tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במורדות ההר פועל אתר סקי, והטיפוס לפסגתו פופולרי בקרב מטיילים המגיעים מעיירות הנופש הסמוכות, פוקון וויאריקה.
ההר מצוי כולו בתחומי הפארק הלאומי ויאריקה.
באפריל 1987 נהרגו מנפילה שני מטיליים ישראלים, בעת שטיפסו סמוך לפסגת ההר.
ויאצ'סלב "סלאבה" אלכסנדרוביץ' פטיסוב Александрович Фетисов; נולד ב-20 באפריל 1958 במוסקבה) הוא שחקן הוקי קרח רוסי מקצועני לשעבר בעמדת המגן, הנחשב בעיני רבים לאחד המגינים הטובים בתולדות הענף, וכיום פוליטיקאי ועסקן ספורט בכיר.
כשחקן, כיכב פטיסוב במשך 12 עונות בקבוצת צסק"א מוסקבה והיה קפטן נבחרת ברית המועצות שנחשבה אז לנבחרת הטובה בעולם.
הוא היה אחד השחקנים הסובייטים הראשונים שעברו לשחק ב-NHL, שם שיחק בניו ג'רזי דווילס ובדטרויט רד וינגס.
עם הרד וינגס זכה פטיסוב בשני גביעי סטנלי רצופים.
כיום פטיסוב הוא חבר מועצת הפדרציה של רוסיה.
בין 2002 ו-2008 שימש יושב ראש הסוכנות הפדרלית לספורט ותרבות הגוף של רוסיה עם סמכויות שר (מקביל לשר הספורט של היום).
בתחום הספורט שימש פטיסוב כיושב ראש ועדת הספורטאים בסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA), כנשיא קבוצת נעוריו, צסק"א מוסקבה, ויושב ראש ועד המנהלים של הליגה בה היא משחקת, ליגת ההוקי הקונטיננטלית.
פטיסוב החל לשחק במועדון ההוקי קרח של צסק"א מוסקבה בגיל 8, לאחר שניסה להתקבל לקבוצת הילדים כבר בגיל 6. הוא התבלט בקבוצות הילדים והנערים, ובגיל 16 החל לשחק בקבוצת הנוער של המועדון.
בגיל 17 כבר הפך פטיסוב לכוכב נבחרת ברית המועצות עד גיל 20. הוא הוביל את הנבחרת לשתי אליפויות אירופה (1976 ו-1977) ושלוש אליפויות עולם רצופות (1976–1978), כאשר בשתיים האחרונות מהן נבחר למגן הטוב ביותר באליפות.
פטיסוב שיחק בקבוצה הבוגרת של צסק"א מוסקבה 12 עונות החל מעונת 1967-77. בכל העונות בהן שיחק זכתה הקבוצה באליפות ברית המועצות.
הוא נבחר לנבחרת העונה בליגה הסובייטית 9 פעמים, כאשר בפעמיים מהן - בעונות 1981-82 ו-86–1985 – נבחר לשחקן העונה בברית המועצות.
ב-1978, זמן לא רב אחרי הזכייה השלישית שלו באליפות העולם עד גיל 20, הופיע פטיסוב גם באליפות העולם עם נבחרת ברית המועצות הבוגרת וזכה גם איתה במדליית הזהב.
הוא המשיך לככב בנבחרת במהלך שנות ה-80, ועזר להוביל את הנבחרת לשבע אליפויות עולם ולעוד מדליית כסף אחת ושתי מדליות ארד.
פטיסוב השתתף עם נבחרת ברית המועצות בשלוש אולימפיאדות, כאשר בראשונה מביניהם – אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) – הופתעה הנבחרת, שהייתה מועמדת בטוחה למדליית הזהב, על ידי נבחרת ארצות הברית במשחק ה"נס על הקרח" ונאלצה להסתפק במדליית הכסף.
הנבחרת הסובייטית הראתה את עליונותה בשתי האולימפיאדות הבאות, עם פטיסוב כקפטן, וזכתה בשתי מדליות זהב ב-1984 ו-1988.
בגביע קנדה זכתה נבחרת ברית המועצות, עם פטיסוב כמעוז ההגנה שלה, ב-1981, אחרי שהביסה במשחק הגמר 8:1 את נבחרת קנדה עמוסת כוכבי ה-NHL כוויין גרצקי, מייק בוסי וגי לפלר.
פטיסוב פגש עם נבחרת ברית המועצות את נבחרת קנדה פעם נוספת בגמר גביע קנדה ב-1987, והפעם ניצחו הקנדים, עם גרצקי ומריו למיה, בתום סדרה צמודה של שלושה משחקים.
פטיסוב השתתף עם נבחרת רוסיה גם בגביע העולם בהוקי קרח – המפעל שהחליף את גביע קנדה – ב-1996. רוסיה נוצחה בחצי הגמר על ידי ארצות הברית.
ב-2008, במלאת מאה שנה להקמת פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF), בחרה ה-IIHF את פטיסוב ל"נבחרת המאה" שלה.
פטיסוב היה אחד משמונת השחקנים הסובייטים הראשונים שהורשו לצאת ולשחק ב-NHL על ידי שלטונות ברית המועצות ב-1989, בהתאם למדיניות הגלאסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב.
הוא החל לשחק בניו ג'רזי דווילס שבחרה אותו בדראפט עוד ב-1983. למעשה נבחר פטיסוב בדראפט בפעם הראשונה עוד ב-1978 על ידי מונטריאול קנדיאנס, אך זכויותיה עליו פגו.
פטיסוב סיים את עונתו הראשונה עם 8 שערים ו-42 אסיסטים.
פטיסוב שיחק בדווילס עד עונת 1995 שהייתה עונה מקוצרת בגלל סכסוך עבודה בליגה.
במהלך השבתת המגן הארוכה שהשביתה את ה-NHL למשך ארבעה חודשים באותה עונה חזר פטיסוב לרוסיה ושיחק משחק בודד בשורות ספרטק מוסקבה.
משהסתיימה השביתה הספיק לשחק ארבעה משחקים אחרונים עם הדווילס לפני שהועבר לדטרויט רד וינגס.
עם הרד וינגס העפיל כבר באותה עונה לסדרת הגמר על גביע סטנלי מול קבוצתו לשעבר, הדווילס, שניצחו בגמר וזכו בגביע.
פטיסוב שיחק ברד וינגס עד פרישתו ב-1998, כאשר בשתי העונות האחרונות זכה עם הרד וינגס פעמיים ברציפות בגביע סטנלי.
לאחר תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים, נבחר פטיסוב להיכל התהילה של ההוקי ב-2001.
לאחר פרישתו התמנה פטיסוב לעוזר המאמן בניו ג'רזי דווילס.
הוא שימש בתפקיד עד 2002 והיה שותף לזכייה של הדווילס בגביע סטנלי ב-2000.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) שימש פטיסוב כמנהל המקצועי של נבחרת רוסיה ועזר להוביל אותה למדליית ארד.
באפריל 2002 מונה פטיסוב לעמוד בראש הסוכנות הפדרלית לספורט ותרבות הגוף של רוסיה, גוף הספורט העליון של רוסיה.
הוא שימש בתפקיד, עם סמכויות שר, עד שהסוכנות פורקה ב-2008 בצו נשיאותי של דמיטרי מדבדב והוחלפה על ידי משרד הספורט והנוער של רוסיה.
ב-2005 מונה פטיסוב על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA) להקים את ועדת הספורטאים שלה ולהיות יושב הראש הראשון שלה.
הוא מילא את תפקיד היו"ר עד 2014.
לאחר עזיבתו את תפקידו בממשלת רוסיה נבחר פטיסוב למועצת הפדרציה, הבית העליון של הפרלמנט הרוסי.
ימים בודדים לאחר היבחרו מונה ליושב ראש ועדת הספורט ותרבות הגוף של המועצה.
באותה שנה מונה ליושב ראש חבר המנהלים של ליגת ה-KHL, שהחליפה את ליגת העל הרוסית כליגה העליונה של רוסיה בשיתוף קבוצות ממדינות שכנות.
ב-1 במאי 2009 מונה פטיסוב לנשיא קבוצת נעוריו, צסק"א מוסקבה.
בעקבות מכת פציעות בקבוצה וסגל חסר, חתם פטיסוב רשמית גם על חוזה שחקן, ושיחק בשורות הקבוצה משחק ליגה אחד בגיל 51. צסק"א נוצחה במשחק 3:2 על ידי סק"א סנקט פטרבורג.
פטיסוב זכה במספר עיטורים הן בברית המועצות והן ברוסיה, הגבוה בהם היה עיטור לנין ב-1988.
בינואר 2012, מיד אחרי משחק ה"אול-סטאר" של ליגת ה-KHL, הודיע פטיסוב במפתיע על התפטרותו מתפקידיו בצסק"א מוסקבה ובחבר המנהלים של הליגה, ועל עזיבתו של עולם ההוקי קרח בכללותו.
הוא נימק את צעדו במצב הקשה אליו נקלעה צסק"א, שהפכה לקבוצת תחתית בליגה, ובהתנהלות הלקויה של חברי הנהלתה המונעת ממנו לבצע את תפקידו.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סוצ'י (2014) היה פטיסוב אחד מנושאי הדגל האולימפי.
"פטיסוב ארנה" בוולדיווסטוק, אולמה הביתי של קבוצת אדמירל ולדיווסטוק מליגת ה-KHL, נקרא על שמו.
שני המאורעות הבולטים בחייו האישיים היו תאונות דרכים בהן היה מעורב.
פטיסוב יצא משתי התאונות יחסית ללא פגע גופני, אך התאונות הסתיימו שתיהן בתוצאות טרגיות לאנשים קרובים אליו.
ב-1985, עוד כשחקן צסק"א מוסקבה, היה פטיסוב מעורב בתאונת דרכים קשה במכונית בה נהג.
בתאונה נהרג אחיו הצעיר אנטולי, שישב לצידו במכונית.
אנטולי היה בן 18 ושחקן מצטיין בצסק"א מוסקבה בזכות עצמו.
ב-1997, שישה ימים אחרי שזכה עם דטרויט רד וינגס בגביע סטנלי הראשון שלו, חזר פטיסוב ממסיבת הזכייה של הקבוצה בלימוזינה שכורה.
נהג הלימוזינה איבד שליטה על הרכב והתנגש בעץ.
פטיסוב יצא מהתאונה עם פגיעות קלות בלבד ויכל לחזור לשחק בעונה שלאחר מכן, אולם שניים מנוסעי הרכב – חברו של פטיסוב להגנת הרד וינגס וידידו הטוב, ולדימיר קונסטנטינוב, ומעסה הקבוצה – ספגו פציעות ראש קשות ונותרו נכים.
ויאצ'סלב פלבה מדינאי רוסי, שר הפנים של רוסיה בשנים 1902–1904, נרצח בהתנקשות פוליטית.
פלבה נולד בעיירה משצ'ובסק במחוז קלוגה.
אביו היה ממוצא גרמני שמשפחתו התגוררה ברוסיה כבר מספר דורות.
בשנת 1851 המשפחה עברה לוורשה, שאז הייתה בתחום האימפריה הרוסית.
במהלך התקוממות פולנית בשנים 1863-1864 פלבה התנדב לשמירת הסדר הציבורי בעיר.
בשנת 1867 הוא סיים בהצטיינות את אוניברסיטת מוסקבה וקיבל תואר במשפטים.
באותה שנה החל לעבוד במשרד התובע במוסקבה.
במרוצת השנים פלבה התקדם בתפקידים שונים במערך התביעה ובשנת 1879 התמנה לתובע בסנקט פטרבורג.
בשנת 1881 היה תובע בוועדה מיוחדת שחקרה את ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני.
בשנים 1881-1884 פלבה היה מנהל מחלקת המשטרה במשרד הפנים והיה אחראי לניהול מערכה נגד ארגון נרודניה ווליה.
בהנחייתו פותחה מערכה רחבה שבסופו של דבר הביאה לחיסולו של הארגון.
בהיותו מנהל מחלקת המשטרה הוא קלט לעבודה מספר מומחים צעירים ומוכשרים וקידם אותם תוך ניצול מיטבי של כשרונותיהם.
לעיתים קרובות הוא השתתף באופן אישי בחקירות העצורים והצליח להביא לקבלת מידע רב.
בשנת 1885 פלבה קודם לתפקיד סגן שר הפנים ובשנת 1894 הוא התמנה לתפקיד מזכיר המדינה.
במקביל לתפקיד זה, בשנת 1899 פלבה התמנה לשר הדוכסות הגדולה של פינלנד.
בהיותו בתפקיד זה ניהל מדיניות תקיפה של רוסיפיקציה של האזור.
בהנחייתו שונו נוהלי הגיוס לצבא של הפינים, הונהגה חובת שימוש בשפה הרוסית בניהול מסמכים וכו'.
לציון השירות המצוין פלבה קיבל זכות לנאום בישיבה חגיגת לציון 100 שנים למועצה המדינית שהתקיימה בשנת 1901.
בשנת 1902, לאחר רצח שר הפנים דמיטרי סיפיאגין, פלבה מונה לשר הפנים החדש.
בתפקיד זה הוא ניהל מדיניות עיקשת נגד כל תנועות המהפכנים והאופוזיציה לשלטון.
בהנחייתו דוכו התקוממויות של האיכרים במספר גוברניות בדרום רוסיה.
פלבה השתתף בדיכוי באופן אישי, נגד כ-1000 משתתפים החלו הליכים משפטיים אך הרוב קיבל עונש של מספר חודשי מאסר בלבד.
מכיוון שהאזור סבל מרעב, פלבה סבר שאין מקום לעונש חמור.
הוא דגל במדיניות של צמצום העצמאות של השלטון המקומי, העברת סמכויות למרכז ופיקוח הדוק על פעילות השלטון המקומי.
פלבה היה חבר של ארגון מונרכיסטי ראשון באימפריה - "האספה הרוסית".
עם כניסתו לתפקיד השפעתו על מדיניות ממשלתית גדלה תוך צמצום השפעת שר האוצר סרגיי ויטה.
פלבה התנגד לרפורמה בתחום היחסים עם האיכרים שויטה רצה להעביר ואף עמל על עיבוד תוכנית רפורמה חלופית.
הוא הכין חומר למניפסט של ניקולאי השני שפורסם ב-23 בפברואר 1903 וכלל הקלות מסוימות כלפי האיכרים.
הקלות היו לא משמעותיות ולא יכלו לעצור את התפתחות המהפכה ברוסיה בסוף 1904. פלבה היה מודע למצב הפועלים וראה הצדקה מסוימת בהתארגנותם.
לאור זאת הוא תמך בארגוני הפועלים שלא דרשו שום דרישות פוליטיות.
פלבה היה מודע לכך שפעולותיו בתחום דיכוי התנועות המהפכניות אינן מספקות.
קיימות עדויות של סרגיי ויטה שפלבה לחץ על הצאר להתחיל במלחמה נגד יפן, תוך אמונה שמלחמה יכולה לאחד את הציבור הרוסי סביב השלטון.
כמו בשנות ה-80 של המאה ה-19 פלבה הציף ארגוני המהפכנים בסוכנים חשאיים.
בין הסוכנים העיקרים היה ראש ארגון צבאי יונה אזף.
בשנת 1904 הוא נרצח בהתנקשות שבוצע על ידי חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ותוכננה על ידי בוריס סבינקוב.
הסיבה להתנקשות הייתה התנהגות פלבה במהלך פרעות קישינב.
לדעת כל הארגונים של המהפכנים פלבה לא פעל בנחישות מספקת נגד מבצעי הפוגרום.
אחראי על ארגון ההתנקשות היה יונה אזף שהיה סוכן כפול אך במקרה ספציפי זה לא העביר מידע למפעיליו במשרד הפנים.
ב-8 באוגוסט 1903 נפגש פלבה עם תאודור הרצל בסנקט פטרבורג.
לפני פגישתם אמר פלבה כי הוא תומך בהגירה יהודית לארץ ישראל, "בתנאי שלא יחזרו".
פלבה הסביר כי ממשלת רוסיה שואפת להומוגניות ואילו היהודים הם "גוף זר" במדינה.
הוא הסביר גם שחלה עליהם מכסה בכניסה להשכלה גבוהה, מכיוון שאחרת "לא יישארו משרות בשביל נוצרים", ושהיהודים מהווים מחצית מהמהפכנים.
הרצל הציג שלוש בקשות: שממשלת רוסיה תלחץ על הסולטאן, שיעניק לציונים צ'רטר להתיישבות בארץ ישראל, מלבד המקומות הקדושים; שממשלת רוסיה תתמוך כספית בהגירת יהודים לארץ ישראל, כאשר הכספים יבואו מהמסים שמשלמים נתיני רוסיה היהודים; שממשלת רוסיה תרשה את ארגונן של אגודות ציוניות.
ב-13 באוגוסט שוב נפגש עם הרצל והודיע לו כי הצאר אישר את שלוש בקשותיו.
פלבה הודה כי מצב היהודים ברוסיה "אינו טוב ביותר" ואמר: "אילו הייתי יהודי ודאי הייתי גם אני אויב של הממשלה...
מטעם זה רצוי לנו מאוד יסוד מדינה יהודית עצמאית שתהיה מסוגלת לקלוט כמה מיליוני יהודים".
במכתב ניתנה הבטחה לסייע כספית למהגרים היהודים ולהתערב לטובת העניין הציוני בקושטא.
בהיותו שר הפנים הוא עמד על כך שהירש לקרט ישפט בבית דין צבאי תוך ידיעה ברורה שהדבר צפוי להביא לעונש מוות.
במהלך שירותו קיבל מספר עיטורים של האימפריה הרוסית, כולל עיטור אלכסנדר נבסקי הקדוש שהיה שלישי בחשיבותו בסדר העיטורים.
פלבה היה נשוי והיה לו בן ובת.
ויבורג פודספורטס פוינין (דנית: Viborg Fodsports Forening בתרגום לעברית: "התאחדות הכדורגל ויבורג", או בקיצור ויבורג) הוא מועדון כדורגל, מהעיר ויבורג שבמרכז יוטלנד שבדנמרק.
המועדון נוסד בשנת 1896 ועד שנת 1959 שיחק בליגה אזורית ביוטלנד שבדנמרק.
בעונת 1954/1955 הגיע לרבע גמר הגביע הדני והפסיד לקבוצת אולבורג צ'אנג.
בעונת 1957/1958 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת ונדסייסל FF.
בשנת 1959 המועדון עבר לשחק בליגה הרביעית של דנמרק.
בעונת 1960/1961 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת ברנשג בולדקלאב.
המועדון שיחק בליגות הנמוכות של דנמרק עד שנת 1980 שבה הגיע בסוף העונה למקום הראשון בליגה השנייה ועלה בפעם הראשונה לליגה הראשונה בדנמרק.
המועדון שיחק עונה אחת בליגה הראשונה וירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק בליגה השנייה עד שנת 1989 שבה בסוף העונה עלה שוב לליגה הראשונה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה עד עונת 1997/1998. בעונה זו הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת איקסט FS.
בעונת 1999/2000 זכה בגביע הדני בפעם היחידה עד כה.
בעונה זו סיים במקום הרביעי בליגת העל ולכן שיחק בגביע אופ"א בעונת 2000/2001. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת צסק"א מוסקבה מרוסיה ובסיבוב השני הפסיד לקבוצת ראיו ואיקאנו מספרד והודח מהטורניר.
בעונת 2001/2002 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת פ.צ.
בעונת 2002/2003 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת מיידטלנד.
בעונת 2003/2004 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולבורג בולדספילקלוב.
בעונת 2005/2006 הגיע לגמר גביע הליגה הדנית והפסיד לקבוצת פ.צ.
קופנהגן ולשמינית גמר הגביע הדני והפסיד לקבוצת בולקלובן פרם.
בעונת 2006/2007 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת אודנזה בולדקלאב.
הקבוצה שיחקה 10 עונות ברציפות בליגה הראשונה עד עונת 2007/2008 שבסופה ירדה לליגה השנייה.
בעונות 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012 הגיעה לשמינית גמר הגביע והפסידה לקבוצות סילקבורג IF, אולבורג בולדספילקלוב ופ.צ.
הקבוצה שיחקה 5 עונות ברציפות בליגה השנייה ובסוף עונת 2012/2013 עלתה מהליגה השנייה לליגת העל הדנית.
בסוף עונת 2013/2014 חזרה לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום ה-11 בליגה הראשונה.
בסוף עונת 2014/2015 חזרה לליגת העל הדנית.
החל מעונת 2016/17 מתמודדת בליגת משנה.
ויבורג היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, לחופו של מפרץ ויבורג (חלק מהמפרץ הפיני).
העיר נמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז לנינגרד, במרחק של 68 קילומטרים מסנקט פטרבורג ובמרחק של פחות מ-20 קילומטר מהגבול עם פינלנד.
אוכלוסיית העיר מונה כ-76 אלף תושבים (נכון לשנת 2019).
היסטוריית העיר מתחילה בשנת 1293, כאשר השוודים בנו במקום מצודת ויבורג.
בתחילת המאה ה-14 נערכו באזור מלחמות בין שוודיה לבין רפובליקת נובגורוד.
בשנת 1322 צר צבא נובגורוד בפיקודו של הנסיך יורי דנילוביץ' על ויבורג, אך לא הצליח לכבוש אותה.
בשנת 1323, לפי הסכם השלום בין רפובליקת נובגורוד לבין שוודיה (אשר נחתם במצודת אורשק) הכירה נובגורוד בשליטתה של שוודיה בעיר.
ויבורג נשארה בשליטה שוודית עד לשנת 1710, אז נכבשה על ידי הצבא הרוסי במהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
חוזה נישטאד, אשר סיים את המלחמה, קבע באופן סופי את השתייכות העיר לרוסיה.
בשנת 1809, עם כינון הדוכסות הגדולה של פינלנד, נכללה ויבורג בתחום הדוכסות.
בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר, קיבלה פינלנד עצמאות.
ויבורג, ששמה שונה לויפורי, הפכה לעיר השנייה בגודלה במדינה החדשה.
במהלך מלחמת האזרחים הפינית הייתה ויבורג מרכז חשוב של כוחות הצבא האדום הפיני.
בתחילת מאי 1918 נכבשה ויבורג על ידי הכוחות הלבנים בעזרת הלגיון הפולני בפינלנד.
במהלך מלחמת החורף פונתה כל אוכלוסיית העיר (כ-70 אלף תושבים) לאזורים פנימיים של פינלנד.
לאחר מלחמה, בהתאם להסכם מוסקבה, הועברה העיר לשליטה של ברית המועצות.
היא נכללה בתחומי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית.
במהלך מלחמת ההמשך נכבשה ויבורג שוב על ידי הפינים (באוגוסט 1941).
חלק מהאוכלוסייה הפינית, שעזבה את העיר בשנת 1940, חזרה אליה לתקופה קצרה.
ב-20 ביוני 1944 נכבשה העיר שוב על ידי יחידות הארמייה ה-23 של הצבא האדום.
חוזה פריז, שנחתם בשנת 1947, הכיר באופן רשמי בהכללת העיר ויבורג בתחומי ברית המועצות.
העיר אוכלסה מחדש ואין בה אוכלוסייה פינית כלל.
מבחינה אדמיניסטרטיבית ויבורג המשיכה להיות חלק מהרפובליקה הקרלו-פינית.
כאשר האחרונה פורקה בשנת 1956, נכללה ויבורג בתחומי מחוז לנינגרד.
בשנת 1948 הוקמה בעיר מספנת ויבורג שמתמחה בבניית שוברי קרח.
בחלק הצפוני של העיר ממקום פארק מונרפו.
לעיר היסטוריה ומסורת ספורטיבית ענפה, בעיקר בתחום האתלטיקה.
קבוצת הכדורגל וייפורין סודט זכתה באליפות ליגת העל הפינית בעונת 1940. בנוסף, קבוצת הבנדי של המועדון זכתה באליפות פינלנד 14 פעמים.
ב-18 ביוני 1922 נחנך אצטדיון בעיר, המוכר כיום בשם אצטדיון לוקומוטיב.
באצטדיון זה האתלט הפיני פאבו נורמי הציג זמן שיא בריצת 5 מיל.
האצטדיון המרכזי הוא אצטדיון אוונגרד, המשמש כמגרש הבית של קבוצת פבוריט ויבורג המתמודדת באליפות מחוז לנינגרד ובליגה השלישית ברוסיה.
אצטדיון אוונגרד נבנה בשנים 1931—1936, שופץ בשנים 1941—1944 ומארח מאז תחרויות אתלטיקה וכדורגל.
ב-2013 תוכננה בניית אצטדיון חדש.
בעיר ישנם כמאה מתקני ספורט, לרבות:
4 אצטדיונים (אוונגרד, לוקומוטיב, אוויאטור, וודניק),
ב-2009 ובורג אירחה את השלב הששי בסדרת המרוצים הבינלאומית IRC — ראלי רוסיה, תחרויות אגרוף, טורניר סייף, מרוצי אופניים ועוד.
העיר גם מארחת בקביעות חצי מרתון אתלטי ותחרויות טריאתלון.
ויאצ'סלב אנטוליוביץ' שבצ'וק (באוקראינית: В'ячеслав Анатолійович Шевчук; נולד ב-13 במאי 1978 בלוצק) הוא כדורגלן עבר אוקראיני המשחק בעמדות המגן בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
שבצ'וק החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל "פודיליה" מהעיר חמלניצקי ששיחקה בליגה השנייה של אוקראינה.
משם עבר לקבוצה מטאלורג זפוריז'יה.
בשנת 2000 חתם בקבוצת הצמרת האוקראינית שחטאר דונצק.
בהנהלת הקבוצה לא היו מרוצים מביצועיו ולכן בתום עונת 2000/2001 כטיס השחקן שלו נמכר לקבוצת שיניק ירוסלבל מהליגה הרוסית.
לאחר שתי עונות מוצלחות ברוסיה חזר שבצ'וק לאוקראינה וחתם בקבוצת דניפרו.
בתום עונת 2004/2005 במדי דניפרו, הציעה הנהלת שחטאר דונצק לשבצ'וק לחזור לשורותיה.
בדצמבר 2016 הודיע שבצ'וק על פרישתו ממשחק פעיל.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק שבצ'וק מאז אפריל 2003. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
שבצ'וק היה אמור להיות בסגל הנבחרת למונדיאל 2006, אך כמה חודשים לפני התחרות הוא נפצע והוחלף בשחקן אחר.
שבצ'וק היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2012, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות.
הוא זומן ליורו 2016 ובמהלך הטורניר השתתף בשני משחקים: נגד גרמניה וצפון אירלנד.
בשני המשחקים הללו מילא את תפקיד של קפטן הקבוצה.
בשנת 2017 מונה למאמנה של קבוצת הנוער (עד גיל 19) של המועדון שחטאר דונצק.
ביוני 2018 התמנה למאמן ראשי של קבוצת אולימפיק דונצק.
בשנת 2021 מונה למנהל ספורטיבי של קבוצת ורס ריבנה.
בשנים 2024 - 2025 היה עוזר מאמן של הנבחרת הצעירה של אוקראינה.
ויביירו (בגליסית: Viveiro, בספרדית: Vivero) היא עיירת נופש ורשות מקומית (Municipio) במחוז לוגו בקהילה האוטונומית גליסיה שבספרד.
ויביירו שוכנת על גדות נהר לנדרו ( Landro) במקום שהוא הופך ל"ריה" (מספרדית ría, עמק נהר ששקע) הנשפכת למפרץ ביסקאיה בקצה הצפוני מערבי של חצי האי האיברי.
117 ק"מ צפונית מזרחית לסנטיאגו דה קומפוסטלה ו-380 ק"מ מערבית לבילבאו.
ויביירו מוזכרת בכתובים לראשונה ב-1112 במסמך של אורקה, מלכת לאון, אבל המקום היה מיושב הרבה קודם.
יישוב קלטי התקיים במקום כבר בתקופת הברזל.
משך הכיבוש המוסלמי במקום היה קצר יחסית.
כבר בשנת 722 הביס פלגיוס הראשון, מלך אסטוריאס, את המוסלמים בקרב קובאדונגה והקים את ממלכת אסטוריאס שוויביירו נכללה בשטחה.
העיירה כפי שהיא מוכרת כיום החלה להתפתח החל מהמאות ה-12 וה-13, סביב הגשר על נהר הלנדרו ששרד מאז התקופה הרומית.
תקופת הפריחה נמשכה במאות ה-14 וה-15. במהלך המאה ה-19 נוספו ענפי כלכלה חדשים: מפעלי המלח ומכרה ברזל.
שער קרלוס החמישי, שנבנה באמצע המאה ה-16 בסגנון פלטרסקי .
כנסיית סנטה מריה דל קמפו (Iglesia de Santa María del Campo) הרומנסקית, ההנחה המקובלת היא שנבנתה במאה ה-12.
מלון ונציה, המשמש כיום את הקונסרבטוריון העירוני.
ויאצ'סלב סרגייביץ' קרבייב הוא כדורגלן רוסי, שמשחק כבלם במועדון זניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה.
קרבייב הוא בוגר בית הספר לכדורגל של צסק"א מוסקבה וערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי במדי צסק"א ב־2 בדצמבר 2013 במשחק נגד רוסטוב.
קרבייב הצטרף לדוקלה פראג מהליגה הראשונה בצ'כיה בהשאלה לעונה אחת במהלך קיץ 2014. ב־16 באוגוסט 2016 הוא חזר לצ'כיה וחתם בספרטה פראג.
ב-31 בינואר 2018, הוא חתם על חוזה ל-3.5 שנים בויטסה ההולנדית ששילמה עבורו 2.5 מיליון אירו.
בספטמבר 2019 חתם ל-4 שנים בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל.
את הופעת הבכורה שלו במדי זניט ערך במשחק המחזור התשיעי נגד ארסנל טולה כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 במקום יורי ז'ירקוב, במשחק שבו קבוצתו גברה בניצחון 1–3. את שער הבכורה הבקיע בניצחון קבוצתו על רוסטוב במשחק המחזור ה-13 ב-19 באוקטובר 2019 שהסתיים בתוצאה 6:1.
ב-11 במרץ 2019, הוא נקרא לנבחרת הלאומית למשחקי מוקדמות יורו 2020 נגד בלגיה ב-21 במרץ 2019 וקזחסטן ב-24 במרץ 2019. אך ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת רק ב-13 באוקטובר 2019 במשחק נגד .
ויבורג (בדנית: Viborg) היא עיר ביוטלנד שבדנמרק.
היא משמשת כבירת אזור מידטילנד וכמקום מושבו של בית המשפט הגבוה המערבי של חצי האי יוטלנד.
ויבורג היא אחת הערים העתיקות ביותר בדנמרק, והוקמו בשטחה יישובים ויקינגיים במאה ה-8. מיקומה המרכזי העניק לעיר חשיבות אסטרטגית רבה בעניינים פוליטיים ודתיים במהלך ימי הביניים.
ויבורג מפורסמת בזכות קתדרלת ויבורג, שבנייתה החלה בשנת 1130 ונמשכה כ-50 שנה.
הבניין נשרף עד היסוד ונבנה מחדש מספר פעמים.
רק הקריפטה של הקתדרלה המקורית נשמרה.
הקתדרלה מהווה את מקום הכת של הקדוש קירד מוויבורג, שהיה הדיקן של הקתדרלה.
החלקים החדשים ביותר של הכנסייה נבנו במהלך תהליך שיקום בין 1864 ל־1876. הקתדרלה מפורסמת בזכות ציורים רבים של הצייר הדני יואקים סקובגארד, המתארים סיפורים מהתנ"ך.
ליד הקתדרלה נמצא מוזיאון סקובגארד, שנוסד בשנת 1937.
לפני הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה ויבורג ביתם של חמישה מנזרים, וכ-12 כנסיות, כמה קפלות וקתדרלה.
כיום נותרו רק הקתדרלה וכמה שרידים של הפרנציסקנים והמנזרים הדומיניקניים.
מאז שנות התשעים זכתה ויבורג למוניטין כאחת הערים המובילות בדנמרק בתחום הספורט.
קבוצת כדוריד הנשים בעיר (ספורט פופולרי בדנמרק) הפכה לאחד מחמשת המועדונים המובילים באירופה.
בין השנים 1998–2008, הייתה קבוצת הכדורגל חברה בליגת העל הדנית, והגיעה לשיא בכל הזמנים כשזכתה בגביע הדני בשנת 2000.
ויבורג מארחת את פסטיבל ההליכה הבינלאומי השנתי של Haervejsmarchen, שנמשך יומיים, ומושך אליו באופן קבוע 8,000 משתתפים, כולל רבים מחוץ לדנמרק.
הוא כולל מסלולים מסומנים למרחקים של עד כ-45 ק"מ ביום.
פעילות ההליכה קשורה לאיגוד ההליכה של IML.
ויברוויים (שם מדעי: Viverravidae) היא משפחה נכחדת של יונקים דמויי טורפים מקבוצת המיאקויים (שייתכן שהיא פרפילטית), הקרובה לטורפים, ולעיתים נכללת בתוכה.
המשפחה כוללת את המינים הקרובים ביותר לטורפים האמיתיים, אך פחות מהמיאקיים.
כיום נראה שמינים אלה אינם טורפים אמיתיים.
יונקים אלה חיו בתקופת הפלאוקן עד האאוקן שלפני 65 עד 44 מיליון שנה, והם היו קטנים ביותר, דומים בגודלם ומראם לדלקים או לגחנים ובעלי התמחות בחיים בין העצים.
מבנה שיניהם בעלות הניבים הגדולים והמחודדים מרמז על תזונתם מטרף של עופות, זוחלים קטנים ויונקים קטנים כמו מכרסמים, חדפיים ועוד.
המאובנים של יונקים אלה התגלו ברחבי אמריקה הצפונית, ובמשך הזמן הם נפוצו לאורך אירופה ואסיה.
הם נכחדו בסוף האאוקן עקב התייבשות גדולה ועקב תחרות עם הטורפים האמיתיים המפותחים מהם.
ויאתיו כל לעבדך הוא פיוט אנונימי הנאמר, לפי נוסח אשכנז המזרחי, בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף של ראש השנה ויום הכיפורים, לפני הקטע 'ותמלוך אתה ה' לבדך' החותם את ברכת קדושת השם.
הפיוט מרחיב את תוכנו של הקטע שלפניו הוא משובץ, ומתאר את קבלת מלכות ה' בידי כל יושבי תבל לעתיד לבוא.
לפי חלק מהמנהגים, הפיוט מושר גם בהקפות בשמחת תורה.
ככל הנראה, הפיוט נתחבר בתקופה הקדם-קלאסית בתולדות הפיוט (המאות ה-4 וה-5).
הפיוט בנוי לפי אקרוסטיכון אלפביתי, כאשר כל שורה פותחת בפועל עם תחילית "וי..." ולאחריו האות המתאימה ("ויאתיו...
הפיוט עוסק בהמלכת ה' על ידי כל העולם בעתיד לבוא, כאשר כל עמי תבל יזנחו את אמונותיהם ויקבלו את מלכות האל, בהתאם לתוכנם של הקטעים הנוספים לברכת קדושת השם בראש השנה וביום הכיפורים ("ובכן תן פחדך" וכו'), שביניהם הוא משובץ.
הרעיון שכל האנושות תכיר במלכות ה' מבוסס על נבואות רבות.
רעיון זה מופיע הרבה בתפילות ראש השנה, ובא לידי ביטוי בברכת מלכויות בתפילת מוסף.
רבים מהלחנים לפיוט זה הם שירי לכת.
ויאראלה (שם מדעי: Vieraella) הוא סוג פרהיסטורי של צפרדע שחי לפני 189 עד 176 מיליון שנה בתקופת היורה שבעידן המזוזואיקון.
סוג זה כלל מין יחיד, ויאראלה הרבסטי (Vieraella herbsti).
הוא תואר לראשונה ב־1961 לאחר שנמצאה בארגנטינה דגימת מאובן של פרט בודד, P.V.L.
2188, שהשתמר בצורה יוצרת דופן.
הוא מאובן מעבר בן דו-חיים קדומים יותר לצפרדעים המודרניות.
למרות שוויאראלה הרבסטי היא אחת הצפרדעים האמיתיות העתיקות ביותר שידועות למדע, היא הייתה דומה לצפרדעים מודרניות ברגליה ששימשו לקפיצה ובצורת גולגולתה.
אך, לעומתן, אורכה היה כ־3 סנטימטרים.
לצפרדע קדומה זו היו 11 חוליות בניגוד לצפרדעים הקיימות, שהן בעלי 9 חוליות.
בהתבסס על מבנה הגוף כמה מדענים מעריכים שצפרדע זו היא כנראה האב הקדמון של המשפחות אסקפיים ועגולשוניים מתת סדרה ארכאובטרכיה, בעוד אחרים מגדירים אותה כטקסון ללא מקור בסדרה חסרי זנב.
מדענים נוספים מעריכים שהיא שייכת למשפחת הליופלמיים.
ויאצ'סלב שוורץ היה צייר היסטוריה וז'אנר רוסי.
נולד בקורסק למשפחה רוסית, מצד האב היה גם ממוצא דני.
אביו היה לוטננט גנרל גריגורי שוורץ, גיבור המלחמה של 1812 ואחר כך ראש מחוז צבאי באזור הקווקז, שם ויאצ'סלב בילה את ילדותו.
בשנת 1846, הוא ואמו עברו למוסקבה, שם קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו בבית הספר לציור בעיר.
בשנה שלאחר מכן, הוא קיבל זימון לבית ספר צבאי אך הוא מעולם לא שירת בצבא, כי אמו לא רצתה שתהיה לו קריירה צבאית.
לבסוף הוא הגיע לסנט פטרסבורג ב-1851 ונרשם לאקדמיה לאמנות.
הוא היה גם בלשן מוכשר, לאחר שרכש ידע בצרפתית, גרמנית ואנגלית עד גיל עשר.
בהיותו באקדמיה לציור, רישומיו משכו את תשומת הלב והוא הצליח ללמוד אצל ארסני משצ'רסקי, שהכיר לו את ציור השמן.
ב-1859 סיים את לימודיו וקיבל מדליית זהב.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא קיבל אישור לביקור בשיעורים באוניברסיטת סנט פטרסבורג, שם הוא למד אצל ניקולאי קוסטומרוב.
הוא גם החל להשתתף בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות, כדי ללמוד אמנות צבאית אצל בוגדן וילוולדה אבל, בהיותו מוקסם מהרצאותיו של פרופסור קוסטומרוב, ציוריו הראשונים הוקדשו להיסטוריה הרוסית העתיקה.
ב-1861 הוא שהה שישה חודשים באירופה, בעיקר בברלין, שם שיפר את כישורי הציור שלו עם וילהלם פון קאולבאך ויוליוס שרדר.
עם שובו, הוא הציג את ציורו של "איוון האיום עם גופת בנו שנרצח" והתאכזב שקיבל רק מדליית כסף.
בשנה שלאחר מכן יצר איורים לשירים של לרמונטוב וטולסטוי.
רצונו ללמוד יותר את האמנות האירופאית גרמה לו להתפטר מהשירות הממשלתי ב-1863 ולצאת למסע נוסף.
הוא הגיע לפריז, שם עבד עם ז'ול לפבר[2] ועשה סקיצות רבות מהחיים.
הוא ויתר על תוכניות לבקר באיטליה וחזר לרוסיה ב-1864, והגיש גרסה חדשה של ציורו של איוון האיום, רק כדי לקבל מדליית כסף נוספת.
הוא התגורר בריאזאן במשך רוב שנת 1865, ואז הציג את ציורו של "יום ראשון של הדקלים" שבזכותו הוא זכה בתואר "אקדמאי".
בתחילת 1867, הוא יצא לנסיעתו השלישית לפריז, מטעם האקדמיה, כדי לעזור בהכנת התצוגה הרוסית בתערוכה הבינלאומית, שם זכה בכמה מדליות.
הוא גם הקדיש זמן ללימודים נוספים, אצל מייסונייר.
במהלך נסיעתו חזרה לרוסיה, הוא עצר בויימאר לחודשיים כדי להשתתף בהפקה הציור "מותו של איוואן האיום".
לאחר שסבל מכאבי בטן במהלך נסיעתו, הוא ראה רופא ואובחן כחולה במחלת אדיסון.
באמצע 1868 הוא התקשה להמשיך לעבוד.
חלק ממה שיהיו עבודותיו האחרונות שהושלמו זיכו אותו במעמד כבוד באקדמיה.
לקראת סוף אותה שנה, הוא חזר לקורסק כדי לגור עם אביו, בתקווה שהאוויר הכפרי והאווירה השלווה יסייעו להחלמתו.
אך קרה להפך, מצבו הבריאותי הידרדר והוא נפטר במרץ 1869.
הוא נקבר באחוזת אביו בכפר.
ויאצ'סלב קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה נסיך גדול משושלת רומנוב.
ויאצ'סלב נולד ב-13 ביולי 1862 בוורשה, פולין הקונגרסאית, והיה בנם הצעיר של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ורעייתו אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג.
הוא זכה לכינוי "סלבה", והיה הבן הקטן של המשפחה וחביב המשפחה.
הוא היה גבוה ונהג להתבדח שכשהוא ימות, הארון שלו ייתקע בפתח של ארמון השיש.
זה באמת קרה כך כשהוא מת.
בגיל שש עשרה, הוא התלונן לפתע על כאב ראש ומחלה אלימה.
הוא שכב עם איקונין רוסי אורתודוקסי על הכרית שלו כשמשפחתו הקיפה אותו, דחקה בו לנשום.
הוא מת תוך שבוע, ב-27 בפברואר 1879, מדלקת במוח.
מאוחר יותר דיווחה אמו שראתה רוח רפאים של גברת לבנה בגלריה לאמנות בפבלובסק יום לפני שויאצ'סלב חלה.
היא לקחה את ההתגלות כאות מוות.
אחיו הנסיך הגדול קונסטנטין קונסטנטינוביץ' נזכר מאוחר יותר, בעודו הולך במסע הלוויה של ויאצ'סלב, עד כמה ויאצ'סלב נהנה לצייר תהלוכות לוויה בפרטי פרטים.
ויארג'ו (באיטלקית: Viareggio), היא עיר לא גדולה בחלק הצפוני מערבי של מרכז איטליה.
מספר תושבי העיר היה 60,793, נכון לתאריך 1 בינואר 2024. העיר הנה עיר קייט ונופש.
ויארג'ו מכונה "פנינת ורסיליה" (Versilia), שהיא רצועת החוף בה שוכנת העיר.
יש שתי גרסאות לגבי מקור שמה של ויארג'ו.
לפי הגרסה הראשונה, מקורו של השם בא מהביטוי הלטיני ויה רג'יס (Via Regis), שמשמעותו "דרך המלך".
הכוונה לדרך שהובילה מעיר הנפה לוקה, אל חוף הים, שם היה מבצר הגנה אזורי בשם "טורה מתילדה" (Torre Matilde).
הגרסה האחרת ביחס לשם העיר סוברת, כי המקור בביטוי "ויקוס רגיוס" (Vicus Regius).
ויקוס פירושו מקום יישוב, ומשמעות רגיוס הוא מלכותי, כלומר יישוב הנמצא בשליטת בית מלוכה.
בשתי הגרסאות מופיע הנושא המלכותי, והן שונות בפירושן רק לחלקו הראשון של השם Viareggio.
ויארג'ו ממוקמת בצפון מערב מחוז טוסקנה, בנפת לוקה, על חוף הים הליגורי, ברצועת חוף באורך של כ-20 ק"מ, הנקרא ורסיליה.
גובהה הממוצע מעל פני הים מסתכם ב-2 מטרים.
העיר נמצאת לרגלי רכס האלפים האפואנים (באיטלקית Alpi Apuane).
ויארג'ו מרוחקת כ-27 ק"מ מעיר הנפה לוקה, הנמצאת מזרחית לה, וכ-103 ק"מ מעיר המחוז פירנצה, גם היא בכיוון כללי מזרח.
העיר הקרובה ביותר לויארג'ו היא פיזה, כ-23.5 ק"מ בכיוון כללי דרום מזרח.
בכיוון צפון מצויה צ'ינקווה טרה, במרחק של כ-85 ק"מ.
במרחק קצר מהעיר מצוי אגם מסאצ'וסולי (Lago di Massaciuccoli).
העיר ממוקמת על חוף ים באזור צפוני, אך לא צפוני מאוד ולכן, היא נהנית מאקלים נח יחסית.
החודשים החמים ביותר הם יולי ואוגוסט, בהם הטמפרטורה הממוצעת ביום עלה עד 28 מעלות צלזיוס.
הממוצע בלילה בחודשים אלו הוא 18 מעלות.
בינואר הכי קר בויארג'ו, במהלכו ממוצע המעלות ביום הוא 11, ובלילות 4 צלזיוס.
אוקטובר הוא החודש היותר גשום, וממוצע המשקעים בחודש זה מסתכם ב-101.1 מ"מ.
החודש השחון הוא יולי, והממוצע במהלכו אינו עולה על 22.6 מ"מ.
הממוצע הרב שנתי של כמויות גשם בעיר הוא 629.9 מ"מ.
עקב מיעוט ימי שלג, אין סטטיסטיקה נפרדת של ימי שלג.
רוב הימים המושלגים הם ימים מעורבים, בהם יורדים שלג וגשם בנפרד, או שיורד גשם מעורב בשלג.
ויארג'ו נוסדה במאה ה-12, כאשר לוקה וג'נובה איחדו כוחות נגד פיזה, ובנו מבצר קטן על החוף, "קסטרום דה ויה רג'יה" (castrum di via regia), להגן על רצועת החוף מפני עוצמתה של פיזה.
במרוצת המאות הבאות איבד מבצר זה מחשיבותו הצבאית, ובמאה ה-16 נבנה במקומו מבצר מתילדה.
ב-1559 נבנתה הכנסייה הראשונה בסמוך למבצר, והיא משכה מאמינים ואיפשרה את המשך התפתחותה של העיר.
למרות הכנסייה הבנויה, ההתפתחות התעכבה.
רק ב-1819 הורתה הדוכסית מריה לואיזה די בורבון (Maria Luisa di Borbone) על בניית רציף, שהבטיח את המשך הפיתוח.
ויארג'ו הוכזה עיר בשנת 1820. ב-1822 פולין בונפרטה בנתה וילה מפוארת על החוף, ובכך הפכה את המקום לאופנתי, ולייעד לתיירותי מתפתח.
ב-1861 ויארג'ו שולבה עם כל שאר חלקי איטליה בתוך ממלכת איטליה המאוחדת, של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
במאה ה-20 חלה התפתחות משמעותית של חופי הרחצה, הטיילות, המלונאות והתיירות, שהפכו את ויארג'ו ל-"פנינת הים הטירני".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגוררו בעיר כחמישים משפחות יהודיות.
לקהילה היהודית היו מוסדות, בית כנסת ובית עלמין יהודי.
בית ספר יהודי נוסד, לאחר חוקי הגזע שנחקקו על-ידי המשטר הפשיסטי באיטליה.
עם הגעת הנאצים למקום ב-1943-חדלה הקהילה היהודית מלהתקיים, וכך גם מוסדות הקהילה.
רק ב-1954 שבו יהודים לויארג'ו ובית הכנסת נפתח מחדש ב-1955, בכספי תרומות פרטיות.
בית הכנסת ממוקם בסמטת vicolo delgi Oleandri 30. הביקור במקום מתאפשר לאחר תיאום מראש עם נציגי הקהילה.
אירועים רבים נערכים בסביבת ויארג'ו, ובמקומות שונים באזור ורסיליה.
אלה האירועים העיקריים, המתרחשים גם בעיר עצמה.
הקרנבל של ויארג'ו-מסורת הקרנבל של ויארג'ו נוסדה ב-1873, והיא נמשכת מאז.
הקרנבל נמשך חודש ימים, בדגש על אירועים בסופי השבוע.
הוא כולל מופעים, פעילויות שונות, נשפי מסכות וכדומה.
הקרנבל מתקיים גם בימים וגם בערבים ובלילות.
קרנבל זה החל להתפרסם ב-1954, כאשר הטלוויזיה הממלכתית האיטלקית RAI-(Radiotelevisione Italiana) שידרה ממנו את שידור החוץ הראשון שלה.
מאז הקרנבל משודר בכל שנה, והוא נחשב לשני בחשיבותו באיטליה, אחרי קרנבל המסיכות של ונציה.
החלק המפורסם ביותר של הקרנבל, הוא מצעד הבובות והדמויות הענקיות, הצבעוניות, הסטיריות וה"מרחפות".
המצעד המתנהל בטיילת של העיר במסלול שאורכו כ-2.5 קילומטר.
הדמויות משתתפות בתחרות, בה מוכרזים זוכים.
הקרנבל משודר גם בשידורי האיחוד האירופי, ומידיי שנה מושך אליו למעלה מ-600,000 מבקרים ותיירים.
פסטיבל פוצ'יני-בכל שנה נערך בטורה דל לאגו, השייכת מינהלית לויארג'ו, פסטיבל לכבוד המלחין פוצ'יני (יליד לוקה, עיר הנפה אליה ויארג'ו מסונפת, ומאוחר יותר תושב של טורה דל לאגו).
פסטיבל פוצ'יני אורך כשבוע, בחודשים נובמבר-דצמבר.
הפסטיבל נקרא רשמית "פסטיבל טורה דל לאגו-ויארג'ו".
במהלך הפסטיבל מעלים אופרות של המלחין, ויצירות מוזיקליות שלו ושל יוצרים אחרים.
פסטיבל הסרטים-במסגרת הקולנוע האירופי, נערך פסטיבל הסרטים בויארג'ו ובלוקה.
הפסטיבל מחולק לפי נושאים, סרטי עלילה, סרטים דוקומנטריים, וסרטים קצרים וקולנוע נושאי.
ניתן להגיע לויארג'ו במספר דרכים.
הכבישים המובילים לויארג'ו הם האוטוסטרדה A12/E80 המחברת את פיזה עם ליבורנו, והכביש האזורי SS1-"ויה אאורליה" (Via Aurelia).
אוטובוס-אוטובוס מלוקה לויארג'ו יוצא פעם בשעה, וכך גם בכיוון ההפוך.
הנסיעה באוטובוס היא הדרך הזולה ביותר, אך זמן הנסיעה הממוצע ארוך ועומד על 53 דקות, למרות שהמרחק 27 ק"מ בלבד.
רכבת-הרכבת היא הדרך המהירה והפשוטה ביותר להגעה אל ומ-ויארג'ו.
אפשרי להגיע מלוקה, וגם מפירנצה ומערים נוספות באיטליה, מהצפון ומהדרום, לוח הזמנים משתנה לפי שעות הביקוש ביממה.
בנוסף, קיים קו רכבת לעיר גם מפיזה.
החברה המפעילה את קווי הרכבת היא טרנאיטליה.
3 קווי אוטובוס מקומיים, מספר 21, 25 ו-31 מגיעים אל תחנת הרכב של ויארג'ו.
בימיי קרנבל ויארג'ו מגיעים לעיר תיירים רבים, גם ברכבים פרטיים.
בתקופה זו מתאפשרת חנייה במרכזים עירוניים אחדים.
נמל התעופה הקרוב ביותר לויארג'ו הוא נמל התעופה הבינלאומי של פיזה, במרחק של כ-32 ק"מ.
המרחק לנמל התעופה פירנצה-אמריגו וספוצ'י מסתכם בכ-92 ק"מ.
תחנת הרכבת ממוקמת במקום מרכזי בויארג'ו.
התאונה התרחשה ב-29 ביוני 2009, בשעה 23:45. רכבת משא בת 14 קרונות, הובילה גז פחממני מעובה (גז נפט נוזלי), מכיוון מילאנו בצפון איטליה, לכיוון אזור נאפולי בדרום.
הרכבת חלפה בתחנת ויארג'ו במהירות של 90 ק"מ לשעה (לפי מקור אחר 90 מייל לשעה, שהם כ-145 ק"מ לשעה).
לפתע הופעלה מסיבה לא לגמרי ברורה בלימת חירום אוטומטית, וארבע קרונות ירדו מהפסים.
קרון אחד התהפך על רציף ונבקע בו חור גדול, שדרכו התפרץ החוצה הגז שהכיל.
מהחום נוצרה התפוצצות, והגז הרעיל החל מתפזר במהירות לאזורים הסמוכים.
הגז הרג 32 בני אדם, רובם שכנים שגרו קרוב לתחנת הרכבת, שישנו את שנתם.
32 בני אדם נוספים נפגעו בתאונה, שהוגדרה כשלישית בחומרתה באיטליה, מאז שהופעלו רכבות במדינה.
כוחות ההצלה נאלצו באותו לילה לפנות מיידית מבתיהם כ-1,000 בני אדם נוספים, עד חלוף הסכנה.
ויגו ברון (Viggo Brun; 13 באוקטובר 1885 – 15 באוגוסט 1978) היה מתמטיקאי נורווגי.
ברון נולד בעיר ליאר שבנורווגיה.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת אוסלו והמשיך באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1923 מונה לפרופסור במכון הנורווגי לטכנולוגיה (כיום חלק מאוניברסיטת טרונדהיים) שבנורווגיה, והחל משנת 1946 היה גם לפרופסור באוניברסיטת אוסלו.
בשנת 1955, בהגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות.
ברון התפרסם בתרומתו לחקר המספרים הראשוניים התאומים, כשהראה שסכום המספרים ההופכיים של הראשוניים התאומים מתכנס לגבול סופי, הקרוי קבוע ברון.
הוא שיפר את הגרסה של לז'נדר לנפה של ארטוסתנס, הידועה כיום כנפת ברון, ולכן הוא נחשב כיום לאחד המייסדים של שיטת הנפה המודרנית.
ויגו מורטנסן הוא שחקן קולנוע, משורר, צייר, צלם ונגן ג'אז אמריקאי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "סימנים של כבוד" משנת 2008,על משחקו בסרט "קפטן פנטסטיק" משנת 2016 ועל משחקו בסרט "הספר הירוק" משנת 2018. ידוע גם בזכות גילום דמותו של אראגורן בסדרת סרטי "שר הטבעות".
מורטנסן נולד בניו יורק, לוויגו מורטנסן האב, ממוצא דני, ולגרייס, ממוצא אמריקני.
הוא הבכור מתוך שלושה בנים.
גדל בילדותו במנהטן, ובנעוריו נדד עם משפחתו לוונצואלה, לדנמרק ולבסוף התיישבו בארגנטינה שם עבד אביו בתחום החקלאות.
כשהיה בן 11 הוריו התגרשו, והוא ואחיו הקטנים חזרו עם אמו לארצות הברית וגרו במדינת ניו יורק.
בשנות ה-20 המוקדמות שלו חזר לניו יורק והחל ללמוד משחק ב"סדנת התיאטרון של וורן רוברטסון".
זכה ב"פרס מבקרי דרמלוג" עבור הופעתו במחזה "בנט" של תיאטרון חוף לוס אנג'לס.
תפקידו הקולנועי הראשי הראשון היה ב-1985; הוא גילם את אחיו האמישי של אלכסנדר גודונוב בסרט "העד".
בהמשך הופיע מורטנסן בסרטים רבים, בהם "הרץ האינדיאני", "להתלבט", "הנבואה", "שר הטבעות" (בתפקיד אראגורן), "דרכו של קרליטו", "כוננות מיידית", "דיוקנה של גברת", "שני פנים לינואר", "ג'י איי ג'יין", "היסטוריה של אלימות", "הדרך", "שיטה מסוכנת" ו"הספר הירוק".
יצוין שבנוסף לכך, הסרט "רצח מושלם" בו שיחק, לווה אף בהצגת עבודת האמנות שלו.
בשנת 2016 שיחק ויגו בדרמה הקומית "קפטן פנטסטיק", ועל תפקידו בה זכה בפרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2020 יצא לאור סרטו הראשון כבמאי "נפילה" (אנ') בו אף כיכב בתפקיד הראשי של גבר הומוסקסואל בגיל העמידה המתגורר יחד עם בן זוגו ובתם המאומצת והחרדה לאחר שאביו ההומופוב עובר לגור אצלם
בשנת 2023 ביים, הפיק, כתב, הלחין ואף כיכב מורטנסן בסרט המערבון "The Dead Don't Hurt"
מורטנסן הציג את ציוריו בתערוכות ובגלריות בלוס אנג'לס ובניו יורק.
בתערוכת הצילומים הראשונה בה הציג הייתה ב"גלריית רוברט מאן" בניו יורק, ובהמשך הציג צילומים וציורים ב"גלריית נתיב 16" (2001-2002) בלוס אנג'לס וב"קרן לאמנות מודרנית" באתונה.
הוא הוציא מספר אלבומי שירה וג'אז.
כמו כן פרסם מספר ספרים ובהם: "Ten Last Night" (שירה, 1993), "Recent Forgeries" (שירה, ציור וצילום, 1998) ו"SignLanguage" (צילומים ואיורים, 2002).
מורטנסן התחתן עם זמרת הרוק קריסטינה קרונקה, וב-1988 נולד בנו, הנרי מורטנסן.
ב-1992 נפרד מורטנסן מאשתו, והשניים התגרשו ב-1997.
ויגינטיסקסווירי (לטינית, בריבוי: vigintisexviri, ביחיד: vigintisexvir) הייתה חבר (קוֹלגיוּם) של מגיסטרטים זוטרים (magistratus minores) ברפובליקה הרומית.
מילולית, משמעות השם היא "עשרים ושישה גברים".
החברים בה כללו את שלושת הבכירים (triumviri capitales), שלושה האחראים על הכספים (triumviri monetales), ארבעת האחראים על הדרכים בתוך החומות (quatuorviri viarum curandarum), שני אחראים על הדרכים המובילות מחוץ לעיר (curatores viarum), עשרה אחראים לשיפוט במקרים אזרחיים (decemviri litibus או stlitibus judicandis), וארבעה פראיפקטי שנשלחו לקמפניה לשמש שופטים שם.
בתקופת הפרינקפס של אוגוסטוס בוטלו משרות ארבעה הפריפקטים לקמפניה ושני האחראים לדרכים מחוץ לעיר, שכן לא היה בהם צורך עוד, והעשרים ושישה הפכו לעשרים (vigintiviri).
בתקופת הרפובליקה שימשה החברות בעשרים ושישה קרש קפיצה לבני הסנאטורים ברומא להתחיל ב"מסלול המשרות" המקובל.
גיל הכניסה לעשרים ושישה היה, בהתאמה, עשרים.
יוליוס קיסר, למשל, שימש בתפקיד אחראי על הדרכים מחוץ לעיר ושיפץ חלק מויה אפיה.
בשנת 13 לספירה, עם זאת, הועבר בסנאט חוק המגביל את החברות בעשרים לבני "מעמד הפרשים" בלבד.
כתוצאה מכך, לעשרים לא היו מושבים בסנאט, אלא אם כן החזיקו במשרה נוספת שהעניקה להם את הזכות לכך.
ויברניום הוא מחצב מתכתי חייזרי המופיע ביקום מארוול הבדיוני שבהוצאת מארוול קומיקס.
ידוע בשל היכולות המופלאות שלו לאגור, לאחסן ולשחרר כמות גדולה של אנרגיה קינטית.
המחצב ניתן לכרייה רק בממלכה הבדיונית ואקאנדה, והוא משויך בעיקר לדמויותיהם של הפנתר השחור - שלובש חליפת ויברניום, וקפטן אמריקה - שנושא מגן עשוי מסגסוגת ויברניום ופלדה.
מתכת הוויברניום הופיעה לראשונה בחוברת דרדוויל בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ון רומיטה האב.
בחוברת זו, הוויברניום נתפס כאלמנט מתכתי יוצא דופן עם תכונות שונות ומשונות.
מאז אותה נקודה בהמשכיות מארוול, נקבע כי קיימות מספר גרסאות של ויברניום אשר ניתן למצוא באזורים מבודדים ברחבי העולם.
הגרסה שהוצגה לראשונה ב-Daredevil #13 נודעה לימים כאנטי-מתכת.
התכונה הייחודית לגרסה הזו היא שניתן לחתוך באמצעותה כל מתכת הידועה לאדם.
ביקום מארוול, האנטי-מתכת נמצאה רק באנטארקטיקה.
בהמשך הוצגה גרסה חדשה של ויברניום בחוברת "ארבעת המופלאים", בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ק קירבי.
גרסה זו הוצגה במדינה האפריקנית המבודדת ואקאנדה.
לגרסה הזו הייתה היכולת הייחודית של ספיגת קול ואנרגיה.
זוהי הגרסה שמזוהה לרוב בפשטות כ"ויברניום".
ביקום מארוול, הוויברניום הופיע לראשונה כאשר מטאוריט התרסק בכדור הארץ לפני כעשרת אלפים שנה.
הגילוי המתועד הראשון של ויברניום היה במהלך משלחת לאנטארקטיקה.
איזוטופ מסוים זה של ויברניום כונה "אנטי-מתכת" בגלל התכונה שלו להמיס מתכות אחרות.
צורה שונה של ויברניום נמצאת בוואקאנדה.
צורה זו סופגת גלי קול וויברציות כדוגמת אנרגיה קינטית, מה שהופך אותה לחזקה במיוחד.
היא התגלתה על ידי מלך ואקאנדה טצ'אקה, אביו של הפנתר השחור טצ'אלה.
כדי להגן על המשאב הזה, הוא בודד את ארצו מן העולם החיצון.
מדי פעם, טצ'אקה מימן את החינוך של ארצו על ידי מכירת כמויות זעומות של המתכת.
כתוצאה מכך, ואקאנדה היא אחת המדינות המתקדמות ביותר בעולם מבחינה טכנולוגית.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 המוקדמות, כמות קטנה של ויברניום ואקאנדי הגיעה לידיו של המדען מיירון מקליין.
הוא ניסה לשלב ויברניום עם ברזל כדי ליצור מיגון טנקים חדש, אך לא הצליח למזג בין השניים.
בבוקר למחרת הוא מצא כי שני החומרים התאחדו בכוחות עצמם בצורה לא ידועה.
סגסוגת זו התבררה כחזקה ועמידה מאוד, ונעשה בה שימוש כדי ליצור את המגן של קפטן אמריקה.
מקליין עבד במשך עשרות שנים כדי לשכפל את התאונה שיצרה את הסגסוגת, אך ללא הצלחה.
עם זאת, במהלך ניסוי בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוא פיתח את מתכת האדמנטיום הכמעט בלתי ניתנת להשמדה.
כאשר טצ'אלה הפך למלך ואקאנדה, הוא חתר לסיום הבידוד של ארצו משאר העולם.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, הוא החל למכור כמויות קטנות של הוויברניום לזרים שהוא האמין שלא ישתמשו בו למטרות רעות.
ברווחים אותם קיבל ממכירת המתכת, טצ'אלה העשיר את ארצו והפך אותה למודרנית יותר.
במהלך השנים, רבים ניסו להשיג או להשפיע על מתכת הוויברניום שנמצאה בוואקאנדה, אבל ואקאנדה שמרה עליו בבטחה, והתחזקה מאוד בתהליך.
במהלך הפלישה הסודית של גזע הסקרול לכדור הארץ, הסקרול התחזו למספר סוכני S.H.I.E.L.D ושיעבדו את ילידי הארץ הפראית (אזור באנטארקטיקה שבו נמצא ויברניום ביחד עם זנים שונים של יצורים שחלקם פרהיסטוריים) כדי שיכרו אנטי-מתכת.
אולם, תושבי ואקאנדה הדפו את המתקפה בהצלחה.
כאשר גזע שונאי זרים בשם הדזטורי השתלט על ואקאנדה פוליטית, הם העניקו לדוקטור דום גישה אל מאגרי הוויברניום של המדינה.
מחשש שדום ישתמש בו כדי להגביר את האנרגיות המיסטיות שלו, טצ'אלה הפעיל מנגנון אל-כשל שפיתח שהפך את כל הוויברניום המעובד ללא-פעיל.
ביקום מארוול, ויברניום הוא חומר מתכתי נדיר ממוצא חוץ-ארצי.
ויברניום ואקאנדי הוא הסוג הנפוץ ביותר, הוא זה המזוהה לעיתים קרובות בפשטות כ"ויברניום".
הוא חומר נדיר שנמצא רק באומה האפריקנית הבדיונית הקטנה ואקאנדה.
לאיזוטופ הואקאנדי ישנה יכולת לספוג את כל הויברציות בקרבתו, כמו גם אנרגיה קינטית שמכוונת אליו.
האנרגיה הנספגת מאוחסנת בתוך הקשרים בין המולקולות המרכיבות את החומר.
כתוצאה מכך, ככל שהויברניום סופג יותר אנרגיה הוא הופך ליותר קשיח.
יש גבול לקיבולת האנרגיה הניתנת לאחסון, ולמרות שהמגבלות המדויקות אינן ידועות עדיין, היו כמה דוגמאות לחוזק שנוצר בדרך זו.
אחד המקרים היה כאשר תאגיד הנפט "רוקסון" גילה כי לאי קטן בדרום האוקיינוס האטלנטי היה בסיס ויברניום.
בשל כך, רוקסון מצאו לנכון להרוס את האי ולכן פוצצו אותו עם פצצות עוצמתיות.
עקב חוסר יכולת לספוג את אנרגיית הפיצוצים, הוויברניום נהרס אך הצליח לספוג את הקול שהשמיע הפיצוץ, מה שמנע פגיעה באזורים הסובבים.
סוג זה של ויברניום הוא מוטגן רב-עוצמה היות שהוא פולט קרינה רדיואקטיבית.
חשיפה לוויברניום הובילה למוטציה של ילידי ואקאנדה רבים.
הקרינה שלו גם חלחלה לחי והצומח של ואקאנדה, כולל הפרי בצורת לב שנאכל על ידי חברי כת הפנתרים השחורים והגורילה הלבנה שבשרה נאכל על ידי חברי כת גורילה הלבנה.
שניהם מעניקים יכולות על-אנושיות למי שאוכל מהם.
הוא תואר גם כמשפר אנרגיות מיסטיות באופן דרמטי וכחומר שקיים גם במישור הארצי ובד בבד גם במישור האסטראלי.
ידוע יותר בשם אנטי-מתכת, איזוטופ זה נמצא בארץ הפראית.
האיזוטופ הזה מייצר תנודות באורך גל מסוים ששוברות את הקשרים המולקולריים במתכות אחרות, מה שגרם להן להינמס ללא קשר לטמפרטורה.
אם כמויות אדירות של אנטי-מתכת נאספות יחד, הוויברציות מוגברות פי כמה וכמה.
האנטי-מתכת מסוגל להפוך לצורה מלאכותית ולא יציבה של הסוג הואקאנדי של הוויברניום באמצעות הפצצת חלקיקים.
אם מניחים ויברניום ואקאנדי ואנטי-מתכת אחד ליד השני, הוויברניום הואקאנדי יספוג את התנודות של האנטי-מתכת ויישאר מוצק.
כאשר פגם תת-מולקולרי קטן הוכנס במגן של קפטן אמריקה, כל פגיעה בו השפיעה לאורך השנים והתפשטה למולקולות שכנות.
הפגם גדל עד שהקשרים המולקולריים של המגן התפרקו לחלוטין, והמגן התנפץ.
ההשפעה המנפצת המשיכה להתפשט בוויברניום בכל העולם, אפילו ללא קשר למגן.
דבר זה יצר "סרטן" ויברניום - גל הדף שהתרבה ברחבי העולם ופוצץ באלימות כל ויברניום בנמצא, ממאגרי ויברניום עד לרכיבים של ספינות וציוד.
גל ההדף עשה את דרכו לעבר תל הוויברניום הגדול בוואקאנדה, ובמידה והיה מגיע, היה נוצר פיצוץ אשר היה עלול להחריב את העולם.
בעזרה שלא מדעת של הנבל קלו, קפטן אמריקה היה מסוגל לעצור את הסרטן ולשחזר את המגן לצורתו המקורית.
בשל אופיו של הוויברניום הוא נמצא בשימוש של רבים ביקום מארוול כולל: (הערה: ויברניום מהסוג הואקאנדי נקרא בפשטות ויברניום; ויברניום מהסוג האנטארקטי מכונה אנטי-מתכת או ויברניום אנטארקטי)
השימוש הידוע ביותר הוא בבניית המגן של קפטן אמריקה.
מדובר בסגסוגת עמידה מאוד המשלבת בין ויברניום וברזל, שנוצרה על ידי ד"ר מיירון מקליין.
הנוסחה לא שוחזרה למרות הניסיונות הרבים שנעשו בנדון.
לאחר שסטיב רוג'רס התפטר מתפקיד קפטן אמריקה, הפנתר השחור שלח לו מגן חדש מוויברניום טהור.
כאשר רוג'רס קיבל מחדש את תפקידו כקפטן אמריקה, מגן הוויברניום ניתן לסוכן ארצות הברית.
כסוכן ארצות הברית, ג'ון ווקר השתמש גם בשני מגיני ויברניום אחרים: ב"מגן הנשר" הוא משתמש כחבר השופטים וב"מגן הכוכב" הוא משתמש כחבר של "הפולשים החדשים".
הפנתר השחור משתמש במיקרו-מארג מוויברניום במדים שלו כדי "לגזול" מאובייקטים שבאים איתה במגע את המומנטום שלהם.
מארג מיוחד זה מסוגל לספוג דקירות, אם כי ניתן לפצוע אותו אם התוקף חותך לאורך המארג של המדים.
מעבר לכך הוא משתמש בוויברניום בסוליות נעליו מה שמאפשר לו לשרוד נפילה של כמה קומות, ואם ניתן לו מספיק מומנטום, הפנתר גם יכול לטפס על קירות או לרחף על פני המים.
הוויברניום יכול לשמש גם כדי לנפץ או להחליש עצמים, באמצעות בעיטות בהם עם המגפיים.
הוא גם השתמש בסוג השני של אנטי-מתכת בטפרים הנשלפים בתחפושת שלו.
לחבר האקס-מן ג'נטל יש קעקועי ויברניום שעוזרים לו לשלוט בכוחותיו
תקריות שבהן היה מעורב ויברניום
משלחות אדם גילו את האנטי-מתכת באנטארקטיקה בשנת 1915.
הסיפור "דגל אבותינו", שמתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה, מספר כיצד הפנתר השחור, קפטן אמריקה, פיורי והקומנדו המייללים שלו נלחמים בנאצים שרוצים לגנוב ויברניום מוואקאנדה.
חייזרים מגזע הסקרול שעבדו ילידים בארץ הפראית כדי שיכרו בשבילם אנטי-מתכת.
במאמץ לשחזר את הרכב הוויברניום המיוחד של המגן של קפטן אמריקה, ד"ר מיירון מקליין יצר הרכב את מתכת האדמנטיום.
פארניבל פלאנדר, אחיו המרושע של קא-זר, תכנן להשתמש בוויברניום להכנת נשק שבעזרתו יוכל להשתלט על העולם.
דיאבלו הפך לשליט של טיירה דל מייז - מדינה דרום אמריקנית בדיונית - בשביל מאגרי הוויברניום הגדולים שהיו שם.
בעוד האו"ם החליט שלא להתערב בענייניה הפנימיים של המדינה, קנדה חשבה אחרת ושלחה את קבוצת אלפא פלייט לחקור.
כשדוקטור דום קיבל גישה למאגרי הוויברניום של ואקאנדה, טצ'אלה הפעיל מנגנון אל-כשל שהפך את כל הוויברניום המעובד ללא-פעיל.
הוויברניום כנראה שימש ליצירת הקרבונדיום, מתכת רעילה שנוצרה בניסיון ליצור אדמנטיום.
מתכת הוויברניום מופיעה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול ומוזכרת לראשונה בשמה בסרט "קפטן אמריקה".
הווארד סטארק, אביו של טוני סטארק, מציין שהויברניום חזק יותר מפלדה, שוקל כשליש ממנה וכן הוא סופג ויברציות.
נעשה שימוש בכל הוויברניום שברשותו כדי להכין את המגן של קפטן אמריקה.
בסרט "הנוקמים", המגן של קפטן אמריקה הוא חזק דיו כדי לספוג ולהדוף את התקפת המיולניר של תור, ובסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף", נראה המגן כשהוא מסוגל לרכך את נפילתו של קפטן אמריקה מגובה רב.
בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון", אולטרון משתמש בויברניום שהשיג מיוליסס קלו למטרות שונות, בין היתר יצירתו של האנדרואיד ויז'ן.
בסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים", חליפתו של הפנתר השחור עשויה כולה מאריג ויברניום וכוללת טופרים נשלפים.
בסרט "הפנתר השחור", מתגלה כי אומת מולדתו של הפנתר השחור, ואקאנדה, נבנתה על מקום התרסקותו של מטאור ויברניום לפני מיליוני שנים, כאשר נעשה שימוש במתכת כדי ליצור ולתפעל את הטכנולוגיה המתקדמת של האומה.
זאת ועוד, אריג הוויברניום ממנו עשויה חליפתו של הפנתר השחור מסוגלת לאגור אנרגיה קינטית ואז לשחרר אותה בפרץ אנרגיה הרסני.
בשנת 2016, חברת "היפרלופ טכנולוגיות תחבורה" פיתחה רכיב חכם לו קראה בשם "ויברניום".
רכיב זה בנוי מסיב פחמן קל המחזק שילדת רכבים ומונע נזקים העלולים לפגוע בנוסעים.
החברה מציינת שחומר הוויברניום שלה חזק פי שמונה מאלומיניום רגיל ופי עשרה מפלדה.
המרכיב החכם מסוגל לשדר מידע נחוץ בנוגע לטמפרטורה, מידת היציבות והשלמות של הרכב באופן אלחוטי ובאופן מיידי.
ויגו (בגליסית: Vigo, הגייה: או ) היא העיר הגדולה ביותר בקהילה האוטונומית גליסיה שבצפון-מערב ספרד.
נכון לשנת 2005, מנתה אוכלוסיית העיר 293,725 תושבים ואוכלוסיית המטרופולין כולה, ה-14 בגודלה בספרד, מנתה 420,672 תושבים.
העיר ידועה בתעשיית הדיג הענפה שבה, בחיי הלילה והתרבות שלה ובקבוצת הכדורגל שלה, סלטה ויגו.
העיר נמצאת לחופי האוקיינוס האטלנטי, 20 קילומטרים מצפון לגבול עם פורטוגל ומרחק זהה מדרום מערב לעיר פונטבדרה.
באזור ויגו היו קיימות בעבר מושבות קלטיות ורומיות.
למעשה, ההנחה המקובלת היא שהשם ויגו בא מהמילה הלטינית Vicus.
בימי הביניים נשלטה ויגו (שהייתה אז כפר קטן) בידי ערים שכנות, בעיקר טוי, וסבלה מהתקפות הויקינגים.
מספר התושבים היה קטן, ולכן לא נחשבה ויגו לעיר עד המאה ה-15; בסוף המאה ה-16 חיו בה 868 תושבים.
במאות ה-16 וה-17 הותקפה העיר מספר פעמים.
ב-1585 וב-1589 פשט פרנסיס דרייק על העיר וכבש אותה לזמן קצר.
כשעזב השאיר מאחריו מבנים שרופים רבים.
מספר עשורים מאוחר יותר ניסה צי טורקי לתקוף את העיר.
כתוצאה מניסיון התקיפה, בנה המלך פליפה החמישי מספרד את חומות העיר, שחלקים מהן נשתמרו עד ימינו.
במקביל, למרות ההתקפות החוזרות ונשנות, פיתחה ויגו לראשונה קשרי מסחר עצמאיים וקיבלה ממלכי ספרד זכויות ממשל עצמי מסוימות.
ב-1702 נערך בעיר קרב מפרץ ויגו, בין צבא אנגלי-הולנדי לצבא צרפתי-ספרדי.
ב-1719, ניסה צי ספרדי שיצא מויגו לפלוש לסקוטלנד, מה שהוביל למצור בריטי על העיר.
ב-1808 סיפח הגרנד ארמה את ספרד לאימפריה הצרפתית הראשונה, ויגו נכבשה בינואר 1809. ויגו הייתה העיר הראשונה בגליסיה שהשתחררה מהכיבוש הצרפתי, ומאז נחגג בעיר מדי 28 במרץ "יום הכיבוש מחדש" (Reconquista).
במאה ה-19 ובמאה ה-20 גדלה ויגו במהירות, וכתוצאה מכך נעשו בעיר שינויים אורבניים תכופים, כך שהיא מתוכננת פחות מערים אחרות בגליסיה.
בתחילת המאה ה-20 הפליגו מנמל העיר תושבים רבים שהיגרו לאמריקה.
בוויגו מצוי אזור התעשייה הגדול ביותר בגליסיה, הכולל בעיקר בתי חרושת למכוניות ומספנות.
בעיר ממוקם גם מפעל של פג'ו-סיטרואן שבשנת 2003 ייצר 473,000 מכוניות (יותר מ-88% מהן יוצאו אל מחוץ לספרד).
נמל ויגו הוא נמל הדיג הגדול באירופה ובעיר ממוקמים משרדי חברת הדיג הגדולה בעולם.
החל מיולי 2008 ממוקמת בעיר מנהלת סוכנות פיקוח הדיג האירופית .
מועדון הכדורגל ויגאן את'לטיק הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר ויגאן שבצפון אנגליה, המשחק בפוטבול ליג הראשונה.
המועדון עורך את משחקי הבית שלו באצטדיון DW, אותו הוא חולק עם קבוצת הרוגבי העירונית.
ויגאן הוקמה בשנת 1932 בעקבות התפרקותה של קבוצת ויגאן בורו שנה קודם לכן.
היה זה הניסיון החמישי להקים מועדון כדורגל בעיר ויגאן בעקבות התפרקותן של קבוצות ויגאן קאונטי, ויגאן יונייטד, ויגאן טאון וויגאן בורו.
עד לשנת 1978 שיחקה הקבוצה בליגות החובבניות באותה שנה העפילה הקבוצה לליגה הרביעית ובכך העפילה לראשונה אל הפוטבול ליג.
4 שנים לאחר שהתקבלה לפוטבל ליג העפילה וייגאן לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית בה היא שיחקה 11 שנים ברציפות עד שבסיום עונת 93–1992 חזרה הקבוצה לליגה הרביעית.
4 שנים לאחר שירדה לליגה הרביעית חזרה ויגאן לליגה השלישית לאחר שסיימה ראשונה בליגה הרביעית והחל מעונתה השנייה הפכה לקבוצת צמרת שמנסה לעלות לליגת המשנה אך נכשלת.
בסיום עונת 03–2002 העפילה ויגאן לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה לאחר שזכתה באליפות הליגה השלישית עם 100 נקודות ליגה.
את עונתה הראשונה בליגת המשנה סיימה ויגאן במקום השביעי כאשר היא מפספסת ב 2 נקודות את הכרטיס למשחקי הפלייאוף על ההעפלה לפרמייר ליג.
שנה מאוחר יותר העפילה ויגאן לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג לאחר שסיימה שנייה בליגת המשנה ואת עונתה הראשונה בפרמייר ליג סיימה במקום העשירי, המקום הגבוה בתולדותיה.
הייתה זאת עונתה היחידה של וויגאן בחלק העליון של הטבלה וכבר בעונתה הבאה היא נאבקה נגד הירידה תוך שהיא ניצלה במחזור הסיום בזכות ניצחון חוץ על שפילד יונייטד בקרב ראש בראש נגד הירידה כאשר ויגאן הייתה חייבת ניצחון ואילו שפילד יונייטד היה מספיק לה תיקו.
גם ביתר העונות לא הצליחה וויגאן לשחזר את הצלחתה מעונתה הראשונה בפרמייר ליג והיא נאבקה במרבית עונתיה נגד הירידה לליגת המשנה.
ב-11 במאי 2013 זכתה הקבוצה בגביע האנגלי לראשונה בתולדותיה כאשר ניצחה בגמר 0–1 את מנצ'סטר סיטי.
4 ימים לאחר שזכתה בגביע האנגלי נשרה וויגאן לליגת המשנה לאחר 8 עונות בפרמייר ליג לאחר הפסד לארסנל במחזור הלפני האחרון.
הייתה זו הפעם הראשונה בממלכה בה קבוצה שירדה ליגה זכתה בגביע.
בזכות זכייתה בגביע האנגלי הקבוצה שיחקה בשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2013/2014. הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות רובין קאזאן, מריבור וזולטה ורכם.
הקבוצה סיימה את הבית במקום האחרון עם 5 נקודות והודחה מהטורניר.
בסיום עונת הקבוצה ירדה לליגה שלישית לאחר 12 עונות בהן שיחקה באחת משתי הליגות הראשונות..
בעונת 2015/2016 העפילה הקבוצה חזרה לליגה השנייה.
בסיום עונת נשרה הקבוצה חזרה לליגה השלישית.