tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההוכחות לכך נמצאות בשרידי התנורים שבהם ניתן היה להיווכח כי הילידים נהגו להסיק את התנורים בעצים וכיצד בהדרגה משרפה של מיני העצים השונים עברו הילידים לשרוף עשב.
מתי אם כן נעלמו היערות ומה הכחיד אותם ואת בעלי החיים הקדומים?
רוב התיארוכים המבוססים על פחמן-14 של אגוזי הדקלים הם מלפני שנת 1500, מכאן שהדקל כנראה הוכחד זמן קצר אחר-כך.
בין אם השתמשו בעצים להסקה (אקלים האי קר למדי בחורף), להכנת המזון בתנורים השקועים שנמצאו באי ליד כל בית, לשריפת גופות (מנהג פולינזי מקובל), ששרידי אלפים בדמות אפר עצמות אדם נמצאו מאחורי במות הפסלים, או לפנות מקום לגני ירק.
העצים שימשו ככל הנראה גם לבניית סירות ולהכנת הקורות והחבלים שנדרשו לשינוע והעמדת פסלי הענק.
עם זאת, קיימות גם הוכחות שהחולדה הפולינזית שהגיעה יחד עם המתיישבים כנוסעת סמויה, או שהובאה בכוונה כמקור מזון מן החי, נהגה לכרסם את האגוזים של הדקלים, ובכך למנוע מהדקלים להתחדש, וייתכן שבצורה דומה היא פגעה גם בעצים האחרים.
החוקרים טרי האנט וקארל ליפו טוענים שהחולדה היא הגורם העיקרי להיעלמות יער הדקלים.
קצב ההתרבות של החולדות גדול מאוד והן מסוגלות להעמיד דור חדש כל 47 יום.
בתנאים ששררו אז באי הפסחא, שפע מזון והיעדר אויבים טבעיים, מסוגל זוג חולדות בודד להתרבות לכמה מיליוני פרטים בתוך שנים מעטות ואז השפעתן על הסביבה הרסנית.
לחיזוק התאוריה מסתמכים האנט וליפו על מחקר באיי הוואי שהוכיח כי יער ה-Pritchardia (סוג של דקל) שכיסה את אזור השפלות באיים נעלם אחרי שהחולדה הובאה לאזור ובטרם התיישב בו האדם.
אולם חוקרים אחרים מעלים את הטענה שהדקל בהוואי הוא בעל זרעים קטנים ופירות בשרניים, ולא ברור אם הייתה לחולדות השפעה דומה על הדקל באי הפסחא, שהיה בעל קליפה פנימית קשה.
בדקל היין הצ'יליאני (שקרוב לדקל אי הפסחא), שחיקה מכנית דווקא מקלה על נביטת זרעים, והארכאולוגים מיית ובורק שבחנו סברה זו שוללים אותה מכל וכל.
זרעי טורומירו הם קרוב לוודאי רעילים מאוד (כרגיל במינים בסוג Sophora) ולא סביר שנאכלו בכמויות גדולות על ידי החולדות.
המצב דומה גם לגבי בעלי החיים המקורים ששכנו באי.
כשנדגמו גלי האשפה והתנורים וזוהו העצמות שנתגלו בהם אפשר היה לבנות תמונה של מקורות המזון מן החי של התושבים.
בעל החיים הנפוץ ביותר בשכבות הקדומות היה הדולפין המצוי, כמעט שליש מסך כל עצמות החולייתנים.
הדולפין חי בלב ים והדרך היחידה לצוד אותו היא בדיג בצלצל מתוך סירות קאנו, שנבנו ככל הנראה מהעצים שהוזכרו לעיל.
כאמור נמצאו בשכבות הקדומות עצמות של מינים רבים של עופות יבשה וים, נמצאו גם עצמות דגים (כ-23%), מספר זה נמוך מאוד בהשוואה לשאר פולינזיה (כ-90%) ונובע מהעובדה שהים סביב האי עמוק ואין בו שוניות אלמוגים, ולכן לא ניתן כמעט לדוג מהחוף.
וכמו כן זוהו שרידים של אריות ים, וצבי ים.
בעל חיים נוסף שעצמותיו נמצאים בשפע בגלי האשפה הוא החולדה הפולינזית.
השוואה בין השכבות הקדומות לשכבות המאוחרות יותר מדגימה היטב את האסון האקולוגי.
הדולפינים ודגי מים עמוקים כמו הטונה נעלמו לגמרי, במקביל להיעלמות העצים שאפשרו את בניית הסירות שנדרשו לשם הדיג.
עופות היבשה והים שעצמותיהם נמצאו בשפע בשכבות הקדומות נעלמו כליל, ככל הנראה עקב הציד, בירוא היערות וטריפת ביצים על ידי החולדות.
אי הפסחא הוא האי היחיד בכל האוקיינוס השקט שבו הושמדו כליל כל העופות שהיו בו.
רק באיונים הקטנים שמול האי מקננים תשעה מינים של עופות ימיים (מתוך ה-25 שהיו על האי במקור) במספר קטן.
לפי גלי האשפה משנת 1500 אבדו לתושבים כל מקורות המזון מן הבר: העופות, הדולפינים, דגי המים העמוקים, האגוזים והתפוחים.
נותרו מעט דגים קטנים שניתן היה לדוג מהחוף והחולדה הפולינזית שכמותה לא השתנתה.
תופעה זו, של השמדה כמעט טוטלית של הסביבה הטבעית, מכונה אקוסייד.
מכאן ואילך היו התושבים תלויים לחלוטין במה שהצליחו לגדל בעצמם.
המתיישבים הראשונים הביאו איתם צמחי גידול פולינזיים טיפוסיים כגון בננה, בטטה, קנה סוכר, יאם (Dioscorea alata), טארו (Colocasia esculenta), תות נייר, ו-Cordyline fruticosa.
התנאים לחקלאות באי אינם טובים.
מלבד האקלים הקר יחסית והרוחות העזות פעלו נגד המתיישבים גורמים נוספים: כמות הגשמים הממוצעת באי, 1,300 מ"מ בשנה, היא כמות גדולה יחסית, אבל הגשמים עונתיים, ובלתי צפויים.
אדמת האי נקבובית, והמים מחלחלים במהירות, עקב כך אין באי אף נחל.
גם האדמה עצמה ענייה במינרלים משום שהפעילות הגעשית שבה נפלט אפר געשי עשיר במינרלים אירעה בעבר הרחוק של האי ומאז נשטפו המינרלים בגשמים.
כל עוד קיננו על האי העופות, הם העשירו את האדמה מחדש בלשלשת שלהם, הדשן הטבעי העשיר ביותר המכונה גואנו, אבל מקור זה חוסל כאמור על ידי המתיישבים.
חיסול היערות גם חשף את האדמה לסחיפת קרקע.
ולמרות תנאים אלו הצליחו התושבים לקיים חקלאות אינטנסיבית.
הילידים השתמשו בשתי טכניקות עיקריות: האחת, מעגלי אבן המכונים מנאוואי (Manavai) והשנייה דישון באמצעות סלעים (rock-mulch).
המנאוואי הם מכלאות עגולות קטנות יחסית מוקפת בגדר אבנים בגובה שבין חצי מטר לשני מטרים ולעיתים בור מדופן באבן.
גדר האבנים יכולה להיות חומה בודדה או חומה כפולה כשבין שתי דפנותיה יש חצץ.
המנאוואי יכול להיות מבנה בודד או סדרת מבנים צמודה דמוית חלת דבש.
בתוך המנאוואי גידלו בננות, טארו, קנה סוכר ותות נייר שמקליפתו יצרו בדים.
המנאוואי הגן על הצמחים בפנים מפני הרוחות, ובנוסף נהגו להעשיר את האדמה שבתוכו בזבל אנושי ואשפה.
על הצלחת השיטה מעידה העובדה שגם כיום התושבים מגדלים בתוך מנאוואי.
סקר ארכאולוגי שהשתמש בצילומי לוויין זיהה מעל 2,500 מנאוואי, מרביתם קרוב לחופים, כשהם תופסים עשירית משטח האי.
דישון באמצעות סלעים היא טכניקה שבין השאר נועדה להתגבר על הקרקע הסחופה והדלה במינרלים של אי הפסחא.
בטכניקה זו תיחחו את האדמה וערבבו בה בכוונה תחילה סלעים שנשברו ואז כיסו את פני השטח בסלעים.
שטח הפנים של הסלעים שנשברו, בין אם נקברו בקרקע או כיסו את הקרקע, מהווים מקור לשחרור איטי של מינרלים (בעיקר זרחן).
הסלעים שעל פני השטח שומרים על הלחות בקרקע ומונעים את התנדפות המים בשמש וברוח, הם ממתנים את השינויים בטמפרטורה בכך שהם סופגים את חום השמש ביום ופולטים אותו לאט בלילה, והם מגינים על הקרקע מסחיפה.
שיטה זו לא ייחודית לילידי אי הפסחא, גם הנבטים בנגב והאנסאזי, באזור שכיום הוא דרום-מערב ארצות הברית, השתמשו בשיטה זו.
בניסויים הוכח כי שיטה זו מניבה יבול פי ארבעה עד פי 50 מגידול בשטח שנוקה מסלעים.
סקר ארכאולוגי מצא שמחצית משטח האי טופלה בצורה זו.
סימן נוסף לחקלאות האינטנסיבית הוא 1,233 לולי התרנגולות הבנויים מאבן המכונים הארה מואה.
רוב הלולים היו באורך שבעה מטרים ברוחב שלושה מטרים ובגובה שני מטרים עם פתח קטן לכניסה ויציאת העופות.
לולים אלו הוקפו בחומה שנועדו למנוע את בריחת העופות או גנבתן.
לקראת סוף המאה ה-20 הופיעו מאמרים והתפרסמו ספרים שבהם הטענה המרכזית היא שבמקביל לאסון האקולוגי התחולל על אי הפסחא גם אסון אנושי.
באוגוסט 1995 כתב הביולוג האמריקני ג'ארד דיימונד מאמר בשם "סופו של אי הפסחא" (Easter Island's End) שהתפרסם בכתב העת Discover (תורגם לעברית והתפרסם בכתב העת גליליאו) "אי הפסחא – סוף הדרך" ובו תיאר את מה שהתרחש באי על סמך מחקרים של ארכאולוגים וביולוגים.
הוא חזר לנושא ואף הרחיב אותו בספרו התמוטטות משנת 2005, שנושאו התמוטטות של תרבויות, שתורגם לשפות רבות (בהן עברית), ובו הפרק השני מוקדש לאי הפסחא, והוא מצייר את התמונה הבאה:
בד בבד עם היעלמות המינים המקוריים של הצמחייה ובעלי החיים הלכה וגדלה אוכלוסיית האי והגיעה ככל הנראה לשיאה בסוף תקופת הקמת הפסלים.
קיימת מחלוקת בין הארכאולוגים מה הייתה צפיפות האוכלוסייה באי הפסחא בשיאה.
האומדנים נעים בין 6,000 ל-30,000 תושבים והתבססו על ספירת יסודות הבתים, על הנחה ששליש מכמות הבתים הייתה מיושבת דרך קבע, ועל ההנחה שבכל בית התגוררו בין 5 ל-15 נפשות.
שיטה אחרת ניסתה לאמוד את כוח האדם הנדרש להקמת הבמות והפסלים שהוצבו עליהם.
שיטה אחרת הסיקה מתוך העדויות על החקלאות האינטנסיבית כמה אנשים היא נועדה לכלכל.
ג'ארד דיימונד מסתמך בספרו התמוטטות על כמה מהארכאולוגים המובילים במחקר אי הפסחא שטוענים כי בשיא בסוף המאה ה-16 התגוררו באי כ-15,000 תושבים.
בהדרגה החלו היבולים החקלאיים להצטמצם, אם בשל סחיפת הקרקע שהתגברה לאחר השמדת היער, או הידלדלותה עקב אובדן צמחי הבר ששימשו לדישון.
עדות לכך התגלתה בחפירות בחצי האי פויקה שהוכיחו שהחקלאות שם ננטשה סביב 1400 לספירה, התחדשה סביב שנת 1500 וכעבור מאה שנים ננטשה כליל.
היבולים החקלאיים כבר לא הספיקו לכלכל את האוכלוסייה הגדולה והתושבים החלו לסבול מרעב.
חיזוק לכך זו ניתן למצוא בקיומם של ביטויים רבים בשפת התושבים הקשורים לקניבליזם.
השערה זו על הידרדרות התרבות של אי הפסחא התקבלה כעובדה וצוטטה בספרים ובמאמרים רבים.
כך למשל כותבת ברברה וסט (Barbara A.
West) בספרה על העמים של אסיה ואוקיאניה שיצא לאור ב-2009: "זמן מה לפני בואם של האירופאים לאי הפסחא, חשו רפאנואי תהפוכות גדולות במערכת החברתית שנגרמו מהשינוי באקולוגיה של האי...
כאשר הגיעו האירופאים ב-1722 הצטמצמה אוכלוסיית האי ל-3,000-2,000 משיא של בערך 15,000 מאה אחת בלבד קודם".
שליט האי, ראשי השבטים והכוהנים כבר לא יכלו להצדיק את מעמדם הרם בכך שהם מהווה קשר לאבות הקדומים הממטירים שפע על התושבים והם הודחו.
צץ מעמד חדש של מנהיגים צבאים המכונים מָטָטוֹאֶה (matatoa) שכלי נשקם היה חניתות שלראשם הוצמדה זכוכית געשית המתאפיינת בקצוות חדים מאוד הקרויים מטאה (mataa).
החלו מלחמות אזרחים ומשפחות רבות שחשו חוסר ביטחון החלו להתגורר במערות שהורחבו, ופתחיהן הוסוו.
במערות נמצאו עדויות בדמות כלים המעידות שהמערות היו בשימוש למגורים במשך זמן רב.
לקראת סוף המאה ה-18 עברה האוכלוסייה מסגידה לפסלים לאכזבה מהם והחלה תקופה של הפלת הפסלים המכונה "הורי מואי" (huri mo'ai -הפלת הפסלים).
ייתכן גם שהפלת הפסלים הייתה חלק מהתחרות בין שבטים, כשכל שבט מפיל את הפסלים של יריביו.
ג'יימס קוק שביקר באי ב-1774 מצא שחלק מהפסלים עומדים וחלק מופלים, הדיווח האחרון על פסל עומד היה משנת 1838 ובשנת 1868 דווח כי אף פסל לא נשאר זקוף.
במקביל החלו הילידים לפרק את הבמות ולהשתמש באבניהן למעגלי האבנים לחקלאות (מנאוואי), או להקים תאי קבורה.
זו אחת הסיבות לכך שמרבית הבמות כיום נראות כגל אבנים.
תיאור היסטורי זה של ההידרדרות של תרבות אי הפסחא מחברה משגשגת לחברה שבה שולטים רעב ומלחמה קיבל הד נרחב, ואי הפסחא הוצג כדוגמה בולטת כתמרור אזהרה ללקח שיש ללמוד מכך שאי השמירה על הסביבה ממיטה חורבן על התרבות האנושית.
בתחילת המאה ה-21 החלו חוקרים לפקפק בתיאור זה.
בולטים בהם טרי האנט וקארל ליפו שחפרו באי וסיכמו את ממצאיהם בספרם "הפסלים שהלכו: פתרון תעלומת אי הפסחא" (The statues that walked: unraveling the mystery of Easter Island).
האנט וליפו טוענים שלא התרחש באי אסון אנושי, ושצפיפות האוכלוסייה התאימה לכמות המזון שהופק בחקלאות האינטנסיבית.
עוד טוענים השניים שלא היו מלחמות, וכי הכלים מזכוכית געשית שנמצאו בשפע באי ויוחסו על ידי החוקרים לחודי חניתות נבחנו במעבדה והתגלו עליהם שרידי צמחים בלבד, ואף פעם לא דם, ולכן מדובר בכלים חקלאיים גרידא.
התושבים לא הפילו את הפסלים אלא הם נפלו כתוצאה מרעידת אדמה.
בסופו של דבר התמונה המצטיירת על ידם היא של סיפור הצלחה ולא אסון.
למרות הרס הסביבה (שאותו הם מייחסים לחולדה הפולינזית) הצליחו תושבי האי להפיק יבולים שהספיקו לצורכי האוכלוסייה, וזאת למרות תנאי הטבע הקשים (קור, רוחות, אדמה דלה).
האסונות היחידים שהתרחשו על התושבים החלו רק כתוצאה מהמפגש עם האירופאים החל מתחילת המאה ה-18. מחקר של האנתרופולוג האמריקני דאגלס אוסלי (Douglas Owsley) מ-1994 מחזק חלק מטענותיהם.
הוא טען שכמעט שאין שום עדות ארכאולוגית להתמוטטות החברה קודם לבואם של האירופאים.
בבדיקת מדגמית של עצמות אדם מהתקופה המדוברת ניתן לייחס את מותם של מעט מאוד אנשים למוות באלימות.
חוקר נוסף שמטיל ספק בסיפור האסון האנושי הוא הביולוג ההולנדי יאן באורסמה (Jan J.
התמוטטות הסדר הישן והמצוקה הביאו לפריחתו של פולחן חדש שנועד לחלק את המשאבים הבודדים שנשארו, פולחן איש הציפור (tangata manu).
בספרה "להמציא את אי הפסחא" ('Inventing 'Easter Island) כתבה בוורלי האון (Beverly Haun): "התפיסה של מאנה (כוח) שניתנה בעבר למנהיגים שתוארם עבר בירושה השתנתה ועברה לדמותו של איש הציפור, ככל הנראה החל ב-1540, במקביל לסוף תקופת הקמת הפסלים".
פולחן זה התבסס על האמונה שאף שהאבות הקדומים עדיין דאגו לצאצאיהם, המדיום שדרכו יכלו החיים להתקשר עם המתים כבר לא היה יותר הפסלים, אלא בני אדם שנבחרו בתחרות.
האל שאחראי ליצירת בני האדם, מאקה-מאקה, שקודם לכן היה רק אחד האלים הרבים בפנתאון של אי הפסחא, קיבל תפקיד מרכזי בפולחן.
מרכז הפולחן היה בכפר אורונגו שעל השפה הצפון-מערבית של הקלדרה של ראנו קאו.
התחרות נערכה פעם בשנה, כנראה בסביבות חודש ספטמבר.
מכל שבט נבחר נציג (על ידי המנהיגים) שהיה צריך לשחות במים הקרים לאיון "מוטו נוי" (Motu Nui) שנמצא כשני ק"מ מול הקצה הדרום מערבי של האי, כדי להביא ביצה של שחפית כהה (Sterna fuscata), סוג של עוף ימי המקנן שם, שנקרא בפי אנשי האי בשם Manutara (מאנוטרה).
הראשון שחזר עם ביצה שלמה הוכתר כ"איש הציפור", ולמשך שנה שלט על המשאבים של האי לטובת שבטו.
אומנם היה לאי מלך רשמי שכונה "אריקי" (Ariki), אך פולחן זה הפך אותו לדמות ייצוגית בלבד.
המסורת הייתה קיימת בעת המפגש הראשון עם האירופים, ונמשכה עד סוף המאה ה-19. הפעם האחרונה שהטקס נערך היה ב-1867 וצפו בו מיסיונרים צרפתיים שהגיעו לאי ב-1864.
במקביל לפולחן התפתח סגנון אמנותי חדש של גילוף בסלעים.
פטרוגליפים מצויים בכל רחבי אי הפסחא, כולל על פסלי מואי לאחר שהופלו, אבל הריכוז הגדול ביותר שלהם מצוי במרכז פולחן איש הציפור בכפר אורונגו.
הנושאים העיקריים בפטרוגליפים הם איברי מין נשיים, איש הציפור, האל מאקה-מאקה, ועופות.
הפטרוגליפים דומים לפטרוגליפים שנתגלו באיי הוואי, ולכן ככל הנראה הגיע הרעיון של גילוף בסלעים יחד עם המתיישבים הראשונים, אבל רעיון התחרות שבבסיס פולחן איש הציפור ייחודי לאי הפסחא.
מגילוי האי על ידי האירופאים ועד ימינו
הקשר המתועד הראשון של האירופאים היה ביום ראשון של חג הפסחא ב-5 באפריל 1722, כאשר הנווט ההולנדי יאקוב רוחבן הגיע לאי בראש שייטת בת שלוש ספינות שנשלחה מטעם חברת הודו המערבית ההולנדית.
רוחבן חיפש את האי אותו תיאר הבוקניר אדוארד דייוויס (Edward Davis) ב-1687. רוחבן קרא לאי Paasch-Eyland, שפירושו בהולנדית של המאה ה-18, "אי הפסחא".
הוא מצא אי שעל פי תיאורו שממרחק דמה למדבר, ואלו דבריו: "ממרחק חשבנו שאדמת אי הפסחא האמור היא חולית.
העשב היבש, הקש והצמחייה החרוכה נראו לנו כמו חול", אבל התמונה השתנתה ברגע שנחת על האי:
מן המפגש עם הילידים שקידמו את פניו קיבל רוחבן את הרושם כי תרבותם פרימיטיבית.
רובם היו ערומים, וגופם כולו היה מכוסה ציורי קעקע אמנותיים.
אחרים עטו גלימות אדומות וצהובות של אריג עשוי מקליפת עץ.
התושבים התגוררו בבקתות ארוכות, נמוכות, עשויות קנים, נטולות רהיטים למעט מחצלות ואבנים ששימשו ככרים.
בכל האי היו סירות מעטות, עשויות קנים קלועים, שלא היו אטומות, דבר שהכריח את השייטים לרוקן מים מהסירה ללא הפסק.
תדהמתו של רוחבן הייתה גדולה כשנתקל בפסלי הענק שעמדו בסתירה לרושם העלוב שהותירו בו הילידים.
רוחבן ראה כ-400 תושבים, אם כי מהעובדה שכמעט לא נראו נשים היה ברור לו שחלק מהאוכלוסייה מסתתר.
ההולנדים ראו את הילידים בבוקר המחרת שרועים על האדמה, מדליקים מאות מדורות וסוגדים לזריחת השמש.
רוחבן שהה באי כשבוע והעריך את האוכלוסייה בין 2,000 ל-3,000 תושבים.
ייתכן שהמספר היה גדול יותר, מאחר שחלקם נחבא בעקבות אי הבנה שהתפתחה לתקרית שבה הרגו אנשיו של רוחבן 12 ילידים ופצעו כמה נוספים.
חמישים שנה אחר כך, בשנת 1770, שלח המושל של מלכות המשנה של פרו, המשנה למלך, דון מנואל דה אמאט אי חוניינט (Manuel de Amat y Junient), משלחת לאי הפסחא, במטרה להשתלט עליו בטרם יעשו זאת הבריטים או הצרפתים.
בראש המשלחת עמד פיליפה גונסלס אי אאדו (Felipe Gonzalez y Haedo).
המשלחת הגיעה לאי ב-15 בנובמבר בשתי ספינות: "סאן לורנסו" (San Lorenzo) ו"סנטה רוסליה" (Santa Rosalia).
הספרדים עלו לחוף בלוויית שני כמרים ויחידת חיילים גדולה.
בטקס רב רושם שכלל הנפת דגלים וירי בתותחים הם נטעו שלושה צלבים על שלושה חרוטים געשיים בהר הגעש פויקה בחלק המזרחי של האי, הכריזו על האי כטריטוריה ספרדית, ונתנו לאי שם חדש "אי סן קרלוס" (Isla de San Carlos), לכבודו של מלך ספרד קרלוס השלישי.
הספרדים דיווחו שהאי ברובו בלתי מעובד, ושחופו זרוע בפסלי אבן.
הם העריכו שהילידים שבהם פגשו הם אנשים מוכשרים שעל נקלה ניתן לתרבתם, והחתימו את ראשי הילידים על הסכמתם להפוך לנתינים של מלך ספרד.
כשהם מרוצים מהתוצאה עזבו הספרדים את האי.
בדיעבד הייתה זו הפעם האחרונה שבה ביקרו נציגים מהאימפריה הספרדית באי הפסחא.
ארבע שנים אחר-כך בין ה-13 ל-17 במרץ 1774 ביקר חוקר הארצות ג'יימס קוק באי הפסחא.
היה זה במסגרת מסעו השני, עם הספינות רזולושן (Resolution) ואדנווצ'ר (Adventure).
הוא דיווח שהפסלים הוזנחו וחלקם הופלו.
לא היה זכר לצלבים שהשאירו הספרדים.
בספינה היה מתורגמן מטהיטי שיכול היה להבין חלקית את שפתם של התושבים, כיוון שהייתה ניב של פולינזית.
קוק העריך שכמות התושבים נעה בין שש מאות לשבע מאות נפש.
את רשמיו מהאי סיכם קוק במילים:
עם זאת, השהות של קוק באי הניבה פירות בדמות מידע משמעותי על הגאולוגיה, הצמחייה, האוכלוסייה והפסלים שבאי.
את המידע אספו הבוטנאי הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר (Johann Reinhold Forster), ובנו, יוהאן גאורג אדם פורסטר (Johann Georg Adam Forster), שהשתתפו במשלחתו של קוק.
במשלחת השתתף גם הצייר ויליאם הודג'ס (William Hodges), שציור שלו נחשב בין המוקדמים ביותר של האי.
ב-9 באפריל 1786 הגיע לאי הרוזן הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז בראש משלחת בת שתי ספינות, אסטרולב (Astrolabe) ובוסול (Boussole).
מטרת המשלחת הייתה להקיף את כדור הארץ במצוות מלך צרפת לואי החמישה עשר.
הוא שהה באי יום אחד ערך תצפיות, והעריך שכעשירית משטח האי מעובד.
הוא השאיר לתושבים בעלי חיים וצמחים לגידול (שנאכלו מיד).
ביקורי האירופאים באי הלכו ותכפו, והם דיווחו בהדרגה על פסלים שנפלו.
ב-1804 ביקר את האי חוקר הארצות וקצין הצי הרוסי יורי ליסיאנסקי (Ю́рий Фёдорович Лися́нский) על גבי הנייבה (Нева) ודיווח כי ראה רק עשרים פסלים עומדים.
ב-1816 ביקר באי החוקר הגרמני אוטו פון קוטצבו (Otto von Kotzebue) על גבי הספינה רוריק בשירות הצאר הרוסי.
ב-1825 ביקרה באי הספינה הבריטית בלוסום (HMS Blossom) ואנשיה דיווחו כי לא ראו פסלים עומדים.
ב-1830 דיווחו מלחים שעל סיפונה של הספינה סרינגאפטם (HMS Seringapatam) כי ראו רק שמונה פסלים עומדים.
ב-1838 דיווח קצין הצי הצרפתי אבל אובר דופטי-תואר (Abel Aubert Dupetit-Thouars) כי ראה רק ארבעה פסלים עומדים על החוף המערבי של האי.
ב-1868 דיווח לינטון פלמר (J.
Linton Palmer), הרופא על סיפון הספינה הבריטית טופז (HMS Topaze) שאין אף פסל עומד על הבמות ברחבי האי.
המפגש עם האירופאים היה הרסני לתושבי האי.
האירופאים הביאו מחלות, שגרמו למותם של ילידים רבים שלא נחשפו אליהן מעולם.
היחס של נשים באי למין היה חופשי, ועקב כך התפשטו מחלות מין.
ב-1830 חששו רבי חובלים מלעגון באי בגלל תפוצה רחבה של עגבת.
ב-1836 יש אזכור ראשון למחלת אבעבועות שחורות באי.
ב-1805 החלה תופעה שתלך ותגבר של חטיפות על ידי סוחרי עבדים.
תחילה היה זה סוחר עבדים אמריקני, שחטף כמה גברים ונשים, אבל השיא היה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובעטיים האוכלוסייה הצטמצמה מאוד.
בדצמבר 1862 תקפו את האי סוחרי עבדים מפרו.
הם חטפו תושבים וחזרו על כך במשך כמה חודשים, ובסופו של דבר לכדו כ-1,500 גברים ונשים, כמחצית מתושבי האי, לשם עבודה במכרות הגואנו או בחקלאות.
בין הנחטפים היה שליט האי, יורשו, ואלו שידעו לקרוא ולכתוב את כתב הרונגו רונגו, הכתב היחיד שנוצר בפולינזיה.
רוב הנחטפים מתו במחלות או מהעבודה.
לחץ בינלאומי אילץ את סוחרי העבדים להחזיר לאי את התושבים שנותרו עדיין בחיים, שנחטפו מאי הפסחא ומאיים אחרים בפולינזיה, אלא שחלק מהתושבים שחזרו היו נגועים באבעבועות שחורות.
עקב כך פרצו מגפות קטלניות באי הפסחא ובאיי מרקיז.
האוכלוסייה באי הצטמצמה עד כדי כך שחלק מהמתים לא נקברו.
המיסיונר הנוצרי הראשון באי, הצרפתי אז'ן אירו (Eugène Eyraud) הגיע בינואר 1864 ושהה באי במשך מרבית שנה זו, אבל הוא נמלט מהאי לאחר שהתושבים בזזו את כל רכושו והוא שרד בקושי.
התושבים המירו את דתם רק אחרי שחזר ב-1866 עם האב איפוליט רוסל (Hippolyte Roussel), אבל זמן קצר אחרי שהשניים הגיעו בלוויית הקפטן ז'אן-בטיסט דיטרו בורנייה (Jean-Baptiste Dutrou-Bornier), חלה אירו בשחפת שהובאה לאי על ידי ציידי לווייתנים.
ב-1867 התפשטה באי מגפת שחפת שגרם למותם של כרבע מילידי האי, כולל הצאצא האחרון של משפחת המלוכה.
אירו מת מהשחפת באוגוסט 1868, ובמועד זה כבר כל התושבים קיבלו על עצמם את הנצרות הקתולית.
ז'אן-בטיסט דיטרו בורנייה, שהביא את שני המיסיונרים לאי ב-1866, היה קצין תותחנים במהלך מלחמת קרים, ואחר כך נעצר בפרו באשמת סחר בנשק, נידון למוות ושוחרר בהתערבות הקונסול הצרפתי.
הוא חזר לאי ב-1867 במטרה לגייס עובדים למטעי הקוקוס בטהיטי, ואז הגיע במטרה להישאר לתמיד באפריל 1868, ושרף את היכטה שבה הגיע.
דיטרו בורנייה עתיד היה להשאיר חותם מתמשך על האי.
דיטרו בורנייה הקים את ביתו במאטאוורי, כשמטרתו לפנות את רוב האי מהתושבים ולהפוך אותו לחוות כבשים.
הוא נשא לאישה אחת מבנות המקום, קורטו שמה, ומינה אותה למלכה.
הוא ניסה לשכנע את צרפת להפוך את האי לפרוטקטורט, וגייס לצדו קבוצה של ילידים שהתיר להם לשוב לדתם הקודמת.
עם הקבוצה שצוידה ברובים, וחבריה שרפו בקתות של מתנגדים, הוא שלט על האי במשך כמה שנים.
דיטרו בורנייה רכש את מרבית שטח האי, מלבד השטח שהיה שייך למיסיונרים סביב האנגה רואה.
הוא שלח כמה מאות ילידים לטהיטי לעבוד עבור המשפחה שמימנה את פעולותיו.
עם הזמן הוא הסתכסך עם המיסיונרים, ובשלב מסוים שלח את תומכיו לשרוף את מבני המיסיון.
המיסיונרים החליטו לעזוב את האי ב-1871. יחד איתם עזבו 275 תושבים לטהיטי ומנגארווה.
על האי נותרו 230 תושבים.
אלו שנשארו מאחור היו בעיקר זקנים.
שש שנים מאוחר יותר חיו על אי הפסחא 111 תושבים בלבד, ורק ל-36 מהם בלבד היו צאצאים.
בינתיים המשיך דיטרו בורנייה לשלוט באי ביד רמה.
ב-1875 כללו נכסיו מעל ל-80% משטח האי, ומעל ל-4,000 כבשים, ובנוסף, בקר, סוסים, חזירים ותרנגולות.
ב-1876 נרצח דיטרו בורנייה במארב שהכינו לו שלושה מבני האי שעה שנכנס לביתה של התופרת שהכינה שמלה לאשתו "המלכה", ככל הנראה מה שהניע את רוצחיו היה הנוהג שלו לחטוף ילדות שהגיעו לבגרות מינית.
מכאן ואילך החלה אוכלוסיית האי להתאושש.
אבל מכיוון ש-97% מתו או עזבו את האי בתוך פחות מעשור, אבד מרבית הידע על תרבות האי.
אלכסנדר סלמון הבן (Alexander Ariʻipaea Vehiaitipare Salmon) היה בנם של סוחר יהודי בריטי ואחותה המאומצת של מלכת טהיטי ואחיה של מלכת טהיטי, וחבר במשפחת הסוחרים סלמון-ברנדר שמימנה את פעולותיו של דיטרו בורנייה.
הוא הגיע לאי ב-1878 עם קבוצה שכללה ילידים מאי הפסחא שחזרו וילידי טהיטי וניהל בפועל על האי במשך עשור.
הוא קנה את כל אדמות האי למעט אדמות המיסיון ופעל לפתח תיירות לאי.
מעבר לייצור צמר הוא עודד את התושבים לעסוק בגילוף וביצוע עבודות אמנות, תחום תעסוקה הפעיל עד היום.
תקופתו מקובלת כתקופת התאוששות ובמהלכה עברה השפה המדוברת שינויים לשפת רפה נוי המודרנית המושפעת מהשפה המדוברת בטהיטי.
בינתיים נכנס גורם חדש לתמונה.
על רקע ההתפשטות הכלכלית, הצבאית והטריטוריאלית של הרפובליקה של צ'ילה במחצית השנייה של המאה ה-19, שהגיעו לשיאם בניצחון צ'ילה על פרו ובוליביה במלחמת האוקיינוס השקט, שכנע קצין הצי הצ'יליאני פוליקרפו טורו (Policarpo Toro Hurtado) את ממשלתו שהאי יכול לשמש בסיס ימי בעל חשיבות אסטרטגית.
הוא ניהל משא ומתן עם סלמון שמכר את הנכסים שלו באי, חוות הכבשים של מזון-ברנדר (Mason-Brander, החברה המשותפת לסלמון ולגיסו, הסקוטי ג'ון ברנדר), לממשלת צ'ילה ב-2 בינואר 1888. החווה כללה את האדמות שנרכשו מהצאצאים של ילידי האי שמתו במגפות, למעשה כמעט כל שטח האי.
ב-9 בספטמבר של אותה שנה סיפח פוליקרפו טורו את האי לרפובליקה של צ'ילה באמצעות "הסכם סיפוח האי" (Tratado de Anexión de la isla).
על הסכם הסיפוח של האי לצ'ילה חתמו על הספינה אנגמוס (Angamos) 12 ממנהיגי התושבים, בהם אטמו טקנה (Atamu Tekena), שהוגדר כ"מלך האי".
הם חתמו על המסמך משום שהאמינו שממשלת צ'ילה תגן עליהם מהתקפות.
גם סלמון חתם כעד על המסמך ושב לטהיטי בדצמבר.
עד היום חולקים חלק מילידי האי על תוקפו החוקי של המסמך.
ב-1896 חכר אנריקה מרלט (Enrique Merlet), סוחר מוולפראיסו את כל אדמות האי והקים בה חוות כבשים.
העובדים ששכר בנו חומה (pirca) בגובה שלושה מטרים שהקיפה את האנגה רואה שמעבר לה היה אסור לתושבים לעבור לחלק אחר של האי, אלא אם היה זה במסגרת עבודתם עבור החווה.
השכר שקיבלו העובדים בחווה חזר לבעלי החווה כאשר הם קנו מוצרים במחירים מופקעים מהחנות שהחווה ניהלה.
ב-1903 אילצו קשיים כספיים את מרלט למכור את נכסיו באי לחברת המסחר הבריטית ויליאמסון ובלפור (Williamson, Balfour & Company), בעלי העסק התחלפו, אבל מבחינת התושבים דבר לא השתנה במשך חמישים השנים הבאות שבהן שלטה החברה באי.
התקופה הארוכה שבה שימש רוב שטח האי מרעה לכבשים פגעה קשה באקולוגיה של האי.
הכבשים חיסלו את מרבית הצמחייה המקורית, כולל עצי הטורומירו, וחשפו את האדמה לסחיפת קרקע.
בתחילת המאה ה-20 פרצה באי מחלת הצרעת.
את המחלה הביא אחד מהילידים שפוליקרפו טורו החזיר מטהיטי.
היא התפשטה במהירות ועשור אחר-כך הוקמה באי מושבת מצורעים על מדרון הר הגעש טרוואקה.
בשנות ה-40 היו באי 40 חולים.
המחלה חוסלה לאחר שכל התושבים חוסנו בשנות ה-60 וה-70.
בתחילת 1914 פרץ מרד באי.
מובילת המרד הייתה אנגטה (Angata), ילידית האי שהייתה קתולית אדוקה.
היא חלמה שאלוהים החזיר את האי לתושביו.
התושבים פשטו מעבר לחומה, שחטו בעלי חיים, ובזזו מחסנים.
על קבוצה קטנה של זרים הוטל מצור עד שספינה קרב צ'יליאנית השיבה את הסדר.
עם זאת, מפקד הספינה ביקר קשות את ניהול החווה, ושיבח את התושבים שלא פגעו לרעה במנהל.
צ'ילה הייתה מדינה נייטרלית בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אבל המלחמה לא פסחה על אי הפסחא.
צי מזרח אסיה הגרמני, שכלל הסיירות המשוריינות "שרנהורסט" ו"גנייזנאו" וספינות עזר בפיקודו של מקסימיליאן פון שפה, ניסה להגיע מנמל הבית בטסינגטאו (כיום צ'ינגדאו) בסין לגרמניה דרך האוקיינוס השקט.
הצי הגיע לאי לאחר הפגזת פפאטה, בירת טהיטי, לצורך אספקה, ושהה בו בין ה-12 ל-19 באוקטובר 1914. משם הצי הפליג לצ'ילה, השמיד שתי סיירות בריטיות בקרב קורונל והושמד בדצמבר 1914 בקרב איי פוקלנד.
ב-23 בדצמבר 1914 הטביעה אניית הפשיטה הגרמנית פרינץ אייטל פרידריך (Prinz Eitel Friedrich) את ספינת הסוחר הצרפתית ז'אן (Jean) מול האנגה רואה.
צוות הספינה הושאר על האי.
ב-1917 עלתה ספינת הפשיטה הגרמנית זייאדלר (Seeadler) על שונית במופליה שבאיי החברה.
צוות מהספינה הצליח להשתלט על הספינה הצרפתית לוטסה (Lutece), שינה את שמה לפורטונה (Fortuna) והפליג לאי הפסחא.
הספינה עלתה על הסלעים מול אי הפסחא וטבעה.
הצוות שהה באי ארבעה חודשים בטרם הועבר למעצר בצ'ילה.
עד שנות ה-60 הוגבלו התושבים להאנגה רואה, יתרת האי הייתה מחוץ לתחום עבורם והוחכרה לחוות הכבשים של חברת ויליאמסון-בלפור עד 1953. מ-1953 ועד 1966 ניהל הצי של צ'ילה את האי תחת משטר צבאי, ורק אז הוסרו הגבלות התנועה באי.
ב-1966 קיבלו תושבי האי אזרחות צ'יליאנית.
ב-22 במאי 1960 התחוללה רעידת האדמה בוואלדיביה שעל חוף האוקיינוס השקט בצ'ילה, רעידת האדמה העוצמתית ביותר שנמדדה מעולם.
הרעידה יצרה גלי צונאמי שפגעו בחוף הדרומי של אי הפסחא.
במת הפסלים של אהו טונגריקי שרק שנים לפני כן שוחזרה בעמל רב נהרסה כליל.
הגלים סחפו את פסלי המואי הכבדים 100 מטרים לתוך האי.
במימון יפני בוצע שחזור מחודש, והבמה חזרה כיום למצבה המקורי.
בעקבות ההפיכה הצבאית ב-1973 שבה הודח ומת הנשיא הנבחר סלוודור איינדה ושהעלתה לשלטון את הרודן אוגוסטו פינושה הוצב אי הפסחא תחת משטר צבאי.
לפינושה היה יחס מיוחד לאי.
הוא ביקר בו ב-1974, הנשיא הראשון של צ'ילה שעשה זאת וחזר שוב ב-1980 וב-1987. אומנם התיירות כמעט שפסקה, והפיחות במטבע הצ'יליאני פגע בתושבים, אבל תחת שלטונו הושקעו משאבים ניכרים לשיפור התשתית, כולל הקמת בית חולים מודרני ובית עירייה חדש.
והוא מינה ב-1984 את המושל הראשון של אי הפסחא שהיה יליד האי, הארכאולוג סרחיו ראפו (Sergio Rapu).
לאחר הסכם בין צ'ילה לארצות הברית הוארך מסלול הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי ונחנך ב-1987. המסלול הוארך ב-423 מטרים ל-3,353 מטרים, המסלול הארוך ביותר בפולינזיה, במטרה שיוכל לשמש אתר חירום למעבורת החלל.
ב-9 במאי 2006 אימצו תושבי האי דגל חדש.
הדגל מורכב מרקע לבן, שעל גביו ראימירו אדום, קישוט מסורתי שנהגו נשות האי ללבוש על חזיהן.
ב-30 ביולי 2007 העניקה רפורמה חוקתית לאי הפסחא ולאיי חואן פרננדס מעמד של "טריטוריות מיוחדות" («territorio especial»).
מכיוון שהאמנה טרם אושרה, ממשיך האי להיות חלק ממחוז ולפראיסו כקומונה היחידה בפרובינציה אי הפסחא.
קיימת התמרמרות של ילידי האי כנגד "הפלישה" של מהגרים מצ'ילה.
באוגוסט 2010 היא התבטאה כאשר קבוצה התנחלה בשטח המלון היוקרתי Hangaroa Eco Village and Spa, בטענה שהשטח שעליו עומד המלון נלקח בעורמה מאבותיהם.
בדצמבר השתמשה המשטרה בכוח בניסיון לפנות את המתנחלים והשתמשה בכדורי גומי.
חמשת המתנחלים האחרונים פונו בכוח משטח המלון בסופו של דבר בפברואר 2011.
בשרפה שפרצה באזור ראנו רארקו ב-6 באוקטובר 2022, ניזוקו חלק מפסלי המואי.
ראש העיר של האי אמר בראיון כי "את הנזק שנגרם מהשרפה לא ניתן לתקן".
תיירות בקנה מידה משמעותי החלה רק ב-1967, כאשר החלו טיסות תעופה סדירות לאי.
גם כיום הדרך הכמעט יחידה להגיע לאי היא בטיסות של חברת התעופה "LATAM צ'ילה" המקיימת טיסות יומיות מסנטיאגו דה צ'ילה (צ'ילה) לאי הפסחא (נכון ל-2019 באמצעות בואינג 787).
בנוסף יש טיסה שבועית אחת הממשיכה לפפאטה בטהיטי ובחזרה.
חברת בת, LATAM פרו, הפעילה גם היא טיסות עונתיות לאי מלימה, בירת פרו, אבל טיסות אלו לא התחדשו מאז 2013. עם זאת, מספר התיירים המגיע לאי נמוך משמעותית בהשוואה למספר התיירים המגיעים לאיים אחרים שבהם יש אתרי נופש.
הטיסות מגיעות לנמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי באי הפסחא שהורחב במידה ניכרת על ידי נאס"א בשנת 1986, כאתר לנחיתת חירום עבור מעבורת החלל.
אורך מסלול שדה התעופה הוא 3,318 מטר.
לאי הפסחא יש נמל שבו יכולות לעגון ספינות קטנות בלבד.
ספינות טיולים גדולות יכולות לעגון בתחנת עיגון בקרבת האנגה רואה.
והנוסעים מורדים לחוף בסירות, שיטה לא נוחה בדרך כלל בשל הים הסוער כמעט תמיד.
אף שהים סביב האי עני יחסית בדגים ובאלמוגים, הפכה צלילה בים סביב האי לספורט פופולרי.
בנמל פועלות כמה חברות המשכירות ציוד צלילה.
המים צלולים מאוד בשל היעדר פלנקטון וניתן לראות למרחקים גדולים.
אתר צלילה פופולרי הוא אתר פסל המואי, 20 מטרים מתחת למים.
הפסל הוא מודרני ונבנה בשנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מסדרת הטלוויזיה יורנה והושקע במים.
מקומות הלינה נעים משהות בתשלום בבתים פרטיים ועד בתי מלון ברמת שלושה כוכבים.
עם זאת, מרבית התיירים שוהים באי כיומיים עד שלושה ימים בלבד.
המחירים באי יקרים בשל העובדה שכמעט הכול, למעט כמה מוצרי חקלאות, מיובא בעלות גבוהה מצ'ילה.
מכיוון שמרבית האוכלוסייה מתפרנסת כיום מתיירות, יש באי מדריכי תיירות הדוברים כמה שפות.
ההגעה לאתרי התיירות נעשית ברכבי שטח, בטרקטורונים ברכיבה על סוסים או ברגל למטיילים מנוסים.
למרות ריחוקו של האי ממרכזי התיירות העולמים גדל מספר התיירים המגיעים אליו מדי שנה בצורה מרשימה.
בנוסף האי שימש כמוקד מרכזי לצפייה בליקוי חמה כמו זה שהתרחש באוקטובר 2024. במהלך האירוע, תושבים ומבקרים באי יכלו לצפות בטבעת אש מרהיבה בשמיים, כאשר הירח כיסה את מרבית השמש.
הליקוי, שהיה חלק ממסלול אנטומבה מעל האוקיינוס, הפך את האי ליעד משמעותי לחובבי אסטרונומיה.
וינאפו (Vinapu) - מתחם ארכאולוגי ובו שלושה אהו.
הבולט בהם הוא אהו טהירה (Ahu Tahira) שבו יש במה שבה יש התאמה מדויקת של גושי סלעי בזלת בגדלים שונים שמשקלם מגיע עד שבעה טון.
תור היירדאל טען שבנייה זו זהה לחומות האבן מתקופת האינקה באמריקה הדרומית בעיקר החל מהמאה ה-15.
ואיהו (Vaihu) - כפר משוחזר, הכולל את בתי סירה, לולי תרנגולת, וחלקות חקלאות מסורתית.
אקהאנגה (Akahanga) - שרידי בימה ופסלים, מקום קברו המיתולוגי של השליט הראשון.
ראנו רארקו (Rano Raraku) – הר געש כבוי שהוא אתר החציבה של פסלי המואי.
בלוע הר הגעש, על מדרונותיו, וסביבו יש כ-300 פסלים בגדלים שונים ובשלבים שונים של חציבה.
אהו טונגריקי - בימת הפסלים הגדולה ביותר באי ועליה 15 פסלים גדולים.
האתר שוכן במפרץ קרוב לראנו רארקו.
טו פיטו או טה הנוא (Te Pito o te Henua – "טבור העולם") (למעשה: "טו פיטו קורה" – הטבור האדום) הוא אתר טקסי סביב סלע כדורי, שמקורו ככל הנראה טבעי, שמיוחסות לו תכונות על טבעיות.
בין השאר נטען שכדור הסלע זהה לסלע שהביא הוטו מאטואה, המנהיג האגדי של ההגירה הראשונה של הפולינזים, מהאי היבא.
כריסטיאן ולטר (Christian Walter), אנתרופולוג המתגורר באי, טוען שהאתר נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 למען תיירים נאיביים.
עובדה היא שתור היירדאל, שערך מחקר ארכאולוגי מקיף באי באמצע שנות ה-50 אינו מזכיר את האתר.
באהו טונגריקי יש כדור סלע נוסף, אבל אין ספק שהוא גולף על ידי התושבים.
בסמוך נמצא אהו נוסף והפסל המכונה פארו, הפסל הגדול ביותר שהוצב.
אנקנה (Anakena) – החוף היחיד באי שבו ניתן לרחוץ בים.
החוף עשוי מחול לבן שנוצר מבלייה של אלמוגים.
יש בחוף כמה מתקני תיירות ובחורשת הדקלים הסמוכה מכינים ארוחות לתיירים.
שתי במות אבן נמצאות באנקנה, אהו נאונאו ואטורה הוקי.
הלוע של ראנו קאו (Rano Kau) – לוע הר געש (בפועל קלדרה) בקוטר 1.5 קילומטרים הכולל אגם מים מתוקים שבהם צומחים שיחי טוטרה.
משולי הלוע יש נוף של שלושת האיונים בדרום-מערב האי.
בסמוך נמצא הכפר הטקסי של אורונגו, ובו יש גם פטרוגליפים, אם כי ב-2019 נסגרה הגישה אליהם בשל חשש מהתמוטטות.
פונה פאו (Puna Pau) – מחצבה במדרונות ראנו קאו, שבו חצבו את הפאה מאבן סקוריה אדמדמה שהוצבה על ראשם של פסלי המואי.
אהו אקיווי (Ahu Akivi) - אהו ועליו מוצבים 7 פסלים, היחידים באי הפונים לים.
הורי אה אורנגה (Uri A Urenga) - אהו ועליו פסל מואי משוחזר, מאחוריו אתר שריפת גופות.
טאהאי (Tahai) - אתר ובו שלושה אהו משוחזרים, כשבאחד מהם פסל המואי היחיד עם עיניים משוחזרים.
המוזיאון האנתרופולוגי על שם האב סבסטיאן אנגלרט (Museo Padre Sebastian Englert Antropologico) – שוכן בצפון היישוב האנגה רואה.
המוזיאון צנוע בהשוואה למוזיאונים אנתרופולוגיים בעולם, אבל הביקור בו מומלץ.
הממצא המעניין ביותר הוא עין של מואי שנתגלתה ב-1978 באנקנה.
המיתולוגיה של אי הפסחא מתייחסת למיתוסים, סיפורי עם ואמונות דתיות של הילידים הפולינזים של האי.
המרכיבים החשובים ביותר במיתולוגיה זו הם:
האמונה שאי הפסחא יושב לראשונה על ידי קבוצה שהגיעה מהאי שלא זוהה המכונה היבא (קרוב לוודאי באיי מרקיז) שהונהגה בידי הוטו מאטואה (Hotu Matu'a), הנחשב כמלך הראשון של האי (ariki mau).
בניו הקימו את המשפחות המורחבות שהתיישבו ברחבי האי, וחיו בבדידות עד שהגיעו האירופאים במאה ה-18.
האמונה שבין התושבים החיים לבין אבותיהם הקדמונים המתים יש יחסים סימביוטיים.
אגדת "ארוכי האוזניים" (Hanau eepe) – מתוארים כבני עם שהתגוררו באי בעבר ונהגו להאריך את תנוכי אוזניהם.
על פי סיפורי העם פרצה מלחמה בינם לבין בני העם השני שהתגורר באי המכונים "קצרי האוזניים" (Hanau momoko).
במלחמה שהתחוללה בין המאה ה-16 למאה ה-18, קרוב לוודאי בשלהי המאה ה-17, הושמדו כל ארוכי האוזניים.
פולחן איש הציפור (Tangata manu) – פולחן זה החליף את האמונה במואי, כאשר פרצה מלחמה בין השבטים באי על משאבי הטבע המדלדלים ובניית הפסלים נעצרה.
הפולחן דעך בשלהי המאה ה-19 לאחר שהאוכלוסייה קיבלה על עצמה את הדת הקתולית, אבל הזיכרון והפופולריות של הפולחן לא נמחקו ועדות להם נמצאת בקישוטים בכנסייה שבאי.
מאקה-מאקה (Makemake) - יוצר האנושות, אל הפריון, והאל הראשי בפולחן איש הציפור.
אקו-אקו (Aku-aku) – הרוחות המגנים על המערות הקדושות של המשפחה.
כמו בשאר איי פולינזיה, הייתה תרבותם ילידי אי הפסחא שייכת לתקופת האבן והם עשו שימוש נרחב בכמה סוגים של אבן מקומית:
בזלת – אבן קשה, צפופה שממנה הכינו את הנקרים (toki) ששימשו לסיתות המואי, ובמקרה אחד לסיתות מואי (המואי Hoa Hakananai'a המוצב כיום במוזיאון הבריטי).
אובסידיאן – זכוכית געשית המתאפיינת בקצוות חדים מאוד.
שימשה כחוד החניתות של בני האי (mataa), ושובצה כאישונים השחורים של עיני המואי.
סקוריה אדומה מחרוט האפר של פונה פאו (Puna Pau), אבן אדומה קלה מאוד ששימשה להכנת הפאות שעל ראשי המואי (pukao) ולגילוף כמה מואי.
טוף מהלוע הגעשי ראנו רארקו, אבן שקל לעבד אותה בהשוואה לבזלת.
מרבית המואי גולפו מאבן זו.
האי נודע בפסלי האבן הענקיים שבו, הקרויים מואי (moai).
בסך הכול נמנו 887 פסלים מונוליתיים על האי, במחצבה ובאוספי מוזיאונים בעולם.
מתוכם 288 הובלו בהצלחה והועמדו על הבמות שיועדו לכך והמצויות לאורך כל חופי האי.
92 פסלים מוטלים בדרך מהמחצבה ומעל ל-400 נמצאים במחצבה בשלבים שונים של גימור.
כל הפסלים הופלו על ידי הילידים עד אמצע המאה ה-19, ובתקופה המודרנית הוצבו מחדש כ-50 פסלים.
הפסל הראשון שהוצב היה על אהו אטורה הוקה (Ahu Ature Huke) בחוף אנקנה ב-1958. הפסל הוצב תוך שימוש בשיטות מקוריות במהלך משלחת היירדאל.
אף שלעיתים קרובות מתייחסים אליהם כ"ראשים מאי הפסחא", יש לפסלים גו, ומרביתם מסתיימים בקצה הירכיים, אף שמספר הן דמויות שלמות הכורעות על ברכיים כפופות כשראשם מעל לבטנם.
חלק מהמואי הניצבים כוסו עד צווארם בחולות הנודדים.
כמעט כל (כ-95%) מהמואי נחצבו מהאפר הגעשי הדחוס והמוצק (טוף) שקל לעבד אותו המצוי באתר אחד בצד החרוט הגעשי הכבוי ראנו רארקו.
13 פסלים גולפו בבזלת, 22 בטרכיט ו-17 בסקוריה אדומה שבירה.
ילידי האי חצבו את הפסלים תוך שימוש בנקרים מאבן קשה (בעיקר בזלת) המכונים "טוקי" (toki), שכמה אלפים מהם מפוזרים במחצבה.
את נקר האבן חידדו על ידי פיצול הקצה, כאשר הקצה נעשה קהה.
בזמן הפיסול נהגו להתיז מים על האבן הגעשית על מנת לרכך אותה.
עם סיום הגילוף נהגו העובדים לשפשף את גוף הפסל בפומיס.
לחלק מהפסל שובצו עיניים, כאשר לתפקיד לובן העין השתמשו באלמוגים לבנים ואת הקשתית יצרו מזכוכית געשית (אובסידיאן) שחורה או מסקוריה אדומה.
על מנת להשלים מואי אחד נדרש צוות של חמישה או שישה אנשים במשך כשנה, וככל הנראה עבדו צוותים רבים על פסלים שונים באותו זמן.
כל פסל ייצג את ראשו של אב קדמון.
על סמך מאות הפסלים שנמצאים בשלבים שונים של יצירתם במחצבה בראנו רארקו ניתן לשחזר את תהליך היצירה .
הפסל נחצב על ידי צוות בן כמה אנשים על המדרון של ההר.
תחילה הוסר החלק העליון של הסלע, אחר-כך סותתו חלקו העליון של הפסל ושני צדדיו.
החלק התחתון סותת בצורה גסה עד שגוף הפסל היה מחובר בשדרית בלבד לסלע מתחתיו (A בשרטוט).
בשלב מסוים נותק הסלע מהשדרית והוא החליק במדרון עד שנחת כשהוא עומד בתוך בור שהוכן מראש בתחתית המדרון.
בנקודה זו הושלם סיתות חלקו האחורי של הפסל (B בשרטוט).
בשלב זה היה הפסל מוכן לשינוע אל הבימה (אהו) המיועדת לו באמצעות דרכים שהוכנו מראש.
על התאוריות השונות לצורה בה הובלו הפסלים ששקלו מספר טונות למרחק שעלה לפעמים על עשרה קילומטרים ראו בהמשך.
אחת התאוריות המבטיחות, שאף נוסתה באמצעות דגם מוקטן, מתבססת על ההנחה שהפסל עמד כבר בתחילת הדרך (C בשרטוט).
הנחה סבירה ביותר בהתחשב במספר הרב של הפסלים העומדים בתוך בורות סביב המחצבה (D בשרטוט), שכיום בעקבות הסחף מכוסים עד לצווארם בעפר, מה שגרם לדימוי המקובל שהפסלים הם ראשים בלבד.
כאמור, בחלק משקעי העיניים של הפסלים שובצו אלמוגים ששבריהם נתגלו מתחת לחלק מהפסלים.
בהיותם ממקור אורגני ניתן לתארך אותם באמצעות תיארוך פחמן-14. בהנחה שהמועד שבו נאספו מהים קרוב למועד שבו השתמשו בהם לשיבוץ בפסלים ניתן לתארך את התקופה שבה נחצבו הפסלים.
על פי שברי האלמוגים שנתגלו, הפסלים נחצבו בין 1021 ל-1635.
הפסל הגדול ביותר מצוי עדיין במחצבה.
גובהו 21 מטר ומשקלו כ-160 טון.
המואי הגדול שהוצב על במה מכונה "פארו" ("Paro").
גובהו 9.89 מטרים ומשקלו 82 טון, אך בממוצע רוב הפסלים הם בגובה של 4 מטרים.
הפסלים מתארים חצי גוף עליון של גבר שאת ראשו עוטרות אוזניים ארוכות.
על ראשם של חלק מהפסלים נוספה "פאה" גלילית מאבן אדמדמה שנחצבה מהר הגעש "פונה פאו", המכונה בשפת רפה נואי פוקאו (pukao).
הפאות הגדולות ביותר שוקלות קרוב ל-10 טון, כאשר רוחבה של הפאה שהוצבה על ראשו של פארו היה כשני מטרים, גובהה 1.7 מטרים והיא שוקלת 11.5 טון.
משערים כי על מנת להוביל את פארו למקומו נדרשו בין ארבע מאות לחמש מאות איש.
כמה פסלים שמשקלם דומה הועברו לכמה במות בחופים הצפוניים והדרומיים.
רק רבע מהפסלים הוצבו, כמחציתם נשארו עדיין במחצבה בראנו רארקו והיתרה מפוזרים בשטח, ככל הנראה בדרכם לאתרים המיועדים.
בין התאוריות שהוצעו לדרך שבה הובלו הפסלים מהמחצבה לאתר המיועד ההשערה שהפסלים הועברו על גבי מזחלת בצורה האות הלטינית Y שבין זרועותיה נמתחו קורות המכונה "מירו מאנגה ארואה" (miro manga erua).
המזחלת נמשכה באמצעות חבלים עשויים מהקליפה הקשה של עץ האו האו (Triumfetta semitriloba), שנקשרו סביב צוואר הפסל.
נדרשו בין 180 ל-250 איש למשוך את הפסל, תלוי בגודל המואי.
שיטה אחרת שבה הובילו את הפסלים הייתה למשוך אותם כשהם ניצבים, כאשר החבלים שנקשרו לפסלים נענעו אותם, וכאשר הפסל נטה קדימה למשוך אותו.
תאוריה זו מתאימה לסיפורי האגדה על כך שהמואי "הלכו" עד ליעדם הסופי.
שיטה זו מאפשרת לצוות קטן הרבה יותר (כ-15 איש) להוביל את הפסל.
תאוריה זו נתמכת על ידי העדויות הבאות:
הראשים שהמואי במחצבה נוטים קדימה בעוד שהראשים של הפסלים שהובאו ליעדם הסופי ישרים.
הנטייה יכולה הייתה לעזור בהובלה משום שהיא מייצרת מרכז כובד טוב יותר.
לפסלים שנתגלו לאורך נתיבי ההובלה יש בסיסים רחבים יותר מאשר לפסלים שהוצבו על הבמה.
בסיסים רחבים מאפשרים הובלה יציבה יותר.
מחקרים גילו סדקים בבסיס הפסלים שנתגלו בדרך.
סדקים אלו היו יכולים להיווצר מטלטול הפסל קדימה ואחורה ויצירת לחץ גדול על קצות הבסיס.
לפסלים שנתגלו כשהם כבר מוצבים על הבמה אין בסיסים רחבים ושברי אבן שנתגלו באתרים מעידים שהפסלים עברו גילוף נוסף באתר שבו הוצבו.
הפסלים הנטושים המופלים שנתגלו בסמוך לנתיבי ההובלה נמצאו (הרבה מעבר לצפוי מנפילה מקרית) כשפניהם כלפי מטה כאשר כיוון ההובלה היה במדרון, ועל גבם כאשר הכיוון היה במעלה גבעה.
חלקם תועדו כשהם ניצבים לאורך הדרכים העתיקות.
למשל על ידי חבורה מהמשלחת של קפטן קוק שנחה בצל פסל עומד.
עובדה זו עולה בקנה אחד עם תיאורית ההובלה בניצב.
משהגיעו ליעדם הוצבו הפסלים על הבמות כשגבם אל הים, מלבד הפסלים באהו אקיווי שעומדים כשפניהם אל הים.
במרווחים שווים לאורך כל חופי הים באי, למעט בלשונות היבשה של ראנו קאו ופויקה ועל המדרון המערבי של הר טרוואקה, ניתן למצוא כיום במות אבן מוארכות הקרויות אהו (Ahu).
לפי עדויות משנות ה-80 היה אהו גם על הצוקים של ראנו קאו ועל גביו כמה מואי, אלא שהוא ככל הנראה נפל לים לפני העשור הראשון של המאה ה-20. גודלן ומבנן של הבמות משתנים ממקום למקום.
גובהן בדרך כלל כמטר וחצי, רוחבן בין שלושה לחמישה מטרים ואורכן משתנה.
במות רבות עברו שינויים במהלך ולאחר תקופת הפלת פסלי המואי.
אבנים נלקחו מבמות רבות ושימשו לקבורה כגלוסקמאות, אחת הבמות פוצצה בדינמיט ואהו טונגריקי נסחף לתוך האי עקב הצונאמי שנגרם בשל רעידת האדמה בוואלדיביה ב-1960 בצ'ילה, כאשר הפסלים שעל גבו נסחפו במים כ-100 מטרים לתוך האי.
מתוך 313 במות האהו הידועות, רק 125 נשאו פסלי מואי.
במות אחרות נשאו כנראה פסלי עץ שלא נשתמרו.
רוב הבמות הכילו מואי אחד בודד, כנראה בגלל התקופה הקצרה של ייצור המואי והקשיים בהעברתם.
אהו טונגריקי (Ahu Tongariki), קילומטר מ"ראנו רארקו" (בצפון מזרח האי), מכיל את המואי הגדולים והרבים ביותר, 15 במספר.
אהו בולטים אחרים הם אהו אקיווי (Ahu Akivi, במרכז האי), נאו נאו (Nau Nau) בחוף אנקנה (צפון האי), וטאהאי (Tahai, בצפון היישוב האנגה רואה).
המרכיבים הקלאסיים של תכנון האהו הם:
קיר תומך אחורי בגובה מטר וחצי, בדרך כלל פונה לים.
קיר קדמי בנוי מגושים מרובעים של בזלת המכונים "פאנגה" (paenga)
את החלל בין שני הקירות מילאו בשברי אבנים, חלקם מקומיים וחלקם שברי מואי ישנים.
כרכוב עשוי מסקוריה אדומה מעל לקיר הקדמי (במות שנבנו אחרי שנת 1300)
כבש נטוי בשיפוע בחלק הפונה אל פנים האי, ומתפשט לצדדים כמו כנפיים
רחבה מרוצפת לפני האהו הקרוי מאראה (marae)
האהו התפתח מהרחבה הטקסית הפולינזית המכונה מאראה (marae), המצויה בכל איי פולינזיה.
בהקשר המקורי האהו היה מבנה קטן שלעיתים כוסה בסכך ושבהם אחסנו חפצים מקודשים, כולל פסלונים.
האהו היה צמוד למאראה שבה התנהלו הטקסים, אם כי באי הפסחא האהו והמואי התפתחו לממדים גדולים בהרבה, והמאראה הייתה בסך הכל הרחבה המרוצפת לפני האהו.
האהו הגדול ביותר הוא אהו טונגריקי שאורכו 220 מטרים והועמדו עליו 15 פסלים שכמה מהם הגיעו לגובה של תשעה מטרים.
תבליטים מגולפים על סלע (פטרוגליפים) מצויים בכל מקום באי הפסחא שבו יש משטחי סלע מתאימים.
המקומות המועדפים הם משטחי לבה חלקים או משטחים חלקים על גבי סלעי בזלת.
רוב המקומות מצויים לאורך החופים ולעיתים קרובות הם חלק מאתרי פולחן.
בסך הכל נמנו כ-1,000 אתרים ובהם למעלה מ-4,000 פטרוגליפים, אחד האוספים העשירים ביותר של פטרוגליפים בכל פולינזיה.
כחלק ממבנה כמה מבמות הפסלים החשובות יש אבני בזלת מסותתות באלגנטיות ועליהן פטרוגליפים.
הצורות והדמויות גולפו בסלע ממגוון סיבות: על מנת ליצור טוטם, לסמן טריטוריה או להנציח אדם או מאורע.
פטרוגליפים נעשו גם על גבי המואי, וכך למשל יש במחצבה בראנו רארקו מואי שעל חזהו חרותה ספינה בעלת שלושה תרנים, מה שמעיד כי הפטרוגליף נעשה לאחר המפגש עם האירופאים.
המקום שבו ריכוז התבליטים הרב ביותר הוא הכפר הטקסי "אורונגו" והוא מצוי על שפת הר הגעש "ראנו קאו" בנקודה הדרום-מערבית של האי.
האתר, הקרוי גם "כפרם של אנשי הציפור", שימש כבסיס לפולחן השנתי של "איש הציפור" .
מרבית הפטרוגליפים הם של איש הציפור, ובחלק מהמקרים בוצעו החריתות על גבי פטרוגליפים ישנים.
מוטיבים נוספים הם של בעלי חיים, דוגמת צבי ים, לווייתנים, וכרישים, קומארי (Komari – פות) ומאקה-מאקה, האל הראשי בפולחן איש הציפור האחראי על הבריאה שגולף כמסכה בעלת עיניים גדולות במיוחד.
תור היירדאל טען שבנייה זו זהה לחומות האבן מתקופת האינקה באמריקה הדרומית, בעיקר החל מהמאה ה-15, כהוכחה לטענה בדבר הקשר הקדום בין אי הפסחא עם אמריקה הדרומית, אבל בחינה מדוקדקת פסלה את הטענה, הן על בסיס מועד הקמת החומות, ובעיקר בשל צורת גושי הסלע.
שני סוגים של בתים ידועים מהעבר של האי: "הארה פאנגה" (Hare paenga), בית שצורת יסודותיו סגלגלה עשוי מגושי בזלת ומכוסה בסכך שדמה לסירה הפוכה, ו"הארה אוקה" (hare oka), מבנה אבן עגול.
מבני אבן קשורים המכונים "טופה" נראים דומים מאוד להארה אוקה, אלא שבטופה התגוררו הכוהנים והחוזים בכוכבים והם נבנו בסמוך לחוף, מקום שם ניתן לצפות בקלות בתנועות הכוכבים.
היישובים כללו גם מבנים הקרויים "הארה מואה" (Hare moa – "בתי תרנגולות"), שהגג שלהם היה מכוסה בלוחות אבן, ששימשו כלולים לתרנגולות או כמחסנים למזון.
הבתים בכפר הטקסי אורונגו היו ייחודיים בכך שצורתם הייתה כשל הארה פאנגה, אך היו בנויים מלוחות בזלת שמקורם בלוע הר הגעש הכבוי ראנו קאו.
הכניסה לכל סוגי הבתים הייתה נמוכה מאוד, והיה צורך לזחול כדי להיכנס אל הבית ולצאת ממנו.
בתקופות קדומות שלחו התושבים של אי הפסחא את המתים לים בסירות קאנו קטנות מיוחדות לקבורה, כפי שנהגו לעשות ילידים באיי פולינזיה האחרים.
מאוחר יותר הם החלו לקבור את המתים במערות סודיות במטרה למנוע את חילול העצמות על ידי אויבים.
במהלך המאבקים של שלהי המאה ה-18, החלו ילידי האי לקבור את מתיהם במרווח שבין הבטן של פסל המואי שהופל והקיר הקדמי של האהו.
בתקופה שפרצו מגפות נקברו המתים בקברי המונים שמעליהם מבני אבן בצורת פירמידה קטומה.
האופי הגעשי של האי גרם להיווצרות מערות בצינורות לבה.
במערות השתמשו כאתר פולחן, כפי שמוכיחים ציורי המערות הרבים.
המוטיבים העיקריים קשורים לפולחן איש הציפור.
תור היירדאל מצא במערות פסלוני אבן רבים ומגוונים: דמותו של איש הציפור, מואי, פסלי ראשים, דמויות אנושיות ודמויות בעלי חיים ואף ספינות מפרש.
המערות הסודיות הוקצו למשפחות מסוימות.
הידע על מיקומן הועבר בעל פה לחברים נבחרים מהדור הבא.
עצמות שנתגלו במערות מוכיחות כי המערות שימשו גם לקבורה אם כי רק בשלבים מאוחרים.
המערות שימשו את הילידים כמקלט בתקופות של נסיגה תרבותית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה.
מערת פולחן שבה ציורי סלע רבים שאותה נוהגים לפקוד תיירים לעיתים קרובות היא אנא קאי טנגאטה (Ana Kai Tangata), המכונה "מערת אוכל האדם" במאטאוורי בחוף המערבי.
בשנת 1864 דיווח המיסיונר הצרפתי אז'ן אירו (Eugène Eyraud; 1868-1820) במכתב לממונה עליו כי הוא ראה ב"כל הבתים" שבאי הפסחא, מאות לוחיות עץ ומוטות חקוקים באלפי סמלים הירוגליפיים.
שנתיים אחר כך אותר רק קומץ מהם.
רובם נשרפו, הוחבאו או שימשו לבנייה.
באותה תקופה, אמרו כמה ילידים כי הם מבינים את הכתב.
אך על פי המסורת רק המשפחות השולטות והכוהנים היו אוריינים, ואיש מהם לא שרד את פשיטות סוחרי העבדים והמגפות שבאו בעקבותיהן.
הכתב שקיבל את השם רונגו-רונגו (ככל הנראה שלום-שלום) הוא הכתב המקורי היחידי באוקיאניה שלפני המאה העשרים.
הכתב משלב סמל פונטיים עם תמונות.
הכתב כתוב בשורות והוא סוג של בוסטרופידון.
כל שורה נכתבת בכיוון מנוגד לשורה מעליה.
הכתב נקרא משמאל לימין ובקצה השורה יש לסבוב את הלוח ב-180 מעלות.
תחילת הכתב היא בקצה התחתון השמאלי.
התווים בגובה ממוצע של כסנטימטר מראים סמלים גרפיים: אנשי ציפור, אנשים, חיות, חלקי גוף, צורות אסטרונומיות וחפצי יום יום (סירה, בית, חנית, גרזן אבן, משוט).
עם זאת כתב התמונות איננו פיקטוגרפים המייצגים חפצים אמיתיים יחד.
תומאס ברתל, הנחשב לבר הסמכא ביותר של כתב אי הפסחא, טוען כי מדובר בסוג של תזכורת שסביב הרעיונות הבסיסים המובאים בכתב יש להוסיף מילים וביטויים מהזיכרון.
הארכאולוג קנת אמורי (Kenneth P.
Emory) מ בהונולולו בהוואי מייצג דעה שונה לחלוטין.
מהעובדה שכל לוחות הרונגו רונגו המועטים ששרדו תוארכו לשנים שבין 1722 ל-1868 הוא הסיק שהילידים בסך הכול ניסו לחקות את המסמכים הכתובים של האירופאים.
הפענוח המלא של הכתב של אי הפסחא נחשב במשך שנים ארוכות כבעיה בלתי ניתנת לפתרון, משום שכה מעט לוחיות רונגו רונגו שרדו, ובייחוד משום שזו הייתה התרבות היחידה בדרום האוקיינוס השקט שפיתחה כתב ולא היה למה להשוות אותה.
רק השוואה שיטתית יחד עם ידע במועדי השנה ושימוש במסורות שעברו בעל פה סיפקו לראשונה גישות ראשונות לפירוש משמעותי.
כבר תומאס ברל ניחש בחלקו שהלוחית הקרויה לוחית מאמרי (Mamari) או לוחית C (כיום בארכיון של מסדר הכמרים הקתולי ברומא) היא לוח שנה ירחי, משום ששורות 6 עד 9 כוללות מספר רב של סמלים אסטרונומיים וסמלי ירח.
כיום נותרו בעולם רק 26 לוחיות המקובלות כאותנטיות לכתב זה.
הן מפוזרות במוזיאונים ברחבי העולם, מסנקט פטרבורג ועד סנטיאגו דה צ'ילה, אך אף אחת מהן לא נותרה באי הפסחא עצמו.
בנוסף ללוחיות נתגלה הכתב גם על אביזרי קודש אחרים (פסלונים, ראימרו בלונדון ומטה טקסי בסנטיאגו).
לוחיות העץ גולפו על מינים שונים של עץ, חלקם ממין העץ תספזיה צפצפנית (Thespesia populnea) שגדל פעם באי הפסחא, וחלקם על מיני עצים שמעולם לא גדלו באי הפסחא.
את התווים חרתו ככל הנראה באמצעות שברי אובסידיאן או שיני כריש.
קנת אמורי טוען כי השתמשו בכלי מתכת ממוצא אירופאי.
הכתב טרם פוענח אם כי נעשו ניסיונות רבים לפענח אותו, בייחוד משום שגם חובבים רבים מנסים את ידם.
ההסברים הסבירים לטקסטים הקיימים נעים בין רשימות גנאלוגיות לשירים טקסיים.
אבל אין הצלחה בפענוח הטקסט שורה אחר שורה.
עץ היה חומר גלם נדיר על אי הפסחא במאות ה-18 וה-19, ועם זאת כמה עבודות ייחודיות של גילוף בעץ שבהן היה דגש על פרטים קטנים מצאו את דרכן למוזיאונים בעולם.
ראימירו (Reimiro נכתב גם Rei Miro, בשפת רפה נוי "חרטום הסירה"), קישוט לצוואר בצורת סהר המעוטר בדמות ראש בעל זקנקן בשני קצותיו או בקצה אחד בלבד.
עיצוב זהה מופיע על הדגל של רפה נוי.
על שני ראימירו במוזיאון הבריטי חקוקה כתובת ברונגו רונגו.
פסלון שדוףפסלון שמנמן בלתי טיפוסי
מוקו מירו (Moko Miro) – אדם בעל ראש לטאה.
המוקו מירו שימש כאלה כשהרגליים של הדמות עוצבו כידית.
כשלא אחזו בו ביד נהגו רקדנים לתלות אותו סביב צווארם בזמן חגיגות.
המוקו מירו הוצב ליד פתח הדלת להגן על הבית מכל צרה.
נהגו לתלות אותו מהגג או להעמידו כשבסיסו קבור בקרקע.
בצורתו המקורית היה לפסלון עיניים מצדפה לבנה, והאישונים היו עשויים מאובסידיאן.
מואי קוואקווה (Moai Kavakava) – פסלוני גברים, מואי פאפי (Moai Paepae) – פסלוני נשים.
פסלוני אנשים גרוטסקיים המעוצבים בפרוטרוט אלו גולפו מעץ הטורומירו, ומייצגים אבות קדמונים.
לעיתים שימשו פסלונים אלו בטקסי פריון.
בדרך כלל השתמשו בהם בחגיגות הקטיף: "הפירות הראשונים שנקטפו נתלו סביבם כמנחות".
כשלא השתמשו בפסלונים נהגו לעטוף אותם בבד מקליפת עץ ולשמור אותם בבית.
במקרים מועטים דווח שילידי האי החזיקו את הפסלונים כמו שמחזיקים בובות ורקדו אתם.
הפסלונים המוקדמים ביותר נדירים ובדרך כלל הם מציגים דמות גבר בעל זקנקן תיש וגוף כחוש.
הצלעות של הפסלונים (קוואקווה בשפת רפה נוי פירושו "צלעות") ועמוד השדרה חשופים ובמרבית הפסלונים יש סמלים חרותים על חלקי הגוף, ובעיקר על הפדחת.
דמויות הנשים, נדירות בהשוואה לדמויות הגברים, מציגות גוף שטוח ולעיתים קרובות כשיד הדמות מגולפת לרוחב הגוף.
הפסלונים, אף שחלקם היה גדול למדי, נענדו כחפצי קישוט סביב צווארם של גברי השבט.
כשכל שהאדם ענד יותר דמויות כך, היה מעמדו נכבד יותר.
לפסלונים יש פטינה מבריקה שהתפתחה מהטיפול הקבוע בהם והמגע עם ידיים אנושיות.
מאז 1975 נערך באי בשבועיים הראשונים של פברואר פסטיבל שנתי שנועד לחוגג את התרבות של אי הפסחא הקרוי טפאטי (Tapati), שבו יש אירועים של מוזיקה ריקודים ותחרויות ספורט.
באי התפתחה מסורת מוזיקלית שהיא שילוב בין השפעות פולינזיות ודרום אמריקניות.
פעילויות תרבותיות נוספות כוללת גילוף בעץ.
יש לאי קבוצת כדורגל המשחקת באצטדיון בהאנגה רואה, וב-2009 שיחקה והפסידה לקבוצת קולו-קולו מסנטיאגו דה צ'ילה, אלופת צ'ילה, במסגרת תחרויות הגביע של צ'ילה.
המסתורין שאופף את אי הפסחא בדמות פסלי הענק מצא את ביטויו גם בספרות, בקולנוע ובין חסידי העידן החדש:
ב-1994 צולם באי הסרט ההוליוודי רפה נוי, שהפיק קווין קוסטנר.
הסרט המבוסס על הנרטיב של תור היירדאל בדבר גזע האדונים ארוכי האוזניים וגזע העבדים קצרי האוזניים, מתייחס להקמת והובלת הפסלים, האסון האקולוגי ופולחן איש הציפור.
אחת הדמויות בסרט לילה מוטרף במוזיאון בכיכובם של בן סטילר ורובין ויליאמס הייתה פסל המואי המוצב במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בעיר ניו יורק.
בסרט "הפלישה ממאדים" ישנה סצנה בה בני המאדים מגלגלים כדור ענקי לעבר פסלי המואי ומפילים אותם כמו במשחק באולינג.
טלוויזיה – על האי נוצרו סרטי תעודה רבים שבהם בדרך כלל מנסים מדענים שונים להציג את הפתרון שלהם לשאלת הקמת הפסלים, דרך הובלתם והעמדתם על הבמות.
בעונת 1998/1997 הציגה הטלוויזיה בצ'ילה את הטלנובלה "יורנה" (Iorana) המתרחשת בחלקה באי.
הסדרה פרסמה את האי בצ'ילה והכפילה את מספר התיירים הצ'יליאנים באי.
סקווידוויד טנטקלז מסדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע" גר בתוך פסל מואי.
ספרות – הספר נשות האי (במקור באנגלית Easter Island) מאת ג'ניפר ונדרבס (Jennifer Vanderbes), תורגם לעברית בידי נורית לוינסון בהוצאת מודן.
הרומן מספר במקביל את סיפורן של שתי נשים שגורלן משתלב בגורל האי.
הספר משלב דמויות ומאורעות אמתיים כדוגמת מקסימיליאן פון שפה ומסעו מסין כשדמותה של אחת הגיבורות מבוססת באופן רופף על דמותה של קתרין רטלג' שאכן פגשה באי את פון שפה.
העידן החדש – יש בין אנשי העידן החדש המאמינים כי אי הפסחא הוא השריד האחרון של ממלכת למוריה האגדית.
תור היירדאל מספר בספרו אקו אקו על כך שאנשי העידן החדש טענו שהוכחה לכך הן הדרכים באי הפסחא שמגיעות עד קו המים ולטענתם נמשכות הלאה מתחת למים והן חלק מיבשת מו (אחד השמות הקודמים של למוריה) העתיקה ששקעה.
צולל שהיה בצוותו הפריך את הטענה כי הדרכים נמשכות מתחת למים.
אריך פון דניקן, מחבר הספר "מרכבות האלים", טען שהפסלים נוצרו בידי חוצנים שנקלעו לאי, וכי הגילופים האמנותיים בסלע (פטרוגליפים) המפוזרים ברחבי האי נעשו באמצעות קרני לייזר.
אי השדים הוא אי סלעי קטן באוקיינוס האטלנטי הנמצא 11 ק"מ צפונית לגיאנה הצרפתית בקבוצת איי הישועה.
שטחו 140 דונם וגובהו 40 מטרים מעל פני הים.
אי זה, ששימש כחלק ממושבת עונשין צרפתית אשר שכנה באיים עד לשנת 1946, מוכר בעיקר בשל הכלא המבודד שבו.
הוא נפתח לראשונה על ידי הקיסר נפוליאון השלישי, והפך לאחד מבתי הכלא המפורסמים בהיסטוריה.
אי השדים, כחלק מאיי הישועה, שימש את צרפת משנת 1852 ועד לשנת 1946, והכיל מגוון אסירים, החל מאסירים פוליטיים וכלה בגנבים ורוצחים.