tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ונציה הייתה השער של אירופה למסחר עם המזרח וכן יצרנית של זכוכית איכותית, בעוד שפירנצה הייתה בירת המשי והתכשיטים.
העושר שעסקים אלו הביאו לאיטליה אפשר את יצירתם של פרויקטים אמנותיים גדולים, פרטיים וציבוריים, וכן הוא הביא לכך שלתושבים היה יותר זמן פנוי ללימודים.
נטען גם כי המוות השחור גרם לגל חדש של אדיקות, אותו ניתן לראות בעלייה בהזמנות של יצירות אמנות דתיות.
אולם תאוריה זו לא מסבירה לגמרי מדוע הרנסאנס התרחש דווקא באיטליה, שכן המוות השחור השפיע על אירופה כולה.
בנוסף, חוקרים מאמינים כי המוות השחור שחרר למעמד האריסטוקרטי הון שלאחר מכן הושקע בתרבות ואומנות.
קצו של צי הסוחר הערבי ועליית ציי הסחר האיטלקיים
עם נפילת בית עבאס בשל פלישת המונגולים החלו ציי הסחר הערביים, ששלטו ללא מתחרים בסחר בים התיכון, להיחלש.
בהדרגה החליפו אותם ספינות סוחר איטלקיות.
יתר על כן, קיומה של האימפריה המונגולית ששלטה באסיה ממערב עד מזרח פתח דרכי סחר חדשות רבות.
העושר החדש שזרם לערי איטליה היווה לדעת רבים גורם חשוב במימון תנועת התחייה של הרנסאנס.
לא ברור מדוע הרנסאנס החל דווקא בעיר פירנצה.
חוקרים מציינים מספר מאפיינים שהיו ייחודיים לחיים התרבותיים של פירנצה ושיכלו לגרום לתנועה תרבותית שכזו.
רבים מדגישים את התפקיד ששיחקה משפחת מדיצ'י כפטרונית ומעודדת האמנות.
לורנצו דה מדיצ'י שילם סכומי עתק לאמנים המובילים של פירנצה, כמו לאונרדו דה וינצ'י, סנדרו בוטיצ'לי ומיכלאנג'לו עבור יצירת עבודות אמנות.
אולם תקופת הרנסאנס החלה עוד לפני עלייתו של לורנצו לשלטון ואפילו לפני עלייתה לגדולה של משפחת מדיצ'י.
היסטוריונים מסוימים טוענים כי הרנסאנס נולד בפירנצה פשוט במקרה, כתוצאה מהיוולדם של אנשים גדולים ומוכשרים באזור.
אולם היסטוריונים אחרים, המאמינים כי "מקריות" כזו אינה סבירה, טוענים כי אנשים גדולים אלו עלו לגדולה הודות לתנאים התרבותיים והחברתיים של התקופה באזור.
ההומניזם לא היה ממש פילוסופיה, אלא יותר שיטת לימוד.
בניגוד לשיטה הסכולסטית, שהתמקדה בפתרון סתירות בין סופרים שונים, ההומניסטים למדו טקסטים עתיקים מקוריים והעריכו אותם באמצעות שילוב של היגיון וראיות אמפיריות.
החינוך ההומניסטי התבסס על לימוד של שירה, דקדוק, אתיקה ורטוריקה.
אנשי הרנסאנס ניסו לחדש את הרוח הקלאסית, המנוגדת לרוח הכנסייה, שהעמידה במרכז את האל ולא את אושרו של האדם בעולם הזה.
מעל לכל, ההומניסטים האמינו בכישרונו של האדם וביכולת הייחודית והמדהימה של המוח האנושי.
מלומדים הומניסטים עיצבו את הנוף האינטלקטואלי לכל אורך התקופה המודרנית המוקדמת.
פילוסופים פוליטיים כמו מקיאבלי ותומאס מור החיו את הרעיונות של המלומדים היוונים והשתמשו בהם בביקורות על הממשל המודרני.
תאולוגים מהתקופה, ובמיוחד ארסמוס ולותר, מרדו בסטטוס קוו האריסטוטלי והציגו לראשונה רעיונות מהפכניים של אמונה שהסתמכו גם הם על ההומניזם.
האידיאלים ההומניסטיים החדשים, אף על פי שהיו חילוניים בעיקרם, התפתחו בתקופה שנשלטה על ידי הנצרות באירופה ללא עוררין.
כמעט כל יצירות האמנות החדשות הוזמנו על ידי הכנסייה או הוקדשו לה.
עם זאת לרנסאנס הייתה השפעה רבה על התאולוגיה של התקופה, ובמיוחד על הדרך שבה אנשים ראו את היחסים בין האדם לאל.
רבים מהתאולוגים החשובים של התקופה, ובהם ארסמוס, תומאס מור, ז'אן קלווין ומרטין לותר, היו בעצמם הומניסטים.
הרנסאנס החל בתקופה של אי-שקט דתי.
ימי הביניים המאוחרים היו עת של אינטריגות פוליטיות שסבבו סביב האפיפיורות וששיאן היה הקרע המערבי.
בעוד שהקרע נפתר על ידי ועידת קונסטנץ בשנת 1414, במאה ה-15 הנצה תנועת הרפורמה הפנימית של הקונקיליאריזם (Conciliarism), שביקשה להגביל את כוחו של האפיפיור ולהדגיש את סמכותן של מועצות בכירי הכנסייה כנגדו.
האפיפיורות יצאה אמנם לבסוף ממאבקים אלה כאשר ידה על העליונה, אולם הטענות שהועלו כנגד השחיתות שלה, ובעיקר השחיתות המוסרית של האפיפיור אלכסנדר השישי שהואשם בין היתר במכירת מינויים כנסייתיים, בנפוטיזם ובהולדת ארבעה ממזרים, המשיכו לעלות.
אנשי כנסייה כמו ארסמוס ולותר הציעו רפורמות כנסייתיות, רובן מבוססות על ביקורת הומניסטית על הברית החדשה.
בחודש אוקטובר 1517 פרסם לותר את 95 התזות שלו, בהן הוא מוחה על הסמכות של האפיפיור ומבקר את השחיתות בכנסייה ובעיקר את מכירות כתבי המחילה.
תזות אלו הובילו לרפורמציה ולניתוק מהכנסייה הקתולית הרומאית, שלפני כן טענה להגמוניה במערב אירופה.
עוד קודם לתקופת הרנסאנס התעניינו אמנים ביצירות ריאליסטיות יותר וסימבוליות פחות ממה שהיה מקובל באמנות הנוצרית של ימי הביניים.
באמנות הכנסייתית היה עקרון הייצוגיות חשוב בהרבה מהדיוק.
אמנות הרנסאנס, לעומת זאת, העניקה חשיבות לסימטריה, קומפוזיציה, אור ופרספקטיבה.
אחד מסימני ההיכר של אמנות הרנסאנס היה התפתחותן של טכניקות פרספקטיבה ריאליסטיות.
ג'וטו די בונדונה (1267–1337) היה הראשון שהשתמש בחלל בתוך ציור, אולם רק עם פרסום כתביהם של אדריכלים כמו ברונלסקי (1377–1446) ואלברטי (1404–1472) הפרספקטיבה הוגדרה כטכניקה אמנותית רשמית.
התפתחות הפרספקטיבה הייתה חלק מנטייה רחבה יותר לכיוון הריאליזם באמנות.
למטרה זו פיתחו ציירי התקופה טכניקות נוספות, למדו את משחקי האור והצל, ואפילו, כמו במקרה של לאונרדו דה וינצ'י, למדו את האנטומיה של גוף האדם.
ביסוד השינויים הללו באמנות עמד רצון מחודש לתאר את יופיו של הטבע ולבדוק את האקסיומה של האסתטיקה.
יצירותיהם של דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ורפאל מייצגות את השיאים האמנותיים שאמנים רבים אחרים ניסו לחקות.
באותה התקופה, בהולנד, התפתחה תרבות אמנותית תוססת, והיצירות של אמנים הולנדים חשובים כמו יאן ואן אייק השפיעו על ההתפתחות של הציור באיטליה, גם מבחינה טכנית עם השימוש החדש בצבעי שמן ובבד, וגם מבחינת הסגנון עם השימוש בנטורליזם.
מאוחר יותר, יצירותיו של פיטר ברויגל האב נתנו השראה לאמנים רבים לתאר בציוריהם את חיי היום-יום.
באדריכלות, פיליפו ברונלסקי היה האמן החשוב ביותר בלימוד המבנים הקלאסיים, ועם הידע שהתגלה מחדש מכתביו של ויטרוביוס והפריחה במדע המתמטיקה הוא פיתח את סגנון הרנסאנס באדריכלות.
היצירה החשובה ביותר של ברונלסקי, שהייתה מבצע הנדסי מורכב, הייתה הכיפה של קתדרלת פירנצה, שבנייתה נמשכה 16 שנה והסתיימה בשנת 1436. היצירה הארכיטקטונית החשובה ביותר של תקופת סוף הרנסאנס הייתה בזיליקת פטרוס הקדוש, שנבנתה בתחילת המאה ה-17.
התמורות שחלו בענפי האמנות ומדעי הרוח השתקפו בתקופה דינמית של שינויים בעולם המדע.
יש הרואים בשטף פעילות זה מהפכה מדעית של ממש, שבישרה על התחלתו של העידן מודרני.
אחרים רואים בו פשוט האצה של תהליך ממושך שהחל בעת העתיקה ונמשך עד היום.
בכל מקרה, ישנה הסכמה כללית כי ברנסאנס היו שינויים משמעותיים בדרך בה ראה האדם את היקום ובשיטות בעזרתן ניסו המדענים להסביר תופעות טבעיות.
המדע והאמנות היו שלובים מאוד זה בזה בתקופת הרנסאנס, עם אמנים כמו לאונרדו דה וינצ'י שאיירו איורים מפורטים של אנטומיה וטבע.
אולם ההתפתחות החשובה ביותר של התקופה לא הייתה תגלית מסוימת, אלא דווקא תהליך שהוביל לתגליות, הנקרא "השיטה המדעית".
דרך מהפכנית זו ללמידת העולם התמקדה בראיות אמפיריות, בחשיבות המתמטיקה ובשלילת תאוריית הסיבה הסופית לטובת פילוסופיית המכניות, הטוענת כי כל התופעות הטבעיות יכולות להיות מוסברות על ידי סיבות פיזיקליות.
תומכים מוקדמים של הרעיונות הללו כללו את קופרניקוס ואת גלילאו.
השיטה המדעית החדשה הובילה לתרומות גדולות לתחומי האסטרונומיה, הפיזיקה, הביולוגיה והאנטומיה.
האסטרונומיה של ימי הביניים המאוחרים הייתה מבוססת על המודל הגאוצנטרי של תלמי, אולם מעט מאוד אסטרונומים ממש קראו את כתביו של תלמי אלא הסתמכו על מבואות וסיכומים לתאוריה שלו.
בסוף המאה ה-15 פורסם לראשונה ספר מקיף על האסטרונומיה של תלמי, שכלל בתוכו את מחקריהם של אסטרונומים מהתקופה וכן חלקים מספרים יווניים שלא היו ידועים לעולם המערבי עד אז, שהובאו מקונסטנטינופול.
ההתפתחות החשובה ביותר באסטרונומיה של תקופת הרנסאנס הייתה עבודתו של קופרניקוס (1473–1543).
קופרניקוס היה שייך לדור הראשון של אסטרונומים שחונכו בעזרת הספרים המקיפים החדשים.
בתחילת המאה ה-16 הוא החל לחקור רעיון חדש ומזעזע לזמנו לפיו כדור הארץ סובב את השמש.
הוא בילה את שארית חייו בניסיון להוכיח מתמטית את המודל ההליוצנטרי שלו, וכשהוא פרסם לבסוף את מחקריו בשנת 1543 הוא כבר היה על ערש דווי.
אולם קופרניקוס היה מדען רנסאנס ולא מהפכן כפי שחושבים, משום שהוא נהג לפי שיטותיו של תלמי ואפילו לפי סדר ההצגה שלו.
ניתן להגיד כי הרנסאנס של האסטרונומיה הסתיים עם התאוריות החדשניות של קפלר (1571–1630) וגלילאו (1564–1642).
כבר במאה ה-15 היו סופרים ואמנים באיטליה מודעים לשינויים החשובים שהתרחשו בתקופתם והשתמשו בביטויים כמו Modi Antichi (בדרך העתיקה) או Alle Romana et alla Antica (בדרך של הרומאים ושל אנשי העת העתיקה).
לפי וזארי, הייתה זו לא רק המודעות הגדלה לתקופה העתיקה שגרמה להתפתחות זו, אלא גם הרצון החדש ללמוד ולחקות את הטבע.
בתחילת הרנסאנס, חיל פרשים כבד שהורכב מאבירים עטויי שריון לוחות וחמושים ברומח וחרב ארוכה, היווה את עיקר הצבא לצד חיל רגלים כבד שהורכב משכירי חרב וחיל רגלים קל וקשתים.
בתקופה זו עדיין היה "מרוץ חימוש" בין השריון לנשק ובשדה הקרב הלוחמים הרגליים היו חמושים בעיקר בגרזן-חנית, האלברד ומגוון נשקי מוט אחרים שהותאמו במיוחד נגד שריון לוחות, עם חרב לגיבוי.
מנגד, שריון הלוחות הגיע לשיאו וסיפק הגנה טובה ללוחם, ברמה כזאת שהוא ייתר את השימוש במגן ואפשר ללובש אותו להילחם עם כלי נשק דו-ידניים.
שריונות לוחות היו זמינים רק לאבירים או לוחמים עשירים, ושאר הלוחמים השתמשו בשריונות זולים ופשוטים יותר כגון שריון שרשראות ושריון עור מחוזק.
הלוחמים חבשו גם קסדה להגנה על ראשם.
עם התפתחות כלי הירייה מבוססי אבק שריפה גבר השימוש בנשק חם, בעיקר בעקבות פיתוח הארקבוז ויותר מאוחר המוסקט, שהיו רובים יחסית אמינים וקלים לתפעול לתקופתם.
רובים אלו חדרו בקלות כל שריון, כולל שריון לוחות כבד, והביאו בהדרגה להיעלמות השריון משדה הקרב.
עם ירידת השימוש בשריון בסוף הרנסאנס (המאה ה-17), ירד גם השימוש בכלי נשק קרים כבדים וגדולים (כגון חרב דו-ידנית) והחל מעבר לרובים, רמחים ארוכים, חרבות רפייר, חרבות קלות וסיף פרשים.
חרבות שימשו יותר לדו-קרב שנעשה נפוץ בתקופה זו ופחות בשדה הקרב שם כלי הנשק העיקריים היו התותח, הרובה, הרומח וסיף פרשים.
במאה ה-15 הרנסאנס החל להתפשט במהירות ממולדתו בפירנצה, קודם לשאר חלקי איטליה ובמהרה לרחבי אירופה.
המצאת הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג איפשרה את ההעברה המהירה של הרעיונות החדשים של התקופה.
ככל שאלה התפשטו, הם השתנו והסתגלו לתרבויות המקומיות.
במאה ה-20 חוקרים החלו לחלק את תקופת הרנסאנס לתנועות מקומיות ולאומיות:
הרנסאנס שמחוץ לאיטליה נקרא בשם הרנסאנס הצפוני.
הוא הגיע תחילה לצרפת על ידי המלך שארל השמיני, לאחר פלישתו לאיטליה.
תקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון נחשבת כשיא הרנסאנס הצרפתי, משום שהוא ייבא למדינה יצירות אמנות איטלקיות והביא אמנים איטלקיים, כמו לאונרדו דה וינצ'י, ואף בנה ארמונות מרהיבים ויקרים שניצלו עד תום את הסגנון האדריכלי החדש.
סופרים, כמו פרנסואה רבלה, פייר דה רונסאר ומישל דה מונטן, וכן ציירים ומוזיקאים צרפתיים, שאבו השראה רבה מרוח הרנסאנס האיטלקי.
במחצית השנייה של המאה ה-15 הביאו עימם האיטלקים את הסגנון החדש להונגריה, בעיקר כתוצאה מהנישואין בין מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, לבתו של מלך נאפולי, ביאטריקס.
במהרה הפכה בודה לאחד המרכזים האמנותיים החשובים ביותר של הרנסאנס צפונית להרי האלפים, אך הכיבוש העות'מאני של הונגריה בשנת 1526 הביא את "הרנסאנס ההונגרי" הקצר לקיצו.
אמנים איטלקיים רבים הגיעו גם לפולין עם בונה ספורצה, בתו של דוכס מילאנו, שנישאה בשנת 1518 למלך פולין זיגמונד הראשון, ובכך תרמו להתפשטות הרנסאנס הפולני.
רוח התקופה התפשטה מצרפת אל ארצות השפלה ואל גרמניה, ולבסוף הגיעה, בשלהי המאה ה-16, לאנגליה ולסקנדינביה.
באזורים אלו הפך ההומניזם להיות קשור באופן הדוק לרפורמציה הפרוטסטנטית, והאמנות והספרות של הרנסאנס הגרמני משקפות בעיקר את המחלוקות הדתיות הרבות של התקופה.
באנגליה, סימל העידן האליזבתני את שיאו של הרנסאנס האנגלי, בעבודותיהם של סופרים אנגלים כוויליאם שייקספיר, כריסטופר מרלו וג'ון מילטון, וכן ביצירות של אמנים, אדריכלים ומלחינים אנגלים.
הרנסאנס הגיע לחצי האי האיברי דרך שטחי ממלכת אראגון על הים התיכון וכן דרך עיר המסחר החשובה ולנסיה.
בשיאו של הרנסאנס הספרדי ניתן היה למצוא סופרים חשובים כמו לופה דה וגה ומיגל דה סרוואנטס ואמנים משפיעים כמו אל גרקו.
בעוד רוח הרנסאנס עברה מאיטליה צפונה, התפשטות סימולטנית של רעיונות חדשניים בתחום המוזיקה התחוללה מצפון אירופה דרומה.
הציור של הרנסאנס האיטלקי שונה מזה של הרנסאנס הצפוני.
האמנים האיטלקיים היו בין הראשונים שציירו סצנות חילוניות והרחיקו בכך את עצמם מנושאי האמנות של ציירי ימי הביניים שהתרכזו בעיקר בנושאים נוצריים-דתיים.
אמני הרנסאנס הצפוני המשיכו בתחילה להתרכז בנושאים דתיים, כמו המהפכות הדתיות של התקופה שתוארו בידי האמן הגרמני החדשן אלברכט דירר.
מאוחר יותר, סיפקו יצירותיו של פיטר ברויגל השראה לאמנים לצייר סצנות יומיומיות במקום סצנות דתיות או קלאסיות.
בנוסף, שיכללו האחים ואן אייק הפלמיים במהלך הרנסאנס את טכניקת הציור בשמן, שאיפשרה לאמנים להפיק צבעים חזקים על משטחים קשים ששרדו מאות שנים.
רק במאה ה-19 המילה הצרפתית "רנסאנס" הפכה לשכיחה לתיאור התנועה התרבותית שהחלה במאה ה-14. תקופת הרנסאנס הוגדרה לראשונה על ידי ההיסטוריון הצרפתי ז'ול מישלה (1798–1874), בספרו משנת 1855 "ההיסטוריה של צרפת".
מישלה טען כי הרנסאנס הביא איתו התפתחות מדעית יותר מאשר אמנותית או תרבותית, וכי הוא התרחש בין סוף המאה ה-15 לאמצע המאה ה-17. כלאומן צרפתי, ניסה מישלה לייחס את הרנסאנס לצרפת ולהגדיר אותה כתנועה צרפתית.
ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט, לעומת זאת, בספרו "תרבות הרנסאנס באיטליה", תחם את הרנסאנס בין המאה ה-14 לאמצע המאה ה-16. הוא ראה בתקופה זו את היווצרות הרוח המודרנית של האינדיבידואליות, שדוכאה במהלך ימי הביניים.
ספרו של בורקהרדט היה רב-מכר והוא השפיע רבות על התפתחות הפירוש המודרני של הרנסאנס האיטלקי.
בשנים האחרונות נהוג להגדיר את הרנסאנס לא כעידן היסטורי רצוף בעל התחלה וסוף, אלא כתנועה תרבותית שהתרחשה במקומות ובתרבויות שונים במקביל.
רוב הדיון סביב הרנסאנס בתקופה האחרונה נסב סביב השאלה האם הוא היווה "שיפור" מתרבות מימי הביניים.
הן מישלה והן בורקהרדט דיברו בהתלהבות על ההתקדמות שהתחוללה בימי הרנסאנס לקראת העת החדשה, ובורקהרדט אף השווה התקדמות זו לצעיף שמוסר מעיני האדם כך שהוא יכול לראות ביתר בירור.
למרות זאת, האמנים, הסופרים והפטרונים שהיו מעורבים בתנועה החדשנית הזו כן האמינו שהם עדים לעידן חדש שהיווה מעבר חד מימי-הביניים.
ההיסטוריון ההולנדי יוהאן הויזינחה (1872–1945) הכיר בקיומו של הרנסאנס, אך הטיל ספק בהיותו שינוי חיובי.
בספרו "בסתיו ימי-הביניים" הוא טען כי הרנסאנס הייתה תקופת שקיעה ביחס לתקופת שיא ימי הביניים.
השפה הלטינית, לדוגמה, התפתחה רבות מהעידן הקלאסי והייתה עדיין שפה חיה בימי הביניים, אולם הדיבוק של הרנסאנס עם הטוהר של העת העתיקה עצר את התפתחות השפה והחזיר אותה לצורה הקלאסית שלה.
חוקרים אחרים טוענים כי הרנסאנס הייתה תקופה של מיתון כלכלי ושל האטה בהתקדמות המדעית, שהוסוותה על ידי התקדמות אמנותית.
חוקרים רבים החלו גם לטעון כי המילה "רנסאנס" טעונה מדי ומרמזת על התפתחות מתקופת ימי הביניים ה"חשוכים והפרימיטיביים".
היסטוריונים רבים מעדיפים כיום להשתמש במונח "מודרני מוקדם" כדי להגדיר את התקופה, משום שהוא נייטרלי יותר ומדגיש את היות התקופה מעבר בין ימי הביניים לעת החדשה, העת המודרנית.
רֶנֶן שוֹר הלר (6 ביולי 1952 – 26 בפברואר 2025) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק, אוצר, עיתונאי, עורך, שחקן, מורה ופעיל קולנוע ישראלי.
מייסד בית הספר סם שפיגל בירושלים ומנהלו במשך 30 שנה.
זוכה פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט לשנת 2024.
רנן שור הוא בנו של הרופא פרופסור שמואל שור, נכדו של ההיסטוריון ד"ר אלכסנדר שור, ונינו של הרב יעקב שור, מצאצאי הרב יוסף בכור שור.
דור שישי בארץ מצד אימו, לאה הלר – מורה, בת הרב אברהם זיידה הלר, איש צפת, נצר לרב שמואל הלר, מנהיג צפת במאה ה-19 ולרב יום-טוב ליפמן הלר, רבה של קרקוב במאה ה-17.
שור נולד בשכונת בית וגן בירושלים ועבר עם משפחתו בגיל 5 לתל אביב.
כנער, נמשך לעולם התיאטרון ושיחק תפקידים מרכזיים במחזות הזמר "אוליבר!" (דוג'ר החמקן, "הבימה") ו"המלך ואני" (יורש העצר, תיאטרון גיורא גודיק), הופיע בתחרות כישרונות צעירים ושימש כתב של "קול ישראל" בתוכנית הנוער "רדיועשרה".
בגיל 16 החל בפעילותו הקולנועית כחובב.
סרטו הקצר הראשון "דודה אריאלה" (1968) זכה בפרס תחרות הסרט הקצר של "קולנוע לנוער".במקביל, עבד כעוזר לצלם חתונות, עם ציוד 8 מ"מ, ובשעות הפנאי תיעד את חבריו לתיכון עירוני א' ואחר-כך בלהקת פיקוד מרכז.
תיעוד זה במצלמת 8 מ"מ פילם שימש אותו מאוחר יותר לבניית סרטו הראשון "בלוז לחופש הגדול".
שור שירת במשך שנה כחבר בלהקת פיקוד מרכז כצעיר הלהקה בה היו חברים שלמה בראבא, שלומית אהרון, עמרי ניצן, דני וסלי, דורון סלומון ושם-טוב לוי, ולאחר מכן שרת במשך 3 שנים, ככתב צבאי של "במחנה" וגלי צה"ל.
ב-1983 כתב לחוברת מיוחדת של ירחון "מוניטין" שהוקדש לעשור למלחמה את זיכרונותיו מאותה תקופה במאמר האישי "בחזרה לעמק הבכא", שעורר הדים רבים.
במקביל לעשייתו ככתב צבאי, החליף שור את מבקר הקולנוע משה נתן ושימש ככתב וכמבקר הקולנוע של במחנה.
מאמרו "הבבואה הצברית בסרטי אורי זוהר" (רבעון "קולנוע", 1978) נחשב למאמר יסוד על הקולנוע הישראלי ועל הקולנוע של אורי זוהר ומרכיבים מתוכו השפיעו על תערוכת "דלות החומר" במוזיאון תל אביב של האוצרת שרה ברייטברג-סמל.
לאחר שירותו הצבאי, שור למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ושימש במקביל ללימודיו כעוזר במאי וכמלהק של ג'אד נאמן ("מסע אלונקות") ואורי זוהר ("הצילו את המציל").
במהלך לימודיו, כתב וביים שני סרטים קצרים: "אפטר" (1977), בהשתתפות מאיה רוטשילד, מוני מושונוב, סנדרה שדה, דליק ווליניץ, שם טוב לוי וחנן יובל, מלודרמה המתרחשת בשולי מלחמת יום כיפור ומבוססת על חוויות אישיות, אשר זכתה בפרס הצילום לחנניה בר בתחרות הסרט הישראלי הקצר.
סרטו השני, "הקרב על מבצר וויליאמס" (1981), בהשתתפות עמי טראוב, סיני פתר ודורון נשר, עיבוד לסיפורו של שרגא גפני מ-1949 על חבורת לוחמים היוצאת לקרב התאבדות במלחמת תש"ח, צולם כמערבון והושפע מתצלומיו של רוברט קאפה ומסיפור הקרב על עמק הבכא.
באתר הצילומים של הסרט התרשם מיכולותיו בכתיבת דיאלוגים של דורון נשר והחל לעבוד איתו על התסריט ל"בלוז לחופש הגדול".
ב-1979 השתלם בארצות הברית בעזרת מלגת הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל כעוזר במאי – משקיף באתרי הצילום אצל הבמאים ג'ון קאסאבטס ("גלוריה") ופול מזורסקי ("וילי ופיל") ואצל התסריטאי סטיב שייגאן.
במהלך לימודיו ולאחריהם, עסק שור בביקורת וכתיבה עיונית ועיתונאית על הקולנוע הישראלי ("מושג", רבעון "קולנוע", "סקירה חודשית", גלי צה"ל, "במחנה", "אריאל"), והיה חבר מערכת רבעון "קולנוע" של המכון הישראלי לקולנוע.
הוא פעל לקידום הקולנוע הישראלי ותרבותו ובין השאר היה ממקימי ומפעילי קבוצת קי"ץ (קולנוע ישראלי צעיר), לצד עוזי פרס, ניסים דיין, יעוד לבנון ורחל נאמן, וממנסחי מניפסט קי"ץ שקרא ליצירת גל חדש של קולנוע ישראלי לא-ממוסחר, בעקבות הקולנוע הגרמני החדש של שנות ה-70.
כתסריטאי ועורך תסריטים, כתב שור את התסריטים לסרטיו הקצרים, שימש כיועץ תסריט לאורי זוהר, היה שותף לכתיבת התסריט "מסע אלונקות" (בימוי: ג'אד נאמן, 1976), ערך את תסריטי סדרת "שיעור מולדת" (1998–2001) וערך את תסריט הסרט "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן, 2002).
בין השנים 1979 ל-1982 לימד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב סדנאות בימוי וקורסים עיוניים והכניס, לראשונה, לתוכנית הלימודים של החוג קורסים על קולנוע ישראלי וקולנוע ישראלי קצר.
במקביל לעשייתו הקולנועית והעיונית, המשיך שור כסטודנט אקטיביסטי בפעילות ציבורית יזמית בזירת הקולנוע הישראלי.
שור הגה ויזם עם ג'אד נאמן ויעוד לבנון ב-1978 את הקמת קרן הקולנוע הישראלי.
הקמת הקרן – שמשמעותה העברת התמיכה הציבורית ממשרד המסחר והתעשייה שייצג את המפיקים, המפיצים ובעלי בתי קולנוע למשרד החינוך והתרבות, על מנת שייצג את הבמאים, העומדים במרכז היצירה – יצרה מהפכה בעולם הקולנוע הישראלי.
כמו כן, פעל לקידום מורשת חלוצי הקולנוע הישראלי ובית צבי העניק ביוזמתו הכרה ממסדית ראשונה של עמית כבוד ליוצרי הקולנוע נתן אקסלרוד (1984) ודוד פרלוב (1985).
בשנת 1985 תיעד בסרטו הקצר "חתונה בירושלים" את חתונת ילדיהם החוזרים בתשובה של אורי זוהר ואריק איינשטיין.
הסרט זכה להצלחה נדירה לסרט קצר, פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה והוקרן בבתי-קולנוע מסחריים ברחבי הארץ בהגדלה ל-35 מ"מ לפני סרטם הראשון של האחים כהן "רציחות פשוטות".
לאחר מותו של איינשטיין הפך הסרט ללהיט ויראלי וצפו בו מעל 100,000 איש.
לסרט נערכה רסטורציה ב-2016 בהוצאת סינמטק ירושלים וארכיון ישראל לסרטים, והוא פתח את פסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים, 2016.
ב-1985 פרש מעבודתו ב"בית צבי" והתמקד בהכנות לצילום סרטו הראשון "בלוז לחופש הגדול" (1987), על-פי תסריט של דורון נשר, בהפקת אילן דה פריס ובהשתתפותם של יואב צפיר, שחר סגל, דור צויגנבום, שרון בר-זיו, עדנה פלידל ומיקי קם.
הסרט זכה בפרס "מנורת הכסף" (פרס אופיר דאז) בקטגוריות הסרט, התסריט והמוזיקה, בפרס הסרט המצטיין בפסטיבל הישראלי בניו יורק – לוס אנג'לס, ובפרס חביב הקהל בפסטיבל שיקגו.
הסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים 1987, הוקרן ב-30 פסטיבלים בין-לאומיים, וזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
במשך השנים הפך לסרט פולחן ערכי, מעין "שיער" ישראלי.
הסרט, המבוסס על חוויותיו של שור מתקופת "מכתב השמיניסטים" בתל אביב של 1970, השפיע על כתיבת מכתבי שמיניסטים נוספים בשנות ה-90.
תוך כדי מסעות בפסטיבלים עם בלוז לחופש הגדול פיתח את הפרויקט הבא שלו – סרט תיעודי/עלילתי "ממזר ומלך" על אורי זוהר.
לאחר דיאלוג של כשנה וחצי החליטה קרן הקולנוע הישראלי שלא להשקיע בפרויקט בטענה שאינם משקיעים בסרטי תעודה.
התשובה הבירוקרטית המריצה אותו ליזום תוך מספר שנים את הקמת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ביולי 1989, בגיל 37, נבחר שור על ידי רות חשין, מנהלת קרן ירושלים ואבנר שלו, ראש מינהל התרבות במשרד החינוך והתרבות, להקים את "בית הספר לקולנוע - ירושלים", לימים "בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים", מייסוד משרד החינוך והתרבות והקרן לירושלים, אותו ניהל עד שנת 2019.
בבית הספר "סם שפיגל" בנה שור קהילה קולנועית תומכת בתלמידיה ובבוגריה, "סולידריות של בודדים", כהגדרתו.
הוא ניסח תפיסת עולם המשלבת בין ה"איך" (של "בית צבי") ל"מה" (של החוג לקולנוע בתל אביב) בעזרת מתודות הוראה, הפקה, תמיכה ושיווק ששינו את פני הקולנוע הישראלי הקצר ואת מעמדו הבין-לאומי.
בית הספר נחשב אחד מבתי-הספר לקולנוע המובילים בעולם, זכה ב-430 פרסים בין-לאומיים – ובהם 16 פעמים בפרס בית הספר הטוב בעולם, ונערכו לו מחוות והוקרות ב-190 פסטיבלים בין-לאומיים (ובהם ברלין, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, רוטרדם, סארייבו, הוואנה, המפטונס, חיפה וירושלים).
בשנת 2016 ערכה אוניברסיטת קיימברידג' מחווה בת 8 שבועות רצופים לבית הספר עם שור ושמונה מבוגריו.
ב-1992–1993 יזם הקמת קרן ציבורית מרכזית נוספת – הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, אשר מטרתה הייתה טיפוח קולנוע תיעודי עצמאי ישראלי, ואשר הובילה לנפח וחירות עשייה מחוץ לערוץ הראשון, ומאוחר יותר לפריצת הדרך של הקולנוע התיעודי הישראלי ולהקמת פסטיבל דוקאביב, פורום היוצרים הדוקומנטריים וקרן קו-פרו לשיווק סרטי תעודה.
בשנת 1992 דאג שור, יחד עם ג'אד נאמן, שכיהן אז כראש החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, לשלב את בתי-הספר הישראליים לקולנוע כחלק מאיגוד בתי-הספר של אירופה, GEECT.
בשנת 2000 נבחר שור על ידי 70 עמיתיו המנהלים כנשיא בתי הספר לקולנוע של אירופה, ובמהלך ארבע שנות כהונתו יזם וערך כנסים בפריז, הלסינקי, ברלין, סטוקהולם וברטיסלאבה, מתוך חתירה לאפיון הקולנוע האירופאי מול הקולנוע האמריקאי ולקידום מעמדו של המפיק היזם-יוצר.
הוא התווה מסגרת כנסים תחת הכותרת "School's Best Kept Secrets" בה חולקים בתי הספר של אירופה את "סודותיהם" במאמץ הדדי לשיפור בתי הספר.
במסגרת תפקידו, פעל מול האקדמיה האירופית לקולנוע, בנשיאות הבמאי הגרמני וים ונדרס והוביל לשילוב ישראל כחברה באקדמיה האירופית לקולנוע.
הסדרה, אשר זכתה ב-6 פרסי וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובהקרנת שניים מסרטיה ("עבדי השם" ו"מסעות ג'יימס בארץ הקודש") בפסטיבל קאן, נוצרה בתקופה בה ההזדמנויות לעבוד בתחום היצירה הדרמטית היו נדירות, והבמה שהעמיד שור עבור יוצרים צעירים ליצירת דרמת הביכורים שלהם פילסה את דרכם למרכז המפה של הקולנוע והטלוויזיה בישראל.
בשנת 2001 הקים עם ג'אד נאמן, בכספי התאחדות בעלי בתי הקולנוע, את קרן גלפנד לסרטים קצרים שנועדה לסייע לסטודנטים לקולנוע במלגות עידוד לעשיית סרטיהם.
מאז הקמתה תמכה הקרן בכ-200 סרטי סטודנטים מכל בתי הספר לקולנוע בישראל ובסרטים קצרים עצמאיים.
בשנת 2004, במסגרת חברותו בוועד המנהל בארגון הידידות אוסטרליה-ישראל (AICE), הגה את הקמת פסטיבל הקולנוע הישראלי באוסטרליה, פסטיבל שהוקם על ידי יו"ר העמותה, אלבר דדון.
בשנים 2007–2008 יזם את הקמתם של שני סינמטקים – סינמטק הרצליה וסינמטק חולון, שנפתחו בקיץ 2008 כחלק מתפיסתו האסטרטגית לקדם את תרבות הקולנוע, לשנות את מפת ההפצה בישראל הנשלטת על ידי רשתות מסחריות ולהקים אופציה להפצת סרטים ישראליים ועצמאיים ברחבי ישראל.
בנוסף, יזם ב-2008 את הקמת קרן הקולנוע האזורית-עירונית הראשונה בישראל, המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, שנוסדה ביוני 2008 במטרה לשנות את הדימוי הממלכתי והסטריאוטיפי של ירושלים באמצעות הפקת סרטי עלילה וסדרות טלוויזיה.
שור ניסח את האידאולוגיה של הקרן, רתם את הרשות לפיתוח ירושלים, שימש כיושב ראש הוועד המנהל הראשון של הקרן, ועיצב עם הרשות לפיתוח ירושלים את דפוס הפעולה שלה: תיקצוב נוסף לקולנוע הישראלי ממשרד האוצר (מחוץ לחוק הקולנוע) ואלטרנטיבה לקולנוע ה"תל אביבי".
בשנותיה הראשונות עודדה הקרן כ-45 סרטי עלילה, סדרות טלוויזיה והפקות בין-לאומיות בירושלים.
בשנת 2007 יצא לביים את סרטו השני "הבודדים", עשרים שנים לאחר בלוז לחופש הגדול, על פי תסריט שכתב עם משה זונדר, גיא מאירסון וניר ברגמן ובהפקת אסף אמיר.
הסרט מביא את סיפורם של שני חיילים בודדים, לוחמי חטיבת גולני, שמורשעים במכירת נשק לחמאס ונידונים לארבע שנות מאסר.
בעקבות יחס משפיל ומבזה של מערכת הכליאה הצבאית הם יוצאים למרד וחוטפים את מדריכי הכליאה.
הסרט נכתב בהשראת אירועים שהתרחשו ב-1997 בכלא 6 ומשתתפים בו בתפקידים הראשיים שחקנים לא מקצועיים: אנטון (קלין) אוסטרובסקי, ראפר פוליטי, וסשה אגרונוב, סטודנט בבית הספר "סם שפיגל".
"הבודדים" נבחר לפתוח את פסטיבל קולנוע דרום ביוני 2009 וזכה בפרס הפסטיבל, התחרה בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2009 וזכה בציון לשבח לשלושת שחקניו (אגרונוב, אוסטרובסקי ורותם זיסמן-כהן).
הוא היה מועמד ל-11 פרסי אופיר, וזכה בפרס השחקן לסשה אגרונוב.
הסרט זכה בפרס הסרט בפסטיבל OPEN DOEK בבלגיה והוקרן בעשרות פסטיבלים בין-לאומיים ובהם: פוסאן, קוריאה (בכורה בין-לאומית), סיאטל, קייפטאון ועוד.
למרות ההערכה והפרסים כשל הסרט בקופות.
במרץ 2009 זכה בפרס "אות ירושלים" של שבועון "כל העיר" על "פעילותו לקידום תרבות הקולנוע בישראל ובירושלים וחיזוק תדמיתה של ירושלים כעיר מרכזית בארץ ובעולם".
ביולי 2009 זכה בית הספר סם שפיגל בפרס הוקרה מיוחד של פסטיבל הקולנוע ירושלים על כי "לאורך שני עשורי פעילותו העמיד בית הספר שורה של בוגרים שהשתלבו בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה הישראלים וקידמו אותם למחוזות מופלאים.
בית הספר היווה מודל חיקוי לשאר בתי הספר לקולנוע בישראל בכל הקשור לשיטות הלימוד, קידום הבוגרים והפעילות הבין-לאומית, לרבות רטרוספקטיבה ב-MoMA, רוטרדם, מוסקבה ועוד."
בנובמבר 2009 חגג בית הספר 20 שנה.
מסגרת החגיגות כללה הבאתו של וים ונדרס לסדנת אמן וכנס אותו יזם בסינמטק ירושלים תחת הכותרת "כנס בית הספר סם שפיגל: חזון לקולנוע ישראלי" בו טוו 30 אנשי קולנוע ותרבות ישראליים את חזונם על הקולנוע הישראלי בעשור הקרוב.
הכנס עורר הד תקשורתי רב ועורר ויכוח נוקב בתוך קהילת הקולנוע הישראלי תחת הסוגיה עד כמה הצלחתו של הקולנוע הישראלי עתה בעולם היא טרנד חולף, עד כמה שורשיה נטועים בעשייה המקומית או מושפעים מציפיות אירופאיות ל"נרטיב ישראלי" מוסכם ועוד.
הכנסים הבאים שערך עם תלמידיו, "כנס הסצנה האהובה עליי" (2010), "כנס הגיבור הקולנועי" (2011) ו"כנס הקלוזאפ" (2012), הביאו כל אחד למעלה מ-2,000 אנשים לסינמטק ירושלים וסינמטק ת"א (כנס הקומדיה 2013).
בשנת 2011 יזם במסגרת בית הספר את החממה הבין-לאומית לקולנוע ירושלים, החממה השלישית מסוגה בעולם, במטרה להפוך את ירושלים למרכז תוכן והפקות בין-לאומי ליוצרים צעירים מבטיחים מרחבי העולם.
החממה מיועדת ל-12 במאים-כותבים שיגיעו מדי שנה לירושלים מרחבי העולם ומישראל לכתיבת סרט עלילה ראשון או שני באורך מלא בסיוע של עורכי התסריט מהטובים בעולם.
הבמאים התחרו על מענק הפקה של 100,000 דולר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2012. הפרויקט יצא לדרך בתקציב שנתי של 400,000 דולר בתמיכת מנהל התרבות, הרשות לפיתוח ירושלים, מפעל הפיס, קרן ברכה, קרן ירושלים ומשרד החוץ.
בפרס המחזור הראשון של החממה זכה פיליפ לאקוט מחוף השנהב על סרטו "RUN".
"הגננת" של נדב לפיד ו"RUN" נבחרו להקרנה בפסטיבל קאן 2014. "הבן של שאול" של הבמאי ההונגרי לאסלו נמש זכה ב־Grand Prix של פסטיבל קאן 2015, ובפרס אוסקר לסרט הזר 2015.
בשנת 2012 פעל כיוזם וכעורך (יחד עם איתן גרין, עליזה ציגלר, מרט פרחומובסקי ומאיה הפנר) להוצאת ספר תסריטיו של אברהם הפנר, בהוצאת "כתר".
בשנת 2013 יזם במסגרת בית הספר את ההוצאה לאור למהדורה המחודשת של "קשת קולנוע", גיליון כתב העת ששינה את פני תרבות הקולנוע בישראל ובמרכזו ריאיון בן 73 העמודים של משה נתן עם דוד פרלוב.
בשנת 2013, במלאת 50 שנה לסרטו התיעודי של דוד פרלוב "בירושלים", הוא יזם סרט תיעודי באורך מלא, "עקבות בירושלים" של תלמידי ובוגרי בית הספר בהשראת אבן הדרך המרכזית של הקולנוע הישראלי התיעודי המודרני ואחד מגדולי יוצריו.
הסרט עורר תהודה רבה בישראל ובעולם והוקרן באותו יום במלאת עשור למותו של פרלוב ב-50 מקומות, ב-41 מדינות וביניהן גרמניה, הודו, ארגנטינה, ניגריה, קוריאה הדרומית וארצות הברית ב-MoMA.
בשנת 2013 שימש כיו"ר פסטיבל הקולנוע הבין-לאומי יוצרים מציאות של עמותת שק"ל.
ביולי 2014 יזם, במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים, ערב מחווה של בית הספר למפיק-במאי מיכה שגריר.
בערב "סיפורי מיכה" שערך עם הבוגרים דוד אופק ויוסי מדמוני נרקמה דרכו רבת העלילות של שגריר כמפיק-במאי במשך 50 שנה (1965–2014).
בדצמבר 2014 הקים קרן קולנוע חמישית – קרן פיצ'ר ראשון לבוגרי סם שפיגל.
הקרן תעניק מדי שנה 100,000 דולר כפרס לתסריט מצטיין של בוגרי בית הספר לדורותיו, בשיתוף עם חברת ההפקה והפצה הצרפתית ARP Sélection.
חבר השופטים של הפרס בשנה הראשונה: הבמאי ארי פולמן, מנהל פסטיבל ונציה אלברטו ברברה, המנהל האמנותי של פסטיבל טורונטו קמרון ביילי, מישל הלברשטט מנהלת שותפה ב-ARP Sélection ורנן שור.
באירוע 25 שנה לבית הספר במרץ 2015 הוכרז הזוכה הראשון: "היום שאחרי לכתי" של נמרוד אלדר.
באוגוסט 2015 יזם בשיתוף עם "הארץ" את תחרות התסריט הקצר השנתית, מקבילה לתחרות הסיפור הקצר עם מענק הפקה נלווה של 150 אלף ש"ח למימוש התסריט.
במהלך שנותיו כמנהל סם שפיגל ליווה את תהליך הכתיבה, הבימוי וההקרנה של כ-500 סרטים קצרים.
בשנים 2013–2016 החל לפעול לקידום רסטורציה לסרטי קולנוע ישראליים קצרים ובהם "בירושלים" (דוד פרלוב, 1963), "עכשיו כשנשארו החברה הטובים" (דוד טור, 1977), "סרט לילה" (גור הלר, 1985), "לאט יותר" (אברהם הפנר, 1968) וסרטו "בלוז לחופש הגדול".
בשנת 16–2015 הופיע בתפקיד עצמו בסדרות הטלוויזיה "התסריטאי" (סייד קשוע), ו"האחיות המוצלחות שלי" (גורי אלפי), שכתבו בוגרות בית הספר גלית חוגי ונעה ארנברג.
בינואר 2017 קיבל תואר אביר מסדר האומנויות והספרות של רפובליקת צרפת.
שור שימש כשופט בתחרויות ופסטיבלים רבים וביניהם: פסטיבל סראייבו (2016), פסטיבל ברלין (2011), פסטיבל סראייבו (2011), פסטיבל דוקאביב (2009) ופרס ישראל (2004).
הוא ערך סדנאות אמן על המתודה של סם שפיגל בבתי ספר לקולנוע בסארייבו, איסטנבול, ברלין, ניו-יורק וסאן חוזה.
בפברואר 2015 הסיר את מועמדותו לפרס ישראל לקולנוע בעקבות התערבות של ראש הממשלה בנימין נתניהו במינוי ועדות השיפוט בתחומי הספרות וקולנוע.
בחודש אפריל 2019 הודיע על כוונתו לפרוש מניהול "סם שפיגל", וכהונתו הסתיימה בדצמבר 2019.
עם פרישתו מבית הספר, בדצמבר 2019 פתח את הוצאת הספרים "שור הלר".
בשנת 2022 הוציא לאור כמו"ל וכעורך את "ובכל זאת מתלקח האור" מאת דודתו, ציפורה הלר, ואת "גיבור בעל כורחי" על סבו, הרב אברהם הלר.
הספר שימש אותו כבסיס לסרטו התיעודי באורך מלא "המעורר", שהוקרן במאי 2024 בבכורה בפסטיבל דוקאביב ומיוני אותה שנה בסינמטקים ברחבי ישראל.
ב-2024 זכה שור בפרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות וספורט, על הוקרה והכרה של החברה הישראלית ביוצר הקולנוע וביצירתו, הערכה לפועלו ותרומתו לקידום והעשרת תחומי אמנות הקולנוע בישראל.
שור היה חבר האקדמיה האירופית לקולנוע, האקדמיה הישראלית לקולנוע ובפורום היוצרים התיעודיים.
הוא נפטר ב-26 בפברואר 2025, בגיל 72, כתוצאה מהתקף לב.
בתו היא המוזיקאית גאיה פלדהיים-שור.
"בלוז לחופש הגדול" (סרט עלילתי, 97 דקות, 1987) – (DVD בהוצאת NMC יונייטד) רסטורציה והפצה מסחרית ב-2016.
"הבודדים" (2009, DVD בהוצאת סרטי לב)
"הקרב על מבצר וויליאמס" (1981)
"לא לשידור" (יעוד לבנון, 1981) – מפיק שותף, מפיק בפועל
"שחורים לארץ המובטחת" (מדלן עלי, 1992) – מפיק שותף
"המורה למשחק – ביוגרפיה קולנועית של ניסן נתיב" (שלומי חיון, 2010) – מפיק שותף
"דיאלוג משולש" (סרט תיעודי באורך מלא, קופרודוקציה עם בתי הספר של קלן וורשה, 2009)
HIVES (קו-פרודוקציה של 6 בתי ספר באירופה, 2012)
"היה שלום פטר שוורץ" (יעל ראובני, 2013)
"מסע אלונקות" (בימוי: ג'אד נאמן, 1976) – תסריטאי שותף
"לכיש" (בימוי: אמיל קנבל, 1976, כתיבת קריינות)
רנצו פיאנו (באיטלקית: Renzo Piano; נולד ב-14 בספטמבר 1937) הוא אדריכל איטלקי זוכה פרס פריצקר לאדריכלות לשנת 1998.
פיאנו נולד בג'נובה והוא חי ומנהל את משרדו בעיר זו עד היום.
למד במכון הפוליטכני של מילאנו ועבד בראשית דרכו במשרדו של לואי קאהן (1965–1970).
משנת 1971 ועד 1977 עבד בשותפות עם האדריכל הבריטי ריצ'רד רוג'רס ובתקופה זו זכו השניים להצלחה ופרסום רב בתחום.
המבנה הידוע ביותר שתכננו יחדיו הוא מרכז פומפידו בפריז, מבנה שנוי במחלוקת בעל השפעה רבה על האדריכלות של סוף המאה ה-20.
סגנונו של פיאנו מתאפיין בעיקר בשימוש מקורי בטכנולוגיות בנייה ופיתוחם של פרטי בניין חדשים ומורכבים ובעלי ערך אסתטי רב.
כמו כן, ידועים הפרויקטים שלו בגישתם האקולוגית של בנייה ירוקה.
ב-1988 זכה בפרס פריצקר היוקרתי לאדריכלות וגם זכה למעמד של "שגריר של רצון טוב" מטעם אונסק"ו.
בנובמבר 2011 מונה לסנאטור לכל החיים בסנאט של הרפובליקה.
מרכז ז'ורז' פומפידו, פריז, 1977
בניין אוסף מניל (Mennil Collection), יוסטון 1986
נמל התעופה הבינ"ל קנסאי של אוסקה, 1988
מרכז תרבות ז'אן-מארי טז'יבאו, קלדוניה החדשה, 1991–1998
ביתן רנצו פיאנו במוזיאון קימבל לאמנות, 2013
בניין הניו יורק טיימס, ניו יורק
מרכז האמנות בוטין (Centro de Arte Botín) בסנטנדר בספרד (2012-2017) - קרלוס סאורה ביים סרט על הקמת הבניין.
מרכז התרבות של קרן סטברוס ניארכוס באתונה יוון הכולל את בית האופרה החדש של אתונה (2016)
רנסאנס הייתה להקת רוק מתקדם בריטי שפעלה בשנות השבעים.
ההרכב ניגן בסגנון המכונה "רוק סימפוני" ובשנות פעילותם הוציאו כ-27 אלבומים, ביניהם אלבומי אולפן ואוספים.
בולט במיוחד הוא האלבום המצליח "שחרזדה וסיפורים אחרים", פרשנות יצירתית ליצירה המפורסמת של המלחין הקלאסי רימסקי-קורסקוב.
חברי להקת ציפורי החצר לשעבר, פול סמית', קית' רלף (גיטרה וקולות) וג'ים מק'קרטי (תופים) הקימו את ההרכב שסגנונו נע בין רוק, פולק ומוזיקה קלאסית.
הבסיסט לואיס קנאמו והפסנתרן ג'ון הווקאן, וכן אחותו של רלף, ג'יין (קולות).
אלבומם הראשון הופק על ידי סמית', אבל נגנז במהרה עקב שינויים בהרכב.
הלהקה הוציאה שני אלבומים דרך החברות אלקטרה ואיילנד לפני שגובש ההרכב המוכר שלה.
ההרכב החדש, שמהווה את ההרכב המוכר של להקת רנסאנס, כלל את אנני הסלם (קולות), מייקל דאנפורד (גיטרה אקוסטית), ג'ון טאוט (קלידים), ג'ון קאמפ (גיטרה בס וקולות) וטאראנס סוליבאן (תופים).
האלבום הראשון בהרכב זה יצא ב-1972 בשם Prologue (פרולוג).
המוזיקה באלבום הולחנה על ידי מק'קרטי ודאנפורד, ומילים מאת המשוררת בטי טאצ'ר.
בשנות השבעים הלהקה נהנתה מהצלחה מסחרית כאשר סגנונה היה בעיקר רוק-פולק עם נגיעות קלאסיות.
הלהקה הכניסה לשירים שלה ציטוטים ואזכורים של גדולי המלחינים, ביניהם: באך, שופן, אלבינוני, דביסי, רחמנינוב, רימסקי-קורסקוב ופרוקופייב.
הסינגל המצליח ביותר שלהם היה "Northern Lights", שהגיע למקום העשירי במצעדים בקיץ 1978.
ב-1978 נמתחה על הלהקה ביקורת מצד המעריצים בעקבות הוצאת האלבום "Azure D'or"; לטענת המעריצים, הלהקה שינתה כיוון מוזיקלי וסגנונה הפך טכני יותר וכלל שימוש רב בסינתיסייזר, מהלך שנעשה על ידי רוב להקות הרוק המתקדם באותו זמן.
מאוחר יותר עזבו טאוט וסאליבן את הלהקה, וביחד עם הלחץ שלילי מחברות התקליטים ועומס הרב של סיבובי הופעות, הלהקה התפרקה.
דאנפורד וקאמפ הוציאו צמד אלבומים בשנות השמונים ואז נפרדו אף הם.
בשנות התשעים הסלם ודאנפורד (בנפרד) הופיעו עם להקות שונות תחת השם רנסאנס, ואף הוציאו כמה אלבומים.
בשנת 2000 הלהקה התאחדה והוציאה אלבום בשם טוסקני (Tuscany) והופיעו בלונדון ולאחר מכן יצאו למסע הופעות קצר ביפן.
ב-2005 פרסמו הודעה בעיתונות כי הלהקה התפרקה באופן סופי ולא תשוב להתאחד.
הם הוציאו אלבום חדש ב-2013 בשם "Grandine il Vento", אשר ניתן להורדה באינטרנט.
להקת רנסאנס הופיעה בישראל בספטמבר 1980 ובאפריל 2015.
רננה לשם בן-גוריון (29 במרץ 1925 – 20 במאי 2008) הייתה מיקרוביולוגית ישראלית, ממייסדי המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה (לצדו של פרופ' אלכסנדר קינן) וסגנית יו"ר המכון, ופרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לשם נולדה בירושלים בשנת 1925, בתם של פולה ודוד בן-גוריון, מראשי המדינה שבדרך (ולימים ראש ממשלת ישראל, הראשון).
רננה הייתה בתם הצעירה, אחותם של גאולה ושל עמוס, והיחידה מבין השלושה שנולדה בארץ.
בצעירותה הושפעה מאוד מספרו של זאב ז'בוטינסקי "שמשון", ובעקבות זאת ביקשה ממכריה לתקופה מסוימת לקרוא לה סמדר.
בהתקפה על שיירת הדסה ב-13 באפריל 1948, נהרג ארוסה של בן-גוריון, שהיה אז סטודנט צעיר.
בשנת 1950 קיבלה בן-גוריון תואר מוסמך במדעים בבקטריולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשט"ו-1956 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בבקטריולוגיה, "מחקר הגורמים המתנים את אלימות חיידק הדבר".
ב-1956 נישאה לדוד (דולי) לשם, מהנדס אווירונאוטיקה.
בשנים 1957–1958 עשתה פוסט-דוקטורט במכון פסטר לצדו של פרנסואה ז'קוב.
משנת 1953 שימשה לשם כחוקרת במחלקה לגנטיקה בקטריאלית במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.
בשנת 1969 החלה לכהן כפרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לשם הייתה חברת מועצת המכון למורשת בן-גוריון וחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.
לשם לא הייתה מעורבת בפוליטיקה, אך יצאה מספר פעמים מחוץ לישראל בשליחויות ציוניות, בהן ביקור אצל יהודי מוסקבה ב-1958. כמו כן, הופיעה באירועים שונים בהשתתפות הוריה, כגון פגישה עם נשיא צרפת שארל דה גול, עם יוליאנה, מלכת הולנד ועם מלך דנמרק.
לשם הייתה פעילה עד שחלתה במחלת אלצהיימר.
נפטרה בנתניה ב-21 במאי 2008, בגיל 83. נקברה בקיבוץ שפיים.
הותירה אחריה בן יחיד, אורי לשם בן-גוריון.
רננה רז (נולדה ב-29 ביולי 1978) היא רקדנית, כוריאוגרפית, שחקנית וזמרת ישראלית.
רז נולדה בפתח תקווה לאם מורה לתנ"ך ולאב שעסק בשיווק.
היא החלה לרקוד בגיל 5 אצל המורה למחול מרים קופמן ולמדה בבית הספר התיכון לאומנויות על שם תלמה ילין.
היא למדה ריקוד ב'בת דור', ורקדה בקבוצת המחול של נעה דר ובלהקתו של עידו תדמור.
משנת 1999 היא פועלת כיוצרת עצמאית בתחום המחול.
יצירותיה הוצגו ביפן, ברזיל, גרמניה, פולין והולנד.
בשנת 2001 השתתפה בביאנלה של ונציה בעבודתו של אהד פישוף והאמן אורי קצנשטיין.
כמו כן, יצרה כוריאוגרפיות לתיאטראות הבימה, הקאמרי והחאן.
רז למדה תיאטרון ב'תיאטרון החדר - המעבדה לתיאטרון' של אמיר אוריין.
רז לימדה ב"בצלאל", ומלמדת בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה.
השתתפה בהצגה 'סיפורו של איש בודד' מאת עופר עמרם ובבימויו בתיאטרון צוותא, ו'אשת' מאת אלית ובר ובבימויה בתיאטרון גבעתיים.
ב-2003 גילמה את ציפורה רוטנברג בטלנובלה החסידית "החצר", ב-2004 גילמה את קרן בטלנובלה "אהבה מעבר לפינה"; גילמה את ענבל בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה היומית "ראש גדול"; וגילמה את אפרת בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי".
ב-2005 השתתפה בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
ב-2007 גילמה את גאיה בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם"; וגילמה את נעמה בסדרת הטלוויזיה "האקס המיתולוגי".
ב-2008 גילמה את ענת בן טובים, התפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "המקום".
בשנת 2011 השתתפה בסדרה החברים של נאור.
רז שיחקה בסרט זוכה פרס אופיר "למלא את החלל" (2012), ובתפקיד ראשי בסרט הקצר "ערומים" של יורם זקס לצד דני גבע (2015).
ב-2019 שיחקה בסרט "מראות שבורות".
בשנת 2015 יצרה את ההצגה "השימוע" בה גם שיחקה, ועסקה בפרשת פיטוריו של המורה אדם ורטה.
על יצירתה זו זכתה בפרס שולמית אלוני.
רז השתתפה במספר פרסומות עבור חברת החשמל.
כמו כן, רז היא פרזנטורית בקמפיין של לשכת הפרסום הממשלתית לחיסכון במים, מטעם רשות המים.
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "מיוחדת" של כאן חינוכית את אורלי דהאן.
השתתפה בפרק בסדרה טיטו ורוחו בתפקיד שני הברמן, פסיכולוגית.
בשנת 2024 השתתפה בסדרה טיפול לילי, בה גילמה את שירן, אשתו לשעבר של הפסיכולוג לואי מנסור, שלאחר דיכאון שמה קץ לחייה.
מופיעה בסדרה בפלאשבקים בזיכרונם של בעלה וילדיה.
פרס שר המדע התרבות והספורט ליוצרים בראשית דרכם לשנת 2002.
פרס שר החינוך התרבות והספורט ליוצרים צעירים לשנת 2003.
פרס התיאטרון בכוריאוגרפיה לשנת 2004.
פרס שר המדע התרבות והספורט 2006.
פרס היצירה על שם שולמית אלוני 2018.
רז נישאה בטקס נישואים רפורמי לאור מורן, אנימטור ומעצב גרפי במקצועו.
את הטקס ערכה אמה של רז, מירה רז, רבה רפורמית בהכשרתה.
באפריל 2011 נולדה לזוג בת ראשונה.
בעקבות אישור "חוק הלאום" בכנסת ב־2018 כתבה רז בטוויטר: "אני פנויה גם לקמפיין 'ישראל מתביישת' אם מישהו בעניין".
לקראת הבחירות לכנסת ה-19, חשפה רז כי היא מצביעה למפלגת מרצ.
רנסוקה איסוגאי (ביפנית: 磯谷 廉介 - "איסוגאי רנסוקה"; 3 בספטמבר 1886 - 6 ביוני 1967) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך הכיבוש היפני של הונג קונג כיהן כמושל הונג קונג בין ה-20 בפברואר 1942 ועד ה-24 בדצמבר 1944.
איסוגאי נולד במחוז היאוגו, ולמד באקדמיה הצבאית הקיסרית, אותה סיים בשנת 1904. לאחר מכן למד במכללת הצבא היפני.
בין השנים 1928–1930 פיקד על גדוד חיל הרגלים השביעי.
בין השנים 1931–1937 כיהן בתפקידי מטה בצבא יפן, ועם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה בשנת 1937 החל לפקד על הגדוד העשירי של חיל הרגלים בסין.
בשנת 1938 עבר למנצ'וקוו וכיהן כראש המטה צבא קוואנטונג.
בעקבות כישלונו בקרב חלקין גול נקרא בשנת 1939 לשוב ליפן והוצא לגמלאות.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט, בדצמבר 1941, נקרא איסוגאי בשנת 1942 לשוב לשירות צבאי, וב-20 בפברואר 1942 מונה לתפקיד מושל הונג קונג מטעם שלטונות הכיבוש היפני ובהמלצת ראש ממשלת יפן הידקי טוג'ו.
במהלך כהונתו כמושל הונג קונג הייתה המושבה הבריטית הכבושה נתונה לממשל צבאי.
איסוגאי מיקם את מפקדתו במלון פנינסולה שבחצי האי קאולון.
בתקופה זו היה מצבה הכלכלי של המושבה הכבושה בשפל, ורבים מתושביה סבלו מרעב.
מתקפות אוויריות של חיל האוויר של ארצות הברית, אינפלציה שנגרמה בשל השימוש בין צבאי יפני ומחסור בדלק הביאו להפסקת התחבורה הציבורית במושבה ועצירת המסחר בה.
בשל מצבם של תושבי הונג קונג, היה איסוגאי שנוא על ידי תושביה.
במטרה לשפר את המורל ייסד איסוגאי את מנהג מרוצי הסוסים מדי יום ראשון - מנהג הקיים עד ימינו.
כמו כן, בתקופתו שופץ בית הממשלה של הונג קונג ונוספו לו אלמנטים אדריכליים יפנים.
איסוגאי פרש מתפקידו כמושל ב-24 בדצמבר 1944 ושב ליפן.
בתום המלחמה נאסר, ונשפט בבית הדין הסיני הצבאי לפשעי מלחמה בנאנג'ינג.
איסוגאי נידון למאסר עולם אולם שוחרר בשנת 1952 והורשה לשוב ליפן.
רנקו מטסוביץ' (בקרואטית: Ranko Matasović; 14 במאי 1968, זאגרב) הוא בלשן קרואטי המתמחה בשפות הודו-אירופיות, שפות בלטו-סלאביות, שפות קלטיות ושפות באזור הקווקז.
הוא בן דוד של דליבור ברוזוביץ'.
הוא סיים לימודי תואר באוניברסיטת זאגרב שנת 1992, ובשנת 1995 הוענק לו תואר שלישי.
רנן (רני) הרטמן (נולד ב-9 באוקטובר 1969) הוא איש עסקים, יזם בתחום החינוך ומקים הקריה האקדמית אונו והמנהל הכללי שלה.
רנן הרטמן נולד במונטריאול שבקנדה, בנם הצעיר של פרופ' דוד הרטמן וברברה הרטמן.
לרנן הרטמן ארבעה אחים: הרב ד"ר דניאל הרטמן, נשיא מכון שלום הרטמן, פרופ' טובה הרטמן, דבורה כץ ופרופ' עדינה מאיר הרטמן, ראש החוג לריפוי בעיסוק ב.
בשנת 1971 עלה הרטמן עם משפחתו לישראל והיא התיישבה בירושלים.
בגיל 25 קיבל תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1995, בהיותו בן 26, הקים הרטמן את הקריה האקדמית אונו, המכללה הלא מתוקצבת הגדולה בישראל, שבה לומדים למעלה מ-23 אלף סטודנטים בחמישה קמפוסים (חיפה, ירושלים, אור יהודה, קריית אונו ונתניה), בתחומי המשפט, מנהל עסקים מקצועות בריאות, חינוך מדעי הרוח, ספורטתרפיה ומוזיקה.
מאז הקמתה הוא משמש כמנכ"ל המכללה.
הרטמן יזם הקמת קמפוס ראשון בישראל למגזר החרדי באור יהודה ובירושלים, בו למדו למעלה מ-3,000 בוגרים.
הקמפוס החרדי זכה ב"אות גלובס".
בשנת 2014 נחקר באזהרה ברשות המסים, בחשד לרישום כוזב של העסקת עובדת במכללה.
בעקבות זאת הוטל עליו תשלום כופר בסך 55,000 ש"ח, בנימוק ש"סייע לאחר ללא הצדק סביר לקבל שכר כוזב בשנים 2010 – 2012 בסך של כ-550,000 ש"ח".
הרטמן נשוי לריבה הרטמן ואב ל-4 ומתגורר בסביון.
רננה פרס (נולדה ב-1968) היא פרופסור בתחום השיווק בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרס היא בוגרת תואר ראשון (1991) ושני (1994) בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני נוסף במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב (2004).
השלימה את הדוקטורט בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 2007.
פרס שימשה כמרצה אורחת בבית הספר וורטון למנהל עסקים השייך לאוניברסיטת פנסילבניה.
פרס ייסדה את חברת Persay Ltd, חברת בת של קומברס המתמקדת בפיתוח מערכות המבצעות אימות משתמשים מבוסס-קול וכיהנה כמנכ"לית החברה.
תחומי המחקר של פרס מתמקדים בנושאים רחבים בתחום השיווק: מותגים, שיווק פה-לאוזן, דיפוזיה ופיתוח של מוצרים חדשניים (דיפוזיית החידושים), רשתות חברתיות, שימוש בשיטות ניתוח מתקדמות לצמיחה של שווקים למוצרים טכנולוגיים, Seeding ואסטרטגיות חדירה לשווקים, שיווק B2B ו-CRM.
מחקריה של פרס על מותגים ופה-לאוזן באים להכיר ולפענח את עושרה של התופעה.
במחקריה היא משווה בין ערוצי פה-לאוזן שונים תוך קישור למאפייני המותג דרך קטגורית המותג, מוצר ותכונות.
פרס מנתחת גם פה-לאוזן מקוון (בלוגים, פורומים, מיקרו בלוגים כגון Twitter, רשתות חברתיות מקוונות ועוד) וגם פה-לאוזן לא מקוון (בין-אישי, שיחות טלפון ועוד).
תחום מחקריה בפיזיקה מתמקד ברשתות עצביות מורכבות.
2024 - זוכת פרס מפעל הפיס לאמנויות ומדעים על שם לנדאו על טיפול והתמודדות עם טראומה בקהילה.
הפרס הוענק לה על המיזם לשיקום עסקים קטנים ובינוניים שנפגעו במלחמת חרבות ברזל.
רננה נאמן (לעיתים מופיעה בשמה המלא רננה נאמן-הנדלר; נולדה ב-1991) היא זמרת-יוצרת ישראלית ונבלאית.
היא בתם של במאי הקולנוע יהודה ג'אד נאמן וחוקרת מדעי המוח תלמה הנדלר.
נאמן נולדה בתל אביב ולמדה בבית הספר התיכון עירוני א' במגמת ג'אז ובקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
את תקליטה הראשון, "שנסון לציון", שיצא ב-2013, הפיק נגן הבס (וקרוב משפחתה הרחוק) בן הנדלר.
שירי התקליט משלבים טקסטים מורכבים, רבים מהם בעלי אמירה פוליטית עם לחנים ועיבוד מוזיקלי מורכב, המשלב מנעד רחב של השפעות וסגנונות מוזיקליים, כאשר אחד המאפיינים יוצאי הדופן ביותר הוא נגינתה של נאמן על נבל, כלי לא שגרתי במוזיקה הפופולרית.
בתקליט מנגן אנסמבל מגוון של כלי נגינה מעולמות הג'אז, הרוק, הקברט והמוזיקה העממית ובו משתתפים אסף תלמודי (אקורדיון), אייל תלמודי (סקסופון וקלרינט) ועירא רביב (תופים).
בהופעה שליוותה את הוצאת התקליט ניגן הרכב רחב יותר שכלל גם את עידו גור (חצוצרה), מוש להב (חליל), נדב לוזיה (כלי הקשה), נועם חבקין (קלידים) ויוסי מזרחי (קונטרבס).
תקליטה השני "פעמון למרד" יצא באפריל 2020, בהפקת תום דרום ובהשתתפות תמיר מוסקט, אבנר קלמר, מאיה בלזיצמן, עידו גור, בנו הנדלר וגל מאסטרו, תחת הלייבל נענע דיסק וזכה לביקורות משבחות, בין השאר הוכתר על ידי וואלה כ"אחד האלבומים הכי יפים של התקופה".
בפברואר 2021 לקחה עם איתמר פינצי חלק באלבום המחווה ליענקל'ה רוטבליט בשם "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט" ובו חידשו את שירו "צא מזה".
רנסי (בצרפתית Le Raincy) היא קומונה בעלת 14,000 תושבים, השוכנת בפרווריה המזרחיים של פריז, במרחק של כ-13 קילומטרים ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון רנסי ברובע רנסי במחוז סן-סן-דני, בחבל איל-דה-פראנס.
למרות אוכלוסייתה הקטנה יחסית לקומונות האחרות מסביב, התפתחותה כמרכז מנהלי, לצד הקמת מספר רב של בתי ספר, הפכה את רנסי לקומונה החשובה באזור.
במאות ה-17 וה-18 נודעה רנסי בעיקר כמקום משכנה של טירת רנסי .
כנסיית סן-לואי ברנסי (Église Saint-Louis du Raincy) הוקמה בשנת 1858 באסם של חוות הטירה הישנה.
בתחילה הייתה קפלה פשוטה, ובשנת 1869 הפכה לכנסיית רובע בהוראת הבישוף מוורסאי.
הקומונה של רנסי נוצרה בצו קיסרי מ-20 במאי 1869 על ידי ניתוק חלק מליברי.
מקור שמה של העיר ככל הנראה במילה הלטינית reincendere - "לשרוף שוב", אולי בשל שריפות בשולי היער.
המנזר המכונה רמסה (Remse) נוסד על ידי בודואן דה וילפיקס, ובסביבות שנת 1130 הקים שם כנסייה לנזירים ממסדר מנזר טירון (Abbaye de la Sainte-Trinité de Tiron), שהשתייך לדיוקסיה של שארטר.
במאה ה-16 מדווחים שמשפחת ג'וליאן הייתה הבעלים של אחוזה בקרחת רנסי.
בשנת 1633 נרכשו "אדמות הרינסים" על ידי ז'אק בורדייה , חבר מועצת המדינה ומנהל כספים של המלך לואי ה-13. בורדייה בנה ב-1640, באתר המנזר הבנדיקטיני שחרב, טירה בעלת הוד מלכותי שנשאה את חותמם של האדריכל לואי לה וו ושל מעצב הגנים אנדרה לה נוטר.
הצייר שארל לה ברן ניהל את פרטי עיצוב הפנים, וציירים רבים פעלו שם.
האורוות יכלו להכיל יותר מ-200 סוסים, והפארק, אחד הגדולים באזור, השתרע על יותר מ-240 הקטאר.
הטירה המפוארת התחרתה בארמון ורסאי.
עלויות הקמתה היו אדירות וכמעט בלעו את כל הונו של בורדייה.
המלך לואי ה-14 ואמו אן מאוסטריה הגיעו לחנוכת הטירה ששֶמע גדולתה הגיע לחצר המלוכה.
בסביבות 1652 קיבל בורדייה אישור לסגור את הפארק הצמוד לטירה, שעד אז היה חלק בלתי נפרד מהיער העצום של בונדי , שאף היא הייתה בשליטתו.
ב-1663, לאחר מותו של ז'אק בורדייה, עברו נחלאותיו לשליטת הנסיכה אנה גונזגה.
בטירת רנסי התאחרו אישים נודעים, בהם בהם לואי ה-14, לואי החמישה עשר, מלך צרפת, לואי השני, נסיך דה קונדה, הצאר פטר הגדול, דוכסי אורליאן, מאדאם דה מונטסון בת זוגו של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, הקורטיזנה הסקוטית גרייס אליוט ואשת החברה ז'ולייט רקמייה.
בשנת 1664, בנוכחות אנה גונזאגה, הציג מולייר את מופע הבכורה של טרטיף.
ב-1684 נפטרה הנסיכה והאחוזה עברה לרשות לואי השני, נסיך דה קונדה.
היא נמכרה ב-1694 למרקיז דה ליברי (Livry), לואי סנגווין (Louis Sanguin), שאיחד את נחלות ליברי ורנסי.
בשנת 1769 קנה לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן את האחוזה של רנסי וחידש את הפארק ב"סגנון האנגלי", שלא היה מקובל עד אז בצרפת.
בסביבות 1773 נוספו בפארק מפלי מים מלאכותיים וכן מבני משק, כגון רפתות ומלונות כלבים שנדרשו לציד.
נבנתה אמת מים שזרימתם תוגברה באמצעות משאבת כיבוי אש.
המים נשאבו ממפלס מי תהום בעומק 75 מ' ועברו דרך הפארק באפיק נחל מלאכותי.
הנחל נשפך לאגם שבמרכזו נבנה ביתן על גבי סלע.
הפארק הוקף בחומה שבה נפערו שערים.
הטירה נתפסה במהלך המהפכה הצרפתית על ידי הסנקילוטים וראשם של בעליה נערף בגיליוטינה.
נפוליון בונפרטה רכש אותה ב-1811, ועם מפלתו ב-1814 שוכנו בה יחידות של הצבא הפרוסי שגרמו למקום הרס ניכר.
הטירה נהרסה ב-1819. בהתפרעויות שליוו את מהפכות 1848 בצרפת נפגע הפארק על מתקניו, וב-1852 הוחרם על ידי המדינה.
שטחי הפארק פוצלו לחלקות, ועליהן נבנו בתים שיצרו את העיר של רנסי.
הקומונה של רנסי נוסדה ב-20 במאי 1869 על ידי חלקים שפרשו מהערים ליברי-גארגן (Livry-Gargan) וקלישי-סוס-בו (Clichy-sous-Bois) שהצטרפו יחד עם חלק קטן נוסף שפרש מהעיר גני (Gagny) לקומונה חדשה.
ברנסי ישנה תחנה של הרכבת הפרוורית RER בקו E.
בעיר קיימת קהילה יהודית גדולה ויש בה מספר בתי כנסת פעילים, מקווה טהרה וכן מוסדות חינוך, בהם ישיבת "חזון ברוך" שהקים הרב יעקב טולידאנו ואחריו עמד בראשה בנו הרב יהודה טולידאנו.
לרנסי מספר ערים תאומות, והן:
רנקגואה (בספרדית: Rancagua) היא בירת מחוז או'היגינס ופרובינציית קצ'פואל בצ'ילה.
העיר היא חלק מאגד ערים ביחד עם מצ'לי וגולטרו.
רנקגואה נמצאת במרכז צ'ילה, במרחק של 87 קילומטרים דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה, בירת המדינה.
לפני בואם של הספרדים לאזור הוא היה מיושב על ידי שבט הפרומאוקאה (Promaucae), שהיו חלק מאנשי הפיקונצ'ה (Picunche).
במאה ה-18 הילידים מסרו את האדמות לשלטון הספרדי לשם הקמת עיר חדשה.
העיר נוסדה ב-5 באוקטובר 1743 על ידי מושל צ'ילה חוסה אנטוניו מנסו דה ולסקו תחת השם "וייה דה סנטה קרוס דה טריאנה".
בשלב מסוים לאחר מכן שם העיר שונה לרנקגואה, שהיה השם הילידי של האזור.
ב-1814, במהלך מלחמת העצמאות של צ'ילה, התרחש בעיר קרב רנקגואה.
בקרב כוחות ספרד הביסו את הצ'יליאנים והוא היה השלב הסופי בכיבוש מחדש של צ'ילה בידי ספרד לאחר הכרזת העצמאות מספר שנים קודם לכן.
בשל כך הקרב ידוע בצ'ילה בתור "אסון רנקגואה".
צ'ילה השיבה לעצמה את עצמאותה מספר שנים לאחר מכן.
כלכלת רנקגואה מתבססת על כרייה, מסחר, תעשייה וחקלאות, הכוללת בעיקר על גידול גפנים וייצור יין.
בקרבת העיר נמצא מכרה הנחושת אל טניינטה, אחד הגדולים מסוגו בעולם.
בעיר נמצאת קבוצת או'היגינס המשחקת בליגת העל הצ'יליאנית.
הקבוצה משחקת באצטדיון אל טניינטה בעיר, אחד האצטדיונים שאירחו את מונדיאל 1962 ואת קופה אמריקה 2015.
רנן מוסינזון (נולדה ב-28 ביוני 1977) היא יזמת תרבות, פעילה חברתית ואשת תקשורת ישראלית.
מוסינזון נולדה בתל אביב, בת לאמנית והיוצרת חנה מישקינסקי-מוסינזון והסופר והמחזאי יגאל מוסינזון.
אחותו הבכורה של הכדורסלן גילי מוסינזון.
בת דודתן של הסופרת דבורה עומר ושל המשוררת והפרסומאית ורד מוסנזון.
בשנת 1992, בכיתה י', החלה את צעדיה הראשונים בעולם התקשורת הישראלית ככתבת תרבות במקומון "ידיעות תל אביב".
במשך השנים הייתה מעורבת בהקמת גופי תקשורת שונים, בהם המקומון "זמן תל אביב" של "מעריב", הירחון "כביש ארבעים" (בשיתוף מיכל רומי), ווליום - חברת התקליטים של סלקום ועוד.
בגיל 16 החלה לעבוד בעיתון "חדשות".
משנת 1994 עד שנת 2000 שימשה ככתבת התרבות של מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
בשנת 2000 פרשה מתחום העיתונות ועברה להתגורר במצפה רמון, שם עבדה עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
בשנת 2005 חזרה מוסינזון לעולם התקשורת ומילאה שורה של תפקידים, בהם מנהלת תוכן בלוגיה גרופ ומנהלת מחלקת פיתוח במטר הפקות.
במסגרת תפקיד זה יצרה עם ימי ויסלר, עם מעיין בלום ועם עודד סמו את סדרת מערכוני הנונסנס וההומור השחור "מקום לדאגה", בהשתתפות דביר בנדק, אילנית בן יעקב ושרון שטרק, שהוקרנה בערוץ 10 בשנים 2008–2009.
ב-2010 יזמה את הפקת סדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3", המבוססת על סדרת הספרים שכתב אביה.
מוסינזון שימשה כמפיקה אמנותית של הסדרה וכיועצת להפקה.
עם הקרנת הסדרה הוציאה לאור מחדש (בהוצאת ידיעות אחרונות) את 10 הספרים הראשונים בסדרה, בתוספת מילון לביאור מושגים ארכאיים לתקופתנו.
ב-2014 יזמה העלאה מחודשת של המחזמר "קזבלן" עם עמוס תמם, שהועלה לראשונה ב-1954 כמחזה פרי עטו של אביה בקאמרי וב- 1966 כמחזמר בתיאטרון גיורא גודיק עם יהורם גאון.
בשנה זו עמדה מוסינזון במרכזו של הסרט "זה עובר בגנים", המתאר את חייה ואת פועלה כדור שני ליצירה.
שני סרטים נוספים בסדרה עסקו באסף אמדורסקי וביעל פרלוב ונעמי פרלוב.
בשנת 2017 נולד בנה לב, בהורות משותפת עם האמן גיל מרקו שני.
ב-1997 שכרה מוסינזון עם רונה קינן קומה ברחוב הירקון 70 בתל אביב.
במשך השנים הפך המקום לדירת אמנים פתוחה שבמוקדה ימי שבת שבהם לימד ערן סבאג את פרשות השבוע ומוזיקאים רבים ניגנו ושוחחו.
כעבור עשור התרחב הירקון שבעים והפך ל"חללית בירקון שבעים", גלריה ששילבה בין ישן, כמו עמוס קינן ואורי ליפשיץ, לחדש, כמו אורי גרשוני, יוחאי מטוס, עדי נס ורפעת חטאב.