tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארי סרט קולנוע, ללא קרדיט 2019 Bad Impulse תלמיד תיכון סרט קולנוע 2020 Dragonheart: Vengeance איגור סרט היישר לווידאו 2020 The Runner איידן סרט קולנוע2021בית גוצ'יוולטרסרט קולנוע2023נפוליאוןאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיהסרט קולנועטרם פורסםGet Lostויליאםסרט קולנוע
אדואר וְוִיַאר היה צייר, אמן דקורטיבי צרפתי.
משנת 1891 עד 1900, הוא היה חבר בולט של תנועת הנאבי, ויצר ציורים בצבע טהור וסצנות פנים בתים, בהשפעת הדפסים יפניים.
הוא גם היה אמן דקורטיבי, צייר תפאורות תיאטרון ועיצב צלחות וויטראז'ים.
לאחר שנת 1900, כשתנועת הנאבי התפרקה, הוא אימץ סגנון ריאליסטי יותר, וצייר נופים עם פרטים מדויקים וצבעים חיים.
בשנות העשרים והשלושים צייר דיוקנאות של דמויות בולטות בתעשייה ובאמנויות הצרפתיים.
וויאר הושפע מפול גוגן, וציירים פוסט-אימפרסיוניסטים אחרים.
אדואר וויאר נולד ב-11 בנובמבר 1868. אביו של וויאר היה קפטן בדימוס של חיל הרגלים, לאחר שעזב את הצבא הפך לגובה מיסים.
אביו היה מבוגר ב-27 שנים מאמו, מארי וויאר (לבית מישו), שהייתה תופרת.
ב-1877, לאחר פרישתו של אביו, התיישבה המשפחה בפריז בבניין שבו הייתה לאמו מתפרה.
וויאר נכנס לבית ספר וזכה במלגה ללימודים יוקרתית.
הוא למד רטוריקה ואמנות, וצייר יצירות של מיכלאנג'לו ופסלים קלאסיים.
בבית הספר הוא פגש כמה מעמיתיו מתנועת הנאבי העתידיים - מוריס דני, הסופר פייר וובר ואחרים.
בנובמבר 1885, כשעזב את בית הספר הוא ויתר על הרעיון המקורי שלו להמשיך כמו אביו בקריירה צבאית, והתכוון להיות אמן.
הוא הצטרף לסטודיו של הצייר דיוג'ן מייאר בסטודיו לשעבר של אז'ן דלקרואה בכיכר פירסטנברג.
שם, למד את יסודות הציור.
ב-1885 למד קורסים באקדמיה ז'וליאן, וביקר באולפנים של הציירים הבולטים והאופנתיים ויליאם-אדולף בוגרו וטוני רובר-פלורי.
ביולי 1887, וויאר התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות והוצב במסלול של רובר פלורי ולאחר מכן ב-1888 למד עם צייר ההיסטוריה ז'אן לאון ג'רום בשנים 1888 ו-1889 הוא המשיך את לימודיו בסגנון אמנות מסורתי.
הוא צייר דיוקן עצמי, ודיוקן בעפרון של סבתו שהתקבל לסלון של 1889. בסוף אותה שנה אקדמית, ולאחר תקופה קצרה של שירות צבאי, הוא התחיל להיות אמן.
בסוף 1889 הוא החל להשתתף בפגישות של קבוצת האמנים הבלתי פורמלית הידועה בשם תנועת הנאבי, או "הנביאים", מועדון חצי סודי ומיסטי, שכלל את מוריס דני וכמה מחבריו האחרים.
בשנת 1888 נסע הצייר הצעיר פול סריזייה לבריטני, שם, בהנחייתו של פול גוגן, הוא צייר ציור כמעט מופשט של "נמל הים", המורכב מאזורי צבע שונים.
הציור הפך לקמע - הציור הראשון של הנאבי.
סריזייה וחברו פייר בונאר, מוריס דני ופול רנסון, היו בין הראשונים בתנועה, ששאפו לעשות הפיכת באמנות.
בשנת 1890, באמצעות דני, וויאר הפך לחבר בקבוצה, שנפגשה בסטודיו של רנסון או בבתי הקפה.
קיומו של הארגון היה כאילו סודי, והחברים בו השתמשו בכינויים, וויאר הפך ל"נאבי זואב", בעקבות שירותו הצבאי.
הוא החל לעבוד לראשונה על עיטור תיאטרון.
הוא חלק אולפן בפיגל עם בונאר ואמני תיאטרון נוספים.
הוא עיצב תפאורות לכמה יצירות מאת מטרלינק וסופרים סימבוליסטים אחרים.
בשנת 1891 הוא השתתף בתערוכה הראשונה של תנועת הנאבי בשאטו של סן ז'רמן-אן-לה.
הוא הציג שני ציורים, כולל "האישה בשמלת פסים".
וויאר החל לנהל יומן במהלך תקופה זו, המתעד את היווצרות הפילוסופיה האמנותית שלו.
"אנו תופסים את הטבע באמצעות החושים שנותנים לנו דימויים של צורות, צלילים, צבעים וכו'." הוא כתב ב-22 בנובמבר 1888, זמן קצר לפני שהפך לחבר בתנועת הנאבי.
"צורה או צבע קיימים רק ביחס לאחר.
צורה לא קיימת בפני עצמה.
אנחנו יכולים רק להגות את היחסים." בשנת 1890 הוא חזר לאותו רעיון: " הבה נסתכל על ציור כמערכת של יחסים המנותקים בהחלט מכל רעיון של נטורליזם."
יצירותיהם של וויאר ואמני הנאבי הושפעו מאוד מהדפסי עץ יפניים, שהוצגו בפריז בגלריה של סוחר האמנות זיגפריד בינג, ובתערוכה גדולה בבית הספר לאמנויות יפות בשנת 1890. וויאר עצמו רכש אוסף אישי של מאה שמונים הדפסים, חלקם נראים ברקע ציוריו.
ההשפעה היפנית הופיעה במיוחד ביצירתו בביטול העומק בציור, פשטות הצורות והצבעים המנוגדים מאוד.
הפרצופים הסבו מבטם לעיתים קרובות והם מצוירים בקווים בודדים בלבד.
לא היה ניסיון ליצור פרספקטיבה.
עיצובים צמחיים, פרחוניים וגאומטריים מופיעים בטפטים או בבגדים היו חשובים יותר מפני הדיוקן.
בחלק מיצירותיו של וויאר, האנשים בציורים נעלמו כמעט לחלוטין בהשוואה לעיצובי הטפט.
ההשפעה היפנית נמשכה בעבודותיו המאוחרות, שלאחר תנועת הנאבי.
היבט נוסף של הפילוסופיה היה הרעיון שלאמנות דקורטיבית יש ערך שווה לציור המסורתי.
וויאר יצר תפאורות ותוכניות תיאטרון, ציורי קיר דקורטיביים ומסכים מצוירים, הדפסים, עיצובים לחלונות וויטראז' וצלחות קרמיקה.
בתחילת שנות ה-1890, הוא עבד במיוחד עבור התיאטרון דה לובר של לוגנה-פו בעיצוב תפאורות ותוכניות.
מקישוט התיאטרון, וויאר עבר במהרה לעיצוב פנים.
במהלך עבודתו בתיאטרון, פגש את האחים נתנזון, ממייסדי המגזין התרבותי La Revue Blanche.
הגרפיקה של וויאר הופיעה במגזין, יחד עם פייר בונאר, אנרי דה טולוז-לוטרק, פליקס ואלוטון ואחרים.
בשנת 1892, הזמינו האחים נתנזון את וויאר לצייר את העיטורים הראשונים שלו - ציורי קיר לביתה של משפחת דסמרה.
וויאר השתמש בחלק מאותן טכניקות שבהן השתמש בתיאטרון להכנת תפאורה, כגון צבע דבק, או פסולת, מה שאפשר לו ליצור ציורים גדולים מהר יותר.
שיטה זו, ששימשה במקור בציורי קיר בתקופת הרנסאנס, כללה שימוש בדבק כחומר מעורבב עם גיר ופיגמנט לבן כדי ליצור חיפוי חלק שנמרח על לוחות עץ או קנבס, שעליהם בוצע הציור.
שכבה זו אפשרה לצייר להציג פרטים וצבע עדינים יותר מאשר על קנבס, והוא היה עמיד למים.
בשנת 1892 הוא קיבל את ההזמנה הדקורטיבית הראשונה שלו ליצור שישה ציורים שהוצבו מעל פתחי הסלון של משפחתו של פול דסמרה.
הוא עיצב את הלוחות וציורי הקיר שלו כך שיתאימו לסביבה האדריכלית.
בשנת 1894, הוא ועמיתיו מתנועת הנאבי קיבלו משימה מבעל גלריית האמנות זיגפריד בינג, שהמציא את השם ל"אר נובו", לעצב חלונות ויטראז' שייעשו במשרד של האמריקאי לואי קומפורט טיפאני.
הדגמים שלהם הוצגו בשנת 1895 באגודה הלאומית לאמנות, אך החלונות בפועל מעולם לא נוצרו.
בשנת 1895 עיצב סדרה של צלחות חרסינה דקורטיביות, מעוטרות בפנים ובדמויות של נשים בלבוש מודרני, טובלות בעיצובי פרחים.
הצלחות, יחד עם עיצובו לחלון של טיפאני והפנלים הדקורטיביים שנעשו עבור בני הזוג נתנזון, הוצגו בפתיחת הגלריה של בינג, בדצמבר 1895.
כמה מיצירותיו הידועות ביותר, כולל "הגנים הציבוריים," "דמויות בבית" נוצרו עבור האחים נתנזון ועבור חבריהם.
הם נתנו לוויאר חופש לבחור את הנושאים והסגנון.
בין 1892 ל-1899, וויאר יצר שמונה מחזורים של ציורים דקורטיביים, סך הכל כשלושים לוחות.
ציורי הקיר, אף שהוצגו לעיתים רחוקות במהלך חייו, הפכו מאוחר יותר בין היצירות המפורסמות ביותר שלו.
גנים ציבוריים היא סדרה של שישה ציורים הממחישים ילדים בפארקים של פריז, ילדי הפטרונים שלו אלכסנדר נתנזון ואשתו אולגה.
הציורים מציגים מגוון של השראות שונות, כולל שטיחי הקיר מימי הביניים במלון דה קלוני בפריז שוויאר העריך מאוד.
וויאר קיבל את העבודה ב-24 באוגוסט 1894, והשלים את הסדרה בסוף אותה שנה.
הם הותקנו בחדר האוכל/סלון של בני הזוג נתנזון .
וויאר צייר לעיתים קרובות סצנות פנים, בדרך כלל של נשים במקום עבודה, בבית או בגינה.
פניהן ותכונותיהן של הנשים הן רק לעיתים נדירות במרכז תשומת הלב.
הציור נשלט על ידי הדפוסים הנועזים של התלבושות, הטפטים, השטיחים והריהוט.
הוא גם העדיף למלא את החלל המצויר בנשים.
כפי שכתב ביומנו בשנת 1894, "כשתשומת ליבי מופנית לגברים, אני רואה רק קריקטורות גסות...
אני אף פעם לא מרגיש כך עם נשים, שם אני תמיד מוצא את האמצעים לבודד כמה אלמנטים שמספקים אותי כצייר ...
זה לא שגברים מכוערים יותר מנשים, הם רק כך בדמיון שלי."
הוא צייר סדרת ציורים של תופרות בבית מלאכה, על סמך הסדנה של אמו.
הנשים בבית המלאכה מורכבות מאזורי צבע ללא פרטים.
דפוסי התלבושות והעיצוב שולטים בתמונות.
הדמויות כוללות את סבתו, משמאל, ואת אחותו מארי, בשמלה המעוצבת הנועזת שהיא המאפיין המרכזי של הציור.
הוא גם הציב מראה על הקיר משמאל.
המראה אפשרה לו להגיע לשתי נקודות מבט בו זמנית ולשקף ולעוות את הסצנה.
התוצאה היא יצירה משוטחת ודקורטיבית בכוונה.
"התופרת עם השיפון" (1893) מציגה תופרת בעבודה, יושבת מול חלון.
פניה לא ברורות והתמונה נראית כמעט שטוחה, נשלטת על ידי דפוסי הפרחים של הקיר.
בשנת 1895 קיבל וויאר עבודה מהקרדיולוג אנרי ואקז עבור ארבעה לוחות לקישוט הספרייה של ביתו בפריז.
הנושאים העיקריים היו נשים שעסקו בנגינה בפסנתר, תפירה ושאר העיסוקים בדירה בורגנית מעוטרת במיוחד.
הגבר האחד בסדרה, ככל הנראה הוא אנרי ואקז עצמו, שמוצג בספרייתו בשעת קריאה, ומקדיש מעט תשומת לב לאישה התופרת לידו.
מבקרי אמנות השוו את העבודות לשטיחי קיר מימי הביניים.
הציורים, שהושלמו ב-1896, נקראו במקור "אנשים בתוך הבית".
ב-1897 חל שינוי ניכר בציוריו והוא יצר חלל גדול עם שישה אנשים.
התמונה הייתה הרבה יותר מורכבת בפרספקטיבה, בעומק ובצבע שלה, עם שטיחים מסודרים בזוויות שונות, והדמויות שבחדר ניתנות לזיהוי.
הציור היה מורכב גם בנושא.
נראה שהתפאורה היא דירתו של הצייר הנאבי פול רנסון, הקורא ספר, מאדאם וויאר יושבת בכורסה, אידה רוסו נכנסת בדלת, ובתה ז'רמן רוסו, עומדת משמאל.
הנאביס התפרקו לאחר התערוכה שלהם בשנת 1900. תמיד היו להם סגנונות שונים, אם כי חלקו רעיונות ואידיאלים משותפים לגבי אמנות.
ההפרדה העמיקה על ידי פרשת דרייפוס (1894–1908), שפצלה את החברה הצרפתית.
דרייפוס היה קצין צבא צרפתי יהודי שהואשם בכזב בבגידה ונידון למושבת עונשין, אך זכה לפטור.
בקרב תנועת הנאבי תמכו וויאר ובונאר בדריפוס, בעוד מוריס דני וסריזייה תמכו בצד של הצבא הצרפתי.
לאחר התפרקות הנאביס בשנת 1900, הסגנון והנושאים של וויאר השתנו.
הוא היה עם תנועת הנאבי כחיל החלוץ של האוונגרד.
כעת הוא נטש בהדרגה את הסגנון של פנים הבתים הצפופים והכהים שצייר לפני 1900, והחל לצייר יותר בחוץ, באור טבעי.
הוא המשיך לצייר חללי פנים, אבל עם יותר אור, צבע ועומק בחלל המצויר.
השפעות האור הפכו למרכיבים עיקריים בציוריו, בין אם היו אלה סצנות פנים או הפארקים והרחובות של פריז.
הוא ערך את התערוכה האישית הגדולה השנייה שלו בגלריה ברנהיים-ז'ון בנובמבר 1908, שם הציג רבים מהנופים החדשים שלו.
הוא זכה לשבחים על ידי מבקר מתנגד המודרניזם על "מחאתו הנעימה נגד עיוותים שיטתיים."
לאחר 1900 וויאר המשיך לצייר חללי פנים וגנים רבים, אך בסגנון צבעוני יותר ממה שהשתמש בעבר.
אף על פי שפני הדמויות עדיין הסיטו מבטם לעיתים קרובות, אבל היה עושר של פרטים וצבעים חמים יותר.
הוא הדגיש במיוחד את משחק אור השמש בגנים ובנושאיו.
הוא לא רצה לחזור לעבר, אלא רצה לעבור אל העתיד עם חזון דקורטיבי, נטורליסטי מוכר יותר מזה של המודרניסטים.
הוא יצר סדרות חדשות של לוחות דקורטיביים, המתארים סצנות עירוניות ופארקים בפריז, כמו גם סצנות פנים רבות של חנויות ובתים.
הוא תיאר את הגלריות של מוזיאון הלובר והמוזיאון לאמנויות דקורטיביות והקפלה של ארמון ורסאי.
התיאטרון היווה חלק חשוב בחייו של וויאר.
הוא החל כאמן הנאבי ביצירת תפאורה ועיצוב תוכניות לתיאטרון אוונגרדי, ולאורך כל חייו ניהל קשרים הדוקים עם אנשי תיאטרון.
הוא היה חבר של הצייר, השחקן והבמאי סשה גיטרי.
במאי 1912, הוא קיבל הזמנה חשובה עבור שבעה לוחות, ושלושה ציורים מעל הפתחים, עבור תיאטרון השאנז אליזה החדש בפריז, ועוד אחד של המחזאי הקומי ז'ורז' פיידו.
הוא השתתף בהופעות של הבלט הרוסי בין 1911 ל-1914. ב-1937 הוא ובונאר קיבלו את המשימה לציור ההיסטוריה של עולם התיאטרון של פריז בציור קיר גדול, למבואה של התיאטרון הלאומי החדש של שאיו, שנבנה לתערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גויס וויאר לזמן קצר לתפקיד צבאי כשומר בכבישים המהירים.
עד מהרה שוחרר מחובתו זו, וחזר לצייר.
הוא ביקר בבית החרושת לנשק של פטרונו, נתנזון, ליד ליון, ולאחר מכן צייר סדרה של שלושה ציורים של המפעלים בעבודה.
הוא שירת לזמן קצר, בין 2 בפברואר ל-22 בפברואר, כאמן רשמי של צבא צרפת באזור הווז', והכין סדרה של פסטלים.
אלה כללו שרטוט של אסיר גרמני שנתפס ונחקר.
באוגוסט 1917, בחזרה בפריז, הוא קיבל הזמנה מהאדריכל פרנסיס ז'ורדיין עבור ציור קיר לבית קפה אופנתי בפריז, לה גרנד טדי.
לאחר 1920 הוא עסק יותר בציור פורטרטים עבור פריזאים עשירים ומכובדים.
הוא העדיף להשתמש בטכניקות שאפשרו לו ליצור פרטים מדויקים יותר ואפקטי צבע עשירים יותר.
הוא בדרך כלל הציג את נושאיו באולפן או בבתיהם או מאחורי הקלעים, עם רקעים מפורטים, טפטים, ריהוט ושטיחים.
הרקעים גם יצרו מצב רוח, סיפרו סיפור וגם שימשו כניגוד לדמות הראשית .
בין 1930 ל-1935 חילק את זמנו בין פריז לשאטו דה קליי, בבעלות חברו הסל.
בשנת 1937 הוא קיבל עבודה גדולה נוספת, יחד עם מוריס דני ורוסל, של ציור קיר מונומנטלי בארמון חבר הלאומים בז'נבה.
ב-1938 הוא קיבל הכרה רשמית יותר.
הוא נבחר בפברואר 1938 לאקדמיה לאמנויות היפות, וביולי 1938 הציג במוזיאון לאמנויות דקורטיביות תערוכה רטרוספקטיבית מרכזית של ציוריו.
מאוחר יותר באותה שנה הוא נסע לז'נבה כדי לפקח על התקנת ציור הקיר שלו בבניין חבר הלאומים .
ב-1940 הוא סבל מקשיים ריאתיים ומת ב-21 ביוני 1940, באותו חודש שבו הובס הצבא הצרפתי על ידי הגרמנים בקרב על צרפת.
וויאר לא היה נשוי, אבל חייו האישיים ועבודתו הושפעו מאוד מחברותיו.
בסוף שנות התשעים החל מערכת יחסים ארוכה עם גברת נתנזון, אשתו של פטרונו החשוב, תאדי נתנזון.
נתנזון התחתן איתה באפריל 1893, כשהייתה בת שש עשרה.
היא מופיעה בציורי הגנים הציבוריים.
הוא עזר לה לקשט את דירתו של נתנזון, צייר אותה לעיתים קרובות בלוחות הדקורטיביים שלו וליווה אותה ואת בעלה בקביעות לביתם הכפרי .
אחותו של אדואר וויאר הייתה אשתו של עמיתו לתנעת הנאבי - קר חבייר רוסל.
בשנת 1900 פגש וויאר את לוסי הסל, אשתו של סוחר אמנות שווייצרי, שהפכה למוזה החדשה שלו.
היא נסעה איתו מדי שנה לנורמנדי בקיץ, ונתנה לו עצות.
היא נשארה איתו, למרות מריבות וסצנות דרמטיות רבות, עד סוף ימיו.
בנוסף היו לו גם מערכת יחסים ארוכה עם השחקנית לוסי בלין.
אדוארד אוסבורן וילסון היה ביולוג רב השפעה, חוקר טבע וסופר אמריקאי.
התמחותו הביולוגית הייתה מירמקולוגיה, חקר הנמלים, והוא נחשב למומחה המוביל בעולם בתחום זה.
וילסון כונה "אבי הסוציוביולוגיה" ו"אבי המגוון הביולוגי" בשל היותו פעיל למען איכות הסביבה ובשל הרעיונות החילוניים-הומניסטיים והדאיסטים שלו.
בין תרומותיו לתאוריה האקולוגית – תורת הביוגאוגרפיה של האיים, אותה פיתח בשיתוף עם האקולוג המתמטי רוברט מקארתור.
תאוריה זו שימשה בסיס לתחום עיצוב אזורי השימור, כמו גם התאוריה הנייטרלית המאוחדת של המגוון הביולוגי של סטפן פ' האבל (Hubbel).
וילסון היה פרופסור באוניברסיטת פלגרינו, פרופסור אמריטוס באנטומולוגיה במחלקה לביולוגיה אורגניזמית ואבולוציונית באוניברסיטת הרווארד, מרצה באוניברסיטת דיוק ועמית בוועדה לחקירה ספקנית (Committee for Skeptical Inquiry).
האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, המעניקה את פרס נובל, העניקה לד"ר וילסון את פרס קראפורד, פרס שנועד לכסות תחומים שאינם מכוסים על ידי פרסי נובל (ביולוגיה, אוקיינוגרפיה, מתמטיקה, אסטרונומיה וכו').
וילסון כתב מעל 30 ספרים ופרסם מעל 430 מאמרים מדעיים, חלקם מהמצוטטים ביותר בהיסטוריה, שהופיעו על שער כתבי העת Nature ו-Science.
וילסון קיבל מעל 150 פרסים ומדליות יוקרתיות ברחבי העולם, כמו גם מעל 40 תוארי דוקטור לשם כבוד.
הוא חבר כבוד במעל 30 ארגונים, אקדמיות ומוסדות בעלי שם עולמי ויוקרתי.
הוא הוזמן לתת הרצאות בלמעלה מ-100 אוניברסיטאות ומוסדות ברחבי העולם.
שני מיני בעלי חיים נקראו בשמות מדעיים לכבודו.
ב-1995 נבחר וילסון לאחד מ-25 האישים המשפיעים ביותר באמריקה על ידי Time, וב-1996 דירג אותו סקר בין-לאומי כאחד ממאה המדענים המשפיעים בהיסטוריה.
בשנת 2000, כינו אותו המגזינים "טיים" ו"אודובון" (Audubon) "אחד מ-100 אנשי הגנת הסביבה המובילים של המאה".
בשנת 2005 כינה אותו Foreign Policy "אחד ממאה האינטלקטואלים החשובים בעולם".
בשנת 2008 נבחר וילסון לאחד ממאה המדענים החשובים בהיסטוריה על ידי אנציקלופדיה בריטניקה.
בשנים שלאחר מכן נכלל במספר רב של רשימות דומות, בהן הרשימה "50 המדענים המשפיעים ביותר בעולם כיום" שהוכנה על ידי TheBestSchools.
וילסון נולד בברמינגהאם שבאלבמה וגדל בעיקר בסביבות וושינגטון הבירה ובאזור הכפרי סביב מוביל, אלבמה.
הוריו, אדוארד ואינז וילסון, התגרשו כשהיה בן שבע.
חוקר הטבע הצעיר גדל בכמה ערים ועיירות עם אביו ואמו החורגת.
בשנה בה התגרשו הוריו, התעוור וילסון בעין אחת בתאונת דיג.
הוא סבל במשך שעות, אבל המשיך לדוג.
הוא לא התלונן כי היה להוט להישאר בחוץ ולהמשיך בצפייה בטבע.
הוא לא פנה לטיפול רפואי.
מספר חודשים לאחר מכן, אישונו הימני התערפל עם קטרקט.
הוא אושפז בבית החולים פנסקולה כדי להסיר את העדשה.
וילסון כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הניתוח היה ניסיון מפחיד של המאה ה-19".
וילסון נותר עם ראייה מלאה בעינו השמאלית של 20/10. החזון של 20/10 הניע אותו להתמקד ב"דברים קטנים": "שמתי לב לפרפרים ולנמלים יותר מאשר ילדים אחרים, והתעניינתי בהם באופן אוטומטי".
אף על פי שאיבד את הראייה הסטריאוסקופית שלו, עדיין יכול היה לראות אותיות קטנות ושערות על גופם של חרקים קטנים.
יכולתו המופחתת להתבונן ביונקים ובציפורים הביאה אותו להתרכז בחרקים.
בגיל תשע ערך וילסון את מסעות התצפיות הראשונות שלו, בפארק רוק קריק בוושינגטון הבירה.
הוא החל לאסוף חרקים והפגין תשוקה לפרפרים.
הוא לכד אותם באמצעות רשתות עשויות ממטאטאים, מתלי מעילים ושקיות בד לייצור גבינה.
היציאה למסעות אלה הובילה להיקסמותו של וילסון מנמלים.
הוא תיאר באוטוביוגרפיה שלו איך יום אחד משך את קליפת העץ הנרקב וגילה מתחתיו נמלי ציטרונלה.
נמלי העבודה שמצא היו "נמוכות ושמנות, בעלות ברק צהוב, ופלטו ריח לימוני חזק".
וילסון אמר שהאירוע הותיר עליו "רושם חי ומתמשך".
הוא זכה בפרס צופי הנשר והיה מנהל הטבע של מחנה הקיץ שלו בצופים.
בגיל 18, מתוך כוונה להפוך לאנטומולוג, החל באיסוף זבובים, אבל המחסור בסיכות חרקים עקב מלחמת העולם השנייה גרם לו לעבור לנמלים, שניתן לאחסן בבקבוקונים.
בעידודה של מריון ר' סמית', מירמקולוגית מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון, החל וילסון בסקר כל הנמלים באלבמה.
מחקר זה הוביל אותו לדווח על המושבה הראשונה של נמלי אש בארצות הברית, ליד נמל מוביל.
בחשש שאולי לא יוכל להרשות לעצמו ללכת לאוניברסיטה, ניסה וילסון להתגייס לצבא ארצות הברית.
הוא תכנן לזכות במלגת חינוך מטעם ממשלת ארצות הברית, אך נכשל בבדיקה הרפואית של הצבא עקב ליקוי ראייתו.
וילסון נרשם לאוניברסיטת אלבמה שם סיים תואר ראשון ושני בביולוגיה ב-1950. בשנת 1951 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל לאגודת העמיתים של הרווארד וכך נסע במשלחות אל מעבר לים, אסף מיני נמלים בקובה ובמקסיקו וטייל בדרום האוקיינוס השקט, כולל באוסטרליה, גינאה החדשה, פיג'י, קלדוניה החדשה וסרי לנקה.
ב-1955 וילסון סיים דוקטורט, והתחתן עם איירין קלי.
מ-1956 עד 1996 היה וילסון חלק מהפקולטה של הרווארד.
הוא התחיל כטקסונום נמלים ועבד על הבנת המיקרו-אבולוציה שלהן, כיצד התפתחו למינים חדשים על ידי בריחה מסביבות בעלות חסרונות ומעבר לבתי גידול חדשים.
הוא פיתח תאוריה של "מחזור המינים" (Taxon cycle).
הוא שיתף פעולה עם המתמטיקאי ויליאם בוסרט (Bossert) וגילה את הטבע הכימי של תקשורת נמלים באמצעות פרומונים.
בשנות ה-60 שיתף פעולה עם המתמטיקאי והאקולוג רוברט מקארתור בפיתוח התאוריה על שיווי המשקל של המינים.
בשנות ה-70 הוא ודניאל ס' סימברלוף בדקו תאוריה זו על איי מנגרובים זעירים בפלורידה קיז.
הם חיסלו את כל מיני החרקים באזור קטן וצפו באכלוסו מחדש על ידי מינים חדשים.
ספרם של וילסון ומקארתור Theory of Island Biogeography הפך לטקסט אקולוגי מכונן.
ב-1971 פרסם וילסון את הספר "חברות החרקים", על הביולוגיה של חרקים חברתיים כמו נמלים, דבורים, צרעות וטרמיטים.
ב-1973 מונה לאוצר החרקים במוזיאון לזואולוגיה השוואתית.
ב-1975 פרסם את הספר סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה (Sociobiology: The New Synthesis) בו יישם את התיאוריות שלו לגבי התנהגות חרקים על בעלי חוליות, ובפרק האחרון, על בני אדם.
הוא שיער שנטיות שהתפתחו והועברו בתורשה אחראיות לארגון החברתי ההיררכי בקרב בני אדם.
ב-1978 פרסם את ספרו On Human Nature, שעסק בתפקידה של הביולוגיה באבולוציה של התרבות האנושית וזכה בפרס פוליצר לספרות עיון כללית.
ב-1981, לאחר ששיתף פעולה במחקר עם צ'ארלס לומסדן (Lumsden), פרסם וילסון את Genes, Mind and Culture, תאוריה של קו-אבולוציה של תרבות וגנים.
ב-1990 פרסם את "הנמלים", שנכתב בשיתוף עם ברט הולדובלר.
הספר זכה בפרס פוליצר לעיון כללי – ספרו השני של וילסון שזכה בפרס זה.
בשנות ה-90 פרסם וילסון את "מגוון החיים" (1992), אוטוביוגרפיה בשם "איש-הטבע" (Naturalist) יצאה לאור בשנת 1994 ו-Consilience: The Unity of Knowledge (יצאה לאור בשנת 1998) על אחדות מדעי הטבע והחברה.
בשנת 1996 פרש וילסון רשמית מאוניברסיטת הרווארד, שם המשיך לכהן בתפקידי פרופסור אמריטוס ואוצר כבוד באנטומולוגיה.
הוא ייסד את EO Wilson Biodiversity Foundation, המממנת את פרס הכתיבה PEN/EO Wilson למדעי הספרות והיא קרן עצמאית בבית הספר לאיכות הסביבה של ניקולס באוניברסיטת דיוק.
וילסון הפך למרצה מיוחד באוניברסיטת דיוק כחלק מההסכם.
וילסון פרסם את הספרים הבאים במהלך המאה ה-21:
וילסון ואשתו איירין התגוררו בלקסינגטון, מסצ'וסטס.
בתו קתרין ובעלה ג'ונתן מתגוררים בסמוך, בסטאו, מסצ'וסטס.
וילסון השתמש בסוציוביולוגיה ובעקרונות אבולוציוניים כדי להסביר את התנהגותם של חרקים חברתיים ולאחר מכן – כדי להבין את ההתנהגות החברתית של בעלי חיים אחרים, כולל בני אדם, ובכך ביסס את הסוציוביולוגיה כתחום מדעי חדש.
הוא טען שכל התנהגות בעלי חיים, כולל זו של בני אדם, היא תוצר של תורשה, גירויים סביבתיים וחוויות עבר, ושרצון חופשי הוא אשליה.
הוא התייחס לבסיס הביולוגי של ההתנהגות כ"רצועה גנטית".
ההשקפה הסוציוביולוגית היא שכל התנהגות חברתית של בעלי חיים נשלטת על ידי כללים אפיגנטיים שעובדו על ידי האבולוציה.
התאוריה והמחקר הללו הוכיחו את עצמם כמכוננים, שנויים במחלוקת ומשפיעים.
וילסון טען שיחידת הברירה היא גן, המרכיב הבסיסי של התורשה.
מטרת הברירה היא בדרך כלל הפרט, הנושא מכלול של גנים מסוגים מסוימים.
לגבי השימוש בברירת שארים בהסבר התנהגותם של חרקים אאוסוציאליים, "ההשקפה החדשה שאני מציע היא שזו הייתה ברירה קבוצתית לאורך כל הדרך, רעיון שנוסח לראשונה על ידי דרווין".
המחקר הסוציוביולוגי היה בזמנו שנוי במחלוקת במיוחד בכל הנוגע ליישום שלו על בני אדם.
התאוריה ביססה טיעון מדעי לדחיית הדוקטרינה הנפוצה של טאבולה ראסה, הגורסת כי בני אדם נולדים ללא כל תוכן נפשי מולד וכי התרבות פועלת כדי להגביר את הידע האנושי ולסייע בהישרדות ובהצלחה בהפצת הגנים על ידי התרבות.
בפרק האחרון של הספר טען וילסון שהמוח האנושי מעוצב על ידי תורשה גנטית באותה מידה שהוא מעוצב על ידי תרבות, אם לא יותר.
וילסון טען שיש מגבלות על מידת ההשפעה שיכולה להיות לגורמים חברתיים וסביבתיים על שינוי ההתנהגות האנושית.
"סוציוביולוגיה" זכתה בתחילה לביקורת מהותית.
כמה מעמיתיו של וילסון בהרווארד, כמו ריצ'רד לוונטין וסטיבן ג'יי גולד, התנגדו נחרצות לרעיונותיו בנוגע לסוציוביולוגיה.
גולד, לוונטין ואחרים מקבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה מאזור בוסטון כתבו "נגד "סוציוביולוגיה" במכתב פתוח שביקר את "השקפה הדטרמיניסטית של וילסון על החברה האנושית והפעולה האנושית".
אף על פי שהמכתב מיוחס לחברי קבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה, נראה שלוונטין היה הכותב הראשי.
בריאיון ב-2011 אמר וילסון, "אני מאמין שגולד היה שרלטן.
חיפש מוניטין ואמינות כמדען וכסופר, והוא עשה זאת בעקביות על ידי עיוות של מה שאמרו מדענים אחרים והגה טיעונים המבוססים על העיוות הזה."
עבודתו של מרשל סהלינס משנת 1976 "השימוש והשימוש לרעה בביולוגיה" (The Use and Abuse of Biology) הייתה ביקורת ישירה על התיאוריות של וילסון.
הסוציוביולוגיה הציתה מחדש את הדיון על שאלת תפקידם ומשקלם של התורשה והסביבה בעיצוב הפרט.
וילסון הואשם בגזענות, שנאת נשים ואהדה לאיגניקה.
בנובמבר 1978 הותקפה הרצאתו על ידי הוועד הבין-לאומי נגד גזענות, קבוצת חזית של מפלגת הלייבור הפרוגרסיבית המרקסיסטית.
חבר הקבוצה שפכה קנקן מים על ראשו של וילסון וקראה "וילסון, אתה רטוב כולך" בכנס AAAS (American Association for the Advancement of Science).
וילסון דיבר מאוחר יותר על התקרית כמקור לגאווה: "אני מאמין ש...
הייתי המדען היחיד בתקופה המודרנית שהותקף פיזית בגלל רעיון."
התנגדויות של נוצרים אוונגליסטים כללו את זו של פול א' רות'רוק ב-1987: "לסוציוביולוגיה יש פוטנציאל להפוך לדת של חומרנות מדעית." הפילוסופית מרי מידג'לי נתקלה בסוציוביולוגיה בתהליך כתיבת "החיה והאדם" (1979) ושכתבה באופן משמעותי את הספר כדי להביע ביקורת על דעותיו של וילסון.
מידג'לי שיבחה את הספר על טיפולו בנושאי חקר התנהגות בעלי חיים, בהירות, למדנות והיקף אנציקלופדי, אך מתחה ביקורת רבה על וילסון עקב בלבול מושגי, מדעניזם (scientism) ואנתרופומורפיזם של גנטיקה.
הספר והאופן בו התקבל הוזכרו בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind (המוח הצודק) כמו גם בספר The Agile Gene של מאט רידלי (תורגם לעברית בשם "האב, הבן והגן").
וילסון כתב בספרו "על טבע האדם" מ-1978, "האפוס האבולוציוני הוא כנראה המיתוס הטוב ביותר שיהיה לנו אי פעם".
תהילתו של וילסון גרמה לשימוש בביטוי אפוס האבולוציה.
הספר זכה בפרס פוליצר בשנת 1979.
על כן, וילסון טען להסבר סוציוביולוגי לכל התנהגות חברתית על פי המודל של התנהגות החרקים החברתיים.
וילסון אמר בהתייחסות לנמלים "קרל מרקס צדק, הסוציאליזם עובד, פשוט היה לו מין לא נכון".
הוא טען שנמלים בודדות ומינים אאוסוציאליים אחרים הצליחו להגיע לכושר דרוויני גבוה יותר, תוך שהם מעמידים את צורכי המושבה מעל הצרכים שלהם כאינדיבידואלים, משום שחסרה להם עצמאות רבייה: נמלים אינדיבידואליות אינן יכולות להתרבות ללא מלכה, ולכן הן יכולות רק להגביר את כשירותן על ידי פעולה לשיפור הכושר של המושבה כולה.
לבני אדם, לעומת זאת, יש עצמאות רבייה, ולכן בני אדם בודדים נהנים מרמת כושר דרוויניסטית מרבית אותה הם יכולים להשיג, על ידי שמירה על הישרדותם והישרדות צאצאים משלהם.
בספרו מ-1998 Consilience: The Unity of Knowledge, וילסון דן בשיטות ששימשו לאיחוד המדעים, ואולי יוכלו לאחד את המדעים עם מדעי הרוח.
וילסון השתמש במונח "פיוס" כדי לתאר את הסינתזה של ידע מתחומים מיוחדים שונים של מחקר אנושי.
הוא הגדיר את הטבע האנושי כאוסף של כללים אפיגנטיים, דפוסים גנטיים של התפתחות מנטלית.
לדבריו, תרבות וטקסים הם תוצרים, לא חלקים, מהטבע האנושי, אמנות היא לא חלק מהטבע האנושי, אבל ההערכה שלנו לאמנות היא כן.
הוא הציע חקר מושגים כמו הערכת אמנות, פחד מנחשים או טאבו גילוי עריות (אפקט וסטרמרק) בשיטות מדעי הטבע והפיכת נושאים אלה לחלק ממחקר בין-תחומי.
הספר הוזכר בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind.
וילסון טבע את הביטוי הומניזם חילוני-מדעי כ"תפיסת העולם היחידה התואמת את הידע ההולך וגדל של הידע על העולם האמיתי וחוקי הטבע" ואת הנחיצות של שיפור מצב האדם.
בשנת 2003 היה אחד החותמים על המניפסט ההומניסטי.
בשאלת האל, תיאר וילסון את עמדתו כדאיזם זמני, הכחיש את תווית האתאיסט, והעדיף את הכינוי "אגנוסטי".
הוא הסביר את נטייתו מאמונות מסורתיות: "נסחפתי מהכנסייה, לא באופן אגנוסטי או כאתאיסט באופן מוחלט, אלא רק בכך שאני כבר לא בפטיסט ונוצרי." וילסון טען שהאמונה באלוהים וטקסי הדת הם תוצרים של אבולוציה.
הוא טען שאין לדחות אותם או לבטל אותם, אלא לחקור אותם באופן מדעי כדי להבין טוב יותר את משמעותם לטבע האנושי.
בספרו The Creation, הציע שמדענים "יושיטו יד בידידות" למנהיגים דתיים ויבנו איתם ברית, כי "מדע ודת הם שניים מהכוחות החזקים ביותר על פני כדור הארץ והם צריכים להתאחד כדי להציל את הבריאה."
וילסון פנה לקהילה הדתית במעגל ההרצאות במידלנד קולג', טקסס, למשל, ו"הפנייה קיבלה 'תשובה מסיבית'", נכתבה אמנה ו"שותפות תפעל לתוצאה משמעותית ככל שהזמן עובר".
לעומת זאת, בריאיון ל-New Scientist שפורסם ב-21 בינואר 2015, אמר וילסון כי "הדת 'גוררת אותנו למטה' ויש לחסל אותה 'למען הקדמה האנושית', ו"למען התקדמות אנושית, הדבר הטוב ביותר שנוכל לעשות יהיה להפחית, עד כדי חיסול, אמונות דתיות".
וילסון אמר שאם יוכל להתחיל את חייו מחדש, יעבוד באקולוגיה מיקרוביאלית, כאשר דן בחידוש תחומי המחקר המקוריים שלו מאז שנות ה-60. הוא חקר את ההכחדות ההמוניות של המאה ה-20 ויחסן לחברה המודרנית, וב-1998 טען לגישה אקולוגית:
"כשאתה כורת יער, יער עתיק במיוחד, אתה לא רק מסיר הרבה עצים גדולים וכמה ציפורים שמתעופפות בחופה.
אתה מסכן באופן דרסטי מגוון עצום של מינים במרחק של כמה קילומטרים רבועים ממך.
מספר המינים הללו עשוי להגיע לעשרות אלפים.
רבים מהם עדיין לא מוכרים למדע, והמדע עדיין לא גילה את תפקיד המפתח שמילאו בתחזוקה של אותה מערכת אקולוגית, כמו במקרה של פטריות, מיקרואורגניזמים ורבים מהחרקים."
מסוף שנות ה-70 היה וילסון מעורב בשימור הגלובלי של המגוון הביולוגי, תרם וקידם מחקר.
ב-1984 פרסם את Biophilia, מחקר הבסיס האבולוציוני והפסיכולוגי של משיכת האנושות לסביבה הטבעית.
מחקר זה הציג את המילה ביופיליה שהשפיעה על עיצוב אתיקה של שימור מודרנית.
בשנת 1988 ערך וילסון את "כרך המגוון הביולוגי", בהתבסס על הליכים של הוועידה הלאומית הראשונה של ארצות הברית בנושא, שהכניסה לשפה גם את המונח "מגוון ביולוגי".
מחקר זה היה בעל השפעה רבה ביצירת התחום המודרני של חקר המגוון הביולוגי.
ב-2011 הוביל וילסון משלחות מדעיות לפארק הלאומי גורונגוסה במוזמביק ולארכיפלג של ונואטו וקלדוניה החדשה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
וילסון היה חלק מתנועת השימור הבין-לאומית, כיועץ למכון כדור הארץ של אוניברסיטת קולומביה, כמנהל המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, וארגונים וקרנות כגון Conservation International, The Nature Conservancy והקרן העולמית לשימור חיות הבר.
הבנת היקף משבר ההכחדה הובילה אותו לתמוך בהגנה על יערות, כולל "החוק להצלת יערות אמריקה", שהוצג לראשונה ב-1998, ושוב ושוב עד 2008, אך מעולם לא נחקק בפועל.
הצהרת Forests Now קוראת למנגנונים חדשים מבוססי שווקים להגנה על יערות טרופיים.
בשנת 2014 קרא להפריש 50% משטח כדור הארץ למינים אחרים כדי שאלו ישגשגו בהם, כאסטרטגיה האפשרית היחידה לפתור את משבר ההכחדה.
השפעתו של וילסון בנוגע לאקולוגיה באמצעות מדע פופולרי סוקרה על ידי אלן ג'י גרוס (2018).
וילסון סייע בהשקת יוזמת האנציקלופדיה של החיים (EOL) במטרה ליצור מסד נתונים גלובלי שיכלול מידע על 1.9 מיליון המינים המוכרים על ידי המדע.
זהו מאגר דיגיטלי פתוח וניתן לחיפוש תכונות אורגניזם, מדידות, אינטראקציות ונתונים אחרים.
חברו לו מעל 300 שותפים בין-לאומיים ומדענים רבים, כדי לספק למשתמשים גישה גלובלית לידע על החיים על פני כדור הארץ.
וילסון גילה ותיאר יותר מ-400 מינים של נמלים.
אותות ההצטיינות המדעית והשימור של וילסון כוללים את התארים והמינויים הבאים:
חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, נבחר ב-1959
חבר באקדמיה הלאומית למדעים, נבחר ב-1969
המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 1976
פרס ליידי, 1979, מהאקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה
פרס פוליצר על ספרו "על טבע האדם", 1979
פרס טיילר להישגים סביבתיים, 1984
פרס ECI, המכון הבין-לאומי לאקולוגיה, אקולוגיה יבשתית, 1987
דוקטור לשם כבוד מהפקולטה למתמטיקה ומדעים באוניברסיטת אופסלה, שוודיה, 1987
פרס צלחת הזהב של האקדמיה להישגים, 1988
פרס קראפורד, 1990, פרס המוענק על ידי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
פרס פוליצר על ספרו "נמלים" (עם ברט הולדובלר), 1991
פרס קרל סייגן להבנת הציבור במדע, 1994
מדליית Audubon של האגודה הלאומית אודובון, 1995
25 האנשים המשפיעים ביותר של מגזין טיים באמריקה, 1995
מדליית בנג'מין פרנקלין עבור הישג מצטיין במדעי החברה הפילוסופית האמריקאית, 1998.
הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית לשנת 1999
פרס לואיס תומאס לכתיבה על מדע, 2000
פרס צופי הנשר המכובד לשנת 2004
Dauphin Island Sea Lab הטבילה את ספינת המחקר החדשה ביותר שלה על שמו, R/V EO Wilson, ב-2005.
מדליית כסף – פרס על שם לינאוס, 2006
מדליית אדיסון אמרי וריל ממוזיאון פיבודי להיסטוריה של הטבע, 2007
פרס TED 2007 ניתן מדי שנה לשלושה אנשים שהשפיעו לטובה על החיים על כדור הארץ.
חבר ב-World Knowledge Dialogue מועצת הכבוד, ומדען במעון לסימפוזיון 2008 שאורגן בקרנס-מונטנה (שווייץ).
תואר מרצה לשם כבוד, אוניברסיטת איווה, 2008–2009
EO Wilson Biophilia Center במטע נוקוסה במחוז וולטון, פלורידה סרטון 2009
פרס BBVA Frontiers of Knowledge לשנת 2010 בקטגוריית ביולוגיה של אקולוגיה ושימור
מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות, 2010
פרס Heartland לסיפורת לשנת 2010 על הרומן הראשון שלו Anthill: A Novel
איש תקשורת המדע של EarthSky, 2010
המדליה הבין-לאומית של קיו (2014)
דוקטור למדע, honoris causa, מההמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע (2014)
פרס הארפר לי לשנת 2016
אֶדואָר לוּאי הוא סופר צרפתי.
לואי נולד ב-1992 בשם אדי בלגל בעיירה אבוויל וגדל והתחנך ב במחוז סום בחבל ההיסטורי פיקרדיה שבצפון צרפת (כיום חבל או-דה-פראנס).
שנות ילדותו ונעוריו בעיירה יהיו הבסיס לספרו הראשון, רומן אוטוביוגרפי בשם "הסוף של אדי".
לואי נולד למשפחה אשר סבלה מעוני וממחסור, לואי מעיד כי הוריו נאלצו להתבסס על סיוע רשויות הרווחה בצרפת על מנת לקיים את המשפחה.
אביו עבד כפועל במפעל יצור סמוך לעיירה, עד שהפסיק להתפרנס עקב תאונת עבודה קשה.
אימו עבדה לסירוגין כמטפלת לגיל השלישי.
סביבה זו, על העוני, האלכוהוליזם, ההומופוביה והגזענות שבה תהיה עיקר עיסוקו בהמשך כסופר.
לואי היה הראשון ממשפחתו שעזב את העיירה לטובת לימודים אקדמאים.
הוא בוגר האקול נורמל סופרייר ובית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, שניהם מן הנחשבות בצרפת.
בשנת 2013 שינה באופן רשמי את שם משפחתו מבלגל ללואי.
באותה שנה פורסמה האנטולוגיה Pierre Bourdieu" L'insoumission en héritage" אותה ערך לואי, שעסקה בהגותו של הסוציולוג הצרפתי פייר בורדייה.
בשנת 2014 פרסם את ספרו הראשון רומן אוטוביוגרפי בשם "הסוף של אדי".
הספר זכה לתשומת לב תקשורתית רבה.
לואי זכה לתשבחות רבות הן על כתיבתו הספרותית והן על סיפורו האישי.
הספר עורר שיח על היחס למעמד הפועלים בצרפת.
הספר היה לרב מכר ותורגם ל20 שפות שונות.
לואי זכה בפרס פייר גֶנֶן למאבק בלהטבפוביה ולמען שיוון זכויות על ספרו זה.
בשנת 2014 פרסם מכתב פתוח בעיתון הצרפתי לה מונד, יחד עם הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי השמאלי ז'ופרואה דה לגאנרי .
בו קראו לבחינה מחדש את היחס והלגיטימציה לאידאולוגיות ימניות קצוניות בשיח הפוליטי בצרפת וכמו כן קראו לאינטלקטואלים לגלות מוערבות בשיח הציבורי.
בשנת 2016 פרסם את סיפרו השני "היסטוריה של אלימות", הספר מספר על אונס וניסיון רצח אותו חווה לואי בערב חג המולד בשנת 2012. הספר עוסק במעגל האלימות המתמשך בחברה האנושית.
עליו היה מועמד לואי ברשימה הקצרה בפרס דבלין הבינלאומי לספרות .
בשנת 2017 פורסם בעמוד השער של העיתון ניו יורק טיימס מאמר מאת לואי תחת השם "מדוע אבי מצביע למארין לה פן".
המאמר פורסם ערב הבחירות לנשיאות צרפת 2017. עיקר טענתו של לואי במאמר הייתה כי העלייה בשיעור התמיכה במפלגות הלאומניות בקרב השכבות המוחלשות כדוגמת האיחוד הלאומי של מרין לה פן היא תוצאה של שינוי סדרי העדיפויות בשמאל הצרפתי.
בשנת 2018 פרסם את ספרו השלישי "מי הרג את אבי" בו מגולל לואי, בהשראת קורות חייו של אביו, את חייהם של הפועלים בעיירות הפריפריה בצרפת, תוך הבאת סיפורו של אביו שנאלץ לשוב לעבודתו, על אף תאונת עבודה חמורה, וזה כתוצאה מקיצוץ הסיוע והתמיכה של מערכת הרווחה בצרפת.
כתיבתו של לואי מאופיינת בעיסוק נרחב בנושאים חברתיים.
הוא כותב על עוני, הדרה ואפליה, מרבה לעסוק בהומופוביה ושנאת זרים.
כתיבתו משלבת משלב לשוני גבוה לצד שפת יומיום במשלב הנפוץ בקרב השכבות המוחלשות.
לואי מעיד על כתיבתו כי אלימות היא המרחב הספרותי העיקרי בו הוא פועל, כמו סופרים לפניו שהעמידו את השגעון או המלחמה בלב כתיבתם.
בכתיבתו ניכרת השפעתם של סימון דה בובואר, ג'יימס בולדווין, ויליאם פוקנר ופייר בורדיה.
• הסוף של אדי, תרגמה: רמה איילון, עם עובד, 2018.
• היסטוריה של אלימות, תרגמה: רמה איילון, עם עובד, 2020.
אדואר שוונדר וז'אן שוונדר היו זוג צרפתי, שהוכרו כחסידי אומות העולם, על כך שהצילו משפחה יהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2 בספטמבר 1939, ז'ול ולואיז גרומבך היו בחופשה עם ילדיהם, ז'קלין ופייר, בנורמנדי כשהחדשות התפרסמו, על הפלישה הגרמנית לפולין.
המשפחה היהודית החליטה לא לחזור לביתה בפריז, אלא לברוח ל ברובע טארן, שם היה לז'ול סניף של חנות העורות שבבעלותו.
הם שכרו דירה באזור ורשמו את ילדיהם לבית ספר.
במהלך תקופה זו הם התיידדו עם משפחת שוונדר, שהתגוררה בכפר .
אדואר וז'אן שוונדר היו הבעלים של מפעל באזור, והיו להם חמישה ילדים.
שתי המשפחות הסכימו שאם הגרמנים יכבשו את האזור, ילדי גרומבך יגורו עם בני הזוג שוונדר.
כשהאיום הזה התממש, הזמינו בני הזוג שוונדר את כל משפחת גרומבך למצוא מחסה בביתם.
הם פינו שניים מחדרי השינה של בנותיהם כדי לפנות להם מקום.
בתקופה זו למדה ג'קלין גרומבך בבית ספר שנוהל על ידי נזירות.
מנהלת בית הספר, אנטוניה אלבי, עודדה את משפחת גרומבך לאפשר לג'קלין להתגורר בבית הספר, כדי שתוכל להמשיך את לימודיה.
כאשר ז'ול גילה שהגסטפו ביקרו במחסן שלו בגראולה, ושאלו אודות מקום הימצאו, הוא חשש שהם ימצאו את בתו ג'קלין.
חמושה בכרטיס הביקור של ז'ול, בתם של השוונדרים רנה, שהייתה בת גילה של ג'קלין וחברתה, רכבה על אופניה לבית הספר במנזר והחזירה את ג'קלין לביתם תוך שהיא חולפת על פני יחידה של חיילים גרמנים, שלא עצרו אותן.
כדי למנוע חשד, קנתה ז'אן שוונדר כמות רגילה של מצרכי מזון בשוק המקומי, ורנה הייתה סורקת את החוות המרוחקות כדי לרכוש מספיק מזון להביא למשפחת גרומבך.
בחודשי הכיבוש האחרונים נשארו בני משפחת גרומבך בחדריהם והצליחו להסתתר עד השחרור.
ילדי שוונדר נזכרו כמה חם היה בביתם כי ז'אן לא נתנה לאף אחד לפתוח את החלונות, שמא העוברים והשבים יציצו פנימה ויראו את משפחת גרומבך.
לאחר המלחמה המשפחות שמרו על קשר טלפוני.
בני הזוג גרומבך התקשו לדבר על תקופת מסתורם, אך בנם, פייר, ביקר בקביעות את המצילים שלהם בסן-הילייר.
ב-8 במאי 2012 הוכרו אדואר וז'אן שונדר על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
הטקס התקיים בפריז ושמם נחקק בקיר הכבוד ביד ושם בירושלים.
אֶדוּאַר קְלַפֶּרְד היה נוירולוג, פסיכולוג ילדים ומחנך שווייצרי.
קלפרד למד מדע ורפואה, קיבל בשנת 1897 תואר MD מאוניברסיטת ז'נבה, ועבד בשנים 1897–1898 בבית החולים פיטייה סלפטרייר בפריז.
בשנת 1901 ייסד את כתב העת "ארכיון הפסיכולוגיה" (Archives de psychologie) עם בן דודו, , אותו ערך עד מותו.
הוא התבסס מ-1904 ואילך באוניברסיטת ז'נבה, שם הפך ב-1908 למנהל המעבדה לפסיכולוגיה ניסיונית הראשונה שלא הייתה קשורה לפקולטה לפילוסופיה.
קלפרד היה נשוי לאלן ספיר (Hélène Spir), בתו של הפילוסוף הרוסי .
קלפרד היה בין החוקרים הבולטים בתנועת החינוך החדשה שפעלה בתחילת המאה ה-20. הוא טען כנגד הגישה שילד הוא מבוגר שטרם הבשיל, אלא שהוא יצור עצמאי ולכן יש להתאים על בסיס הגדרה זו את החינוך.
הוא דרש שחינוך הילדים יעמוד בשני תנאים: 1)שיהיה "תפקודי", כלומר שיתאים להתפתחות של הילד ולהסתגלות שלו לסביבתו; 2) שיכלול מבחנים שיאפשרו לזהות את כישורי הילד.
מחקריו על החשיבה של הילד סללו את הדרך למחקריו של ז'אן פיאז'ה.
קלפרד ביצע ניסוי רב השפעה שהדגים כיצד ניתן לשמר את הטראומה של אירוע כואב גם אם הזיכרון לטווח קצר אבד.
הניסוי שלו כלל אישה שסבלה מסוג של אמנזיה.
היו לה את כל הזיכרונות הישנים שלה כמו גם את כישורי החשיבה הבסיסיים, אבל את העבר הקרוב היא לא זכרה.
קלפרד בירך אותה לשלום כל יום, כשבכל פעם היא לא זכרה את פניו כלל.
ואז במהלך פגישה אחת של הניסוי, קלפרד החביא סיכה בידו והושיט יד ללחוץ את ידה של האישה, ודקר אותה.
למחרת, היא כמצופה לא זכרה אותו.
אבל כשקלפרד ניגש ללחוץ את ידה, הוא גילה שהיא היססה, היא זיהתה איום אף על פי שזיכרונה נפגע קשות.
קלפרד היה חבר לזמן קצר בקבוצת פרויד של ציריך שהוקמה על ידי קרל גוסטב יונג, אבל הוא התנער ממה שהוא ראה כדוגמטיות של התנועה, ובשנת 1909 הצטרף לפייר ז'נה בהבחנה בין המושג הקליני של תת-המודע למה שכונה התפיסה הפילוסופית של פרויד של הלא מודע.
עם זאת הוא שמר על עניין בפסיכואנליזה באופן כללי, וב-1926 כתב את ההקדמה לתרגום הצרפתי הראשון של ספרו של פרויד "חמש הרצאות על פסיכו-אנליזה".
קלפרד כתב כמה ספרים הנוגעים לתחומים אותם חקר, כולל את הספרים הבאים:
הברון אוגוסטין אדואר מישל דו פנג ד'אגרמון, נולד כאוגוסטין אדואר מישל היה קצין וגנרל בצבא בלגי ששירת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מישל נולד ב-14 במאי 1855 בשרלרואה, והיה בנו של מהנדס מכרות.
הוא למד באת'ני דה שרלרואה, וב-1871 למד באקדמיה הצבאית המלכותית בבריסל.
הוא הוסמך ב-1873 כקצין ארטילריה, ועלה בדרגות עד שמונה למפקח הכללי של התותחנים ב-1906.
בשנת 1912, הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-4 בהתבסס על האזור המבוצר של נאמור.
באוגוסט 1914 פיקד על הדיוויזיה במהלך המצור על נאמור, ונסוג לעבר אנטוורפן.
הוא השתתף בקרב על האיזר, שם החזיקה הדיוויזיה ה-4 את החזית בין קאסקרקה לטרבאט לאורך קו הרכבת ניופורט - דיקסמוד עד שהוחלפה ב-26 באוקטובר 1914. מדצמבר 1914 עד ינואר 1917, הדיוויזיה ה-4 נשארה בוולפן.
הוא השתתף במתקפה הכללית של בעלות הברית ב-1918 וחצה את נהר הסכלדה ב-8 בנובמבר 1918, והגיע לעיר גנט.
לאחר המלחמה פיקד מישל על הכוחות הבלגים במהלך כיבוש חבל הריין.
הוא פרש ב-1920 כדי לעבוד עם המוזיאון המלכותי של הכוחות המזוינים וההיסטוריה הצבאית בבריסל.
ב-1921 הוא מונה לברון דו פנג ד'אגרמון, וב-15 ביוני 1931 הוא מת בפה-פאמן.
בסיס הגדוד ה-17 של הקו במכלן נקרא על שמו, ולכבודו נקראים רחובות רבים בעיירות שונות ברחבי הארץ.
אדואר סלומון כרמיה היה צייר צרפתי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בסצנות כפריות וסצנות מחוף הים.
אביו, סול אפולון כרמיה (1826–1918) היה צורף אמו היא לאונטין אלפן (Léontine Alphen).
בתחילה למד ציור אצל Marius Guindon ופרננד קורמה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
כשסיים את לימודיו, עבד עם טוני רובר-פלרי ובהמשך, חזר למרסיי עיר הולדתו.
כרמיה הציג בגלריה של אגודת האמנים של פרובנס (Association des Artistes Provençaux) ובגלריה Rhodanien.
בשנת 1892 זכה לציון לשבח בתערוכת האמנות הרשמית של האקדמיה לאמנויות יפות בפריז שנקראה סלון פריז.
בשנת 1897 זכה למדליה (מקום השלישי), בסלון פריז.
לאחר שחזר למרסיי ניהל את האגודה של אמני מרסיי במשך כמה שנים.
ב-16 באוגוסט 1894 התחתן עם אדריאן שרה אסתר פדובה (נולדה בשנת 1870), יהודיה ילידת מרסיי (מוכרת כאדית כרמיה), שהייתה צעירה ממנו בארבע עשרה שנים.
נולדו להם שלושה בנים, שניים מהם נודעו היטב: אלברט כרמיה , שהיה רופא, והנרי, שהיה שחקן קולנוע פופולרי.
בנם השלישי, גוסטב, מת ב-1925, בגיל עשרים ושתיים.
ב-29 באפריל 1944 נלקחו אדואר, אדריאן ואלברט למחנה המעצר דרנסי, משם הועברו בטרנספורט מספר 72, לאושוויץ.
באושוויץ נרצח אדואר מיד עם הגעתו ואדריאן שרדה עוד זמן קצר ולאחר מכן נרצחה.
כתובת מגוריו האחרונה של אדואר כרמיה הייתה: 255, רחוב rue Paradis, מרסיי
אלברט כרמיה שרד את מחנות ההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד, אולי בשל היותו רופא במקצועו.
ניתן לראות את יצירותיו של אדואר כרמיה במוזיאונים שונים:
המוזיאון לאמנויות יפות במרסיי: הציורים, "בסככה", ו"טבע דומם עם דגים",
המוזיאון ההיסטורי של מרסיי: הציור, "מוכרי הדגים בשוק המקורה בדלקרויה".
המוזיאון דה לה קסטר בקאן: הציור, "מצוק בחוף מרסיי",
המוזיאון לאמנות בטולון: הציור, "תחנת הרכבת סן-מנט בעיר אובניה",
המוזיאון לאמנות של העיר גאפ: הציור "הכניסה של הדייגים לנמל קסיס",
גלריית האמנות הלאומית של אתונה: הציור "הלגונה ב- L'Étang de Berre" שליד מרסיי.
אדואר אדולף קזימיר ז'וזף מורטייה, דוכס טרוויזו , היה מפקד צבאי צרפתי ומרשל האימפריה בפיקודו של נפוליאון הראשון, ששירת במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
הוא כיהן כשר המלחמה וכראש ממשלת צרפת מ-1834 עד 1835. הוא היה אחד מ-18 האנשים שנהרגו ב-1835 במהלך ניסיון ההתנקשות של ג'וזפה מרקו פיאצ'י במלך לואי פיליפ הראשון.
מורטייה נולד בלה קאטו (כיום לה קאטו-קמברסי), צפון צרפת, ב-13 בפברואר 1768. הוא היה בנם של שארל מורטייה (1730–1808), סוחר בדים, ואשתו מארי אן ז'וזף בונייר (נ' 1735).
לאחר שלמד בקולג' האירי, דואה, הוא הצטרף למשמר הלאומי של דנקרק ב-1789, בתחילת המהפכה הצרפתית, ונבחר לקפטן של יחידת מתנדבים בספטמבר 1791.
עם פרוץ מלחמת הקואליציה הראשונה ב-1792, הוצב מורטייה בצבא הצפון.
במהלך השנים הבאות הוא שירת בזירת ארצות השפלה, כשהוא נלחם בקרב קרב ז'מפ ובמצור על נאמור, ב-1792, בקרב נירווינדן ב-1793, ובקרב פלרוס ב-1794. לאחר מכן הוא הועבר לצבא סמבר ומז על נהר הריין, והתבלט בכיבוש מאסטריכט.
על מורטייה הוטל על ידי הגנרל ז'אק מוריס הטרי לנהל משא ומתן על כניעת מבצר מיינץ שאותו השלים בהצלחה ולאחר מכן חזר לפריז.
במהלך מלחמת הקואליציה השנייה ב-1799, מורטייה הועלה לגנרל דה בריגדה ושירת תחת גנרל סו בקרב השני על ציריך בספטמבר 1799, שם הוביל כוח של 8,000 איש בהתקפה של דיטיקון על ציריך.
הוא מונה לגנרל דה דיוויזיה באוקטובר והוחזר לפריז בתחילת 1800.
בשנת 1803, מורטייה מונה למפקד העליון של הפלישה לנסיכות הבוחר מהנובר על ידי הקונסול הראשון נפוליאון בונפרטה.
כיבושה המוצלח של הנובר, שהביא את ועידת ארטלנבורג, הוביל את נפוליאון לכלול את מורטייה ברשימת המרשלים הראשונה שמונתה ב-1804. בשנת 1805 מונה מורטייה למפקד חיל הרגלים של המשמר הקיסרי.
במהלך מלחמת הקואליציה השלישית, פיקד מורטייה על קורפוס של הגרנד ארמה במערכת אולם, שבה הצטיין.
במערכה על הדנובה התיכונה, שהגיעה לשיאה בקרב אוסטרליץ, הפקיד אותו נפוליאון לפיקוד על הקורפוס השמיני החדש שהוקם, המורכב מדיוויזיות מהקורפוס האחר.
מורטייה הרחיב יתר על המידה את קו הצעדה שלו על החוף הצפוני של הדנובה ולא שעה לעצתו של נפוליאון להגן על האגף הצפוני שלו.
כוח רוסי-אוסטרי משולב, בפיקודו של הגנרל מיכאיל קוטוזוב פיתה את מורטייה לשלוח את הדיוויזיה השנייה של גנרל תאודור מקסים גאזאן למלכודת וחיילים צרפתים נלכדו בעמק בין שני טורים רוסיים.
הם ניצלו על ידי הגעתה בזמן של דיוויזיה שנייה, בפיקודו של הדיוויזיה הראשונה של הגנרל פייר דופון דה ל'אטנג, שכיסתה צעדה של יום בחצי יום.
קרב דורנשטיין (11 בנובמבר 1805) נמשך עד הלילה.
שני הצדדים טענו לניצחון, כשהצרפתים איבדו יותר משליש מהמשתתפים, והחטיבה של גאזאן ספגה יותר מ-40 אחוז אבדות.
גם האוסטרים והרוסים ספגו אבדות כבדות - קרוב ל-16 אחוזים.
לאחר אוסטרליץ, נפוליאון פיזר את הקורפוס וגאזאן קיבל את לגיון הכבוד, אבל מורטייה פשוט הוצב מחדש לפקד על הקורפוס החמישי.
כאשר פרצה מלחמת הקואליציה הרביעית ב-1806, הורה נפוליאון למורטייה לקבל את הפיקוד על הקורפוס השמיני המחודש ב-1 באוקטובר.
הוא היה אמור לתאם את פעולותיו עם החיילים הצרפתיים-הולנדים של לואי בונפרטה.
ב-16 באוקטובר, יומיים לאחר ניצחונו המוחץ על פרוסיה בינה-אאורשטדט, הורה נפוליאון למורטייה ולואי לכבוש את נסיכות הבוחר מהסן.
מורטייה היה אמור לכבוש את פולדה ולאחר מכן את עיר הבירה קאסל, לשלוט כמושל צבאי ולכלוא את הנסיך הבוחר של הסן, וילהלם הראשון.
כל קצין הסיאני מעל דרגת לוטננט ייעצר ונפוליאון הצהיר על כוונתו "למחוק את בית הסן-קאסל מהמפה".
מורטייה ידע שזה מהווה הפרה של הנייטרליות ההסיאנית והתגאה ב-17 באוקטובר שעצם הנייטרליות שלו מקלה על הכיבוש.
ב-1 בנובמבר, הצרפתים כבשו ובזזו את קאסל, וגילו שווילהלם ברח.
מורטייה פרסם כרוז בו טען כי בא לנקום בהפרת הנייטרליות ההסיאנית של הפרוסים אך גם האשים אותם שהם בעלי ברית של הפרוסים.
מורטייה הותיר דיוויזיה כדי להחזיק בהסן-קאסל בעוד שאר הקורפוס שלו הופנה לפעולות טיהור בפרוסיה.
המלין נכנעה ב-22 בנובמבר, יחד עם חיל מצב של 10,000 חיילים פרוסים.
ניינבורג נפלה ב-29 בנובמבר, כש-2,911 חיילים פרוסים צועדים בשבי.
בשנת 1807, הוא הוביל את הזרוע השמאלית של צבא נפוליאון בקרב פרידלנד, ושירת במצורים על שטרלסונד וקולברג .
בשנת 1808, נפוליאון תגמל את מורטייה על מעשיו בפרידלנד בתואר "דוכס טרוויזו" (Duc de Trévise בצרפתית), דוכס אחוזה מפוארת בממלכת איטליה.
באוקטובר 1808 נשלח מורטייה לספרד במערכה לכיבוש מחדש של מדריד, בראש הקורפוס החמישי, אותו הוביל בקרב סומוסיארה ובמצור השני על סרגוסה.
לאחר מכן לחם תחת מרשל סו בארזוביספו, באוגוסט 1809, ותרם לניצחון באוקניה, שם נפצע.
לאחר מכן שירת מורטייה בדרום ספרד, בעיקר במצור על בדחוס, לפני שהוחזר לצרפת במאי 1811.
במהלך הפלישה לרוסיה ב-1812 פיקד מורטייה על המשמר הצעיר.
לאחר קרב בורודינו הוא הפך למושל של מוסקבה הכבושה הצרפתית, וקיבל פקודה להרוס את מה שנותר מהעיר כשהחלה הנסיגה.
לאחר מכן לחם בקרסנוי, בברזינה, ואיגד מחדש את המשמרות הקיסריים ששרדו בינואר 1813. מורטייה פיקד שוב על המשמר הצעיר בכמה קרבות במערכה הגרמנית, כולל ליצן, באוצן, דרזדן ולייפציג.
במהלך ההגנה על צרפת ב-1814, הוא העניק שירותים מבריקים בפיקוד על משמר עורפי ויחידות חיפוי, והוביל את המשמר הישן במונמיריל, קראון, לאון, ובקרב האחרון על פריז.
הוא התגייס לרסטורציה הבורבונית לאחר התפטרותו של נפוליאון באפריל 1814. בשנת 1815, במהלך חזרתו של נפוליאון לשלטון במהלך מאה הימים, ליווה מורטייה את המלך אל מחוץ למדינה לפני שהצטרף לקיסר בפריז.
הוא קיבל את הפיקוד על המשמר הקיסרי פעם נוספת, אך עם פתיחת המערכה בווטרלו, הוא לא היה מסוגל להמשיך בגלל סיאטיקה קשה.
לאחר הרסטורציה הבורבונית השנייה, מורטייה הסכים בחוסר רצון להיות חלק מבית המשפט הצבאי שדן במרשל מישל נה.
לאחר שבית המשפט הכריז על עצמו כבלתי כשיר הוא סולק לזמן מה בבושת פנים, אך בינואר 1816 קיבל פיקוד צבאי, ובשנת 1819 התקבל מורטייר מחדש ללשכת עמיתים ובשנת 1825 קיבל את מסדר רוח הקודש, העיטור הגבוה ביותר של הממלכה.
הוא תמך במהפכת יולי שהעלתה את המלך לואי פיליפ לשלטון ב-1830. בין השנים 1830–1831 הוא היה שגריר צרפת ברוסיה בסנקט פטרבורג, ובין 1834 ל-1835 היה שר המלחמה ונשיא מועצת השרים.
ב-28 ביולי 1835, מורטייה היה אחד מאלה שליוו את המלך לואי-פיליפ לסקור את המשמר הלאומי של פריז, אירוע שנתי שהנציח את מהפכת יולי שהעלתה את המלך לשלטון ב-1830. ב-Boulevard du Temple, הפמלייה המלכותית נפגעה ממטח ירי מהחלון העליון של בית.
18 נהרגו, כולל מורטייה, ו-22 נפצעו.
המלך נפצע רק פצע קל.
הנשק בו נעשה שימוש היה אקדח רב קני תוצרת בית, שנבנה ונורה על ידי ג'וזפה מרקו פיסקי לצורך התנקשות במלך.
פייצ'י קיבע עשרים וחמש קני מוסקט למסגרת עץ, וסידר שניתן לירות אותן בו-זמנית.
ארבע מהקנים התפוצצו בעת ירי ופיאצ'י נפצע קשה.
הוא נתפס במהירות ובהמשך נשפט עם שני קושרים.
השלושה הוצאו להורג בגיליוטינה בפברואר 1836.
מורטייה התחתן עם איב אן אימה (קובלנץ, 19 באוגוסט 1779 – פריז, 13 בפברואר 1855), שממנה נולדו לו שישה ילדים:
קרולין מורטייה דה טרוויסה (1800–1842): התחתנה עם מארי-היפוליט דה גואלוי, המרקיז השני של רומיני.
מארי לואיז דה גואלוי דה רומיני x לודוביק-מארי, הרוזן ד'אורסל, (1809–1886)
סופי מלווינה ז'וספין מורטייה דה טרוויסה (נ' 1803)
נפוליאון מורטייה דה טרוויסה (1804–1869), הדוכס השני מטרוויזו
איב-סטפני מורטייה דה טרוויסה (1814–1831), הרוזנת גודין
אדוארד ממידלהאם, נסיך ויילס , היה בנו ויורשו המיועד של ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה ואשתו אן נוויל.
הוא היה ילדו הלגיטימי היחיד של ריצ'רד ונפטר בגיל שבע או עשר.
אדוארד נולד בטירת מידלהאם, מעוז קרוב ליורק שהפך לבסיס העיקרי של ריצ'רד ואן נוויל בצפון אנגליה.
עם זאת, לא היו הוראות עבור יורשיהם במקרה של גירושין כאמור, מה שנראה שמאשר כי לריצ'רד ולאן לא היו ילדים נכון לשנת 1474. עם זאת, הוראה כזו הייתה בסמכות המלך השולט עבור אלה בעלי דם מלכותי, ולכן לא הייתה רלוונטית.
אדוארד חי בעיקר במידלהאם, והיה ידוע כילד חולני.
בשנת 1478, הוענק לאדוארד התואר רוזן סולסברי, תואר שהוחזק בעבר על ידי ג'ורג' פלנטג'נט, הדוכס הראשון מקלרנס, שהוחרם.
התואר לא ניתן שוב לאחר מותו.
אביו הפך למלך אנגליה ב-26 ביוני 1483, והדיח את אחיינו אדוארד החמישי.
אדוארד לא נכח בהכתרת הוריו, כנראה עקב מחלה.
הוא הוכתר כנסיך ויילס ורוזן צ'סטר בטקס מפואר במינסטר של יורק ב-8 בספטמבר 1483, בעקבות המסע המלכותי של הוריו ברחבי אנגליה.
אדוארד נפטר ב-9 באפריל 1484, ביום השנה למותו של דודו, אדוארד הרביעי.
הסיבות למותו הפתאומי אינן ידועות.
מותו הפתאומי של אדוארד הותיר את ריצ'רד ללא ילד לגיטימי.
ההיסטוריון העכשווי ג'ון ראוס תיעד כי ריצ'רד הכריז על אחיינו אדוארד, רוזן וורוויק, כיורשו המשוער, אך אין ראיות אחרות לכך, ונראה כי זה לא סביר שכן תביעתו של ריצ'רד עצמו התבססה על ההחרמה של אביו של וורוויק.
באופן דומה, ג'ון דה לה פול, הרוזן הראשון של לינקולן, גם הוא נראה כי מונה ליורש המשוער של ריצ'רד, אך מעולם לא הוכרז באופן פומבי ככזה.
אויבי ריצ'רד נטו להאמין כי מותו הפתאומי של בנו אדוארד היה נקמה אלוהית על לכאורה מעורבותו של ריצ'רד בהשתלטות על המלוכה ובהיעלמותם של בני אדוארד הרביעי, אחייניו אדוארד החמישי, מלך אנגליה וריצ'רד, דוכס יורק.
ייתכן גם כי מותו חיזק את אויביו לחדש את האיבה.
מקום קבורתו של אדוארד אינו ידוע.
קבר חרסינה לבן ומושחת ("קבר ריק") בכנסיית סנט הלן והצלב הקדוש בשֶריף האטון, עם דמות של ילד, נחשב זמן רב כמייצג את אדוארד ממידלהאם, אך כעת סבורים כי מדובר בעבודה מוקדמת יותר המתארת אחד מבני משפחת נוויל.
אדואר ויניירון היה ראש אגף הזרים של משטרת ננסי, עם סגניו, הציל יהודים בננסי במהלך כיבוש העיר על ידי הנאצים.
על פעילותו להצלת יהודים בזמן השואה הוענק לו אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
ויניירון נולד ב-30 באוקטובר 1896 בנאנסי מחוז מרט ומוזל.
ויניירון התנדב ב-23 באוגוסט 1914 לשירות בגדוד ציידים רכובים.
הוא פונה חולה ב-17 באפריל 1917 (עיוורון זמני בעקבות היחשפות לגז).
הוא עבר לאגף התעופה השני ב-24 באפריל 1918 ושוחרר ב-22 במרץ 1919 משירות.
ויניירון החל את עבודתו במשטרה העירונית של ננסי אזור 11 באוקטובר 1922. הוא התמנה לתפקיד מפקד המשטרה ב-11 באפריל 1939.
הוא מונה למפקד אגף הזרים בספטמבר 1940.
ב-1942 ויניירון בסיוע פקודיו, אפשר ל־350 יהודים מננסי להימלט מאקציה של השלטונות הנאצים.
ויניירון נעצר על ידי הגסטפו על כך שעזר בהנפקת תעודות זהות ליהודים מבלי להדביק את האזכור ליהדותם.
הוא היה כלוא במשך שלושה חודשים בכלא שארל השלישי בננסי.
ויניירון פרש לגמלאות ב-5 בספטמבר 1942, פרישה שביקש מסיבות בריאותיות וכדי להימנע ממעצרו על ידי השלטונות הגרמניים.
הוא נעצר בפעם השנייה על ידי הגסטפו ב-10 במאי 1943, הועבר לפריז ונכלא ל-3 חודשים בפרזנס על שהוציא תעודת זהות בדויה לצרפתי, סוכן של שירות הביון.
הוא פרש לגמלאות ב-30 באוקטובר 1951 .
אדוארד אלוישיוס מרפי הבן היה מהנדס תעופה וחלל אמריקאי שעבד על מערכות בטיחות קריטיות.
הוא נודע בעיקר בזכות "חוק מרפי" הקרוי על שמו, הקובע כי "כל מה שיכול להשתבש, ישתבש".
מרפי נולד באזור תעלת פנמה ב-1918, והיה הבכור מבין חמישה ילדים.
לאחר שסיים לימודי תיכון בניו ג'רזי, התקבל ל"ווסט פוינט", האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, בה סיים את לימודיו ב-1940. באותה שנה הוא קיבל דרגת קצין בצבא ארצות הברית וב-1941 החל הכשרה כטייס בחיל האוויר של הצבא האמריקני.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת מרפי באוקיינוס הפסיפי, בהודו, סין ובבורמה (מיאנמר), והגיע לדרגת רס"ן.
לאחר תום הלחימה ב-1947, למד במכון הטכנולוגי של חיל האוויר האמריקני, ומונה לקצין מחקר ופיתוח במרכז הפיתוח האווירי של בסיס חיל האוויר רייט-פטרסון.
במהלך שירותו במרכז הפיתוח האווירי רייט-פטרסון, התמחה מרפי בפיתוח מערכות חירום, הכוללות חידושים בתחום הצנטריפוגות האנושיות שנועדו לבחון תגובות וסבילות של טייסים ואסטרונאוטים להאצות מעל אלו הנחוות בכבידת כדור הארץ.
ב-1949 הצטרף לפרויקט מיוחד – מזחלת הרקטה המהירה (Project MX981).
במהלך עבודתו על הפרויקט, מרפי פיתח מכשירי מדידה אלקטרוניים חדשניים למדידת הכוחות הפועלים על הגוף במהלך האטה מהירה.
מרפי נודע בעיקר בזכות החוק הקרוי על שמו, שמקורו בתקרית שהתרחשה במהלך ניסוי מזחלת הרקטה ב-1949. לאחר שחיישנים שהתקין הותקנו בצורה שגויה, הוא העיר הערה ביקורתית על צוות הטכנאים שלו, שהפכה בהמשך ל"חוק מרפי".
הוא עצמו לא היה מרוצה מהפרשנות הפופולרית של החוק והעדיף לראות בו עיקרון עיצוב הגנתי מקצועי.
ב-1952, לאחר שהתפטר מחיל האוויר האמריקני, ביצע מרפי סדרה של ניסויי תאוצת רקטות בבסיס חיל האוויר הולומן.
לאחר מכן חזר לקליפורניה ופיתח קריירה בתחום עיצוב תאי טייס של מטוסים עבור קבלנים פרטיים שונים, כאשר הוא המשיך להתמחות במערכות בטיחות קריטיות.
מרפי היה חלוץ בתחום הנדסת האמינות ועיצוב מערכות בטיחות.