tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחרונה, מדינות כמו צ'אד, בורקינה פאסו, ניז'ר, מאלי, סנגל וחוף השנהב החליטו לבטל את הקולוניאליזם הצרפתי וגם הורו לצרפת להוציא את כל חייליה משם.
הטענה שלהן היא שצרפת ניצלה את המשאבים הטבעיים שלהן והשאירה את האוכלוסייה במצב של עוני מחפיר.
יחסי חוף השנהב–טורקיה הם יחסי החוץ בין חוף השנהב לטורקיה.
במשך מרבית המאה ה-20 מדיניות החוץ של חוף השנהב וטורקיה היו דומות: שתי המדינות היו תומכות נלהבות של ישראל וראו בברית המועצות איום.
היחסים הדו-צדדיים הפכו למתוחים בתחילת שנות ה-60 כאשר הנשיא פליקס הופואה-בואני סייע לניסויים גרעיניים של צרפת באלג'יריה וסירב לגנות את צרפת על תגובתה למלחמת העצמאות של אלג'יריה ולספק לאלג'יריה סיוע.
היחסים הפכו שוב למתוחים בפברואר 1986, כאשר הופואה-בואני הודיע על ההחלטה להעביר את השגרירות של חוף השנהב בישראל מתל אביב לירושלים בתמורה לסיוע הישראלי.
החלטה זו הייתה בניגוד להחלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם שקראה לכל המדינות להסיג את שגרירויותיהן מירושלים.
קיימות טיסות ישירות מאיסטנבול לאביג'אן מאז יולי 2012.
יחסי חוף השנהב–יוון הם יחסי החוץ בין חוף השנהב ויוון.
כ-40 יוונים חיים במדינה, וההצעה הונחה לקונסוליית הכבוד היוונית לפעול שוב באביג'אן.
חוף השנהב מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא שבאיטליה.
יוון מיוצגת בחוף השנהב באמצעות הנציבות העליונה שלה בדקר שבסנגל, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד באביג'אן.
היחסים בין רוסיה לחזבאללה נשענים על מגוון גורמים, כולל שיתוף פעולה כלכלי, מסחר באמצעי לחימה, ותמיכה צבאית.
בשנים האחרונות, רוסיה שדרגה את נוכחותה בלבנון כחלק ממהלך אסטרטגי להרחבת השפעתה במזרח התיכון, תוך חיזוק קשרים תרבותיים, כלכליים וביטחוניים בביירות.
אף על פי שמעורבות רוסיה בלבנון אינה מוגבלת לקשרים עם חזבאללה בלבד, הברית עם הארגון המיליטנטי והמפלגה הפוליטית השיעית משמעותית, והיא מעניקה לרוסיה גישה והשפעה באזור, תוך שהיא מועילה לחזבאללה.
יש לציין כי רוסיה לא מגדירה את חזבאללה כארגון טרור.
ארגון הטרור חזבאללה, אשר הוקם בשנת 1982 כתוצאה מהמהפכה האיראנית בעת מלחמת לבנון הראשונה, התפתח להיות ארגון שיעי רדיקלי.
הארגון מציב לעצמו מטרות רחבות, בהן השמדת מדינת ישראל והקמת מדינה שיעית בלבנון.
בתחילת דרכו, חזבאללה נלחם כמיליציה וכארגון גרילה, אך לאורך הזמן החל להיכנס גם לחיי הפוליטיקה של לבנון כמפלגה פוליטית, שמייצגת את הקהילה השיעית הגדולה במדינה.
איראן, הרפובליקה האסלאמית, משמשת כנותנת החסות העיקרית של חזבאללה, מספקת לארגון תמיכה כספית ניכרת, נשק, ואימונים לצורך קידום האג'נדה שלה.
נקודת מפנה ביחסים בין חזבאללה לרוסיה אירעה בשנת 2015, כאשר רוסיה וחזבאללה לחמו צד בצד לצידו של משטר אסד בסוריה.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, נתפס אז כפעיל למען שלום, בעוד חזבאללה הביע תמיכה בהתערבותו של פוטין בסוריה, ברקע בקשה לעזרה מאסד ובעלות בריתו, כולל חזבאללה עצמו.
ההתערבות הרוסית שינתה את מהלך המלחמה, חיזקה את מעמדם של חזבאללה והשלוחות האיראניות, תוך שהם נהנים מתמיכה אווירית רוסית ופעולות דיפלומטיות.
בראיון נמסר כי מאז שנת 2012, רוסיה הגבירה את תמיכתה בארגון המזוין.
בשנת 2014, מיכאיל בוגדנוב, סגן שר החוץ הרוסי, נפגש עם חסן נסראללה, מנהיג חזבאללה, בביירות לדון בהתפתחויות באזור.
בוגדנוב הצהיר במפורש כי רוסיה אינה מחשיבה את חזבאללה כארגון טרור.
מאמר משנת 2016, המתבסס על ראיונות עם מפקד בכיר מחזבאללה, מתייחס לקשרים הקרובים והפוריים בין הארגון לבין רוסיה.
המאמר מדגיש סרטון שפורסם בדצמבר 2016, בו מפקד מחזבאללה שהוצב בחאלב מספר על שיתוף הפעולה ההדוק עם הכוחות הרוסיים במרכז התעשייתי לשעבר של סוריה, תוך הכרה בעובדה שמערכת היחסים ביניהם היא "טובה ממצוינת".
על פי הכתבה, רוסיה מחשיבה את הברית עם חזבאללה בסוריה כאסטרטגית וחשובה, ורואה במיליציה הלבנונית שותף קרבי אמין ויעיל.
באמצעות שיתוף פעולה זה, מוסקבה מקווה להביא לסיום הסכסוך הסורי על ידי הקמת ממשלה מרכזית חזקה בדמשק .
דיווח מהדיילי ביסט העלה שרוסיה מספקת נשק לחזבאללה.
בנובמבר 2016 דיווח אל-אח'באר, עיתון לבנוני המזוהה באופן הדוק עם חזבאללה, כי הארגון ערך לאחרונה פגישה רשמית וישירה ראשונה עם קצינים בכירים בצבא הרוסי.
מטרת הפגישה הייתה לדון בתוכניות אסטרטגיות לקרב האחרון בחאלב, שני הצדדים הגיעו להסכמה לשמירה על ערוצי תקשורת שוטפים.
במרץ 2022, דיווחים לא מאושרים מסעודיה ולבנון העלו כי חזבאללה, עשוי לפרוס כ-800 לוחמים לתמיכה בכוחות הרוסיים באוקראינה כדי לתמוך ברוסיה במלחמת רוסיה - אוקראינה.
לכאורה, שיתוף הפעולה הזה יעניק לחזבאללה את ההזדמנות לרכוש נשק מקבלן ההגנה הרוסי אלמז-אנטי, למרות שהקבוצה השיעית הפריכה טענות כאלה בעקביות.
התוכנית כללה שליחת קבוצה ראשונית של 200 פעילי חזבאללה לרוסיה, כאשר לוחמים נוספים צפויים להצטרף אליהם בהמשך.
כל משתתף בהסדר זה אמור לקבל שכר חודשי של 1500$.
ההסכם התממש בעקבות פגישה בין נאג'י חסן א-שרטוני, ראש יחידת הביטחון של חזבאללה, לבין אלכסנדר קוזנצוב, פקיד רוסי הקשור לקבוצת וגנר
מדיווחים מאתר האינטרנט הלבנוני של סווט ביירות עולה כי חזבאללה הקים משרד גיוס באל-קוסייר, מערב סוריה, לאחר הפגישה בין שרתוני לקוזנצוב.
בנוסף, לפי הדיווחים, שלושה משרדי גיוס נוספים אמורים להיפתח בחאלב, יברוד וסיידה זיינב, שיספקו לחברי חזבאללה את ההזדמנות להתגייס למשימה הרוסית.
לאחר הפלישה של רוסיה לאוקראינה ב-2022, רוסיה חיזקה את קשריה עם איראן, התומכת העיקרית של חזבאללה.
מקורות שצוטטו על ידי CNN מצביעים על כך שהמודיעין המערבי הצביע על שיתוף פעולה הולך וגובר בין קבוצת וגנר, הארגון החצי-צבאי של רוסיה, וחזבאללה בסוריה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל דיווחים מתוך המודיעין האמריקאי הצביעו על כך שרוסיה סיפקה סיוע אווירי לחזבאללה לתקיפות נגד ישראל.
על פי הדיווחים, הארגון החצי-צבאי הרוסי ואגנר העביר מערכת פנציר-S1 מערכת תותחים וטילים מתנייעים עצמיים שפותחה ויוצרת על ידי רוסיה לחזבאללה.
מטרתו לספק הגנה נקודתית מפני מטוסים, מסוקים, טילי שיוט וכתב"מים.
לפי דוח מנובמבר 2023, רוסיה מקיימת קשרים צבאיים מתמשכים עם פלגים מסוימים הנתמכים על ידי איראן באזור.
מזכיר המדינה האמריקאי אנטוני בלינקן הדגיש במהלך עדותו לקונגרס את הקשרים המתגברים בין מוסקבה לטהראן, והדגיש את השפעתם על ביטחון המזרח התיכון.
בלינקן הודיע לוועדת ההקצאות של הסנאט, וקבע, "מוסקבה סיפקה לאיראן טכנולוגיה צבאית מתקדמת בהדרגה, המהווה איום על ביטחון ישראל".
עד 2018 נראה היה שהברית מוגבלת לפעילות צבאית.
לאחר 2018 חל שינוי בברית, שהתרחב מברית צבאית לשותפות כלכלית.
רשת נפט איראנית רוסית התומכת בחזבאללה, בחמאס ובממשלת סוריה הוכרזה בלתי חוקית על ידי משרד האוצר האמריקאי ב-2018
הקשרים הפיננסיים של חזבאללה עם רוסיה התגלו בשנת 2018 כאשר משרד האוצר האמריקני חשף הברחת נפט משוכללת הכוללת את חזבאללה וכוח קודס של משמרות המהפכה האיסלאמית (IRGC), שהניבו מאות מיליוני דולרים עבור כוח קודס וחזבאללה.
הפעולה אפשרה למשטר האיראני לתעל כספים לחברת האנרגיה הרוסית "Promsyrioimport" בשם סוריה, מה שאיפשר לרוסיה להתחמק מהסנקציות האמריקניות נגד אסד.
הבנק המרכזי של סוריה העביר את הכספים לחזבאללה, חמאס וכוח קודס של משמרות המהפכה האיסלאמיים (IRGC).
שני אישים מרכזיים שזוהו במבצע היו מוחמד קסיר, בכיר בחזבאללה, ומוחמד אלצ'וויצ'י, אזרח סורי המתגורר ברוסיה.
המאמר של RUSI מציין כי ממשלת רוסיה הייתה מעורבת רשמית בפעילות זו.
מאז חשיפת רשת זו, משרד האוצר האמריקני הטיל סנקציות על מספר אנשים המעורבים ברשת ההברחה הזו ובמאי 2022. משרד האוצר האמריקני הטיל סנקציות נוספות על רשת ההברחה הזו בעקבות גילוי שחיל משמרות המהפכה האסלאמית של איראן משתמש בחברה ברוסיה כדי להעביר מיליוני דולרים מרוסיה.
בנובמבר 2022, משרד האוצר הוציא סנקציות נגד רשת אחרת שתמכה בחזבאללה ובחיל משמרות המהפכה האסלאמית, אך לא ציין אם ממשלת רוסיה הייתה מעורבת גם ברשת זו.
לפי המאמר, פעולות אלו פוגעות במאמצים הבינלאומיים לגבות מחיר מרוסיה בגין פלישתה לאוקראינה בפברואר 2022, וכן מסייעות לשני ארגוני טרור להרוויח כסף.
במרץ 2021 הרחיב חזבאללה את קשריו עם רוסיה באמצעות ביקור דיפלומטי מוקדם במוסקבה.
במהלך שהות של שלושה ימים במוסקבה, נציגי חזבאללה נפגשו עם כמה קצינים רוסים, כולל שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב, נציגים מהפרלמנט הרוסי ומהמועצה הפדרלית, ושגריר איראן ברוסיה, קאזם ג'לאלי.
במהלך הביקור דנו המשתתפים בין היתר בפרויקטים שונים לשיתוף פעולה.
שלושה חודשים לאחר מכן, קיים שגריר רוסיה בלבנון, אלכסנדר רודקוב בביירות, פגישת המשך עם חזבאללה.
חסן נסראללה כבר נפגש עם שר החוץ הרוסי ב-2013
הכלכלן הלבנוני, מוקלאד, נחשב על פי דו"ח משרד האוצר האמריקאי בינואר 2023 כיועץ פיננסי לחזבאללה ומנהל עסקים מטעם הקבוצה, מייצג אותה במשא ומתן עם משקיעים, שותפים ופקידי ממשל זרים.
משרד האוצר האמריקאי הדגיש את מעורבותו של מוקלאד עם רוסיה.
מאז 2021 לפחות, מוקלאד היה מעורב בקשרים הדוקים עם קצינים רוסים, השתתף בפגישות בביירות ומקיים דיונים עם בוגדנוב.
הוא מילא תפקיד במשא ומתן עבור חברת הבנייה הרוסית "Hydro Engineering and Construction" לשיקום בית הזיקוק של בדרום לבנון, בשליטת חזבאללה, פרויקט של 1.5 מיליארד דולר.
למרות שהחברה נמצאת בבעלות איש העסקים הרוסי אנדריי מצגר, היא נתמכת על ידי ממשלת רוסיה.
דיווחים מצביעים על כך שהעניין של חזבאללה בפרויקט המזקקה הובע על ידי המזכ"ל, חסן נסראללה, שמתח ביקורת על ארצות הברית על עיכוב התקדמותה, ורמז שחזבאללה היה מקבל את ההצעה הרוסית הרבה קודם לכן אם הייתה לו השפעה רבה יותר על החלטות לבנון.
בנוסף לקידום עסקאות, משרד האוצר האמריקאי חשף את השתתפותו של מוקלד במאמצים לסייע לחזבאללה להשיג נשק.
בשיתוף פעולה עם קצין חזבאללה מוחמד קסיר, מוקלד תרם למאמצי רכישת הנשק של הקבוצה.
קסיר לא רק ניהל את המימון של חזבאללה, אלא גם הוביל את היחידה האחראית על העברת נשק, טכנולוגיה ותמיכה מסוריה ללבנון - שזוהתה כיום כיחידה 4400 של חזבאללה, שנקראה בעבר יחידה 108.
רוסיה בולטת כאחת המדינות הגדולות הבודדות המקיימות יחסים פעילים עם השחקנים הפוליטיים המגוונים ולעיתים מנוגדים של לבנון.
באפריל 2021 אירחה רוסיה את סעד אל-חרירי, ראש הממשלה המיועד של לבנון, וחודש קודם לכן קיבלו בברכה משלחת של חזבאללה, כולל מוחמד ראאד, ראש הגוש הפרלמנטרי של התנועה.
על פי דו"ח של המכון האוסטרלי לעניינים בינלאומיים, ההשפעה הגוברת של רוסיה בלבנון הפכה משמעותית, מה שגרם לג'ורג' שבאן, הנציג המיוחד של ראש הממשלה המיועד, להביע את האמונה שמוסקבה יכולה למלא תפקיד בפתרון העניינים המדיניים.
שבאן הדגיש את הקשרים החיוביים של רוסיה עם כל המפלגות הפוליטיות בלבנון ואת יחסיה עם גורמים אזוריים המשפיעים על מצבה של המדינה.
מוניטור המזרח התיכון העלה כי חזבאללה ורוסיה שוקלות הקמת משרד מפלגתי במוסקבה.
לפי אותו מקור, הרוסים תופסים את חזבאללה לא רק כארגון לבנוני אלא כמפלגה עם נוכחות במדינות שונות באזור.
בין טאיוואן ומדינת ישראל לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים לאור מעמדה הבין-לאומי של טאיוואן, אם כי שתי המדינות מקיימות יחסים כלכליים ומסחריים, ולישראל יש משרד ייצוגי בטאיוואן, שנפתח בשנת 1993.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 לישראל היו יחסים דיפלומטיים רק עם שבע מתוך עשרים ושמונה מדינות אסיה.
המדינות שלא קיימו יחסים כלשהם עם ישראל היו מדינות מוסלמיות או קומוניסטיות ועליהן נוספה טאיוואן.
בחודש מאי 1993 נפתח בתל אביב-יפו "משרד הכלכלה והסחר של טאיפיי" ובחודש אוגוסט של אותה השנה פתחה ישראל בטאיפיי את "משרד הכלכלה והסחר של ישראל", ובכך קיבלו יחסי המסחר בין שתי המדינות גושפנקה.
היחסים הבלתי-רשמיים בין שתי המדינות מתבטאים בעיקר בתחום המדע, המסחר והתעשייה.
עוד לפני ניצחונם של הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית היה מאבקה של המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) במפלגה הקומוניסטית הסינית שהונהגה על ידי מאו דזה-דונג בבחינת שאלה קיומית.
לפיכך, הרפובליקה הסינית הסתייגה מישראל ונמנעה מלהכיר בה או לקיים עימה קשרים בתקווה שתשמור לצידה את ארצות ערב שנוכחותן באומות המאוחדות הלכה וגדלה.
ב-15 במאי 1948 הגישה ישראל בקשה להתקבל לארגון האומות המאוחדות (או"ם).
בדיון שנערך במועצת הביטחון של האו"ם, נציג הרפובליקה הסינית נמנע יחד עם חמש חברות נוספות.
לאור זאת בקשת ישראל לא קיבלה את מרב הקולות הדרוש, ורק עם קבלת החלטה 273 של העצרת הכללית של האו"ם ב-11 במאי 1949 ישראל הייתה לחברה באומות המאוחדות.
בגלל התנהגות זו טען ולטר איתן, אז מנכ"ל משרד החוץ, כי לישראל לא הייתה שום סיבה להכיר תודה לרפובליקה הסינית.
עם זאת, לאבא אבן היה יחס חיובי וחם יותר כלפי טאיוואן.
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל לארבע מדינות ערב הגובלות בה, ולפני ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים בסין, הכירה הרפובליקנית הסינית בישראל.
בשנת 1950 הכירה ישראל ברפובליקה העממית של סין, שבינתיים השתלטה על כל המדינה.
עקב כך נותקו כל הקשרים שעוד היו קיימים בין ישראל וטאיוואן.
טאיוואן אף סירבה להעניק אשרות שהייה לישראלים.
למרות כל זאת, ישראל סירבה לתמוך בהצעות שהועלו לאומות המאוחדות שקראו לקבל את סין העממית כחברה באו"ם במקומה של טאיוואן, ונמנעה בהצבעות על עניין זה.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ישראל הצביעה בְּפירוש נגד הוצאת טאיוואן מהאומות המאוחדות.
בתמורה, ככל הנראה, חלה התרככות בנוקשתה של טאיוואן נגד ישראל.
בשנים אלו נוצר שיתוף פעולה עקיף בתחום אחד – מכירה של תת-מקלעים מסוג עוזי על ידי בית החרושת הבלגי שייצר אותם ברישיון ישראלי.
ישראל לא התנגדה לביצוע עסקה זו.
אף שסירבה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל ואף הקשתה על קיום יחסי מסחר, ניסתה טאיוואן להפיק תועלת מדעית וטכנולוגית מישראל, בעיקר בתחום המחקר הגרעיני.
מגעים בין נציגים טאיוואנים לבין נציגי מערכת הביטחון הישראלית התקיימו לראשונה ב-1961 ולאחר מכן שוב ב-1965. בשתי הזדמנויות אלו ביקר בטאיוואן יושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, פרופסור ארנסט דוד ברגמן, כאורחו של המזכיר הכללי של הוועדה הטאיוואנית לאנרגיה אטומית.
טאיוואן ניסתה לבדוק האם ישראל תהא מוכנה לשתף עימה פעולה בתחום המחקר הגרעיני ולארגן במשותף השתלמויות וחילופי מדענים.
בביקורו הראשון בטאיוואן התבקש ברגמן לייעץ לוועדה הטאיוואנית לאנרגיה אטומית ובביקורו השני הופגש עם שר הביטחון של טאיוואן ועם אביו, נשיא הרפובליקה הסינית צ'יאנג קאי שק.
ברגמן הסביר לנציגים הטאיוואנים כי יהיה קשה להגיע להסכם רשמי עם מדינה שאינה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
שר החוץ אבא אבן כתב לפרופסור ברגמן שאין להסכים עם טאיוואן על שיתוף פעולה בשטח הגרעיני.
שר החוץ אבן לא התנגד להמשך המגעים בין ארנסט דוד ברגמן עם טאיוואן בתחומים אחרים.
עקב פגישותיו של ברגמן בטאיוואן ב-1965 ביקרו בסוף חודש דצמבר של אותה השנה שני מדעני אטום טאיוואנים וראש המרכז למחקר גרעיני ועוזרו במרכז למחקר גרעיני בנחל שורק, בטכניון שבחיפה ובעוד כמה מפעלים תעשייתיים.
לאחר הביקור, בחודש מרץ 1966 פנה אחד משני המדענים הטאיוואנים לארנסט דוד ברגמן בבקשה לאפשר לתריסר משתלמים ללמוד בטכניון.
תחילה שר החוץ אבן סירב לבקשה, אך כעבור זמן מה הוא אישר את בואם של חמישה טאיוואנים למכון ויצמן למדע.
בחודש אוקטובר 1967 ביקרה בישראל קבוצה קטנה המונה כשבעה אנשי משרד הכלכלה של טאיוואן.
כוונתם המוצהרת של אנשי משרד הכלכלה הטאיוואנים הייתה ללמוד את מבנה החברה והכלכלה הישראלית וכן את ההיסטוריה של מדינת ישראל.
נוסף על כך, הקבוצה ביקשה פגישות עם אנשי מערכת הביטחון הישראלית.
לקראת סוף שנת 1967 פנה סגן שר הביטחון של טאיוואן לפרופסור ברגמן וביקש ממנו שתינתן לו ולכמה מעמיתיו אפשרות לבקר במוסדות מדע בישראל, במתקנים לאנרגיה אטומית וכיוצא בזה.
גם משרד הביטחון וגם משרד החוץ אישרו ביקור זה.
בעקבות זאת, הגיעה לישראל משלחת טאיוואנית בלתי רשמית, ששהתה בישראל מ-25 בפברואר עד 12 במרץ 1968. המשלחת התעניינה בעיקר במבנה מסגרות המחקר בישראל, בניסיון שרכשה ישראל בהקמת תעשייה אלקטרונית ובסיכוי לחילופי ידע או קנייתו ממוסדות מחקר ופיתוח של התעשייה הישראלית.
משלחת זו עוררה בישראל רושם שטאיוואן מעוניינת להשתחרר מתלותה המחקרית והביטחונית בארצות הברית וכי היא רואה בישראל תחליף אפשרי.
לפי מחקר שפורסם בארצות הברית ב-2018, הסיוע הישראלי החשאי למאמציה של טאיוואן לפתח נשק בלתי קונבנציונלי נמשך כשני עשורים, עד שנות ה־80.
פרופסור ארנסט דוד ברגמן, שהיה האיש העיקרי למגעים עם טאיוואן, סבר שעל ישראל להתייחס לטאיוואן כלמדינה שחשיבותה הולכת וגוברת ועל כן יש ליצור איתה קשרים ויחסים בכל התחומים.
במשרד החוץ הועלו חששות בנוגע להרחבת הקשרים עם טאיוואן "מעבר לגבול הטעם הטוב" והוחלט כי יש לפקח על מגעים אלו עם טאיוואן.
לעומת תחומי המדע, התעשייה והטכנולוגיה שבהם חיפשה טאיוואן דרכים לשיתוף פעולה עם ישראל, בתחום הדיפלומטי-מדיני וגם בתחום המסחר הגלוי הוסיפה להתנכר ולהערים מכשולים.
טאיוואן קיבלה את הנפט שלה מאיחוד האמירויות הערביות ולכן לא רצתה להסתכן בפעולות תגמול ערביות לנוכח סימני ההתקדמות בינה לבין ישראל.
מנהל מחלקת אסיה, משה אראל, היה אמור לנסוע לטאיפיי באביב 1967 לשיחות גישוש חסויות עם ממשלת טאיוואן לגבי שאלת הסיכוי לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הבנה על עניין זה הושגה בין השגרירויות של ישראל וטאיוואן בטוקיו שביפן.
כשאראל הגיע לפגישה עם שגריר טאיוואן בטוקיו, שמע ממנו כי העיתוי לביקור "אינו נוח" ושהנסיעה של אראל לטוקיו בוטלה.
בחודש נובמבר 1968 נפגש אראל עם הנציג הקבוע של טאיוואן באומות המאוחדות.
אראל הביע בפניו צער על כך שטאיוואן מזדהה עם הגוש הערבי באו"ם והציע לפתח קשרים בין שתי המדינות, אך הנציג של טאיוואן השיב שמספר הקולות של הערבים באו"ם הוא זה שקובע את דפוסי ההתנהגות של טאיוואן בנידון.
גם בתחום המסחר טאיוואן התנכרה לישראל.
דוגמה בולטת לכך היא התייחסותה לחברת מפעלי ים המלח, שבמשך שנים השתתפה במכרזים לאספקת אשלג לטאיוואן.
על אף שהצעותיה של חברת מפעלי ים המלח היו מהזולות ביותר, החברה לא זכתה מעולם במכרז.
במרוצת השנים התברר שהסיבה לכך היא פוליטית וכי משרד החוץ של טאיוואן אסר על ייבוא סחורה שמקורה בישראל.
לשם בדיקת עניין זה נשלחה משלחת כלכלית ישראל בראשותו של סגן המנהל הכללי לעניינים כלכליים במשרד החוץ, אביעזר שלוש.
ביקור המשלחת נערך בימים 25–28 באפריל 1968. המארחים הרשמיים של המשלחת היו אנשי "התאחדות המסחר הבינלאומית" בטאיפיי ולא ממשלת טאיוואן.
לאוזניהם של חברי המשלחת הישראלית הגיעה הידיעה כי ממשלת טאיוואן נתונה בקשיים מדיניים המחייבים אותה לנהוג בזהירות רבה כלפי ישראל, שכן מעמדה באו"ם תלוי על חודו של קול.
נוסף על כך, התמיכה הנלהבת של התקשורת הטאיוואנית בישראל לאחר ניצחונה במלחמת ששת הימים רק הוסיפה לקשיים המדיניים והובילה למחאות ערביות רשמיות וגם כי לטאיוואן יש אינטרסים כלכליים בארצות ערב אחדות – היא מייבאת דלק מערב הסעודית ומאיחוד האמירויות הערביות ופוספטים ממרוקו, ולכן לא יכולה לסכן את אינטרסים אלו.
ניסיונות המשלחת הישראלית לדון עם פקידי משרד החוץ הטאיוואני עלו בתוהו ונכשלו.
משנות השבעים עד לשנות התשעים
ישראל הבהירה את מדיניותה כלפי טאיוואן בתשובה של שר החוץ אבא אבן לשאילתה שהועלתה במליאת הכנסת על ידי חבר הכנסת זבולון המר ב-25 בנובמבר 1970. אבן אישר שבשטחים שונים קיימים קשרים עסקיים ומסחריים בין אזרחים ומוסדות בישראל לבין טאיוואן במישור שאינו ממשלתי.
במישור הממשלתי, לדבריו, מתקיימים מפעם לפעם מגעים מצומצמים בעיקר באומות המאוחדות.
אין לישראל קשרים דיפלומטים עם טאיוואן, זאת לאחר שישראל הכירה בסין העממית ב-1950. אבן הוסיף ואמר כי אין מניעה להמשך הקשרים העסקיים בין שתי המדינות אך עניין כינונם של יחסים דיפלומטיים עם טאיוואן אינו עומד על הפרק.
טאיוואן המשיכה במאמציה לרכוש מישראל ציוד צבאי.
בשנת 1971 רצתה ממשלת טאיוואן לרכוש בישראל טילים מסוג גבריאל, שהוא טיל נגד ספינות.
לשם כך היא ביקשה לשגר משלחת רשמית לישראל.
מנכ"ל משרד החוץ, גדעון רפאל, התנגד לעסקה זו ולביקור המשלחת בטענה שרפובליקה העממית של סין תראה בכך פרובוקציה חמורה ומיותרת.
רפאל האמין שעל ישראל להתרכז בניסיון לכונן יחסים דיפלומטיים עם סין העממית על אף שהסיכויים אז לעשות כן היו קלושים.
שר החוץ אבא אבן קיבל את דעתו של רפאל וביקש מראשת ממשלת ישראל גולדה מאיר ומשר הביטחון משה דיין שיעכבו כל פעולה בנוגעת לטאיוואן עד להתייעצות נוספת.
בחודש אוקטובר 1971 כתב יעקב שמעוני, סגן המנהל הכללי של משרד החוץ לענייני אסיה ואפריקה לשגריר ישראל בוושינגטון, יצחק רבין, והסביר לו את מהות היחסים בין ישראל וטאיוואן:
ב-25 באוקטובר 1971 תמכה ישראל
בהחלטה 2758 של העצרת הכללית של האו"ם שהביאה לסילוקם של נציגי טאיוואן מהאומות המאוחדות.
חרף היעדרם של יחסים דיפלומטיים ועל אף מכשולים שונים שהציבה ממשלת טאיוואן, נמשכו מאמצים, בייחוד של אנשי עסקים מישראל לקשור קשרי מסחר עם טאיוואן, שחשיבותה הכלכלית הלכה וגברה משנות ה-70 של המאה ה-20 ואילך.
ב-1971 ביקרה בטאיוואן משלחת ישראלית במסגרת מסע במדינות אסיה שונות.
במרוצת השנים התפתח שיתוף פעולה בתחום הטכנולוגיה בין שתי המדינות.
בשנת 1977 נחתם הסכם בין טאיוואן לישראל אשר לפיו הורשתה טאיוואן לייצר לשימושה נשק ישראלי, טילי גבריאל.
לפי פרסומים שונים שהתפרסמו אז באמצעי תקשורת בעולם, נודע כי ישראל רצתה למכור לטאיוואן ארבעים מטוסי כפיר.
העסקה לא התבצעה בסופו של דבר הן משום התנגדותה של ארצות הברית שכן המטוס מכיל רכיבים אמריקאיים והן בשל התנגדותו של משרד החוץ הישראלי.
ניסיון נוסף למכירת מטוסי כפיר לטאיוואן שנעשה בקיץ 1991 נכשל גם הוא.
כמו כן, התפרסמו אז ידיעות על סירות פטרולים מהירות וטילים תוצרת ישראל שנמכרו לטאיוואן.
תזוזות בקשרים בין שתי המדינות ניכרו גם בתחומים אחרים: בטאיוואן נפתחה נציגות חברת הספנות "צים".
בקיץ 1990 הוסכם בין ישראל וטאיוואן על הקלות במתן אשרות וישראל הוצאה מרשימת המדינות המופלות לרעה בשיעור המכס.
בסוף שנת 1990 הגלגל התהפך.
ישראל, שעמדה באותם הימים בשלבים מתקדמים של משא ומתן עם סין העממית לקראת כינון יחסים דיפלומטיים לא רצתה עוד ביחסים דיפלומטיים עם טאיוואן.
לעומת ישראל, טאיוואן, שעד אז נמנעה מכל קשר דיפלומטי עם ישראל וסירבה להכיר בה, החלה לחזר אחרי גורמים במשרד החוץ במטרה לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
חיזורים אלו הפכו לעיתים למטרד שישראל השתדלה לחמוק ממנו.
בראשית חודש דצמבר 1990 שלח שר החוץ של טאיוואן לישראל את סגן מנהל המחלקה לענייני מערב אסיה במשרד החוץ הטאיוואני, ובפיו היה מסר.
במשרד החוץ לא קיבלו את פניו, ואיש משרד החוץ נפגש עימו שלא בתוקף תפקידו בביתו הפרטי.
הדיפלומט הטאיוואני אמר שהגיע לישראל בשליחות שר החוץ שלו במטרה להציע כינון יחסים דיפלומטיים מלאים ופתיחת שגרירויות.
אם דבר זה לא ייתכן אז האפשרות השנייה הייתה לפתוח קונסוליה כללית ואם גם זה לא ייתכן, אז הטאיוואנים יעדיפו לפתוח "משרד מסחרי".
הדיפלומט הטאיוואני סיפר כי סגן שר החוץ שלו מתכוון לערוך סדרת ביקורים במזרח התיכון ובכוונתו לבקר במסגרת סדרת הביקורים בישראל.
אותו הדיפלומט הטאיוואני הסביר שבמשך שנים רבות השיקול העיקרי של ממשלתו היה – ארצות ערב, בייחוד בגלל הנפט.
רק כעבור זמן רב גילתה טאיוואן שאפשר לפתח באופן סימולטני יחסים עם ישראל מבלי שהיחסים של טאיוואן עם ארצות ערב יינזקו.
לדבריו, ישראל הציעה לטאיוואן כינון יחסים דיפלומטיים בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, אך הם דחו זאת.
בן-שיחו הישראלי השיב שישראל תהיה מוכנה לשקול את האפשרות השלישית – משרד מסחרי, אך לפני זה ישראל תבדוק כיצד נוהגות מדינות אחרות בעניין זה.
המשא ומתן על מתכונת היחסים בין שתי המדינות נמשך קרוב לשנתיים.
ישראל לא הייתה מוכנה לגרום נזק ליחסים החדשים והמבטיחים עם סין העממית שהתנגדה לכל קשר מדיני או פוליטי עם טאיוואן.
למרות זאת, סין העממית לא ראתה לנכון לנהוג אחרת מכפי שנהגו מדינות רבות בעולם, ולהימנע מהרחבת קשרי המסחר עם טאיוואן, שהצליחה לפתח עוצמה כלכלית איתנה.
ב-8 בנובמבר 1992 הגיע לישראל סגן שר החוץ הטאיוואני, אף על פי שמשרד החוץ הישראלי ניסה למנוע את ביקורו.
סגן השר הגיע לישראל כדי לחתום על הסכם לפתיחת משרד כלכלי.
משרד החוץ הישראלי לא אירח אותו והוא נחשב לאורח של מכון היצוא הישראלי.
ישראל התנגדה לכל סממן דיפלומטי שהטאיוואנים ניסו לשוות לנציגותם.
ישראל הבטיחה לסין העממית שתקיים עם טאיוואן אך ורק קשרי כלכלה, תיירות, מדע ותרבות, לכן יחסי טאיוואן–ישראל לא מעכירים על יחסי ישראל–סין.
לפי הבטחה זו, בין ישראל וטאיוואן לא יתקיימו שום קשרים צבאיים, פוליטיים או מדיניים.
מוסכמה זו הייתה נהירה לממשלת טאיוואן.
למרות זאת הטאיוואנים ניסו מדי פעם לעקוף מוסכמה זו.
למשל, נשיא הרפובליקה הסינית לי טנג-הואי ניסה לבקר בישראל בחודש אפריל 1995 ובכמה ארצות במזרח התיכון.
נראה שלחוגים כלכליים ישראלים היה עניין בביקור זה.
תעשיינים ישראלים פנו למשרד ראש הממשלה בבקשה להתיר לנשיא הרפובליקה הסינית לבקר בישראל.
משרד החוץ הישראלי התנגד בתקיפות לביקורו של הנשיא, והביקור לא יצא לפועל.
דובר משרד החוץ בבייג'ינג הביע את הערכתו כלפי ממשלת ישראל על ההחלטה לביטול הביקור.
בחודש פברואר 1996 דחה משרד החוץ בקשה של סגן שר החוץ הטאיוואני להגיע לביקור בארץ שהוגדר גם כן כ"פרטי".
ישראל הבהירה כי היא לא מעוניינת בביקורים של אישים פוליטיים מטאיוואן וכי רק נציגים שאינם פוליטיים יורשו לבקר בישראל ללא הגבלה.
תקרית נוספת, בלתי מכוונת, אירעה בחודש אוגוסט 1998. בתערוכת היובל להקמת מדינת ישראל היה ביתן שהיה שייך למשרד החוץ הישראלי בשם "ישראל והעולם".
במפת הנציגויות הדיפלומטיות של ישראל בעולם הוצג גם דגל הרפובליקה הסינית.
שגריר סין העממית בישראל הבחין בכך ומחה.
משרד החוץ נענה לבקשתו: אנשי המשרד הסתירו את הדגל הטאיוואני באמצעות מדבקה והסבירו כי הצגת הדגל נבעה מתקלה.
אירועים אלו לא העיבו על התפתחות המגעים בין שתי המדינות בתחומים המוסכמים.
בחודש אוגוסט 1994 חתם נשיא האקדמיה הטאיוואנית למדעים על הסכם לשיתוף פעולה עם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-29 באפריל 1996 משלחת סחר טאיוואנית גדולה המונה כ-67 נפש הגיעה לישראל בראשות סגן שר הכלכלה של טאיוואן, לי שו-ז'או.
המשלחת בדקה אפשרויות להידוק שיתוף הפעולה בין טאיוואן וישראל בתחומי הביוטכנולוגיה, הטלקומוניקציה, התעופה, הכימיקלים וכיוצא בזה.
חברי המשלחת לא נפגשו עם שר התעשייה והמסחר, מיכה חריש, אלא עם המנהל הכללי של המשרד ועם פקידים, נציגי חברות ובנקים שונים.
היקף הפעילות הכלכלית בין ישראל לטאיוואן הגיע בסוף 1995 לכ-400 מיליון דולר.
עד סוף שנת 1997 גדל היקף היצוא הישראלי לטאיוואן ב-51%.
בשנת 2000 הגיע היקף הייצוא הישראלי לכ-860 מיליון דולר.
פתיחת המשרדים מטעם שתי המדינות
בסופו של דבר, בחודש מאי 1993, נפתח בתל אביב-יפו "משרד הכלכלה והסחר של טאיפיי".
בחודש אוגוסט של אותה השנה פתחה ישראל בטאיפיי את "משרד הכלכלה והסחר של ישראל".
בכך קיבלו יחסי המסחר של ישראל וטאיוואן גושפנקה רשמית.
בחודש ספטמבר 1995 שונה שם המשרדים – כדי להלום את מאפייני פעולתם – והם נקראים מאז "משרד הכלכלה והתרבות" ולא "משרד הכלכלה והסחר".
בשני המשרדים יושבים דיפלומטים מקצועיים ממשרדי החוץ של שתי המדינות.
מאז ואילך קיימת תנועה רבה של משלחות תיירות ומשלחות אחרות, לרבות כלכליות, משני הצדדים.
כמו כן, השתתפו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 כמה משתלמים טאיוואנים בקורסים שונים בישראל.
יחסי טאיוואן–סן מרינו הם מערכת היחסים שבין הרפובליקה הסינית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
בין טאיוואן לבין סן מרינו מעולם לא היו קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים וסן מרינו מכירה בטאיוואן דה יורה כמחוז מורד סיני, עם זאת, דה פקטו, מתרחשים שיתופי פעולה כלכליים ותיירותיים בין שתי המדינות ואזרחי שתי המדינות נהנים מהטבות במדינה השנייה.
סן מרינו לא הצטרפה לאיחוד האירופי ולאמנת שנגן, אך על פי אמנת אמסטרדם, שנכנסה לתוקף ב-1999, סן מרינו נחשבת חלק מאזור שנגן ויכולה לאמץ את מדיניות האשרה של האיחוד האירופי.
אזור שנגן מכניס את אזרחי הרפובליקה הסינית ללא אשרה לתקופה של עד 90 ימים.
אזרחי סן מרינו זכאים לשהות של עד 90 ימים ללא אשרה בטאיוואן.
סן מרינו לא מיוצגת בטאיוואן בשום צורה שהיא ומתנערת מכל גוף שמעוניין לייצג אותה שם.
טאיוואן לא מיוצגת בסן מרינו אלא באמצעות משרד ייצוגי ברומא, בירת איטליה.
יחסי טאיוואן–לטביה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין רפובליקת לטביה.
היחסים בין הרפובליקה הסינית לרפובליקת לטביה כוננו בשנת 1923 כאשר הכירה הרפובליקה הסינית (ששלטה אז בשטח כל סין) בלטביה דה יורה.
לאחר כיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות בשנת 1940 הייתה הרפובליקה הסינית מבין המדינות היחידות בעולם שלא הכירו בריבונותה של ברית המועצות שם, כאשר היא מתייחסת ללטביה בתור מדינה עצמאית לחלוטין במשך כל שנותיה כרפובליקה קומוניסטית.
לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991 וחזרת עצמאותה של לטביה, כוננה לטביה יחסים עם הרפובליקה העממית של סין, מה שדרש ממנה לנתק כל קשר עם ידידתה הרפובליקה הסינית שבינתיים הפכה לטאיוואן.
שתי המדינות שומרות על היחסים ביניהן בצורה לא פורמלית ומסחרית בעיקר.
טאיוואן אינה מיוצגת בלטביה בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
היא מיוצגת בלטביה באמצעות משרד ייצוגי ללא דרג דיפלומטי הממוקם בבירה ריגה.
לטביה אינה מיוצגת בטאיוואן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
היא מיוצגת בטאיוואן באמצעות משרד ייצוגי ללא דרג דיפלומטי הממוקם בבירה טאיפיי.
יחסי טאיוואן–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין הרפובליקה הצ'כית.
הרפובליקה הסינית וצ'כיה לא מקיימות כיום יחסים דיפלומטיים רשמיים, עם זאת, הן ניהלו בגלגוליהן הקודמים אינטראקציה אחת עם השנייה.
משנת 1931 עד שנת 1949 ניהלו הרפובליקה הסינית והרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים.
בשתי המדינות הפך המשטר לקומוניסטי בתאריכים קרובים.
לאחר ההפיכה בסין ניתקה צ'כוסלובקיה את יחסיה עם הרפובליקה הסינית היושבת בטאיוואן והחלה לנהל יחסים לא רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין.
בשנת 1979 החלו הרפובליקה העממית של סין וצ'כוסלובקיה לקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים כאשר צ'כוסלובקיה הסכימה להכיר במדיניות סין האחת, היחסים בין טאיוואן לצ'כוסלובקיה נותקו כליל ולא התקיימו אף מגעים בין המדינות.
כיום בין טאיוואן לצ'כיה ישנם יחסים כלכליים לא רשמיים ושתי המדינות מחזיקות נציגויות בשנייה.
טאיוואן אינה מיוצגת בצ'כיה בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
היא מיוצגת בצ'כיה באמצעות משרד ייצוגי ללא דרג דיפלומטי הממוקם בבירה פראג.
צ'כיה אינה מיוצגת בטאיוואן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי טאיוואן–סאו טומה ופרינסיפה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה הסינית לבין הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1997 ונותקו בשנת 2016.
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה לבין הרפובליקה העממית של סין כוננו ב-12 ביולי 1975, יום קבלת עצמאותה.
ב-6 במאי 1997 הודיעה סאו טומה ופרינסיפה כי היא רואה בטאיוואן כממשלה הסינית הלגיטימית.
ב-11 ביולי באותה השנה הודיעה הרפובליקה העממית של סין כי היא משעה את היחסים עם סאו טומה ופרינסיפה עד להודעה חדשה וביטלה את כל ההסכמים שנחתמו בין שתי המדינות עד אותה העת.
בנובמבר 2013 התחממו היחסים בין הרפובליקה העממית של סין לסאו טומה ופרינסיפה ונפתח משרד ייצוגי-כלכלי סיני בסאו טומה ופרינסיפה עד שב-20 בדצמבר 2016 ניתקה סאו טומה ופרינסיפה את יחסיה עם הרפובליקה הסינית (טאיוואן).
שישה ימים לאחר מכן, ב-26 בדצמבר 2016 חתמו שר החוץ הסיני וואנג יי ושר החוץ של סאו טומה ופרינסיפה אורבינו בוטלו על הסכם חידוש היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות.
כך נותקו כליל היחסים בין הרפובליקה הסינית לסאו טומה ופרינסיפה.
בעבר החזיקה סאו טומה ופרינסיפה שגרירות ברפובליקה הסינית והרפובליקה הסינית החזיקה גם היא שגרירות בסאו טומה ופרינסיפה, לאור ניתוק היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שהיו בין שתי המדינות נסגרו שתי הנציגויות.
יחסי טאיוואן–טובאלו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין טובאלו.
טובאלו הייתה המדינה הראשונה מאיי האוקיינוס השקט לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה הסינית, היא אף מכונה באמצעי התקשורת של הרפובליקה הסינית "בעלת הברית הוותיקה ביותר".
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1979.
טובאלו תמכה בהצעתה של הרפובליקה הסינית להצטרף לארגון האומות המאוחדות, והיא תומכת על בסיס קבוע בהצעות בעניינה המועלות לפרקים.
בתמורה עוזרת לה טאיוואן במגוון תחומים בראשם האקולוגיה של האיים, רפואה וחיבור לרשת האינטרנט.
ב-25 בדצמבר 1998 הוקמה בטובאלו השגרירות הטאיוואנית.
זוהי השגרירות היחידה על האיים מתוך שלוש נציגויות דיפלומטיות - קונסוליה צרפתית ומשרד ייצוג אוסטרלי.
בשנת 2006 ניסתה הרפובליקה העממית של סין להפוך את טובאלו לבעלת בריתה, אולם טובאלו הגיבה לניסיון זה בעמידה מוחלטת לצדה של טאיוואן.
היא אמרה ש"יחסיה עם הרפובליקה הסינית הם חזקים ביותר, שום גורם, וגם לא סין היבשתית (קרי, הרפובליקה העממית של סין), ימוטט אותם.
יחסינו עם סין היבשתית הם חלשים עד זניחים".
ב-14 במרץ 2013 נפתחה שגרירותה של טובאלו בטאיפיי, כך הפכה הרפובליקה הסינית למדינה השלישית בעולם לארח שגרירות טובאלואנית.
הרפובליקה הסינית מיוצגת בטובאלו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפונאפוטי, בירת המדינה.
טובאלו מיוצגת ברפובליקה הסינית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטאיפיי, בירת המדינה.
יחסי טאיוואן–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין רפובליקת פינלנד.
פינלנד אינה מכירה בטאיוואן כמדינה וכתוצאה מכך אין יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
פינלנד תומכת במדיניות סין האחת מאז היווסדה.
טאיוואן מצידה מחזרת אחר פינלנד לשיתופי פעולה בתחומים שונים, אכן מתבצע שיתוף פעולה בין פינלנד לטאיוואן בתחומים השונים: תרבות, מחקר, טכנולוגיות, כלכלה וחינוך (מערכות החינוך של טאיוואן ושל פינלנד שונות בתכלית).
כתוצאה משיתופי הפעולה השונים שנעשים בין המדינות, הוקמו משרדי שיתופי פעולה של שתי המדינות שמהווים גושפנקה רשמית ליחסים.
טאיוואן אינה מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
היא מיוצגת בלטביה באמצעות משרד ייצוגי ללא דרג דיפלומטי הממוקם בבירה הלסינקי.
פינלנד אינה מיוצגת בטאיוואן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי טאיוואן–פלאו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין הרפובליקה של פלאו.
פלאו היא אחת מהמדינות המעטות בעולם שמכירות ברפובליקה הסינית ומנהלות עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים.
הרפובליקה הסינית מקדמת בברכה תלמידים פלאואנים ומעניקה מלגות ללימודים באוניברסיטאות טאיוואניות נחשבות.
בשנת 2008 אמר שר החינוך הפלאואני מריו קאטוסנג כי טאיוואן תרמה רבות למערך הטכנולוגי-חינוכי בפלאו כשנתנה מאה יחידות של מחשבים ניידים עם Windows XP למשרד החינוך במקום מחשבי המקינטוש הישנים משנות השמונים של המאה העשרים שבהם השתמשו בפלאו עד כה.
בשנת 2018 החלה הרפובליקה העממית של סין בלחץ אדיר על הרפובליקה של פלאו על מנת שתנתק את יחסיה עם הרפובליקה הסינית ותכונן יחסים עמה.
בחודש מאי באותה השנה סירבה פלאו ללחצים הסינים בהצהרתו של נשיא פלאו טומי רמנגסאו: "היינו שמחים להכיר גם ברפובליקה הסינית וגם ברפובליקה העממית של סין אפילו מחר...אך, בהתחשב ביחסים ובחפיפה באידיאלים ובערכים בינינו לבין טאיוואן אנחנו מעדיפים להמשיך את היחסים עם הרפובליקה הסינית."
באותה השנה החלו חיכוכים בין הרפובליקה העממית של סין לפלאו כאשר הרפובליקה הסינית מגבה את פלאו.
פלאו מיוצגת בטאיוואן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטאיפיי, בירת המדינה.
טאיוואן מיוצגת בפלאו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקורור, העיר הגדולה ביותר במדינה.
יחסי טאיוואן–צ'אד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הסינית לבין רפובליקת צ'אד.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1962, לפני שצ'אד בחרה לשנות את הכרתה מטאיוואן לרפובליקה העממית של סין ב-1972. בשנות ה-90 הגדילה טאיוואן את כמות הסיוע הכלכלי לצ'אד והקשרים נרקמו מחדש בשנת 1997. בשנת 2000 הפך נשיא טאיוואן צ'ן שואי-ביאן, למנהיג המדינה הלא-אפריקאית הראשון שביקר בצ'אד.
ביולי 2006 ביקר שר החוץ הטאיוואני ג'יימס הואנג בנג'מנה ונועד עם מנהיגי צ'אד למען שיפור היחסים בין שתי המדינות.
ב-6 באוגוסט 2006 בחרה צ'אד בשנית להכיר ברפובליקה העממית של סין, וכך נותקו היחסים בין המדינות.
טאיוואן סייעה לצ'אד בפיתוח התשתיות שלה והציעה לה שתסייע בהרחבת תעשיית הנפט במדינה.
בינואר 2006 חתמה חברת הנפט הלאומית של טאיוואן הסכם עם ממשלת צ'אד בנוגע לזכותה לחקור שדות נפט וגז.
יחסי טאיוואן–שווייץ הם היחסים הכלכליים והאזרחיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה הסינית לבין הקונפדרציה השווייצרית לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
שווייץ אינה מכירה בעצמאותה של האחרונה ואינה מקיימת עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים.
שווייץ קיימה יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים עם סין הלאומית ב עד שנות הארבעים של המאה העשרים.
מאז ששווייץ הכירה ב ב-17 בינואר 1950, היא מזדהה כמאמינה במדיניות סין האחת ומגדירה את הרפובליקה הסינית כטריטוריה לא עצמאית שהיא חלק מהרפובליקה העממית של סין.
ברמה הבילטרלית והבינלאומית, שווייץ מקיימת יחסים דיפלומטיים רק עם הרפובליקה העממית של סין שמקום מושב ממשלתה הוא בבייג'ינג ומתעלמת לחלוטין מקיומה של הרפובליקה הסינית.
עם זאת, ישנם שני ארגונים פרטיים מצד שתי המדינות שמטפחים את היחסים הכלכליים והאזרחיים שבין שתי המדינות, לאלו אין משמעות דיפלומטית.
טאיוואן היא שוק הייצוא החמישי בגודלו של שווייץ בכל יבשת אסיה.
שווייץ מייצאת לטאיוואן כימיקלים, שעונים, מכונות, ציוד אלקטרוני ומוצרי פרמצבטיקה בעיקר.
הייבוא השווייצרי מטאיוואן כולל בעיקר ציוד אלקטרוני ואופניים.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בטאיוואן שלוש מאות ושלושים אזרחים שווייצרים.
יחסי טאיוואן–פולין הם מערכת היחסים שבין הממשלות והעמים של הרפובליקה הסינית ושל רפובליקת פולין.
פולין וסין הלאומית כוננו לראשונה את יחסיהן הדיפלומטיים בשנת 1919 לאחר היווצרות פולין כמדינה עצמאית במסגרת הסכם ורסאי שנחתם בסוף מלחמת העולם הראשונה.
שתי המדינות לא פיתחו את יחסיהן כדי על מנת להגיע למערכת יחסים חזקה.
לאחר שהקומוניזם הגיע הן לסין היבשתית והן לפולין, נותקו היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות.
פולין הקומוניסטית החליטה להכיר ברפובליקה העממית של סין כמייצגת היחידה של סין, כאשר סין הלאומית (כיום טאיוואן) הפכה עוינת לכל המדינות הקומוניסטיות.
תחת הנסיבות של "מדיניות סין האחת" המונהגת בידי הרפובליקה העממית של סין, פולין, כמו רוב המדינות בעולם, לא מכירה באופן רשמי בטאיוואן כמדינה אלא כישות אוטונומית הכלולה בתוך סין.
למרות זאת, מערכת היחסים שבין פולין לטאיוואן התרחבה באופן דרמטי לאחר זניחת הסוציאליזם בידי פולין בשנת 1990 ומעבר לכלכלת שוק חופשי קפיטליסטית.
טאיוואן היא אחת המשקיעות האסייתיות הגדולות ביותר בפולין מאז התפרקות הגוש המזרחי.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות הם יחסים חזקים מאוד ואף נחתמו הסכמים כלכליים אחדים בין שתי המדינות (ללא דרג דיפלומטי), העיקריים שבהם הם האמנה למניעת כפל מס שנחתמה בין שתי המדינות והסכם בנושא אנרגיה סולרית.
שתי המדינות הן בעלות ברית פוליטיות של ארצות הברית אשר עברו הליך של דמוקרטיזציה, והן ופועלות על מנת לחזק את הקשרים ביניהן.
פולין אינה מיוצגת בטאיוואן באופן דיפלומטי מתוקף העובדה שלא קיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
עם זאת, היא מחזיקה משרד ייצוגי בטאיפיי האחראי על היחסים הכלכליים והאזרחיים שבין שתי המדינות.
טאיוואן אינה מיוצגת בפולין באופן דיפלומטי מתוקף העובדה שלא קיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
עם זאת, היא מחזיקה משרד ייצוגי בוורשה האחראי על היחסים הכלכליים והאזרחיים שבין שתי המדינות.
יחסי טאיוואן–סין מתייחסים ליחסים המדיניים בין הרפובליקה הסינית שבאי טאיוואן לבין הרפובליקה העממית של סין.
בין המדינות אין יחסים דיפלומטים או הכרה מאחר שכל אחת מהן טוענת לבעלות על סין כולה.
הרפובליקה הסינית הוקמה בשנת 1912 לאחר נפילת התקוממות ווצ'אנג ומהפכת שינהאי שהפילה את שושלת צ'ינג, השושלת הקיסרית האחרונה בסין.
בשנת 1926 פתח צ'יאנג קאי שק במשלחת הצפונית, בהשתתפות גורמים קומוניסטיים, כדי לאחד את סין.
במהרה פרצה מלחמת האזרחים הסינית בינו לבין המפלגה הקומוניסטית הסינית.
בשנת 1937 פרצה מלחמת סין–יפן השנייה, שהפכה לזירה במלחמת העולם השנייה, והסינים התאחדו, באופן חלקי, במאבק נגד הפולשים היפנים, והשהו את העימות הפנימי.
אולם, לאחר כניעת האימפריה היפנית בשנת 1945, חזרו שתי המפלגות להילחם.
מלחמת האזרחים הסתיימה בשנת 1949, ובהשתלטות הצבא הקומונסטי על סין היבשתית, כשממשלת צ'יאנג קאי שק ומפלגת קוומינטנג ברחו לאי טאיוואן.
כל אחת מהממשלות טענה להיות השלטון הלגיטימי של סין.
בפועל, הרפובליקה הסינית התנהלה כמדינה נפרדת על האי טאיוואן, ומדינות רבות בעולם החלו להכיר בה כ"סין".
ממשלת הקוומינטנג הייתה אחת המדינות המייסדות של האומות המאוחדות, וקיבלה מעמד של חברה קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
מעמד זה נשמר גם לאחר הפסדה במלחמת האזרחים, למרות התנגדות הרפובליקה העממית של סין, שעדיין מגדירה את האי טאיוואן כאחד מ-32 מחוזותיה.
בשנת 1971 איבדה טאיוואן את מקומה באו"ם לטובת הרפובליקה העממית של סין.
במשך השנים לאחר שנת 1971 מדינות רבות העבירו את הכרתן במדינה זו.
זרז למהלך היה ביקור ניקסון בסין.
נכון לשנת 2020 רק 15 מדינות מכירות בה כמדינה, עקב הלחץ של הרפובליקה העממית של סין על מדינות העולם.
באוקטובר 2021 פלשו 38 מטוסי קרב סיניים למרחב האווירי של טאיוואן במהלך ציון יום השנה להקמת הרפובליקה על ידי הסינים.
ב-2 באוגוסט 2022 בעת ביקור ננסי פלוסי בטאיוואן, יו"ר בית הנבחרים האמריקאי, פתחה סין בתרגיל צבאי גדול המדמה השתלטות על המרחב הימי והאווירי של טאיוואן, והטלת מצור על המדינה.
טאיוואן הודיעה על פתיחת תרגיל צבאי משלה, והודיעה ש"סין מתכוונת לפלוש לאי".
בתגובה לכך הסינים האריכו את התרגיל הצבאי שלהם מסביב לטאיוואן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמה המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית הדוגלת באיחוד עם הרפובליקה העממית של סין.
המפלגה זכתה בבחירות בשנת 2000. מאז חלו תהפוכות רבות בממשל הטייוואני.
עם זאת, בשנת 2019 העביר הפרלמנט הטייוואני חוק שנועד להילחם בהתערבות הרפובליקה העממית של סין, מה שעורר את חמתה של האחרונה.
יחסי טאיוואן–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסינית לבין סנט לוסיה.
ב-7 במאי 1984 כוננה סנט לוסיה בצעד חריג יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית, למורת רוחה של הרפובליקה העממית של סין.
חודש לאחר מכן, ב-7 ביוני, פתחה הרפובליקה הסינית את שגרירותה שבקסטריז, בירת סנט לוסיה.
ב-29 באוגוסט 1997, לאחר שסנט לוסיה כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין, ממשלת הרפובליקה הסינית חשפה את השעיית היחסים הדיפלומטיים עם סנט לוסיה.
ב-30 באפריל 2007 שר החוץ של הרפובליקה הסינית הונג ז'יפאנג ושר החוץ של סנט לוסיה רופוס בוסקה חתמו על מזכר הבנות בקסטריז, ושתי המדינות החזירו לתלם את יחסיהן הדיפלומטיים ברמת השגרירות.
ב-4 ביוני 2015 פתחה סנט לוסיה את שגרירותה שבטאיפיי, בירת טאיוואן.
אזרחי סנט לוסיה ואזרחי הרפובליקה הסינית יכולים להיכנס ולצאת משתי מדינותיהם ללא דרישה לאשרה.
1986 - אלן מונטגומרי לואיס, מושל סנט לוסיה
1987 - ג'ון קומפטון, ראש ממשלת סנט לוסיה
2008 - צ'ן שואי-ביאן, נשיא טאיוואן
2013 - מא יינג-ג'יו, נשיא טאיוואן
2019 - צאי אינג-ון, נשיא טאיוואן
7 במאי 1984 - הסכם שיתוף פעולה בדבר חקלאות טכנולוגית
7 בדצמבר 1994 - הסכם ידידות סמלי
17 ביולי 1996 - הסכם שיתוף פעולה בדבר שירותי אוויר
30 באפריל 2007 - הסכם חזרת היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הסינית לסנט לוסיה
1 בספטמבר 2010 - הסכם לשליחת מתנדבים ולמימון פיתוח סנט לוסיה
19 במרץ 2013 - הסכם בדבר שיתוף פעולה בתחום התקשורת
9 בינואר 2017 - מזכר הבנות בנושא מניעת מימון טרור
27 בנובמבר 2017 - הסכם בנושא שיתוף פעולה טכנולוגי
סנט לוסיה מיוצגת בטאיוואן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטאיפיי, בירת המדינה.
טאיוואן מיוצגת בסנט לוסיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקסטריז, בירת המדינה.
יחסי טאיוואן–צרפת הם יחסי החוץ בין טאיוואן לבין צרפת.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו בשנת 1964, כאשר שארל דה גול הכיר בלגיטימיות של הרפובליקה העממית של סין על חשבון הרפובליקה של סין.
במהלך המלחמה הקרה, גנרל דה גול ביקש לפתח דיפלומטיה עצמאית מול ארצות הברית ולפנות למדינות הקומוניסטיות.
בשל היותו מודע לכך שמאזן הכוחות הכלכלי, הדמוגרפי והצבאי בסין הוכרע לטובת מאו צה דונג, הוא ויתר על כל קשר דיפלומטי עם טאיוואן.
בתחילת שנות ה-90, צרפת מכרה עדיין לטאיוואן נשק, מה שגרם למתח עם הרפובליקה העממית של סין, ולכן צרפת ויתרה על מכירת נשק לטאיוואן בשנת 1994.
כיום היחסים הכלכליים והתרבותיים בין צרפת לטאיוואן מאוד זניחים.
היחסים הדו-צדדיים בין קודמתה של הפדרציה הרוסית, איחוד הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות והרפובליקה של סין, התקיימו משנת 1922 עד 1949, אז הכירה ברפובליקה העממית של סין (ובאותה שנה כוננה ה-ROC יחסים דיפלומטיים עם דרום קוריאה).
בעקבות הסכם שימונוסקי בשנת 1895, שסיימה את מלחמת סין–יפן הראשונה, הועברה טאיוואן ליפן והפכה מייד למושבה יפנית.
קונסוליות זרות חידשו את פעילותן בפורמוזה, בהן 2 קונסוליות רוסיות בשנת 1896. הקונסול הרוסי הראשון היה היליד הגרמני פול שברט.
הרפובליקה של סין וגם ברית המועצות היו החברות המייסדות של האומות המאוחדות ומועצת הביטחון בשנת 1945.
לאחר תום מלחמת קוריאה בשנת 1954 חתמה ארצות הברית על חוזה ביטחוני עם ממשלת הרפובליקה של סין, שכלל סעיף הקובע השתתפות אמריקאית בפעולה צבאית במקרה של עימות עם סין היבשתית.
בהצהרה של שר החוץ של ברית המועצות הוא הצהיר כי ההסכם הוא "הפרה גסה של הסכמים בינלאומיים, ריבונות ושלמות טריטוריאלית של מדינה ריבונית."
כל הקשר בין ברית המועצות לרפובליקה של סין שהוגדר על ידי הסכם ידידות מ-1945 נותק.
ההכרזה על הפרידה פורסמה ב-3 באוקטובר 1949 לאחר שברית המועצות הפכה למדינה הראשונה שהכירה ב PRC באוקטובר.
אף על פי שהיו כמה נטיות חלשות לשינוי בסטטוס קוו מאז סוף שנות ה-50, עד היום, הפדרציה הרוסית לא קיימה יחסים רשמיים עם טאיוואן.
ברית המועצות דבקה תמיד במדיניות "סין האחת" אך התעקשה על פתרון מדיני להתמודדות עם המשבר, שלא כמו כמה ממנהיגי בייג'ינג ששקלו פעולה צבאית בשנת 1954 וב-1958. ייתכן שזו הייתה אחת הסיבות להתקררות יחסי סין ברית המועצות בסוף שנות החמישים.
קשר בלתי רשמי בין ברית המועצות לטאיוואן החל בסוף שנות ה-60, לאחר שהמגמה להתקרבות ארצות הברית-PRC התבררה.
ידוע כי ביקוריהם של ריצ'רד ניקסון והנרי קיסינג'ר הביאו לחתימתו של מה שנקרא הודעת שנחאי בשנת 1972, כאשר הוכרז כי ארצות הברית "מכירה במדיניות סין האחת וטאיוואן היא חלק מסין." בינתיים קיוותה טאיוואן כי התקרבות סובייטית-טאיוואנית תמנע את התגברות המגעים הסינו-אמריקאים.
ייתכן שברית המועצות, בתורה, חשבה כי שחזור היחסים עם ה-ROC יעזור להאט את החמרה ביחסיה עם סין.
טאיוואן הייתה להוטה להתפשר שכן לאחר היחלשות היחסים עם ארצות הברית, לא היה לה מה להפסיד.
עם זאת, ברית המועצות הקפידה מאוד על מדיניותה כלפי ה-ROC, וסחרה עמה דרך הונג קונג, יפן, מערב גרמניה ובעלות בריתה במזרח אירופה.
לשכת נציגות ה-ROC ברוסיה, "הנציגות במוסקבה לוועדת התיאום הכלכלי והתרבותי של טאיפיי-מוסקבה", נפתחה ב-12 ביולי 1993 על ידי משרד החוץ של ה-ROC.
לשכת הנציגות הרוסית בטאיוואן, "הנציגות בטאיפיי לוועדת התיאום במוסקבה-טייפה לשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי", נפתחה ב-15 בדצמבר 1996 על ידי משרד החוץ של רוסיה.
עד שנת 2002 בוטלו גבולות מונגוליה החיצונית מהגדרת הגבול של ה-ROC בה שולבה רפובליקת טובה.
בשנת 2005 היה סך המסחר בין שתי המדינות כ-2.2 מיליארד דולר.
רוסיה שמרה על איזון חיובי ביחסי המסחר שלה עם טאיוואן בזכות נפט גולמי, ברזל יצוק ופלדה, מתכות אל ברזליות, מוצרים פטרוכימיים, סגסוגות ברזל, פחם קוקס, עץ ודשנים כימיים.
רוסיה מייבאת בעיקר רכיבים אלקטרוניים, מחשבים וחלקי מחשב ומכשירי חשמל ביתיים.
יחסי טאיוואן–טורקיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הסינית ובין הרפובליקה הטורקית.
ב-4 באפריל 1934 נחתם "הסכם הידידות בין סין לטורקיה", ושגרירות סין ברפובליקה של טורקיה הוקמה באנקרה.
ב-1 בינואר 1945 שודרגה המשלחת הטורקית בסין לדרגת שגרירות.
לאחר שממשלת רפובליקת סין עברה לטייוואן בשנת 1949, מכיוון שממשלת טורקיה שמרה על עמדה אנטי-קומוניסטית חזקה במהלך המלחמה הקרה, היא עדיין שמרה על יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין.
סין הביעה באופן פומבי את תמיכתה בתנועת השמאל בטורקיה.
כשאדנאן מנדרס היה בשלטון, הרפובליקה העממית של סין תקפה ללא הפסקה את טורקיה כ"כלב ריצה אימפריאליסטי", וגם דעת הקהל הטורקית יצרה דימוי שלילי של סין.
ב-29 בינואר 1960 הוקמה האגודה לידידות טורקיה-סין באנקרה שבטורקיה.
ב-4 באוגוסט 1971 כוננה טורקיה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין.
ב-5 באוגוסט היא ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין.
ב-24 באוקטובר, טורקיה, כמו רוב המזרח התיכון ומדינות אירופה, תמכה בהחלפת הרפובליקה העממית של סין במקום טאיוואן במושב העצרת הכללית של האו"ם על סוגיית הייצוג הסיני .
בשנים 2001 ו-2005, שרי החוץ של הרפובליקה של סין טיאן הונגמאו והאן טאנגשאן ביקרו בטורקיה ברציפות.
ב-3 בפברואר 2018, ראש עיריית טייפה, ק.
וונשה, הוביל משלחת לביקור בטורקיה והפך לראש המחוז והעיר הטייוואנית שביקר במדינה.
ב-21 באוגוסט 1989, הרפובליקה של סין הקימה נציגות כלכלית במשרד התרבות באנקרה.
ב-16 בנובמבר 1993 הועלתה לדרגת המשלחת הכלכלית והתרבותית של טייפה באנקרה.
ב-12 בנובמבר 1993 הקימה טורקיה משלחת כלכלית טורקית בטאיוואן, ששמה שונה לאחר מכן למשרד הסחר הטורקי בטייפה בראשית 1994. באוגוסט 1999 הקים המשרד את איגוד התרבות והכלכלה של טאיוואן–טורקיה, וחבריו כוללים חוגים פוליטיים, עסקיים ואקדמיים בשתי המדינות.
בשנת 2019, טורקיה הייתה שותפת הסחר ה-34 בגודלה של טאיוואן, שותפת היבוא ה-43 בגודלה, ושותפת הייצוא ה-27 בגודלה.
בשנת 2018 הייתה טורקיה שותפת הסחר ה-32 בגודלה, שותפת היבוא ה-45 בגודלה ושותפת הייצוא ה-22 בגודלה של טאיוואן.
בין הרפובליקה הסינית טאיוואן לבין יפן לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
עם זאת, ישנם קשרים כלכליים ותרבותיים חזקים מאוד ביניהן.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-17 התקיים סחר אינטנסיבי בין יפן לבין האי טאיוואן.
במהלך תקופת שלטונה של ממלכת טונגנינג על האי טאיוואן, נהגה יפן לייבא עור צבי, סוכר, משי, מתכות יקרות, שריונות ובגדי כותנה מהממלכה.
בשנת 1874 פלשו חיילים יפנים לדרום טאיוואן על מנת לתקוף שבטים ילידים, כנקמה על רצח 54 מלחים יפנים בשנת 1871.
ניצחון יפן על שושלת צ'ינג במלחמת סין-יפן הראשונה העביר את טאיוואן לשליטה יפנית מלאה.
טאיוואן נשלטה על ידי האימפריה היפנית עד שנת 1945 והפסדה של יפן במלחמת העולם השנייה, אז הועברה לידי סין הלאומית, שהייתה על סף הפסד במלחמת האזרחים הסינית ובסופו של דבר השתמשה באי כמושב לממשלה הגולה שלה.
לאחר כניעת האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה, נכבשה יפן על ידי ארצות הברית ותפקדה בפועל כמדינת בובות אמריקאית.
הממשל היפני ביקש לקיים יחסים עם הרפובליקה העממית של סין, אך האמריקאים טרפדו את המגעים, ואיימו על יפן כי הריבונות שלה לא תוחזר.
היפנים נכנעו ללחצים וכוננו יחסים עם הרפובליקה הסינית בטאיוואן.
כשהרפובליקה העממית של סין החילה את מדיניות "סין האחת", הייתה יפן בעלת ברית משמעותית עבור טאיוואן, אך כוחות פוליטיים עולמיים לחצו עליה לשנות את עמדתה.
כאשר הניסיון להחזיר את הרפובליקה הסינית לסין היבשתית כשל, והרעיון החל לדעוך, הממשלה בטאיפיי גורשה מהאו"ם והוחלפה ברפובליקה העממית של סין.
בעלות בריתה של טאיוואן, כמו ארצות הברית, הפכו את עמדתן ועברו לתמוך ברפובליקה העממית של סין.
לאחר ביקור ניקסון בסין וההכרה האמריקנית בה, החליטה המפלגה הליברלית-דמוקרטית היפנית לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה העממית של סין.
כבר לפני כן התקיימו עמה יחסי סחר איתנים ללא הכרה רשמית.כתנאי מוקדם לבניית קשרים עם ברית המועצות, ביטלה יפן את הסכם טאיפיי ביחס למשטר הרפובליקה הסינית השולט בטאיוואן.
על פי מזכר ההבנות המשותף של יפן וסין משנת 1972, ממשלת יפן מכבדת ומבינה במלואה את עמדת ממשלת הרפובליקה העממית של סין, שטוענת כי טאיוואן היא חלק בלתי נפרד מהרפובליקה העממית של סין.
מזכר ההבנות בין שתי המדינות הורחב בשנת 1978, והן הסכימו להמשיך לקיים את הכתוב בו גם ב-2006 בביקורו של שינזו אבה בבייג'ינג.בשנת 1998 חתמו יפן והרפובליקה העממית של סין על הכרזה משותפת של שתיהן, בנוגע לבניית ידידות, שיתוף פעולה ושלום בין שני המשטרים.
ההכרזה התייחסה גם למדיניות "סין האחת" ונכתב בה כי יפן ממשיכה לשמור על עמדתה בנושא טאיוואן, ככתוב במזכר ההבנות המשותף של הרפובליקה העממית של סין ויפן, והיא מדגישה כי יש רק סין אחת.
יפן הרחיבה והכריזה כי תמשיך בסחר ובידידות עם טאיוואן, אולם במגזר הפרטי ובצורה לא רשמית.
יפן מעניקה פטור מאשרת כניסה למדינה למחזיקי דרכון טאיוואני למשך תשעים ימים.
הפטור נכנס לתוקף ב-20 בספטמבר 2005 והוא צעד למשיכת תיירים נוספים ליפן.
סגן שר הפנים והתקשורת היפני ביקר בטאיוואן ב-25 במרץ 2017 והיה הפקיד הממשלתי במעמד הגבוה ביותר שמבקר במדינה מאז שנת 1972 והחתימה על מזכר ההבנות.
בתי ספר סיניים שמעבר לים ממומנים ומנוהלים ביפן, כמו גם במדינות רבות אחרות, על ידי מועצת הקהילה הטאיוואנית שמעבר לים, מטעם ממשלת הרפובליקה הסינית בטאיוואן.
בתי הספר הללו הוכרו על ידי יפן בשנת 2003 ולפני כן בוגריהם לא היו כשירים לכניסה למבחני הקבלה לאוניברסיטאות שביפן.
ישנם שלושה בתי ספר סיניים הנתמכים על ידי הרפובליקה הסינית ביפן: בטוקיו, באוסקה וביוקוהמה.
יפן מצידה, מפעילה ברפובליקה הסינית גם היא שלושה בתי ספר המנוהלים על ידי ההתאחדות היפנית בטאיוואן בטאיפיי, בטאיג'ונג ובגאושיונג.
ב-21 באפריל 2010 הקימה טאיוואן את המרכז התרבותי של טאיפיי בטוקיו, יפן שינתה את שמו למרכז התרבותי הטאיוואני.
ב-27 בנובמבר 2017 הקימה יפן את המרכז התרבותי היפני בטאיפיי.
טאיוואן מיוצגת ביפן באמצעות משרד ייצוגי בטוקיו הבירה ובאמצעות משרדי סחר בערים פוקואוקה, נהה, אוסקה, סאפורו, ויוקוהמה.
יפן מיוצגת בטאיוואן באמצעות שני משרדים ייצוגיים שהיא מחזיקה בגאושיונג, ובטאיפיי, בירת המדינה.
יחסי צ'ילה–טאיוואן הם היחסים ההיסטוריים והנוכחיים בין רפובליקת צ'ילה לרפובליקה הסינית.
כמו רוב המדינות בעולם, צ'ילה מקפידה על מדיניות סין האחת, ולכן היא אינה מכירה בטייוואן כמדינה אלא מכירה רק ברפובליקה העממית של סין כישות היחידה.
עם זאת, זה לא מונע משתי המדינות לעבוד בצמוד, מכיוון ששתי המדינות הן דמוקרטיות, בעלות ביצועים כלכליים חזקים ובעלות ברית של ארצות הברית.
שתי המדינות קוראות להרחיב את שיתוף הפעולה שלהם יחד.
צ'ילה מחזיקה בטאיוואן נציגות תרבות בטאיפיי ואילו טייוואן מחזיקה בצ'ילה נציגות תרבות בסנטיאגו דה צ'ילה.
הילידים בצ'ילה עשויים למצוא חלקים משותפים תרבותיים עם האבוריג'ינים הטייוואנים על מורשתם האוסטרונזית.
בשנת 1915 כוננה צ'ילה את היחסים עם הרפובליקה הסינית.
לאחר מלחמת האזרחים בסין שמרה צ'ילה על היחסים עם ה-ROC כנציגה הלגיטימית של הרפובליקה הסינית עד נובמבר 1970, אז הכירה ממשלת סלבדור אלנדה בסין הקומוניסטית.
במרץ 1975, במהלך הדיקטטורה הצבאית של הגנרל אוגוסטו פינושה, צ'ילה וטאיוואן כוננו מחדש את היחסים באופן לא רשמי, בסנטיאגו דה צ'ילה הוקמה קונסוליה של טאיוואן בצ'ילה, בעוד טייפה הקימה את משרד הנציגות והתרבות של צ'ילה בטאיוואן.
באותה תקופה הגיעו אלפי טאיוואנים לצ'ילה כמהגרים לעבודה.
צ'ילה וטאיוואן הרחיבו את יחסי הסחר, אמנם לא באופן דרמטי, אך הם חזקים מאוד ופורחים.
יחסי טאיוואן–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין טאיוואן וספרד.
מאחר שטאיוואן אינה מוכרת כמדינה ריבונית והרפובליקה העממית של סין היא שמנהלת רשמית את ענייני החוץ של טאיוואן, לספרד יש משרד קונסולרי בטאיפיי כחלק משגרירות מנילה, הפיליפינים.
מכיוון שהאפיפיור אלכסנדר השישי העניק את האדמות שנותרו ממערב לאיים האזוריים לספרד ואת אלה של המזרח לפורטוגל, כפי שסוכם חוזה טורדסיאס (1494), פורטוגל הייתה הראשונה שיצרה קשרים עם סין.
הגישה הספרדית לסין הייתה דרך הפיליפינים (1565).
הקולוניה במנילה, שהוקמה על ידי מיגל לופס דה לגאספי, שם הספרדים באו במגע עם הרשתות המסחריות שהגיעו מהחוף הסיני.
שנים אחר כך, בשנת 1626, הספרדים כבשו את האי היפה (טאיוואן) ונשארו שם עד שבשנת 1642 הם גורשו על ידי ההולנדים.
במרץ 1973 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הסינית (טאיוואן) לספרד, ובאוגוסט אותה שנה הקימה ממשלת ספרד את מרכז סון יאט-סן במדריד, כדי לקיים ולפתח יחסים מהותיים דו-צדדיים ששמו הוחלף למשרד הכלכלה והתרבות של טאיפיי בשנת 1991.
ספרד היא אחת המדינות שאינן מכירות ברפובליקה הסינית, אך מקיימת עמה יחסים לא רשמיים.