tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הערוץ הראשון היה תוכנית להכשרת סטודנטים במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, "עבודה פרטנית לשינוי חברתי", אשר קמה בשנת 2010. במסגרת התוכנית פותחו שני מודלים ייחודיים: מודל לפרקטיקה עם משפחות בעוני, המיועד ליישום במחלקות לשירותים חברתיים; ומודל אינטגרטיבי להכשרה של סטודנטים ואנשי מקצוע, הכולל קורסים עיוניים, פרקטיקום והדרכה.
תוכנית זו הופעלה בשטח בשיתוף עם עיריית באר שבע.
הערוץ השני בו התפתחה הפרדיגמה הוא הערוץ של המחלקות לשירותים חברתיים.
ערוץ זה נפתח בשנת 2014 עם החלטת משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ליישם את הפרדיגמה בתוכנית "מפ"ה - משפחות פוגשות הזדמנות".
בהמשך יושמו עקרונות הפרדיגמה גם בתוכניות נוספות, והמשרד אף החל מטמיע ומנחיל את רוחה ועקרונותיה במסגרת ההכשרות המקצועיות שהוא מעביר לאנשי המקצוע הפועלים במסגרתו.
המשרד אימץ בסופו של דבר רשמית את התפיסה של הפרדיגמה, ועליה מבוססת כיום (2022) במוצהר "התפיסה אשר מובילה את המחלקות לשירותים חברתיים בסיוע לאנשים הסובלים מעוני והדרה".
במסגרת התוכניות השונות בהן יושמו עקרונות הפרדיגמה ברמה המקומית והארצית, הלכו והתגבשו במשך השנים גם עקרונות המודל הארגוני הנדרש לצורך יישום בפועל של הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני.
הוועדה למלחמה בעוני בישראל אימצה גישה המבוססת על עקרונות הפרדיגמה של עבודה סוציאלית מודעת-עוני במסגרת הדין וחשבון וההמלצות שהגישה עם סיום עבודתה ביוני 2014, וקראה לאימוץ מדיניות מודעת-עוני כוללת וליישום של פרקטיקה מודעת-עוני, בכל הגופים הציבוריים הפועלים במדינה.
בינואר 2019 פרסם כתב העת ביטחון סוציאלי גיליון מיוחד שהוקדש לפרדיגמה של עבודה סוציאלית מודעת-עוני; במוסדות אקדמיים בישראל נלמדת הפרדיגמה, על היבטיה השונים, מזה זמן, במסגרת קורסים שונים; הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני זוכה להתעניינות גם בחוגים אקדמיים ומקצועיים ברחבי העולם, והוצגה בשנים האחרונות בשורת כנסים בינלאומיים.
הספר מתאר את מרכיביה העיקריים של הפרדיגמה עבודה סוציאלית מודעת-עוני, ואת הרקע התאורטי הרב-תחומי שבו היא מעוגנת, ומציג את האפשרויות הגלומות בשילוב הפרדיגמה בפרקטיקות המקצועיות של עבודה סוציאלית.
הספר זכה בפרס ספר המחקר הטוב ביותר לשנת 2021 מטעם האגודה האמריקאית לעבודה סוציאלית ומחקר (SSWR).
בשנת 2021 תורגם הספר ויצא לאור באיטלקית בהוצאת Erickson, ובשנת 2022 יצא הספר לאור גם בעברית, תחת הכותר "תקווה רדיקלית: פרקטיקה מודעת-עוני בעבודה סוציאלית", בהוצאת פרדס.
עבודות פנימיות הוא סרט הנפשה קצר של חברת וולט דיסני.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-16 ביוני 2016, לפני תחילת הסרט "מואנה" ובוים על ידי ליאו מטסאודה.
בחודש אפריל 2016, הוכרז כי אולפני וולט דיסני פיתחו סרט קצר נוסף, שכותרתו עבודות פנימיות, על המאבק הפנימי במוח בין החצי הפרקטי וההגיוני של האדם לבין החצי המדמיין, החופשי שלו.
ליאו מאטסודה, אמן סיפורים שהשתתף בסרטים 6 גיבורים וראלף ההורס, ביים את הסרט, אשר שון לורי הפיק.
לדברי מאטסודה, הסרט היה מבוסס באופן רופף על שכבות ביולוגיות שקופות שקרא מהאנציקלופדיה בריטניקה בתור ילד.
הסרט הקצר משלב ציורים שנעשו בעבודת יד וטכנולוגיית CG, באמצעות אולפני ההנפשה של וולט דיסני עם התוכנה Meander, ששימשה בסרט הקצר שלהם Paperman.
הסרט הקצר עוקב אחרי פעולותיו הפנימיות של פול, אדם שחי בשנות השמונים בקליפורניה.
המוח של פול, הלב, הריאות, הבטן ואפילו שלפוחית השתן והכליות שלו מתעוררים ביום טיפוסי לעבודה.
הלב מבטא תשוקות לנסות ארוחת בוקר גדולה מיוחדת בדחיפת הבטן של פול, משחק בחוף ומדידת זוג משקפי שמש חדשים בדוכן המנוהל על ידי מוכרת מושכת.
עם זאת, המוח פשוט רוצה שפול יגיע לעבודה בזמן בשיעמום, על מנת למנוע סיכונים אפשריים כי המוח חושב שהכיף יהרוג את פול לאורך הדרך.
המוח מסיר את השליטה של הלב, כדי שפול יוכל להגיע לעבודה בזמן.
הוא ועשרות עובדים נוספים יושבים בשולחנות ומכניסים נתונים למחשבים שלהם, באותו קצב בדיוק.
המוח מבחין בשגרה המשמימה של חייו של פול, ומבין שהמחזור הזה יוביל בסופו של דבר למותו כאדם עצוב, אומלל, בודד.
במהלך ארוחת הצהריים, המוח נותן את השליטה של פול בחזרה אל הלב, אשר שולח אותו לקחת חלק בפעילויות שראה בדרכו למשרד.
פול חוזר לעבודה אחר כך, שמח ומרוצה, ומתחיל לרקוד לקצב תוסס שמתפשט במהירות אל עמיתיו לעבודה ואפילו אל הבוסים הקשישים שלו.
במהלך הכתוביות, פול חולם בהקיץ שהוא עושה פעילויות כיפיות אחרות עם הבוסים שלו לעבודה, מתחתן עם מוכרת משקפי שמש ומקים משפחה איתה.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-16 ביוני 2016, לפני הסרט "מואנה".
עבודות דחק הן עבודות ציבוריות היזומות על ידי הממשלה על מנת לספק תעסוקה למובטלים.
בתקופת העלייה ההמונית שאפיינה את שנות ה-50, של המאה ה-20 הופנו העולים לעבודות פיזיות ומשרדיות לצורך פרנסתם.
לדוגמה: עבודות סיקול אבנים מגבעות טרשים, חקלאות, בנייה, סיור, עבודות משרדיות, עבודות פחחות ועבודות צילום.
עבודות הדחק החלו בישראל בשנת 1950, כדרך להעסיק עולים חדשים שלא השתלבו בעבודות הרגילות במשק.
עבודות הדחק שלטו במשך שני העשורים הראשונים של מדינת ישראל כשיטה של התמודדות עם האבטלה, עובדה זו הביאה לכך שהן יושמו גם לפתרון האבטלה בקרב הערבים אזרחי ישראל.
עבודות אלה בעיקרן היו עבודות פיזיות.
עבודות הדחק שימשו כתעסוקה חלקית.
מקורן ההיסטורי של עבודות הדחק הוא באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית.
הן היו דרך לסייע למובטלים ושכרן שימש תחליף לקצבת סעד, בתקופה בה לא הייתה עדיין קצבת אבטלה.
גם במדינת ישראל, עבודות הדחק הופעלו כתחליף לתמיכה כספית במובטלים, בהתחשב בעובדה שרבים מהם היו בעלי משפחות גדולות ולא הייתה קצבת אבטלה.
העולים החדשים חיו בתנאים קשים ביותר.
כאשר מספר העולים במחנות הגיע ל־100 אלף, ביניהם אלפי רווקים, נוצרה תסיסה מסוכנת.
עבודות הדחק הועסקו בעיקר גברים.
עבודות אלה התקיימו ברשויות המקומיות ובדרך כלל היו אלה עבודות ניקיון.
הנשים שעסקו בעבודות אלה היו נשים קשות יום שנאלצו להשתתף בפרנסת משפחתן בעבודות מפרכות ובשכר נמוך מאוד.
בשנות החמישים והשישים למגזר הערבי היו מספר בעיות ייחודיות בכמה מישורים.
המגזר הערבי היה ברובו כפרי שעסק בחקלאות.
כתוצאה מכך לא התפתחה בו תעשייה שתוכל לקלוט את שאר העובדים שלא נדרשו לחקלאות.
האוכלוסייה הערבית, ובעיקר הגברים שהיו ברובם המפרנסים, נחשדה בעוינות ובחוסר נאמנות למדינה, והייתה נתונה תחת ממשל צבאי.
הממשל הצבאי הגביל את חופש התנועה של ערביי ישראל, דבר שהקטין עוד יותר את אפשרויות התעסוקה שלהם, ולכן נדרשה התערבות של השלטון להקלת המצב התעסוקתי וצירופם של יותר בעלי המגזר הערבי לשוק העבודה.
הביקורת על עבודות הדחק בעולם
עבודות הדחק שנויות במחלוקת בעולם, לדוגמה בארצות הברית, טוענים המבקרים כי העבודות המבוצעות הן ברוב המקרים דומות לעבודות קהילתיות שבוצעו על ידי עברייניים פלילים בעבודות שירות והן לא מקצועיות.
ארגוני צדקה רבים וארגוני עובדים העבירו ביקורת על עבודות הדחק והם פועלים להפסיקן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בממלכת רומניה, סולקו החיילים היהודים מצבא רומניה והחקיקה הרומנית קבעה תרומה חילופית עבור היהודים - עבודת כפייה ותשלומי מיסים נוספים.
ברומניה היה חוק משנת 1933 שדן בארגון האומה והטריטוריה בשעת מלחמה, וקבע שניתן לגייס בני 18 ומעלה שאינם בשירות צבאי לעבודות כפייה.
על פי חוק זה הגיוס לעבודה, חלוקת העבודה וארגון העבודה הוטלו על משרד העבודה, הבריאות וההגנה הסוציאלית.
בגרמניה הנאצית חוקקו חוקי עבודת הכפייה.
ביוני 1935. בעקבותיהם חוקקו חוקים דומים בספרד, בפולין, בהונגריה וברומניה.
עבודה עונתית היא עבודה שהצורך בה מתקיים רק בחלק מסוים וקבוע מהשנה, מדי שנה.
תקופת הזמן בה נדרשת העבודה העונתית מכונה "העונה", ויתר השנה "מחוץ לעונה".
המונח מזוהה ביותר עם הסקטור החקלאי (בו עונות השנה מכתיבות פעולות כקטיף), אך נפוץ מאוד גם בתחומי התיירות, החינוך והפנאי.
עבודה עונתית היא גורם משמעותי בתופעה של הגירת עבודה, היות שלעיתים המקום בו העבודה נדרשת רחוק ממרכזי אוכלוסייה (למשל בפריפריה חקלאית).
במקרים כאלה עוברים העובדים להתגורר למשך העונה בקרבת מקום העבודה, לעיתים במבני מגורים שנועדו במיוחד עבורם ועומדים ריקים מחוץ לעונה.
חלק מהעבודות העונתיות הן תגבור של כוח האדם בעבודה הרגילה, בהתאם לתנודות עונתיות קבועות בהיקף העבודה הנדרשת.
בכל האמור בעובדים עצמם, ישנם מספר מודלים של עבודה עונתית: עובדים אשר כל פרנסתם על העבודה העונתית ומחוץ לעונה אינם עובדים, עובדים אשר עוברים בין עבודות עונתיות במעיין "סבב", ועובדים אשר יש להם עבודה קבועה אך בעונה מוסיפים עליה.
המונח "אבטלה עונתית" מתייחס בדרך כלל לעובדים שאינם עובדים מחוץ לעונה, על אף שתיתכן עבודה עונתית ששכרה מספיק למחיית העובדים לכל אורך השנה.
עובד עונתי יכול להיות עצמאי או שכיר.
שיטת ההעסקה יכולה להיות בקבלנות או על פי אחוזי משרה כמקובל בעבודות רגילות.
ישנן מדינות בהן לעובדים עונתיים מעמד הדומה לעובד קבוע, והם אף זכאים לפיצויים במקרה של פיטורים.
בישראל, למשל, זכאי עובד עונתי לפיצויי פיטורים אם עבד שתי עונות בשתי שנים רצופות, כשעונה נחשבת 60 יום לפחות במשך שלושה חודשים רצופים.
עבודת קיץ היא עבודה הנעשית בעיקר על ידי תלמידים וסטודנטים במהלך חופשת הקיץ.
באופיין, חלק מעבודות הקיץ הן אכן עבודות עונתיות (למשל הדרכה בקייטנה) ומבחינת העובדים כל מטרת העבודה היא לייצר עבורם הכנסה, אך גישה נפוצה לעבודות קיץ מעדיפה עבודות בהם יוכלו (בעיקר סטודנטים) לצבור ניסיון מקצועי במהלך חופשתם, עת מתאפשר להם לעבוד בתנאים של משרה מלאה.
לעבודות קיץ מעין אלה אין בהכרח אופי של עבודה עונתית (העונתיות בהן נובעת ממאפייני העובד ולא ממאפייני המשרה).
מורה מן החוץ, שנשכר רק לחודשי הלימודים.
עובדים בנמל תעופה, שהפעילות בו מושפעת מעונות השנה.
עבודות התלויות בחגים: אופה מצות, מוכר ארבעת המינים וכדומה.
עבודה סוציאלית קהילתית היא תחום בעבודה סוציאלית, המתמקד בחיזוק קהילות ושיפור איכות החיים של חבריהן.
זאת באמצעות תהליכי שינוי חברתי, העצמה קולקטיבית, פיתוח שירותים והנגשת משאבים.
גישה זו פועלת ליצירת שוויון הזדמנויות וצמצום פערים חברתיים וכלכליים, תוך שיתוף פעולה עם ארגונים חברתיים, מוסדות ממשלתיים וקהילות מקומיות.
בנוסף, זהו תחום המתמקד בעבודה משותפת עם תושבים מתוך הקהילה עצמה, עם קבוצות פעילים מקומיות, כדי להוביל תהליכי שינוי מבוססי־קהילה.
העצמה קולקטיבית: שיתוף חברי הקהילה בקבלת החלטות, חיזוק תחושת המסוגלות והמנהיגות בקרב קבוצות מוחלשות.
זיהוי צרכים מקומיים: הבנת הצרכים והבעיות הייחודיות של קהילות שונות והתאמת השירותים בהתאם.
פיתוח קהילה: חיזוק התשתיות החברתיות, כגון הקמת מרכזים קהילתיים, יצירת תוכניות חינוכיות ופיתוח מקורות תעסוקה.
פעולה לצדק חברתי: מאבק במערכות מדכאות, וקידום מדיניות של מאבק, במטרה להבטיח זכויות והזדמנויות לחברי הקהילה או לתת קבוצות באוכלוסייה.
אבחון קהילתי: ביצוע סקרים, ראיונות קבוצתיים, שיחות עם מנהיגים טבעיים ומובילי דעה בקהילה, כדי לאתר את הצרכים המרכזיים.
פיתוח פרויקטים קהילתיים: ייזום ובנייה של תוכניות פעולה, המכוונות לשיפור מצבן החברתי-כלכלי של קבוצות מוחלשות.
שיתופי פעולה בין-מגזריים: עבודה עם ממשלות והשלטון המקומי, המגזר השלישי, עמותות, מוסדות חינוך וגופים פרטיים, לצורך שיפור השירותים.
ליווי והערכה: מעקב מתמשך אחר ההתקדמות ומדידת השפעת ההתערבויות על הקהילה.
שכונות מוחלשות: פיתוח דיור ציבורי, קידום תוכניות חינוך והכשרה מקצועית.
קהילות מיעוטים: קידום אינטגרציה חברתית ותמיכה כלכלית.
משברי הגירה: סיוע למהגרים במציאת דיור, עבודה והשתלבות בחברה המקומית.
שיקום קהילות נפגעות אסון: התמודדות עם משברים באמצעות ייעוץ, סיוע פסיכותרפי ופיזי, ופיתוח תוכניות שיקום.
אתגרים וקשיים בעבודה סוציאלית קהילתית
תקציב ומשאבים מוגבלים: לעיתים קרובות, קהילות מוחלשות סובלות ממחסור במשאבים כלכליים (קושי בתקציב וביכולת מימון לפעילות) ובמשאבים אנושיים (היעדר מתנדבים, היעדר מוטיבציה לפעולה לצורך השינוי).
מאבקים פוליטיים: התנגשויות עם מדיניות ממשלתית או עם לחצים פוליטיים, עלולים להוות חסם בקידום פרויקטים קהילתיים.
שונות בין קהילות: קהילות מוחלשות או קהילות שעברו משבר, עשויות להיות שונות מאוד במאפייניהן ובאופן העבודה הנדרש בעניינן.
העבודה הסוציאלית הקהילתית מחייבת התאמה של המודלים של העבודה הסוציאלית הקהילתית לאוכלוסיות המגוונות והשונות זו מזו, ונדרשת גמישות גבוהה, רגישות תרבותית, והבנת הייחוד של הקהילה.
לדוגמה, הן בקרב ניצולי טבח שבעה באוקטובר, הן בקרב עובדים זרים בישראל, והן בעבודה עם שכונות במצוקה חברתית-כלכלית, נדרשה עבודה סוציאלית קהילתית.
ועם זאת, העבודה עם כל אחת מהקהילות היא נפרדת, ומחייבת אבחון, התערבות ומעקב שונים לחלוטין.
עבודות עפר הוא צמד מוזיקלי ישראלי המורכב מאסף חזן ויונתן תורג'מן.
הצמד יוצר מאז 2007 מוזיקה עברית המשלבת רוק אלטרנטיבי, אינדי פופ ואלמנטים אלקטרוניים, וחתום בלייבל נענע דיסק.
חזן ותורג'מן נפגשו בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
הצמד החל להופיע בשנת 2008, והוציא את אלבום הבכורה שלו, "עבודות עפר", בשנת 2011 בהפקתו של אדם שפלן.
האלבום נבחר על ידי העיתונאי בן שלו לאחד מאלבומי השנה של הארץ.
כשנה לאחר מכן הקליט ההרכב יחד עם אדם שפלן (בס) וברק קרם (תופים) את אלבומם השני, "פתיחות", שזכה לשבחים כתמהיל מנצח של פופ איכותי.
שפלן וקרם מלווים מאז את הצמד בהופעות והקלטות.
שירי האלבום "תיכנסי לראש" ו"אחרי הים" זכו להשמעות רבות בתחנות שונות, וביניהן גלגלצ.
ההרכב ביצע את שירי האלבום בהופעה חיה בתוכניתו של יואב קוטנר בגלי צה"ל.
האלבום השלישי של ההרכב הוקלט ב־2013 באולפני בארדו.
בלטו ממנו השירים "בלוז" ו"שעת אפס", שנכנס לרשימת ההשמעה של רשת ג'.
העיתונאי והמוזיקאי דויד פרץ כתב כי מדובר ב"אלבום פופ ישראלי מושלם".
בשנת תשע"ה נבחר השיר "שיר שבא מזמן אחר" מתוך האלבום לאחד משירי השנה של עיתון הארץ.
הצמד הקליט את האלבום הרביעי "מעל עמק הזוהר" באמסטרדם, בעוד חזן חי בברלין ותורג'מן נותר בתל אביב.
עם חזרתו של חזן, השניים הקימו יחד עם אדם שפלן את סטודיו אמפא, אולפן להקלטות ולהופעות בשכונת שפירא בתל אביב, ושם הקליטו את אלבומם החמישי "ללא נמל", שיצא לאור בשנת 2021.
חזן ותורג'מן עוסקים גם בכתיבת טקסטים לאמנים שונים.
ביניהם מאיה אברהם ("מים על סלע"), דודו טסה ("צל נעורים", "נסענו רחוק כדי לאהוב"), תומר ישעיהו ("נברח מכאן"), שלומי שבת ("אצלי הלילה") ועוד.
מחוץ לפועלם המוזיקלי, תורג'מן הוציא לאור את הספר "הגשר מת: תיאוריה והיסטוריה קצרה של שירים יומיומיים בעברית" (הקיבוץ המאוחד, 2017), שבו חזן כתב את אחרית הדבר.
הספר זכה לביקורות אוהדות, ובין השאר נאמר עליו כי הוא "מספק ניתוח מבריק של מאפייני הפזמונים הישראליים ומרים תרומה מקורית לניתוח התרבות הישראלית".
חזן השתתף בתערוכות סאונד רבות בשיתוף עם האמנית תמר הרפז, בהן "רציתי להירדם עוד", שהוצגה בשנת 2018 במוזיאון תל אביב לאמנות.
המוזיקה של עבודות עפר נעה בין רוק אלטרנטיבי, אינדי־פופ ואלקטרוניקה עדינה.
היא מתאפיינת בשירה מהורהרת, עיבודים מדויקים וטקסטים בעלי גוון פיוטי המושפעים מהשירה העברית.
הצמד מציג גישה עצמאית ליצירה, המתמקדת ברובד הרגשי והרפלקסיבי של השיר, ונמנע לרוב ממבנים פופיים מסורתיים.
עבודת נמלים הוא הסרט הראשון שהופק על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס.
זהו סרט ההנפשה הממוחשבת השני באורך מלא שנוצר, לאחר "צעצוע של סיפור" של אולפני דיסני ו-פיקסאר ויצא לאקרנים בשנת 1998. הכנסות הסרט בעולם עמדו על כ-172 מיליון דולר.
הסרט מתרחש במושבת נמלים הממוקמת בסנטרל פארק בניו יורק.
גיבור העלילה הוא נמלה ממין זכר בשם Z-4195, או בקיצור "זי".
זי הוא נמלה-פועל, מעט נוירוטי ואינדיבידואליסט באופיו ומתקשה להגשים את עצמו בעבודתו החדגונית ובחברת הנמלים הקונפורמית-טוטליטרית.
קשייו החברתיים גורמים לו להגיע ערב אחד לבר, בו הוא פוגש בשיכור המספר לו על קיומו של מעין גן עדן לנמלים בשם "אינסקטופיה".
הנסיכה באלה, המנסה לברוח לשעה קלה מחובותיה המלכותיים, מגיעה לבר במסווה של פועלת ומזמינה את זי לרקוד עמה.
השניים רוקדים ומשוחחים וזי מתאהב בבאלה.
מאוחר יותר מגלה זי את זהותה האמיתית של באלה וכדי לראות אותה שוב הוא משכנע את חברו הטוב ביותר וויבר, שהוא נמלה-לוחם, להחליף תפקידים ליום אחד, בו אמור להתקיים מסדר צבאי בארמון המלוכה.
זי יוצא עם שאר החיילים למסדר ומתחבר עם חייל בשם ברבטוס.
במהרה מתברר לזי שהגנרל מנדיבל (שהוא גם ארוסה של באלה) שלח בעצם את כל הגדודים הנאמנים למלכה, למלחמה נגד קן של טרמיטים.
במהלך הקרב עם הטרמיטים נופל זי לבור ובכך ניצלים חייו.
לאחר שזי יוצא מן הבור, הקרב הסתיים והוא חוזר לקן הנמלים.
שם מתברר שהוא הנמלה היחידה ששרד מן הקרב ועל כן מתקבל כגיבור מלחמה, מובא בפני המלכה וזוכה להוקרה אישית מן הגנרל מנדיבל.
באותו מעמד נוכחת גם הנסיכה באלה שמגלה את זהותו האמיתית כנמלה-פועל.
בעקבות הגילוי נאלץ זי להימלט והוא חוטף את באלה כבת ערובה.
זי מצליח להימלט מקן הנמלים, בעוד החיילים בעקבותיו, ומחליט לחפש את אינסקטופיה, כאשר הוא מאלץ את באלה לבוא איתו.
במקביל מתגלה בריחתו של זי ברבים, בעוד הגנרל מנדיבל משמיץ אותו בתקשורת, גורמת בריחתו לגל הזדהות בקרב הפועלים ולשביתה.
מנדיבל מצליח לשכנע את הפועלים לשוב לעבודה בחפירת "מגה תעלה" ובמקביל נעצר וויבר, חברו הטוב של זי על ידי קולונל קאטר ומובא לחקירה.
כיוון שוויבר לא משתף פעולה בחקירה, אף על פי שהוא מוכה נמרצות, נלקחת גם אצטקה למעצר ועוברת עינויים כדי לדובב את וויבר.
אז מעלה וויבר את האפשרות שזי יצא לחפש את אינסקטופיה.
מנדיבל שולח את קאטר להציל את באלה ולחסל את זי.
זי ובאלה מצליחים לבסוף למצוא את אינסקטופיה ונהנים משפע המזון שם.
באלה מתחילה להגיב לחיזוריו של זי.
קאטר מוצא את באלה כשהיא לבדה ומשכנעה לחזור לקן, כאשר הוא שואל היכן זי משקרת באלה וטוענת שהוא נהרג.
כאשר זי חוזר ומגלה שבאלה נעלמה הוא נעזר בצרעה צ'יפ כדי לחזור לקן ולהציל את באלה.
זי חוזר לקן הנמלים, מצליח לחלץ את באלה ממשרדו של מנדיבל ומגלה את תוכניתו האמיתית של מנדיבל – להקים מושבה חדשה נקייה מנמלים-פועלות הנחשבות "נחותות" בעיניו.
ניקוי הקן מ"אלמנטים נחותים" יתרחש על ידי טביעתם של אלה במים שיציפו את כל הקן כאשר ה"מגה תעלה" תיחפר עד לשלולית שמעל הקן.
אף על פי שזי לא מצליח לשכנע את הפועלים להפסיק את החפירה ומי השלולית מאיימים להציף את כל הקן, מצליחים באלה וזי לגרום לפועלים לשתף פעולה זה עם זה וליצור מעין סולם-נמלים ענק המגיע לפני הקרקע.
מנדיבל וחייליו נמצאים כבר על פני הקרקע, הוא מנסה לשכנעם להניח לנמלים הפועלות לטבוע ומנסה לחסל את זי, כאשר קאטר מסייע לזי.
במהלך המאבק בין מנדיבל לזי נהרג מנדיבל.
קאטר מורה לחיילים להציל את הפועלים, המלכה ובאלה לעלות לפני השטח.
קאטר מציל את זי מן המים, הוא זוכה להוקרה ונישא לבאלה.
ושניהם מקימים מושבה חדשה מלבד שיקום המושבה הישנה.
הנסיכה באלה – שרון סטון
גנרל מנדיבל – ג'ין הקמן
וויבר, חבר של זי, נמלה לוחמת – סילבסטר סטאלון
אצטקה, ידידה של זי – ג'ניפר לופז
קולונל קאטר – כריסטופר ווקן
מלכת הנמלים – אן בנקרופט
צ'יפ הצרעה – דן אקרויד
שרון סטון, ג'ין הקמן, סילבסטר סטאלון וכריסטופר ווקן השתתפו בעבר בסרטים אותם כתב או ביים וודי אלן.
חלק מהדמויות תוכננו כך שתווי פניהן יהיו דומים לשחקנים שמדובבים אותן.
הסרט לא דובב לעברית, והוא כיום סרט ההנפשה היחיד של דרימוורקס של דובב.
בשנת 1988, אופני וולט דיסני עבדו על סרט אנימציה בשם Army Ants, על נמלה פועלת פציפיסטית המלמדת שיעורים של חשיבה עצמאית למושבה המיליטריסטית שלו.
שנים לאחר מכן, ג'פרי קצנברג, ששימש אז כיו"ר חטיבת הסרטים של דיסני, עזב את החברה והקים את דרוימוורקס.
באותו הזמן בפיקסאר סיימו לעבוד על הסרט "צעצוע של סיפור", והחלו לעבוד על פיתוח סרט חדש המבוסס על המשל "הצרצר והנמלה".
ככל הנראה המידע הגיע לקצנברג, אשר החליט לקדם את פיתוח הסרט "ANTZ" בשיתוף פעולה עם חברת PDI.
כשגילו בפיקסאר על פיתוח הסרט המתחרה, החליטו להקדים את יציאת הסרט "באג לייף" שמועד יציאת "נסיך מצרים" של דרימוורקס, דרימוורקס בתגובה החליטו לזרז את הפיתוח של "ANTZ", כך שיקדים גם את נסיך מצרים וגם את באג לייף של פיקסאר.
בקרב הזה דרימוורקס ניצחה והסרט עבודת נמלים הקדים בחודש את האולפן המתחרה.
לימים, שני הסרטים, שיש הרבה קווי דמיון בעלילתם, לא היו הצלחות גדולות, אך בגזרת ההכנסות הקופתיות, באג לייף של פיקסאר הכניס מעל 363 מיליון ד', יותר מפי שניים מ"עבודת נמלים".
על פי הגדרת ארגון העבודה הבין-לאומי במונח עבודת כפייה נכללות כל העבודות המתבצעות כתכתיב בעקבות איום בסנקציה.
לעיתים עבודת הכפייה קשה ומאומצת ומבוצעת בתנאים קשים על ידי עובדים, שאולצו לכך כצורה של מס (בעיקר בעת העתיקה) או באיומי אלימות, מאסר או אף מוות.
עבודת כפייה מתבצעת לעיתים בין כותלי כלא, או במחנה המיועד לכך ונקרא "מחנה עבודה".
ע"פ המסופר בתנ"ך, בעת ששהו בני ישראל במצרים, הם הועסקו בעבודות כפייה על ידי המצרים ואולצו, בין היתר, לבנות עבורם את הערים פיתום ורעמסס.
השלטון הספרדי בדרום אמריקה כפה על הילידים עבודת כפייה (Repartimiento) בעיקר לעבודות לצורכי הציבור (דרכים גשרים וכו') אבל גם לצרכים פרטיים של מחזיקי זיכיון האנקומיינדה.
האימפריה הרוסית הצארית הפעילה מערכת של מחנות עבודה בסיביר המרוחקת, שנקראו "קאטוֹרגה", כחלק מהענישה הפלילית הרגילה במדינה.
התנאים במחנות אלו לא היו קלים, אך הם נחשבים למתונים לעומת המחנות הסובייטיים, שהוקמו מאוחר יותר.
השלטון הסובייטי הרחיב את מערכת הקאטורגה תחת ארגון הגולאג.
מחנות אלו נודעו בתנאי החיים הקשים באופן קיצוני שבהם.
שיעור המוות הגיע עד ל-80% ומספר האסירים עמד על מיליונים.
סטלין השתמש בהם כמקור לעבודה זולה, ובעקיפין - כמחנות השמדה.
המפלגה הקומוניסטית של סין הפעילה מחנות עבודת כפייה רבים למתנגדיה הפוליטיים.
מנהיגים רבים נידונו לשהות בהם ובהם דנג שיאופינג וליו שאוגי.
גרמניה הנאצית הפעילה מערכת נרחבת של מחנות ריכוז ועבודה שסיפקו להם עבודת חינם בתקופת מלחמת העולם השנייה לתעשייה ולמשימות אחרות.
קומפלקס מחנות מיטלבאו-דורה, למשל, היה אחראי לייצור הטיל V-2.
עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות נחשבה על ידי ברית המועצות חלק מפיצויי המלחמה הגרמניים, על הנזקים שגרמה גרמניה הנאצית.
שלטון הקמר רוז' בקמבודיה הפעיל מחנות לעבודת כפייה לאחר עלייתם לשלטון, ל"חינוך מחדש" של מי שהוגדרו כ"בורגנים".
עבודות כפייה במלחמת העולם השנייה
בעקבות כיבוש פולין החלה פעילות נאצית אנטי-יהודית אשר חלקה הוכתב מראש ב"איגרת הבזק" של ריינהרד היידריך.
עבודות הכפייה הוטלו על האוכלוסייה היהודית (בעיקר) וגם על האוכלוסייה הלא-יהודית בפולין והוטלו בעיקר על גברים.
עיקר העבודה היה באזורי הכפרים ובערים המרכזיות.
עובדי הכפייה עבדו בייבוש ביצות, סלילת כבישים, ייצור ציוד צבאי ומזון לחיילים, בניית מסילות ברזל וכל דבר שסייע למערך הלוחם הנאצי בתקופת המלחמה.
מאוחר יותר עבודות הכפייה באו לידי ביטוי ב"פתרון הסופי" כאשר היהודים חפרו את בורות הירי שבהם היו עתידים להיקבר.
היו יהודים אשר נכפו לעבוד ב"זונדרקומנדו" - אסירים שלקחו את גופות היהודים מתאי הגזים אל המשרפות - הקרמטוריום.
מרכזי עבודת הכפייה הגדולים באירופה הכבושה בידי הנאצים היו במחנות אושוויץ-בירקנאו, פלוסנבירג, גרוס-רוזן, מרבורג, נאצוויילר-שטרוטהוף ומאוטהאוזן.
תפוקת עבודות הכפייה הגדולה ביותר הייתה בתשלובת מחנות הריכוז והעבודה שסביב מאוטהאוזן-גוזן שבאוסטריה.
העבודות הללו שוחקות ומתישות והובילו למותם של רבים מן העובדים.
זה היה אמצעי נאצי יעיל ליישום האידאולוגיה תוך ביצוע עבודות המלחמה.
עובדי הכפייה מתו כתוצאה מן "הברירה הטבעית", ומדי פעם מירי אקראי או ממכות בידי שומרים.
עבודת האל לשמה הוא ביטוי יהודי-דתי המבדיל בין סוגים שונים של עבודת האל.
כשאדם עובד את אלוהים בציפייה לשכר כלשהו, כלומר ביחס למה שאלוהים ייתן לו תמורת נאמנותו אליו, הריהו עובד שלא לשמה.
אדם שעובד את האל ורואה בעבודה זאת תכלית בפני עצמה, הריהו עובד לשמה.
במהלך המאה ה-19 ראו מרבית הסוציולוגים את התפתחותה ההדרגתית של הדת המונותאיסטית כהשתלשלות מהפטישיזם דרך הפוליתאיזם אל המונותאיזם.
לפי דעה זו, ראשיתן של הדתות נעוצה בפחדים הקיומיים של האדם, במשאלותיו ובפליאותיו ממראות תבל.
את אסונות הטבע ראה האדם כפעולה של האלים שכועסים על מעשיו.
דבר זה נתן הסבר לתופעות והוליד אמונה כי מעשים מסוימים - כגון הקרבת קורבן - יכולים לרצות את האלים ולשכך את זעמם, ומעשים אחרים - כגון תפילה - מסוגלים לגרום לאלים להשפיע על האדם טובות גשמיות או רוחניות.
לפי תפיסה זו, כל האמונות העתיקות הן אמונות שלא לשמן.
בשלב מאוחר יותר השתחררה האנושות קמעא מהאמונה הפרימיטיבית, אך הדת - שמקורה באמונות אלה - כבר לא נזנחה.
האנושות שמרה על הנורמות שבעבר היו פעולות לריצוי האלים, והפכה אותן לערכים שרצויים מצד עצמם.
חוקרים אחרים רואים באמונת היהדות המונותאיסטית אנטיתזה לאמונות האליליות של העמים הקדומים.
הם סוברים שרעיון האמונה לשמה מהווה יסוד המבדיל את היהדות משאר האמונות וכרעיון שקידם את החשיבה והבדילה מהאמונה שהייתה נחלתם של העמים הקדומים.
לדידם אין כאן התפתחות כי אם חידוש בתפיסה הדתית.
ניצנים לרעיון שיש לעבוד את האל עבודה לשמה מוצאים כבר בתנ"ך ובעיקר בספרות החכמה - ספרי קהלת, איוב, ומשלי.
חז"ל הדגישו רבות את מעלתו של העובד לשמה והבחנתם עוברת כחוט השני לאורך כל דפי התלמודים:
הוגה הדעות שהדגיש יותר מכולם את חשיבותה של האמונה לשמה היה הרמב"ם:
יש רגליים לסברה הטוענת שהרמב"ם הדגיש את הנושא הזה לא רק מתפיסת היהדות ושלהשפעתו של אריסטו על הרמב"ם יש חלק בדבר.
את ההבחנה בין אמונה לשמה לבין אמונה שלא לשמה במשנת הרמב"ם אפשר לייחס להבחנתו של אריסטו בין
פראקסיס ופואזיס - דבר הנעשה לשם דבר אחר וכהקדמה אליו, ודבר הנעשה לשמו.
בימינו הרבה לעסוק בכך ישעיהו ליבוביץ שכתב רבות על הנושא.
את רוח דבריו ניתן להבין מהדברים הנ"ל:
חכמים התירו לאדם לעסוק במצוות התורה כדי לקבל שכר על עבודתו אך הדגישו שעבודה כזאת איננה תכלית אחרונה והיא מועילה רק כאמצעי חינוכי שירגיל את האדם לקיום מצוות:
הרמב"ם הדגיש את הערך החינוכי שיש בהחדרת ההתניה שברבות הזמן תהפוך לטבעית לחניך:
הרעיון מאחורי שיטת חינוך כזו הוא ש"אחרי המעשים נמשכים הלבבות" .
הרעיון מצוי כבר אצל אריסטו בספר האתיקה שלו והוא מזכיר את השיטה הביהביוריסטית בפסיכולוגיה של החינוך.
בתלמוד הבבלי מובאות שתי גישות ההפוכות זו מזו, לכאורה, בעבודת האל שלא לשמה:
מצד אחד ישנה גישה שלילית ביותר:
ומצד שני ישנה גישה חיובית, המציינת תקווה שהלא לשמה יביא ללשמה:
אחד ההסברים הרווחים ליישוב שתי הגישות הוא שיטתם של בעלי התוספות, בפירושיהם לשתי הגמרות.
הם מסבירים, שיש שני סוגים של לא לשמה:
יש אדם העוסק בתורה ובמצוות לא לשם המצוה עצמה, אלא מסיבות אחרות, שאינן שליליות בפני עצמן, כמו לימוד בשביל כבוד וממון.
יש אדם הלומד תורה למטרות שליליות, כגון לקנטר את חבריו וללעוג להם.
הלא לשמה הראשון אומנם איננו משובח, אך יש סיכוי שיגיע האדם דרכו לעשייה לשמה.
אך הלא לשמה השני הוא בזוי ומגונה, משום שהופך את מצוות הבורא לכלי משחית.
לפי גישה זו, נמצא שלא כל הלא לשמה שווים, וישנן דרגות שונות בכוונה בעבודת האל.
במדעי החברה עבודת גבול היא מושג המתייחס למקרים שבהם גבולות, תחימות וחלוקות אחרות בין שדות ידע, נוצרים, מוצדקים, מותקפים או מתוקפים.
חוקרים העוסקים בעבודת גבול מדגישים, על פי רוב, את המשמעויות הרבות שיש לתחימה עבור המשתתפים, ומרמזים על כך שהגבולות הם גמישים ומובנים חברתית.
המושג המקורי מיוחס לסוציולוג תומאס גיירין (Thomas F.
Gieryn) שהתחיל לדון בבעיית התיחום ובקושי הפילוסופי למצוא הבחנה בין מה ש"מדעי" ומה ש"אינו מדעי".
גיירין הגדיר את עבודת הגבול כ"ייחוס תכונות נבחרות למוסד (קרי, למי שמקיימים אותו בפרקטיקות, למתודות שלו, לתחום הידע, לערכים ולעבודת הארגון), למטרת הבניית גבול חברתי, שמבחין בין פעולות אינטלקטואליות [ושם אחרות מחוץ לתחום זה]".
פילוסופים וסוציולוגים של המדע, כגון קרל פופר ורוברט מרטון ניסו נואשות ליצור הבחנה כזאת ולבדל את המדע מכלל הפעולות של איסוף ידע, אך לא עלה בידם למצוא קריטריון יציב, טרנס-היסטורי ואמין שכזה.
עבודתו של גיירין ב-1983 התמקדה במערכת היחסים בין הדת והמדע כהבחנה חדה בין השניים (ואף בטענות שהמדע הוא מחליפה של הדת), וטיפלה במקרים שבהם המדענים ניסו לטעון שמדע, פוליטיקה ואידאולוגיה ניתנים בכלל להפרדה.
בעבודתו הוא העלה את הטענה שהתיחום הוא "אידאולוגי", ושסימון הגבול הוא בעל משמעות רבה, הן משום שהמדענים טוענים לאובייקטיביות, והן משום הצורך באוטונומיה.
מאז עבודה זו מדענים והיסטוריונים רבים התבוננו על עבודת גבול בסיטואציות אחרות, בדרך כלל תוך התמקדות ברטוריקה המדעית (ויריביה) והאינטראקציות הבין-אישיות ובין-חברתיות שלה.
מחקרים בעבודת גבול התמקדו גם באופן שבו דיסציפלינות מדעיות נוצרות (בעקבות עבודתו של פייר בורדיה על "שדה מדעי"), וכן בדרכים שבהן "אובייקטים" מסוימים מסוגלים לגשר על הגבולות, משום שהם מספקים את הצורך בריבוי קבוצות חברתיות (אובייקט גבול).
דוגמה לעבודת גבול הוא המחקר של יחסי המדע עם ספרות.
המונח עבודת ה' (נקרא: עבודת השם) מתאר את מכלול הפעולות הדתיות של היהודי, שנעשות בהתאם למצוות היהדות.
יהודי שעוסק רבות בפעולות אלו מכונה "עובד השם".
כיום משתמשים במונח זה בצורה יותר מצומצמת, בעיקר על מצוות התלויות בלב.
בספר ישעיהו יש ארבעה שירי עבד ה'.
בתלמוד למדו מפסוקים אלו את חיוב התפילה.
הרמב"ם פסק בהלכות תפילה: .
וכך גם בנוסח התפילה בברכת עבודה המדברת גם על קבלת התפילה ברצון:"ותהי לרצון תמיד עבודת ישראל עמך".
דעת הרמב"ן שאין בפסוקים אלו אלא אסמכתא למצוות תפילה והם עוסקים במצווה כללית לעבוד את ה'.
בתלמוד ירושלמי מפרש שעבודה הכוונה להקרבת הקורבנות, וכן פירש רבי עובדיה מברטנורא.
בספרי הראשונים מבואר שכיום שאין את הקרבת הקרבנות, עבודה מתייחסת לתפילה שנתקנה במקום הקרבת הקרבנות.
בתפילת שמונה עשרה בברכת תשובה נאמר: "וקרבנו מלכנו לעבודתך", כבקשה כללית על קיום המצוות.
הראשונים מרבים להשתמש בביטוי "עבודת האל" לתאר את חובת קיום המצוות.
בספר חובת הלבבות של רבנו בחיי אבן פקודה יש שער הנקרא עבודת האל, העוסק ביחסי אדם ובוראו ובדרגות עובדי השם.
חכמי הדורות כתבו, כי יכול אדם לעבוד את השם כל היום .
מצוי בתיאור החובה להקרבת קרבנות וחובת בני לוי במשכן.
השימוש במילה עבודה לגבי עבודת המשכן פשוט, כיוון שמדובר על מלאכה פיזית ואף סיזיפית כבניית משכן, פירוקו ומשאו.
השימוש לגבי הקרבנות מובא בתלמוד ירושלמי שפירש כך את המשנה "על שלושה דברים העולם עומד...
ועל העבודה...", וכן הרמב"ם קרא לחלק בספרו יד החזקה העוסק בענייני המקדש והקרבנות בשם 'עבודה'.
כיום הביטוי משמש בעיקר בנוגע למצוות התלויות בלב ונפש, כתפילה בכוונה והתלהבות, הגברת המוח על הלב, עבודת המידות, אמונה, יראת השם, אהבת השם, וביטחון, וכן התואר "עובד ה'" משמש כיום לאישים בולטים בתחום זה.
השימוש במונח עבודה לקיום המצוות מתאר יחס כוללני למצוות ולא כפרטים, כלומר שדרישת התורה בקיום המצוות היא לעשיית מסכת שלימה.
בספרות המחשבה, החסידות והמוסר מרבים לבאר את השימוש במונח 'עבודה'.
הפירוש המקובל הוא, שהיחס בין האדם לבוראו הוא כאל עובד למעביד, שהעובד מחויב לעבודתו ועליו לעשות את רצון מעבידו בין מרצונו ובין שלא מרצונו.
בספרות החסידית מבארים שגם כאשר האדם חפץ לקיים את המצוות מרצונו, בכל זאת עליו להתאמץ לקיימן מתוך הרגשה של קבלת עול והכנעה.
בספר מלאכי כתוב: "ושבתם וראיתם בין צדיק לרשע בין עבד אלוהים לאשר לא עבדו".
הגמרא במסכת חגיגה מתקשה בהסבר הכפילות בפסוק, ומבארת ש"רשע" פירושו כפשוטו, מי שאינו מקיים את המצוות, ואילו "אשר לא עבדו" הוא מי ששונה פרקו רק מאה פעמים, שלא כעובד האלוהים אשר שונה פרקו מאה ואחת פעמים.
הגמרא מציינת ששניהם צדיקים גמורים.
ההסבר המקובל לכך הוא, שאחרי מאה פעמים האדם בטוח שעשה את המיטב, אך זה ששונה עוד פעם מתגבר על ההרגל המקובל ועל הטבע האנושי ובכך מראה שקיום המצוות אצלו מגיע מקבלת עול ולא ממוסכמות.
יש עוד ביטוי דומה בתורה והוא .
תואר זה נכתב במקרא ככינוי פרטי רק על משה רבנו ועל כלב בן יפונה על משה בפרשת בהעלותך: , , ובפטירתו: .
ובספר יהושע מספר פעמים: , וכן בכל הספר.
על כלב בן יפונה נאמר אחרי פרשת המרגלים: "ועבדי כלב".
בספר יהושע ובספר שופטים נכתב על יהושע אחרי פטירתו תואר זה, , ובספר שמואל נאמר כך על דוד המלך: .
כמו כן מוזכר בתנ"ך הכינוי עבד על נביאים אך בדברי משה ולא בדבר ה', "זכור לעבדיך לאברהם יצחק ויעקב".
מלבד זאת מופיע הביטוי רבות בתפילות הנביאים אל ה', בעיקר בתהילים על ידי דוד המלך כמו: "הושע עבדך", "גם עבדך נזהר בהם".
ככינוי כללי לעם ישראל מופיע בתורה רק פעם אחת, בפרשת בהר .
בתלמוד מבואר שתואר זה בא להסביר את האיסור לישראל להמכר לעבד עולם, כיוון שהוא עבד ה' ואינו יכול להיות עבד לעבד.
בהקבלה לפסוקים אחרים נראה שיחס העבדות נעשה על ידי פדיית עם ישראל מעבדות במצרים, ולכן נהיו עבדי ה' (וכדין עבד בתורה, שהפודהו מיד שוביו נחשב לאדונו).
בספרות המחשבה מבואר שכינוי זה נעלה יותר מכינוי עובד ולכן רק מתי מעט נתכנו בכינוי זה.
פירוש התואר עבד הוא שאין לו דבר מלבד אדונו, כעבד שמשועבד לאדונו כל חייו ללא רשות ממונית וללא זכות הבעת דעה.
משה רבנו כונה בחייו בתואר זה אך יהושע בן נון נתכנה רק אחרי פטירתו וכמו שעל אברהם אבינו לא ייחד ה' את שמו ('אלוהי אברהם') רק אחר פטירתו שמא יקלקל.
כלב בן יפונה נתכנה באופן חד פעמי בתואר זה, מכיוון שנשאר חזק בדעותיו על אף שהיה עם עשרת המרגלים.
בתהילים אמר דוד: "אני עבדך בן אמתך", ופירשו בעלי המחשבה שתואר זה מבטא עבדות יותר חזקה, כיוון שעבד שנולד לשפחה אינו מכיר כלל חיי חופש, וכך דוד התבטא על עצמו שמרגיש שאין אפשרות אחרת מלהיות עבד עולמים לבוראו.
אודות ההבדל בין "עבד השם" לעובד השם רגיל מסופר בתלמוד אודות התנא רבי חנינא בן דוסא שהיה רגיל בעבודת השם בתפילה: .
על אף הדימוי השלילי שנשמע ממושג זה, גדולי הדורות ראו בעבדות לבורא כחופש אמיתי וכך כתב רבי יהודה הלוי: , וכבר הקדים אותו רבי יהושע בן לוי, בראותו בשעבוד לתורת האל חרות אמיתית:
יש המבארים את פרדוקס, שעבד ל שואף להשתחרר מאדונו, ואף עבד שאינו רוצה להשתחרר מסיבות שונות, בכל זאת יכול למתוח ביקורת על התנהלות אדונו.
אך עבד ה', מטבעו שמח עם עבדותו ומסכים עם כל דברי אדונו ושמח בכל מטלה שתוטל עליו.
עם זאת, הרב קוק הגדיר אחרת את מושג העבדות והחירות.
לדידו, חירות משמעותה נאמנות לעצמיות האמיתית של האדם, ואילו עבדות היא התכחשות אליה, והעצמיות היסודית ביותר של האדם נעוצה בצלם אלוהים שנברא בו.
על כן, אם אדם חי את חייו שלא על פי הדרכת האל - הוא עבד, אפילו אם בוחר מרצונו לחיות כך, שכן, הוא מנסה לחקות חיים הזרים לעצמיות שלו.
על כן עבד ה' הוא לבד חופשי - כי רק הוא חי באמת את החיים התואמים למהותו.
יוצא לפי זה שעבדות וחירות אינם מושגים סובייקטיבים התלויים בדעת האדם, אלא מושגים מוחלטים הנובעים מעצם בריאתו.
הוגי הדורות הרבו לעסוק בתענוג שבקיום המצוות, ובאופן האמיתי של עבודת השם שהיא מתוך שמחה ותענוג.
השימוש במושג זה נמצא למשל בקרב חסידים המתבטאים לעיתים על דרישה קשה בהתבטלות לה' כ'עבדות'.
עבודת צוות או עבודה משותפת מוגדרת כפעילות משותפת של שני פרטים (אנשים, בעלי חיים, רובוטים וכיוצא באלה) או יותר, הפועלים לשם מטרה דומה תוך שיתוף פעולה ביניהם.
עבודת צוות מאופיינת בעיקר בקבוצות.
לעבודה בצוות מספר יתרונות ברורים, כאשר הראשון בהם הוא סינרגיה.
שיתוף הפעולה בין הפרטים יביא לניצול גבוה יותר של כוח העבודה, מאשר אם היו מבצעים את אותה המשימה בנפרד.
לדוגמה, שני אנשים הסוחבים ספה כבדה, יבצעו את המלאכה ככל הנראה בקצב מהיר פי יותר משניים (כיוון ששני אנשים סוחבים את הספה, דרושה מהירות גבוהה מאשר פי שניים לשם הגדרת המצב כסינרגיה) מאשר אילו היו סוחבים את הספה איש איש לבדו.
ביטוי נוסף לסינרגטיות של עבודת צוות, בא כאשר חבר צוות אשר לו יכולת חזקה בתחום מסוים, מחפה על חבר צוות אחר לו יכולות חלשות באותו תחום.
לכן, צוות הטרוגני יהיה בעל פחות חולשות, גם אם הן קיימות אצל אחד או יותר מחבריו.
שני המצבים המובאים לעיל מתארים מצב בו השלם גדול מסכום חלקיו.
יתרון נוסף הוא עצם העבודה במשותף.
אנשים רבים יגדירו את העבודה המשותפת כנעימה יותר.
האדם, וכן מספר רב של בעלי חיים, הם יצורים חברתיים, ולכן מטבעם יעדיפו במקרים רבים לבצע משימות בחברה ולא לבד.
לדוגמה, מזחלת שלג הנגררת בידי כלבים.
עבודת הכלבים כלהקה מעודדת כל אחד מהם בנפרד להמשיך לרוץ עם יתר הפרטים בלהקה.
למרות היתרונות הברורים במצבים רבים, במצבים מסוימים עבודה משותפת אינה יעילה יותר מעבודה בנפרד.
למשל, כאשר חלל העבודה קטן מדי על-מנת לאכלס פרטים רבים.
אפקט זה קרוי גם בשם חוק התפוקה השולית הפוחתת.
דוגמה נוספת, אנשים אשר אינם מסכימים ביניהם על המטרה המשותפת או על הדרך לממש מטרה זו.
בעשורים האחרונים סל הגישות לשיפור עבודת צוות התרחב מעבר למודלים ההתפתחותיים הקלאסיים.
לצד מודלים אלו צמחו מתודולוגיות מבוססות פרוטוטיפינג ועבודה חווייתית כמו Design Thinking, Design Sprint ו - ®LEGO® Serious Play .
שיטות אלה מעודדות השתתפות שוויונית, יצירתיות משותפת והעלאת תובנות מוחשיות דרך אב-טיפוס מהיר.
מחקרים מראים ש־Design Thinking מגבירה לכידות וביצועי צוות (Razzouk & Shute, 2012), Design Sprint משפרת פתרון בעיות ובמיומנויות בין-תחומיות (Peiris & Pilapitiya, 2023) ומחקר על LSP הצביע על תרומה מובהקת ללכידות, יצירתיות וחשיבה ביקורתית (Wheeler, Passmore & Gold, 2020).
בישראל יישומים אלו משולבים בתהליכי פיתוח צוות ולמידה ארגוניים.
שרשרת פועלים המעבירים שקים כבדים ביניהם מנקודה א' לנקודה ב'.
הפעולה תתבצע ככל הנראה מהר יותר אילו כל אחד מהם בנפרד היה נושא שקים.
פס ייצור ממוכן הוא דוגמה לעבודה משותפת של מכונות בלבד או של מכונות ובני-אדם, כאשר המטרה היא יצירת מוצר כלשהו.
קן נמלים הוא מפעל עבודה משותפת - לכל נמלה תפקיד ברור, והמטרה המשותפת היא הישרדות.
מכונית לא יכולה לתפקד ככלי הובלה כאשר היא מפורקת לחלקים, ולכן ניתן להגדיר את מצב פעולתה כעבודת צוות של חלקיה השונים.
המטרה במקרה זה היא הובלת אדם או משאות ממקום למקום.
עבודת גמר היא משימה לימודית אישית לבחינת בגרות בתיכון בישראל, בהיקף של 5 יחידות לימוד בתחום הידע בו היא נכתבת.
העבודה נכתבת על-פי כללים ודרישות מקצועיות שנקבעו על ידי הפיקוח באגף לחינוך על יסודי של משרד החינוך, בליווי של מנחה אקדמי עצמאי מומחה לנושא, ובהובלת בית הספר בו לומדים התלמידים.
הכנת העבודה אמורה להוות מעין שיא של תהליך למידה משמעותי בדגש מחקרי.
היא מתבססת על עקרונות הלמידה האותנטית בכך שהיא מאפשרת התמודדות עם משימה לימודית מעמיקה ומאתגרת ועיסוק בסוגיה שהיא מעבר לנלמד בבית-הספר ובתוכנית לבחינות הבגרות.
התלמידים שמכינים את העבודה מתבססים על ידע מדעי עדכני, דרכי מחקר ודרכי עבודה מדעיים, בליווי של חוקרים.
העבודה נועדה לבטא את יכולתו של התלמיד, הידע והכלים שרכש והתנסויותיו הלימודיות.
תהליך העבודה נועד לעודד למידה עצמאית והשקעה במחקר אישי ואתגר לימודי אישי, תוך עבודה שיכולה להתרחש גם מחוץ לכותלי בית הספר.
לפי כללי משרד החינוך, כל תלמידי כיתה י"א הלומדים בתיכון אינטרני בישראל יכולים להגיש הצעה לעבודת גמר אחת, עיונית או עיונית-מעשית.
העבודה מוגשת במהלך כיתה י"ב, והיא יכולה להיות חלק מהמשימות לקבלת תעודת בגרות, כך שהעבודה יכולה להחליף את בחינת הבגרות (עבודה 'צמודה') או להתווסף לה (עבודה 'לא צמודה').
עבודת הגמר מוגשת על ידי תלמיד יחיד בלבד ולא ניתן לכתוב עבודה משותפת, למעט במקצועות מסוימים השייכים למנהל מדע וטכנולוגיה, מכיוון שחשובה בדיקת יכולתו האישית של התלמיד.
מסיבה דומה, שני תלמידים (או יותר) מבית-ספר אחד לא יכולים להגיש הצעה זהה, או הצעה בנושא זהה.
עבודות הגמר אמורות להיות על נושאים שהם מעבר לנושאים הנלמדים בתוכנית הלימודים הרגילה.
בעבודת הגמר אמורים התלמידים להתמודד עם סוגיה מדעית מסוימת, להעמיק בה, להבהיר ולסכם אותה.
לא מצופה מהם חידוש מדעי.
הערכת העבודה מתמקדת בכושר הלימוד העצמי של התלמידים, שימוש בדרכי לימוד מדעיות ומחקריות, התמודדות עם אתגרי למידה וחשיבה מסדר גבוה, וכתיבה מדעית, ביקורתית ויצירתית.
לפי כללי משרד החינוך, העבודות וההצעות להן צריכות להיכתב בשפה העברית או הערבית.
כתיבה עבודות בשפה אחרת (למשל על ידי עולים חדשים), נדרשת אישור מראש של המפקח על עבודות הגמר, ועליהן להיות מלוות בתרגום לעברית.
מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ומשרד החינוך נראה כי מתוך כ-100 אלף תלמידי כיתה י"א הלומדים במסגרת החינוך העל יסודי, מגישים עד 2% מהתלמידים הצעות לעבודת גמר.
תלמידי תוכנית אלפא למקצועות המדעיים של האגף למחוננים והאגף לחינוך על יסודי, ותלמידי תוכנית אידאה המקבילה למקצועות מדעי הרוח, חייבים להגיש עבודת גמר, ורק להם ניתנת האפשרות להגיש את ההצעה בכיתה י' ואת העבודה בכתה י"א.
המנחים והמעריכים של עבודות הגמר אמורים להיות בקיאים ובעלי ניסיון מחקרי אקדמי בתחום הידע בו הן נכתבות.
עלות ההנחיה לתלמידים וכן עלות בדיקת העבודות ממומנים על ידי משרד החינוך.
המנחים לא יכולים להיות הורים או בני משפחה קרובים של התלמידים, גם אם נושא העבודה הוא בתחום מומחיותם.
ציון עבודת גמר צמודה מורכב משלושה חלקים: 50% ניתן כציון בית-ספרי ('מגן'), 40% ניתן על התוצר הכתוב, 10% על שיחה בעל פה של התלמיד עם הבוחן.
העבודה נמסרת לתלמידים בתום השיחה בעל פה עם בודקי העבודה.
ציון העבודה נשלח לבית הספר באמצעות אגף הבחינות והוא נרשם בתעודת הבגרות.
ניתן לערער על הציון ואז העבודה נבדקת שוב, בתהליך חדש ועצמאי (ללא מידע לגבי הציון והמעריך הראשון); ציון זה הוא הציון הסופי ולא ניתן לערער עליו.
עבודת גמר לא צמודה מוערכת רק על פי התוצר הכתוב, השיחה בעל פה והערכת המנחה.
לאורך השנים קמו מספר מסגרות שמסייעות לתלמידים לצלוח את המסלול.
מסגרות אלו (כגון דרך רוח ואחר"ת) פועלות לרוב בשיווק המסלול, בקיום הנחיה ובליווי תלמידים במקצועות מוגדרים ובפריסה גאוגרפית מוגדרת.
בסוף שנת 2016 הקימו שלושה מבוגרי המסלול מיזם ארצי, תנופה, שמטרתו לפתור חסמים לאומיים במסלול ובראשם: מחסור במודעות למסלול בקרב התלמידים, מיעוט במנחים אקדמאים וקושי בתיאום התהליך בתוך בתי הספר.
למיזם שותפות עמותות, עיריות, אוניברסיטאות וכן משרד המדע ומשרד החינוך.
בשנת פעילותו הראשונה של המיזם יופעלו בערים ירושלים, באר-שבע וחיפה מלווי מחקר עירוניים ויינתנו הרצאות חשיפה בהתנדבות במסגרתו.
עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה היו עבודות כפייה בהיקף רחב שיזמה גרמניה הנאצית.
מיליוני פועלי כפייה שגויסו מכל המדינות הכבושות עבדו במאות מחנות עבודה.
רובם של מחנות אלה היו כפופים למנהל מחנות הריכוז תחת האס אס.
הגיוס בכפייה למפעלים ולמחנות עבודה בתחומי שלטונה של גרמניה הנאצית התרחב באופן משמעותי עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941. כ-16.5 מיליון עובדי כפייה, בהם למעלה מ-2 מיליון שבויי מלחמה, עבדו בגרמניה בשש שנות מלחמת העולם השנייה.
רבים מעובדי הכפייה נספו במהלך העבודה עקב תנאי העבודה הקשים, תנאי המחיה הקשים, והאכזריות שנקטו רבים מהשומרים, המשגיחים, הממונים והמנהלים.
במרס 1933 נפתח מחנה הריכוז הראשון בגרמניה, דכאו.
הוא יועד לכליאת מתנגדי המשטר, והחל מליל הבדולח ב-1938 נכלאו בו גם יהודים.
בדכאו פעל מפעל תחמושת ובו עבדו אסירי המחנה.
גם מחנות ריכוז נוספים שהוקמו בגרמניה הנאצית לפני המלחמה שימשו לניצול כוח העבודה של אסיריהם, ובהם אורניינבורג (הוקם ב-1933), בוכנוואלד (הוקם ב-1937), נוינגמה (הוקם ב-1938), זקסנבורג (פעל בין 1937-1933), ופלוסנבירג (הוקם ב-1938).
מאות מחנות עבודת כפייה נאציים הוקמו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 הם רוכזו ב-Ostindustrie.
חלקם הוקמו בגרמניה ובמערב אירופה הכבושה, אך רובם פעלו במזרח אירופה, בשטחים הכבושים מידי ברית המועצות וכן בשטחי צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, הונגריה, פולין ועוד.
רוב המחנות היו תחת אחריות המשרד הראשי למשק ומנהל.
מנות המזון היו קטנות והאסירים חיו על סף רעב ולרוב ברעב.
הלבוש והחימום היו מעטים, והטיפול הרפואי לקה בחסר או שלא היה קיים.
רבים מהשומרים במחנות התעללו בעובדי הכפייה.
עם זאת, חלק מהמשגיחים במחנות, בין אם היו אסירים בעצמם או שהיו חלק מכוח השיטור והפיקוח במחנות, נהגו באסירים באנושיות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הועסקו אסירים יהודים בעבודות כפייה בעיקר בחוות ובעבודות בכבישים.
מאוחר יותר, בעיקר לאחר הפלישה לברית המועצות, הועסקו אלה ששרדו מהרצח ההמוני בבורות הירי, ונכלאו בגטאות, בעיקר במפעלי תעשייה וחימוש, בין אם של הרייך הגרמני, בין אם מפעלים פרטיים.
במקביל להשמדת היהודים, עליה הוחלט באביב 1941 ואת ביצועה החלו הגרמנים ביוני, בירי, עם הפלישה לברית המועצות, וביתר שאת עם הקמת מחנה ההשמדה חלמנו בדצמבר 1941, הועסקו במחנות עבודה וריכוז רבים מיהודי הגטאות שהוקמו בתהליך זה.
העסקתם בעבודה לא עמדה בסתירה לתוכנית ההשמדה הכוללת.
במחנות העבודה עבדו היהודים כדי למלא את צורכי המשק והמלחמה הגרמניים, בעוד שאלה מהם שלא יכלו יותר לעבוד, עקב התנאים, נרצחו.
לעיתים, בעיקר בשנים האחרונות של המלחמה, נרצחו כל פועליהם של מפעלים שלמים, וזאת כדי לממש את תוכנית הרצח הטוטלי של היהודים.
בנוסף לכך, גם תהליך העבודה היה רצחני.
יהודים רבים נספו בעת העבודה, וכך הגשימו הנאצים שתי מטרות בו זמנית: ניצול הפועלים מצד אחד, והמתה על ידי עבודה של אלה שכבר לא יכלו לעבוד.
באמצעות עבודת כפייה חסרת רחמים.
השיטה, שכונתה "השמדה באמצעות עבודה", היוותה מעין פשרה בין הזרם האידאולוגי בגרמניה הנאצית, שביקש רצח כל היהודים באופן מהיר ככל האפשר, לבין הזרם הפרקטי, שביקש להשתמש בכוח עבודתם לשם הגשמת צורכי המשק והמלחמה של גרמניה.
עקב התנאים הקשים מתו למעלה מחצי מיליון יהודים במחנות העבודה.
עם זאת, התגייסות או גיוס לעבודת כפייה הייתה דרך של רבים מהיהודים להישרד, לפחות באופן זמני.
כמו כן, המגע עם אסירים שאינם יהודים אפשר ליהודים רבים להוסיף על מזונם הדל ואף ליצור קשר עם העולם החיצון.
עבודת כפיים הוא אלבומה התשיעי של להקת טיפקס, שיצא באוגוסט שנת 2016.
עשר שנים אחרי אלבום האולפן האחרון שלה ("רדיו/מוסיקה/עברית") הוציאה טיפקס אלבום נוסף.
האלבום חוזר לנושאים שהעסיקו את הלהקה בתחילת דרכה - מרכז ופריפריה, ערס-פואטיקה, ביקורת חברתית, הגנה על החלש, אהבה וזוגיות בסגנון הומור וגרוב.
ההרכב החדש של טיפקס כלל מלבד רביעיית הבסיס של טיפקס (גל פרמן, קובי אוז, רמי יוסיפוב ותמיר ימיני), חמישה מוזיקאים נוספים: הזמרת דניאל קריאף שהשתתפה בכמה שירים ודואטים, אדם מדר שניגן במספר רב של כלים באלבום וספי עספורי הירש שניגן על כלים מזרח תיכוניים באלבום כמו: עוד, כינור וסאזבוש.
נעם חן על כלי ההקשה ואת המנהל המוזיקלי של תיאטרון ב"ש – שחר ימפולסקי על הקלידים, האקורדיון והאלקטרוניקה.
על הסאונד היה אחראי הטכנאי יובל זילברשטיין שעבד עם הלהקה בחמשת האלבומים הראשונים שלה.
מלבד הסינגלים שיצאו מתוך האלבום ("מי הפרובינציאל?", "צמד איילות", "לילה לילה טוב", "מה איתי" ו"עבודת כפיים") בלטו גם השירים: "מר אלבז" – שהוא שיר מחאה.
"ילד של העולם" – שירו של סמי שלום שטרית מתוך "שירים באשדודית" על פי לחן של יונתן כנען ו"לא היה לנו כלום" שיר שנכתב על פי סיפור חייה של רחל (רמונד) אוזן – אימו של קובי אוז והולחן בעזרת יוני רועה.
הפקה מוזיקלית, עיבוד וניהול אמנותי: קובי אוז
שירה, סיקוונסרים, סימפול, לופים ואלטרוניקת אייטיז: קובי אוז
הוקלט ומוקסס באולפן של יובל על ידי יובל זילברשטין (עננה בע"מ)
עוזרי טכנאי: עופרי טמים, שמעון טל ושחר זילברשטין
קובי אוז: שירה, הפקה מוזיקלית, סינטיסייזר, אורגן, סינקוונסרים, סינטים, לופים ודגימות
רמי יוסיפוב: גיטרה אקוסטית וחשמלית
תמיר ימיני: תופים ופח זיתים
נועם חן: דרבוקה, ריק, סאגאת, בונגוס, טיקרקאווין ותוף מרים
אדם מדר: חצוצרה, מנדולינה, כינור
ספי עספורי הירש: עוד, כינור כיס אוסטרלי, סאזבוש
עבודת עונשין או עבודת מאסר או עבודת כלא היא מונח כללי לעבודת כפייה, בדרך כלל עבודת כפיים, אשר אסירים נדרשים לבצע.
המונח עשוי להתייחס למספר היבטים קשורים: עבודה כצורת ענישה, מערכת בית הסוהר שמשמש כאמצעי להבטחת עבודה, ועבודה שמספקת תעסוקה לאסירים.
ניתן להחיל היבטים אלו על אסירים מסיבות פוליטיות, דתיות, מלחמתיות או מסיבות אחרות.
בין היישומים בקנה מידה גדול של עבודת עונשין נכללים מחנות עבודה, חוות כלא , מושבות עונשין, יחידה צבאית עונשית והגליה.
עבודת עונשין היא סוג של עבודת כפייה שמשתמשת כאמצעי נוסף של ענישה מעבר למאסר בלבד.
עבודת עונשין מחולקת ל-2 סוגים:
עבודה פורייה, כמו עבודה תעשייתית
משימות חסרות טעם מהותיות, כמו ריפוי בעיסוק פרימיטיבי, ענישה או ייסור גופני.
לפעמים הרשויות הופכות את עבודות הכלא העונשיות לעבודת תעשייה, בין היתר בהקמת חווה חקלאית או בית מלאכה בבתי הסוהר.
במקרים כאלו, השאיפה לקבלת רווח על עבדותם היצרנית של האסירים עשויה אף לבטל את עבודת העונשין או את ההשכלה המחודשת של האסירים.
כך, האסירים פחות ינוצלו, ולא יעבדו בעבודה זולה, כגון עבדות.
לאחר חישוב כל ההוצאות וההכנסות, הרווח עשוי להיות זעיר.
מצד שני, למשל בבתי הכלא בתקופה הוויקטוריאנית, בדרך כלל, האסירים נאצלו לעבוד על גלגל ההליכה .
בחלק מהמקרים זו הייתה עבודה פרודוקטיבית לטחינת תבואה.
במקרים אחרים, גלגל ההליכה לא שימש לשום מטרה.
עונשים דומים לגלגל ההליכה, היו הפעלת מכונת הארכובה , או נשיאת כדורי תותח.
עבודות חצי-עונשיות כללו גם קטיף אלון, וייצור חומר איטום לאוניות מפרשים, בשימוש חבל זפת ישן.
במספר מערכות עונשין יש לאסירים אפשרות לעבוד.
זה עשוי לשרת מספר מטרות:
האסיר עשוי לתפוס דרך משמעותית בזמן שהוא יושב בבית הסוהר, ועשוי להרוויח קצת כסף.
זה ממלא תפקיד חשוב בהתאוששות מחודשת, שכן אסירים עשויים לרכוש מיומנויות שיעזרו להם למצוא עבודה לאחר יציאתם מבית הסוהר.
ייתכן וזה נותן פונקציה פנולוגית חשובה: צמצום המונוטוניות של חיי הכלא לאסיר, העסקת האסירים בפעילויות יצרניות, במקום למשל בפעילויות בעלות פוטנציאל אלים או אנטי-חברתי, ועזרה להגברת כושר האסירים, ובכך להפחית את בעיות בריאות האסירים, במקום לתת לאסירים להיכנע לאורח חיים בישיבה.
במאה ה-20, בבתי הכלא הבריטים, העבודה הקלאסית הייתה תפירת שקיות דואר.
מאוחר יותר, העבודה כללה גם תחומים אחרים כגון הנדסה, ייצור רהיטים, פרסום עיתונאי, תיקון כיסאות גלגלים וייצור תמרורים.
עם זאת, עבודות אלו אינן זמינות באופן נרחב, ואסירים רבים עובדים במשימות תחזוקה בבתי הסוהר, כגון במטבח הכלא, או עובדים בעבודות הרכבה לא מיומנות שלא עוזרות לאסיר לקראת יציאתו מבית הסוהר, כגון במכבסת הכלא.
בבתי הסוהר בארצות הברית, האסירים עבדו בייצור לוחיות רישוי, אם כי בוצעה באזורים מסוימים.
קיימת מחלוקת בהאם יש עדיין לתת לאסירים לעבוד, גם אם הכלא המדובר הופרט.
רבים מבתי הסוהר המופרטים קיימים בדרום ארצות הברית, כאשר רק כ-7% מאוכלוסיית האסירים נמצאים במוסדות בבעלות פרטית.
חוק אשורסט-סומנר אוסר על ייצוא המוצרים שמיוצרים על ידי עבודות אסירים בבתי סוהר שהופרטו.
הופעת הייצור האוטומטי במאה ה-20 וה-21 צמצמה את זמינותם של עבודות פיזיות לא מיומנות לאסירים.
ONE3ONE Solutions, לשעבר היחידה לתעשיות בתי הסוהר בבריטניה, הציעה פיתוח מוקדי כלא פנימיים.
האיסור לעבוד בעבד עברי עבודת עבד הוא מצות לא תעשה מתרי"ג מצוות לפיה אין לעבוד בעבד עברי עבודה שיש בה השפלה ועינוי.
ספר החינוך מבאר שמטעמי המצווה שהאדם יפנים שעם ישראל חשוב ונכבד, ומתוך כך יאהב את העם והתורה.
ועוד, שיבין שגם הוא או אחד מצאצאיו יכולים לאבד את רכושם ולהימכר לעבדים, וכך יזהר במעשיו.
כמו כן, כך יתרגל להתנהג בחסד כלפי אנשים ויתרחק מאכזריות.
מותר לצוות את העבד במה שמצווים שכיר ובעל מלאכה, אבל אסור לצוותו במלאכות של עבדוּת.
בספרא מובאת דוגמה: שלא ייתן לעבדו לסחוב מחצלת קטנה שיוכל האדון לשבת עליה כשירצה, או לסחוב אחריו את חפציו לבית המרחץ או לנעול ולחלוץ לאדון נעליים.
עוד אסור לעשות את העבד בעל מלאכה לרבים, כמו ספר וכיוצא בזה, אלא אם כן זו הייתה מלאכתו קודם שנהיה לעבד.
כמו כן למדו חכמים מהפסוק בספר דברים שהאדון מצווה לתת לעבד רמת חיים בסיסית שדומה לרמתו.
למשל, אם האדון אוכל פת לבנה או ישן במיטה נוחה יותר, ייתן את אותם התנאים לעבדו.
חובה זו על הבעלים כבדה מאוד, עד שאמרו חכמים שהקונה עבד עברי כאילו קנה אדון לעצמו.
מותר לבקש מאדם חופשי לעשות מלאכות עבדות, כיוון שהוא לא משועבד ואין לו בזה בושה אם יסכים.
לדעת ספר החינוך העובר על מצווה זו אינו חייב במלקות כיוון שאין בה מעשה פיזי, אלא רק דיבור.
האיסור לכהן או לוי לעבוד בעבודת חבירו הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיו אסור לכהן לעבוד בעבודת לוי וללוי בעבודת כהן, וכן אסור ללוי לעבוד בעבודת לוי אחר.
בפרשת במדבר, לאחר תיאור עבודתם של משפחת קהת, אומר ה' למשה ולאהרון:
בפרשת קרח, לאחר הציווי על שמירת המקדש, אומר ה' לאהרון:
מהמילים "לא יקרבו" דרשו חז"ל שקיים איסור ללוי לעבוד בעבודת הכהן, ומהמילים "גם הם גם אתם" דרשו שגם לכהן אסור לעבוד בעבודת הלוי, וכן שאסור לעבור מעבודה לחברתה.
בהקשר זה מביא המדרש מעשה:
האיסור הגיע על רקע מחלוקת קרח ועדתו, שכלל ערעור מצד קרח על משפחת הכהונה של אהרון.
ספר החינוך כתב שטעם המצווה הוא למנוע ייאוש, עצלה ושכחה.
כאשר עבודה מוטלת על שותפים - שניהם עלולים להתרשל ולסמוך זה על זה.
לכן הדרך המיטבית לביצוע עבודה הוא בחלוקה מוחלטת לתפקידים שונים.
המצווה כוללת שלושה איסורים: ע של רבי יהובודה של לוי במלאכת הכהן, עבודה של כהן במלאכת הלוי ועבודה של לוי במלאכה של לוי אחר.
חז"ל דרשו מהמילה "אך" שהאיסור הוא דווקא על העבודה במלאכת חבירו, ואין איסור בנגיעה בכלי הקודש, ולכן אין איסור ללוי לגעת במזבח.
שמואל הנביא ודוד המלך חילקו את שבט לוי לעשרים וארבעה משמרות, כאשר כל משמרת נמשכת שבוע.
ראש המשמר מחלק את המשמר לשבעה בתי אבות, כך שכל בית אב משרת יום אחד בשבוע עליו אחראי המשמר.
ראש בית האב אחראי על חלוקת התפקידים לחברי בית האב.
במעשה של רבי יהושע בן חנניא ובלשון הרמב"ם האיסור המתואר כולל "סיוע" בעבודת חבירו.
הרדב"ז מבאר שמדובר דווקא בסיוע שיש בו ממש, כלומר בסיוע שבלעדיו חבירו לא היה לבצע לבדו את מלאכתו, ולכן חל עליו איסור תורה, כמו בהלכות שבת.
אך סיוע שהיה ניתן להשלים את המלאכה גם בלעדיו אינו אסור מהתורה אלא מדברי חכמים בלבד.
לוי שעבד במלאכת כהן - חייב מיתה בידי שמיים, שנאמר: , וכך הדין גם בלוי שעבד במלאכת לוי אחר.
נחלקו הראשונים מה דין כהן שעבד במלאכת לוי: הרמב"ם סובר שחייב מלקות, אך לא מיתה בידי שמים, כיוון שלדעתו המילים "גם אתם" מוסבות על האיסור ולא על העונש.
הראב"ד סובר שגם כהן שעבד במלאכת לוי חייב מיתה בידי שמיים, כיוון שלדעתו מילים אלו מוסבות הן על האזהרה והן על העונש.
עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות נחשבה על ידי ברית המועצות חלק מפיצויי המלחמה הגרמניים, על הנזקים שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות במהלך הלחימה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה משנת 1941 ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב-1945 שהביא לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה.
גרמנים אתניים שחיו בברית המועצות גורשו במהלך מלחמת העולם השנייה, וגויסו לעבודות כפייה.
שבויי מלחמה גרמנים בברית המועצות אולצו לעבוד בעבודות כפייה במהלך המלחמה ואחריה בברית המועצות.
תופעה זו קרתה גם במדינות בעלות הברית המערביות.
לאחר המלחמה גירשו השלטונות הסובייטיים אזרחים גרמנים מגרמניה וממזרח אירופה לברית המועצות כעובדי כפייה.
גרמניה הנאצית השתמשה בעבודות כפייה של אנשים בשטחים שכבשה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 יזמה שעבוד אוכלוסיות ממדינות מזרח אירופה לעבודת כפייה במפעלים ובמתקנים חקלאיים גרמניים.
הממשלה הסובייטית הציעה להשתמש בעבודה גרמנית כפיצויים ב-1943, והעלתה את הנושא בוועידת יאלטה בפברואר 1945. ברית המועצות החלה לגרש גרמנים אתניים מהבלקן בסוף 1944. ה-NKVD היה בעל התפקיד הראשי בגירושים, דרך המנהלת הראשית לענייני מלחמה וענייני פנים (GUPVI).
מידע על עבודת כפייה של גרמנים בברית המועצות הוסתר בגוש המזרחי עד לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. לפני כן, הדבר היה ידוע במערב דרך דוחות שפורסמו בגרמניה המערבית וזיכרונות של עצירים.
היסטוריונים מצטטים דיווחים גרמניים על עבודת גרמנים בברית המועצות.
יש נתונים סותרים לגבי השימוש הסובייטי בעבודה אזרחית גרמנית.
נתונים סטטיסטיים פורסמו בוועדת שידר (Schieder) במערב גרמניה בשנים 1951–1961, על ידי הצלב האדום הגרמני, בדו"ח הארכיון הפדרלי הגרמני ובמחקר של גרהרד רייכלינג (Reichling) עובד משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של גרמניה.
מאז נפילת ברית המועצות ארכיונים סובייטיים נגישים לחוקרים.
החוקר הרוסי פאבל פוליאן פרסם נתונים סטטיסטיים מהארכיון הסובייטי על השימוש בעבודה אזרחית גרמנית בעידן סטלין, בספר ברוסית בשם "נגד רצונם" (Не по своей воле, בשנת 2001).
המחקר של פוליאן פירט את הסטטיסטיקה הסובייטית על העסקת עובדים אזרחיים גרמנים בתקופת סטלין.
המחקר פורסם על ידי האוניברסיטה המרכז-אירופית.
בשנת 1943, איוואן מאיסקי, שגריר ברית המועצות בבריטניה, קיבל הוראה מממשלת ברית המועצות להקים כוח משימה בנושא השילומים מגרמניה לאחר המלחמה.
דו"ח מייסקי מאוגוסט 1944 הציע העסקת עובדים אזרחיים גרמנים בברית המועצות כחלק מפיצויי מלחמה.
בוועידת יאלטה הבהירה ברית המועצות לבעלות הברית המערביות כי בכוונתה להעסיק אזרחים גרמנים כחלק מפיצויי מלחמה.