tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה שיחק בסדרת הנעורים "המלאך השומר שלי", בתפקיד לפיד.
ב-2018 גילם בסדרה של ה-BBC "מקמאפיה" את רובן, מעצב גרפי ובן זוגו של עזרא.
ב-2024 שיחק בתפקיד אמנון בסרט "המנצחים."
היה בעברו בזוגיות עם השחקנית עמית פרקש, עם אלכסה תמרי ועם השחקנית והזמרת משי קלינשטיין.
2001-2004 - הילדים מגבעת נפוליאון - עידו קליין
2011 - סימני שאלה - אהרון גרוניצקי
2011 - חצויה - הדבר האמיתי - יון תומרקין
2015 - גולסטאר - יון תומרקין
2001 - שישה מיליון רסיסים - אדם
2010 - אלפא ואומגה - האמפרי (דיבוב)
2013 - ששי קשת לא אוכל פלאפל - עידו
2017 - מועדון החנונים: הסרט - אורן טונה
2010 - לילה מוטרף בפסטיגל - אלכסנדר מוקדון
יון קריאנגה (ברומנית: Ion Creangă; 1 במרץ 1837 או 10 ביוני 1839 – 31 בדצמבר 1889) היה סופר רומני, מחשובי הקלאסיקונים בספרות הרומנית.
בעת השלטון הקומוניסטי ברומניה נבחר ל"חבר פוסט-מורטם (אחרי המוות) של האקדמיה הרומנית".
קריאנגה נולד בכפר הומולשט (Humulești) באזור טרגו ניאמץ, בנסיכות מולדובה, כאחד מתוך שמונה אחים ואחיות (מחציתם מתו בילדותם) במשפחת איכרים רומנייה.
תחילה למד אצל המורה הכפרי ובהמשך נלקח על ידי סבו מצד אמו, דוד קריאנגה, אל בית הספר בעיירה ברושטן (Broşteni).
ב-1853 נרשם בשם יון שטפנסקו (Ion Ştefănescu) לבית הספר בטרגו ניאמץ.
בהתאם לרצון אימו, ששאפה לראותו כומר, יון קריאנגה נרשם לבית הספר הדתי בפלטיצ'ן, בית ספר שכונה "בית החרושת לכמרים".
זו הפעם הראשונה שאימץ את השם קריאנגה (שם משפחת אימו) ומכאן ואילך דבק בו.
לאחר שבית ספר זה נסגר, קריאנגה נאלץ לעבור ליאשי, ללימודים בסמינר התאולוגי המקומי.
בשנים 1855 - 1859 למד בסמינר ועם קבלת ההסמכה שב לכפר הולדתו.
ב-26 בדצמבר 1859 התחתן עם אילאנה, בתו של הכומר יואן גריגוריו והיה לדיאקון בכנסייתו.
כעבור שנה נולד בנו היחיד, קונסטנטין.
ב-1861 נרשם ללימודים בפקולטה לתאולוגיה, אך לא החזיק מעמד.
ב-1864 שב ללימודים, במסגרת אחרת, ובין מוריו היה טיטו מאיורסקו, שהעריך מאוד את כישרונו ומינה אותו כמורה בבית ספר יסודי ביאשי.
ב-1865 סיים את לימודיו וקיבל תעודת הסמכה ומשלב זה הקדיש זמן רב יותר לספרות ולחיבור ספרי לימוד לילדי בית הספר.
ב-1867 הופיע הראשון בספריו ללימוד הקריאה, "שיטה חדשה לכתיבה וקריאה" (Metodă nouă de scriere şi citire).
ב-1871 פורסם בכתב העת "עמוד טראיאן" (Columna lui Traian) מאמרו "שליחות הכומר בכפרים".
ב-1871 פרסם את המקראה "מלמד הילדים" (Învăţătorul copiilor) ושיבץ בה שלושה מסיפוריו: "המחט והמקבת", "הטיפשות האנושית" ו"הפשתן והכותונת".
קריאנגה שימש כדיאקון וכמלמד בכנסיות שונות במשך כ-12 שנים, אולם ב-10 באוקטובר 1872 סולק סופית משורות הכנסייה משום ש:"עזב את אשתו, ירה ברובה בעורבנים שטינפו את מנזר גולייה, סיפר את שערו קצר וביקר בתיאטרון".
בשנת 1993, יותר ממאה שנה לאחר מותו, הכנסייה החליטה להשיב אותו לשורותיה.
סילוקו של קריאנגה משורות הכמורה גרר גם את פיטוריו ממשרת ההוראה, למרות תלונותיו ומחאותיו.
קריאנגה התפרנס בתקופה זו ממכר טבק וסיגריות.
ב-1873 הסתיים משפט הגירושין של הזוג קריאנגה והבן היחיד עבר לרשות אביו.
כעבור שנתיים התחלף השר הממונה ושר החינוך החדש, טיטו מאיורסקו, השיבו למשרתו.
ב-1875 פגש את מיכאי אמינסקו והשניים התיידדו.
בהמרצתו של אמינסקו התחיל לבקר בחוג ז'ונימאה ולקרוא שם מסיפוריו.
הוא פרסם בשיחות ספרותיות את סיפוריו: "החמות ושלוש כלותיה" ו"העיזה ושלושת גדיה".
יחסיו עם אמינסקו התהדקו והוא אירח את אמינסקו בביתו, בקיץ 1876. בתקופה זו, אולי בהשפעת אמינסקו, קראנגה כתב ופרסם שיר שקרא להחרמת הסוחרים היהודונים.
ב-1877 פרסם את הסיפור "הזקן ניקיפור קוצקריו" ואת האגדה "חאראפ אלב" (ערבי/כושי לבן) וכעבור שנה את האגדה "איוואן טורבינקה" (Ivan Turbincă).
בתקופה זו העניקו לו לראשונה פרסים שונים.
ב-1 בינואר 1881 התפרסם בכתב העת "שיחות ספרותיות" החלק הראשון של יצירתו החשובה ביותר, "זכרונות מילדות".
בהמשך התפרסמו בכתב עת זה גם החלק השני והשלישי.
בשנת 1883 מתגלה אצלו אפילפסיה ומחלתו גורמת לו סבל רב.
הוא מבקר את חברו, אמינסקו, על מיטת חוליו וחש צער רב בעקבות מותו ובעקבות מות ורוניקה מיקלה.
כעבור זמן לא רב הצטרף אליהם, מת בעקבות שבץ מוחי ונקבר ביאשי.
יון נגוליץ' (ברומנית: Ion Negulici; 1812 – 5 באפריל 1851) היה מהפכן, צייר, מתרגם ולשונאי רומני.
יון נגוליץ' נולד בקמפולונג, במחוז ארג'ש, בנסיכות ולאכיה, במשפחתו של הכומר דימיטריה.
הוא למד בבית ספר למציירי איקונות בעיר הולדתו והמשיך בבוקרשט בבית הספר לאמנויות.
ב-1830 עבר ליאשי, שם למד ציור במשך 4 שנים וחלה בשחפת.
הוא זכה למלגה ונסע ללמוד באתונה ובפריז.
מפריז עבר לווינה, שם למד ליטוגרפיה.
לאחר שובו לוולאכיה נגוליץ' שיתף פעולה עם יון הליאדה רדולסקו בעריכת כתב העת "השליח הרומני" (Curierul Românesc) ובהיעדרו של רדולסקו, עשה בעצמו את מלאכת העריכה, תרגומים מצרפתית ואף כתיבת מאמרים והוספת איורים על פי תחריטים של כתב העת הצרפתי המקביל.
נגוליץ' כתב נובלה ומחזה ופרסם "מילון רומני" לביאור התחדישים.
הוא היה חבר באגודה המהפכנית המחתרתית "האחווה" (Frăţia) ולקח חלק במהפכת 1848 (ולאכיה).
בתקופת המהפכה מונה על ידי השלטון הזמני למושל מחוז פרחובה.
לאחר כישלון המהפכה הוגלה לטורקיה, לעיר בורסה.
יון נגוליץ' מת ונקבר בבית העלמין הנוצרי בקונסטנטינופול.
באותו קבר נקברו גם חבריו לחיים ולמהפכה, הצייר ברבו איסקובסקו והכומר אטאנאסיה לוזין.
המשורר הרומני קונסטנטין אריצ'סקו כינה את השלושה "שלישית מרטירי החירות"
יון מיטיקאן (ברומנית: Ion Mitican, נולד ב-11 באפריל 1931) הוא מהנדס והיסטוריון רומני שהתמקד בדברי הימים של העיר יאשי.
יון מיטיקאן נולד ביישוב דנשט (Dăneşti), במחוז וסלוי, בחבל מולדובה, ברומניה, במשפחה של איכרים פשוטים.
הוא למד בבית הספר היסודי ביישוב בו נולד וב-1942 המשיך לבית ספר תיכון ביאשי, לימודים שנפסקו ב-1944 בגלל המלחמה.
המשיך ללמוד בבית הספר התיכון בוסלוי ולאחר מכן בפקולטה להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי ביאשי, שאת לימודיו סיים ב-1954.
בסיום לימודיו הצטרף מיטיקאן למאמץ הלאומי הרומני לחשמול הכפרים ובמיוחד לחשמול כפר הולדתו.
מאוחר יותר עבר לעבודה במערכת מסילות הברזל הרומניות והוביל פרויקט של יצירת תקשורת רדיו עם נהגי הקטר, כדי להקטין את כמות התאונות.
במקביל לעבודתו המקצועית הקדיש מיטיקאן את עתותיו לחקר עברה של העיר יאשי ושל האישים הקשורים בה.
הוא כתב ופרסם ספרים רבים, מרביתם בנושא דברי הימים של יאשי וגם כמה מדריכים בתחום התקשורת האלחוטית.
Un veac prin Gara Iași "מאה שנים דרך תחנת הרכבת של יאשי" Ed.
Dosoftei, Iași, 1997 - יצירה משותפת עם קונסטנטין אוסטאפ.
Cu Iașii mînă-n mînă "עם יאשי יד ביד" כרך שלישי Ed.
Tehnopress, Iași, 1999 - יצירה משותפת עם קונסטנטין אוסטאפ.
Tehnopress, Iași, 2000 - יצירה משותפת עם קונסטנטין אוסטאפ.
Mydo Center, Iași, 2000 - יצירה משותפת עם אלכסנדרו דוברסקו, יון לופו וגבריאל מרג'יניאנו.
דפי היסטוריה, זכרונות ואגדות" Ed.
Tehnopress, Iași, 2001 - יצירה משותפת עם קונסטנטין אוסטאפ.
Timpul, Iași, 2002 - יצירה משותפת עם אולגה רוסו, דן ז'ומארה, שטפאן אופריה, קונסטנטין אוסטאפ וליביו פאפוק.
Urcînd Copoul cu gîndul la Podul Verde "עולים לגבעת קופואו עם מחשבה על שכונת פודול ורדה" Ed.
יון פלוּיֶיראש (ברומנית: Ion Flueraş, ידוע גם בכתיב Ion Fluieraş או Ioan Flueraş 2 בנובמבר 1882 – 7 ביוני 1953) היה פוליטיקאי ומנהיג איגודים מקצועיים רומני, ממנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה.
כיהן כמזכיר כללי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשנים 1918–1921 וכיושב ראש הקונפדרציה הכללית של העבודה בין השנים 1926–1938. היה חבר בפרלמנט הרומני בשנים 1927 - 1932 וכיהן בסנאט של רומניה בתקופת הדיקטטורה המלכותית של קרול השני.
היה פועל מוסמך, מייצר גלגלים בהכשרתו.
יון פלוייראש נולד ביישוב קרלוש (Chereluş), אחד משלשת היישובים המשתייכים לכפר שיקולה (Şicula) במחוז ארד בטרנסילבניה, בזמנו באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריו, האיכרים מויסה ומריה פלוייראש התקיימו מעבודת אדמתם בשטח 20 דונם.
למד בבית הספר יסודי של הכנסייה היוונית קתולית ("הכנסייה הרומנית המאוחדת עם רומא")
בכפרו אך אף על פי שאהב ללמוד, להוריו לא היו אמצעים לשולחו להמשך הלימודים.
היה שוליה אצל יוצר גלגלים בכפר פנקוטה במחוז הולדתו ובשנת 1901 עבר את המבחנים המקצועיים כבעל מלאכה מוסמך.
עבד אחר כך בנגריה בעיר ארד.
בין השנים 1903–1918 עבר פלוייראש לגור בבודפשט.
פעילותו הפוליטית תחת השלטון האוסטרו-הונגרי
בשנת 1901 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בארד והתחיל לכתוב לעיתון "אדוורול" (ברומנית: "האמת"), ביטאון סוציאל-דמוקרטי ברומנית שהופיע בבודפשט.
בשנת 1902 התקבל לעבודה באחוזת זולקובסקי בכפר פנקוטה.
לנוכח עיכוב מתמשך בתשלום משכורות העובדים, ארגן שביתה ופוטר.
בסוף שנת 1902 השתקע בבודפשט ויחד עם יוסיף ז'ומאנקה וטירון אלבני נמנה החל מינואר 1906 עם מנהיגי הסיעה האתנית הרומנית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית בהונגריה.
לאחר זמן, הסיעה פרשה מהמפלגה והקימה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של טרנסילבניה ובאנאט.
אולם המפלגה החדשה לא זכתה במספיק קולות כדי להכניס נציג לפרלמנט בבודפשט.
בין השנים 1906–1914 פלוייראש היה אחראי על מחלקת התעמולה של מפלגתו והעורך הראשי של "אדוורול", עד לסגירת העיתון על ידי השלטונות ההונגריים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה פלוייראש גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ושרת במפעל חיל האוויר ההונגרי באי צ'פל.
פעיל למען הזכויות הלאומיות של הרומנים
בקיץ 1918, לנוכח התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הקים מחדש עם ז'ומאנקה את העיתון "אדוורול" ששרת כשופר של המאבק הלאומי של הפועלים הרומנים.
באוקטובר 1918, לאחר השגת הסכמות עם המפלגה הלאומית הרומנית, הצטרפו הסוציאל-דמוקרטים הרומנים ל"מועצה הלאומית המרכזית הרומנית" (CNRC).
המועצה התכנסה ב-1 בדצמבר 1918 באלבה יוליה ואישרה את היפרדות טרנסילבניה מהרפובליקה ההונגרית החדשה ואיחודה עם רומניה.
פלוייראש כיהן כסגן יושב ראש המועצה.
עם הקמת הממשלה הזמנית של טרנסילבניה בראשות יוליו מאניו, השתתף בו פלוייראש, יחד עם חבריו הסוציאל-דמוקרטים הרומנים: ז'ומאנקה, אלבני ואנאה גראפיני.
פלוייראש מילא בשנים 1918–1920 את התפקיד של ראש משרד הרווחה והבריאות.
באותו יום של האיחוד, ב-1 בדצמבר 1918, נבחר פלוייראש גם למזכיר הכללי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בטרנסילבניה ובאנאט.
נוכח שביתת הפועלים ודיכויה עקוב בדם בבוקרשט באותו חודש, לפי בקשתו של המנהיג הסוציאליסטי קונסטנטין טיטל פטרסקו מרומניה-הממלכה, נפגש יון פלוייראש עם המלך פרדיננד הראשון של רומניה המאוחדת, ועם ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו וביקש לקיחת אמצעים לטובת הפועלים המקופחים.
בשנת 1919 יון פלוייראש השתתף, במשלחת הרומנית בוועידת השלום בפריז.
בשלהי שנת 1918 הצטרפו הסוציאל-דמוקרטים הרומנים מטרנסילבניה ובאנאט למפלגה התאומה - המפלגה הסוציאליסטית בממלכת רומניה כסיעה אוטונומית.
בשנת 1919 יחד עם גאורגה קריסטסקו, אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה ואחרים, השתתף פלוייראש במשלחת הרומנית בקונגרס השני של האינטרנציונל השלישי (הקומינטרן) במוסקבה.
כנציג של הסיעה הטרנסילבנית משך על עצמו פלוייראש בקורת חריפה מצד הנהגת הקומינטרן, ניקולאי בוכארין וד"ר כריסטיאן רקובסקי שהתנגדו בהתאם למדיניות הסובייטית, לאיחוד הרומנים מטרנסילבניה ובאנאט, מבסרביה ובוקובינה עם רומניה.
הם טענו נגד פלוייראש ששיתף פעולה עם "אויבי המעמד" ושלחו אותו הביתה.
בחזרתם לרומניה, כמתנגדים למדיניות הקומינטרן, גורשו פלוייראש, לאון גלרטר, גאורגה פופוביץ' ואחרים מהמפלגה הסוציאליסטית הרומנית שאימצה בסופו של דבר מצע קומוניסטי.
מהלכים אלה הביאו לפיצול התנועה הסוציאליסטית ברומניה ולהקמתה של מפלגה סוציאל-דמוקרטית נפרדת מהמפלגה הקומוניסטית.
כמנהיג של מפלגה זו פלוייראש השתקע בשנת 1922 בבוקרשט ועבד במסגרת משרד העבודה.
בשנת 1924 יחד עם מוסקוביץ', שרבאן ווֹיניה ויעקוב פיסטינר הוא ייצג את הסוציאל-דמוקרטים הרומנים בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי במרסיי.
בקונגרס ב-7 במאי 1927 השתתף בהקמת גרסה מחודשת של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה.
פלויירש היה לזמן מה עורך העיתון "טריבונה סוצ'יאליסטה" (Tribuna Socialistă) (ברומנית "הבמה הסוציאליסטית").
אחרי הקרע בינו ובין הסוציאליסטים מהממלכה הישנה העדיף בשנת 1928 להיות מועמד לפרלמנט בברית עם רשימת מפלגת האיכרים הלאומית PNŢ ונבחר.
פלוייראש כיהן כיושב ראש של התאחדות (קונפדרציה) האיגודים המקצועיים ברומניה החל משנת 1926 ועד 1938 כשהארגון הוצא מחוץ לחוק על ידי משטר הדיקטטורה המלכותית של קרול השני.
יון פלוייראש נרתם להקמת ארגון איגודים מקצועיים חדש בחסות "החזית לתחייה לאומית" שבהנהגת המלך קרול השני.
בזמן הדיקטטורה המלכותית הסכים להשתתף כחבר במועצה הכלכלית העליונה והתמנה לחבר בסנאט.
כמשתף פעולה עם המלך קרול השני נחשב כאויב על ידי התנועה הלגיונרית הפרו-נאצי.
שמח כשהמרשל יון אנטונסקו דיכא את מרד הלגיונרים בינואר 1941 ושלח למנהיג מברק ברכה.
נחשב למשתף פעולה עם המשטר וגורש מהמפלגה שפעלה במחתרת.
בעת הדיקטטורה הצבאית-פאשיסטית הפסיק כל פעילות פוליטית עד להחזרת החוקה הדמוקרטית בקיץ 1944.
בינואר 1945, יחד עם ג'ורג'ה גריגורוביץ' ויואן מירסקו הקים פלוייראש את "המפלגה סוציאליסטית-דמוקרטית הרומנית" שהתנגדה לשיתוף הפעולה של "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית" עם הקומוניסטים.
סירב להצעתו של דר פטרו גרוזה לכהן כשר העבודה בממשלה בחסות קומוניסטית שהוקמה ב-6 במרץ 1945 .בעקבות עמדתו מפלגתו פוזרה והוא נעצר למשך שלושה חדשים בטענה ש"הפיץ מניפסטים אסורים".
בספטמבר 1945 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשותו של טיטל פטרסקו.
במסגרת מפלגה זו התנגד החל משנת 1946 לקו הפרו קומוניסטי של הפלג של לותאר רדצ'אנו ושטפאן ווייטק וסירב לשבת בממשלה הנשלטת על ידי הקומוניסטים שבראשות ד"ר פטרו גרוזה.
הפלג היריב המוזכר דחף לאיחוד המפלגה עם המפלגה הקומוניסטית ולהקמת ה"מפלגת הפועלים הרומנית".
פלויראש מצא מקלט אחרון במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של טיטל פטרסקו, אשר במהרה הוצאה אל מחוץ לחוק על ידי הקומוניסטים יחד עם שאר המפלגות הדמוקרטיות.
בסוף שנת 1948 נעצר על ידי הבולשת והואשם בשיתוף פעולה עם המשטר הפאשיסטי ובבגידה.
אחרי שנידון ל-15 שנות "מאסר בתנאים מוחמרים".
נשלח לבתי כלא שונים ברחבי רומניה.
הוחזק בתנאים קשים והוכה פעמים חוזרות על ידי הסוהרים ואסירים אחרים.
נפטר בגיל 71 בבית הסוהר גרלה, במחוז קלוז' בשנת 1953, לפי עדויות אחדות, אחרי שהוכה ועונה על ידי שלושה אסירים.
110 שנות סוציאל-דמוקרטיה ברומניה - מסמך של המועצה הלאומית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה, 9 ביולי 2003
יואן פלוייראש, מנהיג סוציאל-דמוקרטי מת בבית כלא קומוניסטי
יואן פלוייראש באנציקלופדיה של רומניה ברשת
יון פריבְיאַגו (ברומנית: Ion Pribeagu; 27 באוקטובר 1887– 25 ביוני 1971), היה שם העט העיקרי של הסופר, המשורר ההומוריסטן היהודי רומני יצחק לאזארוביץ' (Isac Lazarovici).
החל משנת 1962 חי והתאזרח בישראל.
איסאק (יצחק) לאזארוביץ' נולד בסוליצה, במחוז בוטושאן, ברומניה.
יצחק לזרוביץ' נודע בסטירות המחורזות שלו, שהתפרסמו בכתבי עת רבים.
הוא פרסם במספר שמות עט, תחילה כ-Sachi Disperatu (השם הפרטי, Sachi, הוא גרסה של שמו הפרטי ושם המשפחה, Disperatu, פירושו ברומנית "המיואש") ולאחר מכן Ion Palavră, Ivan Turbincă, Ion Vraiște, Vasile Ispravă, Vasile Găină עד שהתקבע ב"יון פריביאגו".
פריביאגו פרסם לראשונה ב-1912, בכתב העת Facla (הלפיד) והחל מ-1913 ערך את כתב העת ההומוריסטי Caricatura (קריקטורה).
הוא היה פעיל בשבועון Pardon (סליחה) ויצירות אקטואליות שלו הוצגו על במות התיאטראות הרומניים Cărăbuş, Eforia, Colos ו-Alhambra.
ב-1926, בתיאטרון החדש בבוקרשט, הציגו מופע שלו בשם Treanca, fleanca, mere acre, שהגיע לאלף מופעים ברחבי רומניה.
הוא ערך גם את העמוד ההומוריסטי של העיתון Dimineaţa (הבוקר).
פריביאגו היה קצר קומה והרכיב משקפיים עם מסגרת עבה.
הוא נהג להציג את עצמו כ-"Mic şi al dracului" (קטן אך שד משחת).
בשנת 2005, שנים רבות אחר מותו של פריביאגו, הוציא לאור טשו סולומוביץ' ברומניה אנטולוגיה של כתביו תחת השם "Mic şi al dracului".
בתקופת הרדיפות של המשטר אנטונסקו היה פריביאגו אחד מבני הערובה היהודים של השלטונות.
הוא כתב את הטקסטים ההומוריסטים עבור המופעים של קונסטנטין טנאסה בשנים 1939 - 1944. שידורי רדיו, בהם פריביאגו הקריא את שיריו הסטיריים, זכו לפופולריות רבה.
בשנת 1962, בגיל 75, עלה לישראל, והצטרף לבנו ולשלוש בנותיו.
פריביאגו התגורר אצל בתו ביאנקה עד פטירתו בשנת 1971.
Puncte de foc, 1963 "נקודות אש" - הופיע בישראל
יון אולף פוסה (בנורווגית: Jon Olav Fosse; נולד ב-29 בספטמבר 1959 בהייבגסון) הוא סופר, מחזאי ומסאי נורווגי.
נודע בעולם בעיקר בזכות מחזותיו.
כותב גם שירים וספרים לילדים.
יצירתו תורגמה ליותר מארבעים שפות.
הוא חתן פרס נובל לספרות לשנת 2023.
יון פוסה נולד בהייגסון, שבחופה המערבי של נורווגיה, וגדל בסטרנדבארם.
בני משפחתו היו קווייקרים ופייטיסטים, והוא מייחס לכך את עיצוב השקפותיו הרוחניות.
בגיל 7 עבר תאונה קשה שסיכנה את חייו; הניסיון השפיע באופן משמעותי על כתיבתו בבגרותו.
הוא התחיל לכתוב בסביבות גיל 12. כנער, פוסה רצה להפוך לגיטריסט רוק, והחל להקדיש זמן רב יותר לכתיבה כשוויתר על שאיפותיו המוזיקליות.
הוא ניגן גם בכינור, וחלק ניכר מכתיבתו בגיל העשרה כלל יצירת מילים משלו לקטעים מוזיקליים.
כשהתבגר, הוא הושפע מקומוניזם ומאנרכיזם והגדיר את עצמו כ"היפי".
פוסה למד ספרות השוואתית באוניברסיטת ברגן, ובמהלך לימודיו החל לכתוב בנינושק.
רומן הביכורים שלו, Raudt, black ("אדום, שחור"), ראה אור ב-1983 והושפע מהסופר הנינושקי טרג'י וסאאס .
הרומן עמד בניגוד לסיפורת הריאליסטית החברתית הפופולרית בנורווגיה באותה תקופה והדגיש ביטוי לשוני ולא עלילה.
הוא פרסם רומן שני, Stengd gitar ("גיטרה סגורה") ב-1985 ומחזור פיוטי, Engel med vatn i augene ("מלאך עם מים בעיניים") ב-1986. ב-1987 קיבל תואר שני בספרות השוואתית, גם הוא מאוניברסיטת ברגן, ופרסם את הרומן השלישי שלו, Blod.
ב-1987 לאחר פרידתו מאשתו ב-1989, פרסם רומן ואוסף המסות הראשון שלו.
בתחילת שנות ה-90 המשיך לפרסם רומנים ועבד עם אשתו השנייה, גרטה פאטימה סייד, על מספר תרגומים.
הצגת הבכורה של המחזה הראשון שלו, "Og aldri skal vi skiljast" ("לא ניפרד לעולם"), התקיימה ב-1994. בגין מחזה אחר, "Nokon kjem til å komme" ("מישהו בדרך הנה") זכה בשנת 1996 בפרס איבסן.
כתביו תורגמו למעל ארבעים שפות.
בשנים 1980–1992 היה נשוי לביורג סיסל (Bjørg Sissel), אחות, ולהם בן.
בשנה שלאחר מכן התחתן עם גרטה פטימה סייד (Grethe Fatima Syéd), מתרגמת וסופרת הודית-נורווגית.
בשנת 2011 נישא לאנה, שהיא סלובקית, הם מתגוררים בחלק מהזמן בהיינבורג שעל הדנובה שבאוסטריה.
יש לו גם בתים בברגן ושניים נוספים בחלקים אחרים של מערב נורווגיה.
בשנת 2011 הציעה לו הממשלה הנורווגית לגור בבניין "גרוטן" ("המערה") במרכז העיר אוסלו, ששימש בעבר למגורים לאנשי רוח חשובים כמו המשורר הנריק ורגלנד, המלחין כריסטיאן סינדינג, המשורר ארנולף אוורלנד והמלחין ארנה נודרהיים.
במקורו היה חבר בכנסיית נורווגיה (אם כי תיאר עצמו כאתאיסט לפני 2012).
בשנים 2012–2013 הצטרף לכנסייה הקתולית והצטרף מרצונו לטיפול גמילה כדי לטפל בבעיות אלכוהוליזם שלו.
Raudt, svart 1983 (אדום, שחור), רומן
Stengd gitar 1985 (גיטרה סגורה), רומן
Flaskesamlaren 1991 (אוסף הבקבוקים), רומן
Bly og vatn 1992 (עופרת ומים), רומן
Prosa frå ein oppvekst 1994 (פרוזה מילדות), סיפורים קצרים
Melancholia I 1995 (מלכנוליה א'), רומן
Melancholia II 1996 (מלנכוליה ב'), רומן
Olavs draumar 2012 (חלומותיו של אולב)
Teaterstykke 2. 2001, קובץ שני של מחזות
Teaterstykke 3. 2005, קובץ שלישי של מחזות
Teaterstykke 4. 2009, קובץ רביעי של מחזות
Stein til stein 2013, 39 שירים ומזמור אחד
Spelejenta 2009, ספר מאוירהצגות בכורה של מחזות
Namnet 1995 – ב"במה הלאומית"
Mor og barn 1997 – בתיאטרון הלאומי
Sonen 1997 – בתיאטרון הלאומי
Ein sommars dag 1999 – בתיאטרון הנורווגי
Draum om hausten 1999 – בתיאטרון הלאומי
Vinter 2000 – בתיאטרון רוגלנד
Ettermiddag 2000 – באקדמיה לתיאטרון בסטוקהולם, שוודיה
Vakkert 2001 – בתיאטרון הנורווגי
Suzannah 2004 – בערוץ הטלוויזיה NRK
Dei døde hundane 2004 – בתיאטרון רוגלנד
Sa ka la 2004 – בתיאטרון אורהוס בדנמרק
Svevn 2005 – בתיאטרון הלאומי
Rambuku 2006 – בתיאטרון הנורווגי
Skuggar 2006 – בפסטיבל ברגן ובתיאטרון הלאומי
Eg er vinden 2007 – בפסטיבל ברגן ובתיאטרון הלאומי
Desse auga 2008 – בתיאטרון רוגלנד בלונדסנסט
Jente i gul regnjakke 2009 – בתיאטרון המלכותי לדרמה בסטוקהולם
הצגות בכורה של מחזות קצרים
Schaubühne Leve hemmeleg.,2004 – בתיאטרון "שאובינה" בגרמניה
Der borte 2006 – בתיאטרון הפתוח
חלום על סתיו, מתרגם: גד קינר, 2005. במסגרת הפרויקט "קריאה ראשונה", הוצג בקריאה פומבית ב"קפה תיאטרון הקאמרי" בנוכחות המחזאי.
מישהו בדרך הנה, מתרגם: דורון תבורי, 2009. הוצג בתיאטרון תמונע בבימויה של לילך דקל-אבנרי.
בוקר וערב, מתרגמת: דנה כספי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ספרית פועלים, 2021.
תמונות ילדות, מתרגמת דנה כספי, הוצאת ספריית הפועלים, 2025.
יוֹן ניקוֹדים (ברומנית: Ion Nicodim 26 במרץ 1932 קונסטנצה – 16 במרץ 2007 פריז) היה צייר, יוצר גובלנים ופסל רומני, מהאמנים החשובים של רומניה בשלהי המאה ה-20.
יון ניקודים נולד בקונסטנצה שברומניה, כילד השישי של אביו, יון ניקודים, אלמן באותה עת.
אמו הייתה פלוארה דאטקו, שהייתה צעירה מאביו ב-20 שנה.
בגיל שנתיים כבר התייתם הילד משני הוריו ואחיו ואחיותיו החורגים מסרו אותו לאימוץ לזוג איכרים מקיוסלרו שהתיישבו בקונסטנצה.
האב החורג היה פועל בנמל ואשתו הייתה עקרת בית.
הם היו לילד הורים אוהבים שגידלו אותו חלק רב מהזמן בסביבה כפרית, במיוחד בחופשות הארוכות בנסיבות המלחמה.
יון ניקודים עשה את לימודיו התיכוניים בתיכון היוקרתי על שם "מירצ'ה הזקן" בקונסטנצה.
כישרונו לאמנות נתגלה לעיני מורה לציור שעזר לו להירשם בשנת 1950 בגיל 17, בלי מבחני בגרות, למכון לאמנות פלסטית על שם ניקולאיה גריגורסקו בבוקרשט, במחלקה לציור ואמנות מונומנטלית.
למד, בין היתר, אצל הציירים קמיל רסו, אלכסנדרו סטריאדי ואלכסנדרו צ'וקורנקו שהשתמש בשיטות ההוראה שהכיר בסטודיו של הצרפתי אנדרה לוט (Lhote).
בשנת 1957 התחתן האמן הצעיר עם אריאנה סוריאנו, אותה הכיר על ספסל הלימודים בבוקרשט.
היא למדה אמנות דקורטיבית ופיתחה לאחר מכן כמוהו קריירה בינלאומית בתחום האמנות הטקסטילית.
בשנים הראשונות ללימודיו יצר ניקודים מספר יצירות מונומנטליות, גובלנים, פסיפסים, עבודות קרמיקה ובעיקר ציורים.
המכון התבסס על לימוד האמנות הקלאסית, האקדמיסטית והריאליסט-סוציאליסטית והתעלם מן האמנות המודרנית ומהאמנות המערבית של זמננו.
רק בשנה השישית נתקל ניקודים ביצירה סל סזאן.
ביקור באוספים הגדולים של אמנות מודרנית בברית המועצות בשנת 1958, בהם ראה יצירות של אנרי מאטיס, סזאן, פול גוגן, קזימיר מלביץ' הכו אותו בהלם.
בשנות הקריירה הראשונות ברומניה יצר בהשפעת הקלאסיציזם, ואמנותו המונומנטלית - פסיפסים וגובלנים - שהוזמנו על ידי גורמים ממשלתיים, היו עקבות של השפעה ריאליסט-סוציאליסטית.
בשנת 1965 זכה לפרס "פרידריך וצ'ציליה קוצסקו-שטורק", ובעזרת מלגה שהוענקה לו עוד בשנת 1962 נסע לרומא ל"אקדמיה של רומניה", נסיעה בה נפתחו לפניו אופקים חדשים.
נשאר באיטליה עד שנת 1968 ולא ניצל אז את המלגה הנוספת להשתלמות בפריז אלא חזר לרומניה.
באיטליה אותה עבר לאורכה ולרוחבה עשה היכרות מקרוב עם האמנות הקדומה היוונית-רומית ועם גדולי האמנים של הרנסאנס - דוגמת פאולו אוצ'לו, לאונרדו דה וינצ'י, פיירו דלה פרנצ'סקה ואחרים.
באותן השנים התחיל ליצור ברוח האמנות המופשטת.
תערוכתו האישית הראשונה נפתחה בגלריה "איל ביליקו", בה הוצגו גם יצירות של אמנים כבר ידועי-שם כמו סם פרנסיס, ז'אן פוטרייה, יוליוס ביסייה, ניקי דה סן פאל, ז'אן טינגלי וז'ואן מירו.
בשנת 1968 נוכח במה שנראו סימני פתיחות של המשטר הקומוניסטי של צ'אושסקו חזר האמן למולדתו.
אולם חיש מהר המשטר שינה שוב את פניו ובאו ברומניה שנים ארוכות של דיכוי התרבות ושל זכויות האדם.
אמנם השלטונות הכירו בכישרונו והגובלן "שירה לאדם" (1963, בהשראת מחזור שירים של טודור ארגזי) שיצר הוענק על ידי ממשלת רומניה כמתנה למטה האומות המאוחדות בניו יורק, אבל חופש היצירה וחופש התנועה של האמן הוגבלו מאוד.
הוא לא הצליח זמן רב להשיג היתר ליציאות לחו"ל.
ניקודים זכה בתחרות שזימנה לו עבודה מאומצת של שבע שנים על יצירת גובלן בשטח של מעל 100 מטר מרובע שהוצב בפואייה של התיאטרון הלאומי של בוקרשט.
הוא חזר בו על מוטיבים מטאפיזיים מן הגובלן "שירת האדם" עם מחוות ללאונרדו דה וינצ'י.
אחרי שניתן לו לבקר שוב במערב בשנת 1977 - להזמנת הקריה הבינלאומית של האמנויות בפריז, נשאר בגלות בפריז, אך מבלי לבקש אזרחות צרפתית.
ביקר בהתלהבות במוזיאונים - בראש ובראשונה במוזיאון הלובר, במרכז פומפידו שנפתח לא מכבר, במוזיאון גימה, שבו התרשם מהאמנות של המזרח הרחוק, התעניין גם באמנות הרומנסקית והגותית.
תוך מאמצים בירוקרטיים רבים ערך ביקורים גם במולדת.
באחת ההזדמנויות יצר בשנת 1979 את האפרסקו הגדול "ההקמה" עבור המוזיאון הצבאי בבוקרשט, והמתכתב במפורש עם סגנונו של אוצ'לו.
בשנת 1987, אחרי מאבק עיקש עם מגבלות הצנזורה, הציג תערוכה רטרוספקטיבית גדולה במוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה.
אמנותו ביקשה לשלב בתקופה זו של חייו שורשים תרבותיים מקומיים עם אמנות העולם.
האמן יצר פסלים, אינסטלציות, קולאז'ים, וציורים, בין השאר, תוך שימוש בחומרי גלם כמו אדמה וטיט.
בשנות ה-1970 התחיל לעבוד על יצירות בשם Hypostasis (1987) ו"נפילה" העוסקים בנושא החיים והמוות.
הפסל "היפוסטזיס" הפך לחלק מאנדרטת הנופלים במהפכה הרומנית משנת 1989.
בהתחלת שנות ה-90 זכה בתחרות שאורגנה על ידי משרד התרבות הרומני ליצירת אנדרטה לקרבנות ה"גולאג" (בתי הכלא ומחנות העבודה הקומוניסטים) הרומני, והספיק לעצב אותה עד זמן קצר לפני מותו.
ניקודים פיסל גם סדרת פסלים הנקראת "קאלויאנים" (Caloienii) בהשראת פסלונים קדומים מיסטיים-פגאנים, פסלים בהשראת יסודות מחיי הכפר (גלגל של עגלה, כוורת) וקטעי טבע (פרחים, קוצים, נחש).
כמה מהנושאים המועדפים עליו היו הלבבות והעמודים, ושולחן המזבח, שהוצגו בתערוכותיו משנות ה-2000 תחת הכותרת "ארץ, איכר, אדמה".
שתי תערוכותיו האישיות האחרונות בצרפת בשנת 2006 בארמון המלכותי בקוליור וב"מנזר הגבירות" (Abbaye aux Dames) בקן (Caen) כללו ציורים, פסלים ו"אינסטלציות".
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, בשנים 1994–1995 חזר ניקודים לגור ברומניה.
יון ניקודים נפטר בפריז ממחלת הסרטן בשנת 2007, 10 ימים לפני שמלאו לו 75 שנים, בשנת 2007. הוא הובא לקבורה בבית הקברות סטראולשט בבוקרשט, לצד קברותיהם של הוריו המאמצים.
השאיר בת אחת, אילינקה ניקודים-ז'ז.
1964 פרס איגוד האמנים הפלסטיים של רומניה
1965 פרס "פרידריך וצ'צ'יליה שטורק"
פרס הביאנלה לרישומים מקוריים ברייקה (קרואטיה)
קיבל מהאו"ם את התואר "אזרח של כדור הארץ" (planetary citizen)
1982 מוזמן לנבחרת הבינלאומית בביאנלה של ונציה
1987 פרס כתב העת "ארטה" של איגוד האמנים הפלסטיים ברומניה
1992 פרס הרדר -באוניברסיטת וינה
התקופה הראשונה - "פוסט סזאניסטית"
ציורים - סצנות מן הכפר, בים, תמונות עירוניות ותעשייתיות, זרי פרחים, דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים
Ariana (אריאנה) (שנות ה-1960 המוקדמות)
Nud (עירום) (שנות ה-1960 המוקדמות)
Cântare omului שירת האדם (1963)- עם השפעות מסוימות ממאטיס, ייצוגים סמליים (ארבעה היסודות, הטבע, האדם, היקום).
גובלן בגודל 45 מטר מרובע, -בהשראת מחזור שירים של טודור ארגזי
Întemeierea או Bătălia de la Posada (ההקמה או קרב פוסאדה) (1975) במוזיאון הצבאי
סדרה "הנפילה בהיסטוריה" (Căderea in istorie) משלבים מופשט ופיגורטיב (1985-1974)
אנדרטת הנופלים במהפכה הרומנית מדצמבר 1989 -בככר הארמון המלכותי בבוקרשט
סדרת הפסלים "הקאלואינים" (Caloienii) - במוזיאון החקלאות בסלובוזיה
מחזור הציורים Lacurile liniştite "האגמים השקטים" - (1962-2006) בהשראת זכרונות ילדות והציור של קספר דויד פרידריך "צוקי גיר בריגן"
מחזור ציורים "Palete şi ferestre orientale" (פאלטות וחלונות מזרחיים) (2002-1978) מזכירים נופי ילדותו בקונסטנצה
לבבות (Inimi) (שנות ה-1980–1990) - בטכניקות שונות - צבע מים, ציורים אחרים, קולאז'ים, פסלים, גרפיקה - כולל לב שנגזר מתוך הספר -קמע המוקדש להוגה והסופר הרומני-צרפתי אמיל סיוראן אותו הכיר והוקיר
פיסל גם לבבות על חרוטים קטומים, המזכירים מצבות מוסלמיות מנוף ילדותו
נושא האפיטף Epitaf -שימוש באנגובים מחימר בכותרת "animula blandula vagula" (ציטוט מהדריאנוס)
Poursuivis par nos origines מצרפתית - רדופים על ידי המוצא שלנו) תחריט עם דיוקנו של אמיל סיוראן על נייר יפאני
סדרות רוחניות של פסלים ו"אינסטלציות"
Madonă (מדונה, איקונין על תקרה קעורה של כנסייה, 2000)
מעקה של מקהלה בכנסייה, פמוטות, כיסא של איש דת ראשי, "נברשת"
אדם וחווה - הטכניקה מעורבת
גובלן - Geneză şi Apocalips (בריאה ואפוקליפסה) (1977)
יון פו-סאן (בקוריאנית: 윤보선; ) היה מדינאי קוריאני שכיהן כנשיאהּ השני של קוריאה הדרומית מאוגוסט 1960 ועד מרץ 1962. החליף בתפקיד את סינגמן רי, וכיהן עד שהוחלף על ידי פאק צ'ונג-הי, כתוצאה מהשתלטותו על המדינה במאי 1961.
יון נולד בעיר קטנה במחוז דרום צְ'הוּנגצְ'הַאנג שבמערב קוריאה הדרומית, אז חלק מקוריאה.
הוא למד באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד.
הצטרף לפוליטיקה לאחר מלחמת העולם השנייה, תחילה כמזכיר בכיר בהנהגה הדרום-קוריאנית, ולאחר מכן כראש עיריית סיאול.
עם שחרורה של קוריאה הדרומית במלחמה, שירת כשר המסחר שלה, ומספר שנים מאוחר יותר, ב-1955, היה שותף להקמת המפלגה הדמוקרטית הקוריאנית.
לאחר שנשיאה הראשון של המדינה, סינגמן רי, הודח בעקבות מחאה עממית ודמוקרטית, נבחר ב-13 באוגוסט 1960 כנשיא.
לאחר שהפסיד לפאק צ'ונגהי, התנגד יון לשלטונו הטוטליטרי, והתמודד נגדו פעמיים, ב-1963 וב-1967, אך הפסיד בשתי הפעמים.
ב-1980 פרש מפעילות פוליטית אקטיבית.
יון מגנוססון (באיסלנדית: Jón Magnússon; 16 בינואר 1859 – 23 ביוני 1926) היה פוליטיקאי איסלנדי שכיהן כראש ממשלת איסלנד בשתי תקופות כהונה.
תקופת כהונתו הראשונה הייתה במסגרת חברותו ב"מפלגת שלטון הבית" (Heimastjórnarflokkurinn) מינואר 1917 ועד מרץ 1922 ותקופת כהונתו השנייה הייתה מטעם המפלגה השמרנית, קודמתה של מפלגת העצמאות, ממרץ 1924 ועד יוני 1926.
יון מגנוססון נולד באחוזת מולי (Múli) שבדרום איסלנד למגנוס יונסון, שהיה כומר ולווילבורג זירגורדרדוטיר.
ב-1881 הוא סיים את לימודיו, וב-1891 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת קופנהגן.
בין השנים 1896 – 1904 שימש כמזכיר לענייני קרקעות, בין השנים 1904 – 1908 כשר המשפטים ובין השנים 1909 –1917 כפקיד העיר של רייקיאוויק.
ב-4 בינואר 1917 נבחר לתפקיד ראש ממשלת איסלנד ובמקביל שימש גם כשר המשפטים, החינוך וענייני הכנסייה.
ב-7 במרץ 1922 עלתה לשלטון ממשלתו של זיגרדור אגרז ממפלגת העצמאות וב-22 במרץ 1924 שב מגנוססון לתפקיד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא עד מותו ב-1926.
יון (יואן) יוניצה (ברומנית: Ion Ioniță; 14 ביוני 1924 - 27 ביולי 1987) היה איש צבא רומני בדרגת גנרל, שר ההגנה של רומניה ולאחר מכן סגן ראש ממשלת רומניה.
יוניצה נולד ביישוב מטסארו, ברומניה, במשפחת איכרים עניים.
הוא עבד כמכונאי בסדנאות הרכבת בבוקרשט.
הוא היה פעיל באיגודי העובדים של עובדי הרכבת ובאיחוד הנוער הקומוניסטי (רומניה) והתקדם בהיררכיה.
ב-1945 התקבל למפלגה הקומוניסטית הרומנית ולמד חצי שנה בבית ספר ערב של המפלגה.
ב-1948 התקבל לצבא רומניה בדרגת סגן.
יוניצה השתלב היטב בצבא, למד בכל קורס, שהזדמן לו והתקדם מהר מאוד בדרגות ובתפקידים - כל חצי שנה עד שנה עלה בדרגה אחת וכך הגיע בספטמבר 1952 לדרגת קולונל ובמאי 1971 כבר היה גנרל מלא, הדרגה הגבוהה ביותר באותה תקופה ברומניה.
במקביל להתקדמותו בדרגות בצבא יוניצה התקדם גם בהיררכיה המפלגתית.
ב-1955 נבחר להיות חבר ממלא מקום בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית וב-1965 זכה למושב של קבע.
בין דצמבר 1962 לאוגוסט 1966 התמנה להיות סגן שר הביטחון ולאחר מכן, לאחר פטירת לאונטין סלז'אן היה לשר הביטחון של רומניה במשך עשר שנים.
מיוני 1976 עבר לתפקיד סגן ראש ממשלת רומניה וביוני 1982 הוצא לגמלאות.
יוניצה כנראה לא היה מרוצה מהוצאתו המוקדמת לגמלאות ולפי דברי אישים מסוימים, כולל יון איליאסקו וגנרל מיליטארו, התחילה להתרקם סביבו, בחשאיות, תוכנית לשינוי ההנהגה.
התוכנית הגיעה לאוזני השלטונות וכל המעורבים נפגעו בשקט ופוזרו.
יוניצה עצמו נפגע ממהלומה בבטנו באוטובוס ואז התגלה אצלו סרטן בטני, שתוך זמן קצר הביא למותו.
למרות היותו בעל דרגת גנרל ושר הגנה לשעבר, לא נערכה ליוניצה הלוויה ממלכתית צבאית, כמקובל.
יְוׂן נֶקוּלְצֶ'ה (ברומנית: Ion Neculce, 1672 פּרִיגוֹרֶנִי מִיץ' - 1745 טרגו פרומוס) היה כרוניקן רומני מנסיכות מולדובה, בן לאצולה הגדולה המולדובנית, שהגיע לדרגת הטמאן גדול.
נקולצ'ה מילא תפקידים חשובים בימי שלטונו של דימיטריה קנטמיר.
מבחינה פוליטית צידד בברית של נסיכות מולדובה עם האימפריה הרוסית מול האיום הטורקי.
נודע בעיקר בספרו "כרוניקת ארץ מולדובה החל בשלטונו של דביז'ה וודה ועד לשלטונו השני של קונסטנטין מברוקורדט", שנועד להוות המשך לכרוניקה של מירון קוסטין ומדווח על האירועים בתקופה 1743–1661.
יון נקולצ'ה נולד בשנת 1672 בכפר פריגורני מיץ' על יד טרגו פרומוס, בנסיכות מולדובה, כיום הכפר יון נקולצ'ה במחוז יאשי במזרח רומניה.
אביו היה הוויסטיירניק נקולצ'ה, ממוצא יווני, אולי מן האי כיוס, מכיוון שלאחד אחי האב קראו סטמאטה כיוטול (כלומר "מכיוס").
אמו קתרְינה הייתה בת לענף המולדבי של משפחת הבויארים קטנקוזינו הידועה, גם ממוצא יווני.
אביה היה הוויסטיירניק יורדאקה קנטקוזינו ואמה- קטינקה בוּצ'וֹק.
בילדותו התייתם נקולצ'ה מאביו ואמו התחתנה בשנית עם ה"גרמטיק" (מזכיר ממשלתי) ינאקי.
בגיל התיתם נקולצ'ה גם מאביו החורג שנרצח בבית המשפחה על ידי קבוצת חיילים פולנים ("פודגיאז") ששדדו את המשק המשפחתי.
קתרינה מלווה בשלושת ילדיה, יון ושתי אחיותיו, נאלצה להימלט לוולאכיה אצל קרובי משפחתה, ובראשם הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו.
הצטרפו אליה גם אמה, "יורדקיואיה" ואחיה הסטולניק יורדאקי.
בשנת 1691 שב למולדובה, השתתף בחתונתם של קונסטנטין דוקה עם בתו של קונסטנטין ברנקוביאנו וקיבל את המשרה של פוסטלניק.
ב-1700 התמנה לווטאף אחראי על נושאי הכלים (ה"אפרוד"ים), אחר כך, בסוף שלטונו הראשון של מיכאי רקוביצה היה לוול-אגא (אגא גדול), שכיהן כמפקד המשטרה והופקדה עליו המשימה לארח את השליח הפולני רפאל לשצ'ינסקי ביאשי.
באותה תקופה התחתן נקולצ'ה עם מריה, בתו של ביוו-הטמאן לופו בוגדאן ואחיינית של דימיטריה קנטמיר, מאחת מאחיותיו.
כשהועלה לתפקיד סולג'ר גדול נכנס נקולצ'ה לדיוואן, מועצת הבויארים הבכירים.
בימי שלטונו של אנטיוך קנטמיר ב-1705 התמנה לספטאר גדול.
השליט דימיטריה קנטמיר (1711-1710) מינה אותו בשנת 1711 שוב לדרגת ספטאר גדול, אחר כך כהטמאן גדול, כלומר מפקד הצבא.
נקולצ'ה הצטיין כאיש צבא מעולה ותמך בברית עם הצאר פטר הגדול בעימות עם האימפריה העות'מאנית.
אחרי שהפסידו הרוסים את הקרב סטנילשט ב-1711, נמלט נקולצ'ה יחד עם קנטמיר לרוסיה.
הוא נשאר שם שנתיים ואחר כך עוד שבע שנים נוספות בפולין, עד שנת 1719.
באותה שנה בימי השלטון השני של השליט מיכאי רקוביצה, באישור עות'מאני, הורשה לחזור למולדובה אולם את אחוזותיו ונכסיו שהופקעו, קיבל בחזרה רק אחרי שהשליט פסק במשפט לטובתו.
הוא התיישב באחוזתו בבויאן, בנובוסליצה.
נקולצ'ה התמנה לוורניק גדול של "הארץ העילית" ("Țara de Sus) בשתי תקופות השלטון של השליט גריגורה גיקה, עד יום מותו בשנת 1745.
בשנת 1731 הוא קיבל מידי השליט גריגורה השני גיקה את התואר ול וורניק (וורניק גדול) של הארץ העילית (צארה דה סוס).
נקולצ'ה נפטר אחרי שנת 1744 ועדות לכך היא סיום הכרוניקה שלו שבה נאמר שאחרי שהודח משלטונו במולדובה, קונסטנטין מברוקורדט לא נשאר בגלות אלא פחות משנה והתמנה שוב כשליט בוולאכיה בשנת 1744.
יצירתו החשובה ביותר של נקולצ'ה היא "כרוניקת ארץ מולדובה מאוסטטיה דביז'ה וודה ועד לשלטון השני של קונסטנטין מברוקורדט וכוללת את האירועים שהתרחשו במולדובה בשנים 1743-1662.לרוב האירועים האלה נכח או היה מעורב.
ככל הנראה התחיל את כתיבתו זו אחרי שנת 1732 בגיל 60.
במבוא הוא מספר שעד לימי גאורגה דוקה וודה, הודרך על ידי מקורות לקוחים מאחרים, אבל "מדוקה וודה הזקן וכך הלאה, עד לשלטונו של יון וודה מברוקורדט, לא התבסס על מקור חיצוני, אלא כתב
קודם לכרוניקה כמה עמודים הנושאים את הכותרת "שורה של מילים" "שנשמעו מאדם לאדם, מפי אנשים קשישים וזקנים ומכרוניקות לא כתובות...".
כמעט כל השליטים הרומנים מימי שעליהם סיפר נקולצ'ה בטרום-הכרוניקה זו שלו, זכה לדיוקן קצר או אנקדוטה המאירה את אופיו ומנהגיו.
הכרוניקה של נקולצ'ה מספקת מידע בין היתר על אירועים כמו פשיטות הטטרים לנסיכות מולדובה, המלחמות בין פולין לטורקים העות'מאני במאה ה-17, המסע הצבאי האנטי-עות'מאני על הפרוט של פטר הגדול, שבו השתתף גם המחבר והמסע הצבאי הנוסף של הרוסים באזור בשנת 1739
מבין כל ההיסטוריונים ומבקרי הספרות, רק ג'ורג'ה קלינסקו, ב"קומפנדיום" שלו "הקצר לספרות הרומנית" תיאר את נקולצ'ה כבעל "נימה רכלנית ומוסרנית"
הכרוניקה של נקולצ'ה נשמרה ב-14 עותקי כתבי יד, ביניהם הישן ביותר, עם הערות של המחבר, ללא תיארוך, הוא ms.
בכתב יד זה השתמש מיכאיל קוגלניצ'אנו כשערך את המהדורה הראשונה של הכרוניקה בשנת 1845.
בשנת 2002 הנפיק הדואר של רפובליקת מולדובה בול עם דיוקן משוחזר מדמיון של נקולצ'ה.
רחובות רבים בערי רומניה נושאים את שמו
בבוקרשט פועל תיכון בשם "המכללה הלאומית יון נקולצ'ה", שהוקם בשנת 1922 בתיכון "המלך מיכאי".
בשנת 1958 קיבל לראשונה את שמו של נקולצ'ה לפי הרחוב שבו נמצא.
בטרגו פרומוס הוקם מוזיאון לזכרו.
פועל בעיר גם בית ספר תיכון עיוני על שמו.
O samă de cuvinte -כוללת 42 סיפורים על תולדות ארץ מולדובה
יון לונדוויק (בשוודית: John Lundvik, נולד ב-27 בינואר 1983) הוא זמר, מלחין, פזמונאי וספורטאי שוודי ממוצא בריטי.
היה חבר במועדון הספורט "IFK Växjö" השוודי.
כתב והלחין שירים עבור סרט החתונה של ויקטוריה, נסיכת שוודיה ודניאל, דוכס וסטריטלנד.
בשנת 2018, השתתף בתחרות מלודיפסטיבלן וזכה במקום השלישי בתחרות.
בשנת 2019, השתתף שוב, העפיל לגמר וזכה.
הוא ייצג את שוודיה באירוויזיון 2019 עם השיר "Too Late For Love", אותו כתב והלחין.
לונדוויק נולד בלונדון, ואומץ על ידי זוג ממוצא שוודי שחיו באנגליה, בעודו בן שבוע בלבד.
הוא התגורר בלונדון עד גיל שש.
כשמשפחתו המאמצת חזרה לשוודיה, היא התיישבה בעיר וקשה.
לונדוויק מעולם לא פגש את הוריו הביולוגיים.
לונדוויק החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2010, כאשר הלחין את השיר "When You Tell the World You're Mine" לסרט החתונה של ויקטוריה, נסיכת הכתר של שוודיה ודניאל, דוכס וסטריטלנד.
הוא המשיך להלחין למוזיקאים כמו אנטון אוולד, אייזיק אליוט וסאנה נילסן, וגם הלחין עבור הסרט השוודי "Easy Money" וסדרת הטלוויזיה "אימפריה".
בשנת 2016, השתתף במופע השוודי "Allsång på Skansen" בו ביצע דואט עם הזמרת ליל לינדפורש.
בשנת 2018, השתתף בתחרות מלודיפסטיבלן אשר בוחרת את הנציג השוודי לאירוויזיון, כתב את השיר "My Turn" אשר איתו זכה במקום השלישי בתחרות.
בשנת 2019, נטל השתתף בתחרות ובה העפיל לגמר וזכה.
ובכך זכה להיות נציג שוודיה באירוויזיון 2019 עם השיר "Too Late For Love".
במקביל הלחין את השיר "Bigger than Us" אשר ייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2019.
במרץ 2022 השתתף פעם נוספת בתחרות המוזיקה מלודיפסטיבלן עם השיר "Änglavakt", בניסיון לזכות ולייצג את שוודיה פעם נוספת באירוויזיון, אך הוא לא הצליח לסיים במקום הראשון.
בשנת 2005, השתתף באליפות שוודיה 2005 בריצת שליחים 4x100 כאשר היה במועדון הספורט IFK Växjö וזכה במדליית ארד.
יון סיגורדסון (באיסלנדית: Jón Sigurðsson; 17 ביוני 1811 - 7 בדצמבר 1879) היה מנהיג התנועה הלאומית האיסלנדית במאה ה-19 (באיסלנדית: Þjóðernishyggja או Föðurlandsást).
נולד בכפר קטן באזור הפיורדים המערביים של איסלנד (וסטפיורדס; Westfjords) והיה בנו של כומר.
ב-1833 עבר לקופנהגן על מנת ללמוד היסטוריה באוניברסיטת קופנהגן, שם נחשף לכתבי היד של הסאגות האיסלנדיות, החל לחקור אותן והיה למומחה להן.
בשנת 1845 שב לאיסלנד והחל לכהן כציר באלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי, שפעל בחסות דנית) כנציג אזור איסאפיירד'ור.
מבחינה פוליטית וכלכלית היה ליברל קלאסי והתרחק מהרומנטיקה של הלאומנות בסגנון הגרמני.
הוא ביקש לקדם מודרניזציה, דמוקרטיזציה, זכויות אדם וקידמה כלכלית רציונליסטית.
בעקבות אביב העמים של 1848 גיבשה דנמרק ב-1849 חוקה שהעניקה לאיסלנדים מספר זכויות.
השלטון הדני ביקש שהאלת'ינגי האיסלנדי יאשרר את החוקה.
אולם סיגורדסון הוביל תנועת סירוב, כיוון שהחוקה החדשה לא כללה אוטונומיה וזכויות אזרח מלאות לאיסלנדים.
סיגורדסון וליברלים אחרים גיבשו הצעת החלטה חליפית שתהפוך את איסלנד למדינה עצמאית, כאשר יחסיה עם דנמרק יהיו במסגרת של אוניה פרסונלית (כלומר מערכת יחסים בין שתי ישויות הנחשבות למדינות שונות וריבוניות, אשר אותו האדם (מלך דנמרק) עומד בראשן, בעוד גבולותיהן, חוקיהן והאינטרסים שלהן נותרים שונים).
ההצעה נידונה בכינוס לאומי מיוחד של הנציגים שהתכנס ב-1851 במטרה לאשרר את החוקה החדשה (Þjóðfundurinn 1851).
מושל האי מטעם דנמרק הכריז על ההתכנסות כבלתי חוקית וביקש לפזרה.
אז הוביל סיגורדסון את המתכנסים לקום ולהצהיר שהם מוחים על החלטת המושל ויתלוננו בפני המלך.
מנקודה זו ועד הגדרת האוניה הפרסונלית בין איסלנד לדנמרק ב-1918, נותרה מצבה החוקתי של איסלנד לא פתור.
על אף היותו איש התנועה הלאומית האיסלנדית, חי סיגורדסון ופעל רוב זמנו בקופנהגן.
את דבריו לעם האיסלנדי פרסם בכתב העת שייסד, Ný félagsrit (כתב עת לחברה חדשה), שראה אור מדי שנה בין 1841 ל-1873 במימונו של סיגורדסון, שהיה גם תורם התוכן העיקרי.
מ-1851 כיהן כנשיא האגוד הספרותית האיסלנדית (Hið íslenska bókmenntafélag) ונשיא (יו"ר) האלת'ינגי ולפיכך זכה לכינוי "הנשיא יון" (Jón forseti).
ב-1845 נשא לאישה את בת-דודו, אינגיביורג איינארדוטיר (Ingibjörg Einarsdóttir).
לזוג לא היו ילדים, אך הם גידלו את אחד מאחייניהם שהתייתם כבן מאומץ.
ביתם בקופנהגן היה פתוח לכל איסלנדי שביקר בעיר, כך נפוצה האמרה ש"כל האיסלנדים הם ילדיו של יון סיגורדסון".
יום הולדתו נקבע כיום החג הלאומי של איסלנד.
כאשר איסלנד הכריזה על יציאתה לעצמאות ב-1944 נעשה הדבר ב-17 ביוני, כך שיום העצמאות של איסלנד מתלכד עם יומו של יון סיגורדסון.
דמותו מתנוססת על שטר 500 קרונות ובעבר עיטרה את שטר 10 קרונות.
בשנת 1967 העניקה עיריית קופנהגן את הבית בו התגוררו יון סיגורדסון ואשתו לממשלת איסלנד ומאד הבית, שנקרא Jónshús, הוא נכס של ממשלת איסלנד ומשמש כמרכז תרבות ומרכז אקדמי.
יון יוסף סְנֲיְיבְּיֵּינְּסוֹן (באיסלנדית: Jón Jósep Snæbjörnsson; נולד ב-1 ביוני 1977) הידוע בשם הבמה יונסי, הוא זמר איסלנדי.
ייצג את איסלנד באירוויזיון 2004 ו-2012.
סנייביינסון נולד באקוריירי ומגיל צעיר החל להתעניין במוזיקה.
ב-1998 הקים עם מספר חברים את להקת "Í Svörtum Fötum", ב-2001 דורגה הלהקה במקום השני בטבלאות באיסלנד, הם הוציאו ארבעה אלבומים ביחד.
ב-2003 היה מועמד לפרס סולן השנה בטקס פרסי המוזיקה האיסלנדי, בשנה זו גם גילם את דני זוקו בהפקה האיסלנדית של המחזמר גריז.
ב-2004 ייצג את איסלנד באירוויזיון עם השיר "Heaven", וסיים במקום ה-19.
ב-2007 השתתף בתחרות לבחירת נציג איסלנד באירוויזיון, אך לא זכה.
ב-2012 נבחר בשנית לייצג את המדינה שלו באירוויזיון בדואט "Never Forget" לצד הזמרת גרטה סלומה וסיים במקום ה-20.
הוא שר את שיר הנושא של סדרת הילדים "נווה עצלנות".
יון פופסקו-גופו (ברומנית: Ion Popescu-Gopo; 1 במאי 1923, בוקרשט – 28 בנובמבר 1989, רועטי, ולצ'ה) היה גרפיקאי ואנימטור רומני, סופר, במאי קולנוע ושחקן יליד בוקרשט, רומניה.
הוא היה אישיות בולטת בקולנוע הרומני ומייסד בית הספר הרומני המודרני לקריקטורות.
הוא היה, יחד עם ליביו צ'וליי ומירל אילישיו, אחד האמנים הרומנים המעטים שזכו בפרס בקאן במאה ה-20. סרטו "Scurtă Istorie" (היסטוריה קצרה) זכה בפרס "דקל הזהב הקצר" לסרט הקצר הטוב ביותר בשנת 1957. סרטו משנת 1965 "המור הלבן" נכנס לפסטיבל הקולנוע הבינלאומי הרביעי במוסקבה שם זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר.
בשנת 1969 היה חבר חבר המושבעים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי השישי במוסקבה.
בשנת 1977 היה חבר בחבר המושבעים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי העשירי במוסקבה.
בשנת 1983 היה חבר מושבעים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-13 במוסקבה.
יון פופסקו-גופו למד (אך מעולם לא סיים את לימודיו) באקדמיה לאמנויות יפות בבוקרשט.
הוא השתתף גם בקורסי אנימציה במוסקבה.
הוא עשה את מריה, מיראבלה שהיא הפקה משותפת רומנית-רוסית.
הקריירה שלו החלה כמעצב וכקריקטוריסט בשנת 1939, בלפרסם ולערוך קריקטורות בעיתונים.
ב-1949 הביא את הופעת הבכורה שלו בתעשיית הקולנוע עם "Punguţa cu doi bani" (תיק עם שני מטבעות).
מאז 1950 החל לעבוד ב-Studioul Cinematografic Bucureşti (סטודיו סינמטוגרפי בוקרשט) במחלקת האנימציה, שעברה מאוחר יותר לאולפן אנימציה נפרד, אנימפילם.
דמותו המצוירת הידועה ביותר היא גבר שחור ולבן המכונה לפעמים "האיש הקטן של גופו" על שם יוצרו.
מאוחר יותר בחייו התוודה פופסקו-גופו כי ניסה להתחיל "מרד נגד דיסני".
גופו לא הצליח לעלות על דמויות האנימציה של דיסני בצבע וביופי, לכן ניסה להיות עמוק יותר במסר ובחומר ולפשט את הצורה והטכניקות בהן נעשה שימוש.
שלא כמו הדמויות המצוירות של דיסני, הדמויות המצוירות של פופסקו-גופו היו בשחור לבן, מעוצבות בקווים פשוטים.
יון פופסקו-גופו נפטר ב-29 בנובמבר 1989, שבועות ספורים לפני המהפכה הרומנית.
הוא לקה בהתקף לב כשניסה לדחוף את מכוניתו, תקועה בשלג, למוסך שלו.
מותו היה הצעד הראשון לנפילת אולפני האנימציה הרומניים Animafilm, שלימים סבלו מבעיות פיננסיות לאחר המהפכה ב-1989.
יון מונקאיולה טויאר (בספרדית: Jon Moncayola Tollar; נולד ב-13 במאי 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר והמגן הימני באוססונה מהלה ליגה.
מונקאיולה שיחק במחלקות הנוער של אוססונה.
בעונת 2017/2018 שיחק באירוניה, קבוצת המילואים השנייה של המועדון שמשחקת בליגה הרביעית, ולאחר מכן הצטרף לקבוצת המילואים הראשונה.
ב-3 ביוני 2019 האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2021. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בלה ליגה בניצחון 1–0 ללגנס.
ב-28 בנובמבר 2019 האריך את חוזהו עד 2024, וב-1 בדצמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 4–2 על אספניול.
במרץ 2021 שיחק מונקאיולה עם נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה, אך הפסיד את שלבי הנוקאאוט משום שחלה בבנגיף הקורונה.
בקיץ 2021 שיחק באולימפיאדת טוקיו 2020 עם הנבחרת האולימפית, וזכה במדליית הכסף.
מדליית כסף אולימפית : 2020
יון ניקולאסקו (ברומנית: Ion Nicolaescu; נולד ב-7 בספטמבר 1998) הוא כדורגלן מולדובי המשחק בעמדת החלוץ במכבי תל אביב ובנבחרת מולדובה.
ניקולאסקו הוא מלך השערים של נבחרת מולדובה בכל הזמנים ונבחר לשחקן השנה במולדובה בשנים 2023 ו-2024.
ניקולאסקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של זימברו קישינב.
ב-20 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד אקדמיה קישינב.
ב-29 באפריל 2018 הבקיע צמד בניצחון 1–3 נגד דימנו-אוטו.
באוגוסט חתם בשחטיור סליהורסק מליגת העל הבלארוסית, בה שיחק שנתיים ואף זכה עמה באליפות בעונתו השנייה במועדון.
לקראת עונת הצטרף לוויטבסק, במדיה רשם את עונת השיא שלו בקריירה בה כבש תשעה שערים ב-18 משחקי ליגה עד לאמצע העונה.
ב-16 בספטמבר 2020 חתם בדונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
בינואר הצטרף למכבי פתח תקווה מליגת העל בהשאלה עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה בסיום העונה.
לאחר עונה זו חזר לקבוצתו דונאיסקה איתם שיחק במוקדמות הקונפרנס ליג, והוסיף לשחק בנבחרתו הלאומית.
ב-23 בספטמבר 2022 חתם בבית"ר ירושלים מליגת העל עד לסיום העונה, עם אופציה לעונה נוספת.
באוגוסט 2023 נמכר תמורת כ-1.2 מיליון אירו להירנפיין מליגת העל ההולנדית.
ב-25 ביוני 2025 חזר לישראל, וחתם במכבי תל אביב ל-3 שנים.
הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון במשחק הליגה הראשון שלו, נגד מכבי נתניה.
ב-8 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 0–4 ל.
ב-3 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1–1 עם .
ביוני 2023 הבקיע צמד בניצחון 3–2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2024 והפך למלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
יון סוק-יאול (בקוריאנית: 윤석열; נולד ב-18 בדצמבר 1960) הוא פוליטיקאי קוריאני אשר כיהן כנשיא קוריאה הדרומית מ-2022 עד 2024. במסגרת הליך הדחה שנפתח נגדו, ב-14 בדצמבר 2024 הצביעו חברי האספה הלאומית של קוריאה הדרומית בעד הדחתו.
בעקבות זאת נשללה ממנו הסמכות לבצע את תפקיד הנשיא.
ב-3 באפריל בית המשפט לחוקה פסק לסיום כהונתו.
בינואר 2026 נידון ל-5 שנות מאסר.
ראש הממשלה האן דאק-סו ממלא את התפקיד בפועל עד לבחירתו של נשיא חדש.
יון למד באוניברסיטה הלאומית של סיאול, וקיבל תעודת הסמכה לתובע ציבורי ב-1994. הוא התפרסם בציבור ב-2016 לאחר שהוביל את החקירות נגד הנשיאה המודחת פאק גון-הייה בגין שחיתות וניצול לרעה של סמכות.
הוא גם חקר את קודמה של פאק, לי מיונג-באק, בגין חשדות לשחיתות.
יון הועלה למשרת התובע כללי של קוריאה בממשל הנשיא מון ביוני 2019 אך התפטר מתפקידו ב-2021 כאות מחאה על ניסיון הממשל להפחית מסמכויות המשרד.
הוא פנה נגד הממשל והתמנה למועמד מפלגת האופוזיציה הגדולה לקראת הבחירות לנשיאות, כאשר במהלך מערכת הבחירות הפנה אצבע מאשימה כלפי הממשלה על התמודדות כושלת עם משבר התפרצות מגפת הקורונה ולנוכח משבר כלכלי גובר.
ב-29 ביוני 2021, הכריז יון על מועמדותו בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-2022.
ב-30 ביולי 2021, הצטרף רשמית למפלגת הכח השמרנית, עת הייתה באופוזיציה.
לפני כן היה יון פוליטיקאי עצמאי.
ב-5 בנובמבר 2021, זכה יון באופן רשמי להיות מועמד מפלגת כח העם לבחירות לנשיאות ב-2022. הוא זכה ב-47.85% מהקולות.
בבחירות לנשיאות שהתקיימו במרץ 2022 ניצח יון בבחירות בפער קטן את יריבו, לי ג'יאה-מיונג מטעם המפלגה הדמוקרטית של קוריאה, והוא החליף את הנשיא המכהן, מון ג'יאה-אין.
ב-3 בדצמבר 2024 הכריז סאק יאול על ממשל צבאי ופורסם כי הוא מונע את כניסת המחוקקים לפרלמנט (בו יש רוב לאופוזיציה), תוך האשמת האופוזיציה באהדה ותמיכה לצפון קוריאה.
ביטל הכרזה זאת מאוחר יותר באותו היום לאחר שהפרלמנט הצביע פה אחד נגד ובעקבות לחץ ציבורי ופוליטי רב.
מאוחר יותר, הביע חרטה על ניסיון להפעיל משטר צבאי בהצהרה שנשא לאומה.
הוא סירב להתפטר והפרלמנט החליט על הדחתו מתפקידו לאחר שהושג הרוב הנדרש.
מחנה יון הפיץ קונספירציות על זיופי בחירות, והתערבות מאורגנת של סין וצפון קוריאה לטובת האופוזיציה.
צוות ההגנה של יון הציג את האופוזיציה כ"חבורות אנטי־דמוקרטיות" עם יכולת זיוף בחירות.
ועדת הבחירות הלאומית, גופי חקירה רשמיים וסיקור תקשורתי מרכזי דחו את טענות ההונאה וההתערבות הזרה כבלתי מבוססות לחלוטין.
בנוסף, חקירה מאוחרת יותר קבעה שיון תכנן במשך תקופה ארוכה להשתמש במשטר צבאי כדי לרכז כוח ולהחליש יריבים פוליטיים, ולא כתגובה מיידית לאיום אמיתי.
ב-14 בדצמבר הצביע הפרלמנט בדרום קוריאה בעד הדחת הנשיא יון סוק-יאול, בעקבות הכרזתו על משטר צבאי.
204 מחוקקים הצביעו בעד ההדחה.
בינואר 2026 הורשע בכך שהכריז על משטר צבאי במדינה באופן לא תקין, בזיוף מסמך רשמי הקשור להכרזתו על משטר צבאי, בהשמדת ראיות ובכך שמנע מהרשויות לעצור אותו אחרי ההכרזה.
הוא נידון לחמש שנות מאסר.
יון הצהיר טרם נבחר לנשיאות כי ידרוש מארצות הברית לפרוס מחדש נשק גרעיני טקטי בדרום קוריאה.
נשק גרעיני לא הוצב על ידי ארצות הברית בקוריאה הדרומית מאז תחילת שנות ה-90, לאחר הסכם עם רוסיה ובמאמץ להקל על המתיחות בין צפון ודרום קוריאה.
יון הוא אנטי פמיניסט ומאשים את התנועה הפמיניסטית בילודה הנמוכה במדינה.
לקראת הבחירות ב-2022 אמר כי יבטל את משרד הנשים והמשפחה.
יון הוא אנטי להט"ב ומתנגד לתנועות להט"ביות בדרום קוריאה.
יון מתנגד להתערבות ממשלתית בכלכלה ונוהג לצטט את מילטון פרידמן.
הוא הבטיח כי יבטל את שבוע העבודה של 52 שעות ואת שכר המינימום.
יון בעד חיזוק מקורות האנרגיה המסורתיים כמו דלקים מאובנים ואנרגיה גרעינית.
יחד עם זאת, הוא גם תומך במקורות אנרגיה מתחדשים והצהיר שעל דרום קוריאה לחזק ולהגדיל את יעדי האנרגיה המתחדשת ל-2030 ולתת דחיפה למעבר לאנרגיה מתחדשת בדרום קוריאה.
בנוסף הוא אמר "שאי אפשר לעבור ל-100% אנרגיות מתחדשות עד 2050".
יון הביע את אי הסכמתו לגבי רעיון אפס נטו פליטות פחמן עד 2050 והוסיף "שעל דרום קוריאה להמשיך להשתמש במקורות האנרגיה המסורתיים תוך כדי עבודה למען צמיחה בת קיימא".
יון תומך נלהב בכוח הגרעיני באנרגיה גרעינית ובכורים גרעיניים והוא הבטיח להעביר את דרום קוריאה לאנרגיה גרעינית על מנת להיגמל מהגז הרוסי ולהגיע לעצמאות אנרגטית.
הפתרון הכי גדול שהוא מציע למשבר האקלים מתבטא באנרגיה גרעינית והוא שואף לבנות כמה שיותר תחנות כוח גרעיניות.
הוא תומך בהגדלת הייצור החשמל הגרעיני בתחנות כוח גרעיניות.
יון תומך בהעברת דרום קוריאה ל-100% מכוניות חשמליות ותחבורה חשמלית להפחתת פליטות.
יון ניסטור (ברומנית: Ion Nistor; 16 באוגוסט 1876 – 11 בנובמבר 1962) היה היסטוריון ופוליטיקאי רומני.
ניסטור היה פרופסור באוניברסיטת בוקרשט ובאוניברסיטת צ'רנוביץ, וכן כיהן כשר במשרדים שונים בממשלת רומניה בין 1918 ל-1940.
ניסטור נולד בוויקובו דה סוס , אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא למד בבית ספר ברדאוץ הסמוכה וב-1897 השיג את תעודת הבגרות.
בין 1898 ל-1900 למד באוניברסיטת צ'רנוביץ ספרות ופילוסופיה.
באפריל 1919 מונה ניסטור כמושל בוקובינה.
יון קָרִיקַבּוּרוּ חיימרנה (בספרדית: Jon Karrikaburu Jaimerena; נולד ב-19 בספטמבר 2002 באליסונדו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
קריקבורו גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצות המילואים של המועדון, ובעונת שיחק עם ריאל סוסיאדד ב' במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
הוא ערך 36 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-30 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 1-1 נגד מונקו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2021/2022.
ב-14 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 1–0 על קדיס במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023.
ב-15 בינואר 2023 הושאל קריקבורו ללגנס מהליגה הספרדית השנייה עד לתום העונה.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל קריקבורו לדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה לעונה אחת.
ב-6 בינואר 2024 לאחר שמיעט לשחק באלאבס ההשאלה שלו הסתיימה.
ויום למחרת הוא עבר בהשאלה לאנדורה מהליגה הספרדית השנייה עד לתום העונה.
ב-20 ביולי 2024 הוא הושאל לעונה נוספת, הפעם לראסינג סנטנדר מהליגה הספרדית השנייה.
יון פאצ'קו דוסגראט (בספרדית: Jon Pacheco Dozagarat; נולד ב-8 בינואר 2001 באליסונדו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת דפורטיבו אלאבס מלה ליגה בהשאלה מריאל סוסיאדד.
פאצ'קו גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים השנייה של המועדון, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים הראשונה של המועדון.
ב-29 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 1–2 לחטאפה במסגרת המחזור ה-32 בלה ליגה לעונת 2019/2020.
ב-25 באוגוסט 2025 הושאל פאצ'קו לדפורטיבו אלאבס לעונה אחת.
פאצ'קו היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023, וערך חמש הופעות בטורניר.
יון ננו (ברומנית: Ion Nanu; 14 ביולי 1940 – 9 באוגוסט 2025) היה אדריכל, רסטורטור וצייר ישראלי.
נולד בעיר קלוז'-נאפוקה בחבל טרנסילבניה לפירושקה לבית אקשטיין ולד"ר יון סורין ננו, ד"ר לכימיה פולימרית ו בטכניון (פוליטכניק) של טימישוארה.
בשנת הולדתו הועברה העיר שבה נולד לידי הונגריה הנאצית על ידי היטלר, ומאז שנת 1947 היא הועברה שוב לרומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקחו סביו על ידי הנאצים לאושוויץ ונרצחו שם, אך הוא ברח עם הוריו והם נדדו ברחבי רומניה, וכך הצליחה המשפחה להינצל.
בבגרותו התמחה בשלושה תחומי אמנות: אדריכלות, ציור ורסטורציה, בשלושה מוסדות אקדמיים שונים: למד אדריכלות בבית הספר הטכני לאדריכלות ובנייה אורבנית בבוקרשט, למד ציור לתואר שני במכון לאמנות פלסטית ע"ש יון אנדרסקו בקלוז' (בשנת 2000 הוחלף שם המוסד ל), למד רסטורציה בגלריה הלאומית בבוקרשט ובמסגרת האקדמיה לאמנויות יפות וינה, אוסטריה.
בשנת 1975 עלה לישראל עם אשתו.
תחילה התיישב בחיפה, אך לאחר שישה חודשים קיבל הצעה לעבוד כרסטורטור במוזיאון ישראל על ידי מנכ"ל המוזיאון, ועבר לירושלים.
היה נשוי משנת 1967 למריאנה לבית דויד, בלשנית בהשכלתה, שעבדה שנים רבות במגבית היהודית המאוחדת.
התגורר בשכונת אבו תור בירושלים.