tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היסטוריונים שהתעסקו בדמותו של הרדינג לא הגיעו למסקנה מגובשת בנוגע להאשמותיה של בריטון.
ב-2015, השוואות דנ"א בין המשפחות הובילו למסקנה שהרדינג אכן היה אביה של הילדה.
כמה כותבים עמדו על כך שניאופיו של הרדינג שימשו נגדו, בהתחשב בכך שגם גרובר קליבלנד נבחר לנשיאות ב-1884, אף על פי שהיה ידוע שהייתה לו פילגש ושהיה לו בן מחוץ לנישואין.
עם מותו, התאבלה האומה על הרדינג.
האירופאים טענו שהוא איש שלום, והעיתונאים האמריקנים טענו שנתן את חייו למדינה.
מעט לאחר מותו, פורסמו כתבים עליו.
באותה התקופה, השערוריות בממשלו פורסמו, והממשל שלו הפך לשם נרדף לשחיתות בעיני הציבור.
בסוף שנות העשרים, כתבים רבים לעגו והשמיצו אותו.
הספרים טענו שהיה נשיא חלש ביותר.
פרסומה של נן בריטון גם החליש את המוניטין שלו.
הנשיא קולידג', שלא רצה להיות קשור אל קודמו, סירב לחנוך את קברו.
הובר, יורשו של קולידג', גם לא רצה לעשות זאת, אולם ב-1931, חשף את ההקדשה על הקבר כשקולידג' בקהל.
באותה התקופה, כשהשפל הגדול החל, הובר היה שנוא כמעט כמו הרדינג.
בשנות השלושים המשיכו להתפרסם כתבים כנגד הרדינג, שטענו שלא התאים לתפקידו.
תומכי הרדינג טענו שלא נותנים לו מספיק קרדיט על הדברים שביצע כראוי במשרתו.
פתיחת מסמכיו של הרדינג לעיון הציבור ב-1964 הובילה לפרסום ביוגרפיות עליו.
ביוגרפיה אחת טענה שהשמועות על מוצאו השחור של הרדינג הובילו לשמרנות שלו ולניסיונו להסתדר עם כולם.
ביוגרפיה מ-1969 ניסתה לנקוט בעמדה חיובית יותר, אף על פי שהואשמה בניסיון לתת להרדינג קרדיט על מדיניות מוצלחת של חברי הממשל שלו, ועל הטענה הבלתי מבוססת שהרדינג היה יותר אסרטיבי ב-1923.
ספרים חדשים טענו שההיסטוריה מחמירה עם הרדינג.
נטען כנגד הספרים שהם מתעלמים מפרקים מביכים מחייו של הרדינג, כמו שתיקתו כשיריבו, הוגאן, הותקף במהלך מסע הבחירות לסנאט בנוגע לדתו.
הרדינג נחשב לאחד מהנשיאים הגרועים ביותר.
בסקר מ-1948, שהיה מהראשונים לגבי הנשיאים, הוא דורג במקום האחרון.
הוא דורג במקום האחרון מספר פעמים.
כמה אנשים טוענים שלהרדינג מגיע יותר קרדיט ממה שניתן לו.
הסיבה לדירוגו הנמוך, בעיני רבים, היא העובדה שאחריותו כנשיא הייתה כלפי המחדלים בממשלו.
אם מביאים לו קרדיט על הישגיהם של יוז או הובר, עליו לספוג גם את האחריות בנושאי דוהרטי ופול.
בעיקר, כך נטען, עליו לשאת באחריות על כך שלא פעל כנגד אישים מושחתים בממשלו.
בשתיקתו פגע בכבודו ולא הצליח לשמור על תדמית אהודה בקרב ההיסטוריונים.
וורן באפט הוא מיליארדר, משקיע ופילנתרופ אמריקאי המכהן כיו"ר ומנכ"ל קונצרן האחזקות ברקשייר האת'וויי.
הוא נחשב למשקיע הפרטי הגדול ביותר בעולם.
הונו האישי נאמד בכ-149.4 מיליארד דולר, נכון לספטמבר 2025. בנו האמצעי הוא הווארד גראהם באפט.
הוא למד במכון הפיננסי של ניו יורק כדי למקד את הרקע הכלכלי שלו וזמן קצר לאחר מכן החל שותפויות עסקיות שונות, כולל אחת עם גרהם.
הוא הקים את חברת באפט ושות' בשנת 1956 והחברה שלו רכשה בסופו של דבר חברת ייצור טקסטיל בשם ברקשייר האת'וויי, תוך שהיא מבססת עצמה כחברת אחזקות מגוונת.
בשנת 1978, צ'ארלי מאנגר הצטרף לבאפט כסגן יו"ר החברה.
באפט הוא היו"ר ובעל המניות הגדול ביותר של ברקשייר האת'וויי מאז 1970. הוא כונה "האורקל" או "החכם" של אומהה על ידי גופי תקשורת שונים.
הוא ידוע בדבקותו בהשקעות ערך, בנדבנות ובחסכנות האישית שלו למרות עושרו העצום.
באפט הוא פילנתרופ, והתחייב לתת 99 אחוז מהונו למטרות פילנתרופיות, בעיקר באמצעות קרן ביל ומלינדה גייטס.
הוא הקים ב-2010 יחד עם ביל גייטס את ארגון הצדקה התחייבות הנתינה, לפיו מיליארדרים מתחייבים לתת לפחות מחצית מהונם למטרות נדבנות.
באפט נולד ב-1930 באומהה, נברסקה, השני מבין שלושה ילדים ובנם היחיד של לילה (לבית סטאל) והפוליטיקאי הווארד באפט.
הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי רוז היל.
לאחר שסיים את התיכון ומצא הצלחה עם מיזמי היזמות וההשקעות הצדדיים שלו שמילא בהם את זמנו החופשי, באפט רצה לדלג על הלימודים בקולג' כדי ללכת ישירות לעסקים, אך אביו דחף אותו להתקדם ללימודים אקדמיים ולא לדלג עליהם.
באפט גילה עניין בעסקים ובהשקעות בגיל צעיר.
הוא קיבל השראה מספר ששאל מהספרייה הציבורית של אומהה בגיל שבע, 'אלף דרכים להרוויח 1000 דולר'.
עוד בילדותו למד לבצע יוזמות עסקיות שונות בזמנו הפרטי.
באחד המיזמים העסקיים הראשונים שלו, באפט מכר מסטיקים, קוקה קולה ומגזינים שבועיים מדלת לדלת בשכונה המקומית.
הוא עבד גם במכולת של סבו.
עוד בעודו בתיכון, הוא הרוויח בין היתר במשלוח עיתונים, במכירת כדורי גולף ובולים, ובחוברות פירוט על מכוניות.
בהחזר הראשון שלו למס הכנסה ב-1944, באפט לקח ניכוי של 35 דולר עבור השימוש באופניים, בשעון שלו לשם מכירת העיתונים.
ב-1945, כתלמיד תיכון בשנתו השנייה, באפט וחבר הוציאו 25 דולר כדי לרכוש מכונת פינבול משומשת, שאותה הציבו במספרה המקומית.
בתוך חודשים ספורים היו בבעלותם כמה מכונות בשלוש מספרות שונות ברחבי אומהה.
הם מכרו את העסק מאוחר יותר באותה שנה תמורת 1,200 דולר לחייל ששב ממלחמת העולם השנייה.
התעניינותו של באפט בשוק המניות ובהשקעות בו מתוארכת לימי היותו תלמיד בית הספר כשהוא בילה בטרקלין הלקוחות של בורסה אזורית ליד משרד התיווך של אביו.
אביו התעניין והשקיע בחינוך של באפט הצעיר, ובשלב מסוים לקח אותו לבקר בבורסה לניירות ערך בניו יורק כשהיה בן 10. בגיל 11 הוא קנה לעצמו שלושה ניירות ערך במנייה של תאגיד הפטרוליום סיטגו, ושלושה ניירות ערך עבור אחותו דוריס באפט (שהפכה גם היא לפילנתרופית).
בגיל 15, וורן הרוויח יותר מ-175 דולר מדי חודש ממסירת עיתוני ה'וושינגטון פוסט'.
בתיכון הוא השקיע בעסק בבעלות אביו וקנה חווה בשטח של 40 דונם שעובדה על ידי חקלאי שכיר.
הוא קנה את הקרקע ב-1,200 דולר מהחסכונות שלו.
עד שסיים את הקולג', באפט צבר חסכונות של 9,800 דולר (כ-112,000 דולר בהתחשב באינפלציה נכון ל-2022).
בשנת 1947, באפט נכנס ללימודים בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה.
הוא העדיף להתמקד ביוזמות העסקיות שלו, אלא שכאמור אביו לחץ עליו להירשם ללימודים.
וורן למד שם שנתיים והצטרף לאחוות הסטודנטים 'אלפא סיגמא פי'.
לאחר מכן הוא עבר לאוניברסיטת נברסקה–לינקולן, שם, בגיל 19, הוא סיים תואר ראשון במנהל עסקים.
לאחר שנדחה על ידי בית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד, באפט נרשם לבית הספר לעסקים של אוניברסיטת קולומביה לאחר שנודע שבנג'מין גראהם לימד שם.
הוא קיבל תואר שני בכלכלה מקולומביה ב-1951. לאחר שסיים את לימודיו, באפט למד במכון הפיננסי של ניו יורק.
בין השנים 2008 ו-2009 היה האדם העשיר ביותר בעולם באומדן הונו האישי.
בשנת 1951, באפט למד שמורו ומרצו גרהאם היה חבר בדירקטוריון של חברת GEICO ביטוח.
כשהוא נסע ברכבת לוושינגטון הבירה בשבת, הוא דפק על דלת המטה של GEICO עד שהשוער אפשר לו להיכנס.
שם הוא פגש את לורימר דוידסון, סגן נשיא GEICO, והשניים שוחחו על עסקי הביטוח במשך שעות.
דוידסון יהפוך בסופו של דבר לחבר לכל החיים של באפט והייתה לו השפעה רבה עליו, ומאוחר יותר סיפר שראה את באפט כ"אדם יוצא דופן" כבר אחרי חמש עשרה דקות ראשונות של שיחה.
באפט רצה לעבוד בוול סטריט, אבל גם אביו וגם גרהאם דחקו בו שלא.
הוא הציע לגרהאם שיעבוד בחינם, אך גרהאם סירב.
באפט חזר לאומהה ועבד כסוכן מניות בזמן שלמד קורס של דייל קרנגי לדיבור בפני קהל.
באמצעות מה שלמד, הוא הרגיש בטוח מספיק כדי ללמד שיעורים ליליים ב"עקרונות השקעה" באוניברסיטת נברסקה באומהה.
הגיל הממוצע של תלמידיו היה יותר מפי שניים משלו.
במהלך תקופה זו הוא גם רכש תחנת דלק כהשקעה צדדית לא מוצלחת בסופו של יום.
בשנת 1952, באפט בן ה-22 התחתן עם תומפסון בכנסייה הפרסביטריאנית של דנדי.
בשנה שלאחר מכן נולדה בתם הבכורה, סוזן אליס באפט.
ב-1954 קיבל באפט עבודה בשותפות עם בנג'מין גראהם.
שם הוא עבד בצמוד למשקיע וולטר שלוס.
הוא עמד בתוקף על כך שעל המניות לספק מרווח בטיחות רחב לאחר שקלול הפער בין המחיר שלהן בבורסה לבין הערך הריאלי שלהן.
באותה שנה נולד למשפחת באפט ילדם השני, הווארד גרהאם.
ב-1956 פרש בנג'מין גרהאם וסגר את שותפותו מחברת הביטוח.
בשלב זה החסכונות האישיים של באפט היו מעל 174,000 דולר והוא הקים את חברת באפט ושות'.
חברת באפט ושות' הייתה שותפות מוגבלת להשקעות בגיבוי פיננסי של משפחתו בסכום של 105,000 דולר ובתוספת 100 דולר מכיסו; שווי השותפות הגיע תוך פחות מעשר שנים ל-26 מיליון דולר.
ב-1957 הפעיל באפט שלוש שותפויות במקביל.
הוא רכש בית טיח עם חמישה חדרי שינה באומהה, שם הוא מאז ועד היום עדיין מתגורר, תמורת 31,500 דולר.
ב-1958 נולד ילדם השלישי של בני הזוג באפט, פיטר אנדרו.
באפט הפעיל חמש שותפויות באותה שנה.
בשנת 1959, החברה גדלה לשש שותפויות ובאפט פגש לראשונה את שותפו לעתיד צ'ארלי מאנגר.
עד 1960, באפט הפעיל שבע שותפויות.
הוא ביקש מאחד משותפיו, רופא במקצועו, למצוא עוד עשרה רופאים שמוכנים להשקיע 10,000 דולר כל אחד בשותפות שלו.
בסופו של דבר, אחד עשר הסכימו, ובאפט אסף את כספם בעוד הוא מוסיף מכספו להשקעה בסך 100 דולר בלבד.
ב-1961 חשף באפט כי 35% מנכסי השותפות הושקעו בחברת מפות סנבורן.
הוא הסביר שמניית סנבורן נמכרה ב-45 דולר בלבד למניה ב-1958, אך תיק ההשקעות של החברה היה שווה 65 דולר למניה.
המשמעות היא שעסקי המפות של סנבורן הוערכו ב"מינוס 20 דולר" השקעות ערך.
באפט רכש בסופו של דבר 23% ממניות החברה כבעל מניות פעיל, השיג לעצמו מושב בדירקטוריון, והתחבר לבעלי מניות לא מרוצים אחרים כדי להשיג שליטה בפועל ב-44% מהמניות.
כדי להימנע ממאבק בין המשקיעים הגדולים, הדירקטוריון הציע לרכוש מחדש מניות לפי שווי הגון.
באפט קטף החזר של 50% על ההשקעה תוך שנתיים בלבד.
ב-1962 הפך באפט למיליונר הודות לשותפויותיו.
הוא מיזג שותפויות אלה לאחת.
באפט השקיע ובסופו של דבר רכש חברת ייצור טקסטיל כושלת, ברקשייר האת'וויי.
הוא החל לקנות מניות בברקשייר מסיבורי סטנטון, הבעלים, שאותו פיטר מאוחר יותר.
השותפויות של באפט החלו לרכוש מניות במחיר של 7.60 דולר לנייר ערך.
ב-1965, כאשר השותפויות של באפט החלו לרכוש את ברקשייר בצורה אגרסיבית, הם שילמו 14.86 דולר למניה בעוד לחברה היה הון חוזר של 19 דולר למניה.
זה לא כלל את שווי הרכוש הקבוע (מפעל וציוד).
באפט השתלט על ברקשייר האת'וויי בישיבת דירקטוריון ומינה נשיא חדש, קן צ'ייס, לנהל את החברה.
מאוחר יותר הוא טען שעסקי הטקסטיל היו למגזר העסקי הגרוע ביותר שעסק בו.
לאחר מכן המיר את העסק למגזר הביטוח, ובשנת 1985 נמכר האחרון מבין מפעלי הטקסטיל שהיו הליבה של ברקשייר האת'וויי.
במקביל, באפט הכריז על ההשקעה הראשונה שלו בעסק פרטי - הוכשילד, קון ושות', חנות כולבו בבעלות פרטית בבולטימור.
ב-1967 שילמה ברקשייר את הדיבידנד הראשון והיחיד שלה בסך 10 סנט למשקיעיה.
ב-1970 החל באפט לכתוב את מכתביו השנתיים לבעלי המניות שעם השנים נהיו מפורסמים.
הוא חי מאז והלאה על המשכורת שלו בסך 50,000 דולר לשנה ומההכנסה החיצונית שלו מהשקעות.
הונה של ברקשייר האת'וויי, שבעת רכישתה נאמד בכ-22 מיליון דולר, מוערך נכון להיום בכ-248 מיליארד דולר; שווי המניה (BRK.A), שהיה 19 דולר, הגיע ב-3 במאי 2024 ל-603,000 דולר (המניה הבודדת היקרה בעולם).
בשנת 1973, ברקשייר החלה לרכוש מניות בחברת וושינגטון פוסט.
באפט התיידד עם קתרין גרהאם, ששלטה בחברה ובעיתון הדגל שלה והצטרף לדירקטוריון שלה.
בשנת 1974, הוועדה לניירות ערך ולבורסות פתחה בחקירה רשמית על רכישת התאגיד 'ווסקו פיננסית' על ידי באפט וברקשייר, עקב ניגוד עניינים אפשרי.
לא הוגשו כתבי אישום והחקירה נסגרה בסופו של דבר.
בשנת 1977, ברקשייר רכשה בעקיפין את מגזין 'באפלו איבנינג ניוז' תמורת 32.5 מיליון דולר.
העיתון היריב, 'באפלו קוריר-אקספרס', הגיש כתבי אישום בטענה כי איבנינג ניוז מפר את חוק ההגבלים העסקיים.
שני העיתונים התגלגלו ממשפט אחד לשני והפסידו כספים עד שבשנת 1982 קוריר-אקספרס התקפלה.
ב-1979, ברקשייר החלה לרכוש מניות ב-ABC.
חברת התקשורת 'קפיטל סיטי' הודיעה על רכישה בסך 3.5 מיליארד דולר של ABC ב-18 במרץ 1985, והפתיעה את תעשיית המדיה, שכן ABC הייתה גדולה פי ארבעה מ'קפיטל סיטי' באותה תקופה.
באפט עזר לממן את עסקת הרכש בתמורה ל-25% מאחזקת המניות של החברה הממוזגת.
החברה הממוזגת החדשה, הידועה בשם Capital Cities/ABC (או CapCities/ABC), נאלצה למכור כמה תחנות עקב כללי הבעלות של רשות התקשורת הפדרלית.
שתי החברות גם החזיקו בכמה תחנות רדיו באותם שווקים.
ב-1987, ברקשייר האת'וויי רכשה 12% ממניות בנק ההשקעות האחים סלומון, מה שהפך אותה לבעלת המניות הגדולה ביותר והביא למינויו של באפט לדירקטוריון.
ב-1990 צצה שערורייה שכללה את ג'ון גוטפרוינד (לשעבר המנכ"ל של האחים סלומון).
סוחר השקעות מטעם החברה בשם פול מוזר הגיש הצעות מכירה שחורגות ממה שמותר לפי חוקי האוצר.
כשהדבר הובא לידיעתו של גוטפרוינד, הוא לא השעה מיד את הסוחר.
גוטפרוינד עזב את החברה באוגוסט 1991. באפט הפך ליו"ר הדירקטוריון של האחים סלומון עד שהמשבר חלף.
ב-1988, באפט החל לקנות את מניות חברת קוקה-קולה, ובסופו של דבר רכש עד 7% מהחברה תמורת 1.02 מיליארד דולר.
בסופו של יום התברר שזו אחת ההשקעות הרווחיות ביותר של ברקשייר ואחת ארוכת טווח שנכון ל-2023 היא עדיין מחזיקה בה.
באפט נעשה למיליארדר כאשר ברקשייר האת'וויי החלה למכור מניות מסיווג דרג A ב-29 במאי 1990, כשהשוק נסגר ב-7,175 דולר למניה.
בהמשך רכש באפט את חברת הביטוח משנה ג'נרל רה (General Re) ב-1998. על הקשיים הרבים של החברה לעמוד בתקנים ובסטנדרטים שיתאימו לביטחונם של משקיעים הצליח באפט להתגבר רק בתוך מספר שנים ובספיגה של נזק כלכלי משמעותי.
הימנעותו של באפט מהשקעות בתחום ההיי-טק הביאו לכך שכאשר בועת הדוט-קום התפוצצה בתחילת 2001, המיתון שהובילה לו לא פגע בברקשייר האת'וויי כלל.
במהלך חקירה משנת 2005 של פרשת הונאה חשבונאית ב-AIG, בכירי ג'נרל רה הפכו למעורבים.
ב-15 במרץ 2005 אילצה מועצת המנהלים של AIG את מוריס גרינברג להתפטר מתפקידו כיו"ר ומנכ"ל לאחר שהרגולטורים במדינת ניו יורק טענו ש-AIG עסקה בעסקאות מפוקפקות וחשבונאות לא נאותה.
ב-9 בפברואר 2006, AIG הסכימה לשלם 1.6 מיליארד דולר קנס.
בשנת 2010, ממשלת ארצות הברית הסכימה להסדר תשלום על קנס בסך 92 מיליון דולר עם ג'נרל רה, המאפשר לחברה הבת של ברקשייר האת'וויי להימנע מהעמדה לדין בתיק AIG.
ג'נרל רה גם התחייבה ליישם פשרה על השליטה בחברה, מה שחייב את סמנכ"ל הכספים של ברקשייר האת'וויי להשתתף בישיבות ועדת הביקורת של ג'נרל רה ולהורות למינוי דירקטור בלתי תלוי.
באפט דיבר רבות על כך שהוא מאמין כי בכלכלת השוק העשירים מרוויחים פרסים בעלי ערך רב מדי ביחס לכישוריהם.
הוא הצהיר לא פעם שלא ייתן שילדיו יירשו חלק משמעותי מהונו וציין כי הוא רוצה לתת לילדיו מספיק כדי שירגישו שיש ביכולתם לעשות כל דבר אך לא לגרום להם לרצות לעשות שום דבר.
באפט הכריז לא פעם על כוונתו לתת את הונו לצדקה.
ב-25 ביולי 2006 פרסם באפט כי הוא מתכוון לתרום כ-85% מהונו למטרות צדקה (כ-31.4 מיליארד דולר).
חמש שישיות מהסכום ייתרמו לקרן ביל ומלינדה גייטס (כ-26.1 מיליארד דולר בקירוב), אם כי בתנאים מסוימים שהקרן חייבת לעמוד בהם.
הוא מקדם יחד עם ביל גייטס את התחייבות הנתינה, מיזם המעודד מיליארדרים לתרום לצדקה את מרבית הונם.
באפט העניק בין השנים 2002–2006 תרומות בסכום של 46.1 מיליארד דולר.
ביוני 2024 הודיע באפט כי כשימות הוא יתרום את הונו, שמוערך נכון ל-2024 בכ-144 מיליארד דולר, לקרנות פילנתרופיות המנוהלות בידי שלושת ילדיו ולא לקרן גייטס כפי שאמר שיעשה ב-2006.
ב-2002, באפט חתם על חוזים עתידיים בסך 11 מיליארד דולר לחיזוק שווי הדולר ביחס מול מטבעות זרים.
עד אפריל 2006, הרווח הכולל שלו על חוזים אלה היה מעל 2 מיליארד דולר.
באפט הכריז ביוני 2006 שהוא ימסור בהדרגה 85% מאחזקותיו בברקשייר לחמש קרנות נדבה שנתיות של מניות, החל מיולי 2006 - התרומה הגדולה ביותר הולכת לקרן ביל ומלינדה גייטס.
ב-2007, במכתב לבעלי ניירות הערך המשקיעים במנייתו, הודיע באפט כי הוא מחפש יורש צעיר יותר, או אולי מספר יורשים, לניהול עסקי ההשקעות שלו.
באפט נתקל בביקורות במהלך משבר הסאבפריים של 2007 ו-2008, שהוביל למיתון הגדול, על כך שהוא הקצה הון בשלב מוקדם מדי בתנודות שוק המניות וכתוצאה מכך קידם עסקאות לא אופטימליות.
אני קונה." היה שמו של מאמר דעה שפרסם בניו יורק טיימס ב-2008 בהקשר למשבר.
באפט כינה את השפל במגזר הפיננסי שהחל ב-2007 "צדק פואטי".
ברקשייר האת'וויי של באפט ספגה ירידה של 77% ברווחים במהלך הרבעון השלישי של 2008 וכמה מהעסקאות המאוחרות שלו סבלו מהפסדים גדולים ביחס לשוק.
ברקשייר האת'וויי רכשה 10% מניות בכורה של בנק גולדמן זקס.
נכון לסוף 2008 חלק מניירות הערך שמכר היו לפי הערכות נתונים בסכנת אובדן כולל של 6.73 מיליארד דולר.
היקף ההפסד הפוטנציאלי גרם לוועדה לניירות ערך ולבורסה לדרוש מברקשייר להטיל "חשיפה גדולה יותר" של הגורמים שהיו מעורבים בהערכת היקף החוזים.
באפט גם עזר לדאו כימיקלים לשלם עבור 18.8 מיליארד דולר עבור רכישת חברת הכימיקלים 'רום וראס' ולמנוע מהחברה להגיע לכדי פשיטת רגל במקביל למשבר.
בסך הכל ברקשייר האת'וויי ביצעה השקעות שונות בסך 3 מיליארד דולר תוך כדי המשבר כדי להשאיר תאגידים שונים שהיו בסכנת פשיטת רגל מעל פני המים ולמנוע את העמקת המשבר.
המהלכים שבאפט נקט ויזם במהלך המשבר הדגישו את חשיבותו ליציבות של השוק הפיננסי, בדומה לאחריות שנקט בנק ג'יי.
מורגן במהלך המשבר הפיננסי של 1907, כאשר מנע התרסקויות של בנקים דרך השקעות.
בשנת 2008, באפט הפך לאדם העשיר בעולם, עם שווי נקי מוערך ב-62 מיליארד דולר על ידי פורבס ובמחיר של 58 מיליארד דולר על ידי יאהו, ובכך עקף את ביל גייטס, שאחז במקום הראשון ברשימת פורבס במשך 13 שנים רצופות.
בשנת 2009, גייטס החזיר לעצמו את המיקום העליון ברשימת פורבס, כאשר באפט עבר למקום השני.
ערכם של שני הגברים ירדו ל-40 מיליארד ו-37 מיליארד דולר בהתאמה - לפי פורבס, באפט הפסיד 25 מיליארד דולר על פני תקופה של 12 חודשים במהלך משבר הסאבפריים של 2008 ו-2009.
באוקטובר 2008 דיווחה התקשורת כי באפט הסכים לרכוש מניות בכורה של ג'נרל אלקטריק (GE).
הרכישה כללה תמריצים מיוחדים: הוא קיבל אופציה לקנות שלושה מיליארד דולר מניות של ג'נרל אלקטריק, ובאפט קיבל גם דיבידנד של 10% (ניתן למשיכה בתוך שלוש שנים).
בפברואר 2009, באפט מכר כמה מניות של פרוקטר אנד גמבל ושות' וג'ונסון אנד ג'ונסון מהפורטפוליו האישי שלו.
במרץ 2009 אמר באפט בראיון לטלוויזיה בכבלים כי הכלכלה "נפלה מצוק...
לא רק שהכלכלה האטה מאוד, אלא שאנשים באמת שינו את ההרגלים שלהם כמו שלא ראיתי [מעודי]".
בנוסף, באפט חשש שרמות האינפלציה שהתרחשו בשנות ה-70 - שהובילו לשנים של סטגפלציה כואבת - עלולות לצוץ מחדש.
ב-2009 השקיע באפט 2.6 מיליארד דולר כחלק מהקמפיין של חברת ביטוח משנה 'סוויס רה' לגיוס הון עצמי.
ברקשייר האת'וויי כבר החזיקה ב-3% ממניותיה, עם זכויות בעלות של יותר מ-20%.
כמו כן, בשנת 2009, באפט רכש את תאגיד הרכבות BNSF תמורת 34 מיליארד דולר במזומן ובמניות.
אליס שרדר, מחברת 'סנובול', אמרה שסיבה מרכזית לרכישה הייתה לגוון את ברקשייר האת'וויי מהשוק הפיננסית.
במדידה לפי שווי שוק, ברקשייר האת'וויי היה התאגיד השמונה עשר בגודלו בעולם נכון ליוני 2009.
בין היתר, באותה התקופה נפטר באפט מהשקעה כושלת בתאגיד קונוקופיליפס לחיפוש אחר מחצבי פחמימנים.
ב-3 בנובמבר 2009, ברקשייר האת'וויי הודיעה שתרכוש את ה-77.4 האחוזים הנותרים ממניותיה של BNSF, תמורת 100 דולר לנייר ערך של המניה במזומן בעסקת רכישה בשווי של 44 מיליארד דולר.
באפט השקיע כ-34 מיליארד דולר ב-BNSF תוך סגירת החוב שלה שעמד בסך 10 מיליארד דולר.
ב-12 בפברואר 2010, בעלי המניות של חברת האם BNSF הצביעו בעד הרכישה והיא הושלמה.
בנובמבר 2011, פורסם שבמהלך שמונת החודשים הקודמים, באפט קנה ב-64 מיליון דולר נתח של מניית תאגיד המחשבים IBM, ששוויה הוא כ-11 מיליארד דולר.
ההשקעה הבלתי צפויה הזו העלתה את נתח האחזקה שלו בחברה לסביבות 5.5% - המניות הגדולות ביותר ב-IBM לצד זה של SSGA .
באפט אמר בכמה הזדמנויות קודמות שהוא לא ישקיע בהיי-טק כי הוא לא הבין את התחום לגמרי, אז המהלך הפתיע משקיעים ומשקיפים רבים.
במהלך הריאיון, בו חשף את ההשקעה לציבור, הצהיר באפט כי הוא התרשם מהיכולת של החברה לשמר לקוחות עסקיים ואמר: "אני לא מכיר חברה גדולה שבאמת הייתה ספציפית במה שהם מתכוונים לעשות ואיך הם מתכוונים לעשות זאת כמו IBM."
במאי 2012, הוכרזה רכישת חברת 'מדיה ג'נרל' בידי באפט, המורכבת מ-63 עיתונים בדרום מזרח ארצות הברית.
החברה הייתה הרכישה השנייה של דפוס חדשות שבוצעה על ידי באפט בשנה אחת.
במהלך מצגת בפני סטודנטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון, בסוף ספטמבר 2013, השווה באפט את הפדרל ריזרב האמריקאי לקרן גידור והצהיר כי הבנק מפיק "80 מיליארד או 90 מיליארד דולר בשנה כנראה" בהכנסות לממשלת ארצות הברית.
באפט גם השמיע תמיכה בסוגיית הגברת שוויון חלוקת העושר בחברה: "למדנו לייצר הרבה סחורות ושירותים, אבל לא למדנו גם איך לחלק את כולם בשפע.
החובה של חברה משגשגת כמו שלנו היא להבין איך אף אחד לא נשאר יותר מדי מאחור."
לאחר קשיי המיתון הגדול, באפט הצליח לאושש את החברה לסטנדרטים שלה לפני המיתון: ברבעון השני של 2014, ברקשייר האת'וויי הרוויחה 6.4 מיליארד דולר ברווח נקי, הנתון הגבוהה ביותר שהרוויחה אי פעם בתקופה של שלושה חודשים.
בראיון ל-CNBC ביוני 2021, אמר באפט כי ההשפעה הכלכלית של מגפת הקורונה הגבירה את האי השוויון הכלכלי וקונן על כך שרוב האנשים אינם מודעים לכך ש"מאות אלפים או מיליונים" של עסקים קטנים הושפעו לרעה.
הוא גם הצהיר שסביר להניח שהשווקים והכלכלה יהיו בלתי צפויים גם בתקופת ההתאוששות שלאחר המגפה, אפילו כשממשל ביידן והפדרל ריזרב של ארצות הברית פועלים בניסיון לעצב תוכנית התאוששות סדירה.
לדבריו, ניבוי ההשקעות השגוי וההשפעות של הקורונה רחוקות מלהסתיים.
מטה עסקיו נמצא באומהה, נברסקה, וכך זכה בכינוי "האורקל מאומהה".
דרך פעילותו בשוק המניות מתבססת בעיקר על השקעות לטווחים ארוכים, וכך הוא מנסח זאת: "אני קונה עסקים, לא מניות, עסקים שארצה להיות בעליהם לנצח".
כמו כן, ידוע באפט בהשקעותיו הסולידיות יחסית בתעשיות מסורתיות ובעובדה שאינו מעורב בחברות רבות בתחום ההיי-טק, הטכנולוגיה והתקשורת.
אחת ההשקעות הגדולות שלו היא חברת קוקה-קולה, שאת מניותיה הוא מחזיק עשרות שנים.
באפט ידוע בחוש ההומור שלו ובאימרותיו השנונות.
בהתייחסו לעסקים הוא הסביר שכדאי לקנות עסק שגם אידיוט יוכל לנהלו, משום שבשלב כלשהו אידיוט ינהל אותו.
אמרה אחרת שלו נוגעת לשימוש במידע פנים.
לטענתו של באפט הדרך המהירה להתרושש היא קופה עם מיליון דולר ושימוש במידע פנים.
באפט רצה לפרוש מניהול הקרן לפני מספר שנים וחזר בו.
באיגרת שהוא שלח למשקיעי ברקשייר האת'וויי הוא הסביר להם כי הוא אכן רצה לפרוש אך מצבו הכלכלי לא מאפשר לו.
באספת בעלי המניות של 2022 אמר באפט שהיה להם מנהל לא רע עם אלצהיימר וזה הפך למבחן אצלם האם החברה פשוטה מספיק לניהול על ידי מנהל דמנטי.
ב-2013, השלים את רכישת חברת ישקר הישראלית לאחר שרכש 20% ממניות החברה תמורת 2 מיליארד דולר (זאת לאחר שרכש 80% ממניותיה ב-4 מיליארד דולר בשנת 2006).
ב-1949, באפט חיזר אחר אישה צעירה שלחבר שלה היה יוקולילי.
בניסיון להתחרות, הוא קנה לעצמו יוקולילי ומאז הוא מנגן בו.
על אף שהניסיון ללכוד את תשומת לבה לא צלח, עניינו במוזיקה כן היה נוכח ביחסיו עם סוזן תומפסון, שלימים הייתה לאשתו.
באפט מנגן לעיתים קרובות על הכלי באספות בעלי מניות והזדמנויות אחרות.
בני הזוג וורן וסוזן באפט החלו לחיות בנפרד בשנת 1977, למרות העובדה שהם נשארו רשמית נשואים עד מותה של סוזן באפט ביולי 2004. בתם, סוזי, מתגוררת באומהה, הלכה בעקבות אביה, היא משקיעה ופילנתרופית, ועובדת באומהה.
שלושתם היו חברים קרובים וכרטיסי חג המולד לחבריהם תמיד כללו את החתימה מאת "וורן, סוזי ואסטריד".
סוזן דנה בקצרה במערכת היחסים הזו בראיון בתוכנית האירוח צ'רלי רוז זמן קצר לפני מותה, בהצצה נדירה לחייו האישיים של באפט.
שכרו השנתי של באפט ב-2006 עמד על כ-100,000 דולר, נתון נמוך בהשוואה לשכר הבכירים בחברות דומות לברקשייר האת'וויי.
ב-2008 הוא הרוויח שכר כספי ומנייתי בסכום כולל של 175,000 דולר, שכלל שכר בסיס של 100,000 דולר בלבד.
בנוסף לבית מגוריו באומהה, ב-1971 רכש ב-150,000 דולר בית נופש בלונג ביץ', קליפורניה, אותו מכר בשווי 7.5 מיליון דולר ב-2018. בפברואר 2011 קיבל באפט את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ב-17 באפריל 2012 הודיע באפט כי הוא חולה בסרטן הערמונית.
בספטמבר של אותה שנה הוא השלים את הטיפולים במחלה והחלים לגמרי.
שותפו בברידג' הוא חברו ביל גייטס.
בנוסף הוא אוהד זה עשרות שנים של קבוצת הכדורגל של נברסקה.
באפט גדל כפרסביטריאני, אך בבגרותו אימץ אגנוסטיות.
בדצמבר 2006 פורסם כי באפט לא נשא טלפון נייד, לא היה לו מחשב ליד שולחנו, והוא נהג במכונית משלו, קאדילק DTS.
שנים מאוחר יותר, באספת בעלי המניות של ברקשייר האת'וויי ב-2018, סיפר שהוא משתמש בגוגל כמנוע החיפוש המועדף עליו.
נכון לשנת 2013 היה לו טלפון נוקיה ישן והוא שלח רק מייל אחד כל חייו.
בפברואר 2020, באפט חשף בראיון ל-CNBC כי החליף את הטלפון שלו באייפון 11. באפט קורא חמישה עיתונים מדי יום, החל ב'אומהה הראלד העולמי', שהחברה שלו רכשה ב-2011. הנאומים של באפט ידועים בשילוב של דיונים עסקיים עם הומור.
מדי שנה, באפט מנחה את אספת בעלי המניות השנתית של ברקשייר האת'וויי במרכז קווסט באומהה, נברסקה, אירוע המושך למעלה מ-20,000 מבקרים מארצות הברית ומחוצה לה, ומעניק לו את הכינוי "וודסטוק של הקפיטליזם".
הגירעון המסחרי גרם לבאפט להיכנס לשוק המט"ח לראשונה ב-2002. הוא הפחית באופן משמעותי את חלקו ב-2005, מכיוון ששינויי הריבית הגדילו את העלויות של החזקת חוזי מטבע חוץ.
באפט העריך תנועת שוק 'דובית' ביחס לדולר - של היחלשות הדרגתית וממושכת - והצהיר שהוא מחפש לרכוש חברות עם הכנסות זרות משמעותיות.
באפט מתח ביקורת על זהב כהשקעה, כאשר הביקורת שלו מבוססת בעיקר על אופיו הלא פרודוקטיבי בהשוואה להשקעה בחברות שמייצרות רווח.
במקביל הוא ביקר בנחרצות את הביטקוין על כך שהוא מהווה לטענתו מרמה מעשית של הציבור ואינו בעל שום ערך ריאלי ואופיו הלא פרודוקטיבי, מה שעלול לגרום לבועה כלכלית אם יגדלו ההשקעות בו.
לפי באפט, כל השקעה במטבע דיגיטלי סופה בהפסדים.
בנוסף לתרומות הפוליטיות שהעניק לאורך השנים, באפט תמך ותרם תרומות לקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה הדמוקרטי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. ב-2 ביולי 2008, באפט השתתף בגיוס של 28,500 דולר עבור הקמפיין של אובמה בשיקגו.
באפט רמז שדעותיו של ג'ון מקיין על צדק חברתי היו כה רחוקות משלו, שמקיין יזדקק ל"לובוטומיה" כדי שבאפט ישנה את עמדתו.
במהלך הדיבייט השני במרוץ לנשיאות, מקיין ואובמה הזכירו שניהם את באפט כמועמד עתידי למשרת מזכיר האוצר של ארצות הברית.
מאוחר יותר, בדיבייט הנשיאותי השלישי והאחרון, אובמה העלה את שמו של באפט כיועץ כלכלי פוטנציאלי.
באפט היה גם יועץ פיננסי של המועמד הרפובליקני ארנולד שוורצנגר במהלך הבחירות למושל קליפורניה ב-2003.
באפט תיאר את רפורמת הבריאות שיזם הנשיא ברק אובמה כלא מספקת כדי להתמודד עם עלויות שירותי הבריאות בארצות הברית, אם כי הוא תומך במטרה שלה להרחיב את כיסוי ביטוח הבריאות.
באפט טען כי עלויות שירותי הבריאות פוגעות בתחרותיות הכלכלית של ארצות הברית עקב הגדלת עלויות הייצור.
באפט אמר ב-2010, בהקשר ליוזמת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שזה לא בר-קיימא עבור ארצות הברית להקדיש 17% מהתמ"ג הלאומי שלה להוצאות הבריאות, וציין שמדינות רבות אחרות הוציאו חלק קטן בהרבה מהתמ"ג שלהן על הוצאות בריאות, עם תוצאות בריאות טובות יותר.
ב-16 בדצמבר 2015, באפט תמך במועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון לנשיאות.
ב-1 באוגוסט 2016, באפט אתגר את דונלד טראמפ לפרסם את דו"חות תשלומי המס שלו.
ב-10 באוקטובר 2016, לאחר התייחסות אליו בדיבייט הנשיאותי השני, באפט פרסם את דו"ח תשלום המס שלו.
הוא אמר שהוא שילם 1.85 מיליארד דולר במס הכנסה פדרליים ב-2015 על הכנסה ברוטו מתואמת של 11.6 מיליארד דולר, כלומר היה לו שיעור מס הכנסה פדרלי מעשי של כ-16 אחוזים.
באפט אמר גם שהוא הרוויח תרומות בשווי יותר מ-2.8 מיליארד בשנה הקודמת.
בתגובה לטיעונו של טראמפ שהוא לא יכול לשחרר את פרטי המס שלו בגלל היותו נתון תחת ביקורת מס, אמר באפט, "נבדקתי על ידי מס הכנסה מספר פעמים וכרגע אני בביקורת.
אין לי בעיה לשחרר את פרטי המס שלי בזמן ביקורת.
גם למר טראמפ לא - לפחות לא תהיה לו בעיה משפטית." באפט אמר שהוא ישפוט את הנשיא דונלד טראמפ לפי תוצאות כהונתו בנושאי בטיחות לאומית וצמיחה כלכלית כאשר יחליט אם יצביע עבורו בבחירות לנשיאות ב-2020.
וורן מינור כריסטופר היה מזכיר המדינה ה־63 של ארצות הברית מ־20 בינואר 1993 ועד 17 בינואר 1997 בממשל של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
בשנים 1977–1981 שימש כסגן מזכיר המדינה בממשל של ג'ימי קרטר, על פועלו קיבל עם עזיבתו את מדליית החירות הנשיאותית.
בתקופת כהונתו תרם למספר אירועים חשובים, בהם תחילת פעולות נאט"ו לשמירת השלום בבוסניה וחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
כריסטופר היה מעורב גם בהסכמי אוסלו בין מדינת ישראל ובין אש"ף, ושימש כעד לחתימה.
לאחר סיום תפקידו, סייע כריסטופר במספר אירועים נוספים.
בשנת 2000 נקרא לפקח על ספירת הקולות המחודשת בפלורידה מטעם המועמד לנשיאות אל גור בעקבות התוצאות השנויות במחלוקת של הבחירות לנשיאות שם.
בנוסף, הוא סייע בהשגת השלום בבוסניה בשנת 1995. עם סיום תפקידו כמזכיר המדינה סיפר כי התגאה בעיקר בקידום האיסור לתרגל ניסויים בנשק גרעיני.
הוא היה חבר במועצות היועצים לארגונים "מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון" ו"השותפות לאמריקה בטוחה".
מ-2003 הוא הרצה בקורס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
כן כתב במספר מגזינים מקצועיים בנושאי מדיניות חוץ.
וורן כריסטופר נפטר בביתו בגיל 85 ב-18 במרץ 2011, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
היה נשוי למארי וויליס, ואב לארבעה ילדים.
וורניק (ברומנית: Vornic, מהמקור הסלאבוני dvorĭnikŭ) הוא תוארו של ראש החצר הנסיכותית במולדובה ובמונטניה בתקופת ימי הביניים.
הוורניק מילא מעין תפקיד של שר פנים ובהדרגה קיבל גם סמכויות שיפוטיות והיה ממלא מקום השליט בנושאים מסוימים.
בנסיכות מולדובה, לאחר חלוקת הארץ בתקופתו של אלכסנדרו הטוב, היו שני וורניקים, אחד עבור "הארץ העליונה" ואחד עבור "הארץ התחתונה".
הנרי וורן בייטי הוא שחקן, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב.
האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה לו את הפרס לזכר אירווינג תלברג למפיקים מצטיינים (חברו הטוב ג'ק ניקולסון נתן לו אותו), וכן קיבל את פרס מרכז קנדי על תרומתו לתרבות האמריקנית.
בייטי נולד בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, לאב אמריקני ממוצא בריטי ולאם קנדית ממוצא אירי-סקוטי.
משפחתו משתייכת לזרם הבפטיזם בנצרות.
אחותו הגדולה היא השחקנית שירלי מקליין.
הופעת הבכורה של בייטי בקולנוע הייתה בתפקיד הראשי בסרטו של איליה קאזאן "זוהר בדשא" (1961) לצד נטלי ווד.
על תפקיד זה קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בגיל 30 (1967) כיכב בסרטו הנודע של ארתור פן "בוני וקלייד" שגרף עשר מועמדויות לפרס אוסקר, מתוכן שתי מועמדויות ראשונות לבייטי: כשחקן וכמפיק (לפרס הסרט הטוב ביותר).
בשנת 1971, הופיע בסרטים כדוגמת "הקלפן והיצאנית" של רוברט אלטמן, ובשנת 1974 יצא לאקרנים המותחן הפוליטי "The Parallax View" שבו הוא כיכב.
ב-1975, שיחק בסרט "שמפו" ו"השמיים יכולים לחכות" (1978) שהיה לסרטו המצליח ביותר מאז "בוני וקלייד", עליו קיבל ארבע מועמדויות לפרס האוסקר: לשחקן ראשי, לבימוי, לסרט הטוב ביותר, ולתסריט המעובד.
את אותן המועמדויות לפרס קיבל גם שלוש שנים אחר כך, על "אדומים" (1981), אפוס היסטורי על העיתונאי הקומוניסטי המפורסם, ג'ון ריד במהפכת אוקטובר.
מבין 12 המועמדויות לאוסקר, זכה הסרט בשלושה פרסים, ביניהם על הבימוי של בייטי.
היה זה פרס האוסקר היחיד שזכה בו, מתוך 14 מועמדויות במשך שלושה עשורים.
בנוסף, היה בייטי היחיד, פרט לאורסון ולס, שבשנה אחת היה מועמד לאוסקר על ארבע קטגוריות - משחק, בימוי, תסריט והפקה, הישג אשר חזר על עצמו פעמיים: ב-1978 וב-1981. בנוסף, היה ממנחי טקס האוסקר שהתקיים בשנת 1977, לצד ג'יין פונדה ואלן בורסטין.
ב-1990 הוא שיחק, ביים וגם הפיק את הסרט "דיק טרייסי", המבוסס על הקומיקס, בתור בלש פרטי שפועל בשנות השלושים לצד מדונה ואל פצ'ינו.
הסרט זכה להצלחה בביקורות ובקופות, כולל שלושה פרסי אוסקר, ולבייטי נהייתה פופולריות רבה בתור "דיק טרייסי".
לסרט תוכנן סרט המשך, אולם הפרויקט התעכב ובסופו של דבר בוטל בעקבות בעיית זכויות אשר הובילה לתביעה בבית משפט שנמשכה תקופה ארוכה, בה זכה לבסוף בייטי רק בשנת 2011.
ב-2016, ביים את הסרט "יוצא מן הכלל", הראשון בבימויו של בייטי מזה 18 שנה, בו הוא גם מככב לצד אשתו אנט בנינג.
גם סרט זה נכשל באופן מוחלט בקופות.
בשנת 1992, בגיל 55, התמסד ונישא לשחקנית אנט בנינג, אותה פגש על סט הצילומים של הסרט "באגסי", בו גילמה בנינג את בת זוגו.
מאז נולדו לזוג ארבעה ילדים.
בשנת 2012, יצא בנם הבכור מהארון כטרנסג'נדר.
בנובמבר 2006 נודע כי איגוד הכתבים הזרים האמריקני החליט להעניק לבייטי את פרס ססיל ב.
דה-מיל על מפעל חיים בטקס פרסי גלובוס הזהב שיתקיים בפברואר 2007.
במשך זמן רב היה בייטי אקטיביסט שהשמיע את דעותיו הליברליות באירועים פומביים והיה מעורב שנים רבות בבחירות לראשות המפלגה הדמוקרטית, עוד מימיו של רוברט קנדי.
הוא שקל התמודדות לתפקיד ראשות המפלגה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, מאחר שלא היה שבע רצון משני המועמדים לתפקיד (אל גור והסנטור לשעבר ביל בראדלי), אך לבסוף בחר שלא להתמודד.
"זוהר בדשא" (1961) - מועמדות לפרס גלובוס הזהב
"האביב הרומאי של גב' סטון" (1961), לצד ויויאן ליי, על פי רומן מאת טנסי ויליאמס
"בוני וקלייד" (1967), גם מפיק, שתי מועמדויות לפרס האוסקר (שחקן ומפיק)
"המשחק היחיד בעיר" (1970) של ג'ורג' סטיבנס
"הקלפן והיצאנית" (1971) של רוברט אלטמן, עם ג'ולי כריסטי, גם תסריטאי (ללא קרדיט)
"ממבטו של פראנואיד" (1974) של אלן ג'יי פאקולה
"שמפו" (1975) - גם מפיק, מועמדות לפרס האוסקר עבור תסריט מקורי, מועמדות לפרס גלובוס הזהב
"השמיים יכולים לחכות" (1978) - גם במאי (לראשונה) ומפיק, ארבע מועמדויות לפרס האוסקר
"אדומים" (1981) - גם במאי, ארבע מועמדויות לפרס האוסקר, זוכה בפרס הבימוי
"באגסי" (1991) - שתי מועמדויות לפרס האוסקר (שחקן ומפיק)
"סיפור של אהבה" (1994), גם תסריטאי ומפיק
"בולוורת'" (1998) - גם במאי ומפיק, מועמדות לפרס האוסקר עבור תסריט מקורי, מועמדות לפרס גלובוס הזהב
"משחקי חברה" (2001), אחד הכישלונות הקופתיים הגדולים בתולדות הקולנוע: תקציב הסרט - 90 מיליון דולר, הכנסותיו בארצות הברית - 6.7 מיליון דולר.
"יוצא מן הכלל" (2016), גם במאי ומפיק, ומככב לצד אשתו אנט בנינג.
סך הכול שיחק בייטי ב-23 סרטי קולנוע, מתוכם ביים חמישה.
וורן גריפין השלישי (נולד ב-10 בנובמבר 1971), הידוע בכינוי וורן ג'י הוא ראפר אמריקאי, ואח חורג של הראפר והמפיק המצליח ד"ר דרה.
חבר לשעבר בכנופיית 'קריפס' בלונג ביץ'.
וורן ג'י, יליד לונג ביץ', קליפורניה, התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו בהרכב 213 (קידומת טלפון של אזור מזרח לוס אנג'לס) יחד עם נייט דוג וסנופ דוג.
הלהקה הצליחה בזכות הקשר של וורן ג'י שהכיר אותה לאחיו החורג ד"ר דרה שגרם להחתמתם בחברת התקליטים Death Row Records של שוג נייט.
בשנת 1992 וורן ג'י תרם רבות להפקת אלבום הבכורה של ד"ר דרה The Chronic שאירח בין היתר את כל הרכב 213 יחד עם חבריהם מהרכב דה דוג פאונד .
בשנת 1993 וורן ג'י הפיק לעצמו את סינגל הבכורה שלו בהשתתפות נייט דוג ומיסטה גרים שנקרא Indo Smoke (עשן הגראס).
שנה לאחר מכן ב-1994 יצא אלבום הבכורה בחברת התקליטים Def Jam Records שנקרא Regulate...
G Funk Era והלהיט הגדול מהאלבום ובכלל של וורן ג'י היה "Regulate".
האלבום זכה להצלחה ומכר יותר משני מיליון עותקים בארצות הברית.
בשנת 1998 הופיעו וורן ג'י והזמרת הנורווגית סיסל יחד בדואט שהתבסס על הקטע "מחולות פוליבצים" מתוך האופרה "הנסיך איגור" והפך ללהיט באירופה.
ג'י ביצע קטעי ראפ בעוד סיסל ביצעה קטעי מקהלה.
ב-1999 יצא אלבומו השלישי I Want It All.
באלבום השתתפו ראפרים בולטים דוגמת מאק 10, סנופ דוג, קורופט ואיב.
באותה שנה שיחק בדרמת הפשע "כביש מהיר" לצד דריל האנה.
בשנת 2001 וורן ג'י חתם ביוניברסל רקורדס והוציא את אלבומו הרביעי The Return of the Regulator שאכזב מאוד ולא הצליח במכירות.
באלבום הזה שאפילו עטיפתו הייתה בדיוק כמו באלבום הראשון שלו, וורן ג'י ניסה לשחזר את אלבום הבכורה שלו משנת 1994 ללא הצלחה.
בשנת 2003 וורן ג'י חבר לחבריו להרכב 213 סנופ דוג ונייט דוג והחליטו להקליט את האלבום שלא יצא וזה שוחרר 2004 בשם The Hard Way.
הלהיט הגדול ביותר מתוך האלבום היה "Grupie Luv" והאלבום נכנס למקום הרביעי במצעד המכירות של מגזין בילבורד הנחשב.
בשנת 2005 הוציא וורן ג'י את אלבומו החמישי In the Mid-Nite Hour תחת לייבל עצמאי.
וורן רובינסון אוסטין היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי.
בין היתר היה סנאטור מטעם ורמונט ושגריר ארצות הברית באו"ם.
אוסטין נולד בהייגייט סנטר (Highgate Center) שבמחוז פרנקלין, ורמונט.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת ורמונט, בה למדו כמה ממושלי המדינה.
את לימודיו באוניברסיטה הוא סיים ב-1899. לאחר מכן למד משפטים והחל לעבוד בתחום ב-1902.
בשנת 1904 הוא מונה להיות פרקליט המדינה של מחוז פרנקלין, משרה בה החזיק שנתיים.בשנותיו הראשונות בפוליטיקה, הוא כיהן במספר תפקידים, בהם: יושב ראש ועידת המדינה הרפובליקנית של ורמונט (Vermont Republican State Convention) ב-1908, ראש עיריית סנט אולבנס (St.
Albans) שבוורמונט ב-1909, ומספר תפקידים נוספים.
מעמדו ההולך ומתחזק גרם למינויו לתפקיד "נאמן" (trustee) של אוניברסיטת ורמונט ב-1914, תפקיד בו החזיק עד שנת 1941.
הוא גם שימש פרקליט מיוחד למדינת ורמונט בוויכוח על הגבול המדויק בינה לבין שכנתה, ניו המפשייר, בין 1925 ו-1937.
הוא נבחר לסנאט האמריקני ב-31 במרץ 1931, בבחירות מיוחדות מהירות שנערכו לאחר מותו של הסנאטור הקודם מטעם ורמונט, פרנק ל.
הוא החליף את מקומו בסנאט יום לאחר מכן.
בשתי הבחירות הבאות לתפקיד זה (ב-1934 ו-1940) הוא נבחר שוב.
ב-2 באוגוסט 1946, לקראת סיום תקופת הקדנציה שלו, הוא התפטר מהתפקיד, כדי שיוכל להתמנות לתפקיד שגריר ארצות הברית באו"ם.
במשרה זו כיהן עד 25 בינואר 1953, כשפרש.
הוא העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה של האו"ם ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם כדי לקיים את השלום ולא לכפות חלוקה על הערבים.
הוא היה חבר במספר רב של ארגונים ואגודות, מקצועיים ואחרים, ביניהם הבונים החופשיים, רוטרי ואחרים.
הוא היה נוצרי בדתו, והשתייך לכנסייה הקונגרגציונלית.
הוא קיבל תואר דוקטור (LL.D) ממכללת בייטס (Bates College) ב-1947. זכרו של אוסטין מונצח בלוח שיש בבית הממשל של ורמונט.
וורן הייסטינגס היה מושל הודו הראשון של הודו הבריטית.
הייסטינגס נולד למשפחה ממוצא צנוע שירדה מנכסיה.
הוריו נפטרו בהיותו צעיר והוא גודל על ידי קרובי משפחה בעיירה האנגלית צ'רציל ולמד בבית הספר ווסטמינסטר.
הייסטינגס הצטרף לחברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1750 והחל את הקריירה שלו בחברה בתור פקיד.
במהרה, הפך למנהל תחנת מסחר בבנגל.
בשנת 1757 הפך לאחראי הבריטי על העיר ההודית מורשידבד (Murshidabad) שנמצאת במערב בנגל, ובשנת 1761 מונה למועצת כלכותה.
בתקופה בה הייסטינגס הגיע להודו, בריטים הגיעו לשם במטרה להתעשר מהשירות בחברת הודו המזרחית.
בגלל הסיכון הרב שבשירות שם (בעיקר מסיבות אקלים ומחלות), אנשים שהעזו להגיע מהמערב ולשרת בהודו זכו לתנאי מחיה ושכר גבוהים.
הייסטינגס עזב את כלכותה ואת הודו בשנת 1764, אך חזר אליה בשנית בשנת 1769 ושימש בתור חבר מועצת מדרס (Madras).
בשנת 1772 מונה למושל בנגל.
במהלך כהונתו בתור מושל בנגל החל הייסטינגס ברפורמה כלכלית ומשפטית מקיפה, שכללה כתיבת חוקים וקודיפיקציה של המערכת המשפטית וכן ייסוד מערכת מסחר.
פעולותיו אלו של הייסטינגס היו הבסיס לייסוד השלטון הבריטי בהודו בהמשך.
בשנת 1773 נחקק חוק בפרלמנט הבריטי - חוק הסדרת הפעילות של חברת הודו המזרחית.
החוק קבע שעל החברה ליצור תפקיד חדש – את תפקיד המושל הכללי.
אף כי שליטתו הישירה של המושל הכללי היא רק על פורט ויליאם, אחת הסמכויות שלו היא גם לפקח על שאר מושלי הפרובינציות בהודו.
כמו כן, החוק קבע שתיווצר מועצת שלטון עליונה בהודו בראשות ארבעה חברים.
בעקבות החוק מונה הייסטינגס למושל הכללי בהודו בשנת 1784.
שירות בתור המושל הכללי הראשון
שנות פעולתו בתור המושל הכללי היו פוריות ביותר.
הייסטינגס רצה ליצור חוק שיקיף את כל תושבי הודו, אך החוק אותו הוא רצה ליצור אמור היה להיות מושתת על עקרונות הינדואים (החוק הבריטי שהיה מוחל בהודו בעקבות החקיקה של 1773 התייחס בעיקר לאזרחים הבריטיים בהודו, ולא להודים).
לשם כך, הביא הייסטינגס מספר בלשנים שיעסקו בתרגום ספרי חוקים הינדואים מוקדמים שנכתבו בשפת הסנסקריט לשפה האנגלית, בין המפורסמים שבהם היו סיר ויליאם ג'ונס וצ'ארלס וילקינס.
בעזרת תמיכתו והשפעתו של הייסטינגס יסדו ג'ונס ווילקינס את "האגודה האסיאתית של בנגל", שמטרתה הראשית הייתה לימודי התרבות האוריינטלית.
הייסטינגס כיבד מאוד את המנהגים המקומיים ואת התרבות ההינדואית.
הוא שילב יועצים ברהמנים בעבודת כתיבת המשפט וניסוח קודקס החוקים ההודי.
הייסטינגס ידע מספר שפות מקומיות, ביניהן בנגלית והינדו.
כמו כן, בגלל מגבלות שפה וכוח אדם חמורים, נאלץ הייסטינגס לגייס למנגנון השלטון בהודו אנשים מקומיים לצורך גביית מיסים וקשר עם האוכלוסייה המקומית.
הדבר היה לא לרוחה של מועצת השלטון העליונה, אך כן לרוחו של הייסטינגס שתמך בכך שהמקומיים ישלטו על עצמם במידה רבה, והתנגד למוסר הרופף שאפיין בריטים רבים שהגיעו להודו לצורך עבודה בחברת הודו המזרחית.
האופוזיציה הראשית לפעולותיו של הייסטינגס הייתה במועצת השלטון העליונה שהוא עמד בראשה.
המתנגד הראשי לפעולותיו היה סיר פיליפ פרנסיס.
פרנסיס האשים את הייסטינגס בכך שהאחרון קיבל שוחד ממהראג'ה הודי.
הייסטינגס התעמת איתו על כך ואפילו נערך ביניהם דו-קרב, בו פיליפס נפצע ונאלץ לחזור לאנגליה.
לאחר חזרתו לאנגליה המשיך פרנסיס להפיץ את טענותיו על השוחד ומעשי המירמה אותם ביצע לכאורה הייסטינגס, ויחד עם אדמונד ברק תבע את חזרתו לאנגליה והעמדתו למשפט.
משפטו החל בשנת 1788, והסתיים לבסוף עם זיכויו המלא בשנת 1795. את כל ההון הרב אותו צבר בתקופת שהייתו בהודו, בזבז הייסטינגס על ההגנה במשפטו, ואף ששמו טוהר הוא נותר כמעט חסר כול.
חברת הודו המזרחית הבריטית סייעה לו לאחר זיכויו בכספים, ועם הגידול בפופולריות שלו הוא הפך ליועץ למלך הבריטי בשנת 1814. הייסטינגס מת בשנת 1818.
וורן דניאלס קילואה היה שחיין אמריקאי.
פעמיים ברציפות אלוף אולימפי ושיאן עולם במשך 6 שנים שהתמחה בסגנון גב.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) היה קילואה השחיין הצעיר במשלחת האמריקאית וזכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:15.2 דקות, לפני בן ארצו ריימונד קג'ריס (1:16.8 דקות) וז'ראר בליץ היהודי מבלגיה (1:19.0 דקות).
בשלב חצי הגמר השני הוא שיפר את השיא האולימפי שקבע קג'ריס במשחה הראשון (1:17.8 דקות) וקבע שיא עולם חדש של 1:14.8 דקות.
בכך הוא שבר שיא של אוטו פאר בן שמונה שנים.
באותם משחקים אולימפיים השתתף פואה קילואה שזכה בשתי מדליות, זהב וכסף, אך לשניים אין קשר משפחתי.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו באפריל 1924 קבע קילואה במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 1:12.4 דקות.
באולימפיאדת פריז (1924) הגן קילואה על תוארו.
הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 1:13.2 דקות, לפני בן ארצו פול ווייט (1:15.4 דקות) וקארוי ברטה מהונגריה (1:17.8 דקות).
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 1:13.2 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו בשנת 1926 קבע קילואה את שיאו העולמי האחרון במשחה ל-100 מטר גב.
שיא זה החזיק מעמד יום אחד בלבד ונשבר על ידי וולטר לופר במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שנמשך 23 ימים ב-21 ערים, קילואה ניצח בכל התחרויות פרט לאחת וקבע 4 שיאי עולם חדשים.
קילואה התקשה יותר להגיע לתחרויות מאשר לנצח אותן ולא הצליח להתברג בפעם השלישית למשלחת האמריקאית והפעם לאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
"זה לא היה קל עבור שחיינים מהוואי להגיע לאולימפיאדה באותם ימים," אמר קילואה, "אולי היה לי סיכוי להגיע לאולימפיאדה השלישית שלי בשנת 1928".
"היינו צריכים לשבור שיא עולמי לפני שהם יכלו להרשות לעצמם לשלוח אותנו אל היבשת", הוא אמר, "ואז כשהגענו בסירות בחוסר כושר, היינו צריכים לנצח את כל המשתתפים בחוף המערבי, בשיקגו, ושוב בניו יורק לפני שסוף סוף נבחרנו למשלחת האולימפית."
בשנת 1968 זכה קילואה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
וורן ארל ברגר היה נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1969–1986.
ב-1969, לאחר פרישתו של ארל וורן, מונה ברגר, שנחשב ל"שמרן מתון", לנשיא בית המשפט העליון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון, ומינויו אושר במהירות בסנאט.
הוא הושבע לתפקידו ב-23 ביוני 1969. למרות היותו בעל דעות שמרניות (המתנגד לזכויות להט"ב), כנשיא בית המשפט העליון הוא הוביל החלטות ליברליות ובכלל זה בנושא הפלות מלאכותיות, אינטגרציה גזעית ועונש מוות.
נולד בסיינט פול, מינסוטה בשנת 1907, למשפחה בעלת אמצעים צנועים בת שבעה ילדים ממוצא גרמני.
סבו, שהיגר משווייץ לחם בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית וקיבל על שירותו את מדליית הכבוד.
ברגר גדל במשפחה ממעמד הפועלים.
המשפחה הגדולה התקשתה להסתדר כלכלית פעמים רבות, ובגיל תשע בלבד ברגר כבר עזר כספית למשפחתו על ידי מכירת עיתונים.
ברגר למד בתיכון ג'ון א.
ג'ונסון, שם היה תלמיד מקובל מאוד.
בזמן נעוריו, היה יו"ר מועצת התלמידים והתאמן רבות בהוקי, כדורגל ושחייה.
סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1925. ברגר הצעיר כתב גם מאמרים בנושאי ספורט בתיכון בעיתון מקומי לפני סיום לימודיו.
ברגר מילא את התשלום עבור לימודיו הליליים באוניברסיטת מינסוטה על ידי עיסוקו כסוכן מכירות שקידם מכירת ביטוח חיים.
לאחר מכן, הוא נרשם למכללת סנט פול למשפטים (המכונה כיום בית הספר למשפטים של מיצ'ל המליין), וסיים תואר ראשון במשפטים בהצטיינות בשנת 1931. לאחר סיום לימודיו הצטרף ברגר למשרד עורכי דין סנט פול בולט ולימד שיעורי לילה במשפטים למחייתו.
בשנת 1933 התחתן עם אלוורה סטרומברג, חברתו לספסל הלימודים.
עד מהרה הפך ברגר לשחקן מפתח בממסד המפלגה הרפובליקנית של מינסוטה, עם תפקיד פעיל בניהול מסעות הבחירות למשרת המושל של הרולד סטסן בשנים 1938, 1940 ו-1942. בשנת 1952 לקח חלק מרכזי במינויו של דווייט אייזנהאואר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, בכך שהוביל את משלחת מינסוטה בוועידה המפלגתית לבחירה באייזנהאואר.
לאחר שנבחר, אייזנהאואר מינה אותו ליועץ משפטי במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בשנת 1956 מונה על ידי הנשיא אייזנהאואר לכהן בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הוא כיהן בתפקיד זה כ-13 שנים, עד שנבחר לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בת 13 שנים בבית המשפט לערעורים, הוא קיבל מוניטין של שופט "חוק וסדר", בעל עמדה שמרנית אדוקה בכל הנוגע לזכויות הנאשם.
הוא מתח ביקורת פומבית על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, והביע את חששותיו מכך שבית המשפט העליון הגדיל את הגנתו על הנאשם.
בשנת 1968 שופט בית המשפט העליון ארל וורן פרש מתפקידו והנשיא לינדון ג'ונסון רצה למנות את השופט אייב פורטאס למחליפו, אך פיליבסטר של המפלגה הרפובליקנית בסנאט חסם את המינוי.
לבסוף וורן נשאר בתפקידו כשנה עד שג'ונסון סיים את תפקידו כנשיא, וברגר מונה כשריצ'רד ניקסון נכנס לתפקידו.
המוניטין המשפטי שלו, והקשרים שלו במפלגת הרפובליקנית, משכו את תשומת ליבו של הנשיא ניקסון.
מינויו לנשיא העליון נעשה כמעט ללא כל התנגדות, ומינויו אושר במהרה על ידי הסנאט בהצבעה של 74 - 3. קודמו של ברגר, ארל וורן, ניהל את בית המשפט העליון בתקופה שהייתה מבין הליברליות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ניקסון מינה את ברגר בתקווה שהכבוד שלו ל"חוק וסדר" ימלוך במה ששמרנים רבים ראו כפעילות שיפוטית ליברלית.
אמנם היה צפוי כי ברגר (שהיה ידוע בנטיותיו השמרניות ובביקורתו על וורן) יבטל כמספר פסיקות של וורן, אך הוא לא עשה זאת, ואף המשיך חלק מהדוקטרינות שלו.
אף על פי שברגר היה רפובליקני במשך כל חייו, רבות מההחלטות המפורסמות שניתנו במהלך כהונתו כנשיא העליון ייצגו ניצחונות מובהקים למחנה השיפוטי הליברלי.
בפסק דין סוואן נגד שרלוט-מקלנברג מועצת החינוך (Swann v.
Charlotte-Mecklenberg Board of Education; 1971), בית המשפט הוציא פסק דין פה אחד התומך באוטובוסים כגישה פרגמטית לצמצום ההפרדה הגזעית בפועל בבתי הספר.
ב-24 ביולי 1974 פסק בית המשפט העליון פה אחד כנגד הנשיא ניקסון בפרשת ווטרגייט.
במהלך נשיאותו השביע ברגר את הנשיאים הבאים: ריצ'רד ניקסון (קדנציה שנייה), ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן (שתי הקדנציות).
בשנת 1986 פרש מבית המשפט העליון, בכך כיהן כנשיאו תקופה ארוכה יותר מכל אדם אחר במאה ה-20. בשנת 1988 זכה במדליית החירות הנשיאותית.
ברגר היה תומך בסיסי בפתרון סכסוכים חלופיים לא דרך בית משפט, וציין את יכולתן של דרכים חלופיות דוגמת בוררות להקל על מערכת שיפוט עמוסה יתר על המידה.
עד מותו בשנת 1995, הוענק לברגר פרס ג'יימס מדיסון לשירות ציבורי מכובד על ידי האגודה האמריקאית הוויגית קליוסופית בפרינסטון, פרס סילבנוס תאייר של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ומדליית החירות הנשיאותית.
נפטר בשנת 1995 בוושינגטון די.
צוואתו תיחשף לציבור רק בשנת 2026.
פסק דין למון נגד קורצמן
בשאלת חירות דתית, בית המשפט העליון בראשות ברגר שמר והרחיב רבים מהתקדימים של בית המשפט הליברלי של וורן, שהוציא איסור על תרגול טקסים דתיים בחסות המדינה בבתי ספר ציבוריים.
ברגר, שכתב את דעת הרוב בפסק דין למון נגד קורטזמן, קבע מבחן בן שלוש נקודות כדי לקבוע אם חוקים או פעולות ממשלתיות ביססו למעשה את הדת בניגוד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
'מבחן הלמון' התיר חוקים התומכים בדת רק אם הייתה להם מטרה חילונית, השפעה ראשונית שלא קידמה הדתה ולא פגעה בדת, ולא יצרה הסתבכות יתרה בעניין הפרדת הדת מהמדינה.
ביישום אחד של מבחן הלמון, בית המשפט של ברגר הצביע 5 מול 4 בפסק הדין סטון נגד גרהם (1980) לביטול חוק קנטקי שחייב את הצבת עשרת הדיברות על קירות כיתות בטענה שהוא מפר את השלב הראשון של המבחן ובכך פעל נגד התיקון הראשון.
עם זאת, בית המשפט של ברגר התייחס לעיתים בהרחבת הפרשות של סעיפי הדת בתיקון הראשון.
לדוגמה, בפסק דין וידמר נגד וינסנט (1981) בית המשפט הגיע למסקנה שאוניברסיטה ממלכתית, שחששה מהפרת סעיפי הפרדת הדת מהמדינה, לא תוכל להוציא קבוצות סטודנטים בעלי זיקה דתית מפעילות במתקנים העומדים לרשות ארגוני סטודנטים חילוניים.
בפסק הדין הנפרד ויסקונסין נגד יודר (1972), כתב ברגר את החלטת הרוב שדחתה את לימודי החובה בתיכון לאמישים, וראתה בכך פגיעה בחופש הדת שלהם.
בתיקי חופש הביטוי וחופש ההתאגדות אשר נגעו לתיקון הראשון, הבהיר בית המשפט העליון בראשות ברגר את עמדת בית המשפט בנוגע למגבלות קודמות על העיתונות, וטען כי על הממשלה להפגין "נטל כבד" של הצדקה להטיל מגבלות כאלה של צנזורה.
ברגר עצמו הגן על חופש העיתונות; למשל, הוא טען בפסק דין הוצאות מיאמי הרלד נגד טורנילו (Miami Herald Publishing Co.
Tornillo; 1974) כי אין דרישה המחייבת מעיתונים לתת מקום לאנשים שקיבלו ביקורת בדפיהם להגיב על כך.
הוא גם ביטל צו איסור פרסום המגביל את כיסוי התיק הפלילי בפסק דין אגודת התקשורת של נברסקה נגד סטיוארט (Nebraska Press Association v.
בטיפול בנושאים אחרים שהעלו לעיתים קרובות את מסגרת התיקון הראשון, הראה ברגר נכונות להסדיר את המעמד של פורנוגרפיה, מילים מלוכלכות ודיבור אלים בבתי הספר האמריקאים.
הוא כתב את דעת הרוב של בית המשפט המבטאת סטנדרטים שלפיהם הממשלה יכולה להעמיד לדין בדבר שפה גסה במילר נגד קליפורניה (Miller v.
California; 1973) ובמקרה הנלווה אליו, תיאטרון המבוגרים הפריזאי הראשון נגד סלאטון (Paris Adult Theatre I v.
בפסק דין בית הספר המחוזי מס' 403 נגד פרייזר (Bethel School District No.
Fraser; 1986), חוות דעתו האחרונה לבית המשפט בעודו נשיא לפני שפרש, כתב ברגר כי פקידי בתי ספר ציבוריים יכולים להעניש את התלמידים בגין דיבור בשפה בוטה וגסות.
פסק דין רו נגד וייד
אחד מפסקי הדין הנודעים ביותר מתקופת נשיאותו של ברגר הוא פסק דין רו נגד וייד (Roe v.
Wade) אשר נגע לשאלת הפלות מלאכותיות.
לפי חוק מדינת טקסס הפלה מלאכותית הייתה אסורה.
לינדה קופי ושרה ודינגטון, עורכות דין מאוסטין, הגישו תביעה נגד החוק מטעמה של אישה הרה אשר רצתה לבצע הפלה ונעתר ממה.
אותה האישה, נורמה מקורווי, נרשמה תחת השם הבדוי "ג'יין רו" בכדי לא לחשוף את זהותה.
ב-17 ביוני 1970 קבע בית המשפט הטקסני כי החקיקה נגד הפלות פעלה נגד חוקת ארצות הברית עקב פגיעתה בזכות לפרטיות כפי שנקבעה בתיקון התשיעי לחוקת ארצות הברית.
ההגנה מטעם מדינת טקסס הגישה ערעור לבית המשפט העליון.
ב-13 בדצמבר 1971 שמע בית המשפט העליון דיון ראשוני.
המשפט התעקב עקב החלפתם של שני שופטי עליון, ג'ון מרשל הרלן השני והוגו בלאק הפורשים, בויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול.
היה זה רק באוקטובר 1972 כאשר נשמעו דיונים מחדש עם שני השופטים החדשים.
ב-22 בינואר 1973 קבע בית המשפט העליון 7 ל-2 נגד חוק טקסס שאסר הפלות בטענה כי אכן פגע בזכות לפרטיות.
ברגר תמך בדעת הרוב, מהלך שנגד את המוניטין השמרני שלו.
בדעת הרוב קבע בית המשפט העליון כי אישה הרה תוכל לבצע הפלה חוקית עד לנקודה שבה העובר יוכל לשרוד מחוץ לרחם (נכון לאותה העת זמן זה נחשב להיות רק לאחר 28 שבועות הריון, נכון להיום, הודות לתמיכה רפואית, הזמן הוא 22 שבועות לתוך ההריון).
"בית המשפט של ברגר" עסק בנושאים רבים שהיו על הפרק בדיון האזרחי בזמנו, החל מהפלות, לעונש מוות ועד פורנוגרפיה, וסביר להניח שהיה בעל תפקיד מכריע בהתפטרותו של ריצ'רד ניקסון.
למרבה האירוניה, היה זה ניקסון שמינה את ברגר לנשיא בית המשפט העליון והיה זה ברגר שפיטר את ניקסון מהנשיאות.
ברגר ניהל את בית המשפט העליון במשך 17 שנים והוא גם לקח תפקיד פעיל מאוד בחיזוק מערכת בתי המשפט הפדרלית של ארצות הברית.
לאחר פרישתו בשנת 1986 ועם מותו לאחר מכן ב-1995, ציין טור בניו יורק טיימס כי לבית המשפט בראשות ברגר ישנה מורשת מורכבת.
בין הקביעות המפלגות הגדולות ביותר שפרסם בית המשפט של ברגר היה פסק דין רו נגד וייד (Roe v.
Wade) בשנת 1973 אשר עסק בשאלת ההפלות.
ברגר לקח חלק בדעת הרוב, שהבטיחה לנשים את הזכות לבצע הפלות.
ברגר כתב גם מספר חוות דעת חשובות אשר נגעו לתיקון הראשון של החוקה.
במקרה של מילר נגד קליפורניה משנת 1973, דעת הרוב של ברגר הציעה הגדרה חדשה של גסות כפי שהיא נוגעת לסטנדרטים קהילתיים.
פסק דין נוסף וחשוב של ברגר הייתה בפסק דין למון נגד קורצמן בשנת 1971, כאשר ברגר תכנן בדיקה להחלטה האם חוק או תוכנית ציבורית המועילה לדת או לאמונות דתיות מותרת במסגרת התיקון הראשון.
ניקסון התפטר 16 ימים לאחר החלטת בית המשפט.
בעת פרש ברגר מנשיאות בית המשפט, הנשיא רייגן החליף אותו בנשיאות בשופט העליון ויליאם רנקוויסט ואת מושבו הפנוי של רנקוויסט מילא עם מינויו של אנטונין סקאליה בן ה-50 לעליון.
הרב ד"ר וורן גולדשטיין (שמו העברי: זאב, באנגלית: Warren Goldstein; נולד ב-1971) הוא הרב הראשי של דרום אפריקה מטעם איחוד בתי הכנסת האורתודוקסיים (UOS) מאז 2005.
יליד פרטוריה, הוא מתגורר כיום ביוהנסבורג.
גולדשטיין הוא הרב הראשי הראשון של דרום אפריקה שנולד שם.
כמו כן הוא האדם הצעיר ביותר להתמנות לתפקיד זה - בגיל 32, לאחר שהחליף את הרב סיריל האריס שהלך לעולמו ב-2005.
למד בישיבה "ישיבה גדולה" ביוהנסבורג במשך יותר מ-15 שנה, ונסמך לרבנות בישיבה על ידי הרב עזריאל גולדפיין; הוא קיבל גם סמיכה כדיין בכולל ארץ חמדה בירושלים.
הוא בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת דרום אפריקה ודוקטורט בזכויות האדם ובמשפט חוקתי מאוניברסיטת ויטווטרסראנד.
החל משנת 2013 יזם והוביל את פרויקט השבת - מגוון אירועים סביב השבת בקהילות רבות בעולם.
באוקטובר 2023, לאחר שנשיא דרום אפריקה סיריל רמפוזה לא הביע סולידריות עם ישראל בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הורה למעל 100 בתי הכנסת ברחבי המדינה, לשנות את נוסח התפילה לשלום הממשלה שהיה נהוג עד אז.
בספטמבר 2024 פרסם סרטון המזהיר מפני הפסקת אש עם חמאס במלחמת חרבות ברזל, ותקף את הלחץ על ישראל.
ספר משפט צדק: ביאורים ועיונים לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא בכמה ענייני מסחר.
וורנמבול היא עיר השוכנת על החוף הדרום-מערבי של מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
אוכלוסיית העיר מנתה 29,284 תושבים במפקד 2011. העיר שוכנת במרחק 265 ק"מ מדרום-מערב לבירת המדינה מלבורן.
שם העיר לקוח מהשם שנתנו השבטים האבוריג'ינים לחרוט הגעשי הסמוך.
פרוש השם הוא "אדמה בין שני נהרות" או "שתי ביצות" או "מים רבים".
המקום זכה לביקורים רבים על ידי ספנים פורטוגזים, צרפתים ואנגלים החל מהמאה ה-16. הביקור המתועד הראשון היה זה של ג'יימס גרנט (James Grant) בדצמבר 1800 ואחריו של מתיו פלינדרס ב-1802. במהלך המאה ה-19 פקדו את המקום באופן תדיר ציידי ליוויתנים.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 הגיעו המתיישבים הראשונים.
האתר עליו ממוקמת וורנמבול נסרק לראשונה ב-1846 והיא הוקמה זמן קצר לאחר מכן.
במהלך הבהלה לזהב וורנמבול הפכה לנמל חשוב וגדלה בקצב מהיר בשנות החמישים של המאה ה-19. היא הוכרזה כעיירה ב-1883 וכעיר ב-1918.