tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה שנים לאחר מכן, בנה הקטן של סברה, יעקב, נהרג בפיגוע.
היא לא צייתה לפקודות, מכיוון שרצתה להביא את רוצחי בנה לדין.
מחלוקת נוספת עם הענק הירוק פרצה כאשר כוחותיה של סברה לקחו ממנו זמנית את קולו, מה שגרם לו להיראות יותר מפלצתי וכמעט חסר-דעת.
מאוחר יותר, במהלך פגישת תהליך השלום, מוצאת סברה את עצמה לוחמת בקבוצת הלוחמים החדשים, תחת השפעתו המנטלית של כוח מסתורי ובלתי מוסבר.
זמן מה לאחר מכן, סברה מוצאת את עצמה שקועה במאורעות הקמפיין האנטי-מוטנטי המכונה "מבצע אפס סובלנות".
בזמן הזה סברה נלחמת לצד האקס-מן ומתחילה להירשם להרצאות הפילוסופיות של צ'ארלס אקסבייר.
סברה מבלה זמן מה כחברה בסניף של תאגיד אקס.
היא מלווה את אקסבייר ועוד כמה מוטנטים לאי ג'נושה לאחר שנהרס על ידי זקיפי הסנטינל.
במהלך אירוע הקרוסאובר של ליגת הצדק/האוונג'רס היא נראתה מחזיקה את הכותל המערבי לאחר ההתקפה של קרונה, שגרמה לרעידות אדמה ברחבי העולם.
סברה היא אחת מקומץ המוטנטים ששמרו על כוחותיהם לאחר השפעת אירועי הקומיקס "בית אם".
מאוחר יותר היא מתבקשת על ידי ממשלת בריטניה לסייע לגיבור העל יוניון ג'ק לפעול נגד פיגוע טרור בלונדון שבוצע על ידי נבל-העל קרוספייר.
היא נכנסת לקונפליקט עם האביר הערבי החדש בגלל הבדלים תרבותיים, אבל הם משתדלים לעבוד יחד, למרות הקשר שלה עם האביר הערבי הראשון במהלך "תחרות האלופים".
מאוחר יותר מתגלה כי סברה יצרה כוח שיטור נגד מוטנטים פורעי חוק.
הצוות הזה היה בחזית ביחד עם בישופ, בנוסף לחבר צוות נוסף בשם מיקרומקס.
במהלך אירועי הקומיקס "מלחמת האזרחים" תמכה סברה באיירון מן בחוק לרישום העל-אנושיים, והייתה לאחת מחותמי "יוזמת חמישים המדינות".
במהלך אירועי "פלישה סודית", סברה נראתה בקצרה נלחמת בגזע הסקרול משני הצורה בישראל.
בסיפור "קצוות הארץ", סברה היא אחת מגיבורים המגיבים לקריאתו של ספיידרמן לעזרה במפעלי הלוויין של דוקטור אוקטופוס.
היא מוצגת כשהיא נלחמת באוקטופוס במפעל נטוש לכאורה עד שנורית על ידי קרוסבונז באמצעות רובה צלפים.
עם זאת, המחבר ציין כי הירייה כמעט הרגה את סברה, אך היא שרדה.
"סברה" הוא ליקר ישראלי מבית יקב בנימינה המכיל 30 אחוזי אלכוהול.
המשקה הושק ב-1964, על ידי חברת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל", שהוקמה באותה עת כחברת בת של תאגיד המשקאות הבינלאומי "סיגראם" שהיה בבעלות משפחת ברונפמן.
עם השקת המשקה מסרה החברה שתי גרסאות ליוזמה, נציג החברה בישראל אמר שהיוזמה להקמת המפעל באה בעקבות בקשה של דוד בן-גוריון לשמואל ברונפמן להקים פעילות בישראל, והוא חשב על הרעיון לייצר ליקר מפרי הצבר.
בעת השקת המשקה בניו יורק, בדצמבר 1964, אמר בנו צ'ארלס ברונפמן שהרעיון היה שלו, בעקבות ביקור בישראל לאחר שטעם את פרי הצבר וחשב על הפקת משקה ממנו.
עוד סיפר כי פיתוח המשקה עלה כמאה אלף דולר והצריך מאות ניסויים עד שנקבעה הנוסחה הסופית שלו, הכוללת מיץ תפוזים ומעט פרי צבר, שנתן למשקה את הגוון האדמומי שלו.
פס הייצור הוקם ברחובות, בשיתוף קואופרטיב תנובה שסיפק את הפרי לייצור המשקה.
הליקר בוקבק לבקבוק בעל עיצוב מיוחד דמוי בקבוק פיניקי בן 2000 שנה שהוצג במוזיאון תל אביב לאמנות.
לאחר מבחני טעימה הוחלט לוותר על פרי הצבר לשלב בו שוקולד מריר עם תפוזים והוא מופק מקומקוואט ("תפוז סיני") ופולי קקאו שמוצו והושרו באלכוהול
שילוב טעם התפוזים בליקר שוקולד נחשב בזמנו כשילוב חדשני, והוסיף לליקר טעם מיוחד.
הליקר הוגש כליקר קר, שולב בקוקטיילים, בעוגות ואף הוגש חם בצירוף חלב.
כוסית ליקר סברה הוגשה לכל נוסעי אל על בכל טיסותיה במשך כעשור.
בשנת 1987, במסגרת שיתוף הפעולה עם חברת "סיגראם" השיקה חברת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" ליקר סברה קפה.
ליקר בטעם קפה המבוסס על השריית פולי קפה קלוי טחונים באלכוהול.
"סיגראם" ביקשה להשיק משקה שיתחרה בליקרי הקפה טיה מריה וקלואה.
את המשקה שיווקה בישראל ובעולם "החברה הסקוטית למסחר".
פעילות הייצור עברה מהמפעל ברחובות ליקבי כרמל מזרחי בזכרון יעקב (אחר כך עבר הייצור ליקב בראשון-לציון).
בדצמבר 2000 נמכר תאגיד המשקאות סיגראם לחברות דיאג'יו ופרנו ריקאר, ובעקבות כך החליטה חברת יקבי כרמל לרכוש מהם את המותג "סברה".
בשנת 2006 הצטרף לשני ליקרי הסברה משקה חדש, "גרנד סברה", ברנדי תפוזים בסגנון הברנדי גראן מרנייה.
הוא יוצר על-ידי השריית תפוזוני קומקוואט טריים בברנדי 777 של יקבי כרמל, המיושן שלוש שנים בחביות עץ אלון ששימשו קודם לכן להתיישנות יין.
בספטמבר 2007 זכה ה"גרנד סברה" במדליית כסף בתחרות היין הבינלאומית International Wines & Spirit Competition אשר התקיימה בלונדון.
הליקר מיוצר החל ממאי 2015 על ידי יקב בנימינה, לאחר שכרמל מזרחי סגרה את פעילות המזקקה ב-2007, וסיימה למכור את המלאי של הליקר שהיה ברשותה ב-2014.
סברה ספורט (SABRA sport) היא מכונית ספורט, אשר הושקה ב-1961 באנגליה, על ידי יצחק שובינסקי ובהמשך הורכבה במדינת ישראל על ידי אוטוקרס.
השם שנבחר היה "סברה" (או "סברה ספורט", בשווקים מסוימים), כינוי לצבר – ישראלי יליד ישראל.
בשנת 1960 החל יצחק שובינסקי להתעניין בייצורה של מכונית ספורט שתתאים לשוק הבינלאומי, ובעיקר לשוק האמריקאי.
שובינסקי התרשם בתערוכת מכוניות הספורט והמרוצים בלונדון ממכונית הקופה ASHLY GT, ומיהר לרכוש תוכניות לבניית שלדה, מרכב פיברגלאס ואת התבניות לעיצוב הרכב.
שובינסקי התקשר עם חברת רליאנט (Reliant) שבנו מכלל של פורד, והרכיבו מרכב מפיברגלאס.
את הקשר יצר שותפו של שובינסקי, לדיסלאב שנלר אשר היה בעל זיכיון מחברת Reliant משנת 1952, להרכיב רכב תלת-גלגלי מבית הייצור שלה.
אב הטיפוס הוצג בשנת 1961 בתערוכת הרכב בניו יורק.
100 היחידות הראשונות יוצרו בבריטניה בקבלנות משנה עבור אוטוקרס, תוך אינגלוז השם ל"סברֶה" (Sabre).
בהמשך נשלחו קיטים להרכבה בישראל.
ייצור המכונית נעשה בישראל ובאנגליה.
יוצרו 379 יחידות, מתוכם 26 נמכרו בישראל, 144 בארצות הברית, ו-81 בבלגיה.
הייצור נפסק בשנת 1967 בעיקר עקב כישלונן של אוטוקרס ורליאנט לקיים מערך שירות ראוי לכלי הרכב.
כיום הסברה ספורט נחשבות לפריטי אספנות בכל העולם.
הבול מתוך סדרה של 4 בולים בנושא : "תעשיית המכוניות בישראל".
על יתר הבולים מופיעים תמונות של: סטנדרד כרמל 1936, קייזר מנהטן 1951, וג'יפ סופה 1992.
סברה ספורט גרסת דו-מושבית פתוחה (גג מתקפל)
סברה ספורט גרסת קופה דו מושבית, (גג קשיח מתפרק)
סברה ספורט גרסת קופה 4 מושבים
מנוע פורד שנלקח מפורד קונסול, 1,700 סמ"ק הפיק 72 כ"ס, (גרסה נוספת 91 כ"ס), הוזן משני קרבורטורים, (בשנת 1963 הגרסה האנגלית שודכה למנוע "פורד זודיאק" 6 צילינדרים בנפח 2,553 סמ"ק).
גיר ידני 4 הילוכים מתוצרת "ZF"
סָבָרִינָה היא עוגת שמרים טבולה בסירופ סוכר מבושם ברום וממולאת בדרך כלל בקצפת או קרם.
מקור הסברינה במטבח הצרפתי בחבל לורן והיא קרויה על שמו של בריה סאווארן, גסטרונום צרפתי.
הסברינה פופולרית גם בקונדיטוריה האוסטרו-הונגרית והגיעה גם לישראל שם הייתה פופולרית מאוד בשנות ה-60 של המאה ה-20, פופולריות שהלכה ופחתה עם השנים בעיקר כיוון שהגרסה המקומית הייתה נחותה בהרבה מזו הצרפתית וכללה בין השאר חומרים מייצבים, חומרי טעם וריח סינתטיים וצבעי מאכל.
סברינה הוא סרט קולנוע משנת 1954 שבויים על ידי בילי ויילדר בהתבסס על המחזה מאת סמיואל טיילר "סברינה היפה".
בסרט כיכבו המפרי בוגרט, אודרי הפבורן וויליאם הולדן.
סברינה פיירצ'יילד (המגולמת על ידי אודרי הפבורן) היא בתו של תומאס, הנהג של משפחת לרבי (המגולם על ידי ג'ון ויליאמס).
סברינה מאוהבת בדייוויד, בן למשפחת לרבי (המגולם על ידי ויליאם הולדן).
דייוויד הוא פלייבוי, רודף נשים, מפונק וילדותי שלא מבחין בקיומה של סברינה ולא זוכר את שמה.
סברינה נוסעת לפריז, לומדת בבית ספר לבישול וחוזרת לאחוזה כאישה מתוחכמת ואופנתית.
דייוויד, שלוקח אותה טרמפ מופתע לגלות שהיא התגוררה קודם לכן בביתו ומתאהב בה.
אחיו הגדול של דייוויד, ליינוס לרבי (המגולם על ידי המפרי בוגרט) חושש שהתאהבות זו תפגע בנישואיו של דייוויד לאישה ממשפחה עשירה העושה עסקים עם משפחת לרבי ולכן מתחיל להפריע לרומן בין בני הזוג, ובינתיים מתאהב בעצמו בסברינה.
בטרם החלו צילומי הסרט רצו יוצריו שקרי גרנט יגלם את דמותו של ליינוס.
גרנט סירב להשתתף בסרט בשל השתתפות בסרט אחר, והתפקיד הוצע לבוגרט.
במהלך צילומי הסרט ניהלו הפבורן והולדן רומן מתוקשר.
את המוזיקה לסרט כתב המלחין פרידריך הולנדר.
מרבית התלבושות של הפבורן בסרט עוצבו על ידי אובר דה ז'יבנשי ולא על ידי המלבישה של הסרט אדית הד.
הד התנגדה ששמו של ג'יבנשי יופיע יחד עם שמה בקרדיטים של הסרט, ומפיקי הסרט הסכימו לדרישתה ורשמו רק את שמה.
פרס אוסקר בו זכתה הד בגין התלבושות בסרט, ניתן בעיקר בשל בגדיה של הפבורן, אשר כאמור לא עוצב על ידי הד.
בשנת 2002 החליטה ספריית הקונגרס כי הסרט הוא "בעל חשיבות תרבותית רבה" ועל כן שולב ברשימת הסרטים לשימור של ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
פרס האוסקר על התלבושות - אדית הד
פרס הבמאי הטוב ביותר - בילי ויילדר
פרס השחקנית הטובה ביותר - אודרי הפבורן
פרס הבימוי האמנותי - הל פריירה ווולטר טיילר
פרס הצילום הטוב ביותר - צ'ארלס לאנג הבן
בשנת 1995 הופקה גרסה נוספת של הסרט בשם זהה.
בגרסה זו השתתפו האריסון פורד, ג'וליה אורמונד וגרג קיניר.
סברינה הוא סרט קולנוע משנת 1995. תסריט הסרט הוא עיבודם של ברברה בנדק ודייוויד רייפיל לסרט הקולנוע משנת 1954 בשם זהה.
הסרט משנת 1954 התבסס על המחזה "סברינה היפה".
הסרט בוים על ידי סידני פולאק, והשתתפו בו האריסון פורד בתפקיד ליינוס לאראבי, ג'וליה אורמונד בתפקיד סברינה, וגרג קיניר בתפקיד דייוויד לאראבי.
גיבור העלילה בגרסת 1995, ליינוס לאראבי הוא אדם אנטיפת ושונא אדם.
בגרסת שנות ה-50 סברינה לומדת בישול, ואילו בגרסת 1995 סברינה לומדת עיצוב אופנה, דבר שמעיד על ההבדל החברתי בין שנות ה-50 לשנות ה-90 בדבר מקצוע שנחשב "יוקרתי" ובדבר מעמד האישה ומיקומה.
הפסקול של הסרט הולחן על ידי ג'ון ויליאמס ואחד השירים מבוצע על ידי סטינג.
הסרט נכשל כלכלית, בעיקר בשל ההשוואה לאיכות הסרט משנת 1954 ולשחקנים הטובים שהשתתפו בו (ובהם אודרי הפבורן, המפרי בוגרט וויליאם הולדן).
סֶבְרִין היא זמרת צרפתייה, שניצחה באירוויזיון 1971 כשייצגה את מונקו.
סברין נולדה בפריז, צרפת בשם ז'וזיאן גריזוֹ .
סברין ייצגה את מונקו באירוויזיון 1971 שנערך בדבלין, אירלנד עם השיר Un banc, un arbre, une rue (בתרגום לעברית: "ספסל, עץ, רחוב"), וזכתה במקום הראשון עם 128 נקודות.
זו הייתה הפעם היחידה בה מונקו זכתה באירוויזיון.
בהמשך הוקלט שיר בשלוש שפות נוספות: באנגלית (Chance in time), בגרמנית (Mach die Augen zu) ובאיטלקית (Il posto).
ב-1972 הופיעה באולם האולימפיה בפריז.
היא לימדה תקופה בבית ספר למוזיקה.
סברי אליאס ג'ריס הוא עורך דין ערבי-ישראלי ופעיל פוליטי, אשר היה בכיר באש"ף וחבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
ג'ריס נולד בכפר פסוטה ב-1938 למשפחה ערבית-נוצרית.
למד בבית הספר טרה סנטה בנצרת.
בגיל 19 יצא ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית.
הוא היה פעיל בוועד הסטודנטים הערבים והיה ממייסדי ומנהיגי תנועת "אל-ארד", תנועה ערבית לאומית עם אוריינטציה נאצריסטית פאן-ערבית שהוצאה מהחוק כעבור כמה שנים.
עם סיום לימודיו עבר לחיפה ועבד במשרד עורכי הדין נקארה-וקסמן.
בשנת 1966 פרסם את המחקר "הערבים בישראל", הספר הראשון בעברית שעסק במצבם של ערביי ישראל ותיאר את יחס השלטונות כלפיהם.
הספר תורגם למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית ושוודית.
ספרו "יסודות הציונות" פורסם בהוצאת מרכז המחקר של אש"ף בשני חלקים: הראשון ראה אור ב-1976 בביירות והשני ב-1986 בניקוסיה.
ב-2025 פורסם באנגלית בהוצאת Ebb ובתרגום בתו פידא ג'ריס, תחת הכותרת "The Foundations of Zionism".
בספר מציג ג'ריס את הציונות כתנועה קולוניאלית, חתרנית ותוקפנית.
בשנים 1964–1970 הוחזק 7 פעמים במעצר מנהלי בכלא והוטלו עליו מגבלות שונות.
בשנת 1970, עזב את ישראל לביירות עם אשתו, בתיאום עם השלטונות בארץ.
בלבנון היה לפעיל מרכזי באש"ף, והחל לשמש כחוקר במכון למחקרים פלסטיניים של אש"ף במחלקה הישראלית.
ב-1973 הפך ג'ריס לראש המחלקה הישראלית במכון ומשנת 1978 עמד בראש המכון.
בנוסף היה עורך של ירחון אש"ף.
במהלך שנות השמונים והתשעים שימש כיועץ לערפאת לענייני ישראל.
בביירות נולדו לו בת ובן.
ביוני 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה.
בספטמבר תפס צה"ל את ארכיון אש"ף, עליו היה מופקד ג'ריס, והעביר את החומרים לישראל.
לאחר גירוש אש"ף מהעיר, הוא נשאר והמשיך לנהל את המכון.
ב-5 בפברואר 1983 התפוצצה מכונית תופת מול משרדי המכון בביירות.
בין 19 ההרוגים נמנתה אשתו של ג'ריס, האני שאהין.
את האחריות על הפיגוע נטלה החזית לשחרור לבנון מזרים, ארגון טרור שהופעל על ידי ישראל.
לאחר מכן עזב ג'ריס לתוניס, שם נישא בשנית לאחות אשתו, ומשם עבר עם המשפחה לניקוסיה, ממנה ניהל את המכון.
ב-1994 במסגרת הסכמי אוסלו חזר להתגורר בישראל.
בשנת 2006 ייצג בבית המשפט את אחיו ג'ריס ג'ריס שהורשע לבסוף במגע עם סוכן איראני.
סברה הוא גרסת השבחה מתוצרת התעשייה הצבאית (תע"ש) לטנקי M60 פטון המיועדת לייצוא.
פיתוחו מבוסס על הידע שנצבר מהשבחת טנקי המגח, שגם הם מבוססים על סדרת טנקי הפטון.
הדגם פותח עבור חיל השריון הטורקי כחלק מפרויקט מודרניזציה שכלל השבחה של כ-170 טנקי M60 פטון לטנקי סברה והוא נקרא שם M60T.
במסגרת פרויקט ההשבחה, הותקן בטנק הפטון הטורקי תותח תע"ש 120 מ"מ, המיוצר גם עבור טנקי המרכבה סימן 3 וסימן 4. כמו-כן, הותקנו בטנק מערכות בקרת אש ואזהרה,מערכת הדמיה תרמית, מערכת אוורור, מיגון משופר, מערכות תקשורת מוצפנות וחסינות, מערכת כיבוי אש, מערכות מיגון אב"כ, מערכות מיסוך ושיבוש ירי טילים.
מנוע הטנק הוחלף למנוע מודרני מתוצרת גרמניה, ואיתו הוחלפה גם התמסורת ההידראולית הישנה במערכת חדשה.
השריון הפאסיבי הוחלף בשריון חדש ואליו נוסף גם מיגון ריאקטיבי.
מזקו"ם הטנק הוחלף גם הוא במזקו"ם שביכולתו לשרוד תנאי שטח קשים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, במסגרת תוכנית מודרניזציה שאפתנית של הצבא הטורקי בהשקעה של 150 מיליארד דולר ל-30 שנה, הוחלט על הכנסת טנק מערכה חדש.
התכנון היה לרכוש 1,000 טנקים חדישים, בהשקעה של כ-7 מיליארד דולר.
הטנקים שנשקלה רכישתם היו AMX-56 לקלרק הצרפתי, M1 אברמס תוצרת ארצות הברית או לאופרד 2 תוצרת גרמניה.
במסגרת שיחות שיתוף הפעולה הביטחוני האסטרטגי של ישראל וטורקיה (על פי הסכם שנחתם בפברואר 1996), העלתה מדינת ישראל ההצעה להשביח תחילה את הטנקים הישנים של הצבא הטורקי שניתן עדיין להפיק מהם תועלת מבצעית, כפתרון ביניים עד להכנסת הטנקים החדשים לשירות.
מומחי שריון ישראליים איתרו כ-900 טנקי M-60 פטון מתוך כ-3,000 טנקים במערך השריון הטורקי, שניתן להשביח על בסיס הידע שנצבר בטנקי המגח בישראל.
בשנת 1998, בתקופת נשיאותו של סוליימאן דמירל, הוסכם עקרונית על פרויקט ההשבחה, והחל משא ומתן על פרטיו ועלותו.
המשא ומתן נמשך כשנתיים שבמקביל ארצות הברית לחצה על לטורקיה לבצע את ההשבחה באמצעות חברת ג'נרל דיינמיקס, היצרנית המקורית של הטנק.
ביולי 2001 הגיע שר הביטחון בנימין בן-אליעזר לביקור בטורקיה לסכם את פרטי העסקה.
באוגוסט 2001, פרסמו פרטי ההסכם, על פי יושבחו במשך חמש השנים 170 טנקי פטון, עם אופציה המאפשרת למשרד ההגנה של טורקיה להרחיב את פרויקט ההשבחה לכ-730 טנקי פטון נוספים.
בנוסף נקבע כי את הפרויקט תוביל התעשייה הצבאית (תעש) בשיתוף עם קונסורטיום של חברות ישראליות נוספות.
עם זאת עדיין היו חילוקי דעות על עלות הפרויקט והמשא ומתן נמשך.
ב-1 באוקטובר 2002, הודיע משרד ההגנה הטורקי על חתימת ההסכם, בעלות של 687.5 מיליון דולר.
זו הייתה העסקה הבודדת הגדולה בתולדות היצוא הביטחוני של ישראל עד אז.
בנוסף הוסכם כי מתוך תקציב הפרויקט יושקעו כ-230 מיליון דולר בהקמת קו ייצור להשבחת הטנקים באחד ממפעלי התעשייה הצבאית של טורקיה.
ההסכם כלל יותר מ-20 הסכמי משנה, שפירטו את כל סעיפי ההשבחה שיעשו כ-35 חברות מישראל, מטורקיה וממדינות אחרות בפרויקט.
משרד האוצר ביקר את העסקה מאחר שסבר שהיא נחתמה במחיר הפסד, שיכביד על תע"ש שהייתה אז חברה ממשלתית.
בתגובה נמסר שמדובר בעסקה ראשונית בשולי רווח נמוכים שתוביל להרחבת ההסכם להשבחת טנקים נוספים.
לראש פרויקט ההשבחה התמנה תא"ל (מיל') שלום קורן, שיהיה קודם מפקד מנהלת המרכבה והרק"ם.
חברת אלביט מערכות (יחד עם חברת הבת שלה אל-אופ) נבחרה כקבלן משנה ומינתה את תא"ל (מיל') יהודה אדמון לנהל את הפרויקט מטעמה.
בנוסף מינה מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, את ראש מנהלת תוכנית הטנק מרכבה במשרד הביטחון, תא"ל דוד אנגל, לעמוד בראש צוות פיקוח ובקרה על תוכנית ההשבחה.
מאחר שמשרד הביטחון העניק ערבויות לתעש כדי שתוכל לעמוד בכל סעיפי ההסכם.
במהלך שנת 2003 הגיעו חמישה טנקים טורקיים לישראל לצורך בניית אבות טיפוס.
עם זאת הטורקים לחצו להוריד את המחיר, ומנכ"ל משרד הביטחון עמוס ירון הציע שמדינת ישראל תבצע "רכש גומלין" בהיקף של 100 מיליון דולר.
רכש הגומלין שעליו הוסכם היה צירוף הקונצרן הטורקי "זורלו החזקות" לפרויקט הקמת תחנת הכוח דוראד, והעסקת עובדים מטורקיה בישראל.
ביולי 2003 מפלגת הימין האסלאמית - מפלגת הצדק והפיתוח, שזכתה לרוב בפרלמנט הטורקי, בקשה להקים ועידת חקירה לבדיקת פרטי העסקה.
אך לבסוף תמכה בעסקה וראש הממשלה מטעמה רג'פ טאיפ ארדואן, הגיע לביקור בישראל, במאי 2005, לדון בעסקאות ביטחוניות נוספות.
במרץ 2004, חתמה חברת אלביט מערכות על החוזה לביצוע חלקה בפרויקט בהיקף של 183 מיליון דולר.
החוזה נחתם למעשה מול משרד הביטחון הישראלי, כקבלן משנה של התעשייה הצבאית במסגרת הפרויקט.
בנובמבר 2005 חתמה חברת אורדן תעשיות על חוזה לאספקת מערכות מתלה ושירותים נלווים לפרויקט, כאשר חברת עשות אשקלון משמשת לה כקבלן משנה.
בנוסף זכתה חברת אורלייט בחוזה לאספקת מארזי תחמושת.
בנובמבר 2005 משרד הביטחון ותע"ש חנכו את קו הייצור של הפרויקט בעיר קייסרי שבמרכז טורקיה.
בדצמבר 2009, פורסם כי הפרויקט לא עמד בתאריך היעד להשביח 170 טנקים עד אוקטובר 2009. ב-7 באפריל 2010 נערך בקייסרי טקס מסירת הטנק האחרון במסגרת שלב א' של הפרויקט.
באותה עת גם פורסם כי המיזם המשותף שהוקם לצורך הפרויקט, יתחרה במכרז לשדרוג טנקי פטון עבור צבא קולמביה, אך הוא לא זכה לבסוף במכרז.
על פי התכנון היה אמור להתחיל שלב ב' של הפרויקט, מיד עם סיום שלב א', להשבחת עוד כ-700 טנקים.
אך ביוני 2010 בעקבות תקרית המשט לעזה בה נהרגו 10 אזרחים טורקים, הודיע טורקיה על הקפאת 16 הסכמים ביטחוניים עם ממשלת ישראל, כולל פרויקט ה"סברה".
מיד אחר כך יצא משלחת של נציגי התעשיות הביטחוניות לאנקרה לנסות לחדש את הפעילות.
אך בעקבות דו"ח פאלמר, הודיעה טורקיה רשמית על ניתוק הקשרים הביטחוניים עם ישראל.
גם אשרות העבודה של הפועלים הטורקים בישראל, שניתנו במסגרת העסקה, בוטלו.
הצבא הטורקי השתמש בטנק בשלושה מבצעים בהם פלש לצפון סוריה, במאבק במה שהוא הגדיר כ"ארגוני הטרור הכורדים".
מבצע מגן הפרת בין אוגוסט 2016 למרץ 2017, ומבצע מבצע ענף זית שהחל בינואר 2018 והסתיים באוגוסט 2019, והמתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית שהחלה באוקטובר 2019.
בנוסף נעשה שימוש בטנק במסגרת ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה ב-2016.
- 170 טנקים כחלק מפרויקט התייעלות של הצבא.
יוהאן סברין נילסון (שוודית: Johan Severin Nilsson; 1846–1918) היה צייר וצלם שוודי.
נילסון נולד בהאלאנד בדרום שוודיה.
בשנים 1865–1871 למד ב"אקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות" בסטוקהולם, ובהמשך למד במשך שלוש שנים אצל ליאון בונא בפריז.
נילסון נודע כצייר דיוקנאות, נופים וציורי ז'אנר.
הוא היה אמן פעיל ופורה, השתתף בתערוכות רבות, והשאיר אחריו רפרטואר גדול מאוד ומגוון של יצירות.
נילסון היה אחד הצלמים התיעודים הראשונים בשוודיה.
בהשראת הצלם השוודי ארתור הזליאוס, הוא ערך מחקרים צילומיים של החיים הציבוריים, במיוחד בכפר אסייה (Asige) בהאלאנד, שבו נולד.
סַבְרִי מָרָנָן היא קומדיית מצבים ישראלית, ששודרה מ-4 באוגוסט 2011 עד ל-14 במרץ 2025. הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת, ומנובמבר 2017 שודרה בקשת 12. היא נוצרה על ידי רובי דואניאס ויניב פולישוק, הופקה על ידי טדי יזמות והפקות, וצולמה באולפני ברודקאסט חולון.
בשנת 2018 הועלו עונות 1–4 של הסדרה לשירות של נטפליקס.
ב-1 באוגוסט 2020, הורדו העונות משירות של נטפליקס פרט לעונה הרביעית.
לאחר מכן ב-1 באוקטובר, הוסרה העונה הרביעית.
ב-1 במאי 2020, הפכה הסדרה "סברי מרנן" לקומדיית המצבים הארוכה ביותר ששודרה בישראל מבחינת מספר הפרקים.
באותו יום במקביל שודר פרק ספיישל שצולם במיוחד לכך במתכונת שונה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל בה כל אחד משחקני הסדרה צולם לראשונה בנפרד.
בשנת 2014 החל ביוון שידורה של גרסה מקומית ל"סברי מרנן" - "Το σόι σου" , אשר ירדה משידור בשנת 2019. בשנת 2015 שודרה עונה אחת של גרסתה האמריקאית בשם "Your Family or Mine", ברשת TBS, עד לביטול הסדרה.
ב-17 בדצמבר 2024, הוכרז כי הסדרה תרד מהמסך, לאחר 14 שנים בהן שודרו 8 עונות ויותר מ-300 פרקים.
עם ההכרזה נודע שיופק בהשראתה סרט קולנוע שנמצא בתהליכי כתיבה ופיתוח.
העלילה מתארת את סיפורה של משפחה ישראלית בה מתקיימים נישואים בין-עדתיים, ובאופן קומי את הסטיגמות העדתיות.
משפחת חסון היא משפחה ספרדית-מזרחית ממוצא צפון אפריקאי, ומשפחת רוזן היא משפחה אשכנזית, ממוצא מזרח אירופי (ארץ המוצא הספציפית היא מדינה מזרח-אירופאית דמיונית בשם "שווידניצה").
הסדרה עוקבת אחרי שי ושני, צאצאי שתי המשפחות תוך הצגת סיטואציות קומיות שמתרחשות בעת ביקוריהם אצל הוריהם בימי שישי בערב לצורך הקידוש המסורתי והארוחה המשפחתית המסורתית.
מכאן נובע גם שם הסדרה "סברי מרנן" שמקורו בפנייה שפונה המארח אל האורחים לפני הקידוש.
הביקורים מתקיימים לסירוגין אצל רחל, סילבן ומירב חסון, לשם מגיעים גם אורנה ומשה כץ ובנותיהם, ואלין ומני וילדיהם; ואצל פנחס וריקי רוזן, לשם מגיעים איתמר ובת זוגו, ואדם ובת זוגו.
כיוון שהסדרה עוסקת בשוני שבין שתי המשפחות הופקו לפתיח הסדרה שלוש גרסאות, כאשר בתחילת כל פרק מופיעה אחת הגרסאות הרומזת באיזו משפחה יעסוק הפרק ובגרסת הפתיח השלישית רואים את שי, שני, ובנותיהם מתפצלים לשתיים והולכים לשתי המשפחות.
וזה אומר שבפרק יראו את שתי המשפחות.
בעונה הרביעית, עקב הוספתם של הדמויות לירי, אהרון, ספיר, והבת הקטנה של שי ושני, צולם פתיח חדש.
בעונה השביעית צולם פתיח שלישי.
לפרקים בסדרה יש תבנית קבועה.
בראשית כל פרק מוצג מבוא בן כדקה וחצי, שבו שי ושני יושבים בקדמת המכונית המשפחתית.
לעיתים שי הוא הנהג, ולעיתים הנהגת היא שני.
המצלמה מתמקדת בשיחתם של שי ושני, ובתחושותיהם ביחס למפגש המשפחתי אליו הם נוסעים.
הבנות יושבות בספסל האחורי, ומצותתות לשיחה, והערותיהן הבלתי צפויות, משליכות אור קומי נוסף על הסיטואציה, שלעיתים השחקנים רומזים שהיא מבדחת אף אותם.
לאחר המבוא, בא הפתיח שבו יש מעין אירוע צילום משפחתי של כל בני שתי המשפחות המתגודדים לבושי מחלצות.
שי ושני ניצבים במרכז במת הצילום.
בני משפחת חסון, ובכלל אלו גם שני, הדורים בלבן, עומדים משמאלם של בני הזוג (ועל כן בצידה הימני של התמונה כשהיא מוצגת לצופה מנקודת ראותו של הצלם המשפחתי הבלתי נראה).
מן הצד השני, ניצבים בני משפחת רוזן הדורים אף הם אך בשחור.
אחת מהבנות של שי ושני לבושה בלבן ועומדת לפני שני, והבת האחרת הלבושה בשחור, עומדת לפני שי.
בעונה הרביעית מופיעה בפתיח בתם השלישית של השניים שלבושה בבגד שחציו שחור וחציו לבן.
לאחר הבזקי הצילום, פונים בני משפחת חסון לצידה הימני של התמונה, ובני משפחת רוזן שמאלה.
אם הפרק עתיד להתרחש בבית משפחת חסון או להיות קרוב יותר למשפחת חסון מאשר למשפחת רוזן שי, שני, ושלוש הבנות מצטרפים לבני משפחת חסון.
ובכל זאת, שי מתמהמה מעט ואף מביט רגע לאחור אל משפחת רוזן המתרחקת.
תמונת ראי של הכוריאוגרפיה מוצגת כאשר הפרק עתיד להתרחש בבית משפחת רוזן, או להתמקד יותר במשפחת רוזן על פני משפחת חסון.
בחלק מהפרקים מופיעים שתי המשפחות, ואז שי מוצג הולך לבית משפחת חסון בעוד שני מוצגת נעה לבית משפחת רוזן, כאשר שלוש בנותיהם מתפצלות לשני כיוונים, מה שמעיד על כך שהמשפחות (או חלק מהן) יפגשו במהלך הפרק.
רוב הפרקים מציגים מפגש משפחתי אשר במרכזו הקידוש על היין ואמירת סברי מרנן על ידי המקדש, וסעודה משפחתית חגיגית.
אולם, הפרקים בדרך כלל מתמקדים באירועים לפני הקידוש: הגעתם של בני המשפחה המורחבת לבית המארח, ו"נשנוש" מטעמים במטבח טרם הארוחה.
בבית משפחת רוזן עטים הגברים על השניצלים, ובבית משפחת חסון, על מטעמי ה"מז'לוף" - שם אשר נטבע על ידי יוצרי הסדרה והמציין מאכל בלתי ידוע שצבעו צהוב.
בבית משפחת רוזן, הארוחה עצמה מורכבת מ"שלופס" (ככל הנראה הכוונה ל"קלופס" מאכל קציץ בשר במילוי ביצים קשות) ומ"שלייקלעך" - אף הם מונחים שבריאתם במוח היוצרים, ואשר נתפסים כמבחילים באפרוריותם ומרקמם על ידי מרבית הסועדים.
בעונה השביעית שונה הרעיון העלילתי וכך בכל שבוע אחת מהמשפחות מתארחת אצל שי ושני.
בסוף כל פרק, שי ושני ובנותיהם יישובים במכונית, ומסכמים את רשמיהם מהמפגש, תוך שהבנות מצותתות, ומקניטות בהערותיהן.
טעויות צילום (פיספוסים) מוצגות בתום צילום הדקה וחצי במכונית (הפספוסים אינם מוצגים בעת השידור בטלוויזיה וניתן לראותם רק בצפייה באינטרנט או בשידורים חוזרים).
בעונה הרביעית בפרק השמיני מוצג לצופים דרך האינטרנט לאחר הפספוסים קטע בונוס הקשור לעלילה ששודרה בפרק.
התייחסות הדמויות לשחקנים המגלמים אותן והאירוניה המוצגת בכך
פעמים רבות במהלך העלילה, מתייחסות הדמויות לשחקניהם המגלמים אותן ולאופי הסדרה: בפרק "הפורמט", מציע מני חסון לעשות סדרה "שבה מפורסמים משחקים משפחה, ובכל פרק קורה בתוך אותה משפחה משהו אחר".
תיאור זה הוא תיאור דומה להתרחשות בסדרה עצמה.
דוגמה נוספת היא ששי רוזן אמר בשלב מסוים "כל ביקור כזה אצל ההורים זה פרק".
לאחר מכן, מציינת מירב באכזבה שמדובר בשידור חוזר, דבר שהוא מעין פרודיה על ריבוי השידורים החוזרים של הפרקים במהלך השבוע; בפרק "חג שני" שי לאחר שהוא מבין שהוא ושני צריכים להיות אצל שתי המשפחות אומר שהוא לא מאמין שזאת העלילה (של הפרק) שנכפתה עליהם.
בפרק "טיפול זוגי" סילבן אומר לפנחס שהוא מקווה שאף אחד לא מצלם אותם, ואז שניהם מסתכלים על שתי המצלמות שמצלמות אותם.
בפרק "פינחסילבן" שי מספר שספרו נמכר ליוון שזו רמיזה על רכישת הסדרה על ידי היוונים.
בפרק "הצוק" שי מראה למשפחתו את העיבודים שעשו לספר על משפחתו, שאלה אכן העיבודים שעשו על הסדרה.
בסוף העונה השביעית שתי המשפחות מסתדרות לתצלום משפחתי משותף בהתאם לפתיח הסדרה.
בהמשך, שי סיפר שכל העיבודים שנעשו לספרו התבטלו, דבר שקרה לכל הגרסאות באמת.
בפרק "התמונות שבאלבום" מרב מתאכזבת מהסיפור של שני בפרק ואומרת שזה כמו פרק בהמשכים, מה שהסתבר שאותו הפרק הוא פרק כפול.
בקטע שחותם את הסדרה נראה שי מדבר עם הוריו כשהוא לבוש לבן בקצה הימני של הספה, בעוד ששני, לבושה בשחור, מדברת עם הוריה בקצה השמאלי של הספה, דבר שהוא מעין פרודיה על הפתיח עצמו.
בפרק אחר, סילבן מדבר על עזיבתם וחזרתם של מירב ואהרון לבית חסון, ומשווה אותם ל"איש אשר תמיד חוזר" (חלק מהשיר "הנני כאן" של יהורם גאון).
בפרק "כעבור 10 שנים" סילבן פונה אל בנם של מירב ואהרון, יורם, ומכנה אותו "יהורם גאון" (שזה שמו של השחקן).
ריקי מכנה את אורנה ואת בעלה משה כץ כ"אורנה ומשה כץ" בהטעמה (פרודיה על אורנה ומשה דץ).
המקצוע של סמדר, אשתו הראשונה של איתמר, הוא פסיכולוגית, שזה כנראה רמיזה לדמות שגילמה נינה קוטלר ב"משחק החיים" שגם היא הייתה פסיכולוגית.
לנכדו של סילבן ממירב קוראים יהורם, שזה רמיזה לשמו של יהורם גאון עצמו.
בפרק בעונה החמישית שי השווה מפגש שלו עם דן כנר למפגש של שני עם ילדת הטלטקסט שזאת רמיזה לאחד הדברים הראשונים שרותם פרסמה בילדותה.
סילבן מספר לשי ומשה ש"קזבלן" היה הסרט שהוא ורחל ראו אותו מספר פעמים ואף ציין שרחל נדלקה על השחקן הראשי, שזאת רמיזה לאחד הסרטים המפורסמים שיהורם עשה בקריירה שלו, שכן כיכב בשתי גרסאות של המחזמר עצמו, בתפקיד הראשי.
כמו כן, בפרק השני בעונה השלישית, סילבן אומר שבבית משפחת חסון נותנים לו "כבוד!" וברקע נשמעת המנגינה של השיר "כבוד" מהמחזמר קזבלן, אותו מבצע גאון.
בעונה החמישית, רחל מגישה תוכנית אירוח ברשת, שזאת רמיזה על הקריירה של יונה אליאן כמנחת טלוויזיה.
פנחס אומר באחד בפרקים "ניקוי הראש הוא הכרחי" רמיזה לתוכנית המערכונים שבה טוביה השתתף.
במהלך העונה השישית, בשיחה של שני עם רחל הוזכרו צ'ומפי ואינשם.
זהו אזכור לתוכנית "שלוש ארבע חמש וחצי", שבה אליאן השתתפה בעברה.
בסדרה צוין שאדם למד פנטומימה, שזה אזכור לקריירת הפנטומימה שעשה תום בתחילת דרכו.
בפרק אחר באותה עונה פנחס לא ידע מי זאת מיכל צפיר שהיא במציאות כלתו של טוביה מצד בנו יואב.
בפרק אחר משה מספר לסילבן על הבעיה של חברו לגבי הקבורה של סבתו של החבר בקיבוץ שזאת רמיזה לסרט "מבצע סבתא" שבה שיחקו עמי סמולרצ'יק, דביר בנדק ורותם אבוהב, ובאותו פרק אהרון אומר שיש לו ידע בצילום שזאת כנראה רמיזה למשפחת פרג' שאליה משתייך קובי.
בפרק "גאולה" סילבן, כשיצא מחדרו, התחיל במשפט "הנני כאן".
בעונה השביעית נתנאלה אמרה שהיא איננה אוהבת להצטלם שזאת אירוניה לנטע עצמה שמתפעלת עמוד אינסטגרם משלה.
לאורנה אשתו של משה, נאמר עליה שהיא מכשפה, שזה כנראה אזכור לסרט "סימה וקנין מכשפה" שבה שיחקו עמי סמולרצ'יק בתור שוטר ורותם אבוהב בתור אשתו של השכן שעליו שוגרו הקללות.
יפעת, חברתו של רז, אומרת לפנחס שהוא יכול להיות סבה.
השחקנית שמגלמת אותה היא מיה צפיר, נכדתו במציאות של טוביה, בתם של יואב ומיכל צפיר.
שי מספר שהעביר את הוריו לבנק שבו הפרזנטור לא התחלף, שזה אזכור לסדרת הפרסומות של "מזרחי טפחות" בכיכובו של דביר עצמו.
בפרק "דירה להסתיר" שר סילבן את השיר "איזה יום יפה" שזה אזכור ל"שלישיית גשר הירקון" שבה היה חבר גאון.
בפרק "ראש העיר" אחד השמות שאיתמר מציע לילדו השלישי זה יניב, שזה בהקשר ליניב פולישוק עצמו.
בפרק "החפרפרת" סילבן הזכיר שאחת התוכניות שאהב בערוץ הראשון היא "שישי בגאון", תוכנית אותה הנחה גאון בעצמו בערוץ בין 2003–2005. באותו פרק, שני מזמזמת את המנגינה של "שלוש ארבע חמש וחצי" ורחל תוהה אם מדובר בתוכנית ילדים כלשהי, אזכור לתוכנית בה השתתפה אליאן.
בפרק "איפה אני?" היה מאחורי סילבן הכותל המערבי, שזה כנראה רמיזה לעיר הולדתו של יהורם גאון, ירושלים.
בפרק האחרון של הסדרה, "שישי משפחתי", סילבן שר את "פנחס הקטן" על המשקל של "פנקס הקטן" ורחל מבקשת שהוא לא יקלקל את השיר שהיא אוהבת.
במציאות שר את השיר ששי קשת, בעלה של יונה.
בסדרה מופיעים גם ששי קשת, בעלה של יונה אליאן המשחקת את סבתא רחל, אך בסדרה הוא משחק כשכן הנתפס לעיני סילבן כבוגד בו עם רחל וכהרבה הגברים המנסים להתחיל איתה.
לירז צ'רכי, אשתו דאז של השחקן תום אבני גם נראית כחברתו לשעבר של אדם.
גם אשתו של דביר בנדק, עירית נתן בנדק מופיעה.
יוסי סגל, המשחק את שטייניץ השכן של משפחת חסון, הוא אביו במציאות של יובל סגל, המשחק את בנו של שטייניץ יואל בסדרה.
מיכאל מושונוב בנה של סנדרה, משחק את אחיינה של ריקי, ובעלה של סנדרה מוני מושונוב שיחק את רמי, הבוחן של אהרון.
יואב צפיר בנו של טוביה ומיכל אשתו גלמו את הוריה של יפעת (מאי צפיר, בתם במציאות).
כמו כן, הייתה התייחסות לאולפני טדי עצמם כשהמפיק (אילן רוזנפלד) השווה את הסומק בלחייו של שי לעגבנייה בסרטון הלוגו של טדי.
שי רוזן (דביר בנדק): בנם הבכור של ריקי ופנחס רוזן, בעלה של שני רוזן.
שי הוא אב ובעל אוהב.
נוהג לפלרטט בעדינות עם הנשים שהתלוו לאחיו אדם ואיתמר, לביקור בבית משפחת רוזן.
הוא נהג להציג את עצמו לנשים אלו, על ידי הושטת ידו ללחיצה, העלאת חיוך חם על פניו ובאמירה לבבית, "נעים מאוד, שי." הוא התקשה להסתפק בהצגת עצמו פעם אחת בלבד בפני אותה אישה.
מוצג כאדם קמצן חסר תקנה אשר בכל הזדמנות מנסה לחסוך כסף ולהימנע מהוצאות באמצעות תירוצים שונים.
בעונה השישית הופך לכוכב רשת, ובהמשך מפתח קריירה טלוויזיונית, כשבהמשך תוכניתו יורדת עקב מדרוג טלוויזיוני נמוך.
הוא ושני הכירו בתקופת הצבא.
בעונה השביעית כתב ספר על משפחתו שזכה להצלחה מרובה ואף עובד לסדרה במספר מדינות.
שני רוזן (רותם אבוהב): בתם של סילבן ורחל חסון.
שני היא השפויה והחכמה במשפחות, לוקחת פיקוד על סיטואציות, צינית ולעיתים אף שתלטנית.
שרויה בחרדה מתמדת מהביקורת לה היא זוכה מריקי.
שני ידועה בהיותה חמת מזג וכועסת על התערבותה של ריקי בגידול הבנות.
עם זאת, שני בעצמה "סוחבת" על גבה את כל משפחתה ובעיותיהם, לפעמים אפילו ללא בקשתם.
היא נוזפת בשי על יחסו לנשים אחרות כאשר הוא נוטה להציג את עצמו בפניהן מספר פעמים.
בעונה השמינית נבחרה לראשות העיר.
ריקי (רבקה) רוזן (סנדרה שדה): אמם של שי, איתמר ואדם ורעייתו של פנחס.
ריקי המוצגת בדמות ה"פולניה הקלאסית" הממררת את חייהם של כל בני המשפחה, הן באמצעות הערות פוגעניות, התכחשות אליהן באמירה "מה כבר אמרתי?", והן באמצעות התערבות בוטה בחייהם.
בין השאר, היא תופסת את בני משפחת חסון כנחותים, ומרבה לבקר את שני.
ריקי היא סנובית ומתנשאת, מושלת בביתה ביד רמה, מגלה תאווה כמעט בלתי נשלטת לכסף, מתקשה בנתינה ובשלנית גרועה, המרבה להפשיר מאכלים שאותם בישלה קודם.
ריקי דוגלת באופי האירופאי שלה ושל משפחתה ונוהגת בגזענות כלפי העדות האחרות.
נוהגת לדאוג לילדיה בטרם הם מגיעים לאירועים המשפחתיים ומביעה זאת בהגעתם עם המשפט "איפה הייתם?
פנחס רוזן (טוביה צפיר): אביהם של שי, איתמר ואדם רוזן ובעלה של ריקי.
ניכר בו שהסכים עם שליטתה של ריקי, אם כי הוא מודע לקשיים הגלומים באישיותה, ומנסה כשאר בני המשפחה להתמודד עם אלו.
אדם נעים הליכות ושוחר שלום.
היפוכונדר במקצת שנוטל תרופות בכמויות שאינן הגיוניות.
סבל מפוגה דיסוציאטיבית בתחילת העונה השישית ויוצא ממנה בפרק 4 של אותה עונה.
הופך לסבא רבא לקראת סוף הסדרה.
ונינו, מנכדו רז נקרא על שמו.
אדם רוזן (תום אבני): בנם השלישי והצעיר של ריקי ופנחס.
רווק הולל, אשר מחליף בנות זוג חטובות ויפות תואר בקצב מהיר.
ריקי שופטת את בנות זוגו על פי מידת הרכוש וההכנסה אשר הן צפויות להביא לקשר.
במהלך העונה השלישית הוא נמצא בקשר רציני עם בת זוגו, ספיר.
בתחילת העונה החמישית מתחתן עם ספיר, ולהם ילד, תאומות ותאומים.
ספיר ג'ורג' כהן רוזן (ירדן ברכה) (עונות 3–8): גדלה בנווה עוז, פתח תקווה.
הם הכירו במועדון אשר אדם נהג לבלות שם וספיר שימשה בתור אמנית שם.
בתחילת העונה החמישית התחתנה עם אדם, ולהם ילד ותאומות.
ספיר סובלת מהצקות יתר מצד אמו של אדם- ריקי אשר מתגרה בה ומתנהגת אליה כנחותה בגלל מוצאה הגיאורגי לעיתים קרובות.
איתמר רוזן (יניב פולישוק): בנם השני של פנחס וריקי.
בעל אופי ילדותי, העוויות וביטויים אופייניים.
הסדרה מאזכרת באורח תדיר את השפשפת ושלפוחית השתן הרגיזה מהן הוא סובל.
איתמר הוא גרוש פעמיים, בפעם הראשונה התגרש מסמדר רוזן והוא אב לשני ילדים מנישואין אלו, בפעם השנייה מיכל התגרשה ממנו לפני העונה השלישית, בעקבות גירושין אלו חזר איתמר לגור עם הוריו.
החל מהעונה הרביעית נמצא בזוגיות עם לירי גבריאל אשר הכירו במהלך תאונה.
שב לביתם של פנחס וריקי עם לירי בעקבות פרשיית שחיתות שבה לירי הייתה מעורבת.
זכה ב-7 מיליון אירו בלוטו בקפריסין.
בעונה העונה השישית, חוזר לנהל רומן עם סמדר.
בעונה השביעית הוא מנהל רומן עם שכנתה של ריקי, רעות תוך כדי שהוא עדיין ברומן עם סמדר.
הופך לסבא לקראת סוף הסדרה.
ליאורה (לירי) גבריאל (גלית גיאת) (עונות 4–7): בת הזוג החדשה של איתמר.
אישה לא אמפתית, קרה, בעלת קריירה מצליחה כאשת נדל"ן שאכפת לה מאוד מהתדמית שלה.
הדמות שעשתה את תאונת הדרכים עם איתמר ומירב.
אמא חד-הורית לבן בשם שון.
עברה עם איתמר לביתם של פנחס וריקי לאחר פרשיית שחיתות שבה הייתה מעורבת, שבסופה היא גם נעצרה ונכנסה לכלא, בהמשך היא השתחררה.
בהמשך התגלה שהיא כתבה ספר ילדים המבוסס על שהותה בכלא.
בהמשך, נעצרה שנית לאחר שהיא ארגנה קבוצת רכישה פיקטיבית תחת השם של אדם וספיר ותכננה לברוח מהארץ.
היא ורעות הפכו לשותפות בכלא, מבלי שאין יודעות שהן היו במקביל במערכות יחסים עם איתמר.
סמדר רוזן (נינה קוטלר) (עונות 1–4, 8–7, אורחת בעונה 6): גרושתו הראשונה של איתמר, ואמם של רז וליאן.
היא ואיתמר הכירו במסיבת טבע.
ריקי תופסת את סמדר כאישה האידיאלית לאיתמר והיא מרבה לקונן על גירושיהם של איתמר וסמדר, ולייחל לחזרתם של השניים.
נישאה במהלך העונה השלישית, בסיום העונה השישית חוזרת לנהל רומן עם איתמר.
בעונה השביעית, עזבה את בעלה השני לטובת איתמר, ובהמשך נישאה לו שנית.
הופכת לסבתא לקראת סוף הסדרה.
מיכל רוזן (ליאת הר לב) (עונות 1–2, אורחת בעונה 3): אשתו של איתמר.
מוצגת כדמות ילדותית ו"חסרת טקט" אשר מכורה לאלכוהול.
נוהגת להגיד "לא, אני מתה".
צמחונית, ומרבה לעסוק בטכניקות רוחניות שונות.
מיכל נאנקה תחת ביקורתה של ריקי, והעדפתה הברורה של סמדר, עד שהתגרשה מאיתמר לפני העונה השלישית.
בהמשך, אחרי שאיתמר וסמדר נשאו שנית, ריקי החלה להתנהג אליה באופן שהיא התנהגה לסמדר בעונות הראשונות.
רז רוזן (ניב שטיינגרט): בנם הבכור של איתמר וסמדר ונכדם הראשון של פנחס וריקי, המוצג כנער העסוק תדיר במשחקי מחשב, ולראשו אזניות נצחיות.
במהלך העונה החמישית מתגייס לצה"ל והחל לשרת בשלישות בבסיס קציעות לאחר שלא התקבל למשרד דובר צה"ל, והפסיק ללכת עם האוזניות.
בעונה השישית סיים קורס קצינים.
הופך לאבא לבן, לקראת סוף הסדרה.
ליאן פיפה רוזן (דריה מוטולה (עונות 1–3), עלמה הטוני (עונות 4-8)): בתם הקטנה של איתמר וסמדר.
מדברת באופן לא ברור ואף אחד לא מבין מה היא אומרת.
בעונה החמישית מצוין שהיא התחילה לדבר ברור.
במשך הסדרה היא קרויה פיפה ובעונה ה-7 מוסבר ששמה מבוסס על שם המשחק FIFA.
דמויות נוספות מצד משפחת רוזן
שלמה/שלומית פינקוס (דב גליקמן) (עונה 1): אח של ריקי.
שלמה/שלומית התגרשה מאשתו ורה וכעת נשואה לאלכס.
בעלת חנות שמלות בשם "שמלמלון" באוסטריה יחד עם בעלה, אלכס.
ידועה גם בתור "דודה שלמה" ו-"דוד שלומית", לעיתים בני משפחת רוזן נוטים להחליף "היא" ב-"הוא" או "הוא" ב-"היא" כאשר מדברים עליו/עליה.
חנה פינקוס (רות גלר) (עונה 1): אמם של ריקי, יפצ'וק ושלמה, סבתם של שי, איתמר, אדם ופול אשר מתוארת כ"פולנייה האולטימטיבית", אפילו יותר מבתה ריקי.
שמואל פינקוס (סימון רוזנפלד) (עונה 1): דוד של ריקי.
מדובר כי היה איש עשיר, הוריש כמעט את כל ירושתו לאלמנות וליתומים.
מלי טננבלט (אפרת רייטן) (עונה 1): חברה של ריקי מהקאנטרי.
מוזכרת רבות לאורך העונות ואף השתתפה בפרק בו היא יוצאת עם אדם רוזן, אך נפרדו באותו יום מפני שריקי סירבה להם להיפגש.
צבי (אלון דהן) (עונה 1): רופא של קבוצות כדורגל.
חברו הטוב ביותר של שי.
שי מכנה אותו "אחיץ" וצבי מכנה את שי "אחיץ".
כנרית (לירז צ'רכי) (עונות 1–2, 4): האקסית של אדם המתקשה להיפרד ממנו לאחר שהתארס.
טובה יעקובסון (רבקה גור) (עונות 2, 5): אחותו של פנחס רוזן, שאינה מדברת עמו כבר כמעט שלושים שנה.
פאני (אביבה מרקס) (עונה 2): חברה של ריקי ופנחס רוזן מהקאנטרי.
בעלת מבטא בריטי די כבד, מוכרת גם כ-פאני והשקית.
פרופסור קליין (אלי גורנשטיין) (עונה 3): השכן החדש של פנחס וריקי.
פנחס קינא ביחס של ריקי אליו.
משלב פירות למאכל אחד מהונדס גנטית.
ורה ומרצ'ל זליג (מיקי קם ופולי רשף) (עונות 4, 5, 8): זוג חברים של ריקי ופנחס.
שון גבריאל (תובל שפיר) (עונה 4): בנה של לירי אשר מתגורר בסן דייגו.
ירון טננבלט (רון ביטרמן) (עונה 6): בנה של מלי.
הפיק לריקי סרט שינציח את מורשתה של ריקי.
דובה פינקוס (דב רייזר) (עונה 6): דודתה הסיעודית של ריקי ואחותה של חנה.
כולם חשבו שהיא מתה, אך מסתבר שלא הדבר כך.
אומרת רק את המילה "שלום".
כרמלה (אודליה סגל) (עונה 6): השותפה של לירי בכלא, לא מסתדרת עם לירי.
יפעת (מיה צפיר) (עונות 7–8): חברה של רז.
בעונה השמינית נפרדו, בהמשך שבו ועברו לגור ביחד.
נכנסה להריון מרז, ולקראת סוף הסדרה יולדת את בנם המשותף.
רעות פלדמרשל (לירון וייסמן) (עונה 7): שכנה של ריקי ופנחס.
מציגה את עצמה כגרושה וכבת לאותה עדה של ריקי, ומנהלת רומן עם איתמר.
נעצרה לאחר שהתגלה שהיא גנבה את הכסף שלהם.
רחל חסון (יונה אליאן): אם משפחת חסון, ובשלנית מחוננת.
מבין תבשיליה מוזכרים רבות ה"מז'לוף" וה"בולטים".
היא נתפסת כאישה חמה ולבבית המסוגלת להתמודד עם דאגת כל אחד מבני המשפחה.
מאמינה שפעולת מכונה אינה תחליף לפעולת אדם.
סילבן "סאלי" חסון (יהורם גאון): נשוי לרחל, ולהם חמישה ילדים.
סילבן הוא טיפוס משפחתי, ביתי, היפוכונדר מעט, ונוטה להדגיש את דבריו בתנועות ידיים ובהטעמות קול.
לסילבן ורחל חמישה ילדים: שני, מירב, התאומות אורנה ואפרת, ובן בשם מנחם.
רחל מכנה אותו בשם סאלי.
חוגג בעונה השביעית את יום הולדתו השמונים.
מנחם "מני" חסון (קובי מאור) (עונות 1–6): בנם של רחל וסילבן, וקרוי על שם סבו (אבא של סילבן).
נשוי לאלין, ולהם ארבעה ילדים, שלוש בנות בשם: אלה, מאיה ודריה, ובן זקונים בשם סיוון, הנכד הראשון ממין זכר של סילבן ורחל.
בעונה השישית עובר לגור עם משפחתו באיטליה.
אלין חסון (תמרה קלינגון) (עונות 1–6, אורחת בעונות 7–8): אשתו של מני.
במהלך הסדרה מפגינה פעמים רבות יכולת טכנית גבוהה.
בעונה השישית התקבלה לחברת "למבורגיני", כשבעקבותיו היא עוברת עם מני וילדיהם לאיטליה.
אורנה כץ-חסון (ימית סול): אורנה היא בתם של רחל וסילבן חסון.
לאורנה יש נטייה ל"תאונות" קלות, אשר לרוב מסתיימות בהכתמת בגדיה החגיגיים.
משה כץ (עמי סמולרצ'יק): בעלה של אורנה ואחיו הגדול של אהרון.
משה נחשב ל"טמבל" של המשפחה, וסילבן נוהג להכותו בעיתון מגולגל, ספק בצחוק, ספק ברצינות, כל אימת שהוא נתפס במעשה אווילי.
אורנה מצידה נוהגת להגן על כבודו של משה וניכר בה שהיא אוהבת אותו מאוד.
ריקי מכנה את משה ואורנה "אורנה ומשה כץ" בהטעמה (פרודיה על אורנה ומשה דץ).
מירב כץ-חסון (עדנה בליליוס): בתם הצעירה של סילבן ורחל.
רווקה מובטלת אשר מתגוררת בבית הוריה.
מירב מצליחה להוציא בתואנות שונות סכומי כסף נכבדים משלושת אחיה, אך היא חיה בעיקר על חשבונם של הוריה, המייחלים לנישואיה ועזיבתה את הבית.
מירב מרבה ב"דייטים", ומנסה לעגוב על כל גבר פנוי הנקלע לסביבתה.
מערכות היחסים שמירב יוצרת הן לעולם קצרות ימים, ואחת דינן, להסתיים במפח נפש כבד של מירב.
בתחילת העונה הרביעית התארסה לאהרון כץ ונישאה לו.
במהלך העונה החמישית נכנסת להריון.
בעונה השישית נולד לזוג ילד, ששמו יורם.
צוין שעזבה עם אהרון את בית הוריה לקראת סוף הסדרה.
אהרון כץ (כהן צדק) (קובי פרג') (עונות 4–8, אורח בעונות 1,2): אחיו הקטן של משה כץ, נפגש מדי פעם עם המשפחה באירועים משפחתיים ובדרך כלל מעורר ויכוח.
בעונה הרביעית מופיע כדמות קבועה, נישא למירב.
בעונה השישית נולד לזוג ילד, כשבהמשך הוא ומירב קראו לו יורם על שמו של יורם ארבל.
בעונה השמינית עובד בתור נהגה של שני, לאחר שזאת הופכת להיות ראשת העיר.
אפרת חסון (ימית סול) (עונות 1–8): אחותה התאומה של אורנה, אחותה הקטנה של שני ואחותם הגדולה של מני ומירב ובתם של סילבן ורחל.
אפרת מתגוררת בלוס אנג'לס ולה בעל בשם מייק ושתי בנות, ג'יזל ורייצ'ל.
לא אוהבת להודיע על ביקוריה.
מייק (יפתח אופיר בעונה 3 ואדם שפר בעונה 5): בעלה של אפרת ואביהן של ג'יזל ורייצ'ל.
כמו לאפרת, גם לו יש אח תאום.
רייצ'ל (דניאל דואניס) (אורחת בעונה 6): בתם הצעירה של מייק ואפרת.
בעונה השישית הגיעה לארץ לכאורה על מנת להתגייס לשירות קרבי בצה"ל, אך למעשה היא אמרה את זה על מנת להרגיז את אימה על מנת שתסכים שהיא תלמד בקולג' במדינת מסצ'וסטס.
שנטל כץ (אופיר נדבורני) (עונות 1–6): בתם הבכורה של אורנה ומשה כץ.
דמויות נוספות מצד משפחת חסון
סלק (רפי רוטשטיין) (עונות 2–8): חבר טוב של משה.
קוראים לו סלק כי הוא אלרגי לסלק.
מר שטייניץ (יוסי סגל) (עונות 2–3, 5): שכן של רחל וסילבן ויו"ר הוועד.
יעקב (ששי קשת) (עונות 3–5): שכן של רחל וסילבן.
עו"ד מנדל (דור צויגנבום) (עונות 3–6): עורך דין ושכנם של רחל וסילבן.
יואל שטייניץ (יובל סגל) (עונות 3, 5, 7): הבן של שטייניץ, השכן של רחל וסילבן.
קלייר (דינה דורון) (עונה 5): חמותה הקשוחה של אפרת ואמא של מייק, סבתן של ג'יזל ורייצ'ל.
נתנאלה (נטע אלחמיסטר) (עונות 6–8): המטפלת של בנותיהם של שני ושי.
פלג (גיא לואל) (עונות 7,3–8): עמית לעבודה של שני.
חנוך (שמואל וילוז'ני) (עונה 8): שכנם של שי ושני.
מוטי אברהם (רמי ברוך) (עונה 8): ראש העירייה שמתמודד מול שני על התפקיד.
דינה אברהם (גילת אנקורי) (עונה 8): גרושתו של מוטי שחיה אתו תחת אותה קורת גג.
אופירה (דפנה דקל) (עונה 8): מנכ"לית העירייה החדשה.
עזרה להפיל את מנכ"ל העירייה הקודם.
לאורך שנותיה, הופיעו בסדרה שחקנים אורחים רבים.
בין התפקידים האורחים ניתן למנות את: עירית נתן בנדק, ניצה שאול, שמיל בן ארי, רבקה מיכאלי ויערה בנבנישתי.
שחקנים נוספים קיבלו הופעות קמע כעצמם, כמו: ישראל אהרוני, ריקי גל, מיכל אמדורסקי, עודד מנשה ומשה פרץ.
עד העונה השלישית הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת".
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-4 באוגוסט 2011 וזכה ל-27.9% מדרוג.
בפרק סיום העונה נרשמו 29.1% רייטינג.
ממוצע העונה הראשונה של הסדרה הוא 23.2%.
שידור העונה השנייה החל ב-26 במרץ 2013. פרק הבכורה זכה ל-23.9% רייטינג.
העונה הופסקה לקראת הפרק האחרון בתחילת "מבצע צוק איתן" ב-11 ביולי 2014, והפרק האחרון שודר ב-19 בספטמבר 2014. העונה כללה 40 פרקים וממוצע של 22.3% אחוזי רייטינג.
העונה השלישית עלתה לשידור ב-11 במרץ 2016. פרק פתיחת העונה זכה ל-20.5% רייטינג.
העונה הסתיימה ב-5 באוגוסט 2016, פרק הסיום זכה ל-14.6% רייטינג.
לעונה זו הצטרפה ירדן ברכה בתפקיד קבוע בתור ספיר, בת הזוג של אדם (תום אבני).
כמו כן, לאחר עונה זו עזבה את הסדרה ליאת הר-לב שגילמה את מיכל, אשתו לשעבר של איתמר (יניב פולישוק).
צילומי העונה החמישית החלו ב-25 במרץ 2018 והסתיימו ב-22 במאי 2018. העונה עלתה לשידור ב-14 בדצמבר 2018. פרק הבכורה זכה ל-13.8% רייטינג.
העונה הסתיימה ב-13 בספטמבר 2019, פרק הסיום זכה ל-12.7% רייטינג.
צילומי העונה השישית החלו ב-15 בדצמבר 2018. העונה עלתה לשידור ב-3 בינואר 2020. פרק הבכורה זכה ל-13.1% רייטינג.
העונה הסתיימה ב-23 באוקטובר 2020.
סָבְרֵי מָרָנָן (בארמית: הקשיבו, רבותי - הצורה מרנן מורכבת מתיבת מר בתוספת כינוי חבור לגוף ראשון רבים) היא פנייה של מברך ברכה אל ציבור השומעים שיתנו לבם להקשיב לברכה.
בטעם בקשה זו ובזמני אמריתה, נאמרו בראשונים טעמים שונים על בחירת הבן אדם.
המנהג נזכר לראשונה במדרש תנחומא, שבו נאמר: "וכן שליח צבור כשיש בידו כוס של קדוש או של הבדלה [והוא ירא מסם המות שלא יהיה בכוס], והוא אומר סברי מרנן, ואומר הקהל: 'לחיים', כלומר כי לחיים יהא הכוס".
ברא"ש כתב שאמירת 'סברי מרנן', נאמרת בזמן סעודה כשרוצים להוציא אחרים ידי חובת ברכת הגפן, על מנת שיהיו פיהם ריק בשעת הברכה, אך הרא"ש כתב שטעם הדבר הוא שיהיו פנויים לעניית אמן: .
טעם נוסף כתב בהגהת המהרש"ל:
על אף שפנייה זו יכולה להאמר בכל מקום בו מברך ברכה מוציא אחרים ידי חובתם, אך היא נאמרת בדרך כלל קודם לברכת בורא פרי הגפן: באמצע הקידוש וההבדלה, ולעיתים גם קודם לתחילת טקס חופה וקידושין הפותח בברכת הגפן.
בקרב יהודי עדות המזרח מקובל להשיב לפנייה במילה "לחיים", ובקרב יהודי תימן- "לחיי".
המנהג לומר, בברכה על הלחם 'ברשות' ובברכה על היין 'סברי', בטעם החילוק הביא הבית יוסף, שהדבר תלוי האם הברכה היא מצווה או רשות: .
כתב בבית יוסף בשם מהר"ם מ"ץ, לבאר הטעם שאומרים סברי דווקא על ברכת היין:
כתב בבית יוסף וכן פסק ברמ"א שלעולם על היין יש לאמר 'סברי' ולא 'ברשות', אף שאינו בתוך הסעודה, "שלא לחלק בברכת היין".
בקיצור שולחן ערוך נאמר: "כשמברך על היין בתוך הסעודה, ויש שם גם אנשים אחרים, יאמר: סברי רבותי, רצונו לומר, תנו דעתכם לשמע, כדי שיפסיקו מאכילתן לשמע הברכה".
ג'וזפה סבריו רפאלה מרקאדנטה (באיטלקית: Giuseppe Saverio Raffaele Mercadante, הוטבל לנצרות ב-17 בספטמבר 1795 - 17 בדצמבר 1870) היה מלחין איטלקי, בעיקר של אופרות.
מרקאדנטה לא זכה אומנם לתהילה בינלאומית, כזו שהייתה נחלתם של גאטנו דוניצטי או ג'ואקינו רוסיני, מעבר לתקופת חייו, אך במספר היצירות המרשים שחיבר לא נפל משני אלה, והמבנים האופראיים, הסגנונות המלודיים והתזמור שפיתח תרמו משמעותית ליסודות שעליהם בנה ג'וזפה ורדי את הטכניקה הדרמטית שלו.
מרקאדנטה למד בקונסרבטוריון של נאפולי אצל צינגרלי.
בראשית דרכו התבלט כמלחין מוזיקה אינסטרומנטלית, אך בשנת 1820 כבר עשה לו שם בנאפולי כמלחין אופרות.
את ההצלחה הראשונה הגדולה נחל בלה סקאלה שבמילאנו, באופרה "אליזה וקלאודיו" (1821), שהועלתה תוך זמן קצר על בימות כמה מן התיאטראות החשובים באירופה.
להצלחה דומה ולמשך חיים ארוך ברפרטואר האופראי זכתה "קאריטיאה, מלכת ספרד" (שנודעה גם בשם "דונה קאריטיאה"; ונציה 1826).
מרקאדנטה ניסה למצוא משרה בספרד, ומשנכשל בכך, חזר ב-1831 לאיטליה.
ב-1832 עלתה האופרה שלו "הנורמנים בפאריג'י" בטורינו.
בשנת 1833 התמנה למאסטרו די קאפלה בנובארה ובמהלך שבע השנים הבאות הלחין הן מוזיקה דתית והן אופרות נוספות.
בשנת 1835 הזמין התיאטרון האיטלקי בפריז אופרה ממרקאדנטה.
האופרה, "אי בריגאנטי", לא הייתה לטעם הקהל הפריזאי, אבל השפעת תרבות האופרה הפריזאית, בעיקר זו של ג'אקומו מאיירבר, מצאה ביטוי ביצירתו הבאה, "איל ג'וראמנטו" מ-1837, שהרפורמות שנקט בה התגלו גם באופרות הבאות שלו, בייחוד ב"איל בראבו" וב"לה וסטאלה".
ב-1840 התמנה מראקדנטה למנהל הקונסרבטוריון של נאפולי, שם נשאר 30 שנה, עד מותו.
עם תלמידיו שם נמנה גם פאולו טוסטי.
השפעתו של רוסיני ניכרת מאוד באופרות הראשונות של מרקאדנטה, אך מראשית שנות ה-30 גוברת עליה השפעת הסגנון החדש שהביאו בליני ודוניצטי.
בסוף שנות ה-30 ובשנות ה-40 הכניס חידושים נוספים בעבודתו, כשנמנע מקישוטיות-יתר ווקאלית והרחיב את הטווח ההרמוני, לצד התאמה רבה יותר לפעילות על הבמה.
הדבר צלח בידו פה ושם, אבל הוא התקשה לקיים תנופה דרמטית לפרקי זמן ממושכים.
מאמצע שנות ה-40 נחלשה יצירתו בהשוואה לזו של ורדי, ששליטתו בזירת האופרה גברה והלכה, בדומה לרוסיני בשנות ה-20. עם זאת, באופרות הראשונות של ורדי, כגון "אוברטו, רוזן סן בוניפאצ'ו", עוד ניכרת השפעתו של מרקאדנטה.
א-סברה , היא שכונה במרכז העיר עזה.
היא הוקמה בתקופת המנדט הבריטי.
היא נמצאת מדרום־מערב לרחוב המרכזי של עזה, רחוב עומר אל-מוח'תאר.
שכונת סברה, הנחשבת כענייה יחסית, גובלת בצפון־מערב בשכונה המבוססת רימאל.
ממערב לה נמצאת שכונת תל אל-הווא.
מדרום נמצאת שכונת זייתון וממזרח נמצאות שכונותיה העתיקות של עזה: א-דרג' והעיר העתיקה של עזה.
רחוב מרכזי בשכונה הוא רחוב גמאל עבד אל נאצר (מכונה גם "רחוב ת'לאת'יני") המקביל לרחוב עומר אל-מוח'תאר.
שם השכונה נובע מצמח הסברס שצמח בשטחים הפתוחים שהיו בה בשנותיה הראשונות, בניגוד לצמחיית השכונה הדרומית לה, זייתון – שבה צמחו עצי זית.
שכונת סברה הייתה משכנו של השיח' אחמד יאסין, מייסד תנועת חמאס, והמסגד שבו נהג להתפלל, מסגד "אל-מוג'מע אל-איסלאמי", נמצא גם הוא בשכונה.
בעקבות זאת, נחשבה השכונה כאחד ממעוזי חמאס בעזה.
השכונה היא מקומה של חמולת דע'מש, והארגון הסלפי צבא האסלאם שמזוהה עם בני החמולה מחזיק בה נוכחות.
השכונה הוקמה בתקופת המנדט הבריטי.
לאחר עזיבת המנדט, הייתה השכונה בשלטון מצרי.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה תחת שלטון צבאי ישראלי.
במהלך האינתיפאדה הראשונה נערכו בשכונה הפגנות שדוכאו באמצעות כדורי גומי והותקפו חיילים ישראלים.
בעקבות הסכמי אוסלו עברה השכונה לשלטון של הרשות הפלסטינית.
במהלך האינתיפאדה השנייה נחשבה השכונה למעוז הגדול ביותר של חמאס, ובה גרו בין היתר מנהיג הארגון אחמד יאסין ודוברו מחמוד א-זהאר.
ב-2006 אירעו עימותים בשכונה בין פתח לחמאס.
בתחילת 2008 אירעו בשכונה עימותים בין משטרת חמאס לחמולת דורמוש וצבא האסלאם.
ב-2011 נפתח בשכונה מוזיאון אחמד יאסין.
בשנים 2019–2020 הוקם בשכונה מרכז בריאות של אונר"א.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פשט צה"ל על השכונה מספר פעמים.
סברו אוצ'ואה דה אלבורנוס (בספרדית: Severo Ochoa de Albornoz; 24 בספטמבר 1905 - 1 בנובמבר 1993) היה פיזיקאי וביוכימאי אמריקאי-ספרדי.
אוצ'ואה הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1959 יחד עם ארתור קורנברג.
אוצ'ואה נולד ב-1905 בלוארקה (אסטוריאס), ספרד לסברו מנואל אוצ'ואה, עורך דין ואיש עסקים, ולכרמן דה אלבורנוס.
אביו מת כשהיה בן שבע, ויחד עם אמו הוא עבר למאלגה, שם למד בבית ספר יסודי ותיכון.
העניין שלו בביולוגיה גבר עקב פרסומיו של חתן פרס נובל הספרדי סנטיאגו רמון אי קחאל.
ב-1923, הלך אוצ'ואה ללמוד רפואה באוניברסיטת מדריד, ולמד תחת חואן נגרין.
נגרין עודד את אוצ'ואה ועוד סטודנט, חוסה ואלדקאסאס, לבודד קריאטינין משתן.
שני הסטודנטים הצליחו ופיתחו שיטה למדוד רמות נמוכות של קריאטינין.
בקיץ 1927 שהה בגלאזגו, שם עבד עם ד"ר נואל פטון על המטבוליזם של קראטין.
לקראת סוף הקיץ חזר אוצ'ואה לספרד, שם פרסם יחד עם ואלדקאסאס מאמר לכתב העת לביוכימיה, סימן דרך לפתיחת קריירת הביוכימיה של אוצ'ואה.
בקיץ 1929 השלים אוצ'ואה את התואר הראשון שלו ברפואה והתחיל להתעניין בנסיעה לחו"ל כדי לצבור ידע.
עבודותיו בנושא הקריאטינין והקראטין הובילו אותו לקבלת הזמנה לעבוד עם אוטו מאירהוף בברלין.
בזמן עבודתו עם מאירהוף היה המכון שבו עבדו פופולרי למדי, ולכן זכה אוצ'ואה לפגוש מדענים רבים כגון אוטו היינריך ורבורג, קרל ניוברג ופריץ אלברט ליפמן.
ב-1930 חזר אוצ'ואה למדריד כדי להשלים את תזת הרפואה שלו, שפורסמה באותה השנה.
ב-1931, נישא אוצ'ואה לכרמן גארסיה כוביאן; לזוג לא היו ילדים.
לאחר מכן הוא החל את לימודי הפוסט-דוקטורט במכון לונדון הלאומי למחקר רפואי (NIMR), שם הוא עבד עם הנרי דייל.
בשנת 1933 חזר אוצ'ואה למדריד, שם הוא החל ללמוד על תהליך הגליקוליזה בשרירי הלב.
כעבור שנתיים הוצע לו להיות מנהל מכון הפיזיולוגיה החדש באוניברסיטת מדריד.
אך הוא מונה במקביל לפרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, ולכן החליט לנדוד ברחבי אירופה.
הוא עזב את ספרד וחזר למכונו של מאירהוף, שמוקם מחדש בהיידלברג.
בשנים 1938–1941 עבד באוניברסיטת אוקספורד.
אוצ'ואה נסע לארצות הברית, שם עבד בכמה אוניברסיטאות.
ב-1942 התמנה לעמית מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, ולאחר מכן נתמנה לעוזר של פרופסורים לביוכימיה (1945), לפרמקולוגיה (1946) ובחזרה לביוכימיה (1954).
ב-1956, קיבל אוצ'ואה אזרחות אמריקאית.
בשנת 1959 קיבל אוצ'ואה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקרו בנושא הסינתזה של ה-RNA.
בשנת 1979 קיבל אוצ'ואה את המדליה הלאומית למדעים.
אוצ'ואה המשיך לחקור את סינתזת החלבון עד 1985, ואז חזר לספרד, שם ייעץ למדענים ולמשרד המדע הספרדי.
אוצ'ואה נפטר ב-1 בנובמבר 1993 במדריד.
סברובסקי הוא שם של יצרן וחברה תעשייתית אוסטרית בשותפות מוגבלת של בדולח שבסיסה בוואטנס, אוסטריה.
החברה התפצלה לשני אזורי תעשייה גדולים, היחידה העסקית Swarovski Kristall שעוסקת בעיקר בפריטי יוקרה וגבישי קריסטל אופנתיים, והיחידה העסקית Tyrolit שמייצרת מירוק מלוכד, ניסור בטון ומכונות קידוח.
מייסדה, התעשיין האוסטרי דניאל סברובסקי, ומשפחתו היו חברים רשומים במפלגה הנאצית לאחר האנשלוס של אוסטריה לגרמניה הנאצית, דבר שתרם רבות לשגשוגה של החברה אף במהלך מלחמת העולם השנייה.
דניאל סברובסקי (24 באוקטובר 1862 – 23 בינואר 1956) נולד בעיר בצפון בוהמיה שבאימפריה האוסטרית (עיר הולדתו היא כיום חלק מצ'כיה).
אביו היה זגג ובעל מפעל זכוכית קטן.
במפעל זה דניאל סברובסקי שימש כשוליה בצעירותו ורכש מיומנות באמנות חיתוך הזכוכית.
בשנת 1892 הוא רשם פטנט על מכונת חיתוך חשמלית שאפשרה את ייצור גבישי הזכוכית.
בשנת 1895, המממנים של סברובסקי, ארמנד קוסמן ופרנץ וויס, ייסדו את חברת סברובסקי, שנקראה במקור א.
מאוחר יותר שמה קוצר ל-ק.ס.
החברה הקימה מפעל לחיתוך קריסטלים בואטנס, טירול שבאוסטריה, כדי לנצל את היתרון של תחנת הכוח ההידרואלקטרית לתהליך ההשחזה עתיר האנרגיה שדרש הפטנט של דניאל סברובסקי.
נדיה סברובסקי, החימשית של המייסד, היא חברה בוועד המנהל של סברובסקי.
ב-1935 ייצר בנו הבכור לראשונה משקפיים, ובכך הונחה התשתית למחלקה האופטית כחלק מהמכלול התעשייתי של סברווסקי ומשפחתו, שבאותה עת שגשג בפרט בזכות כך שהיו חברים רשומים במפלגה הנאצית לאחר האנשלוס של אוסטריה הפשיסטית לרייך השלישי, לפני מלחמת העולם השנייה.
מגוון הקריסטלים של סברובסקי כולל פסלי קריסטל זכוכית ומיניאטורות, תכשיטים ואופנה, עיצוב בית, ונברשות.
כל הפסלים של החברה מסומנים בלוגו שלה.
הלוגו המקורי של סברובסקי היה פרח האדלווייס, אשר הוחלף על ידי לוגו .S.A.L, שלבסוף הוחלף בלוגו הברבור הנוכחי החל משנת 1988.
כדי ליצור קריסטל זכוכית שמאפשר לאור להישבר בספקטרום השמש, סברובסקי ציפה חלק מהמוצרים שלו בכימיקלים מתכתיים מיוחדים.
לדוגמה, אורורה בוראליס (AB) שנותן לפני השטח מראית של קשת.
ציפויים אחרים נקראו על ידי החברה, קריסטל טרנסמיישן, וולקאנו, אוורום ודוראדו.
חלק מהציפויים היו רק בחלק מהאובייקט ואילו אחרים אף צופו פעמיים.
בשנת 2004 סברובסקי שחרר את ה-Xilion, חיתוך שהוגבל בזכויות יוצרים, שעוצב כדי לייעל את הברק של הוורדים (רכיבים עם גב שטוח) וחתלתולים (חיתוך יהלומים).
קבוצת סברובסקי כוללת גם Tyrolit (יצרנית כלי חיתוך ושיוף); Swareflex (סימוני כביש זוהרים ומחזירי אור); Signity (אבני חן מקוריות וסינתטיות); וסברובסקי Optik (מכשירים אופטיים כמו משקפת וכוונות לרובים).
החברה מפעילה מוזיאון קריסטל, Swarovski Kristallwelten (עולמות הקריסטל) באתר המקורי שלה בוואטנס (ליד אינסברוק, טירול, אוסטריה).
בחזית מרכז אולמות הקריסטל מוצב ראש מכוסה דשא שפיו משמש כמזרקה.
המוזיאון מרכז תערוכות הקשורות או שואבות השראה מהקריסטלים אך אינם כוללים הסברים על הדרך בה העיצובים המפורסמים נעשים, מופקים או מלוטשים.