tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהקשר לכך, מסכם גן כי הספר נכתב למעשה מזווית המבט של גובה דרגות המפקד, בניגוד לספרים אחרים מתקופת המלחמה, דוגמת "שיח לוחמים" בו ניתן דגש על עדויות החיילים דווקא.
בזיכרון הקולקטיבי נחרט קו מקביל בין הספר לבין "פולחן הגנרלים".
בהקשר זה, יש הרואים בספר כאחד האחראיים לבניית דמותו של מפקד חטיבה 7 גורודיש, כתלמיד הישיבה שהפך למפקד חטיבת שריון אמיץ וקשוח במלחמת ששת הימים.
בראיון שערכה עמו סימה קדמון, ציין טבת בהקשר זה כי הספר עבר צנזורה קפדנית על ידי הצנזורה הצבאית, שמחקה תיאורים רבים שעסקו, בין היתר, בהתנהלות בעייתית של גורודיש במהלך המלחמה, שאם היו מתפרסמים היו צובעים את דמותו "ההירואית" של גורודיש בצבעים אחרים.
במאמר שכתב העיתונאי יהודה מלצר שפורסם בעיתון "חדשות" בספטמבר 1993, נכתב כי: "אלמלא חשופים בצריח והצלחתו המדהימה, ספק אם היה גורודיש, ועימו רבים וטובים, מגיעים אל עיוורון כה גמור.
קשה להעלות על הדעת ספר שהביא נזק יותר מכפי שהביא עלינו הספר הזה.
כמה חבל שלא בא מישהו אל גורודיש, אצבע אחת על איזו פסקה שבה הוא מעוצב מחדש בספר, אצבע אחרת קצת מתחת לעין שמאל ובמשיכה כלפי מטה, ובטפיחה חברית עוצר בעדו — "באמת, שמוליק?".
בשנת 1993, העלה בתיאטרון "הקאמרי" המחזאי הלל מיטלפונקט את ההצגה "גורודיש", שנתיים לאחר מותו.
בראיונות שקיים מיטלפונקט אודות המחזה הוא חזר על הטענה שהטרגדיה של גורודיש הייתה שהוא האמין למה שכתבו עליו בחשופים בצריח.
על אף הביקורת כנגד הספר בנוגע להשפעתו על "הילת הגנרלים", מציין אלון גן במאמרו כי בכל הנוגע לפולחן הגנרלים בכלל ופולחן גורודיש בפרט, טבת לא חידש אלא "הוסיף עוד קיסם" "למדורת המיתולוגיזציה שלהבותיה בערו בכל ערוצי התקשורת".
הוא מוסיף כי מיד לאחר המלחמה הפכו הגנרלים גיבורי הניצחון לדמויות מבוקשות על ידי כול וכי "תמונות הגנרלים עטורי ההילה קישטו את שערי המוספים של עיתוני סוף השבוע והעיתונים התמלאו בכתבות פרופיל שתיארו את קורותיהם ומעלליהם".
בשל הצלחתו הרבה, הייתה לספר השפעה רבה על צעירים לקראת גיוס ועל עיצוב השקפת עולם ובחירת דרכם הצבאית.
דוגמה להשפעה זו הייתה על יובל נריה, שקיבל את עיטור הגבורה במהלך לחימתו כקצין בגדוד טנקים בקרבות בקנטרה ובחווה הסינית ותיאר כיצד קריאת הספר השפיעה על הנתיב הצבאי בו בחר.
עם השנים הפכה כותרת הספר למטבע לשון ולביטוי שגור שחרג מעבר לגבולות השיח הצבאי.
מושג זה הושאל לשיח התקשורתי - "חשופים בצריח: המדינה דורשת מיליונים מאתר לטרון", לשיח הפוליטי - "ח"כים מתלוננים, נשארנו חשופים בצריח", לשיח החינוכי - "חשופים בצריח – ההורים בעיני המטפלים" ועוד.
ב-4 באוגוסט 1944 נעצרו אנה פרנק ובני משפחתה, וכן יהודים נוספים שהסתתרו עמם, בידי משטרת הסדר הנאצית.
כולם, למעט אוטו פרנק, מצאו את מותם במחנות השמדה.
השוטרים פעלו בעקבות הלשנה של אדם שנותר אנונימי עד ימינו, למרות שהועלו תאוריות שונות בנוגע לזהותו.
ב-1942 נכנסו בני משפחת פרנק, ההורים אוטו ואדית והבנות מרגוט ואנה, למסתור מאימת הנאצים ועושי דברם.
המסתור נודע בשם "האגף הסודי" בסניף חברת אופקטה בפרינסנחראכט 263, אמסטרדם.
פרט לבני משפחת פרנק הסתתרו שם גם הרמן ואוגוסטה ואן-פלס, בנם פטר, וכן יהודי נוסף בשם פרידריך פפר.
מרבית העובדים בבניין, כולל יאן חיס, ויקטור קוגלר, מיפ חיס, בפ ווסקאול ויוהנס קליימן היו שותפים לסוד וסייעו בכלכלת המסתתרים.
שותף נוסף לסוד היה אביה של בפ, יוהנס ווסקאול, אשר היה המנקה במחסני החברה ובנה עבור היהודים את המסתור.
ב-4 באוגוסט 1944 קיבל אובר-שטורמפיהרר יוליוס דיטמן ממטה הגסטאפו באמסטרדם שיחת טלפון בה נאמר לו שיש יהודים המסתתרים בפרינסנחראכט.
דיטמן ציווה על נגד האס דה קרל זילברבאואר לצאת ולעצור אותם.
מאוחר יותר נזכר זילברבאואר כי דיטמן ציין בפניו שהשיחה הגיעה מ"מקור מהימן".
זילברבאואר הגיע למקום עם שלושה מתנדבים הולנדים בבגדים אזרחיים, אך חמושים.
לדבריו, הוא שאל את אוטו פרנק כמה זמן הם שהו במחבוא.
תשובתו של פרנק כי הם התחבאו במשך שנתיים וחודש הדהימה אותו, ואוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק.
דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים, ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
מאוחר יותר נעצרו גם ויקטור קוגלר ויוהנס קליימן, אך שאר המסתירים הצליחו להתחמק ממעצר.
כל המסתתרים, למעט אוטו פרנק, מצאו את מותם במחנות השמדה.
לאחר המלחמה, הוציא אוטו פרנק לאור את יומניה של בתו, שזכו מיד לפרסום ולתפוצה בינלאומית.
בעקבות כך, נפתחה חקירה במטרה לאתר את האדם שהלשין לנאצים על המסתתרים.
החשד המיידי נפל על וילם ואן מארן.
ואן מארן הובא לבניין כמנהל המחסנים של החברה, לאחר שהמנהל הקודם, הלא הוא יוהנס ווסקאול, לקה בסרטן סופני.
כבר מהרגע הראשון חשד ואן מארן שמשהו חריג מתרחש בבניין, והשקיע את מרבית זמנו כדי לנסות לגלות מה.
איש מעובדי החברה לא חיבב אותו גם בשל היותו לא-סימפתי ומנהגו לגנוב.
ואן מארן היה נחוש לדעת האם אנשים מסתובבים במחסן בלילות, ובאחת הפעמים פיזר בו קמח תפוחי אדמה כדי לנסות לאתר עקבות רגליים.
בפעם אחרת הוא הניח עפרונות בקצה השולחן לאחר שכל העובדים יצאו כדי לראות האם הם יזוזו ממקומם.
ויקטור קוגלר תפס אותו פעם מציץ אל המחבוא דרך סדק שעשה בקיר.
ואן מארן תירץ את מעשיו בסקרנות לשמה, וכבדרך אגב הציג בפני קוגלר ארנק שמצא במחסן ושאל אותו האם הארנק שלו.
בפעם אחרת שוב הציג ואן מארן בפני קוגלר תיק מסמכים שמצא, ושוב טען קוגלר שהתיק שלו.
על התנהגותו של ואן מארן בעת המעצר ישנן עדויות סותרות.
יש הטוענים כי הוא נראה מופתע, בעוד אחרים טענו שהוא הצביע לזילברבאואר באצבעו על מקום המחבוא.
עם זאת, מיפ חיס העידה שהוא סייע לה לאסוף מהרצפה את דפי היומן של אנה.
ב-1948 נחקר ואן מארן בידי משטרת הולנד בחשד לשיתוף פעולה עם הנאצים.
מיפ חיס ויוהנס קליימן העידו על סקרנותו היתירה ועל אי-המהימנות שלו, כמו גם על מנהגו לפזר מלכודות ברחבי המחסן.
חיס אף העידה שהוא טען בפניה פעם שיש לו קשרים בגסטאפו.
ואן מארן הודה שחשד כי דבר מה מתרחש בבניין, אולם טען כי כלל לא העלה על דעתו שמסתתרים בו אנשים.
את מנהגו לפזר מלכודות הוא תירץ בכך שמתוקף תפקידו כעובד המחסן הוא ניסה ללכוד פורצים שנהגו לפשוט עליו.
החוקרים דחו את טענותיו אלו, שכן אילו חשד ואן מארן שמסתובבים בבניין פורצים היה עליו להודיע על כך למעסיקיו, קוגלר או קליימן, ולא לנסות ללוכדם באמצעים ילדותיים כאלו.
בנוסף על כך התגלה שוואן מארן עצמו נהג לגנוב מהמחסן כמויות גדולות של סוכר (חברת אופקטה עסקה במסחר בתבלינים) ולמוכרם בשוק השחור.
מקובל כיום להאמין שוואן מארן ידע על המסתתרים, אולם לא נמצאו עדויות חותכות לכך שהוא אכן הסגיר אותם.
על פי החקירה, ואן מארן לא היה אנטישמי או פרו-נאצי, וגם לא הכיר כלל את אוטו פרנק או איש מהמסתתרים, כך שלא היה לו מניע ברור להלשנה.
בנוסף על כך, אילו רצה בכך, הוא יכל להפליל בקלות את שאר המסתירים - בני הזוג חיס, בפ ווסקאול ואביה והם לא נעצרו מעולם.
לאורך כל המלחמה הוא ידע על דפי היומן של אנה שהיו מונחים במגירתה של מיפ, אולם לא סיפר על כך לאיש.
בהליך משפטי שנעשה ב-1949 זוכה ואן מארן מכל אשמה.
בשנת 1958, בעת שצייד הנאצים שמעון ויזנטל הרצה על יומנה של אנה פרנק בווינה, הוא הופרע על ידי קבוצת פרובוקטורים שטענה כי אנה פרנק היא פיקציה ודרשו כי יימצא הקצין הגרמני שעצר אותה במחבוא כהוכחה לנכונות הסיפור.
ויזנטל לקח את ההערה ברצינות, ולאחר שתחקר את השוטרים ההולנדיים שהשתתפו במעצר, הוא עלה על עקבותיו של זילברבאואר.
זילברבאואר זכר היטב את פרטי המעצר, אולם טען שלא ידוע לו מי היה המלשין.
לטענתו, היחיד שידע את זהותו היה דיטמן, שהתאבד מיד לאחר סיום המלחמה ולקח עמו את הסוד אל הקבר.
עם זאת, חקירתו של זילברבאואר גרמה לפתיחה מחדש של תיק ההלשנה, וואן מארן הובא לחקירה מחדש.
עם זאת, מיפ חיס חזרה בה מדעתה שהוא היה המלשין, והודתה כי רק התנהגותו הלא-סימפתית של ואן מארן גרמה לה לחשוד בו.
גם אוטו פרנק הכחיש זאת אם כי בפעם אחרת רמז בבירור שהוא היה המלשין.
ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד מותו ב-1971.
ב-1998 התפרסם ספרה הידוע של ההיסטוריונית האוסטרית מליסה מולר "הביוגרפיה של אנה פרנק", בו היא הצביעה על חשודה חדשה - לנה הרצוג (Lena Hartog).
הרצוג עבדה כמנקה במחסני הבניין, ובעלה עבד כמחסנאי לצדו של ואן מארן.
אין ספק שהיא ידעה על היהודים המסתתרים, שכן היא סיפרה על כך לאישה אחת שבביתה עבדה כמנקה.
ייתכן אף שהיא שמעה על כך מבעלה או מוואן מארן.
המניע של הרצוג, לטענתה של מולר, היה החשש שאם המשטרה תפשוט על הבניין ותגלה את היהודים, ייעצרו כל העובדים בו, כולל בעלה.
העונש על הסתרת יהודים באותה תקופה היה שליחה למחנות עבודה בגרמניה.
הרצוג נפטרה ב-1963 ובעלה עוד לפני כן.
הם נחקרו רק פעם אחת, וגם אז רק בקשר לוואן מארן, כך שלא ניתן להוכיח תאוריה זו.
הראיה היחידה של מולר הייתה טענתם של אוטו פרנק ומיפ חיס כי ידוע להם שהקול ששוחח עם דיטמן בטלפון היה קול של אישה צעירה.
עם זאת, האשמתה של הרצוג נדחתה בידי חיס, וגם בידי מרבית ההיסטוריונים העוסקים בנושא.
תאוריה דרמטית ושנויה במחלוקת הידועה לעיתים בשם "תאוריית הסחיטה", פיתחה קרול אן לי (Carol Ann Lee) - סופרת בריטית שמתגוררת באמסטרדם.
בשנת 2000 היא פרסמה ביוגרפיה של אוטו פרנק, בה טענה כי מי שהסגיר את היהודים לידי הנאצים היה אדם בשם טוני אהלרס.
אהלרס היה ידוע כאנטישמי אלים, ולפני המלחמה היה מעורב בקטטות רבות בבתי קפה בבעלות יהודית.
הוא נודע גם באופן כללי כאדם לא ישר ולא סימפתי, וכמי שמסובך תמיד בחובות.
במהלך המלחמה הוא היה חבר המפלגה הנאצית ההולנדית (NSB) של אנטון אדריאן מוסרט, והסגיר יהודים וחברי מחתרת רבים לשלטונות הנאציים.
הוא אף השתתף בפשיטות על בתיהם של אזרחים שנתפסו מחזיקים רדיו בניגוד לחוק.
ב-1945 הוא נעצר ונכלא בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים.
לטענתה של לי, באפריל 1941 נפל לידיו של אהלרס מכתב מאת הולנדי בשם יוליוס ינסן, שתקופה מסוימת עבד אצל אוטו פרנק, אשר בו מעיד ינסן שאוטו פרנק התבטא בגנות המשטר הנאצי.
אהלרס, שהיה מסובך בחובות, איים להעביר את המסמך לגסטאפו, וסחט מפרנק כסף כדי שלא יעשה זאת.
הסחיטה נמשכה בסכומים קטנים עד שב-1942 ירדה משפחת פרנק למחבוא.
אמו של אהלרס התגוררה בסמוך למטה החברה, וייתכן בהחלט שאהלרס התגורר אצלה באותה תקופה.
הוא יכול היה אם כן לתצפת על המפעל באין מפריע.
ידוע שאחד מהשוטרים ההולנדיים שהשתתפו בפשיטה היה מרטן קויפר, חבר קרוב של אהלרס.
אנשים המקורבים לאהלרס העידו ששמעו אותו אומר לאחר המלחמה במפורש שהוא זה שהסגיר את הפרנקים לגרמנים.
לי טוענת שהפרשה לא תמה בכך, וטענה שאהלרס המשיך לסחוט את פרנק גם לאחר המלחמה.
העילה לסחיטה הייתה, על פי השערתה, העובדה שהחברה של אוטו מכרה בתחילת המלחמה פקטין לוורמאכט.
חומר זה סייע בתעשיית הפלדה הגרמנית.
לאחר שיומנה של אנה התפרסם ברחבי העולם, ובייחוד לאחר שהועלו מחזה וסרט על בסיסו, לא יכול היה אוטו פרנק להרשות לעצמו ששמו יוכתם עקב סיוע לתעשייה המלחמתית הנאצית.
לטענתה של לי, אהלרס סחט מפרנק סכומי ענק שאותם בזבז על מכונית יקרה וטיולים ברחבי העולם.
התאוריה הוכחשה נמרצות בידי אשתו של אהלרס (שנפטר בשנת 2000), אולם אחיו ובנו טענו שהם מאמינים בה בלב שלם.
אווה שלוס, בתה של אלפרידה גרירינגר שאוטו התחתן עמה לאחר המלחמה, ביטלה את תאוריית הסחיטה בטענה ש"אוטו היה זהיר מאוד עם כסף, אני לא מאמינה לרגע שהוא יאפשר לכל אחד לסחוט אותו, אמא ואוטו עשו הכול ביחד, ואין שום דרך שאמא שלי לא תדע על דבר כזה".
הספר של לי עורר מחדש את ההתעניינות בנושא, והביא לפתיחת חקירה נוספת בשאלת זהותו של המלשין האלמוני בשנת 2003 על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי (בהולנדית: Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie).
מאמרים שהתפרסמו בעקבות ספרה של לי, שללו את התאוריה מכל וכל, וטענו שהיא נסמכת על ראיות נסיבתיות בלבד.
דוד ברנוב (David Barnouw), ראש המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי, פרסם כעבור שנה מחקר מקיף בשם "מי באמת בגד באנה פרנק?" יחד עם עמיתו ג'רלד ואן דר סטרום ( Gerald Van Der Stroom).
גם במחקר זה הם לא הצליחו לקבוע חד משמעית את זהותו של המלשין, אולם שללו את אשמתו של אהלרס.
לטענתם, לא רק שראיותיה של לי הן נסיבתיות בלבד, היא אף טעתה בכמה מהעובדות.
היא התייחסה ברצינות גמורה לעדותו של אהלרס על כך שהוא היה המלשין, בעוד הוא נודע כרברבן כפייתי שאינו יודע להבחין בין מציאות לדמיון.
היא גם הגזימה בתיאור אורח החיים הבזבזני שחי כביכול אהלרס באמצעות כספי הסחיטה מפרנק.
מחברי המאמר לא התרשמו שאהלרס ניהל רמת חיים יוצאת דופן.
הוא נסע פעם אחת ויחידה לצרפת.
הצליח לרכוש מכונית קטנה ואף התגורר במשך שנתיים בדירה מרווחת.
מה גם שהתגורר באותה דירה שבע שנים לאחר מותו של אוטו פרנק.
כלומר, זמן רב לאחר "הסחיטה" כביכול.
לטענתם, אכן התקיים קשר בין פרנק לאהלרס, אולם הוא היה פשוט יותר.
אהלרס אכן הציל את פרנק על ידי כך שעיכב את מכתבו של ינסן לגסטאפו, וייתכן שאף ביקש על כך תשלום מפרנק.
לאחר המלחמה, כאשר אהלרס נעצר, פרנק העיד לטובתו של אהלרס, אולם משך את ידיו ממנו לאחר שנודעו לו מעלליו האמתיים.
אין רמזים לסחיטה של ממש.
באפריל 2015 יצאה לאור בבלגיה ביוגרפיה של אליזבת "בפ" ווסקאול, מקבוצת הסייענים למשפחת פרנק וחברתה הקרובה של אנה.
המחקר נכתב על ידי העיתונאי הפלמי ירואן דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק ומתבסס על עדויות חדשות של בני משפחת ווסקאול.
על פי הספר המלשינה הייתה נלי ווסקאול, אחותה הצעירה של בפ.
לא רק בפ הייתה מעורבת בהסתרת היהודים, אלא גם אביה יוהנס.
הוא היה זה שבנה את ארון הספרים המפורסם שכיסה את הכניסה למחבוא.
שאר משפחת ווסקאול לא ידעה על כך, ויוהנס ובפ הקפידו לא לדבר בבית על הנושא.
נלי לעומת זאת, הייתה אנטישמית ופרו-נאצית.
היא לא שבעה נחת מהאהדה שהפגינו אביה ואחותה כלפי היהודים, ובאחת הפעמים צעקה עליהם: "לא נותר לכם אלא להצטרף ליהודים".
להוכחות הנסיבתיות של מחברי הספר מצטרפת עדותם של אוטו פרנק ומיפ חיס שההלשנה באה בקול של אישה צעירה.
בנה של בפ מציין בספר כי אימו חשדה באחותה לאורך כל השנים, אך לא יכלה להביא עצמה לידי חשיפת האמת על כל המשתמע מכך, ונשאה את חשדותיה איתה עד ליום מותה.
ידוע גם על תכתובת ענפה בין בפ לאוטו פרנק, שהועלמה בידי בפ, וייתכן שהסיבה לכך הייתה מכתבים שהתייחסו לנלי.
בצד התאוריה אודות הלשנתה של נלי, חשף יופ ואן אייק כי לאחר חזרתו של אוטו פרנק לאמסטרדם הוא לקח איתו את בפ ויחד עברו את כל דירות השכנים של בית המסתור ושאלו האם הם ידעו על המסתתרים.
המספר הרב של האנשים באותו מתחם יכול בהחלט להיות הגורם שהוביל בסופו של דבר למעצר.
דעתו של אוטו פרנק בנושא, השתנתה מספר פעמים.
בראיון הראשון שנערך עמו, הוא רמז בבירור שהמלשין היה ואן מארן.
עם זאת, ב-1979 בריאיון למגזין לייף, הוא טען שוואן מארן חף מפשע, וטען שהאשם הוא שוטר הולנדי, שאותו הכיר ואת שמו לא רצה בשום אופן לציין.
לשאלת המראיין מדוע הוא שתק אם כך, השיב פרנק שלא היו לו ועדיין אין לו ראיות חותכות לאשמתו של אותו שוטר.
הוא נפטר שנה לאחר מכן ומעולם לא מסר את שמו של אותו שוטר.
בדצמבר 2016 פרסם מכון המחקר ההולנדי של בית אנה פרנק מחקר המצביע על האפשרות התאורטית (אשר איננה נסמכת על ראיות) כי הפשיטה על המשרדים והמחסנים שבצמוד להם שכנו המסתתרים נועדה לאתר חשודים בזיוף תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.
באוקטובר 2017 הכריז סוכן ה-FBI לשעבר וינס פנקוק כי הוא פותח מחדש את החקירה.
פנקוק הרכיב צוות שכלל עשרות מומחים בשלל נושאים, והשתמש בטכנולוגיות חדשות שפותחו במיוחד בשבילו כדי לסקור את הארכיונים ההולנדיים והגרמניים מאותה תקופה.
פנקוק גילה מכתב שנשלח לאוטו פרנק לאחר המלחמה, ובו נטען כי הכתובת הוסגרה בידי אדם בשם ארנולד ואן דן ברך.
פנקוק גילה כי ואן דן ברך היה עורך דין יהודי שהיה אחד מנכבדי הקהילה היהודית באמסטרדם וחבר המועצה היהודית של העיר.
פנקוק גילה מסמכים המעידים על כך שלמועצה היהודית היו רשימות של מקומות המסתור היהודיים באמסטרדם.
כמו כן הוא גילה ראיות לכך שלפחות חלק מהרשימות הועברו לידי הגרמנים.
לדעת פנקוק ואן דן ברך נחשף לרשימות המועצה היהודית ומסר אותן לגרמנים כדי להציל את חייו וחיי משפחתו.
פנקוק טוען כי ואן דן ברך ומשפחתו הסתובבו חופשי לאורך רוב המלחמה ונהנו מחסות הגרמנים שאף שקלו להעניק להם תעודת ייחוס ארי.
מסקנות מחקרו של פנקוק פורסמו בינואר 2022 בספר בשם "הבגידה באנה פרנק: חקירת תיק ישן" שנכתב בידי רוזמרי סאליבן.
המחקר זכה להד תקשורתי רחב, אולם היסטוריונים שונים בהולנד סברו שהוא נשען על ראיות נסיבתיות בלבד.
כמו כן, לטענת חלק מההיסטוריונים, ואן דן ברך מעולם לא נהנה ממעמד מיוחד בקרב הגרמנים.
אדרבה, הוא עצמו נאלץ להסתתר במשך רוב המלחמה.
במרץ 2022 פורסם מחקר נוסף, על ידי צוות חוקרים בראשות חוקר ההיסטוריה היהודית פרופ' בארט וולט מאוניברסיטת אמסטרדם, ששלל את הטענה שוואן דן ברך הסגיר את משפחת פרנק.
חשוב על זולתך הוא שיר מאת המשורר והיוצר הפלסטיני מחמוד דרוויש, שהתגורר בחיפה במעמד של תושב קבע.
השיר פורסם בקובץ השירים בשם "כפרחי השקד או רחוק יותר" בשנת 2005.
השיר פונה אל מצפונו של האדם וקורא לו: אתה האיש החי את חייך ומרוכז בדאגה לעצמך, חשוב על זולתך, על האנשים החלשים הזקוקים לטיפול ותשומת לב, ושגורלם לא שפר עליהם כשלך.
חשוב עליהם בעודך חי את חייך, ומבצע את פעולות היומיום השגרתיות.
כותרת השיר "חשוב על זולתך" מנוסחת כפועל בלשון ציווי, ומדגישה את המסר העיקרי שהמשורר מנסה לשלוח אל המקבל.
סגנון פנייה זה הופך את המשורר למטיף ומדגיש את הרפורמה החברתית אליה הוא שואף, ליצירת קהילה טהורה, ללא אנוכיות, נטולת פגמים ושחיתות.
חזרתו של המשפט בכל פסוק נדמה כצלצול של פעמון אזעקה החוזר ומזכיר לשומע את האמת ואת החובה המוטלת עליו.
מטבע הלשון הזו באה כצעקה המעירה את מצפונם הנעדר של בני האדם.
קריאתו של המשורר כפי שהיא משתקפת בנוסח השיר, אין משמעה שעל האדם לבטל את מחויבויותיו, צרכיו וצרותיו, אלא קוראת לו לתת ככל יכולתו, וְלוּ מהמעט שבידו, וְלוּ רַק במחשבה על זולתו.
בספר הדן ביצירתו של דרוויש, "מחמוד דרוויש: אני לא יכול לשכוח" , מאופיינת שירתו ככזו ההופכת נושאים פוליטיים לנושאים אנושיים ודנה בגורלו של האדם.
יצירתו, העוסקת רבות בגורל העם הפלסטיני, דנה באתגרי הקיום מנקודת מבט אנושית.
קובץ השירים "כפרחי השקד או רחוק יותר" בו מפורסם השיר, נכתב בתקופה הקרובה למותו, וניכר בו הכאב שליווה תקופה זו בחייו.
השיר הולחן על ידי מירה עווד ומרסל ח'ליפה ובוצע על ידם ועל יד מבצעים שונים, בין היתר בטקס יום הזיכרון הישראלי פלסטיני בשנת 2017 ובטקס אקו"ם 2017.
חשוד על פי ההגדרה המילונית הוא מי "שנתעורר חשד כלפיו, שנוטים לחשוב עליו כי הוא אשם במעשה שלילי מסוים".
ההגדרה בחוק הישראלי היא: ""חשוד" – חשוד בביצוע עבירה", כלומר, אדם שלדעת גורם ברשויות החוק יש יסוד להניח שביצע עבירה.
בעגה של אכיפת החוק, חשוד הוא אדם מסוים שהואשם או נחשד בביצוע עבירה.
שוטרים וכתבים בארצות הברית משתמשים לעיתים קרובות במילה "חשוד" כז'רגון כאשר מתייחסים למבצע העבירה.
עם זאת, בהגדרה הרשמית, העבריין הוא השודד, התוקף, הזייפן וכו' – האדם שביצע את הפשע.
ההבחנה בין חשוד לבין עבריין מכירה בכך שאין ידיעה שהחשוד ביצע את העבירה, ואילו העבריין הוא מבצע העבירה, אפילו אם הוא עדיין לא נחשד שביצע את העבירה.
החשוד עשוי להיות אדם אחר מן העבריין, או שלא היה שום פשע בפועל, כלומר אין עבריין.
טעות נפוצה בדו"חות המשטרה היא בתיאור החשוד על ידי עדים, כאשר העדים מתארים את החשוד כעבריין (העדים בדרך כלל מגדירם את החשוד כעבריין, בעוד שתמונת המעצר היא של חשוד).
לעיתים קרובות נאמר כי המשטרה מחפשת את החשוד, כאשר אין חשוד; המשטרה "יכולה" לחפש אחר חשוד, אבל הם בוודאי מחפשים את העבריין.
פעמים רבות לא ניתן לדעת מהדו"ח המשטרתי האם יש חשוד או לא.
אולי משום השימוש השגוי במילים חשוד ועבריין, החלו במשטרת ארצות הברית בתחילת המאה ה-21 להשתמש במונחים חדשים, ובהם אדם בעל עניין, חשוד אפשרי, ואפילו אדם בעל עניין אפשרי, כדי להתכוון לחשוד.
על פי המערכות המשפטיות של ארצות הברית, לאחר אישור החלטה לעצור חשוד או לחייב אותו למשפט, על ידי תובע, חבר מושבעים גדול או שופט לאחר מכן ניתן לכנות את החשוד כנאשם, ורק לאחר שהורשע החשוד הוא נקרא עבריין.
בישראל כאשר אדם נחשד בביצוע עבירה הוא לרוב נחקר באזהרה במסגרת חקירה פלילית שלרוב נעשית במסגרת חקירה משטרתית.
בסוף החקירה, מחליטה הרשות החוקרת אם לסגור את התיק, או להגיש או להמליץ להגיש כתב אישום נגדו החשוד.
ישנם חוקים והוראות חוק ספציפיות בחקיקה בישראל שעוסקים ב"חשודים" ובהם:
מעצר חשודים שלא בצו שופט.
סעיף 23 (א) לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו–1996 קובע: "שוטר מוסמך לעצור אדם אם יש לו יסוד סביר לחשד שאותו אדם עבר עבירה בת מעצר והתקיים אחד מאלה".
חקירת חשודים: חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), תשס"ב-2002, עוסק בחקירה משטרתית ופלילית של "חשודים".
"חקירה" מגודרת בסעיף 1 לחוק: "לרבות תשאול או גביית הודעה בקשר לעבירה, בידי שוטר".
"חשוד" מוגדר בסעיף 1 לחוק: "חשוד בביצוע עבירה".
נראה שהכוונה לחשוד בעיני רשויות אכיפת החוק.
על אף שזה לא נאמר בחוק, נראה כי אדם שפורסמה כתבה בעיתון שמחשידה אותו בביצוע עבירה, או שהוגשה נגדו תלונה, אינו נחשב "חשוד" בפלילים, כל עוד הוא לא נחקר או תושאל על ידי רשויות החוק.
אם הוגש נגד החשוד כתב אישום הוא נחשב מאותה כעת כ"נאשם".
לכלל זה נקבעו סייגים בסעיפים אחרים בחוק .
בסעיף קטן (2) הוטלה על הרשות חובה ליידע את החשוד על זכותו לבקש אסור פרסום.
חִשְׁחוּשׁ הוא שם כולל שניתן למגוון פעולות חזרתיות יזומות, היוצרות גירוי חושי בעבור הפרט.
שכיחות החשחוש גבוהה בקרב אוטיסטים ובקרב אנשים עם הפרעה בעיבוד התחושתי.
חשחוש עשוי להתבטא בתנועות גופניות, בהשמעת צלילים, בשימוש במילים או בהזזת חפצים באופן חזרתי.
שימוש בחשחוש נחשב לתגובה אופיינית בעקבות גירוי יתר של החושים, והוא משמש להרגעה עצמית ולחסימת גירויים סביבתיים שקיימת רגישות מוגברת אליהם.
קיימת תאוריה שלפיה החשחוש משמש להקלה על חרדה ועל רגשות מציפים אחרים.
לחשחוש יש מגוון צורות גירוי - מישוש, ראייה (חשחוש ויזואלי), שמיעה, חוש הריח והמערכת הוסטיבולרית (האחראית לשיווי המשקל).
בין הסוגים הנפוצים של חשחוש ניתן למצוא נפנופי ידיים; נדנוד של הרגליים ושל הגוף; מצמוץ אינטנסיבי; דפיקות ראש; חזרה על קולות, רעשים או מילים; משחק באצבעות הידיים; שימוש בחפצים מסתובבים; או עיסוק בחפצים שמספקים גירוי והסחת דעת מהסביבה.
בהתאם לכך, ניתן לראות בחשחוש סוג של פיג'טינג.
החשחוש כולל בדרך כלל תנועות גוף חזרתיות או השמעת קולות.
סוגים נפוצים של חשחוש הם:
תנועות ידיים חזרתיות - הקשה עם האצבעות או נפנוף של הידיים
תנועות גוף - נדנוד של הגוף קדימה ואחורה או הליכה במעגלים
שינוי יציבה - החזקת ידיים או אצבעות בזווית מסוימת או קימור הגב בזמן ישיבה
גירוי ויזואלי - צפייה בעצם מסתובב או נפנוף של האצבעות מול העיניים
התנהגות חזרתית - פתיחה וסגירה של דלתות או הדלקה וכיבוי של מתג התאורה
גירוי אוראלי - לעיסה של עצמים או של חלקי גוף
תלישת שערות, קילוף ציפורניים, כסיסת ציפורניים, חיטוט בעור
גירוי שמיעתי - הקשבה חזרתית לשיר מסוים או לצליל מסוים, חזרה על מילים ועל משפטים, שריקה
אוטיסטים נוטים לחשחש באמצעות הידיים, העיניים ואיברי גוף נוספים.
לאורך השנים, נוסחו תיאוריות רבות להסבר התופעה.
הפופולרית מביניהן גורסת שהפעולות נעשות על מנת לשחרר אנרגיה ולהקל על עצבנות.
החשחוש נוטה להרגיע את מערכת העצבים, עוזר בהתמודדות עם הפרעות קשב, ואף נחשב לפעולה טבעית ובריאה.
במדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות נפשיות (DSM), שפורסם על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, התנהגות החשחוש מתוארת כ"אוסף של גינונים מוטוריים סטראוטיפים חזרתיים" ומפורטת כאחד התסמינים של שייכות לספקטרום האוטיסטי.
גישות שונות גורסות כי החשחוש מערב גירויים חושיים ומוטוריים כאחד, ותחושת אי נוחות שנגרמת עקב גירוי כזה עשויה לגרום לשימוש בחשחוש.
אחרים טוענים כי החשחוש נותן לאדם תחושת שליטה על גופו, והרגשה שהוא מצליח לווסת את הגירויים הלא נעימים מהסביבה.
מכיוון שחשחוש אינו מנהג מקובל בחברה, לעיתים נעשים ניסיונות לגרום לאוטיסטים להפחית את השימוש בו באמצעות טיפולים רגשיים שונים.
רוב האנשים בקהילה האוטיסטית מתנגדים לניסיונות להפחית או לבטל את השימוש בחשחוש, מכיוון שהוא כלי חשוב לוויסות עצמי.
בנוסף, מחקרים מראים שניסיונות למנוע מאנשים לחשחש עלולים להזיק להם בטווח הארוך.
אף על פי שהרוב המכריע של האוטיסטים משתמשים בחשחוש, קיומו כתסמין התנהגותי אינו מעיד על שייכות לספקטרום האוטיסטי.
ההבדל המרכזי בין חשחוש אוטיסטי לבין חשחוש אצל אנשים שאינם אוטיסטים ("נוירוטיפיקלים") מתבטא בעיקר בסוג הגירוי ובכמותו.
על אף העובדה ששימוש בחשחוש עשוי להקל מאוד בזמן הצפה חושית, לעיתים הוא עלול להוביל לפגיעה עצמית.
דוגמאות לחישחוש פוגעני כוללות הטחת ראש בחפצים או בקירות, נשיכות ידיים, שפשוף עצמי מוגזם, תלישת שיער ושריטות.
על אף הקושי הקיים בהפסקה מלאה של חשחוש, ישנן דרכים לצמצם את השימוש בו ולהפכו לבטוח.
חשחוש פוחת בסביבות בטוחות ושלוות מבחינה חושית, שבהן האדם מרגיש בנוח.
בנוסף, הפחתת גירויים מעוררי דחק וחרדה עשויים גם הם לגרום לצמצום השימוש בחשחוש.
אחת הדרכים לעשות זאת היא הקפדה על לוח זמנים קבוע וידוע מראש, שיעניק לאדם ודאות ביחס לעתיד הקרוב.
חידות וצעצועים מפיגי מתח עשויים גם הם לתרום להרגלי חשחוש בטוחים.
חַשְׁדָנוּת היא קוגניציה של חוסר אמון, מצב בו אדם מטיל ספק ביושרתו של אדם אחר, או מאמין שאדם אחר אשם בסוג כלשהו של עוולה או פשע, אך ללא הוכחה בטוחה לכך.
חשד יכול להתעורר גם בתגובה לאובייקטים השונים באופן שלילי מרעיון צפוי.
המילה "חשדנות" היא שם עצם שנוצרה מהשורש ח-ש-ד, המציין חוסר אמון.
הסיומת "-נוּת" משמשת ליצירת שם עצם המייצג מצב או תכונה.
המילה האנגלית "Suspicion" מגיעה מאנגלית תיכונה דרך הצרפתית העתיקה, שבעצמה נולדה כווריאציה של המילה האיטלקית "suspectio", נגזרת של המונח הלטיני "חשוד", שפירושו "לִצפּות".
בייקון טוען כי שורש החשדנות הוא חוסר ידע; לכן, התרופה לחשדנות היא ללמוד יותר על הבעיה שמטרידה אותך.
אם בעל מודאג מחבריה הגברים של אשתו, עליו לשאול אותה על טיב הקשרים הללו ולהביע את חששותיו, במקום לבנות את חשדותיו.
בייקון דוחף אנשים העולים בהם חשדות, להתוודות עליהם בפני האנשים בהם הם חושדים, כדי לפתור את העניין.
המחזאי האנגלי וויליאם שייקספיר ציין כי "חשד תמיד רודף את מחשבותיו של האשם".
המחזאי, המשורר והשחקן האנגלי בן ג'ונסון (1572–1637), בן זמנו של שייקספיר, תיאר את החשד כ"רעל שחור" ש"מדביק את המוח האנושי כמו מגפה".
סמואל ג'ונסון (1709–1784), סופר ומסאי אנגלי, כינה את החשד "כאב חסר תועלת" שבו לאדם יש אמונה כי רוע אדיר טמון בכל רעיו.
המשורר הסקוטי רוברט ברנס (1759–1796) כינה את החשד "שריון כבד" שמפריע לבני אדם יותר מאשר מגן עליהם.
מהאטמה גנדי, מנהיגה הפוליטי והרוחני של תנועת העצמאות ההודית הבלתי אלימה, הזהיר שאם יתעוררו חשדות לגבי אחד מהמניעים של אדם, אז כל מעשיו עלולים להיות נגועים בחוסר האמון ובחוסר הוודאות הללו.
בארצות הברית, בתי המשפט משתמשים במונח "חשד סביר" בהקשר לזכותה של המשטרה לעצור אנשים ברחוב.
חשופה הוא סרט דרמה ומתח אמריקאי משנת 2016, בבימויו של ג'י מאליק לינטון (שנרשם תחת השם הבדוי דקלן דייל).
הסרט עוסק בבלש משטרת ניו יורק החוקר את מותו המסתורי של שותפו, תוך חשיפת שחיתות משטרתית וסוד מסוכן הקשור לאישה צעירה.
בתפקידים הראשיים מככבים קיאנו ריבס, אנה דה ארמס ומירה סורבינו.
הסרט מתמקד בקשר בין החקירה המשטרתית לבין חוויותיה המיסטיות של אישה צעירה ממוצא לטיני.
הסרט עוקב אחר בלש המשטרה סקוט גלבאן (קיאנו ריבס), החוקר את מותו של שותפו, הבלש ג'ואי קאלן.
במקביל, איזבל דה לה קרוז (אנה דה ארמס), אישה לטינית צעירה, חווה אירועים על-טבעיים לאחר עדותה לנס.
החקירה מובילה את גלבאן לחשיפת שחיתות בתוך מחלקת המשטרה ולסוד מסוכן הקשור לאיזבל, בעוד היא מתמודדת עם עברה ועם חוויותיה המיסטיות.
קיאנו ריבס – בלש סקוט גלבאן, החוקר את מותו של שותפו.
אנה דה ארמס – איזבל דה לה קרוז, אישה צעירה החווה אירועים על-טבעיים.
מירה סורבינו – ג'נין קאלן, אלמנתו של הבלש קאלן.
כריסטופר מקדונלד – לוטננט גלווי, מפקד במשטרה.
ביג דדי קיין – בלאק, דמות מעורבת בחקירה.
לורה גומז – אווה, קרובת משפחה של איזבל.
איסמאל קרוז קורדובה – חוזה דה לה קרוז, אחיה של איזבל.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 8%, המבוסס על 25 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מציג עלילה משעממת ומסובכת, שאינה מצליחה לרתק את הצופים, למרות צוות השחקנים המעניין." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 23 מתוך 100, המבוסס על 5 ביקורות, המעיד על "ביקורות לא אוהדות באופן כללי".
חשיבה אוכלוסייתית היא תפיסה בביולוגיה אבולוציונית ובפילוסופיה של הביולוגיה, שלפיה מינים ביולוגיים, תופעות ביולוגיות ואף מוסדות חברתיים כמו מילים או חוקים, מורכבים מאוכלוסיות של פרטים ייחודיים, שכל אחד מהם שונה במידה מסוימת מהאחרים אך אלו אינם מבוססים על "טיפוס" אידיאלי או מהות קבועה.
חשיבה אוכלוסייתית היא דרך מחשבה המנוגדת לחשיבה טיפולוגית או חשיבה מהותנית שהייתה מרכזית לחשיבה מאז יוון העתיקה.
בביולוגיה, מאפיינים משותפים נובעים מקרבת מוצא ומהעברת גורמי תורשה (זרימת גנים), השונות בין הפרטים אינה תוצאה של סטיות מהטיפוס האידיאלי, אלא תכונה ממשית, טבעית ובעלת משמעות אבולוציונית ואילו האידיאל שאנו מדמיינים הוא מעין ממוצע של הפרטים הקיימים, וממוצע זה יכול גם להשתנות עם הזמן.
את המונח חשיבה אוכלוסייתית טבע הביולוג האבולוציוני ארנסט מאייר בשנת 1959, כדי להצביע על אחת ההשלכות המרכזיות, לדעתו, של תורת האבולוציה על הפילוסופיה.
בליבת החשיבה האוכלוסייתית עומדת ההנחה שיצורים חיים הם פרטים אינדיבידואליים בתוך אוכלוסיות, ותכונותיו של כל פרט הן ייחודיות.
קבוצות טבעיות של פרטים – כמו משפחות או מינים ביולוגיים – הן קהילות של מוצא משותף, והדמיון ביניהן נובע מקרבתן ההיסטורית ומהעברת גורמי תורשה (זרימת גנים) עקב רבייה.
מכאן, שהמשותף בין פרטים אינו מבוסס על דימוי אידיאלי או טיפוס מהותי של "המין", והבדלים אינם תוצאה של פגמים או חריגות מה"טיפוס" או האידאה, אלא תוצאה טבעית של שונות ממשית.
לכן "טיפוסים" אינם קיימים במציאות – הם רק ייצוגים של ממוצעים סטטיסטיים.
פילוסופים עדיין מתווכחים על משמעות המושג והשלכותיו, אולם עבור מדענים ההסתכלות על יצורים חיים במונחים של אוכלוסיות, ולא של טיפוסים שכל אחד מהם נושא מהות קבועה, מהווה שבירה ברורה ורדיקלית הן של מסורות אינטלקטואליות קודמות והן של "ביולוגיה עממית".
המושג הוא בעל משמעות מעבר לביולוגיה בתחומים של מדעי החברה.
אפלטון פיתח את הדוקטרינה המהותנית לפיה כל הדברים הממשיים בעולם הם ייצוגים לא מושלמים של אידאות.
לדוגמה משולשים המצוירים בחול הם בעצם רק "צל" או ייצוג חומרי של משולשים גאומטריים אידיאליים, בעלי קווים חסרי עובי.
מה שחשוב בגאומטריה זה לא המשולשים המצוירים בחול (שהם לא מדויקים, יש לקווים שלהם עובי וכו') אלא האידאות שלהם - משולשים אידיאלים בעלי זוויות של 180 מעלות ותכונות נוספות.
הביולוג ריצ'רד דוקינס טוען כי בשלב זה בוצעה קפיצה לוגית לפיה גם עצמים אחרים בעולם, ובכלל זה יצורים חיים, הם "רק" יצוג של אובייקט אידיאלי יחיד שבו יש לדון, כאילו היו סוג של משולש.
לפי רעיון זה נובע לדוגמה כי, כל ארנבים בעולם הם בעצם סוג של ייצוג של ארנב אחד "אמיתי" או אידיאלי.
ארנבים בשר ודם שונים זה מזה ושונים מעט, מאותו ארנב "האידיאלי", אבל הם לכאורה מעין סטייה מהאידיאל שכביבול מתקיים במישור קיום אחר.
התאוריה האבולוציונית שונה בתכלית מהתפיסה המהותנית.
היא מתארת ארנבות כאוסף של יצורים נפרדים זה מזה - כך לדוגמה ארנבת אחת היא שונה במידת מה מהארנבת שהמליטה אותה, וכן מהארנבות האחרות שחיות לצידה.
הצאצאים של אותה ארנבת יהיו בהכרח שונים במובנים מסוימים ממנה עצמה.
המטען הגנטי שלהם יהיה שונה לדוגמה, וגם הסביבה הטבעית או החברתית שבה הצאצאים יחיו עשויה להשתנות ולכן להפעיל לחצים אבולוציוניים אחרים.
אם יש "ארנב תקני" אז הוא רק מציין את המרכז של התפלגות נורמלית של "ענן" של ארנבונים אמיתיים.
ההתפלגות של הגנים והתכונות של הארנבות משתנה עם הזמן בעקבות שינויים אבולוציונים בעקבות כוחות הגורמים לשינויים אלה - כמו שינוים באקלים, בגאוגרפיה, במערכות אקולוגיות, בהרכב של מינים אחרים, או עקב דינמיקה של ברירה זיווגית.
כדברי דוקינס, למעשה "אין שום "ארנביות" קבועה, אין שום מהות ארנבית התלויה על בלימה בשמיים".
לדוגמה אם כיום אורך האוזניים של ארנבת מסוים נחשב הארוך ביותר האפשרי, הרי עם הזמן, אורך האוזניים הממוצע יכול להשתנות, כך שאורך זה יהיה במרכז ההתפלגות.
עם הזמן הדברים שאנו מכנים "ארנבות" עשויים להתפתח למינים שיראו שונים מאד מארנבות עד כדי כך שיהיה קשה להאמין שהם התפתחו מהם.
חשיבה זו כונתה על ידי מאייר "חשיבה אוכלוסייתית"
מאייר כתב לראשונה על שינוי בחשיבה של ביולוגים בשנת 1955. בשנת 1959, הוא כתב על כך בהרחבה רבה יותר וטען כי אפלטון היווה השראה ל"חשיבה טיפולוגית" שלפני צ'ארלס דרווין.
מאמרים אלה יצאו פחות או יותר במקביל למאמר של ארתור קיין, שטען כי קארולוס לינאוס הושפע רבות מאריסטו – לא רק במילים "סוג" (genus) ו"מין" (species), אלא גם ברעיון המהויות של אריסטו (Cain 1958).
גם מאייר וגם קיין הגיעו למסקנה כי תפיסותיהם של הוגים שקדמו לדרווין, והושפעו מהיוונים, היו שגויות, והבנתם את הטבע נפגעה.
לפי הביקורת של מאייר שגיאה זו נבעה בשל הסתמכותם על האידיאה (eidos) האפלטונית, ולפי הביקורת של קיין השגיאה נבע מהתסמכות על הלוגיקה האריסטוטלית.
מאוחר יותר, הול (Hull 1965) הכניס במפורש להקשר זה את המונח "מהותני" (essentialist), מושג שכבר היה בעל גוון שלילי בזכות קרל פופר (Popper 1944), כדי לתאר את החשיבה הטרום-דרוויניסטית.
לפי גישה זו, שני מרכיביה העיקריים של החשיבה הטיפולוגית הם: (1) שמינים מחזיקים במהויות קבועות, ו־(2) שמטרתה של הטקסונומיה היא לגלות מהויות אלו.
בסופו של דבר אימץ מאייר את התווית "מהותנות" (essentialism) כמילה נרדפת ל"חשיבה טיפולוגית".
החלק הראשון בתזה של מאייר – החלק המהותני של סיפור המעבר – עמד בעשורים האחרונים תחת בחינה ביקורתית מצד היסטוריונים (Sober 1980; Sloan 1985; Greene 1992; Amundson 1998; Winsor 2001, 2006b; Stevens 2002; Müller-Wille 2007).
בהסבר המלא הראשון שלו על המעבר מן החשיבה הטיפולוגית, כתב מאייר כי עבור החושב במונחים של אוכלוסיות:
"כל האורגניזמים והתופעות האורגניות מורכבים מתכונות ייחודיות, וניתן לתארם באופן קולקטיבי רק במונחים סטטיסטיים.
פרטים – או כל סוג של ישויות אורגניות – יוצרים אוכלוסיות, שלגביהן נוכל לקבוע את הממוצע החשבוני ואת הסטטיסטיקה של השונות.
ממוצעים אינם אלא הפשטות סטטיסטיות – רק הפרטים שמהם מורכבות האוכלוסיות הם ממשיים."
מאייר הדגיש כי החשיבה האוכלוסייתית חלה לא רק על אורגניזמים אלא גם על "תופעות אורגניות", והוא חזר והבהיר כי אוכלוסיות נוצרות על־ידי "כל סוג של ישויות אורגניות." עשורים מאוחר יותר, בספרו משנת 1982, הבהיר בצורה חדה עוד יותר את הרעיון הכללי של חשיבה אוכלוסייתית:
"ייחודיות זו נכונה לא רק לגבי פרטים, אלא גם לגבי שלבים במחזור החיים של כל פרט, ולגבי צבירי פרטים – אם יהיו אלה דֵמים (demes), מינים, או חברות של צמחים ובעלי חיים.
בהתחשב במספר הרב של גנים שמופעלים או מושבתים בתא נתון, ייתכן מאוד שאין אפילו שני תאים בגוף שהם זהים לחלוטין.
ייחודיות זו של פרטים ביולוגיים משמעה שעלינו להתייחס לקבוצות של ישויות ביולוגיות ברוח שונה לחלוטין מהדרך שבה אנו מתייחסים לקבוצות של ישויות אי־אורגניות זהות.
זהו המשמעות הבסיסית של (החשיבה האוכלוסייתית)."
לפי דוקינס, המושג המודרני "מהותנות" נתבע רק בשנת 1945. לכן בקרב כתביו של דרווין אין התייסחות למושג זה.
אך אלפרד ראסל וולאס שגילה במקביל לדרווין את האבולוציה שמתרחשת עקב ברירה טבעית, כתב את המאמר "על נטייתם של זנים להתרחק עד בלי גבול מהטיפוס המקורי".
נטייה טבעית לתפוס דברים באופן מהותני
בעיני מאיירס אחיזה של מהותנות במחשבה המערבית מאז אפלטון היא אחד החסמים הגדולים לגילוי האבולוציה בשלב מוקדם יותר, לא פחות מחסימת תאוריה זו עקב דוגמה דתית.
לגישה זו שותפים גם ביולוגים בולטים אחרים כמו ריצ'רד דוקינס.
לפי מאיירס, הסיבה לכך שהאבולוציה התגלתה רק באמצע המאה ה-19 היא שחשיבה מהותינית נמצאת אצל רוב בני האדם, אם בגלל השפעת התרבות היוונית-מערבית על החינוך או בגלל שהדבר נתפס כאמת אינטואיטבית.
לפי רעיון זה, "ארנב הוא ארנב הוא ארנב".
לעומת זאת החשיבה האוכלוסייתית רואה בציבור הארנבים מעין אוסף של ממוצאים סטטיסטיים שמשתנה עם הזמן, שיכול להיות שונה מהארנב הטיפוסי לפני מיליון שנה או בעוד מיליון שנה, ודבר זה הוא הפרה של טאבו פנימי.
לפי דוקינס, פסיכולוגים החוקרים את היכולת הלשונית אומרים שילדים הם מטבעם בעלי תפיסה מהותנית.
דוקינס משער כי דבר זה נועד לשם פישוט של הבנת העולם על ידי חלוקה שלו לקטגוריות נבדלות, שלכל אחת מהן יש שם עצם משלה.
הפסיכולוגית ליזה פלדמן בארט טוענת כי באופן מסורתי ניסויים בפסיכולגיה שנגעו לרגשות מדדו השפעות של רגש על משתנה פיזיולוגי, ומדדו שינוי משתנה באופן חזק, אבל כאשר מודדים שינויים עדינים יותר ברגשות המערכת היא מורכבת יותר.
במחקר שהיא ועמיתה בדקו, הם בחנו לדוגמה כיצד עצב משפיע על קצב פעימות הלב.
כאשר מתסכלים על השונות באוכלוסייה גדולה יותר רואים שהשפעת הרגש יכולה להיות בעלת שונות משמעותית.
דבר זה יוצר חפיפה בין רגשות שונים.
מכאן היא מגיעה למידול שונה של מחקרים בתחום.
ניתן להרחב את החשיבה אוכלוסייתית אל מעבר לביולוגיה, גם לתחומים כמו מחקר האבולוציה התרבותית.
הוגים שטענו זאת כוללים את חוקר מדעי הקונגנציה והפילוסף דן ספרבר וכן רוברט בויד, פיטר ריצ'רסון, ופיטר גודפרי-סמית .
תופעות תרבותיות יכולות להיחשב כאוכלוסיות, שחבריהן חולקים תכונות משום שהם משפיעים זה על זה – גם אם אינם מולידים זה את זה כפי שעושים אורגניזמים, וגם אם אינם העתקים מדויקים.
ספרבר נותן שלוש דוגמאות לנושא זה:
מקובל לתאר מילה כיחידה יסודית של שפה, המשלבת צליל ומשמעות.
אולם לפי ספרבר מילה איננה ישות מופשטת וקבועה בעלת "מהות" עצמאית, אלא אוסף עצום של שימושים ממשיים.
המילה "אהבה" לדוגמה יכולה להיחשב כאוכלוסייה של מיליארדי אירועים הקורים באנשים ובסביבתם המשותפת – אמירות, מחשבות, כתיבה ועוד.
כל אחד מהם מתרחש בהקשר שונה המילה "אהבה" לדוגמה יכולה להיחשב כאוכלוסייה של מיליארדי אירועים סיבתיים הקורים באנשים ובסביבתם המשותפת.
כל אחד מאירועים הם מתקיים בהקשר שונה, נושא משמעות מתאימה לאותו רגע, אך כולם קשורים זה לזה סיבתית.
דיונים אקדמיים או יומיומיים אודות המילה "אהבה" ומשמעותה הם בעצמם תת-אוכלוסייה של אירועים מנטליים וציבוריים שהם "מטא-לשוניים" ומתפתחים בשולי אוכלוסיית המילים הכללית יותר הנוגעת מהווה את המילה "אהבה".
ניתן לתאר באופן דומה כל מילה אחרת, לא רק כיחידה לשונית מופשטת, אלא כאוכלוסייה של אירועים מנטליים וציבוריים שיכולה גם לעבור שינוי עם הזמן.
ספרבר מציין כי גם ריקוד איננו "צורה טהורה" אחת נכונה, אלא אוכלוסייה של ביצועים בפועל: נגינה, האזנה, תנועות גוף, צפייה, שיח ופרשנות.
כך למשל, הטנגו הוא קהילה היסטורית של אינספור אירועי טנגו שהחלה בארגנטינה של סוף המאה ה־19 והתפשטה ברחבי העולם.
שאלת "מהו הטנגו האמיתי" פחות משמעותית מן ההבנה שהטנגו מתפתח ומתעצב דרך ריבוי האירועים הללו ודרך דיונים על אותנטיות שנלווים להם.
לפי ספברבר, חוק אינו רק טקסט מופשט, אלא אוכלוסייה של עותקים, פרשנויות ושימושים.
לדוגמה, חוקת ארצות הברית מתקיימת כמיליוני עותקים מודפסים ודיגיטליים, לצד אלפי פירושים, ציטוטים, דיונים ויישומים משפטיים והיסטוריים.
כל אלה יוצרים אוכלוסייה של התרחשויות חומריות וקוגניטיביות, ורק דרכן יש לחוקה כוח והשפעה.
חשופות הוא סרט דרמה ביוגרפי קנדי משנת 2010, בבימויה של לריסה קונדראקי ובכיכובה של רייצ'ל וייס.
קונדראקי ואייליס קירוואן כתבו את התסריט, שנוצר בהשראת סיפורה של קתרין בולקובאץ', קצינת משטרה מנברסקה שגויסה ב-1999 כשומרת שלום של האו"ם בבוסניה והרצגובינה שלאחר המלחמה, עבור חברה קבלנית פרטית בשם DynCorp International.
בזמן שהותה שם, היא גילתה רשת בוסנית שעסקה בסחר במין, שהייתה מנוהלת על ידי עובדי החברה.
בולקובאץ' פוטרה ונאלצה לעזוב את המדינה, לאחר שניסתה לעצור את פעילותה של הרשת.
היא החליטה לחשוף את הפרשה לחדשות ה-BBC בבריטניה וזכתה בתביעת פיטורין שלא כדין.
קונדראקי רצתה שסרט הבכורה שלה יעסוק בסחר בבני אדם, והיא נתקלה בסיפורה של בולקובאץ' בקולג'.
היא וקירוואן נאבקו להשיג תמיכה כספית לפרויקט.
שמונה שנים לאחר שקונדראקי החליטה להפיק את הסרט, היא השיגה מימון וליהקה את וייס לתפקיד הראשי.
הסרט הוא הפקה משותפת של קנדה, גרמניה וארצות הברית, והוא צולם ברומניה מאוקטובר עד דצמבר 2009.
הסרט הוקרן לראשונה ב-13 בספטמבר 2010, בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
ההופעות של וייס ושחקניה השותפים זכו לשבחים, אך האלימות האינטנסיבית המתוארת בכמה סצנות זכתה לביקורת.
הסרט קיבל מספר פרסים ומועמדויות, כולל שלוש מועמדויות בטקס פרסי ג'יני ב-2012. מזכ"ל האו"ם באן קי-מון אירח הקרנה של הסרט והבטיח שיינקטו פעולות כדי למנוע מקרים נוספים של סחר בבני אדם.
קתרין בולקובאץ' היא קצינת משטרה מלינקולן, נברסקה, שמקבלת הצעה לעבוד עם המשטרה הבינלאומית של האו"ם בבוסניה והרצגובינה שלאחר המלחמה עבור קבלן פרטי בשם Democra Security.
לאחר שתמכה באישה מוסלמית שחוותה אלימות במשפחה, קתרין מתמנה לראש המחלקה לענייני מגדר.
ראיה, צעירה אוקראינית, וחברתה לובה נמכרות לרשת סחר במין בוסנית על ידי קרוב משפחה.
ראיה בורחת עם אירקה, נערה נוספת שנאלצה לעסוק בזנות, והן נשלחות למקלט לנשים לקורבנות סחר בבני אדם.
תוך כדי חקירת המקרה, קתרין חושפת רשת עבדות מינית בקנה מידה גדול המשמשת אנשי צוות בינלאומיים.
קתרין משכנעת את ראיה ואת אירקה להעיד נגד הסוחרים שלהן בבית המשפט, ובכך מבטיחה את ביטחונן.
עם זאת, פקיד או"ם אדיש מוריד את אירקה בגבול בין בוסניה לסרביה כשהיא לא יכולה להציג דרכון.
למרות שניצלה מהיער על ידי קתרין, אירקה מפחדת להמשיך במשפט.
בינתיים, ראיה נתפסת מחדש על ידי הסוחרים.
כשהיא מביאה את השערורייה לידיעת האו"ם, קתרין מגלה שהפרשה הוסתרה כדי להגן על הרווחים של חוזי הגנה והביטחון.
עם זאת, היא מוצאת בעלי ברית בחקירה: מדלן ריס, ראש הוועדה לזכויות אדם, והמומחה לענייני פנים פיטר וורד.
ככל שהחקירה שלה נמשכת, קתרין נתקלת באיומים במשיבון שלה ומגיעה למבוי סתום כאשר פקידים בכירים בולמים את כל ניסיונותיה.
למרות זאת, היא ממשיכה לנסות למצוא את ראיה, ולבסוף מאתרת אותה, אך היא מסרבת לבוא איתה.
כמה ימים לאחר מכן, ראיה נמצאה מתה, לאחר שנורתה בראשה על ידי אחד הסוחרים, בשם איוון.
קתרין שולחת דואר אלקטרוני לחמישים אנשי משלחת בכירים המפרטת את ממצאיה; לאחר מכן היא מפוטרת מעבודתה.
לילה אחד, קתרין נכנסת ל-Democra Security כדי לאסוף ראיות לסחר במין, אך נאלצת למסור את הראיות לווורד, כשבעצם מתברר שזו הסחת דעת שתוכננה על ידו ועל ידי קתרין.
עם חזרתה לבריטניה, קתרין מביאה את עדותה לחדשות ה-BBC.
רייצ'ל וייס - קתרין בולקובאץ'
דייוויד סטרת'יירן - פיטר וורד
ניקולאי לי קאס בתפקיד יאן ואן דר ולדה
מוניקה בלוצ'י - לורה לויאני
ונסה רדגרייב - מדלן ריס
בנדיקט קמברבאץ' - ניק קאופמן
דייוויד היולט - פרד מארי
לוק טרידוויי - ג'ים היגינס
ליאם קנינגהם - ביל היינס
חשיבותה של רצינות הוא מחזה קומי שנכתב בשנת 1895 על ידי הסופר האירי אוסקר ויילד.
ג'ון (ג'ק) וורת'ינג - גבר בן 29 המעמיד פני ג'נטלמן ללא הצלחה יתרה.
אפוטרופסה של העלמה ססילי קארדיו.
אינו יודע מהו מוצאו ומיהם הוריו, שכן הוא נמצא בתוך תיק, בהיותו תינוק, בתחנת הרכבת ויקטוריה שבלונדון.
ג'ון מאוהב בבת דודתו של חברו אלג'רנון, גוונדולן.
כאשר הוא בלונדון, ג'ק מציג עצמו בשם ארנסט.
אלג'רנון מונקריף - חברו של ג'ון, צעיר ממנו, ובקיא בנימוסי החברה.
בן דודה של גוונדולן פרפקס ואחיינה של ליידי בראקנל.
הוא מעמיד פני ג'נטלמן ומצליח בזאת היטב.
על מנת להתחמק מהתחייבויות הוא המציא חבר היפוכונדר בשם בנבורי (כמו כן את המונח "בנבוריזם", "לבנבר" וכו').
הוא מאוהב בבת חסותו של ג'ון, ססילי.
גוונדולן פרפקס - בת דודתו של אלג'רנון, היא הרבה יותר החלטית מססילי.
מוכרחה להינשא למישהו בשם ארנסט.
ססילי קארדיו - בת 18. בת חסותו של ג'ון.
נערה מפוזרת מעט, אך אסרטיבית.
מחזיקה יומן בו היא נותנת דרור לדמיונה.
מוכרחה אף היא להינשא למישהו בשם ארנסט.
ליידי אוגוסטה בראקנל - דודתו של אלג'רנון, נוקשה מאוד ביחסה לסובבים אותה וטוענת שהכל צריך להיעשות לפי חוקי החברה.
העלמה פריזם - אישה מבוגרת, מורתה של ססילי.
- הכומר באחוזתה של ססילי.
ליין - משרתו של אלג'רנון.
מרימיאן - משרתו של ג'ק.
המערכה הראשונה מתרחשת כולה בדירתו של אלג'רנון שבלונדון.
המערכה נפתחת כאשר אלג'רנון מסיים לנגן בפסנתר ונכנס לבמה, הוא וליין מנהלים שיחת חולין בה מודגשת התנשאותו של אלג'רנון.
כמו כן ידוע לנו כי בקרוב יבקרו את אלג'רנון דודתו אוגוסטה בראקנל ובתה גוונדולן, אך לפני כן חברו ג'ק בא לבקרו.
במהלך הביקור ג'ק מודיע לו שהוא מאוהב בגוונדולן ורוצה לשאתה לאישה, חרף התנגדותו של אלג'רנון.
כמו כן ג'ק מספר לאלג'רנון כי המציא אח בשם ארנסט, אך עליו "להיפטר" ממנו.
בהמשך נכנסות גוונדולן ואימה, ומיד ג'ק מחניף להן.
אלג'רנון מאכזב את דודתו כשאומר לה שלא יוכל להגיע לארוחת ערב שתיערך בערוב אותו יום, כיוון שחברו (הפיקטיבי) בנבורי, נפל למשכב ועליו לבקר אותו.
כאשר אלג'רנון ודודתו יוצאים מהחדר כדי לחפש מוזיקה לארוחת ערב שצפויה להיערך באותו הערב, מצהיר ג'ק בפני גוונדולן על אהבתו, ומבקש את ידה.
כאשר ליידי בראקנל חוזרת, היא חוקרת את ג'ק אודותיו (מעמדו, הרגליו, הונו וכו') ואודות משפחתו, אך כשנחוור לה שהוא אסופי, היא משתוממת ואומרת לו שלאבד הורה אחד זה ביש מזל, אך לאבד שניים זה כבר חוסר אחריות, היא מתנגדת בכל תוקף לחתונה.
מערכה זו מתרחשת בגינת בית האחוזה של ססילי שבוולטון.
אלג'רנון מופיע ומעמיד פנים שהוא ארנסט, ובמהלך שיחת ההיכרות עם ססילי נודע לו כי הם מאורסים.
עקב הסיפורים הרבים של ג'ק אודות אחיו ארנסט, ססילי מצהירה שהיא מוכרחה להינשא למישהו בשם ארנסט.
בהמשך מגיע ג'ק כשהוא לבוש בגדי אבל, בטענה כי אחיו, ארנסט, מת.
כמובן שהכל לא מבינים מה קורה, שהרי ארנסט נמצא ממש לידם.
ג'ק מופתע מהעניין ודורש מאלג'רנון לשוב ללונדון.
היא וססילי מתיידדות, אך עד מהרה מתחילות לריב כאשר מתברר להן ששתיהן מאורסות לארנסט (שהרי אלג'רנון הצהיר על עצמו שלא במכוון כעל ארנסט וורת'ינג, אחיו של ג'ק, וג'ק הצהיר על עצמו כארנסט וורת'ינג כדי לרצות את גוונדולן, שרצתה תמיד להינשא למישהו בשם ארנסט).
הן פותרות את הריב כאשר נודע להן כי שני הגברים שיטו בהן ולמעשה שמו של אף אחד מהם אינו ארנסט.
מערכה זו היא המשך כמעט ישיר בזמן ובמקום של המערכה השנייה, אך מערכה זו מתרחשת בחדר האורחים שבתוך בית האחוזה.
גוונדולן וססילי מתנחמות זו בזרועות זו ומשתתפות בכעסן על הגברים, אך הם גורמים להן לסלוח להם כאשר אומרים להן שהם יעברו טקסי הטבלה לשם ארנסט.
הנשים מתרצות ואף מעריכות את הגברים על נכונותם לקיים את הטקס.
בשלב זה פריזם נכנסת לחדר, וליידי בראקנל מזהה אותה מיד בתור המטפלת של תינוק שנעלם 28 שנה קודם לכן.
מדובר באחיינה של בראקנל ואחיו הבכור של אלג'רנון.
או אז מתברר שהתינוק האבוד הוא וורת'ינג האסופי.
כמו כן מתברר ששמו האמיתי של וורת'ינג הוא אכן ארנסט.
כך הכל בא על מקומו בשלום: בראקנל מסירה התנגדותה לנישואי גוונדולן, ואילו וורת'ינג אינו צריך לעבור הטבלה.
המחזה נחתם בכך שג'ק מודיע לליידי בראקנל שהוא סוף סוף הבין את חשיבותה של הרצינות (the importance of being earnest ובמשחק מילים: החשיבות של להיות ארנסט).
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורווסט אנד (2024–2025)פרס אוליבייה2025ההפקה המחודשת הטובה ביותר"חשיבותה של רצינות"השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנהשרון די.
"התיאטרון העברי בארץ ישראל", 1921.
התיאטרון הקאמרי, 1953 - בימוי: זלמן לביוש, עיבוד ותרגום: יעקב אורלנד, תפאורה: אריה נבון, תנועה: רות האריס.
המחזה עובד לקולנוע בשפה האנגלית שלוש פעמים, לראשונה ב-1952 על ידי אנתוני אסקווית' שעיבד את התסריט וביים אותו.
מייקל דניסון (אלג'רנון), מייקל רדגרייב (ג'ק), אדית אוונס (ליידי בראקנל), דורותי תוטין (ססילי), ג'ואן גרינווד (גוונדולן), ומרגרט רתרפורד (מיס פריזמה) ומיילס מאלסון (קאנון צ'אסובל) היו בין צוות השחקנים.
ב-1992 קורט בייקר ביים גרסה עם צוות שחקנים שגלל את דריל קית' רואץ' (ג'ק), רן טי בראון(אלג'רנון), אן וולדון (ליידי בראקנל), לני צ'פמן (ססילי), כריס קאלווי (גוונדולן), וברוק פיטרס (דוקטור צ'אסובל).
עלילת זרט זה מתרחשת בארצות הברית.
אוליבר פארקר, במאי שעיבד גם את "בעל אידיאלי" מאת וויילד, ביים את סרטו ב-2002; מככבים בו קולין פירת' (ג'ק), רופרט אוורט (אלגי), ג'ודי דנץ' (ליידי בראקנל), ריס ווית'רספון (ססילי), פרנסס אוקונור (גוונדולן), אנה מאסי (מיס פריזמה), וטום וילקינסון (קאנון צ'אסבל).
העיבוד של פארקר כולל את עורך הדין מר גריבסבי שרודף אחרי "ארנסט" להרטפורדשייר (דמותו נוכחת בטיוטה המקורית של ויילד, אך הוא נחתך בהוראת המפיק הראשון של המחזה).
גם אלגרנון נרדף על ידי קבוצת נושים בסצנת הפתיחה.
חשיבותה של רצינות, מחזה, תרגום: דוד שטיינברג, אור עם, תל אביב, 1988
חשיבותה של רצינות, מחזה של קלות ראש לאנשים כבדי ראש, תרגם מאנגלית: י"ח טביוב, שטיבל, ורשה, תר"ף
חשיבת יחד או חשיבה קבוצתית היא תופעה שבה חברי קבוצה שואפים לצמצם מחלוקות וחיכוכים ביניהם, על חשבון בחינה ביקורתית של רעיונות חדשים או מנוגדים.
כתוצאה, הקבוצה עלולה לקבל החלטות פזיזות ובלתי רציונליות, עקב היעדר אופוזיציה פנימית שמוקרבת למען שמירת הקונצנזוס ו"שלום הבית".
המונח נטבע ב-1952 על ידי הסוציולוג ויליאם ה.
וייט, שהדגיש שזו לא קונפורמיות רגילה אלא תהליך רציונליזציה שבו הקבוצה משכנעת את עצמה בערכיות ותקפות החלטותיה.
הפסיכולוג אירווינג ג'ניס הגדיר את חשיבת היחד כסוג חשיבה שבו השאיפה לאחידות דעות גוברת על הרצון להציע הצעות ריאליסטיות לשינוי דרכי פעולה.
אירווינג ג'אניס, בספרו "Victims of Groupthink" מונה את הסיבות, תסמינים ואמצעי מניעה לחשיבת יחד:
קבוצה מגובשת היא בעלת סיכויים גדולים יותר ליפול למלכודת חשיבת היחד.
ככל שהקבוצה מגובשת יותר, קטן הסיכוי להעלאת תהיות אשר ישברו את הגיבוש.
בידוד מרצון מדעות ומומחים חיצוניים.
מנהיגות חזקה מובילה לחשיבת יחד, מכיוון שמנהיגות חזקה נוטה לכוון את הקבוצה לפי דרכה האישית.
כאשר חברי הקבוצה באים מרקע סוציאלי ואידאולוגי דומה, גדלים הסיכויים לחשיבת יחד.
אשליית אי הפגיעות - חברי קבוצה מרגישים מוגנים מטעויות בשל ההגנה שמספקת הקבוצה.
דחיית אזהרות אשר נוגדות את הנחות היסוד של הקבוצה.
רציונליזציה - מנגנון הגנה טבעי המנמק באופן לכאורה לוגי כשלים בחשיבה.
לחץ לקונפורמיות - לחץ המופעל על פרטים בקבוצה ליישר קו עם חברי הקבוצה.
תחושת עליונות - תפיסה של עליונות חברי הקבוצה לעומת סביבתה.
צנזורה עצמית - נטייה של פרטים בקבוצה לא לבטא ביקורת פנימית.
אשליית אחדות הדעים - אשליה הנובעת מהגורמים הנ"ל ומחזקת את הלחץ לקונפורמיות.
ראיה סטריאוטיפית של מנהיגי הקבוצה היריבה.
"שומרי סף" - פרטים בקבוצה המתריסים כנגד דעות ביקורתיות.
מינוי "פרקליטי שטן" - אנשים שתפקידם מוגדר מראש כמבקרי המדיניות.
חשיפת עמדתו של מנהיג הקבוצה בסוף - מונע הטיה של דעות חברי הקבוצה כתוצאה מלחץ לקונפורמיות וחנופה.
חלוקת הקבוצה למספר צוותי חשיבה עצמאיים ונפרדים.
כל האלטרנטיבות הסבירות נבחנו עד תום.
קבלת חוות דעת חיצונית לקבוצה.
חשיבה המצאתית שיטתית כפי שהיא מוגדרת כיום, היא משנה סדורה והגיונית באמצעותה מוצאים פתרונות ייחודיים בעלי חן של פשטות והנחשבים לגאונות, עבור בעיות בכל תחום.
בשונה מחשיבה יצירתית הפתוחה לכיוונים מגוונים ומעודדת מחשבה מבוזרת, הרי שחשיבה המצאתית מרכזת את האדם לכיוון הפתרון ההמצאתי וכפי שד"ר רוני הורביץ מגדירו:
השיטה פותחה בשיתוף אסכולות - היחידה ללימודי חוץ של האוניברסיטה הפתוחה.
לפי השיטה, הפתרונות ההמצאתיים הם בעלי אופי אחיד המאופיין בפשטות, מיעוט חלקים, רוחב יריעה ועמידות בזמן, "חן" - או "אלגנטיות" של הפתרון, ובדרך כלל גם בהיותו פתרון המצריך מעט מאוד מאמץ וכסף להפקתו ויישומו.
בעזרת השיטה, הפותר או המפתח מנתבים את עצמם אל הפתרונות ההמצאתיים דווקא.
מפתחי השיטה מדגישים את ההבדל בין חשיבה המצאתית - שמטרתה להביא לתוצאה פשוטה ויעילה, לעומת חשיבה יצירתית, שלעיתים מחפשת פתרונות מסובכים אך מעניינים.
לעיתים קרובות הפתרון ההמצאתי כולל את הבעיה או הגורם לבעיה עצמם כרכיב חשוב בפתרון או כפתרון עצמו.
כך למשל שלג הנערם סביב בסיס אנטנה יסייע לעמידותה בתנאי סערת שלגים, וחרב גוליית שימשה ביד דוד כדי להכריעו.
שני עקרונות מנחים מהווים את בסיס השיטה:
"עקרון העולם הסגור", לפיו פתרון המצאתי לבעיה לא אמור לכלול מרכיבים מחוץ לעולם הבעיה.
לפי עיקרון זה, פעמים רבות מרכיבי הבעיה הם עצמם רכיב בפתרון.
"עקרון ניתוק הגורם לבעיה מתוצאתה הגרועה".
כך קוצי הקיפוד אינם הגנה מפני הכשת הנחש בבטן הרכה ולפיכך אינם מנתקים את הבעיה מתוצאתה, אך השימוש בארס כמוליך העצבי הטבעי מנתק את הארס מתוצאת שיתוק הקיפוד, והנחש ישמש לו כמזון.
אחת מהאפשרויות של פתרונות על פי עיקרון זה, קיצונית אף יותר, ולפיה מחפשים לא רק ניתוק אלא היפוך המצב, כך שהגורם המקורי לבעיה יהיה האחראי לא רק למניעת התוצאה הגרועה, אלא לשלילתה ולחיזוק התוצאה הרצויה.
כך ככל שיוקדם פיצוץ המטען אחרי שהונח ליד הדלת, כן ימהרו הלכודים להשתחרר.
שיטת הפעולה להשגת הפתרון ההמצאתי כוללת תכסיסי חשיבה ובהם:
תכסיס הצמצום - בדיקת חיוניות השימוש בכל אחד ממרכיבי המערכת שבה נמצאת הבעיה, והסרתם אם מתברר שאינם נדרשים.
עקב זריזותו, שריונו של שאול לא דרוש לדוד.
מחסום הפה לא יעזור כי הכלב בכל מקרה יוריד אותו.
תכסיס האיחוד - שימוש חדש (שונה מהשימוש המקורי) למרכיב קיים בעולם הבעיה בעת הפתרון, כך שהוא ישמש לצורך נוסף, ובכך יפתור בעצמו, יסייע למרכיב אחר לפתור את הבעיה, או ייתר מרכיב אחר, ובכך יביא לפתרון הבעיה.
שרידי האקונומיקה על הנעל ושרידי דם בכמות זעירה מדי יגרמו להגביר דווקא את החשד בנאשם.
החומר הזורם בצינור הוא עצמו ישמש לאיטום במקרה של דליפה או נקר.
תכסיס ההכפלה - שימוש ברכיבים נוספים מסוג שקיים כבר במערכת.
בדרך כלל תכסיס זה מסייע להבין בדרך ההגזמה את מקור הבעיה, ומאפשר לפותר להתמודד באופן ממוקד או קל יותר עם פתרון הבעיה.
להתבונן באופניים עם שמונה גלגלים.
להילחם באמצעות חרב עם ארבעה להבים.
תכסיס החלוקה - פירוק של מרכיב הקיים בבעיה למספר תת-רכיבים, והתמודדות עם כל אחד מהם בנפרד.
להפריד במסוק בין תפקידי הזנב וליצור מערכת היגוי ומערכת ייצוב נפרדים.
לחלק את ארגון הטרור לזרוע מדינית וזרוע צבאית מנותקת לכאורה.
תכסיס שבירת האחידות - הפרדה בין תכונה אחת של מרכיב בבעיה לבין תכונה אחרת שלו או לבין הסביבה החיצונית לו.
תשומת לב לכך שהנורה מתחממת בנוסף על הפקת האור ממנה.
כל אחד מהעובדים יעבוד ביום אחר בשבוע.
תכסיס ההחסרה - ויתור על מרכיב או תת-מרכיב מתוך מערכת הבעיה, אשר נתפס כחיוני ומהותי לתפקודה.
ואם לאופניים לא יהיו גלגלים כלל?
קודם בכל גלגל היו ארבעה ברגים, האם שלושה ברגים בכל גלגל זה מספיק?
תכסיס שינוי זווית - התבוננות נוספת על מרכיבי הבעיה, תוך ניסיונות לקבצם ולפרטם באופן אחר מאשר כפי שהוגדרו עם ההתבוננות הראשונית בבעיה.
חבר הצוות העיוור יוביל אותנו בבטחה במעבר החשוך.
תכסיס ההיפוך - התבוננות בבעיה אחר הרכבתה בסדר הפוך או עם ערכים מנוגדים.
הנוסע ייתלה ממתלה ולא ישב על האפניים.
העובד יישאר בביתו כדי להגיע למשרד.
נכון ל-2007, המחקר בנושא היצירתיות אינו מוגבל לתחום הפסיכולוגיה כבעבר, ובמחקר זה משתתפים אנשי אקדמיה מתחומים שונים, כגון הנדסת תוכנה, מדעי המחשב ואף הגות.
על הפותר למצוא סיום המצאתי לתסריט.
על הפתרון להיות מעניין, וכזה אשר הצופים לא ציפו לו, אך גם קשור במרכיבי התסריט הקודמים.
לפי התסריט, קרבן לשוד נצפית, כשהיא כפותה לכיסא המקובע ברצפה, ולעברה מכוון אקדח שההדק שלו נמשך על ידי גומייה.
גוש קרח עוצר מפני ההדק לירות, אך גוש זה הולך ונמס, ונותרה דקה אחת לסוף התוכנית.
חבריה אינם יודעים על מיקומה.
פתרון לא המצאתי (שאכן שימש בתסריט דומה ששודר בטלוויזיה בשנות התשעים) הוא פריצת חבריה אל החדר והצלתה ברגע האחרון.
פתרון לא המצאתי אך יצירתי יכלול את גילוי החדר על ידי חבריה, הקפאת החדר - ונתינת זמן לפריצה, בתוכנית המותחת הבאה.
הפתרון אינו מנתק את הקשר של המסת הקרח מן הירי, אלא רק משהה אותם, ועל כן בתסריט של התוכנית הבאה ייאלצו להכניס יסודות חדשים של מתח עבור הצופים.
פתרון המצאתי "חלש" יהיה הוספת חלון בתסריט, גילויה בידי חבריה, והקרנת אור או קרן לייזר על הגומי ובכך ניתוק המסת הקרח מהירי.
פתרון זה מצריך הכנסת יסוד חדש - ולא מצוי של תאורת לייזר, ובכך יתקבל פחות על דעת הצופים, וגם ייחשב פחות מעניין, היות שיסוד זה לא הוצג קודם לעיני הצופים, והוא "מאולץ" ברגע האחרון.
פתרון המצאתי "חזק" יהיה על ידי כך שהקרח יימס עד תומו והרובה יירה, אך בכך יציל את האישה.