tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 בנובמבר 2021 ערך סאלאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בהפסד 0–1 לנבחרת קנדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
יוּסְטִינוּס קֶרְנֶר היה סופר, משורר, רופא ומחבר ספרי רפואה גרמני.
הוא תיאר לראשונה בפרוטרוט את הרעלת הבוטוליזם.
הוא נולד בלודוויגסבורג בדוכסות וירטמברג.
לאחר שלמד בבתי הספר הקלאסיים של לודוויגסבורג ו, הוא התחנך כשולייה בבית חרושת לבדים, אך בשנת 1804, הודות לשירותיו הטובים של פרופסור , הצליח להיכנס לאוניברסיטת טיבינגן.
הוא למד רפואה אך הספיק גם לעיסוקים ספרותיים בחברת , גוסטב שוואב ואחרים המכונים "משוררי האסכולה השוואבית הרומנטית" המאוחרת.
הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1808, שהה זמן מה בנסיעות, ולאחר מכן התיישב כרופא משפחה ב.
כאן הוא השלים את "Reiseschatten von dem Schattenspieler Luchs" (צלליות־מסע משחקן־הצלליות לוּכּס; 1811), הכתוב בפרוזה פיוטית, שבו מתוארות חוויותיו שלו בהומור צורב, והוא סוג של מנשר לאסכולה השוואבית הרומנטית.
לאחר מכן שיתף פעולה עם אוהלנד ושוואב ב"Poetischer Almanach" (אלמנך פואטי) לשנת 1812, ואחריו יצא "Deutscher Dichterwald" (יער המשוררים הגרמני; 1813), ובאלו התפרסמו כמה משיריו הטובים ביותר של קרנר.
בשנת 1815 הוא השיג את המינוי הרשמי של קצין רפואה מחוזי (Oberamtsarzt) ב, ובשנת 1818 הועבר ל, שם שהה בשארית חייו.
ביתו, שהאתר שלו למרגלות טירת וייברטרוי (Schloss Weibertreu) ההיסטורית ניתן על ידי תושבי העיר, הפך למכה של עולי רגל ספרותיים, שכולם התקבלו בברכה.
גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה הגיע עם תרמיל על הגב.
בשנת 1826 הוא פרסם אוסף שירה בשם "Gedichte" (שירים) אשר לאחר מכן נוספו לו "Der letzte Blütenstrauß" (זר הפרחים האחרון; 1852) ו-"Winterblüten" (פריחת חורף, 1859).
בין השאר משיריו הידועים נמנים הבלדה "Der reichste Fürst" (הנסיך העשיר ביותר); שיר שתייה, "Wohlauf, noch getrunken" (בסדר, עדיין שיכור), ו-"Der Wanderer in der Sägemühle" (הנודד במנסרה) המהורהר.
הוא גם כתב על שנות נעוריו ב-"Bilderbuch aus meiner Knabenzeit" (ספר תמונות מהילדות שלי; 1859), וב-"Die Bestürmung der württembergischen Stadt Weinsberg im Jahre 1525" (ההסתערות על העיר ויינסברג בווירטמברג ב-1525; 1820), הפגין מיומנות רבה בנרטיב היסטורי.
בשנת 1851 הוא נאלץ, עקב העיוורון ההולך וגובר, לפרוש מעיסוקו הרפואי, אך הוא חי, כשהוא מטופל במסירות על ידי בנותיו, בוויינסברג עד מותו.
הוא נקבר לצד אשתו, שנפטרה בשנת 1854, בבית הקברות של ויינסברג, והקבר מסומן בלוח אבן עם כתובת שהוא עצמו בחר: Friederike Kerner und ihr Justinus (פרידריקה קרנר והיוסטינוס שלה).
הקשר עם גאורג ראפ וחברת הרמוניה
ב-"Bilderbuch aus meiner Knabenzeit" (ספר תמונות מהילדות שלי), קרנר נזכר בביקוריו של אצל אביו, ה-Oberamtmann (שופט ראשי) ב.
אביו של קרנר עזר להגן על ראפ מפני תביעה דתית על ידי השלטונות בגרמניה, וקרנר זכר היטב את ראפ ואת זקנו השחור והארוך.
גאורג ראפ וחסידיו עזבו בסופו של דבר את גרמניה ב-1803, התיישבו בארצות הברית והקימו את .
"החוזה מפרבורסט" וסיפורו על מערכת היחסים של קרנר עם פרידריקה האופה - זו האחרונה נחשבה כבעלת כוחות חזון ומרפא, ומי שיצרה שפה 'פנימית' מוזרה המכילה אלמנטים דמויי עברית - עשו רושם רב בקרב חברים מחברת ההרמוניה ב-1829, שראו בכך אישור לאלף המתקרב ולהשקפותיהם הדתיות.
"קרנר היה אחד המשוררים בעלי ההשראה הרבה ביותר של האסכולה השוואבית.
שיריו, העוסקים במידה רבה בתופעות טבע, מאופיינים במלנכוליה עמוקה ובנטייה לעל-טבעי, שעם זאת מאוזן בהומור מוזר, המזכיר את ה".
– המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
"השירים והסצנות הדרמטיות של ה-Reiseschatten (צלליות־מסע) שלו מאופיינים בפנטזיה חלומית והומור פנטסטי מיוחד".
"הוא היה לפעמים חולני, פנטסטי, חולמני, רגיש ופיוטי וניחן בהומור מוזר ופנטסטי.
רוברט שומאן השתמש בשיריו של קרנר באופוס 35 שלו, 12 Gedichte von Justinus Kerner, שהולחן ב-1840 והוקדש ל"ד"ר פרידריך ובר בלונדון".
שומאן כינה את הקובץ בשם Liederreihe, או "שורת שירים".
המשורר שהה איתו בין השנים 1848 עד 1849 ומאוחר יותר כתב לכבודו שיר, "To Justinus Kerner: With a Painted Wreath of Bay-Leaves" (ליוסטינוס קרנר: עם זר צבוע של עלי דפנה), שפורסם בלונדון ב-1854.
המלחינה (1849-1925) השתמשה בטקסט של קרנר לפחות באחד מהשירים המולחנים שלה.
זן הענבים שטופח ב-1929, נקרא לכבודו.
סרן קירקגור כתב ביומנו על קרנר:
"אני לא יכול שלא להיות מופתע מכך שיוסטינוס קרנר (ב-Dichtungen שלו) מסוגל לפרש בצורה כה מפייסת את התופעה שתמיד זעזעה אותי מאז ההתנסות הראשונה שלי בה - שמישהו אומר בדיוק את מה שאני אומר.
בעיני התופעה נראתה כאי-סדר המבלבל ביותר, כמעט פאנץ' וג'ודי: האחד היה מתחיל משפט שהשני יסיים, ואף אחד לא היה בטוח מי מדבר".
"יוסטינוס קרנר כל כך עניין אותי עכשיו כי אף על פי שהוא הרבה יותר מוכשר, אני רואה בו את אותה עקרות אמנותית שאני רואה בעצמי.
אבל אני גם רואה איך אפשר לעשות משהו אף על פי שהמשכיות מהותית חסרה וניתן להגשים אותה רק על ידי המשכיות של מצב הרוח, שכל רעיון קטן שלו הוא פריחה, מעין פתגם מרומן, מחקר פלסטי.
בעוד שה-Dichtungen שלו מלאים ברעיונות מעולים דמיון, הדיווחים שלו "aus dem Nachtgebiete der Natur" (מאזורי הלילה של הטבע) הם כל כך יבשים, שכמעט יכולנו לקחת את זה כהוכחה עקיפה לאמיתותם".
יוסטין קווינסי הובנר (בהולנדית ובאינדונזית: Justin Quincy Hubner; נולד ב-14 בספטמבר 2003 בדן בוס שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי-אינדונזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פורטונה סיטארד ובנבחרת אינדונזיה.
הובנר גדל במחלקות הנוער של ברבנט יונייטד, וילם II, דן בוס.
ב-19 בפברואר 2020 עבר למחלקת הנוער של וולברהמפטון וונדררס.
ב-1 בפברואר 2023 חתם על חוזה חדש לשנתיים וחצי במועדון.
ב-2 בינואר 2024 ערך הובנר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בהפסד 0–4 לנבחרת לוב במשחק ידידות.
יוּסִטִינָה מריה סְטֵצְ'קוֹבְסְקַה (בפולנית: Justyna Maria Steczkowska, ב-IPA: ; נולדה ב-2 באוגוסט 1972) היא זמרת, פזמונאית, צלמת ושחקנית פולנייה.
ייצגה את באירוויזיון 1995 עם השיר "Sama", שדורג במקום ה-18, ובאירוויזיון 2025 עם השיר "Gaja" שדורג במקום ה-14.
היא נולדה בעיר ז'שוב, וגדלה בברנובקה, כפר קטן בפרובינציית פודקרפצקיה.
היא הרביעית מתוך תשעת ילדיהם של דנוטה סטצ'קובסקה, מורה למוזיקה, וסטניסלב סטצ'קובסקי, מנצח.
מצד אימה היא ממוצא טטרי.
בגיל 5 עברה עם משפחתה לסטאלובה וולה, שם למדה בבית הספר הממלכתי למוזיקה על שם איגנצי יאן פדרבסקי.
בשנת 1991 סיימה את לימודיה התיכוניים למוזיקה.
סטצ'קובסקה ניגנה בכינור בלהקה של המשפחה שלה, עד שקודמה לסולניתה.
יש לה טווח ווקאלי של ארבע אוקטבות.
את קריירת המוזיקה שלה החלה בשירה בלהקות רוק וג'אז.
בשנת 1994 זכתה בעונתה הראשונה של התחרות Szansa na sukces.
בנוסף, קיבלה את פרס קרולינקה בפסטיבל הזמר הפולני ה-31 באופולה.
בשנת 1995 הגיעה למקום הראשון בפסטיבל השירים של המדינות הבלטיות, וייצגה את במהדורה ה-40 של תחרות הזמר של האירוויזיון.
היא הגיעה למקום ה-18 עם השיר "Sama".
מאז 1996 הוציאה 19 אלבומי אולפן, מתוכם 15 אלבומי סולו.
בשנת 1999 הלחינה והקליטה את הפסקול לסרט Na koniec świata.
ב-2007 הגיעה למקום השני בעונה השישית בגרסה הפולנית ל"רוקדים עם כוכבים".
ב-2008 הנחתה את התוכנית "רוקדים על הקרח".
היא הייתה אחת השופטות בעונות 2, 4–5, ו-12–14 של "The Voice Poland".
ב-2024 סיימה במקום השני בקדם הפולני לאירוויזיון 2024, שנערך במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Witch-er Tarohoro".
בשנה שלאחר מכן זכתה בתחרות עם "Gaja", ונבחרה לייצג את באירוויזיון 2025. לאחר שהצליחה להעפיל לגמר, דורגה בגמר התחרות במקום ה-14 עם 156 נקודות; 17 מהשופטים ו-139 נקודות מהקהל.
יוֹסְטֶיין מורסטאד גוּנְדֵרְסֶן (בנורווגית: Jostein Maurstad Gundersen; נולד ב-2 באפריל 1996) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת המגן בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית ובנבחרת נורווגיה.
ב-2 בינואר 2024 עבר גונדרסן לבודה/גלימט, אלופת ליגת העל הנורווגית.
ב-5 ביוני 2024 ערך גונדרסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נורווגיה, במשחק ידידות נגד קוסובו.
שחקן החודש בליגת העל הנורווגית: אפריל 2024
פְלַאבִיוּס יוּסְטִינִיוּס אוגוסטוס או יוסטיניוס הראשון (לערך 450 – 1 באוגוסט 527), קיסר האימפריה הביזנטית (518–527).
יוסטיניוס התקדם בצבא האימפריה הביזנטית והפך לקיסר, אף שלא ידע קרוא וכתוב והיה בן שבעים בעת הכתרתו.
שלטונו היה חיוני להקמת השושלת אשר כללה את אחיינו הנודע, יוסטיניאנוס הראשון, ולביסוס החוקים אשר שחקו את האצולה הביזנטית הישנה והשפעתה.
יוסטיניוס נולד בכפר קטן ליד בּדֵרִיאַנַה אשר בפרובינקיית דרדניה.
בימי נערותו הוא וצמד חבריו נסו מהתקפות ברבריות לבטחה בבירה קונסטנטינופול.
יוסטיניוס הצטרף לצבא במהרה, ובגין כישוריו עלה בדרגות עד שהפך לגנרל ולמפקד משמר הארמון של הקיסר אנסטסיוס הראשון.
פיקודו על כל החיילים בעיר ומספר מתנות הבטיחו את בחירתו לקיסר בשנת 518.
יוסטיניוס בעל הידע המדינאי הדל הקיף עצמו ביועצים בהם בטח.
החשוב ביועצים היה אחיינו פלאביוס פטרוס סבטיוס, אשר יוסטיניוס אימץ והחליף את שמו ליוסטיניאנוס.
נהוג לומר כי יוסטיניאנוס משל באימפריה בימי יוסטיניוס, בעיקר הודות לכתבי פרוקופיוס, אולם קיימות מגוון דוגמאות סותרות.
למעשה, יוסטיניאנוס מונה ליורש פחות משנה לפני מות יוסטיניוס.
בשנת 525 החליף יוסטיניוס חוק אשר מנע מבן למעמד הסנאטורי להינשא לאישה ממעמד נמוך.
חוק זה אפשר ליוסטיניאנוס להינשא לתאודורה, וטשטש את ההפרדה המעמדית בחצר המלוכה הביזנטית.
סכסוך עם האוסטרוגותים והפרסים אפיינו את שנות שלטונו המאוחרות.
חלה הידרדרות במצבו הבריאותי של הקיסר בשנת 526. יוסטיניוס מינה רשמית את יוסטיניאנוס כיורשו ושותפו בקיסרות ב-1 באפריל 527. ב-1 באוגוסט באותה השנה נפטר הקיסר, ואחיינו ירש את כס המלוכה.
העיר אַנַזַרְבּוּס נקראה יוסטינופוליס לכבודו (525).
יוסי אלפנט (25 ביולי 1959 – 6 בספטמבר 1991) היה גיטריסט, זמר-יוצר מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
זכה לפרסום בעיקר בזכות היותו הגיטריסט המוביל בלהקת "הפליטים" של אהוד בנאי, בזכות קול הבריטון שלו ושיריו הדרמטיים, היכולות הווירטואוזיות שלו כנגן גיטרה, ולהקתו "להקה רטורית" ולהיטם "סדר יום", שהפכו אותו לסמל במוזיקת הרוק הישראלי, וכן עבודותיו במספר רב של הפקות מוזיקליות ללהקות, ביניהם החברים של נטאשה.
אלפנט נולד ברמת גן והחל לנגן בגיטרה כבר בגיל 8. בגיל 14 אובחן כחולה לב, נאסר עליו לבצע פעילות גופנית והוא נאלץ לעבור צנתור.
בתחילת שנות ה-80, לאחר שירותו בצה"ל כמתנדב, עבר להתגורר בכרכור עם חבריו, בהם עופר הררי, אותו הכיר בזמן שירותם הצבאי.
בתקופה בה גרו בכרכור ניגנו אלפנט והררי בעיקר בג'אמים ליליים, אליהם הצטרף מדי פעם גם אהוד בנאי.
אחרי תקופה של כשלוש שנים בכרכור חזרו השניים למרכז במטרה להקליט את החומרים שלהם ולהוציא תקליט.
בזכות חבר מרמת גן שעזר להם לממן את שעות האולפן, הקליטו אלפנט והררי, תחת השם "ז'קו והאניות" (כשאיתם בהרכב דפנה שדה בבס), מאסטר לשיר ראשון בשם "משטרה".
שדה עזבה לאחר תקופה קצרה, והשניים חברו לאריה צוקר והקימו את "להקה רטורית" - יוסי אלפנט (גיטרות, סינטיסייזר ושירה), עופר הררי (כלי הקשה) ואריה צוקר (בס).
הלהקה ניסתה להשיג חוזה הקלטות עם חברת תקליטים, אך לא הצליחה וחברי הלהקה מימנו בעצמם את ההקלטות של מקסי סינגל, עם ארבעה שירים.
לאחר שסיימו את ההקלטות, חתמו על חוזה הדפסה והפצה של אלף עותקים עם חברת "ישראפון", בסיוע ניצן זעירא.
הצ'ק שנתן זעירא לחברה חזר ואביו, דב זעירא, שהיה בעלי חברת "התקליט חיפה" סייע לכיסוי החוב.
במהלך ההקלטות הגיע העיתונאי אייל גודלשטיין לראיין אותם, באותה עת הלהקה חיפשה נגן קלידים וגודלשטיין הצטרף להרכב כנגן סינטיסייזר.
את התקופה שבין יציאת תקליט המקסי סינגל שלהם, שיצא לסוף בדצמבר 1983, לבין הופעת הבכורה שלהם כ"רטורית" ניצלו אלפנט והררי להקמת הרכב מוזיקלי נוסף בשם "Undertaker Contractor".
הלהקה, אליה הצטרף גם דני אברהם (בס), שרה בסגנון פוסט-פאנק באנגלית (פרט לשיר "סדר יום").
והושפעה בעיקר מהשירים של איאן קרטיס, סולן להקת "ג'וי דיוויז'ן".
הלהקה הופיעה במועדונים בכל רחבי הארץ, ביניהם "מועדון הפינגווין" ו"קולנוע דן".
מאוחר יותר התחלפו חברי "להקה רטורית" עם מוסא נחמיאס (בס), ירון בכר (קלידים) ויניב עצמון (תופים).
בסוף 1984 נסעו אלפנט ונחמיאס לניו יורק, שם הקליטו תחת השם "חדר 101" (מקור השם בספר "1984" מאת ג'ורג' אורוול) עם בת זוגו עדנה דה-בר ודויד גרוואי.
באותה תקופה, החל אלפנט להשתמש בסמים קשים.
בארצות הברית כינה את עצמו "Why elephant" ("למה פיל?") כמשחק מילים עם כתיב שמו: Y.
ב־1986 שב אלפנט לישראל והשתתף כגיטריסט, מעבד ומפיק מוזיקלי בלהקת "הפליטים" של אהוד בנאי, בין היתר במסגרת אופרת הרוק "מאמי", בה השתתף גם בשירה.
ב־1987 הפיק את אלבום הבכורה של אהוד בנאי והפליטים והשתתף באלבום בנגינה (סולו הגיטרה בשיר "עיר מקלט", אליו מובילה האמירה "לך אלפנט" מפי אהוד בנאי) ובהלחנה ("קסם גלילי" שנוגן בהופעות של "הפליטים" ויצא ב"אוספ אלפנט").
אלפנט גם השתתף בסיבוב ההופעות של "אהוד בנאי והפליטים", כולל הופעה בערב "רוק רטוב" בבריכת השחייה בפסטיבל ערד.
בסוף אותה שנה הפיק מוזיקלית את סיבוב ההופעות של קורין אלאל "פירות אסורים".
בקיץ 1988 התאחדה "להקה רטורית" לסיבוב הופעות קצר ב"מועדון הפינגווין" ולהקלטת תקליט בהופעה חיה של הלהקה ("הופעה רטורית").
באיחוד השתתפו בנוסף לאלפנט, עופר הררי בתופים ומשה נחמיאס בבס, ואת מקומם של ירון בכר ויניב עצמון תפסו אורי מילס, בקלידים (שהיה אז גם חבר בלהקת בטאטו), וישראל נחום בכלי הקשה.
במקביל לפעילותו עם "להקה רטורית" המתחדשת ועם אהוד בנאי, הקים הרכב נוסף בשם "למה פיל" והקליט עמו מספר שירים.
באותה שנה גם ניגן באלבום הבכורה של הזמרת ליליה.
ב-1989 הופיע עם ההרכב "למה פיל", והוציא בחברת נענע דיסק תקליט שדרים ראשון בשם "איך כש...".
בנוסף ניגן באלבום הבכורה של ורד קלפטר, שם שימש גם בתפקיד המפיק המוזיקלי, לצידה של קלפטר וברי סחרוף.
ב־1991 נולדה בתו יסמין אלפנט, מיחסיו עם בת זוגו נעמי גולדנר.
בשנה זו הוא גם הפיק ללהקת "החברים של נטאשה" את אלבומם השני "שינויים בהרגלי הצריחה".
האלבום זכה להצלחה עצומה וכמעט כל השירים מתוכו הפכו ללהיטי רדיו.
אלפנט נפטר חודשיים לאחר סיום הקלטת האלבום, לפני יציאתו לאור.
השיר הקצר "כמעט אופטימי" המופיע באלבום נכתב לזכרו.
יוסי אלפנט נפטר מדום לב, רגע לאחר שסיים לנגן וירד מהבמה, בהופעה במועדון הלוגוס בתל אביב, קצת אחרי חצות ב-6 בספטמבר 1991. ביום שישי בבוקר, שעות אחדות לפני הקבורה, נותחה גופתו ב, וסיבת המוות שנקבע הייתה קשורה למחלה ממנה סבל.
אלפנט סבל משריר לב מעובה, שסיכן את חייו.
אנשים שהיו במועדון באותו לילה טענו שניידת טיפול נמרץ של מגן דוד אדום, שהוזעקה, הגיעה באיחור.
דובר מד"א מסר שהניידת הגיעה עשר דקות לאחר הקריאה.
בפועל לאנשים שהיו איתו לקח כרבע שעה להבין שמצבו קשה ולהזעיק עזרה.
ב-1991, לאחר מותו, יצא אלבום מהקלטותיו בשם "אלפנט", וכן אלבום אוסף כפול, "אוספ אלפנט" (1996).
ב-1997 הוציאה להקת "כשניקו תתחיל לדבר", שיר בשם "מתגעגעים ליוסי", לזכרו של יוסי אלפנט.
ב-2001 התקיים ב"האנגר 11" מופע מחווה לזכרו בהשתתפות חבריו ואמנים איתם שיתף פעולה לאורך הקריירה, בהם: החברים של נטאשה, כנסיית השכל, אהוד בנאי, חמי רודנר, מוניקה סקס, ירמי קפלן, ורד קלפטר, יובל בנאי ושלומי ברכה, רמי פורטיס וברי סחרוף.
ב-2003 ביצעה להקת מוניקה סקס גרסת כיסוי לשירו "שומר אריות" באלבומם "חיות מחמד".
ב-2008 הופק הסרט התיעודי "חייב לזוז", בו מתועדת דרכם המשותפת של יוסי אלפנט וחברו הטוב, אהוד בנאי.
בספטמבר 2011 התקיים במועדון הבארבי בתל אביב מופע מחווה, אותו ארגן והנחה יואב קוטנר, לציון עשרים שנה למותו.
במופע השתתפו, בין השאר, ברי סחרוף, אהוד בנאי, מיכה שטרית, בתו של אלפנט, יסמין, ואחרים.
לפי אהוד בנאי, השיר "בלוז כנעני" הוא גם עליו.
להקה רטורית מקסי סינגל (כולל את "סדר יום", "שמור אריות", "טריק מיפן" ו"הלם כרך", 1983)
הופעה רטורית (הקלטת הופעה חיה, 1989)
אוספ אלפנט (אלבום אוסף, 1996)
אהוד בנאי והפליטים (אהוד בנאי, 1987)
לגמרי לא שקטים (ורד קלפטר, 1990)
שינויים בהרגלי הצריחה (החברים של נטאשה, 1991)
אוספורטיס (רמי פורטיס, 1999) - גיטרה
יוסי (יוסף יצחק) אליטוב (נולד בכ"ג באב ה'תשל"ג, 21 באוגוסט 1973) הוא עיתונאי חרדי, חסיד חב"ד, פרשן פוליטי, עורך ראשי של העיתון החרדי "משפחה", מגיש בכאן ב ויזם נדל"ן ותקשורת.
נולד בארגנטינה, לרב שמעון אליטוב, שהיה אז רבה של קהילת "סוכת דוד" – הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעיר הבירה בואנוס איירס.
בהיותו בן ארבע שבה משפחתו לישראל.
למד והתחנך בישיבות תומכי תמימים של חסידות חב"ד בירושלים ובקריית גת.
בשנת תשנ"ג, 1993, נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק, בשנה שלאחר מכן, נפטר הרבי מנחם מנדל שניאורסון, ואליטוב סיקר את השנים הדרמטיות עבור ביטאון החסידות "כפר חב"ד".
לאחר מכן הצטרף לשבועון החרדי "משפחה", ככתב פנים-חרדי ופוליטי.
בהמשך התמנה לעורך החדשות והחל לפרסם טור פוליטי שבועי.
בינואר 2013 מונה לעורך הראשי של העיתון.
בשנת 2000 נבחר לעמוד בראש תא כתבי הדתות, לצדם של העיתונאים ניצן חן ושלמה צזנה.
באותה שנה נבחר לדירקטור במרכז הקונגרסים בנייני האומה ולדירקטור בחברה העירונית "הגיחון".
בינואר 2007 מונה לחבר מועצת הרשות השנייה על ידי שר התקשורת אריאל אטיאס.
לקראת המכרז על תחנות הרדיו האזוריות עמד בראש ועדת הפיקוח על המכרזים לתחנות הרדיו האזוריות.
כמו כן היה אחראי מטעם הרשות על חברת החדשות וחדשות 10. בינואר 2010 נבחר לכהונה שנייה במועצת הרשות השנייה - החבר היחיד במועצה היוצאת המכהן גם במועצה החדשה.
ביוני 2010 מונה כיו"ר ועדת הרדיו של הרשות, האחראית על אישור לוחות השידורים בתחנות האזוריות, עד לסיום הקדנציה ביולי 2014. בעת חברותו במועצת הרשות השנייה, הוביל אליטוב את המכרזים להקמת שתי תחנות רדיו חדשות: קול ברמה לציבור החרדי-מזרחי וגלי ישראל לציבור המתיישבים ביהודה ושומרון.
באותה תקופה נבחר כחבר נשיאות מועצת העיתונות וחבר במועצה הציבורית לשירות לאומי.
בין השנים 2005-2003 שימש כמגיש אורח בתוכנית "עניין אחר" ברשת ב' ובתוכנית האקטואליה "שבע וחצי" בערוץ הראשון.
מעת לעת הוא מפרסם מאמרים על יחסי דת ומדינה באתר ynet ובאתר וואלה!.
מתארח כפרשן בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות, בערוץ הכנסת, בערוץ כאן 11, ובערוץ 12, בנושאים פוליטיים ודתיים.
תחום התמחותו הוא הפוליטיקה הפנים-חרדית ויחסי דת ומדינה.
בשנת 1997 חיבר ביחד עם בנימין ליפקין את הספר "שלימות הארץ", על משנתו המדינית של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד ופעילותו הענפה של איל ההון האוסטרלי יוסף גוטניק בשליחותו נגד החזרת שטחים.
בשנים 2014–2016 שידר תוכנית אקטואליה בתחנת הרדיו קול ברמה בשם "אליטוב בשישי".
הגיש ברדיו קול חי תוכנית שבועית עם אריה ארליך בשם "חמישי בשניים".
החל מפברואר 2018 ועד מאי 2025 הגיש עם אריה ארליך את התוכנית "אליטוב וארליך" ששודרה בכאן ב'.
במהלך 2021, התמודד אליטוב יחד עם קבוצת התקשורת "משפחה" במכרז לקבלת זיכיון בתפעול רדיו קול חי.
על פי תוצאות המכרז, הגיעה הקבוצה יחד עם שותפים נוספים לרמת הניקוד הגבוהה ביותר וזכתה בזיכיון ל-8 שנים.
באותה תקופה אף פורסם בדה מרקר, כי אליטוב מחזיק ב-20% מאתר האינטרנט החרדי כיכר השבת.
במסגרת עסקיו הפרטיים כיזם נדל"ן, המתמחה בפרויקטים של התחדשות עירונית, מחזיק אליטוב בנתח בעלות בשלוש חברות – "אחלמה התחדשות עירונית", "ספיר התחדשות עירונית" ומתחם "החרצית התחדשות עירונית" – אשר בונות, במשותף, כ-3,000 יחידות דיור באשדוד.
במסגרת זו, גייס אליטוב משקיעים יהודיים מהעולם, שהשקיעו דרכו מאות מיליוני דולרים במיזמי נדל"ן שונים בירושלים, תל אביב ובאשדוד.
אליטוב נבחר כאחד ממאה המשפיעים בישראל על ידי מגזין פירמה של העיתון גלובס בשנים 2009, 2010, 2011, 2013.
בשנת 2019, הקים את מכון "הנר המערבי" המהדיר את כתבי רבי חיים בן עטר, בעל אור החיים הקדוש.
מכון "הנר המערבי" הוציא לאור עד כה שני ספרים: הגדת אור החיים, ואור החיים והשבת.
ב–2011 דווח כי מועצת הרשות השנייה בודקת ניגוד עניינים בתפקודו של אליטוב, על רקע העובדה שרדיו קול חי, נהג לשדר את שיעורי התורה של אביו בתוכנית חד שבועית.
ממצאי הבדיקה מעולם לא פורסמו.
ב–2018 מנכ"ל אתר "בחדרי חרדים" גיא כהן הורשע בסחיטה כספית של מושאי הפרסום באתר באמצעות פרסומים שליליים.
מטעם התביעה נגד גיא כהן, נקרא אליטוב להעיד בבית המשפט ובמהלך עדותו סיפר, כי לבקשת הרב יאשיהו פינטו הוא פנה לשורת אילי הון שהיו מקורבים לרב, כולל אילן בן דב, לשעבר בעל השליטה בפרטנר, וג'יי שוטנשטיין, בעלי רשת אמריקן איגל, וביקש מהם לרכוש פרסום באתר.
אולם כשמאמצים אלו להבאת מפרסמים לאתר לא עלו יפה, כהן החל להעלות פרסומים לא מחמיאים על מוסדות הרב פינטו.
באוקטובר 2021 פרסמו העיתונאים גור מגידו והגר שיזף כי אליטוב היה קשור לפעילות הונאה בה מעלו הוא ושותפיו במיליוני שקלים מכספי תרומות שנתרמו למען חולים ונזקקים.
נשוי לצרויה יפה גנץ ואב לשישה בנים ובת, מתגורר בביתר עילית.
יוסי אליטוב (חבר מערכת), באגרות מלך, מקבץ פרקי-עיון באגרות קודש שנכתבו בידי רבנים (1989)
יוסי אליטוב, שלימות הארץ, שיטת הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד בענייני מסירת שטחים.
יוסי אליטוב וצבי אלוש, בן פורת יוסף - הביוגרפיה על הרב עובדיה יוסף, כנרת, (2004)
יוסי אליטוב ואברהם רוזנטל, מחשבת היהדות, חייו ומשנתו של הרב יאשיהו פינטו
יוסי אליטוב ובנימין ליפקין, בכל ביתי נאמן הוא, מסכת חייו של החסיד שניאור זלמן גוראריה (2012)
שלום ירושלמי, יוסי אליטוב ואריה ארליך, ברגע האמת, הרבי מלובביץ' והדיאלוג המדיני-ביטחוני עם מקבלי ההחלטות בישראל, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר (2017)
יוסי אליטוב ויאיר שרקי, צמאה לך 300 פנינים מתורתו של הבעש"ט, הוצאת מעיינותיך, ה'תשע"ט, 512 עמ'
הגדת אור החיים (חיבור משותף עם אריה ארליך), 'חג הפסח ויציאת מצרים במשנת רבינו חיים בן עטר', הוצאת 'הנר המערבי' (2024)
אור החיים והשבת (חיבור משותף עם אריה ארליך) 'יום שבת קודש במשנת רבינו חיים בן עטר', הוצאת 'הנר המערבי' (2025)
יוסף (יוסי) אבוקסיס (נולד ב-10 בספטמבר 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי ומאמן כדורגל.
אבוקסיס נחשב לאחד הקשרים האחוריים הטובים ששיחקו בישראל ונכלל בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
אבוקסיס נולד בבת ים לעזר וחנה אבקסיס, שעלו ממרוקו ב-1963. בצעירותו שיחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובעונת 1987/1988 עבר לקבוצת הבוגרים.
באותה שנה זכתה הקבוצה באליפות, ואבוקסיס הוחתם לחמש שנים הבאות.
בעונה שלאחר מכן ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה, בה כבש את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, במחזור ה-29 מול מכבי פתח תקווה.
שבוע לאחר מכן, במחזור האחרון של עונת 1989/1990, כבש את השער האחרון בניצחון 0–6 על מכבי רמת עמידר, שהבטיח את חזרתה של הפועל תל אביב לליגה הבכירה.
בשלוש השנים הבאות כבש 11 שערים בליגה הבכירה ולאחר שתם חוזהו שוחרר מהקבוצה.
בעונת 1993/1994 שיחק בבני יהודה תל אביב.
שנה לאחר מכן שיחק בהפועל צפרירים חולון, ושנה אחר כך עבר לבית"ר ירושלים.
שיחק בבית"ר מעונת 1995/1996 עד 2000/2001, ובתקופה הזו בית"ר זכתה בשתי אליפויות ובגביע טוטו אחד.
בעונת 1997/1998 היה מהשחקנים המשמעותיים ביותר בקבוצה שזכתה באליפות שנייה ברציפות, ונבחר לכדורגלן העונה בישראל.
בעונת 2001/2002 חזר לשחק בהפועל תל אביב, דבר שעורר כעס אצל אוהדי בית"ר ירושלים .
אבוקסיס זכה באותה עונה בגביע הטוטו עם הפועל תל אביב, והיה שותף להישג השיא של המועדון בגביע אופ"א, כשהקבוצה נעצרה רק ברבע הגמר.
אבוקסיס בישל את שני השערים שכבש החלוץ סרגיי קלשצ'נקו במהלך הקמפיין, השער השני בניצחון 0–2 על צ'לסי באצטדיון בלומפילד, ושער הניצחון (0–1) מול מילאן, במשחק שנערך בקפריסין.
בתחילת עונת 2003/2004 עבר יחד עם אסי דומב למועדון ספורט אשדוד שבנתה באותו קיץ קבוצת כוכבים שכללה גם את חיים רביבו, אילן בכר ואלון חזן.
הקבוצה נכשלה ואבוקסיס, שהתקשה להתאקלם באשדוד, חזר עוד באותה עונה להפועל תל אביב.
בעונת 2004/2005 מונה גיל לנדאו למאמן קבוצת הפועל תל אביב.
לנדאו שילב שחקנים צעירים כמו עידן סרור ומסאי דגו על חשבונו של אבוקסיס הפצוע.
לנדאו טוען כי בתגובה לכך חתר אבוקסיס תחתיו, ולטענתו הביא בסופו של דבר לפיטוריו של לנדאו במחזור השמיני.
בדצמבר 2006, במשחק של הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד, לאחר שריקת פנדל לזכות הפועל תל אביב, נזרק מהיציע שבו ישבו אוהדי הפועל רימון הלם, במטרה לפגוע בשמעון גרשון.
הרימון נחת סמוך לנקודת ה-11, בה הניח באותו הרגע אבוקסיס את הכדור, ופצע אותו קלות ברגלו.
אבוקסיס זכה עם הפועל בשני גביעים רצופים, ב-2006 וב-2007. בעונתו האחרונה בקבוצה כשחקן פעיל, 2006/2007, שימש כקפטן הפועל תל אביב.
ב-16 במאי 2007, במשחקו האחרון בקבוצה, כבש את השער הראשון בדרך לניצחון 0–3 בדרבי מול מכבי תל אביב, במסגרת המחזור האחרון של ליגת העל.
בסך הכל הופיע אבוקסיס ב-465 משחקים בליגה הבכירה, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת מלך המבשלים של הליגה בכל הזמנים, עם 95 בישולים.
אבוקסיס ספג 12 כרטיסים אדומים במהלך הקריירה, והחזיק בשיא הכרטיסים הצהובים בליגה, עם 124 כרטיסים שנשלפו לחובתו, עד ששיאו נשבר בשנת 2017 על ידי חאלד חלאילה.
אבוקסיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-14 באוגוסט 1996, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
הוא שיחק במדי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1998, מוקדמות יורו 2000, מוקדמות מונדיאל 2002 ואת משחקו האחרון בנבחרת ערך ב-11 באוקטובר 2003 מול נבחרת צרפת בפריז, במסגרת מוקדמות יורו 2004. בסך הכל רשם 35 הופעות במדים הלאומיים, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת 2007/2008, עם מינויו של גיא לוזון למאמן הפועל תל אביב, פרש אבוקסיס ממשחק פעיל, ומונה לסקאוט הקבוצה.
ב-5 בדצמבר 2007, עם מינויו של אלי גוטמן כמחליף ללוזון, מונה לעוזר המאמן.
כעוזרו של גוטמן זכה עם הקבוצה בדאבל בשנת 2010, ובגביע נוסף בשנת 2011. בעונת 2010/2011 נעדר גוטמן למספר שבועות בעקבות אירוע לב, ואבוקסיס שימש כמאמן הראשי של הקבוצה.
ב-12 ביוני 2008, בעודו משמש כעוזר המאמן של הפועל תל אביב, חזר אבוקסיס גם לשחק, כשהצטרף לקבוצת האוהדים מכבי קביליו יפו מליגה ג'.
הוא זכה עם הקבוצה בגביע המדינה לליגה ג' מחוז ת"א ועלה עם הקבוצה לליגה ב' מהמקום ראשון.
בעונה שלאחר מכן היה שותף גם לעלייתה של הקבוצה לליגה א'.
ביוני 2011 עזב את הפועל תל אביב, וחתם על חוזה לאמן את בני יהודה תל אביב לעונה אחת, ובכך הפך למאמן ראשי בפעם הראשונה, ובתום עונת 2011/2012 הוביל את הקבוצה למקום השלישי בטבלה.
באפריל 2012 מונה לעוזר מאמן נבחרת ישראל לצידו של מאמן הנבחרת אלי גוטמן.
ב-27 בספטמבר 2012 מונה, במקביל לתפקידו בנבחרת, למאמן הפועל תל אביב.
ב-16 בפברואר 2013 פוטר מתפקידו לאחר רצף של חמישה משחקים ללא ניצחון.
ב-22 בדצמבר 2013 חזר לבני יהודה, לאחר שהקבוצה נקלעה לתחתית הטבלה, וחתם על חוזה כמאמן לעונה וחצי, אך לא הצליח להציל את המועדון מירידה לליגה הלאומית.
בעונת 2014/2015 הוביל את הקבוצה למקום הראשון בליגה הלאומית, ולאחר שהעפיל עמה בחזרה לליגת העל חתם על חוזה לעונה נוספת במועדון.
ב-8 בדצמבר 2015 פוטר מתפקידו לאחר נתק בינו לבין הבעלים משה דמאיו, וכעבור שבועיים מונה למאמן בני סכנין לאחר פיטוריו של אלי כהן.
אבוקסיס הוביל את הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה ולמקום החמישי בטבלת הליגה.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה שוב במקום החמישי, ובסופה סיים את חוזהו והחליט לעזוב את המועדון.
ב-8 במאי 2017 חזר לקבוצתו הקודמת וחתם לשנתיים בבני יהודה.
בעונת 2017/2018 הוביל את בני יהודה לפלייאוף העליון, ובתום העונה חתם על חוזה חדש לחמש שנים במועדון.
בעונת 2018/2019 הוביל את הקבוצה שוב לפלייאוף העליון, וכן זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שבחצי הגמר הדיחה את האלופה מכבי תל אביב, ובמשחק הגמר ניצחה את מכבי נתניה.
ב-8 בינואר 2020 עזב את בני יהודה ומונה למאמן הפועל באר שבע.
ב-30 בינואר 2021 התפטר במפתיע מאימון באר שבע, עקב חוסר הערכה של הבעלים כלפיו לטענתו.
כבר למחרת, ב-31 בינואר חזר לקדנציה רביעית בבני יהודה תל אביב בה חתם לארבע וחצי שנים.
ב-3 בפברואר 2022 עזב את בני יהודה ומונה למאמן בית"ר ירושלים באמצע עונת 2021/2022 כשהוא מצליח לשפר את מצבה של הקבוצה ולייצבה, במיוחד בשלב הפלייאוף, אז הצליחה לנצח את רוב יריבותיה לתחתית ונשארה בליגה.
בעונה שלאחר מכן הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע המדינה, לאחר 14 שנה.
בספטמבר 2023, בעודו משמש כמאמן בית"ר ירושלים, חזר אבוקסיס גם לשחק, כשהצטרף לקבוצה מועדון כדורגל תל אביב טומי מליגה ג'.
ב-31 בינואר 2024 אבוקסיס התפטר מתפקידו בבית"ר ירושלים, לטענתו עקב יחס הקהל כלפיו, בעוד שברק אברמוב בעלי הקבוצה טען שהתפטר בגלל הרצון לעבור להפועל תל אביב.
ב-6 בפברואר 2024 מונה למאמן הפועל תל אביב בחוזה לעונה וחצי.
ב-28 באפריל 2024, יום לאחר שהפועל תל אביב הובסה בתוצאה 1–5 מול בית"ר ירושלים וירדה אל מתחת לקו האדום, פוטר מתפקידו.
במהלך כהונתו כמאמן הפועל תל אביב, היא לא ניצחה באף אחד מ-10 המשחקים בהם אימן, והבקיעה ארבעה שערים בלבד.
אחוזי ההצלחה הנמוכים של אבוקסיס כמאמן הפועל תל אביב, היוו גורם מכריע בירידתה לליגה הלאומית באותה עונה.
ב-29 באוקטובר 2024 מונה למאמנה של מכבי נתניה מליגת העל.
ב-5 במרץ 2025 האריך אבוקסיס את חוזהו במכבי נתניה עד סוף עונת 2025/2026 עם אופציה לעונת נוספת.
ב-11 בינואר 2026 פוטר מתפקידו, לאחר חמישה משחקים ללא ניצחון.
אבוקסיס נשוי לשמרית, הם מתגוררים בפתח תקווה ולהם שלוש בנות.
יוסי אבני-לוי (נולד ב-25 במאי 1962) הוא סופר ודיפלומט ישראלי, אשר כיהן כשגריר ישראל בסרביה ובליטא.
חתן פרס ספיר לשנת 2024 על ספרו "שלושה ימים בקיץ".
אבני-לוי נולד ברעננה להורים שעלו מאפגניסטן ומאיראן.
שירת בצה"ל כקצין מודיעין, וסיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובערבית באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר במשפטים.
כיהן כדיפלומט בגרמניה, בסרביה, במונטנגרו ובפולין, בשנים 2008–2011 שימש כדובר משרד החוץ, וב-10 באוקטובר 2010 מונה לשגריר ישראל בסרביה ובמונטנגרו וכיהן בתפקיד זה עד קיץ 2016.
בתקופת כהונתו כשגריר בבלגרד נודע ביחסיו החיוביים עם צמרת הממשל הסרבי, ובפרט עם ראש הממשלה אלכסנדר ווצ'יץ'.
ביום עזיבתו את התפקיד הגיעו ראש הממשלה ושר הפנים לנמל התעופה כדי להיפרד ממנו.
אבני-לוי היה אחד השושבינים העיקריים לחקיקת החוק הסרבי להשבת רכוש יהודי ללא יורשים (2015), המשמש דוגמה למדינות אחרות באירופה.
הוא זכה במספר אותות הוקרה על כהונתו כשגריר, ונבחר על ידי אמצעי התקשורת כאחד האנשים המשפיעים ביותר בבלגרד.
היה השגריר הראשון של ישראל בבלגרד שביקר בקוסובו ונפגש עם צמרת הממשל הקוסוברי, לרבות עם ראש הממשלה האשים ת'אצ'י והנשיאה אטיפטה יאהיאגה.
ב-2020 מונה לשגריר ישראל בליטא, והוא כיהן בתפקיד עד 2022 כשהוחלף על ידי הדס ויטנברג זילברשטיין.
קובץ הסיפורים "גן העצים המתים" (1995) נחשב פורץ דרך במועד פרסומו.
הרומן "דודה פרהומה לא הייתה זונה" נחשב אחד מספריו הבולטים, לצד "איש ללא צל" והרומן "רוכלי האהבות".
זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ח.
ספריו תורגמו לגרמנית, לפולנית, לסרבית, לאלבנית וליוונית.
הוא פרסם מספר רשימות ביקורת בעיתונות (הארץ, ידיעות אחרונות), בהן החל להזדהות לראשונה בשמו האמיתי (לוי) לצד שמו הספרותי.
הוא זכה במספר תחרויות ספרותיות (בעיתון "הארץ", בעיתון "מעריב-את" ועוד).
ספרו "שלושה ימים בקיץ" זכה בפרס ברנר בשנת 2024. בינואר 2025 הוכרז אבני לוי כזוכה בפרס ספיר לספרות לשנת 2024 על ספרו זה.
הוא יקבל מענק של 180 אלף ש"ח וספרו יתורגם לערבית ולשפה נוספת לפי בחירתו.
אבני הוא הומוסקסואל, ולו ולבן זוגו בן ובת שנולדו בהליך פונדקאות.
גן העצים המתים (1995), ספרו הראשון, הספר, שעורר עניין רב, עוסק בחוויית היציאה מהארון והמשיכה המגנטית לגרמניה – שני אלמנטים שיוסיפו לאפיין את כתיבתו.
הספר נחשב ציון דרך בתולדות הספרות הישראלית הלהט"בית.
לצד שבחים ספרותיים, עוררה התנגדותו של אבני-לוי להיחשף פומבית ביקורת נוקבת מצד פעילים בקהילה הלהט"בית בישראל.
כנגד ארבעה בנים (זמורה ביתן, 1998), ספרו השני, כולל ארבע נובלות.
דודה פרהומה לא הייתה זונה (עם עובד, 2002), ספרו השלישי, הוא הרומן המלא הראשון של אבני.
איש ללא צל (זמורה ביתן, 2007) עוסק בדיפלומט ישראלי המסתבך בפרשיית ריגול.
ספר זה זכה במענק פיתוח לצורך עיבוד לקולנוע.
שירת החטאים (כנרת זמורה ביתן, 2010)
רוכלי האהבות (2016, הוצאת זמורה-ביתן)
הסתיו של מיכאלה (2020, הוצאת כנרת זמורה-ביתן)
שלושה ימים בקיץ (2023, הוצאת כנרת זמורה-ביתן).
הספר זיכה את המחבר בפרס ברנר לשנת 2024 ובפרס ספיר לשנת 2024.
יוסי אלפי (נולד ב-5 באוגוסט 1945) הוא סופר, תסריטאי, איש תיאטרון, משורר, מחזאי, מתרגם, מספר סיפורים, מחנך, שדרן רדיו ואיש תקשורת ישראלי.
נחשב אבי התיאטרון הקהילתי, המייסד והמנהל האמנותי של פסטיבל מספרי סיפורים.
כתב את הסדרה "הילדים בשכונת חיים", שהופקה בטלוויזיה החינוכית הישראלית, הוא הרצה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, ממייסדי המגמה לתיאטרון קהילתי באוניברסיטת תל אביב ומייסד תיאטרון גבעתיים.
מנחה, מדריך ומספר בפרויקט "תקרא תצליח" לעידוד הקריאה בבתי ספר בכל רחבי הארץ.
מייסד ומנחה קורס למורים " המורה המספר, משרד החינוך.
ייעץ והנחה סיפורי קהילות ישראל מארצות ערב ואיראן – למשרד לאזרחים וותיקים.
יוזם ומקים בשיתוף המועצה לשימור אתרים אתר לאומי למורשת המעברות – בהקמה.
לקראת הקמת אתר המעברות הלאומי מתקיימים אירועי "סיפורי מעברות" בכל רחבי הארץ, בהשתתפות בעלי זיקה למעברות.
בשנת 1950 בהיותו בן ארבע, עלה לישראל עם סבתו.
את הוריו וחלק מאחיו ואחיותיו פגש רק לאחר כשנה, כשעלו גם הם מעיראק לישראל.
בשנים הראשונות בישראל התגוררה המשפחה במעברה, תקופה שהשפיעה רבות על אלפי וניכרת עד היום בכתיבתו הספרותית.
הספר שעסק בנושא וזכה להדים רבים סביבו הוא הספר שכתב אלפי עם אריה (לובה) אליאב: "משני עברי המעברה – דיאלוג אינטימי על זהות ישראלית" (הוצאת מעריב).
בשנת 2019 הוציא לאור את הספר "מעברה" (עיצוב: אמיר כהן, הוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל).
אלפי הוא בוגר בית הספר לאמנויות רננים בתל אביב, במגמת דרמה.
למד בסטודיו למשחק ליד התיאטרון הקאמרי ובאקדמיה הגבוהה לתיאטרון בלונדון: L.A.M.D.A.
באקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות.
1993 עד היום-מייסד ומנהל את פסטיבל מספרי סיפורים החוגג 30 שנה בשנת 2023.
2018 – כנס תיאטרון קהילתי, המכללה האקדמית גליל מערבי
שנת 2016 – ניהול אמנותי "כנס חשיפה לתאגיד מורשת יהדות אתיופיה".
משנת 2015 – ניהול אמנותי פרויקט "סיפורי מעברות" בכל רחבי הארץ.
2004 – מנהל פסטיבל ג'אז אירופה – עיריית תל אביב – סוזאן דלאל.
2003-1998 – מייסד תיאטרון גבעתיים, מכהן כמנהלו הכללי והאמנותי הראשון.
1980-2015 – מופיע בכל רחבי הארץ כמרצה, כמנחה וכמספר סיפורים.
1997 – כותב ומשחק בתפקיד הראשי באופרה "חלום ציוני" בפסטיבל ישראל, המיועדת למספר סיפורים ולתזמורת, עם התזמורת הקאמרית הישראלית בשילוב נגנים אותנטיים.
1996 – ספרו "המלך הלך לישון" מעובד ומועלה כהצגה בתיאטרון "קהל".
1993 – מביים מחזה יחיד "צוחק מי שמגרד", עם ששון גבאי.
1992 – מביים את המחזה "מכתבי אהבה" בתיאטרון "הקאמרי".
1991 – כותב, מביים ומפיק את הצגת היחיד "כרטיס לכיוון אחד" עם אריה אליאס.
1990 – מתרגם נוסח עברי למחזה "עסק משפחתי קטן" עבור תיאטרון הבימה.
1990 – מופיע ברחבי הארץ בערבי משוררים.
1989 – מעבד ומביים את המחזה "זוג גרוש" בכיכובם של ששון גבאי ויונה אליאן בתיאטרון יובל.
1988 – מביים את המחזה "שירלי ולנטין" בכיכובה של תיקי דיין בתיאטרון יובל.
1988 – יוצר, מתכנן ומביים את תיאטרון המסע המדברי "יצירמון" (חגיגות ה-40 לישראל).
1987 – מביים את המחזה "השדרה" בתיאטרון הבימה.
1986 – מביים את המחזמר "המלך ואני" בתיאטרון הקאמרי.
1986 – מעבד ומביים את המחזה "זוג פתוח" מאת דריו פו בתיאטרון בית לסין.
1975 – כותב ומביים את המחזה "שביל הזהב" באוניברסיטת בר-אילן.
1973 – כותב ומביים את "ילדים בצל המלחמה" (הוצגה בטלוויזיה החינוכית).
1973 – כותב ומביים את המחזה "כאלה אנחנו" בתיאטרון הקהילתי של שכונת התקווה.
כותב ומביים את המחזה "החצי השני" בתיאטרון הקהילתי של שכונת פרדס כץ.
1972 – כותב ומביים מחזות אסירים בבית הסוהר מעשיהו ("בצלחת אחת", "הד כלוא").
1968 – שחקן בקבוצת השחקנים של סטיבן ברקוף לונדון (מקבת).
1967/8 – כותב ומביים את שני המחזות "PICNIC " ו – " PRISONER" בלונדון.
משנת 1965 – שחקן: תיאטרון הקאמרי
משנת 1972, מייסד ומנהל את התנועה לתיאטרון קהילתי בישראל.
מייסד העמותה הישראלית לתיאטרון קהילתי "קהל".
מנהל, יוזם, מביים, כותב, מייסד תיאטרונים קהילתיים בכל רחבי הארץ (שכונת התקווה, רמת-עמידר, רמת השקמה, פרדס כץ, יפו, ת"א ויישובים רבים אחרים).
מקים קורסים במסלולים אקדמיים בתחומי האמנויות הקהילתיות (אוניברסיטה עברית ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, קורסים באוניברסיטת חיפה, קורס לבמאים קהילתיים קלמניה).
מארגן ומשתתף בכנסים וסמינרים ארציים ובינלאומיים בתחומי היצירה והחברה.
משנת 2015 עד היום – מרצה, במכללה האקדמית "גליל מערבי"
משנת 2017 – קורס "המורה המספר", משרד החינוך.
משנת 2013 – מנחה סדנה – על הסיפור כמחזה קהילתי, מכללה אקדמית גליל מערבי
משנת 2004 – מנחה, מדריך ומספר פרויקט "תקרא תצליח" לעידוד הקריאה בבתי ספר בכל רחבי הארץ.
משנת 1995 – מנהל, מנחה ומרצה קורסים למספרי סיפורים בבית הסופר תל אביב וברחבי הארץ.
1999-2000 – מרצה באוניברסיטת ת"א, בחוג לתיאטרון "הסיפור הקהילתי הדרמה הקהילתית".
1997 – מרצה בקורס מספרי סיפורים – האוניברסיטה הפתוחה.
1995-6 – מרצה באוניברסיטת ת"א, בחוג לתיאטרון "המחזה הקהילתי" (כיום בדרגה הגבוהה ביותר בחוג.
דרגה ג' כמומחה בתחום התמחותו).
1995 – מעביר הופעות וסדנאות למספרי סיפורים בסינגפור.
1995 – מעביר הופעות וסדנאות למספרי סיפורים בבנגקוק.
1995 – עורך ומנהל קורס ל"מספרי סיפורים" קהל – אגודת הסופרים.
1990 – 1993 – מנהל קורס הסבה לאמנים עולים באוניברסיטת בר-אילן, עבור הסוכנות היהודית
1990 – 1992 – מתכנן קורס למנהיגות באמצעות הדרמה, באוניברסיטת בר-אילן, לימודי המשך
1991 – מנהל ומנחה סדנאות לדרמה בסקוטלנד בשיתוף אוניברסיטת "גלאזגו".
1989 – 1994 – מתכנן ומנהל הקורס למרכזי תיאטרון קהילתי באוניברסיטת בר-אילן בית הספר לעבודה סוציאלית, לימודי המשך.
1988 – משתתף בסיור מפגשים והרצאות בארצות הברית מטעם שגרירות ארצות הברית בישראל.
1987 – משתתף בסיור הרצאות ומפגשים בצרפת מטעם המכון הצרפתי.
1986 – משתתף בסיור הרצאות ומפגשים בבריטניה, מטעם המועצה הבריטית.
1985 – מרצה באוניברסיטת חיפה "הקורס למינהל תרבות, תיאטרון קהילתי".
1984/5 – מרכז הקורס לבמאים לתיאטרון קהילתי בקלמניה (משרד החינוך, אגף הנוער).
משנת 1979 – מרצה באוניברסיטת תל אביב, בחוג לתיאטרון, המגמה לתיאטרון חברתי.
1976 – 1978 – מרצה באוניברסיטת בר-אילן, עוזר לראש החוג לתיאטרון בהוראת משחק, בימוי, הצדדים הוויזואליים של תיאטרון, תיאטרון קהילתי.
1974 – 1976 – מרצה באוניברסיטה העברית, החוג לתולדות התיאטרון.
1970 – 1971 – מנהל סטודיו לשחקנים בתיאטרון הקאמרי.
משנת 1996 עד היום – עורך, כותב ומגיש תוכניות רדיו, רשת ב' – קול ישראל
משנת 1993 – עורך ומנחה "מרתון מספרי סיפורים" רשת ב', קול ישראל.
1991 – 1993 – עורך ומגיש תוכנית יומית בת שעתיים "לוקחים חופשה עם יוסי אלפי", רשת ב', קול ישראל.
1991 – עורך ומגיש תוכנית שבועית "כמעט שבת", רשת ב', קול ישראל.
1990 – כותב, עורך ומגיש התוכנית "דרך המילים, שעה אישית עם יוסי אלפי", רשת ב', קול ישראל.
1990 – עורך, מראיין ומגיש תוכניות רדיו במסגרת "מעורב ים תיכוני", רשת א', קול ישראל.
1989 – כותב עורך ומגיש התוכנית "סוף שבוע", רשת א', קול ישראל.
1985 – כותב, עורך ומגיש התוכנית השבועית "שישי בשש, שעה אישית עם יוסי אלפי", רשת ב'.
1984-1985 – בעל טור שבועי ברדיו רשת ב' "לשים את השוליים באמצע", רשת ב', קול ישראל.
1968 – 1984 – משתתף בתוכניות רדיו שונות ובתסכיתים בקול ישראל וגל"צ.
2025 – שחקן בסדרה "שכונת חיים" של כאן חינוכית (חידוש והמשכון לסדרה המקורית).
2011 – הקמת "ערוץ מספרי סיפורים" ב "וואלה" – שידור של תוכניות הפסטיבל.
2004 – עורך ומגיש את התוכנית "סיפורים על הדרך", טלעד.
2003 – שחקן בדרמה הטלוויזיונית שתיקת הצופרים, ערוץ 2.
משנת 1995 – הפקה, עריכה והשתתפות בסדרת תוכניות "מספרי סיפורים" לערוץ 2, ערוץ 10 וערוץ 11.
1974 – 1980 – כותב את סדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים" ומביים שחקנים.
נשוי לסו, שעלתה לישראל מאנגליה בשנת 1970, ואביהם של הטייס ויזם ההיי-טק בן אלפי, הקומיקאי והשחקן גורי אלפי והשחקנית שרי אלפי.
סבה של השחקנית אמה אלפי.
1992 – תואר "אביר" – Cavaliery מטעם ממשלת איטליה
2018 – פרס מפעל חיים - פרס שר התרבות לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון
2017 – אזרח כבוד גבעתיים.
2014 – פרס רמת-גן – לספרות על מפעל חיים.
2014 – איש המופת – מטעם ארגון הליונס בישראל.
2010 – פרס אמ"י – תעודת הוקרה, ארגון אמני ישראל, על תרומה רבת השנים לתרבות ישראל.
2009 – פרס אקו"ם – על מפעל חיים מטעם הדירקטוריון, על פועלו בתחום פסטיבל מספרי סיפורים.
2009 – מענק לספר השירה – "כמו פרידות" מטעם קרן תל אביב.
2007 – מענק לספר השירה – "טביעות אצבע של אמא" מטעם קרן תל אביב.
2003 – פרס אח"י – האגודה לקידום המחקר והיצירה מייסודם של יוצאי עיראק בישראל, על פועלו בתיאטרון.
את הקריירה המקצועית שלו החל כבר מגיל צעיר (לפני שירותי הצבאי) כבמאי בחוגים דרמטיים.
בשירותו הצבאי בלהקת גייסות השריון אליה התגייס בשנת 1963. בסיום השירות למד משחק באקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות.
לאחר לימודיו הופיע רבות בתיאטרון, בטלוויזיה הישראלית ובסרטי קולנוע שונים.
עוד בשנות ה-60 הוא שיחק בתיאטרון הקאמרי, החאן, ורבים אחרים.
החל משנות ה-70 החל אלפי גם לביים מחזות תיאטרון כגון "המלך ואני" בתיאטרון הקאמרי,"שירלי ולנטיין" (בכיכובה של תיקי דיין), "זוג גרוש" (בכיכובם של ששון גבאי ויונה אליאן) ועוד מחזות שהופקו לפי ספרי ילדים שכתב כגון "המלך עושה עלייה" ו"המלך הלך לישון".
במהלך קריירת המשחק החל אלפי לפתח את קריירת הכתיבה שלו וכתב מאז ועד היום עשרות ספרים, שירים, מחזות ותסריטים.
בשנת 1997 כתב אלפי אופרה מיוחדת למספר סיפורים ולתזמורת הקרויה "חלום ציוני".
הפרימיירה של היצירה הוצגה בפסטיבל ישראל, ועד היום ממשיך יוסי להופיע במסגרת היצירה המיוחדת שכתב.
כדרך להגביר את מעורבות הקהילה בחייה, ייסד יוסי וניהל, החל משנת 1972, את התנועה לתיאטרון קהילתי בישראל.
הוא ייסד תיאטראות קהילתיים בשכונות הבאות: שכונת התקווה, רמת עמידר, רמת השקמה, פרדס כץ, יפו, וביישובים נוספים.
כמו כן, יזם והקים קורסים במסלולים אקדמיים בתחומי האמנויות הקהילתיות.
אלפי אף ביים בתיאטרון המימסדי, בין השאר הפקות גדולות כ-"המלך ואני" ועוד.
אלפי כתב בשנות ה-70 את כל סדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים"
תוכנית הדגל שלו הייתה התוכנית "סיפורי לילה" ברשת ב' בה פגש את המאזינים מדי לילה וסיפר להם סיפורים.
בשנת 2003 שיחק ב"שתיקת הצופרים" (דרמה טלוויזיונית), ערך והגיש את "סיפורים על הדרך" בערוץ 2 בשנת 2005. בנוסף, החל משנת 1995 הוא מפיק, עורך ומשתתף בסדרת תוכניות מספרי סיפורים בערוץ 2.
מאז שנות ה-80 מופיע יוסי אלפי בכל רחבי הארץ כמנחה ומספר סיפורים.
יזם וייסד את "פסטיבל מספרי סיפורים" הפועל מזה כשלושה עשורים בניהולו האמנותי.
הפסטיבל מצולם והפאנלים בו מוקרנים בשידורי ערוצי הטלוויזיה.
"איך עושים עיראקי", שירים – ספרית פועלים
"אני יוסף הבן של המכולת", לילדים – ספרית פועלים
"המלך הלך לישון", לילדים – ספרית הפועלים (ההצגה לפי הספר זכתה בפרס כינור דוד)
"המלך נושא אשה", לילדים – הוצאת כנרת
"המלך עושה עליה", לילדים – הוצאת כנרת (מספר זה הופק מחזמר מאת דניאל לפין)
"דרכון ישראלי", שירים – ספרית פועלים
"לחצים", שירים – ספרית פועלים
"התאפקות אחרונה", שירים – הוצאת תמוז
"כרטיס לכיוון אחד", מחזה במקאמה – ספרית פועלים
"ילדות מאוחרת", סיפורים – הוצאת ביתן
"איך עצרו את השמש", לילדים – הוצאת גרפאור
"בראיה לאחור", שירים – ביתן-אביב
"המלך מחפש חבר", לילדים – עם עובד
"משני עברי המעברה", מאת לובה אליאב ויוסי אלפי – הוצאת מעריב
"טביעות אצבע של אמא", הוצאת כרמל
"הפרה ברכה", הוצאת דורון ספרים
"בחזקת שלושה" – סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2014
"מעברה" – הוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל 2018
"ערמוניה" – שירים – הוצאת חדרים 2019
"הייתי כולם" – שירים – הוצאת חדרים 2025
התיאטרון הקהילתי – הוצאת דומינו ירושלים
תיאטרון וקהילה – שיטות ביישום תיאטרון קהילתי – הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
תיאטרון קהילתי בתפוצות – (עברי אנגלי) הוצאת הסוכנות היהודית.
התיאטרון הקהילתי ומקומו במערכת החינוך – אוניברסיטת בר-אילן ובית הספר לעובדי הוראה בכירים.
לצאת מהלחץ – מדריך למשחקי דרמה ותיאטרון בקבוצות קטנות בשיתוף עם פיטר הריס, הוצאת הסוכנות היהודית.
THEATRE AS THE PEOPLE'S ART – לקראת הוצאה לאור בשפה האנגלית
עבריינות ותיאטרון קהילתי, "עבריינות וסטייה חברתית" רבעון לקרימינולוגיה
9 עקרונות ליצירת המחזה בקהילה, אוניברסיטת ת"א
הנאום הפוליטי כהצגת יחיד, אוניברסיטת בר-אילן
התיאטרון הסוציו פוליטי בבריטניה, עיתון 77
היצירתיות כאקט פוליטי ראשון, כנס עו"ס בר-אילן, הוצאת משרד העבודה והרווחה
הסיפור – זה כל הטיפול, ביטאון היחידה לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים
טיפים למספר הסיפורים המתחיל, ידיעות אחרונות
עקרונות יסוד בסיפורו של מספר הסיפורים בקהילה, החוג לתיאטרון אוניברסיטה תל אביב
יוסי אבולעפיה (נולד ב-6 ביוני 1944) הוא סופר ומאייר של ספרי ילדים, וכן גרפיקאי, קריקטוריסט, במאי ותסריטאי סרטי אנימציה.
יוסי אבולעפיה נולד וגדל בטבריה.
בגיל 17 התקבל לאקדמיה "בצלאל", וסיים 4 שנות לימוד במגמה לגרפיקה.
בתום שירותו הצבאי החל אבולעפיה לעבוד בטלוויזיה הישראלית כגרפיקאי וקריקטוריסט.
במשך השנים יצר קטעי אנימציה לתוכניות ילדים, אקטואליה, בידור וסטירה (ניקוי ראש).
ב- 1978 קיבל מלגות מקרן שרת והמכון הישראלי לקולנוע לסיור השתלמות בן 4 שבועות באולפני אנימציה בצפון אמריקה.
הסיור התארך לכ- 6 שנים בהן עבד כבמאי אנימציה ותסריטאי בטורונטו (CBC), מונטריאול National Film Board of Canada, וכעצמאי בניו יורק.
במהלך שנים אלה החל לאייר ולכתוב ספרי ילדים.
עד היום אייר כ-130 ספרים בישראל ומחוצה לה, 11 מהם גם כתב.
ספריו זכו בפרסים בישראל ומחוצה לה ביניהם: פעמיים עיטור אנדרסן לאיור, פעמיים פרס בן צבי - מוזיאון ישראל, פרס נחום גוטמן לאיור ועוד.
בשנים הראשונות לאחר חזרתו ארצה ב-1985 פרסם איורים, קריקטורות וקומיקס בעיתונים ישראלים
(בין היתר קומיקס סאטירי שבועי, "המצב חמור" בשנים 1989-1992 ב"מעריב").
היה אחראי לפרויקטים רבים באנימציה, ביניהם 23 קטעי הקישור לאירוויזיון 1999, "עצור בטרם תעבור", "להיטים מצוירים משלנו", קלטות וידאו לילדים ועוד.
בשנים 2000-1996 ניהל את היחידה לאנימציה ב-"בצלאל" והכין תוכנית לימודים ארבע שנתית במתכונת מחלקתית בשיתוף עם חנן קמינסקי ונעם נדב.
יוסי אבולעפיה היה פרופסור במחלקה לאמנויות המסך בבצלאל עד פרישתו ב-2011.
להלן חלק מהפרסים בהם זכה אבולעפיה בישראל ובחו"ל:
עיטור אנדרסן לאיור פעמיים: ב-1992 על איוריו בספרו של מאיר שלו, "הכינה נחמה"; וב-1998 עבור איוריו בספרה של נירה הראל, "את זה!";
פרס בן-יצחק, ציון לשבח פעמיים: 1978 עבור "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" של אפרים סידון, 1990 עבור "עדי אבא וארבעים המוצצים" של עמליה ארגמן ברנע.
פרס נחום גוטמן לאיור (בשנת 1993).
פרס גרוס למצוינות באנימציה (2009)
זהבה ושלשת הדודים, כתר, ירושלים, 1985 .
זנב ודבש, סיפור ומשל על דב ושועל (כתב בשיתוף עם אפרים סידון) כתר, ירושלים, 1992 .
נחשים (קריקטורות), עם עובד, תל אביב, 1992 .
מספרים מספרים, עם עובד, תל אביב, 1993
דג לגברת שאלתיאל, כתר, ירושלים, 1998 .
סבא יאשקה מציל את החוף, עם עובד, תל אביב, 2007 .
לא תאמינו אבל זה מה שקרה, עם עובד, תל אביב, 2010 .
אנשים טובים באמצע הדרך מאת: נעמי שמר (פיג'מה, עם עובד)
קרמר החתול ישן כל הזמן מאת: מאיר שלו (עם עובד)
קרמר החתול יוצא אל היער מאת: מאיר שלו (עם עובד)
קרמר החתול לומד לשחות מאת: מאיר שלו (עם עובד)
הצלחת שמתחת מאת: מאיר שלו (עם עובד)
הגשם של סבא אהרון מאת: מאיר שלו (עם עובד)
התרנגולים והשועל מאת: חיים נחמן ביאליק
איך האדם הקדמון המציא לגמרי במקרה את הקבאב הרומני מאת: מאיר שלו (עם עובד)
אבא עושה בושות מאת: מאיר שלו (כתר)
גומות החן של זוהר מאת: מאיר שלו (כתר)
הכינה נחמה מאת: מאיר שלו (עם עובד)
הטרקטור בארגז החול מאת: מאיר שלו (עם עובד)
הדודה מיכל מאת: מאיר שלו (עם עובד)
עלילות פרדיננד פדהצור הראשון מאת: אפרים סידון (כתר)
סיפור מוזר ומלא תימהון על האי הקטן האי הגיון מאת: א.
אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו מאת: א.
ספר המשלים הגדול מאת: אפרים סידון (כתר)
דוקטור מרשמלו מאת: שלומית כהן אסיף (עם עובד)
מאת: שלומית כהן אסיף (הקיבוץ המאוחד)
סיפור שמתחיל בנשיקה ונגמר בחיבוק מאת: ש.
רוני ונומי והדב יעקב מאת: מאיר שלו (עם עובד)
אריה בלילות מאת: מאיר שלו (עם עובד)
את זה מאת: נירה הראל (הקיבוץ המאוחד)
מפתח הלב מאת: נירה הראל (זברה הפקות)
תמיד ילווה אותו צל מאת: יעקב בוצ'ן (הקיבוץ המאוחד)
הדובון בלע סבון מאת: אנדה עמיר-פינקרפלד (הקיבוץ המאוחד)
היפופוטם במרק מאת: יהודה אטלס (שבא, כתר)
קשה להיות אריה מאת :אורי אורלב (עם עובד)
נשיקה לשפונזה מאת: ליה נירגד (עם עובד)
מי חטף את בועז מאת: ימימה טשרנוביץ-אבידן (כתר)
קוף משקפוף מאת: חנה גולדברג (כתר)
האמריקאית הזאת מאת: סוזי מורגנשטרן (כתר)
הצחקתם אותנו מאת: יצחק גלנור / סטיבן לוקס
החיות כמשל בעריכת שלי אלקיים (תרמיל חדש)
מאת: ד"ר דפנה למיש (המכללה למינהל, משרד החינוך)
דבל פרקינג מאת: גיל-עד חריש
תעלומת המגילות הגנוזות (מוזיאון ישראל)
יוסף דב (יוסי) אחימאיר (נולד ב-י"ד באייר ה'תש"ג, 19 במאי 1943 בירושלים) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת, מנהל "בית אבא" ברמת-גן, עורך הרבעון "האומה", בעל טור בעיתון "מעריב", יו"ר המועצה הציבורית להנצחת זאב ז'בוטינסקי ופועלו.
חבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13. ב-2015 נבחר ל"יקיר העיר רמת גן".
אחימאיר הוא בנם הצעיר של סוניה ואב"א אחימאיר ואחיהם של יעקב אחימאיר וזאבה זבידוב.
נקרא על שמו של יוסף כצנלסון, שהיה חברו הקרוב של אביו ו"שר ההעפלה" של עליית אף על פי בשנות השלושים.
הוא בוגר גימנסיה "אהל שם" ברמת גן (1961) וחניך בשבט צופי רמת גן.
בשירותו בצה"ל סיים קורס מ"כים של הנח"ל במחנה שבטה וקורס צניחה ושירת בחיל האוויר כמדריך אימוני קרקע לפרחי טיס בבסיס תל נוף.
למד שנה גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1966-1965), וסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, במדע המדינה ובהיסטוריה של המזרח-התיכון (1971).
הוא ערך את ביטאון תא הסטודנטים של גח"ל באוניברסיטת תל אביב - "חד וחלק".
אחימאיר היה חבר מערכת יומון גח"ל "היום" במשך שלוש שנים (1969-1966) וחבר מערכת "מעריב" במשך 15 שנה (1984-1969), וכתב מאות מאמרים.
שימש כעורך חדשות ראשי, עורך מדור "שיחות" ובעל הטור "מי ומה" על מושגים ושמות מענייני היום.
מאמרו הראשון "בכוח הזכות" (1966) עסק בזכות על הגדה המערבית (הביטוי שהיה מקובל באותה עת) ועל אפשרות כיבושה אם תפתח ממלכת ירדן במלחמה נגד ישראל.
כך אמנם אירע במלחמת ששת הימים, כעבור שנה.
ב-1980 ערך את ספר השנה של העיתונאים תש"ם, שהיה מוקדש להסכם השלום עם מצרים, ובו ראיין את ראש הממשלה דאז מנחם בגין.
כן השתתף בעריכה ובכתיבה בירחון גח"ל "בארץ-ישראל" וערך כמה גיליונות של "הד בית"ר".
בספטמבר 1983 זכה ב"פרס שלמה מרץ" לעיתונות מטעם מסדר ז'בוטינסקי, על הכתבה "ברית הבריונים נגד הרייך השלישי" וכהוקרה על מכלול פעולתו העיתונאית.
במערכות הבחירות היה אחימאיר יד ימינו של שמיר, השתתף במסעותיו של שמיר בעולם ובפגישותיו עם מנהיגי העולם והיה יועץ במשלחת ישראל לוועידת השלום במדריד (1991).
הוא כתב רבים מנאומיו וממכתביו של יצחק שמיר.
במאי 1985 היה אורח מחלקת המדינה של ארצות הברית, יחד עם עוד כ-30 מנהיגים פוליטיים צעירים מרחבי העולם, אשר סיירו במוקדי השלטון בוושינגטון וברחבי ארצות הברית.
בעיר ליטל-רוק קיבל תעודת שגריר של מדינת ארקנסו, חתומה בידי המושל ולימים נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
בנובמבר 1990 נסע יחד עם רעייתו בשליחות "נתיב" ומשרד ראש הממשלה לברית המועצות, בשלהי קיומה, נפגש ושוחח עם יהודים ומסורבי עלייה במוסקבה, במינסק, בריגה, וכן בעירו של אביו בוברויסק, כשהוא נתון במעקב של ה-ק.ג.ב.
לאחר פטירתו של יצחק שמיר ביוני 2012, ניהל יוסי אחימאיר את טקס הלווייתו הממלכתית בהר הרצל בירושלים.
מאז הוא עוסק בהנצחתו של שמיר, בין השאר במאמרים שהוא מפרסם על תקופתו, ובדף הפייסבוק שהוא מנהל: יצחק שמיר שלנו.
במרץ 1992, מאה ימים לפני הבחירות לכנסת ה-13, פרש אחימאיר מתפקידו בלשכת ראש הממשלה כדי להתמודד על מקום ברשימת הליכוד.
במערכת הבחירות כיהן כדובר מטה הבחירות של הליכוד.
הוא הושבע כחבר הכנסת רק אחרי פטירתו של חבר הכנסת חיים קופמן באוגוסט 1995 וכיהן עד סוף הקדנציה של הכנסת ה-13. הוא נשא כשלושים נאומים בתקופת כהונתו במליאה ובוועדת העלייה והקליטה שבה היה חבר.
בתקופת כהונתו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין, ואחימאיר חבש כיפה לראשו במשך שבוע ימים לאחר מכן לאות אבל.
בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לכנסת ה-14 (1996) הגיע למקום ה-20 עם יותר מ-40,000 קולות אך בגלל הבטחות ייצוג לתנועותיהם של דוד לוי ורפאל איתן (7 מקומות לכל אחת), לסקטורים ולמגזרים, שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-15, בפברואר 1999, עתר לבית הדין של התנועה לבטל את השריונים למועמדי המחוזות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 התמודד שוב בפרימרייז, אך שובץ במקום לא ריאלי ברשימת הליכוד.
בבחירות לכנסת ה-21, ה-22 וה-23 שובץ במקום כבוד, 118, ברשימות המועמדים של הליכוד.
בשנים 1992–1993 כיהן כמנהל קרן רמת גן לחינוך ולתרבות.
לאחר מכן הקים חברה לייעוץ תקשורתי (א.ש.ש.
תקשורת בע"מ) והיה דוברם של מספר ארגונים - בהם הבונדס, התאחדות הוצאות ספרים בישראל, מועצת תנועות הנוער, מרכז מורשת מנחם בגין, מועצת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית, פסטיבל המוזיקה "קלאסי בים האדום", מועצת הצמחים של משרד החקלאות (ועורך ביטאונה "נקודת צמיחה").
היה במשך שנתיים חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות שליד משרד התרבות.
אחימאיר כיהן שנים רבות כחבר הנהלת מכון ז'בוטינסקי בישראל, ומאז אפריל 2005 שימש כמנכ"ל מכון ז'בוטינסקי כ-12 שנה ועורך ביטאונו - "חדשות המכון".
בשנת 2012 יזם פרויקט לתרגום חדש לעברית של כל כתבי זאב ז'בוטינסקי.
בפברואר 2017 נבחר פה אחד ליו"ר הנהלת המכון ועמותת חברי המכון.
תפקיד שבו כיהן עד אוגוסט 2023. הוא הפיק בשנת 2000 את עשרות אירועי שנת ה-120 להולדתו של ז'בוטינסקי ו-60 שנה לפטירתו, ויזם את הוצאת הקובץ "איש בסער - מחקרים ומסות על זאב ז'בוטינסקי" בעקבות שנת ז'בוטינסקי.
בתפקידו כמנכ"ל, הוא הפיק והינחה את ערבי העיון של המכון וניהל את פרויקט ההרחבה של מכון ז'בוטינסקי.
ביולי 2017, יום ז'בוטינסקי תשע"ז, הוא הופיע לפני הממשלה והסביר את חשיבות הקמת מוזיאון ז'בוטינסקי הגדול, הצליח לגייס 14 מיליון ש"ח, ואכן הממשלה אישרה את המיזם.
כעבור שנה, ב-8 ביולי 2018, שוב הופיע לפני הממשלה, כשהעלתה את זכרו של זאב ז'בוטינסקי במלאת 78 שנה לפטירתו, והעלה על נס את מורשתו.
הוא היה הרוח החיה מאחורי מבצע העלאת אפרו של הלויטננט-קולונל הבריטי-אירי ג'ון הנרי פאטרסון, מפקד הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, לקבורה בארץ, במושב אביחיל, בסוף 2014. כן ערך חוברת זיכרון לפאטרסון, שהופצה לכל משתתפי הטקס.
כן יזם את הביוגרפיה של פאטרסון שכתב ד"ר משה יגר ואת מחקרו של ד"ר אמיר גולדשטיין "דרך רבת פנים", על ציוניותו של ז'בוטינסקי לנוכח האנטישמיות.
משנת 1999 עורך אחימאיר ומפיק את רבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית, לתיעוד ולספרות, של מסדר ז'בוטינסקי, שנוסדה ב-1962. ערך והוציא לאור עד כה 100 גיליונות, ממספר 138 עד 237, כותב מדי חוברת את "בפתח הגיליון" וכן מאמרי פולמוס, מחקר וזיכרונות.
גיליון ה-200 שראה אור בנובמבר 2015 היה הגדול במספר עמודיו מכל קודמיו.
גיליון 226 עמד בסימן 60 שנות הופעה רצופה של הרבעון.
אחימאיר גם מפרסם בקביעות מאמרים פוליטיים בעיתונים היומיים "מקור ראשון", "ישראל היום" ו"מעריב" וכן באתרי האינטרנט "חדשות מחלקה ראשונה" וערוץ 7.
ספרים נוספים שערך: "כך ברחנו לחזית" - סיפורי בריחה מהכלא של לוחמי האצ"ל ולח"י, ואת ספרו של מאיר ראם "עם המשפחה הלוחמת".
ב-2008 יזם וערך אחימאיר את קובץ המאמרים "יצחק שמיר כסלע איתן", שיצא לאור על ידי מכון ז'בוטינסקי וידיעות ספרים.
בספר, שעוצב בידי אילן הגרי, כלולים כ-40 מחקרים, פרקי עדות וזיכרונות על יצחק שמיר, עשרות צילומים, רישומים של דודו גבע, וכן מאמר פותח של העורך, המסכם את שורת ההישגים של יצחק שמיר בשנותיו כראש ממשלה.
ב-2014 זכה אחימאיר בפרס ראש הממשלה ונשיא המדינה לשנת תשע"ד, על עריכת ספר אלבומי זה.
עוד קודם לכן, בהיותו חבר הכנסת, ערך את הגיליון המיוחד של "הד בית'ר" (דצמבר 1995), המוקדש למלאת 80 שנה ליצחק שמיר, ובו בין השאר ערך עימו "ריאיון של גבורות".