tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימים ממצאים ארכאולוגיים המעידים על קשרי מסחר בין ממלכת שבא שבתימן וארץ ישראל בסביבת 600 לפני הספירה.
בשנת 25 לפני הספירה צירף הורדוס גדוד בן 500 חיילים לצבאו של אליוס גאלוס, שר צבאו של אוגוסטוס קיסר, שיצא לתימן בכדי להשתלט על דרך הבשמים.
צבא זה הצליח בתחילה לכבוש את רמת מַארִבּ שבלב תימן ואף להחריב את נגׁראן, אך לבסוף הובס וגורש.
יוסף ד'ו נואס, המלך היהודי של חמיר, יצר קשר עם יהודי ארץ ישראל ומר זוטרא, וייתכן שנוצרה ברית מדינית בין השניים.
המעורבות הישירה הראשונה בין ממלכת תימן לבין ארץ ישראל הייתה ב, שהתקיימה בפברואר עד מרץ 1939 בלונדון ודנה בסוגיית ארץ ישראל, בה שלחה הממלכה נציג למשלחת הערבית.
היחסים המתוחים בין שתי המדינות החלו טרם הוקמה מדינת ישראל.
עם היוודע בתימן אודות תוכנית החלוקה של האו"ם ב-1947, החל גל של פוגרומים בעיר הנמל עדן כנגד היהודים תושבי המדינה.
בפברואר 1948, זמן קצר לפני הכרזת העצמאות של ישראל, נרצח האימאם יחיא ויורשו, אחמד בן יחיא, קרא לכל הערבים להתאחד נגד המדינה הציונית שעתידה לקום.
הוא אף הודיע למצרים כי יעביר לה סיוע ככל שתילחם בישראל.
לאחר שקיבל את הידיעות כי ישראל ניצחה במלחמת העצמאות, התיר ליהודי תימן לעלות לישראל במבצע מרבד הקסמים.
במהלך מלחמת האזרחים של צפון תימן, שהתרחשה בצפון תימן בין התנועה המהפכנית של "הכוחות הרפובליקניים", שנתמכו על ידי מצרים בהנהגת נאצר לבין הכוחות המלוכניים בראשות אל באדר, שנתמכו על ידי סעודיה, וממלכת ירדן, ישראל שלחה נשק וסייעה לכוחותיו של אל באדר, לבקשת הממלכה המאוחדת, במה שכונה מבצע רוטב.
ישראל הסכימה לסייע למלוכנים מכיוון שרצתה להחליש את מצרים, אויבתה העיקרית, ששלחה חיילים רבים לסייע לכוחות הרפובליקניים.
במאי 1972 עצרו שירותי הביטחון התימני את לוחם המוסד ברוך מזרחי שביקר במדינה במסגרת פעילות מודיעינית של ישראל מול יעדי טרור פלסטינים, שנבעה בעקבות איום הפיגועים בציר הספנות לישראל דרך מצר באב אל-מנדב.
כשנה לפני כן, ביצע ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין פיגוע נגד מכלית נפט קוראל סי שהייתה בדרכה מאיראן לישראל.
מזרחי נחקר בכלא התימני ולאחר כחודשיים הוסגר למצרים, בשל לחצים מדיניים שהופעלו על התימנים וגילוי אזרחותו המצרית של מזרחי.
לאחר איחוד תימן ב-1990, החל להתנהל משא ומתן סודי שמטרתו להביא לעלייתם של יהודי תימן, אך המגעים הופסקו על ידי התימנים.
בראיון לרדיו עמאן, הכחיש סגן שר ההסברה התימני, עבד-אל-רחמן אל-עקווה, דיווחים ישראלים ואמריקאים על כך שנעשים ניסיונות להביא לעלייתם של שארית יהודי תימן לישראל.
שר הפנים הישראלי, יצחק חיים פרץ, הודיע כי ישראל מפעילה מאמצים חשאיים שמטרתם להביא לעלייתם של כ-1,500 יהודים מתימן, אך פוליטיקאים בתימן המשיכו להכחיש את אמיתות ההצהרות והדיווחים הישראליים.
באביב 1993 הצהירו מקורות ישראלים כי קרוב ל-100 יהודים עלו לישראל בחשאי מתימן.
במרץ 1994 הזהיר השייח' עבד-אל-מג'יד אל-זינדאני, חבר מועצת הנשיאות של תימן, מפני מה שהגדיר כ"תוכנית ציונית זרה לחלוקת תימן שנועדה להקל על השליטה בנפט ובמיקום האסטרטגי שלה" - לחופי באב אל-מנדב.
שנה לאחר מכן, ניהלו תימן ואריתריאה סכסוך על איי האניש שנמצאים במקום אסטרטגי בדרום הים האדום.
התימנים טענו שישראל מתערבת בסכסוך לטובת האריתראים.
עם תחילת המגעים במסגרת הסכמי אוסלו, הוזמנה הזמרת עפרה חזה, שהוריה עלו מתימן, על ידי שגריר תימן באו"ם לבקר במדינה עם אישור מיוחד מהשלטונות.
חזה תכננה לצרף לטיול את הוריה והתאריך שנקבע היה ביום הולדתה של חזה בנובמבר 1995, אך בעקבות רצח יצחק רבין בתחילת אותו חודש, הופסקו המגעים בין הזמרת לדיפלומטים התימנים.
לדברי חזה, רוה"מ דאז יצחק רבין נתן את ברכתו לקשר בין מדינת תימן לזמרת ולטיול המתוכנן.
תימן שלחה נציג להשתתף בהלווייתו של רבין וזאת למרות מתיחת ביקורת מצידם על "הקצב האיטי של תהליך השלום".
בפברואר 1996 ביקרו בצנעא שני חברי הכנסת (מטעם המפלגה הדמוקרטית הערבית) עבד אל-והאב דראושה וטלב א-סאנע בהזמנת הפרלמנט התימני, עם זאת, ממשלת תימן לא פרסמה דבר על ביקורם במדינה.
מקורות בתימן הקפידו לציין כי המבקרים מתארחים באזרחים ערבים, ולא כנציגי הכנסת הישראלית.
בינואר 2000 ציטט העיתון הירדני "אל מג'ד" מקורות דיפלומטיים מעודכנים כי שגרירות ישראל בירדן ניסתה שוב ושוב ליצור קשר טלפוני עם שגריר תימן בירדן, חסן אל לוזי.
בחודש מרץ של אותה שנה ביקשה חברת התעופה הישראלית, אל על, רשות להשתמש במרחב האווירי של תימן לטיסותיה למזרח הרחוק, אך בקשתם נדחתה על ידי התימנים.
שנה לאחר מכן, ב-2001, טען נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח, שנציגויות מסחריות ישראליות במדינות ערביות הן למעשה משרדים של המוסד.
ב-2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, מפלגת השלטון גינתה בחריפות את מה שראתה כ"תוקפנות נגד הפלסטינים והלבנונים" וקראה לקהילה הבינלאומית להתערב בנושא.
גם מפלגות פוליטיות אחרות גינו את ישראל והודיעו על תמיכתן בלבנונים ובפלסטינים.
ב-19 ביולי התקיימה הפגנה בנוכחות אלפי תימנים כדיד למחות נגד המלחמה.
באוקטובר 2008, עצרו כוחות הביטחון התימנים כשישה פעילים אסלאמיסטים שלטענת התימנים, היו בקשרים עם המוסד.
באפריל 2010 הרשיע בית משפט לביטחון המדינה את אחד מהעצורים, בסאם עבדאללה אל-חיידרי ביצירת קשרים אינטרנטיים עם לשכת ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט וגזר עליו עונש מוות.
בנוסף אליו, אחמד עלי אל-ריימי, הורשע ונידון למאסר של שלוש שנים.
פעיל שלישי, עלי עבדאללה אל-מאפל בן 25 הורשע ונידון תחילה למאסר של 5 שנים אך לאחר ערעור, הורד עונשו לכ-3 שנים בלבד.
שלושת החשודים הנותרים שוחררו לפני המשפט, מחוסר ראיות.
בשנת 2010 השעתה תימן את חברי נבחרת השחמט של המדינה ואת חברי הגוף המנהל של איגוד השחמט התימני לאחר ששחקניה החליטו להתחרות נגד ישראל בטורניר בינלאומי שנערך בבלארוס.
שר הספורט התימני, חמוד מוחמד עובד, הורה על ההדחה לאחר שהשחקנים התעלמו מההוראות לפרוש אם יוגרלו להתחרות נגד ישראל (הוראות אלו הן חלק ממדיניות החרם הערבי על ישראל).
במהלך מלחמת חרבות ברזל ארגון הטרור התימני החות'ים, שכבש חלקים מתימן, התערב במלחמה לצד הפלסטינים נגד ישראל.
הארגון שיגר כטב"מים, טילים בליסטיים וטילי שיוט מאזור מערב תימן, בתחילה לכיוון אילת ולאחר מכן גם לאזור המרכז והצפון, ואל אוניות בים סוף שיש להן קשר לישראל או שיעדן נמל בישראל.
בתגובה לכך, תקף חיל האוויר הישראלי מספר פעמים את שלושת הנמלים הימיים של החות'ים, שדה התעופה הבינלאומי בצנעא, עגורנים, גוררות, מאגרי נפט ותחנות כוח.
בין מדינת ישראל והרפובליקה התוניסאית לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, נכון לשנת 2025.
המגעים הראשונים בין ישראל ותוניסיה התקיימו במטה האומות המאוחדות בניו יורק במהלך השנים 1951–1952, כאשר נציגים תוניסאים יצרו קשרים לא רשמיים עם חברי המשלחת הישראלית.
בחודש יוני 1952, באהי לאדגאם, מקורבו של נשיא תוניסיה חביב בורגיבה, נפגש עם נציג ישראל באו"ם גדעון רפאל, בבקשה לתמיכה ישראלית בעצמאות תוניסיה.
במסגרת הפניה בורגיבה ציין כי לאחר השגת עצמאותה של תוניסיה, הוא לא יפעל לשם השמדתה של מדינת ישראל, בדומה לרבות ממדינות המזרח התיכון, ויפעל לקידום שלום באזור.
כמו כן בשנת 1956, לאחר שתוניסיה הכריזה על עצמאותה, בורגיבה נפגש בחשאי עם יעקב צור, שגריר ישראל בצרפת.
מאוחר יותר באותה שנה, צור קיים פגישה נוספת עם שר האוצר התוניסאי, אשר ביקש את סיועה של ישראל בהקמת יישובים חקלאיים שיתופיים, בהשראת מודל הקיבוץ הישראלי.
על פי דיווחי הטייסים הפגיעות היו מדויקות ולשכת ראש אש"ף ומשרדים שונים של אש"ף ושל ארגון פורשי א-סאעקה נהרסו או נפגעו קשה.
על פי פרסומי צה"ל, נהרגו בתקיפה 60–75 אנשי ארגוני טרור ו-70 נוספים נפצעו.
תוניסיה טוענת שהיא שיחקה תפקיד מרכזי במסגרת השיחות החשאיות בין אש"ף לבין ישראל, שהובילו לחתימה על הסכם אוסלו א' בשנת 1993. זמן קצר לאחר מכן, משלחת ישראלית ביקרה באופן רשמי בתוניסיה לשם שיחות הדדיות.
סלאח מאסאוי, המנכ"ל של משרד החוץ התוניסאי, ציין בתקופה זו כי הוא לא רואה כל מניעה לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל.
בשנת 1993, יוסי ביילין, סגן שר החוץ של ישראל, קיים ביקור רשמי בתוניסיה, כאשר בעקבות זאת נוצר קשר טלפוני ישיר בין שתי המדינות, החל מיולי 1993. בעקבות החלטתה של תוניסיה לסגור את משרדי אש"ף במדינה, בחודש יוני 1994, התחממו עוד היחסים בין שתי המדינות, ותיירים ישראלים החלו להגיע למדינה.
באותה השנה נוסדו ערוצי תקשורת נוספים בין שתי המדינות, באמצעות השגרירויות הבלגיות בתל אביב ובתוניס.
בשנת 1995 נפגשו שר החוץ התוניסאי חביב בן יחיא , ושר החוץ הישראלי אהוד ברק בברצלונה על מנת להרחיב את הקשרים בין המדינות ולייסד לראשונה יחסים רשמיים בין שתי המדינות, מאחר שעד אז היחסים היו מוגבלים ל"שני ערוצי תקשורת בשגרירויות הבלגיות, האחת בתוניס והשנייה בתל אביב".
בתאריך 22 בינואר 1996, מסר מזכיר המדינה האמריקאי וורן כריסטופר כי בפעם הראשונה ישראל ותוניסיה יקימו משרדי אינטרסים רשמיים בשתי המדינות, אשר ישמשו כשגרירויות דה פקטו.
בהתאם לתוכנית, עד ל-15 באפריל באותה שנה, כל מדינה תארח נציגים של רעותה, על מנת להקל על התייעצויות פוליטיות, הסדרי נסיעות, וסחר בין שתי המדינות.
במסגרת היוזמה ישראל פתחה משרד אינטרסים בתוניסיה בחודש אפריל 1996, וכחודש וחצי לאחר מכן, במאי 1996, דיפלומט תוניסאי נשלח על מנת לפתוח משרד מקביל בישראל.
היחסים בין שתי המדינות נקלעו למשבר בתחילת שנות ה-2000, בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה.
ב-22 באוקטובר 2000, הנשיא התוניסאי בן עלי הודיע שהוא מתכוון לנתק את כל הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות "האלימות בשטחים הפלסטינים".
מדינת ישראל הביעה בתגובה את אכזבתה מההחלטה התוניסאית, אשר כללה את סגירתם של משרדי האינטרסים בתל אביב ובתוניס.
דובר משרד החוץ הישראלי מסר כי: .
חרף יוזמות לחידוש היחסים בין שתי המדינות אשר הועלו במהלך השנים הבאות, הלחץ הציבורי התוניסאי, אשר מושפע מהסכסוך הישראלי-פלסטיני, מונע נכון לשנת 2021 את חידוש היחסים הרשמיים בין שתי המדינות.
עם זאת, קיימים בתחומים מסוימים יחסים לא רשמיים בין שתי המדינות, לדוגמה בתחום התיירות והמסחר.
במהלך שנת 2012, ובעקבות הסחף האסלאמי אשר עוברת תוניסיה בעקבות אירועי האביב הערבי, הודיעה מדינת ישראל על חידוד אזהרת המסע לתוניסיה, וזאת במיוחד לקראת הילולת ל"ג בעומר, אשר מתקיימת מדי שנה באי ג'רבה.
ב-22 בדצמבר 2020 משרד החוץ התוניסאי הודיע כי היחסים בין המדינות לא ינורמלו, עקב הנורמליזציה של ישראל עם איחוד האמירויות הערביות, סודאן, בחריין ומרוקו.
בנובמבר 2023, הצעת חוק "נגד נורמליזציה עם ישראל" נמצאת בדיון באספה לפני הצבעה סופית בדצמבר 2023.
יחסי ישראל–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין ממלכת תאילנד החל משנת 1954.
לישראל יש שגרירות בבנגקוק החל משנת 1958, בעוד שלתאילנד יש שגרירות רשמית בהרצליה החל משנת 1996.
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, נעדר שגריר תאילנד (שנקראה אז סיאם) מההצבעה, עקב הפיכה שהתחוללה במדינה.
בכך, הייתה תאילנד המדינה היחידה שנעדרה מההצבעה.
ב-26 בספטמבר 1950, הכירה תאילנד במדינת ישראל.
שלוש שנים לאחר מכן, בנובמבר 1953 מונה פרץ יעקובסון כקונסול הכבוד הישראלי הראשון בתאילנד.
בשנת 1954, פנתה תאילנד לישראל בבקשה לתמוך במועמד שלה לתפקיד מזכ"ל האו"ם.
מאוחר יותר בשנה זו, מונה ציר ישראל ביפן, יוסף לינטון, כציר הראשון של ישראל בתאילנד, כאשר עם מינויו של לינטון לציר ישראל בתאילנד החלו בפועל היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
בפברואר 1958 מונה פיירוט יאיאנאמה, שגריר תאילנד באיטליה, לציר הראשון של תאילנד בישראל.
כעבור מספר חודשים, ביולי 1958, אישרה ממשלת תאילנד את הצעת ממשלת ישראל להפיכת הצירות הישראלית בבנגקוק לשגרירות ובאוגוסט, מונה מרדכי קדרון לשגריר-תושב הראשון של ישראל בתאילנד.
ב-1962, ביקרה לראשונה שרת החוץ, גולדה מאיר בתאילנד והתארחה אצל מלך תאילנד, ראמה התשיעי וכן נפגשה עם ראש ממשלת תאילנד.
בהמשך השנה, ביקרו בתאילנד גם רמטכ"ל צה"ל, צבי צור ומנכ"ל משרד הביטחון, אשר בן נתן.
בדצמבר 1972, הסתננו ארבעה מחבלים פלסטינים אשר השתייכו לארגון הטרור "ספטמבר השחור" לשגרירות ישראל בבנגקוק.
במהלך הפיגוע החזיקו המחבלים שישה דיפלומטים, בהם שגריר ישראל בקמבודיה שמעון אבימור, כבני ערובה.
לאחר 19 שעות של משא ומתן, החוטפים הסכימו לעזוב את השגרירות ובתמורה הם הוטסו למצרים.
בשנת 1988 החלה לפעול נספחות כלכלית בשגרירות.
הנספח הכלכלי הראשון היה גבי בר.
כיום, מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות בבנגקוק, שמטרתה לקדם את היחסים הכלכליים בין המדינות.
הנספח הכלכלי בתאילנד הוא תומר שפילמן.
בינואר 2004 חנכה הנסיכה מהא צ'קרי סירינדהורן חוות ניסויים אגרו-טכנולוגית ישראלית-תאילנדית משותפת להשקיה של גידולים בעלי ערך גבוה באוניברסיטת קון קאן.
בתאילנד קיימת בנוסף קרן לידידות תאילנד-ישראל.
הנסיכה צ'ולבהורן מהידול מעורבת גם כן בקידום שיתוף הפעולה המדעי בין שתי המדינות.
לאחר שיטפונות שאירעו בתאילנד באוקטובר 2011, שלחה ישראל משלחת סיוע של מומחי ניהול בתחום המים.
בשנת 2012 חתמו שתי המדינות על הסכם סחר ובספטמבר 2014 על הסכם שיתוף פעולה.
ביולי 2015 חתמו על הסכם שיתוף פעולה רפואי.
באותה שנה, משלחת של התאחדות התעשייה של תאילנד ביקרה בישראל.
ביולי 2018, ביקר שגריר ישראל בממלכה, מאיר שלמה, בשמורת הטבע הלאומית קון נאם נאנג נון , שם התקיים מבצע חילוץ של תלמידי בתי ספר במערת ת'אם לואנג.
השגריר שלמה הגיע מטעם ראש ממשלת ישראל ומשרד החוץ על מנת להעריך את גודל המצב וגובה הסיוע שישראל יכולה להעניק.
בפברואר 2019 ביקרה בישראל משלחת תאילנדית של 20 בכירים רפואיים שכללה בין היתר את מנכ"ל משרד הבריאות התאילנדי וכן את כל הנהגת מינהל התרופות הממלכתי עבור לימודי גידול של קנאביס רפואי בישראל והערכת הזדמנויות לשיתוף פעולה בין מדינות בתחום זה.
תיירות בתאילנד ועובדים תאילנדים בישראל
תאילנד היא אחד מיעדי התיירות המובילים עבור ישראלים.
על פי נתוני משרד התיירות ביקרו במדינה כ-125,000 ישראלים בשנת 2011.
ישראל הפכה פופולרית עבור מהגרי עבודה תאילנדים במשך השנים אשר כוללים מעל 25,000 עובדים תאילנדים המועסקים בישראל בחקלאות ובמסעדות אסייתיות כטבחים.
לאחר שנים בהן גויסו העובדים על ידי חברות כוח אדם, נחתם הסכם בין ממשלות ישראל ותאילנד לגיוס עובדים בתחום החקלאות ישירות בין המדינות בשנת 2011.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שהחלה ב-2023 נהרגו 46 אזרחים תאילנדים ונחטפו 31. בעסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס בנובמבר 2023 שוחררו 23 אזרחים תאילנדים ובעסקה נוספת בינואר 2025 שוחררו עוד חמישה.
במהלך המלחמה פינתה תאילנד 7,900 אזרחים מישראל במבצע הפינוי הגדול בהיסטוריה שלה.
ב-2024 נחתם הסכם להבאת עובדים תאילנדים לחקלאות בישראל ובו סעיף האוסר על העסקתם באזורי לחימה.
בינואר 2025 ביקר שר העבודה התאילנדי פיפאט רצ'איקיטפראקארן בישראל.
ביולי 2018 נחתם הסכם דו-צדדי בסכום של 30 מיליון דולר למסירת המל"ט דומינטור על ידי חברת אירונאוטיקס הישראלית לתאילנד.
בקיץ 2022 זכתה קונצרן הביטחון הישראלית אלביט במכרז לאספקת 7 מל"טים טקטיים מסוג הרמס 900 עבור הצי המלכותי התאילנדי בסכום כולל של 112 מיליון דולר.
אין הסכם הסגרה בין ישראל ובין תאילנד והאמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים אינה חלה בתאילנד.
בין מדינת ישראל לקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949, מהיום בו שווייץ הכירה במדינת ישראל.
נכון לשנת 2021, לישראל יש שגרירויות בשווייץ ולשווייץ יש שגרירות רשמית בתל אביב, וכן קונסוליות כבוד בחיפה ובאילת.
שגרירת ישראל בשווייץ כיום היא יפעת רשף.
היחסים בין שווייץ לעם היהודי ולתנועה הציונית החלו זמן רב טרם הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948, כאשר שווייץ נודעה לאורך ההיסטוריה בסובלנותה וביחסה הנוח כלפי בני העם היהודי, וזאת בניגוד מסוים לשכנותיה הסובבות.
יחס סובלני זה היה בין הגורמים שהביאו את מנהיגי התנועה הציונית, ובראשם בנימין זאב הרצל, לבחור בבזל כמקום כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון, בשנת 1897. היחס האוהד הביא לכך שבסך הכל, מתוך 22 קונגרסים ציוניים שהתכנסו, 15 מתוכם נערכו בשווייץ.
נוסף על כך, עוד בימי המנדט הבריטי התקיימו מגעים ישירים בין היישוב היהודי בארץ ישראל לפקידים במשטר השווייצרי.
בתקופה זו שווייץ החזיקה בקונסוליה רשמית בירושלים, וכמו כן בשלוחה בתל אביב.
ב־25 בינואר 1949 הכירה שווייץ הכירה רשמית במדינת ישראל, ופתחה קונסוליה בתל אביב.
לאורך השנים, ובשל העוינות של מדינות ערב כלפי ישראל, שמנעה ממדינות רבות בעולם מלכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עימה, שווייץ שימשה למעשה כמתווכת בין רבות ממדינות אלו לישראל, בתחומים שונים, וזאת הודות למוניטין העולמי שלה כגוף נייטרלי.
כמו כן, שווייץ שימשה כמתווכת בין ישראל לאיראן בין השנים 1958 - 1987.
בנובמבר 1952 חתמו שר החוץ משה שרת וציר שווייץ בישראל אוטו זייפרט על הסכם אווירי.
ב-1 באוקטובר 1985 נכנסה לתוקף אמנה לביטחון סוציאלי בין ישראל ושווייץ המגדירה את הזכויות הסוציאליות של מהגרים בין המדינות.
החל משנת 2000, ובעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה והסלמת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, היחסים בין שתי המדינות נפגעו במידה מסוימת.
בין היתר, בין השנים 2002–2005, מנעה שווייץ באופן גורף מכירה והעברה של ציוד צבאי לישראל, כאשר איסור זה פג רק בעקבות תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. עם זאת, גם בתקופה זו, וביתר שאת משנת 2005, שווייץ משמשת כמתווכת בין ישראל לגורמי הרשות הפלסטינית, ובינה לבין ישראל מתקיים דיאלוג פוליטי יציב ומתמשך.
ב-2003 חתמו שר החוץ סילבן שלום ושגריר שווייץ איטן ארנסט על אמנה בדבר מניעת כפל מס.
ב-2006 חתמו המדינות על הסכם הסכם תעופה חדש המאפשר להגדיל את מספר הטיסות בין המדינות.
היחסים בין המדינות ספגו מהלומה נוספת בעקבות כינוסה של ועידת האו"ם נגד הגזענות, אשר נפתחה ב-20 באפריל 2009, וזאת בז'נבה שבשווייץ.
הסכמתה של ממשלת שווייץ לקיומה של הוועידה בשטחה, וכן פגישתו של ראש ממשלת שווייץ הנס-רודולף מרץ עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד, הביאו לביקורת נוקבת מטעם גורמים בממשלת ישראל ובציבור הישראלי, וכן להשבתו של שגריר ישראל בשווייץ, לצורך "התייעצויות".
בתגובה הבהירה הממשלה השווייצרית כי היא מהווה גורם נייטרלי, ואינה מהווה צד בסכסוך שבין ישראל ואיראן.
למרות שיתוף הפעולה בין המדינות, קיימת מחלוקת חריפה בין המדינות בעניין הסכסוך הישראלי פלסטיני, כאשר שווייץ נוהגת להצביע נגד ישראל ברוב הצבעות האו"ם, ואף בכאלה שרוב מדינות אירופה לא מצביעות בעדן.
בנוסף לכך שווייץ מממנת בהיקף רחב עמותות מישראל שעוסקות בסכסוך הישראלי פלסטיני.
ביולי 2019 דווח כי ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד אולמרט, תכנן לנסוע לשווייץ, אך שלטונות המדינה איימו בהוצאת צו מעצר נגדו בחשד לפשעי מלחמה.
ב-28 באוקטובר 2021 נפגשו ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט ונשיא שווייץ גי פרמלן בירושלים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר משרד החוץ השווייצרי פרסם הודעת גינוי .
ב-26 באוקטובר, משרד החוץ השווייצרי הודיע כי הוא משעה את המימון ל-11 ארגוני זכויות אדם פלסטינים וישראליים .
ב-22 בנובמבר, שווייץ הודיעה שעד סוף פברואר היא תקדם חקיקה שאוסרת על פעילות חמאס.
"זוהי התגובה ההולמת ביותר למצב השורר במזרח התיכון מאז 7 באוקטובר" .
ב-12 בדצמבר, הפרלמנט השווייצרי הצביע בעד הפסקת המימון לאונר"א לאחר תמיכה חלק מעובדיה בפעילות חמאס
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בז'נבה.
הנספחות אחראית על שני תחומים מרכזיים: הראשון, ייצוג ישראל בארגון הסחר העולמי (WTO), השתתפות בוועדות הארגון וגיבוש ניסוח והבעת העמדה הישראלית בפורומים הרשמיים השונים.
השני, פיתוח וקידום פעילויות כלכליות בין המדינות, הכוללות בין היתר: קידום וגיוון סחר בילטרלי, משיכה ועידוד השקעות זרות ויצירת שיתוף פעולה אסטרטגי עם חברות רב לאומיות, הממוקמות בשווייץ.
הנספח הכלכלי בשווייץ הוא ד"ר שי מוזס, המכהן גם כסגן השגריר לארגון הסחר העולמי.
הייצוא לשווייץ בשנת 2011 הסתכם ב-1.438 מיליארד דולרים, מתוכם בלטו תחום המכונות והציוד החשמלי (28.3 מיליוני דולרים) ותחום המכשירים והכלים האופטיים, הפוטוגרפיים, הרפואיים וכלי המדידה (21.6 מיליוני דולרים).
היבוא הסתכם ב-3.961 מיליארדי דולרים, כשתחום המוצרים הפרמצבטיים בלט עם 364.1 מיליוני דולרים.
בשנות השישים סייעו מדענים גרמנים למצרים בפיתוח טכנולוגיה צבאית.
ב-2 במרץ 1963 נעצרו בשווייץ שליחי "המוסד", לאחר שאיימו על בתו של אחד מהמדענים הגרמניים בבזל.
באפריל 1968 גייסה ישראל את המהנדס השווייצרי אלפרד פראונקנכט , שסיפק כ-200,000 דפי תוכניות של חלקי המטוסים מיראז' 3 ומיראז' 5. פראונקנכט הואשם בשווייץ בריגול לטובת ישראל ושווייץ גירשה את נספח צה"ל אלון צבי.
ב-1998 נתפסו סוכני מוסד שניסו להתקין ציוד האזנה בבית של פעילי חזבאללה בשווייץ.
ב-2004 נתפסו סוכני מוסד שניסו להטמין מכשיר ציתות בנציגות איראנית בשווייץ, והפרשה האיצה את התפטרותו של דני יתום מראשות המוסד.
בין מדינת ישראל ורומניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1948. רומניה נשארה המדינה הקומוניסטית היחידה שקיימה יחסים דיפלומטיים מלאים, פומביים ונמשכים עם ישראל לאורך כל שנות המלחמה הקרה.
לישראל יש שגרירות רשמית בבוקרשט, ואילו לרומניה שגרירות רשמית בתל אביב, וקונסוליה כללית בחיפה, וכן שתי קונסוליות כבוד – בירושלים ובתל אביב.
היחסים בין שתי המדינות החלו לראשונה במהלך שנת 1947, בשעה שרומניה, אשר השתייכה לגוש הקומוניסטי בהנהגת ברית המועצות, תמכה בתוכנית החלוקה ובהקמתה של מדינת ישראל.
עם זאת, הקרע בין ישראל לברית המועצות, אשר התרחב בעקבות הפיגוע בצירות הסובייטית בשנת 1953, השליך במידה מסוימת גם על יחסי רומניה וישראל, כאשר רומניה ביקשה להימנע מנקיטת צעדים הנוגדים במפורש את מדיניותה של פטרוניתה העיקרית ומעצמת העל.
בתחילת 1959 הקלה ממשלת רומניה על יציאת היהודים, ורבבות מיהודי רומניה עלו לישראל.
החל ממרץ 1965, לאחר עליית ניקולאה צ'אושסקו לשלטון, התחממו היחסים בין המדינות, ורומניה נמנעה בעצרת האו"ם בשורה של הצבעות אנטי-ישראליות.
אחרי מלחמת ששת הימים, כאשר כל המדינות הקומוניסטית במזרח אירופה ניתקו את יחסיהן עם ישראל, רומניה של נשארה המדינה הקומוניסטית היחידה שקיימה יחסים דיפלומטיים מלאים, פומביים ונמשכים עם ישראל.
בשנת 1969 העלתה רומניה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל לרמת שגרירויות.
השגריר הישראלי הראשון, רפאל בנשלום, החליף אז את הציר אליעזר דורון.
רומניה מינתה את ולריו ג'ורג'סקו לשגרירה הראשון בתל אביב.
גם הסחר גדל משנה לשנה ורומניה אף העבירה נפט ליצוא למזרח דרך קו צינור אילת-אשקלון.
במהלך כהונתו של צ'אושסקו כשליט רומניה, בין השנים 1965–1989, התקיימו מגעים שוטפים בין נציגי המשטר הקומוניסטי הרומני לבין נציגים בכירים ישראלים, וזאת בנושאים שונים לרבות תיירות, מסחר, וחקלאות.
החל משנת 1972 כל ראשי הממשלה ושרי החוץ הישראלים ביקרו ברומניה.
בספטמבר 1974 ביקר בישראל שר החוץ של רומניה, גאורגי מקוביסקו .
הוא נפגש עם ראש הממשלה, סייר ב"יד ושם", ביקר את שר החוץ יגאל אלון בגנוסר ובדירת השרד שלו בירושלים העתיקה, וסיים את ביקורו באילת.
בסוף מאי 1975 ביקר אלון ברומניה, שם שיבח בנאומו את "מדיניות החוץ העצמאית" שלה, נפגש עם היהודים המקומיים בבית הכנסת המרכזי של בוקרשט, נפגש לשיחה ארוכה עם צ'אושסקו ואף צפה עמו במשחק כדורגל.
יחסיה הדיפלומטיים של רומניה עם מדינת ישראל נמשכו גם בשנות ה-80, וזאת חרף קשריה ההדוקים עם חלק ממדינות ערב.
בשנת 1984, לאור העלייה בהיקף התיירות בין שתי המדינות, שר התיירות הרומני ביקר בישראל.
מאוחר יותר, בינואר 1988, הגיע לביקור בישראל גם שר החוץ הרומני, ובעקבותיו באוקטובר אותה שנה הגיע לישראל שר המסחר הרומני.
עם זאת, צ'אושסקו עצמו נמנע מביקור מישראל, וזאת בטענה כי ביקור שכזה לא יתאפשר עד ליישוב הסופי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בעקבות סופה של המלחמה הקרה, התחממו היחסים שבין שתי המדינות, בד בבד עם עלייה משמעותית בהיקף הסחר ההדדי ותיירות החוץ.
הדבר התבטא בביקור הנשיא הרומני יון איליאסקו בישראל בשנת 1991. במהלך שנות ה-90 כ-35 אלף פועלי בנין מרומניה הגיעו מדי שנה לעבוד בישראל במסגרת הסדר למתן רישיונות עבודה.
ביולי 2001 ראש ממשלת רומניה, אדריאן נסטאסה, הגיע לישראל בראש משלחת שכללה את: שר החוץ, שר התעשייה והמשאבים, שר החקלאות, שר התקשורת, שר ההפרטה, שר העבודה, וכן סגן נשיא הפרלמנט הרומני.
במסגרת הביקור נפגש עם ראש הממשלה, אריאל שרון, והיה אורחו בטקס הפתיחה של המכביה השש-עשרה.
כמו כן נפגש נסטאסה עם שר החוץ, שמעון פרס, נשיא המדינה, משה קצב, יו"ר הכנסת, אברהם בורג, ראש עיריית ירושלים, אהוד אולמרט ועם בכירי המשק הישראלי במסגרת סמינר כלכלי משותף.
בשנת 2010, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס קיים ביקור רשמי ברומניה, ונפגש עם מספר מנהיגים ופוליטיקאים רומנים, ביניהם נשיא רומניה טראיאן בססקו, מנהיג הסנאט הרומני ויו"ר הבית התחתון הרומני.
במסגרת הביקור התקיימו דיונים לגבי שיתוף פעולה אפשרי בנושאי ביטחון, טכנולוגיה, חינוך, עסקים ותיירות.
באותה השנה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו קיים אף הוא ביקור רשמי ברומניה, ובשנת 2011 התקיימה ישיבה משותפת בירושלים בהשתתפות שרים משתי המדינות.
בתקופה זו הבהירה ממשלת רומניה, כי היא מגדירה עצמה כאחת מידידותיה הקרובות של מדינת ישראל, ותומכת בעקביות בשדרוג מעמדה של ישראל במגעיה למול האיחוד האירופי.
כמו כן הכריזה ממשלת רומניה כי היא מכירה באחריותה לשואת יהודי רומניה, ופועלת בהתמדה להנצחת זיכרון השואה בקרב אזרחיה.
ב-24 במרץ 2019, במהלך ועידת איפא"ק המתקיימת בוושינגטון הודיעה ראש ממשלת רומניה ויוריקה דנצ'ילה על העברת השגרירות לירושלים.
אחרי מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר, היה נשיא הפרלמנט הרומני בין המנהגים הזרים הראשונים שביקרו בישראל, ואף הודיע: שיציג את סרטון הזוועות בפני שני בתי הנבחרים של רומניה.
ב-19 במרץ 2024, העביר הפרלמנט הרומני חוק לפיו רומניה תציין יום לאומי לידידות ולסולידריות עם ישראל בכל שנה ב-14 במאי, תאריך יום העצמאות של ישראל.
החוק עבר ברוב מוחץ של 241 תומכים מול שלושה מתנגדים בלבד.
ב-15 במאי באותה השנה 102 מתוך 103 חברי הסנאט הרומני שנכחו בבית הנבחרים הצביעו בעד חוק זה.
לאחר הסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות רומניה (2024), שוחח ג'אורג'סקו עם שר התפוצות של ישראל, עמיחי שיקלי, והבטיח להעביר את שגרירות רומניה בישראל לירושלים.
בנוסף הבטיח ג'אורג'סקו כי יזמין את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לביקור ברומניה ולא יכבד את צווי המעצר שהוציא בית הדין הפלילי בהאג.
שיקלי שיבח את ג'ורג'סקו "על מחויבותו למאבק באנטישמיות".
בתגובה לכך האשים שגריר רומניה את ישראל בהתערבות בוטה בבחירות.
לאחר הביקורת מחק שר התפוצות עמיחי שיקלי ציוצים שלו העוסקים בשיחת טלפון שקיים עם המועמד קלין ג'אורג'סקו.
בפברואר 2026, יושב ראש בית הנבחרים של רומניה סורין גרינידאנו ושר הבריאות הרומני הגיעו לביקור בישראל.
בנוסף התנהלו מגעים על פרויקט לשדרוג טנקים של צבא היבשה של רומניה.
במאי 1993 חתמה לבסוף אלביט על עסקה עם חברת איירוסטאר הרומנית לשדרוג מטוסי מיג-21 של חיל האוויר הרומני, בשיתוף עם התעשייה האווירית כקבלן משנה.
בשנת 1997 זכתה חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות מישראל בחוזה להשבחת נגמ"שים עבור צבא רומניה, בשיתוף הזרוע התעשייתית של צבא רומניה וחברת הטכנולוגיה השווייצרית ארליקון קונטראווס.
תוכנית ההשבחה הייתה מבוססת על חבילת חימוש לנגמ"שים מפיתוח רפא"ל, המכונה "25-OWS".
בשנת 2001 סיפקה חברת אלישרא מערכות לשליטה ובקרה ולוחמה אלקטרונית לצבא היבשה של רומניה.
בספטמבר 2002 דווח כי במשך עשור רכשה רומניה בישראל מערכות נשק וחתמה על עסקות להשבחת מטוסי קרב ומסוקים בהיקף של יותר ממיליארד דולר.
תמורת העסקות התחייבה ישראל לבצע ברומניה קניות גומלין בהיקף שווה.
בספטמבר 2003 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין חילות האוויר של ישראל ושל רומניה בין מפקד החיל, אלוף דני חלוץ, ובין מפקד חיל האוויר הרומני מייג'ור גנרל גאורגה קטרינה (Gheorghe Catrina).
במהלך האימון אירע אסון התרסקות היסעור ברומניה.
במאי 2011 חתמה אלביט מערכות על חוזה להשבחת מטוסי הלוקהיד C-130 הרקולס של חיל האוויר הרומני.
בדצמבר 2020 זכתה גם בחוזה לשדרוג מטוסי האימון של החיל.
בנובמבר 2023 הודיעה אלביט על הקמת מרכז ייצור לתותחי ATMOS ברומניה.
ביולי 2025 חתמה עם רפאל - מערכות לחימה מתקדמות על הסכם לרכישת מערכות הגנה אוויריות בשווי 2.3 מיליארד יורו.
לשכת מסחר רומניה-ארץ ישראל החלה לפעול בשנות ה-30 של המאה ה-20 ועסקה בכינון הסכם מסחרי שנתי עם ממשלת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פסק המסחר עם רומניה אך הוא חודש אחריה.
באפריל 1967 ממשלות ישראל ורומניה חתמו על הסכם לשיתוף כלכלי סכני ומדעי וכן על הסכם מסחרי.
בצד הישראלי חתם על ההסכם שר האוצר פנחס ספיר.
בשנת 1998 החלו שיחות עם רומניה על כינון הסכם סחר חופשי בין המדינות ההסכם נחתם ואושרר בתחילת 2001. ביולי 2001 נשיא איגוד לשכות המסחר, דן גילרמן, ונשיא לשכת המסחר והתעשייה של רומניה, ג'ורג קוג'וקר, חתמו על הסכם להקמת מועצת עסקים משותפת ישראל-רומניה.
בשנת 1999 נכנסה לתוקף גם אמנה למניעת כפל מס בין שתי המדינות.
בפברואר 2005 ישראל ורומניה חתמו על הסכם סחר משודרג, במטרה לאפשר לחברות משתי המדינות לייצא במשותף תוצרת לאיחוד האירופי, תוך קבלת פטור ממכס וכהכנה לקראת הצטרפות רומניה לאיחוד בינואר 2007.
נכון לשנת 2010, למעלה מ-5,800 חברות ישראליות פועלות ברומניה, והיקף הסחר השנתי שבין שתי המדינות נאמד על סך של כ-3 מיליארד דולר.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בבוקרשט במטרה לסייע לחברות ישראליות לפעול בשוק הרומני.
בין מדינת ישראל וממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
לישראל יש שגרירות בסטוקהולם ולשוודיה שגרירות בתל אביב.
נוסף על כך, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה נרחב בנושאים שונים, כגון בתחומי התיירות, המסחר והתרבות.
עם זאת, לאורך השנים היחסים ידעו עליות ומורדות רבות, בעקבות הביקורת של שוודיה על מדיניותה של ישראל, במיוחד בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
שגרירת שוודיה בישראל משנת 2024 היא אלכסנדרה רידמארק ושגריר ישראל בשוודיה משנת 2021 הוא זיו נבו קולמן
בניגוד לשאר אירופה, בשוודיה לא התקיימה תשתית של זיקה דתית (טעמים רוחניים, רגשיים, מוסריים או דתיים) לתהליך שיבת ציון או לקשר בין ארץ ישראל לעם היהודי.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה התקיימו יחסי מסחר בין שוודיה לבין ארץ ישראל – שכללו ייבוא שוודי של פירות הדר בתמורה למוצרי מזון ועץ.
המגע הראשון בין אנשי ממשל שוודים ויהודים החל עוד טרם הקמתה של מדינת ישראל, בשנת 1947, אמיל סנדסטרם, נשיא בית המשפט העליון של שוודיה, ויו"ר הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל היה מבין השבעה שתמכו בתוכנית החלוקה לשתי מדינות עצמאיות עם מערכת כלכלית משותפת שהייתה אהודה על המנהיגות הציונית.
מדינות סקנדינביה ובראשן שוודיה תמכו בדוח הוועדה ובהצעת תוכנית החלוקה של האו"ם מ-1947 ובהקמת מדינת ישראל.
עם זאת, זמן קצר לאחר תום מלחמת העצמאות, בספטמבר 1948, עוד טרם הכירה שוודיה בישראל הכרה דה-יורה, אירעה ההתנקשות ברוזן ברנדוט, המתווך מטעם האו"ם במלחמת העצמאות, שהצעותיו לסיום המלחמה נתפסו כמקוממות משום שכללו ויתורים רבים ביחס לתוכנית החלוקה.
ברנדוט נרצח בידי ארגון הלח"י בירושלים, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם.
אירוע ההתנקשות הטילה את צלה הממושך על יחסי שתי המדינות.
באביב 1949 התקבלה ישראל כחברה באו"ם, אך שוודיה נמנעה מהצבעה.
רק לאחר מסירת דוח לממשלת שוודיה ב-16 ביוני 1950 ובו בקשת התנצלות וביטויי חרטה הכירה שוודיה בישראל הכרה דה-יורה.
ובנובמבר 1950 שוודיה וישראל כוננו יחסים דיפלומטיים בתחילה מונה ציר ושנת 1957 שונה דרג הנציגות הישראלית מצירות לשגרירות.
במהלך שנות ה-50 וה-60 התקיימו יחסים חמים בין שתי המדינות, אשר באו לידי ביטוי בביקור ראש הממשלה השוודי טגה ארלנדר ב-1962 ובתמיכתה המוצהרת של שוודיה בישראל לכל אורכה של מלחמת ששת הימים בשנת 1967. היחסים בין המדינות נשענו על הזיקה ההדדית בין תנועות העבודה בשתי הארצות והרעיון הסוציאל-דמוקרטי המשותף להן.
ועל רקע היחסים האישיים הטובים שהתפתחו על רקע זה בין דוד בן-גוריון וטאגה ארלנדר ראש ממשלת שוודיה.
מסוף שנות השישים: התקררות ביחסים
עם זאת, היחסים בין שתי המדינות התקררו ואף לשינוי חד ביחסים ביניהם בעקבות בחירתו של אולוף פלמה כראש ממשלת שוודיה בשנת 1969. פלמה, כמו קודמו ארלנד, עמד בראש מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, וביקש לנקוט עמדה נייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי.
לקאנצלר אוסטריה לשעבר, ברונו קרייסקי, נודעה ככל הנראה השפעה רבה על פלמה הצעיר ממנו ועל צעירים אחרים בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטי ולשיתוף פעולה אוסטרי-שוודי.
השינוי בעמדה השוודית ביחס לישראל בא לידי ביטוי, בין השאר בעקבות מינויו של הדיפלומט השוודי גונאר יארינג, בסופה של שנת 1967, כשליח מיוחד למזרח התיכון מטעם האו"ם, וזאת במטרה לנסות וליישב את הסכסוך הישראלי-ערבי.
מדיניות החוץ של שוודיה שהתגבשה בשני העשורים מאז בחירתו של אולף פאלמה השפיעה לא רק על היחסים בין שוודיה לישראל, אלא גם על היחסים עם מדינות אחרות כמו ארצות הברית לגבי סוגיית וייטנאם.
עיקרי ההלכה הרשמית של מדיניות החוץ השוודית הם: הציר המרכזי הוא נייטרליות, שפרושה "אי השתתפות בבריתות בזמן שלום מתוך כוונה לשמור על אי-מערובות במקרה של המלחמה".
הנייטרליות מבוססת גם על מדיניות הגנה חזקה עצמאית וייצור נשק.
ביטחונה של שוודיה תלוי מאוד בהתפתחויות הבינלאומיות ומכאן השילוב עם המאמצים לפעול למען שמירת השלום בעולם.
חיזוק סמכות האו"ם ביישוב סכסוכים בין מדינות וסיוע לארגון זה במתן אמצעים לקיום השלום והביטחון הבינלאומיים הם עיקרון חשוב.
ומכאן נטילת חלק ביוזמות לפירוק הנשק הגרעיני, הכימי בעולם.
הנייטרליות השוודית אין פירושה - הימנעות מנקיטת עמדות וגיוס דעת קהל בינלאומית נגד תופעות של דיכוי וחוסר סובלנות.
אין היא רואה בכך, התערבות בעניינים הפנימיים של ארצות אחרות.
אדרבא, הם תאמו את ההשקפות הרדיקליות-שמאלניות נוסח "השמאל החדש" של שנות השישים.
על רקע דברים אלה ניתן לבחון את מדיניותה של שוודיה כלפי המזרח התיכון וכלפי ישראל בפרט, מאז היבחר פאלמה לרשות הממשלה.
כמו כן, יש לבחון את צעדיה של שוודיה על רקע היבטים נוספים אנוכיים כמו, אינטרסים כלכליים ומעשיים (כמו מכירת נשק, לחץ חרם הנפט הערבי לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973, שווקים חדשים במדינות ערב) ופחדה מברית המועצות לשעבר.
עם עליית פאלמה לשלטון החלה שוודיה מותחת בקורת גלויה וחריפה יותר על ישראל.
בשוודיה השתנתה תדמיתה של ישראל, לא עוד הצטיירה כמדינה קטנה מוקפת אויבים רבים ועצומים, אלא כמדינה גדולה, כובשת, מעצמה צבאית המדכאת את העם הפלסטיני ומונעת ממנו את שאיפותיו הלאומיים.
באוקטובר 1973, במהלכה של מלחמת יום הכיפורים, ביקר שר החוץ השוודי בחריפות את מדיניותה האזורית של מדינת ישראל, והבהיר כי הסכסוך הישראלי-ערבי לא יוכל להיפתר באמצעות עליונות צבאית.
כמו כן, שוודיה גינתה את המתקפה הישראלית על הכור הגרעיני העיראקי אשר נערכה ביוני 1981, וזאת בתור "הפרה בוטה של החוק הבינלאומי".
בשנת 1979, לבקשת שירות הביטחון השוודי, עצר השב"כ בישראל את איש הביטחון השוודי סטיג ברגלינג שריגל למען ברית המועצות, והוא הוסגר לשוודיה.
גם בשנות שלטון קואליציית המפלגות הלא סוציאליסטיות, בשנים 1976 עד 1982, לא שונתה המדיניות כלפי ישראל, שנשארה דומה מאוד לזו של קודמתה, אם כי הסגנון רוכך וההתעסקות המתמדת פחתה.
השוודים הקנו לגיטימציה בינלאומית לאש"ף, במטרה להפוך את אש"ף לגורם פעיל במשא ומתן הדיפלומטי.
תחילה בסיוע ליצירת דיאלוג בין ארצות הברית לאש"ף, ולאחר מכן במאמץ להביא לפתיחת דיאלוג דומה בין ישראל לאש"ף, מתוך יומרה שוודיה לא תפשה עד אז מקום בולט בשיקולי מדיניות החוץ של ישראל.
יחסה של שוודיה גרם לעימותים, להתרחקות בין המדינות, ולהחלשת הדיאלוג ביניהן.
בדצמבר 1988, ראש אש"ף יאסר ערפאת קיים ביקור רשמי בשוודיה, וזאת בעקבות הזמנה רשמית מטעם הממשלה השוודית.
לאחר שורת דיונים שנמשכו לאורך יומיים, ערפאת הכריז כי הוא מכיר בזכותה של מדינת ישראל להתקיים, ודוחה כל סוג של טרור.
במהלך אוקטובר 1999, ראש ממשלת שוודיה יירן פרסון קיים ביקור רשמי בישראל, במטרה לסייע בהחייאת המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים.
היה זה הביקור הראשון של ראש ממשלה שוודי בישראל מאז שנת 1962.
במהלכה של מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006, שר החוץ השוודי גינה את הפעולות הצבאיות של ישראל וארגון החזבאללה כאחד.
מתיחויות על רקע הסכסוך הישראלי פלסטיני
ביוני 1982, בעקבות פלישת צה"ל לדרום לבנון, ראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה השווה בין יחסו של צה"ל לילדים פלסטינים באזור דרום לבנון, לבין יחסם של הנאצים כלפי ילדים יהודים בגטאות ובמחנות הריכוז במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
בינואר 2004, שגריר ישראל בשוודיה, צבי מזאל, השחית את יצירתו של האמן הישראלי-שוודי דרור פיילר ושל רעייתו גונילה חולד-פיילר (אזרחית שוודית), "שלגיה ושגעון האמת", אשר הוצגה במוזיאון לאומנות מודרנית בסטוקהולם, והציגה את המחבלת המתאבדת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים בתור "שלגיה".
פעולתו של השגריר חוללה תקרית דיפלומטית בין שתי המדינות.
במהלכו של מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בתחילת שנת 2009, שר החוץ השוודי גינה את פעולותיה של ישראל וקרא להחלתה של הפסקת אש מיידית באזור.
באוגוסט 2009 נוצרה תקרית דיפלומטית בין שתי המדינות, כאשר היומון השוודי אפטונבלדט פרסם מאמר אשר האשים את צה"ל בקצירה שיטתית של איברי גוף של פלסטינים הרוגים.
ממשלת ישראל קראה לממשלת שוודיה להביע עמדה חד משמעית בגנות תוכנו של המאמר, באמרה כי מדובר בעלילת דם בעלת מאפיינים אנטישמיים, אך הממשלה השוודית סירבה לעשות כן, בטענה כי הדבר נכלל במסגרת חופש העיתונות במדינה.
לאחר הבחירות בשוודיה באוקטובר 2014, הודיע ראש ממשלת שוודיה החדש סטפן לוון כי ארצו תכיר במדינה פלסטינית, דבר שגרר זימון שגריר שוודיה לשיחה במשרד החוץ הישראלי.
בעקבות כך החליט משרד החוץ הישראלי, להורות לשגריר יצחק בחמן לחזור לארץ להתייעצות, מה שהיווה נקודת שפל ביחסים בין המדינות.
ב-2014 פורסם מדד האנטישמיות בעולם שבו התוצאות מראות שבשוודיה אחוז האנטישמיות הכי נמוך באירופה (4% בלבד), והשלישי בעולם (אחרי לאוס והפיליפינים).
במהלך 2015 ותחילת 2016 המשיכה ההידרדרות ביחסים בין המדינות, זאת בעקבות מספר התבטאויות של שרת החוץ של שוודיה, מרגוט וולסטרם, בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, שזכו לגינוי ישראלי, כמו גם מספר התבטאויות של שר החוץ הישראלי, אביגדור ליברמן כנגד וולסטרום עצמה.
כך זומן גם השגריר השוודי בישראל לשיחת הבהרה נוספת.
בינואר 2016 אמר ראש הממשלה בנימין נתניהו בקבלת פנים לכתבים הזרים בישראל כי דברי שרת החוץ של שוודיה, שקראה לחקור אם ישראל ביצעה הרג בלתי חוקי של פלסטינים שתקפו יהודים, היו "מקוממים ומטופשים".
ב-2 במאי 2017 אישר ארגון אונסק"ו החלטה הקובעת שישראל היא כוח כובש בירושלים.
שוודיה היא המדינה האירופית היחידה שתמכה בהחלטה זו.
בספטמבר אותה שנה, על רקע ההתבטאויות נגד ישראל, סירב ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לבקשת ראש ממשלת שוודיה סטפן לוון להיפגש עמו.
בספטמבר 2021, בתקופת כהונתה של מגדלנה אנדשון כראש ממשלת שוודיה, שר החוץ הישראלי יאיר לפיד ושרת החוץ השוודית אן לינדה נפגשו, הודיעו על סיום המשבר ביחסים ועל חידוש הקשר בין משרדי החוץ, וכי ישובו לשתף פעולה בפורומים הבינלאומיים כעבור חודש לינדה הגיעה לביקור בישראל.
כמה ימים לאחר מכן, אן לינדה הודיעה ששוודיה תחרים את ועידת דרבן.
אולם, ב-15 ביולי, המועד המתוכנן של האירוע, האדם שתכנן את האירוע הודיע, כי לא התכוון לשרוף את ספר התנ"ך, ורצה למשוך את תשומת לב הציבור לאירוע המוקדם יותר של שריפת ספר הקוראן.
בינואר 2024, משטרת שוודיה מנעה פיגוע בשגרירות ישראל בשוודיה, לאחר שרימון נמצא בסמוך לשגרירות.
בראשית שנת 2005 הגיעה משלחת של אנשי עסקים משוודיה לביקור בישראל, במטרה להרחיב את קשרי המסחר שבין שתי המדינות.
למספר חברות מוצרי צריכה שוודיות נוכחות בולטת בישראל.
באפריל 2001 נפתח סניף ראשון של חברת הרהיטים איקאה בישראל.
במהלך שנת 2010 רשת האופנה השוודית H&M פתחה סניף ראשון בישראל.
בהמשך הוקמו חנויות נוספות ברחבי ישראל, כאשר קיימות עוד השקות עתידיות בתכנון.
לחברת סודה סטרים הישראלית הצלחה בשוודיה.
אגודת הידידות שוודיה-ישראל היא ארגון שוודי אשר מטרתו היא חיזוק הקשרים התרבותיים בין שתי המדינות.
הארגון הוקם בשנת 1953 בסטוקהולם, כאשר במרוצת השנים ייסד הארגון סניפים בערים נוספות בשוודיה.
נכון לשנת 2013, הארגון כולל 26 סניפים, המפוזרים ברחבי שוודיה, וחברים בו למעלה מ-3,000 אזרחים שוודים.
בין מדינת ישראל והרפובליקה של קרואטיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1997, מספר שנים לאחר התפרקותה של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, והיווסדה של קרואטיה כמדינה עצמאית.
לישראל יש שגרירות רשמית בזאגרב, בעוד שלקרואטיה יש שגרירות רשמית בתל אביב, וכן ארבע קונסוליות כבוד בירושלים, אשדוד, קיסריה וכפר שמריהו.
נכון לשנת 2013, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה בתחומים מגוונים, ובעיקר בתחום התיירות ההולכת וגוברת שבין שתי המדינות.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו בשנת 1997, בעקבות פרסום הצהרה משותפת לשתי המדינות בדבר רצונן למסד יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הצהרה זו באה בעקבות משא ומתן חשאי שנמשך מספר חודשים, בין מנכ"ל משרד החוץ הישראלי, איתן בנצור, לבין מנכ"ל לשכת נשיא קרואטיה פרניו טוג'מן, חרבויה שריניץ', אשר נערך בבודפשט.
במסגרת המשא ומתן החשאי, הביע טוג'מן את רצונו לקיים ביקור רשמי בישראל, ובהזדמנות זו להתנצל על הפשעים שביצעו בני העם הקרואטי בקהילה היהודית בקרואטיה במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
הדבר הגיע בתגובה להאשמות כנגד טוג'מן בדבר אנטישמיות והכחשת השואה, אשר הועלו כנגדו לאורך השנים.
במהלך חודש פברואר 2012, קיים נשיא קרואטיה, איוו יוסיפוביץ', ביקור רשמי בישראל, אשר במהלכו נשא נאום בכנסת.
במהלך נאומו, הביע יוסיפוביץ' מחד תרעומת על אדישות העולם ביחס לאירועי הדמים בסוריה, ומאידך הביע התנצלות רשמית, בשם בני העם הקרואטי, על הפרעות בבני העם היהודי שנעשו ביהודי קרואטיה לאורך מלחמת העולם השנייה, בהשתתפות רבים מאזרחי קרואטיה.
כמו כן, במהלך פגישתו עם נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, הבהיר הנשיא את רצונו לחזק ולהעמיק את הקשרים שבין שתי המדינות.
בדצמבר 2017, בהצבעה הקוראת לביטול הצהרת נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, להכרתה של ירושלים כבירת מדינת ישראל, קרואטיה הצביעה בניגוד למדיניות האיחוד האירופי, שהייתה לתמוך בהצעה, ונמנעה.
נשיאת קרואטיה קולינדה גרבר-קיטרוביץ' ביקרה בישראל ביולי 2015 וכעבור ארבע שנים ביולי 2019.
ב-27 באוקטובר 2023 הייתה קרואטיה אחת מ-13 המדינות היחידות שהצביעו לצד ישראל נגד החלטה ES-10/21 של העצרת הכללית של האו"ם הקוראת להפסקת אש הומניטרית במלחמת חרבות ברזל.
היקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עלה בצורה משמעותית לאורך העשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2007, בשעה שהיקף הסחר ההדדי בין שתי המדינות עמד על סך של למעלה ממיליארד דולר בשנה, הושקה לראשונה לשכת המסחר ישראל קרואטיה, בתמיכתם של אנשי עסקים מקרואטיה ומישראל.
בין השנים 2009-2007 התקיימו 6 פרויקטים משותפים לשתי המדינות, בתחומי ביו-רפואה וביו-טכנולוגיה, אופטיקה, איכות הסביבה וכימיה, אשר מומנו על ידי שתיהן במשותף.
בשנת 2009 הושקה לראשונה תוכנית משותפת, אשר נועדה לקדם את תחום המחקר והפיתוח המשותף לשתי המדינות, ולסייע בהוצאתם לפועל של פרויקטים עסקיים משותפים בין השתיים.
כמו כן, בתאריך 31 במרץ 2011 הגיע ראש ממשלת קרואטיה, יחד עם שר הכלכלה הקרואטי, לביקור רשמי בישראל, אשר במסגרתו נפגשו עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכן עם שר התמ"ת, שלום שמחון, במטרה לבחון דרכים חדשות להרחיב ולהעמיק את הסחר ההדדי שבין שתי המדינות.
ב-26 בנובמבר 2020 אשררה ממשלת ישראל הסכם בינה לבין ממשלת הרפובליקה של קרואטיה, בדבר שיתוף פעולה בסוגיות של ביטחון פנים וביטחון הציבור.
קרואטיה נמנעה בהצבעה באו"ם ב-10 במאי 2024 על שדרוג מעמד הפלסטינים
יחסי ישראל–רואנדה הם מערכת היחסים שבין הממשלות של מדינת ישראל לבין רפובליקת רואנדה.
בין המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1955 מינתה ישראל קונסול כבוד בקונגו הבלגית שתחום אחריותו כללה את רואנדה.
לקראת ההכרה בעצמאות של רואנדה, יצר נציג ישראל באו"ם קשרים עם ראשי המדינה בתקווה להביאה לתמוך בישראל באו"ם.
במסגרת הקשרים שהתקיימו לפני העצמאות הרשמית שהתה בישראל משלחת מרואנדה ואורונדי שלמדה על הארגון של הפעילות החקלאית בישראל.
במהלך שנות ה-60 התקיימו ביקורים רבים של בכירים מרואנדה בישראל.
באוקטובר 1962 ביקרו בישראל שרי החוץ והפנים של רואנדה.
ב-24 באוקטובר 1962 חתמה ישראל הסכם לשיתוף פעולה טכני עם רואנדה והסכם זה אושר בדצמבר 1962 על ידי ממשלת ישראל.
בסוף 1963 הגיע לישראל מפקד המשמר הלאומי של רואנדה, חתם עם ישראל הסכם סיוע להקמת יחידות נח"ל ברואנדה, וביקש אימוני צניחה בישראל ומכירת נשק לרואנדה.
ביקור נוסף של שרים מרואנדה התקיים בפברואר 1965. ביוני 1966 ביקר בישראל שר התיירות של רואנדה.
נציגים מרואנדה הגיעו לישראל ללמוד במכון האפרו-אסיאתי של ההסתדרות.
באוגוסט 1967 הגיע שר הבריאות של רואנדה לישראל.
ישראל שלחה לרואנדה סיוע חומרי בעת השיטפונות שפקדו את רואנדה באוגוסט 1963. במאי 1964 השתתפו נציגים מרואנדה בקורס נח"ל לאפריקאים בישראל ונציגים מישראל נסעו לאוגנדה לסייע בהקמת הנח"ל שם.
כן נסעו רופאים מישראל לאוגנדה לסייע למערכת הבריאות שם.
רואנדה מצידה תמכה בישראל באו"ם.
לאחר מלחמת ששת הימים והקרע ביחסי ישראל–צרפת מצאה עצמה רואנדה, שהשתייכה לקבוצת המדינות דוברות הצרפתית באפריקה, תחת לחץ לצנן את יחסיה עם ישראל, אולם בכל זאת נמשכה, לפחות חלקית, התמיכה בישראל באו"ם.
בשנת 1965 הקימה ישראל ברואנדה נציגות דיפלומטית ישראלית שבראשה עמד אריה לוין כמזכיר ראשון.
עם מינויו של אורי לוברני כשגריר באוגנדה הוא מונה גם לשגריר לא תושב ברואנדה.
באוגוסט 1972 האשים אידי אמין, נשיא אוגנדה את רואנדה בכך שהיא מתיר לישראל לפעול נגדו מתוך שטחה.
רואנדה הכחישה את ההאשמות הללו.
מחשש לתקיפה מצד אוגנדה, פנתה ממשלת רואנדה למדינות ידידותיות לה, ביניהן ישראל, בבקשה לסיוע מיידי בנשק.
מיד לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ניתקה רואנדה את קשריה עם ישראל, המדינה הראשונה בגל ניתוקי היחסים עם ישראל של מדינות אפריקניות.
הסכם השלום בין ישראל למצרים הביא לתזוזה מסוימת של מדינות אפריקניות רבות, בהן רואנדה, לכיוון קשרים מסוימים עם ישראל.
בתחילת שנות ה-80 הכחישה רואנדה ידיעות על קשרים עם ישראל.
למרות זאת, מנהיג רואנדה, ז'ובנל הָבּיָרימָנָה, שתפס את השלטון ברואנדה ביולי 1973, קיים קשרים טובים עם ישראל, תקופה מסוימת.
פורסם שישראל השתתפה באימון המשמר הנשיאותי של הביארימנה.
ישראל אף קיימה עסקאות יצוא נשק עם רואנדה, אך אלו הופסקו לאחר רצח העם ברואנדה.
ממשלת ישראל נמנעת מלפרסם מידע על יצוא הנשק לרואנדה באותה תקופה כדי לא לפגוע ביחסיה הנוכחיים עם רואנדה.
ביולי 1994 שלחה ישראל לרואנדה משלחת סיוע רפואי במבצע "ניצני תקווה".
חודשים ספורים לאחר רצח העם ברואנדה שהביאה למעבר השלטון במדינה לידי הטוטסי, קרבנות הטבח, באוקטובר 1994, קשרה רואנדה יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
נטען שקשירת הקשרים עם ישראל, יצרה קישור בדעת הקהל הבינלאומי בין ישראל כמדינת היהודים קרבנות השואה לבין השלטון ברואנדה כמייצג את קרבנות רצח העם.
ביוני 2014 ביקר שר החוץ של ישראל אביגדור ליברמן ברואנדה, נפגש עם נשיא רואנדה פול קגאמה ועם שרת החוץ לואיז מושיקיוובו, וחתם על מזכר הבנות לשדרוג יחסי ישראל-רואנדה.
במקביל נערך סמינר כלכלי משותף לישראל ורואנדה בהשתתפות כ-200 אנשי עסקים, ונחנך מרכז הדרכה ומצוינות חקלאית של מחלקת מש"ב (במשרד החוץ) בשיתוף עם משרד החקלאות המקומי.
ביולי 2016 ערך ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ביקור ממלכתי במדינה.
בשנת 2015 הסכימו שתי המדינות כי רואנדה תקלוט מסתננים שיגורשו מישראל.
ב-2017 פורסם כי ישראל תשלם לרואנדה 5000 דולר עבור כל אחד שתקלוט.
בנובמבר 2017 הודיע ראש ממשלת ישראל על פתיחת שגרירות ברואנדה.
באוקטובר 2018 פורסם כי בכוונת משרד החוץ הישראלי לפתוח שגרירות בבירת המדינה, קיגאלי במהלך שנת 2019.
אישרה הממשלה את מינוי שגריר ישראל הראשון, רון אדם, לקיגאלי, בירת רואנדה.
השגרירות נפתחה ב-22 בפברואר 2019.
בסוף יוני 2019 החל לראשונה לפעול קו טיסות ישיר בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה הבין-לאומי קיגאלי.
הטיסות מבוצעות על ידי חברת התעופה הלאומית של רואנדה, רואנדאייר.
ב-3 בנובמבר 2020, הודיעה חברת התעופה הישראלית ישראייר כי היא תפעיל טיסות לרואנדה.
יחסי כווית–קטר הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים והמלאים שבין מדינת קטר למדינת כווית.
שתי המדינות הן מדינות ערביות, דוברות ערבית וחברות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הפרסי.
כווית וקטר נחשבות לידידות הטובות ביותר בעולם הערבי והיחסים בין שתי המדינות טעונים.
ביוני 2017 הודיעה כווית על ניתוק היחסים עם קטר.
יחסי כווית–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הרפובליקה הצרפתית.
צרפת וכווית הן בעלות ברית מאז 1992, השנה בה נחתם הסכם ההגנה בין שתי המדינות.
הברית עם כווית הייתה הברית הראשונה של צרפת במפרץ הפרסי.
הנוכחות הצבאית הצרפתית במפרץ היא אסטרטגיה צרפתית להתחבבות בידי מדינות המערב, עקב לחימתה במדינה האסלאמית ובכוחות קיצוניים אחרים באזור.
על פי משרד החוץ הצרפתי בין כווית לצרפת יש "מערכת יחסים בטוחה המבוססת על אמון הדדי".
זכר חזק נותר בכווית לתרומתה של צרפת לשחרור כווית ב-1991, והכפייה שלה יחד עם ארצות הברית את החלטות האו"ם בנוגע לתביעת עיראק בכווית; הכרה בגבול, תשלום פיצויים, החזרת שבויים וגופות חיילים לכווית.
צרפת מחזיקה בית ספר צרפתי בכווית.
ספטמבר 2012 - ראש הממשלה הכוויתי.
אוקטובר 2015 - ראש הממשלה הכוויתי.
מרץ 2015 - שרת הפיתוח והשפה הצרפתית (פרנקופוני).
יוני 2015 - שר הביטחון הצרפתי.
אוגוסט 2016 - שר הביטחון הצרפתי.
צרפת מיוצגת בכווית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בכווית סיטי.
כווית מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז.
יחסי כווית–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הפדרציה הרוסית.
לפני מלחמת המפרץ הייתה כווית המדינה הפרו-סובייטית היחידה באזור המפרץ הפרסי.
ברית המועצות השתמשה ביחסיה עם כווית כדי לקדם את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינות המפרץ האחרות, בין השאר על ידי כך שכווית הדגימה לשכנותיה את היתרונות של עמדה פרו-סובייטית.
בראשית המאה ה-20 ביקשה האימפריה הרוסית להרחיב את נוכחותה הבינלאומית על ידי יצירת תחומי השפעה חדשים, והאימפריה לטשה את עיניה אל עבר העולם הערבי.
העניין הרוסי באזור היה כפול.
האימפריה הבריטית סבלה ממחסור במשאבים חמור בעקבות מלחמת הבורים, ויריביה הקולוניאליים ביקשו לנצל את התערערות מעמדם של הבריטים באזור, מה שהוביל למאבקי כוחות במערב אסיה בין האימפריה הבריטית, הצרפתית והפרסית.
בנוסף, הרוסים היו בעלי מוטיבציה נוספת להגביר את נוכחותם באזור, שכן גם הרוסים וגם הערבים היו שותפים לעוינות משותפת כלפי האימפריה העות'מאנית.
בה בעת התכוונה האימפריה הגרמנית להקים מסילת ברזל שתחבר בסופו של דבר את בגדאד עם ברלין, שתוכננה להסתיים בכווית.
ב-1899 הופיעה במפרץ הפרסי סיירת גרמנית, והבריטים חשבו בטעות שמדובר באנייה רוסית.
הפרשייה הדיפלומטית סביב המאורע המקרי, גרמה להנהגה הרוסית לשלוח סיירת משלה אל המפרץ הפרסי, ביחד עם המסר שרוסיה רואה במי המפרץ טריטוריה הפתוחה לכל העמים, ושאין במשלחת הרוסית למפרץ שום כוונה לוחמנית מצד רוסיה.
כשהגיע האנייה הרוסית לכווית בפברואר 1900, ניסו הבריטים לעצור את אמיר כווית, מובארק אל-סבח, מפגישה עם הרוסים, אך הוא נסע מן המדבר כדי לקבל את פני הרוסים, אותם ראה כבעלי-ברית נגד בריטניה, שבדיוק היו בתהליכי השתלטות על חלקים מכווית.
דיונים נרחבים עם הרוסים הובילו את מובארק באביב 1901 לבקש את הגנתם וחסותם של הרוסים, וזאת רק שנתיים לאחר שהסכים להיות תחת חסותם של הבריטים.
במקורות רוסים תועד שהבקשה נדחתה כדי לא לעורר את כעסם של הבריטים.
באפריל 1900 תכננו הרוסים לפתוח קו ספינות קיטור קבוע בין אודסה לנמלים במפרץ הפרסי, דבר שיוביל אותם לפתיחת קונסוליות בבצרה ובושהר.
הסיירת הממוגנת הרוסית "וריאג" הפליגה לכווית ב-8 בדצמבר 1901, ואז נוצר מפגש בין האמיר הכוויתי לנציגים רוסים.
במפגש זה, שדווח שהיה באווירה חמימה ומכבדת, מובארק אל-סבח הודיע כי יפנה לרוסיה לעזרה אם כווית תהייה בסכנה, ואמר שהיה רוצה לראות כמה שיותר ספינות רוסיות בכווית.
ביקור רוסי דיפלומטי זה הוכתר כהצלחה, והרוסים עזבו את המפרץ הפרסי והותירו רושם של עליונות ימית על יריביהם הבריטים.
לאחר ביקורה של סיירת ה"ואריאג", המפגש הרשמי הבא בין המדינות היה שליחות מטעם אוניברסיטת מוסקבה.
בוגויאוולנסקי, זואולוג רוסי שייצג את "חובבי מדעי הטבע, האנתרופולוגיה והאתנוגרפיה" של האוניברסיטה ביקש מהאמיר מובארק אל-סבח את הסכמתו לבצע מחקרים באזור.
על פי בוגויאוולנסקי, אל-סבח אמר לו בפגישה זו: "אני מאמין שהרוסים הם חברינו.
אני תמיד מוכן לעשות כל מה שאני יכול בשבילכם".
בשנים 1902–1903 סיירות נוספות מטעם רוסיה וצרפת הגיעו למפרץ הפרסי, במטרה להציג בפני הבריטים את איתנותה ואחדותה של הברית הצרפתית-רוסית.
למרות המפגן, נראה כי הצרפתים חששו מפני נוכחות רוסית במפרץ הפרסי, מה שניכר, למשל, בסירובם לאפשר לרוסים להשתמש בתחנות אספקת-הפחם שלהם במסקט.
מהלכים צרפתים אלו הובילו לעניין רוסי בהקמת תחנה מקבילה משלהם בכווית, אולם בסוף שנת 1903 הופנתה תשומת הלב הרוסית מן המפרץ הפרסי אל עבר האירועים במזרח הרחוק שהובילו בסופו של דבר למלחמת רוסיה–יפן.
כווית קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-19 ביוני 1961, וביקשה חברות באו"ם.
המדיניות הסובייטית לגבי כווית הונחתה בסופו של דבר ע"פ היחסים הקרובים של רוסיה עם עיראק, שהחזיקו זמן רב בשאיפות טריטוריאליות כלפי כווית.
בשנים שלאחר מכן, היחסים בין ברית המועצות לכווית לא היו תמיד לבביים, מה שבא לידי ביטוי, למשל, במסרים שראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב שלח אל הנהגת כווית.
היחסים החלו להשתפר כאשר ליאוניד ברז'נייב הפך למנהיג הסובייטי באוקטובר 1964. עם זאת, במחלוקת הגבולות של כווית ועיראק בשנת 1973 רוסיה צידדה בעיראק על חשבון כווית.
בחלק השני של שנות השבעים, התחזקו היחסים בין ברית המועצות לכווית.
הסובייטים תמכו בכווית במהלכה להלאים של תעשיית הנפט של כווית, ושתי המדינות היו שותפות להשקפות דומות בסוגיות של מדיניות החוץ, ובפרט ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי.
כווית העריכה את התמיכה הסובייטית בפלסטינים, ולאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק החלה הנהגת כווית לתמוך ביוזמות הסובייטיות במפרץ הפרסי לאחר שהכירה בכך שהנוכחות הסובייטית במפרץ הפרסי היא בעלת אופי מייצב, וגם ההנהגה במוסקבה פעלה כערבה נגד תוקפנות עיראקית או איראנית כלפי כווית.
דבר זה עורר בכווית פעולות שדלנות כלפי חברי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ במטרה ליצור שיתוף פעולה דיפלומטי עם הסובייטים, ולסיים את הבידוד הדיפלומטי של מעצמת-העל בקרב המדינות בחצי האי ערב.
במרבית המלחמה הקרה הייתה כווית בעלת ברית נאמנה במיוחד עבור ברית המועצות.
בתקופה שלפני מלחמת המפרץ, כווית הייתה המדינה הפרו-סובייטית היחידה במפרץ הפרסי.
כווית שימשה כגורם מתווך בין הסובייטים לבין מדינות המפרץ האחרות, וכמו כן, שימשה כווית לצורכי הדגמה של היתרונות של עמדה פרו-סובייטית.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית ב-1990, עקב דרישת עיראק, פינתה ברית המועצות את שגרירותה בכווית.
דובר משרד החוץ הסובייטי ציין שהשגרירות, על פי המשפט הבינלאומי, עדיין נחשבת לפתוחה, אף על פי שהיא ריקה, וכי פינוי 882 הסובייטים מכווית לא שינה את העמדה הסובייטית בדבר אי חוקיות הפלישה העיראקית.
נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הסביר כי הפלישה העיראקית לכווית יצרה מצב "יוצא דופן ומסוכן מאוד" במפרץ הפרסי.
יתר על כן, הזהיר גורבצ'וב את נשיא עיראק סדאם חוסיין כי סירוב לקיים את החלטותיה של מועצת-הביטחון של האו"ם יוביל את המועצה לביצוע צעדים נוספים נגד עיראק.
יחסי כווית עם הפדרציה הרוסית
ב-28 בדצמבר 1991 הכירה כווית בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת לברית המועצות.
לרוסיה יש שגרירות בכווית סיטי, ולכווית יש שגרירות במוסקבה.
השגריר הנוכחי של רוסיה לכווית הוא אלכסיי סולומטין.
השגריר הנוכחי של כווית לרוסיה הוא עבדולעזיס אלדואני.
ב-1991 העניק התאגיד הכוויתי לחוזי-מסחר זרים והשקעות הלוואה של 1 מיליארד דולר לתקופה של שבע שנים לונשאקונומבנק.
ב-30 במאי 2006 הסכימו ממשלות רוסיה וכווית להסדיר את החוב של 1.6 מיליארד דולר של ברית המועצות לשעבר, עם החזר כספי של מיליארד דולר במזומן ו-600 מיליון דולר בסחורות.
ב-29 בנובמבר 1993 הפכה כווית למדינה הערבית הראשונה במפרץ הפרסי שחתמה על הסכם צבאי עם רוסיה, לאחר תרגילים משותפים של חיל הים של שתי המדינות בסוף 1992. במאי 1994 הכריז שר ההגנה הרוסי, פאבל גרצ'וב, כי כווית חתמה על הסכם למסירת מספר נגמ"שי לחימה מסוג BMP-3 וטילי קרקע-אוויר מסוג S-300V.
במהלך תחילתה של המאה ה-21, התחזק שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
בנאום בפורום הכלכלי הבינלאומי של סנט פטרבורג ב-2009 ציין אחמד רשיד אל חרון, שר המסחר והתעשייה הכוויתי, כי היחסים בין שתי המדינות נמשכו למעלה מ-100 שנים וקראו להגברת ההשקעות בין שתי המדינות.