tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נועד להחליף מטוסי הבואינג 100–747 והבואינג 200–747. בהשוואה למטוסי ה-747 המיושנים, ל-777 המתוח ישנה קיבולת נוסעים וטווח טיסה דומה אך הוא נועד לצרוך דלק מופחת בשליש ועלויות התחזוקה שלו נמוכות ב-40 אחוז.
מתיחה זו אפשרה למטוס לשאת עד 550 נוסעים במחלקה אחת, הסדר זה אומץ על ידי חברות התעופה היפניות אשר מטיסות נוסעים רבים בקווים קצרים.
בגלל אורכו של המטוס (73.9 מטר) מצויד ה-300 בחלק המונע את חיכוך הזנב בקרקע במהלך הנחיתה ובמצלמות כדי לסייע לטייסים במהלך ההסעה.
ה-300 הראשון נמסר לקת'אי פסיפיק ב-21 במאי 1998. עם כניסתו לשירות של ה-300–777ER, חברות התעופה בחרו בו במקום בדגם ה-300. ל-300 אין מתחרה ישיר של חברת איירבוס אולם ה-A340-600 הוצע במכרזים נגדו.
777-200LR הוא מטוס הנוסעים המסחרי בעל טווח הטיסה הגדול ביותר, המטוס נכנס לשירות בשנת 2006, התוספת LR מסמנת טווח ארוך יותר (Longer Range).
בואינג נתנה למטוס את השם Worldliner, המדגיש את יכולתו לחבר כמעט כל שני שדות תעופה בעולם.
המטוס מחזיק בשיא לטיסה הארוכה ביותר ללא חניה.
המטוס מיועד לקווים ארוכים במיוחד כגון לוס אנג'לס-סינגפור.
ל-200LR כנפונים משוכים לאחור, ציוד נחיתה חדיש, מכלי דלק נוספים ומבנה מחוזק.
ה-200–777LR הראשון נמסר לפקיסטן אינטרנשיונל איירליינס ב-26 בפברואר 2006. המטוס המתחרה הקרוב ביותר מתוצרת איירבוס הוא איירבוס A340-500HGW
ה-777-300ER היא גרסה ארוכת טווח של ה-300–777 - משמעותו של הקיצור ER היא טווח מורחב (Extended Range).
נוספו לו כנפונים משוכים לאחור, ציוד נחיתה חדיש, מכלי דלק נוספים ומבנה מחוזק.
מנועיו הם GE90-115B1, ומנוע זה הוא מנוע הסילון האזרחי - מסחרי החזק בעולם עם דחף מרבי 52,300 ק"ג (115,300 ליברות).
ה-300ER הראשון נמסר לחברת אייר פראנס ב-29 באפריל 2004. ה-300ER היא הגרסה הנמכרת ביותר של ה-777 ואחריה ה-200ER.
עלות התפעול של ה-300ER בעל שני מנועים נמוכה ב-8 עד 9 אחוזים מעלות התפעול של האיירבוס A340-600 בעל ארבעה מנועים.
מספר חברות החלו להחליף את מטוסי הבואינג 400–747 שלהן ב-777-300ER החסכוני ב-20 אחוז בצריכת הדלק.
777F הוא גרסת המטען של ה-777 – האות F היא קיצור המלה Freighter (מטוס מטען).
ה-777F בנוי על שלדת ה-200–777LR, ולשניהם תכונות דומות כגון קיבולת דלק, מנועים, וכנפונים משוכים לאחור.
טווחו מרבי 9,070 ק"מ כאשר הוא מלא, טווח המטוס גדל במדה ומשקל המטוס פוחת.
ה-777F הראשון נמסר לאייר פראנס ב-19 בפברואר 2009. מאז, נמסרו 61 מטוסים ל-11 חברות תעופה שונות.
KC-777 הוא גרסת התדלוק של ה-777. בחודש ספטמבר 2006, הכריזה בואינג על ה-KC-777 שיהיה מטוס גדול יותר מה-KC-767 אם חיל האוויר האמריקני ידרוש מטוס תדלוק גדול יותר.
בחודש אפריל 2007 הציעה בואינג את ה-KC-767 במקום ה-KC-777, עבור מכרז של חיל האוויר האמריקני למטוס התדלוק KC-X.
במהלך הסלון האווירי בדובאי, ב-17 בנובמבר 2013, חברת בואינג הכריזה על שיפור ל-777 שיקרא 777X.
השיפור כולל שתי גרסאות בעלות כנפונים משוכים לאחור, מנועים משופרים של חברת ג'נרל אלקטריק (GE9X).
מוטת הכנפיים של שני הדגמים היא 71.1 מטרים, עקב גודלה, הכנפונים מתקפלים כשהמטוס על הקרקע ומוטת הכנפיים מתקצרת ל-64.8 מטרים.
ב-25 בינואר 2020 ביצע המטוס את טיסת המבחן הראשונה שלו.
גרסה זו מחליפה את גרסת ה-747.
אורכו של המטוס יהיה 76.7 מטרים והוא אמור להיות המטוס הדו-מנועי הגדול בעולם.
לפי בואינג אין למטוס מתחרים בשוק.
לפי הודעות בואינג המטוס הראשון יימסר לחברת אמירייטס ב-2023. בפוסט שכתבה בואינג ב-6 בינואר 2021, ה-777X יהיה המטוס המרווח בעולם במחלקה ראשונה וגם יהיה הארוך בעולם.
המטוס יהיה באורך 70.87 מטרים ובעל מוטת כנפיים זהה לשני דגמי הנוסעים.
טווח המטוס צפוי להיות 8,173 ק"מ.
ב-17 בינואר 2008, מטוס 200–777ER שהיה בטיסת בריטיש איירוויז 038 מבייג'ינג ללונדון, דאה ללא מנועים בגובה של מתחת ל-1000 רגל ונחת נחיתת אונס בנמל התעופה לונדון הית'רו.
כני הנסע האחוריים קרסו והמטוס החליק על המסלול.
כמה עשרות נוסעים נפצעו ואף לא נוסע אחד נהרג.
המטוס הוצא משירות וחלקיו משמשים את בריטיש איירוויז כחלפים.
מחקירת התאונה עלה כי גבישי קרח זעירים שהצטברו במערכת הדלק של מנוע ה-Rolls-Royce Trent 800 הפכו לבוצה דביקה וסתמו את מערכת חילוף החום דלק-שמן.
בסימולציות שנעשו התברר כי מדובר בתקרית נדירה ביותר, שמתרחשת בצירוף מקרים שכולל תנאים רבים, ושאי אפשר היה לחזותה מראש.
מסקנת החקירה הביאה לעיצוב מחדש של דגם המנוע בחברת רולס-רויס.
ב-6 ביולי 2013, מטוס 200–777ER שהיה בטיסה 214 של אסיאנה איירליינס משאנגחאי לסן פרנסיסקו דרך אינצ'ון התרסק בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו במהלך הנחיתה והזנב נשבר ו-6 נוסעים נזרקו מחוץ למטוס.
מתוך 307 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על הסיפון, נהרגו שלושה ונפצעו 181. נמצאה גופת אישה עם סימני דריסה של כבאית תעופתית, אך החוקרים הסיקו שהיא נהרגה כתוצאה מהתאונה עצמה.
מקרה זה היה הראשון בו נהרגו נוסעים במטוס ה-777.
בחקירה התברר כי באותו יום מערכת ההנחתה האוטומטית של שדה התעופה הייתה כבויה.
וכי בעת הנחיתה הטייס, שהיה בטיסת אימונים, העביר את מצב הטייס האוטומטי לשגוי, דבר שגרם למטוס להתחיל לטפס, ובכדי לתקן זאת הוא מיד העביר את המצערת למצב סרק.
לטייס הייתה ציפייה שהמצערת האוטומטית תכנס לפעולה ותגביר את כח המנוע והדבר לא התרחש, כי שילוב פעולות לא רגיל זה כיבה את מוד המצערת האוטומטית.
עוד התברר, כי מפקד הטיסה איחר לתפוס שליטה על המטוס כאשר הבין שקיימת בעיה.
הדוח מציין שמדובר בטעות אנוש עם שילוב של בעיה במיכון, כאשר החוקרים נחלקים ביניהם, האם הבעיה העיקרית הייתה בעיה במיכון שבילבל את הטייסים או ביכולת השיפוט של הטייסים.
עוד התברר כי מעט משעות הטיסה של הטייס היו בטיסות לא ממוכנות וכי הטייס עבר מהטסה של מטוס איירבוס שבו קיימת תורת ההפעלה אחרת.
ההמלצות היו לאמן יותר את הטייסים בטיסות לא ממוכנות.
לעצב את הטיסה הממוכנת באופן אינטואטיבי יותר לטייסים, ולתת לטייסים התראות טובות יותר כאשר מהירות המטוס נמוכה מדי.
ב-8 במרץ 2014 התרסק מטוס 200–777ER בעל הרישום 9M-MRO שהיה בטיסה 370 של מלזיה איירליינס בדרכה מקואלה לומפור לבייג'ינג-קפיטל, כשעליו 227 נוסעים ו-12 אנשי צוות.
ב-24 במרץ, הודיעה מלזיה, כי המטוס התרסק ללא ניצולים בדרום האוקיינוס ההודי.
שרידי המטוס נמצאו באי ראוניון, רק בקיץ 2015.
ב-17 ביולי 2014 התרסק מטוס 200–777 בטיסה 17 של מלזיה איירליינס שהייתה בדרכה מאמסטרדם לקואלה לומפור.
המטוס התרסק מעל אוקראינה כתוצאה מטיל נגד מטוסים שפגע בו.
הטיל שוגר – כנראה – על ידי בדלנים רוסים שהיו באותה תקופה במהלך מלחמת אזרחים באוקראינה.
ב-3 באוגוסט 2016 מטוס בואינג 300–777 מס' זנב A6-EMW בטיסה 521 של אמירטס נחת בדובאי מטריוונדרום שבהודו ללא כן הנסע הקדמי, המטוס שהיו בו 282 נוסעים ו-18 אנשי צוות התלקח אך לא היו נפגעים מקרב המטוס, כבאי אחד נהרג בעת כיבוי השרפה.
ב-20 בפברואר 2021 מטוס בואינג 777-200 בטיסה UA328 של יונייטד איירליינס מדנוור בדרכו להוואי ביצע נחיתת חירום זמן קצר לאחר ההמראה, לאחר שמנועו החל לבעור.
בדרך חזרה לשדה התעופה ניתקו חלקי מכסה המנוע מהמטוס ונפלו באזור מגורים בפרבר שנמצא כ-40 ק"מ צפונית לדנוור.
נחיתת החירום בוצעה בהצלחה ולא דווח על נפגעים במטוס או על הקרקע.
המטוס היה באוויר בסך הכול כ-22 דקות.
תקרית דומה ארעה למחרת גם בשמי הולנד עם אותו סוג של מנוע.
בואינג 767 הוא מטוס נוסעים רחב גוף לטווחים בינוניים-ארוכים.
חברת בואינג הודיעה על השקת ה-767 ביולי 1978, מטוס נוסעים דו מנועי חדש.
המטרה הראשונית הייתה לאפשר הפעלת קווים נוחים יותר בתוך ארצות הברית.
לכן נמכרו המטוסים הראשונים מסוג זה לחברות האמריקאיות יונייטד איירליינס ואמריקן איירליינס.
חברות רבות ברחבי העולם רכשו את ה-767, בהן אמריקן איירליינס, הוויאן איירליינס, אל על ועוד רבות אחרות.
אחד היתרונות הנוספים אשר עומדים לצד מטוס זה הוא שההכשרה שלו היא כמו של מטוס הבואינג 757 וכך חברות תעופה שהכשירו את הטייסים יכלו לתת להם אפשרות להטיס עוד מטוס.
בינתיים, אף על פי שיצור ה-767 נמשך, בואינג הוציאה דגם מחליף שהוא הבואינג 787 החדש, בעל קיבולת נוסעים דומה, אך קל יותר, מהיר יותר, חסכוני יותר ובעל טווח טיסה ארוך יותר.
767-200 הוא הדגם הראשון למטוס, פיתוחו החל ביוני 1978. טקס ההשקה של המטוס היה ב-4 באוגוסט 1981 טיסת הבכורה של המטוס הייתה ב-26 בספטמבר 1981, והוא נכנס לשירות בחברת התעופה יונייטד איירליינס ב-8 בספטמבר 1982. המטוס האחרון מדגם זה נמסר בפברואר 1994, לאחר שיוצרו 128 מטוסים מדגם זה.
בשנת 1998 החלה בואינג להמיר מטוסי 200–767 המיועדים לנוסעים למטוסי מטען, מטוסים אלו מכונים 767-200SF.
בתהליך ההמרה מוסיפים למטוס דלת צדדית מיוחדת למטענים, מחזקים את סיפון המטוס על מנת שיוכל להתמודד עם מטענים כבדים, ומוסיפים ציוד בטיחותי.
משנת 2005 ממירה חטיבת בדק מטוסים של התעשייה האווירית לישראל מטוסים אלו ברישיון בואינג.
למטוסים אלו נוסף לשם הדגם BDSF.
767-200 הוא מטוס המיועד לטווחים בינוניים, המסוגל להכיל עד 290 נוסעים.
המתחרה של איירבוס לדגם זה היה האיירבוס A310-200.
767-2C הוא גרסת מטען מסחרית שעליה פותח דגם KC-46 - מטוס תדלוק אווירי צבאי שנבחר על ידי חיל האוויר האמריקאי להחליף את ה KC-135
767-200ER (ER מסמל Extended Range; בעברית: טווח מורחב) הוא הדגם הראשון למטוס המיועד לטווחים ארוכים.
המטוס הראשון מדגם זה הוזמן בחברת התעופה אתיופיאן איירליינס, אולם החברה האתיופית ביטלה את ההזמנה, והמטוס הראשון נכנס לשירות ב-6 במרץ 1984 באל על.
בהשוואה לדגם הראשון במטוס זה הוגדלו דלת המטענים ב-1.75 × 3.40 מטרים, וקיבולת הדלק ב-27,558 ליטרים.
באפריל 1998 שבר מטוס מדגם זה את שיא העולם בטיסה למרחק כשטס בטיסה ישירה של אייר מאוריציוס, ממאוריציוס להליפקס שבקנדה מרחק של 16,162 ק"מ.
מטוס זה נרכש בחברות תעופה גדולות שדרשו מטוס קטן ורחב גוף ליעדים רחוקים.
בסה"כ יוצרו 121 מטוסים מדגם זה, ביולי 2011 היו בשירות חברות התעופה 64 מטוסים מדגם זה.
767-300 בואינג הכריזה על פיתוח דגם זה בפברואר 1982, דגם זה ארוך ב-6.43 מטרים מה-200–767 ובנוסף חוזק גוף המטוס והכנפיים.
משקל ההמראה המקסימלי נשאר זהה ל-200–767. ג'פאן איירליינס הייתה חברת התעופה הראשונה שהזמינה את המטוס ב-29 בספטמבר 1983, טיסת הבכורה של מטוס זה התקיימה בינואר 1986, והוא נכנס לשירות ב-25 בספטמבר אותה השנה.
למטוס זה טווח של 9,700 ק"מ והוא מיועד לטיסות טרנס אטלנטיות.
הוא יכול להכיל כ-350 נוסעים בתצורת מחלקה בודדת.
באפריל 2008, החלה בואינג להמיר מטוסי 300–767 למטוסי מטען.
מטוסים אלו מכונים 767-300BCF מטוס ראשון מדגם זה נמסר לחברת התעופה היפנית אול ניפון איירווייז ביוני 2008.
בסך הכל, למטוס ה-300–767 היו 104 הזמנות, שסופקו כולן לחברות התעופה.
ביולי 2011 היו 101 מטוסים מדגם זה בשירות פעיל.
המתחרה של איירבוס לדגם זה הוא האיירבוס A300.
767-300ER (ER מסמל Extended Range; בעברית: טווח מורחב) הוא גרסה לטווח ארוך של מטוס ה-300–767. המטוס הראשון מדגם זה נכנס לשירות בשנת 1988 בחברת אמריקן איירליינס.
בדומה לדגם ה-300–767 המטוס יכול להכיל עד 350 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים.
נכון לשנת 2012, למטוס 580 הזמנות ומתוכן נמסרו 560 מטוסים.
המתחרה העיקרי של המטוס הוא מטוס האיירבוס A330-200
ההזמנה הראשונה של ה-767-300F הייתה ב-15 בינואר 1993, המטוס הראשון שנבנה יצא מפס היצור ב-8 במאי 1995, ההמראה הראשונה של המטוס הייתה ב-20 ביוני 1995. המסירה הראשונה של ה-767-300F התבצעה ב-12 באוקטובר 1995, והוא נכנס לשירות 4 ימים לאחר המסירה, ב-16 באוקטובר 1995 בחברת United Parcel Service.
לדגם המטען טווח טיסה מרבי של 6,025 ק"מ ומשקל ההמראה המרבי שהוא יכול לשאת עומד על 100,700 ק"ג.
בחודש אפריל 2008 בואינג החלה להמיר מטוסי 300–767 ל-(767-300BCF (Boeing Converted Freighter, המרה של המטוסים מנוסעים למטען.
חברת בואינג, התעשייה האווירית לישראל ווגנר אווירנאוטיק הם החברות העושות את ההמרה ל-767. כדי להפוך את ה-767 למטוס מטענים הוסיפו לו דלת מטענים וחיזקו את רצפת הסיפון הראשי.
בחודש יוני 2008, חברת אול ניפון איירווייז קיבלה את המשלוח הראשון של ה-767-300BCF.
767-400ER (ER מסמל Extended Range; בעברית: טווח מורחב) הוא גרסה לטווחים ארוכים של ה-400–767. בואינג הכריזה על דגם זה בשנת 1997 והוא נמסר לראשונה בשנת 2000 לקונטיננטל איירליינס.
המטוס נרכש גם על ידי דלתא איירליינס המטוס יכול להכיל כ-240 נוסעים בתצורת שתי מחלקות: עסקים ותיירים.
נכון ל-2013 המטוס היה מעורב ב-38 תאונות מתוכן 14 מטוסים שאבדו.
בסך הכל נהרגו בתאונות אלו 569 בני אדם.
ב-23 ביולי 1983, אזל הדלק במטוס 200–767 של אייר קנדה בטיסה 143, הטייסים הצליחו להנחית את המטוס בדאייה בבסיס חיל אוויר נטוש בגימלי, בו התקיימו מרוצים ופיקניקים.
על שם הדאיה ועל שם מיקום הנחיתה - נקראת התקרית דאון גימלי.
המטוס המשיך לשרת את אייר קנדה.
קברניט הטיסה נתן למטוס את השם "הדאון מגימלי".
ב-26 במאי 1991 בטיסה 004 של לאודה אייר הופעל מהפך הדחף במנוע השמאלי בגלל תקלה והיא התרסקה ליד בנגקוק.
כל 223 האנשים שהיו על המטוס נהרגו.
ב-23 בנובמבר 1996 נחטף מטוס 200–767 בטיסה 961 של אתיופיאן איירליינס מאדיס אבבה בירת אתיופיה לניירובי בירת קניה.
החוטפים הכריחו את הטייס לטוס לאוסטרליה, אך הטייס הסביר להם שאין מספיק דלק במטוס.
הטייס פנה לקומורו בחשאי ונאלץ לנסות ולהנחית את המטוס על פני המים, מאחר שהדלק במכלי המטוס אזל, בשל השהייה הארוכה מן הצפוי באוויר בגובה 12 ק"מ (39,000 רגל), אך הנחיתה כשלה והמטוס התפרק.
מתוך 175 בני אדם שהיו על המטוס, 50 שרדו, ובכללם שני הטייסים.
זוג שהיה בירח דבש על החוף הצליח לתעד את המקרה.
ב-31 באוקטובר 1999 מטוס 300–767 בטיסה 990 של איג'יפטאייר שהמריא מניו יורק לקהיר, לאחר שהגיע מלוס אנג'לס, נכנס לפתע אל צלילה מסוכנת והתרסק לאוקיינוס האטלנטי.
כל 203 הנוסעים ו-14 אנשי הצוות נהרגו.
ב-11 בספטמבר 2001 נחטפו 2 מטוסי בואינג 200–767 בטיסות טיסה 11 של אמריקן איירליינס וטיסה 175 של יונייטד איירליינס ורוסקו בכוונה לעיני מאות צופים במגדלי התאומים כחלק מפיגועי 11 בספטמבר.
במטוס של אמריקן נהרגו כל 92 הנוסעים ואנשי הצוות ובמטוס של יונייטד נהרגו 65. בסך הכל, עם התמוטטות המגדלים, נהרגו מעל 2,996 בני אדם.
ב-12 באוקטובר 2010 אדי שמן דלפו לתא הנוסעים וגרמו לעשן בו בטיסה של יו אס איירווייז.
ב-1 בנובמבר 2011 טיסה 16 של לוט פוליש איירליינס בקו שבין ניו יורק לוורשה נחתה נחיתת חירום על גחונה.
לקראת הנחיתה התגלו כשלים בכן הנסע של המטוס.
הטייסים נאלצו לנחות ללא גלגלי הנחיתה.
המטוס נחת בנמל התעופה ורשה פרדריק שופן.
כל 230 הנוסעים על סיפונו פונו ללא פגע.
לאחר הנחיתה המוצלחת ביטלו רשויות נמל התעופה בוורשה את כל הטיסות היוצאות והנכנסות לאותו היום.
ב-23 בפברואר 2019, מטוס בואינג 767-300ER, בטיסה 3591 של אטלס אייר עבור אמזון אייר, בדרך ממיאמי ליוסטון התרסק במהלך הגישה לנחיתה לתוך מפרץ טריניטי ביוסטון, טקסס.
שני אנשי הצוות והנוסע היחיד שהיו על המטוס מתו.
בואינג 747 (המכונה "ג'מבו", או "מלכת השמיים") הוא מטוס נוסעים רחב גוף דו-קומתי מתוצרת חברת בואינג האמריקנית.
במשך 37 שנים, עד לכניסתו של האיירבוס A380 לשירות, היה זה מטוס הנוסעים בעל מספר המושבים הגדול ביותר.
המטוס טס לראשונה בשנת 1969. הוא יכול להכיל עד 660 נוסעים בתצורת מחלקה אחת.
במטוס שתי קומות - העליונה קיימת בשליש הקדמי של גוף המטוס.
בקומה זו ממוקמת בדרך כלל המחלקה הראשונה שבה 6–8 מושבים, וכן תא הטייס.
המתכנן הראשי של דגם המטוס הזה הוא ג'ו סאטר , מהנדס תעופה בכיר בחברת בואינג.
כן הנחיתה של המטוס גדול מאוד, והוא בעל 16 גלגלים חזקים במיוחד.
אורך המטוס כ-70 מטר ומוטת כנפיו בחלק מהדגמים מעל 60 מטר.
ל-747 ארבעה מנועים, הוא מסוגל לטוס במהירות תת-קולית גבוהה (כ-0.86 מאך), לטווח של עד 15,570 ק"מ.
קיימים מטוסי 747 שטסים בקו ניו יורק-הונג קונג ללא עצירה, קרוב לשליש היקפו של כדור הארץ.
בשנת 1989 הפעילה חברת קוואנטס האוסטרלית טיסת מטען מלונדון לסידני ללא עצירה, מרחק של כ-17,000 ק"מ וכ-20 שעות טיסה במטוסי בואינג 747.
דגמים מיוחדים של מטוסי 747 משמשים כמטוסם הפרטי של נשיאי ארצות הברית ("אייר פורס 1"), כמטוס שליטה ופיקוד אסטרטגי E-4B, כמטוס תובלה למעבורת החלל, כמטוס כיבוי "סופרטנקר", וכמטוס ניסוי נושא לייזר נגד טילים.
ביוני 2016 הוחלט להפסיק את ייצור המטוס.
המטוס האחרון יצא ממפעלי בואינג בחודש דצמבר 2022 ובתחילת פברואר נמסר לאטלס אייר.
לשמו זכה משום ש"ג'מבו" הוא כינוי באנגלית ליצור גדול.
ג'מבו היה שמו של פיל ענק, אשר הפך לאטרקציה תחילה בשנת 1861 עת הובא לגן החיות של פריז, מאוחר יותר בשנת 1865 כאשר הוצג בגן החיות של לונדון, ולבסוף כאשר הפך לאחת האטרקציות המרכזיות של קרקס ברנום וביילי.
כך בשפה היומיומית באנגלית הפך השם מילה נרדפת לדבר גדול מאוד.
פירוש השם הוא ככל הנראה טעות בהיגוי של אחת משתי מילים בסוואהילית: Jambo שפרושה שלום או המילה שפרושה צ'יף, JUMBE.
בתחילה יוצרו המטוסים עם שישה חלונות בסיפון העליון (שלושה בכל צד), אולם לאחר שהחלו חברות התעופה להשתמש בסיפון להושבת נוסעים, החלה בואינג לייצר את המטוסים עם עשרה חלונות.
גרסה זו צוידה במנועי JT9D-3A תוצרת פראט אנד וויטני.
בסה"כ נבנו 167 מטוסים מדגם זה.
747-100SR גרסה זו פותחה על פי מפרט חברות התעופה היפניות שביקשו דגם בעל קיבולת גבוהה לטווחים קצרים.
למטוס קיבולת דלק נמוכה, וקיבולת מטען גבוהה יותר.
המטוס יכול לשאת 450 נוסעים בדגמים הראשונים, ו-500 בדגמים המתקדמים.
כדי להתמודד עם הלחץ הרב שנגרם בהמראות ובנחיתות הרבות, חוזקו הכנפיים וכן הנחיתה.
בגרסה זו נעשה שימוש במנועי JT9D-7A, בסה"כ נבנו 29 מטוסים מדגם זה.
דגם זה הוצע עם מנועי CF6 תוצרת ג'נרל אלקטריק, או RB211 תוצרת רולס-רויס.
בסך הכל נבנו תשעה מטוסים מדגם זה, אחד נרכש בחברת איראן אייר ושמונה בחברת סעודי ערביין איירליינס.
דגם ה-747SP פותח בשנות השבעים לבקשת חברות התעופה פאן אמריקן ואיראן אייר, החברות ביקשו מטוס בעל קיבולת גבוהה שיוכל לטוס לטווחים ארוכים, פאן אמריקן לטיסותיה ליעדים במזרח הרחוק, ואיראן אייר לטיסותיה בין טהראן לניו יורק.
בעת השקתו היה דגם זה למטוס בעל הטווח הגבוה ביותר.
דגם זה הוצע עם מנועי JT9D-7 תוצרת פראט אנד וויטני, או RB211-524 תוצרת רולס-רויס.
מדגם זה נבנו בסה"כ 45 מטוסים, קו הייצור נסגר באוגוסט 1982 לאחר שיוצרו 44 מהם, ונפתח מחדש בשנת 1987 לייצור מיוחד עבור ממשלת איחוד האמירויות הערביות.
מטוס אחד מדגם זה הוסב עבור פרויקט SOFIA, פרויקט משותף לנאס"א והמרכז הגרמני לחקר החלל לפיתוח טלסקופ מוטס.
גרסה משופרת ל-100–747, לדגם זה מנועים חזקים יותר וקיבולת דלק מוגדלת.
מספר מטוסים מדגם זה יוצרו עם שישה חלונות בסיפון העליון, ורובם עם עשרה חלונות.
בדגם זה הוגדלו הסיפון העליון, הספק המנועים, קיבולת הדלק, ומשקל ההמראה המרבי.
מדגם זה נבנו 225 מטוסים.
דגם זה מאובזר בצורה שניתנת להסבה לתצורת נוסעים או מטען, וכולל דלת מטען בצד המטוס.
מדגם זה נבנו 13 מטוסים.
747-200M Combi גרסה המותאמת לנוסעים, מטען, או בשילוב שניהם.
למטוס זה דלת מיוחדת למטענים הממוקמת בצידו האחורי.
המטוס הראשון מדגם זה נמסר לחברת אייר קנדה במרץ 1975, והאחרון נמסר לאיבריה איירליינס באפריל 1988. נבנו 78 מטוסים מדגם זה.
747-200F גרסה למטענים בלבד, במטוס זה מערכות המסייעות להעמסה ופריקה מהירה.
המטוס הראשון נמסר לחברת לופטהנזה במרץ 1972, והאחרון נמסר לאול ניפון קרגו בנובמבר 1991. סה"כ נבנו 73 מטוסים מדגם זה.
747-200SUD גרסה בה הוגדל הסיפון העליון, והוא יכול להכיל עד 69 נוסעים.
בנוסף שונו בדגם זה מדרגות החירום.
ממדי גרסה זו מקבילים ל-200–747. השינויים העיקריים בדגם זה: הסיפון העליון הורחב, הוספו לו מערכות אווירודינמיקה משופרות, ומנועים מתקדמים המאפשרים חיסכון בדלק עד 25%.
למרות הביצועים המשופרים של מטוס זה, נבנו ממנו 81 מטוסים בלבד.
כיוון ששנתיים בלבד לאחר טיסת הבכורה של דגם זה, הודיעה בואינג על ייצור הדגם המתקדם יותר ה-400–747.
747-300 גרסה לנוסעים בלבד, בדגם זה המדרגות לסיפון העליון שהיו לוליינות, הוחלפו בישרות.
המטוס טס לראשונה באוקטובר 1982, ונמסר לסוויסאייר במרץ 1983. האחרון נמסר באוקטובר 1988 לג'פאן אסיה איירווייז.
סה"כ יוצרו 56 מטוסים מדגם זה.
747-300M Combi בגרסה זו ניתן להסיר את המושבים, ובכך להפוך את המטוס להובלת מטענים.
בסה"כ נבנו מגרסה זו 21 מטוסים.
כיום מפעילות את המטוס אייר צ'יינה ואסיאנה איירליינס בלבד.
747-300SR בדומה ל-747-100SR גם גרסה זו פותחה עבור חברות התעופה היפניות, בדגם זה צומצם טווח הטיסה ל-3,800 ק"מ בלבד, והוא יכול להכיל עד 624 נוסעים.
מדגם זה נבנו ארבעה מטוסים בלבד, עבור ג'פאן איירליינס ואול ניפון איירוויז.
המטוס יוצר בין השנים 1988 ועד 2009 ובמשך 4 שנות ייצורו האחרונות הוא יוצר בגרסת מטען בלבד.
ובסך הכול נבנו כ-694 מטוסים מדגם 400.
דגם זה נחשב למוצלח ביותר מבין שאר הגרסאות.
בואינג הכריזה על ייצורו באוקטובר 1985, הוא טס לראשונה באפריל 1988, וקיבל את אישור הרשויות בינואר 1989.
לגרסה זו הוסף קוקפיט מזכוכית שביטל את הצורך במהנדס טיסה, מערכות רבות הוחלפו באוטומטיות.
בכנפיים שולבו חומרים מרוכבים שהפחיתו ממשקלם, מוטת הכנפיים הוגדלה בכ-5 מטרים, המנועים משופרים ולהם בקרת מנוע אלקטרונית (FADEC), למטוס הוסף מערכת ממוחשבת לניהול טיסה.
747-400 גרסה משופרת ל-300–747. בשנת 1989 טס מטוס מדגם זה בשירות קוואנטס בטיסה ישירה בין לונדון לסידני, מרחק של 18,001 ק"מ ב-20 שעות ו-9 דקות, ובכך קבעה שיא עולמי לטיסה למרחק שכזה.
בואינג הפסיקה את ייצור דגם זה במרץ 2007, לאחר שנבנו 442 מטוסים מדגם זה.
חברת אל על הפעילה 6 מטוסים מדגם זה החל מאמצע שנות ה-90 ועד שנת 2019.
747-400F גרסת מטען, המטוס טס לראשונה במאי 1993 ונכנס לשירות בחברת קרגולוקס בנובמבר אותה השנה.
בין החברות שמפעילות דגם זה אטלס אייר, קוריאן אייר, צ'יינה איירליינס, וסינגפור איירליינס.
חברת ק.א.ל (קווי אוויר למטען) הישראלית מפעילה מטוס מדגם זה, ברישום 4X-ICB.
בדגם זה הסיפון העליון קצר יותר, חרטום המטוס מתרומם דרכו ניתן להכניס מטענים בגובה 12 מטרים, בדגם זה גם מערכת מתקדמת להכנסת סחורות ללא צורך במנוף.
מדגם זה יוצרו 126 מטוסים.
747-400M Combi גרסת נוסעים או מטען או בשילוב נוסעים ומטען על ידי מחיצה המחלקת את המטוס לשניים.
מדגם זה יוצרו 61 מטוסים.
747-400D גרסה שפותחה עבור חברות התעופה היפניות, דגם זה מיועד לנשיאת נוסעים רבים לטווחים קצרים.
בדגם זה הוספו כיסאות במקום בו מוצב המטבח האמצעי במרבית הדגמים.
למטוס קיבולת מקסימלית של 660 נוסעים בתצורת מחלקה אחת, בסה"כ יוצרו 19 מטוסים מדגם זה.
747-400ER גרסה שיוצרה במיוחד עבור חברת התעופה האוסטרלית קוואנטס מטוס זה מסוגל לטוס 805 ק"מ יותר מדגם ה-400, ולשאת מטען של 6,800 ק"ג יותר.
בסה"כ יוצרו שישה מטוסים מדגם זה.
במטוס זה הופחת מטען הדלק, כך שיוכל לשאת 9,980 ק"ג מטען יותר מדגם המטען הרגיל.
המטוס טס לראשונה באפריל 2001 ונמסר לאייר פראנס באוקטובר 2002, סה"כ ייוצרו 40 מטוסים מדגם זה.
חברת ק.א.ל (קווי אוויר למטען) מפעילה מטוס מדגם זה 4X-ICA.
גרסת מטען ל-400–747 המיועדת למטענים גדולים במיוחד.
המטוס מיוצר בשיתוף פעולה עם חברת השילוח הטאיוואנית אוורגרין גרופ (Evergreen Group).
מטוסים אלו הם מטוסים רגילים בהם הורחבה בטן המטוס בצורה משמעותית.
זנב המטוס נפתח ודרכו ניתן להכניס מטענים.
גודלו הוא 1,840 מטר רבוע ויכול להחזיק פי שלושה ממטען של 747-400F.
טיסתו הראשונה הייתה ב-9 בספטמבר 2006 והוא פעיל עד היום.
המטוס נבנה על ידי חברת בואינג, והוא מועסק על ידי החברה אטלס אייר.
נכון ל-2021, נבנו 4 מטוסים מסוג זה.
ביוני 2006 הושלם בניית המטוס DBL-100, הראשון מסוג זה, אשר שימש להעמסת חלקי בואינג 787. הסמכתו תוכננה לתחילת 2007 אך נדחף ליוני באותה שנה, ועד אותה נקודה השלים המטוס 639 שעות של טיסה.
דגם 8–747 הוא הדגם הגדול והמתקדם ביותר של המטוס, והוא נועד להתחרות באיירבוס A380. בואינג הכריזה על כוונתה לייצרו בנובמבר 2005. המטוס מיוצר בשתי גרסאות - נוסעים ומטען, והוא תוכנן לשאת עד 550 נוסעים בשלוש מחלקות, לטווח של 14,800 ק"מ במהירות של 0.86 מאך.
דגם הנוסעים ארוך יותר מדגם ה-400–747 ב-5.8 מטר וקומתו העליונה של המטוס הוגדלה לאורך של בואינג 737-800. ה-747-8 מסוגל לשאת 34 נוסעים יותר מה-747-400 דגם המטען ארוך יותר ממנו בכ-5.6 מטר.
טיסתו הראשונה של ה-747-8F נערכה ב-8 בפברואר 2010 וטיסתו הראשונה של דגם הנוסעים נערכה ב-20 במרץ 2011.
המטוס הראשון בגרסת המטען נמסר לחברת קרגולוקס ב-12 באוקטובר 2011, והמטוס הראשון בגרסת הנוסעים נמסר לחברת לופטהנזה ב-25 באפריל 2012. ייצורו הופסק בדצמבר 2022.
C-19 - מטוסי מטען מדגם 100–747, המשמשים את חיל האוויר האמריקאי.
VC-25 - שני מטוסים מדגם 200–747, המשמשים את נשיא ארצות הברית ומכונים אייר פורס 1.
E-4 - ארבעה מטוסים מדגם 200–747, המשמשים בחיל האוויר האמריקאי לשליטה ובקרה.
YAL-1 - מטוס מדגם 747-400F שבחרטומו מורכב תותח לייזר רב עוצמה, המשמש ליירוט טילים.
שני מטוסים מדגם 100–747 המשמשים את נאס"א לנשיאת מעבורות חלל.
מטוסים המשמשים להטסת ראשי המדינות: יפן, איראן, בחריין, הודו, ברוניי, כווית, עומאן, פקיסטן, קטר, סעודיה, ואיחוד האמירויות הערביות.
אוורגרין 747 סופר-טנקר - מטוס מדגם 100–747 שעבר הסבה למטוס כיבוי ולו קיבולת של 94,850 ליטר.
בואינג 747 גלובל סופרטנקר - מטוס מדגם 400–747 שעבר הסבה למטוס כיבוי ולו קיבולת של 74,200 ליטר.
SOFIA - מטוס 747SP שהוסב לטלסקופ מוטס.
מאז תחילת שיווקו המטוס היה מעורב ב-124 תאונות ותקריות, מתוכן 49 תאונות קטלניות בהם נהרגו 2,852 איש בסך הכל.
כמו כן המטוס היה מעורב ב-31 מקרי חטיפה שהסתכמו בסך הכל ב-25 אבדות בנפש.
ב-27 במרץ 1977 מטוס 747-206B של KLM שהאיץ לקראת המראה בנמל התעופה טנריפה צפון באי טנריפה, התנגש במטוס 747-121 של פאן אמריקן שנסע על מסלול ההמראה בכיוון ההפוך.
בהתנגשות נהרגו 583 נוסעים ואנשי צוות, 247 נוסעים במטוס ההולנדי, ו-335 מתוך 396 נוסעים במטוס האמריקאי.
האסון נחשב לאסון התעופתי הגדול ביותר במאה ה-20, ולאסון הגדול ביותר מעולם שבו היו כל ההרוגים נוסעים ואנשי צוות.
ב-1 בספטמבר 1983, מטוס 747-200 של קוריאן אייר, בטיסה 007, הופל בטעות על ידי מטוסי יירוט סובייטיים מערבית לאי סחלין לאחר שסטה מנתיב הטיסה המתוכנן שלו.
על המטוס היו באותה עת 269 נוסעים ואנשי צוות, ביניהם חבר בקונגרס האמריקני, כולם נהרגו.
ב-19 בפברואר 1985, מטוס 747SP של צ'יינה איירליינס החל בתהליכי הנמכה אל לוס אנג'לס, כשלפתע הסתחרר ויצא מכלל שליטה.
במרחק שניות מהתרסקות, הצליחו הטייסים ליישר את טיסה דיינסטי 006 ולהנחיתה בסן פרנסיסקו.
כל 23 אנשי הצוות ו-251 הנוסעים שרדו.
ב-23 ביוני 1985 הושמד מטוס 200–747 בטיסה 182 של חברת אייר אינדיה מעל אירלנד על ידי פצצה.
כל 329 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו במתקפת הטרור הקטלנית ביותר שבוצעה באמצעות מטוס, עד ה-11 בספטמבר.
הפיגוע בוצע על ידי קנאים סיקים.
ב-12 באוגוסט 1985 יצאה טיסה 123 של ג'פאן איירליינס 747SR לטיסה בת 54 דקות מטוקיו לאוסקה.
כ-12 דקות לאחר ההמראה, לחץ האוויר בתא הנוסעים פוצץ תיקון לקוי שבוצע בירכתי המטוס 7 שנים קודם.
חלקי מתכת שעפו קרעו את כל 4 המערכות ההידראוליות של המטוס.
המכוון האופקי של זנב המטוס נתלש גם הוא ועף.
בסביבות השעה 18:54 בערב התנגשה בהר אוטוסקה, 520 נהרגו ו-4 שרדו.
ב-21 בדצמבר 1988 התפוצץ מטוס 100–747 של פאן-אמריקן מעל לוקרבי, 259 נוסעים ואנשי צוות שהיו על המטוס ועוד 11 בלוקרבי נהרגו (סה"כ 270 הרוגים).
ב-4 באוקטובר 1992 טיסת מטען 1862 של אל על התרסקה לתוך בניין מגורים בפרבר ביילמר שבאמסטרדם, 43 נהרגו, רובם על הקרקע.
ב-17 ביולי 1996 התפוצץ מכל הדלק בבואינג 100–747 בטיסה 800 של TWA מנמל התעופה קנדי לרומא דרך פריז בעת שטיפס לגובה שיוט.
מהפיצוץ, החלק הקדמי של המטוס ניתק משאר המטוס.
כל מי שהיה במטוס 212 נוסעים ו-18 אנשי צוות נהרג.
ב-12 בנובמבר 1996 מטוס בואינג 747SP בטיסה 763 של חברת סעודיה שהמריא משדה התעופה בדלהי, התנגש במטוס איליושין Il-76 בטיסה 1907 של חברת קזחסטן איירליינס מעל הכפר צ'ארקי דאדרי בהודו.
התאונה אירעה כאשר הטייס הקזחי הנמיך מתחת לגובה שאושר לו; 349 נוסעים ואנשי צוות נספו.
ב-25 במאי 2002 התפרק מטוס 200–747 בטיסה "דיינסטי 611" (צ'יינה איירליינס 611) 20 דקות לאחר ההמראה מטאיפיי, טאיוואן, הגיע סדק סמוי לאורך קריטי שהוביל לקריעת חלקו האחורי של גוף המטוס כתוצאה מלחץ האוויר של תא הנוסעים.
מקור הסדק: נחיתה על הזנב שקרתה 22 שנים קודם לתאונה, חתיכת הפח הפגועה כוסתה ולא הוחלפה מסיבות טכניות אך הרישום בספר הטיפולים היה שגוי.
ב-16 בינואר 2017 התרסק מטוס בואינג 747-400F בטיסה 6491 של טורקיש איירליינס מהונג קונג לאיסטנבול דרך בישקק לקראת הנחיתה בבישקק עקב ערפל כבד ששרר במקום, כל 4 אנשי הצוות ועוד 35 אנשים על הקרקע נהרגו בהתרסקות.
בואינג 707 הוא מטוס נוסעים מסחרי צר-גוף בעל ארבעה מנועים, שפותח בחברת בואינג בשנות ה-50 של המאה ה-20. שם הדגם מבוטא בצורה פופולרית "שבע-אפס-שבע".
מטוס זה הפך לכלי התובלה העיקרי להובלת נוסעים מסחרית בשנות ה-60, ונותר נפוץ גם לאורך שנות ה-70 של המאה ה-20. מטוס זה נתפס אצל רבים כמטוס שהוביל לתקופה הסילונית.
מטוס הבואינג 707 הפך את בואינג לאחת מיצרניות מטוסי הנוסעים העיקריות והיה המטוס הראשון בסדרת ה-7x7 של החברה.
ה-707 היה מבוסס על (כינויו הפנימי של הפרויקט בחברת בואינג היה "דאש 80" – Dash 80).
פיתוח הדגם לקח פחות משנתיים מאז השקת הפרויקט ב-1952 ועד הצגתו הפומבית הראשונה, ב-14 במאי 1954 וטיסתו הראשונה התרחשה חודש לאחר מכן.
דגם ראשוני זה היה בסיס גם למספר דגמים צבאיים, ביניהם מטוס התובלה C-135 סטרטוליפטר, מטוס התדלוק האווירי KC-135 ומטוס ניטור הרדיואקטיביות WC-135 קונסטנט פיניקס.
בואינג 367-80 הונע על ידי ארבעה מנועי פראט אנד ויטני JT3C, הגרסה האזרחית לדגם J57 שהיה בשימוש על מטוסים צבאיים רבים כמו ה-F-100, ה-F-101, ה-F-102 וה-B-52.
החלטה מאוחרת ויקרה הייתה להרחיב את גוף הבואינג 707 ב-15 סנטימטר ביחס ל-367-80 המקורי כדי שהמטוס יהיה רחב במעט ממתחרהו דאגלס DC-8. הרחבה זו לא בוצעה בנגזרות הצבאיות של הדגם.
על מנת להפוך לשחקנית עיקרית בעסקי התעופה המסחרית, בואינג הכניסה שינויים רבים במטוס לדרישת הלקוחות.
בעוד שה-707-120 היה דגם הסטנדרט הראשוני עם מנועי פראט & וויטני, חברת התעופה קוואנטס הזמינה גרסה בעלת גוף מקוצר בשם 707-138, ובראניף הזמינה גרסה בעלת דחף גבוה יותר עם מנועי פראט & וויטני JT4A, בשם 707-220. הגרסה המשופרת ביותר הייתה ה-707-320 בעלת כנפיים גדולות וגוף מורחב.
ה-707-420 צוידה במנועי קונוואי של רולס-רויס.
לרוב ה-707 המאוחרים יותר היו מנועים שקטים ויותר חסכוניים בדלק בשם JT3D ועוד חלקים על הכנפיים לשיפור ביצוע הנחיתה וההמראה.
כאשר שנות השישים התקרבו לסיומן, הגידול המשמעותי בנסיעות אוויריות, הוביל את ה-707 להיות קורבן של הצלחתו.
ה-707 הפך לקטן מדי עבור מספרי הנוסעים בקווי הטיסה להם היה מיועד.
הארכת גוף המטוס הייתה כבר בלתי אפשרית.
גם מנועי הדור הראשון של ה-707 נעשו במהירות מיושנים בהיבט הרעש והחיסכון בדלק.
התשובה של בואינג לבעיה הייתה המטוס הראשון בעל שתי הקומות, ה-747.
ייצור ה-707 האזרחי הסתיים ב-1978. בסך הכל יוצרו 1,010 יחידות למען חברות תעופה.
הגרסאות הצבאיות נשארו בייצור עד 1991.
חלק ממאפייני ה-707 הופיעו גם במטוסים חדישים יותר של בואינג.
הבולט ביותר הוא בואינג 737, שמשתמש בגרסה מעודכנת של גוף המטוס של ה-707. בואינג 757 ובואינג 727 השתמשו באותו גוף מטוס של ה-707, שהוקטן או הוגדל.
367-80 (כונה בבואינג Dash 80, "מקף-שמונים"): אב הטיפוס המקורי, שימש לפיתוח ה-707. הותאמו לו 4 מנועי פראט & וויטני JT3, וטיסתו הראשונה הייתה ב-15 ביולי 1954.
707-120: הדגם הראשוני של ה-707. יוצרו 69 כאלה, עם גוף וכנפיים גדולים יותר מה-Dash 80 המקורי, חלונות לכל אורך המטוס וקיבולת של 179 נוסעים.
הגרסה הייתה מיועדת לנתיבים בין יבשתיים, ולעיתים קרובות היה צורך בעצירת תדלוק כאשר הופעלה בנתיבים מעל האוקיינוס האטלנטי.
הותאמו לדגם 4 מנועי JT3C-6 של פראט & וויטני, גרסה אזרחית של ה-J57 הצבאי.
הטיסה הראשונה התקיימה ב-20 בדצמבר 1954. הגרסה הכי חשובה הייתה ה-707-138, בעל גוף קצר יותר בכ-3 מטרים, והיה מסוגל לטוס למרחק יותר גדול.
הזמנות עיקריות אחרות היו 20 יחידות של 707-121 לפאן אם, ו-30 יחידות של 707-123 לאמריקן איירליינס.
707-220: היה מיועד לטיסות בתנאי מזג אוויר חמים יותר ובגובה רב עם מנועי JT4A-3 חזקים של פראט & וויטני.
בסופו של דבר רק 5 יחידות יוצרו.
כולם היו בשביל החברה בראניף, ונשאו את מספר הדגם 707-227. כאשר הגיעו מנועים חדשים יותר, הדגם נעשה למיותר.
707-320 בין יבשתי: גרסה מתוחה של ה-707 המקורי, מונעת על ידי מנועי JT4A של פראט & וויטני.
המטוס היה מסוגל להושיב 189 נוסעים עקב מתיחה של 2.5 מטר, וכנפיים יותר גדולות נשאה יותר דלק והגבירה את הטווח ב-2500 ק"מ.
הטיסה הראשונה הייתה ב-11 בינואר 1958 וייוצרו 69 יחידות של ה-300.
707-120B: השיפור העיקרי הראשון ל-707 המקורי היה מנועי JT3D-3, שהיו חזקים יותר, שקטים יותר, ויותר חסכוניים בדלק.
היו גם שינויים בעיצוב הכנפיים.
72 כאלה נבנו, ועוד הרבה שופרו ממטוסי 707-100, כולל המטוסים של קואנטס, שנהיו 707-138B.
707-320B: שיפור של הגרסה המתוחה, שכלל את אותם מנועי ה-JT3D-3 וגם שינויים דומים לשלדת המטוס.
משקל ההמראה עלה ל-152 טון.
175 דגמים כאלה יוצרו, וגם דגמי 300 מקוריים שופרו.
הכינוי של גרסת המטען של ה-707-320B של צבא ארצות הברית היה C-18. ה-707-353B אומץ על ידי חיל האוויר האמריקני וקיבל את הכינוי VC-137 בשביל שרות כמוביל נשיאותי.
707-320B Advanced: שיפור שולי שהיה זמין לדגמי 300B, שהוסיף חלק משופר בכנפיים מדגם ה-300C לדגמי ה-300B הראשונים.
707-320C: גרסה שאיפשרה הפיכת תצורה מנוסעים/מטען.
בסופו של דבר היא הפכה לגרסה של ה-707 שנמכרה בהיקף הכי נרחב.
התוספות היו רצפה מחוזקת יותר ודלת מטען חדשה לדגם הקודם 300B.
נבנו 335 יחידות מהגרסה הזאת, כולל כמה עם המנוע המשופר JT3D-7 ומשקל המראה של 152 טון.
למרות אפשרות הפיכת התצורה, מספר יחידות נמכרו כמטוסי מטען לגמרי.
707-420: גרסה של ה-707-300C שיוצרה לבקשת חברת התעופה BOAC והייתה מונעת על ידי מנועי Rolls-Royce Conway 50B, דגם זה נמכר לכמה חברות תעופה ובהן אל על.
720: שינוי של ה-707-120 שהיה מיועד להפעלה בטווח בינוני ממסלולי המראה קצרים יותר.
הוא היה קל ומהיר יותר מה-707, והיה בעל עיצוב כנף פשוט יותר.
לגרסה הזאת היו מכירות מעטות, אבל עדיין הייתה רווחית בגלל עלויות הפיתוח המינימליות שנבעו משינוי של דגם קיים.
ה-720 היה בשימוש לפני שבואינג החליפה אותו ב-727. הטיסה הראשונה הייתה ב-23 בנובמבר 1959 ו-64 יחידות נבנו.
בחיל האוויר הישראלי, הופעל הבואינג 707 בארבע תצורות (וכינויי מטוס שונים), במסגרת טייסת 120:
תובלה כללית ונוסעים – "ראם"
תדלוק אווירי – "שקנאי" (הסבה של ה-707, שנעשתה על ידי "התעשייה האווירית" במסגרת פרויקט מערכת "סלט ירוק")
ביון וזיהוי מערכות מכ"ם ומערכות נ"מ אחרות, מערכות ממסר תקשורת ומערכות בקרה:
מטוסי "ברבור" (מערכות "אלינט") ומטוסי "טופז" (מערכות "סיגינט")
מפעילים צבאיים אחרים של ה-707 כללו את אנגולה, קנדה, קולומביה, גרמניה, הודו, איראן, פרגוואי, פרו, פורטוגל, ספרד, טאיוואן, טוגו, איחוד האמירויות הערביות, ויוגוסלביה.
מטוסי בואינג 707 הופעלו גם למשימות תדלוק אווירי.
מטוסים שהותאמו למשימה זו הוגדרו KC-135, והופעלו על ידי ארצות הברית, חילות האוויר של ברית נאט"ו, ישראל, אוסטרליה ודרום אפריקה.
משימה נוספת שבוצעה על ידי מטוסי בואינג 707 ייעודיים הייתה משימת שליטה ובקרה, פיקוד והתראה מוקדמת.
במטוסים שהותאמו למטרה זו הותקנו מערכות מכ"ם וקשר מתקדמות, ומערכות מחשוב משוכללות לצורך עיבוד המידע.
המשימה נקראת בחיל האוויר האמריקני AWACS (קיצור של Airborne Warning and Control System, מערכת התרעה ושליטה אווירית), והדגם מוגדר E-3 סנטרי.
מטוסי סנטרי הופעלו על ידי ארצות הברית, מדינות ברית נאט"ו, צרפת, הממלכה המאוחדת (שתי מדינות אלו הפעילו מטוסי E-3 בנוסף על המטוסים של נאט"ו) וערב הסעודית.
מערכות מכ"ם ובקרה אחרות הותקנו גם הן על מטוסי בואינג 707, כמו מערכת הפאלקון מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
מטוסי בואינג 707 הופעלו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית גם למשימות איסוף מודיעין מסוגים שונים של מודיעין אותות וקומינט (מודיעין קשר) וכן מודיעין חוזי על ידי מספר דגמים מיוחדים ומסווגים.
הסימון הכללי של דגם האיסוף הוא RC-135, ממנו פותחו לפחות 15 דגמי משנה שכינויים החל בשמות Rivet ו-Cobra יחד עם שם ספציפי לדגם עצמו, והתמחו באיסוף סוגים מסוימים של מודיעין ונדרשו להתקנת ציוד מיוחד בהתאם.
הפלת מטוס בואינג 747 של חברת קוריאן אייר ב-1 בספטמבר 1983 על ידי מטוסי יירוט סובייטיים, אירעה לאחר שהמטוס זוהה בשוגג כדגם RC-135S Cobra Ball לאיסוף מודיעין טלמטריה של ניסויי טילים בליסטיים של ברית המועצות.
ב-19 באוקטובר 1959, התרסק מטוס בואינג 707-227 מצפון-מזרח לארלינגטון, וושינגטון במהלך טיסת אימונים של חברת בראניף אינטרנשיונל אירוויז.
4 אנשים נהרגו בהתרסקות, ו-4 נוספים שרדו.
ב-15 בפברואר 1961, טיסה 548 של סבנה במטוס 707-320 התרסקה במהלך הגישה לשדה התעופה של בריסל, בלגיה.
73 נוסעים נהרגו, ובכלל זה קבוצת ההחלקה האמנותית על הקרח של ארצות-הברית.
ב-1 במרץ 1962, טיסה 1 של חברת אמריקן איירליינס, שבוצעה במטוס 707-123B התרסקה למפרץ ג'מייקה לאחר ההמראה משדה התעופה איידלווילד (שמו הקודם של נמל התעופה JFK) במהלך טיסה לשדה התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס.
כל 95 הנוסעים על המטוס נהרגו.
ב-5 במרץ 1966 התרסקה טיסה 911 של BOAC לתוך הר פוג'י שביפן, כל 124 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
מטוסי בואינג 737, בגרסאות שונות, יוצרו מאז שנת 1967 וייצורם נמשך גם כיום.
במהלך השנים התקבלו הזמנות רבות למטוס, ומתוכן סופקו למעלה מ-11,829.
הבואינג 737 נולד מתוך הצורך של חברת בואינג להציג מטוס לנישה של מטוסי הסילון, לטווחים קצרים.
התחרות בתחום זה נפתחה על ידי מטוסי BAC 1-11 ומטוסי דאגלס DC-9. בתחילת העבודה על תוכנית ה-737, בשנת 1964, הייתה בואינג ממוקמת הרחק מאחור ביחס למתחריה, שהיו כבר בשלבים של אישורי טיסה.
על-מנת להאיץ את התקדמות התוכנית, השתמשה בואינג בטכנולוגיה שהייתה מוכרת ממטוסים קיימים כמו בואינג 707 ובואינג 727. ניתן להבחין בכך בקלות בהתבוננות בגוף המטוס.
לאחר כישלון של הכנפיים באחד המבדקים (בעת שעברו בדיקות מעמס סטטי של 95% מהיכולת המרבית המתוכננת), תוכננו הכנפיים מחדש.
התכנון המוצלח ביותר של הכנפיים החדשות מאפשר את הפעלת המטוס ממסלולים קצרים וכן יעילות רבה בעת שהייה בגובה רב.
למרות החסרונות שהתגלו בהמשך, התברר שתכנונו של הבואינג 737 היה קצר יחסית, עלותו נמוכה ומבנה הגוף מאפשר הצבה של 6 מושבים בכל שורה (לעומת 5 מושבים, אצל המתחרים).
את הדגמים השונים של בואינג 737 ניתן לחלק לשלושה דורות הכוללים 9 דגמים מרכזיים (נכון לינואר 2007):
הדגמים ה"מקוריים" שעליהם נמנים דגמי הבואינג 100–737 ובואינג 200–737 על דגמים השונים.
בואינג 100–737 הוא הדגם הראשון והבסיסי, בעל הגוף הקצר ביותר במשפחת מטוסי בואינג 737. אורכו של המטוס מהחרטום ועד המייצב האופקי הוא 28.63 מ'.
את טיסת הבכורה ביצע המטוס ב-9 באפריל 1967 (מטוס שמספרו N73700) וב-28 בדצמבר באותה השנה, נמסר המטוס הראשון לחברת לופטהנזה.
ביולי 1973 נסגר קו הייצור, לאחר מסירת המטוס האחרון לנאס"א ב-26 ביולי (1973).
בסה"כ הוזמנו ויוצרו 30 מטוסים מדגמי בואינג 100–737 ועד היום ניתן למצוא מספר מטוסי בואינג 100–737 במצב כשיר לטיסה.
מטוס בואינג 100–737 מסוגל להטיס 99 עד 124 נוסעים במחלקה אחת או 85 נוסעים בשתי מחלקות (12 נוסעים במחלקה ראשונה ו-73 נוסעים במחלקת תיירות).
אב-הטיפוס של המטוס (שנמצא כיום בבעלות נאס"א - סוכנות החלל האמריקאית) מוצג במוזיאון התעופה שבסיאטל.
הארכת גופו של המטוס התבצעה באמצעות הוספת מקטע באורך 0.9144 מ' לפני הכנף ומקטע נוסף, באורך 1.016 מ', בירכתי המטוס (מאחורי הכנף).
כל שאר הממדים של מטוס הבואינג 200–737 זהים לאלו של מטוס בואינג 100–737.
משקלו הכולל (ברוטו) של דגם זה של בואינג 737 גבוה יותר ממשקלו של מטוס בואינג 200–737. כתוצאה מכך, למטוסים מדגם זה ביצועים משופרים הכוללים טווח טיסה גדול יותר, קיבולת מטען גדולה יותר ויכולת הפעלה ממסלולים קצרים יותר.
ממדיו של דגם זה זהים לממדיו של מטוס בואינג 100–737.
דגם זה של מטוס הבואינג 737 הוא דגם יסיב השונה מהגרסאות המיועדות להטסת נוסעים במספר מישורים, הכוללים התקנת דלת בגודל של 2.18 על 3.40 מ' בסיפון המטענים הראשי, חיזוק הרצפה ומסילות נוספות להרכבת מושבים.
במטוסים אלו ניתן להתקין אחת משתי מערכות לניהול המטען, המסומנות באותיות C - Cargo ו-QC - Quick Cargo.
שתי המערכות מאפשרות הסבה מהירה של תצורת המטוס מתצורת נוסעים לתצורת מטוס מטען או תצורה מעורבת של מטען ונוסעים ולהפך.
במפעל בדק של התעשייה האווירית לישראל הוסבו עשרות מטוסי בואינג 737 מנוסעים למטען.
מטוסי בואינג 200–737 ומטוסי 737-200Adv נמכרו גם כמטוסי מנהלים.
מבנהו הפנימי של המטוס מאפשר יצירת מגוון רחב של קונפיגורציות בהתאם לדרישתו של הלקוח.
חלק מהמטוסים נמסרו ללא ריהוט פנים, על מנת לאפשר ללקוח לעצב את פנים המטוס באופן עצמאי לחלוטין.
בנוסף, מוטת הכנף והמייצבים גדלו אף הם.
דגמי הבואינג 300–737 כוללים שיפורים אווירודינמיים ומנועים בעלי טכנולוגיה מתקדמת יותר מאשר אלו ששירתו את הדגמים הישנים יותר.
כתוצאה מכך, למטוסים מדגמים אלו טווח טיסה ארוך יותר וקיבולת גבוהה יותר.
מטוסים מדגמי בואינג 300–737 מאפשרים הטסת 149 נוסעים, לכל היותר, בתצורת מחלקת תיירים אחת (כלומר, כל המטוס הוא מחלקה אחת, ברמה של מחלקת תיירים).
בואינג 300–737 עם כנפוני קצוות כנף
לאחר מסירת המטוסים לחברות התעופה, הותקנו בחלק ממטוסי בואינג 300–737 כנפונים המותקנים בקצוות הכנפיים.
מטוסי בואינג 400–737 ארוכים ב-3.048 מ' מדגמי בואינג 300–737. לגופם של מטוסי בואינג 400–737 התווסף מקטע באורך של 1.8288 מ' חלקו הקדמי של גוף המטוס (לפני הכנף) ומקטע נוסף באורך של 1.2192 מ' בירכתי המטוס (מאחורי הכנף).
מטוסים מדגמי בואינג 400–737 מאפשרים הטסת 168 נוסעים, לכל היותר, בתצורת מחלקת תיירים אחת.
בואינג 500–737 הוא גרסה קצרה של מטוס הבואינג 300–737. אורכו של מטוס בואינג 500–737 הוא 31.0134 מ' וביכולתו לשרת עד 132 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים אחת.
מטוסי הבואינג 600–737, כמו גם מטוסי הבואינג 700–737, 737-800 ובואינג 900–737 הם הגרסאות החדשות של משפחת מטוסי בואינג 737. מטוסים אלו נקראים מטוסי "הדור הבא", או NG (ראשי התיבות באנגלית: Next Generation).
מטוסי הבואינג 600–737 הם בעלי גוף זהה לזה של מטוסי הבואינג 500–737, אך הם מצוידים בכנפיים חדשות, מיצבים חדשים ומקטע זנב חדש.
אורכו של מטוס בואינג 600–737 הוא 31.242 מ' וביכולתו לשרת עד 130 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים אחת.
מטוסי הבואינג 700–737 הם בעלי גוף זהה לזה של מטוסי הבואינג 300–737, אך הם מצוידים בכנפיים חדשות, מיצבים חדשים ומקטע זנב חדש.
אורכו של מטוס בואינג 700–737 הוא 33.6296 מ' וביכולתו לשרת עד 149 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים אחת.
הבואינג 700–737ER הוא גרסה בעלת יכולת נשיאת מטען גדול יותר של מטוס הבואינג 700–737. השקת המטוס נערכה ב-13 בינואר 2006, עם קבלת הזמנה לשני מטוסים מדגם זה מחברת אול ניפון איירווייז.
בעת תכנונו, היה מטוס הבואינג 700–737ER לדגם בעל טווח הטיסה הארוך ביותר מבין הדגמים השייכים למשפחת מטוסי בואינג 737. מכאן הסימון ER שהוא קיצור של Extended Range, כלומר, טווח טיסה מוגדל.
השינויים האווירודינמיים והשינויים המבניים שהוכנסו בדגם זה, תוכננו במקור עבור מטוס הבואינג 737BBJ.
בזכותם של שינויים אלו, יכול המטוס להשיג את טווח הטיסה הארוך.
המטוס נכנס לשירות בשנת 2007.
בין השינויים העיקריים שהוכנסו במטוס הבואינג 700–737ER ניתן לציין את "השתלת" הכנפיים ומערכת הגלגלים של מטוס הבואינג 800–737, חיזוק מבנה הגוף והכנף, הוספה של עד 9 מכלי דלק אופציונליים ואופציה להתקנת כנפונים בקצות-כנף.
שינויים עיקרים במטוס הבואינג 700–737ER לעומת מטוס הבואינג 700–737
השינויים הרבים שהוכנו במטוס מאפשרים לדגמי בואינג 700–737ER להשיג טווח טיסה גדול ב-3972 קילומטר מטווח הטיסה של מטוס בואינג 700–737. טווח טיסה זה, מאפשר למטוס לבצע טיסות טראנס-אטלנטיות לטווח מרבי של 10,200 קילומטרים.
בנוסף, הוגדל משקל ההמראה המרבי של המטוס ב-7485 קילוגרמים.
מוטת הכנף (ללא כנפונים בקצוות הכנף) - 35.7 מ'.
מטוסי הבואינג 800–737 הם בעלי גוף זהה לזה של מטוסי הבואינג 400–737, אך הם מצוידים בכנפיים חדשות, מיצבים חדשים ומקטע זנב חדש.
אורכו של מטוס בואינג 800–737 הוא 39.4716 מ' וביכולתו לשרת עד 189 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים אחת.
זהו מטוס הנוסעים המסחרי הנפוץ בעולם.
בואינג 900–737 הוא גרסה מוארכת של הבואינג 800–737. מטוס בואינג 900–737 ארוך ב-2.43 מ' ממטוס בואינג 800–737. תוספת האורך של המטוס מתבצעת באמצעות שני מקטעים.
מקטע אחד, באורך של 1.37 מ' התווסף לפני הכנף ומקטע נוסף, באורך של 1.0668 מ', בירכתי המטוס (מאחורי הכנף).
מטוס בואינג 900–737 יכול לשרת עד 220 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים אחת.
הבואינג 737 MAX הוא שיפור של מטוסי ה-737 NG, הוא מצויד בכנפונים חדשים, ובמנועים חדשים.
פנים המטוס כולל נורות LED ועיצוב קבינה כמו בבואינג 787. למטוס תצורת כנפונים חדשה, המשלבת שלושה סוגי כנפונים: כנפון משוך לאחור, כנפוני גדר וכנפון המשוך כלפי מעלה.
הדגם הארוך ביותר 737MAX-10 יכול לשרת עד 230 נוסעים בתצורת מחלקת תיירים אחת.
המסירה הראשונה של ה-737 MAX הייתה במאי 2017- חמישים שנים אחרי מסירת ה-737 הראשון, לחברת מלינדו אייר המלזית.
דגם זה היה מעורב בשני מקרים של תאונות קטלניות בהן נהרגו 346 איש.
בעקבות אירועים אלה, התקבלה ב-14 במרץ 2019 ההחלטה לקרקע לתקופה של 20 חודשים את כל 387 מטוסי ה-MAX אשר נמצאו בשימוש פעיל.
כלומר, מטוס מנהלים של חברת בואינג.
מטוס Boeing 737-700BBJ מסופק ללא חיפוי פנימי והלקוח מבצע את עיצוב הפנים בעצמו.
דגם זה הוא מטוס בואינג 700–737 שמסופק עם מערכת הגלגלים של מטוס בואינג 800–737. למטוס זה גם משקל ויכולות של מטוס בואינג 800–737. במטוסים אלו מותקנים כנפוני קצוות-כנף, המשפרים את יכולות השיוט של המטוס.
כלומר, הדגם השני של מטוס מנהלים של חברת בואינג.
המטוס מבוסס על מטוס בואינג 800–737 ומסופק ללא חיפוי פנימי והלקוח מבצע את עיצוב הפנים בעצמו.
גם במטוסים אלו מותקנים כנפוני קצוות-כנף, המשפרים את יכולות השיוט של המטוס.
דגמי בואינג 100–737 ובואינג 200–737 צוידו במנועי JT8D-7. מנועים מדגמי JT8D-9, JT8D-17, JT8D-15 ו-JT8D-17R הם גרסאות מתקדמות יותר של המנוע המקורי המציעות ביצועים משופרים ועלויות אחזקה נמוכות יותר.
מנועים נוספים שהוצעו כאופציה הם JT8D-9A, JT8D-15A, JT8D-17A וכן JT8D-17AR.
דגמי בואינג 300–737, 737-400 וכן 500–737 צוידו במנועים חדישים יותר, בעלי יחס עקיפה גבוה, מדגמי CFM56-3, המוזילים את עלויות התפעול והאחזקה.
מנועים אלו שקטים יותר ועומדים בתקני FAR 36 Stage 3 וכן ICAO Annex Chapter 3. באמצעות מנועים אלו, שהם בעלי דחף רב יותר ובאמצעות משטחי הטסה חדשים, התקצר אורך המסלול הדרוש להפעלת המטוס.
במרץ 2018 מכרה בואינג את הפריט ה-10,000 של המטוס, המטוס מדגם בואינג 800–737 MAX נמכר לחברת סאות'ווסט איירליינס.
נכון ליולי 2012 הוזמנו כ-10,000 מטוסי בואינג 737 מכל הדגמים.
זהו המטוס נוסעים הנמכר ביותר בעולם.
את המטוס מפעילות חברות תעופה רבות, בהן אל על, ריאנאייר ועוד.
טווח מקסימלי 4870 ק"מ מנועים קונצרן סי.אפ.אמ.
מטוס ה-737 הוא המטוס הנפוץ ביותר כיום לטיסות לטווח קצר ובינוני.
רוב חברות התעופה בעולם מחזיקות באחד או יותר מדגמי בואינג 737.
בשנת 2001, הודיעה רשות התעופה הפדרלית האמריקאית כי המטוסים מדגמי בואינג 737 חייבים להיבדק בקפדנות על ידי מומחים פדרליים.
המומחים העריכו כי המדובר הוא בבדיקה של כ-1,080 מטוסים בארצות הברית ועוד 1,690 מטוסים במדינות אחרות.
ידוע לפחות מקרה אחד בו נשבר חלק מהמנגנון של מדף ההגבהה במהלך טיסה וגרם לנזק למטוס.
עד כה, לא ידוע על תאונות או נפגעים כתוצאה של פגם זה.
הבעיה התגלתה בעקבות דיווח של חברות תעופה על "תנודות-רעידה חזקות מידי בחלקו האחורי של המטוס".
לטענת בואינג, הבדיקה הייתה מתבצעת בכל-מקרה, עקב דיווחי החברות, גם אלמלא המקרה הקיצוני של השבר במהלך הטיסה.
המדף המדובר הוא מדף הידראולי, המשמש לגיבוי ואמור לסייע בהזזת מווסתי הגובה ולפקח על רכיבים נעים במערך הייצוב האנכי (בחלקו האחורי של המטוס) אשר משתתף בקביעת זווית הטיסה.
על-פי דיווחים שקבלה הרשות, חלק מהמנגנון רופף, ייתכן בשל שחיקה מהירה מזו של חלקים צמודים לו.
ב-4 באפריל 1974 בטיסת אימון נחיתות-המראות של סבנה נתקל המטוס בלהקת יונים בעת המראה.
הטייס האחראי נטל פיקוד וניסה להמריא, אך המטוס האט ולא האיץ.
המוס חרג ממסלול הטיסה ב-למעלה מ-300 מטרים, והתנגש באנטנות, עלה באש ונשרף כליל.
3 אנשי הצוות חולצו בשלום.
ב-28 באפריל 1988טיסה 243 של אלוהא איירליינס נחתה נחיתת אונס לאחר פיצוץ שקרע חלק רחב ממעטה השדרה העליונה במטוס.
ב־24 במאי 1988 טיסה 110 של טאקא איירליינס נאלצה לנחות נחיתת אונס על רצועת דשא השייכת לנאס"א.
ב-8 בינואר 1989 התרסק מטוס 400–737 חדש לגמרי של בריטיש מידלנד בקגוורת', אנגליה, במהלך טיסה שגרתית בת שעה מלונדון לבלפסט.
מתוך 129 בני אדם שהיו על המטוס נספו 47. בעקבות פגם מכני בלהבי המנוע, מה שפגע במנוע השמאלי ובילבל את הטייסים שצברו פחות מ-75 שעות ניסיון על ה-737 (טיסת "בריטיש מידלנד 092").
המטוס התרסק על אוטוסטרדה M1, במרחק של כ-900 מטרים בלבד ממסלול הטיסה של נמל התעופה מזרח המידלנדס.
ב-3 במרץ 1991, התרסקה טיסה 585 של יונייטד איירליינס לאחר הסתחררות בקולורדו ספרינגס לאחר טיסה בת 17 דקות מדנוור, 5 אנשי הצוות ו-20 הנוסעים נהרגו.
ב-2 בספטמבר 1994 טיסה 427 של יו אס אייר הסתחררה מעל פיטסבורג, ארצות הברית.
132 בני אדם נספו בהתרסקות.
התקרית שפתרה את התעלומה: ב-9 ביוני 1996, מטוס 200–737 בטיסת "איסטווינדס 517" התגלגל גם הוא הצדה, אבל הפעם הטייס הנחית את המטוס.
הפגם במשך כל השנים האלה: שסתומים פגומים בהגה הכיוון.
טיסה 574 של אדם אייר
ב-25 בפברואר 2009 התרסקה טיסה 1951 של טורקיש איירליינס באמסטרדם.
ב-25 בינואר 2010 מטוס בואינג 800–737 ועליו 90 נוסעים ואנשי צוות של חברת אתיופיאן איירליינס התרסק אל הים התיכון דקות לאחר שהמריא מנמל התעופה הבינלאומי רפיק אל-חרירי בביירות
ב-17 בנובמבר 2013 התרסקה טיסה 363 של טטרסטן איירליינס בנמל התעופה הבינלאומי של קזאן, בירת רפובליקת טטרסטן.
44 הנוסעים וששת אנשי הצוות נהרגו.
ב-18 במאי 2018 התרסק מטוס בואינג 200–737 בקובה זמן קצר לאחר ההמראה.
המטוס, השייך לחברת בלו פנורמה והופעל על ידי חברה מקומית, המריא מהבירה הוואנה למזרח המדינה.
בתאונה זו נהרגו 111 נוסעים ואנשי צוות, ושני אנשים שרדו.
ב-29 באוקטובר 2018 התרסקה טיסה 610 של ליון אייר שהתבצעה במטוס מדגם בואינג 737-8MAX בטיסה פנים אינדונזית בין ג'קרטה לפנגקאל-פינאנג.
כל 181 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נספו.
ב-10 במרץ 2019 טיסה 302 של אתיופיאן איירליינס שבוצעה במטוס בואינג 737-8MAX ועליו 157 נוסעים ואנשי צוות, התרסק כ-6 דקות לאחר שהמריא מאדיס אבבה בדרכו לניירובי, קניה.
כל 149 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נספו.
ב-7 באוגוסט 2020 טיסה 1344 של אייר אינדיה אקספרס שבוצעה במטוס בואינג 737–800 ועליו 190 נוסעים ואנשי צוות פספס את סוף המסלול בנמל התעופה שליד קוז'יקוד, קרלה, הודו.
18 נוסעים ואנשי צוות נהרגו בהתרסקות.
ב-9 בינואר 2021 טיסה 182 של סריוויג'איה אייר שבוצעה במטוס בואינג 500–737 ועליו 62 נוסעים ואנשי צוות, התרסק כמה דקות לאחר שהמריא מנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה
ב־21 במרץ 2022 התרסקה טיסה 5735 שהופעלה על ידי חברת צ'יינה איסטרן איירליינס.
המטוס שהיה בדרכו מקונמינג לגואנגג'ואו, ובו 132 נוסעים ואנשי צוות, התרסק במחוז טנג, ווג'ואו, גואנגשי ועלה באש.
ב-29 בדצמבר 2024 מטוס מדגם 737-800 בטיסה של ג'ג'ו אייר הקוריאנית התפוצץ ועלה באש לאחר שנחת כשכן הנסע סגור והתרסק לתוך קיר בנמל התעופה הבינלאומי מואן בדרום מערב המדינה, 179 מהנוסעים נספו.
בואינג 717 הוא מטוס נוסעים צר-גוף דו מנועי לטווח קצר עד בינוני של חברת בואינג.
המטוס יוצר בדגם אחד מרכזי, ה-200–717. הוא תוכנן ושווק במקור על ידי חברת מקדונל דאגלס כ-MD-95, נגזרת של משפחת DC-9. הוא מסוגל להכיל עד 134 נוסעים, עם טווח של עד 3,820 ק"מ.
הוא מופעל על ידי שני מנועי רולס-רויס BR715 טורבו-מניפה, המורכבים בחלק האחורי של גוף המטוס.
המטוס תוכנן באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי חברת מקדונל דאגלס, תחת הכינוי MD-95, כדור שלישי של סדרת מטוסי ה-DC-9 המוצלחת של מקדונל-דאגלס.
ההזמנה הראשונה של המטוס התקבלה על ידי מקדונל דאגלס באוקטובר 1995 על ידי חברת ValuJet Airlines (לימים AirTran Airways).
לאחר המיזוג של החברות מקדונל דאגלס ובואינג בתחילת 1997, עוד לפני שייצורו החל, הוחלט לשנות את שם המטוס ל"בואינג 717".
הדגם סימן את כניסתה של בואינג לשוק מטוסי הסילון האזוריים לטווח קצר.
שוק בו בואינג לא הייתה פעילה, בעיקר בשל שולי רווח נמוכים.
שוק בו התחרתה עם הדגם איירבוס A318, שגם היה בפיתוח באותה עת.
ייצור המטוס החל ב-1 במאי 1997, במפעל מקדונל דאגלס בלונג ביץ' בדרום קליפורניה.
טקס ההשקה שלו נערך ב-10 ביוני 1998. טיסת הבכורה של ה-717 התקיימה ב-2 בספטמבר 1998. לאחר בדיקות, הוענק למטוס הסמכה ב-1 בספטמבר 1999. המסירה הראשונה שלו הייתה בספטמבר 1999 לחברת "אייר-טראן" (AirTran Airways), שהזמינה 50 מטוסי 717 עם אופציה ל-50 מטוסים נוספים.
השירות המסחרי החל חודש אחר כך.
חברת טראנס וורלד איירליינס גם מסרה הזמנה של 50 מטוסים עם השקת הדגם.
ב-1998 חתמה חטיבת בדק של התעשייה האווירית לישראל על חוזה תחזוקה עם אייר-טראן, חוזה שהורחב ב-2002 לכולל את מטוסי ה"בואינג 717", וחודש שוב ב-2005. מפעל שה"ל (שירותים הידראוליים לוד), של התעשייה האווירית, סיפק כני־נסע עבור המטוס.
ההחלטה של בואינג להמשיך עם פרויקט ה-717 החלה לאט לאט להשתלם, שהמפעילים הראשונים שלה היו מרוצים מהאמינות של המטוס והחליטו לבצע הזמנות נוספות.
בין השאר חברת התעופה האזורית האוסטרלית הקטנה "אימפולס", חתמה על חוזה חכירה לטווח ארוך של חמישה מטוסי 717 בתחילת 2000. אימפולס נמכר לחברת קוואנטס במאי 2001. וקוואנטס החליטה להשתמש בו במקום במטוסי BAe-146 שהחזיקה.
בשנת 2000 גם הציעה בואינג את המטוס, במסגרת מכרז לאספקת שלושה מטוסי מודיעין חדשים עבור חיל האוויר הישראלי.
מכרז בו הפסידה חברת אלתא מערכות.
במרץ 2001 הודיעה חברת ארקיע, כי היא מתעניינת ברכישת מטוסי נוסעים מדגם בואינג 717-200. היא הסבירה את התעניינותה במטוסי הבואינג 717-200 ברצונה לשלב מטוסים גדולים יותר בקווים הפנים-ארציים שלה, בעיקר בקו לאילת.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 הודיעה בואינג כי היא שוקלת להפסיק את הייצור של המטוס.
בשלב זה היו לה הזמנות לעוד 55 מטוסים, כאשר 82 כבר נמסרו ללקוחות, אך היא הייתה זקוקה ל-200 הזמנות בסך הכול, כדי שפרויקט יגיע לאיזון וייצור הדגם יהיה רווחי בדצמבר 2001, הודיעה בואינג כי תמשיך להפעיל את קוו הייצור של ה-717.
בשנת 2002 הזמינה חברת התעופה "מידווסט אקספרס" 25 מטוסי בואינג 717.
בשנת 2003 הזמינה החברה לטיסות חסך ג'טסטאר איירווייז מאוסטרליה 14 מטוסי בואינג 717.
ייצור הבואינג 717 הופסק במאי 2006, לאחר שנבנו 156 מטוסים.
נכון למרץ 2022, ישנם 102 מטוסי בואינג 717-200 בשירות עם שלוש חברות תעופה: דלתא איירליינס, QantasLink, והוויאן איירליינס.
הזמנה ראשונה: 19 באוקטובר 1995
טיסה ראשונה: 2 בספטמבר 1998
אישור המטוס על ידי הרשויות: 1 בספטמבר 1999
העברת המטוס הראשון: 23 בספטמבר 1999
תחילת השירות: 12 באוקטובר 2000
מנועים: 2 מנועים מתוצרת רולס-רויס מדגם BR715-A1-30, בעלי דחף מקסימלי של 82.3 קילו-ניוטון
משקל דלק מקסימלי: 24,609 ליברות
משקל המראה מקסימלי: 110,000 ליברות
בואינג 757 הוא מטוס נוסעים צר-גוף לטווחים קצרים עד בינוניים מתוצרת חברת בואינג, הנושא כ-230 נוסעים, בעיקר לקווי התעופה העמוסים במיוחד בארצות הברית כגון ניו יורק-סן פרנסיסקו.
ה-757 נועד להחליף את מטוסי הבואינג 727 המתיישנים והוא נכנס לשירות בשנת 1983. ה-757 בנוי מרכיבים רבים שתוכננו עבור ה-767 ולשני המטוסים תא טייס זהה, לכן טייס יכול להטיס את שניהם ללא צורך ברישיון נוסף.
למטוס גוף צר יחסית שבו שתי שורות מושבים בנות שלושה מושבים כל אחת ומעבר אחד, והוא מחולק לשתי מחלקות: מחלקת תיירים ומחלקת עסקים בקדמת המטוס.
ה-757-200 נמכר לחברות רבות בהן: אמריקן איירליינס, דלתא, יונייטד איירליינס, קונטיננטל, רויאל ברוניי, נורת'ווסט, אל על, ארקיע וחברות נוספות.
המטוס האחרון מדגם זה נמסר ב-28 באוקטובר 2004 לשנגחאי איירליינס.
גם בדגם זה נשאר אותו חתך גוף כמו ב-757-200 והוא משתמש גם באותם המנועים.
אולם הטווח שלו קצר יותר והוא יכול לטוס כ-6,600 ק"מ.
בניגוד לדגם ה-200, ה-300 לא היה פופולרי ויוצרו כ-55 יחידות.
הלקוחות שרכשו את המטוס הן: קונדור איירליינס, דלתא, נורת'ווסט איירליינס, קונטיננטל איירליינס, אייסלנדאייר, תומאס קוק איירליינס, וארקיע.