tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך שבועות של הפלגה הם היו נתונים בתנאים תת-אנושיים, כבולים זה לזה בצפיפות במשך כל ההפלגה, ללא תזונה מסודרת, נתונים לאלימות פיזית מצד בעלי הספינה והצוות, והובאו בתנאים מחרידים ליבשת אמריקה, שם נמכרו ב"שוקי עבדים".
על פי הערכות של מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי כ-15 אחוזים מהחטופים נספו ממחלות ומתת-תזונה תוך סבל רב, עוד לפני הגיעם לאמריקה.
אחת הערים ששגשגו באותה תקופה בזכות סחר העבדים הייתה ליברפול.
במחצית המאה ה-18 היה בליברפול צי שלם של ספינות עבדים בקיבולת כוללת של עשרות אלפי עבדים.
בנוסף לבריטים עסקו בסחר העבדים גם ההולנדים, הספרדים והפורטוגזים.
עם הבאת "הבקר השחור" לשוקי אמריקה, נמכרו החטופים לעבדות בכסף מלא.
הם נחשבו כרכוש ולא כבני אדם, ניתן היה להפריד בין בני זוג ובין הורים לילדיהם, ולא הייתה קיימת כל הגנה חוקית על זכויותיהם.
היחס אליהם כלל עונשים פיזיים קשים, כולל הצלפות וחבלות שגרמו לנכות.
קטיעת בהונות הרגליים, למשל, נחשבה כ"טיפול" יעיל במקרים של דראפטומניה ("מחלת הבריחה").
ספינת העבדים "זונג" הייתה בראשיתה בבעלות הולנדית, אולם בזמן האירוע היא הייתה בבעלות סוחרים מליברפול.
היא עזבה את חופי אפריקה ב-6 בספטמבר 1781 כשעל סיפונה מטען אנושי בצפיפות רבה יותר מהמקובל, מתוך כוונה של קפטן האוניה לרווח כספי רב יותר.
יעד הספינה היו שוקי העבדים בג'מייקה.
הצפיפות הרבה של בני האדם הכבולים במרתפי האוניה, חולשתם בגלל היעדר מים ותזונה, הפרשותיהם, היעדר ההיגיינה וזיהומים, הביאו כפי הנראה להתפתחות מחלות מידבקות שהשפיעו עליהם ועל הצוות.
קפטן הספינה, לוק קולינגווד (Collingwood), מצא עצמו עם שבעה אנשי צוות לבנים מתים ועם כשישים עבדים אפריקנים שמתו אף הם.
מעבר לסכנה שבהידבקות אנשי הצוות, היה גם חשש להפסד כספי כבד בהידבקות שחורים נוספים, שעלולים היו למות, תוך אובדן ההכנסה על מכירתם.
היחס אל העבדים היה כאל מטען.
אילו היה מביאם אל החוף כשהם חולים, או לאחר שמתו במהלך העברתם בהפלגה, לא היו בעלי הספינה מקבלים כל פיצוי עבורם.
אולם אילו היו העבדים "אובדים בים", היה הביטוח מחזיר 30 ליש"ט, סכום עתק במונחי אותם ימים, כמעט כמחירו של עבד בשוק, עבור כל "ראש".
קולינגווד התייעץ עם קציניו והציע להשליך אל האוקיינוס עבדים שנראו חולים, ובכך "לאבד" את המטען.
למרות הסתייגות מצד הקצין הראשון ג'יימס קֶלְסוֹל (Kelsall), הושלכו אל האוקיינוס, בשלושה ימים נפרדים, 122 עבדים חולים, כשהם אזוקים בשלשלאות.
עשרה עבדים נוספים השליכו עצמם מהסיפון מרצון, ייתכן שבמחאה על המעשה האכזרי שבהטלת חבריהם לאוקיינוס, או כשותפות גורל עם בני משפחותיהם שנספו.
מאוחר יותר הועלתה הטענה המשפטית כי העבדים הושלכו לאוקיינוס כדי להגן על חיי העבדים האחרים, מאחר שבספינה לא היו מספיק מים כדי לשמור את כולם בחיים עד לסוף המסע.
הטענה הופרכה בבית המשפט ונמצא כי היו בספינה 420 גלונים של מים עם הגיעה לג'מייקה ב-22 בדצמבר.
מקרה זה של יחס לעבדים כאל מטען והשלכתם לים לא היה חריג, כפי הנראה.
אולם הטבח בספינת העבדים "זונג" פורסם באמצעי התקשורת והוא ידוע לנו כיום לפרטיו, בזכות הדיון המשפטי והתיעוד המדויק בפרוטוקולי בית המשפט.
הפרשה הרשומה בארכיון בית המשפט מאפשרת להתבונן במבט מיקרו היסטורי אל המציאות בתחום סחר העבדים במאה ה-18.
עם חזרת הספינה "זונג" לליברפול מילאו בעלי הספינה את המסמכים הדרושים והגישו תביעה לחברת הביטוח לפיצוי הולם.
חברת הביטוח לא קיבלה את התביעה, בהסתמך על עדות הקצין הראשון כי השלכת המטען לא הייתה חיונית ואין מדובר ב"מטען אובד".
גם ללא עדות זו היו על הספינה מספיק מים, והשלכת "המטען" לים התרחשה בסמוך ליעד - ג'מייקה.
בית המשפט, בערכאה הראשונה, חייב את חברת הביטוח במתן פיצויים לקולינגווד ולבעלי הספינה, ובתגובה ערערה חברת הביטוח.
בנקודה זו נכנס לתמונה גראנוויל שארפ (Sharp), מראשוני הפעילים בתנועה לביטול העבדות.
בחודש מרץ 1783 ביקר אצלו אולאודה אקוויאנו (Olaudah Equiano), שהיה עבד משוחרר מפורסם, ובהמשך סופר מצליח עם פרסום האוטוביוגרפיה שלו.
שארפ, שעמדותיו החברתיות בעד ביטול העבדות לא היו פופולריות, נזקק לסיפור כגון זה על מנת להביא את העניין למודעות ציבורית.
לאחר ששמע מאיקוויאנו על האירועים המחרידים שהתרחשו על סיפון הספינה "זונג", הפך למעורב בתיק התביעה בפני בית המשפט.
הוא העלה את הטענה, שהייתה בלתי מקובלת לזמנה, כי האקט בו הושלכו אל מותם 132 עבדים היה למעשה רצח, ודרש העמדת צוות הספינה לדין פלילי.
התובע הכללי, ג'ון לי (Lee), לא קיבל את הטענה ולא העמיד לדין פלילי את המעורבים בדבר.
"מה היא טענה זו על כי בני אדם הוטלו אל המים?
זהו מקרה של מטען וסחורה.
שחורים הם סחורה ורכוש; ולא ניתן להתייחס אליהם כאל בני אדם".
כאמור, טענתו של שארפ לא התקבלה.
בית המשפט דן בתביעת הביטוח בלבד, ואף שהצדיק את טענות חברת הביטוח שלא לשלם פיצויים, לא דן מעבר לכך.
אף שהתובע הכללי מטעם המדינה, ג'ון לי, לא סבר כי יש כאן מקרה פלילי, מדובר במקרה חלוץ, בדיון משפטי בו נטען לראשונה בפני בית המשפט כי עבדים שחורים אינם רכוש אלא בני אדם.
הפרשה צוטטה, נכתבו עליה שירים, נוצרה בעקבותיה יצירתו המפורסמת של טרנר "ספינת העבדים", ובסופו של דבר היוותה אבן דרך במאבק המר לביטול העבדות בעולם המערבי.
הפרשה המשפטית צוטטה בהרחבה בסרט מ-2013 "בֶּל" המתאר את קורותיה של דיידו אליזבת בל.
הטבח בפינסק היה טבח ב-5 באפריל 1919 (ה' בניסן תרע"ט) שבו נרצחו בעיר פינסק שבפולין 35 יהודים על ידי חיילי הצבא הפולני.
עם חלוקת פולין השנייה ב-1793, נכללה פינסק בתחום האימפריה הרוסית.
בסוף המאה ה-19 נסללו מסילות רכבת שחיברו אותה לקייב וערים מרכזיות נוספות, והביאו לשגשוג כלכלי בעיר.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנו יהודי פינסק כ-28,000 בני אדם, והיוו 72% מכלל האוכלוסייה.
בתחילת המלחמה נכבש האזור על ידי הצבא הגרמני, שהתייחס בהגינות לאוכלוסייה היהודית.
עם נסיגת הגרמנים נתפס האזור על ידי הצבא הפולני.
גבולותיה המזרחיים של פולין לא הוגדרו במדויק בוועידת ורסאי, והפולנים - שזה עתה הקימו מדינה - ביקשו להחזיר לעצמם שטחים שנלקחו מהם בחלוקת פולין.
מנגד, הרוסים הבולשביקים טענו שהשטח שייך להם.
מצב זה הוביל למלחמה הפולנית-סובייטית שפרצה בפברואר 1919.
היהודים נלכדו בין הפטיש לסדן, כשכל צד מאשים אותם בשיתוף פעולה עם הצד השני.
גל של פוגרומים פרץ בערים ובעיירות רבות בפולין; בראשו עמדו אנשי הצבא הפולני, שהאשימו את היהודים ב"בולשביזם".
בגל זה נספו כ-300 יהודים ונפצעו מאות.
בתים ובתי כנסת נשרפו ורכוש רב נבזז.
במסגרת גל זה אירע הטבח בפינסק.
ב-5 באפריל 1919, כחודש לאחר כיבוש פינסק על ידי הצבא הפולני, התכנסו כ-75 נבחרי ציבור בבית העם בעיר כדי לדון באופן חלוקת העזרה הכספית שנשלחה על ידי ארגון הג'וינט ליהודי פינסק לפני חג הפסח.
לפנות ערב, כשהדיון עמד להסתיים, התפרצו לפתע לאולם חיילים פולנים, אסרו את המשתתפים ולאחר ששדדו אותם, הובילו אותם למפקדת הז'נדרמריה בעיר.
הם הואשמו בקיום כנס שנועד לתכנן פעולות חבלה בעיר לטובת הבולשביקים.
תוך פחות משעה הופרדו 35 אנשים שהוצעדו לכנסייה, הועמדו ליד הקיר החיצוני שלה ושם לאור פנסי מכוניות הצבא, הוצאו להורג.
עם שחר התגלה ששלושה מהם עודם בחיים, וגם הם נרצחו.
השאר, בהם שש נשים, הושארו במעצר וסבלו מכות והתעללויות עד ששוחררו לאחר מספר ימים.
הטבח גרם לתגובות נזעמות בקהילות היהודיות ברחבי העולם.
אף שבאותה תקופה התרחשה סדרת הפוגרומים, הרי האירוע בפינסק היה הוצאה להורג מכוונת על ידי הצבא הפולני של שליחי ציבור יהודים שלא היה להם כל קשר לפעילות צבאית.
יצחק גרינבוים, שהיה אז נציג יהודי בסיים (הפרלמנט) הפולני, העלה את הפרשה בנאום בסיים ודרש חקירה.
הצבא הפולני חקר את מפקד הצבא באזור, גנרל אנטוני ליסטובקי , ואת מפקד היחידה שביצעה את הטבח, מאיור (רב-סרן) אלכסנדר לוצ'ינסקי.
הפולנים קבלו את טענתם כי היו ידיעות מוסמכות כי זאת הייתה אספה בולשביקית.
הפולנים חזרו וטענו זאת בפני האמריקאים כי סברו שהאחרונים יתייחסו לכך בהבנה בגלל שפחדו מ"הסכנה האדומה".
משלחת החקירה של הנרי מורגנטאו (האב)
הטבח עורר סערה בקהילות היהודים ובעיקר בארצות הברית בעיתונות הוא כונה "הפוגרום הפולני בפינסק".
הופעל לחץ על הנשיא האמריקאי וודרו וילסון, והוא דרש מהפולנים שיסכימו לקבל משלחת חקירה אמריקאית שתחקור את הפוגרומים נגד היהודים בפולין.
הפולנים בראשות איגנצי יאן פדרבסקי לא יכלו לסרב לדרישה זו, שכן מדינת פולין, שאך זה הוקמה, התחייבה לכבד את זכויות המיעוטים בתחומה, וכן מאחר שהפולנים היו זקוקים לתמיכתה הכלכלית של ארצות הברית.
המשלחת נשלחה מטעם ועידת השלום בפריז ובראשותה עמד הנרי מורגנטאו האב.
חבריה שהו בפולין במשך חודשיים וביקרו ביישובים רבים שבהם היו מהומות נגד היהודים, כמו לבוב, לידה, קילצה, וילנה, פינסק ועוד.
ב-3 באוקטובר 1919 הגישה המשלחת את דוח מורגנטאו לוועידת השלום בפריז.
לגבי הטבח בפינסק נקבע כי אין כל הוכחות לטענתו של גנרל ליסטובסקי שיהודים התקיפו חיילים פולנים ב-5 באפריל 1919 ואין כל הוכחות לטענתו של מאיור לוצ'ינסקי שבאספה נידונו פעולות בולשביקיות נגד הפולנים וכי לא נעשה כל ניסיון לחקור את העניין.
פחות משעה עברה מאז שהם נעצרו ועד שהוצאו להורג אף מבלי שעברו כל זיהוי.
בסיכומו של דבר אף אחד ממבצעי הטבח לא הועמד לדין.
מאיור לוצ'ינסקי קודם עם השנים לדרגת גנרל.
הרשל פינסקי, אחד מהניצולים מהטבח, אסף סביבו קבוצת צעירים על מנת להתיישב בארץ ישראל.
הם נקראו "הקבוצה על שם קדושי פינסק".
הם עלו ארצה ב-1926, ולאחר שעבדו במספר מקומות, התיישבו בעמק יזרעאל והקימו את קיבוץ גְּבַת.
בגבת יש אתר זיכרון לאנשי פינסק שנרצחו במלחמת העולם השנייה ולידו אנדרטה מיוחדת לנרצחים מהטבח ב-1919. ארגון יוצאי פינסק מארגן מדי שנה יום זיכרון בגבת.
בשנת 1928, במלאת עשר שנים לטבח, הוחל במפעל נטיעת יערות קק"ל על שמם: חורשת קדושי פינסק בגבת.
בשנות ה-50 ניטעה חורשה על שמם ביער הקדושים שבהרי ירושלים.
הטבח בקמניץ-פודולסקי בוצע בעיר קמניץ-פודולסקי שבאוקראינה, ב-26 עד 29 באוגוסט 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות.
בביצועו השתתפו אוקראינים, הונגרים וגרמנים בפיקודו של מפקד האס אס והמשטרה של גזרת 'רוסיה-דרום' (אוקראינה), פרידריך יֶקֶלן, ובו נרצחו כ-23,000 יהודים.
במספר זה כלולים הן כ-10,000 יהודים שאותם גירשו ההונגרים מהונגריה מכיוון שלא היו בעלי אזרחות הונגרית, והן כ-13,000 יהודים תושבי העיר קמניץ-פודולסקי.
היה זה מעשה הטבח ההמוני הראשון שביצעו כוחותיו של יקלן, לפני הרציחות ההמוניות שביצעו לאחר חודשיים בבאבי יאר ולאחר כשלושה חודשים ביער רוּמבּוּלה.
ב-27 ביוני 1941 הכריזו ההונגרים מלחמה כנגד ברית המועצות והחלו בגיוס יהודים ובשילוחם מהונגריה למחנות עבודה ובמסגרת גיוס צבאי, בשירות העבודה.
לאחר מספר שבועות כבשה הונגריה את קמניץ-פודולסקי.
קצינים במשרד הפיקוח על הזרים בהונגריה הכינו תוכנית במסגרתה נועדו לגירוש לגליציה יהודים חסרי אזרחות הונגרית שחיו בהונגריה.
ביולי 1941 החל מבצע הגירוש, ובו נכללו גם יהודים הונגרים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית, בהיעדר מסמכים מתאימים.
המשטרה ההונגרית גירשה כאלף יהודים מדי יום, במשך כשלושה שבועות, בקרונות משא, עד שמספר המגורשים הגיע לכ-16,000. יהודים אלה הובאו לקמניץ-פודולסקי ונמסרו לכוחות אס אס שהיו במקום, בפיקודו של פרידריך יקלן.
על פי נתונים באתר יד ושם, בין 26 ל-29 באוגוסט 1941 נרצחו בקמניץ-פודולסקי 23,600 יהודים, בהם 14–18 אלף יהודים שהוסגרו מהונגריה (בהם יהודים מאלשואפשה ואיזה) והיתר תושבי העיר.
ההיסטוריון רנדולף ברהאם כתב שמכלל 18,000 המגורשים מהונגריה נשארו בחיים כאלפיים, ושאלה מהם שהצליחו לחזור להונגריה סיפרו על הרצח ההמוני".
הרציחות בוצעו על ידי אנשי משטרת הסדר ואיינזצגרופן של גרמניה הנאצית, משטרת העזר האוקראינית, וחיילי צבא הונגריה.
הגעת הידיעות מהניצולים עוררה גל מחאה מצד גורמים ליברליים בהונגריה, כמו אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי ומרגיט שלכטה, אם כי התקשורת שמרה על איפול.
משלחת של נמלטים פגשה בשר הפנים קרסטס-פישר, וזה הורה על עצירת הגירושים.
גם הגרמנים התקשו להתמודד עם שטף הבאים, וביקשו כבר קודם לעצור אותו.
הטבח בקולפקס היה אירוע טבח המוני, שהתרחש ביום ראשון של פסחא, 13 באפריל 1873, בקולפקס שבלואיזיאנה, ואשר בו נהרגו לפחות 62 אזרחים שחורים ושלושה אזרחים לבנים.
הטבח התרחש על רקע גזענות ומתיחות פוליטית בלואיזיאנה, לאחר שהבחירות במדינה בשנת 1872 לא הובילו לתוצאות ברורות ומוסכמות.
כוח צבאי למחצה של כ-140 גברים לבנים מהאזור, ביניהם חיילים לשעבר בצבא הקונפדרציה וחברים בקו קלוקס קלאן, פשט וצר על מבנה בית המשפט בעיירה קולפקס, שבו התבצרו מאות אזרחים שחורים.
התוקפים ירו לעבר המתבצרים והציתו את גג המבנה.
הם רדפו אחרי הנמלטים וטבחו בהם.
כמה עשרות מהמתבצרים נכנעו, נשבו, ולאחר מכן הוצאו להורג ללא משפט.
ההיסטוריון אריק פונר כתב שהטבח היה "מקרה הקטל הגזעני העקוב ביותר מדם במהלך תקופת השיקום".
לאחר הטבח התנהל משפט כנגד תשעה ממבצעיו, אך אף אחד מהתוקפים לא נענש על מעשיו.
לאחר שהורשעו שלושה בלבד מהשותפים לטבח, באשמת קשירת קשר לשלילת זכויות האזרחים השחורים בקולפקס, הוגשה על ידם עתירה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שם הוכרע שתבוטל הכרעת הדין מחוסר סמכות של הממשל הפדרלי בעניינם.
היסטוריונים רואים את הטבח ואת הכרעת בית המשפט כאירועים שצמצמו את היכולת של הממשל הפדרלי לפעול נגד ארגוני עליונות לבנה בדרום העמוק, איפשרו את התבססותם של ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן והליגה הלבנה ופגעו ביכולת של אזרחים שחורים להגן על עצמם ועל זכויותיהם.
גזע, חברה ופוליטיקה באזור קולפקס
ההתיישבות של אמריקאים ממוצא אירופי והסחר בעבדים באזור החלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19, לאחר פריצת החסימה הגדולה בנהר האדום.
אחד המתיישבים הראשונים היה מרדית' קלהון , שהגיע לאזור בו נוסדה לאחר מכן קולפקס יחד עם כ-1,000 עבדים, וזאת אחרי מסע מפרך מאלבמה.
בשנת 1840, הפעיל קלהון במקום ארבע חוות עבדים (plantations), שייצרו סוכר וכותנה.
עסקיו המשגשגים היוו את הבסיס להמשך ההתיישבות באזור.
פרדריק לו אולמסטד ביקר בחוות של קלהון בשנת 1853 ותיעד את האלימות והאכזריות שננקטה בהן כלפי העבדים.
שמו של קלהון כבעל עבדים עשיר ואכזר יצא למרחוק, וב-1896 פורסם בוושינגטון פוסט מאמר שטען כי קלהון היה ההשראה של הארייט ביצ'ר סטואו ליצירת הדמות של בעל העבדים המתעלל סיימון לגרי, בספרה אוהל הדוד תום.
אחריו הופיע מאמר שהכחיש זאת.
ב-1859 מינה מרדית' קלהון את בנו הבכור, ויליאם "וילי" סמית קלהון למנהל נכסיו באזור.
שנתיים לאחר מכן פרצה מלחמת האזרחים.
בניגוד לאב, שנמנע מלהביע עמדות פוליטיות חד משמעיות, ובניגוד לרוב המוחלט של הלבנים בלואיזיאנה, תמך ויליאם קלהון במדינות האיחוד ובאמנסיפציה של העבדים.
דעותיו הפכו אותו לאישיות לא רצויה בעיני לבנים רבים באזור, אך הוא נותר אישיות בעלת עוצמה בשל עושרו.
בזמן המלחמה סבלו בעלי העבדים החקלאים באזור מההרס הרב שהשית הקמפיין הכושל של צבא האיחוד לכיבוש האזור ומנטישה של עבדים רבים שנמלטו מבעליהם עם כניסת צבא האיחוד.
לאחר המלחמה, בשנים 1866–1867, סבל האזור גם משיטפונות ומהתפרצות של מגפת הכולרה.
מרבית החקלאים הלבנים בדרום הגיבו בעוינות לשינויים הפוליטיים לאחר המלחמה, ובראשם שחרור העבדים והסרת המגבלות על אזרחים שחורים, במסגרת התיקון ה-14 לחוקה וחוק זכויות האזרח של 1866 .
מרביתם הגיבו לשינוי זה על ידי יצירה של מערכת אפליה גזעית בלתי-פורמלית.
בניגוד לגישה זו, תמך ויליאם קלהון בשינויים ובקו הרדיקלי יותר במפלגה הרפובליקנית.
באזור שהפך לאחר מכן לקולפקס, הוא החכיר אדמות לעבדים משוחררים, פתח חנות ששירתה את שני הגזעים, הקים בית ספר לילדים שחורים ונישא בעצמו לאישה שנחשבה למעורבת גזעית.
כתוצאה מכך, אזור החוות של קלהון הפך מוקד משיכה לאזרחים שחורים.
מתן זכות הבחירה לשחורים הפך את היתרון המספרי של שחורים באזור ליתרון פוליטי עבור הרפובליקנים הרדיקלים.
בבחירות שנערכו בקיץ 1867 הצביעו במחוז רפידס , שאז עוד כלל את אזור קולפקס, 999 אזרחים שחורים ו-157 אזרחים לבנים.
ויליאם קלהון נבחר באותן בחירות לסנאטור ברשות המחוקקת של לואיזיאנה .
בשנת 1868 אישרה האספה המכוננת של לואיזיאנה בניו אורלינס, שבה היו חברים 50 שחורים ו-49 לבנים, מתן זכויות שוות לאזרחים שחורים.
התגובה של לבנים במדינה כללה אלימות ואיומים, ומועדונים של הקו קלוקס קלאן צצו בכל רחבי לואיזיאנה.
האלימות בלטה במיוחד בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1868, שבהן זכה יוליסס ס.
בשנת 1868 לבדה דווח על לפחות 784 מקרי רצח פוליטיים בלואיזיאנה ועל בין 40 ל-50 מקרים באזור קולפקס (מחוז גרנט לעתיד) לבדו.
בשנת 1869 נוצר מחוז גרנט בלואיזיאנה, וכן נוצרה העיירה קולפקס.
מושב המחוז נקבע בקולפקס, ליד החנות שהקים ויליאם קלהון.
מניע מרכזי ליצירת המחוז החדש היה הרצון של הרפובליקנים ליצור משרות ציבוריות חדשות במדינה, ולאיישן בתומכי הרפובליקנים המקומיים וב"צקלונאים" שהגיעו ממדינות אחרות.
הבחירה לקרוא למחוז על שם הנשיא ולעיירה על שם סגנו הרפובליקן הרדיקל, סקיילר קולפקס, גם כן לא הייתה מקרית.
אחת המשרות שנוצרו הייתה משרת השריף, שאוישה על ידי דלוס וייט.
וייט שם לעצמו למטרה לעצור את האלימות של הלבנים במחוז ולחקור את הרצח של מנהל בית הספר בקולפקס, העבד המשוחרר האל פרייזר.
וייט עצמו נרצח ב-25 בספטמבר 1871, ביתו הוצת וגופתו נשרפה.
רצח זה היה אחת הסיבות ליצירתה של מיליציה שחורה, שבראשה עמד ויליאם וארד, אחד האזרחים השחורים הראשונים שהורשו להצטרף לצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
המיליציה של וארד השתמשה בחוקים שהופעלו לפני המלחמה כנגד עבדים נמלטים וכעת איפשרו למיליציות לעצור חשודים באלימות ולהביאם בפני בית המשפט.
לפי קרול אנדרסון, יצירה של מיליציות שחורות הייתה אסטרטגיה נפוצה של רפובליקנים ברחבי הדרום, שכן כל האופציות האחרות למאבק בטרור שהפעילו לבנים לא צלחו.
בבחירות בשנת 1872 סבלה המפלגה הדמוקרטית מפיצול בין תומכי הנשיא גרנט לבין רפובליקנים-ליברלים , שהתנגדו לנשיא ולמדיניות השיקום.
פיצול זה בא לידי ביטוי גם בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה.
המושל הרפובליקני המכהן, הנרי וורמות' הביע התנגדות למה שכינה "אפריקניזציה של לואיזיאנה".
הוא הודח מתפקידו ובמקומו כיהן פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק, המושל השחור הראשון בארצות הברית והיחיד עד 1980. כמועמד הרפובליקנים בבחירות למושלות, הוצב ויליאם פיט קלוג.
מולו התמודד ג'ון מקאנרי, מועמד של קואליציה של רפובליקנים-ליברלים ודמוקרטים שמרניים, שכונו יחד "פיוז'ניסטים" (Fusionists).
הבחירות למשרת המושל התקיימו ב-4 בנובמבר, תחת אבטחה כבדה.
המיליציה של ויליאם וארד, שהתמודד בעצמו לבית המחוקקים של לואיזיאנה, ליוותה את הבוחרים השחורים לקלפיות במחוז גרנט.
לאחר הבחירות השתרר כאוס פוליטי, כאשר כל צד טוען שמועמדיו ניצחו.
ועדת הבחירות שמינה וורמות' התפצלה גם כן לצדדים יריבים, שהכריזו על תוצאות מנוגדות.
ההיסטוריון ג'ו גריי טיילור כתב ש"הונאת בחירות הייתה כה נפוצה בבחירות של 1872 [בלואיזיאנה], שאף אחד לא ידע מי זכה בהן באמת".
במחוז גרנט עצמו, שני הצדדים היריבים טענו גם כן לניצחון בבחירות למושל, למושב בבית הנבחרים של לואיזיאנה ובבחירות למשרת השריף המחוזי.
לפי צ'ארלס ליין, במחוז היה יתרון מספרי ניכר לבוחרים רשומים שאינם לבנים (776 מול 630), כך שהתוצאות שעליהם דיווחו תומכי הפיוז'וניסטים - ניצחון מוחץ של מועמדיהם לכל המשרות - היו כמעט בטוח מפוברקות, ואם הן היו אמיתיות, הן היוו תוצאה של הפחדה של בוחרים שחורים.
בתמיכה של בית משפט וחיילים פדרליים, השיגו קלוג ותומכיו הרפובליקנים שליטה על בית המחוקקים בניו אורלינס, אך תומכיו של מקאנרי כוננו בית מחוקקים מתחרה והשביעו שם את מקאנרי.
הממשל של גרנט בוושינגטון די.
הודה שתוצאות הבחירות אינן ברורות, אך הכיר בקלוג כמושל "דה פקטו".
המאבק על בית המשפט בקולפקס
שתי משרות שהיו במוקד הוויכוח בין רפובליקנים לפיוז'ניסטים לאחר הבחירות ב-1872 היו משרת השריף ומשרת השופט המחוזי.
הפיוז'ניסטים טענו שכריסטופר קולומבוס נאש, חייל לשעבר בצבא הקונפדרציה, זכה במרוץ למשרת השריף, ושאלפונס קזבת נבחר לכהן כשופט.
בינואר 1873 נשבעו השניים לתפקיד ותפסו את בית המשפט של מחוז גרנט, ששכן במבנה שהיה בעבר האורווה של משפחת קלהון.
שליטה בבית המשפט הייתה חיונית לצורך שליטה במחוז.
הרפובליקנים, שהבינו זאת, מסרו במרץ אותה שנה לנאש שמועמדיהם, דניאל שו ורוברט רג'יסטר, נבחרו לתפקיד השריף והשופט בהתאמה, ושעליו למסור להם את מפתחות בית המשפט.
נאש סרב, וב-25 במרץ קבוצה של רפובליקנים שהובלה על ידי שו ורג'יסטר פרצו למבנה, נשאו שבועה לתפקיד ושלחו עותק של השבועות למשרד המושל בניו אורלינס.
בתגובה, החליטו המועמדים הרפובליקנים לארגן מיליציה לבנה שתיקח את המבנה חזרה בכוח.
תוכניתם התגלתה, וב-1 באפריל קבוצה של כ-24 חמושים רפובליקנים, רובם שחורים, התגייסה כדי לשמור על המבנה.
תוכנית ההשתלטות בוטלה לבינתיים, אך תחושת פחד אחזה באוכלוסייה השחורה, מחשש לפעולות נקמה.
ב-2 באפריל, לאחר חילופי יריות שבהם לא היו נפגעים, הגיעו כ-150 אזרחים שחורים לקולפקס, מתוך מחשבה ששם ימצאו הגנה.
ב-5 באפריל, לאחר שקבוצה של לבנים רצחה עבד משוחרר בשם ג'סי מקיני, הגיעו כ-400 שחורים מהסביבה לחפש מחסה בסביבת בית המשפט.
וארד, מנהיג המיליציה השחורה, שנבחר לבית המחוקקים של המדינה, החל להתכונן לעימות אפשרי.
הוא הבין שהנשק שיש בידי אנשיו אינו מספק וכתב לקהילות שחורות בסביבה בבקשה שיסייעו.
כשבקשה זו לא נענתה, הוא החליט לפנות לקלוג, המושל הרפובליקני, בבקשה שישלח חיילים למקום.
המכתב הופקד בידי ויליאם קלהון, שיצא עם המכתב בספינת קיטור לכיוון ניו אורלינס.
אולם, כשהתקרבה הספינה לאלכסנדריה חיכה לו קהל גדול של לבנים חמושים, שפשטו על הספינה.
קלהון התחבא במטען הספינה, אך הוא נמצא ונעצר.
לאחר יומיים הסכימו שוביו לשחררו, בתנאי שיעביר לקהילה השחורה בקולפקס מסר שעליהם לעזוב את בית המשפט.
כשהוא הגיע לקולפקס עם המסר, המתאספים בבית המשפט הבהירו שאין להם כוונה לעזוב, אך התקרית הבהירה להם את הצורך להתכונן לעימות אלים.
ב-11 באפריל החליט וארד להגיע בעצמו עם משלחת לניו אורלינס על מנת לבקש סיוע מהמושל, אך כשהוא הגיע לשם הוא גילה שבתקשורת המקומית שולט נרטיב שקרי, לפיו השחורים בקולפקס אחראים למהומות קשות, שכוללות מעשי שוד ורצח.
הוא נשאר שם מספיק זמן כדי להוציא צווי מעצר נגד כ-50 לבנים באזור קולפקס ולארגן משלחת צנועה לשמירה על השלום בקולפקס, אך מאמץ זה היה מאוחר מידי, ובהיעדרו נותרה הקהילה השחורה בקולפקס ללא הנהגה.
בינתיים, שני הצדדים באזור קולפקס החלו להתארגן לקראת עימות.
כריסטופר קולומבוס נאש אסף סביבו גברים לבנים חמושים מקהילות סמוכות, שהיו מוכנים לפשוט על בית המשפט.
בבית המשפט, המתאספים החלו לבנות ביצורים, לאסוף תחמושת ולאלתר כלי לחימה.
בבוקר 13 באפריל 1873 עמדו לרשותו של נאש כ-140 גברים לבנים, רובם חמושים ברובים.
בנוסף, היה ברשותם תותח קטן, שהושאל להם מספינת המלחמה John T.
Moore של הצי של ארצות הברית, עם תחמושת מאולתרת עשויה ברזל.
מנגד, בבית המשפט בקולפקס התאספו כ-150 גברים, רובם המוחלט שחורים, ומספר זהה של נשים וילדים.
לרובם לא היה ניסיון צבאי, והם לא הגיעו לבית המשפט כדי להילחם, אלא מחשש שפורעים לבנים יפשטו על בתיהם.
לפחות שליש מהגברים לא היו חמושים, ולאלה שהיו חמושים חסרה תחמושת.
בנוסף, חסרה להם הנהגה, שכן המשלחת של וארד לניו אורלינס, שכללה את האנשים בעלי הניסיון הרב ביותר, טרם חזרה ממסעה.
בהדרכתו של מורה לבן שנדד לקולפקס מניו יורק, הם בנו שוחות הגנה מסביב לבית המשפט, אך אלה היו שטוחות ובלתי-מוגנות.
הלחימה עצמה התקדמה במספר שלבים.
בתחילה התקדמו הכוחות של נאש לעבר בית המשפט והחלו לירות בתותח לעבר השוחות.
הירי לא היה יעיל, ובמשך שעתיים בערך היה קיפאון.
בהמשך החליט נאש שכוח חמוש בתותח יאגף את המבנה וירה לתוך בית המשפט.
הירי מהמיקום החדש גבה את חייו של הנפגע הראשון וזרע פחד בקרב המתגוננים.
חלקם החלו לנוס מהמקום, כשקבוצות מתוך הכוח של נאש רודפות אחריהם והורגות בהם.
רוב האחרים נסוגו לתוך בית המשפט וניסו לירות בתוקפים דרך חלונות המבנה.
הכוחות של נאש, שהקיפו את המבנה, החליטו שהדרך המהירה ביותר לסיים את הלחימה היא להצית את גג המבנה, שהיה עשוי מרעפי עץ.
הם הדליקו לפיד מאולתר, הצמידו אותו לאחד השבויים - העבד המשוחרר פינקני צ'מברס - והורו לו להצית את הגג, תחת איום שאם לא יעשה זאת הוא יוצא להורג.
צ'מברס ציית, והבניין החל לעלות בלהבות.
לאחר שהוצת המבנה, החליטו רבים מהמתגוננים להיכנע.
לפי הגרסה שסיפרו התוקפים לאחר האירוע, הם הניחו את נשקם לאחר הכניעה, אך כשאחד מהם, ג'יימס הדנוט, פתח את דלת בית המשפט הוא התקבל בירי מכל הכיוונים ונהרג.
לפי ניקולס לימן, גרסה זו אינה תואמת את העובדה שהודנוט נפגע מכדור אחד בלבד, הובל לאחר מכן בספינת קיטור לכיוון ניו אורלינס על מנת לקבל טיפול, ושם מת מפצעיו.
ההיסטוריונית ליאן קית' כתבה שהמתגוננים השחורים בחרו באופן כללי את מטרותיהם בקפידה ולא ירו ללא הבחנה בתוקפיהם.
ייתכן שהם ראו בהדנוט מטרה חשובה, או שהירי נבע מבלבול או התנגדות לכניעה ברגע האחרון.
לפי גרסת הקורבנות, המתגוננים החלו לצאת מהבניין מתוך רצון להיכנע, אך התוקפים החלו לירות ללא הבחנה בנכנעים.
הירי מצד הכוחות של נאש, שהיו מסודרים בחצי סהר מסביב לבניין איים בהכרח גם על התוקפים עצמם.
הודנוט, לפי גרסה זו, נפגע מאש ידידותית.
צ'ארלס ליין, בספרו על האירועים, מאמץ גרסה זו ומציין שמספר תוקפים לבנים נוספים נפגעו באותו השלב מאש עמיתיהם.
בעוד שקיימת מחלוקת לגבי הדרך שבה מצא הדנוט את מותו, אין מחלוקת לגבי מה שקרה לאחר מכן.
התוקפים הלבנים ירו בעשרות אזרחים שחורים שביקשו להיכנע.
עד הערב הייתה העיירה מלאה בפצועים והרוגים.
התוקפים שבו בין 37 ל-47 אזרחים שחורים, חלקם הגדול פצועים שלא הצליחו להימלט.
כשהסתיים שלב זה, התעוררה מחלוקת לגבי מה לעשות עם השבויים.
נאש, שהיה שבוי מלחמה בעצמו בזמן מלחמת האזרחים, העדיף לשחרר את השבויים תחת איום שמותם יגיע אם לא יחזרו לעבוד בשקט אצל אדוניהם הלבנים.
אחרים במחנהו ביקשו להמשיך בנקמה.
לאחר שנאש עזב, הם הוציאו את האופציה השנייה לפועל.
התוקפים הצעידו את השבויים לעבר בניין ששימש בעבר כמפעל לעיבוד סוכר, סמוך לנהר.
הם העמידו אותם בשורה וירו בהם תוך שהם משתעשעים באתגרים שונים, כמו להרוג שני אנשים בקליע אחד, וגורמים לשבויים להתחנן לחייהם.
חלק ניכר מהגופות הושלכו לנהר.
רק תשעה מתוך השבויים שרדו והעידו לאחר מכן על האירועים.
ידוע שבמהלך האירועים נהרגו שלושה תוקפים לבנים, אך מספר הנרצחים השחורים אינו ידוע במדויק.
ב-15 באפריל הגיעו למקום שני נציגים של המיליציה של לואיזיאנה.
בדו"ח שהם כתבו דווח על 62 מתים שחורים, כולל שמות המתים.
קצין בצבא ארצות הברית, שסרק את המקום שבועיים לאחר מכן בחיפוש אחר הרוגים שלא הובאו לקבורה, דיווח על 71 הרוגים שחורים.
כשוארד יצא לניו אורלינס, הוא קיווה שהביקור יביא לשליחתם של כוחות מיליציה או צבא לצורך הגנה על הקהילה השחורה באזור.
תחת זאת, המושל קלוג שלח תגבורת של שני אנשים בלבד – הקולונלים תאודור דקליין וויליאם רייט – מצוידים בצווי מעצר לכחמישים תושבים לבנים שנחשדו כמעורבים באיום על שחורים בקולפקס.
השניים הגיעו לקולפקס ב-15 באפריל, מאוחר מידי בכדי למנוע את הטבח.
בדוח שהם כתבו למפקדה של המשמר הלאומי של לואיזיאנה תוארו חלק ממראות הזוועה שחיכו להם בעיירה:
"במחסן שבין בית המשפט לבין הנהר מצאנו גופות של שישה גברים שחורים, שככל הנראה זחלו לשם כדי לתפוס מחסה, ושם נורו כמו כלבים.
רבים נורו בגב ראשם ובצווארם; אחד מהם נמצא כשידיו עדיין מוחזקות בתנוחה של תחינה; הפנים של אחר הושחתו לחלוטין ממכות רובה, כששברי קת של רובה דו-קני פזורות סביבו על הקרקע; אדם אחר נחתך לאורך בטנו לאחר שנורה; וכמעט לכולם היו שלושה עד תריסר פציעות ירי".
מלבד תאורים של מעשי הטבח ורשימה מפורטת של שמות המתים, הזהירו השניים גם שמאז הטבח נבזזו בתיהם ורכושם של התושבים השחורים על ידי קבוצות של חמושים לבנים.
השניים הפצירו ברשויות לשלוח חיילים למקום.
למעשה, השמועות על הטבח הגיעו לניו אורלינס עוד לפני הדוח של דקליין ורייט.
קלוג הכריז על גרנט והמחוזות הסמוכים כמצויים במצב של מרד ושלח בקשה לויליאם ה.
אמורי , מפקד הכוחות של ארצות הברית באזור, שיישלחו כוחות צבא לקולפקס.
בקשתו נענתנה, ותאודור דקליין חזר לקולפקס ב-19 באפריל מלווה בכוח של 98 חיילי צבא ארצות הברית.
בניו אורלינס, החל הליך של שמיעת עדויות והגשת אישומים בפני חבר מושבעים גדול.
את ההליך הוביל תובע מחוזי רפובליקני בשם ארנסט ברדה, שנעזר במיליציה של לואיזיאנה ובשירות המרשלים של ארצות הברית להגנתו.
ההליך הוביל לתסיסה בקרב לבנים בקולפקס ובקהילות הסמוכות, שבהם שלט נרטיב לפיו ההרג נבע מ"מהומות" של שחורים ומהריגתו של הדנוט.
רבים מהתוקפים שהשתתפו בטבח ברחו בסיוע קהילותיהם על מנת שלא להיעצר.
בינתיים, חדשות על הטבח הגיעו לתקשורת הלאומית, והבאת התוקפים לדין הייתה למטרה עבור רפובליקנים.
ביוני הגיש חבר המושבעים אישומים כנגד 97 גברים, אך לאור ההתנגדות בקהילות הלבנות נעצרו רק עשרה.
ברמה הפדרלית, הממשל של יוליסס גרנט היסס להגיש אישומים, מתוך חשש לתוצאות הפוליטיות של פעולות מעין זו.
בנוסף, ההתנגדות של אזרחים לבנים לאורך הנהר האדום הפכה את התנועה של נציגים וחיילים של המדינה ושל השלטון הפדרלי למשימה קשה.
באוקטובר 1873 נרכשה ספינת המלחמה "אוזרק", מה שאיפשר להליכי המשפט להתקדם במהירות רבה יותר.
המשפט הראשון: ארצות הברית נגד קולומבוס נאש
בדצמבר 1873 הוגשה בבית המשפט הפדרלי, מחוז לואיזיאנה, התביעה "ארצות הברית נגד קולומבוס נאש ואחרים".
הכישלון של המבצע להבאת האשמים לדין התבטא, בין השאר, בכך שרק תשעה מתוך 98 האזרחים שהואשמו על ידי חבר המושבעים הגדול נכללו כנאשמים בתביעה.
לכל התשעה היה תפקיד שולי יחסית בטבח.
בין אלו שלא נכללו בתביעה היה מפקד הכוח התוקף, כריסטופר קולומבוס נאש, שברח מכוחות האכיפה, ואשר שמו נותר, באופן אירוני, בכותרת התביעה.
העמדתם לדין של תשעה תוקפים בלבד שיקפה גם את העמדה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית ושל התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס, שביקשו לצמצם את ההוצאות הכרוכות במשפט ולמנוע מצג של התערבות נרחבת בפוליטיקה של לואיזיאנה.
בפני המושבעים והשופט ויליאם ברנהאם וודס, הופיעו 140 עדים מהקהילה השחורה בקולפקס, שהעידו נגד הנאשמים ותוקפים לבנים אחרים שהשתתפו בטבח.
התביעה ביקשה לצמצם למינימום את אזכור המוטיבציה הגזענית לטבח.
למרות זאת, היחסים בין לבנים ושחורים היו מתוחים וכללו אלימות כלפי שחורים שהעידו במשפט.
העדים הובאו לבית המשפט ובחזרה באמצעות האוזרק, וזאת גם בשל אמצעיהם הדלים וגם מתוך רצון להגן על חייהם.
חבר המושבעים כלל רק אזרח שחור אחד, שהיה היחיד שהתעקש על הרשעה, בעוד האחרים מתעקשים על זיכוי של כל או חלק מהנאשמים.
כתוצאה מחילוקי הדעות בין המושבעים, בוטל המשפט ללא הכרעה, מלבד זיכוי של נאשם אחד.
המשפט השני: ארצות הברית נגד קרוקשנק
לאחר ביטול המשפט הראשון הגישה התביעה כתב אישום חדש כנגד כל הנאשמים, מלבד הנאשם האחד שזוכה.
שם התיק שונה ל"ארצות הברית נגד קרושנק" .
כמו במשפט הקודם, התביעה נסמכה על הכוח של הממשל הפדרלי לאכוף שמירה על זכויות המוקנות לאזרחים בחוקה.
בנוסף, התביעה הפדרלית השתמשה בחוק האכיפה משנת 1870 , שנתן לנשיא את הכוח לאכוף חלקים מהתיקון ה-14 והתיקון ה-15 בכל רחבי ארצות הברית, ובכלל זאת לפעול כנגד קבוצות כגון הקו קלוקס קלאן.
אסטרטגיה זו התבררה כבעייתית, שכן בתיקים אחרים שנידונו בבית המשפט העליון בתחילת השנה, אותתו השופטים על כוונתם לא לאפשר לממשל הפדרלי להשתמש בתיקונים לחוקה או בחוק האכיפה, באופן שפוגע כביכול בזכויות של המדינות.
המשפט התנהל בפני שופט בית המשפט המחוזי ויליאם וודס, ולמורת רוחה של התביעה הצטרף אליו שופט בית המשפט העליון ג'וזף בראדלי, שהיה מופקד על עריכת "סבבים" בדרום העמוק.
ההגנה טענה שלממשל הפדרלי אין סמכות להעמיד לדין את האחראים לטבח ושחלקים מחוק האכיפה של 1870 אינם חוקתיים.
חוק האכיפה אמנם נועד לאפשר לממשל הפדרלי לאכוף את התיקונים ה-14 וה-15, שהם חוק פדרלי, אך ההגנה טענה שתיקונים אלה אינם מבטיחים הגנה מפני הפרת זכויות על ידי אזרחים אחרים, אלא אך ורק הגנה מפני הפרת זכויות על ידי המדינות.
לאחר שסיימה ההגנה להשמיע את הטיעון הזה ואחרים, הצהיר בראדלי שהוא יתן למשפט להימשך, אך אם יורשעו הנאשמים הם יוכלו להעלות שוב את הטיעונים בפני בית המשפט העליון.
ב-10 ביוני 1874 מסר חבר המושבעים את הכרעתו: הם זיכו חמישה מהנאשמים מכל אשמה והרשיעו שלושה מהם בקשירת קשר לשלילת זכויות האזרח של הקורבנות בקולפקס.
כל הנאשמים זוכו מאשמת רצח.
חלק מהנאשמים שוחררו בערבות, וההגנה הגישה בקשה לעצירת ההליך המשפטי בשל בעיות חוקתיות.
ב-27 ביוני, התכנס שוב בית המשפט, הפעם כדי לשמוע את ההכרעה של בראדלי לגבי בקשה זו.
בראדלי קבע שההרשעה של השלושה בטלה.
לפי הכרעתו, גם אם חוק האכיפה היה חוקתי - טענה שבעניינה רק בית המשפט העליון בהרכב מלא יכול להכריע - לממשל הפדרלי קיימת סמכות בעניינים פליליים כמו רצח, הצתה, תקיפה ושוד רק במקרה שבו מוכח שהעברות נעשו ממניע גזעני.
לטענת בראדלי התביעה כשלה בביסוס מניע כזה.
בנוסף, הוא טען שחלק מהאישומים לא היו בהירים דיים.
השופט המחוזי וודס הכריז שהוא לא מסכים עם בראדלי.
זו הייתה הפעם היחידה במהלך תקופת השיקום שבה שופט מחוזי הביע בפומבי אי-הסכמה עם שופט סבב של בית המשפט העליון, והמשמעות של אי-ההסכמה הייתה שהתיק יגיע לדיון בהרכב מלא של בית המשפט העליון.
בראדלי קבע ששלושת הנאשמים ישוחררו בינתיים בערבות וברחבי לואיזיאנה התקיימו הפגנות תמיכה שחגגו את שחרורם.
ההחלטה של בראדלי לשחרר את הנאשמים במשפט היוותה זריקת עידוד עבור אלו שדגלו בעליונות הגזע הלבן בלואיזיאנה.
שלושת הנאשמים המשוחררים הגיעו באותו היום לקולפקס, שם הם התקבלו על ידי קהל גדול של תושבים לבנים, שחגג עם מוזיקה ויריות תותח.
במהלך הקיץ התגבשה פעילות הגזענים הלבנים באמצעות ארגון הליגה הלבנה , שנקט בפעולות טרור אלימות על מנת להרתיע שחורים ונושאי משרות רפובליקנים.
בשלהי קיץ 1874, היו לארגון כ-14,000 חברים, רובם חמושים שהתאמנו ככוח צבאי למחצה.
בסוף אוגוסט ביצעה קבוצה של הליגה הלבנה את טבח קושאטה , שבו נרצחו שישה לבנים רפובליקנים שהחזיקו במשרות ציבוריות ובין 5 ל-20 עבדים משוחררים.
בספטמבר, התגלה והוחרם משלוח נשק גדול שיועד לחברי הליגה הלבנה.
בעקבות זאת, התרחש הקרב של ליברטי פלייס : אלפי חמושים של הליגה הלבנה התעמתו בניו אורלינס עם כוחות המשטרה והמיליציה של לואיזיאנה, והשתלטו על מרכז העיר ומחסני הנשק למשך שלושה ימים.
הם נסוגו מעמדותיהם רק לאחר שבהוראת הנשיא גרנט נשלחו לעיר כוחות צבא פדרליים.
גם לאחר ניסיון הפיכה זה, לא הורשע אף פעיל של הליגה הלבנה.
ב-27 במרץ 1876 מסר בית המשפט העליון את הכרעתו בעתירה "ארצות הברית נגד קרוקשנק".
נשיא בית המשפט מוריסון וייט כתב את החלטת הרוב.
וייט כתב שלממשל הפדרלי לא הייתה סמכות להאשים את שלושת העותרים, שכן זכות זו הייתה נתונה למדינת לואיזיאנה בלבד.
בהכרעתו הדגיש וייט שאזרחי ארצות הברית הם אזרחים הן של המדינות והן של הממשל, ושלממשל אין סמכויות אכיפה של זכויות האזרח, מלבד הסמכויות שמצוינות בחוקה במפורש.
התביעה ביקשה, בין השאר, להעמיד לדין את הנאשמים באשמה של פגיעה בזכות ההתארגנות של האזרחים בקולפקס, המובטחת להם בתיקון הראשון לחוקה; אולם, על פי הפסיקה, זכות זו נאכפה תמיד על ידי המדינות, והתיקון הראשון לא שינה זאת.
בנוסף, התביעה טענה שהנאשמים פגעו בזכות המוקנה לקורבנות לשאת נשק, אשר מובטחת על ידי התיקון השני לחוקה.
אולם, גם האכיפה של זכות זו נתונה למדינות בלבד, והמטרה היחידה של התיקון היא להגביל את כוח הממשל הפדרלי.
לבסוף, הממשל הפדרלי יכול להגן על הזכות להליך הוגן והזכות להגנה שווה (right of equal protection), המובטחות על ידי התיקון ה-14, רק כשהמדינות עצמן מפרות את הזכויות האלה, ולא כאשר אזרחים פרטיים הם הפוגעים בזכויות.
אם כן, לממשל הפדרלי לא היה כל בסיס לנקוט בפעולות אכיפה כנגד המשתתפים בטבח, והחלטת המושבעים בעניינם בטלה.
וייט לא הזכיר בפסיקתו כלל את האירועים שהובילו לעתירה, את הטבח בתושבי קולפקס, או את העובדה שהמניע לטבח היה גזעני.
שלושת השופטים בדעת המיעוט, ובכללם ג'וזף בראדלי, קיבלו את המסקנה המעשית של וייט, אך העדיפו נימוקים אחרים להצדקתה.
ההיסטוריון אריק פונר כתב על ההכרעה, ש"בשם הפדרליזם, הפכה ההחלטה את העמדתם לדין של נאשמים בפשעים נגד שחורים לבלתי אפשרית, ונתנה אור ירוק למעשי טרור במקומות בהם מחזיקי משרות מקומיים לא היו יכולים, או לא רצו, לאכוף את החוק".
לאחר הטבח נפוץ בקרב התושבים הלבנים בלואיזיאנה נרטיב שקרי, לפיו ההרג היה תוצאה של מהומות של שחורים בקולפקס, והתנהגות לא הולמת מצדם, שכללה מעשי אונס, תקיפה מינית של נשים לבנות, שוד וביזה.
בנוסף, נטען שהאשם האמיתי בגרימת האירוע הוא מושל לואיזיאנה הרפובליקני, ויליאם פיט קלוג, שאיפשר את מעשי השחורים בקולפקס.
נרטיב זה היה חלק מנטייה רחבה יותר לראות גברים שחורים כאיום מיני, ולהשתמש בסטראוטיפ גזעני זה כהצדקה לאלימות.
הוא נתמך על ידי העיתונים הדמוקרטים בלואיזיאנה, שזמן קצר לאחר הטבח החלו לפרסם מאמרים ברוחו.
בנוסף, הנרטיב הופץ באמצעות דוח של "ועדת השבעים", קבוצה שמרנית שבראשה עמד רוברט מאר, עורך הדין שייצג את הנאשמים במשפט.
הדוח תיאר פשעים וזוועות, שבוצעו כביכול על ידי שחורים בקולפקס, הציג את התוקפים הלבנים כמי שפעלו מתוך הגנה עצמית, ותלה את האשמה במושל קלוג ובמנהיג המיליציה השחורה ויליאם וארד.
מנגד, העיתונות הרפובליקנית ודוח שהוגש לבית הנבחרים של ארצות הברית תיארו את האירוע כפשע גזעני של פורעים לבנים.
שני מונומנטים הוקמו בקולפקס כדי להנציח את האירוע.
שניהם לא מתארים את האירוע כטבח אלא כמהומות.
הראשון, אנדרטה בצורת אובליסק בבית הקברות בקולפקס, מאדיר את שמם של שלושת ההרוגים הלבנים, ולשונו: "הוצב בזיכרון אוהב, להנצחתם של הגיבורים, סטיבן דיקייטור פאריש, ג'יימס וסט הדנוט [ו]סידני האריס, שנפלו במהומות קולפקס בקרב למען עליונות לבנה".
המונומנט השני הוא לוחית זיכרון שהוצבה בשנת 1950, ועליה נכתב "באתר זה התרחשו מהומות קולפקס, שבמהלכן נשחטו שלושה גברים לבנים ו-150 שחורים.
האירוע התרחש ב-13 באפריל 1873 וציין את סיום שלטון הצִקלונאים האומלל".
השלט הוסר, לאחר מחאה, ב-15 במאי 2021 והועבר למוזיאון.
הטבח בסטריפ של לאס וגאס התרחש ב-1 באוקטובר 2017. אדם חמוש בנשק אוטומטי פתח באש מהקומה ה-32 של מלון "מפרץ מאנדליי" לעבר קהל של 22,000 בני אדם בפסטיבל מוזיקת קאנטרי בסטריפ של לאס וגאס, נבאדה, שבארצות הברית.
מניעי היורה, גבר בן 64 בשם סטיבן פאדוק שירה בעצמו לאחר האירוע, אינם ידועים.
בטבח נרצחו 60 בני אדם ונפצעו 867. בכך הפך הטבח לאירוע הירי ההמוני הקטלני ביותר בתולדות ארצות הברית ועבר בחומרתו את הטבח במועדון Pulse באורלנדו מ-2016.
בסביבות השעה 22:05 פתח סטיבן פאדוק בירי אוטומטי מהקומה ה-32 של מלון "מנדליי ביי" בסטריפ של לאס וגאס, כשהוא חמוש בכלי נשק רבים.
במשך 9–11 דקות ירה מאות יריות ופגע במאות בני אדם שבילו בהופעה בסמוך למלון.
הטבח התרחש בלילה האחרון של פסטיבל מוזיקת קאנטרי "Route 91 Harvest", שנמשך שלושה ימים.
הירי החל בזמן ההופעה של זמר הקאנטרי ג'ייסון אלדין שנמלט מהבמה זמן קצר לאחר תחילת הירי ונלקח למקום מבטחים.
ממשטרת לאס וגאס נמסר כי מהירי נהרגו לפחות 60 בני אדם ולמעלה מ-416 נפצעו.
במנוסת הבהלה של ההמון נפצעו עוד מאות ובסה"כ נמנו 867 פצועים באירוע.
בשלב מסוים ניתנה הוראה לסגור את מעליות הקזינו במלון על מנת למנוע מהיורה להימלט.
איתות של גלאי העשן בחדר המלון הביא את אנשי היחידה ללוחמה בטרור לפתח דלתו בתוך 20 דקות.
היורה ירה לעבר השוטרים שהתאספו סביב הדלת ופצע אחד מהם ברגלו.
ברגע שהשוטרים פרצו לחדר, שם קץ לחייו.
בחדרו נמצאו 23 כלי נשק, בהם גם רובים אוטומטיים.
המשטרה הודיעה שכנראה מדובר במפגע בודד.
בעקבות הירי סגרה המשטרה את השדרה המרכזית וכן מספר כבישים מסביב לאזור.
נמל התעופה הבינלאומי מקארן הסמוך לאזור השעה את הטיסות.
מחקירת הזירה עלה כי היורה שבר את חלונות החדר עם פטישים, הציב שני רובים ועליהם כוונות על חצובות לצד החלונות ובעזרתן ביצע את הירי.
היורה השתמש בהתקן מיוחד לייעול הנשק המכונה Bump Stock.
האביזר מורכב על רובה אוטומטי-למחצה ומאפשר לירות בו במהירות קרובה לזו של נשק אוטומטי.
במקור הוא פותח כדי להקל על אנשים בעלי מוגבלויות לירות ברובה.
ההתקן מחליף למעשה את קת הרובה ב"מדרגת תמיכה" המכסה את פתח ההדק.
בעזרת ההתקן גורם הרֶתַע לרובה לנוע שוב ושוב קדימה ואחורה – ולהדק להיסחט שוב ושוב על ידי האצבע.
פירוש הדבר הוא שהאצבע סוחטת את ההדק לצורך כל יריית כדור, ולכן כלי הנשק עדיין נחשב אוטומטי-למחצה ואינו מפר את החוק הפדרלי.
היורה הוא סטיבן קרייג פאדוק (Stephen Craig Paddock), גבר אמריקני נוצרי בן 64 מנבדה.
הוא התגורר בשנה שלפני הטבח בקהילת גמלאים קטנה בעיר מסקיט, והיה ללא עבר פלילי.
לפי דיווח ב"ניוזוויק", הוא עבד בעבר כרואה חשבון בענקית הנשק והתעופה לוקהיד מרטין, והיה בבעלותו רישיון ציד, דיג, ורישיון טיס למטוסים קטנים ושני מטוסים.
פאדוק הגיע למלון כבר ב-28 בספטמבר.
הוא התקין מצלמות במסדרון מחוץ לחדר שלו כדי לעקוב אחר הנעשה באזור.
לאחר הירי חשדה המשטרה באישה בשם מרי-לו דנלי (Marilou Danley), אזרחית אוסטרלית ממוצא פיליפיני בת 62 שעברה להתגורר בנבדה ב-1990, שהייתה בת זוגו ובעבר מארחת בקזינו.
היא אותרה על ידי המשטרה בפיליפינים.
היא תושאלה טלפונית אך לא הוכח כי היא קשורה לירי, על אף שהיורה השתמש בכמה תעודות מזהות שלה.
בפשיטה על ביתו במסקיט מצאה המשטרה 18 כלי נשק, אלפי כדורי תחמושת וחומרי נפץ רבים נוספים בסך הכל נתפסו 47 כלי נשק שהיו רשומים על שמו, הן בחדר המלון והן במספר בתים שבהם גר בשתי ערים בנבאדה.
כלי הנשק כללו רובים, רובי ציד ואקדחים; כולם נקנו כחוק במספר מדינות בארצות הברית ובכ-12 מהם אף הותקנו מכשירים לשיפור קצב הירייה.
אחיו סיפר לתקשורת כי פאדוק היה מולטי-מיליונר שנהג להשקיע בנדל"ן, ולפקוד את עיר ההימורים לעיתים קרובות בשל אהבתו לפוקר.
סוכנות הידיעות "איי-פי" דיווחה כי פאדוק ביצע בשבועות האחרונים לפני הירי שורת העברות כספים הקשורות בהימורים, סכומים שנעו בין עשרת אלפים דולרים ליותר מכך, ובימים שלפני הטבח ביצע העברה בסך מאה אלף דולרים לחשבון בנק של שותפתו דנלי בפיליפינים.
במשך תקופה הייתה דנלי מבוקשת לחקירה, לאחר זמן היא הובאה לארצות הברית מהפיליפינים כדי לסייע בחקירה ולא נמצא שסייעה לרצח.
על פי סוכנות הידיעות CNN, ניסה פאדוק לרכוש כדורים נותבים בתצוגת נשק בפיניקס, המאפשרים לראות את כיוון מעוף הקליע ובכך לכוון טוב יותר לעבר ההמון.
אביו, בנג'מין הוסקינס פאדוק , היה שודד בנקים סדרתי שנמלט מהכלא בזמן מאסרו ובעקבות כך שמו הופיע ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI במשך 8 שנים, עד שנעצר.
בעקבות הטבח, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ צייץ בחשבון הטוויטר שלו: "תנחומיי החמים לקרבנות אירוע הירי הטרגי בלאס וגאס ולמשפחותיהם.
בהמשך היום נשא נאום לאומה בו כינה את הטבח "רשע טהור" ואמר למשפחות הקרבנות כי "אנו מתפללים בשבילכם, ואנו כאן, בשבילכם".
בנוסף הודיע על הורדת הדגל לחצי התורן ל-4 ימים בעקבות הטבח.
ארגון המדינה האסלאמית קיבל אחריות על הירי.
בהודעה שהתפרסמה מטעם הארגון, נמסר כי היורה הוא פעיל הארגון שהתאסלם זמן לא רב טרם האירוע.
לעומת זאת, משטרת לאס וגאס מסרה כי אין מידע אודות השתייכותו של היורה לארגון טרור כלשהו, וכן לא נמצאו בחדרו במלון חומרים היכולים לשפוך אור על מניעיו או על האידאולוגיה שלו.
הרשויות בארצות הברית ציינו כי הרוצח היה גבר ממשפחה נוצרית ואין לו רקע של השתייכות לארגון פוליטי כלשהו.
עם זאת, במאי 2017 פרסם ארגון המדינה האסלאמית סרטון ובו הוא מאיים לבצע פיגוע גדול בלאס וגאס.
ג'ייסון אלדין, שהופיע בפסטיבל הקאנטרי כאשר הירי החל, כתב בחשבון האינסטגרם שלו: "הלילה היה נורא ביותר.
אני עדיין לא יודע מה להגיד אבל רציתי להודיע לכולם שהצוות שלי ואני בטוחים.
המחשבות והתפילות שלי הם לכל המעורבים הערב.
כואב לי שזה היה יכול לקרות לכל מי שרק היה יוצא כדי ליהנות ממה שהיה צריך להיות לילה כיף".
בדומה לאירועי ירי קודמים כמו הירי בתיכון קולומביין ובווירג'יניה טק, הטבח העלה מחדש את שאלת הפיקוח על הנשק, משום שדווח כי היורה החזיק מספר גדול של רובים וכלי נשק מסוגים שונים.
קבוצת ההוקי קרח המקצוענית של העיר, וגאס גולדן נייטס, שהתחרתה באותה עת בעונת הבכורה שלה בליגת ה-NHL, הוציאה לגמלאות את החולצה מספר 58 לזכר 58 קורבנות הטבח.
בהתאם למסורת, החולצה תלויה בתקרת אולמה הביתי של הקבוצה והמספר לא יוצג עוד על חולצתו של שחקן כלשהו שישחק בקבוצה.
בינואר 2020 הוציא הזמר והראפר אמינם את הסינגל "Darkness" כחלק מהמחאה נגד חוק החזקת הנשק בארצות הברית.
בקליפ השיר מתואר הטבח מנקודת מבטו של היורה.
באוקטובר 2020 אישר בית המשפט בארצות הברית את ההסדר במסגרתו שולמו פיצויים בגובה של 800 מיליון דולר לקורבנות הטבח, כאשר מתוך סכום הפיצוי הוסכם כי המלון עצמו ישלם סך 49 מיליון דולר.
הסדר הפיצוי מסיים את סאגת התביעות ההדדיות בהן תביעתה של חברת MGM בעלת המלון אשר הקדימה לתבוע את הקורבנות ב-2018 בניסיון להימנע מתביעות רבות ובכך לזכות ביתרון דיוני לתביעה מרוכזת.
הטבח בפּוּסְטַאוַואם (בהונגרית: A pusztavámi tömeggyilkosság) התרחש ב־16 באוקטובר 1944, במהלכו ירתה יחידת וואפן אס.
בכל אנשי פלוגת שירות העבודה (שירות של עבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי) שהייתה מורכבת מרופאים, רוקחים ומהנדסים הונגרים-יהודים.
הפלוגה הוקמה במקור ביולשבה (כיום כפר בדרום מזרח סלובקיה) והועברה לפוסטאוואם.
מספר הקורבנות היה 199, לפי מקורות אחרים 216. פוסטאוואם הוא כפר בצפון מערב הונגריה בן כ-2,500 תושבים, קרוב לדנובה ולגבול עם סלובקיה.
חלק ניכר מתושביו היו גרמנים אתנים ילידי ואזרחי הונגריה.
פלוגת שירות העבודה הוצבה בכפר פוסטאוואם, כאשר ב־15 באוקטובר 1944 ניתנה פקודה לצבא ההונגרי על ידי עוצר הונגריה מיקלוש הורטי להשעות את הלחימה בכוחות הסובייטים, חברי פלוגת שירות העבודה פירשו את המצב כסיום המלחמה וחגגו את האירוע.
אולם בסופו של אותו יום, פרנץ סלשי ראש מפלגת צלב החץ (המפלגה הפשיסטית-נאצית ההונגרית) הדיח את הורטי ותפס את השלטון במדינה בעזרת גרמניה.
השתתפותה של הונגריה במלחמת העולם השנייה נמשכה.
במצב שהשתנה, חלק מאנשי היחידה החליטו לברוח בהסכמתו שבשתיקה של סגן לאסלו תרמן, מפקד היחידה.
התושבים המקומיים (שבחלקם היו כאמור ממוצא אתני גרמני ודיברו גם גרמנית) שצידדו בגרמנים דיווחו ליחידת הוואפן אס.
בסקשפהרוואר כי פרץ "מרד יהודי" בכפר.
בבוקר שלמחרת, ב-16 באוקטובר, יצאה פלוגת וואפן אס.
מפקדו הקים בית משפט שדה צבאי, ואחרי כעשר דקות של "משפט" הכריז על היהודים חברי היחידה כאשמים בגין "מרד" וגזר על כולם עונש מוות.
על אף מחאתו של תרמן, היהודים המורשעים הועברו במשאיות למכרה חול סמוך, שם הופשטו מבגדיהם ונורו למוות.
בגדיהם חולקו בין האוכלוסייה המקומית.
הגופות נקברו יומיים לאחר מכן על ידי יחידה אוקראינית.
המקורות השונים ציינו את מספר הקורבנות: ברשימה אחת מופיעים 199 שמות, בעוד שמקור אחר דיווח על 216 נרצחים.
הקורבנות הוצאו מהקבר בשנת 1947 והובאו למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הטבח נחקר על ידי הז'נדרמריה כבר באוקטובר 1944, אך התיק נסגר על ידה בטענה שהמבצעים היו אנשי הצבא הגרמני.
בשנת 1946 נפתח הליך בעניין הטבח ההמוני ב"בית המשפט של העם" שהוקם בהונגריה אחרי המלחמה לצורך הבאתם לדין של פושעי מלחמה.
במסגרת תביעה זו הורשעו ארבעה אנשי הפולקסבונד (הפולקסבונד , בשמו המלא Volksbund der Deutschen in Ungarn, כלומר "התאחדות עממית של הגרמנים ההונגרים" שהיה ארגון של המיעוט הגרמני בהונגריה, שנוסד בשנת 1938)).
הארבעה נכחו בהוצאות להורג, רך לא היה ברור אם הם היו מעורבים בטבח עצמו.
בזמן המשפט כל הארבעה כבר הצליחו לברוח מהונגריה.
גם נגד סגן תרמן הוגש כתב אישום, אך בסופו של דבר זוכה לאחר שהתברר כי לא היה לו כל תפקיד בטבח.
הטבח בקנט סטייט (Kent State) היה אירוע שהתרחש ב-4 במאי 1970, באוניברסיטת המדינה בעיירה קנט (אוהיו), ובו ירה המשמר הלאומי על סטודנטים שהפגינו נגד התפשטותה של מלחמת וייטנאם לקמבודיה.
מן הירי נהרגו ארבעה סטודנטים ונפצעו תשעה.
המעורבות האמריקנית בווייטנאם, אשר החלה במשלוח יועצים, ואחר כך גם כוחות מיוחדים, בתקופת כהונתו של הנשיא ג'ון קנדי, הלכה והעמיקה לכדי מעורבות צבאית בקנה מידה גדול, כחצי מיליון חיילים, בימי יורשו, לינדון ג'ונסון.
אולם חרף המאמץ הצבאי הניכר, וחרף עליונות אמריקנית, במובן הטקטי, בשדה הקרב, לא נראה היה כי ארצות הברית פותרת את הבעיות אשר הביאו מלכתחילה להתערבותה, ומתקפת טט, בתחילת 1968, המחישה זאת.
ריצ'רד ניקסון, הנשיא שהחליף בתחילת 1969 את ג'ונסון, הבטיח אומנם לצאת בהדרגה מווייטנאם, אך בפועל, הלחימה לא פסקה, ובמובנים מסוימים, אף גברה.
ההיקף הגובר של המלחמה הביא לגיוס חובה חלקי של צעירים אמריקנים.
פרט למה שנראה היה כחוסר הצלחה ושקיעה בבוץ הווייטנאמי, גם המשטר הדרום וייטנאמי, אשר ארצות הברית נחלצה לעזרתו, נראה היה כמושחת וכלא ראוי להקרבה כה גדולה.
באותן שנים עצמן, הפכה הטלוויזיה למוצר ביתי אוניברסלי, למעשה, בארצות הברית, כמו בעולם המערבי כולו.
מראות המלחמה, על אף היותה רחוקה מאוד גאוגרפית, הגיעו במהירות, על בסיס יומיומי, לעיני האמריקנים ולתודעתם.
אירועים שונים במהלך מלחמת וייטנאם, אשר אחד הבולטים שבהם היה טבח מי ליי, הורידו את קרנה של המעורבות בווייטנאם, וזו עוררה אי נחת ותרעומת בקרב חוגים נרחבים בציבור האמריקני.
אחד הביטויים לכך, ב-1968, היה מהומות שנערכו במקביל לוועידת המפלגה הדמוקרטית בשיקגו, אשר הביאו, בין היתר, למשפט השבעה משיקגו.
כל זאת אירע בתקופה בה שררה בארצות הברית אי שקט פנימי.
בין היתר, נרצחו בשנים שקדמו לאירוע הנשיא ג'ון קנדי, אחיו, מועמד בולט לנשיאות ב-1968, ותובע כללי לשעבר, רוברט קנדי, וכן מרטין לותר קינג.
בהתנקשות פוליטית נוספת, אחרי האירוע שלהלן, נפצע קשה מועמד נוסף לנשיאות, ג'ורג' וולאס.
בשנות השישים שגשגה, בקרב צעירי ארצות הברית, תנועת ילדי הפרחים, יחד עם תנועות אנטי ממסדיות שונות אחרות, אשר השתלבו בתנועות ובהלכי רוח דומים בעולם, בעיקר בעולם המערבי.
אחד הביטויים הבולטים לאלה היו אירועי מאי 1968 בצרפת, ובעיקר בפריז.
כמו כן, געש באותן שנים מאבק השחורים כנגד אפליה.
עם זאת, כללית, דעת הקהל האמריקנית לא אהדה את התנועות הרדיקליות המתוארות, ונראה כי הדבר מסביר בחלקו את התנהגות המשמר הלאומי באירועים שיתוארו.
בסוף שנת 1969, כאשר עלה בהרבה הצורך בחיילים לשירות בווייטנאם, נערכו מספר מחזורי גיוסים לשירות חובה, בשיטה של הגרלה, על פי תאריך לידה ועל פי אותיות השם.
סטודנטים, אשר נהנו עד כה מפטור, כל עוד חבשו את ספסל הלימודים, החלו בחלקם לחוש על בשרם את עול הגיוס.
בנוסף, באפריל 1970, התפשטו הקרבות, כולל מעורבות אמריקנית, גם לקמבודיה הנייטרלית.
באשר לאוניברסיטת קנט סטייט, רווחה בה באותה תקופה פעילות אנטי ממסדית בכלל, וכנגד מלחמת וייטנאם בפרט.
באביב 1970 התעצמה פעילות זו, והצריכה לעיתים התערבות משטרתית.
ב-30 באפריל הכריז ניקסון על הרחבת הלחימה לקמבודיה.
יום אחר כך, נערכה הפגנת מחאה באוניברסיטה, בה נטלו חלק כ-500 סטודנטים, ונקבעה התכנסות נוספת ל-4 בחודש.
בלילה שבין 1 ל-2 במאי, החלו התפרעויות, בהשתתפות כ-120 איש, סטודנטים ועוברי אורח, בעיירה קנט.
המשטרה הזעיקה תגבורות והשתלטה על ההתפרעויות בעמל רב, תוך שימוש בגז מדמיע.
המתפרעים שברו חלונות ראווה וגרמו נזק לסניף בנק.
כן הטיחו חלק מן המפגינים והמתפרעים עלבונות כלפי השוטרים ויידו בהם בקבוקי בירה.
למחרת, הגיעו ידיעות כי לשכת הגיוס המקומית, בניין ה-ROTC (תוכנית אשר שילבה הכשרת קציני מילואים לצד הלימודים באוניברסיטה, Reserve Officers' Training Corps) וכן הדואר המקומי, הם יעדים להשחתה בלילה הקרוב.
כן מסרו מספר בעלי עסקים שקיבלו איומים כי עסקיהם יועלו באש, אם לא יציגו כרזות כנגד המלחמה.
שמועות נפוצו אודות תכנון פעולות מחאה קיצוניות בהרבה: הרס נרחב באוניברסיטה ובעיירה, אגירת נשק, מהילת סמי הזיה במאגרי המים ועוד.
כיוון שעלה חשש כי כוחות המשטרה המקומיים לא יוכלו להתמודד לבדם עם האיומים האמורים, הוחלט לתגברם בכוחות המשמר הלאומי.
אלה הגיעו בערך בשעה 22:00, אולם באותו מועד בניין ה-ROTC הועלה באש על ידי אלמונים, ללא נפגעים.
במקביל, נערכה הפגנה המונית בקמפוס, ובין המפגינים היו כאלה שהפריעו למאמצי הכיבוי.
המשמר הלאומי התערב בנעשה, פיזר את המפגינים, תוך שימוש בגז מדמיע, כמה מהמפגינים נעצרו ואחד נפצע.
ביום המחרת, 3 במאי, הכריז ראש העירייה של קנט על עוצר עד להודעה חדשה.
באותו ערב קיימו סטודנטים הפגנה בקמפוס וזו פוזרה על ידי המשמר הלאומי, שוב, תוך שימוש בגז מדמיע.
בהמשך קיימו סטודנטים שביתת שבת במקום אחר בקמפוס.
לאחר שהודגש באוזניהם כי הוכרז עוצר, גם אלה פוזרו, לעיתים תוך 'זירוז' בכידוני הרובים של המשמר הלאומי.
ב-4 במאי בצהריים, תוכננה, כאמור, עצרת נוספת כנגד המלחמה.
בשל המתיחות שבישרו אירועי הימים האחרונים, הנהלת האוניברסיטה ניסתה לשווא למנוע את האירוע.
כ-2,000 איש התכנסו בחזית טיילור הול (Taylor Hall, המבנה השמאלי במפת זירת האירוע), ולאחר קריאה להתפזר, שנענתה במטחי אבנים, שתי פלוגות של המשמר הלאומי החלו בניסיון לפזרם.
לאחר קריאה נוספת להתפזר, שאף היא לא נענתה, חידש המשמר הלאומי את המאמץ לפזר את ההתכנסות, זו הפעם תוך שימוש ברימוני גז מדמיע, עקב הרוח בהצלחה מועטה, ונענה במטח אבנים נוסף ובקריאות גנאי.
כן היו סטודנטים אשר הטילו בחזרה רימוני גז לעבר חיילי המשמר הלאומי.
כאשר התברר כי אין בכוונת המוחים להתפזר, התקדם באיגוף כוח של המשמר הלאומי עם רובים מכודנים.
למראה הכוח נסוגו המוחים, ובחלקם אכן התפזרו, אם כי הרוב נותר והתגודד.
כשסיימו חיילי המשמר הלאומי את האיגוף, עזבו סטודנטים נוספים, אך היו שנשארו, ואף היו כאלה שהתקרבו לאטם אל אנשי המשמר, אך עדיין נשמר מרחק של לפחות 20 מ' בין המפגינים למשמר הלאומי.
מסיבה שאינה ברורה, אחד מאנשי המשמר ירה לעבר הסטודנטים וחלק מאנשי המשמר האחרים, בעיקר הקרובים יותר אל הסטודנטים, הצטרפו אליו.
בבדיקה לאחר מעשה התברר כי 29 מתוך 77 אנשי המשמר הלאומי נטלו חלק בירי, וכי נורו 67 כדורים במהלך 13 שניות.
מן הירי נהרגו ארבעה (שלושה מהם יהודים) ונפצעו תשעה מן המוחים, אחד מהם נותר משותק.
לאחר הירי, ולבקשת רשויות האוניברסיטה, התפזרו המוחים.
גם המשמר הלאומי עזב את המקום.
בעקבות האירוע נערכה שביתת סטודנטים ותלמידי תיכון בכל רחבי ארצות הברית, שכללה כארבעה מיליון לומדים.
כן הביא הטבח לגל של עצרות והפגנות ברחבי ארצות הברית.
ב-8 במאי אירעה התנגשות נוספת, באוניברסיטת ניו מקסיקו, ובה נפצעו 11 סטודנטים על ידי המשמר הלאומי.
בלילה שבין 14 ל-15 במאי, מעט יותר מעשרה ימים אחרי הטבח בקנט סטייט, נהרגו שני סטודנטים שחורים, ועוד 12 נפצעו, על ידי המשטרה, באוניברסיטה בג'קסון (מיסיסיפי), אם כי הריגתם לא עוררה הדים הדומים לאלה של הטבח בקנט סטייט.
הזמר ניל יאנג כתב והוציא שיר מחאה תחת השם "Ohio" בו הוא עוסק באירוע.
ב-13 ביוני 1970, כתוצאה ישירה משביתת הסטודנטים, הנשיא ניקסון הקים את ועדת הנשיא לחקירת המתיחות בקמפוסים (President's Commission on Campus unrest).
הוועדה התבקשה ללמוד על עימותים, הפרות סדר, ואלימות בקמפוסים בשביתת הסטודנטים.
הוועדה הגיע למסקנה שהירי באוניברסיטת קנט סטייט נעשה ללא אזהרה מוקדמת, ואף ללא פקודה לפתוח באש, והיה לא מוצדק ובלתי נסלח.
כללית, הוסכם על ידי הרשויות כי אין לצייד ברובים כוח המיועד לפיזור הפגנות.
הטבח בשגרירות רוסיה בטהראן היה טבח בצוות השגרירות האימפריה הרוסית בטהראן ובפליטים הארמנים שמצאו בה מקלט, במהומה שפרצה ב־11 בפברואר 1829. בין ההרוגים היה השגריר הרוסי, הסופר והמחזאי אלכסנדר גריבּוֹיֶדוֹב.
לאחר כריתת חוזה השלום בטורקמנצ'אי באפריל 1828, מונה אלכסנדר גריבוידוב לשגריר רוסיה בפרס.
בסתיו 1828 הגיע צוות השגרירות לפרס.
המשימה העיקרית של גריבוידוב הייתה לגרום לשאה למלא את סעיפי אמנת השלום, ובמיוחד לשלם את הפיצויים בעקבות תוצאות המלחמה הרוסית-פרסית.
המדינה כולה נאלצה לשלם עבור התבוסה במלחמה, שהגדילה מאוד את חוסר שביעות הרצון בחברה הפרסית.
ב־20 באוקטובר 1828 כתב גריבוידוב לשר חוץ של האימפריה הרוסית, הרוזן נסלרודה: "עבאס-מירזה הורה להמיס זהב נברשת ודברים שונים מההרמון למטילים, שעבודה אחת שלהם עולה כמו המתכת עצמה."
לאחר כריתת חוזה השלום בטורקמנצ'אי, שאחד מסעיפיו היה אפשרות ליישוב חופשי של ארמנים לרוסיה, ארמנים רבים ניצלו הזדמנות זו.
החל מינואר 1829, מספר רב של ארמנים נהרו לשגרירות וביקשו מגריבוידוב עזרה בהחזרתם למולדתם, שהפכה עד אז לחלק מהאימפריה הרוסית.
סריס ההרמון של השאה, הגזבר הראשי ושומר אבני החן של השאה, הארמני יאקוב מרקריאן, שרצה לחזור לירוואן, ביקש להשתמש בהסכם זה כדי לחזור למולדתו.
עם הידיעה על בריחת הסריס, כעסו של השאה לא ידע גבולות, משום שהסריס יכול היה לספר על מצב הכספים הפרסיים ולגלות סודות ארמון רבים.
השאה דרש למסור את הנמלט, אך גריבוידוב סירב.
לאחר מכן יאקוב הואשם בשוד אוצר השאה והוכרז פרס על ראשו.
המתחים בין השאה לגריבוידוב החמירו לאחר ששתי נשים ארמניות מההרמון בנות משפחתו של אלהאר חאן קאג, הגיעו לשגרירות הרוסית.
השאה עודד אי שביעות רצון בקרב קנאים איסלאמיים שהחלו בתעמולה אנטי-רוסית בבזארים ומסגדים.