tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעגל RC (מאנגלית: Resistor–Capacitor circuit – מעגל נגד־קבל) הוא מעגל חשמלי המורכב מנגד וקבל שאליהם ניתן לחבר גם מקור מתח ישר או חילופין.
המעגל מהווה את הדוגמה הפשוטה ביותר למסנן תדרים אנלוגי – כאשר תדירות מקור המתח גבוהה רוב המתח נופל על הנגד וכאשר תדירותו נמוכה רוב המתח נופל על הקבל.
לפיכך, המתח על הנגד הוא מסנן מעביר תדרים גבוהים והמתח על הקבל הוא מסנן מעביר תדרים נמוכים.
מעגל RC טורי הוא מעגל המכיל קבל ונגד שמחוברים בטור למקור מתח .
זהו החיבור הנפוץ ביותר של מעגל זה.
בהנחה שהרכיבים הם ליניאריים, הם מקיימים את המשוואות הבאות:
המתח על הנגד לפי חוק אוהם:
כאשר הוא המתח על הנגד, הוא התנגדות הנגד, ו־ הוא הזרם העובר בנגד, שהוא הזרם העובר בכל המעגל.
בנוסף, הזרם במעגל הוא השינוי לפי הזמן של המטען בקבל: (כאשר הנקודה מסמלת גזירה לפי הזמן).
המתח על הקבל לפי הגדרת הקיבול:
כאשר הוא המטען הצבור בקבל, הוא קיבול הקבל, ו־ הוא המתח על הקבל.
מחוק המתחים של קירכהוף נובע שסכום המתחים על הנגד ועל הקבל שווה למתח מקור המתח: .
מעגל המכיל קבל ונגד המחוברים בטור למקור מתח ישר נקרא מעגל טעינה.
משוואה זו היא משוואה דיפרנציאלית ליניארית מסדר ראשון.
בהינתן תנאי ההתחלה (המטען על הקבל ברגע סגירת המפסק הוא ), פתרונה הוא:
מפתרון זה ניתן להגיע לנוסחאות הבאות:
במקרה שבו לא מחובר מקור מתח, לאחר שימוש בזהויות הקודמות מתקבלת המשוואה המתארת את המתח על הקבל:
משוואה זו היא משוואה דיפרנציאלית ליניארית מסדר ראשון, והפתרון שלה הוא:
כאשר הוא המתח ברגע t=0. זוהי דעיכה מעריכית של המתח בזמן.
למערכת מוגדר זמן דעיכה אופייני (הזמן שלוקח למתח לקטון פי e מערכו המקורי), ובמעגלי RC טוריים ערכו הוא , לכן קבוע זה נקרא קבוע זמן RC.
זוהי תגובת ההלם של המעגל, או התגובה לתנאי ההתחלה.
כלומר, במעגל שבו מחובר קבל טעון לנגד, המתח על הקבל (שהוא גם המתח על הנגד) ידעך מעריכית.
אם מקור המתח מזרים במעגל זרם חילופין בתדירות , במצב היציב המתחים על הקבל ועל הנגד גם הם יהיו סינוסים באותה תדירות אך בעלי משרעות שונות ובהפרשי מופע, שתלויים בתדירות המקור ומחושבים באמצעות פונקציות התמסורת.
היחס בין משרעת המתח על הקבל למשרעת מתח המקור:
היחס בין משרעת המתח על הנגד למשרעת מתח המקור:
בתדירויות נמוכות המתח על הקבל דומה לזה של מתח המקור והמתח על הנגד מונחת.
ככל שתדירות המקור גדלה, המתח על הקבל מונחת והמתח על הנגד דומה לזה של המקור.
כתוצאה מכך, מעגל RC מתאים לשמש הן כמסנן מעביר נמוכים והן כמסנן מעביר גבוהים.
בחיבור קבל ונגד למקור מתח במקביל, כל המתחים במעגל שווים למתח של המקור V ולכן מעגל זה אינו מתאים לשמש כמסנן.
בחיבור קבל ונגד למקור זרם (I(t במקום למקור מתח, מתקבלות משוואות הדומות למעגל RC טורי עם מקור מתח.
ניתן לייצג מערכת מכנית על ידי מעגל חשמלי שקול המקיים את אותן המשוואות.
המערכת המכנית השקולה למעגל RC המחובר במקביל למקור זרם היא גוף הנע בהשפעת כוח חיצוני וחיכוך ליניארי (למשל חיכוך עם האוויר).
– הכוח השקול הפועל על הגוף
– הכוח החיצוני המופעל על הגוף
בדומה לפריקת קבל, בהפעלת כוח בצורת הלם (מכה קצרה) הגוף יקבל מהירות שתדעך מעריכית בגלל החיכוך עם האוויר, ובהפעלת כוח קבוע על גוף במנוחה מהירותו תגדל עד שתגיע למהירות סופית.
מעגל RLC הוא מעגל חשמלי המורכב מנגד, משרן (נקרא גם סליל השראה או בקיצורו: סליל) וקבל המחוברים בטור או במקביל.
אל המעגל ניתן לחבר מקור מתח או מקור זרם.
מעגל RLC הוא מעגל תהודה חשמלי והוא מתאים לשמש כמסנן מעביר פס.
מעגל RLC נקרא גם מעגל מסדר שני משום שניתן לתאר אותו בעזרת משוואה דיפרנציאלית ליניארית מסדר שני.
ניתן לחבר את רכיבי המעגל בטור או במקביל.
המעגל הטורי והמעגל המקבילי הם מעגלים דואליים.
כמו כן, ניתן לחבר למעגל מקור מתח או מקור זרם.
שני החיבורים שקולים זה לזה לפי משפט נורטון ומשפט תבנין, וגם הם מעגלים דואליים.
המשוואה הדיפרנציאלית המתארת את הזרם במעגל טורי המחובר למקור מתח היא:
כאשר R התנגדות הנגד, L השראות המשרן, C קיבול הקבל ו-V מתח המקור.
אותה משוואה מתארת את הזרם דרך המשרן במעגל מקבילי המחובר למקור זרם, כאשר באגף ימין מתח המקור V מוחלף בזרם המקור.
העכבה השקולה של המעגל המקבילי:
העכבה השקולה של המעגל הטורי:
המשוואה הדיפרנציאלית המתארת את המעגל היא משוואת מתנד הרמוני:
לכן תגובת ההלם של המעגל, או התגובה שלו לתנאי התחלה, מתנודדת בתדירות התנודה העצמית שלו.
מלבד זאת, בעת כניסה סינוסית בתדירות זו תתרחש תהודה ולכן תדירות התנודה העצמית נקראת גם תדירות התהודה.
ניתן לזהות את תדירות התהודה הבלתי מרוסנת מהמשוואה הדיפרנציאלית: .
תהודה תתרחש כאשר האימפדנס של המעגל המקבילי מקסימלי וזה של הטורי מינימלי.
בשני המקרים תדירות התהודה היא:
ברוב מעגלי התהודה החשמליים וכתוצאה מכך .
כלומר אם נחבר קבל טעון למשרן ולנגד, כל הזרמים והמתחים במעגל יהיו בצורת סינוס בתדירות התנודה העצמית עם משרעת שדועכת בזמן.
אם נחבר את המעגל למקור זרם או למקור מתח שמזרימים זרם חילופין, המתחים במעגל יהיו בצורת סינוס באותה התדירות של המקור אך בעלי משרעת שונה, שתהיה מקסימלית עבור מקור בתדירות התהודה.
הסיבה להנחתה בתדירויות נמוכות היא שהסליל מתנהג כקצר והקבל כנתק, ובתדירויות גבוהות משום שהסליל מתנהג כנתק והקבל כקצר.
מהמשוואה הדיפרנציאלית ניתן לזהות גם את מקדם הריסון - מדד לקצב הדעיכה של תגובת ההלם:
מקדם הריסון הוא היחס בין ההנחתה (המסומנת α) לתדירות התהודה:
את סוג הריסון של המעגל נקבע על פי ישנם חמישה סוגי ריסונים עבור מעגל RLC :
ריסון יתר (או ריסון לא קריטי) - כאשר Δ > 0, הפונקציה יציבה אסימפטוטית, כלומר היא מתייצבת לאחר זמן והזרם מגיע ל-0.
ריסון קריטי - כאשר Δ = 0, הפונקציה יציבה אסימפטוטית.
תת-ריסון - כאשר Δ<0, הפונקציה יציבה אסימפטוטית.
כאשר R=0 וכפועל יוצא α=0 - הפונקציה אינה יציבה אסימפטוטית, כלומר היא איננה מתייצבת לאחר זמן מכיוון שאין נגד ש'ייקח' מתח, והמתח עובר בין הסליל לקבל בלי הפסקה.
כאשר R<0 (יכול לקרות במקור תלוי למשל) - הפונקציה אינה יציבה אסימפטוטית, והיא עולה בצורה אקספוננציאלית עד שהמערכת עלולה להתפוצץ ולהתפרק.
כאשר מעגל RLC משמש כמתנד, בדרך כלל יש צורך במקדם ריסון ובהנחתה נמוכים.
ניתן לעשות זאת על ידי התנגדות קטנה במעגל טורי והתנגדות גדולה במעגל מקבילי, ובמקרה כזה המעגל דומה למעגל LC.
מעגל RLC מתאים לשמש כמסנן מעביר פס משום שהוא מגביר תחום תדרים סביב תדר התהודה ומנחית את כל היתר.
את תדר התהודה ניתן לקבוע על ידי L ו-C, ולשנות אותו בעזרת קבל משתנה או משרן משתנה.
כך משמש מעגל RLC במקלט רדיו - שינוי הקיבול מאפשר להאזין לתדרים שונים.
רוחב הסרט הוא תחום התדרים שבו ההספק מוגבר בלפחות חצי מהגברו בתדר התהודה, והוא שווה:
מקדם האיכות של מעגל RLC טורי הוא:
בגאומטריה, מעגל גדול של ספירה (שפת הכדור) הוא מעגל החוצה את הספירה לשני חצאים שווים (המיספרות).
למעגל הגדול אותו קוטר ואותו מרכז כמו לספירה שאותה המעגל הגדול חוצה.
בהתאם לכך, כל המעגלים הגדולים שעל פני ספירה נתונה הם קונצנטריים, בעלי אותו מרכז ואותו היקף.
המעגל הגדול הוא אכן המעגל הגדול ביותר שניתן לשרטט על פני ספירה נתונה.
כל מעגל במרחב אוקלידי תלת-ממדי הוא מעגל גדול בספירה אחת ויחידה.
דרך כל שתי נקודות על פני ספירה נתונה עובר מעגל גדול אחד ויחיד.
יוצאות דופן לכלל זה הן זוג נקודות אנטיפודיות (נקודות הנמצאות בשני קצותיו של קוטר של הספירה), שדרכן עוברים אינסוף מעגלים גדולים.
אכן, כל מעגל גדול העובר דרך נקודה מסוימת עובר גם דרך הנקודה האנטיפודית לה, ולכן קיימים אינסוף מעגלים גדולים העוברים דרך שתי נקודות אנטיפודיות.
כל קשת של מעגל גדול היא קו גאודזי (הדרך הקצרה ביותר בין שתי נקודות) של הספרה, כך שמעגלים גדולים בגאומטריה ספרית הם האנלוגיה הטבעית לקווים ישרים בגאומטריה אוקלידית.
הקצרה מבין שתי קשתות המעגל הגדול בין שתי נקודות מובחנות על הספרה נקראת הקשת הקטנה, והיא הנתיב הקצר ביותר על פני השטח ביניהן.
אורך קשת זו הוא המרחק על פני המעגל הגדול בין שתי הנקודות, והוא פרופורציונלי לזווית המרכזית הנוצרת בין שתי הנקודות לבין מרכז הספרה.
המעגלים הגדולים אם כך, הם הקווים הגאודזיים במטריקה הסטנדרטית של הספירה.
כל מעגל אחר על הספרה נקרא מעגל קטן, והוא מתקבל מהחיתוך של הספרה עם מישור שאינו עובר דרך מרכזה.
המעגלים הקטנים הם האנלוגיה בגאומטריה הספרית למעגלים בגאומטריה האוקלידית.
בכדור הארץ קו המשווה וקווי האורך הם מעגלים גדולים בקירוב (עד כדי סטיית כדור הארץ מכדור מושלם), אולם קווי הרוחב השונים אינם מעגלים גדולים.
בהתאם לכך, הדרך הקצרה ביותר בין שתי נקודות על פני כדור הארץ היא (בקירוב) קטע ממעגל גדול.
בהיעדר שיקולים נוספים, מטוסים טסים לאורך קווים כאלו.
כאשר מציגים את פני כדור הארץ על מפה שטוחה, נדמה שהמעגל הגדול הוא עקום וארוך, אולם זהו רושם מוטעה הנוצר בשל העובדה שמפות שטוחות של פני הכדור מעוותות מרחקים .
מַעֲגֵילָה היא כלי עבודה חקלאי מודרני המאפשר - לצד כלי אגרומכניקה אחרים - עיבוד אינטנסיבי של שטחים גדולים.
המעגילה בנויה בדרך כלל מכמה גלילי מתכת בצורת תוף מאורך .
כל תוף כזה העשוי מתכת ולכן מתאפיין במשקל יחסית גדול, ממוקם בין שני מזלגים ומחובר אליהם באמצעות מיסבים המאפשרים לה להסתובב בחופשיות.
במהלך נסיעת הטרקטור התוף מתגלגל על הערוגה ומשטח אותה.
בשלב הבא כאמור, ניתן לעלות על השדה עם מזרעה.
תהליך עיבוד זה מתבצע במהירות רבה שכן להוציא תקלות נדירות כמו מיסבים שנשברים, אין במהלכה שום מגבלה כפי שיש בתהליכי עיבוד אחרים.
אבני מעגילה שימשו בעת העתיקה להידוק רצפות עפר ולכיסוי הגגות בעפר לקראת החורף.
שמואל קליין סובר כי שמו של חוני המעגל בא לו ממקצועו כמכסה גגות, ולא מן המעגל שעג סביבו, ולכן גם פנו אליו שיתפלל להורדת גשמים.
כאן קיימת הסכמה בין המפרשים כי מדובר בכלי לעיבוד גג טיט, אך קיים חוסר הסכמה בקשר לטיבו.
רש"י מתאר את המעגילה באופן השונה מן המעגילות שהיו בשימוש בארץ ישראל באותה עת:
שגם היא פעולה הקשורה בטיט.
אבני מעגילה שימשו בעת העתיקה לכתישת זיתים.
פעולתן הייתה בדומה לרחיים, אולם במקום פעולת טחינה שמבצעות אבני הרחיים, היו אבני המעגילה מועכות את הזיתים כהכנה לתהליך עצירת שמן הזית או כהכנה לשימורם.
יש הטוענים כי אבני מעגילה זהות לאבני ים ומֶמֶל, אולם הסברה המקובלת היא שאבני מעגילה היו קלות יותר ובמקום לכתוש את הזיתים ולרסקם היו פוצעות ומועכות אותם בלבד.
מעגל האוריאה (או מעגל השתנן) הוא מסלול מטבולי המתרחש במרבית היצורים החיים שמטרתו היא לסלק את עודפי האמוניה מהגוף על ידי המרתה לאוריאה.
מעגל האוריאה התגלה על ידי הרופא והביוכימאי ממוצא יהודי הנס אדולף קרבס בשנת 1932 והיה למסלול המטבולי הראשון שהתגלה אי פעם.
ביונקים מתרחש המסלול בתאי הכבד בלבד.
בשל היותה של האמוניה רעילה לתאים, הצטברותה עלולה לגרום לנזקים פיזיולוגיים רבים ולכן קיים הצורך להרחיקה במהירות.
מרבית היצורים החיים אינם מסוגלים להפריש ביעילות את האמוניה בצורתה החופשית (צורת יון האמוניום), עקב כך נחוצה מערכת אשר תמיר את האמוניה לאוריאה אשר פחות רעילה מהאמוניה וניתנת להפרשה הרבה יותר יעילה ומהירה מהגוף.
מעגל האוריאה מורכב משני שלבים עיקריים: השלב המיטוכונדריאלי והשלב הציטוזולי.
השלב המיטוכונדריאלי מורכב משתי ריאקציות בעוד שהציטוזולי משלוש.
אולם היות שביונקים מתרחש מעגל האוריאה רק בתאי הכבד יש צורך במספר שלבים מקדימים על מנת להבטיח את שינוע האמוניה מתאי הגוף השונים אל הכבד.
השינוע עצמו מתבצע על ידי שתי חומצות האמיניות: גלוטמין ואלנין כשהשינוע על ידי הגלוטמין מתרחש מכל תאי הגוף והשימוש באלנין מתרחש ספציפית רק מתאי השריר.
השלב המקדים הראשון כולל את פירוק קבוצות האמינו (בצורת יון האמוניום) מחומצות האמינו (שמתקבלות מצריכת חלבונים במזון או בפירוק רקמות המכילות חלבונים בגוף כגון רקמת שריר וחלבוני הפלזמה) בתגובה הנקראת דיאמינציה, ושתילתן במולקולות של אלפא קטו גלוטרט או פירובט (בתאי השריר בלבד).
בתאי הגוף מתרחש התהליך של יצור חומצה אמינית גלוטמט על ידי שתילה של קבוצות האמינו במולקולה של אלפא קטו גלוטרט על ידי אנזימים ספציפיים הנקראים אמינוטרספראז המותאמים כל אחד לחומצת אמינו שלו.
בתאי השריר מתרחשת ריאקציה שונה, שבה לאחר יצור הגלוטמט, מועברת הקבוצה האמינית שלה למולקולה של פירובט ההופכת אותה לאלנין.
ריאקציה זו מזורזת על ידי האנזים אלנין אמינוטרנספראז.
מולקולת האלנין מסוגלת כעת לנדוד בזרם הדם אל עבר הכבד, אולם מולקולת הגלוטמט שנוצרה אינה נודדת לכבד לפני הפיכתה לגלוטמין, מפני שיש עדיפות לשנע גלוטמין אשר מורכבת משתי קבוצות אמינו על פני גלוטמט בעלת קבוצה אחת בלבד (יתרון הכמות של האמוניה המסולקת).
השלב המקדים השני כולל את הפיכת מולקולת הגלוטמט לגלוטמין, שינועה לעבר הכבד והפיכתה מחדש למולקולת גלוטמט באתר המטרה.
בריאקציה הראשונה בעצם "מוקרבת" מולקולת גלוטמט אחרת שנוצרה בשלב המקדים הראשון כלומר, נחתכת הקבוצה האמינית שלה על ידי האנזים גלוטמט דהידרוגנאז ומושתלת על מולקולת גלוטמט אחרת.
ריאקציה זו מזורזת על ידי האנזים גלוטמין סינתאז והתוצאה היא קבלת הגלוטמין.
כעת מולקולת הגלוטמין מסוגלת לנדוד בדומה לאלנין בזרם הדם לכבד, וברגע כניסתה לתאי הכבד הופכת מחדש למולקולת גלוטמט על ידי הריאקציה המתווכת על ידי האנזים גלוטמינאז.
התוצאה היא כאמור גלוטמט וקבוצה אמינית חופשית אחת הנכנסת ישירות למעגל האוריאה.
מולקולת האלנין שהגיעה מתאי השריר "מחזירה" את קבוצת האמינו שלה לאלפא קטו גלוטרט ובכך חוזרת להיות פירובאט חופשי שהופך לגלוקוז בתהליך הגלוקונאוגנזה.
האלפא קטו גלוטראט הופך, בקבלת קבוצת האמין, לגלוטמאט שנכנס לשלב המיטוכונדריאלי של מעגל האוריאה.
זהו השלב הראשון במעגל האוריאה עצמו והוא מתרחש במיטוכונדריה של תאי הכבד.
לגלוטמט אשר התקבל מהגלוטמין יש כעת שתי אפשרויות: או באמצעות האנזים, שכבר השתתף בשלב המקדים השני - גלוטמט דהידרוגנאז לוותר על קבוצת האמינו שנותרה לו או להידחס יחד עם מולקולת אוקסלואצטט אשר מקורה במעגל קרבס ולהרכיב חומצת אמינו אספרטט שתכנס למעגל האוריאה בשלב מאוחר יותר.
הקבוצה האמינית שמתקבלת מהאפשרות הראשונה עוברת שלב של דחיסה עם מולקולת ביקרבונט בנוכחות ATP והאנזים קָרְבּוֹמוֹאִיל פוספט סינתאז I והתוצר שמתקבל היא מולקולת קרבומואיל פוספט אשר נכנסת למעגל האוריאה על ידי התרכבות עם מולקולת האוֹרְנִיטִין שהוא גם המטבוליט האחרון במעגל והתוצר שמתקבל הוא המטבוליט הראשון במעגל - צִיטְרוּלִין.
מולקולת הציטרולין מוצאת אל מחוץ למיטוכונדריה אל עבר הציטוזול על ידי חלבון נשא מתאים.
בציטוזול של תאי הכבד על ידי הוספת מולקולת ATP וחומצת האמינו אספרטט (שהתקבלה מדחיסת גלוטמט עם האוקסלואצטט) לציטרולין נוצרת מולקולת אַרְגִּינִינוֹסוּקְסִינָט.
בשלב הבא עוזבת מולקולת הפומרט את מעגל האוריאה ומועברת אל מעגל קרבס, כתוצאה מזה הופך הארגינינוסוקסינט לחומצת אמינו ארגינין טהורה.
לאחר מכן בנוכחות האנזים ארגינאז משתחררת האוריאה שמועברת בזרם הדם לעבר הכליות והתוצר שמתקבל במעגל הוא האורניטין מחדש שחוזר בעזרת נשא מתאים חזרה אל המיטוכונדריה ומאפשר התחלת המסלול מחדש.
מעגל האוריאה צורך כמות יחסית גבוהה של אנרגיה (3 מולקולות של ATP שמתפרקות ל-2 מולקולות ADP ומולקולת AMP אחת) ועל כן עולה חשיבות הבקרה על המעגל.
הבקרה המרכזית והחשובה ביותר מתאפשרת הודות ליצירת מולקולת ה N-אציל גלוטמט הנוצרת מריאקציה בין הגלוטמט לאצטיל קואנזים A, אשר מזרזת את האנזים קרבומואיל פוספט סינתאז I ובכך את יצירת קרבומואיל פוספט בשלב המיטוכונדריאלי של המעגל.
היות שמעגל האוריאה ומעגל קרבס קשורים אחד לשני דרך הפומרט והאוקסלואצטט ניתן לראות את האחרון בתור מבקר קצב מעגל האוריאה על ידי פעילותו עצמו.
בקרה נוספת מתבצעת על סמך ריכוז המטבוליטים במעגל עצמו בכלל ובפרט ריכוז הארגינין אשר גורם לזירוז ריאקציית בניית ה N-אציל גלוטמט (שבעצמו מתפקד כזרז בתהליך).
בני אדם עם פגם כלשהו במעגל האוריאה הקשור באנזימים המשתתפים במסלול יראו סימנים של הצטברות אמוניה או/ו תוצרי הביניים במעגל.
הצטברותה של האמוניה מסוכנת במיוחד שכן היא עלולה לגרום להפרעות במעברי אותות עצביים בגוף.
כמו כן תאי עצב עלולים למצוא את עצמם במחסור חמור באנרגיה מכיוון שעודפי האמוניה יגרמו להגברת פעילותם של האנזימים גלוטמט דהידרוגנאז וגלוטמין סינתאז (המשתתפים בשלבים המוקדמים) הדורשים אנרגיה לפעילותם.
הצטברותם של תוצרי הביניים השונים בתהליך עלולים להוביל לתופעות קליניות כגון בצקות במוח.
מעברת קסטינה הייתה מעברה גדולה בשפלת יהודה כ-10 קילומטרים דרומית לגדרה.
המעברה הוקמה בשנת 1950 על שטחו של "מחנה קסטינה", מחנה צבאי בריטי שהוקם בסמוך לכפר הערבי קסטינה (לא מדובר בשדה התעופה הצבאי הבריטי קסטינה).
מעברת קסטינה הייתה הבסיס להקמת היישוב קריית מלאכי במקום בשנת 1951.
במלחמת העצמאות ערכה חטיבת גבעתי את מבצע ברק במטרה לטהר את מרחב הדרום מרחובות ועד באר טוביה מהכפרים הערבים.
הפעולה בוצעה על ידי כוחות מחטיבת גבעתי וגדוד 2 של חטיבת הנגב.
ב-11 במאי 1948 נכבש הכפר בית דראס מדרום מערב לבאר טוביה (היום נותר ממנו רק מחנה צבאי).
לאחר הקמת המדינה הוקמו מחנות עולים במקומות רבים, עבור בני העלייה ההמונית שלא הסתדרו לבד, ואחד ממחנות אלו מוקם במחנה הצבאי קסטינה בשנת 1948 ויושבו בו קבוצה של ניצולי שואה מסביבת "אזור מרמורש" (צ'כוסלובקיה, רומניה, הונגריה) .
בשנת 1950 הוקם ליד שטחו של המחנה הצבאי, מעברה שכללה מחנה אוהלים גדול ופחונים.
ב-24 באוקטובר 1950 הגיעו 19 משפחות המייסדים, מעיראק ורומניה ובנובמבר 1950 הגיעו עוד כ-250 משפחות משער העלייה כשהם מלווים במדריכי הסוכנות.
מדריכי הסוכנות ונציגי השלטון ידעו כי המעברה נמצאת בסמוך לשטח החקלאי של באר טוביה ושזו תוכל לספק עבודה בחקלאות לעולים בחודשי הקיץ.
את בעיית התעסוקה בימי החורף חשבו לפתור על ידי הקצאת שטחי אדמה וציוד לכל משפחה להקמה וניהול של משק עזר.
בשנה הראשונה אכלסה המעברה כ-300 משפחות (כ-1,970 נפש) רובן ראו את השהות במעברה כשהות ארעית.
גל עליה זה היה מאופיין בריבוי עדות ובמגוון מועט של בעלי מקצועות.
העולים שהגיעו לארץ בחוסר כל, מנותקים משורשיהם ולא דוברי עברית, נאלצו להסתגל במהרה לתנאים הקשים, לצפיפות ולתנאים הסניטרים הקשים ששררו במעברה.
כך למשל, דווח ב-1954 על יחס של 48 תושבים לתא שירותים אחד.
שטח המעברה היה מוקף קוצים, ללא צרכנייה, מרפאה, עצים מצילים, תאורה או מים זורמים.
המים לתושבי המעברה סופקו בצינור קטן מבאר בשטח בית פומפרובסקי אשר סיפקה מים גם לכפר אחים.
אספקת המזון הגיעה מצרכניית כפר אחים עד אשר הוקמה הצרכנייה הראשונה על ידי המשביר לצרכן של הסתדרות העובדים אשר שימשה גם כמקום מפגש לעולים.
בשנת 1952, השנה השנייה לקיום המעברה ניכר כבר גיוון בנוף האוהלים של המעברה, החלה בניית צריפים שוודים והוקצתה לכל משפחה חלקת אדמה במגמה לפתח משקי עזר בסמוך לבתים.
גם שינוי זה לא נטע תחושה של יישוב קבע בקרב התושבים.
הרקע לכך נעוץ במצב התעסוקה שהיה בכי רע באותם ימים.
חלק מיושבי המעברה נטשו מפאת הקשיים או נדדו למעברות אחרות כדי לחפש את קרוביהם שעלו ארצה בנפרד.
אלה שנותרו הועסקו בעבודות דחק במספר קצוב של 16 ימי עבודה בחודש.
בנוסף, ליקויים ארגוניים וחוסר יכולתם של התושבים לפתח בעצמם את משקי העזר הותירו רבים מיושבי המעברה בחוסר מעש ובחוסר עצמאות כלכלית.
ההתייחסות של המימסד למעברת קסטינה הייתה מעורפלת.
במכתבים רשמיים שנשלחו למעברה נכתב: "אל הנהלת מעברת קסטינה" שכן רבים סברו כי המעברה ממוסדת ומנוהלת כיאות.
בחורף 1951 שרר חורף קשה ביותר.
שלג בגובה 20 ס"מ כיסה את האדמה.
המעברה הוצפה, אוהלים קרסו ומשפחות רבות נותרו ללא קורת גג.
מחשש שיחלו, הועברו ילדי המעברה למושב הסמוך באר טוביה.
בנוסף היו אלה ימי צנע.
דב יוסף שימש כשר האוצר, האוכל ניתן לפי הקצבה.
הגברים שטרם השתלבו במקום הסתובבו חסרי תעסוקה והנשים קבלו על התנאים הקשים.
עם הזמן שופרו גם התנאים הסניטרים, הוקמו מחיצות סביב בורות השופכין שנותרו מן המחנה הצבאי, הותקנו ברזיות לרחצה וכביסה והוקם צריף ששימש כצרכניה.
בנוסף לקשיי היום יום התפתחה חשדנות הדדית בין העדות: היהודים האירופאים ראו ביהודים הכורדים לובשי השרוואלים ערבים ואילו אלה ראו ביהודים האירופאים גויים.
החשדנות נמוגה באוהל בית הכנסת, שם הפך שיתוף הפעולה לפורה.
הנשים הכורדיות טיפלו בהונגריות ניצולות השואה בעזרת עשבי מרפא מסורתיים ובתמורה לימדו אותן ההונגריות להשתמש בפרימוס.
המנהגים התרבותיים והתעקשותם של העולים לשמור עליהם גם בתנאים הקשים ששררו במעברה עוררו לא מעט בעיות.
רק נשים מעטות הסכימו ללדת בבתי יולדות.
רוב הנשים הכורדיות ילדו באוהלים בסיוע מיילדות מקומיות.
למרות הקושי בהבנת השפה ניסו הצעירים להשתלב בחברה יחד עם מאמציהם להשתלב בעבודות החקלאות שבסביבה.
צעירים בני כל העדות התכנסו בבית התרבות, שריד של המחנה הצבאי בו שהה הצבא האנגלי בימי המנדט.
מבנה זה שופץ והפך למוקד חיי התרבות של המעברה.
בני נוער מהמעברה הקימו קבוצת תיאטרון אשר העלתה הצגות שונות בהתאם למורשת וחגי ישראל.
התנאים לקיום החזרות וההצגות היו דלים.
פנס לוקס שימש כתאורה וכדי להודיע על מועד ההצגה עברו במעברה וקראו לתושבים להתאסף.
התארגנות זו סייעה לצעירים להשיג שתי מטרות שהקלו על הקשיים ועודדו את קליטתם: בידור ופנאי ולימוד השפה העברית.
פתרון זמני לחינוך ילדי המעברה הועלה על ידי מורים מבאר טוביה אשר הציעו לארגן הסעות מהמעברה לבית הספר בבאר טוביה והתנדבו ללמד את הילדים במשמרת שנייה עד אשר ייוסד בית ספר מקומי.
תוכנית זו לא מומשה מאחר שילדי העולים אשר לא ידעו עברית מאנו להיפרד מהוריהם.
בלית ברירה הוחלט לארגן במהירות מסגרת לימודית בשטח המעברה.
היה קושי רב בגיוס מורים מבין תושבי המעברה בגלל שמספר המורים בקרב העולים היה מועט ובנוסף גם הם נזקקו לתקופת הכשרה נוספת ולימוד השפה.
תחילה התנהלו הלימודים בתוך אוהל גדול אשר בהמשך הוסב לצריף.
כל כיתה הכילה למעלה מ-40 תלמידים וכללה אוסף של ילדים מגילאים שונים אשר נבדלו במידה ניכרת ברמת ידיעותיהם ודיברו בשלל לשונות.
בעזרתם האדיבה של רבקה ומרדכי גובר סופקו ספרי לימוד, כלי כתיבה וריהוט לתלמידים ואף הוקמה ספרייה במקום בניהולה.
תחת ניהולה של רבקה גובר זכה בית הספר לשמור על "דגל ירושלים", אות הצטיינות מטעם הקרן הקיימת.
בשנת 1955 הוחל בבניית שיכונים דו משפחתיים שנבנו על שטח של 1 דונם אדמה לשם הפעלת משקי עזר.
הדירות היו בנות 18 מטר כשתקרתן עשויה קרטון ורצפתן בטון.
אל שיכונים אלה הועברו רוב דיירי מחנה האוהלים.
המפנה במבנה המוניציפלי של היישוב חל בשנת 1958 אז נפרד היישוב ממסגרת המועצה האזורית באר טוביה ומונתה מועצה מקומית ראשונה בקריית מלאכי.
מעברת עמק חפר התקיימה בשנות ה-50 בסמוך למושב חיבת ציון בעמק חפר.
המעברה הוקמה כשכונת אוהלים ביולי 1950 בסמיכות לאלישיב.
בהמשך הועברו התושבים לבדונים שהוצבו בין גבעת חיים וחיבת ציון, אך כ-20 משפחות סירבו לעבור ונותרו באוהלים ליד אלישיב.
אוהלים אלו קרסו במטרות הגשם של דצמבר 1951. לקראת סוף שנת 1951 הוצע להקים צריפים פיניים עבור תושבי המעברה בתור שיכון הקבע שלהם, אך תושבי המעברה סירבו לקבל צריפים אלו ודרשו מגורי קבע בבלוקים.
בסוף 1951 התגוררו במעברה 100 משפחות מעיראק ו-300 משפחות מתימן ונוצרו במעברה סכסוכים בין העדות.
תושבי המעברה עבדו במשקי הסביבה ולא חסר להם עבודה.
באוקטובר 1952 התגוררו במעברה 330 משפחות מעולי תימן, 100 משפחות יוצאי עיראק ו-40 משפחות מאיראן.
על היחסים בין תושבי המעברה לחקלאי הסביבה העיבו טענות על סחיבת פרי בכמויות גדולות על ידי תושבי המעברה.
ב-25 באוקטובר 1952 התפתח עימות בין תושבי המעברה לשומר של פרדסי הסביבה.
לטענת השומר הוא הותקף על ידי תושבי המעברה וסוסו נשדד ממנו בגלל שמנע מתושבי המעברה לגנוב פירות מהעצים.
לעומת זאת, תושבי המעברה טענו שהשומר היה מבצע חיפושים בלתי חוקיים בכליהם ומשסה בהם את כלבו.
כוח משטרה שהגיע למעברה הותקף על ידי תושבי המעברה וגם תגבורת שהגיעה למקום גורשה.
בעקבות זאת פשטה המשטרה על המעברה למחרת לפנות בוקר עם כוח של 200 שוטרים ועצרה מעל 100 מתושבי המעברה.
כבר בשנת 1951 הוקצה שטח לבניית מבני קבע ועובדה תוכנית מפורטת לשיכון.
על פי התכנית, כל יחידת דיור תהיה על שטח של 2 דונם לצורך משק עזר.
המועצה האזורית קיבלה על עצמה להקים מכון מים לשכונה.
בסוף פברואר 1953 דווח על התחלת בניית מבני קבע באליכין עבור תושבי המעברה.
חלק מתושבי המעברה, יוצאי תימן, היו בין מקימי מושב תנובות.
מעברת שבות עם או מעברת בית ליד הוקמה כמחנה עולים צפונית לפרדסיה בסמוך לצומת בית ליד.
בשנת 1951 הפך המחנה למעברה שהתקיימה עד 1967.
הצבא הבריטי הקים בשנת 1941 מחנה במקום.
המחנה נעזב עם תום המנדט הבריטי ב-1948.
מחנה בית ליד היה אחד משבעה מחנות העולים הראשונים שהוקמו בישראל כדי לקלוט עולים חדשים עד שיימצא להם פתרון דיור, והיה מחנה העולים הגדול ביותר.
במרץ 1949 הוקם במקום מחנה משנה ראשון, ביולי 1949 היו במקום חמישה מחנות משנה ובהמשך נוספו מחנה שישי ושביעי.
ביולי 1949 התגוררו במחנה 12,000 עולים ובספטמבר דווח על 14,000 תושבים החיים בצפיפות רבה.
בקיץ 1950 עזבו את המחנה תושבי מחנה המשנה של עולי תימן, שמנו 3,800 נפש ועברו להתיישבות לשיכון או למחנה ראש העין ובמקומם הוכן מחנה המשנה לקליטת עולים נוספים.
בקיץ 1950 היו מחנה בית ליד ומחנה העולים בפרדס חנה שני המחנות אליהם נשלחו העולים שלא הייתה להם זכות מיוחדת להשלח למחנה קרוב לאחת הערים.
עד סוף שנת 1950 עזבו את המחנה להתיישבות כ-4,000 משפחות.
בסוף אוקטובר 1950 דווח על כוונה לסגור את מחנות העולים ולהפוך את בית ליד לעיר אוהלים, צריפונים, צריפים ובתים של מעל 15,000 נפש, אך לא היה ברור האם הכוונה לקיים במקום יישוב קבע או רק יישוב זמני.
בשלב ראשון, בתחילת נובמבר 1950, הוסבו מחנות א' וה', בהם היו כ-1,000 משפחות, למחנות עבודה ובהמשך תוכנן להפוך את שאר המחנות, בהם היו עוד כ-2,500 משפחות שבהן כ-10,000 נפש למחנות עבודה.
באמצע שנת 1951 הפסיקו להעביר עולים למחנה בית ליד.
בקיץ 1949 הוקמה במחנה תחנת משטרה בה שירתו 30 שוטרים ובית חולים לילדים, אשר סבל ממחסור בכוח אדם עם אחות אחת ל-60 מיטות.
במחנה התקיים גם מחנה אשפוז לחולי שחפת מבין העולים.
מספר העולים שעברו במחנה העולים בית ליד אינו ברור ומקורות שונים נותנים מספרים שונים.
אתר המועצה המקומית בפרדסיה כותב: "עברו דרכה קרוב ל-100,000 עולים".
עם מעבר רבים מהעולים למעברות היו מחנות העבודה למעברה.
כוונה זו נתקלה בקשיים לאור התנגדות חלק מהתושבים לעזיבת המקום בו התגוררו במשך קרוב לארבע שנים ולדרישת הסוכנות לתשלום של 150 לירות עבור דיור הקבע.
באוקטובר 1952 קיימו כ-1,500 מתושבי המקום הפגנה בדרישה לפתרונות דיור לפני בוא החורף התקיימו גם הפגנות בדרישה להישאר במקום ולא לעבור לשיכון באתרים אחרים.
בסוף שנת 1955 דוּוח על הקמת מקלחת ציבורית, בעלת 34 תאים, לרווחת תושבי המעברה, שדמי השימוש בה היו 50 פרוטות.
בגלל הכוונה לפנות את המעברה, לא ניתן לה מעמד מוניציפלי, והתושבים נותרו במקום ללא רשות מקומית שתטפל בהם.
בתחילת שנת 1957 עוד התגוררו בה כ-6,000 תושבים אשר לטענתם נותרו במקום ללא אפשרות לעבור למקום אחר.
בפברואר 1957 יצאה משלחת מחאה מהמעברה לירושלים, בראשות חבר הכנסת פריג'א זוארץ, למחות על האבטלה במקום.
במאי 1959 עדיין התגוררו במעברה כ-1,000 משפחות אך עד נובמבר 1960 נותרו במקום רק כ-450 משפחות שמתוכן 150 משפחות יועדו לעבור לנתניה תוך זמן קצר.
בפברואר 1966 עדיין נחשב שבות עם יישוב חסר מעמד מוניציפלי ובפברואר 1967 הוחלט שוב על חיסול המעברה, בה התגוררו באותה עת 70 משפחות המונות כ-400 נפש.
בשנת 1982 צורף חלק משטח מעברת שבות עם לפרדסיה ושכונת הפרחים שלה נבנתה בשטח זה.
מעברת חרובית הייתה מעברה שהוקמה סמוך לכפר מנחם בחבל לכיש, יחד עם משואה, בתחילת שנת 1955, לצורך שיכון זמני של עולים מצפון אפריקה שיועדו להתיישב במושבים בחבל.
באפריל 1955 נתמלאה המעברה, ובה ובמשואה התגוררו כ-2000 נפשות.
תושבי המקום הועסקו על ידי הקרן הקיימת אשר נטעה בקרבת מקום את יער חרובית וקיימה במקום משתלה.
מחרובית יצאו מקימי עוצם במאי 1955.
במאי 1955 קיימו כ-50 ממתיישבי חרובית הפגנה בירושלים בדרישה למדריכים דתיים והתיישבות דתית וכנגד מה שהם כינו: "אורח החיים הבלתי דתי שכופים עליהם מדריכיהם".
לקראת סוף שנת 1959 נותרו בחרובית כ-60 משפחות שלא היו מעוניינות לעבור להתיישבות ועל כן יועדו לעבור לשיכונים בערי פיתוח כדי לאפשר את סגירת המעברה.
לא תמיד שבעו עולים נחת משיבוצם במעברת חרובית והיו מספר מקרים של פעולות מחאה של עולים שבקשו לעבור למקום אחר.
כמו כן היו זמנים של מתיחות בין תושבי המעברה למנהלי העבודה מטעם הקרן הקיימת וביוני 1959 עלו טענות שקופחו בשכרם על ידי הקק"ל.
מעגל איכות (Quality Circle) הוא אחד הכלים של תורת קאיזן.
תורה זו, שנולדה ביפן, מבוססת על שיתוף כל עובדי החברה (מנהלים ועובדים) על מנת לשפר את איכות המוצר המוגמר בעיני הלקוח.
שיפור זה יכול להתבצע בכל רמות החברה ותהייה לו השפעה על איכות, מחיר, תזמון כוח אדם/חומרי גלם, יחסים בין המפעל לספקים שלו וכן הלאה.
בשנת 1962 נולד רעיון מעגל האיכות שממציאו היה פרופ' קאורו אישיקאווה (Kauro Ishikawa) (יפן).
מעגלים אלה נצפו לראשונה בחברת Nippon Wireless and Telegraph וכבר בשנת 1978 הוצר כי קיימים יותר ממיליון מעגלי איכות המערבים 10 מיליון עובדים יפנים.
כיום קיימים מעגלי איכות ברוב מזרח אסיה ובפרט 20 מיליון בסין.
האב הקדמון של מעגל האיכות היה שיטת הבטחת איכות (PDCA) המשויכת לויליאם אדוארדס דמינג מדובר בגישה לפתרון בעיות ב-4 שלבים.
מעגלי איכות הם כלי נוסף בתאוריית קאיזן.
תאוריה זו מציעה אימוץ שיפור מתמיד כדרך חיים.
לא מדובר ביעד מוגדר שמשיגים לאחר תקופה ידועה מראש אלא בשינוי לצמיתות בתפיסת עובדי החברה.
מעגל איכות מתבסס על קבוצת עבודה קטנה שגודלה נע בין 3 ל-12 איש, אשר נפגשים מתוך רצון, והם חופשיים להיכנס ולעזוב את מעגל האיכות בכל עת.
הפגישה קבועה בערך פעם בשבוע לשעה, בשעות עבודה בזמן שהעובד משולם עליה.
מדובר בבעיה קשה יותר כאשר מדובר בעבודת משמרות.
בזמן המעגל העובדים תחת מנהיגותו של מנהלם הישיר.
הפתרון מוטמע על ידי העובדים על מנת לתת תחושת בעלות של הפתרון על ידי העובדים, אשר מקנה אחריות ליישום נכון של הפתרון.
המעגל מבוצע בין העובדים השייכים לאותה מחלקה כאשר ביניהם שפה משותפת אחידה.
הטמעת מעגלי איכות מבוססת על השלבים הבאים:
עדכון את דרגת המנהלים על תכנון מעגלי איכות בחברה.
מינוי ועדה עם אנשי מפתח אשר תפקידם לקשר בין כל מעגלי האיכות של המחלקות השונות.
ראשי המחלקות מקבלים הדרכה על "מעגלי איכות".
לאחר המצגת, הכשרה מועברת למנהלים ודרגי הביניים לגבי ניהול התהליך ותפקידיהם בו.
העובדים הזוטרים מוזמנים להיות חלק ממעגל האיכות וכך עוברים הכשרה, ובזאת מתחיל לעבוד מעגל האיכות.
במעגל האיכות, דיון ופתירת בעיות נעשים באופן שיטתי.
הפתרון מיושם כמה שיותר מהר כדי לטפח את רגע התנופה.
הכלים הידועים ביותר הנחוצים על מנת להשלים מעגל איכות הם תרשים אישיקאווה אשר מציג היררכיה של הגורמים התורמים לבעיה, תרשים פארטו לדירוג הגורמים לפי התדירות שלהם, ומיפוי תהליכים הכולל איסוף נתונים וכלים גרפיים כמו היסטוגרמות, דיאגרמת תדירויות וכו'.
מרכיבים המשפיעים על הצלחתו של מעגל איכות
השתתפות מתוך רצון - חשוב כי כל עובד ירגיש כי הוא חלק מתהליך וכי הצלחתו תלויה בו ובמידת המעורבות שלו.
תמיכה מצד ההנהלה - ההנהלה צריכה לשתף פעולה על מנת שעובדים יקיימו את מעגלי האיכות אלה בשעות העבודה.
חשוב כי המנהל יבין כי מדובר בחלק בלתי נפרד מהעבודה, כמו שלב הייצור למשל.
העצמת העובד - מדובר במושג מפתח במעורבות העובד במעגל האיכות.
ככל שהעובד ירגיש שמקשיבים לו ושההצעות שלו נלקחות בחשבון כך הוא ירבה להציף בעיות ולפתור אותן.
להעצמת העובד ישנה השפעה חזקה מאוד על רצון שלו לשיתוף פעולה.
תוכנית הכשרה - שילוב הדרכה והעברת השיטה לעובדי החברה הוא שלב מכריע להטמעת השיטה.
חשוב שהעובד יבין כי מדובר בדרך חיים וכלי זה הולך ללוות אותו לכל אורך חייו בחברה, ועל כן, לא מדובר בפרויקט חד-פעמי בעל תאריך סיום.
עבודת צוות - בין עובדי הצוות המשתתפים במעגל האיכות צריכה להיות דינמיקה טובה, הקשבה הדדית ויכולת לגבש רעיונות בצורה קבוצתית.
חיסכון והשלכות של מעגלי האיכות
למעגלי איכות ישנה השפעה על ירידה בבזבוז החומר שבסופו של דבר מובילה לחיסכון במונחים כספיים.
חיסכון זה מושפע מארבעה גורמים שונים: העובד, המכונה, השיטה והחומר עצמו.
בנוסף, ההשלכות החיוביות שנצפו בזכות מעגלי האיכות הן:
שיפור ביחסים הבין-אישיים בין עובדי המחלקה.
פיתוח ביטחון עצמי אצל העובדים עקב פתירת בעיות מסובכות הקשורות לייצור.
שיפור בעבודת צוות של העובדים.
חיסכון בבזבוז החומר המוביל לחיסכון משמעותי במונחים כספיים.
לגבי חיסכון בבזבוז ראה ייצור רזה.
מעגלי איכות ושיפור בפריון ושביעות רצון העובד
מקובל כי העובד מרוצה בעקבות העובדה שמעריכים את דעותיו, נותנים ערך אמיתי לתפקידו, משתפים אותו בהחלטות החברה, ועל כן, השתתפות במעגל איכות היא כלי יעיל על מנת לשפר את שביעות רצונו של העובד (בכל דרגה היררכית שהיא).
בתורת הגרפים, מעגל הוא גרף המורכב ממסלול לא-ריק המתחיל ומסתיים באותו צומת, כאשר הצמתים היחידים שחוזרים על עצמם הם הצומת הראשון והצומת האחרון.
באופן פורמלי, מעגל הוא גרף בעל צמתים , עם הקשתות .
נהוג לסמן גרף מעגל המורכב מ- קשתות כך: Cn.
בגרף Cn מספר הקשתות שווה למספר הצמתים (שווה ל-) ודרגת כל צומת שווה ל-2. כלומר, מכל צומת יוצאות שתי קשתות.
ישנם שמות נרדפים רבים לגרף מעגל: גרף מעגל פשוט (simple cycle graph), גרף מעגלי (cyclic graph), על אף שהשם השני אינו שכיח כיוון שהוא עשוי להתייחס גם למקרה הכללי יותר שבו הגרף מכיל מעגלים (כלומר, אינו גרף חסר מעגלים (acyclic graph)).
שמות נפוצים נוספים: מעגל, פוליגון, n-gon.
מעגל בעל מספר זוגי של צמתים נקרא מעגל זוגי (even cycle); מעגל בעל מספר אי-זוגי של צמתים נקרא מעגל אי-זוגי (odd cycle).
הגרף הוא בעל מסלול אוילרי
הגרף הוא בעל מסלול המילטוני
הגרף הוא גרף 2-צביע - אם ורק אם יש מספר זוגי של צמתים
הגרף הוא גרף דו-צדדי - אם ורק אם יש מספר זוגי של צמתים
גרף מעגל מכוון הוא סוג של גרף מכוון שהוא גם גרף מעגל.
שכל הקשתות בו מופנות לאותו כיוון.
הוצאת קבוצת הצמתים המינימלית שתהפוך את הגרף לחסר מעגלים שווה ל-1. תהליך זה נקרא feedback vertex set.
הוצאת קבוצת הקשתות המינימלית שתהפוך את הגרף לחסר מעגלים שווה ל-1. תהליך זה נקרא feedback arc set.
בגרף זה, דרגת הכניסה שווה ל-1 ודרגת היציאה שווה ל-1.
עקרון שובך היונים: כל מסלול בגרף באורך n+1 קודקודים מכיל מעגל.
קיימים 2 או יותר עצים פורשים לגרפים: אין גרף שיש לו יותר מ-2 עצים פורשים, אם יש יותר מעץ פורש אחד אז מדובר במעגל, עבור K עצים פורשים ניתן לצייר מעגל בעל K צמתים.
הרצת אלגוריתם DFS: במהלך הרצת האלגוריתם כל קשת אחורה שאינה בעץ הפורש היא מעגל.
מעגל אפולוניוס של זוג נקודות הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות שהיחס בין מרחקיהן אל הנקודות הנתונות הוא קבוע.
המעגל קרוי על שמו של אפולוניוס מפרגה, גאומטריקן מיוון העתיקה.
נתונות שתי נקודות A, B.
מעגל אפולוניוס הוא המקום הגאומטרי של כל הנקודות P המקיימות כאשר k קבוע חיובי השונה מ-1 (עבור k=1 מתקבל האנך האמצעי לקטע AB).
נוכיח שבמקרה ש-k שונה מ-1, מעגל אפולוניוס הוא מעגל:
תהיינה C,D הנקודות המקיימות את התנאי ונמצאות על הישר AB, כמודגם באיור (כאן נכנסת הדרישה ש-k שונה מ-1. במקרה k=1 יש רק נקודה אחת כזו על הישר, מרכז הקטע AB).
תהי P נקודה נוספת על מעגל אפולוניוס.
לכן ממשפט חוצה הזווית ההפוך למשולש נובע ש-PC חוצה את הזווית הפנימית ב-P ו-PD חוצה את הזווית החיצונית ב-P.
מכיוון שסכום הזווית הפנימית והחיצונית הוא 180 מעלות, הזווית היא זווית ישרה.
כלומר הוא משולש ישר-זווית החסום במעגל שהקוטר שלו הוא CD.
לכן כל P על מעגל אפולוניוס נמצאת על המעגל הנ"ל.
באותו אופן ניתן להראות שכל נקודה על המעגל שקוטרו CD נמצאת על מעגל אפולוניוס.
מרכז המעגל נמצא על הישר AB.
כל מעגל שעובר דרך הנקודות A ו-B מאונך למעגל אפולוניוס (כלומר, המשיקים שיוצאים מנקודות החיתוך שלהם מאונכים זה לזה).
אם מבצעים אינוורסיה יחסית למעגל אפולוניוס, A עובר ל-B ולהפך.
לכל נקודה K הנמצאת על המעגל, אם הישר AK חותך את המעגל בנקודה M והישר BK חותך אותו בנקודה L, אזי M ו-L סימטריות ביחס לישר AB (כלומר הוא האנך האמצעי שלהן).
מחזור האלנין, הידוע גם כמחזור קהיל או מחזור גלוקוז-אלנין, הוא סדרה של תגובות בה קבוצות אמינו ופחמנים מהשריר מועברים אל הכבד.
התהליך די דומה למעגל קורי במחזוריות של חומרים מזינים בין שרירי השלד, והכבד.
כאשר השרירים מפרקים חומצות אמינו (להפקת אנרגיה), החנקן המשתחרר מועבר לפירובט ונוצר אלנין.
האלנין מועבר אל הכבד שבו החנקן נכנס למעגל האוריאה והפירובט משמש ליצירת גלוקוז.
מחזור האלנין הוא פחות יצרני ממחזור קורי, המשתמש בלקטט, כיוון שתוצר הלוואי של ייצור אנרגיה מאלנין הוא ייצור של אוריאה.
ההסרה של אוריאה דורשת אנרגיה, המתקבלת מארבעה קשרי פוספאט עתירי אנרגיה (3 ATP הופך ל-2 ADP וAMP אחד), ולכן כמות ה-ATP המיוצר, נטו, פחותה מזו במעגל קורי.
עם זאת, בניגוד למעגל קורי, NADH נשמר כי לא נוצר לקטט, וניתן לחמצן את ה-NADH באמצעות שרשרת העברת אלקטרונים.
מסלול זה דורש נוכחות של אלנין אמינוטרנספראז, אשר מוגבל לרקמות כגון שרירים, כבד, ומעי.
לפיכך, מסלול זה משמש במקום מעגל קורי רק כאשר אמינוטרנספראז נוכח וכאשר יש צורך להעביר אמוניה אל הכבד.
מעגל אלנין משמש גם למטרות אחרות:
ממחזר שלדי פחמן בין השריר והכבד
מעביר אמוניום לכבד, שמומר לאוריאה.
מעברת תלפיות הייתה מעברה בדרום ירושלים שהוקמה ב-1948. המעברה מוקמה ממערב לשכונת תלפיות, בסמיכות לרחובות דרך חברון ודרך בית לחם, במקום בו שכן קודם לכן מחנה אל-עלמיין של כוחות המנדט הבריטי.
המעברה נועדה לספק דיור לעולים מגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה.
העולים שהתגוררו במעברה הגיעו ממרוקו, פרס, רומניה ופולין, אך עיקרם באו מעיראק וכורדיסטן.
בשנת 1953, מעברת תלפיות הייתה בגודל 500 דונם, ואכלסה בין שמונת אלפים לעשרת אלפים אנשים.
השיכונים במעברה היו צריפונים עשויים פח בד.
מעטים מהם היו צריפים בריטיים צבאיים ממחנה אלנבי שנותרו אחרי עזיבתם.
גבריאלית מתאר את המעברה בפירוט:
לכל משפחה הוקצה שטח אדמה קטן עם צריף או פחון.
אחוז האבטלה היה גבוה ורוב שוק העבודה היה מורכב מגברים שבדרך כלל הועסקו בעבודות בנייה בשכר יומי של 2.10 לירות.
נשים שעבדו, עבדו לרוב כעוזרות בית והרוויחו מעט מאוד.
על כן, משפחה ממוצעת הייתה צריכה להתקיים מכ-25 לירות לחודש בעוד שדמי השכירות עבור צריף היו 5 לירות לחודש.
עקב זאת, שרר עוני כבד במעברה שהוביל לרמה גבוהה של פשע.
נוסף על כך, ילדים רבים נאלצו למכור עיתונים ובוטנים בכניסה לירושלים וזקנים שלא היו מסוגלים לעבוד קיבצו נדבות.
שוכני המעברות לפעמים קיבלו סיוע כספי מתורמים אמריקאים עקב מצבם הכלכלי הקשה.
התלמידים למדו בבית שבתחילה השתייך לזרם העובדים, אך מאוחר יותר הפך לבית ספר ממלכתי.
בית הספר הוקם באחד המבנים הריקים של מחנה אלנבי של הצבא הבריטי.
הימצאות בכיתות לא נקבעה על ידי רמת השכלה אלא לפי גיל.
בית הספר המשיך לפעול זמן-מה אחרי שהתפרקה המעברה.
לא היו מים בצריפונים, אך היה ברז מרכזי שסיפק מים לכל המעברה.
השירותים היו מבני פח שהוצבו על בורות.
בראשית שנות ה-60 קצב העלייה האט ובשל כך פסקה הקמת המעברות, והמדינה יכלה להרשות לעצמה לבנות שיכונים קבועים.
דיירי מעברת תלפיות הועברו לשיכונים באזור המעברה, בעיקר שכונת קטמונים והשיכונים ברחובות דרך חברון ודרך בית לחם.
באזור שבו שכנה המעברה הוקמה שכונת מגורים.
מעברת רחובות (נקראה גם "מעברת רמה") היא מעברת אוהלים שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית בין השנים 1950–1951 בסמוך לעיר רחובות, אשר על שמה נקראה.
מעברת רחובות הייתה חלק ממספר מעברות אשר הוקמו מסביב לעיר רחובות מפני שלא הייתה להם את האפשרות לתפקד באופן עצמאי והזדקקו למשאבי העיר ומשרדי הממשלה.
המעברה חולקה לשלושה מחנות: רחובות א', רחובות ב' ורחובות ג'.
היא תוכננה להכיל כ-400 משפחות עולים ממגוון עדות (תימן ומזרח אירופה).
תנאי המחיה במעברות ברחבי הארץ גרמו לסבל רב ולתחושת קיפוח בקרב תושביהן ומעברת רחובות לא יצאה מן הכלל.
תושביה סבלו מצפיפות, תנאי תברואה ירודים ובידוד ממשאבי היישובים הקרובים למעברה.
למרות תלונותיהם לרשויות, הדיירים לא זכו לפתרון ממשי לטווח ארוך, וכתוצאה מכך, החליטו הדיירים למחות.
מחאתם כללה שביתת רעב בנוסף לנטישת אוהליהם ומעבר לשטח פתוח, סמוך לעיר רחובות, מתחת לכיפת השמיים.
בחורף 1951–1952, התרחשו שיטפונות קשים ברחבי מדינת ישראל.
תושבי מעברת רחובות, אשר התגוררו באוהלים, איבדו את רכושם בעקבות השיטפונות וסבלו ממחלות שונות כתוצאה מהם.
במהלך המבצע הארצי "קורת גג", תושבי מעברות הועברו למקומות מבטחים בעקבות השיטפון.
בין האזרחים הרבים שהועברו לערים, היו תושבי מעברת רחובות.
ממשלת ישראל החליטה לסגור את המעברות בשנים שלאחר קום המדינה.
המעברות שנסגרו התפתחו ליישובים עצמאים או שתושביהם עברו לשטח שיפוטן של ערים סמוכות.
כחלק מכך, בקיץ 1958, בא קצה של מעברת רחובות בהפיכתה לשכונת אושיות בעיר רחובות.
מעברת קיסריה או מעברת חוף הכרמל הוקמה ב-17 באפריל 1951 באזור דיונות החול שליד קיסריה והתקיימה עד מאי 1955.
בשנת 1949 החליטו בפיק"א להקים יישוב תעשייתי על אדמות החברה בקיסריה.
לצורך כך, בתחילת 1951 הוחלט להקים מעברה בקיסריה שתספק פועלים להקמת העיר התעשייתית.
ב-17 באפריל 1951 יישבה הסוכנות היהודית שתי משפחות בדיונות החול השוממות של קיסריה בשני אוהלי בד רעועים, לאחר שמשרד השיכון יחד עם פיק"א קנו את הקרקע והניחו צינור מים שיעביר מים מבנימינה למעברה.
ב-29 באפריל 1951 הגיעה קבוצה של 38 משפחות מרומניה למעברה ובכך התחילה המעברה לפעול כמחנה קליטה לעולים.
בתחילת יוני 1951 היו במעברה 150 משפחות ובלחץ העלייה הועברו למעברה עולים רבים נוספים והמעברה הגיעה לכ-1000 משפחות.
בתחילת 1952 עברו 150 משפחות ראשונות לדיור קבע.
בשנים 1951–1952 הגיעו עולים נוספים למעברה מרומניה, מהונגריה, ממרוקו, מתימן, מלוב, מפולין, מעיראק ומפרס, והביאו לגידול מהיר באוכלוסיית המעברה - מ-200 נפשות בשנת 1951, גדלה אוכלוסיית המעברה ל-1,200 נפשות בשנת 1952.
במאי 1952 צורפה המעברה לתחום שיפוטה של מועצת הפועלים המקומית חדרה.
בספטמבר 1953 הוחלט על מתן סטטוס מוניציפלי ליישוב ויחיאל וייסנברג נבחר לראש המועצה הראשון.
בסוף מאי 1955 התפנו תושבי המעברה ל-292 יחידות דיור שהוקמו צפונית למעברה ביישוב הסמוך אור עקיבא.
תושבי המעברה התגוררו תחילה באוהלי בד, ואחר כך בצריפי פח שקירותיהם היו משוחים בזפת כדי למנוע חדירת גשם בחורף.
לרשות כל תושבי המעברה עמדה מקלחת אחת בלבד, שנבנתה בפחון והייתה מיועדת לגברים בלבד.
המים היו לוהטים ומלוחים ולא ראויים לשתייה מכיוון שצינור המים היה חשוף לשמש.
בנוסף, אף על פי שהובטחו למשפחות תשתיות חשמל, מים וביוב טרם הגיען למעברה, הגנרטור הראשון הגיע למעברה רק מספר שבועות לאחר הקמתה, ובעיית המים לא סודרה עד סוף שנת 1951, כשחברת מקורות קדחה את הבאר הראשונה ביישוב.
רוב תושבי המעברה היו מובטלים ומעטים הועסקו בעבודות קטיף ובציר, נטיעת עצים או חפירות ארכאולוגיות בקיסריה.
כפתרון לבעיית התעסוקה במעברה הוקמה בה לראשונה לשכת עבודה בשנת 1951 בצריף רעוע, ובשנת 1952 הוקם במעברה בעזרת פיק"א מחסן למיון בוטנים שסיפק תעסוקה לכ-20 עובדים.
במעברה שרר באופן תמידי מחסור במצרכי מזון בסיסיים כמו ירקות, ביצים או שמן.
התשלום על מצרכי המזון נעשה באמצעות תלושים שהוקצבו מראש לכל משפחה בהתאם למספר הנפשות בה, ופעמים רבות לא הספיקו בשביל לענות על צורכי המשפחה.
במעברה היה רופא אחד שהיה אחראי על שירותי הבריאות במעברה.
עקיצות יתושים לצד מחלות מעיים היוו את גורם התחלואה העיקרי במעברה, ומות תינוקות במהלך הלידה היה שכיח בקרב נשות המעברה.
בשנתה הראשונה של המעברה הוקמו בה ארבעה גני ילדים ושני בתי ספר יסודיים, ממלכתי וממלכתי דתי, שכללו יחד 16 כיתות לימוד.
מעברת עפולה הייתה מעברה אשר התקיימה בעפולה, משנת 1950 עד אמצע שנות ה-60. מעברת עפולה הייתה אחת המעברות האחרונות להתחסל, בגלל מיקומה האטרקטיבי בתוך העיר, לעומת השיכונים שהיו במרחק רב ממרכז העיר.
המעברה הורכבה משתי מעברות משנה: עפולה א' ועפולה ב'.
בשנת 1950 הוקמה המעברה הראשונה של עפולה, מעברה א', על שטח בבעלותו של נחום מגזניק, במרחק של כמה צעדים ממרכז העיר.
תחילה ישבו התושבים באוהלים ולקראת סוף 1950 הוקמו עבור 200 משפחות צריפוני פח ועוד 60 משפחות נותרו באוהלים.
אוכלוסיית המעברה כללה מספר רב של משפחות, ובניהם גם כמה עשרות רווקים.
באותו פרק זמן הוקמה גם מעברת עפולה ב', בדרך ממרכז העיר למרכז רפואי העמק, במקום בו שוכנת כיום הבריכה הציבורית.
במעברה ב' הושלם החלפת האוהלים בפחונים עד תחילת 1951.
בהמשך הוקמה מעברה ג' במזרח העיר, סמוך לקיבוץ מרחביה, אך לאור התמעטות תושביה הוחלט ביוני 1952 על סגירתה בהקדם.
בדצמבר 1954 דווח שמעברה ב' היא לקראת חיסול, לאור מעבר תושבי המעברה ל-200 יחידות דיור שהוקמו בשיכונים בעפולה עילית ובגבעת המורה.
לאור מיעוט התושבים והכוונה לסגור את המעברה עד הקיץ, סבל המקום מהזנחה.
המעברה לא נסגרה בשנת 1955 ובקיץ 1956 עדיין נותרו במעברה כ-70 משפחות שסירבו להתפנות.
המוסדות הודיעו על סגירת המים למעברה על מנת להכריח את תושביו לפנותו ולעבור לשיכונים.
לקראת סוף שנת 1958 הוחלט על פירוק מעברת עפולה ושיכון הדיירים בשיכונים בעפולה עילית.
היציאה מהמעברה לוותה באי נוחות: המעברה שכנה בלב העיר, בעוד השיכונים היו מרוחקים מספר קילומטרים מהעיר.
כמו כן, בשיכון שכר הדירה היה גבוה בהרבה מהפרוטות שנדרשו התושבים לשלם עבור הפחונים, כך גם המסים העירוניים, המים והחשמל.
דבר זה הקשה על הדיירים, שרבים מהם היו עדיין מחוסרי עבודה, או שעבדו בעבודות זמניות בהכנסה בלתי קבועה.
למרות כל אלו, רוב תושבי המעברה העדיפו לעזוב ולעבור לבית בנוי.
בשיכון היו שלושה סוגי מבנים: צריפים, דירות בודדות דו-משפחתיים.
לכל מבנה הוקצב שטח אדמה קטן שרבים הפכו לגינה.
הדירות היו קטנות וכללו מטבחון, פינת מקלחת ושירותים בקצה החצר.
חשמל לא היה בר השגה.
במרכז השכונה היה מרכז מסחרי קטן, ובו מכולת, חנות ירקות, אטליז, בית קפה, גן ילדים ובית כנסת שבו התפללו בצוותא אשכנזים וספרדים.
בשנת 1961 תוכנן להקים שיכון חדש בעפולה בעל יחידות דיור בנות 50 מ"ר שהסכום הנדרש להשכרתן היה 500–600 לירות ישראליות.
הציפייה הייתה שאנשי המעברה יסכימו לבסוף לעבור לדירות בבתים החדשים והמעברה שהוגדרה בפי רבים מכוערת, תחוסל.
בנובמבר 1962 עדיין לא הושלם פינוי מעברת עפולה וכ-60 משפחות נותרו במקום, תוך שחלק מהמשפחות מתרחבות לפחונים שננטשו על ידי אלו שעברו לשיכון.
הקבוצה הראשונה שאכלסה את המעברה מנתה כ-30 משפחות של עולים מיהדות תימן שהגיעו במבצע על כנפי נשרים ושהו זמן מה במחנה העולים בפרדס חנה.
הקבוצה השנייה שמנתה כ-150 משפחות, הורכבה מעולי עיראק שהגיעו חסרי כל, בהתאם לצו של שליט עיראק דאז נורי א-סעיד שנתן היתר עזיבה מותנה בוויתור על האזרחות העיראקית.
גם הם הגיעו לארץ ישראל דרך שדה התעופה בלוד, דרך שער העלייה ועד למעברת עפולה.
הקבוצה השלישית מנתה כ-180 משפחות של עולי רומניה.
קבוצת זו הגיעה דרך הים באנית 'טרנסילבניה'.
רבים מהעולים הגיעו ישר מהאוניה, אולם רבים באו דרך מחנה המיון של שער העלייה.
סיפור עלייתם היה שונה מן הקבוצות הקודמות – יהודים רבים ברומניה רצו לעלות לישראל, ועשרות אלפים השתייכו בעבר לתנועה הציונית, עד שנאסרה פעילותה של זו בשנת 1948. כחלק מתוכנית דמורליזציה של השלטון הקומוניסטי ברומניה דאז, דאג השלטון לכלול בין העולים לישראל קומוניסטים יהודים מוסווים.
משימתם של אלו הייתה לשוב לרומניה ולהציג את המציאות הקשה השוררת בישראל, ובכך להניא מרעיון העלייה את היהודים השואפים לעלות לישראל.
תוכנית זו כשלה שכן שרבים מהקומוניסטים בחרו להישאר והחלו להתערות בישראל.
רובם היו סוחרים ואנשי מקצוע, בעלי רצון עז לעבוד ולהתפרנס.
קבוצות קטנות יותר שהגיעו למעברה היו עולים מפרס, ממצרים, מטורקיה, מגיברלטר ומצפון אפריקה.
עימם הגיעו כעשר משפחות מיוצאי פולין.
כן התגוררה במעברה משפחה משאנחאי, האב פליט מאודסה והאם יהודיה סינית.
תושבי המעברה הסתייעו בדרך כלל במוסדות ובשירותים העירוניים הכללים של העיר הקרובה שפרשה עליהם את חסותה.
ילדי המעברות בגיל בית ספר למדו בשני בתי הספר שבעיר: בית הספר "יזרעאל" של זרם העובדים, ובית הספר "אוהל מאיר" של הפשט הדתי.
לרוב, השכלתם הופסקה עם סיום בית הספר היסודי, ורוב ילדי המעברות לא המשיכו לחינוך תיכוני בתיכונים שבעיר.
עולי תימן הקימו במעברה שלושה בתי כנסת בדירותיהם, כשהם משתמשים בתשמישי קדושה אשר הביאו עמם.
דורשי העבודה במעברה פנו ישירות ללשכת העבודה העירונית, וכמוהם גם הנזקקים לשירותי מועצת הפועלים המקומית, הבנקים והמועצה המקומית.
ככלל, כל העניינים הופנו לשירותים ולמוסדות העירוניים הקיימים כבר בעיר עפולה.
במעברה עצמה פעלו שלושה גני ילדים: גן של זרם העובדים בניהולה של רינה ליפשיץ, גן הזרם הכללי של ויצו בהנהלת חוה סילצקי (לימים רוטשילד) וגן הזרם הדתי- מזרחי בהנהלת מלכה ליכט (לימים ברזילי).
כמו כן, נפתחו במעברה אולפנים ללימוד עברית.
בשנת 1951 לא היו שלוש המאפיות שפעלו באזור מסוגלותו לספק את צרכיהן של 7,000 הנפשות ונתגלה מחסור בלחם.
במשך מספר שנים ניתנו שעות קבלה של רופא בתוך המעברה.
בקיץ 1955 בוטל נוהל זה ותושבי המעברה מחו על כך.
מעברת זרעין הייתה מעברה שהוקמה בשנת 1950, על שטח הכפר הערבי הנטוש זירעין (זרעין) מזרחית לצומת תל יזרעאל.
היא שוכנה בכ-200 משפחות עולים בעיקר עולים מיוצאי עיראק, איראן וכורדיסטן והתגוררו בה על-פי הערכה כ-800 נפש.
כמו במעברות אחרות באזור, רוב העולים הבוגרים במעברה עבדו ביעור ובעבודות פיתוח ביערות הקק"ל.
חלק מאנשי המעברה עבדו בחקלאות בקיבוץ יזרעאל הסמוך ובקיבוצים ובמושבים נוספים בסביבה.
תושבי המעברה עבדו בעבודות שונות בקיבוצים באזור: בית אלפא, עין חרוד, תל יוסף ועוד.
עבודות דוגמת קטיף, עבודות משק, נגרות, שירותים שונים בקיבוצים ועוד.
בשנת 1956 חוסלה המעברה באופן רשמי חלק מתושביה עברו להתגורר ביישובי התענך.
חלק עברו לעפולה ולמקומות אחרים בארץ.
בין המתגוררים במעברת זרעין, יצחק מרדכי לימים אלוף בצה"ל ושר בממשלות ישראל שהתגורר כילד במעברה זו במשך כשנתיים.
17 ממתי המעברה נטמנו בקרבת מקום, בבית קברות מאולתר שנפתח לצורך כך.
בית הקברות הוקם במורד התל, כל קבר סומן באמצעות שתי אבנים, לא הוקמו מצבות ולא נרשמו שמות.
ככל הידוע, אין בנמצא רישום של הנפטרים במקום.
במשך שנים רבות לאחר חיסולה של המעברה, עמד בית הקברות נטוש ולפני שנים אחדות שופץ המקום.
כיום מסומנים הקברים באופן ברור בשטח.
מעגל האור הוא אלבומו החמישי של הזמר-יוצר הישראלי נעם רותם, שיצא בשנת 2021.
שבע שנים לאחר יציאת אלבומו הקודם של רותם "נשורת" הוציא את אלבומו החמישי.
בראיונות סיפר רותם כי במהלך אותן שנים שעברו מאז יציאת אלבומו הקודם, חשב כי לא יוציא עוד אלבומים חדשים.
אלא שלאחר שהוזמן ליצור את שיר הנושא לסרט הקולנוע 15 שנה, המשיך ויצר את שאר השירים שהרכיבו את האלבום החדש, ברובם בעת הסגר הראשון שהתרחש במגפת הקורונה בישראל.
להקלטת השירים שיתף רותם פעולה עם שורה ארוכה של מוזיקאים ובהם גבע אלון, קרני פוסטל, אוהד קוסקי וג'נגו.
על עטיפת האלבום מופיע רותם בתצלום שצולם באולפן ההקלטות, בעת צילומי הקליפ לשיר "מה הסיבה שלך?".
משמאלו תלויות על קיר האולפן גיטרות ומימינו מציצה בת זוגו, כשהוא לובש חולצה של ג'וני ת'נדרס, הסולן לשעבר של להקת הרוק הכבד ניו יורק דולס.
נעם רותם: שירה, גיטרות, סינטי, מפוחית
עמיר רוסיאנו (ג'נגו): בס, קולות
מעברת ראש פינה הוקמה ב-1950 לצורך קליטת העולים החדשים לארץ ישראל.
אך עקב מכלול סיבות מעברה זו הייתה מהראשונות להתפנות ואף חוסלה בכוח ונעלמה בין דפי ההיסטוריה אל עיירת הפיתוח חצור הגלילית.
לאחר קום המדינה נפתחה האפשרות לעלות לארץ ישראל עבור יהודים בכל העולם.
במהרה עלו יהודים רבים וקליטת העולים הפכה לפרויקט הלאומי של המדינה הצעירה.
מהקמת המדינה עד סוף 1949 הגיעו לישראל כ-350,000 עולים ואוכלוסיית המדינה גדלה בלמעלה מ-50%.
ההתרחבות המהירה של האוכלוסייה בארץ דרשה מהעולים להתמודד עם קשיים בהם: העדר מקומות דיור, מקורות פרנסה, חוסר בתשתיות ואמצעים אשר היו זקוקים להם.
העולים בהתחלה גרו במחנות ולאחר מכן במעברות שחלק היו לצד יישובים וותיקים.
עם קום המדינה המושבה הוותיקה ראש פינה (שהוקמה בשנת 1882), שקלטה בהצלחה עוד טרם הפרויקט הלאומי הגדול 40 משפחות מרומניה, קיבלה על עצמה קליטה של עולים נוספים.
הרעיון שעמד מאחורי החלטה זו הוא הרצון להגדיל את כוח האדם העובד במושבה, הגדלת מספר משלמי מיסים למושבה והגדלת שטחה הגאוגרפי.
מצד אחד מעשה זה בא לחזק את המושבה ומצד שני גם לעזור במאמץ הלאומי.
ב-1949 הוקם מחנה אוהלים סמוך למושבה באדמות הכפר הנטוש ג'אעונה שנכלל בתחומי המושבה.
בסוף 1950 הוקמה המעברה שהחליפה אותו.
תושבי המעברה היו עולים מארצות האסלאם וממזרח אירופה והגיעו מתימן, מצרים, טורקיה, פרס, רוסיה, פולין, רומניה, מרוקו, תוניס, עיראק ואלג'יר.
לאחר הקמתה של המעברה, המועצה אזורית הגליל העליון, שהייתה בעלת ידע וניסיון בקליטה וניהול המעברה, התעניינה בתושבי המעברה כידיים עובדות.
על כן המועצה האזורית דרשה שהמעברה תעבור לרשותה.
המועצה האזורית עזרה למעברת ראש פינה בארגון, הדרכה, חינוך ותעסוקה.
משרד הפנים בדרך כלל עודד את הרשויות המקומיות לספח לתחומן את המעברות ולדאוג להם.
אולם, משרד הפנים ניסה לספח את מעברת ראש פינה אל המושבה ראש פינה, ולא אל המועצה האזורית, בטענה שמניעיה של המועצה האזורית פוליטיים.
ראש פינה דרשה כסף עבור ההוצאות השותפות של המעברה (מים, תאורה, פינוי אשפה) אך העולים לא יכלו לשלם וגופי הממשלה שילמו רק חלק מהסכום.
ראש פינה לא עמדה בנטל הכלכלי ועל כן המעורבות שלה במעברה הייתה מינימלית כאשר המועצה האזורית התחילה לנהל אותה בפועל.
לתושבי המעברה לא היה תעסוקה קבועה, הדבר הביא לעוני שגרר אחריו הפגנות קשות ופשיעה.
המושבה בראש פינה נקלעה גם היא לקושי כלכלי כי תשלומי המעברה הוטלו עליה כאשר אין לה מקור הכנסה נוסף ובשונה מקליטת המשפחות הראשונות מרומניה תושבי המעברה לא שילמו כלל והיו לנטל כלכלי.
במכתב של מועצת ראש פינה אל משרד הפנים נכתב כי ישנו קושי לגבות כסף מעולים אשר חיים בפחונים ובחוסר עבודה ו"שחברת מקורות, שחייבים לה סכומים רבים, לא מעיזה להפסיק לתושבי המעברה את המים מפחד התפרצותם של מרי נפש אלה שאין להם מה להפסיד".
ניכר כי הקשיים הכלכליים הללו הכבידו על קיומה של מעברת ראש פינה ומראים על חוסר שביעות רצונה של הנהגת המושבה מניהולה המורכב של המעברה.
ניכר כי היה קיים פער דמוגרפי בין תושבי המעברה לבין תושבי המושבה.
עקב כך תושבי המושבה חששו משינוי פוליטי בבחירות הקרובות לרשות המקומית ורצו למנוע מתושבי המעברה את זכות הצבעתם.
בפסק דין עקרוני בעניין זכות הבחירה לתושבי המעברות נקבע כי תהייה לתושבי המעברה זכות בחירה מלאה גם ברשות בה הם נמצאים בטענה ש"די בכך שהתושבים הגיעו עם כוונה שזה יהיה מקום מגוריהם כדי להקנות להם זכות בחירה ואין לשלול אותה מהם רק עקב זמניות הדיור".
תושבי ראש פינה חששו מפסיקה זו שכן בקלות יחסית יכלו תושבי המעברה לזכות ברוב ברשות המקומית בצורה דמוקרטית.
החשש מהשינוי הפוליטי התווסף למצוקה הכלכלית במעברה והביאו להסתייגות מהרצון לניהול המעברה על ידי המושבה ראש פינה.
בתאריך 22 בפברואר 1953 הודיעה חברת מקורות שאם לא ישולם החוב של המעברה היא תנתק את המעברה ואת העולים מרומניה ממים הדבר הרתיע מאוד את ועד ראש פינה שפנתה בדחיפות לממשלה להתערב.
בנקודה זו ועד ראש פינה החליט על חיסול המעברה סופית.
במכתב שכתב יעקב גלילי, מזכיר מועצת ראש פינה, למשרד הפנים כתוב כי מעברת ראש פינה, הוקמה בניגוד לרצונה של מועצת ראש פינה ובלחץ הסוכנות ומשרד הפנים.
עוד נכתב כי עקב אי האפשרות לגבות מיסים או תשלום בעד מים מתושבי המעברה, המעברה היוותה מעמסה כבדה על תקציב מועצת ראש פינה.
מה שהתחיל בצפיות גדולות ובברכה של הקמת מעברת ראש פינה, הסתיים בלחץ ואיומים (ניתוק ממים, צרכניה, פינוי אשפה ושירותי המעברה).
בסופו של דבר חייבו את העולים במעברה לשלם את חובם ולעזוב לחצור הגלילית הסמוכה.
בשל העובדה כי תושבי המעברה לא סיפקו ידיים עובדות למושבה, החשש משינוי צביונה של המושבה ראש פינה, והקושי הכלכלי אליו נקלעה עקב הצורך לתמוך במעברה, הכריע ולא הותירו שריד למעברה.
עד היום חצור הגלילית וראש פינה סמוכות מאוד, אך אין ביניהם כביש והן לא מתאחדות.
מעברת ראש פינה נעלמה כליל בלי להשאיר אזכור למקומה הגאוגרפי וההיסטורי שלה .
מעברת מורשה התקיימה בין שנת 1950, שנת הקמתה, עד לשנת 1957 שנת חיסול המעברה.
מעברת מורשה הוקמה לצורך קליטת עולים חדשים לישראל.
סיפור הקמתה ופינויה של מעברת מורשה מראה כיצד מועצה מקומית קטנה מתמודדת עם הקמת מעברה בפתחה וכיצד מערך בירוקרטי על ידי המדינה מפריע לקליטת המעברה ושילוב העולים בתחום המועצה.
עם הקמת מדינת ישראל קלטה מדינת ישראל המוני עולים.
בתחילה שוכנו העולים ביישובים ערבים נטושים, ולאחר שאלו התמלאו הוקמו מחנות עולים כפתרון זמני, אך פתרון זה הפך למוקד מצוקה, כאשר המדינה לא הצליחה לפנות את המחנות, ואלו הופכו למקומות של מצוקה.
בניסיון לפתור את מצוקת המחנות ולקלוט עולים נוספים הוקמו המעברות, כשחלקן הוקמו לצד יישובים קיימים.
בשנת 1950 הוקמה מעברת מורשה בשטח הנמצא כיום מזרחית לכביש 482 ועד לאזור מחלף מורשה כיום.
התנאים במעברה היו קשים כפי שכתב תושב המעברה במכתב המופנה אל שרת העבודה גולדה מאיר.