tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפגיות בוקעות באורך של כ-3 מ"מ, כשהם חסרים את מאפיין הלסת המוארכת, רק באורך של כ-20 ס"מ יתקבל מראה המאפיין את המשפחה.
מפרשנים גדלים בקצב מהיר ביותר כאשר הם מסוגלים להגיע לאורך של כ 1.5 מטר כבר בשנה הראשונה לחייהם.
מפרשניים אינם פריט נפוץ בתפריט, וימצאו רק במסעדות יוקרה.
חובבי הדגים אינם אוהבים את טעמו בשל בשרו הקשה.
ארגון גרינפיס הכניס ב-2010 לרשימה האדומה של פירות ים 5 מינים של מפרשניים, מאחר שעל פי ממצאיו ענף הדיג של מינים אלו אינו בר קיימא.
בארצות הברית אסור להחזיק, לשווק בכמות גדולה או לקנות את הדג ללא אישור מאיגוד הדיג ואישור NOAA, החוק תקף גם לגבי המים הטריטוריאליים של ארצות הברית.
הגודל המינימלי המותר לשמירת הדג לאחר לכידתו הוא 1.7 מטר.
רוב דייגי הספורט של ימינו ישחררו את הדג מיד לאחר לכידתו.
מפרשניים גדולים מאוד, שעשויים להגיע למשקלי שיא, נלקחים לחוף ונשקלים.
שיאים נכתבים לרוב ב"ספר השיאים העולמי של דגי ענף הספורט" IGFA.
בספרו הנודע "הזקן והים" מ-1952, מספר ארנסט המינגוויי את סיפורו של דייג קובני זקן, סנטיאגו, שבמשך 84 ימים אינו מצליח להעלות שלל, ויוצא לים בפעם האחרונה כדי לשבור את מזלו הרע.
ביום ה-85 מצליח הדייג הזקן לתפוס מפרשן גדול, ונאבק כדי שהדג לא יברח מחכתו.
המאבק מגלם במשמעותו את המאבק בין המין האנושי לבין איתני הטבע.
מפרשניים הם מסדרת הדקראים, קרובים ביותר למשפחות דגי חרב וקולייסיים
סוג ומין יחיד מפרשן שחור (Istiompax indica)
מין מקאירה הודו-פסיפית (Makaira mazara)
מין מפרשן מפוספס (Kajikia audax)
מפת אילש - ירושלים ממעוף הציפור היא מפה היסטורית או תרשים דו-ממדי, שצויר בפרספקטיבה אלכסונית "ממעוף הציפור" מדרום-מערב לצפון-מזרח (זווית הסתכלות בלתי שגרתית על ירושלים בתיאורים מהתקופה כיוון שאין נקודת מבט מקיפה על העיר מזווית זו).
המפה הוכנה על ידי סטפן אילש בעקבות הכנת דגם ירושלים על ידו.
המפה צוירה בתאריך לא ידוע לאחר שנת 1872 ולפני שנת 1879.
גודל המפה 33 על 45 סנטימטרים.
המפה הודפסה על ידי גוברנר והיירהאמל בווינה, בשמו של סטפן אילש מירושלים.
המפה הייתה ידועה עוד לפני שהתגלה הדגם התלת-ממדי של אילש.
יאיר ורובין אף סוברים שייתכן מאוד כי המפה המודפסת ליוותה את הצגת הדגם והופצה בעת הצגתו כמזכרת למבקרים.
עותק מהמפה נמצא כיום באוסף הקרטוגרפיה ע"ש לאור באתר הספרייה הלאומית בספרייה הלאומית.
המפה מתארת את העיר העתיקה של ירושלים מכיוון אלכסוני - דרום מערב לצפון מזרח.
המפה מתמקדת בעיר העתיקה שכן רק מבנים מועטים נבנו בתקופה זו מחוץ לחומות ירושלים.
יחד עם זאת ניתן לראות את הסימנים הראשונים של השפעת העת החדשה על העיר ירושלים - כך לדוגמה בצידה הצפון מערבי של העיר (הפינה השמאלית התחתונה של המפה) ניתן לראות את קו הטלגרף לירושלים, הנכנס אל העיר מבעד לשער יפו ומגיע לבית הדואר האוסטרי.
בין המבנים שניתן לראות מחוץ לחומות העיר - מגרש הרוסים, בית הספר גובאט על הר ציון.
בתוך חומות העיר העתיקה ניתן לזהות מבנים בולטים ובהם מבני הר הבית, כנסיית הקבר, בית הכנסת החורבה, בית הכנסת תפארת ישראל שברובע היהודי, וכן ההוספיס האוסטרי ברובע המוסלמי ובית הדואר האוסטרי.
מפת בינטינג , שמכונה פעמים רבות "מפת התלתן", היא מפת עולם שצוירה על ידי הכומר, התאולוג והקרטוגרף הפרוטסטנט "מסע דרך ספרי הקודש" (Itinerarium Sacrae Scripturae) בשנת 1581. המפה זכתה לפופולריות רבה ולגרסאות רבות.
עותק מקורי אחד שלה שמור בספרייה הלאומית בירושלים, באוסף המפות על שם ערן לאור.
המפה היא מפה פיגורטיבית, המתארת את העולם בדמות עלה תלתן, שעליו מייצגים את שלוש היבשות: אסיה, אירופה, ואפריקה, ובמרכזן ירושלים.
התלתן הוא חלק מסמלה של העיר הגרמנית הנובר, שבה נולד בינטינג, שגם ציין זאת בראש המפה ( בגרמנית, בכתב גותי): "העולם כולו בצורת עלה תלתן, שהוא סמלה של העיר הנובר, מולדתי האהובה".
בראש המפה מופיעים איים המסמלים את אנגליה ודנמרק (כנראה הכוונה לסקנדינביה) למול חופי צרפת, ובקצה השמאלי התחתון של המפה מצויה יבשת אמריקה, עם הכיתוב: "אמריקה - העולם החדש".
קיומה של יבשת אמריקה נודע לאירופים קרוב למאה שנים לפני יצירת המפה, אך גודלה וצורתה לא היו ידועים והבלטתה הייתה פוגעת בסמליות של הצבת ירושלים במרכז העולם.
בשטח הים של המפה מצוירים ספינה, בן ובת ים ומפלצות ימיות.
ביבשת אירופה מופיעים שמות רבים של ארצות, אך מצוירת עיר אחת בלבד - רומא, והיא הגדולה ביותר במפה מלבד ירושלים.
באסיה מצוירות ערים רבות ובהן דמשק, ובאפריקה שלוש ערים ובהן אלכסנדריה.
בהתאם להתפתחות טכנולוגית הדפוס בעת פרסום הספר, המפה הודפסה ללא צבעים.
רוכשים בעלי אמצעים הזמינו צביעה ביד של המפות והתמונות שבספר, ומספר קטן מתוך עותקי הספר ששרדו עד היום כוללים מפות צבועות.
העותק שבאוסף לאור הוא אחד האיכותיים שבהם.
לרוב המפות הצבועות מאפיינים דומים, ונראה שהושפעו אלו מאלו: לכל יבשת צבע שונה - אירופה באדום (או ורוד), אסיה (ואמריקה) בירוק ואפריקה בצהוב.
בין אפריקה ואסיה מצוי הים האדום הצבוע אף הוא לרוב באדום ולא בכחול.
דגם פסיפס של המפה מותקן על גדר כיכר ספרא, היא כיכר עיריית ירושלים.
הדגם נוצר על ידי האמן ארמאן דריאן והוקדש לכבודו של עזריאל זליג הויזדורף, חלוץ ופילנתרופ ירושלמי במאה ה-19, על ידי הקרן החדשה לירושלים לטובת תושביה.
דגם נוסף של המפה מצויר על הרצפה שמתחת לפסל גלובוס המתכת בפארק טדי בירושלים.
מפת דה פייר , או, בשמה המלא: מתווה אמיתי ומקיף של עיר הקודש הנודעת בעולם ירושלים, היא מפה עתיקה של העיר ירושלים שצוירה על ידי הצליין האוסטרי דה פייר, בווינה, בשנת 1728.
המפה מצויה כיום באוסף המפות ע"ש ערן לאור שבספרייה הלאומית בירושלים.
המפה מתארת בצורה מפורטת את העיר העתיקה של ירושלים תוך דיוק בתיאור חומת העיר העתיקה שנבנתה על ידי הסולטאן סולימאן המפואר, מבני הר הבית ומגדל דוד, אולם תוך ציור חופשי של המבנים המקיפים את העיר העתיקה ומיקום רחובות העיר העתיקה.
המבט על העיר העתיקה הוא מבט מכיוון הר הזיתים לעבר העיר (היינו מכיוון מזרח למערב).
בתחתית המפה מופיעים נהר הירדן ובצידה השמאלי מופיע אזור ים המלח.
על המפה מתוארים אירועים היסטוריים ואירועים המוזכרים בתנ"ך, כך ניתן לראות את העץ עליו תלוי אבשלום, וכן שנים משנים עשר המרגלים כשהם אוחזים אשכול ענבים, דוד כשהוא נלחם בגוליית, אברהם ושלושת המלאכים, וכוכב בית לחם.
המפה הוקדשה לקיסרית אליזבטה - כריסטינה, אשתו של קארל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מפת בריידנבאך היא מפת ארץ ישראל וירושלים שצוירה על ידי ארהרד רויוויך ופורסמה בספרו של ברנהרד פון בריידנבאך בשפה הלטינית, "מסע לארץ הקודש" (Peregrinatio in Terram Sanctam), בשנת 1486.
המפה מתארת את ארץ ישראל במבט מן המערב, מדמשק וביירות בצפון ועד לאלכסנדריה ומכה בדרום.
השליש המרכזי של המפה מוקדש לירושלים, המוצגת מסובבת ב-180 מעלות, במבט מן המזרח.
תיאור ירושלים ריאליסטי ומדויק, בעוד רמת הדיוק בתיאור שאר חלקי הארץ נמוכה יחסית.
בקדמת המפה, באזור החוף, ניתן לראות את ספינת הצליינים עוגנת בנמל יפו.
בירושלים ניתן לזהות את כנסיית הקבר, כיפת הסלע, ובסמוך לעיר את מנזר המצלבה.
המקומות הקדושים לנצרות מודגשים, גם בכיתוב נלווה, וצלבים קטנים מציינים את המקומות שבהם היה אפשר לקבל שטר מחילה (אינדולגנציה) - מידע חשוב לעולי-הרגל שחירפו את נפשם כדי לזכות בגאולת הנפש.
המפה, על דמויותיה, צופנת בחובה את מהות העלייה לרגל: הליכה בעקבות סיפור חייו של ישו - שחזור דרכו גם במובן הרוחני, במטרה לטהר את הנפש.
כך מתמזג המסע לירושלים הארצית עם מסע ל"ירושלים השמימית".
העיון בספר-המסע ובאיורים שבו מציע תחליף למסע האמיתי שהיה יקר, מסוכן, קשה או בלתי אפשרי לרוב המאמינים באירופה.
בשנים 1484-1483, בימי הסולטאן הממלוכי קאיתבאי, ערך בריידנבאך, כומר ואיש אצולה, מסע צליינות לארץ הקודש.
את שלושת האצילים שירתו טבח ומתרגם בשם יוהאן קנוס, והתלווה אליהם המאייר ההולנדי ארהרד רויוויך (Erhard Reuwich), שרשם את נופי המסע.
את הספר ליוו תחריטי עץ של רויוויך.
המפות בספר הן מהמפות המודפסות הראשונות.
מפת ארץ ישראל וירושלים נוצרה בשלושה לוחות על ידי האמן, שגם הדפיס את הספר בבית הדפוס שלו במיינץ, בשיטה שהומצאה כ-30 שנה לפני כן על ידי יוהאן גוטנברג.
"מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין" (1976) הוא ציור מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
הציור מציג צורה של מעוין בצבע כחול המצויר על מפה של ארץ ישראל.
הציור "מפת ארץ ישראל עם גבול מעוין" צויר על גבי רדי מייד של מפה, מן הסוג שהיה בשימוש בבתי ספר בישראל.
זו היא מפה המודבקת על קנבס אותו אפשר לגלול.
ברסט השתמשה בתרסיס צבע כחול בעזרתו יצרה צורה של מעוין כחול על גבי המפה.
עבודה זו, מהווה דוגמה לכמה עבודות שנוצרו בישראל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 ובהן מופיע דימוי של מפה.
ביניהן העבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1976) של ברסט.
לצד דיון אמנותי בשאלות של ייצוג המציאות, אותו מעלה השימוש במפה, היא מהווה חלק מדיון ביקורתי בשאלות של הזיקה לטריטוריה בישראל.
ברסט עצמה יצרה בתקופה זו מספר עבודות ובהן מופיע דימוי של מפת ארץ ישראל.
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכת יחיד (1977) של ברסט בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב-יפו וכן מספר תערוכות בעבר כגון "שיבת ציון – מעבר לעקרון המקום" (2002) בזמן לאמנות, "העיניים של המדינה, אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (1998) ו-"המזימה של הטבע" (2013) במוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
מפות ארץ ישראל המיוחסות לגר"א הן סדרה של מפות סכמטיות של ארץ ישראל, שהועתקו בכתב יד ובדפוס לאורך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ומקורן מיוחס לגאון מווילנה (הגר"א).
המפות מצויות בכמה עותקים בכתבי יד וכמה גרסאות בדפוס, השונות אלו מאלו בפרטים קטנים.
המפה הופיעה לראשונה על ידי תלמידי הגר"א אחרי פטירתו בשנת 1802, ולא ברור האם הוא צייר אותה בעצמו או תלמידיו ציירו אותה על פי דבריו.
המפה מרובעת ומכוונת למזרח (המזרח למעלה), וכוללת ציון מיקום נחלות שבטי ישראל.
בחלקה התחתון של המפה הים התיכון המכונה במפה "ים הגדול", וארץ פלשתים.
בחלקה העליון של המפה וכן ים המלח וים כנרת המקושרים באמצעות נהר הירדן.
בפינה הימנית העליונה של המפה מופיעות ארץ אדום וארץ מואב, בסמוך לים המלח, וכן ים סוף, שנמשך צפונה ומערבה.
מהפינה הימנית התחתונה נמשך מסלול מסעות בני ישראל ביציאתם ממצרים לאורך הצד הימני ואז הצפוני עד לחציית הירדן.
המפה הופיעה לראשונה כנראה כנספח מודפס לחלק מהעותקים של "ספר צורת הארץ לגבולותיה" שיצא לאור בשנת תקס"ב (1802).
זהו פירוש מאת הגר"א לפרקים ביהושע, מלכים ויחזקאל העוסקים בגבולות ארץ ישראל, נחלות השבטים ומבנה בית המקדש.
הנספח כלל דף שמצידו האחד צוירה "צורת הארץ לגבולותיה מהגאון רבינו אליהו זצוק"ל מווילנא", ומצידו השני "צורת הבית דיחזקאל מהגאון...".
נשמרה מפה מצוירת בכתב יד, זהה לחלוטין למפה המודפסת ממהדורה זו, והיא שמורה באוסף לאור בספריה הלאומית.
המפה הודפסה שוב בירושלים בשנת "אדרת אליהו" (1897), על גבי כרזה להתרמת כספים ל"בית מדרש אליהו" על שמו של הגר"א, ולציון 100 שנים לפטירתו.
שוב הודפסה גרסה של המפה במהדורת 1905 של "אדרת אליהו", פירושי הגר"א לנביאים וכתובים.
גרסה גדולה ומרשימה של המפה צוירה ביד במהלך המאה ה-19. היא כתובה בדיו, וצבועה בצבעי מים וכן דפי זהב.
המפה מצויה באוסף ערן לאור בספרייה הלאומית שבירושלים.
עותק של המפה נמצא בקרדו בירושלים ליד עותק של מפת מידבא.
בראש המפה כותרת "חלוקת ארץ ישראל לגבולותי'[ה]", ופירוט:הועתק מהמאור הגאון הגדול החסיד המפורסם מורנו ורבינו מו"ה אליהו זלה"ה מק"ק ווילנא הבירה"במפה זו כמה שינויים לעומת המפות האחרות:
מופיעות בה הארצות הסובבות את ארץ ישראל: ארץ מדיין בסמוך לנחל זרד (הנשפך במפה לים סוף, ולא לים המלח, אליו הוא נשפך במציאות), בקצה הימני התחתון של המפה ארץ כוש מימין לארץ מצרים המופרדת מארץ הפלשתים בנחל מצרים, ארם מקדם בפינה השמאלית העליונה ועוד.
תיאור בולט של ירושלים עם ציון בית המקדש.
תיאור מפורט יותר של מסלול בני ישראל במדבר.
נחל ארנון מקשר בין ים המלח לבין ים סוף, מערבה להם (במורד המפה בצידה הימני) אזור הר שעיר (המצויר בסגנון קרטוגרפיה מפה ערבית וסביבו הכיתוב: "ונסב את הר שעיר ימים רבים"),
בצידה השמאלי של המפה מופיע נהר פרת, הנשפך במפה אל הים התיכון (במציאות הוא נשפך אל המפרץ הפרסי).
המבנים במפה מצוירים בסגנון אירופאי (עם גגות רעפים).
בית המקדש המתואר ברביע הימיני העליון של המפה מתואר כמבצר אירופאי ביניימי.
הר המורייה מצויר בצורת אגס מתחת לבית המקדש; על ההר מופיע שמו, וסביבו מופיע הכיתוב "ציון היא יבוס היא ירושלים".
הערים הגדולות המופיעות במפה (ומצוינות כמבצרים אירופאים) הן הערים חשבון, יריחו וגזר.
ערי הפלשתים מצוירות בצורת אגרופים הפונים מטה (לעבר תחתית המפה).
מספר ערים במפה באזור נחלות שבט אשר, שבט זבולון ושבט נפתלי מצוירות כמגירות בארון.
הר ההר מופיע במפה בשני אתרים שונים - האחד בסמוך לאזור אדום, והשני בקצה השמאלי התחתון של המפה (בסמוך לצידון).
על גביהן של כמה מפות ריאליסטיות דווקא, שונות מאוד מהמפות הסכמטיות למעלה נכתב שהן "כפי סדר הגאון רשכב"ה מו"ה אליהו ז"ל מווילנא".
אף על פי שכל עיצוב המפה שונה, נראה שהן הושפעו ממפת הגר"א בכמה פרטים: כיוונים ופרופורציות של ארץ ישראל, צורת ים סוף בדרום, נהר פרת בצפון, גבולות השבטים ובחירת הערים והארצות שצוינו במפה.
הודפסה בשנת 1820 בשתי מהדורות שונות - הראשונה בהורודנא ובווילנא כחלק מתנ"ך עם פירוש רש"י, והשניה בורשה בנפרד באיכות אמנותית משופרת.
עותק של מפה זו שנעשה בכתב יד על אריג, שמור באוסף מולדובן בניו יורק.
העתק של המפה הקודמת שהדפיס משה דנציגרקרון בורשה בשנת 1881. בכותרת המפה כתב "מפת גבולי ארץ ישראל", ומשמאל למטה:רשימת ארץ ישראל לגבלותיה סביב במדה מדויקת ובסדר נכון ע"פ סדר הגאון רשכב"ה מו"ה אליה' מווילנא ז"ל
מפת דרך אמת היא הדפס אבן צבעוני שיצר אביגדור בר' מרדכי מלקוב בשנת 1894, בוורשה שבפולין.
המפה נמצאת כיום באוסף הכרטוגרפיה על שם ערן לאור, בספרייה הלאומית בירושלים.
המפה מתארת את מסלול נדודיהם ותחנותיהם של בני ישראל במדבר לאחר יציאת מצרים, וחלוקת הארץ בין השבטים.
היא ממחישה חשיבותו של סיפור יציאת מצרים כמוטיב מרכזי בתודעתו הלאומית של עם ישראל, בזמן יצירת המפה.
בחלקה הימני העליון, מתאר המחבר את המפה:
במפה מופיעים גם סממנים של אהבת ציון, המופיעים בפסוקים במסגרת המפה: ; "אהבת ציון חבת ירושלים אל תשכח לנצח".
כותרת המפה כתובה בעברית וברוסית.
במפה יש מיזוג ייחודי של ישן וחדש: הן בשיטות הסימול הקרטוגרפי, והן בנתונים ההיסטוריים והגאוגרפיים המתוארים.
שבטי בני ישראל מסומנים במספרים המפנים למקרא למטה משמאל.
כמו כן המפה מציינת מקומות יישוב מקראיים רבים, חלקם פרי פרשנות, שיבושי שמות או דמיון.
עם זאת, היא מביאה כמה חידושים גדולים, כמו סימון תעלת סואץ, מסילת הרכבת יפו–ירושלים, ומיקום המושבות העבריות החדשות.
סימנן של המושבות מיוחד- בית עם גג משופע וארובה.
גם אם מיקומן אינו מדויק, זוהי אחת המפות הראשונות המציינת ערים כמו פתח תקווה, מקוה ישראל וזכרון יעקב.
המחבר אימץ שיטת קווקוו מיוחדת לסימון הערים, כמעגלים או כצורות אליפטיות סגורות.
מפה של ירושלים וסביבותיה הקרובות (Karte von Jerusalem und seiner naechsten Umgebungen) המכונה גם מפת פרנץ וילהלם זיבר או מפת זיבר היא מפה של העיר ירושלים משנת 1823.
המפה פורסמה בספר: "Reise von Cairo nach Jerusalem" שיצא לאור בפרג ובלייפציג בשנת 1823.
המפה מצויה כיום באוסף ערן לאור בספרייה הלאומית שבירושלים.
פרנץ וילהלם זיבר, מפראג החל לתור את המזרח התיכון בשנת 1816. הוא סייר ומיפה את כרתים, מצרים וארץ ישראל.
את המפה צייר בשנת 1818 לאחר ביקורו בעיר, ושהותו בה במשך שישה שבועות, בהם חקר את הגאוגרפיה והטופוגרפיה שלה.
המפה זכתה לשבחים בזמן פרסומה בשל דיוקה.
ייחודה של מפה זו, בהיותה אחת המפות הראשונות של ירושלים המבוססת על מדידות (ולא על מראה עיניים).
המפה פונה לכוון מזרח (בדומה למפות עתיקות, ובשונה ממפות מודרניות הפונות לכיוון צפון).
על שולי המפה רשומים כיווניה: "זריחת השמש" (הכוונה למזרח), "צהריים (הכוונה לדרום), "ערב" (הכוונה למערב), "חצות הלילה" (הכוונה לצפון).
המפה מציגה את העיר העתיקה של ירושלים, המוקפת בחומות, ואת הר הזיתים, הר ציון וגיא בן הינום.
בדימוי הר הזיתים צוירה כנסיית העלייה לשמיים.
בחלקה התחתון של המפה (בכיוון מערב) ניתן לראות את בריכת הסולטאן ובריכת ממילא.
במפת העיר העתיקה מצוירים רחובותיה העיקריים (אך לא כל הסימטאות), וכן מצוינים מספר מבנים עיקריים (כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא, כנסיית הקבר, מגדל דוד והמחכמה).
במפה ארבע מסגרות ובהן מפות מוקטנות של כנסיית הקבר, עותק של מפת ירושלים בעת העתיקה על פי מפה של הקרטוגרף הצרפתי בורגיניון ד'אנביל, עותק של מפת ירושלים מעשה ידי הקרטוגרף ריכרד פוקוק ועותק של מפת ירושלים משנת 1806 מעשה ידי הקרטוגרף פרנסואה רנה דה שטובריאן.
מפת העיר ירושלים וסביבותיה או מפת ון דה ולדה היא מפה של העיר ירושלים משנת 1858 מעשה ידי הקרטוגרף ההולנדי ון דה ולדה.
המפה ראתה אור ב-1858 בספר מלווה ומבאר של טיטוס טובלר, "תולדות המיפוי של ירושלים"' בהוצאת יוסטוס פרתס בגותה שהתמחתה בפרסומים גאוגרפיים למיניהם.
ון דה ולדה היה קרטוגרף הולנדי שצבר ניסיון רב ביצירת מפות בעבודתו במשרד ההידרוגרפי המלכותי ההולנדי באי יאווה בין השנים 1839–1841. ון דה ולדה היה פרוטסטנט אדוק, והחליט למפות את ארץ הקודש.
הוא ערך שני מסעות מחקר לארץ ישראל – המסע הראשון בין השנים 1851–1852 והמסע השני בשנת 1861.
ון דה ולדה פרסם ב-1854 ספר מסעותיו באזור, ובשנת 1857 פרסם אלבום ובו מאה ליתוגרפיות של ציורים שביצע בסוריה, בלבנון ובארץ ישראל.
לעיקר תרומתו לחקר הארץ נחשבות מפת ארץ ישראל בקנה מידה 1:315,000 ומספר מפות של אזור ירושלים.
בעת ציור מפת ירושלים הסתמך ון דה ולדה על שני מקורות: המיפוי הטריגונומטרי של ירושלים שנעשה על ידי קציני צבא בריטניה בשנת 1840, ומפת ירושלים מעשה ידי הרופא השווייצרי טיטוס טובלר משנת 1849.
המפה פונה לכיוון צפון ומציגה את העיר העתיקה במרכזה, ואת הר הזיתים בימין המפה.
כמו כן ניתן לראות במפה את גיא בן הינום ואת בריכת הסולטאן.
במפה מופיעים מרבית הרחובות העיקריים של העיר העתיקה (לא כל הסימטאות), וכן מבנים עיקריים ובהם כנסיית הקבר, מגדל דוד, כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא.
בראש הר הזיתים ניתן לראות את הכפר א-טור ואת כנסיית וירי-גלילאי, ובמערבו סומן בית הקברות היהודי.
מפת וינלנד היא מפת עולם (mappa mundi) מהמאה ה-15 המתארת את הארצות שגילו הוויקינגים במסעם מערבה, בערך בסוף המאה ה-10. מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, התקיים ויכוח ער בין הטוענים כי המפה היא אותנטית, לבין המעלים חשדות לזיוף מודרני.
הוא הוכרע בקביעה שהמפה היא זיוף.
בצד השמאלי ביותר של המפה ניתן לראות את ניופאונדלנד שבקנדה, בה הקימו הוויקינגים מושבה בל'אנס או מדוז (מצרפתית: מפרץ המדוזות).
באזור זה נתגלו שרידים ארכאולוגיים המוכיחים כי אכן התיישבו שם ויקינגים.
המפה נתגלתה בשנת 1957, והובאה לאוניברסיטת ייל בשנת 1965. ביום קולומבוס של אותה שנה הוכרז כי המפה אותנטית, ודבר זה הביא למחאות מצד סטודנטים היספנים בסמוך לקמפוס האוניברסיטה בניו הייבן שבקונטיקט.
מאז שנת 1965, עיקר המחלוקת היא בין הומאניסטים, המאמינים כי המפה אותנטית, לבין מדענים, הטוענים כי היא זיוף.
בשנת 2018, מומחים מאוניברסיטת ייל, שבה נמצאת המפה, הכריזו כי המחקר המדעי וההיסטורי האחרון קבע שמדובר בזיוף מודרני, כפי שהוכח מהשימוש שלו בפיגמנטים טיטניום מהמאה ה-20.
בשנת 2021, פרויקט מחקר בין-תחומי שנערך על ידי ארכיונאים, משמרים ומדעני שימור הוכיח שהמפה מזויפת.
ניתוח המתכות בדיו של המפה גילה כי המסמך זויף למעשה כבר בשנות ה-20, ולא שנות ה-40 של המאה ה-20, כמו שחשבו תחילה.
מפת עולם היא מפה של רוב או כל פני השטח של כדור הארץ.
מפות העולם, בשל קנה המידה שלהן, חייבות להתמודד עם בעיית ההיטל.
מפות המוצגות בשני מישורים מעוותות תמיד את השטח התלת־ממדי של כדור הארץ.
בעוד שהדבר נכון לכל מפה, העיוותים הללו קיצוניים במיוחד במפות עולם.
טכניקות רבות פותחו לאורך השנים, במטרה להציג מפות עולם מסוגים שונים למטרות טכניות ואסתטיות מגוונות.
יצירת מפת עולם הצריכה בעבר ידע על כדור הארץ, האוקיינוסים, והיבשות.
מהתקופה הפרהיסטורית ועד ימי הביניים, יצירת מפת עולם מדויקת הייתה בלתי אפשרית, מכיוון שפחות ממחצית מקווי החוף של כדור הארץ, ורק חלק קטן מאזורי היבשה הנרחבים היו ידועים לכל הציוויליזציות.
בעקבות המחקר שהחל בתחום, במהלך תקופת הרנסאנס האירופי, החל במהירות להצטבר ידע רב אודות כדור הארץ, אשר סייע בהמשך לכך, שעד אמצע המאה ה-17 מרבית קווי החוף של היבשות השונות מופו, על אף שבתחילה אותן המפות היו מאוד לא מדויקות.
מפות העולם מתמקדות בדרך כלל או במאפיינים פוליטיים או במאפיינים פיזיים.
מפות פוליטיות מדגישות גבולות טריטוריאליים ואת האזורים המיושבים.
מפות פיזיות מציגות מאפיינים גאוגרפיים כגון הרים, סוגי קרקע או שימושי קרקע.
מפות גאולוגיות מציגות לא רק את פני השטח, אלא גם מאפיינים של הסלע, קווי שבר ומבנים תת-קרקעיים.
מפות כּוֹרוֹפְּלֵתִיות משתמשות בגוון ועוצמות צבע, על מנת להבדיל הבדלים בין אזורים שונים, כגון על מנת להציג מידע בנושא סטטיסטיקה דמוגרפית או כלכלית.
כל מפות העולם מבוססות על אחת מכמה היטלים, או שיטות להצגה של גלובוס בפריסה דו־ממדית.
כל ההיטלים מעוותים מאפיינים גאוגרפיים, מרחקים וכיוונים בדרך כלשהי.
ההיטלים השונים שפותחו, מספקים פתרונות שונים לבעיות הנוגעות לאי דיוקים, ואשר נובעות מהעיוות הבלתי נמנע שגלום ביצירת מפות עולם.
ההיטל הנודע ביותר הוא היטל מרקטור.
מפה נושאית מציגה מידע גאוגרפי על נושא אחד או כמה נושאים ממוקדים.
מפות אלו "יכולות לתאר היבט פיזי, חברתי, פוליטי, תרבותי, כלכלי, סוציולוגי, חקלאי או כל היבט אחר של עיר, מדינה, אזור, אומה או יבשת".
קיימות גם מפות עולם קדומות, אשר נוצרו לאורך ההיסטוריה, מתקופת הברזל ואילך.
מפות ישנות מספקות מידע על מקומות שהיו ידועים בתקופות עבר, וכן מידע על הבסיס הפילוסופי והתרבותי של המפה, שלעיתים קרובות היה שונה בהרבה מהמידע המוצג בקרטוגרפיה המודרנית.
מפות הן אמצעי אחד, שבאמצעותו מדענים מפיצים את רעיונותיהם, ומעבירים אותם לדורות הבאים.
מפת התווים של GNOME (אנגלית GNOME Character Map, ידועה באופן רשמי כ-Gucharmap) היא תוכנת מפת תווי יוניקוד המהווה חלק מ-GNOME.
התוכנה מאפשרת להציג תווים על ידי קטעי יוניקוד, או סוגי כתב.
התוכנה נבנתה בערכת הכלים GTK+, ויכולה לרוץ על כל פלטפורמה התומכת ב-GTK+.
מספר תוכניות טקסט משתמשות בתוכנה לקלט תווים.
גרסה 0.1 של התוכנה הופצה ב-13 בדצמבר 2002 עם יכולות צפייה בסיסיות בגופני יוניקוד, אשר התפתחו בהמשך.
ב-2 ביולי 2003 הוחלט שהתוכנה תיכלל ב-GNOME 2.4. חודשיים אחר כך ב-10 בספטמבר הופצה גרסה 1.0.0 של התוכנה שכללה תיקוני באגים, ועדכוני תרגומים שנכללו ב-GNOME 2.4.
התוכנה כוללת תיאור קצר של תווים קרובים, ולעיתים את משמעות התוו המבוקש.
התוכנה משמשת גם להעתקת תווים בצורת העתק הדבק.
פונקציות החיפוש מתאפשרות במספר שיטות, הכוללות חיפוש לפי שם היוניקוד או קוד התו.
מפרשן שחור (שם מדעי: Istiompax indica), הוא מין של דג יחיד בסוגו ממשפחת המפרשניים החי באזורים טרופים וסבטרופיים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
אורכו המקסימלי הוא 4.65 מטרים ומשקלו המקסימלי 750 קילוגרמים ועל כן הוא מהגדול שבמיני המפרשנים ואחד מן הגדולים שבדגי הגרם.
מפרשן זה הוא אחד הדגים המהירים ביותר בעולם ויכול להגיע למהירות של כ-130 קמ"ש.
בשר המפרשן השחור משמש למאכל, וכן מרבים לדוג אותו בתור "דג ספורט".
בהשוואה למפרשן לבן ולמפרשן מפוספס, המפרשן השחור מוצק בהרבה לעומת מקבליו.
יש לו מקור קצר יותר וסנפיר גב מעוגל וקצר ויותר.
המאפיין המייחד את המפרשן השחור משאר המפרשנים הוא סנפירי הגחון שלו, כאשר משקלו של הדג עולה על 75 קילוגרמים לא ניתן לדחוף ולהצמיד סנפירים אלה לגופו.
המפרשן השחור ניזון בעיקר מסילוניות.
דייגים רבים מחשיבים את המפרשן השחור כדג שמאתגר ללכוד אותו.
בגלל גודלו וצורתו המיוחדת מעדיפים לדוג אותו על פני דגים אחרים.
לפי מחקר שנערך, עולה כי קל יותר לדוג את המפרשן השחור לאורך חופי אוסטרליה החל מהשבוע שבו ישנו ירח מלא.
המפרשן השחור נפוץ לחופי אוסטרליה וכן באזורים טרופים באוקיינוס ההודי והשקט.
כמו כן, דג זה מצוי מדרום קליפורניה למפרץ קליפורניה ועד לצ'ילה כולל.
הדג מצוי לרוב במים חמים ועולה לפני השטח כדי לאכול.
בנוסף לאזורי מים חמימים, הדג מצוי גם בקרבת חופים ולא רק בשטחי מים פתוחים.
מפרשן מפוספס (שם מדעי: Kajikia audax), הוא מין של דג גדול ממשפחת המפרשניים החי באזורים טרופים וסובטרופיים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
הוא נמצא בקרבת הימים הרדודים ונמצא עד לעומק 100 מ'.
זהו דג גדול שיכול להגיע למשקל 190 ק"ג ולאורך מרבי של 4.2 מ'.
הוא מפוספס בצבע סגול כהה ומעט ירוק עם פסים אנכיים לבנים וסנפיר גב ענקי בצבע סגול.
הבטן לבנה וכך גם הלסתות.
דג זה נחשב לדג מאכל משובח ויש דייגים הצדים אותו למטרות ספורט.
זהו דג טורף מהיר היכול לשעוט קדימה במהירות של 100 קמ"ש במרדף אחרי להקות דגים קטנים כמו סרדינים.
הוא עלול להיות בסכנה בגלל הציד שלו והוא נחשב למין מוגן במדינות רבות.
מפרשן רצעני (שם מדעי: Kajikia), הוא סוג של דגי גרם גדולים ממשפחת המפרשניים המצויים באוקיינוסים הפתוחים השונים.
בבני סוג זה 2 מינים.
בעבר הם היו כלולים יחד עם המין מקאירה כחולה בסוג מקאירה (Makaira).
בני הקבוצה הם דגי ים מובהקים עם סנפירים ארוכים דמויי-משוט, לסת ארוכה צבועה בשחור וקשקשים ירוקים-זהובים מפוספסים בלבן על הגב.
מעל הגב ישנו מפרש גבוה בצבע סגול העוזר לדגים להאיץ לעבר טרפם.
שם שם מדעי תמונה אורך משקל מפרשן לבן Kajikia albidaאורך: 2.8 מ' משקל: 82 ק"ג מפרשן מפוספס Kajikia audaxאורך: 4.2 מ' משקל: 190 ק"ג
מפת אברהם בר-יעקב היא מפה עתיקה של ארץ ישראל, מעשה ידיו של אברהם בר יעקב הגר אשר הודפסה באמסטרדם בשנת 1695 ולאחר מכן בשנת 1712, כחלק מהגדת אמסטרדם.
ככל הידוע, היא המפה העברית הראשונה המודפסת.
קיים דמיון רב בין המפה של אברהם בר יוסף לבין המפה של הקרטוגרף והתאולוג ההולנדי כריסטיאן קראוק ואן אדריכום שהודפסה בסוף המאה ה-17, אך יש בה גם אלמנטים חדשים שהוכנסו על מנת להתאימה להגדה של פסח.
בכותרת המפה מסביר אברהם בר יוסף כי: "זאת לדעת לכל בר דעת דרך המסעות ארבעים שנה במדבר והרוחב והאורך של ארץ הקדושה מנהר מצרים עד עיר דמשק ומנחל ארנן עד הים הגדול ובתוכו כל שבת ושבת חלק נחלתו כאשר עיניכם תחזנה במשרם והמשכילים יבינם".
במילה "תחזנה" הודגשו במהדורת ההגדה משנת 1695 האותיות ת', נ' ה', רמז לשנת תנ"ה שהיא שנת 1695. במהדורה משנת 1712, שהיא השנה העברית תע"ב, השנה מצוינת על ידי הדגשת האותיות "תחזנה ב".
הצד הימני של המפה מוקדש כולו לסיפור יציאת מצרים, מירידת יעקב ובניו מצרימה בהזמנתו של יוסף ועד לחזרתם של בני ישראל לארץ.
הדרך בה ירדו יעקב ובניו מצרימה מתחילה בעיר חברון ומסתיימת בארץ גושן.
באמצע הדרך ציור קטן של עגלה רתומה לשני סוסים, רמז לעגלות ששלח יוסף כדי להביא את משפחתו למצרים (בראשית, מ"ה).
לאורך הדרך בה הלכו בני ישראל במדבר מסומנות כל ארבעים ואחת התחנות באמצעות מספר ואוהל קטן, לצד המקום בו ירד המן, מעמד הר סיני והמזבח שהוקם ממזרח ליריחו.
במקרא שבתחתית המפה רשומים שמות התחנות כפי שפורטו בספר במדבר, פרק ל"ג.
מאחר שראש המפה פונה מזרחה לכיוון ירושלים כמנהג הנוצרים בימי הביניים, נוספה למפה שושנת רוחות המראה את כיוון רוחות השמיים.
המפה חתומה על ידי אברהם בר יוסף.
מפת דרכים, מפת כבישים או מפת רחובות היא מפה המציגה בעיקר כבישים ומידע המיועד למשתמשים בתחבורה, כאמצעי עזר לניווט בין יעדים.
בהשאלה, משמש המונח לתיאור תוכנית אסטרטגית להגשמת יעדים.
המידע הבסיסי הכלול בכל מפת דרכים הוא מיקומן של נקודות יעד והדרכים המחברות ביניהן.
מעבר לכך, מפות דרכים מסוגים שונים כוללות נתונים שונים הרלוונטיים לסוג המפה.
מפת כבישים ארצית או יבשתית - זוהי מפה בקנה מידה גדול או אף ללא קנה מידה, המציגה אך ורק ערים עיקריות ואת הכבישים המחברים ביניהן - לפעמים באופן סכמטי בלבד (כלומר הכבישים מסומנים כקווים ישרים על המפה).
מפות אלו כוללות בדרך כלל גם סימון אורכו של כל קטע דרך, ומטריצה של מרחקי נסיעה כלליים בין ערים מסוימות כך שאין צורך "לסכום" את כל קטעי הכביש שבין שתי ערים הכלולות במטריצה.
במפות יבשתיות מסומנים גם הגבולות בין המדינות השונות, ולפעמים מדינות שונות מסומנות בצבעים שונים.
המידע הקיים במפות אלו כללי מאוד, והן מיועדות לתכנון נסיעות למרחקים ארוכים, כגון טיול ארוך ברכב או מסע עסקים.
ניתן למצוא מפות כאלו בדרך כלל בדוכני השכרת רכב הסמוכים לשדות תעופה - למפות אלו יתווסף סימון של ערים בהן קיימים סניפים של חברת השכרת הרכב.
מפת כבישים אזורית - אלו הן מפות בקנה מידה קטן יותר - בין 1:100,000 (ס"מ במפה הוא קילומטר בשטח) ו-1:500,000, והן כוללות את כל הכבישים הסלולים וכל היישובים בתחום המפה.
לעיתים מסומנים במפות אלו גם כבישים לא סלולים המחברים ישירות בין יישובים אם אין ביניהם כבישים סלולים.
הכבישים מסומנים בצבעים שונים המסמלים את סוג הכביש (מהיר, ראשי, משני, מקומי), מסומן מספר הכביש והמרחק בין כל שני צמתים.
לעיתים מסומן גם מקומן של תחנות רכבת ותחנות דלק, בעיקר הסמוכות לכבישים ראשיים.
מידע נוסף שמסומן במפות אלו הוא אתרי טבע עיקריים כשמורות טבע, אגמים, קרחונים, נהרות, הרים וכן אתרי עניין כנקודות תצפית, אצטדיונים, מגרשי גולף, אתרי סקי, אתרים ארכאולוגיים וכדומה.
מפות אלו מיועדות לניווט בעת נסיעה ברכב.
בדרך כלל המפות מסומנות ברשת התמצאות שתי וערב, וכוללות אינדקס מסודר לפי אלף-בית של המקומות הנזכרים במפה, המציין את מיקומם על פי הרשת.
מפות אזוריות עשויות להיות מופקות על ידי גוף מקומי (כגון רשות מקומית או לשכת מסחר) על מנת לעודד תיירות באזור.
מפות אלו יכללו גם מידע תיירותי ספציפי לאזור - מיקומים של אטרקציות תיירותיות, פארקים, מתקני פנאי, בתי מלון ומסעדות.
לעיתים מפות כאלו כוללות גם מידע המיועד למתג את האזור - למשל מיקום של יקבים, חופי רחצה או מעיינות.
מפות אזוריות איכותיות מכילות פרטים רבים, ונמכרות לרוב בחנויות ספרים לצד מדריכי הטיולים.
מפת רחובות או מפת עיר - אלו מפות המיועדות להתמצאות בתוך יישובים.
במפות אלו מסומנים רחובות העיר בציון שמותיהם, (לעיתים קרובות מוצגים גם חלק ממספרי הבתים), וכמו גם מבנים בעלי חשיבות ציבורית כמבני מינהל ומוסדות חינוך ותרבות, פארקים, נתיבי מים אטרקציות תיירותיות, מתקני תחבורה ציבורית ועוד.
גם מפות ערים יכילו לרוב אינדקס של רחובות ומבנים המציין את מיקומם על המפה.
מפות של ערים חשובות ניתנות לרכישה בחנויות ספרים, אך מפות של ערים קטנות בדרך כלל אינן מוצאות לאור בתפוצה רחבה, וניתן להשיגן במרכזי מידע לתיירים מקומיים, ולעיתים קרובות גם בבתי מלון והארחה מקומיים.
הפורמט הפשוט ביותר של מפות דרכים הוא כגיליון בודד הניתן לקיפול.
אטלס מפות - ספר הכולל מפות המכסות יבשת, מדינה או עיר שלמה.
בכל דף מופיעה מפה של אזור מסוים בכללותו, או של חלק מאזור ואז יהיה בצדדיה סימון העמוד בספר בו נמצאת מפת ההמשך.
בספר כזה יהיה אינדקס מקומות שיכלול גם את מספר העמוד בו נמצאת המפה הרלוונטית.
ספר כיס - כמו אטלס המפות, אך הספר קטן בהרבה ונוח לנשיאה, ולכן החלוקה של המפות היא להרבה מאוד מקטעים מצומצמים.
מפות עיר מוצגות לעיתים קרובות על גבי שלטים ברחבי העיר, תוך ציון המיקום של המפה על גבי המפה.
מפת העולם הבבלית היא לוח חרס בבלי הנושא מפה סכמטית של העולם ושתי כתובות בשפה האכדית.
הלוח מתוארך לאחר המאה ה־9 לפנה"ס (כנראה למאות ה־8–7 לפנה"ס), וכולל תיאור קצר של העולם כפי שהובן אז.
זהו התיאור הקדום ביותר הידוע של העולם כולו.
מאז גילויו עוררה המפה ויכוחים רבים על פרשנותה הכללית ועל פרטים מסוימים שבה.
לוח נוסף, VAT 12772, מציג טופוגרפיה דומה מתקופה מוקדמת בכ־2000 שנה.
המפה ממוקדת בנהר פרת, הזורם מן הצפון (למעלה) לדרום (למטה), כשפתחו מסומן במילים "ביצה" ו"יציאה".
העיר בבל מסומנת על גדת הנהר, בחצי הצפוני של המפה.
שושן (בירת עילם) מסומנת בדרום, אוררטו בצפון־מזרח, וחַבַּן (בירת הכשדים הקסיטיים) בצפון־מערב – באופן שגוי.
מסופוטמיה מוקפת ב"נהר מר" או "ים" מעגלי, ומעבר לו מתוארים שבעה או שמונה אזורים משולשים ("נַגּוּ") המסמלים ארצות רחוקות, אולי הרים דמיוניים.
הלוח התגלה בידי הארכאולוג הורמוזד רסאם בעיר סִפַּר (כ־60 ק"מ צפונית לבבל) על הגדה המזרחית של נהר פרת, ונרכש על ידי המוזיאון הבריטי בשנת 1882 (BM 92687).
תרגומו הראשון פורסם ב־1889. מקובל כיום כי מקור הלוח הוא בבורסיפה.
בשנת 1995 נתגלתה חתיכה נוספת של הלוח, בנקודת המשולש העליון ביותר.
המפה משמשת כסמל של כתב העת האקדמי Imago Mundi.
הלוח כולל שלושה חלקים: מפה גרפית, כתובת מעליה, וכתובת בגב הלוח.
לא ברור אם שלושת החלקים מהווים מסמך אחד, אך הבדלים סגנוניים ביניהם מצביעים על כך שאולי חוברו משלושה מקורות נפרדים.
המפה מעוגלת ובעלת שתי טבעות היקפיות.
הכתובות בכתב יתדות מציינות את כל המקומות בתוך המעגל, וכן כמה אזורים שמחוץ לו.
שתי הטבעות מייצגות את גוף המים הקרוי באכדית אִדְמַרַתֻם – "הנהר המר", הים המלוח.
בבל מסומנת צפונית למרכז; קווים מקבילים בתחתית מסמנים כנראה את הביצות הדרומיות, וקו מעוקל מצפון־מזרח מייצג את הרי זגרוס.
בתוך המעגל נראות שבע נקודות קטנות – ערים – ומחוצה לו שבעה או שמונה משולשים ("נַגּוּ"), שכל אחד מהם מסמל "אזור" רחוק ששמו נכתב לידו.
האזורים שמחוץ לים מתוארים לעיתים כהרים.
בכתובת נזכרות ערים כגון שושן, חַבַּן, אוררטו ואשור, וכן אזורים דוגמת בית יַכִּין ונהרות ביצה.
המפה משלבת יסודות גאוגרפיים ומיתיים גם יחד, כולל אלים, מפלצות ים, והאלת הים הקדמונית תיאמת – המסומלת כחגורה המקיפה את הארץ.
הכתובת שמעל המפה (11 שורות) מתארת, ככל הנראה, את חלק ממעשה הבריאה בידי מרדוך, האל הפטרון של בבל, אשר חילק את הים הקדמון (האלה תיאמת) ויצר את היבשה והים.
"האלים ההרוסים אשר הוא (מרדוך) השכין בתוך הים [...] נמצאים שם; הצפע, נחש הים הגדול שבפנים."
לאחר מכן נזכרים על היבשה יצורים מיתיים ובעלי חיים רבים: עוף-אנזו, איש־עקרב, עז הרים, צבי, אריה, זאב, קוף, קופה, יען, חתול וזיקית – "חיות אשר מרדוך ברא על פני הים השוקט".
מלבד החתול, כל אלה נחשבו יצורים מארצות רחוקות.
שתי השורות האחרונות מזכירות שלושה גיבורים מיתיים: אותנפישתים (גיבור המבול מעלילות גילגמש), סרגון מאכד (מלך אכד), ונור־דגן מלך בורשחנדה – אויבו של שרגון.
הצד האחורי (29 שורות) מתאר ככל הנראה שמונה אזורי "נַגּוּ".
לאחר הקדמה קצרה, כל אזור מתואר כך: "אל הנַגּוּ ה־n, שם אתה נוסע שבעה פרסאות" – מרחק המייצג כנראה את רוחב הים המקיף את העולם.
תיאורי האזורים קצרים וחלקם פגומים; בתיאור השלישי נזכר מדבר צחיח שבו "ציפור מעופפת אינה מסוגלת להשלים את דרכה"; הרביעי מתאר עצמים בעלי ממדים עצומים, ובעקבותיו מציע אירווינג פינקל כי זהו אזור מנוחתה של תיבת אותנפישתים, כלומר הר אררט.
הנַגּוּ השמיני מתייחס אולי ל"שער שמימי" במזרח, שממנו עולה השמש בבוקר: "המקום שבו שחר מאיר בכניסתו".
הכתובת מסכמת כי המפה מציגה "מבט עילי על ארבעת רבעי העולם, אשר אין אדם יכול להבינם במלואם", ומסתיימת בשם הסופר שכתב את הלוח: "[...
הועתק מן העותק הקדום ונסדר בידי בנו של איססורו, מצאצאי אֵא־בל־אילי]."
החוקר קרלו זאקאניני טען כי עיצובה של מפת העולם הבבלית השפיע על מפות ה־T-O של ימי הביניים באירופה.
מפת מידבא היא רצפת פסיפס בכנסיית גאורגיוס הקדוש בעיר מידבא שבירדן.
המפה, המתוארכת לתקופה שבין המאה השישית לשביעית, מתארת את ארץ ישראל על יישוביה המרכזיים.
זוהי המפה הקדומה ביותר המוכרת לנו של ארץ ישראל, והמפה היחידה של הארץ ששרדה מן התקופה הביזנטית, והעדות החזותית המוקדמת ביותר לבנייתה של כנסיית הקבר בירושלים.
בשנת 1884, בעת שארכאולוגים שיחזרו כנסייה ביזנטית בעתיקות העיר מידבא, הנמצאת בעבר הירדן המזרחי, נחשפה רצפת פסיפס צבעונית אשר שימשה בכנסייה מן התקופה הביזנטית.
לפי המחקר הארכאולוגי, הכנסייה בה נמצאה הרצפה הייתה בעלת צורת בזיליקה, בעלת טרנספט רחב יחסית, בדומה לכנסייה בטבחה.
הפרסום המשמעותי הראשון של המפה נעשה בשנת 1897 על ידי הספרן המרכזי של לשכת הפטריארך היווני של ירושלים קליאופוס קוקילידס.
הוצאה מדעית ראשונה של המפה התפרסמה על ידי פלמר וגותה בשנת 1906. המחקר האקדמי הראשון על המפה נערך על ידי מיכאל אבי-יונה, אשר פרסם את מחקרו בעברית בשנת 1953 ובאנגלית בשנה שלאחר כך.
במפה מופיעות כנסיית הקבר וכנסיית הניאה.
כנסיית הניאה נבנתה ב-549/550 (על פי לוחית שמצא במקום נחמן אביגד) וכנסיית הקבר נחרבה בשנת 614. לפיכך מתוארכת המפה בין 549 ל-614. מבנים שנבנו בירושלים לאחר 570 נעדרים מן המפה לכן נוטה המחקר לצמצם את תיארוך המפה לשנים 549-570.
לעומת זאת, הארכאולוג דן בהט מתארך אותה למאה השביעית או השמינית.
המפה משלבת תיאור גאוגרפי עם תיאור דתי של ארץ הקודש.
התיאור מבוסס על חיבור ה"אונומסטיקון" של אוסביוס מקיסריה, על מפות דרכים מן התקופה הרומית ועל מדריכי צליינות שהוכנו עבור צליינים נוצרים.
המקומות במפה אינם מתוארים לפי קנה מידה אחיד, כי אם על פי חשיבותם הדתית - ככל שהמקום המתואר הוא חשוב יותר, כך הוא מתואר בצורה בולטת וגדולה יותר.
גבולות ארץ הקודש במפה משתרעים מצידון ועד תבאי שבמצרים.
אולם החלקים הקיצוניים שלה לא שרדו.
החלק ששרד ממוקם בספינה המרכזית של הכנסייה.
כיוון התיאור של המפה הוא כלפי מזרח.
המפה משלבת נקודות מבט שונות.
העיר ירושלים, לדוגמה, מוצגת במבט מלמעלה בעוד שערים אחרות מתוארות בהיטל אלכסוני מן הצד.
הכללת היישובים נעשתה על פי ציונם בכתבי הקודש.
ירושלים, לדוגמה, מתוארת בקנה מידה הקרוב ל-1:1600, כמעט פי עשרה משאר חלקי המפה.
בין היישובים הנזכרים במפה נמנים שכם, יריחו, בית חגלה, גלגל, זכריה, שוכה, בית חורון, אמאוס, מודיעין, תמנתה, כפר רות, לוד, עין טב, יבנה, אשדוד, אשקלון, עזה ורפיח, וכן יישובים רבים בנגב, ובהם באר שבע, גרר, חלוצה, פטיש, בית הגדי ומעון.
אלון שביט מציין כי המפה הורכבה במקור מיותר משני מיליון טסרות (חלקים מרובעים).
מיכאל אבי-יונה העריך כי במפה המקורית היו כ-2.1 מיליון טסרות.
העיר ירושלים תוארה במרכזה של המפה, תוך יצירת עיוות בקנה המידה של המפה.
בתיאור העיר הציגו יוצרי המפה אספקטים ריאליסטים ותיארו אותה עם התייחסות לאדריכלות הממשית של העיר.
העיר מתוארת במבט מלמעלה, כשהיא נפרשת מן המרכז החוצה, סביב הרחוב העיקרי - הקארדו, אשר השתרע מצפון לדרום.
לאורך הרחוב מתוארות שתי שדרות עמודים המוצגות בהיטל מן הצד ומלמעלה גם יחד.
הרחוב מתחיל בשער סטפנוס הקדוש, אשר ניצב במקום שער שכם.
לצד השער מופיעה רחבה גדולה ובה מצוין עמוד גדול.
העמוד, אשר נבנה, כנראה, לכבודו של אדריאנוס והוא מהווה את מרכזה המדויק של המפה.
ייתכן כי הסיבה לכך היא העובדה שהעמוד שימש כציון דרך משמעותי במפות דרכים רומיות.
הציון המשמעותי ביותר בתיאור העיר ירושלים הוא תיאור כנסיית הקבר.
תיאור זה עיוות את מיקומה הממשי של הכנסייה בעיר והזיזו לכיוון דרום כדי להציגה כמרכזה של העיר.
גם בתיאור סימבולי זה אנו יכולים למצוא מאפיינים ריאליסטיים, הידועים לנו מן המחקר הארכאולוגי של כנסיית הקבר כגון האטריום והמדרגות המוליכות אליו, מבנה הבזיליקה (ה"מרטיריון"), בעל הגג המשולש והרוטונדה, בה נמצא קברו של ישו.
בתיאור הקרטוגרפי של העיר במפה מודגש הרעיון של מרכזיותה של העיר בנצרות ואת תפיסתה כ"ירושלים השמימית" - כלומר תפיסת העיר כמרכזו של העולם.
הרחובות הראשיים במפת מידבא עוברים מצפון לדרום, ורק רחוב קטן במערב העיר מוליך מאחד השערים (שער יפו?) אל הקארדו, בציר מערב-מזרח.
יש המבקשים לראות ברחוב זה רמז לדקומנוס המאפיין ערים קלאסיות אחרות, החוצה בדרך כלל את העיר ממערב למזרח.
בפברואר 2010 נתגלה לראשונה חלק מרחוב זה, כאשר במהלך עבודות תשתית נחשף ריצוף של רחוב גדול מן התקופה הביזנטית בציר מזרח-מערב.
הרחוב כוסה ברבות השנים בריצוף רחוב דוד, דבר המלמד כי תוואי הדרך באזור זה לא השתנה זה 1400 שנה לפחות.
במפה נראים בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מאקסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים משער שכם עד אזור כנסיית הניאה והקארדו המזרחי (ה"משני" - קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר הטירופיאון.
לפי חפירות שנערכו בשנים 2005-2009 עולה כי ייתכן ואבחנה זו בין "קארדו ראשי" ו"קארדו משני" שגויה.
ממצאי חפירות הקארדו המזרחי ובעיקר אופן הנחת הרצפות (אלכסונית לציר התנועה) מביאים אותנו להסיק כי הקארדו המזרחי הוא הקארדו הראשי של איליה קפיטולינה שהמשיך בשימוש גם בתקופה הביזנטית עת הפך להיות קארדו משני.
הקארדו המערבי (המרכזי) הפך לקארדו הראשי בתקופה זו מאחר שעבר בסמוך לכנסיית הקבר שהייתה מוקד הפולחן המרכזי בעיר הביזנטית, וסיומו בכנסיית הניאה גם כן שיפר את מעמדו.
בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצידו המערבי של הרחוב, באופן שמתאים לתיאור במפת מידבא, אך אין לפסול שהייתה שורה כזו גם מצידו המזרחי, על סמך רחובות דומים בערים אחרות.
אמן מפת מידבא ביקש ככל הנראה להדגיש את מרכזיותו של הקארדו המרכזי שהיווה ציר קישור בין כנסיות ושימש לתהלוכות דתיות על פני הרחוב הזהה כמעט מבחינה פיזית, ששכן ממזרח לו, אך לא היה בעל שימוש דתי ומופיע, לכן, כ"משני".
תוכנית העיר הביזנטית נסמכת ללא ספק על מודל העיר הרומית איליה קפיטולינה שהכתיבה את מהלך הרחובות ואופן תפרוסת היישוב העירוני של ירושלים הביזנטית.
מפת קרנו היא שיטה לצמצום ביטויים הנהוגה בבעיות באלגברה בוליאנית.
השיטה פותחה על ידי עובד במעבדות בל בשם מוריס קרנו, שחיפש דרך לפשט את תהליך מציאת פונקציות בוליאניות.
במסגרת עבודתו על מרכזיות טלפון (שהיו גרסאות מוקדמות למרבבים) הוא היה צריך למצוא פונקציות בוליאניות פשוטות אשר יתנו ערכים זהים לטבלאות אמת מורכבות, שקבעו איזה קו נכנס יתחבר ליציאה.
כדי לפשט את התהליך, הוא פיתח את מפת קרנו.
מפת קרנו משתמשת ביכולת זיהוי התבניות המובנית של המוח האנושי, כדי למצוא את הייצוג המצומצם ביותר לפונקציות בוליאניות.
עם זאת, מורכבות המפה גדלה מהותית ככל שמספר המשתנים של הפונקציה הבוליאנית גדל, כך שהשימוש בה אינו מעשי לפונקציות של יותר מחמישה משתנים.
השימוש במפת קרנו מתבצע על ידי ציור טבלה, כאשר כותרות הטורים מכילות יחס כפל (וגם) של חלק מהמשתנים, בעוד כותרות השורות מכילות יחס כפל של המשתנים שאינם מופיעים בטורים.
השימוש בשיטה מאפשר להוכיח זהויות התקפות באלגברה בוליאנית כלשהי, משום שניתן להוכיח כי זהות מסוימת תקפה באלגברה בוליאנית כלשהי אם ורק אם היא תקפה בכל אלגברה בוליאנית.
כאשר רוצים לצמצם פונקציה עם משתנים, יוצרים טבלה עם תאים (לא נהוג לחרוג מעבר ל-4 או 5 משתנים).
הקצאת ערכים בכותרות עמודות ושורות הטבלה.
הערכים נכתבים לפי הסדר בקוד גריי.
מילוי הטבלה בערכים על-פי הפונקציה (או טבלת האמת) הנדרשת.
איתור הקבוצות הגדולות ביותר של תאים צמודים שמכילים ערכים מסוג אחד (לרוב 1-לוגי).
כל קבוצה צריכה להיות בצורת מרובע (ובכללה מלבן), ויכולה להכיל ערכי "Don't Care" (מצבים בהם תוצאת הפונקציה אינה חשובה.
לרוב מסמנים אותם ב- או ב-).
רישום של כל קבוצה וקבוצה שאותרה כמכפלה של המכנה המשותף הרחב ביותר של כותרות העמודות והשורות שלה.
הפונקציה המצומצמת היא סכום של המכפלות הללו.
נניח לדוגמה שנתונה פונקציה בוליאנית של 4 משתנים מהצורה:
כאשר הסימן ' מציין את פעולת השלילה.
זהו ביטוי מסורבל, ונרצה לצמצם אותו בצורה היעילה ביותר.
נצייר טבלה שמכילה בטורים את המשתנים ובשורות את המשתנים (אין חשיבות לאיזה צירופים בוחרים - היה אפשר לבחור את לטורים ואת לשורות):
כמו שניתן לראות, בין כל שתי עמודות סמוכות או שורות סמוכות רק משתנה אחד עובר שלילה (כלומר העמודה סמוכה לעמודה ולעמודה אבל אסור שתהיה סמוכה לעמודה ).
חשוב לשמור על כלל זה בעת שימוש במפת קרנו.
כעת, מסמנים בכל משבצת את הערך הלוגי המתאים (כאשר בין הערכים בטור והערכים בעמודה מתקיים יחס "וגם" - "").
מכאן, אם הערך הוא 1 עבור הביטוי , נסמן 1 במשבצת של הצטלבות הטורים ו-.
לאחר סימון ערכי האמת, אנו מנסים להקיף את כל התאים שבהם יש ערך 1, בעזרת מספר מינימלי של קבוצות ("בלונים"), המקיימות את התנאים הבאים:
מותר להקיף רק תאים שסמוכים זה לזה (לא באלכסון), כאשר סמיכות קיימת גם בקצוות הטבלה - תא בשורה הראשונה סמוך לתא בשורה האחרונה, באותו הטור.
לרוב רצוי לקחת תחילה קבוצות מבודדות שאין דרך אחרת להקיף.
מותר לכלול תא אחד במספר קבוצות.
בכל קבוצת תאים שהקפנו, האיברים שמשתנים ביניהם נעלמים.
לדוגמה, אם הקפנו את התאים ו-, נקבל שהקבוצה היא אמת עבור .
בין כל הקבוצות שהקפנו מתקיים יחס "או" (""), כך שבסופו של דבר מתקבל ביטוי פשוט בהרבה, ושקול לוגית, ל-, המופיע מתחת לטבלה.
מפת פויטינגר (Tabula Peutingeriana) היא מפת הדרכים והמחוזות של האימפריה הרומית, אשר נוצרה במאה ה-4 או ראשית המאה ה-5 לספירה, ושורטטה על פי נתונים שהופיעו ברשימת תלמי.
המפה מתארת את רשת "שירות הבלדרים" (Cursus publicus) של האימפריה הרומית שהוקמה על ידי אוגוסטוס קיסר (63 לפנה"ס–14 לספירה) על מנת להעביר אגרות מאת השליטים, הסעת פקידי ממשל, והעברת תקבולי מיסים מפרובינקיה רומית אחת לשנייה.
היא מתארת את המרחב שבין ספרד ואנגליה במערב ועד הודו במזרח.
מפת פויטינגר התגלתה בגרמניה בשנת 1507 כמגילה צרה וארוכה.
המגילה הועתקה במאה ה-13 מהמגילה המקורית של מפת הדרכים העתיקה, שאיננה בידינו, על ידי נזיר בעיר קולמר שבצפון-מזרח צרפת.
במפה מתוארות בלטינית, התחנות והדרכים בארץ והמרחק במילין בין מקום למקום.
המפה מציגה דרכים סלולות באופן ברור, ובה בין היתר הערים והמחוזות של ארץ ישראל.
ירושלים מסומנת במילים "פעם נקראה ירושלים, היום אליה קפיטולינה" (Antea dicta H(i)erusalem, nunc Aelia Capitolina).
במפה יש הבחנה בין הערים: ערים קטנות סומנו באמצעות ציור בית.
ערים חשובות יותר הוקפו בחומה.
בערים מסומן מיקום המרחצאות – אתר חשוב להולכי דרכים, כן סומנו בבירור מקומות מנוחה ומקורות מים.
המפה נקראת על שם בעליה קונראד פויטינגר (1465–1547), מדינאי ומומחה לעתיקות גרמני.
הוא קיבל אותה מקונראד צלטיס, שמצא אותה בעיר וורמס ולא הספיק לפרסם אותה לפני מותו.
ההעתק הראשון של המפה המקורית כלל 12 קטעים (אחד היה חסר).
היא שימשה מפת דרכים ולכן גולגלה לגליל נוח לנשיאה.
פויטינגר הכיר בכך שמדובר בהעתק ממפה קדומה של האימפריה הרומית.
המפה אצורה בימינו בספרייה הלאומית של אוסטריה, בארמון המלכותי הופבורג שבווינה, והיא כלולה בתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
המפה הועתקה עבור הקרטוגרף אברהם אורטליוס ופורסמה אחרי מותו ב-1598. העתק חדש נוצר ב-1887 על ידי קונראד מילר , שניסה לשחזר את חלקהּ האבוד ובכללו ספרד, אנגליה והמגרב.
התמונה להלן רחבה, אפשר לגלול אותה באמצעות הסרגל.
אורכה במקור 6.83 מטר ורוחבה 0.34 מטר, והיא נועדה לנשיאה בגליל.
מפת מושגים היא אופן ייצוג גרפי, מילולי וחזותי, של מבנה טקסט ושל תוכנו, וכן את הקשרים בין המושגים והרעיונות הקשורים לתחום תוכן מסוים.
המפה מאפשרת להציג קשרים בין מושגים בדרכים שונות, המשקפות את ההבנה של הלומד, יוצר המפה.
כמו כן, יצירת המפה מקלה על ארגון הידע ומסייעת להציגו בצורה נגישה ונוחה, כדי להביא להבנה יעילה יותר.
ניתן להיעזר במפת מושגים לפני הלמידה של טקסט או של חומר לימודי חדש, במהלכה או בסיום הלמידה.
תהליך המיפוי של המושגים יכול להתקיים באופן אישי במהלך חשיבה על נושא מסוים טרם למידתו, או במהלך קריאה של טקסט, במיוחד טקסט חדש.
ניתן לבנות מפה מושגית גם כחלק מפעילות קבוצתית כמו דיון או סיעור מוחות בנושא כלשהו.
יש מקרים בהם המורה או המומחה יציג את המפה המושגית טרם למידת הטקסט (כהכנה ללמידה) כדי להקל על התלמידים את הבנת הטקסט או הנושא החדש.
המורה יכול גם לבקש מהלומדים להכין מפה לטקסט / לנושא שנלמד, כמטלת סיכום להערכת הלמידה.
ערכה הייחודי של המפה המושגית הוא באפשרויות השימוש בה עם לומדים בגילאים השונים (מגיל גן ועד לאוניברסיטה), בתחומי דעת רבים ובמטלות למידה מגוונות (סיכום, כתיבת תשובות לשאלות, הכנת עבודות חקר ופרויקטים, וכדומה).
גם מורים יכולים להיעזר במפת מושגים כדי לארגן חומר לימודי אותו הם מתכננים ללמד – לשיעור אחד, לסמסטר, לשנת לימודים מלאה, וכדומה.
יש סוגים שונים של מפות מושגיות, הנבנות בהתאם למטרת הלמידה, ובהתאם לכך, גם צורתן הגרפית יכולה להיות שונה זו מזו.
מומלץ ל"לאמץ" שימוש במיפוי מושגי קבוע של טקסט.
מיפוי זה יהיה מבוסס על מערכת קבועה של צורות גרפיות (אליפסות ומלבנים) ומושגים מילוליים.
הצורות הגרפיות מסודרות בהיררכיה (מהראשי עד לטפל, מהכללי למפורט, מהכללי לפרטי, מהמוקדם למאוחר), ולכל אחת יש תפקיד מוגדר וקבוע המיוצג על ידי מושג מתאים: בתוך האליפסות נכתבים מושגי התוכן, ובתוך המלבנים – המושגים המארגנים (למשל, רקע, סיבות, מסקנות, המלצה, השתלשלות האירועים....).
המושגים מאורגנים באשכולות, כאשר כל אשכול כולל רכיב מבנה ורכיבי תוכן הקשורים אליו.
המושגים בתוך כל אשכול מקושרים באמצעות קווים וחיצים, שעליהם נכתבות מילות קישור המייצגות את הקשר הלוגי והרטורי (מבני) של הטקסט.
ניתן לקשר בין מושגים גם מאשכולות שונים.
מפת מושגים של תוכן לימודי כלשהו, תיבנה בהתאם להבנת הלומד ולאופי המטלה שקיבל (ארגון המושגים החשובים, סיכום הטקסט, זיהוי מושגים עיקריים של התוכן, וכדומה).
ראו פסקה בערך זה העוסקת בסוגים של מפות מושגים, היכולות להיבנות על ידי הלומד.
המפה המושגית פותחה לראשונה על ידי ד' נובק (Josef, D.
Novak) וקבוצת המחקר שלו בשנות השבעים באוניברסיטת קורנל בארצות הברית, ככלי לייצוג מידע בתחומי המדע (בעיקר, ביולוגיה).
המטרה של נובק ועמיתיו הייתה להעמיק את הלמידה המשמעותית בעיקר במדעים (ובמיוחד בביולוגיה), ולסייע ללומדים לייצג באופן ויזואלי את הידע "הפנימי" שלהם בתחום הנלמד (ידע הנמצא במוחו של הלומד).
המפה המושגית מתאימה לגישה הקונסטרוקטיבית בלמידה, המעודדת את הלומד להיות מעורב בתהליכי הלמידה שלו.
השימוש במפה המושגית מבוסס על התיאוריה של נובק, שטען, כי לכל לומד יש ידע אישי הכולל פרטי מידע ותפיסות עולם.
כדי שהלמידה של החומר/הטקסט החדש תהיה משמעותית, יש לבסס אותה על הידע האישי של הלומד.
לעיתים הידע הזה פעיל ונגיש ואין ללומד בעיה להיעזר בו מיד, ולעיתים רבות הידע הזה "מאוחסן" בזיכרון ארוך הטווח של הלומד, ויש לעורר אותו ולהפוך אותו לנגיש כדי שאפשר יהיה לקיים את הלמידה של המידע החדש, ולהבטיח שהיא תהיה משמעותית.
נובק טען: "למידה משמעותית נבנית רק אם מתקיימת הטמעה של מושגים חדשים לתוך מבנים קיימים במוחו של הלומד".
חוקרים אחרים כמו מק'אליס וסוולר וצאנדלר (McAleese; Sweller & Chandler) ביססו את היעילות של השימוש המפה מושגית על המונח שהטביעו "הפחתת עומס" (off-loading).
לטענתם, העובדה שהלומד מייצג את הידע הפנימי שלו בייצוגים חיצוניים, מפנה מקום בזיכרון שלו, ומאפשרת לו לבצע פעולות חשיבה מסדר גבוה, כמו ביקורת, הסקת מסקנות והיקש.
הוא לא צריך להשקיע אנרגיה בזיכרון המושגים.
המושגים ממוצבים במפה עם הקשרים הלוגיים-רטוריים ביניהם, והוא "משוחרר" לפעילויות חשיבה אחרות, לרוב – חשיבה מסדר גבוה.
כיום, השימוש במפה המושגית במסגרות שונות, מלבד למסגרות הלימודיות המסורתיות, הולך ומתרחב.
החוקרים אינם שואלים יותר "האם השימוש במפה מסייע?", אלא – "מה המיוחד במפה המושגית שבכוחה לסייע בהבנה עמוקה ומשמעותית?, ואיך אפשר להיעזר בה בתחומים רבים ומגוונים.
השימוש במפה (בצורתה הגרפית המתאימה) הגיע למשרדי הפנטגון האמריקאי, לבתי ספר לרפואה ולמרבית האוניברסיטאות, במיוחד בארצות הברית.
מפת מושגים יכולה לשמש ככלי לארגון מידע, לתיעוד רעיונות, להצגת מושגים ולשאילת שאלות בשלבי עבודה שונים – משלב התכנון ועד הביצוע.
בשלב הצגת המידע שנאסף בפני קהל היעד, מפת המושגים עשויה להיות כלי שימושי להצגה ברורה של המידע, כדי להטמיע את הבנתו ואף לשפר את היכולת לזכור אותו, זאת משום שלעיתים קל יותר לזכור צורות גרפיות מאשר טקסט כתוב.
קיים הבדל בין מפה שנוצרה על ידי מורה או מומחה אחר הנמסרת ללומד ככלי עזר בלמידה שלו, לבין מפה הנוצרת על ידי הלומד עצמו.
המפה העצמית מחייבת את הלומד להעמיק בהבנת המושגים, ולהחליט על אופי הקשרים ביניהם.
פעילויות חשיבה וקבלת החלטות אלה, מחייבות את הלומד לבצע מספר פעולות חשיבה כמו – הסבר עצמי, הסקת מסקנות וסידור לוגי של המושגים במרחב.
פעילויות חשיבה אלה הן מסדר גבוה בהיררכיה של רמות החשיבה.
מכאן, ככל שנרבה להיעזר במפת מושגים אצל הלומדים, נחזק ונעמיק את יכולות החשיבה מסדר גבוה שלהם.
הבחירה במושגים המתאימים לשיבוץ במפה המושגית, תחדד את המיקוד של הלומד במושגים המרכזיים של הטקסט / חומר לימודי, ותקל עליו את זכירתם.
השימוש במפה מושגית ככלי למידה נמצא יעיל יותר אצל תלמידים בעלי לקויות למידה או תלמידים מתקשים.
לתלמידים אלה יש, לרוב, קשיים וורבליים, ולכן השימוש באמצעים חזותיים "מפצה" אותם על קשיים אלה.
תלמידים מצליחים, יוכלו להפיק תועלת רבה ביותר מהשימוש במיפוי – אצלם לעיתים המיפוי נבנה במוח והם רואים את הקשרים ואת מבנה המפה גם בלי לשרטט אותה.
במקצועות רבי מלל, התלמידים יפיקו תועלת רבה מאוד.
בטקסטים שבספרי הלימוד יש הרבה מלל עודף.
מאידך, יצירת מפה מושגית מחייבת את יוצר המפה לזהות את המושגים / הרעיונות העיקריים בלבד ולייצג את הקשרים ביניהם.
כלומר, התלמיד יוצר למעשה, את סיכום הטקסט.
במילים אחרות, עצם יצירת המפה, יוצרת את סיכום הטקסט.
למרבית התלמידים זו עזרה רבה ביותר, שהרי עבור מרביתם, טקסטים רבי מלל לא נקראים לעומק לכל אורכם.
הודות לדרך ההצגה החזותית של מפת המושגים, היא מייעלת את קליטת החומר ומקלה על אחסונו בזיכרון.
בהתאם לכך היא משמשת ככלי למידה והוראה יעיל שעוזר בתהליך הלמידה וארגון הידע על ידי זיהוי מושגים בגוף הידע וארגונם בקישורים עניינים באופן היררכי.
השימוש במפה מושגית מתאים לכל הלומדים בכל הרמות, החל מילדים בגיל הגן ועד לסטודנטים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה.
בכל גיל המפה תהיה מותאמת למשתמשים ולמטרות הלמידה.
במחקרים רבים נבדקו אוכלוסיות של לומדים שונים.
נמצא כי ככל שללומדים יש קשיים מילוליים רבים יותר, כך היכולת החזותית שלהם גבוהה יותר, והיא יכולה לסייע להם בלמידה.
לפיכך המסקנה היא שלומדים הנמצאים במסגרות של חינוך מיוחד או לומדים המתקשים ללמוד מסיבות שונות (למשל, היפראקטיביות, מיקוד קשב ודיסלקסיה), השימוש במפה המושגית ישפר את יכולות הלמידה שלהם.
השימוש במפה מושגית נמצא יעיל גם לשיפור שפת החשיבה.
הצורך לנסח בתמציתיות רבה ביותר את המושגים שייכללו במפה, הצורך למצוא את מילות הקישור המתאימות ביותר לייצוג הקשר בין המושגים במפה, מביא לשיפור השפה אצל הלומד.
כן נמצא כי המפה שימשה אמצעי למידה יעיל בכתיבת חיבורים, בכתיבת תשובות לשאלות ובהכנת עבודות חקר.
כדי להטמיע את השימוש במפה המושגית אצל התלמידים, מומלץ שמרבית המורים המלמדים כיתה מסוימת, ייעזרו במפה המושגית ללימוד תחום הדעת שלהם.
תרגול רב כיווני זה המבטא מקצועות שונים, יסייע בהטמעת החשיבה המדויקת וישפר את שפת התלמידים.
תלמידים שונים יכולים ליצור מפות שונות לטקסט זהה או לתחום תוכן דומה.
היות שנטען כי המפות המושגיות מייצגות את ההבנה הפנימית העמוקה של הלומד, נצפה גם לראות מפות שונות הנבדלות זו מזו.
העובדה שהתלמידים יראו שניתן להביע אותם רעיונות באופנים שונים בתנאי שהם נאמנים למשמעויות של הטקסט, עשויה להפנים אצלם את הסובלנות לדעות של ה"אחר" ולכבד אותם.
זהו הישג חינוכי חשוב ביותר.
דבר נוסף, ההיחשפות של כל לומד למגוון של מפות מושגיות, תעשיר את הלומד בדרכי הבנה שונים ובאפשרויות מגוונת של הצגה.
לעיתים רבות מתקיים דיון סביב מפה מושגית מסוימת לגבי מיקום המושגים, בחירת המושגים (האם הם החשובים ביותר, האם הם משקפים את המטרה הלימודית), אופן ארגונם באשכולות ושימוש במילות קישור.
הדיון על העניינים שהוזכרו, מחדד את החשיבה המדייקת של הלומד, ולעיתים תהווה עבורו כלי רפלקטיבי יעיל.
קיימים סוגים שונים של מפות מושגים:
מפת עכביש – מפת מושגים שבמרכזה נרשם הנושא המרכזי וממנו מסתעפים נושאים קשורים.לא תמיד יש קשר בין המושגים עצמם, והדגש העיקרי הוא על הקשר בין כל מושג למושג המרכזי.
אם כן נמצא קשר בין המושגים, ניתן לקשר ביניהם בעזרת קווים.
מפה היררכית – מפה שמציגה את המידע לפי דרגת החשיבות מן החשוב ביותר לטפל., מהמוקדם למאוחר או להפך, מהכללי לפרטי, וכדומה.
תרשים פירמידה – סוג של מפת מושגים היררכית בה נהוג לרשום את המושג הכולל ביותר, מושג "המפתח", במסגרת העליונה.
בראש המפה ממוקמים המושגים הכוללניים יותר, מתחתיהם מושגים פחות כוללניים ולבסוף דוגמאות
תרשים עץ – תרשים היררכי בעל מבנה מסתעף הדומה לזה של ענפי העץ.
גזע העץ יהיה תמיד הרעיון / הנושא המרכזי של הטקסט או התוכן בו עוסקים, וכל ענף היוצא מהגזע יסמן נושא משני לנושא המרכזי.
מכל ענף יכולים לצאת עוד ענפים קטנים יותר – בהתאם למושגים נמצאים במאגר הידע של הלומד וסדר חשיבותם.
ככל שהמושג יהיה כולל יותר – כך הוא יהיה קרוב יותר לגזע.
תרשים זרימה – מפת מושגים שמציגה את המושגים בצורה ליניארית.
תרשים הזרימה מאפשר גם קישור בין מושגים במיקום גבוה למושגים במיקום נמוך, תוך הצגת סוג הקשרים בין המושגים.
למשל, אירוע היסטורי המוצג באופן כרונולוגי; הצגת סיפור המוצג באופן כרונולוגי; התפתחות של גורם מסוים בטבע, וכדומה.
מפת ידע – מפה המבוססת בדרך כלל על סיעור מוחין, ומציגה את המושגים שהועלו ללא סדר רטורי ביניהם.
השימוש במפות מסוג זה יכול להיראות גם כ"שמש" מושגים.
במרכז נמצא המושג העיקרי מוקף בעיגול, ומסביבו נכתבים המושגים.
במרבית הסוגים של המפות, המושגים מוקפים במסגרת כלשהי .