tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נבחרת רוסיה בהוקי קרח לנוער היא נבחרת הנוער הרוסית בהוקי קרח ובדומה לנבחרת הבוגרת, זוהי אחת הנבחרות הטובות בעולם (בתחום הגילאים עד גיל 20).
לנבחרת ארבעה תוארי אליפות עולם, כשהאחרונה שבהן הייתה בינואר 2011 כשזכתה באליפות העולם בהוקי קרח לצעירים, לאחר בצורת של 4 שנים.
אליפות העולם בהוקי קרח לצעירים
נבחרת רוסיה בכדורגל נשים הוקמה ב-1992 כיורשת לנבחרת ברית המועצות בכדורגל נשים.
הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ומאמנת הנוכחית שלה היא ילנה פומינה.
הנבחרת זכתה במדליית ארד בטורנירי כדורגל נשים של האוניברסיאדה בטאיפיי (2017) ובנאפולי (2019).
ב-1999, נבחרת רוסיה בכדורגל נשים, העפילה לגביע העולם בכדורגל נשים שנערך בארצות הברית והעפילה לרבע גמר הגביע אחרי ניצחונות נאים על נבחרת (4-1) ו (5-0) ולמרות ההפסד ל (1-2).
ברבע הגמר הנבחרת הפסידה 0-2 ל והודחה מהטורניר.
בטורניר גביע העולם שבא אחריו - ב-2003 - הנבחרת שוב העפילה לרבע הגמר, הפעם אחרי ניצחונות על אוסטרליה (2-1) וגאנה (3-0), על אף ההפסד לנבחרת הסינית (1-0).
ברבע הגמר הקבוצה הובסה על ידי מנצחת הגביע בהמשך - שמחצה אותה 7-1 בדרך לחצי הגמר.
הנבחרת לא העפילה לשני הטורנירים שבאו לאחר מכן, לא לגביע העולם בכדורגל נשים 2007 בסין ולא לגביע העולם בכדורגל נשים 2011 בגרמניה, אז סיימה במקום השלישי בבית בשלב המוקדם.
|rowspan="2"|2025'''הושעתה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינהסך הכל ביורוх85441724163-97
לנבחרת אין אצטדיון קבוע ובדומה לנבחרת הגברים היא מארחת את משחקיה בשלל האצטדיונים במדינה, החל מאצטדיון לוז'ניקי ועד לאצטדיון קלינינגרד, אם כי מרבית משחקי הבית של הנבחרת נערכו במוסקבה.
האצטדיונים הגדולים ביותר שהנבחרת מארחת בהם הם אצטדיון לוז'ניקי (81,000 מושבים) וגזפרום ארנה בסנקט פטרבורג (68,172 מושבים).
הנבחרת חולקת עם נבחרת הגברים את מתקן האימונים שממוקם בנובוגורסק, מחוז משנה בעיר חימקי שבמחוז מוסקבה, הכולל מגרשי אימונים, קומפלקס מגורים ומרכז רפואי צמוד.
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים מייצגת את רוסיה בתחרויות בינלאומיות בכדורגל חופים ונשלטת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית.
נבחרת רוסיה זכתה שלוש פעמים בגביע העולם בכדורגל חופים (2011, 2013, 2021) ונחשבת לאחת מנבחרות כדורגל חופים החזקות בעולם.
הנבחרת התמודדה לראשונה ב-2007 באליפות אירופה בכדורגל חופים וכבר בהופעת הבכורה העפילה לגמר הטורניר, מה שהעניק לה זכות העפלה אוטומטית לגביע העולם בכדורגל חופים.
בגביע העולם עצמו היא סיימה במקום השלישי בבית ובמקום התשיעי הכולל.
בשנת 2008 נבחרת רוסיה שוב העפילה לגמר אליפות אירופה בכדורגל חופים (EBSL), ובאליפות העולם התקדמה למקום השישי.
בנוסף, רוסיה גם קיבלה את פרס המשחק ההוגן.
בשנת 2010, בגביע אירופה, נבחרת רוסיה גברה בגמר האליפות על פורטוגל בתוצאה 6-4, ובפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, זכתה בגביע אירופה.
ב-2011 שוב זכתה באליפות אירופה, הפעם על שווייץ וב-11 בספטמבר 2011 העפילה למשחק הגמר מול נבחרת ברזיל (אחרי ניצחון 8-4 על ספרד), היא ניצחה בתוצאה 12-8 ובפעם הראשונה בתולדותיה הפכה לאלופת העולם.
את הניצחון היא הקדישה לשחקני לוקומוטיב ירוסלבל שנספו בהתרסקות טיסת RA-42434.
ב-2012 הנבחרת זכתה בגביע אירופה, אחרי ניצחון 4-2 בגמר על פורטוגל, בגמר שהתקיים במוסקבה.
ב-2011 וב-2013 זכתה בגביע העולם בכדורגל חופים.
ב-2017 שוב זכתה באליפות אירופה, לאחר שגברה על פורטוגל בגמר בתוצאה 3-1.
בגביע העולם בכדורגל חופים, שנערך בנובמבר 2019, הודחה מחצי גמר הטורניר על ידי איטליה.
בקיץ 2021 גביע העולם נערך בלוז'ניקי, מוסקבה, בה הנבחרת זכתה בפעם השלישית בתולדותיה, אחרי שגברה על יפן בגמר.
נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של שווייץ, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות.
הנבחרת השתתפה פעמיים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 כאשר השג השיא שלה היה המקום השני ב-2011.
נבחרת שוודיה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של שוודיה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות.
היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל השוודית.
סגל הנבחרת מורכב ממיטב שחקני הכדורגל המחזיקים באזרחות שוודית שגילם מתחת ל-21 (אף כי גילם יכול להגיע גם ל-23 במקרים מסוימים).
הנבחרת משתתפת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, הנערכת מדי שנתיים, והיא האלופה הנוכחית (2015).
הנבחרת הצעירה של שוודיה הופיעה בהופעה רשמית ראשונה בשנת 1976 בעקבות ייסודן של אליפויות אירופה לנבחרות צעירות מטעם אופ"א.
נבחרת שווייץ בכדורגל נשים מייצגת את שווייץ בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של שווייץ.
מאז הקמתה ב-1972 ועד השנים האחרונות, לא הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר גדול כלשהו.
השינוי חל בשנת 2015, אז העפילה הנבחרת לראשונה לגביע העולם.
בטורניר זה, הצליחו השווייצריות להעפיל משלב הבתים, אך הודחו בשמינית הגמר על ידי המארחת קנדה.
באותה שנה, התחרתה הנבחרת לראשונה במסגרת גביע אלגארבה, וסיימה במקום השמיני.
נבחרת רוסיה בהוקי קרח נשים היא נבחרת רוסיה בהוקי קרח לנשים מאז 1992. בדומה למקבילתה הגברית, מאז שהוקמה הפכה הנבחרת לאחת החזקות בעולם.
נבחרת הגברים של רוסיה בכדורעף היא נבחרת הכדורעף הלאומית של רוסיה, המנוהלת על ידי התאחדות הכדורעף הרוסית ומייצגת את המדינה בתחרויות כדורעף בינלאומיות.
נבחרת רוסיה בכדורעף הוקמה בשנת 1992 כיורשת נבחרת ברית המועצות בכדורעף ופדרציית הכדורעף הבינלאומית הכירה בה כיורשת הנבחרת הסובייטית האגדית, שעודנה נחשבת לשיאנית הזכיות באליפות אירופה.
המשחק הרשמי הראשון של הנבחרת היה ב-10 ביוני 1992 במסגרת טורניר בינלאומי וגברה על נבחרת צ'כוסלובקיה בתוצאה 3:1 ובספטמבר אותה שנה הנבחרת החלה להשתתף בטורניר כדורעף ביפן.
מאמני הנבחרת הראשונים לאחר התפרקות ברית המועצות היו ויקטור ראדין ויורי פורייב שהדריכו על הקווים בטורניר הליגה העולמית 1993 ובו סיימה במקום השני, במה שהיה למעשה לטורניר הרשמי הראשון של הנבחרת.
הנבחרת, שמרבית שחקניה התאמנו בשורות הנבחרת הסובייטית החזקה שמרו על מעמדה של הנבחרת הרוסית שהעפילה באליפות אירופה בכדורעף בשנת 1993 עד לשלב חצי הגמר בו הובסה על ידי הולנד 3:0, זאת לאחר מאזן מושלם של ניצחונות בשלב הבתים.
מאמן הנבחרת ההולנדית היה יופ אלברד, שמאוחר יותר היה גם למנג'ר ראשי בנבחרת הכדורגל הרוסית.
טורניר האליפות האירופית שנערך בטורקו, פינלנד היה לטורניר המוצלח האחרון שבו נטלו חלק שחקני כדורעף רוסים שהתחנכו עוד במוסדות הספורט הסובייטיים.
בטורניר הגדול הבא, אליפות העולם בכדורעף 1994, הנבחרת התקשתה להציג כדורעף משכנע בעיקר עקב היעדרות קפטן הנבחרת אנדריי קוזנצוב, שנפצע קשה וב-30 בדצמבר 1994 נהרג בתאונת דרכים.
באליפות אירופה בכדורעף 1995, הנבחרת לא הצליחה להעפיל לשלבי הפלייאוף בטורניר שנערך ביוון ומאמן הנבחרת ויקטור ראדין פוטר כבר במהלך הטורניר.
בשנת 1996 מונה ויאצ'סלב פלאטונוב למאמן הנבחרת בפעם השלישית (לאחר שבעבר אימן את הנבחרת הסובייטית בשנים 1977 - 1985 ואת נבחרת חבר העמים בשנים 1990 - 1992).
אך גם מינוי המאמן האגדי לא הצליח להביא לנבחרת הישגים משמעותיים ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) ובאליפות אירופה 1997 ובטורניר הליגה העולמית באותה שנה פלאטונוב חלה והוחלף בויאצ'סלב זייצב.
בשנת 1998 מונה גנאדי שיפולין למאמן הנבחרת, לאחר שאימן בהצלחה את בלוגוריה בלגורוד.
בהדרכתו הנבחרת הצליחה לסיים במקומות הגבוהים בטורנירים הבינלאומיים: היא סיימה במקום השני באליפות אירופה 1999 וזכתה בתואר הראשון שלה, הזכייה בגביע העולם בכדורעף 1999, שהצליחו לגבור על נבחרות הכדורעף הטובות בעולם.
לקראת אולימפיאדת סידני (2000), הנבחרת הרוסית הוזכרה בתור הפייבוריטית לזכייה בטורניר הכדורעף, אך לבסוף סיימה במקום השלישי.
אליפות אירופה שנה לאחר מכן, ב-2001, נערכה באוסטרבה והנבחרת העפילה לחצי גמר.
בשנת 2002 הנבחרת זכתה בליגה העולמית לאחר ניצחון על ברזיל.
חודשיים לאחר מכן הנבחרת העפילה גם לגמר אליפות העולם אך הפעם הפסידה לאותם ברזילאים, בתוצאה 2:3. בשנת 2003 הנבחרת שמרה על מעמדה כאחת המהירות הטובות ביותר וסיימה במקום השלישי בטורניר.
באולימפיאדת אתונה (2004) הנבחרת הרוסית שחזרה את החשכה מהאולימפיאדה הקודמת וזכתה במדליית ארד.
לאחר האולימפיאדה, שיפולין הוחלף במאמן הסרבי זוראן גאיץ', אך לאחר סדרת הבובות באליפות העולם 2006 הוא הוחלף בוולדימיר אלקנו.
אך תחלופת המאמנים לא החזירה לרוסים את הזכייה בתארים והנבחרת הפסידה בגמר אליפות אירופה 2005 לאיטליה ובמשחק המכריע באליפות אירופה 2007 הנבחרת הפסידה לספרד.
במסגרת טורניר הליגה העולמית ב-2008 הנבחרת גברה על ברזיל וסיימה במקום השלישי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הנבחרת אומנם נראתה טובה אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת אריות הברית.
בליגה העולמית בשנת 2010 רוסיה סיימה במקום השני, כשהיא מפסידה בגמר לברזיל ובאליפות העולם אף התקשתה עוד יותר לאחר שהפסידה בשלב רבע הגמר לסרביה וסיימה במקום החמישי.
בסוף 2010 בניולי פוטר ובמקומו מונה ולדימיר אלקנו שהוביל את הנבחרת לזכייה בליגה העולמית ב-2016, בפעם השנייה בתולדותיה.
הנבחרת הפסידה רק לנבחרת בולגריה וגברה על פולין בחצי הגמר ועל ברזיל בגמר בתוצאה 3:2
בספטמבר 2011 הנבחרת סיימה במקום הרביעי באליפות אירופה אך בכל זאת קיבלה כרטיס השתתפות בגביע העולם מאת FIVB, כשהיא מנצחת 10 מתוך 11 משחקים רוסיה הבטיחה לעצמה השתתפות באולימפיאדת לונדון (2012) וזכתה בגביע העולם לאחר ניצחון על פולין.
במשחקי הקיץ האולימפיים שנערכו בלונדון ב-2012 רוסיה זכתה במדליית זהב לאחר שזכתה בטורניר הכדורעף.
הנבחרת ניצחה בארבעה משחקים מתוך חמש בשלב הבתים (לרבות ניצחונות על סרביה, ארצות הברית, גרמניה ותוניסיה כשהיא הובסה רק על ידי ברזיל).
בדרכה לגמר היא גברה רבע גמר על פולין, בחצי הגמר הביסה את בולגריה ובגמר ניצחה את ברזיל בתוצאה 3:2
בסוף 2012 ולדימיר אלקנו הודיע עם התפטרותו בשל בעיות בריאותיות.
במרץ 2013 2013 מונה במקומו אנדריי וורונקוב.
הנבחרת נתקלה בקשיים רבים באותה שנה של שחרור שחקנים משורות הנבחרת, אך הצליחה לזכות באותה שנה בליגה העולמית לאחר ששוב גברה על ברזיל בגמר.
בספטמבר 2013 רוסיה זכתה באליפות אירופה, שנערכה בפולין ודנמרק כשהנבחרת מפסידה רק במשחק הפתיחה מול גרמניה.
היא הסיבה את צרפת (שזכתה באליפות הקודמת) וגברה על איטליה בגמר בדרך לזכייה.
הזכייה באליפות אירופית אפשרה לרוסיה להשתתף לראשונה בגביע האלופות העולמי והגיעה עד למקום השני בטורניר.
שנת 2014 הייתה מוצלחת פחות ורוסיה סיימה במקום החמישי בליגה העולמית, זה היה המצב גם באליפות העולם שנערכה בפולין כשרוסיה סיימה חמישית.
בשנת 2015 נבחרת הכדורעף נכשלה בהעפלה לשלבי הכרעה בליגה העולמית, לאחר שהפסידה 10 משחקים רצופים.
וביוני אותה שנה וורונקוב פוטר.
במקומו התמנה אלכסנדר קלימקין לממלא מקום.
ביולי אותה שנה התמנה ולדימיר אלקנו שוב למאמן הנבחרת.
בגביע העולם שהתקיים באותה שנה רוסיה סיימה במקום הרביעי ובאוקטובר 2015 הטלה חלק באליפות אירופה אך גם שם לא הצליחה להעפיל לגמר והודחה מהטורניר כבר בשלב רבע הגמר על ידי איטליה.
ברם, הנבחרת הצליחה להעפיל לאולימפיאדת ריו, לאחר שניצחה בטורניר ההעפלה האירופי.
באולימפיאדה עצמה הנבחרת נכשלה בהשגת מדליה וסיימה במקום הרביעי.
בפברואר 2017 מונה סרגיי שליאפניקוב למאמן הנבחרת.
בהדרכתו הנבחרת לא הצליחה לזכות בליגה העולמית והיא סיימה במקום הרביעי, ברם היא הצליחה לזכות באליפות אירופה בכדורעף 2017 והעפילה גם לאליפות העולם 2018 שתתקיים בבולגריה ובאיטליה.
ביולי 2018 הנבחרת זכתה באליפות ליגת האומות לאחר ניצחון 3-0 על צרפת המארחת.
בשנת 2019 מונה תואומס סאמלבואו הפיני למאמן.
בהדרכתו שוב זכתה בליגת האומות וכמו עונה קודם גברה על המארחת, הפעם זו הייתה ארצות הברית שהובסה 3-1 במשחק הגמר.
ברם, בספטמבר אותה שנה הודחה ברבע גמר אליפות אירופה ובגביע העולם שנערך ביפן פתחה עם 2 ניצחונות.
ביורו 2021 העפילה עד לרבע גמר הטורניר.
אלקנו (קדנציה שלישית)2017—2019 סרגיי שליאפניקוב2019— תואומס סאמלבואו
נבחרת רוסיה בבנדי היא הנבחרת הלאומית של רוסיה ומייצגת אותה בטורנירים בינלאומיים בבנדי.
הנבחרת נחשבת לאחת הטובות בעולם.
הנבחרת הוקמה הנבחרת האימפריה הרוסית בשנת 1907. לאחר הקמת ברית המועצות הייתה לנבחרת רוסיה הסובייטית ועד 1991 הייתה כחלק מנבחרת ברית המועצות, אף שבאופן רשמי הנבחרת ייצגה את רוסיה הסובייטית.
רוסיה הייתה לחברה בפדרציה הבינלאומית לבנדי בעקבות פירוקה של ברית המועצות בשנת 1991.
נבחרת הנערים של רוסיה בכדורגל מייצגת את רוסיה בטורנירי כדורגל בינלאומיים לשחקנים עד גיל 17. הנבחרת מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל ברוסיה ומשתייכת לאופ"א ולפיפ"א, ובמסגרת זו מתחרה בקביעות במוקדמות אליפות אירופה עד גיל 17.
הישג השיא של הנבחרת הוא 2 זכיות באליפות אירופה עד גיל 17: ביורו 2006 שנערך בלוקסמבורג ויורו 2013 שנערך בסלובקיה.
בנוסף, סיימה במקום השלישי ביורו 2015 שנערך בבולגריה.
משחקי שוויונות שכוללים הכרעה בבעיטות עונשין.
צבע מוזהב ברקע, מתייחס שהנבחרת זכתה בטורניר.
הנבחרת הלאומית של שווייץ בכדורגל חופים מייצגת את שווייץ בתחרויות כדורגל חופים בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של התאחדות הכדורגל השווייצרית.
נבחרת שווייץ בכדוריד היא הנבחרת לאומית של שווייץ.
הנבחרת הייתה בין החזקות בשנות ה-30 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר היה מקובל לשחק על מגרשי כדורגל עם 11 שחקנים.
מאז המעבר למשחקים באולם עם 7 שחקנים, ההישג הגבוה של הנבחרת היה מקום רביעי באליפות העולם.
בהתאם לדירוג של איגוד הכדוריד העולמי, נכון ליולי 2018 הנבחרת מדורגת במקום ה-18 עם 45 נקודות
נבחרת שוודיה בכדוריד היא הנבחרת לאומית של שוודיה.
הנבחרת השתתפה ב-25 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה 4 פעמים.
במשחקים האולימפיים היא הצליחה להגיע 4 פעמים למקום השני.
בהתאם לדירוג של איגוד הכדוריד העולמי, נכון ליולי 2018 הנבחרת מדורגת במקום השני עם 244 נקודות
נבחרת רוסיה בכדוריד היא הנבחרת לאומית של רוסיה.
הנבחרת הוקמה לאחר התפרקות ברית המועצות על בסיס שחקנים שההתשפו בנבחרת ברית המועצות בכדוריד.
הנבחרת השתתפה ב-21 אליפויות העולם בכדוריד ופעמיים זכתה באליפות.
במשחקים האולימפיים היא זכתה בשנת 2000. היא הייתה בין הנבחרות החזקות בעולם במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, אך נכשלה במהלך המאה ה-21 ואף לא העפילה לתחרויות חשובות.
בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה בשנת 2022 הנבחרת לא יכולה להשתתף בתחרויות בהתאם להחלטת האיגוד הכדוריד העולמי.
הכדוריד ברוסיה כאחד ממשחקי הספורט הופיע בתחילת המאה ה-20 (בערך בשנת 1909).
בתקופה הראשונה של התפתחות הכדוריד ברוסיה הוא לבש שתי צורות, ענף ובו 11 שחקנים לקבוצה ו-7 שחקנים.
הערים המרכזיות והעיקריות בהן התפתח הכדוריד ברוסיה עד סוף שנות הארבעים היו מוסקבה, לנינגרד, רוסטוב על הדון, קרסנודאר וערים אחרות.
הפופולריות הגבוהה, הסמכות ההולכת וגדלה, הן במרכז והן בפרובינציות, דרשו להקים מרכז ארגוני מאוחד והוא נוצר בשנת 1955 כשהוקמה פדרציית הכדוריד הסובייטית, שהייתה ארגון ספורט ציבורי שהגדיר את ההוראות לפיתוח הכדוריד.
הוקמו קבוצות כדוריד שהתמודדו בתחרויות כדוריד בחסות הפדרציה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 אושרה לבסוף צורה אחת של משחק כדוריד, 7 שחקנים בקבוצה.
באותה תקופה, הודות למאמצים פעילים של הפדרציה הוקמו מרכזי ילדים ונוער בהם הוכשרו ספורטאים צעירים.
המרכז הראשון מסוג זה היה בית הספר לספורט "סטארט" לילדים ונוער ברוסטוב על דון.
אז נפתחו בתי ספר דומים במוסקבה, סברדלובסק, לנינגרד, קרסנודאר, וולגוגרד, קרסנויארסק ובמזרח הרחוק.
נפתחו למעלה ממאה מרכזים כאלה להכשרת ספורטאים צעירים.
הטובים שבהם קיבלו מעמד של בתי ספר לספורט מיוחדים של העתודה האולימפית ויכלו להכשיר ספורטאים לייצג את המדינה באולימפיאדות וזכו לתקצוב ממשלתי.
לפתיחתם של אותם בתי ספר לספורט של העתודה האולימפית היה תפקיד משמעותי בהכנת ספורטאים ברמה הגבוהה ביותר.
ספורטאים צעירים בגילאי 10-17 עברו אימוני ספורט בבתי ספר אלה באמצעות תוכניות מיוחדות.
ברם מאז 2002 נכרת מגמת שקיעה והנבחרת מתקשה לשוב לימיה הגדולים.
טורניר זכייה סגנות מקום שלישי סך הכל מדליותהמשחקים האולימפיים1 0 1 2אליפות העולם2 1 0 3אליפות אירופה1 2 0 3 סך הכל 4 3 1 8
נבחרת רוסיה בכדוריד נשים היא הנבחרת לאומית של רוסיה.
הנבחרת הוקמה בשנת 1993 כיורשת של נבחרת ברית המועצות בכדוריד נשים הנבחרת השתתפה ב-12 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה 4 פעמים.
בנוסף לכך, היא זכתה במשחקים האולימפיים בשנת 2016.
בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה בשנת 2022 הנבחרת נפסלה מלהשתתף באליפות אירופה שנערכה בשנת 2022 ובאליפות העולם של שנת 2023.
נבחרת רומניה בכדוריד נשים היא הנבחרת לאומית של רומניה.
הנבחרת השתתפה ב-25 אליפויות העולם בכדוריד וזכתה בשנת 1962. נכון לשנת 2022, היא הנבחרת היחידה שהשתתפה בכל אליפויות העולם.
בהתאם לדירוג של איגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום העשירי.
נבחרת רוסיה לנוער עד גיל 19 היא נבחרת כדורגל לאומית, המייצגת את רוסיה, בטורנירי נוער לגיל זה.
לנבחרת יכולים להיקרא רק שחקנים מתחת לגיל 19 שנים.
הישג השיא של הנבחרת הוא העפלה לגמר אליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2015.
בנוסף, זכתה הנבחרת 10 פעמים בטורניר לזכר גרנטקין, טורניר בינלאומי בחסות פיפ"א לנבחרות צעירות.
אליפות אירופה עד גיל 19
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים לנשים היא הנבחרת הלאומית של רוסיה בכדורגל חופים לנשים, המנוהלת על ידי התאחדות כדורגל חופים ומשתייכת לאופ"א.
רוסיה העפילה לשני גביעי אירופה וזכתה בשני הטורנירים בהם השתתפה.
גביע אירופה בכדורגל חופים לנשים
הליגה האירופית בכדורגל חופים לנשים
שנהשלבתוצאהמשחקיםניצחונותתיקוהפסדיםשערי זכותשערי חובהיחס שערים 2021 גמר זכייה 4 4 0 0 24 8 +16
נבחרת רוסיה בכדורעף נשים (Женская сборная России по волейболу) היא ממשיכת של נבחרת ברית המועצות ומייצגת את רוסיה בתחרויות כדורעף בינלאומיות.
היא הוקמה לראשונה בשנת 1992, והשתתפה בתחרויות בינלאומיות רשמיות מאז 1993. מנוהלת על ידי התאחדות הכדורעף הרוסית.
הנבחרת זכתה במדליית כסף פעמיים במשחקים האולימפיים (2000 ו-2004), אלופת עולם פעמיים (2006, 2010) ושש פעמים אלופת אירופה.
תולדות הנבחרת הרוסית היה המשך הגיוני להיסטוריה של הנבחרת הסובייטית, שמאמנה הראשי מאז 1978 (עם הפסקה) היה ניקולאי קרפול .
בתקופת קרפול, לנבחרת הרוסית למעשה לא הייתה תחרות בזירה היבשתית, לאחר שזכתה בארבע אליפויות אירופה מתוך שש והייתה אחת הקבוצות החזקות בעולם, כפי שמעידים שלושה ניצחונות בטורנירי גרנד פרי.
במקביל, הרוסיות לא הצליחו לזכות בטורניר העולמי הגדול יותר - המונדיאל או המשחקים האולימפיים.
המאפיינים האופייניים לתקופה זו בחיי הקבוצה היו קיומו של מועדון הבסיס - אורלוצ'קה מיקטרינבורג ולנבחרת הייתה תלות חזקה המנהיגות אורלוצ'קה שבמשך שנים רבות הייתה יבגניה ארטמונובה, ובהמשך יקטרינה גמובה.
במקביל, הנבחרת הרוסית נבדלה משאר נבחרות היבשת באופיה ויציבותה הפסיכולוגית, אשר לא אחת עזרו לה במצבים הקריטיים ביותר.
כך למשל במשחק על המקום השלישי במונדיאל 1994, הנבחרת הרוסית שיחקה ללא שחקנים מובילים, כולל יבגני ארטמונובה, שעברה ניתוח, אך נוכחותה על הספסל במהלך המשחקים דחפה את הקבוצה "לקפוץ מעל לראש" .
דוגמה מאיימת עוד יותר היא הטורניר האולימפי באתונה 2004.
הנבחרת הרוסית הגיעה לטורניר כשהיא כלל לא הפייבוריטית.
באליפות אירופה 2003, בשל הרעלת מזון הנבחרת הגיעה רק למקום החמישי.
במאי 2004, בטורניר ביפן, הנבחרת זכתה בכרטיס לאולימפיאדה, אך בקיץ ות הכדורעף המוביל לא השתתפו בגראנד פרי, לאחר שאיבדו את הניסיון הדרוש להשתתף בו.
לרשות הנבחרתף לא היו השחקניות ילנה גודינה ואנסטסיה בליקובה, שאיבדו שפה משותפת עם קרפול המאמן: ברגע האחרון הנושא נפתר בהשתתפותם של ליובוב סוקולובה ויליזבטה טישצ'נקו בטורניר, שהתאוששה מפציעה.
הקפטנית, יבגניה ארטמונובה, חוותה גם עדיין את השפעות פציעתה.
כבר באתונה, השחקנית מרינה ששנינה בת ה-19 צברה את הניסיון הדרוש כדי להשתתף באולימפיאדה .
תחת נסיבות אלה הנבחרת העפילה לגמר הטורניר וזכתה במדליית כסף אולימפית באתונה.
שבעת השערים בחצי הגמר מול נבחרת ברזיל, המשחק ברמה הגבוהה ביותר עם הנבחרת הסינית בגמר, שם נבחרת הרוסית הייתה קרובה יותר מתמיד להצליח והיה מהישגי השיא בתולדות הכדורעף הרוסי.
כבר במהלך אולימפיאדת אתונה אמר ניקולאי קרפול כי הוא עוזב את תפקיד המאמן הראשי של הנבחרת הרוסית.
האיטלקי ג'ובאני קפרארה הוזמן למלא את מקומו.
לתפקיד עוזרת המאמן והמתרגמת מונתה אשתו, שחקנית העבר אירינה קירילובה .
לאחר שהשאיר בסגל את יקטרינה גמובה וליובוב סוקולובה והחזיר את ילנה גודינה לנבחרת, קפרארה גם נתן הזדמנות לשחקניות צעירות יותר להוכיח את עצמן כמו יוליה מרקולובה, מרינה אקולובה, סבטלנה קריוצ'ובה ומריה בורודקובה.
התוצאה לא איחרה לבוא - בסתיו 2006 זכו שחקניות הכדורעף הללו בתואר אלופות העולם, כשהביסו בדרך את כל הנבחרות הלאומיות החזקות ביותר: סין, ארצות הברית, איטליה וברזיל.
ואם האיטלקים הובסו בחצי הגמר, אז במשחק המכריע הם היו צריכים שוב להראות אופי, כשהם חוזרים לרבע החמישי מהתוצאה 11:13 .
אי אפשר שלא לציין את ההתקדמות האיכותית במשחק הקבוצתי, הנבחרת הציגה כדורעף מודרני ברמה הגבוהה ביותר.
ג'ובאני קפרארה תיאר אז את הנבחרת המרהיבה: "ההצלחה שלנו נקבעה ברובה על ידי המשחק של שלוש שחקניות כדורעף - גודינה, גמובה וסוקולובה.
יש להן מוטיבציה חזקה מאוד, שבלעדיה אי אפשר לשחק טוב.
בנוסף מצאנו מוסרת שמסוגלת לרוץ חמש שעות ללא הפוגה; ליברו שצופה בכל מהלך; שתי חוסמות נפלאות.
בנוסף להם, יש לנו עוד חמש שחקניות שעשו עבודה נהדרת " .
עוזרת למאמן הראשי - אירינה קירילובה.
מאמן כושר גופני - ג'וזפה אזארה.
עם זאת, חלה דעיכה מאז: בשנת 2007 הנבחרת הרוסית סיימה רק במקום הרביעי בגראנד פרי, השלישי באליפות אירופה ולא הצליחה להעפיל לגראנד פרי 2008 וירדה למקום השמיני בדירוג FIVB .
הנבחרת הלאומית התקרבה למשחקים האולימפיים בבייג'ינג אך לא הייתה מוכנה לחלוטין ולראשונה בהיסטוריה לא הצליחה להתגבר על מחסום רבע הגמר.
זמן קצר לאחר מכן התפטר ג'ובאני קפרארה.
לאחר התפטרותו של קפררה, למאמן הראשי של הנבחרת, אך רק לטורניר אחד - טורניר ההעפלה לגראנד פרי 2009, שנערכה באומסק, היה ואדים פנקוב, שעבד בזמנו כעוזר למאמני הנבחרות הלאומיות של ברית המועצות ורוסיה ולדימיר פטקין וניקולאי קרפול.
ב-17 בפברואר 2009 ולדימיר איבנוביץ' קוזיוטקין מונה למאמן החדש של נבחרת רוסיה.
בשנת 2009 נבחרת רוסיה, ששיחקה בסגל מתחדש, עלתה במקום השני בגראנד פרי, ובאליפות אירופה לא הצליחה להעפיל לחצי הגמר.
בדצמבר 2009, חלוצת נבחרת רוסיה נטליה ספרונובה איבדה את הכרתו באחד האימונים של קבוצת דינמו, והתברר כי היה לה אירוע מוחי.
בעקבות יקטרינה גאמובה, ששיחקה בנבחרת ב-2009 2010, ליובוב סוקולובה חזרה לנבחרת בקיץ 2010 .
הן הפכו שוב לדמויות מפתח, שסביבן הוקמה נבחרת שהציגה את התוצאה המקסימלית כבר בפתיחה הגדולה הבאה - גביע העולם ביפן.
שחקניות הכדורעף הרוסיות זכו בגביע, כמו לפני ארבע שנים קודם וניצחו את נבחרת ברזיל במשחק הגמר שנערך בחמש מערכות.
מאמן נבחרת רוסיה, ולדימיר קוזיוטקין, התייחס לגמר באומרו: "איכות הכדורעף הייתה פנטסטית עבור שתי הנבחרות.
האופי עזר לנו לזכות " .
אלופות עולם פעמיים היו מריה בוריסנקו (בורודקובה), יקטרינה גמובה, סבטלנה קריוצ'קובה, יוליה מרקולובה וליובוב סוקולובה.
יקטרינה גמובה זכתה בפרס לשחקנית המצטיינת, וטטיאנה קושלה הוכתר לשחקנית ההתקפית הטובה בטורניר.
בשנת 2011 נבחרת רוסיה, בגלל בעיות כוח אדם ומשחקים, לא הצליחה לזכות בגראנד פרי ובפעם השנייה ברציפות סיימה רק לשישית באליפות אירופה.
הכישלון האחרון לא איפשר לנבחרת הרוסית להעפיל לגביע העולם ונאלצה להבטיח הגעה למשחקים האולימפיים 2012 דרך טורניר המוקדמות האירופי.
באוקטובר הודיע ולדימיר קוזיוטקין על החלטתו להתפטר.
ב־21 באוקטובר, בישיבת מועצת המאמנים של מועדוני ליגת העל בליגה, מונה סרגיי אנטולייביץ' אובצ'יניקוב, מאמן דינמו קרסנודאר, למאמן הראשי .
ב־13 בדצמבר הוא אושר כמאמן ומפברואר 2012 עבד גם כמאמנה ראשי של דינמו מוסקבה .
בהנהגתו של סרגיי אובצ'ניקוב, הנבחרת הרוסית עלתה מהמקום החמישי בטורניר האולימפי בלונדון.
האולימפיאדה הזו הייתה השישית עבור יבגניה אסטס, החמישית - עבור ליובוב סוקולובה, הרביעית - עבור יקטרינה גמובה.
הרוסיות ניצחו את כל המשחקים בשלב הבתים והגיעו לרבע הגמר, שם נבחרת ברזיל הפכה ליריבתה.
מפגש הנבחרות, שנמשך שעתיים ו-21 דקות, הסתיים במשחקון חמישי דרמטי, בו הצליחה הנבחרת הרוסית להוביל, אך הפסידה לבסוף.
ב־29 באוגוסט 2012 התאבד סרגיי אובצ'ניקוב בפורץ' הקרואטית, שם התקיים המפגש טרום עונה של דינמו מוסקבה.
ב-25 בינואר 2013 מונה יורי מאריצ'ב, שבעבר אימן את קבוצת הכדורעף לגברים דינמו קרסנודאר .
הוא פעל במרץ להצערת הסגל, רק נטליה אובמוצ'אייבה, טטיאנה קושלבה, סבטלנה קריוצ'ובה ומריה בורודקובה, שלא נכללה בסגל לאליפות אירופה, נותרו בהרכב מהרכב אלופת 2010. צוות האימון התמקד בשיטות לזרז את המשחק.
הנבחרת הלאומית החלה את דרכה בהשתתפות בטורנירים מסחריים ואז, שהופיעה עם ההרכב העיקרי (ללא אנה מאטיינקו), היא זכתה בטורניר הכדורעף של האוניברסיאדה בקאזאן.
המבחן הרציני הראשון לנבחרת החדשה היה הגרנד פרי.
בסיבוב הראשון הנבחרת הלאומית נגד ברזיל וארצות הברית, כמו גם נגד נבחרתה החזקה של פולין.
לאחר שניצחה משחק אחד בלבד על בפולין, הנבחרת התאוששה בשלב הבתים ביקטרינבורג, שם ניצחה את שלושת המשחקים, ואז חזרה שוב ושוב על ההצלחה בגראן פרי הקודם בבנגקוק.
ברם, למרות 7 ניצחונות רצופים, הנוסחה המחמירה של הטורניר לא אפשרה לרוסים להעפיל לשלב הגמר.
באליפות אירופה, הנבחרת הרוסית התמודדה עם בעיות כוח אדם כבר בימים הראשונים לשלב הבתים - החוסמת המרכזית, ששיחקה כל העונה, לא התאוששה מהפציעה, אירינה זריאצ'קו, והקשרית הראשית אנה מאטיינקו נפצעה באצבע.
אף על פי כן הקבוצה ערכה את הטורניר בביטחון רב, לאחר שניצחה את טורקיה וסרביה הובסו כאשר במשחק האחרון עם המארחות הגרמניות, הרוסיות גברו על יריבותיהן ואחרי 12 שנים החזירו את תואר אלופת אירופה.
פרס אינדיבידואלי הוענק ליקטרינה פנקובה, וטטיאנה קושלבה, שחזרה לרמתה ממונדיאל 2010 והפכה לשחקנית החשובה ביותר בתחרות .
במהלך האליפות אמר מאריצ'ב כי עם עזיבתה של יקטרינה גמובה, המשחק של נבחרתו נעשה מגוון יותר: "אם קודם לכן התוצאה של המשחק הייתה תלויה אם גמובה תשחק או לא, אז עכשיו יש לנו נטל אחיד על כולם ..." .
בנובמבר 2013, עקב בעיות בריאות, לא רק מאטיינקו וזריאצ'קו, אלא גם שתי החלוצות אובמוחאבה וקושלה, לא היו חלק מהנבחרת הרוסית בגביע האלופות העולמי.
לנבחרת חזרו ליובוב סוקולובה ויבגניה סטרצבה.
חניכותיו של מאריצ'ב ניצחו בטורניר ביפן ניצחון אחד בלבד ב-5 משחקים ועלו למקום הרביעי.
בעונת 2014 הנבחרת הרוסית לא יכלה לסמוך על החוסמות הפצועות יוליה מורוזובה ואנסטסיה שלייחובה, כמו גם אחת המארחות הטובות ביותר, ויקטוריה צ'פלינה, ובכל זאת, לראשונה בשנת 2009, היא זכתה בפרס הגדול, לאחר שזכתה במדליית הארד בגמר טורניר בטוקיו, אחרי ניצחונות על הנבחרות הלאומיות של טורקיה וסין .
לפני המונדיאל הצטרפה יקטרינה גמובה, אך חזרתה לא הביאה משחק קבוצתי, וההפסד עקב פציעה בכתף בשלב הבתים השני באליפות העולם של אלכסנדרה פאסינקובה, החמיר עוד יותר את משחק הקבלה שכבר לא היה יציב.
לאחר שהפסידה לנבחרות הלאומיות של ארצות הברית, טורקיה וברזיל, רוסיב, בזכות ניצחון מוחץ במשחק הגמר של השלב השני על סרביה, הצליחה להגיע לשלב "ששת האחרונות", אך החלה בתבוסה לאמריקאיות.
רוסיה הודחה לבסוף ברבע גמר.
באוקטובר 2015, נבחרת רוסיה זכתה באליפות אירופה בפעם השנייה ברציפות, לאחר שניצחה במשחק הגמר את מארחות האליפות - נבחרת הולנד.
טטיאנה קושליבה הוכרה שוב כשחקנית היורו החשובה ביותר, הקבוצה הסמלית כללה גם את ליברו לאנה מלובה ואירינה זריאצ'קו, שחזרו לפני טורניר זה.
באולימפיאדת 2016, הופעת הרוסיות הסתיימה בתבוסה הרסנית לנבחרת סרביה ברבע הגמר.
ב-2 בפברואר 2017, למאמן הנבחרת הרוסית מונה ולדימיר קוזיוטקין בפעם השנייה.
תחת הנהגתו, הקבוצה זכתה בכרטיס למונדיאל 2018, העפילה לגמר גביע ילצין, סיימה במקום ה-9 בגראנד פרי ובמקום ה-4 בגביע העולם באלופות.
בספטמבר 2017, בשלב האחרון של ההכנות לאליפות אירופה, בוצע שינוי בצוות האימון - ולדימיר קוזיוטקין מונה למאמן ראשי, ועוזרו לשעבר קונסטנטין אושקוב עמד בראש צוות האימון .
באליפות אירופה הנבחרת הרוסית בראשות אושקוב הראתה משחק לא מרשים ונשרה בשלב רבע הגמר, כשהובסה על ידי נבחרת טורקיה בתוצאה 0: 3.
ב-18 בינואר 2018 מונה ואדים פנקוב למאמן הראשי החדש של נבחרת רוסיה .
בעונת 2018 הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב נגמר של ליגת האומות, כשהיא מסיימת במקום השמיני בסופו של דבר והציגה תוצאה דומה באליפות העולם ביפן, שם אחת הסיבות לביצוע הלא מוצלח הייתה פציעה בכתף של נטליה גונצ'ארובה, במשחק בשלב הבתים נגד הנבחרת האמריקאית.
בספטמבר 2019 העפילה עד לשלב רבע גמר אליפות אירופה, ממנו הודחה על ידי איטליה בתוצאה 1–3. בגביע העולם שנערך באותו חודש, הנבחרת סיימה באחד משלושת המקומות הראשונים, בהישג הטוב ביותר מאז 2015.
נבחרת רוסיה ברוגבי , המכונה " הדובים", מנוהלת על ידי פדרציית הרוגבי הרוסית (RUR).
הנבחרת מדורגת במקום 20 בדירוג העולמי.
מייצגת את רוסיה בתחרויות בינלאומיות של רוגבי יוניון, בהן גביע העולם ברוגבי.
משחק בכורה הראשון שלה כנבחרת רוסיה היה נגד קבוצת הרוגבי הבריטית ה"הברברים" במוסקבה ביוני 1992. רוסיה מדורגת בדרג 2 על ידי איגוד הרוגבי העולמי.
התחרות הבינלאומית הסדירה של הנבחרת היא אליפות רוגבי אירופה - המכונה לעיתים שש האומות B.
בנוסף, הנבחרת משתתפת בטורנירי קיץ הכוללים את גביע האומות, גביע צ'רצ'יל וטורנירים בינלאומיים אחרים.
רוסיה התמודדה בגביע העולם הראשון שלה (RWC) בניו זילנד בשנת 2011, לאחר שהעפילה לאירופה 2 דרך סיום המקום השני שלה בטורניר ENC בעונת 2009/10. רוסיה שיחקה בדרג ג' וסיימה במקום החמישי וקלעה נקודה אחת.
קמפייני ההעפלה הקודמים לא היו מוצלחים.
הנבחרת גם ניסתה ללא הצלחה להעפיל לגביעי הרוגבי 1995 ו-1999. הם מתמודדים בגביע העולם ביפן אחרי שהעפילה לאירופה 1 כתוצאה מהדחת ספרד, רומניה ובלגיה.
בפברואר 2021 סיימה את טורניר אליפות אירופה במקום החמישי.
נבחרת רוסיה בפוטבול אמריקאי היא הנבחרת הלאומית הרשמית בפוטבול של רוסיה.
הוקמה בשנת 1992 לצד הליגה הרוסית בכדורגל אמריקאי.
הפוטבול הופיע לראשונה בברית המועצות בקיץ 1989, כאשר שתי קבוצות פוטבול תיכונים מאוקלהומה ("סטארס" ו"בומרס") שיחקו שלושה משחקי ראווה במוסקבה, לנינגרד וטאלין שבאסטוניה.
משחקים אלה עוררו התרגשות רבה, שהפכה לתנופה ליצירת קבוצות פוטבול אמריקאי בברית המועצות.
טטוריאן אדגר, מייסד הקבוצות הסובייטיות, הפך למאמן נבחרת הרוגבי הלאומית של ברית המועצות.
בשנת 1989 הוקמה קבוצת דובי מוסקבה וייצגה את ברית המועצות בטורניר הבינלאומי.
המשחק הרשמי הראשון של נבחרת ברית המועצות התקיים מול נבחרת גרמניה (שהייתה מיוצגת על ידי שחקנים מברלין אדלר) במערב ברלין, ב-17 בספטמבר 1989. הדובים הפסידו 6–77. ברבע האחרון, אדוארד זוויגזנה רשם את הטאצ'דאון הראשון בפוטבול בתולדות ברית המועצות.
ב-10 בנובמבר 1989 הוקם איחוד הפוטבול האמריקני בברית המועצות, אולם באפריל 1990, עקב מחלוקות פנימיות, הוקם איגוד עצמאי נפרד.
בשנת 1991 הצטרפו כל הקבוצות לאיגוד.
באותה שנה נבחרת ברית המועצות החלה להתכונן לאליפות אירופה, בציפייה למשחק נגד נורווגיה בדצמבר, אך המשחק בוטל.
בסוף ינואר 1991, נבחרת ברית המועצות לראשונה בטורניר במוקדמות אליפות אירופה במשחק נגד הולנד, הפסידה בתוצאה 7–30.
לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, התאחדות הפוטבול האמריקני הפכה לליגה האירו-אסייתית.
קבוצות מרפובליקות ברית המועצות לשעבר נכנסו לליגה.
בשנת 1994 נפתח בית הספר הראשון לפוטבול.
שנה לאחר מכן התארגנה ליגת ילדים.
בשנת 1996 הוקמה הפדרציה של מוסקבה לפוטבול אמריקאי.
מאז 1996 הוקמה אליפות רוסיה בקרב צעירים ובשנת 2002 אורגנה מחדש אליפות רוסיה בקרב הקבוצות הבוגרות.
בשנת 1998 נבחרת רוסיה עלתה לראשונה לאליפות אירופה לצעירים שנערכה בדיסלדורף, גרמניה.
בשנת 2000 הייתה רוסיה סגנית אירופה והפסידה בגמר לגרמנים.
בשנת 2002 הם זכו במדליית הזהב.
בשנת 1999, רוסיה העפילה לראשונה בגביע הליגה האירופית.
דובי מוסקבה הגיעו לרבע הגמר, במקום השני רק ל"תרנגולים" של הלסינקי.
בשנת 2003, הקבוצה הבוגרת זכתה באליפות ליגה "C" ועלתה לקבוצה "B".
בשנת 2004 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות אירופה בקבוצת "B".
עקב היעדרות ארוכה, הנבחרת עברה לליגה "C".
נבחרת הקטרגל הלאומית של רוסיה הוא הנבחרת הלאומית בקטרגל של רוסיה.
הנבחרת נשלטת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ומזוהה עם אופ"א.
הם זכו באליפות אירופה פעם אחת, בשנת 1999, כאשר המונדיאל הטוב ביותר שלהם הגיע בשנת 2016, שם הם סיימו כסגנית לארגנטינה.
הנבחרת מדורגת במקום 4 בדירוג אופ"א.
מדליות אליפות אירופה כסףגרמניה 2001
נבחרת רוסיה בבייסבול היא הנבחרת הלאומית המייצגת את רוסיה בתחרויות בייסבול בינלאומיות.
הארגון השולט עליה הוא פדרציית הבייסבול הרוסית.
הופעת הבכורה של נבחרת הבייסבול הרוסית בתחרויות בינלאומיות התקיימה ביולי 1993 באליפות אירופה בבירת שוודיה סטוקהולם.
בשלב הבתים הרוסים הפסידו שלוש פעמים: לספרד 6:17, הולנד 2:6 ושוודיה 5:19 ולא עלו לשלב הבא.
בטורניר על המקומות 5–8 הנבחרת הרוסית הפסידה פעמיים לגרמניה 8:9 ו-1:4, הפסידה לספרד 5:8 וחלקה את מאזן הניצחונות עם בלגיה – 1:3 ו-11:8 וסיימה במקום השמיני והאחרון.
שנתיים לאחר מכן, באליפות אירופה הבאה, נבחרת רוסיה הופיעה בהצלחה רבה יותר, אומנם סיימה במקום 8, אך כבר בקרב 10 נבחרות שהשתתפו.
בשנים 1997 ו-1999 רוסיה תפסה את המקום הרביעי ובשנת 2001 ההצלחה הגדולה הראשונה הגיעה: אליפות אירופה 2001 נערכה בגרמניה ובשלב הבתים הרוסים תפסו את המקום השני בבית.
ברבע הגמר נבחרת רוסיה ניצחה בביטחון את נבחרת גרמניה 10:4, בחצי הגמר גברה על איטליה 2:0 ורק בגמר הפסידה לנבחרת הולנד – בתוצאה 0:4. שחקן הבייסבול הרוסי ריאטת מחמטוב נבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
סגנות אליפות אירופה נותרה ההצלחה היחידה של נבחרת רוסיה במשך כל תקופת קיומה.
בשנים 1997–2003 הייתה התקופה המצליחה ביותר בהיסטוריה של נבחרת הבייסבול הרוסית.
בנוסף להופעה מוצלחת באליפות אירופה בשנים אלו, הרוסים השתתפו גם שלוש פעמים באליפות העולם.
ב-1998, באיטליה, הנבחרת הפסידה בכל משחקיה וסיימה במקום 26 האחרון.
בשנת 2001 בטייוואן, במהלך אליפות העולם הבאה, שחקני נבחרת הבייסבול הרוסים זכו בניצחונם הראשון באליפות העולם כשגברו על נבחרת הפיליפינים 7:6, אך 6 תבוסות במשחקים הנותרים לא אפשרו לה לעלות מעל למקום 13. הנבחרת הראתה תוצאה דומה כעבור שנתיים בקובה.
השנים שלאחר מכן התאפיינו בירידה בהישגים ובתוצאות נבחרת רוסיה, שנבעה מהפופולריות הנמוכה בדרך כלל של ענף הבייסבול במדינה.
אחרי 2003 נבחרת רוסיה באליפות אירופה מעולם לא הצליחה להתעלות מעל למקום השמיני ועם זאת, התקווה לשוב לעמדת המובילה באירופה ניתנת על ידי הופעות מוצלחות של הנבחרות בקבוצות הגילאים השונים באליפות היבשת.
נבחרות הנוער, הצעירות, הצוערים והצעירים של המדינה זכו שוב ושוב במדליות שונות באליפויות אירופה.
נבחרת שוודיה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של שוודיה.
הישג השיא של הנבחרת הוא המקום החמישי באליפות אירופה בכדורסל נשים 2019.
בשנת 2027 שוודיה לראשונה תארכך תחרות של אליפות אירופה בכדורסל נשים.
הנבחרת השתתפה בשנת 1959 וסיימה במקום השישי.
הנבחרת השתתפה ב-8 אליפויות אירופה.
נבחרת שווייץ בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של שווייץ.
הישגי השיא של הנבחרת הם המקום התשיעי באליפות העולם בכדורסל נשים 1953 והמקום החמישי באליפות אירופה בכדורסל נשים 1938.
הנבחרת השתתפה בשנת 1953 וסיימה במקום התשיעי.
הנבחרת השתתפה ב-5 אליפויות אירופה.
נבחרת רומניה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של רומניה.
הישגי השיא של הנבחרת הם המקום השישי באליפות העולם בכדורסל נשים 1959 והמקום השישי באליפות אירופה בכדורסל נשים 1960 ואליפות אירופה בכדורסל נשים 1970.
הנבחרת השתתפה ב-23 אליפויות אירופה
נבחרת שוודיה בכדורגל עד גיל 23 מייצגת את שוודיה בתחרויות כדורגל של המשחקים האולימפיים.
משחקי אליפות אריופה עד גיל 23 התקיימו במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחרות הראשונה שנערכה בשנים 1970/1972 הנבחרת הפסידה בשלב רבע הגמר.
באליפות השנייה 1972/1974 והשלישית הנבחרת נשרה בשלב הבתים.
נבחרת שוודיה סיימה את התחרות בשלב רבע הגמר.
2016 - אלכסנדר מילושביץ', אסטריט איידרביץ', אבדול חלילי
הנַבַּטִים היו אחד השבטים הנודדים שמקורם בחצי האי ערב.
הם הופיעו באזור ארץ ישראל כבר בשלהי התקופה הפרסית ותחילת התקופה ההלניסטית (המאה ה-4 לפנה"ס).
הם ידעו לשרוד במדבר ונודעו בעיקר בהעברת סחורות דרך המדבר, שאותו חצו בשיירות גמלים.
הנבטים סחרו במור ולבונה (שהובאו מאזור תימן ואתיופיה), ובסוגי בשמים נוספים, תבלינים (שהובאו מהודו), מלח, בדים יקרים, ואף אספלט מאזור ים המלח (ששימש לדיפון סירות ולחניטה).
הנבטים נודעו ביכולת הישרדותם במדבר הצחיח בשל מומחיותם בחפירת בורות מים שבהם אגרו מי נגר.
בארות אלה הוסתרו והיו ידועות להם בלבד.
במהלך הזמן נקבע מסלול דרך הבשמים שבו הוקמו תחנות מעבר כל 30–40 ק"מ לאורך המסלול.
סחורותיהם הגיעו לים התיכון בעיקר דרך נמל עזה ומשם ליוון ובעיקר לרומא.
שיירותיהם עברו דרך סיני גם למצרים.
במהלך הזמן שלטו הנבטים על חבל ארץ גדול יחסית בין סוריה למצרים ובנו מצדים וערים של קבע.
סופרים בני זמנם של הנבטים, וגם חלק מהחוקרים המודרניים, זיהו את הנבטים עם שבט נַבַּתֻ (נביות במקרא) הארמי, זיהוי שנפסל במחקר מטעמי רציפות היסטורית ולשון (השם נביות הוא מהשורש נ־ב־י/ו בעוד השם נבטים הוא מהשורש נ־ב־ט, ולכן חילופי ט–ת לא יכולים להתקיים ביניהם).
לימים קבעו את בירתם בעיר פטרה שבעבר המזרחי של הירדן, שתרגומה מיוונית הוא "סלע".
הנבטים היו שבטים ערביים שהגיעו לאזור ארץ ישראל מצפון חצי האי ערב, פלשו לארץ אדום ודחקו את האדומים לדרום ארץ יהודה, לאדומיאה.
יוסף בן מתתיהו קרא לחבל הארץ שבין סוריה לחצי האי ערב, ובין נהר הפרת לים סוף בשם נבטיה.
שפתם של הנבטים הייתה הארמית.
בהיעדר היסטוריה כתובה של הנבטים, הידיעות אודותיהם נלקטו ממקורות שונים: ממצאים ארכאולוגיים, היסטוריה המתארת עמים אחרים ומאזכרת את הנבטים, והמטבעות שהם טבעו.
לגבי ימיהם הקדומים המידע חלקי בלבד.
למן ראשית האלף הראשון לפנה"ס, העבירו שבטי דרום ערב צמחי תבלין ובושם בשיירות למערב, דרך ערב הצפונית, אך לא ידוע מתי בדיוק הפכו הנבטים לשבט הדומיננטי.
האזכור ההיסטורי הקדום ביותר על ערבים הנקראים נבטים מופיע אצל הסופר הקדום דיודורוס מסציליה (Diodorus) בן המאה ה-1 לפנה"ס, המתעד מידע שכתב הירונימוס מקארדיה (Hieronymus) במאה ה-4 לפנה"ס.
שם מסופר על קצין סלאוקי בצבא אנטיגונוס א' מונופתלמוס אשר יצא במשלחת צבאית נגד ערבים הידועים בשם נבטים.
המשלחת יצאה בשנת 311/312 לפנה"ס בכיוון סלע מסוים, אך נכשלה וכך קרה גם למשלחת שנייה שהוביל דמטריוס.
המשלחת השלישית והאחרונה הובלה בידי הירונימוס מקרדיה ואף היא נכשלה.
משלחת זו התכוונה להשיג את הביטומן (אספלט) מאזור ים המלח, שלפי הירונימוס הופק בידי הנבטים והיה מצוי בשטחם.
לאחר שלושה ניסיונות שנכשלו, זנחו הסלאוקים את מאמציהם לנצח את הנבטים.
דיודורוס מסיציליה תיאר את מנהגי הנבטים במאה הרביעית לפנה"ס כדלהלן: "הם חיים במרחב הפתוח באזור שאין בו מקורות מים...
ומנהג בידם שלא לזרוע זרע, לא לשתול עצי פרי, אין הם שותים יין ואף לא יבנו בית.
הם שומרים מנהגים אלה בקנאות כי הם סבורים שבני האדם העושים דברים אלה עשויים להיכנע בקלות לאנשים החזקים מהם.
קצתם מגדלי גמלים והאחרים מגדלי כבשים שאותם הם רועים במדבר.
הנבטים עולים על כל השבטים האחרים בעושרם למרות שמספרם אינו עולה על עשרת-אלפים איש.
עושרם נובע מהובלת מור ולבונה ותבלינים יקרים ביותר שאותם הם מביאים מערב אל הים.
הם קנאים לחרותם וכאשר מתקרב כוח אויב הם מסתתרים במדבר המשַמש להם מבצר, כי במדבר אין מים ורק הם יודעים היכן נמצאים במדבר בורות המים המטויחים שהכינו מבעוד מועד.
לאחר שמילאו את הבורות במי גשם, הם מטשטשים את עקבות החפירה ומותירים סימנים הידועים רק להם.
מזונם הוא בשר וחלב, דבש פרא וצמחים הגדלים בטבע.
לקראת חגיגת יום הכינוס הלאומי שלהם, הם מפקידים על סלע מסוים את רכושם, את זקניהם וכן את נשותיהם וטפם.
מקום זה [הסלע], מרוחק מהלך יום אחד מן הארץ הנושבת והוא חזק ביותר אף שאינו מוקף חומה.
ביום הכינוס נאספים אלה השוכנים סביב כדי לפגוש איש את רעהו ולקיים מסחר".
הדיווח של דיודורוס על הנבטים המבוסס על הירונימוס משקף את המצב בימיו של האחרון, אך הלכה למעשה במחצית המאה הרביעית לפנה"ס הנבטים כבר לא היו רק שבט נודד והתיאור כנראה התייחס לתקופה קדומה יותר.
למעשה בסוף המאה הרביעית לפנה"ס הנבטים כבר היו מאורגנים היטב כדי להגן על עצמם נגד המשלחות של הסלאוקים וכן מספיק מיומנים כדי לנהל מסחר מצליח של בשמים ותבלינים.
הם אף כבר ניהלו את הפקת הביטומן מאזור ים המלח וכבר נודעו כעשירים ביותר מבין השבטים הערביים.
כל זה יכול היה להתאפשר רק באמצעות מנגנון ארגוני וכוח צבאי.
אם בתחילת התקופה ההלניסטית כבר היו הנבטים בעלי מנהלה וארגון צבאי, יש להניח שתהליך זה החל עוד קודם לכן כלומר בתקופה הפרסית, במהלך המאות 6 עד 4 לפנה"ס.
עדויות על כך נמצאו באתרים נבטיים בנגב ובפטרה שבהם נחשפו כלי חרס ומטבעות מן המאה ה-4 לפנה"ס ואילך, שהגיעו מרחבי העולם ההלניסטי ושימשו את הנבטים.
בתחילת התקופה ההלניסטית, הנבטים החלו בגיבוש הגאוגרפי והאתני שלהם שהוביל לעליית עצמאותם התרבותית.
התארגנותם כממלכה התחזקה במאה ה-3 לפנה"ס ואז לראשונה טבעו מטבעות משלהם.
מראשית התארגנות הממלכה המידע על מלכים או שלטון מרכזי של הנבטים הוא חלקי ומועט.
הוא מתבסס בעיקר על מטבעות המיוחסים להם ומורים על התארגנות שלטונית ממוסדת.
ניתן לעקוב אחר המלכים מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס באזור סוריה מתוך פפירוס בן התקופה.
מקור מידע נוסף על המלכים הנבטים הן כתובות חקוקות באבן שנחשפו באזורי שליטתם וכן בעזרת מידע העולה מן הספרות הקדומה של האזור, שבה נזכרים מלכים נבטים בהקשר לאירועים אחרים.
המלך הנבטי הראשון המוכר בשמו הוא חרתת א'.
העדות הראשונה עליו עולה מכתובת נבטית שנתגלתה בראשית המאה ה-20 בחלוצה שבנגב.
צורת האותיות בכתובת נבטית זו היא ארכאית והטקסט מציין "זה המקום אשר עשה נתירו בימיו של חרתת מלך הנבטים".
על פי הכתב תוארכה הכתובת למאה ה-2 לפנה"ס.
מתקופה זו קיימת עדות היסטורית בספר מכבים על המלך הנבטי חרתת אשר אליו ברח מירושלים הכהן הגדול יאסון.
לא ידוע טווח השנים שבהן מלך חרתת א' ומיוחסים לו מטבעות נבטיים אנונימיים.
המלך הבא נקרא רבאל א' והוא נזכר בכתובת שנחשפה בפטרה בשנת 1897. כתובת זו תוארכה על פי סגנון האותיות הנבטיות לשלב המאוחר לימי חרתת א', ומכאן שרבאל היה יורשו ובנו של חרתת א'.
בהקשרים של תחילת המאה ה-1 לפנה"ס, נזכר בידי יוספוס פלביוס מלך נוסף בשם חרתת המצוין כחרתת ב'.
אל מלך זה פנתה העיר עזה בבקשת עזרה בעת שאלכסנדר ינאי צר עליה.
העזרה הגיעה מאוחר מידי והעיר נפלה לידי ינאי ובכך נחסמה גישת הנבטים אל הים.
כתוצאה מכך בחרו הנבטים בדרך חלופית מצפון, דרך סוריה.
לחרתת ב' מיוחסת גם כן קבוצת מטבעות אנונימיים הדומים לאלה של קודמו.
אחרי חרתת ב' עלה לשלטון בנו עבדת כעולה מכתובת שנחשפה בפטרה והוקדשה לאל הנבטי דושרא.
עבדת א' מלך בין השנים 99–82 לפנה"ס והוא המלך הנבטי הראשון שנמצאו מטבעות הנושאים את שמו.
יוספוס פלביוס מתאר את מלחמתו של עבדת באלכסנדר ינאי ואת תבוסתו בגולן שחלה בשנת 93 לפנה"ס.
הוא מוסיף שעבדת הביס את הסלאוקים ליד כפר קנה, אירוע שחל סביב 83 לפנה"ס.
ייתכן שגם עבדת מצא את מותו בעקבות מלחמה זו סביב שנת 81/82 לפנה"ס.
עבדת א' היה מלך דומיננטי ובאופן ייחודי הוכרז עליו כאל כעולה מכתבי ההיסטוריון סטפנוס מביזנטיון המצטט מקור קדום המספר שבעיר עבדת נקבר המלך עבדת אשר הערבים הפכו לאל, ושם נערך פולחנו.
בנוסף נתגלו כתובות המאזכרות את האל עבדת והיה לו אזור מקודש גם בפטרה.
המלך חרתת ג' מלך בין השנים 82–59/8 לפנה"ס והוא כונה 'פילהלנוס' משמע אוהב היוונים.
הוא התבקש בידי אנשי דמשק לשלוט בעיר לאחר מות המלך הסלאוקי אנטיוכוס ה-12 כיוון שהיתורים אימו לשלוט בעיר.
ואכן עדות לשלטונו בדמשק עולה מן המטבעות שטבע בה עד שנת 72 לפנה"ס.
בימי שלטונו צרו הרומאים על פטרה ושרפו את סביבתה.
הם שלחו שליח אל חרתת ג' לנהל עימו משא ומתן ואכן חרתת שילם כופר והנציב הרומי סקאורוס הסיר את המצור מפטרה.
לרגל הכנעת הנבטים הונפק ברומא דינר כסף המראה את חרתת מלך הנבטים כורע לצד גמל והכתובת על המטבע היא REX ARETAS, דהיינו המלך חרתת.
כעולה מכתבי יוספוס פלביוס, המלך הבא הוא מלכו א', ששלט מ־58/59 עד שנת 30 לפנה"ס.
מלכו שלט בתקופת המאבק לשלטון ביהודה בין מתתיה אנטיגונוס (אחרון השליטים החשמונאים) להורדוס.
האחרון פנה לבקשת עזרה ממלכו, אולם המלך הנבטי לא חש לעזרתו בטענה כי הוא חושש מן הפרתים תומכי אנטיגונוס.
לפי יוספוס סירובו של מלכו נבע מן החשש שהורדוס יבקש לגבות ממנו כספי חוב אשר לא היה לו להחזיר.
על אירוע זה גמל הורדוס למלכו כשצבאותיהם נפגשו בעיר דיון, קרב שבו מלכו הובס.
ממשיכו של מלכו הוא בנו עבדת ב' שמלך בין השנים 30–9 לפנה"ס.
עבדת ב' תואר בידי יוספוס פלביוס כמלך פסיבי וחלש.
בזמנו הגיעה משלחת רומית לממלכת הנבטים וזו הובלה בידי האיש החזק שלצד המלך ושמו שילי.
אדם זה תבע לימים את השלטון על הממלכה הנבטית.
יוספוס מתאר את תקופת שלטונו של עבדת ב' כאשר הוא מביא דיון שהיה בין הורדוס מלך היהודים לקיסר הרומי אוגוסטוס.
שילי הנבטי שכנע את הקיסר כי הוא היורש המתאים לאחר מותו של עבדת ב', אך בסופו של דבר הוא נדחה בידי אוגוסטוס ובמלוכה על הנבטים זכה מתנגדו חרתת ד'.
מלך זה שלט בין השנים 8/9 לפנה"ס – 40 לספירה.
תחת שלטונו הארוך הגיעה הממלכה לשיאה התרבותי, הכלכלי והטריטוריאלי.
השלטון לא עבר לידיו בקלות ומוצאו לא היה ידוע עד לאחרונה.
יוספוס מספר ששמו המקורי היה אאניאס ולאחר מותו של עבדת ב' הוא הכריז על עצמו מלך הנבטים תוך מאבק בשילי שהיה אז המועמד המועדף על הקיסר אוגוסטוס.
נראה שלעבדת לא היה יורש טבעי ועל כן היה מאבק ממושך בין שני הטוענים לכתר.
בעזרת עדותו של ניקולאוס הדמשקאי על אופיו הנלוז של שילי השתכנע הקיסר לבחור באאניאס אשר אימץ את השם השושלתי חרתת.
אין מידע על מוצאו של חרתת ובאיזו זכות דרש את המלוכה.
אין גם אף מקור המאזכר את שם אביו, אך בכתובת הקדשה מוואדי מוסא נזכרת מלכה בשם הגרו שהייתה בתו של המלך מלכו.
השם הגרו מופיע גם על מטבעות עבדת ב', זאת למן שנת 20/19 לפנה"ס ונראה שבשנה זו נישא לה המלך.
כיוון שהגרו נזכרת בכתובות של חרתת מסתבר שאאניאס אינו אלא בנה מבעל קודם.
אאניאס אם כן נכדו של מלך ונסיך שגדל בחצר המלך ובהיעדר יורש טבעי לעבדת, ראה עצמו בדין מועמד למלוכה.
כינויו של חרתת היה "רחם עמה" ובזה הוא נבדל מהמלכים הקודמים בני אותו השם.
יורשו של חרתת ד' הוא בנו הבכור מלכו ב' כעולה מכתובות רבות שהניח אחריו חרתת ד', מלכו שלט בין השנים 40–70 לספירה, הוא נזכר אצל יוספוס כמי ששלח אלף מרכבות וחמשת אלפים חיילים רגליים וקשתים כדי לעזור לצבא הרומי נגד היהודים במרד הגדול.
זהו למעשה האזכור ההיסטורי היחיד של מלכו אשר קורותיו אינם מפורטים.
בנו של מלכו ב', רבאל ב', שלט אחרי אביו, כעולה מכתובת מפטרה שבה כתוב כי רבאל הוא בנו של מלכו שהיה בנו של חרתת.
רבאל ב' אינו נזכר במקורות ההיסטוריים אך שמו מופיע במספר כתובות.
מכתובת שנמצאה בחורן עולה כי הוא מלך משך 36 שנים, משמע הוא שלט בין השנים 70–106 לספירה.
במספר כתובות נוסף לו התואר 'זה שהחיה והציל את עמו', אולי בזכות זה שמנע את סיפוח נבטיאה לאימפריה הרומית (דבר שקרה לאחר מותו).
במהלך שלטונו רבאל ב' העתיק את מושבו מפטרה לבוסטרה שבחורן שהפכה לבירה השנייה של הנבטים.
בשנת 106 לספירה בא הקץ על הממלכה הנבטית העצמאית אשר סופחה לאימפריה הרומית כחלק מפרובינקיה ערביה.
התיישבות נבטית ליד נאפולי באיטליה
ב-2023, ארכאולוגים גילו שרידים של מבנה בן 2,000 שנה במי הים התיכון מול חופי איטליה בקרבת נאפולי, אשר נבנה על ידי נבטים.
המבנה, שנמצא קבור במים, ושימש לפי ההערכות את הסוחרים הנבטים, היה בעל מבנה מלבני שהיה בו אזור שיועד למסחר.
ההנחה שזהו חלק ממבנה נבטי נובעת מלוחות שיש שעליהם חרוטות כתובות בלטינית ומוקדשות לאל הנבטי דושרא.
במקום נמצא גם מזבח שמוכיח לפי הארכאולוגים כי הנבטים היו נוכחים באזור איטליה.
הממלכה הנבטית שלטה בעבר ברשת מסחר שהשתרעה מצפון חצי ערב ערב ועד הים התיכון, וסחרה בקטורת, זהב, שנהב ובשמים מצרכים שהיה להם ביקוש רב ברומא, והעיר נאפולי הייתה הנמל המסחרי הגדול ביותר של האימפריה הרומית באזור הים התיכון.
הנבטים פיתחו תרבות ואמנות משלהם, שאת שרידיהן ניתן לראות במקומות יישובם.
עם התיישבותם בערים של קבע הם שינו רבים מהרגליהם כנוודים, ופיתחו חקלאות מדבר ייחודית וחלוצית בצד שמירת המסורת הנוודית.
הנבטים פיתחו מלבד את הכתב המיוחד להם גם אדריכלות ואמנות המיוחדים להם.
אלה מצאו ביטוי בעיקר באמנות הקברים.
לנבטים כלי חרס המיוחדים להם שאותם שִכללו במהלך הזמן לכלים עדינים מצוירים שנחשבים עד היום ליצירות מופת.
הם עסקו גם באמנות הצורפות, המטבעות והחותמות.
התרבות הנבטית הושפעה במהלך הזמן מהתרבויות היוונית, הרומית, המצרית והסורית (אשורית) שסבבו אותה.
השפה הנבטית היא ארמית שמית ששלטה באזור.
במהלך התקופה הרומית נשמט בהדרגה המסחר מידי הנבטים שכן הרומאים החלו לסחור באמצעות ספינות.
תחנות מעבר של הנבטים התפתחו והפכו ליישובי קבע, ואחר כך לערים.
בנגב הם ייסדו את הערים: חלוצה, עבדת, ממשית, שבטה, רחובות, וניצנה.
עם הסיפוח לפרובינקיה ערביה והפיכתה של בוסטרה לבירה, חדרה עוד יותר התרבות הרומית לחיי הנבטים, אך כיוון שלא התנגדו לאימפריה הרומית, תרבותם המשיכה להתקיים גם לאחר ביטול עצמאותם.
כתוצאה ממדיניות זו שרדו הנבטים בתרבותם לדור נוסף.
קיימת בנייה נבטית גם תחת האימפריה הרומית, ובוואדי פיראן שבסיני נמצאה כתובת נבטית המציינת את שנת 85 להיפרכיה (משמע לפרובינקיה ערביה), היא שנת 191 לספירה.
חיסולם התרבותי של הנבטים חל גם בידי שבטים נודדים חדשים – צבאיים ות'מודיים שהגיעו מאזור ערב.
בראשית התקופה הביזנטית (324–638), תושבי הערים הנבטיות, שעד אז היו עובדי אלילים, קיבלו על עצמם את הנצרות, ובנו כנסיות רבות ביישוביהם.
עם הכיבוש הערבי התאסלמו ואיבדו את ייחודם.
הנבטים לא הותירו אחריהם כתבים דתיים וידיעותינו על חיי הפולחן של הנבטים אינן רבות.
המקור ההיסטורי היחיד המתייחס לאמונה הנבטית הוא סטרבון שכתב "הם עובדים את השמש ונוהגים לבנות מזבח על גג הבית ועליו הם נוסכים נסך מדי יום ביומו ומקטירים קטורת".
אליהם הוצגו בתבליטים למשל בגומחות בפטרה ועל מטבעותיהם בצורת בטילים (מצבות אבן), וכעולה מן התיאורים עבדו לאלים על במות בשטח הפתוח וכנראה מאוחר יותר במקדשים בנויים אבן.
מרכזם הדתי הגדול ביותר היה בפטרה, אך גם בערים אחרות כגון חגרה (מדאאן סאלח של ימינו).
הבמה הפולחנית המרכזית של הנבטים נמצאת בפטרה והיא הוקמה בראש ההר שמעל התיאטרון הגדול.
שם נמצאו שני בטילים (אבנים זקופות) חצובים מן הסלע אשר ייצגו שני אלים (כנראה האל הראשי דושרא וזוגתו אל-עוזא).
אל אתר הפולחן הובילה דרך תהלוכות דתיות מן העמק שלמטה.
הייתה זו דרך צרה ומתפתלת, וכיוון שהייתה תלולה נחצבו בה מדרגות כדי להקל על העלייה.
לאורך הדרך נמצאו חרותות רבות.
נראה שהפולחן במקדשים הבנויים התנהל כך: תחילה נערכה תהלוכה טקסית של הקהל אשר עלה באמצעות מדרגות אל גג המקדש.
על הגג נסכו נסכים והקטירו קטורת וכנראה צפו בפסל האל שניצב בדביר.
אחר כך הוקרבו קורבנות ונערכה סעודה פולחנית שבה ישב הקהל על המדרגות ובסטווים כשהוא פונה אל המקדש.
הנבטים כינו את החצר בשם 'תיאטרא'.
בטרקלינים הקטנים יותר הגישו כנראה את הסעודה למיוחסים.
בכניסה לתחום המקדש נבנו מרחצאות ציבוריים שנחשפו בחפירות גם במקדש בפטרה 'קצר אל-בינת' ובמקדש המקודש בשיע שבחורן.
כאשר באו עולי הרגל את המקדש, היו משלמים את המיסים לכיסוי ההוצאות עבור הקטורת, הנסכים והקורבנות, והביאו גם מנחות למקדש.
מנחות כאלה נמצאו במקדש של עבדת כשהן שמורות בחדר קטן מעל מגדל המדרגות.
בין המנחות נמצאו כלי חרס, וכן כמה כתובות הקדשה על לוחיות שיש וכן חפצי ברונזה רבים.
כמו כן נמצאה דמות אלה על לוחית זהב.
ממצאים אלה שייכים לימי המלך חרתת ד' ואילך.
כלי החרס מילאו תפקיד חשוב בפולחן, השתמשו בהם בסעודות הפולחניות, והם נמצאים בהמונים בשפכים הסמוכים.
לאורך דרכי המדבר ניתן למצוא ציורי סלע של האלים השונים, שייתכן שהיו מקומות פולחן לנוודים.
הדת הנבטית הייתה דת פגנית.
הם עבדו את האל הראשי דושרא (אל ההר), ואת האלות הערביות אל-עוזא (אלת האהבה), ו (אלת הלבנה).
עבדת א' היה המלך היחיד שהפך לאל והיה לו פולחן.
על שמו קרויה העיר עבדת שבנגב.
ידוע ששלישיית האלים הראשית הייתה דושרא, קאום ואל-עוזא כשאל-לאת מלווה אותם במסעם.
הם עבדו לשמש ולירח ולגורמי הטבע שכן מרבית שנותיהם חיו כנוודים במדבר.
פירוש השם דו-שרא: 'הוא מהרי שארה' (שארה שמם של הרי אדום).
הוא הוערץ כאל הצמחייה, היום והשמש ואדון ההרים שסביב פטרה.
בתקופה הרומית הוא זוהה עם האל דיוניסוס (אל היין) ועם מרס (אל המלחמה).
דושרא היה גם האל הרשמי של בית המלוכה הנבטי.
את דושרא ייצג בטיל (אבן זקופה) שלעיתים היו קובעים אותה בתוך גומחה חצובה.
בטילים כאלה נמצאו גם בבורות מים שחצבו הנבטים ובהם הוא נחשב למגן המים.
אל-לאת – האלה הראשית של הנבטים.
בתקופה הרומית זוהתה עם אתנה.
בדמותה כללה את אלת האהבה ואת האלה האם.
– (מהמילה כתב) אלוהות הכתיבה הנבטית.
אף הוא הוערץ בצורת בטיל.
אבני מצבה של האל נמצאו בין השאר במקדשו של אל זה באתר קצרוות שבצפון סיני.
שיע-אל-קאום – הוראתו בערבית 'מנהיג הצבאות', שימש כאל ההגנה והמלחמה.
זהו אל ערבי קדמון שנועד להגן על השיירות במדבר בתקופת הנוודות ונודע בכך שלא שתה יין.
בעל שמין – 'אדן השמים'.
הנבטים עבדו אותו בעיקר בחורן והוקם לו מקדש בשיע.
אל-עוזא – אלה ערבית חשובה ומשמע שמה הוא: 'החזקה'.
אחת האלות של כוכב ונוס ויסוד החוזק שבשמה מכוון אל כוחו של כוכב השחר.
עבדו אותה באמצעות בטיל שניצב בתוך גומחה.
הבטילים היו ניידים וניתנו להעברה מאתר פולחן אחד לשני.
ברבות השנים נוספו לבטלים עיניים ואף סכמתיים.
גם בסיני עבדו את אל-עוזא.
בכתובת שנמצאה באי היווני קוס זוהתה אל-עוזא עם האלה אפרודיטה.
מנתו – אלת הגורל, הייתה אלה משנית הנזכרת רבות על מצבות קבורה בחגרה.
מקאם נבי סבלאן הוא אתר מקודש של הדרוזים בישראל.
פעם בשנה, ב-10 בספטמבר, נערכת במקום חגיגה גדולה בהשתתפות אלפי דרוזים.
האתר נושא את שמו של הנביא סבלאן, אחד משבעה נביאים מקודשים של הדרוזים.
לפי מסורת דרוזית אימץ סבלאן חיי צנע וסגפנות והקדיש את חייו לעבודת האל.
הוא יצא ממצרים לחברון כדי לשכנע את עובדי האלילים לקבל את דת האל היחיד, וכתוצאה מהתנגדותם ברח לגליל והתיישב במערה על הר זבול, שם הקדיש את זמנו ללימוד כתבי הקודש תוך שהוא חי חיי סגפנות.
החברונים עלו על עקבותיו אך בדרכם היה עליהם לחצות את נחל כזיב המקיף את ההר.
אז אירע נס - מי הנחל גאו וחסמו את דרכם.
מאז נקרא חלק זה של נחל כזיב בשם "ואדי חאביס" (חאביס - בערבית: מתבודד).
לפי המסורת בנה סבלאן במו ידיו חדר מעל המערה ובו התגורר והמשיך בלימוד הדת ובהפצתה.
בערוב ימיו עבר לכפר בחא בהר הבשן שם נפטר.
יש שזיהו במקום את היישוב המקראי זבולון המוזכר גם בכתבי יוסף בן מתתיהו.
היו שזיהו את נבי סבלאן עם זבולון בן יעקב,, שהוזכרה בין השאר על ידי השייך אמין טריף, אולם אמאם אלבדר מבית הדין השרעי הדרוזי בחיפה דחה זיהוי זה.
המסורת היהודית אינה מזהה את נבי סבלאן עם זבולון בן יעקב, והיא מראה את קברו של זבולון בעיר צידון בלבנון.
האתר נחשב למקום השני בחשיבותו לדרוזים אחרי קבר נבי שועייב בקרני חיטין.
המקום נמצא בראש הר זבול בגובה 814 מטר.
כביש מוביל ממרכז חורפיש לאזור הקבר.
הדרוזים בנו על ההר מתחם גדול.
המצבה נמצאת בחדר קטן במרכז המבנה.
במקום גם אולמות לקבלות פנים, בית תפילה ובית ספר ללימודי דת (מדרסה).
עד מבצע חירם התקיים בסמוך לאתר הכפר סבלאן, כפר קטן שתושביו מוסלמים.
בשנת 1957 סללו הדרוזים דרך עפר שאפשר הגעה לאתר ברכב.
בשנות ה-60 דרשו הדרוזים קרקעות מהכפר הנטוש סבלאן לצורך הרחבת האתר והזהירו מפני פגיעה באתר.
בתחילת שנות ה-70 בקשו מנהיגי העדה הדרוזית לסלול את הכביש אל האתר והכביש נחנך בספטמבר 1973.
חג נבי סבלאן חל בחודש ספטמבר.
בשנת 1957 חל החג בערב 22 בספטמבר ובשנת 1960 בערב 18 בספטמבר.
בשנת 1968 בקשו נציגים דרוזים הכרה רשמית של ממשלת ישראל בימים 10-11 בספטמבר כחג דרוזי ובקשתם נענתה בתחילת 1969.
בשנות ה-70 התקיימה מדי שנה "צעדת נבי סבלאן" בהשתתפות יהודים וערבים.
הצעדה לא התקיימה בימי מלחמת לבנון הראשונה וחודשה בשנת 1986.
נביא הוא אדם המדבר בשם האל.
המסר שהוא מעביר בשם האל קרוי נבואה.
בתקופות קדומות היו מגיעים אל הנביא אנשים שרצו להתייעץ בקשר לייעודם או עתידם, דברים שבהווה, או קבלת תמיכה ומזור נפשיים.
לעיתים רבות החזיקו מלכים בחצרם נביא מיוחד שייעץ להם מבחינה אסטרטגית.
לעיתים תפקיד הנביא הצטמצם למסירת העתיד או לראיית דברים נסתרים.
בישראל היו נביאים שאחזו גם בעמדה מוסרית והוו סמכות שיפוטית, והיו בעלי תפקידים נוספים: מתווך בין העם לאלוהים, מחנך רוחני ומוכיח בשער, ובשל כך נביאים לעיתים היו בעימות עם העם ומנהיגיו.