tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבצע החזרתם החל ב-15 בנובמבר 1973, כאשר נחתה בנמל התעופה לוד (אחר כך נמל התעופה בן-גוריון) טיסת הצלב האדום ובה הקבוצה הראשונה של 26 חיילים פצועים ששחררו המצרים.
הפצועים הועברו ישירות לבית החולים שיבא.
החזרת כל השבויים לישראל הסתיימה ב-30 בנובמבר.
בנוסף לשבויי המלחמה הוחזרו לישראל תשעה שבויים, רובם טייסים, שנפלו בשבי המצרי במהלך מלחמת ההתשה.
ישראל ביקשה לקבל את רשימת שמות השבויים ולאפשר ביקור אצלם של נציגי ארגון הצלב האדום.
הסורים סירבו, דרשו בתמורה נסיגה של ישראל משטחים שכבשה והחריפו את מלחמת ההתשה שניהלו בצפון.
בתיווכו של מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר הסכימו לבסוף הסורים ב-27 בפברואר להעביר את רשימת השבויים, לאחר שנרמז להם כי יימסר להם שטח העיר קונייטרה.
שבויי צה"ל בסוריה שוחררו רק לאחר שנחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
היה זה בין 1 ביוני ל-6 ביוני 1974. בין השבויים ששוחררו היו שלושה חיילים שנפלו בשבי במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, לאחר תחילת הפסקת האש בזירה זו.
באותם מועדים הוחזרו ארבעה השבויים הישראלים שנשבו בלבנון.
כנגד השבויים שחררה ישראל 12 אזרחים לבנונים שנתפסו על ידיה בפשיטה ללבנון באפריל 1974.
לשבויים ששבו לישראל נערך תהליך קליטה והם יצאו לחופשה בת שתי יממות בבתיהם.
לאחר מכן התייצבו במתקן חקירות שמוקם במבנה בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב.
הם נקראו לשם לבדיקה רפואית ופסיכולוגית, לתחקור אודות הנפילה בשבי והשבי עצמו, וכן לדיון אודות עתידו בצה"ל של כל חייל ששב מהשבי.
בית ההבראה היה נתון בשמירה של אנשי המשטרה הצבאית.
במתקן החקירות שוכנו רק השבויים מבין חיילי כוחות היבשה, והם בודדו מבני משפחותיהם.
הטייסים שנשבו, שסירבו להתייצב במתקן, שוכנו בבית מלון, בחדר נפרד לכל איש, ואף הורשו להביא לחדריהם את בנות זוגם.
חלק מהשבויים שעברו את התחקור במתקן בזכרון יעקב התלוננו על יחס נוקשה ומאשים כלפיהם מצד צוות התחקור ועל ביקורת על כך שנפלו בשבי.
"לא האשימו אותנו בצורה ישירה, אבל החקירה הייתה משפילה וקשה.
לא היו לי רגשי אשמה על כך שנכנעתי ונפלתי בשבי.
השוו אותנו באופן בולט לאורי אילן, שנפל בשבי הסורי בינואר 1955, התאבד בכלא וכתב על פתק: 'לא בגדתי'.
הייתה לי הרגשה מאד ברורה שבצה"ל היו יותר מרוצים אילו לא היינו חוזרים מהשבי.
יותר פשוט לצה"ל להתמודד עם נפילת חייל מאשר עם נפילתו בשבי.
גם לא צריך להתמודד עם אנשים, וגם לא עם הפשלות שצה"ל עשה".
האלוף הרצל שפיר - שהיה ראש אגף כח אדם בצה"ל במהלך המלחמה ואחריה - טען בספר שכתב כי כוונת התחקור של השבויים לא הייתה להאשים ולהשפיל, וכי נשאלו שאלות נוקבות אודות נסיבות הנפילה בשבי על מנת לאסוף מידע מפי החוזרים מן השבי אודות חללי צה"ל ונעדריו.
עשרות מחיילי צה"ל שנפלו בשבי נרצחו על ידי שוביהם.
איסוף העובדות על ידי ישראל העלה כי היו מקרים בהם חיילים שהניפו דגל לבן נורו למוות.
בחזית המצרית נרצחו שבויים בעיקר במעוזים, כשהמצרים הוסיפו לירות בחיילים שיצאו מן העמדות כדי להיכנע.
כמו כן נרצחו שבויים בדרך משדה הקרב אל בתי הכלא - על ידי חיילים או אזרחים מצרים, והיו מקרי מוות בכלא המצרי בעקבות עינויים.
מידע על רצח השבויים בידי צבא מצרים הגיע לידי ישראל מפי חיילים שנסוגו ממעוזי קו בר לב ומפי אלו שחזרו מן השבי.
לאחר המלחמה הודו קצינים מצרים במקרים של רצח שבויים ישראלים, אך טענו שמקרים אלה היוו נקמה על רצח שבויים מצרים במלחמות קודמות.
כבר בנובמבר 1973 מסר ראש אגף כוח אדם בצה"ל לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת כי יש חשד ל-44 מקרי רצח של שבויי צה"ל בחזית המצרית, מהם 29 מקרים ברמת ודאות.
כן ציין כי לפי המידע שבידי צה"ל נרצחו בחזית הסורית 42 שבויים של צה"ל.
מסמך הפרקליטות הצבאית מעמיד את המספר הכולל של השבויים שנרצחו על 86 לפחות.
הבלוג נעמוש מונה 45 מקרים של חיילים שנשבו על ידי הצבא הסורי ונרצחו.
ביניהם היו לפחות 15 חיילים שנשבו במוצב החרמון ועוד 23 שנשבו בחלקים אחרים של רמת הגולן.
שבויים אחרים נרצחו לאחר שצנחו ממטוסיהם בסוריה או עונו עד מוות, ביניהם כאמור לעיל הטייס אברהם לניר.
לפיכך, 37% עד 39% מהחיילים הישראלים שנשבו על ידי הסורים נרצחו.
בקרב שבויי צבאות ערב שנתפסו על ידי צה"ל היו כ-655 קצינים, הבכירים שבהם בדרגת אלוף-משנה.
נשבו שלושה מפקדי חטיבות ו-14 מפקדי גדודים.
כמו כן בין השבויים היו 55 טייסים וששה נווטים וכן 28 רופאים.
הטיפול במספר הגדול של שבויי האויב, מהם מאות שנפצעו, היווה נטל לא קל על ישראל.
מערך של מאות חיילים ואזרחים נדרש לשם הטיפול בשבויים.
אלו כללו אנשי מנהלה, שירותים, אבטחה וחוקרי שבויים.
הופעלו מספר מחנות שבויים, ששניים מהם היו בתי סוהר של המשטרה הצבאית.
באחד מהם הוחזקו כ-4,400 שבויים מצרים, ובאחר כ-3,000 שבויים ממצרים, סוריה, עיראק ומרוקו.
בכל אחד משני המחנות העיקריים היו חדרי חולים בתפוסה של 50–70 מיטות.
מתקני אשפוז נוספים הוקצו לטיפול בפצועי האויב: שימש לכך בית החולים שמואל הרופא כולו - שבו טופלו במצטבר 700 שבויים פצועים, בית חולים שהוקם בכפר המכבייה וכן 100 מיטות בבית החולים אסף הרופא.
אחדים מפצועי האויב שנשבו מתו מפצעיהם.
מספר השבויים הרב איפשר לערוך מחקר אודות המאפיינים הדמוגרפיים שלהם.
החזרת השבויים למצרים נעשתה במבצע שנמשך כשבוע ימים, החל מ-15 בנובמבר 1973. רוב השבויים הוסעו אל החופש באוטובוסים.
שבויים פצועים הוטסו לקהיר בחמש טיסות של מטוסים שחכר ארגון הצלב האדום.
השבויים מסוריה, עיראק ומרוקו הוחזרו לסוריה ב-1 עד 6 ביוני 1974.
שבויים היא סדרה תיעודית ישראלית בת 6 פרקים שנוצרה על ידי דוקי דרור ואיתי לנדסברג.
הסדרה עוסקת באירועים בהם נשבו חיילים ונחטפו אזרחים ישראלים על ידי ארגוני הטרור ובהשפעתם על החברה הישראלית.
הסדרה שודרה החל מ-31 באוגוסט עד 7 בספטמבר 2024 בכאן 11.
הסדרה חוזרת אל אירועי עבר בהם נשבו חיילים ונחטפו אזרחים ישראלים על ידי ארגוני הטרור, כאשר כל פרק בסדרה עוסק בהרחבה באחד מן האירועים: החטיפה, ניסיונות המשא ומתן לקידום עסקה והלחצים מצד משפחות השבויים והחטופים להביא אותה לידי מימוש.
הסדרה בוחנת כיצד הפכו חטיפות של ישראלים לנשק אסטרטגי שמכוון לנקודת התורפה של מדינת ישראל, וכיצד הם השפיעו על החברה הישראלית שנקרעת בין הערבות ההדדית לבין המחיר שהיא נדרשת לשלם לארגוני טרור.
הסדרה הייתה אמורה להיות משודרת מדי שבוע במוצאי שבת.
לאחר שידור הפרק הראשון הותר לפרסום שצה"ל איתר במנהרה ברצועת עזה והשיב לישראל גופות של שישה ישראלים שנחטפו בטבח שבעה באוקטובר ונרצחו כמה ימים לפני מציאתם.
בעקבות זאת הוחלט לשדר את כל פרקי הסדרה לאורך כל השבוע.
חַג הַשָּׁבוּעוֹת (המכונה במקרא גם חג הקציר או יום הביכורים) הוא חג ביהדות, השני מבין שלוש הרגלים.
החג חל יום לאחר סיום ספירת העומר בת שבעת השבועות, ובלוח העברי הקבוע חל תמיד בו' בסיוון.
חג השבועות מצוין כיום טוב והוא אורך יום אחד בארץ ישראל ויומיים בחוץ לארץ.
בתורה מתואר חג השבועות כחג "בִּכּוּרֵי קְצִיר חִטִּים".
במקומות נוספים הוא מכונה גם "יום הביכורים", בשל היותו היום הראשון בתקופת הבאת הביכורים לבית המקדש, שנמשכה עד סוכות.
נוסף למשמעות החקלאית המפורשת בתורה, זיהו חז"ל את חג השבועות עם זמן מתן תורה, בפירושם את .
בשל פירוש זה מציינים את קבלת התורה בתפילות ומזמורי חג, קוראים בתורה בפרשת מעמד הר סיני ועשרת הדיברות, ומרבים בלימוד תורה.
רבים נוהגים ללמוד תורה במשך כל הלילה של החג.
בספר היובלים יוחסו מאורעות אחרים למועד ביכורי קציר החיטים: ברית בין הבתרים, ברית המילה, לידת יצחק, לידת יהודה, מות אברהם, ברית יעקב ולבן וירידת יעקב למצרים.
כמו כן נקשרה ברית הקשת לחג זה.
במקרא נודע לחג השבועות מקום מרכזי.
הוא אחד ממועדי ה' המפורטים בתורה.
לעומת זאת במסורות החכמים במשנה טושטשה חשיבותו, כפי שהראתה רחל אליאור.
הוא אינו נזכר באף אחד משמותיו המקראיים, לא מיוחסת לו שום מצווה מיוחדת, ואף לא זכה למסכת משלו כמו שזכו מועדים אחרים, ומה גם משלושת הרגלים.
שמו טושטש, מועדו הושכח ומשמעויותיו עורפלו.
בניגוד לכך, בספרות שבין תקופת המקרא לתקופת המשנה, החג תופס מקום מרכזי מאד.
זאת בספר היובלים ובחלק מהמגילות הגנוזות, כגון מגילת המקדש ומגילת מקצת מעשי תורה, אשר המחקר הראה כי כולם מבטאים את השקפות הצדוקים, היינו של הכוהנים בני צדוק.
אליאור תולה זאת בסכסוך בין הפרושים לצדוקים, שמקורו בתקופה בה הוחלף הכהן הגדול מבית צדוק בידי כהנים גדולים מבית חשמונאי.
אולם הסכסוך והטשטוש לא נבעו רק או בעיקר מסיבות אישיות, אלא משום שלצדוקים היו השקפת עולם ואפילו לוח שנה שונים מאלו של הפרושים, ומאלו שנהגו לדעתה רק מאז עברה הכהונה הגדולה מבית צדוק לבית חשמונאי.
לחג השבועות הייתה משמעות מרכזית בלוח השנה הצדוקי, שהיה לוח שמשי בן 364 ימים, כלומר 52 שבועות בדיוק, ואשר המספר שבע וכפולותיו היו ציר מרכזי בו.
עם התרחבות המפעל הציוני והיישוב החדש, קיבל החג מעמד מרכזי בשל הקשר שלו לטבע ולעבודת האדמה.
ראשי הציונות ראו בו חג המסמל את חזרתו של עם ישראל לארצו.
חג השבועות החקלאי הראשון נחוג בשנת 1924 בעמק יזרעאל.
בקיבוצים, בקבוצות ובכל ההתיישבות העובדת נהוג עד היום לחגוג אותו בטקסי הצגת הביכורים, תהלוכה של כלים חקלאיים ונשיאת טנא שבהם השתתף היישוב כולו.
הממסד הדתי התנגד לחגיגה החקלאית ביום ו' בסיוון ואיים על "תנובה" בביטול הכשרות למוצריה החקלאיים אם לא יועבר החג החקלאי לתאריך אחר.
במאה ה-21 בארץ ישראל עבר חג השבועות מיתוג מחדש ל"חג החלב", ככל הנראה על ידי חברות וגופים בעלי אינטרסים מסחריים.
על פי פרסום משרד החקלאות ופיתוח הכפר, בשנת 2024 לקראת חג שבועות נרשמה עלייה של כ-67% בצריכת מוצרי החלב.
כלומר בשבוע שקדם לחג עמדה צריכת מוצרי החלב ותחליפיו ברשתות השיווק על כ-343 מיליון ₪, (בחלק ממוצרי החלב נרשם גידול קרוב ואף יותר מפי 3 מהצריכה בשבוע ממוצע.
צריכת שמנת מתוקה עלתה פי 3.3, וגבינות שונות נצרכו בין פי 2.5 לפי 2.8).
לחג מספר שמות, חלקם מהמקרא, חלקם מספר היובלים בו יש לחג חשיבות מיוחדת, וחלקם נוצרו במהלך הדורות:
שָבוּעוֹת: על שם שבעת השבועות שסופרים מתחילת העומר עד חג זה.
שם זה מופיע בתורה מספר פעמים, הראשונה שבהן היא , המופיעה ב.
חג הקציר: משום שבתקופה הסמוכה לחג זה היה מתבצע קציר החיטים.
שם זה מופיע ב: .
יום הביכורים: בחג זה היו מביאים בזמן המקדש את קרבן מנחת הביכורים, המכונה גם שתי הלחם, מהחיטה שמבכירה בתקופה זו של השנה.
שם זה מוזכר בפרשת פינחס (): וכן ב).
עֲצֶרֶת: בתלמוד ובלשון חז"ל (), משום שהוא מהווה מעין השלמה לפסח, כלומר גמר של חג הפסח, בדומה לעצרת של סוכות.
חג מתן תורה: שם זה אינו מופיע בתורה, והוא ניתן בעקבות המסורת בספר היובלים לפיה ביום זה נערך מעמד הר סיני, שבו אלוהים התגלה אל עם ישראל סביב להר במעמד נבואי-היסטורי חד־פעמי והורה להם את עשרת הדיברות.
כמו כן, שלושת הימים המקדימים את שבועות נקראים "שלושת ימי ההגבלה", על שם הימים בהם התכוננו בני ישראל למעמד הר סיני.
יום העֵדוּת: בספר היובלים, פרק ו', פסוקים ו', י"ב.
חג הבריתות: בספר היובלים, כיוון שלפי המסורות בספר זה נכרתו בו שתי בריתות (לפחות): ברית הקשת בענן וברית בין הבתרים.
חג שהמלאכים שומרים: בספר היובלים, פרק ו', פסוק י"ח.
משנה חג: בספר היובלים, פרק ו', פסוק כ"א.
יום החמישים: יום זה נקרא כך משום שהוא משלים את 49 ימי קציר העומר.
יום הַקְּהֵל: על שם ההתקהלות (ארגון, אספה) של בני ישראל לקראת מעמד הר סיני.
חג הגֶּז: כי ביום הזה מתחילים לגזוז את הכבשים.
ובראשית הגז נהגו לתת הגז הראשון לכוהנים.
כינוי עממי נוסף שניתן לחג הוא חג המים, מכיוון שילדים ונוער נוהגים לעשות בו מלחמות מים, בעקבות מנהג קדום בקרב יהודי צפון אפריקה לשפוך מים זה על זה ביום שבועות.
מקורו של המנהג הוא המדרש ולפיו נמשלה התורה למים.
ראשי התיבות של שמות החג הם חקת שבעה (חמישים, קציר, תורה, שבועות, ביכורים, עצרת, הַקְהֵל).
שבועות הוא המועד היחיד שתאריכו אינו מצוין בתורה, ולפי האמור בתורה הוא חל ביום החמישים לתחילת ספירת העומר.
בימי בית שני היו מחלוקות בין הכיתות השונות באשר למועד החג המדויק.
הבייתוסים חלקו על הפרושים לגבי זמן החג.
הם פירשו את הפסוק: "וּסְפַרְתֶּם לָכֶם מִמָּחֳרַת הַשַּׁבָּת..." כפשוטו, שמדובר ביום השבת ולא בחג הפסח.
הגמרא מבארת שדעת הבייתוסים הייתה להתחיל בספירת העומר ממוצאי שבת חול המועד פסח.
בלוח השנה במגילות קומראן, הספירה מתחילה במוצאי השבת שאחרי שביעי של פסח וחג השבועות חל תמיד ב-15 בחודש השלישי.
הקראים והשומרונים חוגגים את חג השבועות תמיד ביום ראשון, כיוון שהם סופרים 50 יום מהיום שלאחר השבת שבחול המועד.
על פי חז"ל, ספירת העומר מתחילה למחרת יום טוב הראשון של פסח, ובזמן שהיו מקדשים את החודש על פי ראיית הלבנה, היה החג יכול לחול בימים ה', ו' או ז' בסיוון (תלוי במספר הימים של ניסן ואייר באותה שנה).
בלוח העברי הקבוע, חודש ניסן תמיד בן 30 יום וחודש אייר שלאחריו תמיד בן 29 יום, כך שחג השבועות חל תמיד בו' בסיוון.
לפי הלוח העברי בימינו, לעולם יחול חג השבועות בארץ ישראל באחד מהימים ראשון, שני, רביעי או שישי, ואילו בחוץ־לארץ, יום זה יהיה היום הראשון לחג, ולאחריו יחול יום טוב שני של גלויות.
חג השבועות הוא החג היחיד מבין שלוש הרגלים שאין לו חול המועד.
יש שהסבירו עובדה זו בכך שחג השבועות חל בתקופה בה יש עומס חקלאי רב, בקציר התבואה ועיבודה ולכן התורה קבעה לו יום אחד בלבד.
עם זאת, בזמן המקדש היו מיועדים ששת הימים שלאחר החג להבאת קרבנות על ידי עולי הרגל, וכיום נוהגים חגיגיות מסוימת בימים אלו על ידי הימנעות מאמירת תחנון בתפילה.
בימינו מתקיימת בשבועות מצווה אחת בלבד מהתורה והיא לשבות ממלאכה, ודינה כשאר ימים טובים, שהותרה בהם מלאכת אוכל נפש.
בתקופת בית המקדש התקיימו בחג מצוות נוספות המיוחדות ליום זה.
חג השבועות נקרא בתורה גם בשם "יום הביכורים" ( ו).
בזמן בית המקדש בחג השבועות התחילה תקופת הבאת הביכורים, טקס שיש עמו עלייה לרגל למקום המקדש, ובמהלכו העם מודה לאל על הארץ שניתנה לו, תוך הבאת ביכורי אדמתם ל ולבית המקדש (תקופה זו נמשכה עד חג הסוכות).
מסוכות עד חנוכה היו מביאים ביכורים, אך לא קוראים מקרא ביכורים
טקס הבאת הביכורים מוכר מההגדה של פסח, כמתואר בפרשת כי תבא ().
רש"י מסביר שהשם "יום הביכורים" נובע משני הקורבנות, המבטאים שתי צורות של הודיה לה' על הארץ הטובה.
הראשון הוא שתי הלחם, קורבן ציבור, והשני הוא הביכורים, קורבן יחיד מהפירות הראשונים של שבעת המינים, המבשילים בין חג השבועות לחג הסוכות.
כלומר, הבאת הביכורים מתחילה בחג השבועות עם קורבן ציבור של ביכורי חיטים, ואחרי החג מובאים ביכורי שאר פירות הארץ, עם הבשלתם, כקורבן יחיד.
במשנה יוחדה לעניין זה מסכת ביכורים הנמצאת בסדר זרעים ולא בסדר מועד כשאר המועדים.
בזמן שבית המקדש היה קיים, הוקרב בחג השבועות קורבן לחם מיוחד מביכורי החיטה, שנקרא "שתי הלחם".
קורבן זה היה ייחודי בכך שהוא כלל לחם חמץ, בניגוד לרוב המנחות אותן היה אסור לאפות חמץ.
יש מסבירים שקורבן זה מבטא נקודת שיא בתהליך שבין פסח לשבועות; ראשית, מפני שבפסח הביאו קרבן משעורים וכעת מביאים קרבן מהחיטה שהיא משובחת יותר, ושנית, מפני שבפסח היה אסור לאכול חמץ, וכעת לא רק שמותר לאכלו, אלא הוא אפילו רצוי כקורבן.
בכך באה לידי ביטוי ההתקדמות במאבק נגד יצר הרע, המשול לחמץ, שבשלב ראשון היה צורך להתרחק ממנו ולבערו, ובסוף התהליך משתמשים בו לעבודת ה'.
יום זה סימן את פתיחת עונת הביכורים, שנמשכה עד סוכות, ובמהלכה הובאו ראשית פירות הארץ אל בית המקדש, כל מין בזמנו.
בנוסף לקריאת התורה, נהוג ברוב קהילות ישראל (הוזכר כבר במסכת סופרים) לקרוא במגילת רות העוסקת ברות, גיורת מואביה שהצטרפה לעם ישראל וממנה נולד דוד המלך.
הסיבה הפשוטה היא שעיקר סיפור המגילה התרחש בתקופה זו של השנה, בימי קציר חיטים.
יש הנוהגים גם לקשור את מלכות בית דוד שיצאה מרות אל מתן תורה, שבה הצטוו ישראל להיות "ממלכת כהנים וגוי קדוש".
כמו כן, קריאתה דווקא בחג זה של קבלת תורה מדגישה את האוניברסליות של התורה, שכל הרוצה לקבל את התורה יוכל לעשות כן גם אם הוא ממואב, עם שהיה אויב מר וקשה לעם ישראל באותה תקופה.
טעם נוסף לקריאתה בשבועות משום שבו ניתנה התורה שיסוד עיקרי בה הוא החסד, וכך במגילת רות החסד הוא היסוד החורז את כל תרחישיה, וכנאמר במדרש רות רבה:
הראי"ה קוק מציין שמטרת התורה היא הקמת ממלכה שמונהגת על פיה בקדושה, כדברי הכתוב בפסוקים הקודמים למתן תורה: לכן, הקריאה במגילת רות, המסיימת בהולדת דוד מבשרת את השלמת המטרה של מתן תורה, הקמת ממלכה המנוהלת בדרך התורה.
מחוץ לישראל, שם חוגגים את חג השבועות במשך יומיים, נהוג בקהילות הספרדיות לקרוא את חצי המגילה ביום הראשון ואת היתר ביום השני, ויש שאף נוהגים לתרגם אותה ללאדינו.
האשכנזים קוראים את המגילה כולה ביום השני, ללא תרגום.
כמו כן נאמרת המגילה בחלק מן הסדרים של תיקון ליל שבועות.
בחלק מקהילות האשכנזיות, נוהגים לקרוא מתוך מגילה כשרה הכתובה על גבי קלף, ויש נוהגים לברך "על מקרא מגילה", ויש שמברכים גם "שהחיינו".
מנהג שהופץ בשלהי ימי הביניים בעקבות התפשטות ספר הזוהר.
בליל החג נוהגים להישאר ערים וללמוד תורה במה שקרוי "תיקון ליל שבועות".
על פי המסורת, בני ישראל האריכו בשינה ולא התעוררו בזמן למתן תורה, ומשה היה צריך לעבור ולעוררם, וכתיקון התקבל המנהג ללמוד כל הלילה ולהיות ערים בבוקר ומוכנים למתן התורה.
על פי החסידות והקבלה, יש ערך מיוחד ללימוד התורה בלילה זה, ויש בכוחו להשפיע על איכות הלימוד במהלך כל השנה שאחריה.
האזכור הראשון למנהג הוא אצל פילון האלכסנדרוני.
מנהג שמוזכר החל מהמאה ה-14 בקרב קהילות אשכנז, על פי המדרש המספר שהר סיני לבלב במהלך מתן תורה.
התפתח המנהג לשטוח עשבי נוי ולהעמיד אילנות בחג השבועות, אלא שבגלל הדמיון למנהגי חג הפנטקוסט הנוצרי המקביל לחג השבועות, פסקו חלק מהרבנים כי העמדת אילנות כרוכה באיסור חוקות הגויים (ביניהם הגר"א) ויש לבטל את המנהג.
מנהג זה וביטולו הובא גם במשנה ברורה:
למעשה מנהג עמדת אילנות בבית כנסת אכן אינו נפוץ, אך מנהג שטיחת עשבי נוי נוהג במקומות רבים.
מנהג נוסף האופייני לחג השבועות הוא אכילת מאכלי חלב ודבש.
מקור המנהג ככל הנראה ביהדות צרפת ואשכנז של שלהי ימי הביניים.
המקור הידוע הראשון שמזכירו הוא רבינו אביגדור צרפתי, מבעלי התוספות אשר חי בצרפת במאה ה-13. כמו כן, מוזכר המנהג בחיבור אנונימי, ככל הנראה מהמאה ה-14, על מנהגי המהר"ם מרוטנבורג: "נהגו לאכול בו כל מיני מאכלים מתוקים כגון דבש וחלב משום , ונדרש על מתן תורה".
המהרי"ל, המכונה "אבי מנהג אשכנז", מביא את המנהג לאכול מאכלי חלב בלבד, מבלי להזכיר מאכלי דבש.
יתרה מזו, יש הבדל בין המנהג כפי שהתקיים בפרובנס לבין המנהג באשכנז.
בפרובנס לא מדובר על אכילת חלב בלבד, אלא מאכלים שונים.
במקורות ספרדיים קדומים אין זכר לאכילת מאכלי חלב.
על אף שהמקורות היהודים הספרדים הקדומים אינם מאזכרים את המנהג, הוא נפוץ כיום גם בקרב יהדות ספרד.
אצל יהדות תימן חדר המנהג חלקית רק ב.
למנהג אכילת החלב בשבועות ניתנו הסברים רבים, וביניהם:
רמז מהתורה בפסוק "וביום הביכורים בהקריבכם מנחה חדשה לה' בשבועותיכם" – ראשי תיבות חלב בשבועות.
במסורת היהודית נפוץ טקס חניכה שנערך לילדים קטנים המתחילים ללמוד תורה.
בקהילות מסוימות נהגו בעבר להתחיל את הלימודים עם הילדים בבית הכנסת בבוקר חג השבועות, ובד בבד להאכיל אותם במאכלי חלב ודבש, שעל פי חז"ל נמשלו לתורה בפסוק "דבש וחלב תחת לשונך" שבשיר השירים.
עם השנים הועתק מקום תחילת הלימודים של הילדים מבית הכנסת לבית ספר ייעודי, "תלמוד תורה", אך המנהג לאכול דבש וחלב בחג השתמר בבתי הכנסת בקרב המבוגרים, מטעמים דומים.
רבי משה איסרליש כתב שנראה שהטעם הוא כדי שיאכלו שני לחמים זכר לקרבן שתי הלחם, ודבר זה מושג כשמקיימים ארוחה חלבית וארוחה בשרית המצריכות לפי ההלכה לחמים נפרדים.
המשנה ברורה כותב בשם "גדול אחד" שכאשר בני ישראל ירדו מהר סיני לא היו ערוכים לאכילת בשר כשר, שדורש הכנות רבות כמו שחיטה ומליחה.
במתן תורה, בני ישראל מתעלים למדרגה הרוחנית הגבוהה של אדם הראשון קודם חטא עץ הדעת ואי אכילת בשר מסמל מעמד זה, שכן לפני ימי נח היה אסור על בני האדם לאכול בשר.
החלב מסמל את הנתינה של הגדול לקטן, של אם לבנה, ובדומה לכך התורה היא מתנה של ה' לעמו.
הרב מימון בספרו "למען ציון לא אחשה" טוען שבחג הביכורים עלינו להודות לה' על הארץ הטובה שנתן לנו, כנאמר "וַיְבִאֵנוּ אֶל הַמָּקוֹם הַזֶּה וַיִּתֶּן לָנוּ אֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת אֶרֶץ זָבַת חָלָב וּדְבָשׁ", ולכן נהגו לאכול מאכלי חלב ודבש.
יהודה דוד אייזנשטיין מביא את הטעם שהר סיני שבו ניתנה תורה נקרא גם הר גבנונים (תהילים סח, טז), מלשון גבינה.
בספרות ההלכה נשאל כיצד ניתן לקיים מנהג זה לצד מנהג אכילת בשר ביום טוב, באמצעותו מקיימים את מצוות שמחת החג.
כדי לקיים את שני המנהגים, נהגו רבים לאכול מאכלי חלב בקידוש שלאחר תפילת היום (לעיתים כסעודת ארעי, ללא לחם וברכת המזון) ולאחר זמן מה לאכול גם סעודה בשרית.
אחרים נהגו לאכול סעודה חלבית בליל החג וסעודה בשרית ביום החג.
שיטה נוספת היא אכילת סעודה שחציה הראשון כולל מאכלי חלב, ולאחר הפרדה משמעותית, אכילת בשר.
בישראל מועצת החלב וחברות המוכרות מוצרי חלב יצאו במסעות פרסום כדי לקשר את חג השבועות למאכלי החלב.
רשתות שיווק המזון הקימו אגפים מיוחדים למוצרי חלב יוקרתיים, וחנויות הספרים מוכרים ספרי מתכונים למאכלי חלב.
מראשית ימיה בקשה התנועה הציונית לחבר מחדש בין היהודים לאדמתם, חיבור שנותק עם היציאה לגלות.
ואכן, בתולדות המפעל הציוני היה לחקלאות מעמד ייחודי, והיא זכתה להערכה ויוקרה, ונתפסה כמבטאת יעדים וערכים בעלי חשיבות לאומית עליונה.
בהתאם לכך, הוגי הדעות של המפעל הציוני ראו בחג השבועות חג המבטא את הקשר הקדום בין עם ישראל לארצו, על שום ההיבטים החקלאיים שלו.
בשנים הראשונות לחגיגות השבועות בקיבוצי העמק התעוררה התנגדות מצד הממסד הדתי ואף דרשו להפסיק את קיום החגיגות במתכונתן המחודשת.
בתחילה דרשו להעביר את החגיגות ליום חול, אך לאור התנגדות הקיבוצים, גברה הדרישה לבטל את החגיגות.
טקסי ביכורים נפוצים עד היום ביישובי ההתיישבות העובדת, בקיבוצים, במושבים, במושבות ובכפרים.
בטקסים האלה לוקחת חלק כל קהילת היישוב, ומועלה בהם מופע חגיגי עם שירים וריקודים ותהלוכה של כלים חקלאיים מקושטים, ביניהם טרקטורים, וכן מוצגים התינוקות שנולדו במהלך השנה החולפת.
טקסי ביכורים נוהגים לערוך גם במרבית הגנים ובבתי הספר היסודיים בכל רחבי הארץ.
הילדים לובשים חולצות לבנות ונושאים טנא ובו פירות העונה, ומתקיימים אירועים שונים לכבוד החג.
מנהג קדום בקרב יהודי צפון אפריקה לשפוך מים זה על זה ביום שבועות.
המנהג מוזכר על ידי רבי משה בן מימון אלבאז, מקובל בן המאה השש עשרה, בספרו היכל הקודש, וכך הוא כותב:
במרוצת הדורות התפתחו צורות שונות וטעמים שונים למנהג.
היו אף שהאמינו כי מי שהותז עליו מים לא יאונה לו רע לאורך השנה.
יש המשערים כי המנהג הושפע מחגיגת מלחמות מים דומה בשם "אנסארה", שהייתה נפוצה בסביבה הנוכרית באזור צפון אפריקה.
רבנים שונים, בהם הרב יוסף משאש והרב יעקב אריאל, ייחסו את המנהג ל"אנשים ריקים" וקראו לבטל את המנהג בשל האיסורים ההלכתיים הכרוכים בו.
כיום, המנהג פשט בשבועות לכלל ישראל והוא כולל משחקים וקרבות מים בעיקר בין ילדים.
ברבים מקהילות האשכנזים, נוהגים לקרוא את מגילת רות לפני קריאת התורה.
קריאת התורה היא בפרשת יתרו, שבה מתואר מעמד הר סיני.
המפטיר הוא בפרשת פינחס, והוא עוסק בחג הביכורים ובקורבנותיו.
ההפטרה היא בתחילת ספר יחזקאל (מעשה מרכבה).
ביום טוב שני של גלויות קוראים "כל הבכור" ( – ) (אם חל בשבת מתחילים "עשר תעשר" כדי שיהיו מספיק פסוקים, והאיטלקים מתחילים "כי ימכר לך אחיך העברי"), ומפטירים בחבקוק ( – , ויש מתחילים פסוק אחד קודם ב).
מערבית: כמו בכל יום טוב, אומרים באשכנז פיוטים בברכות קריאת שמע של ערבית.
בשני מנהגי אשכנז, בלילה הראשון אומרים "וירד אביר יעקב" לר' יוסף טוב עלם.
ביום טוב שני, במנהג המערבי אומרים "א-ל א-להים ה' דבר ויקרא ארץ" לראב"ן, הכולל ביכור "אשריך ישראל" על הבאת ביכורים, ובמנהג המזרחי אומרים "וירד א-להים על הר סיני" מאת יצחק בן משה.
יוצרות (פיוטים הנאמרים בתוך ברכות קריאת שמע של שחרית): כמו בכל ימים טובים, נוהגים באשכנז ובאיטליה לומר פיוטי יוצרות בברכות קריאת שמע של שחרית.
בשני מנהגי אשכנז אומרים ביום טוב ראשון יוצר "אדון אמנני", אופן "ועתה בנים שירו למלך", וזולת "אנכי שמעת ונתאימו", כולם לר' שמעון בן יצחק.
בקצת קהילות המנהג המזרחי, אומרים גם מאורה "אמרות האל טהורות" לר' יהודה הלוי, שנוהגים לאומרו בכל יום שקוראים את עשרת הדיברות.
ביום טוב שני, אומרים יוצר "אילת אהבים" החתום שמעון, לאופן ברוב הקהילות חוזרים על "ועתה בנים" כאתמול ובקצת קהילות אומרים "ארחות אראלים יקדישו" האנונימי, וזולת במנהג אשכנז המערבי אומרים "אנכי גדול בנועדים" האנונימי, ובמנהג המזרחי חוזרים על "אנכי שמעת ונתאימו" כאתמול.
במנהג איטליה, אומרים ביום הראשון "אור ישראל קדושי", וביום שני אומרים "אלהים בהנחילך דת מורשה", ובארץ ישראל נוהגים לומר ביום טוב היחיד "אלהים בהנחילך דת מורשה".
קרובות (חזרת הש"ץ של שחרית): לפי מנהג אשכנז, כמו ברוב ימים טובים, אומרים פיוטים בחזרת הש"ץ של שחרית.
הקרובות של שבועות ארוכות ביותר, וכוללות פיוט הנקרא סדר עולם, המתאר כמפי התורה עצמה, את סירובה של התורה להינתן לאבות העולם, ונתינתה בסופו של דבר למשה רבינו, ופיוט "סדר דברין" המייחד קטע ארוך ('רהיט') לכל אחת מן הדברות.
שתי הקרובות יותר ארוכות מבשאר ימים טובים, וייתכן שהאריכו בפיוטים דווקא בשבועות משום שיש בו פחות מאפיינים לעומת שאר החגים.
באשכנז, אומרים בשני ימי שבועות את הקרובות "ארץ מטה" לר' אלעזר הקליר ו"אורח חיים" לר' שמעון בן יצחק, ויש חילוקי מנהגים לגבי איזו קרובה לומר באיזה יום.
'הכתובה' – חלק מהספרדים נוהגים לומר לפני קריאת התורה את הפיוט המכונה "הכתובה" שחובר על ידי רבי ישראל נג'ארה.
פיוט זה מתאר את ה"כתובה" כביכול, בין הקב"ה (החתן) לבין עם ישראל (הכלה).
אקדמות – מנהג האשכנזים לומר בתפילת שחרית את הפיוט אקדמות באמצע או לפני קריאת התורה.
הפיוט נאמר בארמית, בליווי מנגינה מיוחדת.
הוא פותח בבקשת רשות לקרוא בתורה, ועוסק במעלת התורה ובשכר הצפון ללומדיה.
ברוב קהילות אשכנז מחוץ לישראל (היום רק במנהג אשכנז המזרחי), אומרים באמצע הפטרת יום טוב שני את הפיוט "יציב פתגם" לרבנו תם.
מוציאים שני ספרי תורה, בראשון קוראים ביום הראשון לחמישה קרואים (כמו בכול יום טוב) במעמד הר סיני שאירע ביום שבועות, ב עד .
בספר תורה השני עולה המפטיר ב.
קוראים את הפטרת מעשה מרכבה האשכנזים והספרדים נוהגים לקרוא ב והתימנים מוסיפים עד , נהגו בכול קהילות ישראל להוסיף את .
ביום טוב שני של גלויות, קוראים בספר הראשון ב עד , כשחל בשבת מתחילים לקרוא כבר מ, כדי להשלים לשבעה קרואים הנקראים בשבת.
בספר התורה השני קוראים כמו ביום הראשון ומפטירים ב.
יזכור – בבתי הכנסת מנהג אשכנז המזרחי נוהגים לומר יזכור בשבועות (מחוץ לישראל ביום טוב שני), לפני שמכניסים את ספר התורה לארון הקודש.
בקהילות אשכנז המערבי אומרים סדר "מתנת יד" שמברכים את הקהל ואת חשובי הקהל "בעבור שיתנו מתנת ידם", הקשור לקריאת התורה של יום טוב שני ("איש כמתנת ידו").
אזהרות – לפי מנהג אשכנז, אומרים אזהרות באמצע חזרת הש"ץ של תפילת מוסף.
פיוטי האזהרות של קהילות אשכנז ("אתה הנחלת" ליום א' ו"אזהרת ראשית" יום ב') הם קדומים וממחבר לא ידוע; בסוף האזהרות, נוהגים בשני הימים לומר פיוט אז שש מאות.
במנהג הקדום, גם הספרדים אמרו את האזהרות באמצע חזרת הש"ץ של מוסף, אך היום נוהגים לאומרם לפני תפילת מנחה.
התימנים אומרים את האזהרות לאחר ההפטרה.
ברוב קהילות הספרדים והתימנים אומרים את פיוט האזהרות שחיבר רבי שלמה אבן גבירול, ובחלק מקהילות צפון אפריקה אומרים פיוט אזהרות של רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני, ובקהילות מרוקו נוהגים לקרוא את שני פיוטי האזהרות.
כד יתבין ישראל – קצת בני עדות אשכנז נוהגים לזמר את הפזמון (שמקורו אינו ידוע) 'כד יתבין ישראל', משום שהוא עוסק בעניין שמחת התורה.
יום טְבוֹחַ (או "ימי טבוח"), הוא הזמן להקרבת קורבנות שהיה אסור או שלא הספיקו להקריב בחג השבועות ושאותם הביאו מיד לאחר שבועות.
בשל הקורבנות הרבים שהיו מובאים באותו זמן, התקבל הכינוי – "יום טבוח".
בכל אחד משלוש הרגלים היו מביאים עולי הרגל, קורבנות יחיד, כגון עולת ראיה, שלמי חגיגה ושאר קורבנות שאין מקריבים ביום טוב.
בפסח וסוכות הקריבו את הקורבנות שהביאו האנשים בשאר ימי החג שהם חול המועד, ובכל מקרה הם ימי חג ושמחה, אולם חג השבועות הוא יום אחד בלבד.
לכן הימים שלאחריו שימשו להשלמת הבאת אותם קורבנות ולאכילתם של שלמי החגיגה (לפי דעת בית הלל), כך שבמיוחד ביום שלמחרת חג השבועות היו מובאים קורבנות רבים, ונחשבים ששת הימים שלאחר השבועות כימים מיוחדים.
יש נוהגים שלא לומר בהם תחנון.
ומפני שיום הקרבת קרבנות נחשב יום שמחה נוהגים לייחס ליום שלאחר שבועות יותר שמחה מימי אסרו חג האחרים, חשיבות זו באה לידי ביטוי באיסור להספיד ולהתענות בו.
כאשר שבועות חל בשבת (מה שאף פעם לא מתרחש בלוח הקבוע), אז ישנם קורבנות נוספים שלא ניתן להקריב וגם אז אפשר להקריבם עד שישה ימים לאחר שבועות.
בימי בית שני הייתה רגישות מיוחדת לימים שלאחר שבועות מפני המחלוקת עם הצדוקים שטענו בניגוד למסורת התורה שבעל פה שחג השבועות תמיד יהיה ביום ראשון.
לכן היו דעות בחז"ל שאפשר לקבוע ביום ראשון שלאחר שבועות יום תענית כדי לבטל את דעת הצדוקים בנושא.
פֶּנְטֵקוֹסְט (מיוונית: Πεντηκοστή, החמישים במספר) הוא חג בדת הנוצרית המציין את ירידת רוח הקודש על שליחיו של ישו חמישים ימים לאחר חג הפסחא, ומתקשר לחג השבועות ביהדות.
סלינו על כתפינו (מילים:לוין קיפניס/לחן:ידידיה אדמון)
וחג שבועות תעשה לך (מילים:מן המקורות/לחן:ידידיה אדמון)
ארץ זבת חלב (מילים:מן המקורות/לחן: אליהו גמליאל, לחן: עמנואל עמירן)
ניצנים נראו בארץ (מילים:מן המקורות/לחן:נחום היימן)
שיבולת בשדה (מילים:מן המקורות/לחן:מתתיהו שלם)
מלאו אסמינו בר (מילים:פנחס אלעד-לנדר /לחן:דוד זהבי)
שיבולי פז (מילים:עמירם קופר/לחן:יעקב שגיא)
שבוע הספר העברי הוא אירוע המתקיים בישראל מדי שנה באמצע חודש סיוון, במסגרתו מוקמים ירידי ספרים ברחובות הערים, ובהם מיוצגות הוצאות ספרים רבות בישראל, המוכרות את ספריהן במחירים מוזלים.
גם בחנויות הספרים, המשתתפות באירוע, נמכרים הספרים בהוזלה בתקופה זו, ויש בהן המאריכות את המכירה המוזלת על-פני כל החודש.
בנוסף למכירת הספרים, מתקיימים במהלך תקופה זו אירועים ספרותיים מגוונים, כגון מפגשים עם סופרים, ערבי קריאה וטקס הענקת "פרס ספיר" לסופרים עבריים.
הצעה לקיומו של שבוע הספר העברי עלתה ב-19 בנובמבר 1924 במאמר מאת אברהם שצ'גלוב, שפורסם בעיתון "הארץ".
האירוע הראשון של פתיחת דוכנים למכירת ספרים מוזלים ברחוב נערך ב-1 באפריל 1926, כששמו בארץ-ישראל היה "יום הספר העברי".
הוא נערך ביוזמת "המשרד להפצת הספר העברי בארץ־ישראל", ארגון שנוסד בשיתוף פעולה בין פרנסי העיר תל אביב לאגודת הסופרים, וביוזמתה של המו"לית ברכה פלאי, ובמסגרתו הוצבו דוכנים בשדרות רוטשילד בתל אביב.
ההודעה על לידתו הצפויה נמסרה לציבור כמה שבועות לפני כן מעל דפי העיתונות:
משנת 1926 ועד לשנת 1958 התקיימו מפעם לפעם אירועים כדוגמת "יום הספר העברי" הראשון, כאשר חלקם אף התקיימו בידי תנועות ציוניות בגולה.
באנגליה התקיים במשך שנים רבות "שבוע הספר היהודי".
בפברואר 1954 התקיים בחיפה, ביוזמת מועצת פועלי חיפה, שבוע הספר והסופר העברי.
במסגרת השבוע התקיימה תערוכת ספרים בהשתתפות הוצאות הספרים הגדולות בישראל.
בתחילת אפריל 1954 התקיימה תערוכה דומה בירושלים, אולם ההשתתפות הציבורית הייתה דלה.
בפברואר 1956 התקיים בחיפה בפעם השנייה שבוע הספר והסופר העברי.
לתוכנית של האירוע הקודם נוסף גם "פרס הספר", הגרלה של פרסי ספרים בין רוכשי ספרים מעל סכום מסוים.
את "שבוע הספר העברי" במתכונתו הנוכחית, הכוללת דוכנים למכירת ספרים ברחבי ישראל, יזם המשורר והסופר שלמה טנאי בינואר 1959, במסגרת ועדת העשור להקמת המדינה.
במסגרת "חג הספר העברי" שהתקיים בתחילת מאי 1959, הוקמו דוכנים בהם נמכרו ספרים במבצעים, בקריאה שתושבי ישראל יעניקו זה לזה ספר עברי לכבוד יום העצמאות.
החל ממאי 1961 מתקיים "שבוע הספר העברי" ברחבי ישראל באופן סדיר מדי שנה.
ברבות הימים הפך שם זה לסימן רשום של המו"ל ומופעל על ידי התאחדות בעלי הוצאות הספרים בישראל.
חרף שמו, נמכרים בשבוע הספר העברי גם ספרים בשפות אחרות שיצאו לאור בישראל.
מלבד הדוכנים של הוצאות הספרים הגדולות, בירידי ערים הגדולות ניתן למצוא גם מו"לים קטנים יותר המציעים את ספריהם וכן מחברים רבים שפרסמו את ספריהם בהוצאה עצמית.
תופעה נוספת בשבוע הספר היא של סופרים המבקרים בדוכנים וחותמים על ספריהם עבור הקונים.
סופרי ילדים רבים התמידו להגיע לירידים מדי שנה בשנה והפכו לחלק מנופו של שבוע הספר.
ביניהם מחבר סדרת "חסמבה", יגאל מוסינזון, והסופרת אסתר שטרייט-וורצל.
בשנת 2020 בעקבות מגפת הקורונה אירועי שבוע הספר לא התקיימו.
בשנת 2025 אירועי שבוע הספר הופסקו לאחר יומיים, בעקבות תחילת מבצע "עם כלביא".
לאורך הזמן הפך חודש יוני כולו לחודש בו נערכות הנחות ומכירות מוזלות של ספרים, ובשלב כלשהו החלו ההוצאות לכנות את חודש יוני כולו כ"חודש הספר".
בשנים הראשונות התקיימו שוקי ספרים בעשרות ערים ברחבי ישראל.
למשל, בשנת 1962 נפתחו 45 שוקי ספרים בשבוע הספר העברי.
בשנת 1967 התקיים היריד בתשעה יישובים: ירושלים, תל אביב, חיפה, עפולה, טבעון, כפר אתא, נתניה, פרדס חנה וגבעתיים.
בשנת 1975 התקיימו ירידי מכירת ספרים ב-15 עיירות פיתוח בניידות מיוחדות שהגיעו אליהן.
בשנת 1977 התקיים שבוע הספר ב-20 יישובים.
בגלל חוסר כדאיות, לא ששו ההוצאות להקים דוכנים במקומות מרוחקים, ושוקי שבוע הספר לא התקיימו בהם כלל או שהתקיימו במתכונת מצומצמת או ביוזמה של המועצה המקומית.
באילת, בשנת 1974, התקיים יריד ספרים במשך שלושה ימים, ביוזמה של מדור תרבות וספורט של העירייה.
בשנת 2017 הוכרז שבפעם הראשונה זה שמונה עשרה שנה לא יתקיימו אירועי שבוע הספר בפריפריה מכיוון שמשרד התרבות הפסיק את מימונם.
היריד הגדול ביותר של שבוע הספר העברי התקיים בתל אביב.
בשנים הראשונות התקיים יריד שבוע הספר העברי בתל אביב, שהיה היריד הגדול בישראל, בכיכר דיזנגוף.
בהמשך עבר היריד למשך שנים רבות לכיכר מלכי ישראל (היא כיכר רבין).
בשנת 2001, משיקולי אבטחה, הועבר היריד לגני התערוכה, ומשם עבר בשנת 2003 לגני יהושע.
בשנת 2008 הוחלט להחזיר את היריד בתל אביב למיקומו המסורתי.
בשנת 2021 עבר למתחם שרונה עקב עבודות הרכבת הקלה בכיכר רבין.
בשנות ה-60 התקיים שבוע הספר העברי בירושלים ברחבת הכנסת הישנה ברחוב קינג ג'ורג'.
בהמשך עבר היריד לגן הפעמון.
משיקולי אבטחה, עבר היריד הירושלמי בשנת 2001 מכיכר ספרא למתחם מוזיאון ישראל, ולאחר מכן, למתחם תחנת הרכבת הישנה.
עקב בעיות בהגדרת מתחם תחנת הרכבת הישנה, עבר בשנת 2009 היריד הירושלמי לגן פעמון הדרור.
החל משנת 2017 חזר היריד להתקיים במתחם התחנה הראשונה.
בתחילת 2024 החלו עבודות להארכת הקו המהיר לירושלים, ולקו הכחול, והיריד חזר לכיכר ספרא.
שבוע הספר העברי התקיים בחיפה בשנות ה-70 ברחבה ליד ספריית פבזנר ותיאטרון חיפה.
בשנת 1982 עבר היריד לגן הזיכרון מול בניין עיריית חיפה.
בשנת 2010 התקיים יריד הספרים בגרנד קניון.
ובשנת 2012 חדל היריד בחיפה להתקיים.
בשנת 2019 התקיים יריד ספרים בחיפה בגן של בית הכט, לאחר הפסקה של כעשור.
במהלך שנות ה-60 וה-70 התקיים שבוע הספר העברי במאי, בסמיכות לל"ג בעומר.
בשנת 1967 נדחה שבוע הספר אל אחר מלחמת ששת הימים והתקיים בתחילת יולי.
משנת 1977 שבוע הספר מתחיל ביום רביעי הקרוב ביותר לט"ו בסיוון, ומסתיים כ-10 ימים לאחר מכן במוצאי שבת.
בשנים ה'תשפ"ד וה'תשפ"ה החל שבוע הספר ביום שלישי במקום ביום רביעי.
בשנת 1976 התקיים במקביל לשבוע הספר העברי, יריד של שבוע הספר התורני במאה שערים.
החל משנת 1996 התרחב מעגל "שבוע הספר" גם לשוק הספרים במגזר החרדי, ובמהלכו מתקיימים ירידי ספרים גם בריכוזים חרדיים, והוא מכונה "שבוע הספר התורני", (לעיתים מכונה "חודש הספר התורני") בשל אופיים של הספרים הנמכרים במגזר זה.
בשונה מ"שבוע הספר הכללי", שבוע הספר התורני איננו מנוהל בצורה ריכוזית ומאורגנת, אלא באופן עצמאי, ומתקיימים מספר מרכזים, הירידים המרכזיים נערכים בירושלים ובבני ברק.
בשנת 1973 קיים בית הגפן בחיפה אירוע של שבוע הספר במקביל לשבוע הספר העברי.
החל משנת 1976 קיים בית הגפן שבוע ספר ערבי בנפרד משבוע הספר העברי, בחודשים ספטמבר או אוקטובר.
לפי "חוק הספרים", הספרייה הלאומית מקבלת שני עותקים של כל ספר שפורסם בישראל.
מדי שנה, לקראת שבוע הספר, מפרסמת הספרייה הלאומית את נתוני ההוצאה לאור בישראל.
הדוח מפרט את כמות הספרים שיצאו לאור בשנה שחלפה, סוגות, נושאי הכתיבה, סוגי מו"לים ונתונים רבים נוספים.
כך למשל, בשנת 2004 דווח כי הם קיבלו 6,436 ספרים חדשים.
רוב הספרים פורסמו בעברית, ורוב הספרים שפורסמו בעברית היו ספרות מקור.
כמעט 8% מהספרים שיצאו לאור ב-2004 הם ספרי ילדים ורק 4% היו ספרי לימוד.
לפי סוג ההוצאה לאור, 55% מהספרים הופקו בהוצאות מסחריות, 14% בהוצאה עצמית, 10% בהוצאה ממשלתית, 7% בהוצאה למטרות חינוך, ו-14% הוצאו לאור על ידי גופים אחרים.
שבועה היא התחייבות טקסית של אדם או אישור ואימות של דבריו.
ההתחייבות שבשבועה אינה תלויה בתנאי.
בתנ"ך נראה ששבועה הייתה מנהג מקובל.
השבועה נזכרת בתורה ב: "איש כי ידור נדר לה', או הישבע שבועה, לאסור איסר על נפשו, לא יחל דברו, ככל היוצא מפיו יעשה".
מספר פעמים אנו נתקלים בביטוי "חי ה'" בשבועות.
בתנ"ך מוצאים לא רק שבני אדם נשבעים אלא גם האל נשבע.
שבועתו של ה' לאברהם, יצחק ויעקב, לתת לזרעם את ארץ ישראל, נזכרת מספר פעמים בתורה.
כמו כן, ה' נשבע בעקבות חטא המרגלים כי הבוגרים מגיל 20 באותו מעמד לא יכנסו לארץ ישראל.
וכן הוא נשבע שמשה לא יכנס לארץ ישראל, בעקבות מעשיהם של ישראל ().
השבועות הראשונות מופיעות אצל אברהם: כאשר הוא נשבע למלך סדום, שהוא לא ייקח שלל מהמלחמה ().
אברהם ואבימלך נשבעו וכרתו ברית ביניהם, תוך מתן תוקף על ידי הצגת שבע כבשים.
אירוע זה התקיים בבאר שבע, ועל שם מעמד שבועה זה נקבע שמו - "באר שבע".
בהמשך אליעזר עבד אברהם מתבקש להשבע על ידי אברהם כי לא יביא אישה ליצחק מבנות הכנעני אלא מחרן ממשפחת אברהם ().
יעקב מבקש מעשיו להישבע לו על מכירת הבכורה ().
יעקב ולבן כורתים ברית אי לוחמה בגלעד, ויעקב נשבע באלוהי אביו ().
יוסף נשבע לאביו יעקב שלא יקבור אותו במצרים אלא בארץ ישראל בקברי אבותיו () ובדומה יוסף משביע את בני ישראל שיעלו את עצמותיו לארץ ישראל כאשר הם יצאו מארץ מצרים ().
כאשר ישראל נכנסים לארץ הם נשבעים לכרות ברית שלום עם הגבעונים.
לאחר שהתברר כי הגבעונים רימו אותם ולא באו מארץ רחוקה כפי שסיפרו, מסופר כי ישראל לא יכלו להפר את הברית והשבועה שנשבעו בשם ה', ולכן כעונש הפכו אותם לחוטבי עצים ושואבי מים.
יהושע נשבע שבועה נוספת שבה הוא מקלל את האיש שיבנה את יריחו מחדש ().
מאוחר יותר שאול המלך נשבע לבנו יהונתן כי לא יהרוג את דוד.
והוא משתמש בביטוי "חי ה'".
שבועה שהוא מפר אותה מאוחר יותר, כאשר הוא מנסה להורגו בכל זאת.
(), גם אצל בעלת האוב שאול משתמש בביטוי "חי ה'", ונשבע שלא יקרה לה רע ().
גם דוד נשבע מספר פעמים: לשאול שלא ישמיד את צאצאיו.
לא לאכול ביום שבו נרצח אבנר בן נר כסימן לאבלותו הרבה, לשמעי אויבו שהוא לא ימיתהו, ולבת שבע שיעתר לבקשתה כי שלמה ימלוך תחתיו.
עוד מסופר בתנ"ך כי מלך יהודה אסא, כופה על העם להשבע שבועת אמונים לאלוהים כנגד עבודת האלילים שרווחה.
והעם נשבע בכל לבבו ורצונו ושמח על כך.
בדומה לכך עזרא הסופר משביע את העם לעזוב את הנשים הנוכריות.
שבועה מסוג שונה היא שבועתו של גדליהו בן אחיקם שנבוכדנצר השני, מלך בבל מעמיד בראש ישראל, נשבע לעם שהם יקבלו הגנה מפני העמים שמסביב, אם יכנעו למלך בבל.
שבועה נוספת היא השבועה שהמלך צדקיהו נשבע לנביא ירמיהו, לא להרוג אותו ולא למסור אותו בידי אלו שרוצים להורגו, בתמורה לכך שיספר לו את העתיד שצופן לו.
קיימת מחלוקת בין הראשונים האם השבועה היא מצות עשה (זו היא עמדת הרמב"ם, לפי חלק ממפרשיו), רשות או אפשרות שעדיף להימנע ממנה.
לכל הדעות, התורה מצווה להישבע דווקא בשם ה', ושבועה בגורם אחר נחשבת לאיסור.
הנשבע לשקר או שעבר על שבועתו מתחייב בעונש מלקות או בקורבן.
לדוגמה, אדם הנודר שלא לאכול את לחמו, איסור הנדר חל על הלחם, ולא על האדם, ולנודר אסור לאכול מן הלחם כי הלחם הוא האסור באכילה.
לעומת זאת, בשבועה שלא לאכול לחם, איסור השבועה חל על האדם, ולא על הלחם, ולנודר אסור לאכול מן הלחם כי הוא אסור באכילה מלחם זה.
אף על פי שההבדל בין נדר לשבועה נראה כתאורטי בלבד, שהרי בשני המקרים התוצאה היא אותה התוצאה, (בדוגמתנו - שאסור לאכול מן הלחם) ישנה נפקא מינה משמעותית בין נדר לשבועה, במקרה בו ראובן אמר "יהא אסור עלי לחם זה, כאיסור שחל על לחמו של שמעון".
אם שמעון אסר את הלחם על עצמו בלשון נדר, הרי שהאיסור חל על הלחם, ולכן נדרו של ראובן חל.
אך אם שמעון נשבע שלא לאכול את הלחם, הרי שאין האיסור חל על הלחם, אלא על שמעון, וממילא שבועתו של ראובן לא חלה, שהרי בלחמו של שמעון לא חל שום איסור.
שבועת ביטוי - שבועה שלא נולדה כתוצאה מדין ודברים שיש לנשבע עם אחרים, אלא שהוא החליט מעצמו להישבע על התחייבות עתידית או על אימות פעולה שכבר נעשתה.
השם "ביטוי" נגזר מהפסוק "או נפש כי תישבע לבטא בשפתיים להרע או להיטיב, לכל אשר יבטא האדם בשבועה" ().
העובר על שבועת ביטוי או שנשבע לשקר חייב להביא לבית המקדש קורבן עולה ויורד במקרה שבו נשבע בשוגג, ואם נשבע במזיד חייב מלקות.
הנשבע "שבועת שוא" בזדון חייב בעונש מלקות.
שבועת העדות - התובע בשני עדים שיעידו עבורו בבית דין, ונשבעו העדים לשקר שלא ראו דבר.
על שבועת העדות חייב קורבן עולה ויורד.
שבועת הפיקדון - התובע מחברו תביעת ממון וחברו מכחיש ונשבע על כך.
אם בדיעבד נודע שנשבע לשקר חייב הנתבע לשלם את הממון ולהוסיף על כך "חומש" (=חמישית), וכן עליו להביא קורבן אשם גזילות.
שבועת הדיינים - שבועת הדיינים הוא שם כולל לכל סוגי השבועות שמשביעים הדיינים בבית דין בתביעות ממון שבין אדם לחברו.
בית הדין משביעים את הנתבע להישבע ובכך הוא נפטר מתשלום.
שבועה זו מתחייבת בשלושת המקרים הבאים:
מודה במקצת - הנתבע מודה בחלק מהתביעה.
עד אחד - כדי לקבל עדות יש צורך בשני עדים, אך עד אחד המחזק את טענת התובע יכול לחייב את הנתבע להישבע.
שבועת השומרים - שבועת שומר שהופקד בידיו פיקדון ואבד או נגנב, במקרים מסוימים.
בתקופת חז"ל תוקנו שבועות נוספות, המכונות שבועות המשנה ורובן הן מסוג "שבועות הנוטלים" שאינן מוטלות על הנתבע אלא דווקא על התובע שנשבע ונוטל.
בימי האמוראים התרחבה מגמה זו עוד יותר, ותוקנו עוד שבועות רבות, כגון שבועת היסת שמחייבת את הנתבע להישבע גם כאשר הוא כופר בתביעה ואין כל ראיה נגדו.
בתקופת הגאונים החלו לצמצם את השימוש בשבועות, ולהיעזר בפתרונות חלופיים שיאיימו על הנידונים.
בימינו בתי הדין אינם נוהגים להשביע כלל, ובדרך כלל במקום השבועה מציעים הדיינים פשרה בין בעלי הדין.
שבוע ההגנה המקודשת (בפרסית: هفته دفاع مقدس) הוא אירוע הנצחה המתקיים באיראן מדי שנה לציון מלחמת איראן–עיראק, שהתחוללה בין השנים 1980-1988. במסדרי הצבא ומשמרות המהפכה האסלאמית שנערכים לכבוד האירוע מוצגים לעיתים קרובות כלי נשק חדישים.
במסגרתו למשל נחשפו לראשונה לכלל הציבור טיל הקרקע קרקע השיהאב.
לרוב, הצועדים באירוע קוראים סיסמאות אנטי-ישראליות ואנטי-אמריקניות.
שבוע ההתלהבות הרומנטית הוא הכינוי שנתן יון אנטונסקו לבזיזת והכאת היהודים, חילול בתי הכנסת וראשית החרם הכלכלי נגדם בימים הראשונים לאחר כינון השלטון הלגיונרי ברומניה (ספטמבר 1941).
תלונות שהגישו היהודים במשטרה נתקלו במקרה הטוב באדישות, כי גם המשטרה נשלטה על ידי הלגיונרים.
בתשובה לתלונה של מנהיג הקהילה היהודית ברומניה, וילהלם פילדרמן, הרגיע אנטונסקו בכותבו שמדובר ב"שבוע של התלהבות רומנטית" וזה יחלוף והכל יחזור לקדמותו.
למעשה, הפגיעה ביהודים החריפה ונוספה נגדם חקיקה חדשה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 רומניה הייתה ידועה לשמצה ביחס הרע והמפלה כלפי היהודים שחיו בשטחה.
לפני מלחמת העולם הראשונה היו ברומניה מאות חוקים שנועדו להפלות את היהודים.
לאחר המלחמה, קיבלה רומניה שטחים רבים שהיו שייכים לפני כן לאימפריה האוסטרו-הונגרית, לרוסיה ולבולגריה (טרנסילבניה, בסרביה, בוקובינה והקדרילטר).
עם הרחבת גבולותיה נדרשה רומניה, על ידי מעצמות המערב, לבטל את כל החקיקה המפלה כלפי המיעוטים ובמיוחד כלפי היהודים.
החקיקה המפלה בוטלה באופן רשמי, אך ההפליה נמשכה וגם הייתה התמרמרות מצד חוגים רחבים מאוד על כפיית ביטול חוקי האפליה.
כמעט לכל המפלגות ברומניה היה מצע אנטישמי.
לדוגמה, דוקטור ז'אן אנצ'ל, מחבר הספר תולדות השואה - רומניה מביא בספרו את הציטוט הבא מתוך עלון תעמולה שהופץ בין איכרי טרנסילבניה בשנת 1930:
"...כאשר נגיע לשלטון נעמיס תוך כמה ימים את כל היהודים בקרונות לבהמות ונשלח אותם לחו"ל, ואת רכושם נחלק בינינו לבין המדינה...
שום איכר לא ישלם עוד מיסים, משום שלמדינה יהיה מספיק כסף ממכירת הרכוש המוחרם מהיהודים."
לאחר הסכם מינכן ופירוק צ'כוסלובקיה, הבינו ברומניה שאנגליה וצרפת אינן קובעות עוד את סדר היום והכוח עבר לידי גרמניה והשכנה המאיימת, שמעולם לא השלימה עם הוויתור על בסרביה, ברית המועצות.
בתקופה שקדמה ל"שבוע ההתלהבות הרומנטית" אולצה רומניה, על ידי גרמניה ואיטליה למסור להונגריה ולבולגריה חלקים גדולים משטחה וברית המועצות אילצה אותה לסגת מבסרביה, שעברה לידי הצבא האדום ללא קרב.
במהלך משבר קיומי זה, קרסה המערכת הפוליטית, המפלגות סירבו להקים ממשלה והמלך הפקיד את השלטון, ביום 4 בספטמבר 1940, בידי גנרל יון אנטונסקו.
אנטונסקו שהדיח את קרול השני, מלך רומניה והמליך במקומו את בנו, המלך מיכאי הראשון, מלך רומניה (אך שלט בעצמו ללא עוררין), פנה במהלך מפתיע לראשי התנועה הלגיונרית, בראשות הוריה סימה, והזמין אותם לקחת חלק בשלטון.
תנועת הלגיונרים הייתה תנועה שואפת נקם, לאחר רצח מנהיגה, קורנליו זליה קודריאנו, בפקודת המלך קרול השני ורדיפת המנהיגים האחרים.
התנועה גם חרתה על דגלה סילוק היהודים מרומניה והחרמת רכושם.
הם האשימו את היהודים בכל הצרות שפקדו את רומניה, כולל רצח מנהיגם בפקודת המלך (הם טענו שזו השפעת פילגש המלך, שהייתה יהודייה מצד אביה) וגם באובדן השטחים שנלקחו מרומניה.
ביום 14 בספטמבר 1940 פורסם בעיתוני רומניה צו מלכותי שקבע את גורל היהודים ואלה סעיפי הצו:
האומה הרומנית הופכת לממלכה נציונל-לגיונרית.
התנועה הפוליטית המותרת היחידה, היא תנועת הלגיונרים.
הגנרל אנטונסקו הוא מנהיג המדינה הנציונל-לגיונרית וראש ממשלתה.
הוריה סימה הוא מפקד התנועה הלגיונרית.
החל מפרסום הצו יפסקו מאבקי האחים.
בביאורים שפרסם אנטונסקו מיד לאחר מכן, הבטיח ליהודים ש: "רכושכם יכובד, חירויותיכם יובטחו, עבודתכם תפוצה והצדק ישלוט".
שרי הממשלה הלגיונרים מיהרו ליישם את התורה האנטישמית שבשמה פעלו והשתמשו לשם כך בחוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944 שחקיקתם החלה עוד בתקופת קרול השני, מלך רומניה.
לעזרת השרים הלגיונרים התייצבו ארגונים אנטישמיים רבים וגם בעלי אינטרסים שהרוויחו מעושק היהודים.
משרד הדתות אסר על היהודים למכור חפצי פולחן דתי נוצרים.
משרד החינוך אסר על התלמידים לקנות ספרי לימוד מחנויות של יהודים וקבוצות של לגיונרים אילצו את בעלי החנויות היהודים, לקראת פתיחת שנת הלימודים, לשים בחלונות שלטים בהם היה כתוב "חנות יהודונית".
עורכי הדין היהודים סולקו משורות לשכת עורכי הדין.
נאסר על היהודים להוציא סחורות מבתי המכס.
ביריד שנערך בעיר "אורזיצ'ני" סולקו הסוחרים היהודים בכוח הזרוע ומנעו מהאיכרים לעשות איתם עסקים וכל זאת במצוות הלגיונרים.
בערים מסוימות נאסר על הרומנים להיכנס למסבאות של יהודים.
קבוצה של יהודים מגאלאץ, שישים במספר, הוכרזו כבני ערובה להבטחת שמירת הסדר על ידי היהודים.
בעיירות קטנות נסגרו עסקי היהודים בכוח.
ביאשי היהודים הוכו, עונו (גם כדי למסור את רכושם) ונשדדו.
ראש הקהילה של רומאן הוכה קשות.
בערי השדה הופעלו נגד היהודים כל מיני אמצעים שכללו האשמות בפעילות קומוניסטית, מאסרים ועינוים.
בעיר בוז'או נאסרו עשרים צעירים שהיו חברי תנועות נוער ציוניות ועונו כדי להודות בהיותם קומוניסטים.
בעיר ארד נאסרו 40 מראשי היהודים, עונו ונשדדו בהיותם במעצר.
משמרות של לגיונרים אילצו נשים יהודיות להתפשט לקראת חיפוש של שוטרים.
הלגיונרים, שביטחונם העצמי הלך וגבר, החלו לאלץ את הסוחרים היהודים לשים בחנויותיהם שלטים עם טקסטים בסגנון של: "אל תקנו מיהודים", "חנות יהודונית, הכניסה לנוצרים אסורה", "מי שיקנה מיהודונים - בוגד ותמונתו תפורסם".
שבוע החלל העולמי הוא מיזם חינוכי בינלאומי בחסות האו"ם.
מטרת שבוע החלל היא העלאת המודעות לחקר החלל באמצעות קיום פעילויות רבות במועד קבוע מדי שנה, שייצרו התעניינות מצד הציבור והתקשורת.
שבוע החלל העולמי מצוין מדי שנה בין ה-4 באוקטובר לבין ה-10 באוקטובר.
שבוע החלל העולמי קיבל את חסות האו"ם לאחר ועידת החלל הגדולה שנערכה בשנת 1999 - UNISPACE III.
החלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות קבעה את מועדי שבוע החלל, והחליטה כי משרד האו"ם לענייני החלל החיצון יפקח על הפעילויות ויפיק את הדו"חות השנתיים.
משמעות המועדים של שבוע החלל העולמי
שבוע החלל העולמי נקבע בתאריכים רבי חשיבות להיסטוריה של חקר החלל - ה-4 באוקטובר (1957) מציין את מועד שיגורו לחלל של הלוויין הראשון, הספוטניק 1, וה-10 באוקטובר (1967) מציין את יום חתימתה של אמנת החלל החיצון, באו"ם, המסדירה את הפעילות האנושית והמחקרית בחלל.
סוגי פעילויות בשבוע החלל העולמי
במסגרת שבוע החלל העולמי מתקיימות מגוון פעילויות, הכוללות הרצאות, הקרנת סרטים, תצפיות כוכבים, שיגור רקטות, תחרויות וחידונים בנושאי חלל, ימי עיון, שעורים מיוחדים באקדמיה, סיור במפעלי ומתקני חלל, ועוד.
הפעילויות מאורגנות בכל מדינה על ידי מתאם לאומי, והוא מספק חומרים ורעיונות לפעילות.
באחריותו לכתוב את סיכום הפעילויות שנערכו במדינתו.
מדי שנה מפרסם האו"ם דו"ח שנתי המסכם את שבוע החלל העולמי.
בשנת 2007 אורגנה תחרות בין תלמידים מרחבי העולם, והזוכה טס במטוס המדמה את תנאי חוסר הכבידה השוררים בחלל.
מדי שנה נבחר נושא מרכזי לפעילויות שבוע החלל העולמי.
נושאי שבוע החלל העולמי בשנים האחרונות:
2000 - מילניום החלל מתחיל
2003 - חלל: האופק שמעבר לכדור הארץ
2004 - חלל לפיתוח בר קיימא
2006 - חלל לשימור החיים
2012 - חלל למען בטיחות וביטחון האדם
2013 - חוקרים את מאדים - ומגלים את כדור הארץ
2014 - ניווט באמצעות החלל
2017 - חקר עולמות חדשים בחלל
2018 - החלל מאחד את העולם
2019 - הירח: השער לכוכבים
2020 - לוויינים משפרים את החיים
מספר המדינות הנוטלות חלק בשבוע החלל העולמי
בשבוע החלל העולמי משתתפות כמאה שלושים ושתיים מדינות מרחבי העולם.
ישראל שותפה למיזם החל משנת 2003.
שותפים אזוריים: בית הספר לאסטרונאוטים בצ'ילה.
הייתה תוכנית בידור סאטירית ישראלית ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית רשת בין 2008 ל-2010. בעונתה השלישית עברה התוכנית שינוי בפורמט אשר לא צלח והתכנית בוטלה לאחר 4 תוכניות במתכונת החדשה.
ב-2011 הפיקה רשת גרסה מחודשת בשם "מערכונים סוף" שמשודרת בערוץ HOT קומדי סנטרל וכוללת לקט של מערכונים מ-2 העונות הראשונות של התוכנית.
בעקבות שידורים אלו ובעקבות ביטולה של התוכנית בטרם עת, צברה התוכנית מעמד של סדרת קאלט, במיוחד 2 עונותיה הראשונות.
פינתו של דמותו של עמית לוגסי (עפר שכטר) המשיכה לעונתה השביעית והאחרונה של התוכנית "צחוק מעבודה" ששודרה גם כן בזכיינית רשת של ערוץ 2.
התוכנית כוללת התייחסויות סאטיריות והומוריסטיות לאירועי השבוע החולף, בעיקר באמצעות חיקויים, מערכונים, בדיחות וחידודים על כותרות השבוע.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-19 בספטמבר 2008 ושודרה מדי שבוע במוצאי שבת (תחילה שודרה התוכנית בימי שישי, אך עקב עליית התוכנית "הישרדות" בערוץ 10 המתחרה הוחלף יום השידור).
החל מ-5 בדצמבר 2008 הצטרפו לצוות גם מיקי גבע ואלי יצפאן.
העונה הסתיימה ב-7 בפברואר 2009.
העונה השנייה שודרה החל מ-15 במאי 2009 בעקבות הצלחת העונה הראשונה.
העונה הסתיימה בספטמבר 2009 וזכתה גם היא להצלחה ולאחוזי רייטינג גבוהים.
העונה השלישית עלתה ב-23 בפברואר 2010. העונה השלישית לא הצליחה כמו שתי העונות הראשונות וירדה מהמסך אחרי ארבעה פרקים בלבד, עקב רייטינג נמוך וביקורות שליליות.
בשתי עונותיה הראשונות, בדומה לתוכנית הסאטירית "ארץ נהדרת" של הזכיינית קשת, גם "שבוע סוף!" הייתה בנויה כמהדורת חדשות אשר מדווחת באופן סאטירי על החדשות.
את המהדורה הנחה אורי גוטליב ובתחילת העונה הראשונה הנחו גם קובי פרג', עופר שכטר, רותם אבוהב ועידן אלתרמן (שהיו רוב השחקנים בעונה זו), כאשר שאר המשתתפים מופיעים במערכונים השונים.
לאחר כמה תוכניות שונה כליל מבנה התוכנית, פרג' השתתף רק בדמויות, ולאחר תוכנית אחת בלבד עשה זאת גם אלתרמן, ונוספו מערכונים שבוצעו באולפן מול הקהל.
דבר זה למעשה פיצל את העונה הראשונה לשלושה חלקים שונים:
ארבעת הפרקים הראשונים היו כמעט נטולי חיקויים, ללא מערכוני אולפן כלל, אך לפני ואחרי כל מערכון קיימת מעין "שיחה" בין חברי הפאנל או פינה קבועה בהגשת אחד מהם.
אופי התוכנית במבנה זה היה פחות סאטירי, מרבית הדמויות הקבועות היו דמויות בדיוניות ומספר הפארודיות על אישים מוכרים היה מועט מאוד.
בחמש התוכניות הנוספות שונה מבנה התוכנית מספר פעמים.
קובי פרג' נטש את עמדת המנחה ועבר לבצע דמויות באולפן באופן חי.
כמו כן, פינות ודמויות קבועות רבות לא המשיכו לחלק זה, אך נוצרו דמויות נוספות, חלקן בעלות גוון סאטירי יותר, שחלקן נשארו עד סוף העונה.
בתוכנית הראשונה במבנה זה היו שני "ראיונות" עם דמויות (שתיהן היו קבועות במבנה הקודם, מה שביסר על המשכן גם במבנה החדש).
בתוכנית שלאחר מכן, פרש גם אלתרמן מתפקידו כמנחה התוכנית ועבר גם הוא לבצע רק דמויות באולפן.
הראיונות הפכו בהדרגה לפאנלים ארוכים יותר ועם מספר דמויות רחב יותר, שבהמשך כללו גם דמויות קבועות, בדומה לתוכנית "ארץ נהדרת".
המבנה האחרון, הוא המזוהה יותר עם התוכנית.
בתחילה, הוצג ב"אולפן הבחירות (2009)" של התוכנית (וכן הוכנו גם מעברונים חדשים עבור היציאות לפרסומות תחת הכותרת "ישראל בוחרת שבוע סוף!"), אך פורמט זה הפך לפורמט הקבוע והמזוהה עם התוכנית, גם אחרי הבחירות.
אורי גוטליב הפך למנחה המרכזי של התוכנית (הנחה לבדו את הפאנלים), ובשאר התוכנית (בעיקר בהגשת הפינות השונות ובהובלות בין המערכונים) ישבו לצידו גם שכטר ואבוהב.
שניהם עברו לשחק באופן מלא גם בפאנלים השונים, שהתרחבו.
למעשה, מבנה זה היה שונה לחלוטין מהתכנון המקורי של התוכנית, אך הוכיח את עצמו כפורמט יעיל, שכן התוכניות במבנה זה הפכו לזכורות ביותר בתוכנית.
חלק מהדמויות שהתחילו בחלק האחרון של העונה הראשונה המשיכו גם לעונה השנייה.
בתוכנית הראשונה של חלק זה הצטרפו הקומיקאים מיקי גבע ואלי יצפאן לתוכנית כשחקני חיזוק.
עם המעבר לעונה השנייה, מרבית פינות האולפן בהגשת מנחי התוכנית בוטלו, חלקם בהדרגה, רובם לא הופיעו בכלל.
בעונה השלישית השתנה הפורמט של התוכנית, מפורמט של סדרת חדשות סאטירית למקבץ מערכונים שמוצגים על מספר במות קטנות על פי סדר, בדומה לתוכנית האמריקאית "סאטרדיי נייט לייב".
עם זאת, מדי פעם מוצגים "מבזקים" סאטיריים על אירועי אקטואליה שונים ומשודרים לעיתים מערכוני חוץ.
חדשות השבוע - מדי פעם, שודרו בין כמה מערכונים, בדומה לארץ נהדרת, מבזקי חדשות סאטיריים.
לרוב מבזקים אלה הוגשו על ידי אורי גוטליב, עופר שכטר ורותם אבוהב.
בתחילת העונה הראשונה הוגשה בנוסף על ידי קובי פרג ועידן אלתרמן.
בתוכנית הראשונה לא הייתה מסגרת ייעודית לפינה זו, ולכן כתבותיה שובצו בין המערכונים השונים בתור כתבות בודדות.
פינה זו הסתיימה לאחר ארבעה פרקים בלבד בעונה השנייה, בעקבות מה שנראה כמעין ניסיון להיפטר לחלוטין מהמבנה הישן של התוכנית, שכן פינה זו הייתה מהיחידות שנותרו מאז תוכניות הפתיחה.
בתוכנית האחרונה לפינה זו, היא הוגשה רק על ידי שכטר וגוטליב, ללא רותם אבוהב.
בעונה השלישית פינה זו חודשה בשם אחר: "אולפן שלישי", שהוגשה על ידי שי אביבי ומיה דגן.
פריצה למחשב (עונה ראשונה) – פינה בה אורי גוטליב פורץ לכאורה למחשב של איש ציבור מפורסם (כגון ראש ממשלה, שר ביטחון ועוד).
התחזית לשבוע הבא (עונה ראשונה) – פינה בה רותם אבוהב "חוזה" את התקריות שיתרחשו בעולם בשבוע הבא.
המדריך (עונה ראשונה - בחלק הראשון) - פינה המוגשת על ידי עופר שכטר הנותן עצות במגוון נושאים (לרוב אקטואליים).
דנה ממפרץ האהבה (עונה ראשונה - בחלק השני) - פארודיה על דמותה של דנה מזרחי ממפרץ האהבה.
במערכון האחרון שלה התארחה דנה מזרחי האמיתית.
חצי אחרי חמש (עונה ראשונה - בעיקר בחלק הראשון) – תוכנית סאטירית שמנחים שני הקשישים אנשל ויעקב (אורי גוטליב ועידן אלתרמן, בהתאמה) ובה הם מארחים מפורסמים ומנסים לנהל איתם שיחה על אירועי השבוע.
פעמים רבות במהלך הפינה נאמרת המילה "בקשה?!" על ידי יעקב.
הדמויות חזרו להופעה אחת בעונה השנייה, הפעם כבעלי הקיוסק הראשון בתל אביב.
האח החורג (עונה ראשונה) – חיקוי של הדיירים בבית "האח הגדול" בדרך צינית.
הפינה בוטלה עם תום העונה הראשונה של "האח הגדול" בדצמבר 2008. דמותה של עינב בובליל הופיעה פעם אחת נוספת בעונה השנייה.
עמית לוגסי (עונה ראשונה - החל מהחלק השני) – קורותיו של מדריך כושר, המגולם על ידי עפר שכטר, בעל מכון הכושר הפיקטיבי "אקסטראג'ים".
במילים עקיפות, נוטה לציין את היותו הומוסקסואל.
מרבה להשתמש במילה "ועוד" ברציפות בעת אימון.
בעונה השנייה היה המאמן של מייקל ג'קסון ובעונה השלישית התארח בתור לקוח בפיצוציה (למעשה היה הדמות היחידה מהעונות הראשונות שחזרה כהופעת אורח בעונה השלישית).