tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוגרפיה מאוחרת יותר, משהו מוסתר, נכתב על ידי נכדו ג ' פרסון לואיס.
בשנת 1960, השנה שבה פרש מעבודתו כנוירוכירורג, פנפילד זכה בפרס מדליית ליסטר על תרומתו למדעי הכירורגיה.
הוא נשא את נאום ליסטר באירוע הענקת הפרס בנושא "הפעלת תיעוד החוויה האנושית", ב-קולג' המלכותי למנתחים באנגליה ב-27 באפריל 1961. ב-1967התקבל כחבר של מסדר קנדה וב-1994 הוא צורף לאחר מותו ל-אולם התהילה הרפואי הקנדי.
חלק גדול מהחומר הארכיוני שלו נמצא ב-ספריית אוסלר באוניברסיטת מקגיל.
בשנותיו המאוחרות הקדיש פנפילד את זמנו לפעילות ציבורית, במיוחד לתמיכה בחינוך האוניברסיטאי.
עם חבריו המושל הכללי ז 'ורז' ואניר ו פאולין ואניר, הם ייסדו את מכון ואניר למשפחה "לקדם ולהנחות את החינוך בבית – הכיתה הראשונה של האדם." הוא היה גם תומך מוקדם של דו-לשוניות בילדות.
פנפילד מת ב-5 באפריל 1976 מסרטן בטן ב בית החולים המלכותי ויקטוריה במונטריאול.
האפר שלו ושל אשתו הלן נקבר באחוזת המשפחה במזרח בולטון (בולטון-אסט), קוויבק על מפרץ סרג 'נט, אגם ממפרמגוג.
פנפילד היה חוקר פורץ דרך וכירורג מקורי.
יש לזכור כי בתקופתו, שיטות ההדמיה למוח לא היו קיימות, וכמעט לא ניתן היה למקם במדויק את הנגעים אותם צריך היה הנוירוכירורג להסיר.
פנפילד פיתח טכניקה נוירוכירורגית באמצעות מכשיר המכונה דיסקטור פנפילד שגורם לנזק המינימלי לקרומים ולמוח ומקובל בתחום הנוירוכירורגיה עד היום.
עם עמיתו הרברט ג'ספר, נוירולוג ופסיכולוג, הם פיתחו את "ההליך המונטראולי" שבו הוא טיפל בחולים עם אפילפסיה קשה על ידי השמדת רקמת המוח באזור אותו איתרו כמקור לההתקפים.
לפני הניתוח הוא גירה את סביבת אזור הניתוח באמצעות אלקטרודה שהוחדרה למוח תחת הרדמה מקומית, בעוד שהמטופלים היו בהכרה מלאה על שולחן הניתוחים, ורשם את תגובותיהם.
בדרך זו יכול היה למקד בצורה מדויקת יותר את אזורי המוח האחראים להתקפים ולהפחית את הנזק הסביבתי והנכות התפקודית לאחר הניתוח.
השימוש בגרוי עצבי באופן שיטתי אפשר לפנפילד למפות את ייצוג התפקודים השונים על פני קליפת המוח.
ידועים בעיקר המפה של הייצוג הסומטוטופי של מערכת תחושות הגוף והמערכת המוטורית המכונות ה"הומונקולוס".
המפות האלה הראו את השטח המוקדש לאברי הגוף השונים עפני קליפת המוח שאיננו פרופורציונלי לגודל האיבר אלא לרמת הדיוק הנדרשת בעיבוד הנתונים המוחי (רזולוציה בתחושה, או תנועה עדינה במוטוריקה), ומכאן החלק הגדול של כפות הידיים, למשל, לעומת הגו.
המפות האלה עדיין בשימוש היום, כמעט ללא שינוי.
יחד עם הרברט ג ' ספר, הוא פרסם את העבודה הזו ב-1951 (ומהדורה שנייה בה- 1954) בספר שהיה לציון דרך במדעי המוח "אפילפסיה והאנטומיה התפקודית של המוח האנושי".
עבודה זו תרמה רבות להבנת המיקום של התפקודים בקליפת המוח.
המפות של פנפילד הראו חפיפה ניכרת בין אזורים: למשל, האזור המוטורי השולט בשרירי כף היד לפעמים גם שולט על שרירים בזרוע העליונה ובכתף.
הוא הניח כי תכונה זו נגרמת על ידי שונות בין פרטים שונים בגודל המוח ובמיקום.
שיטות הדמיה מתקדמות יותר הראו מאז כי הדבר נובע מאי רציפות ביצוג הסומטוטופי של קליפת המוח המוטורית.
פמפילד דיווח כי גירוי עצבי של האונות הרקתיות יכול להוליך לתחושת זיכרונות חיים.
מכאן נפוצו פרסומים פשטניים בספרות הפסיכולוגית, כולל הספר "אני בסדר - אתה בסדר", שהפיצו את התפיסה לפיה המוח "רושם" התנסויות באופן רציף ובפרטים מושלמים, למרות שהזכרונות האלו אינם ניתנים להעלאה רצונית.
למעשה, אירועים כאלה של עליית "זכרונות" אירעה בפחות מ-5% מהחולים שעברו גירוי עצבי באונה הרקתית, אבל גם נוירוכירורגים מאוחרים יותר חזרו על התצפית.
מבין 520 חולים שעברו גירויים באונה הרקתית, 40 דיווחו על תחושות של חלומות, ריחות, הזיות של ראיה או שמיעה, וכן תחושות חוץ-גופיות.
חלקם תיאורו גם הזיות ריח או תחושת מגע.
במאמריו, תיאר פנפילד שילובים של הזיות, תחושת חלום וזכרונות, וכן רגשות מורכבים של בדידות, פחד, זרות ותחושת דז'ה-וו.
כל התחושות האלו נמשכו רק כל עוד נמשך הגירוי בקליפת המוח הרקתית.
פנפילד חילק את התחושות המתעוררות כתוצאה מגירוי של האונה הרקתית ל-2 סוגים:
התנסות חושית - כאשרהחולה דיווח על שמיעה של מוזיקה, או ראיה של אורות בורקים.
התנסות "רצועה" - אירועים בהם דיווח החולה על תחושות שכביכול קשורות לאירועים מוכרים מעברו, למרות שב"ד לא היו מסוגלים לציין את המקור המדויק לתחושה.
הזיכרון יכול היה לעורר ולחזק רגשות שנקשרו להתרחשות.
פנפילד הדגיש כי אותם זכרונות היו, כנראה, דברים שבשלב מסוים הוא במוקד של תשומת הלב.
פנפילד אסף במשך יותר מ-25 שנים תצפיות על התנסויות של חולים שלו במהלך גירוי עצבי מוחי, ודיווחו על אשליות חושיות שונות.
המסקנות שלו היו כי לאשליות יכולות להיות מגוונות מאד, מהתנסות חושית פשוטה ועד אשליות מורכבות הכוללות הופעה של רגשות.
יש לציין כי התיאוריה של פנפילד לגבי הלוצינציות עברה רביזיה בשנות ה-70 עם השימוש הנפוץ בחומרים הלוסינוגניים, כאשר התפתחה ההבנה שהמקור להזיות איננו רק מחלות נפש, אלא הן תופעה נפוצה משחשבו קודם, היכולה להיגרם בנסיבות שונות .
ההומונקולוס של פנפילד - המבנה האנטומי של הארגון הסומטוטופי של תחושות הגוף וקליפת המוח המוטורית, כפי שתוארו לראשונה על ידו ב-1937.
סינדרום פנפילד - התקפים אפילפטיים הנגרמים על ידי גידול הלוחץ על ההיפותלמוס, וגורמים לתופעות אוטונומיות.
דיסקטור פנפילד - מכשיר כירורגי שהומצא על ידו.
וילברט לי "פאפי" או'דניאל היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית מטקסס, שהגיע לגדולה לאחר הנחיית תוכנית רדיו פופולרית.
או'דניאל, הידוע בפנייתו הפופוליסטית ובתמיכה בקהילה העסקית של טקסס, שימש כמושל טקסס ה-34 (1939–1941) ומאוחר יותר כחבר הסנאט של ארצות הברית (1941–1949).
או'דניאל בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת בסנאט ב-1948, והוחלף בידי נשיא ארצות הברית לעתיד לינדון ב.
או'דניאל היה גם כותב שירים שהלחין את "טקסס היפה".
אודניאל נולד ב-11 במרץ 1890 במלטה, אוהיו.
אביו נהרג בתאונה בעוד או'דניאל היה ילד, ואמו נישאה בשנית.
המשפחה עברה לחוות בקר ליד ארלינגטון, קנזס.
או'דניאל למד בבתי ספר מקומיים וסיים את התוכנית הדו-שנתית במכללה לעסקים של סולט סיטי בהאצ'ינסון, קנזס.
בשנת 1909 עבר לאנתוני, קנזס ועבד כסטנוגרף ומנהל חשבונות בחברת טחינת קמח.
לאחר שעבד תקופה מסוימת עם חברות בקנזס סיטי, מיזורי וניו אורלינס, בשנת 1925 הוא החל לעבוד בחברת הקמח Burrus Mill בפורט וורת'.
בסוף שנות ה-20 קיבל או'דניאל את האחריות על הפרסום ברדיו של חברת בורוס.
לשם כך, הוא כתב שירים, ושכר קבוצת מוזיקאים על מנת להקים להקה שתגבה את השירה שלו.
במקור נקראו Light Crust Doughboys, מוזיקאים בולטים כמו בוב וילס התחילו עם או'דניאל.
לאחר שהדאבויס נפרדו, או'דניאל הקים את להקת הסווינג המערבית פט אודניאל והילבילי בויז שלו.
הקבוצה החדשה נקראה על שם חברת הקמח הילבילי של או'דניאל.
או'דניאל גם הנחה תוכנית רדיו קבועה בשעות הצהריים שנשמעה ברחבי המדינה, שהעניקה לו את הכינוי שלו אחרי משפט קצף שמשתמשים בו לעיתים קרובות בשידור – "תעביר את הביסקוויטים, פאפי" – והניעה אותו לאור הזרקורים הציבורי.
באמצע שנות ה-30, "פאפי" או'דניאל היה שם מוכר בטקסס.
כפי שכתב בזמנו כתב מגזין לאומי: "בכל יום בדיוק בשעה שתים עשרה וחצי, שררה דממה של חמש עשרה דקות במדינת טקסס, שהופרה רק על ידי מוזיקת הרים וקולו העדין של וו.
המופע העלה את ערכי הקמח של המותג הילבילי, עשרת הדיברות והתנ"ך.
בשנת 1938, הוא התמודד על תפקיד מושל טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מסע הבחירות של או'דניאל הילל את הצלחתו ואת הצורך בפנסיות וקיצוצי מיסים.
הוא הבטיח לחסום מס מכירה ולהעלות את הפנסיה.
או'דניאל ניצח בבחירות המקדימות הדמוקרטיות עם 51 אחוזים מהקולות וגבר על שנים עשר יריבים.
במהלך תפקידו, הוא לכאורה יצא נגד הבטחת הקמפיין שלו בכך שהציע מס עסקאות חדש, אשר נדחה על ידי בית המחוקקים של טקסס.
על אף שינוי עמדות זה, הוא נשאר פופולרי באופן אישי וזכה שוב בבחירות ב-1940. בשתי מערכות הבחירות, היריב העיקרי שלו היה נציב הרכבת של טקסס ארנסט או.
תומפסון, ראש עיריית אמרילו לשעבר.
ב-1941 התמודד או'דניאל על מושב הסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות.
הוא ניצח את לינדון ג'ונסון ב-1,311 קולות באחת הבחירות השנויות במחלוקת בתולדות המדינה.
כתוצאה מניסיון זה, בבחירות של 1948, התכונן ג'ונסון לסיבוב שני צמוד בכך שדאג שתומכיו ששלטו בקולות, כולל ג'ורג' פאר, יעצרו את התוצאות הסופיות עד לפרסום התוצאות במדינה.
כסנאטור, או'דניאל לא היה יעיל, ורוב החקיקה שלו נדחתה.
הוא אימץ את הקו נגד רוזוולט של הרגולרים הטקסנים בבחירות לנשיאות ב-1944. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1942, אך סירב להתמודד לכהונה נוספת ב-1948.
לאחר שעזב את הסנאט, או'דניאל קנה חווה ליד פורט וורת'.
הוא השקיע בנדל"ן בדאלאס והיה פעיל גם בעסקי הביטוח.
או'דניאל התמודד על תפקיד המושל בשנים 1956 ו-1958 וטען שפסק דין בראון נגד מועצת החינוך הייתה חלק מקונספירציה קומוניסטית.
הוא סיים במקום השלישי בפריימריז הדמוקרטי בשתי הפעמים.
או'דניאל מת בדאלאס, טקסס ב-11 במאי 1969, ונקבר בבית הקברות ספארקמן-הילקרסט ממוריאל פארק בדאלאס.
הציג דמות שגילם צ'ארלס דרנינג ושמו המושל פאפי או'דניאל, המבוססת באופן רופף על או'דניאל האמיתי, אם כי מתרחשת במיסיסיפי.
וילה גטי היא מוזיאון אמנות הממוקם בקצה המזרחי של חוף מאליבו בשכונת פסיפיק פליסיידס בלוס אנג'לס, קליפורניה.
וילה גטי, היא אחת משני הקמפוסים של מוזיאון פול גטי, לצד מרכז גטי.
היא מוקדשת לחקר האמנות והתרבות של יוון העתיקה, רומא ואטרוריה.
האוסף כולל 44,000 עתיקות יווניות, רומיות ואטרוסקיות.
תוכנית התואר השני בשימור ארכאולוגי ואתנוגרפי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשיתוף עם קרן גטי ממוקמת בקמפוס זה.
בשנת 1954, איל הנפט ז'אן פול גטי פתח גלריה בסמוך לביתו בפסיפיק פליסיידס.
כשהמקום נעשה צר מלהכיל את האוסף שלו הוא בנה מוזיאון שני, וילה גטי, על שטח במורד הגבעה מהגלריה המקורית.
הוילה עוצבה בהשראת הוילה של הפפירוסים בהרקולנאום ושילב פרטים נוספים ממספר אתרים עתיקים אחרים.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים רוברט אי.
הוא נפתח בשנת 1974, אך גטי, שמת בשנת 1976, לא הספיק לבקר בו.
לאחר מותו, קיבל המוזיאון 661 מיליון דולר מעזבונו והחל לתכנן קמפוס גדול בהרבה, מרכז גטי, בברנטווד הסמוכה.
כדי לענות על צורכי השטח הכוללים של המוזיאון הוחלט לפצל את המוזיאון בין שני המיקומים, כאשר וילה גטי תכיל את העתיקות היווניות, הרומיות והאטרוסקיות.
בשנת 1993, נבחרו האדריכלים, רודולפו מצ'אדו וחורחה סילבטי, לתכנן שיפוץ של וילה גטי.
בשנת 1997, חלקים מאוסף העתיקות של המוזיאון הועברו זמנית לתצוגה במרכז גטי, עד לאחר השיפוץ.
המוזיאון נפתח מחדש ב-28 בינואר 2006 לאחר שיפוץ נוסף.
התצוגה אורגנה לפי נושאים, למשל, אלים ואלות, דיוניסוס והתיאטרון, סיפורי מלחמת טרויה ועד.
התוכנית האדריכלית החדשה המקיפה את הוילה נועדה לדמות חפירה ארכאולוגית.
בשנים 2016–2018 אורגן מחדש האוסף בסדר כרונולוגי תוך הדגשת נושאים היסטוריים-אמנותיים.
ביוני 2022 אירחה הוילה את מנהיגי חצי הכדור המערבי לארוחת ערב, שאורגנה על ידי הנשיא ג'ו ביידן והגברת הראשונה ג'יל ביידן לכבוד הפסגה התשיעית של מדינות אמריקה .
קומפלקס המוזיאון יושב על גבעה המשקיפה על האוקיינוס השקט, הנמצא במרחק של כ-90 מהכניסה למתחם.
ביתן כניסה חיצוני בשטח של 230 מ"ר נבנה בתוך הגבעה ליד חניון בן ארבע הקומות, בקצה הדרומי של הפריסטיל החיצוני.
ממערב למוזיאון נמצא תיאטרון יווני חיצוני בן 450 מושבים.
התיאטרון פונה לצד המערבי של הוילה ומשתמש בכניסה שלו כבמה.
מצפון-מערב לתיאטרון נמצא מתחם בן שלוש קומות, בגודל של 1400 מ"ר, ובו חנות המוזיאון בקומה התחתונה, בית קפה בקומה השנייה וחדר אוכל פרטי בקומה העליונה.
מצפון לוילה נמצא אולם מקורה בן 250 מושבים.
על הגבעה שמעל המוזיאון נמצאים בית החווה הפרטי המקורי של גטי ואגף המוזיאון שגטי הוסיף לביתו בשנת 1954. כיום הם משמשים כמשרדים, חדרי ישיבות וספרייה.
למרות שאינו פתוח לקהל הרחב, הקמפוס כולל את קברו של ג'יי פול גטי על הגבעה שמאחורי בית החווה.
בשיפוץ המוזיאון בשנת 2006 נוספו 58 חלונות הפונים אל הפריסטיל הפנימי וחלון תקרה נפתח מעל האטריום.
ישנם ארבעה גנים שונים בשטח וילה גטי, עם צמחים מקומיים מהים התיכון המשוייכים לתקופות הרלוונטיות, היוונית והרומית.
הגן הגדול ביותר הוא הפריסטיל החיצוני, העתק מדויק של זה שבוילה של הפפירוסים, במרכזה בריכה באורך 67 מטרים.
עיצובי גינון רומיים מסורתיים משוכפלים עם צמחים מסוג ער אציל, אשכרוע, הרדוף ומורן.
שורות של דקלי תמר ניצבות בכל אחד מהצדדים הארוכים של גן הפריסטיל החיצוני.
בכל פינה עצי רימון מוקפים בצמחי נוי כמו קוציץ, קיסוס, צמחי לבנה, אזוביון ואירוס.
עותקים של פסלי ברונזה רומיים שנמצאו בחפירות הוילה של הפפירוסים ובמקומות אחרים פזורים ברחבי הגן.
ממערב לפריסטיל החיצוני נמצא גינת עשבי התיבול, שם גדלים עשבי תיבול מסורתיים שמקורם בטקסטים רומיים עתיקים יחד עם מגוון עצי פרי: רימון, תאנה, משמש, תפוח, הדרים ואגסים.
הגן מוקף גפנים, ותוחם על ידי מטע זיתים הנטוע על טרסות מעל הגן.
בכיוון מזרח ממוקם הגן השלישי, קטן ומבודד, מוקף בעצי דפנה ודולב.
המאפיין העיקרי שלו הוא העתק מדויק של מזרקת הצדפות והפסיפס המפורסמת בבית המזרקה הגדולה בפומפיי.
הגן הרביעי והאחרון הוא הפריסטיל הפנימי.
כמו הפריסטיל החיצוני, במרכזה ניצבת בריכה ארוכה וצרה, מחופה בשיש, מהווה את מרכז הגינון.
לאורך כל צד נמצאים העתקים של פסלי ברונזה נשיים מהוילה של הפפירוסים שעוצבו כך שייראו כאילו הן שואבות מים מהבריכה.
בכל פינה בגן יש העתק של מזרקת שיש לבנה, וישנן מספר העתקי ברונזה של פסלים יווניים מפורסמים כמו נושא הרומח ופסלי ראש של פילוסופים יוונים כמו פיתגורס ודמוקריטוס.
מתוך כ-44,000 עתיקות באוצרות המוזיאון, כ-1,400 מוצגים בתערוכה.
הוילה מציגה את "Getty kouros ", אשר המוזיאון מתאר כ"יווני, בערך 530 לפנה"ס, או זיוף מודרני" מכיוון שהניתוח המדעי אינו חד משמעי באשר לשאלה האם ניתן לתארך את פסל השיש לתקופה היוונית.
אם הוא אכן מקורי, אזי הוא אחד משנים עשר קורוס בגודל טבעי שנותרו שלמים.
זאום מרברי הוא פסל שיש בגובה 2.1 מטרים שנמצא בהריסות בטיבולי, היה בידי גלריית אולם מרברי באנגליה וכיום בידי גטי.
פסל נוסף שמוצג במתחם הוא "ונוס מאזארן".
וילדר ויירה קבאיירו (בספרדית: Wilder Viera Caballero; נולד ב-2 במרץ 2002 באיפאנה שבפרגוואי) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סרו פורטניו מליגת העל הפרגוואית ובנבחרת פרגוואי.
ויירה גדל במחלקת הנוער של סרו פורטניו.
בחודש מאי 2020 חתם על חוזה מקצועני במועדון, ובחודש אוגוסט החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפרגוואית.
בחודש יולי 2022 הושאל עד לתום עונת לקלוב חנרל קבאיירו מליגת העל הפרגוואית.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
בתום תקופת ההשאלה חזר לשחק בסרו פורטניו.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של פרגוואי לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-6 בספטמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרגוואי, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אורוגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
וילה R היא ציור שמן על קרטון משנת 1919 מאת האמן הגרמני יליד שווייץ, פאול קלה.
היצירה מתאפיינת בשילוב של צורות גאומטריות ואותיות, ונכללת בקבוצת עבודות שיצר קליי בין השנים 1915 ל-1919, שבהן שולב שימוש באותיות כאובייקטים ויזואליים עצמאיים בנוף.
אף כי בכמה מיצירותיו שם הציור רומז לפירוש האות, במקרה של וילה R משמעות האות "R" נותרה בלתי מפוענחת ופתוחה לפרשנות.
הציור בוצע בטכניקת שמן על קרטון וממדיו הם 26.5 × 22.4 סנטימטרים.
בעבר הוצג הציור בגלריה העירונית של מכון שטדל (Städtische Galerie im Städelschen Kunstinstitut) בפרנקפורט אם מיין.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת שלטון המשטר הנאצי בגרמניה, הוכרז הציור כ"אמנות מנוונת" והוחרם במסגרת פעולת טיהור של יצירות מודרניות ממוסדות תרבות.
בשנת 1939 נמכר הציור במסגרת המכירה הפומבית "Gemälde und Plastiken moderner Meister aus deutschen Museen" (ציורים ופסלים של מאסטרים מודרניים ממוזיאונים גרמניים), שנערכה על ידי גלריה פישר בעיר לוצרן, שווייץ.
באותה שנה נרכש הציור על ידי מוזיאון האמנות של בזל, באמצעות תקציב מיוחד שהוענק על ידי ממשלת בזל.
מספר הרישום של היצירה באוסף המוזיאון הוא 1744.
הציור מופיע גם תחת שמות תיאוריים חלופיים, בהם House at the Roadside (באנגלית) ו-Maison au bord du chemin (בצרפתית), כפי שתועדו במכירה הפומבית.
שמות אלה עשויים לשקף פרשנות נופית לתוכן האמנותי של היצירה.
וילה בלייק אסליק הייתה פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת טנסי, מאוגוסט 1932 עד מרץ 1933. אסליק הייתה האישה הראשונה שייצגה את טנסי בקונגרס של ארצות הברית.
וילה מקורד בלייק נולדה ב-8 בספטמבר 1878, בתם השמינית של ג'ורג' וושינגטון ואליזה בלייק בפאייטוויל שבטנסי.
היא למדה בבתי ספר פרטיים לחינוך יסודי ובהמשך פנתה ללימודים גבוהים במכללת דיק וייט ובמכללת מילטון שבפייטוויל.
לאחר סיום לימודיה החלה אסליק להיות פעילה במפלגה הדמוקרטית, ואף כיהנה כחברה בוועד המנהל של המפלגה הדמוקרטית בטנסי.
ב-6 ביוני 1906 נישאה לאדוארד א.
אסליק, שבשנת 1924 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של טנסי.
מהלך כהונתו בקונגרס ה-72, כחבר ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים, תמך אדוארד אסליק במתן תשלומים במזומן ליוצאי מלחמת העולם הראשונה.
ב-14 ביוני 1932 נשא אסליק נאום נרגש בו קרא לאשר את "חוק תשלום הפיצוי המותאם ".
בשעה שנשא את דבריו, לעיני רעייתו וקבוצת חיילים משוחררים שלחמו במלחמת העולם הראשונה, התמוטט אסליק באמצע דבריו ולקה בהתקף לב חריף.
וילה אסליק ניסתה להחיות את בעלה בן ה-60, אך הוא מת דקות אחדות לאחר מכן.
ארבעה ימים בלבד לאחר מותו, פנו בכירים במפלגה הדמוקרטית של טנסי לאסליק בבקשה שתציג מועמדותה בבחירות המיוחדות שנקבעו למילוי מקומו של בעלה המנוח.
ב-14 באוגוסט 1932 זכתה אסליק בבחירות המיוחדות וגברה על שלושה יריבים, עם 51% מקולות הבוחרים.
בכך הפכה לאישה הראשונה מטנסי שנבחרה לכהונה בקונגרס.
מאחר שבית הנבחרים יצא לפגרת בחירות ממושכת, היא הושבעה לתפקידה באורח רשמי רק עם פתיחת המושב ב-5 בדצמבר 1932. היא מילאה את התפקיד עד 3 במרץ 1933, במושב ברווז צולע מיוחד שנקרא להתמודד עם הגירעון בתקציב המדינה הפדרלי.
במהלך כהונתה הקצרה שובצה לשתי ועדות: ועדת המבנים והקרקעות הציבוריות – בה כיהן גם בעלה לאורך כל כהונתו – ו-ועדת החקיקה לעניין יוצאי המלחמה הגדולה.
אסליק גם המשיכה את מאמציו של בעלה המנוח למיסוד ענישה נגד קומוניסטים ופעילי איגודי עובדים.
ב-2 בפברואר 1933 קראה להטיל עונשים חמורים על מי כל המבקש לפגוע בממשל הפדרלי של ארצות הברית.
שבועיים לאחר מכן העלתה ועדת המשפט הצעת חוק (שנקראה לימים "חוק אסליק", על שם בעלה) שקבעה הגשת כתב אישום נגד כל אדם ש"בעל פה או בכתב מטיף להפלה בכוח של ממשלת ארצות הברית".
ההצעה צברה תאוצה בעקבות ניסיון ההתנקשות בפרנקלין דלאנו רוזוולט ב־15 בפברואר 1933 במיאמי שבפלורידה, בו נורה למוות ראש עיריית שיקגו אנטון סרמק.
הקונגרס ה־72 התפזר במרץ 1933 בטרם נדונה ההצעה במליאת בית הנבחרים.
אסליק לא הייתה זכאית להתמודד לבחירה מחדש אל קונגרס ה-73, שכן בעלה מת לאחר תום מועד ההרשמה לבחירות המקדימות ב-1932, ונקבעה כבר זהות המועמדים.
נוסף על כך, חלוקת מחוזות הבחירה מחדש באותה שנה העבירה את רוב מחוזה למחוז חדש, שבו זכה קלרנס ויילי טרנר במועמדות הדמוקרטית – מה שהבטיח כמעט אוטומטית את בחירתו.
מעבר לבעיות הרישום והחלוקה מחדש, אסליק עצמה לא נטתה להתמודד לכהונה נוספת.
היא פרשה מהחיים הציבוריים ושבה למדינתה.
אסליק נפטרה בגיל 82 ב-18 בפברואר 1961, בעיר פולאסקי (Pulaski) שבטנסי.
וילדר דה אייר פוסטר היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מישיגן.
פוסטר נולד ב-8 בינואר 1819 במחוז אורנג' שבניו יורק, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
בשנת 1837 עבר למישיגן, וב־1845 החל לעסוק בתחום כלי הברזל בעיר גרנד רפידס.
הוא כיהן כגזבר העיר וכחבר מועצת העיר, ובשנת 1854 נבחר לראש עיריית גרנד רפידס.
בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב־4 באפריל 1871 נבחר פוסטר כנציג המפלגה הרפובליקנית ממחוז הקונגרס הרביעי של מישיגן לבית הנבחרים של ארצות הברית לתקופת הקונגרס ה־42, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של תומאס פרי (פוסטר הביס את אחיו של פרי, ויליאם, שהתמודד כמועמד המפלגה הדמוקרטית).
בשנת 1872, לאחר שינוי גבולות מחוזות הבחירה, נבחר פוסטר מחדש לתקופת כהונה מלאה בקונגרס ה־43, הפעם כנציג מחוז הקונגרס החמישי של מישיגן.
פוסטר כיהן בקונגרס מ־4 בדצמבר 1871 ועד מותו בגרנד רפידס ב־20 בספטמבר 1873. הוא נקבר בבית העלמין פולטון סטריט שבגרנד רפידס.
וילה וליה (בפורטוגזית: Vila Velha) היא עיר חוף באספיריטו סאנטו, ברזיל.
וילה וליה היא חלק מאזור המטרופולין של ויטוריה הגדולה.
מצפונה שוכנת ויטוריה, ממערב קריאסיקה וויאנה, מדרום גוארפארי, וממזרח האוקיינוס האטלנטי.
כמו כן, העיר כוללת גם את תאגיד גארוטו, אחד מיצרני השוקולד הגדולים בברזיל.
וילה טוגנדהאט (צ'כית Vila Tugendhat) היא בית פרטי בעיר ברנו שבצ'כיה, שתכנן ב-1930 האדריכל הגרמני לודוויג מיס ון דר רוהה עבור פריץ טוגנדהאט ואשתו גרטה.
הווילה היא אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, ומיד עם בנייתה נחשבה מופת לאדריכלות פונקציונליסטית ומינימליסטית.
מיס ון דר רוהה נקט אמצעי שהיה אז מהפכני, שימוש במסגרת פלדה לבניין, מה שאפשר לו לוותר על קירות תומכים וליצור מרחב פנימי שייתן תחושה של אור וחלל.
הוא עיצב גם את כל הרהיטים בבית (שני סוגי כורסאות בתכנונו, "כורסת טוגנדהאט" ו"כורסת ברנו", עדיין מיוצרים כיום).
לא היו בווילה כל תמונות או קישוטים, אך למרות זאת אין בה תחושה של סגפנות הודות לשימוש בחומרים בעלי צבעים ומרקמים שונים באופן טבעי, כמו קיר בנוי שוהם או שימוש בסוגים טרופיים ונדירים של עץ.
קיר השוהם שקוף למחצה, ואופיו משתנה בהתאם לזווית השמש.
מיס הצליח גם לשלב את הנוף הנשקף מהווילה כחלק בלתי-נפרד מהחלל הפנימי.
עלות בנייתה של הווילה הייתה גבוהה מאוד בשל טכניקת הבנייה הבלתי-שגרתית, השימוש בחומרים מיוחדים ונדירים והטכנולוגיות החדשות ששימשו לחימום, אוורור וכדומה.
הבניין גם גדול מאוד בתור וילה למשפחה אחת, אף כי במבט ראשון אין הדבר נראה כך בזכות התכנון המחוכם של החדרים וחלוקת החלל.
בני הזוג טוגנדהאט, שהיו יהודים, עזבו את צ'כוסלובקיה ב-1938 עם ילדיהם, מעט לפני הסיפוח הנאצי בעקבות הסכם מינכן.
אחרי המלחמה נעשה שימוש בבניין למטרות מעשיות שונות, וב-1992, כחלק מ"מהפכת הקטיפה", נחתם בו ההסכם שהסדיר באופן רשמי את חלוקת צ'כוסלובקיה לשתי מדינות.
החל משנת 1994 נמצאת הווילה בבעלות עיריית ברנו, ופתוחה לציבור כמוזיאון.
מאז 2001 הווילה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בתחילת 2007 דרשו ילדיהם של בני הזוג טוגנדהאט לקבל את הווילה חזרה לידיהם, על פי חוק הקובע החזרת יצירות אמנות שנשדדו בזמן המלחמה לבעליהן.
עיריית ברנו פתחה בהליכים להעביר את הבעלות על הבניין לממשלת צ'כיה, כדי שתוכל להחזיר את הבניין ליורשים.
אלה הודיעו כי בכוונתם לשפץ אותו ולהשאירו פתוח לציבור.
וילה טוֹרלוֹנְיָה (באיטלקית: Villa Torlonia) היא גן ציבורי של עיריית רומא, השוכן ברחוב נומֵנטָנַה (Nomentana) וכולל שלושה מבנים המשמשים למוזיאונים.
מוזיאון רביעי הצפוי להיפתח במקום בשנת 2013 הוא מוזיאון השואה (Museo della Shoah).
יפעל בו גם המרכז לדוקומנטציה של השואה שיוקם בשיתוף פעולה עם הקרן להנצחת השואה של סטיבן ספילברג, וכן יוקם במקום אתר לזכר יהודי רומא שנספו בשואה.
הווילה, אחת מהחדישות ברומא, היא בעלת תכנון נאו קלאסי מיוחד ונוף הגן הסובב אותה נושא אופי אנגלי.
בתחום הווילה ישנן יצירות אמנות המפוזרות ברחבי הגן.
אזור הווילה מוכר גם בשל הקטקומבות היהודיות, שנמצאו בו בשנת 1919. הווילה הוקמה על ידי הבנקאי ג'ובאני טורלוניה (Giovanni Torlonia) אשר הנציח במבנה אלמנטים נאו-קלאסיים.
פרסומה של הווילה בא בשל היותה מקום מושבו של שליט איטליה בניטו מוסוליני בשנים 1925-1943. מאז 1978 הווילה היא רכושה של עיריית רומא ואתריה פתוחים לקהל הרחב.
מֵקִים הווילה ג'ובאני טורלוניה קיבל את התואר מרקיז בשנת 1797. במטרה לבסס את המעמד החדש שלו הוא קנה וילה ברחוב נומֵנטָנַה.
על האדריכל ג'וזפה ולדייה (Valadier) הוטל התפקיד לבנות את הווילה, שתהיה ברמה של שאר הווילות המכובדות ברומא, כמו למשל וילה בורגזה.
בין השנים 1802–1806 הוא המיר את המבנה שנרכש לארמון אלגנטי לפי עקרונות האדריכלות הנאו-קלאסית, המבקשת לשחזר את הבניה ביוון וברומא העתיקה (ראה המבנה המרכזי למעלה ומבנה התיאטרון בגלריה למטה).
האדריכל גם תכנן את הגן ועיצב בו שדרות עצים ישרות וסימטריות, כאשר במרכז הגן נמצא הארמון.
בשנת 1832 האדריכל והצייר ג'ובאן-בטיסטה קארטי (Giovan Battista Caretti) העשיר והרחיב את אוספי המבנים, הפסלים ויצירות אמנות אחרות בתחום הווילה.
כך בנה שרידים עתיקים "מדומים".
הוא בנה גם אמפיתיאטרון (Anfiteatro), בית קפה וכנסייה קטנה שאינם היום בגן.
בשנת 1925 שליט איטליה בניטו מוסוליני שכר את המבנה בשכר דירה סמלי של לירה איטלקית אחת לשנה.
בזמן ביצוע השיפוצים באתר, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה' התגלו במרתף הווילה שני מקלטים תת-קרקעיים, להגנה מפני הפצצה אווירית.
המקלטים נבנו על ידי מוסוליני והנסיך טורלוניה בקטקומבות היהודיות שנמצאו במקום.
החל משנת 1943, עם הדחתו של מוסליני מראשות הממשלה, הייתה הווילה נטושה עד שנרכשה בשנת 1978 על ידי עירית רומא והועמדה לרשות הציבור.
הווילה מאופיינית בכך שמצויים בה שלושה עשר מבנים: עם מסתורין, דמיוניים ודמויות מעולם אחר, בהיקף שלא מקובל בארמון רומאי.
לכל מבנה יש אופי משלו:
הבית הרנסאנסי - (Casa Rinascimentale), מבנה לאורחים.
ביתן הינשופים - (Il Casino delle Civette) - שנקרא קודם לכן הבית השווייצרי.
"ביתן הנסיכים" - מהמאה ה-16
"סרה מורסקה" - (Serra Moresca) הבית הירוק בסגנון נאו-מורי.
הובאו לווילה שני אובליסקים גדולים מאבן גרניט אדומה, דמויי אובליסקים ממצרים, אך למעשה הובאו מצפון איטליה לזכר הוריו של מייסד הווילה.
בשנת 1842 הובאו לווילה עמודי-כבוד, פסלים אחדים ובמה לחגיגות.
לכן, כאשר הארמון נפתח לציבור, הוא זכה לתגובות נלהבות מהציבור.
שלושת המבנים המרכזיים של הארמון הם:
בו מצוי אולם רחב ידיים, הקרוי בשם רחבת הריקודים.
האולם מואר מחלונות גדולים מכל צדדיו.
הפאר שבו בה לידי ביטוי בציורים הגדולים על קירותיו ועל הפסלים המצויים בו בכל מקום בו עובר המבקר.
היום נערכות בו תערוכות אומנות מתחלפות.
הביתן היה במקורו בית הכפרי.
בו נבנה היקב של ראש המנזר (Vigna Abati).
בשנים 1835-1840 המבנה שופץ בסגנון המאה ה-19. המבנה חובר ל"ביתן הראשי" במסדרון תת-קרקעי ושימש לבעל הווילה לקבלת פני המבקרים.
בכניסה הנוכחית למבנה נראה תבליט המתאר את ניצחון אלכסנדר מוקדון על בבל.
באולמות הפנימיים של הביתן יש שלושה ציורים גדולים: מבט על יוון העתיקה, על רומא העתיקה ומפרץ נאפולי.
הביתן (ראה בגלריה למטה) נבנה בסגנון נאו-מורי אשר זכה לתחיה ואומץ על ידי האדריכלים בארצות הברית ובאירופה בעידן אדריכלות רומנסקית אשר ראה באימוץ אומנות מזרחית מגמה רצויה, במקביל להחיות את סגנון הבנייה הרומי.
מאז מחצית המאה ה-19, הקישוטים המזרחים החליפו את הקישוטים הקלסיים והגותיים.
מוטיבים רבים הגיעו מקונסטניפוליס האימפריה העות'מאנית ומאנדלוסיה (חצי האי האיברי).
הקטקומבות בוילה טורלוניה הן מערכת קבורה אחת מתוך חמש מערכות קבורה תת-קרקעיות יהודיות המוכרות ברומא העתיקה.
המיקום של שתיים מהן ידוע בימנו.
בשנים האחרונות הקטקומבות בוילה טורלוניה נחקרו על ידי הארכאולוג יובל ברוך .
פרויקט שימורם של כל הקברים והפרסקאות בוצע על ידי המשמר האומנותי אמיר ג'נאח והארגון החרדי אתרא קדישא בניהולו של הרב חיזקיה קלמנוביץ' הפועל בחו"ל.
במהלך פרויקט השימור בוצע על ידי יובל ברוך תיעוד איסוף וארגון מחדש של כל מערכות הסמלים היהודיים ושל כתובות הקבורה לקטלוג שלם, ביניהם גם עושר יוצא דופן של עיטורי מנורות וארבעת המינים.
וילה הארון א-רשיד היא בית מגורים מפואר ברחוב דוד מרכוס מס' 18 בשכונת טלביה בירושלים.
הווילה נבנתה בשנת 1926 עבור חנא אברהים בשאראת על ידי האדריכל מאוריציוס גיסלר, ונקראה על שמו של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד, שעל פי המסורת היווה את ההשראה לסיפורי אלף לילה ולילה.
בווילה שתי קומות, שחלוקת החדרים הפנימית שלהן היא בסגנון ליוואן: אולם וחדר מרכזי, שמשני צידיהן חדרי שינה ושירותים.
על גג הבניין מבנה בטון קטן, שיועד למשרתים.
בכניסה הצדדית לווילה, מצוין שמה על אריחי קרמיקה באנגלית ובערבית.
בעבר הייתה כתובת כזו גם בחזית הבית, אך היא נותצה במהלך השנים ככל הנראה בשל הרצון לטשטש את סממני הזהות הערבית, ולפי אחד הסיפורים זה נעשה על ידי אנשי ביטחון לפני פגישה של גולדה מאיר, שהבית שימש כדירת השרד שלה כשהייתה שרת החוץ, עם מזכ"ל האו"ם דאג האמרשלד.
בשנת 1994, נוספו בחזית הדרומית אריחי קרמיקה המעוטרים במגני דוד, שעליהם נכתב בעברית "כי שמך נקרא על הבית הזה".
הוילה נבנתה עבור משפחת בשאראת הערבית-קתולית, והם התגוררו בה עד 1938, עת הושכרה לחיל האוויר הבריטי.
בקומה התחתונה שכנה מפקדה של חיל האוויר, ובקומה העליונה התגוררה משפחתו של מפקד החיל בארץ ישראל.
עם עזיבת הבריטים ב-14 במאי 1948 נמסרו מפתחותיה לראובן מס, שהיה מפקד בהגנה, על סמך ידידותו האישית עם אנשי חיל האוויר.
15 אנשי הגנה הסתננו באותו היום לווילה בזחילה, כדי שלא יבחינו בהם, והניפו על ראשה את דגל ישראל.
בשנות ה-50 שימשו מגורי המשרתים דירת השרד של שרי העבודה גולדה מאיר ומרדכי נמיר ושל יושב ראש הכנסת, קדיש לוז.
בקומה הראשונה של הבית התגורר שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון.
תושב מרכזי נוסף בבית היה שלמה ארזי, ששימש ראש לשכת הקריה במשרד ראש הממשלה ומאוחר יותר גם בכיר במשרד האוצר.
ארזי חי בבית עד ליום מותו ולאחר מכן התגוררה בו אשתו, ג'יזל ארזי, עד פטירתה בשנת 2017.
בשנת 1994 רכש את הווילה איש עסקים, והוא שיפץ והרחיב אותה.
וילה האמרשמידט הייתה בית המגורים הרשמי של נשיא גרמניה בין השנים 1951–1994 בבון בעת שזו הייתה בירת גרמניה המערבית.
בשנת 1994, עם העברת בירת גרמניה (לאחר איחוד גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית) לברלין העביר נשיא גרמניה דאז, ריכרד פון וייצזקר את מעונו הרשמי מהווילה לארמון בלוו שברובע טירגארטן בברלין.
מאז שנת 1994 מהווה הווילה מקום מגורים משני של הנשיא, והוא משתמש בה בעת ביקוריו בבון.
הווילה נמצאת במרכז הרובע הממשלתי של בון, על גדת נהר הריין (הזורם צפונית לווילה) ולמול מוזיאון קניג (הנמצא דרומית לווילה).
הווילה נמצאת בסמוך לארמון שאומבורג, מקום המושב המשני הרשמי של קנצלר גרמניה.
הווילה נבנתה בשנת 1860 בסגנון נאו-קלאסי עבור התעשיין העשיר אוגוסט דייקהוף.
בשנת 1868 נרכש המבנה על ידי לאופולד קניג ועבורו שופץ המבנה ועוצב מחדש על ידי האדריכל אוטו פנר.
בשנת 1928 הווילה חולקה למספר דירות מגורים, ובשנת 1945 עם תום מלחמת העולם השנייה תפס הצבא הבריטי את הווילה כדירת שרד.
מאז שנת 1950 מהווה הווילה בית מגורים רשמי של ממשלת גרמניה.
דירת נשיא גרמניה נמצאת בקומה השנייה של המבנה.
בקומה הראשונה נמצאים חדרי האירוח הרשמיים.
וילה לאה, הידועה גם בשם בית אבקריוס, היא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, בשדרות בן מיימון מס' 6.
וילה לאה נבנתה עבור ד"ר נסיב אבקריוס ביי, עורך דין שפעל בירושלים בתקופת המנדט הבריטי בהצלחה רבה.
אבקריוס נולד במצרים למשפחה יוונית-אורתודוקסית אמידה.
אבקריוס הגיע לירושלים עם תחילת המנדט, בקיץ 1920, לשמש מנהל בתי המשפט ומורה בבית הספר המנדטורי למשפטים.
לאחר מכן פתח פרקטיקה פרטית שהפכה לאחד ממשרדי עורכי הדין המצליחים בארץ באותה עת.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 התאהב אבקריוס בלאה טננבוים, יהודייה ממשפחה מהיישוב הישן ונשא אותה לאישה בשנת 1930 במצרים.
המבנה נבנה עבור אשתו, נקרא על שמה ובחזית הבית נכתב שמה באותיות לטיניות בסגנון גותי: "Villa Lea".
אבקריוס היה אז בן 56, ואשתו בת 26. היא הייתה בתו של סוחר הקרקעות, ישראל טננבוים, אשר הספיקה כבר להתחתן עם קצין משטרה יהודי בתל אביב ולהתגרש ממנו ב-1926. מילדותה התרגלה לאה לחיי מותרות ותפנוקים.
היא נענתה לחיזוריו של אבקריוס, לאחר שהבטיח כי יעבור גיור וכי יבנה עבורה וילה, שכמותה לא נראתה בירושלים.
הוא גם הרעיף עליה מתנות יקרות ערך.
לבני הזוג נלדו שתי בנות.
בניית הבית הסתיימה ב-1 במאי 1934. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) על פי תכנון של האדריכלים רפאל ודן בן דור.
המבנה צוּפָּה באבן אדמדמה, וכולל מספר גושי מבנה כמקובל בסגנון הבינלאומי.
שער המבנה נבנה בסגנון אר דקו.
את הבית עצמו בנה הקבלן אברהם קלזאן שהיה קבלן בנין בעל תעודת אומן מ"בצלאל", התמחה בבניה באבן והיה ידוע בחישוביו המדויקים להקמתן של קשתות לשערי הבית, דלתות, חלונות ותקרות קמורות.
אבקריוס ירד מנכסיו בשל חיי המותרות הבזבזניים של אשתו והיא עזבה אותו.
במאי 1936 הושכר הבית לקיסר האתיופי היילה סלאסי, שברח מארצו לירושלים בעקבות כיבושה על ידי איטליה.
בפנקס תושבי רחביה שפורסם ביולי 1936 נכתב תחת האות ח': "השם:חיילה-סלסיה.
הכתובת:רחוב בן מימון 6. מקצוע או עבודה: מלך חבש".
בשנת 1942 מכרה לאה טננבוים את הבית למשפחה פלסטינית נוצרית.
אבקריוס נפטר בשנת 1946 בחוסר כול בחדר מלון בעיר העתיקה.
לאחר מלחמת העצמאות תפס האפוטרופוס לנכסי נפקדים את הבית.
המבנה נמסר בתחילה למשה דיין, שכיהן באותה עת כמפקד מחוז ירושלים.
בעקבות דיין הפך המבנה לבית המגורים של מפקדי המחוז, עד כהונתו של תת-אלוף דוד הגואל (הגואל רכש את הדירה, שבה התגורר כמפקד המחוז, והמשיך לגור בה עד למותו בשנת 2019).
המבנה היה ענק במושגי אותם ימים.
ב-1950 אף נערך במרפסת הבית ובחצרו טקס הכלולות של עזר ויצמן וראומה שוורץ.
רק בשנת 1952, שנת כהונתו האחרונה של דיין בתפקיד, בעקבות לחץ ציבורי, חולק המבנה לשלוש דירות: דירת דיין, דירת שרד לאחד משרי הממשלה ולחדרי מגורים לסטודנטים משוחררי צה"ל.
האחרונים אף כינו את הבית בשם החיבה "רמת דיין".
בשלב מאוחר יותר נרכשה דירה אחת בבניין על ידי אליעזר קפלן בהיותו שר האוצר, ודירה נוספת נרכשה על ידי השר ד"ר יוסף בורג.
בספרה "אבי, בתו" מספרת יעל דיין על התרשמותה מן הבית עת התגוררה בו עם הוריה משה דיין ורות דיין:
וילה דֵ'אֵסְטֶה (באיטלקית: Villa d'Este) הוא ארמון בטיבולי שבאיטליה, הידוע בגנים המיוחדים ובמזרקות הרבות ויוצאות הדופן שבשטחו.
הוילה, יחד עם אדריכלות הנוף שלמרגלותיה, המשלבת מערכת מדרגות, מזרקות וגינון, מהווים דוגמה מופתית לאדריכלות הרנסאנס ולעיצוב הנוף האיטלקי ועל כן הוכר המקום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 2001.
הארמון שימש בעבר כמנזר בנדיקטיני, עד שעבר לידיו של הקרדינל איפּוליטו השני דֵ'אֵסְטֶה (1509-1572), בנם של אלפונסו הראשון דֵ'אֵסְטֶה ושל לוקרציה בורג'ה.
איפּוליטו השני מונה בשנת 1550 למושל טיבולי על ידי האפיפיור יוליוס השלישי, ואז החל בהסבת מבנה המנזר למעון מפואר.
תכנון הגנים והמזרקות נעשה על ידי הארכיטקט האמן והארכאולוג הנפוליטני פירו ליגוריו Pirro Ligorio (1510–1583), לפי הוראותיו של האדריכל אלברטו גלבני Alberto Galvani.
הצייר הראשי שצייר את קירות הארמון היה ליוויו אגרסטי Livio Agresti (1508–1580), שהיה בעל סגנון רנסאנסי - מנייריסטי.
הגן הגדול שלמרגלות הארמון מכיל מגוון גדול ומרשים של מזרקות ובריכות בסגנונות שונים.
סך הכל נספרו כ-500 סילוני מים.
מקור המים - מנהר אניינה וממעיין סמוך.
מזרקת הספל הגדול (פונטאנה דֶל בִּיקֶיירוֹנֶה Fontana del Bicchierone) עם אגן בצורת קונכייה.
מזרקת רומא בזעיר אנפין (פונטאנה רוֹמֶטָה Fontana Rometta) ובה העתקים של פסלים מפורסמים מרומא.
שדירת מאה המזרקות (ויאלֵה דֶלֶה צֶ'נטו פונטאנֶה Viale delle Cento Fontane) מאה מזרקות בצורות שונות לאורך שביל.
המזרקה הסגלגלה (פונטאנה דֶל אוֹבַאטוֹ Fontana dell'Ovato).
מזרקת הדרקונים (פונטאנה דיי דְרַאגִי Fontana dei Draghi) במרכז הגן, ובה פסליהם של שלושה דרקונים.
נבנתה בשנת 1572 לכבוד ביקור האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, אשר על המגן שלו מופיעה דמות דרקון.
מזרקת העוגב (פונטאנה דֶל אוֹרְגָנוֹ Fontana dell'Organo) בה ניגנו בעבר בעוגב שהופעל בכוח המים.
במבנה המזרקה מוצבים פסלי האלים התאומים אפולו ודיאנה.
מזרקת נפטון (פונטאנה די נטונו Fontana di Nettuno) - המזרקה הגדולה והמרשימה ביותר בגן כולו.
מזרקת אלת הטבע (פונטאנה דֶלָה דֶאָה נאטוּרה Fontana della Dea Natura), הקרויה גם מזרקת השפע (פונטאנה דֶל אַבּוֹנְדַנְצָה Fontana dell'Abbondanza), ובה פסל האלה דיאנה מאֶפֶסוּס ולה שדיים מרובים.
מזרקת הינשוף (פונטאנה דֶלָה צִ'יבֶטָה Fontana della Civetta), שבעבר הפיקה צלילים דומים לצלילי ציפורים.
מזרקת פְּרוֹסֶרְפִּינָה (פונטאנה די פְּרוֹסֶרְפִּינָה Fontana di Proserpina) - על שם אלה רומית, המקבילה ל-פרספונה היוונית.
מזרקת פגסוס (פונטאנה דֶל פֶּגָסוֹ Fontana del Pegaso) ובה פסל של היצור מיתולוגי.
וילה לודוביזי (איטלקית: Villa Ludovisi) הייתה וילה (בית נופש) ברומא.
הווילה נבנתה במאה ה-17 במקום בו עמדו גני סאלוסטיוס עבור הקרדינל לודוביקו לודוביזי , וגני הווילה תוכננו על ידי מעצב הגנים אנדרה לה נוטר (אשר עיצב חלקים מגני ארמון ורסאי).
במהלך בניית הווילה והגנים התגלו בהם שרידים רבים ופסלים שעמדו בגני סאלוסטיוס ובהם פסלי הגאלי הגוסס והגאלי המתאבד.
בשנת 1872 החכיר בעלי הווילה, הנסיך בלדסארה בונקומפאניי, את הווילה למלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני אשר השתמש בה כבית המגורים של אהובתו רוזה ורצ'לאנה .
בשנת 1883 נמכרה הווילה ונהרסה על מנת לבנות במקום שכונת מגורים (שנקראת "לודוביזי" על שם הווילה).
וילה הרמאני ואלו (בפינית: Ville Valo;נולד ב-22 בנובמבר 1976) הוא הסולן של להקת הרוק הפינית HIM.
בעבר היה מתופף בלהקה Daniel Lioneye, שהייתה פרויקט צדדי וזמני של מרבית חברי להקת HIM.
ואלו כתב והלחין את כל שירי הלהקה (למעט קאברים לשירים של להקות אחרות שהקליטה הלהקה).
כמו כן, הוא יצר עבור הלהקה את סמל ההארטאגרם (Heartagram).
עבר עם משפחתו לאונקילה (ליד הלסינקי), בה בילה את ילדותו.
למד בבית ספר למוזיקה לנגן על גיטרה, גיטרה בס, תופים ופסנתר.
לווילה יש אח אחד בשם ג'סי, הצעיר ממנו ב-8 שנים.
לצד השמועות על נטיותיו המיניות ניהל וילה מערכת יחסים של מספר שנים עם הדוגמנית הפינית ג'ונה ניגרן, אך הם נפרדו בסופו של דבר בשנת 2006. עם השנים פיתח וילה התמכרות קשה לאלכוהול ונאלץ לעבור גמילה.
וילה זנו (באיטלקית: Villa Zeno) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (צ'סאלטו Cessalto שבמחוז טרוויזו, סמוך לכביש המהיר A4 בין ונציה וטריאסטה).
הווילה נבנתה בשנות החמישים של המאה השש-עשרה.
וילה זנו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
שלא כמקובל בווילות של פלאדיו הבניין ניכר רק בשתי קומות הניכרות בחלונותיהן, במקום השלוש המקובלות.
קומת האדון בעלת החלונות המלבניים הגבוהים היא הקומה הראשונה.
הקומה השנייה, שמתחת לגג, ניכרת בחלונות רבועים קטנים, והיא נועדה לאחסון תוצרת חקלאית.
חזית הבניין המוצגת בספרו של פלאדיו, היא החזית האחורית דווקא, והיא נראית סתמית למדי.
בשני טורי החלונות של שתי הקומות, בולט רק פרט בודד בדמות החלון התרמאלי הגדול במרכזה של שורת החלונות העליונה, והוא נפתח לאולם המרכזי שתקרתו גבוהה.
החזית העיקרית לבניין ניכרת בגרם מדרגות רחב העולה אל לוג'יה המחולקת לשלושה פתחים בעלי קשתות ומעליהם גמלון.
לפי התוכנית בספרו של פלאדיו תוכננה חצר עם סטווי עמודים מאחורי הבניין, ובשני צידי החצר מצויים שני אגפים שנועדו למתקנים, למחסנים ולציוד החקלאי של החווה.
וילה ואלמראנה (איטלקית: Villa Valmarana) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בוויגרדולו (Vigardolo) במרחק מה מצפון ויצ'נזה.
וילה ואלמראנה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הבנייה התקיימה בשנות הארבעים של המאה השש-עשרה.
ייחוס הווילה לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
בספר נזכרת אמנם 'וילה ואלמראנה', אך וילה זו איננה קיימת, ואין זיקה בין המתואר בספר לבין הבניין הנדון כאן.
יחד עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון, המאששת את ייחוסו לפלאדיו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול.
הבניין מלבני וקטן למדי במידותיו.
הוא בנוי על גבי משטח מוגבה עם גרם מדרגות המוביל אל מבואה המורכבת משני עמודים עם כותרות בסדר דורי, ומעליהם קשת סרליאנית.
קומת האדון בעלת החלונות גבוהים, ומעליה קומה עליונה הניכרת בחלונותיה הרבועים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית, כיאה לווילה כפרית.
המבואה שמעבר לפתח גדולה מאוד, ומובילה לאולם מרכזי (salone) הקטן ממנה.
משני צידי האולם והמבואה מסודרים יתר חדרי הבניין בצורה סימטרית.
הווילה הייתה מעוטרת בציורי קיר שרק שירידים מהם שרדו.
וילה טריסינו (באיטלקית: Villa Trissino) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו, במלדו די סארגו (Meledo di Sarego), באזור ונטו שבצפון איטליה.
הווילה תוכננה לפי הזמנתם של האחים לודוביקו ופרנצ'סקו טריסינו, אך רק חלק קטן ממנה נבנה.
וילה טריסינו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
תוכנית המבנה המרכזי פורסמה על ידי פלאדיו בספרו ארבעת הספרים על אודות האדריכלות.
זהו בניין רבוע שבו מקיפים חדרי הבניין אולם עגול מרכזי המקורה בכיפה גבוהה.
ארבעה גרמי מדרגות רחבים עולים מארבעה צדדים אל עבר מבואות מורמות זהות, דמויות חזיתות של מקדשים רומיים.
בניין זה לא נבנה, אך לו היה מוקם, היה דומה מאוד לווילה קפרה "לה רוטונדה".
שלא כמו בווילה קפרה, תוכננו לבנין זה שני אגפים שהכילו את מבני המשק.
חלק קטן מאחד האגפים נבנה.
סטיו עמודים לפני חדרים אחדים ושובך יונים בדמות מגדל גבוה, כפי שמצוי גם בווילות פלאדיאניות אחרות (וילה אמו, וילה בארבארו).
וילה טריסינו (איטלקית: Villa Trissino) היא וילה הניצבת באתר קריקולי (Cricoli) בפאתי העיר ויצ'נצה שבאזור ונטו שבצפון איטליה.
אף שהווילה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, במסגרת ההכרזה אודות הווילות הפלדיאניות בוונטו, היא לא נבנתה בידי אנדראה פלאדיו, אך נודעת לה חשיבות לחקר ההיסטוריה והיצירה של האדריכל.
ג'יאנג'ורגו' טריסינו (1550-1478) היה האציל הוויצ'נטי שהביא את אנדראה פלאדיו אל תחום האדריכלות, וככל הנראה אירע הדבר בווילה טריסינו.
כאן פגש את פלאדיו, עמד על כישוריו ועל הפוטנציאל היצירתי הגלום בו וכאן גרם למהפך שהפכו מבנאי לאדריכל מתכנן.
טריסינו היה איש הרוח והאינטלקטואל המוביל של העיר ויצ'נצה.
הוא כתב שירה ומחזות ברוח המורשת הקלאסית הקדומה.
טריסינו היה האיש שהעניק לאדריכל הצעיר את השם "פלאדיו" (שמו המקורי היה אנדראה די פייטרו דלה גונדולה), שבאמצעותו ייחס לו את החכמה של פלאס–אתנה, אלת החכמה של היוונים הקדמונים.
הקשרים עם טריסינו הביאו לכך שפלאדיו הפך להיות אדריכל מבוקש מאוד באזור הוונטו.
המפנה החשוב אירע כאשר בשנת 1541 נסע, יחד עם טריסינו, בפעם הראשונה, לרומא.
המפגש עם בניני רומא, העתיקים ובני זמנו, הוא שהאיר את עיניו של פלאדיו והביאו למה שהיה אחר כך.
וילה טריסינו היא ציון דרך היסטורי, יותר מאשר אדריכלי, ומכאן מקומה במורשת העולמית.
הווילה עצמה היא מבנה ששופץ והורחב על ידי טריסינו עצמו, שהיה בעל כישורים של מתכנן ושרטט.
וילה ואלמראנה (איטלקית: Villa Valmarana) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בליזיארה (Lisiera) סמוך לוויצ'נצה.
הווילה ידועה גם בשם וילה סקאניולארי זֵן (Scagnolari Zen).
למרות שהווילה באתר איננה הווילה המקורית, וילה ואלמראנה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הווילה המקורית שנבנתה בשנת 1560 נהרסה בשלמותה במלחמת העולם השנייה, ובמקומה נבנתה באתר וילה אחרת השונה למדי מן התוכנית של פלאדיו.
לפי התוכנית היה זה בניין רבוע בן שתי קומות, עם מבואה מרשימה מאוד.
המבואה כללה שני טורי עמודים, זה מעל זה, כל אחד בן שישה עמודים בסדר היוני.
הטור העליון נשא גמלון ובמרכזו סמל המשפחה.
בכל אחת מארבע פינות המבנה מצוי מגדל הבנוי מעל קמרון גדול.
במרכז המבנה מצוי אולם גדול, מקורה בקמרון חביתי, ומשני צדדיו פזורים חדרי המגורים.
לפני הבית הייתה חצר מוקפת עמודים לשימוש אדון הבית, ומאחור מצויה חצר ששימשה לדייש התבואה.
וילה כפרית רומית הידועה גם בשם וילה פרסטילית, היא בנייה בסגנון אדריכלות רומית, הכוללת בית מגורים עם פרסטיל (peristylium) – גן פנימי מוקף עמודים וחדרים.
וילות בסגנון רומי הוקמו לרוב ברחבי האימפריה הרומית בתקופת רומא העתיקה, והן מהוות עדות מובהקת לתהליך הלניזציה; לפיכך, נוכחותן או העדרן עשויה לשמש אבן בוחן חשובה למצב החברה הכפרית.
הווילה היא אחד מנציגיה המובהקים של התרבות הרומית בארץ ישראל.
וילות אלו מצביעות על הפגניזציה שעברה יהודה לעומת הגליל בעקבות מרד בר כוכבא ומעידה על ההתפשטות הרומית-הלניסטית ביהודה.
הווילה הכפרית רומית כוללת כמה מאפיינים:
בית מרחץ בתוך מכלול המגורים.
מבנה גדול – מאפיין זה בעייתי ביותר שכן גודל המבנה תלוי גם בגודל המשפחה.
מטבח מרכזי – יש לצפות שיימצאו תנורי בישול בחדרי המגורים.
דוגמאות לווילות פרסטיליות מהתקופה הרומית נמצאות בכמה מקומות ביהודה:
הפינה הדרומית של הר הבית – הווילה הרומאית הנמצאת דרומית להר הבית כוללת חצר מוקפת חדרים ובנייתה מתוארכת למאה ה-4. הווילה הייתה בשימוש עד המאה ה-8. לדעת קתלין קניון שחפרה שם לראשונה, המבנה הביזנטי בנוי על מילוי מתקופת איליה קפיטולינה.
חניון גבעתי (עיר דוד) – בחפירות חניון גבעתי נחשף מבנה גדול מהתקופה הרומית, מהמאה ה-3 לספירה, ככל הנראה בית אחוזה של אדם פרטי אמיד.
החופר אומד את שטחו על פני שטח של 1,000 מ"ר בקירוב.
המבנה, שנבנה במהלך המאה ה-3 לספירה, חרב ככל הנראה ברעש האדמה שפקד את האזור בשנת 363.
עין יעל – בעין יעל נחשפה וילה רומית מפוארת המתוארכת על ידי החופר למאות ה-2 וה-3 לספירה.
בניית אחוזה חקלאית ומבנים מפוארים לבעלי הבית, הייתה מקובלת בכל האימפריה הרומית מאז המאה ה-1. מהמבנה הרומי בעין יעל נחשפו הטריקליניום (אולם להארחת אורחים רמי מעלה) ושני בתי מרחץ, כולם מרוצפים פסיפס צבעוני וקירות מכוסים פרסקו צבעוני.
בווילה נמצא מספר רב של לבנים ורעפים, שעל חלקם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
מרבית הלבנים והרעפים נתגלו במפולת ההרס של המבנה ורק חלק קטן מן הלבנין נמצא באתרו, ברצפת בתי המרחץ.
קיסריה – ארמון המושל בקיסריה בנוי בצורה של וילה רומית.
לגיו (גבעת המשטרה) – בחפירות שנערכו בגבעת המשטרה בבית הכלא במגידו נמצאה וילה רומית.
אפולוניה – וילה רומית נחפרה באפולוניה; הווילה פונה לים, בעלת חצר פריסטלית, שמחוץ לה מסדרון היקפי וחדרים מכול עבריו.
הווילה נבנתה במאה ה-1 לספירה, וחרבה בתחילת המאה ה-2 לספירה.
שומרון-סבסטיה – וילה רומית הכוללת חצר פרסטילית שמידותיה 12.5X13.5 מטר.
שטחה הכולל הגיע ל-800 מ"ר.
פני הקירות טויחו ועוטרו בעיטורי סטוקו מהסגנון המקובל בעולם היווני-רומי.
ציפורי – וילה רומית הכוללת חצר פרסטילית שמידותיה 14.5x11.6 מטר התגלתה בעיר העליונה בציפורי.
זמן הקמתה מתוארך לסוף המאה ה-2 לספירה או תחילת המאה ה-3 לספירה.
ממצאי המטבעות במקום מוכיחים כי הבית התמוטט כנראה ברעידת האדמה של שנת 363 לספירה.
וילות רומיות נחשפו בישראל לא רק באזורים עירוניים, אלא גם במרחב הכפרי כבתי חווה.
וילה מאיראה (בפינית: Villa Mairea) ממוקמת בתוך יער על ראש גבעה במערב פינלנד, ומשמשת כיום כבית הארחה.
הווילה תוכננה בין השנים 1937–1938 על ידי האדריכל אלוור אלטו ונבנתה בין השנים 1938–1939.
אלטו תכנן ועיצב את וילה מאיראה המפוארת בעבור מרי והנרי גוליצ'ן.
אלטו החל לעבוד על הווילה לקראת סוף שנת 1937, מרי והנרי שהיו הלקוחות של אלטו נתנו לו יד חופשית בתכנון ובבנייה.
ההצעה הראשונה שלו הייתה צריף כפרי על פי דגם של בתי חווה.
ולעומת זאת, בתחילת שנת 1938 ההשראה באה ממקור אחר, "Fallingwater", של האדריכל פרנק לויד.
הווילה נבנתה בצורה של "L" כפי חזונו של אלטו והיא מבדילה בין הבית הראוי לסטודיו הנפרד.
בווילה יש הפרדה בין אירוח של המשרתים לבין אורחי המשפחה.
מגוון החדרים בווילה משקיפים לרחבת הדשא, בריכת השחייה והסאונה.
הפנים של הווילה בא לידי ביטוי עשיר בעץ, אבן ולבנים.
וילה ג'וֹאָנָה קולברט הולנד היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל תפקידיה כקייטלין קופר בסדרת הנוער "The O.C" ברשת Fox, ובזכות תפקידה בתור ת'יאה קווין / ספידי בסדרה "החץ" ברשת The CW.
הולנד נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה לצלם הקולנוע קית' הולנד ולשחקנית דרנל גרגוריו-דה פלמה.
אמה הייתה נשואה בשנית לבמאי בריאן דה פלמה בשנים 1995–1997. להולנד יש אחות, בריאנה, אשר גדולה ממנה בשלוש שנים, ואחות למחצה, פייפר דה פלמה מנישואיה השניים של אימה, והיא צעירה ממנה בחמש שנים.
היא למדה בבית הספר התיכון פליסיידס צ'רטר במשך שישה שבועות בלבד עד שעזבה למען התמסרות לקריירת המשחק.
כשהייתה הולנד בת 7, פנה סטיבן ספילברג להוריה של הולנד שהתגוררו בשכנות אליו, לאחר שצפה בה משחקת באומרו: "אתם חייבים לשים אותה מול מצלמה." בשובה של הולנד ללוס אנג'לס חתמו הוריה בסוכנות הדוגמנות פורד, שקבעה להולנד צילומים למותג ברברי.
ב-1999 לקח דה פלמה את הולנד לסוכנות שחקנים.
מאז היא הופיעה בפרסומות רבות.
בשנת 2001 היא עבדה יחד עם אביה הצלם בסרט "אורדינרי מאדנס".
בשנת 2006 לוהקה לתפקיד של קייטלין קופר בעונה השלישית של סדרת הנוער "The O.C.", אותה שבה לגלם גם בעונה הרביעית.
בדצמבר 2007 לוהקה לסרט הדרמה "מסיבת הגן" כאפריל, נערה מתוסבכת שרוצה להיות דוגמנית מצליחה בלוס אנג'לס.
היא הופיעה במספר פרקים בסדרה "אחת שיודעת", שם שיחקה דוגמנית מרדנית בת 16.
בשנת 2010 שיחקה בסרט "לגיון המלאכים" בתפקיד של אודרי אנדרסון, נערה פרחחית.
בשנת 2012 לוהקה לסדרת גיבורי העל "החץ" המבוססת על ספרי הקומיקס החץ הירוק, לתפקיד ת'יאה קווין, אחותו של גיבור הסדרה.
באותה השנה שיחקה בסרט "עיני נמר" המבוסס על נובלה בעלת אותה השם משנת 1981 שנכתבה על ידי ג'ודי בלום.
+שנהסרטתפקידהערות2001Ordinary Madnessפיי הצעירה2007Chasing 3000ג'יימי2008מסיבת הגןאפרילג'נובהקליאמצע שום מקוםטיילור אליזבת ברי2010לגיון המלאכיםאודרי אנדרסון2011כלבי הקשג'ניס הדון2012עיני נמרדייבי וקסלר2016Pacific Standard Timeורוניקה2023The Dirty Southסו פארקר
+שנהסדרהתפקידהערות2005הקאמבקקאלהפרק: "Valerie Hangs with the Cool Kids"2007-2006.The O.Cקייטלין קופרתפקיד חוזר (עונה 3)
תפקיד ראשי (עונה 4); 22 פרקים2012-2008אחת שיודעתאגנס אנדרוס5 פרקים2020-2012החץת'יאה קווין / ספידיתפקיד ראשי (עונות 1–6)
תפקיד אורח (עונה 7–8); 134 פרקים2016-2015הפלאש2 פרקים2024מבוסס על סיפור אמיתי (אנ')אימו של מאטפרק: "Based on a Drew Story"
שנההפרסקטגוריהמועמדת עלתוצאההערה2012פסטיבל הסרטים הבינלאומי בבוסטוןהשחקנית הטובה ביותרעיני נמר
וילה זיו או בית הדר נבנתה במושבה תל מונד בשנת 1935 עבור ליידי רבקה זיו ובעלה הלורד ישראל משה זיו מבריטניה.
הם התגוררו בבית כאשר שהו בישראל, עד מותה בשנת 1966. הווילה תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי (המכונה לעיתים באוהאוס).
הגנים סביב הווילה תוכננו על ידי אדריכל הגנים יחיאל פלדי.
הנחלה בה בנוי הבית משתרעת על פני כ־36 דונם.
בשטח המרכזי שגודלו 11.5 דונם ממוקם המבנה המרכזי המשקיף על נוף השרון, משתרע על פני שתי קומות בשטח של כ־700 מ"ר ומסביבו עצי פיקוס גבוהים.
בשטח גם ברכת שחייה, מבנה המיועד לשימושים ספורטיביים ומגרש טניס.
בצד הצפוני של האחוזה חורשת אורנים בשטח של כ־9.5 דונם.
באחוזה היה גם פרדס ומטע של מנגו ששטחם כ-15.5 דונם.עד שבשנת 2015 נבנתה שכונה חדשה בשטחה.
בתקופת המנדט נהגה להתארח בווילה צמרת השלטון הבריטי, כאשר בסמוך פעל בסודיות מתחת לקרקע מפעל "סלע" של "ההגנה" לייצור נשק.
לאחר קום המדינה המשיכו לפקוד את המקום נכבדים.
במוצאי שבת 15.12.56 הותקפה הווילה על ידי פידאיון והעובד שמעון ויג נהרג.
ליידי רבקה זיו נפטרה בשנת 1966. בני המשפחה מכרו את האחוזה למשפחת סבה מאנגליה, ששיפצה אותה בשנות השבעים.
לאחר מכן החליפה האחוזה ידיים מספר פעמים.
בשנת 2008 הוצאה למכירה תמורת 52 מיליון שקל.
בשנת 2010 צולמה במקום העונה הרביעית של תוכנית המציאות לרדת בגדול.
בשנת 2012 הוצא צו הפסקת עבודה לשיפוץ ללא היתר שביצע הבעלים יוסי קרתא, בניגוד להנחיה מפורשת בתוכנית החלה על המקום הצ/ 68/ 5-1: "כל תוספת או שינוי לבניין יהיו חייבים בתוכנית בינוי באישור הוועדה המקומית והוועדה המחוזית, וזאת כדי למנוע פגיעה בערכים ההיסטוריים והארכיטקטוניים של הבניין".
היום מבנה הווילה והשטח הסובב אותה נותרו מוזנחים, מלבד מספר בתי מגורים שנבנו בשנים האחרונות על אחת מצלעות השטח.
וילה זלגרן (בפינית: Villa Sellgren) היא בית קיץ ואחוזה ברוסיה, על האי לודוצ'ני במפרץ הפיני של הים הבלטי.
האחוזה תוכננה על ידי האדריכל הפיני אונו אולברג (1879–1944), שעיצב מבני ציבור בפינלנד.
בשנת 1912 בנה וילה בסגנון אר-נובו שתוכנן על ידי האדריכל אונו אולברג באי הרוסי ויבורג.
בשלבים הראשונים של מלחמת האזרחים הפינית בינואר 1918, הייתה הווילה מקום מגוריהם של 565 חיילי הצבא הלבן שנמלטו מוויבורג, אל מה שנקרא בפי תושבים בשם אי הרוסים, בזמן שהם היו במצור, אך בהמשך הם נלכדו.
אנדרטת מלחמה ללבנים הוקמה בסמוך לווילה בשנות ה-20, כאשר גם הווילה וגם אנדרטת המלחמה שרדו עד ימינו.
הבית שימש לצורך צילומי הגרסה רוסית של הסיפור "משאלתו האחרונה" של ארתור קונאן דויל בשנת 1986. עד שנת 2012 האחוזה הייתה חלק משמורות היער הלאומיות, אז נערך בה שיפוץ והמבנה עוצב מחדש כדי לאפשר בנייה והרחבה.
על פי היומון Rosreestr, קבוצת Sever מחזיקה בבעלות על המבנה, הקבוצה הייתה בבעלות נשיא Baltic Media Group, אולג רודיונוב, עד שנת 2014. הנכס שייך כיום לבנו סרגיי מאז 2015.
לדברי אלכסיי נבאלני, ממנהיגי האופוזיציה הליברלית ברוסיה, הבית נמצא בפועל בבעלותו של ולדימיר פוטין באמצעות חבריו, זאת לצד המעון בכף אידוקופאס על חוף הים השחור.
וילה מדיצ'י בקפאג'ולו (באיטלקית: Villa Medicea di Cafaggiolo) היא וילה השוכנת סמוך לעיירה ברברינו די מוג'לו בעמק הנהר סייווה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה, כ-25 קילומטרים צפונית לפירנצה.
זו הייתה אחת האחוזות העתיקות והמועדפות ביותר בין האחוזות של משפחת מדיצ'י.
הווילה הייתה ברשותה של המשפחה מאז המאה ה-14, אז הייתה בבעלותו של אווררדו דה מדיצ'י (Averardo de' Medici).
בנו של אווררדו, ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י (Giovanni di Bicci de' Medici), נחשב למייסד שושלת מדיצ'י.
הווילה שוחזרה על פי העיצוב של אדריכל הרנסאנס הידוע מיקלוצו בשנת 1452, והפכה למקום מפגש עבור כמה מגדולי האינטלקטואלים של הרנסאנס האיטלקי.
הווילה שוכנת באזור מוג'לו, האזור שממנו הגיעו במקור בני משפחת מדיצ'י.
אף על פי שהיא לא הייתה הגדולה והמפוארת מבין אחוזותיהם הרבות, הם ביקרו בה לעיתים קרובות.
עקב כך הייתה הווילה זירת אירועים רבים חשובים בתולדות השושלת, החל בקבלת פנים של כלות מדיצ'י ועד לרצח של אשת מדיצ'י.
הטירה נמצאת כיום בבעלות פרטית של החברה "Società Cafaggiolo srl", והיא אחת הווילות באתר המורשת העולמית הווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה של ארגון אונסק"ו.
במהלך המאות ה-15 וה-16 האצילים של טוסקנה, שנטשו את טירותיהם מימי הביניים לטובת התועלת הפוליטית, הנוחות והביטחון הגדולים יותר של חיי העיר, פיתחו מודעות אסתטית שחייבה מעבר עונתי למשכן המפלט הכפרי.
את הערכים החדשים ההומניסטיים שהם חיפשו ניתן היה למצוא בסביבה כפרית המושכת, שעברה שיפור באמצעות גינות נוי.
הראשונה מווילות אלה נבנתה על ידי משפחת מדיצ'י, שצברה עושר עם ראשית תקופת הרנסאנס, סביב שנת 1420. בונה וילה מדיצ'י בקפאג'ולו היה קוזימו דה מדיצ'י, שווילה אחרת שבנה, וילה מדיצ'י בקרג'י, נחשבת למודל לווילות הרנסאנס של פירנצה.
וילות ראשונות אלו, כבמקרה של וילה קרגי' ווילה קפאג'ולו היו תוצאה של בנייה מחדש של טירות קיימות בבעלות משפחת מדיצ'י.
מקורה של וילה מדיצ'י בקפאג'ולו במאה ה-14. ה"מבצר" (Fortezza), שהיה שייך לרפובליקת פירנצה ב-1349, היה ידוע כ"קפאג'ולו דה מדיצי" ב-1359, כשהיה שייך לאווררדו דה מדיצ'י (שמת ב-1363).
הוא הוריש את האחוזה לג'ובאני די ביצ'י מדיצ'י שהוריש אותו במשותף לאווררדו וג'וליאנו די פרנצ'סקו דה מדיצ'י, הנכדים של לורנצו, בנו הצעיר של אווררדו.
מהם הוא עבר בירושה לאחים קוזימו וללורנצו.
והועבר לבעלות בלעדית של קוזימו בחלוקת הרכוש של 1451.
ב-1452, שנה אחר כך, מינה קוזימו, שהיה הראשון בשושלת שחיבר בין ניהול הבנק המשפחתי לניהול בפועל של רפובליקת פירנצה, את מיקלוצו, האדריכל החביב עליו, לתכנן מחדש את הטירה שלו כמפלט כפרי נוח יותר, שאפשר יהיה לצאת ממנו למסעות ציד.
הייתה זו אחת מארבע הווילות שנבנו על ידי קוזימו.
האחרות היו הווילה בקרג'י, וילה מוצי (Villa Mozzi) ווילה דל טרביו.
מיקלוצו כבר תכנן את הארמון העירוני של קוזימו בפירנצה, פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי, ואת הווילה של קוזימו בקרג'י.
האדריכל הפך את המצודה הקודרת לבית מגורים כפרי שגגו מוקף שינות - למעשה, הטירה הפכה לווילה.
לאחר מותו של קוזימו דה מדיצ'י בשנת 1464, הפכה הווילה למשכן ציד של בנו פיירו.