tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-50 של המאה ה-20, גילוי מחצבים עשירים באזור תרם להתפתחותה המהירה כמרכז תעשייתי.
בין היתר, החלה העיר לשמש כמרכז חשוב לייצור פלדה ומתכות נדירות.
באוטואו היא מרכז תעשייתי חשוב, במיוחד בתעשיות הפלדה והמתכות נדירות.
חברת באוטואו פלדה (Baogang Group) היא אחת מהיצרניות הגדולות בסין בתחום זה, עם תרומה משמעותית לייצור הפלדה במדינה.
בנוסף, בעיר ישנם מפעלים גדולים לעיבוד מתכות נדירות, דבר שמקנה לה חשיבות עולמית בתחום זה.
מחצבי המתכות הנדירות באזור באוטואו מהווים חלק נכבד מאספקת המתכות הנדירות בעולם, המשמשות בתעשיות מתקדמות כמו אלקטרוניקה ואנרגיה ירוקה.
הנציבות העירונית באוטואו משתרעת על פני 27,563 קמ"ר בדרום-מערב המחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית וגובלת בבירת המחוז חוחחוט מדרום-מזרח, בנציבויות העירוניות מצפון-מזרח, מדרום, ממערב ובמונגוליה מצפון.
באוטואו שוכנת באזור צחיח למחצה, עם אקלים יבשתי המאופיין בחורפים קרים מאוד וקיצים חמים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא כ-6 מעלות צלזיוס, והעיר מקבלת כמות משקעים שנתית ממוצעת של כ-300 מ"מ.
האקלים היבש משפיע על תנאי החיים והחקלאות באזור, אך מתפתח במהירות בזכות משאבי הטבע העשירים והתשתיות התעשייתיות.
הנציבות העירונית באוטואו מחולקת לשישה רבעים, נפה אחת ושני דגלים:
באוטואו היא צומת תחבורה חשוב במונגוליה הפנימית.
העיר מחוברת לרשת הרכבות הארצית של סין ולכבישים מהירים מרכזיים, דבר המאפשר גישה נוחה ומהירה לערים מרכזיות אחרות בסין.
העיר משרתת גם על ידי מספר קווי רכבת מהירה, המחברים אותה לערים גדולות כמו בייג'ינג, שאנגחאי ושניאנג.
תחנת הרכבת של באוטואו היא אחת מהתחנות העמוסות באזור ומספקת שירותי רכבת נוסעים ומשא.
בנוסף, בעיר נמצא נמל תעופה בינלאומי, נמל התעופה באוטואו ערדוס, המשמש לטיסות פנים וטיסות בינלאומיות.
הנמל מחבר את באוטואו לערים מרכזיות בסין, כולל גואנגג'ואו, שנג'ן וצ'נגדו, וגם מציע טיסות בינלאומיות לאזורים אחרים באסיה.
העיר משקיעה רבות גם בתשתיות תחבורה ציבורית מקומית, כולל רשת אוטובוסים מפותחת ומוניות, המספקות שירותי תחבורה לתושבים ולמבקרים.
באוטואו מציעה מגוון מוסדות חינוך, כולל אוניברסיטאות ומכוני מחקר חשובים.
האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה של באוטואו היא אחד מהמוסדות הבולטים בעיר, ומציעה תוכניות לימוד בתחומים כגון הנדסה, טכנולוגיה, מדעים ורפואה.
העיר משקיעה רבות בחינוך ומחקר, ומעודדת פיתוח חדשנות וטכנולוגיות מתקדמות.
באוטואו מציעה לתיירים ולמבקרים אטרקציות תרבותיות וטבעיות רבות.
בעיר ישנם מוזיאונים, פארקים לאומיים ואתרים היסטוריים, כולל מקדשים ומבנים מסורתיים המציעים הצצה להיסטוריה העשירה של האזור.
הפסטיבלים המקומיים, המשלבים תרבות מונגולית וסינית, מושכים מבקרים מכל העולם.
פארק סאי טאי (Sai Tai Park) - פארק טבעי רחב ידיים עם גנים מעוצבים, אגמים מלאכותיים ופינות ישיבה שלוות.
הפארק מושך מבקרים רבים בשל הנופים המרהיבים והאפשרויות הרבות לפיקניקים וטיולים רגליים.
מוזיאון באוטואו (Baotou Museum) - מוזיאון חשוב המציג את ההיסטוריה, התרבות והאמנות של האזור.
במוזיאון ניתן למצוא תערוכות קבועות ומתחלפות, כולל פריטים ארכאולוגיים, אמנות מסורתית ותיעוד ההיסטוריה של מונגוליה הפנימית.
מקדש וודאנגג'או (Wudangzhao Temple) - אחד המקדשים הטיבטיים הגדולים ביותר מחוץ לטיבט, הממוקם כ-70 ק"מ צפונית-מערבית לעיר.
המקדש הוא מתחם עתיק שנבנה במאה ה-17, והוא כולל מבנים דתיים מרהיבים, פסלים ובודהות.
המקדש הוא מקום עלייה לרגל חשוב למאמינים בודהיסטים.
פארק החולות קובוצ'י (Kubuqi Desert) - מדבר המשתרע על שטח נרחב מדרום לבאוטואו, המציע חוויות מדבריות ייחודיות כמו ספארי גמלים, טיולי ג'יפים וגלישת חולות.
המדבר מושך מבקרים רבים המחפשים הרפתקאות ואתגרים בטבע.
פארק המדע והטכנולוגיה של באוטואו (Baotou Science and Technology Park) - פארק המוקדש לתערוכות מדעיות וטכנולוגיות, המספק חוויות חינוכיות ואינטראקטיביות למבקרים בכל הגילאים.
הפארק כולל מיצגים על התפתחות הטכנולוגיה, חלל ואנרגיה מתחדשת.
מוזיאון המתכות הנדירות של באוטואו (Baotou Rare Earth Museum) - מוזיאון ייחודי המתמקד במשאבי המתכות הנדירות של האזור והשימושים השונים שלהן בתעשייה ובטכנולוגיה.
המוזיאון מציג את תהליך הכרייה והעיבוד של המתכות הנדירות ומדגיש את החשיבות הגלובלית של המשאבים הללו.
גשר הקורות ג'יודינג (Jiuding Beam Bridge) - גשר היסטורי שנבנה בתקופת שושלת מינג, החוצה את הנהר הצהוב.
הגשר משלב ארכיטקטורה מסורתית ונופים מרהיבים, ומהווה אתר פופולרי לטיולים ותצלומים.
באוטואו מציעה גם פסטיבלים מקומיים המשלבים את תרבות מונגוליה וסין, כמו פסטיבל הנאדאם המונגולי ופסטיבל השנה החדשה הסינית.
הפסטיבלים כוללים מופעי ריקוד ומוזיקה, תחרויות ספורט מסורתיות ואירועי אוכל, המושכים מבקרים מכל רחבי העולם.
באולינג גרין היא עיר במחוז ווד, אוהיו, ארצות הברית, הממוקמת במרחק דרומית מערבית לטולידו, ושייכת למטרופולין טולידו.
במפקד האוכלוסין של 2020 מנתה אוכלוסיית העיר 30,808 נפש.
באולינג גרין הוא ביתה של אוניברסיטת המדינה של באולינג גרין.
באולינג גרין יושבה לראשונה על ידי אלישע מרטינדייל ב-1833. באולינג גרין התאגדה כעיירה ב-1855, והפכה לעיר ב-1901. העיירה נקראה על שמה של העיר באולינג גרין, בקנטקי, על ידי עובד דואר בדימוס שחילק שם דואר.
בשנת 1868 הוגדרה באולינג גרין כמקום מושבו של המחוז, במקומה של פריסבורג.
עם גילוי הנפט באזור בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, נהנתה באולינג גרין מפריחה כלכלית.
את תוצאות העושר שנוצר באותה תקופה ניתן עדיין לראות בחלונות הראווה של מרכז העיר, ולאורך רחוב ווסטר, שם נבנו רבים מהבתים העתיקים והגדולים ביותר.
גם בית משפט מחוזי חדש נבנה בשנות ה-90.
תקופה זו הביאה להתרחבות של תעשיית הרכב.
בסוף 1922 או בתחילת 1923, חברת המכוניות Coats Steam Car עברה לאזור ושכרה עובדים רבים.
בסופו של דבר זה הפסיק המפעל לעבוד כאשר תעשיית הרכב התרכזה בדטרויט, מישיגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה החוזקו שבויי מלחמה איטלקים וגרמנים בקרבת מקום.
הם שימשו כעובדים במפעל הקטשופ של היינץ בעיר.
רכבת משא ללא נהג, שהובילה נוזלים מסוכנים, עברה דרך באולינג גרין בשנת 2001, במה שידוע כאירוע CSX 8888. הרכבת נסעה יותר מ-65 מייל דרומית לטולדו, לפני שנבלמה על ידי עובד רכבת ותיק ליד קנטון; הוא קפץ לרכבת הנוסעת.
באירוע לא נפגע איש ולא נגרם נזק לרכוש.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של כ-32.7 קמ"ר של אדמה ו-0.13 קמ"ר מכוסי מים.
באולינג גרין נמצאת בשטח אדמה שהיה פעם הביצה השחורה הגדולה, שנוקזה ויושבה במאה ה-19 על ידי מהגרים גרמנים.
האדמה, העשירה בחומרי הזנה, מהווה קרקע חקלאית דשנה, התומכת בגידול בעלי חיים, תבואה ועגבניות.
צפיפות האוכלוסין הייתה כ-931 נפשות לקמ"ר, היו 12,301 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של כ-381 לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של העיר היה 87.6% לבנים, 6.4% אפרו אמריקאים, 0.2% ילידים אמריקאים, 2.1% אסייתים, 1.4% מגזעים אחרים ו-2.2% משני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע היו 4.8% מהאוכלוסייה.
היו 11,288 משקי בית, מתוכם ל-18.9% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 30.7% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ב-7.5% הייתה בעלת הבית אישה ללא בעל, ב-3.2% היה בעל בית גבר ללא אישה, ו-58.6% היו לא-משפחות.
35.8% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-7.2% היה מישהו בן 65 ומעלה שחי לבדו.
גודלו הממוצע של משק בית היה 2.16 וגודלה הממוצע של משפחה היה 2.82.
הגיל החציוני בעיר היה 23.2 שנים.
ההרכב המגדרי של העיר היה 48.0% גברים ו-52.0% נשים.
חברת Lubrizol מחזיקה מפעל לייצור סבון וחומרים פעילי שטח בבאולינג גרין.
המפעל בבאולינג גרין נפתח ב-1994 והורחב ב-2013.
פרט לכך משגשגת בעיר תעשייה קלה הכוללת ייצור מוצרי פלסטיק וגומי, חלקי רכב, בתים ניידים, מקומות ישיבה מתכווננים, מתכות הטבעה, רכיבים חשמליים וציוד לתחזוקת רצפות.
חוות הרוח הראשונה של אוהיו סמוכה לגבולות העיר בצידה המערבי, לאורך כביש 6. החווה כוללת ארבע טורבינות רוח שגובהן .
הטורבינות מייצרות עד 7.2 מגה וואט, ומסוגלות לספק חשמל לכ-3,000 תושבים.
באתר הטורבינות קיוסק המופעל באמצעות אנרגיה סולארית מספק מידע למבקרים, כולל מידע עדכני על מהירויות הרוח וכמות האנרגיה המופקת מהטורבינות.
פסטיבל האומנויות של הביצה השחורה הוא פסטיבל של אמנות פלסטית, דרמה ומוזיקה של אמנים מקומיים, שנערך בסוף השבוע המלא הראשון לאחר חג יום העבודה.
מטרתו היא לחיבור את הקהילה לאמנות.
המרכז ההיסטורי המוזיאון של מחוז ווד ממוקם בבאולינג גרין, המוזיאון שוכן באתר המקורי של בית החולים של מחוז ווד, הידוע גם כבית מחוז ווד או "חוות העניים".
מבנה זה היה ביתם של עניים, חולי נפש ונכים שנזקקו לסיוע ציבורי.
אוניברסיטת המדינה של באולינג גרין ממוקמת בצד הצפון מזרחי של העיר, לאורך ומצפון לרחוב ווסטר.
נכון לספטמבר 2020, לומדים בה 20,232 סטודנטים.
באז אולדרין הוא אסטרונאוט לשעבר, שלקח חלק בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו.
יחד עם ניל ארמסטרונג ומייקל קולינס, השתתף באפולו 11, בה נחת האדם לראשונה על הירח.
היה האדם השני שהלך על הירח, לאחר ניל ארמסטרונג.
אביו היה טייס בצבא ולחם במלחמת העולם הראשונה.
יש לו שתי אחיות מבוגרות ממנו: מדליין ופאי אן.
ביוני 1951, סיים את לימודי התואר הראשון בהנדסת מכונות בהצטיינות מהאקדמיה הצבאית וסט פוינט.
אולדרין היה טייס קרב במלחמת קוריאה במטוסי F-86 סייבר.
במהלך 66 גיחות הפיל שני מטוסי מיג-15. לאחר מכן היה מדריך תותחנות אווירית בבסיס חיל האוויר "נליס" בנבדה.
בין 1956 ל־1959 היה מוצב בטייסת 22 בבסיס חיל האוויר האמריקני בביטבורג, גרמניה, שם הטיס מטוסי F-100.
בתום שירותו חזר ללימודי דוקטורט באסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בתחום חבירה מאוישת בחלל.
הטכניקות שפיתח בתחום החבירה החללית שימשו בכל משימות נאס"א, על פי האתר האישי שלו.
בשנת 1962 הגיש אולדרין בקשה להצטרף לנאס"א במסגרת הקבוצה השנייה ונדחה.
באוקטובר 1963, הגיש בקשה להצטרף לקבוצה השלישית והתקבל.
כצוללן חובב, הביא לפיתוח אימוני האסטרונאוטים מתחת למים כהדמיה של חוסר משקל.
ב־1966 טס עם ג'יימס לוֹוֶל בג'מיני 12, האחרונה בחלליות ג'מיני.
במהלך הטיסה ביצע פעילות חוץ רכבית בה צילם כוכבים וגם את עצמו במה שנחשב לסלפי הראשון בחלל.
היה טייס גיבוי של אפולו 8.
ב־16 ביולי 1969 שוגר אולדרין כטייס מודול הירח בחללית אפולו 11, ויצא אל פני הירח בעקבות ניל ארמסטרונג, למשך שעתיים ורבע.
בכך הפך לאדם השני בהיסטוריה שצעד על הירח, והראשון שצולם שם.
את תמונתו, אחת מהמפורסמות במאה ה-20, צילם חברו למסע, ארמסטרונג.
בתום שירותו התמנה למפקד בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר אדוארדס, ושירת בתפקיד זה עד 1972.
באז אולדרין עצמו תיאר את ההתמודדות עם דיכאון והתמכרות לאלכוהול כולל אשפוז בבית חולים בסן אנטוניו לצורך טיפול בשנות ה־70, בספרו האוטוביוגרפי "לחזור לכדור הארץ".
ב־1988, על פי העיתון USA Today, או בתחילת שנות ה־80, על פי האתר הרשמי שלו, שינה את שמו באופן רשמי מאדווין יוג'ין אולדרין הבן לבאז אולדרין.
באז היה כינוי שהדביקה לו אחותו הצעירה בילדותה, משום שהתקשתה לבטא את המילה Brother ("אח" באנגלית), ובמקום זאת אמרה Buzzer ("באזר").
במהלך השנים התקצר "באזר" ל"באז".
בשנת 1989, בשנת העשרים לנחיתה על הירח, פרסם את ספרו "גברים מכדור הארץ" (קטע מתוך הלוחית שהשאירו על הירח), בו תיעד את המרוץ לחלל בין ארצות הברית לברית המועצות מנקודת מבטו.
בשנת 1993 רשם פטנט על תחנת חלל קבועה שתכנן.
לאחר מכן הקים את חברת "סטארקראפט בוסטרס", העוסקת בתכנון טילים לשימוש חוזר, ואת קרן "שרספייס" (ShareSpace), המקדמת את נושא תיירות החלל.
הוא ממשיך לקדם את הפרטת הגישה לחלל, במאמרים, ספרים ונאומים שהוא נושא באירועים שונים.
השתתף בתפקיד משני בסרט "אפולו 11", שהופק בשנת 1996, ששיחזר את המהלכים שקדמו למשימה ההיסטורית.
בשנת 2002 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש כחבר בוועדה הנשיאותית לבדיקת עתיד תעשיית האירוספייס האמריקאית, בראשות בוב ווקר , חבר קונגרס לשעבר.
באותה שנה גם חבט בפניו של בארט סיברל, אחד הטוענים הראשיים שארצות הברית מעולם לא נחתה על הירח, לאחר שזה קרא לו שקרן ופחדן.
המשטרה לא הגישה כתב אישום נגד אולדרין.
ב-12 באוקטובר 2015, השתתף אולדרין בכנס האסטרונאוטיקה הבינלאומי שנערך בירושלים וסיפר על חוויותיו ושירותו בנאס"א.
ב-26 ביולי 2016 השתתף בתוכנית לימודי חלל של אוניברסיטת החלל הבינלאומית SSP16 שהתקיימה בטכניון, ובו סיפר על אפולו 11 ואת "מסלול מחזורי למאדים" שהוא מקדם, מסלול המאפשר תנועה קבועה בין כדור הארץ ומאדים.
אולדרין הוא נגיד אוניברסיטת החלל הבינלאומית.
בדצמבר אותה שנה, הוא הצטרף לקבוצת מטיילים שביקרו בתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט באנטארקטיקה.
בדצמבר 1954 נישא לג'ואן ולהם נולדו שלושה ילדים: ג'יימס, ג'ניס ואנדרו.
הם התגרשו ב-1974. בדצמבר 1975 נישא לבוורלי ואן זיל והם התגרשו ב-1978. בפברואר 1988 נישא ללואיס קנון.
הם התגרשו בדצמבר 2012. ב-20 בינואר 2023, יום הולדתו ה-93, פרסם אולדרין בחשבון הטוויטר שלו כי נישא, בפעם הרביעית, לאנקה פאור.
מדליית הזהב של הקונגרס, 2009.
מדליית השירות המצוין של חיל האוויר (פעמיים).
ועוד מספר אותות מהשירות הצבאי ומארגונים אחרים.
בסרט "צעצוע של סיפור" העניקה פיקסאר את השם לדמות באז שנות-אור בהשראת שמו של באז אולדרין.
הרעיון למחווה בא מתוך רצון להוקיר את שמו של אולדרין, כאיש השני שרגליו צעדו על הירח, כאשר את רוב התהילה קיבל ניל ארמסטרונג (בהיותו הראשון שצעד על הירח).
באזופילים (Basophils) הם תאי מערכת החיסון, אשר תפקידם העיקרי הרחבת כלי הדם בזמן זיהום.
הבאזופילים מהווים אחד משלושת סוגי הגרנולוציטים במערכת החיסון.
גודלם של הבאזופילים כפול מזה של תאי דם אדומים, וקוטרם נע בין 10 ו-13 מיקרומטר.
הבאזופילים הם תאי הדם הלבנים הנדירים ביותר, והם מהווים פחות מ-1% מכלל תאי מערכת החיסון.
ריכוזם בדם נע בין 10 ו-50 תאים למיקרוליטר (מילימטר מעוקב) דם.
אורך חייהם קצר - שעות או ימים ספורים.
הבאזופילים הם, כאמור, גרנולוציטים: הציטופלזמה שלהם מכילה שלפוחיות הפרשה קטנות ("גרנולות").
שלפוחיות הפרשה של הבאזופילים נצבעות בקלות בצבע סגול באמצעות חומרי צביעה בסיסיים (כמו טולואידין כחול - שינוי הצבע מכחול לסגול נקרא מטאכרומזיה), ומכאן שמם (באזו: בסיס, פיל ביוונית: "אוהב").
השלפוחיות מכילות היסטמין, וואזואמין בעל תפקידים פיזיולוגיים רבים; בתגובה החיסונית גורם ההיסטמין המופרש מהבאזופילים להרחבת כלי דם (דבר המתבטא באדמומיות המופיעה בעת דלקת); הדבר מקל על תאי דם לבנים אחרים להגיע אל המקום ולהילחם בזיהום.
גם תאי פיטום מפרישים היסטמין בזמן זיהום, אך תאים אלו שייכים לקבוצה אחרת של לויקוציטים.
סר באזיל הנרי לידל הארט היה היסטוריון ותאורטיקן צבאי בריטי.
לידל הארט ידוע כמי שטבע את המושג "אסטרטגיה של גישה עקיפה", לפיו "באסטרטגיה עשויה הדרך הארוכה ביותר, סחור סחור, להיות הקצרה ביותר למטרה".
לאחר מלחמת העולם השנייה היה הארט בין חסידי היוזמה לשקם מחדש את גרמניה המערבית ואת צבא הוורמאכט הגרמני.
כחלק משתי יוזמות אלו, נחשב הארט כמי שתרם רבות לפיתוח "מיתוס רומל".
לחשיבתו הצבאית הייתה השפעה רבה על לוחמת השריון במאה ה-20 ועל תורת הלחימה בכללותה.
לידל הארט כתב מספר ספרים שעסקו באסטרטגיה צבאית, בביוגרפיות צבאיות ובהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה.
אביו היה כומר מתודיסטי שהגיע ממשפחת חקלאים שהתיישבו במחוזות גלוסטרשייר והרפורדשייר שבדרום-מערב אנגליה.
גדל והתחנך באוניברסיטת קיימברידג', שם למד תחת ההיסטוריון הבריטי ג'פרי באטלר.
באפריל 1918 התחתן עם ג'סי סטון, שהייתה בתו של עוזרו האישי כשעבד במחנות האימונים בסטראוד.
בשנת 1922 נולד בנם אדריאן.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הבריטי, הוסמך כקצין בדרגת סג"ם ושימש כמפקד מחלקת חי"ר ב"גדוד חיל הרגלים הקל מיורקשייר של המלך" (Kings Own Yorkshire Light Infantry).
הוא לחם בחזית צרפת, בה חווה את לוחמת החפירות.
בין היתר השתתף בקרבות באיפר ובסום, נפגע מלוחמה כימית, ועוטר על גבורתו בקרב.
לאחר מכן הארט הועבר ליחידה התנדבותית בסטראוד ובקיימברידג', שם היה האחראי על האימונים של היחידות החדשות.
בתקופה זו כתב מספר חוברות על תרגילי חי"ר והדרכה, שהובאו לידיעתו של הגנרל סר אייבור מקסה, מפקד החטיבה ה-18, החטיבה המזרחית.
לאחר המלחמה הוא הועבר לחיל החינוך של הצבא המלכותי, שם הכין מהדורה חדשה של מסמך הדרכה לחיל רגלים.
במדריך זה ניסה לידל הארט להנחיל את לקחי 1918, והמשיך בהתכתבות עם מקסה, ששימש כמפקד בקרב האמל ובקרב אמיין.
בשנת 1927 פרש מחיל החינוך בדרגת קפיטן, לאחר שמשנת 1923 הוצב בתפקידים שדרשו "חצי משרה" בשל שני אירועי לב שעבר בשנים 1921 ו-1923, שהתרחשו כפי הנראה כתוצאה מהשפעות ארוכות טווח של הפגיעה הכימית שעבר במלחמה.
את שארית הקריירה שלו העביר כסופר.
הוא היה ידוע בשימוש בדרגתו "קפיטן" (מקביל לדרגת סרן בצה"ל), על אף שלא היה נהוג להשתמש באזרחות בדרגה נמוכה ממייג'ור (מקביל לדרגת רב-סרן בצה"ל).
בתחילה שימש ככתב צבאי וכתב לענייני טניס למספר עיתונים בבריטניה, וביניהם הדיילי טלגרף והטיימס, והמשיך בכך עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן החל בפרסום ספרי היסטוריה צבאית וביוגרפיות של אישי צבא, שהיו להערכתו "גדולים" שכן האסטרטגיה שלהם תאמה את עקרונות האסטרטגיה הטובה כפי שראה אותם.
ביניהם היו סקיפיו אפריקנוס, ויליאם טקומסה שרמן ולורנס איש ערב.
בכתביו המוקדמים על לוחמה ממוכנת הציע לידל הארט שחיילי הרגלים יתמקמו ביחד עם המערכים המשוריינים הזריזים.
הוא תיאר את החי"רניקים כ"נחתי טנקים" – החיילים שהצי המלכותי נשא עם ספינותיו.
הוא הציע שיישאו אותם בכלי הרכב המסונפים ליחידה והם ירדו לקרקע כדי לסייע בהגנה על עמדות משוריינות.
רעיון זה היה מנוגד להשקפתו של ההוגה הצבאי הבריטי מייג'ור גנרל ג'ון צ'ארלס פולר בנוגע ל"צבא" טנקים, ששם דגש כבד על מערך שריון גדול ומאסיבי.
לידל הארט חזה את הצורך באמצעים משולבים של חי"ר וארטילריה ניידים, שהזכיר במעט את מחלקות הפאנצר שגודריאן פיתח בצבא הגרמני.
על פי זיכרונותיו של לידל הארט בסדרת כתבות ל"טיימס" לפני מלחמת העולם השנייה, הוא טען כי את תפקידה המרכזי של בריטניה במלחמה האירופית הבאה יש להפקיד בידי חיל האוויר שלה.
רעיון זה השפיע על צ'מברלין, ראש הממשלה דאז, שטען בדיונים של ועדת הביטחון כי כדי להילחם כראוי ביבשת אירופה נדרש מבריטניה חיל אוויר חזק ולא צבא גדול ומאסיבי.
לאחר המלחמה ראיין רבים מהגנרלים הגרמנים שנפלו בשבי.
בעקבות ראיונות ותחקירים אלו הוציא לאור שני ספרים, "הצד השני של הגבעה" ו"הגנרלים הגרמנים מדברים" (שניהם יצאו ב-1948), הסוקרים את מהלכי המלחמה מנקודת ראותם של הגרמנים.
בשנת 1953 פרסם את "זכרונות רומל", לאחר שמשפחתו של הפלדמרשל ארווין רומל אפשרה לו גישה לניירותיו של איש הצבא הגרמני, שהתאבד בשנת 1944 בשל מעורבותו בקשר העשרים ביולי.
בשנת 1966 עוטר לידל הארט בתואר אצולה, ונפטר ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1970.
רשימותיו וניירותיו האישיים נשמרים ב"מרכז לידל הארט לארכיונים צבאיים" שב"קינגס קולג'" בלונדון.
לידל הארט החל בפרסום תורתו בשנות ה-20 בעיתונות היומית.
באותה התקופה הייתה החשיבה הצבאית קפואה ברעיונות הגנתיים, פרי ניסיון מלחמת העולם הראשונה.
לידל הארט היה אחד מכמה הוגים צבאיים, במדינות שונות, שניסו לחרוג מהחשיבה ההגנתית, וליצור תורת לחימה דינאמית המבטאת את ההתפתחויות הצבאיות המודרניות.
כך, למשל, בצרפת, כתב הקולונל (כפי שהייתה אז דרגתו) שארל דה גול את ספרו "לקראת צבא העתיד", בו הוא ממליץ על צבא המורכב מדיוויזיות שריון ניידות, אשר בכוח האש שלהן ובניידותן יוכלו להכריע את המלחמה.
רעיונות דומים העלו פולר, בן-ארצו של לידל הארט, ומרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי בברית המועצות.
הן לידל הארט והן דה גול לא הצליחו להביא את רעיונותיהם למימוש במדינותיהם.
טוכאצ'בסקי נפל קורבן ל"טיהורים הגדולים".
עם זאת, בגרמניה שצבאה קוצץ על פי חוזה ורסאי לכלל 100,000 איש, והייתה חייבת לפתח תורת לחימה מודרנית, פעל הגנרל היינץ גודריאן, שהביא את התורה לידי שלמות בספרו "הקשב שריון" שהתפרסם בשנת 1935. עקרונות אלו הובאו לידי מימוש ב"מלחמת הבזק", הכינוי שניתן לתורת הלחימה הגרמנית במלחמת העולם השנייה.
לידל הארט התחבט בשאלה מדוע היה שיעור האבדות במלחמת העולם הראשונה כה גבוה.
הוא הגיע למסקנה כי כדי להימנע מהרוגים מיותרים במלחמה נדרשת תורת לחימה טובה, המחייבת מספר עקרונות, ולטענתו כמעט כל המפקדים במלחמת העולם הראשונה התעלמו מהם.
עקרונות אלו גולמו במושג "גישה עקיפה" ממנו נגזרו שני עקרונות יסוד:
תקיפה ישירה כנגד אויב המחופר בעמדותיו כמעט לעולם אינה מגיעה להישגים, ואין לנסותה.
על מנת להביס את האויב יש להוציאו משיווי משקלו, ולא ניתן להשיג זאת במהלך המתקפה העיקרית, אלא יש להשיג זאת עוד לפניה, על מנת לאפשר את הצלחתה.
ובמילותיו של לידל הארט: "באסטרטגיה, הדרך הארוכה והעקיפה היא לרוב הדרך הקצרה ביותר.
גישה ישירה אל האובייקט מעייפת את התוקף, ומקשיחה את הגנת יריבו.
גישה עקיפה מביאה להתרופפות המגננה, ומוציאה את האויב משיווי משקלו".
כמו כן טען לידל הארט כי "האמת העמוקה ביותר בנוגע למלחמה היא כי הקרב מוכרע במוחם של המפקדים היריבים, ולא בגופם של החיילים".
מכאן עולה כי על מנת להצליח בלחימה יש תמיד לשמור על עמימות בנוגע לכוונות, ולהכות באויב באופן שאינו מצפה לו ובמקום שאינו מוכן בו.
לידל הארט הסביר כי אין לנקוט באסטרטגיה הגנתית קשיחה הסובבת סביב מכה רבת עוצמה כנגד עמדות הגנה מקובעות.
הוא העדיף "מגננה אלסטית" בה כוח עתודה נייד יכול לסתום את הפרצות בהגנה, ולהגן מפני "מתקפה עקיפה" של היריב.
לטענתו הגיע לתובנות אלו לאחר לימוד תורת האסטרטגים הגדולים מהעבר – סון צו, נפוליאון ובליסריוס.
הוא האמין שהגישה העקיפה הייתה המכנה המשותף לכל האסטרטגיות של המצביאים שאותם העריך.
לטענתו, ניתן ליישם גישה זו בכל תחום – בעסקים, באהבה וכיוצא בזה.
משנתו של לידל הארט יושמה במלחמת העצמאות, בתוכניות המבצעיות שגיבשו יגאל אלון, יצחק רבין ואחרים.
החדירה לסיני במבצע חורב והאיום על עזה שקדם לכיבוש באר שבע במבצע יואב, נזכרים כשתי דוגמאות מופתיות להוצאת האויב משיווי משקלו.
מנגד, נזכרים הניסיונות הנשנים לכבוש את לטרון במבצעי בן נון א' ובן נון ב' כמאמץ ישיר כושל כנגד אויב מחופר היטב.
יצחק בן ישראל מציין בספרו הפילוסופיה של המודיעין כי בתורתו של לידל הארט יש מן הטרואיזם (Truism) – הקביעה בדיעבד כי בוצעה גישה ישירה או עקיפה מושפעת ממידת ההצלחה של המתקפה.
בעקבות אירועי מלחמת העולם השנייה, הצביע לידל הארט על כך שהוורמאכט הגרמני אימץ תאוריות שפותחו על ידו ועל ידי בן ארצו פולר, והצבא הגרמני השתמש בהן בהתקפותיו נגד בריטניה ובעלות בריתה (במערכות של 1939–1945), מה שנודע לאחר מכן כ"לוחמת בליצקריג".
שמעון נווה, שעמד בראש המלת"ם בצה"ל, טען כי בתום מלחמת העולם השנייה הארט הוא זה שטבע את הרעיון של הבליצקריג כדוקטרינה.
הוא מספר:"זה היה ההפך מדוקטרינה.
בליצקריג כלל ערימה של פעולות שסווגו לא על ידי עיצוב – אלא יותר על ידי הצלחה"."באמצעות מניפולציות והמצאות, לידל הארט עיוות את הנסיבות האמיתיות של היווצרות הבליצקריג והסתיר את מקורות השיטה.
על ידי אידיאליזציה אינדוקטרינטיבית של מושג ראוותני, הוא חיזק את מיתוס הבליצקריג.
נווה הצביע על כך שהמהדורה של זיכרונותיו של גודריאן שהתפרסמה בגרמניה שונה מזו שפורסמה בבריטניה.
גודריאן לא הזכיר את השפעתם של התאורטיקנים האנגלים כמו פולר ולידל הארט בגרסאות הגרמניות של ספריו ועבודותיו.
אחת הדוגמאות להשפעת האנשים האלה על גודריאן הייתה הדיווח בקרב קמבריי שפולר פרסם ב-1920, כששימש אז כקצין מטה בחיל הטנקים המלכותי.
לידל הארט טען כי ממצאיו לגבי לוחמה משוריינת נקראו לאחר מכן בידי גודריאן עצמו, ובכך סייעו לגיבוש בסיס הפעולות שייקרא מאוחר יותר לוחמת בליצקריג.
טקטיקות אלה היו כרוכות בחדירה עמוקה למערכים המשוריינים הנתמכים מאחורי קווי האויב באמצעות מטוסים נושאי פצצות.
על אף שהגרסה הגרמנית של זיכרונותיו של גודריאן מזכירה במפורש את לידל הארט, היא לא ייחסה לו תפקיד משמעותי בפיתוח התאוריות שמאחורי הלוחמה המשוריינת.
הסבר אפשרי להבדל בין שני התרגומים ניתן למצוא בהתכתבות בין שני ההוגים.
לידל הארט תרם לבניית "מיתוס רומל".
המיתוס טען כי הפלדמרשל ארווין רומל, היה מפקד לא-פוליטי אך מבריק, שהיה קורבן של הרייך השלישי בשל השתתפותו (שכיום נתונה במחלוקת) בקשר ה-20 ביולי נגד אדולף היטלר.
המיתוס נוצר עקב השתתפותו של רומל בתעמולה הנאצית כדמות ששיבחה את הוורמאכט ועוררה אופטימיות בקרב הציבור הגרמני.
משנת 1941, המיתוס הופץ בעולם המערבי על ידי העיתונות הבריטית, שניסתה לתרץ את חוסר יכולתה המתמשכת להביס את מדינות הציר בצפון אפריקה.
לאחר המלחמה, תיארו בעלות הברית (ובמיוחד הבריטים) את רומל כ"גרמני הטוב" וכ"חבר שלנו, רומל".
המוניטין שלו כמי שניהל מלחמה נקייה נרתם לטובת חימוש מחדש של גרמניה המערבית, ולטובת פיוס בין האויבים לשעבר – בריטניה וארצות הברית מצד אחד, והרפובליקה הפדרלית החדשה (גרמניה המערבית) מצד שני.
מהדורת 1953 של כתבי רומל, בעריכת לידל הארט ועם הקדמה שחיבר, הייתה אחד הטקסטים הראשונים שהפיצו את "מיתוס רומל".
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-1950, התברר לאמריקנים ולבריטים כי יש צורך להחיות את הצבא הגרמני כדי לסייע לו להתמודד מול ברית המועצות.
עם זאת, קצינים גרמנים רבים היו משוכנעים כי לא יהיה צבא גרמני בעתיד ללא שיקום מחדש של הוורמאכט.
לפיכך, בהשראת אווירת המלחמה הקרה, מילאו אויביו לשעבר של רומל, ובמיוחד הבריטים, תפקיד מרכזי בהפצת ובהפקת המיתוס.
לפי ההיסטוריון מארק קונלי, דזמונג יאנג ולידל הארט הניחו את היסודות למיתוס האנגלו-אמריקני, שכלל שלושה נושאים: האמביוולנטיות של רומל כלפי הנאציזם; גאונותו הצבאית; והדגשת האופי האַבִּירִי של הלחימה בצפון אפריקה.
עבודותיהם סיפקו תמיכה לתדמית "הוורמאכט הנקי", ובדרך כלל לא הטילו בהן ספק, שכן מחבריהן היו בריטים ולא רוויזיוניסטים גרמנים.
בשנת 2006 נחשפו תיקי ארכיון של סוכנות הביון הבריטית (MI5), מהם עולה כי בתחילת 1944 אנשי הסוכנות חשדו שהתוכניות לנחיתה בנורמנדי, שהיו הסוד השמור ביותר בקרב בעלות הברית במלחמה, דלפו ללידל הארט, והוא ניתח אותן והעביר עליהן הערות ביקורתיות.
וינסטון צ'רצ'יל שקל להורות על מעצרו, אך הסתפק בכך שהציב עליו מעקב של ה-MI5.
ה-MI5 יירט את שיחות הטלפון של הארט ואת מכתביו.
החקירה לא הראתה שום רמז לכך שלידל הארט היה מעורב בפעילות חתרנית כלשהי.
הארט הצהיר כי עבודתו הייתה ספקולטיבית בלבד.
נראה שהארט פשוט עלה על אותן בעיות והגיע למסקנות דומות לאלה של המטה הכללי של בעלות הברית.
אסטרטגיה של גישה עקיפה הוצאת מערכות, 1956, תרגם אלחנן אורן
סקיפיו אפריקנוס הגדול מנפוליאון, הוצאת מערכות, 1975, תרגום אמציה פורת
מדוע איננו לומדים מן ההיסטוריה, הוצאת מערכות, 1985, תרגום יורם שדה
הצד השני של הגבעה - שיחות עם גנרלים גרמנים, הוצאת מערכות, 1986, תרגום צבי פלג
מחשבות על המלחמה, הוצאת מערכות, 1989, תרגום והערות יהודה ואלך
באזז הוא סרט קולנוע ישראלי שצולם ב-1998, המבוסס באופן רופף על סיפורם של שני נערים בני 14 מהרצליה, משה בן-איבגי וארבל אלוני, שרצחו את נהג המונית דרק רוט.
הסרט לא מהווה שחזור מדויק של האירועים, וברובו בדיוני.
גם שמותיהם של הנערים שונו, זאת מכיוון שהסרט צולם ויצא שנתיים לפני ששמותיהם של הנערים הותרו לפרסום על ידי בית המשפט.
הסרט נותן דגש לאוזלת היד של מערכת החינוך, והממסד, אל מול נערים קטינים שמתחילים בעבריינות מגיל צעיר עד למצב שבו הם מסוגלים להגיע לרצח..
במערכת החינוך של העיר מתחלף קצין חינוך במשטרה האזורית בשם עופר רייניץ (שרון צור), לאחר שהקצין הקודם יצא ללמוד משפטים.
על השניים נגזר בבית המשפט מעצר ביתי שבמסגרתו אחראים ההורים על חלק מזמנם אך הנערים מפרים אותו.
יום אחד הם מציקים לבנו של עופר ואז הוא בא להגן עליו וכאשר הם מתגרים בו אז הוא מכה אותם.
בסופו של דבר, משיגים השניים אקדח מאוזר C-96 מתקופת מלחמת העולם השנייה מאחת מחברותיהם לכיתה, ומתחילים לעשות מטווח על בקבוקים עד שמתחילים לירות בחתול עד מוות.
באחד הלילות הם פורצים לאוטו זר וגונבים אותו בזמן שרפי נוהג על הכביש בצורה פרועה ללא רישיון, ואז מתחיל מרדף של ניידת משטרה אחרי הנערים אך הם מצליחים לחמוק ממנה עד שמשחיתים, שוברים, ומנפצים את האוטו הגנוב עד ששורפים אותו.
באותו לילה הם עולים על מונית במטרה לנסוע לביתה של יועצת בית הספר (אהובה קרן) ולפגוע בה, אך בסופו של דבר התוכנית משתנה, והם רוצחים את נהג המונית לאחר שסירב להוריד אותם כאשר הגיעו ליעד הסופי המבוקש בטענה שזה מקום נטוש אשר עלול להיות מסוכן.
עופר מתחיל לחשוד שהם גם אלו שרצחו את נהג המונית שמדברים עליו באותו זמן.
לאחר מכן משווה את הקליע לאותו קליע שנמצא על גופו של נהג המונית בעזרת בדיקה בליסטית, יש התאמה.
עופר מגיע למסקנה שעידו ורפי אכן רצחו את הנהג כפי שחשד קודם, הוא ועוד שני שוטרים מגיעים עם ניידת לביתו של רפי שבו גם עידו שהה ועוצרים את שניהם.
בתחנת המשטרה מחכים עיתונאים, כאשר כולם מגיעים בניידת, כשעידו ורפי מכסים את פניהם בבגדיהם.
העיתונאים מנסים לראיין אותם ולשאול אותם אם הם מודים באשמה.
אביו של עידו מגיע לתחנת המשטרה ומתחנן שלא יאסרו את בנו, בטענה שהוא עוד ילד, אך ללא הועיל.
כעשר שנים לאחר מכן, עידו ורפי המבוגרים מביעים חרטה על מעשיהם בזמן ראיון בכלא, ומספרים כי הם מתכוונים לפרסם ספר.
שחקן תפקיד תיאור שרון צור עופר רייניץ קצין הנוער טוני טין עידו בן-זאב נער אלים אשר מנהיג את השניים.
מבוסס על ארבל אלוני איציק עצמון רפי נער אשר נגרר אחרי מעשיו של חברו עידו ומשתף פעולה איתם.
יובל סגל יניב שטרן בן כיתתם של עידו ורפי שמתעללים בועדי אוזןמיטלחברתם לכיתה של עידו ורפי, דרכה הם משיגים את אקדח המאוזר.
שלומי אשכנזי נהג המונית נהג המונית אשר נרצח על ידי עידו ורפי.
מבוסס על דרק רוטזיו זוהר מאירעידו בן-זאב (מבוגר)(ללא קרדיט) מופיע בסוף הסרט לצד רפי המבוגר כאשר הם מביעים חרטה על מה שעשו.איציק עצמוןרפי (מבוגר)(ללא קרדיט) מופיע בסוף הסרט לצד עידו המבוגר כאשר הם מביעים חרטה על מה שעשו.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, וכן פסטיבלים בבריסל, פאלם ביץ', מונטה קרלו, סן פרנסיסקו, בוסטון, באפלו, סנט לואיס, דנוור ולוס אנג'לס.
הסרט הוקרן בהפצה חסרת תקדים במערכת החינוך, ושודר לציבור הרחב בערוץ 2 בשידורי הזכיינית טלעד, הסרט נרכש להקרנה על ידי שירות בתי הסוהר, ומוצג בפני סטודנטים הלומדים קרימינולוגיה.
את השיר "באזז" ביצעה להקת אופוריה.
הלהקה מנתה ארבעה בני נוער בגילאי 17–18 מהעיר אופקים.
מילים ולחן: ערן סלפטי (קלידים) ואבי זוהר (תופים).
שירה וגיטרה בס: אסף ביטון.
הלהקה נתבקשה לכתוב את השיר לסרט לאחר שביצעה את השיר "כותרת"
שגם עוסק בנושא רצח נהג המונית דרק רוט, במסגרת התחרות "קולות וכלי זמר".
באזוורד הוא מילה, ביטוי או מטבע לשון חדש, שהשימוש בו הפך לאופנתי ביותר תוך זמן קצר ודוברי השפה משתמשים בו לעיתים כקישוט לשוני.
התפתחות הטכנולוגיה, מדעי החברה ומדעי הניהול מביאה ליצירה שוטפת של מילים חדשות בתחומים אלה, ואחדות מהן נקלטות גם באמצעי התקשורת ובציבור הרחב, זוכות לשימוש נרחב והופכות לבאזוורדס.
גם בשיח הכללי נוצרים לעיתים באזוורדס.
דוגמאות של מילים בתחומים שונים:
בשיח הכללי: "פרץ לתודעה", "ספין תקשורתי", "פייק ניוז"
מתחום הטכנולוגיה: "וב", "דור 3", "מחשוב ענן", "סייבר", "בינה מלאכותית", "ביג דאטה", "למידת מכונה"
מתחום הניהול: "חזון ארגוני", "סינרגיה"
ב־2023 חידשה האקדמיה ללשון העברית תחליף עברי למילה buzzword – "מִלַּת רַחַשׁ".
שני כותבי עברית ניסו להציע תחליפים משלהם:
ד"ר אמנון כספי מהמחלקה לכלכלה ולמנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן הציע בגיליון אפריל 1988 של הירחון "ניהול", את התחליף "זמזומילה" - הלחם של המילים "זמזום" ו"מילה", ובעצם תרגום מילולי של ההלחם האנגלי buzzword.
פרופ' שיזף רפאלי מהמרכז לחקר חברת המידע באוניברסיטת חיפה השתמש במילה "זמלול" כתרגום ל"באזז-וורד".
גם בשפות נוספות, ובהן צרפתית, הולנדית ופולנית, משמשת המילה buzzword לתיאור מושג זה.
באזוורדס הם בדרך כלל ביטויים חדשים ואופנתיים, הנקלטים בשפה במהירות, אך לעיתים גם נעלמים ממנה במהירות.
תחומים שבהם הבאזוורדס נפוצים הם: ניהול, טכנולוגיה, מנהל, פוליטיקה ושיווק.
בין הבאזוורדס יש גם כאלה שמשמעותם מעורפלת, והמשתמשים בהם עושים זאת משום שהם אופנתיים, כדי להרשים את השומעים באמצעות מראית עין של הפגנת ידע, או משום שמלכתחילה המשתמשים בהם מעוניינים לעמעם את דבריהם.
באזוורדס משמשים לרוב כז'רגון הבא לתאר תפיסות עולם ומונחים טכניים חדשניים ביותר, תוך הימנעות מהפשטת יתר של המושגים, הפשטה שעלולה לגרום לטשטוש ההבדלים בין מונחים אלו לבין מושגים מיושנים.
בין הבאזוורדס יש כאלה שפרצו כבאזוורדס ונותרו בשימוש למשך שנים רבות, כגון "הדור הבא", "הוליזם", "מינוף", "סינרגיה", "מפת דרכים", "וב 2.0" ו"ספין".
בתחום המחשוב נפוצים באזוורדס רבים בראשי תיבות, כגון "ERP" ו-"CRM".
באזַ'ה (בגאורגית: ბაჟა) הוא מרק אגוזים נפוץ בגאורגיה, העשוי מיין אדום, חומץ או מיץ רימונים, ובתוכו חלקי עוף צלויים בגריל.
מאכל זה מאפיין את המטבח הגאורגי בהיותו מר ללא ממתיקים.
באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה הוא סרט אנימציה שהופק להפצה ככותר DVD.
זהו ספין אוף שיצא בשנת 2000 ל"צעצוע של סיפור", הלהיט של החברות דיסני ופיקסאר משנת 1995. בשנת ההפצה של הכותר, יצאה גם סדרת טלוויזיה, "באז שנות אור ממפקדת הכוכב", המהווה המשך שלו, בת 65 פרקים.
באז שנות אור - מגן חלל, ככל הנראה מגן החלל הטוב והמפורסם ביותר.
מירה נובה - נסיכת טנג'יה ומגינת חלל, בעלת יכולת לעבור דרך קירות ולקרוא מוחות.
XR - רובוט מגן חלל ניסיוני שנבנה על ידי האנשים הירוקים הקטנים, בעל בינה מלאכותית ויכולת למידה.
בוסטר - מנקה במפקדת הכוכב ומעריץ של באז, חולם להיות מגן חלל.
זורג - הרשע העיקרי בסרט, מנהיג אימפריית הרשע ואויבו הגדול ביותר של באז.
צלם שחור משחור - שותפו לשעבר של באז שנות אור, בגד בבאז ושיתף פעולה עם זורג.
המפקד נבולה - מפקד מפקדת הכוכב, זעפן ועקשן.
האנשים הירוקים הקטנים - גזע של חייזרים קטנים בצבע ירוק עם 3 עיניים, המוחות של כולם מקושרים ביניהם.
חלקם עובדים כממציאים ואנשי תחזוקה עבור מפקדת הכוכב.
גון לאסיטר-תפקיד אסטרונאוט חובב מכוניות (מבוסס על עצמו)
ג'ורג' לוקאס-אסטרונאוט יהיר ושחצן חסר כישרון.
לוקח קרדיטים על הצלחות שאנשים אחרים עשו בשבילו וכשהוא עושה לבד וכשמונע מאנשים לעשות בשבילו הוא יותר כישלונות (והוא לא מוכן להודות עליהם ככאלה אפילו שכולם מנסים לשכנעו.
באזאר (בכתב לטיני: Bazzar; בטורקית ובטטרית: Pazar; בפרסית: بازار) הוא מונח שמקורו בשפה הפרסית של תקופת האימפריה הסאסאנית, המציין מקום מפגש שבו התנהל סחר חליפין בין-שבטי, או מקטע מיישוב שבו מתנהלים בקביעות חיי מסחר והמכיל בתי מסחר בתחומים שונים.
מאוחר יותר, הופץ השימוש במילה גם לשטחי האימפריה המוסלמית וספיחיה, האימפריה העות'מאנית ודרכן לכל האזורים אשר היו נתונים לשליטתן.
הביטוי הפך לחלק מהפולקלור בישויות אלו ולמשל בסיפורי אלף לילה ולילה, חלק מהשתלשלות העלילות, מתרחש בבאזאר, שהיה גם מקום מפגש לקבוצות חברתיות.
כמו כן, הפך הביטוי סטריאוטיפ לשווקים במזרח הקרוב, על שלל מאפייניהם כגון מגוון רחב של סחורות ומוצרים בתחומים שונים, רובם בתפזורת.
המחירים אינם אחידים, נקבעים במקח וממכר, תוך תחרות קולנית של הסוחרים, על ליבו של הקונה.
בחלק מן המקרים, התפתח מסביב לאתר ששימש כבאזאר מקום יישוב, אשר שמו נגזר מהייעוד המקורי.
דוגמה לכך היא העיר פאזארדז'יק בבולגריה.
בערים גדולות התפתח הבאזאר לכדי רובע שלם מהעיר ובערים קטנות יותר, היה זה רחוב ארוך ובו חנויות שונות.
במשך השנים התפתחה ארכיטקטורה ייחודית לבאזארים, הם נבנו מקורים עם שערי קשתות למעבר בין החלקים השונים וכן לכניסה והיציאה מהמתחם.
חלק מהבאזארים הקדומים נותרו פעילים גם בימינו; לדוגמה: הבאזאר הגדול שבעיר איסטנבול בטורקיה, והבאזאר בעיר ביטולה שבמקדוניה.
אתרים אלו במדינות רבות הפכו למוקדי משיכה לתיירים רבים.
ברבות השנים הפך השימוש במילה לבינלאומי ומציין בנוסף לייעוד המקורי, גם ירידי מכירות של מוצרים משומשים וירידי מכירות לשם צדקה.
אל-בזיע'יה הייתה כת ע'לאת שיעית קדומה מיסודו של בזיע' בן מוסא אלחאיכ הפרסי.
הכת האמינה שג'עפר אל-צאדק, האימאם השישי של השיעה, היה התגלמות חיה של האל בדמות אדם.
חסידיו של באזיע' האמינו שהוראותיו הדתיות של ג'עפר היו הנחיות לאורחותיהם של יושבי גן העדן, אשר יש למלאן כאן על פני האדמה.
הם האמינו גם בהתגלות אלוהית חווייתית למאמין ושבקרבם היו אנשים הנעלים במעלתם על הנביאים מוחמד ואברהם, ואף על המלאכים גבריאל ומיכאל.
הם האמינו שהמחזיקים באמונתם לא ידעו מוות, ושעם הגיעם לשלמות רוחנית ייקח האל את נשמתם הישר לגן העדן.
נשמותיהם של המנוחים ממשיכות להתגלות לבני הכת לאחר "עזיבתם".
באורו (בפורטוגזית: Bauru) היא עיר במרכז מדינת סאו פאולו שבברזיל.
בעיר קיימים שני שדות תעופה: נמל התעופה באורו, הוותיק מבין השניים, ונמל התעופה באורו-אראלבה, המשרת גם את העיר הסמוכה אראלבה.
בבאורו מתגורר מרקוס סזאר פונטס, הברזילאי הראשון שטס למשימה בחלל (ב-2006).
הכדורגלן הנודע פלה גדל בה כנער ורכש את מיומנויותיו הראשונות במשחק הכדורגל.
באז שנות-אור הוא דמות בדיונית ואחד משני הגיבורים הראשיים של סדרת סרטי "צעצוע של סיפור", ביחד עם שריף וודי.
באז הוא מגן-חלל - צעצוע של גיבור פעולה, וכן אחד ממנהיגי חדר הילדים של אנדי.
באז הופיע בסדרת סרטי הקולנוע "צעצוע של סיפור" בשנים 1995, 1999, 2010 ו-2019. כמו כן, הופיע גם בסרט הטלוויזיה "באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה" משנת 2000 ובסדרת הטלוויזיה "באז שנות אור ממפקדת הכוכב", אשר שודרה במשך 3 עונות בשנים 2000–2002.
משפט מפורסם, עליו נוהג באז לחזור לעיתים קרובות, הוא: "אל האינסוף...
את דמותו של באז בטרילוגיה הקולנועית ובסרט הטלוויזיה דיבב השחקן טים אלן.
פטריק וורברטון דיבב את הדמות עבור סדרת הטלוויזיה, ופאט פריילי דיבב את הדמות עבור משחקי הווידאו והמתקנים שבפארקים של חברת וולט דיסני.
את דמותו של באז דיבב לעברית השחקן אלון נוימן.
בשנת 2022 יצא הסרט "שנות אור", בדיבובו של כריס אוונס.
בסרט "צעצוע של סיפור" קבעה פיקסאר את השם של "באז שנות-אור" בהשראת שמו של באז אולדרין.
אולדרין הודה על המחווה כשהוא שלף בובת "באז שנות אור" במהלך נאום בנאס"א, לקול מחיאות כפיים נלהבות.
סרטון האירוע צורף ב-DVD המתעד את החגיגות לציון יום השנה ה-10 לסרט "צעצוע של סיפור".
בסרט הראשון, כל עוד באז משוכנע שהוא מגן חלל אמיתי, הוא אינו מבין את תפקידו כצעצוע ומרבה להתעמת עם וודי.
לאחר שהוא מגלה את האמת, הוא משלים עם היותו צעצוע (ובסרט השני אף מתבדח על כך שלא הבין זאת בעבר) והופך לחבר טוב של וודי ושאר הצעצועים של אנדי.
באז הוא טוב לב, נאמן לחבריו ולאנדי, נחוש ומוכן לעשות הרבה ולהסתכן כדי להציל את חבריו מצרות, ומוכיח בסרט השלישי כי הוא מעדיף את הנאמנות לחבריו על פני רווחתו האישית (כשהוא מסרב להצעה של לוטסו לעבור לבדו לחדר הפרפר).
לאורך הסרטים נרמז כי באז מגלה עניין רומנטי בג'סי.
הסרט "שנות אור" משמש כפריקוול לאירועי סדרת סרטי "צעצוע של סיפור" ובמסגרתו, אנדי הצעיר צופה בסרט ובעקבותיו, הוא מבקש מאמו שתקנה לו בובת באז שנות אור ליום ההולדת, מה שמניע את אירועי הסרט הראשון בסדרה.
עלילת הסרט מתרחשת כרונולוגית לאחר אירועי הסרט "שנות אור".
במהלך יום הולדת של אנדי, אמו מפתיעה אותו עם בובת באז שנות אור חדשה בעקבות צפייתו בסרט.
באז, שמתעורר לחיים ככל הצעצועים כאשר אנדי לא בחדר, מאמין בכל לבו שהוא מגן חלל אמיתי שהתרסק עם ספינת החלל שלו על "כוכב לכת מוזר" (חדרו של אנדי) ומסרב להאמין שהוא צעצוע.
וודי, מנהיג הצעצועים בחדר והצעצוע האהוב על אנדי, מקנא באהבה שבאז מקבל מאנדי ומנסה לשכנע את באז שהוא רק בובה, אך לשווא.
באחד הימים, אנדי ומשפחתו יוצאים לערב בילוי בפיצה פלאנט, פיצריה המעוצבת כתחנת חלל ואנדי מחליט לקחת את באז איתו.
וודי, שמקנא עמוקות, מנסה ללכוד את באז מאחורי שידה בחדר, אך האחרון בטעות נופל מהחלון לחצר.
במהלך עימות מול וודי בתחנת דלק, השניים נשכחים מאחור ומגיעים לביתו של סיד פיליפס, שכנו הסדיסט של אנדי שנוהג להרוס צעצועים.
לאחר שבאז צופה בפרסומת עבור בובות "באז שנות אור", הוא מבין שהוא רק צעצוע וחווה טלטלה נפשית ולבסוף נלכד על ידי סיד שמחבר אל גופו טיל ורוצה לפוצץ אותו.
בעזרת וודי, לבאז חוזרת האמונה בעצמו והוא ניצל (לאחר שוודי והצעצועים של סיד קמים לחיים בפני סיד המפוחד) ובסוף הסרט השניים שבים ביחד לחזקתו של אנדי והופכים למנהיגי החדר.
מספר שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, וודי נגנב במהלך מכירת חצר בידי אל, אספן צעצועים שרוצה למכור אותו למוזיאון צעצועים ביפן.
באז, ביחד עם רקס, סלינקי, ראש תפוד והאם יוצאים למבצע חילוץ בכדי להחזיר את וודי לחדר לפני שאנדי יחזור ממחנה הבוקרים.
במהלך המבצע הם מגיעים לחנות של אל ובאז נלכד על ידי צעצוע "באז שנות אור" אחר שכולא אותו, אך מצליח להשתחרר ומגיע אל וודי יחד עם המתחזה.
במקביל, וודי מגלה שהוא בובת אספנות נדירה וחלק מקולקציית צעצועי וינטג' ביחד עם בובת בוקרת בשם ג'סי, בובת סוס בשם עין השור ובובת כורה זהב בשם פיט המסריח.
כשהוא מבין שהשאר יחזרו לאחסון במידה והוא ינטוש אותם, וודי מחליט להישאר עם חבריו לסדרת הבוקרים ולנסוע איתם ביחד למוזיאון.
למרות זאת, באז והחבורה מזכירים לו שהייעוד שלו בתור צעצוע הוא לשמח ילדים ולא להיות בתצוגה.
כשוודי מתעשת ומחליט להצטרף לחבריו, פיט המסריח נועל את וודי בחדר ומכריח אותו להישאר איתם בכוח.
בסופו של דבר, באז והחבורה מצליחים לחלץ את וודי, ג'סי ועין השור ולוקחים אותם בחזרה הביתה.
אנדי בן ה-17 עומד לעזוב את ביתו ולעבור למכללה והצעצועים מודאגים בקשר לעתידם הצפוי.
בעקבות טעות שמתחוללת, הצעצועים מוצאים עצמם בגן ילדים בשם "סאניסייד" ועוברים התעללות על ידי הפעוטות בגן.
באז הולך אל מנהיג הצעצועים בגן, לוטסו, ומבקש העברה לחדר שבו משחקים הילדים הבוגרים.
לוטסו מסכים להעביר את באז בלבד ולהפוך אותו לאחד מהסגנים שלו, אך באז מסרב להיפרד מחבריו ולוטסו פוקד להחזיר את באזז למצב "דמו" ובעקבות כך, באז שוב מאמין שהוא מגן חלל אמיתי ומשרת את לוטסו כסוהר של הצעצועים האחרים.
בזכות התערבותו של וודי, החבורה מנסה להחזיר את באז לקדמותו, אך בטעות גורמים לו לדבר בספרדית.
לאחר שהם מצליחים לברוח מגן הילדים ולחזור לחדרו של אנדי, וודי מצליח לגרום לאנדי להעביר אותו ואת שאר הצעצועים לילדה בשם בוני, אליה וודי הגיע במהלך הסרט והעדיף שהצעצועים יועברו אליה מאשר שיועברו לעליית הגג.
הסרט מסתיים כשאנדי משחק עם הצעצועים שלו בפעם האחרונה ועוזב לקולג' והצעצועים מכריזים על חדרה של בוני כביתם החדש.
בוני מתחילה את לימודיה בגן חובה וכמתנה, המשפחה מחליטה לצאת לטיול בקראוון ברחבי המדינה.
באז, וודי ושאר הצעצועים מצורפים לנסיעה ו-וודי מנסה לשמור על בובה בשם מזלגוני (אותה בוני יצרה בגן) ולמנוע ממנו לברוח מבוני.
לאחר שוודי ומזלגוני נאבדים, באז מסתמך על "הקול הפנימי" שלו (המשפטים שבוקעים ממנו כשהוא לוחץ על הכפתורים שבו) כדי שיעזור לו למצוא את וודי.
במהרה, באז מתאחד עם וודי, בו פיפ וצעצועים נוספים וביחד איתם הוא מנסה להחזיר את מזלגוני מבובה בשם גאבי גאבי שמעוניינת בתיבה הקולית של וודי בתמורה למזלגוני.
הסרט מסתיים כשוודי מחליט להישאר עם בו פיפ כצעצוע אבוד ואילו באז והחבורה חוזרים ביחד עם בוני לביתה.
באז שנות האור: ההרפתקה מתחילה
סרט זה הוא סרט ספין אוף המתמקד בדמותו "האמיתית" של באז שנות אור כמגן חלל בגלקסיה שנשבע להכניע את קיסר הרשע זורג.
הסרט מספר על באז, שאיבד את שותפו לכוח, מגן חלל בשם צלם שחור משחור בקרב מול זורג.
שבור מהאובדן, באז נשבע שלא יעבוד יותר עם אף שותף אחר.
למרות זאת, באז נאלץ לשתף פעולה עם מגינת חלל בשם מירה, שהיא נסיכה חייזרית, רובוט בשם XR שהומצא בכדי שיהיה השותף של באז וכן של שרת בשם בוסטר, שהוא המעריץ הכי גדול של באז.
בכוחות משותפים, הארבעה מצליחים לנצח את זורג, להציל את מפקדת הכוכב ולבסוף הארבעה מתאחדים כקבוצת מגיני חלל בהנהגתו של באז.
באז שנות אור ממפקדת הכוכב
באז שנות אור ממפקדת הכוכב היא סדרת טלוויזיה שעלילתה ממשיכה את הסרט "ההרפתקה מתחילה".
עלילת הסדרה עוקבת אחר באז וצוות מגיני החלל אותו הוא מנהיג, תוך שהם שומרים על הגלקסיה מפני קיסר הרשע זורג ואיומים שונים נוספים.
באזבי ברקלי (Busby Berkeley, 29 בנובמבר 1895 - 14 במרץ 1976) היה במאי קולנוע הוליוודי בעל השפעה וכוריאוגרף של סרטים מוזיקליים.
ברקלי ידוע בסגנון מיוחד של סרטים מוזיקליים אשר המציא ומכונה על שמו.
סרטיו אופיינו בכך שלא היו ריאליסטיים הם התמקדו בעיקר באסתטיקה ופחות במשמעות השוטים, הם כללו קטעי שירה, ריקודים פנטסטיים והפקות מוזיקליות משוכללות אשר לעיתים קרובות מעורבים בהם דגמים גאומטריים מורכבים.
הקטעים המוזיקליים של סרטיו צולמו באולפנים גדולים, בהשתתפות עשרות רקדנים ורקדניות, תוך שימוש באביזרים רבים, שהכוריאוגרפיה שלהם דימתה לרוב צורות גאומטריות משתנות המזכירות קליידסקופ והוא נחשב בזמנו לפורץ דרך בשל סגנונו הייחודי.
ברקלי נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה לפרנסיס אינוס (שנפטר כשבאזבי היה בן שמונה) ולשחקנית התיאטרון גרטרוד ברקלי (1864–1946).
בין חבריה של גרטרוד, ושל שחקנים בחברת הסטוק של טים פרוולי שנוהלה בידי אביו של באזבי ברקלי, היו השחקנית איימי באזבי שממנה קיבל ברקלי את הכינוי "באז" או "באזבי" והשחקן ויליאם ג'ילט, שהיה אז רק ארבע שנים לפני גילומו את שרלוק הולמס.
בנוסף לעבודתה על הבמה, גרטרוד גילמה תפקידי אם בסרטים אילמים בזמן שברקלי היה עדיין ילד.
ברקלי ערך את הופעת הבכורה שלו על הבמה בגיל חמש, כשהופיע בחברתם של בני משפחתו העוסקים בהופעות.
בשנת 1917, הוא גר באתול, מסצ'וסטס, ועבד כמנהל פרסום ומכירות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ברקלי בצבא ארצות הברית כסגן בחיל התותחנים, והיה אחראי על תהלוכות צבאיות ואימן 1,200 חיילים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ערך מופעים לחיילים אשר חזרו מן המלחמה.
לאחר שירותו הצבאי, הפך לשחקן תיאטרון ובמאי בהופעות קטנות.
עד מהרה הפך למנהל מחול מוביל בברודוויי.
המפיק פלורנץ זיגפלד ג'וניור ראה את כישרונו בבימוי רקדנים ונתן לו להיות הכוריאוגרף לסרט Whoopee!
בארקלי המשיך בתפקידו ככוריאוגרף לעוד 7 סרטים עד 1933, אז אף חשב לחזור לברודוואי.
ב-1933, הזמין אותו אחד המפיקים הראשיים של האחים וורנר להיות כוריאוגרף של הסרט רחוב 42, הסרט זכה להצלחה גדולה ובארקלי החל לקבל תפקידים מורחבים מעבר לכוריאוגרפיה.
הוא קיבל חוזה ל-7 שנים אצל האחים וורנר ויצר בשנים הללו סרטים מוזיקליים רבים אשר מיקמו אותו כפורץ דרך בסגנון הבימוי של הרקדנים וצילום הכוריאוגרפיה.
ב-1939, כאשר החלו האחים וורנר לאבד עניין בז'אנר הסרטים המוזיקליים עבר בארקלי לחברת אמ.ג'.אמ.
וצילם עד 1942 עוד מספר סרטים.
בשנת 1949, הוא ביים סרט עבור רשת פוקס ובשנות ה-50 הוא החל יוצא מן התודעה בהוליווד.
בסוף שנות ה־60, טרנד ה"קאמפ" החזיר את המחזות המוזיקליים של ברקלי לקדמת הבמה, והוא יצא למסע הרצאות במכללות ובכנסים, שבהם סיפר על הקריירה שלו.
בגיל 75, חזר ברקלי לברודוויי כדי לביים הפקה מחודשת של "No No Nanette", בכיכובה של חברתו הוותיקה מאולפני האחים וורנר וכוכבת רוב 41, רובי קילר; שניהם גם הופיעו בהופעת אורח בסרט The Phynx משנת 1970 באותה שנה.
בשנת 1937, רכש ברקלי את וילת גואסטי, הממוקמת בשדרות וסט אדמס 3500, ברובע וסט אדמס שבלוס אנג'לס.
הבית נבנה ב־1910, וברקלי החזיק בו עד 1944. בשל הקשר לברקלי, הבית מוגדר כיום כמונומנט היסטורי־תרבותי של לוס אנג'לס.
ברקלי היה נשוי שש פעמים.
בין נשותיו היו השחקניות מרנה קנדי, אסתר מואיר, הכוכבנית קלייר ג'יימס, ואטה דאן.
הוא היה מעורב בתביעת "התרחקות מאהבה" בשנת 1938 שעסקה בקרול לנידס, והוא היה מאורס ללוריין סטיין.
ברקלי שתה בכבדות, ולעיתים קרובות היה שותה מרטיני באמבטיה היומית שלו.
בספטמבר 1935 היה ברקלי אחראי לתאונת דרכים שבה נהרגו שני אנשים וחמישה נפצעו קשה.
פצוע ועם חתכים וחבלות קשות, הוא הובא לבית המשפט על אלונקה.
בשני המשפטים הראשונים בגין רצח מדרגה שנייה, הסתיימו בחבר מושבעים שלא הגיע להכרעה; במשפט השלישי הוא זוכה.
לאחר מות אמו וכשהקריירה שלו החלה לדעוך, הוא ניסה להתאבד — חתך את פרקי ידיו ונטל מינון יתר של כדורי שינה ביולי 1946. הוא אושפז לתקופה ממושכת, חוויה שהשפיעה קשות על מצבו הנפשי.
ברקלי נפטר מסיבות טבעיות ב־14 במרץ 1976 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, בגיל 80. הוא קבור בבית העלמין דזרט ממוריאל פארק בעיר קתדרל סיטי, קליפורניה.
באורג'ן מומיש-אולי (בקזחית: Бауыржан Момышұлы, בתעתיק לרוסית: Бауыржан Момышулы; 24 בדצמבר 1910 - 10 ביוני 1982) היה קצין צבא וסופר קזחי-סובייטי, הידוע בשל זכרונותיו מהקרב על מוסקבה שהועלו על הכתב בידי אלכסנדר בק בספרים "אנשי פאנפילוב", "ימים אחדים" ו"עתודתו של הגנרל פנפילוב".
מומיש-אולי נולד באוֹרָק בַּלְגָה, כעת אאול נטוש, שהיה אז בספר האסיאתי של רוסיה הקיסרית וכיום במחוז ז'ואלי בדרום קזחסטן.
הוא היה בן למשפחת רועים נוודים, אך מגיל שלוש-עשרה התגורר בפנימיות.
לאחר שסיים את בית-הספר ב-1929 הוא הועסק כמורה, כמזכיר ועדה מחוזית, כעוזר תובע ואף כראש מחלקה בסוכנות התכנון הכלכלי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
בנובמבר 1932, הוא נקרא לשירות חובה בן שנתיים בצבא האדום, במהלכו הוצב כצוער בחטיבת חיל הרגלים ההררי ה-14. עם שחרורו, סיים קורס בכלכלה בלנינגרד ושימש כיועץ בלשכה הקזחית של הבנק הלאומי הסובייטי לתעשייה ומסחר.
ב-25 במרץ 1936 שב מומיש-אולי לצבא, שם נותר בשני העשורים הבאים, והוצב כמפקד מחלקה בחטיבה ה-315 של הפיקוד הצבאי המרכז האסיאתי.
לאחר שנה, הועברה יחידתו לסיביר.
אף על פי שלא נפגע בטיהורים הגדולים, במהלך 1937 נרשמה בתיקו האישי ההערה: "בלתי מהימן, בעל השקפה לאומנית קיצונית".
הביוגרף של מומיש-אולי, מקמטס מירזאחמטוב, ייחס זאת לכך שהיה ידוע כי הוא קורא את עבודותיהם של סופרים שתמכו בתנועה הלאומית הקזחית.
ב-1939, נעשה למפקד יחידת התותחנים של אוגדת חיל הרגלים ה-105. בפברואר 1940, ניתן לו הפיקוד על גדוד הנ"ט העצמאי ה-202 בז'יטומיר.
בינואר 1941, שב סגן מומיש-אולי למולדתו על מנת לשרת במנהל הגיוס של אלמא אטא.
עם תחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני, הוא הוצב כמפקד גדוד בחטיבה ה-1073 של אוגדת הרובאים ה-316, עוצבת מילואים שהוקמה בעיר תחת פיקודו של הגנרל מיור איוואן פאנפילוב.
בתחילה נשלחה האוגדה לחזית ליד לנינגרד, אך כשהתקרבו הגרמנים למוסקבה בראשית אוקטובר, היא נפרסה סמוך לה כחלק מהמחנה ה-16 של הגנרל קונסטנטין רוקוסובסקי והוטל עליה להגן על העיר ווֹלוֹקוֹלַמְסְק, 130 קילומטר מצפון-מערב לבירה.
גדודו של מומיש-אולי לבדו קיבל גזרה באורך שמונה קילומטרים לאורך נהר הרוּזַה.
במהלך הקרב על מוסקבה השתתף הקצין בעשרים ושבע התנגשויות עם כוחות האויב.
בין 16 ל-18 בנובמבר 1941, הוא כותר עם גדודו בכפר מטרונינו אך הוא ואנשיו הצליחו לשוב לקוויהם.
לקראת סוף החודש קודם לדרגת סרן.
האוגדה ה-316 הפכה ליחידת משמר כהוקרה על תפקידה בלחימה, ונעשתה לאוגדת המשמר ה-8 על שם גנרל פנפילוב, לכבוד מפקדה שנפל בקרב.
מומיש-אולי השתתף במתקפת-הנגד הסובייטית ונפצע קשה ב-5 בדצמבר, אך סירב להתפנות לעורף לקבלת טיפול.
במרץ 1942 הגיע לאוגדה הכתב הצבאי אלכסנדר בק.
לאחר זמן-מה, הוא שכנע את מומיש-אולי - שהיה ספקן בתחילה - לשתף עמו פעולה בכתיבת ספר על הלחימה בוולוקולמסק, שיתבסס על זכרונותיו.
הספר, "כביש וולוקולמסק" (יצא לאור בעברית בשם "אנשי פאנפילוב"), פורסם ב-1944. מומיש-אולי ביקר בחריפות את עבודתו של בק, וטען כי הוא סילף וניפח את המאורעות.
במשך שארית חייו, הוא המשיך לתקוף את המחבר.
באפריל 1942 אישרו מפקדיו לקדמו לדרגת רב-סרן, ובאוגוסט הומלץ להעניק לו את העיטור הצבאי הסובייטי הגבוה ביותר - גיבור ברית המועצות.
ידידו של מומיש-אולי, המשורר מיכאיל איסינלייב, טען שקצין פוליטי באוגדה סיפר לו לאחר שנים כי האיש נחשב ללאומן קזחי מסוכן על ידי הקומיסרים ביחידה, ולכן נמנע ממנו התואר.
באותה שנה, הצטרף מומיש-אולי למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
שמונה חודשים לאחר מכן, נעשה אלוף-משנה.
במהלך 1943, עקב השפעת פצעו הישן, נאלץ לשהות זמן ממושך בבית חולים, ממנו השתחרר במרץ 1944. הוא נשלח לעבור הכשרה לקצינים בכירים באקדמיה של המטה הכללי הסובייטי על שם קלימנט וורושילוב.
ב-21 בינואר 1945 מונה למפקד אוגדת המשמר ה-9 בחזית הבלטית הראשונה.
יחידתו השתתפה בלחימה בלטביה, והשתלטה על חמש-עשרה נקודות יישוב.
החזית הבלטית הראשונה העבירה את ימי המלחמה האחרונים במצור על הכוחות הגרמניים המכותרים בקורלנד.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, שב מומיש-אולי לאקדמיה של המטה הכללי.
ב-16 ביוני 1948, מונה על ידי מועצת השרים של הרפובליקה הסובייטית הקזחית ליושב-ראש האגודה ההתנדבותית לשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים במדינה.
בסוף השנה נעשה לסגן המפקד של חטיבת חיל הרגלים העצמאית ה-49. ב-1950, עבר לשמש כמרצה בכיר באקדמיה הצבאית לתעבורה ולוגיסטיקה.
לטענת מירזאחמטוב, היה היחיד במחזור של חמש מאות קצינים שלמדו עמו באקדמיה על שם וורושילוב שלא קודם מעולם לגנרל, וזאת עקב אפליה נגד בני עמים טורקיים בברית המועצות.
בדצמבר 1955 פרש מהצבא עקב מחלה, והוא עודנו אלוף-משנה.
הוא פנה לקריירה ספרותית, וחיבר מספר כרכים על ניסיונו בלחימה כמו גם על חייו.
הוא אף הרצה מפעם לפעם באקדמיה למדעים של קזחסטן.
מומיש-אולי התפרסם בעולם עקב הופעתו ב"כביש וולוקולמסק".
בישראל, "אנשי פאנפילוב" נעשה לאחד מהספרים המשפיעים ביותר על בני דור הפלמ"ח ואף צוערי קורס הקצינים וחניכי קורס מ"כים חי"ר של צה"ל היו מחויבים בקריאתו.
הספר היה מוכר מאוד גם בקובה.
פידל קסטרו אמר כי "כביש וולוקולמסק" השפיע עליו.
ב-1963 ביקר מומיש-אולי באי, נפגש עם שר ההגנה ראול קסטרו וקיבל מינוי כמפקד כבוד של החטיבה ה-51 בצבא המהפכה הקובני.
ב-1976 הוענק לו פרס הספרות של הרפובליקה הסובייטית הקזחית על שם אבאי קוננבאיולי על ספרו "משפחתנו".
מומיש-אולי התנגד להאדרת מורשת הקרב במלאיה זמליה על ידי משטרו של ליאוניד ברז'נייב; הקרב, בו השתתף המזכיר הכללי כקצין פוליטי, קיבל חשיבות רבה בהיסטוריה הרשמית של המלחמה בזמן שלטונו.
בנו של מומיש-אולי, בחיטז'אן, טען כי דעותיו אלו של אביו קנו לו אויבים רבים בממשל וחיסלו את סיכוייו לזכות בתואר גיבור ברית המועצות בעודו בחיים.
בחיטז'אן סיפר בנוסף שאביו - שהיה מוסלמי לא אדוק רוב חייו - פנה בשלב מסוים לזרם הסופי.
ב-1982, נפטר מומיש-אולי ונקבר בבית העלמין קנסאי שבאלמא אטא.
ב-1990, שכנע נורסולטן נזרבייב את הרשויות במוסקבה להעניק לו את העיטור בדיעבד, והוא הוכרז גיבור ברית המועצות ב-11 בדצמבר אותה שנה.
לאחר שקזחסטן הכריזה על עצמאות, הוענק לו גם התואר גיבור העם הקזחי, אחד הכיבודים הרמים ביותר במדינה.
בירת מחוז ז'ואלי, בו שוכן היום מקום הולדתו, קרויה על שמו.
"שפת החרב: בק, מומיש-אולי והמאבק על זיכרון כביש וולוקולמסק" - עבודה אקדמית מאת ברנדון שכטר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, על היחסים המתוחים בין הסופר לקצין
ביוגרפיה של מומיש-אולי באתר המוקדש לגנאלוגיה של קזחסטן
ביוגרפיה באתר המוקדש לחייהם של סופרים קזחיים
באזמארק "באז" לורמן הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אוסטרלי, ידוע בעיקר בזכות בימוי הסרטים "רומיאו וג'ולייט", "מולין רוז'", "אוסטרליה" ו"גטסבי הגדול".
סרטו "מולין רוז'" היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
לורמן נולד בשם מארק אנתוני לורמן בסידני שבאוסטרליה.
אמו, ברברה כרמל (לבית ברנאן), הייתה מורה לריקודים סלוניים ובעלת חנות בגדים, ואביו, לאונרד לורמן, היה חקלאי.
הוא גדל ב, כפר זעיר שבצפון ניו סאות' ויילס, שם אביו ניהל תחנת דלק ואולם קולנוע.
הוא למד בבית ספר סנט ג'וזף הייסטינגס האזורי, Port Macquarie (1975–1978) ובמכללת סנט פול.
לורמן ניגש לראשונה לבחינות הקבלה למכון הלאומי לאמנות דרמה (NIDA) בשנת 1980, אך לא התקבל.
הוא ניגש לבחינות הקבלה שוב ב-1982, עבר אותן בהצלחה ולמד במשך שלוש שנים.
הוא סיים את לימודיו ב־NIDA בשנת 1985, לצד סוניה טוד, קתרין מקלמנטס וג'סטין מונג'ו.
סרטו של לורמן, מולין רוז' (2001), נבחר לאחד מעשרת הסרטים הגדולים של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2001 ונבחר כסרט החשוב ביותר של שנות ה-2000 בסקר של 150,000 נשאלים בממלכה המאוחדת.
הסרט גם הוליד אלבום פסקול מוצלח, ומכר יותר משבעה מיליון עותקים.
לפניו, הסרט רומיאו ויוליה שהציג סרט פרשנות מודרנית למחזה המפורסם, בכיכובו של לאונרדו דיקפריו וקלייר דיינס, ניצח את טיטאניק ב־BAFTA בפרסי בימוי, מוזיקה ותסריט הטוב ביותר.
הסרט השתתף גם בפסטיבל הסרטים בברלין שבו זכה בפרס דוב הזהב על בימוי ועל ביצועיו של דיקפריו.
לורמן גם הפיק את אלבומי הפסקול המוצלחים לסרט אשר נמכרו ביותר משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-2008 הסרט הרומנטי אוסטרליה בו כיכבו ניקול קידמן ויו ג'קמן, הצליח מאוד באירופה.
הסרט הפך לסרט האוסטרלי השני הכי מצליח בכל הזמנים, לצד קרוקודיל דנדי ותזיזו ת'רגליים.
שלושת הסרטים הראשונים של לורמן ידועים כטרילוגית הווילון האדום.
הפרויקט האחרון שלו הוא עיבוד לספרו של סקוט פיצג'רלד, גטסבי הגדול, בתלת מימד, בכיכובו של לאונרדו דיקפריו כג'יי גטסבי, אמיטאב באצ'אן כמאייר, קארי מאליגן כדייזי ביוקנן וטובי מגווייר כניק קרוואי, יואל אדג'רטון.