tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרם הוצאת העיתון התחוללה שערורייה.
באביב 1924 הוחלט במועצת ההסתדרות העשירית על בחירתו של כצנלסון לעורך לצידם של שני חברי מערכת נוספים.
הפועל הצעיר הציע את יצחק לופבן, אולם כצנלסון הודיע שלא יסכים לעבוד איתו.
בתגובה פרסם לופבן מאמר בו האשים את כצנלסון בשימוש בבימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר.
כצנלסון נעלב ושלח לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון.
בעקבות זאת החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות.
במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, הוכר כצנלסון כנציג כלל הציבור והתמנה לעורך יחיד.
כמו כן, התקבל רצונו שהעורך ייבחר אישית בוועידת ההסתדרות ולא על ידי הוועד הפועל שלה.
ב-1927 היה כצנלסון חבר במשלחת של אחדות העבודה לקונגרס הציוני ה-15 בבזל.
בתום הקונגרס נסע לדנציג, שם השתתף בספטמבר במועצה העולמית של "החלוץ" ונאם לפני ועידה עולמית של השומר הצעיר.
לנוכח חולשתה של תנועת הפועלים אל מול ההנהלה הציונית בקונגרס הציוני ה-15, הגיע למסקנה כי על הפועלים "לכבוש את התנועה הציונית".
תנאי מוקדם לכך היה איחוד בין הפועל הצעיר ובין אחדות העבודה.
באוקטובר שב לארץ ישראל, ובנובמבר העלה במועצת אחדות העבודה את שאלת האיחוד.
בינתיים תמך במאבק האלים לעבודה עברית בפרדסי פתח תקווה שהתרחש בדצמבר 1927 ובינואר 1928.
נושא האיחוד היה במשא ומתן ממושך, ובאביב 1928 כתב כצנלסון את הצעת מצע האיחוד מטעם אחדות העבודה.
אלא שב-25 במאי אותה שנה, התהפכה המכונית שבה נסע יחד עם בן-גוריון ושניהם נפצעו.
הוא המשיך לעבוד ממיטת חוליו, ובמשך כמעט שנה שכב כשרגלו מוגבהת.
היא גובסה שש פעמים ולבסוף, לאחר ששהה בבית חולים בברלין, כבר לא נזקק לקב, שבו נעזר להליכתו, אך צלע עד סוף ימיו.
פציעתם של כצנלסון ובן-גוריון גרמה לדחיית האיחוד, אולם בתשרי תרפ"ט אישרה מועצת אחדות העבודה את המצע שהציע כצנלסון.
באייר תרפ"ט (1929) סוכמו המצע והסכם האיחוד, וכצנלסון היה אחד מארבעת החותמים עליו מטעם אחדות העבודה.
איחוד זה הוליד את מפלגת פועלי ארץ ישראל, שהקיפה באותו הזמן כ-80% מכלל ציבור הפועלים בארץ ישראל.
בדצמבר 1929 נשלח כצנלסון מטעם המפלגה המתאחדת לגרמניה וללונדון.
בדרכו עצר בקאפרי, שם ביקר אצל הסופר הרוסי הגדול ביותר באותה תקופה, מקסים גורקי.
כצנלסון השתתף בוועידת ציוני גרמניה ביינה, שם התקשה לפעול באווירה העוינת מצד אנשי השמאל המקומיים.
לאחר מכן השתתף בוועידת פועלי ציון בגרמניה, שם הצליח להעביר החלטות על סולידריות מלאה עם ההסתדרות ולגבש סביבו חוג נאמן מקרב חברי המפלגה.
בתחילת ינואר 1930 נסע ללונדון, שם השתכן בבית משפחת דב הוז.
בלונדון זכה לקבלת פנים חמה, ערך פגישות רבות ונחל הצלחה.
על אף שלא היה חבר ההנהלה הציונית, הוזמן להשתתף בישיבותיה כאחד מנציגי הוועד הלאומי, על פי דרישתו של יושב ראש הוועד, פנחס רוטנברג.
כמו כן השתתף בישיבת הנעילה של ועידת הפדרציה הציונית בבריטניה.
נאומו ביידיש עשה רושם על המאזינים ובעקבות זאת הוזמן להרצאות בערי השדה והפך לחביב החברה הגבוהה היהודית בבריטניה.
מסעו באירופה ארך ארבעה חודשים.
בכ' בתמוז תר"ץ (1930) נשא נאום לזכרו של תאודור הרצל, בו הציג את ההשקפה הציונית שלו עצמו, אל מול התנגדותה של הלאומיות הערבית למפעל הציוני: לערבים יש זכויות בארץ ישראל, אולם אין להם את הזכות למנוע מהיהודים לשנות את המציאות בה.
ניתן לשנות את היותם של הערבים רוב בארץ, באמצעות עלייה, רכישת קרקעות והתיישבות.
שלושת המרכיבים האלה הם העיקר במפעל הציוני והם גם התשובה לבעיה הערבית.
שני העמים בארץ זכאים להתפתחות עצמאית ונפרדת, מבלי שיגבילו זה את זה, ולכל אחד מהם יש לאפשר אוטונומיה מלאה, בגופים פוליטיים נפרדים.
בספטמבר 1930 השתתף כצנלסון בקונגרס של ארץ ישראל העובדת שארגן בן-גוריון בברלין וזכה להערכה רבה.
משם נשלח לסדרת הרצאות שארכה עשרה ימים במדינות הבלטיות.
היה זה ביקורו הראשון שם.
בריגה יזם פגישה עם נוער בית"ר.
הם הזמינו אותו אליהם, ערכו לו קבלת פנים ושוחחו עמו לילה שלם.
למרכז מפא"י דיווח: "הלוואי שהנוער שלנו יידע לקבל ככה פני מתנגד".
בעת שהותו בארצות הבלטיות התפרסם הספר הלבן של פאספילד, ובעקבות זאת חזר ללונדון.
בנובמבר החל משא ומתן בין נציגי ההנהלה הציונית לבין ועדת הקבינט הבריטי על דו"ח ועדת שו ודו"ח הופ-סימפסון, וכצנלסון השתתף בישיבות הוועדה הפוליטית שליד ההנהלה, ששימשה גוף מייעץ.
הוא התנגד להצעת הרוב ליישב את הערבים ה"מנושלים" בעבר הירדן, וטען כי כך תזכה אגדת ה"נישול" לגושפנקה רשמית, ובעבר הירדן ייווצר ריכוז אוכלוסייה של ערביי ארץ ישראל שימנע בעתיד התיישבות יהודית באזור.
בדצמבר 1930 חזר לארץ ישראל.
במושב השלישי של מועצת מפא"י בפברואר 1931 נשא את ההרצאה המרכזית על המצב המדיני, בה התייחס לתוכנית להקמת מועצה מחוקקת ותקף את ההשקפה שיש למהר ולקבל הצעות מצד הבריטים מתוך הערכה שהן בלתי נמנעות ומוטב להשלים עמן וכך לזכות בדעת קהל חיובית.
הוא דחה את ההשקפה שלפיה ניתן להגביל את המועצה המחוקקת בהגבלות שינטרלו את יתרון הרוב הערבי, וטען כי מרגע קבלת העיקרון של ייצוג האוכלוסייה במועצה, ההגבלות הללו עלולות להפוך לאות מתה.
ביולי 1931 השתתף באופן פעיל בקונגרס הציוני ה-17 בבזל.
משם נסע לווינה לקונגרס סוציאליסטי, ולאחר מכן המשיך ללונדון.
החל מסתיו 1931 ובמרוצת שנת 1932 התרכז בגיבושה של חברת "ניר" לחברת התיישבות עובדים בעלת הון עצמי שיגויס מן הפועלים.
בדרך זו ציפה לעודד את הפועלים להגדיל את חסכונותיהם, שישמשו לטובת מפעל התיישבותי גדול.
תוכניתו זו התקבלה בוועידה הרביעית של ההסתדרות בפברואר 1933: כל פועל ופועלת נקראו לרכוש לפחות מניה אחת של החברה.
רצח ארלוזורוב והסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי 1933–1936
במרוצת השנים רכש כצנלסון לעצמו מעמד של סמכות רוחנית בתנועת העבודה, כשבמיוחד בלטה השפעתו בחיזוק המגמה הלאומית על חשבון זו המעמדית.
כצנלסון ראה בהסכמים קיבוציים ערך מחנך לאחריות לאומית, הן של עובדים והן של מעסיקים.
הוא חתר לקונצנזוס, ובניגוד להשקפת מלחמת המעמדות הקלאסית המתבססת על כוחו של מעמד הפועלים, טען שהקמת הבית הלאומי מחייבת שיתוף פעולה בין המעמדות ובין כל חלקי היישוב.
לפיכך שאף לחנך את ציבור הפועלים ליחסי עבודה מתוקנים.
בעקבות מאבקים אלימים בין פועלים חברי ההסתדרות שפתחו בשביתות, לבין פועלים חברי בית"ר שהפרו אותן, נערכו ב-27 ו-28 במרץ 1933 שני דיונים בנושא בוועד הפועל של ההסתדרות, בהם קרא כצנלסון להקים לשכת עבודה נייטרלית ולנסות להגיע להסכם עם הפועלים הרוויזיוניסטים.
ב-17 באפריל, שביעי של פסח, נערכה בתל אביב תהלוכה של בית"ר.
ערב התהלוכה נודע לכצנלסון על הכנות פעילי מועצת פועלי תל אביב לפגוע בה.
ניסיונותיו למנוע את הפגיעה המתוכננת נכשלו, ובעקבות תקיפות מצד מפגיני הנגד הסוציאליסטים, שלח למרכז המפלגה ב-20 באפריל מכתב התפטרות מכל מוסדות התנועה.
אלא שהוא לא עמד בדיבורו והחליט שלא לפרוש.
ב-1 במאי נאם באספה פומבית גדולה וגינה את ההשוואות בין הפאשיסטים לרוויזיוניסטים.
ב-16 ביוני נרצח חיים ארלוזורוב.
בעקבות שמועות בדבר אשמתם של הרוויזיוניסטים, ניסה כצנלסון לבלום התפרצות אלימה, וניסח לשם כך מספר כרוזים (הידוע שבהם "אחים לכאב"), בהם קרא לאיפוק.
באוגוסט 1933 נסע לגרמניה הנאצית ושהה מספר ימים בברלין.
משם המשיך לקונגרס הציוני ה-18 בפראג.
כצנלסון ניסה לגרש את הרוויזיוניסטים מהקונגרס ולהוציא אותם מהתנועה הציונית, ובישיבת הפתיחה של מושב הוועד הפועל הציוני ב-17 באוגוסט, דרש מינוי ועדת חקירה, שתבדוק את קיומן של קבוצות טרוריסטיות בתוך המפלגה הרוויזיוניסטית.
הרוויזיוניסטים לא גורשו, אך הוקמה ועדת חקירה וכצנלסון העיד בפניה.
הוא נשא את נאום ההספד על ארלוזורוב במליאת הקונגרס.
לאחר הקונגרס נסע עם ברכה חבס למעיינות מרפא בכפר קטן בצ'כוסלובקיה, וכעבור עשרה ימים (ב-25 בספטמבר 1933) יצא לסיור בן חודש ימים במקומות יישוב של יהודים בפולין.
הוא ביקר באזור הגבול בין יהדות טרנסילבניה ליהדות גליציה, במונקאטש וסביבתה, בלבוב, בוורשה, בלודז' ובווהלין, ואף טס לווינה.
את רוב הסיור הקדיש לביקורים בקיבוצי הכשרה.
ב-26 באוקטובר סיים את סיורו וחזר לוורשה, שם השתתף בשיחה קשה עם השליחים במרכז "החלוץ".
מוורשה נסע ללונדון לוועידה בענייני יהודי גרמניה הנאצית, ומשם המשיך לפריז, שם ביקר אצל פליטים יהודים מגרמניה.
מצרפת נסע לברלין כדי לבחון את מצב "החלוץ" שם, ולאחר מכן חזר לשיחה נוספת במרכז "החלוץ" בוורשה.
לאחר שובו לארץ ישראל השתתף בנובמבר בכפר סבא בישיבת המזכירות הרחבה של הקיבוץ המאוחד (ששלט ב"חלוץ"), ובה סיפר על התרשמותו הקשה מן הנעשה בפולין.
סיורו בפולין נועד להכשירו לקראת משימה חינוכית גדולה שנטל על עצמו – הקמת המרכז לתרבות ולנוער.
מיד עם שובו לארץ, החליט הוועד הפועל של ההסתדרות על הקמת מחלקה לחינוך הנוער בהנהלתו, וגם מרכז מפא"י נענה לקריאתו של כצנלסון והחליט גם הוא להקים מחלקה לענייני נוער ותרבות בהנהלתו.
הייתה זו הפעם הראשונה שקיבל על עצמו מינוי רשמי מטעם ההסתדרות או המפלגה, מאז שהתמנה לעורך "דבר".
לאחר שובו לארץ ישראל, לא עשה כצנלסון שום ניסיון להפעיל את ועדת החקירה של הקונגרס.
במרכז המפלגה נערך ויכוח לגבי השימוש באלימות.
כצנלסון נשאר במיעוט במפלגה בהתנגדותו לשימוש בה.
בסיום הוויכוח ניסח את המסקנות: מלחמה פוליטית נגד הרוויזיוניסטים, אך עמידה על זכותם לעבודה והבעת רצון בהסכם עם כל ארגון פועלים שיבטיח עבודה עברית והגנה על תנאי העבודה.
סעיף נוסף קרא להקמת לשכת עבודה נייטרלית שתבטל את טענות פועלי בית"ר על קיפוח.
בנוגע לאלימות, דרש את הסכמת הוועד הפועל של ההסתדרות לכל שביתה הקשורה ברוויזיוניסטים, וכן את הקמתו של מוסד במפלגה שיהיה אחראי לשימוש מאורגן ומבוקר באלימות, אם אין מנוס בשימוש בה.
המפלגה קיבלה את מסקנותיו, מלבד הקמת הלשכה הנייטרלית.
ביוני 1934 נמצא אברהם סטבסקי אשם ברצח ארלוזורוב ונדון לתלייה.
כצנלסון, רובשוב ובילינסון החליטו לבקש במאמר מערכת ב"דבר" חנינה לנאשם.
בעקבות זאת פלש זיאמה אהרונוביץ' בראש חמישים איש למערכת העיתון ואיים לשבור את המכונות.
מעשה זה הביא להחלטת הוועדה הפוליטית של מרכז המפלגה, בניגוד לדעת כצנלסון, להימנע מבקשת החנינה.
לאחר שחרורו מחוסר הוכחות עלה סטבסקי לתורה בבית הכנסת הגדול, שם פתחו עשרות פועלים במהומה אלימה, מבלי שכונסה המפקדה שהוקמה כדי להחליט על פעולות מסוג זה.
בעקבות זאת הודיע כצנלסון שוב על התפטרותו, ושוב חזר בו, אולם נטש את הנהגת המוסד "לאלימות מבוקרת".
לדברי הביוגרפית אניטה שפירא, בשנת 1934 החל "תהליך ניכור בין ברל ובין חלקים נכבדים בתנועתו".
בנובמבר אותה שנה תמך בהסכמי בן-גוריון - ז'בוטינסקי למניעת אלימות וחלוקת העבודה, אולם בשל האיום בפילוג, הסכימו בן-גוריון וכצנלסון להעביר את ההכרעה מהמפלגה להסתדרות, ושם נדחה הסכם העבודה במשאל בין חברי ההסתדרות.
כישלונו של כצנלסון להשפיע על ההחלטה היה ביטוי לכך שלא חיבר את עצמו למנגנוני-כוח בהסתדרות, במפלגה, בקיבוץ או בהסתדרות הציונית.
בשנת 1934 עברו ברל ולאה להתגורר בדירה ב"מעונות עובדים" שבנתה ההסתדרות ברחוב מזא"ה.
בדירה זו הותקן עבורו מכשיר טלפון, שהיה חיוני עבורו, משום שהרבה לעבוד בבית.
עשרה חודשים לאחר ההחלטה על הקמתו, החלה פעולתו של המרכז לנוער.
בסוף 1934 הקדיש לו כצנלסון את מרב זמנו, לצדם של ישראל גלילי וברכה חבס.
באפריל 1935 יצא עם אליהו גולומב ובן-גוריון למסע בעבר הירדן.
הם חצו את הירדן ליד א-סאלט, ביקרו בעמאן, ירדו דרומה למעאן, נסעו לפטרה והמשיכו לעקבה.
באוגוסט 1935 השתתף כצנלסון בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן ובוועידות שנלוו אליו, ותמך בצירוף "המזרחי" להנהלה הציונית – צירוף שהיה תחילתה של "הברית ההיסטורית" בין מפא"י ל"מזרחי", שנמשכה 42 שנים.
בסופו של דבר נחל המרכז לנוער כישלון.
בספטמבר 1935, לאחר שתי שנות עבודה שהשקיע בו כצנלסון, הצטמצמה פעולתו של המרכז בעיקר בהוצאת סדרת חוברות הדרכה, שלא נעשה בהן שימוש רב, ובמספר פעולות הדרכה.
כישלונו של המרכז לנוער הבהיר לכצנלסון את עוצמת שליטתו של הקיבוץ המאוחד בנוער וברזרבה החלוצית, והוא נואש מפעולה במסגרות הקיימות.
בעקבות זאת קרא באוקטובר 1935 לאיחודה של התנועה הקיבוצית.
בפסח תרצ"ו כתב סדרת מאמרים בשם "ערעורים על המצב הקיים", בהם טען כי הפירוד בין הגושים ההתיישבותיים והפטריוטיות הגושית (שאינה מסתפקת בהאדרת הגוש, אלא גם פונה להשחרת פני הגוש האחר) עלולים להביא להריסתה של התנועה הקיבוצית ושל תנועת הפועלים הארצישראלית.
הוא קרא לאיחוד כל הזרמים בתנועה, אולם שאף בשלב זה לאיחוד בין התנועות שבתוך מפא"י וכיוון את דבריו לאנשי הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות.
מכיוון שהקיבוץ המאוחד היה הגוף הגדול מביניהם, תמיכתו באיחוד הייתה תנאי להגשמתו.
אולם תגובת הנהגת ה"קיבוץ" על קריאתו של כצנלסון ולביקורתו כלפיו הייתה עוינת, ומספר ימים לאחר פרסום מאמריו פרצו מאורעות תרצ"ו, שהסיחו את דעת הציבור ומנהיגיו מפולמוס האיחוד.
דוֹר זה רשאי לוֹמר ליוֹסף טרוּמפּלדוֹר ולאהרן שֶר, אנשי תל-חי: לא בּיישנוּכם.
כצנלסון הביע התנגדות נחרצת לאנטי-ציונות שאפיינה חלקים מהשוליים השמאליים של תנועת העבודה היהודית בארץ ישראל (בעיקר אנשי הפק"פ - המפלגה הקומוניסטית של פלשטינה - שהביעו הבנה להתנגדות הערבית לציונות במהלך המרד הערבי הגדול).
ב-4 במאי 1936 פרסם מאמר בדבר, וכתב בין השאר:היש עם בעמים, אשר בניו הגיעו לסילוף כזה, שכלי ונפשי, שכל מה שעושה עמם, כל יצירתו וכל ייסוריו הם בזויים ושנואים, וכל מה שעושה אויב עמם, כל שוד וכל רצח וכל אונס, ממלא את לבם, רגש הערצה והתמכרות?
ידבקו בו חיידקים של שנאה לעצמו, עד כדי כך שיראה את הגאולה בנאצים הפלסטינים שהצליחו לרכז כאן בארץ את האנטישמיות הזואולוגית של אירופה, עם תאוות הפגיון שבמזרח.
באוגוסט 1936 חתם כצנלסון עם הרב מאיר ברלין על הסכם איחוד בין ארגון "ההגנה" ו"ארגון ב'".
אולם בשל התנגדות הרוויזיוניסטים, יצא האיחוד אל הפועל ב-1937 רק בחלקו.
ב-20 בספטמבר 1936 הגיע כצנלסון בשליחות מדינית ללונדון.
בין היתר, ביקר בקברו של קרל מרקס ובחוות "החלוץ" שבה הדריך לסיה גלילי, נסע לוועידת ה"לייבור" באדינבורו, ונפגש עם קלמנט אטלי.
בזמן ששהה בלונדון החמיר מצבו הבריאותי.
ב-3 בנובמבר נבדק על ידי רופא ונמצא חולה בתת-פעילות של בלוטת התריס (Hypo-thyroidism), שכתוצאה ממנה חסר הורמון התירואיד.
הוא החל ליטול טבליות של ההורמון החסר ומצבו השתפר, וב-19 בנובמבר שב לארץ ישראל.
ב-16 בדצמבר חדל ליטול את התרופה ומאז הורע מצבו.
בעדותו בפני ועדת פיל, האשים את הממשלה בחלוקת נחלות גדולות מאדמות בית שאן ליחידים, אולם לא הכין הוכחות לכך והותקף בשל כך על ידי חברי הוועדה.
כנגד התלהבותו של בן-גוריון מהצעת חלוקת ארץ ישראל, טען ברל שאל ליהודים להציע זאת מיוזמתם, מאחר שכך תזוהה התוכנית עם שאיפותיהם, ובכך תידון לכישלון.
הוא דרש להמשיך להיאבק על קיום כתב המנדט, ואם תוצע מדינה בגבולות סבירים – להסכים לדון בכך.
בשל מצבו הבריאותי המעורער, יצא ב-12 בפברואר 1937 לתקופת ריפוי במצרים, שם שהה בפנסיון ולאחר מכן בסנטוריום.
עם גבור הלחצים המדיניים בלונדון, נסע לשם שוב בתחילת אפריל.
הוא נבדק על ידי שני מומחים, שביטלו את חוות הדעת שקיבל מרופאי קופת חולים בתל אביב, וחידש את נטילת טבליות התירואיד, מה שהביא לשיפור ניכר במצבו.
בלונדון היה היחיד מכל הפעילים הציונים שהתנגד לחלוקה.
לדעתו, התנאים לא היו בשלים להקמת מדינה יהודית.
בתחילת יולי חזר לארץ ישראל למספר שבועות, ודיבר נגד החלוקה בדיון מועצת מפא"י בשאלה לקראת פרסום דו"ח ועדת פיל.
באוגוסט 1937 השתתף כצנלסון בקונגרס הציוני ה-20 בציריך, שם סירב לדחות על הסף את רעיון החלוקה, והוביל את ההחלטה לייפות את כוחה של ההנהלה הציונית לנהל עליו משא ומתן.
במציאת נוסחה משותפת למחייבי החלוקה ולשולליה, הצליח לשמור על אחדות תנועת הפועלים ואחדות התנועה הציונית.
בחודש שלאחר הקונגרס נסע לאיטליה, לצ'כוסלובקיה, להולנד ולצרפת.
הוא נשאר באירופה בשל חברותו בוועדה הפוליטית שנבחרה בקונגרס, כמחווה לשוללי החלוקה, כדי לפקח על המשא ומתן של ויצמן עם הממשלה הבריטית על תוכנית החלוקה.
אולם בעקבות מינויה של ועדת וודהד, נדחה המשא ומתן.
באוקטובר הפליג לניו-יורק והשתתף בוועידת פועלי-ציון, בוועידת נשות הדסה ובמועצת עסקני הקרן הקיימת.
הוא שהה בארצות הברית כמעט חודשיים.
בתחילת מאי 1938 פתח כצנלסון את הוועידה הגדולה של מפא"י ברחובות בתביעה ל"איחוד המפלגה": איחוד התנועה הקיבוצית, איחוד תנועות הנוער והקמת בית מדרש לחינוכו של נוער מפא"י.
הוועידה החליטה פה אחד "כי הגיעה השעה לעשות כל המאמצים לאיחודה של התנועה הקיבוצית כולה", בירכה על הסכמת הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות לפתוח במשא ומתן, הטילה על מרכז המפלגה להשתתף באופן פעיל בתהליך האיחוד, וחייבה אותו לכנס את נציגי תנועות הנוער במטרה לאחדן.
אלא שבחירת מזכירות המפלגה ביטאה את החלוקה הגושית בה וכצנלסון התפטר ממרכז המפלגה.
מצב בריאותו הידרדר, והוא שקע בייאוש בשל העובדה שלא הצליח להוציא לפועל את תוכניותיו.
בקיץ אותה שנה עבר להתגורר בירושלים.
את שובו לפעילות במפלגה התנה בביצוען של החלטות ועידת רחובות.
בספטמבר 1938 נסע כצנלסון ללונדון, לקראת פרסום דו"ח ועדת וודהד.
כשנודע שהממשלה הבריטית נטשה את תוכנית החלוקה ועומדת להטיל מגבלות קשות על הבית הלאומי, וזאת במקביל להחמרת מצוקת הפליטים היהודים מגרמניה, החל לגייס כספים למען עלייה ב'.
בתחילת פברואר 1939 חזר ללונדון, שם היה חבר ב"פאנל" יהודי שהשתתף לצד הנהלת הסוכנות במשא ומתן עם ממשלת המנדט בוועידת סנט ג'יימס.
בימי המאבק נגד הספר הלבן החל גל חדש של טרור יהודי, שזכה לאהדה בקרב בני נוער רבים, גם בחוגי תנועת הפועלים.
ביוני 1939 היה כצנלסון היחיד מעסקני תנועת הפועלים שצירף את חתימתו ל"קול קורא נגד הטרור מבפנים", שעליו חתמו גם הנרייטה סאלד, ש"י עגנון והוגו ברגמן, וביולי נאם באספות נוער "למען טוהר מלחמתנו".
באוגוסט 1939 השתתף בקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה.
נאומו ביידיש ב-20 באוגוסט בזכות העלייה הבלתי ליגאלית זכה לתשואות ממושכות.
בקונגרס גם דיבר בזכות מדיניות ההבלגה והסביר: "הבלגה משמע: יהי נשקנו טהור...
אנו מתייצבים בפני הקמים עלינו.
אך איננו רוצים שנשקנו יוכתם בדם נקיים".
הופעה זו של כצנלסון הייתה האחרונה בקונגרס הציוני.
לאחר סיום הקונגרס, נקרא לפריז, שם נפגש עם ז'בוטינסקי, שהזמין אותו אליו ללונדון, אחרי שנפגשו לראשונה בזמן ששירתו בגדוד העברי.
ב-31 באוגוסט נערכה פגישה בין השניים בביתו של ז'בוטינסקי בלונדון, שנמשכה מהבוקר ועד הערב, ולמחרת הגיע ז'בוטינסקי אל כצנלסון.
בסך הכול נערכו ארבע שיחות שהסתיימו ללא הסכם.
נושאן העיקרי היה פעולות הטרור של אצ"ל והבעיה שעמדה במרכזן הייתה שאלת מרותה של ההסתדרות הציונית.
ב-21 בספטמבר חזר כצנלסון לארץ ישראל ומאז לא יצא ממנה יותר.
ב-1939 החל כצנלסון לערוך קובץ שהוקדש לאיחוד התנועה הקיבוצית.
כאשר נודע על כך לטבנקין, שלח ב-1 במאי מכתב לכצנלסון, בו אסר עליו להכניס מדבריו לקובץ.
באוגוסט שלח מכתב נוסף, בו פסל את כצנלסון מלשמש עורך-יחיד בעניין האיחוד, שבו הוא אינו נייטרלי, ודרש עריכה משותפת עם נציגי הצד השני.
לאחר שקרא את הקובץ הערוך טרם הדפסתו, טען גם כי עריכתו מוטית לרעת הקיבוץ המאוחד.
בעקבות זאת, הסיר כצנלסון מעליו את האחריות להוצאתו והעביר אותה לידי מזכירות הוועד הפועל של ההסתדרות, וזאת על אף שכבר השלים את עריכתו ועיצובו והעניק לו את השם "הקיבוץ והקבוצה".
הספר הודפס בנובמבר, אך לא יצא לאור וקיבל את הכינוי "הספר הגנוז".
לאחר שביולי 1940 עלו מחדש הערעורים על עריכת הספר, הודיע כצנלסון ב-31 ביולי למזכ"ל ההסתדרות דוד רמז על התפטרותו מעריכת "דבר" ונימק: "מי שפסול לערוך קובץ בעניין השנוי במחלוקת – פסול לעריכת עיתון ההסתדרות".
עוד במהלך שנות ה-30 חלה התרחקות של כצנלסון מהעיתון, במקביל לירידה ברמתו שחלה בעקבות ניסיונותיו של כצנלסון לשוות לו צביון פופולרי יותר.
על אף ששמו הופיע על גבי העיתון כעורך האחראי, פעילותו של כצנלסון בעיתון הלכה ופחתה.
אכזבתו מהעיתון הביאה לכך שאיבד את העניין בעבודת העריכה ואת מקומו מילא בילינסון.
לאחר פטירתו ב-1936, עברה מלאכה זו לידי רובשוב.
כצנלסון היה בצד האקטיביסטים בפולמוס הגדול עם המתונים, וקבע שלושה תחומים שבהם על היישוב היהודי להתנגד לשלטון הבריטי: מניעת עלייה לארץ ישראל, מניעת התיישבות ואיום בפירוק מנשק.
האקטיביזם היה כלי במאבק על דעת הקהל בבריטניה ובארצות הברית, אולם כצנלסון ראה בו גם כלי חינוכי חשוב להכשרת היישוב היהודי לעמידה בסבל ונשיאה בקורבנות.
לאחר טביעת אניית המעפילים "פאטריה" בנובמבר 1940, בשל פעולת חבלה כושלת של ה"הגנה", האשימו המתונים את האקטיביסטים בשפיכת הדם.
בתגובה לכך, אמר כצנלסון במועצת ההסתדרות שנערכה ב-9 בדצמבר בכפר סבא, כי ייתכן שהאירוע היה נמנע, אילו ההתנגדות לגירוש הייתה מתבצעת מוקדם יותר, וטען: "הנכונות להסתכן, יש שהיא מצילה מסכנות!".
מספר ימים לאחר מכן הותקף יצחק לופבן, עורך "הפועל הצעיר", בשל מאמר בעיתונו שתקף את פעולת "פאטריה", וכצנלסון הואשם במפלגתו בהתרת דמם של המתונים.
במועצת האיחוד העולמי של "פועלי ציון" שהתכנסה ב"עיינות" ב-17 בדצמבר, קבע כי מלחמת העולם השנייה היא קיצה של יהדות אירופה, ש"גורלה נחתם".
ב-9 בינואר 1941 ביטא את מסקנתו במרכז מפא"י, כי יש "להרים את הדגל של פתרון שאלת היהודים, של מדינה יהודית".
אולם הן נבואתו לגבי יהדות אירופה והן מסקנותיו, לא נתקבלו על דעת תנועתו.
כצנלסון פרשׂ בפני חברי מפלגתו את מחשבותיו לגבי עתיד ארץ ישראל ופתרון הבעיה הערבית.
הוא לא ראה דרך להידברות עם התנועה הלאומית הפלסטינית ובעקבות בן-גוריון, שהציע זאת קודם, הציע עתה גם הוא תמיכה בהקמת הפדראציה הפאן-ערבית תמורת הסכמת הערבים להפיכת ארץ ישראל המנדטורית למדינה יהודית, אלא שעשה זאת מתוך הנחה שתוכנית זו לא תתקבל על דעתם.
מאז שהועלה רעיון הטרנספר בהצעותיה של ועדת פיל ב-1937, ראה בו כצנלסון תשובה אמיתית ופתרון לטווח ארוך לבעיית ערביי ארץ ישראל, על פי דוגמת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, שבוצעו לאחר מלחמת העולם הראשונה ופתרו בעיה דמוגרפית לשתי האוכלוסיות.
עתה, בהיותה שותפה בממשלת בריטניה, אישרה מפלגת ה"לייבור" מחדש את תמיכתה בתנועה הציונית וכללה בהחלטותיה את הטרנספר כחלק מן הפתרון לשאלת ארץ ישראל (בדרכי שלום ומתוך הסכם הדדי).
כצנלסון שמח על כך והאמין כי לאחר מלחמת העולם השנייה, ניתן יהיה לבצע שינויים מהפכניים ובהם גם חילופי אוכלוסין.
בסוף ינואר 1941 החליטה מועצת ההסתדרות להקים הוצאת ספרים ובחרה בכצנלסון כעורך, על אף התנגדותן של מפלגות השמאל להקמת הוצאת ספרים של ההסתדרות או לבחירתו של כצנלסון כעורך יחיד.
בי"ג אדר תש"א פתח כצנלסון "ירח כלה" – סמינר המיועד לאוכלוסיית הפועלים, בהשתתפות 138 איש מכל חלקי הארץ, רובם מההתיישבות העובדת.
מושב הירח התקיים בבית המכון החקלאי של האוניברסיטה העברית ברחובות.
הפעילות התנהלה בחוגים, ששלושת העיקריים שבהם עסקו בענייני ההסתדרות, בספרות עברית ובתרבות (עסק בשאלות חגי ישראל).
חוגים נוספים עסקו בהיסטוריה יהודית, בסוציאליזם ובמדיניות.
בקיץ 1941 התגורר כצנלסון בירושלים.
בסתיו אותה שנה התירו שלטונות המנדט לבקשת הסוכנות היהודית שידור רדיו מיוחד של היישוב היהודי אל יהדות ברית המועצות.
כצנלסון נשא ביידיש את דבר תנועת הפועלים הארצישראלית.
הוא פתח במילים "אחים יהודים" ודיבר על אחדות הגורל היהודי.
בסוף ינואר 1942 חזר לתל אביב.
באפריל אותה שנה חנך את הוצאת הספרים "עם עובד", בה ראה כלי חשוב מאוד בעיצוב דמותה ותרבותה של החברה העברית.
אחרי פטירתו של מנחם אוסישקין, הפך כצנלסון לאיש המרכזי בהנהלת הקרן הקיימת לישראל, ובשנים 1942–1944 היה יושב ראש משותף של הקרן.
כמו כן, היה גם דירקטור באוניברסיטה העברית.
בתאריך ט"ו בשבט תש"ב, 2 בפברואר 1942, התמנה כצנלסון לחבר בוועד הלשון העברית, בבחירות שהתקיימו בירושלים כחודשיים לאחר פטירתו של דוד ילין (מייסד ועד הלשון העברית).
יחד עם ברל כצנלסון נבחרו פרופ' קאסוטו ודוד רמז.
חברותו של כצנלסון בוועד הלשון העברית הייתה סמלית למדי, והוא השתתף במעט מאוד ישיבות עד מותו.
נראה שוועד הלשון היה מעוניין להכניסו כחבר משיקולי יוקרה, זאת לאחר שש"י עגנון פרש מהוועד באותה אספה לאחר פטירת דוד ילין.
עם זאת ברל כצנלסון מופיע ביומני ועד הלשון כמשתתף פעיל בלשכת ועד הלשון של תל אביב.
כצנלסון קיבל את דעתו של בן-גוריון, שבלי מדינה יהודית לא ייבנה הכוח היהודי, ולכן הקמת המדינה קודמת לבניית הכוח.
משום כך, העניק את תמיכתו המלאה לבן-גוריון במאבקו להשיג את תמיכת התנועה הציונית בתוכנית בילטמור, שהתקבלה ב-1942. תמיכתו בתוכנית "הכשירה" אותה גם בעיני חברי האופוזיציה בתוך "הקיבוץ המאוחד", ובנובמבר אותה שנה היא אושרה על ידי ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, במושב הוועד הפועל הציוני המצומצם בירושלים.
בשנת 1944 השתתף כצנלסון בפגישה עם צנחני היישוב, ונתן להם את ברכת הדרך לפני צאתם לאירופה.
לשאלתם מהו התפקיד המרכזי המוטל עליהם, השיב: "הצילו יהודים, כל היתר – אחר־כך.
אם לא ייוותרו יהודים, גם ארץ־ישראל והמפעל הציוני ייכחדו".
מנגד, לדברי הביוגרפית אניטה שפירא, כצנלסון לא היה פעיל בשאלות ההצלה, לא עשה דבר למען הצלת היהודים ושתיקתו בעניין השואה "הייתה כמעט מוחלטת".
אף שלא נשא בתפקידים רשמיים, החזיק ברל במעמד של מנהיג בין בני דורו עד סוף ימיו, הודות למשקלו הסגולי כאדם.
לאחר שכל חייו סבל מבעיות בריאות, נפטר כצנלסון בירושלים ממפרצת במוח, במוצאי שבת, 12 באוגוסט 1944, בגיל 57.
ארונו הוצב באולם הכניסה לבניין הקרן הקיימת, עטוף בדגל כחול-לבן עם פס אדום, ולאחר מכן נשאו אותו בן-גוריון, אליעזר קפלן, דוד רמז ויצחק גרינבוים.
מסע ההלוויה עבר ברחובות המלך ג'ורג' ובן-יהודה בירושלים, ויצא לעבר תל אביב.
השיירה עברה בדרך סלמה, ברחוב העלייה וברחוב אלנבי, שם עמדו רבבות אנשים.
טור המכוניות עצר ליד בית הוועד הפועל ברחוב אלנבי, והמשיך לנוע לעבר בית הכנסת הגדול, שם התפלל החזן "אל מלא רחמים" ונאמר "קדיש".
ליד בית ארלוזורוב נעמדו ההמונים עמידת-דומייה ולאחר מכן המשיכה שיירת המכוניות, שאורכה היה כשני קילומטרים, דרך ואדי עארה, עמק יזרעאל ועמק בית-שאן.
השיירה הגיעה בשעה 18:00 לקבוצת כנרת.
כצנלסון נקבר בבית הקברות כנרת הקטן, בנוכחות כ-7,000 איש.
עליזה שידלובסקי, חברת קבוצת כנרת שהכירה אותו מראשית דרכו, ספדה לו במילות פרידה, ודוד בדר, מוותיקי העלייה השנייה, אמר "קדיש", משום שלכצנלסון לא היו צאצאים.
בן-גוריון כינה אותו בהספדו: "הארי שבחבורה" ו"מורה הדור".
הוא כתב לידידתו, מרים כהן: "איני מכיר בדורנו מישהו הדומה לו בתבונתו, בחזונו, בכנותו, בעוצמתו המוסרית והאינטלקטואלית, בעומק הבעתו ובברק סגנונו, בכתב או בעל פה, באומץ לבו, בחושיו, וכמובן במסירותו האין סופית".
ברל כצנלסון היה אידאולוג שלא השאיר אחריו משנה סדורה.
הוא מעולם לא ניסה לסכם את תורתו בכתב, מאחר שלא סיכם לעצמו את השקפת עולמו.
על דעותיו ניתן היה ללמוד מתוך הרצאותיו על תולדות תנועת הפועלים.
הוא הטיף לציונות וסוציאליזם, אך בשונה מהתאורטיקנים הסוציאליסטיים, לא כבל את האידאולוגיה שלו בניסוחים.
אניטה שפירא מציעה לכנות את השקפתו "סוציאליזם לאומי והומניסטי" ומכתירה אותו כ"אדריכל החברה הסוציאליסטית הארצישראלית".
כצנלסון היה מן הראשונים שהטילו ספק בהצלחת המהפכה בברית המועצות, ונמנה עם המעטים בתנועתו שהתייחסו בחיוב למסורת ולדת היהודית.
בניגוד למיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שביקש למחוק את כל העבר היהודי ולבנות עולם חדש, טען כצנלסון שזוהי מהפכנות פרימיטיבית וילדותית שלא תחזיק מעמד.
לדבריו יש צורך במהפכנות בונה ששלובה בחיים רוחניים ולא זורקת לגל האשפה את כל ירושת הדורות, אלא בוחנת אותה מחדש, ובוררת את הנכון והמתאים לה, לעיתים דווקא מתוך מסורות נשכחות.
לדידו המרד הציוני צריך למרוד גם במרידות הקודמות, כגון חזון ההתבוללות של חלק מהמשכילים והסוציאליסטים, הגלותיות של הבונד, הערצת התארים והדיפלומות של "אינטליגנציה", והשתעבדות לחזון המהפכה הקומוניסטית.
כצנלסון כיבד את המסורת היהודית ואת רבני ישראל.
מדי פעם היה לומד דף גמרא.
הוא לא שמר דיני כשרות, אך נזהר מאכילת חזיר, משום שיהודים נהרגו בשל הימנעותם מאכילתו.
כצנלסון העריץ את קידוש השם.
הוא תבע סובלנות דתית מתנועתו: הוא דרש שמטבחי הפועלים יהיו כשרים, כדי שגם הפועל הדתי יוכל להיכנס להסתדרות, ובקונגרס הציוני בלוצרן נאבק למען התחייבות התנועות הקיבוציות לשמור את השבת בקיבוציהן, מה שעורר התנגדות אצל חניכיו.
היה לו יחס מיוחד כלפי יום תשעה באב והוא נהג לשמור בקפדנות על האבל, מטעמים לאומיים.
בשנותיו האחרונות הגיע למסקנה שתרבות לאומית אינה יכולה להתקיים ללא סמלים ומנהגים מסורתיים – השקפה שייחדה אותו בתוך תנועתו.
טענותיו בדבר חוסר כבוד חינוכי ותרבותי כלפי מסורת ישראל פורסמו במאמר חורבן ותלישות, שפרסם בעיתון "דבר" ביום י"ד באב תרצ"ד (1934), לאחר שמדריכי המחנות העולים ערכו טיול ומחנה קיץ ביער בן שמן בתשעה באב.
וכך התבטא: "לא אשכח, לא אוכל לשכוח את יום החורבן היום האיום מכל הימים, יום גורלנו".
אחד מנאומיו הנודעים של כצנלסון קרוי "בזכות המבוכה ובגנות הטיח", והוא נשא אותו בכינוס מדריכי עליית הנוער, ביום ב' בתמוז ת"ש (1940).
כצנלסון פרסם בחייו מאמרים רבים ונאם בבימות חשובות, אולם לא הוציא לאור אף ספר שלו.
לאחר פטירתו יצאו ספרים וחוברות רבים בהם כונסו נאומיו, מאמריו, מכתביו ועוד.
כמה מספרים אלו יצאו לאור ביידיש.
במבחן: שיחות עם מדריכים, המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בא"י, תרצ"ה-1935
ערכים גנוזים: שיחות על בעיות החינוך לסוציאליזם (סידר וערך: אפרים ברוידא), עיינות, תש"ד 1944
בחבלי אדם: על מורים וחברים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ה 1945
דרכי לארץ, המשמרת הצעירה למפלגת פועלי א"י, תש"ה-1945
מדיניות ציונית: חזון, אל המטרה, במאבק, ההסתדרות הכללית, הוועד הפועל, תש"ו 1946
הסולם אל החזון (עורך: מרדכי קושניר), לשכה מרכזית של הקק"ל, תש"ו 1946
עם חזיון ההגנה, הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ח 1948
הפועל בעמו: כתבים נבחרים (הביא לדפוס: יהודה ארז), הוצאת עיינות, תשכ"ד 1964 (הביא לדפוס: יהודה ארז)
מהפכה ושורשים: מבחר דברים (כינס וערך: אבינועם ברשאי), י.
עד פנה היום (עורך: מוקי צור), עם עובד, תשס"ו 2006
הסופר ש"י עגנון, שהיה מקורב מאוד לכצנלסון ופרסם אחדים מסיפוריו ב"דבר", כתב מאמר לזכרו, "על ברל כצנלסון", שפורסם ב"הארץ" ב-25 באוגוסט 1944 ויצא לאור גם כחוברת נפרדת.
במאמר כתב עגנון כי ארבעת האנשים שעיצבו את פני היישוב הם "ברנר ורופין ורבינו הקדוש אברהם יצחק הכהן קוק וברל כצנלסון".
המשורר נתן אלתרמן כתב לזכרו של כצנלסון את השיר "על מוּת", שהתפרסם במדורו "הטור השביעי" ב"דבר" בכ"ט באב תש"ד, 18 באוגוסט 1944.
ישראל קולת, משה שרת ודב סדן פרסמו את הספר "דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון", בכינוסו של זאב גולדברג, בהוצאת צופית, בית ברל, תשכ"ח (1967).
על שם כצנלסון נקראים מוסדות חינוך ותרבות ברחבי הארץ, ובהם המכללות בית ברל ואוהלו, אוניית המעפילים ברל כצנלסון, קיבוץ בארי (שמו העברי), בית הספר בארי ברחוב ברל בנוה שאנן בחיפה, המכינה הקדם צבאית "בארי" הנמצאת בבית ברל ובכפר הנוער כנות הסמוך לגדרה ורחובות בערים.
ברל כצנלסון גר בתל אביב ברחוב מזא"ה 65 בדירה שכונתה "מעונו".
לוחית זיכרון על בית זה מציינת זאת.
ביוני 2022 הציע חבר הכנסת גלעד קריב הצעת חוק ליום זיכרון שנתי בתאריך כ"ד אב, אך החוק נפל עקב התנגדות האופוזיציה.
ברכת שמואל היא סדרה בת ארבעה ספרים העוסקת בפלפולים על התלמוד בבלי בשיטת בריסק שנכתב על ידי רבי ברוך בער לייבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק הנקראת ישיבת קמניץ.
בשם הספר, "ברכת שמואל", הנציח המחבר את אביו הרב שמואל דוד.
הרב ליבוביץ טיפל בעצמו בסידור חידושיו והכנתם לדפוס.
בחורף תרצ"ה עסק בכתיבת חידושיו לבבא מציעא, אבל לא הגיע להשלמתם, כי בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה ונפטר ללא שזכה לראות את חידושיו בדפוס.
הספר נחשב לקשה יחסית, מכיוון שבניגוד להסברתו של רבי ברוך בער, כתיבתו הייתה בקיצור נמרץ ובביטויים מיוחדים.
רבי ברוך בער היה דייקן בדבריו.
כתב על כך חתנו רבי ראובן גרוזובסקי:
בישיבות רבות נחשב הספר לאחד מספרי היסוד מבין ספרי האחרונים.
בתשע"ח יצא כרך נוסף מכתב ידו, "כתבי ברכת שמואל - על מסכת שבת", שנערך על ידי נכדו, הרב עוזיאל ליבוביץ.
נכדי המחבר הוציאו את "חידושי ושיעורי רבי ברוך בער", שיעוריו של רבי ברוך בער כפי שנרשמו על ידי תלמידיו.
הספר נועד בעיקר להסביר את שיעוריו של רבי ברוך בער כפי שנרשמו על ידו ב"ברכת שמואל".
בֵּרְל רֶפֵּטוּר (7 באוגוסט 1902, ד' באב תרס"ב – 23 במרץ 1989, ט"ז באדר ב' תשמ"ט) היה חבר הכנסת, מראשי ההסתדרות ביישוב ובמדינה, היה שייך לאגף השמאלי (חברתית) ואקטיביסטי (ביטחונית) של תנועת העבודה (מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון וקודמותיה).
ברל (דב) רפטור נולד ברוז'ין (Ружин) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
לו אח ואחות גדולים, ואחות קטנה.
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, החל לנסות להכשיר עצמו בעבודת כפיים אצל דודו (שהתגורר אז בקישינב), לקראת עלייה לארץ ישראל.
הניסיון כשל, וברל הצעיר ניסה לעשות זאת אצל סבו מצד אימו (שהתגורר בברדיצ'ב), אך גם זה העלה חרס.
בגיל 15 החל ללמוד בגימנסיה העברית ברוז'ין.
כן היה פעיל בתנועות הנוער החלוציות "דרור" ו"החלוץ" באוקראינה והשתתף בהגנה עצמית של היהודים שם.
רפטור לא הרבה לספר על ילדותו, ולכן מעט מאוד ידוע עליה.
ביוני 1920, לאחר סיום המלחמה, עזב רפטור עם חבריו לתנועת "דרור" את רוז'ין.
בהמשך נעצרו אך הצליחו להימלט והגיעו לקישינב, שם קיבלו חברי הקבוצה עבודה.
חברי הקבוצה הגיעו לארץ ישראל כעבור ארבעה חודשים, במחצית אוקטובר, וירדו בנמל חיפה.
בהגיעו לארץ ישראל נשא עימו שני אקדחים וכן תיק שבו טלית ותפילין.
עם הגעתו לארץ הצטרף רפטור למפלגת אחדות העבודה והשתתף בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית.
למחרת הוועידה נבחר לחבר בוועד פועלי חיפה.
לצד זאת עבד בנמל העיר: תחילה כפועל במחצבה ואחר כך כסַבָּל.
כמו כן היה חבר מזכירות מועצת הפועלים בחיפה.
ברל כצנלסון, שהיה אז עורך הביטאון "קונטרס", ביקש מרפטור לשלוח לו רשימות אודות מעשי הפועלים בחיפה, והללו פורסמו בביטאון.
כן היה חבר בפלוגת חיפה של גדוד העבודה.
רפטור היה גם חבר המפקדה הראשונה של "ההגנה" בעיר וחבר הוועד הראשון שלה (יחד עם ארתור בירם ורוזה כהן).
במסגרת תפקידו בארגון סייע לעולים ללא סרטיפיקטים להיקלט בארץ ישראל עוד בתחילת העלייה השלישית, וכן סייע בהרחבת כלי נשק לארץ על ידי פריקתו בנמל חיפה, מקום עבודתו.
לאחר מינויו של יעקב פת לראש המפקדה פחתו משימותיו של רפטור בארגון מחד, אך מאידך התרחבה פעילותו במועצת פועלי חיפה.
בחורף 1922 נפגש לראשונה עם דוד בן-גוריון במסגרת עבודתו בנמל, בעת שהראשון ליווה את מנהיג מפלגת הלייבור רמזי מקדונלד (לימים ראש ממשלת הממלכה המאוחדת) בביקורו בנמל.
בן-גוריון הציג למקדונלד את רפטור וקבוצתו כ"דוגמה לטיפוס החדש של הפועל העברי".
על כך אמר מקדונלד: "אמנם גם באנגליה ראיתי פועלים יהודים, אך אלה היו בעיקר חייטים ובעלי מלאכה אחרים.
שיהודים יכולים גם לעבוד כסבלים – זאת ראיתי רק בארץ ישראל".
בתפקידו במועצת פועלי חיפה עסק בארגון העובדים בעיר וסייע בניהול מאבקם המקצועי והמעמדי, אם כי לא נקט לרוב באיומי שביתה או חרם והקפיד לשכנע את הפועלים הן בצדקתה והן בסיכוי שתצלח.
כמו כן, לרפטור היה חלק מכריע בעיצוב ציבור העובדים במפעל המלט "נשר" ב-1924. מיכאל פולק, מייסד המפעל, סבר כי למפעל צריך להיות חבר עובדים משלו, ולא ועד פועלים מייצג, דבר שהיה מנוגד לדרכה של תנועת העבודה.
מלבד זאת, הוא רצה להוריד את שכר העובדים הפשוטים, דבר שהעובדים מחו על כך בתוקף.
רפטור החל לקיים דיונים בנושא, בהם הוחלט על נקיטת צעדים לשיפור המצב הארגוני במפעל.
בהמשך הצליח להשיג הכרה מלאה של המפעל בהסתדרות בעיצוב יחסי העבודה במפעל ותנאי עבודה הולמים, ובכך לסכל את הניסיון להורדת שכר עובדי המפעל, ללא צורך באיומי שביתה; המפעל הפך למקום עבודה מאורגן בעל ועד פועלים ייצוגי.
רפטור היה פעיל גם בנושא העלייה לארץ ישראל: עם תחילת העלייה הרביעית נבחרה ועדת עלייה במועצת פועלי חיפה, שתפקידה הייתה לקבל עולים חדשים ולדאוג להעסקתם, ורפטור היה מחבריה.
ב-1927 היה רפטור מעורב בשביתת פועלי "דפוס רוטנברג": לאחר שמנהל בית הדפוס רצה להוריד את שכר העובדים פתחו האחרונים בשביתה.
בעל המקום פיטר אותם, ומשלא נמצאו פועלים חלופיים החליט להעסיק עובד שאינו יהודי.
בעקבות זאת פרצו אלמונים רבים לבית הדפוס ופיזרו את הסדר של הפועל הזר.
משטרת המנדט החליטה לאסור את כל חברי מזכירות מועצת הפועלים, בהם רפטור.
לאחר שהארי סאקר, עורך דינו של רפטור, הוכח במשפטו כי לא היה לא קשר במעשה, יצא רפטור לחופשי.
השביתה לא נשאה אומנם פרי, אך היא הקנתה לו מוניטין של אדם הנאבק על זכויות הפועלים ולמען שכר הוגן.
לאחר הוועידה השלישית של ההסתדרות, שנערכה בנובמבר 1926, הוחלט על הקמת "מרכז העבודה", שנועד למצוא תעסוקה למובטלים, עקב המשבר הכלכלי שהביאה העלייה הרביעית.
רפטור נמנה עם חברי המרכז.
מטרות המרכז היו ביטול הסיוע למחוסרי עבודה ושכנוע המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית לדרוש נקיטת צעדים למען עידוד התעסוקה, אך היא טענה כי הממשלה הבריטית לא תקשיב לבקשותיה.
אולם גם ההנהלה הציונית הראתה חוסר עניין בבקשת המרכז, וגם לאחר הפעלת לחץ מצד ההסתדרות לכנס ישיבה בהשתתפות ראשי הפרדסנים בארץ ישראל, לא הסיקה ההנהלה מסקנות כלל.
אולם המשבר תם לאחר הקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים, ששימשה מקור פרנסה לאלפי אנשים שאבטלה נרחבת איימה על הישארותם בארץ ישראל.
ביולי 1928 הותקף רפטור פיזית על ידי שלושה אנשים שביקשו להישלח לעבודה.
לאחר שאמר להם כי ידבר איתם על כך בנוכחות מנהל לשכת העבודה, היכוהו השלושה קשות ופצעו אותו קלות.
נגד התוקפים הוגשה תביעה, אולם בחלוף מספר ימים היא נדחתה.
ב-1935, עם הקמת חברת סולל בונה, היה לחבר הנהלת החברה.
בשנת 1930 היה ממקימי מפא"י.
ב-1935 היה ציר ל מטעם המפלגה.
רפטור היה איש הקו האקטיביסטי של הנהגת הקיבוץ המאוחד, וככזה תבע פעילות יזומה נגד ערביי ארץ ישראל ונקיטת מעשים ברורים נגד המדיניות הבריטית בעקבות הספר הלבן של 1939. הוא אף לא ראה כל פסול בהשתתפות בהפגנות אלימות, אף על פי ששינוי גישת הממשל הבריטי לא נראה אז באופק.
כך הזדהה, למשל, עם המפגינים נגד תקנות העברת הקרקעות ב-1940. הוא אף נהג לבקר אסירים ביטחוניים שהשתתפו בפעולות נגד השלטון הבריטי.
באותה שנה היה מעורה בפרשת "פאטריה": אונייה שהביאה מעפילים לארץ ישראל, עגנה בנמל חיפה, נתפסה על ידי שלטונות המנדט ועמדה בפני גירוש.
לאחר שרפטור התייעץ עם דוד נמרי, מראשי המוסד לעלייה ב' (וכן עם ברל כצנלסון), הוחלט לפנות לפנחס רוטנברג, אז נשיא הוועד הלאומי.
רוטנברג שלח מברק לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל וביקש את התערבותו בעניין.
בתגובה החליט ארגון "ההגנה" למנוע את גירוש האונייה בכוח, כלומר להטביעה בשטח הנמל.
הניסיון התברר כהרסני במיוחד: האונייה התפוצצה, שקעה במהירות, התהפכה על צידה והורידה עימה 270 מנוסעיה אל תחתית הים.
על אף שצו הגירוש בוטל על ידי הנציב העליון, האירוע חולל סערה ב.
בישיבת מרכז מפא"י ב-15 בדצמבר 1940 אמר רפטור:
השינוי ביחסים בין הנהגת היישוב לשלטון הבריטי עקב מלחמת העולם השנייה השפיע לטובה על הכלכלה בארץ ישראל, ואנשי היישוב החלו בלהתנדב ל, במסגרת המאמץ המלחמתי.
הצבא הבריטי העסיק לא מעט עובדים אזרחיים רבים למען בניית ותחזוקת מתקניו.
חלק מעבודות אלה בוצעו בידי סולל בונה, החברה שעל אנשיה נמנה רפטור.
לפיכך, הוחלט כי יטפל בבעיות המקצועיות של הפועלים היהודיים במחנות הצבא הבריטי.
במקביל, התפקיד אפשר לו לפעול גם עבור "ההגנה", בעיקר בענייני רכש ומודיעין.
כמו כן היה חבר הוועדה שהפעילה את משרדי הגיוס ביישובים היהודיים המרכזיים.
ב-1944 פרש ממפא"י עם סיעה ב' והיה מראשי התנועה לאחדות העבודה.
נעצר עם ראשי היישוב ב ביוני 1946 ונשלח תחילה למחנה המעצר בעתלית ואחר כך הועבר למחנה רפיח.
היה חבר מועצת העם מטעם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון ומחותמי מגילת העצמאות (זכור במיוחד בשל בואו לטקס הכרזת המדינה לבוש במכנסיים קצרים).
היה חבר מועצת המדינה הזמנית ונבחר לכנסת הראשונה מטעם מפ"ם (שהייתה איחוד של מפלגת פועלים השומר הצעיר עם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון).
היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות מטעם מפ"ם, ולאחר התפלגותה - מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
לאחר התפטרותו מהנהלת סולל בונה עבר לעבוד בחברת צים, והיה חבר הדירקטוריון שלה גם לאחר פרישתו לגמלאות.
רפטור נפטר בגיל 86 ונקבר בקיבוץ יגור, בו התגורר מאז שנות ה-50, עת הכיר שם את בת זוגו, סוניה (לבית גרובר).
סוניה הייתה ממייסדות הקיבוץ ודודתו של השר וחבר הכנסת לשעבר יוסי שריד (אחותה של אמו של שריד, דובה).
ללא הרף: מעשים ומאבקים (רשם: אהרן מאירוביץ), 3 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ג–תשל"ו 1975.
הרב שלמה דוּבּעֶר פינחס לַזַר (מכונה בקיצור: רבי בֶּערל; נולד בח' בסיוון תשכ"ד, 19 במאי 1964) מכהן כרב הראשי של רוסיה מטעם איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה ועומד בראש הרבנות הראשית לרוסיה מאז שנת 2000, ממייסדי ומחברי מועצת הרבנים של מרכז רבני אירופה ושליח חב"ד הראשי ברוסיה.
נולד במילאנו שבאיטליה, לרב משה לזר וליהודית (בתו של צבי מאיר שטיינמץ), שנשלחו על ידי הרבי מליובאוויטש כדי לשמש ברבנות בעיר.
ב-1978 סיים תיכון כאקסטרני והתחיל ללמוד בישיבת תומכי תמימים במוריסטאון במדינת ניו ג'רזי.
בגיל 15 בשלהי ה'תשל"ט החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק שם קיבל סמיכה לדיינות.
בשנת 1988 ביקר ברוסיה לראשונה.
בסיוון ה'תשמ"ט, 1989 נישא לחנה בת הרב יחזקאל דערען, בשנת תש"ן 1990 קיבל את ברכתו של הרבי מליובאוויטש ונשלח למוסקבה לחדש את חיי הדת היהודים בעיר וברוסיה כולה.
התמנה לשליח הראשי לחבר המדינות ולרב בית הכנסת החב"די ההיסטורי במרינה רושצ'ה, שנבנה מחדש בתכנונו של האדריכל ישראל גודוביץ.
בשנת 1993 בעקבות מתחים עם קונגרס הקהילות היהודיות הדתיות והארגונים הדתיים של רוסיה נבחר ליו"ר איחוד הרבנים של חבר המדינות והתחיל בפעילות הקמת קהילות יהודיות מחדש.
בשנת 1999 הקימו רבני חב"ד את איחוד הקהילות היהודיות של רוסיה ובחרו ברב לזר לרבם הראשי במקביל לרב הראשי המכהן הרב אדולף שייביץ'.
בשנת 2000 נבחר על ידי איחוד הקהילות לרבה של רוסיה.
בתמיכתו של לב לבייב, הקים הרב לזר בקהילות הגדולות בתי ספר ומכללות של "אור אבנר" לבנים ובנות יהודיים.
כמו כן ביוזמתו של הרב לזר הוקמו בערים הגדולות ישיבות תומכי תמימים.
ארגונו של הרב לזר מחזיק בנוסף עשרות בתי תמחוי ותומך בפעילות חסד.
בנוסף עומד הרב לזר בראש מערכת הכשרות של הרבנות הראשית לרוסיה.
לרב לזר יחסים טובים עם נציגי השלטון, והוא זוכה לביקורים תכופים במוסדותיו של נציגי הממשל הבכירים וכן מתארח אצל נציגי ממשל לעיתים תכופות.
לחלק מהאוליגרכים היהודיים הנאמנים לשלטון יש קשר אליו בעזרת איש העסקים לב לבייב.
בקשרים קרובים עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין והם נפגשו פעמיים רבות, והוא נלווה לנשיא בעת ביקור רשמי בישראל ב-2005. בינואר 2005, במסגרת האירועים לציון 60 שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, העניק הרב לזר מדליה מיוחדת לנשיא פוטין, כהכרת תודה על חלקו של העם הרוסי בשחרור.
ב-2007 נפגש גם עם הנשיא דמיטרי מדבדב.
בנסיעתו הראשונה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לאחר בחירתו בפעם השלישית ב-2012 הצטרף אליו הרב לזר שוב לביקורו בישראל, ואף ערך לו סיור בכותל המערבי.
בשנים 2006–2007 ובשנים 2008–2009 היה לזר חבר במושב הראשון והשני של הלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
בשנת 2010, לקראת המושב השלישי המינוי לא חודש.
במרץ 2014 השתתף בטקס סיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
הרב לזר שימש כמתווך ובורר בסכסוכים עסקיים בין לב לבייב וארקדי גאידמק, על עסקי יהלומים באנגולה.
אולם אחר כך טען כי הרב לזר, הוא נאמן שהפר את חובותיו כלפיו.
בתביעה שהגיש נגד הרב לזר, טען גאידמק כי הרב החזיק בנאמנות מעטפה ובה הסכם השותפות הסודי בינו לבין לבייב להסדרת פעילותם העסקית באנגולה ובקונגו.
לטענת גאידמק, לאחר פרוץ סכסוך בינו לבין לבייב, סירב הרב לתת לו את ההסכם, בטענות שונות, ובכך גרם לו נזקים רבים.
כולל הפסד בתביעת ענק בבית המשפט הגבוה בלונדון.
בשנת 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, פרסם הרב לזר קריאה לכל המנהיגים הדתיים בעולם להתאחד ולפעול למען שלום באוקראינה, אך סירב לגנות את פוטין.
בנוסף תקף את עמיתו האוקראיני משה ראובן אסמן, שבתגובה מסרו מקורביו כי "הרב לזר מתיישר עם הדיקטטורה של פוטין".
בנובמבר 2025 ולדימיר פוטין העניק לו את "עיטור הכבוד" (орден почёта).
לרב לזר חמישה בנים ושמונה בנות.
בנו הרב יחזקאל, רבה של סימפרופול (נישא לנכדת הרב יוסף יצחק הבלין)
בנו הרב מנחם מענדל, רבה של קרסנודר (נישא לבתו של הרב יהודה טייכטל נכדת הרב אליהו יוחנן גוראריה)
בנו הרב שלום, רבה של סוצ'י (נישא לנכדת הרב יקותיאל פרקש)
חתנו הרב משה לרמן, ראש ישיבת תומכי תמימים באיסטרא בפרברי מוסקבה
בתו בליומא רוזנפלד שליחת חב"ד במוסקבה
בתו רבקה נשואה עם שלום דובער וולף (נכדו של ברק'ה וולף)
בֵּרְל לוֹקֶר (בכתיב יידי: בערל לאָקער; 24 באפריל 1887 – 1 בפברואר 1972) היה מראשי התנועה הציונית העולמית, יושב ראש הסוכנות היהודית, יושב ראש הוועד הפועל הציוני וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
לוקר נולד בכפר קריווץ (Kriwiec) שבגליציה.
למד בבית-ספר יהודי כללי בעיירה סולוטבינה, ובגימנסיה בעיר סִירֶט בבוקובינה.
כבר בגיל צעיר הוא הצטרף לתנועה הציונית, ונמנה עם מייסדי אגודת הסטודנטים הציונית "פרחי ציון" בסירט בשנת 1904. באותה שנה החל לימודי משפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ.
היה חבר מפלגת פועלי ציון מ-1905, חבר הוועד המרכזי של המפלגה באוסטריה ועורך ביטאונה בלבוב בשנים 1911–1914. בשנת 1916 התמנה למזכיר משרד פועלי ציון בהאג ולאחר מכן בסטוקהולם.
היה מזכיר הברית העולמית של פועלי ציון בשנים 1918–1928, ולאחר מכן מזכיר המפלגה בארצות הברית עד שנת 1931, בה נבחר כחבר הנהלת הסוכנות היהודית עד לשנת 1935.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, ושימש יועץ מדיני של הנהלת הסוכנות.
שנה לאחר עלייתו נקרא על ידי ויצמן לשוב ללונדון ולשמש שם כעוזרו הראשי.
לוקר ישב בלונדון במשרד הציוני ברחוב גרייט ראסל (Great Russell) מס' 77 עד להקמת המדינה.
בשנים אלו פעל רבות לקידום הרעיון הציוני בדעת הקהל הבריטית, כמו גם במסגרת תנועת העבודה הבריטית: איגודי הפועלים ומפלגת הלייבור.
לוקר שב ארצה סופית ביוני 1948, היה יושב ראש הנהלת הסוכנות בשנים 1948–1956 ויושב ראש הוועד הפועל הציוני (1959–1961).
לקראת הבחירות לכנסת השלישית, לאחר שבשתי מערכות הבחירות הראשונות היה מועמד אחרון ברשימת מפא"י, הוצב לוקר במקום ה-12 ברשימת מפא"י ונבחר לכנסת.
הוא כיהן כחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט וכיו"ר ועדת הפירושים.
היה מועמד מפא"י לתפקיד יושב ראש הכנסת לאחר פטירתו של היו"ר הקודם יוסף שפרינצק והפסיד לנחום ניר-רפאלקס.
אשתו, מלכה לוקר (לאקער; 1887–1990), הייתה משוררת יידיש, חוקרת ספרות ומתרגמת.
ברל לוקר נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בירושלים יחד עם רעייתו.
הרחוב הראשי של שכונת פת בירושלים נקרא על שמו.
ברל לוקר, בחבלי קיום ותקומה: כתבים ונאומים נבחרים, ירושלים: מוסד ביאליק בהשתתפות הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית, תשכ"ד-1963.
ברל לוקר, מקיטוב עד ירושלים: מסות, מאמרים ורשמי פעולות (עריכה לשונית: שמשון מלצר), ירושלים: הספרייה הציונית, תש"ל.
הרפורמה של שיטת הבחירות ללאנדטאג [הפרלמנט הפרובנציאלי בגליציה] והיהודים, 1913.
מאָסקווע און ציוניזם: דער מאָראַלישער באנקראט פון די לינקע פועלי-ציון, וינה: ארויסג.
בערל לאָקער, וואס איז פועלי-ציוניזם?, ורשה: באפרייונג, 1931. תורגם לאנגלית
בערל לאָקער, די אָרגאַניזאַציע פון דער ציוניסטישער באַוועגונג אין דער פאַרווירקלעכונגס-תקופה, ירושלים–לונדון: הנהלת הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, תרצ"ה.
בערל לאָקער, היסטאָרישע פאַרבינדונג און היסטאָרישע רעכט, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תרצ"ט.
בערל לאָקער, חיים ווייצמאן ז"ל: רעדעס פון די עקזעקוטיווע-פארזיצערס ב' לאקער און נ' גאלדמאן: געהאלטן אויף דער טרויער-זיצונג פון ציוניסטישן אקציאנס-קאמיטעט אין ירושלים, דעם 20טן נאוועמבער 1952, [ירושלים: חמו"ל, תשי"ב].
בֶּרלָאד (ברומנית: Bârlad), עיר במחוז וסלוי, הנמצאת בחבל מולדובה שברומניה.
העיר ברלאד שוכנת ליד הנחל ברלאד ומספר תושביה עומד על כ-80 אלף, נכון ל-2011.
בעבר שגשגה בעיר קהילה יהודית בת 5,000 נפשות, שהיוותה כרבע מתושבי העיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה רובה המכריע של הקהילה עזב, בעיקר לישראל.
ברכת הרוצה בתשובה היא הברכה החמישית בתפילת שמונה עשרה, לאחר ברכת חונן הדעת ולפני ברכת סליחה.
בתלמוד נאמר שברכת הרוצה בתשובה נתקנה לאחר ברכת חונן הדעת, משום שכך הוא הסדר בפסוק ().
הברכה משתייכת לקבוצת ברכות הבקשה הנאמרות באמצעה של התפילה.
עניינה הוא בקשה מן האל לסיוע בחזרתו בתשובה של כלל עם ישראל אל ה'.
הברכה כוללת בקשות על תיקונו של עם ישראל בשלושה מישורים: תורה, עבודה - תפילה, ותשובה - על ידי קיום המצוות.
על ידי שלושה דברים אלו ניתן להתקרב לה' ולהידבק בו.
בשתי הבקשות הראשונות, מתארים את ה' כמלך ואב.
אין הכוונה שה' הוא אב ביולוגי, אלא לכך שהוא ברא את כל בני האדם, ולכן הם מחויבים כלפיו וצריכים לחזור בתשובה.
הבקשה השלישית מבקשת תשובה "שלמה" - מכיוון שתחילת התשובה צריכה להיעשות על ידי האדם עצמו מתוך רצון לתיקון, והשלמתה נעשה בעזרת האל.
ישנם כמה פירושים למושג "תשובה שלמה".
הרמב"ם מבאר שכשמזדמן לאדם לעשות שוב את החטא שחטא בו, והתאווה והיצר לעשות את החטא חזקים כמו בזמן עשיית החטא, ובכל זאת נשמר מלעשות את החטא - זוהי תשובה שלמה.
הברכה חותמת בכך שה' רוצה בתשובתם וקרבתם של בני האדם, ולכן הוא עוזר להם ומעודד אותם לחזור בתשובה.
ברלין: סימפוניה של עיר גדולה הוא סרט קולנוע גרמני אוונגארדי דוקומנטרי למחצה מ-1927 בבימויו של ולטר רוטמן.
הסרט צולם בברלין, בתקופת השגשוג של רפובליקת ויימר והוא מתאר יום בחיי הכרך הגדול ברלין מבוקר עד ערב.
הסרט לווה בהקרנותיו במוזיקה מקורית שנכתבה עבורו.
התקופה האמורה, 1923 – 1929, הצטיינה ביציבות פוליטית וכלכלית, אחרי השנים הסוערות שאחרי מלחמת העולם הראשונה, שהיו שנים של עימותים פוליטיים קשים ושל בעיות כלכליות ואינפלציה דוהרת.
בשנים 1923 – 1929 התייצבה הדמוקרטיה הגרמנית הצעירה, כאשר חילוקי הדעות הפוליטיים התמתנו והכלכלה זכתה לתקופה של שגשוג יחסי.
הייתה זו תקופה של מודרניות מואצת ושל פיתוחים טכנולוגיים רבים.
כך למשל, בתקופה זו הוקמה חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה (1926) והוצב הרמזור הראשון באירופה – בפוטסדאמר פלאץ בברלין (1924).
באמנות, הייתה זו עלייתה של תנועת האובייקטיביות החדשה שהציבה עצמה כהמשכו ובו בזמן ניגודו של הזרם האקספרסיוניסטי, בהיותה פחות סימבולית ויותר ריאליסטית ממנו.
ולטר רוטמן עצמו היה צייר מודרניסטי שראה במדיום הקולנועי המשך של אמנות הציור כאמצעי שאיתו אפשר לבצע "ציור בְזמן".
רוטמן ראה בתנועה בחלל ובזמן את המאפיין המרכזי של האמנות המודרנית ולפיכך בקולנוע את צורת האמנות המובהקת של העידן המודרני.
לפני "ברלין" יצר רוטמן כמה סרטים אבסטרקטיים שבהם ביטא את השקפתו כי באמנות החדשה, צריכה התמונה להפוך מאוסף של נקודות סטטיות העומדות אחת ליד השנייה לקו הנמצא בתהליך מתמיד של התהוות.
פעילותו של רוטמן בתחום הקולנוע הנסיוני הביאה אותו, בסופו של דבר, אל המסקנה כי כדי להרחיב את אמנותו אל השלב הבא הוא חייב להשתמש בסרטיו באובייקטים אמיתיים וקונקרטיים.
"ברלין" היה ניסיונו הגדול לייצר קולנוע פורמליסטי־אבסטרקטי מן החומרים האמיתיים שמצא בבירת הדמוקרטיה הויימרית.
הסרט מורכב מחמש מערכות המחלקות את היום באופן כרונולוגי.
המערכה הראשונה מתארת את כניסתה של רכבת לתוך ברלין ואת הפעילות העירונית של שעות הזריחה.
המערכה השנייה, מתארת את שעות הבוקר המאוחרות יותר שבהן חנויות נפתחות, ילדים הולכים לבית־ספר, דוורים יוצאים לדרכם ופקידים מגיעים לעבודה.
במערכה השלישית, מוצגות התרחשויות כלליות כמו פועלים עובדים ברחוב, כלי רכב ואנשים עוברים ושבים, שני גברים מתנצחים במריבה ועוד כהנה וכהנה אירועים סתמיים של אמצע היום.
המערכה הרביעית מתארת את הזמן שבו יוצאים כולם להפסקת הצהריים שלהם, נחים ואוכלים.
אנו רואים את עיתוני הערב מודפסים ונשלחים ובשיאה של המערכה, סצנה מבוימת שבה מראה רוטמן אישה מיואשת הקופצת מגשר אל מותה.
המערכה החמישית והאחרונה מתארת את הבילויים הליליים של תושבי העיר השונים; הצגת קולנוע, מופע לוליינים, אופרה, קברט, תחרות אגרוף, נשף ריקודים ועוד שלל פעילויות ליליות אחרות.
הסרט מסתיים בתמונה של בניין מואר המסתובב סביב עצמו והופך למפגן של זיקוקים שלאחריו התמונה האחרונה של הסרט שבה נראה מגדלור בודד ואורו המסתובב.
רוטמן הגיע אל הקולנוע מן האמנות המודרניסטית, כצייר וכיוצר סרטים אבסטרקטיים־נסיוניים.
ככזה, הייתה הצורה החיצונית, היא המסגרת הפורמליסטית של יצירתו, חשובה בעיניו לפחות כמו התוכן שלה (ואולי אף יותר ממנו, כפי שנטען בביקורת על הסרט).
הצורה שהעניק רוטמן ל"ברלין" באה לידי ביטוי בצילום, בעריכה וגם במוזיקה.
הסרט נפתח ברצף של שוטים קצרים למדי המהווים עריכת מונטאז' – כלומר, עריכת השוטים כך שהרצף כולו אינו מהווה בהכרח רצף עלילתי כרונולוגי, אלא הוא רצף סימבולי, המבטא רעיון מסוים.
רצף הפתיחה ב"ברלין" נפתח בצילום תקריב של אגם שהשמש והרוח יוצרות בו אדוות קלות ונצנוצים בהירים.
התקריב על האגם עובר בדיזולב לצילום אבסטרקטי לחלוטין של פסים מרצדים, צורות נעות על המסך וקווים עולים ויורדים שבסוף השוט הזה עוברים – שוב בדיזולב – לצילום של מחסומי רכבת היורדים על המסילה.
הרצף ממשיך בחיתוכים רבים וקצרים המראים לסירוגין פסי רכבת וגלגלי רכבת, עמודי חשמל וכבלי חשמל ואובייקטים נוספים כרכבת עצמה, נוף הנראה מחלון הרכבת וכדומה.
רצף הצילומים הזה הוא רצף מהיר ודינמי המבטא את השקפתו של רוטמן כי התנועה מהווה חלק בלתי נפרד מן הכרך.
התנועה היא חיונית ובולטת ברצף הפתיחה הזה שבו – כמו בעיר עצמה - הכל נע: המצלמה, הנוף והרכבת עצמה.
רוטמן מקנה לרצף הפתיחה גם קצב (ויזואלי) מובחן.
מִשְכָם של הצילומים והסדר שלהם יוצרים קצב ברור באמצעות עריכה וצילום בלבד.
כך ניתן לראות למשל את רצף הצילומים הבא חוזר על עצמו כמה פעמים במשכי זמן דומים: [פסי רכבת, כבלי טלפון, גלגלי רכבת, כבלי טלפון], [פסי רכבת, כבלי טלפון, גלגלי רכבת, כבלי טלפון] וחוזר חלילה.
שוב, גם כאן, מנסה רוטמן לבטא את הקצב המהיר של העיר המודרנית באמצעים פורמליים – צילום ועריכה.
לכך, כמובן, יש להוסיף את המוזיקה של אדמונד מייזל שליוותה (לפחות על פי התוכנית המקורית של היוצרים) את הקרנותיו של הסרט.
המוזיקה, שנכתבה במיוחד לסרט, מתאימה את עצמה לקצב של העריכה ומעצימה בכך את מרכיב הקצב בסרט ואת השפעתו על הצופה.
ולטר בנימין, אף הוא איש ויימר, היה אחד ההוגים הראשונים שהבינו את התכונות החשובות של הקולנוע כמדיום אמנותי ואת הקשר המובהק שלו לעידן המודרני.
עידן זה על פי בנימין, מצטיין בנטייתו לכיווץ של זמן וחלל.
הטכנולוגיה המודרנית והמיכון שהיא מביאה חוסכים זמן ומצמצמים את החלל.
למשל, הטכנולוגיה המאפשרת לנוסע להשתמש במטוס כדי להגיע מברלין ללונדון מצמצמת גם את הזמן הנדרש לנסיעה וגם – באופן סימבולי, אך גם פרקטי לגמרי - את המרחק בין שתי הערים.
ואולם בנימין הבין שכשם שהטכנולוגיה המודרנית יכולה לכווץ את המרחב והזמן, היא גם יכולה להרחיב אותו.
בייחוד הוא ראה בקולנוע מדיום הפותח אפשרויות חדשות במרחב ובזמן, שכן את התמונה הנעה אפשר להחזיר לאחור, להגדיל או להזיז בהילוך איטי וכך לחשוף לעיני המתבונן אלמנטים שלא ניתן היה לראות באופן טבעי.
בכך יוצר הקולנוע מרחב וזמן שלא היו קיימים קודם לכן, מרחב וזמן הקיימים רק הודות למצלמה המשמשת מעין עין מלאכותית שדרכה אנו יכולים לראות דברים שלא יכולנו לראות בלעדיה.
רוטמן הבין היטב את יכולתו לבצע מניפולציות במרחב ובזמן.
באמצעות טכניקות של צילום ובעיקר של עריכה הוא מראה את ברלין בדרך חדשה ולא כל כך טבעית.
הצילום, העריכה והמוזיקה יוצרים קצב משלהם והעיר הופכת להיות ממקום ריאליסטי־קונקרטי לאירוע כמעט אבסטרקטי.
עריכת המונטאז'; ההצבה של פועלים, פקידים, מכונות ובעלי חיים אחד ליד השני בתוך המרחב הקולנועי מייצרת ברלין חדשה המתקיימת אך ורק בסרט ואשר הקשר שלה לברלין האמיתית – זו הקיימת במציאות - איננו קשר פשוט וישיר.
גם הצילום בסרט משרת את רצונו של רוטמן לייצר את ברלין כאילו מחדש במרחב הקולנועי.
המצלמה בסרט אינה נוטה להתקרב לאובייקטים, במיוחד לא לאובייקטים אנושיים.
כפי שהסרט הוא נטול קו עלילתי כלשהו (מלבד הקו הכללי מאוד המתאר יום שגרתי בחיי הכרך), הוא גם נטול גיבורים, לפחות כאלו אנושיים.
רוטמן, בהימנעותו המכוונת ממתן זווית אנושית לעיר ולייצורו של גיבור אנושי כלשהו שדרכו תֵחַווֶה העיר, מנסה להפוך את העיר עצמה לפרוטגוניסט של הסרט.
המצלמה של רוטמן משוטטת באופן כאילו חופשי ואקראי בעיר ואוספת רשמים שונים עליה.
היא מלווה את פתיחת דלתות המפעלים ותחנות הרכבת, את הגעת הפועלים, הפקידים והחנוונים למקומות עבודתם.
אחר כך, היא תופשת את הפסקות הצהריים של הפועלים והפקידים ונכנסת באקראי למטבח של מסעדת יוקרה.
דווקא התקריבים הרבים יותר בסרט הם על אובייקטים דוממים – מכונות, שלמעשה אינן דוממות כלל, אלא מצטרפות לפעלתנות התזזיתית המלווה את כל הסרט.
העצמים הדוממים בסרט – מכונות כתיבה, מכוניות (כולל מכוניות מרוץ), סירות, מטוסים, מכונות תעשייה קלה וכבדה, תופשים חלק נכבד בסרט, כחלק מן המגמה של רוטמן להשטיח את הייצוג של העיר ולהראות אותה כיחידה אחת, המורכבת מפרטים רבים שבני האדם הם רק חלק מהם.