tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"מַיְבָּאךְ-מוֹטוֹרֶנְבָּאוּ" היא חברה גרמנית לייצור רכבי יוקרה אשר נוסדה בשנת 1909. הייתה במקורה חברת בת של חברת צפלין ונקראה תחילה "Luftfahrzeug-Motorenbau GmbH" ("חברת מנועי ספינות אוויר") עד שנת 1918. כיום המותג נמצא בבעלות התאגיד דיימלר-קרייזלר שמרכזו בשטוטגרט.
מייבאך W5 SG היא מכונית סלון תוצרת יצרנית כלי הרכב היוקרתיים הגרמנית "מייבאך" אשר יוצרה בין השנים 1928–1929.
"מייבאך W5 SG" - סלון, 4 דלתות
"מייבאך W5 SG" - לנדולט, 4 דלתות
"מייבאך W5 SG" - קבריולה, 4 דלתות
"מייבאך W5 SG" - קבריולה, 2 דלתות, 2 מושבים
שסתום: שקע כניסה / יציאה אופקית
קרבורטור: 1 קרבורטור תאומים מייבאך
קירור: קירור מים / משאבה, רדיאטור תרמוסטטי, תריס ונציאני
מערכת היגוי: הברגה-הגה, שמאלה או ימינה לפי הצורך
בלם רגל: כבל בלם הידראולי-מכני, הפועל על כל ארבעת הגלגלים
מייבאך 57 ו-62 הן מכוניות סלון, תוצרת יצרנית כלי הרכב היוקרתיים הגרמנית "מייבאך" אשר יוצרו בין השנים 2002–2017.
בין השנים 2002–2007 מייבאך הייתה חברת בת של "DaimlerChrysler", ובין השנים 2007–2017 מייבאך היא חברת בת של התאגיד הגרמני דיימלר AG.
מרצדס-בנץ AG הוא תאגיד גרמני שמייצר כלי רכב ועוסק גם בשירותים פיננסיים.
תאגיד דיימלר הוא יצרן כלי הרכב הוותיק ביותר בעולם, וחטיבת המשאיות שלו היא הגדולה בעולם.
מיי הנרייטה מוּקְלֶה הייתה צ'לנית בריטית.
מוקלה, ילידת לונדון, מתוארת כ"צ'לנית ידועת-שם", שעודדה צ'לניות אחרות.
היא תוארה בטיימס כניצבת "בשורה הראשונה של הצ'לנים החיים", ובהספד שנכתב לה ב"טיימס" נאמר עליה: "במפנה המאה הייתה מוכרת לכל לא רק כמוזיקאית יוצאת דופן אלא כאחת הצ'לנים הבולטים ביותר שמדינה זו הוציאה מתוכה".
הצ'לו שלה נבנה בידי מונטאניאנה, ונקנה בשבילה על ידי תורם אלמוני.
תמונת הדיוקן שלה, מאת הצייר ג'ון מנספילד קרילוק, מוצגת במוזיאון של האקדמיה המלכותית למוזיקה.
פרס מיי מוקלה נקבע בשנת 1964 להנצחת זכרה, והוא ניתן מדי שנה לסטודנט לצ'לו בקולג'.
מוקלה הלכה לעולמה בקוקפילד, סאסקס, בגיל 82.
מייבל מקווי הידועה בשם מייבל, היא זמרת-יוצרת שוודית-בריטית, אשר פועלת בעיקר בלונדון.
מייבל נולדה במאלגה, ספרד, וגדלה בסטוקהולם, שוודיה.
היא בתה של הזמרת-יוצרת ננה צ'רי, והמפיק המוזיקלי קמרון מקווי, אשר פעל עם הלהקה מאסיב אטאק.
בשנת 2015, הוציאה מייבל את השיר "Finders Keepers", שהפך ללהיט בבריטניה, והגיע בשיאו אל המקום ה-8 במצעד הסינגלים הבריטי.
כמה שבועות לאחר צאתו, זכה השיר לתואר פלטינה בארץ זו, על מכירות של כ-600,000 עותקים בסך הכל.
מייבל נולדה ב-20 בפברואר 1996, במאלגה שבספרד, לזמרת-יוצרת ננה צ'רי, ולמפיק המוזיקלי קמרון מקווי.
מייבל גדלה והתחנכה בסטוקהולם שבשוודיה, ולאחר כמה שנים, עברה לגור בלונדון, אנגליה.
בשנת 2015, הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Know Me Better".
את סינגל הבכורה שלה, "Know Me Better", הוציאה מייבל בשנת 2015. לאחר שנה, הוציאה את שני השירים "My Boy My Town", ו-"Thinking of You".
בתחילת 2017, הוציאה את סינגל הפריצה שלה, "Finders Keepers".
השיר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-40 מיליון צפיות ביוטיוב, הגיע למקום ה-8 במצעד הסינגלים הבריטי, ואף זכה בתואר הפלטינה בבריטניה.
כמה חודשים לאחר מכן, יצאו שני השירים "Bedroom", ו-"Begging".
בסמוך לכך, הוציאה רמיקס לשיר "My Lover", שזכה להצלחה נאה ברחבי העולם.
בהמשך השנה הוציאה את המיקסטייפ Ivy to Roses, וגם את המיני-אלבום, Bedroom.
בתחילת 2018, הוציאה את השיר "Fine Line", שהגיע למקום ה-4 במצעד שירי ה-R&B של בריטניה, ואל המקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי.
כמה שבועות לאחר צאתו, זכה בתואר כסף על מכירות של כ-200,000 עותקים במדינה זו בלבד.
מיד לאחר מכן, הוציאה את השיר "Cigarette", ביחד עם סטפלון דון וריי.
ביולי 2018, הוציאה את השיר "Ring Ring", ביחד עם ג'קס ג'ונס וריץ' ת'ה קיד.
השיר נכנס לעשירייה הפותחת של המצעד השוודי.
בהמשך הוציאה את השיר "One Shot" ביחד עם קליפ נלווה.
באותה שנה, הצטרפה מייבל לחלק האירופאי בסיבוב ההופעות של הזמר "הארי סטיילס", כהופעת חימום לזמר.
בשנת 2019, הוציאה את השיר "Don't Call Me Up".
ב-20 בספטמבר 2019, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם טייסטו, את הסינגל "God Is a Dancer".
ב-25 באפריל 2024 מייבל הוציאה סינגל חדש בשם "Vitamins" שמתואר כחזרה לשורשי ה-R&B שלה.
מייב דרמודי היא שחקנית אוסטרלית החיה בבריטניה.
בגיל חמש הופיעה בסרט קולנוע.
הקריירה שלה כוללת הופעות בטלוויזיה הבריטית והאוסטרלית, בתיאטרון, בסרטים קצרים ובסרטי קולנוע באורך מלא.
היא בתה של סוזן מרפי דרמודי, תאורטיקנית של הקולנוע, היסטוריונית ובמאית.
הוריה עודדו אותה לאהבת ספרות ואמנות, ותמכו בה בקריירת המשחק.
בגיל חמש שיחקה בסרט "Breathing Under Water" שביימה אמה.
דרמודי למדה בבית הספר התיכון מוסמן בסידני.
בתיכון השתתפה בשיעורי דרמה, והופיעה עם התיאטרון האוסטרלי לצעירים.
עוד למדה משחק במכון הלאומי לאמנות הדרמה בסידני .
עוד כשהייתה בבית הספר התיכון קיבלה דרמודי תפקידים בסדרות טלוויזיה אוסטרליות כגון "All Saints" משנת 1998, ובסרטים קצרים.
תפקידה החשוב הראשון בסרט קולנוע היה במותחן "מים שחורים" (2007), על שלושה אנשים שנלכדים בביצות ומאוימים על ידי תנין הים.
על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרסים אחדים בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2009 הופיע בסרט "Beautiful Kate", עליו הייתה שוב מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2010 שיחקה דרמודי בתפקיד ראשי בסרט "גריף הבלתי נראה", וב-2012 הופיעה במיני-סדרה "Bikie Wars: Brothers in Arms".
ב-2013 כיכבה דרמודי בסדרת הדרמה "Serangoon Road" בתפקיד קלייר סימפסון הנשואה לפרנק (בגילומו של ג'רמי לינדזי טיילור), ומנהלת פרשת אהבים עם סם (בגילומו של דון הני).
דרמודי פעילה גם בתיאטרון האוסטרלי, והופיעה עם התיאטראות הגדולים של סידני במגוון הפקות כגון "Killer Joe", "מידה כנגד מידה", "Our Town", ובתפקיד נינה במחזה "השחף".
בחג המולד 2015 כיכבה דרמודי בתפקיד ורה קליית'ורן במיני סדרה "ולא נותר אף אחד", עיבוד של ערוץ BBC One לספרה של אגאתה כריסטי "עשרה כושים קטנים".
מוירה ניקלסן מיני-סדרה של BritBox 2025 אלף מכות A Thousand Blows ליידי גרייס 3 פרקים TBA Hilma סיגריד סרט קולנוע
שנה פרס קטגוריה סרט תוצאה2008 פרסי AACTAשחקנית המשנה הטובה ביותר מים שחוריםInside Film Awardהשחקנית הטובה ביותר2009 חוג מבקרי הקולנוע של אוסטרליה (FCCA) שחקנית המשנה הטובה ביותר פרסי AACTABeautiful Kate2010 פרסי FCCA2016 פרסי AACTAהשחקנית הטובה ביותרPawno2017 פרסי FCCA
מייבי בייבי הוא סרט קומדיה בריטי משנת 2000 בכיכובם של יו לורי וג'ואלי ריצ'רדסון.
את התסריט כתב בן אלטון, והוא ביים יחד עם לורי.
הסרט מבוסס על ספרו של אלטון "Inconceivable".
סם בל (לורי) ואשתו לוסי (ריצ'רדסון) מתאמצים להביא לעולם ילד, וניסו כל דבר שעלה בדעתם כדי לשפר את סיכוייהם להרות.
סם שעובד כמפיק דרמה ב-BBC מתחיל לחוש חוסר סיפוק מעבודתו.
הוא מחליט לכתוב תסריט משלו, אבל הוא סובל ממחסום כתיבה.
עולה בדעתו רעיון לכתוב על בעיות הפריון שלהם, אבל לוסי מתנגדת לכך בחריפות.
סם כותב את התסריט ומסתיר אותו ממנה.
הוא קורא את היומן של לוסי ומשתמש בו כדי להביע בעזרתו את הקול הנשי.
כשלוסי מגלה שהסרט שסם עובד עליו מספר את סיפור חייהם היא מזדעזעת, ועוזבת את סם.
לבסוף הם מתפייסים ובסוף הסרט הם עדיין מנסים להיכנס להריון.
יו לורי – סם בל
ג'ואלי ריצ'רדסון – לוסי בל
דייב תומפסון – דייב הקומיקאי
ג'יימס פיורפוי – קרל פיפס
טום הולנדר – יואן פרוקליימר
רואן אטקינסון – מר ג'יימס
שירו של באדי הולי כשם הסרט מבוצע על ידי פול מקרטני בהפקת מקרטני וג'ף לין שמנגן בכל הכלים.
השיר "I Don't Wanna Fight" מתוך אלבום הבכורה של וסטלייף מנוגן בחלקו האחרון של הסרט.
השיר "Suddenly Monday" של מלאני סי מופיע גם הוא בפסקול, כמו גם שירים של רוקסי מיוזיק, לין מרלין, אטומיק קיטן, אלביס קוסטלו, ג'ורג' מייקל ומאדנס.
לורי היה שותף לכתיבה של שיר בלוז הומוריסטי בשם "Sperm Test in the Morning" והוא ביצע אותו.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג של 46% בציון ממוצע של 5.1 מתוך 10 המבוסס על 28 ביקורות.
עם יציאתו לאקרנית בבריטניה היה הסרט מדורג שלישי בטבלת ההכנסות אחרי "גלדיאטור" ו"יעד סופי".
מייבל דווייט הייתה אמנית אמריקאית, שהליתוגרפיות שלה הראו סצנות של חיים רגילים בהומור ובחמלה.
מאמצע שנות העשרים היא זכתה לפופולריות ולהצלחה ביקורתית כאחד.
דווייט נולדה בשם מייבל ז'אק ויליאמסון.
היא הייתה בתם היחידה של פול יוסטון ויליאמסון (יליד 1837 לערך) ואשתו אדלייד, או עדה (ילידת 1845 לערך) ג'ק.
פול ויליאמסון היה בעל חווה ליד סינסינטי בעיירה קולריין, מחוז המילטון, אוהיו.
בהיותה ילדה, עברה משפחתה לניו אורלינס ודווייט הוכנסה למנזר בקרולטון, מחוץ לעיר.
כמה שנים אחר כך עברה המשפחה לסן פרנסיסקו.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 דווייט סיימה את לימודיה התיכוניים והחלה ללמוד אצל ארתור מת'יו במכון מארק הופקינס.
היא הצטרפה והפכה למנהלת מועדון אגודת האמנים של העיר והתערוכה החצי-שנתית העשירית של המועדון בשנת 1897 העניקה לה את ההזדמנות הראשונה להציג את עבודתה לציבור.
באמצע שנות העשרים לחייה נסעה בעולם וביקרה במצרים, ציילון (סרי לנקה), הודו וג'אווה (אינדונזיה).
כשחזרה לארצות הברית בשנת 1903, התיישבה בגריניץ' וילג', שהיה ידוע כסביבה עשירה באומנים.
במשך השנים הבאות היא ניסתה לבסס את עצמה כאמנית מקצועית ונרשמה בשנים 1903 - 1906 כציירת ומאיירת.
בשנת 1906 היא הכירה והתחתנה עם עמיתה האמן יוג'ין פטריק היגינס.
אף על פי ששניהם היו סוציאליסטים, ומכאן דובר בשוויון בין המינים, דווייט הפכה "לעזר כנגדו" והפסיקה לצייר.
בשנת 1917 דווייט והיגינס נפרדו והיא חידשה את קריירת הציור שלה.
בשנה שלאחר מכן הצטרפה למועדון הסטודיו החדש של גרטרוד ונדרבילט ויטני, והפכה למזכירה של ג'וליאנה פורס, מנהלת המועדון.
במהלך השנים הבאות היא השתתפה במפגשי ציור והציגה בתערוכות שנתיות שהמועדון ערך.
אף על פי שעשתה כמה ניסויים בתחריטים היא עבדה בעיקר בצבעי מים בשלב זה.
לאחר שנחשפה לליתוגרפיה כשלמדה בסן פרנסיסקו, היא פגשה את סוחר ההדפסים האמנותיים בניו יורק, קארל זיגרוסר זמן מה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובעידודו, נסעה לפריז, צרפת בשנת 1926 כדי להשקיע שנתיים בלימוד אמנות ליתוגרפיה.
בהיותה בפריז, היא עשתה רישומים מהירים המראים אנשים העוסקים בפעילויות יומיומיות - צופים במופעי בובות, יושבים בבתי קפה, מתפללים בכנסייה, צופים בדוכנים ליד הסן - ועיבדה את הרישומים להדפסים ליתוגרפיים.
בתנוחתם ובמחוותיהם כמו הבעות הפנים שלהם, הדמויות שהיא תיארה מראות את אישיותם ואת חולשותיהם האישיים.
היבט זה של הסגנון הבוגר של דווייט נראה בבירור ב Boulevard des Italiens משנת 1927, שם מודגש הבדל של כל אדם.
ממאמציה הראשונים והלאה, התמונות שלה הפכו "לחגיגות של נורמליות".
ניכר היה בליתוגרפיות האמפתיה שלה וחוש ההומור.
בעוד שרוב ההדפסים שלה היו בשחור לבן, מעטים שופרו על ידי צבעים עדינים.
כשהיא הייתה מסיימת את הליתוגרפיה, הייתה שולחת אותה לזיגרוסר לביקורת, ואחרי שחזרה לניו יורק בשנת 1927 הוא חיבר אותה לבית הדפוס של ג'ורג' מילר.
בתוך שנה מחזרתה, הדפסי פריז ואלה שהתחילה לעשות בניו יורק ביססו אותה כאחד האמנים הטובים ביותר בליטוגרפיה באמריקה.
בשנת 1928 העניק לה זיגרוסר תערוכת יחיד ראשונה בגלריה ווייה.
בביקורת על התערוכה הזאת, נכתב שההדפסים שלה הראו היבטים של ההומור בחיי העיר, ושיבחו אותה על סגנון האישי.
אומרים שהיא בחרה בהפקת דפוס כדי להנגיש את האמנות שלה לקהל רחב בעלות סבירה.
בשנת 1929 מועדון ההדפסים בפילדלפיה אפשר לה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית הכוללת את כל ההדפסים שעשתה בפריז, שארטר ובניו יורק.
בסקירה שכתבה מרגרט בראונינג מ"ניו יורק אווני פוסט - כי התערוכה שלה מציגה "ליתוגרפיות שמחות שנוצרו על ידי אמנית אמיתית, שדופק החיבה שלה מכוון יפה לפעימות הלב של אלה שהיא מתארת כל כך נאמנה."
דווייט אהבה לצייר ניו יורקים במקומות ציבוריים ולעיתים קרובות עבדה בתיאטראות.
היא הייתה מסתירה את העיפרון והנייר שלה מאחורי תיק יד גדול כדי לשרטט אנשים מהקהל.
בשנת 1928 עבדה בגן החורף הלאומי של מינסקי, תיאטרון בורלסקי בלואר איסט סייד כדי להכין סדרת ליתוגרפיות - "הימים האחרונים של בורלסק", עבור המהדורה של Vanity Fair.
היא יצרה רישומים של הופעות קרקס למאמר בגיליון אפריל 1930 של מגזין Fortune ושנתיים לאחר מכן קיבלה תערוכת יחיד שנייה בגלריה ווייה.
בתערוכה זו הציגה ציורי צבעי מים ורישומים וכן הדפסים ליטוגרפיים.
נושאיה היו בתים ישנים בסטטן איילנד, חתול שחור, ובתי קברות בניו מקסיקו ופריז - כמו גם ציורים חגיגיים יותר של מסיבות והופעות קרקס.
היא שמרה על השקפות פוליטיות רדיקליות לאורך כל חייה הבוגרים.
במהלך שנות השלושים הצטרפה לאחד ממועדוני המרקסיסט ג'ון ריד.
עם זאת, לא רצתה להפוך לתועמלנית וחששה שתאבד מכירות שנחוצה לה כדי לתמוך בקיומה הרעוע, היא כמעט ולא הפיקה יצירות בעלות אופי פוליטי גלוי.
הציור של דווייט בסנטרל פארק (1934) מציג את התלאות שעברו אזרחים רבים באותה תקופה, אך הטון שלה וההרגשה המועברת לצופה היא אופטימית.
צבע מים ללא כותרת משנת 1936 בו נראה גבר אפרו-אמריקאי ושתי נשים משוחחות כשהן יושבות על ספסל בפארק הוא ציור מקסים ולירי.
שום דבר בציור לא מצביע על תנאי דיכאון או על עוולות ואפליה גזעית.
בשנת 1936 היא הוגדרה כאחת מיוצרות הדפוס הטובות של אמריקה במגזין Prints ובאותה שנה הפיקה את מה שיהפוך להדפס הפופולרי ביותר שלה, Queer Fish, שהיה אחת מקבוצת התמונות שנעשו באקווריום של ניו יורק.
באותה השנה מבקר עיתון כינה אותה "ליתוגרפית אמריקאית ראשונה במעלה" ש"נכנסה לראש תחום קשה ותחרותי ביותר." כאשר, במחצית השנייה של שנות השלושים, דווייט עשתה ליטוגרפיות לפרויקטים של אמנות פדרלית, היא שמרה על חוש ההומור והמשיכה לצייר ניו יורקים בשעות הפנאי שלהם.
בשנת 1938 הציגה בגלריה ווייה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית של 93 יצירות שהוכחו כמוצלחות מאוד.
התערוכה נקראה "עשור של ליתוגרפיה", והוא כיסה את השנים משנת 1927 עד 1937. "הבוקר" ציטט את "הפרשנות האנושית העשירה והבריאה שלה", ואמר שהמופע חשף את "אהבת החיים במעשיה שהיא הכוח העיקרי באומנותה".
דווייט אהבה לכלול חתולים ביצירתה והחצר האחורית (1938) מציבה אחד מהם כמוקד המרכזי של הקומפוזיציה.
היא גם הייתה פורטרטנית מצוינת כפי שהדיוקן העצמי שלה מלמד.
השנים האחרונות של שנות השלושים הוכיחו את נקודת השיא בקריירה של דווייט.
בתחילת שנות הארבעים המשיכה עבודתה להופיעה בתצוגות קבוצתיות בניו יורק, כולל גלריית ווייה (1941, 1942), אך אחרי 1942 כמעט ולא היו כאלה.
אף על פי שהייתה פחות פרודוקטיבית, היצירה "ערב הקיץ" משנת 1945 הוא יצירה מאוחרת ונדירה המראה ששמרה על יכולתה ליצור אמנות מעולה בגיל 70.
בשנת 1929 או 1930 היא נסעה לניו מקסיקו ונראה שזו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שהיא נסעה לאחר חזרתה מפריז.
בערך בזמן הזה עברה מגריניץ' וילג' לסטטן איילנד, זמן מה לאחר מכן עברה לפייפרסוויל, מחוז באקס, פנסילבניה.
לאחר שלדווייט מלאו 65 בשנת 1940 מחלותיה - חירשותה, אסתמה כרונית ועוני החמירו.
אף על פי שהמשיכה לעבוד, תפוקתה התדלדלה והיא הייתה מרותקת לבתי אבות בתקופה שלפני מותה בעקבות אירוע מוחי ונפטרה ב־4 בספטמבר בשנת 1955.
מייבל סקוט לאודר פרייד הייתה אמנית, ואשתו של האמן ויליאם ניקולסון ואמם של האמנים בן ניקולסון וננסי ניקולסון והאדריכל כריסטופר ניקולסון.
מייבל הייתה בתם של דייוויד פרייד, מנהל מכללת אדינבורו לנשים, באדינבורו 1870–1891, וברברה לאודר, שאביה ויליאם לאודר היה אחיהם של האמנים הסקוטיים המפורסמים רוברט סקוט לאודר וג'יימס אקפורד לאודר.
למייבל היה אח אחד, האמן ג'יימס פרייד.
בילדותם הם גרו בחלק הצפוני של אדינבורו.
מייבל פרייד הוכשרה כציירת בבית הספר לאמנות בבושיי בהדרכתו של הוברט פון הרקומר, שם היא פגשה את הסטודנט ויליאם ניקולסון, איתו נישאה בשנת 1893. היא הציגה את ניקולסון בפני אחיה ג'יימס פרייד ושלושתם עברו לגור בפאב "שמונת הפעמונים", דנהאם, בקינגהאמשייר.
הם עברו לרוטינגדין בשנת 1909.
ביולי 1918 מתה מייבל פרייד ממגפת השפעת הספרדית.
מייאה מוטורסיקל היה אופנוע מתוצרת Alexandre Darracq אשר יוצר בין השנים 1894–1895 בצרפת.
אופנוע "Mille", תוכנן בשנת 1892 על ידי פליקס תאודור מייאה (Félix Théodore Millet), היה אולי האופנוע הראשון שהורכבו בו צמיגים פנאומטיים.
היה לו מנוע סיבובי בעל תצורה רדיאלית יוצאת דופן המשולב בגלגל האחורי.
אב טיפוס עם מנוע סיבובי אחורי יוצר בשנת 1892. זכויות הייצור נרכשו על ידי אלכסנדר דאראק בשנת 1894.
הייצור הופסק בעקבות כניסה לא מוצלחת של הדגם במרוץ פריז – בורדו – פריז ("Paris–Bordeaux–Paris" ) בשנת 1895.
חמשת הצילינדרים הותקנו באופן רדיאלי בגלגל האחורי, כאשר מוטות החיבור מחוברים ישירות לארכובה הקבועה של הציר האחורי שנקדח חלול.
הפגוש האחורי שימש כמכל דלק.
הקרבורטור ומסנן האוויר הורכבו בין הגלגלים.
הרוכב השתמש באחיזת כידון מסתובבת להפעלתו.
זה התחיל עם דוושות כדי שאפשר יהיה להזיז את האופנוע גם לאחר תקלה במנוע.
מערכת ההצתה הייתה מחשמלת באמצעות שילוב תא בונסן וסליל אינדוקציה (סליל הצתה ).
מייבל אספלין הייתה אמנית ויטראז'ים.
אף שיצרה בעיקר יצירות ויטראז', אספלין ציירה גם ציורי קיר.
המשימה הגדולה ביותר שלה הייתה עבור קתדרלת חרטום, סודאן.
אספלין הייתה פעילה גם בתנועת זכות הבחירה לנשים.
מייבל ביצעה 3 ציורי קיר בכריסטצ'רץ' בספיטלפילדס באיסט אנד לונדון.
כל הויטראז'ים שלה יוצרו בשיתוף פעולה עם לוונדס ודרורי בבית המלאכה לזכוכית בפולהאם.
בשנת 1911 הייתה אמורה לתכנן שבעה חלונות ראשים ובשנת 1912 לקירות הצפוניים של הטרנספט הצפוני (הקפלה לזכר גורדון), אשר תיארה את סנט אדמונד, סנט תיאודור וסנט סבסטיאן.
היא גם השלימה באותה שנה חלון לקפלת הזיכרון לגורדון עם הנושא "תקווה, אמונה וצדקה".
בשנת 1912 אספלין סיימה את שבעת חלונות הויטראז' בקתדרלת כל הקדושים האנגליקנית בחרטום.
בשנת 1914 היא השלימה חלון מערבי עגול לטרנספט הדרומי וחלון מזרחי עגול המתאר את "מוות ותחייה" וחלון נוסף בקפלת הזיכרון לגורדון עם הנושא "מבצר, צדק וחוכמה".
בחלון אחד ובניסיון להכניס צבע מקומי, דמותו של בלתאר הוצגה בתחפושת של שייח' סודני.
בשל מצבה הבריאותי, מייבל לא הצליחה להשלים את המשימה בחרטום ואת החלונות שנותרו ביצעה חברתה ג'ואן פולילוב שעבדה קודם לכן כעוזרת של מייבל.
קתדרלת חרטום הוחרמה על ידי ממשלת סודאן בשנת 1971 ומגדל הכנסייה הושמד באוקטובר 1996. הקתדרלה הפכה למוזיאון אשר נקרא מוזיאון הארמון הרפובליקני ונפתח בשנת 2000. המוזיאון הותיר את חלונות הויטראז'ים על כנם.
מייבל ניהלה עבודה בשתי כנסיות אנגליות, סנט ג'ון האלוהי, ריצ'מונד, סארי וסנט אן, לויס, סאסקס.
בכנסיית סנט ג'ון האלוהי היא ביצעה שני חלונות תאורה בודדים בשנת 1912, האחד שכותרתו "Spes" והשני "מטר דולורוזה".
היא עבדה בסנט אן, לויס, בשנת 1913, שם השלימה חלון אור יחיד בצד הצפוני המתאר את סנט אן המלמדת את מריה הקדושה לקרוא.
היא הייתה חברה פעילה בתנועת זכות הבחירה לנשים וסייעה בפעילות קונגרס הברית הבינלאומית לנשים (IWSA) בשנת 1909 באלברט הול בלונדון.
בשנת 1916 היא סבלה מהתמוטטות נפשית קשה ולא הייתה מסוגלת להמשיך בעבודתה בוויטראז'ים.
היא נפטרה בבית אבות בהיידוק בלנקשייר ב־30 באפריל 1921.
מייב בינצ'י הייתה מורה, עיתונאית, וסופרת אירית, שכתבה מספר רבי מכר.
סיפוריה דיברו בין היתר, על נושאים הנחשבים רגישים כגון גירושין, בעיות נפשיות, יחסי הורה-ילד, בגידה ועוד.
גיבורי ספריה היו האנשים הפשוטים בחברה.
עלילות סיפוריה התרחשו בעיקר בעיירות איריות קטנות ונסובו לרוב סביב אורח חיים הדומה לחוויותיה ולסביבה שהייתה מוכרת לבינצ'י.
מייב בינצ'י, הייתה הבת הבכורה בין ארבעת ילדיהם של ויליאם ומורין בינצ'י - עורך דין ואחות רפואית.
בילדותה גרה בדאלקי, עיירה קטנה בקרבת דבלין שבמחוז דבלין, אירלנד.
בשנת 1997 התחתנה עם הסופר ושדרן ה-BBC לשעבר .
הזוג החזיק בתים בלונדון ובדבלין עד שהחליט להתמקם באופן קבוע בדבלין שבאירלנד.
בשנת 2002 אושפזה בינצ'י בבית החולים בעקבות בעיית לב חמורה וסביבת בית החולים היוותה לה את ההשראה לאחד מסיפוריה - Heart and Soul" (2009)".
עם סיום לימודיה בשנת 1961 התחילה לעבוד כמורה להיסטוריה ולטינית.
ב-1963 כשעבדה כמורה בבית-ספר יהודי בעיר דבלין קיבלה במתנה טיול לישראל מהורי התלמידים.
בינצ'י התחילה לעבוד בקיבוץ וכתבה להוריה מכתבים על חוויותיה באופן קבוע.
הוריה שהתרשמו ממכתביה המפורטים שלחו אותם לעיתון שלהפתעתה פרסם אותם.
תקרית זו היוותה את השראתה להיות סופרת.
היא המשיכה ללמד עד שנת 1968 כשבשנה זו התחילה לעבוד ככתבת, עורכת ובעלת טור בעיתון האירי היומי "Daily Irish Times" ומאוחר יותר ככתבת בלונדון עד חזרתה לאירלנד.
תחילה פרסמה אוסף סיפורים קצרים בשנים 1978 ו-1980 שלאחר מכן מוזג לאוסף אחד הנקרא "Victoria Line, Central Line".
בשנת 1982, בגיל 43, פרסמה את ספרה הראשון שהפך לרב מכר "light a Penny Candle" – אותו כתבה בזמנה הפנוי מעבודתה בעיתון.
ספר זה ראה אור לאחר חמישה סירובים על ידי בתי הוצאה לאור.
במהלך 30 שנות הקריירה שלה בינצ'י כתבה 16 ספרים נוספים, 8 אוספים של סיפורים קצרים ומחזה:
ספריה תורגמו ל-37 שפות ונמכרו יותר מ-40 מיליון עותקים.
כפי שאמרה בראיון לעיתון בשנת 2000 המסר שביקשה להעביר בספריה – "אני לא חושבת שאת.ה שמח אם את.ה רזה או יפה או עשיר.ה או נשוי/נשואה.
את.ה חייב.ת ליצור את האושר שלך."
ספרים: ספרים עם שמות בעברית שתורגמו
Echoes" (1985)" - עובד והופק כסדרת טלוויזיה בשנת 1988
"The Lilac Bus" – עובד לקולנוע בשנת 1990
"The Glass Lake" (אגם הזכוכית) - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"The Cropper Beech" - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"Evening Class" (כיתת ערב) – לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"Scarlet Feather" - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"Whitethorn Woods" (יער וייטת'ורן) - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"The Return Journey" (מסע השיבה) – לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"The builders" - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"Star Sullivan" - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"Full House" - לא נמצא תאריך הוצאה מקורי
"Chestnut Street" (פורסם לאחר מותה בשנת 2014)
"A Few of the Girls" (פורסם לאחר מותה בשנת 2016)
סרטים וסדרות המבוססים על סיפורים קצרים
"Aches & Pains" – בשיתוף עם האומנית וונדי שיה
אחרים - קטעי שמע מומחזים בשביל ה־BBC
בנוסף לשאר יצירותיה בינצ'י כתבה שלושה אוספים של סיפורים קצרים שהוקראו בבלעדיות ברדיו ה-BBC.
בשנת 1999 קיבלה פרס מפעל חיים ב.
בשנת 2000 דורגה במקום השלישי כסופרת האהובה בסקר יום הספר העולמי.
בשנת 2001 זכתה בפרס WHSmith לספרות בדיונית על ספרה "Scarlet Feather."
בשנת 2010 קיבלה פרס מפעל חיים מטקס פרסי הספרים האירי.
בשנת 2012 זכתה בפרס הספר האירי בקטגוריית "הספר הבדיוני האירי הפופולרי של השנה" על ספרה "A Week in Winter".
בשנת 2012 הוקמה לכבודה גינה מאחורי ספריית דאלקי.
בשנת 2014 הכריזה אוניברסיטת דבלין על פרס טיול לכבוד מייב בינצ'י (Maeve Binchy Travel Award), המענק בסך 4000 יורו ניתן לכבודה ולזכר אהבתה לטיולים וכתיבה.
מיי פירסט סוני הוא ספר מאת בני ברבש, שעובד לסדרת טלוויזיה ששודרה בערוץ 2, בסוף שנת 2002, ולאחר מכן עובד להצגת תיאטרון.
הספר מספר על התפוררות של משפחה תל אביבית הנקלעת למשבר מנקודת מבטו של יותם, ילד המתעד את משפחתו ברשמקול ביתי.
בעיבוד הטלוויזיוני זה שונה מרשמקול למצלמת וידאו.
סדרת טלוויזיה הופקה על ידי זכיינית ערוץ 2 רשת מדיה, ועלתה לשידור ב-7 בדצמבר 2002. מפיקי הסדרה היו אורי סבג ועינת ביקל והבמאי היה אורי ברבש.
הסדרה התמודדה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, וזכתה בפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר, בני ברבש זכה בפרס על התסריט הטוב ביותר.
אסף לזר (יורם חטב): בעלה של אלמה ואביהם של שאול, יותם ונעמה.
אלמה לזר (דפנה רכטר): אשתו של אסף ואמם של שאול, יותם ונעמה.
עמליה (אודיה קורן): חברתה הטובה של אלמה.
יעל (מיטל דוהן): שחקנית איתה מנהל אסף רומן.
צבי לזר (אילן דר): אבא של אסף, ניצול שואה ולוחם אצ"ל.
מרים לזר (מרים זוהר): אמא של אסף.
"מיי פירסט סוני" עובד גם להצגת תיאטרון, במספר הפקות:
כהצגת יחיד בתיאטרון תמונע, שרצה בין השנים 2000–2007. בימוי: דפנה וידנפלד-נגלר.
ההצגה עלתה שוב במסגרת פסטיבל הצגות יחיד בבית העם בירושלים, בפברואר 2010.
בהתיאטרון הקאמרי, בבימויו של היהודי-גרמני סטפן ביטון ובהפקת התיאטרון הגרמני מונסטרום פרנקפורט, ביוני 2010.
הולי מיי מולר היא זמרת-יוצרת בריטית יהודיה.
מולר ייצגה את המדינה המארחת בריטניה באירוויזיון 2023 שהתקיים בעיר ליברפול עם השיר I Wrote a Song.
מולר נולדה למשפחה יהודית בקנטיש טאון שבצפון לונדון להוריה מאט מולר וניקולה ג'קסון.
יש לה אח תאום, סאם.
סבה הוא יליד גרמניה שהצליח לברוח מגרמניה הנאצית בגיל 12, בטרם פרצה השואה.
בשנת 2007 כילדה, מולר הופיעה בקליפ גרייס קלי של מיקה.
מולר החלה לכתוב מוזיקה משלה בגיל שמונה.
הסינגל הראשון שלה יצא לאור בפברואר 2018.
ב-5 באפריל 2019, הוציאה מולר לאור את אלבום האולפן הראשון שלה, בשם פרק 1. בעקבות סיבוב ההופעות, היא הוציאה סינגל נוסף בשם "Therapist", אותו ביצעה בסיבוב ההופעות בטרם יציאתו.
לצד יציאתו של "Therapist", הכריזה מולר גם על סיבוב ההופעות הלאומי הראשון שלה, בו הופיעה בחמש ערים ברחבי הממלכה המאוחדת.
בספטמבר 2020, הודיעה מולר שהמיני אלבום השלישי שלה ייצא לאור ב-6 בנובמבר 2020 בשם ו-No One Else, Not Even You.
בשנת 2021, מולר הופיעה כסולן אורח ב-"When You're Out", ההמשך של בילן טד ללהיט מספר 1 שלהם "Wellerman".
ב-27 באוקטובר 2022, מולר הוציאה לאור את הסינגל I Just Came To Dance.
ב-3 במרץ 2023, היא הוציאה סינגל בשיתוף פעולה עם סטפלון דון, קייטי בייסר וסיגלה בשם "Feels This Good".
זמן קצר לאחר מכן יצא לאור הסינגל "I Wrote A Song", וב-9 במרץ נחשף שעמו תייצג את בריטניה בתחרות אירוויזיון 2023 שיתקיים במדינתה בעיר ליברפול בחודש מאי.
בגמר האירוויזיון היא הגיעה למקום ה-25 עם 24 נקודות.
מייבל היל הייתה אמנית ניו זילנדית הידועה בנופים, דיוקנאות וטבע דומם פרחוני.
היא לימדה בבית הספר לעיצוב ולינגטון.
היא נולדה בקוקס קריק, אוקלנד, ניו זילנד, ביתם הצעירה של צ'ארלס היל, כובען, ואשתו, אלייזה אן הולברט.
שמונת אחיה כללו את המלחין אלפרד היל.
היל למדה בבית ספר יסודי אך לא בבית ספר תיכון; במקום זאת, היא הלכה ישירות לבית הספר לעיצוב בולינגטון כדי ללמוד אמנות ב-1886. במהלך לימודיה בבית הספר לעיצוב בולינגטון, היא הכירה והושפעה מאוד מהאמן הסקוטי ג'יימס מ.
נירן, שהכיר לה תנועות אמנות אירופיות, במיוחד האימפרסיוניזם.
לאחר מכן היא הפכה למורה בבית הספר, ונשארה שם עד 1897.
ב-1898 היא נישאה לג'ון מקינדו, מדפיס, איתו נולדו לה ארבעה ילדים.
בנה ג'ון מקינדו היה גם אמן ולאחר מכן ניהל את בית הדפוס המשפחתי.
בנה ארצ'יבלד מקינדו היה מנתח פלסטי.
לאחר נישואיהם, עברו היל ובעלה לדנידין, שם בנו בית עם סטודיו להיל.
ג'ון נפטר ב-1916, והיל ניהלה אז את עסקי הדפוס עד שבנה השתלט עליו.
לאחר שילדיה עזבו את הבית, היא נסעה רבות, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, וביקרה בארצות הברית (שם התגורר בנה ארצ'יבלד זמן מה), בטהיטי ובאירופה.
בתום המלחמה, היא עזבה את ניו זילנד כדי להתיישב באופן קבוע באנגליה כדי להיות ליד ארצ'יבלד.
היא נפטרה באיסט גרינסטד, ווסט סאסקס.
היל הייתה ציירה פורטרטים, טבע דומם ונופים.
הסגנון שלה הושפע מהאימפרסיוניזם, והפלטה שלה נטתה לצבעים עמומים.
היא סיפקה את האיורים לספרה של ברברה דאגלס "תמונות בגן ניו זילנד" (1921).
היא הציגה בעיקר בניו זילנד, בדנידין, קרייסטצ'רץ' ולינגטון.
ראייתה הכושלת אילצה אותה לוותר על הציור בתחילת שנות ה-50.
היא הצטרפה לאגודת האמנות של אוטגו, והציגה עבודות תחת שם הולדתה בזמן שכיהנה במועצת החברה תחת שמה מהנישואים.
היו לה תלמידים פרטיים, והיא לימדה בארצ'רפילד קולג', בית ספר פרטי לבנות (1922–1925), ובסטודיו עם אלפרד הנרי אוקיף בתחילת שנות ה-20.
מ־400 היצירות הידועות של היל, רובן נשארות באוספים פרטיים.
רטרוספקטיבה לזכרה נערכה על ידי הגלריה הציבורית לאמנות דנידין ב-1969.
מייבל דירמר הייתה סופרת, מחזאית ומחברת/מאיירת ספרי ילדים.
היא הייתה פציפיסטית מחויבת שמתה בזמן שטיפלה בפצועי המלחמה בסרביה.
נולדה כג'סי מייבל פריצ'רד ווייט, בתם של המנתח הראשי ויליאם ווייט וסלינה טיילור פריצ'רד, היא התחנכה בלונדון.
היא נכנסה לבית הספר לאמנות של הוברט פון הרקומר ב-1891, אך עזבה בשנה שלאחר מכן כדי להינשא לכומר הליטורג הסוציאליסט פרסי דירמר.
ב-1896 החלה לתרום איורים ל"ספר הצהוב", ל"סאבוי" ול"סטודיו".
היא יצרה את הכריכה לגיליון מספר תשע של "הספר הצהוב".
זמן קצר לאחר מכן פנתה לאיור ספרי ילדים.
דירמר יצרה יצירות אמנות עבור Wymps, וסיפורי אגדות אחרים, כגון "כל הדרך אל ארץ האגדות" מאת אוולין שארפ וסיפורם של "שבעת הגוזלים הצעירים" מאת לורנס האוסמן (1899).
היא איירה גם ספרי ילדים שכתבה בעצמה.
משנת 1902 החלה דירמר לכתוב למבוגרים - מ"השנים הרועשות" וספר ההמשך שלו מ-1906 בראונג'ון.
האוטוביוגרפיה שלה "הדרך הקשה" יצאה לאור ב-1905, וכותרות אחרות כוללות רומן היסטורי "התפוז: קומדיה של דמעות" (1904), "האחיות החייזרות" (1908) ועוד.
אף שהייתה פציפיסטית רשמית, דירמר ליוותה את בעלה כשהתנדב ככומר לצלב האדום הבריטי.
היא הצטרפה ליחידת הסיוע הסרבית השלישית כמטפלת סיעודית היא יצאה לסרביה באפריל 1915, אך חלתה בטיפוס ביוני ומתה מדלקת ריאות ב-15 ביולי.
מכתביה פורסמו לאחר מותה כמכתבים מבית חולים שדה.
עם ספר זיכרונות מאת סטיבן גווין.
שלושה חודשים לאחר מותה, בנה הצעיר כריסטופר מת בקרב בגליפולי.
אחיו הבכור ג'פרי דירמר שרד עד גיל 103.
מייבל אלוורז, באנגלית: Mabel Alvarez (28 בנובמבר 1891 - 13 במרץ 1985) הייתה ציירת אמריקאית.
יצירותיה, לעיתים קרובות מופנמות ורוחניות באופיים, וסגנונה נחשב כתורם לתנועת המודרניזם והאימפרסיוניזם של דרום קליפורניה.
היא נולדה למשפחה ספרדית חשובה שגרה באי אואהו, הוואי.
אלוורז, רופא, היה מעורב במחקר הצרעת שהחל האב דמיאן.
אחיה, ולטר אלוורז, היה רופא וסופר.
אחיינה לואיס אלוורז (בנו של וולטר), היה חתן פרס נובל בפיזיקה.
המשפחה עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה כאשר אלוורז הייתה נערה.
אלוורז הפגינה כישרון אמנותי בגיל צעיר וב-1915 נרשמה לליגת הסטודנטים לאמנות של לוס אנג'לס, שם זכתה להצלחה מיידית.
היא ציירה ציור קיר גדול לתערוכת פנמה-קליפורניה בסן דייגו, עליה זכתה במדליית זהב.
אלוורז למדה בבית הספר לאיור וציור של ויליאם קייהיל בלוס אנג'לס[2] וציירה דיוקן פחם של אישה בפרופיל המשמש את בית הספר לכריכת הקטלוג שלו.
ציור הדיוקן הראשון שלה הוצג במוזיאון לוס אנג'לס ב-1917, מוזיאון איתו המשיכה בקשר קרוב עד מותה.
כאישה צעירה, היא הושפעה מהכתבים הפילוסופיים של וויל לוינגטון קומפורט, שדגל בעקרונות התיאוסופיה והמיסטיקה המזרחית.
בתערוכה בשנת 1919 זכתה אלוורז בפרס השלישי על עיבודה של ראש ילד בשם "כרמן".
בשנת 1923 היא זכתה בפרס לציור הדמות הטוב ביותר עבור עבודתה "דיוקן עצמי" בתערוכת האביב בלוס אנג'לס.
בשנות ה-20 וה-30, יצירותיה הושפעו רבות מסטנטון מקדונלד-רייט וממורגן ראסל אמני הסגנון הסינכרומיסטית.
שניהם נשארו המורים שלה במשך למעלה מ-20 שנה.
ציורים מוקדמים אלה מבוססים על התעניינותה בסימבוליזם, ארט נובו ואימפרסיוניזם.
בשנת 1922 היא הפכה לחברה בקבוצת השמונה, יחד עם קלרנס הינקל, אנרי דה קרויף, ג'ון האברד ריץ', דונה שוסטר, א.
רוסקו שרדר, אדוארד ויסקל, ולובנה ביוקנן ויסקל.
קבוצה של שמונה זו אורגנה בעיקר על ידי לובנה ביוקנן ויסקל ואדוארד ויסקל, ולקבוצה היה בסיס בתנועת האמנות המתקדמת בקליפורניה.
באוגוסט 1941 היא הציגה תערוכת יחיד במוזיאון המחוז של לוס אנג'לס - תצוגת ציורים בצבעים עזים שיצרה בזמן ששהתה בהונולולו.
היו אלה יצירות מזמן שהותה בהוואי.
רבים מציוריה הציגו היבטים שונים שאפשר למצוא בחיי האי, כמו הלבוש, האוכל והצמחים.
באופן ספציפי, אחד המאפיינים של תערוכה זו היה טבע דומם גדול שתיאר פרי על שולחן.
בשנת 2001 עבודותיה הוצגו במיסיון סן חואן קפיסטרנו בקליפורניה, ארצות הברית.
הצבע העיקרי שאלוורז נהגה לבטא את עצמה היה ירוק שייצג בעיניה אהבה, תקווה, נעורים ושמחה.
הצבעים הונחו על הבדים בצורות של אידיאלים וארכיטיפים אוניברסליים: הילד, העלמה התמימה, המפתה, האישה הנאמנה, המחפשת הרוחנית, הרוח הקשורה לאדמה, והרוח המשוחררת .
אלוורז ציירה בשנות השישים והשבעים לחייה.
עבודותיה היו בסגנון אימפרסיוניזם, וגם ציירה דמויות, טבע דומם.
יצירותיה המאוחרות מתמקדות בנושאים דתיים וסמליים.
את שנות חייה המאוחרות בילתה בבית אבות.
היא נפטרה ב-13 במרץ 1985, בגיל תשעים ושלוש בלוס אנג'לס.
מיי פרנץ'-שלדון (May French-Sheldon; 10 במאי 1847 – 10 בפברואר 1936) הייתה עיתונאית, סופרת וחוקרת ארצות אמריקאית שנודעה במסעותיה באפריקה בשנות ה-90 של המאה ה-19.
למדה רפואה, אך לא עסקה בכך והתמקדה בלימודי אתנולוגיה וגאוגרפיה.
היא נסעה לא מעט בארצות הברית וביקרה באירופה מספר פעמים.
ב-1876 נישאה לבנקאי עֵלי לֶמוֹן שלדון ועקרה עימו ללונדון שם ניהלו הוצאה לאור (.Saxon and Co).
ב-1885 ראה אור תרגומהּ לאנגלית של הרומן ההיסטורי שלמבו לגוסטב פלובר.
מהדורת התרגום הוקדשה לחוקר אפריקה הנרי מורטון סטנלי שהיה ידיד המשפחה.
בהשראת סטנלי, שחזר ב-1890 ממשלחת ההצלה של אמין פאשה, יצאה ב-1891, והיא בת 43, למסע באפריקה.
היא עשתה את דרכה ממומבסה לקילימנג'רו על חשבונה ובגפה, להוציא כ-150 מורי דרך וסבלים זנזיברים.
בכך הייתה האישה המערבית הראשונה שביקרה בחלקים של מזרח ומרכז אפריקה.
בדרכה, וזו הייתה אחת ממטרותיה, נפגשה עם ראשי שבטים, חקרה את מנהגיהם וליקטה חפצים שונים.
שלדון כונתה בפי המקומיים "הגבירה הלבנה" ("Bébé Bwana").
סיוריה סביב אגם צ'אלה , אגם לוע במורד הדרום-מזרחי של הקילימנג'רו, תרמו לידע על האזור.
מסע זה הקנה לה שם, ואחרי שובה נשאה הרצאות וכתבה מאמרים על אודותיו.
ב-1892 פרסמה את ספרה "מסולטאן לסולטאן: הרפתקאות בקרב המסאי ושבטים אחרים במזרח אפריקה", שבו תיארה את מסעה ואת תצפיותיה האתנוגרפיות.
הספר היה בזמנו לרב מכר.
באותה השנה נמנתה עם הנשים הראשונות שהתקבלו כעמיתות בחברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית.
פרנץ'-שלדון השתתפה ב-1893 בקונגרס הנשים הבין-לאומי שהתקיים במסגרת התערוכה העולמית בשיקגו.
היא העמידה מוצגים בביתני התערוכה, כגון הבגדים שלבשה במסעה ופריטי ציוד אחרים, בהם האפריון שבו הוּבלה.
בהרצאותיה נהגה להציג פריטים אתנוגרפיים למיניהם שליקטה באפריקה.
בעלה מת ב-1892 והותיר אותה ללא משענת כלכלית יציבה, והיא התפרנסה מהרצאותיה ומכתבותיה בעיתונות.
ב-1889 פרסמה את הרומן "הרברט סוורנס".
בין לבין כתבה סיפורים קצרים.
ב-1903 יצאה לספארי בקונגו בחסות לאופולד השני, מלך הבלגים, שרצה לשכך, באמצעות תעמולה אוהדת, את הביקורת בציבוריות הבריטית על מעשי הזוועה שבוצעו שם.
את המסע, שנערך בספינות נהר, עשתה בפיקוח אנשי המִמשל.
בכך מוסברים הדברים שהביעה בהרצאותיה ובכתבותיה בעיתונות באנגליה שעמדו בניגוד משווע למציאות.
שלדון אף קיבלה משכורת חודשית מידי מלך בלגיה בעבור שתדלנות בקרב חברי הפרלמנט הבריטי.
ב-1905 הסתבכה במיזם של בעלי מטעי גומי בלגים בליבריה, שביקשו להעסיק אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום של ארצות הברית.
התכנית הושמה לאל בידי הנשיא תאודור רוזוולט, ושלדון איבדה את השקעותיה הכספיות.
במלחמת העולם הראשונה ערכה מסע התרמות בארצות הברית למען הצלב האדום הבלגי, ולאות תודה הוענקה לה מידי המלך אלברט הראשון דרגת אביר (Chevalier) במסדר הכתר הבלגי .
בשנות ה-20 פרשה מעיני הציבור והסתגרה בביתה שאותו חלקה, מאז 1900, עם חברתה ומיטיבתה נֶלי באטלר.
פרנץ'-שלדון נפטרה בלונדון ב-10 בפברואר 1936. כתבי היד שלה אצורים בספריית הקונגרס האמריקאית.
מייביס ליליאן בייטי (לשעבר מייביס לוור; באנגלית: Mavis Lilian Batey; 5 במאי 1921 – 12 בנובמבר 2013) הייתה מפענחת צפנים בריטית שמילאה תפקיד מכריע במהלך מלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק.
הישגה הבולט ביותר היה פיצוח הצופן הימי האיטלקי של האניגמה במרץ 1941, מה שהוביל לניצחון מכריע של הצי המלכותי בקרב מטפן.
לאחר המלחמה, בייטי הפכה להיסטוריונית גנים ידועה ופעילה בשימור.
היא כתבה מספר ספרים על היסטוריית גנים ופעלה ללא לאות לשימור פארקים וגנים היסטוריים.
מאמציה בתחום זה זיכו אותה במדליית וייץ' המכובדת בשנת 1985 ובתואר MBE (חברה במסדר האימפריה הבריטית) בשנת 1987.
מייביס לוור נולדה בחמישי במאי 1921 בבריטניה בדולוויץ' וגדלה בנורברי וקרוידון.
לוור למדה בקרוידון בבית הספר קאתולי לבנות קולומה.
לאחר שסיימה את לימודיה בקולומה, החלה ללמוד ספרות גרמנית ביונברסיטי קולג' שבאוקספורד, אנגליה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, הפסיקה לוור את לימודיה על מנת לעזור למאמץ המלחמתי.
לוור ניסתה להתגייס כאחות אך נאמר לה שבזכות היכולות הלשוניות שלה ושליטתה בשפה הגרמנית, כדאי לה להפוך לבלשנית.
בתור בלשנית, לוור החלה לעבוד בלונדון וחיפשה הודעות מוצפנות בעיתון הטיימס.
לוור הרשימה את אנשי בית הספר לקידוד והצפנה, כאשר פענחה את רצף האותיות "S-T-G-O-C-H" בתור העיר סנטיאגו שבצ'ילה ולא בתור "St Goch" שבגרמניה.
וכך במאי 1940, בהיותה בת 19, היא גויסה לבלצ'לי, המפקדה של בית הספר לקידוד והצפנה, שבו צותתו להודעות ופענחו צפנים במלחמת העולם השנייה.
בבלצ'לי מייביס הצטרפה לקבוצת "הבנות של דילי".
"הבנות של דילי", היו קבוצה של מפענחות צפנים, שעבדו תחת אלפרד דילווין "דילי" נוקס, שהיה מפצח צפנים מחונן ואחד ממפצחי הצפנים המוכרים ביותר שעבדו במקום.
נוקס פיתח שיטה לפיצוח צפנים שהוצפנו על ידי מכונות אניגמה.
מכונת ההצפנה הגרמנית, האניגמה, נראתה כמו מכונת כתיבה גדולה והייתה מורכבת מחלקים מכניים ומחלקים אלקטרוניים.
על מנת לקודד מסר, המקודד היה צריך ללחוץ על האות שהוא רצה לכתוב והמכונה הראתה לו בעזרת נורה קטנה באיזה אות הוא צריך להחליף אותה.
מכונת האניגמה הצפינה בעזרת שלושה גלגלי שיניים (רוטורים) שנבחרו מתוך חמישה גלגלי שיניים אפשריים - היו 60 אפשרויות שונות (5 * 4 * 3 אפשרויות) לסידורי הגלגלים וכל שינוי היה משנה לחלוטין את הצופן.
על כל גלגל היו 26 אותיות והן היו מתחלפות כל פעם שמוקלדת אות.
ניתן להבין כיצד מוחלפות האותיות בעזרת הגלגלים רק כאשר נקודת ההתחלה של כל גלגל ידועה, כלומר באיזו אות אותחל כל אחד מהגלגלים.
תהליך ההצפנה שתואר אפיין את מכונות האניגמה המקוריות, אולם בתחילת המלחמה, הכוחות הצבאיים של גרמניה שיפרו את מכונות האניגמה והפכו אותן לעוד יותר מסובכות לפיצוח.
במכונות של הצבא הגרמני הוסיפו למכונה לוח תקעים.
לוח התקעים היה לוח בעל 26 חורים.
כל חור סימל אות אחרת וכאשר היו מחברים 2 חורים, שתי האותיות שסומנו הוחלפו ביניהן.
על מנת לפענח מסר שהוצפן על ידי מכונת האניגמה בשפה רגילה, על מקבל המסר הוטל לסדר את המכונה שלו באופן זהה לצורת סידור המכונה של מצפין המסר.
שיטת פענוח סדר הרוטורים של נוקס, הייתה מבוססת על שפה, ולא על מתמטיקה והיא נקראה Rodding מכיוון שהייתה מבוססת על שימוש במוטות (rod), והיא עבדה רק על המכונות המוקדמות, או מכונות ללא לוח התקעים.
נוקס החליט להעסיק רק נשים, ומכאן השם "הבנות של דילי".
נוקס היה מאוד פתוח רעיונית לעובדה שנשים מסוגלות לעשות עבודות שדורשות חשיבה והוא הסביר שהוא מעסיק אנשים לפי היכולות שלהם ולא לפי המגדר שלהן.
הבנות של דילי חולקו לשלוש קבוצות על פי צבע (מכיוון שלמכונות שהן פיצחו היו שלוש רוטרים) וכל מפענחת הייתה מסובבת ערימת מוטות עד שהיא הצליחה למצוא סידור הגיוני של רוטרים שבזכותו היה ניתן לפענח את ההודעות.
אחת מהבנות של דילי, ג'ין פיט לואיס, מספרת שחלק מפיצוח הצפנים בצורה הזאת היה תלוי במזל אבל לדעתה הקבוצה הייתה די טובה ורוב הימים, הבנות ונוקס, הצליחו להבין את המסרים שהם הצליחו להשיג.
פענוח האניגמה של הצי האיטלקי וקרב על כף מטפן
תחת קבוצת "הבנות של דילי", מייביס לוור עבדה על פיצוח ההודעות שהוצפנו באניגמה של הצי האיטלקי.
יום אחד מייביס ניסתה לפענח הודעה ושמה לב שההודעה המוצפנת כלל לא הכילה את האות 'L'.
אחת החולשות המוכרות לבריטים באותה תקופה הייתה, שאות לא יכולה להיות מוצפנת בתור עצמה.
מכאן, לוור הסיקה שמי ששלח את ההודעה המוצפנת שלח הודעת ניסיון, שלא הכילה מסר אמיתי, והוא בעצם שלח הודעה שכולה האות 'L'.
פענוח הודעה זו אפשר לשחזר את החיווטים של מכונת האניגמה ששלחה את ההודעה.
מאותה מכונה, שעדין הייתה מחווטת באותה צורה, נשלחה הודעה בה נכתב "היום הוא היום פחות שלוש".
משמעות ההודעה לא הייתה ברורה, אך שלושה ימים לאחר מכן נשלחה הודעה אורכה ומפורטת שהכילה את התוכניות של הצי האיטלקי.
שחזור החיווטים של המכונה, אפשר לפענח את התוכניות של הצי, שכללה תכנון לתקוף שיירה של ספינות של הצי הבריטי המלכותי שהעבירו ציוד מקהיר ליוון.
ההודעה כללה כמויות מדויקות של ספינות וצוללות איטלקיות, וזמנים מדויקים של התקיפה.
חשיפת תכנון התקיפה מבעוד מועד אפשר לאדמירל קניגהם שהיה בראש המסע של ספינות הצי הבריטי, להתכונן לתקיפה, ולהקדים אותה.
וכך, במאי 1941, האדמירל קניגהם, תקף באישון לילה את הצי האיטלקי, בעזרת כוחות נוספים שבאו לעזרתו, לפני שהאיטלקים הספיקו להפתיע אותו.
כשלצידו אלמנט ההפתעה, קניגהם ואנשיו הטביעו ספינות רבות וכ-3000 אנשים שהיו עליהן.
לימים, הקרב נקרא קרב כף מטפן (The battle of Cape Matapan).
שנים לאחר מכן, קניגהם ביקר בבלצ'לי והודה למעורבים בפרשה באופן אישי.
בהמשך, בשיר שכתב דילי נוקס על הקרב, הזכיר מפורשות את מייביס, כבעלת תפקיד מכריע בניצחון בקרב זה..
בהמשך המלחמה, לוור הפסיקה לעבוד על האניגמה האיטלקית והחלה לעסוק באניגמת אבווהר, יחד עם נוקס ומפענחת נוספת מקבוצת "הבנות של דילי", מרגרט רוק.
אניגמת אבווהר, או "אניגמת G", הייתה גרסה מיוחדת של האניגמה שהייתה שייכת למנגנון המודיעין של הצבא הגרמני (אבווהר).
המכונה לא הכילה לוח תקעים (ולכן שיטת הrodding הייתה רלוונטית) אך הכילה כל מיני שינויים שגרמו לה להיות מסובכת במיוחד לפענוח.
באותה תקופה, האבווהר, היו שולחים מרגלים לאנגליה במטרה לאסוף מודיעין אויב.
במקביל, האנגלים היו תופסים את הסוכנים הגרמניים, ומשכנעים אותם להפוך ל"סוכנים כפולים" ולספק מודיעין שקרי לממוניהם הגרמניים.
הפיכת הסוכנים לסוכנים כפולים נעשתה בידי הMI5, שהפעילו ועדה ייעודית לכך שנקראה "ועדת XX".
אחד הקשיים המרכזיים בעבודתה של ועדת XX, היה השגת מודיעין אינטימי בנוגע להצלחת תכסיס הסוכנים הכפולים.
לשם השגת משוב על הצלחת התכסיס, הבריטים היו צריכים לפענח את הודעות האבווהר, שאותם הסוכנים הכפולים האכילו במידע שקרי והיו מוצפנות במכונות אניגמה ייעודיות.
הבריטים לא הצליחו לפענח את תצורת הרוטרים של אניגמה זו בשיטות מגוונות, עד שב-1941, בייטי הצליחה לשבור הודעה מוצפנת שנשלחה בין בלגרד לברלין.
שבירת ההודעה אפשרה לשחזר את אחד מגלגלי השיניים של המכונה.
דילי נוקס הצליח לשחזר את שאר גלגלי המכונה בעקבות כך.
לאחר מספר ימים, בייטי הצליחה לשחזר את גלגלי השיניים של מכונה נוספת של האבווהר, שנקראה מכונת GGG, מה שאפשר להמשיך לקרוא הודעות שהוצפנו בעזרתה.
פענוח הודעות אלו סיפק לבריטים מידע רב על הצלחת הסוכנים הכפולים בשכנוע אנשי האבווהר במידע שקרי.
המבצע להעסקת סוכנים כפולים, או מבצע XX, סיפק לגרמנים מידע שקרי לגבי כמויות החיילים הבריטים אשר הוצבו בקרבת פה דה קאלה, במטרה להסתער על האזור.
המידע השגוי של אחד מהסוכנים הכפולים הגיע עד לאדולף היטלר, שהחליט להציב יותר חיילים באזור זה, כמגננה בפני הכמות המכובדת של חיילים אשר האמין שיימצאו באזור.
בפועל, הבריטים ועוזריהם התקיפו בחופי נורמנדי, תקיפה שהתפתחה לאחד מהקרבות המשמעותיים ביותר במלחמת העולם השנייה, קרב די-דיי (D-day).
בעקבות הצלחת שבירת אניגמת האבווהר, והצלחת הקרב בנורמנדי, דילי נוקס ייחס את ההצלחה למאביס לוור ומרגרט רוק, בעודו מצטט את ארכימדס - "תנו לי אבן (באנגלית rock) ומנוף (באנגלית - lever) ואזיז את העולם".
לאחר המלחמה, בייטי, שבינתיים התחתנה והקימה משפחה, עברה למספר שנים לקנדה.
ב-1955, כאשר חזרו מקנדה, משפחת בייטי הצעירה התיישבה בסארי, אנגליה.
בסארי, מאביס בייטי החלה להתעניין בהיסטוריית נופים, בהשראת היסטוריון אחר שהתעסק בהיסטוריית הנוף האנגלי.
התעניינותה בעולם זה התגברה כאשר היא ומשפחתה עברו לגור באוקספורד, אנגליה, שם הם חיו בשטח פארק נונהם.
בפארק נונהם, היו גינות רחבות ידיים בתצורות שעניינו וסיקרנו את בייטי והיא חקרה אותן ופרסמה אודותן בספר בשם "אוקסונינסה" בשנת 1968.
בשנים שלאחר מכן, בייטי פרסמה עוד מספר ספרים שעסקו בגנים ונופים של דרום אנגליה.
בנוסף, היא פרסמה עבודות שעסקו בגנים ונופים שהופיעו בספרי ג'יין אוסטין, לואיס קרול ואלקסנדר פופ.
בעקבות התעסקותה בגנים היסטוריים, בייטי הבינה שאין חוקים ואכיפה בנוגע להריסת גנים היסטוריים וב-1971, היא נהייתה מזכירת החברה להיסטוריית גנים.
במסגרת תפקידה, בייטי החלה בקמפיין לשימור נופים היסטוריים שהובילו לחקיקת חוקים שהכלילו גנים היסטוריים ברשימת מבנים היסטוריים לשימור שאסור לפגוע בהם.
בעקבות חקיקת החוק, בייטי הקימה את הסקר הראשון לפארקים וגנים בעלי משמעות היסטורית באנגליה.
ב-1985, בייטי סיימה את תפקידה בתור מזכירת החברה להיסטוריית גנים ונהייתה נשיאת הארגון עד שנת 2000. לאורך תפקידיה השונים בארגון, בייטי המשיכה להילחם על שימור גנים היסטוריים, ופרסמה עוד מספר ספרים בנושא.
בשנת 1985, קיבלה את המדליה המלכותית להורטיקלטורה (מדליית ויץ') על תרומתה למדע ולעיסוק בהורטיקלטורה.
שנתיים לאחר מכן, ב-1987, נהייתה חברה במסדר האימפריה הבריטית.
מייביס לוור, התחתנה עם המתמטיקאי קית' בייטי בנובמבר 1942. השניים הכירו כאשר לוור זיהתה את ההודעה שהכילה רק את האות "L" בהוצפנה באניגמה האיטלקית, והלכה לביתן 6, אחד המבנים בבלצ'לי בו עבדו מתמטיקאים, על מנת להמשיך לפענח את חיווט המכונה.
בביתן 6, היא עבדה כל הלילה על פענוח החיווטים עם המתמטיקאי בייטי, השניים התאהבו, ולימים התחתנו.
לאחר המלחמה, נולדו לזוג שלושה ילדים, שתי בנות ובן.
בנוסף לספריה בנושא גנים היסטוריים, לאחר שסיפורי מלחמת העולם השנייה בבלצ'לי הותרו לפרסום, בייטי פרסמה מאמרים בנושא עיסוקייה בבלצ'לי, התראיינה רבות בנושא ואף כתבה ביוגרפיה של דילי נוקס, המתמטיקאי העיקרי איתו עבדה בזמנה בבלצ'לי.
ב-2010, בעלה, קית' בייטי נפטר בגיל 91. שלוש שנים לאחר מכן, בגיל 92, מייביס בייטי נפטרה בסאסקס, שם חיה את שנותיה האחרונות.
מייביס בייטי כתבה מספר ספרים בחייה, ביניהם הספרים הבאים -
מארי ג'יין 'מיי' פיקריי הייתה אנרכיסטית צרפתייה, מאגדת מקצועית ופעילה פציפיסטית.
הוציאה לאור את כתב העת הפציפיסטי Le Réfractaire בין השנים 1974–1983.
בשנת 1921, שלחה לשגרירות האמריקנית חבילה ובה רימון ועלוני תעמולה שהתייחסו לגזר דינם של האנרכיסטים האיטלקים-אמריקנים ניקולה סאקו וברטולומיאו ונצטי, אשר נידונו למוות על ידי מערכת המשפט האמריקנית, על אף שטענתו לחפותם.
המטרה הייתה לעורר עניין בפרשה בעיתונות הצרפתית, אשר התעלמה ונמנעה מלסקר את המשפט, על אף התמיכה הרחבה לה זכו השניים מצד גורמים בשמאל.
הרימון גרם לנזק חומרי בלבד, אך היוזמה הצליחה לעורר עניין ציבורי בנושא.
על אף ההפגנות הגדולות ברחבי העולם לטובתם, הוצאו השניים להורג ב-1927 - ובשנת 1978 נוקה שמם בדיעבד.
פיקריי שהייתה מחוברת לחוגים המהפכניים, עזבה בשנת 1922 את צרפת למוסקבה, כשליחה של איגוד עובדי המתכת שהיה באותה התקופה חלק מהאיגוד מהפרופינטרן .
במוסקבה, נעמדה במהלך ארוחה על שולחן ותקפה את חברי האיגוד על חיי הנוחות שלהם, בזמן שפשוטי העם רעבים, ומתחה ביקורת גם על ולדימיר לנין.
היא סירבה ללחוץ את ידו של לאון טרוצקי על רקע אחריותו לריסוק מרד קרונשטאדט ובגידתו באנרכיסט נסטור מאכנו - אפילו כשפגשה אותו במטרה לבקש ממנו לשחרר את האנרכיסטים בבתי הכלא הבולשביקים.
נסיעתה זו לברית המועצות ובהמשך הידידות שרקמה עם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן גיבשו בה את ההכרה באופיו הדיקטטורי של המשטר הקומוניסטי.
ב-11 בינואר 1924, לקחה חלק בפגישת איגוד מקצועי בפריז של קונפדרציית איגודי העובדים הכללית הצרפתית שבה נורו למוות שני אנרכיסטים על ידי מאבטחים קומוניסטים.
כפציפיסטית, הצטרפה פיקריי ל"ועדת הסיוע הספרדית לילדים", שם פעילותה כללה הובלת יתומים ספרדים ואיחוד מחדש של בני משפחה שהופרדו בעקבות מלחמת האזרחים בספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה בטולוז, ועסקה בטיפול בפליטי מלחמה.
לאחר מכן היא הייתה אחראית על הברחת מזון למחנות הריכוז הצרפתיים ורנה ונואה , משם הצליחה להבריח תשעה עצירים.
פעילות ההתנגדות שלה כללה בעיקר הכנת ניירות מזויפים, בשיתוף עם רנה ומדלן למברט, עבור כל מי שנקק להם.
פיקריי עבדה כמגיהה עבור Ce Soir , ליברסיון, ובמשך 20 שנים עבור לה קנאר אנשנה.
בנוסף הייתה דמות בולטת באיגוד המגיהים הצרפתי.
היא הייתה מיודדת עם האנרכיסט הצרפתי לואיס לקויין ולקחה חלק במאבקיו.
במאי 1968 לקחה חלק במרד הסטודנטים, השתתפה בקמפיינים נגד נשק גרעיני ותמכה בסרבני מצפון ובאלה שהתנגדו לשירות צבאי.
החל מ-1 באפריל 1974 ועד מותה הוציאה לאור את כתב העת הפציפיסטי Le Réfractaire.
פיקריי נפטרה ב-3 בנובמבר 1983, ברובע ה-14 של פריז.
בשנת 2015 נחנך גן על שמה ברובע ה-11 של פריז.
היא גידלה לבדה את שלושת ילדיה, שנולדו משלושה אבות שונים: נישאה בסן-נזיר ב-22 ביולי 1916 לפרד שניידר, בעל אזרחות הולנדית, אך נפרדה שלושה שבועות לאחר מכן.
היא הרתה במהלך נסיעתה לברית המועצות עם לוסיאן שבלייה, המזכיר הפדרלי של איגוד עובדי המתכת ובשנת 1923, היא ילדה בת סוניה.
באוגוסט 1930, היא נישאה לפרנסואה ניאל ונולד לה בן, לוסיאן.
לבסוף, בשנת 1941, בעיצומה של המלחמה, היא ילדה בת, מארי-מיי, אותה הרתה עם יצחק גילמן, יהודי רוסי שמצא מקלט בטולוז.
מיי סאטון הייתה טניסאית אמריקאית ילידת בריטניה.
היא זכתה במקום ראשון באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ובכך הייתה הטניסאית הראשונה שזכתה ב-2 תחרויות והאמריקאית הראשונה שזכתה בווימבלדון.
מיי סאטון נולדה בפלימות', אנגליה בשנת 1886. כאשר היא הייתה בת 6 המשפחה עברה לארצות הברית והתיישבה בפאסדינה.
ביוזמת אביהן אחיות סאטון החלו לשחק טניס במגרש שהוא בנה בחווה של המשפחה.
בנוסף לטניס אחיות היו שחקניות כדורסל בולטות.
בגיל 17 מיי סאטון נרשמה לתחרויות אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס וניצחה בתחרויות נשים וזוגות נשים.
בתחרות זוגות מעורבים היא הגיעה לגמר בו הפסידה.
בשנת 1905 סאטון לא יכלה להגן על התואר כי נסעה לבריטניה.
בתחרות אליפות וימבלדון 1905 היא ניצחה את דורותי דאגלס צ'יימברס וזכתה בתואר.
היא הפכה להיות לא-בריטית הראשונה שזכתה בתואר.
בשנת 1906 סאטון הפסידה את התואר ובשנת 1907 זכתה בו מחדש.
בשנת 1912 מיי סאטון התחתנה עם תום בנדי, שחקן טניס.
בעקבות כך היה עזבה את הטניס התחרותי.
בשנת 1921, בגיל 35 היא חזרה להתחרות והייתה מדורגת מס' 4 בארצות הברית.
בשנת 1925 היא הגיעה למשחק הגמר בתחרויות זוגות נשים באליפות ארצות הברית.
בשנת 1929 בגיל 42 היא שיחקה בווימבלדון והגיע לרבע הגמר.
בשנים 1928 ו-1929 היא שיחקה במשחקי זוגות לצד ביתה (היא זכתה באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 1938).
נכד של סאטון ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1930.
סאטון המשיכה לשחק טניס גם כאשר עברה גיל 80. היא נפטרה מסרטן בשנת 1975.
שנהיריבה בגמרתוצאהאליפות ארצות הברית הפתוחה 1904 אליזבת מור6–1, 6–2אליפות וימבלדון 1905 דורותי דאגלס צ'יימברס6–3, 6–4אליפות וימבלדון 1906 דורותי דאגלס צ'יימברס3–6, 7–7אליפות וימבלדון 1907 דורותי דאגלס צ'יימברס6–1, 6–4
מַייאוֹנִיוּס , או מקוניוס (Maconius), היה אוזורפטור אשר על פי ההיסטוריה אוגוסטה, שלט לזמן קצר בתדמור (פלמירה), ונכלל ברשימת "שלושים הטיראנים" בחיבור.
מייאוניוס היה אחיינו (על פי יואנס זונאראס) או בן אחות אמו של אודינת (אודיינתוס) מלך תדמור, אשר השתלט על הפרובינקיות המזרחיות של האימפריה הרומית לאחר תבוסתו בקרב ונפילתו בשבי של הקיסר הרומי ולריאנוס על ידי שאפור הראשון מלך האימפריה הסאסאנית.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, מייאוניוס הרג את אודיינתוס ואת בנו הבכור חירן הראשון (בהיסטוריה אוגוסטה נקרא "הרודס") במהלך חגיגה, עקב קנוניה שאורגנה על ידי זנוביה, אשתו של אודיינתוס, שרצתה שבניה יירשו את בעלה במקום חירן, בנו של אודיינתוס מאישה קודמת.
לדברי אדוארד גיבון, הרצח היה נקמה על כליאה קצרה של מייאוניוס על ידי אודיינתוס על שנהג בחוסר כבוד.
זונאראס מספר שמייאוניוס נהרג מיד לאחר רצח אודיינתוס, בעוד שלפי ההיסטוריה אוגוסטה, מייאוניוס הכריז על עצמו כקיסר, וזנוביה הביאה עד מהרה להריגתו, כדי לקחת לעצמה את השלטון.
מייבש כביסה הוא מכשיר חשמלי שמטרתו לייבש בגדים, אריגים וכדומה, לאחר שיצאו רטובים ממכונת הכביסה.
הייבוש נעשה בעזרת אוויר חם המוזרם על הבגדים.
מייבש הכביסה הוא אלטרנטיבה לייבוש על גבי מתלה כביסה.
חלקים עיקריים במייבש כביסה מודרני
המכל שלתוכו מכניסים את הבגדים הרטובים הוא, למעשה, גליל, שצידו האחד פתוח לדלת, ואילו בצידו השני יש דופן בעלת חורים רבים.
שאר דפנות התוף – אטומות וחלקות, למעט מספר זיזים בולטים לאורך התוף, שמטרתם לגרוף ולערבל את הכביסה בזמן שמייבש הכביסה מופעל.
התוף מורכב במייבש הכביסה, כך, שהדופן האחורית, המנוקבת, מתחברת לגבו של המייבש בעזרת ציר.
והחלק הקדמי, הפתוח, של התוף מוחזק על ידי כך ששוליו של הגליל נשענים על בליטה שנוצרת על ידי חזית המייבש.
בדומה למכונת כביסה, גם במייבש הכביסה עשויה הדלת, בדרך כלל, מזכוכית עבה (ישנם מייבשים בעלי דלת אטומה).
כאשר הדלת נפתחת, מנגנון בדלת יפסיק את פעולת הייבוש.
ליתר דיוק, מנגנון העצירה יפסיק את פעולת הייבוש כבר בזמן שידית הפתיחה, המורכבת על הדלת, תוזז, לאו דווקא בזמן שהדלת תפתח (בעוד שבמכונת כביסה, הדלת ננעלת ואי אפשר לפותחה במשך תהליך הכיבוס).
למייבש הכביסה יש מנוע חשמלי המוזן מרשת חשמל ביתית.
את תנועתו הסיבובית מעביר המנוע אל התוף בעזרת רצועה מחורצת הנכרכת סביב כל התוף (להבדיל ממכונת כביסה, שם הרצועה כרוכה סביב גלגל מניע, ולא סביב התוף).
המנוע גם מפעיל את המאוורר שמייבש את הכביסה.
בחלקו האחורי של ציר המנוע מותקנת שבשבת המזרימה כלפי מעלה אוויר קר.
האוויר הקר זורם מבעד לגופי חימום שם הוא מתחמם, ואז מוטה הצידה (בעזרת לוח משופע), ונכנס לתוף מבעד לחורים שבדופנו האחורית.
אוויר זה הוא הגורם לכביסה להתייבש.
ברוב העולם, נעשה שימוש בגופי חימום חשמליים כדי לחמם את האוויר שמגיע מהמאוורר ואשר מייבש את הבגדים.
זאת לעומת ארצות הברית וקנדה ששם רוב מייבשי הכביסה עושים שימוש בגז לחימום האוויר.
בקדמת התוף, מתחת לדלת, ישנו פתח דרכו יוצא האוויר החם החוצה (לאחר שספח אליו לחות מהכביסה הרטובה).
מייבש הכביסה מזיק במעט לכביסה בגלל החום הרב, ונוצרת נשירה של סיבים מהבגד, בנוסף לכך, הבגד עלול להתכווץ במעט.
כדי שסיבי הבגדים לא יגיעו לצינורות הפליטה, מותקן מסנן בתחילת מערכת הפליטה.
המסנן עשוי מסגרת פלסטיק עליה מתוחה רשת עדינה.
לאחר כל הפעלה של המייבש, יש לנקות את המסנן מהסיבים, כי אחרת, האוויר החם יתקשה לצאת מהמייבש.
בדרך כלל, המסנן לא מצליח לסנן את כל הסיבים, כך, שמצטברים סיבים בשאר חלקי מערכת הפליטה.
לעיתים, ניתן לראות הצטברות סיבים אף בקצה מערכת הפליטה.
קיימות שלוש שיטות לפליטת אדי המים העולים מן הכביסה.
צינור הפליטה, הזולה יותר, שיטת המעבה וכן שיטת משאבת חום.
לאחר שהאוויר החם עבר את המסנן, הוא זורם מבעד לצינור קשיח אל ירכתי המייבש, משם הוא זורם דרך צינור פלסטי שרשורי אל האוויר הפתוח.
האוויר שיוצא מהמייבש הוא אוויר לח.
ולכן, יש להפנות את הצינור מבעד לחלונות הבית.
מחליף חום שדרכו זורם אוויר, מקרר את האדים הנפלטים ומעבה אותה למים.
מים אלה מתנקזים למכל הממוקם בתחתית המייבש.
מייבשי כביסה אלו, מרעישים יותר ממייבשי כביסה עם צינור פליטה, בגלל זרימת האוויר דרך מחליף החום, שאיננו קיים באלו עם צינור הפליטה.
כמו כן, מכיוון שמחליף החום של המעבה משתמש באוויר מהסביבה בשביל לקרר את האוויר שיוצא מהמייבש, הוא לא מייבש אותו לגמרי.
כתוצאה מכך, המייבש מעלה את רמת הלחות באזור שבו הוא נמצא, וייבוש הכביסה נמשך כתוצאה מכך יותר זמן מאשר במייבש כביסה עם צינור פליטה.
משאבת חום מקררת את האדים שנפלטים ומעבה אותם למים המתנקזים למכל הממוקם בתחתית המייבש, ואז מחממת את האוויר שהתייבש לשימוש חוזר במייבש הכביסה.
מכיוון שהחום נשאר בתוך המייבש ולא יוצא החוצה, מייבשי כביסה עם משאבת חום, בדרך כלל צורכים פחות חשמל ממייבשי כביסה עם מעבה או עם צינור פליטה.
מספר הכפתורים בלוח הבקרה של המייבש מועט בדרך כלל.
הכפתור החשוב ביותר הוא, למעשה, חוגה, שבעזרתה קובעים את זמן פעולת המייבש (למשל, ל–5 ק"ג כביסה, יספיקו, על פי רוב, 120 דקות).
כפתור לקביעת חום הייבוש (יש עליו ציור של שמש או חצי שמש).
כפתור נוסף, שלא מופיע תמיד, הוא כפתור הפעלה וכיבוי (במקרה שהכפתור נעדר, הכיבוי וההפעלה יתבצעו בעזרת פתיחת הדלת וסגירתה, או על ידי העברת חוגת הזמן ל–0 דקות).
זמן העבודה של המייבש מחולק לשני שלבים: השלב הראשון, העיקרי, שבו האוויר המנשב הוא אוויר חם.
השלב השני, המתבצע בעשר הדקות האחרונות של תהליך הייבוש, הוא זמן שבו גופי החימום לא עובדים, כך שהמייבש מוציא אוויר קר, כדי לצנן את הכביסה החמה.
במשך כל זמן הפעילות, התוף מסתובב לימין ולשמאל לסירוגין (רגעים מועטים לכל כיוון), וזאת, על מנת לאוורר ולייבש במידה שווה את כל הכביסה.
במייבשי כביסה האמריקאיים, התוף מסתובב בדרך כלל רק לכיוון יחיד למשך כל הייבוש.