tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לגואטה תואר ראשון בחינוך וחברה מהקריה האקדמית אונו.
עם השנים הפך לפעיל בולט בנושא החקלאות בישראל, ובעבר היה חבר הנהלת ארגון מגדלי העופות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש זכה בבחירות המקדימות בליכוד במקום ה-41 ברשימת הליכוד, כנציג המושבים והמועצות האזוריות.
הרשימה זכתה ל-32 מנדטים אולם לאחר הרחבת החוק הנורווגי והתפטרותו של שר החינוך יואב קיש, החל לכהן כחבר הכנסת ב-26 במרץ 2023.
במעמד ההשבעה בכנסת אמר גואטה: "בימים בהם החקלאות נדחקת לאחור ומעמד העובדים נשחק, אני אפעל בע"ה להיות הפה של כל מי שאין לו ייצוג".
בחודש יוני 2023 יזם גואטה את החלת חוק הגנה מהטרדה מינית על עובדי קבלן.
בחודש יולי 2023 היה גואטה מהחותמים על "חוק טבריה" שנועד לאפשר ליו"ר ועדה קרואה בעיר להתמודד בבחירות המוניציפליות.
הוא טען שמופעל עליו לחץ פוליטי בנוגע להצעת החוק, אך יתמוך בו כדי לקדם את מימוש הפוטנציאל הטמון בעיר.
בפברואר 2025 יזם הצעת חוק בעניין התכנון הריכוזי בענף הביצים, בניגוד לעמדת רשות התחרות.
התנועה למען איכות השלטון בישראל פנתה לוועדת האתיקה בטענה לניגוד עניינים, מכיוון שהצעת חוק זו מסייעת לגואטה עצמו ולבני משפחתו, המחזיקים בלולים רבים.
ועדת האתיקה החליטה כי גואטה לא יצביע בדיוני ועדת הכלכלה על הצעת החוק.
גואטה הוא יו"ר סניף הליכוד מעלה יוסף.
בינואר 2026 מינה את יאיר נתניהו לחבר מרכז הליכוד מטעם הסניף.
אביו הוא שמעון גואטה, ראש המועצה האזורית מעלה יוסף.
הרב ששון עבד-אל עזיז מזרחי (אוקטובר 1913, חג הסוכות ה'תרע"ד – ז' בניסן ה'תשנ"ח, 3 באפריל 1998) היה רב ומקובל.
נולד לרבי בנימין ציון ולצ'חלה רחל בעיראק, בצעירותו למד במדרש תלמוד תורה ובהמשך בבית זלכה, בגיל 14 החל ללמוד קבלה אצל הרב יהודה פתיה, בלימוד הפשט למד אצל רבי יעקב מוצפי ורבי יהושע משה.
בתוך לימודיו עבד מעט כמזכיר.
בהמשך נישא לסעידה לבית נתן.
בשנת תשי"א עלה לארץ ישראל, בתחילת חייו שוכן במעברת מקור חיים, בתשי"ז היגר לאנגליה ובמשך שמונה שנים שימש כמחנך לבני משפחת ששון בלטשוורת .
בתשכ"ד חזר לישראל, למד כשלושים שנה בחברותא עם הרב יהודה צדקה.
כמו כן למד קבלה בחברותא עם המקובל הרב יעקב משה הלל.
לפרנסתו עבד כמה שעות ביום במשרד הדתות, ועסק בהגהת סת"ם, ובהעתקת כתבי יד כיון שהקפיד שלא להנות ממתנת בשר ודם.
לקראת סוף חייו נהג למסור שיעורים בקבלה בישיבת המקובלים אמת ושלום.
כמו כן בתקופה זו הקים יחד עם הרב משה אריה סמינר לבנות בשם אורה ושמחה.
נפטר בז' בניסן תשנ"ח, ללא ילדים.
ונקבר בירושלים בבית הקברות סנהדריה.
הרב ששון מזרחי חיבר סדרת ספרים בקבלה בשם "באתי לגני", בסדרה ה' כרכים, הספרים יצאו לאור במכון אהבת שלום, נכון לתשפ"ג נדפסו חמש מהדורות של הספרים.
הספרים הפכו לספרי יסוד בלימוד הקבלה.
וחיבוריו קידמו את עולם לימוד הקבלה.
שירת ביחידת 8200, יחידת המודיעין האלקטרונית של צה"ל בה פיקד על המרכז לפיענוח צפנים בין השנים 1976–1983, חתן פרס ביטחון ישראל ופרס ראש אמ"ן בתחום "החשיבה היוצרת" ע"ש עוזי יאירי.
במהלך שירותו ביחידה היה שותף במשך השנים לשבירת צפנים של הצבאות וארגוני הטרור שלחמו בישראל.
יצחייק נולד וגדל בבגדאד לרוזה וג'ורגי', לאחר לידתן של חמש אחיות, רשל, ויולט (שושנה), שמחה ודוריס, האחות דיזי נפטרה בגיל שנתיים ממחלת האבעבועות.
אחריו נולד אחיו הצעיר, יחזקאל.
בפברואר 1951 לאחר שסיים תיכון בבגדאד, עלה יצחייק לארץ יחד עם שתי אחיותיו (שמחה ודוריס) במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, ולאחר מכן משפחתו הצטרפה.
יצחייק גויס בשנת 1952 לשירות חובה ביחידה ההאזנה של חיל-המודיעין (אז "יחידה 515", היום "8200"), ושירת בה ברציפות עד פרישתו לגמלאות באפריל 1983.
בתחילת דרכו ביחידה שירת ששון כמתרגם.
הוא השתתף בחוליית האזנה מאולתרת שפעלה במבצע קדש.
עד מהרה התגלה כי יש לו כישורים נדירים בשבירת צפנים.
לאחר הכשרה והסמכה לקצונה, הועבר ששון לשרת במרכז לפיענוח צפנים של יחידה 8200.
היה אחד מבכירי מפענחי צפנים במרכז לפיענוח צפנים, בהיותו בעל יכולת אנליטית מרשימה, ידע מצוין בשפה הערבית ובקריפטוגרפיה.
זכה להערכה רבה על הישגיו האישיים בשבירת צפנים מסובכים, ובשנת 1972 זכה בפרס ביטחון ישראל על "הישג מדעי מרשים".
היה חלוץ בגישור בין האמנות של שבירת הצפנים לבין הקריפטו-מתמטיקה התאורטית.
הוא האמין כי השילוב בין שני התחומים יאפשר לשפר משמעותית את יכולות השבירה.
היה בין הראשונים שהשתמשו במחשבים להבנת צפנים, ועמד בראש פיתוח שיטות חדשניות לשבירת צפנים.
שירת במרכז לפיענוח צפנים בתפקידים שונים, ובשנת 1976 מונה למפקדו.
בתפקיד זה שירת במשך שש שנים, והיה אחראי על פיתוח המרכז והעלאתו לרמה של מרכז מוביל בתחום השבירה.
כחבר בצוות המוביל בתחום פיענוח צפנים בסוף שנות הששים ובתחילת שנות השבעים, כסגן מפקד מרכז פיענוח הצפנים משנת 1972 ועד 1976, ולבסוף – בשש שנות שירותו האחרונות – כמפקד המרכז, נתגלו ביצחייק תכונות רבות נוספות שהפכוהו לקצין מעולה, בכל אשר שלח ידו:
מסביר ומדריך, בעל כושר דידקטי מלידה.
פיתח שיטות מקוריות ושונות זו מזו להדרכת השפה הערבית למפענחי צפנים, להקניית מקצוע פיענוח הצפנים ללא-מתמטיקאים מחד גיסא ולמתמטיקאים מאידך גיסא, ויישם בעצמו שיטות אלה בהצלחה מרובה.
אדמיניסטרטור יעיל, יוזם ומאלתר מקורי ובעל תושייה, שהצליח להפעיל גורמים רבים ו"כבדים", צבאיים ואזרחיים, להשגת הישגים לקידום שבירת הצפנים:
ארגון מיונם של מאות מתגייסים לצבא, וארגון קורס ייחודי (אח"מ) להכשרת המעולים שבהם תוך חודשים ספורים, לידע ומיומנות מתקדמים במקצוע פיענוח הצפנים ובשפה הערבית.
הכנסה מסיבית של מחשבי הענק ורתימתם לשירות פיענוח הצפנים, תוך הקמה מאפס של מרכז המחשבים הגדול במזרח התיכון.
שילובן והטמעתן של הפיזיקה של הדיבור והנדסת האלקטרוניקה, להקמתן של מערכות שדה לשבירת תקשורת מוצפנת בזמן אמיתי, ולתפעולן של מערכות אלה, במענה מהיר לצורך המבצעי המתעורר.
ששון צחייק (נולד ב-1 בספטמבר 1947) הוא פרופסור אמריטוס במכון לכימיה שבפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע, באוניברסיטה העברית בירושלים.
השלים תואר ראשון (1972) ושני (1974) בכימיה מאוניברסיטת בר-אילן.
למד לתואר דוקטור באוניברסיטת וושינגטון (1978) ולפוסט דוקטורט במחלקה לכימיה באוניברסיטת קורנל (1979).
ב-1979 החל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב-1984 מונה כפרופסור חבר וב-1988 היה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
ב-1992 החל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור מן המניין, ובין 2017-1997 כיהן כמנהל מרכז מייטנר לכימיה קוונטית חישובית.
זכה במספר פרסים, ביניהם פרס שרדינגר מטעם הארגון לחישובים קוונטו-כימיים (2007), מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2017), מדליית אוגוסט ווילהלם פון הופמן מהחברה הגרמנית לכימיה (2012).
ב-2015 נבחר כחבר באקדמיה הבינלאומית למדעים הקוונטים מולקולרים.
בשנת 2021 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
במאי 2025 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
שֵׁת הוא דמות מקראית, הבן השלישי של אדם וחוה.
הוא נולד לאחר הירצחו של הבל על ידי אחיו קין, כאשר אדם היה בן 130 שנה.
שמו של שת מוסבר בדברי חוה אמו: .
על פי המקרא, כל האנושות שאחרי המבול היא מצאצאיו של שת.
גם באסלאם תופס שת מקום כאחד מנבחרי האנושות.
לשת נולד בגיל 105 בן בשם אנוש.
אנוש הוליד את קינן, וקינן הוליד את מהללאל, ומהללאל הוליד את ירד, וירד הוליד את חנוך, וחנוך הוליד את מתושלח, ומתושלח הוליד את למך, ולמך הוליד את נח.
באכדית שת הוא כינוי כללי לשבטי האמורי שמקום מושבם העיקרי היה באזור הפרת, בבל וארץ ישראל.
בני שת נזכרים בתעודות מצריות ובספרות אוגריתית.
לפי ספר היובלים, הוא נשא לאישה את אחותו הצעירה שנקראה "עצורה".
בנבואת בלעם, בני האדם מכונים "בני שת" לפי רוב המפרשים.
כינוי מקביל הוא "בני אדם" וגם "אנוש" המתקשרים לאביו ובנו של שת.
יש המפרשים כי המקרא מתאר שלושה אבות לאנושות, אדם שת ואנוש, כדוגמת שלושה אבות לישראל, ושלושה אבות לבית דוד - ישי, דוד ושלמה.
מקום קברו של שת אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מסוף המאה ה-11 קברו שכן באזור היישוב העתיק ארבל.
על פי מסורת מוסלמית מסוף המאה ה-12 קברו שכן בכפר א-נבי שית שבלבנון.
שְׁתוּלִים הוא מושב במישור החוף הדרומי, סמוך לאשדוד, השייך לתנועת המושבים ולמועצה אזורית באר טוביה, בה הוא מהווה את היישוב המאוכלס ביותר.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן על אדמות העיירה הערבית איסדוד שננטשה ופונתה במלחמת העצמאות..
שמו לקוח מהפסוק: "שתולים בבית ה' בחצרות אלוהינו יפריחו" ().
שמו הראשון של המושב היה ביתניה הדרומית.
המושב שוכן ממזרח לכביש 4, סמוך למחלף עד הלום.
המושב מוקף בנחל לכיש ונחל האלה, ולכן סבל מהצפות רבות.
בשנת 1951 נותק בגלל שיטפון ונזקק לסיוע צה"ל לשם קבלת אספקה.
קלוב התעופה לישראל סייע לתושבים המנותקים על ידי הטלת מזון מהאוויר.
המושב נותק שוב בדצמבר 1953. בעקבות זאת נסלל כביש גישה נוסף למושב דרך באר טוביה.
בשנת 1967 הוצפו חלקים נרחבים מהמושב ותושבים רבים פונו מבתיהם.
בשנת 1995 החל מהלך להקמת יחידות דיור בהרחבה של המושב.
במושב פועל בשנים האחרונות קן של תנועת הנוער התנועה החדשה.
שְׁתוּלָה הוא מושב בגליל המערבי בגובה של עד 680 מטר מעל פני הים ליד הגבול בין ישראל ללבנון השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
שמו של היישוב סמלי, כמו שם היישוב נטועה הסמוך.
על פי תוכנית סו"ס ("סוף סוף") לייהוד הגליל, המושב היה אמור לעלות על הקרקע, בסוף שנת 1966, מיד לאחר נטועה וזרעית.
הכוונה הייתה להקצות לכל מתיישב 19.1 דונם שיכללו 10.6 דונם מטעים ו-6 דונם שלחין, וכן לול לגידול ארבע טון פטם.
אולם לאחר בניית הבתים הגיעו המוסדות המיישבים למסקנה שאין אפשרות פרנסה לשלושה יישובים חקלאיים באזור ותוכניות אכלוס המושב נדחו עד למציאת פתרון תעשייתי מתאים לפרנסת תושבי המושב.
כעבור שנתיים בהן נותרו בתי המושב מוזנחים, נכנסו המתיישבים למושב במרץ 1969. על פי פרסום במעריב, לאחר שגזרת גבול הצפון התחממה, לחץ משרד הביטחון לאכלס את המקום כדי לסתום את הפרצה בגבול בין זרעית ונטועה.
על פי פרסום אחר במעריב, בגלל התחממות גבול הצפון, העלייה לקרקע הותנתה בהתקנת סידורי ביטחון מתאימים שהכנתם התעכבה דבר שעיכב את אכלוס המושב.
בשל מלחמת חרבות ברזל מושב שתולה מפונה מתושביו.
המושב ממוקם כ-2 קילומטרים מגבול ישראל-לבנון.
בינואר 1969 פוצצו מחבלים שחדרו מלבנון בית ריק בקצה המושב.
בתגובה החליטו המתיישבים להקדים את עלייתם על הקרקע, עוד בטרם חובר המושב למים ולחשמל ובמרץ 1969 עברו למושב 25 המשפחות הראשונות, רובן מאלקוש.
הם עברו לשתולה בגלל התרחבות המשפחות, במטרה לאפשר לבניהם להתיישב איתם במושב.
המתיישבים היו עולים מכורדיסטן והשתייכו ברובם לחמולת חתן.
ב-5 ביוני 1969 נערך טקס חנוכת המושב בנוכחות שר האוצר פנחס ספיר.
בדצמבר 1970 נפצע תושב המושב מהתפוצצות מוקש נעל שהונח בקרבת המושב על ידי מחבלים שחדרו מלבנון.
בשנות ה-2000 המושב נמצא בתהליכי קליטה של בנים בהרחבה משקית ושל יחידות דיור למכירה במסגרת "בנה ביתך".
ליישוב אופי מסורתי ליברלי ובו משפחות חילוניות, מסורתיות ודתיות.
בשנת 2010 הצטרפו ליישוב 5 משפחות של בני הציונות הדתית-לאומית.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פונו רוב תושבי המושב למלון בנוף הגליל, שם קיבלו סיוע בין השאר מחברי הגרעין התורני של קהילת תורת החיים.
במהלך המלחמה נפגעו שבעה בתים במושב מירי נ"ט מלבנון.
עוד כ-40 בתים נפגעו כתוצאה מפעילות חיל האוויר בעיירות הלבנוניות הסמוכות עייתא א-שאב ורמיה.
ביישוב מזכירות המנוהלת על ידי הנהלת ועד מקומי ומזכיר המטפלים בכל הנושאים המוניציפליים של היישוב לרבות נושאי תרבות, חברה וקליטה.
רבים מחברי היישוב עוסקים בהתנדבות כפעילי ציבור במסגרת ועדות בתחומים שונים כגון חינוך פורמלי ובלתי פורמלי, תרבות, בנייה וקליטה.
החברים מתבססים על ענפי החקלאות מקצועות חופשיים ועבודת חוץ.
במושב נמצא מפעל עיבוד מתכת שהוקם בשנת 1969 וכן מפעל שתולפלן שבשנות ה-70 העסיק כ-25 מתושבי המושב.
במושב שתולה מתקיימת פעילות חינוכית ערכית שיתופית באווירת המושב.
לגיל הרך – מתכונת פעילות ייחודית לגיל המודרך; לילדים ונוער – פעילות תנועתית ויישובית; למבוגרים – פעילות המתבצעת על ידי ועדת תרבות מושבית.
כמו כן קיים מועדון לחבר לקהילה הבוגרת.
במושב גם: בריכת שחייה (שנסגרה בעקבות סכסוך שהיה במושב ולא נפתחה עד היום), פעוטון, גן ילדים, מגרש כדורגל ומגרש כדורסל.
כמו כן מצויים במושב: בית-כנסת, בית-מדרש עם ספרייה תורנית, מקווה נשים ומקווה גברים.
בשנת 2018 התבצע פרויקט 'קירות מדברים' של ציורי גרפיטי על חומת ההגנה בחלקו המזרחי של היישוב על ידי שמונה אומני גרפיטי בין-לאומיים ביוזמת המועצה המקומית, המרכז הקהילתי ועמותת Artists 4 Israel.
בשנת 1995 שרה חתן הקימה במקום מסעדה כורדית.
על פעילותה לפיתוח הגליל שרה חתן נבחרה להדליק משואה ביום העצמאות ה-58 למדינת ישראל.
החל משנת 2020 פועלת במושב קהילת צעירים במסגרת תוכנית "עם וארץ" של מכינת עין פרת.
שתי אצבעות מצידון הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1986, בבימויו של אלי כהן, המתרחש על רקע מלחמת לבנון הראשונה.
זהו הסרט הישראלי השישי הנצפה ביותר בכל הזמנים.
הסרט סובב סביב דמותו של גדי (רוני פינקוביץ'), קצין צעיר וחניך מצטיין בקורס הקצינים מחטיבת גולני, שזה עתה סיים את קורס הקצינים ומחליט לשרת כמפקד מחלקה בגדוד 13 של חטיבת גולני המוצבת בלבנון, כשתמונת עולמו המאורגנת מתנפצת אל מול הכאוס הלבנוני.
גדי מגיע ללבנון ומחליף את מפקד המחלקה הקודם בועז (אלדד רפאלי) שנהרג מידי מחבלים.
הסרט מראה תמונה של חיי היום-יום של מחלקת חי"ר צה"לית בתוך לבנון, תוך התייחסות למורכבות העדתית והדתית ששררה בלבנון בתקופת מלחמת לבנון הראשונה ותוך התייחסות לדילמות המתעוררות בעת לחימה בשטח בו נמצאת אוכלוסייה אזרחית.
בסרט בלטה דמותו של החייל הפשוט, ג'ורג'י, אותו גילם אלון אבוטבול, שזכה בעקבות הסרט לפרסום נרחב ובפרס "מנורת הכסף" בקטגוריית "שחקן המשנה של השנה".
מעורבותו של הבמאי, אלי כהן בנושא החלה עוד בשלב הראשון של המלחמה, כשערך ראיון מצולם מטעם דובר צה"ל עם פלוגת צנחני מילואים ששהתה באזור בחמדון.
הלוחמים מתחו ביקורת נוקבת על צורת הלחימה ועל הפיקוד הצה"לי.
כהן מסר את החומר המצולם לדובר צה"ל באותה עת, יעקב אבן, והחומר לא פורסם.
כשלוש שנים לאחר מכן, הופק סרט הקולנוע על ידי וביוזמת יחידת ההסרטה של דובר צה"ל כסרט הסברה פנים צה"לי למפקדים בנושא התמודדות עם אוכלוסייה אזרחית.
התסריט של הסרט נכתב על ידי צביקה קרצנר על פי חומר שנכתב על ידי אלי כהן וד"ר ברוך נבו ששהו בלבנון עם חיילי גדוד 13 של חטיבת גולני לצורך הכנת הסרט ובוים על ידי כהן.
הסרט צולם בתקופה האחרונה של צה"ל בתוך לבנון לפני המעבר לרצועת הביטחון.
צבי ברקאי, סגן מפקד גדוד 13 באותה עת, סיפר: "צוות ההסרטה ביקש להצטרף אלינו לצילומים בקו נהר האוואלי - צידון.
לפתע החלה התקלות עם מחבלים וכל האירוע הנדיר צולם ושוחרר לאחרונה על ידי ארכיון צה"ל".
כוחות גדוד 13, בפיקוד יאיר נוה, הסמג"ד צביקה ברקאי ומפקד פלוגה ב' אריה עובדיה, הרגו 16 מחבלים ושבו 10 לאחר מארב על גדות נהר האוואלי, מצפון לצידון.
הצוות המשיך ושהה עם הגדוד עד לעזיבתו לקו רצועת הביטחון.
בסיום הסרט נכתב "תודה לפלוגה ב' של גדוד 13".
חלק נכבד מהסרט צולם באל-ח'יאם בלבנון והוא כלל גם צילומי אוויר ממסוקים צה"ליים.
בתפקידי ניצבים השתתפו תושבים מהכפר אל ח'יאם, וחיילי צה"ל ששירתו באזור ואבטחו את הצילומים.
הסרט לא נועד במקור להקרנה מסחרית, אלא לשימוש פנימי של צה"ל כסרט הדרכה לחיילים העתידים לשרת בלבנון.
לאחר הכנת הסרט הוחלט בצה"ל להפיצו לציבור הרחב, והייתה זו הפעם ראשונה בה הופץ לציבור הרחב סרט עלילתי באורך מלא שהופק על ידי יחידת ההסרטה.
מפיץ הקולנוע והבמאי שיש קולר גילה את הפוטנציאל המסחרי שלו, ביקש וקיבל מצה"ל, באפריל 1986, את זכויות ההפצה שלו לקהל הרחב בישראל ובעולם.
במקביל, גייס משקיעים לטובת השקעה בפרסום ויחסי־ציבור לסרט.
אחר כך גם הצליח להביא את הסרט להשתתף בפסטיבל קאן במאי 1986.
השחקנים בסרט לא קיבלו תשלום על השתתפותם, רוני פינקוביץ' ודודו בן-זאב ואלון אבוטבול היו אז חיילים בשירות חובה.
פינקוביץ' ובן זאב שירתו בתיאטרון צה"ל, בעוד אבוטבול היה בכלל נהג.
שאול מזרחי, בועז עופרי ונאזי רבאח גויסו למילואים לצורך הצילומים.
לאחר שהסרט הופץ באופן מסחרי, חשו השחקנים שהונו על ידי יחידת ההסרטה, לטענתם לצורך הצילומים נאלצו לסכן את חייהם ולהיכנס ללבנון, אך הסכימו לשתף פעולה מתוך רצון לעשות משהו חשוב בשביל צה"ל.
בדרכם ללבנון, הוחתמו השחקנים על מסמך, על־פיו הם מוותרים על כל זכויותיהם בסרט לטובת צה"ל.
לאחר שהסרט הופץ הם לא הוזמנו להקרנות הבכורה החגיגיות שנערכו.
לטענת פינקוביץ' ומזרחי הם השתתפו בכתיבת התסריט אך לא קיבלו קרדיט, בנוסף בחרו המפיצים לקדם את אלון אבוטבול כ"פנים" של הסרט, על פני השחקנים האחרים, אף על פי שהיה רק שחקן משנה.
במהלך יולי 1986 נערכו מספר הקרנות בכורה חגיגיות של הסרט, והוא יצא לאקרנים בשוק האזרחי, לאחר מסע יחסי ציבור ופרסום, ב-8 באוגוסט.
עם זאת לרוב ספג ביקורות שליליות מצד המבקרים.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר כינה את הסרט "קיטש" ו"סרט תיעודי שצולם בתנאי קרב", שניצר כתב:
הסרט עלה לדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת, בשאלה האם ראוי שסרט כזה יופק על ידי צה"ל.
שיש קולר מפיץ הסרט פנה לבג"ץ בדרישה שהסרט ייצג את ישראל בתחרות האוסקר, במקום אוונטי פופולו, אך השופטים סירבו להתערב בנושא.
בנוסף, בדצמבר 1987, דרש שהסרט לא יוקרן בטלוויזיה, בניגוד להסכם ההפצה שנחתם איתו, למרות זאת יחידת ההסרטה נתנה רשות לשידור הסרט, והוא משודר מפעם לפעם בערוצי הטלוויזיה, ואף הופץ לצפייה ביתית.
את שיר הנושא, "שתי אצבעות מצידון", שיותר מפורסם וידוע מהסרט עצמו, כתב במאי הסרט אלי כהן.
כהן חתם על השיר בשם "אלי מדורסקי", שם נעוריה של אמו.
את השיר הלחין בני נגרי וביצע בועז עופרי, אחד משחקני הסרט.
השיר זכה להצלחה רבה ורק בשנת 2020, נחשף בחדשות 12 שהוא מבוסס על מכתב פרי עטו של חייל בשם מיקי ברקוביץ' ששירת בלבנון, אותו מסר לכהן, במאי הסרט, כשפגש אותו בעת שירותו הצבאי.
הסרט זכה במספר פרסי "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), בקטגוריות: "הסרט הטוב ביותר של השנה", "הבמאי הטוב ביותר" לאלי כהן, "הצלם הטוב ביותר" ליחיאל נאמן ו"שחקן המשנה הטוב ביותר" לאלון אבוטבול.
הסרט זיכה את יחידת דובר צה"ל בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
שְׁת֫וּרָא היא עיר במחוז אל-בקאע בלבנון.
נמצאת על כביש ביירות–דמשק, 44 קילומטר מזרחית לביירות ו-18 קילומטר מערבית לגבול לבנון–סוריה.
גובהה – 910 מטר מעל פני הים.
עקב קרבתה לגבול הסורי ובשל הבדלי המשטר והחופש בין סוריה ולבנון, התפתחה שתורא כמרכז בנקאות ומסחר.
אזרחים סורים רבים נהגו בעבר לעבור את הגבול אל שתורא ולקבל שם שירותים בנקאיים ושירותי חלפנות כספים, וכן לרכוש שם סחורות שמן הנמנע היה לרכוש אותן בסוריה.
חלק מכלכלת העיר בנוי גם על תיירות ומלונאות.
ב-21 ביולי 1977 התכנסה בשתורא ועדה טכנית לבנונית-סורית-פלסטינית, בניסיון להפסיק את מעשי האיבה בין הצדדים השונים בדרום לבנון שהיוו חלק ממלחמת האזרחים בלבנון, ובניסיון להגיע להסכם שיסדיר את נוכחותם של כוחות פלסטיניים חמושים בלבנון.
כינוס ועדה זו היה המשכה של ועידת קהיר (1976) וניסיון ליישום החלטותיה.
לאחר ארבעה ימי דיונים, ב-25 ביולי, נחתם הסכם שתורא.
שְׁתֵּי הַלֶּחֶם הוא קורבן מנחה של ציבור, שהיה מוצע בחג השבועות בבית המקדש על ידי הכהנים.
הקרבת שתי הלחם היא מצוות עשה הנכללת במנין של תרי"ג המצוות, והיא מצווה ייחודית ומיוחדת לחג השבועות, ומבטאת את היותו חג הקציר ויום הביכורים.
שתי הלחם היה קורבן ראשון שהובא מן החיטים החדשות שגדלו בזו השנה למניין מא' בניסן–"ראשון לחודשים", ובכך נחשב ביכורי קציר חיטים.
קורבן זה הוצע עם קורבנות מוסף, אשר היו מוקרבים יחדיו בחג השבועות.
הקרבת שתי הלחם בחג השבועות היא תנאי מוקדם להקרבת מנחות בבית המקדש מהחיטים החדשות.
בכך מקבילה הקרבת שתי הלחם להקרבת קרבן העומר: שתיהן באות להתיר את התבואה החדשה, העומר מתיר אותה לאכילה לכל אדם בכל מקום, והקרבת שתי הלחם מתירה אותה להקרבת מנחות בבית המקדש.
וכך נוסח במשנה: "העומר מתיר במדינה ושתי הלחם במקדש".
עם זאת, קיים הבדל בין המצב ההלכתי שקודם להקרבת העומר לבין המצב שקודם להקרבת שתי הלחם.
ההבדל הוא במקרה שנעשה שימוש בחיטים החדשות לפני הקרבת העומר או לפני שתי הלחם.
במקרה של הקרבה של מנחה במקדש מהחדש לפני העומר ההלכה היא שהמנחה פסולה גם בדיעבד, אולם מנחה שהוקרבה במקדש לאחר העומר ולפני שתי הלחם תהיה כשירה בדיעבד.
וכלשונה של המשנה :""אין מביאין מנחות וביכורים קודם לעומר – ואם הביא פסול.
קודם לשתי הלחם לא יביא ואם הביא כשר".
המקור בתורה להבאת קורבן "שתי הלחם" הוא מהפסוקים בפרשת אמור:
קורבן זה הוא קורבן מנחה, כלומר, קורבן המובא לבית המקדש מן הצומח - עיקרו מסולת חיטים או שעורים ובמקרה זה מלחם העשוי מחיטים.
קורבן זה ייחודי בכך שהוא כלל לחם חמץ, ככתוב , וזאת בניגוד לרוב הקורבנות בהם היה אסור לאפות חמץ, על פי ציווי התורה: .
שתי הלחם באות רק מחיטים שגדלו אחרי חג השבועות הקודם, מכיוון שהם צריכות להיות מנחה חדשה.
אולם בדיעבד אם הביאו אותן מחיטה ישנה הן כשרות.
כמו כן, הן באות רק מחיטה שגדלה בארץ ישראל, מכיוון שנאמר "ממושבותיכם תביאו".
אפיית שתי הלחם אינה דוחה לא יום טוב ולא שבת.
לכן הן היו נאפות בערב חג השבועות, ואם ערב החג יצא בשבת הן נאפו בערב שבת.
שתי הלחם נעשו משני עשרונים סולת (עשרון לכל לחם)
שתי הלחם היו מרובעות, אורכן 7 טפחים, רוחבן 4 טפחים, וגובה קרנותיהם 4 אצבעות
הנפת הלחם והקורבנות הבאים איתו
לאחר הקרבת קורבנות המוסף של חג השבועות, היו מקריבים את קורבנות העולה שבאים בגלל הלחם (פר, שני אילים ושבעה כבשים).
לאחר מכן היו מניפים את הלחם ביחד עם שני כבשי השלמים.
הכהן היה שם על ידו את שני הלחמים ולידם את שני הכבשים והיה "מעלה ומוריד מוליך ומביא" דהיינו מוליך את ידיו (עם מה שעליהן) קדימה ואחורה, ימינה ושמאלה, למעלה ולמטה.
לאחר הנפתם, היו שוחטים את שני הכבשים, זורקים את דמם במתן "שתיים שהן ארבע", מוציאים את אמוריהם, ואת החזה והשוק שלהן, ומניפים אותם בפעם השנייה יחד עם הלחם.
לאחר מכן היו מקריבים על גבי המזבחאת אמורי הכבשים, ושאר בשרם והלחם היו נאכלים לכהנים.
לאחר מכן היו מקריבים את שעיר החטאת שבא בגלל הלחם (זהו שעיר שונה מהשעיר שבא למוספין), מקריבים את אמוריו, ובשרו נאכל לכהנים.
רבי יצחק עראמה, בעל ספר העקדה, מפרש ששתי הלחם באים לרמז על השלמות של שתי התורות שניתנו לעם ישראל: תורה שבכתב ותורה שבעל פה, והמורכבות של הכנת הלחם מרמזת לכובד ההשגה שבתורה האלקית ומערכותיה.
כליל שלמותה של התורה נרמז אף הוא בכך שבפועל מעולם לא אירע פסול כלשהו, אפילו בשוגג בקורבן שתי הלחם.
יש הטוענים שהקורבן בא לסמל את הכרת הטוב כלפי הבורא ולהודות לו על היבול שצמח (בדומה לקורבן העומר שבתחילת תקופת הספירה) ולכן קורבן זה מוקרב בחג השבועות, הוא חג הקציר.
כמו כן יש מסבירים שקורבן זה מבטא את התעלות האדם בתקופה שבין פסח לשבועות, כאשר בחג הפסח עדיין היה אסור לו לאכול לחם, ועכשיו הוא כבר נמצא במדרגה בה לא רק שאפשר לאכול לחם, אלא הוא אף רצוי כקורבן.
שתי הלחם מוזכר ברשימת עשרת הניסים שהתרחשו דרך קבע במקדש: "ולא נמצא פסול בעומר ובשתי הלחם ובלחם הפנים".
"ששת הימים" הוא סרט קולנוע ישראלי רשמי על מלחמת ששת הימים שהופק זמן לא רב לאחר המלחמה.
הפקת הסרט החלה בספטמבר 1967 על ידי שירות הסרטים הישראלי (שנקרא אז "שירות הסרטים הממשלתי"), בהפקת יגאל אפרתי, ביים אלפרד שטיינהרדט (במאי הסרט התיעודי הרשמי על מלחמת סיני) וערכה נלי גלעד.
על הצלמים נמנו אמנון סלומון, יכין הירש, ומרקו יעקובי.
אורך הסרט כשעה וחצי, ובתחילתו מקדים דברים ראש הממשלה אז, לוי אשכול.
הסרט מלווה בדברי קריינות שכתב חיים חפר, וקורא יוסי בנאי.
הוא כולל יומני קולנוע ישראליים וזרים וראיונות עם רב-אלוף יצחק רבין ואלופי הניצחון ישראל טל, דוד אלעזר ועוזי נרקיס.
משתתפים בו מטוסי חיל האוויר וחיילי מילואים שגויסו להפקת הסרט, ורוב קטעי הקרבות בו משוחזרים בהשתתפות חיילי צה"ל שנטלו חלק בלחימה המקורית, כמו הקרב על גבעת התחמושת וכיבוש העיר העתיקה.
הסרט יצא אל האקרנים במרץ 1968, בטרם החלו שידורי הטלוויזיה הישראלית, ונתן לצופיו לחזות באירועי המלחמה.
הקרנת בכורה חגיגית במעמד נשיא המדינה נערכה ב-21 במרץ 1968. צפו בו יותר מ-750,000 איש, והוא זכה להצלחה מסחרית והכניס יותר ממיליון ל"י.
לאורך השנים שלאחר עשיית הסרט, קטעי הקרבות שנראים בו מוצגים בתוכניות טלוויזיה על מלחמת ששת הימים, בהיעדר די חומר מצולם אותנטי מן המלחמה.
בסרט התעודה "שוטינג" (2025) בבימוי נטעלי בראון נחשף כי במהלך צילומי הסרט נהרג מהפגזה אחד מתושבי הכפר הצ'רקסי מנסורה ששכן סמוך לקונייטרה.
שאר התושבים, שחשבו בטעות שהמלחמה התחדשה, נטשו את הכפר וברחו לסוריה.
שתי דפיקות לב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1972, שביים שמואל אימברמן והופק על ידי סרטי רול, עם יהודה ברקן ומונה זילברשטיין בתפקידים הראשיים.
התסריט, מאת משה הדר (פומי), שאוב ממקרה אמיתי שאירע באותן שנים: תורם זרע פרץ למעבדתו של הגניקולוג לו מכר את זרעו לצורך הפריות מלאכותיות ואיתר את שם הצעירה לה ניתן זרעו.
הידיעה עוררה בימים ההם רעש ציבורי גדול.
דן, גיבור הסרט (יהודה ברקן), הוא סטודנט צעיר.
אחת הדרכים שהוא משתכר למחיה, זה דרך תרומת זרע לבנק להזרעה מלאכותית.
בשל תאונת מטוס קל אותו הטיס, הוא הופך לאימפוטנט.
הדבר גורם לו לתחושות קשות על אי יכולתו להביא ילדים, ומעוררות אותו לחפש את האישה האחרונה שהופרתה מתרומת הזרע שלו.
לאחר שהוא מוצא אותה ואת בנה, שייתכן והוא בנו, חיי הנישואים שלו וגם חיי הנישואים שלה נהרסים.
דן עוקב באפן אובססיבי אחר האישה שהופרתה מזרעו, ורצונו להיות מעורב בחיי בנה מערערים את חיי הנשואין שלה, ואת חיי הזוגיות שלו עם בת זוגו נורית (מונה זילברשטיין).
יהודה ברקן – דן שמיר
אילן דר – גדעון רוגוב
אדית אסטרוק – נלי רוגוב
אבי פניני – חבר באוניברסיטה
יוסי וירז'נסקי – חבר באוניברסיטה
פיטר פריי – ד"ר ברודי
שיר הנושא של הסרט, "עד סוף הקיץ" נכתב על ידי אהוד מנור הולחן על ידי מישה סגל, ובוצע על ידי אלי מגן עבור הסרט.
השיר זכה לביצועים רבים מאז.
ששת החיצים (בטורקית: Altı ok) הם כינוי לסדרת העקרונות החברתיים של מוסטפא כמאל אטאטורק, המהווים סמל של מפלגת העם הרפובליקאית בטורקיה.
הרעיונות המהפכניים של אטאטורק, שבהם ראה את הדרך להוביל את טורקיה לעידן החדש, הושפעו מהתנזימאת שהונהגו באימפריה העות'מאנית במאה ה-19, בשילוב התאמות לסביבת המאה ה-20, ולאופי המערבי שרצה להנחיל לטורקיה.
אתאטורק החל להפיץ עיקרון זה באמצעות התקשורת.
אתאטורק דגל בעיקרון שעל פיו טורקיה לא צריכה להיות במצב מלחמה עם אף מדינה, והוא לא רצה שטורקיה תתפשט למדינות אחרות כפי שעשתה האימפריה העות'מאנית.
הלאומיות הטורקית, שרצה שהעם יאמין בה, היא הלאומיות כפי שכתב בחוקה, שכוללת את כל השבטים האתניים והאזרחים שכלולים בשטח טורקיה הריבונית, ללא הבדל בין אזרחים או לאומים שונים.
עקרון המהפכניות – מתאר את הצורך לשנות את החברה המסורתית בעלת היסודות העות'מאניים ולהפוך אותה למדינה מודרנית, גם אם יהיה צורך להשתמש באמצעים לא דמוקרטיים באותה תקופה.
מטרת הכמליזם היא להפוך את האימפריה העות'מאנית למדינה טורקית ומתפתחת.
אטאטורק רצה לחנך בעיקר את הדור הצעיר לקבל את המהפכניות; הוא הורה ללמד בבתי הספר איך להיות עם טורקי גאה ומלומד, לנתק את התלמידים מהזיקה לעות'מאנים, ולחברם לזיקה הטורקית המודרנית.
עקרון החילוניות – החילוניות כללה לא רק את הפרדת דת ממדינה, אלא גם את הפרדת המדינה מהמוסדות האסלאמיים ושחרור המחשבה מתפיסות דתיות, דבר שהתבטא בחינוך החדש ובחוקים מודרניים במקום עקרונות הדת.
עקרון המדינתיות – לפי עיקרון זה, מדינתיות היא אטטיזם - נדרשת התערבות ומדיניות של המדינה בנושאים כלכליים.
עניין המדינתיות הוא חדש יחסית: בשנים הראשונות של הרפובליקה לא השתמשו בעיקרון זה ולא חשבו על פיתוח כלכלי, אלא בעיקר הסתמכו על חקלאות ועבודות שדה.
לאחר נפילת הבורסה בניו יורק והמשבר הכלכלי העולמי של 1929, טורקיה נפגעה קשות, ואטאטורק הוביל רפורמות כלכליות לשיפור רמת החיים לצד צמצום הוצאות המדינה, חוקים כלכליים חדשים, פיתוח התעשייה באמצעות הון ממשלתי, הקטנת הייבוא והישענות על חומרי גלם מקומיים, ועוד.
שתי גיטרות בס תופים הוא אלבום של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 2004. את האלבום הפיקו ברי סחרוף ופיטר רוט.
את מילות השירים כתבו אברהם חלפי, לאה גולדברג, יהודה אופן, יענקל'ה רוטבליט ואיינשטיין עצמו.
האלבום הוקלט במשך שנה באולפנו של יזהר אשדות.
השירים "בואנס נוצ'ס" ו"מילים, מילים" מתוכו יצאו כסינגלים עוד בשנת 2003. לאחד השירים מהאלבום, "זה לא בדיוק געגוע", נוצר קליפ.
את "פנסי העיר דולקים עדיין" (גרסת כיסוי לשירו של בני ברמן משנת 1960) שר איינשטיין בדואט עם הזמרת רוני אלטר.
יהודה פוליקר - עיבוד (שיר 5)
יעקב גלעד - עיבוד (שיר 5)
אלידע רמון - טכנאי הקלטה
יזהר אשדות - מאסטרינג ועריכה דיגיטלית
פדות אניג'ר - ניהול הפקה
יהודה דרי - עיצוב עטיפה
ברי סחרוף - גיטרה, בס וקלידים
פיטר רוט - גיטרה, בס, קלידים וטמבורין
יהודה פוליקר - גיטרה, בס, קלידים ובוזוקי
שלומי (כרובי) לביא - תופים וכלי הקשה
אלדד גואטה - קלידים והמונד
ששת המרושעים היא קבוצה בדיונית של נבלי-על המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man Annual #1 מינואר 1964, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר סטיב דיטקו.
קבוצת ששת המרושעים המקורית הייתה מורכבת מדוקטור אוקטופוס, אלקטרו, מיסטריו, קרייבן הצייד, סאנדמן והנשר, והיא התאספה כדי לנקום באויבם המשותף של ששת המרושעים, גיבור-העל ספיידרמן.
הקבוצה עברה שינויים רבים בהרכבה, ואף נוצרו גרסאות מקבילות לה - כגון תריסר המרושעים, עשרת המרושעים וששת המרושעים - אך מטרתה נותרה זהה.
ששת המרושעים הופיעו בסדרות הטלוויזיה ומשחקי הווידאו השונות והשונים, וזכו לאזכורים שונים בסרט "ספיידרמן המופלא 2".
סרט ספין אוף בכיכוב הקבוצה היה בשלבי הפקה, אך סדרת סרטי "ספיידרמן המופלא" בוטלה והפרויקט נגנז.
כלבות רעבות , הידוע בעיקר בשם הלא-רשמי שתי בנות כוס אחת , הוא סרט פורנוגרפי קשה מסוג פטיש קופרופיליה (משיכה מינית לצואה) ברזילאי משנת 2007, שהופק על ידי חברת MFX Media.
קדימון הסרט, שאורכו דקה, הפך במהרה לסרטון ויראלי ידוע לשמצה.
"שתי בנות כוס אחת" הפך לסרטון מזעזע בפני עצמו, ונלוו לו תגובותיהם של צופים על תוכנו הגרפי של הסרט, שמעולם לא ראו כמוהו.
בסביבות אמצע אוקטובר 2007, אתרי וידאו, כמו YouTube, הוצפו בסרטוני תגובה, בהם מגיבים לקדימון ולסרט לאחר שצפו בו בפעם הראשונה בחייהם.
יוצר הסרט הוא הפורנוגרף הברזילאי מרקו אנטוניו פיוריטו (Marco Antônio Fiorito), המתאר את עצמו כ"בעל כפייה לפטישיזם".
פיוריטו החל להתעניין בהפקת סרטי פטישיזם פורנוגרפיים ב-1994. ב-1996, הפך את העניין למקצוע ביחד עם אשתו, השחקנית הפורנוגרפית ג'ואילמה בריטו, שהשתמשה בשם הבמה "לטיסיה מילר".
לאחר זמן קצר, החל פיוריטו בהפקת סרטי פורנוגרפיה קופרופיליים.
הסרט הופק על ידי MFX Video, אחת מחברות הפורנוגרפיה שברשותו.
בסרט מופיעות השחקניות קארלה ולטיפה, שתי נשים המנהלות יחסי מין קופרופיליים זו עם זו, שבמהלכם הן מפרישות את צואתן לכוס, אוכלות את ההפרשה ומקיאות אותה בתורות האחת לפיה של השנייה.
השיר "Lovers Theme", שהולחן על ידי הרווה רוי ולקוח מהסרט "שיגעון גדלות" ("Delusions of Grandeur"), מנוגן לכל אורך הקדימון.
הדרך בה התוכן הגרפי הקיצוני נוצר אינה ברורה, ויש המאמינים שבמהלך צילומי הסרט נעשה שימוש בגרפיקה ממוחשבת מתקדמת.
רבים האמינו כי הצואה המוצגת בסרט אינה אותנטית, אלא תערובת של חומרי מזון כגון שוקולד, קרם קפה וחמאת בוטנים.
תאוריה נוספת גורסת כי קארלה ולטיפה ניקו את חלחולותיהן וישבנן בטרם החדירו את החומרים אל פי הטבעת, כך שהאיבר דחה אותם באופן מיידי ונוצר אפקט של עשיית צרכים.
בנוסף, יש המשערים כי הקיא של השחקניות אמיתי, אך נפלט בטרם הגיע אל הקיבה ואינו מכיל חומצות קיבה (בקדימון, רוב הקיא לא נכנס לתוך הפה).
רוב התגובות לסרט ובעיקר לקדימון שלו "שתי בנות כוס אחת", היו ביקורות שליליות והובעו בהן תחושות זוועה וגועל מתוכנם הגרפי הגרוטסקי המציג שימוש לא שגרתי בצואה וקיא והנאה מהמעשים.
הרשת הוצפה בסדרת סרטוני תגובה רבים על הקדימון.
הרבה מהסרטונים ב-YouTube של משתמשים שהציגו לחבריהם את הקדימון (שאינו מופיע בסרטוני התגובה אך מנוגן ברקע) ומצלמים את התגובה שלהם, אף על פי שחלקן היו מבוימות.
אפילו ג'ו רוגן, מנחה שעשועון הטלוויזיה האמריקאי "אפקט הפחד", בה מתמודדים נאלצים לאכול מאכלים דוחים במיוחד, נאלץ להפנות את ראשו בסרטון תגובה שפרסם בבלוג שלו.
סרטון תגובה שבו מופיעה בובת הדמות הבדיונית קרמיט הצפרדע, היה מאוד פופולרי באתר האינטרנט הקהילתי Digg.
בינואר 2008, המגזין "סלייט" תיעד את סרטוני התגובות בתוך מצגת הכוללת סרטוני תגובה שונים לקדימון.
סרט קצר שנוצר על ידי הגיטריסט ג'ון מאייר בבלוג שכותרתו "שני בנים כוס אחת" בכיכובם של שארולד סמאל ומאייר, מראה אותם נהנים מגביע פרוזן יוגורט של חברת פינקברי באותו האופן בו הנשים בסרט המקורי נהנות מצואה בכוס.
צמד הקומיקאים סמוש יצרו סרטון פארודיה שבו שתי נשים בוהות בכוס.
הקומיקאי קונאן או'בריאן יצר סרטון פארודיה בשם "בחור אחד, שתי קערות" בכיכובו של אנדרי ריכטר אשר מציג את ריכטר נהנה משתי קערות מרק.
הבלוגר פרז הילטון יצר פארודיה שכותרתה "איש אחד צנצנת אחת" ופורסמה ביוטיוב.
היא המראה את הילטון נהנה מצנצנת חמאת בוטנים באותו סגנון כמו בקדימון.
יש לציין כי חמאת בוטנים הייתה חלק מהשערה לגבי אמינות התוכן הגרפי - נטען כי הצואה אינה אותנטית ומורכבת מחומרי מזון שאחד מהם ככל הנראה היה חמאת בוטנים.
יוצרי הסרטים ג'סטין רויילנד וקריסטיאן לה גואילוקס יצרו סדרה בת חמש דקות בשם "שתי בנות, כוס אחת: המופע" לתחרות סרטים קצרים בשם "ערוץ 101".
הסדרה זכתה במקום הראשון ב-27 בינואר 2008.
במסגרת תוכנית המערכונים "בתוך איימי שומר" שודר מערכון בו מתועד לכאורה מבחן הבד של איימי שומר לתפקיד אחת הבנות בסרט.
בתוכנית "Best Week Ever" שבערוץ VH1, הוכרז על קיומו של הסרטון והפצתו גרמה "לפשיטת רגל מוסרית", דבר המזכה את הסרטון בתואר "השבוע הטוב ביותר!".
באחד מפרקי התוכנית רובוט-צ'יקן, אשר נקרא "The Ramblings of Maurice", חברת דגנים השתמשה בסרטון ויראלי על מנת להגדיל את מכירות מוצריה.
הסרטון הוויראלי שבו השתמשה החברה היה "שתי בנות כוס אחת".
באחד מפרקי סדרת איש משפחה בשם "Back to the Woods", בריאן מראה לסטואי את הקדימון, ומקליט את תגובתו בעזרת מצלמה.
בשיר "Gonorrhea" של ליל ויין, מוזכר שם הקדימון.
באחד מפרקי התוכנית Tosh.0, כל הצופים באולפן צולמו בסרטון תגובה לקדימון.
המנחה דניאל טוש, כינה את הסרטון כסרטון התגובה הגדול ביותר מבחינת כמות האנשים המצולמים בסרטון.
מגזין טורנדו סטאר הקנדי כינה את אירוע מונדיאל 2010 כ-"2 בנים, גביע (כוס) אחד".
באחד מפרקי התוכנית "מחוץ לחוק" מזכיר יוסי גבני בבדיחה את הסרט, באומרו .
שתאי אדום-מקור או שתאי מצוי (שם מדעי: Quelea quelea) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים החי ומעופף בלהקות ענקיות על פני אפריקה המזרחית.
בעונת הרבייה, לזכר "מסכה" שחורה ומקור גדול ואדום שנתן לו את שמו, ובשאר הזמן הפנים בהירות יותר עם מקור אפור.
הראש כתום, החזה אפור והבטן בהירה עם כנפיים חומות מפוספסות מעט.
ראש הזכר בעל נוצות פרועות מעט.
הנקבה דומה לזכר אך מקורה צהוב בעונת הרבייה.
השתאי נחשב לעוף הבלתי מבוית בעל מספר הפרטים הגדול ביותר בכדור הארץ, כאשר לאחר הרבייה מגיעה אוכלוסיית השתאי לעיתים לשיא של 1.5 מיליארד פרטים.
השתאי ידוע במעופיו בלהקות ענקיות המונות מיליוני פרטים ויכולות לעבור 5 שעות עד שלהקה תסתיים להופיע.
הם מעופפים ברחבי ערבות העשב והסוואנות של אפריקה שמדרום לסהרה, כולל בערים אנושיות, בחיפוש אחר מים וכן זרעים וחרקים שונים לאכול.
מין זה ידוע כמזיק גדול ביותר לחקלאים באפריקה ויכול לכלות מיליוני דגנים בשנה באפריקה ולגרום לאנשים רבים לרעוב.
מדינות אפריקה מנסות להרוג כמה שיותר ציפורים.
כ-150 מיליון ציפורים נקטלות במהלכי התגובה של הממשלות לציפורים, אך זה לא משפיע כלל על מספרם העצום.
כשכפריים שומעים על מתקפת ציפורים הם חופרים בור ליד עץ עם קיני שתאים, שמים זיקוקי דינמיט וכך הורגים את הציפורים הקטנות שבקן.
הנבלות שלהם משמשים אז מאכל לכלבים ולחזירים.
השתאים המתקהלים (קרויות כך עקב מנהגם לשתות מים כל יום), מושכים עליהם מגוון של טורפים, רובם מעופפים, כמו עיטים, בזיים, אנפות, חסידות, לבלרים, דורסי לילה, כחלים, שלדגים, קלאויים, עורבים וחנקנים ועל הקרקע הם נטרפים על ידי נחשים, לטאות ויונקים טורפים כמו חתולים, תנים ואף מכרסמים.
בנוסף על ההתקהלות הגדולה שלהם הם גם מקננים בחבורות ענקיות עם קינים די צמודים אחד לשני.
לעיתים העצים נופלים לקרקע מרוב השתאים.
שתי הבבליות (The two Babylons), בכותרת המשנית פולחן האפיפיור מוכח כפולחן נמרוד ואשתו (The Papal Worship Proved to Be the Worship of Nimrod and His Wife) הוא ספר הגות דתי שפורסם ב-1853 על ידי הכנסייה הפרסביטריאנית הסקוטית החופשית על ידי התאולוג הכומר אלכסנדר היסלופ (1865-1807).
נושאו המרכזי של הספר הוא הטענה כי הכנסייה הקתולית היא המשכה במוסווה של דת בבל האלילית ושקיסרות רומא היא בעצם בבל השנייה, המשכה של בבל ההיסטורית, תוצר של קשירת קשר בין אלפי שנים.
הטענות העיקריות של הספר עוררו התנגדות אצל חוקרים מודרניים, אף כי עיקרן ממשיכות להיות פופולריות בקרב קבוצות של נוצרים אוונגליסטים פונדמנטליסטיים הדבקים באמת המקראית.
הפרסום הורחב בשנת 1858, דרך מהדורות רבות.
מהדורה שלישית פורסמה ב-1862, מהדורה שביעית פורסמה בשנת 1871, מהדורה פופולרית ב-1903.
לאורך השנים, פורסם הספר על ידי פונדמנטליסטים פרוטסטנטיים בבתי הוצאה לאור שונים, והבולטת שבהם Chick Publications, אשר עדיין מפרסמת את הספר גם כיום.
היסלופ בונה על האסכולה הפאן-בבילונית (אסכולה הקובעת שמקורן של כל התרבויות והדתות במזרח התיכון הוא באופן כללי מבבל הקדומה) של ההיפרדיפוזיוניזם (היפותזה הקובעת כי תרבות יחידה אחת היא האב היוצר של כל התרבויות, דתות, מנהגים ושל כל הדברים הלוגיים והגדולים, אשר מתפזרים אז לאומות מתורבתות פחות.
לכן, כל התרבויות הגדולות, החולקות מנהגים תרבותיים דומים, כגון בניית פירמידות, נגזרות מאותה אומה עתיקה).
טענתו הקלאסית של הספר, שהיה נפוץ במאה ה-19, היא שכל דתות ותרבויות המזרח הקדום ינקו וקבלו השראתם מבבל הקדומה.
מכאן הוא גוזר את הטיעון כי דתות המסתורין של העת העתיקה היו למעשה שלוחות של הדת העתיקה שנוסדה בתקופת מגדל בבל.
הפאן-בבילוניזם מתואר על ידי חלק מהחוקרים כפסוידו-היסטוריה.
אחד הטיעונים המרכזיים של היסלופ היא כנגד תורת השילוש, שהיא אבן יסוד בקתוליות, ושאין לה בסיס בתנ"ך או בברית החדשה.
לטענתו כל תורת השילוש "הושאלה" על ידי הכנסייה הקתולית ממיתולוגיות קדומות לרבות הודיות, בבליות, אשוריות, מצריות, יווניות רומיות, כאשר לטענתו כל אחת מהן יונקת את השראתה מקודמתה.
היסלופ שולל לחלוטין את תורת השילוש הקתולית, לפיה קיים שילוש אלוהי שמאוחד באב, בבן וברוח הקודש, בשלוש אישיויות נפרדות המתאחדות לאלוהות אחת.
לדבריו, בניגוד גמור לאמונה המונותאיסטית, היהודית-נוצרית המקורית מאז אמונת אברהם וישראל שלפיה יש אל אחד ויחיד.
לדבריו הכנסייה הקתולית "שאלה" את קונספט השילוש מתורות מסתורין אליליות שבהן הייתה קיימת אלוהות בדמותן של שלוש דמויות אליליות, בדרך כלל של אב, אם ובן.
היסלופ טוען שניתן לעקוב אחר שורשי פולחן "מרים הקדושה" המקובל בכנסייה הקתולית, ולמצוא אותם בפולחני בבל הקדומה, במה שמכונה מלכת השמים, כאם ה"ילד".
האלוהות שזכתה לה מרים, נובעת מהיותה אמו של הילד ה"אלוהי", פולחן שהיה קיים בדתות המזרח הקרוב וגם הרחוק לפני אלפי שנים, כזכר לפולחן בבל העתיקה.
כל זאת, לפי הטיעון שאם ה"בן", ישוע, הוא אלוהים (או לפחות אחת משלוש האישיויות של אלוהים) הרי גם אמו - מרים, צריכה להיות "אלוהית".
חלק גדול מעבודתו של היסלופ מתרכזת בזיהוי דמותו של נינוס האגדי ואשתו ההיסטורית למחצה סמירמיס עם הדמות התנ"כית של נמרוד.
ההיסטוריה ההלניסטית של המזרח הקדום, נטתה להטמיע זיכרונות מעורפלים על פועלם של מלכים וגיבורים קדומים לתוך דמויות האגדיות שפעלו מתוך עוצמה (הרבה יותר גדולה מזו שבה פעלו במציאות) כל מלכי המזרח הקדום.
באשור, הם המציאו את אפונימוס מייסדה של נינוה שכונה בשם נינוס, שלכאורה שלט במשך 52 שנים על אימפריה השווה בגודלה לאימפריה הפרסית בשיא התפשטותה.
סמירמיס אשת נינוס, הייתה בתורה עיוות דמותה ההיסטורית של שמורמת, מלכתה של האימפריה הנאו-אשורית ב-811 לפנה"ס.
היסלופ מתייחס אל נינוס כאל דמות היסטורית, ומיחס לו את הדמות התנ"כית של נמרוד, על אף שהוא לא היה הראשון לעשות זאת.
הספרות הקלמנטיינית הגדירה את החיבור הזה כבר במאה ה-4 לספירה.
אמונה שהייתה בעלת השפעה רבה, לאורך כל ימי הביניים היא זו שנינוס היה הממציאה של העבודה הזרה, רעיון שאומץ באופן ברור על ידי היסלופ.
הספר "שתי הבבליות" מסתמך על הפרסומים של סר אוסטן הנרי לייארד על החפירות שלו בעיר נינוה, שאך זה התגלו בשנת 1851. מה שנתן צידוק מדעי מסוים לעבודתו.
לדוגמה, היסלופ קושר את שמו של חג הפסחא (Easter) עם עשתרת (Astarte), אלת הפריון הפיניקית, בכך שהביא ציטוט תגליתו זה מקרוב של לייארד של השם האשורי עשתרת וזיהויו עם השם אשתר (Ishtar), אשר היסלופ הניח כ"זהה" לשם חג הפסחא.
שמות דומים, "אשרה" ו"עשתרת" ו"אסתר" ו"עשתר" מופיעים גם בתנ"ך.
מה פירוש המונח Easter עצמו?
המושג נושא על מצחו את מוצאו הכשדי.
חג הפסחא (באנגלית Easter) הוא לא אחר מאשר עשתרת ("אסטארטה" בהגייה יוונית), אחד משמותיה הרבים של "בלטיס", מלכת השמים, ששמה, כפי שהוכרזה על ידי בני העם של נינוה, היה זהה לחלוטין בשימוש השכיח.
השם עצמו, כפי שנמצא על ידי לייארד על המונומנטים האשוריים, הוא אשתר.
- היסלופ, "שתי הבבליות", פרק 3, סעיף 2, חג הפסחא.
לטענת היסלופ, חג המולד הוא חג הממשיך מסורת בבלית עתיקה.
שואל היסלופ כיצד ייתכן שחג המולד שנקבע בתאריך 25 בדצמבר, כיום הולדתו של ישוע?
הלא אין אפילו רמז אחד בכתבי הקודש לגבי מועד הולדתו.
מבחינת הסיפור בבשורות עצמן אין התכנות שהוא התקיים בתקופה זו של השנה בהיותה תקופה חורפית קרה, שלא נהוג אפילו בארץ ישראל לצאת עם עדריהם למרעה .
לטענתו של היסלופ, מאות רבות של שנים לפני המאה הרביעית לספירה שבה כנראה נקבע חג המולד כחג הולדתו של ישוע, נחוג החג על ידי הרומאים וקודמיהם הבבלים, כחג הולדתו של בנה של מלכת השמים.
כלומר לטענתו אומץ החג על ידי כוהני הדת הקתוליים הראשונים, ורק שמו הוסב לכבודו של ישוע.
היסלופ טוען בספרו שהצלב שהפך לסמל מקודש בנצרות במיוחד בקתוליות, אינו אלא סמל פגני עתיק שהיה מקובל במיתולוגיות שונות ואומץ אל חיק הכנסייה.
לצלב יש צורת ʈ או טאו -Τ יוונית וכן "תו" (Χ) בעברית העתיקה, משמש סמל לאל "תמוז".
לטענתו שורשי הטבעת הצלב על מצחם של המאמינים הנוצרים בארצות אפריקה, נובע ממנהג עתיק של הטבעת צלב פגני בפולחני מסתורין עתיקים כל מי שעברו "איניציאציה" באותם פולחנים.
בהערותיו של עורך המהדורה השביעית, שפורסמה ב-1871, ושנכתבו בדף השער, נטען כי "עד כמה שידוע לנו, לא קם מי שיערער על דיוקן של ההוכחות ההיסטוריות".
בכל אופן מאז היו רבים אשר ערערו על דיוק טענותיו של היסלופ.
גראבה הדגיש את העובדה כי כל הטיעון של היסלופ, ובמיוחד בזיהויו של נינוס עם נמרוד, מבוסס על אי הבנה של בבל ההיסטורית ועל דתה .
גראבה ביקר את היסלופ גם על הצגתה של המלכה המיתולוגית סמירמיס כבת זוגו של נמרוד, אף על פי שהיא אינה מוזכרת אפילו פעם אחת בטקסט אחד הקשור אליו, ועל הצגתה כ"אם הזונות" על אף שהיא אינה מתוארת כך באף אחד מהטקסטים שבהם היא מוזכרת.
בשנת 2011 פורסמה מהדורה ביקורתית.
אף על פי שעבודתו של היסלופ מצוטטת בהרחבה, פרשנים אחדים (ובמיוחד ראלף וודרו) טענו כי המסמך מכיל מספר רב של תפיסות מוטעות, המצאות, טעויות לוגיות, תאוריות קשר בלתי מבוססות וטעויות עובדתיות חמורות.
מספר קבוצות נוצריות של אוונגליסטים פונדמנטליסטים עדיין מחזיקים בספרו של היסלופ כהוכחה לכך שהכנסייה הקתולית היא, למעשה, המשך הדת הבבלית העתיקה.
בכתבי העת של "עדי יהוה" מתפרסמים לעיתים קרובות קטעים שצוטטו ממנו.
שַׁתַּאי (שם מדעי: Quelea) הוא סוג של ציפור קטנה מתקהלת ממשפחת האורגיים.
להקות של ציפורים אלה מכילות מיליארדי עופות נודדים.
עופות אלה חיים באפריקה שמדרום לסהרה ונודדים יחדיו בחיפושיהם אחר דגניים וחרקים קטנים.
הם יכולים לכלות יחדיו מאות טונות של דגנים.
הלהקות כה גדולות שהם יכולות להחשיך את השמיים והן מכונות לעיתים "ארבה מנוצה".
להקות אלה גורמות לנזקים כבדים ליישובים באפריקה; התושבים יורים עליהם דינמיטים קטנים כדי להורגם.
ציפורים אלה מקננות יחדיו על ענפי העצים.
שתאי אדום-ראש (שם מדעי: Quelea erythrops) הוא מין של עוף מהסוג שתאי ממשפחת האורגיים, החי באפריקה שמדרום לסהרה.
שתאי אדום-ראש מגיע לאורך 16 סנטימטרים והזכר בעל ראש אדום, שהקנה לו את שמו, ואילו ראש הנקבה מפוספס אפור-חום וצהוב.
שתאי אדום-ראש חי באזורי סוואנה, ביצות ויערות באפריקה שמדרום לסהרה וניזון בעיקר מחרקים וזרעים.
מין זה תואר על ידי החוקר גוסטב הראטלאוב ב-1848.
"שתי אצבעות מצידון" הוא שיר הנושא של סרט הקולנוע "שתי אצבעות מצידון" שיצא בשנת 1986. במאי הסרט אלי כהן חיבר את מילות השיר, הוא הולחן על ידי בני נגרי ובוצע על ידי בועז עופרי.
הסרט "שתי אצבעות מצידון" יצא לאקרנים בשנת 1986. הבמאי אלי כהן התבקש על ידי יחידת ההסרטה של דובר צה"ל ליצור סרט הדרכה שהפך לאחר מכן לסרט עלילתי שזכה להצלחה רבה בבתי הקולנוע.
כהן כתב את השיר על בסיס שיר במכתב שכתב חייל בשם מיקי ברקוביץ' ששירת בלבנון.
הפלוגה של ברקוביץ' אבטחה את צוות צילום הסרט בשהותו בלבנון.
באותו שבוע בו כתב את המכתב, בינואר 1985, נקלעה המחלקה של ברקוביץ' לקרב ובו נהרגו 17 מחבלים, קרב שהותיר בו צלקת.
כששב הביתה לחופשה כתב ברקוביץ' מכתב ובו שיר עם מסר המעודד נסיגה מלבנון, ומסר אותו לאלי כהן.
במאי 2020 נחשף במהדורת החדשות של ערוץ קשת 12 כי מילות השיר הושפעו משירו של ברקוביץ'.
מילות השיר מתארות את שגרת החיים של חייל קרבי בלבנון.
את געגועיו לנערתו ששכחה אותו לדבריו ואת מצב רוחו השפוף.
מילות השיר שהן עממיות ובגוף ראשון היוו ניגוד לממלכתיות ולכובד הראש שאפיינו את רוב שירי המלחמות לפני כן.
בניגוד למכתב ולשיר עליו היה מבוסס, השיר לא קרא לנסיגה מלבנון ולא הציג עמדה פוליטית כלשהי, אלא רק הציג את המציאות היומיומית דרך עיניו של חייל ישראלי בלבנון.
לחן השיר משמש כנעימת הנושא בסרט.
בסצנה בה מושר השיר בסרט, מגיעה הופעת אמנים ללבנון, אולם קצר חשמלי מונע את תחילת ההופעה.
החיילים שממתינים להופעה קוראים לאפי לשיר, והוא נעמד במקומו בקהל ומתחיל לשיר את "שתי אצבעות מצידון" ללא ליווי אינסטרומנטלי.
בועז עופרי שגילם בסרט את אפי, חייל המתאהב בנערה לבנונית, ביצע את השיר מבלי שתוכנן מראש שישיר בסרט.
בבוקר ההקלטה התבקש על ידי הבמאי להקליט את השיר.
לדברי עופרי, מכיוון שלא היה לו זמן מספיק ללמוד את המילים, כתב את מילותיו על דפים והדביק אותם על גבם של ניצבים בסרט.
השיר הוקלט בטייק אחד בזמן צילום הסצנה, והיה הלהיט היחיד של עופרי.
בין היתר, על ידי הברירה הטבעית, שימי רון, אבי סינואני וירון כהן.
İçerde היא סדרת דרמה טורקית מסוגת אקשן, ששודרה לראשונה 19 בספטמבר 2016 עד לתאריך 19 ביוני 2017, בערוץ הטורקי Show TV.
ובארץ ישראל הטלנובלה הטורקית שודרה פעמיים, כאשר ההקרנה הנוספת החלה בין התאריכים 5 בנובמבר 2019 - עד 2016. מככבים בה צ'אגאטאי אולוסוי, אראס בולוט אינמלי, צ'טין טקינדור, בנסו סוראל ודמלה קולביי.
שני השחקנים הראשיים צ'אגאטאי אולוסוי, ואראס בולוט אינמלי קיבלו ביקורות ופידבקים חיוביים על משחקם.
את הסדרה ביים אולוץ' ביירקטאר.
הסדרה עוקבת אחרי סיפורם של שני אחים, סארפ (צ'אגאטאי אולוסוי), ואומוט (אראס בולוט אינמלי), אשר הופרדו בילדותם, ובסופו של דבר שניהם גדלים לצדדים שונים של החוק.
אביהם של אומוט וסארפ, מטין, עובד כרוצח שכיר באחד ממנהיגי המאפיה החזקים ביותר ברחבי איסטנבול, ג'לאל דומאן (צ'טין טקינדור).
כאשר מטין נאסר, ג'לאל חוטף את ילדו הקטן של מטין בן השלוש אומוט כדי לוודא שמטין לא יבגוד וילשין עליו אל המשטרה.
סארפ ואמו פוסון (ניהאל קולדס) אף פעם לא גילו את האמת מאחורי ההיעלמות של אומוט, כאשר מטין מת בבית הכלא מבלי לגלות להם שום דבר.
שניהם חושבים שאומוט מת אחרי שהמטה המרכזי ללוחמה בפשע מאורגן מביאה להם את חולצתו של אומוט המלאה בדם, וסארפ גדל ומאשים את עצמו למה שקרה לאחיו ונרדף ללא הפסקה בגלל אובדנו.
שנים עברו, סארפ הורחק מאקדמיית לשיטור שבוע לפני סיום שנת לימודיו על ידי מפקדו, יוסוף קאיה (מוסטפא אוגרולו).
בטקס הסיום לשנת לימודיו, הוא תוקף את יוסוף בנשק חם ונשלח למאסר עולם לשנה שלמה.
לאחר מכן נחשף כי סארפ ויוסוף תכננו הכל על מנת שסארפ יסתנן לתוך כנופייתו של ג'לאל כשוטר סמוי כדי לעזור למשטרה לעצור אותו.
סארפ נחוש אפילו יותר כדי לחסל את ג'לאל אחרי שמגלה שהוא עומד מאחורי ההיעלמותו של אחיו אומוט.
הדברים מקבלים תפנית בלתי צפויה כאשר סארפ מוצא את עצמו מתאהב במלק יילדיז (בנסו סוראל), בתו המאומצת ועורכת דינו של ג'לאל, אשר לא יודע שהם קרובים אחד לשני, בנוסף היא חברתו הקרובה ביותר של אחיו אומוט.
אומוט, שינה את שמו למרט קאראדג, אשר לא זוכר דבר על משפחתו, ועל כן נאמן רק לג'לאל, כאשר מאמין שהציל אותו ואת מלק מהתעללות שהם נאלצו לסבול ברחובות.
בעזרתו של ג'לאל מרט נהפך לשוטר יחד עם קבוצתו של יוסוף, כאשר מרגל (חפרפרת) בהוראות ג'לאל.
אחרי שמרט מתאהב באיילם איידין (דמלה קולבוי), חברת הילדות של סארפ, נאמנותו לג'לאל נבחנת שוב ושוב עד כדי כך שהוא מתחיל להתלבט במעשיו.
דברים נהיו מסובכים יותר, כאשר בין מרט לפוסון מתפתח מערכת יחסים קרובה ועמוקה מבלי לדעת שהיא אמו הביולוגית, ויריבות קשה עם סארפ, לא מודעים שהם משפחתו האמיתית.
אסיר לשעבר שהופך לחלק מכנופייתו הפנימית של ג'לאל, אשר למעשה צעד זה נראה כמו עקבותיו של אביו אשר עבד גם עם ג'לאל.
הוא למעשה עובד כשוטר סמוי בהוראתו של יוסוף קאיה כדי לאסור את ג'לאל דומאן, אשר מאשים אותו במותו של אביו, ובהיעלמותו של אחיו אומוט, אשר משפיע עליו.
לסארפ יש בעל רגש מאוד חזק של צדק, חכם ובעל כלים רבים.
מצליח להרוויח את אמונו של ג'לאל, ואינו מתגלה כשוטר.
הוא מתאהב במלק, בתו של ג'לאל, ומוצא את עצמו מסוכסך עם מרט קארדאה אשר למעשה הוא אחיו הביולוגי, אומוט.
בסוף הסדרה סארפ הופך למפקד במטה המרכזי ללוחמה בפשע מאורגן, והופך לחבר של איילם.
אראס בולוט אינמלי (מרט קארדאה דומאן/ אומוט יילמאז)
שוטר מושחת בקבוצתו של יוסוף קאיה, אשר עובד כחפרפרת בהוראת ג'לאל דומאן.
היה גדל ברחובות, כאשר נאלץ למכור מפיות וסבל מהתעללות גופנית מתמדת בידי עוזרו לשעבר ואויבו של ג'לאל, ג'ושקון.
הוא לא מודע למציאות האמיתית, בכך שג'לאל, הבן אדם אשר "אימץ" אותו, אשר רואה בו כאבא, הוא גם הבן אדם אשר הורה לחטיפתו.
כתוצאה מהטראומה שסבל כילד, הוא האמין בכמה אנשים, ואין לו חברים חוץ ממלק, אשר אוהב ורואה בה כאחותו.
הרצון העז שלו הוא מציאת משפחתו הביולוגית.
מרט הוא בן אדם על בעל ביטחון רב ביכולותיו עד כדי יהירות ומצליח להציל את ג'לאל מהכלא לא פעם במהלך הסדרה.
הוא מתאהב באיילם, חברת הילדות של סארפ, וחש חיבה רבה לפוסון, אימו האמיתית, השפעותיהם של שני הנשים למעשה גורמת לו לספקות רבות במעשיו.
בסופו של הסדרה משתחרר מהכלא לאחר שהודה במעשיו לאחר שהיה חבר בכנופיה של ג'לאל ועבד יחדיו כחפרפרת במטה המרכזי ללוחמה בפשע מאורגן.
צ'טין טקינדור (ג'לאל דומאן/ג'לאל שישקבב); בטורקית: קבבצ'י ג'לאל
נהוג להיקרא על ידי מכריו כג'לאל שישקבב בגלל היותו עובד במסעדת קציצות בשר על שיפודים.
מנהיג ראש הכנופיה החזקה ביותר באיסטנבול.
תמיד ניצל מלהיכנס לכלא על פשעיו שפשע בעזרת חבריו לכנופיה כולל חטיפת הילד אומות כאשר היה קטן, ורציחת אמה של בתו מלק.
נטול אמפתיה, אכפתיות לחלוטין, הוא אינטליגנטי, מניפולטיבי מאוד ושקרן טוב מאוד, מסוגל להחדיר לאומות ולמלק מסירות עמוקה כלפיו.
מוצא את שניהם ברחוב, ומגדל אותם כרצונו, הוא מחשיב את סארפ כאחד מן האנשים האמינים ביותר, ולא מודע בכלל ברב חלקי הסדרה את תפקידו האמיתי של חברו, כשוטר סמוי למעשה.
בסופו של דבר, ג'לאל נעצר ונשלח לבית הכלא, אך בעקבות זאת הופך להיות משוגע ומתאבד בעזרת חבל.
מוסטפא אוגרולו (יוסוף קאיה, המפקד יוסוף)
מפקד משטרה במפקדת המשטרה הנקראת המטה המרכזי ללוחמה בפשע מאורגן, אשר עוקב אחרי ג'לאל כבר הרבה שנים, וחלומו לעצור אותו.
שנאתו העזה לג'לאל באה מן העובדה שג'לאל השתמש בו מאחורי גבו בצעירותם כדי להרוג את אחד מיריביו; כתוצאה מכך יוסוף הרגיש אשם בבגידתו של ג'לאל, והתחזקותו כראש הכנופיה המסוכנת ביותר ברחבי איסטנבול, ונהיה נחוש יותר לעשות כל מה שידיו יכולות על מנת להכניס אותו לכלא.
אביו של ג'וקאהן, אשר ממלא את תפקידו של אביו לכמה ימים לאחר מותו של מפקד יוסוף.
לבסוף המפקד יוסוף מת מנשק חם הנהרג על ידי דאווט אחד מאנשיו של ג'לאל בהוראותיו, והופלל אל סארפ כחלק מתוכניתו של אומוט.
ניהאל קולדס (פוסון/ דודה פוסון)
אמם של סארפ ואומוט, ואשתו של המנוח מטין.
חיה באפלה בנוגע למעשיו ופעילותיו של בעלה ועזבה אותו לאחר שנעצר, משום שחשה נבגדת במעשיו ולא רצתה שילדיה יהיו קשורים לרצח.
היא הושפעה עמוקות מהיעלמותו של אומוט בנה, וממאסרו של לכאורה של בנה סארפ.
היא אישה נחמדה, נעימה ואמיתית ושנאה עזה לג'לאל, אותו היא מאשימה שהרס את אושר ושמחת משפחתיה.
בנסו סוראל (מלק יילדיז דומאן)
עורכת הדין ובת המאומצת של ג'לאל, וחברתו הטובה ביותר של אומוט אשר יחדיו גודלו יחד.
הוריה נרצחו כאשר הייתה ילדה, ולאחר מכן הולצה לגור ברחוב תחת השגחתו של ג'ושקון, שם פגשה את מרט.
היא אינה יודעת שהיא למעשה הבת הביולוגית שלו; הוא למעשה גם אחראי ישירות לרצח של אמה.
אין לה חברים חוץ ממרט, שכולם מאוימים מהקשרים ההדוקים שלה עם כנופייתו של ג'לאל.
היא אישה אכפתית, אך גם מהירה לתרץ תירוצים כדי להגן על מעשיו של ג'לאל בגלל הכרת התודה ואהבתה אליו.
היא מתאהבת בסארפ מבלי לדעת שהוא למשעה שוטר סמוי אשר רוצה לעצור את אביה הביולוגי.
בסופו של דבר היא מתה בזרעותיהם של סארפ ומרט על ידי אויביו של ג'לאל אשר רצו להרוג את סארפ רגע לפני שהיא אומרת להם שהם למשעה אחים.
איילם היא צלמת, שכנה, וחברת ילדות של סארפ ואומוט.
היא איננה קרובה למשפחתה בגלל העובדה שמתייחסים אליה כחברה ולא כבתם.
היא אוהבת את פוסון וסארפ והייתה רוצה שהם יהיו משפחתה האמיתית, ומאוד מתחברת לשניהם, היא מתאהבת במרט והיא איננה יודעת שהוא למעשה אומוט או שיש לו קשר עם ג'לאל.
בסוף הסדרה הופכת לחברה של סארפ.
רוצח ואחד מאנשיו הכי מהימנים של ג'לאל, דאווט בתחילת הסדרה הוא אחד מן האנשים בכנופייתו של ג'לאל שלמעשה אינה נתגלה למשטרה.
הוא מסור לחלוטין לג'לאל, מציית לפקודותיו של ג'לאל ללא היסוס, ומסיים את עבודתו כמו שצריך ללא עקבות, ויש לו אובססיה למלק עד כי מילוי ארון עם תמונות שלה.
שונא מאוד את סארפ מפני שמלק אוהבת את סארפ ולא אותו ובנוסף לאחר שנכנס לכנופייתו של ג'לאל, סארפ נהפך לאחד מן אנשיו ההימנים ביותר, יותר מדאווט עצמו, על כן הוא שונא אותו.
מרבה לחבוש כובע וכפפות, וגר בקרוואן באמצע היער ללא תחבורה, אוהב כלי נשק וחברו הטוב ביותר הוא מוניק אשר מכנה אותו מכוער או גבוה בשל חזותו וגובהו.
שתי אהבות אמת הוא סרט רומנטי אמריקאי בבימויו והפקתו של אנדי פיקמן.
הסרט הוא עיבוד לרומן משנת 2016 באותו שם מאת טיילור ג'נקינס ריד.
מככבים בו פיליפה סו, סימו ליו, לוק ברייסי, מיכאלה קונלין, לורן טום, מייקל או'קיף, טום אוורט סקוט, קופר ואן גרוטל, אונה יפה ופיניאס יון.
לאחר שבעלה ג'סי נעלם בהתרסקות מסוק, אמה חוזרת למסצ'וסטס במאמץ לתקן את חייה.
ארבע שנים לאחר מכן, אמה נתקלת בחבר הטוב הוותיק שלה, סאם, והם הופכים בלתי נפרדים.
מאורסת טרייה, אמה מקבלת שיחת טלפון בלתי צפויה שחושפת שג'סי בחיים.
קרועה לחלוטין, אמה צריכה כעת לבחור בין בעלה שחשבה למת, לארוסה הטרי.
קופר ואן גרוטל – ג'סי הצעיר
אונה יפה – אמה הצעירה
פיניאס יון – סם הצעיר
הסרט הוא עיבוד לרומן 2016 באותו שם מאת טיילור ג'נקינס ריד.
הסרט בהפקת היילנד פילם גרופ הוכרז ב-2 ביוני 2021, עם אנדי פיקמן שיביים והפיק ופיליפה סו, סימו ליו ולוק ברייסי לוהקו לתפקידים ראשיים.
בספטמבר 2021, נמכרו זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית לחברת "Avenue".
עוד פורסם כי מיקאלה קונלין לוהקה לתפקיד בסרט.
הצילומים היו אמורים להתרחש במקור במסצ'וסטס.
עד אוגוסט 2021, היילנד פילם גרופ הייתה במשא ומתן עם ועדת הסרטים של קרוליינה הדרומית לצלם את הסרט במדינה.
עם זאת, האולפנים לא הצליחו לבטח את צוות השחקנים והעובדים עקב שיעורי החיסונים הנמוכים במדינה והגידול במקרי הקורונה.
כתוצאה מכך, ההפקה הועברה לקרוליינה הצפונית, שם החלו הצילומים בווילמינגטון ב-11 באוקטובר 2021. באותו יום צולמה סצנה ב-"1938 South Live Oak Parkway", שבה צוות חדשות מסקר מפגש בין משפחה לאדם אהוב שהיה נעדר.
ב-25 באוקטובר 2021, פורסם כי לורן טום, מייקל או'קיף, טום אוורט סקוט, קופר ואן גרוטל, אונה יפה ופיניאס יון לוהקו לתפקידים בסרט.
שתי דקות מפארדיס הוא סרט דרמה קומית טלוויזיוני נשנת 2002 בבימויו של דני סירקין, עם אפרת בוימוולד והישאם סלימאן בתפקידים הראשיים.