tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד ההסברים לתופעה של "פרופסור מפוזר" היא התפיסה שלעיתים קרובות המיומנויות של אנשים מוכשרים מאוד מפוזרות בצורה לא אחידה - הם מבריקים בתחומי החוזקה שלהם אבל מתפקדים מתחת לממוצע במדדים אחרים של יכולת.
הפרופסור המפוזר משמש כדמות אופי בתחומים רבים של האמנות הפופולרית.
עיקר השימוש בדמות זו נעשה לקבלת אפקט קומי.
לעיתים מעורבות התכונות של הפרופסור המפוזר עם אלו של דמות דומה - המדען המטורף, להגברת האפקט.
ההבדל העיקרי הוא שפרופסורים מפוזרים הם שכחנים וחסרי זהירות, אך בסופו של דבר אינם גורמים נזק - בזדון או שלא בזדון.
הפרופסור המפוזר הוא דמות "טובה" – הטעויות שהוא עושה אינן נעשות מתוך כוונה רעה, ולעיתים כאשר הוא מגלה אותן, הן מביכות אותו והוא מתנצל עליהן.
הפרופסור המפוזר ילבש בדרך כלל בגדים שאינם תואמים זה לזה, ובאופן רשלני משהו (למשל כיפתור שגוי של החולצה), לעיתים ילבש לבוש אקדמי.
משקפי קריאה בקצה האף, או על ראשו כאשר הוא שוכח היכן הניח אותם.
פעמים רבות אלו הם ספרים.
מטרייה (אותה הוא אמור לשכוח).
המקורות לדמות הפרופסור המפוזר עתיקים מאוד.
ההיסטוריה מלאה בדמויות אמיתיות להן "הודבק" הסטריאוטיפ, בצדק או שלא בצדק: הביוגרף היווני הקדום דיוגנס לארטיוס כתב שהפילוסוף תאלס הלך בלילה כשעיניו ממוקדות בשמים וכתוצאה מכך נפל לבאר.
ארכימדס, תומאס אקווינס, אייזק ניוטון, אדם סמית, אנדרה-מארי אמפר, ז'אק אדמר, סיואל רייט, ניקולה טסלה, נורברט וינר ופייר קירי נחשבו כולם כחוקרים שתשומת הלב שלהם הופנתה לפעילותם האקדמית ובתחומים אחרים גילו פיזור דעת.
דמות הפרופסור המפוזר מופיעה בבדיחות כחלק מהפולקלור.
ב, הפך אלברט איינשטיין למעין אב-טיפוס של הדמות.
בספרות: דמות "הפרופסור" ב"האריה, המכשפה וארון הבגדים", אלבוס דמבלדור בסדרת הארי פוטר.
בקולנוע: הפרופסור המפוזר (1961), דוק בראון בטרילוגיית בחזרה לעתיד.
בקומיקס: פרופסור קלקולוס מספרי טינטין.
טלוויזיה: לודוויג פון דרייק של וולט דיסני.
פול אלבורו (נולד ב-1 ביוני 1975) הידוע בשם הבמה שלו פרופסור אלמנטל (Professor Elemental) הוא מוזיקאי סטימפאנק וצ'אפ הופ.
דמותו היא של חוקר ארצות הלבוש מכנסי חאקי ומעיל קצר וקל, עם קסדת שעם שעליה נמצאים משקפי טייס בסגנון סטימפאנק.
לרוב הוא גם מחזיק מקטרת.
והוא מלווה על ידי הגורילה שלו "גפרי" מוכר בשיריו "Everything stops for tea" (הכול עוצר לתה) ו"Fighting Trousers" (מכנסי קרב).
פרופסור אלמנטל התחיל בתור אם סי אלמנטל כחלק מאלבום קונספט שלא יצא לאור.
ומאז מופיע לבדו או כחלק מהצגות בתיאטראות כמו "Come into My Parlour" (היכנס לסלוני).
הוא מופיע לרוב בכנסי סטימפאנק והיה הכותרתן ביריד הסטימפאנק העולמי ו"Waltz on the Wye" (וואלס על הוואי).
הוא התפרסם לראשונה עם השיר "Cup of Brown Joy" (ספל של אושר חום) (בבימויו של מוג גראוט), ומאז המשיך לשחרר אלבומים ולהופיע.
הוא גם היה בריב ידידותי עם מוזיקאי הצ'אפ הופ "Mr.B The Gentleman Rhymer" (מר ב.
הג'נטלמן החרזן), אבל בסוף הופיע בקליפ של השיר "Just Like a Chap" (פשוט כמו בחור) של מר ב., שעליו אמר: "עד כמה אני שונא להודות בזה אני אוהב את הסרטון הזה ואני ממש שמח שמר ב.
נתן לי להסתנן לשם." ובתמורה מר ב.
הופיע בקליפ של השיר "אני בריטי" של אלמנטל.
(עם חברי "המועדון האקסצנטרי שאלמנטל גם חבר בו).
לבסוף הם הוציאו "קרב" ראפ בשם "The Duel" (דו הקרב) ב-2012. שלאחריו הם הם הסכימו שכל אחד מאוד טוב במה שהוא עושה.
ב-2012 הוא גייס כספים לסרט קומדי-מוזיקלי קצר באורך 45 דקות בשם "The Chronicles of Professor Elemental" (דברי ימי פרופסור אלמנטל) שמומן דרך "Crowdfunder" הוא גייס 7,226 לירות שטרלינג דרך 155 תורמים תוך 45 ימים.
בסרט הוא יוצא למסע למצוא פסל של צרפדע מוזהבת.
את הסט ביים בנימין פילד ובו משחקים פול אלבורו (הפרופסור), גרייס אלכסנדר-סקוט ודן ג'ינגל.
הסרט הופק על ידי "Hilton Productions Ltd", הוא יצא ב-2013 בשלושה חלקים ביוטיוב, אבל הוא נמחק והועבר לאמזון פריים וידאו שם ניתן לצפות בו.
ב-2013 הוא הופיע בפרק "פרחחי הקיטור" של פיניאס ופרב ובפרק The Bewildering Bout of the Astounding" "Automatons (ההתקף מעורר המבוכה של האוטומטונים המדהימים) של פן זירו - גיבור במשרה חלקית.
הוא גם עבד בשיתוף פעולה עם להקת הרוק-סטימפאנק "Steam Powered Giraffe" (ג'ירפה ממונעת בקיטור) בשיר Sky Sharks" (כרישי שמיים) מהאלבום "The Vice Quadrant: A Space Opera" (רביע המשנה: אופרת חלל) מ-2015. האלבום שלו מ-2015 "Apequest: The Search For Geoffrey" (מסע קוף: החיפוש אחר ג'פרי) שיצא ב־2023
הוא נולד באיפסוויץ' וגר בברייטון, הוא הביע דאגה שהראפ שלו על התרבות הבריטית ימשוך לאומנים בריטים עם דעות קדומות גזעניות, וגם אמר בראיון שהוא מנסה בכל דרך להרחיק את האנשים האלה מהקהל שלו וש"הפרופסור הוא בהחלט פרודיה על מערכת המעמד החברתי בבריטניה"
פרוקונסול אפריקני (שם מדעי: Proconsul africanus), הוא מין של קוף אדם קדום שהיה שייך לסוג פרוקונסול ולמשפחת ה.
הפרוקונסול האפריקני חי במיוקן, לפני כ-18 מיליון שנה.
ידוע כי הוא היה חסר זנב כיתר בני המשפחה בה כלול גם האדם וכי היה הולך על ארבע גפיו.
משקלו היה כ-11 ק"ג ונפח קופסת מוחו היה כ-170 מ"ל.
נראה כי הייתה קיימת אצלו דו צורתיות זוויגית.
מאות חלקי שלד שלו נתגלו במזרח אפריקה.
ישנה השערה כי הפרוקונסול דמה לאב הקדמון המשותף לאדם ולשני קופי האדם האפריקניים: גורילה ושימפנזה.
דנטה מיכלאנג'לו בנוונוטו פרוצ'ו בוזוני (באיטלקית: Ferruccio Busoni; 1 באפריל 1866 – 27 ביולי 1924) היה מלחין, פסנתרן, מורה למוזיקה ומנצח איטלקי.
בוזוני נולד באמפולי שבאיטליה, בנם היחיד של שני מוזיקאים מקצועיים: אמו האיטלקייה-גרמנייה הייתה פסנתרנית, אביו האיטלקי היה נגן קלרינט.
הם הרבו במסעות בתקופת ילדותו, והוא גדל בעיקר בטריאסטה.
הוריו אף היו מוריו הראשונים והיחידים למוזיקה.
בגיל שבע הופיע בוזוני לראשונה מול קהל בנגינה בפסנתר, ובמשך שנים אחדות נדד עם הוריו כ"ילד פלא".
שנים ספורות אחר כך ניגן כמה מחיבוריו הוא בווינה, שם שמע את פרנץ ליסט מנגן ופגש גם את יוהנס ברהמס ואנטון רובינשטיין.
בוזוני למד זמן קצר בגראץ לפני שיצא ללייפציג בשנת 1886. בהמשך עסק בהוראה, ראשית בשנת 1888 בהלסינקי, שם פגש את אשתו, גרדה סייסטראנד.
הוא לימד במוסקבה בשנת 1890 ובארצות הברית בין השנים 1891 ל-1894, שם סייר גם כפסנתרן וירטואוז.
בשנת 1894 התיישב בברלין והופיע בסדרת קונצרטים, הן כפסנתרן והן כמנצח.
הוא המשיך גם ללמד במספר כיתות אמן בויימאר, וינה ובזל.
בין תלמידיו היו קלאודיו אראו, אדוארד שטוירמן, אגון פטרי, מריה טיפו וכן, לזמן קצר, קלרה הסקיל.
בשנת 1907 כתב את "סקיצה של אסתטיקה חדשה למוזיקה", שבה ספד ל"קובעי החוקים" של המוזיקה המסורתית וניבא מוזיקה עתידית שתכלול את חלוקת האוקטבה ליותר מ-12 הדרגות המסורתיות.
הפילוסופיה שלו, לפיה "המוזיקה נולדה חופשית; גורלה הוא לזכות בחירות," השפיעה מאוד על תלמידיו, לואיג'י רוסולו, פרסי גריינג'ר ואדגר וארז, שלכולם תפקיד חשוב במוזיקה של המאה העשרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בוזוני חי תחילה בבולוניה, שם ניהל את הקונסרבטוריון, ואחר בציריך.
הוא סירב להופיע באיזו שהיא מדינה מאלו שלקחו חלק במלחמה.
הוא חזר לברלין בשנת 1920 ולימד שם כיתות אמן בקומפוזיציה.
היו לו כמה תלמידים שהתפרסמו לאחר זמן, ביניהם קורט וייל, אדגר וארז ושטפן וולפה.
בוזוני מת בברלין ממחלת כליות ונקבר שם.
הוא הניח אחריו מספר מועט של הקלטות מנגינתו.
יצירותיו הוזנחו ברובן למשך שנים רבות אחרי מותו, אבל הוא זכור כווירטואוז דגול וכמי שעיבד את השקון מתוך הפרטיטה השנייה לכינור מאת באך לפסנתר.
בשנות ה-80 התעורר מחדש העניין ביצירותיו.
שלט זיכרון מתנוסס על אתר ביתו האחרון בברלין-שנברג, כיכר ויקטוריה-לואיזה 11.
רוב יצירותיו של בוזוני נועדו לפסנתר.
המוזיקה שלו כתובה בסגנון מורכב קונטרפונקטית, כשכמה קווים מלודיים נשמעים בעת ובעונה אחת.
אף כי המוזיקה שלו איננה מגיעה אף פעם לאטונליות מלאה במובן של שנברג, יצירותיו המאוחרות כתובות לא פעם בסולם בלתי מוגדר.
בדברים שכתב בתוכניה לביצוע הבכורה של הסונטינה השנייה שלו, משנת 1912, בוזוני מכנה את היצירה "סנצה טונאליטה" (ללא טונאליות).
במקרים רבים אפשר לזהות בכתיבתו השפעות מפתח של יוהאן סבסטיאן באך ופרנץ ליסט, אם כי חלק מן המוזיקה שלו נוטה לנאו-קלאסי וכוללת מלודיות, הדומות לאלה של מוצרט.
מושג מה באשר לגישתו של בוזוני הבוגר לקומפוזיציה אפשר לקבל מן המניפסט שלו משנת 1907, "סקיצה של אסתטיקה חדשה למוזיקה", פרסום שהיה שנוי במידת מה במחלוקת, בשעתו.
נוסף לדיון בתחומים לא-נודעים כמעט בימים ההם, כמו מוזיקה אלקטרונית ומיקרוטונאלית (שתי טכניקות שבהן לא השתמש מעולם), קבע שהמוזיקה צריכה לזקק את מהות המוזיקה של העבר כדי ליצור משהו חדש.
רבות מיצירותו של בוזוני מבוססות על מוזיקה מן העבר, בעיקר על זו של יוהאן סבסטיאן באך.
הוא עיבד כמה מיצירות באך לפסנתר, ובכלל זה ה"טוקאטה ופוגה" המפורסמת ברה מינור (שנכתבה במקורה לעוגב) והשאקון מן הפרטיטה לכינור ברה מינור.
עיבוד מכינור סולו לפסנתר בתוצאה של יצירה בת-קיימא בספרות הפסנתר הרומנטית הוא מעשה נועז, ויתרה מזו, מעשה שרק אדם כפרוצ'ו בוזוני, בחוש המוחלט והנוקשה שלו לגאומטריה מוזיקלית (הדורשת ידע מעמיק במיזוג מבני אקורדים מחלקיהם), ובמצלול ה"ברור" האופייני לו יכול להצליח בו.
ברהמס ערך לפניו עיבוד לאותו שאקון, אבל ליד שמאל בלבד.
משום כך יש הרואים בו את יוזם הניאוקלאסיות במוזיקה.
הגרסה הראשונה של יצירתו הגדולה והמוכרת ביותר של בוזוני לפסנתר סולו, "פנטזיה קונטרפונטיסטיקה", התפרסמה בשנת 1910. אורכה של היצירה כחצי שעה, ובעיקרה היא פנטזיה מורחבת על הפוגה האחרונה, הלא גמורה, מתוך "אמנות הפוגה" של באך.
היצירה משתמשת בכמה תבניות מלודיות מתוך היצירה של באך, מהן בולט ביותר מוטיב BACH (סי במול, לה, דו, סי בקר).
בוזוני הכניס שינויים ביצירה כמה וכמה פעמים ועיבד אותה לשני פסנתרים.
יש גם גרסאות לעוגב ולתזמורת.
נוסף על באך, בוזוני משתמש ביסודות מיצירות של מלחינים אחרים.
הפרק הרביעי של "על הנעורים" (1909), למשל, משתמש בשניים מן הקפריצ'י לכינור סולו (קפריצ'יו מס' 11 ומס' 15) של ניקולו פגניני, ואילו הסונטינה לפסנתר מס' 6 משנת 1920 (פנטזיה דה קאמרה סופר כרמן) מבוססת על נושאים מן האופרה כרמן של ז'ורז' ביזה.
בוזוני היה פסנתרן וירטואוז ויצירותיו לפסנתר קשות לביצוע.
הקונצ'רטו לפסנתר (1904) הוא מן הסתם היצירה הגדולה ביותר בסוגה שנכתבה מעודה.
הקונצרט נמשך יותר משעה, תובע כוח עמידה עצום מן הפסנתרן וכתוב לתזמורת גדולה עם מקהלת גברים בפרק האחרון.
הסוויטה לתזמורת של בוזוני, "טורנדוט" (1904), שהיא מן הסתם יצירתו התזמורתית הפופולרית ביותר, הורחבה לאופרה "טורנדוט" שלו בשנת 1917. בוזוני השלים עוד שתי אופרות, Die Brautwahl (בחירת הכלה) (1911) ו"ארלקינו" (1917).
הוא החל לעבוד ברצינות על האופרה הנודעת ביותר שלו, "דוקטור פאוסט", בשנת 1916 והותיר אותה בלתי גמורה במותו.
השלים אותה תלמידו, פיליפ ז'ארנק (צרפתי, בגרמניה נודע בשם יארנאך), שעבד עם הטיוטות של בוזוני כפי שהכיר אותן, אבל שנות ה-80' יצר אנתוני בומון, מחבר ביוגרפיה חשובה של בוזוני, גרסה מורחבת ומשופרת של היצירה, תוך הסתמכות על חומר, שליארנך לא הייתה גישה אליו.
בוזוני גם ערך מוזיקה של מלחינים אחרים.
הנודעת ביותר היא העריכה שעשה למכלול יצירות באך לפסנתר סולו, שאותן ערך בעזרת תלמידיו אגון פטרי וברונו מוג'ליני.
הוא הוסיף סימוני מקצב, הדגשות ופיסוק, דינמיקה וציוני מטרונום למקור של באך, לצד הצעות לאופני ביצוע.
בווריאציות גולדברג, למשל, הוא מציע לקצץ שמונה מן הווריאציות לצורך "ביצוע קונצרטנטי", ואף משכתב מהותית קטעים רבים.
בסדר גודל קטן יותר, ערך בוזוני יצירות משל בטהובן, ברהמס, שופן, מוצרט, ליסט, שנברג ושומאן.
גרסת בוזוני ל"לה קמפאנלה" של ליסט זכתה לתמיכת פסנתרנים כמו איגנץ פרידמן ויוזף לוין, ובתקופה מאוחרת יותר, ג'ון אוגדון.
בוזוני הקליט לא מעט, אך רבים מתקליטיו אבדו.
רבים חשבו את ההקלטות למאכזבות, משום שלא ביטאו נכונה את הווירטואוזיות שלו כפסנתרן.
פְּרוֹקוֹפְּיוּס מקיסריה היה היסטוריון ביזנטי בן המאה השישית.
כתביו הם מקור המידע העיקרי על תקופת קיסרותו של יוסטיניאנוס הראשון, כמו גם על דמותו של יוסטיניאנוס עצמו, אנשי חצרו והמצביא הידוע בליסאריוס.
פרוקופיוס נולד בקיסריה, ככל הנראה בשלהי המאה החמישית.
מעט מאוד ידוע על מוצאו ונעוריו.
מלומדים אחדים שיערו כי היה יהודי או שומרוני שהתנצר.
השערה זו אינה בלתי סבירה, לאור המאפיינים הדמוגרפים של קיסריה אז.
גם הטון הביקורתי שבו הוא כותב על דיכויו ביד קשה של המרד השומרוני בימי יוסטיניאנוס, תומך בהשערה כי לא היה נוצרי.
מצד שני, סביר שאת ההשכלה שרכש בצעירותו כ"רטור", כלומר פרקליט, יכול היה להשיג רק בן האליטה הנוצרית.
את הקריירה שלו בשירות הציבורי החל בקונסטנטינופול, כיועץ משפטי ומזכיר של בליסאריוס, החל משנת 527. זמן קצר לאחר מכן עלה יוסטיניאנוס לשלטון ובליסאריוס התקדם בסולם הפיקוד, עד שהיה למפקד הבכיר ביותר של הקיסרות.
פרוקופיוס היה עד ראייה לרבים מהאירועים שכתב עליהם, כשנדד עם צבאו של בליסאריוס במלחמותיו: כשדיכא את מהומות ניקה, כשגבר על הונדלים בצפון אפריקה וכבש את קרתגו; כשנלחם באוסטרוגותים וכשנכנס מנצח לבירה הגותית רוונה ב-540.
בשנות הארבעים של המאה השישית כבר לא היה פרוקופיוס נספח לבליסאריוס, אלא ישב בקונסטנטינופול.
בתקופה זו החל לכתוב את חיבורו "היסטוריה של המלחמות".
ככל הנראה השלים ב-545 את שבעת חלקיו הראשונים של חיבור זה, עדכן אותם ב-551 והוסיף חלק שמיני ומסכם ב-552. את "על המבנים" חיבר בשנות החמישים, ככל הנראה לפני 558.
המקדימים גורסים שמת בסביבות 554. ידוע שב-562 עמד בליסאריוס למשפט בפני מושל בשם פרוקופיוס, אולם הזיהוי של אותו מושל עם פרוקופיוס מקיסריה מוטל בספק.
העובדה שאירועים רבים שהתרחשו בשנות החמישים המאוחרות נעדרים מכתביו, כמו גם העדרן של עבודות נוספות שהבטיח (בכתביו הקיימים) לכתוב בעתיד, תומכת בהשערה שמת קודם לכן.
יש המתארכים את ה"אנקדוטה" ל-559 ולפיהם מת מאוחר יותר.
ההיסטוריון הבריטי אדוארד גיבון שיבח את כתיבתו של פרוקופיוס ותמצת את המגוון הייחודי של סוגות שבהם שלח את ידו: "פרוקופיוס חיבר האחת אחרי השנייה את ההיסטוריה, את דברי הקילוסין ואת הסאטירה של זמנו".
כוונתו של גיבון לשלוש עבודותיו של פרוקופיוס ששרדו עד ימינו: "היסטוריה של המלחמות", "על המבנים" ו"אנקדוטה", בהתאמה.
בין היתר הוא תיאר החורף הוולקני בשנת 536.
עבודתו ההיסטורית המרכזית של פרוקופיוס, "היסטוריה של המלחמות" (Ὑπὲρ τῶν Πολέμων Λόγοι), עוסקת בעיקר במלחמותיו של בליסאריוס, בהן חזה המחבר בעצמו כשהתלווה אל המצביא הגדול.
"מלחמות" נחלק לשמונה ספרים: שני הראשונים עוסקים במלחמות יוסטיניאנוס בפרסים, השלישי והרביעי במלחמותיו בוונדלים; ושלושת הבאים במלחמותיו עם הגותים.
הספר השמיני נכתב זמן מה לאחר שבעת הראשונים.
הוא מסכם את קודמיו ומוסיף עליהם השלמות מאוחרות יותר, שככל הנראה מגיעות עד 552 או 554.
בכתיבתו על "המלחמות" פרוקופיוס שואב השראה רבה ממסורת הכתיבה ההיסטורית "הקלאסית", שמזוהה עם כותבים כמו הרודוטוס ותוקידידס.
ההשראה הקלאסית באה לידי ביטוי במבנה היצירה והסגנונות בהם מתוארים אירועים שונים, כמו קרבות, שיחות או נאומים, כמו גם טכניקות ספרותיות שונות – למשל, נאומי המנהיגים הצבאיים לפני הקרבות שמסבירים את האסטרטגיה שמובילה אותם.
בנוסף, עושה פרוקופיוס שימוש ברמיזות והתייחסויות לחלקים ספציפיים מתוך היצירות הקלאסיות שקדמו לו, כמו למשל המשפט הראשון של היצירה, שמחקה את הכתיבה של תוקידידס.
פרוקופיוס מציג את עצמו במלחמות כמי שהיה עד ממקור ראשון לרבים מהאירועים שהוא מתאר, וככל הנראה ליווה את הצבא בהנהגתו של בליסאריוס בחלק נכבד ממסעותיו ברחבי האימפריה.
עם זאת מדובר במקור היחיד שנמצא כרגע בידינו לרבים מהאירועים המתוארים ולכן קשה להעריך את אמינות היצירה באופן מלא.
תמורה ניכרת חלה בטון הכתיבה לאורך הספרים: פרוקופיוס החל את הכתיבה כמעריץ של גיבורו בליסאריוס, אולם בפרקים המאוחרים הלך ומיעט בערכו.
אולם הסגנון הכולל של החיבור הוא היסטוריוגרפי אובייקטיבי, בניגוד גמור לסגנונו של חיבורו החשוב השני.
יחסו של פרוקופיוס כלפי יוסטיניאנוס בחיבור זה הוא לא חד משמעי.
באופן כללי, ניתן לומר שגישתו יותר ביקורתית מזו שמופיעה ב"על המבנים" אך הרבה פחות ביקורתית מזו שב"אנקדוטה".
בעיקר לקראת סוף היצירה, במקביל לעלייה בביקורת ביחס לבליסאריוס, ניתן לשים לב לביקורת המובעת ביחס ליוסטיניאנוס, אם כי היא לא מבוטאת בצורה ישירה.
למשל, לפעמים ניתן לראות את הביקורת באה לידי ביטוי דרך דבריהן של דמויות בתוך היצירה.
על פי עדותו של פרוקופיוס, בליסאריוס, מפקד הצבא של הקיסר יוסטיניאנוס, העביר בשנת 550 מקונסטנטינופוליס בחזרה לירושלים כלי מקדש שלקח ממנה טיטוס לאחר חורבן מקדשה בשנת 70 והעבירם לרומא.
לדברי פרוקופיוס, יהודי הבחין "באגרטלים המקודשים של היהודים", פנה לקצין של הקיסר, ואמר לו כי "אין זה יעיל ולא הוגן שאגרטלים אלה יישמרו בארמונות בקונסטנטינופול.
יש לשמור אותם רק במקום שהונחו בו על ידי שלמה, מלך היהודים.
לקיחתם האסורה כחטא, היא שגרמה בעבר לביזת רומא בידי גאיזריק וזה עתה לביזת ארמון הואנדלים בידי צבא הרומאים".
דברים אלה נמסרו ליוסטיניאנוס, שעקב חששו מביזה, שלח את האגרטלים מיד לכנסיות ירושלים.
פרוקופיוס מזכיר בספר את האי "יוטבה" (יוונית: Ἰωτάβη).
לדבריו פעלה באי מושבה יהודית אוטונומית, שעברה לשלטון ביזנטי בימי יוסטיניאנוס הראשון.
האי מתאים בתיאורו לאי טיראן שמדרום לחצי האי סיני.
בספר כותב פרוקופיוס על מבצר בנומידיה, במקום שבו שוכנת העיר טיגיסיס , וכי ישנם שם שני עמודי אבן עם כתובת בשפה הפיניקית: "אנו הם אלו שנמלטו מפניו של יהושע השודד, בן נון".
הטקסט המוכר בשם "אנקדוטה" מכונה לעיתים גם בשם "ההיסטוריה הסודית" (Ἀπόκρυφη Ἱστορία), או לחלופין "זכרונות שלא פורסמו" (בתרגום חופשי מיוונית) הטקסט נכתב על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס ומעולם לא הופץ באופן פומבי אלא נשמר כסוד בשל תוכנו הקיצוני.
בניגוד ל"היסטוריה של המלחמות" אשר מהווה עד ימינו אנו את אחד ממקורות המידע העיקריים אשר מתאר את תקופת השלטון המשמעותית של יוסטיניאנוס ומהווה אמצעי מידע חשוב בתהליך הלמידה והניתוח של היסטוריונים החוקרים תקופה זו, ה"אנקדוטה" שונה ממנו מן היסוד.
בשל הנושאים הרגישים והניסוחים הפוגעניים בהם בחר פרוקופיוס להשתמש לאורך כתיבת הטקסט, הוא לא נודע ברבים ואף לא הופץ באופן פומבי, עובדה ניתנת להבנה בהתחשב בהשלכות האפשריות שהפצתו הייתה עלולה לגרום לחיי כותבו.
יחד עם זאת, נראה כי קיומו היה ידוע לכותבי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" אשר נכתבה במהלך המאה העשירית, ואלה תיארו את הכתב כ"לעז ופגיעה בשמם של הקיסר יוסטיניאנוס ואשתו תאודורה כמו של בליסאריוס עצמו ואשתו".
ה"אנקדוטה" הוצא לאור ופורסם ברבים בשנת 1623, לאחר שעותק שלו התגלה בספריית הוותיקן.
בהקדמתו לטקסט מסביר פרוקופיוס כי הפעם בכוונתו לכתוב את האמת כולה, ולתאר את חצרו של יוסטיניאנוס כפי שהיא אכן נראית, דבר שלא היה ביכולתו לעשות בכתבו את כתביו הקודמים בשל ההשלכות הקשות שהיה סובל.
ואמנם, הדבר העיקרי הבולט לעינו של הקורא הוא השיפוטיות העזה והתיעוב הרב אותם רוכש המחבר לנושאי הטקסט, הלא הם יוסטיניאנוס, תאודורה, בליסאריוס ואשתו אנטונינה.
פרוקופיוס נוקט גישה ביקורתית ונוקשה בכתיבתו, ואינו בוחל באף אמצעי על מנת להשחיר את פניהם של יוסטיניאנוס ותאודורה.
יוסטיניאנוס מצטייר בחיבור כשליט אכזרי, אנוכי ותאוותן, הקיסרית מתוארת כאישה מופקרת ונהנתנית בעלת דחף מיני בלתי נשלט, וכל הסובבים את הזוג הקיסרי מוקעים ככסילים, מושחתים וטיפשים, חסרי כל עמוד שדרה.
פרוקופיוס אף מרחיק לכת עד כדי העלאת הטענה שיוסטיניאנוס ותאודורה אינם בני אדם כלל אלא שדים שלבשו דמות אדם ונשלחו ארצה על מנת להחריב את כל הסובב אותם.
הוא אף מוסיף דוגמאות לסיטואציות שונות בהן, ברגע של חוסר תשומת לב, נחשפו דמויותיהם השדיות בפני הסובבים אותם.
בנוסף לכך מפליג פרוקופיוס בתיאוריו השונים אודות כל הרוע השורץ בחצרו של יוסטיניאנוס וחוגג תחת ניצוחו, כדוגמת מסיבות המין הנהנתניות והמופקרות שעורכים בני הזוג הקיסרי ואותן פוקדים כל המי ומי באוכלוסיית הבירה.
פרוקופיוס מתאר בטקסט מסיבות אלו בסלידה גלויה.
בדומה ל"היסטוריה של המלחמות" אשר הנחשב לטקסט היסטורי חשוב ומבוסס, גם ב"אנקדוטה" פרוקופיוס אינו זונח את יסודות עבודתו כהיסטוריון ומדייק בתיאוריו ההיסטוריים.
אך כאשר הוא פונה לדון בהתנהלותם של יוסטיניאנוס, תאודורה ובליסאריוס, מושאיו האמיתיים של הטקסט, נותן פרוקופיוס דרור לסלידתו הרבה מן הדמויות, וזו נחשפת לעין כל.
מטרתו העיקרית של החיבור היא אפוא הביקורת על בעלי השררה אותם תיעב פרוקופיוס, ולשם כך לא בחל ההיסטוריון באף אמצעי.
אמיתות טענותיו של פרוקופיוס ב"אנקדוטה" כנגד חצרו של יוסטיניאנוס שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים, זאת בשל שילובו של החיבור בין ביקורתיות ריאליסטית כלפי יוסטיניאנוס לבין טענות הרואות בו שד במסווה, אשר מסוגל לנתק את ראשו מגופו ולהתהלך מחוסר ראש בארמונו.
היצירה "על המבנים" (Περὶ Κτισμάτων) נכתבה על ידי פרוקופיוס ככל הנראה ב-554 לספירה.
היא עוסקת במבנים והבניינים ברחבי האימפריה הביזנטית שהקיסר יוסטיניאנוס סייע בבנייתם או הוביל אותה.
המבנים העיקריים אשר את בנייתם מתאר פרוקופיוס הם כנסיות, ביצורים ומבנים שמטרתם לשפר את אספקת המים כמו אמות מים.
פרוקופיוס מתייחס לתהליך הבנייה ולקשיים בהם נתקלו העובדים, ונוסף לכך מתאר את המבנים בפירוט.
תיאור בניית המבנים והשפעתם נעשה מנקודת מבט נוצרית, המתבטאת בתיאור כיצד שלח אלוהים את אנשי המקצוע, או נתן את ההשראה לבנייה, ועד שימוש בציטוטים מהברית החדשה.
לאורך היצירה מוצג יוסטיניאנוס באור חיובי במיוחד, כשהדגש המרכזי הוא על הטוב שהביא לאימפריה בזכות מפעלי הבנייה שלו.
כבר בפרק הראשון מפליג פרוקופיוס ומתאר את יוסטיניאנוס כקיסר עילאי ממגוון בחינות, ותיאור סגולותיו המרשימות של חוזר שוב ושוב לאורך היצירה.
נושא מרכזי החוזר בכתיבתו הוא הקרבה הגדולה בין יוסטיניאנוס לאל, רעיון המבוסס על הנחה מקובלת במאה ה-6 לפיה נחשב הקיסר במידה רבה לנציג האל עלי אדמות.
גישה זו עומדת בניגוד לאופן הצגתו של יוסטיניאנוס ביצירות אחרות של פרוקופיוס כמו "מלחמות", ובעיקר ב"אנקדוטה".
הגישה המקובלת המסבירה את האופן בו פרוקופיוס מציג את יוסטיניאנוס ב"על המבנים", היא שמדובר ביצירה שנכתבה בהזמנת החצר הקיסרית ותוכנה נקבע בהתאם על בסיס האידאולוגיה הקיסרית במטרה להלל ולפאר את יוסטיניאנוס.
אולם יש הטוענים כי דעותיו של פרוקופיוס לא נעלמות לחלוטין מהיצירה.
טענה אחת היא שפרוקופיוס מציג ביצירה את דמות הקיסר האידיאלית לפי דעתו, וביצירותיו האחרות מסביר כיצד יוסטיניאנוס סטה מדמות זו.
טענה נוספת היא שניתן למצוא גם ב"על המבנים" ביקורת כלפי יוסטיניאנוס המעידה על דעותיו האמיתיות של פרוקופיוס, גם אם היא פחות גלויה מביצירותיו האחרות, דרך שימוש ברמיזות ליצירות מוכרות אחרות בקאנון הקלאסי או מילים בעלות משמעות כפולה.
הרומן ההיסטורי "הרוזן בליסאריוס", מאת רוברט גרייבס, מבוסס על כתיבתו ההיסטורית (ה"סודית" כמו גם הרשמית) של פרוקופיוס.
פְּרוֹצֵדוּרָה מאוחסנת היא שיטת כתיבה של שאילתות SQL המאוחסנות בשרת של בסיס הנתונים.
כמו בפרוצדורה רגילה, הפרוצדורה המאוחסנת כוללת קוד של התחלה, קוד של סיום, פרמטרים וגוף הפרוצדורה, שבו נכתבות הפעולות המתבצעות בפרוצדורה.
הפרוצדורה המאוחסנת נכתבת בשפת SQL, שהשימוש בה נעשה בכל פעולה שנוגעת למסד הנתונים.
השימוש בפרוצדורה מאוחסנת מתאים במקרים הבאים:
אם רוצים לכתוב תוכנית שתשמש למספר יישומים, ניתן לשמור אותה בצד השרת.
זה מוריד כפילויות ומשפר גמישות בקוד.
הרצת פרוצדורה בשרת מפחיתה את תעבורת המידע בין השרת לאפליקציה.
ניתן להשתמש בפרוצדורות לבדיקות נכונות הנתונים integrity constraints, לטיפול בשגיאות, למניפולציה על הנתונים ולטעינת נתונים.
פְרוצֵדורַה מאוחסנת היא חלק משפת ה-SQL הסטנדרטית ומרחיבה את שפת ה-SQL של בסיס הנתונים.
נכון להיום כמעט כל בסיס נתונים יחסי מאפשר כתיבת פרוצדורה מאוחסנת, אולם בסיסי נתונים שונים תומכים בשפות תכנות שונות.
ישנן מספר גרסאות חדשות שיצאו לאחרונה בבסיסי נתונים שאינם יחסיים (NoSQL) ומספר קטן של בסיסי נתונים גדולים (Big Data), שניתן לכתוב בהם פרוצדורת מאוחסנות.
פְּרוֹקוֹל הארוּם הייתה להקת רוק מתקדם, שנוסדה בלונדון ב-1967 והתקיימה עד 1977. להיטה הגדול ביותר היה "בהיר יותר מחיוורון" (A Whiter Shade of Pale) שנבחר על ידי מבקרי מוזיקה ב-1977 לסינגל הטוב ביותר מאז 1952.
הלהקה הוקמה על ידי הפסנתרן והמלחין גארי ברוקר והפזמונאי קית' ריד ב-1966. עד אביב 1967 הצטרפו ללהקה מת'יו פישר באורגן האמונד, רי רוור בגיטרה (שהוחלף מאוחר יותר על ידי רובין טרוור), דייוויד נייט בגיטרה בס ובי.ג'יי וילסון בתופים.
השיר הראשון שהקליטו, ב-12 במאי 1967, היה "בהיר יותר מחיוורון", שיר סוריאליסטי שהולחן על ידי ברוקר ופישר למילים של ריד.
הפתיחה המפורסמת של השיר מבוססת על י.ס.
גארי ברוקר ניסה לנגן את באך אך טעה מעט ויצר לחן משלו.
ערן צור (במאמר ב-MOOMA) מוצא בלחן השפעות מסוויטה מספר 3 ברה מז'ור וקנטטה מספר 140 של יוהאן סבסטיאן באך.
הסינגל הופק על ידי דני קורדל והגיע עד מהרה למקום הראשון במצעד המכירות הבריטי והחמישי במצעד האמריקאי.
בהמשך נמכרו ממנו למעלה מ-6 מיליון עותקים.
דווקא המילים הלא הגיוניות שלא יצרו כל נרטיב, משכו את הקהל לנסות ולמצוא פרשנויות.
את השיר הקליטו מאז אמנים רבים, בגרסאות כיסוי והוא מוזכר בספרים ובסרטים.
באותה שנה הוקלט אלבומה הראשון של הלהקה שנקרא אף הוא "פרוקול הארום", תקליט זה משויך לפרוטו פרוג, סגנון המאפיין להקות שקדמו לז'אנר הרוק המתקדם.
בשנת 1968 הופיעה הלהקה בארצות הברית יחד עם צ'אק ברי ולהקת פליטווד מק.
בשנת 1969 הוציאה הלהקה את התקליט Salty Dog, שהיה אלבומם האחרון עם פישר וכלל את שיר הנושא המצליח.
בשנת 1973 יצא התקליט Grand Hotel.
בשיר אחד משתתפת זמרת הסופרן של הסווינגל סינגרס, כריסטיאן לגראן.
בשנת 1977 הגיעה הלהקה לסוף דרכה.
בשנת 1991 התאחדה הלהקה מחדש וחזרה להופיע בהרכב שברובו היה חדש וכן הקליטה את שני אלבומים "The Prodigal Stranger" שיצא ב-2003 ו-"Novum" שיצא ב-2017.
למנהל הלהקה, גאי סטיוונס, היה חבר ולו חתול בשם "פְּרוֹקוּל הארוּן" (המלה הראשונה הייתה כינויו של החבר בקרב ארגון חובבי החתולים שבו היה מעורב, והמלה השנייה הייתה שמו של החתול, אולי מן השם הערבי) והוא הציע לחברי הלהקה את השם בטלפון.
חברי הלהקה לא שמעו היטב את השם ואימצו את השם המשובש, חסר המובן.
היות המלה "פְּרוֹקוּל" (ו"ו שרוקה ולא חלומה) מלה לטינית שפירושה "הרחק מ-", ושיבוש השם הארון לכדי המלה הלטינית "הארוּם", שהיא כינוי רומז קרוב ביחסת שייכות, הובילה לפירוש השם (לעיתים תוך "תיקון" המלה הראשונה לכתיב שיתאים למלה הלטינית) כשם לטיני, שפירושו "הרחק מן (הדברים) האלה".
בהיעדר מובן אחר, הפרשנות הזו אומצה במשך עשורים על ידי כתבי עת ומאזינים והוצגה כעובדה.
בהלכות מחיצה, פרוץ כעומד היא מחיצה שיש בה פרצות, כך שבמצטבר אורך השטח הפרוץ שבה שווה לאורך השטח הסתום שבה.
הגמרא מביאה מחלוקת אמוראים לגבי כשרותה של מחיצה כזו ופוסקת להלכה שהיא כשרה, כדעת רב פפא.
בתלמוד מוסכם כי מחיצה כשרה גם אם יש בה כמה פרצות (אך בתנאי שכל פרצה תהיה עד רוחב 10 אמות, כ־5 מטרים), ומבחינה הלכתית גם המקום בו ישנה פרצה נחשב למקום בו עומדת מחיצה, כל זמן שהאורך הכללי של המחיצה הקיימת גדול מאורך הפרצות במצטבר ('עומד מרובה על הפרוץ').
מוסכם גם כי מחיצה שאורך הפרצות שבה גדול מהשטח הסתום שבה אינה נחשבת עוד למחיצה גם בחלקיה השלמים ('פרוץ מרובה על העומד'), אך קיימת מחלוקת מה יהא הדין במחיצה שהיא "פרוץ כעומד", אורך השטח הפרוץ שווה לאורך השטח הסתום.
לדעת רב הונא בריה דרב יהושע מחיצה נחשבת למחיצה הלכתית רק אם רוב השטח גדור, אך לא במקרה של מחצית.
לעומת זאת, לפי רב פפא מחיצה פסולה רק כאשר רוב השטח פרוץ, אך אם מחצית מהשטח מוקף, המחיצה כשרה.
להלכה נפסק בשולחן ערוך שגם כאשר השטח הפרוץ שווה לשטח העומד - המחיצה כשרה.
באחרונים מפורשת המחלוקת כמחלוקת הגיונית בקשר למהות מחיצה.
לפי רב הונא מחיצה נחשבת לכזו רק אם רוב השטח מוקף, ואין כל חשיבות למחיצה באופן אחר.
לעומת זאת לפי רב פפא למחיצה יש חשיבות גם אם היא מכסה את השטח באופן סמלי וחלקי, ולכן גם אם מחצית מהשטח המוקף מכוסה על ידי המחיצה יש משמעות הלכתית למחיצה כדי להפוך את השטח לרשות היחיד.
הבעיה באופן שבו רוב השטח פרוץ אינו מכיוון שמחיצה כזו אינה נחשבת למחיצה, אלא מפני בעיה צדדית.
דין ה"פרצה" שמתחדש כאשר השטח פרוץ מבטל את דין המחיצה גם מהמיעוט שבו קיימת מחיצה, ורק לכן ישנה בעיה הלכתית כאשר רוב השטח אינו מוקף.
פרוץ מרובה על העומד משתי רוחות
בהלכה נידונה השאלה מה דינו של שטח שבו השטח העומד (מוקף במחיצה) קטן אמנם מזה הפרוץ, אך בצירוף כל חלקי המחיצה; אך כאשר אנו משווים חלק אחד מהמחיצה מול החלק הפרוץ שבצידה, החלק הפרוץ גדול יותר, אלא אם כן אנו מצרפים את חלק המחיצה שמצידה השני של החלק הפרוץ.
בתלמוד לא נפסק בנוגע לשאלה זו, ונחלקו הפוסקים מה היא ההלכה למעשה.
סוגיא זו, של פרוץ כעומד משפיעה רבות על סוגיות אחרות.
אחת מהסוגיות הידועות היא פולמוס ה"אפשר לצמצם?
שבה דנים חכמי התלמוד האם קיימת אפשרות פיזית ומקרית לצמצם שני גופים פיזיים בדיוק מושלם.
שאלה זו תלויה גם במידת הצמצום והדיוק שהתורה דורשת.
מסוגיא זו, נראה לכאורה כי קיימת אפשרות שחצי מהשטח המוקף יהיה פרוץ וחצי יהיה מוקף, שהרי לולי כן לא היו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע דנים בשאלה, וברור היה שההלכה למשה מסיני אינה דנה בשאלה שאינה אפשרית מציאותית.
פרוצרטוזאורוס (שם מדעי: Proceratosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפרוצרטוזאוריים, שחי בתקופת היורה לפני 165 מיליון שנה בקירוב.
הפרוצרטוזאורוס התגלה באנגליה בשנת 1910 על ידי ארתור סמית' וודווראד.
הפרוצרטוזאורוס היה תרופוד קטן יחסית באורך של 3 עד 4 מטרים והוא אופיין בבליטה קטנה דמוית קרן על אפו.
במראהו הזכיר את האורניתולסט שחי באותה תקופה וכמותו הוא היה טורף זריז בעל זרועות ארוכות עם טפרים מעוקלות גדולות.
בעבר חשבו שהוא היה קרוב של הצרטוזאורוס ומשם קיבל את שמו (מיוונית עתיקה: "קרוב לצרטוזאורוס").
בהמשך התברר שהצרטוזאורוס השתייך לקבוצה נפרדת - צרטוזאורים בעוד הפרוצרטוזאורוס היה קרובו של הגואלונג ושניהם השתייכו לקבוצת הטירנוזאורים, מאבות הטירנוזאוריים הענקיים.
הפרוצטוזאורוס נראה כעובר מבחנה שנדרי גונב בסרט פארק היורה של סטיבן שפילברג.
לא נראה פרט חי בזיכיון אך נאמר שמספר פרטים שרדו עד הסרט החמישי וכן באיורים בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון.
הוא נראה גם במספר פרקים של תוכנית הילדים דינו דן.
פְּרוֹקוֹפְּיוּס מעזה היה סופר, מורה ונואם נוצרי, אחד הנציגים החשובים ביותר של בית הספר ללימוד הרטוריקה בעזה, שם בילה כמעט את כל הקריירה המקצועית שלו ולא לקח חלק בתנועות התאולוגיות של זמנו.
פרוקופיוס למד באלכסנדריה, פעל זמן מה בקיסריה, והשתקע בבית הספר ללימוד הרטוריקה בעזה.
פעילותו חופפת את תקופת שלטונו של אנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית וראשית שלטונו של יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
רוב המידע המצוי בידינו על פרוקופיוס מגיע מכתביו של תלמידו כוריקיוס מעזה.
רוב חיבוריו של פרוקופיוס אבדו, ונותרו רק שיר הלל על הקיסר אנסטסיוס הראשון שנכתב סמוך להעמדת פסל של הקיסר בעיר, בו הוא מפאר את פעולותיו של הקיסר ומשווה אותו לאלכסנדר מוקדון, כורש וגיבורים אחרים.
הוא כתב הספד לאחר רעידת האדמה באנטיוכיה ונאומים רטוריים ספורים שלגבי חלקם לא ברור האם נכתבו על ידו או על ידי תלמידו כוריקיוס.
162 מכתבים המופנים לאנשים בעלי שררה, חברים, ומתנגדים ספרותיים, שופכים אור על מצבה של הרטוריקה המתוחכמת של תקופתו ועל דמותו של פרוקופיוס עצמו.
הקטע של מסה פולמוסית נגד הניאופלטוני פרוקלוס שבעבר חשבו שהוא פרי עטו של פרוקופיוס משויך על פי הפרשנות העכשווית לניקולאוס, הארכיבישוף ממסניה בפלופונס בן המאה ה-12. כתביו התאולוגיים של פרוקופיוס מכילים פירושים על ספרים שונים הכלולים בכתבי הקודש, הן הברית הישנה והן החדשה.
פרוקופטודון (שם מדעי: Procoptodon) הוא סוג נכחד של קנגורו מתת-משפחת קנגורי ענק ששגשג בתקופת הפליסטוקן.
יצור זה היה הגדול שבמיני הקנגורו מעולם.
קנגורו זה אכל עלים מצמרות העצים של יערות אוסטרליה והיה קצר-פנים שעיניו הופנו קדימה והוא הגיע לגובה שני מטרים ולמשקל 230 ק"ג.
בידיו היו שתי אצבעות ארוכות עם טפרים גדולים בכל יד שאולי עזרו לו לתפוס את הענפים הגבוהים ולקרבם לפיו.
היו לו אצבעות דמויי-פרסות והוא רץ מהר כדי להתגונן ויכול גם לקפוץ ולבעוט באויביו בעיטה חזקה לא פחות מהקנגורו המודרני.
הפרוקופטודון שימש טרף לאריה הכיס, לטאת המגלניה הענקית, לנחש וונאמבי ולתניני ענק האוסטרליים מקוסוכיניים.
הוא היה חלק ממגאפאונה אוסטרלית קדומה שכללה את טפיר הכיס, עופות ענק ממשפחת הדרומורניטיים, הצב מיאולניה ועוד זוחלי ענק ובעיקר קרוביו של הוומבאט - הדיפרוטודוניים העצומים שהגיעו לגודל של קרנף.
חיות אלו נכחדו עם הגיעו של האדם לאוסטרליה, מסיבות שונות.
הן מאחר שניצודו, והן מאחר שסביבת המחיה שלהם שונתה בהדרגה באופן שלא אפשר את קיומם.
גם שינוי האקלים בתקופת הקרח יכול היה לגרום להיעלמות היערות ולהכחידם.
הוא תואר על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1873.
הופיע בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה" ובמשחק "עולם היורה: המשחק".
פּרוֹפּריוֹספציה (מקורה מהמילה הלטינית proprius - שייך לי) או חוש המצב היא תחושה עמוקה של הגוף, חישה עצמית של הגפיים ביחס לאיברי גוף אחרים ולמרחב, היכולת לחוש תנועה והתפיסה של תבנית הגוף ומיקומו, וכל אלה ללא שימוש בראייה.
חוש זה שייך למערכת הסומטוסנסורית.
את המושג פרופריוספציה טבע צ'ארלס סקוט שרינגטון, נוירופיזיולוג אנגלי, בעבודה שפרסם ב-1906. כמו כן, טבע את המונחים "אינטרוספציה" ו"אקסטרוספציה".
אינטרוספציה היא קבלת האינפורמציה מהאיברים הפנימיים, בעוד אקסטרוספציה מתייחסת לקבלת אינפורמציה מאנרגיות חיצוניות לגוף בעזרת איברים שיכולים לספק מידע זה (לדוגמה: עיניים, אוזניים).
החיישנים של המערכת הפרופריוצפטיבית נמצאים בשרירים, הגידים ובמפרקים .
ביונקים, שני סוגים של קולטנים לתחושת המצב קשורים למערכת שרירי השלד:
הגופיף הכישורי (muscle spindle) – איבר חישה הנמצא בתוך השרירים המשורטטים, ומחובר כמוהם לגידים, ורגיש למתיחה של השריר.
סיב העצב היוצא ממנו עולה לחוט השידרה, מוסר סינפסות בגובה בו הוא נכנס ומהווה חלק מקשת החזר המתיחה, אבל ממשיך ועולה עד המדולה במסלול יחד עם תחושת המגע, ומעביר מידע פרופריוצפטיבי מודע.
האברון הגידי על שם גולג'י – קולטן נוסף הנמצא בגידים של השרירים ורגיש למידת הכוח המתפתח בשריר.
העצב היוצא ממנו הוא חלק מהחזר המתיחה ההפוך, אבל גם הוא ממשיך ועולה עד למדולה, ומעביר מידע פרופריוצפטיבי לקליפת המוח.
קולטנים מכניים נוספים מצויים במפרקים, בעיקר ברקמת החיבור המקיפה אותם וברצועות של המפרקים.
האקסונים רגישים למידע מכני על תנועות במפרק - הזווית, הכיוון והמהירות של השינוי.
רוב הקולטנים האלה עוברים אדפטציה מהירה, כלומר, הם יעבירו מידע בזמן תנועה, אבל יחדלו מירי בזמן מנוחה.
בעזרת רכיבי המערכת הפרופריוצפטיבית מתקבל מידע אודות המיקום המדויק של איברי הגוף השונים במרחב, מידע אודות רמת מתח השרירים השונים ומידע אודות השינויים המתרחשים בשרירים, רצועות וגידים באמצעות מתח השריר.
זוהי האינפורמציה הפרופריוצפטיבית- אינפורמציה לגבי תחושת מנח ומצב.
האינטגרציה המורכבת של תחושת המצב ותדמית הגוף מתאפשרת בעזרת שילוב מספר מערכות בגוף: הפרופריוצפטורים, המערכת הווסטיבולרית (מערכת שרגישה לתנועה קווית וסיבובית), ומערכת הראייה.
הסרה של מקור מידע אחד יכול להיות מפוצה על ידי המקורות האחרים.
למשל, אין פגיעה ממשית ביכולת תחושת המצב של הגפה אחרי החלפת מפרק.
לעומת זאת, במצב שבו יש פגיעה ממושכת בסיבי העצב המוליכים את תחושת המצב מהגפיים התחתונות כמו בסוכרת או בסיפיליס שלישוני (Tabes Dorsalis), ניתן לפצות על העדר תחושת המצב בעזרת הראיה, אבל לאורך זמן מתפתחת פגיעה במפרקי הברכיים בשל חוסר יכולת המערכת המוטורית לווסת בעדינות את הנחת הרגל בהליכה .
במצבים כאלה תהיה הפרעה בשיווי המשקל כאשר העיניים עצומות .
הבחנה בין שני סוגי פרופריוספציה
בבני אדם נוטים להפריד בין פרופריוספציה מודעת (הכרתית) לבין פרופריוספציה לא מודעת (תת-הכרתית).
פרופריוספציה מודעת: הגירויים המודעים מתווכים על ידי המסלול שעובר בין העמודות האחוריות לעבר המוח הגדול – Posterior column–medial lemniscus pathway
פרופריוספציה בלתי מודעת: הגירויים הבלתי מודעים מתווכים דרך Dorsal spinocerebellar tract עד למוח הקטן.
פרוציו אליו ארתורו למבורגיני (באיטלקית: Ferruccio Elio Arturo Lamborghini; 28 באפריל 1916 – 20 בפברואר 1993) היה תעשיין איטלקי.
נולד למשפחת חקלאים אשר גידלו גפנים בקומונה באזור צ'נטו שבמחוז אמיליה-רומאניה, הידע המכני שלו הוביל אותו להיכנס לעסקי ייצור טרקטורים בשנת 1948, כאשר הוא ייסד את Lamborghini Trattori, אשר הפך במהרה ליצרן חשוב של ציוד חקלאי בעיצומה של הרפורמה הכלכלית שלאחר המלחמה באיטליה.
בשנת 1959, הוא פתח מפעל לדודי נפט, Lamborghini Bruciatori, שמאוחר יותר נכנס לעסק של ייצור ציוד מיזוג אוויר.
בשנת 1963 הוא התפרסם בעקבות הקמת יצרנית מכוניות הספורט היוקרתית אוטומובילי למבורגיני בכפר הקטן סנט'אגתה בולונז באזור העיר בולוניה.
למבורגיני ייסד חברה רביעית, Lamborghini Oleodinamica, בשנת 1969. בשנות ה-70 המאוחרות מכר למבורגיני רבים מנכסיו ופרש לאחוזה באומבריה, בה הוא עסק בייצור יין.
פרוציו למבורגיני נולד ב-28 באפריל 1916, למגדלי הגפנים אנטוניו ואוולינה למבורגיני, בבית מספר 22 ראנצו די צ'נטו, במחוז פרארה, באזור אמיליה-רומאניה של צפון איטליה.
על פי תעודת הטבילה שלו, פרוצ'יו הוטבל כקתולי ארבעה ימים מאוחר יותר, ב-2 במאי.
כאיש צעיר, למבורגיני נמשך יותר למכונות חקלאיות מאשר לאורח החיים החקלאי עצמו.
בעקבות התעניינותו במכניקה, למבורגיני למד במכון הטכני האחים טדייה ליד בולוניה.
בשנת 1940 התגייס לחיל האוויר המלכותי האיטלקי שבו הוא שימש כמכונאי בחיל המצב האיטלקי באי רודוס (שטח של ממלכת איטליה מאז 1911, לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית), והפך לממונה על יחידת אחזקת רכב.
למבורגיני נלקח כאסיר כאשר האי נפל בידי הבריטים בסוף המלחמה בשנת 1945, ולא יכול היה לשוב לביתו עד השנה שלאחר מכן.
הוא התחתן, אך אשתו נפטרה בשנת 1947 בעת לידת אנטוניו, בנם הראשון.
לאחר מלחמת העולם השנייה, למבורגיני פתח מוסך בפייבה די צ'נטו.
בשעות הפנאי שלו, למבורגיני עיצב פיאט טופולינו ישנה שרכש, הראשונה מרבות שהחזיק לאורך השנים.
הוא עשה שימוש ביכולות המכניות שלו כדי לשנות את המכונית הביתית למכונית ספורטיבית דו-מושבית בעלת מנוע בנפח 750 סמ"ק אשר נכנסה בשנת 1948 ל"מילה מילייה" - מרוץ כביש פתוח שהתקיים באותה עת באיטליה.
השתתפותו הסתיימה לאחר כ-1,100 קילומטרים כשהוא התנגש עם המכונית במסעדה בפיאנו, ליד טורינו.
כתוצאה מכך, למבורגיני איבד את ההתלהבות שלו אחר מרוצי מכוניות, תחושה אשר נשא במשך שנים רבות הלאה.
העסקים של למבורגיני נמצאו באזור של אמיליה-רומאניה, הצטלבות המחוזות פרארה, בולוניה ומודנה.
למבורגיני גם פתח עסק בעיר הולדתו.
ב-7 ביוני 1968 למבורגיני רכש יאכטת ספורט אייקונית מחברת ריווה אקוארמה.
לסירה היו כמה תכונות ספציפיות וייחודיות.
זו הייתה הסירה הראשונה והיחידה שצוידה בשני מנועי למבורגיני ובעלת מעקה צד מיוחד להחזקה במהלך סקי מים.
תא המנוע שונה כך שיתאים לצמד המנועים ומערכת פליטה פתוחה נבנתה במיוחד כדי לעמוד בדרישות של פרוצ'יו.
במשך 20 שנה פרוצ'יו היה הבעלים של הסירה הזו עד שהוא החליט למכור אותה ביולי 1988.
לאחר כמה שנים היא נמצאה על ידי אספן מכוניות וספינות קלאסיות במחסן אחזקות של למבורגיני, כשהיא מכוסה ומאובקת.
הוא עמל על שחזורה, ובשנת 2013 הספינה שוחזרה במלואה באיטליה.
השיפוץ כלל ליטוש מלא של כל מרכב העץ החיצוני והפנימי, החלפת ידיות, בדים, דיפונים ורכיבים נוספים שהחלידו או שנזקקו לחידוש.
המנוע המקורי V12 שהיה גם בלמבורגיני 350GT הוחלף בשתי מנועי מכוניות.
בנוסף לצוות הפיתוח המקורי של הספינה, הוזמן נהג המרוצים של למבורגיני, בוב וואלס, כדי לסייע בכיול המנועים.
לאקוארמה המחודשת מנוע כפול V12 משודרג שמחלץ 700 כ"ס ומאיץ אותה למהירות מרבית של 48 קשר, כ-88 קמ"ש.
התעשרותו של למבורגיני אפשרה לו לרכוש מכוניות יקרות יותר מאשר מכוניות הפיאט הקטנות בהן השתמש בשנות צעירותו.
הוא רכש מכוניות מבית אלפא רומיאו ולנצ'יה במהלך שנות ה-50, ובהמשך היו בצי הרכבים שלו מרצדס בנץ 300SL, יגואר E-Type קופה ושני מזארטי 3500GT.
על האחרונה, אמר למבורגיני, .
בשנת 1958, למבורגיני נסע למאראנלו כדי לקנות פרארי 250GT, קופה דו-מושבית עם מרכב שעוצב על ידי פינינפארינה בה הוא החזיק במשך מספר שנים, יחד עם ברלינטה סקאלייטי ושני דגמי 250GT בנות ארבעה מושבים.
למבורגיני חשב שהמכוניות של פרארי היו טובות אך רועשות מידי ונוקשות מדי כדי להיות ראויות לכביש שאינו מסלול.
הוא סיווג אותן כמכוניות מסלול אשר שינו את יעודן עם חלל פנים אשר נבנה בצורה גרועה.
למבורגיני גילה כי המכוניות של פרארי היו מצוידות במצמדים נחותים, ונדרשו נסיעות ארוכות למאראנלו לצורך תיקונים; הטכנאים הסתירו את המכונית למשך כמה שעות כדי לבצע את העבודה, מה שיצר כעס רב אצל למבורגיני.
הוא הביע בעבר חוסר שביעות רצון מהשירות של פרארי.
למבורגיני הביא את חששותיו לתשומת לבו של אנצו פרארי, אבל הוא נדחה בשחצנות הידועה לשמצה של פרארי.
לאחר שינוי מוצלח של אחד מדגמי הפרארי 250GT שברשותו, אשר עלה על דגמי היצרן, ללמבורגיני נוצר דחף להמשיך את המיזם לייצור מכוניות משלו, במטרה ליצור את מכוניות גראן טוריסמו המושלמת שהוא הרגיש שאף אחד לא יכול לבנות עבורו.
למבורגיני האמין כי מכונית גראן טוריסמו צריכה תכונות שהיו חסרות בדגמים של פרארי, כלומר ביצועים גבוהים ללא התפשרות על הצייתנות, איכות הנסיעה, ועיצוב הפנים.
כאיש עסקים חכם, למבורגיני גם ידע שהוא יכול לעשות רווח של עד פי שלושה ממתחריו אם רכיבים ממפעל הטרקטורים שלו יותקנו במכונית אקזוטית עתירת ביצועים במקום.
במהלך שנות ה-70, החברות של פרוציו למבורגיני נכנסו לקשיים כספיים.
בשנת 1971, למבורגיני Trattori, שייצאה כמחצית מייצור הטרקטורים שלה, נקלעה לקשיים כאשר היבואן הדרום האפריקאי שלה ביטל את כל ההזמנות שלו.
בבוליביה, הממשל הצבאי החדש, שביצע הפיכה מוצלחת, ביטל הזמנה גדולה של טרקטורים שהוכנו למשלוח בג'נובה.
העובדים המאוגדים של Trattori היו בלתי ניתנים לפיטורין, מה שגרם ללחץ עצום על החברה.
בשנת 1972, למבורגיני מכר את כל החזקותיו ב-Trattori לחברה המתחרה SAME.
במהרה, קבוצת למבורגיני מצאה עצמה בצרות פיננסיות.
הפיתוח ביצרנית המכוניות האט כשהעלויות נחתכו.
פרוציו למבורגיני החל לחזר אחרי הקונים ל-Automobili ול-Trattori, נכנס למשא ומתן עם ג'ורג' הנרי רוזטי, איש עסקים שווייצרי עשיר וחבר.
למבורגיני מכר 51% מהמניות לרוזטי תמורת 600,000 דולר אמריקני, ובכך ויתר על השליטה ביצרנית המכוניות שהקים.
הוא המשיך לעבוד במפעל בסנט'אגתה ואילו רוזטי לעיתים רחוקות התערב בעצמו בענייניה של Automobili.
המצב לא השתפר: משבר הנפט בשנת 1973 פקד את המכירות של מכוניות העל אצל יצרנים מכל רחבי העולם.
צרכנים העדיפו אפשרויות קטנות ופרקטיות יותר של תחבורה, עם צריכת דלק טובה יותר.
בשנת 1974, למבורגיני התאכזב מעסקי המכוניות שלו.
הוא ניתק את כל הקשרים עם המכוניות שנשאו את שמו, ומכר את 49% ההחזקות הנותרות שלו ביצרנית המכוניות.
המניות נרכשו על ידי רנה ליימר, חבר של ג'ורג' הנרי רוזטי.
בשנת 1969 הוא הקים למבורגיני Oleodinamica SpA, יצרנית של שסתומים וציוד הידראולי.
לאחר שעזב את העסקי ייצור הרכב, למבורגיני המשיך בפעילותו העסקית בתחומים אחרים, כולל חברת החימום ומיזוג האוויר שלו, Lamborghini Calor.
בשנת 1974 עזב למבורגיני את העולם התעשייתי לאחוזה בגודל 3 קמ"ר בשם "לה פיוריטה" בקסטיליונה דל לאגו על חוף אגם טראזימנו, עיירה באזור אומבריה במרכז איטליה.
בחזרה לשורשיו החקלאיים, למבורגיני נהנה מצייד וייצור יינות עצמאי.
למבורגיני אף עיצב מסלול גולף משלו, כל זמן שהמשיך לנהל כמה מענייניו העסקיים.
בגיל 58, נולדה בתו פטריציה.
בגיל 76, ב-20 בפברואר 1993, למבורגיני נפטר בבית החולים סילברטיני בפרוג'ה לאחר שלקה בהתקף לב חמישה עשר ימים קודם לכן.
למבורגיני נקבר בבית הקברות המונומנטלי של מנזר קרטוסה די בולוניה.
כל החברות של פרוציו למבורגיני המשיכו לפעול.
בנו, טונינו, עיצב אוסף של בגדים ואבזרים תחת המותג Tonino Lamborghini, כמו גם עיצב את דגם ה-Town Life מכונית מיקרו שנחשפה בתערוכת בולוניה בשנת 1999. בתו של פרוצ'יו, פטריציה למבורגיני, מנהלת את יקב המשפחה באחוזתו באומבריה.
בשנת 1995 טונינו בנו של פרוצ'יו, הקים מוזיאון לכבוד מורשתו של פרוציו למבורגיני בשם Centro Studi e Ricerche Ferruccio Lamborghini.
במאי 2017 לוהק השחקן הספרדי אנטוניו בנדרס לשחק את פרוציו למבורגיני בסרט ביוגרפי אודות חייו.
פרוצ'ו פארי (באיטלקית: Ferruccio Parri; 19 בינואר 1890 - 8 בדצמבר 1981) היה ראש ממשלת איטליה למשך מספר חודשים בשנת 1945.
פארי נולד בשנת 1890 בפיימונטה.
הוא שירת כקצין במלחמת העולם הראשונה ולאחר המלחמה למד ספרות והיה מורה בבית ספר תיכון.
באמצע שנות ה-20 עבר לעבוד כעיתונאי בעיתון "קוריירה דלה סרה" שהיה בעל קו דמוקרטי.
בשנת 1926, כשהעיתון נמכר לשלטון הפשיסטי עזב את העיתון והקים מחתרת אנטי-פשיסטית שסייעה לאנשים שנרדפו על ידי השלטון לברוח מאיטליה.
על פעילותו זאת הועמד לדין במשפט מתוקשר שעורר תרעומת רבה נגד השלטון הפשיסטי.
פארי לא שוחרר בתום המאסר המתון שנגזר עליו במשפט אלא הוגלה אל האיים הליפאריים.
לאחר מספר שנים שב למילאנו ושם היה פעיל בתנועת "צדק וחרות" (Giustizia e Libertà) , שברבות הימים הייתה ל"מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione).
הוא היה מראשי ועד השחרור של איטליה הצפונית שביצע פעולות חבלה נגד הכובש הנאצי.
בסוף 1944 עבר לרומא ובשובו למילאנו נתפס על ידי הנאצים.
הוא הצהיר על זהותו ותפקידו בפני אנשי הגסטפו, ונכלא במילאנו ואחר כך בוורונה.
ביוני 1945, בעקבות התפטרות בונומי עלה שמו של פארי לראשות ממשלת איטליה.
למרות מחאות ראשוניות מצד הסוציאליסטים והקומוניסטים, הצליח פארי להרכיב ממשלה, בה הוא כיהן גם כשר הפנים.
בסוף נובמבר 1945 התפטר מתפקידו והסביר את המהלך בכך שקיימת סכנה לעתיד הדמוקרטי של איטליה.
בשנת 1946 ביחד עם אלטיארו ספינלי היה בין מקימי המפלגה הרפובליקנית.
פרופרציה דה רוסי (באיטלקית: Properzia de' Rossi; 1490, בולוניה – 24 בפברואר 1530, בולוניה) הייתה פסלת איטלקייה שפעלה בתקופת שיא הרנסאנס.
פרופרציה נולדה בבולוניה, כנראה ב-1490. אביה ג'ובאני מרטינו רוסי דה מודנה היה נוטריון.
היא זכתה לחינוך רחב שכלל ציור, מוזיקה, שירה וספרות קלאסית.
היא למדה את אמנות התחריטים אצל מרקאנטוניו ריימונדי.
בשלב מסוים החלה לעסוק בפיסול, וזאת אף על פי שלא הייתה בת למשפחת אמנים, מה שהקשה עליה את העיסוק במיוחד בתחום זה.
יש עדות בכתובים על כך שבמהלך שנות העשרים של המאה השש עשרה היא השתתפה בתחרות לעיטור המזבח של כנסייה בבולוניה.
רישומי בית חולים מ-1530 מעידים על הידרדרות מהירה בבריאותה של פרופרציה, שנפטרה בבולוניה ב-24 בפברואר 1530.
המידע המתועד על קורות חייה מועט, וכך גם מועטות היצירות שהן שלה בוודאות.
המידע המועט מתבסס על מסמכי בתי משפט ומסמכים מנהליים אחרים מבולוניה ובעיקר מביוגרפיה של דה רוסי בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
דה רוסי החלה בפיסול תבליטים מיניאטוריים, בנושאים דתיים, על גלעיני אפרסקים, משמשים ודובדבנים.
המיניאטורה המפורסמת ביותר שלה היא של הצליבה.
היא זכתה בתחרות לעיצוב החזית המערבית של בזיליקת פטרוניוס הקדוש.
בהמשך עסקה גם בתחריטי נחושת.
ב-1524 קיבלה הזמנה להכנת תוכנית לעיטור המזבח של .
בתחילת שנות השלושים החלה לקבל הזמנות לפסלי דיוקן עשויים שיש.
בהמשך זכתה בתחרות לעיטור החזית המערבית של בזיליקת פטרוניוס הקדוש.
ההזמנה כללה פיסול שלוש סיבילות, שני מלאכים, ושני תבליטי שיש.
מיצירתה זו שרד רק תבליט השיש "יוסף ואשת פוטיפר".
פרוקווסט היא חברת תוכנה וספקית פתרונות תוכן רב-לאומית אשר בסיסה באן-ארבור, מישיגן שבארצות הברית.
החברה נוסדה ב־1938 כאוניברסיטת Microfilms על ידי יוג'ין פאואר.
פרוקווסט מספקת תוכנות, פתרונות ומוצרים בעיקר עבור ספריות אקדמיות.
בשנת 2015 רכשה פרוקווסט את חברת התוכנה הישראלית אקסליבריס.
פרוקומפסוגנתוס (שם מדעי: Procompsognathus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצלופיזיים שחי בתקופת הטריאס הקדומה בגרמניה.
משמעות שמו של דינוזאור זה היא "דמוי-קומפסוגנתוס", אף שאין לו קשר משפחתי למשפחת הקומפסוגנתוסיים של תקופת היורה.
ככל הנראה הקשר הוא צורת הלסתות הדומה שלהם.
זהו יצור טורף קדום שהגיע לאורך מטר אחד בממוצע ונע במהירות על שתי רגליים.
הוא היה קל ביותר וכנראה שמשקלו הגיע רק ל-1.1 ק"ג.
מבנה ירכיו מצביע על רגליים שיכלו לגמוא מרחקים.
הוא היה בעל גוף קל, טפרים בזרועותיו ולסתות צרות ודמה לקרובו הצלופיזיס.
ככל הנראה הוא היה טורף או אוכלי נבלות.
דינוזאור זה תואר בשנת 1913 על ידי הפלאונטולוג הגרמני אברהרד פראס .
הדינוזאור מוכר בעיקר בזכות שני הספרים של פארק היורה, בהם הוא מתואר כיצור טורף קטן הנע בלהקות וטורף יצורים גדולים ממנו, בין השאר בעזרת ארס.
לא התגלו בלוטות ארס במאובנים וגם לא תיעוד של ציד שלו בלהקות.
פרוצרטוזאוריים (שם מדעי: Proceratosauridae) היא משפחה של דינוזאורים טורפים מקבוצת תרופודה שחיו בתקופות יורה תיכון עד קרטיקון עליון לפני 175-125 מיליון שנה.
יצורים אלה היו מאבותיו של הטירנוזאורוס רקס הענקי אך הם היו קטנים בהרבה וזריזים יותר.
הייתה להם ציצה בולטת על ראשם והיו להם לסתות חזקות מלאות שיניים חדות.
ייתכן שהיו ציידים חברתיים או שהיו אוכלי נבלות.
ע"פ מחקרים מאוחרים מעריכים שלדינוזאורים אלה היו מכוסי נוצות.
חלק מהסוגים הועברו למשפחה סטוקסוזאוריים (Stokesosauridae).
פרוצות היא סדרת דרמה תקופתית בריטית-אמריקאית, שנוצרה על ידי אליסון ניומן ומוירה בופיני, בהשראת הרומן The Covent Garden Ladies מאת הולי רובנהולד.
הסדרה מתמקדת במרגרט ולס, שמנהלת בית זונות באנגליה במאה ה-18.
בכורת הסדרה שודרה ברשת ITV Encore ב-27 במרץ 2017 בממלכה המאוחדת, וב-29 במרץ 2017 ברשת Hulu בארצות הברית.
הסדרה חודשה לעונה שנייה, שבכורתה שודרה ב-11 ביולי 2018 בארצות הברית וב-14 בפברואר 2019 בבריטניה בשירות של וידאו על פי דרישה בשל סגירת הערוץ ITV Encore.
ב-24 בספטמבר 2018 חודשה הסדרה לעונה שלישית אשר עלתה בבכורה ב-10 ביולי 2019 בארצות הברית ויום למחרת בבריטניה.
ב-10 ביוני 2020 רשת הולו הודיעה כי הסדרה בוטלה, ולא תהיה לה עונה רביעית.
בלונדון שנת 1763, אחת מכל חמש נשים מתפרנסת ממכירת סקס.
בפני נשים האפשרות להתקדם כלכלית היא דרך נישואים או זנות.
בתי הבושת בעיר מנוהלות על ידי נשות עסקים ממולחות, לפעמים אכזריות, כגון מרגרט ולס ולידיה קוויגלי.
הזונות עצמן נסקרות ב"רשימת האריס של נשות קובנט גארדן", וחלק מהנשים נראות קוראות את הרשימה בפרק הבכורה.
אבל רוח חדשה של מוסריות נושבת, ופעילי דת דורשים סגירת בתי הבושת, והשוטרים שמחים לבצע פשיטות על המוסדות.
מרגרט ולס נחטפה ונמכרה בילדותה כזונה לגב' קוויגלי.
כעת, בבגרותה ועם ילדות משלה, היא נחושה לשפר את מצבה הכלכלי, ולהתחרות על הלקוחות מהמעמד הגבוה - דבר ששם אותה בתחרות ישירה עם קוויגלי, ממנה היא גם רוצה את נקמתה, ואשר הפכה לאויבתה הגדולה ביותר.
בין יתר מאמציה, היא מוכרת את בתוליה של בתה לוסי במכירה פומבית, כפי שעשתה בעבר עם בתה הבכורה, שארלוט, כשהיא הייתה בת 12.
בנותיה של מרגרט שואפות להשיג "חוזים", לפיהם הן יהיו המאהבות של גברים עשירים באופן בלעדי, עבור סכומי כסף גדולים.
אך המתחים בין בעלות העסקים, הנשים שעובדות עבורן, הגברים המעורבים, והחוק מגיעים לנקודת רתיחה, והמזימות הופכות ליותר ויותר מורכבות ומסוכנות.
סמנתה מורטון - מרגרט ולס, בעלת בית בושת פשוט, שמבקשת לטפס בסולם המעמדי.
היא הייתה זונה בשירותיה של לידיה קוויגלי מילדותה.
לזלי מנוויל - לידיה קוויגלי, בעלת בית בושת המשרת את האליטה של האצולה ובעלי הכוח של לונדון.
ג'סיקה בראון פינדלי - שארלוט ולס, בתה הבכורה של מרגרט ולס.
לימים, היא עוברת לעבוד כיד ימינה של גב' קוויגלי, במזימה לבצע בה נקמה.
פיפה בנט-וורנר - הארייט לנוקס, אישה שחורה שמגיעה לאנגליה מאמריקה בתור אשתו של נתנאל, בעל מטע, ועם שני ילדיה.
קייט פליטווד - ננסי בירץ', השכנה של מרגרט ולס, מומחית בהצלפות.
הולי דמפסי – אמילי לייסי, זונה שנוטשת את מרגרט ולס כדי לחפש קידום אצל גב' קוויגלי.
היא עוזבת גם אותה, ולוקחת איתה את בנה הלא-יוצלח של קוויגלי, צ'ארלס.
דאגי מקמיקן - צ'ארלס קוויגלי, בנה ויד ימינה של לידיה קוויגלי, עד שהוא מסתכסך עם אמו.
אדוארד הוג - תומאס הקסבי, המשרת של סר ג'ורג' (עונה 1)
ריצ'רד מקייב - השופט קנליף (עונה 1)
ניקולה קוכלן - האנה דלתון
דני ספאני - ויליאם נורת, שותפה לחיים ובעסק של מרגרט וולס, גבר שחור שנולד כאדם חופשי באנגליה
יו סקינר - סר ג'ורג' הווארד, בקרוב חבר פרלמנט, מאוהב בשרלוט ולס (עונה 1)
אלואיז סמית - לוסי ולס, בתה הצעירה של מרגרט ולס, צעירה הלומדת את המקצוע
סבסטיאן ארמסטו - ג'וסיה האנט (עונה 2)
ליב טיילר - ליידי איזבלה פיצוויליאם (עונה 2)
רוי בק - מר אבדון.
רוזלינד אלעזר - ויולד קרוס, זונה, אחת העובדות של ננסי
רורי פלק בירן - דניאל Marney (עונה 1)
טים מקינרני - לורד רפטון (עונה 1)
פנלה וולגר - גב' רפטון (עונה 1)
קון אוניל - נתנאל לנוקס, בעל מטע ועבדים, מאהב לשעבר של מרגרט ולס (עונה 1)
ברונווין ג'יימס - פאני למברט, זונה של מרגרט ולס, המתוארת ב"רשימת האריס" כשמנה ועליזה
דורותי אטקינסון - פלורנס סקנוול, פעילה דתית
ג'וג'ו מקארי - הנסיך הנרי
ג'ורדן סטיבנס - אמיליה סקנוול, בתה של פלורנס סקנוול, מתאהבת בוויולט
אלקסה דייוויס - בטסי פלטשר, זונה בביתה של ננסי (עונה 1)
פופי קורבי-טוץ' - מארי-לואיז דובין, זונה דוברת צרפתית בביתה של לידיה קוויגלי (עונה 1)
ג'וזף אלטין - פרינס רסלאס, צעיר בזנות ברחובות של קובנט גארדן
נאש - ג'ייקוב ולס נורת, בנם של ויליאם נורת ומרגרט ולס
אלי היידון - אן פטיפר, אחת העובדות של לידיה קוויגלי
סטיבן רוברטסון - רוברט אוסוולד
טימותי אינס - בנג'מין לנוקס, הבן הבכור של נתנאל מנישואיו נישואים (עונה 1)
בן למברט - לורד פאלון, אריסטוקרט בעל טעמים אפלים, המתעניין בלוסי, בתה הצעירה של מרגרט
אלינור ייטס - ליידי קרוליין הווארד, אשתו של סר ג'ורג', המבינה שסיפורי האהבהבים שלו יכולים לשמש ליתרונה (עונה 1)
לוטי טולהרסט - קיטי קרטר, זונה בביתה של מרגרט וולס
העונה הראשונה של "פרוצות" זכה לתגובות חיוביות מהמבקרים.
באתר Rotten Tomatoes, העונה מחזיקה ברייטינג של 95% עם ממוצע דירוג של 7.05 מתוך 10 המבוסס על 41 ביקורות.
בקונצנזוס הביקורת באתר נכתב,"'פרוצות' משתמשת בנושא המסקרן שלה כדי למשוך את הצופה עמוק יותר לתוך הדרמה שמתרחשת בהצטלבות של הישרדות, עסקים ומשפחה." Metacritic, אשר משתמש בממוצע משוקלל, נתן לעונה ציון של 74 מתוך 100 במבוסס על 17 חוות דעת.
פרוקולופונומורפה (שם מדעי: Procolophonomorpha) היא סדרה של זוחלים נכחדים שהיו שונים מכל שאר הזוחלים והם חיו בין תקופת הפרם לסוף הטריאס, אז הם נכחדו.
בני קבוצה זו תוארו בידי החוקר אלפרד רומר ב-1964, כשבעבר חלקם היו שייכים לקבוצה אנאפסידה שבוטלה.
בעבר החשיבו את הצבים המודרניים לבני קבוצה זו, אך כיום מניחים שהצבים התפתחו מבני הקבוצה טסטודינטה, הקרובה לזאורופטריגיים הימיים.
יצורים אלה דמו במראם ללטאות מגושמות ורובם היו חסרי שריון.
ככל הנראה הם היו אוכלי כל או צמחוניים.
אחדים מהם היו גדולים מאוד כמו הסקוטוזאורוס והאלגיניה של סוף הפרם שהגיע לאורך 3 מטרים.
לחלקם היו קוצים ארוכים סביב הצוואר והראש כדי להגן מפגיעות ואולי כדי להילחם על נקבות.
משפחה Bolosauridae - בה הבולוזאורוס
פרוקופי יוספוביץ' קובאל היה רופא שיניים אוקראיני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה שלושה יהודים ממוות בידי הנאצים.
פרוקופי נולד בשנת 1886 במחוז קייב, שבאוקראינה, ולאחר מכן גר בוולדיווסטוק.
לאחר השלמת לימודיו התיכוניים, החל לעבוד במרפאת שיניים.
הוא התחתן והביא לעולם שני ילדים.
פרוקופי נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד.
ב-25 ביולי 1938 מסיבה לא ידועה, ולאחר כשנה כשתיקו ניסגר, הוא שוחרר ונשלח לעיירה אוצ'קקן באזור הרי הקווקז לשיקום.
פרוקופי התגורר באוצ'קקן עד שנת 1945, ואז שב לוולדיווסטוק.
ב-16 באוגוסט 1941, יצאה הרכבת האחרונה מדניפרופטרובסק, לפני כיבוש העיר על ידי כוחות הוורמאכט ב-25 באוגוסט.
על הרכבת עלו פולינה פאקול, בתה - סבטלנה, ואמה - ליובוב.
כעבור מספר ימים הרכבת נעצרה, והן הובאו בכרכרות סוסים לעיירה אוצ'קקן באזור.
פולינה מצאה עבודה כמורה להיסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר בעיירה, בה התגורר פרוקופי קובאל, שעבד בבית החולים המקומי.
לאחר שנודע לפולינה על כיבוש דניפרופטרובסק, היא ניסתה לחפש דרך לברוח עם משפחתה מזרחה, אך נאלצה להישאר באוצ'קקן.
באותה תקופה, עברה בעיירה שמועה שהנאצים יחוסו על חייהם של יהודים שנשואים לגויים.
פרוקופי הציע לפולינה ולמשפחתה לעבור לגור בדירתה ולרשום נישואים פיקטיביים.
פולינה הסכימה, והמשפחה עברה לדירתו.
פרוקופי חפר בור בחדרו וכיסה אותו בעזרת קרשים וארון.