tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינה תרבותית, פוליטית, והכי ראוי לציון – דתית, יש חשיבות עצומה לתרומה האיראנית לתרבות האיסלאמית החדשה הזו.
ניתן לראות את עבודתם של האיראנים בכל תחום העשייה התרבותית, כולל שירה ערבית, שקיבלה תרומה משמעותית ביותר ממשוררים ממוצא איראני שחיברו את שיריהם בערבית.
במובן מסוים, האסלאם האיראני הוא הופעה שנייה של האסלאם עצמו, אסלאם חדש המכונה לעיתים אסלאם עג'מי.
האסלאם הפרסי הזה, ולא האסלאם הערבי המקורי, הוא שהובא לאזורים חדשים ולעמים חדשים: לטורקים, תחילה במרכז אסיה ואחר כך למזרח התיכון וטורקיה, וכמובן להודו.
הטורקים העות'מאנים הביאו צורה של הציוויליזציה האיראנית עד חומות וינה.
לפרסים הייתה השפעה רבה על כובשיהם.
הח'ליפים אימצו נהלים מנהלתיים סאסאנים רבים כמו מטבע, משרת הווזיר או שר והדיוואן, בירוקרטיה לגביית מיסים ומתן קצבאות מדינה.
אכן, הפרסים עצמם הפכו ברובם לפקידים בכירים.
ידוע היטב כי הח'ליפים העבאסים עיצבו את ממשלם על בסיס זה של הסאסאנים.
החליפים אימצו לבוש סאסאסני וטקסים סאסאניים.
מבחינת אדריכלות, האדריכלות האסלאמית התבססה רבות על האדריכלות הפרסית.
לארכיטקטורה הסאסאנית הייתה השפעה מובחנת על האדריכלות האיסלאמית.
השפה הפרסית החדשה שנכתבה באלף-בית הערבי עם שינויים מסוימים נוצרה במאה התשיעית במזרח איראן והגיעה לפריחה בבוכרה, בירת השושלת הסאמאנית הפרסית.
השפה הפרסית, בגלל התמיכה החזקה שקיבלה מצד שליטים עבאסיים שאימצו את השפה, הפכה לאחת מהשפות האסלאמיות האוניברסליות, לצד ערבית.
האסם הכחול הוא אסם בכפר ויטה באי הגרמני הידנזה בים הבלטי.
בקרב האומניות שפקדו את המקום היו קלרה ארנהיים שסייעה ללהמן להקים את המקום, קתה לוונטל, ליזבת אנדרה, קתרין במברג והאומנית הידועה ביותר שיצאה מהידנזה, אליזבת בוכסל.
ב-1934 אליזבת ניימיר (Niemeier) גרושתו של האמן מקס ניקולס ניימיר, קנתה את הבית מידיה של להמן וחברת הנשים שלה, שנאסר עליהן לעבוד כאומניות וסופרות יהודיות.
ניימיר המשיכה להפעיל את האסם כמקום המראה תצוגות אומנות עד לשנת עזיבתה את האי ב-1952.
ב-1955 האומן גונטר פינק (1913–2000) קנה את האסם הכחול, המיר אותו לבית מגורים וגלריה, והתגורר בו עד למותו.
החל ממאי 2000, האסם הפך לאתר אירועים, תצוגות וספריה, ובחמישי ביוני 2000, שונה רשמית שמו של הבית ל"ביתה של הני להמן" כדי להנציח את פועלה וחלקה בהקמתו.
המבנה הוא אטרקציה תיירותית לחובבי אומנות, ובזכות פרויקט מימון המונים מוצלח שערכו ב-2019 קבוצת "המגדלור של הידנזה", הצליחו לשפצו ולהקים בו מוזיאון וסדנאות אומנים לציבור הרחב.
הגלריה באסם פתוחה לציבור המבקרים בחודשי הקיץ פעמיים בשבוע.
האסם הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2016, אשר נכתב ובוים על ידי ג'סטין אם.
סימאן ובו מככבים מיטשל מוסולינו, ויל סטאוט, לקסי דריפס, קורטלנד ווארד, ניקי האוול, ניקולאוס ג'ושוע, לינה קוויגלי, וארי להמן.
הסרט מתרחש בשנת 1989 ועוסק בשני חברים אשר מקימים לתחייה קללה קטלנית.
כל מה שסם וג'וש רוצים לעשות רוצים לעשות זה להשתעשע בליל כל הקדושים ולעשות קצת דברים שובבים לפניי שיסיימו את התיכון שנה הבאה.
הם מחליטים ללכת להופעה ובדרך נתקלים באסם נטוש, אך מה שהם לא יודעים זה שבאסם שהם נמצאים בו יש קללה קטלנית שמעירה לחיים מפלצות.
לינאה קוויגלי בתפקיד גברת ברנהרט
ארי להמן בתפקיד ד"ר רוק
ראיין נוגי בתפקיד שירלי גארט
ג'יימס וולדון בתפקיד מר דניאלס
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה ב-12 במרץ 2016 בפסטיבל "Fright Night Theatre" שהתרחש בקנדה ולאחר מכן הוקרן בפסטיבלים נוספים כמו פסטיבל סרטי האימה "Crimson Screen" שבארצות הברית ובפסטיבל סרטי האימה "Idaho" שהתקיים גם הוא בארצות הברית.
הסרט היה מועמד למספר פרסים.
הוא היה מועמד ל-7 פרסים בטקס פרסי "Maverick" ומתוך המועמדויות זכה בפרס "Best Original Score: Feature" אשר ניתן לרוקי גריי על המוזיקה בסרט.
בסרט הפרסים של פסטיבל "Idaho" הוא זכה בפרס של הסרט הטוב ביותר ע"פ בחירת הקהל ובטקס "Crimson Screen Horror Film Fest" הוא היה מועמד ל-7 פרסים נוספים וזכה בשניים מהם בקטגוריות "הסרט העלילתי הטוב ביותר" ו"הצילום הטוב ביותר לסרט עלילתי".
האספה הכללית (בטורקית: Meclis-i Umumî, הידוע בשם "מג'ליס") היה הניסיון הראשון לדמוקרטיה ייצוגית על ידי הממשלה האימפריאלית של האימפריה העות'מאנית.
ידוע גם בשם הפרלמנט העות'מאני.
מקום מושבה היה בקונסטנטינופול (איסטנבול), והיא הורכבה משני בתים: בית עליון (הסנאט) ובית תחתון (בית הנבחרים).
האספה הכללית הוקמה לראשונה ב-23 בדצמבר 1876. היא נמשכה תחילה עד 14 בפברואר 1878, אז פורקה על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני.
כתוצאה ממהפכת הטורקים הצעירים, שהביאה רפורמות מהותיות והשתתפות גדולה יותר של מפלגות פוליטיות, האספה הכללית הוקמה שוב כעבור 30 שנה, ב-23 ביולי 1908, עם התקופה החוקתית השנייה, שהסתיימה ב-11 באפריל 1920, כאשר האספה הכללית פורקה על ידי בעלות הברית במהלך כיבוש קונסטנטינופול בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
רבים מחברי הפרלמנט העות'מאני בקונסטנטינופול הפכו מאוחר יותר לחברים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה באנקרה, שהוקמה ב-23 באפריל 1920, במהלך מלחמת העצמאות הטורקית.
האספה הכללית של ניו המפשייר הוא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת ניו המפשייר בארצות הברית.
הבית התחתון הוא בית הנבחרים של ניו המפשייר ובו 400 חברים, והבית העליון הוא הסנאט של ניו המפשייר ובו 24 חברים.
במהלך מושב 2018–2020, בית המשפט הכללי בניו המפשייר היה בשליטת הדמוקרטים, עם רוב של 10–14 בסנאט ורוב של 230-156-1 בבית, עם 13 מושבים פנויים בסוף המושב.
ב־3 בנובמבר 2020 זכו הרפובליקנים בשליטה בבית המשפט הכללי בניו המפשייר על ידי זכייה ברוב 10–14 בסנאט וברוב 187–213 בבית.
בית המשפט הכללי מתכנס בבית מדינת ניו המפשייר במרכז העיר קונקורד.
בית המדינה נפתח בשנת 1819. בית הנבחרים ממשיך להיפגש במקומו המקורי, מה שהופך את אולם הנציגים לחדר העתיק ביותר בארצות הברית שעדיין נמצא בשימוש חקיקתי מתמשך.
כאשר הותקנו מושבים ממוספרים בהיכל הנציגים, המספר שלוש עשרה הושמט בכוונה בגלל הטריסקיידקפוביה.
השכר השנתי למחוקק, הנקבע על פי החוק, הוא 100,000 דולר.
בית הנבחרים מורכב מ-400 חברים המגיעים מ-204 מחוזות ברחבי המדינה שנוצרו מחטיבות של מחוזות המדינה – כ-3,000 תושבים לכל מחוקק.
בניגוד לתאי חקיקה רבים, אין מעבר "מרכזי".
במקום זאת, ישנם חמישה קטעים וביניהם מעברים.
לעיתים קרובות הישיבה נקבעת על העדפתו האישית של המחוקק, למעט במקרה של החלק השישי שהוא מושב הדובר בראש האולם.
יושב ראש הבית התחתון, בית הנבחרים, החל מחודש דצמבר 2022 הוא ג'ב ברדלי הרפוליקני.
החל מפברואר 2024, הרכב בית הנבחרים הוא :
שיוך חברים המפלגה הרפובליקנית 201 המפלגה הדמוקרטית 193עצמאים2מושבים לא מאוישים4סך הכל 400רוב
הסנאט של ניו המפשייר נפגש מאז 1784. הוא מורכב מ-24 חברים המייצגים מחוזות סנאט על פי אוכלוסייה.
נכון למושב החקיקה 2023–2022יהיו בסנאט 14 רפובליקנים ועשרה דמוקרטים.
יושב ראש הבית העליון, הסנאט, החל מחודש ינואר 2021 הוא שרמן פאקרד הרפוליקני.
שיוך חברים המפלגה הרפובליקנית 14 המפלגה הדמוקרטית 10סך הכל 24רוב 4
העיתונות של מדינת ניו המפשייר מכסה את בית מדינת ניו המפשייר עבור עיתונים, שירותי חדשות ופעולות אחרות לאיסוף חדשות.
באתר בית המשפט הכללי של ניו המפשייר יש לוחות שנה וכתבי עת הן לבית והן לסנאט.
מרכז המחקר פיו דיווח בשנת 2014 כי בניו המפשייר היה אחד מחיל העיתונאים הקטן ביותר במדינה, עם חמישה כתבים במשרה מלאה ותשעה כתבים במשרה חלקית נוספת.
האספה הדמוקרטית ; לטיניזציה: Dimokratikós Sinagermós (DISY); בטורקית: Demokratik Seferberlik) היא מפלגה שמרנית-ליברלית נוצרית-דמוקרטית בקפריסין, והמפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים של קפריסין.
המפלגה דוגלת בשוק חופשי וערכים שמרניים ומתנגדת ל"טקסים" (חלוקת קפריסין וקיומה של צפון קפריסין בשליטה טורקית).
המפלגה נוסדה ב-1976 על ידי גלפקוס קלירידיס שעמד בראשה עד שנבחר לנשיא קפריסין ב-1993. נשיא קפריסין הנוכחי, ניקוס אנסטסיאדיס, היה יו"ר המפלגה.
בפרלמנט האירופי המפלגה היא חלק ממפלגת העם האירופית וחבריה נמנים עם קבוצת מפלגת העם האירופית.
המפלגה מייצגת קו שמתנגד למפלגה הקומוניסטית ומטפח לאומיות יוונית-קפריסאית לצד תמיכה בזכויות האדם והנהגת שוק חופשי.
ביחס לפתרון הסכסוך הקפריסאי מציגה המפלגה התנגדות לחלוקת האי ולנוכחות טורקית על אדמתו.
המפלגה תומכת בברית נאט"ו ובאיחוד האירופי.
מצביעי המפלגה מגיעים באופן מסורתי ממעמד הביניים, עובדי צווארון לבן, בעלי מקצועות חופשיים ואנשי עסקים.
בשנת 2004 הציע מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, הצעת פשרה לפתרון הסכסוך בקפריסין, המבוססת על רעיון של פדרציה.
מספר חברי פרלמנט, בהם ניקוס אנסטסיאדיס, הביעו תמיכה ברעיון, נגד הקו המפלגתי, שהיה קשוח יותר.
חלק מחברי הפרלמנט פרשו מהמפלגה והקימו את מפלגת "הדמוקרטיה האירופאית" ("אברוקו", Ευρωκό).
האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם היא אסכולה בחקר האסלאם, המטילה ספק בנרטיבים מוסלמיים מסורתיים על מקורות האסלאם.
הרוויזיוניסטים במקום זאת משתמשים בגישת "ביקורת המקורות" לספרי הקודש של האסלאם, וכן חוקרים ארכאולוגיה רלוונטית, אפיגרפיה, נומיסמטיקה וספרות לא מוסלמית מהתקופה.
הם מאמינים שמתודולוגיות אלו מספקות עובדות ברורות ויכולת בדיקה צולבת, בעוד שכתובים אסלאמיים מסורתיים, שנכתבו 150 עד 250 שנים לאחר מות מוחמד, היו נתונים להטיות ולתוספות של המחברים והפרשנים האסלאמיים.
מקורה של האסכולה היא בשורה של חוקרים, שפרסמו מחקרים החל משנות ה-70 בגישה רוויזיוניסטית ללימודי האסלאם, דוגמת ג'ון וואנסברו ותלמידיו אנדרו ריפין, נורמן קלדר, ג'ר האוטינג, פטרישיה קרון ומייקל קוק, גינטר לולינג, יהודה נבו וכריסטוף לוקסנברג.
גישתם אינה מונוליטית, ובעוד שהם חולקים הנחות יסוד מתודולוגיות, הם הציעו תיאורים סותרים של הכיבושים הערביים ועליית האסלאם.
לרוב היסטוריונים "מסורתיים" של האסלאם, שאכן מקבלים את סיפור המקור המסורתי, נוגדים את האסכולה הרוויזיוניסטית, אם כי הדבקות באחת משתי הגישות היא בדרך כלל "מרומזת" ולא "מוצהרת בגלוי".
הרוויזיוניסטים אינם מוכנים להסתמך על הקוראן והחדית, וטוענים שיש לחקור ולשחזר מחדש את האירועים בתקופה האיסלמית הקדומה בעזרת השיטה ההיסטורית-ביקורתית (בדומה לשיטת הביקורת ההיסטורית בחקר המקרא).
בהתבסס על מקורות ראשוניים חלופיים ממקורות היסטוריים נוספים מהתקופה, הם טוענים שהאסלאם התחיל כתנועה מונותיאיסטית שכללה ערבים ויהודים כאחד.
תנועה זו קמה בשוליים הצפוניים של חצי האי ערב, קרוב לאימפריות הביזנטית והפרסית.
שינוי הקיבלה, כיוון התפילה, מירושלים למכה עשוי להיות הד לתנועה מוקדמת זו.
הרוויזיוניסטים רואים בהתפשטות האסלאמית התפשטות ערבית חילונית; רק לאחר עליית הח'ליפות האומיית (661–750 לספירה) עוצבה זהות אסלאמית ערבית בלעדית, שהעבירה את נרטיב המקור לחצי האי ערב.
בקווים כלליים הרוויזיוניסטים טוענים כי:
לגבי טבעו של האסלאם הקדום:
האסלאם לא קם בקרב עובדי האלילים הפוליתאיסטים במדבר, אלא בסביבה שבה טקסטים יהודיים ונוצרים היו ידועים.
ה"כופרים" לא היו פוליתאיסטים פגאניים אלא מונותיאיסטים שנחשבו מבחינה פולמוסית כחורגים מעט מהמונותאיזם.
הקשר בין מוסלמים ליהודים היה הדוק מאוד בתקופות הראשונות של האסלאם.
גם יהודים כונו "מאמינים" והיו חלק מהאומה.
טקסטים אנטי-יהודיים כמו, למשל, סיפור הטבח של השבט היהודי של בני קוריט'ה נוצרו הרבה אחרי מוחמד כאשר האסלאם נפרד מהיהדות.
לגבי מיקום ראשית האסלאם הקדום:
התיאורים הגאוגרפיים בקוראן ובמסורות מאוחרות יותר אינם מתאימים למכה (לדוגמה הם מתארים אזור בו צמחייה ים תיכונית כולל גידולי גפנים וזית).
הם דווקא מצביעים על מקום אי שם בצפון מערב ערב, ייתכן שמדובר בפטרה שבירדן.
ההתפשטות האסלאמית הראשונית כנראה לא נבעה ממניעים דתיים, אלא הייתה התפשטות חילונית ערבית.
ההתפשטות הראשונית עדיין לא הביאה לדיכוי האוכלוסייה הלא מוסלמית (הדבר בולט בארץ ישראל בה נשארה אוכלוסייה נוצרית ושומרונית גם לאחר הכיבוש המוסלמי).
לגבי העיצוב מחדש של הזהות האסלאמית הקדומה:
לאחר מוחמד היו לפחות שני שלבים שהיו בעלי חשיבות רבה להיווצרות האסלאם בצורתו המאוחרת:
הח'ליפות האומיית (661–750 לספירה), במיוחד עבד אל-מלכ בן מרוואן (647–705), עיצבו את הנרטיב האסלאמי, ויצרו זהות אסלאמית ערבית בלעדית.
תחת הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ בן מרואן נבנתה כיפת הסלע בירושלים.
שם מופיעה המילה "אסלאם" לראשונה.
עד לרגע זה המוסלמים קראו לעצמם פשוט "מאמינים", ובאימפריה הערבית הוטבעו מטבעות עם סמלים נוצריים.
עבד אל-מאליק גם ממלא תפקיד מרכזי בעיבוד מחדש של הטקסט הקוראני.
במהלך הח'ליפות העבאסית (750–1258) נכתבו כמעט כל הטקסטים המסורתיים האסלאמיים על ראשיתו של האסלאם.
לעבאסים, כצד המנצח בסכסוך עם האומיים, היה אינטרס רב לתת לגיטימציה לשלטונם.
מוטיבציה זו התגנבה לטקסטים המסורתיים.
פטרישיה קרון טוענת שחוק השריעה לא הושתת על מסורות של שליח האלוהים, מוחמד, אלא על החוק של המזרח הקרוב כפי שהתפתח תחת אלכסנדר הגדול.
המוסלמים שינו וערכו את החוק הזה בשם אללה.
החוק הפרובינציאלי הזה, שהח'ליפות האומיית השתמשה בו, הפך למה שאנו מכנים "שריעה" לאחר תקופה ארוכה של התאמות של העולמא .
רוברט ג'י הוילנד גם טוען שאם הבסיס לשריעה היה מעשיו ואמירותיו של מוחמד, צפוי היה שיצוינו בקפידה ויועברו בקפידה לעולמא המאוחרים יותר על ידי דור הסאלף המוקדם.
אבל דוקטרינה זו מנוגדת לציטוטים של חוקרים אסלאמיים מוקדמים (סלפים), המכחישים במפורש שימוש נפוץ בחדית' על ידי מוחמד.
האסכולה הקרטוגרפית של מיורקה הוא השם שניתן על ידי היסטוריונים לקבוצת קרטוגרפים, קוסמוגרפים ובוני אמצעי ניווט יהודים שפעלה באי מיורקה ובקטלוניה בין המאות 13 עד 15, עת גורשו יהודי ספרד.
עד שנת 1231 הייתה מיורקה ממלכה מוסלמית עצמאית, לאחר מכן, עד שנת 1344 ממלכה עצמאית נוצרית ומשנת 1344 סופחה באופן קבוע לממלכת אראגון.
באי מיורקה, הגדול מבין האיים הבלאריים השוכנים במערב הים התיכון כ-300 ק"מ מחופה המזרחי של ספרד, פעלו לאורך כל התקופות סוחרים מוסלמים ויהודים שניהלו חיי מסחר ענפים ושוקקים בים התיכון עם איטליה, מצרים ותוניסיה והחל מהמאה ה-14, באוקיינוס האטלנטי, עם אנגליה וארצות השפלה.
הדרישה למפות שייט הייתה רבה.
רמון ליול, איש מדע, מיסיונר ופילוסוף נוצרי מהאי מיורקה, אשר נדד ברחבי העולם במטרה לקרב את האוכלוסיות לנצרות, כלל מפה ימית בין כלי הניווט ההכרחיים למסעותיו.
בשנת 1354, מלך אראגון פדרו הרביעי ציווה שכל האוניות המפליגות תחת דגלו תצטיידנה בשתי מפות.
מרב המידע עליו התבססו המפות נאסף מדיווחים של ימאים שהפליגו באגן הים התיכון או בין הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי ועל מידע אסטרונומי.
הקרטוגרפים היהודים צברו ידע רב במיוחד בשל גישתם לכתבים בשפה העברית והערבית.
הידע של אסכולת הקרטוגרפיה של מיורקה התרחב בהדרגה בעקבות התרחבות שליטתה של ממלכת אראגון באגן הים התיכון במאות 13 ו-14.
הקרטוגרפים של מיורקה פיתחו טכניקות קרטוגרפיות ייחודיות.
מפותיהם שקיבלו את השם "פורטולאנו", מונח איטלקי הנגזר מהמילה הלטינית portus שפירושה נמל, היו מדריכי ניווט חופים ונמלים שהתמקדו באזור מוגדר, כגון אגן הים התיכון, האוקיינוס האטלנטי לכיוון האיים הקנריים או לכיוון אנגליה.
המפות היו מפורטות ומדויקות מאוד ושימשו לניווט באופן כללי ובפרט לתכנון נתיבים ימיים באמצעות מצפן.
לדוגמה נוצרו מפות שתיארו נתיבי שייט בים הפתוח מליגוריה לקורסיקה, מסיציליה לכרתים, ומרודוס לקפריסין.
התכונות שאפיינו את מדריכי הנמלים שהופקו במיורקה הן:
הוספת שושנת רוחות בצורת מצפן המצביעה לכיוון צפון, ועריכת המפה בהתאם.
הוספת רשת קואורדינטות בנויה על אוסף שושנות רוחות (Rhumbline or Windrose network) המאפשרת חישוב מדויק של המרחק בין שתי נקודות ותכנון נתיבי שייט.
המפות צוירו בסגנונות שונים בהתאם לייעודן.
מפות אחדות הכילו מידע על המסחר והניווט יחד עם פרטים על המצב המדיני והכלכלי של האזור.
אחרות הכילו רק מידע ימי.
בניגוד למפות הנמלים והניווט הרגילות הן תיארו לא רק את אזור החוף אלה גם את פנים הארץ וכללו גם מידע גאוגרפי על הרים ונהרות, ערי חומה, שליטים מקומיים, דגלים וסמלים של ממלכות ומקראות.
הכשרתם של הקרטוגרפים נעשתה בסדנאות, דוגמת הסדנאות של יהודה קרשקש ושל פֶּרֶה רוֹסֶל, דבר שהבטיח סגנון אחיד, שימוש חוזר בסמלים ובצבעים (ים סוף נצבע באדום, ערים מוסלמיות סומנו בכיפות בצבע תכלת).
המפות נצבעו בצבעי מים וקושטו באותיות זהב או כסף.
בשל רמתן האומנותית הגבוהה חלקן הוזמנו כמתנות והפכו עם הזמן לפרטי אספנות מבוקשים.
מפות מפורסמות של אסכולת מיורקה
המפה הידועה הראשונה בסגנון אסכולת מיורקה שורטטה על ידי אנג'לינו דולצרט בשנת 1339. היא כוללת את כל יבשת אירופה, חלק מצפון אפריקה וחלק מהים הכספי.
באוקיינוס האטלנטי מצוירים האיים האזוריים והקנריים וחלק בחופי אפריקה, דרומית למרוקו, דבר המצביע על כך שהאזור היה מוכר לשייטים ולקרטוגרפים הספרדים באותה תקופה.
בעבודה מוקדמת זאת, נמצאים כל המאפיינים הייחודיים של אסכולת הקרטוגרפיה של מיורקה.
הציורים המרהיבים תיארו באופן מפורט את הגאוגרפיה של האזור וכללו דמויות זעירות של בני אדם.
המפה לוותה בהסברים בשפה הלטינית.
האטלס הקטלוני של קרשקש אברהם ויהודה קרשקש
האטלס הוזמן על ידי פדרו הרביעי, מלך אראגון לפי בקשתו של מלך צרפת שרל החמישי.
קְרְֶשׂקֶשׂ אברהם ובנו יהודה נדרשו לכלול במפות "כל מה שנמצא במזרח ובמערב ובמיוחד כל מה שקיים מערבה ממצרי גיברלטר".
קרשׂקשׂ ויהודה עבדו על האטלס במשך שנתיים בין השנים 1373 - 1375. במקור האטלס היה מורכב משישה לוחות עץ עליהם נמתחו יריעות קלף.
במרוצת השנים, בשל הבלאי, היריעות חולקו לשנים עשר עמודים שהורכבו על לוחות בצורת מסך.
ארבעה מדוך שנים עשר העמודים כוללים מידע קוסמוגרפי וימי, הם מסבירים את תפיסת העולם, מציגים מידע אסטרונומי ואסטרולוגי ומידע על לוח השנה, השמש, הירח, המזלות, הגאות והשפל.
שמונה העמודים הנותרים מרכיבים את המפה עצמה.
האטלס תיאר את שלוש היבשות הידועות באותה התקופה וכלל את המידע העדכני ביותר על אסיה ועל סין.
הממלכה המונגולית הוצבה במיקומה הנכון במרכז אסיה, וניתן פירוט אף לגבי ערים מסוימות בסין.
האטלס תיאר בצורה מפורטת ומדויקת את חופי הים התיכון ואת חופי האוקיינוס ההודי ובמיוחד את המקומות בשליטת ממלכת אראגון.
ערים נוצריות צוינו על ידי צלב בעוד שערים מוסלמיות צוינו על ידי כיפה כחולה.
המפות של מצ'יה דה וילדסטס
מצ'יה דה וילדסטס היה יהודי מומר.
המפה שערך בשנת 1413 מתארת את האוקיינוס האטלנטי, הים התיכון, ים סוף, חלק מהים הכספי, המפרץ הפרסי והים הבלטי.
המפה עשירה בציורי הרים, מלכים, בעלי חיים ומלווה בתיאורים בקטלאנית ובניב של האי מיורקה.
איים ודגלים אחדים צבועים בצבע זהב והימים צבועים בצבע כחול עז, פרט לים האדום הצבוע באדום.
במפה מידע עדכני על איי האוקיינוס האטלנטי ועל נתיבי המסחר של שיירות הגמלים אשר סחרו במלח תמורת זהב לאורך הנהרות סנגל, נילוס וניז'ר.
ידועה גם מפה נוספת שערך בשנת 1423.
המפות של גבריאל דה ואלסקה
גבריאל דה ואלסקה היה בן למשפחה יהודית שהתנצרה.
המפה המפורסמת ביותר היא זאת שצוירה בשנת 1439. היא כוללת את התגליות החדשות של הספינות שנשלחו על ידי אנריקו הספן, מלך פורטוגל, למערב אפריקה ולאיי האוקיינוס האטלנטי.
האספה החוקתית של הודו הייתה אספה מכוננת ובית מחוקקים שכיהן בהודו הבריטית ודומיניון של הודו.
האספה כונסה בדצמבר 1946 בהודו הבריטית כמייצגת תת היבשת כולה, ובעקבות ההחלטה על חלוקת הודו פרשו נציגי המחוזות שהיו לפקיסטן ביוני 1947 מהאספה והקימו אספה חוקתית נפרדת.
האספה אימצה את חוקת הודו ב־26 בדצמבר 1949, והיא נכנסה לתוקף ב־26 בינואר 1950, כשהאספה הופכת לבית המחוקקים הזמני של הרפובליקה.
האספה פוזרה לאחר הבחירות הראשונות בהודו שלאחר עצמאותה, שנערכו בשלהי 1951 ותחילת 1952.
הדרישות הראשונות לכונן אספה חוקתית מטעם אנשי הודו שתכתוב את חוקתה, הושמעו בשלהי מלחמת העולם הראשונה ובין היתר בעקבות ההכרזה על הזכות להגדרה עצמית שהושמה במרכז בעקבותיה.
ב־1924 העלתה מפלגת סאוורג', הזרוע הפרלמנטרית של הקונגרס הלאומי ההודי, ב את הדרישה לכתיבת חוקה להודו בידי תושבי הודו תובא לאישור הפרלמנט הבריטי, דרישה שהועלתה באספה גם ב־1925. מזכיר המדינה לענייני הודו, , דחה את הדרישה ואתר את חברי המפלגה לכתוב חוקה שתתקבל על חלק נרחב באוכלוסיית הודו.
ב־1934, בעקבות התתקדמות הממשל הבריטי לקראת כתיבת חוק ממשלת הודו, 1935, הועלה הרעיון לאספה חוקתית הודית.
בוועידה של מפלגת סאוורג' בראנצ'י במאי 1934 קיבלה המפלגה החלטה הקוראת לכינון אספה חוקתית הודית, וועדה של המועצה המנהלת של הקונגרס הלאומי ההודי קיבלה החלטה דומה בוועדיה בפתנה מאוחר יותר באותו חודש.
לעומתם, הליגה המוסלמית, המפלגה הקומוניסטית של הודו, מדינות נסיכותיות שונות ליברלים הודים התנגדו לאספה שכזו.
עם פריצת מלחמת העולם השנייה הכריז המושל הכללי של הודו ויקטור הופ, המרקיז השני מלינלית'גו מלחמה על גרמניה הנאצית מטעם הודו הבריטית.
ההחלטה, שקובלה ללא היוועצות עם הממשל הנבחר החדש גרמה לקונגרס הלאומי ההודי לפרוש ממערכות הממשל שהוקמו עד אז ולדרוש את עצמאות הודו והקמת אספה חוקתית שתכתוב לה חוקה.
באוגוסט 1940 הכריז המושל על קבלת הדרישה לאספה חוקתית, שתוקם לאחר תום המלחמה.
ב־1942 הוכרזה השיטה לכינון האספה החוקתית, כשנקבע כי לאחר תום המלחמה וקיום בחירות לאספות המחוקקות, שקיומן נמנע עקב המלחמה, כלל חבריהן יפעלו כחבר אלקטורים לבחירת חברי האספה, על בסיס ייצוג מחוזי.
במאי 1946 הצהריה משלחת הקבינט הבריטי על הקמת האספה החוקתית, וחבריה נבחרו בחודשים הבאים על ידי חברי האספות המחוקקות של מחוזות הודו הבריטית, שחבריהן נבחרו בבחירות ב־1946. בבחירות לאספות המחוקקות זכתה מפלגת הקונגרס ברוב מוחלט במושבים הכללים (=הינדואים) בעוד הליגה המוסלמית זכתה במושבים שנועדו למוסלמים.
גם בבחירות אלו היו הבחירות היו נפרדות למוסלמים (78, בפועל נבחרו 80), סיקים (4, בפועל נבחרו 5), קאסטות נמוכות (33), נוצרים הודים (7), אדיוואסי (5), אנגלו־הודים (3), פרסים (3) וכללי (=הינדואים, 160).
מבין נציגי המדינות הנסיכותיות הוחלט במשא ומתן שהנציגים ימונו בחלוקה של מחצה למחצה, חציים בידי שליטי המדינות השונות, ומחציתם בידי חבר אלקטורים.
האספה החוקתית התכנסה לראשונה ב־9 בדצמבר 1946. הליגה המוסלמית החרימה את כינוסי האספה, והמדינות הנסיכותיות בתורן נמנעו ברובן מלהצטרף אליה בתחילה.
בעקבות כך, בכינוסה הראשון של האספה היו 211 נציגים בלבד.
הליגה המוסלמית לא הצטרפה לאספה ותחת זאת ב־3 ביולי 1946 הוקמה האספה החוקתית של פקיסטן עבור השטחים שנועדו להיכלל במדינה החדשה בעקבות חלוקת הודו, ומערב בנגל ומזרח פנג'אב, שנותרו בשטח שנועדו להודו, קיימו בחירות חדשות.
לעומתה, מרבית המדינות הנסיכותיות הצטרפו עם הזמן לאספה, שמנתה בדצמבר 1947 299 נציגים, 229 שנבחרו מהמחוזות השונים, ו־70 נציגים שמונו על ידי 29 מדינות נסיכותיות.
ב־15 באוגוסט 1947 הפכה הודו לדומיניון, והסמכות הניהולית עברה לידיים הודיות.
בעקבות כך פוזרו האספה המחוקקת האימפריאלית ומועצת המדינה, שני הגופים המחוקקים הנבחרים שהוקמו ב־1919, והאספה הפכה גם לבית המחוקקים של הדומיניון של הודו.
ב־29 אוגוסט 1947 החליטה האספה להפריד בין דיוניה כאספה מכוננת לדיוניה כבית נבחרים.
האספה הייתה מתכנסת לדיונים נפרדים במקומות שונים תחת כובעיה השונים, והיא נוהלה בידי שני יושבי ראש נפרדים: ראג'נדרה פראסאד עמד בראש האספה החוקתית ו עמד בראש הבית הנבחרים.
באותו תאריך הקימה האספה את ועדת הניסוח בראשות בהימראו ראמג'י אמבדקר, שהייתה אחראית לקביעת הנוסח של החוקה.
האספה עסקה במשך 11 מושבים על החוקה: בששת המושבים הראשונים אושרו הצהרת מטרות הייסוד של החוקה, וששת המושבים הנותרים הוקדשו לליבון נוסח החוקה.
ב־26 בדצמבר 1949 אימצה האספה את חוקת הודו, והיא נכנסה לתוקף ב־26 בינואר 1950. בעקבות כך הפכה האספה הופכת לבית המחוקקים הזמני של הרפובליקה, שכהנה במשך כשנתיים נוספות עד עריכת הבחירות ללוק סבהה בשלהי 1951 ותחילת 1952. לאחר הבחירות כונס הלוק סבהה, שהחליף את האספה כבית המחוקקים.
המספר הכולל של חברי האספה הגיע ל־389, כש־292 ייצגו את מחוזות הודו הבריטית, 93 את המדינות נסיכותיות ו־4 למחוזות הנציבים הכלליים - דלהי, אג'מר-מרווארה, בלוצ'יסטן וקורג.
הברכב לפי מחוזות ומדינותמחוזנציגיםמדינהנציגיםמחוזנציגיםמחוזות הודו הבריטיתמדינות נסיכותיותמחוזות נציביםמדראס49אלאוור1דלהי1במוביי21ברודה3אג'מר-מרואה1בנגלבופאל1בלוצ'יסטאן1מערב בנגל19ביקנאר1מחוז קורג1המחוזות המאוחדים55קוצ'ין1פנג'אבגוואליור4פנג'אב המזרחית12ביהר36סך הכל292 (192) סך הכל93 (11)
חלוקת מושבים לפי מפלגות והבחירות בדצמבר 1946
מפלגהמושביםהקונגרס הלאומי ההודי208הליגה המוסלמית73שירומאני אקאלי דאל3מפלגת האיחוד (פנג'אב)3המפלגה הקומוניסטית של הודו1פדרציית הקאסטות הנספחות1עצמאים8מקור
בית המחוקקים של אוהיו הוא בית המחוקקים של אוהיו והרשות המחוקקת במדינה זו.
בית המחוקקים מורכב מהסנאט של אוהיו – הבית העליון – המורכב מ-99 סנאטורים, ומבית הנבחרים של אוהיו – הבית התחתון – המורכב מ-99 חברים.
שני בתי בית המחוקקים מתכנסים בבירת המדינה, קולומבוס.
בית המחוקקים התכנס לראשונה בצ'יליקות'י , אז בירת אוהיו, ב-1 במרץ 1803. החוקה השנייה של אוהיו, שנכנסה לתוקף ב-1851, נטלה מחברי בית המחוקקים את היכולת לבחור את פקידי הרשות המבצעת בממשלה המדינתית, והעניקה זאת לידי הבוחר.
החוקה הגדירה מעין נוסחה, מסובכת-מה, שחילקה את מחוזות אוהיו ומספר המושבים בשני בתי בית המחוקקים, והשתנתה משנה לשנה.
בשנת 1903 שונתה שיטת החלוקה בעקבות "תיקון האנה" (על שם מארק האנה) שהעניק למושל אוהיו סמכות וטו על החלטות בית המחוקקים אשר ניתנת לעקיפה ברוב של שני שלישים בשני בתי בית המחוקקים.
בכינוס החוקתי האחרון שנערך באוהיו ב-1912, הוענקה למושל הסמכות להטיל וטו חלקי על סעיפים ספציפיים בהצעות חוק, ובמקביל הפחיתה את הרוב הדרוש לעקיפת וטו רגיל לשלוש חמישיות.
ב-1956 התקיים משאל עם ובו הוארכה תקופת סנאטורים משנתיים לארבע שנים.
תיקון האנה, שהבטיח לכל מחוז באוהיו לפחות נציג אחד, הבטיח שהאזורים הכפריים במדינה ישלטו בבית המחוקקים.
עם זאת, פסיקות אחדות של בית המשפט העליון של אוהיו בעניין העיקרון "קול אחד לכל אחד", חייבו חלוקה יחסית פר אוכלוסייה.
אי לכך, ב-1964 התקיימה חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה באוהיו.
החל מבחירות 1966 נקבע מספר המושבים כדלקמן: 99 חברי סנאט ו-33 חברי בית נבחרים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 חתרו פעילים שונים במפלגה הרפובליקנית של אוהיו לעיגון בחוק של הגבלת כהונה.
ב-1992 התקיים משאל עם נוסף אשר קבע הגבלת כהונה של שמונה שנים רצופות בתפקיד: ארבע קדנציות רצופות בבית הנבחרים או לחלופין שתי קדנציות רצופות בסנאט.
שנות כהונה נחשבות רצופות אם מפרידות ביניהן פחות מארבע שנים.
חבר בית המחוקקים לשעבר שכיהן שמונה שנים הופך מחדש לכשיר להיבחר לאחר ארבע שנים מחוץ לשירות הציבורי.
בית הנבחרים של אוהיו והסנאט של אוהיו משתמשים בשיטות מעט שונות למילוי מושבים לא-מאוישים.
בשני הבתים נבחר תחילה מחליף על ידי חברי הגוף הרלוונטי המזוהים עם אותה מפלגה כמו החבר הנעדר.
בבית הנבחרים יכהן המחליף למשך שארית הקדנציה.
בסנאט, המחליף יכהן את שארית הקדנציה רק אם האינטררגנום התרחש לאחר 20 החודשים הראשונים של כהונת הסנאט בת ארבע השנים.
אם המשרה הפנויה הנוצרה במהלך 20 החודשים הראשונים של הקדנציה, אזי תתקיימנה בחירות מיוחדות במקביל לבחירות הסדירות הנערכות אחת לשנתיים בכל המדינה.
המחליף שנבחר על ידי חברי המפלגה יכהן במקרה זה עד סוף דצמבר שלאחר הבחירות המיוחדות, כאשר הזוכה בבחירות עצמן ימלא את שארית הקדנציה.
האספה הכללית של אילינוי היא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת אילינוי שבארצות הברית.
הבית התחתון הוא בית הנבחרים של אילינוי והבית העליון הוא הסנאט של אילינוי.
האספה הכללית נוצרה על ידי חוקת המדינה הראשונה שאומצה ב-1818. נכון לאוקטובר 2024, האספה הכללית הנוכחית היא ה-103, כשכהונת האספה נמשכת בדרך כלל כשנתיים.
לפי הגרסה המעודכנת של חוקת אילינוי מ-1983, בסנאט מכהנים כ-59 חברים לעומת 118 חברים בבית הנבחרים.
בשני הבתים החברים נבחרים במחוזות חד-נציגיים.
האספה מתכנסת בקפיטול מדינת אילינוי שבספרינגפילד.
החוקים באים להבצעה בדרך כלל ברוב קולות בשני הבתים, ולאחר קבלת הסכמתו של מושל אילינוי.
לאחר מכן החוקים מתפרסמים באוסף החוקים הרשמי.
שני נשיאי ארצות הברית, אברהם לינקולן וברק אובמה, החלו את הקריירה הפוליטית שלהם בעצרת הכללית של אילינוי - בבית הנבחרים של אילינוי ובסנאט של אילינוי, בהתאמה.
העצרת הכללית של אילינוי נוצרה על ידי חוקת המדינה הראשונה שאומצה ב-1818. בתחילה לא פעלו במדינה זו מפלגות פוליטיות מאורגנות, אך המפלגות הדמוקרטית והוויגית החלו להיווצר בשנות ה-30 של המאה ה-19.
נשיא ארצות הברית העתידי אברהם לינקולן פעל בהצלחה כחבר במפלגה הוויגית ונבחר לאספה הכללית ב-1834. הוא כיהן ארבע קדנציות רצופות בבית הנבחרים בשנים 1834–1842, ותמך בהרחבת זכות הבחירה ובפיתוח כלכלי.
מאוחר יותר הוא נבחר לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית שהוקמה באותה העת.
בשנת 1877, ג'ון תומאס היה האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לבית המחוקקים.
בשנת 1922, לוטי הולמן אוניל נבחרה לבית הנבחרים ובכך הפכה לאישה הראשונה שכיהנה באספה.
הנשיא העתידי ברק אובמה, נבחר לסנאט בשנת 1996, וכיהן לבחירתו לסנאט של ארצות הברית ב-2004.
חברי בית הנבחרים נבחרים לכהונה של שנתיים ללא הגבלת כהונה.
על מנת לשמש כחבר האספה, אדם חייב להיות אזרח אמריקאי, בן 21 לפחות, ותושב מחוז הבחירה שלו לפחות כשנתיים.
חברי הסנאט של אילינוי מכהנים שתי כהונות של ארבע שנים וקדנציה אחת של שנתיים בכל עשו על מנת שחלוקת המחוזות תהיה בהתאמה למפקד האוכלוסין הפדרלי.
מחזורי הקדנציה של הסנאט הם מדורגים, כאשר מיקומו של הכהונה בת השנתיים משתנה ממחוז אחד למשנהו.
יום העבודה הרשמי הראשון של האספה הכללית הוא ביום רביעי השני של ינואר בכל שנה.
מזכיר המדינה עומד בראש הבית עד לבחירת יושב ראש והמושל עומד בראש הסנאט עד לבחירת הנשיא.
בשני הבתים ישנה חובה לבחירת מנהיג מיעוט.
המושל יכול להטיל וטו על הצעות חוק שהתקבלו על ידי האספה הכללית.
סמכויות הווטו באילינוי רחבות באופן יוצא דופן בקרב מושלי המדינות.
האספה הכללית של ג'ורג'יה היא בית המחוקקים דו-ביתי של מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית המורכב מהסנאט כבית עליון ובית הנבחרים כבית תחתון.
כל אחד מ-236 חברי האספה הכללית מכהן כהונה של שנתיים ונבחר בבחירות ישירות ממחוז בחירה.
חוקת ג'ורג'יה מעניקה את כל סמכויות החקיקה לאספה הכללית.
לשני הבתים סמכויות דומות, אם כי לכל אחד יש גם חובות ייחודיות.
לדוגמה, יצירת הצעות חוק מתרחשות רק בבית הנבחרים, בעוד שהסנאט מחויב לאשר את מינויי המושל.
האספה הכללית מתכנסת בקפיטול מדינת ג'ורג'יה שבאטלנטה.
האספה הכללית הוקמה בשנת 1777 במהלך המהפכה האמריקאית – ובכך היא היא וותיקה יותר מהקונגרס של ארצות הברית.
במהלך קיומה, מיקום האספה עבר ארבע פעמים שונות בהתאם לשינוי מיקום בירת ג'ורג'יה.
המיקום הראשון של האספה היה בסוואנה, אחר כך באוגוסטה, מילדג'וויל, ולבסוף האספה עברה לאטלנטה ב-1868.
האספה הכללית מתכנסת במושב רגיל ביום שני השני של ינואר למשך לא יותר מ-40 ימי פעילות בכל שנה.
לא הבית ולא הסנאט יכולים לדחות במהלך מושב רגיל ליותר משלושה ימים או להיפגש בכל מקום אחר מלבד בירת המדינה ללא הסכמת הבית השני.
ישיבת החקיקה נמשכת בדרך כלל מינואר עד סוף מרץ או תחילת אפריל.
כאשר האספה הכללית אינה פעילה, ועדות חקיקה עדיין עשויות להיפגש כדי לדון בנושאים ספציפיים.
במקרי חירום, המושל יכול לזמן מושב מיוחד של האספה.
ימים במושב מיוחד אינם מוגבלים ל-40 יום.
חברי האספה הכללית מקבלים משכורות הקבועות בחוק שנכון לנובמבר 2024 עומדות על כ-17,000 דולר בשנה.
האספה הכללית של קרוליינה הצפונית היא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת צפון קרוליינה שבארצות הברית.
האספה הכללית מורכבת מהסנאט כבית עליון ומבית הנבחרים כבית תחתון.
האספה הכללית מתכנסת בבניין המחוקקים של מדינת צפון קרוליינה שבראלי.
מאז 1868 יש בבית הנבחרים כ-120 חברים, ו־50 חברים בסנאט.
אין הגבלת כהונה באף אחד מהבתים.
בשני הבתים ישנה כהונה בת שנתיים והם נשלטים כיום (נכון לאוקטובר 2024) על ידי המפלגה הרפובליקנית, ברוב הדרוש כדי לבטל וטו (העומד על כ-60%).
בשנת 1663, מלך אנגליה צ'ארלס השני העניק צ'רטר מלכותי לשמונה לורדים כדי להקים את המושבה פרובינציית קרוליינה.
על פי תנאי האמנה, ניהול רגיל של המושבה היה אמור להיות מפוקח על ידי מושל ומועצה.
אספה המורכבת משני נציגים מכל מחוז שנבחרו על ידי בעלי זכויות חופשיים הייתה אמורה להיות בעלת הסמכות לכתוב חוקים באישור המושל, מועצתו והלורדים.
שיטת ממשל זו לא יושמה בסופו של דבר באזור שהפך בסופו של דבר לצפון קרוליינה.
בתחילת 1665 פרסם בעל הלורדים חוקה עבור קרולינה.
המסמך הגדיר את תפקיד המושל, מועצה של 6-10 נציגים שנבחרו על ידי המושל בהסכמת הלורדים, ואספה נבחרת.
כמו כן, נקבע כי נדרשה הסכמת האספה לצורך גביית מיסים.
אמנה מלכותית חדשה לקרולינה ניתנה ב-1665 והצריכה הקמת אספה.
לאחר יצירת הוועדה הראשונית, מושל קרולינה ויליאם דראמונד יצר גוף של בני חורין שבחרו 12 צירים לייצג את האינטרסים שלהם.
יחד עם המושל ומועצתו, שימשו הצירים כבית מחוקקים זמני.
בית המחוקקים קיים את פגישתו הראשונה באביב 1665. כשנתיים לאחר מכן, האספה הזמנית חילקה את המחוז לארבעה מחוזות: צ'ואן, קוריטוק, פסקווטנק ופרקימנס.
בני החורין בכל מחוז היו אמורים להתכנס בתחילת כל שנה כדי לבחור חמישה נציגים לאספת הקבע.
הבחירות הראשונות התקיימו ב-1 בינואר 1668.
בשלב זה האספה הייתה יחסית חזקה ועצמאית.
האספה החליטה על אורך ומיקומי הישיבות שלה ועל הרכבה העצמי.
האספה גם כתבה חוקים, גבתה מיסים, יצרה בתי משפט, שילבה עיירות, קבעה את אתרי הנמלים והמבצרים, הסדירה את המיליציה המקומית, הקצתה קרקעות והעניקה אזרחויות.
חוקים שעברו על ידי בית המחוקקים החזיקו בתוקף במשך 18 חודשים ונשלחו לאנגליה לאשרור על ידי הלורדים.
הלורדים יכלו לסרב לאשרר חוקים ולתת להם לפוג.
מ-1692 עד 1712, צפון קרוליינה ודרום קרולינה השתייכו לאותה הפרובינציה.
למושבה היה מושל אחד אך צפון קרוליינה שמרה על מועצה ואספה משלה.
לאחר 1731, חברי מועצת המושל נבחרו על ידי המועצה המלכותית.
בתקופה שלאחר 1760, הבית התחתון ראה את עצמו יותר ויותר כמגן וכמייצג האינטרסים של המתיישבים בניגוד לאינטרסים של המלוכה הבריטית כפי שהועברו על ידי המושל והמועצה.
בשנת 1774, אנשי המושבה בחרו בקונגרס בלתי תלוי במושל המלכותי, עם תחילתה של המהפכה האמריקאית.
בתקופה זו האספה בחרה צירים שנשלחו לקונגרס הקונטיננטלי.
בנוסף לכך, הקונגרס אימץ אמצעי ענישה נגד בריטניה על חוקי הכפייה והסמיך ועדות מקומיות לשליטה במדינה עם התפוגגות השליטה הבריטית.
קונגרס שני שהתכנס באפריל 1775 אימץ צעדים כלכליים נוספים נגד בריטניה והוביל את המושל מרטין לפזר את האספה הקולוניאלית לפני שנמלט מהמושבה.
הקונגרס החמישי אישר את החוקה הראשונה בשנת 1776. חוקה זו לא הוגשה למשאל עם.
הקונגרס בחר בריצ'רד קאסוול למושל בפועל.
החוקה קבעה הפרדת הרשויות עם מתן כוח משמעותי לאספה המחוקקת שפוצלה לשני בתים.
הסנאט הורכב מחבר אחד מכל מחוז ובית הנבחרים עם שני חברים מכל מחוז..
דרישות הרכוש קבעו שחברי הבית היו צריכים להחזיק לפחות 100 דונם וסנאטורים לפחות 300 כדי לכהן.
האספה הייתה אחראית לבחירת המושל, פקידים ביצועיים בכירים ואת כל השופטים.
העצרת הכללית הראשונה של צפון קרוליינה התכנסה ב-7 באפריל 1777 בניו ברן, צפון קרוליינה.
עקב פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הממשל פעל במקומות שונים לאורך המלחמה.
בספטמבר 1781, כוחות בריטיים תפסו את המושל וכמה מחברי האספה הכללית במהלך פשיטה על הילסבורו.
האספה עברה לראלי ב-1794. בית האספה הורחב ב-1820 ונשרף ב-1831. הקפיטול של צפון קרוליינה הושלם ב-1840.
במאי 1861 ובעידודו של המושל, העבירה העצרת הכללית החלטה הקוראת לכינון ועידה לשקול התנתקות מארצות הברית.
מאוחר יותר באותו חודש התכנסה הוועידה בראלי ואימצה פקודת הפרדה ואימצה את חוקת קונפדרציית המדינות של אמריקה.
העצרת התכנסה מספר פעמים מאז ועד נובמבר 1862, במהלכה היא שימשה כממשלת מעבר למדינה, תוך שהיא מחליפה את סמכותה של האספה הכללית וערכה שינויים בחוק המדינה בעצמה.
לאחר שנשיא הוועידה סירב לכנס אותה כדי לדון בסוגיות של ספקולציות וסחיטה בזמן מלחמה, הסמכות חזרה לשאר המנהיגים והמוסדות האזרחיים של המדינה.
במהלך מלחמת האזרחים המשיכה האספה הכללית להיפגש בישיבות דו-שנתיות קבועות, אך גם התכנסה בשבעה מושבים יוצאי דופן כדי לטפל בבעיות שצפו במהלך המלחמה.
בשנת 1868, חוקה חדשה נוצרה על ידי ועידה ייעודית ואושררה במשאל עם.
החוקה סיפקה זכות בחירה כללית לגברים וביטלה את כל דרישות הרכוש ואת מבחני הדת לבעלי תפקידים.
החוקה גם יצרה את תפקיד סגן המושל שאמור היה להיבחר בבחירות כלליות מדינתיות.
גברים אפרו-אמריקאים נבחרו לראשונה לבית המחוקקים של המדינה ב-1868. בשנים 1868-1900, 113 שחורים נבחרו לבית הנבחרים.
בסוף המאה ה-19 הרוב הדמוקרטי העביר חוקי ג'ים קרואו שהגבילו את יכולת הבחירה של השחורים.
לפי הערכות שונות, כ-75,000 אזרחים שחורים הפסידו את זכות ההצבעה שלהם.
זכות ההצבעה השווה לאפרו-אמריקאיים שבה אליהם רק ב-1965 עם חקיקת חוק זכות ההצבעה.
ליליאן אקסום קלמנט הפכה לחברה הראשונה באספה הכללית כשנבחרה לבית הנבחרים ב-1921. גרטרוד דילס מקי הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט ב-1930. הייצוג הנשי עלה לאט בעשורים שלאחר מכן.
הנרי פריי הפך למחוקק השחור הראשון של המדינה במאה ה-20 כנבחר לבית הנבחרים ב-1969. מספר המחוקקים השחורים גדל בהתמדה בשנות ה-70 וה-80. בשנת 1973, הנרי וורד אוקסנדין הפך לחבר האינדיאני הראשון בבית.
האספה הכללית החלה להאריך את אורך הישיבות שלה בשנות ה-40 וה-50. ב-6 בפברואר 1964 בית המחוקקים עבר למשכנו החדש.
בתחילת שנות ה-70, המחוקקים הדמוקרטיים פעלו לחזק את כוחה והשפעתה של האספה הכללית (במקביל לכהונתו של מושל רפובליקני).
כתוצאה מכך, הוקם באספה מכון מחקר, משרד שיפוט עצמאי והחלה למנות חברים בממשל.
באספה הכללית יש 170 חברים נבחרים – כ-120 בבית הנבחרים ו-50 בסנאט.
לכל בית יש הסמכות הבלעדית לפקח על הבחירות ועל הכשירות של חבריו בהתאמה.
המחוקקים נבחרים אחת לשנתיים, בשנים זוגיות.
תקופת כהונתם מתחילה בתחילת ינואר שלאחר הבחירות ואין הגבלת כהונה כלל.
כל המחוקקים נשבעים שבועת כהונה שנוסחה על ידי המדינה.
במקרה של פינוי מושב, המושל מחויב מבחינה חוקתית למנות אדם בהתאם להחלטת הוועד המנהל המחוזי של המפלגה הפוליטית שאיישה את המושב בתחילה.
חברי האספה מקבלים שכר בסיס של 13,951 דולר לשנה, בתוספת תשלומי יום והחזרי נסיעות.
העלאות בשכר המחוקקים שאומצו על ידי האספה לא יכולות להיכנס לתוקף אלא לאחר הבחירות.
לרוב החוקים יש "תאריך תוקף" הקובע את מועד כניסתם לתוקף.
אלה שאין להם התניה מפורשת נכנסים לתוקף 60 יום לאחר אישור האספה.
לאספה יש סמכות לגבות מיסים והיא מאשררת את תקציב המדינה.
האספה אחראית גם לשרטט את המחוזות של חבריה שלה ושל מחוזות הבחירה לקונגרס הפדרלי לאחר כל מפקד אוכלוסין אמריקאי המתקיים אחת לעשור.
המושל חותם על הצעות חוק שהתקבלו על ידי האספה הכללית ומוסמך להטיל וטו בחלק מהמקרים.
ניתן לבטל וטו ברוב קולות של שלוש חמישיות מהאסיפה.
הצעות חוק מקומיות והחלטות חלוקה מחדש של הקונגרס אינן כפופות לווטו של המושל.
מלבד חקיקה רגילה, שני בתי האספה הכללית יכולים גם להוציא החלטות משותפות שאינן כפופות לווטו.
האספה מחזיקה בסמכות הפיקוח על הבירוקרטיה המנהלית של המדינה.
היא יכולה לשנות צווים ביצועיים של מושל הנוגעים לארגון סוכנויות המדינה על ידי החלטה משותפת.
לוועדה המחוקקת המשותפת לשני הבתים יש סמכות לגישה למסמכי סוכנויות מדינתיות ולפיקוח על מתקני הסוכנויות והקבלנים של צפון קרולינה.
החוקה מאפשרת לאספה הכללית לדאוג למילוי משרות ביצועיות שלא נקבעו כבר בחוקה.
האספה רשאית גם להקים ולפרק סוכנויות.
החוקה מסמיכה את בית הנבחרים להדיח את נבחרי המדינה ברוב רגיל.
במקרה שבו פקיד יודח, הסנאט מקיים משפט, ויכול להרשיע פקיד ברוב של שני שלישים קולות ולהדיח אותו מתפקידו.
האספה הכללית יכולה ברוב קולות של שני שלישים להוציא את המושל והשופטים לנבצרות.
לאספה הכללית הסמכות הבלעדית להציע תיקונים לחוקת המדינה.
אם הצעת תיקון זוכה לתמיכה של שלוש חמישיות מהבית ומהסנאט, היא עומדת לאשרור במשאל עם כלל-מדינתי.
תיקוני החוקה אינם כפופים לווטו של המושל.
האספה הכללית של ניו ג'רזי היא הבית התחתון של בית המחוקקים של ניו ג'רזי שבארצות הברית.
מאז הבחירות ב-1967, האספה מורכבת מ-80 חברים.
שני חברים נבחרים מכל אחד מ-40 מחוזות ניו ג'רזי לכהונה של שנתיים.
כל מחוז מייצג בממוצע כ-232,225 (נכון ל-2020), כאשר הסטייה בכל מחוז אינה עולה על 3.21% מעל ומתחת לממוצע זה.
תנאי הכהונה הם גיל 21 לפחות, ומגרים במחוז הבחיר לפחות שנה אחת טרם הבחירות, ומגורים במדינת ניו ג'רזי במשך שנתיים.
חברות באספה נחשבת למשרה חלקית, ולחברים רבים יש תעסוקה בנוסף לעבודה זו.
הבחירות מתקיימות בנובמבר בכל שנה אי-זוגית.
אחד מחברי האספה הנוכחיים, גארי שאר, מחזיק בתפקיד נבחר אחר (נשיא מועצת העיר פסאייק), וזאת מכיוון שכיהן עוד לפני האיסור במספר תפקידים נבחרים.
האספה מנוהלת על ידי יושב ראש האספה, הנבחר על ידי חברי הבית.
אחרי סגן מושל ניו ג'רזי ונשיא הסנאט של ניו ג'רזי, יושב ראש האספה הוא שלישי בסדר הירושה למשרת מושל ניו ג'רזי.
יושב הראש מחליט על לוח הזמנים של האספה, סדר הדיונים, ממנה ראשי ועדות, ובדרך כלל מנהל את סדר היום של האספה.
יושב הראש הנוכחי הוא קרייג קופלין מהמפלגה הדמוקרטית.
נכון לנובמבר 2022, למפלגה הדמוקרטית יש רוב של כ-52 נציגים, אל מול 28 נציגי המפלגה הרפובליקנית.
האספה הכללית של וירג'יניה היא הגוף המחוקק של מדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
האספה הוקמה ב-30 ביולי 1619 והיא הרשות המחוקקת הוותיקה ביותר בחצי הכדור המערבי שעדיין פועלת, והאספה המחוקקת הנבחרת הראשונה בעולם החדש.
האספה הכללית היא בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מבית הנבחרים של וירג'יניה כבית תחתון (המונה 100 חברים), והסנאט של וירג'יניה כבית עליון (המונה 40 חברים).
סנאטורים מכהנים כהונה של ארבע שנים, וחברי בית הנבחרים מכהנים כהונה של שנתיים.
בסך הכל האספה הכללית מורכבת מ-140 נציגים הנבחרים ממחוזות וירג'יניה.
בראש בית הנבחרים עומד יושב ראש בית הנבחרים, בעוד שבראש הסנאט עומד סגן מושל וירג'יניה.
נכון לינואר 2024 המפלגה הדמוקרטית שולטת בשני בתי האספה ברוב דחוק (21 נציגים בסנאט ו-51 נציגים בבית הנבחרים).
העצרת הכללית מתכנסת בקפיטול מדינת וירג'יניה שבריצ'מונד.
הקפיטול תוכנן על ידי תומאס ג'פרסון ב-1788 והורחב ב-1904. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, הבניין שימש את מדינות הקונפדרציה כבית הקונגרס של הקונפדרציה.
הבניין שופץ בשנים 2005–2006. משרדי הסנאטורים וחברי בית הנבחרים ממוקמים מצפון לקפיטול, ונפתחו ב-2023. גם מושל וירג'יניה גר בסמוך.
חוקת המדינה קובעת כי האספה הכללית תתכנס מדי שנה, והמושב הרגיל הוא לכל היותר באורך של 60 ימים בשנים זוגיות ו-30 ימים בשנים אי-זוגיות, אלא אם כן הוארך בהצבעה של שני שלישים בשני הבתים.
מושל וירג'יניה רשאי לכנס מושב מיוחד של האספה הכללית, ועליו לכנס מושב מיוחד "על פי בקשה של שני שלישים מהחברים שנבחרו לכל בית".
על פי חוקת וירג'יניה, חברי האספה חייבים להיות בני עשרים ואחת בזמן הבחירות, תושבי המחוז שהם מייצגים, ובעלי זכות הצבעה.
האספה הכללית של טנסי היא בית המחוקקים הדו-ביתי של מדינת טנסי שבארצות הברית המורכב מסנאט (33 נציגים) ובית נבחרים (99 נציגים).
נכון לינואר 2025 יש למפלגה הרפובליקנית רוב משמעותי בשני הבתים.
הנציגים נבחרים לכהונה של שנתיים; על פי תיקון חוקתי משנת 1966, הסנאטורים נבחרים לכהונה של ארבע שנים בדירוג, כאשר המחוזות עם מספרים זוגיים נבחרים בשנת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ואלו במחוזות עם מספרים אי-זוגיים נבחרים בשנות הבחירות למושל טנסי.
על פי חוקת טנסי כל נציג חייב להיות בן עשרים ואחת, אזרח ארצות הברית, תושב המדינה במשך שלוש שנים וגם תושב המחוז המיוצג שנה לפני הבחירות.
חוקת המדינה גם קובעת שכל סנטור חייב להיות בן שלושים, אזרח ארצות הברית, התגורר שלוש שנים בטנסי והתגורר במחוז שנה אחת לפני הבחירות.
האספה הכללית של אינדיאנה היא הרשות המחוקקת של מדינת אינדיאנה שבארצות הברית.
זהו בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מבית תחתון, בית הנבחרים של אינדיאנה, ומבית עליון, הסנאט של אינדיאנה.
האספה הכללית מתכנסת מדי שנה בבית המדינה של אינדיאנה בבירה אינדיאנפוליס.
חברי האספה הכללית נבחרים ממחוזות שמתוכננים מחדש כל עשר שנים בהתאם למפקד האוכלוסין הפדרלי.
חברי בית הנבחרים מכהנים כהונה של שנתיים וסנאטורים מכהנים כהונה של ארבע שנים.
נכון לינואר 2025, המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב בשני בתי האספה.
האספה הכללית של מיזורי היא בית המחוקקים של מדינת מיזורי שבארצות הברית.
בית המחוקקים הדו-ביתי מורכב מסנאט בן 34 חברים ובית הנבחרים בן 163 חברים.
הבחירות נערכות במחוזות חד נציגיים בעלי אוכלוסייה שווה בערך.
חברי שני הבתים של האספה הכללית כפופים למגבלות כהונה של כשמונה שנים.
האספה הכללית מתכנסת בקפיטול מדינת מיזורי בבירה ג'פרסון סיטי.
חברי בית הנבחרים חייבים להיות בני 24 כדי להיבחר, וחייבים גם להיות בעלי זכות הצבעה במיזורי למשך שנתיים, ותושבי מחוז הבחירה שלהם למשך שנה אחת.
סנאטורים חייבים להיות בני 30, בעלי זכות הצבעה במיזורי למשך שלוש שנים, ובדומה לבית הנבחרים, חייבים להיות תושבי מחוז הבחירה שלהם במשך שנה אחת לפני בחירתם.
האספה הכללית של קנטקי היא בית המחוקקים של מדינת קנטקי שבארצות הברית.
האספה מורכבת מהסנאט כבית עליון ומבית הנבחרים כבית תחתון.
האספה הכללית מתכנסת מדי שנה בתחילת ינואר בבניין קפיטול המדינה בבירה פרנקפורט.
בשנים זוגיות, המושבים אינם יכולים להימשך יותר מ-60 ימי חקיקה, ואינם יכולים להימשך מעבר ל-15 באפריל.
בשנים אי-זוגיות, המושבים אינם יכולים להימשך יותר מ-30 ימי חקיקה, ואינם יכולים להימשך מעבר ל-30 במרץ.
מושל קנטקי יכול לכנס מפגשים מיוחדים בכל עת ולכל זמן שיידרש.
השכר היומי של חברי שני הבתים הוא 188.22 דולר למי שנבחר לפני 1 בינואר 2023 ו-203.28 דולר למי שנבחר לאחר מכן.
נכון לינואר 2025 המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב משמעותי בשני הבתים.
הכינוס הראשון של האספה הכללית התרחש ב-1792, זמן קצר לאחר הקמתה של קנטקי כמדינה.
המחוקקים התכנסו בבירה הזמנית לקסינגטון.
אחד התפקידים הראשונים של האספה היה מציאתה של בירה קבועה.
בסופו של דבר, נבחרה העיירה הקטנה פרנקפורט, שמאז אכלסה את בית המחוקקים.
לאחר שנשים קיבלו זכות בחירה בקנטקי, מרי אליוט פלנרי נבחרה לבית הנבחרים של קנטקי מהמחוז ה-89 ונכנסה לתפקידה בינואר 1922. היא הייתה האישה הראשונה בנבחרה לרשות המחוקקת בקנטקיוהראשונה ברשויות המחוקקות של המדינות שמדרום לקו מייסון-דיקסון.
בשל האהדה הציבורית והפוליטית החזקה לאיחוד, קנטקי נשארה נייטרלית במהלך מלחמת האזרחים.
למרות זאת, קבוצה של תומכי הקונפדרציה נפגשה בראסלוויל בנובמבר 1861, כדי להקים ממשלת קונפדרציה לקנטקי.
הקבוצה אף הכריזה על באולינג גרין כבירה, אך מעולם לא הצליחה לעקור את האספה הכללית הנבחרת בפרנקפורט.
"האסלאם הוא הפתרון" היא סיסמה פוליטית אסלאמיסטית.
היא מזוהה עם תנועת האחים המוסלמים במצרים, והחל משנות ה-80 של המאה ה-20 אומצה על ידי תנועות ומפלגות אסלאמיות נוספות ברחבי העולם הערבי.
הצהרה זו מבטאת תפיסת עולם כוללנית, שלפיה יישום מקיף של השריעה והמוסר האסלאמי בכל רובדי החיים, במדינה, בחברה ובכלכלה, ומהווה את המענה הבלעדי והאולטימטיבי למשברים הפוליטיים, החברתיים והזהותיים הפוקדים את החברות המוסלמיות המודרניות.
שורשיה הרעיוניים של הסיסמה נטועים במשנתו של חסן אל-בנא, מייסד "האחים המוסלמים" (1928), שהטיף להפיכת האסלאם ממסגרת של פולחן דתי פרטי, למערכת חיים טוטאלית הכוללת חקיקה, מוסר וסדר ציבורי.
על פי גישה זו, המודלים המערביים של מדינה, לאומיות וכלכלה נתפסים כזרים וכושלים לזהות המוסלמית.
ההתפוררות הפוליטית והחברתית בעולם הערבי מוסברת כתוצאה ישירה של נטישת עקרונות האסלאם לטובת חילון והשפעות קולוניאליסטיות-מערביות אחרות.
באופן זה, היא מציעה מסגרת זהותית ואידאולוגית המאחדת בין דת, לאום ופוליטיקה תחת קריאה לחזרה לערכי המקור של האסלאם, וליישום השריעה בחקיקה ובמדיניות הציבורית.
במחקר ובספרות הפוליטית מתוארת הסיסמה כ"סיסמת הדגל" המוכרת ביותר של האחים המוסלמים וכסיסמה סטנדרטית של התנועה.
מקורות שונים מציינים כי הסיסמה עוצבה והופצה במסגרת התחדשות הפעילות הפוליטית של האחים המוסלמים במצרים בשנות ה־70 וה־80, וכי היא שימשה רכיב מרכזי בקמפיינים של התנועה ובמסרים הפנימיים שלה.
על פי ניתוחים היסטוריים, הביטוי הערבי "אל־אסלאם הוא אל־חל" צבר אמינות וצידוק ציבורי ככל שהתחזקה התחושה כי פרויקטים לאומיים וחילוניים – סוציאליסטיים, לאומיים או ליברליים – לא הצליחו לפתור בעיות עומק של שחיתות, אי־שוויון ודיכוי פוליטי.
מן הזירה המצרית התפשט השימוש בסיסמה לתנועות וארגונים אסלאמיים במדינות ערב נוספות, בהן גופים שהושפעו רעיונית מתנועת האחים המוסלמים וראו בה מודל למדינה ולחברה אסלאמית מודרנית.
במצרים נקטו האחים המוסלמים והמסגרות הפוליטיות המקורבות אליהם בסיסמה "האסלאם הוא הפתרון", כסיסמת בחירות רשמית החל משנות ה־80 של המאה ה־20. במסגרת הבחירות בשנת 2005, למשל, עשו מועמדים המזוהים עם האחים שימוש נרחב בסיסמה על כרזות ובתעמולה, אף שהוצגו רשמית כמועמדים עצמאיים, נוכח הוצאת התנועה אל מחוץ לחוק.
השימוש בה עמד במוקד מחלוקת משפטית וציבורית סביב השאלה האם מדובר בסיסמה דתית האסורה בחוקי הבחירות המצריים.
בשנת 2005 קבע בית הדין לעניינים מנהליים במצרים כי השימוש בסיסמה מותר, וכי היא משקפת את סעיף 2 בחוקה הקובע שהאסלאם הוא דת המדינה והשריעה היא מקור מרכזי לחקיקה.
עם זאת, לקראת הבחירות שלאחר מהפכת 2011 גבר הלחץ הציבורי והמפלגתי להגביל סיסמאות דתיות, וחלק מהמפלגות האסלאמיות בחרו בסיסמאות בעלות אופי אזרחי יותר.
אימוץ הסיסמה בתנועות אסלאמיות אחרות
הסיסמה אומצה גם בידי תנועות ומפלגות אסלאמיות במדינות ערב נוספות, בהן מפלגות השראה איסלאמיסטית שראו באחים המוסלמים מקור רעיוני וארגוני.
בספרות העוסקת בתנועות אסלאמיות מודרניות מתוארת "האסלאם הוא הפתרון" כסוג של "מותג" אידאולוגי רחב, המצביע על שאיפה למדינה ולחברה המבוססות על השריעה, לצד פעילות חינוכית וחברתית ברמת הקהילה.
במדינות שונות נעשה שימוש בסיסמה בהקשרים שונים, החל מסיסמה אלקטורלית רשמית ועד סיסמת-על רטורית בהפגנות, דרשות ומאמרי דעה.
אופני היישום המעשיים שנגזרו ממנה נבדלו ממדינה למדינה, בין פרשנות שמרנית־פוליטית לבין פרויקטים חברתיים, כלכליים וקהילתיים, בהתאם להקשרים הפוליטיים והדתיים המקומיים.
בישראל, הסיסמה תפסה מקום מרכזי במשנתו של השייח' עבדאללה נימר דרוויש, מייסד התנועה האסלאמית בישראל.
היא אף שימשה כותרת לקובץ דרשותיו משנות ה-90 שיצא לאור בשנת 2021. הספר, "האסלאם הוא הפתרון", משקף את הזיקה הרעיונית לתנועת האם של האחים המוסלמים העולמית, ואת הצגת הדת כחלופה ערכית וכוללת לאידאולוגיות המערביות, הקפיטליסטיות והקומוניסטיות, שנתפסו כחומרניות.
עם זאת, פרשנותו של דרויש לסיסמה זו ייצגה תפנית ייחודית ברוח זרם ה"וסטייה" (דרך האמצע), אשר ביקש להתאים את החזון האסלאמי למציאות המורכבת של המיעוט הערבי במדינת ישראל.
תחת כותרת זו, קידם דרויש תפיסה המשלבת בין "דעוה" (הטפה דתית) לבין פרגמטיות פוליטית וארגון מעשי, תוך הצהרה חוזרת על מחויבות להליך הדמוקרטי, פעולה בלתי-אלימה במסגרת החוק, ושיתוף פעולה בין הכוחות הפוליטיים בחברה הערבית.
בניגוד לפרשנויות רדיקליות במקומות אחרים, "האסלאם הוא הפתרון" בגרסתו של דרויש, המזוהה עם הפלג הדרומי והרשימה הערבית המאוחדת (רע"ם), כלל גם קריאה לדיאלוג עם הרוב היהודי ותמיכה בתהליכי שלום מדיניים, מתוך שאיפה להשגת שלום בר-קיימא וקידום האינטרסים האזרחיים של הציבור הערבי.
בספרות המחקרית על האסלאמיזם מוצגת הסיסמה "האסלאם הוא הפתרון" כנגזרת ישירה מהאידאולוגיה של האחים המוסלמים, המעמידה את "יישום האסלאם" כפרויקט פוליטי כולל וכחזון תנועתי ארוך טווח.
חוקרים מציינים שהסיסמה שילבה בין פנייה מוסרית־דתית לבין הבטחה לרפורמה חברתית וכלכלית, ובכך תרמה לפופולריות התנועה בשכבות רחבות של החברה.
מחקרים עדכניים מצביעים על כך שבשנות ה־2010 ואילך נחלשה היעילות הפוליטית של הסיסמה, בין היתר בשל אכזבה ציבורית מתפקודן של תנועות אסלאמיות בשלטון, והופעת סיסמאות חדשות סביב דרישות לחירות, צדק חברתי ושלטון החוק.
חלק מהניתוחים רואים בכך ביטוי למעבר מדגש על זהות דתית־סיסמתית לסדרי יום אזרחיים יותר, גם בקרב חלק מהזרמים האסלאמיסטיים.
מבקרי הסיסמה טוענים כי היא מציגה הבטחה פוליטית כוללנית ועמומה, שאינה מפרטת מודל מוסדי, כלכלי או משפטי ברור מעבר לקריאה כללית ל"יישום האסלאם".
לטענתם, שימוש בסיסמה בהקשר אלקטורלי עשוי להעניק יתרון למפלגות המציגות עצמן כמייצגות את "האסלאם", ולהקשות על תחרות פוליטית שוויונית בין כוחות דתיים וחילוניים.
קולות ליברליים וחילוניים בעולם הערבי מבקרים את השימוש בסיסמאות דתיות בבחירות כגורם המעמיק קיטוב, מגביר מתחים בין רוב מוסלמי למיעוטים דתיים, ועלול להצדיק הגבלת חירויות בשם "יישום השריעה".
מנגד טוענים תומכי הסיסמה כי היא מבטאת זהות תרבותית-דתית לגיטימית, וכי אין בה כשלעצמה קריאה להפרת עקרונות דמוקרטיים, אלא דרישה לעגן את החקיקה בערכי האסלאם ובתפיסת הצדק.
האספה הלאומית הייתה גוף המעבר בין אספת המעמדות לאספה המכוננת הלאומית במהלך המהפכה הצרפתית.
היא סימלה את תחילתו של עידן חדש.
האספה הלאומית ייצגה את דעות כל המעמדות ולא רק את הדעות של המעמדות הגבוהים.
האספה הלאומית התכנסה בין ה-17 ביוני ל-9 ביולי 1789.
אספת המעמדות התכנסה בשנת 1789 לראשונה משנת 1614 על מנת לטפל במשבר הכלכלי הקשה של צרפת, אך נכשלה בניסיון זה עקב חלוקי הדעות בין המעמדות.
ב-17 ביוני 1789 נציגי המעמד הראשון והשני הצטרפו אל המעמד השלישי אחרי שהאחרונים סיימו את מלאכת הסדרת מעמדם החוקי.
התוצאה של החקיקה החדשה הייתה הקמתה של האספה הלאומית.
תחילת עבודתה של האספה הלאומית
האספה הלאומית, שהוקמה מיד קישרה את עצמה עם קפיטליסטים – סוג האנשים שיכלו לתת אשראי לצרפת בשעתה הקשה.
הם ניסו לעצור את המשבר על ידי בלימת החוב הפנימי והכריזו על כל המיסים כלא חוקיים, עד אשר מעמדם יוסדר.
למרות זאת, הם תמכו במיסוי בפרובינציות, בתנאי שהאספה תמשיך בכינוסה.
הפעולות האלו השיבו את האמון במטבע הצרפתי והיוו עילה להמשך כינוסה של האספה.
על מנת לעזור לפשוטי העם הוקמה ועדה מיוחדת, שתפקידה היה לטפל במחסור באוכל.
התנגדותו של לואי השישה עשר
תחילה הכריזה האספה, וככל הנראה רבים מחבריה האמינו להכרזה זו, שהיא תומכת גם באינטרסים של לואי השישה עשר וגם באינטרסים של פשוטי העם.
בתאוריה, האוטוריטה המלכותית עדיין גברה על סמכותה של האספה בענייני החקיקה, והאספה נדרשה לקבל את הסכמתו של המלך לגבי כל חוק וחוק.
האירועים יצאו משליטתו של שר האוצר, ז'אק נקר.
נקר רצה בזמנו לתת לפשוטי העם והבורגנים מספר הטבות.
לואי השישה עשר, שהיה נתון להשפעתם של האצילים הבכירים, חדל לשמוע לעצותיו של נקר והתחיל להתנגד בפועל לחוקי האספה הלאומית.
הוא סירב לחתום על צוויה, דרש להחזיר על כנה את אספת המעמדות וגרם להם אי נוחות רבה.
אם לואי היה נותן הוראה לצבאו לכבוש את אולם הדיונים, אולי תוכניתו הייתה מצליחה.
במקום זאת הוא רק הורה לסגור את שערי האולם, על מנת למנוע מהצירים להמשיך בדיוניהם.
הצירים פשוט העתיקו את מושבם אל מגרש הטניס המלכותי ונשבעו את שבועת מגרש הטניס ב-20 ביוני, תוך כדי שהם מבטיחים לא להתפזר עד אשר יחוקקו חוקה חדשה לצרפת.
יומיים לאחר מכן גם מגרש הטניס נסגר בפני הנציגים.
הם עברו לכנסיית לואי הקדוש.
בכנסייה זו מרבית נציגי הכמורה הצטרפו אל נציגי המעמד השלישי.
הניסיונות להשיב את המשטר הישן כשלו ורק גרמו להאצת האירועים.
כאשר המלך נאות סוף סוף ב-23 ביוני לקבל את דרישות האספה, הצירים ראו בהודעתו כניעה ולא מתנה מלכותית נדיבה.
המלך הסכים לאחד את האספה ונציגי המעמדות הראשונים שעדיין לא הצטרפו צייתו להוראתו.
הכל התנהל על מי מנוחות, עד אשר אונורה מירבו צעק: "כוחות צבא מכתרים את אולם המליאה!
האם קטילינה בשער?" צעקותיו גרמו לקיטוב בדעות הצירים והאספה הייתה על סף פיצוץ.
נקר, שנחשד על ידי המלך כתומך בדרישות הצירים עקב היעדרותו ממסיבה מלכותית באותו יום, מצא שסר חינו בעיני המלך, אך יחד עם זאת חזר למעמדו הישן באספה הלאומית.
נציגי הכמורה, שהצטרפו אל המעמד השלישי בכנסיית לואי הקדוש, נשארו במליאה, וכן 47 נציגי המעמד השני, כולל בן משפחת המלוכה, לואי פיליפ ז'וזף, הדוכס מאורליאן.
ב-27 ביוני ויתרה המפלגה הרויאליסטית על חלק נכבד מדרישותיה, אך רוח המהפכה עדיין נשבה באוויר.
הצבא החל לרכז כוחות רבים סביב פריז וורסאי.
הודעות תמיכה זרמו מכל רחבי צרפת.
ב-9 ביולי 1789 פיזרה האספה את עצמה וכוננה את האספה המכוננת הלאומית.
הנציגים פנו בנימוס אל המלך, אך עם תנאים נוקשים.
הם דרשו את הוצאת הכוחות, שכללו גדודי שכירי חרב זרים, אך לואי סירב.
הוא טען שהוא לבדו יכול לשפוט את נחיצות הכוחות, והבטיח שהכוחות נמצאים בתור אמצעי זהירות בלבד.
המלך הציע להעביר את האספה הרחק מפריס לאחת מעיירות השדה, על מנת למנוע מהם את תמיכת תושבי פריז.
האספה סירבה והמצב הגיע לכדי פיצוץ.
לא עבר זמן רב ורגשות הזעם ברחובות פריז הציתו את המהפכה.
האספה הלאומית היא הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי (הבית העליון הוא הסנאט).