tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמברואה ממונקו 1427 אנטואן ממונקו קטלאן ממונקו 8 במאי 1454 יולי 1457 קלודין ממונקו יולי 1457 16 במרץ 1458 תחת העוצרות של סבתה מצד אביה, פומלינה פרגוסו.
ויתרה על הכתר לטובת דודנה למברטו ממונקו, שב-1465 היא נישאה לו.
לבמרטו ממונקו 16 במרץ 1458 מרץ 1494 ז'אן השני ממונקו מרץ 1494 11 באוקטובר 1505 בנם של למברטו וקלודין.
נרצח על ידי אחיו, לוסיאן.
לוסיאן ממונקו 11 באוקטובר 1505 22 באוגוסט 1523 בנם של למברטו וקלודין.
רצח את אחיו ז'אן השני.
נרצח על ידי אחיינו, ברתולומאו דוריה מדולצ'אקווה.
אונורה הראשון ממונקו 22 באוגוסט 1523 7 באוקטובר 1581 בנו של לוסיאן.
עד הגיעו לבגרות משל תחת העוצרות של:
בלאנש גרימלדי, ברונית טורט (עוצרת שותפה, 14 באפריל - 1 ביולי 1532)
ארקול ממונקו 17 במאי 1589 29 בנובמבר 1604 בנו של אונורה הראשון.
אונורה השני, נסיך מונקו 29 בנובמבר 1604 10 בינואר 1662 בנו של ארקול.
עד 1616 משל תחת העוצרות של הנסיך פרנסואה לנדי מוואלדטר.
החל מ-1612 היה אונורה השני השליט הראשון של מונקו שאימץ את התואר נסיך, שלו היו שליטי בית גרימלדי במונקו כבר זכאים מתוקף נחלותיהם באיטליה.
ב-1633 הוכרה מונקו כנסיכות ריבונית על ידי פליפה הרביעי, מלך ספרד וב-1641 על ידי לואי השלושה עשר, מלך צרפת על פי חוזה פרונה שנחתם באותה שנה.
שם תמונה תחילת שליטה סיום שליטה הערות לואי הראשון, נסיך מונקו 10 בינואר 1662 2 בינואר 1701 נכדו של אונורה השני.
אנטואן הראשון, נסיך מונקו 2 בינואר 1701 20 בפברואר 1731 בנו של לואי הראשון.
לואיז איפוליט, נסיכת מונקו 21 בפברואר 1731 29 בדצמבר 1731 בתו של אנטוניו הראשון
משלה תחת עוצרותו של בעלה, ז'אק הראשון, נסיך מונקו.
ז'אק הראשון, נסיך מונקו 29 בדצמבר 1731 7 בנובמבר 1733 בעלה של לואיז איפוליט.
עוצר של אשתו החל מ-21 בפברואר 1731.
עזב את הנסיכות ב-20 במאי 1732, והותיר את גיסו, אנטואן גרימלדי, כעוצר בפועל.
ויתר על הכתר ב-7 בנובמבר 1733. אונור השלישי, נסיך מונקו 7 בנובמבר 1733 19 בינואר 1793 בנם של ז'אק הראשון ושל לואיז איפוליט.
עד 28 בנובמבר 1784 משל תחת עוצרותו של דודו, אנטואן גרימלדי.
מונקו הייתה בשלטון צרפת מ-19 בינואר 1793 ועד 17 במאי 1814 האספה הלאומית של מונקו 19 בינואר 1793 24 בפברואר 1793 נשיא: ז'וזף בריירה.
ארמנד לואי דה גונטו, המפקד הצבאי (24 בפברואר - 1 במרץ 1793)
אנרי גרגואר (הנציב הצרפתי לאחר 1 במרץ 1793)
גרגואר ז'גו (הנציב הצרפתי) שלטון בעלות הברית מ-17 במאי עד 17 ביוני 1814 אונור הרביעי, נסיך מונקו 30 במאי 1814 16 בפברואר 1819 בנו של אונור השלישי.
נסיך בתואר בלבד החל מ-21 במרץ 1795
החל מ-31 במרץ 2005 תחת העוצרות של בנו, אלבר.
אלבר השני, נסיך מונקו 6 באפריל 2005 מכהן בנו של רנייה השלישי.
נסיכה בהסוואה הוא ספר שנכתב על ידי קוני גלין בשנת 2016. תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2019 בהוצאת מודן.
לוטי פמפקין תמיד רצתה להיות נסיכה.
כשקיבלה מלגה לפנימיית רוזווד לא דמיינה עד כמה ישתנו חייה.
שותפתה לחדר היא הנסיכה בהסוואה של ממלכת מרדובה, אלי וולף.
אלי, לעומת לוטי, אינה רוצה להיות נסיכה ומעוניינת לחיות חיים רגילים.
בפנימייה הופצה שמועה שלוטי היא הנסיכה של מרדובה.
מכיוון שאיש אינו מכיר את מראה הנסיכה ואת שמה, מחליטות לוטי ואלי לשתף פעולה עם השמועה ולהחליף זהויות ביניהן, כך שכל אחת מהן תוכל לחיות את החיים שתמיד רצתה.
לוטי מתחילה לקבל איומים אנונימיים על חיי משפחת המלוכה של מרדובה, וההורים של אלי שולחים את ג'יימי וולק, שומר הראש שלה, להשגיח עליה.
השלושה חוקרים יחד את אנשי רוזווד ותלמידיה.
ג'יימי חושד שאנסטסיה אלקרופט, חברתן של אלי ולוטי, היא השולחת את איומי המוות על משפחת המלוכה.
חשדו מתגבר כשבמסיבת חג המולד של רוזווד, מתגלה רעל במשקה הלימונדה שאנסטסיה הכינה.
במהלך נשף הקיץ של משפחת המלוכה המרדובית, לוטי נחטפת על ידי ססקיה סן מרטין, אחת מחברותיה הטובות ברווזוד.
מתברר שססקיה עוזרת לכנופיית פשע בשם "לוויתן", והיא זו שהוסיפה את הרעל למשקה הלימונדה של לוטי וג'יימי במסיבת חג המולד.
אולם ססקיה לא הייתה זו ששלחה ללוטי את איומי המוות.
במקביל מתגלה שססקיה היא הפרטיזנית (כלומר מתנקשת מיומנת) ובת הזוג של אנסטסיה.
ואנסטסיה היא זו ששלחה את האיומים ללוטי, כפי שג'יימי חשד מלכתחילה, כל זאת כדי להרחיק את אלי מרוזווד, בידיעה מוחלטת שאלי היא הנסיכה.
אנסטסיה אף הייתה זו שהפיצה את השמועה שלוטי היא הנסיכה כדי שססקיה לא תגלה שהנסיכה האמיתית היא אלי.
הספר הבא בסדרה הוא "נסיכה בתפקיד".
הספר מתחיל במסיבת יום הולדתן ה-15 של לוטי ואלי.
לוטי מבקשת רשות לספר לחברה הטוב ביותר, אולי, על העובדה שהיא הפורטמן (כלומר מתחזה לבת למשפחת המלוכה) של אלי.
לוטי, אלי וג'יימי נוסעים לסנט אייבז כדי לספר זאת לאולי.
בזמן שהם נמצאים בביתו של אולי מופיע דיווח בחדשות שנער ונערה שנחטפו שבוע קודם נמצאו והוחזרו בשלום, אך אינם זוכרים דבר מהימים בהם היו בני ערובה.
כשהשלושה חוזרים לרוזווד הם מגלים שהשותף החדש של ג'יימי לחדר הוא פרסיבל "פרסי" באטר, חבר ילדות של שניים מחבריהם הטובים לולה ומיקי טומפקינס, ואחד מהנערים שנחטפו.
מישהו מרעיל תלמידים ברוזווד, ותפקיד החבורה לגלות מיהו.
פרטיזן - פרטיזנים הם מתנקשים מאומנים, שנועדו להגן על אדם אחד.
פרטיזן אמיתי מקבל הכשרה מלידה באמנויות לחימה ודברים רבים אחרים, כמו שפות.
הם בדרך כלל מסיימים את הכשרתם בגיל 13, בגיל זה הם יפגשו את אדונם ויכירו אותו במשך שלוש השנים הבאות.
בגיל 16, הם יהפכו לפרטיזנים רשומים במלואם.
הם יגנו על אדונם עד מוות.
ג'יימי, הפרטיזן של אלי, בניגוד לרוב הפרטיזנים האחרים, גדל כל חייו לצד אלי כחלק מהמשפחה המלכותית של מרדובה.
פורטמן - פורטמן הוא אדם שנשכר כדי להתחזות לבן משפחת מלוכה, ובכך מגן על הזהות האמיתית של בן המלוכה.
לרוב מעסיקים פורטמן כדי שבן/בת המלוכה יוכלו לחיות חיים רגילים עד שיהיה עליהם לקבל על עצמם את המחויבויות המלכותיות שלהם.
לוטי היא הפורטמן של אלי, נסיכת מרדובה.
שרלוט "לוטי" פמפקין - היא אחת הדמויות הראשיות, נערה בעלת שיער בלונדיני מתולתל וחיבה לצבע הוורוד.
אמה מתה ממחלה כשלוטי הייתה בת שמונה, והיא חיה עם בידי, אימה החורגת, בעיירה סנט אייבז שבקורנוול.
לוטי קשורה מאוד לכתר שאמה נתנה לה ליום הולדתה השביעי, כתר שעבר במשפחתן במשך דורות רבים, והיא אוהבת מאוד נסיכות וסיפורי אגדות.
לוטי רצתה כל חייה להתקבל לפנימיית רוזווד, פנימייה יוקרתית באנגליה, ואכן הצליחה בכך.
בפנימיה היא פגשה את בינה, אנסטסיה, ססקיה, מיקי, לולה, ג'יימי ואלי.
אלי, שותפתה לחדר התגלתה בהמשך העלילה כנסיכה בהסוואה של ממלכת מרדובה.
אלנור פרודנס וולפסון "אלי וולף" - הנסיכה בהסוואה של ממלכת מרדובה, אלי שונאת את חייה כנסיכה ומנסה להתחמק מהם בכל דרך אפשרית.
כשאלי מגיעה לרוזווד היא פוגשת את לוטי, ההפך המוחלט ממנה, שתמיד רצתה להיות נסיכה, ומחליפה איתה זהויות כדי שכל אחת תחיה את החיים שרצתה תמיד.
בספר ההמשך מתגלה שלאלי יש רגשות רומנטיים כלפי לוטי.
אלי מתוארת כבעלת עיניים שחורות ושיער צבוע בשחור לא טבעי, נחשבת אלופה במתמטיקה ובסיף.
ג'יימי וולק - הפרטיזן של אלי, שומר הראש שלה.
מתואר כבעל שיער שחור פרוע ועיניים בצבע ענבר.
אוהב מוזיקה, ספורט וספרות, אבל אינו מתיר לעצמו ליהנות מהם, כיוון שהוא חושב שעבודתו חשובה יותר מחייו האישיים.
ג'יימי חושד שאנסטסיה היא זו שהרעילה אותו במסיבת חג המולד, ושהיא זו שהשאירה לנסיכת מרדובה איומי מוות.
בסוף הספר מתברר שצדק בחשד השני.
אנסטסיה אלקרופט לה בלאנק - היריבה המושבעת של אלי בסיף.
מתוארת כבעלת שיער ברונטי ארוך וחלק ועיניים כחולות שכמעט תמיד מכוסות במשקפי שמש.
השאירה ללוטי ואלי במשך כל השנה איומי מוות מזויפים על חייהם של בני משפחת המלוכה, במטרה להרחיק את הנסיכה האמיתית מהסכנה ברוזווד.
בסוף הספר מתגלה שאנסטסיה במערכת יחסים עם הפרטיזנית שלה, ססקיה סן מרטין.
בינה פיי - לוטי מתארת את בינה כ"ילדת ינשוף" בשל משקפיה שמגדילים מאוד את עיניה, בנוסף, היא מתוארת כנמוכה מאוד, עם שיער שחור.
בינה יודעת הכל ונחושה מאוד לעזור.
בספר הראשון לא נודע הרבה על הדמות שלה.
לולה ומיקי טומפקינס - תאומים.
משפחת טומפקינס מנהלת את אחת מחברות הממתקים הגדולות ביותר בעולם.
לוטי מתארת את התאומים כ"יונים קטנות ומבריקות", בגלל השיער הלבן שלהם והעובדה שהם לובשים בדרך כלל בגדים בצבע לבן.
הם נוהגים ללכת לכל מקום עם ערימות של ממתקים בכיסים.
רפאל וילקוקס - לא ידוע הרבה על דמותו בספר הראשון.
הוריו של רפאל הם כוכבי קולנוע אמריקאים.
רפאל מתנהג בשחצנות ובביטחון עצמי מופרז, אבל החברים שלו חשובים לו מאוד.
ססקיה סן מרטין - הפרטיזנית של אנסטסיה ובת הזוג שלה.
מעלה באמונה של אנסטסיה בכך שהצטרפה לכנופיית הפשע לוויתן, ניסתה לחטוף את לוטי בסוף הספר הראשון, וכמעט הצליחה.
אנסטסיה מאשרת בספר השני שססקיה התנהגה בצורה חשודה לפני שלוטי, אלי וג'יימי הגיעו לבית הספר.
ג'יימי חושד שאנסטסיה הייתה זאת שהרעילה אותו, כשלמעשה זאת הייתה ססקיה.
אחרי ניסיון החטיפה הכושל ססקיה נכלאת בצינוק המרדובי.
נסיכות אורנז' הייתה, מ-1163 עד 1713, מדינה פיאודלית בפרובאנס, בדרום צרפת של ימינו, על הגדה המזרחית של נהר הרון, מצפון לעיר אביניון, ומוקפת במדינת האפיפיור העצמאית קונטה ונסן.
היא הוקמה בשנת 1163, כאשר פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העלה את רוזנות אורנז' הבורגונדית (שהייתה מורכבת מהעיר אורנז' והנחלה המקיפה אותה) לנסיכות ריבונית בתוך האימפריה.
הנסיכות הפכה לחלק מהנחלות הפזורות של בית אורנז'-נסאו מאז ירש וילם השתקן את התואר נסיך אורנז' מבן דודו ב-1544, ועד שלבסוף נמסרה לצרפת ב-1713 במסגרת הסכם אוטרכט.
למרות שאבדה אז לצמיתות לבית נסאו, הנחלה הזו העניקה את שמה לבית המלוכה של הולנד.
שטח הנסיכות היה כ- באורך על רוחב, או .
מקורם של הרוזנים הקרולינגים של אורנז' היה במאה ה-8, והנחלה עברה למשפחת הרוזנים של באו.
רוזני באו של אורנז' הפכו לעצמאיים לחלוטין עם התפרקות ממלכת בורגונדי לאחר 1033. בשנת 1163 הועלתה אורנז' לנסיכות, כפייף של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1365, אוניברסיטת אורנז' נוסדה על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כאשר שהה בארל לרגל הכתרתו למלך ארל.
בשנת 1431 ויתר רוזן פרובנס על חובות מיסוי לשליטי אורנז' (מארי מ-Bau-Orange וז'אן דה שאלון מבורגונדי) בתמורה לנכסים נזילים שישמשו לכופר.
העיירה והנסיכות אורנזג' היו חלק מהממשל והמחוז של דופינה.
בשנת 1544, וילם השקט, רוזן נסאו, עם נכסים גדולים בהולנד, ירש את הנסיכות.
וילם, בן 11 באותה תקופה, היה בן דודו של רנה משאלון שמת ללא יורש כאשר נורה בסן דיזייה בשנת 1544 במהלך המלחמות הצרפתיות-הבסבורגיות.
רנה העניק את כל הונו לקרוב המשפחה הצעיר הזה.
בין אותם תארים ונחלות הייתה נסיכות אורנז'.
אמו של רנה, קלאודיה, החזיקה בתואר לפני שהועבר לווילם הצעיר מאחר שהייתה אחותו של פיליבר דה שאלון, הנסיך האחרון משל אורנז' מבית שאלון.
כאשר ויליאם ירש את הנסיכות, היא שולבה בנחלות של מה שהפך לבית אורנז'.
זה הכניס אותו לצד הפרוטסטנטי במלחמות הדת, שבמהלכן נפגעה העיר קשות.
בשנת 1568 החלה מלחמת שמונים השנים כאשר וילם כסטאדהאודר של הולנד מוביל את ההצעה לעצמאות הולנד מספרד.
וילם השקט נרצח בדלפט ב-1584. היה זה בנו, מאוריץ מנסאו (נסיך אורנז' לאחר שאחיו הבכור מת ב-1618), בסיועו של יוהאן ואן אולדנברנבולט, אשר חיזק את עצמאותה של הרפובליקה ההולנדית.
כמובלעת עצמאית בתוך צרפת, אורנז' הפכה ליעד אטרקטיבי לפרוטסטנטים ולמעוז הוגנוטי.
וילם השלישי, נסיך אורנז', ששלט באנגליה כוויליאם השלישי, מלך אנגליה, היה הנסיך האחרון מאורנגז' ששלט בנסיכות.
הנסיכות נכבשה על ידי כוחותיו של לואי ה-14 בפיקודו של פרנסואה אדהמר דה מונטיל רוזן דה גריניאן, בשנת 1672 במהלך מלחמת הולנד–צרפת, ושוב באוגוסט 1682, אך ויליאם לא הודה בתביעתו לשלוט.
בשנת 1702, ויליאם השלישי מת ללא ילדים והזכות לנסיכות הפכה לעניין של מחלוקת בין פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ויוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז', שניהם טענו לתואר .
באותה שנה, גם לואי הארבעה עשר העניק לפרנסואה לואי, נסיך קונטי, קרוב משפחה של שושלת שאלון, את נסיכות אורנז', כך שהיו שלושה טעונים לתואר.
לבסוף בשנת 1713 בהסכם אוטרכט, פרידריך הראשון מפרוסיה ויתר על הנסיכות לצרפת (מבלי לוותר על התואר הנסיכותי) שהסכימה כי הנסיכות תהיה בזיקה אל האימפריה הרומית הקדושה, אם כי יוהאן וילם פריסו מנסאו-דיאץ, הטוען האחר לנסיכות, לא הסכים לפשרה.
רק עם הסכם החלוקה ב-1732 ויתר יורשו של יוהאן וילם פריסו, וילם הרביעי, נסיך אורנז', מכל תביעותיו לשטח, אך שוב (כמו פרידריך הראשון) הוא לא ויתר על תביעתו לתואר.
באותה אמנה נערך הסכם בין שני התובעים, הקובע כי שני הבתים יהיו רשאים להשתמש בתואר.
בשנת 1713, לאחר שאורנז' נמסרה רשמית לצרפת, היא הפכה לחלק ממחוז דופינה.
לאחר המהפכה הצרפתית של 1789, אורנז' נקלטה במחוז הצרפתי של דרומה בשנת 1790, לאחר מכן ב-Bouches-du-Rhône, ולבסוף ב-Vaucluse.
בשנת 1814 לאחר תבוסתו של נפוליאון, הרפובליקה ההולנדית לא הוקמה לתחייה אלא הוחלפה בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, תחת מלך בית אוראניה-נסאו.
בשנת 1815 קונגרס וינה דאג לרגישות הצרפתית בכך שקבע כי ממלכת הולנד תישלט על ידי בית אוראניה-נסאו - "אוראניה", לא "אורנז'" כפי שהיה נהוג עד אז.
כיום, נסיכת הכתר ההולנדית אמליה נושאת את התואר "נסיכת אוראניה" בצורה הרשמית של Prinses van Oranje.
הלורדות של פיימונטה, לימים נסיכות פיימונטה (באיטלקית: Piemonte), הייתה במקור נחלה של רוזנות סבויה, ובעקבות כך הלורדים היו חברים בענף אכאיה של בית סבויה.
את התואר ירש הענף המבוגר של השושלת ב-1418, אז בערך הועלתה סבויה למעמד דוכסות ופיימונטה למעמד נסיכות.
כאשר בית סבויה קיבל את ממלכת סרדיניה, הסבויים השתמשו בסגנון נסיך פיימונטה (באיטלקית: Principe di Piemonte) עבור יורש העצר שלהם.
התואר נכנס לראשונה לשימוש על ידי ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה.
השימוש נשמר כאשר ויטוריו אמנואלה השני הפך למלך איטליה, "נסיך פיימונטה" הפך שווה ערך ל"נסיך ויילס" הבריטי, התואר שניתן לנסיך הכתר.
– 1233 טומאזו הראשון, גם רוזן סבויה
תמונה שם יורש של ת.
כאשר בית סבויה הפך לשושלת השלטת באיטליה ב-1861, הם המשיכו להשתמש בתואר נסיך פיימונטה ליורש העצר אך גם החלו להחליף אותו בתואר חדש, הנסיך מנאפולי.
נסיכה בהחלפה הוא סרט קומדיה משנת 2018, בכיכובם של ונסה הדג'נס, ניק סגאר וסם פלדיו.
הסרט הוקרן לראשונה ב-16 בנובמבר 2018. לאחריו יצאו סרטי ההמשך "נסיכה בהחלפה: חילוף חוזר" ו"נסיכה בהחלפה: בעקבות הכוכב הרומנטי".
סטייסי דה-נובו (ונסה הדג'נס) היא אופה ובעלת חנות בשיקגו המתגברת על שברון לב בעקבות פרידה מהחבר שלה.
העוזר שלה, קווין ריצ'רדס (ניק סגאר) ובתו הקטנה אוליביה (אלקסה אדאוסון) מחליטים להגיש מועמדות לתחרות האפייה המלכותית של בלגרביה כדי לשמח אותה.
סטייסי מתנגדת לנסיעה כיוון שלא הודיעו לה מספיק זמן מראש, אולם מפגש מקרי ברחוב עם בן הזוג שלה לשעבר, גורם לה להחליט לנסוע בהתראה של רגע.
בזמן ההכנות לתחרות היא פוגשת את האויבת שלה, ששופכת עליה כוס קפה.
סטייסי הולכת להחליף בגדים ומתנגשת בדוכסית מרגרט דלקורט, האישה שאמורה להינשא לאדוארד (סם פלדיו) נסיך בלגרביה בחג המולד, והן מגלות שהן נראות אותו הדבר.
מרגרט (שגם אותה מגלמת ונסה הדג'נס) מציעה לסטייסי להתחלף: במשך היומיים בהם אדוארד נוסע לפגוש את שגריר ספרד, סטייסי תמלא את תפקיד הדוכסית בארמון ותשתתף בהכנות לחתונה, בעוד מרגרט תבלה עם קווין ואוליביה ותרגיש איך נראים חיים של בחורה נורמלית.
סטייסי מסכימה והן מחליפות בגדים, מלמדות אחת את השנייה פרטים על חייהן, ומתחלפות בחסות הלילה.
להפתעתה של סטייסי היא מגלה שאדוארד מוותר על הנסיעה לשגריר ספרד ומחליט לבלות את היומיים עד החתונה איתה, כדי להכיר יותר את אשתו המיועדת.
אוליביה חושפת את מרגרט והן שומרות על הסוד מפני קווין.
כאשר מגיע הרגע להחליף בחזרה, לילה לפני החתונה של אדוארד ומרגרט ולפני תחרות האפייה הגדולה של סטייסי, שתי הבנות מתוודות שכל אחת מהן התאהבה בגבר השני - סטייסי מאוהבת בנסיך אדוארד ומרגרט מאוהבת בקווין.
מרגרט מחליטה לספר לאדוארד שבעצם לא היא הייתה לצידו ביומיים האחרונים, ושניהם מפתיעים את סטייסי וקווין בתחרות האפייה (שבה הם זוכים במקום הראשון).
הסרט נגמר בחתונתם של סטייסי ואדוארד, כאשר מרגרט וקווין הם זוג.
סטייסי דה-נובו, מרגרט דלקורט - ונסה הדג'נס
סנטה קלאוס - רובין סואנס
פרנק דה לוקה (המשרת הראשי בארמון) - מארק פליישמן
מיס דונטלי (המשרתת האישית של מרגרט) - סואן בראון
"נסיכה שלי" הוא שיר של הזמר הישראלי עברי לידר.
השיר נכתב על ידי אורי בן ארי והולחן בידי בן ארי ואיתן דרמון.
הוא עובד והופק על ידי אריאל טוכמן ויצא לאור ב-30 באפריל 2018.
השיר נכתב על ידי המוזיקאי הישראלי אורי בן ארי בהשראת הודעת וואטסאפ שקיבל, אותה תיאר ככזו שהיא .
השיר הולחן בידי בן ארי ואיתן דרמון, ובתחילה התבקש להעביר את השיר שיבוצע בידי זמרת, אך בן ארי ביקש לבסוף שעברי לידר יבצע השיר, למרות העובדה שעד אז לא הוציא לידר אף שיר שלא כתב והלחין בעצמו.
ב-24 באפריל 2018 פרסם עברי לידר טיזר לשיר בו נראה קטע מתוך הווידאו קליפ של השיר ומציג אותו ואת הדוגמנית הישראלית בר רפאלי.
השיר עובד והופק על ידי אריאל טוכמן ויצא לאור כסינגל ב-30 באפריל 2018.
בן שלו מ"הארץ" כינה את השיר בתור בלדת פסנתר שגרתית עם לחן לא רע ולא טוב, בעלת טקסט פשטני.
הוא שיבח את הבחירה של לידר לשיר מנקודת מבטה של אישה, אבל ביקר את ההחלטה לקרוא לשיר "נסיכה שלי" — מה שיוצר לשיטתו, שאותו הגבר אליו מדברת האישה (מגרונו של לידר) מפגין את אהבתו אליה.
הוא ציין גם כי במשפט "את הנסיכה שלי" מושך לידר את המלה האחרונה בצורה שהופכת את החיריק באות ל' למעין חצי צירי צעקני.
הסופרת נטע חוטר מ"מאקו" ציינה כי אף על פי שהשיר לא נכתב בידי לידר, הוא נשמע כמו אחד כזה, ותהתה האם לא עדיף שלידר יבצע שיר בסגנון שונה עם מילים פחות גנריות.
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי רומן בוצ'אצקי וצולם בידי מישה קמינסקי.
בקליפ מככבת הדוגמנית והשחקנית בר רפאלי כשהיא מבצעת ליפסינק לקולו של לידר אשר שר בלשון נקבה באחת הסצנות נראים רפאלי ולידר מלטפים אחד את השני.
על בחירתה של רפאלי סיפר לידר:
נטע חוטר מ"מאקו" כתבה שזהו קליפ מביך ותהתה על הבחירה הגנרית בדוגמנית רפאלי שלדעתה הינה גנרית ומשעממת.
במהלך הופעה של לידר ביולי 2023 בקיסריה ביצע את "נסיכה שלי" יחד עם הזמרת אודיה.
נסיכות הגליל הייתה אחת מארבע הסניוריות העיקריות שהיו כפופות לממלכת ירושלים הצלבנית.
אדמותיה של הנסיכות השתרעו סביב לבירתה הראשונה, טבריה, אולם יחד עם השטחים שהיו בבעלות האחוזות הצמיתות לנסיכות, כיסה שטחה של הנסיכות את הגליל כולו עד לרכס הכרמל בדרום ואת כל דרומה של פיניקיה (לבנון של ימינו).
נסיכות הגליל נוסדה באופן רשמי בשנת 1099 כאשר העניק שליטה הראשון של ממלכת ירושלים גוטפריד מבויון את הערים טבריה, חיפה ובית שאן לידי טנקרד, אציל צרפתי אשר היה מקורב לשלטון.
בשנת 1101 הגביל אחיו של גוטפריד ויורשו בתפקיד, בלדווין הראשון, את כוחו של טנקרד על ידי מסירתה של חיפה לידי אציל בשם גדלמר קרפנל.
לאחר מכן אולץ טנקרד שהיה מסוכסך עם המלך לנטוש את הנסיכות והוא עבר לשמש כעוצר בנסיכות אנטיוכיה הסמוכה.
לאחר עזיבתו של טנקרד, חולקה הנסיכות בין משפחות אצילים שונות ששמרו על טבריה כבירת הנסיכות.
מעמדה הרם של טבריה באותה התקופה ניכר בכך שבמקורות שונים מופיע שמה של הנסיכות כ"נסיכות טבריה" או "טיבריאד".
הנסיכות הושמדה בשנת 1187 על ידי צבאותיו של סלאח א-דין, לאחר מפלתם של הצלבנים בקרב קרני חיטין.
אולם התואר "נסיך הגליל" המשיך להתקיים ונישא כתואר של כבוד על ידי קרוביו של מלך קפריסין, הנושא בתואר "מלך ירושלים" לאחר חורבן הממלכה בשנת 1291.
נסיכות גוריה (בגאורגית: გურიის სამთავრო, גוּרייס סאמתאוורוֹ) הייתה נסיכות היסטורית בגאורגיה באזור המחוז גוריה שבדרום מערב גאורגיה.
בין הים השחור להרי הקווקז הקטן.
הנסיכות נשלטה ברצף על ידי שושלת שכללה 22 דורות של נסיכים מבית גוריאלי , משנות השישים של המאה ה-15 ועד שנת 1829. הנסיכות התפתחה במהלך תהליך התפוררותה של ממלכת גאורגיה המאוחדת לממלכות שונות.
בתקופת שלטונה גבולותיה השתנו תדיר כתוצאה מהמאבקים המתמידים כנגד הנסיכויות הגאורגיות האחרות ומאבקים כנגד האימפריה העות'מאנית.
הנסיכות נהנתה ממידה רבה של אוטונומיה עד לכיבושה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1829.
מתחילת המאה ה-13 נוהלה גוריה, אחת ממחוזותיה ההיסטוריים של ממלכת גאורגיה, מבחינה מנהלתית, על ידי מושלים שקיבלו את תפקידם בירושה (אריסתווי) מבית ורדניסדזה.
מושלים אלה קיבלו, בסביבות שנת 1362, את הכינוי גוּריאֶלי (מילולית "מגוריה" או "של גוריה").
שליט גוריה, שהוכתר על ידי הכתר הגאורגי ניצל את הפלישה המונגולית לגאורגיה החל, בשנות השמונים של המאה ה-13, לתבוע עצמאות.
אולם בשנת 1330 לערך, המונגולים הכריחו אותו להיכנע לשליט הגאורגי גאורגי החמישי (1299–1346).
עם זאת, לאחר שבנו בגרט החמישי הוכתר למלך גאורגיה, החלה מרידה של סוואנים בצפון-מערב גאורגיה.
המרידה דוכאה בידי בגרט וכתוצאה מכך, בשנת 1362, הוכפפו לאריסתווים של סוואנתי מבית ורדניסדזה.
בשנות ה-60 של המאה ה-15, כאשר כוחו של בית בגרטיוני מגאורגיה היה בירידה, בית גוריאלי-ורדניסדזה הצטרף למרד אצילים ממערב גאורגיה, שהונהג בידי בן משפחה של השושלת המלכותית של גאורגיה, בגרט השישי , שמאן לקבל את סמכותו של המלך גאורגי השמיני.
בשנת 1463 התעמתו בגרט החמישי ובעלי בריתו מול המלך והביסו אותו בקרב צ'יחורי .
כתוצאה מכך איבד גיאורגי השמיני את כל המחוזות המערביים של גאורגיה, ובגרט השישי הוכתר למלך ממלכת אימרתי, שבמערב גאורגיה.
יחד עם זאת, בתמורה לסיועם, התחייבה הממלכה החדשה להקים נסיכויות וסאליות (סאמאתוורו) לכל אחת מבעלות בריתה העיקריות, ובכללם משפחת גוריאלי.
הם הפכו לשליטים עצמאים למחצה של גוריה, ומקום מושבם היה באוזורגתי.
בשנת 1491, גאורגי הראשון גוריאלי (1483-1512) הוכר כנסיך ריבוני.
מאותו הזמן ואילך, גוריאלי הסמיך בישופים מקומיים בשמוקמדי , ג'וּמאתי וחינוֹצמינדָה תחת ההנהגה הרוחנית של הקתוליקוס של אבחזיה ואימרתי .
שליטי מערב גאורגיה נלחמו אחד בשני על ההנהגה, במיוחד גוריאלי מגוריה ודאדיאני מסמגרלו.
בינואר 1533, הם נטשו באופן זמני את היריבות ביניהם, הכריזו על ברית זמנית, ויצאו במבצע צבאי כנגד שבט זיגי, שבצפון אבחזיה.
המבצע הסתיים באסון, והתבוסה אפשרה למלך אימרתי להחזיר את ההגמוניה על גוריה, אבל רק לזמן קצר.
מאמצע המאה ה-16, נהנו נסיכי גוריה מעצמאות דה פקטו מאימרתי, אבל עלייתה של האימפריה העות'מאנית מדרומה הציבה איום חדש ורציני.
בשנות ה-40 של אותה מאה, הטילו העות'מאנים הסגר ימי על גוריה וכבשו את הפרובינציה הדרומית של אג'ריה צפונית לצ'אנתי (מאוחר יותר לאזיסטן), ומַאצַ'אחֵלִי , מחוז היסטורי, שנרכש מוקדם יותר על ידי רוסטום גוריאלי (1534-1564).
המצב נעשה נפיץ יותר לאחר שצבא בעלות הברית של השליטים הגאורגים סבל בשנת 1545, מפלה בקרב סוחיסטה .
מַמיָה השני גוריאלי (1600-1625), שליט גוריה, הצליח לכבוש מחדש את אג'ריה בשנת 1609, אבל הוכרח בסופו של דבר לוותר, ב-13 בדצמבר 1614, על כל תביעה על המחוז, ולשלם מס שנתי לשער הנשגב.
המלחמות הפאודליות הבלתי פוסקות במערב גאורגיה, הביאו לשקיעת גוריה, שבסופו של דבר נכנעה והפכה לווסאל לשכנה הגאורגית מצפון, נסיכות סמגרלו .
עדיין, מספר נסיכים גוריים, במיוחד גאורגי השלישי גוריאלי (1669-1684), ומַמיָה השלישי גוריאלי (1689-1714), הצליחו לעיתים להגיע לכס המלוכה של סמגרלו ואימרתי.
הווסאלים הנסיכיים של גוריה כללו את בית גוּגוּנַאווָה , מַאצ'וּטַאדזֶה , אריסתאווי מגוריה (ענף של בית שֶׁרווַאששִׁידזֶה ), נַאקַאשִידזֶה , תַאוודְגִירִידזֶה , שאליקשווילי ואַמִילַאחווַארִי .
בתחילת המאה ה-18 עמדה גוריה בפני משבר כלכלי ופוליטי הולך ומעמיק.
בתקופה זו התרבו הסגות גבול עות'מאניות, ואירועים של סכסוכים אזרחיים חוזרים ונשנים.
ניסיונותיהם של נסיכי גוריה להיכנס לבריתות עם השליטים הגאורגיים האחרים ורוסיה הביאו לשורה של פשיטות עונשין עות'מאניות.
עד שנת 1723 הפסיד גוריאלי את בתומי ואת צַ'אכּווִי לעות'מאנים ובקו החוף הגורי הוצב חיל מצב עות'מאני.
תמיכתה של גוריה באימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), הביאה לתגובה חריפה של הממשל העות'מאני.
היר כובולתי והאזור סביבה הופרדו מגוריה והוכפפו לאסלאמיזציה.
כפירה הייתה הדרך הבטוחה להתחמק מהעבדות, יתר האוכלוסייה הנוצרית נאלצה לעבור למחוזות בטוחים יותר של גאורגיה.
מצב זה היה משולב בסחר עבדים נרחב וחדירות עות'מאניות, שהביאו למעשה לצמצום האוכלוסייה הגאורגית במספר אזורים של גוריה בסוף המאה ה-18. אוכלוסיית גוריה הוערכה, בשנות השבעים של המאה השמונה-עשרה, על ידי גולדנסטאד לכדי 5,000 משפחות.
ועל ידי ריינגס לכ־6,000 משפחות.
הנסיכים האחרונים של גוריה אימצו אוריינטציה פרו-רוסית.
בגינה קיבל עיטור אינווסטיטורה מהצאר.
גוריה הצטרפה לאימפריה הרוסית כנסיכות אוטונומית, שמרה על ממשל-עצמי וספר חוקים עצמי.
בשאיפתו לאמץ מנהגים אירופאיים, יזם מַמיָה סדרת רפורמות ומודרניזציה במנהלה, בכלכלה וחינוך.
הוא נשאר נאמן לכתר הרוסי אף בשנת 1820, כאשר דודו כַּאִיח'וֹסרוֹ , הצטרך למרד, שפרץ באופן ספונטני באימרתי וגוריה, במחאה להתעמרות הרוסית בכנסייה הגאורגית והמסים הכבדים.
לאחר מותו של מַמיָה ב-26 באוקטובר 1826, בנו הקטין, דוד גוריאלי , ירש את הכתר תחת אלמנת המלך הנסיכה סופיה, אמו של דוד.
חרדה לביטחונה ולאוטונומיה מהממשלה הרוסית, היא צידדה ברוסיה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1828–1829. ב-2 בספטמבר 1829, השלטונות הרוסיים, הדיחו את דוד והכריחו את סופיה לגלות לטורקיה.
גוריה סופחה לאימפריה הרוסית, תחילה תחת ממשלה זמנית, ולאחר מכן, בשנת 1840, כאוייזד אוזורגתי (כיום נפת אוזורגתי), שבפלך כותאיסי.
נסיכות ולדימיר – הנסיכות הרוסית שלאחר התפרקות רוס של קייב – הייתה הנסיכות החזקה ממחצית המאה ה-12 ועד למחצית השנייה של המאה ה-14.
הנסיכות הייתה ממוקמת בצפון-מזרח רוסיה באזורי נהרות וולגה וקליאזמה.
העיר הראשונה שהוקמה באזור הייתה רוסטוב.
כבר בשנת 911 היא מוזכרת כעיר משמעותית שבשליטת אולג.
בשולי המאה ה-9 השטח היה בשליטת נסיכות רוסטוב.
לאחר הקמת העיר ולדימיר על ידי ולדימיר השני חשיבותה של עיר זו גדלה בהדרגה.
לאחר התפרקות רוס של קייב, הנסיכות הפכה להיות נסיכות עצמאית.
בשנת 1125 הנסיך יורי דולגורוקי העביר את בירת הנסיכות לסוזדל.
בשנת 1155 בחר בנו אנדרי בוגולובסקי את ולדימיר כבירת הנסיכות.
בשנת 1169 הוא כבש את קייב, אך לא עבר לעיר והשאיר את ולדימיר כבירתו.
היסטוריונים של המאה ה-17–19 פירשו מהלך זה כהעברת השליטה המרכזית מקייב לוולדימיר.
באופן מעשי היה הליך זה ממושך והסתיים סופית רק במחצית המאה ה-13. אנדרי בוגולובסקי אכן השקיע רבות בהרחבת העיר ובבניית כנסיות חדשות ומפוארות.
בתקופתו החלה הנסיכות להיות המרכז של העם הרוסי וגרעין של המדינה העתידית.
עם פטירתו היה מאבק ירושה שבסופו קיבל אחיו וסבולוד הקן הגדול את השליטה על הנסיכות ושלט בה תקופה ממושכת מאוד מ-1176 עד ל-1212. תקופה זו הייתה תקופת הזהר של הנסיכות.
רוב נסיכי רוסיה הכירו בעליונותו.
החל משנת 1231 עברה גם נובגורוד לשליטת נסיכי ולדימיר והם שלטו בה במשך כמאה שנים.
לאחר מלחמות עם נסיכות קייב והדוכסות הגדולה של ליטא לקראת שנת מחצית המאה ה-13 גם נסיכות סמולנסק עברה להיות תחת השפעתם של נסיכי ולדימיר.
בתחילת 1238 החלה הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות.
אזור צפון מזרח רוסיה סבל קשה מפלישת המונגולים.
במהלך זה נכבשו 14 ערים.
כוחות הנסיכות נחלו תבוסה בקרב קולומנה ובכיבוש העיר ולדימיר משפחתו של הנסיך נהרגה.
הוא עצמו נהרג זמן קצר לאחר מכך, ב-4 במרץ 1238 במהלך הקרב על נהר סיט.
הנסיך החדש נסע לבירת אורדת הזהב ושם קיבל הכרה כנסיך הראשי של הרוסים.
מעשית, זה היה הכרה בכך שנסיכות מהווה הנסיכות הראשית של רוסיה אך נמצאת תחת שליטת אורדת הזהב.
החל ממועד זה כל נסיך ולדימיר קיבל אשרור למינויו מחאן אורדת הזהב וזאת טרם כניסתו לתפקיד.
בשנת 1262 נהרגו גובי מיסים מטעם האורדה.
הנסיך ולדימיר, אלכסנדר נבסקי הצליח למנוע פלישה חדשה, אך בדרך חזרה לנסיכות נפטר.
עם פטירתו בנסיכות החל תהליך של התפרקות לכ-15 נסיכויות זוטרות (גליץ' גורודץ, דמיטרוב, קוסטרומה, מוסקבה, פריאסלאבל, רוסטוב, סטרודוב, סוזדל, טבר, אוגליץ', יורייב ויארוסלאבל).
החאן של אורדת הזהב היה ממנה אחד מהנסיכים לנסיך ולדימיר, למרות שמעשית הוא לא ישב בעיר החל מתקופת הנסיך יארוסלאב השלישי.
הנסיכים נלחמו אחד עם השני וגם פנו לחאן אורדת הזהב לקבלת עזרה ותמיכה.
למרות שחשיבות עיר ולדימיר לקראת סוף המאה ה-13 הייתה בירידה, בשנת 1299 ראש הכנסייה הרוסית עבר לעיר זו.
אומנם זה לא היה לזמן ארוך, כבר בשנת 1326 הוא עבר למוסקבה.
זה יהיה אחד הסימנים לעלייה של חשיבות מוסקבה כמרכז רוסיה והעברה הדרגתית של סממני השלטון לעיר זו.
בשנת 1363 דמיטרי דונסקוי, נסיך מוסקבה לקח על עצמו תואר נסיך ולדימיר ללא קבלת אישור מאורדת הזהב.
החל ממועד זה עברה למעשה נסיכות ולדימיר לשליטת נסיכות מוסקבה.
נסיכות דולקדיר (בטורקית: Dulkadiroğulları Beyliği) הייתה אחת מנסיכויות הסְפָר שהקימו בני שבט הדולקדיראואולו (בטורקית Dulkadiroğlu), השייך לקבוצת שבטי האוע'וז הטורקמניים, לאחר קריסת סולטנות רום.
הנסיכות הוקמה ב-1337 ושלט בה אהמט זינאדין קראג'ה .
עיר בירתה הראשונה הייתה אלביסטן ואחריה מראש.
לתקופה מסוימת הרחיבה הנסיכות את השפעתה מהעיר מוסול שבצפון עיראק של ימינו ועד מרכז אנטוליה.
נסיכות זו הייתה גורם מפתח במשחקי הכוחות בין האימפריה העות'מאנית לממלוכים, תוך נישואים פוליטיים בין בני משפחות השליטים בשתי הישויות.
ב-1515, במהלך מסע המלחמה של הסולטאן סלים הראשון נגד הממלוכים, נכבשה הנסיכות והפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית.
בנו, הסולטאן סולימאן הראשון, פעל לפירוק כל הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה והטמעתן באימפריה וכך, ב-1522 פורקה סופית הנסיכות והפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
עד אמצע המאה ה-19 כונה האזור במסמכים העות'מאניים בשם "דולקדיר".
נסיכות האליץ'-וולין הנסיכות הרוסית שלאחר התפרקות רוס של קייב הייתה הנסיכות החזקה בדרום רוסיה במהלך המאה ה-13 ועד לסוף של המאה ה-14.
הנסיכות הייתה הנסיכות הגדולה בין הנסיכויות הרוסיות.
הייתה לה מדיניות אקטיבית במרכז אירופה בהתייחס לפולין, הונגריה, הקומנים ובתקופה מאוחרת יותר לאורדת הזהב וליטא.
עוד במאה ה-6 וה-7 השטח היה מאוכלס על ידי העמים הסלאבים.
קיימת הערכה שבמהלך שנות ה-60 של המאה ה-10 השטח סופח לרוס של קייב על ידי סוויאטוסלב, נסיך קייב, אך לאחר מותו בשנת 972 הועבר לשליטת פולין.
במהלך השנים 981–992 השטח חזר לרוס של קייב לאחר מערכות צבאיות בראשות ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
בשנת 1012 בולסלאב הראשון, דוכס פולין כבש חלק גדול של השטח.
במהלך השנים 1030–1031 יארוסלאב הראשון, נסיך קייב החזיר את השליטה לידיו ועם פולין נחתם חוזה שלום.
במהלך המאה ה-11 התפתחו באזור וולין ערים חדשות ודרכם רוס של קייב ניהלה את המסחר עם אירופה.
עיר הבירה של האזור הייתה עיר לודמיר.
עם הזמן גם באזור גליציה התפתחו ערים ובהם בתי המלאכה ובתי מסחר.
במהלך המאה ה-12 התפתחו שתי נסיכויות (וולין והאליץ') שהיו חלק של רוס של קייב והיו בשליטת נסיכים משושלת רוריק.
בשנת 1199 הנסיכויות התאחדו לנסיכות חזקה אחד תחת נסיך רומן בן מסטיסלאב.
בשנת 1204 הוא אף כבש את קייב וקיבל על עצמו תואר נסיך קייב.
בשנים 1202 ו-1204 הוא ניהל מערכה מוצלחת נגד הקומנים.
הוא נפטר במהלך הקרב נגד הפולנים בשנת 1205. לאחר מותו הנסיכות נכנסה לתקופת בעיות שלטוניות.
באזור גליציה היה מאבק בין הנסיכים השונים ומלך הונגריה שניסה להשתלט על השטח.
אזור וולין התפרק למספר נסיכויות קטנות שהיו תחת השפעה פולנית חזקה.
רק בשנת 1238 נסיך דנייל, בן של רומן הצליח לאחד מחדש את הנסיכות הגדולה.
הוא שיתף בשלטון את האח הצעיר שישב בלודמיר והוא בעצמו בחר את האליץ' כבירתו.
בשנת 1240 כוחות של האימפריה המונגולית כבשו את קייב ובהמשך פלשו לשטחי ליבה של הנסיכות.
הכוחות בהנהגת הנסיך דנייל התקשו לעמוד מול המונגולים.
יתרה מכך, פולין והונגריה ניצלו את חולשתו ופלשו לשטח הנסיכות.
לקראת שנת 1245 דנייל הצליח לייצב את השלטון מחדש, אך נאלץ להכיר בעליונות של חאן האימפריה המונגולית.
במטרה להשתחרר מתלות זו, ארגן קואליציה עם פולין, הונגריה והמסדר הטבטוני.
בשנת 1254 בעיר דרוהיצ'ין הוא הוכתר למלך גליציה מטעם האפיפיור ואף היו סיכומים על ארגון מסע צלב נגד המונגולים.
בסופו של דבר מסע הצלב לא התחיל ומלך דנייל היה צריך להתמודד עם המונגולים בכוחות עצמו.
מערכה בשנים 1254–1257 הייתה מוצלחת אך בסופו של דבר כוחות המונגולים בשנת 1258 נחלו מספר הצלחות ואף הכריחו את דנייל להרוס מספר מבצרי גבול.
בשנת 1264 הוא נפטר ללא סיום שחרור הנסיכות מהתלות במונגולים.
לאחר מותו הנסיכות נשארה מאוחדת אך תוך ניהול מאבקים אין-סופיים עם פולין, הונגריה, ליטא ואורדת הזהב.
בשנת 1323 הנסיכים אחרונים משושלת רוריק נהרגו בקרב.
הנסיך החדש, יורי השני סיים את המאבק נגד אורדת הזהב ואף השתתף בפשיטה משותפת נגד פולין.
במדיניות החוץ הוא התבסס על היחסים הטובים עם ליטא והמסדר הטבטוני וניהל מערכות צבאיות נגד פולין והונגריה.
במדיניות פנים הוא תמך בפיתוח הערים ומסחר תוך הגבלת זכויות האצולה.
ייתכן וזה הייתה הסיבה לכך שהוא הורעל בשנת 1340. לאחר מותו, הנסיכות חולקה למספר נחלות.
ליטא ופולין ניהלו מאבקים צבאיים לצורך השתלטות על השטח.
בסופו של דבר, לקראת שנת 1392 גליציה הועברה לפולין, וולין הועברה לליטא והנסיכות המאוחדת הפסיקה את קיומה.
נסיכות ויילס (בוולשית: Tywysogaeth Cymru; באנגלית: Principality of Wales) הייתה נסיכות שהתקיימה בין 1284–1216 כנסיכות עצמאית (שבראשה נסיך ולשי) בחסות אנגליה, ועד לשנת 1542 כחלק ממלכת אנגליה עם מעט מאוד סמכויות עצמאיות כאשר תואר נסיך ויילס הוענק ליורש העצר הבריטי ולא לזה מבית המלוכה הוולשי.
הנסיכות הוקמה על ידי ל'ואלין הגדול וכיהנו בה ארבעה נסיכים עד לסיפוחה על ידי אנגליה, לאחר סיפוחה היו שני ניסיונות התמרדות של טוענים לכתר הוולשי (אווין לוגוך ואווין גלינדור) אשר נכשלו בהשגת עצמאות.
הנסיכות נוסדה במהלך שלטונו של ל'ואלין הגדול מלך גוויניד' בשנת 1216. ממלכת גוויניד' הצליחה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה לאחד חלק גדול ממלכות ויילס תחת שלטונה ושושלת אברפראו אשר שלטה בממלכה אף נקשרה בקשרי דם עם חלק גדול משושלות המלוכה הוולשיות.
משום כך, גוויניד' תמיד ראתה את עצמה הממלכה הדומיננטית בוויילס וזו אשר צריכה יום אחד לשוב לגדולתה ולשלוט בוויילס מאוחדת.
הנסיכות הוקמה עם חתימת הסכם 'מועצת אברדווי' בשנת 1216 על ידי שליטי ויילס השונים.
הנסיכות הוכרה באופן רשמי על ידי הנרי השלישי, מלך אנגליה בשנת 1218 בהסכם ווסטר כאשר סוכם שנסיך ויילס (אז ל'ואלין הגדול) ישלם מס שנתי למלך אנגליה.
הנסיכות הוקמה על ידי איחוד מספר ממלכות ויילס (בעיקרן ממלכת גוויניד' ושתי ממלכות פוויס), כאשר מספר ממלכות במרכז ודרום ויילס הוכפפו לנסיך הוולשי.
גבולות הנסיכות בתקופה זו דומה בחלקו לגבולות המודרניים של ויילס, כאשר חלקה הדרומי והדרום-מזרחי התחלק בין 'אדוני המארצ'ר' (אצילים אנגלים שקיבלו במקום אדמות).
בשנת 1277 ושוב בשנת 1284 ניהל מלך אנגליה אדוארד הראשון מערכות צבאיות כנגד ויילס סביב הסירוב של השלטון הוולשי לשלם לאנגליה את המיסים שהוסכמו.
לאחר 1284 הייתה ויילס למעשה חלק מאנגליה כאשר תואר נסיך ויילס הועבר מידי בתי המלוכה הוולשים לידי שושלת המלוכה האנגלית וניתן באופן מסורתי ליורש העצר האנגלי.
עם זאת, ויילס המשיכה להיות מוגדרת כנסיכות למרות שבפועל בתקופה זו אין לה שום ריבונות מעשית.
בתקופה זו נסיכות ויילס נפרדת מאנגליה רק ברמת הניהול האדמיניסטרטיבי והמשפטי אשר המשיך לשמר מספר חוקים ומסורות ולשיות.
בשנת 1542 באופן רשמי, על פי צו של הפרלמנט האנגלי, החוק והמערכת האדמיניסטרטיבית האנגלית הוחל על ויילס וכך חדלה כל זהות ולשית מנהלית המבדילה אותה מאנגליה, שטחי ויילס גם הם לא הוגדרו עוד כנסיכות אלא כחלק מלא ממלכת אנגליה.
נסיכות בולגריה (בבולגרית: Княжество България) הייתה מדינה שהוקמה על ידי הרוסים בחוזה סן סטפנו, ובקונגרס ברלין אושר מעמדה על ידי אירופה.
בתחילה עמד בראש הנסיכות אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, אולם לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) הוא הוחלף בנסיך פרדיננד הראשון מבית סקסה-קובורג-גותה.
בשנת 1908 הכריז על עצמאות הנסיכות והפיכתה לממלכה, אשר התקיימה עד לשנת 1946.
בשנת 1393 כבשו צבאותיו של הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון את העיר טרנובו והביאו אל קיצה את האימפריה הבולגרית השנייה.
היחלשות כוחם הצבאי, הקיבעון במנגנוני הממשל העות'מאנים וההעדפת המיעוט המוסלמי על פני הרוב הנוצרי, הביאו להתמרמרות גוברת והולכת בשטחי בולגריה.
באפריל 1877 הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על האימפריה העות'מאנית והיא הסתיימה בתבוסה העות'מאנים וכיבוש כל אזור בולגריה על ידי הרוסים.
האימפריה הבריטית, שחששה מהגמוניה רוסית בבלקן, כפתה שינויים בחוזה במסגרת קונגרס ברלין.
ב-6 בספטמבר 1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, על איחוד בין פלך רומליה המזרחית שבירתו פלובדיב לבין נסיכות בולגריה.
הצעד נעשה בניגוד לעמדת האימפריה הרוסית, פטרוניתם של הבולגרים, והשלטון הרוסי הורה בתגובה לצבא האימפריה לנטוש את הנסיכות הבולגרית.
מילאן הראשון, מלך סרביה, ניצל את ההזדמנות להכות בבולגרים המתחזקים שאיימו על מעמדם של הסרבים כמעצמה אזורית.
ב-14 בנובמבר 1885 הכריז מלחמה על נסיכות בולגריה ופתח במתקפת פתע כנגדה.
הבולגרים הופתעו לחלוטין ועד מהרה הצליחו הסרבים להציב שלוש אוגדות בעמדת איום על סופיה ואוגדה נוספת הטילה מצור על העיר וידין.
לאחר משא ומתן עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני הועבר החבל לחזקתה המלאה של נסיכות בולגריה כפיקדון לחמש שנים והוא לא הוחזר מעולם לעות'מאנים.
בשנת 1887 הוכרז פרדיננד לבית סקסה-קובורג-גותה על ידי האספה הלאומית הבולגרית כנסיך פרדיננד הראשון.
בשנת 1908 הכריז פרדיננד על התנתקותו הסופית מהאימפריה העות'מאנית, ועל הפיכת נסיכות בולגריה לממלכת בולגריה.
נסיכות דיסני הוא זיכיון מדיה בבעלות חברת וולט דיסני.
הזיכיון נוצר על ידי אנדי מוני, מנכ"ל חברת מוצרי הצריכה של דיסני, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. הזיכיון איחד תחתיו דמויות של גיבורות נשיות שהופיעו בכמה מסרטי האנימציה הקאנוניים של חברת דיסני.
בניגוד למשתמע משם הזיכיון לא כל הנסיכות שהופיעו במדיות הקשורות לחברת דיסני הן חלק ממנו.
רק חלק מהנסיכות, בעיקר מסרטי האנימציה של חברת דיסני, מופיעות בו.
נכון ל-2023 שייכות לזיכיון הנסיכות שלגיה, סינדרלה, אורורה, אריאל, בל, יסמין, פוקהונטס, מולאן, טיאנה, רפונזל, מרידה, מואנה וריה.
במסגרת הזיכיון נמכרות בובות, סרטי וידאו, אביזרי אופנה שונים, מוצרים לבית ומשחקים שונים, כמו גם מוצרים רבים אחרים המציגים את נסיכות דיסני.
מנכ"ל נייקי לשעבר, אנדי מוני, מונה בסוף שנות ה-90 ליו"ר חטיבת מוצרי הצריכה של חברת וולט דיסני.
בעודו מגיע לראשונה בחייו למופע דיסני על הקרח בחודש ינואר 2000, הבחין מוני שילדות רבות הגיעו למופע כשהן לבושות כנסיכות, אך לא במוצרים מקוריים של דיסני.
"אלה היו מוצרי נסיכות גנריים שהוצמדו לתחפושות האלווין." סיפר מוני לעיתון הניו יורק טיימס.
בבוקר שלמחרת פנה מוני המודאג לאנשי החברה והציע להתחיל לעבוד על קו מוצרי נסיכות דיסני מקוריים.
הרכב הנסיכות הראשון כלל את שלגיה, סינדרלה, אורורה, אריאל, בל, יסמין, פוקהונטס, מולאן וטינקר בל, שחמש מהן (שלגיה, אורורה, אריאל, יסמין ופוקהונטס) הן בעלות דם מלכותי מלידה, שתיים (סינדרלה ובל) נישאו לבעלי ייחוס מלכותי ושתיים (מולאן וטינקר בל) שנתפסו כמתאימות למיתולוגיית הנסיכות אף שאינן בעלות ייחוס מלכותי.
בסופו של דבר הוחלט שטינקר בל אינה מתאימה לזיכיון ולכן הוסרה דמותה מההרכב (בשנת 2005 הגה מוני זיכיון חדש בשם פיות דיסני שהתבסס כולו על דמותה של טינקר בל).
הייתה זו הפעם הראשונה בה שווקו דמויותיהן של הנסיכות בזיכיון שאינו זה של הסרט שבו הופיעו במקור.
מוני החליט שבכל הפרסומים השונים, הנסיכות לא ייצרו קשר עין זו עם זו במטרה להדגיש שהמיתולוגיות שלהן נפרדות זו מזו.
"כל אחת מהן מתבוננת לכיוון שונה מעט, כאילו היא אינה מודעת לקיומה של האחרת".
למרות הפרסום המוגבל והיעדר קבוצות מיקוד, מוצרי הנסיכות הפכו להצלחה מסחרית גדולה.
מכירות חברת מוצרי הצריכה של דיסני קפצו מ-300 מיליון דולר ב-2001 ל-3 מיליארד בשנת 2006.
בשנת 2007 הופץ הסרט "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים", אשר נועד להיות ראשון מתוך סדרה המבוססת על הזיכיון שבוטלה.
ביטול הסדרה נבע עקב מכירות נמוכות, ביקורות שליליות וארגון מחדש של חברת ההפקה שלה, אולפני דיסניטון.
הנסיכה טיאנה הוכתרה ב-14 במרץ 2010, והפכה בכך לראשונה להצטרף לזיכיון, תוך שהיא תופסת את מקומה של טינקר בל כנסיכה התשיעית.
טקס ההכתרה נערך במלון הניו יורק פאלאס.
רפונזל הוכתרה כנסיכה העשירית ב-2 באוקטובר 2011 בארמון קנסינגטון בלונדון.
ב-11 במאי 2013 הוסיפה דיסני רשמית את מרידה כנסיכה ה-11 של דיסני (והראשונה שמגיעה מסרט של חברת פיקסאר), בטקס הכתרה שנערך אל מול טירת סינדרלה בממלכת הקסמים בדיסניוורלד.
בחודש יוני 2013 הושקה אפליקציית "חיות המחמד של הארמון" (Disney Princess Palace Pets).
בחודש אוגוסט הושקו צעצועים שיוצרו על ידי חברת בליפ טויס (Blip Toys) שקיבלה רישיון לייצר אותם.
בכך הפך הקו לתוספת לזיכיון הנסיכות.
קו הצעצועים נבחר על ידי האתר TimetoPlayMag.com כקו הצעצועים המבוקש ביותר לעונת החגים של שנת 2013.
נסיכה סוג שם סינדרלה כלבלב פאמפקין אורורה חתלתול ביוטי שלגיה ארנב ברי בל כלבלב טיקאפ אריאל חתלתול טריז'ר
הנסיכה שלגיה היא הנסיכה הראשונה בסרטי דיסני.
הופיעה כדמות הראשית בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" משנת 1937 שהיה האנימציה באורך מלא הראשון של אולפני וולט דיסני.
שלגיה היא נסיכה צעירה ויפה שנולדה עם עור לבן כשלג, שיער שחור כעורב ושפתיים אדומות כדם.
היא נאלצת למצוא מקלט בביתם של שבעה גמדים לאחר שאימה החורגת, המלכה הרעה גרימהילדה (ששמה אינו מוזכר בסרט המקורי), קנאה ביופייה וניסתה לגרום למותה.
שלגיה מתוארת כחביבה, אופטימית, מסודרת ושמחה שרואה את הטוב בכל אחד.
בסרט המקורי דובבה שלגיה על ידי השחקנית אדריאנה קסלוטי ואוירה על ידי מרק דייוויס ולס קלארק.
דמותה מבוססת על דמותה של שלגיה מהמעשייה הגרמנית שלגיה ושבעת הגמדים (1812) של האחים גרים.
בסרטים מאוחרים יותר דיבבו אותה גם מארי קיי ברגמן, קרוליין גרדנר וקת'רין וון טיל.
הנסיכה סינדרלה היא נסיכת דיסני השנייה, והדמות הראשית בסרט "סינדרלה" משנת 1950. לעיתים קרובות היא מוגדרת כמנהיגת הנסיכות.
סינדרלה היא יתומה שאימה החורגת, הליידי טרמיין, ושתי אחיותיה החורגות, דריזלה ואנסטסיה, אילצו אותה להפוך למשרתת וחבריה היחידים הן חיות שונות, ביניהן סוס, עכברי הבית ומספר ציפורים.
סינדרלה חולמת ללכת לנשף שעורך הנסיך במטרה למצוא לו אישה.
בדיוק כשנראה שהכל אבוד, מופיעה בפניה פיית הסנדקות שלה שמסייעת לה להגיע לנשף, שם היא פוגשת בנסיך שמתאהב בה.
דמותה של סינדרלה מבוססת על המעשייה הצרפתית סינדרלה מאת שארל פרו.
את דמותה דיבבה בסרט המקורי איילין וודס ואייר מרק דייוויס.
בסרטי דיסני נוספים דובבה דמותה על ידי ג'ניפר הייל.
בסרט המקורי היה שיערה של סינדרלה בצבע בלונדיני-אדמוני, אך כיום היא מאוירת בשיער בלונדיני בלבד.
שמלת הנשף שלה שהייתה כסופה בסרט המקורי, מצוירת כיום בכחול בהיר.
הנסיכה אורורה היא נסיכת דיסני השלישית, והדמות הראשית בסרט "היפהפייה הנרדמת" משנת 1959. שיערה הוא בלונדיני זהוב כשמש ושפתיה אדומות מהוורד.
אורורה היא נסיכה מלידה, בתם של המלך סטפן ומלכתו.
בחגיגת לידתה מופיעה הפייה הרעה מליפיסנט שמקללת אותה כך שביום הולדתה ה-16 תידקר מגלגל הטוויה ותמות.
שלוש פיות טובות מבודדות אותה ביער, במטרה לשמור אותה מקללתה של מליפיסנט.
היא מתוארת כיפה, חביבה, ביישנית ומתוחכמת.
היא מתוארת כתמימה וחסרת ביטחון בתחילה, וזאת כתוצאה מבידודה ביער וניתוקה מבני אנוש, אך למרות זאת ובניגוד לשלגיה, היא יותר דעתנית.
במדיות מאוחרות יותר היא מתוארת כבוגרת יותר, בטוחה ועצמאית.
דמותה מבוססת על המעשייה הצרפתית היפהפייה הנרדמת מאת שארל פרו (1697), המוכרת גם בגרסת האחים גרים (1812) ובגרסת הבלט של צ'ייקובסקי (1890).
דמותה של אורורה דובבה בסרט המקורי על ידי מרי קוסטה ואוירה על ידי מרק דייוויס.
מדובבות נוספות במדיות של דיסני הן ארין טורפיי, ג'ניפר הייל וקייט היגינס.
הנסיכה אריאל היא נסיכת דיסני הרביעית, והדמות הראשית בסרט "בת הים הקטנה" משנת 1989. אריאל היא בעלת שיער אדמוני ולבושה בחזייה עשויה צדפות בלבד (עד להפיכתה לבת אנוש).
אריאל היא בת ים, בתו של מלך הממלכה התת-ימית אטלנטיקה, טריטון, והצעירה מבין שבע בנות.
אריאל מרותקת לעולם בני האדם ועייפה מהחיים בים, מה שמביא אותה להסכים לעסקה עם מכשפת הים אורסולה, במסגרתה היא מוותרת על קולה בתמורה להפיכתה לבת אנוש.
דמותה של אריאל מבוססת על המעשייה הדנית בת הים הקטנה שכתב הנס כריסטיאן אנדרסן בשנת 1837. אריאל מתוארת כעצמאית ובעלת חזון.
היא אמיצה ואינה פוחדת ליטול סיכונים.
אריאל מדובבת על ידי ג'ודי בנסון והיא עוצבה על ידי גלן קין ומארק הן.
השחקנית והדוגמנית שרי סטונר שימשה בתור הדוגמנית שעל פי תנועותיה פותחה הדמות המצוירת.
הנסיכה בל היא נסיכת דיסני החמישית והדמות הראשית בסרט "היפה והחיה" משנת 1991. בל היא בתו של מוריס, ממציא שחי בכפר צרפתי הסמוך לארמונו של ה"חיה", נסיך שקולל על ידי קוסמת בשל התנהגותו הרעה.
בל מתוארת כטובה, חביבה וסקרנית במיוחד האוהבת במיוחד לקרוא סיפורים ואגדות, מה שנתפס כמשונה בין מכריה בכפר אך עם זאת היא מתוארת כיפה במיוחד מה שמוליך סביבה המון בחורים המחזרים אחריה.
היא נסיכת דיסני חומת השיער היחידה (כל היתר בעלות שיער בלונדיני, שחור או אדמוני) ושמלת הנשף שלה צהובה- מוזהבת.
בל, שבהמשך הסיפור, מחזירה את הנסיך המקולל למוטב, מסירה את הקללה על ידי אהבתה אליו, נישאת לו ובכך מקבלת את ייחוסה כנסיכה.
דמותה של בל דובבה בסרט המקורי על ידי פייג' אוהרה וכך גם בסרטי ההמשך, "היפה והחיה 2: חורף קסום", ו"היפה והחיה: עולמה הקסום של בל", וכמו כן גם בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".
הנסיכה יסמין היא נסיכת דיסני השישית, והדמות הנשית הראשית בסרט "אלאדין" משנת 1992. יסמין הייתה הנסיכה הראשונה בזיכיון שאינה ממוצא אירופאי, והנסיכה היחידה עד כה ממוצא ערבי.
יסמין גם הנסיכה היחידה שלא לובשת שמלה, אלא מכנסיים.
יסמין היא בתו של סולטן אגראבה הדמיונית והיא מוגדרת כחזקה, אמיצה ובטוחה בעצמה.
לעיתים נדירות קורה שהיא מרשה לאחרים להגיד לה מה לעשות ומה לא לעשות.
יסמין שואפת לעצמאות ועייפה מהמגבלות שמעמיד בפניה אביה הסולטן.
בעודה מתחזה לפשוטת עם היא מתאהבת באלאדין שבהמשך מתחזה בעצמו לנסיך ולוקח אותה לטיול רומנטי על גב שטיח מעופף.
ג'אפר, הוואזיר שהוא יד ימינו של הסולטן, משתלט על ממלכת אגראבה ומדיח את הסולטן.
כשג'אפר מובס בעזרת אלאדין מאפשר הסולטן ליסמין ולאלאדין להינשא, אף על פי שאלאדין אינו נסיך.
יסמין דובבה על ידי לינדה לרקין (דיבור), ליאה סלונגה (שירה בסרט המקורי) וליז קלאוואי (שירה בסרט ההמשך) ועוצבה על ידי מארק הן.
דמותה של יסמין מבוססת על הנסיכה באדרולבאדור מהסיפור אלאדין ומנורת הקסמים מסיפורי אלף לילה ולילה.
בגרסה זו הייתה דמותה של הנסיכה אוריינטאלית.
הנסיכה פוקהונטס היא נסיכת דיסני השביעית, והדמות הראשית בסרט "פוקהונטס" משנת 1995. היא הנסיכה האינדיאנית הראשונה, ועד כה גם היחידה, בזיכיון.
סיפור הסרט מבוסס באופן חופשי על סיפורה של פוקהונטס, בתו של צ'יף אינדיאני שחיה בסביבות 1595–1617, וסיפור הקמתה של ג'יימסטאון, וירג'יניה ב-1607. פוקהונטס מוצגת כצעירה אצילה, עצמאית ורוחנית מאוד.
היא מציגה חוכמה מעבר לשנותיה ומציעה הנחיה וחביבות לסובבים אותה.
בסרט היא מוצגת כבעלת כוחות שאמאניים, מאחר שהיא מתקשרת עם הטבע, משוחחת עם רוחות, מבינה את בעלי החיים ומבינה שפות שאותן לא למדה מעולם.
בסרט ההמשך פוקהונטס התבגרה לאחר ששמעה על מותו לכאורה של ג'ון סמית.
היא שומרת על עצמאותה והאופטימיות שלה, אך היא בוגרת ובטוחה יותר מבסרט הראשון.
במהלך שהותה באנגליה היא כמעט מאבדת את עצמה במהומה של העולם החדש לה וכמעט הופכת לדבר מה שהיא איננה, אך היא מציעה להקריב את עצמה על מנת להציל את אנשיה וחוזרת לעולמה, שם היא מוצאת מחדש את עצמה ואת האהבה.
דמותה של פוקהונטס מדובבת על ידי איירין בדארד (דיבור) וג'ודי קאהן (שירה) ואייר אותה גלן קין.
הנסיכה מולאן היא נסיכת דיסני השמינית, והדמות הראשית בסרט "מולאן" משנת 1998. היא הנסיכה הסינית הראשונה בזיכיון והיחידה עד כה.
הסרט מתבסס על סיפור העם הסיני "פא מולאן" (בסינית: 花木蘭, חוּאַה מוּ-לאַן).
דמותה של מולאן שונה מדמויות נשיות קודמות שהופיעו בסרטי דיסני בכך שהיא אמיצה ועצמאית יותר.
בשל תכונותיה אלה (ובגלל הצרצר שמלווה אותה) מסתיימת פגישתה עם השדכנית בכאוס והשדכנית הכועסת טוענת שלמרות מראה, היא לעולם לא תמצא שידוך.
את דמותה של מולאן מדובבות מינג-נה (דיבור) וליאה סלונגה (שירה) ואייר אותה מארק הן.
הנסיכה טיאנה היא נסיכת דיסני התשיעית, והדמות הראשית בסרט "הנסיכה והצפרדע" משנת 2009. היא הנסיכה האפרו-אמריקאית הראשונה, ועד כה גם היחידה, בזיכיון.
הסרט מבוסס באופן חופשי על הספר הנסיכה הצפרדע מאת אי.
בייקר שבעצמו התבסס על עלילת המעשייה בעלת השם הדומה הנסיך-צפרדע של האחים גרים.
טיאנה היא נערה חרוצה ובעלת שאיפות.
היא מתוארת כנערה יפה שבתחילת הסרט אין לה שאיפות רומנטיות.
טיאנה מתגוררת בניו אורלינס, מתפרנסת ממספר עבודות כמלצרית, מה שמותיר אותה מותשת בסוף כל יום.
שאיפתה הגדולה היא לפתוח מסעדה.
ההשראה לסיפור הרקע של טיאנה הגיעה ממסעדנית אמיתית בשם לאה צ'ייס.
כשטיאנה מוזמנת כמסעידה/אורחת לארוחת ערב שעורכת חברתה הטובה ביותר והעשירה לכבוד המרדי גרא היא פוגשת בנסיך נאבין שעליו הוטלה קללה שהפכה אותו לצפרדע.
היא מתפתה לנשק אותו מאחר שהוא טועה וחושב שהיא נסיכה, ולדבריו הנשיקה תהפוך אותו בחזרה לנסיך, אך מאחר שהיא אינה נסיכה הנשיקה משפיעה בצורה הפוכה וגם טיאנה עצמה הופכת לצפרדע, והשניים יוצאים למסע הרפתקאות במטרה לבטל את הקללה.
טיאנה הוכתרה רשמית כנסיכה ב-14 במרץ 2010 בטקס שנערך במלון ניו יורק פאלאס במנהטן, ניו יורק.
את דמותה של טיאנה מדובבת אניקה נוני רוז והיא אוירה על ידי מארק הן.
הנסיכה רפונזל היא נסיכת דיסני העשירית והדמות הראשית בסרט "פלונטר" משנת 2010. דמותה מבוססת על גיבורת המעשייה פעמונית המוכרת בגרסת האחים גרים.
הנסיכה רפונזל נולדה ולה שיער ארוך, זהוב וקסום.
בינקותה חטפה אותה אמא גותל, אישה יהירה ומכשפה מרשעת, שגידלה אותה במטרה לנצל את סגולות הקסם של שיערה במטרה להישאר צעירה ויפה.
הנסיכה נשארה מבודדת במגדל נסתר במשך שמונה עשרה שנה, עד שפגשה בגנב פוחז בשם פלין ריידר וגייסה אותו על מנת לסייע לה להגיע לארמון ולראות את העששיות המרחפות שמופרחות אחת לשנה, ביום הולדתה של הנסיכה הנעלמת.
רפונזל היא הנסיכה הראשונה שהופיעה בסרט תלת־ממד בטכנולוגיית CGI, אך במוצרי הנסיכות מאוירת לרוב דמותה באופן מסורתי על מנת שלא לפגוע באחידות המותג.
הדמות נחשבת אהודה בקרב המבקרים שהיללו את אישיותה רבת האופי ודמותה שתופסת את רוח התקופה המודרנית.
הלוס אנג'לס טיימס תיאר את רפונזל כ"אישה צעירה ומודרנית".
הניו יורקר כינה אותה דמות שנונה ואינטליגנטית.
ו-USA Today ציין כי "היסטריית הנעורים של רפונזל אמינה יותר" מנסיכות דיסני קודמות.
המגזין Time Out לעומתם תיאר את הדמות כסתמית ("Bland") וסינתטית.
דמותה נוצרה על ידי התסריטאי דן פוגלמן, אוירה על ידי גלן קין ומדובבת על ידי מנדי מור.
כדי להכריז על הצטרפותה של רפונזל באופן רשמי לזיכיון, נכתב לזיכיון שירו השני "The Glow", כמו כן נעשה טקס הכתרה רשמי ב-2 באוקטובר 2011 שנערך בארמון קנסינגטון בלונדון.
הנסיכה מרידה היא נסיכת דיסני ה-11 והדמות הראשית בסרט "אמיצה" משנת 2012. מרידה היא בתם של המלך פרגוס והמלכה אלינור, המולכים על שבט דונברוך הסקוטי.
אמה מצפה ממנה להיות מלכותית ונשית יותר, והדבר יוצר קרע בין השתיים, כל זאת על רקע ההחלטה לקיים טורניר בין נסיכי השבטים האחרים שהזוכה בו יישא את מרידה לאישה.
מרידה מסרבת להיכנע לתכתיבי הוריה ומסרבת להינשא.
היא נערה אמיצה ושאפתנית המבקשת לקבוע את גורלה בעצמה.
היא קשתית מעולה וסייפת מצטיינת, כמו גם רוכבת כשרונית, הרוכבת במרחבים על סוסה, אנגוס.
מרידה הוכתרה כנסיכת דיסני בטקס שנערך מול טירת סינדרלה בדיסניוורלד ב-11 במאי 2013. את דמותה של מרידה מדובבות קלי מקדונלד (דיבור) וג'ולי פווליס (שירה).
דמותה של מרידה נוצרה על ידי הבמאית והתסריטאית ברנדה צ'פמן.
מרידה היא הנסיכה הראשונה שלה אין מושא אהבה בסרט, כמו גם נסיכת דיסני הראשונה שמגיעה מסרט של חברת פיקסאר ולא מסדרת האנימציה הקלאסית של דיסני.
היא הנסיכה השנייה שהופיעה ב-CGI, אם כי בפרסומי נסיכות מופיע לעיתים ציור דו־ממדי שלה על מנת שתתאים ליתר הנסיכות.
הנסיכה מואנה היא נסיכת דיסני ה-12 והדמות הראשית בסרט "מואנה" משנת 2016. היא בתו של צ'יף משושלת ארוכה של נווטים, שבמשך אלף שנים נמנעים מלהפליג מחוץ לשונית.
מואנה יוצאת למסע הרפתקאות במטרה למצוא את החצי-אל הפולינזי מאווי, על מנת שיתקן טעות שעשה אלף שנה לפני כן, אשר עלולה להביא להשמדת החיים באיי פולינזיה.
ב-2019 דיסני הוסיפו את מואנה לזיכיון הנסיכות, אולם ללא טקס הכתרה.
הנסיכה ריה היא נסיכת דיסני ה-13 והדמות הראשית בסרט "ריה והדרקון האחרון" משנת 2020. היא ביתו של המפקד בנג'ה משבט הלב שהוא אחד מחמשת השבטים ניב, לב, עמוד שדרה, טופר וזנב, אשר נקראים על פי מיקומם לאורך נהר בצורת דרקון.
היא יצאה למסע כדי למצוא את הדרקונית סיסו שהיא האחרונה ששרדה את הדראון שהוא הופך יצורים חיים לאבן.
את דמותה מדבבת קלי מארי טראן.
ביקורת רבה נמתחה על הזיכיון, הן מצד מבקרים והן מצד לקוחות.
הצגתן של נסיכות בעלות זהויות אתניות שונות התקבלה בספקנות וביקורת מצד התקשורת ובעלי דעה שונים.
הנסיכה סופיה למשל, גיבורת הסדרה הנסיכה סופיה הראשונה, הוצגה בשגגה כנסיכת דיסני הלטינית הראשונה.
התגובות כללו ביקורת על עצם הצגתה כלטינית, בעיקר לאור היעדר מאפיינים שיציגו אותה ככזו.
הנושא יצר סערה זוטא ויצר דיונים בעיקר בבלוגוספירה.
בסופו של דבר נאלץ מנהל ערוץ דיסני ג'וניור לפרסם הבהרה לפיה סופיה אינה ממוצא לטיני.
לאור הביקורת על היעדר נסיכה לטינית החליטו אולפני דיסני להוציא סדרת בת לנסיכה סופיה, אלנה מאוואלור, במרכזה נסיכה ממוצא לטיני.
הסדרה עלתה לאוויר בחודש יולי 2016. תגובות דומות ניתן היה לראות עם יציאתו לאקרנים של הסרט "הנסיכה והצפרדע" שבמרכזו טיאנה, נסיכה אפרו-אמריקנית.
ביקורת דומה נשמעה גם על הסרט "לשבור את הקרח" שכלל מאפיינים רבים של בני האינואיט, אך הגיבורות, אלזה ואנה, שנכתבו בהתחלה בתור אינואיטיות, שוכתבו לאירופאיות אף על פי שמרבית נסיכות דיסני לפניהן הן אירופאיות.
נסיכות הבוחר מהסן (הידועה גם כהסן-קאסל) הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1803 מרוזנות הסן-קאסל.
כאשר פורקה האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, בחר הנסיך הבוחר לשמור על תוארו, אף שלא היה קיסר לבחור בו.
בשנת 1807 סופחה הנסיכות לממלכת וסטפאליה, אך בשנת 1814 החזיר קונגרס וינה את הנסיכות למעמדה הקודם.
הנסיכות התקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהנסיכות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הבכור וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ירש את רוזנות הסן-קאסל, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה.
בשנת 1604 ירש מוריץ, רוזן הסן-קאסל את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים.
בשנת 1785 עלה לשלטון וילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל.
בשנת 1803 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות הבוחר, תואר שנשמר בידי וילהלם אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 חתם וילהלם על הסכם נייטרליות עם נפוליאון, אך לאחר קרב ינה-אאורשטדט ושלום טילזיט, כבש נפוליאון את הנסיכות וגירש את וילהלם, וצירף את שטחי הנסיכות לממלכת וסטפאליה.
ב-27 בפברואר 1821 מת וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, ובמקומו עלה בנו וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן לשלטון.
בתקופת שלטונו של וילהלם השני, שהיה רודף בצע ושקוע ביחסיו עם אשתו ופילגשיו, התגברה ההתנגדות לשלטונו האבסולוטי, וגברה הדרישה להנהיג חוקה ליברלית בנסיכות.
ב-20 בנובמבר 1847 מת וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן, ופרידריך עלה לשלטון באופן רשמי כפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1848 בעקבות אביב העמים הסכים פרידריך וילהלם לרפורמה דמוקרטית, אולם לאחר התמוטטות האספה הלאומית של פרנקפורט וניצחון המשטרים הריאקציונרים, שונתה שוב המדיניות - הדיאט פורק, ומשטר צבאי הוכרז בנסיכות.
ב-1 בנובמבר 1850 כוחות אוסטרים ובווארים צעדו לתוך הנסיכות, על פי החלטת האספה הפדרלית לסייע בדיכוי המרידות, אולם ללא הסכמת פרוסיה.
הסיוע האוסטרו-בווארי לא התקבל בעין יפה על ידי פרוסיה, מכיוון שהדרכים למחוזות הריין הפרוסים עברו בשטחי הנסיכות, ובעקבות כך נכנסו כוחות פרוסיים לנסיכות, ולרגע היה נראה שהולכת לפרוץ מלחמה, אך לבסוף הכוחות הפרוסיים נסוגו, והכוחות האוסטרו-בווארים כבשו את שטחי הנסיכות ב-16 בדצמבר ושהו בנסיכות עד קיץ 1851.
במרץ 1852 בוטלה החוקה של 1831 והרפורמות של 1848, ובאפריל נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהשאירה סמכויות צרות מאוד לדיאט, ואסרה על בניית מפעלים ומסילות ברזל.