tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרזיאל-ז'קונט שיטת ייעוץ ייחודית, אשר החלה בפיתוחה במהלך לימודיה באוניברסיטה בשנות השבעים של המאה העשרים.
רזיאל-ז'קונט הייתה מחלוצות המבקרים הגלויים של הטיפול והפרשנות הפסיכולוגית שהייתה נהוגה בשנים אלו, בשל מה שהיא מכנה "מידה גדולה של יומרה חסרת כסוי שהפכה להיות חלק מן המקצוע והעוסקים בו".
שיטת עבודתה מבוססת על "מודל הייעוץ המיידי, הממוקד, והמעורב" במסגרתו ניתן להגיע לייעוץ בהתראות מאוד קצרות, לפגישות חד פעמיות או קבועות, ואינה דומה למודל הטיפול של "הפסיכולוג השותק" הנמנע ממתן עצות, והמתרכז בהעמקה הכרחית אל תוך העבר.
לטענתה, אין טעם להשקיע זמן, מאמץ ומשאבים מיותרים בחקירות של העבר אשר לעיתים אינן תורמות לפתרון בעיות בהווה.
מתנגדי תוכניות הייעוץ ברדיו אותן משדרת עשרות שנים מכנים אותה "פסיכולוגית אינסטנט".
רזיאל ז'קונט, מצידה, טוענת כי היא אינה נותנת טיפול פסיכולוגי ברדיו, אלא משוחחת עם מאזינים ועונה על מכתבים מתוך הבנה ששום מאזין לא לוקח את דבריה כפשוטם ומיישם.
במאה ה-21 הצטמצם הפער בין גישתה של רזיאל ז'קונט לבין גישות מקובלות של הפסיכולוגיה הממוסדת.
סגנונה הבוטה של ז'קונט ואופי עצותיה, כפי שהם באים לביטוי בתוכנית הרדיו שלה, שנויים במחלוקת.
אוהדיה רואים בהם השתקפות של כנות ויושרה, דיבור בגובה העיניים בלשון צבעונית ורהוטה.
לעומתם, מבקריה טוענים, בין השאר, שהיא תוקפנית ואלימה מדי כלפי המתקשרים אליה לייעוץ; שהיא נחפזת מדי לייעץ לאנשים להיפרד מבני זוגם ("תזרקי אותו!" הוא הציטוט שבו היא נודעת בקרבם לרעה וגם כביטוי פולחן); ושהיא מייעצת לאנשים להשתמש בתרופות פסיכיאטריות גם כשאין בכך צורך לדעת המבקרים.
האגודה לסיינטולוגיה ניהלה נגדה מערכה, שכללה תלונות לרדיו ללא הפסקה ולרשות השנייה.
הוגשו נגדה תלונות להסתדרות הפסיכולוגים.
בשני מקרים הושעתה תוכנית הרדיו שלה.
בפברואר 2006, לאחר הליך בדיקה שקיימה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בעקבות שידור שנערך בנובמבר 2005 ובו יעצה להורה שבנו הקטן נושך ילדים שלומדים איתו בגן, לנשוך אותו בחזרה, על מנת להמחיש לו את הכאב שהוא גורם.
רזיאל-ז'קונט כתבה ספרים בנושאים שונים.
העמדות שהיא מביעה ביצירותיה על פי רוב כרוכות בחשיפה עצמית, ליברליות מבחינה מינית, תומכות בהעצמתן של נשים בישראל וביציאתן לעצמאות, אם כי מתנגדות לאג'נדה פמיניסטית רדיקלית.
בספרי הסיפורת נמנעת מדידקטיות והעברת מסרים - הסיפור נמצא במרכז.
אילו חסדים, ספרית פועלים, 1976 - אוסף סיפורים קצרים על נשים צעירות המתמודדות עם אתגרי האהבה, האימהות וגיבוש הזהות
גיבורים במילים (רומן), בוסתן, 1977 - סיפורן של שלוש חברות שחייהן מצטלבים במעורבות יתר במאבקיהן על אהבה
ימי הפקר (רומן), כתר, 1989 - במרכז העלילה, קשר רומנטי בלתי לגיטימי והקשיים הנלווים לאפשרות מימושו
ש' כמו שקר (רומן מתח), קשת, 2004 - נכתב במשותף עם בן זוגה, אמנון ז'קונט.
במרכז העלילה, פסיכולוגית ידועה ומצליחה שחייה הפרטיים מאוימים על ידי גורם מסתורי
אני, אתה, אנחנו: פעולות מומלצות לשעת חברה, משרד החינוך והתרבות, תשל"ז 1976
צפור הנפש, בוסתן, 1978 - לקט מאמרים העוסקים ביחסים בין המינים, הערכה עצמית ותהליכי שינוי
אהבה - סדרת חוברות משרד החינוך, המזכירות הפדגוגית, (מדריך למורה) תש"מ 1979
אהבה על תנאי, זמורה ביתן מודן, תשמ"א 1981 - מאמרים בנושאים כגון אמון וחשדנות, מיתוסים וחוכמה שלאחר מעשה
מצבים, (זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985 - לקט רשימות העוסקות באבני הנגף בדרך לאושר
לצוד פרפר קסום, שבא, 1987 - לקט מאמרים אודות האומץ להתנפל על החיים, לאהוב איש מכוער, המשיכה לבן זוג בלתי-מושג, על עצלות, התמכרות וצמיחה אישית
סודות גלויים: סיפורים מחדר הפסיכולוגית, כתר, 1992 - על הצלחות וכישלונות עם מטופלים
יחסים, כתר, 1996 - על הצדדים הפחות מובנים מאליהם של קרבה וריחוק בין בני זוג.
לא מובן מאליו, כתר, 1998 - לקט רשימות העוסקות במורכבויות הקיום האנושי, בזוגות ומשולשים
ללא הפסקה, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2000 - לקט רשימות ומאמרים תמיד על אהבה, מימוש עצמי ויחסי אנוש
קרוב רחוק: ניתוק ושיקום יחסים בין הורים לילדיהם הבוגרים, הוצאת כתר, 2002
מתרגמת - שנוי מאת ווצלאביק וויקלנד ופיש - ספרית פועלים, 1979.
עורכת - נשים כותבות לדן בן-אמוץ, מציאות, 1980 (מגוון מכתבים שהתקבלו אצל דן בן אמוץ בתגובה לספרו "זיונים זה לא הכל")
פרקי יומן - על הסף: פרקי יומן, זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984. דפים מיומנה הפרטי שנכתבו בין השנים 1962 ל-1969 ועוסקים באהבה, בקשיי הנישואין, פרידות, אמהות ובמאבק לזהות אישית.
מדברים עם ורדה, זמורה-ביתן, תשס"ג 2003. ספר המתעד שיחות שקיימה עם מאזינים בתוכנית הרדיו.
ורדה סוסקולני (נולדה ב-1946) היא חוקרת בתחום העבודה הסוציאלית במערכת הבריאות ובבריאות הציבור, פרופסור חבר (בגמלאות) בבית הספר לעבודה סוציאלית ע'ש לואיס וגבי וייספלד, אוניברסיטת בר-אילן.
מכהנת כעורכת הראשית של כתב העת 'חברה ורווחה', רבעון לעבודה סוציאלית.
ורדה סוסקולני נולדה בשנת בפתח תקווה (1946) ליוסף ורחל בן-פורת וגדלה בתל אביב.
למדה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בעבודה סוציאלית (1970) ולתואר שני ותואר שלישי בבית הספר לבריאות הציבור (1973, 1983).
בשנים 1973–1995 עבדה במחלקה לעבודה סוציאלית במרכז הרפואי הדסה בירושלים בתפקידים שונים: כעובדת סוציאלית עם חולי דיאליזה, חולי איידס, ראש יחידת מחקר, סגנית מנהלת המחלקה.
לאחר סיום לימודי התואר השלישי, הצטרפה סוסקולני לסגל בית הספר לבריאות הציבור בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2000 היא עברה לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, תחילה כמרצה בכירה ולאחר מכן כפרופסורית חברה.
סוסקולני שמשה בתפקידים שונים, ובהם ראש התוכנית ללימודי תואר שני, ראש התוכנית ללימודי תואר ראשון וסגנית ראש בית הספר.
החל משנת 2017, סוסקולני העורכת הראשית של כתב העת 'חברה ורווחה', רבעון לעבודה סוציאלית.
חברות בוועדות ובגופים מחוץ לאוניברסיטה
לאורך השנים מלאה מגוון תפקידים בוועדות וגופים המקדמים מטרות ומחקר בתחומי העבודה הסוציאלית במערכת הבריאות ובבריאות הציבור.
בתחום בריאות הציבור: ב-1989 כיהנה כיועצת זמנית ביחידה למחקר חברתי והתנהגותי בתוכנית האיידס (ארגון הבריאות העולמי, ז'נבה, שווייצריה).
הייתה שותפה לצוות שפיתח ויישם תוכנית ארצית למניעת איידס בקרב עולים מאתיופיה שהתקיימה בשנים 1991–1993. הייתה חברה בוועדת ההיגוי הבין-משרדית לתוכנית ההסברה למניעת איידס בקרב העולים מאתיופיה, ומ-1992 עד 1997 הייתה חברה בוועדה העליונה לאיידס במשרד הבריאות ובמספר תת-ועדות שגיבשו המלצות למדיניות ודרכי עבודה בישראל.
מ-1995 עד 2001 הייתה אחראית מקצועית על תכנון, ביצוע והערכה של תוכנית לטיפול בקרב עולים מאתיופיה חולי איידס במשרד הבריאות וחברה בתת-הוועדה למחקר, במועצה הלאומית לבריאות האישה במשרד הבריאות.
החל מ-2016 היא חברה בוועדת המחקר של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות ומדיניות בריאות.
בשנת 2013 הייתה יו"ר ועדת משנה בריאות, בוועדה למלחמה בעוני – ועדת אלאלוף.
סוסקולני חברה בוועד המנהל של האיגוד הישראלי לרווחה חברתית אספנט-ישראל העוסק בחקר המדיניות חברתית ובשנים 2014–2017 הייתה יו'ר הוועד המנהל.
ורדוניים (שם מדעי: Sebastidae) היא משפחת דגי ים טורפים מסדרת העקרבנונאים, הם קרובים רחוקים של העקרבנוניים.
בני הסוג ורדון הם דגי מאכל נפוצים.
מקום מחייתם העיקרי הוא בצפון האוקיינוס השקט.
חלק מהקוצים הנמצאים לכל אורך סנפיריהם מכילים ארס.
רבים מהם חיים בלהקות גדולות הנודדות בחיפוש אחרי מזון.
המינים הגדולים במשפחה מגיעים לאורך 1 מטר ולמשקל 15 ק"ג.
ורדה וירט לבנה (נולדה ב-1957) היא שופטת ישראלית, נשיאת בית הדין הארצי לעבודה בשנים 2018–2025. לאחר פרישתה נבחרה בדצמבר 2025 ליושבת ראש האגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי.
אימה וולריה (לבית שפיץ) הייתה אמנית, ניצולת אושוויץ שאיבדה בשואה את כל בני משפחתה ואת בעלה הראשון, ואביה היה רופא ילדים - ד"ר נפתלי הרץ וירט.
למדה בבית הספר התיכון העירוני הדתי צייטלין בתל אביב וסיימה אותו בשנת 1975, ואחר כך פנתה לשנת שירות לאומי בבית החולים איכילוב.
בשנת 1980 קיבלה תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1981 הוסמכה כעורכת דין.
בשנים 1982–1986 עבדה כעורכת דין שכירה.
בין היתר ייצגה את ארגון נשות השוטרים בתביעה בעקבות הפרה של התחייבות המדינה להשוות את שכר השוטרים לשכר חיילי הקבע - הליך שנדחה על ידי השופט סטיב אדלר בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, אולם ערעור נתקבל על ידי נשיא בית הדין הארצי השופט צבי בר-ניב.
בעקבות פסק דין זה גייס אותה חיים הברפלד למחלקה המשפטית של האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות הכללית, בה עבדה בשנים 1986–1989.
באוקטובר 1989 מונתה לשופטת בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
באפריל 1999 מונתה לשופטת ראשית שם.
בין היתר הכירה ביחסי העובד-מעסיק בין הנהלת בתי המשפט לקלדניות בתי המשפט, שהועסקו באמצעות חברות קבלניות.
בעקבות פסיקה זו נקלטו הקלדניות להעסקה ישירה ואף נוהל מולם משא ומתן ונחתם עבורן הסכם קיבוצי.
בהליך אחר, הכירה בזכאותם של דיילי אל-על לשכר וזכויות סוציאליות גם בגין שמונת שבועות ההכשרה שנדרשו להם - פסיקה שסללה את הדרך להכרה בחובת התשלום בגין ימי הכשרה.
כשופטת ראשית בבית הדין האזורי קידמה גם הליכי הידברות וגישור בבית הדין.
ביוני 2000 - דצמבר 2000 וביוני 2002 - אוקטובר 2002 כיהנה כשופטת בפועל בבית הדין הארצי לעבודה.
במאי 2004 מונתה לשופטת בית הדין הארצי לעבודה.
בדצמבר 2013 מונתה לסגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה.
בספטמבר 2012 נבחרה ליו"ר נציגות השופטים הארצית וכיהנה בתפקיד זה עד מרץ 2018. בתפקידה זה ייצגה את השופטים בהגנה על זכויותיהם ובעיקר במאבק לפיצוי השופטים שבפנסיה צוברת, כפי שקיבלו כל הסקטורים שעברו מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת.
כמו כן פעלה להגנה על שופטים מפני השמצות ברשתות החברתיות.
בפברואר 2018 נבחרה לנשיאת בית הדין הארצי לעבודה, וב-27 במרץ החליפה בתפקיד זה את יגאל פליטמן.
במהלך כהונתה בנובמבר 2018 מתח נציב תלונות הציבור על שופטים, השופט בדימוס אליעזר ריבלין, ביקורת על מנגנון ההידברות בלשכת השופטים בסכסוכי עבודה קיבוציים במטרה לסייע בפתרונן ולמנוע שביתות - פרקטיקה הנהוגה בבתי הדין לעבודה מאז כהונתו של הנשיא לשעבר סטיב אדלר.
בעקבות פרסום ביקורת זו מינתה וירט-ליבנה ועדה בראשות נשיאת בית הדין הארצי לעבודה בדימוס נילי ארד שהגישה מסקנותיה בפברואר 2019. בספטמבר 2021 אימצה וירט-ליבנה את המלצות הוועדה, והסדירה את מנגנון ההידברות בבתי הדין באמצעות נוהל אחיד וקבוע.
ב-2025 נבחרה על ידי נשיאי בתי המשפט המחוזיים כחברה בוועדה לבחירת נציב תלונות הציבור על שופטים.
הצביעה בדעת מיעוט, לצד השופט בדימוס אליקים רובינשטיין, נגד מינויו של השופט אשר קולה, בנימוק שראוי היה לבחור לתפקיד שאויש עד כה על ידי שופטי עליון בדימוס, את אחד מנשיאי בתי הדין המחוזיים שהתמודדו לו.
בדצמבר 2025 נבחרה ליושבת ראש האגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי.
היא נשואה, אם לשתי בנות.
באוקטובר 2003 פסקה בפרשת הפנסיות במפעל הפיס, וקבעה שיש לצמצם במידה ניכרת את הפנסיות שנקבעו לשלושה מבכירי מפעל הפיס.
באפריל 2010 השתתפה בהרכב של פסק דין דן בהט, שבו קבעה כי הזכות לתשלום בגין "שעות עודפות" לאימהות בשירות המדינה אינה בגדר "זכות בקשר להורות" כמשמעה ב לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, דהיינו התשלום הנוסף בגין שעות עודפות הוא בגדר זכות יתר לאימהות עובדות, המותרת לפי סעיף 3(ב)(3) לחוק הנ"ל.
על פי פסיקה זו, אב עובד אינו זכאי לתשלום הנוסף בשיעור 100% בגין השעות העודפות מעבר ליום העבודה המקוצר ועד להשלמת שעות תקן משרתו.
בפסק דין ממרץ 2008 קבעה כי במקרים שבהם ממונה מקיים עם עובדת הכפופה לו יחסי מין מזדמנים תוך ניצול יחסי מרות באופן המוגבל למסגרת יחסי העבודה בלבד ומבלי שהוכחו סממנים אמיתיים המעידים על רצון הדדי לפיתוח מערכת יחסים, קמה זכות לפיצוי בגין הטרדה מינית.
במקרה כזה לא תתקבלנה טענות הגנה בדבר הסכמה של העובדת או פיתוי.
פסק דין נוסף שלה ממרץ 2008 קובע כי חל איסור על מעסיק לפדות בכסף את "התקופה המוגנת" שלאחר חופשת לידה (שבה יש איסור על פיטורים, נהוג לכנותה "תקופת לידה והורות"), כיוון שהדבר מנוגד לתכלית חוק עבודת נשים.
כמו כן קבעה, כי אי קבלת העובדת חזרה לעבוד מהווה הפליה על פי חוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
בינואר 2011 קבעה כי ניתן להגיש תובענה ייצוגית כנגד חברה לקבלת סכומים שלא הפרישה לעובדיה לקופת גמל ופיצויים בהתאם לצו ההרחבה בענף מפעלי השמירה, המחייב הפרשה לפנסיה לכל עובדי ענף השמירה.
נקבע כי ככלל אין להגיש תובענות ייצוגיות במקום עבודה מאורגן בו יש הסכם קיבוצי, (כפי שנקבע בסעיף 10(3) לתוספת השנייה לחוק תובענות ייצוגיות).
עם זה, במקרים מסוימים ניתן לשקול בחיוב אישור תובענה ייצוגית גם במקום עבודה מאורגן.
כך למשל, במקרה בו ארגון העובדים אינו פועל לאכיפה מלאה של זכויות העובדים בענף.
בינואר 2013 קבעה בפסק דין תקדימי כי יש להכיר ברשת החנויות "מחסני חשמל", השייכת לחברת אלקטרה מוצרי צריכה, כיחידה עצמאית נפרדת ("יחידת מיקוח") שבה ההסתדרות רשאית לארגן את העובדים ולהקים ועד שייצג אותם.
פסק דין זה צוטט אחרי כן בהליכים רבים הנוגעים לסוגיית התארגנות עובדים ויחידות מיקוח, והיה בין הגורמים שסייעו לגל ההתארגנויות בשנים שלאחריו.
באוגוסט 2018 קבעה כי עקרון חופש הבחירה המלא שניתן לעובד לקביעת סוג המוצר הפנסיוני המועדף עליו הוא עקרון יסוד בדיני הפנסיה, וכי גם הבחירה של עובד בביטוח פנסיוני המכונה "ביטוח מנהלים" ללא כיסוי של אובדן כושר עבודה היא אפשרית, ולמעסיק אין אפשרות להתערב בבחירה שכזו.
ביוני 2025 קבעה בפסק הדין האחרון עליו חתמה כי אין לנכות הוצאות מעסיק מכספי הטיפים בענף המלצרות בלא אישור בכתב מהעובדים.
"הזכות לפרטיות אל מול האחריות הניהולית במיון מועמדים לעבודה – ההיבט המשפטי", ספר שמגר חלק ג', תשס"ג-2003, עמ' 775- 816.
ורדוהי ורדניאן (בארמנית: Վարդուհի Վարդանյան; 26 ביוני 1976 – 15 באוקטובר 2006) הייתה זמרת ארמנית.
היא השתתפה בתחרויות בינלאומיות רבות בהן זכתה בפרסים.
היא זכתה בפרס הזמרת הטובה ביותר של ארמניה.
היא נהרגה בתאונת דרכים ב-15 באוקטובר 2006. לאחר מותה, הוקדשו לה מספר תוכניות טלוויזיה.
ורדניאן נולדה ב-26 ביוני 1976, בירוואן, ארמניה.
היא הייתה אחת מתוך שלושה ילדים במשפחה.
היא גילתה את תשוקתה לשירה בגיל צעיר.
כשהקימו מקהלה בבית ספרה, כשהייתה בת 8, היא התחילה ללמוד שירה באופן רשמי.
ב-1986 ורדיניאן החלה להופיע עם קבוצה ווקאלית, ואחר כך למדה בבית הספר למוזיקה על שם אלכסנדר ספנדריאן, וסיימה את לימודיה ב-1993.
ב-1993 היא התחילה ללמוד אנגלית ומדעי המדינה באוניברסיטה.
במהלך לימודיה, הצטרפה לתיאטרון המוזיקלי הלאומי.
עם סיום לימודיה, התחילה ללמד אנגלית.
היא חזרה ללימודי המוזיקה בקונסרבטוריון הלאומי בירוואן, וסיימה ב-2003.
ב-1994, יחד עם ההרכב שלה "ג'אז-פופ", השתתפה ורדיניאן בתחרות בינלאומית שנערכה ביקטרינבורג וזכתה בגראן פרי.
החל מ-1995 היא עבדה בתיאטרון המוזיקלי הלאומי.
ב-1996 היא השתתפה בתחרות לזמרים צעירים "יאלטה - מוסקבה", בה זכתה בפרס עבור ההופעה הטובה ביותר.
ב-1999 זכתה ורדיניאן בתואר הזמרת הטובה ביותר של ארמניה.
בשנת 2000, היא השתתפה בתחרות "תגלית" שנערכה בבולגריה, ולקחה את פרס בחירת הקהל בנוסף לגראן פרי, ושוב זכתה בגראן פרי בתחרות במקדוניה באותה השנה.
בפסטיבל הבינלאומי לאמנויות "סלאביאנסקי בזאר", היא זכתה במקום שני.
בשנת 2001 היא השתתפה בפסטיבל הבינלאומי "Море друзей" ביאלטה וזכתה במקום השני.
ורדיניאן נהרגה בתאונת דרכים שאירעה בכביש המהיר בסבאן-מרטוני, ב-15 באוקטובר 2006. היא נקברה בבית הקברות טוקמאח.
ורדיניאן הייתה נשואה לאראם אבויאן, והיה להם בן אחד, רובן, אשר נולד בשנת 1998.
אלבום מחווה, 13 שירים לוורדוהי ורדיניאן
ורדה שלו (נולדה ב-1959) היא חוקרת ורופאת משפחה ישראלית, פרופסור לרפואה בתחום האפידמיולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כיהנה משנת 2015 ועד 2019 כמנהלת מכון קאהן-סגול-מכבי.
שלו נולדה וגדלה בבאר שבע במשפחת בורסט.
לאחר סיום לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב התמחתה ברפואת משפחה ועבדה כרופאה כפרית בקיבוץ חצור ובמושבי הסביבה.
בשנים 1998–2000 התמחתה באינפורמטיקה רפואית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
לצד עבודתה כרופאת משפחה בסניף מכבי שירותי בריאות בראש העין, הקימה בשנת 2000 את המחלקה הראשונה בישראל לאינפורמטיקה רפואית בקופת חולים מכבי, שבמסגרתו הייתה מעורבת במחשוב המידע הרפואי של מבוטחי הקופה והנגשת נתוני העתק שהצטברו בקופה למחקר רפואי.
לאחר ניהול האגף לרפואה ראשונית, כיהנה משנת 2015 ועד 2019 כמנהלת מכון מכבי למחקר וחדשנות.
מחקר ופיתוח בתחום Big Data ברפואה
מחקריה של פרופ' שלו התמקדו בעיקר בתחום שימוש בנתוני העתק של מבוטחי מכבי שירותי בריאות לצורך מחקר רפואי ורפואה מונעת.
לשלו למעלה מ-150 פרסומים בספרות מקצועית.
מחקרה בשיתוף חברת מדיאל כלל בניית מערכת ממוחשבת לאיתור מבוטחי מכבי הנמצאים בסיכון מוגבר לסרטן מעי גס באמצעות ניתוח תוצאות בדיקות דם שבשגרה.
הכלי שאושר לשימוש על ידי משרד הבריאות (אישור אמ"ר) ותוקף במספר מאמרים מדעיים בישראל ובארגוני בריאות באירופה ובארצות הברית וכן בעיתונות המקומית.
בשנת 2017 זכתה פרופ' שלו על בתחרות יוזמת הבריאות המובילה לשנת 2017 של פורום Reboot ועיתון גלובס על התוכנית להקמת מאגר ביולוגי -"טיפה למחקר"- של מבוטחי מכבי שירותי בריאות.
כיום כולל המאגר כ-70,000 מבוטחי הקופה ומטרתו היא פיתוח רפואה מותאמת אישית.
במסגרת פעילותה כמנהלת המכון עסקה פרופ' שלו ביזום והטמעה של כלים שונים על בסיס Big data של מבוטחי מכבי שירותי בריאות, ובכללם יישומון K לאבחון עצמי של מחלות - בשיתוף חברת K Health וכן פיתוח והטמעה מערכת פתולוגיה ממוחשבת לאיתור אוטומטי של גידולים בבלוטת הערמונית.
בשנת 2016 הקימה את מכון המחקר והחדשנות של מכבי KSM במימון מוריס קאהן ובהמשך סמי סגול להנגשת נתוני העתק של הקופה לחוקרים חיצוניים ולאקדמיה".
בשנת 2017 נבחרה שלו על ידי עיתון The Marker לאחת מ"מאה המשפיעים בישראל".
בשנת 2018, זכתה בפרס מנכ"ל משרד הבריאות למצוינות בלוגיסטיקה במערכות הבריאות על פיתוח והטמעת מערכת לזיהוי מוקדם של סרטן המעי הגס.
בתיאור מקרה (Case study) שפורסם בשנת 2019, תואר "מכביטק" בראשות פרופ' שלו על ידי בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הארווארד כ"הבטחה של מערכות המידע בבריאות בישראל".
היא מלמדת בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
נשואה לבנימין שלו, רופא עיניים, ואם לשלושה.
ורדי בן יעקב (1933 - 14 בינואר 2007) היה עיתונאי, מתרגם ואיש רדיו ישראלי.
נולד בתל אביב ולמד בבית הספר גאולה בעיר.
לאחר שחרורו נסע ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
לאחר מכן שהה במשך תקופה בצרפת.
בשובו מצרפת למד באוניברסיטה העברית.
במשך כמה שנים עבד בקול ישראל.
בשנת 1973 עבר לעיתון מעריב, שם שימש ראש דסק החדשות ועורך המדור לספרות.
בשנת 1992 מונה לעורך מדור הדעות בעיתון.
נפטר בשנת 2007, בגיל שבעים וארבע.
היה נשוי בשנית לפזמונאית שמרית אור.
בתם היא המתרגמת יערית בן יעקב.
אשתו השלישית הייתה דניאלה בוקשטיין בן-יעקב, בתו של דניאל בוקשטיין.
שונה היא אמריקה, סטיוארט שלום רוזנברג (רמת גן, מסדה, 1969)
לצפור שוב אין כנפיים, מכתביו של פטר שוויפרט (תל אביב, ספרית מעריב, 1978)
יומו של השלושרגל, ג'ון וינדהאם (תל אביב, ספרית פועלים, 1980)
התעתוע, ולדימיר וולקוף (גבעתים, מסדה, 1988)
ורדה שושן-ברמץ (נולדה ב-17 בדצמבר 1949) היא פרופסורית, ביוכימאית, וחוקרת סרטן.
כיהנה כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2000–2004), לקחה חלק פעיל בהקמת המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב וניהלה אותו בין השנים 2006–2015.
שושן-ברמץ נולדה בשנת 1951 במרוקו.
בשנת 1954 עלו בני משפחתה למדינת ישראל בעקבות חשש שאחיה ייעצר בעקבות פעילות ציונית.
התיישבו במושב רנן בנגב, ולאחר שנתיים עברו לבאר שבע.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עברה המשפחה לאופקים.
סיימה את בית הספר התיכון "אשל הנשיא" בגיל 16.
סיימה תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת הנגב.
את התואר השני סיימה בהצטיינות בחסות משותפת של אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית בירושלים.
שושן-ברמץ סיימה דוקטורט בביוכימיה במכון ויצמן למדע בנחיית הפרופסורים נון שביט ומרדכי אברון.
פוסט-דוקטורט עשתה בגרמניה, ארצות הברית וקנדה.
בשנת 1982 הצטרפה למחלקה לביולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון, שתהפוך למחלקה למדעי החיים.
בתחילת דרכה כמדענית מחקריה של שושן-ברמץ התמקדו במנגנון ההפעלה והבקרה של תא השריר על ידי גירוי עצבי ובהמשך התמקדה במיטוכונדריה.
בין השנים 2000–2004 כיהנה כראש המחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון.
שושן-ברמץ מופקדת הקתדרה לביואנרגטיקה ע"ש היימן קרייטמן, לקחה חלק פעיל בהקמת המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב, בו שמשה בין השנים 2004–2006 כמשנה למנהל המכון.
נכון לשנת 2019 מנהלת את המעבדה לחקר השריר במחלקתה.
בשנת 1981 זכתה במענק מחקר ע"ש פרופ' ארנסט דוד ברגמן מטעם הקרן הדו-לאומית למדע, למחקר משותף עם עמית מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בשנת 1986 בשנת שבתון בטורונטו זכתה בשני מענקים למדענים אורחים מטעם קרן חקר הלב הקנדית ומטעם המועצה למחקר רפואי של ממשלת קנדה.
באותה שנה זכתה בפרס "הסטרין" של "האגודה הישראלית לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית" המוענק למדען מתחת לגיל 37 על תרומה חשובה למחקר הביוכימי.
שושן-ברמץ זכתה במענק מחקר ע"ש חיים סלומון ממייסדי מפעל התרופות "סלומון, לוין ואלשטיין" – לימים הבסיס לחברת הפרמצבטיקה "טבע".
בשנת 2006 קיבלה שושן-ברמץ את "פרס באר שבע למצוינות בתחום הממדע והמחקר" כהוקרה על תרומתה הייחודית להעלאת קרנה ולחיזוק מעמדה של באר שבע.
שושן-ברמץ מבין 50 הנשים המשפיעות על כתב העת פורבס בשנת 2017
שושן-ברמץ נמנית עם מקבלי אות בן-גוריון לשנת 2020 מטעם אוניברסיטת בן-גוריון.
שושן-ברמץ פרסמה 160 מאמרים מדעיים בכתבי-עת מקצועיים.
שושן-ברמץ שפכה אור על תפקידו של החלבון VDAC1 במיטוכונדריה ועל שליטתו על חיי התא, ובכך פרצה דרך לפיתוח טיפולים במחלות רבות, ביניהן סרטן, סוכרת, מחלות נוירודגנרטיביות ומחלות אוטואימוניות.
קבוצת המחקר של שושן-ברמץ, מהמחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בן-גוריון, ומהמכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב (NIBN) מפתחים מולקולה חדשה לטיפול בסרטן, שמצליחה לא רק לעכב צמיחה של תאים סרטניים, אלא גם לתכנת אותם מחדש להחזירם למצב של תאים דמוי-תקינים.
הטיפול החדש מבוסס על מניעת ההתבטאותו של VDAC1 , חלבון שמתבטא ברמות גבוהות בגידולים סרטניים מסוגים שונים.
שושן-ברמץ פענחה את האופן שבו דנ"א מיטוכונדריאלי יוצא מהמיטוכונדריה ומעורר מחלות אוטואימוניות וכיצד ניתן לחסום את יציאתו
שושן-ברמץ מובילה מחקרים נוספים במכון הלאומי לביוטכנולוגיה הקשורים לתפקוד המיטוכונדריה וכשלים בתפקודה במחלות כשל חיסוני ומחלות ניווניות של המוח.
נשרי נולדה לחנה לבית סקולסקי, זמרת, ולעמנואל נשרי, קצין צה"ל, ברעננה.
את לימודי הפסנתר החלה בגיל 6, אצל אמהּ.
בגיל 8 היא ליוותה את אמה בקונצרטים, ובכך החליפה את סשה ארגוב, המלווה הקבוע של אמה, עד אז.
היא נחשבת לאחת הבוגרות הבולטות של קונסרבטוריון "שולמית", שם למדה עם אמה גורוכוב.
נאמר עליה שהתקדמותה הייתה מטאורית.
בגיל 12 ניגנה עם תזמורת קול ירושלים ובגיל 15 ניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בגיל 14 נשרי המשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי של פריז עם לאזאר לוי ואף זכתה ב-Premier Grand Prix.
לאחר מכן למדה בפריז עם מגדה טליאפרו ובניו יורק עם קלאודיו אראו, ששמע אותה ב-1953 בתל אביב והעניק לה מלגת לימודים מלאה אצלו בניו יורק, שכן ראה בה, כדבריו, "מי שעשויה להיות אחת הפסנתרניות החשובות של תקופתה".
נשרי יצאה למסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בארצות הברית, בקנדה ובדרום אפריקה.
בקונצרטים עם תזמורות שונות בארצות אלה הקפידה לכלול תמיד גם יצירה ישראלית.
היא נחשבה לנכס לאומי - מדינת ישראל שלחה אותה לייצג את ישראל בקונצרטים בעולם.
במקביל לקריירה המוזיקלית למדה גם מוזיקולוגיה בסורבון, אמנות הרנסאנס בפירנצה ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
הקליטה לחברת דקה רקורדס והרבתה לבצע, לצד הרפרטואר הקלאסי, גם יצירות מודרניות ויצירות של מלחינים ישראלים, שכמה מהן, כמו "מוזיקה לפסנתר 1957" של פאול בן-חיים ו-"אפיטף – סונטה מס' 2" של צבי אבני, אף הוקדשו לה.
נשרי ייסדה את מרכז באך וניהלה אותו בגבעתיים ובתל אביב.
המיליונר מר יוסף בוכמן תרם פסנתר למרכז באך, ובמותה משפחתה תרמה את הפסנתר לתיאטרון גבעתיים, שם הוא משמש עד היום.
ממצאי מחקריה על "הפסנתר המושווה" של באך הוצגו בחוגים מוזיקולוגיים באוקספורד, בשטוטגרט ובזלצבורג ונתפרסמו בכתובים.
היא תרמה רבות לתרבות בגבעתיים.
היא הדגישה את ההיבט החינוכי בהופעתיה למבוגרים ולנוער, וכך בנתה רסיטלים סביב נושאים מוגדרים, וליוותה אותם בדיברי הסבר פוקחיי אוזניים.
בין הנושאים: מוזיקת השואה והתחייה, ציפורים במוזיקה, זיכרונות מסע לספרד, חיות במוזיקה, רגטיים ומוזיקה יודאיקה (קונצרט שיצא לאור בדיסק של בית התפוצות והיה אחד האחרונים בנגינתה ב-1994).
קיימים אזכורים אודותיה במספר ספרים ובאלפי מאמרי עיתונות ברחבי העולם.
נשרי היא אמה של נגנית המשור והפעמונים נטלי פרוז.
התגוררה ברחוב שילוב בגבעתיים שנים רבות עד פטירתה ב-1995. נטמנה בבית העלמין האזרחי בקיבוץ עינת.
ורדה שפילמן-נגה (נולדה ב-2 בינואר 1958) היא עובדת סוציאלית קלינית וזמרת בעברה.
למדה בבית הספר התיכון קוגל.
נגה התגייסה לצה"ל בשנת 1976 ושירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הצפון, כשהיא משמשת כאחת מסולניות הלהקה בתוכניתה "בלילה על הדשא".
זכורה במיוחד כסולנית בשירים "גשם אחרון" ו"בוא איתי אל הגליל".
בשנת 1979 הצטרפה נגה ללהקת הבנות "סקסטה", לאחר פרישתה של סמדר וימזר שהייתה חלק מההרכב המקורי של הלהקה.
לאחר פירוק הלהקה נגה פרשה למעשה ממוזיקה והקדישה את זמנה בעיקר ללימודים אקדמיים ולגידול משפחתה, כאשר חלק מהשנים התגוררה בארצות הברית לשם נסעה בעקבות עבודתו של בעלה, המוזיקאי אודי שפילמן ששימש חזן בקהילות יהודיות בבּוֹקָה רָטוֹן שבפלורידה.
בשנת 2009 חזרה נגה להופיע, והעלתה יחד עם בעלה את המופע "שימני כחותם" שכלל ביצועים חדשים לשירים מהמקורות, רובם מתפילות השבת.
כיום נגה היא עובדת סוציאלית קלינית ופסיכותרפיסטית.
ורדי כהנא (נולדה ב-13 בדצמבר 1959) היא צלמת ישראלית.
נולדה בתל אביב, גדלה בבית דתי ולמדה בבית הספר "צייטלין".
למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון, אך לא סיימה לימודיה, משום שהחלה לעבוד בירחון מוניטין בתחילה כאסיסטנטית של הצלם הראשי של הירחון, מיכה קירשנר.
ב-1983 הצטרפה לעיתון "חדשות" ועבדה בו עד לסגירתו.
תצלום מפורסם שלה, מ-10 בפברואר 1983, הוא הפגנת "שלום עכשיו" בירושלים, שבו מופיע אמיל גרינצווייג דקות אחדות לפני הירצחו.
החל מ-1995 עובדת כהנא כפרילאנסרית עבור מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
על עבודתה אמרה: "אני מתייחסת אל הצילום שלי כאל אמנות ולא כפרנסה.
לפעמים הצילום כל כך מושקע שאין כל היגיון בזה שלמחרת יעטפו בו דגים".
בתחילת 2007 יצא לאור, בהוצאת עם עובד, ספרה "פורטרט ישראלי", וכן השתתפה באותה השנה בתערוכה קבוצתית "במבט חטוף" בגלריה מרכז הקצה.
בחודש יוני 2007 נפתחה תערוכה של צילומיה, "משפחה אחת", במוזיאון תל אביב.
בתערוכה הציגה תיעוד של משפחתה, אותה צילמה במשך 15 שנה.
זהו פורטרט משפחתי אישי המקיף את כל גוני החברה הישראלית, מתוך הבנה שמשפחתה, על גווניה הרבים, מייצגת את הסיפור היהודי-ישראלי שלאחר השואה, ומאגדת את הסיפור היהודי-ישראלי.
נקודת המוצא לתערוכה הייתה תמונת אמה של ורדי ושתי אחיותיה שעל אמות ידיהן השמאליות צרובים מספרים עוקבים מאושוויץ.
כהנא מספרת שככל שהתקדמה בתיעוד, הבינה כיצד משפחתה מייצגת את ההוויה הישראלית, תובנה אליה הגיעה דרך הנסיעות הארוכות לכל חלקי הארץ, בין קיבוצי השומר הצעיר בצפון, להתנחלויות ביהודה ושומרון.
בין סוסיא בדרום הר חברון לסביון, בין ירושלים לתל אביב, בין בני-ברק לקופנהגן בין פתח תקווה לקיסריה.
התערוכה הוצגה בניו יורק, ברלין ומילאנו.
עבודותיה של כהנא נמצאות באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים ובאוספים חשובים אחרים.
ב-2011 הייתה לזוכה הראשונה בפרס סוקולוב לצילום.
ב-2012 הוענק לה פרס שרת התרבות וב-2018 זכתה בפרס אנריקה קבלין לצילום על מפעל חיים, מטעם מוזיאון ישראל.
נשואה לדני וסלי ולהם שני ילדים.
ורדי כהנא החלה את דרכה הצילומית בתחילת שנות השמונים בתחום הצילום החדשותי, ותוך זמן קצר התבססה בתחום הצילום המגזיני, בצילום פורטרטים ושערים למוספים.
תצלומיה המבוימים עושים שימוש במגוון רחב של כלים, ובהם ציור, רישום, איור, הצבת תפאורות, הוספת עזרי צילום, איפור, קולאז' ועוד.
המצולמים מגוונים ושונים בגילם, עיסוקם ומוצאם, כאשר המכנה המשותף ביניהם הוא שכולם ידועים ומשמשים גיבורי-תרבות.
העיסוק בדמויות ציבוריות נוגע בענייני תדמית, אותה ניסתה לפצח בצילומיה, לעיתים על ידי לקיחת הדימוי עד הקצה לאבסורד, המעניק מבט חדש על אותה האישיות.
בשנת 2013 החלה כהנא גם לאצור תערוכות.
בין התערוכות שאצרה: "הנוכחות של האין" (2013) בסינמטק תל אביב, "זיכרון צילומי" (2013) בפסטיבל הצילום הבינלאומי בראשון-לציון, ואת תערוכת צילומי העיתונות, עדות מקומית, בשנים 2015–2016.
במרץ 2020 המהלך הסגר שהוכרז בעקבות מגפת הקורונה בישראל, נסגרו כל מוסדות התרבות בישראל.
כהנא חברה למוזיאון תל אביב ותיעדה את המוזיאון ללא מבקרים.
בשנת 2024 זכתה בפרס לצילום ע"ש ורנר וענת בראון, שהוענק לראשונה באותה שנה, מטעם מוזיאון ארץ ישראל.
2006 "פורטרט ישראלי" בית האמנים, תל אביב
2007 "משפחה אחת", מוזיאון תל אביב לאומנות
2007 "משפחה אחת", גלריה אנדריאה מייזלין, ניו יורק
2008 "משפחה אחת", מוזיאון פצ'י, פראטו, פירנצה.
2008 "צלמת של אנשים", האקדמיה לעיצוב וצילום, חיפה
2008 "משפחה אחת", האקדמיה לאומנויות, ברלין
2008 "משפחה אחת", לריה ארט דיפו, לונדון
2008 "משפחה אחת", מוזיאון הצילום, אנטוורפן
2008 "משפחה אחת", המוזיאון היהודי, בריסל
2010 "משפחה אחת", הביאנלה לצילום, אמסטרדם
2010 "משפחה אחת", מוזיאון סינטי ורומא, היידלברג
2010 "משפחה אחת", הבונדסטאג והרייכסטאג הגרמני, ברלין
2012 "קרובים ורחוקים", בית האמנים, רחובות
2013 "שדות ראיה", גלריית יד לבנים, רמת השרון
2014 "משפחה אחת", מוזיאון קאמר, ג'קסונוויל.
2015 "משפחה אחת", אוניברסיטת פרינסטון, ניו-ג'רזי
2017 "ילדות נצחית", מתחם הגלריה, דיזנגוף סנטר, תל אביב.
ורדה ברגר (נולדה ב-18 בפברואר 1937) היא אמנית ומשוררת ישראלית.
היא סיימה תואר ראשון בכימיה-מדעים בטכניון ותואר שני בכימיה באוניברסיטת תל אביב.
לצד עיסוקה בציור ושירה, עסקה במחקר ובהוראה עד פרישתה ב-1990. היא מתגוררת כיום בתל אביב.
את השכלתה האמנותית רכשה בהולנד, בפקולטה לאמנות באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העממית ובבית המדרש למורים ברמת השרון.
מאז שנות ה-90 הפכו הציור והשירה לעיסוקה העיקרי.
בין מוריה היו יוסי גטניו, הציירת אסתר פרץ ארד והצייר והסופר יאיר גרבוז.
במהלך השנים הציגה ברגר כעשרים וחמש תערוכות אישיות ותערוכות קבוצתיות רבות.
היא הוזמנה והשתתפה בסימפוזיונים בינלאומיים בסלובקיה, גרמניה, איטליה, בולגריה, פינלנד, ישראל, אנגליה ואוסטריה.
ברגר זוכת מדליית קפקא לאמנויות לשנת 2004, פרס קידום השלום בעולם באמצעות אמנות.
ברגר חברה באגודת הציירים והפסלים של תל אביב משנת 1986 כמו כן היא נבחרה לאגודה הבינלאומית לאמנים אירופים.
European artists, ומשנת 2013 AFC - Artists for Conservation, אגודת אמנים בינלאומית למען שימור והטבע - כמו כן, נבחרה לאיגוד הסופרים העבריים ולאגודת הסופרים הכללית, לאגודת wag - world art games, לאגודת Iflac - אגודה בינלאומית לשלום ונגד טרור ולאחרונה לאגודה הבריטית Explorers Against Extinction.
ב-2007 הציגה את התערוכה "אפריקה מפרפרת" בעקבות מסע ספארי באפריקה, ביצירות שהוצגו בתערוכה היא השתמשה במסכות אפריקאיות ובמפת אפריקה.
ב־2008 הוזמנה לפסטיבל בינלאומי של החברה להגנת הטבע באגמון החולה.
הביטוי לכך יושם בתערוכותיה "כנפיים ללא גבולות", ובתערוכה בבית האמנים בתל אביב בבית גבריאל בכנרת ועוד בה הוצגה שיריה לצד ציוריה.
בעקבותיהם הוזמנה לביאנלות הבינלאומיות באיזמיר, בלונדון, ניו-יורק ופירנצה.
ב-2012 יצא לאור ספרה My planet שירים וציורים עברית אנגלית בהוצאת אבן חושן ובעיצובו של דוד טרטקובר.
ב-2020 הוזמנה לתערוכה Woman's Essence ברומא ובחסות האו"ם, בקטלוג הוקדשו 4 עמודים לציוריה ולשיריה.
נגיעות, מוזיאון עירוני יד לבנים פתח תקווה, 1989
סופtבע, בית האמנים, תל אביב,1996
אספלט ואקוורל, בית האמנים ירושלים, 2005
אספלט ואקוורל 2. בית שאגאל, חיפה.
אפריקה מפרפרת, בית האמנים, תל אביב 2007
בית האמנים תל אביב, אגודת הציירים והפסלים, תל אביב "כנפיים ללא גבולות"
בית גבריאל, כנרת - אביב "כנפיים ללא גבולות".
מוזיאון נחום גוטמן לאמנות תערוכה ללרגל יציאת הספר "כוכב חיים" 2013
פרס שני לעבודות נייר, ביאנלה בינלאומיתChianciano, איטליה 2011
פרס ראשון לעבודות נייר Chianciano, איטליה,2012
פרס שני לציור בביאנלה הבינלאומית באיזמיר, טורקיה, 2013
פראג, צ'כיה מדליית קפקא לאמנויות 2014 מטעם European Franz Kafka circle Prauge
פרס קידום השלום באמצעות אמנות ביאנלה בינלאומית במוזיאון העירוני בקיוטו, יפן - ביאנלה בינלאומית בקיוטו, יפן 2015
כוכב החיים,Planet of life שירים וציורים אבן-חושן הוצאה לאור, 2012
ספרה, הארץ המובטחת, בעריכת אמיר אור, הוצאת עיתון 77,2022
ורדה וסרמן (נולדה ב-10 ביולי 1965) היא סוציולוגית ארגונית, פרופסור מן המניין במחלקה לניהול וכלכלה באוניברסיטה הפתוחה.
אִמה, יולנדה לבית רודיך, הייתה מעצבת תפאורות ותלבושות לתיאטרון.
אביה, ד"ר ווֹלף וסרמן היה רופא פנימי.
שני הוריה נולדו בבוקובינה, רומניה, היו ניצולי שואה ועלו לישראל ב-1963. לווסרמן אח אחד מבוגר ממנה.
ב-1983 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
לאחר סיום שירותה הצבאי למדה וסרמן את כל תאריה האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1991 סיימה תואר ראשון בלימודי מזרח אסיה וספרות גרמנית.
ב-1998 סיימה תואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
עסקה באסתטיקה בארגוני שירות ונכתבה בהנחיית פרופ' אברהם קלוגר, פרופ' ענת רפאלי ופרופ' בועז שמיר.
ב-2009 סיימה תואר שלישי במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובבית הספר למנהל עסקים, עם התמחות בהתנהגות ארגונית.
נושא עבודת הדוקטור שלה היה העיצוב הארכיטקטוני של בניין משרד החוץ והשפעתו על יחסי הכוח בתוך המשרד.
העבודה נכתבה בהדרכתם של פרופסור מיכל פרנקל ופרופסור אברהם קלוגר.
היא גם בוגרת לימודי עיצוב פנים.
בשנים 1998–2011, במקביל ללימודיה לתואר שני ושלישי, נמנתה על סגל ההוראה של המחלקה לניהול וכלכלה באוניברסיטה הפתוחה.
ב-2011 התקבלה כחברת סגל בכיר בדרגת מרצה, ב-2014 התמנתה למרצה בכיר, ב-2018 הועלתה לדרגת פרופסור חבר, וב-2023 לדרגת פרופסור מן המניין.
2016-2014 - שימשה כראש המכון לניתוחי מדיניות באוניברסיטה הפתוחה.
2016–2018 - כיהנה כראש המחלקה לניהול וכלכלה באוניברסיטה הפתוחה.
2025-2021 - שימשה כיועצת נשיא האוניברסיטה הפתוחה להוגנות מגדרית.
2023-2013 - כיהנה כיושבת ראש קהילת ארגונים ועבודה באגודה הסוציולוגית הישראלית.
מ-1998 - שימשה כמרצה בבית הספר למנהל עסקים ואחר כך כמרצה בבית ספר פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים.
מ-2022 - חברת מערכת בכתב העת Organization Studies ובכתב העת "קריאות ישראליות".
נשואה לאילן דיין, ד"ר לסוציולוגיה ויועץ ארגוני.
מחקריה של וסרמן משתייכים לתחום של (CMS- Critical Management Studies) המבקש לערער על ההנחות המובנות מאליהן של תיאוריות הניהול הקלאסיות.
גישה זו רואה בארגונים זירות של כוח, אי-שוויון ומאבק, ולא מערכות נייטרליות של יעילות ורציונליות בלבד.
במסגרת מחקריה, מבקשת וסרמן לקדם מחקר שאינו מסתפק בתיאור האופן שבו ארגונים פועלים, אלא בוחן כיצד פרקטיקות ניהול, סוגים של שיח ארגוני, סידורים מרחביים וחוויות רגשיות מייצרים שליטה והדרה חברתית, ובה בעת פותחים אפשרויות של התנגדות, סובייקטיביות ביקורתית ושינוי חברתי.
בהתאם, מחקריה של וסרמן מתמקדים בבחינה ביקורתית של יחסי כוח בארגונים דרך שאלות של מגדר, מרחב, אסתטיקה וזהות.
כך, היא בוחנת, למשל, כיצד מרחבי עבודה ועיצוב חומרי-חושי של סביבת העבודה מעצבים חוויות של שייכות, ניכור ושליטה, וכיצד עובדים ועובדות מפתחים פרקטיקות יומיומיות של התאמה, משא ומתן והתנגדות.
קו מחקר מרכזי בעבודתה עוסק גם במפגש שבין עבודה, ארגון ומבנים חברתיים-תרבותיים רחבים, ובכלל זה בתהליכי השתלבות של נשים מהחברה החרדית בשוק העבודה הישראלי.
מחקרים אלו מנתחים כיצד זהויות מגדריות, דתיות ומקצועיות נוצרות ומעוצבות מחדש בתוך הֵקשרים ארגוניים, וכיצד ארגונים הופכים לזירות שבהן מתנהלים מתחים בין מסורת, נורמות דתיות וציפיות תעסוקתיות מודרניות.
עבודותיה פורסמו בכתבי עת בין-לאומיים מובילים ומבקשות לתרום לדיון הביקורתי הרחב על ניהול, עבודה וחברה.
אורית רמון, אינס גבל וורדה וסרמן, ישו היה יהודי, תל אביב, רסלינג, 2023 (ספר זה הוא תרגום של הספר שיצא לאור באנגלית ב-2020).
וסרמן פרסמה כ-35 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים.
מיכל פרנקל וורדה וסרמן, "דת, מגדר ונאו-ליברליזם", בספר: שרית הלמן (עורכת), מרחבי נאו-ליברליזציה בישראל: כלכלה פוליטית, אתניות, מגדר ודת, מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025, עמ' 149–172
וסרמן תרמה לפיתוח של כ-10 קורסים אקדמיים במסגרת התואר הראשון והתואר השני בניהול באוניברסיטה הפתוחה.
התנהגות ארגונית – מיקרו ׁׁ(בשיתוף עם ד"ר שרון אריאלי-לנגר, ד"ר אורלי טנא-גזית, ד"ר שלומית פרידמן, ד"ר אייל רכטר, פרופ' שרון טוקר, ד"ר עדי עמית)
התנהגות ארגונית – מַקרו (בשיתוף עם ד"ר מירב פרץ, ד"ר נועה לויכטר, ד"ר תמר לזר, ד"ר רונית ויסמל-מנור, ד"ר שלומית פרידמן, ד"ר שני קונה)
ניהול והתנהגות ארגונית (בשיתוף עם ד"ר אייל רכטר, פרופ' שרון טוקר, ד"ר עדי עמית, ד"ר מירב פרץ, ד"ר שני קונה) – קורס לתואר שני
סוגיות עכשוויות בניהול משאבי אנוש (בשיתוף עם ד"ר רונית ויסמל-מנור וד"ר רינת ליפשיץ) – קורס לתואר שני
מנהיגות בארגונים (בשיתוף עם פרופ' רונית בוגלר וד"ר אורלי טנא-גזית) – קורס לתואר שני
רגשות בארגונים (בשיתוף פרופ' ענת רפאלי) - קורס לתואר שני
ורדה פומרנץ (נולדה ב-1952) היא אשת צבא ישראלית, תת-אלוף במילואים; משמשת ראש אגף משפחות במנהלת החטופים, הנעדרים, השבים ובני משפחותיהם במשרד ראש הממשלה, שהוקמה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
פומרנץ שירתה כקצינת הנפגעים בפועל בחטיבת גולני במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בהמשך הייתה ממקימי מערך הנפגעים בצה"ל ובשנים 1988–1992 עמדה בראשו בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1982 הייתה מהפעילות הבולטות להקמת אתר ההנצחה לזכרם של חללי חטיבת גולני ומוזיאון גולני.
בנה, סמ"ר , נפל באסון הנגמ"ש במהלך קרב שג'אעייה (2014) במערכת צוק איתן, עם שישה מחבריו ליחידה, והניח בת-זוג.
בעקבות נפילתו יזמה פומרנץ את "פרויקט הברקודים", שמטרתו להטביע ברקוד על כל קבר של חלל צה"ל, שבאמצעותו אפשר להיכנס לאתר זיכרון ייעודי לאותו חלל, ובו יוצגו קטעי קול ווידאו של החלל, תמונות, סיפורים ופרטים עליו.
עיריית רמת-גן קראה על שמו את המבנה של שבט צופי רמת אפעל.
בטקס יום העצמאות 2024, שהוקדש למלחמת חרבות ברזל, השיאה פומרנץ את "משואת התקווה" עם החטופה המשוחררת אורי מגידיש וסגן-אלוף במילואים ליאת נפש.
פומרנץ חברה בוועד המנהל של עמותת גולני, ובשנת 2020 ניסתה להתמודד לתפקיד יו"ר ארגון יד לבנים.
לאחר פרישתה מהשירות הצבאי ניהלה פומרנץ בית ספר תיכון שש-שנתי, הייתה חברת מועצה ברמת אפעל ויו"ר ועד כפר אז"ר, שבו נולדה ובו היא מתגוררת.
היא הייתה פעילה בעמותות למען רון ארד ושלום חיילי צה"ל, ובהמשך הייתה לפעילה בולטת בעמותת גדוד 13 וכן בעמותת חטיבת גולני.
פומרנץ סיימה בהצטיינות תואר שני במדעי החברה.
היא נשואה ואם לארבעה בנים.
ורדה גבעולי ואילן גלבר הם זוג פסלים ישראלים העובדים ביחד.
יצרו מספר אנדרטאות מפורסמות (בת ים, תל אביב, ראשון לציון) הקשורות למלחמת העולם השנייה ול.
"מזרקת המזלות" בכיכר קדומים ביפו העתיקה היא אחת היצירות המפורסמות שלהם.
ורדה גבעולי נולדה בשנת 1947 בפולין, בת למהנדס מכרות, ממציא פטנטים הקשורים לציוד של קידוח נפט וזכה בפרסים.
בשנת 1957 עלתה עם משפחתה לישראל.
אביה הקים באשקלון מפעל תעשייתי.
בשנת 1973 הייתה ממקימי מפלגת "רצ".
לאחר לימודי מנהל באוניברסיטת תל אביב למדה פיסול באיטליה.
במשך השנים יזמה מספר סמפוזיונים לפיסול בישראל בין היתר הקימה בשנות ה-90 פרויקט של פיסול סבייתי באשקלון בשם "ויה מאריס".
פעילה כגזברית במסגרת איגוד האמנים הפלסטיים.
אילן גלבר נולד בשנת 1951 ברעננה.
בשנות ה-80 השתלם בפיסול באבן באיטליה.
הוא למד אמנות והתמחות באבן ושיש, בקרארה, ופייטרה סנטה, איטליה.
משנת 1984 הם עובדים במשותף על יצירותיהם.
עיקר יצירתם של גבעולי וגלבר היא בתחום הפיסול הסביבתי.
הפסלים שיוצרים השניים הם בעלי אופי פיגורטיבי ועוסקים בנושאים סמליים.
הסטודיו שלהם נמצא במקוה ישראל.
השניים שיפצו את הפסל של יאנוש קורצ'אק שיצר יעקב אפשטיין.
בשנת 2011 הקימו את "מזרקת המזלות" בכיכר קדומים ביפו העתיקה.
גבעולי וגלבר מתגוררים בדירה ביפו העתיקה.
בתה של גבעולי, אוריאנה גבעולי בעבר דוגמנית וכיום מפיקה של סדרות כגון "בטיפול" ו"מישהו לרוץ אתו".
כורסא עם חתול – גן לעיוור, רחוב המפקד, אבו תור, ירושלים לזכר צבי קורבלום (1992)
אגדה מקומית (שמשון ודלילה) – אשקלון (1995)
אנדרטה לזכר הלוחמים בנאצים, 50 שנה לניצחון על הנאצים, פארק הזיכרון, מערב ראשון לציון (1995)
אבנים הולכות – ראשון לציון (1996)
אנדרטת הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה – בת ים (1996)
יד ללוחמים היהודים במלחמת העולם השניה – דרך נמיר פינת דרך בגין, גן וולובלסקי קרני (2000)
שעון שמש – בית ספר עציון, בגן הפסלים של בית הספר, כפר סבא (2000)
כבשת משחק – בית ספר עציון, בגן הפסלים של בית הספר, כפר סבא (2001)
רימון חצוי (אבן) – בית ספר עציון, בשביל-גינה, כפר סבא
סבבה – דרך הפסלים בחצרים
קיפולים בזמן – דרך הפסלים ביער צרעה (יער הנשיא)
אבן לכל עת – ביחד עם ע.
דרך הפסלים ביער צרעה (יער הנשיא)
שלושה כיסאות וחתול – פסל חוצות, אחוזה/בן-גוריון, רעננה
פסיפס של גלגל המזלות – ביחד עם נבות גיל.
בסמוך לרחבת התצפית נבנה גשר המשאלות, יפו העתיקה (2005)
חותם – רחוב קפלן, פינת אנסקי, נווה גנים, פתח תקווה (2006)
ארץ חלב ודבש – בכיכר בין רחוב הנביאים לפינת רחוב שלמה, שעריה, פתח תקווה (2008)
מזרקת המזלות – ביחד עם נבות גיל עיצוב דימויים.
כיכר קדומים יפו העתיקה (2011)
הארנב ממושי – בגן המצוי ברחוב העבודה 12, חולון
חילזון – גן ברחוב ברקת, חולון
פעם למעלה ופעם למטה – מכללת חנקין, חולון
לטאה – גן הקקטוסים, חולון
פעמון – רחבת היכל התרבות, רחוב ז'בוטינסקי 16, ראשון לציון
בן-גוריון והילד – שדרות רוטשילד, ראשון לציון
חלום יעקב – ככר ליד גן הנשיאים ברעננה
המתמיד – בית ספר ארן, רחוב נחשון, כפר סבא
הרימון – בחצר בית רייזל, רחוב גאולה, כפר סבא
צב – מדרחוב ירושלים, כפר סבא
דולפין – ככר במרכז מסחרי חומה ומגדל פינת ויצמן 184, כפר סבא
היפופוטם – ככר במרכז מסחרי חומה ומגדל פינת ויצמן 184, כפר סבא
אבן הנצחה ליאנוש קורצ'אק ועוזרתו סטפה וילצ'ינסקה, שנספו בטרבלינקה עם תלמידיהם.
מזרקה – שדרות מוגרבי, פתח תקווה
דוד בן-גוריון העומד על ראשו – כיכר דוד בן-גוריון, בשדרת בן-גוריון, בסמוך למרכז הספורט של אוניברסיטת בן גרויון בכניסה לתחנת רכבת צפון (2018)
פסלים של דוד בן-גוריון וגולדה מאיר יושבים על ספסל – ברחבת הדשא בכניסה לבית הוועד הפועל של ההסתדרות (2021).
מיצב פיסולי על פי הספר צ'יקה, הכלבה בגטו מאת בת-שבע דגן – בחצר בית להיות, מרכז חינוכי עירוני לטיפוח תודעת השואה ולקחיה בחולון (2024).
ורדיה היא שכונת מגורים בעיר חיפה, השוכנת במיקום מרכזי בין שכונות רוממה ורמת ויז'ניץ.
תחילתה של ורדיה כשכונה סגורה, אך בשנים האחרונות חלה התפתחות משמעותית באזור, הכוללת עבודות חיבור לשכונת רמת ויז'ניץ.
חיבור זה עתיד להפוך את ורדיה לשכונה פתוחה בעלת שתי כניסות ויציאות.
השכונה נבנתה על שטח בעל טופוגרפיה מישורית ברובו, עם אזורים מעטים של בנייה מדורגת.
הרחוב המרכזי הוא רחוב ורדיה, וסביבו רחובות נוספים כדוגמת סתוונית, נורית, תדהר ומורן.
מיקומה המרכזי של השכונה מאפשר גישה נוחה למוקדים חשובים בעיר כגון מרכז הכרמל, הגרנד קניון ומנהרות הכרמל.
בשל היעדר בתי ספר יסודיים בשכונה עצמה, ילדי ורדיה לומדים בבתי ספר סמוכים: בית ספר "בן-גוריון" בשכונת רוממה ובית ספר "אהוד" בשכונת אחוזה.
בשכונה פועלים כשלושה גני עירייה, גן נוסף סמוך להם ושני גנים נוספים בשכונת רוממה.
כמו כן, פועל גן פרטי לגילאי חצי שנה ומעלה.
השכונה מציעה לתושביה פארק עם מתקני כושר ושעשועים, גינת כלבים, מדשאות, פסלים ושבילי הליכה.
הנוף מהשכונה כולל תצפיות פתוחות לעבר חלקים שונים של חיפה.
וַרְדִּית סִינַי (שם מדעי: Carpodacus synoicus) היא מין ציפור ממשפחת הפרושיים.
ורדית סיני נפוצה בערב הסעודית, דרום ירדן, הנגב וסיני.
האקלים הטבעי שלה הוא מדבריות חמים.
ורדית סיני היא הציפור הלאומית של ירדן.
בעבר המין Carpodacus stoliczkae נחשב לחלק ממין זה.
הוורדית היא ציפור קטנה באורך 15–16 ס"מ ובמשקל 15–20 גרם.
במין זה מתקיימת דו־צורתיות זוויגית כשלזכר ראש בצבע ורוד כהה, גחון ורוד בהיר יותר, כיפה ומצח לבנים וכנפיים חומות, ואילו הנקבה בצבע אפור-חום בהיר כשהבטן מעט בהירה יותר.
הצעירים נראים דומה לנקבה, כשהצבעים החזקים של הזכר מתפתחים בשנה השנייה לחייהם, בסביבות סוף החורף.
הוורדית היא עוף חברותי החי בלהקות של עשרות פרטים, עד לעונת הקינון בה הלהקות מתחלקות לזוגות.
הזכר נוכח באופן קבוע באזור הקרוב לקן ומפגין בעלות על ידי שירתו, שורה של צלילים מתכתיים "צִי-צִי-צִי-צִי-צִי-צִי".
באפריל הנקבה מטילה כ־4–5 ביצים תכולות בהירות.
הדגירה אורכת כשבועיים שלאחריהם הגוזלים נשארים בקן לשבועיים נוספים.
ורדית סיני ניזונה מזרעים, פירות ופרחים שהיא מוצאת בעיקר על הקרקע, ולפעמים גם על עצים ושיחים.
מקור שמה המדעי, Carpodacus synoicus, ביוונית עתיקה.
ביוונית, "karpos" היא מילה שמשמעותה "פרי"; "dakos" היא המילה היוונית לפועל "נושך"; "synoicus" על שם חצי האי סיני.
ורדית סיני נפוצה בצפון מערב ערב הסעודית, דרום ישראל, דרום ירדן וסיני.
אזור התפוצה הטבעי שלה הוא מדבריות חמים, אך היא נמצאת לעיתים גם בערבות צחיחות.
תחום תפוצתה נאמד בכ־277,000 ק"מ רבועים.
הוורדית יציבה לא שכיחה בדרום הארץ כשתחום תפוצתה בארץ הוא מהרי אילת והערבה, דרך הנגב ועד למדבר יהודה.
ורדר ברמן הוא שמו של מועדון כדורגל גרמני בעיר ברמן שבצפון גרמניה, המשחק בבונדסליגה.
המועדון הוקם בשנת 1899 על ידי קבוצת בני נוער מהעיר ברמן.
מסופר שבשנת 1898 הם זכו בפרס על ניצחונם בתחרות מקומית.
הפרס היה ציוד ספורט וכדורגל אחד, שאתו הם שיחקו ליד הנהר וזר, ושם הבשיל הרעיון להקמת מועדון כדורגל.
כיום מציינים את ה-4 בפברואר 1899 כיום שבו נוסד המועדון.
הדבר קרה במסעדה מקומית בשם "צום קווירטן".
השם הנבחר היה מועדון הכדורגל "ורדר" של ברמן 1899. ורדר בגרמנית מציין "אי בנהר", וכך נקרא המקום בו נהגו הנערים לשחק.
כיום, האצטדיון המקומי ממוקם ליד נהר הווזר והוא נקרא על שמו: "וזרשטדיון".
בשנת 1903 זכתה ברמן באליפות הראשונה שלה.
לאור ההצלחה, ב-1905 הפך המועדון לראשון שגובה תשלום בכניסה למגרש.
ברמן הייתה אחד המועדונים היחידים שהמשיכו לפעול גם בזמן מלחמת העולם הראשונה.
לאחר תקופה חלשה, האנס ירבורג, המאמן הראשון אחרי המלחמה, היה האיש ששיקם את הקבוצה והציל אותה מפירוק.
בזמן המלחמה החל עיצוב המגרש הביתי "החדש" של קבוצת ורדר ברמן.
ב-1920 נקבע שם המועדון כ-SV Werder Bremen ונוספו לו עוד מחלקות כגון: טניס, אתלטיקה, שחמט.
השינוי הביא לתוספת של עוד 1,000 חברים חדשים למועדון.
בכל זאת, הכדורגל נשאר הענף המרכזי של המועדון.
שנתיים אחרי השינוי ברמן הפכה למועדון הראשון שהחתים מאמן מקצועי, ההונגרי פראנץ קוניה.
ברמן התפרקה במלחמת העולם השנייה וחזרה לפעילות בסופה של המלחמה, באותה תקופה לא הורשו מקצוענים לקחת כל פעילות בקבוצה.
ב-1980, הגיע מאמן חדש לורדר: אוטו ריהאגל.
אוטו הצעיד את ברמן לתקופה מוצלחת שכללה חזרה היסטורית בשנת 1981 לליגה הראשונה בגרמניה, בעזרתו של השחקן המוכשר רודי פלר, שכיכב באותן שנים בקבוצה.
תחת שרביטו של ריהאגל הגיעה ורדר ברמן למקום השני בעונות 1983, 1985, 1986 ו-1988 זכו באליפות לאחר 23 שנים, כמו כן המועדון הגיע מספר פעמים לגמר הגביע הגרמני אך זכה בו רק בשנת 1991, זכייה זו אפשרה לברמן להופיע בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1992 בו היא זכתה.
ב-1993 ברמן שוב זכתה באליפות גרמניה ובגביע ב-1994, עונה לאחר מכן עזב ריהאגל את ברמן לטובת באיירן מינכן שם לא נחל הצלחה גדולה ופוטר מאימון הקבוצה.
עזיבתו של ריהאגל השפיעה על מעמדה של ברמן שהדרדר שהחליפה 4 מאמנים עד למאי 1999 אז הגיע לקבוצה שחקן העבר שלה תומאס שאף שגרם להפסקת ההידרדרות של הקבוצה ואף הביא לזכייה בגביע הרביעי של ברמן כמה שבועות מאוחר יותר.
את עונת התחילה ברמן בצורה מרשימה, היא הוכתרה כ"אלופת החורף" לפני שהליגה יצאה לפגרת החורף.
בליגת האלופות הוגרלה ברמן לשלב הבתים לשחק מול ברצלונה, צ'לסי ולבסקי סופיה.
ברמן סיימה במקום השלישי והמשיכה את העונה האירופאית של בגביע אופ"א שם הגיעה לשלב חצי הגמר ופגשה את אספניול והודחה לאחר שהפסידה 0–3 בחוץ ו-1–2 בבית.
בעונת העפילה הקבוצה לגמר גביע אופ"א.
במשחק הגמר נוצחה ברמן 1–2 בהארכה על ידי שחטאר דונצק.
בסיום עונת 2009/2010 העפילה לליגת האלופות בפעם השלישית בהיסטוריה לאחר שסיימה במקום השלישי.
בעונת 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום ה-16 מקום המוביל לצמד משחקים מול המקום ה-3 בבונדסליגה השנייה, הקבוצה שיחקה מול פ.צ.
היידנהיים, ניצחה בסיכום שני המשחקים ונשארה עונה נוספת בבונדסליגה.
עונה מאוחר יותר נשרה ברמן לליגה השנייה אחרי 40 עונות רצופות בבונדוסליגה לאחר הפסד ביתי במחזור הסיום לבורוסיה מנשנגלדבך 2-4 ולאחר שפ.צ קלן ניצחה במחזור האחרון את שאלקה 04 0-1. בתום עונה אחת בבונדסליגה השנייה, עלתה הקבוצה בחזרה לבונדסליגה.
קשר בין ארגוני האוהדים לקבוצות ישראליות
החל מתחילת שנות ה-2000 מקיימים ארגוני האוהדים של ורדר ברמן קשרי חברות ושיתופי פעולה עם ארגוני האוהדים של הפועל ירושלים ומכבי חיפה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל בא קשר זה לידי ביטוי במחוות הזדהות שערכו אוהדי ורדר ברמן לאות הזדהות עם ישראל והחטופים, בין השאר עם היוודע דבר הירצחם של ענבר הימן, אוהדת מכבי חיפה, והירש גולדברג-פולין, אוהד הפועל ירושלים.
ורה איגורבנה זבונרבה (, תעתיק מדויק: זְבוֹנַרְיוֹבַה; נולדה ב-7 בספטמבר 1984) היא שחקנית טניס מקצוענית מרוסיה.
דורגה בשיאה במקום השני בעולם בדירוג ה-WTA, וסיימה 4 עונות רצופות כמדורגת בטופ 10 של WTA
זבונרבה זכתה עד כה ב-12 טורנירים ליחידות וב-6 טורנירים בזוגות בסבב ה-WTA.
היא זכתה ב-5 תוארי גראנד סלאם כולם בזוגות (3 זוגות לנשים ו-2 בזוגות מעורבים).
היא בעלת מדליית ארד אולימפית מתחרות היחידות בטניס בבייג'ינג 2008.
היא החלה לשחק טניס בהיותה בת 6, ובגיל 16 החלה לשחק בצורה מקצוענית בתחרויות ברחבי העולם.
את שנת 2002 היא סיימה בין 50 הטניסאיות הראשונות בעולם ואת שנת 2003 סיימה בין 20 הטניסאיות הטובות בעולם.
היציבות והעקביות של ורה בעונה זו (רבע גמר ומעלה ו-13 טורנירים, כולל 6 רבעי גמר בטורנירי טייר 1) ביססו אותה בתוך הטופ 15 כשהיא מסיימת במקום ה-13 בסוף אותה העונה.
2004- פריצה לצמרת והעפלה לראשונה לטופ 10
בסבב היחידות, ורה המשיכה להתקדם כשהיא אוספת תואר שני בקריירה בממפיס (טייר 3) כשהיא מנצחת את ליסה ריימונד 4–6, 6–4, 7–5, כשהיא חוזרת מפיגור 5-2 בשלישית ומצילה שלוש נקודות משחק בדרך לתואר.
את השנה הזו סיימה ורה במקום ה-11 בעולם, כשהיא נכנסת לזמן קצר לעשירייה הפותחת ומגיעה עד המקום התשיעי.
בשנת 2004 זכתה זבונרבה באליפות ארצות הברית הפתוחה בתואר לזוגות מעורבים ביחד עם אנדי רם מישראל ובתואר מוסקבה (טייר 1) בזוגות כשהיא משתפת פעולה עם אנסטסיה מיסיקנה
2005- פציעה ראשונה והתדרדרות בדירוג
כבר בראשית שנת 2005, ההישגים של ורה החלו לרדת כשההשגים העיקריים שלה היו הגנה על התואר בממפיס עם ניצחון על מייגן שוואנסי בגמר 7-6, 6-2 וחצי גמר בטורניר רומא.
במחצית השנייה של השנה ורה סבלה מפציעה שגרמה להישגיה להתדרדר אף יותר כשהיא משיגה רק רבע גמר אחד במחצית הזו בטוקיו (טייר 3) ומתדרדרת בדירוג בצורה חריפה מהמיקום ה-11 בעולם עד המקום ה-42 המאכזב, בו סיימה את השנה.
2006-גראנד סלאם בזוגות וזוגות מעורבים, חזרה לטופ 30 ביחידות וזכייה בשני תארים
ורה פתחה את שנת 2006 בצורה טובה, כשהעפילה לגמר אוקלנד (טייר 4) והפסידה למריון ברטולי 6-2, 6-3, אך לאחר מכן נקלעה למשבר כשהיא מודחת לפני רבע הגמר בכל הטורנירים שבהם השתתפה, דבר שגרם לה לאבד את מקומה בטופ 50 אחרי 4 שנים ברציפות.
בשיא השפל עד המקום ה-78 בעולם בחודש יוני.
בשנת 2006 זכתה זבונרבה באליפות וימבלדון בתואר לזוגות מעורבים ביחד עם אנדי רם וחודשיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הפתוחה לזוגות נשים ביחד עם נטלי דשי.
באולימפיאדת בייג'ינג, זכתה זבונרבה במדליית ארד, לאחר ניצחון על נה לי מסין 5-7 0-6. בשלב חצי הגמר היא הפסידה לילנה דמנטייבה בת ארצה, שזכתה במדליית הזהב.
בשנת 2010 העפילה זבונרבה פעמיים ברציפות לגמר טורנירי גראנד סלאם.
בווימבלדון גברה בין היתר על ילנה יאנקוביץ' מסרביה בשלב שמינית הגמר לאחר שזו פרשה ועל קים קלייסטרס מבלגיה בשלב רבע הגמר.
בשלב הגמר הפסידה לאמריקאית סרינה ויליאמס בשתי מערכות חלקות (3-6 2-6).
חודשיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הפתוחה העפילה לגמר, בו הפסידה לקלייסטרס.
בגמר עצמו היא הפסידה לקרוליין ווזניאקי מדנמרק (3-6 2-6).
בשנת 2011 זכתה זבונרבה בטורניר דוחא היוקרתי (חודש פברואר) לאחר ניצחון על המדורגת ראשונה בעולם ובטורניר, ווזניאקי.
הישגים בולטים נוספים של זבונרבה באותה שנה היו העפלתה לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (בו הפסידה לאלופה בדיעבד קלייסטרס), העפלתה לשלב חצי הגמר בטורניר החובה במיאמי (הפסידה לאלופה בדיעבד אזרנקה) והעפלתה לחצאי הגמר בבריסל (הפסידה לפנג שוואי מסין) ובפטאיה (הפסידה לאלופה בדיעבד דניאלה האנטוחובה מסלובקיה).
בשנת 2012 זכתה זבונרבה באליפות אוסטרליה הפתוחה בתואר לזוגות נשים ביחד עם בת ארצה סבטלנה קוזנצובה.
ורדנאים (שם מדעי: Rosales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים, המונה תשע משפחות.
בין המינים והסוגים תחתיה ניתן למנות את הפטל, הוורד, התפוח, הקנאביס, תות העץ, התאנה, הסרפד והמיש.
על פי מערכת APG II מ-2003, מנויות 9 המשפחות מטה.
על פי מערכת קרונקוויסט מ-1981, סדרת הוורדנאים גדולה הרבה יותר.
מרבית המשפחות הכלולות תחת קרונקוויסט בסדרה הועברו תחת APG II לסדרות אחרות - כמו למשל הטבוריתיים, שהועברו לסדרת הבקעצוראים.
Barbeyaceae - משפחה המונה סוג יחיד המונה מין יחיד ומקורו בחצי האי ערב.
יצהרוניים - משפחה המונה בעיקר צמחי מדבר, כולם נושאים גרגרים.
חלקם נפוצים באירופה, אחרים באסיה.
המין יצהרון מכסיף הוא היחיד הצומח בר בישראל.
ורדניים - המשפחה העיקרית מבחינת מספר הסוגים והמינים תחתיה וכוללת 4828 מינים ידועים.
היא מונה תחתה את הסוג Rosa (ורד) לצד מאות ואלפי מינים מתורבתים ולא-מתורבתים נוספים.
תותיים - משפחה של שיחים ועצים רחבי עלים.
מונה בין השאר את התאנה, תות העץ, פרי הג'ק ורבים אחרים.
אשחריים - משפחה המונה מינים רבים של שיחים.
הידועים מביניהם הם השיזף והאשחר.
מישיים - משפחה המונה עצים שונים, המפורסמים מביניהם הם הבוקיצה והמיש.
סרפדיים - משפחה הכוללת את צמח הסרפד.
קנאביים (Cannabaceae) - משפחה של שיחים ותת-שיחים.
המין הידוע ביותר במשפחה זו הוא הקנאביס סאטיבה.
Dirachmaceae - משפחה הכוללת סוג אחד בלבד המונה 2 מינים ומקורם בסומליה.
ורה ויצמן (בכתיב המקורי: ; 27 בנובמבר 1881 – 24 בספטמבר 1966) הייתה רופאה, פעילה ציונית ורעיית נשיא מדינת ישראל הראשון חיים ויצמן.
ורה דבורה נולדה לאיסאי ותיאודוסיה חאצמן, משפחה יהודית אמידה בעיר רוסטוב שעל הדון שברוסיה.
אביה היה קנטוניסט ונלחם במלחמת קרים ובמשפחתה לא דיברו יידיש אלא רוסית.
במהלך לימודיה פגשה בחיים ויצמן, ששימש כמרצה לכימיה באוניברסיטה.
ויצמן היה מאורס לסטודנטית אחרת, סופיה גצובה, והקשר בינו לבין ורה נשמר בסוד עד ביטול אירוסיו הראשונים.
היא הייתה בת זוגו משנת 1900.
ב-1904 החל ויצמן בעבודתו החדשה במנצ'סטר שבאנגליה ובתקופה זו חיה ורה בנפרד ממנו.
היא נשארה בז'נבה כדי להשלים את לימודיה, אותם סיימה במאי 1906, אז קבלה הסמכה לרפואה.
הניתוק ביניהם ארך שנתיים, עד אוגוסט 1906, במהלכן ביקרו זה את זה לפרקי זמן קצרים.
השניים נישאו ב-23 באוגוסט 1906 בבית הכנסת בצופוט שבגרמניה (ליד דנציג), לאחר שסיימה את לימודיה ושש שנים לאחר שנקשר ביניהם הקשר הראשון.
התכתבותה האינטנסיבית עם חיים ויצמן (שפורסמה על ידי יד חיים ויצמן במסגרת פרסום כתביו של הנשיא הראשון) מהווה חומר גלם היסטוריוגרפי ראשון במעלה להכרת והבנת המנהיגות הציונית ורוח התקופה.
ירח הדבש היה משולב בעבודה: הזוג נסע לקלן, שם השתתף ויצמן בדיוני הוועד הפועל הציוני.
בתום הדיונים נסע הזוג לשווייץ ומשם למנצ'סטר, שם קיימו טקס נישואין אזרחיים ולאחריו נישואין דתיים.
רק ב-1913 זכתה ורה באישור לעסוק ברפואה באנגליה.
היא עסקה ברפואת ילדים במסגרת המערכת הרפואית הציבורית, עד פרישתה מעיסוקה הרפואי ב-1916, אז התמסרה לפעילות ציונית ולתמיכה בפעילותו הציבורית של בעלה.