tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך הפך הניב הצרפתי של אזור פריז ל"צרפתית", הקסטיליאנית ל"ספרדית", והניב הגרמני ששימש את לותר לתרגום כתבי הקודש היה הבסיס לגרמנית הכתובה הסטנדרטית (Hoch-Deutsch).
"קפיטליזם-הדפוס" הצומח הרחיב את תוצריו – ועל ידי כך את השוק שלהם - מעבר לכתבי קודש מתורגמים, כאשר מהמאה ה-18 החלו נפוצות באירופה ובמושבותיה מעבר לים שתי סוגות חדשות, מרכזיות בטיעון של אנדרסון – הרומן והעיתון.
הרומנים תיארו התרחשויות מקבילות בסביבה המוכרת לקהל הקוראים, ובכך הסירו מחיצות בין מציאות לדמיון, וחיזקו תודעה של קהיליה מדומיינת, אשר מרבית חבריה אינם מכירים זה את זה, אך יודעים זה על קיומו של זה ועל אורחות חייהם של האחרים, בזמן מקביל.
בדומה לרומן, העיתונים תיארו בכל יום מגוון אנשים והתרחשויות במקומות שונים, שהצבתם ביחד היא שרירותית והקשר היחידי ביניהם הוא התאריך.
אך עצם הצבתם יחד וההמשכיות מהעיתון של היום לזה של מחר, מייצרים אשליה של עלילה בעלת מאפיינים הדומים לאלו של רומן.
התאריך המשותף לכל האירועים הוא המסמן את קיומו של זמן "הומוגני, ריק" ואת התקדמותו בלוח השנה.
עוד יותר מהרומן, שתודעת הקהיליה המדומיינת נעוצה בתוכנו, העיתון מחזק תודעה זו מעצם קריאתו, המתרחשת במקביל על ידי אלפים או מיליוני אנשים מדי יום ביומו, כולם קוראים את אותם סיפורים באותה שפה, ותמונת המציאות שלהם מעוצבת על פיהם.
קורא העיתון יודע לא רק כי הדברים המתוארים בו התרחשו באותו יום במקומות שונים בעולם, אלא גם כי כל שכניו לעיר, למחוז ולמדינה יודעים באותו זמן על אותם דברים.
בכך תרם קפיטליזם-הדפוס לשינוי התפיסה הקהילתית של ההמונים, מהשתייכות לקהיליה מדומיינת רחבה של מאמינים, למשל, להשתייכות לקהיליה מדומיינת של קוראי אותם סיפורים באותה שפה, ובדרך כלל בתחומי אותה מדינה.
אנדרסון (1999) רואה באומה כתחילתה של השינויים בתפיסת המונח "קהילה".
הוא מגלה כי ישנו קשר בין המושג "אומה" לבין התפתחותן של שיטות הייצור הקפיטליסטיות בענפי הדפוס ומייצר "דימיון" חדש (re-imagination) של האומה כעתיקת יומין.
כאשר מוסדות דתיים אשר סיפקו לכידות חברתית, נחמה ושגרה מוסכמת (כגון הדת והמשפחה) שקעו והתמעטו, נותר חלל ריק אשר אפשר ללאומיות לתפוס את מקומו.
הלאומיות הפכה לתחליף לא מוחשי (מטאפיזי) לאור הבלבול של העולם שרק התחיל להתחלן (לעבור תהליך חילון) והתמודד עם חוסר וודאות.
תיאור זה רלוונטי להיווצרותן של קהילות מדומיינות אחרות, כגון וירטואליות.
אנתרופולוגים הגדירו לעתים קרובות ציוויליזציה באמצעות פעילות הכתיבה.
קהילות וירטואליות נוצרות לרוב סביב אובייקטים או מטרות משותפות ולאו דווקא סביב יחסים בין אישיים ונקראות כך כיוון שאינן כוללות מגע פיזי וממשי, אלא תקשורת במרחב ה"סייברספייס".
עידן האינטרנט יוצר שכבה חדשה של תקשורת חברתית ופוליטית, אשר חוצה גבולות גיאוגרפיים וריבוניים, ובכך מגדילה את המרחב והמקום לחיבור בין אנשים.
האינטרנט מחזק ומחליש את הקהילות המדומיינות של אומות באותה נשימה, ואף מטפח קשרים מעבר לגבולות לאומיים מוגדרים (בהתאם לגישת האוכלוסייה לאינטרנט חופשי).
למרות שבתחילה האמינו מדינות המערב שניסיונות ריבוניים לשלוט באינטרנט ייכשלו, "הרשת המפוצלת" (splinternet) המודרנית והצנזורה הנקבובית (porous cencorship) שלה אפשרו לאינטרנט להתקיים בדו-קיום, במידה מסוימת, בתוך תפיסות מסורתיות של גבולות וריבונות.
האינטרנט הגדיל באופן דרמטי את האפשרויות של קהילות פוליטיות שיכולות להיווצר באמצעות שינויים דומים במושגי הזמן ורשתות התקשורת הנתמכות על ידי האינטרנט כוללות אופנים צרים יותר כמו דואר אלקטרוני, כמו גם כאלה שיש להם קהל פוטנציאלי עצום, כמו טוויטר.
אופיין והשפעתן של קהילות מדומיינות כיום מושפעים מהאופן שבו נשלטת התשתית הדיגיטלית - בין אם היא ריכוזית ומעוצבת או פתוחה וממוסחרת.
כך או כך עקרון דמיון האומה נותר כפי שהיה, אך קווי המתאר שלו מתעצבים בהתאם לארכיטקטורה המשתנה של האינטרנט.
מדיה חברתית (כחלק מהמרחב הציבורי המרושת) יצרה שיח חדש על דמיון קהילות.
לפיכך, המרחב הציבורי המרושת מספק תחושת קהילה שונה משום שהיא מייצרת יותר נושאים ואפיקים לשיחה.
כל אדם במרחב הרשתי הזה הוא כעת יצרן פוטנציאלי של מידע, לא רק צרכן.
המרחב הציבורי חווה שינוי פרדיגמה משמעותי כאשר צרכנים פסיביים הפכו ליצרנים פוטנציאליים.
סגנון הזהות משתנה בהתאם לזמן ולמקום שבו היא מתקיימת ולקהילות מדומיינות חדשות אלו יש פוטנציאל פוליטי רב, כמו גם מגבלות.
קהילה וירטואלית, כמו דמיון לאומי, חייבת להיבנות באמצעות נרטיבים של מוצא ושפה משותפים.
האינטרנט מספק הקשר לפוליטיזציית זהויות.
לדוגמא, עבור קהילות תפוצות מפוזרות, ניתנת היכולת לקחת חלק פעיל בהתנגדות מעבר לגבולות הלאומיים.
מאחר ותצורות זהות הן תמיד מרובות וספציפיות להקשר מסוים, נטען כי שיוך לאומי הוא גם מגדרי, מעמדי וגזעי.
מדיה חברתית גם יוצרת קהילות שונות ורבות סביב נושאים ותחומי עניין רבים.
לדוגמא, קבוצות בפייסבוק ובגוגל פלוס אשר מאפשרות לאנשים להצטרף ולקחת חלק בשיחות לאורך זמן או קהילת רדיט, אשר משתמשים יכולים לקרוא בה על מגוון רחב של נושאים ולפרסם תגובות אליהם, מה שיוצר דפים וקבוצות בנושא מסוים.
עוד דוגמא לקהילה מדומיינת מודרנית היא טיקטוק, כאשר הקהילות שנמצאות שם מאוגדות סביב יוצר תוכן מסויים או תחביבים ותחומי עניין משותפים.
מרכיב נוסף בתודעת הקהיליה המדומיינת הוא הזיכרון ההיסטורי המשותף.
הלאומים באירופה שהחלו לתבוע הגדרה עצמית בראשית המאה ה-19, הצדיקו את תביעותיהם בטיעונים שקשרו אותם לאירועים ואנשים בעבר הרחוק, אשר ראו עצמם ממשיכיהם.
כך טענו הלאומנים היווניים כי הם מחדשיה של תרבות יוון העתיקה, אשר הייתה רדומה במשך מאות שנים.
משל ההתעוררות מתרדמה הפך פופולרי אצל קבוצות רבות אחרות, במיוחד בהקשר של שפות.
במדינות הרב-לשוניות הגדולות באירופה, כגון האימפריה האוסטרו-הונגרית, התייחסה שכבת הבורגנות לשפות אחדות - צרפתית, אנגלית או גרמנית - כאל "שפות תרבות", והשתמשה בהן בגאווה בחיי היומיום.
כאשר החלו בני שכבות אלו לראות עצמם צ'כים, הונגרים או פולנים, היה עליהם להסביר את שליטתם המוגבלת בשפות הלאומיות החדשות שלהם, וההסבר שנמצא לכך היה שמדובר בגילוי מחדש של שפות ותרבויות שהיו "רדומות" במשך דורות רבים.
לדברי אנדרסון, תודעת הקהיליה המדומיינת כוללת גם את הצורך ב"שכחה משותפת", כלומר אירועים היסטוריים שבני הלאום אמורים להכירם כטראומטיים, שלכאורה רצוי לשכוח אותם.
דבריו מתבססים על אמירתו של ארנסט רנן בחיבורו "מהי אומה", כי "כל אזרח צרפתי חייב היה כבר לשכוח את ליל ברתולומאוס הקדוש ואת הטבח בדרום צרפת במאה ה-13".
כאשר רנן מזכיר אירועים אלו, הוא מתכוון לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו טבחו קתולים בהוגנוטים במאה ה-16, ולמסע הצלב האלביגנזי, שבו מרבית הנרצחים היו דוברי אוקסיטנית או קטלאנית והרוצחים באו מכל ארצות מערב אירופה.
אירועים אלו היו חלק ממלחמות הדת הגדולות של אירופה, אולם הצגתם במונחים שאמורים להיות מוכרים לכל אזרח צרפתי, הופכת אותם ל"מלחמות אחים" בין צרפתים, ומחזקת את תודעת העתיקות של הלאום הצרפתי.
דרך זו של סיפור האירועים ההיסטוריים, המטשטשת את הזהויות המקוריות של האנשים שהיו מעורבים בהם והופכת אותן בדיעבד לזהות לאומית, היא חלק מתהליך ההבניה של הזיכרון הלאומי המשותף.
בדומה לכך, הקרבות באמריקה הצפונית בשנים 1861–1865 ידועים כמלחמת האזרחים האמריקנית, ש"אחים" נלחמו בה זה נגד זה, למרות שלמעשה התנהלה בין שתי מדינות ריבוניות.
במלחמת האזרחים בספרד השתתפו עשרות אלפי לוחמים מעשרות מדינות בבריגדות הבינלאומיות במה שהיה בעיניהם מלחמה על ערכים אוניברסליים, וממשל פרנקו הציג אותה כניצחון במאבק העולמי נגד הבולשביזם והאתאיזם.
רק מאוחר יותר התפתח בהדרגה הזיכרון של מלחמה בינלאומית זו כמלחמת אחים ספרדית לאומית.
מלחמות אחים, טראומטיות ככל שיהיו, הן עדות לכך שבני האומה הם "אחים", ולכן זיכרונן - והצורך להזכירן כל הזמן - משמש מרכיב מרכזי בתודעת הקהיליה המדומיינת.
הסטטוס קוו אנטה (ביידיש: שטאטוסקווא, בהונגרית: Statusquo-ante) היה כינויין של הקהילות היהודיות בממלכת הונגריה שסירבו להצטרף לאחד משני הארגונים הארציים – הנאולוגי והאורתודוקסי – שקמו לאחר הקונגרס של 69–1868 ונותרו עצמאיות.
שיעורן באוכלוסייה היהודית היה קטן ומעולם לא עלה על שישה אחוזים.
הן דחו את הצורך בהנהלה מרכזית, והקימו ועד משלהן רק ב-1928.
ב-1867 יזמו ראשי הקהילה היהודית בפשט, בתמיכת שר הדתות יוז'ף אטווש, את הקמתו של ארגון-גג ארצי שנועד לייצג את כלל היהודים מול הממשל המרכזי.
האורתודוקסים חששו משליטת יריביהם הנאולוגים בגוף החדש, שנקרא לבסוף "הלשכה היהודית הארצית"; חלק מנציגיהם פרש מקונגרס הייסוד שלו, ולאחר מערכה ממושכת של לחצים שוכנעה הממשלה לאפשר להם שלא להצטרף אליו.
האורתודוקסים המנצחים פנו עתה להקמת ועד ארצי משלהם, "הלשכה המרכזית של הקהילות האורתודוקסיות האוטונומיות".
עם זאת, היו כאלה שסירבו להצטרף לשני הארגונים.
מספר מצומצם של קהילות נאולוגיות בחרו להיוותר מחוץ ללשכה הארצית.
אצל האורתודוקסים, בעיקר, היה קצב ההסתנפות ללשכה המרכזית האוטונומית איטי.
במקומות אחדים חששו רבנים מפיצול העדה עקב צעד כזה, והפרנסים לא רצו בשליטה מבחוץ.
קהל פרשבורג – מרכז האורתודוקסיה בממלכה שרבם אברהם שמואל בנימין סופר היה מהדוחפים להקמת הלשכה – אישר את התקנות הנדרשות רק בינואר 1871, שנה וחצי אחרי שהתקבלו, לאחר ויכוח חריף בין התומכים והמתנגדים לכך.
יעקב כ"ץ מצא כי הכינוי "סטטוס קוו" לעצמאים הופיע לראשונה ב-22 בפברואר 1871, בכותרת טור מאת עמנואל אייזלר שגינה את המשתהים מלהצטרף ללשכה.
חלק מהקהילות שנותרו בחוץ הונהגו בידי רבנים בולטים: הרב ירמיה לעוו, אב"ד אויהל ומי ששימש כיו"ר הסיעה האורתודוקסית בקונגרס, השאיר את הקהילה בעירו במעמד עצמאי כל ימי חייו.
גם סיגט, תחת הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, נותרה כך עד למותו ב-1883.
יחס הרוב האורתודוקסי לאלה מקרבם שלא חברו ללשכה הובהר בעקבות המחלוקת בקאשוי באביב 1872, בה התהוותה קהילה עצמאית עקב סכסוך מקומי בין הרב אברהם זלנפריינד לקהל.
מאיר פרלס, מבכירי רבני הארץ ואב"ד קראלי, הצדיק את עמדתו של זלנפריינד במכתב למהר"ם שיק.
הלה השיב לו בחול המועד פסח, בקביעה כי בהתחשב בנסיבות הפילוג הארצי, מי שמסרב להצטרף לארגון האורתודוקסי עובר על לא תעמוד על דם רעך.
בהתבסס על כך, הוחל האיסור על נושאי משרות דתיות – רבנים, שוחטים, דיינים – שהמשיכו לשרת בקהילות הנאולוגיות גם על חברי הסטטוס קוו.
פרלס עצמו בחר להותיר את קראלי מחוץ ללשכה.
הווארד לופוביץ', שניסה לאתר מאפיינים סוציולוגיים משותפים לקהילות הסטטוס קוו, ציין כי הם חסרו עמדה דתית אחידה והיו פזורות על פני כל הונגריה.
מניעם העיקרי של החסידים בהימנעות מהצטרפות היה החשש מלהיות כפופים למתנגדים ("אשכנזים") שהיוו את רוב האורתודוקסים.
הם התחמקו בתואנות שונות, כמו הטענה שתקנות הלשכה המרכזית לא אסרו על מחללי שבת לכהן בתפקידים מנהליים בה.
בצו מס' 7768 מ-29 במרץ 1877 הכירה הממשלה ההונגרית בקיומה של החלוקה הארגונית המשולשת בין קהילות הלשכה היהודית הארצית, הלשכה המרכזית של הקהילות האוטונומיות ו"קהילות הסטטוס קוו אנטה, שאינן משויכות לאף אחת." מאחר שחסרו הנהלה ארצית, היחסים בינן לבין השלטונות הוסיפו להתנהל על אותו בסיס כמקדם, באורח פרטני.
שיעורם בכלל האוכלוסייה היהודית של חברי קהילות אלה היה קטן: ב-1880 הם מנו 35,334 איש, או 5.7% מתוכה.
הגדולות והמבוססות מביניהן היו בערים דברצן, נירג'האזה, אגר וג'נג'ש.
בעיר הבירה פשט לא הייתה עדת המתפללים בבית-הכנסת רומבך חברה בארגון הנאולוגי ולא בזה האורתודוקסי.
אף כי לא היוו קהילה עצמאית של ממש ברמה הארגונית, הם זוהו עם הסטטוס קוו.
בטרנסילבניה מרכזים חשובים של יהודי סטטוס קוו היו טרגו מורש וטימישוארה.
ב-1900, נחנך בית הכנסת הגדול של טרגו מורש.
בטימישוארה התרחש מיזוג מהיר עם הקהילה הנאולוגית ובית הכנסת ברובע פבריק הפך בסופו של דבר לנאולוגי.
ב-1920, לאחר שהונגריה איבדה שטחים רבים עקב חוזה טריאנון, מנו קהילות הסטטוס קוו 27,092 נפש אך שיעורם מהכלל עלה ל-5.7%.
בסלובקיה וברותניה הקרפטית שסופחו לצ'כוסלובקיה הוסיפה החלוקה הפנים-יהודית להתקיים כפי שהייתה בהונגריה: הפדרציה היהודית הארצית "ישורון" שקמה בנובמבר 1926 כללה אגף סטטוס קוו, שמנה 31 קהילות כאלה.
בשטחים שהועברו לרומניה היו 11 קהילות סטטוס קוו.
בשנת 1932 אושר ברומניה חוק חדש שאפשר לקהילה יהודית אחת בלבד להתקיים בכל יישוב, למעט האורתודוקסיות והספרדיות.
קהילות הסטטוס קוו נדרשו לבחור אם להסתפח לנאולוגים או לאורתודוקסים.
רובן התאחדו עם הנאולוגים ויצרו את "איחוד הקהילות האשכנזיות של טרנסילבניה ובאנאט".
רק ארבע נסתפחו ללשכה האורתודוקסית.
הן ברומניה והן בצ'כוסלובקיה בוטלו חלוקות אלה בין היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה לטובת ארגון ארצי אחד לכל.
ב-1926 העניק הפרלמנט ההונגרי ייצוג בבית העליון לראשי האורתודוקסים והנאולוגים בממלכה.
כדי לזכות במעמד כזה גם לעצמם, החליטו קהילות הסטטוס קוו להקים ועד מנהל כלל-ארצי.
ב-24 באוקטובר 1927 נערך כינוס של שליחי הקהילות בבודפשט, וב-25 במאי 1928 נוסדה "האגודה הארצית של קהילות הסטטוס קוו היהודיות בהונגריה" (Magyarországi Status Quo Ante Izraelita Hitközségek Országos Szövetségének).
זוג יושבי ראש הראשונים היו הרב יוסף ליבוביץ', רבה של מגוץ', ופרנץ פייר, ראש קהל דברצן.
רוב יהודי הונגריה נרצחו בשואה.
ב-1950 כפה הממשל הקומוניסטי על כל הזרמים היהודיים בהונגריה להתאחד.
ב-2004 קמה "קהילת ישראל המאוחדת של הונגריה" (Egységes Magyarországi Izraelita Hitközség; EMIH), הרואה את עצמה כממשיכתה של הסטטוס קוו.
בראשה עומד הרב שלמה כובש, איש חב"ד, הדוגל בפתיחות לקהל החילוני.
קהילת בית ישראל אנשי אמת הידוע גם כבית כנסת שברחוב קיין, הוא כיום בית כנסת קונסרבטיבי השוכן בקובל היל ברובע ברוקלין שבניו יורק.
בית הכנסת, שנוסד ב-1856, היה בית הכנסת הראשון בלונג איילנד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע מספר החברים לשיא, אך מספרם פחת החל מתחילת השפל הכלכלי הגדול.
בשנות ה-70 נקלע בית הכנסת למשבר כלכלי חריף, שהעמיד בשלב מסוים בספק את המשך קיומו.
ב-1905 הקהילה עברה למבנה בית הכנסת הנוכחי ברחוב קיין, שעד 1928 היה ידוע בשם בית כנסת רחוב הריסון.
הבניין, שנבנה ב-1855 בארכיטקטורה נאו-רומנסקית, שימש, עד לקנייתו על ידי קהילת בית ישראל, ככנסייה פרוטסטנטית.
באוגוסט 1905 החל ישראל גולדפרב בתפקידו כחזן בית הכנסת ומנהל לימודי הקודש (Sunday School).
שנה מאוחר יותר מונה הרב גולדפרב כרב הקהילה ושימש כמנהיגה הרוחני של הקהילה במשך 60 שנה.
משנת 2003 נבנה מחדש במקום מרכז קהילתי יהודי ובית-ספר מכספי תרומות ובתמיכה כספית מארגוני קהילה יהודיים, תוך שימור חזיתו ההיסטורית המקורית, שכללה אבני ציפוי דמויי אבן ירושלמית ושיש, ובשנת 2004 הוא נפתח מחדש לקהילה.
ב-2006 שירת בית הכנסת כ-300 משפחות, ובאותה שנה גם קיבל 350,000 דולר מהמשרד לשימור אתרים היסטוריים שבמדינת ניו יורק לשיפוץ חלקו החיצוני.
החל משנות ה-90 תומך בית הכנסת בזוגות המבקשים להינשא בנישואים חד-מיניים.
קהילת ביתא ישראל הוא מושג הבא לתאר את פיזורם הגאוגרפי ומקום מושבם של ביתא ישראל באתיופיה.
ביתא ישראל מתחלקים למספר קהילות על פי אזורים גאוגרפים, השטח שבו התרכזו ביתא ישראל באתיופיה כולל כיום 28 נפות שונות המתפרסות על שטח של כ-46,500 קמ"ר.
אזור זה שבו התרכזו היהודים היה גוש התיישבות יהודי רצוף אשר ירש את שטחי ממלכת ביתא ישראל לאחר שנכבשה סופית במאה ה-17 על ידי האימפריה האתיופית.
גוש התיישבות היסטורי זה מחולק כיום למספר נפות אשר חלקן נכללות כיום במחוז מערבי והמחוז המרכזי שבמדינת תיגראי בעוד שרוב השטח נחלק בין המחוזות שבמדינת אמהרה: צפון גונדר ודרום גונדר.
עם השנים נוצרו גם קהילות מרוחקות יותר מן גוש ההתיישבות היהודי בוואלו, אריתריאה, שאווה ובגוג'ם.
גוש ההתיישבות היהודי התבסס על שטחיה ההיסטוריים של ממלכת ביתא ישראל אשר התקיימה בצפון-מערב הרמה האתיופית בין השנים 325 ~ 1627. הממלכה שלטה על שטחים נרחבים באזור שבין נהר תכזה בצפון ובמזרח לנילוס הכחול בדרום ולקווארה שבמערב, בשיאה היא הצליחה לשלוט על כל שטח קיסרות אקסום המתפוררת.
כיבושה של ממלכת ביתא ישראל על ידי הקיסר סוסניוס בתחילת המאה ה-17 גרם ליהודים רבים לברוח מהמקום, כיבושים אלו זכו לשם דמדומי שקיעה ואף לשם "אלקיט" (אמהרית: שואה).
הציווי של הקיסר היה ברור, השמדה טוטלית של היהודים שהתנגדו לכיבוש באזורי סאמיאן, וגרה ודמביה.
לאחר ההצלחה בכיבוש אזור דמביה יהודים רבים אולצו להתנצר, אלו שסירבו הוצאו להורג באכזריות.
הסיבה העיקרית לכיבוש הממלכה הייתה ההסתה של הישועים הפורטוגזים שהגיעו וחיו באימפריה מימי מלחמת אתיופיה-אדאל, הפורטוגזים הגיעו לאתיופיה עם מטען אנטישמי כשברקע מתרחשת בארצם האינקוויזיציה הפורטוגזית ורדיפת היהודים, אי הסבלנות ליהודים גרמה לפורטוגזים לשכנע את הקיסר לכבוש את ממלכת ביתא ישראל ולנצר את תושביה.
על זה מעיד המיסיונר הישועי פדרו פאיש שלימים כיהן כראש הכנסייה הקתולית באימפריה האתיופית כותב כך:
לאחר נפילת הכוחות היהודים, המלך היהודי גדעון השביעי הוגלה והוצא להורג.
יהודים רבים נטבחו מאחר שצבאם הובס, לא ניתן לדעת את המספר המדויק אך כנראה נרצחו אלפי יהודים על ידי הצבא הקיסרי.
המאורעות הופסקו לאחר שהקיסר שוכנע על ידי יועצו היהודי אזאג' דינזו אברהם להפסיקם.
מאורעות אלו מחקו קהילות שלמות ורבים נמלטו וברחו לקווארה, דמות וארמצ'הו אך עדיין נשארו יהודים בסאמיאן, גונדר ודמביה.
רוב היהודים ברחו לפוגרה וכך נוצרה קהילה יהודית גדולה שאף הייתה אוטונומית תחת יורשי סוסוניוס.
מפוגרה היהודים החלו לנדוד לאזורים נוספים כגון שאווה וחיזקו את הקהילות בדמות וגוג'ם.
לאחר כיבוש הממלכה הוקמו קהילות נוצריות רבות באזור והם נהפכו לחוצץ בן היישובים היהודים כך שלמעשה נוצרו קהילות שונות שהופרדו בין היישובים הלא-יהודים.
באזור שירה התרכזו רוב יהודי תיגראי.
ב-1655 מעיד הנוסע האיטלקי באראטי על מספר רב של כפרים יהודים בטיגראי והיחסים עם שכניהם הנוצרים מצוינים.
הייתה פעילות מיסיונרית גם בטיגראי אך היא הייתה מזערית.
ב-1862 התרחשה עליית תרכ"ב ועם כישלונה רבים מהיהודים שהגיעו מקהילות בגמדר התיישבו בטיגראי והפכו לחלק מהקהילה היהודית במקום.
שליטי תיגראי מן השושלת הטיגראינית התייחסו טוב ליהודים וגם כאשר הקיסר יוהנס הרביעי הנהיג את מדינויות ההתנצרות, זו לא נכפתה על יהודי המקום.
ראס תיגראי מנגשה סאיום היה זה שפרס את חסותו על יהודי תיגראי במהלך המהפכה האתיופית ותחילת מלחמת האזרחים האתיופית ולא נתן לנוצרים לפרוע בהם.
קהילה זו הייתה הראשונה לעלות לישראל.
קהילת יהודי סימן כוללת את המחוזות אדי ארקאי, באידה, ג'ן אמורה, דברק ודבט דהיום שבהם חיו יהודים.
בעבר היה אזור זה כולו מחוז אחד שנקרא "סימן" על שמם של הרי סימן השוכנים באזור ואשר קיבלו את שמם מעם קדום שיישב בהרים אלו.
הרי סימן מזוהים עם "הרי החושך" המוזכרים במדרשים כמקום שבו גלו חלקים משבטי יהודה ושמעון.
בכתובת הנקראת מונומנטום אדוליטנום המתוארכת למאה ה-3 או ה-4 מוזכר לראשונה השם "סימן" כשם של עם שישב באזור זה, השם עצמו "סימן" בגעז פירושו צפון ובאה לרמוז ככל הנראה על עם שהגיע מצפון לאזור זה, על פי ההיסטוריון האתיופי לאפסו דלבו עם זה הוא למעשה ביתא ישראל.
האזכור הבאה לעם הסימן הוא מתקופתו של הקיסר אזנה מהתקופה בה הגיע לאזור על מנת להשליט סדר ולגבות מיסים שלא שולמו במועד.
ג'יימס ברוס כותב שממלכת ביתא ישראל הוקמה בתקופה זו, סימן הייתה ליבה של הממלכה והמקום בו היו מבצרים רבים של צבא היהודים.
ברשומות הקיסר סרצה דנגל נכתב כי המלכים היהודים קראו להרים רבים באזור בשמותיהם של הרי ארץ ישראל:
יהודי סימן השתתפו באופן פעיל בארגון הממלכה עד אשר נפרצו ההגנות במאורעות דמדומי שקיעה כאשר הקהילה הייתה בסכנת השמדה יחד עם יהדות גונדר.
המאורעות הופסקו ולאחר סיפוח הממלכה לאימפריה האתיופית, המושל שמונה על האזור מטעם הכובשים היה דאג'זמץ' פאסילידס שהטיב עם היהודים והקהילה השתקמה.
במאות ה-17 עד ה-19 תיירים ומיסיונרים רבים הגיעו לאזור על מנת למצוא את מקורות הנילוס, הקהילה הייתה מוגנת הודות לדרכים המסוכנות בהרים.
צורתם הייחודית של ההרים ומגוון בעלי החיים שלה זיכו אותה בתואר אתר מורשת עולמית ב-1978. יהודי האזור עלו לישראל במרוצת המאה ה-20 והנוכחות היהודית העתיקה במקום הסתיימה.
קהילת יהודי גונדר הוא שמה של הקהילה שחייתה באזורים המצויים דרומית להרי סאמיאן וצפונית לאגם טאנה.
קהילה זו כללה את היהודים, תושבי כל הכפרים והעיירות במחוזות דמביה, בלסה, וגרה, לאי ארמצ'והו ומזרח צ'ילגה של היום.
מקור השם "גונדר" מהעיר המרכזית באזור ששימשה כבירת האימפריה האתיופית תחת שלטון השושלת הגונדרית.
אזור זה, יחד עם סאמיאן, היו חלק מלב הממלכה היהודית בתחילת דרכה, ההגירה היהודית לאזור הודות למישוריותו הובילה את הקהילה להיות הקהילה הגדולה ביותר והמרכזית ביותר מבין הקהילות היהודיות באתיופיה.
יהדות גונדר השתתפה בכל מלחמות ממלכת ביתא ישראל ואף הייתה למטרת כיבוש של קיסרי אתיופיה ומיסיונרים רבים, במהלך תולדותיה הקהילה החלה להגר למקומות שונים והקימה קהילות חדשות וכן חיזקה קהילות קיימות.
פאסיל גמב ששימש כמקום מושב קיסרי אתיופיה מהשושלת הגונדרית נבנה על ידי יהודי גונדר והוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1979. יהודי האזור עלו בהמוניהם במבצעי העלייה השונים וממנה צמחו יונה בוגלה ותאמרת עמנואל.
המחוז ההיסטורי "קווארה" כלל בעבר את שטחם של הנפות קווארה, מערב ומרכז צ'ילגה, אלפה, אצ'פר ודנגילה של היום.
אחד מההשערות הם שמוצא ביתא ישראל הוא מיהודים ממצרים שהגיעו דרך הנילוס לאזור זה וייצרו את קהילת ביתא ישראל.
יהודי קווארה היו חלק מממלכת ביתא ישראל ונותקו ממנה במהלך המאה ה-15 אזור זה היה יחסית נידח ושימש מקלט ליהודים מקהילות גונדר וסאמיאן להתיישב בו לאחר נפילת הממלכה במאורעות דמדומי שקיעה וכן את צאצאי שושלת הגדעונים שהיו בסכנת השמדה.
במהלך המאה ה-16 וה-17 האימפריה האתיופית סיפחה אזור זה ורבים מן הקיסרים האתיופים נשאו לנשים מהאזור אחת מהמפורסמות הייתה הקיסרית מאנטאווב שמוצאה יהודי.
האזור יושב היסטורית על ידי הכמנתים וקווארים (עמי אגאו).
היהודים השפיעו על שתי הקבוצות ואף ייצרו את הקווארית, שפה ייחודית שדוברה על ידי יהודי הקהילה.
אחת מן הטענות המקובלות היו שהקיסר המאחד תוודרוס השני הוא מקווארה ומצאו יהודי.
מנהיג עליית תרכ"ב הכושלת אבא מהרי השתייך אף הוא לקהילה, ושחלקה לקח חלק בניסיון העלייה שהוביל.
משך תקופה ארוכה אחר ניסיון עלייה זה, היו יהודי קווארה מנותקים מן המרכז בגונדר ובני קהילתם לא ידעו ולא נטלו חלק בעליות המאורגנות המוקדמות לישראל במאה העשרים.
גם לאחר חידוש הקשר עם המרכז, ובשל היכרותם עם סודאן השוכנת לגבול קווארה, בחרו מרבית יהודי קווארה שלא לקחת חלק במבצע אחים ולא עשו את מסע העלייה לישראל דרך סודאן; המשפחות הבודדות שכן יצאו למסע, הזהירו את בני הקהילה מפני הסכנות שנכרו בדרכם ומנעו את יציאתן של משפחות נוספות.
יהודי קווארה היו בעלי אדמות ועושר רב, והחלטתם לעלות לארץ ישראל נעשתה אחר מחשבה רבה ומתוך אהבת ציון.
גל העלייה הגדול של יהודי קווארה היה בין השנים 1992- 1993, כחלק מהעלייה הישירה דרך אדיס אבבה, אחר השתלטות תנועת האיחדג על אתיופיה.
מקורות מראשית המאה ה-16 מדווחים בתקופתם על קיומם של יהודים רבים באזור גאפאת.
ראשיתה של קהילת שאווה, כיום מחוז צפון שאווה האמהרית הייתה מיהודים שהיגרו לאזור זה מאזור פוגרה וגונדר בתקופתו של שליט שאווה דאז נאגסי קראסטוס.
שליט זה אשר הבין את חשיבותם של היהודים, מעודד אותם להתיישב באזור שלטונו.
בכך התחיל גל הגירה ראשון של יהודים לשאווה בין השנים 1692–1702. נכדו של נאגסי, המארידאזמץ' אבואי, נלחם בכוחות הקיסר ייאסו השני ושבה רבים מהם.
אבואי שחרר חלק מהשבויים ומינה אותם לתפקידים בכירים בבית המלוכה.
בעקבות זאת החלה הגירה נוספת בשנים 1730–1745, של יהודים שרצו לשפר את תנאי המחיה שלהם.
במהלך המאה התשע-עשרה ישנם דיווחים לא מעטים על קיום קהילה יהודית בשאווה.
המיסיונר האירופאי קרל אייזנברג שסייר באנקובר בירת שאווה בין התאריכים 6 ביוני - 8 באוגוסט 1839, דיווח שישנם יהודים מביתא ישראל סביב בירת שאווה והם הצאצאים של אלו אשר היגרו מאזור פוגרה שבבאגמדיר לשאווה.
אייזנברג הזכיר גם שכאשר דיבר עם מיסיונר אתיופי מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית ב-17 באוקטובר 1839 הוא דיווח כי מספר "טאבִּיבִּים" שגרו בכפר התנצרו.
לאחר מכאן הגיע דיווח נוסף מאת הבריטי צ'ארלס ג'ונסון ב-1842 על יהודים אשר מצבם הכלכלי טוב משל שכניהם הנוצרים ושהם מיומנים יותר ותיאר אותם כסוחרים מוצלחים.
בשנת 1908 דיווח ד"ר יעקב פייטלוביץ' שישנם יהודים בשאווה המכונים בכינוי הגנאי בוּדה על ידי שכניהם.
כאשר העיר אדיס אבבה נוסדה על ידי מלך שאווה מנליק השני בשנת 1886 יישב הקיסר קבוצות של יהודים מכל רחבי שאווה בעיר, בשטח המכונה קאצ'נה.
העיר הוכרזה כבירת האימפריה האתיופית כאשר מנליק השני הוכרז כקיסר אתיופיה ב-1889, העיר גדלה בעקבות גלי הגירה רבים, כולל יהודים מרחבי שאווה וצפון האימפריה.
בעיר הוקם בית הספר היהודי להכשרת מורים תחת הנהלתו של תאמרת עמנואל שנהפך למנהיג של יהודי הבירה.
ב-8 בינואר 1924 התכנסו מנהיגי ביתא ישראל שבבירה והקימו באופן רשמי את הקהילה היהודית באדיס אבבה וב-15 בינואר של אותה שנה המנהיגים חתמו על מסמך מכונן שהקים את הקהילה באופן רשמי, עשר שנים לאחר מכן העדות היהודיות השונות בעיר (אשכנזים ועדנים) שלא היו מקרב ביתא ישראל הצטרפו אל הקהילה המקומית.
תרומתם העיקרית של הקהילה למורשת האתיופית היא האבוגידה סדר האותיות של כתב הגעז שהביאו עימם מגוש ההתיישבות היהודי בצפון.
עמותת קהילות שרות פיוט וניגון (קהילות שרות) פועלת משנת 2002 במטרה להביא את מסורות השירה והפיוט של קהילות ישראל, במיוחד של יהדות ארצות האסלאם, אל מרכז ההוויה הישראלית.
מאז הקמתה מובילה קהילות שרות את העדנה שהפיוט זוכה לה ואת כניסתו למרכז התרבות הישראלית.
פעילותה זו היא תיקון לתוצאות הדרת התרבות של יהדות ארצות האסלאם בידי ההגמוניה בישראל.
עיקר תרומתה של קהילות שרות היא בהפעלת קבוצות לימוד קהילתיות ברחבי הארץ.
בקבוצות לומדים משתתפים מכל גוני החברה הישראלית מפיוטי עדות ישראל וזוכים לחיבור לחוויית הכיסופים של דורות של קהילות ישראל.
עם הקמת מדינת ישראל, הביאה איתה עליית קהילות יהדות ארצות האסלאם (מרוקו, עיראק וקהילות רבות אחרות) לישראל מסורות מפותחות של פיוט ותרבות הגותית בנות שנים רבות.
ואולם, בישראל שלטה בכיפה תפיסה של
"שלילת הגלות" ושל "כור ההיתוך", והעולם הרוחני של יהדות ארצות האסלאם נתפס כדתי, מסורתי ומיושן.
בנוסף, נדחו עולמות הפיוט מן המזרח, הקשורים לסולמות המוזיקליים הערביים, הפרסיים והטורקיים.
הפיוט הודר לשולי התרבות הישראלית החדשה והצטמצם בעיקר למסגרת בתי-הכנסת ואל תוך קהילות דתיות.
עם חלוף השנים, נוצרה גם בתוך קהילות אלו סכנה לאובדן חלק גדול מעולמות הפיוט.
הדור הראשון שהגיע לישראל הלך מן העולם, ורבים מבני הדור השני והשלישי התרחקו ממסורות אלו.
במקביל, במהלך המאה ה-20, חלו בישראל שינויים במסורות הפיוט, כגון היווצרות המסורת הספרדית-ירושלמית, השפעת המוזיקה המצרית החדשה ושינויים רבים נוספים.
אמנים-פייטנים ויוצרים שהופיעו והקליטו לאורך השנים סיפקו את המסד לפעילותם של הדורות הבאים.
נמנים עליהם ג'ו עמר, אביהו מדינה, ר' חיים לוק, ר' מאיר אלעזר עטיה, שלמה בר ויוצרים אחרים כמו זוהר ארגוב.
תרומה חשובה הייתה גם לאנשי ההקלטה והתיעוד מן האקדמיה ומחוצה לה (בית התפוצות; הפונותיקה של הספרייה הלאומית; רננות - המכון למוזיקה ותרבות יהודית) ולפעילים עצמאיים, שפעלו לתיעוד המסורות.
בשנת 2002 גיבש יוסי אוחנה, מייסד "קהילות שרות פיוט וניגון", קבוצת פייטנים ממסורות פיוט שונות, פעילי שינוי חברתי, חוקרי פיוט ואנשי רוח ואיתם התחיל את הדרך.
היוזמה זכתה לתמיכה והשראה של פייטנים מן השורה הראשונה: ר' חיים לוק, רבי מאיר אלעזר עטיה, המלחין והחוקר אהרון עמרם.
עוד בשנת 2002 הקים יוסי אוחנה את הקבוצה הראשונה של "קהילות שרות פיוט וניגון" בירושלים, בתמיכת קרן אבי חי, ובשיתוף פייטנים ומוזיקאים כרוני איש-רן, הרב דוד מנחם, יאיר הראל והרב מימון (מני) כהן.
בהמשך הוקמו קבוצות נוספות ברחבי הארץ.
בקבוצות אלו התוודעו המשתתפים לעולם הפיוט על רבדיו השונים - מוזיקה, טקסט, תרבות, מסורת, היסטוריה, משוררים ופייטנים ממגוון קהילות ישראל לאורך הדורות.
כבר מתחילת הדרך היו המלמדים פייטנים הנטועים במסורותיהם מבית אבא.
לדגם של קבוצות הלומדות שירה ופיוט היו תקדימים רבים בעולם היהודי בעבר, אולם הייחוד של קהילות שרות הוא הוצאתו של דגם זה אל מחוץ למסגרת דתית מחייבת.
הלימוד מתקיים במשותף לגברים ונשים, והוא מלווה בהרצאות הנשענות על המחקר האקדמי המודרני.
באותה מסגרת קבוצתית נלמדות מגוון מסורות פיוט: מרוקו, אלג'יריה, תימן, תוניסיה, כורדיסטן, הודו (קוצ'ין ובני ישראל), ספרד-ירושלים/חלב, עיראק, פרס, טורקיה, לאדינו, חסידות, לוב, אתיופיה, איטליה.
השותפות עם פרופ' מאיר בוזגלו הביאה לתמיכת קרן אביחי בקהילות שרות.
תמיכה זו הסתיימה בשנת 2009, ומאז פעלה קהילות שרות במסגרת מרכז תרבות העמים לנוער (בית יהודית), עד להקמתה כעמותה בשנת 2011. משנת 2014 זוכה קהילות שרות לתמיכה ממשרד התרבות ומתמיכה ושיתוף פעולה של רשויות מקומיות.
בכל שנותיה כעמותה, פעלה קהילות שרות תחת מגבלות תקציב מצומצם, למרות שרוב אנשיה פעלו ופועלים בהתנדבות.
בדיון הראשון של צוות "סיעור המוחות" שנערך ביוני 2002 ועסק בהעמקת הזיקה לתרבות היהודית באמצעות הפיוט, הציג יוסי אוחנה עקרונות למימוש החזון:
לימוד פיוטים של כל קהילות ישראל;
מיצוב הפיוט כתרבות - העתקת הפיוט מן הפריפריה התרבותית אל המרכז;
הוראת הפיוטים על ידי פייטנים ופייטניות שצמחו על ברכי המסורות השונות;
חידוש המודל הקהילתי של הפיוט: השבת הפיוט לחיי הקהילה במעגלי החיים, במעגלי השנה.
שבירת התפיסה המשייכת אותו לבית הכנסת בלבד;
העמקה בטקסט, במנגינה ובהקשר הקהילתי-תרבותי;
יצירת מודל חדש של קהילה רב-גונית: חיבור בין גברים לנשים, חילונים מסורתיים ודתיים, צעירים ומבוגרים, משכילים ובעלי השכלה בסיסית, אנשי המרכז ואנשי הפריפריה, יוצאי ארצות האסלאם ויוצאי ארצות אשכנז;
מהפכת מעמד האישה / מיצוב פייטניות בעולם הפיוט (עבודה משותפת של פייטנים גברים שחלקם חרדים עם פייטניות ובקבוצות מעורבות של גברים ונשים);
מאז הקמתה פועלת עמותת קהילות שרות למימוש החזון שהוגדר בראשית הדרך.
כדי לממש את היעד העיקרי של הנחלת מסורות הפיוט הרבות שהתפתחו בקהילות ישראל, בוצעו הפעולות המפורטות והונח מסד לשינוי בחברה בישראל:
פעילות קהילתית: קהילות ללימוד פיוטים, ואירועי סוף שנה.
היום פועלות שמונה קהילות ברחבי הארץ: שתיים בירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע, אשקלון, ראשון לציון, פרדס חנה.
במהלך השנים פעלו קהילות גם בהרצליה, בית שאן, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, חולון, משמר השרון, מעלות, נתניה, רחובות וירוחם.
בנוסף, בשנת 2005 הוקמה מקהלת ילדים בהנהגת הרב דוד מנחם ופעילותה נמשכת (עם הפסקות) עד היום (יוני 2021).
פעילות ליצירת מהפך בגישה לפיוט – מיזוג בין ההיבטים האמנותיים: טקסט היונק מן היצירה היהודית לדורותיה על רבדיה השונים, מוסיקה וקהילה, במטרה ליצור עולם רוחני שלם ועשיר.
יצירת תשתית לעשייה אמנותית עם השלכות הנוגעות לזהות, רב-דוריות, רב תרבותיות ובין תרבותיות וקהילתיות.
שינוי במעמד האישה במרחב ביצוע הפיוט: שיתוף מלא של נשים הן כפייטניות והן כחברות בקהילות המעורבות.
שינוי גישה של פייטנים מסורתיים ובהם גם חרדים, שקבלו על עצמם ללמד פיוטים בקבוצות מעורבות של נשים וגברים.
קיום שבתות פיוט משותפות לקהילות הפועלות ברחבי הארץ עם ביטוי לכל המסורות ובנוסף, קיום אירועים וכנסים של פיוט לקהלים נוספים ברחבי הארץ.
הוקמה מקהלת פיוט וקהילה פעילה של מוסיקאים-מתעמקים.
קבוצת משוררים וסופרים - פעלה במשך שנה בהנחיית דר' אלמוג בהר (2010- 2011).
בירושלים התקיימו פיילוטים בבתי ספר יסודיים (גאולים, סאלד, בשנת 2004) ובחטיבת ביניים (בית חינוך, בשנת 2005) ופתחו הזדמנות להבאת הפיוטים למסגרות החינוך.
הפיילוטים כללו שבעה מפגשים של הדרכה ולימוד פיוטים.
פעילות עם אוניברסיטאות – במהלך השנים הוקמו קהילות פעילות באוניברסיטאות, שזיכו בקרדיט אקדמי: באוניברסיטת תל אביב (2008 -2009) ובאוניברסיטת בר-אילן (2007 -2009) בהנחיית דר' אלמוג בהר ובאוניברסיטת בן-גוריון (2018- 2019) קבוצה בהדרכת דר' פיטר לינארד.
מסורות פיוט, פייטנים ופייטניות בעבר ובהווה
עמותת "קהילות שרות פיוט וניגון" שואפת להנחיל בציבור הרחב את מסורות פיוט שהתפתחו בגלויות ישראל השונות.
המסורת המפורטות כאן, כולן לומדו בקהילות שייסדה "קהילות שרות פיוט וניגון" ברחבי הארץ, וכל הפייטנים והפייטניות המופיעים ברשימה להלן לימדו במהלך השנים פיוטים בקרב הקהילות של לומדי הפיוט.
מרוקו: ר' חיים לוק; מימון מני כהן; חי קורקוס; שיר יפרח; יוסי רווח; שרלי זריהן
בבל (עיראק): הרב דוד מנחם; אלעד גבאי; הרב יהודה פתיה; הרב ישי מנחם
ספרד-ירושלים (חאלב): רוני איש רן; ארז עבדן; יוסי דוויק הכהן; מנחם נבאת, אילן אריכא
תימן: גילה בשארי; אמיתי אריכא
אלג'יריה: רחמים זיני; רפאל בן שושן
פרס: מורין נהדר; דר' ז'נט יהודיאן-רוטשטיין
חסידות אשכנז: זאב קיציס; צבי זלבסקי, נתנאל זלבסקי (בנו של צבי)
לאדינו: כוכבה לוי, אסתי קינן-עופרי
טורקיה (לאדינו): הדס פל ירדן
כורדיסטן: יניב עובדיה; אילנה אליה
לוב: יצחק בן דוד, חיים לחמיש
יהדות איטליה: דר' שרה לאור
קהילות שרות הייתה שותפה ליוזמה הראשונית של הקמת אתר הזמנה לפיוט, שהוקם ביוזמת קרן אבי חי ובתמיכתה ובמסגרת עמותת סנונית בשנת 2005. חומרים מתוך פעילויות של קהילות שרות מעשירים את מאגר ההקלטות של האתר.
במסגרת פסטיבל הפיוט הוקמה בשנת 2009 "מקהלת הפיוט" של קהילות שרות, שחבריה הם נשים וגברים השרים יחד פיוטים ממסורות ישראל.
מנצח המקהלה בראשיתה היה הפייטן והמלחין רוני איש-רן, פייטן במסורת הספרדית-ירושלמית, בוגר האקדמיה למוסיקה ירושלים, ומייסד האנסמבלים למוזיקה "קדם" ו"שחרית".
בנוסף, עסק הארגון וממשיך במתן סדנאות וימי עיון ובהכשרת פייטנים ומנחים בנושא הפיוט.
פיני זרביב – יושב ראש הוועד המנהל; אמירה פרלוב - מנכ"לית משנת 2025; יוסי אוחנה – מייסד, מנכ"ל עד שנת 2019, מנהל אמנותי.
הישגי הארגון: תרומה לחברה בישראל
פעילות הארגון הייתה גורם מרכזי ב"מהפכת הפיוט" שהתחוללה בישראל בעשור הראשון של שנות ה-2000, בהפיכת הפיוט לז'אנר מוזיקלי מרכזי, בלגיטימציה המחודשת לה זוכה הן המוזיקה היהודית והן המוזיקה הערבית והמזרחית, בהתרחבות הקהל הפונה למוזיקה זאת מחוץ לבתי-הכנסת, ולפנייתם של מוזיקאים פופולריים בחזרה אל הפיוט.
התרומה לחברה מורכבת מן ההישגים:
עיצוב קאנון חוצה מסורות, הכולל מעל 15 מסורות.
יצירת מודל קהילתי חוצה מגזרים, ומפגש עם אנשים ממסורות שונות, מרקע שונה והיפתחות זה אל זה.
יצירת חממה ליוזמות פיוט חדשות ובכללן אתר הפיוט, מקהלת הפיוט של מכון בן צבי, מקהלת נשים אנדלוסית ישראלית.
יצירת חממה למוזיקאים והרכבים שונים שפנו אל עולם הפיוט כמקור השראה.
הצמחת דור שני לפייטנים (שיר יפרח, איתמר הולין).
חשיפת שכבות רחבות בציבור לפיוט, גם ציבור שהפיוט היה זר לו, ויצירת קהלים חדשים שהצטרפו להנכחת הפיוט בתרבות הישראלית.
מפגש רצוף בין פייטנים ממסורות שונות הביא להיכרות עם המסורות השונות ולהשפעה ולהפריה בין מסורות
פתיחת חלון אל התרבות הערבית-המזרח תיכונית והכשרת הלבבות לאפשרות לקשר עם שכיננו במזרח התיכון
בנוסף, הוכשרו מנחים לקבוצות הפיוט, שהמשיכו בתרומה משלהם לעולם הפיוט בישראל: יאיר הראל, אבי כהן, אורי קרויזר, עמוס יפרח, אורנה זכאי, ניצן-חן רזאל, אסף פדיה, אלי כהן, קשת מרגלית, דבי גולן, לירון סויסה, יורם בלומנקרנץ, דוד קפאח, יהלה לחמיש, שיר יפרח.
שילוב לימוד הפיוטים בחינוך בכל הגילאים, בצד הרחבה והעמקה של לימודי ההיסטוריה של קהילות ישראל בארצות האסלאם בתוכנית לבתי הספר היסודיים, לחטיבות הביניים ולבתי הספר התיכוניים.
פנייה למרחב המזרח התיכוני- אם עד היום היה מיקוד בחברה היהודית בישראל, היום ראוי לפנות "החוצה", לשיתופי פעולה עם אוכלוסייה ערבית בישראל ובארצות שכנות ולפיתוח מורשת תרבותית משותפת במזרח התיכון.
פרסים ל"קהילות שרות פיוט וניגון" ולמייסדה
אות "ליבי במזרח": בין מקבלי האות במסגרת פסטיבל "ליבי במזרח" במאי 2014 (תשע"ד) - יוסי אוחנה מייסד קהילות שרות פיוט וניגון.
פרס סיימון ואת'ל פלג לשנת תשע"ה.
ניתן על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים.
פרס ע"ש רונית איבגי בתחומי התרבות והאמנות של יהודי צפון אפריקה לשנת תשע"ט.
ניתן בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והארגון העולמי של יהודי צפון אפריקה.
פרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת 2022.
מערך המודיעין והביטחון של הרפובליקה (באיטלקית: Sistema di informazione per la sicurezza della Repubblica) היא קהילת המודיעין של איטליה, הכוללת כמה ארגוני מודיעין וביטחון, שעברו הליכי רפורמה משמעותיים בשנת 2007. הקהילה הוקמה כאיגוד תחת מערך מאורגן ב-28 באוגוסט 2007.
בדומה למבנה שירותי הביון בשאר מדינות העולם, קהילת המודיעין האיטלקית מורכבת משלוש זרועות ביון: ביון חוץ אזרחי, מודיעין פנימי ומודיעין צבאי.
DIS - מחלקת המודיעין והביטחון (Dipartimento delle Informazioni per la Sicurezza) - ארגון הכפוף לראש ממשלת איטליה ומחולק לשני משרדים
משרד הביטחון המרכזי (Ufficio Centrale per la Sicurezza) - המופקד על ביטחון פנים
משרד הארכיון המרכזי (L'Ufficio Centrale degli Archivi) - המופקד על אבטחת סודות מדינה וניהול נתונים עבור השירותים החשאיים.
בית הספר למודיעין (La Scuola di Formazione) - אחראי לאימון סוכני ביון איטלקיים.
AISI - הסוכנות למודיעין וביטחון פנים (Agenzia Informazioni e Sicurezza Interna) - היא שירות הביטחון העיקרי של איטליה, שהוקמה ב-3 באוגוסט 2007
AISE - הסוכנות למודיעין וביטחון חוץ (Agenzia Informazioni e Sicurezza Esterna) - היא סוכנות הביון הממשלתית של איטליה שנוסדה ב-3 באוגוסט 2007
CISR - הוועדה הבין משרדית לביטחון הרפובליקה (Comitato Interministeriale per la Sicurezza della Repubblica) - היא ארגון תיאום ממשלתי בענייני ביטחון
ADSR - הרשות לביטחון הרפובליקה (Autorità Delegata per la Sicurezza della Repubblica) - אחראית לאיסוף מודיעין פוליטי מדיני.
קהילת אדרת אליהו (ידועה גם כקהילת זילברמן) היא קהילה חרדית בעיר העתיקה בירושלים מיסודו של הרב יצחק שלמה זילברמן, שמוסדותיה כוללים תלמוד תורה המכיל כ-250 ילדים והוא הת"ת הראשון בשיטת זילברמן, ישיבה גדולה וישיבה קטנה שבכל אחת מהן כמה עשרות תלמידים וכולל שבו כמאה אברכים.
לקהילה אופי ליטאי הנוטה מעט לציונות תורנית.
רב הקהילה כיום הוא הרב אליהו זילברמן שאף עומד בראשות הישיבה, ומנהל המוסדות הוא אחיו הרב יוסף זילברמן.
הקהילה והמוסדות נקראים אדרת אליהו על שם ספרו של הגר"א על התורה.
שם העמותה המנהלת את המוסדות הוא נר לרחל ובניה, על שם רחל וייס, בתו של הרב יצחק שלמה זילברמן שנרצחה יחד עם שלושת ילדיה בפיגוע ביריחו.
הקהילה מונה יותר מ-1000 משפחות שחלקן הגדול מתגוררות בעיר העתיקה.
בנוסף לרב הקהילה הרב אליהו זילברמן, הרבנים בקהילה הם אחיו הבכור הרב יום טוב זילברמן, בניו הרב אריה והרב אליהו (המשמש כרב בית הכנסת החורבה), הרב אריה שפירא מחבר ספר אחרית כראשית, הרב משולם וורמסר, והרב צבי פסח דנציגר.
מאז בנייתו המחודשת של בית הכנסת החורבה הוא משמש את בני הקהילה באופן קבוע ולמעשה הם המנהלים את סדרי התפילות והלימוד בו.
העיקרון המנחה את הנהגת הקהילה בענייני הלכה ומתווה את רוחה, הוא שקיום התורה הוא כפי המשתקף בתורה ובדברי חז"ל ותו לא ואין להתייחס למנהגים שהשתרשו לאחר מכך, ועל פי רוב גם בשעה שיש להם מקור בראשונים.
וכמו כן העמדת סדרי העדיפויות בתורה ובמצוות והנהגת החיים היא רק לפי התורה ודברי חז"ל.
אנשי הקהילה רואים בגר"א את אביהם הרוחני ומורה דרכם, וסוברים כי הוא המקור לדרכם ההלכתית וההשקפתית.
הקהילה משתייכת לזרם הליטאי, אולם כמה מאפיינים הופכים אותה לחריגה בציבור הזה.
על פי שיטתו של המייסד, המתבסס על משנה במסכת אבות, ילדים מתחילים ללמוד תנ"ך במוסדותיה בגיל 5, משנה לקראת גיל 10, וגמרא בגיל 15 לערך.
אנשי הקהילה נוהגים לילך כל היום כשהם מעוטרים בתפילין.
אנשי ורבני הקהילה שמים דגש מיוחד על לימוד קבלה (חכמת האמת) משום שהוא חלק בלתי נפרד מתורת ה', ומושפעים גם מדברי הגר"א בנושא.
שיטת הלימוד בקבלה היא על פי שיטתו של הרמח"ל שלפי דעתם היא זהה לדרכו של הגר"א.
שלא כמו בציבור הליטאי הקלאסי, לימוד הקבלה אינו בצורה נסתרת וסודית, אלא גלויה לכל, אם כי בהכנה המתאימה ובכובד ראש.
רבני הקהילה גם מוסרים שיעורים בקבלה לציבור הרחב יותר, משום השאיפה להפיץ את לימוד הקבלה כמה שיותר בהתבסס על דברי הגר"א שבזה תלויה הגאולה.
עוד בעקבות הרב זילברמן, נוהגים אנשי הקהילה ותלמידי הישיבה להטיל פתיל תכלת (ארגמון קהה קוצים) בציציותיהם.
יוסף אליהו שטיינברג, מאנשי הקהילה, הקים את עמותת "וזכרתם" המעודדת הטלת פתיל תכלת.
יחס אנשי הקהילה כלפי מצוות יישוב ארץ ישראל שונה מהמקובל בציבור החרדי.
הם מדגישים את חשיבות 'קול התור' המבוסס על תורת הגר"א.
בעקבות זאת הם מאמינים ב"דרישת ציון" הארצי ושואפים לקדם את הבנייה וההתיישבות בירושלים, שאותם הם מחשיבים אתחלתא דגאולה בבחינת משיח בן יוסף.
הם מדגישים את מצוות יישוב ארץ ישראל ומציינים את יום ירושלים.
עם זאת הם אינם חוגגים את יום העצמאות ואינם אומרים הלל במועדים אלה.
עוד בניגוד לעמדה המקובלת בציבור הליטאי, הם נוקטים בקו פוליטי הנוטה מאוד לימין ותומך במתנחלים.
ולפני ביצוע תוכנית ההתנתקות התקיימו בישיבה תפילות ותעניות לביטול הגזירה, בשנת תשע"ו הקימו כמה אברכים מהקהילה, את אגודת קדושת ציון שנועדה לקדם את אהבת הארץ והשאיפה לכיבוש הארץ במגזר החרדי.
אנשי הקהילה מקיימים תפילות מול שערי הר הבית, בעיקר מול שער הכותנה ובכותל הקטן, וכן סיבובי שערים סביב ההר.
הקהילה נוהגת להתאסף לתפילה משותפת מול שער הכותנה בבקרים של שלושת הרגלים.
עם זאת, רבני הישיבה שוללים עלייה להר הבית בימינו, כדעת רוב הרבנים החרדים.
כמה מאנשי הקהילה הורחקו ממנה משום שעלו להר הבית.
הישיבה הוקמה בשנות השמונים על ידי הרב יצחק שלמה זילברמן, מייסד שיטת זילברמן, וכיום עומד בראשה בנו, הרב אליהו זילברמן.
סידרי הישיבה זהים לסידרי שאר הישיבות החרדיות למעט מספר מאפיינים ייחודיים.
לדוגמה: אין בישיבה תפילת שחרית כנהוג ברוב הישיבות, וזאת כדי לתת לתלמידי הישיבה את הבחירה בין תפילה כותיקין, לבין תפילה בשעה מאוחרת יותר, קיים סדר ביניים בין ארוחת הצהריים לסדר ב' בניגוד לישיבות המסורתיות המקיימות בזמן זה מנוחת צהריים, ועוד.
הישיבה הגדולה והכולל נמצאים ברובע המוסלמי בחצר גליציה, והישיבה הקטנה ברובע היהודי.
שיטת הלימוד בתלמוד התורה של הקהילה היא על פי המשנה בפרקי אבות - בן חמש למקרא, בן עשר למשנה, וכו'.
בת"ת מסיימים עד כיתה ו' את כל התנ"ך, ועד כיתה ח' חמישה סדרים מתוך ששה סדרי משנה.
את הסדר האחרון סדר טהרות, משלימים הילדים בישיבה קטנה שיעור א'.
בתלמוד התורה נלמד כל התנ"ך בטעמים פעמים רבות.
הנהלת המוסדות הוציאה לצורך זה לראשונה "תיקון קוראים" על כל התנ"ך.
בתלמוד התורה לומדים כ-230 ילדים בגילאי 5 - 14 בשמונה כיתות.
מרבית התלמידים הם מתושבי הרובע היהודי והרובע המוסלמי, אך חלק ניכר מן התלמידים מתגוררים בשאר חלקי ירושלים, וכן לומדים בו מספר תלמידים מהעיר ביתר עילית בעיקר מן השכבות הבוגרות.
לקראת סוף שנת התשס"ט (2009) הקימה הנהלת הת"ת סניף נוסף בעיר ביתר עילית ומאז ככלל לא מתקבלים תלמידים חדשים תושבי העיר לת"ת.
הסניף החדש מכיל את כיתות "המכינה" ואת כיתות היסודי א' עד ז', כך שתלמידי השכבות הבוגרות נשארו ללמוד בסניף העיר העתיקה.
בשנת תשע"ב הקימו סניף נוסף ביישוב החרדי מיצד בגוש עציון.
המלמדים בתלמוד התורה ברובע היהודי רובם מאנשי הקהילה של תלמידי הרב זילברמן, אך יש מקצת מהם אשר נמנים עם המגזר הליטאי הסטנדרטי.
בסניף הת"ת בביתר ישנם אפילו מלמדים המשתייכים למגזר החסידי, על אף ההתנגדות לחסידות של הרב זילברמן ותלמידיו.
הלימודים בת"ת מתחילים כל יום בשעה שבע וחצי, ונמשכים בכיתות הגבוהות (ה' ומעלה) עד השעה שש בערב (עם הפסקת צהריים של 45 דקות).
הלימודים מתקיימים בכל ימי השנה ללא חופשות כולל ביום הכיפורים, למעט תשעה באב.
בשבתות וחגים, הלימודים מתקיימים במשך כשעתיים בשעות הצהריים, ועקב הטירחה הכרוכה בהליכה משתתפים בו בעיקר התלמידים תושבי הרובע.
מיקום התלמוד תורה ברובע היהודי, הוא ברחבת בתי מחסה בבית רוטשילד ובבנין הסמוך - בית הסופר.
מנהל הת"ת הוא הרב יוסף זילברמן (בנו של המייסד הרב יצחק שלמה זילברמן) שאף מלמד בת"ת, והמנהל הרוחני הוא הרב יום טוב זילברמן.
מרבית התלמידים ממשיכים אחר כך לישיבה הקטנה אדרת אליהו, אך יש מהם שהמשיכו לישיבות קטנות ליטאיות אחרות.
חוות קהילת הבלוט היא קהילה רצונית, שוויונית, אנרכיסטית בווירג'יניה.
הקהילה הוקמה בשנת 1993 כקבוצת בת של קהילת תאומי האלון הגדולה יותר.
בשנות ה-90 קהילת תאומי האלון הגיעה לגודלה המרבי הרצוי, ועודנם אנשים רבים אשר מעוניינים להצטרף אליהם.
הלחץ הרב מצד אנשים רבים להצטרף לקהילה גרם למספר חברים בקהילה המקורית להקים קהילה נוספת באזור קרוב.
קהילת הבלוט הוקמה על שטח של 75 אקר במרחק של 11.2 קילומטרים (7 מייל) מקהילת תאומי האלון.
פעם בשבוע ישנן התכנסויות ודיונים, בהם מגיעים להחלטות בקונצנזוס.
החברים בקהילת האלון מחזיקים בדעות סביבתניות ולכן הם מנסים לא לפגוע בסביבה.
אף על פי שישנם בקהילה כללים (כגון בנושא קבלת אנשים לקהילה), הקהילה מנסה לשמור על מינימום חוקים.
בין החוקים שכן נוכחים בקהילה, יש דגש על אחריות אישית, ולא על השגחה של אחראי.
בקהילה בעיות מטופלות בדרך שמותאמת לבעיה הייחודית, תוך התחשבות בכך שלכל אדם צרכים משלו.
האוכלוסייה והיציבות של קהילת הבלוט השתנו בצורה ניכרת בפרק הזמן הקצר בו היא קיימת.
משבר כלכלי ובעיות בין - אישיות הביעו את הקהילה לכמעט התפרקות במספר מקרים.
לאחר שהקהילה שרדה את אותם משברים, נכון ל-2013 היא משגשגת במספר אופטימלי של 30 דיירים קבועים, ומספר משתנה של אורחים, מתלמדים ומתנדבים; בנוסף לדיירים הקבועים, ישנה רשימת המתנה של אנשים שרוצים להצטרף לקהילה ומחכים למקום פנוי בה.
הקהילה מספקת את צרכיה באמצעות גידול מזון לא מהונדס גנטית.
ההכנסה ממכירת הגידול משמשת לטובת כלל החברים בקהילה בצורה שוויונית, ולמספר פעילויות אחרות (כגון עזרה לארגונים אחרים בעלי מטרות דומות).
בשנת 2013 רכשה קהילת הבלוט קרקע בשביל לעזור לביסוסה של קהילה חדשה, אשר נקראה נבט.
כל החברים בקהילה נהנים מטיפול רפואי, דנטלי ואופטי, ומקבלים משכורת חודשית.
החברים בקהילה נוהגים להתנדב בארגונים לבחירתם, כגון אוכל במקום פצצות.
הקהילה עצמה תורמת חלק מכספיה בתור עזרה לביסוס חוות האנרגיה החיה.
לקהילה ישנה חלוקת עבודה עצמאית גמישה במיוחד השומרת על הצביון חסר ההיררכיה והעצמאות האישית של החברה, ביחד עם האחריות המצופה מהחברים בה.
בהיותה קהילה לא היררכית, גם בעבודה בה אין מנהלים, בוסים, בעלים, משקיעים או משגיחים; בהתאם לכך, העבודה מתבצעת בהשגחה מינימלית.
עבודות בקהילה מתבצעות בידי אלו שיכולים לתרום להשגת המטרה הכי הרבה מבין חברי הקהילה.
הדבר מתבצע מתוך הנחה כי גם שאר חברי הקהילה יפעלו כך.
כל חבר בקהילה מצופה להגיע למכסה של לפחות 42 שעות עבודה בשבוע.
משך זמן עבודה זה הוא המעט ביותר שנראה מקובל בקהילה, ורוב החברים בקהילה עובדים בפועל הרבה מעבר למספר שעות זה.
כל עבודה שנעשית בידי חברים הקהילה מקבלת הכרה שווה.
למעשה, כמעט כל דבר שיש צורך לבצע אותו בקהילה נחשב כעבודה, כולל עבודות "מסורתיות" כדוגמת עבודה משרדית, תחזוקה וחקלאות; למרות זאת, גם עבודות פחות "מסורתיות", כדוגמת טיפול בילדים, בישול, ניקיון והכנה של מסיבות בקהילה מקבלות הכרה זהה כעבודה בקהילה.
כתוצאה משיטה זאת, האנשים בקהילה לרוב מרגישים שיש להם זמן חופשי רב יותר מאשר כשעבדו בעבודות רגילות.
בהתבסס על עבודה בהתאם למינימום המצופה, כל חבר זכאי לארבעה שבועות חופשה בשנה.
עבודה נוספת מעבר למצופה, מזכה חברים בקהילה בזמן חופשה נוסף.
קהילת הבלוט מצליחה לפעול היטב בחלקה הגדולה בזכות בחירה קפדנית של החברים בה, בידי תהליך שנקרא "בהירות".
אדם שרוצה להצטרף לקהילה, לאחר ביקורים ועזרה לקהילה במשך שלושה שבועות, עליו להיהפך ל"בהיר" עם כל חבר בקהילה, כלומר לנהל שיחה ארוכה, פרטית ועמוקה עם כל חבר בקהילה בנפרד.
לאחר מכן, כל חברי הקהילה נפגשים כדי להגיע לידי החלטה בדבר קבלתו של החבר החדש; החלטה זאת, כמו כל ההחלטה בקהילה, מתבצעת באמצעות קונצנזוס.
אם אף חבר אחד בקהילה לא מאשר את קבלתו של החבר החדש, זה האחרון לא יוכל להצטרף לקהילה.
לאחר קבלתו של חבר חדש, החבר נשאר חבר אפשרי למשך שנה אחת, לאחריה מחליטים שאר חברי הקהילה האם יישאר בקהילה או לא.
חברות אפשרית היא תקופת מבחן בה החבר יכול להישאר בקהילה, כל עוד כל החברים בה מרוצים מכך; בכל שלב במהלך שנה זאת, אם אפילו אחד מחברי הקהילה אינו מרוצה מהמצב, על החבר האפשרי לעזוב.
לאחר שנה זאת, אם החבר מתקבל, דרוש קונצנזוס מלא (של כל שאר החברים מלבדו) בשביל לגרום לעזיבתו.
רוב הארוחות בקהילה צמחוניות, ובכולן יש אפשרות לבחור במנה טבעונית.
הקהילה מגדלת ושומרת על תרנגולות לביצים ובשר, עיזים בשביל חלב ובקר בשביל בשר.
קְהִילַּת בֵּית אֵל היא קבוצה של נוצרים ציוניים המונה היום כ-800 חברים המתגוררים בעיקר בזכרון יעקב ובבנימינה וחיים חיי שיתוף במסגרת של קומונה.
הסמליל של תעשיות בית אל הוא תיבת נח ומעליה קשת, בדומה לסיפור נח שבנה את התיבה להגן על יושביה, גם מערכות סינון האוויר המיוצרות על ידי תעשיות בית אל נועדו למגן את האוכלוסייה.
לקהילה מפעלים לעיבוד שבבי, הזרקת פלסטיק, קווי ייצור ומזון.
כמו כן, לקהילה חנות מפעל כשרה בזכרון יעקב ובה דברי מאפה, מוצרי שוקולד, מגוון שמיכות ועוד.
הקהילה הגיעה לישראל בשנת 1963 בהנהגתה של האחות הגרמניה אמה ברגר.
לאחר שנרפאה ממחלה קשה ראתה בכך נס ונדרה נדר להקדיש את חייה לעבוד את אלוהים.
הדרך בה בחרה לעשות זאת הייתה על ידי עזרה בפועל לשיבת העם היהודי לארץ ישראל, כמובטח במקורות.
ברגר ואחותה אלזה הצליחו לרכז אנשים שהסכימו לדרכה בשם קהילת בית אל.
חברי הקהילה עזבו את הזרמים השונים בנצרות ויצאו מהכנסייה, הם מאמינם בתנ"ך ובברית החדשה כלשונם, ללא פרשנויות.
ברגר שלחה שליחים לתור את ישראל ולמצוא מקום להתיישב בו.
הם מצאו באקראי בזכרון יעקב את בית ההבראה של דורה שוורץ ליד אחוזת לנגה שהיה נטוש ועמד למכירה.
התיישבות הגרמנים בזכרון יעקב העלתה התנגדות קשה מצד המועצה המקומית בזכרון יעקב וחוגים דתיים שחששו מפעילות מיסיונרית של הקהילה וכינו אותה בשם כת.
רק לאחר דיון משפטי ממושך אישר בית המשפט העליון את הרכישה .
בשנת 1977 חברי הקהילה החלו לייצר מערכות סינון אוויר ובשנת 1999 הוקמה חברת תעשיות בית אל זכרון יעקב בע"מ בבעלות קיבוץ בית אל.
בתחילה הביקוש לתוצרתם היה מצומצם, אולם לאחר מלחמת המפרץ עלה הביקוש למוצרים, וכיום חברת תעשיות בית אל זכרון יעקב בע"מ מייצאת את מוצריה לכ-70 מדינות.
לקהילה מפעלים בזכרון יעקב, אזור התעשייה שח"ק, אזור תעשייה בני יהודה, מושב מגן שאול ואזור התעשייה ספיר בערבה.
בשנת 2004 קבלו חברי הקהילה מעמד של תושבי קבע בישראל.
ילדי הקהילה בגיל גיוס משרתים בצה"ל בתפקידים טכניים.
מתוך רצון לחיות חיים שוויוניים המבוססים על ערכי הצניעות, ההרמוניה והתנ"ך, התאגדו חברי הקהילה לקיבוץ עירוני, כאשר כל אחד תורם כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו.
הקהילה מחזיקה בית הורים לזקני הקהילה הממוקם בבנין הראשי של פנסיון דורה שוורץ לשעבר, חדר אוכל משותף בו הם אוכלים בצהרים, משק חי לתוצרת העצמית ואולם תפילה.
לקהילה אין כנסייה או כומר.
ילדי הקהילה לומדים בבית ספר של הקהילה ובכיתה ט' עובדים במפעלי התעשייה ומקבלים הכשרה מקצועית - טכנולוגית, במקביל ללימודים בבית הספר.
הקהילה קוברת את מתיה במתחם בתי הקברות בחיפה שם גם קבורה אמה ברגר.
קבריהם אחידים ואין עליהם צלב.
קהילת בני האושר היא קהילה קתולית אשר נוסדה בצרפת בשנת 1973. הקהילה נמצאת בישראל משנת 1975 ומקום מושבה הוא באמאוס ניקופוליס בשפלת יהודה.
הקהילה היא אחת מ"הקהילות החדשות" שנוסדו בכנסייה הקתולית, כחלק מתנועת ההתחדשות הנוצרית, שהתעוררה כתגובה לקריאתה של מועצת הוותיקן השנייה שהתקיימה בשנים 1962–1965. על חברי הקהילה נמנים כמרים, נזירות ונזירים, אנשים בודדים וגם משפחות.
מקור שם הקהילה הוא בדרשה שישו נשא מעל הר האושר מצפון לכנרת: "אשרי עניי הרוח, כי להם מלכות השמיים..."
בקהילת בני האושר חברים כ-1,500 איש ואישה ב-70 מרכזים במקומות שונים בעולם.
רוב המרכזים שוכנים בצרפת, בה הוקמה הקהילה על ידי ג'רארד קרואסן (Gérard Croissant), שהיה איש דת פרוטסטנטי, ואשתו ז'ו.
קרואסן, הציע לאשתו ולזוג חברים להקים קומונה דתית קטנה שתפעל על פי דרך תאולוגית חדשה.
עם הקמת הקהילה בעיר מונפלייה בדרום צרפת בשנת 1973, הוא שינה את שמו לאפריים קרואסן והמיר את דתו לקתולית.
תחילה נקראה הקהילה בשם קהילת אריה יהודה וקורבן השה.
שם זה שונה כעבור זמן לשמה הנוכחי של הקהילה, ושמה הראשון מופיע על גבי הצלבים אותם עונדים חברי הקהילה.
מייסד הקהילה הטיף לחיים שיתופיים, מעורבות חברתית, הסתפקות במועט וויתור על רכוש ונכסים פרטיים.
הקהילה פועלת למען התקרבות לדתות ולזרמים נוצריים אחרים.
בישראל פועלת הקהילה להבנה הדדית בין יהודים לנוצרים.
בין חברי הקהילה כהני דת שחיים על פי כללי העדה הנוצרית הראשונה כפי שהיא מתוארת בברית החדשה.
הקהילה נמצאת בישראל משנת 1975. מטרתם של חברי הקהילה בישראל היא לפעול למען פיוס והבנה בין נוצרים ליהודים.
בשנת 1993 קיבלה הקהילה מידי הכנסייה הקתולית את האחריות על אתר אמאוס ניקופוליס ליד לטרון.
בני הקהילה מתחזקים את האתר ומארחים בבית השלום מבקרים, צליינים ופרחי כמורה הבאים לישראל כדי ללמוד יהדות ותנ"ך וכדי לסייר במרחבי הארץ.
קהילות צעירים תוצרת הארץ (בעבר: קהילת הסטודנטים בלוד) הוא השם המוכר של עמותת "סטודנטים חלוצים למען ישראל", עמותה הפועלת עם סטודנטים וצעירים ששמה לה למטרה לעודד התיישבות קהילתית צעירה, והחלה את פעילותה בעיר לוד.
העמותה הוקמה בשנת 2011 על ידי התאחדות הסטודנטים בישראל שבראשה עמד איציק שמולי בשיתוף מפעל הפיס, משרד החינוך וארגונים פילנתרופיים ועסקיים נוספים לאחר המחאה החברתית שהתרחשה בישראל בקיץ באותה השנה.
במהלך אסטרטגי העתיקו סטודנטים את חייהם ללוד: עברו להתגורר בה, לעבוד בה וליזום בתוכה.
כל זאת מתוך שאיפה שבהמשך יקשרו את גורלם בגורל העיר ויבחרו בה כמקום המועדף לבנות בו את חייהם.
המטרה המרכזית היא לשנות את תדמיתה של העיר לוד ולהצליח למשוך סטודנטים וצעירים רבים לגור ולפעול בלוד.
העמותה היא אחת מהעמותות הגדולות שפועלות בלוד ומתעסקות ביצירת חיי קהילה במרכז הארץ עם ציבור הסטודנטים.
מארגני הפרויקט בחרו בלוד משתי סיבות עיקריות.
לדבריהם, האתגר והפוטנציאל הטמון בעיר הוא אדיר, אף על פי שהיא מזוהה כיישוב עם אתגרים ובעיות רבות ומעמדה נפגע בשל כך.
הסיבה השנייה היא מיקומה של העיר במרכז הארץ ובקרבת אמצעי תחבורה רבים כל כך, יחד עם ההיסטוריה והמורשת של העיר.
לפי מארגני הפרויקט, לוד מזמנת הזדמנויות רבות בתחום הדיור, התרבות וההגשמה הקהילתית וניתן לגשר על הפער בין מצבה כיום למימוש הפוטנציאל שלה
העמותה מגייסת סטודנטים וסטודנטיות מ-23 מוסדות לימוד להשכלה גבוהה במרכז הארץ שעוברים ללוד, שוכרים דירה באחת משכונות העיר ומתחילים בפעילות קהילתית.
מודל העמותה משלב בין מגורי הסטודנטים בעיר ובין בין עשייה חברתית משמעותית בתחומי החינוך, התרבות והרווחה.
במקביל, פועלת העמותה בשיתוף עיריית לוד לספק מענה הוליסטי לצורכי הסטודנטים (כגון תחבורה ותעסוקה) ותעודד את עשיית הסטודנטים בתחומי היזמות, התרבות והאמנות.
המודל יאפשר גמישות לסטודנטים המעוניינים לגור בעיר, וכן לאלו המעוניינים להשתלב בעשייה החברתית, ולהשתלב בה באופן הדרגתי.
הסטודנטים הפועלים בעמותה מגיעים מכל קצוות הקשת החברתית הישראלית- יהודים וערבים, דתיים וחילוניים, ימניים ושמאלניים, וכולם יחד יוצרים פסיפס מגוון של עשייה משותפת.
כל סטודנט המצטרף לעמותה מקבל מלגת לימודים על סה"כ של 10,000 ₪ בשנה והשתתפות בשכר הדירה על סה"כ של 250 ₪ לחודש, סה"כ מלגה של 13,000 ₪ בשנה.
בתמורה הסטודנט משקיע כ-7 שעות שבועיות בפעילות חברתית וקהילתית.
בשנים האחרונות פעלו במסגרת העמותה בלוד למעלה מ-350 סטודנטים.
כ-50% מהסטודנטים הם בני העיר לוד, יהודים וערבים, שנשארו להתגורר בעיר ולצאת כנגד מגמת ההגירה השלילית שאפיינה את העיר והצטרפו גם כן לתוכנית.
נכון לשנת 2015 פזורות בעיר 13 קהילות סטודנטים, אשר 3 מתוכן הן קהילות בוגרות אשר סיימו את המודל הסטודנטיאלי ונשארו להתגורר ולפעול בעיר ללא מלגה.
כמו כן במקביל לפעילות העמותה, קיימת בלוד פעילות נרחבת של קהילות צעירים כמו הגרעין התורני בלוד, עמותת איילים, מרכז הצעירים וגופים נוספים.
למעלה מ-500 סטודנטים וסטודנטיות פועלים בלוד בכל הגופים.
גופים ממשלתיים וארגונים פרטיים וציבוריים מהארץ ומחו"ל תומכים ברעיון העמותה כלכלית ופדגוגית, בראשם עומדים התאחדות הסטודנטים בישראל, משרד החינוך, מפעל הפיס, חברת בזק, עמותת שח"ף וגופים רבים נוספים.
קהילות שו"ם (או: שו"מ) הוא כינוי מקובל לקהילות היהודיות בערים שפייר, וורמס ומיינץ (שפיירא, וורמייזא ומגנצא) שעל גדות נהר הריין.
הקשר בין שלוש הקהילות התבטא, בין השאר, בתקנות קהילתיות משותפות שנקראו על שמן: תקנות שו"ם.
שלוש הקהילות נפגעו בגזירות תתנ"ו כתוצאה ממסעי הצלב.
הקשר בין הקהילות וכריכתן יחד החל באופן רשמי במאה ה-12, לאחר גזירות תתנ"ו, אף על פי שקשרים ביניהן היו קיימים עוד קודם לכן.
קשר זה נמשך באופן מעשי או סמלי עד חורבן הקהילות בשואה.