tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך לכך ראה את פרון כסכנה לנשיאותו וניסה לשקם את ממשלתו דרך כליאתו של פרון וסילוקו מהממשלה.
אך הפגנות תמיכה של ארגוני הפועלים, אשר זכו לכינוי חסרי החולצות, בהשפעתה הכריזמטית של רעייתו לעתיד אווה פרון (אוויטה) הביאו לשחרורו המהיר מספר ימים לאחר מכן, ב-17 באוקטובר.
תוכניותיו של פראל השתבשו שכן תומכיו של פרון ראו בכליאתו של האחרון כאיום על היתרונות שהצליחו להשיג באמצעותו עד לשנת 1943 והחלו לארגן הפגנות לשחרורו.
לאווה לא היה חלק מרכזי באירועי 17 באוקטובר וכן לא היה חלק בשחרורו של פרון אף על פי שניסתה לעודד להפגנות לשחרורו של פרון.
אחת הגרסאות טוענת כי אווה ניסתה נואשות להביא לשחרורו של פרון אך ללא הצלחה.
אט אט הצטרפו עוד ועוד ארגוני עובדים לשביתה וב-17 באוקטובר נערכה עצרת גדולה, שסירבה להתפזר עד לשחרורו של פרון – ואכן כך קרה.
פרון שוחרר ויצא למרפסת לשאת נאום.
כשהוא נהנה מתמיכת ארגוני הפועלים, זכה פרון לאמונם של 54% מהמצביעים בבחירות הדמוקרטיות שנערכו ב-24 בפברואר 1946, ונבחר לנשיא ארגנטינה לכהונה שנמשכה בין 1946 ל-1952. במהלך תקופה זו, הוא פירק את מפלגת הפועלים של ארגנטינה והקים את המפלגה החוסטיסיאליסטית.
תקופת נשיאותו הראשונה התאפיינה בלאומנות קיצונית דמוית פאשיזם ובתמיכה גורפת של האיגודים המקצועיים.
נעזר בפופולריות הסוחפת של אשתו אוויטה, פרון דיכא כל גילויי אופוזיציה, אסר את מתנגדיו והגביל את חופש הדיבור.
אווה פרון הייתה נציגת "חסרי החולצות", מעמד הפועלים, ולתקופה מסוימת גם האדם השני המשפיע ביותר בפוליטיקה הארגנטינאית.
במקביל, חיזק פרון מאוד את האיגודים המקצועיים – בסיס תמיכתו, והרחיב את השירותים הסוציאליים להמונים.
למשנתו הכלכלית קרא "העמדה השלישית" – שילוב אלמנטים מן הקומוניזם והקפיטליזם.
לימים, נקראה דרכו ומורשתו "פרוניזם".
לאווה אכן היה תפקיד מרכזי בקביעת מדיניות בעלה, אולם זאת רק לאחר היבחרותו לנשיאות ארגנטינה.
אווה אף יעצה וסייעה לבעלה בתפקידו כנשיא והייתה כצל וכממלאת מקומו.
מתוקף כך, בין השאר נהגה לקיים נאומים ולחתום על הסכמים בשמו של פרון, ואף הקימה וניהלה את "קרן אווה פרון", קרן רווחה לנזקקים אשר חילק, בין היתר, נעליים ומשחקים (שנלקחו בכוח ממפעלי ייצור של "מתנגדי השלטון") לילדים נזקקים, דבר שהעלה את קרנה של אווה בעיני הציבור בארגנטינה.
כמי שכיהן כנספח צבאי באיטליה הפשיסטית בתקופת ראשית מלחמת העולם השנייה ואהד את המשטר ששרר בה, הוא ייסד לאחר תום המלחמה נתיב בריחה בשם "נתיבי העכברושים", כדי לעודד פושעי מלחמה נאצים להימלט מהעמדה לדין ולהגר לארגנטינה.
כאיש צבא הוא ראה במשפטי נירנברג עלבון לכבוד הצבאי וכנשיא לאומני הוא רצה בהגירתם לארגנטינה של מדענים, מהנדסי תעופה ומומחי גרעין לפעול בתעשיות הצבאיות של ארגנטינה.
באופן זה נמלטו לארגנטינה אדולף אייכמן ויוזף מנגלה.
ב-11 בנובמבר 1951 נבחר לקדנציה נוספת כנשיא, לתקופה שבין 1952 ו-1958, אך כאן גם החלה שקיעתו.
משבר כלכלי חמור ומותה של רעייתו הנערצת אוויטה גרמו לאובדן הפופולריות העממית שנהנה ממנה בקדנציה הראשונה.
הקואליציה הלא שגרתית של מוקדי הכוח שתמכו בו – קציני צבא, איגודים מקצועיים, לאומנים ואנשי כנסייה – התפרקה, והוא הודח בהפיכה צבאית ב-21 בספטמבר 1955.
פרון מצא מקלט בפרגוואי, וב-1960 עבר לגלות בספרד.
בארגנטינה, בינתיים, התחלפו נשיאים בזה אחר זה, אשר לא הצליחו להשיב את הסדר הציבורי במדינה על כנו.
בנובמבר 1972, לאחר 17 שנות גלות, שב פרון לארגנטינה בהזמנתו של הנשיא לנוסה, שהזמין אותו לנסות להרכיב ממשלת אחדות להצלת המדינה מ"שואה כלכלית".
ב-23 בספטמבר 1973 ניצח בבחירות ושב לכהונה נוספת כנשיא, עם רעייתו השלישית איסבל כסגניתו.
קדנציה זו לא האריכה ימים – לאחר פחות משנה, ב-1 ביולי 1974, נפטר פרון מהתקף לב.
רעייתו איסבל מונתה לנשיאה אחריו, אך התקשתה לאחוז במושכות השלטון ולאחר פחות משנתיים הודחה בהפיכה צבאית.
חרף התהפוכות הרבות בחייו ולאחר מותו, האידאולוגיה הפרוניסטית עדיין חיה ונושמת בארגנטינה, ומהווה מרכיב חשוב בפוליטיקה של המדינה עד היום.
חואן דה מריאנה (ספרדית: Juan de Mariana; כנראה 16 בפברואר 1536–1624) היה סופר ומלומד ישועי קשור לאסכולת סלמנקה בכלכלה הידוע בזכות טענתו על הזכות להרוג עריצים, השקפותיו בנושאי כלכלה וספרו על ההיסטוריה של ספרד.
נחשב גם לאחד מאבותיה הקדומים של התפישה הכלכלית של האסכולה האוסטרית.
חואן מריאנה נולד בטאלָברה דה לה רֵיינה, סמוך לטולדו בספרד.
לא ידוע הרבה על מוצאו או קורות חייו לפני הצטרפותו למסדר הישועי ב-1 בינואר 1554, אם כי היה כנראה בנו הבלתי חוקי של קאנון כנסייה.
אחרי סיום לימודיו במסדר בשנת 1561 נקרא לרומא, שם לימד תאולוגיה במשך ארבע שנים.
אחרי תקופה קצרה בסיציליה עבר ללמד תאולוגיה בפריז עד שנת 1574 ואז חלה ושב לספרד, שם שהה בטולדו והקדיש עצמו לכתיבה.
פרי עמלו הראשון היה ה"היסטוריה של ספרד" (Historiæ de rebus Hispaniæ) משנת 1592, ספר שהמשיך לצאת בהוצאות מחודשות עוד מאתיים שנה אחרי מותו.
משמעותי אף יותר היה "על המלך וחינוכו של המלך" (De rege et regis institutione) משנת 1599. ספר זה, במתכונת שהייתה מקובלת באותה תקופה של ספרים האמורים לשמש "מראה למלך" והדרכה בפעולתו, ביטא דעות קיצוניות באותה תקופה על זכותם של נציגי העם להדיח כל מלך הפועל באופן רודני.
הספר הוקדש לפליפה השלישי, מלך ספרד ובאותה עת לא עורר כל התנגדות בספרד.
בצרפת, לעומת זאת, מחו הישועים כנגד ההסכמה שהובעה בספר לרצח אנרי השלישי, מלך צרפת.
המחאה שהוגשה לראש המסדר בספרד הייתה ככל הנראה הגורם לתיקונו במהדורה משנת 1605 שלא הוכנה על ידי מריאנה.
הסערה לא שככה ובשנת 1610 הוחרם הספר ונשרף בצו הפרלמנט בצרפת.
ספר חשוב נוסף של מריאנה היה "מסה על השתנות הכסף" משנת 1605 בספר זה התנגד מריאנה לפיחות בערך המטבע והואשם בשל כך בבגידה במלך, מה שהיה ככל הנראה תירוץ לכולאו.
מריאנה, שהיה אז בן שבעים ושלוש, נדון למאסר עולם במנזר פרנציסקני.
הוא שוחרר מן המאסר רק זמן קצר לפני מותו, חמש עשרה שנים אחרי כן.
במסה העיקרית שלו בענייני כלכלה שאל מריאנה מהי זכותו של המלך לבעלות על קניינם של הוסאלים או האזרחים שלו ומגיע למסקנה כי אין לו זכות כזו.
מריאנה מבחין כאן בין מלך לעריץ, כשהמלך הוא זה המכיר במגבלות ההיגיון על יכולתו בנוגע לרכושם של האזרחים.
מכאן ממשיך מריאנה וטוען כי למלך אין זכות לגבות מיסים או לכונן מונופולים של המדינה בלי הסכמת האזרחים.
לדעתו, מונופול של המדינה (כמו מונופול על הגרלות לוטו) הוא "גנבה" בדיוק כמו מיסוי.
חשוב מכך, מריאנה שולל את האפשרות שהמלך יהנה מהכנסה באמצעות הפחתת כמות המתכת במטבעות – שהיא צורה של אינפלציה – אלא במקרה של מלחמה או מצור וגם אז, הוא נדרש לפצות את האזרחים על הצעד האינפלציוני הזה.
הורדת כמות המתכת במטבעות אינה אלא צורה אחרת של מיסוי בעיני מריאנה.
מריאנה מבחין בין שני סוגי הערך של כסף: פנימי וטבעי, שהוא ערכו של הכסף כפי שהוא נקבע על פי תכולת המתכות השונות בו; וחיצוני ומלאכותי, הערך שנקבע על ידי השליט כערך הכסף הרשמי.
כאשר ערכים אלו אינם תואמים, לדוגמה, כאשר המלך מייצר מטבעות פחותי ערך ("בלאנקה"), אורבת לפתח סכנה חמורה.
מריאנה מנתח את המצב בצורה מבריקה:
"[פעולה כזו] אינה עולה בקנה אחד עם טבעו והתפישה המקורית של הכסף.
איך ניתן לקוות שמישהו יפסיק לפחת את ערך הכסף בנסיבות כאלו, כאשר הוא מקווה לרווחים עצומים?
ערכים אלו יותאמו בעסקים, משום שאנשים אינם חפצים לתת ולקחת כסף השווה פחות מערכו הטבעי.
בדיות והונאות, מרגע שנתגלו, מתמוטטות עד מהרה.
בעלי הכוח, כך נדמה, יודעים פחות מהעם משום שהם אינם מקדישים תשומת לב להפרעות ולרעות הנגרמות לעיתים תכופות בעקבות החלטותיהם...
פיחות ערך הכסף יניב רווח למלך, וכפי שראינו בני הזמן העתיק נטו לעיתים קרובות לשימוש בהונאה זו בגלל התקווה הזו [לרווח], וכי אותם אנשים הפכו מודעים כעבור זמן קצר למגרעות החלטותיהם.
כדי לרפא תחלואים אלו הם נדרשו לתחלואים קשים עוד יותר: המצב דומה לזה הנותן משקה בזמן הלא נכון לאדם חולה.
תחילה, המשקה מרענן אותו, אבל מאוחר יותר מחריף את מחלתו...".
מריאנה גם מאבחן את הסיבה העיקרית לפופולריות של צעדים אינפלציוניים מצד מלכים: "הם נהנים משליטה גדולה יותר בכסף מבדברים אחרים" אך שליטה זו היא גם מדומה, טוען מאריאנה ומציג מעין גרסה בסיסית של תיאורית כמות הכסף:
"אין שינוי במטבע שלא יגרום בסופו של דבר לאינפלציה....
המחיר יעלה כמידת הפיחות בערך המטבעות...
ואין ספק כי הדבר יוביל להיווצרות כסף חדש.
כל אחת מההתפתחויות תתרום לאינפלציה מסחרית.
שפע של כסף הופך אותו חסר ערך.
כמו ביוזמות מסחריות אחרות, ההיצע מוביל למחירים נמוכים.
מכאן, פיחות במטבעות יגרום לבעלי הכסף לרצות להפטר ממנו מיידית.
סוחרים לא ירצו להמיר את הסחורות שבידם תמורת כסף כזה, אלא אם המחיר יועלה בהרבה".
אך זו אינה הצרה האחרונה המזומנת למלך יוזם האינפלציה.
מריאנה צופה היווצרות קשיים במסחר, שהוא "יסוד הרווחה הציבורית והפרטית":
"בעיה זו צצה תמיד בעת פיחות בכסף.
מיסוי סחורות ומכירות כדי להגביר את המחירים הוא פתרון קטלני לבעיה זו...
[בסופו של דבר] הכסף מבוטל לחלוטין או שערכו מפוחת...
"[לסיכום] חמדנות גורמת לעיוורון; מצוקה כספית יוצרת לחץ; אנחנו שוכחים את העבר.
באופן אישי, אתני תוהה אם אלו האחראים על ניהול העניינים אינם יודעים זאת.
אם הם יודעים זאת, אני תוהה מדוע הם נחפזים, למרות ידיעתם זו, לתוך האסון הזה".
חואן קריסוסטומו אריאגה (בספרדית: Juan Crisóstomo Arriaga; 27 בינואר 1806 בילבאו – 17 בינואר 1826 פריז) היה מלחין ספרדי שנפטר בדמי ימיו, עוד לפני שמלאו לו עשרים.
שמו המלא היה חואן קריסוסטומו חאקובו אנטוניו דה אריאגה אי-בלסולה (Juan Crisóstomo Jacobo Antonio de (Arriaga y Balzola.
הוא נולד בעיר בילבאו בחבל הבסקים בספרד למשפחה עשירה.
אביו, שהיה מוזיקאי חובב ונגן בצ'מבלו, הבחין בכישוריו ועודד אותו בכיוון זה.
אריאגה התחיל להלחין בגיל צעיר ונחשב לילד פלא.
לא היה כל אפיון ספרדי במוזיקה של אריאגה.
סגנונו היה בין מוצרט לבין הרומנטיקאים המוקדמים.
בגלל שבדומה למוצרט הוא היה ילד פלא שנפטר בגיל צעיר הוא כונה בחיבה בשם "מוצרט הספרדי".
מדגישים גם את העובדה שהוא נולד בדיוק ביום השנה החמישים להולדת מוצרט.
הוא נשלח להשלים את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון הידוע של פריז כתלמידם של פטיס ולואיג'י כרוביני וזכה להצלחה ולהוקרה רבה.
נפטר משחפת עשרה ימים לפני יום הולדתו העשרים.
בעיר הולדתו בילבאו הוקם בנין תיאטרון גדול על שמו (Teatro Arriaga).
באולם הכניסה נמצא פסל שלו.
3 רביעיות לכלי קשת (לה מז'ור, רה מינור, סי במול מז'ור).
הפתיחה לאופרה "העבדים העליזים".(Los esclavos felices).
זאת אופרה בשתי מערכות שהועלתה בבילבאו בשנת 1820 כשאריאגה היה בן 13. רק הפתיחה ומספר קטעים שרדו.
פתיחה אופוס 1 (Nonetto), להרכב של תשעה כלים (שני כינורות, ויולה, קונטרבס, חליל, שני קלרינטים ושתי קרנות.
היצירה חוברה בשנת 1818 בהיות אריאגה בן 12.
חואן הראשון, מלך אראגון (27 בדצמבר 1350 - 19 במאי 1396), המכונה גם חואן הצייד (ספרדית: Juan el Cazador; קטלאנית: Joan el Descurat), או "חובב היופי" (ספרדית: Amador de la gentileza; קטלאנית: l'Amador de la Gentilesa) היה מלך אראגון מ-1387 ועד מותו.
חואן נולד ב-27 בדצמבר 1350 בפרפיניו (כיום בדרום צרפת, אז חלק מרוסיו ומאראגון), כבנו הבכור של פדרו הרביעי מאראגון ושל אשתו השלישית, אלאנורה מסיציליה, שהייתה בתו של פייטרו השני, מלך סיציליה.
בשנת 1373 הוא האשים מיילדת יהודייה בוננדה בגרימת מוות של ארוסתו.
לאשמה זו לא היה שום בסיס ובלחץ המלך האשמה בוטלה.
בשנת 1387 מת אביו פדרו הרביעי, מלך אראגון, וחואן עלה לשלטון.
חואן הראשון היה מלך חלש, הזכור בעיקר בשל חיבתו לשירה, ואשר איבד חלק ניכר מהשטחים שהצליח אביו לכבוש לממלכתו.
מבחינת יחסי חוץ, חואן הראשון פנה עורף למדיניות הפרו-אנגלית של אביו וכרת ברית עם צרפת.
במסגרת הקרע המערבי בכנסייה הקתולית, הוא המשיך בתמיכתה של אראגון באנטי-אפיפיור קלמנס השביעי.
חואן כרת גם בריתות עם ממלכת קסטיליה ואשרר אמנה המסדירה את הגבולות בין ממלכתו לבין ממלכת נווארה ב-1388.
ב-1389-1390 הסתבך בלחימה נגד הרוזן מארמניאק, שניסה לכבוש את ממלכת מיורקה.
המתקפה עברה מאמפורדה לחירונה; הפולשים הובסו רק ב-1390, על ידי כוחות אשר הונהגו על ידי האינפנטה מרטין, אחיו הקטן של המלך ויורשו.
במקביל, החל מ-1388 החל חואן לאבד את שטחיו בדוכסות אתונה ובדוכסות נאופטרס, וב-1390 אבדו כל שטחי הממלכה באזור זה.
ב-1391 התמרדה סיציליה והמליכה על עצמה את לואיג'י מדוראצו.
חואן הראשון מת בתאונת ציד, לאחר שנפל מסוסו - באופן דומה לבן-דודו חואן הראשון, מלך קסטיליה, ואחיו מרטין הראשון, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
לגבי יחסו של חואן הראשון ליהודים, קיימות עדויות סותרות לגבי המלך.
מחד, הוא היה מלך אראגון באחת התקופות הקשות ליהודי הממלכה - כשפרצו גזירות קנ"א בכל חצי האי האיברי.
מאידך, חואן ניסה להגן על היהודים בממלכתו באופן חלקי, ואף נזף במלך קסטיליה על הפרעות; הצלחתו הייתה מצומצמת: ההמון המוסת באראגון רדף את היהודים בכל רחבי הממלכה, מלבד עירו של המלך, סרגוסה.
בפקודתו, אברהם קרסקס צייר בשנת 1375 מפת עולם מפורטת ששרדה עד היום.
בשנת 1373 התחתן חואן עם מרתה מארמניאק, בתו של ז'אן הראשון, רוזן ארמניאק, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
חואנה (1375–1388), אשתו של מתיה, הרוזן מפואה (Foix), שטענה לכתר אראגון אחרי מות אביה, אבל הפסידה בקרבות נגד דודה
בשנת 1380 התחתן חואן עם יולאנד דה באר, בתם של רובר דה באר, הדוכס מבאר ושל מארי ולואה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
חיימה (1382–1388), נשא בילדותו בתואר יורש העצר ודוכס גירונה
יולאנדה (1384–1442), שנישאה בבגרותה ללואיג'י השני, מלך נאפולי
חואן אנטוניו קורבלאן אלפוסאה (בספרדית: Juan Antonio Corbalán Alfocea; נולד ב-3 באוגוסט 1954 במדריד) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 בריאל מדריד ובנבחרת ספרד.
קורבלאן החל לשחק בקבוצה הראשונה של ריאל מדריד ב-1971, בגיל 17. עד מהרה התבלט כרכז משחק כשרוני ותפס מקום של קבע בהרכב הקבוצה.
מאמצע שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80 היה קורבלאן אחד הכדורסלנים הספרדיים הבולטים.
בניצוחו, סיגלה לה ריאל מדריד סגנון משחק אלגנטי ומהיר שזכה לאהדה רבה גם בקרב אוהדי יריבותיה.
קורבלאן שיחק משחקים רבים מול מכבי תל אביב במסגרת גביע אירופה לאלופות והיה בין השחקנים הבודדים מיריבות מכבי תל אביב שזכו למחיאות כפיים עם עלייתם למגרש במסגרת הצגת ההרכבים לפני המשחקים בהיכל הספורט יד אליהו.
קורבלאן הגדיר את סגנון המשחק של ריאל מדריד בזמנו: "הסוד שלנו היה לשחק מהר יותר מהקבוצה היריבה.
לשחק מהר אך ללא שגיאות.
מישהו היה צריך להפוך את הכאוס שבמשחק להרמוניה.
הוא שיחק בנבחרת הספרדית בין השנים 1972 ו-1985 והשתתף ב-177 משחקים.
הוא השתתף בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת מינכן (1972), אולימפיאדת מוסקבה (1980) ואולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בה זכתה ספרד במדליית הכסף.
במהלך קריירת המשחק שלו למד קורבלאן לימודי רפואה וקיבל תואר דוקטור.
הוא התמחה בקרדיולוגיה והועסק, בין היתר, כיועץ רפואי למועדון הכדורגל ריאל מדריד ולנבחרת הכדורסל הספרדית.
במשך 17 השנים בהן שיחק בליגה הספרדית ובנבחרת ספרד, היה שותף קורבלאן לתארים הבאים:
12 זכיות באליפות הליגה הספרדית
7 זכיות בגביע המלך הספרדי
3 זכיות בגביע אירופה לאלופות
זכייה אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע
מדליית כסף בטורניר הכדורסל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
מדליית כסף באליפות אירופה בטורניר שהתקיים בנאנט ב-1983
שחקן השנה בכדורסל האירופי ב-1983
השחקן המצטיין באליפות אירופה ב-1983
חבר 50 השחקנים הגדולים בתולדות פיב"א
חואן דייגו פלורס (ספרדית: Juan Diego Flórez; נולד ב-13 בינואר 1973, לימה פרו), הוא טנור אופראי פרואני.
פלורס נולד בלימה בירת פרו לרוּבֶּן פלורס, גיטריסט וזמר ידוע בתחום המוזיקה הפרואנית הפופולרית ומוזיקת קריולה.
בריאיון עיתונאי תיאר פלורס כי כשהיה צעיר אימו ניהלה פאב בו הופיעו הרכבים של מוזיקה חיה, ובמקרים בהם בוטלו ההופעות ברגע האחרון, הופיע פלורס כזמר מחליף.
במטרה לבנות קריירה בתחום המוזיקה הפופולרית, נכנס פלורס בגיל 17 לקונסרבטוריון בלימה.
שם, במהלך לימודיו אצל אנדראס סנטה מריה, התגלו יכולותיו בתחום המוזיקה קלאסית.
במהלך תקופה זו החל לשיר במקהלה הלאומית של פרו (Coro Nacional of Peru), שם הופיע כסולן במיסת ההכתרה מאת מוצרט, וב- Petite Messe Solennelle של רוסיני.
פלורס זכה במלגת לימודים במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה שם למד מ-1993 עד 1996, והחל להופיע במסגרת הפקות סטודנטים ברפרטואר בו הוא מתמחה עד היום, אופרות של רוסיני ואופרות בל קנטו של דוניצטי ובליני.
כמו כן באותה תקופה למד פלורס אצל מרילין הורן באקדמיה למוזיקה של המערב בסנטה ברברה.
בשנת 1994 הזמין הטנור הפרואני ארנסטו פלאסיו את פלורס לאיטליה, במטרה לעבוד על האופרה Il Tutore Burlato מאת המלחין הספרדי ויסנטה מרטין אי סולר.
בין השניים התפתח קשר מקצועי, ופלאסיו הפך למורה, מדריך, ואמרגן של פלורס.
הפריצה הראשונה של פלורס, והופעתו המקצועית הראשונה, הייתה ב-1996 בפסטיבל רוסיני, המתקיים בעיר הולדתו של רוסיני באיטליה - פזארו, כאשר בגיל 23 נכנס פלורס לתפקיד הראשי באופרה "מתילדה משאבראן" במקום הטנור ברוס פורד שחלה.
את הופעתו הראשונה בלה סקאלה עשה באותה שנה בתפקיד האביר הדֶני באופרה "ארמידה" של גלוק.
את הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, עשה פלורס בשנת 1997, בתפקיד הרוזן פוטוסקי בהופעת הבכורה העולמית של האופרה "אליזבטה" מאת דוניצטי (גרסה מאוחרת של "Otto mesi in due ore" שמעולם לא בוצעה).
הופעות בכורה אחרות, באופרה של וינה (1999), ובמטרופוליטן אופרה (2002) בהן הופיע בתפקיד הרוזן אלמוויוה, באופרה "הספר מסיביליה".
ב-20 בפברואר 2007 ערב הפתיחה של האופרה "נערת הגדוד" מאת דוניצטי, שבר פלורס מסורת בת 74 שנים בתיאטרון לה סקאלה, לפיה לא נהוג לשיר הדרן בסיום אופרה, כאשר שר שוב את האריה "Ah!
mes amis", וזכה לתשואות סוערות מהקהל.
פלורס חזר על כך במטרופוליטן אופרה ב-2008.
פלורס מופיע ברחבי העולם על במות הקונצרטים ובתי האופרה.
הוא אף הקליט מספר תקליטי סולו בחברת דקה, ומשתתף בעשרות הקלטות וידאו ואודיו של אופרות.
זכה בכמה פרסים על הקלטותיו, בין היתר בפרס גראמי בקטגוריית המוזיקה הקלאסית על תקליטו Bel Canto Spectacular.
כמו כן זכה לכבוד גדול בארצו, פרו, שם זכה לכמה עיטורים מכובדים ואף תמונתו התנוססה על בול כחלק מסדרה של חמישה בולים של מוזיקאים פרואנים.
חואן אנטוניו סן אפיפניו רואיס (בספרדית: Juan Antonio San Epifanio Ruiz; נולד ב-12 ביוני 1959 בסרגוסה שבארגון) הוא כדורסלן עבר ספרדי ששיחק לאורך כל הקריירה שלו בברצלונה.
הוא זכה עם ברצלונה בתארים רבים, ונחשב לאחד מטובי הסמול פורוורדים בתולדות הכדורסל האירופי.
סן אפיפניו, שנודע בפי כל בכינוי אפי, גדל בסרגוסה והחל לשחק במסגרת קבוצת הכדורסל המקומית, הליוס סרגוסה, ב-1973. הקבוצה שיחקה בליגה השלישית בחשיבותה בספרד באותו זמן.
עם זאת, הוא שוחרר מהקבוצה כעבור כשנה וב-1974 הלך בעקבותיו של אחיו הגדול, הרניניו, וחתם יחד איתו בברצלונה.
הוא שיפר במידה ניכרת את יכולות המשחק שלו במחלקת הנוער של ברצלונה וזומן גם לנבחרת הנוער של ספרד.
ב-1977 ערך סן אפיפניו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה.
הוא הפך עד מהרה לשחקן המוביל של הקבוצה ובלט בקבוצה המצליחה של שנות ה-80, אשר שברה את השליטה ארוכת-השנים של ריאל מדריד בכדורסל האירופי והספרדי.
השחקנים המצטיינים לצידו בברצלונה היו איגנסיו סולוזבל, חואן דה לה קרוז, אודי נוריס ואחרים.
סן אפיפניו נבחר על ידי ל'אקיפ לכדורסלן האירופי הטוב ביותר בשנות ה-80.
באותה שנה בה שיחק לראשונה בברצלונה החל סן אפיפניו לשחק גם בנבחרת ספרד.
הוא מחזיק בשיא ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים עם 239 הופעות.
הוא זכה עם הנבחרת במדליית כסף באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984, והצליח עמה גם באליפויות אירופה עם זכייה במדליית הכסף ב-1983 ובמדליית הארד ב-1991. הוא השתתף עם הנבחרת שלוש פעמים באליפות העולם בכדורסל.
הוא היה האחרון שנשא את הלפיד האולימפי לקראת אולימפיאדת ברצלונה ב-1992. סן אפיפניו הודיע על פרישתו מכדורסל ב-1995.
בפברואר 2008 נבחר סן אפיפניו לאחד מ-50 התורמים הגדולים ביותר ליורוליג בכל הזמנים, לרגל יובל להקמת המפעל.
חואן גרסיה לורנסאנה (בספרדית: Juan García Lorenzana; נולד ב-28 באוגוסט 1977) המוכר גם כחואנין (Juanín) הוא שחקן כדוריד ספרדי המשחק כיום בקבוצת הכדוריד של ברצלונה.
מספר חולצתו של חואנין גארסיה הוא 6. גרסיה, נכון לינואר 2012, נחשב למלך השערים של נבחרת ספרד בכל הזמנים.
גרסיה כבש בנבחרת 822 שערים.
חואנין גארסיה החל את הקריירה שלו בלאון אדאמר, המועדון של עיר הולדתו, שם הוא שיחק במשך כ-13 עונות.
גארסיה הועלה בשנת 1999 לקבוצת הבוגרים של המועדון וכעבור שנה הוא החל לשמש כקפטן הקבוצה.
בשנת 2004 נבחר גארסיה לתואר השחקן הטוב ביותר באותה עונה מטעם ארגון EHF.
בעונת 2005-06 חתם גארסיה בקבוצת ברצלונה עד לעונת 2010-2011. ב-26 בינואר 2010, הפך חואנין גארסיה למלך השערים של נבחרת ספרד בכל הזמנים אחרי שעקף את חואן פראנסיסקו.
הוא השתתף באולימפיאדת קיץ 2008 בבייג'ינג כחבר נבחרת ספרד הגברים בכדוריד.
הקבוצה זכתה במדליית ארד, כשהיא מנצחת את קרואטיה.
ב-31 במרץ 2013 הוא הפך לשחקן הראשון שהגיע ל-2000 שערים בליגת אסובאל.
ב-25 במאי 2019 פרש לצמיתות מכדוריד.
חוזה ויקטוריאנו (קרמלו קארלוס) גונזאלס פרז (José Victoriano (Carmelo Carlos) González-Pérez; 23 במרץ 1887 – 11 במאי 1927) הוא שמו האמיתי של חואן גריס (Juan Gris), צייר ופסל ספרדי שחי ופעל בעיקר בפריז.
עבודותיו נקשרות עם הופעת הקוביזם ומהוות דוגמה בולטת של זרם זה.
גריס נולד במדריד, למד ציור מכני בבית הספר לאמנויות ואומנויות (Escuela de Artes y Manufacturas) במדריד בשנים 1902-1904, במהלכן תרם מציוריו לכתבי עת מקומיים.
בשנים 1904-1905 למד אצל הצייר חוזה מריה קרבונרו (José Maria Carbonero).
וככל הנראה בשנת 1905 אימץ לעצמו את השם הבדוי חואן גריס.
בשנת 1906 עבר לגור בפריז והתיידד עם אנרי מאטיס, ז'ורז' בראק ופרננד לז'ה.
ובשנת 1915 הוא צויר על ידי ידידו אמדאו מודיליאני.
בפריז הלך גריס בדרכו של חבר אחר בן ארצו פבלו פיקאסו.
על אף שהתפרנס כצייר איורים הומוריסטיים וקודרים למספר כתבי עת, החל לצייר באופן רציני רק בשנת 1910 ועד לשנת 1912 פיתח סגנון קוביסטי אישי.
בשנת 1912 צייר את הדיוקן "הוקרה לפיקאסו" שנחשב לציור קוביסטי משמעותי שנעשה בתקופה מוקדמת של הקוביזם על ידי אמן מלבד פיקאסו או בראק.
הדיוקן, צבע שמן על קנבס, הצביע על סגנון אנליטי של קוביזם.
בקיץ 1913 עסק ביצירה, יחד עם פיקאסו, בעיירה סרה ( Céret) והחל לעבור לקוביזם סינתטי, עם שימוש נרחב בקולאז', בניגוד למונוכרומטיות של חבריו, הוא הרבה להשתמש בצבעים הרמוניים בהירים ובשילובים נועזים, בדומה לחברו מאטיס.
בשנת 1924 החל בעיצוב במה ותלבושות עבור הבלט רוס של סרגיי דיאגילב.
באותה השנה הרצה בסורבון והציג בתערוכות גדולות בגלריה סימון בפריז ובגלריה פלכטהיים (Flechtheim) בברלין ודיסלדורף.
החל מאוקטובר 1925, חלה גריס לעיתים קרובות, ולבסוף נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 40, והותיר אחריו אישה ובן.
חואן אנטוניו פיצי טורוחה (בספרדית: Juan Antonio Pizzi Torroja; נולד ב-7 ביוני 1968 בסנטה פה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן אל-וואסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
פיצי שיחק לאורך רוב הקריירה בספרד, והצליח במיוחד בקבוצת טנריפה, לה עזר להתבסס בליגה הבכירה, וכן שיחק בין היתר במדי ברצלונה וולנסיה.
פיצי ייצג כמתאזרח את נבחרת ספרד ביורו 1996 ובמונדיאל 1998. לאחר פרישתו, המשיך לקריירת אימון.
פיצי החל את דרכו בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטראל.
עוד בטרם עלה לקבוצה הבוגרת, נפצע פיצי בהתנגשות עם השוער רוברטו בונאנו, מה שגרם לו לפציעה בכליה.
הוא נאלץ להסירה בניתוח, ולמרות ההמלצה הראשונית של רופא הקבוצה כי עליו לפרוש מכדורגל, המשיך פיצי לשחק והעביר את כל קריירת המשחק עם כליה אחת בלבד.
פיצי החל את דרכו בקבוצה הבוגרת בשנת 1988. הוא החל לתפוס מקום של קבע.
עונת השיא שלו בקבוצה הייתה , בה כבש 15 שערים בעונה הסדירה, ועוד שני שערים בשני משחקים מול אינדפנדיינטה בפלייאוף ההעפלה לגביע ליברטדורס.
בסך הכל, עם 17 שערים ב-33 הופעות, סייע פיצי לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בטבלה.
לאחר העונה המוצלחת ברוסאריו, עבר פיצי לעונה אחת בדפורטיבו טולוקה מליגת העל המקסיקנית.
למרות עונה קבוצתית מאכזבת בה לא הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף, הצליח פיצי להתבלט באופן אישי.
הוא כבש 12 שערי ליגה, ובסיום העונה נמכר לטנריפה מהליגה הספרדית, אותה אימן אז בן ארצו חורחה סולארי.
טנריפה עברה עונה מרובת קשיים, במהלכה הוחלף סולארי בחורחה ולדאנו למרות זאת, פיצי היה לשחקן הרכב קבוע, שמר על יכולת יציבה וכבש 15 שערי ליגה, יותר מכל שחקן אחר בקבוצתו.
עונה אחר כך, תחת ולדאנו, שמר פיצי על מאזן זהה לעונת הבכורה שלו - 15 שערי ליגה ב-34 משחקים - אך בניגוד לעונה הקודמת הקבוצה הפגינה יכולת נפלאה וסיימה במקום החמישי, שהוביל למקום בגביע אופ"א.
לקראת עונת , עבר פיצי לקבוצת ולנסיה של המאמן חוס הידינק.
אמנם, באותה עונה הגיע לקבוצה גם החלוץ הבכיר פרדראג מיאטוביץ', ובעקבות כך ובעקבות פציעות שספג במהלך העונה, פיצי היה לחלוץ שלישי בלבד בקבוצה.
הוא רשם 19 הופעות ליגה בלבד, מתוכן רק 13 בהרכב, וסיים את דרכו בקבוצה לאחר עונה אחת בה לא הצליח להשפיע וכבש ארבעה שערי ליגה.
אמנם, שערו האחרון בקבוצה היה לאבן דרך עבור המועדון, מאחר שהיה השער ה-3,000 שלה בליגה הבכירה.
לקראת עונת חזר פיצי לטנריפה, אותה אימן אז ארגנטינאי אחר, ויסנטה קנטאטורה.
פיצי היה לאחד מחמישה שחקנים ארגנטינאים בקבוצה באותה עונה.
טנריפה נלחמה על מקומה בליגה באותה עונה, ופיצי שוב חזר להוביל את טבלת הכובשים שלה, ועם 15 שערי ליגה סייע לה לשמור על מקומה בליגה עונה נוספת.
לקראת עונת , הגיע המאמן יופ היינקס לטנריפה.
תחתיו, רשם פיצי את העונה הטובה בקריירה שלו.
הוא היה למלך השערים של הליגה עם 31 כיבושים באותה עונה, והכריע במירוץ את מיאטוביץ' איתו התחרה על מקום בהרכב ולנסיה, ואת בבטו הברזילאי.
הוא היה מלך השערים הראשון, והיחיד עד כה, שזכה בתואר כשחקן טנריפה.
יכולת השיא של פיצי בטנריפה הביאה אותו לברצלונה של בובי רובסון לקראת עונת .
פיצי הצטרף לחוליית התקפה מוכשרת מאוד, שכללה בין היתר את רונאלדו, לואיס אנריקה וחריסטו סטויצ'קוב.
פיצי כבש כבר בהופעת הבכורה הרשמית שלו, כשנכנס כמחליף במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי מול אתלטיקו מדריד, ומיד הבקיע בדרך לניצחון קבוצתו 5-2. הוא שיחק לאורך כל משחק הגומלין, בו הפסידה ברצלונה 3-1, אך זכתה בתואר בזכות הפרש שערים.
היה זה התואר הראשון בו זכה פיצי בקריירה.
בהמשך העונה שימש פיצי בעיקר כשחקן מחליף.
הוא היה שותף לזכיית הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
במהלך הטורניר כבש פיצי שער אחד בלבד, בשלב רבע הגמר, ואף שותף במשחק הגמר כשעלה מהספסל דקה לסיום.
באותה עונה זכתה ברצלונה בתואר שלישי - גביע המלך הספרדי, ולפיצי היה חלק משמעותי בזכייה.
בשלב רבע הגמר פגשה ברצלונה את אתלטיקו מדריד.
לאחר שבטיס עלתה ל-2-1 בדקה ה-82, כבש פיצי את שער השוויון חמש דקות לסיום ושלח את המשחק להארכה, בסיומה ניצחה ברצלונה בתוצאה 3-2. בסך הכל כבש פיצי 16 שערים ב-49 הופעות, מתוכן 13 בלבד בהרכב, בכל המסגרות.
בעונת הגיע לקבוצה המאמן לואי ואן חאל.
תחת ההולנדי סבל פיצי מירידה משמעותית בדקות המשחק.
הוא זכה רק לארבע הופעות הרכב בכל המסגרות באותה עונה, ול-23 הופעות בסך הכל.
באותה עונה זכה פיצי עם ברצלונה, בפעם היחידה בקריירת המשחק שלו, בתואר האליפות.
לאחר טורניר מונדיאל 1998 חזר פיצי לארגנטינה, לראשונה מזה שמונה שנים, כשחתם בריבר פלייט.
אף על פי שהקבוצה נהנתה מעשור מוצלח, אותה עונה בה שיחק פיצי בקבוצה הסתיימה ללא תואר.
גם באופן אישי פיצי לא הצליח להשתלב כמצופה, ובתחילת עונת חזר למועדון נעוריו, רוסאריו סנטראל.
הוא שיחק במדי הקבוצה במשך שני טורנירים.
בראשון, האפרטורה של , שמרה רוסאריו על קרב צמוד לתואר האליפות מול ריבר פלייט.
פיצי כבש 12 שערים ב-18 הופעות בטורניר, שלא הספיקו לקבוצה שסיימה במקום השני, נקודה אחת מהפיסגה.
רוסאריו זכתה להשתתף בגביע ליברטדורס, בו כיכב פיצי עם חמישה שערים בשישה משחקים, עד להדחתה של קבוצתו על ידי קורינתיאנס הברזילאית בשמינית הגמר.
לקראת עונת חזר פיצי לאירופה כשחתם במדי פורטו.
אמנם, הקדנציה שלו במדי המועדון הייתה קצרה ונמשכה חצי עונה בלבד.
פציעה בברכו הימנית מנעה מפיצי לשחק באופן רציף, ובסוף שנת 2000 הוא חזר לרוסאריו סנטראל.
הוא היה אחד השחקנים החשובים בטורניר גביע ליברטדורס 2001, בו כבש שבעה שערים בעשרה משחקים, עד שקבוצתו נעצרה בחצי הגמר.
אחת ההופעות המרשימות ביותר של פיצי בטורניר הייתה בשלב רבע הגמר מול אמריקה קאלי הוא כבש את השער היחיד בניצחון הקבוצה 1-0 במשחק הראשון.
בגומלין נקלעה רוסאריו לפיגור 3-0, והחל מהדקה ה-89 ובתוך שלוש דקות כבש פיצי צמד, ששלח את הקבוצות לדו-קרב בעיטות עונשין, בו ניצחה רוסאריו.
ב-31 בדצמבר 2001 חתם פיצי בויאריאל, כמחליפו של בן ארצו מרטין פלרמו הפצוע.
עד לסיום העונה הוא הספיק לרשום 13 הופעות ליגה ולכבוש שער אחד.
בסיום העונה פרש פיצי מכדורגל, בגיל 34.
פיצי, שלא זכה לזימון לנבחרת ארגנטינה, התאזרח בספרד וכך זומן לסגל נבחרת ספרד.
המאמן חבייר קלמנטה העלה את פיצי בהרכב להופעת בכורה ב-30 בנובמבר 1994, בניצחון 2-0 על במשחק ידידות.
שער הבכורה שלו בנבחרת היה כחודשיים אחר כך, במשחק ידידות מול ב-18 בינואר 1995. פיצי כבש את השער הראשון במשחק, בדרך לשוויון 2-2.
ב-20 בספטמבר 1995, היה פיצי ליליד ארגנטינה הראשון שכובש מול נבחרת ארגנטינה.
היה זה במשחק ידידות במדריד, שהסתיים בניצחונה של ספרד 2-1.
פיצי זומן על ידי קלמנטה לסגל ספרד לקראת יורו 1996 באנגליה.
במשחק הראשון בשלב הבתים, בו פגשה ספרד את , פתח פיצי בהרכב אך הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-75. הוא החמיץ את המשחק מול , חזר להרכב בניצחון 2-1 על , והוחלף לאחר כשעה.
פיצי לא שותף בהדחתה של ספרד על ידי בדו-קרב בעיטות עונשין ברבע הגמר.
קלמנטה זימן את פיצי גם לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת, שהסתיים במפח נפש לספרדים שהודחו בשלב הבתים.
פיצי שיחק רק פעם אחת בטורניר, במשחק השני של ספרד מול שהסתיים בשוויון 0-0. פיצי פתח בהרכב, והוחלף בדקה ה-52.
המשחק מול פרגוואי היה המשחק הבינלאומי האחרון בקריירה של פיצי, שפרש מהנבחרת בסיום הטורניר בגיל 30. הוא שיחק 22 פעמים במדי ספרד, וכבש שמונה שערים.
עם פרישתו ממשחק, עבר פיצי לברצלונה, שם התגורר מספר שנים.
הוא עבר קורס מיוחד לניהול מקצועי לשחקני קבוצת ברצלונה לשעבר, בו השתתפו בין היתר ז'וזפ גוארדיולה ולואיס אנריקה.
משרת האימון הראשונה של פיצי הייתה בקבוצת אתלטיקו קולון הארגנטינאית, בינואר 2005, בשיתוף עם חוסה דל סולאר הפרואני.
אמנם, הוא סיים את דרכו לאחר שלושה משחקים בלבד, שבכולם הפסידה קולון.
באפריל 2006 החל לאמן את אוניברסידד סן מרטין מפרו, והוביל אותה פעמיים רצופות למקום החמישי בטבלה.
ב-2009 הגיע לליגת העל הצ'יליאנית, כשהחל לאמן את סנטיאגו מורנינג.
בטורניר הקלאוסורה של אותה שנה, הוביל פיצי את קבוצתו באופן מפתיע עד לחצי גמר הפלייאוף.
ב-9 ביולי 2010 התמנה לתפקיד המאמן באוניברסידד קאתוליקה.
הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות עם 15 ניצחונות ב-20 משחקים, מתוכם שבעה ברציפות בשבעת המחזורים האחרונים.
עונה אחר כך הוביל את הקבוצה עד לרבע גמר גביע ליברטדורס, הישג שהקבוצה לא רשמה מאז 1997. הוא החמיץ את אליפות האפרטורה , לאחר הפסד במפגש גמר הפלייאוף הכפול לאוניברסידד דה צ'ילה, למרות ניצחון 2-0 במשחק הראשון.
ביוני 2011 חזר פיצי לקבוצת נעוריו, הפעם כמאמן הקבוצה, בניסיון להחזיר אותה לליגה הבכירה.
קבוצתו סיימה במקום הרביעי בטבלה, מה שהבטיח לה מפגש פלייאוף מול סן מרטין דה סן חואן.
בפלייאוף, שוויון 0-0 בשני המשחקים קבע כי רוסאריו תשחק עוד עונה בליגת המשנה.
בעקבות כישלון הקבוצה לעלות ליגה, פוטר פיצי מתפקידו.
ב-11 באוקטובר 2012 החל פיצי לאמן את סן לורנסו, כשהקבוצה הייתה ממוקמת במקום ה-18 בטבלה.
הוא ייצב את מצבה והעלה אותה למקום ה-11 בסיום טורניר האיניסיאל של 2012. בטורניר הפינאל של המשיך פיצי את מגמת השיפור של סן לורנסו שסיימה במקום הרביעי.
עונה אחר כך, הגיעה דרכו של פיצי בקבוצה לשיאה, כשהיא זכתה באליפות טורניר האיניסיאל 2013. לאחר שהבטיח את הזכייה בתואר, התפטר פיצי מתפקידו כמאמן הקבוצה.
ב-26 בדצמבר 2013 חזר פיצי לספרד, כשהתמנה לתפקיד מאמן ולנסיה, בה שיחק בעבר.
הוא הצליח לייצב את מצבה של הקבוצה והוביל אותה לשני ניצחונות רצופים ומרשימים, 3-2 על ברצלונה ו-5-0 על ריאל בטיס, שעוררו מחדש את האפשרות להגיע למקומות שיאפשרו השתתפות במפעל אירופי.
למרות זאת, הקבוצה הצליחה לסיים במקום השמיני בלבד, ונקבע כי לאחר 16 השנים הקבוצה לא תשתתף במפעל אירופי.
במקביל באותה עונה, הוביל פיצי את ולנסיה עד לחצי גמר הליגה האירופית.
בשלב רבע הגמר הדיחה ולנסיה את פ.צ.
בזל, לאחר שחזרה מהפסד 3-0 בחוץ עם ניצחון 5-0 ביתי.
בחצי הגמר מול סביליה, כמעט והצליחה שוב לחולל מהפך מרשים.
במשחק הראשון הפסידה ולנסיה 2-0, ובגומלין הובילה בתוצאה 3-0, עד שארבע דקות בתוך תוספת הזמן ספגה שער מצמק, 3-1, שהעלה את סביליה לגמר בזכות חוק שערי חוץ.
אף על פי שזכה לתמיכה רבה בתוך המועדון, הבעלים החדש של הקבוצה החליט לא להאריך את חוזהו של פיצי לעונה נוספת, והוא סיים את דרכו במועדון בסיום העונה.
ב-3 בדצמבר 2014 התמנה פיצי לתפקיד מאמן לאון מליגת העל המקסיקנית.
ב-29 בינואר 2016 מונה למאמנה של נבחרת צ'ילה.
בקופה אמריקה 2016 הוביל את הנבחרת לזכייה לאחר ניצחון בפנדלים נגד , בגביע הקונפדרציות 2017 צ'ילה הפסידה בגמר ל, למרות ההצלחה בשני הטורנירים צ'ילה לא הצליחה להעפיל למונדיאל 2018 ופיצי סיים את דרכו בנבחרת.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםרוסאריו סנטראלליגת העל הארגנטינאית2028133317דפורטיבו טולוקהליגת העל המקסיקנית3112טנריפהלה ליגה34153415ולנסיהלה ליגה194טנריפהלה ליגה32154131ברצלונהלה ליגה339152ריבר פלייטליגת העל הארגנטינאית176רוסאריו סנטראלליגת העל הארגנטינאית2818פורטוליגת העל הפורטוגלית113רוסאריו סנטראלליגת העל הארגנטינאית104187ויאריאללה ליגה131סך הכל בקריירה399172
חואן אנטוניו סניור גומס (בספרדית: Juan Antonio Señor Gómez; נולד ב-26 באוגוסט 1958 במדריד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר.
סניור שיחק במרבית הקריירה בריאל סרגוסה, והוביל אותה כקפטן בזכייתה בגביע המלך הספרדי בעונת .
הוא רשם מעל לארבעים הופעות במדי נבחרת ספרד, וייצג אותה בין היתר בטורנירי יורו 1984 ומונדיאל 1986. לאחר פרישתו ממשחק, אימן מספר שנים קבוצות בליגות המשניות בספרד.
סניור החל את דרכו בקבוצת הנוער של ריאל מדריד מעיר הולדתו.
לקראת עונת , כשסיים את גילאי הנוער והיה בן 19, עבר סניור לסיימפוסואלוס מהליגה הרביעית, במדיה שיחק למשך עונה אחת.
לקראת עונת עבר סניור לדפורטיבו אלבס מליגת המשנה.
בשתי העונות הראשונות של סניור בקבוצה הוא היה לשחקן משלים בסגל הקבוצה, אך בעונת כבר היה לשחקן המשמעותי בקבוצה, הוביל את טבלת הכובשים שלה בליגה עם 15 שערים והיה לסגן מלך שערי הליגה השנייה.
היכולת שהפגין הובילה אותו לחתום בריאל סרגוסה של המאמן ההולנדי לאו ביינהאקר, תחנתו הראשונה והיחידה בליגה הבכירה.
סניור השתלב היטב בקבוצה כבר בעונתו הראשונה, והיה לשחקן הרכב משמעותי.
עונה אחר כך, , הייתה מוצלחת הן עבור השחקן והן עבור הקבוצה כולה.
סרגוסה סיימה במקום השישי בטבלה, שיפור של חמישה מקומות מעונת הבכורה של סניור, שזכה בפרס דון בלון לשחקן העונה בליגה הבכירה.
שותפו לקישור, חואן ברבאס, זכה באותה עונה בפרס השחקן הזר של העונה.
בעונת הוביל סניור כקפטן את קבוצתו לזכייה בגביע הספרדי.
לסניור היה חלק משמעותי בזכייה, כשכבש במהלך הטורניר ארבעה שערים לזכות קבוצתו, כולל במפגש הגומלין של חצי הגמר מול ריאל מדריד.
במשחק הגמר גברה סרגוסה על ברצלונה בתוצאה 1-0. סניור, שפתח בהרכב קבוצתו למשחק, הניף את הגביע בסיומו.
באותה עונה כבש סניור 15 שערי ליגה לזכות קבוצתו, שיא אישי לסניור בסרגוסה.
עונה אחר כך השתתפה סרגוסה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
במסגרת הטורניר רשם סניור מספר הופעות אישיות מרשימות, כמו במפגש הגומלין מול רומא, בו כבש סניור צמד בעיטות עונשין כדי לשלוח את המשחק להארכה.
בדו-קרב בעיטות ההכרעה, כבש סניור את הפנדל המכריע שהעלה את קבוצתו לשלב הבא.
סרגוסה וסניור הגיעו עד לחצי הגמר מול אייאקס אמסטרדם, שם הודחו מהמפעל.
סניור הוסיף לשחק בקבוצה עד לסיום עונת , אז נאלץ לפרוש בגיל 32 עקב בעיות שהתגלו בליבו.
במשך תשע עונות רשם סניור 304 הופעות ליגה במדי סרגוסה, בהן כבש 54 שערים.
סניור החל את הקריירה הבינלאומית שלו במדי נבחרת ספרד ב-27 באוקטובר 1982, תחת המאמן מיגל מוניוס, בניצחון 1-0 על במסגרת מוקדמות יורו 1984. כארבעה חודשים לאחר מכן, בהופעתו השלישית במדי הנבחרת, כבש סניור בפנדל את השער היחיד בניצחון הביתי 1-0 על , שער הבכורה שלו במדי ספרד.
ב-21 בדצמבר 1983 כבש סניור את שערו הרביעי במדי הנבחרת, שהיה שער משמעותי מאוד עבורה.
היה זה במסגרת מוקדמות היורו, וספרד אירחה את בידיעה כי היא חייבת ניצחון בהפרש של 11 שערים על מנת להעפיל לטורניר הגמר.
בדקה השנייה, במצב של שוויון 0-0, החמיץ סניור פנדל לזכות נבחרתו.
הוא פיצה על כך בדקה ה-83, בה כבש שער שהעלה את נבחרתו ליתרון 12-1, ולמעשה קבע את תוצאת המשחק.
בזכות השער, הצליחה ספרד להעפיל לטורניר הגמר בצרפת.
סניור זומן לסגל הנבחרת של מוניוס לקראת הטורניר.
בשלב הבתים, פתח סניור בהרכב ספרד במשחקה הראשון בטורניר, בו נפרדה מ בשוויון 1-1. הוא איבד את מקומו בהרכב במשחק התיקו 1-1 מול , אך עלה מהספסל במהלך המחצית השנייה וחזר להרכב במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים, בו גברה ספרד 1-0 על ועלתה לחצי הגמר מהמקום הראשון בבית.
ספרד, עם סניור בהרכב, פגשה את בחצי הגמר.
המפגש הסתיים בשוויון 1-1 לאחר הארכה, ובדו-קרב בעיטות העונשין כבש סניור את הבעיטה השנייה לזכות ספרד בדרך לניצחון 5-4 והעפלה לגמר.
סניור פתח במשחק הגמר מול , בו הפסידה ספרד 2-0 לנבחרת המארחת והסתפקה במקום השני.
מוניוס זימן את סניור לסגל ספרד לקראת מונדיאל 1986 במקסיקו.
בשלב הבתים עלה סניור מהספסל בכל שלושת המשחקים של נבחרתו.
לאחר שלא שותף בניצחון על דנמרק בשמינית הגמר, עלה סניור מהספסל במחצית המשחק מול בשלב רבע הגמר, כשנבחרתו בפיגור 1-0. בדקה ה-85 כבש סניור בפנדל את שערו השישי והאחרון במדי הנבחרת, והביא לנבחרתו את שער השוויון ששלח את המשחק להארכה.
התוצאה נשמרה עד לסיום ההארכה, ובדו-קרב הפנדלים כבש סניור את הבעיטה הראשונה לזכות ספרד.
בסיום, ספרד הפסידה 5-4 בדו-קרב והודחה מהמפעל.
סניור הוסיף לשחק בנבחרת עוד כשנה וחצי לאחר הטורניר.
הופעתו האחרונה במדי ספרד נערכה ב-24 בפברואר 1988, ובה עלה סניור כמחליף בהפסדה הביתי של ספרד 2-1 ל במשחק ידידות.
בסך הכול רשם סניור 41 הופעות במדי נבחרת ספרד, בהן כבש שישה שערים.
סניור החל את קריירת האימון במהלך עונת , לקראת המחזור ה-16 של העונה בליגת המשנה הספרדית, כשהתמנה לתפקיד מאמן קבוצת מרידה (בה שיחקו באותה עונה צמד הישראלים עידן טל ומוטי קקון).
סניור הצליח להוביל את קבוצתו עד למקום השישי, אך בסיום העונה הקבוצה פורקה עקב חובות כלכליים כבדים.
לקראת עונת התמנה סניור לתפקיד מאמן סלמנקה מליגת המשנה.
לאחר שלא הצליח להביא את הקבוצה למאבקי הצמרת, הוא סיים את תפקידו לאחר 30 מחזורים.
בעונת , לקראת המחזור השלישי של העונה, התמנה סניור לתפקיד מאמן קרטחנה מהליגה השלישית, אך החזיק מעמד בתפקיד 12 משחקים בלבד בטרם סיים את תפקידו.
הוא פתח את עונת כמאמנה של CD לוגרונייס, גם היא מהליגה השלישית, אך סיים את דרכו לאחר שלושה משחקי ליגה בלבד וללא ניצחון.
אליפות אירופה: 1984 (מקום שני)
פרס דון בלון לכדורגלן העונה בליגה הספרדית:
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםדפורטיבו אלבסהליגה הספרדית השנייה2002323715ריאל סרגוסההליגה הספרדית33133532632633154311374376240סך הכול בקריירה38471
חואן ברנאט ולאסקו (בספרדית: Juan Bernat Velasco, נולד ב-1 במרץ 1993 בקויירה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בחטאפה.
לזכות ברנאט 11 הופעות במדי נבחרת ספרד.
ברנאט נולד בעיר קויירה הנמצאת בקהילה האוטונומית של ולנסיה.
ברנאט שיחק בקבוצות הנוער של ולנסיה, וערך הופעה בקבוצות הבוגרות כאשר שיחק בקבוצת המילואים בליגה הספרדית השלישית, וסייע לה להעפיל אל הליגה הספרדית השנייה.
בשנת 2011 ברנאט עלה לסגל של הקבוצה הבכירה, וערך בכורה ב-27 באוגוסט באותה שנה בניצחון על ראסינג סנטאנדר.
עם זאת, מיעט לשחק בקבוצה הבכירה באותה עונה, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
ב-28 בנובמבר 2012 הבקיע ברנאט את שערו הראשון בקבוצה הבכירה, במשחק גביע המלך נגד יאגוסטרה, וכעבור כשנה הבקיע לראשונה במשחק ליגה, נגד אלצ'ה.
במהלך תקופתו בוולנסיה, שיחק ברנאט בעמדת הקשר השמאלי, ובהמשך בעמדת המגן השמאלי.
ב-7 ביולי 2014 חתם ברנאט על חוזה לחמש שנים בבאיירן מינכן, תמורת 10 מיליון אירו.
ברנאט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לבורוסיה דורטמונד בגמר הסופר קאפ הגרמני.
את שערו הראשון במדי באיירן מינכן כבש ב-30 בינואר 2015 בתבוסה 1–4 לוולפסבורג.
ברנאט הרבה לשחק בהרכב של פפ גוארדיולה כבר בעונתו הראשונה, כאשר הוא משחק בעיקר כקשר שמאלי וכמגן שמאלי.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה ברנאט עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה.
בעונת 2015/16, זכה ברנאט עם באיירן מינכן בדאבל, ובשתי העונות הבאות, 2016/17 ו-2017/18, זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה.
ברנאט, בארבע עונותיו בבאיירן, הגיע עם הקבוצה שלוש פעמים לחצי גמר ליגת האלופות ופעם אחת לרבע הגמר, אך שימש בעיקר שחקן מחליף לדויד אלאבה.
ב-31 באוגוסט 2018 נמכר ברנאט מבאיירן מינכן לפריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית תמורת 15 מיליון אירו.
ברנאט חתם על חוזה בפריז סן-ז'רמן לשלוש שנים.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–4 על סנט אטיין.
ב-6 בנובמבר הבקיע את שערו הראשון במדי פריז בתיקו 1-1 נגד נאפולי בליגת האלופות.
ברנאט זכה באליפויות בשתי העונות הראשונות שלו בקבוצה, ובעונת 2019/20 אף הגיע עם קבוצתו לגמר ליגת האלופות 2020, בו הפסידה פריז סן ז'רמן 1-0 לקבוצתו הקודמת של ברנאט, באיירן מינכן.
ברנאט שיחק 80 דקות בגמר זה.
באותה עונה זכה ברנאט עם פריז סן ז'רמן גם בגביע הצרפתי ובגביע הליגה הצרפתית.
בספטמבר 2020 נפצע ברנאט במשחק ליגה מול מץ, והחמיץ בעקבות זאת את כל יתרת עונת 2020/21, בה קבוצתו לא זכתה באליפות.
באותה תקופה הוארך חוזהו של ברנאט בפריז סן ז'רמן עד לסיום עונת 2024/25. ברנאט חזר למגרשים באוקטובר 2021, ובעונת 2021/22 ערך 15 הופעות ליגה, וזכה באליפות נוספת.
בעונת 2022/23 ברנאט חזר לשחק באופן קבוע, וזכה עם קבוצתו באליפות נוספת.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל ברנאט לבנפיקה ליסבון לעונה אחת.
ברנאט הרבה להיפצע בעונת 2023/24, וערך בה שבע הופעות בלבד בכל המסגרות.
ב-31 באוגוסט 2024 הושאל ברנאט שוב, והפעם לויאריאל מהלה ליגה.
בינואר 2025 שוחרר הן מפריז סן-ז'רמן והן מויאריאל.
ב-3 בפברואר 2025, מעט אחרי ששוחרר מוויאריאל, חתם ברנאט בחטאפה עד לתום עונת 2024/25.
ברנאט שיחק בכל נבחרות הנוער והצעירים של ספרד.
ברנאט זכה עם נבחרת ספרד באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19, שנערכה בשנת 2012 באסטוניה, וערך בכורה בנבחרת ספרד הבוגרת בשנת 2014, במוקדמות יורו 2016, וכבש את שערו הראשון נגד נבחרת לוקסמבורג.
חואן פרננדו אראנגו סאנס (בספרדית: Juan Fernando Arango Sáenz, נולד ב-17 במאי 1980 במרקאי שבוונצואלה) הוא כדורגלן עבר ונצואלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
לאראנגו 127 הופעות ו-23 שערים במדי נבחרת ונצואלה, והוא שיאן ההופעות וההבקעות של הנבחרת בכל הזמנים.
אראנגו השתתף עם ונצואלה בשישה טורנירים של קופה אמריקה.
הוריו של אראנגו היגרו למרקאי שבוונצואלה מקולומביה.
בנעוריו שיחק במועדון הוונצואלי נואבה קאדיס, ואחר כך במועדון סוליאנוס, עמו העפיל לליגת העל של ונצואלה.
בהמשך עבר לקראקס מעיר הבירה, שם שיחק תקופה קצרה והבקיע חמישה שערים ב-19 הופעות, ונרכש בהמשך על ידי מונטריי המקסיקנית, בה שיחק עונה וחצי.
בפגרת החורף של עונת 2001/02, עבר אראנגו לפצ'וקה המקסיקנית, שם שיחק עונה וחצי, כאשר בתום עונת 2002 זכה עם פצ'וקה בליגת האלופות של CONCACAF, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על מונרקס מורליה המקסיקנית.
בעונת 2003/04 שיחק אראנגו בפואבלה המקסיקנית, והבקיע שמונה שערים בעונה זו.
לקראת עונת 2004/05 חתם אראנגו במיורקה מליגת העל הספרדית, שם שיחק חמש עונות רצופות.
במרץ 2005 נפצע אראנגו לתקופה ארוכה לאחר התנגשות עם שחקן סביליה חאבי נבארו, כאשר שבר את עצמות הלחיים ובלע את לשונו, וחזר לשחק אחרי חודש.
בעונת 2005/06 הבקיע אראנגו 11 שערים והוביל את טבלת המבקיעים של מיורקה.
במרץ 2008 הבקיע אראנגו את השלושער הראשון שלו, בניצחון 7-1 על רקראטיבו ולבה, ושיתוף הפעולה שלו בהתקפה עם דני גויסה היה פורה במיוחד, כאשר הבקיעו שניהם ביחד 39 שערים, 12 מהם של אראנגו.
עונת 2008/09 הייתה האחרונה של אראנגו במיורקה, וגם בעונה זו הציג יכולת טובה מאוד והבקיע שמונה שערים.
אראנגו צבר 183 הופעות ליגה בחמש עונות, החמיץ רק שבעה משחקי ליגה, והבקיע 45 שערים.
עונת 2009/10 הייתה אמורה להיות האחרונה של אראנגו במיורקה, ועל מנת לא לאבד אותו בחינם בתום החוזה, מיורקה מכרה את אראנגו לבורוסיה מנשנגלדבך תמורת 3.6 מיליון אירו, ואראנגו חתם על חוזה לשלוש שנים.
בעונתו השלישית בבורוסיה מנשנגלדבך, 2011/12, הבקיע אראנגו שישה שערים ובישל 12, וסייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי, דרכו העפילה למוקדמות ליגת האלופות של עונת 2012/13, אך הודחה על ידי דינמו קייב והמשיכה לליגה האירופית.
בשלב הבתים של הליגה האירופית הבקיע אראנגו שער שוויון במשחק מול אולימפיק מרסיי שהקנה לגלדבאך נקודה, אך הקבוצה הודחה בשלב 32 הגדולות על ידי לאציו, לאחר תיקו 3-3 בבית, בו אראנגו הבקיע שער יתרון בדקה ה-84, שלא החזיק מעמד, והפסד 2-0 בחוץ.
בעונת 2013/14 הבקיע אראנגו מספר שיא של שמונה שערי ליגה עבור גלדבאך, והקבוצה סיימה במקום השישי.
בתום עונה זו עזב אראנגו את גלדבאך לאחר חמש עונות, בהן הבקיע 25 שערי ליגה ב-154 הופעות, ושב למקסיקו, כאשר חתם בטיחואנה.
אראנגו שיחק במועדון המקסיקני במשך שתי עונות, בהן הבקיע 11 שערי ליגה.
באפריל 2015 ספג עונש הרחקה משני משחקים, בעקבות הכאתו של שחקן מונטריי חסוס סבאלה, שנעלמה מעיני השופט אך נקלטה על ידי מצלמות הטלוויזיה.
בינואר 2016 הצטרף אראנגו לניו יורק קוסמוס מליגת ה-MLS.
כעבור שנה עזב את ניו יורק קוסמוס וחתם בסוליה מליגת העל הוונצואלית.
אראנגו ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ונצואלה בשנת 1999, ובאותה שנה השתתף בקופה אמריקה 1999, אותו ונצואלה סיימה עם אפס נקודות, כמו גם את קופה אמריקה 2001, שגם בו השתתף אראנגו.
בקופה אמריקה 2004 השיגו ונצואלה ואראנגו נקודה אחת.
בקופה אמריקה 2007, שנערכה בוונצואלה, הצליחו ונצואלה ואראנגו להעפיל לרבע הגמר, שם הובסו 4-1 על ידי נבחרת אורוגוואי, ואראנגו כבש את שער הכבוד.
באותה שנה מונה לקפטן הנבחרת.
בשנת 2011, אראנגו היה שותף להישג השיא של נבחרת ונצואלה, שסיימה את קופה אמריקה 2011 במקום הרביעי.
בחצי הגמר אראנגו והנבחרת הפסידו לנבחרת פרגוואי בבעיטות הכרעה לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
במשחק על המקום השלישי, שהיה משחקו המאה של אראנגו במדים הלאומיים, הובסה ונצואלה 4-1 על ידי נבחרת פרו, ואראנגו הבקיע את השער לוונצואלה.
אראנגו השתתף עם ונצואלה במספר טורנירים של מוקדמות המונדיאל, אך לא הצליח להעפיל מעולם למונדיאל עצמו.
במוקדמות מונדיאל 2014, בתיקו 1-1 מול נבחרת בוליביה, שהיה הופעתו ה-116 של אראנגו במדים הלאומיים, הוא הבקיע את שערו ה-22 והפך למלך השערים של נבחרת ונצואלה בכל הזמנים.
בשנת 2015 השתתף אראנגו עם נבחרת ונצואלה בקופה אמריקה 2015, ממנה הודחה ונצואלה בשלב הבתים עם שלוש נקודות.
ליגת האלופות של CONCACAF: 2002
חואן דה אווילה (בספרדית: Juan de Ávila; 6 בינואר 1499 -10 במאי 1569) היה כומר, דרשן, סופר ומיסטיקן.
הוכרז כקדוש וקיבל מעמד של מורה כנסייה בידי הכנסייה הקתולית.
הוא כונה "השליח של אנדלוסיה", הודות לפעילותו רחבת ההיקף באזור.
אווילה נולד באלמודובר דל קמפו (Almodóvar del Campo) שבמחוז סיודאד ריאל (Ciudad Real) בשנת 1499 להוריו אלפונסו דה אווילה וקטלינה גיחואן, זוג מומרים, עתירי נכסים וקתולים אדוקים.
'אווילה' הוא שם משפחתו ואינו מעיד על מקום מוצאו שהיה אלמודובר.
כשהיה בן 14, בשנת 1513, הוריו שלחו אותו ללמוד משפטים באוניברסיטה של סלמנקה (Salamanca), אולם הוא עזב את לימודיו לאחר ארבע שנים ללא תואר.
עם חזרתו לבית הוריו, אווילה הפך לאדוק.
נזיר פרנסיסקני שסייר באזור פגש בו והתרשם עמוקות.
בהמלצת הנזיר, אווילה חזר ללימודים הגבוהים, אך הפעם במסגרת האוניברסיטה של אלקלה דה אנארס (University of Alcala de Henares).
הוא נרשם ללימודי הפילוסופיה והתאולוגיה, תחת הוראתו הצמודה של הנזיר הדומיניקני דומינגו דה סוטו (Domingo de Soto).
לפי חלק מהמקורות, אווילה הוסמך לתואר אף על פי שלא השלים את דרישות הסף.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, נפטרו שני הוריו.
כשסיים את לימודי הכמורה בשנת 1526 הוא שב לעיר ילדותו והנהיג לראשונה את המיסה בכנסייה בה הוריו נפטרו.
הוא הטיף לוויתור על רכוש הגשמי, מכר את האדמות המשפחתיות ותרם את כל ההכנסות לעניים.
כיוון שלא נותרו לו קשרים משפחתיים באזור, קיבל על עצמו משימת מיסיון והתכונן לצאת למקסיקו על מנת להפיץ את הנצרות הקתולית.
במהלך מסעו למקסיקו עבר בסביליה, בדרום-מערב ספרד, בינואר 1527, שם המתין לשלב הבא במסעו, יחד עם הנזיר הדומיניקני ג'וליאן גארסיס (Julián Garcés), שמונה לבישוף הראשון של טלקסטלה (Tlaxcala).
בזמן ההמתנה בסביליה, אדיקותו וכישוריו הדרשניים תפסו את תשומת לבו של הרננדו דה קונטררס (Hernando de Contreras), כומר מקומי שסיפר אודותיו לארכיבישוף של סביליה, אלונסו מנריק דה לארה (Alonso Manrique de Lara).
משהכיר ביניהם, דה לארה הבין כי מדובר באדם בעל יכולות רבות, שיוכל לעורר את האמונה באנדלוסיה.
לאחר שכנוע רב, חואן החליט לנטוש את מסעו למקסיקו ולהישאר באנדלוסיה.
ככל הנראה, חואן דה אווילה בילה את השנים הראשונות לאחר 1526 בבית קטן בסבילה, יחד עם כומר נוסף – כנראה קונטררס בעצמו.
בזמן שחי שם, אסף סביבו קהל מאמינים, וניהל קהילה אשר מנהלת אורח חיים הקרוב לחיי נזירות ואחווה.
בשנת 1527 החל את כתיבת יצירתו "שמעי, בת" (Audi, filia), יצירה שהוא המשיך בכתיבתה ועריכתה עד מותו.
ספרו שמעי, בת פורסם לראשונה בידי חסידיו.
לאורך כל 113 הפרקים, אווילה מציע פרשנות אישית ופיגורטיבית לפרק המוזכר, נוגע בנושאים כגון הערך בתפילה, תפקיד האמונה וההשתדלות בגאולה ובטבע החטא.
הטיעונים התאולוגים אותם הוא מעלה משקפים את הניסיון הרב שצבר במהלך חייו בספרד בתקופה המודרנית המוקדמת.
ההשראה לכתיבת ספרו נבעה מבקשתה של מאמינה מקהילתו שביקשה סיוע במדיטציה.
הוא החל במלאכת כתיבת הספר בכלא של האינקוויזיציה.
למרות בריאותו הנחלשת, אווילה הספיק לאשר את הגרסה להדפסה בשנת 1574.
הדרשה הראשונה שחואן מסר הייתה בתאריך ה-22 ביולי 1529, והיא קיבעה את מעמדו והמוניטין שלו באופן מיידי.
בתשע שנות פעילותו המיסיונרית באנדלוסיה, הוא משך קהל מעריצים שבאו לדרשותיו.
בדרשותיו גינה והוקיע את התנהגות המעמד האריסטוקרטי ובעקבות זאת איבד את משרתו ונשלח לכלא בקיץ של שנת 1532. הוא הואשם בגין הגזמה בסכנות הכרוכות בעושר, ובכך שסגר את שערי גן עדן בפני העשירים.
ההאשמות בוטלו, הוא הוכרז כחף מפשע ושוחרר מהכלא ביולי 1533.
בסוף 1534 או תחילת 1535, השתלב חואן מאווילה במחוז הבישופות של קורדובה, מה שסיפק לו משכורת קטנה של עובד הכנסייה.
מאז הפכה קורדובה למקום מגוריו ומשם ניהל את קהילתו והמשיך לסייר ברחבי אנדלוסיה וייסד מוסדות לימוד באזורים רבים כגון באזה, גראנדה, מונטילה וזפרה.
יש חוקרים שטוענים כי בשלב זה של חייו, קיבל תואר שני בתאולוגיה קדושה, ככל הנראה בגראנדה בשנת 1538.
האוניברסיטה שאווילה פתח בבאזה התפרסמה במיוחד.
היא נוסדה בשנת 1538 הודות לבולה אפיפיורית של האפיפיור פאול III.
אווילה התמנה לרקטור הראשון, בעל הסמכות הגבוהה ביותר במוסד.
אוניברסיטה זו היוותה מודל לסמינרים דתיים ובתי הספר של הישועים.
אווילה נשאר בגרנאדה בין השנים 1538 ועד 1539, וניהל מעין קהילה שנבנתה סביבו.
באופן דומה, בין השנים 1546 ועד 1555, חואן התגורר עם כעשרים חסידים בקורדובה.
שני המקרים הללו עוררו מחשבה אצל חלק מהחוקרים כי ייתכן שהוא ביקש לייסד ארגון חדש רשמי של נזירים כמותו.
אולם הצמיחה המהירה של הישועים מנעו את מימושו של רעיון זה.
משנת 1551 אווילה סבל מבריאות לקויה, ועודד את חסידיו להצטרף לישועים באופן פעיל, עד כי כ-30 מתוכם הצטרפו בפועל.
את שנותיו האחרונות העביר אווילה בעיירה בשם מונטילה במחוז קורדובה ונפטר שם בתאריך ה-10 במאי 1569. על פי צוואתו נקבר בכנסייה הישועית של גלגול הנשמות.
כיום הכנסייה משמשת מקום קדוש לזכרו.
המהדורה הספרדית משנת 1970 כוללת את כל כתביו של אווילה בשישה כרכים.
בכללם: שתי עריכות להוצאות שונות של ספרו "שמעי, בת", 82 דרשות וועידות רוחניות, פרשנות הברית הישנה, 257 מכתבים שמתארים את חייו משנת 1538 ועד מותו וכן מספר חיבורים נרחבים על רפורמציה וחיבורים קצרים אחרים.
חואן כתב מכתבים לכמרים ובישופים שייעצו לו, למשל פדרו גואררו (Pedro Guerrero), הארכיבישוף של גראנדה, וכן לח'ואן דה ריברה ותומאס מווילנובה, שני הארכיבישופים מוולנסיה, שנהפכו לקדושים בשלב מאוחר יותר.
הוא שלח מכתבים גם לאיגנטיוס מלויולה, יוחנן האלוהי ותרזה מאווילה.
חיבוריו של הקדוש חואן מאווילה נאספו במדריד בשנת 1618, 1757, 1792 ובשנת 1805. תרגום צרפתי של ד'אנדילי פורסם בפריז בשנת 1673, תרגום גרמני של שרמר פורסם בשישה כרכים בעיר רגנסברג בין השנים 1856 ו-1881.
ספרו המוכר שמעי, בת תורגם לאנגלית בשנת 1620. גרסה מודרנית פורסמה בידי המלומדת האמריקאית ג'ואן פרנסס גורמלי בשנת 2006.
מבחר של מכתביו, תחת הכותרת "מכתבים רוחניים" (Spiritual Letters) תורגמו לאנגלית בשנת 1631, וגרסה זהה לזו פורסמה בשנת 1970.
הן המוניטין הקדוש של אווילה והן נסיונותיו לשנות את מוסד הכמורה, ייסוד בתי ספר וסמינרים, לימד דרך שאלות ותשובות, היוו בשלב מאוחר יותר השראה למהפכנים נוספים.
הוא בעיקר כיבד את הישועים – התפתחותם הענפה ברחבי ספרד מיוחסת ליחסיו הקרובים של אווילה לאליטה הנוצרית במדינה.
אווילה הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור קלמנט XIII ב-8 בפברואר 1759, והאפיפיור לאו XIII הילל את שמו ב-15 בנובמבר 1893. בתאריך ה-31 במאי הוא קודש מפי האפיפיור פאול VI.
האפיפיור בנדיקטוס XVI הכריז על חואן מאווילה בתואר "מורה הכנסייה" בתאריך ה-7 באוקטובר בשנת 2012, במהלך משתה מחרוזת התפילה הקדושה (Feast of the Holy Rosary).
הכרזת "מורי הכנסייה" בידי האפיפיור בנדיקטוס למול עשרות אלפי אנשים בכיכר סנט פטרוס.
תואר "מורה כנסייה" שמור לאנשים שיש בהם שילוב של גאונות וקדושה, ושלקחו חלק משמעותי בפיתוח והפצת הדוטטרינה הקתולית והרוחניות.
במהלך הדרשה, האפיפיור אמר שחואן מאווילה היה "מומחה עצום בכתבי הקודש, בעל רוח נלהבת למסיון.
הוא ידע לחדור באופן עמוק ביותר למסתורין של הגאולה שישוע פעל עבורו לטובת האנושות.
אדם של אלוהים, הוא איחד בין תפילה תמידית לפעולה שליחית.
הוא הקדיש עצמו לדרשנות ולעבודה על הסקרמנטים, והתרכז על המחויבות שלו לשיפור המועמדים לכמורה, הן של אנשי דת והן אם לאו, עם גישה פורה לרפורמציה של הכנסייה."
חואן דה לה סיירבה וקודורניו, הרוזן הראשון של לה סיירבה (בספרדית: Juan de la Cierva y Codorníu) היה מהנדס אזרחי, מהנדס אווירונאוטיקה וטייס, מחלוצי הפיתוח של המסוק.
הצלחתו הידועה היא המצאת האוטוג'ירו בשנות ה-1920. בשנת 1923 הוא המציא את הרוטור רב המפרקים שאפשר את בניית מטוס הכנף הסובבת היציב הראשון, סיירבה C.4.
חואן דה לה סיירבה נולד ב-21 בספטמבר 1895 במורסיה שבספרד למשפחה אמידה.
בשנת 1925 היגר לבריטניה, שם בעזרתו של ג'יימס ג'ורג' ויר הקים את חברת סיירבה אוטוג'יירו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית דה לה סיירבה צידד בכוחות הלאומנים ואף סייע להם להשיג את המטוס שהביא את פרנסיסקו פרנקו למרוקו הספרדית מהאיים הקנריים כדי לפקד על הכוחות שם.
ב-9 בדצמבר 1936 נהרג בתאונה אווירית בקרוידון.
מטוס ה-DC-2 של חברת KLM התרסק לתוך מבני מגורים בגבעה הסמוכה לנמל התעופה קרוידון עקב סחיפה שלא זוהתה על ידי צוות האוויר עקב ראות נמוכה.
דה לה סיירבה החל לפתח מטוסים בשנת 1912, כאשר ב-1919 החל לשקול שימוש ברוטור ראשי במקום כנפיים ליצירת עילוי ועל ידי זה למנוע את סכנת ההזדקרות.
הוא תכנן להשתמש בתכונות האוטורוטציה של הרוטור, שבה אוויר הפוגש את הלהבים בזווית פסיעה מתאימה, מסובב אותן ומייצר עילוי ללא צורך בהנעה מכנית לרוטור עצמו.
הדחף נוצר על ידי מדחף סטנדרטי.
במהלך הניסויים דה לה סיירבה נתקל במספר כשלים בדגמים שלו שגרמו לגלגול לא רצוני במהלך המראה עקב אסימטריה בעילוי בין הלהב המתקדם והלהב הנסוג.
בשביל להתגבר על בעיה זאת הוספו צירים בחיבור ראש הרוטור ללהבים, שאפשרו ללהבים לנוע מעלה ומטה.
מטוס האוטוג'יירו המוצלח הראשון של דה לה סיירבה המריא ב-1923.
בשנת 1925 דה לה סיירבה הגיע לבריטניה ושם הציג את דגם ה-C.6 למשרד האווירייה בפארנבורו.
דגם זה כלל את הצירים בשורשי הלהבים אך נשען על משטחי היגוי קונבנציונליים (מאזנות לגלגול, הגה גובה לעלרוד, והגה כיוון לסבסוב) לשליטה.