tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפנטגון וממשל רייגן הכחישו מאוחר יותר כי התקפות הטילים הספציפיות האלו התרחשו, אולי כדי למנוע מהמצב להסלים עוד יותר - שכן הם הבטיחו בפומבי שכל תקיפה כזו תזכה לתגובה נגד מטרות על אדמת איראן.
לאחר ההתקפה על Sabalan, כוחות צי ארצות הברית קיבלו פקודה למנוע הסלמה נוספת, לתת לאיראן מוצא ולהימנע מקרב נוסף.
איראן ניצלו את ההזדמנות והלחימה הופסקה, אם כי שני הצדדים נותרו בכוננות וכמעט התרחשו עימותים נוספים לאורך הלילה ולמחרת, כשהכוחות הפליגו בתוך המפרץ הפרסי.
יומיים לאחר הקרב, USS לינד מקורמיק הופנתה ללוות אוניית נפט אמריקאית החוצה דרך מצר הורמוז, כשאוניית משא עם דגל סקנדינבי נשארה בקרבתם, כנראה להגנה.
בעוד הספינות נותרו ערניות, לא התקבלו אינדיקציות עוינות.
ההסלמה במפרץ הסתיימה והאירוע נגמר בניצחון אמריקאי מובהק.
בסיום מבצע גמל שלמה השמידו ספינות ונחתים אמריקאים מתקנים של המודיעין וחיל הים האיראניים על שתי פלטפורמות נפט במפרץ הפרסי, והטביעו לפחות שלוש ספינות סיור איראניות, פריגטה איראנית וספינת טילים מהירה אחת.
פריגטה איראנית נוספת נפגעה בקרב.
Sabalan תוקנה ב-1989 ומאז שודרגה והיא עדיין בשירות של חיל הים האיראני.
בסופו של דבר, השריפות באסדת Sirii נכבו מעצמן אך הנזק לתשתיות אילץ את הריסת רציפי Sirii בתום הלחימה.
האתר נבנה שוב להפקת נפט על ידי חברות נפט צרפתיות ורוסיות, לאחר שרכשו את זכויות הקידוח מממשלת איראן.
הצד האמריקני ספג שני נפגעים, שהיו צוות מסוק התקיפה בל AH-1 סופר-קוברה של חיל הנחתים.
הקוברה טס בסיור מוויינרייט והתרסק מתישהו לאחר רדת החשיכה כ-24 קילומטרים דרומית-מערבית לאי האיראני אבו מוסא.
גופות החיילים האבודים חולצו על ידי צוללי חיל הים האמריקאי במאי, והריסות המסוק הועלו ליבשה מאוחר יותר באותו החודש.
גורמים רשמיים בצי ארצות הברית אמרו שלא היו עליו סימני פגיעה מכלי נשק.
בספרו "מלחמת המיכלים", הסופר לי אלן זטאריין מציין כי היו כמה ראיות לכך שהמסוק התרסק בזמן שהתחמק מאש עוינת מהאי.
חודש לאחר מכן, סיירת הטילים המונחים USS וינסנס הגיעה בחיפזון להגן על הפריגטה האמריקאית סמואל ב.
רוברטס שנפגעה מהמוקש הימי ארבעה ימים קודם המבצע, בדרכה חזרה לארצות הברית.
ב-3 ביולי 1988 הפילה USS וינסנס את טיסה 655 של איראן אייר, מטוס נוסעים מסחרי, והרג את כל 290 אנשי הצוות והנוסעים.
ממשלת ארצות הברית טענה שצוות וינסנס חשב בטעות שהאיירבוס האיראני הוא מטוס קרב מסוג F-14 טומקט.
ממשלת איראן טענה כי USS וינסנס הפילה ביודעין כלי טיס אזרחי וייחלה למוות של צוותו.
המבצע לחץ על איראן להסכים להפסקת אש עם עיראק מאוחר יותר באותו הקיץ, שסיימה את מלחמת איראן-עיראק בת שמונה השנים.
ב-6 בנובמבר 2003 דחה בית הדין הבין-לאומי לצדק תביעה של איראן ותביעה נגדית של ארצות הברית לפיצויים בגין הפרת "הסכם האחווה" משנת 1955 בין שתי המדינות.
בקצרה, בית המשפט דחה הן את התביעה והן את התביעה הנגדית מכיוון שהאמנה משנת 1955 הגנה רק על "חופש הסחר והניווט בין שטחי הצדדים" ובגלל אמברגו הסחר של ארצות הברית על איראן באותה עת, לא היה סחר או ניווט ישירים בין שתי המדינות שהושפעו מהסכסוך המזוין.
בית המשפט אכן קבע כי "לא ניתן להצדיק את הפעולות של ארצות הברית של אמריקה נגד פלטפורמות נפט איראניות ב-19 באוקטובר 1987 (מבצע קשת זריז) וב-18 באפריל 1988 (מבצע גמל שלמה) כצעדים הנחוצים להגנה על האינטרסים הביטחוניים החיוניים של ארצות הברית של אמריקה".
בית המשפט קבע כי "...אין באפשרותו לאשר את טענת הרפובליקה האסלאמית של איראן לפיה פעולות אלו מהוות הפרה של התחייבויותיה של ארצות הברית לפי אותה אמנה, בנוגע לחופש המסחר בין שטחי הצדדים, וכי בהתאם גם תביעת הרפובליקה האסלאמית של איראן לפיצוי לא יכולה להתקבל".
מבצע ברלין הוא הספר השני בסדרת המתח והריגול "שליחות חשאית" שכתבה דנה אלעזר-הלוי, והאיורים נעשו על ידי המאייר ליאור גל.
הספר יצא לאור בהוצאה ראשונה בשנת 2016 בהוצאת הספרים "ידיעות ספרים" ו"אחוזת בית".
על כריכתו מצוירים אמצעי ריגול, לצד דברים וחפצים שהופיעו בסיפור.
העלילה בספר היא סיפור דמיוני של שלושה ילדים שגויסו למוסד ונשלחו למשימה מטעמו.
הספר נבחר לעיטור הפנקס לשנת 2016.
מאז יצאו לאור 6 ספרים נוספים של המחברת, כאשר הספר האחרון בסדרה הוא "מבצע טהראן".
הספר מתאר את חייהם של שלושה בני נוער: גיא, נועם ורועי – בתחילת כיתה ט'.
גיא הוא גאון מחשבים, נועם היא נערה מהירה מחשבה ויתומה מאב, ורועי מתאמן בכדורסל ובקראטה.
השלושה, גרים בתל אביב ומנסים לחזור לשגרת החיים אחרי אירועי הקיץ הקודם שעברו עליהם, אירועים המתוארים בספרה הקודם של דנה אלעזר-הלוי - "מבצע מנהטן".
באותה עת, בגרמניה, מדווחים על פעולות מחרידות של ארגון נאו-נאצי בשם "החזית הארית החדשה", הפועל נגד מוסדות דתיים ודמוקרטיים.
בהיוודע ל"מוסד" על פעולות אותו ארגון נאו-נאצי, מנסים אנשי "המוסד" לגבש תוכנית פעולה יחד עם סוכן ביון גרמני בשם סבסטיאן ולעזור בלכידת ראש הארגון, קלאוס קלר.
"המוסד" שולח לגרמניה שניים מאנשיו - חנן וגיורא, במטרה לחדור לארגון ולהפיל את קלר.
סוכן הביון סבסטיאן מגיע עם בתו שטפי והילדים מבלים איתה במשך מספר ימים.
נועם מגלה בתמונות בארון שלה כי משפחתה תמכה במשטר הנאצי, והתגלית הזו מכניסה אותה לדיכאון.
כדי לכפר על העבר, היא מציעה לגיא ורועי לנסוע לגרמניה בחופשת החנוכה כדי לפעול נגד הארגון, ולהפיל אותו.
באותו זמן, בגרמניה, שטפי מציצה במסמכים של אביה ונחשפת לפרטים על האירועים ועל עיסוקיו של אביה.
הילדים מגיעים לגרמניה, במסווה של ביקור תמים אצל שטפי אשר מגלה להם מידע על ריינהרד, בנו של קלאוס קלר, שלמד איתה בבית הספר.
הארבעה עוקבים אחרי ריינהרד ורואים שהוא מבקר בחנות דיסקים ישנה.
בהמשך, הם מבינים שזה מקום המפגש שלו עם חבריו והוא שוהה בו לא מעט.
בזמן הזה חנן והצוות שלו מגיעים לאותה תגלית, ואוספים צילומים שבהם נראים הילדים.
חנן מדבר עם הילדים ומנסה לשכנע אותם שהמבצע מסוכן, אך לבסוף הוא מחליט לשתף איתם פעולה.
הילדים מצליחים להתקרב לריינהרד במסווה של תומכי ארגון נלהבים, ומשכנעים את ריינהרד.
הוא לוקח אותם לבונקר של אביו -קלאוס קלר.
בזמן הזה עוקב חנן אחרי הילדים ממרחק עד הבונקר, שנמצא בקרחת יער בסביבת ברלין.
קלאוס פוגש את הילדים ומספר להם על פעולה גדולה שאמורה להתרחש למחרת, לאחר מכן הם נלקחים לחדר בבונקר וננעלים בו.
בלי שקלאוס או מישהו אחר שם לב הם שולחים הודעה לחנן דרך המחשב הנמצא בבונקר, ומספרים על מצבם.
חנן מזמין את סבסטיאן שיעזור לו בפריצה לבונקר, לאחר שהוא מבין איפה הכניסה ומה המצב הכללי בתוכו.
חנן וסבסטיאן פורצים לבונקר אך לא מוצאים את קלאוס, הם מגלים שהוא ברח החוצה דרך מנהרה החצובה בקיר.
הם חוזרים מהר על עקבותיהם ורואים את קלאוס בורח ברכבו.
לאחר מרדף ממושך, חנן וסבסטיאן מצליחים לתפוס את קלר ולגרום לכך שהפעולה שהייתה אמורה להתרחש למחרת תתבטל.
גיא - גאון מחשבים, שבמהלך הסיפור הוא משכלל את יכולותיו במחשבים.
הוא בן יחיד למשפחה אמידה.
וחברו הטוב ביותר של רועי.
במהלך הסיפור הוא לומד להכיר את נועם.
רועי - ספורטאי מצטיין וסגן אלוף הארץ בקראטה.
רועי הוא הילד הגבוה ביותר וחזק בשכבה, אך הוא לא מנצל את כוחו להציק לאחרים, אלא כדי לעזור להם.
נועם - ילדה נמוכה וקטנה שאוהבת ללבוש בגדים בצבע שחור.
היא מתוארת בעלילה בתור "הפריקית" של השכבה.
אביה נפטר ואמה נאלצת לעבוד רוב הזמן כדי לפרנס, כך שהיא נאלצת לשמור לבדה על אחיה הקטן יואב.
היא טובה בריצה ובהרכבת מטוסים.
נועם משתנה במהלך הסיפור מילדה מסוגרת שנוהגת ללבוש בגדים בצבע שחור, לילדה שמחה וצבעונית.
גייס את שלושת הילדים למשימה מאחורי הגב של הממונים עליו ויצר את הצוות של נועם, רועי וגיא.
על אף שהוא מחויב להצלחת המשימה, הוא משתדל לשמור על הצוות ואוסר עליהם לצאת לחלקים מהמשימה בלעדיו, לאחר מכן הוא משתף איתם פעולה.
שולמית - הממונה על חנן ב"מוסד", בעלה איש עסקים עשיר, מתנגדת לגיוס הילדים למבצע ב"מוסד" אך לבסוף מוותרת ועֵדָה להצלחה הכבירה של הילדים.
גיורא - גיורא הוא איש "המוסד" שגויס כדי לעזור לחנן במבצע, מנסה להצחיק בכל הזדמנות, בשלב מסוים חנן נוטש אותו ועושה את העבודה עצמה לבדו.
שטפי - שטפי היא ילדה נחמדה וגרמנייה, חולה בסוכרת, שפוגשת את הילדים בתל אביב ומזמינה אותם לביתה בגרמניה.
במהלך הפגישה היא והילדים מארגנים את המבצע המסובך, לצד חנן וגיורא אנשי ה"מוסד".
אביה, סבסטיאן עובד בשירות הביון הגרמני, יחד עם חנן וגיורא.
קלאוס קלר - קלאוס עומד בראש ארגון "החזית הארית החדשה", המבצעת פיגועים במוסדות דמוקרטיים ויהודיים.
הארגון דוגל בלבנסראום, ואותו הארגון מנסה לתפוס, בנו ריינהרד נשר מבית הספר ועוזר לו, על אף שאביו דוחה אותו.
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות אשר שיבחו את כתיבתו, את העלילה המותחת והמרגשת והיכולת לרתק את הקוראים.
מבקרי הספר ציינו לטובה את העובדה שהמחברת בחרה לפתוח את הסיפור ללא התייחסות לאירועי הספר הקודם, כך שהקורא "נשאב" לתוך עלילת הספר, ומחכה בקוצר רוח לספר הבא בסדרה ("מבצע קהיר").
קוראים רבים העידו כי למרות שהם אינם מרבים בקריאת ספרים, הם מצאו את עצמם נשבים בקסמו של הספר וקראו בו ברציפות ובעניין רב.
הספר זכה בעיטור "הפנקס" לשנת 2016, לספר נוער מצטיין, פרס המוענק ליצירות בולטות באיכותן בספרות הילדים והנוער בישראל.
דנה אלעזר-הלוי נולדה וגדלה בתל אביב.
גרה בתל אביב יחד עם בעלה ושני ילדיה.
את שירותה הצבאי עשתה ביחידה 8200. הוריה עבדו בעברם בשירות המוסד, דבר שהשפיע על כתיבתה ועניין אותה מגיל צעיר.
במשך השנים עסקה בתרגום ועריכה עבור הוצאות ספרים רבות, בין היתר תרגמה את סדרות ספרי "החמישייה הסודית" ו"השביעייה הסודית" של הסופרת אניד בלייטון.
בנוסף, תרגמה ספרים רבים ולימדה תרגום ועריכת תרגום באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית בית ברל.
היא ממשיכה לעסוק בכתיבה, ותרגום וללמד עריכה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2015 פרסמה את ספרה הראשון "מבצע מנהטן".
הסיפור מתאר את הרפתקאותיהם של שלושה נערים – גיא, נועם ורועי – שנבחרים למשימה סודית מטעם המוסד: לגנוב קבצים ממחשב של טרוריסט במנהטן.
במהלך המשימה, המצב מסתבך, חנן, המגייס שלהם, נחטף, והם נאלצים להיעזר בנער נוסף ובסוכנת CIA כדי להציל אותו ולמנוע פיגוע.
כל האירועים נשארים בסוד, והם חוזרים לשגרה לאחר הצלחת המשימה.
הילדים חזרו מברלין ושמחים לחזור לחייהם הרגילים, אך חנן זקוק להם שוב והפעם בקהיר, שם קם ארגון חדש שמאיים על שלום העולם.
הילדים מתלהבים, אבל במהרה מגלים שאופיר מצטרף לחבורה שלהם והעניינים משתבשים במהרה.
בנוסף, נוצרים מתחים בצוות שמעמידים את המבצע בסכנה.
הילדים רוצים ליהנות מחופשת הפסח, אך פרשת היעלמות שמסעירה את המדינה גורמת לחנן לגייס אותם למשימה נוספת.
העלילה מתפתחת כאשר גיא מוצא את הנעדרים חטופים בטורונטו, והצוות נשלח לפעול ביחד להצלת החטופים.
ילדה חדשה בשם דריה מצטרפת לצוות.
ביחד 4 הילדים צריכים לשחרר את כל מנהיגי העולם החשובים, משום שהם מוחזקים כבני ערובה על ידי הטרוריסטים במלון בטוקיו.
ההורים של הילדים מתחילים לחשוד, ובשל כך חנן מחליט להפסיק את הפעילות של הצוות.
הילדים יוצאים למשימה אחרונה בלונדון, מטרת המבצע היא לעצור אוליגרך רוסי אנטישמי.
הילדים להוטים לחזור לפעילות מבצעית, אך יודעים כי חנן לא יגייס אותם עוד.
בשל כך, הם מחפשים משימות בקרב משפחתם, ומוצאים אחת.
עד מהרה המבצע הפשוט שתכננו מסתבך.
הילדים מחליטים לשלב את חנן ומגלים כי הם נמצאים מול משימה מסוכנת ביותר.
הספר מתרחש כארבע שנים לאחר הספר הספר השביעי.
הלוחמים הצעירים (עכשיו הם כבר משרתים בצה"ל) יוצאים למשימה בלב איראן שמסתבכת ונהיית מסוכנת מאוד.
מבצע בשורת הניצחון (בפרסית: عملیات بشارت فتح, בתעתיק לעברית: עמליאת בשארת-י פַתְח) הוא מבצע צבאי איראני נגד בסיסים אמריקאיים בעיראק ובקטר ב-23 ביוני 2025.
ב-13 ביוני 2025 פתחה ישראל במבצע עם כלביא, בו תקף צה"ל מתקני תוכנית הגרעין האיראנית ומתקנים צבאיים.
ב-22 ביוני ארצות הברית תקפה שלושה מתקני גרעין: פורדו, נתנז ואספהאן.
איראן איימה להגיב, ובתגובה פינתה ארצות הברית את כל מטוסיה מהבסיס "אל-עודייד" בקטר.
למחרת בשעה 19:54 פתחה איראן במבצע "בשורת הניצחון", מתקפת טילים נגד מטרות אמריקאיות ב.
10 טילים שוגרו לעבר בסיס חיל האוויר אל-עודייד בקטר וטיל נוסף שוגר לכיוון בסיס חיל האוויר אל-אסד בעיראק.
על פי תצלומי לוויין, התקיפה פגעה ככל הנראה באתר ששימש את צבא ארצות הברית לתקשורת לוויינית מאובטחת.
לפי ההערכות, ייתכן כי כלי טיס בלתי מאויש גרם לפגיעה ממוקדת.
התקיפה תואמה עם גורמים רשמיים בקטר וניתנה להם התראה מראש כדי לא להביא לנפגעים, אלא כ"תגובה סמלית" למתקפה האמריקאית.
בעולם הערבי, לרבות קטר, סעודיה, מצרים והרשות הפלסטינית גינו את התקיפה האיראנית כהפרת ריבונות והחוק הבין־לאומי.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לעומת זאת הודה לאיראן על ההודעה המוקדמת ואמר כי היא "חלשה מאוד".
מבצע גדיד תמרים היה מכת הפתיחה של מבצע חיצי הצפון, המבצע נמשך בין 19 ל-21 בספטמבר 2024. במסגרתו החל חיל האוויר הישראלי להסלים משמעותית את התקפותיו, לכדי מאות מטרות חזבאללה, במטרה לגרוע משמעותית מיכולות הירי הרקטי של הארגון.
ב-8 באוקטובר 2023, יום לאחר טבח שבעה באוקטובר, החל חזבאללה לשגר רקטות לעבר ישראל.
בהמשך שיגר גם אלפי כטב"מים וטילי נ"ט.
בעקבות זאת ישראל פינתה יישובים בעומק של שני קילומטר מגבול ישראל–לבנון.
במהלך חודשים רבים חזבאללה טיווח את היישובים הנטושים באופן יום-יומי על ידי ירי נשק מדויק נגד טנקים והרס שיטתי של הבתים ביישובים.
צה"ל הגיב בפעולות סיכול ממוקד של מחבלים, בעיקר בדרום לבנון אך גם בביירות, ובתקיפת בסיסי מחבלים בדרום לבנון.
כ-94,000 מתושבי דרום לבנון פונו מבתיהם, הרס רב נגרם ביישובי דרום לבנון הסמוכים לגבול ונזק כבד נגרם לחקלאות בדרום לבנון.
במהלך קיץ 2024 חלה הסלמה דרמטית בעימות והוא הגיע מספר פעמים לסף התלקחות לכדי מלחמה כוללת: בפגיעת הרקטה במג'דל שמס, בהתנקשות בפואד שוכר ובמבצע זה הרגע.
ב-17 בספטמבר 2024 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה שלפיה החזרת תושבי צפון ישראל בקו העימות לבתיהם היא אחד מיעדיה הרשמיים של המלחמה.
בו ביום שבו קבע הקבינט כי החזרת תושבי קו העימות היא יעד מלחמה רשמי, וכן ביום למחרת – אירעו התפוצצויות במכשירי הקשר של חזבאללה, שיוחסו בעולם לישראל.
ההתפוצצויות גרמו לעשרות הרוגים ואלפי פצועים.
במשך 11 החודשים הראשונים למלחמה בחרה ישראל שלא לפתוח בחזית עצימה נוספת מעבר ללחימה ברצועת עזה, וניהלה חילופי מהלומות ברמת עצימות נמוכה עם חזבאללה.
ב-18 בספטמבר הרמטכ"ל הרצי הלוי, שר הביטחון יואב גלנט וראש הממשלה בנימין נתניהו הוציאו הצהרות בדבר הצורך בהגברת עצימות הלחימה בצפון כדי לממש את יעד המלחמה להשבת התושבים לבתיהם.
ב-19 בספטמבר חיל האוויר הישראלי פתח במתקפה, המבצע נמשך עד 21 בספטמבר ובמסגרתו החל חיל האוויר הישראלי להסלים משמעותית את התקפותיו, לכדי מאות מטרות חזבאללה, במטרה לגרוע משמעותית מיכולות הירי הרקטי של הארגון.
בשעה 17:00 נאם מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה על אירועי "מתקפת הביפרים" שהחלה יומיים קודם לכן.
מספר דקות לפני נאומו, תמרנו בהפגנתיות מטוסי חיל האוויר הישראלי אזורים שונים בלבנון, והחלו בהפצצה מאסיבית של יעדי טרור.
בגל תקיפות שערכו לאחר מכן הושמדו, על פי דובר צה"ל, כ-100 משגרים וכ-1,000 קני שיגור שהיו מוכנים לשיגור מיידי.
ב-20 בספטמבר בסביבות השעה 15:45 מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי שיגר מספר טילים אל מרתף ברובע הדאחייה, בעת שאבראהים עקיל ניהל בו פגישה עם מספר מפקדים בכירים בכוח רדואן ואנשי אגף המבצעים של חזבאללה.
ב-21 בספטמבר חיל האוויר הישראלי תקף כ-300 מטרות בלבנון, בהן משגרים ואלפי קנים לצד תשתיות צבאיות נוספות, במספר מרחבים בדרום לבנון.
בעקבות המבצע וההתנקשות באבראהים עקיל, ב-22 בספטמבר בשעה 01:09 שיגר חזבאללה בפעם הראשונה מתחילת הלחימה ומאז מלחמת לבנון השנייה מטחי רקטות לעמק יזרעאל, הגליל התחתון ורכס הכרמל.
מבצע גשר הוא שם קוד למבצע להעלאת יהודי ברית המועצות (ולאחר פירוקה הסופי ב-26 בדצמבר 1991, של רוסיה ושל המדינות שנוצרו עם פירוקה) דרך נמל התעופה ורשה שופן בפולין, בסיוע שירותי הביון הישראליים והפולניים ובמעורבותה של סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית.
המטוס הראשון המריא מוורשה לתל אביב ב-14 ביוני 1990. המבצע הסתיים בשנת 1992 ובמהלכו הגיעו לארץ 40,000 עולים.
החל משנת 1987, במטרה להציל את כלכלת ברית המועצות ואת ברית המועצות עצמה מקריסה, הנהיג גורבצ'וב רפורמות כלכליות ומדיניות במסגרתן נפתחו במעט שערי העלייה שהיו סגורים עד אז.
בשנת 1989, הצהיר מיכאיל גורבצ'וב על נכונותו לאפשר ל-25,000 יהודים לצאת את ברית המועצות בכל שנה.
מאחר שהיחסים בין ברית המועצות לבין ישראל לא חודשו לאחר ניתוקם בעקבות מלחמת ששת הימים (יחודשו רק בשנת 1991), ומחשש לתגובה עוינת מצד מדינות ערב, לא הסכימה ברית המועצות לקיום טיסות ישירות בין מוסקבה לתל אביב.
המעוניינים לעלות לארץ יכלו לקבל דרכון המאפשר יציאה לאחת הארצות השכנות בלבד.
כתנאי לקבלת הדרכון היה על העוזבים להעביר את כל רכושם לצמיתות לידי הממשלה הרוסית ולהוכיח את זכאותם לקבלת אזרחות ישראלית.
בשל סירובה של ברית המועצות לקיים טיסות ישירות לתל אביב מתחומה, נדרשה הסוכנות היהודית להקים תחנות מעבר בארצות השכנות, בהן ירוכזו העולים שיגיעו ברכבות או באוטובוסים ומהן יוטסו לישראל.
תחנות אלה הוקמו בבודפשט, בוורשה ובבוקרשט.
בשנת 1989, החלה חברת התעופה ההונגרית "מאלב" בהטסת העולים לישראל, אבל הטיסות הופסקו לאחר זמן קצר בגלל איומי הטרור הערבי..
לנוכח זרם העולים ההולך וגובר, היה הכרח בהקמת תחנת מעבר גדולה יותר בה אפשר יהיה להבטיח קצב טיסות סדיר ולקיים את כל מערך האבטחה הנדרש.
באוגוסט 1989 מונה טדיאוש מזובייצקי לראש ממשלת פולין.
בביקורו בארצות הברית במרץ 1990 הוא נפגש עם הנשיא ג'ורג' בוש, עם בכירי הממשל ועם נציגי הקונגרס היהודי האמריקני.
בפגישות אלה הוא הציג את החזון שלו לגבי היחסים בין פולין לישראל והביע את נכונותו לסייע להעברת עולים מברית המועצות לישראל.
ב-27 בפברואר 1990, חתמו בוורשה שר החוץ בממשלת פולין קריסטף סקובישבסקי (אנ') ושר החוץ בממשלת ישראל משה ארנס, על פרוטוקול לחידוש היחסים הדיפלומטיים בדרג של שגרירות.
כך נפתחה מחדש שגרירות ישראל בוורשה, שהייתה סגורה מאז יוני 1967.
ב-22 ביולי 1990 נפתח בוורשה משרדה של הסוכנות היהודית, במטרה לרכז את כל הפעילות הקשורה בהעלאת יהודי ברית המועצות לישראל.
מדינות ערב התנגדו באופן תקיף להחלטת ברית המועצות לאפשר הגירה לישראל, בטענה שהגירה זאת תחזק את כוחה של ישראל ותביא להפרת הסטטוס קוו במזרח התיכון.
נכונותה של פולין לסייע בהעלאת יהודי ברית המועצות חשפה אותה לפעילות עוינת מצד קבוצות קיצוניות אנטי-ישראליות ויצרה מתיחות בקשריה המדיניים והכלכליים עם מדינות ערב, קשרים שטיפחה במשך שנים רבות.
מכיוון שכך דרשה פולין שהמבצע יתקיים בחשאיות מוחלטת ותחת אבטחה כבדה.
בפגישה שהתקיימה ב-29 במרץ 1990 בין נציגי המשרדים הפולניים הנוגעים בדבר, נציגי חברת התעופה הפולנית לוט והנציגים הישראלים הוסכם כי כל עלויות המבצע יכוסו על ידי ישראל.
לנוכח האיומים שהושמעו תדירות על ידי ארגוני טרור ערביים, הוחלט ב-10 באפריל 1990 להקים יחידה ללוחמה בטרור שתפקידה להבטיח את ביטחונם של האזרחים, המתקנים והמטוסים בשדה התעופה ובאופן כללי למנוע ולסכל כל פעילות חבלנית עוינת.
היחידה הורכבה מצוות פולני, צוות ישראלי ומומחי אבטחה מארצות הברית, רוסיה, אוסטריה וגרמניה.
בראש הצוות הפולני, שכלל נציגי מודיעין ומודיעין נגדי, מיליציה וכוחות סיור של משטרת הגבולות, עמד ראש שירות המודיעין והריגול הנגדי, הגנרל זביגנייב סרביץ' (Zbigniew Sarewicz).
בצוות הישראלי השתתפו נציגי ארגון נתי"ב, קציני המוסד, שירות הביטחון הכללי וסיירת מטכ"ל.
חלק מאנשי הביטחון הפולנים עברו הכשרה בישראל.
לבקשתה של ממשלת פולין, חברת Art-B, חברה פולנית פרטים בעלת רשת של 600 חברות בת ב-50 מדינות בעולם, סייעה בהיבטים הפיננסיים של העלאת 150,000 העולים הראשונים.
המבקשים לעלות לישראל הגיעו בכוחות עצמם לוורשה שם התאכסנו במתקני מועדון הכדורגל הפולני לגיה ורשה ברובע במוב, שנשכרו לצורך כך על ידי שגרירות ישראל.
במועדון התבצעו הבדיקות האחרונות לפני העלייה למטוס ומשם הוסעו הטסים לשדה התעופה באוטובוסים לא מסומנים.
הם עלו ישירות למטוס שחנה במקום מבודד וסביבו התקיימה שמירה קפדנית של אנשי ביטחון ישראלים ופולנים.
בחודש יולי 1990 יצאו משדה התעופה שופן שבוורשה 1,500 עולים בשבוע בעשר טיסות.
בהמשך חברת התעופה הפולנית לוט, שהייתה שותפה למבצע, נדרשה להוסיף טיסות מעבר לשלוש הטיסות השבועיות המתוכננות.
בסופו של דבר חברת לוט הפסיקה את השתתפותה בשל חוסר היכולת לספק את המטוסים הדרושים ובשל סירובם של חלק מאנשי צוותה לטוס לישראל.
חברת אל על נשארה אחראית בלעדית על התובלה האווירית.
נתוני הסוכנות היהודית מצביעים על כך שבשנת 1990 הוטסו לישראל 18,000 עולים ובהמשך הוטסו כל חודש בין חמשת אלפים לשבעת אלפים עולים.
המספר המשוער של העולים שהגיעו לישראל בדרך זאת בין השנים 1990 - 1992 הוא 40,000.
מבצע הרקולס הוא השם שניתן לתוכנית הפלישה של גרמניה הנאצית בשיתופה של איטליה למלטה, בניסיון לסיים בהצלחה את המצור על מלטה.
המבצע מעולם לא יצא אל הפועל.
הרעיון לפלוש למלטה הועלה על ידי פלדמרשל אלברט קסלרינג אחרי שהתמנה למפקד העליון הדרומי של כוחות הציר באירופה.
למוד ניסיון מהקרב על בריטניה, הבין קסרלינג שללא פלישה קרקעית וכיבוש האי יקשה על כוחות האוויר של הציר להבטיח את נתיבי האספקה מאיטליה לצפון אפריקה, אספקה שהייתה חיונית לכוחותיו של רומל.
האיטלקים נטו להתנגד לתוכנית, אך בפגישה שנערכה בין קסרלינג לאדולף היטלר בפברואר 1942, הצליח קסרלינג לשכנע את היטלר בנחיצות המבצע.
בפגישה בין היטלר לבניטו מוסוליני, אשר התקיימה ב־29-30 באפריל 1942 אושר המבצע.
תכנון הפלישה היה מקיף: יותר מאלף דאונים ומטוסים נוספים הוקצו לחיפוי התקיפה והצנחת דיוויזיה איטלקית ודיוויזיה גרמנית בחלקו הדרומי של האי.
אחרי התקיפה הראשונה (של הכוחות המוצנחים) שבעים אלף חיילים איטלקים יועדו לנחות על האי דרך הים בשתי נקודות ולחבור עם הכוחות המוצנחים.
מספר מבצעים מיוחדים תוכננו להתבצע שעות מספר לפני ההצנחה על ידי כוחות קומנדו מיוחדים על מנת להשמיד מטרות מפתח חשובות באי.
חיל הים האיטלקי יועד לאבטח את הכוחות הנוחתים מהים.
היקף ההתקפה היה אמור להיות גדול פי חמישה מאשר ההתקפה המוצנחת על כרתים.
על אף אישור המבצע, האיטלקים שחששו מאוד מהפעולה, לא הכינו את הכוחות, וההתקפה שהייתה אמורה לצאת לפועל בספטמבר נדחתה שוב ושוב, עד שלבסוף בוטלה עקב תבוסת הלופטוואפה מעל מלטה בחודשים יולי-אוגוסט והמפלה בטוברוק ב־11 בנובמבר.
מבצע דרך נחושה היה מבצע צבאי של צה"ל שבוצע ביהודה ושומרון החל מ-22 ביוני 2002 על מנת להילחם בטרור הפלסטיני שהכה את ישראל מאז פריצת האינתיפאדה השנייה.
בניגוד למבצע חומת מגן שבו הופעלה מסה צבאית באופן מרוכז, במבצע הופעלו הכוחות באופן מפוזר, במאות פעולות נקודתיות שבוצעו באופן אינטנסיבי ומתחדש.
במסגרת מבצע חומת מגן הכניס צה"ל כוחות צבא גדולים לערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון והללו נלחמו מבית לבית על מנת לפגוע במחבלים, להשתלט מחדש על הערים הפלסטיניות, ולאפשר לצה"ל חופש פעולה בתוכן.
הצורך בשחרור יחידות המילואים אילץ בסופו של דבר את צה"ל להוציא את כוחותיו בטרם הושגו כל מטרות המבצע.
בעוד שבשכם וג'נין צה"ל לא השלים את הפגיעה בתשתית הטרור, בערים אחרות צה"ל השיג את רוב מטרותיו ועמוד השדרה של ארגוני הטרור – בייחוד חמאס ופת"ח – נהרס כאשר מאות מחבלים נהרגו ואלפי מבוקשים נעצרו.
למרות זאת, חוליות ותשתיות טרור רבות נותרו בשטח והן המשיכו להוציא פיגועים כנגד ישראל.
מטרתו העיקרית של המבצע הייתה להשלים את מה שצה"ל החל במבצע חומת מגן ולהשלים את הפגיעה בתשתיות הטרור שנותרו בשטח אחרי הקרבות הקשים באפריל.
המצב אחרי "חומת מגן" היה שאף על פי שהנהגת ארגוני הטרור התפוררה ומצבורי הנשק העיקריים (שכללו גם רקטות נ"ט ואב-טיפוס של רקטות קסאם) נתפסו, תאי טרור רבים נותרו בשטח והמשיכו להוציא פיגועים.
מאחר שצה"ל לא הספיק להרוס את כל מעבדות הנפץ ולעצור את כל המבוקשים עקב הנסיגה, הוחלט שמטרת מבצע דרך נחושה יהיה לבער ביסודיות את תשתיות הטרור שנותרו.
עקב ההכרה שהשגת מטרה זו תדרוש זמן רב ונוכחות צמודה בשטח, מטרתו המשנית של המבצע הייתה לפרוש את כוחות צה"ל סביב הערים הפלסטיניות, להקים תשתית סיכול טרור בשטח, לפתח תורת לחימה לעימות בעצימות נמוכה ולמעשה, להשיג מחדש שליטה ביטחונית מלאה בשטח, לטווח ארוך.
מטרתו קצרת הטווח של המבצע הייתה לבלום את גל הטרור של חודש יוני 2002, שהגיע לשיאו בפיגועים בקו 32א בצומת פת (18.6) ובגבעה הצרפתית בירושלים (19.6), ואשר במהלכו נרצחו 57 ישראלים.
כדי להימנע מלחץ בין-לאומי וכדי לאפשר פעולה ארוכת טווח החליטו בצה"ל לשנות את הטקטיקה: במקום הכנסת כוחות מסיביים יוכנסו כוחות קטנים, שיבצעו משימה ממוקדת ואז יצאו בחזרה.
אך בניגוד לתקופה שקדמה ל"חומת מגן", שבה פשיטות כאלה נעשו באופן ספורדי ומוגבל יחסית (נדרש אישור ממשלה על מנת להיכנס לשטח A) במבצע "דרך נחושה" פשיטות כאלה נעשו על בסיס יומיומי (הכניסה לשטח A הותרה על בסיס אישור מג"ד).
הפשיטות היומיומיות הפעילו לחץ מתמשך על ארגוני הטרור ובהדרגה הביאו לפגיעה קשה ביכולותיהם תוך הגברת יכולות הסיכול של צה"ל.
בשלב הראשון, תפסו כוחות צה"ל עמדות סביב הערים הפלסטיניות המרכזיות ביהודה ושומרון והטילו עוצר עליהן.
בשלב השני, החלו כוחות צה"ל להיכנס מדי לילה לערים ולבצע מעצרים של פעילי טרור.
כעבור מספר שבועות עזבו הכוחות את העמדות (למעט בשכם) ונערכו על קו התפר, אך פעילות המעצרים נמשכה.
הכנסת כוחות קטנים לערים הפלסטיניות, ללא ליווי של כוחות שריון גדולים, התאפשרה בעקבות טיהור השטח מנשק כבד (רקטות נ"ט, מקלעים וכמויות גדולות של חומרי נפץ ותחמושת), ובעקבות חידוש האחיזה המודיעינית בשטח, במבצע חומת מגן.
למרות זאת, צה"ל המשיך להפעיל טנקים ודחפורי D9 משוריינים על-מנת לסייע לכוחות גם במבצע זה וגם בפעולות ב-2003.
במהלך המבצע בוצעו הפעולות הבאות:
הוטל עוצר על הערים הגדולות ביהודה ושומרון על מנת למנוע יציאה של מחבלים ולמנוע מאזרחים לשוטט ברחובות בזמן חילופי אש בין צה"ל למחבלים.
כוחות צה"ל נפרשו ברחבי יהודה ושומרון והחלו בביצוע פעילות ביטחון שוטף (בט"ש) ללא הגבלת זמן.
עשרות פשיטות ממוקדות לשם ביצוע מעצרים והשגת מידע מודיעיני.
קרבות כנגד מחבלים וחיסול פעילי טרור מרכזיים.
פשיטות על מבנים של הרשות הפלסטינית והחרמת מסמכים מפלילים המוכיחים את מעורבות הרש"פ בטרור.
העמקת תשתית המודיעין של השב"כ בשטח.
סיכול פיגועים בשלבי הכנה שונים.
סיכול פיגועים שהם "פצצות מתקתקות" (המחבל המתאבד כבר יצא לדרך).
מציאת והשמדת מעבדות נפץ וחבלה.
במהלך המבצע מתחו ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם ביקורת על השיטות שבהן נקט צה"ל, בייחוד על השימוש בעוצר, על הריסת הבתים ועל השימוש ב"נוהל שכן".
השמאל הקיצוני אף האשים את ישראל בביצוע פשעי מלחמה.
בעקבות הביקורת בשמאל, החלה התארגנות של חיילים שסירבו לשרת בשטחים והוקמו מספר תנועות סרבנות שקראו לחיילים אחרים לסרב גם.
המבצע, שבא לאחר מספר פיגועי טרור קשים בחודש יוני, הצליח בהורדת רמת הטרור והשגת שקט יחסית עד אמצע יולי.
באמצע יולי התחדש שוב גל הטרור, ובעקבות סדרת פיגועים שבה נרצחו 32 איש, צה"ל שוב הגביר את מאמציו ופתח במבצע אולי הפעם.
בעקבות הלחץ הממושך של צה"ל על השטח במהלך הקיץ, החודשים אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר היו שקטים יחסית.
שר הביטחון בנימין בן-אליעזר סקר את הישגי המבצע, בהם: מעצר 150 מחבלים, מהם 10 מחבלים מתאבדים והשמדת 14 מעבדות נפץ.
השפעתו האמיתית של המבצע הייתה בעיקר לטווח הרחוק: בעקבות המבצע יכולת הסיכול של ישראל השתפרה באופן ניכר, אחוז הסיכול (פיגועים מסוכלים חלקי סה"כ ניסיונות פיגוע) עלה באופן דרסטי ואחוז הפיגועים ה"מוצלחים" קטן באופן ניכר.
מבצע דני היה המבצע העיקרי של צה"ל במהלך קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, והתקיים מ-10 ביולי עד ל-18 ביולי 1948. בתחילה כונה המבצע "מבצע לרל"ר", ראשי תיבות של ארבעת היעדים המרכזיים שנקבעו לו: לוד, רמלה, לטרון ורמאללה.
בפועל הושגו שני היעדים הראשונים בלבד, אך המבצע נחשב להצלחה משמעותית.
במהלכו נדחקו כוחות הלגיון הירדני ממרכז הארץ, ובעיקר מאזור גוש דן, והורחב פרוזדור ירושלים.
המבצע מהווה נקודת ציון בתולדות צה"ל: היה זה המבצע האוגדתי הראשון שבוצע, ולראשונה הופעלו בו טנקים של צה"ל, אף שלא בהצלחה.
המבצע נקרא על שמו של דני מס, מפקד מחלקת הל"ה שנהרג מוקדם יותר באותה שנה.
עם תחילת ההפוגה הראשונה היה החיבור בין ירושלים והשפלה רופף, שכן האספקה אליה עברה בדרך בורמה, שאף הגישה אליה הייתה בדרך עוקפת, העוברת באזור חולדה.
האספקה בכביש הראשי הייתה תלויה בחסדי האו"ם ובחסדי הלגיון הערבי וסבלה מהפרעות קשות.
אספקת מים שוטפת לעיר אף היא לא הוסדרה בשלב זה, בייחוד לאור זאת שהשליטה על מקורות המים בראש העין הייתה בידי הערבים.
בנוסף, המשאבות בלטרון, אשר הזרימו את המים מראש העין לירושלים, היו תחת שליטת הלגיון הערבי.
במרכז הארץ היו ערוכים כוחות הלגיון בלוד ורמלה, ומערבה משם עד יהודיה (עבאסיה), לימים יהוד, והיוו לכאורה איום על אזור תל אביב.
ואכן, ב-11 ביוני 1948, ממש לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, תקפו כוחות הלגיון שבאזור לוד ורמלה, ונעצרו בקושי רב בכפר עאנה (נווה מונוסון בקירוב), ממש בפאתי גוש דן.
עם זאת, הדבר הביא לפרישת יתר של כוחות הלגיון, דבר שהפכם לפגיעים יותר.
יתרה מזו, בעת התפרשות זו, ירדו כוחות הלגיון משולי ההרים, שם היה מעמדם חזק יותר, אל השפלה, שם קל היה יותר להתקיפם.
מצפון ללגיון, מראש העין ומגדל צדק והלאה, עמד בקו החזית צבא עיראק.
לקראת מבצע זה, שהיה הגדול ביותר של צה"ל עד אז, רוכזו כוחות בסדר גודל של כארבע חטיבות, תחת מפקדה מבצעית אחת, למעשה כאוגדה, שהתמקמה ביאזור, בפיקודו של יגאל אלון.
כך, צה"ל נהנה מיתרון מספרי גדול במבצע זה.
מבצע זה היה הראשון בו הפעיל צה"ל טנקים.
כשירותם הלקויה של אלה האחרונים גרמה לכך שצה"ל לא מיצה את יכולתם בתוצאות המקוות, ובקרבות הסתבר כי הלגיון, המצויד בשריוניות, עדיין נהנה מיתרון בתחום השריון.
חטיבת הראל בפיקודו של יוסף טבנקין.
לחטיבה צורף גדוד מוריה מחטיבת עציוני.
חטיבת יפתח בפיקודו של מולה כהן.
חטיבה 8 (המשוריינת) בפיקודו של יצחק שדה, ובה גדוד טנקים 82 וגדוד ממונע 81 (לימים 89) בפיקודו של משה דיין.
כן קיבלה חטיבה 8 לצורך המבצע את גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני.
גדוד 42 של חטיבת קרייתי.
כוחות אחרים של 'קרייתי' נועדו לתפקידי החזקת קו.
בהמשך, נטלו חלק בקרבות גם יתר גדודי החטיבה: 43 ו-44.
מחלקה אחת של חטיבת גבעתי (תש"ח), אשר הייתה מוצבת בכפר אוריה, הועמדה תחת פיקוד מטה 'דני'.
בפועל, המחלקה לא נטלה חלק בקרבות.
נוסף לאלה עמדו לרשות המבצע כוחות אוויר, אשר פעילותם והשפעתם היו מצומצמים, תותחנים, כולל 20 תותחי 65 מ"מ (נפוליונצ'יקים), שני תותחי 20 מ"מ, ושש מרגמות כבדות, והנדסה.
גדוד 32 של 'אלכסנדרוני' לא נועד להשתתף ישירות במבצע, ולא הועמד לרשות מפקדת המבצע, אולם פעל במסגרת מבצע בתק, ובכך אבטח את האגף הצפוני של הכוחות האחרים מפני התערבות העיראקים.
עיקר כוחו של הלגיון נערך באזור ירושלים ולטרון, כאשר בכל אחד מאזורים אלה נערכה חטיבה אחת, בקירוב.
מערבה משם, באזור לוד ורמלה, נערכה פלוגה סדירה של הלגיון, ולה מספר שריוניות ושני תותחי נ"ט.
כן היה ללגיון גדוד ממונע אחד כעתודה.
הירדנים הקצו לכל חטיבה סיוע ארטילרי של סוללה אחת ובה שישה עד שמונה תותחים.
בנוסף לכוחות הסדירים, היו במרחב זה כ-450 לוחמי צבא הג'יהאד הקדוש וכן חמש פלוגות מתנדבים מעבר הירדן.
אלה גם אלה הוכיחו קודם לכן כושר לחימה ניכר בקרבות האצ"ל ברמלה.
הכוחות הבלתי סדירים, במידה שהיו כפופים מבצעית ללגיון, אורגנו כחטיבה נוספת, וכלל כוח הלגיון בארץ ישראל אורגן כאוגדה, אם כי, כמתואר, רק חלקה הוצב בגזרת הרלוונטית למבצע.
העבר ירדנים החזיקו כוחות קטנים גם באזור שמדרום לפרוזדור ירושלים, אם כי נראה שהדבר נעשה משיקולים פוליטיים, כמשקל נגד למצרים (ר' להלן), יותר מאשר משיקולים הקשורים ללחימה בצה"ל.
הצבא העיראקי פרס גדוד בקו החזית שבין ראש העין ומגדל צדק ועד קלקיליה.
בכך היווה איום פוטנציאלי על האגף הצפוני של גזרת מבצע 'דני'.
באזור שמדרום לפרוזדור ירושלים היה כוח מתנדבים מצרי, חברי האחים המוסלמים ואחרים, בעוצמה של גדוד.
גם לאלה יכולים היו להצטרף במקרה הצורך לוחמים מקומיים.
כן שהה באזור כוח של 'צבא הג'יהאד הקדוש', ובו כמה מאות לוחמים.
הרחקת האיום על גוש דן מצד כוחות הלגיון באזור לוד - רמלה.
ברמה המדינית, עמד בראש מעייניה של ההנהגה הישראלית חיזוק החיבור של ירושלים למדינה היהודית, על ידי ביסוס ואבטחת דרך לאספקה שוטפת, כמו גם הובלת מים בלתי מופרעת.
לפי התוכנית המקורית היו כוחות צה"ל אמורים לכבוש תחילה את לוד ורמלה ולאחר מכן את לטרון ורמאללה.
לכן נקרא המבצע בראשיתו מבצע לרל"ר.
את לוד ורמלה תוכנן לכבוש על ידי תנועה מצפון ומדרום, כיתורן ופריצה אליהן ממזרח.
הזרוע הצפונית נועדה לכבוש את שדה התעופה בלוד, את וילהלמה ואת קולה, משם נועדו הכוחות לכבוש את דיר טריף, בית נבאללה ולחבור עם הזרוע הדרומית בבן שמן, המנותקת מזה מספר חודשים.
הזרוע הדרומית נועדה לצאת מאל ברייה (בית חשמונאי) לעינאבה (ליד מחלף ענבה בכביש 1), ואחר כך לג'מזו ולדאניאל (כפר דניאל), ולבסוף לחבור לזרוע הצפונית בבן שמן.
כך יכותרו לוד ורמלה, לקראת כיבושן בשלב הבא.
חטיבת 'הראל' נועדה לפעול בשלב הראשון בפרוזדור ירושלים, כמעט במנותק, למעשה, מיתר הכוחות.
סגירת הטבעת על לוד ורמלה
אור ל-10 ביולי 1948 נכבש שדה התעופה בלוד על ידי גדוד השריון 82 ופלוגה מגדוד 42. כן נכבשו על ידי גדוד 33 של 'אלכסנדרוני', וגדוד 89, הכפרים וילהלמה, רנטיה (כיום רינתיה), קולה, לאחר קרב קשה, וטירה.
בנוסף, יהודייה (עבאסייה) נתפסה, כמעט ללא לחימה, על ידי כוח חי"ם.
גדוד 82 המשיך וכבש את דיר טריף אך נסוג עקב התקפות קשות של הלגיון, והדבר עיכב את התקדמות הזרוע הצפונית לעבר בן שמן.
בהתאם לתוכנית, כוחות חטיבת יפתח שהיוו את הזרוע הדרומית כבשו את עינאבה, ג'מזו ודאניאל.
הם הגיעו ב-10 ביולי 1948 לבן שמן, ואגב כך שחררו את המקום מניתוק בן כמה חודשים.
בבן שמן הם עצרו, בהמתינם לזרוע הצפונית.
ב-11 ביולי 1948 ניסו שתי פלוגות גדוד הפלמ"ח השלישי, מחטיבת "יפתח", לפרוץ ללוד ממזרח אך נבלמו בכרמי הזיתים בגבולות העיר.
בזרוע הצפונית הצליח גדוד הפשיטה 89 להגיע לבן שמן ב-11 ביולי 1948 בשעה 16.00, לאחר קרבות קשים עם הלגיון בבודרוס ובדיר טריף.
ב-10 ביולי כבש כוח של גדוד 42 את מפקדת חסן סלאמה, שבין רמלה לבאר יעקב, אך לא הצליח להתקדם הלאה לכיוון שכונת סכנת פאנוס שמצפון לרמלה, ואף לא הצליח לכבוש את המגדל הלבן.
בעוד כוח 'יפתח' ממתין לסיועו של גדוד 82, אשר בושש להגיע, משה דיין שהיה מפקדו של גדוד הפשיטה 89 של חטיבה 8 (גדוד הקומנדו), החליט לבצע פריצה מהירה ללוד ובמכת אש להמם את כוחות הלגיון בלוד ורמלה ולאפשר את כיבושן על ידי יחידות 'יפתח'.
הכוח הפורץ נע כשבראשו משוריין שלל של הלגיון שבראשו צריח ותותח, שכונה "הנמר הנוראי", ואחריו ג'יפים וזחל"מים.
במכת אש מכל הכלים פרץ הכוח את קו העמדות בלוד וחדר לעיר.
המשוריין נשאר במרכז העיר תוך כשהוא יורה לכל הצדדים ובעיקר על בית המשטרה (היום בית הדין של מג"ב).
שאר הכוח פנה דרומה עד למבואות הצפוניים של רמלה משם נסוג בחיפוי המשוריין.
כל הפשיטה נמשכה 47 דקות.
אבדות הגדוד היו תשעה הרוגים ו-17 פצועים.
הפשיטה הממה את הלוחמים הערבים וכוחות 'יפתח' הצליחו להשתלט בלילה על העיר, נציגיה הודיעו על כניעתם, והוכרז עליה עוצר.
עם זאת, הכוח שבתוך בניין המשטרה נותר להילחם.
על חלקו של גדוד הקומנדו במבצע כותב מפקדו, משה דיין: "היחידה נעה קדימה בטור שבראשו משוריין של הלגיון, עם צריח ותותח שתי ליטראות שנפל בידי הגדוד בפעולת יום אתמול.
נמצא לו תותחן שאומן מניה וביה ושם מתאים – "הנמר הנוראי" – ומיד הופעל בשורותינו...עם כל ירייה של ה"נמר" התמוטטו שקי העפר של העמדות ונראו ערבים בורחים מעמדותיהם."
בתום המבצע אבא פוקס מונה למושל צבאי של לוד.
ההתקוממות בלוד ופינוי לוד ורמלה
ב-12 ביולי 1948 בשעה 11:30 פרצו ללוד שלושה משוריינים של הלגיון, והחלו יורים לעבר הכוח הישראלי.
מהאש נהרגו שני חיילי יפתח ו-12 נפצעו.
ההתקלות ארכה 30 דקות ולאחר מכן הסתלקו המשוריינים.
תושבי העיר, שהיו בטוחים כי הגיע הכוח הירדני שנשלח כתגבורת, החלו צולפים בישראלים מחלונות הבתים ומהגגות, ואף פרצו לרחובות ונשקם בידם למרות העוצר.
ניתנה פקודה לירות בכל מי שייראה ברחובות.
לאחר אותה תקרית, התקיימה שיחה בין בן-גוריון למשה שרת, ובה הוסכם על המדיניות הבאה לגבי לוד ורמלה:
"יש להכריז ברבים בשתי הערים שכל מי שחפצו לצאתן - הרשות נתונה בידו".
"יש להזהיר כי כל הנשאר יישאר על אחריותו מבחינת ההזנה ואין שלטונות ישראל מתחייבים לספק לו מזון".
"אין בשום פנים להכריח נשים, ילדים, ישישים וחולים לצאת".
"אין לפגוע במנזרים ובבתי כנסיות אלא אם יש צורך צבאי מכריע".
"יש להקפיד בכל חומר הדין שהחיפושים לא יהיו מלווים מעשי חבלה והרס".
"יש למנוע בכל האמצעים מעשי שוד".
ההנחיות הללו נשלחו לאלון באותו ערב, בגרסה מתוקנת של אג"ם, בה נאמר: "להזהיר שאיננו אחראים להגנת הנשארים".
בעיר נותרו רק כמה מאות תושבים, רובם נוצרים, שבחרו להישאר.
המפונים הורשו לקחת את כל רכושם הנייד, מלבד רכב ממונע.
הם פנו צפונה לכיוון ברפיליה, שם עדיין נמצא הלגיון.
ב-12 ביולי בבוקר תפס כוח של גדוד 42 את סכנת פאנוס, ובהמשך אותו יום חתמו נכבדי רמלה על הסכם כניעה מול מפקדי 'קרייתי'.
מטה מבצע דני גייס 50 משאיות שהובילו את התושבים עד אל קובאב (כיום משמר איילון), ומשם עשו דרכם ברגל לקווי הלגיון בלטרון.
בלילה שבין 12 ל-13 ביולי חמקו הלוחמים שבבניין המשטרה והושלם כיבוש לוד.
מצפון לגזרת 'דני', ב-12 ביולי כבש גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את מג'דל יאבא וראש העין מידי הכוחות העיראקים במבצע בתק.
מתקן השאיבה במעיינות הירקון נפל בידי צה"ל במצב כמעט תקין.
חטיבת הראל פעלה בגזרה המזרחית של המבצע ומטרתה הייתה אבטחת הדרך לירושלים מפני ניתוק מצד דרום.
הגדוד השישי של 'הראל' כבש בלילה שבין 12 ל-13 ביולי 1948 את הכפר סובא ובאותו זמן כבש הגדוד הרביעי את סרעה.
בכיבושים אלה 'הראל' לא נתקלה בהתנגדות רבה.
ב-13 ביולי נעצרה תנופת ההתקפה של צה"ל, עקב תשישות וצורך בהתארגנות.
כמו כן החל לחץ בינלאומי אשר סימן אפשרות להפוגה קרובה.
נוסף לכך, בגלל החמרת המצב בחזית הדרום, הועבר לשם גדוד הפשיטה 81. בשל כל אלה, בוטלה המשימה לכבוש את רמאללה, והוחלט להסתפק בלטרון, ולכבשה על ידי התקפות ממזרח וממערב כאחד.
כן הוחלט כי גדוד 33 יישאר בתפקיד אבטחה בגזרתו, ועל הפסקת כפיפותו המבצעית לחטיבה 8.
לחלק זה של המבצע קרא יגאל אלון "מבצע מיקי", לזכרו של האלוף דוד מרכוס (שכונה מיקי סטון).
כוחות 'יפתח' התקדמו מזרחה וכבשו את ברפיליה, סלבית (שעלבים), אל בורג' (גבעת התיתורה) וביר מעין (רעות).
הם עמדו בהצלחה בהתקפות משוריינות של הלגיון בקרב אל בורג'.
לעומת זאת, כוח 'יפתח' לא הצליח לכבוש את צומת בית סירא.
גדוד 82 התקדם לעבר בודרוס, אך נסוג עקב התקפות נגד של הלגיון.
ב-16 ביולי בבוקר, כוחות גדוד 32 של 'אלכסנדרוני' נסוגו מול התקפות קשות של הלגיון בקולה.
בהתקפת נגד, גדוד 82 ושתי פלוגות מגדוד 33 כבשו מחדש את המקום.
למחרת שוב כבשו הערבים את קולה, ושוב, בהתקפת נגד של 'אלכסנדרוני', צה"ל כבש את המקום, לאחר שעבר מיד ליד חמש פעמים בסך הכל.
במאמץ לכתר את לטרון תפסו כוחות מחטיבות 'יפתח' ו'הראל', בלילה שבין 17–18 ביולי 1948, את משלטי בית נובא ממזרח ללטרון.
בכך כמעט הושלם כיתור לטרון ונותר פער של שלושה ק"מ בין שתי זרועות המבצע.
הכוחות בבית נובא עמדו בפני התקפות נגד קשות, וכוח מ'עציוני' שניסה להיחלץ לעזרתם נסוג.
לאחר זמן התברר שהלגיון מצא דרך עוקפת לכביש לטרון-רמאללה, המחברת את לטרון למשלטי הרדאר שליד מעלה החמישה.
בלילה שבין 17 ו-18 ביולי, כוחות מהגדוד הראשון של 'יפתח' כבשו את שילתא ותפסו את גבעה 318 החולשת על הכביש ללטרון, אך נסוגו באבדות כבדות, 45 הרוגים, בקרב חירבת כוריכור.
אור ל-16 ביולי 1948 החלו הגדוד השישי של חטיבת 'הראל' בהתקפה על רכס התותחים בלטרון.
להתקפה קדמה הרעשת תותחים על הרכס.
חלק של הרכס נכבש אבל הלגיון החזיק במקום גדוד משוריין ופתח בהתקפה על חיילי חטיבת הראל שלא הספיקו להתחפר.
כוחות חטיבת הראל נסוגו כשהם משאירים במקום 19 הרוגים ופצועים שנרצחו על ידי חיילי הלגיון.
סך כל אבדות ההתקפה בגזרה המזרחית: חמישה חיילים מהגדוד הרביעי של החטיבה; 20 הרוגים מהגדוד השישי, ושבעה הרוגים מגדוד 61 (מחטיבת עציוני).
יחידות מ'עציוני', אשר היו אמורות לכבוש באותו לילה את בתיר, כפר בו עוברת מסילת הברזל יפו-ירושלים, לא ביצעו את משימתן, והמסילה נותרה מנותקת.
במהלך 18 ביולי עמדו הכוחות במתקפת נגד של הלגיון, בסיוע של פלוגה מהגדוד הרביעי בפיקודו של דוד אלעזר.
אולם כוח של גדוד מוריה נסוג, תוך ספיגת אבדות, בקרב חירבת אבו לאחם.
תפיסת משלטי בית נובא לא הספיקה לצורך כיתור לטרון והדרך של הלגיון ללטרון נשארה פתוחה.
ב-18 ביולי 1948, מספר שעות לפני כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, נעשה ניסיון אחרון לכבוש את לטרון, זו הפעם בהתקפה ישירה.
שני טנקים מחטיבה 8 ופלוגת חי"ר מחטיבת יפתח נעו מאל קובאב ללטרון.
הטנק הראשון ירה לעבר תחנת המשטרה בלטרון אבל הפגז השלישי נתקע בקנה והטנק נסע אחורה לתקן את התקלה.
בעקבות זאת נסוג כלל הכוח.
המבצע הרחיק את כוחות הלגיון ממרחב תל אביב.
עשרות כפרים נפלו בידי צה"ל.
מרכזי תחבורה חשובים, כמו שדה התעופה בלוד ותחנת הרכבת בלוד, נכבשו ונפתחה דרך חלופית לירושלים.
המבצע נטל את היוזמה מהלגיון ופתר את בעיית האיום הקיומי בירושלים.
למעשה, במבצע זה כמעט תמו קרבות התנועה בין צה"ל ללגיון במלחמה זו.
למרות שלטרון לא נכבשה והכביש הראשי לירושלים נשאר חסום, הרי לאחר המבצע לטרון היא שעמדה בפני סכנת ניתוק, שכן צה"ל חלש על כביש לטרון-רמאללה.
תוצאות מבצע 'דני' ייצבו את חזית המרכז, שמצפון לירושלים, עד סוף המלחמה.
אבדות צה"ל במבצע (כולל מבצע 'בתק') כללו 179 הרוגים.
אבדות הערבים (כולל 'בתק') מוערכות בכ-80 הרוגים ללגיון, 18 לעיראקים, כ-370 לוחמים מקומיים, ומספר בלתי ידוע של מצרים.
ברחוב דני מס ברמלה, הוקם אתר הנצחה ל"מבצע דני" ובו שלטי הסבר ופסלים של מפקדי המבצע.
מבצע הבאת ביכורים הוא השם שניתן לפשיטת כוחות צה"ל ב-14 במרץ 2006 (חג פורים ה'תשס"ו) על הכלא ביריחו במטרה להביא לדין בישראל את רוצחי רחבעם זאבי, שהוחזקו בכלא ועמדו להשתחרר בעקבות עליית החמאס לשלטון.
המצור על הכלא נמשך כעשר שעות וחצי, ובסיומו נכנעו כל המבוקשים, אחרי שצה"ל הפעיל דחפורים כבדים שהחלו למוטט את מבנה הכלא.
בין המבוקשים שנעצרו הם אחמד סעדאת - מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין, פואד שובאכי - איש הכספים של יאסר ערפאת, וארבעת רוצחי רחבעם זאבי.
ב-2001 התנקשה חוליית טרור מהחזית העממית לשחרור פלסטין, בהוראתו של מזכ"ל החזית העממית אחמד סעדאת, בשר התיירות רחבעם זאבי.
ישראל דרשה מהרשות הפלסטינית להסגיר לידיה את הרוצחים.
בעקבות סירובה של הרשות הפלסטינית, הטילה ישראל מצור על המוקטעה ברמאללה, שם התחבאו הרוצחים.
תחת תיווך בינלאומי הסתיים המצור בפשרה שנקראה "הסכם רמאללה": המבוקשים יעברו לכלא ביריחו, שם הם יהיו כלואים תחת השגחה בריטית-אמריקנית, ובתמורה ישראל תסיר את המצור מעל יאסר ערפאת.
בפברואר 2002 הורה ערפאת לעצור את רוצחי זאבי ולכלאם ביריחו ובמאי 2002 הגיעו למקום הפקחים.
בכיר נוסף שהוחזק בכלא יריחו הוא פואד שובאכי, איש הכספים של הרשות הפלסטינית, ואחד מבכירי המעורבים בפרשת ספינת הנשק קארין איי.
עד 2006 ישבו הרוצחים בכלא יריחו השוכן באחת המצודות המנדטוריות הנקראות מצודות טגארט, שם נמצאו תחת פיקוח של פקחים מארצות הברית ובריטניה.
הללו לא הוחזקו בתא אלא בחדר מרוהט היטב וזכו לתנאים טובים מאוד, לרבות שיחות טלפון ללא הגבלה.
ברם, אחרי שארגון הטרור חמאס ניצח בבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת בינואר 2006, הכריז אסמאעיל הנייה על שחרור רוצחי זאבי.
בנאום פומבי לא הביע יו"ר הרשות אבו מאזן התנגדות למהלך, אך הזהיר ששחרורם עלול לסכנם ולחשפם לסיכול ממוקד או מעצר בידי צה"ל.
ב-14 במרץ 2006, בשעה 09:00 בבוקר יצאו הפקחים הבריטים והאמריקאים מחשש לחייהם בעקבות עליית החמאס לשלטון ובעקבות תמיכתו של אבו מאזן בשחרור רוצחיו של השר הישראלי.
הבריטים הפנו אצבע מאשימה לרשות הפלסטינית שלטענתם, לא שמרה על הפקחים, וגרמה לעזיבתם.
גם ארצות הברית האשימה את הרשות הפלסטינית בעזיבת הפקחים.
הפקחים הודיעו על המהלך לרשות הפלסטינית ולישראל, אך המהלך לא תואם עימן.
הפעולה באה בעקבות מידע מודיעיני על כוונת הרשות הפלסטינית לשחרר את הכלואים במקום.
הכיתור לווה בחילופי אש שבמהלכם נפצעו מספר פלסטינים ונהרגו אסיר ושוטר.
כוחות צה"ל השיבו אש מנשק קל, מקלעים ואף בפגזי טנקים.
למקום הגיעו כלים הנדסיים כבדים וממוגנים של יחידת ההנדסה של חטיבת הבקעה ואלה כללו דחפורי די-9, מחפרים ממוגנים ושופלים, שהחלו להרוס את הקירות החיצוניים של מתחם בית הכלא.
אחר הצהריים מסוקי קרב החלו בירי טילים לעבר שטחים ריקים במתחם ואילו הדחפורים הרסו את קירותיו החיצוניים.
בחילופי אש אלה נהרגו ככל הנראה שני פלסטינים.
רוב האסירים בכלא, היושבים בו בגלל סיבות פליליות ולא חבלניות, הסגירו את עצמם לצה"ל כבר בשלב זה.
אחמד סעדאת עצמו התראיין לערוץ אל-ג'זירה באמצעות טלפון וחזר ואמר שיסרב להיכנע או להסגיר את עצמו ליד ישראל.
לפי דיווחי התקשורת, האולטימטום שנתנו כוחות צה"ל לאסירים היה להסגיר את עצמם או שיהרגו.
לעת ערב, החלו דחפורי צה"ל להרוס גם את המתחם הפנימי במטרה ללחוץ על המבוקשים להיכנע ולדחוק אותם למרחב קטן ומוגבל.
אחד המחפרים קילף את הקירות של החדר בו שהו בכירי המבוקשים.
הלחץ באמצעות הדחפורים עבד ובשעה 19:15 (בערך) הסגירו עצמם כל המבוקשים לידי צה"ל, לרבות אחמד סעדאת ורוצחי זאבי.
הכניעה באה בעקבות שבירתם של השוטרים הפלסטינים במתחם, שהקשר שלהם עם המפקד נאסר יוסוף נותק בעקבות מעצר מפקד חטיבת יריחו במשטרה הפלסטינית.
ללא קשר עם הוראותיו הללו העדיפו לא לחכות לקריסת המבנה ונכנעו.
בעקבות כניעתם הבינו ראשי החזית העממית שאין מי שיגן עליהם מפני פריצה של כוח צה"לי, ונכנעו גם כן.
המבוקשים הבכירים הועברו לחקירה בשב"כ.
בנוסף להם נעצרו עוד 15 מבוקשים המעורבים בטרור ועוד כ-280 אסירים ושוטרים פלסטינים (אלה שלא היו מעורבים בטרור שוחררו מאוחר יותר).
בסופו של היום נהרגו בין 2 ל-4 פלסטינים ונפצעו בין 10–20 פלסטינים, כאשר לא היו נפגעים לכוחות צה"ל.
אחמד סעדאת, מזכ"ל החזית העממית לשחרור פלסטין ומי שהורה על רצח זאבי.
פואד שובאכי, הגזבר של יאסר ערפאת ובכיר ברשות הפלסטינית, נעצר בגלל מעורבותו בהברחת אוניית הנשק קארין איי בינואר 2002
מג'די רימאני, ראש החוליה שרצחה את זאבי ב-2001.
עאהד ע'ולמה, מי שתכנן בפועל את רצח זאבי.
חמדי קורעאן, הרוצח בפועל - האיש שירה ברחבעם זאבי.
באסל אסמר, חיפה על הרוצח ושמר שלא יפריעו לו בפעולה.
הפלסטינים החלו בהפגנות ומהומות המוניות שבשיאן הוצתו באש מספר מבנים, ביניהם מרכז התרבות הבריטי ברצועת עזה ומספר כלי רכב של ארגונים זרים.
הם האשימו את ארצות הברית ואנגליה בשיתוף פעולה עם ישראל, כמו גם הפרת "הסכם רמאללה".
בנוסף טרוריסטים פלסטינים מהחזית העממית לשחרור פלסטין חטפו בתגובה 14 אזרחים זרים ביהודה ושומרון וברצועת עזה ואיימו לרצחם אם לא תופסק הפעולה.
בין החטופים היו אזרחים בריטים, 3 אזרחיות מצרפת, מרצה אמריקני, 2 מורות אוסטרליות ועיתונאי קוריאני.
כוחות ביטחון של הרשות הפלסטינית ניסו לסכל חלק מהפעולות נגד הזרים ובמהלך חילופי אש עם חמושים נהרג פלסטיני אחד ונפצעו עוד כעשרה.
בתגובה לחטיפות דרשו צרפת והאיחוד האירופאי את שחרור בני הערובה ואיימו בהפסקת הסיוע לרשות.
בנוסף לחטיפות ירו הפלסטינים 13 רקטות קסאם לעבר ישראל מצפון רצועת עזה, בלילה שבין יום שלישי לרביעי.
בישראל העלו את הכוננות הביטחונית מחשש לניסיונות של ארגוני הטרור הפלסטינים לבצע גל פיגועי נקמה.
ב-15 במרץ, יום למחרת האירוע, שוחררו כל האזרחים הזרים שנחטפו על ידי הפלסטינים ללא פגע, כאשר רוב האזרחים שהיו ברצועת עזה יצאו מן האזור, כולל ממעבר רפיח.
מכיוון שמצודת הטיגארט, שבה שכן בית הכלא, נהרסה ברובה במהלך המבצע, בנתה הרשות הפלסטינית ב־2010 בית כלא חדש, כמאה מטרים צפונית למצודה.
מבצע דקל היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות, אשר נערך בעיקר נגד צבא ההצלה הערבי, כחלק מקרבות עשרת הימים, בין ליל 8–9 ביולי 1948 ועד 19 ביולי 1948. מספר קרבות מקומיים נערכו גם בימים הבאים.
במסגרת המבצע צה"ל כבש שטחים נרחבים בגליל, כך שבסיומו היו בידי ישראל הגליל המערבי כולו, כמו גם רובו של הגליל התחתון, כולל נצרת, שפרעם, ציפורי וכפרים ערביים רבים נוספים.
למרות כישלונותיו ברוב הקרבות, צבא ההצלה הוכה אמנם, אך לא מוגר, וגם לאחר תום המבצע שמר על כושר לחימה ניכר.
עם כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף שלט צה"ל בגליל המערבי ברצועת חוף צרה.
כוחות צבא ההצלה, אשר לא ראו עצמם כפופים לתנאי ההפוגה, המשיכו במהלכה בהתגרויות.
אלה הגיעו לשיא בקרב באל בירווה ב-24 ביוני 1948.
עיקר המאמץ של צה"ל, עם תום ההפוגה הראשונה, הופנה לחזית המרכז (מבצע דני), ואילו בצפון הופעל צה"ל למטרות מוגבלות, כמו ניסיון כיבוש ראש הגשר הסורי במשמר הירדן (מבצע ברוש).
גם מבצע דקל תוכנן תחילה למטרות מוגבלות, והרחבתו הותנתה בהתפתחות המלחמה.
כך למשל, לא ידוע היה האם הצבא הלבנוני יעמוד מן הצד.
מטרת המבצע בשלב א' הייתה להשיג אחיזה בגבעות שבשוליים המערביים של הגליל התחתון, כדי ליצור עומק ברצועת החוף בשליטת צה"ל.
בו בזמן, כוחות ניכרים הוחזקו כעתודה, בין היתר למקרה של התערבות לבנונית.
בהמשך, כאשר לבנון, כפי שהתברר, נותרה פסיבית, אמור היה צה"ל למגר כליל את צבא ההצלה.
למפקד המבצע מטעם המטכ"ל מונה חיים לסקוב.
במבצע השתתפו גדוד 71 וגדוד 73, המשוריין בחלקו, של חטיבה 7, עליה פיקד בן דונקלמן.
לחטיבה 7 צורף גדוד 21 של חטיבת כרמלי, עליו פיקד אהרן יריב (רבינוביץ', בעוד שאר הגדודים של 'כרמלי' היו עסוקים במבצע ברוש).
בהמשך הוכפפו למפקדת המבצע גם כוחות של חטיבת גולני (שחלק גדול מכוחותיה היה מועסק בקרבות סג'רה ובמבצע 'ברוש'), וכוחות חי"ם של מחוז חיפה.
כוחות צבא ההצלה, אשר מנו בכללותם שלוש חטיבות מוקטנות, הפנו את עיקר מאמציהם לאזור סג'רה, וניהלו קרב עיקש לכיבוש המקום.
כך, בגזרה בה נערך המבצע, היה ריכוז הכוחות הערביים דליל.
כן כללו הכוחות הערביים מיליציות כפריות מקומיות וככל הנראה, באזור נצרת, גם גדוד מוקטן של צבא הג'יהאד הקדוש.
שלב א' – הרחבת רצועת החוף
בליל 8–9 ביולי 1948, עוד לפני תום ההפוגה, יצאה מקיבוץ (כיום מושב שיתופי) רגבה פלוגה מגדוד 21 מלווה בשני משוריינים מחטיבה 7 ושני תותחים 65 מ"מ לעבר הכפר המוסלמי כויכאת (היום קיבוץ בית העמק).
לאחר הפגזה, פרצו המשוריינים והלוחמים לכפר, והוא נכבש במהרה ללא נפגעים, לאחר שתושביו ברחו במהירות.
בהמשך כבשה מחלקה מגדוד 71 של חטיבה 7, יחד עם כוחות מסייעים, את תל כיסון ממזרח לעכו.
כן הרחיב כוח אחר של הגדוד את אחיזת צה"ל בסביבת אל בירווה.
כל אלה הושגו ללא נפגעים לצה"ל.
בימים הבאים ניסו הערבים לכבוש חזרה את המשלטים שאבדו בסביבות אל בירווה, החזירו לידיהם, לזמן מה, את אחד המשלטים, ויתר ההתקפות נהדפו.
אבדות גדוד 71 בקרבות אלה כללו ארבעה הרוגים.
בליל 9–10 ביולי 1948 יצא מכויכאת הכוח שכבש את הכפר וכבש את הכפר המוסלמי אל עמקא (היום מושב עמקה).
הקרב היה קצר כיוון שתושביו ומגיניו נמלטו.
לאור כיבוש כפרים אלה נכנעו ללא קרב הכפרים הדרוזים כפר יסיף, אבו סנאן וירכא ב-10 ביולי 1948.
שלב ב' – כיבוש הגליל התחתון
השלב הבא היה כיבוש הכפר הגדול שפרעם שבו היה רוב נוצרי, ומיעוט דרוזי ומוסלמי.
לפני ההתקפה נפגשו בלילה מפקדי צה"ל ונציגי הדרוזים, והוסכם שהדרוזים לא יגלו התנגדות לכיבוש.
במקום זאת, סוכם כי יבוצע ירי באוויר בעת המעבר ברובע הדרוזי.
ההתקפה החלה בליל 13–14 ביולי 1948, בהפגזה, אשר פסחה על הרובע הדרוזי.
לאחר מכן פרצו כוחות מגדוד 21 לתוך שפרעם וכבשו אותה.
התושבים המוסלמים נמלטו, והנוצרים והדרוזים נשארו.
כוח מגדוד 73 יצא משפרעם לאעבלין וכבש את הכפר ללא קרב.
הצלחת השלב הראשון של המבצע הביאה לחידוש התנופה שמטרתה הייתה לכבוש את נצרת שבה הייתה מפקדתו של קאוקג'י, ובאותו זמן להקל על הלחץ בחזית סג'רה, ששם תקף צבא ההצלה ללא הפסקה.
לצורך הכיבוש תוגבר הכוח המיועד למבצע בגדוד 13 ('גדעון') של 'גולני', בקורס המ"כים של החטיבה ובכוחות חי"ם.
קאוקג'י ביצר את נצרת ובעיקר את בית המשטרה שהיה הגדול בארץ, נגד התקפה מדרום, מצד עמק יזרעאל.
כיוון שכך, הוחלט לתקוף את נצרת מכוון שפרעם, מצפון-מערב.
הכביש משפרעם (כיום כביש 79) היה צר ומצידיו היו מספר כפרים ערביים.
בליל 15–16 ביולי 1948 יצאו כוחות חטיבה 7 וגדוד 21 משפרעם לעבר נצרת.
לפנות בוקר כבשו כוחות גדוד 21 את הכפר הגדול צפוריה (היום מושב ציפורי), ואת גבעה 258 שלצד הכביש.
בקרבות אלה נפצעו שני לוחמים ונהרג טוראי .
כוח החי"ם כבש את הכפר אל-מוג'ידל (היום מגדל העמק), וחיילי קורס המ"כים כבשו את הכפר מעלול.
בכך נפתחה הדרך לכפר החורש.
כל אלה יצרו את הרושם כי ההתקפה על נצרת תבוא מדרום.
בינתיים, לצורך ההתקפה על נצרת, התארגנה שיירת מסע מורכבת משתי פלוגות משוריינות, פלוגת זחל"מים, אחד מהם חמוש בתותח 20 מ"מ, כל אלה של גדוד 73, ושתי מחלקות מגדוד 13.
מפקד נצרת שלח פלוגת שריוניות לעצור את השדרה הממונעת.
תותח 20 מ"מ, שהיה באמצע השדרה, הועבר קדימה ובמרחק של כ-500 מטר הורד מהכביש ופתח באש על שריוניות צבא ההצלה.
הפגיעות היו מדויקות ומתוך תשע שריוניות נפגעו שש והיתר נסו.
השמדת השריוניות פתחה את הדרך לנצרת.
בשעה 17:40 נכנסו כוחות צה"ל לנצרת ללא קרב ותפסו את בית המשטרה.
בשעה 22:00 נחתם הסכם הכניעה בין נציגי התושבים לנציגי צה"ל.
פקודות המטכ"ל לאחר כיבוש העיר הורו על שמירת המקומות הקדושים ועל מניעת ביזה.
בנוסף, דוד בן-גוריון הורה במפורש להניח לתושבים להישאר.
עם נפילת נצרת נראה היה כי התמוטט כוחו של קאוקג'י בגליל התחתון.
הוסר הלחץ מסג'רה ולוביה נפלה ללא קרב.
לקראת סוף הקרבות (וגם בימים שלאחר הכרזת ההפוגה השנייה) נכבשה סחנין ללא קרב, אך הכוח הכובש נסוג והיא נתפסה שוב על ידי כוחות קאוקג'י.
צה"ל השתלט בנוסף על מספר כפרים ובהם טמרה, כאבול, כאוכב וכפר מנדא, שאף ממנו צה"ל נסוג, והוא נתפס מחדש על ידי צבא ההצלה.
תחת רושם זה, כי 'צבא ההצלה' מתמוטט, נעשה ניסיון לכבוש את תרשיחא ומעיליא (מבצע 'הצלחה'), אולם גדוד של 'צבא ההצלה', אשר שהה באימונים בלבנון, הוזעק אל הגליל.
בעזרת אותו גדוד, ניסיון זה נהדף, וגדוד 21 ספג שישה הרוגים ו-21 פצועים.
חייל אחד, אברהם שוארץ, נעדר.
לצה"ל היו כ-20 הרוגים במבצע זה, כולל בקרבות ובתקריות שבהמשכו.
צבא ההצלה אומנם לא מוגר, אך בכל זאת היה מבצע דקל הצלחה גדולה לצה"ל (לצד מבצע דני).
צה"ל כבש את רובו של הגליל התחתון.
קאוקג'י ברח לתרשיחא שם הקים את מפקדתו החדשה ונשאר בה עד לתבוסתו הסופית במבצע חירם.
מבצע הראל היה אחד ממבצעי מלחמת העצמאות שערך הפלמ"ח.
שני יעדיו היו להעביר שיירות מזון ואספקה לירושלים הנצורה, וכן להעלות כוחות פלמ"ח, מן השפלה, אל סמוך לעיר.
המבצע נערך בין 16 ל-21 באפריל 1948, כהמשך למבצע נחשון.
במסגרת מבצע הראל, הועברו לעיר ערב פסח תש"ח, בשלוש שיירות, יותר מ-600 משאיות.
תוצאה אחרת, ארגונית, של המבצע, היא התגבשותם של גדודי הפלמ"ח אשר פעלו בדרך לירושלים לחטיבת הראל.
ב-12 באפריל קיבל מטה הפלמ"ח את האחריות על הדרך לירושלים, וב-16 לחודש החל פירוק הכוח החטיבתי שנשא בעול מבצע 'נחשון'.
יצחק רבין קיבל את הפיקוד על מבצע ההמשך.
הגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של יוסף טבנקין פעל בחלק המזרחי של הדרך והגדוד החמישי בפיקודו של מנחם רוסק פעל בחלקה המערבי.
גדוד 54 של חטיבת גבעתי נותר בשפלה כעתודה תחת פיקוד 'הראל', וחלקו סייע באבטחת השיירות.
בליל 16-15 באפריל כבש הגדוד הרביעי את הכפר סאריס שחלש על הדרך לירושלים, וכיוון שלא יכול היה להחזיק בו - הרס אותו.
כן נכבשו בית סוריך ובידו ונהרסו בחלקן.
ניסיון לכבוש את סובא לא עלה יפה.
ב-17 לחודש עלתה לירושלים השיירה הראשונה במסגרת המבצע.
היא יצאה מתל אביב עם שחר, נושאת 410 טון מזון, בכפר ביל"ו ובחולדה העמיסה מטענים נוספים, פרקה את מטענה וחזרה בשלום לתל אביב.
ב-19 באפריל, יצאה עוד שיירה לירושלים, וזו הגיעה אף היא בשלום לעיר.
ב-20 באפריל, ערב חג הפסח, יצאה לירושלים שיירה של כ-300 משאיות.
בראש השיירה היו בין היתר דוד בן-גוריון ולאורכה פוזרו כוחות הגדוד החמישי של הפלמ"ח.
השיירה הייתה איטית ואורכה היה כשמונה ק"מ, עובדה שאיפשרה לערבים לרכז מאות לוחמים שהמטירו אש תופת על מרכז ומאסף השיירה.
החלק הקדמי של השיירה ובתוכו דוד בן-גוריון הצליח להגיע לירושלים ללא פגע, אך המאסף של השיירה נעצר.
יצחק רבין, שהיה במאסף, הצליח להגיע באמצעות ג'יפ לקריית ענבים והורה ללוחמי הגדוד הרביעי, אשר היו במקום, לרדת ולחלץ את השיירה.
פלוגה אחת ירדה במשוריינים לאורך הכביש והשנייה נעה על הרכסים הדרומיים באגף שבו התרכזו הערבים.
בלחץ כוחות אלה נסוגו הערבים והשיירה המשיכה לירושלים, חלק מהרכבים שנפגעו נגררו ואחרים הושארו בשטח והוצתו.
בקרב נהרגו 15 לוחמים, ביניהם מ"פ בגדוד החמישי של הפלמ"ח וסגן הקמ"ן , שארגנו התקפות נגד והסתערו על התוקפים.
קצין המנהלה מכבי מוצרי שארגן את ההגנה על השיירה (על שמו קרוי המבצע הבא לפתיחת הדרך, מבצע מכבי), וסגנו נפצעו אנושות בקרב ומתו לאחר מספר ימים בבית החולים.