tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 במאי 1947 יצא רובוביץ לאזור רחביה בירושלים על מנת להדביק כרוזים.
עדי ראייה הבחינו באדם דובר אנגלית, לבוש בבגדים אזרחיים, הגורר אותו לאחר מאבק למכונית אזרחית שבה ישבו בריטים, שמיהרה להסתלק מן המקום.
מקום החטיפה והגרירה היה בפינת הרחובות אוסישקין וקק"ל.
משבושש לשוב לביתו, טענו השלטונות הבריטיים שאינם קשורים להיעלמותו.
לאחר מספר ימים נודע למשפחה שכובע השייך לחוטף, נשמט במהלך החטיפה והגיע לידי נער בירושלים.
בתוך הכובע נמצא כתוב השם farran או farkan (האות r הייתה מטושטשת).
הוא זוהה כקפטן רוי פאראן (Roy Farran).
פאראן היה אחד הקצינים המעוטרים בצבא הבריטי מקרבות מלחמת העולם השנייה, ויוצא קומנדו ה-SAS, שהקים בארץ ישראל יחידה סמויה שמטרתה הייתה לפעול באמצעים אלימים במיוחד נגד המחתרות היהודיות.
מכאן החלה מסכת ניסיונות טשטוש וטיוח של השלטונות הבריטיים, במטרה למלט ולזכות את פאראן, שהפך לחשוד ברציחתו של רובוביץ.
בו-בזמן התחוללה סערה ביישוב ומחוצה לו סביב היעלמותו של הנער.
השלטונות לא מיהרו לתפוס את פאראן.
יתר על כן - הם מחקו את שמו מהכובע שנמסר להם.
ב-28 ביוני אנשי לח"י צלפו והרגו ארבעה חיילים בריטים ובה בעת ירו אנשי לח"י נוספים על מסעדת אסטוריה בחיפה, הרגו קצין אחד ופצעו קשה שני שוטרים נוספים.
בעיתונות פורסם כי הדבר נעשה כנקמה על רציחתו של הנער.
בדרך כלשהי שמע פאראן על גל הרציחות וחש אחריות וכך למחרת ביום ראשון 29 ביוני התייצב פאראן בשערי מחנה אלנבי והודיע לזקיף על זהותו.
כאשר פאראן שוחרר על ידי בית דין בריטי "מחוסר ראיות" והבריטים מילטו אותו מן הארץ, ניסה לח"י להתנקש בו על אדמת אנגליה.
הם שלחו חבילת נפץ שאותה הכין יעקב חרותי, לבית משפחת פאראן באנגליה.
החבילה, שהיה כתוב עליה: "אוסף כתבי שייקספיר", נפתחה על ידי אחיו רקס, והרגה אותו.
57 שנים לאחר האירוע פורסמו מסמכים פנימיים של משרד המושבות הבריטי.
במסמכים נמצא תצהיר שהגיש פאראן למפקדו הקולונל ברנרד פרגוסון, שבו דיווח כי הרג את רובוביץ במהלך נסיעה מירושלים לכיוון יריחו.
פאראן עינה את הנרצח בתקווה שימסור לו ידיעות על המחתרת.
לאחר שרצחו את רובוביץ, בגדיו הופשטו ממנו ונשרפו.
גופתו של הנרצח הושלכה בצד הכביש ולא נמצאה.
ב-20 במרץ 2009 פרסם תום שגב במדורו בעיתון "הארץ" כי היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל מחפשת את שרידי גופתו של אלכסנדר רובוביץ ונעזרת לשם כך במשרד חקירות פרטי מניו יורק.
שניים מאנשי היחידה נכחו, שבוע לפני פרסום הידיעה, במסיבת עיתונאים במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים, בה הופיע חוקר פרטי אמריקאי שנשכר על ידי אחד מוותיקי התנועה הרוויזיוניסטית, אשר טען במסיבת העיתונאים כי יש סיכוי למצוא את שרידי הגופה בוואדי קלט מאחר שיש בידו קצה חוט לאיתור מקום קבורתה של הגופה.
חברו של רובוביץ בלח"י עזרא "אלנקם" יכין ספד לו בספרו "אלנקם":
בעקבות פרשת העלמות הנער, ולפני שנודע על רציחתו, נכתב על ידי נתן אלתרמן השיר "איה הנער", אשר הולחן ובוצע על ידי יסמין אבן.
בשנת 2009 ראה אור ספרו של ההיסטוריון היהודי-אנגלי דייוויד סזרני על הפרשה, הנושא את השם "Major Farran's Hat"; הספר תורגם לעברית על ידי נעמי כרמל, נקרא "הכובע של מייג'ור פאראן", ויצא לאור בשנת 2015 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
על פי הספר הופק סרט תיעודי בשם "מנדט לרצח", אשר שודר בכאן 11 בינואר 2022.
רחוב בירושלים, בשכונת תלפיות מזרח (ארמון הנציב), קרוי על שמו של אלכסנדר רובוביץ.
בתחילת שנת 2011, נחנך מקווה טהרה על שמו ביישוב נווה צוף שבבנימין.
ביישוב חוות יאיר יש מרפסת ומצפה על שמו של אלכסנדר רובוביץ.
הכיכר הראשונה ביישוב אביתר בשומרון קרויה על שמו של אלכסנדר.
רצח אסף שטיירמן התרחש ב-4 בדצמבר 1996 בחורשת אוסישקין על גבול כפר סבא – הוד השרון.
הרצח נותר בלתי מפוענח במשך ארבע שנים, עד שבדצמבר 2000 התלוננה אשתו של הרוצח במשטרה כי תקף אותה וסיפרה כי לאחר נישואיהם התוודה באוזניה על רצח שביצע.
בעלה, רעי חורב, נעצר והודה במעשה.
חורב רצח את שטיירמן בנוכחות סיגלית חיימוביץ' (לימים חיימוביץ'־כהן), שגם סייעה לו במעשה, וליהי גלוזמן (לימים דרנל, ואחייניתה של הזמרת נורית גלרון).
כשהתגלו פרטי המעשה הם עוררו סערה ציבורית, מכיוון שמדובר ברצח ללא מניע וללא סיבה הגיונית.
בגזר דינה של חיימוביץ' כתבו השופטים:
ב-4 בדצמבר 1996, סמוך לשעה שמונה בערב, ישבו שלושת המשתתפים ברצח במרפסת דירת הוריה של חיימוביץ', ברחוב ארלוזורוב בכפר סבא, ועישנו מריחואנה.
באותה עת עבר ברחוב אסף שטיירמן בן ה-18, שהתגורר אף הוא ברחוב ארלוזורוב 6.
השלושה הכירו את אסף היכרות שטחית, לפי עדות הרצח אמרה חיימוביץ', "בואו נהרוג אותו", וכך גם חורב.
הם יצאו לכיוון החורשה הסמוכה חמושים בפגיונות, והציעו לשטיירמן להצטרף אליהם לעישון מריחואנה בחורשה הסמוכה לרחוב ארלוזורוב (חורשת אוסישקין), ושטיירמן נעתר להצעה והתלווה אליהם.
לא היה אדם שראה את כניסתם לחורשה.
דקות מספר אחרי שהגיעו לחורשה תקף חורב את שטיירמן ורצח אותו בדקירות פגיון, במכות אבן, בקרשים שהיו במקום, ובחניקה.
חיימוביץ' סייעה לרצח כשהתקיפה את שטיירמן באגרופיה, ונתנה לחורב את האבן שבאמצעותה הכה את שטיירמן.
גלוזמן טענה כי לא השתתפה באופן פעיל במעשה, ובשלב מסוים היא קראה לחורב ולחיימוביץ' להפסיק, וכשלא נענו לה היא הסתלקה מהמקום והלכה לביתה בלי לספר על הרצח לאיש.
למחרת בשעות הבוקר ב-5 בדצמבר 1996 לאחר שמשפחתו הודיעה למשטרה שלא הגיע לפגוש את חברתו כמתוכנן ולא חזר לביתו, זוהתה גופתו בחורשת אוסישקין.
למקום הרצח הוזעקה משטרת ישראל שקבעה שאכן מדובר ברצח.
נקבע כי שטיירמן התבוסס בדמו ממכות קהות, ועל סמך נתיחת הגופה זוהה שמת כשלוש שעות לאחר שהותקף.
אחרי הרצח עצרה המשטרה מספר חשודים.
הם נעצרו פעמים אחדות, אולם לא נמצאו ראיות מספיקות להרשיעם.
המשטרה ניסתה בלא הצלחה לחלץ מהם הודאה בתחבולות שונות.
כיום ידוע שלחשודים אלו לא היה שום קשר לרצח.
בשנת 1997 שוחזר הרצח בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חוקר".
לאחר השחזור הגיעו כמה ידיעות שטחיות שלא קידמו ממש את החקירה לעבר קצה חוט.
בשנת 2000 פוענח הרצח בעקבות עדותה של סנדרין בן דוד, אשתו של רעי חורב.
בן דוד התלוננה על תקיפה מצד בעלה, לאחר שקיבלה תמיכה לכך מצד הוריו.
בעדותה במשטרה סיפרה שחורב התוודה בפניה לאחר שנישאו על רצח שביצע.
לאחר מעצרם של חורב וגלוזמן, נעצרה גם חיימוביץ', ששהתה אז בטיול בדרום קוריאה ושוכנעה בידי המשטרה לשוב ארצה בתואנת שווא.
גלוזמן קיבלה מעמד של עדת מדינה והעידה נגד שני שותפיה למעשה.
על שחרורה של ליהי גלוזמן והצבתה במעמד של עד מדינה נמתחה ביקורת ציבורית.
גלוזמן זכתה למעמד זה היות שהתביעה סברה כי הודאותיהם של חורב וחיימוביץ' לא הספיקו להרשעתם, ועל כן נדרשו תימוכין נוספים.
הוריו של חורב סירבו למנות לבנם פרקליט, והוא יוצג במשפט בידי הסנגוריה הציבורית.
בשנת 2001 נידון חורב בבית המשפט המחוזי בתל אביב למאסר עולם, ובשנת 2006 נקצב עונשו ל-36 שנה.
בשנת 2002 נידונה חיימוביץ' ל-24 שנות מאסר.
עונשים אלה ניתנו אף על פי שהרוצחים היו קטינים (בני 17 וחצי) בעת ביצוע המעשה.
ערעורם של השניים על חומרת עונשם, בטענה כי העונש המרבי שניתן להטיל על קטין שעבר עבירת רצח הוא עשרים שנות מאסר, נדחה בבית המשפט העליון.
לדברי השופטים, המחוקק פטר את בית המשפט מן החובה להטיל מאסר עולם על קטינים שרצחו, אך לא מנע ממנו את היכולת לעשות זאת אם כך נדרש על פי שיקול דעתו.
בשנת 2001 הגישה משפחתו של שטיירמן תביעה אזרחית נגד הוריה של גלוזמן על סך 10 מיליון שקלים.
משפחת שטיירמן טענה כי הוריה של גלוזמן היו מודעים להתנהגותה הבעייתית ואף התריעו בפני הרשויות, התביעה נדחתה על ידי בית המשפט.
חיימוביץ' ריצתה את גזר דינה בנווה תרצה.
אסירה שישבה איתה בכלא העידה שחיימוביץ' הביעה בפניה הערצה לחורב על חוכמתו.
בשנת 2006 נישאה חיימוביץ' לשחר כהן, שהורשע בשנת 1997 בהיותו חייל צה"ל ברצח חברו ליחידה שנרצח ב-20 ביוני באותה השנה.
השניים נפגשו במסגרת אירוע שהופק עבור אסירים, ונישאו בתוך כותלי כלא איילון, בו ריצה כהן את עונשו.
כהן השתחרר זמן קצר לפניה.
שנים בודדות לאחר מכן התגרשו.
החל משנת 2007 יצאה חיימוביץ' לעבודות חוץ.
בשנים 2018 ו-2019 הגישה בקשות לשחרור מוקדם, אולם אלה נדחו.
ב-4 בנובמבר 2021 החליטה ועדת שחרורים לקצר את מאסרה של חיימוביץ'־כהן, לאחר שנשאה יותר משני שלישים של תקופת המאסר שנגזרה עליה, ובכך נענתה הוועדה לבקשתה לשחרור מוקדם.
המדינה לא ערערה על ההחלטה, וחיימוביץ'־כהן שוחררה מהכלא ב-10 בנובמבר 2021.
בשנת 2014 נדחתה תביעת הנזיקין של האחים לסרי, שעד מציאת הרוצח נחקרו ונעצרו פעמים רבות בידי משטרת ישראל בחשד לרצח אסף שטיירמן.
גלוזמן סיימה תואר בפסיכולוגיה בישראל, השתקעה בתאילנד, נישאה והקימה משפחה.
"רצח ללא מניע" (2004) – סרט תיעודי ששודר בערוץ 8 העוסק ברצח, בבימויה של נילי טל.
לאחר שתקופת הזיכיון תמה, סירבה טל למכור שוב את זכויות השידור וגנזה את הסרט.
עם זאת שודר הסרט שוב בשנת 2018 בערוץ יס דוקו.
"חורבה" (2008) – סרט עלילתי קצר בבימויו של עמיר מנור, המבוסס על הפרשה, שבו השתתפו מיכאל אלוני, דאנה איבגי ואפרת אביב.
את פסקול הסרט כתב ברי סחרוף.
הסרט הוקרן מסחרית באולמות "האוזן השלישית" ובסינמטקים ברחבי ישראל, וזכה לביקורות אוהדות של מבקרי קולנוע.
"כפר סבא 2000" (2017) – רומן מאת הסופרת ג'וליה פרמנטו אשר נכתב בהשראת הפרשה והסערה הציבורית שהתעוררה עם פענוח הרצח בשנת 2000 בכפר סבא ומחוצה לה.
דרך עיניהם של שני מתבגרים, דפני אנג'ל ודוד אלתר, הספר מבקש ללכוד את האלימות המבעבעת מתחת לפני השטח בעיר.
הספר זיכה את הסופרת בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.
רצח נשיא ארצות הברית ה-16 אברהם לינקולן התרחש ב-14 באפריל 1865 בידי השחקן המוכר ג'ון וילקס בות', שירה בלינקולן בראשו בזמן שהוא צפה בהצגה "בן דודנו האמריקאי" בתיאטרון פורד בוושינגטון.
לינקולן נפטר יום למוחרת בבית פיטרסון, המקביל לתיאטרון פורד ב-7:22. לינקולן היה הנשיא האמריקאי הראשון שנרצח על ידי מתנקש.
ההתנקשות, שאירעה בסמוך לסיומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, הייתה חלק מתוכנית גדולה יותר שנועדה להעלים את שלושת המתנגדים העיקריים למטרות הקונפדרציה של מדינות הדרום, בקרב הממשל האמריקאי - הנשיא לינקולן, סגן הנשיא ג'ונסון ומזכיר המדינה סיוארד.
לואיס פאוול ודייוויד הרלד היו אמורים לרצוח את מזכיר המדינה ויליאם ה.
סיוארד, וג'ורג' אטזרוט נועד להרוג את סגן הנשיא אנדרו ג'ונסון.
למעט רצח לינקולן, התוכנית נכשלה.
סיוארד רק נפצע ושרד את המתקפה הקטלנית שפאוול הנחית על ביתו, והתוקף של ג'ונסון לא הצליח לבצע את המשימה.
אחרי בריחה דרמטית ומצוד שנמשך 12 ימים נהרג בות', ויתר הקושרים נתפסו מאוחר יותר ונתלו כעונש על חלקם בתוכנית.
בשנת 1860 נבחר אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית.
תוצאות הבחירות היו תקדים פוליטי בארצות הברית, משום שלינקולן היה הנשיא הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
טרם בחירתו לנשיאות, התנגד לינקולן לעבדות, שהייתה בסיס כלכלי בדרומה של ארצות הברית.
עוד בתקופת כהונתו בבית הנבחרים ניסה לינקולן להחיל תיקונים בחוקה שיאסרו את העבדות.
ניסיונותיו אלו אומנם כשלו, אך הרימו את קרנו כלוחם חירות.
התנגדותו לעבדות הביאה מספר מדינות בדרום להצהיר על פרישה מהאיחוד אם הוא ייבחר.
לאחר ניצחונו, ובטרם כניסתו לתפקיד, שבע מדינות אכן מימשו איום זה.
הן פרשו מהאיחוד והקימו את הקונפדרציה.
לינקולן הצהיר שהוא רואה את פרישתן כחסרת משמעות וכן שהיא מנוגדת לחוקה.
לינקולן סירב להשתמש בכוח כפתרון ראשון למשבר, אך עימות אלים פרץ לבסוף סביב שאלת הבעלות על הרכוש הפדרלי שנותר במדינות הפורשות.
עימות זה היה פתיחתה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך המלחמה נערכו שוב בחירות, שלא כללו את קולות תושבי מדינות הקונפדרציה, ובסופן שוב נבחר לינקולן.
המלחמה נמשכה ארבע שנים, ובסופה ניצחו מדינות הצפון.
לקראת תום המלחמה והפסד הדרום, קמו בשנים 1864–1865 ארגונים גזעניים במדינות הדרום.
הם התאפיינו בדעות מיליטנטיות התומכות בעבדות וכן באפליית השחורים.
נוסף על אלו, קמו ארגונים מיליטנטיים אשר שימשו כחילות עזר לא רשמיים של הקונפדרציה המתפוררת.
דוגמה ידועה היא ה"קו קלוקס קלאן" אשר יזם התנכלויות אלימות נגד שחורים.
הארגון זכה לביקורת אפילו ממדינות הקונפדרציה.
ג'ון וילקס בות', שחקן תיאטרון אמריקאי ממוצא בריטי, החליט לתרום מעשית ללחימה.
עוד לפני מלחמת האזרחים, תמך בות' בעבדות.
ב-1859 הצטרף למיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד", כדי להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים.
מאוחר יותר כתב בות' ביומנו, כי היה נרגש לחזות בצדק נעשה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, הביע מייד את תמיכתו הגלויה במדינות הדרום, בראשות ג'פרסון דייוויס.
בות' אומנם לא הצטרף ללחימה כחייל מן המניין, בהבטיחו לאימו כי לא יתגייס, אולם סייע לצבא הקונפדרציה בדרכים אחרות.
ב-1862, נעצר בות' בעוון הבעת עמדות אנטי ממשלתיות.
ב-9 בנובמבר 1863, הופיע בות' במחזה "לב השיש" בתיאטרון פורד בוושינגטון.
בקהל נכח בין היתר, גם הנשיא לינקולן, בדיוק באותו התא בו הוא עתיד להירצח.
ב-1864, ניצל את מעמדו כשחקן מפורסם כדי לנוע בחופשיות בין מדינות הצפון והדרום על מנת להבריח ציוד רפואי לצבא הקונפדרציה.
בנובמבר 1864 החל לתכנן יחד עם רופא בשם סמואל מאד מבצע לחטיפת הנשיא לריצ'מונד שבווירג'יניה.
הללו האמינו שהחטיפה תשרת את האינטרסים של מדינות הדרום יותר מרציחתו.
התוכנית הייתה לדרוש עבור שחרורו של הנשיא את שחרורם של אסירי הקונפדרציה.
תכנון המבצע ארך חמישה חודשים, במהלכם הספיק בות', לחזות בנאום ההשבעה השני של הנשיא לינקולן ,ב-4 במרץ 1865. במעמד זה הביע הנשיא את תמיכתו בשוויון זכויות לשחורים מה שהחריף את איבתו של בות'.
מבצע החטיפה תוכנן לפרטיו ונקבע ל-17 במרץ 1865 אולם דווקא ביום זה שינה לינקולן את תוכניותיו במפתיע ותוכנית החטיפה ירדה לטמיון.
שלושה שבועות לאחר מועד החטיפה המיועד נכנע הכוח הגדול ביותר בצבא הקונפדרציה באופן רשמי.
כשנוכחו הקושרים כי הדרום הפסיד במלחמה וכי החטיפה כבר לא תועיל לשחרור האסירים, שיתבצע ממילא, החליטו לשנות את התוכנית ולרצוח את לינקולן כנקמה על ניצחון הצפון.
ב-14 באפריל 1865, ימים ספורים לאחר כניעת מדינות הדרום, ישבו לינקולן ואשתו בתיאטרון פורד וצפו בהצגה "בן דודנו האמריקאי".
בות', שהכיר היטב את התיאטרון בו שיחק, התגנב לתא הנשיא בלי שיחשדו בו (שהרי כשחקן בתיאטרון נוכחותו שם לא נראתה חשודה) וירה בלינקולן בראשו בנוכחות אשתו ושומר ראשו.
לפני שנמלט הספיק בות' להיאבק עם שומר הראש, הנרי ראת'בון, ודקר אותו בידו, לאחר מכן קפץ לבמה, ותוך כדי שהוא שובר את רגלו וצועק מול הקהל המזועזע.
משפטו האחרון בתיאטרון מוטל בספק עד עצם היום הזה, יש טענה שצעק בלטינית: "sic semper tyrannis" ("כך תמיד לרודנים"), ויש טענה שאמר "זו נקמת הדרום".
בחסות המהומה שהתפתחה לאחר הירי, הצליח בות' להימלט מהמקום.
לינקולן הועבר אל בית פיטרסון, בית פרטי אשר היה ממוקם מול תיאטרון פורד.
מעת לעת הזריקו לו רופאיו סמים מעוררים, והחליפו את התחבושות על ראשו כדי להקל על הלחץ על מוחו.
לינקולן שקע בתרדמת ואט אט נחלשה נשימתו עד שבשעה 07:22 בבוקר ה-15 באפריל הוא נפטר.
לאחר מותו של לינקולן, שקעה אלמנתו בדיכאון.
לאחר ההתנקשות החל בות' במסע בריחה שארך עשרה ימים.
מייד לאחר ההתנקשות, ברח בות' מהסמטה הצדדית של התיאטרון והחל ברכיבה ממושכת ומהירה שנמשכה כשש שעות.
במהלך רכיבתו, נפגש עם דייוויד הרלוד, אשר היה חלק מן המזימה להתנקש בצמרת הנהגת ארצות הברית.
השניים המשיכו לחוותו של אחד מתומכי הקונפדרציה כדי לאסוף נשק, תחמושת ומעט מזון.
מייד לאחר העצירה הראשונה, אשר ארכה לא יותר ממספר דקות, המשיכו לרכב לביתו של דוקטור סמואל מאד, אשר טיפל ברגלו השבורה של בות'.
בות' נרדף על ידי חיילי האיחוד, ומצא מסתור באסם בחווה בווירג'יניה.
חיילי האיחוד איתרו את מקום מחבואו והבעירו את האסם.
בות' ברח החוצה ונורה למוות על ידי החייל בוסטון קורבט, למרות ההוראות שניתנו על ידי שר המלחמה סטנטון להביא את הרוצח חי.
למרות זאת, קיבל החייל קורבט את הפרס הכספי שהובטח על ראש הרוצח, 1,650 דולר.
בות' תכנן התנקשויות נוספות אך כולן נכשלו.
באחת מהן אחד מחבריו של בות' דקר בחזהו את שר החוץ האמריקאי, ויליאם סיוארד, אך סיוארד שרד והמשיך בתפקידו.
אנדרטה זו מנציחה אדם שהעלה על נס ולחם, צבאית ופוליטית- למען קידום ערכי חירות האדם, החופש והאחדות.
בשמורת הטבע של הר ראשמור, הנמצאת במדינת דקוטה הדרומית, נחצבו פניו של לינקולן בסלע גרניט ענקי, יחד עם שלושה מגדולי הנשיאים האמריקנים: ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ותאודור רוזוולט.
אנדרטה נוספת לזכר לינקולן היא קבר לינקולן, הממוקמת בעיר ספרינגפילד שבאילינוי.
איור ותבליט של לינקולן מופיעים על שטר בן חמישה דולרים, כמו גם על מטבע הסנט.
בית פיטרסון ותיאטרון פורד משמשים כיום כמוזיאון לאומי להנצחת מורשתו של לינקולן.
בבית פיטרסון ניתן לראות את המיטה עליה גסס לינקולן, ועדיין ניתן להבחין בכתמי דמו על ציפת הכר.
לאחר הירצחו, כתב המשורר האמריקני וולט ויטמן את השיר "הו רב חובל" בו הוא מבכה את מנהיג האומה.
בעקבות רצח יצחק רבין, תרגמה נעמי שמר את השיר לעברית והלחינה אותו.
בשנת 1989 נחטפו ונרצחו החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, השניים נפלו קורבן להוראתו של מנהיג חמאס שייח' אחמד יאסין לאנשי ארגונו, שהוקם זמן קצר קודם לכן, לחטוף ולרצוח חיילים ישראלים כדי שינוהל משא ומתן לשחרור אסירים מהחמאס תמורת גופותיהם.
גופתו של אילן סעדון נמצאה רק ב-1996, בעזרת מידע מודיעיני שהעבירו גורמים פלסטינים לישראל, פיגוע זה היה פיגוע הטרור הראשון שביצע החמאס בישראל.
ב-9 בדצמבר 1987, עם תחילת האינתיפאדה הראשונה הוקם ארגון החמאס על ידי אנשי האחים המוסלמים ובראשו שייח' אחמד יאסין ומוחמד טאהא.
יאסין הנחה את פעיליו לחטוף חיילים ישראלים ולרצוח אותם, בכוונה שגופותיהם ישמשו מאוחר יותר במשא ומתן לשחרור אנשי חמאס העצורים בישראל.
סלאח שחאדה, באותה העת מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בצפון הרצועה, הורה על ביצוע חטיפות חיילים והנחה את המבצעים ממקום מושבו בכלא הישראלי.
במשימה עסקו אנשי "חוליית 101" ("الوحدة 101") של חמאס.
בראש החוליה עמד מוחמד שראתחה, יתר חברי החוליה היו עבד-רבו אבו חוסה, ממקימי הזרוע הצבאית של החמאס ומקורב לשחאדה, מוחמד נאזימי נאסר ומחמוד מבחוח.
סמל נולד ב-19 באוקטובר 1968, גדל והתחנך באשדוד ובה התגורר עד הירצחו.
כנער התנדב בתנועת נוער לנוער ובמשמר האזרחי.
בנובמבר 1986 סספורטס התגייס לצה"ל ושובץ ביחידת מגלן.
ב-16 בפברואר 1989 עלה סספורטס לטרמפ בצומת הודיה, ברכב בו נסעו שני אנשי חמאס מחופשים לחרדים אשר ככל הנראה רצחו אותו זמן קצר לאחר מכן.
החיפושים אחר סספורטס לא העלו דבר.
במהלך החיפושים אחרי אילן סעדון נמצאה גופתו של סספורטס ב-7 במאי 1989 קבורה בשדה סמוך למקום החטיפה.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי באשדוד.
רב-טוראי , בן העיר אשקלון, גויס בסוף דצמבר 1988 ושובץ כנהג ביחידת שריון.
הוא הוצב באתר ההנצחה בלטרון לביצוע עבודות שונות.
ב־3 במאי 1989 יצא לחופשה קצרה ועשה את דרכו עם חבר בטרמפים מלטרון לכיוון בתיהם.
השניים הגיעו לצומת ראם (מסמיה), שם עצר להם בשעה 19:30 רכב מסוג סובארו בצבע לבן בעל לוחיות זיהוי ישראליות.
ברכב ישבו מוחמד נאזימי נאסר ומחמוד אל-מבחוח מחופשים לחרדים.
השניים הזמינו את החיילים לנסיעה עד אשקלון.
סעדון עלה לרכב לבדו שכן המושב האחורי היה עמוס בציוד בדרך שאיפשרה לנוסע אחד בלבד לעלות לרכב.
החוטפים תכננו להוביל את החייל למחנה הפליטים ג'בליה ברצועת עזה, שם המתין להם מוחמד שראתחה, אך לאחר שראו סיור של צה"ל בדרכם, שינו את כיוון נסיעתם ונסעו לכיוון פלמחים.
במהלך הנסיעה נאבק סעדון בחוטפיו והם ירו בראשו.
את גופתו טמנו השניים באתר גרוטאות באזור פלמחים.
יומיים לאחר מכן, ב-5 במאי 1989, הוכרז סעדון, שבושש לחזור לבסיסו, נעדר.
באותו היום נמצאה מכונית הסובארו הלבנה נטושה בפרדס ליד בית לאהיא, במכונית התגלו כתם דם גדול וטביעות אצבעותיו של סעדון.
חיפושים נרחבים החלו נערכים בין אזור צומת אחים לגדר רצועת עזה, בשדות מפלסים וברצועה.
במהלך החיפושים התגלתה ב־7 במאי גופתו של אבי סספורטס ליד צומת גבעתי.
חודש לאחר תחילת החיפושים, הם הופסקו לאחר שלא העלו כל ממצאים.
בערך באותו הזמן, כחודש לאחר החטיפה, נערך מבצע מעצרים גדול ברצועת עזה.
בין 650 אנשי החמאס שנעצרו היה גם מפקד חוליית ה-101 מוחמד שראתחה.
בחקירתם טענו שראתחה ואחמד יאסין, שנעצר זמן קצר לאחר החטיפה, כי אין הם יודעים היכן נמצאת גופתו של סעדון.
חברי החוליה האחרים הצליחו לחמוק ממעצר ולברוח מהארץ, כשהם נושאים עמם חפצים השייכים לסעדון.
השלושה עברו דרך רפיח למצרים, משם המשיכו נאסר ומבחוח לאלג'יריה וממנה הגיעו האחד לסודאן והשני לסוריה.
בשנים הבאות, כאשר הגיעו פיסות מידע חדשות או הועלו השערות חדשות, המשיכו אנשי אית"ן לחפש אחר גופתו של סעדון.
גם בני משפחתו של אילן, שסירבו לקבל באוקטובר 1990 את הכרזת הרבנות הצבאית על סעדון כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע, ניהלו באופן עצמאי חיפושים אחריו.
בני המשפחה אף ביקרו את יאסין בכלא הישראלי בניסיון לקבל ממנו אינפורמציה על מקום הימצאו של אילן.
במשך השנים נשמעו לעיתים טענות של ארגונים שונים כי הם מחזיקים בסעדון בחיים וכי הוא יוחזר בתמורה לשחרור אסירים, הארגונים אף הציגו את תעודת החוגר והדיסקית של סעדון (שנמסרו לידיהם על ידי הרוצחים).
אולם הטענות התגלו ככוזבות וכן גם כל המחפשים העלו חרס בידיהם.
לאחר הסכמי אוסלו, גורמים ברשות הפלסטינית השקיעו מאמצים רבים בניסיון לאתר את מקום קבורתו של סעדון.
מגעים שקוימו בין הרשות לבין שני הרוצחים הביאו להתקדמות בחקירה.
באביב 1996 מסר מוחמד נאסר אינפורמציה בדמות שתי מפות מצוירות המובילות לקבר.
המידע הועבר על ידי יאסר ערפאת לישראל.
לפי גרסה אחרת, המידע נמסר על ידי יאסין בעת שהיה כלוא בישראל.
על פי המפות הוטמן סעדון באזור פלמחים, בין מחלף גן-רווה ומושב גן שורק.
אלא שבשבע השנים שחלפו חלו שם שינויים ואף נסלל באזור כביש חדש.
המשימה של איתור הקבר בעזרת המפות נמסרה לידי צוות של אית"ן פיקוד דרום.
הצוות השווה בין המפות המצוירות לתצלומי אוויר מתקופת הרצח והצליח לסמן מספר אתרים אפשריים לקבר.
החפירות באתרים הראשונים שנבדקו לא העלו דבר ומעל לאתר היחידי שנותר לא בדוק עבר הכביש החדש שנסלל שם.
הצוות נעזר בתצלומים נוספים, מכשירי מדידה ובראיונות עם מתכנני וסוללי הכביש וקבע את המיקום המשוער של הקבר.
כדי לאפשר את חפירות החיפוש בתוואי הכביש, סללו מע"צ ויחידות הבינוי של צה"ל כביש עוקף מסביב לקטע החשוד בכביש.
לאחר למעלה מחודש של חפירות והתקדמות איטית וקפדנית, נמצאו בצהרי 11 באוגוסט 1996 שרידי הגופה של אילן סעדון על ידי הרבנות הצבאית כאשר אחד החיילים מרבנות הצבאית שם לב למשהו מוזר על האדמה.
ב־12 באוגוסט 1996 סעדון הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי באשקלון.
אחמד יאסין, שנעצר זמן קצר לאחר חטיפתו של אילן סעדון, הורשע בעבירות הקשורות לחטיפתם ורציחתם של סספורטס וסעדון ונידון למאסר עולם ול-15 שנות מאסר נוספות.
יאסין שוחרר מהכלא הישראלי ב־1997, לאחר ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל, וב־22 במרץ 2004 נהרג בסיכול ממוקד על ידי צה"ל.
סלאח שחאדה, שהפך למפקד הזרוע הצבאית של החמאס בכל הרצועה, השתחרר מהכלא בשנת 2000. ב־22 ביולי 2002 נהרגו שחאדה, אשתו, וכמה מילדיו בהפצצה של חיל האוויר הישראלי.
מוחמד שראתחה, מפקד חולית הרוצחים שנלכד חודש לאחר החטיפה, נידון לשלושה מאסרי עולם.
לאורך השנים ביקש ארגון החמאס לשחררו במסגרת עסקה לשחרורו של גלעד שליט.
שראתחה שוחרר לבסוף במסגרת עסקת שליט באוקטובר 2011, למרות מחאות של משפחתו של סעדון.
ב-19 בנובמבר 2001 לכד כוח של סיירת גולני את חבר החוליה עבד-רבו אבו חוסה בשכונת שג'אעייה ברצועת עזה.
חבר החוליה מחמוד אל-מבחוח הפך ברבות הימים למפקד מערך הברחות הנשק של חמאס וחוסל בדובאי ב-20 בינואר 2010.
רצח אופיר רחום היה פיגוע חטיפה ורצח שהתרחש ב-17 בינואר 2001, שבמהלכו רצחה חוליית מחבלים פלסטינית תלמיד תיכון ישראלי בן 16 מאשקלון בשם אופיר רחום בפאתי רמאללה.
את הרצח תכננה ויזמה ערביה נוצרייה בת 24 בשם אמנה מונא (آمنة منى) מביר נבאלא.
לאחר שבועות רבים שבהם ניהלה מונא שיחות פרטיות ארוכות עם רחום באנגלית דרך תוכנת המסרים המיידיים ICQ, תוך שהיא מתחזה לעולה חדשה ממרוקו בשם סאלי, מונא הצליחה לרכוש את אמונו ולשכנע אותו להיפגש עמה בירושלים לכאורה למטרות רומנטיות.
רחום הגיע לפגישה והם המשיכו במכוניתה למקום מפגש שנקבע מבעוד מועד עם יתר חברי חוליית הטרור באזור מבודד בפאתי רמאללה, שם הם רצחו אותו בירי של עשרות קליעים מטווח קצר, בעוד שמונא צפתה במתרחש מהצד.
אמנה מונא היא ערביה נוצרייה שהחזיקה גם בתעודת זהות ישראלית.
מונא הייתה פעילה בארגון הפת"ח והצטרפה במהלך לימודיה באוניברסיטת ביר זית ל"שאביבה", זרוע של ארגון התנזים.
היא עבדה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 כעיתונאית בעיתון "אלסנובר" ברמאללה.
במסגרת עבודתה בעיתון, ב-12 באוקטובר 2000, הייתה עדה ללינץ' בשני חיילי מילואים ישראלים ברמאללה.
לטענתה של מונא היא "התרגשה" ממה שראתה ובעקבות כך החליטה לתכנן וליזום חטיפה ורצח של אזרח ישראלי-יהודי.
מאוקטובר 2000 החלה מונא ליצור קשר עם בני נוער ישראלים שונים באינטרנט דרך תוכנת המסרים המיידיים ICQ, תוך שהיא מתחברת לאינטרנט מבתי קפה אינטרנט ברמאללה.
היעד הראשוני לחטיפה היה ישראלי תושב ירושלים בשם מאיר קרני, עמו קיימה מונא שיחות רבות ב-ICQ במשך כחודשיים, ואף שוחחה עמו בטלפון.
מונא ניסתה לשכנע את קרני להיפגש עמה ב"מקום רומנטי" ברמאללה אך האחרון סירב לכך בתוקף.
בסופו של דבר, מונא נפגשה עמו בירושלים בשלוש הזדמנויות שונות עד שלבסוף היא החליטה כי הוא אינו מתאים לביצוע החטיפה.
בנוסף לכך, מונא אף הצהירה בפני קרני כי ברצונה לירות לעבר שכונת רמות שבעיר.
בתחילת הקשר בין השניים הציגה מונא את עצמה בפני קרני כישראלית אך בהמשך אמרה כי היא ערבייה.
במקביל, היא קיימה גם שיחות בעלות אופי רומנטי דרך תוכנת ICQ עם תלמיד תיכון ישראלי בן 16 מאשקלון בשם אופיר רחום בסוף שנת 2000. השיחות עם רחום נערכו באנגלית כאשר מונא התחזתה לעולה חדשה ממרוקו בשם סאלי וציינה בפניו כי אמה ישראלית ואביה ממוצא מרוקאי.
לאחר שהשניים ניהלו שיחות בצ'אט במשך מספר חודשים מונא החלה ללחוץ על אופיר לקיים עימה פגישה בירושלים.
רחום ביקש שהם יפגשו באזור אשקלון משום שהוריו לא יסכימו שיצא לבדו לירושלים לטיול כה ממושך.
מונא סירבה להצעתו של רחום להיפגש עמה באזור אשקלון והמשיכה ללחוץ על אופיר לפגוש אותה בירושלים.
בתחילת ינואר 2001, ימים ספורים לפני הרצח, מונא הצליחה לשכנע את רחום לבוא לירושלים, תוך שהיא משתמשת ברמיזות מיניות על מנת לשכנע אותו לפגוש אותה.
ביום רביעי בבוקר, 17 בינואר 2001, מונא ורחום נפגשו בתחנה המרכזית בירושלים, שוחחו קצרות באנגלית ולאחר מכן הם נכנסו למונית שהסיעה אותם לצומת א-ראם.
משם הם נסעו במכונית הפורד אסקורט של שותפה לקשר של מונא (פעיל הפת"ח חסן אל-קאדי) אשר הייתה בעלת לוחית זיהוי ישראלית, לכיוון פאתי רמאללה.
לשאלתו של אופיר מדוע הם נוסעים בשטח ערבי ענתה מונא כי "ככה זה בירושלים, שיש בה שכונות ערביות ויהודיות כאחד".
על פי התכנון, מונא הייתה אמורה "למסור" את רחום לאל-קאדי ושותפיו.
בשעה 11:30 עצרה מונא את הרכב בפרברי רמאללה לצד רכב בעל לוחית רישוי פלסטינית, בנקודת המפגש שנקבעה מבעוד מועד בינה לבין חוליית הטרור.
מונא זינקה באופן מיידי החוצה מהרכב בעוד שפעילי הפת"ח אל-קאדי ועבד אל-פתח דולה, אשר היו חמושים ברובי קלצ'ניקוב, יצאו מהרכב וניסו להוציא את אופיר מהמכונית, ולאחר שסירב, השניים ירו בו עשרות קליעים מטווח קצר, בעת שמונא עמדה בצד והתבוננה במתרחש.
לאחר מכן הרוצחים השליכו את גופתו לתא המטען ונמלטו לרמאללה.
באותו הזמן, מונא המשיכה בשגרת חייה ונסעה למשרד בו היא עבדה.
בהמשך הרוצחים קברו את גופתו של אופיר בשכונת אלטירה שברמאללה.
לאחר שרחום לא חזר הביתה, משפחתו החלה לחפש אותו, וגילתה שאף לא הגיע לבית הספר באותו היום.
בעקבות חקירה שבוצעה בהמשך על ידי השב"כ והיחידה לחקירת פשעים בינלאומיים, התגלה לראשונה כי רחום היה בקשר דרך האינטרנט עם מונא וכי היא לחצה על רחום להיפגש עימה בירושלים, תוך הבטחה לקיים יחסים אינטימיים.
כוח של יחידת המסתערבים דובדבן בשיתוף עם השב"כ, פשט על ביתה של מונא שבביר נבאלא ועצר אותה.
לאחר מכן היא הועברה לחקירה על ידי חוקרי שב"כ ואנשי משטרה.
בתחילה סירבה מונא לשתף פעולה עם החוקרים, אך לאחר כארבעה שבועות היא נשברה ומסרה הודאה מלאה על חלקה בפיגוע, ובנוסף חשפה בפני החוקרים את זהותם של שני שותפיה: חסן קאדי ועבד אלפתאח דולה.
ב-18 בינואר 2001 איתרו כוחות הביטחון הפלסטיניים את גופתו של רחום, העבירו אותה לבית החולים של רמאללה, וזמן קצר לאחר מכן מסרו את גופתו לכוחות צה"ל.
הרצח של רחום גרם להלם רב בציבור הישראלי.
ראש הממשלה ושר הביטחון דאז אהוד ברק, ציין בתגובה לרצח כי "מדובר במעשה פשע נתעב שבוצע בידי רוצחים שפלים, חסרי צלם אנוש", ומסר כי "זרועות הביטחון לא יחסכו כל מאמץ כדי להגיע לרוצחים על מנת להענישם בחומרה".
אלפי אנשים השתתפו בהלווייתו של רחום שהתקיימה בבוקר 19 בינואר 2001 באשקלון.
נציג הממשלה בהלוויה, השר מיכאל מלכיאור, ספד לרחום בהלווייתו וציין כי "כל עם ישראל משתתף בצער הנורא הזה ושותף לכאב.
למדנו להכיר את אישיותך ביממה האחרונה".
מונא הועמדה לדין, הורשעה ברצח אופיר רחום, וב-6 בנובמבר 2003 נידונה למאסר עולם בבית הדין הצבאי במחנה עופר.
חלק מתקופת המאסר ריצתה בכלא השרון, באגף האסירות הביטחוניות.
שם הייתה מאוד דומיננטית ונבחרה ל"דוברת האסירות".
שני שותפיה של מונא הפכו גם כן למבוקשים בעקבות המידע שמונא מסרה בחקירתה.
ב-30 באפריל 2001 נהרג חסן קאדי בעת שהכין מטען חבלה בבניין מגורים ברמאללה, וזה התפוצץ.
השותף האחר של מונא, עבד אלפתאח דולה, נעצר ביולי 2004 במהלך מבצע מעצרים ביריחו.
דולה נידון ל-7 שנות מאסר בפועל בגין חטיפה ושותפות בגרימת מוות בכוונה לאחר מעשה.
לאחר ערעור שונה גזר דינו ל-12 שנות מאסר בפועל.
עבד אלפתאח דולה שוחרר ביולי 2016.
ב-18 באוקטובר 2011 שוחררה מונא, יחד עם 1,026 אסירים ועצירים ביטחוניים נוספים במסגרת עסקת שליט אשר בוצעה בין ישראל לבין הארגון חמאס, בתמורה לשחרורו של החייל הישראלי החטוף גלעד שליט.
מונא הייתה בתחילה מיועדת לגירוש לרצועת עזה, אך לבסוף היא גורשה למצרים.
ממצרים הועברה לטורקיה, שם היא מתגוררת כאדם חופשי.
ב-20 בדצמבר 2011 נערך מפגש באנקרה בין ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס לבין מונא ועוד 11 אסירים פלסטינים ששוחררו במסגרת עסקת שליט.
במהלך המפגש המתוקשר אבו מאזן ציין כי שחרור יתר המחבלים הפלסטינים נותר בראש סדר העדיפויות של ההנהגה הפלסטינית.
רצח אולג שייחט הוא פיגוע טרור שאירע ב-21 ביולי 2003 אשר במהלכו שני צעירים ערבים-ישראלים שהיו חברים בתא הטרור "חופשיי הגליל" חטפו ורצחו את החייל הישראלי רב"ט אולג שייחט.
ביום שני, 21 ביולי 2003, שני צעירים ערבים-ישראלים תושבי כפר כנא, מוחמד ענבתאוי ומוחמד חטיב, שהיו חברים בתא הטרור "חופשיי הגליל" , החליטו לחטוף חייל צה"ל, לרצוח אותו ולגנוב את נשקו האישי.
השניים נסעו לצומת בית רימון (צומת כביש 77 וכביש 754) והבחינו בחייל רב"ט אולג שייחט שניסה לתפוס טרמפ בדרכו מביתו שבנצרת עילית אל הבסיס הצבאי שבצפת.
שייחט נכנס לרכבם והתיישב ליד הנהג בעת שהתוקף ישב מאחוריו.
בשלב מסוים בנסיעה הרכב פנה לכביש צדדי כאשר שני התוקפים החלו להיאבק בשייחט, חנקו אותו למוות וגנבו את נשקו האישי.
לאחר מכן הם הכניסו את גופתו לתא המטען של הרכב ונסעו עימה למקום אחר בו הם ביצעו וידוא הריגה על גופתו של שייחט.
לאחר מכן השניים נסעו לכפר כנא, שם רכשו כלי חפירה ודלק, וזמן קצר לאחר מכן קברו את גופתו של שייחט במטע זיתים ושרפו את חפציו.
אולג שייחט היה חייל צה"ל בן 20 מהעיר נצרת עילית אשר עלה לישראל מאוקראינה במהלך שנת 1995 יחד עם משפחתו.
בצעירותו למד במגמת מחשבים בתיכון של בית הספר יגאל אלון.
בעת מותו שייחט שירת במפקדת פיקוד הצפון באגף משאבי האנוש במדור תומכ"א בתפקיד אחראי מחשוב.
לאחר חיפושים אינטנסיביים שנמשכו שבוע ימים, ואשר בהם השתתפו מאות מתנדבים, ב-28 ביולי 2003, גשש בדואי גמלאי מבית זרזיר שהתנדב להשתתף בסריקות הנרחבות איתר את גופתו של שייחט שהייתה קבורה במטע זיתים.
לאחר חקירת שב"כ, הודו שלושה חשודים ואף שחזרו את החטיפה והרצח.
ב-20 בספטמבר 2003, הוגש בבית המשפט בנצרת כתב אישום נגד שלושה אזרחים ישראליים מכפר כנא: טארק נוג'ידאת, יוסף סביח ושריף עיד באשמה שהם חוטפיו ורוצחיו של שייחט.
השלושה טענו במהלך כל חקירתם שהם חפים מפשע וכי הודאות שנרשמו מפיהם נגבו מהם בלחץ שהפעילו חוקרי שירות הביטחון הכללי.
לאחר הגשת כתב האישום, הוברר בשב"כ שההודאה שקיבלו הייתה הודאת שווא והארגון מיהר לשלוח הודעה בכתב לפרקליטת המדינה עדנה ארבל וביקשו לשחרר אותם.
עדנה ארבל זימנה דיון עם ראש השב"כ דאז אבי דיכטר, והוא חזר על כך שהודאתם הייתה הודאת שווא ואסור להעמידם לדין.
עמדת פרקליטות המדינה הייתה ש"יש מקום להבאת ההכרעה לפתחו של בית המשפט".
ב-18 באפריל 2004, בעוד הנאשמים בכלא, בוצע פיגוע ירי בצומת בית רימון על ידי שני הצעירים הערבים-ישראלים מוחמד חטיב ועלא מוסא, אשר היו חברים בתא הטרור "חופשיי הגליל".
השניים פתחו באש לעבר רכב סיור של מג"ב.
בתגובה כוחות משמר הגבול השיבו באש לעבר המפגעים והצליחו לסכל את הפיגוע.
מחמד חטיב נהרג במהלך קרב היריות ועלא מוסא נעצר.
בדיקת מז"פ העלתה שהנשק אשר שימש את השניים בפיגוע הירי היה הנשק שנגנב משייחט.
החקירה הורחבה, נעצרו חברים נוספים בתא טרור זה ומחמד ענבתאווי הודה ברצח אולג שייחט.
פענוח הפרשה הביאו לשחרור ה"נאשמים" הקודמים: נוג'ידאת, סביח ועיד ב-9 במאי 2004 בהסכמת המשטרה.
ב-15 באוקטובר 2007 מוחמד ענבתאווי הורשע ברצח אולג שייחט.
ב-17 בדצמבר 2007 ענבתאווי נידון למאסר עולם באשמת הרצח של אולג שייחט, ול-25 שנות מאסר על השתתפות בפעולות טרור נוספות ובמעורבות בארבעה ניסיונות חטיפה.
בעקבות ערעור של ענבתאווי לבית המשפט העליון, שבו טען שהכרעת הדין ניתנה בלא שטען את טענותיו ניתן פסק דין משלים, שהותיר את הרשעתו ועונשו ללא שינוי.
רצח אמנון הוא מאורע מקראי המהווה המשך למעשה אמנון ותמר, במהלכו אבשלום אחי תמר מאב ומאם, יוזם ומביא לידי ביצוע את רציחתו של אמנון אחיו מאב, כנקמה על שאנס את תמר אחותו.
לאחר מעשה האונס בקש אבשלום מתמר שלא לעורר על כך מהומה בטענה שמדובר באחיה ולא באדם זר.
אולם למעשה מטרתו של אבשלום בכך הייתה ליצור שקט תעשייתי, כדי לאפשר לו לתכנן את פעולת הנקמה באמנון.
שנתיים לאחר אונס תמר, הזמין אבשלום את דוד אביו לחגוג עימו את גז הצאן במשתה שהוא עורך, כפי שהיה נהוג בעבר.
אבשלום ניסה לשכנעו שלפחות אמנון יבוא, ולאחר הפצרות מרובות מצד אבשלום, אישר דוד את הגעתו של אמנון ושאר בני המלך למשתה.
אבשלום הורה לנעריו שבשעה שאמנון יהיה שתוי ביין, יקומו עליו ויהרגוהו, תוך שהוא מבטיח להם גיבוי מצידו למעשה, ודאגה לכך שלא ייענשו.
הנערים ביצעו את ההוראה ורצחו את אמנון.
כשראו זאת שאר בני המלך, ברחו משם על פרדיהם, כי חששו שאבשלום מנסה לחסל את כל זרע המלוכה כדי להבטיח את מלכותו העתידית.
עוד בטרם הגיעו בני המלך אל ארמון המלך, נפוצה שמועה שאבשלום אכן חיסל את כל בני המלך.
דוד קרע את בגדיו ונשכב על הארץ כדרך אבלים.
יונדב בן שמעה מיהר להרגיע את המלך, שרק אמנון מת מאחר שאבשלום שמר לו טינה על שאנס את אחותו.
כעבור זמן מה שבו בני המלך והתברר שאכן רק אמנון מת.
אבשלום ברח לגשור על מנת לחסות בצילו של סבו תלמי מלך גשור עד יעבור זעם.
דוד התאבל על אמנון במשך שלוש שנים, אז ניחם על אמנון ונכסף לשובו של אבשלום.
יואב ראה זאת והורה לאישה תקועית לבקש מהמלך באמצעות משל מרומז להשיב את אבשלום לירושלים.
דוד נאות לבקשה, והורה ליואב להביאו לירושלים, ואכן יואב השיבו לירושלים.
לאחר מעשה דוד ובת שבע במהלכו זימן דוד את בת שבע אליו ושכב עימה בעת שהיה בעלה אוריה במלחמה, הגיע אליו נתן הנביא ובפיו שאלה אודות אדם עשיר שהגיע אליו אורח ומחמת שחמל על צאנו גנב את כבשתו היחידה של חברו העני, ושחטה עבור האורח.
דוד חרץ את דינו של העשיר לשלם לעני על גנבת הכבשה פי ארבעה, כדין התורה ביחס לגונב צאן ושחטו.
בשלב זה נתן גילה לו שסיפור זה אינו אלא משל למעשהו של דוד שלקח את אשתו היחידה של אוריה, בעוד שלדוד יש כמה נשים.
דוד מיד הודה בחטאו וקיבל עליו את הדין, לשלם 'ארבעתיים' על מעשהו.
עונשו הראשון של דוד היה מות הילד אותו הרתה לו בת שבע.
העונש השני היה אונס ביתו תמר בידי בנו אמנון.
ומעשה זה של רצח אמנון היווה את העונש השלישי.
אמנון, בנו של דוד מאחינעם היזרעאלית, התאהב באחותו-מאב תמר, שהייתה אחותו של אבשלום מאב ומאם (אימם הייתה מעכה בת תלמי מלך גשור).
הוא נעשה חולה מאהבתו אותה, ויונדב בן שמעה בן דודו, יעץ לו להעמיד פני חולה ולבקש שתמר תכין לביבות בפניו כדי לעורר את תאבונו שלא יחלש מחוליו, ובכך ליצור סיטואציה אינטימית ביניהם שתביא לבקשתו את ידה.
אמנון עשה כעצתו, אך משבאה תמר לפניו הוא לא ביקש את ידה אלא אחז אותה ובקש ממנה לשכב איתו.
תמר סרבה וביקשה ממנו להסדיר את נישואיהם עם אביהם דוד, אך אמנון סרב, תפסה ואנס אותה.
לאחר פורקן תאוותו, התמלא אמנון בשנאה כלפיה על שלא שיתפה עימו פעולה ברצונו למשכב עימה, והוא גרש אותה מחדרו על אף תחנוניה לו שישאנה, כי הדבר יהיה לה לחרפה עם היוודע הדבר שהיא אינה בתולה.
תמר קרעה את כתונת הפסים שעליה וצעקה בכאב כדי לפרסם שהיא נאנסה ולא זנתה מרצון.
אבשלום שמע את שאירע וביקש ממנה שתחריש ולא תצעק, בטענה שמדובר באחיה מאב ולא אדם זר, אולם הסיבה האמיתית להשתקה הייתה רצונו להשתיק את הפרשה כדי שהוא יוכל לתכנן פעולת נקם באמנון מבלי שהדבר יתגלה.
כעבור שנתיים מהאונס, כשרושם המעשה כבר החל להישכח מלב, הזמין אבשלום את דוד אביו להשתתף עימו במשתה שהיה נוהג לערוך בעת גז צאנו שבבעל חצור.
על אף הפצרותיו של אבשלום, דוד סירב בטענה שאינו מעוניין להכביד על אבשלום בעריכת משתה לכל פמליית המלך, וברך אותו על רצונו הטוב.
אבשלום בקש מדוד שלפחות אמנון, שהוא בנו הבכור של דוד, יבוא כנציג המלך במקומו.
בתחילה סירב דוד גם לכך, אך משהרבה אבשלום להפציר בו על כך, נאות דוד לשלוח את אמנון למשתה יחד עם שאר בני המלך:
אבשלום הורה לעבדיו שכאשר אמנון יהיה מבושם בעת המשתה ולא יישמר בנפשו, יכו אותו וימיתוהו.
אבשלום חיזק את ידיהם והבטיח להם שלא ייענשו על כך מאת המלך, כי הדבר היה בהוראתו.
עבדי אבשלום ביצעו את המשימה, ו'כטוב לב אמנון ביין' התנקשו בו והרגוהו.
כאשר ראו שאר בני המלך שעבדי אבשלום חסלו את אמנון, חששו שאבשלום מנסה להשמיד את כל בני המלך כדי להבטיח את מלכותו אחר מות דוד, ולכן מיהרו לרכוב על פרדיהם ולהימלט בחזרה אל ארמון המלך.
עוד בטרם הגיעו לירושלים, פשטה שמועה בעיר שאבשלום חיסל את כל זרע המלוכה.
כששמע זאת דוד, קרע את בגדיו ונשכב ארצה כדרך אבלים, וגם עבדיו קרעו את בגדיהם.
על כן יונדב הרגיע את דוד ואמר שהשמועה אינה נכונה, ואמנון לבדו מת, שכן טינה ישנה הייתה בליבו של אבשלום על אמנון מן היום בו אנס את תמר:
כעבור זמן מה לאחר שפשטה בעיר השמועה שבני המלך נהרגו, ראה הצופה של ארמון דוד קבוצת אנשים מגיעה מצד ההר אל העיר.
יונדב הבין שאלו פמליית בני המלך שברחה אל העיר, ואמר לדוד: 'הנה בני המלך באו, כדבר עבדך כן היה'.
כשהגיעו אל ארמון המלך, בכה המלך, בניו ועבדיו בכי רב על מות אמנון:
לאחר הרצח ברח אבשלום אל סבו, תלמי מלך גשור, אביה של מעכה אשת דוד, על מנת לחסות בצילו של סבו עד יעבור זעם.
אבשלום שהה שם במשך שלוש שנים עד שיואב נוכח לראות שדוד ניחם על מות אמנון, ונכסף לשובו של אבשלום לירושלים: .
יואב קורא לאישה חכמה מתקוע ומורה לה להתחזות לאלמנה המתארת בפני המלך את מצבה העגום, באשר אחד מבניה קם על אחיו והרגו, ובני המשפחה דורשים ממנה להסגיר את האח כדי להורגו ובכך לנקום את דמי אחיו ששפך.
האלמנה מבקשת מהמלך שיפרוס חסותו על בנה ויגן עליו, ובכך ימנע את הכרתת זרעה וכילויו.
דוד מבטיח לה זאת, ואז האישה אומרת לדוד שסיפור זה אינו אלא משל שנועד להמחיש לו את מצבו של אבשלום שנאלץ לברוח מחשש לנקמה מצד בני המלך, ובקשתה שדוד ישיב את אבשלום לירושלים, ויפרוס את חסותו עליו.
דוד מבין שיואב הוא ששלח את האישה למשול לו את המשל, הוא שואל אותה על כך והיא מאשרת.
דוד קורא ליואב ושולח אותו להשיב את אבשלום לירושלים, והוא אכן עושה כן.
רצח אנואר סאדאת אירע ב-6 באוקטובר 1981 במהלך מצעד הניצחון השנתי, שנערך בקהיר בירת מצרים לציון חגיגת מבצע בדר, שבמהלכו חצה צבא מצרים את תעלת סואץ והחזיר חלק קטן מסיני (שהיה נתון בשליטת ישראל) בראשית מלחמת יום הכיפורים.
פתווה שאישרה את ההתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת, ניתנה בידי עומר עבד אל-רחמן, איש דת מוסלמי, שהורשע בארצות הברית שנים לאחר מכן על חלקו בפיגוע במגדלי התאומים ב-1993.
הרצח בוצע על ידי ארבעה פעילי הג'יהאד האסלאמי המצרי, ששירתו כחיילים בצבא מצרים.
בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל וחתימתו על הסכמי קמפ דייוויד, שהובילו לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הופנה זעם רב אל סאדאת ברחוב המצרי ובעולם הערבי.
בעקבות כך גם הושעתה חברות מצרים בליגה הערבית.
ביוני 1981, לאחר ניסיון הפיכה צבאית כושל בראשות אבו אל-זומאר , החל סאדאת בגל מעצרים נרחבים של חברי האופוזיציה ומתנגדיו.
ב-6 באוקטובר 1981 נערך מצעד ניצחון בקהיר לציון יום השנה השמיני לחציית תעלת סואץ במסגרת מבצע בדר.
סאדאת היה מאובטח על ידי שמונה שומרי ראש, ותחת מעטפת הגנה רחבה.
התהלוכה הצבאית הייתה צריכה להיות בטוחה ללא משתתפים חמושים, בשל כללי הבטיחות, האוסרים על החיילים במיצג לנוע עם נשק חי.
במהלך המצעד חלפו מטוסי מיראז' של חיל האוויר המצרי מעל הצופים, ופלטו פסי צבע כחלק מהתצוגה.
דבר זה הסיח את הקהל אשר הביט לשמים.
באותה העת כוחות הקרקע של הצבא המצרי, חיילים ומשאיות אשר גררו ארטילריה כתצוגת ראווה, התקרבו אל אזור הצפייה ואל הטריבונה בה ישב הנשיא סאדאת.
משאית אחת הכילה את כיתת המתנקשים בראשותו של סגן ח'אלד אל-אסלאמבולי.
כאשר חלפה המשאית על פני הטריבונה שבה ישבו הצופים, פקד אסלאמבולי על הנהג לעצור באיומי נשק.
משם ירדו המתנקשים, ואסלאמבולי התקרב לסאדאת עם שלושה רימוני יד חבויים מתחת לקסדתו.
סאדאת קם על מנת לקבל את ההצדעה (אחיינו של אנואר, טלעת אל סאדאת, אמר מאוחר יותר, ).
מיד לאחר שהגיע למרחק של כ-15 מטרים מהטריבונה, זרק אסלאמבולי את שלושת הרימונים שלו לכיוונו של סאדאת, אך רק אחד מהם התפוצץ.
אז החל אסלאמבולי בריצה חזרה לכיוון המשאית.
לאחר מכן, שלושת המתנקשים הנוספים זינקו מהמשאית.
תוך שהם יורים ללא אבחנה בעזרת רובי קלשניקוב לתוך היציעים עד אשר אזלה התחמושת שלהם ואז ניסו לברוח.
אחרי שסאדאת נפגע ונפל ארצה, זרקו אנשים כיסאות סביבו, כדי להגן עליו מפני פגיעה נוספת.
סאדאת ועשרה אחרים נהרגו באירוע, או שסבלו מפצעים קטלניים ונפטרו מאוחר יותר, בהם שגריר קובה במצרים, הגנרל העומאני והבישוף הקופטי הראשי.
עשרים ושמונה בני אדם נפצעו, ביניהם סגן נשיא מצרים חוסני מובארכ, שר ההגנה האירי, ג'יימס טולי, מאבטח שב"כ שאבטח את השגריר הישראלי וארבעה קציני קישור צבאיים.
כוחות הביטחון קפאו לרגע, אך הגיבו תוך 45 שניות.
השגריר השוודי אולוב טרנסטרום שהיה סמוך לסאדאת הצליח להימלט ללא פגע.
אחד מהמתנקשים נהרג בזירה, ושלושת האחרים נפצעו ונאסרו.
סאדאת הועבר לבית חולים הצבאי בקהיר, שם טופל בידי 11 רופאים.
הוא מת מפצעיו כמעט שעתיים לאחר שנלקח לבית החולים.
מותו של סאדאת יוחס ל"זעזוע עצבי אלים ודימום פנימי בחלל החזה, שם נקרעה הריאה השמאלית וכלי הדם העיקריים שמתחתיה".
לאחר מותו מונה באופן זמני לתפקיד נשיא מצרים יושב ראש הפרלמנט המצרי סופי אבו טאלב, אך לאחר כשמונה ימים מונה סגן הנשיא חוסני מובארכ לתפקיד הנשיא.
בהלווית סאדאת השתתפו נציגי מדינות רבות, ביניהם גם מנחם בגין ושלושה נשיאי ארצות הברית לשעבר.
המתנקש נעצר מיד לאחר הרצח וכן נעצרו 23 קושרים נוספים.
כולם הועמדו לדין בפני בית משפט צבאי.
ח'אלד אל-אסלאמבולי ו-3 קושרים נוספו נידונו למוות והוצאו להורג בפני כיתת יורים ב-15 באפריל 1982. בעקבות הוצאתו להורג הכריז שליט איראן על אסלאמבולי כשהיד.
רצח אוֹרי אַנְסְבַּכֶר הוא פיגוע טרור פלסטיני שנעשה בעין יעל שבירושלים, ובו אנס ורצח מחבל פלסטיני את אנסבכר, מתנדבת שירות לאומי בת 19 מתקוע, בתאריך ב' אדר א' התשע"ט, 7 בפברואר 2019.
ב-7 בפברואר 2019, בשעה 11:00, דיווחה משפחתה של אנסבכר למשטרה על היעדרותה.
לפי עדויות היא יצאה נסערת ממקום עבודתה והלכה להתבודד בטבע.
אורי בת ה-19 התנדבה במסגרת השירות הלאומי ב"מרכז יעלים", מרכז לטיפול בנערים בסיכון ובבעלי צרכים מיוחדים הסמוך לעין יעל.
התגוררה בתקוע, והיא בתם של נעה, מחנכת וממייסדות בית ספר משלב (דתי-חילוני), והרב גדי, ר"מ בישיבת תקוע.
לפי ממצאי החקירה יצא ערפאת ארפאעיה, פלסטיני בן 29 תושב חברון, מעירו לכיוון בית ג'אלא, כשהוא מצויד בסכין ובכיפה שרכש שבועיים קודם, במטרה לבצע פיגוע רב נפגעים.
הוא חדר לשטח ירושלים בהליכה רגלית דרך פרצה ברוחב 200 מטרים בגדר ההפרדה סמוך לבית ג'אלא.
אראעפיה נתקל באנסבכר בחורש הסמוך לעין יעל שליד גן החיות התנכ"י, התנפל עליה ודקר אותה באמצעות הסכין.
אנסבכר התנגדה וצעקה, ללא הועיל.
לאחר מכן גרר אותה ארפאעיה למרחק של כ־150 מטרים, דקר אותה שוב, סתם את פיה בצעיף וכפת את ידיה בחגורה, ולבסוף אנס אותה.
לאחר מכן לקח את הטלפון הנייד שלה.
לפי ממצאי החקירה הוא נשאר שם עוד זמן מה בניסיון לפגוע ביהודים נוספים, ולבסוף נסע לשטחי הרשות הפלסטינית במונית.
באותו יום, בשעה 19:14, נמצאה אנסבכר ללא רוח חיים, כשעל גופה סימני אלימות.
למחרת הובאה למנוחות בבית העלמין בתקוע.
ב-8 בפברואר, בעקבות מידע מודיעיני שהגיע לימ"ר ירושלים, עצרו כוחות הימ"מ ומשמר הגבול, בעזרת כלב משטרה, סמוך למסגד באל-בירה את ארפאעיה, בחשד לרצח.
לארפאעיה עבר פלילי וביטחוני, במהלכו שהה פעמיים בכלא הישראלי.
בפעם הראשונה, ב-2009, הוא נעצר בעוון אחזקת סכין באזור מערת המכפלה, הורשע וריצה שלושה חודשי מאסר בפועל בכלא עופר.
הוא הורשע פעם נוספת ב-2017 בגין אחזקת סכין ושהייה בלתי חוקית בישראל, ועקב כך ריצה עונש של כחמישה חודשי מאסר.
הוא ומשפחתו מזוהים עם חמאס.
בחקירתו שחזר הרוצח את האירועים וטען כי פעל לבדו.
בחקירתו אמר "עשיתי כל מה שערבי חולם עליו".
בית המשפט הוציא צו איסור פרסום זמני על שאר פרטי החקירה.
בתחילת מרץ 2019 הגישה הפרקליטות כתב אישום כנגד ארפאעיה, באשמת אונס ורצח.
ב-7 ביוני 2020 הודה הנאשם בבית המשפט המחוזי בירושלים בביצוע הרצח ובעבירות נוספות.
ב-20 בדצמבר 2022 שופט בית המשפט המחוזי בירושלים רפי כרמל, הרשיע את המחבל בעברות המיוחסות לו ודחה את טענות סנגוריו של המחבל שאינו כשיר לדין.
ב-29 בינואר 2023 גזר בית המשפט המחוזי בירושלים על המחבל מאסר עולם ו-20 שנות מאסר.
ב-12 במרץ 2024 דחה בית המשפט העליון את ערעור המחבל, והותיר את העונש על כנו.
השופטים כתבו בפסק הדין כי "לא קמה עילה אשר תצדיק את התערבותנו בקביעות העובדתיות של בית המשפט המחוזי ובמסקנותיו.
הן המומחים מטעם המשיבה, הן עורכי חוות הדעת והן אלה אשר בדקו את המערער בדיקות שגרתיות רבות במסגרת שירות בתי הסוהר, הציבו תשתית יסודית, יציבה ואיתנה לכך שהמערער אכן כשיר לעמוד לדין ואינו חולה במחלת נפש.
מנגד, חוות הדעת של המערער לא עוררה, ולא ספק סביר בקביעה זו".
בעקבות הרצח מיפה צה"ל כתהליך לפני הריסה את שתי הדירות שבהן התגורר ארפאעיה, הנמצאות בבניין בן חמש קומות.
אלוף פיקוד מרכז הוציא צו להריסת הדירות.
בתחילת מרץ 2019, בעקבות עתירה שהגישה משפחת המחבל, הקפיא בג"ץ את ההליכים.
לאחר כארבעים יום התיר בג"ץ את ההריסה.
ב-18 באפריל 2019 הרס צה"ל את דירות הרוצח, תוך פיזור הפרות סדר פלסטיניות.
רצח אורי אנסבכר עורר סערה בקרב הציבור הישראלי, בעיקר בשל שמועות על פרטי הרצח, שאותן הכחישה המשטרה בהודעה רשמית.
ראשי המערכת הפוליטית בישראל, אישי ציבור וארגוני זכויות אדם, גינו בחריפות את הפיגוע וקראו למיצוי הדין עם המחבל.
נשיא המדינה ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו פרסמו הודעות תנחומים.
ב-11 בפברואר פרסם שליח האו"ם למזרח התיכון, ניקולאי מלדנוב הודעה שבה שלח את תנחומיו למשפחה, וכתב: "אני מזועזע מהרצח הנורא של אורי אנסבכר בת ה-19 על ידי עבריין פלסטיני בירושלים".
חבריה של אנסבכר קראו לציבור להגיב לאירוע בטיולים ברחבי ארץ ישראל.
לאחר הפיגוע החליט הקבינט ליישם את החוק להקפאת כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור, שאושר בכנסת ביולי 2018, וקיזז כחצי מיליארד ש"ח מהכספים המועברים לרשות.
שדולת הנשים בישראל וכן עאידה תומא סלימאן, יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת, הגיבו לפיגוע תוך הדגשה כי, לדבריהן, הוא בוצע על רקע מגדרי.
ארגונים פלסטיניים, בהם חמאס והג'יהאד האסלאמי, נמנעו מלשבח את הפיגוע.
בכיר בפת"ח אמר שהסיבה לכך היא שברצח היה מעורב אונס – מה שמבחינתם הופך את האירוע לפלילי ולא ביטחוני.
ארפאעיה מיוצג בידי הסנגוריה הציבורית ולא בידי ארגוני זכויות אדם.
לדברי אחד הסנגורים זו בקשת הרשות הפלסטינית.
לאחר הרצח נמצא במחברתה של אנסבכר שיר שכתבה, הפותח במילים "עשי שיהא עולמך עולם של שלום, שלום עולמים, שלום עלוּמים".
השיר פורסם בהבלטה באמצעי התקשורת וברשתות החברתיות.
כשבוע לאחר הפיגוע נערכה בירושלים "צעדת האור", לזכרה של אנסבכר, שבה השתתפו כאלפיים בני אדם, בהם בני משפחתה, ראש עיריית ירושלים משה ליאון, והאמנים אהוד בנאי, שלומי שבת, יובל דיין, עמיר בניון, מיכה שטרית וחברי להקת שלווה.
עוד נערכה בירושלים עצרת להעצמת מתנדבות השירות הלאומי, לזכרה של אנסבכר, בה השתתפו ישי ריבו, הרב יונה גודמן והרבנית ימימה מזרחי.
סמוך ליישוב תקוע נטעו תושבי נוקדים חורשה לזכרה של אנסבכר.
החורשה נעקרה בידי חבורת פלסטינים מספר ימים לאחר מכן, ומרבית העצים נגנבו.
לאחר זמן מה ניטעו בחורשה עצים חדשים, והוקם בה שלט זיכרון.
בסוכות תש"ף הקימו חניכי שכבת י"ב של תנועת בני המושבים גַּלְעֵד במקום הירצחה, ואת "שביל אורי" שמוביל למצפה לזכרה בסמוך למקום הפיגוע.
בשנת 2019 הוקמה "חוות נווה אורי" בסמוך למקום הירצחה באדמות קק"ל ובשיתוף עם משפחתה, במטרה למנוע את הבנייה הבלתי חוקית הפלסטינית באזור.
בחווה מתגוררים כיום משפחה אחת ונוער בסיכון, העובד בפיתוח האזור ובמרעה כבשים.
רצח סמל אלמוג עשהאל שילוני הוא פיגוע דקירה שבו נרצח חייל צה"ל אלמוג עשהאל שילוני בידי מחבל פלסטיני לאחר שנדקר פעמים רבות באזור תחנת הרכבת תל אביב – ההגנה ב-10 בנובמבר 2014. שילוני נפטר מפצעיו בבית החולים.
שילוני נרצח בדרכו חזרה ליחידה לאחר חופשה, והיה לבוש מדים וחמוש באותה העת.
חייל צה"ל אלמוג שילוני נדקר בתחנת הרכבת תל אביב-ההגנה אשר בדרום תל אביב לאחר מאבק עם פלסטיני שניסה לקחת ממנו את רובהו.
עובר האורח גלעד גולדמן התערב, והצליח למנוע מהמפגע לגנוב את נשקו של שילוני.
שילוני שוחח בטלפון עם חברתו כאשר הותקף ונדקר בבטנו ובחזהו מספר פעמים.
הוא איבד דם רב בפציעה, ולבסוף מת מפצעיו בבית החולים תל השומר ברמת גן.
לאחר הפיגוע, כוחות משטרת ישראל רדפו אחרי המחבל והצליחו לבסוף לעצור אותו.
המחבל היה נור אל-דין אבו ח'שייה בן ה-18, תושב מחנה הפליטים עסכר אשר ביהודה ושומרון אשר שהה באופן בלתי חוקי בישראל.
ח'שיה עבד במשך חודשים במיזם בנייה בתל אביב, בסמוך למקום הפיגוע.
ח'שיה נלכד לאחר שעוברי אורח הפנו שוטרים לבניין דירות סמוך בו הוא הסתתר.
על פי נוסח כתב האישום, התוקף נכנס לישראל במטרה לרצוח חייל כדי שיוכל "להיות שהיד".
למעלה מ-1,000 איש השתתפו בהלווייתו של אלמוג שילוני בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
רצח איתם ונעמה הנקין הוא פיגוע ירי מרכב חולף אשר בוצע ב-1 באוקטובר 2015 (י"ח בתשרי ה'תשע"ו) במהלך חול המועד סוכות, בצומת בית פוריכ שבין אלון מורה לאיתמר, ובו נרצחו בני הזוג הרב איתם שמעון הנקין, אזרח ישראלי-אמריקאי, שהיה חוקר תורני והיסטוריון.
ואשתו נעמה הנקין, אשר הייתה מעצבת גרפית.
השניים נורו בידי פעילי חמאס מטווח קצר ונהרגו במקום לעיני ילדיהם.
הפיגוע תוכנן על ידי פעיל חמאס ראע'ב אחמד מוחמד עליוי אשר גייס חוליה לביצוע פיגוע וסיפק לפעיליה נשק.
ב-30 באוגוסט 2015 ביצעו חברים בחוליה ירי על רכב ישראלי ליד ההתנחלות עינב, והנהג נפגע באורח קל.
כהכנה לפיגוע, נהג הרכב בפיגוע סמיר זהיר אבראהים כוסא, כיסה את לוחית הרישוי כדי להסתיר את זהות הרכב.
המחבלים בחרו מקטע כביש שבו לא יתקלו בכוחות צבא, ואחד מפעילי החוליה, זיד זיאד ג'מיל עאמר "פתח" את הציר ווידא שהוא "נקי".
לטענת המחבלים הם ביצעו את הפיגוע כנקמה על רצח בני משפחת דוואבשה בכפר דומא.
משפחת הנקין, הכוללת את בני הזוג, הרב איתם ונעמה, וארבעת ילדיהם, נסעו ברכבם בדרכם חזרה מאלון מורה לביתם ביישוב נריה בבנימין.
לאחר מכן עצרו המחבלים את רכבם ושניים מהם יצאו ממנו כדי לוודא הריגה בנוסעי הרכב.
הוא נאבק בכרם רזק בידיים חשופות והצליח לחטוף ממנו את נשקו, אולם חג' חמד ירה בו והרגו במקום.
תוך כדי הירי ירה חג' חמד בחברו בידו, ואקדח שהיה ברשותו נפל בשטח.
נעמה, שלא נפגעה בירי הראשון, נאבקה בחג' חמד, אולם הוא התגבר עליה, ירה בה מטווח אפס ורצח גם אותה.
מטרת הפיגוע בו נרצחו בני הזוג הנקין הייתה חטיפת מתנחלים.
בני הזוג הנקין נקברו בהר המנוחות בירושלים.
בהלוויית בני הזוג השתתפו אלפי ישראלים, בהם הנשיא ראובן ריבלין והרב הראשי דוד לאו.
איתם הנקין היה ישראלי בעל אזרחות אמריקאית, עובדה שהביאה את שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו לקיים ביקור תנחומים בבית משפחת הנקין בימי השבעה.
במהלך הביקור מסר לשגריר ד"ר יגיל הנקין, היסטוריון צבאי ואחיו של הנרצח, מכתב בו "ניחם" אותו על מחויבותו לשמש כדובר של ממשל אובמה, שמדיניותו ביחס לביטחונה של מדינת ישראל לדברי הנקין "בלתי ניתנת להסברה ובלתי ניתנת להצדקה".
המכתב עורר הדים בכלי התקשורת וברשתות החברתיות.
חשיפת חברי החוליה, לכידתם ומשפטם
מירי חג' חמד על הרב איתם נורה בשוגג כרם רזק בידו.
לאחר הפיגוע נסעה החוליה לעיר שכם, שם חבשו את ידו של כרם רזק בבית החולים בעיר.
העובדה שאחד המחבלים נפגע נחשפה עוד באותו לילה בידי אנשי מז"פ של משטרת ישראל, ובעקבות כך התמקדה החקירה באיתור המחבל באחד מבתי החולים הסמוכים למקום.
המחבל אותר במהירות ומסתערבים של הימ"מ ולוחמי יחידת דובדבן שלפו אותו ממיטתו בבית החולים.
בעקבות הרצח פתחו מאות חיילי צה"ל ואנשי שב"כ במרדף אחר המבצעים.
בתום המרדף נלכדו ללא התנגדות שאר ארבעת המחבלים.
הנשק ששימש לביצוע הרצח הוסתר בחנותו של אחד המחבלים והוסגר לידי כוחות הביטחון.
בחקירתם הודו חברי החוליה בביצוע הפיגוע.
ביוני 2016 גזר בית דין צבאי בשומרון שני מאסרי עולם ועוד 30 שנה במצטבר על חג' חמד, ראע'ב עליוי, סמיא כוסא וכרם רזק.
בפברואר 2023, שמונה שנים לאחר הרצח, הרשיע בית דין צבאי את זיד עמאר בתכנון הפיגוע, מסירת כלי הנשק והתחמושת למחבלים, וכן בווידוא שכוחות צה"ל לא נוכחים קודם לפיגוע במקום.
עמאר הורשע בשתי עבירות של גרימת מוות בכוונה – העבירה המקבילה לעבירת הרצח באזור יהודה ושומרון – וכן בארבע עבירות של ניסיון גרימת מוות בכוונה של ארבעת ילדי בני הזוג הנקין.
ביוני 2023 נידון זיד עמאר לשני מאסרי עולם.
בתשובה לעתירת המוקד להגנת הפרט, קבע בג"ץ כי אין מניעה להרוס את בתי המחבלים רוצחי בני הזוג הנקין.
לאחר כחצי שנה הרס צה"ל בשכם את ביתו של זיד עאמר שביצע את פתיחת הציר בפיגוע, וכעבור כחצי שנה נוספת את ביתו של מפקד החוליה ראע'ב עליוי.
ביולי 2017 פשט צה"ל על ביתו של אחד הרוצחים והחרים כספי תמיכה שהעבירה לו הרשות הפלסטינית.
בינואר 2025 הודיעה ישראל כי במסגרת עסקת החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל ישוחררו זיד עאמר ורא'עב עליוי, שניים מחברי החוליה שביצעה את הרצח.
במקום הפיגוע הוקמה אנדרטה לזכר בני הזוג הנקין.
באפריל 2018 הושחתה האנדרטה בידי פורעים ערבים ושופצה עוד באותו יום בידי לוחמי חטיבת כפיר ותלמידי הישיבה התיכונית באיתמר הסמוכה.
דובר חמאס בחו"ל חוסאם בדראן בירך על הפיגוע שביצעו אנשיו וכינה אותו: "פיגוע הירואי".
גם בחזית העממית בירכו את הרצח.
בתשובה לשאלת מנחה בטלוויזיה הפלסטינית הרשמית האם מבצעי הפיגוע חברי פת"ח או חמאס השיב מחמוד אסמאעיל, חבר הוועד הפועל של אש"ף: "אין צורך לשוב לוויכוח ולמריבה בקשר לשאלה מי ביצע את הפעולה...
אין צורך לפרסם ולהתפאר בכך שעשית את זה.
האדם עושה את חובתו הלאומית מרצונו האישי, כמיטב יכולתו".
כשנשאל האם הוא מגנה את רצח בני הזוג הנקין, השיב חבר הכנסת באסל גאטס: "עם תחת כיבוש יש לו זכות להתנגד לכיבוש בכל אמצעי שהוא מוצא לנכון.
אני אישית, הלוואי והייתי יכול למנוע כל טיפת דם...
אבל האחריות על כל מה שקורה נמצאת על כתפיו של ביבי נתניהו".
שלושה ימים לאחר הרצח פרסם דובר מפלגת חד"ש - החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון, רג'א זעתרא, פוסט ברשת פייסבוק בו כתב: "כעם החי תחת כיבוש לעם הפלסטיני קיימת הזכות המלאה להתנגדות בכל צורותיה, כולל התנגדות צבאית מזוינת נגד חיילים ומתנחלים ומתקנים ומקומות של הכיבוש וההתנחלויות (לא ילדים ואזרחים)".
ראש הממשלה בנימין נתניהו שהה בזמן הפיגוע בעצרת הכללית של האו"ם בניו יורק.
הוא התבטא: "אנחנו עדים למעשה רצח אכזרי במיוחד, מזעזע, שבו נרצחו זוג הורים ונותרו ארבעה יתומים קטנים...".
שר הביטחון משה יעלון הגיב לפיגוע "הפיגוע הרצחני הוא המשך ברור להסתה נגד מדינת ישראל ונגד אזרחיה, ולניסיונות החוזרים ונשנים להוציא אל הפועל פיגועים".
יאיר לפיד טען גם כן להסתה: "הרצח המתועב הזה הוא המשך ישיר של מדיניות ההסתה והשקרים של אבו מאזן".
לאחר הפיגוע קראו תושבי היישוב איתמר, הסמוך למקום הרצח, לממשלת ישראל לאשר את התב"ע של שטחו הבנוי של היישוב.