tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקליטור שודר ברדיו קנדה, ברדיו קלאסיק ורדיו פרנס ובארץ שודר בקול המוזיקה ובגלי צה"ל.
התקליטור נכלל ברשימת התקליטורים הנבחרים של האמנים במוזיקה הקלאסית בצרפת Victoire de la musique classique 2005.
התקליטור זכה לשבחים גם בלונדון במגזינים: The Classical Reviewer, Music & Vision Jewish Telegraph ובניו-יורק ראיון וביקורת בעיתון Fanfare Magazine.
Récital: ורדה קוטלר עם Veronique Barraud בפסנתר, מיצירות פרגולזי, הנדל, מוצרט, ביזה, ראוול, פולנק ורודריגו: REM 311326 XCD, 1999
Charles Gounod: תשע-עשרה מלודיות לונדוניות שנכתבו על ידי שארל גונו: REM 311333 XCD (France) 08D039, August 2001
L'Heure Romantique: מנעד מוזיקלי רחב החל מהבארוק ועד מוזיקה של המאה-העשרים וכולל אריות מאת ממוצרט ומאיירבר: Dom Forlane, B00OBRI4RE, 2015.
וַרְדְּזִיָּה (בגאורגית: ვარძია) הוא מתחם מנזרי של מערות חצובות בסלע בדרום גאורגיה, בנפת אספינדזה במחוז ההיסטורי ג'אוואחתי (כיום סאמצחה-ג'אוואחתי).
המערות החצובות בסלע משתרעות לאורך כחמש מאות מטרים על מצוק בגובה 1462 מ' מעל פני הים, בקצה המזרחי של רכס אֵרוּשֶׁתִּי במורדות רכס ארושתי עד לגדה הצפונית של נהר הקורה, שלושים קילומטר מאספינדזה.
תקופת הבנייה העיקרית של המתחם הייתה במחצית השנייה של המאה ה-12.
במרכז המתחם נמצא מנזר הדורמציו שהיה מרכז תרבות חשוב, מקום ליצירה ספרותית ואמנותית חשובה בימי הביניים.
הכנסייה המתוארכת לשנות ה-80 של המאה ה-12 בתור הזהב של תמר ורוסתוולי, יש סדרה חשובה של ציורי קיר.
האתר ננטש ברובו לאחר הכיבוש העות'מאני במאה השש עשרה.
כעת, חלק משמורת מורשת לאומית של גאורגיה.
האזור המורחב של ורדזיה-חרתוויסי נרשם להכרה באתר המורחב כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
על פי מיתוס אטיולוגי הורתה המלכה תמר להכין חדרים למסתור.
365 חדרים, אחד לכל יום בשנה.
כדי לבלבל את מי שירצה להתנקש בחייה.
בניית החדרים ארכה שנה בדיוק.
על פי אחת האגדות לקח גיאורגי השלישי את ביתו תמר לציד יחד עם אציליו.
במהלך הציד הסתתרה תמר כמשחק.
כשחיפשו אותה לא הצליחו למצוא אותה בסבך המערות.
הם הפסיקו את הציד וקראו בשמה במשך זמן ללא הועיל.
בסופו של דבר ענתה תמר לקריאה מהמסתור "אני כאן, דוד" ("აქ ვარ ძია"; "אַכְּ וָאָר דְּזִיָּה").
אגדה זו בנוסחים שונים מופיעה במקורות שונים.
ישנם גם אגדות נוספות הקשורות לורדזיה.
חפירות מהתקופה הסובייטית הראו כי אזור ורדזיה היה מיושב בתקופת הברונזה על ידי התרבות התריאלתית .
ערי מערות חצובות בסלע כמו אופליסציחה מוכרים לאורך נהר הקורה לפחות מהמאה החמישית לפני הספירה, ואילו אדריכלות חצובה בסלע בהקשר לנצרות הגאורגית ידועה מזדאזני והמתחם המנזרי דַּווִיתְגָּרֵגִּ'י מהמאה השישית לספירה, וכן באזור ורדזיה במערות ואני, צ'וֹלְתָּהּ ומַארְגַּסְטְנִי (כיום תְּמוֹגֶוִוי ) מהמאה השמינית.
מערכת ההשקיה קרסה אף היא.
השחזור החלקי של המנזר לאחר אסון הטבע אירע בתקופת שלטונו של האטאבג בֶּכָּה גַּ'קֶּלִי-צִיחִיסְגְּ'ווָרֵלִי (בֶּכָּה הראשון, 1285-1306).
המנזר המלכותי מילא תפקיד מרכזי בחיים הפוליטיים והתרבותיים של הממלכה הגאורגית.
ראש מנזר הדורמציון פיקח על פעילויות המנזרים בכנסיות ומילא תפקיד בולט בחיים הפוליטיים של הממלכה.
מתעד ימיה של המלכה תמר מספר את סיפורה של ורדזיה בפירוט ובצורה אומנותית.
בניית המנזר המלכותי הגדול ביותר קשור לאופי פעילותה של המלכה תמר בתחום הבנייה הכנסייתית-נזירית.
בחירת המיקום נבעה ממאפייני הבנייה הטובים ביותר של הסלע, מיקום נוח, משק בית, צבאי, וגם נוכחות של מי שתייה באתר.
מספר מקורות תיעודיים משלימים את הידע שמקורו במרקם הפיזי של האתר.
באוסף הרשומות הגאורגיות שנקראות חיי כארתלי מצוין כי תמר הקימה כנסייה כדי לשכן בה את האייקון של הבתולה מוורדזיה לאחר שקיבלה עזרה אלוהית במערכות הצבאיות שלה, לפני שהעבירה את המנזר מוורדזיה עילית.
את מסעה כנגד השכנים המוסלמים החל בוורדזיה, וניצחונה המוחץ בקרב בסיאן נחגג בשיר הלל - "מזמור לכבוד הבתולה מוורדזיה" שנכתב על ידי יואנה שוותלי.
מספריית ורדזיה שרד כתב-היד המאויר של הבשורות של ורדזיה.
ברשומות הגאורגיות מסופר גם כיצד ורדזיה ברחה מהפולשים המונגולים בשנות ה-90 של המאה שלוש עשרה.
הבנייה במקום נמשכה גם לאחר מותה של תמר.
מגדל הפעמון ופורטל הכנסייה הדרומי נבנו בסוף המאה ה-13 - תחילת המאה ה-14. על פי דברי ימי גאורגיה, המנזר הזה הכיל כמות גדולה של חפצי ערך החל מחפצי ערך מכסף, זהב ואבנים יקרות, דבר המעיד על שגשוגה הכלכלי.
המונגולים שדדו את המנזר, ולקחו אתם גם את הפעמון יקר הערך.
על פי הכיתוב מעל הפורטל, חדר האוכל הוקם בתקופת שלטונו של האטאבג איוואן , במחצית הראשונה של המאה ה-15. מערות מסוימות מקומפלקס אָנָאנוּרִי נבנו אף הן במאות 15–16.
בתקופת התפוררותה של ממלכת גאורגיה, בשנת 1551 פשט על המנזר הצבא הפרסי-ספווי בראשות השאה שאה תהמאספ הראשון, במסעו השלישי לגאורגיה.
הוא נתקל בהתנגדות של צבא גאורגי בראשות לוּאַרְסַבּ הראשון , שהתבצר במקום.
הגאורגים נוצחו והשאה בזז את ורדזיה, את כל הצלמיות החשובות (כולל צלמית הבתולה מוורדזיה) דלתות הזהב והפלדה ואוצרות תרבות רבים, ושם קץ לחיי המנזר בפועל.
מחבר הרשומות הפרסי-ספווי (ההיסטוריון של השושלת הספווית) חסן בג רומלו מתאר את ורדזיה כ"פֶּלֶא", "בלתי חדיר כחומה של אלכסנדר הגדול", לפני שתיאר את ביזתו על ידי הפרסים.
תיאור האירועים מופיע גם בכתביו של ההיסטוריון פַּרְסָדָן גּוֹרְגִיגָ'נִידְזֶה שהיה משרת גאורגי בשירות הספווים.
הערה כמעט נבואית מופיעה בבשורות של ורדזיה המספר על חזרה מבזאר פרסי.
בשנת 1758 נכבשה סאמצחה וורדזיה בתוכה על ידי העות'מאנים והחל תהליך של התאסלמות באזור באמצחה שנמשך כ-250 שנה.
לאחר הגעתם של העות'מאנים, עזבו הנזירים והאתר ננטש.
חלק מחפצי הערך הועברו לכפר ורדזיה שבאימרתי, שם הם ככל הנראה שימשו לבניית כנסייה ומגדל הפעמון.
בשנת 1828 כבש צבא האימפריה הרוסית בראשות איוואן פסקביץ' את סאמצחה ואת כל דרום גאורגיה וסיפח אותה לאימפריה הרוסית.
בין השנים 1857–1928 היה בוורדזיה מנזר לגברים.
לאחר החלת השלטון הסובייטי בגאורגיה החל מחקר מדעי על מתחם מנזר זה.
בשנת 1938 הוכרז האתר כשמורת מוזיאונים.
חפירות ארכאולוגיות בוצעו בוורדזיה בשנים 1970–1971, נחקרו שלוש שכבות של תרבויות: ימי הביניים המוקדמים, המאה השתים עשרה והמאות השלוש עשרה והארבע עשרה.
נמצאו מגוון דוגמאות של כלי חרס, כלי מלאכה להתכות מתכות, כלי עבודה, כלי בית שונים ועוד.
מבחינה אדריכלית, ורדזיה היא מתחם רב-שכבתי הממוקם סביב המרכז - המקדש (כנסיית הדורמציון) - עמוק במעמקי הסלע.
מערות ורדזיה נמתחות ממערב למזרח, עם חזית של 500 מ'.
החללים מסודרים בדרגים של חמש, שש ושבע שכבות בקטעים נפרדים.
בחלק המזרחי נמצאו 13 שכבות של מערות.
והמערכת המאוחדת כוללת 19 שכבות בסך הכל.
המתחם הכולל של ורדזיה כולל חמש עשרה כנסיות.
החשובות ביותר, מלבד כנסיית הדורמיציון, הם כנסייה מתקופה מוקדמת יותר מהמאה האחת עשרה בוורדזיה עילית וכפר הבנוי מסלעים וכנסיות במערות חצובות בסלע של אנאנאורי מהמאה העשירית עד השתים עשרה.
הכנסיות מקושטות בציורי קיר מקוריים.
החלק המרכזי במתחם התחתון נחצב בחלק המרכזי השל צוק שכבה של ברקציה במשקע טופה בגובה של כארבע מאות ושלושים מטר מעל פני הים.
בסך הכל הוא מכיל כ -500 מערות.
הוא מחולק לחלק מזרחי ומערבי על ידי כנסיית הדורמיציון.
בחלק המזרחי של המתחם שבעים ותשעה בתי מערה נפרדים, בשמונה קומות ועם סך של 242 חדרים, כולל שש קפלות, "חדר תמר", חדר ישיבות, חדר קבלה, בית מרקחת ועשרים וחמישה מרתפי יין; 185 צנצנות יין שטמונים ברצפה מעידות על חשיבות אמנות גידול הגפנים לכלכלת הנזירים.
בחלק המערבי, בין מגדל הפעמונים והכנסייה הראשית, נמצאים עוד ארבעים בתי מערה, בשלוש-עשרה שכבות ובסך הכל 165 חדרים, כולל שש קפלות, חדר אוכל עם מאפייה, תנורים אחרים לאפיית לחם ובית מלאכה לחישול ברזל .
מחוץ למגדל הפעמונים המתחם מתנשא לגובה של תשע עשרה קומות בסך הכל, עם מדרגות המובילות לבית קברות.
התשתיות כוללות מנהרות גישה, מתקני מים ותשתיות להספקה עבר ההגנה.
מתחם אנאנאורי ממוקם בחלק המערבי של ורדזיה.
הוא מכיל מספר מערות, כנסייה ומנהרה.
הכנסייה הקטנה היא מעין סוג של קפלה.
הוא כולל את השער המערבי וחדר משלים מצפון.
קישוטי האולם מכילים מגוון רחב של נושאים דתיים.
המנהרה בחלק המרכזי של ורדזיה מחוברת לאספקת המים ואורכה 16 מ '.
המנהרות שמתחילות מהצד הצפוני של המקדש מובילות למנזר הדורמציון, אורכן 64 מטר.
בחלק המזרחי של ורדזיה ישנה "יציאה" של מנהרה ונסלל כביש שאורכו 220 מ '.
מנהרות אלו כוללות נישות רחבות בקירות החדרים - למצעים, נישות קטנות - לכלים, ספרים ואבקה, שולחנות, אח ועוד.
הנישות מקושתות ברובן ומעוטרות בקצוות חתוכים בפשטות.
מים סופקו באמצעות אמת מים באורך 3.5 ק"מ מהכפר ורדזיה עילית .
כמות המים הייתה אמורה להיות 166,000 ליטר ליום, הספק לכ־50,000 איש.
כנסיית הדורמציון הייתה מוקד רוחני גדול והחלק המרכזי של ורדזיה.
הכנסייה חצובה בסלע וקירותיה מחוזקים באבן.
שטחו על הוא מתנשא לגובה של .
האולם המרווח עם אפסיס רחב וקונכייה מכוסה בקמרון הקנה.
חדרים נוספים צמודים למערב ולצפון.
החדר המערבי הסמוך מוביל לאולם נפרד נוסף, שיש בו מנהרה, המסתיים בבריכת מים קרים.
שניהם גם הכנסייה וגם האכסדרה של הכנסייה מעוטרים; לעיטורים אלה חשיבות רבה בהתפתחות ציור הקיר הגאורגיים מימי הביניים.
הפטרון שלה, רָאטִי סוּרָמֶלִי , מונצח בדיוקן התורם על הקיר הצפוני; בכתובת הנלווית נכתב "אם האלוהים, קבלי ...
את מנחתו של ראטי עבדכם, אריסתווי של כארתלי, שקשט בלהיטות את הכנסייה הקדושה הזו לתפארתכם".
על אותו קיר צפוני נמצא גם ציורי קיר של מכונני המלוכה בגאורגיה, גיאורגי השלישי ותמר, המחזיקים בדגם של הכנסייה.
שניהם לבושים בבגדי טקס ביזנטיים ומעוטרים בכתר.
בדמותה של תמר חסר סרט שמציין כי היא אישה נשואה וכיתוב שלה כולל את הנוסח "אלוהים ייתן לה חיים ארוכים", ואילו בדמותו של גיאורגי לא מופיע כיתוב זהה.
משמעותו הדבר שגיאורגי לא היה בין החיים; עובדות אלה עזרו בתיארוך הפרסקו.
הוא אוייר כפי הנראה בתקופה שבין מותו של גיאורגי השלישי בשנת 1184 לנישואיה של תמר בשנת 1186. ציור דמותה של תמר הוא המוקדם מבין ארבעה ציורי קיר הידועים של תמר.
מתחת לקירות העליונים נמצאים, נגישים יותר כמו הקדושים המסעיים, ציורי קדושים וסגפנים נוצרים.
על הקיר האחורי של "המזבח הקדוש" (), מאחורי המזבח, נמצאים ציורי קיר של שנים עשר אבות הכנסייה.
באכסדרת הכנסייה הם סצנות של יום הדין, חיק אברהם, מלאכים נושאים מדליון עם הצלב, ושלוש סצנות מחייו של סטפנוס הקדוש ; ציורים אחרים אבדו ברעידת אדמה בשנת 1283. ציורי הקיר אויירו בטכניקות סקו שהן טכניקות ציור על קיר שאינן פרסקו.
ציורי קיר אלה מעידים על הקשר עם המזרח הנוצרי והעולם הביזנטי, ומיושמים תוך שימוש במסורות אמנותיות מקומיות.
ציורי הקיר על הקירות אויירו על ידי קבוצת אמנים בראשות אמן בשם גיאורגי, ששמו צוין על המזבח ובמימונו של רָאטִי סוּרָמֶלִי.
משנת 1985 היווה האתר חלק משמורת המוזיאון ההיסטורי-אדריכלי של ורדזיה .
האתר כולל ארבעים ושישה אתרי אדריכלות, שנים עשר אתרים ארכאולוגיים ועשרים ואחד אתרים של אמנות מונומנטלית.
בשנת 1999 הוגשו ורדזיה-חרתוויסי (שני האתרים הוגשו יחד) להכרה ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו כאתר תרבות בהתאם לקריטריונים (2), (3), (4), (5) ו-(6).
במסגרת ההערכות של אונסק"ו, ציינה הוועדה המייעצת (ICOMOS) את גרמה שבקפדוקיה כאל ההשוואה הקרובה ביותר בין אתרי מנזר מערות בעלי חשיבות למורשת התרבות הבינלאומית.
בשנת 2007 הוגשו ורדזיה-חרתוויסי מחדש כאתר תרבותי ואתר טבע מעורב, גם בהתאם לקריטריון (7) של אתר מורשת עולמית.
משנת 2012, שימור ציורי הקיר בכנסיית הדורמיציון מבוצע על ידי מכון קורטולד לאמנות בשיתוף עם הרשות הלאומית לשימור מורשת התרבות של גאורגיה והאקדמיה הממלכתית לאמנויות של טביליסי .
כיום ורדזיה הוא אחת האטרקציות התיירותיות העיקריות בדרום גאורגיה.
המקום מנוהל על ידי קבוצה קטנה של נזירים, וניתן לבקר בו תמורת סכום סמלי.
מיניבוסים מקומיים בשם מרשרוטקה מגיעים לוורדזיה כל יום מהעיר אחלציחה.
כ-300 מערות בגודל חדר נותרו חשופות לעין כל, ולחלק מהמערות יש עדיין צינורות מים ישנים, זכר למערכת ההשקיה.
בשנת 2007 הוכרזה ורדזיה כאתר בעל חשיבות תרבותית לאומית של גאורגיה .
ורדה אלשיך (נולדה ב-23 באוגוסט 1944) היא שופטת ישראלית בדימוס, שכיהנה כסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ופרשה מכהונתה בנובמבר 2013. שימשה במשך כשבע שנים בתפקיד יו"ר נציגות השופטים הארצית.
ורדה אלשיך נולדה בתל אביב להורים יוצאי פולין.
אביה (בנו של הפעיל הציוני משה גרשון פלדשטיין) היה מהנדס חשמל, שתכנן ביחד עם פנחס רוטנברג את תחנת הכוח בנהריים.
אלשיך למדה בבית ספר תיכון עירוני ד' בתל אביב וסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1962. הייתה חניכה בתנועת הצופים, בצופי דיזנגוף, רמת-גן ויד אליהו, ואחר כך נמנתה עם מקימי שבט הצופים בגבעתיים.
לאחר שהתגייסה לצה"ל, שירתה בפרקליטות הצבאית כמזכירתו של הפצ"ר מאיר שמגר (לימים נשיא בית המשפט העליון).
אלשיך למדה משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה וסיימה את לימודיה בשנת 1967. התמחתה במשפטים אצל השופט בר זאב בבית משפט השלום בטבריה ולאחר מכן בפרקליטות מחוז תל אביב.
בשנת 1969 הוסמכה כעורכת דין.
היא למדה גם לתואר ראשון בחשבונאות, אולם לא סיימה את לימודיה אלו.
בשנים 1970 עד 1972 עסקה בפרקטיקה פרטית והייתה היועצת המשפטית של בנק יעד לפיתוח חקלאי.
בשנת 1972 חזרה לפרקליטות מחוז תל אביב, הפעם כפרקליטה, עבדה שם עד לסוף שנת 1977 והגיעה עד לדרגת סגנית פרקליט המחוז.
במקביל כיהנה בשנים אלו גם כחברת הוועד הארצי של לשכת עורכי הדין.
בינואר 1978 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב.
בספטמבר 1987 מונתה לרשמת בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובמרץ 1990 מונתה לשופטת (בפועל) בבית המשפט המחוזי.
באוגוסט 1995 מונתה כשופטת קבועה בבית המשפט המחוזי.
אלשיך שובצה לתפקיד שופטת המשנה במדור פירוקים וכינוס נכסים בניהולו של סגן הנשיא ישעיהו לויט, ועם פרישתו, בפברואר 2002, התמנתה לשופטת הראשית במדור זה (כשופטת משנה כיהנה דניה קרת מאיר).
בשנת 2005 הוציאה לאור עם גדעון אורבך את הספר "הקפאת הליכים הלכה למעשה".
בשנת 2006 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
לאורך תקופת ישיבתה על כס המשפט, בלטה אלשיך בלשונה החדה ומזגה השיפוטי הסוער, אך גם בזכות החלטותיה המהירות והחדות.
במשוב השופטים שנהגה לערוך לשכת עורכי הדין, זכתה אלשיך בדרך כלל לציונים נמוכים בסעיפי המזג השיפוטי, ולציונים גבוהים בסעיפי הכרת התיק המשפטי והדין הרלוונטי.
בסקר שערכה נשיאות בתי המשפט עלה, כי אלשיך היא השופטת השלישית במספר האזכורים של שמה באמצעי התקשורת בישראל, לאחר שני שופטי בית המשפט העליון, אהרן ברק ומישאל חשין.
בין הגופים הבולטים שאלשיך דנה בתיקי הפירוק שלהם נמנים "פיקנטי", "נגה אלקטרומכניקה", "קלאבמרקט", "תבל", "טאוור אייר", התעשייה הצבאית, "פויכטונגר", "בורגר קינג", "פיצה מטר", "פיצה דומינוס", "הבנק למסחר", תיאטרון הבימה ו"אגרקסקו".
תקדימים משפטיים בדיני חדלות פירעון וכינוס
לאורך 18 שנות כהונתה כשופטת הפירוקים וכינוסי הנכסים בבית המשפט המחוזי בתל אביב יצרה אלשיך תקדימים רבים בתחום, וביניהם:
בפסיקתה ב-2009 לגבי הסדר החוב של אפריקה ישראל היא קבעה שבהסדר חוב יש לפצות את בעלי האג"ח עם המח"מ הקצר באופן מעודף לעומת הארוכות על-מנת להשיג שוויון מהותי.
בפסיקתה ב-2007 לגבי אפריקה ישראל השקעות קבעה כי לגבי תנאי מפורש בהסכם שלפיו צו הקפאת הליכים לחברה היא הפרה יסודית של ההסכם, התנאי לא ייאכף באופן אוטומטי אלא יישקל בנסיבות העניין.
בהלכת שבירו מ-2002 קבעה תקדים המאפשר מתן הפטר אישי לבעלי שליטה בחברה בגין ערבויות במסגרת הסדר נושים של החברה, ולא במסגרת פשיטת רגל אישית.
בהלכת קומגייט קבעה שביטוח לאומי צריך לשלם לעובדים שאיבדו את מקום עבודתם בשל פירוק שכר שלא שולם להם, פיצויי פיטורים, וכן תמורת הודעה מוקדמת.
בהלכת קלאב מרקט הרחיבה הלכה זו לחברה המצוייה בהקפאת הליכים.
הלכות ותקדימים ביחס לשכר טרחה של מפרקים, אלשיך הגדילה באופן משמעותי את היקף התשלום למפרקים.
ביוני 2012 קבע נציב תלונות הציבור על השופטים, אליעזר גולדברג, כי אלשיך ביצעה 36 תיקונים טכניים ומהותיים בפרוטוקול דיון שהתנהל בפניה, כדי להחמיר בתיאור התנהלות עו"ד שנגדו התלוננה.
בעקבות החלטת הנציב, פנו ראש לשכת עורכי הדין וחמשת ראשי מחוזות הלשכה לשר המשפטים יעקב נאמן ולנשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס בדרישה להדחתה.
ב-27 ביולי 2012 הודיעה אלשיך על התפטרותה מתפקיד יו"ר נציגות השופטים.
בעקבות החלטת גרוניס, פנו יו"ר לשכת עורכי הדין וחמשת ראשי מחוזותיה לשר המשפטים יעקב נאמן, בדרישה להשתמש בסמכותו ולהגיש קובלנה משמעתית נגד אלשיך לבית הדין המשמעתי של השופטים ולהשעותה מתפקידה.
בישיבה משותפת שהתקיימה בין השר נאמן לבין יו"ר לשכת עורכי הדין וראשי המחוזות, הוביל נאמן לפשרה שבמרכזה הסתפקות בהחלטתו של הנשיא גרוניס על אזהרה חמורה לאלשיך.
בספטמבר 2013 נודע שנציב תלונות הציבור על השופטים מצא כמוצדקת תלונה נוספת נגד אלשיך, בעניין ביקור בית שערכה אצל החייבת רחל סופר.
תלונה זו נגעה לשיבוש סדר הדין האזרחי (חקירה בלא נוכחות סנגור, ודיון במעמד החייבת בנוכחות הצד התובע בלבד), דיון בסדר המשפט בנוכחות התביעה בלבד, ותיקונים מהותיים בפרוטוקול הדיון.
נוסף על כך, קבע הנציב כי השופטת אלשיך הסתירה פרטים מהותיים, בכללם דיון בנושא החייבת עם כונס הנכסים בלבד.
בעקבות הבירור יצאה אלשיך באפריל 2013 לשבתון של חודשיים, שממנו חזרה לכס השיפוט.
לאחר מכן, ב-13 באוגוסט 2013, הודיעה כי תפרוש לגמלאות ב-15 בנובמבר 2013, שנה לפני גיל הפרישה.
ב-14 בנובמבר הקריאה את פסק הדין האחרון בנוכחות בכירי מערכת המשפט, ובתאריך זה סיימה את כהונתה כשופטת.
פעילותה לאחר פרישתה מכס המשפט
לאחר פרישתה אלשיך עוסקת בייעוץ וגישור בתיקים כלכליים המערבים פירוקים והסדרי חוב, וכן משמשת דירקטורית.
שמה נקשר בהקשר זה כיועצת ומגשרת במספר פרשות כלכליות בולטות, ובכללן אליעזר פישמן, יוסף גרינפלד, ואמיר ברמלי.
מאז סיום עבודתה כשופטת, אלשיך משמשת מרצה אורחת באוניברסיטת תל אביב.
באוגוסט 2024 מונתה ליושבת ראש ועדת החקירה האזרחית לאסון ה-7.10.
אלשיך דוברת שבע שפות: עברית, אנגלית, פולנית, גרמנית, איטלקית, צרפתית ויידיש.
אלשיך היא אם לבת מנישואיה הראשונים לד"ר חילקיהו זונדר.
היא נשואה-בשנית לכלכלן יוסי אלשיך, שהיה ממקימי הבנק הבינלאומי הראשון, המשנה למנכ"ל אל על ושניהל כמה מהחברות-הבנות של חברת "טבע" מחוץ לישראל.
בנה החורג, עופר אלשיך, משמש סמנכ"ל כספים בזכיינית השידור רשת.
ורדינה כהן (נולדה ב-1 בפברואר 1961, ט"ו בשבט ה'תשכ"א) היא זמרת ושחקנית ישראלית, שהתפרסמה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
היא בתם הצעירה של הזמר שלמה כהן, שנודע בכינויו סולימאן הגדול, ושל הזמרת שרה כהן, ואחותם של הזמרים חופני, פיני ויזהר כהן.
כהן למדה לימודי פסנתר קלאסי, שירתה בצוות הווי הנח"ל, והמשיכה בלימודי מוזיקה אקדמאיים.
היא סיימה תואר ראשון בחינוך מוזיקלי והמשיכה ללימודי תיאטרון ומשחק באוניברסיטת תל אביב, שאותם לא סיימה.
במהלך היותה סטודנטית, בשנות ה-80, שימשה כזמרת ליווי בהופעותיה של ירדנה ארזי.
ב-1984 השתתפה לצד אחיה חופני בסרט הישראלי "כאסח" בתור מעריצה של חופני.
ב-1987 השתתפה עם אחיה יזהר בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "מוזיקה היא נשיקה לנצח" (מילים: דודו ברק, לחן: יזהר כהן, עיבוד: רוני וייס).
השניים הגיעו עם השיר למקום החמישי בתחרות.
ב-1988 הוציאה כהן את אלבום הבכורה שלה, "נוסעת בעקבות האהבה", שאת כל השירים בו כתב, הלחין ועיבד דני רובס.
השיר הראשון שהתפרסם היה "הרגע האחרון", ואחריו התפרסמו השירים "שוב לבד", "קח אותי איתך", "מתגעגעת אליך", ו"כשמישהו אוהב אותך", אך שיר הנושא של האלבום, "נוסעת בעקבות האהבה", זכה להצלחה הגדולה ביותר והוא המזוהה ביותר עימה עד היום.
באותה שנה גם השתתפה במחזמר סאלח שבתי, תחילה בתפקיד קטן, ואחר כך כמחליפה של חני נחמיאס בתפקיד העובדת הסוציאלית בת שבע.
ב-1989 השתתפה כהן בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "שביל הזהב" (מילים: תלמה אליגון-רוז, לחן: יזהר כהן, עיבוד: קובי אושרת) שהגיע למקום התשיעי.
ב-1990 הוציאה את אלבומה השני, "דרך עצמי", בלטו באלבום השירים "עיר ללא רחמים", למילים של יהונתן גפן ולחן של יורם צדוק (מספר על אישה שמסתובבת בעיר אלימה בה אין רחמים), "שישי בצוהריים" (מילים: עדית פאנק, לחן: נתן כהן), "אהבה נכזבת", ו"אני שוב מתאהב" (בשניהם, מילים: יונה וולך, לחן: יהודה אלבוים).
נתן כהן עיבד והפיק מוזיקלית את שירי האלבום.
בעקבות האלבום יצאה לסיבוב הופעות שאת קטעי הקישור עבור המופע כתב יהונתן גפן.
ב-1991 נישאה למוזיקאי צור בן זאב ונסעה בעקבותיו להתגורר בארצות הברית, שם נולדו בתם הבכורה מיתר ובנם השני סול.
ב-1996 שבה כהן להתגורר בישראל, והקליטה את אלבומה השלישי "מי אמר ש...", שיצא רק ב-2000. השירים "בייבי" אותו הלחינה בעצמה למילים של רחל שפירא ו"עיני זהב", שהופיע בשני עיבודים שונים זכו להצלחה.
אף על פי שדיסק זה לא הושמע רבות הוא הגיע לשיא של מכירות של פעמיים זהב.
בשנים 2006, 2008 ו-2010 הוציאה מגוון של אלבומי ילדים ללימוד מורשת הארץ וחגיה בשירים שכתבו לה אורלי בינדר ועמוס ברזל.
מתוך סדרה זו יצא מאוחר יותר אוסף שירים.
לאורך השנים, ורדינה הופיעה על במות רבות ברחבי ישראל ושרה את שיריה, לרבות שירי ארץ-ישראל המזוהים עם המסורת של בית הוריה, בית משפחת "סולימאן הגדול".
ב-2015 הוציאה ורדינה את הדיסק "שירים מהבית" בהפקתו המוזיקלית של בעלה, צור בן זאב, והוא כולל מגוון שירי ארץ-ישראל עמם היא מופיעה, כגון מחרוזת רועים, מחרוזת הורה ושירים מסביב למדורה.
1985 לכה דודי - מתוך פסטיבל הזמר החסידי 85'
1987 מוזיקה היא נשיקה לנצח, עם יזהר כהן - מתוך קדם אירוויזיון 87'
1989 שביל הזהב - מתוך קדם אירוויזיון 89'
2007 תפילה - מתוך "ילד פלא" - תחרות שירי הילדים של ישראל
כהן נשואה ואם לארבעה ילדים.
ארבעת ילדיה של כהן זכו לשמות מוזיקליים: מיתר, סול, קשת ותו.
בנה של כהן, קשת בן זאב, השתתף ב-2017 בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון".
ורדה זקהיים (נולדה ב–24 בנובמבר 1932) היא פעילה חברתית ישראלית, המכהנת כיושבת ראש עמותת ליל"ך לסיוע במגזרים חלשים בקהילה.
לאורך חייה התנדבה זקהיים בפעילויות רבות למען חיילים, נוער בסיכון, עולים חדשים, אסירים משוחררים וקשישים.
יקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2006.
זקהיים נולדה בתל אביב להורים שעלו לארץ ישראל מרוסיה בשנת 1919, באונייה "רוסלאן".
אביה, משה פרנקל, היה מנהל מחלקת הגבייה הראשון של עיריית תל אביב, וממייסדי מגן דוד אדום בישראל.
זקהיים למדה בבית הספר העממי "הכרמל" (כיום "גבריאלי") ואחר כך בגימנסיה העברית "הרצליה".
בהמשך למדה בסמינר לוינסקי, וסיימה כגננת מוסמכת.
זקהיים החלה להתנדב במגן דוד אדום בעודה תלמידת בית ספר תיכון.
ב-1967 הקימה קבוצה שפעלה למען חיילים, בשם "קרן התנדבות לביטחון".
בשנות השבעים ארגנה פעילות למען נוער משוטט ברחוב.
הפעילות למען הנוער הובילה להקמת עמותה שהושיטה עזרה לעולים מברית המועצות בתקופת גל העלייה הגדול של שנות השבעים.
בשנות השמונים הקימה זקהיים את "קשב לקשיש", עמותה בתל אביב שהושיטה עזרה נפשית לקשישים במצוקה.
בשנת 1996 החלה זקהיים לעמוד בראש עמותת ליל"ך, והיא ממשיכה עד היום בתפקיד זה.
זקהיים הייתה יושבת ראש ועדת הרווחה בעיריית תל אביב-יפו במשך שתי קדנציות.
בנוסף היא חברה בדירקטוריון עירוני "גחלת", חיסכון ללימודים להשכלה גבוהה.
היא נוטלת חלק פעיל בעמותות נוספות, בהן העמותה לשיקום האסיר, ו"עינבר", עמותה ישראלית לנפגעים במחלות ראומטיות.
בשנת 1998 קיבלה זקהיים את אות המתנדב מטעם שר העבודה והרווחה; היא קיבלה את האות יחד עם בתה אסתי זקהיים ואביה המנוח משה פרנקל.
בשנת 2002 קיבלה את אות הנשיא למתנדב, על פעילותה למען רווחת הפרט.
בשנת 2006 קיבלה את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
ורדה רוֹטֶר (נולדה ב-13 ביוני 1947) היא פרופסור אמריטה במכון ויצמן.
חוקרת את הביולוגיה של התא ואת מחלת הסרטן.
נושא מחקרה הוא הגן p53 והשפעתו על התפתחות גידול סרטני והיא נחשבת לאחת החלוצות בחקר הגן.
עבודתה זיכתה אותה במגוון פרסים ביניהם פרס א.מ.ת (2003) ופרס לומברוזו (2008).
בעבר, היא ניהלה את המחלקה לביולוגיה של התא ואת המרכז לבריאות האישה במכון ויצמן למדע.
בנוסף הייתה היועצת לנשיא בנושא קידום נשים במדע.
נכון ל-2017, פרופ' רוטר מנהלת את המוסד לחקר מחלות הדיילים (FAMRI) בישראל.
רוטר המשיכה בעבודת פוסט דוקטורט במכון ויצמן עד 1979, אז עברה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם עשתה את הפוסט דוקטורט ועבדה עם דייוויד בולטימור על הגן p53 והשפעתו על התפתחות הסרטן.
בשנת 1981 שבה למכון ויצמן כחוקרת בכירה והמשיכה לעסוק בנושא.
בשנת 1985, קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1992 הייתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1993–1995 עמדה בראש המחלקה לביולוגיה של התא במכון ויצמן.
משנת 2000 ועד שנת 2014 היא ניהלה את המרכז לבריאות האישה במכון ויצמן למדע ומשנת 2003 ועד שנת 2010 היא ניהלה את המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא.
בין השנים 2011 ו-2014 הייתה פרופ' רוטר היועצת לנשיא לקידום נשים במדע.
נכון ל-2017 היא מנהלת את המדור הישראלי של ה-FAMRI (המוסד לחקר מחלות הדיילים), תפקיד אשר החלה לבצע בשנת 2013. בנוסף היא עוסקת בקידום מעמד האשה במכון ויצמן.
כיום, היא חברה באגודה הישראלית לאימונולוגיה, באגודה הישראלית לחקר הסרטן, הארגון האמריקאי למיקרוביולוגיה, האגודה האמריקאית למלחמה בסרטן ואגודות וארגונים נוספים.
כמו כן היא חברה בדסק המקצועי של כתבי עת מדעיים רבים בארץ ובעולם כגון כתב העת הרפואי על שם הרמב"ם, כתב העת בנושא ביולוגיה מולקולריתFEBS Letters וכתבי עת נוספים.
רוטר היא אם לשתי בנות, סבתא לשמונה וסבתא רבתא לנינה.
בשנת 1979 כאשר עבדה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס חקרה פרופ' רוטר את הגן p53 במעבדתו של דייוויד בולטימור.
בראשית מחקרה מצאה פרופ' רוטר כי הגן נוכח בגידול סרטני.
הימצאותו של הגן בגידולים סרטניים היא משמעותית ופרופ' רוטר הציעה להשתמש בגן כסמן זיהוי ביוכימי להימצאות גידול .
בעקבות ממצאים אלו ואחרים סברו המדענים באותה תקופה כי הגן תורם להופעת מחלת הסרטן.
חוקר נוסף אשר חקר את הגן במקביל לפרופ' רוטר היה פרופ' משה אורן.
בשנת 1981 חזרו פרופ' רוטר ופרופ' אורן לארץ ופתחו שתי מעבדות במכון ויצמן למדע.
במעבדתה, פיתחה פרופ' רוטר שיטות חדשניות לזיהוי ה-p53, שיטות המצויות בשימוש כיום במעבדות רבות בעולם.
p53 מזוהה כמעכב גידולים סרטניים
בשנת 1989 כאשר פרופ' רוטר, פרופ' אורן וחוקרים נוספים השוו את שיבוטי הגן שהם פיתחו התגלה כי כל שיבוט שונה במעט מהאחר.
ההשוואה הובילה למסקנה כי הגן שזוהה כמעודד הופעת גידול סרטני אינו אלא מוטציה של הגן המקורי.
לאחר מכן התגלה כי מטרתו של גן זה במקורו היא לדכא סרטן וכי הוא גורם לתאים סרטניים לעבור אפופטוזה (מוות תאי מכוון).
עם השנים, מחקריהם של פרופ' רוטר ופרופ' אורן התפצלו לכיוונים שונים ופרופ' רוטר התמקדה בחקר המוטציות של הגן בתאים סרטניים בעוד שפרופ' אורן התמקד בחקר הפעילות של גן p53 במצבו המקורי.
עם זאת, המשיכו השניים לשתף פעולה וכתבו מספר מאמרים בנושא יחדיו.
פרס פהר בתחום ברפואה, 1993.
פרס לומברוזו לחקר סרטן, 2008.
פרס הלמהולץ לחוקרים מצטיינים, 2013.
פרס אנטוני דיפל בתחום קרצינוגנזה (סירטוּן), 2014.
ורדה גנוסר (נולדה ב-22 בפברואר 1943) היא משוררת, עורכת ואוצרת ישראלית.
יוזמת הקמת "משכן האמנים" בהרצליה.
ממייסדות איגוד כללי של סופרים בישראל.
ורדה גנוסר (לבית דוּאֶר) נולדה תל אביב.
ילדותה עברה עליה בתל אביב וביפו.
סיימה את בית הספר היסודי "שבי ציון" ותיכון א' לאמנויות תל אביב.
לאחר שירותה הצבאי, למדה באוניברסיטת תל אביב, בחוגים לספרות ופילוסופיה.
במסגרת הלימודים הצטרפה לקבוצת הדרמה הראשונה שייסדו הבמאים נולה צ'לטון ופיטר פריי.
ב-1985 חזרה אל עולם התיאטרון, כאשר שמשה כעוזרת לבמאי שמואל בונים בהצגה "בית ספר לריקודים" מאת נתן זך, שהועלתה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1968 למדה בבית הספר הגבוה לציור, ובהמשך השתלמה בסדנאות האמנים בעבודות הדפס שונות.
שיריה הראשונים של ורדה התפרסמו בשנת 1961, בגיל 18, בכתב העת "קשת" בעריכתו של אהרן אמיר.
בכתב עת זה המשיכה לפרסם עד לסגירתו בשנת 2008. במהלך השנים פרסמה שישה ספרי שירה: "שמועות מארץ מרחק" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971), "מגע מקום" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981), "צורת האש" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989) - על ספר זה זכתה בפרס קוגל לשירה, "נשימ-מה" (2000) ו"צל צופה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008).
לרגל השקת הספר "צל הצופה", הולחנו כמה מהשירים המופיעים בו על ידי רועי ירקוני בביצוע יעל קראוס.
בחודש ספטמבר 2012 הלחין ירקוני את שירה של גנוסר ,"בועז", שבוצע על ידי קרני פוסטל.
בשנת 2008 ראה אור ספר נוסף, "יומן יוחנן" - מסה ושירים על דמותו ותקופתו של רבי יוחנן.
בשנת 2012 ראה אור ספר-אמן "כתיבת הארץ" בשיתוף דורית פלדמן.
שנה לאחר מכן, פורסם בגרמניה "ישראל- נורמליות של מדינה", אלבום שירים וצילומים בעברית ובגרמנית עם הצלמת מיכאלה ובר (הוצאת HENTICH&HENTRICH).
שיריה של גנוסר התפרסמו במספר אנתולוגיות: "אדמה אדמתי" ("ספרית פועלים", 1985), אנתולוגיה לשירי תל אביב (הוצאת "ידיעות אחרונות"), "האבנים זוכרות" (אנתולוגיה באנגלית בעריכת המשורר משה דור), "שלום" (אנתולוגיה באנגלית בעריכת משה דור וברברה גולדברג), קובץ שירים בצרפתית בתרגום מארי לוי, אנתולוגיה לשירי אהבה (בעריכת משה דור, הוצאת "טובי", 2008).
שיריה תורגמו לאנגלית, צרפתית וערבית.
בשנת 1986, השתתפה בפסטיבל השירה בסלובניה כנציגת פא"ן הישראלי, ב-2002 בפסטיבל השירה בליאון, ספרד.
כמו כן השתתפה בפסטיבלי השירה בכפר מע'אר בגליל העליון.
ב-1988 יצגה כמשוררת את ישראל במסע של נציגי תרבות, שהופיעו על במות שונות ברחבי רוסיה, לרגל חמישים שנה למדינה.
יזמה וניהלה שני פסטיבלי שירה בהרצליה.
עורכת ספרי שירה ומנחה ערבי ספרות.
בשנת 2001 הוענק לה פרס ראש הממשלה ליצירה.
בין השנים 1984–1994 שימשה כמזכ"ל "אגודת הסופרים העברים", ומזכ"ל מרכז פא"ן בישראל.
במסגרת התפקיד יזמה והגשימה את הפעלתן של דירות אירוח ליצירה ברחבי הארץ, אשר עמדו לרשות הסופרים בכפר תבור, ירושלים, נהריה, ערד וטבריה.
יזמה את הפעלתו מחדש של פרויקט "סופר מורה".
בשנת 1994 פרשה יחד עם עמיתים אחרים מאגודת הסופרים והשתתפה ביסודו של "ארגון הסופרים בישראל", המשתף בהנהלתו סופרים יהודים וערבים.
גנוסר, החברה בהנהלת האיגוד מיום הקמתו, שימשה כעורכת אורחת בכתב העת "גג" היוצא מטעמו וכיום חברת מערכת.
חברה ב"דרך אברהם" – קבוצת שיח בין יהודים וערבים מחוגי הסופיות כמו כן, שימשה כחברה בחבר הנאמנים למינוי שופטים בפרס ראש הממשלה לספרות.
בשנת 1995 יזמה גנוסר את הרעיון להקמתו של משכן האמנים בהרצליה וליוותה את הקמתו מן השלבים הראשונים של השיפוץ ועד הפעלתו.
גנוסר, הקימה במשכן גלריה לאמנות, ובית אירוח ליוצרים וליצירה.
במסגרת זו אצרה מאות תערוכות אמנות, ופרסמה עשרות מאמרים על התערוכות שאצרה, במשכן ומחוצה לו.
במשך 19 שנות ניהולה במשכן, התקיימו עשרות רבות של אירועי תרבות, ספרות, סימפוזיונים והשקות ספרים.
בין הפרויקטים הרבים שיזמה ניתן למנות את: פרויקט "קובה-כאן", אמנים קובנים בארץ ישראל ובמקביל אמנים ישראלים בהוואנה, קובה, במסגרתה אצרה תערוכה משותפת לפיליפ רנצר ולאמן הקובני קאצ'ו בתל אביב.
בשנת 2003 היא הייתה אוצרת של תערוכת דויד לוייתן.
גנוסר אצרה תערוכה של קבוצת אמנים ישראלים בביאנלה בהוואנה, קובה וכן תערוכה של אמנים קובנים בהרצליה.
במסגרת הביאנלה השנייה בהרצליה, אצרה תערוכה בעיר נצרת - המיצג "אררט אקספרס", של האמן בני אפרת.
בשנת 2013 אצרה תערוכה קבוצתית גדולה בפסטיבל האמנות "ארט-13" ברמת השרון.
בשנה זו, אצרה תערוכה קבוצתית נוספת בגלריה "תירוש" בהרצליה.
ב-2014 אצרה תערוכה קבוצתית ב"בית האמנים" בתל אביב.
בעקבות לימודיה בבית מדרש "אלול" (1992–1994), יזמה גנוסר את הקמתם של שני בתי מדרש ליוצרים - חוגי עיון יצירתי במקורות היהדות שפעלו כ-16 שנה.
כמו כן, הקימה קבוצת יוצרים ללימוד בשיתוף "מכון שכטר".
הקבוצה למדה בהנחיית מרצי המכון ובתום תקופת הלימודים התקיימה התערוכה הקבוצתית, "כסוי וגלוי" ומופע במשכנות שאננים.
בשנת 1995 יזמה את הקמתה של עמותת "צפונות תרבות" התומכת באמצעות תרומות מקונצרטים במוזיקאים, בה היא חברה מיום הקמתה.
שנה לאחר מכן, יזמה את הקמתה של העמותה "אפשר אחרת", השמה למטרה לפעול בתחומי התרבות והחברה כגשר בין ישראלים וערבים.
בשנת 2013 הקימה את "נתיבות תרבות", מסגרת לאירועי תרבות ואמנות.
במסגרת זו מתקיימת סדנה של אנשי רוח ואמנות בשיתוף מכון "אלול", ירושלים.
גנוסר שימשה כחברה בדירקטוריון של תיאטרון אנסמבל הרצליה מיום הקמתו ועד נעילתו.
הייתה חברת דירקטוריון בתאגיד העירוני של הרצליה עד 2012 וחברה בוועדת השמות העירונית ובוועדת הנצחה 2002–2012. בשנים 2009–2012 שימשה כיו"ר ועדת פיסול עירונית בהרצליה.
"שמועות מארץ מרחק" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971)
"מגע מקום" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981)
"צורת האש" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989)
"צל צופה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008)
"כתיבת הארץ" (בשיתוף דורית פלדמן, 2012)
"ישראל- נורמליות של מדינה" (2013, HENTICH&HENTRICH)
פרס ראש הממשלה ליצירה (2001)
ורדה גנזך (נולדה ב-7 בדצמבר 1946) היא סופרת ישראלית.
ורדה גנזך נולדה בשם ורדה יונגרמן וגדלה עד גיל 11 בחיפה, אז עברה להתגורר עם משפחתה במושב שדה ורבורג בשרון.
דור שביעי בישראל משני הוריה, במקור מוצאה של משפחת אמה הוא חלבי (מוסן-לוי) ומוצאה של משפחת אביה הוא יקה.
בוגרת הסמינר למורים וגננות בבית ברל.
בצה"ל שירתה שנתיים כגננת בדימונה, לאחר שחרורה נישאה ונשארה בדימונה.
בהיותה בת 26 התמנתה למדריכה פדגוגית לגננות במחוז הדרום.
בהיותה בת 28 התמנתה למנהלת מרכז מיל"א – מרכז הורים וילדים לספרות ואמנות מטעם משרד החינוך, מחוז דרום.
בהיותה בת 32 עברה עם משפחתה לאשדוד, מקום מגוריה עד היום.
עבדה כמדריכה פדגוגית לגננות באשדוד, אשקלון ושדרות.
באותה עת למדה בסמינר ועשתה הסבה להוראה בבית ספר יסודי.
עברה קורס מדריכי תיירות מטעם משרד התיירות ומשרד חופית לאשדוד וסביבותיה כיום היא גמלאית של משרד החינוך.
במקביל לעיסוק בהוראה הקימה תיאטרון בובות, לו כתבה את הטקסטים, בנתה את הבובות, הפעילה אותן ושיחקה בו.
במהלך השנים מתנדבת פעילה בעיר אשדוד בתחומים שונים: מעון לנשים מוכות, מועדון אנוש, חלוקת מזון לנזקקים, חברת רוטרי במהלך שנים אחדות ועוד.
כיום מובילה ביחד עם מחלקת החינוך של עיריית אשדוד פרויקט של מפגשים ספרותיים שמעבירות סופרות העיר לילדי בית הספר.
כתבה עד עתה (פברואר 2015) שמונה ספרים לילדים ושנים למבוגרים.
לכל ספר ילדים יש לה הצגת יחיד או מפגש ספרותי.
חברת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל מאז שנת 2011. בבחירות לאגודת הסופרים בנובמבר 2015 נבחרה לוועד המנהל.
ורדה גנזך היא גרושה, אם לשניים: מקס עוסק באבטחת מידע ומוזיקאי, הנשוי לפז מושקוביץ גן-זך ויפתח – בעל חברה לפעולות אתגריות.
השכנה מהשכונה - בהוצאת "נשיא" בשנת 1995 (לגילאי 8-3)ספר המקרב ומלמד ילדים את אומנות תיאטרון הבובות ככלי חינוכי באמצעות סיפור של מערכת יחסים בין אישיים בשכונה בין ילדים והשכנה האמנית.
מה זה - בהוצאת "נשיא" בשנת 1996 (לגילאי 9-5)באמצעות סיפור על אמא ובן מלבנים ומבהירים ביטויים תוך כדי שימוש בשפה צחה.
אחי הכי - הכי מתגייס - בהוצאת "שירן" בשנת 1999 (לגילאי 10-5)שנה בבית משפחה ישראלי מיום שהבן הבכור מקבל את צו הגיוס הראשון, עד לגיוסו לצה"ל, דרך עיניו של אחיו בן החמש.
הספר מתאר יחסים במשפחה, דאגה לחייל המתגייס וגאווה לאומית.
כפתור ולולאה - בהוצאת "אופיר ביכורים" בשנת 2006 (שתי מהדורות) (לגילאי 7-4)באמצעות סיפור משפחתי מתואר כיצד ניתן להתגבר על קשיים בזכות הנחישות וההתמדה.
שירי בנות גם לבנים מותר לראות – בהוצאת "אופיר ביכורים" בשנת 2007 (לגילאי 12-9)שירים אודות מצבים מחיי היום יום: מה מעניין בנות ובנים, דימוי עצמי ומערכות יחסים במשפחה בין שכנים וחברים.
התיאטרון הוא קסם של מקום - בהוצאה עצמית בשנת 2013 (לגילאי 5–12) עוסק בחינוך ואהבה לתיאטרון דרך סיפור משפחתי, ויישום פעולות הקשורות בהפעלת תיאטרון על ידי ילדים.
תא משפחתי - בהוצאה עצמית בשנת 2013 (לגילאי 10-4)כיצד מתהווה משפחה, מקומו הבטוח של הילד במשפחה כשסביבו צורות שונות של משפחות.
מסעותיו של גרגיר חול - 2015 (לגילאי 120-6)גיבור הספר, גרגיר של חול, קיבל בספרה של גנזך תכונות אנושיות, הוא מתגבר על מכשולים ומסתכל מעבר לכאן ולעכשיו; כל זה עטוף בסיפור דרך הרפתקאות למסעות בעולם ופטריוטיות לארץ.
את הספר איירו ילדים בני 9–11 שפעלו עם ורדה גנזך בסדנה יצירתית.
מעפר באת ואל עפר תשוב – בהוצאת "אופיר ביכורים" בשנת 2009 רומן על רקע נופי ואומנות איטליה המתרחש בין אשדוד לאיטליה.כשהגיבורה מזהה ומרגישה שחייה הקודמים היו באיטליה, היא יוצאת לחקור את העניין.סיפור חיים השזור מדמויות ומצבים הלקוחים מן המציאות והדמיון ומתובל בתמונות חיים שהבזיקו בזיכרונה של המחברת.
In Between Two Homelands - בהוצאת "קונטנטו דה סמריק" בשנת 2013 תרגומו לאנגלית של הספר "מעפר באת ואל עפר תשוב", המופץ בירידים בינלאומיים לספרים בעולם.
דליק ווליניץ (מראיין), בתוכנית המועדון, ערוצים 22 ו-23, תוכנית מספר 79, 2010.
אשר קשר, "בובה של הצגה", במדור תרבות בעיתון ידיעות אשדוד, אשקלון, הדרום; 7 בדצמבר 2012, עמ' 560–561.
רות מזרחי, "ורדה גנזך על: כתיבה, מיסטיקה ואהבה עמוקה", בעיתון היי קיו אשדוד, 1 בספטמבר 2011, עמ' 34–35.
ורדי סרייבו הם כינוי שניתן לסימני התפוצצות ורסס של פגזים ופצצות מרגמה שפגעו ברחובות סרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה, במהלך המצור על העיר.
לאחר תום המלחמה בבוסניה מילאו את הצלקות הללו בשרף אדום והן מהוות מזכרות למצור ולאבדות שהסב.
במשך 1,425 ימים, מאפריל 1992 ועד פברואר 1996, הייתה סרייבו נתונה במצור על ידי צבא יוגולסביה ובהמשך על ידי צבא רפובליקה סרפסקה.
במהלך תקופה זו פגעו בעיר 470 אלף פגזים ופצצות מרגמה שירו הצרים עליה – בממוצע, למעלה מ-300 מדי יום.
במהלך המצור נהרסו בעיר 35 אלף מבנים.
פגיעת הפגזים ורסיסיהם במדרכות ובכבישי העיר הותירה סימני פגיעה טיפוסיים שנראו כפרחים.
לאחר תום המצור על העיר סומן כל סימן פגיעה שכזה שנותר במקום שבו נהרג מהפגיעה לפחות אדם אחד.
הסימנים מולאו בשרף אדום וקיבלו את הכינוי "ורדי סרייבו".
ורדי סרייבו נעלמים בהדרגה מנוף העיר ככל שהריצוף של הכבישים והמדרכות בה מוחלף.
ורדון (שם מדעי: Sebastes) הוא סוג של דג במשפחת הוורדוניים (Sebastidae), שמשמש כדג מאכל נפוץ.
רוב מיני דג הוורדון חיים בצפון האוקיינוס השקט, אם כי שניים מהם חיים בדרום האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי וארבעה חיים בצפון האוקיינוס האטלנטי.
האזור שבו ניתן למצוא את מספר המינים הרב ביותר הוא חופי דרום קליפורניה, שבהם ישנם 50 מיני ורדון.
מאובני ורדון נמצאו עד עידן המיוקן, מקליפורניה ועד יפן (אם כי מאובני אוטולית שנמצאו בבלגיה מקורם עוד בעידן האוליגוקן).
דגי הוורדון הם דגים נפוצים בדיג חובבני ומסחרי, ומינים רבים הגיעו למצב של דיג-יתר.
בעקבות זאת ישנו פיקוח והגבלת דיג על מיני הוורדון באזורים רבים.
בשל תפוצתם הרחבה, לעיתים מחליפים דגי הוורדון במסעדות את דגי הלוטין היקרים.
את דגי הוורדון ניתן למצוא באזור פני המים ועד 3,000 מטר לעומק הים.
לרוב הם חיים בקרקעית הים, לרוב על גבי סלעים, ומכאן שמם באנגלית - rockfish (דג הסלע).
חלק ממיני הוורדון הם בעלי תוחלת חיים גבוהה במיוחד, ונמנים עם הדגים בעלי תוחלת החיים הגבוהה בעולם, כשידוע על כמה מהמינים שעברו את גיל 100 השנים, והפרט המבוגר ביותר שעליו ידוע הוא 205 שנה.
ורדה הורביץ (נולדה ב-27 במרץ 1957) היא עיתונאית וסופרת ישראלית.
ורדה הורביץ נולדה בוורשה, פולין.
אביה, יצחק הרמן, היה ניצול השואה מוורשה.
אמה, סוניה, ילידת רוסיה, הייתה כוריאוגרפית ידועה בלהקה במוסקבה.
בגיל חמישה חודשים עלתה ורדה לישראל עם הוריה ועם אחיה הבכור, חנוך, במסגרת עליית גומולקה.
את שלוש השנים הראשונות עשתה בקיבוץ משמר השרון, שם נולד אחיה הצעיר, אברהם הרמן.
בהיותה בת ארבע עברה המשפחה להתגורר בשיכון עולים בחולון, שם גדלה.
במשך שנים רבות למדה פסנתר בקונסרבטוריון יריב אזרחי בתל אביב, הופיעה בקונצרטים ואף זכתה במלגות מטעם קרן שרת לאמנים צעירים.
בצה"ל שירתה ביחידת המחשבים ממר"ם.
הורביץ היא בוגרת סמינר הקיבוצים בחינוך מיוחד וקורס ביבליותרפיה אצל פרופסור אדיר כהן.
הייתה מורה לחינוך מיוחד עד גיל 28. למדה במשך שנתיים משחק אצל גדי ענבר ואתי רזניק במרכז ביכורי העיתים ושיחקה במשך ארבע שנים בתפקידים ראשיים בצוותא ובאולם תיאטרון חולון, במסגרת תיאטרון חובבים בחולון, בבימוים של חנן יבין, ושולי כהן.
בשנת 1988 החלה לכתוב בידיעות תקשורת, בעלת טור בשם "נשי אישי" וכתבות שטח וצבע רבות.
ב-1990 ראה אור ספרה "שלושים ועוד משהו" בהוצאת בית עימוד, שנגע בדילמות ובקונפליקטים האופייניים לנשים בגיל שלושים בנוגע לגידול הילדים, הבעל והקריירה.
בשנת 1993 החלה לכתוב ב"ידיעות אחרונות", כתבה במוספים "זמנים מודרניים", "24 שעות" ו"שבעה ימים".
פרסמה תחקירים רבים בהם על גל החזרה בתשובה של בני נוער, על רב ופסיכולוג בעדה החרדית שהטרידו מינית נשים ועל מכירת תלמידים לפנימיות דתיות תמורת 300 שקל לראש, סיפורה של זונת רחוב שעבדה 14 שנה בכביש והשתקמה, ועוד.
משנת 1997 הייתה כתבת בכירה במגזין "לאשה", במהלך השנים פרסמה את סיפור חייהן של מאות נשות ציבור ופרסמה סיפורים אנושיים.
אחד מסיפוריה הפך לסרט דוקומנטרי זוכה פרסים בשם "איך את מעיזה" ובוים על ידי בן ליזקה אסא ואורי שידורסקי (שין),
כמו כן, הייתה בעלת המדור "פנינה רומנטית", ושבעקבותיו הוציאה לאור ב-2002, ספר בשם "המלצה רומנטית", בהוצאת ידיעות ספרים שהפך ל"ספר פלטינה" ונמכר ב-50 אלף עותקים.
בעקבות הספר הגישה פינות רדיו ברדיוס 100FM, רדיו חיפה ורשת ב'.
הייתה בעלת המדור "סוגרים חשבון", שבו פרסמה מכתבי אהבה של קוראות אנונימיות.
פרסמה טור אישי בשם "בנויים לקשר", בו פרשה את חיי נישואיה.
ב-2005 יצא ספרה "חוויה רומנטית" לשומרי כשרות, שאף הוא הפך לרב-מכר.
באותה שנה התפרסם סיפורה "ארמון הקרח נמס" באנתולוגיה "געגועים לשינויים: 16 סיפורי מסע ישראליים", בעריכתו של משה גלעד.
ב-2009 התפרסם ספרה "אירוח עם רוח", שהביא סיפורי מסע למקומות רוחניים בארץ.
ב-2011 החליטה להתפטר מעבודתה הקבועה ב"לאשה", ולהפוך לפרילנסרית, כדי להקדיש זמנה לכתיבת ספרי פרוזה.
במהלך השנים הנחתה והפיקה אירועי נשים רבים.
בשנת 2016 ראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות הרומן הראשון פרי עטה "התנ"ך של אמא" והפך לרב מכר.
הספר מגולל את סיפור חייה של נעמי, אישה בת 43, דור שני לשואה, שחיי נישואיה אינם מאושרים, על ילדותה בשנות ה-60 וה-70 בשכונה מעורבת בפריפריה, פעילותה בתנועת השומר הצעיר, על אהבת נעוריה לבחור ערבי מהגליל, על נישואי הבוסר, ועל חיפושיה אחר אח שחזר בתשובה והתנתק מהמשפחה.
ברקע מרחף התנ"ך הפרטי של האם, אשה אתאיסטית בשם רוזה שפיגל, המקבץ בתוכו חוכמת חיים נשית, סודות הישרדות העוברים מדור לדור, אמת, שקרים, אהבה וחמלה שבין אם לבת.
מנחה מפגשי נשים בנושא ספרה.
ורדה הורביץ מתגוררת מזה שנים רבות בתל אביב ולה שתי בנות: הבכורה עמית הורביץ-גרושקה, מהנדסת תעשייה וניהול והצעירה, הבמאית גל הורביץ-הופנונג מייסדת ומנהלת "האנסמבל - תיאטרון נוער ע"ש אתי הילסום".
התנ"ך של אמא, עורכת: מיכל פאר, הוצאת משכל, 2016.
אירוח עם רוח: לילה לגוף, לילה לנפש, צילומים - עדי אדר, הוצאת משכל, 2008.
חוויה רומנטית: מקומות, חופשות, פינוקים (גם לשומרי מסורת), צילומים - אייל לנדסמן, הוצאה: משכל, 2005.
המלצה רומנטית: רעיונות, מקומות, תענוגות, צילומים - אייל לנדסמן, 2002.
שלושים ועוד משהו, הוצאת בית עימוד, 1990.
ורדה פולק-סאם (9 בספטמבר 1953 – 6 ביולי 2023) הייתה סופרת ואמנית רב-תחומית ישראלית.
פולק-סאם התגוררה בירושלים, שם נולדה וגדלה.
פולק-סאם הייתה בת למשפחת עלאיוף, בוכרית מצד האב וספרדייה מצד האם.
היא גדלה בשכונת שערי פינה, הסמוכה לשכונת מאה שערים, בביתו של סבה שהיה חזן.
משפחתה הייתה דתית מאוד אך לא חרדית, ובעלת פתיחות גדולה.
הוריה היו דוברי לאדינו, והנשים במשפחתה (סבתא, דודות ואמא) היו כוח מניע חזק.
בכתיבתה עסקה גם בחלקים מחייה ומחיי משפחתה, בנעוריה בירושלים, ובהשתנות המרקם החברתי והנורמות בנוגע לנשים.
הייתה בוגרת בית הספר לצילום במוסררה שבירושלים, בוגרת החוג לתיאטרון ומוסמכת האוניברסיטה העברית בפולקלור יהודי והשוואתי, וכן בוגרת קורס מורי דרך בבית הספר לתיירות בירושלים.
צילומיה של פולק-סאם התפרסמו בתערוכות ובמגזינים שונים ברחבי העולם.
בשנת 1994 תיעדה את שיפוץ כיפת הסלע בסדרת צילומים שזכתה להצלחה בעולם.
הצילומים אוגדו ל"אלבום השלום", אותו העניק יצחק רבין למלך ירדן חוסיין במפגשם בוושינגטון.
ספר צילומים של התערוכה יצא לאור באנגלית ("BY BREAD ALONE") ובגרמנית ("VOM BROT ALLEIN") בשנת 2000. בנובמבר 2005 הגיש נשיא מדינת ישראל את הספר כמתנה לאפיפיור הגרמני בנדיקטוס השישה עשר ולמזכיר המדינה של הוותיקן.
פולק-סאם זכתה בפרס בתחרות הבינלאומית לצילום "שלום לתבל" שהתקיימה בירדן, והייתה הצלמת הישראלית הראשונה שצילומיה הוצגו בוותיקן.
נפטרה ב-6 ביולי 2023 בגיל 69, לאחר מאבק במחלה קשה.
הותירה את בן זוגה, לוקאס לנדמן, פרופ' לאנטומיה מבזל שווצריה.
בית הסתרים: סודות מן המקווה, הוצאת מודן, 2005
ספר זה הוא פרי מחקר פולקלוריסטי במקוואות הטהרה בישראל.
בשנת 2009 יצאה לאור הגרסה האנגלית של הספר בהוצאת BEACON PRESS, בוסטון, ארצות הברית.
בשנת 2013 יצאה לאור הגרסה ההונגרית של בית הסתרים בהוצאת Studium Plusz Kiado Budapest.
בחירתו של רפאל פ., ליריקה-טפר הוצאה לאור, 2016
בנה של פולק-סאם, רפאל, היה מתופף צעיר שלמד והתגורר תקופה בניו יורק, ארצות הברית.
רפאל סבל ממחלת הדיכאון והתאבד בעת שהיה בארץ בביקור לרגל חגיגת בת המצווה של אחותו למחצה.
רבים מאוד סביבו, אפילו בקרב המשפחה הקרובה, לא ידעו על מצבו.
בספר זה שכתיבתו נמשכה לאורך כמה שנים פולק-סאם משחזרת את חיי בנה ויוצרת ביוגרפיה ובה נגיעות פנטסטיות־מיסטיות.
הספר מסופר מנקודת המבט של נשמתו של רפאל.
הסיפור מתחיל עוד לפני היווצרותו הגשמית ומסתיים בעזיבתה של הנשמה את גופו, בלילה שהתאבד.
מה שקרה אחר כך, חיי המשפחה שנשברו ואוחו במאמץ, נעדר מהספר לחלוטין.
תערוכה שעסקה בערך הרוחני והסימבולי של הלחם בשלוש דתות.
הוצגה לראשונה במוזיאון ארץ ישראל בשנת 1996, ובשנת 1998 נפתחה במעמד שגריר ישראל הראשון בוותיקן.
תוך כדי מחקר צילומי-אתנוגרפי שערכה פולק-סאם בחבל ראג'סטאן שבהודו, גילתה עשרות אלפי צילומים שצולמו במשך 34 שנים בידי כפריים, גברים נשים וילדים אנאלפביתים, שחיים ופועלים ב"טילוניה" – כפר שמתנהל על פי תפיסת החיים והתורה של מהאטמה גנדי.
צילומים נבחרים אוגדו לתערוכה שהוצגה באקספו 2000 בהאנובר, גרמניה, ובאונסקו, פריז.
בתערוכה הוצגו תמונות של מתנדבי זק"א – זיהוי קורבנות אסון, איתור, חילוץ והצלה, בפעולה.
התערוכה ייצגה את ישראל באספה השנתית של הכנסייה הפרוטסטנטית בהנובר, גרמניה.
תערוכת צילומים שהציגה הצצה למקווה טהרה של נשים יהודיות.
גילוי סודות מתוך עולם נשי שהיה עד אז חסוי מעין המצלמה.
התערוכה הוצגה בסטודיו "ארטורא" יפו, בעקבות פרסום ספר העיון: בית הסתרים: סודות מן המקווה.
נהר ורדה הוא יובל ראשי של הנהר סולט הזורם במדינת אריזונה בארצות הברית.
אורכו כ-274 קילומטרים, שטח אגן הניקוז שלו 17,133 קילומטרים רבועים וספיקתו 17 מטרים מעוקבים בשנייה בשפך הנהר.
זהו אחד מנהרות האיתן הגדולים של אריזונה.
מקור השם בספרדית: Verde, שפירושו "ירוק".
שם זה ניתן לנהר בשל צבע מימיו על ידי חוקרי הארצות הספרדיים שהיו האירופים הראשונים שהגיעו לנהר.
כיוונו הכללי של הנהר כלפי דרום, והוא מתחיל אחרי הסכר באגם סליבן (Sullivan Lake) במחוז יאוואפיי (), המוזן על ידי נהרות האכזב ויליאמסון ואלי ואש (Williamson Valley Wash) וביג צ'ינו ואש (Big Chino Wash).
הנהר ורדה זורם בחופשיות לאורך 201 קילומטרים דרך אדמות פרטיות, אדמות מדינה, אדמות השייכים לשמורות אינדיאנים ואדמות של שירות היערות של ארצות הברית, בייחוד היער הלאומי טונטו, בטרם המפגש עם הראשון מבין שני הסכרים היוצרים את אגם הורסשו (Horseshoe Lake) ואגם ברטלט (Bartlett Lake).
היישובים קמפ ורדה (Camp Verde), קלארקדייל וקוטונווד (Cottonwood) הם מרכזי האוכלוסייה העיקריים לאורך הנהר.
הנהר נשפך לנהר סולט בסמוך לפאונטיין הילס ().
הנהר סולט נשפך לנהר חילה מערבית לפיניקס, בירת אריזונה.
ב-1984 קבע הקונגרס של ארצות הברית 65.2 קילומטרים ממסלולו של הנהר ורדה כנהר פראי ונופי לאומי.
החלק הנופי מתחיל בביזלי פלטס (Beasley Flats) ונמשך במורד הזרם לאורך 31 קילומטרים עד הגבול הצפוני של אזור טבע הבראשיתי מזאטזל (Mazatzal Wilderness).
החלק הפראי מתחיל בנקודה זו ונמשך משם ועד שפך הנחל רד קריק (Red Creek), 35 קילומטרים משם במורד הזרם.
ב-1986 זיהתה מדינת אריזונה קטע בן 10 קילומטרים כמשאב טבע קריטי.
קטע זה של הנהר ורדה ואזור צמחיית הגדות הנלווית, בין העיירה קלארקדייל (סמוך למונומנט הלאומי טוזיגוט (Tuzigoot National Monument)) וגשר ברידג'פורט של כביש מדינתי 89A, צורף למערכת הפארקים המדינתיים של אריזונה.
פארק זה, הקרוי "אזור הטבע המדינתי ורדה ריוור גרינוויי" (Verde River Greenway State Natural Area) מקיף שטח בן 1,900 דונם.
הפארק המדינתי חוות הסוס המת (Dead Horse Ranch State Park), צמודה לפארק גרינווי.
צמחים הגדלים באזור צמחיית הגדות לאורך הנהר כוללים, בין השאר, את העצים: אלנוס אריזוני (Alnus oblongifolia), דולב אריזוני (Platanus wrightii) ואגוז אריזוני (Juglans major), מגוון של ערבות, קנים, סוף, אדר מילני (Acer negundo) ואשל.
חולייתנים אחרים לאורך הנהר ורדה כוללים: בונה קנדי, לוטרה צפון אמריקנית, פרפור אפור, אנפה כחולה גדולה, צפרדע צ'יריקוואה (Rana chiricahuensis), צב בוץ סונורי (Kinosternon sonoriense) ממשפחת צבים מבאישים (Kinosternidae) ואחרים.
בונים ניצודו "תוך הצלחה בלתי מובטלת" בנהר ורדה על ידי ציידי פרוות אותם הובילו יואינג יאנג (Ewing Young) וקיט קארסון בשנת 1829. האורניתולוג וחוקר הטבע האמריקני אדגר אלכסנדר מירנס (Edgar Alexander Mearns) כתב ב"יונקים מהגבול המקסיקני בארצות הברית", סקר שערך ב-1907, שבונים חיו כמעט בכל הנחלים והנהרות של רמת קולורדו.
השבת בונים לטבע במאה ה-21 שינתה אפילו נחלי מדבר קטנים לבית גידול איתן, והגדילה את מגוון ושפע המינים.
שיט על הנהר ורדה בסירות מתנפחות וקיאקים הוא בילוי פופולרי בקטע שבו הנהר זורם דרך העמקים הנופיים ואזור טבע הבראשיתי מזאטזל.
השכרת קיאקים, הסעות לאתרים, ציוד לשיט ושירותים זמינים בקלארקדייל, קוטונווד וקמפ ורדה.
כמה חברות שיט מסחריות מציעות טיולים מודרכים על הנהר ורדה.
קטעים פופולריים לשיט מסחרי כוללים את הקטע בין המזח ב-Lower TAPCO ועד המזח טוזיגוט בקלארקדייל, מסקידמור (Skidmore) לקניון השחור או מביגנוטי (Bignotti) ליער הלאומי פרסקוט (Prescott National Forest) בין קוטונווד לקמפ ורדה, ובין וייט ברידג' לקליר קריק או עד ביזלי פלט ביער הלאומי פרסקוט במורד הזרם מקמפ ורדה.
ניתן לדוג בקטע נהר בן 110 קילומטרים מעל קמפ ורדה שגובהו הממוצע 1,200 מטרים מעל פני הים.
היישוב הקרוב ביותר שבו אפשר לקנות דלק, מצרכים וציוד דיג הוא קוטונווד.
מיני הדגים הנפוצים בקטע זה כוללים בס גדול-לוע, בס קטן-לוע, חמנון, שפמנון תעלות (Ictalurus punctatus), שפמנון שטוח-ראש, אוקונוס צהוב (Perca flavescens), קרפיון ובחורף טרוטת עין-הקשת.
ניתן גם למצוא סרטני נהרות וצפרדע שור אמריקנית.
קטע נוסף לדיג בן כ-100 קילומטרים הוא מקמפ ורדה עד אגם הורסשו, בגובה ממוצע של 850 מטרים.
היישוב הקרוב לרכישת מצרכים ואספקה הוא קמפ ורדה.
מינים לאורך קטע זה כוללים בס קטן לוע וגדול לוע, חמנון, שפמנון, קרפיון, סרטני נהרות וצפרדע שור אמריקנית.
אותם מינים שניתן למצוא בקטע מקמפ ורדה עד אגם הורסשו נוכחים לאורך קטע הנהר בן ה-20 קילומטרים מאגם הורסשו לאגם ברטלט.
הגובה הממוצע של קטע זה הוא 550 מטרים מעל פני הים והיישוב הקרוב ביותר להצטיידות הוא קרפרי (Carefree).
הגובה הממוצע של קטע הנהר בן ה-30 קילומטרים מתחת לאגם ברטלט הוא 460 מטרים מעל פני הים.
מיני הדגים בקטע זה כוללים: בס גדול לוע, חמנון, שפמנונים, אמנון, קרפיון, סרטני נהרות וצפרדעי שור אמריקניות.
היישוב הקרוב ביותר להצטיידות הוא פאונטיין הילס.
ורדה רזיאל-זָ'קוֹנְט (נולדה ב-10 בנובמבר 1940) היא פסיכולוגית, סופרת, עיתונאית, שדרנית ואשת תקשורת ישראלית.
נולדה בתל אביב בשם ורדה זילברמן, הילדה האמצעית בין שני אחים.
הוריה עלו לארץ ישראל בשנת 1930 מן העיירה ידלינסק הסמוכה לעיר ראדום שבפולין.
בנערותה אמה ואביה שעבדו כתופרת וכנגר, עברתו את שם משפחתם ל"רזיאל".
היא למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב ועשתה את שירותה בצה"ל במסגרת הנח"ל בקיבוצים איילת השחר ויפעת.
ב-1964 סיימה את לימודיה בחוגים לספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
תוך כדי לימודיה, עבדה בשנת 1962 כמורה לאנגלית בקיבוץ נען.
בשנים 1965–1966 חיה עם משפחתה בלונדון ועבדה כמורה לתלמידי בית ספר יסודי.
ב-1967 החלה בלימודי פסיכולוגיה שבסיומם קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה, ובהמשך תואר מוסמך בפסיכולוגיה חברתית ותואר מוסמך נוסף בפסיכולוגיה קלינית.
משנת 1969 הייתה עוזרת-הוראה בחוג לפסיכולוגיה ולימדה בקורס מבוא לפסיכולוגיה למדעי החברה.
עבודת המוסמך שלה, שהוגשה ב-1974 לאוניברסיטת תל אביב, נושאת את השם: "הערכת פעילות ממניעים אלטרואיסטיים כאינטרינזית או אקסטרינזית על ידי גברים ונשים".
בשנות השבעים העבירה חוגי הורים מטעם נעמת ונשלחה להרצות בפני מטפלות ילדים בתנועה הקיבוצית.
ב-1976 פרסמה את ספרה המקצועי הראשון "אני, אתה, אנחנו" שנכתב בהזמנת משרד החינוך כחוברות תרגילים למחנכים.
בנוסף העבירה סדנאות בתחום יחסי אנוש בהזמנת צה"ל, שירות המדינה וחברות שונות.
בשנים 1979–1986 הייתה אזרחית עובדת צה"ל בחיל האוויר הישראלי והעבירה סדנאות למפקדים בנושא מיומנויות פיקוד ויחסי אנוש.
רזיאל-ז'קונט תומכת בשיטתו של מרטין סליגמן המבוססת על מחקרים המעידים כי אנשים יכולים להתפתח במשך כל מהלך חייהם ולא בהכרח להמשיך לחיות בצל טראומות ילדות.
פעלה גם כפסנתרנית מוזיקה קלאסית והופיעה בקונצרטים.
ניגנה, בין היתר, כסולנית את החלק הראשון מתוך הקונצ'רטו לפסנתר בלה מינור של שומאן עם תזמורת הקמפוס בניצוחה של טליה אילן.
היא הופיעה גם לצד אחיה אריה רזיאל בנגינת שירים של להקת "החיפושיות".
בתקופת לימודיה באוניברסיטה החלה רזיאל בכתיבת מאמרים וטורים בעיתונות.
בשנת 1961 למדה בקורס לכתיבת תסכיתים לרדיו בהנחיית אמנון אחי נעמי, ולאחר מכן כתבה תסכיתים עבור "קול ישראל לנוער".
בשנים 1960–1961 הייתה כתבת בעיתון "עולם האישה" (של גרשום קומרוב).
ב-1972 החלה לכתוב רשימות עבור מגזין את.
במקביל, בשנת 1974 כתבה לעיתון במחנה.
ב-1979 החלה לכתוב טור קבוע בעיתון ידיעות אחרונות.
ב-1988 עברה לכתוב טור במוסף "סגול" של עיתון חדשות, עד שהעיתון נסגר.
בהמשך, כתבה טור בעיתון מעריב, ובשנת 1993 חזרה לכתוב במוסף זמנים מודרניים של ידיעות אחרונות.
בשנים 1995–1996 כתבה רשימות לירחון אגודת הסופרים מאזניים.
בתקופת לימודיה לתואר שני, ערכה את העיתון "אינטראקציה" של החוג לפסיכולוגיה.
מ-1972 ועד 1978 השתתפה במסגרת גלי צה"ל בצוות שענה על שאלות מאזינים בתחומי זוגיות ויחסי מין.
בשנות השמונים הגישה בטלוויזיה החינוכית את "פינת ספר" - המלצות על ספרים חדשים.
בשנת 1992 הנחתה, עם בן זוגה אמנון ז'קונט שיחות לילה דו שבועיות עם מאזינים ברשת ב' של קול ישראל עם עופר נחשון על נושאים כמו אהבה, יופי ופרידות.
בנוסף באותה שנה הגישו תוכנית בערוץ המשפחה של הטלוויזיה בכבלים.
בתחילת שנות התשעים הגישה ברשת א' של קול ישראל "פינת ספר" - שיחה על ספרים ישנים שראוי להיזכר בהם.
במשך השנים כתבה ביקורות ספרות בידיעות אחרונות, "עיתון 99", מעריב, אתר "גיבור תרבות", מוסף ספרים של הארץ ועוד.
החל מ-1999 מגישה רזיאל-ז'קונט תוכנית רדיו במשך שישה ימים בשבוע, שבה היא משוחחת עם מאזינים ומייעצת להם בבעיות.
התוכנית שודרה תחילה ברדיו ללא הפסקה וב-2008 עברה לרדיו 99. בצהרי יום שישי שידרה עם בעלה תוכנית המבוססת על שיחות ביניהם ועם מאזינים.
באוקטובר 2008 נקלע "רדיו 99" לקשיים כספיים ועקב רכישת התחנה על ידי "רדיו ללא הפסקה", תוכניתה של רזיאל-ז'קונט ירדה מלוח השידורים, אולם הוחזרה ב-2010.
בעקבות תוכנית הרדיו, החלה בינואר 2002 בהגשת תוכנית טלוויזיה שבועית בעלת תכנים דומים בשידורי קשת בערוץ 2. ב-2004 הגישה עם בן זוגה תוכנית נוספת בשם "סיפור הצלחה", במסגרתה אירחו אנשים שזכו להצלחה בולטת בתחומם וניסו לעמוד על שורשה של ההצלחה והמחיר שמשלמים עבורה.
לאור נוכחותה התקשורתית, זכתה רזיאל-ז'קונט לחיקויים ברדיו ובטלוויזיה והופיעה בתוכניות הומור וסאטירה בדמותה שלה.
כך היה למשל בתוכניות "פרפר לילה", "שוטטות", "המתנחל", "מועדון לילה", "רק בישראל" ו"ארץ נהדרת".
בשנת 2006 שיחקה והשתתפה בתפקיד אורח ב"השיר שלנו".
בשנת 2016 הצטרפה בתפקיד ראשי קבוע לתוכנית ההומור הטלוויזיונית "חנוך דאום מחשב מסלול מחדש", בשידורי HOT.
החל מ-1976 פרסמה ספרי פרוזה ורשימות בתחום הפסיכולוגיה הפופולרית.
ב-2003 התפרסם ספרה "מדברים עם ורדה", המתעד שיחות שקיימה עם מאזינים בתוכנית הרדיו.
ב-1961, בגיל 21, נישאה למשורר מאיר ויזלטיר.
השניים התגרשו ב-1967 ולהם בת אחת.
בשנת 1982 פגשה בסופר אמנון ז'קונט והשניים נישאו כעבור כשמונה שנים.