tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספורטאי המצליח ביותר בתחרויות היה המחליק הגרמני ריינהילד מולר שזכה בשלוש מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
משחקי החורף הפאראלימפיים 1992 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם החמישית במתכונת של אולימפיאדת חורף.
הטורניר התקיים בין התאריכים 25 במרץ ל-1 באפריל 1992 בעיר אלברוויל שבצרפת.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 365 ספורטאים (288 גברים ו-77 נשים) מ-24 מדינות, שהתחרו ביניהם בשלושה מקצועות: סקי אלפיני, ביאתלון וסקי למרחקים.
המשלחת האמריקאית זכתה בכמות המדליות הרבה ביותר במשחקים עם 45 מדליות, מהן 19 מדליות זהב, 16 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד פאראלימפיות.
משחקי החורף הפאראלימפיים 1988 הם המשחקים הפאראלימפיים שנערכו בפעם הרביעית במתכונת של אולימפיאדת חורף.
המשחקים התקיימו בין התאריכים 17 בינואר ל-25 בינואר 1988 בעיר אינסברוק שבאוסטריה.
במשחקים הפאראלימפיים השתתפו 377 ספורטאים מ-22 מדינות, שהתחרו ביניהם בארבעה מקצועות: סקי אלפיני, החלקה מהירה במזחלת, ביאתלון וסקי למרחקים.
ברית המועצות השתתפה לראשונה במשחקים אלו.
המשלחת הנורווגית זכתה בכמות המדליות הרבה ביותר במשחקים אלו עם 60 מדליות, מהן 25 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-14 מדליות ארד.
המשחקים העולמיים לנשים התקיימו ארבע פעמים בין 1922 ל-1934. הם הוקמו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale, במטרה לתת מענה למיעוט תחרויות לנשים במשחקים האולימפיים וכן למיעוט משתתפות.
משחקים אלו היו צעד חשוב לקראת שוויון של נשים במשחקים האולימפיים.
נשים הורשו לקחת חלק במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900), שבה הן התחרו בגולף ובטניס בלבד.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הן התחרו רק בחץ וקשת, באולימפיאדת לונדון (1908) הן התחרו בחץ וקשת, בהחלקה על הקרח ובטניס ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912) הן התחרו גם בשחייה.
בשנת 1919 החלו דיונים בין מיליאט, הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות האתלטיקה הבינלאומית על מנת לכלול תחרויות אתלטיקה לנשים באולימפיאדת פריז (1924).
לאחר שקיבלה סירוב נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים במונטה קרלו במרץ 1921 כאירוע מקדים למשחקי העולם בהשתתפותן של כ-100 אתלטיות מ-4 מדינות (צרפת, איטליה, שווייץ ובריטניה).
האירוע כונה בשם "משחקי מונטה קרלו".
ב-31 באוקטובר 1921 הקימה מיליאט את פדרציית הספורט הנשי הבינלאומי במטרה להכניס תחרויות ספורט לנשים באולימפיאדה.
ב-20 באוגוסט 1922 נערכו בפריז משחקי העולם הראשונים.
הוועד האולימפי הבינלאומי התנגד לשימוש בשם "המשחקים האולימפיים" ולאחר משא ומתן הוחלט לכלול 10 תחרויות באתלטיקה לנשים באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ובתמורה השם שונה ל"משחקי העולם של הנשים".
בפועל נערכו רק 5 תחרויות לנשים ורק כניסיון.
בין ה-29 ל-31 במאי 1931 נערכו משחקי אירופה לנשים בפירנצה, איטליה בהשתתפותן של ספורטאיות מ-11 מדינות והם נקראו בשם אולימפיאדת החן (Olympics of Grace).
בשנת 1936 איגוד האתלטיקה הבינלאומי קיבל אחריות על תחרויות האתלטיקה לנשים כולל השיאים.
האירוע החמישי שתוכנן להתקיים בשנת 1938 בוטל מאחר שהנשים החלו להשתתף באליפות אירופה השנייה באתלטיקה שנערכה באותה שנה.
אירועשנהעיר מארחתמדינהאצטדיוןתאריךמשתתפות I 1922 פריז אצטדיון פרשינג 20 באוגוסט 77 משתתפות מ-5 מדינות II 1926 גטבורג אצטדיון סלוצקוגסוואלאן 27–29 באוגוסט 100 משתתפות מ-9 מדינות III 1930 פראג גנרלי ארנה 6–8 בספטמבר 200 משתתפות מ-17 מדינות IV 1934 לונדון אצטדיון וייט סיטי 9–11 באוגוסט 200 משתתפות מ-19 מדינות
ארץ ישראל במשחקים העולמיים לנשים
משלחת של 11 אתלטיות מארץ ישראל השתתפה במשחקי העולם לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934. המשלחת לא זכתה באף נקודה.
המשחקים הנומדים העולמיים (בקירגיזית: Дүйнөлүк көчмөндөр оюндары, ברוסית: Всемирные игры кочевников) הם תחרות בינלאומית של ענפי ספורט אתניים הנהוגים במרכז אסיה.
המדינות העיקריות המשתתפות במשחקים הן: קירגיסטן, קזחסטן, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן ורוסיה.
המשחקים נערכו לראשונה בקירגיסטן ב-2014 ושנית שם ב-2016. במשחקים שנערכו בשנת 2018 השתתפו ספורטאים מ-66 מדינות.
אליש (קירגיזית: Алыш) - סוג של
סלבורון (קירגיזית: Салбурун) - ספורט המשלב בזאות, קשתות ברכיבה, וציד באמצעות (כלב רוח קירגיזי)
שגאי (מונגולית: шагай) - משחקי מזל מסורתיים באמצעות הטלת עצמות
אר אניש (קירגיזית: Эр эңиш) - היאבקות ברכיבה על סוס
טוגוז קורגול (קירגיזית: Тогуз коргоол) - משחק מנקלה
קורש (טטרית: күреш) - סגנון היאבקות טורקי מסורתי
המשחקים העולמיים באולם התקיימו בשנת 1985. התחרות, שאורגנה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, התקיימה בהיכל הספורט פריז-ברסי שבפריז, צרפת בין התאריכים 18 - 19 בינואר.
שנתיים לאחר מכן שונה שם התחרות לאליפות העולם באתלטיקה באולם.
בתחרויות לקחו חלק 319 משתתפים מ-69 מדינות.
התחרות קפיצה לגובה סטפקה קוסטדינובה 1.97 מטר סוזאן לורנזון 1.94 מטר דבי בריל 1.90 מטר דנוטה בולוקובסקה סילביה קוסטה קפיצה לרוחק הלגה ראדטקה 6.88 מטר טטיאנה רודינובה 6.72 מטר ניג'ולה מדבדבה 6.44 מטר הדיפת כדור ברזל נטליה ליסובסקאיה 20.07 מטר אינס מולר 19.68 מטר נונו אבשידזה 18.82 מטר
המשחקים העולמיים לנשים 1922, הם האירוע הבינלאומי הראשון, שנערך ב-20 באוגוסט 1922 באצטדיון פרשינג שנמצא ביער ונסן, פריז, צרפת.
המשחקים אורגנו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale, בגלל סרוב הוועד האולימפי הבינלאומי לאפשר לנשים להתחרות באתלטיקה באולימפיאדת פריז (1924).
התחרויות נפתחו בטקס רשמי כמו במשחקים האולימפיים בנוכחותם של כ-20,000 אנשים.
בתחרויות השתתפו 77 אתלטיות מ-5 מדינות, ב-11 תחרויות שונות ונקבעו 18 שיאי עולם.
- 13 אתלטיות: קתרין אגר, פלורידה בטסון, לוסיל גודבולד, מייבל גיליילנד, אסתר גרין, אן הארויק, לואיז וורהייז, ננסי וורהייז, פרנסס מיד, קמיל סאבי, אליזבת סטין , ג'נט סנואו ומוד רוזנבאום
- מדינה מארחת: 32 אתלטיות
התחרות ריצת 60 מטר מארי מיזליקובה II 7.6 שניות מרי ליינס 7.7 שניות נורה קאלבוט 7.8 שניות ריצת 100 יארד נורה קאלבוט 12.0 שניות מארי מיזליקובה II ?
ריצת 300 מטר מרי ליינס 44.8 שניות אליס קסט ?
ריצת 100 יארד משוכות קמיל סאבי 14.4 שניות הילדה האט 14.8 שניות ז'נבייב ללוז 15.0 שניות ריצת שליחות 4x100 יארד מרי ליינס נורה קאלבוט דייזי ליץ' גוונדולין פורטר 51.8 שניות איבון די ויין ז'רמן רוביין לואיז נופל מארי לוסי פרוסט ?
התחרות קפיצה לגובה הילדה האט ננסי וורהייז ||1.46 מטר
המשחקים העולמיים לנשים 1926, הם האירוע השני, שנערך בין ה-27 באוגוסט ל-29 באוגוסט 1926 באצטדיון סלוצקוגסוואלאן, גטבורג, שוודיה.
המשחקים אורגנו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale.
בתחרויות השתתפו 100 אתלטיות מ-9 מדינות ב-13 תחרויות שונות ונקבעו מספר שיאי עולם.
מרי פון סידוב, אשתו של אוסקר פון סידוב ראש ממשלת שוודיה לשעבר, נאמה בטקס הפתיחה.
גוסטב החמישי, מלך שוודיה הגיע לטקס הפתיחה לצפות במשחקים.
קינואה היטומי (), זכתה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד
המשחקים העולמיים לנשים 1930, הם אירוע השלישי, שנערך בין ה-6 ל-8 בספטמבר 1930 בגנרלי ארנה, פראג, צ'כוסלובקיה.
התחרויות נפתחו בטקס רשמי כמו במשחקים האולימפיים בנוכחותם של כ-15,000 אנשים.
בתחרויות השתתפו 200 אתלטיות מ-14 מדינות ב-12 תחרויות שונות ונקבעו מספר שיאי עולם.
ב-8 בספטמבר נערך משחק יחיד בכדורסל בין קנדה לצרפת.
סטניסלבה ואלשביץ' (), זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד
קינואה היטומי (), זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד
המשחקים העולמיים לנשים 1934, הם אירוע הרביעי, שנערך בין ה-9 באוגוסט ל-11 באוגוסט 1934 באצטדיון וייט סיטי, לונדון, הממלכה המאוחדת.
היו אלה המשחקים האחרונים במתכונת שבהם השתתפו רק נשים.
האירוע החמישי המתוכנן לשנת 1938 בווינה בוטל לאחר שנשים הורשו להתחרות בכל ענפי האתלטיקה במשחקים האולימפיים ובאירועים בינלאומיים אחרים.
כבר באליפות אירופה באתלטיקה השנייה, שנערכה ב-1938 בווינה, השתתפו נשים בפעם הראשונה וזו גם הייתה הפעם האחרונה שהם השתתפו בנפרד מגברים.
בתחרויות השתתפו 200 אתלטיות מ-19 מדינות ב-12 תחרויות שונות ונקבעו מספר שיאי עולם.
נוסף לתחרויות האתלטיקה נערכו באירוע משחקי ראווה בכדורסל, בכדוריד ובכדורגל.
לכבוד האירוע הונפקה מדליה מיוחדת שניתנה לכל המשתתפות.
משלחת של אתלטיות מארץ ישראל השתתפה באירוע.
11 אתלטיות נכללו במשלחת, אך 4 מהן כלל לא השתתפו בתחרויות.
קיתה קראוס ( גרמניה), זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד
התחרות ריצת 60 מטר סטניסלבה ואלשביץ' 7.6 שניות מרגרטה קוהלמן גרמניה ?
ריצת 100 מטר קיתה קראוס גרמניה 11.9 שניות סטניסלבה ואלשביץ' ?
אתלטיות ארץ ישראל במשחקים העולמיים
בטקס הפתיחה צעדה המשלחת הישראלית, 11 נערות בנות 14–18, עם דגל ישראל ובראש המשלחת צעד לורד מלצ'ט.
שושנה בורשטיין: ריצת 80 מטר משוכות - חצי גמר
שושנה זוננברג: ריצת 800 מטר
יפה כהן: ריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר, קפיצה לרוחק
חנה ליפשיץ: קרב חמש (ריצת 100 מטר, קפיצה לגובה, קפיצה לרוחק, הדיפת ברזל, הטלת כידון)
עליזה מכנס: הדיפת כדור ברזל
רחל סבטיצקי: זריקת דיסקוס (ניצחה 5 אתלטיות: 2 מצרפת, 1 מאוסטריה, 1 מאיטליה ו-1 מבלגיה)
זלדה שוליאק: ריצת 60 מטר, ריצת 80 מטר משוכות
ריצת שליחות 4x100 מטר: זלדה שוליאק, שושנה בורשטיין, חנה ליפשיץ ויפה כהן
המשחקים האירופיים השניים נערכו במינסק בירת בלארוס בין 21 ל-30 ביוני 2019, בהשתתפות כ-4,082 ספורטאים מ-50 מדינות אירופיות, שהתחרו ב-15 ענפים.
מספר מדינות וערים הביע את רצונם באירוח המשחקים האירופיים השניים בשנת 2019. אבל רק הולנד הגישה הצעה רשמית.
בפגישת האספה הכללית שלא מן המניין שנערכה ב-16 במאי 2015, נבחרה הולנד בפה אחד לארח את המשחקים האירופיים בשנת 2019. המשחקים תוכננו להתקיים ברחבי המדינה ולהתארח בשבע ערים, ביניהן אמסטרדם, האג, איינדהובן, רוטרדם ואוטרכט.
תוצאות המכרז לאירוח המשחקים האירופיים 2019 עיר ארץ קולותמספר עריםפה אחד
ב-10 ביוני 2015, הודיעה הולנד על סירובה לארח את המשחקים האירופיים בשנת 2019 לאור קושי במימונם.
עלות אירוח המשחקים הוערכה כ-57.5 מיליון אירו.
בעקבות זאת, הביעו מספר מדינות עניין באירוח המשחקים: בלארוס (מינסק), הממלכה המאוחדת (גלאזגו), פולין (פוזנן), רוסיה (קאזאן וסוצ'י), וטורקיה (איסטנבול).
בנובמבר 2015, הוכרזה רוסיה כמדינה המארחת.
אולם במקביל, הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט החלה לחקור את שערוריית השימוש הנרחב בסמים ברוסיה.
החקירה הובילה לסירוב מצד הוועד האולימפי הבינלאומי לתמוך בקיום של אירועי ספורט מרכזיים ברוסיה, כולל המשחקים האירופיים.
לבסוף, במפגש של האספה הכללית שנערך במינסק ב-21 באוקטובר 2016, נבחרה מינסק כעיר המארחת למשחקים האירופיים בשנת 2019. ב-1 בספטמבר 2017 נחתם חוזה האירוח.
תוצאות המכרז לאירוח המשחקים האירופיים 2019 עיר ארץ קולותמינסקפה אחד
15 הענפים בהם התקיימו תחרויות הם:
| 16 אופניים מרוץ אופני כביש
| 4 מרוץ אופני הרים
| 20 התעמלות התעמלות אקרובטית
ספורטאים מ-43 מדינות זכו במדליות במשחקים.
בראש טבלת המדליות ניצבה רוסיה, בפער עצום מכל יתר המדינות שאחריה, עם 109 מדליות מתוכן 44 מדליות זהב.
המארחת, בלארוס, דורגה במקום השני, עם 69 מדליות, מהן 24 מדליות זהב.
המשלחת הישראלית למשחקים מנתה 32 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפים.
שחקן הבדמינטון, מישה זילברמן נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
והמתעמל, אנדריי מדבדב, נשא את דגל ישראל בטקס הנעילה.
המשלחת הישראלית זכתה בשבע מדליות, שלוש מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ומדליית ארד יחידה.
המתעמלת האומנתית, לינוי אשרם, זכתה בארבעה מדליות: מדליות זהב בתרגיל הכדור ובתרגיל האלות, ובמדליות כסף בתחרות הקרב רב ובתרגיל הסרט.
הקלע, סרגיי ריכטר, זכה במדליית זהב בירי ל-10 מטרים ברובה אוויר כשצבר 250.80 נקודות בגמר.
בנוסף השיג ריכטר קווטה לנציג ישראלי באולימפיאדת טוקיו (2020) בתחרות זו.
והג'ודוקא, לי קוכמן, זכה במדליית הכסף והוכתר לסגן אלוף אירופה במשקל של עד 90 ק"ג.
בגמר התחרות הפסיד קוכמן ליריב טורקי, לאחר שספג שלושה עונשים.
כמו כן, מישה זילברמן, זכה במדליית ארד בטורניר היחידים.
המשלחת רשמה הישגים נוספים על דירוגן במקום הרביעי בשלושת התרגילים (באלאנס, דינאמי ומשולב) של נבחרת ישראל בהתעמלות אקרובטית, אור ערמוני, צליל הורביץ וירין עובדיה.
בנוסף, טוהר בוטבול עלה בקטגוריית משקל עד 73 ק"ג לקרב על מדליית הארד מבית הניחומים.
אולם בוטבול הפסיד בקרב ודורג במקום החמישי.
בהתעמלות מכשירים העפילו אנדריי מדבדב ואופיר נצר לגמר במכשיר שולחן קפיצות אך סיימו במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה.
המשחקים האירופיים ה-3 נערכו בקרקוב שבפולין בין 21 ביוני ל-2 ביולי 2023, בהשתתפותן של כ-48 מדינות מאירופה, שנציגיהן התחרו ב-22 ענפי ספורט.
המועד האחרון להגשת מועמדות לאירוח המשחקים האירופיים ב-2023 חל ב-31 במאי 2019. הוועד האולימפי של פולין היה היחיד עד לאותו תאריך, שבקשתו התקבלה על ידי הוועדים האולימפיים האירופיים, כשההצעה הייתה לארח את המשחקים בעיר קרקוב וסביבתה.
הבחירות הרשמיות לאירוח המשחקים נערכו ב-22 ביוני 2019, במהלך קיום מפגש של הוועדים האולימפיים האירופיים במינסק, שם הוחלט פה אחד כי פולין תארח את משחקי אירופה 2023 בעיר קרקוב וסביבתה.
תוצאות המכרז לאירוח המשחקים האירופיים 2023 עיר ארץ קולותקרקובפה אחד
במשחקים יתקיימו 253 תחרויות ב-29 ענפים:
| 2 מרוץ אופני BMX
| 12 ספורט מים שחייה אומנותית
| 12 קרב חמש מודרני
המשלחת הישראלית כללה 124 ספורטאים שיתחרו ב-17 ענפי ספורט.
המשלחת הישראלית השתתפה בפעם השלישית ב.
האתלטית לונה צ'מטאי-סלפטר והכדורסלן חואקין שוכמן נשאו את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
המשחקים האסלאמיים לנשים הם אירוע ספורט בינלאומי, רב ענפי, שהתקיים כל ארבע שנים בשנים החל משנת 1993 ועד 2005 באיראן.
האירוע אורגן על ידי הפדרציה האסלאמית לספורט נשים (IFWS) ובו הורשו נשים מוסלמיות מכל הלאומים להשתתף במשחקים.
אירוע זה יוצא דופן מכיוון שבמדינות מוסלמיות רבות נשים אינן מורשות לקיים אורח חיים כפי שמקיימים הגברים, וחל עליהם איסור להשתתף במשחקי ספורט, שבמדינות רבות עד לאחרונה היו מקצוע ותחביב המיועדים "לגברים בלבד".
בכל תחרויות המשחקים האסלאמיים לנשים, מחויבות כל המשתתפות לחבוש כיסוי ראש וביגוד ארוך ו"צנוע", על מנת לשמור על צניעות וחוקי האסלאם.
לארגון המפעיל את המשחקים אסור למנוע מנשים מסוימות מלהשתתף, ויש לעודד כמה שיותר נשים להרשם לתחרויות.
אירוע תחרויות המשחקים האסלאמיים לנשים נחשב לאירוע בינלאומי לכל דבר, ורשומות על הופעות הספורטאיות יישמרו בהתאם.
שנהאירועמיקום המשחקיםמספר המדינותמספר הספורטאיותענפי ספורטזוכותמקום 1מקום 2מקום 3 1993 I טהראן / ראשת104077 (27 ספורטאיות) (20 ספורטאיות) (12 ספורטאיות) 1997 II טהראן2474812 (58 ספורטאיות) (35 ספורטאיות) (19 ספורטאיות) 2001 III טהראן / ראשת2379515 (77 ספורטאיות) (18 ספורטאיות) (8 ספורטאיות) 2005 IV טהראן44131618 (31 ספורטאיות) (9 ספורטאיות) (6 ספורטאיות)
המשחקים הגאים בקלן (2010), הוא האירוע העולמי השמיני של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור נשים גברים המזהים עצמם כלהט"ב, שנערכו בין 31 ביולי ל-7 באוגוסט 2010 בקלן שבגרמניה.
הייתה זו הפעם הראשונה שהמשחקים הגאים, שנועדה להשתתפותם של ספורטאים וחובבנים החברים בקהילה הגאה מרחבי העולם, התקיימו בגרמניה והפעם השנייה שהתקיימו ביבשת אירופה.
סיסמת המשחקים הייתה "היה חלק מכל זה" .
ב-16 במרץ 2005 הוכרזו שלוש ערים שהגישו את מועמדותן לארח את המשחקים ב-2010: יוהנסבורג, פריז וקלן.
בפגישת פדרציית המשחקים הגאים ב-13 בנובמבר 2005 בשיקגו, העיר שאירחה את המשחקים הגאים ב-2006, הוכרז כי קלן, המכונה "העיר הגאה ביותר באירופה אחרי ברלין", תארח את המשחקים ה-8.
מתקני הספורט במשחקים הגאים היו מפוזרים ב-4 מוקדים ברחבי העיר:
אצטדיון ריין אנרגי - בו נערכו טקסי הפתיחה והסגירה של התחרות.
אוניברסיטת הספורט הגרמנית בקלן - בה נערכו תחרויות השחיה.
מתחם הספורט "Südstadion" - בו נערכו תחרויות סופטבול.
אצטדיון לונגריך - בו נערכו תחרויות אופניים.
תחרויות השיט נערכו בעיר רורמונד, הולנד.
טקס הפתיחה נערך באצטדיון ריין אנרגי ב-31 ביולי 2010, במהלכו נערך מצעד של הספורטאים המשתתפים, נאומים ממנהיגים גרמנים והופעות של הזמרים טיילור דיין ומו אגנס.
במשחקים הגאים ב-2010 נערכו תחרויות ב-35 ענפי ספורט ותרבות שונים.
תחרות האופניים נערכה במקטעים בין 1 באוגוסט ל-6 באוגוסט 2010.
תחרות נשיםמריון פנגלסדניאלה קונצהאיריס רייטר גבריםג'נס מירום פדרסןמתיאס מאיירסורן פריס לרסן
ריצת 10,000 מטר נערכה ב-2 באוגוסט 2010, בהשתתפות 510 רצות ורצים בקבוצות גיל שונות.
ריצת מרתון נערכה ב-7 באוגוסט 2010, בהשתתפות 118 רצות ורצים בקבוצות גיל שונות.
תחרות הביליארד כללה תחרות בביליארד 8 כדורים ו-9 כדורים.
בכדורסל נשים ניצחה הקבוצה הלונדונית "London Cruisers".
בכדורסל גברים ניצחה קבוצת DC, אחרי 12 שנים בהן קבוצת "Rockdogs" מסן פרנסיסקו החזיקה בתואר, מפלתה של Rockdogs למקום השלישי נגרם בעקבות פיצול בקבוצה שנתיים לפני כן שתועד חלקית על ידי סדרת הריאלטי Shirts & Skins .
זוכת מדליית כסף, LB Rebels, זכתה בעבר במדליית זהב ב-1998.
תחרות נשים Cruisers לונדון, הממלכה המאוחדת Pottmixx Shaved Hedgehogs גברים DC-USA וושינגטון, ארצות הברית LB Rebels קליפורניה, ארצות הברית Rockdogs סן פרנסיסקו, ארצות הברית
תחרות הפיתוח גוף נערכה ב-3 באוגוסט 2010. בתחרות השתתפה אישה אחת בלבד.
תחרות גברים מעל 40 ג'ורג' בירד מארק אבינגר בריאן דונר גברים מעל 50| לורנס סלואן
גברים מעל 60 רנה סילבין פייר דרסארט גברים מעל 70 נורמן אברמסון פרדריק הפטר פול מארט גמלאים לוקאס אלכסנדר אלכסנדר דוהר פיטר שיין ג'וניור נשים מעל 40 ולרי וורל גברים - זוגות בריאן דונר ודייוויד זיגלר ג'ון דה ליון וגוי דו טויט /
במשחקים השתתפו 9,500 ספורטאים מ-65 מדינות.
המדינה המיוצגת ביותר הייתה גרמניה עם 2,955 משתתפים ואחריה ארצות הברית עם 2,219 משתתפים.
בנוסף להם היו נציגים ממדינות בהן הומוסקסואליות היא מחוץ לחוק כגון אנגולה, איחוד האמירויות הערביות וסרי לנקה.
משלחת בראשותם של יניב ויצמן ואדיר שטיינר ועשרה ספורטאים מישראל השתתפו במשחקים בתחרויות בשחייה, באתלטיקה, ובטריאתלון בתמיכתה של עיריית תל אביב נערך במשחקים ערב תרבות תל אביבי-ישראלי בהפקתו של די ג'יי יואב ארנון, שבמסגרתו הופיעו זמרים, אמני דראג ודי ג'יי תל אביביים מובילים.
המשחקים הגאים בקליבלנד-אקרון (2014), הוא האירוע העולמי התשיעי של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור נשים גברים המזהים עצמם כלהט"ב, שנערכו בין ה-9 ל-16 באוגוסט 2014 בערים קליבלנד ואקרון שבאוהיו, ארצות הברית.
לפי הערכות, מעל 10,000 ספורטאים מיותר מ-60 מדינות השתתפו ב-37 אירועי ספורט ותרבות.
סיסמת המשחקים הייתה "לכו עד הסוף" .
ב-29 באוקטובר 2008 הוכרזו ארבע הערים שהגישו מועמדות לארח את המשחקים הגאים ב-2014: וושינגטון די.
סי., קליבלנד, בוסטון ומיאמי, כולן מארצות הברית.
סה"כ 14 ערים הביעו כוונה לארח את המשחקים.
במהלך תהליך בחינת הערים מיאמי ביטלה את מועמדותה ב-15 במרץ 2009.
במטרה לשפר את מעמדה ביחס לערים האחרות מבחינת הקהילה הגאה, העבירה קליבלנד תקנה עירונית שאיפשרה רישום רשמי לזוגות להט"בים, שלא היה בעל הטבות כלשהן, אלא סימבולי בלבד.
התקנה הובילה להפגנות ומחאות מצד כמרים ומנהיגי דת בעיר.
בנוסף, העיר חברה לאיגוד הרודיאו הגאה הבינלאומי והציעה להוסיף לראשונה את ספורט הרודיאו למשחקים.
חברי ועדת המכרז של פדרציית המשחקים הגאים ציינו כי לא בהכרח יבחרו בעיר הכי "גיי פרנדלי", משום שרוצים לראות את ההשפעה של המשחקים על קבלה לקהילה הגאה ברחבי העולם.
מסיבות אלו לא נתנו עדיפות מיוחדת לבוסטון, עיר בה יש זכויות להט"ב מתקדמות ביחס לערים האחרות.
ב-29 בספטמבר 2009 הכריזה פדרציית המשחקים הגאים כי בחרו בקליבלנד לארח את המשחקים ב-2014, בטקס שנערך בקלן, גרמניה, בה נערכו המשחקים ב-2010.
ב-13 באפריל 2013, הוכרז כי המשחקים הגאים ב-2014 יהיו הראשונים שיקבלו נותן חסות רשמי, אחרי שעמותת קליבלנד, קרן קהילתית שעוסקת בקידום הקהילות באזור העיר קליבלנד, הכריזה על מענק של רבע מיליון דולר לסיוע במימון המשחקים.
בעקבות כך שונה שמם של המשחקים ל"המשחקים הגאים 2014 מוגשים על ידי עמותת קליבלנד".
ארגונים מקומיים נוספים נרתמו לסייע להצלחת המשחקים, ביניהם כנסיית ישו המאוחדת , שהפכה לכנסייה הראשונה שנתנה חסות למשחקים הגאים, ותאגיד ראיית החשבון ארנסט אנד יאנג.
במהלך המשחקים נערכו 37 תחרויות שונות שהתפרסו על אתרים רבים בשטח הערים קליבלנד ואקרון.
פדרציית המשחקים הגאים הפיצה הוראות הגעה לכל אחד מהמתקנים שהיו בשימוש.
+ רשימת המתקנים באקרוןתמונהשם המתקןשימושקאנטרי קלאב "פיירסטון" גולףתיאטרון קליבלנד תחילת/סיום ריצת מרתוןמרכז ג'ון אס.
נייט אמנויות לחימהאצטדיון פיירסטון סופטבולאוניברסיטת אקרון אתלטיקה
על פי הערכות כלכליות מוקדמות.
המשחקים היו צפויים להשפעה כלכלית בסך 58 מיליון דולרים באזור קליבלנד.
לפי מחקר שנערך בדצמבר 2014, ההשפעה הכלכלית של אירוח המשחקים באזור הייתה בסך 52.1 מיליון דולר.
בגיל 99, איידה קילינג מניו יורק הפכה לאישה המבוגרת ביותר שהשתתפה בתחרות בינלאומית בריצת 100 מטר, וסיימה את הריצה ב-59.8 שניות.
בריאן ג'ייקובסון, אמריקאי בן כ-40, שבר את שיא העולם בשחיית 50 מטר חופשית מעל גיל 25 שהוא עצמו קבע שנה לפני כן, בזמן של 23:31 שניות.
קינון מקינון הפך לטרנסג'נדר הראשון שזכה במדליית זהב בתחרות הרמת משקולות לגברים.
המשחקים הגאים בפריז (2018), הוא האירוע העולמי העשירי של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור נשים גברים המזהים עצמם כלהט"ב, שנערכו בין ה-4 ל-12 באוגוסט 2018 בפריז, צרפת.
סיסמת המשחקים הייתה "כולם שווים" .
על אירוח התחרות התמודדו הערים אמסטרדם, לונדון, לימריק, פריז וריו דה ז'ניירו.
לונדון, לימריק ופריז הגיעו לשלב הסופי.
פריז הגישה מועמדותה בעבר ב-2005, לקראת המשחקים הגאים ב-2010 והפסידה לקלן, גרמניה.
העיר התמודדה במקביל על אירוח המשחקים האולימפיים לקראת אולימפיאדת 2012, נכרז בו הפסידה בקרב צמוד ללונדון, והתקשתה להשקיע בשני המאמצים במקביל.
לקראת 2018 הושם דגש על מיגור ההומופוביה בספורט בצרפת, והתגייסו לטובת אירוח המשחקים שרת הספורט הצרפתייה, ולרי פורניירו , וראש ממשלת צרפת, ז'אן-מארק ארו.
מהלך המשחקים נערכו 36 תחרויות ספורו שונו ו-17 אירועי תרבות בפריז ובאזור איל-דה-פראנס.
+ רשימת המתקניםתמונהשם המתקןשימושבית עיריית פריז"הכפר הגאה", אירועי תרבות ומסיבותמוזיאון הגראן פאלהטקסים וחגיגותאצטדיון ז'או-בואן טקסים וחגיגות
אתרים נוספים בהם התחרו במשחקים כוללים אתרעי ספורט רבים ברחבי פריז וסביבתה, ארמון ורסאי ויער בולון.
במשחקים השתתפו 10,317 ספורטאים מ-91 מדינות.
נועה קלרמן (קטגוריית גיל 30–34)
איתי איתמר (קטגוריית גיל 21–29)
גלעד קרוננברג (קטגוריית גיל 35–39)
שגיא קריספין (קטגוריית גיל 40–44)
אבי אורן (קטגוריית גיל 35–39)
במשחקים הגאים ב-2018 נערכו תחרויות ב-36 ענפי ספורט ותרבות שונים.
המשחקים הגאים בהונג קונג וגוודלחרה (2023) היה האירוע העולמי האחד-עשר של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור אנשים המזהים עצמם כלהט"ב, אך פתוחה לכל מי שמעוניין להשתתף, שנערכו בנובמבר 2023 בהונג קונג ובגוודלחרה, מקסיקו.
אלו יהיו המשחקים הגאים הראשונים שנערכו ביבשת אסיה, ונערכו לראשונה בחורף.
המשחקים מציינים את אירוע 40 השנה למשחקים הגאים שנוסדו ב-1982.
סיסמת המשחקים היא "אחדות בגיוון" .
ב-6 בינואר 2020 הוכרז בפריז, מארחת המשחקים ב-2018, כי הונג קונג תארח את המשחקים הגאים ב-2022. מתוך הערים שהגישו מועמדות הגיעו לשלב הסופי, חוץ מהונג קונג, וושינגטון די.
ב-2020, במקביל להתפרצות נגיף הקורונה ולמחאות המתמשכות בהונג קונג, עלה חשש בדבר קיום המשחקים והתנהלותן בצורה תקינה בטריטוריה ששייכת לסין.
החשש המרכזי לקיום המשחקים היה השלכות חוק ההסגרה הסיני שעלול לאפשר למשטרה בהונג קונג לעצור מתחרים וצופים במשחקים הגאים שיתבטאו נגד הממשלה הסינית.
כפיית חוקי ביטחון על ידי ממשלת הרפובליקה העממית של סין, אשר במסגרת אוסרים על הכרה בטייוואן כמדינה, הובילו לפרישתה של טייוואן מהמשחקים הגאים ב-8 ביוני 2021 מחשש שהספורטאים המשתתפים מטעמה יעצרו על ידי השלטונות אם יניפו את דגל המדינה אשר הונפה במשחקים הגאים בעבר, בשונה מהאולימפיאדה.
טייוואן היא המדינה היחידה באסיה שהתירה נישואין גאים בחוק.
במקביל, תומכי הדמוקרטיה בהונג קונג התבטאו אף הם נגד ההחלטה לקיים את המשחקים ב"מדינת משטרה" כגון הונג קונג, ושבעצם קיום המשחקים בה יש פגיעה במטרת המשחקים ובזכויות אדם.
בנוסף, ארגון המשחקים נקלע לקשיים במציאת מתחמים לקיום התחרויות.
ב-27 ביולי 2021 למעלה ממחצית מ-56 המתקנים הדרושים לאירוח המשחקים עדיין לא היו ערוכים לקיום המשחקים, עם פחות מ-500 ימים לפתיחתם.
יו"ר מפלגת העם החדשה, רג'ינה איפ לאו סוק-יי, קראה לממשלת הונג קונג להגדיל את התמיכה הכספית במשחקים.
מספר מחברי הוועדה המחוקקת של הונג קונג התבטאו בחריפות כנגד קהילת הלהט"ב וקיום המשחקים בהוגנ קונג.
חבר הוועדה יוניוס הו כינה את אירוח המשחקים כקבלת "כסף מלוכלך".
ופרסיליה לאונג טענה שהמשחקים "מובילים להתפוררות החברה בהונג קונג".
כנגדם התבטאה חברת הוועדה רג'ינה איפ לאו סוק-יי שהמתנגדים למשחקים הם "מנותקים", וקארי לאם, ראש הרשות המבצעת בהונג קונג, הדגישה את תמיכת ממשלת הונג קונג במשחקים וברוחם.
לבסוף, בספטמבר 2021 הודיעו מארגני המשחקים שאלו ידחו בשנה עקב מגבלות מגפת הקורונה שמנעה הגעת המשתתפים להונג קונג ואת ההיערכות לתחרות, ושהם מתכוונים לקיים את המשחקים בנובמבר 2023. בפברואר 2022 הודיעו שגוודלחרה שהגיעה למקום השני בהצבעה על המארחת, תצורף כמארחת שותפה להונג קונג ותחלוק באירוח.
במשחקים הגאים ב-2022 צפויים להתקיים תחרויות ב-36 ענפי ספורט שונים.
מטרת האירוע הייתה לקדם את קבלתם וכלילתם של ספורטאים הומוסקסואלים, לסביות וטרנסג'נדרים בעולם האתלטי, ולחגוג את יכולותיהם והישגיהם.
בסך הכול 1,350 מתחרים ביותר מ-170 ערים ברחבי העולם השתתפו במשחקים הגאים הראשונים והאירוע בן תשעת הימים משך כ-10,000 איש.
במקביל לאולימפיאדה, לפיד נישא מניו יורק, בזירת מהומות סטונוול, עד לאצטדיון קזר בו נערכו טקסי הפתיחה והסיום.
אירועים אחרים התקיימו באזורים שונים מסביב, בהם משתתפים מרחבי העולם התחרו בתחרויות שונות, כמו שחייה, אתלטיקה קלה, כדורסל, אגרוף, גולף ועוד.
באירוע התקיימה גם הופעה של טינה טרנר במהלך טקס הפתיחה, ועוד אחת של סטפני מילס במהלך טקס הסיום יחד עם התזמורת הצועדת San Francisco Gay Freedom Day Marching Band and Twirling Corps ומג כריסטיאן ששרו את ה"Gay Anthem".
גם חבר הקונגרס פיליפ ברטון נאם באירוע במהלך טקס הסיום.
את הרעיון לתחרות הגה לראשונה טום ואדל, לאחר שצפה בטורניר באולינג לגברים הומוסקסואלים בטלוויזיה.
הוא הרגיש כי לעיתים קרובות מדי התנועה לזכויות ההומוסקסואלים נשלטת על ידי סטריאוטיפים, ותפיסת האנשים לגבי התנועה כללה רק גברים צעירים ולבנים ושללה כל סוג אחר של אנשים בקהילת הלהט"ב.
הוא רצה להדגיש שגברים ונשים הומוסקסואלים הם גברים ונשים לפני שהם הומוסקסואלים, והרגיש שטורניר הבאולינג לגברים הומוסקסואלים מסייע להשיג זאת על ידי התמקדות בכישרון שחקני הבאולינג מבלי למחוק ולאלץ אותם להסתיר את מיניותם.
ואדל וחברו מארק בראון העלו אז את הרעיון לערוך תחרות המבוססת על האולימפיאדה העתיקה, שהציגה כישרונות אתלטיים רבים, ותכלול כל אחד למרות הגיל, הגזע, המין, הנטייה המינית או היכולת שלו.
יחד עם חבר נוסף בשם פול מארט, ואדל ובראון הקימו את ועד המשחקים הגאים ב-15 ביוני 1980, שהתרחב לוועדת האמנות והאתלטיקה בסן פרנסיסקו (SFAA).
ה-SFAA פיתחה גישה לגיוס כספים על סמך השיעורים שלקח טום ואדל שהדגישו את בקשת הכסף ואז "לסתום את הפה".
התאוריה כאן הייתה שתורם פוטנציאלי שיקבל את ההזדמנות לדבר, יהיה בעל סיכוי גבוה יותר לתת, ואילו אם איש המכירות הוא היחיד שידבר, התורם לא ייתן.
הם מצאו כי שיטת "הצע והמתן" הזו מועילה במיוחד מכיוון שהם שכנעו כל מיני אנשים הומוסקסואלים וקבוצות גייז לתרום לאירוע.
למרות החששות של אנשים רבים וחוסר הרצון הכללי של רבים לתמוך במשחקים, הצליחה ה-SFAA לכסות את ההוצאות שעמדו על סך 380,000 דולר בעוד נתרמו 395,000 דולר, ועודדה את ה-SFAA ו-Waddell להמשיך את המשחקים שוב בשנת 1986.
תביעה משפטית על השם "Gay Olympics"
ד"ר טום ואדל, האולימפי לשעבר שעזר בהקמת המשחקים, התכוון לקרוא להם "Gay Olympics", אך תביעה שהוגשה פחות משלושה שבועות לפני פתיחת המשחקים הגאים בשנת 1982 הכריחה לשנות את השם.
מארגני האירועים נתבעו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) במסגרת חוק הספורט החובבני האמריקני משנת 1978, אשר העניק ל-USOC זכויות בלעדיות למילה Olympic בארצות הברית.
נאשמי התביעה טענו כי החוק הוחל מתוך גחמה וכי אם השם Special Olympics לא נאסר באופן דומה, גם Gay Olympics לא אמור להיאסר.
אחרים, כמו דניאל בל, ציינו את ההיסטוריה הארוכה של ה-IOC בהגנה על המותג "אולימפיאדה" כראיה לכך שהתביעה נגד "Gay Olympics" לא הייתה מונעת מאפליה של הומוסקסואלים.
מאז 1910 פעל ה-IOC, גם בתביעות וסילוק ממנו, כדי למנוע מארגונים מסוימים להשתמש במילה "אולימפיאדה".
"אולימפיאדת המשטרה בקליפורניה" (California Police Olympics) השנתית התקיימה במשך 22 שנה, בין השנים 1967 ל-1989, ולאחר מכן המילה אולימפיאדה כבר לא שימשה לאירוע.
בית המשפט העליון פסק לטובת USOC (הוועד האולימפי של ארצות הברית) בתביעת San Francisco Arts & Athletics, Inc.
סרט תיעודי משנת 2009 בשם "Gay Olympics on Trial" (אולימפיאדת הגאים עומדת לדין), נוצר בארצות הברית והוצג בתצוגה מקדימה בכמה פסטיבלי קולנוע.
הנושא נכלל גם בסרטו של דייוויד סקטור משנת 2005, "Take the Flame!
בשנים שחלפו מאז התביעה, האולימפיאדה והמשחקים הגאים שמו בצד את העימותים ההתחלתיים שלהם, עבדו יחד בשיתוף פעולה ושידלו בהצלחה קיום הגבלת נסיעה לנשאי HIV במשחקים הגאים 1994 בניו יורק ובאולימפיאדת הקיץ 1996 באטלנטה.
טום ואדל תכנן להקרין את סרט התעמולה הנאצי "אולימפיה" משנת 1938, בשל "היופי האמנותי" של הסרט.
הוא צוטט באומרו כי בחר בסרט "לא על רקע התוכן הפוליטי המינימלי שלו" אלא משום שהוא היה "שיר הלל לגוף האדם ולספורט", וטען כי הבמאית לני ריפנשטאהל הצליחה לתעד את "הרצון לחוזק".
וודל הכיר בשימוש הבוטה בסרט על ידי אדולף היטלר כתעמולה נאצית, אך טען כי הצופים צריכים להיות מסוגלים לראות בו גם דוגמה למה שהאולימפיאדה צריכה ולא צריכה להיות, וכינה אותו הסרט האולימפי הטוב ביותר שהיה עד כה במונחים של איכות למרות המסרים הפרו-נאציים הברורים.
זה גרם לבעיה בקרב יהודים הומוסקסואלים ולסביות רבים שהעבירו מיד ליד עלונים שהוקיעו את הסרט כתעמולה נאצית ודרשו מ-SFAA לבטל את ההקרנה.
אחרים תקפו את ואדל באופן אישי, והאשימו אותו בהיותו אובססיבי לגבי השקפה פשיסטית על גוף הגבר הלבן ובהיותו מעורב במפלגה הנאצית, ונחרדו מכך שה-SFAA ינסה להרוויח כסף באמצעות סרט תעמולה נאצי.
ואדל הגיב בביטול ההקרנה, בידיעה שללא תמיכת הקהילה היהודית ההומוסקסואלית והלסבית, ה-SFAA לא יכול להצליח.
מאוחר יותר הוא התלונן בפני עיתונאי שהוא "נכנע לאותו סוג של צנזורה שהנאצים עצמם קיימו".
הקשר לאידיאלים של הסרט הזה וההאשמה כי ואדל, יחד עם התחרות על ידי מיופה כוח, הציגו וחגגו רק מבט ספציפי אחד על גוף הגבר הלבן, המשיכו לעקוב אחר המשחקים גם בעתיד, למרות הכוונה המקורית של לקבל את פני כולם ולהתרחק ממרכוז גופם של גברים צעירים ולבנים בתנועה לזכויות ההומוסקסואלים.
המשחקים הגאים (2026), יהיה האירוע העולמי השנים-עשר של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור אנשים המזהים עצמם כלהט"ב, אך פתוחה לכל מי שמעוניין להשתתף, שעירו המארחת ותאריכיו טרם נקבעו.
לאירוח המשחקים הגאים ה-12 הוגשו 8 הצעות מערים שונות ברחבי העולם, כולן העריכו הגעה של למעלה מ-10,000 משתתפים:
מבין הערים המציעות הגישו 3 ערים מצפון אמריקה, 2 ערים מאוקיאניה, 2 ערים מאירופה ועיר אחת מאסיה.
כוונתה המוצהרת של הפדרציה להרחיב את מעגל המשתתפים במשחקים הגאים על ידי יציאה מאירוח המשחקים על ידי "קבוצת אירופה-אמריקה-אוסטרליה" צפוי להעניק יתרון בבחירה לגוודלחרה, שתהיה העיר הראשונה באמריקה הלטינית שתארח את המשחקים, וטאיפיי, שתהיה העיר האסייתית השנייה לארח את המשחקים, אחרי הונג קונג ב-2022.
ב-1 בפברואר 2021 צומצמו המועמדות ל-3, גוודלחרה, ולנסיה ומינכן.
פדרציית המשחקים הגאים צפויה להכריז על העיר המנצחת בוועידה השנתית שצפויה להתקיים בהונג קונג ב-10 בנובמבר 2021.
המשחקים הפאן-אמריקאיים נערכו לראשונה בשנת 1951. הם התקיימו בעיר בואנוס איירס בירת ארגנטינה מ-25 בפברואר ועד 9 במרץ, בהשתתפות 2,513 ספורטאים מ-21 מדינות.
בוועידת הספורט הפאן-אמריקאית ב-1940 הוחלט על עריכת המשחקים בפעם הראשונה בבואנוס איירס בשנת 1942, אך הם בוטלו בשל מלחמת העולם השנייה.
בוועידה השנייה בשנת 1948 הוחלט כי הם ייערכו בעיר בשנת 1951.
טקס הפתיחה של המשחקים התקיים באצטדיון מועדון המרוצים, שנחנך מספר חודשים לפני כן.
האתלט היווני אריסטאידיס רובאניס הדליק את לפיד המשחקים.
האתלט דלפו קבררה נשא את דגל המשלחת הארגנטינאית.
הטקס נערך במעמד נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון ונשיא ועד הספורט הפאן-אמריקאי אוורי ברנדג'.
המשחקים הבאים נערכו בשנת 1955 בעיר מקסיקו סיטי.
במשחקים נערכו תחרויות בענפי הספורט הבאים:
אצטדיון ריו דה לה פלטה - אתלטיקה
אצטדיון לונה פארק - אגרוף וכדורסל
אצטדיון מועדון המרוצים - כדורגל
המועדון האוניברסיטאי של בואנוס איירס - קפיצה למים, שחייה, כדורמים
המסלול הלאומי דה רמו בעיר טיגרה - חתירה
הוולודרום העירוני - רכיבה על אופניים
מגורי הספורטאים הוקמו בכפר הפאן-אמריקאי בקאמפו דה מאיו.
ספורטאים מ-17 מדינות זכו במדליות במהלך המשחקים.
להלן התוצאות של עשר המדינות שהגיעו ראשונות בדירוג המדליות:
המשחקים הפיתיים או המשחקים הדלפיים היו חלק מהמשחקים הפאן-הלניים שנערכו ביוון העתיקה – והם דגם מוקדם של משחקים אולימפיים.
המשחקים נערכו החל משנת 582 לפנה"ס אחת לארבע שנים במקדש אפולון בדלפי לכבודו של האל אפולון.
המשחקים נערכו מדי שנתיים: שנתיים לפני ושנתיים לאחרי כל אולימפיאדה, ובין המשחקים הנמאיים והמשחקים האיסתמיים, כחלק מהמחזור הארבע שנתי של המשחקים – האולימפיאד.
המשחקים החלו במאה ה-6 לפנה"ס.
בניגוד למשחקים האולימפיים, המשחקים הפיתיים כללו גם תחרויות של מוזיקה ושירה.
תחרויות אלה קדמו לתחרויות הספורט.
תחרויות הספורט נוספו למשחקים הפיתיים בשלב מאוחר יותר, בהשפעת המשחקים האחרים.
תחרויות הספורט היו זהות לאלה שנערכו במשחקים האולימפיים.
תחרות המרכבות (מרכבות הרתומות לארבעה סוסים) נערכה בהיפודרום של העיר, בקרבת חוף הים.
מקדש דלפוי (או "פיתו", על שם נחש הפיתון המיתולוגי שאפולו הרגו) שכן בשטח העיר הפוקית קריסה, ולפי האגדה הקים אפולו את המקדש שהתנשא בצורת מדרגה על גבי מורד תלול מתחת לצוקי פרנסוס הזקופים.
אזור זה שימש סלע מחלוקת בין תושבי דלפוי וקריסה.
הראשונים הזעיקו את ערי הצפון, הקימו ברית דתית כחבר שיפרוש חסותו על המקדש ויהיה מופקד על עריכת המשחקים.
אין זה הפעם היחידה שמוקד תחרותי מתמסד כתוצאה ממריבה בין כמה ערים, ובסיומה מתנהלים משחקי ספורט מקודשים המנציחים את השלום ביניהן.
המנצחים עוטרו בזר עלי דפנה.
המשחקים הפאראלימפיים תל אביב הם המשחקים הפאראלימפיים ה-3, שהתקיימו בשנת 1968 בישראל.
באולימפיאדה זו נערכו לראשונה תחרויות בענפי כדורת דשא, כדורסל נשים ומרוץ בכיסאות גלגלים 100 מ' גברים.
המשחקים הפאראלימפיים נערכו ברמת גן והתחרויות נערכו במספר מוקדים:
מרכז הספורט לנכים (מרכז ספיבק): הרמת משקולות, כדורת דשא, חץ וקשת, כדורסל, סיף בכיסאות גלגלים ושחייה
אצטדיון רמת גן: אתלטיקה (נסללו מסלולי ריצה חדשים שעד אז היו מעפר כבוש באספלט)
אולם שבט צופי רמת גן: סנוקר
אולם הספורט הישן של בית הספר אוהל שם ברמת גן: טניס שולחן
המשחקים היו אמורים להתקיים במקסיקו סיטי - העיר שאירחה את אולימפיאדת 1968. בשל קושי של ממשלת מקסיקו לקיים את המשחקים הפאראלימפיים בשטחה, התקבלה הצעת ממשלת ישראל לקיים את המשחקים בשטחה והם השתלבו לצד אירועי חגיגות שנת ה-20 למדינת ישראל.
טקס הפתיחה של האולימפיאדה התקיים ב-4 בנובמבר 1968 באצטדיון האוניברסיטה העברית בגבעת רם, ירושלים, בנוכחות כ-10,000 משתתפים.
טקס הסיום נערך במרכז הירידים בתל אביב ושני הטקסים נערכו בנוכחות יגאל אלון, סגן ראש הממשלה.
הספורטאים המשתתפים שוכנו בכפר המכביה, שהתחדש בחדרים נגישים במפלס הקרקע ובמלון רמת אביב.
הספורטאי המעוטר ביותר היה רוברטו מרסון (), שזכה ב-10 מדליות זהב בענפי ספורט שונים.
משחקי סטוק מנדוויל קדמו למשחקים הפאראלימפיים והמשיכו להתקיים מדי שנה באנגליה בשנים שבין המשחקים הפאראלימפיים, ועל כן האולימפיאדה ב-1968 מוכרת גם בשם זה.
ישראל הגיעה בדירוג המדליות למקום השלישי - לראשונה בתולדותיה, עם 18 מדליות זהב, 21 כסף ו-23 ארד.
ישראל חזרה על הישג זה פעם אחת נוספת בלבד, כשהגיעה שוב למקום השלישי ב.
בין היתר, זכתה ישראל במדליית זהב בכדורסל גברים, אחרי שניצחה בגמר את נבחרת ארצות הברית 47-37.
הישראלית שזכתה במרב מדליות הזהב היא ציפי רובין, אשר זכתה בחמש מדליות זהב ושתי מדליות כסף: חמש מדליות באתלטיקה, אחת כשחקנית בנבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים ואחת בשחייה.
המשחתות מסדרת אקאצוקי היא סדרה של 4 משחתות מיוחדות שנבנו עבור הצי הקיסרי היפני.
ארבעתן נבנו במספנות העיר ססבו והושלמו בשנת 1932. רק משחתת אחת, היביקי, שרדה את המלחמה ונמכרה לברית המועצות, שם זכתה לשרת תחת השם "פריטקי" (זריז).
היא נמכרה לגרוטאות בשנת 1963.
אקאצוקי נכנסה לשירות בנובמבר 1932 ושירתה במימי יפן.
היא השתתפה במלחמת סין - יפן השנייה שפרצה באוגוסט 1937.
לאחר תחילת מעשי האיבה עם האמריקאים אחרי תקיפת פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 הועברה לזירה זו והשתתפה במספר קרבות.
כמו כן, תמכה בכוחות פלישה יפניים לאינדונזיה שהייתה שייכת בזמנו להולנד והייתה מעורבת בקרב יאווה שהתרחש במימי אינדונזיה בסוף פברואר 1942.
בתחילת יוני השתתפה בקרב על האיים האלאוטיים וסייעה לצבא היפני הקיסרי לפלוש לאי קיסקה.
כמה חודשים לאחר מכן, השתתפה במערכה על גוודלקנל.
במהלך הקרבות טיבעה יחד עם מספר ספינות נוספת את הגוררת האמריקאית "סמינול" ואת ספינת הסיור "YP-284" כמו כן, הסבה נזק לשולת המוקשים "זיין".
במהלך הקרב ניזוקה המשחתת על ידי סוללה של ארטילריית חופים.
שלושה שבועות לאחר מכן, השתתפה בקרב גדול שנערך ליד גוודלקנל.
השייטת היפנית נתקלה בכוח אמריקאי גדול, ואקאצוקי, שהייתה מוצבת באגף הימני של השייטת היפנית, נפגעה בצורה קשה על ידי הספינות האמריקאיות וטבעה.
מרבית אנשי צוותה טבעו יחד עמה.
המשחתת נכנסה לשירות יחד עם שאר אוניות הסדרה.
לקחה חלק בקרבות רבים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסוף המלחמה נמכרה לצי הסובייטי ושירתה בו עד שנת 1963 תחת השם "פריטקי".
איקזוצ'י (ביפנית "רעם") נבנתה באורגה בשנת 1932 והשתתפה במלחמת סין–יפן השנייה.
כמו כן, השתתפה האוניה במלחמת העולם השנייה.
בתחילת מעשי האיבה, לקחה חלק, יחד עם אוניות נוספות, בתקיפה ב-8 בדצמבר 1941 על הונג קונג ולאחר מכן נותרה באוקיינוס ההודי ואינדונזיה.
במרץ 1942 חילצה 442 ימאים בריטיים שספינותיהם טובעו, אף על פי שהדבר הציב אותה בסכנה ממתקפת צוללות ופגע ביכולותיה הקרביות בשל הכמות הגדולה של הניצולים (צוותה מנה פחות מ-200 אנשים).
המעשה הונצח בספר ובתוכנית טלוויזיה.
בתחילת יוני 1942 השתתפה במבצעים בצפונו של האוקיינוס השקט ששיאם היה הקרב על האיים האלאוטיים.
לאחר סיום המערכה באזור האיים האלאוטיים, הועברה לדרומו של האוקיינוס במטרה לסייע לכוחות היפניים שנלחמו נגד האמריקאים בגוודלקנל.
במערכה זו גרמה נזק וטיבעה מספר ספינות אמריקאיות קטנות בשיתוף עם משחתות יפניות אחרות.
בנובמבר השתתפה בקרב ימי גדול במימי גוודלקנל וספגה פגיעות רבות מתותחני הצי האמריקאי שגרמו ל-21 הרוגים ו-20 פצועים בצוות האוניה.
כתוצאה מהפגיעות נאלצה לחזור למספנה לתיקונים.
האונייה חזרה לצפון האוקיינוס השקט בשנת 1943 והייתה נוכחת בקרב איי קומנדורסקי, אך לא לקחה בו חלק פעילה.
האונייה טובעה על ידי צוללת אמריקאית בשנת 1944 בעת שליוותה אוניית משא.
האונייה נכנסה לשירות יחד עם שאר אוניות הסדרה.
טובעה ב-1944 בעת שליוותה שיירת מכליות.
המשחקים הפאראלימפיים ה-2 התקיימו בשנת 1964 בטוקיו, יפן.
משלחת ישראל אל המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) כללה 20 ספורטאים שהתחרו ב-5 ענפי ספורט.
המשלחת הורכבה מעשרה ספורטאים נכי צה"ל ועשרה ספורטאים נכים חברי מרכז הספורט לנכים של איל"ן.
המשחקים הפאראלימפיים בשנת 1960 התקיימו ברומא שבאיטליה.
זו הייתה התחרות הראשונה במתכונת אולימפית, לאחר שהתקיימו משחקי סטוק מנדוויל משנת 1948. כ-400 ספורטאים ואנשי ארגון לקחו בה חלק ובמסגרת התחרויות הותרה השתתפותם רק של נכים נפגעי עמוד השדרה.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות בשמונה ענפים: קשתות, אתלטיקה, חץ וקשת, סנוקר, שחייה, טניס שולחן, כדורסל וסייף.
המשחקים הפאראלימפיים ה-4 בשנת 1972 התקיימו בהיידלברג שבגרמניה המערבית.
בתחרויות האולימפיאדה השתתפו לראשונה ספורטאים בעלי לקות ראייה.
באולימפיאדה התקיימו תחרויות בעשרה ענפים: אתלטיקה, הטלת חיצים, חץ וקשת, טניס שולחן, כדורת דשא, כדורסל, כדורשער, הרמת משקולות, סיוף בכיסאות גלגלים, סנוקר, ושחייה.
מדינות משתתפות נוספות: אוגנדה, איי הבהאמה, ברזיל, דנמרק, מקסיקו, מלזיה, מלטה, מצרים, פורטוגל, פרו, רומניה.
המשחרים היא להקת פופ אוסטרלית שהגיעה לשיא הצלחתה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. הלהקה, שהושפעה ממוזיקת הפולק האמריקאית, הוציאה מספר להיטים גדולים והייתה להקת הפופ האוסטרלית הראשונה שהגיעה לראש מצעדי הפזמונים בבריטניה ובארצות הברית.
הדמות הבולטת בלהקה הייתה הסולנית, ג'ודית' דרהאם, בעלת הקול הגבוה והצלול, שהמשיכה לאחר פירוק הלהקה לקריירה בתחום הג'אז.
בשנות הצלחתה, נשלט עולם מוזיקת הפופ האנגלי על ידי להקות הביטלס והרולינג סטונז שנתפסו על ידי קהלים רחבים כאיום על הממסד.
הופעתם של "המשחרים", שהיו לא מאיימים, מסודרים בהופעתם ומלאי שמחת חיים, קסמה לקהל רחב שהיה בעל מאפיינים שמרניים יותר.
לאחר שב-1968 התפרקה הלהקה, שבה והתאחדה מספר פעמים למסעי הופעות בשנות ה-90 ובשנות האלפיים.
ההרכב בו התפרסמו המשחרים היה:
ג'ודית' דרהאם - סולנית, פסנתר וטמבורין
את'ול גאי - קונטרבס ושירה
קית' פוטגר - גיטרה 12 מיתרים, בנג'ו ושירה
ברוס וודלי - גיטרה, מנדולינה, בנג'ו ושירה
שלושת הגברים חברי הלהקה, את'ול גאי, קית' פוטגר וברוס וודלי (ילידי 1940, 1941 ו-1942 בהתאמה), למדו בבית ספר אחד במלבורן, אם כי במחזורי גיל שונים.
הם היו מעורבים בסוף שנות ה-50 בשתי להקות שונות שניגנו חומרים של אמנים שונים (למשל: באדי הולי ואדי קוקרן).
כשלהקות אלו התפרקו, הם הקימו להקה חדשה, "The Escorts", בה היו חברים שלושתם וזמר בשם קן ריי.
ב-1963 עם הגידול בפופולריות מוזיקת הפולק גם באוסטרליה, שינו את שמם ל-"The Seekers".
בסוף 1963 הם פגשו את ג'ודית' דרהאם (ילידת 1943) שעבדה במשרד הפרסום בו עבד גם חבר הלהקה, את'ול גאי.
דרהאם, שקיבלה חינוך מוזיקלי קלאסי ונועדה לשיר באופרה, נטתה בנעוריה אחר מוזיקת הג'אז והספיקה להופיע ולהקליט תקליט אחד בליווי הרכב הג'אז "Frank Traynor's Jazz Preachers", עוד בטרם חברה ל"משחרים".
תחילה היא צורפה כחברה חמישית בהרכב, אך במהרה עזב הזמר ריי את הלהקה לאחר שלטענתו, פגעו הופעותיה בחיי הנישואים שלו, וכך התגבש ההרכב בו התפרסמה מאוחר יותר הלהקה.
צירופה של דרהאם הביא מיידית לחוזה הקלטה עם חברת תקליטים אוסטרלית ובסוף 1963 יצאה אלבום הבכורה של הלהקה, "Introducing The Seekers".
בסוף 1964 קיבלה הלהקה הצעה קוסמת, לשמש כלהקת בידור באוניית שעשועים.
חברי הלהקה התפטרו ממשרותיהם והפליגו לכיוון אנגליה, שם תכננו לשהות 10 שבועות בטרם יעלו שוב על סיפון אוניית השעשועים.
בעודה באוסטרליה, שלחה הלהקה לאמרגן אנגלי הקלטות של שיריהם וסרטון של הופעתם בטלוויזיה האוסטרלית, מתוך תקווה שיוכלו להופיע בעת שהותם באנגליה.
כשהגיעו ללונדון גילו כי כבר אורגנו עבורם הופעות ואף השתתפות בתוכנית טלוויזיה בריטית.
מיד עם הגעתם הקליטו את אלבומם השני, "The Seekers".
התקליט הכיל בייחוד גרסאות כיסוי לשירי עם מוכרים כגון: "Danny boy", "וולסינג מתילדה", ו-"Five hundred miles".
תוך כדי ההופעות באנגליה, הם הקליטו עם חברה בת של EMI שני תקליטונים.
סוכנם החדש, אדי ג'ארט, הפגיש אותם עם טום ספרינגפילד (אחיה של דאסטי ספרינגפילד, שניהם היו חברים באותה עת בלהקת הספרינגפילדס) והוא הפך למפיק המוזיקלי ולכותב השירים שלהם.
תחילה, לא נטה ה-BBC לשדר את השיר, כיוון שמדובר היה בלהקה אלמונית.
אולם, לאחר שהשיר צבר פופולריות תוך שהוא מושמע בתחנות פירטיות, החל גם ה-BBC לשדר אותו ובפברואר 1965 הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבריטי.
מאוחר יותר הגיע השיר למקום הרביעי במצעד הלהיטים בארצות הברית.
מיד אחרי הלהיט הראשון, יצא לאור להיטם השני, "A World of Our Own", שהגיע למקום השלישי בבריטניה ולמקום ה-19 בארצות הברית, ואף תורגם לעברית על ידי אהוד מנור, בשם "עולם רק שלי ושלך".
ההרמוניות הקוליות, קולה הצלול והמעט אופראי של הסולנית והתדמית הבלתי מאיימת של הלהקה הפכו אותה לחביבת הקהל הרחב ואף הממסד והם זכו גם להופעות בטלוויזיה.
להיטם השלישי, "The Carnival Is Over" הגיע במהירות לראש המצעד הבריטי והיה ללהיטם המצליח ביותר עד לאותה עת.
במהלך 1965 כתבו ללהקה גם פול סיימון שעשה תקופת הפסקה מסיימון וגרפונקל בלונדון וברוס וודלי, היחיד מבין חברי הלהקה שכתב שירים ולחנים באותה עת.
שירים נוספים שלהם הצליחו באנגליה, ארצות הברית ובמיוחד באוסטרליה, בה נהנו מאהדה ציבורית נרחבת.
במקביל להצלחתם, הוציאה הלהקה ב-1965 אלבום נוסף, השלישי במספר ללהקה, "Hide & Seekers", שלא כלל את להיטיהם.
כמו באלבומם השני, הכיל האלבום גרסאות כיסוי לשירי עם כגון: "קומביה" ו-"Blowin' in the Wind".
גם אלבומם הרביעי שיצא ב-1966, "A World of Our Own", כלל ברובו חומר לא מקורי ובנוסף לשיר הנושא המקורי, הורכב משירי עם (אמריקאים ברובם) ושירים של בוב דילן.
בתחילת 1966 שבה הלהקה לאוסטרליה וצילמה שם תוכנית "ספיישל" לטלוויזיה, "At Home With The Seekers".
הלהקה הופיעה באתר הפתוח "Sidney Myer Music Bowl" שבמלבורן בפני 150,000 צופים.
הם זכו במשאל של המגזין New Musical Express כאמנים החדשים הנבחרים ל-1966 והופיעו בארנה של ומבלי בקונצרט חגיגי שכלל גם את הביטלס, הרולינג סטונז, דאסטי ספרינגפילד והאנימלס.
בדצמבר 1966 צעד להיטם השישי, שירה של זמרת העם האמריקאית, מלווינה ריינולדס, "Morningtown Ride".
השיר הופיע גם בשניים מאלבומיהם הקודמים, אך רק בצאתו כסינגל זכה להצלחה והגיע למקום השני בבריטניה.
להיטם הגדול ביותר בארצות הברית היה השיר "Georgy Girl", שהיה שיר הנושא של הסרט "נערה ושמה ג'ורג'י" (בישראל הופץ הסרט בשם "ג'ורג'י").
הסרט יצא לאור ב-1966 והשיר הגיע למקום השלישי במצעד הבריטי במרץ 1967 ולמקום השני במצעד האמריקאי בפברואר 1967. השיר, שנכתב על ידי טום ספרינגפילד וג'ים דייל, והפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם הלהקה, היה אף מועמד לפרס האוסקר בקטגוריה "השיר המקורי הטוב ביותר".
במרץ 1967 חזרו "המשחרים" לסיבוב הופעות באוסטרליה.
במסגרת סיבוב זה הופיעו שוב במלבורן ב-"Sidney Myer Music Bowl" אל מול קהל שיא של מעל 200,000 איש.
הופעתם, שלוותה על ידי התזמורת הסימפונית של מלבורן, הוקלטה ונכללה במופע טלוויזיוני אוסטרלי מיוחד "The Seekers at Home and Down Under", שזכה למדרוג גבוה מאוד באוסטרליה.
בשנת 1967 נבחרה הלהקה לתואר הלאומי "האוסטרלי של השנה" .
התואר הוענק ללהקה בעת שערכו מסע הופעות נוסף באוסטרליה שבמהלכו הוקלטו למופע טלוויזיוני נוסף ואף הוא זכה למדרוג גבוה מאוד.
מאוחר יותר ב-1968, הודיעה דרהאם כי בכוונתה לפרוש מהלהקה וכי פניה לקריירת סולו.
בעקבות כך הודיעה הלהקה על פירוקה העתידי.
ב-7 ביולי 1968 ערכו "המשחרים" את הופעת הפרידה שלהם בלונדון.
ההופעה שודרה בשידור חי בטלוויזיה על ידי ה-BBC וזכתה למדרוג גבוה מאוד.
להופעת הפרידה קדם שבוע של הופעות במועדון הלונדוני "Talk Of The Town".
עוד ביולי 1968, יצא אלבום נוסף ללהקה, אלבום האוסף, "The Seekers' Greatest Hits", שגם הוא זכה להצלחה גדולה והגיע בפברואר 1969 למקום הראשון בבריטניה.
לאחר פירוק הלהקה נתקלו קריירות ההמשך של חלק מחבריה בקשיים.
דרהאם אמנם הוציאה מספר אלבומים, חלקם בחברת EMI שהחתימה אותה, אולם אלו לא זכו להצלחה לה זכתה במסגרת הלהקה.
קית' פוטגר הקים באנגליה להקה שנקראה "המשחרים החדשים", שניסתה להמשיך את הקו המוזיקלי של "המשחרים" וזכתה להצלחה בתחילת שנות ה-70. ברוס וודלי הוציא גם הוא מספר אלבומים אך התמקד בעיקר בכתיבת שירים, ביניהם השיר, "I Am Australian", שהפך מאז פרסומו ב-1987, לאחד מהשירים הפטריוטים המובילים והפופולריים באוסטרליה.
בשנות ה-70 וה-80 התאחדו מספר פעמים חברי הלהקה ללא ג'ודית דרהאם שהוחלפה על ידי הזמרת לואיזה ויזלינג, לאחריה על ידי ג'ולי אנת'וני ולבסוף על ידי קארן נואלס.
בחלק מהשנים הופיעו ללא ברוס וודלי שהוחלף על ידי באדי אינגלנד.
בסוף 1992 התאחד ההרכב הקלאסי של "המשחרים" מחדש.
ב-1993 הם יצאו למסע הופעות שכונה "מסע חגיגות ה-25 - יובל הכסף".
המסע זכה להצלחה גדולה והלהקה נשארה יחד והמשיכה להופיע במשך 11 שנים עד 2004. במשך אותן שנים הם הופיעו באוסטרליה, ניו זילנד ואנגליה והוציאו גם אלבומים חדשים, ביניהם גם אלבום אולפן, "Future Road and Morningtown Ride to Christmas".
ב-1995 הם זכו להיכנס להיכל התהילה של איגוד תעשיית ההקלטות באוסטרליה והדואר האוסטרלי הוציא לכבודם שני בולים.
הלהקה הופיעה בטקס הנעילה של המשחקים הפאראלימפיים בסידני (2000) ושרה את להיטם "The Carnival Is Over".
ב-2006, לאחר שהפסיקה להופיע, קיבלה הלהקה בטקס חגיגי את מפתחות העיר מלבורן, מידי ראש העיר, ג'ון סו.
סולנית הלהקה ג'ודית דרהאם, נפטרה ב-5 באוגוסט 2022, בגיל 79.
המשט לעזה הידוע כ"משט המרמרה" היה משט אוניות שיצא מטורקיה במאי 2010 לכיוון רצועת עזה.
על פי הצהרת מארגניו ומשתתפיו, מטרת המשט הייתה הומניטרית: להעביר ציוד הומניטרי לתושבי הרצועה חרף הסגר על רצועת עזה, שהוטל לאחר השתלטות ארגון הטרור הפלסטיני חמאס, במהלך העימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה, ולעורר את דעת הקהל העולמית לנושא.
לעומת זאת עמדת ישראל הייתה כי מטרתו האמיתית של המשט היא תמיכה בטרור חמאס באמצעות התגרות שנועדה לקעקע את זכותה של ישראל להילחם בטרור ובדרך זאת לסייע למאבקו, מאחר שהמצב ההומניטרי ברצועת עזה טוב, בין השאר, משום שניתן להעביר סיוע הומניטרי דרך מעברי הגבול היבשתיים עם ישראל ועם מצרים.
במשט השתתפו שש אוניות שיצאו מחופי טורקיה ועליהן מאות נוסעים פרו-פלסטינים, חברי ארגונים אסלאמיים, כגון IHH (שהיה ממארגני המשט), פוליטיקאים ומספר עיתונאים.
לדברי דובר צה"ל, השתתפו במשט גם 40 שכירי חרב שהצטרפו למשט במטרה ליצור עימות אלים.
ישראל סירבה לאפשר את פריקת האוניות בנמל עזה, ובמקום זאת הציעה למארגני המשט להעביר את הציוד שבאוניות לידי ישראל, וממנה, לאחר בדיקה, לעזה על ידי אנשי האו"ם והצלב האדום.
משתתפי המשט סירבו והמשיכו לשוט לכיוון הרצועה.
בעקבות זאת עלו לוחמי שייטת 13 על הספינות, והשתלטו עליהן מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל.
בחמש מהאוניות ההשתלטות נתקלה בהתנגדות פסיבית והיו בהן מעט נפגעים, אך במהלך ההשתלטות על האונייה הגדולה ביותר, "מאווי מרמרה" (מכונה בקצרה "מרמרה"), התרחש עימות אלים.
חלק מהנוסעים תקפו את החיילים באלות, במוטות ברזל, בסכינים, ולטענת צה"ל גם בבקבוקי תבערה, ובירי מאקדחים שנחטפו מהחיילים.
נוסעים אף חטפו חלק מהחיילים.
החיילים פתחו באש לעבר התוקפים, הרגו תשעה מנוסעי האונייה ופצעו 20. עשרה מחיילי צה"ל נפצעו, בהם שניים שנפצעו קשה.
רוב ההרוגים והפצועים זוהו עם ארגון IHH או עם ארגונים אסלאמיים טורקיים.
הפעולה תועדה על ידי כלי תקשורת ישראליים וזרים שנכחו על ספינות המשט.
למעט מקרים בודדים, כל החומרים שצולמו על ידי הפעילים על הספינות הוחרמו על ידי צה"ל ולא יצאו לציבור.
יחידת דובר צה"ל תיעדה אף היא את ההתרחשויות ופרסמה מספר סרטוני וידאו בעיתונות ובאתר יוטיוב.
הציוד שהיה על הספינות נפרק מהאוניות בנמל אשדוד, אך כאשר צה"ל החל בהעברתו לרצועה סירב החמאס לקבלו.
בשל הפעולה ותוצאותיה החלה סערה תקשורתית בישראל ובעולם, שהעלתה לדיון את הסגר על עזה ופעולות ישראל.
בזירה הדיפלומטית ספגה ישראל גינויים ממדינות רבות וכן במועצת הביטחון של האו"ם, ושגריריה זומנו לשיחות או גורשו.
בייחוד הורעו היחסים בין ישראל לטורקיה, שרוב נוסעי המשט היו אזרחיה.
בעקבות הסערה הציבורית הוקמו כמה ועדות חקירה ישראליות ובין-לאומיות לבדיקת אירועי המשט.
ועדת טירקל לבדיקת אירועי המשט, שבין חבריה היו שני משקיפים זרים, קבעה שבעת ההשתלטות על "מרמרה" חיילי השייטת פעלו באופן סביר, ישראל פעלה בהתאם לחוק הבין-לאומי, פעילי IHH הם שאשמים באלימות הקשה, והטלת הסגר הימי על רצועת עזה נעשתה בהתאם לדין הבין-לאומי ולהנחיות אמנת סן רמו הנוגעות להטלת מצור ימי.
ביוני 2016 הכריזו ישראל וטורקיה על הסכם פיוס ביניהן, שבמסגרתו תשלם ישראל פיצוי של כ-20 מיליון דולר לנוסעי המרמרה.
הסגר על רצועת עזה הוטל ביוני 2007 על ידי ישראל ומצרים בתגובה להשתלטות החמאס המוגדר כארגון טרור על רצועת עזה.
בעקבות הסגר, מעבר הסחורות במעברים בין הרצועה למצרים וישראל הושם תחת פיקוח הדוק ורק סחורות מאושרות בכמויות מוגדרות הורשו לעבור לרצועה – בעיקר סיוע הומניטרי ובפרט מזון, דלק וציוד רפואי.
על הסגר נמתחה ביקורת רבה ברחבי העולם ונטען שאיננו חוקי ושעל אף מעבר האספקה ההומניטרית לרצועה – נוצר בה משבר הומניטרי.
ישראל דחתה טענה זאת ואמרה כי המצב בעזה טוב ומתאפשרת העברת סחורות וציוד הומניטרי.
ארגון IHH הטורקי חבר לתנועת Free Gaza ופעילים פרו-פלסטיניים שונים בארגון המשט.
אלו אספו מימון והכינו שש אוניות ועליהן ציוד ואספקה והצהירו כי ישוטו עימן לעזה.
ישראל הוציאה בעבר את ארגון IHH אל מחוץ לחוק לאחר שהתברר כי זה מעביר כספים לארגון החמאס.
במחקר אירופאי על הארגון נטען כי זה נחשד על ידי טורקיה בקשרים עם כוחות מוסלמים באפגניסטן, בצ'צ'ניה ובבוסניה, ובפשיטה על משרדיו באיסטנבול נמצאו כלי נשק וחומרי חבלה.
משרד החוץ של ישראל האשים את הארגון גם בקשרים לאל-קאעידה והג'יהאד העולמי, וגם נציג האיחוד האירופי בארצות הברית למאבק במימון טרור, ז'אן לואי בורגייר, העיר על קשרים בין הארגון לאל-קאעידה ואף קבע כי מדובר בארגון טרור וחלק מרשת טרור עולמית.
על פי עדויות מארגניו ומשתתפיו, למשט היו שלוש מטרות:
לשבור את הסגר על רצועת עזה שהטילה מדינת ישראל.
למשוך את תשומת הלב בעולם אל המצב ברצועת עזה ואל תוצאות הסגר.
להעביר ציוד הומניטרי לתושבי הרצועה.
בנאום שנשא מנהיג ה-IHH, בולנט ילדרים, כחודשיים לפני המשט הוא תיאר את הסכסוך בין ישראל לחמאס כחלק מ"מתקפה" שבה נתונים מוסלמים ברחבי העולם.
הוא הציג את מטרת המשט בהסרת המצור מעל עזה ובבידודה של ישראל בעולם, והביא שלושה תרחישים אפשריים לגבי אופן התנהלות המשט.
לדבריו, כל צורה שבה תגיב ישראל תוביל להצלחת יעדי המשט.
"ברגע שאנחנו מתניעים את המשט, אנחנו מנצחים".
בהודעה שפרסם ראש מנהלת התיאום והקישור בעזה ב-26 במאי נאמר כי זו פעולה פרובוקטיבית.
עוד נאמר בהודעה כי קיימת אספקה קבועה של ציוד לרצועת עזה והתושבים שם נמצאים במצב הומניטרי טוב.
כמה חודשים לאחר אירועי המשט אמר בולנט ילדרים כי ראשי המשט כלל לא תכננו להגיע לעזה או להתעמת עם כוחות צה"ל.
לדבריו, המשט תוכנן להגיע לנמל אל-עריש במצרים וממשלות ישראל וארצות הברית אף קיבלו הודעה על כך.
על פי התכנון המקורי, במשט היו אמורות להיכלל 9 אוניות ממדינות שונות, בהן יוון, שוודיה ואירלנד.
בפועל 3 מהאוניות לא יצאו לדרך, ובכיר צה"ל מסר כי בוצעו בהן "פעולות אפורות".
האוניות הראשונות התכנסו בטורקיה ויצאו משם לכיוון קפריסין ב-22 במאי 2010, שם תכננו לפגוש באוניות נוספות ולהפליג אל עבר רצועת עזה.
יציאת המשט מטורקיה לוותה במפגן הזדהות בהשתתפות אלפי משתתפים, שבו נכחו פוליטיקאים בכירים מטורקיה, השייח' ראאד סלאח ואישים נוספים.
על פי המרכז למורשת המודיעין בעצרת נטלו חלק גם אישים המזוהים עם האחים המוסלמים.
במשט השתתפו 679 נוסעים על גבי האוניות, לרבות פעילי שלום וזכויות אדם, עיתונאים, דיפלומטים ופוליטיקאים זרים, בני אזרחויות שונות, כאשר הייצוג הבולט הוא לטורקים.
בין נוסעי המשט היו גם מספר ישראלים, בהם חברת הכנסת חנין זועבי מבל"ד והשייח' ראאד סלאח.
כמו כן, לטענת דובר צה"ל, בין משתתפי המשט הייתה גם קבוצה של כ-40 שכירי חרב, אשר היו ללא מסמכי זיהוי, מצוידים היטב במסכות אב"כ, אמצעי ראיית לילה ואפודי מגן ובכיסיהם נמצאו סכומי כסף נכבדים.
דובר צה"ל אף פרסם כמה סרטונים שבהם נראים כמה מנוסעי האונייה מצהירים על רצונם למות כשהידים וחלקם אף נפרדו מבני משפחותיהם.
בסרטונים נוספים נראים פעילים המשמיעים קריאות קרב ושירים בגנות היהודים ונערכים לקראת העימות עם חיילי צה"ל.
על פי דיווחים עיתונאיים, אלו היו הנוסעים שתקפו את החיילים.
חלק מהאוניות נשאו עימן מטען של ציוד לרצועת עזה, לרבות ציוד רפואי (חלקו פג תוקפו), בגדים, וציוד בנייה.
שלוש מהאוניות לא נשאו כלל מטען הומניטרי או ציוד בנייה.