tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוגוסט 2021, הייחוס של הפעולות בשטחה של פקיסטן פוצל לשניים: פעולות שבוצעו בח'ייבר פח'טונח'ווה יוחסו שוב למחוז ח'וראסאן, ופעולות שבוצעו בבלוצ'יסטן, פונג'אב וסינד יוחסו למחוז פקיסטן.
פיצול ח'ייבר פח'טונח'ווה משאר פקיסטן נובע מהרכבו האתני (פשטונים) שמנוגד למחוזות האחרים; בשל כך, הוא מהווה חלק אינטגרלי מאזור הליבה של דאעש בח'וראסאן שצמח באזור הגבול האפגני-פקיסטני, כמו גם בשל ההנהגה הפשטונית ברובה של הארגון והעובדה שרבים ממנהיגיו ומפקדיו מגיעים מח'ייבר פח'טונח'ווה.
בכך, דאעש ממשיך את מגמתו לקרוא תיגר על הגבולות הבינלאומיים ששורטטו לטענתו על ידי ה"אימפריות הצלבניות", ומתחשב בשאיפות האוכלוסייה הפשטונית המקומית שמתנגדת לקו דוראנד השרירותי בין אפגניסטן לפקיסטן שחוצה את חבל פשטוניסטן – ארצם של הפשטונים.
לאמצעי הלחימה של מחוז ח'וראסאן 3 מקורות: נשק שלל, רשתות של סחר בנשק וייצור עצמי.
נשק השלל מקורו בעיקר בפעולות נגד צבא אפגניסטן ובמידה פחותה יותר בפעולות נגד צבא פקיסטן והטליבאן.
נשק זה תקני ואיכותי יחסית, וכולל רובי סער מסוג קלצ'ניקוב וקרבין, אקדחים, רובי צלפים שונים, רימונים, מקלעים קלים וכבדים, מכונות ירייה, מרגמות וטילי כתף שונים.
מרשתות הסחר בנשק מגיע נשק מגוון יותר והוא כולל בעיקר אקדחים, רובי סער שונים, רימונים ומטולי רקטות שלעיתים אף נרכשים דרך מתווכים וסוחרי נשק מהמלאי של צבא אפגניסטן.
בקטגוריית הייצור העצמי ניתן למנות מטעני צד, מטענים מגנטיים, משתיקי קול, משגרים, רקטות לטווח קצר ובינוני, מכוניות תופת ובפרט חגורות נפץ איכותיות וקטלניות עם מיסבים כדוריים שאחראיות לכמה מפיגועי הטרור הקטלניים ביותר בהיסטוריה של אפגניסטן ופקיסטן.
בכל הקשור לכיבוש שטח, הטקטיקה של דאעש ח'וראסאן מתבססת על חי"ר רגלי שפועל על פי גורם ההפתעה ויתרון מספרי, ונתמך על ידי חוליות ארטילריה וצליפה ניידות ובמידת הצורך בלוחמים מתאבדים.
אמצעי נוסף הוא מלחמת התשה מתמשכת באזורים כפריים, שגורמת בהדרגה לכוחות האויב להדיר את רגליהם מהם.
על מנת לבלום מתקפות על שטח שנכבש, דאעש משתמש בדרך כלל בהטמנת מטעני חבלה ופריסת חוליות צלפים ומקלענים על צירים מרכזיים ובעת הצורך גם משתמש במכוניות תופת ומחבלים מתאבדים.
הארגון מתמחה בלוחמת גרילה ולוחמה הררית שמאפשרת לו לתקוף ביעילות סיורים ומוצבים מבודדים תוך ניצול הטופוגרפיה המורכבת ולחזור במהירות למחסה שההרים מספקים לו מפני כוחות שריון וחילות האוויר המקומיים.
המטרות של תאי הטרור העירוניים הם לערער את חוסנן של הממשלות המקומיות, ליצור תחושה כללית של חוסר ביטחון ולעורר מתחים חברתיים, אתנים, כלכליים ופוליטיים.
דאעש ח'וראסאן מממן את פעילותו באמצעות גביית מיסים מהאוכלוסייה המקומית, סחר בנשק ובעצים, הברחות, מחצבים, כריית מינרלים וחטיפות, אך בניגוד לטליבאן, מתנגד באופן מוצהר לסחר בסמים ופועל למגר בטריטוריות שלו שדות של אופיום וחשיש.
בעת הקמתו, הוא נתמך כספית במשך תקופה ארוכה על ידי הנהגת המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה.
מערך התקשורת של מחוז ח'וראסאן מפותח היטב, והוא משתמש בפלטפורמות מדיה שונות כדי להפיץ את התעמולה שלו למתגייסים פוטנציאליים, כולל הפעלת תחנת רדיו וחשבונות ברשתות חברתיות דוגמת פייסבוק, טוויטר, טלגרם ווואטסאפ.
התעמולה של המחוז מתמקדת בארבעה נושאים עיקריים: הסתה כללית לג'יהאד, מיתוג המדינה האסלאמית ככוח הג'יהאדיסטי האמיתי היחיד, הכפשת קבוצות ג'יהאדיסטיות יריבות ובני דתות אחרות, והקרנת מאבק חסר גבולות ולאומיות.
פרסומים רשמיים שמופצים על ידי מחלקת התקשורת המרכזית כוללים בעיקר כתבות, סרטים, סרטונים קצרים, דוחות מצולמים ותמונות, ופרסומים רשמיים שמופצים על ידי מחלקת התקשורת המחוזית כוללים בעיקר חוברות וספרי לימוד אלקטרוניים, נשידים, הצהרות, מסרים מההנהגה, ראיונות ותעמולה מגוונת.
פרסומים לא-רשמיים שמופצים על ידי תומכי המחוז כוללים מגוון חומרים: לעיתים כאלה שקשורים למחוז, לעיתים תעמולה, פוסטרים, איומים ושלל יוזמות מקומיות, ולעיתים הם משמשים כלי להעברת מסרים של מחוז ח'וראסאן והמדינה האסלאמית בצורה עקיפה מבלי להצהיר על קשר אליהם.
הפרסום הרשמי נעשה בעיקר בערבית, פשטו ואנגלית, והפרסום המקומי הרשמי והלא רשמי שמיועד לאוכלוסייה המקומית או למגויסים פוטנציאליים יוצא במגוון שפות דוגמת: פשטו, דארי, אוזבקית, אורדו, טורקמנית, נוריסטנית, פאשאית, בנגלית, אנגלית, ועוד הדובר הנוכחי של מחוז ח'וראסאן הוא סולטאן עזיז שגם מפרסם הצהרות ומסרים מטעם ההנהגה המקומית.
בגופי התקשורת הלא-רשמיים של המחוז ניתן למנות את חדשות מחוז ח'וראסאן, חדשות חקאת, חאלד מדיה, אל-מילאט מדיה, סנג'אר מדיה ופורקאן טיוי.
חלק מגופי התקשורת הללו מתעסקים גם בתרגום תכנים, ספרים וסרטים של המדינה האסלאמית לפשטו, אוזבקית, דארי ושפות נוספות.
בין 2015 ל-2022, מחלקת התקשורת המרכזית של המדינה האסלאמית פרסמה כ-33 סרטים רשמיים על מחוז ח'וראסאן שעסקו בין השאר בפעילות טרוריסטית, באימונים, בהוצאות להורג, בהצגת חיי היום יום ויישום השריעה בשטחי הח'ליפות, באיום על מתנגדים ובקריאות למוסלמים להגר למחוז.
הפעילות של מחוז ח'וראסאן מתחלקת בין המישור האזרחי למישור הצבאי.
מאז הקמתו ב-2015, מחוז ח'וראסאן ביצע באופן רשמי למעלה מ-1,500 פעולות טרור ברחבי אפגניסטן ופקיסטן שבהם נהרגו ונפצעו למעלה מ-9,000 בני אדם.
חלק מהפעילות הטרוריסטית בעצימות נמוכה (עם דגש על חטיפות, סחיטה, גביית מס או תקריות בתוך אזורי השליטה של הארגון) לא מדווחת כלל בתקשורת הרשמית של הארגון.
להלן רשימה של פעולות בולטות שבוצעו על ידו מאז הקמתו:
12 במאי: 45 הרוגים ו-13 פצועים, בהתקפה של חמושי דאעש על אוטובוס שהוביל נוסעים שיעים אסמאעילים בעיר קראצ'י בדרום פקיסטן.
25 באוקטובר: 12 הרוגים לצבא הפקיסטני, בפיצוץ מטען צד על משאית צבאית במהלך מארב הררי באזור סיווי מהמנד-באג'ור באזור השבטים הפדרלי בצפון-מערב פקיסטן.
13 בינואר: 7 הרוגים בהתקפה של 3 לוחמי דאעש על הקונסוליה הפקיסטנית בעיר ג'לאלאבד במזרח אפגניסטן.
20 ביוני: 15 הרוגים ו-9 פצועים, בפיגוע התאבדות על אוטובוס שהוביל מאבטחים נפאלים והודים של שגרירות קנדה בקאבול.
23 ביוני: 97+ הרוגים ו-260 פצועים, בפיגוע התאבדות בהפגנה שיעית בקאבול.
8 באוגוסט: 94 הרוגים וכ-120 פצועים, בפיגוע התאבדות בבית החולים הממשלתי בעיר כוויתה.
הפיגוע כוון לעורכי דין ועובדי משרד המשפטים שהתאספו במקום בעקבות מותו של נשיא לשכת עורכי הדין הבלוצ'ית על ידי מתנקש אלמוני.
15 באוגוסט: 34 הרוגים ו-56 פצועים, בפיגוע התאבדות במרכז חינוכי שיעי בקאבול.
24 באוקטובר: 62 הרוגים ו-165 פצועים, בהתקפה של 3 מתאבדים על מכללת ההדרכה והאימונים של משטרת בלוצ'יסטן בעיר כוויתה.
26 באוקטובר: מספר הרוגים ופצועים בפיגוע התאבדות של דאעש בהתכנסות של מועצת זקני השבטים בעיר ג'לאלאבד.
על פי דאעש, הם התכנסו לדון בהקמת מיליציות מקומיות נגד הארגון.
12 בנובמבר: 55 הרוגים ו-102 פצועים, בפיגוע התאבדות במקדש סופי בעיר חוזדר בבלוצ'יסטן (מערב פקיסטן).
21 בנובמבר: 32 הרוגים ו-50 פצועים בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקאבול.
27 בנובמבר: 12 הרוגים לצבא האפגני, בהתקפה של לוחמי דאעש על עמדות צבא בנפת מארגב במחוז גור שבמרכז אפגניסטן.
16 בפברואר: 91 הרוגים ו-300 פצועים, בפיגוע התאבדות במקדש סופי בעיר סיהוון במחוז סינד בפקיסטן.
8 במרץ: למעלה מ-100 הרוגים ו-63 פצועים, בהתקפה משולבת של 5 מתאבדים בבית החולים הצבאי דאוד חאן בקאבול.
12 במאי: 28 הרוגים ו-40 פצועים, בפיגוע התאבדות על שיירה של סגן יו"ר הפרלמנט של פקיסטן ליד העיר מסטונג'.
23 ביוני: 14 הרוגים ו-20 פצועים, בפיגוע התאבדות ליד משרד מפכ"ל משטרת כוויתה בפיקסטן.
1 באוגוסט: 31 הרוגים ו-66 פצועים, בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בהראת.
21 באוגוסט: 15 הרוגים ו-40 פצועים, בפיגוע התאבדות בסמוך למשאית סיור של צבא פקיסטן בעיר כוויתה.
20 באוקטובר: כ-40 הרוגים בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקאבול.
17 בדצמבר: 9 הרוגים ו-57 פצועים, בהתקפה של 2 מתאבדים על כנסייה בעיר כוויתה בפקיסטן.
28 בדצמבר: 50 הרוגים ו-80 פצועים, בפיגוע התאבדות במרכז תרבות שיעי בקאבול.
21 במרץ: 33 הרוגים ו-65 פצועים, בפיגוע התאבדות בחגיגות שיעיות של חג הנורוז בקאבול.
22 באפריל: 48 הרוגים ו-112 פצועים, בפיגוע התאבדות בתור לחלוקת תעודות זהות בעיר קאבול.
29 באפריל: כ-20 הרוגים בפיצוץ אופנוע ממולכד במרכז בחירות בג'לאלאבד.
29 באפריל: מפקדי המודיעין והמשטרה של מחוז ננגרהאר חוסלו בג'לאלאבד באמצעות מטעני חבלה.
29 באפריל: 7 הרוגים ו-15 פצועים לצבא הפקיסטני, בפיגוע התאבדות בסמוך לרכבים צבאיים בעיר כוויתה בפקיסטן.
30 באפריל: 29 הרוגים ו-40 פצועים, בפיגוע תופת כפול בקאבול בסמוך למטה המודיעין האפגני.
4 ביוני: מספר נפגעים לצבא הפקיסטני, בהתקפה של 2 לוחמים מתאבדים על מרכז צבאי בעיר מסטונג' בבלוצ'יסטן.
4 ביוני: כ-70 נפגעים בפיגוע התאבדות של לוחם דאעש על כינוס של אנשי דת בקאבול.
8 ביוני: כ-25 נפגעים, לאחר שלוחם דאעש ביצע התקפה בעיר ג'לאלאבד על ביתו של נציג מחוז ננגרהאר בפרלמנט אפגני.
11 ביוני: כ-20 הרוגים ו-70 פצועים בפיגוע התאבדות של דאעש באגף הפיתוח של משרד החקלאות בקאבול.
16 ביוני: 36 הרוגים ו-65 פצועים בג'לאלאבד, לאחר פיגוע התאבדות של דאעש בכינוס של חיילים אפגנים ולוחמי טליבאן שנפגשו בעקבות הפסקת האש לארוחת עיד אל-פיטר משותפת.
17 ביוני: 25 הרוגים ו-60 פצועים בג'לאלאבד, לאחר פיגוע התאבדות נוסף של דאעש בכינוס של חיילים אפגנים ולוחמי טליבאן.
9 במאי: כ-50 נפגעים במתקפה של לוחמים מתאבדים על תחנת משטרה בקאבול.
13 במאי: כ-100 נפגעים במתקפה משולבת של דאעש על משרדי ממשלה בג'לאלאבד שכללה רכב תופת ומספר לוחמים מתאבדים.
30 במאי: מתקפה של 10 לוחמים מתאבדים על משרד הפנים בקאבול נמשכה מספר שעות והותירה מספר לא ידוע של נפגעים.
1 ביולי: 40 הרוגים ו-20 פצועים בפיגוע התאבדות של דאעש בכינוס של מיעוטים דתיים במתחם המודיעין בג'לאלאבד לקראת פגישה עם נשיא אפגניסטן.
13 ביולי: 149 הרוגים ו-186 פצועים, בפיגוע התאבדות של דאעש בעצרת בחירות של ראש המודיעין הפקיסטני לשעבר בעיר מסטונג' באזור בלוצ'יסטן.
15 ביולי: כ-60 נפגעים בפיגוע התאבדות של דאעש על המשרד לפיתוח כפרי בעיר קאבול.
17 ביולי: 23 הרוגים ו-27 פצועים לטליבאן בפיגוע התאבדות של דאעש בהלוויה של בכיר טליבאן בג'וזגאן.
22 ביולי: 115 אזרחים וכוחות ביטחון נפגעו בפיגוע התאבדות של דאעש בקבלת פנים לגנרל עבדול רשיד דוסטום בשדה התעופה בקאבול.
25 ביולי: 31 הרוגים ו-40 פצועים בפיגוע התאבדות של דאעש במרכז בחירות בעיר כוויתה במערב פקיסטן.
27 ביולי: 25 הרוגים ופצועים לטליבאן בעימותים עם דאעש בכפרים סר-דארה ומע'ל בנפת דרזאב במחוז ג'וזג'אן.
28 ביולי: 33 הרוגים ו-15 פצועים, בהתקפה של 2 מתאבדים על המטה של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי בעיר ג'לאלאבד.
31 ביולי: 86 נפגעים לטענת דאעש בהתקפה של 2 מתאבדים על בנין ממשלתי של המחלקה לפליטים ותושבים חוזרים בעיר ג'לאלאבד.
3 באוגוסט: 48 הרוגים ו-70 פצועים, בהתקפה של 2 מתאבדים על מסגד שיעי בעיר ג'רדיז במחוז פאקטיה.
10 באוגוסט: 25 הרוגים ו-30 פצועים לטליבאן, לאחר לחימה קשה עם דאעש באזור סברא בנפת חוגיאנו בננגרהאר.
15 באוגוסט: כ-50 הרוגים ולמעלה מ-68 פצועים, בפיגוע התאבדות במרכז חינוך שיעי באזור 18 בקאבול.
16 באוגוסט: 110 נפגעים בהתקפה של זוג מתאבדים על מרכז הדרכה של מפקדת המודיעין האפגנית באזור 5 בקאבול.
21 באוגוסט: עשרות נפגעים לכוחות הביטחון האפגנים, בהתקפה של זוג מתאבדים על בנין ממשלתי הסמוך לארמון הנשיאות באזור 1 בקאבול.
25 באוגוסט: 15 הרוגים ו-20 פצועים לכוחות הביטחון האפגנים, בפיגוע התאבדות של דאעש במרכז בחירות באזור 5 בעיר ג'לאלאבד.
5 בספטמבר: 150 נפגעים בפיגוע התאבדות עם מכונית תופת בכינוס שיעי בקאבול.
9 בספטמבר: 55 נפגעים בפיגוע התאבדות בכינוס ממשלתי באזור 4 בקאבול.
11 בספטמבר: 68 הרוגים ו-156 פצועים בפיגוע התאבדות בהפגנה בנפת מומאדה דארה בננגרהאר.
17 בספטמבר: בהתקפה של דאעש על מסגד סופי באזור סורח' רוד בננגרהאר, נהרגו 6 שומרים והמסגד נשרף עד היסוד.
22 בספטמבר: כ-40 הרוגים ו-60 פצועים לצבא האיראני, הבסיג' ומשמרות המהפכה, בהתקפה של 5 תומכי דאעש על מצעד צבאי בעיר אחוואז בחבל ח'וזסתאן.
27 בספטמבר: 15 הרוגים ו-30 פצועים לצבא הפקיסטני, בהתנגשויות עם לוחמי דאעש באזור שירין אב בבלוצ'יסטן.
2 באוקטובר: 35 הרוגים ו-55 פצועים, בפיגוע התאבדות בעצרת בחירות באזור סראי באזר במחוז ננגרהאר.
21 באוקטובר: לוחם דאעש שהתגייס לקומנדו האפגני, ביצע התקפה בבסיס הקומנדו בעיר שינדין בהראת במהלך ביקור משלחת של נאט"ו.
בין הנפגעים חיילים צ'כים, אמריקאים וגרמנים.
22 באוקטובר: 120 נפגעים בפיגוע התאבדות של דאעש במרכז בחירות באזור 17 בקאבול.
22 באוקטובר: 150 נפגעים בפיצוץ 19 מטעני חבלה בקלפיות ברחבי קאבול.
22 באוקטובר: 100 נפגעים בפיצוץ 13 מטעני חבלה בקלפיות בג'לאלאבד, ג'ברהר, סרח רוד וחוגיאנו.
29 באוקטובר: 25 נפגעים בפיגוע התאבדות באזור 9 בקאבול.
31 באוקטובר: 30 נפגעים בפיגוע התאבדות של דאעש על כלא פול-א-צ'רקי באזור 12 בקאבול.
23 בנובמבר: 162 נפגעים בפיגוע התאבדות בכינוס שיעי בעיירה קאלאיה בח'ייבר פח'טונח'ווה בצפון פקיסטן.
12 בנובמבר: 55 נפגעים (אזרחים שיעים וכוחות ביטחון), בפיגוע התאבדות ליד ארמון הנשיא באזור 2 בקאבול.
20 בנובמבר: 55 הרוגים ו-94 פצועים, בפיגוע התאבדות בכינוס של מלומדים ואנשי דת באולם בקאבול.
23 בנובמבר: 50 הרוגים ו-110 פצועים, בפיגוע התאבדות במפקדה צבאית באזור רמנדוזי במחוז חוסט.
6 במרץ: 16 הרוגים ו-10 פצועים בהתקפה משולבת ליד נמל התעופה של ג'לאלאבד.
20 באפריל: 10 הרוגים ו-5 פצועים, בהתקפה משולבת על משרד התקשורת האפגני בקאבול.
17 באוגוסט: 92 הרוגים ו-142 פצועים, בפיגוע התאבדות בחתונה שיעית בקאבול.
6 במרץ: 32 הרוגים ו-82 פצועים, בפיגוע התאבדות בטקס לזכרו של המנהיג השיעי עבדול עלי מזארי שנרצח על ידי הטליבאן ב-1995.
25 במרץ: 25 הרוגים ו-למעלה מ-8 פצועים, בפיגוע התאבדות של פעיל דאעש הודי על מקדש של סיקים בקאבול.
12 במאי: 24 הרוגים ו-16 פצועים, בהתקפה של 3 מתאבדים על מחלקת היולדות של בית החולים השיעי לילדים בקאבול.
בין ההרוגים נשים הרות, יולדות, ילדים ותינוקות.
12 במאי: 32 הרוגים ו-133 פצועים, בפיגוע התאבדות בהלוויה של מפקד משטרה לשעבר בנפת קוז-קונר במחוז ננגרהאר.
2 באוגוסט: 29 הרוגים ו-50 פצועים, בהתקפה משולבת של 12 מתאבדים ולוחמים על כלא קאלקוטייה בג'לאלבאד שנועדה לשחרר עצורי דאעש.
2 בנובמבר: 35 הרוגים וכ-50 פצועים בהתקפה של 3 מתאבדים על יריד ספרים איראני באוניברסיטה של קאבול.
8 ביוני: 10 עובדים בפינוי מוקשים נהרגו על ידי לוחמי דאעש במחוז בגלאן.
8 במאי: 90 הרוגים ו-240 פצועים, בפיצוץ מכונית תופת ומטעני חבלה בבית ספר שיעי בקאבול.
26 באוגוסט: 183 הרוגים ולמעלה מ-150 פצועים בפיגוע התאבדות בנמל התעופה חאמיד כרזאי במהלך נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, בהם 13 הרוגים ו-15 פצועים לצבא האמריקאי.
בפיגוע נהרגו גם לוחמי טליבאן ואזרחים אפגנים רבים.
18 בספטמבר: 34 נפגעים לטליבאן, בפיצוץ 6 מטעני צד באזורים שונים בעיר ג'לאלבאד.
3 באוקטובר: 18 פצועים ומספר הרוגים בסמוך למסגד איד גאה בקאבול, בפיצוץ מטען בטקס אזכרה לאימו של דובר הטליבאן ד'ביחאללה מוג'אהד.
8 באוקטובר: 46 הרוגים ו-143 פצועים, בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקונדוז.
15 באוקטובר: 65 הרוגים ולמעלה מ-70 פצועים, בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בקנדהאר.
2 בנובמבר: 25 הרוגים ו-למעלה מ-50 פצועים, בהתקפה של 5 מתאבדים בבית החולים הצבאי דאוד חאן בקאבול.
בין ההרוגים מולה חמדאללה מוכלס - מפקד בכיר בטליבאן.
14 בנובמבר: כ-20 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטענים מגנטיים על 2 מיניבוסים בשכונת דשטי ברצ'י השיעית בעיר קאבול.
20 בנובמבר: למעלה מ-20 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטענים מגנטיים על 2 מיניבוסים באזור 3 ואזור 13 בעיר קאבול.
10 בדצמבר: עשרות נפגעים שיעים, בפיצוץ מטעני צד על 3 מיניבוסים באזור 3, אזור 6 ואזור 13 בעיר קאבול.
21 בדצמבר: מפקד בטליבאן ו-3 משומרי ראשו נהרגו במארב של דאעש באזור ג'אני-ח'יל במחוז ננגרהאר.
23 בדצמבר: עשרות נפגעים לטליבאן, בפיגוע התאבדות של דאעש באזור 3 בעיר קאבול.
ינואר-מאי: 18 הרוגים ו-6 פצועים, בפעולות של דאעש במחוז ח'ייבר פח'טנח'ווה בצפון מערב פקיסטן.
4 במרץ: 63 הרוגים ו-196 פצועים בפיגוע התאבדות במסגד שיעי בעיר פשאוור בצפון מערב פקיסטן.
1 באפריל: 30 נפגעים אזרחיים בפיצוץ מטעני חבלה בכינוס שיעי בעיר הראת במערב אפגניסטן.
18 באפריל: ירי 10 קטיושות לעבר עמדה צבאית אוזבקית בעיר תרמז בדרום אוזבקיסטן.
21 באפריל: 31 הרוגים ו-87 פצועים, בפיצוץ תיק ממולכד בתוך מסגד שיעי בעיר מזאר א-שריף במחוז בלח' בצפון אפגניסטן.
21 באפריל: 18 הרוגים ומספר פצועים, בפיצוץ מטען צד על מיניבוס של עובדי שדה התעופה בעיר קונדוז בצפון אפגניסטן.
24-19 באפריל: 14 הרוגים ו-7 פצועים לטליבאן בפעולות של דאעש במחוזות: לוגר, תח'אר, בדחשאן, כונר וננגרהאר.
25-19 באפריל: 29 נפגעים לטליבאן בפיצוץ מטעני צד באזורים שונים בעיר קאבול.
28 באפריל: 30 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטענים מגנטיים במיניבוסים באזור 3 ואזור 10 בעיר מזאר א-שריף במחוז בלח'.
7 במאי: ירי 7 קטיושות לעבר עמדה צבאית טג'יקית באזור ח'ואג'ה-ג'אר בגבול אפגניסטן-טג'יקיסטן.
23 במאי: מספר הרוגים ופצועים לטליבאן, בפיגוע התאבדות בטקס אזכרה למנהיג הטליבאן ליד נמל התעופה חמיד קרזאי בקאבול.
25 במאי: כ-30 נפגעים שיעים, בפיצוץ מטעני צד על 3 מיניבוסים באזור 5 ואזור 10 בעיר מזאר א-שריף בצפון אפגניסטן.
18 ביוני: מספר נפגעים סיקים, בהתקפה של לוחם דאעש על מקדש הינדי-סיקי במערב קאבול שנמשכה כ-3 שעות.
18 ביוני: בהמשך לאותו אירוע, כ-20 נפגעים לטליבאן, בפיצוץ 4 מטעני צד ומכונית תופת על סיורים של הטליבאן בקאבול שניסו להגיע למקדש הסיקי המותקף.
1 באוגוסט: 6 נפגעים לטליבאן, בפיצוץ מטען צד באזור דיכול במחוז כונר.
5 באוגוסט: 20 נפגעים שיעים לטענת הארגון, בפיצוץ מטען חבלה על התכנסות שיעית בשכונת קאריז במערב קאבול.
6 באוגוסט: לטענת הארגון כ-30 נפגעים שיעים ומאבטחי טליבאן, בפיצוץ מטען חבלה על התכנסות שיעית באזור 6 בעיר קאבול.
11 בינואר: לפחות 20 איש נהרגו בפיגוע התאבדות סמוך לבניין משרד החוץ בקאבול.
טמוטו (מפולינזית: טה מוטו, מילולית "האי") הוא המחוז המזרחי ביותר של איי שלמה.
המחוז נודע בעבר כמחוז איי סנטה קרוז.
טמוטו מורכב משתי שרשראות של איים הנמשכות במקביל זו לזו מצפון-מערב לדרום-מזרח.
שטחו הכולל של המחוזי הוא 895 קמ"ר.
גאוגרפית המחוז קרוב יותר לאיי ונואטו מאשר לבירת איי שלמה הוניארה.
במחוז שלוש קבוצות איים עיקריות: איי הריף, איי סנטה קרוז ואיי דאף.
באיים שני שדות תעופה פעילים: שדה סנטה קרוז המשרת את בירת המחוז, לטה ושדה לומלום באיי הריף.
בבירת המחוז לטה אף פועל הנמל העיקרי במחוז.
אחד האיים במחוז, טינקולה (Tinakula) הוא הר געש פעיל.
מגלה הארצות הספרדי, אלברו דה מנדניה, היה המערבי הראשון שגילה את איי המחוז בשנת 1568. הפעילות התיירותית באיים מתמקדת בצלילה, צנירה, דיג וגלישת גלים.
אף שלמחוז טמוטו ישות דמוית מדינה ולושלטון עצמי, ביוני 2021 הודיע נשיא טמוטו כי המחוז יישאר תמיד חלק ממדינת איי שלמה.
מחוז טמוטו מחולק לאזורים הבאים:
האיים או קבוצות האיים המרכיבות את המחוז הם:
איי הריף (כולל פנואלואה, לומלום, מקאלום, מאטאמה, נלונגו ונופאני, ניפילולי, נוקאפו, שרטון פטסון, אי היונים ופילני)
איי סנטה קרוז (כולל האי הגדול ננדו Nendö)
בירת המחוז היא לטה, הממוקמת באי ננדו, הגדול והחשוב מבין איי סנטה קרוז.
במפקד האוכלוסין האחרון שנערך במחוז, בשנת 2009, נמנו 21,362 תושבים.
תושבי האי סנטה קרוז הם בעיקר מלנזיים, אם כי תושבי טיקופיה, אנוטה, איי דאף וחלק מאיי השונית הם פולינזים.
שפות המחוז קרויה על שמו, שפות טמוטו שהיא תת-קבוצה לשונית בתוך משפחת השפות האוקיאנית הרחבה יותר.
השפות המדוברות במחוז כוללות את כל תשע שפות הטמוטו, בתוספת שתי שפות חריגות פולינזיות : Vaeakau-Taumako ו־Tikopia .
מחוז ירושלים הוא אחד מששת המחוזות של מדינת ישראל.
שטח המחוז הוא 653 קמ"ר, והוא כולל את פרוזדור ירושלים, העיר ירושלים עצמה וחלק משפלת יהודה.
ירושלים היא בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר בו – כ-80% מכלל תושבי המחוז הם גם תושבי העיר.
במחוז ירושלים יש רק נפה אחת, נפת ירושלים (שטח הנפה חופף לשטח המחוז), המורכבת משני אזורים טבעיים: הרי יהודה (111) ושפלת יהודה (112).
הממונה על המחוז מטעם משרד הפנים, נכון ל-2020, הוא חיים יפרח.
מחוז ירושלים גובל במחוז המרכז בצפון-מערב, במחוז הדרום בדרום-מערב, ובמחוז יהודה ושומרון בדרום, במזרח ובצפון.
הוא היחיד מכלל מחוזות ישראל שאין לו כל מוצא לים (למחוז יהודה ושומרון יש חוף בים המלח).
לפני מלחמת העצמאות ירושלים הייתה בירת נפת ירושלים של המנדט הבריטי.
אחרי המלחמה רוב שטח נפה זו סופח לירדן, וחלק קטן ממנו היה לחלק ממדינת ישראל בגבולות הקו הירוק.
בשנת 1953 ממשלת ישראל קבעה את חלוקת המדינה למחוזות ולנפות, ויצרה את מחוז ירושלים המודרני, על בסיס החלק הישראלי של הנפה המנדטורית.
מאז מחוז ירושלים עבר מספר שינויים בגבולותיו.
באפריל 1957 מועצה אזורית גיזו הועברה ממחוז המרכז (בו נכללה בתחילה) למחוז ירושלים, וב-28 ביוני 1967 הממשלה הודיעה שהמחוז יכלול גם את שטח מזרח ירושלים, שזה עתה נכבש מירדן במלחמת ששת הימים וסופח לישראל.
ערים מועצות מקומיות מועצות אזוריות בית שמש
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2023, אוכלוסיית המחוז מונה כ-1,298,300 נפש, והיא כוללת:
צפיפות האוכלוסייה במחוז היא, אפוא, כ-1,988 איש לקמ"ר.
תושבי המחוז מהווים כ-12.8% מכלל הישראלים.
הערה: נתוני האוכלוסייה נכונים לדצמבר 2025
מספרשם המועצה האזוריתסמלמספר תושביםשטח (בדונמים)שנת הקמה1 מועצה אזורית מטה יהודה 51,041 476,880 1964
רמת רחל, שהייתה מועצה מקומית בשנים 1953–1963
מועצה אזורית הרי יהודה, שהייתה מועצה אזורית בשנים 1949–1964
מועצה אזורית אבן העזר, שהייתה מועצה אזורית בשנים 1953–1964
מועצה אזורית האלה, שהייתה מועצה אזורית בשנים 1953–1964
מועצה אזורית גיזו, שהייתה מועצה אזורית בשנים 1954–1964, והשתייכה למחוז ירושלים רק משנת 1957
כל יישובי הרשויות-לשעבר הללו הם כיום תחת מועצה אזורית מטה יהודה.
מחוז יהודה ושומרון הוא מִנהל מחוז לא רשמי במשרד הפנים בנוסף לששת המחוזות הרשמיים של מדינת ישראל.
המנהל אחראי רק על שטחי ההתנחלויות בשטחי C ביהודה ושומרון, שאינם נחשבים כחלק ממדינת ישראל אך נמצאים בשליטתה.
מנהל המחוז במשרד הפנים מכונה גם "ממונה על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון" ו"מנהל אגף יישובים ישראלים ביו"ש''.
תחום התכנון והבנייה במחוז נמצא בסמכות מועצת תכנון עליונה (מת"ע) במנהל האזרחי של צה"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967 החלה הקמת התנחלויות ישראליות־יהודיות ביהודה ושומרון.
יישובים אלו קיבלו שירותים מוניציפליים מהמועצות הקרובות בשטחי מדינת ישראל, בהן מטה יהודה עבור יישובי גוש עציון ובקעת בית שאן ליישובי בקעת הירדן.
ב־1973 הוקמה מועצת יישובי יהודה ובנימין, ישות מוניציפלית שתפקדה בפועל כמועצה מקומית עבור יישובי גוש עציון ומבוא חורון.
המועצה פעלה תחת חסותה של מועצה אזורית מטה יהודה וראש מועצת מטה יהודה בנימין כהן עמד בראשה.
באוקטובר 1974 חתם מפקד אזור יהודה ושומרון תא"ל אריה שלו על צו שכונן מנהלה מקומית בקריית ארבע.
ב־1979 חתם מפקד אזור יהודה ושומרון תא"ל בנימין בן אליעזר על צו להקמת ארבע מועצות אזוריות ביהודה ושומרון: בית אל (לימים מטה בנימין), מועצה אזורית בקעת הירדן, עציון (לימים גוש עציון) ומועצה אזורית שומרון.
במקביל הוצא צו שהעניק מעמד של מועצה מקומית למעלה אדומים.
במרץ 1981 חתם בן אליעזר על צו נוסף שאיפשר הקמת מועצות מקומיות ביהודה ושומרון.
המועצות היו תחת הממשל הצבאי והפיקוח עליהן היה קמ"ט לענייני פנים של המינהל האזרחי, במסגרתו פעל הממונה על היישובים הישראלים.
ב־1991 הוקמה העירייה הראשונה במחוז, כאשר מועצת מעלה אדומים הפכה לעירייה.
הדבר לווה בהוספת פרק לתקנון המועצות המקומיות שאיפשר הגדרה של מועצה מקומית כעירייה.
מחוז זה נוצר לצורכי הסדרת המנהל של ההתנחלויות באזור יהודה ושומרון.
הוא שונה מיתר המחוזות בכך שהוא חולש על שטח שאינו כפוף לחוק הישראלי הרגיל, ובכך שהוא אינו כולל את כל היישובים שבשטח, אלא רק את היישובים היהודיים.
עיקר הסמכויות בשטחי A וברוב חלקי העיר חברון, כמו גם הסמכויות האזרחיות בשטחי B, נמצאות בידי הרשות הפלסטינית.
דו"ח מבקר המדינה ב־2001 מתח ביקורת על כך כי משרדי הממונה על היישובים הישראלים ביו"ש שוכנים במשרדי מועצה מקומית גבעת זאב ומקבלים ממנה תמיכה, למרות שהיא הגוף המבקר את פעולות המועצה.
במחוז קיימים בתי משפט לעניינים מקומיים במעלה אדומים ובקריית ארבע.
בתי משפט אזרחיים אחרים לא קיימים במחוז, ולפיכך מרבית המשפטים האזרחיים והפליליים של תושבי המחוז הישראלים מתנהלים מחוץ למחוז.
שטח יהודה ושומרון חולק על ידי הממשל הצבאי לשש נפות: נפת חברון, נפת בית לחם, נפת ירדן, נפת ג'נין, נפת שכם, נפת טולכרם ונפת רמאללה.
גבולות הנפות התבססו על חלוקת הנפות בממשל הירדני, בשינויים באזורים שונים.
ערים מועצות מקומיות מועצות אזוריות ועדים מקומיים אריאל
היישוב הגדול ביותר במחוז היא מודיעין עילית שבה גרים 87,787 תושבים נכון לסוף שנת 2025.
לפי נתוני הלמ"ס האוכלוסייה במחוז זה צעירה יותר מבמחוזות ישראל כאשר למעלה מ־58% מתוכה הם צעירים עד גיל 24.
הערה: נתוני האוכלוסייה נכונים לשנת 2025.
ילובור היה מחוז בחלק המערבי של אתיופיה, עם בירתה שלה גור ואחרי 1978 הבירה עברה לעיר מאטה.
השם ילובור מגיע משתי מילים משפת האורומו, "ילו" שהוא שם של מקום ו"אבבורה" שהוא שם של אדם כלשהו ולכן אפשר לתרגם ש "ילא שייך לאבבורה".
ילובור גבלה במערבה בסודאן, ובין המחוזות האתיופים מחוז מחוז וואלגה בצפון ומחוז קאפה בדרום.
עד לשנת 1889 ריבונות על השטח היה בידי ממלכה עצמאית שנכבשה על ידי אתיופיה.
עם האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 ילובור נחלקה בין המחוזות האתניים החדשים, החצי המערבי של המחוז הפך להיות מחוז גמבלה החדש והחלק המזרחי התחלק לשניים באזור שהתיישבו בו בני האורומו סופח למחוז אורומיה ונקרא נפת ילובור ומה שנשאר מהמחוז נכלל במחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום.
מחוז טרגונה (בקטלאנית: Província de Tarragona) הוא אחד מארבעת המחוזות בקהילה האוטונומית של קטלוניה.
מחוז טרגונה משתרע בדרומה של קטלוניה ושטחו 6,303 קמ"ר.
מספר תושביו עמד בשנת 2021 על 822,309 נפש, כמחצית מהם באזור האורבני של בירת המחוז, טרגונה.
הערים העיקריות במחוז טרגונה והיחידות שאוכלוסייתן מונה למעלה מ-100,000 איש הן הבירה טרגונה (130,323 - 2012) והעיר הסמוכה לה ממערב ראוס (106,622 - 2010).
המחוז מחולק לעשרה קומרקס המחולקים בתורם ל-183 מועצות מקומיות.
מחוז יוטה הוא מחוז שנמצא במדינת יוטה בארצות הברית.
במפקד האוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 2000 מנתה האוכלוסייה 368,536 נפש ועד לשנת 2007 הוערכה האוכלוסייה ב-483,702 נפש.
היא נקראת על שם האינדיאנים הילידים .
העיר הגדולה ביותר ועיר המחוז היא העיר פרובו.
מרכז האוכלוסייה ממוקמת בעיר לאי.
מחוז יוטה הוא חלק מהמטרופולין של יוטה.
מחוז ירושלים היה אחד מששת מחוזות המנדט הבריטי.
בירת המחוז הייתה העיר ירושלים.
המחוז, כמו שאר מחוזות המנדט, עבר מספר גלגולים לפני שנקבעה צורתו הסופית.
בתחילת תקופת המנדט כלל המחוז את אזור ירושלים לצד שלושה נפות נוספות – נפת בית לחם, נפת רמאללה ונפת יריחו.
בספטמבר 1920 צורפה למחוז נפת חברון, שהוגדרה קודם לכן כמחוז עצמאי.
ביולי 1922 אוחד המחוז עם מחוז יפו למחוז אחד.
באוגוסט 1925 אוחד המחוז המאוחד עם מחוז דרום, וכלל כעת את כל הארץ מדרום לקו הרצליה–נהר הירדן.
בנובמבר 1926 פוצל אזור ירושלים ממחוז דרום, והיה ליחידה עצמאית שנקראה Division.
באוקטובר 1931 הועברה נפת חברון ממחוז דרום לירושלים, שהוחזר לה מעמד המחוז.
מחוז ירושלים במשטרת ישראל אחראי על העיר ירושלים והסביבה וממוקם במרכז מדינת ישראל.
גבולות המחוז הם גבולותיה המוניציפליים של ירושלים, בית שמש, מבשרת ציון, אבו גוש, קריית יערים, הר אדר, גבעת זאב וגבעון ויישובי המועצה האזורית מטה יהודה.
בשטח המחוז כמיליון ורבע תושבים, מתוכם כ-70% יהודים, כ-28% מוסלמים וכ-2% נוצרים.
עם ההערכות של שלטונות המנדט הבריטי לעזיבת ארץ ישראל הוקמה בירושלים היהודית משטרה יהודית עירונית.
באוגוסט 1948, לאחר שירושלים סופחה למדינת ישראל, צורפה המשטרה העירונית למשטרת ישראל והייתה למשטרת מחוז ירושלים.
משטרת מחוז ירושלים פעלה מעבר לגבולות העיר והשתרעה על כל הנגב עד אילת.
חלק משמעותי מעבודתה הייתה הגנה על הגבולות מפני מסתננים.
בתוך העיר ירושלים עסק המחוז לא מעט בהפגנות של נטורי קרתא.
בשנת 1950 צורפה נפת השפלה למחוז ירושלים, שכלל בנוסף לכך את נפת ירושלים ואת נפת הכפרים.
בנוסף, היישובים והשכונות הסמוכים לירושלים, כמו אורה ועמינדב, הועברו לאחריות נפת ירושלים מידי נפת הכפרים.
בשנת 1958 פורק מחוז המרכז והוא הוכלל ברובו במחוז ירושלים, שכונה מעתה גם "המחוז הדרומי" ועם הזמן נודע בלעדית כמחוז דרום.
בשנת 1991 הופרדה משטרת ירושלים מהמחוז הדרומי, לאור המורכבות של העיר ירושלים, ומחוז ירושלים היה למחוז נפרד של משטרת ישראל.
השטח העירוני של ירושלים מחולק למרחבים הבאים:
מרחב דוד – העיר העתיקה
מרחב קדם – מזרח ירושלים
מרחב ציון – מערב ירושלים וכל שטח המועצה האזורית מטה יהודה והעיר בית שמש.
ברחבי מחוז ירושלים פועלות שמונה תחנות משטרה: תחנות שלם (ברחוב צלאח א-דין), עוז (הר חומה), ושפט (נווה יעקב) במזרח ירושלים, תחנות לב הבירה (מגרש הרוסים) ומוריה במערב ירושלים, תחנת הראל הפועלת ביישובים הסמוכים לכניסה לירושלים, תחנת בית שמש ותחנת מטה יהודה הפועלת במרחב הכפרי של המועצה האזורית מטה יהודה.
בעיר העתיקה נמצאות מספר נקודות משטרה, בהן ה"קישלה" שליד שער יפו, ה"מחכמה" (בסיס משמר הגבול ליד שער השלשלת), נקודת הכותל המערבי, נקודת הר הבית ונקודת שיטור קהילתי ברובע היהודי.
מטה מחוז ירושלים נמצא בתחנת לב הבירה, במגרש הרוסים.
בשנת 2019 שודרה בערוץ כאן 11 סדרה בת 9 פרקים בשם "מחוז ירושלים" על כוחות המשטרה במחוז ירושלים.
תוך התמקדות במרחב קדם, מרחב שלם, יס"מ אופנועים, בילוש וימ"ס.
עם תחילת שידור הסדרה התגלו מצגי שווא ששודרו במספר פרקים, כמו כן תועדה שתילת נשק בבית חשוד בזמן חיפוש.
באוגוסט 2019 הוחלט להסיר את כל פרקי הסדרה מכלל פלטפורמות השידור, ומועצת התאגיד החליטה להפסיק כל התקשרות שהיא עם חברת ההפקות של הסדרה.
בעקבות תחקיר המשטרה התגלה כי היו כשלים בהתנהלות המשטרה מול צוות ההפקה, בהם חוסר במעורבות של גורם מתווך אחראי בין ההפקה לשוטרים בשטח.
ב־18 במרץ 2020 דווח כי "כאן" יחדשו את ההתקשרות עם "קודה", לאחר סיומו של הליך גישור בין הגופים.
מחוז יהודה ושומרון, הנקרא בדרך כלל מחוז שַ"י (ראשי תיבות: שומרון, יהודה), הוא אחד ממחוזות משטרת ישראל.
המחוז אחראי על השטח מאזור הר חברון בדרום ועד צומת מגידו בצפון.
מחוז זה הוא המחוז השני בגודלו מבחינת שטחו מבין מחוזות המשטרה, לאחר מחוז הדרום.
כוחות משטרת ישראל החלו לפעול באזור יהודה ושומרון מיד לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר ביולי 1967 חתם אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס על צו המעניק להם את הסמכויות שהוענקו למשטרה הירדנית קודם לכן, לצד כלל הסמכויות הנתונות לחיילי צה"ל באזור.
באוגוסט 1967 הוקמו נפת הגדה הצפונית בכפיפות למחוז הצפון, שכללה תחנות משטרה בשכם, ג'נין וטולכרם ומטהו בשכם, ונפת הגדה הדרומית בכפיפות למחוז דרום, שכללה תחנות משטרה ברמאללה, יריחו, בית לחם וחברון ונקודת משטרה בקלקיליה, ומטהו בבית לחם.
בספטמבר 1967 שונה שם נפת שכם לנפת שומרון, ונפת חברון נקראה נפת יהודה.
בנוסף הוקמה נפת עזה ברצועת עזה.
נפת יהודה ונפת עזה היו משתייכות למחוז הדרומי של המשטרה ונפת שומרון למחוז הצפון.
באזור יהודה ושומרון וחבל עזה גויסו שוטרים מקומיים, פלסטינים, החל מ-1970. אך השוטר הערבי המקומי הוסמך לטפל רק באוכלוסייה המקומית, ורק בעבירות אזרחיות ופליליות, בסכסוכי חמולות, בסכסוכים על רקע חילול כבוד המשפחה ובעבירות תנועה.
השוטר הערבי המקומי היה מנוע מלטפל ישירות באזרחים ישראלים שביצעו עבירה בשטחים או בישראלים תושבי השטחים, והיה עליו להעביר את הטיפול בתיק לשוטר אזרח ישראל.
בתפקידי הקצונה הייתה כפילות סימטרית כמעט בכל התפקידים: כך לדוגמה תפקיד קצין החקירות היה מאויש על־ידי שניים, קצין ערבי מקומי וקצין ישראלי.
דרגתו של השוטר הערבי המקומי ושל השוטר הישראלי באותו תפקיד הייתה בדרך־כלל מקבילה, אך תמיד היה כפוף הקצין המקומי לכפילו הישראלי.
שוטר ערבי רשאי, לדוגמה, לאותת לנהג ישראלי, שביצע עבירה לעיניו, לעצור ולבקש את פרטיו האישיים, אך הוא לא היה רשאי לעוצרו.
המחוז הוקם בספטמבר 1994 בעקבות מסקנות דו"ח ועדת שמגר לאירועי טבח מערת המכפלה, וכן עם תחילת יישום הסכם קהיר ולקראת יישום הסדר הביניים עם הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון.
עד 2025, המחוז כלל שני מרחבים, מרחב יהודה שמבוסס על נפת יהודה, שהייתה כפופה למחוז הדרומי, ומרחב שומרון על בסיס נפת שומרון שהייתה כפופה למחוז הצפון.
במחוז פועל המנגנון המשטרתי לתיאום ושיתוף פעולה בין משטרת ישראל לבין המשטרה הפלסטינית (ממת"ש), ראש המנגנון כפוף למפקד המחוז.
מטה המחוז היה ממוקם תחילה במעלות דוד.
בקיץ 2005 החלה הקמתו של מבנה חדש כמטה המחוז במבשרת אדומים (אזור המכונה גם E1).
המטה הוקם כחלק מתוכנית גדולה ליותר להקמת 3,500 יחידות דיור חדשות במבשרת אדומים.
תוכנית שאושרה על ידי ממשלת אריאל שרון כפיצוי על תוכנית ההתנתקות.
בניין המטה נחנך בתחילת 2008.
ב-9 בנובמבר 2025 נפתח מרחב גלעד החדש במחוז ש"י של משטרת ישראל.
בשטח המחוז יש 120 יישובים, מתוכם שלוש עיריות - אריאל, מעלה אדומים וביתר עילית.
12 מועצות מקומיות – אורנית, אלפי מנשה, אלקנה, אפרת, בית אל, בית אריה, מודיעין עילית, מעלה אפרים, עמנואל, קדומים, קריית ארבע וקרני שומרון.
ועד מקומי – ישוב יהודי.
6 מועצות אזוריות: שומרון, מטה בנימין, גוש עציון, הר חברון, מגילות, ערבות הירדן.
מחוז ש"י מורכב משתי יחידות משטרה מרכזיות לצד היחידות המחוזיות.
מרחב שומרון: מטה המרחב ממוקם באריאל.
המטה הוקם ב-2019 וכולל את תחנת אריאל, תחנת מודיעין עילית ותחנת בנימין (ממוקמת באזור התעשייה שער בנימין).
מרחב יהודה: מטה המרחב ממוקם בקריית ארבע, וכולל את תחנת חברון האחראית על דרום גזרת חברון ותחנת עציון הממוקמת בביתר עלית.
מרחב גלעד: המרחב הוקם בסוף 2025 וכולל את תחנת מעלה אדומים ותחנת הבקעה.
את"ן שומרון, פועלת בגזרת מרחב שומרון ויושבת במטה המרחב.
את"ן יהודה, פועלת בגזרת שאר המחוז ויושבת במטה המחוז.
מחוז טרואל (בספרדית: Provincia de Teruel; בקטלאנית: Província de Terol; באראגונית: Tergüel) הוא מחוז בצפון - מזרח ספרד.
המחוז גובל בטרגונה, קאסטיון, מחוז ולנסיה, גוודלחרה, קואנקה וסרגוסה.
השפה העיקרית במחוז היא ספרדית אולם באזורים הקרובים לקטלוניה מדוברת גם קטלאנית.
המחוז ממוקם באזור הררי ומאמצע המאה ה-20 המחוז החל לעבור תהליך של הזנחה ורוב התושבים בו מתחילים לעבור למקומות אחרים, דבר המשותף לחלק גדול מהמחוזות ההרריים של ספרד.
כיום ברוב העיירות במחוז נשארו רק שרידים מהאוכלוסייה הגדולה שהייתה בהן בעבר, וחלק נוסף מהתושבים חוזרים רק בתקופת הקיץ.
סיבות נוספות לעזיבה המאסיבית מהמחוז של התושבים הם סגירת המכרות במחוז, העדר תפוקה מיבול והקושי בגידול צאן במחוז מפאת אופיו ההררי.
כתוצאה מכך ערים רבות במחוז נותרו חסרות תושבים ונהפכו לערי רפאים.
תנועת "טרואל קיימת" שהחלה להתפתח בשלהי המאה ה-20 הוקמה במטרה לנסות ולהחיות מחדש את המחוז, בעקבות קמפייני התנועה נסללו כבישים חדשים במחוז ששיפרו בעיקר את דרכי הגישה לעיר הבירה טרואל.
מחוז טנגה (בסוואהילי: Mkoa wa Tanga) הוא אחד מ-31 המחוזות המנהליים של טנזניה.
המחוז גובל במחוז קילימנג'רו בצפון, מחוז מניארה במערב, ובמחוזות מורוגורו ופוואני בדרום.
האוקיינוס ההודי מהווה את גבולו המזרחי של המחוז.
מספר התושבים במחוז, המשתרע על גבי 27,348 קמ"ר, עומד על כ-2 מיליון איש.
טנגה הוא המחוז הרביעי בצפיפותו בטנזניה, אחרי מטווארה, קילימנג'רו ומוואנזה.
ליד הכפר טונגוני, 20 ק"מ דרומית לעיר טנגה, נמצאו חורבות של יישוב קדום באותו שם, המתוארך למאות 13 עד 16. במקום נמצאו מסגדים, קברים ומבנים המתוארכים למאות ה-18 וה-19. טונגוני הוא מונח סוואהילי שמשמעותו מקום עם חורבות, או 'מקום נטוש'.
תושבי המקום כינו במהלך השנים את המקום "סיטאהאבו", בסוואהילי - "כאן טוב יותר משם".
כלכלת מחוז טנגה מבוססת על תחום הדיג, החקלאות, התיירות, תעשיית הכרייה והמסחר.
ענפי התעשייה כוללים טקסטיל, עיבוד יבולים, במיוחד סיסל ותה, מוצרי עץ וכמו כן ייצור נייר.
ענפי ייצור אחרים אחרים כוללים עיבוד פלדה וברזל.
מחוז יונגסאן (בקוריאנית: 용산) הוא אחד מ-25 מחוזות של העיר סיאול שבקוריאה הדרומית.
מחוז יונגסאן ממוקם במרכז סיאול, על הגדה הצפונית של נהר ההאן.
מספר מקומות בולטים במחוז כוללים את תחנת יונגסאן, שוק האלקטרוניקה העצום של יונגסאן, ורובע הקניות איטאוון, הידוע כאחד האזורים המגוונים ביותר מבחינה אתנית בקוריאה.
זרים רבים נוהגים לפקוד את מרכזי הקניות של המחוז ואת סצנת חיי הלילה של המחוז.
הערים התאומות של מחוז יונגסאן:
מחוז טראוויס הוא מחוז הממוקם במרכז טקסס שבארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, האוכלוסייה במחוז מנתה 1,290,188 תושבים.
זהו המחוז החמישי בגודלו בטקסס מבחינת אוכלוסייה.
בירת המחוז והעיר המאוכלסת ביותר שלה היא אוסטין, בירת המדינה.
המחוז נוסד בשנת 1840 ונקרא על שמו של ויליאם בארט טראוויס, מפקד כוחות רפובליקת טקסס בקרב אלמו.
מחוז טראוויס הוא חלק מהאזור המטרופוליני אוסטין-ראונד רוק-ג'ורג'טאון.
הוא ממוקם לאורך שבר בלקונס, הגבול בין רמת אדוארדס ממערב לבין ערבת בלקלנד ממזרח.
ישנן עדויות להתיישבות באזור מצוק בלקונס בטקסס עוד לפני 11,000 שנה.
שניים מהאתרים הארכאולוגיים הפלאוליתיים העתיקים ביותר בטקסס, מקלט סלע לוי ומקלט סלע סמית', נמצאים בדרום מערב ודרום מזרח מחוז טראוויס.
כמה מאות שנים לפני הגעת המתיישבים האירופאים, מגוון שבטים נוודים של אינדיאנים התגוררו באזור.
עמים ילידים אלה דגו וצדו לאורך הנחלים, כולל מעיינות ברטון של ימינו, אשר הוכיחו את עצמם כאתר התיישבות מוצלח.
בזמן ההתיישבות הקבועה הראשונה באזור, שבט הטונקאווה היה הנפוץ ביותר, כאשר גם שבט הקומאנצ'ים והאפאצ'ים ליפן התגוררו באזור.
האזור (יחד עם כל טקסס המודרנית) נטען לבעלות על ידי האימפריה הספרדית במאה ה-17, אך באותה תקופה לא נעשה כל ניסיון ליישב את האזור (או אפילו לחקור אותו במלואו).
בשנת 1691 ערך דומינגו טראן דה לוס ריוס סיור במזרח טקסס, שככל הנראה הוביל אותו דרך ארץ טראוויס.
המתיישבים האירופיים הראשונים באזור היו קבוצת נזירים ספרדים שהגיעו ממזרח טקסס ביולי 1730. הם הקימו שלוש מיסיונים זמניים באתר ליד נהר הקולורדו ליד בארטון ספרינגס.
הנזירים מצאו את התנאים כלא מספקים ועברו לנהר סן אנטוניו תוך שנה מהגעתם.
בשנת 1821 זכתה מקסיקו בעצמאותה מספרד, והממשלה החדשה חוקקה חוקים שעודדו את המתיישבים להתיישב בגבול טקסס על ידי הענקת אדמות והפחתת מיסים.
בשנת 1836 הכריזה טקסס על עצמאותה ממקסיקו מה שהוביל למהפכה הטקסנית ולהקמת הרפובליקה החדשה של טקסס.
לאחר שסגן נשיא טקסס, מירבו למאר, ביקר במרכז טקסס במהלך משלחת ציד תאו בין השנים 1837 ו-1838, הוא הציע להעביר את בירת הרפובליקה (ששכנה אז ביוסטון) למיקום על הגדה הצפונית של נהר הקולורדו.
בשנת 1839 נבחר האתר שהוצע רשמית כבירת הרפובליקה החדשה וניתן לו השם ווטרלו; זמן קצר לאחר מכן שונה שמו לאוסטין.
מחוז טראוויס, על שם ויליאם טראוויס, הוקם ב־1840 עם יוסטון כבירתו.
ב-1845 אוסטין חזרה להיות הבירה של מדינת טקסס החדשה כאשר טקסס סופחה לארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה.
בשנת 1861, מחוז טראוויס היה אחד המחוזות הבודדים בטקסס שהצביעו נגד פרישה מהאיחוד.
מאחר שרוב המדינה אכן תמך בהתנתקות, מחוז טראוויס הפך לחלק מהקונפדרציה למשך מלחמת האזרחים.
לאחר תבוסת הקונפדרציה, טקסס הצטרפה מחדש במלואה לאיחוד בשנת 1870.
במהלך סוף השבוע של יום העצמאות 2025, המחוז נפגע משיטפונות אדירים שפקדו את המחוז כולו.
גם חלקים אחרים באזור היל קאנטרי בטקסס נפגעו מההצפות.
על פי הרשויות המקומיות כ-120 בני אדם אושרו כמתים במהלך סוף השבוע, מתוכם שבעה במחוז טראוויס.
מחוז טראוויס משתרע על פני שבר בלקונס, הגבול בין במערב למישור החוף של טקסס במזרח.
החלק המערבי של המחוז מאופיין בטופוגרפיה קרסטית של , בעוד שהחלק המזרחי מציג את המישורים הפוריים והאדמות החקלאיות של ערבת בלאקלנד.
נהר הקולורדו מתפתל דרך המחוז ממערב למזרח, ויוצר סדרה של אגמים מלאכותיים ( אגם טראוויס, אגם אוסטין ואגם ליידי בירד).
הגאולוגיה הקרסטית מאבן גיר בחלקים המערביים והדרום-מערביים של מחוז טראוויס יוצרת מערות ומעיינות רבים, שחלקם סיפקו מחסה ומים לבני אדם באזור במשך עשרות אלפי שנים.
מעיינות בולטים במחוז כוללים את ברטון ספרינגס, דיפ אדי ובריכת המילטון.
מחוז לוד היה אחד מששת מחוזות המנדט הבריטי.
בירת המחוז הייתה העיר לוד.
נפות יפו ורמלה היוו בתחילה את מחוז יפו.
ביולי 1922 חולקה הארץ לארבעה מחוזות בלבד ומחוז יפו אוחד עם מחוז ירושלים ליצירת מחוז ירושלים-יפו.
באוגוסט-ספטמבר 1925 אוחדו מחוז יפו וירושלים ומחוז הדרום.
ב-1 ביולי 1939, מחוז הדרום פוצל למחוז לוד העירוני בעיקרו שכלל את נפות יפו ורמלה, ומחוז עזה הכפרי.
רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, 1931-1939
רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, 1939-1943
ללויד פיליפס (ממלא מקום), 1945
מחוז לוקאס הוא מחוז השוכן בחלק הצפוני של מדינת אוהיו שבארצות הברית, לצד החוף המערבי של ימת אירי.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010 היו באותה במחוז 441,815 תושבים - מגמת ירידה של 2.9% מ-455,054 תושבים ב-2000. בירת המחוז היא טולידו.
שם המחוז ניתן לו בשנת 1835 על שם רוברט לוקאס, מושל אוהיו ה-12.
מחוז לוקאס הוא חלק מאזור המטרופולין של טולידו.
ב-20 באוגוסט 1794, בסמוך למקום בו נמצאת כיום העיירה מאומי (Maumee), כוחות צבא אמריקנים בראשותו של הגנרל אנתוני וויין הצליחו לגבור על הלוחמים האינדיאנים בקרב העצים הגדועים (Battle of Fallen Timbers).
בעקבות כן נפתחה כל הטריטוריה הצפון-מערבית להתיישבות לבנה.
מחוז לוקאס הוקם בשנת 1835. באותה העת הבעלות על רצועת קרקע לאורך הגבול בין אוהיו וטריטוריית מישיגן הייתה שנויה במחלוקת.
במסגרת הסכסוך בין אוהיו לטריטוריית מישיגן, אוהיו הקימה באופן רשמי בטריטורייה השנויה במחלוקת את מחוז לוקאס, כאשר שם המחוז ניתן לו על שם המושל המכהן של אוהיו, רוברט לוקאס.
בתחום מחוז לוקאס עובר נהר מאומי.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2000, התגוררו באותה העת במחוז 455,054 תושבים, המחוז כלל 182,847 משקי בית, כאשר 116,290 משפחות התגוררו באותה העת במחוז.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת הייתה 516 נפש לקמ"ר.
באותה העת היו 196,259 יחידות דיור במחוז בצפיפות ממוצעת של 223 יחידות דיור לקילומטר מרובע.
כמו כן, באותה העת בין תושבי המחוז 77.50% היו לבנים, 16.98% היו שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.26% היו ממוצא אינדיאני, כ-1.21% היו ממוצא אסיאתי, 1.86% היו ממוצא אחר.
היספנים ולטינים (אשר יכולים להשתייך לכל אחד מהגזעים המוזכרים מעלה) היוו 4.54% מכלל אוכלוסייה המחוז.
באותה העת היו במחוז 182,847 משקי בית, אשר מתוכם ב-31.10% היו ילדים מתחת לגיל 18, ב-44.70% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ב-14.70% ממשקי הבית בעלות הבית היו נשים שחיות ללא בעל, וב-36.40% חיו תושבים ללא משפחות.
בכ-10.50% ממשקי הבית חיו תושבים בודדים שהם מעל לגיל 65. גודל משק הבית הממוצע באותה העת היה 2.44 וגודל המשפחה הממוצע היה באותה העת 3.06.
הגיל החציוני באותה העת היה 35. על כל 100 נשים היו 92.60 גברים.
לכל 100 נשים בגילאים 18 ומעלה, היו 88.60 גברים בגילאים 18 ומעלה.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 38,004 דולרים, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 48,190 דולרים.
ההכנסה החציונית של הגברים במחוז הייתה 39,415 דולרים לעומת 26,447 דולרים של נשות המחוז.
ההכנסה לנפש במחוז הייתה 20,518 דולרים.
כ-10.70% מהמשפחות במחוז וכ-13.90% מכלל אוכלוסיית המחוז היו מתחת לקו העוני.
כ-19.70% מכלל התושבים שהיו מתחת לקו העוני היו מתחת לגיל 18 וכ-8.70% מהם היו מעל לגיל 65.
בניגוד למרבית המחוזות באזור הצפון-מערבי של מדינת אוהיו, תושבי המחוז נוטים בדרך כלל להצביע למועמדים מהמפלגה הדמוקרטית.
למרות שתושבי המחוז בחרו פעמיים ברונלד רייגן, מלבדו אף מועמד רפובליקני אחר לא זכה בקולות המחוז ב-50 השנים האחרונות.
בשנת 1972, למשל, מחוז לוקאס היה אחד משני מחוזות בלבד במדינה כולה שתמכה במועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוורן.
להלן רשימה של יישובי מחוז לוקאס אשר מוצגים לפי כמות האוכלוסין בסדר יורד:
שם אוכלוסייה (2010) מידע נוסףאוטווה הילס (Ottawa Hills) 4,517 -וייטהאוס (Whitehouse) 4,149 -סוואנטון (Swanton) 3,690 -הולנד (Holland) 1,764 -ברקלי (Berkey) 237 -הרבור וויו (Harbor View) 123 -
פרובידנס (Providence) - כפר רפאים הנמצא 39 קילומטרים דרומית מערבית לטולידו.
רוב אזור המסחר של הכפר נשרף כליל ב-1846 ולא שופץ לאחר מכן.
בעקבות התפרצות של מחלת הכולרה ביישוב ב-1854 נטשו התושבים הנותרים את היישוב כאשר רוב רכושם נותר מאוחר.
בסופו של דבר המבנים שנותרו בכפר נהרסו או הועברו.
להלן רשימה של 11 תתי-המחוזות (Townships) במחוז לוקאס המוצגים לפי כמות האוכלוסין בסדר יורד:
מחוז לוב של המדינה האסלאמית , הוא ארגון טרור ג'יהאדיסטי סלפי המהווה את שלוחת המדינה האסלאמית בלוב.
במקור, הוקמו בלוב 3 מחוזות: מחוז אל-ברקה (ولاية برقة), מחוז טראבלוס (ولاية طرابلس) ומחוז פזאן (ولاية فزان); מ-2019, שלושת המחוזות מוגדרים כסניפים תחת מחוז לוב.
המנהיג הידוע האחרון של המחוז הוא עבד אל-קאדר א-נג'די.
בשנת 2011, לאחר הפלת שלטון מועמר קדאפי ורציחתו, עברו מורדים מלוב לסוריה להילחם נגד בשאר אל-אסד, צבאו ותומכיו.
חלק מהמורדים הלובים שלחמו במלחמת האזרחים בסוריה חזרו ללוב והקימו בעיר דרנה את ארגון "מועצת השורא של הנוער האסלאמי", שגייסה אליה פעילים מקומיים.
רבים מהמגויסים פעילים של אנצאר א-שריעה הפועל בדרנה.
בספטמבר 2014 הגיעה ללוב משלחת של מפקדים בכירים בארגון המדינה האסלאמית מסוריה ומעיראק, בהם ויסאם נג'ם עבד זייד א-זוביידי, הידוע בכינויו אבו נביל אל-אנבארי.
באוקטובר 2014 "מועצת השורא של הנוער האסלאמי" נשבעה אמונים לאבו בכר אל-בגדאדי.
ב-13 בנובמבר 2014 פורסמה הקלטת שמע של אל-בגדאדי שבה הוא אמר כי הוא קיבל את שבועת האמונים של תומכיו בחמש מדינות, בהן מצרים (מחוז סיני) ולוב.
המדינה האסלאמית מנהלת לחימה עיקשת מול כל הארגונים החמושים בלוב ומוציאה להורג כל מי שנחשב לבוגד, כופר או פעיל בארגון יריב.
ב-15 בפברואר 2015 פורסם סרטון המתעד את עריפות ראשיהם של 21 נוצרים קופטים מצרים על חוף הים התיכון בסירת.
הארגון איים בהרחבת פעילות הטרור והג'יהאד שלו לאירופה.
יום למחרת, הפציץ חיל האוויר המצרי את העיר דרנה וקרוב ל-50 חמושים של המדינה האסלאמית נהרגו.
ב-20 בפברואר 2015, נקמו מחבלי המדינה האסלאמית בפיגוע התאבדות משולש בעיר אל-קובה שבמזרח לוב, המזוהה עם הממשלה המוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית, רצחו 45 בני אדם ופצעו כ-70.
ב-19 באפריל 2015 פורסם סרטון הוצאה להורג של נוצרים אתיופים.
ההוצאות להורג התבצעו במדבר במחוז פזאן, שם ההוצאה להורג התבצעה בירי, ועל חוף הים במחוז ברקה, שם ההוצאה להורג התבצעה בעריפות ראשים.
שלושה מהמוצאים להורג היו למעשה אריתראים שהסתננו לישראל ולפחות אחד מהם שהה במתקן חולות מספר שנים.
ב-13 בנובמבר 2015 יום השנה להקמת סניף המדינה האסלאמית בלוב, חוסל מנהיג הארגון, אבו נביל אל-אנבארי, בתקיפה של חיל האוויר האמריקאי בסביבת העיר דרנה.
זו הייתה התקיפה האווירית הראשונה של האמריקאים נגד מנהיגי הארגון בלוב.
ב-19 בפברואר 2016 נהרגו 40 בני אדם בתקיפה של חיל האוויר האמריקאי על מחנה של המדינה האסלאמית בסביבת העיר סברתה שבמערב לוב.
ב-20 באפריל 2016 נסוגו פעילי המדינה האסלאמית מהעיר דרנה, שהייתה לאחד המעוזים הראשונים של הארגון בלוב ולמקום בו הוקם הסניף הלובי.
כיום שולט הארגון על רצועת החוף המרכזית, הכוללת את העיר סירת וסביבתה - אזור המהווה נתיב הסתננות לאירופה ומכיל מאגרי נפט גדולים.
ב-9 ביוני 2016 נכנסו כוחות הנאמנים לממשלת האחדות בלוב לעיר סירת.
הכוחות חסמו את היציאות מהעיר דרך הים והחלו לנהל לחימה בפאתי העיר תוך כדי הפצצות מהאוויר של מטוסי קרב אמריקאיים ולוביים.
בדצמבר 2016, הודיעו הכוחות הנאמנים לממשלת האחדות כי הם הצליחו לכבוש ולטהר את העיר מפעילי המדינה האסלאמית.
מחוז לונגפורד הוא מחוז באירלנד.
המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר לונגפורד, שהמחוז נקרא על שמה.
לפי מפקד משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-40,810 תושבים, כשפרט למחוז ליטרים, מחוז לונגפורד הוא הקטן ביותר באירלנד מבחינת אוכלוסייה.
המחוז גובל במחוז ליטרים מצפון, במחוז קאוואן מצפון מזרח, במחוז וסטמית' ממזרח ומדרום ובמחוז רוסקומון ממערב.
רובו של מחוז לונגפורד שוכן באגנו של נהר שאנון.
מחוז לאות' הוא הקטן שבמחוזות אירלנד.
המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר דאנדוק, על אף שהוא נקרא על שם העיירה לאות'.
לפי מפקד משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-128,884 תושבים, בצפיפות אוכלוסין שהיא השנייה בגודלה באירלנד, שנייה רק למחוז דבלין.
רוב אוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים דאנדוק שבצפונו או דרוהדה שבדרומו, שהן הערים הגדולות במחוז וגם הערים השישית והשביעית בגודלן (בהתאמה) באירלנד כולה.
המחוז גובל במחוז ארמה שבצפון אירלנד מצפון, במחוז מונאהן מצפון מערב, במחוז מית' מדרום ובים האירי ממזרח.
בעבר, המחוז היה חלק מפרובינציית אלסטר, עד שבשנת 1596 הוחלט על היותו חלק מלנסטר.
באזור העיר אומית' הייתה מדוברת עד תחילת המאה ה-20 השפה האירית.
ניב מקומי של מחוז לאות' התקיים בעיר ובסביבותיה עד שנת 1930, אז הוא נכחד יחד עם דובריו האחרונים, וממנו נותרו הקלטות בלבד.
כ-1,587 מתושבי המחוז מעידים שהם מדברים בשפה האירית מחוץ למערכת החינוך.
מחוז לונדונדרי הוא אחד מששת מחוזות צפון אירלנד שבממלכה המאוחדת.
בירת המחוז היא העיר קולריין, על אף שהעיר הגדולה בו היא העיר דרי.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2011, מתגוררים במחוז כ-247,132 תושבים, רובם משתייכים לנצרות הקתולית.
המחוז גובל במחוז טיירון מדרום, במחוז אנטרים ממזרח ובמחוז דניגול ממערב, האחרון מחוז באירלנד, כמו כן, המחוז גובל באוקיינוס האטלנטי מצפון.
השם "דרי" הוא אנגליזציה של המילה האירית Daire או Doire, שמשמעותה "חורשת האלונים".
הרשויות הבריטיות והיוניוניסטים של צפון אירלנד מתייחסים למחוז כ"לונדונדרי" ואילו הרפובליקנים של צפון אירלנד ואירלנד עצמה מתייחסים אליו כ"דרי" בלבד.
המחוז שוכן לחופיו הצפון מערביים של לוך ניי.
אוכלוסיית המחוז צנחה בהדרגתיות מאז הרעב ועד לאמצע המאה ה-20 - אם בשנת 1841 התגוררו במחוז כ-222,174 תושבים, בסוף המאה ה-19 התגוררו בו כ-144,404 תושבים בלבד, ואילו עד שנות ה-20 של המאה ה-20 חלה ירידה נוספת והתגוררו בו כ-139,693 תושבים.
עלייה החלה להרשם רק משנות ה-30 של המאה ה-20, ואוכלוסייתו הצליחה לחזור לגודלה של לפני הרעב עם תחילת שנות ה-2000.
מחוז ירושלים היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית ששודרה מ-19 במאי 2019 בכאן 11. הסדרה עוקבת אחר פעילותם של שוטרי יחידות המודיעין, הבילוש, יס"מ אופנועים ומשמר הגבול במחוז ירושלים של משטרת ישראל.
הסדרה זכתה להצלחה עצומה עם קרוב למיליון צפיות בכל פרק ביוטיוב ובכל פלטפורמות ה-VOD בישראל.
בעקבות בידוי עובדות בסדרה, היא הוסרה מהאינטרנט.
שם תפקידאסף עובדיהקצין מודיעין ובילוש מרחב קדםארז חזןרכז מודיעין תחנת שלםניסו גואטהמפקד תחנת שלםאיתמר אוחיוןקצין בילוש תחנת לב הבירהשיר אמסלםבלשית ביחידה לחקירת פשעיםיוסי צרפתימפקד מחלקת אופנועים יס"מ ירושליםעדי פליקסכלבנית בפלוגת מג"ב
למרות נתוני מדרוג נמוכים בטלוויזיה, בתאגיד השידור ייחסו הצלחה גדולה בצפייה בסדרה בדיגיטל.
על פי נתונים שפרסם תאגיד השידור כאן, כ-930,000 אנשים צפו בתוכנית בטלוויזיה, מעל מיליון צפיות ב-VOD וכ-6.5 מיליון צפיות בערוץ היוטיוב של כאן דיגיטל.
לפי התאגיד, "מחוז ירושלים" היא הסדרה הנצפית ביותר של תאגיד השידור מאז הקמתו.
בפרק האחרון של העונה הראשונה תועדה מציאת רובה M16 מקוצר במהלך חיפוש במרתף בבית משפחה בשכונת עיסאוויה.
באוגוסט 2019 חשף ניר חסון ב"הארץ", כי הנשק נשתל על ידי השוטרים לצורך הצילומים, ובעקבות כך הוסר הפרק מהאתר ומערוץ היוטיוב.
בפרק אחר מתועד מעצר של חרדי בשכונת מאה שערים כשברקע צעקות כלפי השוטרים, אך לטענת צלם העיתונות חיים גולדברג, שנכח בעת המעצר – אף אדם מלבדו לא נכח באירוע והצעקות נוספו לסצנה בזמן העריכה.
בעקבות הגילויים הללו והאפשרות שקיימות בדיות נוספות בסדרה הוחלט ב-7 באוגוסט 2019 להסיר את כל פרקי הסדרה מכלל פלטפורמות השידור, שכוללות את ערוץ היוטיוב של "כאן 11" באינטרנט ומשירותי VOD של ספקיות תוכן.
כמו כן הוחלט שהתוכנית לא תועבר בשידורים ליניאריים בטלוויזיה (לא ישודרו בשידורים חוזרים).
לאחר עדויות נוספות על מצגי שווא החליטה מועצת התאגיד להפסיק כל התקשרות שהיא עם חברת ההפקות "קודה תקשורת".
שורה של אנשי תקשורת התייצבה לצדו של מנכ"ל "קודה תקשורת", רם לנדס, ונגד החלטת תאגיד השידור.
בעקבות הסערה התנצל לנדס בפני כל מי שנפגע מצילומי הסדרה ומשידורה.
לוגו (בספרדית: Lugo) הוא מחוז בצפון־מערב ספרד, בחלק הצפון־מזרחי של הקהילה האוטונומית גליסיה.
המחוז גובל במחוזות אורסה, פונטבדרה, ולה קורוניה, בנסיכות אסטוריאס, בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, ובצפון בים הקנטברי (מפרץ ביסקאיה).
אוכלוסיית המחוז מונה 326,013 (נכון לשנת 2021), רבע מתוכה מתגוררת בבירת המחוז לוגו.
עיר הבירה הייתה יישוב קלטי עתיק על שמו של האל לוג Lugh, בתקופה הרומית המקום נקרא Lucus Augusti, והפך לאחת משלוש נקודות היישוב העיקריות בגליסיה.
במחוז יש 67 רשויות מקומיות.
רוב מכריע של תושבי המחוז הם דוברי גליסית לצד קסטיליאנית.
חלק מן התושבים, במיוחד הדור המבוגר, הם דוברי גליסית בלבד.
תושבי המחוז דוברים מספר ניבים של גליסית.
לחלקם מאפיינים של הניב המקובל באזור העיר לאון ולכן גם נושא מאפיינים של השפה הקסטיליאנית.
עם זאת, הגליסית המדוברת בלוגו, במיוחד באזורים המרוחקים מן החוף הצפוני, היא ככל הנראה הגרסה הטהורה ביותר של השפה, אשר לא ידעה השפעות בולטות.
אַל־כּוּפְרָה הוא המחוז הגדול ביותר בלוב.
בירתו א־גָ'ווף, אחד מנאות המדבר באגן אל-כופרה.
במחוז ישנו בית זיקוק לנפט גדול ליד אל ג'אוף.
בסוף המאה ה-15, דיווח ליאו אפריקנוס על "נווה מדבר בארץ ברדואה", בו ביקר נווד שהגיע מ.
ייתכן שמדובר על א־גָ'ווף או תאזרבו.
נווה המדבר המתואר צוין בשם 'ברדואה' במפות המודרניות הראשונות.
מקובל שמקור השם "כופרה" במונח הערבי 'כאפר' – כופר, בו התייחסו הערבים לתֻּבו – שוכניו מקדם.
רק בסביבות 1840 השתלטו על האזור בני שבט בדואי – א-זוַּיה, ובשנת 1931, בסיום מרד סנוסי נגד השלטון האיטלקי בלוב, כבש הגנרל רודולפו גרציאני את כופרה באמצעות כ־3,000 חיילי חי"ר וארטילריה, ובסיוע עשרים מפציצים.
כופרה נמצאת בדרום-מזרח לוב וגובלת במצרים, סודאן (יחודי בלוב) וצ'אד.
המחוז גובל במחוז אל־ואדי אל־גּדיד המצרי ממזרח, ב ובצפון דרפור שבסודאן מדרום מזרח, ובאזור בורקו אנדי טיבסטי שבצ'אד מדרום; בלוב עצמה, המחוז גובל ב ממערב, ב מצפון־מערב וב מצפון.
במחוז המדברי מספר ימות חול, בהן ימת החול כאלאנשיו וימת החול א-רביאנא.
מחוז כופרה הוא חלק מקירנאיקה, האזור הגדול בלוב שרובו צחיח למחצה.
באזור יורדים גשמים שנתיים של 130 מילימטרים בממוצע.
אין בו נחלי איתן, אך הוא משופע במי תהום שנאגרו באקוויפר בעידנים קדומים ("מים פוסיליים").
הטופגרפיה של המחוז: בעיקר מישור ומעט גלי, הגובה ממוצע סביב 423 מטרים.
כ-91% מהאדמה מכוסה במדבר, 8.8% אדמות חקלאיות ו-0.1% מיוער.
סופות אבק שנמשכות ארבעה עד שמונה ימים שכיחות למדי במהלך האביב.
גודלו הממוצע של משק הבית היה 6.9 נפשות, ואילו גודל משק הבית הממוצע של הלא-לובים היה 3.7 נפשות.
צפיפות האוכלוסייה ברובע הייתה 1.86 נפשות לקמ"ר.
לפי מפקד 2006, היו במחוז 13,313 אנשים פעילים כלכלית.
85 עובדים במינהל המדינה, 85 בחקלאות, גידול בעלי חיים וייעור, 2,445 בחקלאות ובציד, 2,029 בחינוך, 1,558 במפעלים פרטיים, 584 בעבודה בתחום הבריאות והסוציאלי, 85 בייצור, 2,214 בעבודה טכנית ו-354 בשירותים.
נרשמו לבתי ספר 17,364 תלמידים על פי הדו"ח של ארגון הבריאות העולמי (WHO), היו מרפאה אחת למחלות מידבקות, מרפאת שיניים אחת, מרפאות כלליות, שלוש מרפאות חוץ, חמישה בתי מרקחת, 16 מרכזי בריאות ראשוניים, ומרפאות כפריות.
במהלך שנת 2007 הועבר החלק הצפוני של מחוז כופרה למחוז אל-וואחאת שנוצר ב-1998. מלבד קבוצת נווה המדבר העיקרית של אגן כופרה, שייכים לאזור עוד ארבעה נאות, הנמצאים מצפון-מערב לאגן כופרה: רביאנה, בוזמא, ואדי זיגן ותאזרבו.
נווה המדבר-העמקים של ג'בל Arkanu ואת ג'בל עווינאת שנמצא דרומית מזרחית באגן.
לוב הפכה עצמאית מהאימפריה הקולוניאלית בשנת 1951 והייתה עשירה במשאבי נפט.
בשנת 2012, המדינה פוצלה מנהלית ל-13 אזורים מ-25 העיריות המקוריות, אשר חולקו עוד ל-1,500 קומונות.
נכון לשנת 2016 היו בלוב 22 חטיבות מנהליות בצורת מחוזות.
כויאשק (בגרינלנדית: Kujalleq) הוא אחד מחמשת מחוזות גרינלנד, הרביעי בגודל אוכלוסייתו בגרינלנד.
מתגוררים בו כ-6,400 תושבים, כ-3,050 מהם בבירת המחוז קאקורטוק שהיא העיר הרביעית בגודלה בגרינלנד.
שטח המחוז כ-32,600 קמ"ר והוא המחוז הקטן ביותר בגרינלנד, אך לשם השוואה שטחו כמעט זהה לשטחה של הולנד, וקטן משטח דנמרק רק בכ-10,000 קמ"ר.