tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסימן הראשון של נסיגה גרמנית נראתה ב־14 במרץ, כאשר נראו שריפות בסנט פייר ואסט ווד.
מאוחר יותר באותו היום נכנסו הבריטים לסאייזל, וב־16 במרץ רוב היער נכבש על ידי כוחות בריטים.
הארמיות הרביעית והחמישית של בריטניה ארגנו כוחות ונשק של חיל פרשים, גדודים של חיל־רגלים ורכבי־אופניים וסוללות ארטילריה, לכמה מהן היו מכוניות משוריינות.
ב־15 במרץ נצטווה לצוות הצרפתי של צבא צרפת, לעקוב אחרי הנסיגה גרמנית.
ב־18 במרץ נסוגו הארמיות הגרמניות, ה־1, ה־2 וה־7. חדשות על הנסיגה הגרמנית הראשונה הובילו את מפקד הקבוצה הצבאית, הגנרל פרנצ'ט ד'אספרי, לדון בניסיון להפתיע את הגרמנים ולכפות עליהם לסגת בטרם עת.
ההצעה נדחתה, והצרפתים החלו להתכונן להתקפה מוגבלת ב־17 במרץ, כאשר הגרמנים הלכו.
ב־17 במרץ נפגשו הייג ומפקדי הצבא הבריטי ודנו בהשפעת הנסיגה הגרמנית.
תקדימים של נסיגה גרמנית לעמדה מוכנה ואחריה התקפת־נגד, שהתרחשה ב־1914, צוינו, וכי עתודות המשוחררות על ידי הנסיגה, יספקו לגרמנים הזדמנות לתקוף את האגפים של אזור הנסיגה.
ניבל כבר החליטה להשתמש בחיילים הצרפתים ששוחררו בחזית כדי לחזק את הקו בשמפניה.
ההכנות הבריטיות לתקיפה באראס היו אמורות להתקדם, אך עם אפשרות של התקפה גרמנית אפשרית בפלנדרס וההכנות להתקפה על רכס מסינס היו אמורות להימשך.
המרדף אחר הצבא הגרמני היה אמור להיעשות באזור הארמייה הרביעית עם יחידות מתקדמות המכוסות על ידי חיל הפרשים ורוכבי האופניים המחוברים לכל גייסות וחטיבת הפרשים החמישית.
כוחות גדולים יותר לא היו אמורים לנוע מזרחה לקו מקאנאל דו־נור אל הסום מדרום לפרון, עד שיתקנו דרכים, גשרים ומסילות ברזל.
הגבול של הארמייה הרביעית ושל הארמייה הצרפתית השלישית היה מדרום לנזל, דרך אופרוי לסנט קוונטין.
באזור הארמייה החמישית מבאפומה לצפון, היה צורך להתקדם לקדמת קו הינדנבורג בזמן כדי לנהל פעולות תומכות למתקפה של הארמייה השלישית, שתתקיים באראס בתחילת אפריל.
כל טורי הפרשים, הרגלים, הארטילריה והמהנדסים התארגנו להתקדם בחזית כל דיוויזיה.
לאחר ה־18 במרץ הוטל על הארמייה החמישית לחפור באופן זמני מבנקור לבאפאום, אצ'י־לה־גרנד ואבליינזויל, והיחידות המתקדמות, שהיו גדולות די הצורך לעמוד בטורים ניידים, לחיזוקן של קבוצות החטיבה.
כמה מן העמודים התקדמו באומץ, ואחרים נחפרו זמנית כאמצעי זהירות.
גשר על התעלה ליד פרון נבנה בליל 15 במרץ.
חיל הרגלים של רויאל וורוויקס חצו באותו הערב ולאחר מכן הועברו על הנהר מעבר רפסודות.
לאחר הפסקה קצרה, עד 26 במרץ, כבש כוח וורד את רויזל בחברת חיל הרגלים, שתי טייסות פרשים ושתי מכוניות משוריינות; חיל הפרשים הקנדי לקח את אקואנקורט.
הפרשים התקדמו שוב ב־27 במרץ ולקחו את וילרס פוקון, סולקורט וגוינקור.
ניסיון למרדף מהיר יותר על ידי פרשים ורכבים צרפתיים ב־22 במרץ נכשל, כאשר הם נאלצו לחזור על תעלת קרוזאט על ידי התקפת נגד גרמנית, עם נפגעים רבים.
ב־28 במרץ הועברה שורת ההתנגדות הבריטית לפנים לקו ז'רמן־קאולאנקורט־ברנס־מרקואקס־ליירמונט־נורלו־אקונקור־ברטינקורט, בעוד המאחזים של חיל־פרשים, רוכבי אופניים וכמה חי"ר נעצרו ברובם.
בגבול הצבא עם הצרפתים החטיבה ה־32 שמרה על שתי חטיבות בתור ואחת במילואים.
בכל חטיבה בקו היו שתי פלוגות חי"ר במאחזים שהוחזקו בידי מחלקות המגובות על ידי הגדודים שלהן והארטילריה הסמוכה מספיק כדי לכסות את המאחזים.
ב־1 באפריל היו הבריטים והצבא הצרפתי מוכנים לפעולה, נגד כפרי מאחזים שעדיין היו כבושים בידי הגרמנים ממערב לקו הינדנבורג.
הארמייה הצרפתית השלישי התכוננה לתקוף בסנט קוונטין ב־10 באפריל, אשר עבורו החלה ההפצצה הראשונית ב־4 באפריל.
הארמייה הבריטית הרביעית התכוננה לתמוך בהתקפה בארטילריה ובהתקפות חי"ר שכאלה, בעוד שתקשורת עודכנה.
מידע מן המסמכים והאסירים שנתפסו חשף את הפרטים של מבצע אלבריך וכי מאחזים היו צריכים להיות מוחזקים זמן רב מהמתוכנן, כדי לאפשר לעבודה להמשיך בקו הינדנבורג שם הוא נבנה מחדש מדרום לקיאנט.
למרות התנגדות גרמנית מוגברת נואוויל בורג'ונאל, רויאולקורט, סורל לה גרנד, היודיקור, סנפירים, דסרט ווד, ס.
אמילי, ורמונד סור אומיגן, ונדלס, גנכורט, הרבכורט, פפה ופייזרס נלכדו בין 28 במרץ 1 אפריל.
התקפות מכוונות נקבעו בתחילת אפריל כדי לקחת את הולנון ווד, סאווי, הולנון, סלנסי ופרנסיילי סלינסי.
תקיפת־נגד גרמנית ב־3 באפריל על ידי קבוצת סער, להחזרת סוללת תותחים גרמנית מחולנון ווד, עלתה בקנה אחד עם ניסיון בריטי לעשות את אותו הדבר וכשלה.
הארמייה הצרפתית השלישית כבשה את אפיין דה דאלון ב־3 באפריל, וב־4 באפריל כבשו הבריטים את מץ קוטור בסופת שלג.
רונסוי, באסה בולון ולמפייר נתפסו לאחר קרב בית לבית, אך התקפה על לה ורגוייה נכשלה.
הכפרים שעדיין הוחזקו בידי הגרמנים נמצאו במצב הגנה הרבה יותר טוב וסביבם הרבה יותר חוטי תיל.
הצלחתה של הנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג הוסברה ככישלון של בעלות הברית לצפות את הנסיגה ולא להיות מסוגלת ברצינות לעכב אותה.
השקפה אחרת היא שהאנגלים־צרפתים לא רדפו אחרי אויב שבור, אלא צבא שעשה נסיגה מכוונת לאחר חודשים של הכנה, ששמרו על כוחות תמרון ותקיפה נגדית.
במקרה של נסיגה מאורגנת תיאר הייג מעקב זהיר על ידי יחידות מתקדמות, מול כוח עיקרי הנע מעת לעת מעמדת התגוננות לעמדת התגוננות, ומספק תמיד בסיס איתן שבו יוכלו היחידות המתקדמות לסגת.
התנהגותם של הרדיפה האנגלו־צרפתי התאימה למודל זה.
הגנרל פרנצ'ט ד'אספרי הציע התקפה נמהרת לניבל, שנדחתה לטובת חיזוק החזית הצרפתית הראשית באייזנה.
ארטילריה כבדה בריטית הועברה צפונה מן הארמייה החמישית בינואר, מוכנה למתקפה באראס, והיא הוחלפה חלקית על ידי יחידות בלתי מנוסות מבריטניה.
חטיבות של הארמייה הרביעית הועברו דרומה, כדי להשתלט על עמדות צרפתיות לשעבר.
ביץ' הגיע למסקנה כי עדויות של כוונות גרמניות נאספו על ידי סיורי אוויר, דיווחי ריגול ותחקירים של פליטים ושבויי מלחמה שנמלטו, אך אמצעי הטעיה גרמניים, גרמו למידע שנלקח מסיור אווירי לסירוגין במהלך מזג האוויר הלא טוב של החורף, נראים בלתי ניתנים לתיאור.
בסוף דצמבר 1916 הובילו דיווחים של עדים לסיור אווירי בריטי וצרפתי ובאמצע ינואר 1917 הגיעו המודיעין הבריטי למסקנה שקו חדש נבנה מאראס עד לאון.
בפברואר היה קו זה קרוב לסיומו, וב־25 בפברואר, הנסיגות המקומיות בחזית החמישית של החזית וחקירות האסירים, הובילו את האנגלו־צרפתים לחזות נסיגה גרמנית הדרגתית לקו החדש.
כאשר הסיורים הבריטיים, שהבחינו במאחזים גרמניים, מצאו אותם פנויים, החלו בעלות־הברית להתקדם בזהירות, בהאטה עקב הרס גרמני של תשתיות התובלה ושל מצב התחבורה הגרוע שמאחורי הקווים שלהם, שנגרמו עקב קשיים הולכים וגדלים ברכבות.
לגרמנים היה יתרון של חזרה על כבישים טובים להגנה מוכנה, מוגנת על ידי יחידות סף.
הצבאות הגרמניים ביצעו נסיגה יעילה, אם כי ההרס שהתלווה למבצע אלבריך גרם לאי־משמעת ניכרת.
סיריל פולס, היסטוריון רשמי בריטי, מתח ביקורת על הצבא הבריטי ועל הכישלונות שהציג במהלך הנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג, שכתב כי הדיוויזיות היו "מבולבלות וחסרות ישע", עד שרכשו ניסיון בצורת הלוחמה החדשה.
מפקד הדיוויזיה ה־8, האלוף ויליאם הנקר, כתב ב־2 באפריל, כי נדרשו שלושה שבועות לחטיבתו כדי להתמחות בטכניקות לוחמה פתוחה.
הקשר בין מהנדסי החטיבה לבין הארטילריה היה גרוע, ויחידות מתקדמות לא ידעו את חשיבות הדיווח על מצב הכבישים.
פולס דחה את הטענות שהשיטות הבריטיות היו צפויות, וציין כי ההתקפות בוצעו עם שחר, צהריים, אחר הצהריים ובלילה.
פצצות נורו לפני כמה מתקפות.
כמו כן התרחשו פעולות משולבות של חיל הרגלים, חיל הפרשים, רוכבי האופניים, המשוריינים והמטוסים.
מזג האוויר היה גם חמור במיוחד, עם שלג בתחילת אפריל, אשר לו היה פחות השפעה על הגרמנים.
כוחות בעלות הברית במרדף סבלו מחשיפה לקור וממחסור באספקה, אך הגדילו את המורל בגלל, מצב בריאותי טוב יותר והם התאימו את עצמם ללחימה פתוחה.
אך לארטילריה הבריטית היה בקרוב מחסור של 3,500 סוסים וכמה סוללות ארטילריה כבדות.
אורכו של החזית המערבית צומצם ב־40 ק"מ, שדרשו 13 דיוויזיות גרמניות פחות.
ההתקפה האביבית של בעלות־הברית נעצרה.
פריצת הדרך הצרפתית העיקרית על אייזנה (המתקפה של ניבל), אילצה את הגרמנים לסגת לקו הינדנבורג קו הגנה מאחורי קו החזית הקיים על האיין.
התקפות־נגד גרמניות נעשו יקרות יותר במהלך הקרב.
לאחר ארבעה ימים נלקחו 20,000 אסירים בידי הצבאות הצרפתיים.
238,000 נהרגו או נפצעו קשות בצבאות הגרמניים מול החזית הצרפתית והבלגית בין אפריל ליולי.
רוב האבדות הגרמניות נגרמו במהלך המתקפה של ניבל, והן היו גדולות יותר מכל התקפות של אנטנטה, לעומת 274,000 נפגעים צרפתים באותה תקופה.
הצבאות הצרפתיים איבדו 96,125 נפגעים עד 25 באפריל והוכו גם על ידי התמוטטות השירותים הרפואיים בחזית האיין.
כ־60,000 נפגעים נותרו קרוב לשדה הקרב במשך מספר ימים; ההפסדים הגרמנים נאמדו בכ־83,000 באותה תקופה.
גל המרידות פרץ בצבאות צרפתים, שבסופו של דבר השפיעו על 54 דיוויזיות.
בין 16 באפריל ל־15 במאי המרידות היו מבודדות אך התפשטו, עם 46 תקריות שנרשמו ב־31 במאי.
בין 1.6 ל־6 ביוני התגברה ההתנגדות האלימה, שישה אנשים נהרגו על ידי מורדים, שאיימו על הקרבנות של הצבאות הצרפתים, הסדר חזר לאט לאט בסוף יוני.
האסטרטגיה הצרפתית של פריצת הדרך והמאבק המכריע נכשלה בצורה הרסנית ובשאר 1917, הצבאות הצרפתים נקטו באסטרטגיה של "ריפוי והגנה".
קרבות מתמשכים ושיטתיים הוחלפו במתקפות מוגבלות ואחריהן איחוד.
תוכנית התחמשות מסיבית החלה לייצר מטוסים, תותחים כבדים, טנקים וכימיקלים, שהיו מטרות דומות לתוכנית הינדנבורג.
החלקים של החזית המערבית, שם נבנו מחדש ההגנות הגרמניות על העקרונות החדשים, או שהתרחשו באופן טבעי מאפיינים דומים לעקרונות החדשים, כגון "צ'מין דה־דאם", עמדו מול ההתקפות הצרפתיות־בריטיות של מתקפת ניבל באפריל 1917, העלות בנפגעים הייתה גבוהה.
שיעור האבדות הגרמניות בהתגוננות זו פחת, אם כי הדבר ניכר גם בשיעור ההפסד של התוקפים, שהיו מאורגנים בצורה טובה יותר ושיטות יעילות יותר, שהתאפשרו כתוצאה מהזרמת הציוד לחזית המערבית.
אסטרטגיית ההגנה הגרמנית על החזית המערבית ב־1917 הצליחה לעמוד בפני התגברות הכוח ההתקפי של ההשתלטות, ללא אובדן של טריטוריה חיונית, אך ההתשה של כוח האדם הגרמני הופסקה ולא התהפכה.
לוחמת צוללות בלתי מוגבלת גרמה לארצות הברית להכריז מלחמה ב־6 באפריל ולא הצליחה לבודד את בריטניה ממקורות האספקה שלה בחו"ל.
מתקפת הפיצוץ נגד בריטניה פעלה להסיח את המשאבים האנגלו־צרפתיים להגנה אווירית, שהאט את קצב עליית מספרם של שירותי־האוויר הגרמניים בצרפת.
בסוף הקרב השלישי של איפרס, בנובמבר 1917, נשחקה האפקטיביות של שיטות ההגנה ב־1917 והמשך האסטרטגיה ההגנתית במערב נעשה בלתי אפשרי.
תבוסתה של רוסיה העניקה למנהיגות הגרמנית הזדמנות סופית להימנע מהתבוסה, ולא מן הניסיונות להתחרות בעליונות המספרי והתעשייתי של בעלות־הברית, באמצעות לוחמה כלכלית באוקיינוס האטלנטי והיוזמות המקומיות של תוכנית הינדנבורג, חוק שירות עזר וגירוש זמני של עובדים מיומנים מהצבא.
הדיוק של נתונים סטטיסטיים על נפגעים במלחמה הגדולה הוא שנוי במחלוקת.
נתוני הנפגעים הזמינים מתייחסים לסכומי החזית המערבית כפי שמוצג במשבר העולמי של וינסטון צ'רצ'יל ולא מתייחסים ישירות לנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג (ז או להפסדים אשר ייחשבו "בזבוז נורמלי", המתרחשים תוצאה של קיומו של החזית המערבית, ולא של פעולות צבאיות מסוימות.
סך כל ההפסדים הבריטיים מינואר עד מרץ 1917 בצרפת היו כ־67,217, ההפסדים הצרפתיים היו 108,000 והפסדים גרמנים היו 65,381.
לקראת סוף המלחמה ב־1918 הצליחו כוחות מדינות ההסכמה לחדור ולשבור את קו הינדנבורג במהלך מתקפת מאה הימים בסוף ספטמבר 1918.
קו גריניץ' הוא המרידיאן (קו אורך) העובר בין הקוטב הצפוני לקוטב הדרומי וחוצה בדרכו את מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' שברובע גריניץ' בלונדון, אנגליה.
על-פי המוסכמות, קו זה ברשת הגאוגרפית הוא בעל המספר 0, וכל המרידיאנים האחרים מתייחסים אליו.
כשהוחל במדידת קווי האורך, נקבע "אורך אפס" שרירותית על ידי הקרטוגרפים והמודדים.
במהלך המאה ה-19 התגבשה הסכמה לעבור לשיטה אחידה, אך נותרה מחלוקת בשאלה איזו עיר תעמוד בקו האפס: פריז או לונדון.
בוועידת המרידיאן הבינלאומית (1884) הוסכם שאורך אפס יעבור בגריניץ', אך הצרפתים התנגדו להסכמה זו והמשיכו להשתמש בקו פריז, לבדם, במשך שנים רבות אחר כך.
אורך גאוגרפי מיוצג במעלות, דקות ושניות.
כשמחלקים מעגל, היקפו של כדור הארץ, 360 מעלות, לעשרים וארבע – כמספר השעות ביממה, התוצאה היא שכל 15 מעלות מייצגות מרידיאן.
ישנם 24 מרידיאנים כולל מרידיאן ראשי אחד, שכל אחד מהם מייצג הפרש של שעה נוספת ביחס לקו גריניץ'.
כל תזוזה על פני כדור הארץ לכיוון מזרח מקו גריניץ' ב-15 מעלות על פני היקפו של כדור הארץ תגרום לתוספת של שעה בזמן ביחס לקו גריניץ'.
וכן ההפך – תזוזה של 15 מעלות שלמות מערבה תביא להפחתה של שעה ביחס לקו גריניץ'.
קו גובה הוא מונח גאוגרפי המציין קו דמיוני אופקי המשותף למספר נקודות המצויות באותו רום מעל נקודת בסיס כלשהי, בשבילנו (תושבי כדור הארץ) פני הים.
קווי-גובה משמשים במיפוי טופוגרפי לציון גובהם של הרים וללמידת שינויים ביחס בין תצורות-קרקע מוגבהות (או עמוקות) לבין עצמן, ובינן לפני-הים.
נהוג להתייחס למידה המצוינת על ידי קו-גובה כאל "גובה גאומטרי" בעוד שגובה של עצם שנמצא מעל לפני השטח, במנותק ממנו (כדוגמת כלי טיס בתעופתו), נקרא "גובה גֵאוֹפּוֹטנציאלי".
קווי מתאר הם אמצעי שכיח במפות טופוגרפיות לתיאור הבדלים בין נקודות-גבהים שונות.
עם זאת, במפות ומודלים מסוגים שונים נעשה שימוש גם בכתמי צבע והצללות.
קווי גובה של מקומות על פני כדור הארץ נקבעים באמצעות מחקר גאופיזיקלי, ביחס לנקודה קרקעית נתונה וקבועה.
היפסוגרפיה (מיוונית ὕψος, "היפסו" - גובה, ו-γραφία, "גרפיה" - רישום) היא הכלי המדעי החוקר וממפה את תפוצת הגבהים הטופוגרפיים מעל פני-הים, בהתייחסות בעיקר לכדור הארץ אולם לעיתים אף לכוכבי-לכת מוצקים אחרים, כנוגה ומאדים.
מיפוי היפסוגרפי מבקש לתאר את שטח העולם בשלמותו תוך שהוא לוקח בחשבון בעיקר את גובהי פני-הארץ אך גם את אלה של קרקעית האוקיינוסים.
בלמידת הקשר בין קווי גובה וטמפרטורה נמצא כי הטמפרטורה צונחת ככל שמתקדם קו הגובה למעלה, בשיעור של כ-6.5 מעלות צלזיוס לכל 1,000 מטר, זאת בשל צפיפות אוויר פחותה בגבהים גדולים.
קו החורף היה השם הכולל לשלושה קווי מגננה שהקימו הגרמנים באיטליה בנובמבר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיקרי מבין השלושה היה קו גוסטב, העובר לרוחבה של איטליה מעט צפונית מהיכן שנהר גריליאנו נשפך לים הטירני במערב, דרך הרי האפנינים לעבר החוף האדריאטי בקרבת נהר סאנגרו במזרח.
מרכז הקו, החוצה את הכביש צפונה לרומא (כביש 6) הוקם מסביב להרים מאחורי העיירה קאסינו ובכללה גם מונטה קאסינו, עליה עמד מנזר בנדיקטי עתיק ששלט על הכניסה לעמק הלירי (דרך מרכזית לרומא), ומונטה קהירו שנתנה למגינים תצפית מצוינת מפני התקפה אפשרית המגיעה מכיוון עמק הלירי.
בצד המערבי של האפנינים הוקמו שני קווי הגנה משניים: "קו ברנהרדט" מדרום לקו גוסטב ו"קו אדולף היטלר"
מרחק של 5 קילומטר בערך צפונית משם.
קו החורף חוזק בשוחות ירי, בונקרים מבטון, עמדות מקלעים, גדרות תיל ושדות מוקשים.
הוא היה לקו המגננה החזק ביותר של הגרמנים מדרום לרומא.
כ-15 דיוויזיות גרמניות איישו את הקו.
קו החורף החזיק מעמד כשישה חודשים בהם הגרמנים הדפו את כוחות בעלות הברית בקרבות המפורסמים על מונטה קאסינו ואנציו והוא נפרץ לבסוף על ידי בעלות הברית במאי 1944.
קו גינזה (ביפנית: 東京地下鉄銀座線) הוא אחד מתשעת קווי הרכבת התחתית של העיר טוקיו, בירת יפן.
הקו הוא הראשון שנבנה במסגרת הרכבת התחתית של טוקיו (בשנת 1927) והוא קו הרכבת התחתית הראשון שנבנה ביבשת אסיה.
הקו עובר במרכזה של טוקיו מתחנת שיבויה בדרום-מערב אל תחנת אסקוסה בצפון-מזרח.
הוא משרת את רבעי שיבויה, מינאטו, צ'ואו, צ'יודה וטאייטו.
בהיותו הקו הישן ביותר במערכת הקווים של הרכבת התחתית של טוקיו ממוקמות 19 תחנותיו בעומק לא רב תחת פני הקרקע - לרוב לא יותר מקומה וחצי.
פסי הקצה הדרום-מערבי של הקו אף מגיחים מעל פני הקרקע.
הקו וכן קו מרונואוצ'י הם הקווים היחידים ברכבת התחתית של טוקיו המשתמשים ברוחב מסילה של 1,435 מילימטרים (יתר הקווים משתמשים ברוחב מסילה של 1,067 מילימטרים).
מהירות הנסיעה של הרכבות בקו היא 65 קילומטר לשעה.
הקו נקרא רשמית קו 3 גינזה ומסומן על גבי מפות הרכבת התחתית בצבע הכתום.
הקו נהגה על ידי איש העסקים נוריצוגו הייאקווה, מייסד הרכבת התחתית של טוקיו, אשר הקים אותה החל מ-1920 בהשראת הרכבת התחתית של לונדון.
קטע הקו הראשון - בין ארבע תחנותיו הצפוניות דהיום (2.2 קילומטרים) - הושלם ב-1927, וכאשר נפתח היה כה פופולרי עד כי הנוסעים נאלצו להמתין עד שעתיים לנסיעה בת חמש הדקות בו.
עד 1931 הושלמו 2.2 קילומטרים נוספים מן הקו.
השפל הכלכלי הגדול עיכב את המשך הבנייה, אך ב-1934 הושלם אורכו המתוכנן של הקו דאז, 8 קילומטרים, עד תחנת שימבשי.
ב-1938 החל שירות רכבות בקטע הדרומי של הקו, משיבויה לטורנומון (5.5 קילומטרים), ושנה לאחר מכן חוברו שני קטעי הקו (בתוספת של 800 מטרים) והחל שירות בהם מקצה אל קצה.
התחנה החדשה ביותר בקו, תחנת טאמיקה-סאנו, נפתחה ב-1997.
שמו הנוכחי של הקו - על שם שכונת גינזה ברובע צ'ואו - ניתן לו ב-1953 כדי להבדילו מקו הרכבת התחתית השני שנבנה בטוקיו, קו מרונואוצ'י.
ב-2009 הוערך הקו כשביעי במידת העומס שבו מבין קווי הרכבת התחתית של טוקיו.
קו ההמונים (群众路线 בסינית, qunzhong luxian בפין-יין) היא דוקטרינה לארגון והנהגה פוליטיים שפותחה על ידי מאו דזה-דונג והמפלגה הקומוניסטית הסינית במהלך מלחמת האזרחים הסינית, והוחלה על האוכלוסייה עם השתלטות המפלגה על סין.
המפלגה הגדירה את קו ההמונים כ"ריכוז הרעיונות הנכונים שההמונים צוברים בחייהם היומיומיים".
מאו פיתח את המושג קו ההמונים לכדי תורה שלמה בעלת תוכן מעשי ופילוסופי.
המוטו שטבע מאו כדי לסכם את התורה הוא - "עבור ההמונים, למען ההמונים".
הנחת היסוד של התורה היא שהמפלגה מוכרחה להסתמך על תמיכת ההמונים כדי לבסס את שלטונה, ולכן היא מוכרחה לשרת את צורכיהם, לשאוב מהם השראה, ולכוון את האידאולוגיה הפוליטית ושיטות הארגון שלה לפי רצונם.
הדוקטרינה של קו ההמונים דעכה לאחר מותו של מאו, אולם ב-2013 היא הוחייתה על ידי נשיא סין שי ג'ינפינג, במסגרת קמפיין למיגור השחיתות הפושה במוסדות המפלגה והממשלה ולהשבת אמון העם במפלגה.
קו ג'ה-צ'אול (בקוריאנית: 구자철; ) הוא כדורגלן עבר דרום קוריאני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
לקו 79 הופעות במדי נבחרת קוריאה הדרומית, בה הוא שימש קפטן עד לפרישתו ממנה בשנת 2019.
קו הופיע בשנת 2006 באליפות בתי הספר התיכונים שהתקיימה באי צ'ג'ו.
הוא הוביל את קבוצתו למקום השני בטורניר עם ביצועים מרשימים.
בעקבות זאת, מאמן צ'ג'ו יונייטד החתים אותו בשנת 2007 על חוזה בקבוצה.
תחילה הוא שיחק בקבוצת המילואים של צ'ג'ו, ולא הרשים עקב פציעות רבות.
למרות זאת, עם חלוף הזמן הוא התחיל להוכיח את עצמו ולהרשים בהופעותיו, והחל לשחק באופן קבוע בקבוצה הראשונה של צ'ג'ו, בעיקר כקשר הגנתי.
בעונת קו הוביל את צ'ג'ו לסגנות ליגת העל של קוריאה הדרומית.
באותה עונה נבחר לשחקן המצטיין בליגת העל הקוריאנית.
הוא היה גם מלך הבישולים באותה עונה בליגה.
ב-30 בינואר 2011 קו עבר לוולפסבורג, וחתם במועדון הגרמני על חוזה לשלוש וחצי שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגרמניה ב-12 בפברואר, בהפסד הביתי 0–1 להמבורג.
ב-31 בינואר 2012 קו הושאל לאאוגסבורג לעונה וחצי.
בתקופה בה שיחק במועדון הוא סייע לו להימנע פעמיים מירידת ליגה.
בסך הכל כבש שמונה שערים ב-32 הופעות ליגה בקבוצה.
ב-18 בינואר 2014, לאחר חצי עונה במועדון, הוא עבר למיינץ, וחתם על חוזה לארבע וחצי שנים.
הוא כבש את שער הבכורה שלו במיינץ בניצחון 0–2 על פרייבורג.
בקיץ 2019 חתם קו על חוזה באל-גארפה הקטרית.
באוגוסט 2021 חתם באל-ח'ור הקטרית.
בפברואר 2022 חזר לדרום קוריאה וחתם בג'ג'ו יונייטד.
קו היווה חלק מרכזי מנבחרת קוריאה הדרומית בגביע אסיה 2011, בו כבש חמישה שערים וסייע לנבחרתו להגיע עד לחצי הגמר.
קו היה מלך השערים של הטורניר.
קו שיחק באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, וסייע לנבחרתו לזכות במדליית ארד.
בכך, קוריאה הדרומית הפכה לנבחרת האסייתית השנייה שמגיעה לשלב חצי הגמר בטורניר הכדורגל במשחקים האולימפיים.
קו נבחר לקפטן נבחרת קוריאה הדרומית למונדיאל 2014. בטורניר, הוא כבש בהפסד 2–4 ל.
בינואר 2019 הודיע קו על פרישתו מנבחרת קוריאה הדרומית, לאחר ההדחה שלה ברבע גמר גביע אסיה 2019.
השחקן המצטיין בליגת העל הקוריאנית:
מלך הבישולים בליגת העל הקוריאנית:
מלך השערים בגביע אסיה: 2011
קו המימן או קו 21 ס"מ הוא קו פליטה ספקטרלי המתאים למעבר של אלקטרון באטום מימן נייטרלי בין שתי תת-רמות הראשונות של (1s).
ההפרש בין התת-רמות נובע מהמבנה העל-דק של אטום המימן, כלומר פיצול של רמה בעקבות אינטראקציה בין ספין של אלקטרון לבין הספין של הגרעין.
כאשר אלקטרון יורד מרמה אנרגטית גבוהה לנמוכה יותר, הוא פולט פוטון בעל אנרגיה של 5.87433 מיקרו אלקטרון וולט, המתאימה לתדר של 1420.40575177 מגה הרץ, כלומר אורך גל של 21.10611405413 סנטימטרים.
קו זה המתאים לתחום קרינת מיקרו בספקטרום האלקטרומגנטי.
קו זה מובהק ומובחן בקלות מקווי פליטה אחרים ולכן יש לו שימוש רב בתצפיות אסטרונומיות.
לדוגמה, איתור קו זה בגלקסיית שביל החלב ובגלקסיות אחרות מאפשר לקבוע את אחוז המימן מכלל החומר המרכיב את הגלקסיה.
הסחת דופלר של קו זה מאפשרת למדוד מהירות סיבוב של גלקסיות ספירליות והרחבות ספקטרליות יכולות לעזור בקביעת הטמפרטורה של החומר.
מצב היסוד של אטום המימן (כלומר המצב הקוונטי בעל האנרגיה הנמוכה ביותר האפשרית) מורכב מגרעין האטום (שהוא פרוטון בודד) וענן אלקטרון הקשור אליו.
הן האלקטרון והן פרוטון הם בעלי ספין, כלומר יש להם מומנט דיפול מגנטי פנימי.
כאשר הספינים של הפרוטון והאלקטרון פונים לאותו הכיוון המצב נקרא "אנטי-מקביל" וכאשר לכיוונים מנוגדים "מקביל" (מכיוון שהמטען החשמלי שלהם הפוך בסימנו).
שתי האפשרויות הללו נובעות מדיסקרטיזציה של תנע זוויתי במערכת קוונטית.
אינטראקציה בין הספינים משפיעה על הרמה האנרגטית של האטום.
כאשר הספינים מקבילים האנרגיה גבוהה יותר מאשר כאשר הם אנטי-מקבילים.
תת-הרמה הגבוהה מבין השתיים מתפצלת לשלושה תת-מצבים מנוונים, כלומר שלושה מצבים בעלי אנרגיה זהה.
מתייחסים אליהם כאל רמה בודדת הנקראת טריפלט, וזאת בניגוד לתת-רמה התחתונה שמכילה מצב בודד ונקראת סינגלט.
ההפרש האנרגטי בין הטריפלט לסינגלט באטום המימן הוא 5.87433 מיקרו אלקטרון וולט.
כאשר האטום דועך מרמת הטריפלט לרמת הסינגלט, הוא פולט את הפרש האנרגיה בצורת פוטון, כלומר, אם נמדוד את עצמת האנרגיה האלקטרומגנטית בתדירות המתאימה נראה קו פליטה.
כאשר פוטונים עוברים בתוך החומר, הפוטונים בעלי אנרגיה המתאימה להפרש אנרגטי זה יבלעו בו, תוך עירור האטום הבולע.
כלומר הקו יהיה קו בליעה ולא פליטה.
האנרגיה של פוטון קובעת את אורך הגל והתדר שלו לפי:
כאשר h הוא קבוע פלאנק, c זו מהירות האור, λ אורך הגל ו-ν התדירות.
כך ניתן לאפיין פוטון לפי אורך הגל שלו.
מעבר בין שתי תת-רמות אלה הוא מעבר אסור עם זמן חיים של כ- שנים ולכן כמעט שלא נצפה במעבדות.
עם זאת, בתצפיות על גרמי שמיים המכילים כמות גדולה של מימן אטומי כמו למשל ענן בין כוכבי מסוג H I, קו פליטה זה נפוץ מאוד.
הקו הוא חד מאוד והרחבתו נובעת מהרחבת דופלר והרחבת לחץ, דבר המאפשר לקבוע תכונות פיזיקליות של גרמי שמיים אלה.
טלסקופי רדיו מסוגלים לאתר קווי מימן בקלות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 אותרה "לחישה" בתדר הרדיו.
"לחישה" זו השתנתה במחזוריות של יום והתברר שמקורה הוא מחוץ לכדור הארץ.
עד מהרה התברר שמקור הקרינה אינו מהשמש כפי ששיערו, אלא ממרכז הגלקסיה.
הממצאים פורסמו על ידי יאן אורט, שהבין את החשיבות של חיפוש אחרי קווי פליטה בתחום הרדיו.
ב-1944 הנדריק ואן דה הולסט (Hendrik van de Hulst) חזה קיום של קו פליטה ממימן נייטרלי עם תדירות של 1420.4058 מגה הרץ שבא מהפרש של שתי תת-רמות סמוכות במצב היסוד של אטום מימן.
קו ה-21 ס"מ נצפה לראשונה ב-1951 על ידי אדוארד מילס פרסל והרולד אירווינג איוון (Harold Irving Ewen) מאוניברסיטת הרווארד.
התצפיות אומתו על ידי אסטרונומים הולנדיים יאן אורט וכרסטיאן אלכסנדר מולר ועל ידי אסטרונומים אוסטרליים וילבור נורמן כריסטיאנסן (Wilbur Norman Christiansen) והינדמן (Hindman).
לאחר 1952 החלו למפות את המימן הנייטרלי בשביל החלב ובכך הצליחו להבין את המבנה הספירלי של גלקסיה זו.
טמפרטורת הארה היא הטמפרטורה שהייתה אמורה להיות לגוף שחור בשיווי משקל תרמודינמי עם סביבתו, על מנת שעוצמת הקרינה שלו תתאים לעוצמה נצפית של גוף אפור בתדר .
עוצמת שטף הקרינה של גוף שחור נתונה על ידי נוסחת פלאנק:
לטמפרטורת הארה יש שימוש נרחב במדעים פלנטריים ורדיו-אסטרונומיה.
ניתן להגדיר טמפרטורה אפקטבית המתארת את ההתפלגות הסטטיסטית של האלקטרונים בין שתי התת-רמות הראשונות, בצבר גדול מספיק של חלקיקי מימן.
לטמפרטורה זו קוראים "טמפרטורת ספין".
טמפרטורה זו מוגדת על ידי:
-טמפרטורה המתאימה למעבר בין הטריפלט לסינגלט.
-צפיפות אטומי המימן ברמת הסינגלט.
-צפיפות אטומי המימן ברמת הטריפלט.
ערכה של טמפרטורת הספין מצביע על הרמה האנרגטית בה נמצא הגז ולכן נותנת ביטוי לעצמת הקרינה בתדר המתאים למעבר המדובר.
ניתן למדוד את הקו של מימן נייטרלי כסיגנל ביחס לקרינת הרקע הקוסמית.
אם טמפרטורת הספין גדולה מטמפרטורת ההארה, אז הסיגנל ייראה בפליטה של 21 ס"מ יחסית לקרינת הרקע הקוסמית.
אם טמפרטורת הספין קטנה מטמפרטורת ההארה, אז הסיגנל ייראה בבליעה של קרינת הרקע הקוסמית.
לקרינה באורך גל של 21 סנטימטרים יש יכולת חדירה רבה דרך אטמוספירת כדור הארץ ולכן ניתן למדוד קרינה קוסמית זו באמצעות טלסקופי רדיו קרקעיים.
בהנחה שהמימן הנייטרלי מפולג יחסית באופן אחיד ביקום, נצפה לקבל מכל כיוון מדידה פוטונים המתאימים לאורך גל זה.
ההבדל היחיד נובע מהסחת דופלר של קווים אלו עקב תנועה של החומר ביחס למודד (כלומר כדור הארץ).
כך ניתן למצוא את המהירות היחסית לכל זרוע ספירלית בגלקסיה שלנו.
עקומת סיבוב גלקטית ניתנת למדידה בשיטה זו, כאשר מודדים את מהירות הסיבוב של החומר בגלקסיה כפונקציה של מרחקו מהמרכז.
בנוסף, ניתן להשתמש בקווי הפליטה של מימן על מנת להעריך באופן עקיף את מסתה של גלקסיה ואת הדינמיקה הפנימית שלה ולתת חסם עליון לקבוע הכבידה העולמי (קבוע ניוטון).
לקו המימן ישנה חשיבות בקוסמולוגיה, בחקר המפץ הגדול.
בתקופות הראשונות של היקום הקדום, שררו תהליכים של רקומבינציה (תהליך בו פלזמה של פוטונים, אלקטרונים ופרוטונים החלה להתגבש לגז מימן נייטרלי) וריוניזציה (כלומר יצירה מחדש של יונים).
הודות להסחת דופלר לאדום, הקו ניתן לצפייה מכדור הארץ בתדרים של 9–200 מגה הרץ.
לתופעה ישנם שני שימושים מרכזיים:
מיפוי עוצמה של הסחת דופלר לקו המימן, יכולה לתת תמונה מדויקת למדי של ספקטרום עוצמת החומר בתקופה שלאחר תקופת הרקומבינציה.
ניתן למפות את הריוניזציה, כיוון שמימן שעבר יינון יראה כ"חורים" בספקטרום של 21 ס"מ.
הקרינה המדוברת חלשה בערך פי מיליון משאר קרינת הרקע הקוסמית.
אבל מאחר שקרינה זו מופיעה כקו ספקטרלי בודד, ניתן להפריד אותה ממקורות הרעש.
ניסויים בקרינה של קו המימן בתנאי מעבדה מסובכים למדי.
המעבדה צריכה להיות מבודדת היטב מרעשים אחרים פרי ייצור האדם (כמו קרינת רדיו המשמשת לתקשורת) ומקרינה של יונוספירה שיכולים לגרום להתאבכות עם הסיגנל.
קיים רעיון של לבצע ניסויים אלו בחלל החיצון, לרבות הירח, בו הפרעות אלו אינן מורגשות.
לתצפיות על קו המימן יש חשיבות גובהה מאוד במחקר הקוסמולוגי, יחד עם ניסיון לאתר גלי כבידה, שיכולים לשפוך אור על החוקי הפיזיקה ששלטו ביקום בשלביו הראשונים.
לקו המימן יש חשיבות בשיטות חישה מרחוק.
הלוויין SMOS (קיצור של Soil Moisture and Ocean Salinity) של סוכנות החלל האירופאית משתמש בכלי ייחודי בשם MIRAS (קיצור של Microwave Imaging Radiometer with Aperture Synthesis) למדידת מליחות פני האוקיינוסים ולחות הקרקע של כדור הארץ.
כלי מדידה זה משתמש בקרינה אלקטרומגנטית בתחום של 1400–1427 מגה הרץ, כלומר תחום המכיל את התדר של קו המימן הנייטרלי.
לקו המימן יש חתימה ייחודית ומובהקת שעוזרת לאתר את המימן בקלות.
בתוכנית SETI, המחפשת אחר חיים מחוץ לכדור הארץ קיימת התעניינות בקו ה-21 ס"מ.
לדוגמה, מספר חוקרים הטוענים שציוויליזציות חוצניות ניתנות לאיתור באמצעות תצפיות בתחום המיקרו.
הצעה אחרת היא חיפוש אחר קו בתדרים שהם כפלות שלמות של פאי כפול תדירות קו המימן.
מכיוון שפאי הוא מספר טרנסצנדנטי, תדירות כזאת אינה יכולה להיות מושגת בתופעה טבעית ואיתורה יצביע על מקור מלאכותי של הקרינה.
קו המצודות המזרחי הוא קו של מצודות הפרוש לאורך דרך רומית קדומה שעברה על הרכסים שממזרח להר חברון בין תקוע ל-משטרת לציפר.
המצודות שימשו להגנת יישובים חקלאיים, בורות מים והנזירים הרבים שחיו באזור מפני חדירת שבטים סרצנים שחיו ממזרח לאזור הר חברון.
שרידי המצודות נשתמרו עד ימינו ונחקרו במהלך מספר סקרים ארכאולוגים.
הקמת המצודות מתוארכת לסוף המאה הרביעית ותחילת המאה החמישית (התקופה הביזנטית) ומשויכת לתאודוסיוס הראשון ולתאודוסיוס השני אבל ממצאים שהתגלו באתרים מצביאים על כך שהמצודות נבנו על יסודות קדומים יותר (התקופה הרומית ותקופת בית שני).
לימס פלשתינה הוא קו הגנה שהוקם על ידי הרומאים על מנת להגן על הנגב מפני פולשים מדרום בעזרת סדרת מצודות בין הים התיכון לים המלח והחוקרים חלוקים האם קו מצודות חברון שייך לקו לימס.
אתרים לאורך הקו (מצפון לדרום)
רכס כַּנוּבּ מדרום לתקוע - לאורך רכס זה זוהתה דרך רומית סלולה עם אבני סימון וכן מספר מבנים הקשורים לקו המצודות (קירות תמך, מצד ומגדל תצפית).
רוּג'וּם אֶל קַצְר (רוג'ום המצודה) - מצודה הכוללת מגדל בן שתי קומות המוקף סוללות משופעות, חדרי מגורים, חדרי אחסון חצר עם בריכת מים .
מצודת קַצְר חַ'לִיפָה (מצודת הח'ליף) - מצודה הממוקמת כ 2 ק"מ מדרום לרוּג'וּם אֶל קַצְר.
כוללת מגדל שמירה וחצר מגודרת.
מצודת רָאס גִ'רְגִ'ס - מצודה הכוללת מגדל שמירה, חדרי משמר וחצר מגודרת.
מצד חורבת מֻנֵיזִל - מצד מרובע לצד הדרך הרומית מצפון לתל זיף.
מצד תֶל מַעִין - שרידי מצד ליד היישוב כרמל
מצודת רוּג'וּם אֶל-חַמְרי (הרוג'ום האדום) - מצודה זו כוללת מגדלי שמירה, סוללות אבן, חדרי מגורים ומחסנים הערוכים סביב חצר מלבנית.
נמצאת בסמוך לשכונה הצפונית של היישוב סוסיא.
רוג'ום ואדי ג'וחייש - כ-2 ק"מ דרומית מערבית לרוּג'וּם אֶל-חַמְרי.
רוג'ום אל מדפע, סמוך לכפר אשתמוע.
קו הי-סַן (בהנגול: 구혜선; ) היא שחקנית, זמרת-יוצרת ובמאית קולנוע דרום קוריאנית.
ידועה בעיקר בשל תפקידיה בדרמות הטלוויזיה: טהור בלב ("Pure in Heart", 2006), "בנים על פני פרחים" (2009) ו"עיני מלאך" (2014).
הסרט יצא לאקרנים ב-29 בספטמבר 2017 בהפצת חברת "Columbia Pictures".
בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-12 באוקטובר 2017.
חמישה סטודנטים לרפואה עורכים ניסוי נועז ומסוכן על מנת לזכות בהצצה לחיים שאחרי המוות, אך תוך כדי שהניסוי שלהם הופך ליותר מפחיד ומסוכן, חמשת הסטודנטים נאלצים להתעמת עם חטאי העבר אשר החלו לרדוף אותם, בעודם ניצבים מול התוצאות העל-טבעיות של המסע אל הצד האחר.
+שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמות אליוט פייג' קורטני הולמס סטודנטית לרפואה דייגו לונה ריי נינה דוברב מרלו ג'יימס נורטון ג'יימי קירסי קלמנס סופיה קיפר סאת'רלנד ד"ר נלסון רייט מרצה לרפואה בו מירצ'וף בראד שרלוט מק'יני אחות בבית החולים
באוקטובר 2015, אליוט פייג' לוהק לתפקיד לא ידוע עבור הרימייק.
חצי שנה לאחר מכן, בפברואר 2016, דייגו לונה לוהק גם הוא אל הסרט ובעקבותיו, נינה דוברב הצטרפה אל פייג' ולונה לסרט באפריל.
במאי 2016, קירסי קלמנס וג'יימס נורטון אישרו את השתתפותם בסרט.
בחודש יולי 2016, הוכרז כי קיפר סאת'רלנד שכיכב בסרט המקורי, יחזור אל הסרט החדש.
מאוחר יותר, סאת'רלנד חשף כי הוא ישחזר את דמותו של דוקטור נלסון רייט שאותה גילם בסרט המקורי, והוסיף שמדובר בסרט המשך, יותר מאשר רימייק.
ביולי 2016, שרלוט מקיני הצטרפה אל צוות השחקנים.
הצילומים העיקריים של הסרט החלו בתחילת יולי 2016 בטורונטו.
חודש לאחר מכן, ב-4 באוקטובר, החלה עבודת גמר ההפקה של הסרט.
הקרנות הבכורה העולמית של הסרט התקיימו ב-29 בספטמבר 2017, ואילו בישראל, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-12 באוקטובר 2017.
קו הטבעת הגדול (קו מס' 11) הוא קו במערכת הרכבת התחתית של העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
במסגרת השלב הראשון של הפרויקט נפתח ב-26 בפברואר 2018 הקטע הראשון של הקו, הכולל חמש תחנות.
אורכו של הקטע הראשון הוא 10.51 קילומטר.
הקו נפתח בשלמותו ב-1 במרץ 2023, ואורכו הכולל 70 ק"מ, והוא הקו המעגלי הארוך בעולם.
עד פתיחת הקו בשלמותו ב-1 במרץ 2023, קטע של הקו באורך 5.7 ק"מ עם ארבע תחנות (ניז'גרודסקאיה, לפורטובו, אוויאמטורנאיה, אלקטרוזבודסקאיה) הופעל באופן זמני כחלק מקו נקראסובסקאיה.
ב-7 בדצמבר 2021 נפתחו 10 תחנות נוספות בבת אחת, אורכו של הקטע החדש מניובניקי-קחובסקאיה הוא 20 ק"מ.
ב-1 במרץ 2023 התקיימה פתיחת כל הקו במעמד של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וראש העיר מוסקבה סרגיי סוביאנין.
קו דיסטריקט הוא קו ברכבת תחתית של לונדון.
צבע הקו במפת הקווים הוא ירוק, הקו עוצר ב 60 תחנות ואורכו 64 ק"מ.
בדצמבר 1868 הוקם הקו לראשונה בין דרום קנסינגטון לווסטמינסטר על ידי חברת "רכבת המטרופולין".
הרכבות הראשונות היו מקרונות עץ שנגררו על ידי קטרי קיטור.
בשנת 1871 הורחב מסלול הקו עד לווסט ברומפטון, ושלוחה חדשה נבנתה אל אילינג ברודוויי.
באוקטובר 1884' כחלק מהפרויקט שהשלים את קו סיקרל' הורחב גם קו דיסטריקט עד לוייטצ'אפל ולאחר מכן גם עד לאופמינסטר.
בשנת 1905 החלו לפעול קטרים חשמליים בקו, וזאת במקום קטרי הקיטור הקודמים שפלטו עשן.
הקו פועל בין רובע אפמינסטר במזרח לונדון לבין שכונת צ'יזיק במערב לונדון, שם הוא מתפצל למספר שלוחות.
שלוחה אחת מגיעה לווימבלדון שבדרום מערב לונדון; אחת מגיעה צפונה אל רחוב אדג'וור שבסיטי של וסטמינסטר; ועוד שלוחה קצרה שפועלת רק בסופי שבוע מגיעה לתחנה אחת בקנסינגטון (אולימפיה).
המסלול הראשי ממשיך מערבה - אל מארל'ס קורט; טורנהם גרין; ולאחר מכן הוא מתפצל שוב לשתי שלוחות - אל ריצ'מונד ואל אילינג ברודוויי.
צבע הקו על המפה הוא ירוק, הקו עוצר ב 60 תחנות ואורכו 64 ק"מ.
בחלקו, עובר הקו מתחת לפני השטח.
קו דיסטריקט הוא העמוס ביותר מבין הקווים התת-קרקעיים בלונדון והקו החמישי העמוס ביותר מבין כל קווי המערכת.
קו הטוחנות ועצם הלשון הוא רכס בלסת התחתונה.
תחילתו בחלקו התחתון של המאחה של הלסת התחתונה והוא ממשיך מעלה ואחורה עד לאזור שן הבינה.
הוא נאחז בשריר קו הטוחנות ועצם הלשון ובחלקו האחורי בתפר כנפת הלסת התחתונה.
קו האמרסמית' וסיטי הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של לונדון העובר בין רובע האמרסמית' ופולהאם שבמערב לונדון לבארקינג ודאגנהאם שבמזרח לונדון.
צבע הקו על מפת הרכבת התחתית של לונדון הוא ורוד והוא עובר ב־29 תחנות לאורך 25.5 ק"מ.
בין פרינגטון למזרח אולדגייט מתרחק הקו מאזור הסיטי של לונדון, ליבה הכלכלי של הבירה, ומכאן שם הקו.
מנהרות הקו נמצאות ממש מתחת לפני הקרקע בעומק של כ־5 מטרים והן בקוטר דומה לזה שבקווים הראשיים של בריטניה.
מרבית מסלולו וכל תחנותיו משותפות עם הקווים סירקל ומטרופוליטן.
מעל 114 מיליון נסיעות נוסעים נעשות מדי שנה בקווי האמרסמית', סירקל ומטרופוליטן.
בשנת 1863 החלה חברת "הרכבת המטרופוליטית" את שירות הרכבות התת-קרקעי הראשון בעולם בין פדינגטון לפרינגטון עם כרכרות עץ וקטרי קיטור.
בשנה שלאחר מכן נפתחה רכבת מערבה מפדינגטון להמרסמית', והפכה במהרה לפופולרית ובבעלות משותפת של חברות המטרופוליטן והמערב הגדול.
הקו הורחב אז מזרחה, בשלבים, והגיע עד למסילת הרכבת המזרחית של לונדון בשנת 1884. הקו התחשמל בשנת 1906, ובשנת 1936, לאחר שהמסילה המטרופוליטית נקלטה על ידי מועצת התחבורה בלונדון, חלק מהקו התאחד עם קו מטרופוליטן לכיוון בארקינג.
תוואי האמרסמית' וסיטי הוצג על גבי המפה התחתית כחלק מקו המטרופוליטן עד 1990, אז עוצב מחדש כקו נפרד.
הקו חוצה את אזור מרכז לונדון ממזרח למערב, רוב מסלולו וכל תחנותיו משותפות עם הקווים סירקל ומטרופוליטן.
קו ג'ובילי (יובל) (מאנגלית: Jubilee line) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של לונדון העובר בין סטרטפורד שבמזרח לונדון לסטנמור שבפרברי צפון-מערב לונדון, דרך הדוקלנדס, הגדה הדרומית ווסט אנד.
הקו נפתח בשנת 1979 אבל חלקים מסוימים מהמסלול נבנו עוד בשנת 1932 ופוצלו לקו חדש בשנת 1979, שיפוץ והרחבה נוספת בקו הייתה בשנת 1989.
צבע הקו על המפה הוא אפור ופועלות בו 27 תחנות על 36 קילומטרים.
שם הקו מציין את שנת יובל הכסף למלכותה של המלכה אליזבת' השנייה.
קו הדנייפר (בבלארוסית: Дняпроўскі рубеж) הוא סרט מלחמה בלארוסי בבימויו של דניס סקבורצוב משנת 2009. תקציב הסרט היה כשישה מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט היקר ביותר בתולדות בלארוס העצמאית.
הבסיס לסרט היה ההגנה ההרואית של מוהילב, מה שמכונה קו הדנייפר - אירוע היסטורי אמיתי, כאשר כוחותיהם של אזרחים וחיילי הצבא האדום מנעו מתקפת אויב למשך שלושה שבועות.
המפקד שמבין את המצב האבוד בו נפלו מגיני קו הדנייפר עושה כל מאמץ לרסן את המתקפה הגרמנית.
האחות זויה סינצובה מאוהבת בו.
קו החלב או רכס השדיים הוא רקמת נבט ספציפית להתפתחות של בלוטות החלב.
הוא עובר מקו בית השחי באזור הזנב של ספנס ועד המפשעה.
קו החלב הוא ראשיתי לבלוטת החלב בשד בבני אדם, וקשור לבלוטת החלב ולהתפתחות השד.
במהלך השבוע השישי של התפתחות העובר האנושי מתפתחים צינוריות חלב מהאקטודרם בקו החלב אשר פולש לאפידרמיס בשבוע השביעי ויוצר את הרכס הממרי של השד.
אצל יונקים רבים אחרים בלוטות החלב מופיעות תחילה כרכסים מוגדלים לאורך קווי החלב, אשר נפרדים אז לניצנים בודדים הממוקמים באזורים לרוחב קו הגחון האמצעי.
מיקומם של ניצנים אלה משתנה בהתאם למינים השונים: הם ממוקמים באזור בית החזה בפרימטים, באזור מפשעתי אצל פרסתנים, ולכל אורך הגו אצל מכרסמים וחזירים.
קו החלב בדרך כלל מפסיק לגדול בשבוע השמיני ואורכו נסוג מחדש החל מלמטה למעלה, כך שמה שנשאר הוא עיגול אקטודרמי היכן שמתפתח בית השחי.
עם סיום התקצרות קו החלב, המבנה נותר בולט באזורים שבהם נוצרות בסופו של דבר בלוטות החלב.
אצל בני אדם, קווי חלב נוצרים כעיבויים של האפידרמיס, לאורך הגו הקדמי של שני המינים.
קווי החלב מופיעים בשבוע השביעי להתפתחות העוברית לפני ההתמיינות המינית, מה שמסביר מדוע גם לגברים יש פטמות.
לאחר התפתחות ראשונית של קווי החלב הם עוברים הפחתה.
לרוב בני האדם יש שתי פטמות, אך במקרים מסוימים יתפתחו יותר משתיים, בתופעה שנקראת פטמה יתרה.
פטמות נוספות אלו בדרך כלל גדלות לאורך קו החלב.
רקמת שד אקטופית (EBT) היא תופעה בה גדלה רקמת שד מחוץ לחזה.
תופעה זו נראית בדרך כלל עקב הישארות של שרידים עובריים לאורך קו החלב, החל מבית השחי ועד הפות.
לרוב, מקרים של רקמת שד אקטופית לא מתגלים, אלא אם מתחילים להוות בעיה, כמו למשל נפיחות והפרשת חלב לאחר לידה או כאשר הם מתפתחים במקרים מסוימים לגידולים סרטניים.
קו המים ההולנדי החדש (הולנדית Nieuwe Hollandse Waterlinie) הוא מערך הגנתי במערב הולנד, שהיה בשימוש בין השנים 1870–1945. מערך ההגנה משתרע לאורך 85 ק"מ, ממרקרמיר בצפון ועד נהר ואל בדרום, ורוחבו בין 3–5 ק"מ.
המערך כולל שדות הצפה, מעל מאה מתקנים הידראוליים, 6 ערים מבוצרות, 46 מבצרים שהוקמו בעיקר במקומות שלא ניתן היה להציף, כגון דרכים ומסילות ברזל או מקומות גבוהים, וכן מאות עמדות צבאיות.
אף על פי שהמבצרים הם המרכיב הבולט ביותר בקו ההגנה, החלק העיקרי שלו הוא שדות ההצפה שנועדו ליצור מכשול מים ברוחב של מספר קילומטרים ובעומק של 30 עד 60 ס"מ.
עומק זה מנע מעבר של חיל רגלים מחד ושימוש בכלי שיט מאידך.
רוב המבצרים השתמרו וחלקם אף שופץ, אך שדות ההצפה השתנו בשל עיור, נטיעת עצים וסלילת כבישים ומסילות ברזל.
המערך הוכר כמונומנט לאומי בשנת 2009, ובשנת 2021 הוכרז כאתר מורשת עולמית וצורף לקווי ההגנה של אמסטרדם שהוכרזו כאתר מורשת עולמית ב-1996. שני מערכי ההגנה מהווים את אתר המורשת העולמית קווי הגנת המים ההולנדיים.
קו המים ההולנדי החדש החליף מערך ביצורים מהמאה ה-17 שהגן על אמסטרדם והאג, ואשר זכה בעקבות הקמתו של הקו החדש לשם "קו המים ההולנדי הישן".
התוכניות הראשונות למערך החדש הוכנו ב-1796 והתבססו על תוואי מזרחי יותר מזה של המערך הישן, כך שהעיר אוטרכט נכללה במערך ההגנה.
רק ב-1815, לאחר נפילת נפוליאון, החליט המלך וילהלם הראשון לאשר את הקמת מערך ההגנה, ועבודות ההקמה הושלמו סופית רק מקץ 55 שנה, ב-1870. עבודות לשיפור המבצרים שלאורך הקו נמשכו בהשפעת חידושים בתחום הארטילריה והתחמושת, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
המערך הוצף כולו או חלקו ארבע פעמים - בעת מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, במלחמת העולם הראשונה, ופעמיים במלחמת העולם השנייה - בידי ההולנדים בתחילת המלחמה ובידי הגרמנים לקראת סופה.
קו הגברים הוא שירות טלפוני לגברים הנמצאים במעגל האלימות במשפחה.
הקו מהווה כתובת מקצועית לגברים לצורך קיום דיאלוג ראשוני אודות מצוקתם, ומיועד לגברים פוגעים או נפגעים.
המתנדבים בקו הם גברים שמעניקים לפונה אוזן קשבת והכוונה במטרה לבחון יחד כיצד ניתן לסייע לו ביציאה ממעגל האלימות במשפחה.
הקו מהווה כתובת מתווכת להמשך טיפול מקצועי, והפנייה אליו יכולה להיות אנונימית.
המענה בקו ניתן גם לבני משפחה ולחברים המבקשים ייעוץ סביב מצבי משבר זוגי אלים הידועים להם.
עם המתנדבים בקו נמנים דוברי עברית, אמהרית וערבית.
אלימות במשפחה היא תופעה נרחבת.
מערכות הסיוע החברתיות בתחום האלימות במשפחה ברובן מיועדות לנשים, ואין בהן הכוונה מותאמת לגברים.
בעקבות חוסר מודעות והכרה למצוקות בקרב גברים, לעולמם הרגשי, ולהתמודדות היומיומית בתחום האלימות ובכלל, ובשל הקושי בקרב גברים בחברה הישראלית לשתף, לדבר ולהיעזר בכל הקשור למצוקות וקשיים, גברים בדרך כלל אינם פונים מיוזמתם לקבל סיוע בנושא כאשר הם חשים מצוקה, אלא כאשר מופעלת מוטיבציה חיצונית, או בכפייה.
השיח הציבורי מדבר בעיקר על הרחקה והענשה של גברים אלימים.
גבר שמודע לצד האלים שבו, או שנתון במצוקה עקב אירוע התפרצות שתוצאותיו הן חרדה ותחושת בהילות, אין לו לאן לפנות.
שירותי הרווחה נתפסים כמיועדים לשכבות החלשות, והמענה שם ניתן בעיקר על ידי נשים, דבר שמרתיע הרבה גברים.
יש גברים שחוששים שאם יודו באלימות שלהם, ירחיקו אותם מהבית, או שייקחו מהם את הילדים.
גברים שסובלים מאלימות מצד נשותיהם, בהרבה מקרים מתביישים לדבר על כך באופן גלוי.
לבני משפחה וחברים של גברים אלימים, שמודעים למצב ומבקשים למנוע את המשך ההידרדרות ולשמוע על האפשרויות לטיפול, אין לאן לפנות.
הקו הוקם בשנת 2004 על ידי העובדת הסוציאלית מלכה גנחובסקי, מנהלת המרכז למניעה וטיפול באלימות המשפחה של ויצו ועיריית ירושלים.
לאחר מספר שנות פעילות, נקלע הקו למצוקה כלכלית ונחלץ ממנה בעזרת ויצו ארצות הברית.
מאז פועל הקו במימון של ויצו ארצות הברית.
הגברים המאיישים את הקו הם מתנדבים שהוכשרו לכך, והם מלווים באופן שוטף על ידי אנשי מקצוע.
כמות הפניות לקו עולה משנה לשנה, וניכרת במיוחד כשאירועי אלימות במשפחה מועלים בתקשורת.
לקו פונים גם אנשי מקצוע שנתקלים באלימות במשפחה אצל מטופלים או תלמידים שלהם.
קו האורך 180 או אנטימרידיאן הוא המרידיאן שנמצא 180 מעלות ממזרח וממערב למרידיאן הראשי, איתו הוא יוצר מעגל גדול המחלק את כדור הארץ לחצי הכדור המערבי והמזרחי.
הוא נפוץ הן בקו האורך המזרחי והן בקו אורך המערבי.
הוא עובר בעיקר במים הפתוחים של האוקיינוס השקט, אך עובר על פני יבשה ברוסיה, פיג'י ואנטארקטיקה.
מרידיאן זה משמש בסיס לקו התאריך הבינלאומי, אך לעיתים חורגים ממנו כדי לשמור על עקביות תאריכים בתוך שטחי רוסיה, ארצות הברית, קיריבטי, פיג'י וניו זילנד.
קו האורך 180 מתחיל בקוטב הצפוני והולך דרומה לקוטב הדרומי, ועובר דרך:
קואורדינטותמדינה, טריטוריה או אוקיינוסהערותאוקיינוס הקרח הצפוניהקוטב הצפוניוראנגלים צ'וקצ'יצ'וקוטקהמצר ברינגמצר אמצ'יטקהעובר ממזרח לאי סמיסופצ'נוי, אלסקה, ()האוקיינוס השקטעובר ממזרח לנוקולאלאה, ().
עובר ממערב לאי סיקוביה-אי-לאו, ()באיים ונואה לוו, רבי, וטאבאוניהאוקיינוס השקטעובר ממזרח לאי מואלה, ()
, עובר ממערב לאי טוטויה, ()
עובר ממזרח לאי מאטוקו, ()האוקיינוס הדרומיאנטארקטיקהשטח חסות רוס, נתבע על ידי אנטארקטיקה התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט, הקוטב הדרומי
קו האורך עובר גם בין (אך לא קרוב במיוחד אל):
איי גילברט ואיי פניקס, קיריבטי
האי הצפוני ואיי קרמדק, ניו זילנד
איי באונטי ואיי צ'טהאם, ניו זילנד
המקום היחיד שבו כבישים חוצים את קו האורך הזה, ושבו יש מבנים קרובים מאוד אליו, הוא בפיג'י.
ספריות תוכנה גאוגרפיות רבות או פורמטים של נתונים מקרינים את העולם כמלבן; לעיתים קרובות מאוד מלבן זה מפוצל בדיוק בקו האורך 180. לכן, לרוב זה לא-טריוויאלי כדי לבצע משימות פשוטות (כמו ייצוג אזור או קו) על פני קו האורך ה-180. כמה דוגמאות:
מפרט GeoJSON מציע לפצל צורות כך שאף אחד מהחלקים שלהן לא יחצה את קו האורך.
ב-OpenStreetMap, אזורים (כמו הגבול של רוסיה) מפוצלים בקו האורך ה-180.
קו בריסביין הייתה, לפי הנטען, תוכנית ובה אוסטרליה תכננה לסגת מצפון היבשת במקרה של פלישה יפנית.
אף על פי שתוכנית להגן על אזורי התעשייה העיקריים בין בריסביין למלבורן אכן הוצעה בפברואר 1942, ראש הממשלה האוסטרלי מטעם הלייבור, ג'ון קרטין, והקבינט דחו את ההצעה.
הבנה חלקית של התוכנית גרמה לשר אדי וורד, ממפלגתו של קרטין, להאשים את הממשלה הקודמת (ממשלת אחדות בהובלת רוברט מנזיס וארתור פאדן) בכך שתכננה לנטוש את צפון היבשת.
וורד המשיך להאשים בכך את הממשלה בסוף 1942 ובתחילת 1943, האשמה שצברה תמיכה מאמירתו של הגנרל דאגלס מקארתור במסיבת עיתונאים בה השתמש בביטוי "קו בריסביין".
וורד לא הציג תימוכין לטענותיו, ובהמשך טען שהרעיון נמחק מהמסמכים הרשמיים.
ועדה מלכותית הגיעה למסקנה שלא היה רעיון כזה, וכי ממשלת מנזיס–פאדן לא אישרה הצעה זו.
הוויכוח הציבורי תרם לזכייתו של הלייבור ב-1943, אם כי וורד מונה לתפקידים זוטרים יותר בהמשך.
באוקטובר 1942 חשף השר מטעם הלייבור, אדי וורד, כי הממשלה הקודמת בראשות רוברט מנזיס ויורשו ארתור פאדן הכינה תוכניות לנטישת רוב היבשת במקרה של פלישה יפנית, ולרכז את מאמצי ההגנה בדרום–מזרחה.
וורד קיבל את המידע כנראה מקצין במשרד ההגנה.
בפברואר 1942 הועבר לקבינט המלחמה בראשות הלייבור תזכיר, בו הומלץ כי במקרה של פלישה יפנית רוב הכוחות האוסטרליים יתרכזו בין בריסביין למלבורן, שם מוקמה רוב התעשייה האוסטרלית.
המפקד העליון של כוחות המולדת, איבן מקאי, קיבל הוראה לתעדף את האזורים סביב סידני וניוקאסל, עם דרווין בעדיפות משנית.
היה עליו לקחת בחשבון גם את העובדה שרוב צבא אוסטרליה נפרס מעבר לים.
ממשלת קרטין דחתה את ההצעה, והקדישה כוחות להגנה על דרווין וצפון היבשת, תוך נקיטה במדיניות של אדמה חרוכה כדי לעכב את הפולשים ככל הניתן.
התיאוריה של וורד התבססה על הבנה חלקית של התוכנית בשילוב מידע שפורסם בנוגע לפינוי אזורים בקווינסלנד.
וורד לא הציג הוכחות לטענותיו, ומנזיס, יחד עם כל שריו בממשלה הקודמת, הכחישו את הנטען.
בישיבת מועצת המלחמה המייעצת בדצמבר 1942 הביע מנזיס דאגה מכך ששר מציג טענות שניתן להפריכן רק על ידי פרסום מידע מסווג.
ראש הממשלה קרטין שיתף פעולה עם וורד ותקף את מנזיס ופאדן שהיו אחראים לדבריו לתוכנית "תבוסתנית" ו"בוגדנית".
המודעות הציבורית לתוכנית עלתה כשבמרץ 1943 אמר הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור את הביטוי "קו בריסביין".
וורד המשיך להפיץ את טענותיו, ובהמשך טען שהמידע על התוכנית נמחק ממסמכים רשמיים.
קרטין מינה ועדה מלכותית כדי לחקור את הטענות ולבדוק האם מנזיס אחראי לתוכניות כאלו.
הוועדה דיווחה ביולי 1943 כי אין ראיות שתומכות בתוכנית לנטוש את רוב אוסטרליה, וכי לא ידוע על מחיקת מסמכים.
המחלוקת על קו בריסביין תרמה לניצחון הלייבור ב-1943, אך וורד הודח לתפקידים זוטרים יותר.
התומכים בקיום התוכנית מביאים כהוכחה לטענותיהם את הקמת מלכודות טנקים במקומות שונים באוסטרליה בסוף שנות ה-30.
בספר הזיכרונות שלו, טוען דאגלס מקארתור כי הצבא האוסטרלי הציע להקים קו סביב נהר דרלינג כדי להתגונן מפני פלישה אוסטרלית אפשרית.
מקארתור זוקף לזכותו את ביטול התוכנית באמצעות יוזמות התקפיות שבלמו את יפן בגינאה החדשה.
קו המים הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2024 שבוים על ידי אלון לוי ועוסק במאבק על נחל האסי שבעמק בית שאן.
יצירת הסרט נתמכה על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, תאגיד השידור הציבורי, מפעל הפיס ו-Israel Film Center Fund.
הסרט התחרה בפסטיבל דוקאביב 2024 וסוקר גם באתר מכון ון ליר בירושלים, מאקו ו-וואלה.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר (עד 65 דקות) במסגרת פרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי של הפורום הדוקומנטרי בישראל
הסרט הוקרן לראשונה ב-23 בנובמבר 2024 בכאן 11.
קו החוף המזרחי הראשי היא מסילה חשמלית וקו ראשי המחבר את העיר לונדון (תחנת קינגס קרוס) לאדינבורו (תחנת וייברלי) ומשרתת את אזור מזרח אנגליה.
קו החוף המזרחי הוא נתיב תחבורה עיקרי המחבר את דרום וצפון בריטניה במסלול מהיר, הוא עובר סמוך לציר כביש ה-A1 המרכזי ומשתמשים בו כעשרים מליון נוסעים בשנה.
הקו הראשי עצמו הוא באורך 632 ק"מ, הוא עולה צפונה מלונדון ועובר בין היתר בערים פיטרבורו, לינקולן, דונקסטר, לידס, יורק, דרהאם, ניוקאסל על הטיין, מורפת', בריק על הטוויד, דאנבר ואדינבורו.
קו החוף המזרחי הראשי נוצר ממספר מסילות רכבת אזוריות שנפתחו בשלבים, אך בניגוד לקו הראשי של החוף המערבי, הקטע הסקוטי מאדינבורו לבריק על הטוויד היה הראשון שנפתח ב-22 ביוני 1846 על ידי רכבת צפון בריטניה (NBR) שבסיסה באדינבורו.
בין 1976 ל-1991 הקו כולו שודרג לתשתית חשמלית הכוללת קוי חשמל עיליים 25 קילו ואט, מה שאפשר לרכבות החשמליות המהירות יותר לעשות שימוש בקו ולקצר בכך את זמני הנסיעה.
קו האש היא סדרה תיעודית אמריקאית שהופקה על ידי Cromwell Productions, המציגה שדות קרב היסטוריים באמצעות הדמיה ממוחשבת.
הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2002 וכוללת 28 פרקים, כאשר עונה 1 מכילה 12 פרקים, ועונה 2 מכילה 16 פרקים.
קרב רורק'ס דריפט (המצור על רורקס דריפט)
קרב בלאקלאבה (הידוע גם כ"הסתערות הבריגדה הקלה")
מתקפת הקייזר (המתקפה הגרמנית באביב 1918)
רעמסס – פרעה לוחם (קרב קדש)
נקמתו של קורטס (כיבוש טנוצ'טיטלאן)
האסון של אתונה (המלחמה הפלופונסית)
ג'ינגיס חאן – כובש מונגולי
קו החוף המערבי הראשי היא מסילה חשמלית וקו ראשי המחבר את העיר לונדון (תחנת קינגס קרוס) לגלאזגו (תחנת וייברלי) ומשרתת את אזור צפון-מערב אנגליה.
קו החוף המערבי הוא נתיב תחבורה עיקרי המחבר את דרום וצפון בריטניה במסלול מהיר לאורך מערב המידלנדס, צפון-מערב אנגליה וסקוטלנד.
הקו נחשב לקו המעורב (נוסעים ומשא) העמוס ביותר באירופה, עם תנועה של כ-75 מיליון נוסעים בשנה, שהם כ-43% מתנועת נוסעי הרכבת בבריטניה, בנוסף לכ-90,000 רכבות משא שנתיות (נכון ל-2018).
הקו עובר ב-64 תחנות, כאשר המפעילה העיקרית של שירותים לאורך הקו היא חברת אוונטי וסט קוסט ולצידה החברות קרוסקנטרי וטרנספניין אקספרס, בנוסף למספר מפעילות וקווים פרווריים קטנים יותר העוברים במקטעים של הקו בהן סקוטרייל, טרנספורט פור ויילס רייל ונורת'רן טריינס.
הקו הראשי עצמו הוא באורך 641 ק"מ, הוא עולה צפונה מלונדון ועובר בין היתר בערים מילטון קינס, נורת'האמפטון, ברמינגהאם, סטפורד, קרו, ליברפול, מנצ'סטר, לנקסטר, קרלייל, גלאזגו ואדינבורו.
ראשית התפתחותו של הקו נעוצה בעשורים הראשונים של עידן הרכבות, בשנות ה-30 של המאה ה-19, אז נבנו המסילות בידי חברות פרטיות שפעלו באופן עצמאי.
הצלחת מסילת ליברפול-מנצ'סטר עודדה משקיעים להרחיב את הרשת, וההשקעות התמקדו תחילה בקישור בין ערים גדולות בעלות פוטנציאל תנועתי גבוה.
במסגרת זו הוקמו קווים כגון מסילת לונדון-ברמינגהאם, שחיברה את הבירה לערי מרכז אנגליה דרך קובנטרי ורגבי.
בשנים שלאחר מכן, התרחבה הרשת במהירות עם הקמת קווי שלוחה וחיבורים משניים.
עד 1846 אושרו כ-9,500 מיילים של מסילות חדשות.
מספר חברות תרמו להתגבשות מה שיהפוך לקו החוף המערבי, ובהן נורת' סטפורדשייר ריילווי (NSR) שסיפקה נתיבים חלופיים למנצ'סטר וקלדוניאן ריילווי שחיברה את קרלייל לאדינבורו וגלאזגו.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19 פעלו רכבות ישירות מלונדון לגלאזגו, אף שזמן הנסיעה עמד אז על כ-12.5 שעות.
קריסת בועת ההשקעות לא עצרה את ההתפתחות לאורך זמן.
מיזוגים בין חברות קטנות יצרו גופים גדולים ויציבים יותר, ובראשם רכבת לונדון וצפון-מערב (LNWR), שהרחיבה את הרשת בעשורים הבאים.
הקו המערבי לא נבנה כתוכנית אחת כוללת, אלא התפתח בהדרגה כרשת של מסילות ותחנות שנוצרו ביוזמה פרטית, ולימים התלכדו לאחד מצירי התחבורה המרכזיים של בריטניה.
בשנת 1923 אוחדו מסילות הרכבת במסגרת רפורמה ממשלתית לכדי "ארבעת הגדולים", וקו החוף המערבי עבר לאחריות חברת רכבת לונדון, מידלנד וסקוטלנד (LMS).
בתקופה זו התפתחה תחרות עזה עם רכבת לונדון וצפון-מזרח (LNER) על שירותי לונדון-סקוטלנד, תחרות שכונתה "המרוץ לצפון".
LMS שיווקה זמני נסיעה קצרים ושירותי יוקרה כגון "קורוניישן סקוט", אך מגבלות הטופוגרפיה של הקו המערבי הקשו על השגת יתרון מול הקו המזרחי.
גם בתקופת מלחמת העולם השנייה המשיך הקו לפעול, עם זמני נסיעה מרשימים יחסית לתקופה.
הלאמת הרכבות ב-1948 יצרה את בריטיש רייל, ואז התקבע השם הרשמי "קו החוף המערבי הראשי" (West Coast Main Line).
בין 1959 ל-1974 עבר הקו תהליך מקיף של שיפוץ וחישמול.
קטעים ראשונים נפתחו בתחילת שנות ה-60, וב-1966 כבר פעלו רכבות חשמליות מלאות בין לונדון, מנצ'סטר וליברפול; ברמינגהאם חוברה ב-1967 וגלאזגו ב-1974. שיפורים אלה אפשרו זמני נסיעה קצרים יותר, הובילו להשקת מותג אינטרסיטי (InterCity), והביאו להכפלת מספר הנוסעים תוך כעשור.
בעשורים המאוחרים יותר התמודד הקו עם אתגרי קיבולת ואמינות, ונעשו ניסיונות טכנולוגיים שאפתניים שלא הבשילו.
לאחר הפרטת הרכבות, הובילה ריילטראק החל מ-1997 תוכנית שדרוג רחבה, שהושלמה בידי נטוורק רייל ב-2008. התוכנית כללה חידוש מסילות, מערכות איתות מתקדמות, הרחבת קטעים לארבע מסילות בעמק טרנט, ושדרוג תחנות מרכזיות.
צעדים אלה אפשרו הפעלת רכבות מתנדנדות מהירות, ובהן רכבות מסדרה 390 "פנדולינו", והשלימו את חישמולו של הקו כמעט במלואו במתח של 25 קילו-וולט זרם חילופין.
בגאוגרפיה, קַו־הַמַשְווה הוא הקו הדמיוני המקיף את כדור הארץ באמצע הדרך בין הקוטב הצפוני לקוטב הדרומי.
באופן דומה מוגדר קו־המשווה של כוכבי הלכת ושל כוכבים אחרים.
בקו־המשווה שטח הפנים של כדור הארץ (שצורתו כדור פחוס במקצת, "גאואיד") מקביל לציר הסיבוב.
קו־המשווה מחלק את פני כדור הארץ לשני חצאים שווים: חצי הכדור הצפוני וחצי הכדור הדרומי.
על פי הגדרתו קו־המשווה הוא קו הרוחב 0°.
כיוון שכדור הארץ פחוס מעט בקטבים, קוטר כדור הארץ בקו־המשווה גדול ב־43 קילומטרים מקוטר כדור הארץ בקטבים.
בקו־המשווה השמש מצויה ישירות ממעל בצהרי יום השוויון.
אורך היום בקו־המשווה הוא כ־12 שעות.
השמש זורחת בשעה 6 בבוקר בקירוב ושוקעת בשעה 6 בערב בקירוב.
הזריחות והשקיעות מהירות, ובקו־המשווה אין כמעט תופעה של דמדומי בוקר או ערב.
בלילה, כל הכוכבים נראים כאילו הם נעים בחצי מעגל שמרכזו בנקודה הדרומית ביותר או הצפונית ביותר של האופק....
בין יום השוויון החל בחודש מרץ ליום השוויון החל בספטמבר, קווי הרוחב הצפוניים נוטים כלפי השמש עד לקו הרוחב 23.5° צפון, הקרוי חוג הסרטן, הנקודה הצפונית ביותר שבה ניתן לצפות בשמש ישירות ממעל.
הקו הדרומי המקביל קרוי חוג הגדי ומיקומו 23.5° דרום, ובו קווי הרוחב הדרומיים נוטים כלפי השמש בתקופה שבין ימי השוויון של ספטמבר ומרץ.
האזור משני צדי קו־המשווה בין חוג הסרטן לחוג הגדי קרוי האזור הטרופי......
ההבדל בין גאות ושפל בקו־המשווה הוא הקטן ביותר בהשוואה לחופי אוקיינוסים בקווי רוחב אחרים.
גאות ושפל הם תופעות מורכבות התלויות בגורמים כגון צורת קו החוף, עומק המים בסמוך לחוף, זרמי האוקיינוס ובעיקר תנועות השמש והירח.
מכיוון שהירח נע סביב כדור הארץ במישור המצוי בזווית של 23° בהשוואה למישור קו־המשווה השפעתו באזור קו־המשווה היא הקטנה ביותר.
עונות השנה באזור הטרופי ובקו־המשווה שונות באופן ניכר מהעונות באזורים הממוזגים או באזורי הקוטב.
באזורים טרופיים רבים נוהגים להבחין בין שתי עונות: גשומה ויבשה, אבל ברוב המקומות שבסמוך לקו־המשווה, העונה גשומה כל השנה, אף שכמות המשקעים משתנה בהתאם לגורמים שונים ובכללם הגובה והקרבה לאוקיינוס.
העונה הגשומה יותר היא בדרך כלל בתקופה ה"קרירה יותר".
מקומות בקרבת קו־המשווה הם אתרים טובים לנמלי חלל, מכיוון שהם נעים מהר יותר מכל נקודה על כדור הארץ עקב סיבובו של כדור הארץ.
תוספת המהירות מקטינה את צריכת הדלק הנדרשת לשם שגור חללית.
זו הסיבה שהאמריקנים מיקמו את אתר השיגור שלהם בפלורידה שהיא המדינה הדרומית ביותר בארצות הברית, וסוכנות החלל האירופאית משתמשת במרכז החלל הגיאני שבגויאנה הצרפתית הסמוכה לקו המשווה.
מקומות בהם עובר קו המשווה
שתי מדינות מכילות בשמן את המילה קו־המשווה: גינאה המשוונית באפריקה (אף על פי שבעצם קו־המשווה עובר מדרום לה); ואקוודור באמריקה הדרומית, שפירוש שמה הוא "קו־המשווה" בספרדית.
הנקודה הגבוהה ביותר על קו־המשווה היא בגובה 4,690 מטרים על המדרונות הדרומיים של הר הגעש קיאמבה (Cayambe) שבאקוודור, וזו גם הנקודה היחידה על קו־המשווה בה השלג נערם על הקרקע.
מקומות אותם חוצה קו־המשווה החל ביבשת אפריקה ממערב למזרח הם:
(קו־המשווה אינו עובר ישירות באף אי)
פיני – אי קטן ליד סומטרה
לינגה ואי קטן נוסף ליד סומטרה
איי גילברט (כנראה שקו־המשווה אינו עובר ישירות באף אי)
איי פניקס (כנראה שקו־המשווה אינו עובר ישירות באף אי)