמעותית עם פרוס המאה העשרים.
תופעה שגם היא הגבילה את יכולתם של הילידים לשרוד את פלישת הלבנים לאדמותיהם.
ב-1861 ספינת מלחמה של המושבה ויקטוריה נשלחה לסייע לממשל הקולוניאלי של ניו זילנד במלחמתו במאורים בחבל טארנקי.
הספינה שימשה בסופו של דבר למשימות סיור ולתמיכה לוגיסטית, אף על פי שכמה מאנשיה היו מעורבים בפעולות כנגד ההתבצרות המאורים.
מלח אחד נהרג מתאונת נשק במהלך משימה זו.
בסוף 1863 הממשלה הניו זילנדית ביקשה כוחות שיסייעו לה בפלישה לחבל ואיקטו כנגד המאורים.
בקבלם הבטחה לאדמות על השטח שיכבש, יותר מ-2,500 אוסטרלים גויסו לארבעה רגימנטים.
אף על פי שהתנסו בתנאים קשים, האוסטרלים לא היו מעורבים באופן בולט בקרב ושימשו בעיקר בתפקידי סיור וכחייל מצב.
כעשרים מתוכם איבדו שם את חייהם.
הפלישה הסתיימה ב-1864 והרגימנטים פורקו ב-1867. רבים מהחיילים שבחרו לקבל את כברת האדמה שהובטחה להם בתום הקרבות, העתיקו את מקום מגוריהם לעיירות ולערים עד סוף העשור ורבים אחרים שבו לאוסטרליה.
מ-1870 עד 1901 כל אחת משש הממשלות של המושבות הייתה אחראית על הגנתה העצמית.
הממשל במושבות התמסד בתקופה שבין 1855 עד 1890 ובעוד שמשרד המושבות בלונדון שלט בכמה תחומים, המושל של כל מושבה נדרש להקים כוח צבאי משלו.
לצורך כך הם קיבלו הרשאה מלכותית להקים כוח צבאי וימי.
בהתחלה היו אלה מיליציות שסייעו לכוחות הסדירים הבריטים אך כאשר הסתיימה התמיכה הצבאית למושבות ב-1870, המושבות קיבלו על עצמן את האחריות הביטחונית.
הכוחות הצבאיים הקולוניאלים כללו מיליציות מתנדבים וגרעין קטן של משרתי קבע.
הם היו מבוססים בעיקר על חיל רגלים ועל פרשים, לא שכנו בבסיסים קבועים ולא היו כפופים למשמעת צבאית.
גם לאחר רפורמות משמעותיות בשנות השבעים, כולל הרחבת כוחות הקבע והוספת כוחות ארטילריה והנדסה, הם עדיין נותרו קטנים למדי ולא יציבים מספיק כדי להיחשב לצבאות במובן המודרני של המילה.
אף על פי שהם לא הצטרכו להתחייב לשירות מעבר לים, רבים מהמתנדבים ממש השתתפו בעימותים המזוינים של האימפריה הבריטית במהלך המאה ה-19 כשהמושבות ארגנו חילות משלוח לסודאן, דרום אפריקה וסין.
למרות המוניטין הרע שיצא לאנשי המושבות, רבות מהיחידות שצמחו בהן היו מאורגנות כהלכה, ממושמעות, מקצועיות ומאומנות היטב.
במהלך התקופה הגנתה של אוסטרליה סבבה בעיקר סביב הגנה סטטית בשילוב חיל רגלים וארטילריה שישבו בבסיסים על החוף.
עם זאת, בשנות התשעים של המאה ה-19 התפתחותן של מסילות ברזל בין המושבות בחלקה המזרחי של היבשת הובילו את מפקדי הצבאות להבין שניתן להגן על המושבות על ידי שינוע של כוחות רגלים לכל מקום בו יידרשו.
במקביל החל להתגבש הרעיון של איחוד הצבאות ולמעבר מצבא מתנדבים לצבא מקצועי.
הרעיון לא צבר לו תומכים עקב חשדנותם של המושבות הקטנות כלפי ניו סאות' ויילס וויקטוריה אך סוגיית הביטחון המשותף שימשה בהדרגה זרז לדיונים על איחוד המושבות למדינה אחת.
להוציא את אוסטרליה המערבית, לכל המושבות היה צי משלהן.
ב-1856 ויקטוריה קיבלה את ספינת הצי הראשונה שלה "ויקטוריה" ומסעה לניו זילנד להשתתף במלחמת טארנקי, הייתה הפעם הראשונה שספינת מלחמה אוסטרלית השתתפה במשימה מעבר לים.
חילות הים של המושבות הורחבו בהדרגה באמצע שנות השמונים וכללו מספר ספינות תותחים וספינות טורפדו להגנת הנמלים והנהרות יחד עם כוחות נחיתה שאיישו ספינות ומבצרים.
למושבה ויקטוריה היה את הצי החזק ביותר עם עשרה כלי שיט.
ניו סאות' ויילס יצרה כוח ימי ב-1863 ועם ראשית המאה העשרים היו ברשותה שתי סירות טורפדו קטנות וקורבטה אחת.
הכוח הימי של קווינסלנד הוקם ב-1885 ואוסטרליה הדרומית הפעילה ספינה אחת.
לטסמניה היה כוח קטן של טרפדות והגנת החופים של אוסטרליה המערבית התבסס על כוח של תותחי חוף.
כוח אדם מהציים של ניו סאות' ויילס ושל ויקטוריה לקח חלק בדיכוי מרד הבוקסרים בסין ב-1900 בעוד ספינה של אוסטרליה הדרומית נשלחה לשם אך לא השתתפה בקרב.
המושבות החזיקו כוחות צבא וצי נפרדים עד לאיחוד אוסטרליה ב-1901 ואז התמזגו והוכפפו לממשלת הדומיניון של אוסטרליה.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 המשטר המצרי בסודאן שנתמך על ידי הבריטים, היה תחת איום של מרד בהנהגתו של המהדי.
ב-1883 כחלק מהמלחמה המהדית, ממשלת מצרים שלחה צבא כדי לדכא את המרד אך הם הובסו וניהלו קרב קשה לחילוץ הכוחות.
הבריטים הנחו את המצרים לעזוב את סודאן ושלחו את גנרל צ'ארלס גורדון כדי לתאם את הפינוי, אך הוא נהרג בינואר 1885. כשהגיעו החדשות על מותו לניו סאות' ויילס בפברואר 1885, הממשלה הציעה לשלוח כוחות לסיוע.
חיל המשלוח כלל גדוד חיל רגלים של 522 חיילים ו-24 קצינים וסוללת ארטילריה של 212 איש.
הכוח הפליג מסידני ב-3 במרץ 1885.
חיל המשלוח הגיע לסודאן ב-29 במרץ וסופח לחטיבה שאנשיה היו סקוטים.
הם השתתפו לבסוף בקרב בטמאי (Tamai) במערך של 10,000 איש.
לאחר הקרב נשלח רוב הכוח לעבודות הנחת מסילת ברזל לכפר ברבר (Berber) על הנילוס.
האוסטרלים הוצבו בתפקידי שמירה ולאחר מכן הוקמה יחידת גמלים של 50 איש.
לאחר מספר קרבות החליטה ממשלת בריטניה שמסע המלחמה בסודאן לא שווה את המאמץ והושאר רק חיל מצב בנמל סואקין (Suakin).
חיל המשלוח האוסטרלי הפליג חזרה הבייתה ב-17 במאי והגיע ב-19 ביוני 1885 לסידני.
תשעה מתו ממחלות במהלך המסע חזרה ושלושה נפצעו בקרבות.
עם פרוץ המלחמה, התוכניות לשגר חיל משלוח אוסטרלי מאוחד הונחו בצד על ידי משרד המלחמה הבריטי וכל אחת משש המושבות שלחה כוח נפרד להצטרף לכוח הבריטי.
הכוחות האוסטרלים הראשונים היו נושאי רומח ("Lancers") של ניו סאות' ויילס שאומנו בבריטניה לפני פרוץ המלחמה ונותבו להגיע לדרום אפריקה.
ב-22 בנובמבר הכוחות ספגו אש בפעם הראשונה ליד בלמונט (Belmont) ונסוגו לאחר שספגו אבדות כבדות.
לאחר כמה ניצחונות קטנים, הבריטים נחלו תבוסה קשה במהלך דצמבר 1899, על אף ששום כוח אוסטרלי לא היה מעורב באירועים אלה.
חיל משלוח שהגיע מארבע מהמושבות נחת בקייפטאון ב-26 בנובמבר וכונה הרגימנט האוסטרלי תחת פיקודו של קולונל ג'ון צ'ארלס הוד (John Charles Hoad).
כדי לענות על הצורך לניידות, הם הוסבו לכוח פרשים.
יחידות נוספות הגיעו בדצמבר ומיד נשלחו לחזית.
האבדות הראשונות היו ב-1 בינואר 1900 לאחר ש-250 פרשים מקווינסלנד וכוחות ארטילריה בריטים וקנדים תקפו מחנה בורי בבלמונט.
כוח של 500 חיילים מקווינסלנד והכוח מניו סאות' ויילס שהגיע מאנגליה השתתפו במצור על קימברלי בפברואר 1900.
לאחר כמה תבוסות בשטחי מושבת הכף ומצור על העיר ליידיסמית' (Ladysmith) במהלך חודש ינואר, ארגנו הבריטים פלישה למדינת אורנג' החופשית בפברואר.
בפלישה השתתפו דיוויזיית פרשים בריטית, יחד עם נושאי הרומח מניו סאות' ויילס, כוח חיל הרגלים הרכוב מקווינסלנד ויחידת רפואה מניו סאות ויילס.
הכוח הנחיל שורה של תבוסות לבורים ונכנס לבלומפונטיין ב-13 במרץ 1900 ובמקביל הוסר המצור על ליידיסמית'.
בקרב על פרטוריה השתתפו יותר מ-3,000 אוסטרלים, יוהנסבורג נפלה לפני הכוחות הבריטים ב-30 במאי והבורים נסוגו לבסוף מפרטוריה ב-3 ביוני.
למרות תבוסתם, הקימו הבורים יחדות קומנדו קטנות וניהלו מלחמת גרילה כדי להפריע לתנועותיהם של הכוחות הבריטים ולשבש את קווי האספקה.
שלב זה בהתנגדות של הבורים הובילה לגיוס נוסף במושבות האוסטרליות.
תוך כדי שהותם של חיילות המשלוח של המושבות בדרום אפריקה, התרחש איחודה של אוסטרליה ב-1 בינואר 1901. 8 גדודי רוכבים של הצבא האוסטרלי שזה עתה הוקם נשלחו גם הם לדרום אפריקה, אך הם לא חוו קרבות רבים עד לסוף המלחמה.
חלק מהחיילים האוסטרלים הצטרפו ליחידות של צבא דרום אפריקה במקום לחזור הביתה.
חיילים אלה היו חלק מהצבא הבריטי.
במצור קשה שנמשך 11 ימים, צרו 3,000 לוחמי גרילה בורים על מוצב במערב טרנסוואל שעליו הגנו 300 אוסטרלים ו-200 רודזים.
לאחר שהומטרו על המקום יותר מ-1,800 פגזים ואחרי שנקראו להיכנע עמדו המגינים בגבורה והבורים נסוגו ב-16 באוגוסט.
היה זה אחד מקרבות הגבורה המשמעותיים ביותר במלחמה שבהם השתתפו כוחות אוסטרלים.
בתגובה למצור נקטו הבריטים בטקטיקות נגד לדיכוי הבורים, כולל מדיניות "אדמה חרוכה" שכללה שריפת בתים ותבואות, הקמת מחנות ריכוז לנשים וילדים והקמת מערכת עמדות מבוצרות ומכשולים כדי להגביל את ניידותם של הבורים ולהגן על מסילות הברזל.
צעדים אלה הצריכו הוצאות רבות וגרמו למרירות כלפי הבריטים אבל הם השיגו את מטרתם.
עד אמצע שנת 1901 רוב הלחימה הסתיימה.
יחידות פרשים בריטיות ביצעו תקיפות לילות על בתי חווה ומחנות בורים בהפתיעם אותם בעליונותם המספרית.
בחודשי הלחימה האחרונים בסוף שנת 1901, נושאי הרומחים של ניו סאות' ויילס עברו כמעט 3,000 ק"מ והיו מעורבים ב-13 התנגשויות, הרגו 27 בורים, פצעו 15 ושבו 196. האבדות שלהם הסתכמו בחמישה הרוגים וב-19 פצועים.
אף על פי שבחודשי הלחימה האחרונים נחלו האוסטרלים לא מעט תבוסות וספגו אבדות בנפש, הסתיימה המלחמה בתבוסת הבורים ב-31 במאי 1902. 16,175 אוסטרלים שירתו במערכה בדרום אפריקה ועוד כ-10,000 נוספים התגייסו במסגרת צבאות אחרים של האימפריה הבריטית.
251 אוסטרלים נהרגו בקרב, 267 מתו ממחלות, 43 נעדרו בקרבות ו-735 נפצעו.
שישה אוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה.
מרד הבוקסרים בסין החל ב-1900 וכמה מדינות מערביות, כולל רבות ממדינות אירופה, ארצות הברית ויפן, שלחו כוחות כדי להגן על האינטרסים שלהם.
בחודש יוני ממשלת בריטניה ביקשה את רשותם של המושבות להפנות ספינות מהאגף האוסטרלי של הצי המלכותי הבריטי לטובת המאמץ המלחמתי בסין.
המושבות נעתרו ואף הציעו עזרה נוספת, אך רוב הכוחות הצבאיים שלהם היו עדיין עסוקים במלחמה בדרום אפריקה והיה עליהם להסתמך על כוח האדם של הצי.
חיל המשלוח לסין כלל 200 חיילים מוויקטוריה, 260 מניו סאות' ויילס וספינה אחת מאוסטרליה הדרומית.
רוב הכוחות שימשו ככוחות נחיתה ימיים שהורכבו מחיילי מילואים.
הכוח מניו סאות' ויילס הפליג ב-8 באוגוסט 1900 והגיע לטיינג'ין.
300 אוסטרלים הצטרפו לכוח רב לאומי שכלל 8,000 איש שמשימתו הייתה ללכוד את המצודות במחוז פי-טאנג (Pei Tang) ששלטו על מסילת ברזל חשובה.
הם הגיעו מאוחר מדי כדי להשתתף בקרב אך היו מעורבים בהתקפה על אחת המצודות.
הכוח מוויקטוריה הצטרף לכוח שמנה 7,500 איש בצעדה של עשרה ימים לכיבוש המצודה וגם הם הגיעו לאחר שזו נכנעה.
לאחר שוך הקרבות שימש הכוח מוויקטוריה כחיל מצב בטיינג'ין ואילו הכוח מניו סאות' ויילס שימש כחיל מצב בבייג'ינג.
הספינה מאוסטרליה הדרומית נטלה על עצמה בעיקר משימות סקר, תובלה ושליחות לפני ששבה הביתה בנובמבר.
כוח הנחיתה הימי נשאר עד החורף ובחוסר רצון ביצעו תפקידי שיטור ושמירה.
הם עזבו את סין במרץ 1901 לאחר שהשתתפו במעט קרבות, בפעולות עונשין ובהשבת הסדר האזרחי.
שישה אוסטרלים מתו ממחלה ומפציעות, אך אף אחד מהם לא נהרג בקרב.
הכוחות הצבאיים לאחר איחוד אוסטרליה 1901
הדומיניון של אוסטרליה הוקם ב-1 בינואר 1901 כתוצאה מאיחודם של המושבות האוסטרליות.
על פי חוקת אוסטרליה, האחריות לביטחונה הייתה עכשיו על הממשלה הפדרלית.
ההתמודדות של אוסטרליה מול האינטרסים של גרמניה הקיסרית באוקיינוס השקט הייתה אחד המניעים מאחורי ההחלטה על האיחוד וכתוצאה מכך מהר מאוד הוקם משרד ההגנה ו"הכוחות הצבאיים של הדומיניון" (Commonwealth Military Forces), הגוף שקדם לצבא אוסטרליה ו"הכוח הימי של הדומיניון" (Commonwealth Naval Force) הוקמו גם עד מהרה.
הכוחות הצבאיים של הדומיניון של אוסטרליה באו לעולם ב-1 במרץ 1901 וכל הכוחות של המושבות, כולל אלה שעדיין היו בדרום אפריקה, הפכו לחלק מהצבא החדש.
28,923 חיילים מצבאות המושבות, כולל 1,457 חיילים מקצועיים, 18,603 לוחמי מיליציות בשכר ו-8,863 מתנדבים, הועברו לצבא החדש.
היחידות השונות המשיכו לפעול על פי הצווים המשפטיים של המושבות השונות שעדיין היו בתוקף, עד לפרסומו של חוק ההגנה (Defence Act) של 1903 שאיחד מבחינה חקיקתית את כל הכוחות.
חוק זה גם קבע שלא ניתן יהיה להקים שוב מליציות, שהצבא לא יופעל במסגרת סכסוכי עבודה ושלא ישרת מחוץ לאוסטרליה.
עם זאת רוב החיילים נותרו ביחידות המליציה שנודעו כ"כוחות הצבא האזרחיים" (Citizen Military Forces – CMF).
מפקדו הראשון של צבא הדומיניון היה מייג'ור גנרל סיר אדוארד הוטון שהיה קודם מפקד צבא ניו סאות' ויילס.