tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוזיאו סיים שני במרוץ אמסטל גולד, לאחר שאולף לודוויג גבר עליו במאוץ רב משתתפים.
הוא ניצח בקטע אחד במרוץ אוסקל-ביזיקלטה ובוואלטה אה לוס מינרוס.
ביוני 1992 ניצח מוזיאו לראשונה באליפות הלאומית של בלגיה.
מוזיאו נבחר שוב לטור דה פראנס, הוא סיים שלישי בקטע ה-21 ובקטע ה-18 ושני בקטע הראשון.
הוא סיים שני גם בקטגוריית הנקודות, הפעם לורן ז'אלאבר הקדים אותו.
ניצחון ראשון ברונדה ון פלנדרן
ב-1993 עבר מוזיאו לקבוצת GB-MG.
הוא ניצח בדווארס דור פלנדרן.
אך הישגו הגדול באותה עונה הגיע בתחילת אפריל, כשניצח את המונומנט רונדה ון פלנדרן, כשגבר על פרנק מאסן בספרינט הסיום.
מוזיאו סיים רביעי גם בפריז–רובה, וניצח קטע בטור דה סוויס.
הוא השתתף שוב בטור דה פראנס, וניצח ביחד עם קבוצתו בקטע נגד השעון הקבוצתי.
בסוף העונה, ניצח מוזיאו את פריז–טור.
בתחילת 1994, ניצח מוזיאו לראשונה במרוץ Druivenkoers - Overijse.
הוא סיים רביעי באומלופ הט פולק וניצח לראשונה בקורנה–בריסל–קורנה.
הוא סיים שני ב-E3-פרייס הרלבקה והיה קרוב להצלחה נוספת ברונדה ון פלנדרן ולניצחון שני, אך נוצח בסיום על ידי הרוכב האיטלקי, ג'אני בוניו וסיים שני.
הוא סיים שלישי בגנט–וייפלחם וניצח במרוץ אמסטל גולד.
הוא ניצח קטע נוסף בטור דה סוויס ובטור דה פראנס, ניצח יחד עם קבוצתו בקטע נגד השעון קבוצתי ולבש את החולצה הצהובה במשך שלושה ימים.
מוזיאו סיים שני ב"צורי-מצטגה" ורביעי בפריז–בריסל.
מוזיאו עבר לקבוצת מאפי האיטלקית.
עונת 1995 הייתה רוויית הצלחות עבור מוזיאו, הוא ניצח את מרוץ Druivenkoers - Overijse בפעם השנייה ואת מרוץ טרופאו לאייגולייה, מוזיאו סיים שישי באומלופ הט פולק, שביעי בקורנה–בריסל–קורנה ורביעי בחץ ברבנט.
מוזיאו ניצח בפעם השנייה ברונדה ון פלנדרן, לאחר בריחת יחיד.
הוא המשיך לפספס את הניצחון בפריז–רובה, הפעם סיים שלישי.
לאחר הניצחון ב-1994, סיים שביעי במרוץ אמסטל גולד.
הוא ניצח את מרוץ ארבעת הימים של דנקרק וגם קטע בודד במרוץ.
הוא סיים שלישי באליפות בלגיה ונבחר לטור דה פראנס, ולא התבלט כשהתוצאה הבולטת שלו הייתה מקום חמישי בקטע ה-17. הוא סיים שלישי בקלאסיקה סן סבסטיאן וניצח ברציפות את מרוץ צורי-מצטגה, קמפיונשפ ון פלנדרן ואת גרנד פרי אדי מרקס.
עוד עונה שנחשבה למוצלחת מאוד עבור מוזיאו הייתה 1996, הוא סיים שישי ב-E3 פרייס פלנדרן ושמיני במילאנו – סן רמו.
הוא ניצח בחץ ברבנט וסיים שלישי ברונדה ון פלנדרן.
אך אחד מרגעי השיא שלו בעונה הגיע במרוץ פריז–רובה, כשהצליח סוף סוף לנצח את המרוץ באחד המרוצים הזכורים בהיסטוריה של המרוץ, כששני בני קבוצתם של מוזיאו, ג'אנלוקה בורטולמי ואנדראה טאפי מסיימים במקום השני והשלישי בהתאמה בפער גדול מהיריבים שלהם באחד מהתצוגות הדומיננטיות בהיסטוריה של קבוצת קוויק סטפ על שלל דורותיה.
הוא סיים שלישי במרוץ אמסטל גולד וניצח את אליפות בלגיה בפעם השנייה.
הוא השתתף בטור דה פראנס אך לא התבלט.
לאור הצלחותיו, נבחר לסגל בלגיה לאולימפיאדת אטלנטה וסיים במקום ה-10, 1:29 דקות אחרי פסקל ריצ'רד המנצח.
אחרי הניצחון בפריז - רובה, מוזיאו רשם הצלחה גדולה נוספת, כשהפך לאליפות העולם, מקדים את מאורו ג'אנטי.
ב-1997, ניצח שלושה קטעים בוואלטה אנדלוסיה וסיים במקום השני.
הוא ניצח בפעם השנייה בקורנה–בריסל–קורנה ובפעם הראשונה את מרוץ שלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד.
מוזיאו המשיך להיראות מצוין בקלאסיקות אך בעונה זו לא הצליח לתרגם את זה לניצחון, כשסיים שלישי בפריז - רובה, שישי בלייז'–בסטון–לייז' ושני במרוץ שלדפרייס.
הוא ניצח שוב את מרוץ ארבעת הימים של דנקרק וניצח גם קטע נוסף במרוץ.
הוא השתתף בטור דה פראנס ופרש מהמרוץ בקטע ה-18 וניצח את מרוץ "בדן - בדן".
הוא לא הצליח להגן על תוארו כאלוף העולם וסיים רק שמיני, 16 שניות אחרי לורן ברושאר המנצח.
ב-1998, מוזיאו רשם רצף ניצחונות מרשים, קודם E3 פרייס הרלבקה, לאחר מכן חץ ברבנט ואז ניצחון שלישי ברונדה ון פלנדרן, עם ניצחונו הפך מוזיאו לאחד מהרוכבים ההישגים בהיסטוריה של המרוץ.
אך העונה של מוזיאו נגמרה מוקדם מהצפוי, לאחר ששבר את ברכיו לאחר התרסקות בפריז - רובה.
מוזיאו הצליח לחזור מהפציעה, ואף ניצח את דווארס דור פלנדרן בפעם השנייה.
הוא סיים שני בקורנה–בריסל–קורנה ושישי באומלופ הט פולק.
מוזיאו סיים שלישי ברונדה ון פלנדרן וסיים תשיעי בפריז–רובה.
מוזיאו סיים רביעי ב-HEW Cyclassics.
בעונת 2000 רשם שלושה ניצחונות גדולים הוא ניצח את אומלופ הט פולק בפעם השנייה ואת חץ ברבנט בפעם השלישית.
אך שיא העונה שלו הגיע כאשר ניצח את פריז–רובה בפעם השנייה לאחר הפציעה הקשה שחווה ב-1998.
מוזיאו עבר ביחד עם המנג'ר שלו במאפי, פטריק לפברה, לקבוצת דומו פארם–פריטס.
הוא סיים שני בפריז–רובה וחמישי במרוץ אמסטל גולד.
הוא התחרה בטור דה פראנס אך פרש מהמרוץ בקטע ה-13.
ב-2002 היה קרוב לניצחון שני ברונדה ון פלנדרן, אך לבסוף סיים במקום השני, 21 שניות אחרי בן קבוצתו לשעבר, אנדרה טאפי.
מוזיאו קיבע את מעמדו כאחד מרוכבי הקלאסיקות הטובים בכל הזמנים, כשניצח במונומנט פריז–רובה בפעם השלישית, בפער של יותר מ-3 דקות מסטפן ווסמן שהגיע במקום השני ותום בונן שהגיע במקום השלישי.
הוא ניצח את HEW Cyclassics בחודש אפריל.
מוזיאו סגר מעגל וחזר לקבוצת מאפי, שבשנתיים הללו עברה להיקרא "קוויק סטפ - דאוויטאמון".
ב-2003 ניצח בפעם השנייה את אומלופ הט פולק, וסיים שביעי בגנט–וייפלחם.
הניצחון האחרון בקריירה שלו הגיע בטור של דנמרק באותה שנה, כשניצח את הקטע השלישי.
ב-2004, הוא סיים חמישי בפריז–רובה.
הוא פרש מרכיבה מקצוענית לאחר מרוץ שלדפרייס שהתקיים שלושה ימים אחרי פריז–רובה, מוזיאו השתתף מספר פעמים בקריירה שלו בשלדפרייס וסיים בו במקום ה-77 (במרוץ של 2004), הוא היה בן 39 בפרישתו.
מוזיאו הודה בשימוש בחומרים אסורים ב-2007, לאחר כינוס מסיבת עיתונאים.
הוא עשה זאת לאחר שב-2003 צצו נגדו חשדות שונים, ואף רשויות המשטרה טענו כי רכש חומרים אסורים באותה שנה.
המשטרה אף הקליטה שיחת טלפון שערך מוזיאו, בו דיבר על תרכובת דרבופואטין אלפא.
בדצמבר 2008 הורשע מוזיאו בעבירות של שימוש בסמים על ידי בית המשפט הבלגי, נגזר עליו קנס כספי של 2,500€ ועונש מאסר של 10 חודשים על תנאי.
למרות זאת, אף אחד מהישגיו של מוזיאו במשך השנים לא בוטל.
יוהאן נימאן היה קצין אס אס ופושע מלחמה נאצי, שהיה סגן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור במהלך מבצע ריינהרד.
בנוסף היה פעיל בתוכנית T4 - אותנסיה של האס אס.
נימאן נהרג במהלך מרד האסירים בסוביבור בשנת 1943.
נימאן הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1931 וקיבל את מספר החבר 753,836 ולאס אס בשנת 1934 וקיבל את מספר החבר 270,600. תחילה שירת במחנה ההשמדה בלז'ץ, שם פיקד על מחנה 2, אזור ההשמדה.
לאחר מכן הוא הועבר למחנה ההשמדה סוביבור.
נימאן היה סגן מפקד סוביבור בהזדמנויות שונות בשנת 1942 לפני שקיבל את התפקיד לצמיתות בתחילת 1943. לאחר ביקורו של היינריך הימלר בסוביבור ב-12 בפברואר 1943, נימן הועלה לדרגת "אונטר-שטורמפיהרר".
קרל פרנצל, גם הוא מפקד בסוביבור, נזכר כיצד נימן טיפל באיום מסוים של מרד אסירים בתוך המחנה:
קאפו פולני אמר לי שכמה יהודים הולנדים מארגנים בריחה, העברתי את המידע לסגן המפקד נימאן.
הוא הורה להוציא להורג את שבעים ושניים היהודים.
ב-14 באוקטובר 1943 התרחש מרד אסירים במחנה סוביבור.
נימאן היה קצין האס אס בדרגה הגבוהה ביותר שהיה בתפקיד באותו יום, ולכן הוא היה האדם הראשון שתכננו המורדים להתנקש בחייו.
נימאן חוסל בצריף החייט באמצעות מכת גרזן לראשו על ידי אלכסנדר שובייב שכונה "קאלי מאלי", חייל הצבא האדום שהיה כלוא בסוביבור.
שובייב הצליח להימלט מהמחנה בחסות המרד ולהצטרף ליחידת פרטיזנים.
הוא נהרג באחד הקרבות ולא זכה לראות את סופה של המלחמה.
העיתון טיימס דיווח כי 350 תמונות מלחמה של סוביבור ומקומות אחרים הוצגו לאחרונה לציבור על ידי צאצאיו של סגן מפקד המחנה יוהאן נימאן.
תערוכה נערכה בברלין וספר נלווה פורסם עם תמונות אלה.
שתי תמונות עשויות לכלול את ג'ון איוון דמיאניוק, שומר טרווניקי יליד אוקראינה שהיגר אחר כך לארצות הברית.
בשנת 2011 הורשע דמיאניוק על ידי בית משפט במינכן בסיוע לרצח 27,900 יהודים בסוביבור.
יוהאן ניקולאי מדוויג (בדנית: Johan Nicolai Madvig; IPA: ; 7 באוגוסט 1804 – 12 בדצמבר 1886) היה פילולוג קלאסי דני, ששימש כשר החינוך וכמנהיג המפלגה הליברלית הלאומית בדנמרק.
יוהאן מיכאל ויטמר היה צייר גרמני, שהגיע ממשפחה של ציירים ופסלים והיה קשור ל"דויטשרומר" – אמנים וסופרים גרמנים שחיו ברומא.
אביו נפטר לפני לידתו והוא גדל על ידי אב חורג שככל הנראה לא אהד את המקצוע המשפחתי.
בשנת 1820 הוא השתמש בכסף שצבר כדי להשתתף באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, שם למד עד 1828. תחילה עם יוהאן פטר פון לנגר, ואחריו עם פטר פון קורנליוס, שהשיג עבודות עבורו והוא סייע לאמנים אחרים בעבודותיהם.
עבודות אלה אפשרו לו לחסוך מספיק כסף כדי לנסוע לרומא, אף שהיה צריך לנסוע דרך ונציה ופירנצה.
כשהגיע לרומא, הוא הצטרף לחבריו הגרמנים הקתולים כחבר בקולג'יו טאוטוניקו.
אולם היה לו קשה למצוא עבודה, ומצבו לא השתפר עד 1832, כאשר הוצג בפני נסיך הכתר (לימים המלך) מקסימיליאן מבוואריה.
אחת המשימות הראשונות שלו הייתה ללוות את הנסיך בטיול לנאפולי ולהעתיק את ציורי הקיר שם.
בשנה שלאחר מכן הוא ליווה את הנסיך בסיור גדול ב"אוריינט", ביקר וצייר אתרים היסטוריים רבים ברחבי יוון, לאחר ביקור עם אחיו של מקסימיליאן, אוטו, בקונסטנטינופול (איסטנבול) שם השפעתו של הנסיך אפשרה להם לראות חלקים מאיה סופיה שלא היו פתוחים לציבור.
עם שובם לאיטליה בסוף 1833, ויטמר היה עסוק בהשלמת פרויקטים שונים עבור הנסיך ומשפחתו, כולל פרסקו בטירת הנסיך.
הטרגדיה שהתרחשה בשנת 1835 כאשר רוב מורנאו – עיר הולדתו בבוואריה, נהרסה בשרפה והשמידה את אוסף הציורים והרישומים הנרחב של משפחתו.
בשנת 1839 נפטר חותנו, יוזף אנטון קוך, שהשפיע רבות על סגנון הציור שלו.
לאחר מכן, הוא התערב יותר בעבודתו והתמסר כמעט לחלוטין לציורים עם מוטיבים נוצריים בנוסח התנועת הנצרתיים.
כשמקסימיליאן (שהיה כבר מלך) חזר לרומא, הוא תכנן שוויטמר ילווה אותו לטיול נוסף, אך הנסיעה מעולם לא יצאה לפועל.
חסותו של המלך נמשכה, עם זאת, ויטמר ערך טיולים לבוואריה כמעט בכל שנה.
לאחר 1857, הוא דחה את הצעת הפרופסורה במינכן, והעדיף שלא לגרום לאשתו וילדיו להתמקם מחדש.
הוא חלה במהלך נסיעה למינכן ומת שם בשלווה זמן קצר לאחר הגעתו.
יוהאן נפומוק בק (בהונגרית: Beck János Nepomuk; 5 במאי 1827 – 9 באפריל 1904) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי.
אביו של זמר האופרה יוזף בק.
יוהאן נפומוק בק נולד בעיר פשט במשפחה יהודית ממוצא גרמני.
הוא עסק בפיתוח קול לצד לימודי משפטים.
בשנת 1846 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הגרמני של העיר פשט.
בשנה שלאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בחו"ל בווינה ולאחר מכן הופיע בהמבורג, ויסבאדן ופרנקפורט.
בשנת 1853 חזר לבירת אוסטריה.
הוא שר לראשונה שם את תפקיד וילהלם טל באופרה בשם זהה של רוסיני.
במהלך שהות נוספת בווינה הוא הופיע באופרה המלכותית דאז, ה-Theatre am Kärntnertor או Kärntnertortheater (תיאטרון שער הקרינתיים) שהיה תיאטרון יוקרתי בווינה במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה.
התואר הרשמי שלה היה Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien (תיאטרון הקיסר והמלוכה המלכותי של וינה).
בשנת 1862 זכה בתואר "זמר חצר".
בשנת 1869 הופיע בפתיחת האופרה החדשה של וינה.
בשנת 1885 "נטרפה עליו דעתו" ובכך הסתיימה הקריירה שלו.
תחילה אושפז במוסד רפואי ולאחר מכן עבר לגור בברטיסלאבה עד סוף ימיו.
בנו ויתר על הקריירה שלו כדי לטפל באביו, אך מת ב-1903 שנה לפני אביו שנפטר בברטיסלאבה ב-1904.
בטהובן: פידליו – דון פיזארו
בליני: הפוריטנים של סקוטלנד – סר ריצ'רד פורת
קרוביני: חבית המים – מיכאלי
דוניצטי: לוצ'יה די למרמור – הלורד הנרי אשטון
דוניצטי: לוקרציה בורג'ה – אלפונסו
דוניצטי: בליסריו – תפקיד כותרת
גולדמארק: מלכת שבא – שלמה המלך
מאיירבר: האישה האפריקאית – נלוסקו
מאיירבר: כוכב הצפון – פיטר הגדול
מוצרט: דון ג'ובאני – תפקיד ראשי
מוצרט: חליל הקסם – כומר זקן
רוסיני: וילהלם טל – תפקיד ראשי
ורדי: ריגולטו – תפקיד ראשי
יוהאן מרטין בֶּרנַאץ (Johann Martin Bernatz; 23 במרץ 1802 – 19 בדצמבר 1878) היה צייר נופים גרמני שליווה משלחת למצרים, לסיני ולארץ ישראל ב-1836–1837 ונציגות בריטית לאתיופיה ב-1841–1843. הציורים שהפיק עובדו לליתוגרפיות, ראו אור בספרים והקנו לו מוניטין.
ברנאץ נולד בשפייר, למד באקדמיה לאמנויות היפות בווינה, השתקע ב-1829 במינכן ונודע כצייר נופים.
ב-1836 התלווה למשלחתו של חוקר הטבע הגרמני גוטהילף היינריך פון שוברט למזרח הקרוב, שעברה במצרים, בסיני, בעבר הירדן ובסוריה.
מבחר של 40 מהציורים, שברנאץ הפיק במהלך המסע, נדפסו כסדרת ליתוגרפיות, וזו ראתה אור ב-1839 בכותר "תמונות מארץ ישראל, צוירו בטבע" (Bilder aus dem heiligen Lande, nach der Natur gezeichnet).
בסדרה כלולים ציורים של אתרים מקראיים, בהם חברון, בית לחם, ירושלים, הר תבור ונצרת, והיא זכתה למהדורות נוספות.
ב-1850 פרסם ברנאץ ספר נוסף, "אלבום של ארץ הקודש" (Album des heiligen Landes Orte) שכלל 50 ציורים.
נלוו להם ביאורים שחוברו בידי פון שוברט וחבר המשלחת הזואולוג יוהאנס רוֹֹת .
בספר זה נוספו ציורים של עין כרם, העיר שכם, כפר יפיע וצפת.
יוהאנס רוֹת הזמין את ברנאץ להצטרף אליו למסע מחקר בהודו.
ברנאץ הגיע לכלכותה ב-1841, אבל מכשולים למיניהם גרמו לביטול מסע המשלחת ולשינוי בתוכניותיו.
ממשלת הודו הבריטית העסיקה אותו כצייר הרשמי של נציגות שנשלחה לסהלה סלאסי שליט שאווה באתיופיה לשם חיזוק קשרי מסחר.
הנציגות, שפעלה בשנים 1841–1843 בראשות קצין הצבא חובב הטבע ויליאם קורנווליס האריס , עסקה גם בסקרים מדעיים.
סדרת ליתוגרפיות, שהוכנו מתוך הציורים הרבים שברנאץ ביצע באתיופיה, נדפסה ופורסמה בלונדון ב-1852 בכותר "מראות באתיופיה" (Scenes in Ethiopia) שהוקדש למלכה ויקטוריה.
ב-1854 וב-1855, בשטוטגרט ובהמבורג, ראו אור שתי מהדורות בגרמנית של הסדרה הזו (Bilder aus Aethiopien).
עבודותיו של ברנאץ נכללו בספרי מסעות שונים.
אחד הידועים בהם הוא ספרו של היינריך בארת, "מסעות ותגליות בצפון אפריקה ובמרכזהּ בשנים 1849 עד 1855", שנדפס בחמישה כרכים.
ברנאץ לא השתתף במסעות הללו ואת הציורים יצר על פי רישומים מקוריים שנעשו במהלכם.
ציוריו, בצבעי מים ובצבעי שמן, הוצגו בתערוכות לרוב.
ברנאץ מת ב-1878, אחרי מחלה ממושכת, בעיר מגוריו מינכן.
יוהאן נפומוק ספ היה היסטוריון ופוליטיקאי גרמני יליד בוואריה.
יוהאן נפומוק ספ נולד בבאד טלץ, בוואריה, אביו היה בורסקאי וצבעי, יוזף ברנהרד ספ.
אמו הייתה מריה ויקטוריה אופלה.
למד פילוסופיה ותאולוגיה קתולית, משפטים, פילולוגיה והיסטוריה במינכן.
ב-1836 הפסיק את לימודיו באוניברסיטה לצורך טיול בשווייץ ובאיטליה, ולאחר מכן נכנס לסמינר גרגוריאנום במינכן.
בשנת 1839 הוענק לו תואר Ph.D., והתבסס כחוקר פרטי בבאד טלץ.
מ-1844 עד 1846 לימד כמרצה באוניברסיטת מינכן.
לאחר שנסע לסוריה, ארץ ישראל ומצרים בשנים 1845 ו-1846, מונה לעוזר פרופסור במינכן בשנת 1846, אך הודח בשנת 1847, יחד עם שבעה מעמיתיו, כתוצאה ממעורבותם בהתנגדות להעלאה לדרגת אצולה של לולה מונטז, פילגשו של לודוויג הראשון מבוואריה.
תעודת ההוראה שלו נשללה וספ גורש מבירת בוואריה.
ב-1848 נבחר לאספה הלאומית של פרנקפורט, וב-1849 ללשכת הנבחרים של בוואריה.
בשנת 1850 מונה על ידי מקסימיליאן השני, מלך בוואריה לפרופסור חבר להיסטוריה באוניברסיטה של מינכן, ויורשו, לודוויג השני, מלך בוואריה, קידם את ספ לדרגת פרופסור מן המניין.
במסגרת תרומותיו למפעלי המורשת הגרמנית רכש בשנת 1861 את מנזר וסוברון שנהרס חלקית ושימש כמחצבה, כדי לשמרו לדורות הבאים.
ספ פרש לפתע בדצמבר 1867 "מסיבות אישיות".
מונה ל-Zollparlament ב-1868, ובשנת 1869 נבחר שוב ללשכה הבווארית, שם היה אחד הנציגים המשפיעים ביותר של העניין הלאומי הגרמני בתקופה הקריטית בין 1870 ל-1871. ב-1872, בתקופת שלטונו של וילהלם הראשון, נסע שוב לארץ ישראל מטעם הקיסרות הגרמנית.
בחסות הקנצלר ביסמרק נשלח ב-1874 לצור שבלבנון עם ההיסטוריון הנס פרוץ שהתמחה בתקופה הצלבנית, כדי לאתר את שרידיו של פרידריך ברברוסה, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שמת ב-1190 באסיה הקטנה ועצמותיו הובאו לקבורה בקתדרלה הצלבנית של צור.
ספ לא היה ארכאולוג בהכשרתו ומיזמו זה נתקל בביקורת.
ספ היה אדם משכיל ויחצן מוכשר.
לפעמים נטה לפרשנויות מקוריות ואידיוסינקרטיות של ההיסטוריה, ולכן זכה בפי עמיתיו לכינוי "die umgestürzte Bücherkiste ("תיבת הספרים ההפוכה".
יצירתו המרכזית האחרונה, תרומתו לפולקלור הגרמני, הופיעה ב-1890: "דת הגרמנים הקדמונים.
המשך קיומם בסיפורי עם, תהלוכות וחגיגות עד ימינו".
מעין השקפה בדיעבד, סקירה דחוסה והשוואתית של ידע היסטורי אנתרופולוגי ודתי מצטבר ומעובד.
כמו רוב יצירותיו, ספרו לא זכה למהדורה חדשה.
מחקרו על המיתוסים, האגדות, המנהגים והנימוסים של בוואריה, ה-"Altbayerischer Sagenschatz" משנת 1876, מצוטט עד היום.
עבודה זו, על אף שהיא דחוסה מאוד ואקלקטית, מהווה סקירה כללית של המיתולוגיה של בוואריה, עם התייחסויות ספרותיות.
משנות ה-30 של המאה ה-19 ספ הסתפח לחוג של הפילוסוף יוזף גרס במינכן.
בשנת 1847 היה ממייסדי ה-"Akademische Tafelrunde" במינכן.
בהיותו חבר באספה הלאומית של פרנקפורט השתייך למועדון הקתולי, ובין 1849 ל-1856 ל"אגודה למלוכה חוקתית ולחופש דת במינכן", היה דוברה לעיתים.
יוהאן נפומוק ספ נקבר בבית הקברות הדרומי הישן (Alter Südfriedhof) במינכן.
בנו, ברנהרד ספ, היה גם הוא היסטוריון.
יוהאן פאול פון ווסטהוף היה מלחין וכנר גרמני מתקופת הבארוק המוקדם.
וסטהוף היה אחד מהמלחינים הבולטים באסכולת הכינור של דרזדן, ונחשב לאחד הכנרים הווירטואוזים בדורו.
ווסטהוף היה אחד המלחינים הראשונים שכתב מוזיקה פוליפונית לכינור סולו, ועבד כמוזיקאי ומלחין בחצר של דרזדן (1674–1697), בחצר של ויימאר (1699–1705), וכמורה לשפות.
בין יצירותיו ששרדו ניתן לכלול שבע יצירות כינור ובאסו קונטינואו, ושבע לכינור סולו.
חלק נכבד מהאוסף שלו משנת 1682 אבד.
משווים את יצירותיו לרוב ליצירות מאת היינריך איגנץ ביבר ויוהאן יאקוב וולטר , וייתכן שבאך הושפע מווסטהוף בכתיבת הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו.
הוא קיבל את הכשרתו המוזיקלית מהמלחין היינריך שיץ, ובשנת 1674 הצטרף לקפלה של דרזדן, שם עבד אביו, הקצין לשעבר של הצבא השוודי פרידריך פון ווסטהוף .
בדרזדן עבדו אז מספר מלחינים בולטים בתקופתם ביניהם קרלו פרינה , יוהאן יעקב וולטר וניקולאוס אדם שטרונגק .
ווסטהוף נשאר בדרזדן כ-20 שנה, בהן הרבה לטייל באירופה.
בשנת 1697 הוא עזב לאוניברסיטת ויטנברג כדי ללמד איטלקית וצרפתית, וכן מוזיקה.
הסגנון שלו הושפע מהמלחין איתו עבד, יוהאן יאקוב וולטר .
נראה כי המוזיקה של ווסטהוף השפיעה על יוהאן סבסטיאן באך כאשר האחרון התגורר בויימאר.
יש סיכוי מסוים שהשניים נפגשו בשנת 1703.
המוזיקה של ווסטהוף יצאה לאור בשני עותקים במהלך חייו - סונטות לכינור ובאסו קונטינואו (דרזדן 1694), ו-6 פרטיטות לכינור סולו (דרזדן 1696).
ישנה השערה כי מדובר בהוצאה מחודשת של מאגד יצירות שאבד - "תריסר ראשון של אלמנדים, קוראנטים, סרבנדים, וג'יגים לכינור סולו ובאסו קונטינואו" (דרזדן 1682)
שתי יצירות שלו הוצאו באור במגזין צרפתי - מרקור גלנט.
הסונטה הראשונה לכינור ובאסו קונטינואו יצאה לאור בדצמבר 1682. ייתכן שווסטהוף ניגן את היצירה לפני לואי ה-14. השנייה היא סוויטה לכינור סולו שיצאה בינואר 1683.
יוהאן ליידונר (באסטונית: Johan Laidoner; 12 בפברואר 1884 – 13 במרץ 1953) היה גנרל ופוליטיקאי אסטוני.
ליידונר לחם בצבא האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נעשה למפקד הראשון של צבא אסטוניה.
ב-1920 הוא פרש מהצבא והפך לחבר בריגיקוגו - הפרלמנט האסטוני.
ב-1924 הוא מונה שוב למפקד הצבא האסטוני במטרה לדכא ניסיון הפיכה קומוניסטי.
הוא פרש מהצבא בשנית מיד לאחר מכן.
ב-1934 הוא מונה בפעם השלישית למפקד הצבא האסטוני.
בפעם הזו, הוא הכריז על משטר צבאי, והוביל את אסטוניה לתקופה שנודעה בתור "עידן השתיקה".
בעקבות כיבוש אסטוניה בידי הסובייטים ב-1940, הוא נשלח למאסר ברוסיה ומת בכלא.
ליידונר נולד ב-12 בפברואר 1884, למשפחת חוואים ענייה באסטוניה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא למד בבית ספר יסודי בעיירת הולדתו וב-1901 התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
ב-1908 הוא הועלה לדרגת לייטננט.
ב-1911 הוא נישא לבת אצולה פולנייה.
ב-1912 הוא הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב ליידונר במטה הקורפוס הקווקזי ה-3. במרץ 1915 הוא הוצב בדיוויזיית הרגלים ה-21. באוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לשמש כמפקד מחלקת המודיעין של החזית המערבית.
ב-15 באוגוסט 1916 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק.
במרץ 1917 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הגרנדירים הקווקזית ה-1. באוקטובר של אותה שנה, הוא הועבר למלא את אותו תפקיד בדיוויזיית הרגלים ה-62.
בינואר 1918 החליט הצבא הרוסי להקים דיוויזיה שתורכב אך ורק מחיילים אסטונים.
עם זאת, באמצע פברואר, התמוטט כליל הצבא הרוסי אל מול מתקפת הקיסרות הגרמנית.
ב-19 בפברואר עזב ליידונר את הצבא הרוסי ועבר לגור בפטרוגראד.
חמישה ימים לאחר מכן הכריזה אסטוניה על עצמאותה מהשלטון הרוסי.
יום למחרת נכנסו הגרמנים למדינה וכבשו אותה.
הגרמנים תכננו להקים באסטוניה מדינה עצמאית לכאורה, שבפועל תהיה ממשלת בובות של גרמניה.
הממשלה הזמנית של אסטוניה החלה לעמול על הכנת התשתיות להקמתה של מדינה אסטונית בחסות הגרמנים.
צבא אסטוני חדש הוקם בחיפזון, וב-4 באפריל 1918 ליידונר התגייס אליו בדרגת קולונל, למרות זאת, הוא נותר בפטרוגראד.
ב-11 בנובמבר של אותה שנה נכנעה גרמניה בפני בעלות הברית, ואסטוניה איבדה את המגינה שלה.
ב-28 בנובמבר פלש הצבא האדום לאסטוניה בניסיון להחזיר את הארץ אל השליטה הרוסית.
יומיים לאחר מכן עזב ליידונר את פטרוגראד והגיע לטאלין ב-8 בדצמבר.
ממשלת אסטוניה מינתה אותו למפקד הראשון של צבא אסטוניה.
הצבא האסטוני סבל מנחיתות מספרית לעומת הסובייטים.
כמו כן הוא עוד טרם הספיק להתארגן, ומרבית החיילים היו חסרי ניסיון.
ליידונר הצליח לארגן במהירות את המגויסים האסטונים לצבא מסודר וממושמע עם היררכיה פיקודית ברורה.
הוא שלח אל שדה הקרב בעיקר יחידות קטנות שהשתלטו על מסילות ברזל וצמתים אסטרטגיים, וכך מנעו מהסובייטים להתקדם אל פנים הארץ.
לעזרת האסטונים הגיעו המוני מתנדבים מפינלנד, שוודיה, דנמרק ואף מבריטניה.
עד מהרה נעצרה כליל ההתקדמות הסובייטית, ובינואר 1919 פתח ליידונר במתקפת נגד ושחרר את כל שטחי אסטוניה במהירות.
האסטונים אף חצו את הגבול, פלשו לליטא ולטביה וחברו אל הצבא הלבן.
ב-2 בפברואר 1920 נחתם חוזה טארטו, אשר במסגרתו הכירה ברית המועצות באסטוניה, והמלחמה תמה.
ב-26 במרץ של אותה שנה הוא עזב את הצבא בדרגת לוטננט גנרל.
לאחר שעזב את הצבא, נבחר ליידונר לריגיקוגו - הפרלמנט האסטוני, כמועמד עצמאי.
הוא המשיך לכהן בתפקיד עד 1929. בין היתר הוא שימש כיו"ר ועדת החוץ של הריגיקוגו, וכחבר המשלחת האסטונית לחבר הלאומים.
ב-1 בדצמבר 1924 ניסו קומוניסטים אסטונים, בתמיכת ברית המועצות, לבצע ניסיון הפיכה באסטוניה.
הממשלה כינסה דיון חרום אשר במהלכו הוחלט להחיל ממשל צבאי במדינה.
ליידונר מונה מחדש למפקד הצבא האסטוני.
הוא הצליח לדכא את ניסיון ההפיכה תוך חמש שעות, אולם המשטר הצבאי נותר על כנו במשך מספר שבועות נוספים עד שניצודו אחרוני המורדים.
ב-8 בינואר 1925 בוטל הממשל הצבאי, וליידונר פרש מהצבא פעם נוספת.
ב-12 במרץ 1934, לנוכח התחזקותה של תנועת הימין הקיצוני "ואפס", הכריז נשיא אסטוניה קונסטנטין פטס על כינון משטר צבאי.
הוא מינה את ליידונר בפעם השלישית למפקד הצבא, והעניק לו סמכויות נרחבות שכללו אפשרות לפרק מפלגות ולצמצם את חופש הביטוי.
ליידונר ופטס הפכו לשליטים בפועל של אסטוניה, והנהיגו בה משטר אוטוריטרי שבהיסטוריה האסטונית נודע בשם "עידן השתיקה".
הם שכתבו את החוקה האסטונית, והגדילו מאוד את הצבא האסטוני באמצעות גיוס חובה ורכישה של נשק מודרני חדשני.
ב-24 בפברואר 1939 הועלה ליידונר לדרגת גנרל.
ב-17 ביוני 1940 פלשה ברית המועצות לאסטוניה וכבשה אותה במהירות.
הוא התגורר שם עם משפחתו במשך כשנה, אולם בעקבות פרוץ מבצע ברברוסה, הוא נכלא במעצר בית ובהמשך הועבר בין בתי כלא שונים של הנ.ק.ו.ד.
הוא נכלא בכלא המרכזי של ולדימיר, שם מת ב-13 במרץ 1953. הוא נקבר בבית הקברות של הכלא, אולם שרידיו לא נמצאו מעולם.
אשתו שוחררה ב-1954 וחזרה לאסטוניה.
יוהאן לונד היה כומר לותרני והבראיסט.
נודע בעיקר בשל עבודתו שפורסמה לאחר מותו, על עבודת בית המקדש היהודי בירושלים.
ספרו החשוב ביותר הוא "Die Alten Jüdischen Heiligthümer, Gottesdienste und Gewohnheiten" (בתרגום חופשי: המקדשים היהודיים העתיקים, פולחנים ומנהגים) המתאר את עבודת הכהנים ומהלך הטקסים בבתי המקדש וכולל איורים ותחריטים.
יוֹהַאן לוּקַאס שֶׁנְלַיין היה רופא פנימי ופתולוג גרמני, מרצה אוניברסיטאי (פרופסור לרפואה וראש קתדרה), היסטוריון רפואי , פטרון אמנויות ופלאובוטנאי.
קיצור שם המחבר הבוטני הרשמי שלו הוא ".Schönl".
שנליין מייצג את המעבר מרפואה פילוסופית-טבעית לרפואה מדעית ונחשב למייסד השיטות הקליניות המודרניות בגרמניה.
יוהאן שנליין, בנו של רב-אומן לייצור חבלים, נולד בשנת 1793 בבמברג, שם למד בגימנסיה המקומית.
הוא למד מדעי הטבע ורפואה, משנת 1811 ב (בין היתר אצל , והמנתח והפתולוג ) ומ-1813 עד 1816 בווירצבורג (בין היתר אצל האנטומיסט והפיזיולוג ).
שנליין היה חבר באחוות סטודנטים חשאית.
הוא אימץ לעצמו את השם האמצעי לוקאס (על שם השליח ופטרון הרופאים).
בשנת 1816 כתב את עבודת הדוקטורט שלו, "על מטמורפוזת המוח והתפתחות מוחית עוברית השוואתית ביונקים ובבני אדם", בהנחיית דלינגר.
לאחר מכן עברו עליו שנתיים של הכשרה מעשית בבית החולים הכללי בבמברג, וכן בינה (אצל ), גטינגן ומינכן.
הוא עבר את בחינת ההתמחות הרפואית שלו (המקבילה לבחינת הרישוי הרפואית של ימינו) בווירצבורג בשנת 1817.
בשנת 1817, הוא קיבל הסמכה כפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת וירצבורג.
כמרצה פרטי ראשון בתחום זה בגרמניה, הוא לימד משנת 1817 בווירצבורג בביתן הגן של ה, שם כבר התקיימו הדגמות אנטומיות וכירורגיות בשנת 1720.
משרת רופא העיר של וירצבורג, אותה ביקש לקבל בשנת 1818, הוענקה ליריבו גאורג ארנסט ונד (Georg Ernst Vend) (1781–1831).
בשנת 1819, זכה הרופא הבכיר שנליין הפעם להעדפה על פני יריבו ונד, והפך לפרופסור מן המניין לרפואה פנימית ולטיפול מיוחד.
בתחילה הוא העניק הדרכה קלינית מטעמו של החולה, והופקד על הניהול הזמני של המרפאה הרפואית של היוליוסשפיטל, שהיו בה כ-200 מיטות.
באותה שנה הוא גם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לפילוסופיה.
הוא דחה הצעה לעבוד בפרייבורג.
בשנת 1824 הוא הפך לפרופסור מן המניין לפתולוגיה וטיפול מיוחד, ומ-21 ביוני 1826 (לאחר פרישתו הסופית של פרידרייך ופרישתו של אנטון מילר), הוא היה גם ראש המרפאה הרפואית והמוסדות הרפואיים-קליניים של היוליוסשפיטל.
בין תלמידיו הרבים של שנליין ביוליוסשפיטל, שלמען חינוכם הוא גם ערך הוראה עקבית לצד מיטת החולה, נמנו: (דוקטורט ב-1831), (עורך ה"פוקסבלאט" (Volksblatt) וחשוד בפעילויות פוליטיות ב-1832, בדומה לשנליין ולראש העיר הליברלי של וירצבורג, וילהלם יוזף בר, שהיה ידיד של שניהם), , ו.
בשנים 1819–1820: פיליפ יאקוב קוסמאול (Philipp Jakob Kußmaul) (1790–1850, אביו של ), (לשעבר תלמיד של שנליין בבמברג, עוזר ביוליוסשפיטל מ-1821 עד 1824, לימים רופא חצר בלויטרסהאוזן ובאייכאך, ומ-1832–1833 יורשו של שנליין), , , ,
עוזרים נוספים במרפאה הרפואית תחת שנליין כללו את רופא העניים לעתיד של וירצבורג, יוהאן בפטיסט הרץ (Johann Baptist Herz) (1802–1865), (הוסמך ב-1831), ומ-1831 את הפתולוג האנטומי וקודמו של רודולף וירכו, ברנהרד מור (Bernhard Mohr) (1809–1849, בנו של בנקאי מווירצבורג, לימים פרופסור לאנטומיה פתולוגית בווירצבורג).
בסתיו 1832, לאחר שסולק מכהונתו האקדמית בווירצבורג מסיבות פוליטיות "במסגרת רדיפת דמגוגים" בעקבות , שנליין הליברלי נמלט מרדיפת ממשלת בוואריה לציריך.
שם, במקום לקבל את המשרה שקיבל מהמלך כיועץ רפואי מחוזי של פסאו בנפת הדנובה התחתית, הוא קיבל בשנת 1833 משרה כפרופסור לרפואה קלינית וראש בית החולים באוניברסיטת ציריך שזה עתה נוסדה.
יורשו כמנהל המרפאה הרפואית בווירצבורג בדצמבר 1832 היה תלמידו לשעבר, מרקוס, שהמשיך את רעיונות אסכולת היסטוריה של הטבע במסורת שנליין, ובהשוואה לשנליין, היה מחויב יותר גם למחלקה הפסיכיאטרית.
בנוסף לעבודתו כמרצה, הוא היה מעורב גם בבניית בית החולים הקנטונלי החדש ושימש כדיקאן הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ציריך.
שם, בין תלמידיו נמנו ו, ובין מטופליו היו קיסר צרפת נפוליאון השלישי והמשורר גאורג ביכנר, אשר מ-1836 עבד כמרצה פרטי לרפואה בציריך.
בשנת 1839, שנליין קיבל משרה באוניברסיטת ברלין, שם הפך לפרופסור מן המניין במרפאה לרפואה פנימית של השאריטה בברלין ב-1840, עבד כרופא פרטי, וב-1842 הפך לרופאו האישי של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
בברלין, הוא לימד, בין היתר, את רוברט רמאק, לודוויג טראובה, ורודולף וירכו.
בשנת 1844, הוא נבחר כחבר באקדמיה לאופולדינה.
בנו, פיליפ שנליין (1834–1856), נפטר במהלך מסע מחקר ב (כיום בליבריה).
לאחר שהמלך ויתר על כסאו ב-1858, יוהאן לוקאס שנליין, שסבל מבלוטת התריס מוגדלת מאז שנות ה-1850, פרש בשנת 1859 ושב לעיר הולדתו במברג.
שם, הקדיש את עצמו באופן אינטנסיבי יותר לאוספיו הנרחבים, ונפטר בווילה שלו בשנת 1864.
בהתבסס על הממצאים הפתולוגיים-אנטומיים והפיזיים-פיזיולוגיים של מייסדי (כמו ויוזף שקודה) ו (כמו ז'אן-ניקולה קורביזר ורנה לאנק) שהגיעו לגרמניה במאה ה-19, שנליין ערך רפורמה יסודית ומודרניזציה ברפואה הגרמנית, שהחלה ביוליוסשפיטל בווירצבורג והמשיכה על ידי יורשיו, על ידי הכנסת שיטות מדעיות במקום גישות ספקולטיביות-פילוסופיות-טבעיות באבחנה המבוססת על פתולוגיה אנטומית ובדיקה גופנית.
לשם כך, הוא גם הציג נתיחות שלאחר המוות קבועות של מטופלים שנפטרו כדי לאמת אבחנות.
כתב היד שלו "על שעלת", שנכתב בשנים 1818–1819 ונשמר בספריית אוניברסיטת וירצבורג, היה פורץ דרך.
בו, הוא ביסס ניתוח סיבתי על תיאור מדויק של מהלך המחלה בזמן ובמרחב.
משנת 1826 ואילך, הוא השתמש בשיטות בדיקה פיזיקליות וכימיות חדשניות כגון הקשה והאזנה, וכן בדיקות דם ושתן.
שנליין היה הראשון שפיתח את ההוראה הקלינית לסוג של שיטה.
האנקדוטה הבאה אודותיו הועברה על ידי המנתח וההיסטוריון הרפואי הברלינאי אויגן הולנדר (Eugen Holländer) (1867–1932): הוא "לימד את תלמידיו בתחום האבחנה: יסודיות, הקרבה עצמית, ויכולות התבוננות חדות.
לפיכך, כפי שהציע בשובבות, אין להסתפק בבדיקת צבע השתן ליד מיטת החולה.
כל הרופאים הקודמים בדקו את תכולת הסוכר באמצעות אצבע על הלשון.
הוא הדגים זאת, וכל התלמידים חיקו אותו בציות.
"טוב, רבותיי", העיר שנליין אז, "אני מברך אתכם על יסודיותכם והקרבתכם העצמית; למרבה הצער, עדיין חסרים לכם יכולות התבוננות נאותים, אחרת הייתם מבחינים שטבלתי את הקמיצה שלי בכוס השתן אך ליקקתי את האמה שלי!".
שנליין זיהה את השחפת כמחלה נפרדת.
שנליין הבחין בין טיפוס הבטן לבין טיפוס הבהרות, ובשנת 1839 גילה פתוגנית (Achorion Schoenleinii, כיום: Trichophyton schoenleinii) הגורמת לגזזת חמורה מהסוג המכונה "גזזת הגלד" (באנגלית Favus).
שנליין, שגם העביר הרצאות על "מחלת התענוגות" - עגבת - בווירצבורג משנת 1818 ועד סילוקו מהתפקיד ב-1831–1832, העריך את רפואת המין כדיסציפלינה חשובה, במיוחד מכיוון שראה במחלות מין הוכחה לאפשרות לסווג מחלות בתוך מערכת רפואית-מדעית.
עבורו, עגבת ("שנקרואיד") וזיבה ("טריפר") היו שינויים של אותו תהליך מחלה.
הוא לא הצליח לממש את תוכניתו לפתח מערכת סיווג של מחלות הדומה למינוח ביולוגי המבוססת על מערכת סיווג היררכית.
שנליין הוא שטבע את המונחים המופיליה ושחפת.
בתקופתו בווירצבורג, הוא גילה את מחלת ה"ארגמנת" (purpura), שנקראה על שמו.
תיאורו של "פורפורה ראומטיקה" (purpura rheumatica) (כ-"peliosis rheumatica"), צורה מיוחדת של מחלת כלי הדם האלרגית "פורפורה אנפילקטואידס", שפורסם ב-1837, נרשם לראשונה על ידי אחד מתלמידיו ומועמדיו לדוקטורט, פרידריך הופף (Friedrich Hopff), בעבודת דוקטורט משנת 1828. האחרונה נקראת כיום גם ארגמנת על שם הנוך-שנליין.
בין היתר, הוא גם העביר הרצאה על מחלות עיניים והרצאות על מחלות ילדים (החל מסמסטר החורף של 1818–1819) וכן על מחלות של מערכת העצבים ומערכת העיכול.
הוא ראה באפילפסיה, שאותה סיווג כנוירוזה (של מערכת המין), כמחלה בלתי ניתנת לריפוי ברוב המקרים.
בין אפשרויות הטיפול, הוא מנה את קשירה או ניתוק של העצב הסימפתטי באזור הצוואר.
חלק ניכר ממחקריו של שנליין התמקד בנושאי היסטוריה רפואית, ובמיוחד בהיסטוריה של מגפות.
שנתיים לפני מותו, שנליין הוריש את אוסף ספריו המונה 3,479 כרכים (ה"שנלייניאנה"), שאותו יצר במיוחד למטרה זו וכלל בעיקר מקורות אפידמיולוגיים, לאוניברסיטת וירצבורג.
חלק נוסף מאוסף ספריו העוסקים בהיסטוריה של מגפות, שאף הוא כלל אלפי כרכים, נתרם ל, שבה שנליין כבר השתמש באופן קבוע כתלמיד תיכון.
שנליין ידוע גם כפלאובוטנאי, כאשר אסף דגימות, במיוחד ב התחתון בפרנקוניה, בתקופתו בווירצבורג.
ייתכן שקיבל השראה מחבר ילדותו, (Ludwig Rumpf) (1793–1862), פרופסור למינרלוגיה וכימיה תרופתית בווירצבורג, שעליו המליץ לאוניברסיטה בשנת 1819. האוסף של שנליין – אם עדיין שרד – נמצא בחלקו במוזיאון להיסטוריה של הטבע בברלין ובחלקו באוסף אוניברסיטת וירצבורג.
הוא דאג להכין ציורים מדויקים של הצמחים המאובנים (הם פורסמו לאחר מותו עם טקסט מאת ) ועבד עם הפלאובוטנאים ויוזף אוגוסט שנק, להם מסר חומר מאובן לתיאור.
איורים מספרו הופיעו ביצירות מופת אחרות בפלאובוטניקה מאת ו במאה ה-19. השבטבט המאובן Neocalamites schoenleinii ו Sphenopteris schoenleiniana נקראו על שמו.
הלן רשימה של כיבודים והנצחות ליוהאן לוקאס שנליין:
מינוי לאזרח כבוד של וירצבורג (1830), אף שהמסמך נתבע בחזרה על ידי מועצת העיר וירצבורג בסתיו 1832, לאחר שנמלט.
מדליה על שם יוהאן לוקאס שנליין (ציריך 1839)
בברלין, רחוב ו נושאים את שמו.
באסן, ציריך, שטוטגרט ווירצבורג, רחוב "שנליין שטראסה" (Schönleinstraße) קרוי על שמו.
בבמברג, "" ("כיכר שנליין") קרויה על שמו, ושם נמצאת פרוטומה של שנליין מעשה ידי .
לוחית זיכרון במקום הולדתו בבמברג, Obere Königstraße 7.
לוחית זיכרון בביתו ברחוב Domerschulstraße 13 בווירצבורג.
קריאת מחלקת הנפרולוגיה בבית החולים האוניברסיטאי הרפואי בווירצבורג בשם "מחלקת שנליין".
בשל ממצאיו היסודיים של שנליין בתחום המיקולוגיה, "לוחית שנליין" של "" קרויה על שמו.
קרן יוהאן לוקאס שנליין מעניקה את "פרס יוהאן לוקאס שנליין" מדי שנתיים (נוסדה בשנת 1970 על ידי Immuno GmbH, היידלברג).
חבר כבוד באגודת מדעי הטבע בבמברג.
הרוזן יוהאן פרידריך שטרואנזה (גרמנית: Johann Friedrich Struensee; 5 באוגוסט 1737 - 28 באפריל 1772), היה רופא גרמני, הידוע בזכות התערבותו בפוליטיקה של דנמרק, בעת ששימש כרופאו האישי של מלך דנמרק כריסטיאן השביעי.
בשיא עוצמתו היה שליטה דה פקטו של דנמרק, וניסה להוציא לפועל רפורמות מקיפות ברוח ההשכלה, תוך שהוא מנצל את התלות שנוצרה בינו ובין המלך, שהיה כפי הנראה לוקה בנפשו.
בין היתר היה גם מאהבה של המלכה הדנית קרולינה מתילדה.
קשר זה הביא כנראה ללידתה של הנסיכה לואיזה אוגוסטה, ולשורה של תככי חצר שהביאו לנפילתו של שטרואנזה ולהוצאתו להורג.
שטרואנזה היה השלישי בששת ילדיהם של הכומר אדם שטרואנזה ורעייתו מריה דורותיאה, תושבי העיר האלה שבמדינת סקסוניה-אנהלט בצפון גרמניה.
הכומר שטרואנזה החזיק בתאולוגיה של פייטיזם ("אדיקות", סוג של לותרניזם שהיה נהוג בסקנדינביה ובצפון גרמניה באותה עת).
משפחת שטרואנזה הייתה משפחה מכובדת מהמעמד הבינוני, אך הכומר שטרואנזה גילה סובלנות לדעות ולהשקפות שונות.
הילדים במשפחה קיבלו חינוך מעולה, ושלושה מבני המשפחה למדו באוניברסיטה.
איש מהם לא היה לתאולוג כאביהם, אך שתיים מהבנות נישאו לכמרים.
יוהאן פרידריך שטרואנזה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת האלה, בהיותו בן חמש עשרה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1757. לימודיו חשפו אותו לרעיונות הנאורות וההשכלה, ולרצון לרפורמה חברתית ופוליטית.
הוא הפך לאתיאיסט והושפע מכתבי האנציקלופדיסטים וכתביו של ז'אן-ז'אק רוסו.
בשנת 1758 עברו אדם ומריה דורותיאה שטרואנזה לאלטונה (המבורג), ואדם שטרואנזה קיבל את משרת הכומר הראשי בכנסיית מריה (מריאנקירכה) הגדולה והמרכזית.
יוהאן פרידריך שטרואנזה עבר עמם.
הוא החל לעבוד כרופא ציבורי באלטונה, באחוזת הרוזן רנטצאו, ובמחוז פינברג.
שכרו היה צנוע, והוא השלים את הכנסתו בפרקטיקה פרטית.
ב-1760 עברו הוריו של שטרואנזה לרנדסבורג שם קיבל אביו של שטרואנזה את משרת הבישוף.
יוהאן פרידריך שטרואנזה נותר באלטונה, והיה עליו להתפרנס בעצמו.
משכורתו לא תאמה את ציפיותיו באשר לרמת החיים שקיווה לקיים.
יכולותיו כרופא וכאיש חברה הפכו אותו במהרה לרופא של החברה הגבוהה, והוא הפיץ את דעותיו, שנחשבו אז לקיצוניות ושנויות במחלוקת.
בתקופה זו פנה אל שר החוץ הדני, יוהאן הרטוויג ארנסט, הרוזן מברנסטורף, בבקשה לתמיכה כספית.
במקביל החל מפיץ כתבים שעסקו ברעיונות אנשי ההשכלה.
נראה כי כבר בתקופה זו ראה לעצמו ייעוד שמעבר לעיסוק ברפואה כשלעצמו.
רופאו של המלך כריסטיאן השביעי
במהלך עשר השנים שבילה באלטונה, קיים שטרואנזה מגעים עם חבורת אצילים שסר חנם מפני חצר המלוכה בקופנהגן.
בין ידידים אלו היו אנוולד ברנדט והרוזן שאק קארל רנטצאו, מנהיג חוגי הנאורות באלטונה, שהתייחס לשטרואנזה כאל תלמידו המועדף.
אצילים אלו הצליחו להביא את שטרואנזה למשרתו של רופאו האישי של כריסטיאן השביעי מלך דנמרק, בתקווה שהשפעתו על המלך תוכל להשיב אותם לחצר המלוכה.
כריסטיאן השביעי היה אישיות שנויה במחלוקת.
על אף עדויות המדברות על אישיות כובשת ומקטעים של בהירות שכלית ורעיונית, נראה כי לקה במחלת נפש כלשהי, ויש המשערים כי לקה בסכיזופרניה.
באותה עת היה נשוי לקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה, נישואים שכפי הנראה לא היו מאושרים, והיו פרי של שידוך בין חצרות המלוכה באירופה.
בחודשים יוני-יולי 1767 בילה המלך את הקיץ בדוכסות שלזוויג-הולשטיין, ביחד עם חצרו ושריו.
שטרואנזה הצליח לשפר מעט את בריאותו של המלך בביקורו באזור, וזכה לחיבתו.
המלך שכר אותו כרופאו האישי באפריל 1768, על מנת שילווה אותו במסעו לפריז וללונדון דרך הנובר בין מאי 1768 לינואר 1769. במאי 1768 העניק המלך לשטרואנזה את התואר "יועץ המדינה" (etatsråd).
במהלך המסע בן תשעת החודשים התפתחו בין שטרואנזה ובין המלך יחסים קרובים.
שריו הבכירים של המלך ראו ברופא הצעיר כהשפעה חיובית על המלך, והסכימו למינויו לרופאו האישי של המלך, בינואר 1769, לאחר שובה של הפמליה המלכותית לקופנהגן.
עד מהרה השיג שטרואנזה השפעה עצומה על המלך הצעיר, והגיע למצב שבו הפך לשליטה דה פקטו של דנמרק.
שטרואנזה יכול היה עתה לממש את חלומותיו על השפעה פוליטית ועל עיצוב המדינה ברוח ההשכלה, הנאורות והרפורמה.
בשנותיו באלטונה למד מפי הגולים, כי המדינה המיושנת הדנו נורווגית הנשלטת על ידי לקוי בנפשו, היא האתר האידיאלי להשתלטות מבחוץ ולניסויים פוליטיים, שיבצע אדם שיהיה בעל הכישורים הנכונים, כמוהו עצמו, ובתוכנית מחושבת היטב חתר אל עמדת הכוח אותה הצליח לבסוף להשיג.
בתקופה זו החלו יחסיו עם המלכה, קרולינה מתילדה.
המלכה הייתה בת כ-18 בתקופה זו, והייתה נשואה למלך זה 5 שנים, נישואים שהביאו ללידת יורש עצר, אך לא היו מאושרים, כפי הנראה.
בינואר 1770 היו יחסיהם של שטרואנזה והמלכה לעובדה הידועה לכל.
שטרואנזה לקח חלק פעיל בחינוכו של יורש העצר, פרדריק השישי, ועשה זאת על פי עקרונות הנאורות ועקרונות החינוך להם הטיף ז'אן-ז'אק רוסו.
במאי 1770 זכה לקידום נוסף, וקיבל את התארים "forelæser" ו"konferensråd" שמשמעותם "היועץ למלך".
במשך זמן מה נותר שטרואנזה דמות משפיעה מאחורי הקלעים, אך החזיק בידו בפועל את השליטה בכל המערכת הפוליטית הדנית.
לאחר זמן מה החליט לקבל על עצמו את השליטה גם באופן רשמי.
בדצמבר 1770 פיטר המלך את ראש השרים (maître des requêtes) ברנסטורף ומינה במקומו את שטרואנזה.
הייתה זו תחילתה של תקופת שישה-עשר החודשים שבהם שלט שטרואנזה בדנמרק ללא מצרים.
ב-8 בדצמבר פיטר המלך את כל מועצת המדינה ואת כל שריו פרט לשטרואנזה.
לאחר מכן שקע המלך במצב של אי יציבות נפשית, ושטרואנזה הפך למעשה לשליט היחיד בדנמרק.
כראש שרי המלך הייתה זו משימתו הרשמית להציג למלך את כל הדיווחים ממשרדי הממשלה השונים.
שטרואנזה נהג לדבר בשמו של המלך, ולהכתיב את תגובותיו לדיווחים שהוצגו לו.
לאחר מכן פיטר את כל ראשי המשרדים, ואת משרות ה"סטאדהולדר" שהחזיקו בעלי התפקידים בנורווגיה שהייתה חלק מן הממלכה הדנית.
צעד זה הביא לריכוז כל הכוח בידי הקבינט, שהוא עצמו עמד בראשו.
נראה כי שטרואנזה רצה לפעול ברוח הרעיונות המופשטים של תנועת ההשכלה, אך לא ייחס חשיבות למנהגי הדנים והנורווגים, שאת שפתם לא דבר, ואל מנהגיהם העתיקים התייחס כאל אמונות טפלות.
כשליט בפועל ערך שטרואנזה רפורמות חסרות תקדים בהיקפן ובנועזותן בתעשייה, במסחר, בחינוך, ביחסי דת ומדינה, ניסה לשחרר את דנמרק מההשפעה הרוסית ולשפר את מעמד האריסים.
רפורמות אלה זכו בפיו לתואר "אבסולוטיזם נאור".
בתקופת שלטונו ייסד בתי חולים, ביטל את עונש המוות על גנבה, ואת העינויים שהיו חלק מההליך השיפוטי.
הוא הביא לשיפורים במינהל הציבורי וביטל מנהגים עתיקים כגון מינוי משרתי האצילים למשרות ציבוריות רמות.
קצב השינויים היה גדול מכפי שיכלה החברה הדנית לקבל.
בין מרץ 1771 וינואר 1772 הוציא שטרואנזה 1,069 צווים, יותר משלושה צווים ביום.
הוא ביטל מוסדות חשובים בחברה הדנית, מבלי שנמצא להם תחליף הולם, ונהג באנשי שירות המדינה בשרירות.
לעיתים היה מפטרם ללא גמלה או פיצויים, והחליף פקידים ותיקים ומנוסים במינויים אישיים שלו, שלעיתים קרובות לא היו מוכשרים לתפקיד שנשלחו למלא, ולא הכירו את המדינה שבה התיימרו לשלוט.
בעת שקיצץ את המינהל הציבורי, והביא רבים לידי פיטורים ומשבר כלכלי, פסק לעצמו, באמצעות המלך, וכן לידידו ברנדט, משכורת בסך 60,000 ריגסדאלר.
החברה הדנית סלדה גם מגינוניו שנראו זרים ושחצניים.
לעיתים נראה כי יצא מגדרו על מנת לגרום להלם ולפגוע ברגשות נתיניו.
הוא לא השתמש כלל בשפה הדנית, וניסה להחדיר את השפה הגרמנית.
כחלק מתפיסת עולמו ביטל את הצנזורה, והתוצאה הייתה בעיקרה שטף של פרסומים המתנגדים לשלטונו.
מצבו הנפשי הרעוע של המלך לא היה ידוע מחוץ לחוגי החצר הפנימיים, ולכן רבים ראו בשטרואנזה כהשפעה שלילית וכהשתלטות עוינת על המלך, שהחלישה את כוח רצונו.
ביולי 1771 התחזקה דעה זו כאשר מינה המלך את שטרואנזה ל"יועץ הסתרים" (gehejme kabinetsminister), בעל הסמכות ליתן צווים בעלי כוח של פקודה מלכותית, מבלי שיהיה צורך בחותמתו של המלך על מנת להכניסם לתוקף.
גורם נוסף שהביא לעוינות כלפי שטרואנזה היו יחסיו עם המלכה.
בית אולדנבורג היה נערץ על העם הדני, ויחסיה הגלויים של המלכה האנגליה עם הרופא הגרמני היוו עלבון מתמשך כלפי בית המלוכה.
מעמדו של המלך בחצר היה בשפל חסר תקדים.
פעם, כאשר איים על ברנדט, ידידו של שטרואנזה, כי יעניש אותו במלקות, נעל ברנדט, בעידודו של שטרואנזה, את המלך בחדרו, והכה בו באגרופיו.
את הקיץ של 1771 בילה שטרואנזה, ביחד עם המלך והמלכה, ועם אנוולד ברנדט, בטירת הירשהולם בצפון קופנהגן, ושם נותר עד לסוף הסתיו.
ב-7 ביולי ילדה המלכה בת, לואיז אוגוסטה, וניתן צו לפיו ייחגג המאורע באמירת תפילת טה דאום חגיגית בכל הכנסיות בממלכה.
אך ההנחה כי הנסיכה אינה בתו של המלך כי אם ממזרתו של שטרואנזה הייתה כה נפוצה, עד שבסיום התפילות סירבו המקהלות בכנסיות לומר את התפילה החגיגית.
בנובמבר 1771 עברה חצר המלוכה לארמון פרדריקסברג מערבית לקופנהגן.
המלכה האם, יוליאנה מריה לבית ברונסוויק-וולפנביטל, קשרה עם אצילים אחרים, ביניהם רנטצאו ואשברג, להפלתו של שטרואנזה.
יחד עמם פעל התאולוג אובה הוג-גולדברג, אדם בעל דעות שמרניות שראה בשטרואנזה מורד בשלטון החוקי, ואדם בעל דעות מסוכנות.
נראה כי הוג-גולדברג, שלאחר נפילת שטרואנזה מילא את מקומו כשליטה בפועל של דנמרק, היה הרוח החיה והמוח המתכנן מאחורי הקשר להפלת שטרואנזה.
בינואר 1772 עברה הפמליה המלכותית לארמון כריסטיאנבורג.
נשף המסכות השנתי העונתי נערך בארמון ב-16 בינואר, בהשתתפותו של שטרואנזה.
בבוקרו של ה-17 בינואר, נאסרו שטרואנזה, ברנדט, והמלכה קרולינה מתילדה, בחדריהם בארמון.
באותו הבוקר הובל המלך חסר האונים ברחובות קופנהגן במרכבת זהב, ונטען כי שוחרר מידי מדכאיו.
הבשורה התקבלה בעם הדני בשמחה.
שטרואנזה הואשם כי ריכז בידיו סמכויות בניגוד ל"חוקי המלך" (Kongelov).
הוא הגן על עצמו בתחילה ביכולת מרשימה, וטען כי פעל כהלכה, וכי יחסיו עם המלכה לא היו בלתי ראויים.
מששמע כי גם המלכה נעצרה ומוחזקת כעצירה בארמון קרונבורג איבד את עוז רוחו, והודה ביחסים לא נאותים עם המלכה.
ב-28 באפריל 1772 נדונו שטרואנזה וברנדט לקיצוץ ידם הימנית, לאחר מכן לעריפה, ולאחר מכן להטבעת גופותיהם וביתורן לגזרים.
שטרואנזה לא ציפה לגזר דין כה חמור.
ברנדט הוצא להורג ראשון בשיטה זו, ולאחריו שטרואנזה.
אלפים מבני קופנהגן נהרו לגן אוסטר-פלד ב-28 באפריל לחזות בביצוע גזר הדין.
בתחילה נקטעו ידיהם הימניות של שטרואנזה וברנדט וזמן קצר לאחר מכן הציג התליין את ראשיהם הערופים של השניים.
הגופות בותרו לארבעה חלקים, הוטענו על עגלות, ידיהם וראשיהם שופדו על חניתות.
המלכה התוודתה על יחסיה עם שטרואנזה, נישואיה למלך בוטלו והיא גורשה לצלה שעל יד הנובר שבגרמניה ולא ראתה שוב את ילדיה, נסיך הכתר פרדריק השישי ובתה לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק.
קרוליין מתילדה מתה במהלך מגפת שנית בשנת 1775.
רבות מהרפורמות שאותן רצה שטרואנזה להנהיג היו סבירות, אך עיתוין היה מוקדם, והן סבלו מיחסי ציבור גרועים, ומביצוע כושל.
רבות מהן הונהגו מספר שנים לאחר מכן, בעקבות הפיכת חצר בשנת 1784. האצילים ראו בנאורות משום סכנה לשלטונם, ופעלו להצר את צעדיו, על מנת להשאיר את שלטונה של האליטה המסורתית, כנגדה פעל שטרואנזה.
בשנים שלאחר הוצאתו להורג עבר שטרואנזה תהליך של דמוניזציה, והוצג כדמות נתעבת, אך תגובת היתר השמרנית שבאה לאחר נפילתו, הביאה לבניית אקלים חיובי לקליטת הרפורמות שיזם, שבוצעו בסופו של דבר.
שטרואנזה היה שנוא במיוחד בשל יחסיו עם המלכה.
אף על פי שחוסר נאמנות לא היה מידה יוצאת דופן בחצרות המלכות של אירופה באותה התקופה, והמלך עצמו היה ידוע לשמצה בשל מערכות יחסים מחוץ לנישואין, שפט העם הדני את המלכה לחומרה.
העידן הוויקטוריאני, בעל המוסריות החסודה, שהגיע לאחר מכן, סייע לשמר את תדמיתה השלילית של מערכת היחסים.
המלך עצמו העריך את שטרואנזה כאדם גדול, אפילו לאחר מותו.
על ציור שצייר המלך בשנת 1775, שלוש שנים לאחר נפילת שטרואנזה, כתב המלך בגרמנית "Ich hätte gern beide gerettet" - "הייתי יכול להציל את שניהם", כאשר הכוונה היא לשטרואנזה ובראנדט.
יש הרואים בשטרואנזה אדם חיובי, שהקדים את זמנו.
במיוחד ידוע ספרו של הסופר השוודי פר אולוב אנקוויסט, משנת 1999 "ביקורו של רופא המלך" (יצא בעברית בכתר הוצאה לאור, בשנת 2006), שבו מוצג שטרואנזה כאינטלקטואל כריזמטי, שפעל לטובת העם הדני, ומערכת היחסים עם המלכה מוצגת באור רומנטי ונוגע ללב.
הנסיכה לואיזה אוגוסטה, שמקובל לראות בה את בתו הביולוגית של שטרואנזה, הביאה לעולם צאצאים שנישאו לרבים מבתי המלוכה באירופה, וכך, המלך קארל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, הוא צאצא ללואיזה אוגוסטה, ולפיכך לשטרואנזה, וכן סופיה מלכת ספרד, אמו של יורש העצר הספרדי פליפה השישי, מלך ספרד.
פרשת שטרואנזה מהווה רקע לסרט הדני "סיפור מלכותי" (En kongelig affære) שיצא לאקרנים ב-2012.
יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה היה מתמטיקאי גרמני-צרפתי עתיר הישגים, רובם בתורת המספרים.
משפט דיריכלה אותו הוכיח ב-1837 נחשב לתחילתה של תורת המספרים האנליטית.
תרם תרומות מעמיקות באנליזה מתמטית לתאוריה של טורי פורייה והיה הראשון להוכיח ריגורוזית את המשפט היסודי של טורי פורייה.
עשה עבודה חשובה גם בנושאים אחרים באנליזה; היה בין המתמטיקאים הראשונים שנתנו את ההגדרה המודרנית הפורמלית של פונקציה.
משפחתו הגיעה מהעיירה ריכלה (Richelet) בבלגיה, ומכך נובע שם משפחתו "לז'ן דיריכלה" (מצרפתית:"le jeune de Richelet" = "הבחור הצעיר מרישל").
דיריכלה נולד בדירן (Düren), שבצרפת של אותם הימים, בה ניהל אביו את משרד הדואר המקומי.
בנעוריו למד בערים הגרמניות בון וקלן, שם גם זכה להרחיב ידיעותיו באמצעות מורו גאורג אוהם.
בהמשך הביאו אותו לימודיו לקולז' דה פראנס, בו זכה ללמוד ממיטב המתמטיקאים.
עבודתו הראשונה הייתה בנושא המשפט האחרון של פרמה.
דיריכלה פיתח הוכחה חלקית למקרה n = 5, שהושלמה על ידי אדריאן-מארי לז'נדר.
מאוחר יותר פיתח הוכחה מלאה למקרה שבו n = 14.
החל משנת 1855 לימד באוניברסיטת גטינגן.
הוא נישא לרבקה מנדלסון, נכדתו של הפילוסוף משה מנדלסון ואחותו של המלחין פליקס מנדלסון-ברתולדי.
תורת המספרים הייתה מושא המחקר המרכזי של דיריכלה, תחום אשר הוא מצא בו מספר תוצאות עמוקות חדשות ואשר בהוכחתם הוא נקט בשיטות וכלים שנהפכו אחר כך לכלים מרכזיים ויסודיים, ורבים מהם נקראו מאוחר יותר על שמו.
ב-1837 הוא פרסם והוכיח את משפט דיריכלה על סדרות חשבוניות, זאת באמצעות שימוש במושגים מאנליזה מתמטית כדי לתקוף בעיה אלגברית, ובכך הוא יצר את תורת המספרים האנליטית.
בהוכחת המשפט, הוא הציג את הקרקטרים של דיריכלה ואת פונקציות L.
בנוסף, במאמר שלו הוא הבחין בין התכנסות מוחלטת והתכנסות בתנאי של טור וכן ניבא את חשיבות ההבדל בין השניים לגיבוש משפט הטורים של רימן.
ב-1841 הוא הכליל את המשפט שלו על סדרות חשבוניות לחוג השלמים של גאוס .
בצמד מאמרים שנכתבו ב-1838 ו-1839 הוא הוכיח את נוסחת מספר המחלקה (Class Number Formula) הראשונה, עבור תבניות ריבועיות.
תוצאה מעמיקה זו סללה את הדרך לתוצאות עמוקות רבות מאוחרות יותר, התקפות לשדות מספרים כללים יותר.
בהתבסס על מחקרו על המבנה של חבורת היחידות של שדות ריבועיים, דיריכלה גילה והוכיח את משפט היחידות של דיריכלה, תוצאה יסודית בתורת המספרים האלגברית.
בעיית המחלקים של דיריכלה, עבורה הוא מצא את התוצאות הראשונות, עודנה בעיה פתוחה בתורת המספרים על אף תרומות מאוחרות יותר בידי חוקרים אחרים.
מלבד עבודתו הרבה בתורת המספרים, הייתה לדיריכלה חשיבות מפתח להתפתחות ההוראה האקדמית באוניברסיטאות בגרמניה, כפרשן של עבודתו של גאוס בתורת המספרים, שבאותה עת נראתה מתקדמת מדי ולא מובנת.
דיריכלה הפך את תורת המספרים כפי שכונן אותה גאוס לנגישה יותר לדור החדש של המתמטיקאים בגרמניה.
תרומתו המרכזית של דיריכלה להוראת תורת המספרים הייתה חיבורו "Vorlesungen über Zahlentheorie" שפורסם לאחר מותו (ב-1863), שהפך לטקסט מרכזי ללימוד תורת המספרים והציג בצורה מפושטת רבים מהנושאים שנידונו ב-"מחקרים אריתמטיים" של גאוס, כמו גם כמה מהתרומות המקוריות שלו עצמו.
דיריכלה פעל רבות גם בתחום האנליזה, ותחום זה הוא שהדגים את הריגורוזיות חסרת התקדים של ההוכחות שלו.
היה זה דיריכלה שהוכיח לראשונה בצורה ריגורוזית את המשפט היסודי של טורי פורייה; שכל פונקציה אנליטית מחזורית ניתנת להצגה כטור טריגונומטרי.
לפני פתרונו של דיריכלה, לא רק פורייה, אלא גם פואסון וקושי ניסו ללא הצלחה למצוא הוכחה ריגורוזית להתכנסות.
בתורת הפוטנציאל דיריכלה ידוע במיוחד בזכות השימוש שלו בעקרון היוריסטי על פונקציות הרמוניות שמקיימות תנאי שפה מסוימים.
דיריכלה הראה שקיימת פונקציה שמביאה למינימום אינטגרל המייצג פונקציית אנרגיה מסוימת (שנקראת אנרגיית דיריכלה).
רימן מאוחר יותר כינה את הגישה הזו עקרון דיריכלה, אף על פי שידע שנעשה בו שימוש קודם כבר על ידי גאוס ולורד קלווין.
דיריכלה תרם גם לחקר משוואות דיפרנציאליות ולסטטיסטיקה, וגילה את דיאגרמות ורונוי.
בסטטיסטיקה, על אף שהוא לא פרסם הרבה בתחום זה, הוא הרצה על תורת ההסתברות ושיטת הריבועים הפחותים, והציג כמה שיטות ותוצאות מקוריות, באופן ספציפי בנוגע למשפטי גבול, וכן הציע שיפור לשיטת לפלס לקירוב בהקשר של משפט הגבול המרכזי.
התפלגות דיריכלה ותהליך דיריכלה, המתבססים על אינטגרל דיריכלה, נקראים על שמו.
דיריכלה מפורסם בעיקר בשל תרומותיו הרבות למתמטיקה טהורה, אך הוא תרם גם תרומות חשובות מאוד לפיזיקה מתמטית, בין היתר לתורת הפוטנציאל, לתאוריה של החום, ולהידרודינמיקה.
הוא פתר בעיה שהוצעה על ידי פורייה בנוגע להתפלגות הטמפרטורה על פני משטח הנתון לאילוצי טמפרטורה מסוימים.
במחקרו על הידרודינמיקה הוא עסק בבעיה של תנועת כדור בזורם אי דחיס, ומסגרת חקר בעיה זו היה הראשון שעשה אינטגרציה מדויקת של משוואות ההידרודינמיקה.
הוא חשף רק קומץ מתוצאותיו על הידרודינמיקה במהלך חייו; אחרי מותו הערותיו על הנושאים הללו נערכו ופורסמו על ידי ריכרד דדקינד במסה מפורטת.
הוא חקר את המקרה הדינמי של הבעיה של זורם מסתחרר הנתון להשפעת כובדו העצמי; תיאור הצורות היציבות המתקבלות ותיאור התנועה במקרה של אי יציבות.
זוהי בעיה שנחקרה מאוחר על ידי רימן שתרם לתאוריה תרומות מכרעות, ועל ידי פואנקרה שקידם את התאוריה עוד יותר.
על שמו קרויים מונחים רבים במתמטיקה: פונקציית דיריכלה ופונקציית בטא של דיריכלה, טור דיריכלה, קונבולוציית דיריכלה, צפיפות דיריכלה, משפט היחידות של דיריכלה, תנאי השפה של דיריכלה, עקרון דיריכלה, משפט דיריכלה על קירובים דיופנטיים, מבחן דיריכלה לטורים ולאינטגרלים, ממברנת דיריכלה, ומשפט דיריכלה.
יוהאן פכלבל היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק.
ידוע כיום בעיקר בזכות הקאנון של פכלבל, מהיצירות המוכרות ביותר במוזיקה הקלאסית.
פכלבל נולד ליוהאן (הנס) פכלבל ואשתו השנייה אנה מריה לבית מאיר במשפחה מהמעמד הבינוני.
כבר בגיל צעיר גילה פכלבל עניין בתחומים אינטלקטואליים, לצד כישרון בולט במוזיקה.
את ראשית השכלתו המוזיקלית קיבל אצל שני מורים מקומיים, היינריך שוומר, מוזיקאי ומורה למוזיקה, וגאורג קספר וקר, נגן עוגב בכנסיית זבלדוס הקדוש ומלחין חשוב באסכולת נירנברג, שלימדו אותו את יסודות המוזיקה, הלחנה ונגינה.
הן וקר והן שוומר היו תלמידיו של יוהאן ארסמוס קינדרמן, ממייסדי המסורת המוזיקלית של נירנברג, שהיה בזמנו תלמיד של יוהאן שטאדן.
במקביל העשיר את ידיעותיו הכלליות בהאזנה להרצאות מאלפות, עם בניהם של טובי העיר.
ב-29 ביוני 1669 החל את לימודיו באוניברסיטת אלטדורף, שם גם כיהן כנגן עוגב בכנסיית לורנץ הקדוש, אך לאחר פחות משנה הפסיק את לימודיו בגלל בעיות כספים.
מלגה מיוחדת אפשרה לו להמשיך בלימודים בגימנסיה פואטיקום ברגנסבורג, שם נהנה מהיתר מיוחד ללמוד מחוץ לגימנסיה אצל קספר פרנטץ, בן חסותו של יוהאן קספר קרל.
ייתכן שהיה זה פרנטץ שכיוון אותו אל המוזיקה האיטלקית.
המוזיקה של פכלבל נהנתה מפופולריות עצומה במהלך חייו; היו לו תלמידים רבים והמוזיקה שלו היוותה דגם חיקוי למלחינים בדרום גרמניה ובמרכזה.
כיום, פכלבל נודע בעיקר בקאנון ברה מז'ור, היחיד שכתב.
אף כי זה קאנון אמיתי באוקטבה בשלושה קולות, הוא נחשב לעיתים קרובות לפאסקאליה, ובצורה זו הותקן ועובד בהרבה אופנים שונים.
נוסף לקאנון, יצירותיו המוכרות ביותר הן שאקון בפה מינור, טוקטה במי מינור לעוגב, ו"הקסאקורדום אפוליניס", קובץ של וריאציות לכלי מקלדת.
סביר מאוד, שהשפעתו של פרנטץ היא שהפנתה את פכלבל הלותרני ב-1673 לווינה, להיות שם למשנה לנגן העוגב בכנסיית שטפן, שם נחשף למוזיקה של מלחיני דרום גרמניה, כמו פרוברגר ויוהאן קספר קרל, ממלחינים איטלקים כמו פרסקובלדי ואלסנדרו פוליאטי, ממלחינים צרפתים וממלחיני מסורת נירנברג.
אין ראיה מתועדת בוודאות לכך, שפכלבל היה תלמידו של קרל, אבל השפעתו של זה ניכרת בבירור בכתיבתו.
ב-4 במאי 1677 התמנה פכלבל לנגן העוגב בחצר הנסיך יוהאן גאורג, דוכס זאקס-אייזנאך, בניהולו של הקאפלמייסטר דניאל אברלין.
כעבור שנה פרש מתפקידו זה וקיבל, לבקשתו, מכתב המלצה לכל המעוניין - קאפלמייסטר, פטרון בעל השפעה או מוזיקאי חשוב - בשירותיו של "וירטואוז מושלם ונדיר", כדברי אברלין במסמך (המופיע בדפוס אצל מאתסון, עמ' 245).
מקום עבודתו הבא היה כנגן עוגב בכנסיית פרדיגר הפרוטסטנטית בארפורט, כמתועד בחוזה מיום 19 ביוני 1678, המפרט גם את דרישות תפקידו, שכללו בין השאר איסור על אלתור הפרלוד המקדים את שירת הכוראל, אותו הוא מחויב להכין מראש.
בחוזה פורטו גם חובותיו כלפי יום השנה להעסקתו, 24 ביוני, יום יוחנן המטביל, שכללו בחינה ורסיטל בן חצי שעה תוך ניצול מלוא אפשרויות העוגב ב"הרמוניה משמחת לב וערבה לאוזן" להוכחת התקדמותו במהלך השנה שחלפה.
אפשר שתנאים מחמירים אלה בחוזה העסקתו הם שתרמו לנסיקתו של פכלבל אל השורה הראשונה של המלחינים לעוגב במהלך 12 שנות עבודתו בכנסיית פרדיגר.
בתקופת שהותו בארפורט נישא פכלבל פעמיים.
אשתו הראשונה ובנם מתו במגפת הדבר בשנת 1683. שנה לאחר מכן נשא אישה שנייה, שילדה לו חמישה בנים ושתי בנות.
השנים שעשה בתורינגיה קירבו אותו אל משפחת באך.
הוא לימד את אחיו הבכור של יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן כריסטוף, מוזיקה ונגינה בעוגב.
בשנת 1690 שוחרר פכלבל, לבקשתו, ממשרתו בארפורט והחל לעבוד בחצר וירטנברג בשטוטגרט בחסות הדוכסית מגדלנה סיבילה.
המשרה הביאה שיפור במעמדו, אך בשנת 1692 ברח מפני הפולשים הצרפתים.
לאחר שבועות ספורים בנירנברג חזר לתורינגיה והתמנה לנגן עוגב מטעם עיריית גותה.
הוא דחה הזמנה לקבל את משרת נגן העוגב באוקספורד וגם סירב להצעה לחזור לשטוטגרט.
ב-2 באפריל 1695 נפטר וקר, נגן העוגב בכנסיית זבאלדוס הקדוש בנירנברג, ופכלבל הוזמן למלא את מקומו.
במשרתו זו נשאר עד מותו.