tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסטין נפטר בשנת 1998, אך הלקסיגרמה המייצגת את שמו עדיין נמצאת בלוח הלקסיגרמות של השימפנזים במרכז ירקיז, והשימפנזים מזהים אותה ומקשרים אותה עם דמותו של אוסטין בסרטי וידאו.
בנובמבר 2016 נפטרה לאנה, בגיל 46.
הבונובו קאנזי והבנת אנגלית מדוברת
המשבר בתחום ותחילת המחקרים בבונובו
לאחר גל ראשון של ניסויים בלשניים בקופי-אדם בשנות ה-60 וה-70 התחולל משבר בתחום בשנות ה-80 וה-90, שהתבטא בכך שמרבית הניסויים שכבר החלו הופסקו או הושהו, וניסויים חדשים לא נפתחו.
ייתכן שהסיבות לכך נעוצות גם בקשיים המתודולוגים שעליהם הצביעו מבקרים כמו טראס, ובהתפכחות מהחלום להשתמש בקופי-אדם מדברים כמתורגמנים להבנת קופי-אדם בטבע.
ואולם נראה שהסיבה העיקרית נעוצה בקושי בהחזקת שימפנזים בבית או במעבדה.
אף שגורי שימפנזים מצויים הם חיות קטנות ורגועות יחסית, תוך מספר שנים הם מתבגרים והופכים תוקפניים וקשים לשליטה, וכוחם הפיזי גדול בהרבה משל האדם.
רוב חוקרי השימפנזים היו זוגות נשואים (שניים מן הרווקים, דוויין רומבו וסו סאוואג', נישאו זה לזה מאוחר יותר) שגידלו את הגורים כילדים בביתם.
עם התבגרות הגורים נאלצו לרוב, מסיבות בטיחותיות, לכלוא אותם בגני-חיות או במוסדות מחקר, תוך גרימת צער רב לבני-האדם ולשימפנזים כאחד.
שימפנזים שגדלו מלכתחילה במוסדות הגיבו קשה כאשר עוזרי המחקר שגידלו אותם עברו למוסדות אחרים.
כתוצאה מכך, אחד המקומות הבודדים שבהם המשיכו בניסויים היה מרכז ירקיז, שבו צוות מנוסה וקבוע בראשות דוויין רמבו החזיק את השימפנזים בתנאים נוחים יחסית.
מרכז ירקיז גם החל בניסויים עם בּוֹנוֹבּוֹ, שהם נדירים וקשים להשגה, אבל תוקפניים פחות וחברותיים יותר מהשימפנזים המצויים, כך שניתן להמשיך איתם במחקר גם בגיל מבוגר.
פריצת דרך בניסיון לאתר כישורים לשוניים אצל קופי אדם התרחשה במרכז ירקיז בתחילת שנות ה-80 במהלך ניסויים בבונובו בניהולה של החוקרת סו סאוואג' רומבו (Sue Savage-Rumbaugh).
זמן-מה לאחר הניסויים האלה, שתוצאותיהם היו בתחילה מאכזבות, התגלה במקרה כי בונובו צעיר שכונה "קאנזי", משתמש בשפת הלקסיגרמות, ואף מבין משפטים שלמים באנגלית.
קאנזי (Kanzi, בסווהילית: "אוצר") נולד ב-28 באוקטובר 1980 במרכז ירקיז לאם שכונתה לורל (Lorel).
זמן קצר לאחר לידתו הוא נחטף ואומץ בידי נקבת בונובו אחרת שכונתה מאטאטה (Matata).
לורל לא הצליחה להשיב את קאנזי אליה, כיוון שמאטאטה הייתה נקבה דומיננטית יותר ממנה בלהקת הבונובו שאליה השתייכו שתיהן.
תוך כמה ימים החל קאנזי לינוק ממאטאטה וקיבל אותה כאמו.
מאטאטה השתתפה בניסוי שנערך במרכז ירקיז שבו ניסו ללמד בונובו ירקית .
מאטאטה הייתה אמורה ללמוד להשתמש במקלדת שעליה הופיעו 10 לקסיגרמות כדי לתקשר עם בני אדם.
קאנזי, שהיה אז בן 6 חודשים, הצטרף למאטאטה בעת שהשתתפה בניסוי.
מאטאטה עצמה לא הצליחה ללמוד להשתמש במקלדת הלקסיגרמות, וקאנזי ששהה עמה לא גילה עניין בניסוי, ולפעמים אף ניסה להפריע במהלכו.
הניתוק ממאטאטה ותחילת השימוש בשפת הלקסיגרמות
כעבור שנתיים, כשהיה קאנזי בן שנתיים וחצי, החליטו החוקרים לגמול אותו מחלב אם, על-מנת לאפשר לאמו להתעבר.
מאטאטה קיבלה תרופה שגורמת להפסקת ייצור החלב, ומשהבחינה כי חלבה יבש, ניסתה למנוע מקאנזי לינוק ממנה.
קאנזי הגיב בתסכול רב, ותסכולו גבר כשמאטאטה הועברה לאתר אחר כדי שתוכל להזדווג עם בונובו זכר מהלהקה.
קאנזי חיפש אחר אמו במעבדה שבה נערך הניסוי, ולמרבה ההפתעה פנה למקלדת והחל להקליד לקסיגרמות כדי לתקשר עם החוקרים שטיפלו בו.
הפתעת החוקרים גברה כשגילו שקאנזי מגיב למילים באנגלית – הוא ידע להצביע על הלקסיגרמה המקבילה למילה באנגלית ששמע.
עד אז לא הודגם באופן עקבי בעל-חיים שהצליח לקשר בין מילים בשפה מדוברת לתמונות או לסמלים.
מסתבר כי קאנזי למד שפה באופן הספונטני שבו ילדים לומדים אותה, כלומר ללא אימון מכוון או מאמץ מודע..
בעקבות הגילוי ערכו החוקרים מספר ניסויים מבוקרים, שבהם הוכח כי קאנזי מבין מאות מילים באנגלית.
חלק מניסויים אלו התבצעו בהליך של סמיות כפולה על מנת לבטל את אפקט "הנס החכם" – קאנזי שמע את המילה באוזניות שהורכבו לראשו, והצביע על הלקסיגרמה המתאימה בפני חוקר שלא שמע את המילה.
בהדגמות פחות רשמיות שעורכת סאוואג'-רומבו עם קאנזי היא נוהגת לכסות את פניה במסכה על-מנת להימנע ככל האפשר מלתת לו רמזים לא-רצוניים.
בניסויים נוספים התברר כי קאנזי מסוגל להבחין במבנים תחביריים פשוטים באנגלית ובשפת הלקסיגרמות.
כלומר, הוא הצליח להבחין בין משפטים פשוטים הנבדלים זה מזה רק במבנה התחבירי שלהם.
בדומה לילדים, קאנזי מסוגל להבין דרך קבע מספר עצום של משפטים שאת רובם קרוב לוודאי שלא שמע מימיו, ולכן לא ניתן להסביר את ביצועיו אלא בכך שהוא מצרף מילים לפי כללי התחביר.
למשל, אחת השאלות שנשאל קאנזי בניסוי הייתה "האם תוכל לגרום לכלב לנשוך את הנחש?".
בתגובה הוא בחר מתוך ערמת החפצים שלפניו כלב צעצוע ונחש צעצוע, הניח את הנחש בתוך פי הכלב, והפעיל לחץ באצבעותיו על לסתות הכלב.
כשהיה קאנזי בן שמונה שנים השוו החוקרים את ביצועיו לאלו של ילדה אנושית בת שנתיים וחצי בהבנת 660 משפטים חדשים, והגיעו למסקנה שיכולותיהם שוות בערך.
מכאן טענת החוקרים שקאנזי "משתמש בשפה", אף שאינו דובר אותה..
קאנזי, פאנבנישה ובונובו נוספים ממרכז ירקיז
עד למותו ב-2025 תפקד קאנזי כזכר הדומיננטי (זכר אלפא) של קהיליית הבונובו של מרכז ירקיז.
כנהוג אצל בונובו בטבע, הוא זכה במעמד זה בעיקר בזכות מנהיגותה של אמו (המאמצת) מאטאטה.
אף שהוא בעל גוף מסיבי וחסון מאוד, הוא אינו תוקפני כמו זכרי שימפנזה מצוי, כך שסאוואג'-רמבו ומאמנות אחרות יכולות להמשיך לעבוד איתו במחקרים שונים ללא חשש.
פנבנישה (Panbanisha בסווהילית "להדגיש ניגודים"), בתה של מאטאטה ואחותו החורגת הצעירה של קאנזי, נולדה ב-1985, ולמדה גם היא את שפת הלקסיגרמות ללא אימון מכוון, בגיל מוקדם משל קאנזי.
לטענת סאוואג'-רמבו, כישוריה הלשוניים אף עולים על אלו של קאנזי, והיא מתועדת כשהיא מציירת בגיר על הרצפה, לסברת החוקרים בניסיון להעתיק לקסיגרמות שונות.
לפאנבנישה שני בנים, ניוטה (Nyota – "כוכב" בשפה אפריקאית) ונייתן (Nathen), שהם בני הדור השני לקהילייה של בונובו המשתמשים בלקסיגרמות.
קאנזי, פנבנישה וניוטה משתמשים כיום דרך קבע במקלדות ניידות מיוחדות המכילות כמה מאות לקסיגרמות, ומתוכנתות להשמיע את המילה המקבילה באנגלית כאשר מקלידים עליהן.
החל מ-2004 עברו השימפנזים והחוקרים של מרכז ירקיז למרכז מרווח יותר של הקרן לקופי-אדם (Great Ape Trust) בדה מוין, איווה.
בנו של קאנזי עצמו, טיקו (Teco), נולד במרכז הקרן לקופי-אדם ביוני 2010.
קאנזי מת ב-18 בינואר 2025, בגיל 44. מותו הוכרז למחרת, בידי מיזם הקופים בדה מוין.
קאנזי מתלווה לחוקרת סאוואג'-רומבו בפעילויות כמו טיולי מחנאות ביער ובישול במטבח.
בתגובה להנחיות באנגלית הוא מבצע פעולות מגוונות כמו מילוי סיר במים מן הברז, הפעלת הכיריים, הכנת מדורה על ידי איסוף ושבירת ענפים, הדלקת אש במצית וצליית מרשמלו על מקל.
קאנזי למד לפצח אגוזים באמצעות אבנים על ידי צפייה בסרט וידאו של שימפנזים המבצעים זאת בטבע.
כמו כן הוא למד לסתת כלי אבן חדים בטכניקה האולדובאית, בה השתמשו בני-אדם קדומים כמו הומו הביליס.
קאנזי למד זאת בשיעור יחיד מניקולס טות', ארכאולוג פרהיסטורי ומומחה להכנת כלי-אבן, ולאחר מכן המשיך לפתח את טכניקת הסיתות שלו בעצמו.
הוא חורג לעיתים מן השיטה שהדגים טות', ומשליך את האבנים זו על זו במקום להקישן, אך הכלים שהוא מייצר חדים מספיק כדי לאפשר לו לחתוך בעזרתם חבלים ולפתוח קופסאות המכילות פרסי מזון.
יכולת זו תועדה במספר מאמרים מדעיים..
קאנזי תועד בסרטים של מרכז ירקיז כשהוא מפגין יכולת מרשימה למדי במשחק המחשב פקמן, תוך הבנה מתי עליו להתקדם, לברוח, להמתין או "להסתתר".
בנוסף, תועד קאנזי כשהוא משחק בגרסה של משחק המחשב מיינקראפט, שהותאמה עבורו, והפגין מימוניות של איסוף משאבים ושבירת בלוקים.
ניסויים בבני אדם הם מחקרים מדעיים שהמושא שלהם הוא בני אדם ושבו המדען משווה שני מצבים, שבאחד מהם הוא מחולל שינוי משמעותי בסביבתם המיידית או בחייהם של בני האדם המשתתפים במחקר.
שינוי זה מאפשר לבדוק השערה בדבר קשר סיבה ומסובב בין הגורם שהמדען חולל בו שינוי, לבין גורמים אחרים במערכת המחקר.
שינוי זה הכרחי כדי להגדיר את המחקר כניסוי.
מבחינת האתיקה המקצועית של המדע, גם מחקרים שאין בהם שינוי מכוון משמעותי במערכת הנבדקת, הכוללת בני אדם, ועל כן הם למעשה תצפית מדעית בבני אדם, מוגדרים כניסוי בבני אדם.
סוג מקובל של ניסויים בבני אדם נערך בתחום מדעי הרפואה ובודק יעילות ובטיחות של טיפול רפואי בבני אדם.
ניסוי מסוג זה נקרא ניסוי קליני.
במקצועות פרא-רפואיים ובפסיכותרפיה נערכים ניסויים הדומים לניסויים קליניים, עד כמה שהדבר מתאפשר.
ניסויים אחרים בבני אדם אינם בודקים דרך לטפל בבני אדם.
ניסויים בבני אדם שאינם ניסויים קליניים נערכים ברבים מענפי הפסיכולוגיה, במדעי חברה אחרים, בחינוך ובתחומי טכנולוגיה שונים כמו בהנדסת אנוש.
במחקרים שמושאיהם הם בני אדם, על אנשי המדע להקפיד מאוד בנושאי אתיקה.
במדינות רבות, כל מחקר כזה חייב על פי חוק המדינה להיות בפיקוח של ועדת אתיקה הממונה על ידי הנהלת מכון המחקר וחייב להיות מדווח גם לגוף חיצוני למכון המחקר.
הפיקוח כולל אישור הצעת מחקר מפורטת לפני תחילת כל הליך מחקרי.
נושא האתיקה בעריכת ניסויים בבני אדם, וניסויים רפואיים בבני אדם בפרט, קיבל תשומת לב ציבורית ובינלאומית בין היתר בעקבות ניסויים רפואיים שערכו הנאצים באסירים.
מאז תוקנה ועודכנה הצהרת הלסינקי מספר פעמים, כאשר התיקון האחרון לעת עתה נעשה בכינוס ההסתדרות הרפואית העולמית בטוקיו בשנת 2004. ישראל אימצה את הצהרת הלסינקי והיא מהווה חלק מן החוק המסדיר ניסויים בבני אדם: תקנות בריאות העם (ניסויים רפואיים בבני אדם), התשמ"א-1980.
ההצהרה קיבלה מעמד חוקי במספר רב של מדינות בעולם ואומצה לתוך החקיקה הישראלית בראשית שנות השמונים, בנוסח לאחר תיקון משנת 1975. המסמך מפרט את השיקולים העיקריים שיש לקחת בחשבון בעת תכנון, אישור וביצוע ניסוי קליני.
חובתה של החברה המבצעת את הניסוי, כאשר מנתונים ראשוניים אפשר לראות שהטיפול הנסיוני יעיל פחות מן הטיפול המקובל או אם הטיפול גורם לתופעות לוואי קשות מדי, להפסיק את הניסוי לאלתר.
שיקולים אתיים בניתוח התוצאות - כדי למנוע מצב שבו חברה שלה אינטרסים כלכליים אחראית ישירות על בדיקת אפקטיביות התרופה, כל הנתונים הסטטיסטיים ניתנים לחברה חיצונית המנתחת את התוצאות ותפקידה למצוא את התועלת שבתרופה לעומת הפלסבו.
אילולי נכנעה ישראל לתכתיב הייתה עומדת לרשות ארצות הברית האופציה להפסיק את הניסויים הקליניים בארץ, ובכך היה יכול להימנע חלק נכבד מן המימון למחקר מבתי החולים בארץ.
אפליה אתנית במחקר; עיקרון הייצוג השווה במדגם: צריך להיות שוויון אתני בין האנשים שמתנדבים לסבול ולהסתכן בניסוי לבין אלה שייהנו מתוצאות הניסוי.
על עורך הניסוי או התצפית בבני אדם להגן על פרטיותם ככל האפשר.
פרסום שמם של המשתתפים, כתובתם או פרטים אחרים שיעידו על זהותם בוודאות או יעזרו לנחש את זהותם, הוא דבר שיש להימנע ממנו ככל האפשר.
יש גם להגן על מאגר הנתונים של המדען מפני פריצה אליו.
אדם המשתתף במחקר מדעי עשוי לקחת עליו סיכונים מכמה סוגים:
סיכון לפגיעה בבריאותית – לדוגמה תרופה ניסיונית שהסתברה כמזיקה במהלך הניסוי.
סיכון לפגיעה פסיכולוגית – לדוגמה גילוי עובדות על אודות עצמך שלא רצית לדעת, כמו במהלך הניסוי של מילגרם או ניסוי הכלא של סטנפורד.
סיכון לפגיעה חברתית – לדוגמה כישלון בשמירה על פרטיות המשתתפים בראיון על הרגלי מין.
סיכון לפגיעה כלכלית – לדוגמה אובדן ימי עבודה.
סיכון לפגיעה פלילית – לדוגמה כישלון בשמירה על פרטיות המשתתפים בראיון על הרגלים עברייניים.
בחלק מהניסויים, הרווח של המשתתף בניסוי הוא תשלום עבור השתתפות.
בחלק אחר, הרווח הוא בקידום צבירת ידע הדרוש לאנושות ככלל ולעצמו או ליקיריו בפרט.
אולם, לא בכל ניסוי יש רווח כל שהוא, ישיר או עקיף, למשתתף.
ניסויי מנגלה בתאומים היו ניסויים פסאודו-מדעיים אכזריים שערך יוזף מנגלה בתאומים באושוויץ על דעת עצמו וללא הקשר למדע בתקופתו.
המונח "מחקרי תאומים" מתייחס בדרך כלל למחקר פסיכולוגי או מחקרים בתורשה; הניסויים שערך מנגלה היו חריגים לכלל זה.
מנגלה לא הגיע לכל מסקנה ב"מחקריו" אלה, ולא פרסם אותם בירחון מדעי.
בדומה לרוב ה"מחקר" שבוצע במסגרת ניסויים בבני אדם על ידי הנאצים, הניסויים שערך היו בחלקם הגדול ניסיון לאשש את תורת הגזע.
לצורך מחקריו נעזר מנגלה בצוות של רופאים בעלי התמחויות שונות - בחלקם הגדול אסירים יהודים, ובבעלי מקצוע אחרים.
הורים מסרו את ילדיהם למנגלה, כי קיוו שילדיהם יזכו ליחס מיוחד ויגדלו סיכוייהם להינצל ממוות, שנועד לכל יהודי באשר הוא בגרמניה הנאצית.
גם תאומים בוגרים ידעו שהם לכאורה מעוררים עניין מבחינה מדעית, והתנדבו להשתתף בניסויים בתקווה ליחס משופר.
התאומים שהו במכלאות והותר להם להשתמש בבגדיהם האזרחיים.
במהלך מחקריו רצח מנגלה (לפי אחד מהאומדנים) כ-200 זוגות תאומים בגילאים שונים.
וזאת בנוסף לנמוכי קומה שחקר בנפרד, וניסויים רפואיים אחרים שערך.
חלק מההמתות נעשו בתאום ששימש קבוצת בקרה כאשר אחיו מת כתוצאה מהניסוי, וזאת באמצעות הזרקת פנול דרך הצלעות ישירות ללבו.
לאחר ההמתה היה מבצע מנגלה נתיחה בגופות שני התאומים ומשווה אנטומית ביניהם.
בין היתר עסק בהרעלת תאומים בחומרים שונים ומדד את הזמן שנדרש לרעל להמיתם.
בנוסף, ניסה לשנות צבע עיניים באמצעות הזרקת כימיקלים לעיני ילדים או טפטוף על פני גלגל העין.
בנוסף, הזריק חומרים לאשכיהם של הילדים.
מטרותיהם האמיתיות של מחקרי מנגלה ברובן אינן ידועות.
לכאורה, מטרותיו הרשמיות של מנגלה במחקר התאומים שערך הייתה מציאת הסיבה הגנטית ללידת תאומים, מתוך הנחה שאם ימצא מהי הדרך בה נוצרים תאומים יוכלו ליזום לידות תאומים, וכך יוכלו להיוולד יותר גרמנים אריים.
על משמעותן של פעולותיו כותב לורנס רייט:
ניצולות השואה אווה מוזס קור ואחותה התאומה מרים מוזס צייגר, שהיו שתיהן קורבנות לניסויי מנגלה, ייסדו בשנת 1984 את "נצח תאומי אושוויץ" - ארגון שמטרתו לתמוך בניצולי אושוויץ עליהם נערכו ניסויים רפואיים בהיותם ילדים.
הודות לארגון זה איתרה מוזס-קור 122 תאומי מנגלה נוספים.
ב-1995 הוקם מוזיאון חינוכי בשם CANDLES שמטרתו להנציח את זכר הילדים קורבנות הניסויים שערך מנגלה.
בשנת 2003 המוזיאון נשרף על ידי אדם שרצה לפגוע בזיכרון השואה וב-2005 הוקם מחדש.
ניסוך המים היא מצווה שהתקיימה בתקופת בית המקדש בימי חג הסוכות בבוקרו של כל יום מימי החג.
המצווה התקיימה בניסוך מים בשעת הקרבת קרבן התמיד של שחר בנוסף לניסוך היין שהתקיים לאורך כל השנה בשעת הקרבת הקורבנות.
מצווה זו לא מוזכרת בתורה, אך על פי מסורת החכמים היא "הלכה למשה מסיני".
חז"ל מצאו רמז לניסוך המים בפרשת פינחס בשינויי אותיות קלים בין הפסוקים הכמעט זהים לקרבנות הימים השונים של סוכות, אשר יוצרים יחדיו את הצירוף "מים".
בספר שמואל, מוזכר קרבן של ניסוך מים אך הוא אינו קשור לגשמים או לחג הסוכות.
הניסוך נעשה בחג הסוכות שבו מתפללים ונידונים על המים – גשמי החורף של אותה השנה.
קרבן ניסוך המים, בדומה למנחת העומר או להבאת הביכורים, הוא מעין קרבן ראשית לקראת עונת הגשמים, כמאמר התוספתא:
בכל יום מימי חג הסוכות, עם שחר, היו יוצאים הכהנים והעם לשאוב מים ממעיין הגיחון בצלוחית של זהב המכילה שלושה לוגים (כליטר).
השאיבה נעשתה בפומביות וחגיגיות רבה, ולוותה בשירת הלויים ובכלי נגינה.
לאחר השאיבה, היו מגיעים לשער המים בבית המקדש שם תקעו והריעו ותקעו בחצוצרות ובשופרות.
הכהן שזכה בעבודת הניסוך, היה עולה בכבש אל מזבח העולה, ופונה לפינה המערבית-דרומית, שם היו נעשים הנסכים.
הכהן היה שופך את המים מצלוחית הזהב לתוך ספל כסף המנוקב בתחתיתו, תוך כדי שפיכת יין לספל זהה, המנוקב בתחתיתו אף הוא.
מהספלים היו נוזלים המים והיין דרך המזבח לשיתין (חלל עמוק מתחת למזבח, אולם יש מחלוקת בדבר).
ב, מתוארים ניסיונות של הצדוקים לשלול את מצוות ניסוך המים, אליה התנגדו כיוון שאינה נזכרת כפשוטה בתורה שבכתב אלא אך ורק במסורת הפרושית לתורה שבעל פה.
מתואר אף מקרה בו כהן צדוקי ניסך את המים על רגליו במקום לתוך הספל, על מנת לבזות את המצווה.
על פי המתואר, תגובת העם הייתה קשה ביותר – "רגמוהו כל העם באתרוגיהן".
בשל מחלוקת זו, קבעו חז"ל כי מצוות ניסוך המים תעשה בפומביות ובחגיגיות רבה, כדי לשלול את דעתם של הצדוקים.
על אף שמרבית המקורות המתארים את המצווה נכתבו לאחר חורבן בית המקדש, מצווה זו לא נהגה בפועל לאחר החורבן.
עם זאת, על פי הדעה המאפשרת לקיים את המצווה במקום המזבח גם בהיעדרו, התנועה לכינון המקדש הפועלת להשבת עבודת המקדש, קיימה בעבר בשנים תשמ"ט, תש"ן ותשנ"א את מצוות ניסוך המים.
האיסור על הכנסת תשמישי קדושה והבידוק הקפדני הנלווה להר הבית בשנים האחרונות מנעו גם נוהג זה.
החל מסוכות תשע"ה מקיימים ארגוני המקדש טקס "תרגול ניסוך המים" ובו שואבים מים מהגיחון ויוצקים אותם על דמוי מזבח ברובע היהודי בירושלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ערכו הנאצים ניסויים בבני אדם.
הניסויים נערכו במחנות ריכוז, מחנות השמדה ובתי חולים בהם אושפזו בני אדם שסבלו מלקויות שונות וכן מהפרעות נפשיות.
הניסויים כללו לפחות 15,754 קורבנות מתועדים, בני לאומים וקבוצות גיל שונות, אם כי מספרם האמיתי ככל הנראה רחב יותר.
רבים מהם שרדו, ורק רבע מהקורבנות המתועדים נהרגו.
הניצולים חוו בדרך כלל פציעות קבועות קשות.
כ-20% מבין הקורבנות הידועים היו יהודים וקבוצות גדולות אחרות כללו בני לאומים כמו פולנים (בעיקר קתולים או עדי יהווה), יוגוסלבים וסובייטים.
ניסויים אלו הוגדרו כפשעי מלחמה וכפשעים נגד האנושות, חלק ממבצעיהם נשפטו במסגרת משפטי נירנברג במשפט שנקרא "משפט הרופאים" ונידונו לעונשים כבדים.
במחנות הריכוז וההשמדה בוצעו כ-70 מחקרים.
את הניסויים אישר היינריך הימלר והחל משנת 1944 הוגשו הבקשות למחקר לרופא הראשי של האס אס ארנסט רוברט גרוויץ.
המחקרים תועדו בכתב וחלקם גם בצילום ואף במצלמת קולנוע אולם בחלק מהמקרים הושמד התיעוד על ידי הנאצים עד ערב כיבוש המחנות על ידי בעלות הברית.
חלק ממשימות הניסוי והמחקר היו בשירות האידאולוגיה הנאצית ובדקו את הנחותיה הגזעניות ואת אפשרויות הרצח ועיקור ההמוניים.
חלק אחר נוהל בהתאם לבקשת הצבא הגרמני על זרועותיו כחלק מגיבוש תורת לחימה.
ניסויים ל"הוכחת" תורת הגזע ו"עליונות" "הגזע הארי".
מפברואר 1942 עד אפריל 1945 נערכו ניסויים בדכאו לבדוק דרכים לחיסון מפני מחלת המלריה.
אסירים בריאים הודבקו באמצעות עקיצות יתושים או בזריקות תמצית שהופקה מבלוטות יתושים.
לאחר שנדבקו במחלה, טופלו באופנים שונים על-מנת לבדוק את יעילותם.
למעלה מאלף קורבנות השתתפו בניסוי זה, ורבים מתו כתוצאה מהידבקותם במחלה.
מיוני 1943 עד ינואר 1945 בוצעו במחנה זקסנהאוזן ובמחנה נצוויילר ניסויים לבדיקת הגורמים לצהבת מדבקת והטיפול בה.
חלק מקורבנות הניסוי שהודבקו במכוון בצהבת מתו במהלכו.
ניסויים במחלת הטיפוס - מדצמבר 1941 עד פברואר 1945 בוצעו במחנות בוכנוואלד ונצוויילר ניסויים לבדיקת תרופות וחיסונים כנגד טיפוס וקדחת הבהרות.
בבוכנוואלד הודבקו אסירים בריאים רבים במחלת הטיפוס, וזאת על מנת לשמור דוגמאות חיות של החיידק.
כתוצאה מכך מתו מעל 90% מהאסירים שהודבקו.
אסירים רבים אחרים הודבקו על מנת לבדוק את יעילותם של טיפולים שונים במחלה.
75% מהם חוסנו, וקבוצת ביקורת הושארה ללא חיסון.
כתוצאה מכך מאות מהמודבקים מתו.
ניסויים דומים נערכו בקדחת צהובה, אבעבועות רוח, טיפוס מסוגים שונים, כולרה ודיפטרייה.
ניסויים דומים נערכו במחנה נצוויילר.
את הניסויים ערכו ד"ר קארל גנצקן וצוותו.
על פי בקשת הלופטוואפה, בתחילת 1942 הוכנסו אסירים במחנה הריכוז דכאו לתאי לחץ אשר דימו תנאי לחץ וחמצן בגובה רב של עד 68,000 רגל (שהוא הגובה המרבי שבו יכלו מטוסים לטוס באותה תקופה).
ניסויים אלו נערכו במטרה לבדוק מהי יכולת ההישרדות של הגוף האנושי בגובה רב לצורך מילוט בצניחה ללא מסיכת חמצן.
בהדמיית צניחה מגובה של 13 ק"מ איבדו הקורבנות את הכרתם.
בהדמיית צניחה מגובה 15 ק"מ נצפתה הפסקת נשימה ומוות, ולמרות זאת נמשכו הניסויים גם לגובה של 21 ק"מ.
בניסויים אלה מתו 70–80 בני אדם.
את הניסוי ערכו ד"ר זיגפריד רוּף וד"ר האנס רוֹמברג, רופאים אזרחיים מ"המכון הניסויי לתעופה" בברלין וד"ר זיגמונד רַשֶר, קצין אס אס.
מיולי 1942 עד ספטמבר 1943 נערכו ניסויים שמטרתם לבדוק את יעילות המרכיב הכימי סולפונמיד בטיפול במחלות בקטריאליות.
פצעיהם של הקורבנות נחשפו לחידקים כסטרפטוקוקוס, טטנוס וחיידקים הגורמים לנמק.
מחזור הדם של הקורבנות נחסם באמצעות קשירת כלי הדם בשני קצוות הפצע על מנת לדמות פציעה אמיתית משדה הקרב.
הזיהום הוחמר באמצעות החדרת שבבי עץ וזכוכית גרוסה אל הפצע (ידוע שזאת הייתה שיטת זיהום הפצעים של הרופאה הרטה אוברהויזר).
לאחר מכן טופל הזיהום בסולפונמיד ובשאר תרופות על מנת לבחון את יעילותם.
רבים מקורבנות הניסוי מתו במהלכו וכתוצאה ממנו.
על פי בקשת הלופטוואפה ביצעו ניסויים על מנת לסייע בקביעת דרך הטיפול המידית בטייסים שנמשו לאחר שנטשו את מטוסם מעל האוקיינוס הצפוני וסבלו מהיפותרמיה.
בשנת 1942 בוצעו הניסויים שבמסגרתם הוכנסו הקורבנות למכלים המלאים במים וקרח, טמפרטורת הקורבנות נמדדה כל העת עד לעלפון או עד להגעה למצב פיזיולוגי קריטי.
ואז חומם גופם בדרכים שונות בניסיון להצילם.
בניסויים אלה השתתפו 300 קורבנות ומתוכם מתו כ-80–90 מהם.
ניסוי אחר הותיר אסירים עירומים בשטח המחנה המושלג בחודשים ינואר ופברואר למשך שעות רבות.
בניסוי זה השתתפו כ-60 קורבנות.
הניסוי נזנח מאחר שהקורבנות זעקו כל העת והיה חשש לשמיעתם על ידי תושבי כפרי האזור.
את הניסויים ערכו פרופסור ארנסט הוֹלצלוֹנֶר וד"ר א.
מיולי 1944 עד ספטמבר 1944 נערכו בדכאו ניסויים לבדיקת שיטות שונות להפיכת מי ים לניתנים לשתייה.
חלק מן הקורבנות הורעבו והוצמאו, והוזנו רק במי ים מעובדים שנקראו מי בֶּרקָה (Berkatit) שהם מי ים שהמלחים שבהם נשארו ורק טעמם שופר.
הניסויים נערכו בסדרות של מספר ימים שבהם הושקו הקורבנות בחצי ליטר עד ליטר מי ים או במי ברקה.
תוצאות הניסוי היו שאין הבדל בין מי ים למי ברקה ושניהם גורמים להתייבשות האדם.
ד"ר הרמן בקר-פרייזנג וצוותו ערכו את הניסויים.
מספטמבר 1939 עד אפריל 1945 נערכו ניסויים בזקסנהאוזן ובנצוויילר כמו גם במחנות נוספים, לבדוק את הטיפול היעיל ביותר בפגיעות שנגרמות על ידי גז חרדל.
הקורבנות נחשפו לגז, ונגרמו להם פגיעות מכוונות.
כמה מהם מתו כתוצאה מהניסוי.
מספטמבר 1942 עד דצמבר 1943 נערכו ניסויים ברוונסבריק לבחינת צמיחתן מחדש של רקמות עצם, עצבים ושרירים כמו גם להשתלת רקמות אלו מקורבן אחד למשנהו.
ממרץ 1941 עד ינואר 1945 נערכו במחנות אושוויץ ורוונסבריק וכן במחנות נוספים, ניסויים בעיקור כפוי המוני.
מטרת ניסויים אלו הייתה ליצור הליך רפואי שיתאים לעיקור מהיר של מיליוני אנשים במינימום זמן ומאמץ, וזאת כדי לאפשר יצירת עמים שיהיו כוח עבודה עבור הרייך מבלי שיוכלו להתרבות.
במסגרת תוכנית זו הועלה הרעיון לעקר 3 מיליון יהודים צעירים ובריאים מתוך 10 מיליון יהודי אירופה.
הניסויים כללו חשיפה לקרני רנטגן, ניתוחים ושימוש בסמים שונים.
הגינקולוג פרופסור קרל קלאוברג ביצע בבלוק 10 באושוויץ ניסויי עיקור.
קלאוברג תר אחר שיטה קלה וזולה לעיקור נשים.
הוא הזריק חומצה נוזלית לתוך רחמן – בלי סם מאלחש.
רוב קורבנות המחקר שלו היו נשים יהודיות או צועניות, והן סבלו מנזק בלתי הפיך ומזיהומים קשים עקב הניסויים האכזריים.
שחלות פגומות הוסרו ממקומן ונשלחו לברלין לצורך מחקר נוסף.
לפעמים הוקרנו הקורבנות בהקרנות רנטגן רבות.
חלק מהקורבנות מתו כתוצאה מהניסויים והשאר נרצחו כדי שניתן יהיה לבצע בגופן נתיחה שלאחר המוות.
ההערכה היא שמספר קורבנות הניסוי ששרדו ועוקרו נע סביב 700 נשים.
ד"ר הורסט שומאן מלשכת הפיהרר ביצע באושוויץ ניסויי עיקור בעזרת הקרנה בקרני רנטגן.
את הניסויים ביצע ד"ר שומאן בין השנים 1942 ל-1944. ניסויים אלה גרמו למקרי מוות רבים, היות שהניסויים נעשו ברמות קרינה גבוהות.
את הרעיון לניסוי העלו ד"ר ויקטור בראק בשיתוף הימלר, על מנת לענות על הצורך בעיקור המוני של האוכלוסייה היהודית, ובו במקום להשאירם כשירים לעבודות.
לשם כך גייס בראק את ד"ר שומאן, עימו הייתה לו הכרות מוקדמת כחלק מפעילותיו בתוכנית אותנסיה.
בחודש נובמבר 1942 החל ד"ר שומאן את הניסוי בבלוק 30 ולאחר מכן בבלוק 10 במחנה בירקנאו.
את הנסיינים - גברים ונשים יהודיים ויהודיות אשר הועברו למחנה אושוויץ-בירקנאו ממקומות שונים (הגברים בעיקר פולנים ויוונים, ואילו הנשים בעיקר הולנדיות ויווניות) גייס שומן לניסוי תחת הבטחה ליום חופש מעבודות הפרך במחנה.
המשתתפים הובאו למעבדת הרנטגן בה הוצב מכשיר רנטגן תוצרת חברת סימנס, שם הוקרנו, הגברים - הקרנה מכוונת לשק האשכים, והנשים - הקרנה מכוונת לאזור השחלות.
את ההקרנות ביצע שומאן באורכים שונים וזאת על מנת לבחון את משך הזמן הנחוץ לצורך השגת המטרה.
לאחר ביצוע ההקרנות, נשלחו במשתתפים חזרה אל המבנים בהם חיו מתוך מטרה לבחון בהמשך, בצורה כירורגית, את האשכים והשחלות על מנת לבחון את השפעת הקרינה ויעילות בתהליך.
למרות כוונתו של שומאן, מרבית המשתתפים הראשונים בניסוי מצאו את מותם - חלקם הועברו למקומות אחרים, חלקם מתו כתוצאה מהניסוי וחלקם נפטרו כתוצאה ממגפת הטיפוס שהתחוללה במחנה.
לאור זאת ביצע שומאן ניסוי נוסף בשנת 1943.
לאחר חלק זה של הניסוי, ביצע ד"ר שומאן, בסיוע של רופאים-אסירים (בניהם ניתן למצוא את הרופא היהודי היחיד שהשתתף בניסוי בעל כורחו, ד"ר מקסימיליאן סמואל) ניתוחים על המשתתפים בניסוי, וזאת מתוך מטרה לבחון את השפעת הקרינה על האיברים המוקרנים.
בטווח הזמן המיידי שלאחר ההקרנות, התלוננו משתתפי הניסוי על תחושות צריבה ושריפה, אודם סביב האזורים המוקרנים והופעת הפרשה מוגלתית.
בטווח הזמן המתמשך תוצאות הניסוי לא היו חד-משמעיות בדבר יעילות השיטה והצלחתה, עד שלבסוף בשנת 1944 הודה שומאן ששימוש בשיטה כירורגית עדיפה על השיטה אותה בחן.
דיווח זה מצטרף לדיווח שהוציא עוזרו של בראק, ורנר בלנקנברג להימלר ב-29 באפריל 1944 בה סיפר שהשיטה הכירורגית לוקחת בין 6 ל-7 דקות, ככה שלשיטת ההקרנות אין יתרון יחסי.
עוד באותו החודש סיים הימלר את הניסוי.
בדצמבר 1943 ובאוקטובר 1944 נערכו ניסויים במחנה בוכנוואלד לקביעת פעולתם של רעלים שונים על גוף האדם.
רבים מהם מתו כתוצאה מהרעל, או אם שרדו את הרעל הומתו למטרת נתיחה.
אסירים נוספים נורו בכדורים מורעלים לבדיקת השפעתם.
באושוויץ נערכו ניסויים בהמתת אסירים על ידי ד"ר אדוארד וירטס בהזרקת חומצה פרוסית ומתנול.
מנובמבר 1943 עד ינואר 1944 נערכו ניסויים במחנה בוכנוואלד לבדיקת ההשפעה של פגיעות זרחן במינונים המשמשים בפצצות תבערה, אשר היום מוכרים כפצצות זרחן.
יוזף מנגלה פעל במחנה הריכוז אושוויץ.
היקפה המלא של עבודתו של מנגלה לא ייוודע לעולם.
את תוצאות מחקריו, שתי משאיות עמוסות במסמכים, שלח מנגלה אל אוטמר פרייהר פון פרשוהר ממכון קייזר וילהלם.
מסמכים אלו הושמדו על ידי ורשאואר.
קורבנותיו של מנגלה נרצחו לרוב לאחר סיום הניסויים בהם למטרת נתיחתם לאחר המוות.
אמנם פעולותיו של מנגלה הן הידועות ביותר לשמצה, אך הן אינן מקרה בודד.
רופאים נאצים אחרים השתתפו בניסויים מחרידים במספר מחנות ריכוז לרבות דכאו, בוכנוואלד, רוונסבריק, זקסנהאוזן ונצוויילר.
באושוויץ גם נערכו ניסויים לצורך מחקר מחלת הסרטן על ידי שני האחים וירטס.
לאחר המלחמה נשפטו עורכי ניסויים אלו ב"משפט הרופאים בגרמניה".
המשפטים תרמו לגיבוש קוד נירנברג ובהמשכו הצהרת הלסינקי באשר לניסויים בבני אדם.
אלקלה סאמורה נולד בפרייחו דה קורדובה בשנת 1877. הוא עבד כעורך דין והיה חבר במפלגה הליברלית בספרד.
הוא נבחר לפרלמנט ומונה לכהונת שר הפיתוח בשנת 1917 ושר הביטחון ב-1922. סאמורה גם ייצג את ספרד בחבר הלאומים.
בעקבות תמיכתו של המלך אלפונסו ברודנות של מיגל פרימו דה ריברה הפך לרפובליקני והשתתף בברית של סן סבסטיאן.
לאחר ההפיכה הצבאית הכושלת באראגון הוא נכלא, אך עם עזיבת אלפונסו את ספרד, שוחרר ועמד בראש הממשלה הרפובליקנית הזמנית שהכריזה על הרפובליקה הספרדית השנייה.
לאחר הבחירות ביוני 1931 נבחר לראשות הממשלה, אולם התפטר באוקטובר בעקבות קביעת הפרדת הדת מהמדינה וצעדים אנטי-קלריקליים שהוכללו בחוקה של הרפובליקה.
ב-10 בדצמבר 1931 נבחר להיות נשיא הרפובליקה בקולותיהם של 362 מחברי הפרלמנט.
כנשיא, אלקלה סאמורה ניצל את סמכויותיו כדי לפזר את הפרלמנט פעמיים ועוד פעמים רבות לחץ לשינויים בהרכב הקואליציה, על מנת לשמר את הרפובליקה במרכז המפה הפוליטית ולמנוע ממנה לגלוש לידי הימין או השמאל.
בסוף שנת 1935 הוא סירב בכל תוקף לאפשר לחיל רובלס להקים ממשלה, למרות שהוא היה היחיד שיכל להשיג רוב פרלמנטרי.
צעדיו אלו של אלקלה סאמורה, למרות היותם בהתאם לחוקה, היו אנטי דמוקרטיים והיו שטענו כנגדו שהוא מתערב בהליכים הדמוקרטיים יותר משהמלך התערב לפני הקמת הרפובליקה.
ישנם הרואים בצעדיו אלו של אלקלה סאמורה את אחד הגורמים שדרדרו את ספרד למלחמת אזרחים.
מלחמת האזרחים הספרדית החלה בזמן בו אלקלה סאמורה שהה בסקנדינביה.
לאחר שנודע לו שמיליציות של הרפובליקנים פרצו לביתו, גנבו מרכושו ואף הוציאו את היומנים שלו מכספת הבנק בו הופקדו, הוא בחר לא לשוב לספרד במהלך המלחמה.
לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים, נפתחה נגד אלקלה סאמורה, ב-21 בספטמבר 1939, חקירה בהתאם לחוק להענשת תומכי הרפובליקה והמסייעים לה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה אלקלה סאמורה בצרפת, אולם היחס של ממשלת וישי הביא אותו בינואר 1942 להגר לארגנטינה.
עצמותיו הובאו לספרד ב-1979 והוא נקבר בבית הקברות דה לה אלמודנה במדריד.
ניסוי שטרן-גרלך (Stern-Gerlach experiment) הוא ניסוי חשוב בתחום הפיזיקה האטומית ותורת הקוונטים שבוצע על ידי הפיזיקאים הגרמנים אוטו שטרן ווולטר גרלך בשנת 1922.
הניסוי הראה כי לאטומים תנע זוויתי בדיד וגם כי לאלקטרון יש ספין.
הניסוי משמש לעיתים להדגמת עקרונות מסוימים של תורת הקוונטים.
הניסוי מתבסס על כך ששדה מגנטי לא אחיד מפעיל כוח על גופים בעלי מומנט מגנטי העוברים דרכו.
קלאסית עומד כוח זה ביחס ישר למידת השתנות השדה הלא אחיד לאורכו של ציר נתון, ולרכיב המומנט המגנטי בכיוון ציר זה של הגוף העובר דרך השדה, והוא נתון בביטוי .
לכן, כאשר חלקיקים בעלי מומנט מגנטי ידוע ואוריינטציה אקראית במרחב מועברים דרך אזור בו יש שדה מגנטי בעל גרדיאנט ידוע, ניתן למדוד בעזרת הסטייה שלהם מן המסלול המקורי את המומנט המגנטי שלהם בכיוון מסוים.
מומנט מגנטי זה תלוי בתנע הזוויתי של החלקיקים.
קלאסית, בגלל האוריינטציה האקראית של החלקיקים לפני כניסתם לשדה המגנטי, התנע הזוויתי שלהם (בכיוון מסוים) יכול לקבל רצף של ערכים, והתפלגות פגיעות החלקיקים בגלאי אמורה לשקף זאת.
ברור כי בכניסה לשדה המגנטי האוריינטציה המרחבית של אטומי הכסף הייתה אקראית.
החשיבות שבניסוי פיפס וטיילור הייתה בכך שניתן היה להסיק ממנו מסקנות יותר חד משמעיות מאשר בניסוי שטרן-גרלך באשר לגורם ההתפלגות לערכי תנע בדידים, מכיוון שבאטומי מימן פרוטון בודד ואלקטרון בודד.
מניסוי זה התברר כי מקור התנע הזוויתי בניסויים אלה הוא האלקטרון, ומכאן שלאלקטרון יש ספין (תנע זוויתי אינטרינזי).
מסקנה זו הבהירה כי זהו גם מקור ערכי התנע הבדידים בניסוי שטרן-גרלך.
התנע הזוויתי המרחבי הכולל של אטום כסף הוא אפס, אך לאטומי כסף יש מלבד קליפות אלקטרונים מלאות, אלקטרון יחיד בתת הקליפה 5s, והוא הגורם לערכי התנע הבדידים שנרשמו בניסוי.
ניסוי רתרפורד (הקרוי גם ניסוי עלה הזהב וניסוי גייגר-מרסדן) הוא ניסוי שנעשה בשנת 1909 על ידי הנס גייגר וארנסט מרסדן בהדרכתו של ארנסט רתרפורד במעבדות הפיזיקה של אוניברסיטת מנצ'סטר.
ניסוי זה תרם תרומה מכרעת לפסילת מודל עוגת הצימוקים לתיאור האטום.
גייגר ומרסדן מדדו את סטיית חלקיקי האלפא שנותבו לעלה דק מזהב.
על פי המודלים באותה העת, היו חלקיקי האלפא אמורים לסטות בזווית בת מעלות בודדות לכל היותר, אם בכלל.
אולם תוצאות הניסוי הראו שחלק קטן מהחלקיקים הוסט בזויות הגדולות הרבה יותר מ-90 מעלות.
רתרפורד הסיק מהניסוי שהמטען החיובי באטום מרוכז ביותר, באופן כזה שהוא יכול להחזיר חלקיקי אלפא העוברים מספיק קרוב אליו.
מסקנה זו הובילה לפיתוח המודל הפלנטרי.
גייגר ומרסדן הפגיזו מספר עלי מתכת שונים בחלקיקי אלפא שנוצרו בשפופרת זכוכית שהכילה בצידה האחד גז רדיום-ברומיד ובצדה השני צופתה באבץ גופרית (חומר פלואורסצנטי).
מיקרוסקופ דל-עוצמה שימש למדידת פיזור החלקיקים.
פרוצדורה זו הצריכה ישיבה בחושך במשך שעות רבות, במהלכן נדרשו גייגר ומרסדן לצפות בהבזקי אור קטנים שנוצרו כתוצאה מפגיעת חלקיקי האלפא במסך.
מגוון עלי מתכות שימשו בניסוי כגון: אלומיניום, ברזל, זהב ועופרת יחד עם עלי זהב בעובי משתנה שנוצרו מהצמדת מספר עלים יחד.
בהתחשב במסה ובתנע הגבוהים של חלקיק אלפא, התחזיות בנוגע לתוצאות הניסוי היו שהחלקיקים שיעברו דרך עלה במתכת יוסטו במספר מעלות זעיר לכל היותר, אם בכלל (כאשר מספר החלקיקים העובר את העלה יקטן ככל שהוא יתעבה) והשאר יקלטו בעלה.
אולם למרות שברוב המקרים התאמתו תחזיותיהם, אחד מכל 20,000 חלקיקים, בערך, הוסטו ביותר מ-90 מעלות.
אפילו עם עלה בעובי זעיר של 6x10-8 מטרים (בערך 200 אטומים).
התוצאות היו בניגוד לניבוי המבוסס על מודל עוגת הצימוקים.
תוצאות הניסוי גרמו תדהמה לחוקרים, שבאה לידי ביטוי בהתבטאותו של רתרפורד שאמר: "זה היה כמעט בלתי יאמן, זה כמו שתירה פגז בקוטר 15 אינצ'ים על חתיכת נייר טואלט, והוא יחזור אליך".
בתחילת 1911 פרסם רתרפורד מודל מתוקן למבנה האטום, הוא נודע כ"מודל הפלנטרי".
התוצאות הראו שאטום בעל מטען חיובי מפוזר לא ייתכן, במקום זה הוסק שהמטען החיובי מרוכז.
רתרפורד הבין שהאטום הוא ברובו חלל ריק, כשרוב מסתו מרוכזת במרכזו, בגרעין, ושהאלקטרונים מסתובבים סביבו ומוחזקים במסלולם על ידי משיכה אלקטרוסטטית.
קוטר הגרעין הוא בסביבות 10-15 מטרים, במרכז אטום שקוטרו הוא בסביבות 10-10 מטרים.
חלקיקי האלפא שפגעו בגרעין הוסטו בחוזקה.
רובם לא הוסטו כמעט בכלל מכיוון שהמרחק שלהם מהגרעין היה גדול יחסית.
המודל הפלנטרי שופר על ידי נילס בוהר למודל שנודע כמודל בוהר שהוצע בשנת 1913. לאטום על-פי רתרפורד היו מספר בעיות, העיקרית שבהן הייתה שהאלקטרונים הסובבים את הגרעין, ככל מטען מואץ, אמורים לפלוט קרינה אלקטרומגנטית (פוטונים) ואיבוד האנרגיה בדרך זו תגרום להם לנוע בספירלה ולהתנגש בגרעין תוך זמן קצר.
הניחוש של רתרפורד היה שהגרעין מעניק איזושהי "אנרגיה קושרת" שמאזנת את איבוד האנרגיה באלקטרון.
ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה הם סוג של ניסויים בבעלי חיים, שמטרתם להבטיח את בטיחותם ומרכיבם ההיפוראלרגניים של מוצרים קוסמטיים בשימוש בני אדם.
בגלל הנזק שנעשה לבעלי החיים עליהם נערכים הניסויים, פעילי זכויות בעלי חיים ואחרים מתנגדים לניסויים אלה, וכיום הם אסורים ברוב מדינות האיחוד האירופי.
השימוש בניסויים בבעלי חיים בפיתוחם של מוצרים קוסמטיים כולל ניסוי של מוצר מוגמר או של מרכיבים ממנו על בעלי חיים, למשל ארנבים ועכברים וגם חיות בית כולל כלבים וחתולים.
במקרים רבים מנסים את המוצר או החומרים על רקמות ריריות כמו עיניים, אף ופה, וכן איברים פנימיים הנחשפים במהלך הניסוי, על מנת לבדוק האם הם גורמים לתגובות אלרגיות או אחרות.
שימוש מחדש בנתונים מניסויים קודמים לרוב אינו מקובל בתעשיית הקוסמטיקה.
אין דרישה שמחייבת ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה.
בגלל ההתנגדות הציבורית לניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה, רבים מהיצרנים אומרים שהמוצרים שלהם לא נוסו על בעלי חיים.
ואמנם, הם נדרשים על ידי סטנדרטים מסחריים וחוקי הגנת הצרכן ברוב המדינות להראות שהמרכיבים והמוצרים שלהם אינם רעילים או מסכנים את בריאות הציבור, בשימוש, בהובלה ובמפעל הייצור.
ארצות הברית ויפן סופגות לעיתים קרובות ביקורת על התעקשותן על שימוש בחומרים מסוכנים, הדורשים תקנות בטיחות מחמירות, שלעיתים קרובות מלוות בניסויים בבעלי חיים.
קמעונאים מסוימים מבדילים את עצמם בשוק על ידי עמדתם בנוגע לניסויים בבעלי חיים.
הקבוצה הקואופרטיבית בממלכה המאוחדת מחזיקה באתר אינטרנט בנוגע לניסויים בתעשיית הקוסמטיקה, הכוללים הצהרות מכל הספקים שלהם לגבי השימוש שלהם בניסויים בבעלי חיים.
עד שנת 2020 סין חייבה סדרת בדיקות על מוצרי קוסמטיקה המשווקים במדינה, הכוללת ניסויים על בעלי חיים.
מסיבה זו, חברות קוסמטיקה נטולות אכזריות ויתרו על האפשרות לייצא לשוק הסיני.
בינואר 2020 אושרו בסין בדיקות חלופיות שאינן כוללות ניסויים בבעלי חיים.
במרץ 2021 סין ביטלה את החובה לערוך ניסויים בבעלי חיים על מוצרי קוסמטיקה מיובאים המסווגים "כלליים".
חובה זו עדיין חלה על מוצרי צביעת שיער, מוצרי סלסול, מסירי נמשים, מוצרים מלבינים וקרם הגנה.
ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה אסורים בהולנד, בבלגיה ובממלכה המאוחדת, וב-2002, אחרי 13 שנים של דיונים, האיחוד האירופאי הסכים לערוך איסור כמעט טוטאלי על מכירת מוצרים קוסמטיים שנוסו על בעלי חיים ברחבי האיחוד החל משנת 2009, ולאסור על כל הניסויים בבעלי חיים הקשורים בקוסמטיקה.
צרפת, ביתה של חברת הקוסמטיקה הגדולה בעולם, לוריאל, התנגדה לאיסור המוצע על ידי פתיחת תיק בבית הדין האירופי לצדק בבקשה להסיר את האיסור.
האיסור זכה גם להתנגדות על ידי הפדרציה האירופאית לרכיבים קוסמטיים, המייצגת 70 חברות בשווייץ, בבלגיה, בצרפת, בגרמניה ובאיטליה.
לדוגמה:פרוקטר אנד גמבל עושים ניסויים בבע"ח ורומסים את חוק האיחוד האירופי נגד ניסויים בבע"ח בתעשיית הטיפוח.
תחקירנית PETA, תיעדה חברת מזון של פרוקטר אנד גמבל.
אף על פי שמשרד הפנים הבריטי הפסיק להנפיק רישיונות לעריכת ניסויים של מוצרים קוסמטיים ב-1989, תרכובות שיש להן שימושים קוסמטיים ורפואיים, למשל חומרים נגד קמטים כמו זיידרם, רסטיליין ובוטוקס, עדיין מוגבלות על ידי תקנות המחייבות ניסויים בבעלי חיים.
לפי פעילים, פשיטה על מעבדה ב-2004 חשפה שמבחן ה-LD עדיין נמצא בשימוש בכל מקבץ של בוטוקס (רעלן שכאשר הוא מוחדר לווריד, הוא קטלני לבני אדם) כדי לבסס יכולת.
בשנת 2007 אושרה במליאת הכנסת הצעת חוק האוסרת ניסויים בבעלי חיים לצורך ייצור מוצרי קוסמטיקה וניקוי.
בינואר 2013 נכנס לתוקף תיקון לחוק פקודת הרוקחים, האוסר על יבוא מוצרי קוסמטיקה שנוסו על בעלי חיים.
יצרנים של קוסמטיקה שלא עורכים כלל ניסויים בבעלי חיים משתמשים בדרך כלל בשיטות הבאות כדי לבדוק את בטיחות המוצרים שלהן:
הסתמכות על חומרים טבעיים, שאינם בעלי פוטנציאל לנזק.
שימוש במודלים של תרביות תאים שהופקו ללא נזק למתנדבים, שימוש במודלים ממוחשבים, וכדומה.
הימנעות מחומרים או צירופים של חומרים שייתכן ואינם בטוחים.
ניסויים מצומצמים יותר במתנדבים אנושיים הכוללים מעקב צמוד ועליה הדרגתית ומתונה במינון החומר הנבדק.
יתרונות הבדיקה על תרביות תאים מאשר על גוף החיה:
ניתן לשלוט ביעילות רבה על כל תנאי הבדיקות, בעוד שבגוף החיה לא ניתן לשלוט על כל התנאים
בעלי חיים הנמצאים במעבדה נמצאים תחת סטרס שמשפיע על תהליכים בגוף ומשנה את תוצאות הבדיקה
ניתן להפיק תרביות מרקמות שונות ללא גרימת נזק
לכן, חוקרים רבים טוענים ששימוש בתרביות תאים היא שיטה יעילה יותר מניסויים בגוף החיה, ואין אמת בטענת התומכים בניסויים בבעלי חיים שחושבים כי ניסויים אלו דרושים על מנת לחקות את השפעת החומר על המשתמשים.
תווית הארנב היא סמל בינלאומי המאפשר איתור וזיהוי מוצרים של חברות קוסמטיקה שאינן מעורבות בניסויים בבעלי חיים.
אין בסמל הארנב כדי להוכיח שלא נעשו בעבר ניסויים על בעלי חיים לצורך קבלת רישוי למרכיבים השונים של המוצר, אלא רק להעיד שהחברה מצהירה שבעת יצור המוצר אינה מבצעת ניסויים כאלו.
חברות שלא עושות ניסויים בבעלי חיים לדוגמה: קוסמו פארם, ד"ר פישר.
ניסויים בַּחֲסָךְ לשוני הם ניסויים שנערכו פעמים אחדות לאורך ההיסטוריה, על ידי בידודם של תינוקות מהסביבה הטבעית של שפה מדוברת או שפת סימנים, כדי לגלות את אופיו היסודי של טבע האדם או את מקור השפה.
חוקר הספרות האמריקאי רוג'ר שאטק נתן לסוג זה של מחקר את הכינוי "הניסוי האסור", משום שלשם קיומו נחוץ חסך יוצא דופן במגע אנושי.
ניסויים דומים בקופי אדם, שנקטו את בידודם המוחלט מקשרים חברתיים (אף על פי שלא נועדו לבדוק כישורים לשוניים), הובילו לפסיכוזה.
ממסמכים עתיקים עולה כי ניסויים מסוג זה נערכו מפעם לפעם, אולם האותנטיות של התיעוד אינה ידועה בוודאות.
תיעוד מוקדם של ניסוי שכזה ניתן למצוא ב"היסטוריות" מאת הרודוטוס; לפי הרודוטוס, ערך המלך המצרי פסמתיך הראשון ניסוי כזה, והגיע למסקנה כי העם הפריגי קדם לעם המצרי, היות שהמילה הראשונה שאמר התינוק הייתה דומה למילה הפריגית "בֶּקוֹס", שמשמעותה לחם.
על פי המסופר, במאה ה-13 ביצע פרידריך השני ניסוי על תינוקות ללא מגע אנושי, כדי לראות אם ידברו בשפה טבעית כשיהיו בוגרים מספיק כדי לדבר.
נטען שעשה זאת כדי להתחקות אחרי השפה שקיבלו אדם וחוה מאלוהים בגן העדן.
הניסויים תועדו ב"דברי הימים" שכתב הנזיר סאלימבנה די אדם.
לדבריו, פרידריך הורה "לאמהות-אומנות ולמיניקות כי יניקו וירחֲצו את הילדים ויטפלו בהם, אבל בשום אופן שלא יפטפטו או ידברו איתם; שכן רצה לגלות אם ידברו בשפה העברית, או ביוונית, או בלטינית או בערבית, או שמא ידברו בשפתם של ההורים שהביאום לעולם.
אבל כל עמלו היה לשווא, שכן הילדים לא יכלו לחיות ללא מחיאות כף, העוויות, שעשועים עליזים ודיבור של חיבה."
כמה מאות שנים לאחר הניסוי של פרידריך השני, שלח ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, על פי המסופר, שני ילדים שיגדלו אצל אישה אילמת שהתגוררה בסביבה מבודדת על האי אינצ'קית', בניסיון לראות אם השפה היא מוּלדת או נלמדת.
מקומיים דווחו כי הילדים דיברו עברית טובה, אך היסטוריונים היו סקפטים לגבי עובדה זו (ולדעתם
הילדים השמיעו קולות שאינם שפה כלשהי).
הניסוי נערך שוב לאחר מכן על ידי אכבר, קיסר האימפריה המוגולית, אשר גרס כי יכולת הדיבור מתפתחת מהשמיעה, לכן ילדים שלא ישמעו שפה בקרבתם יהיו אילמים.
לפי תאוריית ההתקשרות, שהיא ענף בפסיכולוגיה התפתחותית, התקשרות לא מאורגנת בגיל הרך, כולל חסך לשוני, עלולה להביא לעיכוב התפתחותי חמור.
אף כי לא נעשו מחקרים מסודרים, עקב הקושי האתי שבכך, הראו מחקרים על ילדים מאומצים כי במקרים קיצוניים שבהם הם שהו בסביבה דלת גירויים בחודשים הראשונים לחייהם, הם היו שרויים ברמת סיכון גבוהה לעיכוב התפתחותי.
ככלל, ההנחה היא כי התקשרות לא מאורגנת אצל תינוקות היא גורם סיכון רציני לפסיכופתולוגיה בגיל מאוחר יותר, והיא עלולה לגרום לעיכוב התפתחותי, לפיגור שכלי, ולהפרעות נפשיות בהמשך החיים.
חסך לשוני כמאפשר היווצרות ספונטנית של שפת סימנים
הספר הלשון האבודה של העגורנים כולל בתוכו תת-עלילה המתארת את סיפור חייהם הדמיוני של שני בנים תאומים, שחיו בקרבת אתר בניה, ועקב הזנחה פושעת לא פיתחו שפת דיבור.
הנוף היחיד שראו מהחלון היה עגורנים - מנופי בנייה גדולים, בעבודתם.
אותם אחים פיתחו במהלך התפתחותם שפה עשירה, המבוססת על תנועות העגורנים באתר הבנייה, שהייתה לשון ייחודית להם, ושאיש מלבדם לא היה יכול להבין.
אף כי הסיפור נכתב כמטאפורה לתקשורת בין להט"ב בחברה הומופובית, הוא מתאים לתיאורים חברתיים של היווצרות ספונטנית של שפת סימנים, במקומות שקיים בהם חסך לשוני.
יש עדויות כתובות להתפתחות שפות סימנים בכמה כפרים באנגליה במאה ה-17, שבהם הייתה אוכלוסיית כבדי השמיעה גדולה במיוחד.
בישראל נתגלתה בשנת 2004 שפת סימנים שנוצרה באופן ספונטני בקרב כבדי השמיעה בכפר הבדואי א-סייד שבנגב.
דוגמה מרתקת היא שפת הסימנים של ניקרגואה – מקובל לראותה כדוגמה נדירה בימינו ליצירת שפה טבעית יש מאין.
עם זה, יש לציין כי ברוב המקרים אין ההשוואה בין מקרים אלה לבין חסך לשוני אצל תינוקות מתאימה במלואה, מאחר שסביר להניח כי אותם תינוקות נחשפו לשפת הסימנים של המבוגרים.
ניסויי ירבוע (Gerboise) היו סדרה של ארבעה ניסויים גרעיניים צרפתים, הראשונים בתולדות הפרויקט הגרעיני הצרפתי.
הם נערכו בשנים 1960–1961 בקרבת העיירה רגאן (Reggane) שבדרום אלג'יריה הצרפתית, וביססו את מעמדה של צרפת כמעצמה הגרעינית הרביעית בעולם.
הניסויים פתחו שרשרת של 217 ניסויים גרעיניים צרפתים, שנערכו עד לשנת 1996. בסך הכל נערכו 22 מהם באלג'יריה, בשני אתרים שונים.
יתר הניסויים נערכו באיי פולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט.
הניסויים הגיעו בתום תהליך פיתוח של פצצת ביקוע גרעיני, שהחל בשנת 1954. הם נערכו בעיצומה של מלחמת אלג'יריה באתר הניסויים הצבאיים הצרפתים CSEM (Centre Saharien d'Expérimentations Militaires).
האתר, במדבר הסהרה האלג'יראי, שימש עד אז לניסויים בטילים ורקטות.
הניסוי הראשון, ירבוע כחול, היה הניסוי הגרעיני הצרפתי הראשון בהיסטוריה.
הוא נערך ב-13 בפברואר 1960. פצצת פלוטוניום שהונחה בראש מגדל בגובה של 105 מטרים הפיקה עוצמת התפוצצות של 65 קילוטון TNT.
בהשוואה לניסויים הגרעיניים הראשונים של ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה היה הניסוי הזה רב העוצמה מכולם.
הניסוי השני, ירבוע לבן, נערך ב-1 באפריל 1960. הפעם הונח המתקן הגרעיני בעומק של כשבעה מטרים מתחת לפני הקרקע.
הושגה בו עוצמת התפוצצות של 10 קילוטון.
ההתפוצצות פערה לוע באדמה, אשר מולא בהמשך.
הניסוי השלישי, ירבוע אדום, נערך תשעה חודשים אחרי קודמו, ב-27 בדצמבר 1960. פצצה שהונחה בראש מגדל בן 50 מטר הפיקה עוצמה של שלושה קילוטון.
הניסוי הרביעי נקרא ירבוע ירוק.
הוא נערך ב-25 באפריל 1961, ארבעה ימים לאחר פרוץ מרד הגנרלים באלג'יריה, שמטרתו הייתה לחולל הפיכה צבאית בצרפת.
הניסוי עצמו היה מתוכנן מראש אך מועדו הוקדם כדי להביא להשמדת המתקן הגרעיני ולמנוע אפשרות שהמורדים יניחו עליו את ידם.
גם הפעם הונחה הפצצה על גבי מגדל בגובה של 50 מטרים.
הניסוי נועד להשיג עוצמה של 6 קילוטון לפחות, אך הושגה בו עוצמה של 500 טון בלבד.
ניסוי שדה-שובל מתקדם הוא ניסוי המתקיים במכון לחקר פיזיקת חלקיקים CERN, הבוחן היתכנות מעשית של מאיץ חלקיקים קווי, אשר יניע אלקטרונים בעזרת אלומת פרוטונים בתווך פלזמה תוך שימוש בשיטת האצת פלזמה.
כיום, מאיצי החלקיקים הגדולים ביותר שנבנו הם מאיצים מעגליים, אשר משתמשים בתדירויות רדיו כדי ליצור שדות חשמליים ובמגנטים חזקים כדי ליצור שדה מגנטי שיגרום לחלקיקים הטעונים להסתובב במאיץ.
כדי שהמתכת ממנה המאיץ בנוי תעמוד בכוחות המופעלים עליה וכשרוצים להאיץ את החלקיקים לאנרגיות גבוהות, יש להגדיל את המאיץ (כיום, למשל, קיים תכנון לבניית מאיץ חלקיקים במתקני CERN בהיקף של כ-100 ק"מ).
נוסף על כך, במאיצים מעגליים כשעורכים ניסויים על חלקיקים קטנים כמו אלקטרונים קיים איבוד רב של אנרגיה ולכן לא ניתן להגיע בעזרתם למסקנות משמעותיות.
לעומת זאת, מאיץ פלזמה קווי יכול לאפשר כוחות חשמליים גדולים פי 1000, וכך להגיע לאותה אנרגיה במאיץ באורך כ-100 מטרים בלבד.
האצה בפלזמה בעזרת אלומת פרוטונים
פלזמה הוא מצב צבירה של חומר בו האטומים מהם מורכב החומר עברו יינון והחומר מורכב מיונים חיוביים ואלקטרונים חופשיים.
כאשר מעבירים אלומת פרוטונים דרך "מרק" האלקטרונים, המטען החיובי של הפרוטונים מושך לכיוון האלומה את האלקטרונים, אולם כשהם מתקרבים אחד אל השני, האלומה כבר המשיכה בתנועתה ולכן האלקטרונים מתחילים לדחות זה את זה.
כשהאלקטרונים מתרחקים אחד מהשני, באמצע הדרך ביניהם (היכן שקודם לכן עברה אלומת הפרוטונים) נוצר מטען חשמלי חיובי יחסית למרחב סביבם ולכן האלקטרונים נמשכים שוב זה אל זה וחוזר חלילה, ונוצרת תנודה מחזורית של אלקטרונים לאורך נתיב האלומה.
תנודות אלו גורמות לכך שנוצרים שדות חשמליים במסלול האלומה שמחליפים כיוון בהתאם לתנודת האלקטרונים.
אם משגרים אלקטרון לאורך נתיב האלומה בתזמון מדויק, הוא יכול, כמו גולש גלים שמתקדם יחד עם הגל, להישאר כל הזמן תחת השפעה של שדה חשמלי שמכוון בניגוד לכיוון תנועתו ולכן, בגלל הכוח החשמלי הפועל עליו, להאיץ קדימה.
עד 2013, כל הניסויים שבחנו האצת חלקיקים בפלזמה עשו שימוש באלקטרונים או בלייזר כמניעים.
לעומת זאת, בסתיו 2013 הודיע המרכז האירופי לחקר פיזיקת חלקיקים CERN כי הם מתכוונים ליצור ניסוי בהאצת חלקיקים בפלזמה, בו אלקטרונים מואצים בעזרת פרוטונים.
מכיוון שלפרוטונים יש אנרגיה רבה יותר, השובל שהם יוצרים "דועך" לאט יותר כאשר משתמשים בלייזר כמניע ומאפשר התקדמות רבה יותר של החלקיקים המואצים.
הפרוטונים מואצים במתקן הסופר פרוטון סינכרוטרון לאנרגיה של כמה מאות GeV ומוזרקים לתא באורך של כ-10 מטרים המלא ברובידיום במצב צבירה של פלזמה.
הארה של קתודה בלייזר גורמת לפליטה של אלקטרונים (האפקט הפוטו-אלקטרי) אותם מאיצים בניסוי.
העבודות על הניסוי התחילו בסתיו 2013. בשנת 2016 מדעני CERN הצליחו לגרום לתנודות אלקטרונים בפלזמה בעזרת שימוש באלומת פרוטונים.
באוגוסט 2018 אנשי צוות הניסוי פרסמו מאמר ראשון בו תואר ניסוי שכולל גם הזרקת אלקטרונים לתא הפלזמה.
במסגרת הניסוי הצליחו להאיץ את האלקטרונים מאנרגיה של 10–20 MeV לאנרגיה של כ-2 GeV בעשרה מטרים - פי 40 יותר מאשר במאיץ המעגלי הגדול ביותר (LHC).
כיום החוקרים ממשיכים במדידות, במטרה להצליח בשנים הקרובות להאיץ אלקטרונים בסדר גודל של GeV למטר.
ניסויים קליניים בני זמננו הוא כתב עת רפואי דו חודשי עם ביקורת עמיתים המכסה ניסויים קליניים ותבניות מחקר ברפואה קלינית.
כתב העת הוקם בשנת 1980 בשם "ניסויים קליניים מבוקרים" ובשנת 2005 שונה שמו לשם הנוכחי.
כתב העת יוצא לאור על ידי חברת ההוצאה לאור אלסוויר.
על פי דיווחי ציטוטי כתבי עת, לכתב העת נמדד ב-2016 אימפקט פקטור של 2.095.
ניסיון ההפיכה ב-23 בפברואר 1899 היה ניסיון להפיכה צבאית בצרפת שהוביל פול דרולד.
אנשיו של דרולד, אשר השתייכו לכנופיות האנטישמיות והלאומניות של פריז, תכננו לשכנע כוח צבאי להפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית שלטענתם הייתה רקובה ומושחתת.
ניסיון ההפיכה נערך על רקע פרשת דרייפוס שהייתה בין המניעים העיקריים שלו.
ב-1870, על רקע מלחמת צרפת–פרוסיה, בוטלה הקיסרות השנייה, ובמקומה הוקמה הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הרפובליקה הייתה לא יציבה ובמהלך 65 שנותיה התחלפו בה לא פחות מ-101 ממשלות, כלומר חילוף ממשלה בכל 8 חודשים בממוצע.
בשנותיה הראשונות של הרפובליקה, למלוכנים נותר בה כוח רב.
בעקבות המשבר ב-16 במאי 1877, נחלש מאוד כוחם של המלוכנים, אולם הם עדיין טיפחו תקוות לחזור ולשלוט.
במהלך השנים הבאות ספגה הרפובליקה זעזועים נוספים.
הראשון היה ב-1889, כאשר הגנרל ז'ורז' בולנז'ה קיבץ סביבו תומכים ותכנן לבצע הפיכה שתהפוך אותו לדיקטטור.
עם זאת, שעת הכושר חלפה ובולנז'ה לא עשה דבר.
ב-1892 זועזעה הרפובליקה שוב במהלך "שערוריית פנמה".
בבחירות של 1893 זכו הרפובליקנים לרוב בפרלמנט, אל מול המלוכנים, הרדיקלים והסוציאליסטים.
השנים הבאות התאפיינו בממשלות מרכז לא יציבות, אשר התמקדו בעיקר במדיניות חוץ ובמדיניות קולוניאליסטית, וגילו אדישות מסוימת ביחס לסוגיות חברתיות.
אלפרד דרייפוס, קצין יהודי בצבא צרפת נעצר בחשד לריגול לטובת הקיסרות הגרמנית.
הראיות לאשמתו של דרייפוס היו קלושות ביותר, אולם לאחר משפט שנערך בין 19 ל-21 בדצמבר נקבע כי דרייפוס אשם, והוא נשלח לגלות לכל החיים באי השדים.
עם זאת, אחיו של אלפרד דרייפוס, מתייה דרייפוס הוביל קמפיין עיקש כדי להוכיח שאחיו חף מפשע.
תומכיו של מתייה גדלו מיום ליום, וכללו בסופו של דבר פוליטיקאים, עיתונאים וסופרים רבים.
הם כונו "הדרייפוסרים" או "האינטלקטואלים".
הם פעלו ללא לאות כדי שדרייפוס יקבל משפט חוזר, אולם לשווא.
אלא שבסוף שנת 1898 התגלה כי אחד המסמכים המרכזיים ששימשו להפללתו של דרייפוס, הוא זיוף (זיוף אנרי).
כעת נראה שאין מנוס מעריכת משפט חוזר.
אלא שב-16 בפברואר 1899, מת במפתיע נשיא צרפת פליקס פור.
שני המועמדים העיקריים לתפקיד היו אמיל לובה וז'יל מלין.
בעוד שלובה נחשב לנציג השמאל המתון ונודע כתומך מושבע של דרייפוס, הרי שמלין היה מקובל על הימין והתנגד בחריפות למשפט חוזר לדרייפוס.
בשנים שלפני כן, התגבר מאוד בפריז כוחן הכנופיות האנטישמיות שנודעו בכינוי "הליגות".
כנופיות אלו התחזקו עוד יותר תודות לפרשת דרייפוס, והן הפיצו תעמולה עממית-לאומנית.
המנהיג הבולט ביותר של הליגות היה פול דרולד.
מנהיגים חשובים נוספים היו ז'ול גרן ומוריס בארס.
הליגות קיבלו תמיכה כספית חשאית מהמלוכנים, שקיוו שהאידאולוגיה השמרנית שלהן תשחק לטובתם.
בחירתו של לובה הכעיסה מאוד את אנשי הליגות, אשר גמרו אומר לנקום בלובה בכל דרך אפשרית.
בטקס המינוי שלו עוררו אנשיו של גרן מהומה כזו עד שאפילו נגינת המרסייז לא נשמעה.
במקביל, התכנסו אנשיו של דרולד בכיכר הפירמידות כדי למחות על הבחירה.
דרולד נשען על פסלה המוזהב של ז'אן ד'ארק העומד בכיכר, ונשבע: "לזרוק אל מחוץ לצרפת חוקה זרה, כפי שעשתה ז'אן ד'ארק לאנגלים".
ההמונים דרשו לעלות לארמון האליזה ולבצע הפיכה כעת, אולם דרולד הצהיר: "בל נעשה דבר הערב.
באליזה מוטל עתה אדם מת שאהבתי...
ביום חמישי אעשה את המוטל עלי".
יום חמישי היה ה-23 בפברואר יום הלווייתו של פור.
דרולד החל מיד לתכנן את ההפיכה.
הוא הצהיר שהוא רוצה "4 בספטמבר צבאי בלי שפיכות דמים".
דרולד תכנן לאסוף כמה שיותר מאנשי הליגות במהלך ההלוויה, ולאחר מכן לשכנע יחד עמם את החיילים שישתתפו בהלוויה לעוד לארמון האליזה.
לאחר מכן הוא תכנן להצהיר על ביטול החוקה, ולקבוע חוקה חדשה, עממית יותר.
נודע לדרולד, כי החיילים שישתתפו בהלוויה, יתכנסו לאחר מכן בכיכר לה נאסיון, ולפיכך הוא שלח הודעה ל-25,000 אנשי הליגות להתכנס בכיכר הסמוכה, כיכר הבסטיליה.
התירוץ הרשמי לכך היה הנחת זר פרחים על קברו של פור, אולם המשטרה ניחשה את כוונותיו האמתיות והתריעה מפני ניסיון הפיכה.
דרולד בחר בז'ורז'-גבריאל דה פלייה כגנרל שיוביל את הכוח הצבאי אל ארמון האליזה.
פלייה היה אחד ממתנגדיו החריפים ביותר של דרייפוס, ונודע בהתבטאויותיו האנטישמיות.
ההלוויה התנהלה בשקט מופתי, ולאחריה מהר דרולד אל כיכר הבסטיליה.
דרולד חזה שלפחות 5,000 מאנשי הליגות יתייצבו לאחר ההלוויה, אולם בפועל הגיעו הרבה פחות.
הוא ואנשיו מיהרו לצעוד לכיכר לה נאסיון כדי להמתין שם לחיילים.
אנשי הליגות התפזרו בחלקם בכיכר עצמה וחלקם לאורך השדרה המובילה מהכיכר אל ארמון האליזה.
בינתיים, צעד פלייה עם קבוצה נוספת של אנשי הליגות לכיוון כיכר לה נאסיון, אולם ברגע האחרון הוא התחרט ועזב את המקום.
הוא ניסה לשכנע את המושל הצבאי של פריז אמיל צורלינדן למלא את התפקיד במקומו, אולם גם הוא סרב.
דרולד לא ידע על כך, וכאשר בישרו לו שחיילים מתקרבים אל הכיכר, הוא היה סבור שזהו פלייה.
דרולד ו-200 מאנשיו צעדו לכיוון החיילים המתקרבים, אולם להפתעתם גילו שזו בריגדה בפיקוד הגנרל גודריק רוז'ה.
דרולד הבין שפלייה לא יגיע, ולפיכך ניגש אל רוז'ה המופתע וצעק: "רכב אחרינו, אדוני הגנרל, רחם על המולדת, הצל את צרפת ואת הרפובליקה.
הוא הציע לדרולד והאבר לעזוב את הקרסקטין, אולם דרולד היה נחוש להפוך לקדוש מעונה ולפיכך הוא נשאר פנימה וצעק החוצה אל גרן: "לך ואמור בפריז כי אני אסיר בידי הצבא!" רוז'ה ניסה להוציא אותם החוצה בכוח, אולם בסופו של דבר נכנע לבקשתם ואסר אותם.
גרן נמלט יחד עם 60 מאנשיו אל ביתו שברחוב שאברול, אשר אותו הפך למבצר של ממש.
כעבור מצור קצר, הסכימו גרן ואנשיו להיכנע.
במשפטם, ניסו דרולד וגרן לטעון שהם ניסו להוביל מרד לאומני נגד הממשלה.
הם קיוו לקבל עונשים חמורים ולהפוך לקדושים מעונים, אולם הממשלה הייתה נחושה לא להעניק להם זאת, ולפיכך הם הואשמו רק בהפרת הסדר הציבורי ובהפגנה לא חוקית, וקיבלו קנס כספי קטן.
כישלון הקשר לא הרגיע את הרוחות, וזעם הימין כנגד הנשיא החדש, עדיין בער.
האירועים יצרו רושם שהרפובליקה בסכנה, מה שהוביל לנפילת ממשלתו של שארל דופוי ולהקמת ממשלה חדשה ב-22 ביוני בראשותו של רנה ולדק-רוסו.
דרולד וגרן הואשמו בהמשך השנה בניסיון לקשור קשר נוסף כנגד הרפובליקה, ואחרי משפט ארוך בפני הסנאט, ששימש כבית המשפט העליון, הוטלו על דרולד עשר שנות גלות (25 בינואר 1900).
הוא פרש אל העיר סן סבסטיאן שבספרד, אך חוק החנינה של 1905 אפשר לו לשוב לצרפת.
ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה, שמה הספרותי של דיוניסיה גונסאלבס פינטו, (בפורטוגזית: Nísia Floresta Brasileira Augusta; 12 באוקטובר 1810 בפאפרי, ריו גראנדה דו נורטה, ברזיל - 24 באפריל 1885 ברואן, צרפת) הייתה מחנכת, מתורגמנית, סופרת, משוררת ופמיניסטית ברזילאית.
היא נחשבת ל"פמיניסטית הברזילאית הראשונה" ובין הראשונות בכלל במאה ה -19, שפרצה גבולות ציבוריים-פרטיים על ידי פרסום יצירותיה בעיתונים, כאשר העיתונות המקומית רק התחילה.
היא גם ניהלה בית ספר לבנות בריו דה ז'ניירו וכתבה ספר המגן על זכויות נשים, ילידים ביבשת אמריקה ועבדים .
ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה נולדה ב־12 באוקטובר 1810 בפפארי, במדינת ריו גראנדה דו נורטה בצפון-מזרח ברזיל.
שמה מבית היה דיוניסיה גונסאלבס פינטו, אך תחתיו היא השתמשה בשם הספרותי שיצרה לעצמה - ניסיה פלורסטה ברסיליירה אוגוסטה.
תחת שם זה פרסמה את יצירותיה הכתובות ועימו לימדה וחיה.
כל רכיב בשם היה מכוון ומשמעותי.
'פלורסטה' על שם אדמת הוריה בה נולדה 'ברסיליירה' (ברזילאית בפורטוגזית) כהצהרה פטריוטית על הזדהותה עם ברזיל החדשה והעצמאית ו'אוגוסטה 'בהוקרה לבעלה המנוח מנואל אוגוסטו דה פאריה רושה.
היו הרבה אירועים משמעותיים בראשית חייה של פלורסטה שעיצבו את עבודתה ואת עתידה.
בשנת 1823 בהיותה בת שלוש-עשרה בלבד, נישאה פלורסטה אך חזרה במהירות למשפחתה.
חמש שנים לאחר מכן בשנת 1828 נרצח אביה של פלורסטה בהוראת חבר רב עוצמה של האליטה במדינה.
באותה שנה התחתנה עם מנואל אוגוסטו דה פאריה רושה, איתה נולדו לה שני ילדים.
מנואל אוגוסטו נפטר שבעה חודשים בלבד לאחר לידת ילדם השני, והותיר את פלורסטה לפרנס את עצמה ואת שני ילדיה הצעירים מאוד, דבר שעשתה באמצעות עיסוק בהוראה.
בשנת 1832 פרסמה פלורסטה את עבודתה הראשונה ברסיפה, וזמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה לפורטו אלגרה.