tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבי המשפחה רבי שניאור זלמן מלאדי היה תלמיד של המגיד ממזריטש (יורש הבעש"ט) בתנועת החסידות, ותלמיד-חבר של רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
עם עלייתו של רבי מנחם מנדל ארצה, רבי שניאור זלמן ירשו כמנהיג החסידים בבלארוס ורוסיה רבתי, רבי שניאור זלמן התיידד עם הרבה רבנים אף על פי שהיו שהתנגדו לדרכו החסידית.
ביתו דבורה לאה התחתנה עם תלמיד רבי מנחם מנדל מוויטבסק, רבי שלום שכנא שהוסיף מיוחסות למשפחה, ואף בנו שהפך בהמשך לאדמו"ר השלישי של חסידות חב"ד, הצמח צדק.
שניאורסון הוא שם משפחה יהודי שמקורו ביהדות אשכנז.
שם המשפחה נקרא על שם אבי המשפחה רבי שניאור זלמן מלאדי.
לאחר פטירתו חוקק ברוסיה חוק שמות המשפחה, שקבעה את החובה שלכל אחד יהיה שם משפחה, שם משפחתם של שלושת בניו של שניאור זלמן היה "שניאורי" (דובער שניאורי, משה שניאורי וחיים אברהם שניאורי) .
ושם משפחת נכדו, האדמו"ר השלישי מחב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) נבחר לשניאורסון.
בדור הבא, לאחר פטירת בני שניאור זלמן שינו רוב בני המשפחה את שמם לשניאורסון.
משפחת תאקט (שם באנגלית: TACT Records) היא חברת תקליטים ישראלית שהוקמה על ידי צמד הראפרים סאבלימינל והצל.
החברה שמה לעצמה מטרה לקדם זמרים ישראלים בתחום ההיפ הופ והראפ.
בגיל 15 הכיר סאבלימינל את יואב אליאסי, הידוע יותר בשם הבמה "הצל".
שניהם התחברו במהרה כתוצאה מאהבתם המשותפת למוזיקה שחורה והיפ-הופ.
בשנת 1995 התחילו סאבלימינל והצל להופיע במועדונים שהקו המוזיקלי שלהם היה היפ-הופ וראפ.
הצמד סאבלימינל והצל הוציא אלבום משותף ב-2002, "האור והצל", וצבר תאוצה והכרה בקרב בני נוער רבים.
בשלב מסוים החליט סאבלימינל להקים את משפחת תאקט כדי להתנתק מחברות התקליטים הגדולות שגבו נתח גדול מרווחי האלבומים שהוציאו.
בשנת 2001 החברה הפיקה את אלבומה הראשון, האור מציון, בהפצת חברת הליקון.
באופן רשמי נרשמה תאקט כחברה רק בשנת 2003.
כיום, אחרי עזיבת מרבית החברים, חתומים בלייבל אמנים בהם: סאבלימינל, מקים הלייבל, האולטראס בין היתר.
חוץ מניהול אמנים, הופעות, הפקת תקליטים ומכירתם עוסקת משפחת תאקט גם בהפצת מוזיקה שחורה מחו"ל במדינת ישראל.
וכן עיצוב קווי-לבוש, מכירת ציוד לבית הספר (עליו מודפסים תמונות של אמני תאקט), יצור ומכירת מוצרים נלווים.
הפקת קולנוע וטלוויזיה, שיווק ויחסי ציבור.
בעקבות האינתיפאדה השנייה החל הצמד סאבלימינל והצל לחבר שירים הנושאים אופי לאומי-פטריוטי, שהמפורסמים שבהם היו "חי מיום ליום", "הפרד ומשול" ("ביחד נשרוד, לחוד ניפול") ו"תקווה" ("בואו נמשיך, החיים לפנינו").
סאבלימינל מגדיר את עצמו כפטריוט ואת המוזיקה שלו כ"היפ-הופ ציוני".עם זאת, השניים היו אלה שגילו את הראפר הערבי תאמר נפאר מלוד, שמבצע שירי ראפ המבטאים את העמדות הפוליטיות של ערביי ישראל וסייעו לו בתחילת דרכו.
בניגוד לתדמית העבריינית של ראפרים אמריקאים, סאבלימינל והצל מטיפים לציונות, שירות בצה"ל ומתבטאים נגד סמים ועישון.
למרות התדמית אותה ניסו לטפח נקשר שמו של הצל למקרי אלימות.
סאבלימינל השתתף בקמפיינים טלוויזיוניים רבים עבור חברות כמו תנובה (קמפיין "שוקו קרלו"), דלק (קמפיין "סמודיס" עבור רשת מנטה) ועוד.
סאבלימינל (קובי שמעוני) - בחר את כינויו בעקבות שיר שהקליט (ונגנז) ובו חזר על צמד המילים סאב-לימינל (שפירושם בעברית הוא תת ספי).
הצל - שמו האמיתי הוא יואב אליאסי, בחר את כינויו "הצל" מכיוון שהחל להופיע בזמן שירותו כמפקד בשירות קבע בצה"ל והוא לא היה מעוניין שפקודיו יזהו אותו.
בשנת 2009 לא חידש הצל את חוזה ההקלטות שלו בחברה, עקב חוסר שביעות רצון מהתנהלותו של סאבלימינל (אשר "גנב לו את אור הזרקורים" לטענתו), ובכך בעצם עזב את משפחת תאקט.
הקים חברת תקליטים חדשה בשם פרש רקורדס.
לאחר סיום הסכסוך עם סאבלימינל בספטמבר 2022 ומופעי איחוד בהיכל מנורה ובאמפי קיסריה, חזר הצל לשתף פעולה עם סאבלימינל ולהוציא שירים חדשים שמופצים דרך תאקט.
לפני הפיכת ההרכב ללייבל היו חברים בו חמישה ראפרים נוספים: אבי מסיקה, The Kid, טאז, 109 אלמנט וצ'אקי די.
אילן בבילון - שמו האמיתי הוא אילן שושנה, עזב את משפחת תאקט בשנת 2004, לטובת בייס רקורדס, ואף הגיש תביעת פיצויים (ב-5 בספטמבר 2006) על סך של 300 אלף שקלים מסאבלימינל והחברה בטענה להפרת זכויות היוצרים על שיריו.
בינואר 2012 דחה בית המשפט המחוזי בת"א את התביעה, וחייב את שושנה בתשלום הוצאות בסך 40,000 ש"ח.
הארכיון - (אבי אשכנזי ואבי גולצמן) עבדו על אלבום שנגנז בשם "הילד מתעורר" ומאוחר יותר הפכו לחלק מההרכב "51%", היו חתומים בלייבל לתקופה קצרה בשנת 2002.
גבריאל בטלר - החל את דרכו המוזיקלית כחבר בלהקת עדן.
עזב את משפחת תאקט בשנת 2008 על מנת לפתוח בהפקה עצמאית.
שי 360 - שמו האמיתי הוא שי חדד, בחר את כינויו "שי 360" על שם סגירת מעגל בחייו.
בסוף 2005 הקים לייבל משל עצמו שנקרא א.מ.ת., ראשי תיבות של אמנות, מוזיקה, תרבות.
בתחילת שנת 2010 עזב את משפחת תאקט.
בוסקילז - שמו האמיתי הוא גיא בוסקילה, כינויו "בוסקילז" הוא הלחם בסיסים של שם משפחתו "בוסקילה" והמילה האנגלית "סקילז" (כישרון).
עזב את משפחת תאקט בשנת 2008.
מטרו - שמו האמיתי הוא דן פרבר, עזב את הלייבל בשנת 2010
סיוון בהנם - החלה את דרכה כזמרת ליווי של "משפחת תאקט", שם הוחתמה.
בשנת 2008 השיקה אלבום סולו ראשון בשם "דף חדש".
בפברואר 2011 הודיעה על פרישתה מהלייבל.
DJ Vivo - שמו האמיתי הוא אבירם טוויזר, יליד צפת.
היה חתום בלייבל תקופה קצרה בין השנים 2011 ל-2012.
רז דניאל - היה חתום בלייבל תקופה קצרה בשנת 2012.
ינון יהל - היה חתום בלייבל תקופה קצרה בשנת 2012.
רון נשר - ראפר וחקיין יליד כפר סבא, בניגוד לטענות רון נשר על היותו שייך ללייבל, מייסד תאקט - סאבלימינל טען בכתבה שרון נשר מעולם לא היה חלק ממשפחת תאקט אלא רק חתום על הסכם הפצה, שגם הוא בוטל אחרי שיר אחד.
69 - ראפר ומפיק יליד נהריה ששמו האמיתי הוא עומרי סגל.
היה חבר בהרכבים "האידיוטים" ו"לייבל הצפון".
הקים עם סקיי את הלייבל Allcni.
עד היום הוציא אלבום אחד - "נלחם בשביל עצמי".
עזב את משפחת תאקט בשנת 2013.
DJ Only - שמו האמיתי הוא גיל וינגרטן, עזב את הלייבל בשנת 2015.
איציק שמלי - הצטרף למשפחת תאקט בשנת 2002 בעזרת תיווכה של השחקנית אלונה טל.
עזב את הלייבל בשנת 2013.
סדריק בן שבת (האולטראס) - עזב את הלייבל בשנת 2017
עדן גבאי היה משתתף ב"אייל גולן קורא לך" מוכר מהשיר שרוטים.
עזב את הלייבל בשנת 2017
דן ברטוב (האולטראס) - עזב את הלייבל בשנת 2020
ישראלים עצבניים אחד אחד (1998) - אלבום אוסף, יצא במשותף עם חברת מאד מאן.
האור מציון (2001) - אלבום הבכורה של סאבלימינל.
האור והצל (2002) - אלבומם הראשון של סאבלימינל והצל, יצא במשותף עם חברת הליקון.
אולסטארז (2004) - אלבום משותף בו השתתפו כל חברי תאקט.
בדיוק כשחשבתם שהכל נגמר (2006) - אלבום הסולו השני של סאבלימינל.
איציק שמלי (2007) - אלבום הסולו הראשון של איציק שמלי.
לא שם זין (2008) - אלבום הסולו הראשון של הצל.
דף חדש (2008) - אלבום הסולו הראשון של סיוון בהנם.
אני תל אביבי (2009) - אלבום אוסף אשר יצא לכבוד חגיגות המאה לתל אביב.
פזצטא (2009) - אלבום אוסף כל ההכנסות ממנו ייתרמו לחיילי צה"ל.
סיפור אהבה (2009) - אלבום הסולו השני של איציק שמלי.
כולם רוצים את האמת (2009) - אלבום הסולו השני בעברית של שי 360.
קול הרחוב - להיטים בתיבול מזרחי (2010) - אלבום להיטים.
קול הרחוב - רחבת הריקודים (2010) - אלבום להיטים.
קול הרחוב - רחבת הריקודים 2 (2010) - אלבום להיטים.
חפלה בים האדום (2010) - אלבום להיטי קיץ.
החמצן (2011) - אלבום הסולו השלישי של איציק שמלי.
ג'וניברסל (2011) - אלבום הסולו השלישי של סאבלימינל.
היצירה שלי (2012) - אלבום האוסף הגדול של סאבלימינל.
נלחם בשביל עצמי (2012) - אלבום הסולו הראשון של עומרי 69 סגל.
הכל טוב (2013) - אלבום הבכורה של האולטראס.
איזה לילה הולך להיות (2017) - אלבומם השני של האולטראס.
צבע לחיים (2017) - אלבום הסולו הרביעי של סאבלימינל.
בראש שלי (2019) - אלבום הבכורה של שרק וצוקוש.
יהלום נוצץ (2020) - אלבומם השלישי של האולטראס.
באנו לתקן (2020) - אלבומם השני של שרק וצוקוש.
יודע לאהוב (2021) - אלבומו הגנוז של גבריאל בטלר שהוקלט בשנת 2007.
משפט הוא הליך שבמסגרתו מתבררת תביעה בפני בית משפט או בית דין.
הליך זה מתקיים כאשר צד אחד של ההליך הנקרא תובע, מחליט להגיש תביעה נגד הצד השני של ההליך הנקרא נתבע, בשל סיבות שונות.
המשפט מתברר בפני שופט יחיד, הרכב של שופטים אחדים או שופט וחבר מושבעים.
לעיתים קרובות, הצדדים מיוצגים על ידי עו"ד או באי כוחם, אשר עורכים את טענות הצדדים ומציגים אותם בשפה משפטית על פי המשפט הפרוצדורלי.
ההכרעה במשפט ניתנת בסיומו בפסק דין.
פסק הדין תקף כלפי הצדדים, ובמקרים מסוימים אף כלפי כולי עלמא, על פי שיטות משפט שונות.
במקרה בו אחד מהצדדים אינו מקיים את פסק הדין שנגזר, לעיתים ניתן לפנות להוצאה לפועל.
במקרה של משפט פלילי באה קודם הכרעת דין (הרשעה או זיכוי) ובמקרה של הרשעה מתווסף אליה לאחר מכן גזר הדין שבו נקבע עונשו של הנאשם.
ישנן שתי שיטות משפט מרכזיות: 1) שיטת המשפט האדברסרית אשר באופן עקרוני נוהגת במדינות המשפט המקובל.
2) שיטת המשפט האינקוויזטורית אשר נוהגת בארצות המשפט הקונטיננטלי.
בבית משפט נערכים משפטים בשלוש קטגוריות עיקריות:
משפטים קדומים נודעים הם משפט שלמה ומשפטו של סוקרטס, שבו נגזר דינו למוות.
בימינו אנו, המשפט מקבל ערך מוסף, בשל החשיבות הרבה שאנו מייחסים לפסק הדין ולאופן צורת בירור סכסוכים בה התרבות שלנו דוגלת.
המשפט נכנס לשלל תחומי החיים, ברחבי העולם בכלל, ובעולם המערבי ובמדינות המתפתחות בפרט.
חבר השופטים היושבים בדין במשפט מסוים קרוי מוֹתָב.
משפטים רבים נדונים בפני שופט יחיד.
אחרים נידונים בפני הרכב של שלושה שופטים.
במקרים נדירים, של משפט בסוגיה חשובה, בית המשפט העליון דן במותב גדול יותר, של חמישה או שבעה שופטים או יותר, ובבג"ץ עילת הסבירות, שדן בסמכותו של בית המשפט לקיים ביקורת שיפוטית על חוק יסוד, נקבע מותב מורחב של כל 15 שופטי בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון של ארצות הברית יושב תמיד במותב הכולל את כל שופטיו.
במקרה של חילוקי דעות בין השופטים מתקבלת הכרעה ברוב קולות, ולכן מותב כולל תמיד מספר אי-זוגי של שופטים, כדי למנוע מצב של תיקו.
בהתאם לחוק בתי המשפט, אחד משופטי המותב הוא אב בית הדין, לפי כללים המפורטים בחוק זה.
בבית הדין לעבודה מותב של יותר משופט יחיד כולל, בנוסף לשופט מקצועי, גם שני שופטים שהם נציגי ציבור, האחד נציג העובדים והאחר נציג המעסיקים.
גם בבית הדין לתחרות מותב כולל שופט מקצועי ושני נציגי ציבור.
מותב של בית דין צבאי כולל גם קצינים שאינם משפטנים.
במדינות שבהן נהוגה השיטה של חבר מושבעים כולל המותב שופט מקצועי וחבר המושבעים שלצדו.
תפקיד המשפט זה בירור האמת באמצעות ראיות המפריכות גרסת הצד המשקר או מוכיחות את הצד הצודק, עשיית הצדק או פתרון צודק לסכסוך.
ציווי האל מהתורה על משפט
לא תענה ברעך עד שקר
משפחת שפות היא קבוצת שפות טבעיות הקשורות זו לזו בכך שהתפתחו משפה אם (פרוטו-שפה) משותפת.
בדומה לקרבה משפחתית ביולוגית בין בני אדם, עדויות לקרבה בין שפות מאובחנת על פי מאפייניהן.
משפחת שפות שאופיינה ככזו במובחן היא יחידה פילוגנית, כלומר כל השפות הנמנות עליה הן תוצר של שפה אם משותפת.
ישנן שפות רבות אשר שויכו למשפחת שפות כלשהי, אך קיימות גם שפות רבות אחרות שאין להן קשרי משפחה ידועים, ושיוכן למשפחה כלשהי או הגדרתן כקרובות לשפות אחרות נתון לוויכוח.
ביסוד החלוקה למשפחות שפות נמצאת ההנחה כי שפה נובעת משפה אם ממנה היא מתפתחת באופן הדרגתי, וכי שפה חדשה אינה נוצרת באופן פתאומי.
החלוקה המסורתית של שפות לפי משפחות מניחה שקיימת הפרדה ברורה ביניהן, תפיסה אשר לוקה בפשטנות מסוימת.
בפועל אין הדברים ברורים כל כך.
ויכוחים רבים מתגלעים בין חוקרים לגבי הגדרת ענפי המשנה של משפחות השפות ואף לגבי הגדרת המשפחות עצמן.
יחסי גומלין היסטוריים בין שפות – לעיתים באופן משמעותי וארוך טווח – עשויים להציג מצג מוטעה של קרבה .
יתר על כן, במקרה של שפות קריאוליות ושפות מעורבות, עשוי להתעורר ויכוח מי משפות היסוד של השפה החדשה היא השפה-האם, ועל כן לאיזו משפחת שפות יש לשייכה.
עם זאת, דוגמאות אלה הן נדירות יחסית והשיטה ישימה לגבי רוב השפות.
בדרך כלל אין שפת האם המשותפת למשפחת שפות מתגלה בעדויות ישירות, עם זאת, ניתן לגלות מאפיינים רבים של שפת אם באמצעות בלשנות היסטורית, שיטה שנוסחה במאה ה-19 בידי הבלשן אוגוסט שלייכר.
כך לדוגמה ניתן לשחזר מידע אודות קיומה של שפה אם הינדו-אירופית המכונה פרוטו הינדו-אירופית, על אף שהיא הייתה מדוברת בטרם המצאת הכתב, ואין לגביה עדויות כתובות.
לעיתים ניתן לשחזר שפה אם (גם אם אינה הראשונה בשרשרת) גם באמצעות עדויות כתובות.
דוגמה לכך היא הלטינית המדוברת ממנה התפתחו השפות הרומאניות, ועל כן הלשון הפרוטו-רומאנית היא לטינית, אף אם זו אינה זהה בדיוק ללטינית הסטנדרטית הספרותית.
דוגמה נוספת שלה עדויות בכתב היא נורדית עתיקה ממנה התפתחו שפות הענף הגרמני הצפוני (שוודית, נורווגית, דנית, איסלנדית ופרואזית).
שיוך שפות למשפחות ולשפות אחרות נעשה גם באמצעות ידע מתחום האנתרופולוגיה, השוואות DNA וחקר אירועים פרהיסטוריים נוספים (לדוגמה – התפשטות החקלאות).
ניתן לחלק את משפחות השפות ליחידות פוליגנטיות קטנות יותר המכונות "ענפים".
לכן נהוג לתאר משפחת שפות כעץ ממנו מסתעפים ענפי משנה העשויים להסתעף הלאה.
עם זאת, המושג "משפחת שפות" אינו מוגבל ליחידה מסוימת כלשהי של עץ השפות, וניתן להחילו על יחידה פוליגנטית קטנה יותר (לדוגמה משפחת השפות הגרמאניות שהיא גם ענף במשפחת השפות ההינדו-אירופיות).
בכל אופן גם בקרב אלה המגבילים את השימוש במושג הבסיסי לרמה מסוימת קיימת מחלוקת באשר לכללים המדויקים בעניין זה, ונעשה שימוש חופשי למדי במושגים "ענף", "קבוצה", "צבר" וכיוצא בזה.
במקרים של מחלוקת בסיסית באשר לקיבוץ משפחות שפות למשפחה אחת, נעשה שימוש במושגים כגון "פילום" או "משפחת-על".
דוגמה מוכרת למחלוקת אודות קרבה בין משפחות שפות מתייחסת לניסיונות לראות שפות טורקיות, שפות מונגוליות ושפות טונגוסיות כמשפחה אחת.
יש הרואים באלה משפחה אחת (משפחת השפות האלטאיות), ולעיתים אף מצרפים אליה את הקוריאנית והיפנית, ויש השוללים גישה זו.
גם הביטוי "שפה מבודדת" עשוי להתייחס לרמות שונות של בידוד.
יוונית או אלבנית עשויות להיתפס כשפות מבודדות, כל אחת בענף שלה, אף כי ברור כי כל אחת מהן שייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות.
במקרים אלה נהוג לבאר ולציין כי מדובר בשפה מבודדת במשפחה או ענף כלשהם (בדוגמה הנ"ל "שפה מבודדת הינדו-אירופית").
ברור שמעמדה של שפה כשפה מבודדת עשוי להשתנות לאורך ההיסטוריה.
בעבר רווחו מספר ניבים יווניים שאינם מדוברים עוד, ויוונית אף השפיעה באופן משמעותי על אוצר המילים והדקדוק של שפות אחרות, דבר היוצר קשר כלשהו בינה לבינן.
בניגוד ליוונית או אלבנית, נחשבת בסקית לשפה מבודדת לחלוטין.
היא הושפעה אמנם משפות רומאניות שכנות ואולי אף משפות פרוטו-איבריות, אך לא מוכרות שפות קרובות אליה ולא ברור מאיזו שפת-אם היא התפתחה.
המידע שלהלן מבוסס על נתוני אתר Ethnologue.
כל משפחות השפות האמרינדיות אוחדו לקטגוריה אחת וכך גם באשר לשפות פפואניות:
משפחת שפות מספר שפות במשפחה משפחת-עלשפות שמיות68שפות אפרו-אסייתיותשפות אפרו-אסיאתיות 366 שפות אפרו-אסיאתיות שפות אלטאיות שפות אלטאיות שפות יפוניות 12 שפות אלטאיות (שנוי במחלוקת) שפות אמרינדיות (עשרות משפחות שונות) 988 שפות אמרינדיות סובטיאבה וטלאפאנק 5 שפות אמרינדיות (אוטו מנגואן) שפות אוסטרליות 263 שפות אוסטרליות שפות תאי קדאי 76 שפות אוסטריות?
שפות אוסטרו-אסיאתיות 169 שפות אוסטרו-אסיאתיות שפות אוסטרונזיות 1,224 שפות אוסטרונזיות שפות קווקזיות דרומיות 5 קשורות לבסקית?
שפות קווקזיות צפוניות 34 דנה-קווקזיות?
שפות דראווידיות 73 שפות דראוידיות שפות אסקימו-אלאוטיות 11 שפות אסקימו-אלאוטיות שפות הודו-אירופיות 440 שפות הודו-אירופיות שפות חוי-סאן 27 שפות חוי-סאן שפות מלאכותיות 3 לא רלוונטי בסקית 3 שפות וסקוניות?
שפות פפואניות (13 משפחות שונות, כולל שפות טראנס-גינאה-החדשה) 478 שפות פפואניות שפות סינו-טיבטיות 452 שפות סינו-טיבטיות שפות המונג-מיין 35 שפות סינו-טיבטיות או אוסטרו-אסיתיות שפות יניסייות 2 שפות סינו-טיבטיות שפות אנדמניות 13 לא ידוע שפות אורליות 39 שפות אורל-יוקגיריות?
שפות יוקגיריות 2 שפות אורל-יוקגיריות?
בסה"כ, לפי אומדן זה, מדובר בכ-7,099 שפות מדוברות בעולם.
לפי נתוני אתנולוג, רוב השפות המבודדות הידועות כיום, מדוברות ביבשת אמריקה.
סך הכול תועדו ביבשת זו בין 55 ל-75 שפות מבודדות שחלקן כבר נכחדו.
כ-20 שפות מבודדות מתועדות באוסטרליה ופפואה גינאה החדשה.
ביתר היבשות המספרים קטנים יותר.
באסיה ניתן למנות כ-10 שפות מבודדות, ביניהן שומרית ועילמית שדוברו במסופוטמיה ונכחדו.
שפות מבודדות נוספות באסיה הן שפת האיינו בצפון יפן שנמצאת במצב של גסיסה וקוריאנית שאין כאמור תמימות דעים באשר לקביעה כי היא משתייכת למשפחת השפות האלטאיות.
באירופה מקובל לזהות רק שפה מבודדת מדוברת אחת – הבסקית.
עד עתה כשלו כל הניסיונות לבסס קשר בינה לבין שפה אחרת כלשהי.
גם הסברה באשר לקשר מרוחק בין בסקית לגאורגית אינה מבוססת דיה.
סברה זו נסמכת בעיקר על דמיון במאפיין הארגטיבי של שתי השפות, אך ידועות מאות שפות נוספות בעלות מאפיינים ארגטיביים כלשהם.
יתר השפות המתועדות כשפות מבודדות באירופה – אטרוסקית (ושפות ספק טירניות נוספות), איברית, אקוויטנית, טרטסית ופיקטית – נכחדו.
בניגוד לשפות קוליות, בין שפות הסימנים קל מאוד לזהות שפות מבודדות.
בעוד מרבית שפות הסימנים בעולם התפתחו משפת הסימנים הצרפתית והופצו עם מקצועות החינוך המיוחד, ישנן שפות סימנים שברור לחלוטין שהן התפתחו באופן ספונטני באוכלוסיות שאחוז נכבד מהפרטים שבהן החלו להיוולד חירשים.
דוגמה לשפה כזו היא שפת הסימנים של שבט אסייד שבנגב.
משפחת שור היא משפחה יהודית עתיקה ומיוחסת, בת כאלף שנים, שהצמיחה מתוכה רבנים, סופרים, מנהיגי ציבור, חוקרים ומלומדים.
ראש שושלת משפחת שור הוא רבי יוסף בכור שור.
המשפחה נדדה מאורליאן למרכז ולמזרח אירופה.
"תולדות משפחת שור", ספרו של חיים דובעריש פריעדבערג, המתאר בפירוט את קורות המשפחה לאורך הדורות, יצא לאור בפרנקפורט בשנת תרס"א (1901).
ביוזמת פרופ' שמואל שור, נצר לשושלת בכור שור, נערך הספר מחדש בשנת 1988 על ידי הרב דוד אברהם מנדלבוים ויצא לאור בארץ בהוצאת גל-עד, מכון להנצחת מורשת חכמי פולין, בני-ברק.
בנו של שמואל שור, רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קיבל בינואר 2017 אות "אביר הספרויות והאמנות" של הרפובליקה הצרפתית, תוך כדי סגירת "מעגל משפחתי".
ענף אחר של משפחת שור שאינו מיוחס למשפחת שור המקורית הוא של משפחת שור מירושלים – שהקימה באמצע המאה ה-19 את יקבי משפחת שור, היקב המשפחתי הראשון בארץ ישראל.
הם אימצו את שם משפחת שור מגיסם שנפטר צעיר, כדי לזכות ברישיון לייצור יין שהיה בבעלותו מהטורקים.
יש המייחסים בטעות את מקור שם משפחתם שו"ר לראשי התיבות שוחט ורב.
הרב אלכסנדר סנדר שור – בעל "תבואות שור".
הרב אברהם חיים שור – בן הרב נפתלי צבי שור, שהיה תלמיד הרמ"א ורבו של הב"ח.
הרב אפרים זלמן שור – אחיו של הרב אברהם חיים שור.
נשא לאישה בגיל 70 את הנלי, בת הרב השר שאול וואהל.
הרב ישעיהו שור - מגדולי רבני רומניה.
כיהן כרב העיר יאשי וכרב הראשי של נסיכות מולדובה.
הרב יעקב שור - בנם של הרב אפרים זלמן והנלי שור.
מחבר הספר "פלפולא חריפתא", ורבה של בריסק.
הרב יעקב שור - "הגאון מקיטוב".
נכדו של הרב מאיר ב"ר לוי שור, בעל "בית לוי".
ד"ר אלכסנדר שור - בנו של הרב יעקב שור, הגאון מקיטוב.
פרופ' שמואל שור - בנו של ההיסטוריון ד"ר אלכסנדר שור.
נישא ללאה הלר, בת הרב אברהם זיידה הלר.
רנן שור - במאי וקולנוען, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ארץ ישראל וראש ישיבת מרכז הרב.
בשער ספרו "מדבר שור" הוא חותם אברהם יצחק הכהן שור המכונה קוק.
החזן ישראל שור, הלחין את "שיבנה בית המקדש" הידוע כניגון חב"די.
דוגמה לאחד מענפי משפחת שור:
משפחת הרב שמואל יצחק שור
הרב שמואל יצחק שור - רבה של מונסטריץ' שבגליציה, בעל ספר שו"ת "מנחת שי", מגדולי המשיבים בדורו.
הרבנית גיטל שור - בתו של הרב שמשון (שמאי) מרגליות, בן אחיו ותלמידו של הרב אפרים זלמן מרגליות, בעל ה"בית אפרים".
בנם הרב אברהם צבי שור – בנם של הרב שמואל יצחק והרבנית גיטל שור.
חתנו של רבי פנחס ברנדווין מברז'אן (חתנו של רבי אברהם מסטרטין).
עלה לארץ ישראל וכיהן כראב"ד בבד"ץ כוללות החסידים בירושלים.
מחבר ספר שו"ת שביבי אש.
בנם הרב זלמן לייב שור - שימש כשופט במדינת גאליציה.
הרב צבי יהודה לאו - נישא ללאה הינדא, בתם של הרב שמואל יצחק וגיטל שור.
הרב מרדכי הלפרין - נישא למרגלא, בתם של הרב שמואל יצחק וגיטל שור.
נפטר שנים ספורות לאחר נישואיהם, והותיר בת יחידה.
הרב יעקב שמשון שפירא – נישא למרגלא, בתם של הרב שמואל יצחק וגיטל שור, לאחר שהתאלמנה.
הרב אריה בקנרוט - נישא לשרה עטיל, בתם של הרב שמואל יצחק וגיטל שור.
נינו של הרב אריה לייב הלר מחבר ספר "קצות החושן".
הרב מרדכי הכהן – נישא לרבקה, בתו היחידה של הרב אברהם צבי שור.
רב, סופר וחוקר, איש ירושלים.
הרב משה חיים לאו – בנם של הרב צבי יהודה ולאה הינדא לאו.
נישא בזיווג ראשון לבתו של האדמו"ר מויז'ניץ' הרב ישראל הגר.
הרב ישראל יוסף לאו - בנם של הרב צבי יהודה ולאה הינדא לאו.
רבה האחרון של העיר קולומיאה בגליציה.
הרב מרדכי פוגלמן – נישא לבלה, בתם של הרב צבי יהודה ולאה הינדא לאו.
היה רבה של קטוביץ, ולאחר מכן רבה של קריית מוצקין.
הרב מאיר שפירא – בנם של הרב יעקב שמשון ומרגלא שפירא.
ראש ישיבת חכמי לובלין וממנהיגי היהדות החרדית בפולין.
כיהן כחבר הסיים הפולני מטעם תנועת אגודת ישראל.
מחבר ספר שו"ת אור המאיר.
הרב אברהם שפירא - בנם של הרב יעקב שמשון ומרגלא שפירא.
התיישב בארצות הברית, שם הקים בית מדרש על שמו של אחיו הרב מאיר שפירא.
הוציא לאור את המהדורה האחרונה של ספרו של סבו, שו"ת מנחת שי (חלק א).
דב ליקוורניק - נישא לרחל, בתם של הרב יעקב שמשון ומרגלא שפירא.
מאיר ריגלר - נישא לעטל, בתם של הרב יעקב שמשון ומרגלא שפירא.
היה פעיל ציוני, השתתף בקונגרס הציוני השני.
הרב משה שפירא - בנם של הרב יעקב שמשון ומרגלא שפירא.
נרצח במהלך השואה על ידי הנאצים עם אשתו פייגא (לבית שיינפלד) וכל ילדיהם.
הרב שמואל אבידור הכהן – בנם של הרב מרדכי ורבקה הכהן.
שימש רבו של כפר שמריהו.
הרב פרופ' פנחס פלאי - בנם של הרב מרדכי ורבקה הכהן.
פנינה פלאי - חלוצת הפמיניזם האורתודוקסי בישראל.
נישאה לבן דודה הרב פרופ' פנחס פלאי
מנחם הכהן - בנם של הרב מרדכי ורבקה הכהן.
רב, סופר ועיתונאי, לשעבר רב ההסתדרות וחבר כנסת.
נשוי לפרופ' דבורה הכהן, היסטוריונית.
טובה וכטפוגל – בתם של הרב מרדכי ורבקה הכהן.
נישאה לרב יהושע וכטפוגל מפילדלפיה, נכדו של הרב יצחק יעקב וכטפויגל.
יחזקאל פוגל – נישא לאמרמה, בתם של הרב מרדכי ורבקה הכהן.
מייסד ומנהל "המרכז החרדי", המוסד הראשון להכשרה מקצועית לחרדים, ממובילי ההשכלה וההכשרה המקצועית בציבור החרדי.
יהושע הגר-לאו – בנו של הרב משה חיים לאו.
נפתלי לאו-לביא - בנו של הרב משה חיים לאו.
הרב ישראל מאיר לאו - בנו של הרב משה חיים לאו.
הרב הראשי לתל אביב ולשעבר הרב הראשי לישראל.
מחבר ספר שו"ת יחל ישראל.
פרופ' לאה-נעמי פוגלמן-גולדפלד – בתם של הרב מרדכי ובלה פוגלמן.
דב שפירא - בנו של הרב אברהם שפירא, האדמו"ר מטלוסט.
עלה ארצה לאחר קום המדינה והתיישב בתל אביב.
מהנדס, ממייסדי המרכז לטהרת המשפחה בשליחותו של החזון איש, אשר זכה להימנות על מקורביו.
טיפח את זכרו של דודו הרב מאיר שפירא מלובלין מחולל הדף היומי ומייסד ישיבת חכמי לובלין, בהקימו את הסתדרות תלמידי יח"ל.
יצחק ארצי - היה נשוי למרגלית (מימי), בתם של דב ורחל ליקוורניק.
לשעבר חבר הכנסת וסגן ראש עיריית תל אביב.
צפורה אבולעפיה - בתם של מאיר ועטל ריגלר.
הרב אהרן לעבווהל - נישא לגיטל, בתו של הרב אברהם שפירא.
היה תלמידו המובהק של דוד אשתו, הרב מאיר שפירא מלובלין, נחשב ליורשו וממשיך דרכו הפוטנציאלי, ואף שימש כמנהל רוחני בישיבתו, ישיבת חכמי לובלין.
נרצח במהלך השואה על ידי הנאצים במחנה מיידנק, יחד עם אשתו גיטל וילדיהם התאומים יהודה מאיר ויונה טובסע.
הרב מרדכי הרליג - נכדם של מרדכי הלפרין ומרגלא.
שימש כאב בית דין קהילת בית דוד ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק.
הרב אריה בקנרוט - נכדם של אריה ושרה עטיל בקנרוט.
היה מנהל מוסדות חסידות בויאן.
חיבר את הספר "אביר המלכות" על תולדות חייו של האדמו"ר מסדיגורה הרב אברהם יעקב פרידמן (השני).
הרב אברהם בקנרוט - נכדם של אריה ושרה עטיל בקנרוט.
משמש כדובר "מרכז מורשת מרן הרב מלובלין".
הרב יעקב דוד הכהן – בנו של הרב שמואל אבידור הכהן.
מילא את מקום אביו ברבנות כפר שמריהו.
הרב אברהם צבי הכהן - בנו של הרב שמואל אבידור הכהן.
דיין ומו"צ בבני ברק ומקורב לחסידות ויז'ניץ.
ד"ר בטחה הר-שפי - בתו של פינחס פלאי.
אמונה אלון – בתו של פינחס פלאי.
אלמנתו של הרב בני אלון.
פרופ' אביעד הכהן – בנו של הרב מנחם הכהן.
משפטן, נשיא המרכז האקדמי "שערי מדע ומשפט"
אל"ם (מיל.) הרב משה הגר – בנו של יהושע הגר-לאו.
הרב ד"ר בני לאו – בנו של נפתלי לאו-לביא.
ראש בית המדרש לצדק חברתי.
הרב משה חיים לאו – בנו של הרב ישראל מאיר לאו.
הרב דוד לאו – בנו של הרב ישראל מאיר לאו.
הרב הראשי לישראל ובעבר רבה של מודיעין.
מחבר ספר שו"ת משכיל לדוד.
הרב אליעזר סורוצקין – נישא למרים, בתו של הרב ישראל מאיר לאו.
רב שכונה בנתניה ויושב-ראש ארגון לב לאחים.
נכדו של הרב זלמן סורוצקין.
נאוה סמל – בתם של יצחק ומרגלית ארצי.
שלמה ארצי - בנם של יצחק ומרגלית ארצי.
דליה אביאל - בתם של בוסתנאי וצפורה אבולעפיה.
חיברה את הספר "יחפים על חולות הזהב", על תולדות משפחת אבולעפיה, ממייסדי נווה צדק.
בעלה הוא המחנך והמשורר צבי אביאל.
עו"ד משה שפירא - בנו של דב שפירא.
כיהן כחבר מועצה בעיריית בני ברק בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20, ושימש כמרצה למשפט עברי בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
הרב מאיר יהודה ישראל הרליג - בנו של הרב מרדכי הרליג.
ממקורבי האדמו"ר מחב"ד הרב מנחם מנדל שניאורסון.
מרגלית הר-שפי – בתה של בטחה הר-שפי.
אבישר הר-שפי - בנה של בטחה הר-שפי.
נשואה לבנה של בטחה הר-שפי אבישר הר-שפי
אורי אלון - בנה של אמונה אלון.
אלחנן ניר - נישא לשרה - בתה של אמונה אלון.
עמיחי חסון - נישא למרים - בתה של אמונה אלון.
שירי ארצי – בתו של שלמה ארצי.
בן ארצי – בנו של שלמה ארצי.
שלהבת חסדיאל - נכדת דב שפירא, בנו של האדמו"ר מטלוסט.
הרב פנחס שפירא - בנו של משה שפירא.
דיין, מחבר ספר שו"ת בריתי שלום.
רויטל פז-אבולעפיה - נכדת צפורה אבולעפיה.
סופרת, חיברה את הספר "הערים שמעבר לפרגוד".
הרב יהושע (שייע) הארליג - בנו של הרב מאיר הרליג.
מנהל בית חב"ד בלאס וגאס.
בארכאולוגיה של ארץ ישראל, "שוקולד על לָבָן" הוא שמה של משפחה קרמית מתקופת הברונזה התיכונה 2 ב' (MB IIb) והברונזה המאוחרת 1 (LB I).
את המונח טבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 פלינדרס פיטרי לאחר חפירתו בתל אל-עג'ול.
הוא כינה את הכלים הללו בשם זה בשל העיטור הייחודי שלהם: "משפחה קרמית מרשימה, פני הכלי הם משטח בצבע קרם לבן מבריק, גוף הכלי לבן למדי, צבוע בצבע שוקולד...
הוא המרקם העתיק המשובח ביותר הידוע".
למשפחה קרמית זו מספר טיפוסים מצומצם הדומים בצורתם לרפרטואר של סוף תקופת הברונזה התיכונה 2, כגון קערות, קערות מזוות, פכים וקנקנים לאחסון נוזלים, וכן פרטים סגנוניים אופייניים לתקופה כמו ידיות כתף, שפה מעוצבת ובסיס תלת-רגלי.
הכלים עשויים מחומר בהיר ומחופים בחיפוי לבן עבה על כל פני הכלי שעבר מירוק חזק.
השפות המעובדות והמגומרות, העיטור המדויק והכנתו באבניים, מעידים על התמחותם של האמנים.
משפחה זו יוצרה בעבר הירדן, ובפרט באתר פלה, וכן בעמק הירדן הצפוני ותל בית שאן.
עיטור הכלים עשוי להופיע על פני כל הגוף, השפה והידיות, ומכיל מוטיבים גאומטריים, ובמיוחד במוטיב של פס גלי התחום בין שני קווים ישרים ומקבילים.
צבע העיטור היה חום, חום כהה וחום-אדום, ומכאן שמה של המשפחה.
מספר מוטיבים סגנוניים מראים דמיון מסוים ל בת התקופה.
מספר כלים השייכם למשפחה אינם מעוטרים בצבע חום, ויש המכנים אותם "שוקולד לבן".
משפחתון הוא מסגרת אלטרנטיבית לילדים המדמה משפחה גרעינית.
ישנם שני סוגי משפחתונים: משפחתונים הכוללים לינה, המדמים את המסגרת המשפחתית כמעט על כל מרכיביה, משפחתונים אלה משמשים בדרך כלל לילדים ממשפחות מצוקה או משפחות בהן הילדים נמצאים בסיכון, ומשפחתונים המהווים מעין מעון יום מצומצם בגודלו, בו נהנים הילדים מטיפול אישי יותר.
משפחתונים המצויים בפיקוח של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים הם מסגרות חינוכיות המיועדים לקבוצה מצומצמת של עד חמישה פעוטות וילדים עד גיל שלוש שנים.
הם מופעלים על ידי המחלקות לשירותים חברתיים של הרשויות המקומיות, וכן על ידי זכיינים עם "סמל משפחתון" ובהתאם לפיקוח.
את המשפחתונים הללו מפעילות מטפלות מוסמכות, הידועות בשם מנהלות משפחתון.
שכרן ושעות עבודתן מפוקחים על ידי האגף למעונות יום ומשפחתונים של משרד העבודה.
נכון לאוגוסט 2021 בישראל כ-25% מהפעוטות עד גיל 3 מתחנכים במסגרות מוכרות, של כ-2100 מעונות יום מוכרים ו-3600 משפחתונים, כשיתר התינוקות והפעוטות מתחנכים במסגרות יום פרטיות או בסידור פרטי (מטפלת פרטית או בני משפחה).
משפחתונים ללא לינה מופעלים גם באופן פרטי.
ישנם כמה הבדלים בולטים בין משפחתונים לבין מעונות יום או אף גני ילדים: מגוון הגילאים במשפחתונים רחב בהרבה.
במשפחתונים עם לינת לילה ניתן למצוא ילדים מגיל שנה-שנתיים ועד גיל ההתבגרות, אלמנט המדמה מצב של אחים.
על הטיפול בילדים ממונה זוג, בדרך כלל נשוי, שיש ואף יכלול צאצאים ביולוגיים שיהיו חלק מהמשפחתון - אולם זה נדיר.
משפחתון כולל מטבח עצמאי המספק שלוש ארוחות ביום.
משפחתונים הכוללים לינה מופעלים בדרך כלל על ידי גופים ציבוריים כגון המפעל להכשרת ילדי ישראל, נעמת וויצו.
במקרים רבים המשפחתון נמצא במסגרת כפר נוער הנותן שירותים רבים נוספים - מתקני ספורט ושעשועים, מטבח מרכזי המספק את המוצרים הבסיסיים למשפחתונים, עזרה בלימודים ועוד.
"חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות, תשע"ט-2018" מחייב גם את המשפחתונים באישור משרד הרווחה והביטחון החברתי להפעלת המשפחתון.
סעיף 11 לחוק מחייב להציב את האישור במקום בולט לעיני ההורים במשפחתון, שינויים יש להציג תוך 30 יום.
לפי סעיף 73 "חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות, תשע"ט-2018" גם במשפחתונים, כמו מעון יום, חל איסור על העסקת עברייני מין.
באפשרות משרד הרווחה והביטחון החברתי לבטל אפשרות העסקת עובד שהורשע או שהוגשו נגדו הליכים פליליים; כל עוד מצב המאשר כי "התנהגותו של המועסק או נותן השירותים משום השפעה מזיקה על פעוטות".
בודקים יתמנו באישור שר הרווחה והביטחון החברתי וכל עוד הוכח אי ניגוד עניינים.
"תקנות הפיקוח על מעונות יום לפעוטות (תנאים לפעילות של מעון יום לפעוטות), תשפ"א-2021" מחייבים מטפלים במעבר קורס עזרה ראשונה של מעל 22 שעות, קורס התנהלות בטוחה בסביבת המשפחתון של מעל 14 שעות, קורס הכשרה פדגוגית עיונית ומעשית בהיקף של מעל 220 שעות ומעבר בהצלחה של בחינה מקצועית.
כשאחת לשנתיים יש לעבור מחדש הכשרות ריענון בהיקף של 8 שעות.
את התיקים יש לשמור לתקופה של 7 שנים מסיום פעילות אותו פעוט במשפחתון.
הפעלת משפחתון עם פחות מ-5 פעוטות לא מחייב פיקוח או התקנת מצלמות.
הפעלת מעון יום לפעוטות בדירת מגורים
לפי סעיף 151 ל"חוק התכנון והבניה, תשכ"ה-1965" קיימת אפשרות להפעלת מעון יום לפעוטות בדירת מגורים, כשקיים פטור לאישור חורג במקרה של טיפול בין 37-7 פעוטות וכל עוד קיים אישור הפעלת מעון תקף.
במקרה של הפעלת מעון עם פחות מ-6 פעוטות או על ידי שוכר יש להגיש לוועדה המקומית בקשה רשמית לשימוש חורג, וזו תחזיר תשובה תוך 45 יום.
משפחת שֶרְתוֹק (צֶ'רְטוֹק)-שָרֵת היא משפחה יהודית בארץ ישראל, שממנה יצאו אישים שתפסו משרות מרכזיות בהנהגת היישוב.
ראשי המשפחה היו יעקב שרתוק, שחבר לקבוצה הראשונה של אנשי ביל"ו וכונה "ראשון הביל"ויים בארץ ישראל", ואחיו זאב שרתוק.
הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני שאר חבריו על מנת להכשיר את השטח.
בשנת 1886 שב לבדו לרוסיה, שם נישא לפניה לב.
בני הזוג עברו להתגורר בחרסון, יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה, ושם נולדו חמשת ילדיהם: רבקה, משה, עדה, יהודה וגאולה.
בשנת 1906 עלה יעקב שרתוק שנית לארץ ישראל, יחד עם אמו, אשתו, חמשת ילדיו, אחותו גוטה (טובה) ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה (חנה).
בתקופת התיישבותם בעין סיניא נולדה לברוך וגוטה קטינסקי בתם ציונה (רבאו).
בשנת 1908 עזבו שלוש המשפחות את עין סיניא אל ירושלים, וכעבור זמן קצר עברו לתל אביב.
יעקב וזאב שרתוק בנו את ביתם בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב.
הבית תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין.
חמשת ילדיו של יעקב שרתוק התגוררו בבית.
לאחר מותו של יעקב שרתוק, בשנת 1913, התגוררו בבית רבקה ודב הוז ולאחר מכן התגוררו בו עדה ואליהו גולומב.
לימים שימש הבית כמטה "ההגנה", שבו נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה" בראשות "הגיסים" הוז, גולומב ושאול אביגור.
אגף אחורי תוכנן על ידי יוחנן רטנר, אף הוא מבכירי "ההגנה".
כיום משמש הבית המשוקם את מוזיאון ההגנה.
משפחתי וחיות אחרות הוא ספר אוטוביוגרפי מאת הסופר וחוקר הטבע ג'רלד דארל, המתאר את נעוריו המוקדמים, בין השנים 1935–1939, באי קורפו שביוון, לשם עברה משפחתו מאנגליה.
הספר הוא הראשון מטרילוגיית הספרים של דארל המתארת את האי קורפו.
בספר מתאר דארל בהגזמה קומית את משפחתו, וביניהם את אחיו לורנס דארל (לארי).
הספר כולל גם תיאורים ארוכים של החי והצומח בקורפו, והייתה לו השפעה בפיתוח התיירות באי.
ספר זה השיק את הקריירה של דארל כבעליו של הפארק הזואולוגי ג'רזי, שם שיכן את אוסף החיות הגדול שלו.
הספר מתאר את חייו של ג'רלד (ג'רי), של משפחתו ושל חיות המחמד המגוונות שלו במהלך תקופת שהותם באי קורפו.
הספר מחולק לשלושה חלקים, לפי שלוש הווילות שבהן גרו: "הווילה בצבע התות שדה", "הווילה בצבע הנרקיס הצהוב", "הווילה הלבנה כשלג".
משפחתו כוללת את אמו האלמנה שתמיד מבשלת ומארגנת מסיבות, לארי, אחיו המשורר המתואר כשחצן היודע תמיד מה נדרש לעשות אבל לא מתנדב לעשות אותו, מנהל המשפחה; אחיו לזלי המכור לציד ולכלי נשק, אחותו מרגו העסוקה בדיאטות, לבוש, ולא חכמה במיוחד, ורוג'ר הכלב שלו.
אל בני המשפחה מצטרפים ספירו, נהג מונית אותו הכירו כשיצאו לסיור נדל"ן בתחילת דרכם וד"ר תיאודור סטפנידאס - רופא ואיש רוח, חבר המשפחה השותף להתעניינותו העמוקה של ג'רלד בזואולוגיה.
הספר כולל עוד שלל טיפוסים צבעוניים, בהם מוריו של ג'רלד ואיכרים מקומיים.
ג'רלד מתאר בצורה קומית את חייו על האי, כשבדרך הוא מטפח אוסף גדל והולך של בעלי-חיים: צב בשם אכילס, עקעקים הקרויים "עקנקים", שחף אותו השיג מאסיר רוצח ואחרים.
הספר נכתב ב-1955 בבורנמות', שם החלים דארל מצהבת.
בדרך כלל היה דארל מצהיר על העיסוק בכתיבה כאל מטלה, אבל הספר הזה היה שונה.
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1956 וזכה להצלחה מיידית.
אף על פי שהספר מתואר כאוטוביוגרפי, גם אם הוא לא מתיימר לאובייקטיביות מלאה, למעשה הרבה מהמתואר שם לא באמת קרה.
למשל, פרט חשוב שדארל לא הזכיר הוא העובדה שלארי התגורר עם אשתו, ננסי דארל, בקצה השני של קורפו, בשעה שבספר מתואר שהוא התגורר יחד עם כל המשפחה, רווק.
נוסף לכך, השתלשלות האירועים אינה תמיד מדויקת.
בספר לא ניתנת הסיבה שבשלה עזבה משפחת דארל את קורפו (מלחמת העולם השנייה).
במקום זאת נרמז שהמשפחה עזבה עבור חינוכו של ג'רלד באנגליה.
למרות כל זאת, הספר מתאר באמינות את חייו של דארל כפי שראה אותם בגילים 10–15, והוא מלא בתיאור צבעוני ובהומור.
כותרת הספר הצינית נתנה השראה לכמה סופרים אחרים שהעניקו לספרם שמות דומים.
ספרית פועלים, 1978, בתרגום עפרה ישועה.
סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, בהוצאת מודן ואוקיינוס, 2014, בתרגום יואב אבני.
1987: מיני סדרה "משפחתי וחיות אחרות" (My family and Other Animals), בריטניה.
2005: סרט "משפחתי וחיות אחרות" (My family and Other Animals), בריטניה.
משפחת שיקופיצקי ורחוב שיקופיצקי (בגרסת היידיש: שפיגעליצקי [שפיגעל = מראה]) היא רצועת קומיקס הומוריסטית של הסופרת והמאיירת החרדית שפרה גליק.
שמה של המשפחה הוא הלחם של המילים "שיקוף" ו"פיצקי" (קטן, בסלנג), ומטרתה לשקף אנקדוטות שכיחות בחיי משפחה.
כל טור או כמה טורים בסדרה עוסקים באנקדוטות שונות מחיי משפחת שיקופיצקי שלה ארבעה ילדים: תמימה, יסכה, קהת וקלונימוס, וטומן בחובו עוקץ בעל מוסר השכל.
בשנת ה'תשפ"ה, חזרה הסדרה על גבי העיתון "ילדים".
יסכה - האחות הבכורה, לומדת בכיתה ו' ובהמשך הסדרה בכיתה ז'.
אוהבת להעיר לשני אחיה הצעירים ובעיקר לאחותה תמימה, ומרבה לדאוג לקלונימוס.
אוהבת לערוך קניות, לקרוא ספרים, להזמין חברות לביתה ללמוד ולטייל עימהן, ולהיות מרוממת או לפחות שוות זכויות לאחיה הקטנים.
תמימה - האחות השנייה, תלמידת כיתה ד' ובהמשך הסדרה כיתה ה'.
רוצה שיעריכו אותה, ושיתנו לה ציונים טובים כמו לאחותה הבכורה יסכה.
היא חולמנית ומבולגנת ומרבה לשחק ומאידך לריב ולהסתכסך עם קהת.
קהת - ילד בינוני, השלישי במשפחה, לומד בכיתת מכינה (קדם כיתה א') ובהמשך הסדרה בכיתה א'.
אוהב לשחק בארגז הדמיוני שלו וליסוע בדמיון עם קלונימוס בכלי רכב שונים למחוזות רחוקים.
בכריכת הספר השני מופיע איור של קהת יושב עם אחיו בארגז שלו המצטייר ככדור פורח.
מאחר תמיד להסעה הלוקחת אותו לתלמוד התורה.
מרבה לשחק ומאידך לריב עם תמימה.
קלונימוס - התינוק, מרבה לקבל מכולם תשומת לב, בספר הראשון חוגגים לו הילדים את יום הולדתו הראשון, מאוחר יותר בסדרה הוא חוגג יום הולדת שנתיים.
ברוב הסדרה הוא אינו יודע לדבר, אך הוא משמש את הדמות הסקרנית, הבוכה ובעלת תשומת הלב הגדולה.
מחשבותיו התמימות כתובות פעמים רבות בבועות מחשבה.
בהמשך הסדרה הוא אומר חצאי מילים ומדבר מעט בשיבושים כאופייני לגילו.
אבא, אמא, סבא וסבתא - מופיעים מדי פעם ומשקפים את הסטריאוטיפ המקובל לכל אחת מארבע הדמויות: אמא - עסוקה ומבשלת, קוראת לארוחת ערב, לפעמים יוצאת לסידורים.
סבא - מספר סיפורים מימי ילדותו ונותן מתנות, וכן הלאה.
לפעמים מופיעות דמויות נוספות מהוויי המשפחה או בית הספר - דודה, מורה, חברים וחברות ועוד.
בהמשך הסדרה בני המשפחה עוברים לרחוב שיקופיצקי, ומכירים שם מגוון דמויות חדשות כמו למך (חברו של קהת), שלומציון (אחותו של למך), זוג הקשישים זלדה וזונדל, גרשון הגאון והתאומות דיצה וניצה.
משפט, חברה ותרבות הוא כתב עת משפטי רב-תחומי שמפרסמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב מאז שנת 2003.
כתב העת מהווה במה ייחודית למחקרים אקדמיים בינתחומיים, העוסקים בבחינת הקשר שבין המשפט לבין תחומי דעת אחרים, כמו פוליטיקה, סוציולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה, דת, מדע, פסיכולוגיה וטכנולוגיה.
כתב העת הוא חלק מהמגמה הבינתחומית בחקר המשפט, המתפתחת בישראל בעשורים האחרונים.
כל אחד מכרכי כתב העת מוקדש לנושא מוגדר ומהווה אסופת מאמרים עצמאית, בעלת זיקה לאופייו הייחודי של כתב העת.
המאמרים המתפרסמים בכתב העת מצוטטים תדיר בספרות ובפסיקה הישראלית, לרבות בפסיקת בית המשפט העליון.
העורך הראשי של כתב העת כיום הוא פרופסור אסף חמדני.
"משפט, חברה ותרבות" הוא השם שניתן במקור לסדרת ספרים שנוסדה על ידי פרופסור אשר מעוז בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, כחלק ממוסד כתבי העת המשפטיים של הפקולטה (הכולל את כתבי העת עיוני משפט, מעשי משפט, דיני ישראל ו-Theoretical Inquiries in Law).
סדרת הספרים החליפה את פרסומי כתב העת "פלילים", שראה אור בהוצאת המכון לחקר המשפט הפלילי בפקולטה למשפטים.
"פלילים" נוסד בשנת 1989 והתמקד במשפט פלילי.
בשנת 1996 שינה כתב העת את פניו לשנתון שכרכיו מוקדשים לנושאי משפט, חברה ותרבות.
תחילה, הוחלפה כותרתו והוא נקרא "פלילים – כתב העת הרב-תחומי למשפט ציבורי, חברה ותרבות"; בהמשך, בשנת 2001, הושלם השינוי, ובמקום "פלילים" נוסדה כאמור סדרת ספרים בשם "משפט, חברה ותרבות", שכל כרך שלה עומד ברשות עצמו, אך בזיקה לחיבור הרב-תחומי שבין חברה, תרבות ומשפט.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת 2003.
בשנת 2018 הפכה "משפט, חברה ותרבות" מסדרת ספרים לכתב עת משפטי.
עד לשנת 2017, הוקדשה הסדרה לזכרו של המשפטן חיים יוסף צדוק ונתמכה במימון משפחתו.
משנת 2020 יוצא כתב העת לאור בסיוע משרד עורכי הדין ארדינסט, בן-נתן, טולידאנו ושות'.
לאחר פרישת מעוז מתפקיד העורך הראשי בשנת 2006, ערך את הסדרה פרופסור מנחם מאוטנר.
מחליפו, שהתמנה ב-2016, היה פרופסור אסף לחובסקי.
בשלהי 2022 מונה לתפקיד פרופסור אסף חמדני.
כלל המאמרים הרואים אור במסגרת כתב העת "משפט, חברה ותרבות" עוברים הליך שיפוט אקדמי חיצוני (ביקורת עמיתים) טרם פרסומם ונערכים מהותית וטכנית על ידי סטודנטים מצטיינים למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
העבודה במערכת כוללת עריכה וליווי של המאמרים מרגע הגעתם למערכת ועד לפרסומם הסופי.
עם פרסומו של כרך, מתקיים סימפוזיון אקדמי לכבודו בהשתתפות בכירים ממערכת המשפט ומחברי המאמרים.
כל כרך בכתב העת מופק על ידי מערכת ייעודית המוקצה לו, המורכבת מעורכים בכירים, עורכי משנה וחברי מערכת:
עורכיו הבכירים של כל כרך הם לרוב חוקרים וחוקרות בתחום המשפט.
העורכים הבכירים מתמקדים בסוגיות האקדמיות הנדרשות לשם הפקת הכרך.
עורכי המשנה של כתב העת הם עורכי דין וסטודנטים מצטיינים למשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
עורכי המשנה אמונים על הקשר בין מערכת כתב העת לבין המחברים, קריאה ביקורתית של המאמרים ועריכה מהותית שלהם וניהול המערכת הסטודנטיאלית.
חברי המערכת הם סטודנטים וסטודנטיות מצטיינים לתואר ראשון ושני במשפטים האמונים על עריכה מהותית וטכנית של המאמרים טרם פרסומם.
כותבי המאמרים ב"משפט, חברה ותרבות" הם בעיקר משפטנים – חוקרים מהאקדמיה, שופטים בכירים, עורכי דין ופעילים חברתיים.
מבין הכותבים הבולטים מהרשות השופטת שמאמריהם פורסמו בכתב העת: שופטי בית המשפט העליון פרופסור אליקים רובינשטיין, פרופסור דפנה ברק-ארז ופרופסור עופר גרוסקופף, שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו ד"ר מיכל אגמון-גונן וד"ר גרשון גונטובניק ושופט בית משפט השלום במחוז תל אביב, איתי הרמלין.
בכרכים אחדים פורסמו רשימות של עורכי המשנה בכרך – תלמידות ותלמידי תואר ראשון למשפטים: בין אם כמבוא לכרך ובין אם כמאמר.
לצד זאת, מפרסמים בכתב העת גם חוקרים וכותבים שאינם משפטנים, אשר תחום מומחיותם או עיסוקם נוגע לנושאו של הכרך.
בכמה מכרכי כתב העת מופיעים מדורים שונים.
המרכזי שבהם, "בגוף ראשון", כולל פרסומים ורשימות קצרות של מי שהייתה להם נגיעה משפטית מעשית לנושא הכרך, וכן ראיונות קצרים במתכונת זו, שנערכים על ידי עורכי הכרך.
כרכים שיצאו לאור במסגרת סדרת הספרים
עד להפיכת סדרת הספרים "משפט, חברה ותרבות" לכתב עת, יצאו לאור 13 כרכים שונים כספרים עצמאיים, כמפורט להלן:
טכנולוגיות של צדק: משפט, מדע וחברה – עורך: שי לביא; עורכי משנה: גל וינגולד, אלעד פרנקל, הילה שמיר (2003)
משפטים על אהבה – עורכות: ארנה בן-נפתלי וחנה נוה; עורכי משנה: נמרוד אביעד, ג'ניפר שקבטור (2005)
– התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל – עורך: מיכאל בירנהק; עורכי משנה: רונן וודלינגר, מיכל פרי (2006)
העצמה במשפט – עורכים: מימי אייזנשטדט וגיא מונדלק; עורכי משנה: רונן זיו, ענבל מימון-בלאו (2008)
קהילות מגודרות – עורך: אמנון להבי; עורכת משנה: רתם רוזנברג (2010)
– עורכות: דפנה הקר ונטע זיו; עורכי משנה: דורית לוין וולף, יניב רון-אל (2011)
רשת משפטית: משפט וטכנולוגיית מידע – עורכים: ניבה אלקין-קורן ומיכאל בירנהק; עורכי משנה: ישראל (רולי) בר, שני שלם (2010)
זהות יהודית – עורכים: אשר מעוז; אביעד הכהן; עורכי משנה: דלית קן-דרור פלדמן, עמית איתי (2014)
פרוצדורות – עורכים: טליה פישר, יששכר רוזן-צבי; עורכות משנה: כרמל בן-צור, יאנה רבינוביץ (2014)
מסדירים רגולציה: משפט ומדיניות – עורכים: ישי בלנק, דוד לוי-פאור ורועי קרייטנר; עורכי משנה: איילת הוכמן, אלון חספר, דן לרגמן (2016)
משפט, מיעוט וסכסוך לאומי – עורכים: ראיף זריק ואילן סבן; עורכי משנה: ניצן גרין, איה מרקביץ', יואב שחורי (2017)
לחם חוק: עיונים במשפט ואוכל – עורכים: אייל גרוס ויופי תירוש; עורכי משנה: רביע אגבריה, מיכל דניאלי, דנה צוק (2017)
ההליך הפלילי בישראל – כשלים ואתגרים – עורך: אלון הראל; עורכי משנה: דפני בר-נתן, דביר יוגב, איילת כרמלי (2018)
כרכים שיצאו לאור במסגרת כתב העת
כרך א: המשפט והחרדים בישראל, עורכים: יורם מרגליות וחיים זיכרמן; עורכי משנה: לימור מורד, שירה לוקסנבורג, מיכאל קגזנוב (2018)
כרך ב: מן הפרט אל הכלל: פרטיות וחברת המעקב, עורך: מיכאל בירנהק; עורכות משנה: סתיו כרמל, נעם פיינסטון (2019)
כרך ג: משפט ורגשות, עורכים: יורם שחר ואורית רוזין; עורכי משנה: ספיר חי, יונתן חסדאי, סתיו צרפתי (2020)
כרך ד: משטרה ושיטור, עורכות: תמר קריכלי-כץ ונעמי לבנקרון; עורכי משנה: הילה גולדשמיד, שי דרומי, עמוס עצמון (2021)
כרך ה: כלכלה, מוסדות ומשפט בישראל, עורכים: רון חריס ודרור גולדברג; עורכי משנה: יצחק בומבך, מטר בן ישי, סתיו גור (2022)
כרך ו: סחר בבני אדם.
עורכות: הילה שמיר, מעין נייזנה, חני בן ישראל; עורכות משנה: אלונה גואטה, נגה מולד, עומר רוזנוקס (2023)
כרך ז: משפט והמפנה החומרי, עורכות: ליאורה בילסקי וענת רוזנברג; עורכי משנה: נתן ברגר, עומק צוק, אביגיל זייפמן (2024)
כרכים שצפויים לראות אור בעתיד
כרך ח: אלגוריתמים, בינה מלאכותית והמשפט, עורכות: ניבה אלקין-קורן ומעיין פרל; עורכי משנה: מאיה דונר, נדב זק, אלונה צפריר (2025)
כרך ט: חוקה ופרוצדורה, עורכים: אלון קלמנט ויניב רוזנאי; עורכי משנה: גיל ארליך, עדן גלזר, יותם דואק (2026)
מאמרים אחדים שפורסמו ב"משפט, חברה ותרבות" הן כחלק מסדרת הספרים והן כחלק מכתב העת, זכו בשנים האחרונות בפרסים יוקרתיים על תרומתם לחקר המשפט בישראל וכביטוי למצוינות אקדמית.
להלן יפורטו הפרסים והמאמרים הזוכים.
פרס אמנון גולדנברג לקניין רוחני מטעם מכון ש.
2017 - "משפט, מטבח עילי ותרבות: המקרה (המוזר) של הגנת זכות יוצרים על מנות גורמה" מאת עמרי רחום-טוויג (פורסם בכרך "לחם חוק: עיונים במשפט ואוכל").
הפרס הוענק במעמד נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אשר גרוניס והמשנה לנשיאת בית המשפט העליון חנן מלצר.
פרס צגלה למאמר מצטיין בעברית של חבר סגל צעיר
2018 - "'אנשים שקראו מאמר זה התעניינו גם ב -...': על הקשר בין פרטיות לפרופיילינג" מאת מיקי זר (פורסם בכרך ב', בנושא "מן הפרט אל הכלל: פרטיות וחברת המעקב").
2017 - "האיסור הפלילי על מין ביחסי מרות בעבודה: בין הגנה על אוטונומיה לאסדרה של סמכות" מאת גליה שניבוים (פורסם בכרך "משפט צדק?
ההליך הפלילי בישראל – כשלים ואתגרים").
פרס הכתיבה ע"ש עו"ד מישל הלפרין ז"ל לעידוד כתיבה מקורית בזכויות האדם ועריכת דין חברתית
בראש ועדת הפרס מכהנת נשיאת בית המשפט העליון (בדימוס) דורית ביניש.
2018 - "'אחותי את לא פה לבד': חוויות של שונות מגדרית במערכת הענישה הפלילית" מאת עידו קטרי וליהי יונה (פורסם בספר "משפט צדק?
הפרס זכה בקטגוריית "ציון לשבח".
הקלטה ללא ידיעת המוקלט ביחסי עבודה" מאת עידית צימרמן (פורסם בכרך ב, בנושא "מן הפרט אל הכלל: פרטיות וחברת המעקב").
הפרס זכה בקטגוריית "עידוד הכתיבה".
פרס מנחם גולדברג מטעם האגודה הישראלית למשפט העבודה
משפחת שַׂשׂון היא משפחת אצולה יהודית ממוצא בגדאדי, שהרשתות המסחריות והפיננסיות שלה חלשו על המסחר בין האימפריה הבריטית להודו והמזרח הרחוק בשיא התקופה האימפריאליסטית הבריטית.
המשפחה קיבלה את הכינוי "הרוטשילדים של המזרח הרחוק" בזכות הונה המופלג שמוערך במיליארדי דולרים, הפריסה הגאוגרפית הנרחבת, והפעילות הנדבנית הענפה שלה.
באנציקלופדיה היהודית נכתב כי המשפחה טוענת לייחוסה על ממשפחת בן-שושן מספרד, אך דוד סלימאן ששון כתב כי הייחוס למשפחת אבן-שושן מטוליטולה שבספרד הוא מוטעה, וכי שם המשפחה נלקח על ידי דוד ששון כפטרונים משם אביו, ששון בן צאלח בן דוד.
דוד סלימאן ששון מזכיר לגבי אבי-סבו, ששון צאלח דוד (1750–1830), כי שמות אבותיו עלו לחמישה: (ששון) בן צאלח בן דוד בן יעקב בן צאלח בן דוד.
ששון צאלח דוד היה בנקאי ידוע ששימש כממונה על ענייני האוצר בבגדאד העות'מאנית בשנים 1781–1817 וכנשיא הקהילה היהודית בבגדאד, מ-1781 עד 1817 או 1819, תחת כמה פחות.
היה נשוי לעמאם, בת הגביר אברהם בן דוד ישועה גבאי, שנפטרה ב-1821.
הבכור, ראובן, נפטר במגפה ב-1802, ועל שמו נקרא אביו "אבו רובין".
אחריו היו דוד, בנימין (כונה גם יַמֵן), צאלח, שמעון ויוסף, ובת אחת, פרחה.
דוד ששון, מייסד בית ששון, נשא בשנת 1808 את חנה בת הגביר עבדאללה יוסף מבסרה, ולזוג נולדו שני בנים ושתי בנות: מזל-טוב (1816–1844), עבדאללה-מאיר (לימים אלברט), אליהו ועמאם.
אחרי מות חנה בשנת 1826, נשא דוד ששון ב-1828 את פרחה (פלורה) בת פרג'-חיים בן עבדאללה-יוסף.
לשניים נולדו שישה בנים ושלוש בנות לאחר שעברו לבומביי.
בשנת 1817 ירש דוד ששון מאביו ששון את משרת האוצר הכללי של בגדאד.
בשנת 1826 המושל המקומי דאוד פאשא החל לרדות ביהודי בגדאד, ועקב כך נאלצו רוב בני משפחת ששון לעזוב את בגדאד מזרחה לעיר בושהר בפרס, שם נפטר אבי המשפחה ששון בן צלאח לאחר שנתיים.
בהובלתו של דוד ששון החליטה המשפחה בשנת 1830 לנסוע מזרחה לבומביי (כיום ידועה כמומבאי), שבתקופה זאת הציעה הזדמנויות כלכליות חדשות למהגרים בזכות ההשקעה הגדולה של האימפריה הבריטית במסחר הבינלאומי מהודו הבריטית.
משפחות יהודיות נוספות מבגדאד היגרו להודו בתקופה זאת, עד שצמחה קהילה בגדאדית מובחנת בקרב יהדות הודו.
על פי המסופר, בתחילה התגוררה המשפחה בבית צאצאיו של שמואל יחזקאל דיווקר עד אשר התבססה בבית משלה.
דוד ששון היה מעורב בעסקים בבומביי כבר משנת הגעתם לעיר, ופעל תחילה כמתווך בין חברות הטקסטיל הבריטיות לבין סוחרים ממקומיים, ולאחר מכן כמשקיע בנכסים בעלי ערך באזור הנמל של העיר.
דוד ששון, אחיו וצאצאיהם, עד מהרה ניהלו פעילות כלכלית ענפה ברשתות מסחר בעיקר בין הודו, סין, יפן ובריטניה.
לאחר שחוזה נאנקינג פתח לסוחרים זרים את הגישה לשוק הסיני, צמחה החברה מבחינה כלכלית בסיועו של אליאס דוד ששון (1820–1880) , בנו של דוד, שנשלח לקנטון.
הוא הפך את סחר הטקסטיל שלו לעסק רווחי משולש: הוא הוביל חוט ואופיום הודי לסין, שם הוא קנה טובין שאותם מכר בבריטניה, ובבריטניה הוא רכש מוצרי כותנה.
בן אחר של דוד, עבדאללה (אלברט) דוד ששון (1818–1896) נחשב למי שהיה יזם עיקרי מאחורי תהליך התיעוש של מזרח הודו במחצית השנייה של המאה ה-19. הוא הקים מפעלי טקסטיל עם התמחויות מיוחדות שנחלו הצלחה כלכלית רבה.
במפעלים השונים בבעלות משפחת ששון הועסקו אלפי פועלים.
לאורך הזמן בני המשפחה עברו לסחור גם בטובין מסוגים אחרים, כולל פנינים ואבנים יקרות, משי, ברזל ומתכת.
המשפחה זכתה לדומיננטיות כלכלית במסחר מהמזרח בעיקר לאחר שנות ה-60 של המאה ה-19. אחת הסיבות לכך היא שפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית סימנה ירידה ביצוא של כותנה מדרום ארצות הברית, דבר שגרם למשבר כלכלי קשה בתעשיית הטקסטיל הגדולה של בריטניה שאף הביא לחרפת רעב רבים מהפועלים הפשוטים במפעלים.
לאורך הזמן המפעלים הבריטים מצאו בכותנה ההודית ביצוא של משפחת ששון כתחליף עיקרי לכותנה האמריקאית.
בנוסף לעסקיהם המסחריים לאורך השנים בני משפחת ששון השקיעו ורכשו מניות בחברות שונות באירופה ואמריקה, וכן לקחו חלק נרחב במערכת הבנקאות שנוסדה באותה תקופה ברחבי המזרח הרחוק.
לבני המשפחה היו גם השקעות ניכרות בנדל"ן ברחבי הודו ומזרח אסיה.
מרכזי העסקים של המשפחה במזרח היו מומבאי, פונה וכלכותה, שאנגחאי, נאנקינג, יאנגון, קובה (יפן), הונג קונג וסינגפור.
לאחר פטירתו של דוד ששון בשנת 1864 בנו עבדאללה (אלברט) דוד ששון (1818–1896) עמד בראש רוב עסקי המשפחה בעוד אחיו אליאס דוד ששון הקים במקביל חברה עצמאית.
אחריו שלט על מרבית עסקי המשפחה סלימאן ששון (1841–1894) , האח הצעיר, אשר עד אז שהה בשליחות עסקית של המשפחה בסין (1857–1875).
סלימאן נישא בשנת 1876 לפריחה (פלורה) גבאי (1859–1936), מלומדת ואשת אשכולות אשר הייתה גם היא עם קשרים משפחתיים למשפחת ששון לאחר פטירתו של סלימאן בשנת 1894, קיבלה לניהולה חלק מעסקי המשפחה והצטיינה בכך.
עסקי משפחת ששון היו מקפצה להתעשרות עבור מהגרים יהודים-בגדאדים נוספים.
כך למשל, סאלח חרדון, שנהפך בהמשך לאחד האישים העשירים באסיה, התחיל את דרכו כעובד פשוט בחברה של משפחת ששון.
גם הנדבן היהודי אליס כדורי החל את דרכו בחברה של משפחת ששון.
למשפחת ששון היו ענפים רבים ומבני המשפחה גרו בבריטניה, המזרח התיכון, הודו ומזרח אסיה.
המשפחה באה בקשרי נישואין עם משפחות האליטה היהודית-בגדאדית, כולל כדורי, סומך, עזרא, אלכביר, יחזקאל יהודה, גבאי ועוד, עם משפחות האליטה היהודית אירופאית כולל משפחת רוטשילד ובר, וחלק מבני המשפחה באו בקשרי נישואין גם עם משפחות אצולה אירופאיות לא יהודיות.
מהענף של משפחת ששון שעבר להודו, באופן הדרגתי חלק מבני המשפחה עברו להתגורר בקביעות בבריטניה, שם הם זכו לתוארי אצולה ומדליות כבוד, הגיעו לתפקידים בכירים בחיים הציבוריים הבריטים ובחיי החברה הגבוהה במדינה.
חלקם נישאו ללא-יהודים בעוד אחרים נותרו עם זהות יהודית חזקה.
הראשון שעבר לגור בקביעות בבריטניה היה כנראה ששון דוד ששון (1832–1867) , אחד מבניו של דוד ששון, שהתחנך בבגדאד, ניהל עסקים בשאנגחאי ולאחר מכן עבר ללונדון.
בלונדון הוא היה חבר בוועד המנהל של רבים ממוסדות הקהילה היהודית ותמך בשליחת משלחות מחקר יהודיות לאתיופיה וסין.
אחת מבנותיו הייתה העיתונאית רחל ששון בר (1858-1927), ששימשה כעורכת של העיתונים האובזרבר והסאנדיי טיימס, אך המירה את דתה לנצרות לאחר נישואיה לפרדריק ארתור בר, בן למשפחת בנקאים יהודית-גרמנית מתבוללת.
אף על פי שהמירה את דתה לנצרות המשיכה לגלות אהדה למטרות יהודיות וציוניות מעל עיתוניה.
אחד מבניו של ששון דוד ששון היה אלפרד עזרא ששון, שהתחתן עם בת למשפחה אנגלית-נוצרית ידועה של אמנים ומהנדסים ועקב כך נושל מההון המשפחתי של משפחת ששון.
לבני הזוג היה בן, המשורר האנגלי הידוע סיגפריד ששון, הנחשב לאחד מגדולי משוררי מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הוא שירת כחייל וכקצין בתפקיד קרבי וקיבל עיטורים כגיבור מלחמה, אך עוד במהלכה החל להביע התנגדות למלחמה וחיבר שירים סאטיריים אודות המלחמה ומפקדיה.
צאצא אחר של ששון דוד ששון הוא הברון ג'יימס ששון (נולד ב-1959) שר לשעבר בממשלת בריטניה וחבר בבית הלורדים הבריטי, אחד מצאצאי המשפחה הבולטים בשנות האלפיים.
ענף נוסף של המשפחה שעבר לבריטניה תחילתו בעבדאללה (אלברט) דוד ששון.
בין התארים הרבים שקיבל היה התואר ברונט בשנת 1880 מהמלכה ויקטוריה.
בנו הבכור, הברונט אדוארד ששון (1856–1912) היה בוגר אוניברסיטת לונדון שכיהן כחבר בפרלמנט הבריטי משנת 1899 וכראש הקהילה היהודית ספרדית-פורטוגזית בבריטניה.
הוא היה נשוי לאלין קרולין דה רוטשילד (1865–1909), בת למשפחת רוטשילד המפורסמת, וכך נוצרו קשרי נישואין בין שתי המשפחות.
לזוג היו שני ילדים; הברונט פיליפ ששון (1888–1939) , פוליטיקאי ואספן אמנות, ואשת האצולה סיביל ששון (1894–1989) .
ענף אחר של המשפחה, זה של בני הזוג סלימאן ששון (1841–1894) ופרחה (פלורה) ששון, היגר גם כן לבריטניה כעשר שנים לאחר פטירתו של סלימאן.
באנגליה פרחה ששון הייתה פעילה בחוגי החברה הגבוהה האנגלים ובקהילה היהודית המקומית.
היא תרמה להקמתו של בית החולים היהודי הראשון בלונדון בשנת 1907 ועמדה בראש הוועד המנהל שלו, תמכה בקליטתם של פליטים יהודים ממזרח אירופה בבריטניה, עסקה בחקר היהדות ואף פרסמה מאמרים בכתבי עת יהודיים על נושאים כגון הגותו של רש"י.
היא נסעה רבות ברחבי אסיה והמזרח התיכון, התכתבה עם רבנים גדולים מעיראק וארץ ישראל והייתה ידועה כרבנית המלומדת בכתבי הקודש.
לצד זאת היא גם הייתה פעילה למען זכויות נשים.
שתי בנותיה, רחל ומוזלי, לקחו תפקידים בעסקי המשפחה בהודו ולאחר מכן בריטניה, ובנה היחיד דוד שלמה ששון (1880–1942) היה היסטוריון וחוקר, אספן גדול של כתבי יד יהודים נדירים.
אחד מבניו של דוד היה שלמה דוד ששון (1915–1985) רב, חוקר ונדבן שהמשיך באיסוף כתבי יד נדירים.
שמו של אוסף כתבי היד המשפחתי נודע למרחק, הוא הוגדר כאוסף כתבי היד העבריים הגדול ביותר בידיים פרטיות בזמנו וכלל אוצרות תרבות יהודיים רבים.
בן אחר של דוד ששון היה ראובן דוד ששון (1835–1905), שניהל מעסקי המשפחה בארצות מזרח אסיה.
הוא הוכתר כחבר מסדר האבירות המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
בן נוסף היה ארתור ששון (1840–1912) , שהיה בעל עסקי בנקאות נרחבים בהונג קונג.
בהמשך הוא עבר לגור באנגליה והיה לידיד קרוב ואיש מבטחו של המלך אדוארד השביעי.
הענף המשפחתי של אליהו דוד ששון, בנו של דוד ששון, נותר בהודו וסין.
בנו של אליאס יעקב אליאס ששון (1843–1916) זכה לתואר האצולה "הברונט של מומבאי".
בין היתר הקים יעקב במומבאי את בית הכנסת אליהו המפואר, הפעיל עד היום, ובשנגחאי את בית הכנסת אהל רחל.
הוא היה היזם העיקרי מאחורי הבנק הבינלאומי Eastern Bank שהוקם בשנת 1909 וניהל סניפים ברחבי אירופה, עיראק, הודו והמזרח הרחוק.
לא היו לו ילדים עד סוף חייו, ולכן באופן מיוחד תואר הברונט הועבר לאחיו אדוארד אליאס ששון (1853–1924).
אחריו התואר עבר לוויקטור אליאס ששון (1881–1961) , ששירת בעברו כטייס בחיל האוויר הבריטי והקים עסקי נדל"ן ומלונאות גדולים במיוחד בשאנגחאי, סין, בה הוא בנה שורה של מלונות וכמה מגורדי השחקים הראשונים בעיר.
בשלב מסוים העביר את מרכז החברה שלו לאיי הבהאמה.
ויקטור היה חסר ילדים גם כן, וכך לתואר ברונט לא היו יורשים עם פטירתו בשנת 1961.
אחת מבנותיו של אליהו דוד ששון נישאה ליהודי בגדאדי אחר המקורב למשפחה, הברונט ששון דוד יעקב (1849–1926).