tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המדיניות הבלתי רשמית של הכאת מתפרעים, מדיניות שבוצעה בהפרות פקודה רבות (רובן המכריע לחומרה), ספגה ביקורת נוקבת.
באוגוסט 1988 הוכנסו כדורי פלסטיק לשימוש ישראל, דבר שהביא לשינוי הוראות הפתיחה באש, שהגדיל את מספר ההרוגים אצל הפלסטינים.
ב-17 בדצמבר 1987 התכנסה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל (לראשונה השתתפה בכינוס גם הנהגת התנועה האסלאמית) והחליטה על שביתה כללית בקרב ערביי ישראל ב-21 בדצמבר שכונתה "יום השלום".
השביתה שהתקיימה הייתה כמעט מלאה ולוותה בפרצי אלימות (זריקות אבנים ובקבוקי תבערה, חסימות כבישים וכדומה) במקומות מעטים.
בין 3 ל-15 בפברואר 1988 הצליחה ישראל לעצור את ההנהגה הראשונה של המפקדה הלאומית ולעצור את מערכת ההפצה שלה.
אף על פי שהדבר לא מנע את התאוששות המפקדה, הרי מתקפה זו ואלו שבאו בעקבותיה הצליחו לדחוק את המפקדה הלאומית למגננה, להביא אותה להקטנת פעילותה, ולהגביר את תלותה הארגונית והכספית באש"ף, בעיקר מאמצע 1988.
אף על פי כן, המשיכה המפקדה הלאומית להוות גורם מרכזי ביהודה והשומרון, הוראותיה בוצעו לרוב, בין השאר בשל הנכונות שלה לסגת מהוראות שהתגלו כבלתי ניתנות לביצוע וכן לימוד הלקחים של אנשיה מההתארגנות בבתי הסוהר הישראלים.
לעומת זאת ברצועת עזה, נתקלה ההתארגנות במאבקי כוח עם התנועות האסלאמיות ולאחר מכן ישראל הצליחה למוטט את ההתארגנות בפברואר 1988.
ב-16 באפריל 1988 התנקשה ישראל באבו ג'יהאד, שהיה האחראי מטעם אש"ף על ארגון האינתיפאדה.
התנקשות זו אמנם הועילה בטווח המיידי (בשל ניתוק קשרים מסוימים בין הנהגת החוץ של אש"ף לבין הנהגת הפנים) אולם התגלתה לאחר מכן כחסרת השפעה ממשית.
במאי 1988 הצליחה ישראל לשתק למעשה את תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני על ידי מעצר מרבית ראשיה.
ב-12 ביוני 1988 התדרדר המאבק בין חמאס לבין אש"ף לעימות גלוי כאשר בהפגנה במחנה ג'בליה נרמסו תמונותיו של יאסר ערפאת.
מאבק זה התחדד בשל שמועות על סיוע ישראלי לחמאס, כישלון ניסיונות התיאום בין הארגונים ומאבקים פנימיים בתוך אש"ף.
כישלון ניסיונות ההידברות הביא לחתימת אמנת חמאס ב-18 באוגוסט.
ביוני-יולי 1988 נעשו ניסיונות להשליט את שלטון הוועדות העממיות על השטח.
בשלב זה היו מאות ועדות עממיות, חלק נפוצות (ועדות חינוך למשל) וחלקן ייחודיות (ועדת אדמות לדוגמה) ורובן קשורות ברשת של שיתוף פעולה, תוך כפיפות לוועדות אזוריות ולמפקדה הלאומית שעמדה בראשן.
התפתחויות אלו הרעו את המצב הכלכלי של משתתפי האינתיפאדה (כמו גם הפלסטינים בכלל), מצב שהביא את סרי נוסייבה ב-1 באוגוסט 1988 אף לפרסם מאמר הדורש מאש"ף להזרים כסף או לחדול ממתן הוראות.
החל מתחילת האינתיפאדה, הלכה וירדה התמיכה בירדן בשל הגאות הלאומית הפלסטינית, כתוצאה מכך הכריז חוסיין מלך ירדן ב-31 ביולי 1988 על "התנתקות מהגדה המערבית", קרי, ניתוק כל הקשרים בין ירדן והגדה המערבית.
החלטה זו החמירה את התדרדרות השירותים ביהודה והשומרון משום שעד אותה עת סיפקה ירדן במידה רבה את השירותים האזרחיים באזור זה.
הניתוק של ירדן מיהודה והשומרון חייב את אש"ף לתפוס את מקומה כמקור הכספי לתשלום חלק מעובדי המדינה (ירדן שילמה כחמישית ממשכורתם) ולארגן את השירותים שאורגנו עד אז על ידה.
התפתחות זאת הייתה אחת הסיבות להכרזה של אש"ף ב-15 בנובמבר 1988 בתוניס על הקמת מדינת פלסטין.
ההכרזה התקבלה בסיום של המושב ה-19 של המועצה הלאומית הפלסטינית שנערך ללא השתתפות מעשית של נציגי האינתיפאדה.
באותו לילה נותק החשמל בכל רחבי יהודה, שומרון ועזה והוטל עוצר כללי.
בדצמבר 1988 נגזרו על טוראי אלי ידיד 21 חודשי מאסר, לאחר שהרג בכפר בידו את יוסף אבו עווד, בירי בראשו מטווח קצר בלי שנשקפה לו סכנה.
ב-12 בינואר 1989 הורשה יאסר ערפאת לנאום במועצת הביטחון כנציג פלסטין.
באותו יום הוטל בצעד חריג עוצר על מזרח ירושלים ונערכו חיפושים נרחבים בסילואן.
ב-19 בינואר, הציע יצחק רבין לערוך בחירות לאוטונומיה פלסטינית אבל ההצעה נדחתה הן על ידי אש"ף והן על ידי המפקדה הלאומית כעבור שלושה ימים.
באמצע פברואר 1989 נערכו מספר דיונים בין־אישים ממפלגת העבודה לבין נציגים פלסטיניים מיהודה, שומרון ועזה המקורבים לאש"ף בראשות פייסל חוסייני.
ב-13 במרץ הוחלט על חלוקת תעודות חדשות לכאלו האסורים בכניסה לישראל.
ב-24 באפריל 1989 החליטה המפקדה הלאומית על אי־הזזת שעונים לשעון קיץ.
במאי 1989 ביצעה ישראל גל מעצרים גדול מאוד בקרב פעילי חמאס, כולל מעצרו של אחמד יאסין מנהיג התנועה שעד אז נמנעה מלעוצרו.
ב־3 במאי 1989 חייל צה"ל, רב-טוראי אילן סעדון נחטף ונרצח על ידי אנשי חמאס.
ב-14 במאי 1989 החליטה ממשלת ישראל על עריכת בחירות אזורית ביהודה והשומרון אולם החלטה זו לא מומשה.
ב־6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, שבו מחבל דירדר את אוטובוס אגד קו 405 לתהום ליד קריית יערים ורצח 16 איש.
ב-20–21 בספטמבר 1989 פעולה לגביית מיסים בבית סאחור הסתבכה ונפתחה אש על התושבים.
ב-30 בנובמבר 1989, פיגוע הדריסה הראשון כנגד אזרחים – כשמחבל תושב מחנה הפליטים נוסייראת דרס למוות את אביגדור דהרי בצומת גוש קטיף.
ב-15–17 בדצמבר 1989 החליט הוועד הפועל של אש"ף על מוכנות לדיאלוג עם ישראל, אבל רק בתנאי שייעשה על ידי אש"ף.
במהלך 1990 נרגעו במקצת האירועים האלימים, בין השאר בשל מעצרים רבים אותם ביצעה ישראל.
ב-8 באפריל 1990 הוקמה ועדת ירושלים של הליגה הערבית, דבר שירדן התנגדה לו בעבר.
ב-20 במאי 1990 נרצחו 7 פלסטינים בראשון לציון בידי עמי פופר במהלך הטבח בצומת גן הוורדים.
במהומות שפרצו בעקבות כך, נהרגו 7 פלסטינים נוספים.
ב-30 במאי 1990 באותה השנה נתפסו שתי סירות של החזית העממית שניסו לבצע פיגוע בתל אביב, דבר שהביא לסיום הדיאלוג בין אש"ף וארצות הברית ב-20 ביולי.
ב-8 באוקטובר 1990 הביאו פרסומים של תנועת נאמני הר הבית על טקס הנחת אבן פינה לבית המקדש השלישי להתפרצות מהומות הר הבית.
במהומות נזרקו אבנים על הכותל המערבי ובפריצת המשטרה להר הבית נהרגו 17 ערבים ונפצעו 20 שוטרים וכ-200 ערבים.
מהומות אלו התפשטו הן לתוך יהודה, שומרון ועזה (שם גרמו להפגנות עממיות בפעם הראשונה לאחר זמן רב) והן לערביי ישראל.
ב-1991 הביאה מלחמת המפרץ שבה הפלסטינים תמכו בסדאם חוסיין למצב חדש.
בשל תמיכתם זו במנהיג ערבי שכבש מדינה שכנה, נחלשה עמדת הפלסטינים בזירה הבינלאומית בכלל ובזירה הערבית בפרט, והתחזק מאוד מעמדה של ארצות הברית (גם בעקבות המלחמה וגם בשל סיום המלחמה הקרה) דבר שאיפשר את כינוס ועידת מדריד.
עם זאת, לא התקבלה החלטה על סיום האינתיפאדה ולמעשה ב-3 במרץ 1991 אף קראה המפקדה הלאומית להגברת ההתנגשויות עם כוחות הביטחון.
ב-17 בדצמבר 1992 החליט ראש הממשלה, יצחק רבין, לגרש ללבנון 415 פעילי חמאס במטרה להרגיע את יהודה, שומרון ועזה.
הגירוש נכשל מכיוון שהמגורשים התרכזו בסמוך לגבול רצועת הביטחון וקיבלו סיוע מחזבאללה.
אף על פי שוועידת מדריד לא גרמה לסיום האינתיפאדה, הרי שהוועידה מציינת את המעבר המוחלט מאירועים המוניים לאירועי טרור על ידי יחידים, תוך שימוש בסכינאות ותחילת שימוש בפיגועי התאבדות.
ועדות עממיות ברחבי יהודה, שומרון ועזה – בכל יישוב הוקמה ועדה מרכזית אחת לפחות (לעיתים היה פיצול לפי ארגונים) שהייתה אחראית לתיאום הפעילות הפלסטינית וכן ועדות משנה שהיו אחראיות על התחומים השונים.
מנהיגות ההתקוממות הלאומית למעשה כללה ארבעה גורמים עיקריים: פת"ח, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית ומפלגת העם הפלסטינית.
"המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים" – הוקמה פורמלית בסוף דצמבר 1987 והכרוז הראשון שלה יצא ב-10 בינואר 1988. עמדה למעשה בראש הוועדות העממיות והיוותה את הנהגתם, ככל שעבר הזמן נחלשה השפעתה והחברים בה נהיו זוטרים יותר ויותר.
"ועדות ההלם" או "כוחות ההלם" – הזרוע הצבאית של הוועדות העממיות, הוקמו לראשונה ב-17 בספטמבר 1987 (שלושה חודשים לפני פרוץ האינתיפאדה) על מנת לפגוע במשתפי פעולה.
תקנון היסוד של החבורות הללו נוסח בחשאי וקבע כי היעד הוא "הסלמת כל צורות ההתנגדות".
חברי "כוחות ההלם" הושבעו לציית להוראות "המפקדה המאוחדת" ולשלם אגרת חבר חודשית.
החברים התחייבו לשמור על סודיות ולהימנע מכל פעולה שתפגע במוניטין של הארגון.
אנשי "כוחות ההלם" הובילו את רובן המכריע של ההתפרעויות, ארגנו מארבים של רוגמי אבנים ומיידי בקבוקי תבערה, עסקו בבניית מתרסים ובציור סיסמאות והנפת דגלי אש"ף.
בכפרים הם ארגנו שמירה בתורנות של צופים, שעליהם הוטל להשמיע שריקות כשמתקרב הצבא, ועשו שימוש באלפי מכשירי "ווקי-טוקי" שרכשו בחנויות צעצועים.
בערים התארגנו הכוחות במסגרות שכונתיות, שמרכזן היה בקסבה המקומית או באחת משכונות העוני.
אנשים מתוכם ערכו "מגביות" בין התושבים, שהשגיחו על השביתות.
במקרים רבים נקטו בעונשים כגון הכאה, הצתת רכוש ורצח.
כרוז 22 של "המפקדה המאוחדת" תיאר את "כוחות ההלם" כ"יד הברזל" של ההתקוממות.
"כוחות הלם" לא מעטים נוסדו על ידי אסירים לשעבר, שהקפידו להישאר מאחורי הקלעים.
כעבור מספר חודשים היטשטשו הגבולות בין "ועדות ההלם" ל"ועדות הסיוע", ורוב "הוועדות העממיות" הפכו לוועדות אזרחיות-אלימות, שהפן הצבאי שלהן האפיל יותר ויותר על שאר התחומים.
מתוך כ-730 פיגועים (בקבוקי תבערה, הצתות, דקירות, מטענים וכו') שנרשמו בארבעת החודשים הראשונים לאינתיפאדה, כחמישית מהם כוונו נגד פלסטינים.
עד סוף 1989 רצחו "ועדות ההלם" לפחות 90 פלסטינים שנחשדו כמשתפי פעולה.
בכמה מקרים לוו הרציחות בהתעללות: עריפת ראשים, כריתת אוזניים, שריפה או קבורת הקורבן בעודו חי.
פעולות אלה שימשו ראיות ליכולתם של מחברי הכרוזים לבצע את איומיהם.
חמאס – הוקם בתחילת האינתיפאדה, בדצמבר 1987, והיה לגורם מרכזי בה, אך לא היה שותף למנהיגות ההתקוממות הלאומית.
תנועת חמאס התגבשה והחלה לפעול כתנועה פוליטית־אידאולוגית עם פרוץ האינתיפאדה.
בראשית האינתיפאדה אופיין המאבק בעיקר כהתקוממות עממית.
בשנת 1988 החל חמאס להקים תשתית ארגונית ומבצעית, בעיקר ברצועת עזה, ובמהלך 1989 החל להפגין יכולות טרור מאורגנות ולבצע פיגועים קטלניים.
בשלב זה חל שינוי מהותי באופייה של האינתיפאדה: לצד המשך המחאה העממית, חלה עלייה חדה בפיגועים נגד אזרחים וחיילים ישראלים, לרבות פיגועי ירי, חטיפות ופיגועים רבי־נפגעים.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני – היה אחראי על ההתפרצות הראשונית של האירועים אולם במהירות נדחק והיה לגורם שולי בהם, בין השאר בשל היותו מורכב למעשה משלוש קבוצות ללא קשר ביניהן.
אש"ף לא יזם את האינתיפאדה, אבל התערב במהירות תוך מאבק פנימי בין הארגונים השונים וחיצוני (עם התנועות האסלאמיות):
התנועה הקומוניסטית הפלסטינית – יזמה גישה מתונה יחסית של התקוממות עממית, תוך זיקה מינימלית להנהגת החוץ
פת"ח – החזיק בגישת ביניים של הסלמה מבוקרת תוך כפיפות מלאה להנהגת החוץ של אש"ף
החזית העממית לשחרור פלסטין – החזיקה בגישה של הסלמה מרבית
יאסר ערפאת הוא שהעניק להתקוממות את הכינוי "אינתיפאדה".
לפני מותו, ניסה אבו ג'יהאד להציע כינוי אחר – "הבּה" (סופה), אך השם "אינתיפאדה" כבר התקבע.
עריכת בחירות מוניציפליות וכינון ממשל עצמי
המטרות המדיניות של האינתיפאדה היו תלויות בגורמים השונים:
אש"ף – הקמת מדינה פלסטינית ביהודה, שומרון ועזה, שבירתה ירושלים.
התנועות האסלאמיות – הריסת מדינת ישראל והקמת מדינה פלסטינית אסלאמית על חורבותיה.
על פי נתוני ארגון בצלם נהרגו באינתיפאדה, מפריצתה ועד סיומה בשנת 1993 165 ישראלים ו-1,160 פלסטינים.
בנוסף נהרגו למעלה מאלף פלסטינים על ידי פלסטינים אחרים במהלך האינתפאדה, בעקבות סכסוכים פוליטיים פנימים או האשמות בשיתוף פעולה עם ישראל.
הרוגים ישראלים באינתיפאדה הראשונה ואחריה, עד לשנת 1999 (שנה לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה).
מעל לקו האדום חיילים (על פי נתוני "בצלם").
השפעותיה המדיניות של האינתיפאדה היו מרחיקות לכת, בפעם הראשונה הצליחו הפלסטינים להביא להכרה מדינית רחבה בשאיפתם למדינה.
הפלסטינים הצליחו להציג במהירות את מאבקם כמאבק בכיבוש אכזרי ומדכא וכבר ב-11 בדצמבר 1987 התקבלה החלטת גינוי לישראל במועצת הביטחון.
בנוסף על כך, הדיון על מעמד יהודה, שומרון ועזה שהוקפא מאז התמוטטות שיחות האוטונומיה התחדש ולבסוף הביא לנסיגה ישראלית מעמדותיה הקודמות.
במאי 1989 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית תוכנית של 4 נקודות להפסקת האלימות.
הצדדים אמנם לא דחו רשמית את התוכנית אולם היא לא התממשה ולכן הציעה בספטמבר תוכנית דומה של 5 נקודות.
גם תוכנית זו לא מומשה אולם גרמה לקשיים קואליציוניים בישראל (שגרמו מאוחר יותר לנפילת ממשלת האחדות) וכן היווה בסיס לוועידת מדריד.
בשורה התחתונה הצליחה ישראל לדכא את ההתקוממות, שכן הכוחות הפלסטינים היו נחותים בהרבה מכוחות צה"ל.
אולם האינתיפאדה הצביעה על בעיות רבות בהתנהלותו של צה"ל במישור האופרטיבי והטקטי.
האינתיפאדה חייבה את ישראל להסיט כוחות רבים מאוד של צה"ל ליהודה, שומרון ועזה, שיבשה את מערך האימונים שלו וגרמה להרס תוכנית העבודה שלו.
בישראל הובילה האינתיפאדה לדיון מחודש בסוגיית יהודה ושומרון: בעוד בימין הטילו את האחריות לכישלון בדיכוי האינתיפאדה על צה"ל, בשמאל נטען כי שורש הבעיה הוא המעמד של יהודה, שומרון ורצועה עזה.
ויכוח זה גרם לפירוקה של ממשלת האחדות הלאומית וגרם להאשמות חריפות כלפי הפיקוד העליון צה"ל, בטענה שאינם מעוניינים בפתרון המצב ולא נוקטים בפעולות המתבקשות, וכלפי שר הביטחון יצחק רבין, שנטען כי מנע מצה"ל לפעול נכון.
בקרב המתנחלים הביאה האינתיפאדה להתערערות תחושת הביטחון בשל ההתקפות המרובות עליהם, לתביעות חוזרות ונשנות כלפי צה"ל לספק להם ביטחון ואף גרמה להתקפות של קבוצות קטנות מהימין הקיצוני על כוחות צה"ל.
במקביל נערכו ניסיונות של קבוצות ימניות קיצוניות ליצור פרובקציות כלפי הערבים מתוך מגמה להצית מלחמה שתגרום לגירושם של ערביי יהודה, שומרון ועזה.
הביקורת כלפי צה"ל מקרב שני הקצוות הפוליטיים הביאה להתערערות מעמדו, וזהו אחד ההישגים של האינתיפאדה.
יש הטוענים כי האינתיפאדה הובילה לעלייה בתמיכה הציבורית בתנועות השמאל (כגון שלום עכשיו) בישראל, ולבחירתו המחודשת של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992.
לעומת זאת הביאה האינתיפאדה להקצנה בקרב הפלסטינים, תוך שהארגונים הקיצוניים מנצלים את "הצלחתם" על מנת לבנות את הדימוי שלהם בקרב הציבור.
מבחינה כלכלית גרמה האינתיפאדה נזק משמעותי, בעיקר לפלסטינים שנותקו מהעבודה בישראל וכן הושמו בעוצר.
גם ישראל נפגעה מהבחינה הכלכלית אולם עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר הצליחה להתאושש.
האינתיפאדה השנייה החלה לבוא לידי ביטוי גם בספרות העברית, עוד בתחילתה ב-2001 פורסמו שני ספרי פרוזה שמוצבים ברקע האינתיפאדה: רצח בדרך בית לחם, של בתיה גור, עלילה תעלומת רצח, המתרחשת במקביל לתחילת האינתיפאדה, בשמחת תורה בירושלים.
חלקים אנושיים, של אורלי קסטל-בלום, המתאר דיסטופיה, המבוסס במידה רבה על האינתיפאדה.
עלילת ספרה של שפרה הורן, "המנון לשמחה", ועלילת ספרו של א"ב יהושע, "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", שיצאו לאור בתחילת 2004, מתחילות שתיהן בפיגוע התאבדות ובקורבנותיו.
הברית, ספרה של נעמי רגן מאותה השנה, עוסק במאורעות המתרחשים אחר הירצחם של אונקולוג ובתו בפיגוע ירי בדרכם מירושלים אל ביתם אשר בגוש עציון.
הסופר אסף גברון כתב את הספר "תנין פיגוע" שראה אור ב-2006 וגיבורו הוא הייטקיסט צעיר שניצל משלושה פיגועים בתוך שבוע אחד.
עלילת ספרה של צרויה שלו, "כאב", שיצא לאור בשנת 2015, מתרחשת עשר שנים לאחר שגיבורת הסיפור נפצעה קשה בפיגוע התאבדות, וכאבי הפציעה שבים ופוקדים אותה.
דניאל שנער כתב את הספר שמים אדומים העוסק בתקופה, וביחס בין ישראלים לפלסטינים.
אחד האזורים שבהם התבטאה האינתיפאדה הייתה בשירה העברית.
משמאל, דרך שירתם של אהרן שבתאי ויצחק לאור שמתפרסמת בדרך כלל ב"הארץ".
ומימין, בכתב העת משיב הרוח, בספרו של אליעז כהן "שמע אדוניי", בספרו של שור ענתבי "לילאדם", ובספרו של צור ארליך "הארץ המאובטחת".
בשנת 2002 יצא לרדיו השיר 'אין לי דבר' אותו שרה וכתבה ליאת יצחקי לזכרו של החייל גד עזרא שנהרג במבצע חומת מגן בג'נין.
השיר זכה למספר רב של השמעות בתחנות הרדיו השונות ובוצע על ידי מספר אמנים ביניהם הראל מויאל באלבום הבכורה שלו בשנת 2006 שהיה אלבום פלטינה.
בעקבות עליית הפטריוטיות והלאומיות בשני הצדדים, תופעת הנוסטלגיה השתלטה על ישראל ושיאה היה גל חזרה לשירה בציבור.
Collective Demise הוא אלבום קונספט של להקת המטאל הישראלית Salem העוסק באינתיפאדה השנייה ומגנה את המחבלים המתאבדים ושולחיהם כרוצחים מרושעים חסרי מוסר והיגיון.
שם הרצועה 09-15-00 מתוך האלבום Yanqui U.X.O של הלהקה הקנדית Godspeed You!
Black Emperor מתייחס לתאריך בו אריאל שרון עלה להר הבית (מסיבה בלתי מוסברת התאריך שגוי).
האינתיפאדה, הדילמות המוסריות והסיטואציות החברתיות שהיא יצרה הובילה ליצירה של עשרות סרטים, תעודיים ועלילתיים, שעסקו בסיטואציות מתוכה או כשהיא משמשת כרקע.
הדיווחים החדשותיים על האינתיפאדה הובילו לעניין רב בנושא זה בעולם, ומספר במאים ישראלים ופלסטינים זכו בהכרה ובהצלחה מסחרית כתוצאה מכך.
בתחום התיעודי בלטו "ג'נין ג'נין" (מוחמד בכרי) שעורר סערה גדולה בישראל ובעולם, וכן "מחסומים" (יואב שמיר) ו"הילדים של ארנה" (ג'וליאנו מר) שזכו להצלחה גדולה בעולם.
סרטי תעודה אחרים כוללים את "סגר" (רם לוי), בילעין חביבתי (שי כרמלי פולק), "חוצה את הקווים" (טל חכים), "אסורות" (טל אבן), "News Time" (עזה אל-חסן), ו-"3cm Less" (עזה אל-חסן).
סרטי עלילה שנכתבו על האינתיפאדה או כללו אותה כרקע לעלילה כללו בין היתר את "ללכת על המים" ו-"הבועה" (איתן פוקס), "דיסטורשן" (חיים בוזגלו), "התערבות אלוהית" (אליא סולימאן), "פורד טרנזיט" (האני אבו אסעד), ו"גן עדן עכשיו" (האני אבו אסעד).
מתוכם בלטו "ללכת על המים" שזכה להצלחה מסחרית והשתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן ו"גן עדן עכשיו" שזכה לפרסים חשובים ונבחר כמועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט West Bank Story זכה בפרס אוסקר לסרט קצר לשנת 2006,.
הסרט אינו ישראלי, אלא הוסרט ליד לוס אנג'לס על ידי הבמאי היהודי-אמריקאי ארי סנדֶל (אביו ישראלי).
הסרט כולל מרכיבי-אינתיפאדה כגון המתנה בתור למעבר-גבול, בדיקה במחסום, אמצעי-חבלה, גדר-הפרדה ועוד.
הסרט מבטא (בצורה קלילה) את המתיחות בארץ על רקע האיבה בין העמים הניצים, וזכייתו בכ-30 פרסים בינלאומיים משקף את מעמד הסכסוך המקומי בתודעה התרבותית העולמית.
בשנת 2022 מצטלמת סדרה בשם שמיים אדומים המבוססת על ספר בעל אותו השם מאת הסופר דניאל שנער ועוסקת באינתיפאדה השנייה.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ 13 בשנת 2023.
האיקה קמרלינג אונס (בהולנדית: Heike Kamerlingh Onnes; 21 בספטמבר 1853 - 21 בפברואר 1926) היה פיזיקאי הולנדי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1913, על מחקרו את תכונות החומר בטמפרטורות מאוד נמוכות, מחקר שאפשר, בין השאר, לראשונה, הפקת הליום נוזלי.
קמרלינג אונס נולד בחרונינגן שבצפון הולנד.
ב-1870 החל ללמוד באוניברסיטה בעיר הולדתו.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, שם למד תחת רוברט בונזן וגוסטב קירכהוף, בשנים 1871–1873. לאחר מכן שב לחרונינגן, שם סיים את התואר השני ב-1878 ואת הדוקטורט שנה לאחר מכן.
עבודת התיזה שלו נקראה "הוכחות חדשות על סיבוב כדור הארץ" (במקור: Nieuwe bewijzen voor de aswenteling der aarde).
בשנים 1878–1882 שימש כמרצה ועוזרו של יוהנס בושה (Johannes Bosscha), מנהל הפוליטכניק בדלפט.
לאחר מכן ועד 1923 כיהן כפרופסור במחלקה לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת ליידן.
בשנת 1904 הקים מעבדה גדולה לחקר קְרִיוֹגֶנִיקָה, (חקר תופעות שמתרחשות בטמפרטורות נמוכות) וזכה להכרה והערכה מצד הקהילה המדעית.
ב-1908 היה לראשון שהצליח ליצור הליום נוזלי, בעזרת קריוסטט (cryostat), כלי קיבול לחומרים בטמפרטורות נמוכות במיוחד.
תוך שימוש באפקט ג'ול-תומסון, הצליח להוריד את הטמפרטורה לפחות ממעלה אחת מעל האפס המוחלט - הטמפרטורה הנמוכה ביותר שהושגה על כדור הארץ עד אז.
הציוד המקורי מניסוי זה נמצא במוזיאון Boerhaave בליידן.
קמרלינג אונס נישא למריה אדריאנה וילהלמינה אליזבת ביילבלד (Bijleveld) ונולד להם בן אחד, אלברט.
ב-1911 הצליח אונס לבצע אנליזה של מתכות (כספית, בדיל ועופרת) בטמפרטורות נמוכות מאוד.
מדענים אחרים, ביניהם ויליאם תומסון, האמינו כי בטמפרטורות אלו אלקטרונים הנעים דרך מוליך יגיעו לעצירה מוחלטת, כלומר ההתנגדות תהפוך לאין-סופית באפס המוחלט.
אונס חשב כי ההתנגדות החשמלית תרד בצורה הדרגתית עד לאפס.
אוגוסטוס מטייסן (Augustus Matthiessen) הצביע עוד קודם לכן כי ככל שהטמפרטורה יורדת, המוליכות החשמלית משתפרת (כלומר, ההתנגדות יורדת).
לפי ניסוייו של אונס ועוזריו, כבר ב-4.2 מעלות קלווין, ההתנגדות ירדה לאפס.
בניסוי זה טבע אונס את המונח מוליכות-על, בהתייחסו למצבה ותכונותיה של הכספית.
הוא פרסם מספר מאמרים על התופעה, בתחילה תחת השם "supraconductivity" ומאוחר יותר במונח המוכר "superconductivity".
על עבודתו זו זכה להכרה והערכה רבה בקהילה המדעית וזכה במדליית רמפורד בשנת 1912 ובפרס נובל לפיזיקה בשנת 1913. על שמו נקרא אפקט אונס (ידוע גם בשם "סרט רולין") וכן מכתש בירח.
האיקונוגרפיה המצולמת של הסלפטרייר () היה כתב עת מאויר שהוקדש לתיעוד ממצאיו של ז'אן-מרטן שארקו בנוגע להופעה החזותית של חולות היסטריה, ולקידום "שיטת ניתוח שמשלימה את התצפית הכתובה עם תמונות".
"האיקונוגרפיה המצולמת" חולקה לשלושה כרכים על מחלת ההיסטריה, שיצאו לאור בין השנים 1877–1880. הספר מכיל תצפיות, תיעודים, תמונות ורישומים של סוגים ושלבים שונים של מחלת ההיסטריה השנויה במחלוקת אשר תיעדו שארקו ועמיתיו בזמן עבודתם כרופאים בבית חולים פסיכיאטרי בפריז, הסלפטרייר.
שותפיו להוצאת הספר היו הקלינאי דזירה בורנביל, ופול רנאר אשר התמחה בסאלפטרייר באותה תקופה.
הסאלפטרייר הוא בית חולים לימודי, וחלק ממערכת ביתי החולים הכלליים (L'Hospital General) בפריז.
בית החולים נבנה בשנת 1656 לאחר שהמלך לואי ה-14 ציווה להפוך את מפעל אבק השריפה הישן בפריז לבית חולים.
בשנת 1862 הפך הנוירולוג והמומחה לאנטומיה פתולוגית הצרפתי, ז'אן-מרטן שארקו, למנהל בית החולים הסלפטרייר.
ז'אן מרטין שארקו היה נוירולוג צרפתי ופרופסור לאנטומיה פתולוגית.
הוא נחשב גם כמייסד של הנוירולוגיה המודרנית.
שארקו עבד ולימד בסאלפטרייר במשך 33 שנים.
ב-1862 התמנה לתפקיד מנהל הסאלפטרייר, וב-1882 ייסד את הקליניקה הנוירולוגית.
הוא תיאר את הקליניקה, ואת למעלה מ-4,000 הפציינטים שבה כ.
שארקו תפס את עצמו כמשקיף חיצוני ואובייקטיבי והעיד על עצמו: .
שארקו ערך ניסויים במשך שנים בנשים (וגברים) שהיו כלואות שם.
הוא פיתח שם את התאוריות שלו לגבי מחלת ההיסטריה.
עבודתו בתחום הפסיכיאטריה הייתה נתונה לביקורת רבה.
אדווארד שורטר כתב בהיסטוריה של הפסיכיאטריה ששארקו לא הבין "כמעט כלום" על מחלות פסיכיאטריות רציניות וש"היה חסר היגיון בריא והיה בטוח ביותר בצידקת השיפוט של עצמו".
חוקר בן זמנו של שארקו, ס' רנוז, האשים אותו ב"מעין ויויסקציה של נשים תחת התירוץ של מחקר של מחלה שהוא לא יודע לא את סיבתה ולא את תרופתה."
בין תלמידיו של שארקו נמנו: זיגמונד פרויד, ג'וזף בבינסקי, פייר ז'נה, פייר מארי, אלבר לונד, ז'ורז' ז'יל דלה טורט.
שארקו היה מתלמידיו של דושן דה בולון, רופא צרפתי אשר חקר את השרירים האחראים על הבעות הפנים על ידי חישמולם.
דה בולון האמין כי הבעות הפנים היוו מפה לנפש האדם והוא השתמש בצילום כדי ללכוד את ההבעות האלו ולחקור אותן.
בדומה לדושן, גם שארקו ניסה לייצר מיפוי טקסונומי של המחוות וההבעות של מטופליו והאמין שאלו כפופים לחוקים בעלי "סדירות מכניסטית".
בדומה לדושן, גם שארקו זיהה בצילום את מקור המחקר המרכזי שלו.
בשנת 1878 הקים שארקו מעבדת צילום בתוך בית-החולים, מוסד חסר תקדים שהיה למעבדת הצילום הרפואי הראשונה בעולם.
כצלם אחראי מונה אלבר לונד, לימים היסטוריון ותאורטיקן מרכזי של הצילום הרפואי.
לונד לא רק צילם תמונות, אלא גם המציא טכנולוגיות חדשות לתיעוד סימפטומים שנותרו סמויים הן ממבטו של המומחה והן מזה של המצלמה.
שימושו של שארקו בצילום היה במסגרת תפיסה טיפולית בה לדימוי ולסביבה תפקיד מרכזי באבחון, בתיעוד, בחשיבה והטיפול הקליניים ובעיצוב הסביבה של המטופל.
את רוב מחקריו בתחום ההיסטריה עשה שארקו בקליניקה שהייתה ממוקמת בתוך הסאלפטרייר.
הקליניקה הייתה ידועה בתור המקום בו ניתן לבוא ולצפות בהיסטריה.
רוב הנשים בהן טיפל בהיסטריה שלהן היו נשים ממעמד נמוך אשר היו צריכות לפרנס את עצמן ואת משפחותיהן מגיל צעיר.
ברוב המקרים הן היו קורבנות של עוני, ניצול מיני וכלכלי ובורות.
שארקו הציג את התקפי ההיסטריה בהדגמות - הרצאות תיאטרליות באמפי-תיאטרון שהיה ממוקם בתוך בית החולים, שהיו פתוחות לתלמידיו ולאנשי מקצוע אחרים.
בתוך בית החולים היה גם ממוקם הסטודיו לצילום אשר תיעד רבות מהנשים ששהו בסאלפטרייר.
אלבר לונד עבד בו כצלם הבית מסוף שנות השמונים של המאה ה-19. תמונות רבות ואיורים המבוססים על התמונות פורסמו באיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר.
על ידי הדגמות מסוגים שונים, שארקו הדגיש את ההתגלמויות הוויזואליות של ההיסטריה.
הייצוג שלו של מגדר, ובפרט המגדר הנשי היה לקוח ממוסכמות אסתטיות של הגוף הנקבי בתיאטרון, צילום וציור.
אחת מהנשים הידועות ביותר שהיו נתונות למחקריו של שארקו הייתה אוגוסטין.
אוגוסטין בילתה 5 שנים כפציינטית בסאלפטרייר, והיא אחת הדמויות המתועדות ביותר באיקונוגרפיה המצולמת.
אוגוסטין, הגיעה לסאלפטרייר בגיל 15, בשנת 1875, כאשר היא סובלת מכאבים בבטן והתקפי פרכוסים בלילות אשר לפעמים השאירו אותה משותקת.
עיקר עבודת הרופאים הייתה לתעד אותה ללא הפוגה, בעיקר כאשר היא לבושה בחלוק בית-חולים חושפני ומציגה שלבים שונים של ה grande hystérie: המחלה אותה שקד שארקו לבחון ולאבחן.
מחקרים ואזכורים של האיקונוגרפיה בתרבות
אחד הספרים החשובים ביותר שנכתבו על כרכי האיקונוגרפיה המצולמת הוא המצאת ההיסטריה - שארקו והאיקונוגרפיה המצולמת של הסאלפטרייר, בהם סוקר ז'ורז' דידי הוברמן את הקשר בין צילום ופסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 ובפרט את חשיבותו של הצילום ככלי משמעותי ביצירת הידע בתחום הפסיכיאטריה.
הוא מתמקד בעיקר בצילום בתוך הסאלפטרייר ומדגים כיצד תרמה טכנולוגיית הצילום להמצאתה המחודשת של מחלת ההיסטריה (ולא היוותה כלי לתיעוד בלבד).
הספר בוחן כיצד שירותי הצילום בקליניקה ופרסום כרכי האיקונוגרפיה המצולמת, אשר הכילו דימויים ויזואליים, היו אינטגרלים לפרויקט המחקר של שארקו ששאף לבודד את מחלת ההיסטריה ממגוון מחלות העצבים.
הספר מכיל 107 תמונות ואיורים.
לצד תמונות מהסאלפטרייר, ישנן בספר גם תמונות של נשים משוגעות של דר' יו דיאמונד, ניסיונות של דר היפולייט ברדוק לצלם את נפש האדם, תמונות הארכיון של המשטרה בפריז של אלפונס ברטיון ותמונות של פושעות של הסוציולוג האיטלקי צ'זארה לומברוזו.
מתוך התמונות בולטת במיוחד אוגוסטין, אותה הוברמן מציג כקדושה המעונה של ניסוייו של שארקו.
הוברמן בוחן את האיכות הספקטקולארית של מחלת ההיסטריה וה"ניראות הקיצונית" של הסובלים ממנה, בעיקר בהתגלמותה בתוך הסאלפטרייר.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, הפך הצילום לחלק בלתי נפרד משיטת המחקר של שארקו, וככל שהטכנולוגיה התקדמה זמן החשיפה פחת וכן ניתן היה לשכפל את הדימויים שצולמו.
הוברמן טוען כי הצילום התמקם במקום האידיאלי כדי לחזק את הקשר בין הפנטזיה של ההיסטריה והפנטזיה של הידע.
לטענתו, ההיסטריה ש"הומצאה", בסאלפטרייר עלתה מתוך פנטזיות מורכבות אשר ביימו דינמיקות בין תשוקה מינית, ידע מדעי וכוח ממסדי.
הפנטזיה הכילה רצון להכיר את הגוף הנשי ההיסטרי ולא ניתן בקלות להפרידה מהיחסים אשר נוצרו בין רופאי הקליניקה הגברים ובין הנשים הפציינטיות שלהם.
השימוש (והניצול) של טכנולוגיית הצילום היוותה במה למימוש הפנטזיות הללו.
האיסין (אוקראינית: Гайсин) היא עיר במחוז ויניצה אוקראינה.
אזכורה הראשון של האיסין הוא משנת 1545. לפי מפקד האוכלוסין של 1629 חיו בהאיסין 822 תושבים.
האיסין ניזוקה קשות בזמן המרד האנטי-פולני של בוגדן חמלניצקי.
מרד זה לווה בשוד ורצח המוני של יהודים ביישוב.
בזמן מרידות ההיידמקים של 1734 ו-1750 נפגעו בעיר פולנים ויהודים.
קשה להעריך במדויק את מספר הנפגעים באירועים אלו, אך קיימים מקורות המצביעים על כך שכל האוכלוסייה היהודית באזור חוסלה כליל.
ב-22 בנובמבר 1744 המלך הפולני אוגוסט השלישי העניק להאיסין זכויות מגדבורג.
ב-1768 האוכלוסייה האוקראינית לקחה חלק פעיל במרד היידמקים חדש, והאוכלוסייה הפולנית והיהודית נפגעה קשות בשנית.
ב-1793, לאחר חלוקת פולין, האיסין עברה לשליטתה של האימפריה הרוסית.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בהאיסין כ-6,600 יהודים, כמחצית מתושביה.
במאי 1919 נערך ביהודי העיר פוגרום, בו רצחו אוקראינים כ-400 יהודים, ובעקבות זאת, עזבו את העיר רבים מיהודיה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-4,100 יהודים.
ב-25 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו.
מעת לעת ערכו הגרמנים והשוטרים האוקראינים חיפושים בגטו, תוך מעשי שוד ורצח.
ביוני 1941 הועברו לגטו שבעיר יהודים נוספים מכפרי הסביבה.
ב-16 בספטמבר 1941 בוצעה בגטו שבעיר אקציה, בה נרצחו כ-1,500 מיהודי הגטו בכפר הסמוך בילינדייבקה.
בינואר 1942 נורו כ-150 יהודים נוספים בגטו, ובאוקטובר 1942 נרצחו עוד 1,230 מיושביו.
מספר יהודים שרדו הודות לפעילות של ויקטור פולישצ'וק ומשפחתו ועל כך הם קיבלו הכרה כחסידי אומות העולם.
בתחילת מאי 1943 חוסל הגטו עם רצח כ-120 היהודים שנותרו בו.
המשפט הבינלאומי אוסר על עינויים באופן מוחלט.
מקורות האיסור על עינויים במשפט הבינלאומי
כמו כן, ניתן למצוא איסור על עינויים גם בהצהרות של מדינות, למשל הצהרת טוקיו של ההסתדרות הרפואית העולמית (WMA) אוסרת השתתפות רופאים בחקירות ובעינויים ומרחיבה את מושג העינויים.
ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם משנת 1948 קובעת שאדם לא יהיה נתון לעינויים או ליחס או עונש בלתי אנושי, אכזרי או משפיל.
בדומה לה, גם האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) אוסרת על עינויים או יחס בלתי אנושי.
לצדן, גם האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR) קובעת בסעיף 7 איסור דומה.
בשנת 1987 אומצה האמנה נגד עינויים (UNCAT) העוסקת באופן ספציפי באיסור על עינויים.
סעיף 1 מגדיר מהו עינוי.
סעיף 2 לאמנה קובע שעל מדינה חברה לפעול ולחוקק חוקים תחת המשפט הפלילי הנהוג בה על מנת למנוע עינויים בשטחה.
בנוסף נקבע שעינוי אסור גם בעתות של מצב חירום, מלחמה או נסיבות חריגות אחרות.
סעיף 3 לאמנה קובע איסור על מדינה לגרש אדם או להחזירו לשטח של מדינה בה יש חשש מהותי יהיה נתון לסכנת עינויים.
אמנה בינלאומית נוספת בה אפשר למצוא איסור על עינויים היא אמנת רומא.
סעיף 7 לאמנה קובע מהם "פשעים נגד האנושות" ומכליל עינויים תחת סעיף זה.
בסעיף זה עינויים מוגדרים כפגיעה מכוונת על ידי גרימת כאב או סבל חמורים, בין אם פגיעה פיזית ובין אם פגיעה נפשית, על אדם הנתון למשמורת או לשליטתו של מבצע הפשע.
ישנה הדגשה, שבמסגרת עינויים לא יכללו כאב או סבל הנובעים מעונשים המוטלים כדין.
מעמד האיסור על עינויים במשפט הבינלאומי
האמנות הבינלאומיות אוסרות על עינויים באופן מוחלט ובלתי מותנה.
התפיסה המנחה את התומכים במוחלטות האיסור היא ההנחה שעינויים מהווים את הפגיעה החמורה ביותר בכבוד האדם ובאוטונומיה.
המתנגדים טוענים שייתכן ומוות או הותרת נכות לצמיתות מהווים עונש גרוע יותר.
האיסור המוחלט מעורר מחלוקת, בעיקר לגבי תרחיש "הפצצה המתקתקת".
תרחיש זה עוסק במצב שבו בידי הרשויות מוחזק אדם שמעריכים שיש לו מידע לגבי מעשה טרור אשר צפוי להתרחש באופן מיידי, והשאלה היא אם יש הצדקה להשתמש באמצעי עינוי על מנת להוציא ממנו מידע שיאפשר את מניעת המעשה.
ההצדקה לעינוים היא תועלתנית, כלומר הסבל והנזק שיגרמו לאחד כתוצאה מהעינוי נועד להצלת חיי רבים אחרים, ולכן העינוי במקרה זה מוצדק.
הגינוי מגיע מהזרם הדאונטולוגי, שמתמקד במוסריות הפעולה ולא במוסריות התוצאה, על כן, הדאונטולוג יטען שגם במקרה של הצלת חיי אדם, אין זה ראוי להשתמש בעינויים.
הבעיה והחשש המרכזיים בתרחיש "הפצצה המתקתקת" כחריג לאיסור על עינויים, נובעים מכך שהכרה במקרה עלולה להוות פרצה לשימוש בעינויים.
הסיכוי להתרחשותו של התרחיש המדויק הוא קלוש, שכן בדרך כלל, האדם העצור אולי יוכל לשפוך אור על פרטים מסוימים, אך כנראה לא יהיה בעל המידע המלא ולא יוכל לספק את כלל הפרטים, כמו מיקומה המדויק של הפצצה, מועד הפעלתה המדויק או ידע כיצד לנטרלה.
על כן, עולים קולות של חשש שמא היתר חריג לשימוש בעינויים יהפוך למעין דבר שבשגרה.
דוגמה להרחבת החריג היא ארצות הברית, מדינה אשר נתפסת על ידי רבים כמנהיגת העולם החופשי והנאור.
ארצות הברית מחד גיסא מטילה איסור על עונש אכזרי, אך מאידך גיסא, בעקבות אירועי "אסון התאומים" ולאחר כניסתה לעיראק, הפרה את האיסור הגורף על עינויים הקבוע בחוקה שלה ומושרש בתרבות האמריקאית.
בשל אירועי הטרור הקשים שחוו, התירו מנהיגי ארצות הברית החרגות של מצבים מסוימים בהם עינוי יחשב כמוצדק, באמצעות התבססות על מונח "הפצצה המתקתקת" ועל ידי המונח "הגנת צורך"- מקרה בו הנסיבות מצדיקות שיטות חקירה המהוות הפרה של האיסור הבינלאומי על עינויים ועונש אכזרי או בלתי אנושי.
כאמור, הדיון סביב מוחלטות האיסור על עינויים והחרגתו במקרים מסוימים טרם הוכרע ואינו חד משמעי בקרב מדינות העולם.
עם זאת דבר ברור הוא שהחובה שלא לענות גוברת באופן מוחלט על אינטרס עצמי ושיקולי נוחות, וברור שאין להתיר שימוש בעינויים כדבר שבשגרה.
לצורך אכיפת האיסור על עינויים פועלים מספר גופים.
בין הגופים הללו ניתן למנות את ועדת האו"ם נגד עינויים שהוקמה לצורך אכיפת האמנה נגד עינויים.
הוועדה מורכבת ממומחים עצמאיים שמפקחים על יישום האמנה בקרב המדינות החברות.
בנוסף, המדינות מחויבות בהגשת דוחות שוטפים לוועדה בנוגע ליישום הזכויות.
נוסף על כך, בשנת 1985 יוסד הדו"ח המיוחד של האו"ם לעינויים ועונשים בלתי אנושיים ואכזריים.
הדו"ח בוחן את הפרקטיקה הנוהגת במדינות החברות ומאפשר לוועדה שימוש בפרוצדורת "הפעולה הדחופה", באמצעותה יכולה הוועדה להורות על מדינה חברה לוודא שאדם ספציפי או קבוצה מסוימת לא נתונים ליחס בלתי אנושי.
האיסור על עינויים במשפט האירופי
גוף נוסף אשר דרכו ניתן לאכוף את האיסור הוא בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECtHR).
לבית הדין סמכות שיפוט על מדינות ויחידים, בעקבות תביעות על הפרת האמנה האירופית לזכויות אדם.
דוגמה לפסק דין בנושא עינויים בו דן ה-ECtHR הוא Gäfgen v.
Germany , אשר עסק בחקירת אדם שנחשד בחטיפת ילד.
החשוד שינה את גרסאותיו ומחשש לחיי הילד, קצין משטרה הורה לאיים עליו שאם לא ישתף פעולה יהיה נתון לעינויים.
החשוד הודה, סיפר למשטרה היכן הטמין את הגופה ושאר ראיות.
השוטרים שאיימו עליו הועמדו לדין, אך ההליך נגדם הסתיים בקנסות על תנאי.
התובע פנה ל-ECtHR בגין הפרת האיסור על עינויים ובגין הפרת זכותו למשפט הוגן.
ביה"ד קבע שהופרה הזכות המנויה בסעיף 3 לאמנה האירופאית בדבר זכויות אדם, זכותו של אדם שלא להיות נתון לעינויים.
כמו כן, הדגיש ביהמ"ש את מעמדו הבלתי מעורער של הסעיף.
האיסור על עינויים במשפט הבין-אמריקאי
מקור נוסף לו מחויבות מדינות דרום אמריקה ומרכז אמריקה הוא האמנה הבין-אמריקאית למניעת עינויים.
אמנה זאת מגדירה עינויים באופן רחב.
סעיף 2 לאמנה קובע כי עינויים הם גרימה מכוונת של כאב או סבל, פיזי או נפשי, לצורך חקירה פלילית, אמצעי הפחדה או ענישה או לכל מטרה אחרת.
בנוסף, גם שימוש בשיטות שונות שיש בהן למחוק אישיותו של אדם או לפגוע ביכולותיו הנפשיות או הגופניות יחשבו לעינוי.
הנושא עמד במרכזה של פסק דין פילרטיגה נגד פנייה-איראלה.
האיסור על עינויים במשפט הישראלי
מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-22 באוקטובר 1986 ואשררה אותה ב-4 באוגוסט 1991. בהצטרפה היא הצהירה כי אינה מקבלת על עצמה את הסמכות שנקבעה לוועדה נגד עינויים המפקחת על האמנה, כאמור, בסעיף 20 ובסעיף 30(1) לאמנה, לדון מחלוקת בין שתי מדינות שאינן מגיעות להסכמה.
בדין הישראלי אין חקיקה מפורשת המגדירה עינויים כעבירה פלילית.
דו"ח ועדת לנדוי אישר שימוש ב"לחץ פיסי מתון" על נחקר, בנסיבות שמידע הנמצא בידיו יביא להצלת חיי אדם באופן מיידי ("פצצה מתקתקת").
לא פעם טענות המועלות כנגד ישראל בגין עינויים, נהדפות בטענה שהמעשה המתואר הוחרג על-ידה.
נקודת המפנה במשפט הישראלי הגיעה בבג"ץ הוועד הציבורי נגד עינויים.
העתירה הוגשה לבג"ץ על ידי ארגוני זכויות-אדם, שלטענת השימוש באמצעי החקירה הפיזיים עולים לכדי עינויים.
עוד נטען על ידם כי לשב"כ העדר סמכות לשימוש באמצעים אלה בחוק.
מנגד, טענה המדינה שהשב"כ פועל מכוח סמכותה הכללית של הממשלה וכדי להציל חיי אדם.
השאלה המשפטית לה נדרש בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, הייתה: האם לשב"כ סמכויות לפגוע בכבוד האדם ובשלמות הגוף במסגרת חקירותיו?
בית המשפט קבע שלחוקרי השב"כ סמכות כשל שוטרים, ולפיה הם מורשים לבצע חקירה כאשר מדובר בעבירה נגד ביטחון המדינה.
על-כן בסמכות השב"כ להשתמש בחקירה רק באמצעים הנתונים גם בידי המשטרה.
אמנם, ישנו היתר לחקירה שמטרתה "גרימת חוסר נוחות" כאשר צורכי החקירה דורשים זאת, אך חל איסור על שימוש ב"אמצעי חקירה פיזיים" כשאלה מהווים יחס אכזרי או בלתי אנושי ומשפיל כלפי הנחקר.
באשר להרחבת סמכויות השב"כ, קבע בית-המשפט כי זו צריכה להינתן לשב"כ על ידי הרשות המחוקקת בחקיקה ראשית מפורשת.
אף על פי כן, גם בסמכויות שנובעות מחקיקה ראשית, יחולו מגבלות מסוימות: מהלך החקירה לא יכלול שימוש בעינויים או ביחס אכזרי ולא אנושי כלפי הנחקר.
גם במקרה של "פצצה מתקתקת", וכחלק ממנה ניתן להעלות את עצימות החקירה, חל איסור מוחלט על שימוש "באמצעים ברוטליים ובלתי אנושיים" שהיו מקובלים עד לפסיקה, כגון: טלטול הנחקר, הושבתו בתנוחה מכאיבה, כיסוי ראש בשק ומניעת שינה לזמן ארוך.
חריגה מכלל זה כאמור תחשוף את החוקר לאחריות פלילית.
בכך קבע ביהמ"ש שפסיקתו מתיישבת עם הנהוג במשפט הבינלאומי.
בשנת 2002 הכנסת חוקקה את חוק השב"כ, חוק זה מסדיר את סמכויות השירות מבלי להזכיר את שיטות החקירה.
על פי סעיפי חוק זה והמשפט הישראלי, נראה שקיים קושי אמיתי להעמיד לדין חוקר שב"כ המשתמש בעינויים.
הוועדה המפקחת על האמנה נגד עיוניים פרסמה דו"ח לגבי הסכסוך הפלסטיני-ישראלי ב-2009 שקובע כי מכות קשות, יחס מתמשך ומשפיל ומעצר בתנאים בלתי-הולמים שנגרמו לכאורה לאזרחים ברצועת עזה ובמעצר בישראל- מהווים עינויים, והפרה חמורה של סעיף 147 לאמנת ז'נבה הרביעית.
האיסטנה היא המעון הרשמי ומקום עבודתו העיקרי של נשיא רפובליקת סינגפור.
משמעות המילה "איסטנה" (Istana) במלאית היא "ארמון".
שם מקבל ומארח הנשיא את אורחיו, לרוב אורחים מרחבי העולם.
האיסטנה היא גם מקום העבודה העיקרי ומשרדו של ראש ממשלת סינגפור.
האחוזה המשתרעת על שטח של 0.43 דונם הייתה בעברה חלק ממטע אגוז מוסקט גדול.
ב-1867 הממשלה הבריטית הקולוניאלית רכשה את השטח ובנתה בו אחוזה שישמש מעונו הרשמי של המושל הבריטי בסינגפור.
האיסטנה הייתה ביתו של המושל הבריטי עד 1959, אז קיבלה סינגפור אוטונומיה מבריטניה והמושל הוחלף בראש המדינה (Yang di-Pertuan Negara) יוסוף בן אסחאק, שהמשיך להתגורר באחוזה גם בכהונתו כנשיא סינגפור.
בניין הממשל של סינגפור (כיום האיסטנה) נבנה בין 1867 ל-1869 בהוראתו של סר הארי סנט ג'ורג' אורד, המושל הקולוניאלי הראשון של סינגפור, אחרי שעבר מחברת הודו המזרחית למשרד המושבות.
הארכיטקט של המבנה היה מייג'ור ג'ון אדולפס מקנאיר.
במתחם נבנה גם הסרי טימסק, אחד מכמה בתים של קצינים קולוניאלים ששימש בעבר כביתו של המזכיר הקולוניאלי, סגנו של המושל.
חזונו של סר אורד נתקל בהתנגדות מצד עמיתיו בשל גודלו העצום של המבנה והכסף שידרש לבנייתו.
אורד סירב להתפשר ובסופו של דבר נקנו 0.43 דונם של אדמה ממטע אגוז מוסקט ב-1867. בניית המבנה החלה כבר באותה השנה ובשנה שאחריה, אחרי שתכנון המבנה הסתיים במרץ 1867. ההתנגדות לתוכניתו המקורית של אורד נעלמה עם הזמן.
בניית המבנה הסתיימה ב-1869, כמו שמעיד דוח של עיתון "The Straits Times" מה-24 באפריל אותה השנה.
בניית המבנה הסתיימה ממש לפני ביקורו של הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו במקום.
כל המבנה נבנה על ידי עובדי כפייה שעליהם פיקח מהנדס המבנה מייג'ור מקנאיר.
המבנה הסופי היה מרשים במיוחד וזכה לשבחים מדייריו ומבקריו.
המבנה "קרוב לשלמות", כך תיאר פרידריק ולד, מושל מושבות המצרים ודייר רשמי במבנה מ-1880 עד 1887 בהרצאה בלונדון.
כשפלשה יפן לסינגפור ב-1942, פגעה הפגזה מכוונת של יפן במתחם.
המושל, סר שנטון תומאס ורעייתו נשארו במבנה עד הרגעים האחרונים, אז פונו ממנו.
כשפונו מהמבנה לקחו עמם את דגל בריטניה שהונף בחזית המבנה ושמרו עליו מכל משמר בזמן הכיבוש היפני.
בזמן המלחמה המבנה אוכלס על ידי הפילדמרשל היפני היסאיצ'י טראוצ'י, מפקד כוחות הדרום של יפן.
המבנה המשיך לשמש מושלים של המושבה המלכותית של סינגפור שקמה אחרי המלחמה.
כשסינגפור קיבלה אוטונומיה ב-1959 מבריטניה, המבנה נמסר לידי ממשלת סינגפור, אז קיבל המבנה את שמו הנוכחי "האיסטנה".
יוסוף בן אסחאק מונה לראש המדינה הראשון של סינגפור האוטונומית (Yang di-Pertuan Negara) ומיקם את משרדו הרשמי ומעונו באיסטנה.
המבנה שופץ בהרחבה בין 1996 ל-1998 כדי להוסיף מרחב נוסף ונוחיות המתאימה לימינו אנו.
כיום במבנה 6 חדרי אירועים המשמשים למטרות טקסיות ובידוריות.
גם משרדיהם של נשיא סינגפור וצוותו נמצאים בבניין.
בשל העובדה שהמבנה נבנה ב-1869, האיסטנה היה ביתם של מושלים במשך 21 כהונות (1869-1958), ראשי מדינה במשך שתי כהונות (1959-1965) ונשיאים במשך 6 כהונות (1965-היום), בלי להתייחס לתקופת הכיבוש היפני בסינגפור (1942-1945).
היום האיסטנה הוא מעונו הרשמי של נשיא סינגפור, למרות שאף נשיא או שר מהקבינט של סינגפור לא התגורר במבנה אחרי כהונתו של דבן נאיר, הנשיא השלישי של סינגפור.
הווילות שיועדו למגורי מנהיגים זרים מנוצלות לעיתים רחוקות.
האיסטנה וגניו פתוחים לציבור בחמישה חגים שונים: ראש השנה הסינית, דיוואלי, עיד אל פיטר, האחד במאי ויום העצמאות של סינגפור.
בשל הסמיכות של דיוואלי ועיד אל פיטר בשנים מסוימות, גני המבנה פתוחים לעיתים רק פעם אחת בתקופה הזאת.
גני המבנה משמשים לקיום טקסים רשמיים כמו השבעות.
ראש הממשלה והשר הבכיר מחזיקים את משרדם במתחם האיסטנה.
בימי ראשון הראשונים של החודש ישנם טקסי חילוף שומרים באיסטנה, המהווים מוקד התעניינות רב.
אולם קבלת הפנים- המקום בו הנשיא מציג את חברי הקבינט של סינגפור לאורחים וראשי מדינות זרים.
כמו ששמו של החדר מרמז, קבלות הפנים נערכות בו אחרי ארוחת הערב הממלכתית.
אולם המשתה- האולם בו האורחים סועדים עם הנשיא את ארוחת הערב.
חדר המצב- מקום מושבו ומשרדו של נשיא סינגפור.
חדר זה משמש לאירועים כמו השבעות של קבינט או נשיא חדש, או לטקסי הענקת פרסים.
חדר קבלת הפנים- הוא סלון קטן בקומה השנייה שמוביל לחדר האורחים המערבי ולחדר האורחים המזרחי.
בסלון הזה מקיים הנשיא דיונים עם נכבדים זרים.
חדר האורחים המזרחי- חדר אורחים המכיל את אוסף המתנות שקיבלו נשיאי סינגפור לאורך השנים.
חדר האורחים המערבי- הוא סלון ששימש תפאורה לראיונות רבים עם ראשי מדינות וחברי פרלמנט.
חדר שיארס- חדר אוכל פרטי הנקרא על שמו של הנשיא השני של סינגפור ,ד"ר בנג'מין שיארס.
חדר האוכל משמש את הנשיא או חברי הקבינט ומשפחותיהם במקרים מסוימים.
חדר יוסוף- חדר הנקרא על שמו של הנשיא הראשון של סינגפור, יוסוף בן אסחאק.
טרקלין הנשיא- החדר משמש כמרפסת המרכזית של האיסטנה המשקיפה על כיכר הטקסים והמדשאות בקומת הקרקע.
החדר מעוצב כמו החדר הכחול בבית הלבן, שגם הוא משקיף על מדשאות הבית הלבן.
המשרד של נשיא סינגפור- המשרד נמצא מחוץ לתחום עבור המבקרים.
הָאיקוֹאוּ (בסינית: 海口; בפין-יין: Hǎikǒu; מילולית: "פה הים") היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האינאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-2.87 מיליון תושבים.
האיקואו שימשה במקור עיר נמל עבור צ'יונגשאן.
האיקואו התפתחה כנמל במהלך המלחמה הסינית-יפנית השנייה בעקבות הכיבוש היפני.
לאחר המלחמה, האיקואו והאינאן נותרו תחת שליטה לאומנית עד למבצע הנחיתה באי האינאן, אז נפלה בידי השלטון הקומוניסטי.
בעיר שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת האינאן.
מקדש חמשת האדונים שוכן בדרום-מזרח העיר.
בשנת 2013 נחתם ברית ערים תאומות בין האיקואו למודיעין-מכבים-רעות.
האיקואו שימשה במקור כנמל עבור צ'יונגשאן, הבירה המנהלית העתיקה של האי האינאן, שנמצאת כ-5 קילומטרים מדרום מזרח.
במהלך ההיסטוריה המוקדמת שלה, הייתה האיקואו חלק ממחוז גואנגדונג.
במאה ה-13 התבצרה והפכה למוצב צבאי תחת שושלת מינג (1368-1644).
הנמל ממוקם מערבית לפתחו של נהר נאנדו, הנהר העיקרי של האינאן.
כאשר צ'יונגשאן נפתח לסחר חוץ על פי חוזה טיינג'ין בשנת 1858, החלה האיקואו להתחרות בעיר המנהלית הישנה.
בשנת 1926 עקפה האיקואו את קיונגשאן באוכלוסייה והוכרזה כעיר מנהלית נפרדת.
העיר התפתחה כנמל במהלך המלחמה הסינית-יפנית (1937–1945), כאשר היפנים פלשו לאי האינאן.
העיר והאי האינאן נשארו בשליטתם של הלאומנים עד אפריל 1950, אז נפלו בידי הקומוניסטים במהלך מבצע הנחיתה באי האינאן.
מאז 1949 שמרה האיקואו על מעמדה כנמל הראשי של האינאן, ומטפלת ביותר ממחצית הסחר הכולל של האי.
היא החליפה את קיונגשאן כבירה המנהלית של האי.
בשנת 1988 הפכה האיקואו לעיר במעמד מחוז, כמו גם לבירת מחוז האינאן שהוקם בתקופה זאת.
העיר העתיקה של האיקואו כוללת בניינים ישנים שנבנו ברובם על ידי סינים עשירים מהיבשת וכן על ידי סינים המתגוררים מעבר לים וחזרו למולדתם.
סגנון בניית הבתים הוא שילוב סגנונות: פורטוגלי, צרפתי ושל דרום-מזרח אסיה.
הרחובות חולקו בעבר לאזורים שונים המוכרים מוצרי רפואה סינית ומערבית, משי ובגדים מחויטים, דגים ובשר טרי, מכירת קטורת, נרות, נייר, דיו וסחורות אחרות.
הנציבות העירונית האיקואו משתרעת על פני 2,240 קמ"ר בצפון-מזרח האי האינאן וגובלת ממזרח בנפה העירונית , בנפות ו מדרום וממערב בהתאמה וב מצפון, מול שבנציבות העירונית גָ'אנְגְ'יָאנְג שבמחוז גואנגדונג.
רוב שטח העיר כמעט לחלוטין שטוח ורק מטרים ספורים מעל פני הים.
מתפתל דרך הצד המזרחי של העיר וזורם צפונה אל .
, המהווה חלק מרובע מיילאן, מופרד מהחלק העיקרי של האיקואו על ידי נהר האידיין, יובל של נהר .
הגישה לאי היא באמצעות אחד מתוך ארבעה גשרים, כשהגדול מביניהם הוא , המחבר בין האי לבין שאר הרובע בשפך הנהר האידיין.
ממזרח למערב, שלושת חיבורי הכבישים הנותרים מסופקים על ידי הגשרים זֶ'נְמִין, חֶפִּינְג ושִׂינְבּוּ.
ישירות לצפון-מזרח האיקואו ומזרחית לאי האידיין נמצא .
הנציבות העירונית האיקואו מחולקת לארבעה רבעים:
האיסור לגלח שיער מהנתק הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, האוסרת למצורע לגלח שיער במקום הנתק - נגע המאופיין בשיער צהוב דק באזור מוגדר, שיש סביבו שיער תקין.
המצוה נוהגת רק בזמן שיש כהן שיודע לטמא או לטהר נגעים.
מקור המצווה הוא בספר ויקרא:
בספר החינוך מבואר שמטרת האיסור היא שהכהן הבודק את האדם, יוכל להכיר האם יש סימני טומאה בשערות.
והוסיף שרמזה התורה לאדם, לא לבעוט בעונשים וצרות שניתנות לו מהקב"ה, ולא ינסה להסתיר באופן שטחי את פגמיו מפני הבריות, אלא יפעל בכיוונים של תפילה לאל שירפאו אותו ממחלתו.
המגלח את כל הנתק עד שתי שורות שיער סביבו (שמשאירים כדי שיכיר הכהן אם פשה הנתק), בין אם קודם שבא לכהן או אחר כך ולכל התקופה שקיים אצלו הנגע, לוקה.
בתלמוד נפסק שמותר למצורע לעשות מלאכות שיכולות לגרום לשיער שסביב הנתק לנשור מעצמו, כמו לסחוב על כתיפו משא, או לקשור קשר כשצריך, בתנאי שהמצורע לא מתכוון לכך.
בנוגע לגילוח על ידי כלי, נחלקו הרמב"ם והראב"ד איזה כלי גילוח נאסר: לדעת הרמב"ם חייב רק אם השתמש בתער כדרך המתגלחים, בעוד שלדעת הראב"ד חייב בכל דרך שמורידה שיער.
המצוה נוהגת בנשים ובגברים כאחד.
האיסור לקצור פאת השדה הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות האוסרת לקצור את כל השדה או המטע.
איסור זה הוא לאו הניתק לעשה, ואם הבעלים עבר וקצר את שדהו עליו לקיים את המצווה להשאיר ממנו חלק לעניים.
מצווה זו נזכרה בתורה בשני מקומות:
וכן בפרשת אמור באמצע תיאור המועדים:
הקוצר את כל שדהו ולא משאיר אפילו שבולת אחת - עובר על האיסור.
האיסור נוהג גם בעצים ולא רק בתבואת שדה.
גם אם בעל השדה הוא עני - אסור לו לקצור את כל השדה.
לאו זה הוא לאו שניתק לעשה, כלומר במקרה שבעל השדה לא השאיר פאה בסוף שדהו, צריך לתת לעניים מהתבואה שכבר קצר.
ובתלמוד נחלקו עד מתי יכול להפריש:
אין להניח פאה המשותפת לשני שדות, אפילו אם בשניהם גדל אותו סוג גידול, היות שהמצווה היא שיתוף העניים בכל שדה בפאה מיוחדת.
גם אם השדות צמודים אבל יש ביניהם נחל או שביל או דבר אחר שחוצץ כך שאינם נחרשים ונקצרים כאחד, הם נחשבים כשני שדות וצריך להניח פאה לכל שדה.
אבל במטע של אילנות, שביל או נחל אינו מפריד את המטע לשני חלקים, כי הם נראים כאחד, ורק אם היה גדר בין שני החלקים צריך להשאיר פאה מכל חלק בפני עצמו.
האיסור נועד לשמור את הפאה לעניים, ולכן במקום שבו לא נוהגים עניי ישראל לבוא לשדות כדי לקחת את הפאה - אין איסור לבעלים לקצור ולקחת את הפאה לעצמו: .
לפי זה כתב הרמ"א שבימיו לא נוהגים להותיר פאה בשדה, כיוון שרוב העניים אינם יהודים.
האיסור להמית אדם קודם עמידה לדין הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות לפיה אין להרוג אדם לפני שיעמוד לפני בית דין שידון בעניינו.
כלומר, אין לעדים למעשה להרוג אדם שעשה את אחת מהעבירות המחייבות מיתה כרצח וכדומה.
וכן כתבו במכילתא - .
כתב ספר החינוך שמשורשי המצווה הוא שדיני נפשות צריכים דקדוק גדול, כך למשל צריכים להפך בזכות החייב מיתה כדי להצילו.
לכן מזהירה התורה שבכל מקרה צריך להביא את החייב לפני בית הדין מכיוון שהעדים שראו את המקרה עלולים לרצות לחייבו על כל פנים.
במצוה זו חייבים גברים כנשים, ובכל זמן.
אלא שבזמן שבית המקדש קיים, צריך להביא את החוטא אל בית הדין ובזמן שאין בית המקדש קיים, ישנו רק האיסור על ההריגה.
במקרה בו אדם עבר על האיסור והרג את החייב לפני שהובא לבית הדין, אותו אדם יוגדר רוצח.
ישנם מקרים מסוימים בהם חייבים להרוג את החייב מיד, כגון דין רודף, בו התורה מצווה להרוג את החוטא למרות שלא קיבל התראה ולא הובא לבית הדין.
ב-23 באוגוסט 1952 פתחו עובדי הנמל בבצרה בשביתה.
סטודנטים בקולג' לרוקחות בעיראק הלכו בעקבותיהם ב-26 באוקטובר.
המפלגה הקומוניסטית העיראקית, שעמדה גם מאחורי המהומות של 1948, מילאה תפקיד מוביל בהתקוממות.
על אף שהמפגינים היו אנטי-מלוכנים באופן נחרץ, הם היו בעלי נטייה חיובית לצבא, שהיה סמל לאחדות לאומית ולעצמאות עיראקית.
ב-23 בנובמבר החליף דודו של פייסל השני, העוצר עבד אל-אילה, את ראש ממשלת עיראק המכהן מוסטפא מחמוד אל-עומרי בגנרל נור א-דין מחמוד, שדיכא את המהומות ביד קשה.
מחמוד הנהיג חוק צבאי ועוצר, סגר מפלגות ועיתונים פוליטיים ועצר מפגינים מובילים.
המפגינים גינו את מחמוד ודרשו את התפטרותו לטובת מנהיג המפלגה הדמוקרטית הלאומית, קאמיל אל-צ'דירצ'י, שכיהן לזמן קצר כשר הכלכלה של בכר סדקי לאחר הפיכת 1936.
ב-1953 נבחר ג'מיל אל-מדפעי לראשות ממשלת עיראק והחליף את מחמוד.
במאי הגיע פייסל השני לגיל בגרות וקיבל על עצמו את תפקידו ואחריותו של המלך.
בשנת 1958, הפילו קציני צבא את המלוכה בהפיכה, ורצחו את משפחת המלוכה.
האיש במסכת הברזל הוא מיתוס, שהתפתח לאחר מותו של אסיר מסתורי בכלא הבסטיליה ב־19 בנובמבר 1703. מאז, זהותו של האיש נידונה רבות, בייחוד לאור העובדה שאיש לא ראה מעולם את פניו, שהוסתרו מאחורי מסכת קטיפה (ולא ברזל, בניגוד לטענות, שהועלו אחר כך).
לפני שהאיש נכלא בבסטיליה הוא היה כלוא בכלא אחר, בו לא עטה מסכה.
בתקופת שלטונו, לואי ה-14 מלך צרפת, פקד לאסור איש מסוים ולשים לראשו מסכת ברזל, על מנת שלא יזהו את פניו.
האגדה החלה כאשר אלכסנדר דיומא האב, סופר צרפתי, כתב את ספרו "הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים", בו כתב על כך שהאסיר במסיכה הוא לא אחר מאשר אחיו התאום הזהה של לואי ה-14, שנאסר כדי שלא יהווה איום על שלטון המלך.
מאז השתרשה האמונה שהאסיר הוא אכן אחיו התאום של המלך.
במשך מאות שנים ניסו החוקרים לקבוע את זהותו של האסיר ולנחש מדוע הסתירו בכוח את פניו במסכה.
היו שהאמינו כי האסיר היה אחיו התאום של לואי ה-14, שניסה לתפוס את כס השלטון בארצו, ומשנתגלתה המזימה נכלא זה בעוון קשירת קשר, והוצמדה לראשו מסכה שאינה ניתנת להסרה, זאת כדי שלעולם לא יוכלו לזהות את הדמות שמאחוריה, אחיו התאום של המלך.
לואי ה-14 נהג לכתוב יומן שהצפין על ידי צופן שהומצא במיוחד בשבילו - "הצופן הגדול".
הודות לפענוח רישומי היומן עלתה סברה אפשרית כי האסיר במסכה היה גנרל צרפתי שברח מהקרב ונטש את חייליו, ולפיכך נאסר וזהותו הוסתרה כדי לחוס על כבודו.
"La Prison" (בית הכלא) מאת אלפרד דה ויניי (1821).
אלפרד דה ויניי, הסופר הצרפתי הדגול, חיבר פואמה ארוכה שמתיימרת לספר אירועים שאירעו על ערש דווי של האיש במסכת הברזל.
"The Vicomte de Bragelonne" (הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים) מאת אלכסנדר דיומא האב, עשר שנים מאוחר יותר (1847-1850).
"The Man With The Iron Mask" (האיש במסכת הברזל) מאת הנרי ויזטלי (1870).
"Secret d'etat" (הפיכת סוד) מאת ג'ולייט בנזוני.
"Cassandra Palmer series" (סדרת קסנדרה פאלמר) מאת לואי סזאר.
1929: מסכת הברזל - סרט אמריקאי אילם בכיכובו של דאגלס פיירבנקס.
1962: fer de Masque Le - סרט איטלקי/צרפתי, בכיכובו של ז'אן מארה.
1968: האיש במסכת הברזל - סדרת טלוויזיה בריטית (9 פרקים).
1977: האיש במסכת הברזל - סרט אמריקאי.
1985: האיש במסכת הברזל - סרט טלוויזיה אנימציה אוסטרלי.
ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "הוויקונט דה בראז'לון: אחרי עשר שנים", הוסרט בשמונה סרטים שונים מאז 1929. הסרט המוכר ביותר הוא "האיש במסכת הברזל" משנת 1998 בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'רמי איירונס וג'ון מלקוביץ'.
הסרט זכה לביקורות צוננות אך היה הצלחה קופתית גדולה.
1998: סרט בשם "האיש במסכת הברזל" (The Man in the Iron Mask) בכיכובו של לאונרדו די קפריו בתפקיד לואי ה-14.
2019: סרט רוסי-סיני בשם "סוד חותם הדרקון" בכיכובם של ג'ייסון פלמינג, ג'קי צ'אן וארנולד שוורצנגר ובו האגדה מהווה קו עלילה מרכזי.
האיש במצודה הרמה הוא רומן היסטוריה חלופית ומדע בדיוני מאת פיליפ ק.
דיק, שפורסם ב־1962. הרומן מתרחש בארצות הברית, חמש-עשרה שנה לאחר שמדינות הציר הביסו את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, וארצות הברית נכנעה לכיבוש הצבאי של גרמניה הנאצית ויפן.
אף על פי שלא הייתה זו היצירה הראשונה בסוגת ההיסטוריה החלופית, "האיש במצודה הרמה" הוא זה שהגדיר סוג זה של סיפור כסוגה ספרותית.
הוא זכה בפרס הוגו היוקרתי לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר לשנת 1963 ועזר לדיק לצבור הכרה רבה בעולם המדע הבדיוני.
יצירה זו בנויה היטב ומרוכזת בדמויות, ובו בזמן מכילה את העיסוק המועט ביותר של הסופר בנושאים נפוצים של מדע בדיוני, כגון חדשנות טכנולוגית ומסע בין-כוכבי.
בפעם הראשונה הוא תורגם על ידי יוסף גרודזינסקי ויצא לאור בהוצאת מסדה ב־1981, כחלק מהסדרה למדע בדיוני בעריכת עמוס גפן.
בשנת 2011 תורגם הספר בשנית על ידי שמעון אדף והודפס בהוצאת עם עובד.
נקודת ההתפצלות בין העולם המתואר ברומן לבין ההיסטוריה המוכרת לנו היא התנקשות בנשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ב־1933. הנשיא בריקר נבחר לאחר מכן.
הוא לא הצליח להחיות את המדינה מהשפל הגדול ונצמד למדיניות הבדלנית בנוגע למלחמת העולם.
ללא סיועה של ארצות הברית, נפלו הממלכה המאוחדת ולאחריה שאר אירופה תחת מדינות הציר.
היפנים השמידו לגמרי את הצי האמריקאי באוקיינוס השקט במתקפה מוצלחת הרבה יותר על פרל הארבור מאשר המתקפה במציאות.
ארצות הברית, הכושלת לאחר שנים של שפל כלכלי, נכנעה למדינות הציר, וערים חשובות רבות, ובהן ניו יורק, הושמדו.
ב־1947 נכנעו בעלות הברית באופן סופי למדינות הציר.
מזרח ארצות הברית עברה לשליטת גרמניה הנאצית ומערב ארצות הברית לשליטת יפן.
באותה עת נשארו מדינות ההרים שבמרכז ארצות-הברית וחלק ניכר מהמערב התיכון שלה אוטונומיים.
לאחר שאדולף היטלר הפך לנכה עקב עגבת, תפס ראש המפלגה הנאצית מרטין בורמן את השליטה בגרמניה.
הנאצים יצרו אימפריה קולוניאלית והמשיכו ברצח העם של גזעים שהם החשיבו נחותים; בין השאר גם רצחו יהודים בשטחים שהיו בשליטתם וחוללו שואה נרחבת באפריקה.
כמו כן, הם חוו חדשנות טכנולוגית נרחבת, כגון הטלוויזיה, שיפור יכולות התעופה, ייבוש הים התיכון כחלק מתוכנית אטלנטרופה כדי לקדם את רעיון הלבנסרום, הם התקדמו בחקר החלל והחלו במשימות שקידמו התיישבות על מאדים ומשימות חקר לירח ולנוגה.
באותו הזמן פרסה יפן את שלטונה על חלקים נרחבים באסיה ובאוקיינוס השקט (כולל מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי), בצורה מעט יותר שוחרת שלום אם כי לא דמוקרטית לגמרי.
בדומה לארצות הברית ולברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה האמיתית (מתיחות שקיבלה את הכינוי "המלחמה הקרה"), שוררת מתיחות בין יפן לגרמניה.
לרומן אין עלילה מרכזית אחת, אלא הוא סובב בין מספר קווי עלילה מקושרים:
מרגל של האבווהר נוסע לסן פרנסיסקו (שנמצאת תחת שליטת יפן) במסווה של סוחר שוודי.
הוא נפגש עם מר טאגומי, ראש משלחת הסחר היפנית באזור, אך עליו לחכות להשלמת משימתו האמיתית ולהימנע מלכידה עד הגעתו של מר יאטאבה המסתורי מיפן.
מר טאגומי חווה משבר אמונה, בנוגע לצדקתם של ערכי היסוד של יפן וגרמניה המודרניות, ובנוגע לאמונתו הבודהיסטית.
רוברט צ'ילדאן, הבעלים של חנות עתיקות אמריקניות בסן פרנסיסקו, שנהייתה פופולרית אצל הכובשים היפנים, מנסה לשמור על כבודו בעודו משרת את הכוח הכובש.
בהיותו מושפל בנוכחות היפנים ואמביוולנטי בנוגע לרגשותיו-שלו על המלחמה, צ'ילדאן מוצא לבסוף מקור לגאווה לאומית בעסק העתיקות.
כמו כן, הוא מנסה לחקור זיופי עתיקות בקנה מידה רחב בשוק.
שני פועלים מקומיים, פרנק פרינק ואד מק'קארתי, פותחים עסק תכשיטנות, ויוצרים את האומנות האמריקנית האותנטית הראשונה מזה מספר שנים.
לעבודתם יש השפעה חזקה ומוזרה על האמריקנים והיפנים הצופים בה.