tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרן מציג לדוגמה את אחת הבקשות הרבות שאינו יכול למלאן - מכתב הממוען "אל הכומר של יוגהונולוק, טר הייגאסון", מכומר שישב ליד גופת אשתו המתה כבר 3 ימים ושמו הארוּטיון נוֹקוּדיאן, ש"בני־ארצו נמלטו אל ראש ההר".
אגא ריפעת ברקט מתערב לפתע ומבטיח להעביר את המכתב ליעדו, בעוד ימים אחדים, כשיגיע לחוף הסורי.
לפסיוס נפגש עם ריפעת ברקט בחדרו במלון ומבקש ממנו לקחת 500 לירות שטרלינג מכספי קרן העזרה הגרמנית ולהשתמש בהן למען אנשי מוסה דאג.
כעבור חודש על ההר מתו פחות מ-280 איש, בפרק־זמן שבו נרצחו כבר "מאות־אלפי ארמנים" בין חלבּ לדייר־אז־זוֹר, באזור הפרת, בערבות ארם נהריים ובשולי המדבר.
להבדיל ממורדי אנטוליה המזרחית, שיכלו לסמוך על כניסת הרוסים, אנשי מוסה דאג היו תחת מצור ובלב האימפריה.
מישור האורונטס ועמק הכפרים הארמנים שוקקים מחיילים ושוטרים חדשים.
כבר חלף למעלה משבוע והשחיינים עדיין לא שבו.
עם הרעב חלה גם התערערות המוראל.
הכומר טר הייגאסון מנצח על התהלוכה הדתית אל המזבח ועל התפילה, אך הוא חלש ונתון להזיות-רעב.
קולו שלו קודח באזניו: "איזה מין שטן הוא האלוהים הזה, שנתן לעמו הארמני ירא־השמים שנה כזאת".
בהתקף טירוף פורץ הכומר בריצה אל תוך עדתו.
בכיכר־המזבח פורצת מהומה וקבוצת עריקים חמושים מחוללים "הפיכה".
הטורקים מתחילים להפגיז את ההר וכובשים את צדו הדרומי, אך באופק נראית אניה גדולה בעלת ארבע ארובות.
תותח 240 מילימטרים של האניה הצרפתית יורה פגז הפחדה אדיר אל מישור האורונטס, שגורם לטורקים לעצור.
חשיבות הספר בעיני היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה
מרבים להשוות בין פרשת מוסה דאג להתנגדות היהודית בשואה.
הספר "ארבעים הימים של מוסה דאג" היה פופולרי מאוד בקרב הנוער היהודי באירופה, ובמיוחד בין הפעילים בגטו, והוא "הועבר מיד ליד".
כשנשלח מרדכי טננבוים בפברואר 1943 לפקד על המרד היהודי בגטו ביאליסטוק, מוזכרים אירועי מוסה דאג בתיעוד פגישות מארגני המרד, כדוגמה ומופת למרד שהצליח.
באספה של חברי קיבוץ "תל-חי" ופעילי סניף "דרור" בביאליסטוק, שהתקיימה ב-27 בפברואר 1943, טען הרשל רוזנטל:
גם אנטק צוקרמן, סגן מפקד מרד גטו ורשה, אמר כי אין להבין את המרד בגטו ורשה בלי לקרוא את הספר.
ישראל גלילי חשב על הרעיון במרץ 1942, אך במשמעות טראגית: "חיפה - טוברוק; ואולי, חיפה - מצדה - מוסה דאג?".
ביולי 1942, לאחר נפילת טוברוק, דן גלילי בנושא במועצת הקיבוץ המאוחד, הפעם - תוך הדגשת הנושא של קרב נואשים: "להוות בארץ איזה 'מוסא דאג' אחד, מצדה אחת".
לפי סטפן יונק, הביוגרף של ורפל, הספר הפך את פרנץ ורפל לגיבור בעיני הארמנים.
הוא מצטט את האב בזדקיאן, כומר ארמני המתגורר בוונציה, שסנדקו לחם במצור בהר מוסה דאג:
העיתונאי והסופר האמריקאי, ממוצא ארמני, ג'ון רוי קרלסון השווה בספרו "מקהיר עד דמשק" בין היהודים לארמנים:
הפופולריות של הספר הובילה את אולפני (MGM) לרכוש את הזכויות להסרטתו.
קלארק גייבל לוהק לתפקיד גבריאל בגראדיאן, אך בשנת 1934, עוד בתחילת ההפקה, הורתה הרפובליקה הטורקית לשגרירה בארצות הברית, מהמט מוניר ארטגון, לפעול לעצירתה.
הרפובליקה הטורקית הצעירה ראתה עצמה מחויבת למורשת האימפריה העות'מאנית, הישות המדינית שקדמה לה, והייתה נחושה למנוע את אזכור רצח העם הארמני גם מחוץ לגבולותיה של טורקיה.
ארטגון פנה למחלקת המדינה של ארצות הברית, והביע תקוותו "שאולפני MGM יימנעו מכל הצגת גרסה מעוותת של 'הטבח-לכאורה'".
מחלקת המדינה ניסתה להרגיע את השגריר בהבטיחה שהסרט לא יכלול שום חומר שיפגע בטורקיה, אך ארטגון נשאר איתן בדעתו.
מחלקת המדינה ניסתה לרכך את עמדת הממשלה הטורקית בהציגה את התסריט הסופי, אך לשווא: התסריטאי הציג מספר גרסאות תסריט מרוככות, ברם - הממשלה הטורקית סירבה לסגת מעמדתה.
מנהל ההפקה הראשי של אולפני MGM הופתע מהתערבות הטורקים בהפקת הסרט, באמרו: "לעזאזל עם הטורקים, אני אעשה את הסרט הזה בכל מקרה".
העובדה שהאולפנים המשיכו בהפקה הכעיסה את טורקיה, ושגרירה איים על בכיר ב-MGM כי טורקיה תשיק קמפיין עולמי נגד הסרט, וטען שהסרט מעורר את "השאלה הארמנית" שמבחינת טורקיה כבר יושבה.
לנוכח הלחץ המדיני, נכנע לבסוף מנהל אולפני MGM ועצר את ההפקה בטרם הושלמה.
המשפטן והעיתונאי ממוצא ארמני מייקל בובליאן אמר כי "תקרית מוסה דאג חיונית להבנת התפתחות התעמולה הטורקית, המתכחשת לפשעים שבוצעו על ידי הטורקים הצעירים...
המקרה חשף כי ממשלת טורקיה מוכנה ללחוץ על ממשלות זרות כדי שיתיישרו עם מדיניות ההכחשה."
הספר עובד לקולנוע בשנת 1982 בהפקה עצמאית וצנועה.
בשנת 2006 הביע השחקן, התסריטאי והבמאי סילבסטר סטאלון את רצונו לביים סרט על ההגנה ההירואית על מוסה דאג, בהשראת הספר.
ואולם, קמפיין דואר אלקטרוני תקיף של טורקיה, בשנת 2007, גרם לקבורת הפרויקט.
השפעת הספר על התרבות העברית
הספר בשלמותו, וכן ציטוטים ממנו, מובאים בתרבות העברית כמקור השראה לפועלם של רבים מאנשי המוסד לעלייה ב'.
ניתן לראות זאת, למשל, בדמותו של יוסי הראל, מפקד ספינות המעפילים "כנסת ישראל" ו"אקסודוס", כפי שזו באה לידי ביטוי בספר "האיש והאקסודוס" של יורם קניוק; הראל, לפי קניוק, שב בכל שלב ממסעותיו וביצע השוואה בין פרשת מוסה דאג לאירועים עליהם הוא פיקד.
הספר תורגם לעברית בידי י.
ליכטנבום ויצא לאור בשנת 1934. תרגום נוסף של צבי ארד יצא לאור בהוצאת עם עובד ב-1979.
ארבעה-עשר הקדושים המסייעים (בלאטינית: Quattuordecim auxiliatores), הם קבוצה של ארבעה-עשר קדושים פטרונים המקובלים בכנסייה הקתולית ככאלה שתפילה אליהם נחשבת ליעילה באופן יוצא דופן, במיוחד כנגד מחלות מסוימות.
מקורה של האמונה בעמק הריין המרכזי במאה ה-14, לאחר המגפה שנודעה לימים בשם המוות השחור.
להלן מפורטים ארבעה-עשר הקדושים המסייעים לצד יום חגם ותחום פטרונותם:
אגאתיוס הקדוש – 8 במאי, כאבי ראש.
אגידיוס הקדוש – 1 בספטמבר, דבר.
אאוסטתיוס הקדוש – 20 בספטמבר, מחלוקות במשפחה.
ארסמוס הקדוש מאנטיוכיה – 2 ביוני, מחלות מעיים.
בלזיוס הקדוש – 3 בפברואר, מחלות גרון.
ברברה הקדושה – 4 בדצמבר, חום ומוות פתאומי.
גאורגיוס הקדוש – 23 באפריל, בריאות חיות הבית ומחלות נפש.
דיוניסיוס הקדוש – 9 באוקטובר, כאבי ראש.
ויטוס הקדוש - 15 ביוני, אפילפסיה.
כריסטופורוס הקדוש – 25 ביולי, דבר.
מרגרטה מאנטיוכיה – 20 ביולי, לידה.
סיריאקוס הקדוש – 8 באוגוסט, פיתויים על מיטת הגוסס ומחלות עיניים.
פנטלאון הקדוש – 27 ביולי, רופאים.
קתרינה מאלכסנדריה – 25 בנובמבר, מוות פתאומי.
בנוסף לימי החג של כל אחד מ-14 המסייעים, נקבע ה-8 באוגוסט כיום חגם המשותף.
בזיליקה שמוקדשת לארבעה-עשר הקדושים נמצאת בעיירה באד שטפלשטיין שבבוואריה, גרמניה.
היא נבנתה במאה ה-18 על ידי האדריכל , מבכירי הבארוק הגרמני שהיה גם אדריכל ארמון רזידנץ בווירצבורג.
"ארבעה בתים וגעגוע" הוא ספרו השלישי של הסופר אשכול נבו, לאחר "צימר בגבעתיים" ו"נפרדנו טראח".
הספר יצא לאור בשנת 2004, בהוצאת זמורה-ביתן, ומתאר את ההווי ישראלי באמצע שנות ה-90, סביב רצח רבין ותקופת הפיגועים.
עלילת הספר נשענת באופן חלקי על דמויות אמיתיות מהתקופה בה התגורר אשכול נבו במבשרת ציון.
עמיר - סטודנט לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
נועה - סטודנטית לצילום בבצלאל שבירושלים.
בנם של אברהם וג'ינה, בעלה של סימה.
אשתו של משה, אם ללירון ולילך.
אברהם - אביו של משה ובעלה של ג'ינה.
בעל הבית בו מתגוררים משה וסימה, ועמיר ונועה.
ג'ינה - אמו של משה ואשתו של אברהם.
בעלת הבית בו מתגוררים משה וסימה, ועמיר ונועה.
יותם - אחיו של גידי, חייל שנהרג בלבנון.
גר בשכנות לעמיר ונועה ומפתח ידידות טובה עם עמיר.
חווה הזנחה מצד הוריו השקועים באבלם.
צאדק - הפועל הערבי בשכונה שמגלה כי ביתם של אברהם וג'ינה הוא בית משפחתו, ממנו ברחו קרוביו בנכבה.
מודי - חברו הטוב של עמיר שנמצא בדרום אמריקה ומתכתב עמו בדואר.
הרומן מתאר את חייהם של ארבעה זוגות המתגוררים בסמיכות זה לזה במעוז ציון הסמוכה לירושלים.
כבר מתחילת הספר חייהם של הזוגות מתערבבים ונשזרים האחד בשני, תוך התערערות מערכות היחסים שהיו קיימות בעבר.
ארבעת הראשונים נקראים "בית ראשון", "בית שני" וכן הלאה, ואחרי כל בית מופיע "פזמון" (בדומה לשיר).
שמו של הספר באנגלית הוא "Homesick" (געגוע לבית) ולא בכדי - לאורך כל הספר מתקיים מעבר של מידע, רגשות ומקרים מהפן האישי אל הפן הלאומי ולהפך (לדוגמה: מות החייל גידי ואז רצח רבין, כך שבזמן השכול המשפחתי על גידי, מצטרף כל העם לשכול לאומי על רבין).
הסיפור מתחיל עם מעברם של נועה ועמיר, זוג סטודנטים, למעוז ציון.
הם שוכרים דירה אצל סימה ומשה, אשר מתגוררים בסמיכות להוריו של משה, ג'ינה ואברהם, שעלו מכורדיסטן.
משה פורץ פרצה קטנה בין שני הבתים, על מנת שנועה ועמיר יוכלו להפעיל את הדוד בדירתם של משה וסימה.
בסמוך אליהם, מתגוררת משפחה שבנה הבכור נהרג בלבנון מיד עם מעברם של עמיר ונועה לשכונה.
עמיר מתנדב במועדון העוזר לאנשים עם בעיות שכליות ונפשיות כחלק מהתואר הראשון שלו, מועדון בו הוא מגלה דברים גם על עצמו מתוך השיחות עם החברים בו.
בדירה העוברת שיפוצים בשכונה עובד פועל פלסטיני כבן 50 בשם צאדק.
ביתם של אברם וג'ינה היה פעם שייך למשפחתו של צאדק, עד שהם נאלצו להימלט ממנו במלחמת העצמאות.
דרך נקודת מבטו של צאדק מתוארת חוויית הנכבה.
ידידות חזקה נרקמת בין עמיר ליותם, עמיר מוצא ביותם חבר ומפלט מלחציו היום-יומיים, ויותם מוצא בו חבר יחיד וסוג של תחליף לאחיו הגדול שנהרג.
ידידות חזקה נוספת נרקמת דרך הפתח בין דירתם של משה וסימה ובין דירתם של עמיר ונועה, ידידות בין סימה לנועה.
כשמשה מציע להעביר את לירון לגן דתי הנפתח באזור, סימה מתנגדת בחריפות ואינה מוכנה לגדל את ילדיה באורח החיים הדתי המקובל בגן.
צאדק הפועל מקבל מאימו מפתח שהיה שייך לבית הישן שלהם, וזו שולחת אותו למצוא משהו המוסתר בין אבני הבית, בניסיון למצוא את הסוד, צאדק מנסה להיכנס לביתם של אברם וג'ינה, אך נתקל בסימה ומתחרט.
היחסים בין נועה לעמיר מתחילים להיעשות עכורים.
היחסים בין משה לסימה מסתדרים כשמשה מוותר בינתיים על רעיון הגן הדתי.
מצבו של אברהם, החולה במחלת לב, מידרדר ובשלב מסוים הוא מאמין שצאדק הוא בנו ניסן שמת בינקותו.
אברהם מעודד את צאדק, שנכנס לביתו, להוציא לבנה מהקיר ולחפש את האוצר הבלום של משפחתו.
אך במהרה המשטרה מגיעה וצאדק נשלח לכלא.
מצבו הנפשי של עמיר מתערער והוא מרגיש שהפער בינו לבין החברים-מטופלים במועדון הולך וקטן, עד שבסופו של דבר הוא מתפרק מול כל חברי המועדון ומרגיש שעליו לעזוב.
היחסים בין עמיר לנועה נעשים יותר ויותר עכורים והם אף מגיעים למריבה במהלכה עמיר שובר צלחות מתוך כעס, אך בסיומה הם מתפייסים.
הקשר בין יותם לעמיר מתחזק.
הגלות מתחילה בעזיבה פתאומית של נועה את הדירה.
היא מודיעה לעמיר שהיא לוקחת הפסקה של שלושה שבועות ונוסעת לתל אביב.
בוקר שבת אחד יותם רוצה לצאת לטיול עם הוריו, כפי שנהגו לעשות לפני שגידי נהרג, אך אלה לא מסכימים ועדיין שקועים באבל.
יותם הולך לדירתו של עמיר (שאליה היה הולך בכל פעם שהייתה אי הסכמה בינו לבין הוריו), אך עמיר לא פותח לו את הדלת ויותם יוצא לטייל לבדו.
בשעות הערב, לאחר שהוקמו משלחות חיפוש של כל תושבי השכונה, נמצא יותם בבית נטוש.
במהלך החיפושים מתהדק הקשר בין עמיר לסימה.
לילה אחרי ההיעלמות של יותם, אביו פורץ בבכי לראשונה מאז נהרג גידי, ומחליט שעליו ועל משפחתו לעזוב את הארץ שתמיד תזכיר למשפחה את בנה שנהרג.
בתל אביב נועה חשה געגוע, וזה הנושא שבו היא בוחרת לפרויקט הסיום שלה, אותו היא לא הצליחה ליצור במעוז ציון.
אמא של יותם מתחילה לשלוח לעמיר בכל יום בחורה המביאה לו קובה, סוג של אות תודה על שהיה חבר לבנה, אך עמיר לא מתכוון לבגוד בנועה, גם אם כרגע הם לא יחד.
עמיר חוזר למועדון, אבל החליט שבינתיים לא ימשיך לתואר השני.
עמיר וסימה חושקים אחד בשני וכמעט מתנשקים.
בסופו של דבר נועה חוזרת לעמיר בעיקר מתוך געגוע והם חוזרים לעבוד על היחסים ביניהם, בדיוק כשיותם עומד לעזוב לאוסטרליה.
הם מכינים לו מתנות פרידה סנטימנטליות: כדור חתום על ידי כל שחקני בית"ר ירושלים אותה יותם אוהד, ותמונה של עמיר ויותם משחקים שחמט וכיתוב "לחבר הכי טוב שלנו בקסטל, מעמיר ונועה".
הספר מסתיים בהשלמה של כל מה שהעסיק את עמיר לאורך כל הספר: יותם עוזב, מודי חוזר, הלימודים באוניברסיטה נפסקים והוא ונועה עובדים על היחסים ביניהם.
את הספר חותם מכתב של מודי, שאומר שהוא רוצה יציבות, ובעיקר מתגעגע הביתה.
לאורך כל היצירה מופיעים באקראי מכתבים ממודי, חברו הטוב של עמיר המטייל בדרום אמריקה.
המכתבים סנטימנטליים מאוד והם נכתבים כאשר מודי מחפש פורקן וייעוץ בעברית עם חברו הטוב.
כשם שהמכתבים הם סוג מפלט למודי, הם גם סוג של מפלט לעמיר, שהרי למודי המכתבים מייצגים הפסקה קצרה מהחופש ליציבות, ולעמיר הם הפסקה מהמציאות לחופש.
לעמיר חבר טוב בשם דוד בצרי.
בצרי הוא מוזיקאי בדיוני שהקים להקה בשם "ליקריץ" ו-4 משיריה שכתב בצרי מופיעים בספר, לאחר הבתים.
השירים הם מתוך האלבום הבדיוני "האהבה כפי שהסברתי לאשתי".
הספר הוא מעין שיר: בית-פזמון-בית-פזמון-בית-פזמון-בית-פזמון.
לאורך הספר חלק מהפרקונים מסופרים בחרוזים.
בכל פרקון הסיפור מסופר על ידי מספר אחר.
המספרים הם: עמיר, נועה, סימה, משה, צאדק, יותם ומספר כל-יודע.
הסיפור מסופר בעיקר דרך עיניו של עמיר, מה שמעיד על כך שהוא הדמות הראשית בסיפור.
בספר "טריינספוטינג" צורת הסיפור היא דומה, אך שם בכל פרקון הסיפור מסופר כמו שהדמות מספרת אותו.
ב"ארבעה בתים וגעגוע" הכתיבה דומה ברוב הפרקונים, חוץ מאשר בפרקונים של יותם, שמסופרים בלשון מעט ילדותית, ושל צאדק, שכוללים ביטויים בערבית.
הפרקים שמסופרים על ידי המספר הכל-יודע כתובים בחרוזים.
ברומן מופיע הבית במשמעות של מבנה פיזי.
בתוכו נמצאות ומתקיימות ארבע משפחות כאשר הבית מהווה מרכז החיים שלהן.
הבית הפיזי שהוא סמל למרחב קבוע, יציב ומבוצר, מוצג בצורה הפוכה ביצירה.
הבית מוצג כמרחב המשתנה בקביעות ובעל ייצוגים שונים, עקב חילופי דיירים ומריבות בין בעלויות שונות.
מטפורית, היצירה כתובה בתבנית של "בתים" ובסיום הבית הראשון ביצירה חל פיצוץ מדוד הגורם למהומה גדולה בין תושבי הבתים.
פיצוץ זה הוא הקדמה ומטפורה לבעיות גדולות יותר שהן פיצוצים בהקשרים המשפחתיים והזוגיים בין יושבי הבתים, ובפיצוץ הסופי שהוא רצח רבין.
עם פרסומו הפך הספר לרב מכר, ורבו הביקורות ששיבחוהו.
בעקבות הספר קיבל אשכול נבו מועמדות לפרס ספיר היוקרתי בשנת 2005. בנוסף, בשל הצלחתו בישראל, תורגם הספר לשפות נוספות, בהן אנגלית, צרפתית, איטלקית, ועוד.
הספר היה מועמד לפרס הספרות המתורגמת לשנת 2009 מטעם המועצה האנגלית לאמנויות ועיתון "אינדיפנדנט" הבריטי.
"ארבעה בנים" הוא מדרש המופיע בכמה מקומות בספרות חז"ל ונקבע בהגדה של פסח.
המדרש מפרט ארבעה סוגי בנים: חכם, רשע, תם ושאינו יודע לשאול, שעל פי המדרש דיברה התורה עליהם, במצווה לספר את סיפור יציאת מצרים, וחילקה בסוגי התשובות, המתאימות לכל אחד מהם.
בתורה מופיעים ארבע פעמים פסוקים המצווים לספר את סיפור יציאת מצרים.
חז"ל דרשו כל אחד מארבעה הפסוקים כנגד ארבעה סוגי הבנים:
חכם - , הפירוט המופיע בשאלה מראה על חכמתו בתורה של הבן השואל.
רשע - , כאן הבן משייך את העבודה רק לכם ולא לו, ו"לפי שהוציא עצמו מן הכלל כפר בעיקר" והבן השואל הוא רשע.
(זאת על אף שגם החכם התייחס למצוות כאלה אותן ציווה ה' *לכם*)
תם - , שאלה זו משויכת לבן התם בגלל הסתמיות שבשאלה.
שאינו יודע לשאול - , כאן אין בכלל שאלה אלא ציווי לספר לבן גם אם הוא לא שואל, לכן הפסוק משויך לזה שאינו יודע לשאול.
לפי המדרש המופיע במכילתא דרבי ישמעאל ובהגדה, התורה מצווה על התייחסות שונה לכל אחד מן הבנים בהתאם לשאלתו:
הבן החכם נענה בהלכות הפסח, ש"אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן".
לבן הרשע עונים תשובה שמטרתה להקהות את שיניו ולומר לו "בַּעֲבוּר זֶה עָשָׂה ה' לִי בְּצֵאתִי מִמִּצְרָיִם", לי ולא לו, כי "אילו היה שם לא היה נגאל".
לגבי מי שאינו יודע לשאול מצווים חז"ל לפתוח לו כדי שישאל ולספר לו.
בתלמוד הירושלמי מתהפכות התשובות של החכם והתם: החכם נענה בתשובה הכללית כי "בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיאָנוּ ה' מִמִּצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים", והתם מקבל את כל הלכות הפסח, כדי "שלא יהא עומד מחבורה זו ונכנס לחבורה אחרת".
הבנים בהגדה לא מופיעים בסדר הפסוקים המובא בתורה, יש כמה פירושים לסדר הזה:
האבודרהם מסביר על דרך הפשט שדרגו את הבנים לפי החכמה שלהם - החכם והרשע שניהם כבר בשלים בדעותיהם אלא שהחכם המובחר נכתב ראשון, ואחריהם מופיעים התם שעדיין לא בגר לגמרי, ושאינו יודע לשאול שכלל לא מבין.
על פי הקבלה ארבעת הבנים מקבילים לארבע מהספירות המקבילות לארבעת רגלי כסא הכבוד: חסד, גבורה, תפארת ומלכות בהתאמה, ולכן הם מסודרים לפי סדר הספירות.
ארבעת הבנים מוצגים בשירה של נעמי שמר כ"ארבעת האחים" שבה הם יוצאים מההגדה וכל אחד מהם פונה לדרך אחרת וכל אחד מהם פוגש בת זוג שדומה לו באופי (למעט זה שאינו יודע לשאול שבת זוגו מוזכרת רק במראה החיצוני שלה) והם שבים עם בנות זוגם להגדה.
גד בן-עמי צרפתי הציע שארבעת הבנים משקפים שילוב של שתי תכונות אופי - תבונה ויראת שמים - לפי הטבלה הבאה:
בעל יראת שמים מחוסר יראת שמים בעל תבונה חכם רשע מחוסר תבונה תם שאינו יודע לשאול
עד סוף המאה ה-19 אוייר הבן הרשע כחייל הממרה פי הוריו ומתנכר לעמו.
בן שהצטרף לצבא בימי הביניים היה צריך להמיר דתו ולהוכיח נאמנות לצבא העם שאליו התגייס, גם בהשתתפות בפרעות נגד היהודים.
הבן אויר כילד קטן הזקוק להסבר באמצעות ההגדה על יציאת מצרים והברית עם אלוהים.
לאחר קום המדינה הופקו הגדות חילוניות וביטאו דעות עכשוויות על חרות, לאומיות ושלום.
בהגדה של פסח משנת תשט"ז (הוצאת אביב), אייר צבי ליבנה את הבן שאינו יודע לשאול כילד דתי עם כיפה ופאות ומולו "ספר הדעת" המרמז על הרחבת האופקים לתחומים אחרים.
היו שציירו אותו כילד קטן שטרם עמד על דעתו והיו שראו בו ככתוב "תמים תהיה עם ה' אלוהיך" () שמשמעו התהלך עם ה' בתמימות, תאמין באלוהים, אל תחקור את העתיד ואל תערער על מעשיו.
ארבעה בג'יפ הוא סרט קולנוע שווייצרי משנת 1951 בהשתתפותו של השחקן הישראלי יוסף ידין.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מ-9 במאי 1945 ועד 27 ביולי 1955 הייתה אוסטריה תחת שליטה משותפת של ארבע מעצמות הכיבוש ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה וצרפת.
המדינה חולקה לארבעה אזורי כיבוש, שכל אחד מהם נשלט על ידי אחת המעצמות.
עיר הבירה וינה חולקה באותה מתכונת לארבעה אזורים.
שלא כמו בברלין, שהייתה בה הפרדה מוחלטת בין מזרח העיר שבשליטת הסובייטים, לבין מערב העיר שבשליטת שלוש מעצמות המערב (חלוקה שלימים תתבטא גם בהקמתה ובנתיבה של חומת ברלין), היה השלטון בווינה משותף לארבע מעצמות הכיבוש.
ארבע המעצמות הקימו כוח שיטור משותף בעיר שהופעל על ידי פטרולים של ג'יפים שבכל אחד מהם נסעו יחד ארבעה שוטרים צבאיים מארבע המעצמות.
עד היום משמש הביטוי "ארבעה בג'יפ" בווינה ככינוי לאותה תקופה.
בשיאה של אותה תקופה, בשנת 1951, הופק על רקע זה סרט הקולנוע השווייצרי "ארבעה בג'יפ".
הסרט צולם באוסטריה בשחור-לבן ושפתו הייתה אנגלית.
הסרט הוקרן לראשונה ב-30 במרץ 1951.
במאי הסרט היה הבמאי היהודי יליד וינה לאופולד לינדטברג שמשנת 1934 התגורר בשווייץ וביים בה סרטי קולנוע בשפה הגרמנית.
לינדטברג ביים בהבימה באותה שנה את המחזה "פרופסור מנהיים" מאת פרידריך וולף (אביו של רב המרגלים מרקוס וולף) ובשנת 1935 את המחזות "חלום הגולם" מאת ה.
ליויק ו"ילדי השדה" מאת פרץ הירשביין, וביים בשנת 1949 בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל" מאת יבגני שוורץ, ובשנת 1955 את "הטירה", לפי ספרו של פרנץ קפקא, בתיאטרון הקאמרי.
ליאופולד לינדברג הכיר את שחקן הקאמרי יוסי ידין כאשר הגיע לישראל וביים בחודש אוקטובר 1949 את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה.
יוסי ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי.
כשהחלו ההכנות להסרטת הסרט עלה בדעתו של לינדברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי.
הוא שלח את ההצעה לידין, וכאשר ידין שלח לו בתשובה את צילומיו, הקלטות מקולו וקטע בהשתתפותו שהוסרט במיוחד לצורך כך, הגיעה כעבור זמן קצר התשובה כי עליו להתייצב במקום ההסרטה.
נסיעתו של ידין לחו"ל, על מנת להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים.
מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך ההסרטה שהופיעו בעיתונות העברית.
הסרט מתאר צוות של ארבעה סמלים, בני ארבע מעצמות הכיבוש, המפטרלים בווינה שלאחר המלחמה, בג'יפ אחד.
הסרט מראה את שגרת היום יום של ארבעת הסמלים, על הבדלי המנטליות שביניהם.
השגרה מופרעת יום אחד כאשר מוטלת עליהם משימה ללכוד שבוי שנמלט ממחנה שבויים סובייטי אל אזור הכיבוש של מדינות המערב בווינה, כדי להתאחד עם אשתו שנותרה לבדה באותו אזור.
כאשר מתברר להם הצד האנושי של העניין, מחליטים האמריקאי, הבריטי והצרפתי לסייע לנמלט.
הבעיה היא שהסמל הרוסי וסילי ורושנקו (יוסי ידין), נאמן לפקודות הממונים עליו בפיקוד הסובייטי, מסרב לאפשר לאיש להימלט ונכנס לעימות עם שלושת חבריו לג'יפ, תוך שהוא נקלע לקונפליקט בין הרגש האנושי שלו לבין חובתו.
הסרט זכה בפרס "דב הזהב" לשנת 1951 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הימים היו ימי המלחמה הקרה והסובייטים גינו את הסרט כסרט אנטי-סובייטי.
בישראל של אותם הימים נתקבל הסרט בהתלהבות בשל השתתפותו של יוסף ידין כדמות מרכזית בו, בתקופה בה טרם הופיעו שחקנים ישראליים בהפקות קולנוע בינלאומיות.
יוצאת דופן בהתלהבות הכללית הייתה "מק"י" המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
במכתב שכתבו מספר חברי בנק"י ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי לשבועון דבר השבוע בדצמבר 1951 הם מותחים ביקורת על השבועון שהמליץ לקוראיו לצפות בסרט אנטי סובייטי זה (לדבריהם), ודורשים "להסירו מן הבד".
עורך מדור הקולנוע של השבועון השיב להם:
ארבעים הילדים (አርባ ልጆች, באמהרית: ארבע ליג'וץ') היו קבוצת יתומים ארמנים שנמלטו מרצח העם הארמני בטורקיה ואומצו על ידי יורש העצר של האימפריה האתיופית, ראס טפרי מקונן (לימים היילה סלאסי, קיסר אתיופיה).
לתזמורת ארבעים הילדים נודעה השפעה ניכרת על התפתחות המוזיקה האתיופית המודרנית במאה העשרים.
בשנת 1924 עלה טפרי לרגל לירושלים בדרכו למסע דיפלומטי באירופה.
בכניסה לכנסיית הקבר קיבלה את פניו תזמורת צועדת של ארבעים יתומים מארמניה.
בעקבות התרשמותו העמוקה מהתזמורת ביקש טפרי את אישור הפטריארך הארמני של ירושלים לאמץ את הילדים ולהביאם עמו לאתיופיה.
כעבור ארבעה חודשים שבה משלחתו של טפרי מאירופה ואספה את ארבעים הילדים בנמל פורט סעיד.
להובלת התזמורת מונה קוורק נלבנדיאן (Kevork Nalbandian), גולה ארמני בקהיר ששימש בטורקיה כמוביל מקהלות, מלחין ומורה למוזיקה.
ב-6 בספטמבר 1924 הגיעו ארבעים הילדים לאדיס אבבה ולאחר שנה של חזרות החלו להופיע כתזמורת האתיופית הרשמית הראשונה.
התזמורת ליוותה את הקיסרית זאודיתו במסעותיה עד פטירתה בשנת 1930. באותה שנה, בה הוכתר ראס טפרי לקיסר אתיופיה, הלחין נלבנדיאן את המארש טפרי.
מארש זה, שחובר על ידי יופתחה נגוסה (Yoftehé Negusé), היה להמנון הלאומי האימפריאלי משנת 1930 עד המהפכה האתיופית בשנת 1974.
ערב הפלישה האיטלקית לאתיופיה נמנו כמאתיים וחמישים מוזיקאים בתזמורות הרשמיות השונות הפזורות ברחבי אתיופיה.
עם תום הכיבוש האיטלקי של אתיופיה בשנת 1941 הוסיפו קוורק נלבנדיאן ואחיינו נרסס נלבנדיאן לנצח על תזמורת ארבעים הילדים, לצד מוזיקאים ארמנים נוספים שהכשירו אמנים מקומיים.
לנרסס נלבנדיאן מיוחסת תרומה מכרעת בעידוד זמרים מקומיים להצטרף להופעות התזמורת.
באתיופיה שויכו זמרים נודדים (אזמרים) למעמד חברתי נמוך, בדומה למעמד המוזיקאי בחברה המערבית בימי הביניים.
לעומתם, הזמרים שטיפח נלבנדיאן וממשיכיו הפכו לכוכבים מוזיקליים נערצים.
עד תום מלחמת העולם השנייה קמו שורה של תזמורות אתיופיות, שרובן הוכשרו על ידי אירופאים וארמנים, הבולטות שבהן היו תזמורת הצבא, תזמורת המשטרה ותזמורת שומרי הראש הקיסריים.
זו האחרונה נוהלה על ידי אלכסנדר קונטורביץ', כנר פולני בן-כיתתו של יאשה חפץ, שהוזמן על ידי סלאסי לאתיופיה בשנת 1944. חנוכת תיאטרון היילה סלאסי בשנת 1955 מסמנת את תחילת תור הזהב של המוזיקה האתיופית, שהסתיים כעבור עשרים שנה עם נפילת האימפריה ועליית שלטון הדרג.
ארבעה חדרים הוא סרט קומדיית סלפסטיק אמריקאי משנת 1995, המציג ארבעה סיפורים מעובדים באופן חופשי לפי כתביו של רואלד דאל.
הסיפורים, המתרחשים בלילה אחד בבית מלון בלוס אנג'לס בערב השנה החדשה, נכתבו ובוימו כל אחד על ידי קולנוען אחר מתוך ארבעה: אליסון אנדרס, אלכסנדר רוקוול, רוברט רודריגז וקוונטין טרנטינו.
טים רות' הוא השחקן הראשי, וכן משחקים בסרט מדונה, דייוויד פרובל, אנטוניו בנדרס וקוונטין טרנטינו בעצמו.
ערב השנה החדשה הוא לילו הראשון של טד (טים רות') בעבודתו כשרת ("בל-הופ"/"בל-בוי") בבית מלון בשם "מון סניור" בהוליווד, בעברו מלון יוקרתי שירד מגדולתו.
עובדת אחרת, בטי (קתי גריפין) הודיעה שהיא לא תגיע באותו לילה.
טד מקבל תדרוך מהשרת סאם (מארק לורנס), ולאורך הלילה הוא מתמודד עם בקשות מוזרות של אורחים במלון.
סוויטת ירח הדבש – "המרכיב החסר"
בתחילת הערב טד מסייע לקבוצת נשים להעלות את כבודתן לסוויטת ירח הדבש במלון.
מתברר שמדובר בכנס מכשפות שמנסות להסיר כישוף מהאלה שלהן, דיאנה (אמנדה דה קדנט), חשפנית בעברה שכושפה לפני 40 שנה והפכה לאבן.
כדי לרקוח שיקוי לטקס שלהן, כל מכשפה צריכה לשים מרכיב בתוך קדירה גדולה.
המכשפה אווה (איון סקיי) צריכה לתרום נוזל זרע טרי, אבל היא בלעה בטעות את המרכיב שלה, ויש לה שעה להשיג אחר.
תמורת 50 דולר היא מפתה את טד לקיים מגע מיני בתוך הקדירה, השיקוי הושלם ודיאנה עולה מן הקדירה.
אחרי שטד מסיים לתת שירות לסוויטת ירח הדבש, אורח בִּמסיבה מתקשר מחדר אחר לדלפק הקבלה להזמין קרח.
האורח לא בטוח באיזו קומה הוא נמצא, ומכוון את טד לחדר 404.
בחדר 404 טד מוצא את עצמו בן ערובה בידי זיגפריד (דייוויד פרובל) הקורא לטד בשם "תיאודור", ובאיומי אקדח מאשים אותו ששכב עם אשתו אנג'לה (ג'ניפר בילס) היושבת קשורה לכיסא ופיה חסום.
זיגפריד מכה את טד בפניו ודורש התנצלות.
אחר כך הוא הולך לשירותים.
טד מנצל את ההזדמנות, מסיר את המחסום מפי אנג'לה ואומר לה שהם זרים גמורים.
היא מבקשת ממנו להתיר את ידיה, אבל זיגפריד חוזר ודורש ממנו למזמז את אנג'לה.
זיגפריד לוקה בלבו ומבקש מטד להביא גלולות ניטרוגליצרין מארון התרופות בשירותים.
טד מנסה לברוח דרך חלון השירותים, וכשמחצית גופו כבר בחוץ, מופיע מהחלון מעליו האורח מהמסיבה, הלא הוא תיאודור האמיתי, ומקיא.
טד חוזר פנימה ומוצא את זיגפריד ואנג'לה על הרצפה.
הוא מסיר את המחסום מפיה והיא צועקת שיביא את הגלולות.
זיגפריד קם ואומר שהוא העמיד את השניים במבחן, אבל הוא בטוח באהבת אשתו.
אולם כעת אנג'לה מאשימה את טד ששכב איתה, ואומרת שיש לו "זין ענק".
זיגפריד דורש ממנה להפסיק לדבר על גודל הזין של טד, וכשהיא פולטת סדרת מילים נרדפות לאבר המין הגברי, זיגפריד חוטף התקף נוסף.
טד מנצל את ההזדמנות ובורח מהחדר בעוד אורח אחר בא ומחפש את חדר 404, וזיגפריד מקדם את פניו באותו אופן.
לקראת חצות, גנגסטר (אנטוניו בנדרס) ואשתו (טאמלין טומיטה) מזמינים מטד בקבוק שמפניה ומשלמים לו 500 דולר על מנת שישגיח על שני ילדיהם, הבת שרה והבן חואנצ'ו (לאנה מק'קיסאק; דני ורדוזקו), כדי שיוכלו לצאת לחגוג את השנה החדשה.
במשך כל הזמן, הילדים מתלוננים על ריח רע בחדר.
אחרי שבני הזוג יוצאים, הילדים מדליקים את הטלוויזיה על ערוץ פורנוגרפי.
שרה מוצאת מזרק והם משתמשים בתמונה ממוסגרת על הקיר כלוח קליעה למטרה בעזרת שפתון והמזרק.
חואנצ'ו מנער את בקבוק השמפניה, הפקק עף והילד שותה מבקבוק.
שרה מתקשרת לטד להתלונן שהחדר מסריח, אך הוא אומר לה לא להטריד אותו, אלא במקרה חירום.
בעקבות הריח הרע, שרה מושכת מזרן ומוצאת מתחתיו גופת אישה.
היא קוראת לטד שמוצא את חואנצ'ו מעשן סיגריה ואת שרה שותה מהשמפניה.
טד מעיף מידיהם את הסיגריה והבקבוק.
שרה מראה לו את גופת האישה, וטד מתקשר למשטרה ומודיע שיש בחדר "זונה מתה".
שרה נעלבת מהביטוי ודוקרת את טד בירכו עם המזרק.
הוא צורח ושומט את הטלפון.
השמפניה נשפכה לעבר הסיגריה הבוערת ובעקבות זאת מתלקחת אש.
אביהם חוזר כשהוא נושא בידיו את אשתו חסרת הכרה, ושואל את טד אם הילדים התפרעו.
מערכת המתזים לכיבוי אש מופעלת בעוד כולם עומדים ללא ניע.
טד המעורער מתקשר לבטי כדי לדרוש ממנה להגיע לעבודה.
בטי עם שותפותיה לדירה ישנות הלומות מריחואנה מלבד שתי ג'ינג'יות המשחקות במשחק וידאו.
לטלפון עונה מרגרט (מריסה טומיי) שאומרת שהיא לא מכירה את בטי.
לבסוף הוא משכנע אותה למצוא את בטי ולהעיר אותה, אך בטי מסרבת להגיע.
הוא מנסה להודיע לה על התפטרותו, אבל מקבל שיחה מדירת הפנטהאוז.
בטי משכנעת אותו להישאר ולשרת את האורחים.
תסריט ובימוי: קוונטין טרנטינו, לפי "האיש מהדרום" (), סיפור קצר מאת רואלד דאל (בפרק זה מוזכר העיבוד לטלוויזיה - פרק מ"אלפרד היצ'קוק מגיש", בכיכובם של פיטר לורה וסטיב מקווין, ששודר לראשונה ב-1960).
בפנטהאוז נמצא הבמאי המפורסם צ'סטר רַאשׁ (טרנטינו) שחגג כל הלילה את הצלחת סרטו החדש יחד עם חבריו נורמן (פול קלדרון), ליאו (ברוס ויליס) ואנג'לה (מהסיפור "האיש הלא נכון").
טד מביא את הזמנותיהם: בול-עץ, דונאט, פקעת חוטי מְשִׁיחָה, שלושה מסמרים, קלאב סנדוויץ', דלי קרח וגרזן חד.
טד מוזמן להכריע בהתערבות: נורמן התערב עם הנוכחים שיוכל להצית את ה"זיפו" שלו עשר פעמים ברצף.
אם נורמן יצליח, הוא יזכה במכונית ה"שברולט שבל" של צ'סטר, אבל אם ייכשל, הזרת של נורמן תיכרת.
טד מתבקש להניף את הגרזן למקרה שנורמן ייכשל.
הוא אומר שהם שיכורים, ונורמן עונה שאם לא היו שיכורים, לא היו מתערבים.
צ'סטר מוסיף שבמקרה של כריתת הזרת, יהיה אפשר לשים אותה בקרח ולחבר אותה מחדש.
טד מתכוון לעזוב, אבל צ'סטר משכנע אותו תמורת דְמֵי קְדִימָה בסך 100 דולר, ועוד 1000 דולר אחרי ביצוע המשימה.
הזיפו לא נדלק בפעם הראשונה, טד כורת את הזרת של נורמן באיבחה, אוסף את הכסף ויוצא למעלית בצעדים נמרצים.
עוד רשימת הקרדיטים מתגלגלת על המסך, צ'סטר וליאו נאבקים להכניס את נורמן הצורח למעלית בדרכם לבית החולים.
טים רות' – שרת ("בל-בוי"/"בל-הופ") מתחיל
קווין תומאס הלרמן – נער שרת
אמנדה דה קדנט – דיאנה
פול סקמפ – תיאודור האמיתי
לורנס בנדר – יאפי ארוך-שיער
סלמה הייק – בחורה רוקדת בטלוויזיה
ג'ולי מק'קלין – ג'ינג'ית משמאל
לורה ראש – ג'ינג'ית מימין
קוונטין טרנטינו – צ'סטר ראש
ג'ניפר בילס – אנג'לה (מ"האיש הלא נכון")
ברוס ויליס (ללא קרדיט) – ליאו
קימברלי בלייר (ללא קרדיט) – פרוצה
ארבעת מקטעי הסרט מוצגים באופן כרונולוגי מלבד "השובבים", שאירועיו נחלקים לשניים: לפני "האיש הלא נכון", ולאחריו.
כמה הצלבות קושרות בין המקטעים:
ב"האיש הלא נכון", טד מזכיר את הטקס של המכשפות מסוויטת ירח הדבש, באומרו: " עניין מוזר עם וודו".
בתחילת "השובבים", טד נראה כשבידו שני דובדבנים מ"המרכיב החסר".
ב"השובבים", שרה מתקשרת לחדר אקראי במלון, והאיש שעונה הוא זיגפריד מ"האיש הלא נכון".
אנג'לה, בגילומה של ג'ניפר בילס, מופיעה בשני מקטעים: ראשית, ב"האיש הלא נכון", ואחר כך ב"האיש מהוליווד".
כאשר טד מתקשר לבטי כדי להתפטר מעט לפני תחילת "האיש מהוליווד", הוא מספר את אירועי שלושת המקטעים הקודמים.
"ארבעה חדרים" צולם בין התאריכים 10 בנובמבר – 22 בדצמבר 1994, רובו ככולו בבית המלון "שאטו מרמון" () שנמצא בשדרות סאנסט 8221 בהוליווד.
פסקול הסרט כולל מוזיקה שהולחנה ובוצעה בידי להקת מוזיקת טרקלינים בשם "קומבסטיבל אדיסון" () שפעלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. מוזיקה נוספת הולחנה ובוצעה בידי המוזיקאי המקסיקני חואן גרסיה אסקיוול , ובסך הכל – 29 קטעים.
שיר הנושא, "", בביצוע סולנית הלהקה ליז קוקס, הוגש לבחינת מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך נדחה בנימוק שהמילים סתומות.
אלבום הפסקול המקורי הופץ על ידי חברת "אלקטרה רקורדס".
הקרנת הבכורה של "ארבעה חדרים" התקיימה ב-16 בספטמבר 1995 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ב-25 בדצמבר הופץ ל-319 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית, וב-20 באפריל 1999 הופץ הסרט לצפייה ביתית.
ההכנסות ברחבי העולם הסתכמו ב-4,257,354.
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 14% בלבד של דעות חיוביות בשקלול של 44 ביקורות, וסיכום הביקורות היה ש"ארבעה חדרים" מגיע עם טוֹנָה של כישרון משני עברי המצלמה, אבל מסתכם רק ביצירה אנתולוגית לא-מאוזנת במיוחד וחסרת השראה באופן מחריד.
רוג'ר איברט נתן לסרט שני כוכבים מתוך חמישה, וכתב שארבעת החלקים לא שווים באיכותם: "השובבים" שווה צפייה, עם בנדרס המבדח בפרודיה על תפקידי המאצ'ו שלו, וסצנת מציאת הגופה כסלפסטיק ברמה גבוהה ביותר.
"האיש מהוליווד" נסבל אך זניח, סובל מבעיות עיתוי ונראה שהוכן ברישול.
הרעיון של טרנטינו לעשות סאטירה על עצמו נכון, אבל נראה שטרנטינו בעצמו לא מבין מדוע הוא מצחיק.
שני הפרקים האחרים מאכזבים וכלל לא עושים את העבודה.
ג'נט מסלין שצפתה בהקרנה מוקדמת, כתבה ב"ניו יורק טיימס" שהסרט הוא פיאסקו שמקלקל קריירות למרות כמה שחקנים טובים והופעות קמע של כוכבים.
על טים רות' כתבה מסלין שהמשחק שלו הוא מחווה גרועה ומוגזמת לג'רי לואיס, "השובבים" הוא החלק הטוב ביותר יחסית לשלושת האחרים הגרועים, וכן ציינה שהקהל קבע שיא במירוץ לעבר דלתות היציאה.
ג'יימס ברארדינלי נתן לסרט שני כוכבים מתוך ארבעה, ותיאר אותו כאחת האכזבות הגדולות של 1995, ואילו האל הינסון מה"וושינגטון פוסט" כתב שהסרט מציג את עצמו כשגיאה במאמץ ובאגרסיביות, עד שהצופה נרתע לאחור בכיסאו.
לעומתם, ריאן בריי טען שזה סרט שאי אפשר להסביר, אלא צריך לראות.
לדעתו, "ארבעה חדרים" משול לתבשיל שהוקדח בגלל טבחים רבים מדי.
עם זאת, הסרט סובל מהערכת חֶסֶר, ואף על פי שהוא נעדר סגנון בימוי מובהק, יש בו שפע של בידור שמצדיק צפייה.
מדונה קיבלה את פרס פטל הזהב לשחקנית המשנה הגרועה ביותר על משחקה בתפקיד אלספת', בטקס שהתקיים ב-24 במרץ 1996, ובמסגרת פרסי MTV שהוענקו בשנת 1996 באולפני וולט דיסני שבברבנק, קליפורניה, היה "ארבעה חדרים" מועמד לפרס "הכריך הטוב ביותר בסרט", בזכות הקלאב סנדוויץ' שבפרק "האיש מהוליווד".
הפרס הוענק באופן חד-פעמי באותה שנה, וזכה בו "עישון" שביימו ויין ואנג ופול אוסטר.
בגאומטריה, ארבעון קטום (נקרא גם טטרהדרון קטום) הוא פאון ארכימדי, בעל 8 פאות - 4 בצורת משולש משוכלל ו-4 בצורת משושה משוכלל.
לארבעון הקטום 12 קודקודים ו-18 מקצועות.
אם אורך מקצוע של הארבעון הקטום הוא a, שטח המעטפת שלו הוא A ונפחו הוא V, אזי:
לארבעון הקטום שימושים נדירים ביותר בטכנולוגיה ובאדריכלות.
בתערוכת אקספו 67', במונטריאול, בשנת 1967, היה מבנה, שהיו שלובים בו ארבעונים קטומים, אך המבנה לא נחשב לאחד מעיקרי התערוכה והוא לא השתמר.
ארבעה בעקבות החג היא סדרת טלוויזיה ישראלית בת 8 פרקים ששודרה בשנים 2000–2001 בערוץ הילדים, ושמשודרת בשידורים חוזרים בזמן חגי ישראל.
התוכנית מספרת על ארבעה ילדים שמוצאים משחק ישן שסבם שיחק בילדותו.
לפני כל חג ניתן לשחק במשחק, ובעזרתו למנוע את עצירת הזמן.
לכל חג הוקדש פרק בסדרה.
ארבעה נכדים מגלים משחק שסבם שיחק כשהיה צעיר, בעליית גג ביתו.
במשחק ניתן לשחק ביום הקודם לכל חג, ותוצאתו תקבע את עתיד החג: אם החבורה מנצחת במשחק, הזמן ממשיך כרגיל והחג נכנס, ואם לא - הזמן עוצר והחג לא נכנס.
בכל חג, על אחד מהילדים ללכת לטייל ברחבי הארץ, במקומות הקשורים לחג, ולאסוף שלושה חלקים (המרכיבים מעין כוכב דמוי מגן דוד תלת-ממדי) לפני שהזמן בשעון החול שנמצא בעליית הגג אוזל.
בסוף המשחק, כשלילד כל שלושת החלקים, עליו לענות על שאלה הקשורה לחג.
שאר הילדים שלא יצאו למסע נשארים בעליית הגג וצופים בילד שיצא דרך מסך הנמצא כחלק מהמשחק.
הם יכולים לייעץ לו במהלך המשחק, אבל בשאלה הסופית אסור להם.
בכל מקום בארץ שבו יש חלק על הילד למצוא את החלק ולאגור מידע לקראת השאלה.
בעבר הוריהם של הילדים גם שיחקו במשחק, הפסידו והזמן עצר, ולכן הם לא מרשים לילדים לשחק במשחק.
לעומתם, סבם מרשה להם לשחק במשחק ומחפה עליהם כשהוריהם חושדים.
שיר (יובל פגי (פרקים 1–3), כליל חורש פרחי דקל (פרקים 4–8))
טלי (אירית סוקי) – אמם של אור וגיל, הבת של סבא אלי ואחותו של אורי.
שיחקה במשחק שהייתה בגילם של הילדים, ובגלל שהיא ידעה על קיומו היא אסרה עליהם.
בפרק של פסח היא גלתה לילדים שישנו מצב של עזרה במשחק, שבו המשחק עצמו יכול לתת רמז לחידה אם כותבים על הלוח את המילה "עזרה".
חגי (מיכה סלקטר) – אביהם של אור וגיל.
אורי (גיא לואל) – אביהם של בן ושיר, הבן של סבא אלי ואחיה של טלי.
יעל (יולי הרגיל-שדה) – אימם של בן ושיר.
סבתא בתיה (רבקה גור) – אמו של אלי והסבתא של ההורים של הילדים.
הופיעה בפרק על יום העצמאות, כאשר הילדים נסעו אחורה בזמן לימים הקודמים לקום המדינה.
אבי (ישי קרני אקהאוז) – הופיע בפרק על חנוכה ומנהיג ארגון שנקרא "אנטיוכוס בוא יבוא".
תכנן לגנוב את שעון החול כדי שיוכל בעזרתו לנסוע אחורה בזמן ולמנוע את ניצחון המכבים על היוונים.
עודד מנשה (עצמו) – הופיע בפרק על פורים בחלום של גיל בתור מנחה, שהמשחק עצמו נוהל כשעשועון.
ארבעים המרטירים (ביוונית עתיקה Ἃγιοι Τεσσεράκοντα; ביוונית Άγιοι Σαράντα) הם קבוצה של ארבעים חיילים רומים מהלגיון השנים עשר פולמינטה, אשר לפי המסורת מתו על אמונתם בשנת 320 בסבסטיה שבאסיה הקטנה, היא סיוואס בטורקיה של ימינו.
ארבעים המרטירים הוצאו להורג על ידי ליקיניוס אשר רדף את הנוצרים במזרח החל בשנת 316, והם הושארו לעמוד ערומים על בריכה קפואה בלילה קר.
הארבעים והאירוע נזכרו לראשונה על ידי בזיליוס הגדול, בישוף קייסרי, ולפי המסורת אחד מהם פרש מהחבורה אל אמבט חם שהוכן בסמוך עבור מי שיוותר על אמונתו.
באותו רגע ראה אחד מהחיילים שהופקדו על שמירת הנידונים למוות אור שקרן מעליהם, והוא פשט את בגדיו והצטרף אליהם.
כך נותר מספר המרטירים ללא שינוי.
עם בוקר הועלו גופות הארבעים באש ואפרם הושלך אל הנהר, אך מאמינים נוצרים אספו את השאריות ואלה נשלחו לערים רבות.
בדרך זו הופץ הסיפור אודות המרטירים ומספר כנסיות הוקמו לכבודם.
באיקונוגרפיה מתוארים ארבעים המרטירים סמוך לפני מותם, כשהם רועדים מקור ומחבקים את גופם, ועל פניהם הבעת סבל וייאוש.
ארבע קרן (שם מדעי: Tetracerus quadricornis; מוכר גם בשם אנטילופת ארבע-קְרָנִים או בכינוי ההודי "צ'וסינגה"), הוא מין של אנטילופה אסייתית מתת-משפחת פרים ובשבט קצרי קרניים, החי בדרום אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו.
סוג זה תואר לראשונה בשנת 1816, והוא הפרסתן הקטן ביותר בתת-משפחת הפרים ולמעשה דומה מאוד לאנטילופות קטנות מתת-משפחת הצבאיים.
שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "Tetra" = ארבע, "cerus" = קרן (ביוונית); "quadri" = ארבע, "cornis" = קרניים (בלטינית).
הכפל של המילים בא להדגיש את התכונה הייחודית של קרניו שאינן מצויות אצל אף פרסתן אחר.
כמו כן גם כינויו ההודי "חוסינגה" פירושו "בעל ארבע קרניים".
לארבע קרן פרווה קצרה וגסה בצבע חום אדמדם כהה בדרך כלל, ולעיתים קרובות ניתן לראות כאלו עם פרווה כתמתמה או צהבהבה חולית.
הצבע הלבן מצוי בכמה מקומות כדוגמת הגחון, צדדי הרגליים, וקצות האוזניים; כמו כן יש לו סינר לבן המקיף את הלוע והשפתיים בדומה לאייל פרדי לבן-זנב.
עיניו גדולות ושחורות, ומצידם נראה לעיתים פס שחור מחורץ היורד עד האף המסתיר את בלוטות הריח השחורות שבצדדי העיניים.
אפו גדול ושחור בצורה המזכירה מאוד את האיילים, ומסביב לו יש פס לבן דקיק.
לעיתים ניתן לראות כתמים שחורים בצדדי הרגליים או בלחיים.
רגליו של הארבע-קרן דקות וארוכות, וחלקו האחורי גבוה מעט מחלקו הקדמי בשל הגפיים הקדמיות הקצרות המשוות לו מראה כפוף.
כפי שמרמז שמו התכונה הייחודית של זכרי הארבע קרן היא שמלבד זוג הקרניים הרגילות הממוקמות בין האוזניים, ישנם זוג קרניים קצרות נוספות הקרובות יותר למצח; שני זוגות הקרניים דקות שחורות ומחורצות, אולם בעוד שאורך הזוג הרגיל הוא עד 12 ס"מ, הרי שאורך הזוג הנוסף הוא 5-2 ס"מ בלבד.
לחלק מהזכרים הזוג הנוסף קצר אף יותר ונראה ככפתורים, וישנם זכרים רבים בעלי זוג אחד בלבד או שהזוג הנוסף שלהם נושר בגיל מבוגר ובמקומם יש עור שחור נטול שיער.
הקרניים הרגילות אינן נופלות, אולם הם עלולות להינזק במהלך הקרבות.
הנקבות על פי רוב נטולות קרניים, ובמקומות מסוימים עלול לצמוח להם זוג קרניים אחד בלבד.
מידות גופו של הארבע-קרן הן:
בדומה לקרובו הנילגאי גם הארבע קרן אנדמי לתת-היבשת ההודית, ותפוצתו משתרעת החל מדרום הודו עד דרומה של נפאל; בעבר התפוצה הייתה רציפה, אולם כיום מספר אוכלוסיות בצפון ודרום הודו מקוטעות כאשר מרבית האוכלוסייה מצויה במרכז הודו.
בית גידולו של הארבע-קרן כולל יערות נשירים, שיחים צפופים, חורשות, או בסוואנות ה"טאראי" ההודיות.
הארבע קרן הוא בעל חיים בודד ופעיל יום בדרך כלל, אשר מצוי בהודו בצפיפות אוכלוסייה נמוכה של 3.6-0.2 אנטילופות לקמ"ר; למרות זאת במקומות מסוימים ניתן לראותו חי בקבוצות קטנות של 4-3 פרטים.
בשבי, עונת הרבייה מתרחשת בחודשי הקיץ הגשומים מיולי עד ספטמבר, ובמשך כל התקופה הזאת הזכרים הופכים לאגרסיביים אחד כלפי השני כאשר קרבות ביניהם עלולים לגרום לפציעות קטלניות, באמצעות זוגות הקרניים החדות שלהם; בשאר השנה לעומת זאת הזכרים והנקבות חיים בנפרד.
לאחר תקופת היריון של 8-7.5 חודשים, הנקבה ממליטה עופר אחד עד שלושה השוקלים בעת לידתם כ-ק"ג אחד.
העופרים שוהים עם אימם במשך שנה ומגיעים לבגרות בסביבות שנתיים.
תזונתו של הארבע-קרן כוללת עלים, פרחים, פקעות ופירות.
כקרובו הנילגאי גם הארבע קרן צריך לשתות באופן קבוע על מנת לשרוד, ולכן הוא אינו מתרחק מידי ממקורות מים.
הארבע קרן הוא אנטילופה זהירה וחששנית מאוד, ובדרך כלל כשיותקף על ידי טורף הוא יסתתר בשיחים ללא ניע למרות שהוא מסוגל לרוץ בזריזות.
בשעת סכנה המבוגרים משמיעים קול אזעקה הנשמע כמו 'פהרונק' צרוד, וכן יש להם קולות שקטים יותר המשמשים כתקשורת עם מבוגרים או עופרים אחרים.
הם גם מתקשרים ביניהם באמצעות הפרשת ריח, וזכרים טריטוריאליים ישאירו ערמות גללים בשטחם או יסמנו את הצמחייה באמצעות בלוטות הריח שבצידי העיניים.
בדומה לאלקרן הגדות ההליכה והריצה של אנטילופה זאת היא קופצנית .
את הארבע קרן ניתן לאלף בקלות כאשר הוא צעיר, אם כי הוא עדין למדי וזקוק לטיפול מיוחד.
מצבו של הארבע קרן מוגדר כ-"פגיע'''" (VU) על ידי IUCN, בשל בירוא יערות, ואובדן בתי גידול לצורך חקלאות.
הוא גם מבוקש מאוד על ידי ציידים בתור פוחלץ בשל קרניו המיוחדות, ובמקומות מסוימים בהודו הוא ניצוד גם לבשר.
ההערכה היא שנותרו רק 10,000 בטבע, אולם רובם נמצאים באזורים מוגנים מציד.
הארבע-קרן רשום בחוק ההגנה של חיות הבר ההודיות אם כי דרושה אכיפה רצינית יותר על הציד.
אויביו בטבע הם בעיקר טיגריסים, נמרים הודים, דהולים, זאבים, וחתולי בר אחרים.
בשבי תוחלת חייו של הארבע קרן היא עד 10 שנים.
ארבעה מופלאים הוא סרט על גיבור-על אמריקאי משנת 2015 מבית פוקס ומארוול קומיקס.
במאי הסרט הוא ג'וש טראנק ומככבים בו ג'יימי בל, קייט מארה, מיילס טלר, מייקל בי.
הסרט מבוסס על חוברות הקומיקס "ארבעת המופלאים" שנוצרו על ידי סטן לי וג'ק קירבי ואינו מהווה המשך לסרטי "ארבעת המופלאים" ו-"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף", אלא סרט אתחול שמספר את סיפור החבורה מחדש.
הסרט הופץ על ידי חברת "פוקס המאה ה-20", על פי תסריט של ג'רמי סלייטר וסיימון קינברג.
הוא מבוסס בחלקו על חוברות הקומיקס "Ultimate Fantastic Four" מסדרת "אולטימייט מארוול".
בכותרי "אולטימייט" ארבעת המופלאים מקבלים את כוחותיהם במהלך ניסוי שמשתבש ביקום מסתורי דמוי מדבר, ניסוי שעבדו עליו כל חייהם.
את עבודתם עשו עם החברה המדעית הגדולה של ד"ר פרנקלין סטורם, אביהם של סוזן וג'וני.
במהלך הניסוי נפגע מהתאונה גם אדם בשם דוקטור ויקטור וון דום, שהפך לאויבם הראשי של הארבעה מופלאים.
עלילת החוברת מתרחשת בניו יורק בת זמננו.
באוגוסט 2009 יצא לדרך פיתוח הסרט וביולי 2012 נשכר ג'וש טראנק כבמאי יחד עם ג'רמי סלייטר כתסריטאי.
באוקטובר 2013 צורף סיימון קינברג כתסריטאי שותף.
בינואר 2014 הושלמה העבודה על התסריט והצילומים החלו במאי 2014 והושלמו באוגוסט אותה שנה.
רובם של הצילומים נערך בבייטון רוג שבמדינת לואיזיאנה.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בתלת-ממד ובדו-ממד ב-7 באוגוסט 2015 בארצות הברית ובמדינות אחרות, ובישראל ב-6 באוגוסט בדו-ממד בלבד.
הסרט נקטל על ידי המבקרים ונחל כישלון בקופות, לאחר שהכניס רק 56 מיליון דולר בארצות הברית ובסך-הכל 167.9 מיליון דולר בלבד.
חברי הילדות ריד ריצ'רדס ובן גרים עובדים יחד על אב טיפוס עוד משנות ילדותם, אב הטיפוס שהם בונים מושך את תשומת לבו של פרופסור פרנקלין סטורם, מנהל קרן בקסטר, מכון מחקר מדעי הממומן על ידי הממשל ומיועד לטפח ילדי פלא צעירים.
ריד מגויס להצטרף לילדיו של סטורם, המדענית סוזן סטורם והטכנאי ג'וני סטורם, כדי לעבוד על "שער קוונטום", שעוצב על ידי בן טיפוחו של סטורם, ויקטור וון דום, שמאוהב בסתר בסוזן.
הניסוי מצליח ומפקח המתקן, ד"ר אלן אוסף קבוצת אסטרונאוטים כדי לצאת למסע למימד מקביל הידוע כ"כוכב אפס".
מאוכזבים מכך שנבצר מהם להצטרף למשלחת, ריד, ג'וני וויקטור מגייסים את בן לעזור להם להפעיל את "שער קוואנטום" ולצאת למסע ללא תמיכה אל "כוכב אפס", שבו הם לומדים על עולם מלא בחומרים שלא קיימים בכדור הארץ.
ויקטור מנסה לאסוף דגימה של החומרים, שגורם לכל המבנה שסביבם להתמוטט ולקרקע להתפרץ עם חומר דמוי-לבה ירוקה.
ריד, ג'וני ובן חוזרים למעבורת כשסוזן מצליחה להביא אותם בחזרה לכדור הארץ.
ויקטור נשאר מאחור לאחר שהוא נופל לתוך המרחב הקורס.
המכונה מתפוצצת וגורמת לשינוי אצל ריד, סוזן, ג'וני, ובן ברמה מולקולרית-גנטית ומעניקה להם יכולות על-אנושיות ויכולות שאינם בשליטתם.
הם מוכנסים למעצר במתקן ממשלתי ועוברים ניסויים על מנת לחקור את יכולותיהם.
ריד מאשים את עצמו בתאונה ובורח מהמתקן.
הוא מוכרז עבריין נמלט בעודו מנסה נואשות למצוא תרופה למצבם.
שנה מאוחר יותר, ריד נמצא במרכז אמריקה ונמצא על ידי סוזן.
הוא נתפס על ידי בן, שהפך לנכס צבאי יחד עם ג'וני וסוזן.
ג'וני וסוזן לבושים בחליפות מיוחדות ועובדים עבור הממשלה, ריד מקבל חליפה דומה, שמתברר שעוצבה כדי לשמור על יכולותיהם ולעזור להם להיות בשליטה.
ריד מובא לאזור 51, שם ד"ר אלן מגייס צוות כדי לפתוח שער אחר ל"כוכב אפס" בתמורה לכך שיעניק לריד את המשאבים הדרושים כדי למצוא תרופה למצבם של הארבעה.
כשהם מגיעים לכוכב אפס, אנשיו של ד"ר אלן מוצאים את ויקטור, שכבר התמזג עם חליפת החלל שלו ובעל יכולות לשלוט על היסודות ומחזיק ביכולת טלקינזיס.
הוא מוחזר לכדור הארץ, אך מסתבר שאיבד את שפיותו והוא מאמין כי על מין האנושי להיהרס כדי שניתן יהיה לשקם את "כוכב אפס".
ויקטור נמלט מהמתקן הממשלתי שבו מוחזק, הורג מדענים וחיילים בבסיס, כולל את ד"ר אלן ופרופסור סטורם.
לאחר מכן, ויקטור חוזר לכוכב אפס באמצעות "שער קוואנטום", כאשר בן, ג'וני, ריד, וסוזן רודפים אותו.
על "כדור אפס", ויקטור מפעיל שער, מבנה שבנה על מנת לשאוב את פני המרחב של כדור הארץ.
הוא מתעמת עם הארבעה ולאחר קרב הרסני, בן מכה את ויקטור והודף אותו אל קרן האנרגיה של השער, שמתחיל להתפורר והורג אותו כאשר ג'וני סוגר את השער.
בשובם לכדור הארץ, הקבוצה מתוגמלת עבור גבורתם על ידי כך שניתנת להם האפשרות לשהות בבסיס צבא ארצות הברית, שמהווה למרכז הפעולות שלהם.
הארבעה מחליטים להשתמש בכוחותיהם וביכולותיהם כדי לעזור לאנשים ולאמץ את זהותם כ"ארבעת המופלאים".
מיילס טלר בתור ריד ריצ'רדס / מר פנטסטיק:
לאחר בית הספר, ריצ'רדס חקר את היקום במוסך בבית שלו.
אחרי שהשתנה בעקבות אחד מהניסויים שלו, הוא קיבל את היכולת למתוח את גופו לצורות ואורכים שונים.
טלר אמר על התפקיד שלו: "כשקראתי את התסריט, אני לא הרגשתי שאני קורא את הסיפור הזה כגדול מהחיים, מדהים או גיבור.
כל אלה הם אנשים מאוד אנושיים שבסופו של דבר, אני מניח, אפשר להפוך למה שידוע כארבעת המופלאים.
אז בשבילי זה היה רק סיפור ממש טוב ונתן לי הזדמנות לשחק במשהו שונה מהעור שלי".
ג'ורדן בתור ג'וני סטורם / הלפיד האנושי
בחור צעיר המחפש ריגוש ותמיד יוצר בעיות משלו ואחיה הצעיר של סוזן סטורם, יש לו היכולת לירות מידיו כדורי-אש ולעוף כשהוא בוער כולו.
טרנק תיאר את ג'ורדן כסערה כמו "חכם, מצחיק וכריזמטי".
קייט מארה בתור סוזן סטורם / האישה הבלתי-נראית:
בחורה צעירה עצמאית, מבריקה וסרקסטית, לסוזן יש היכולת להפוך לבלתי-נראית וליצור שדה-כוח.
מארה אמרה שהיא הייתה אמורה לקרוא את ספרי הקומיקס של ארבעת המופלאים כהכנה לתפקיד.
למרות זאת, הבמאי ג'וש טרנק רמז לה כי זה היה מיותר, והתסריטאי סיימון קינברג הוסיף כי הסרט לא מבוסס על נושא אחד מחוברות הקומיקס המקוריות.
מארה אמרה גם כי היא מתכוונת להתמקד בדמות שלה "כאמיתי ככל האפשר".
טראנק תיאר את סוזן סטורם כ"חכמה, מכובדת, ומושלמת".
ג'יימי בל בתור בן גרים / הדבר:
חבר שומר, נאמן, חם ואוהב, גופו הסלעי של גרים מעניק לו כוח על-אנושי עצום והופך אותו ל"בלתי מנוצח".
טראנק אמר כי לגרים יש אלמנט ילדותי בסרט שהיה ילד בודד משכונה "קשוחה", בנוסף לכך, טראנק אמר גם כי לבל יש "איכויות" של כוח וחום שאנשים ירצו לראות בבן גרים.
בסרט מודגש גם מוצאו היהודי במזוזה ובחנוכייה שמוצבים בביתו.
בהכנה להופעה בלכידת-תנועה (CGI), בל התקרב לשחקן אנדי סרקיס בשביל עצה.
בל אמר כי: "בן גרים הוא הלב של החבורה".
זוהי הופעתה הראשונה של דמותו של הדבר באנימציית CGI על המסך הגדול בלייב-אקשן.
טובי קבל בתור ויקטור וון דום / דוקטור דום:
הנבל הראשי של הסרט, מתכנת ומדען מחשבים שאימץ יכולת מסוימת בידי ד"ר סטורם.
וון דום מוצא אב חדש אצל סטורם, לאחר שנולד לאם צוענית רומנית-לטבריית, ולאב שנספה מחשיפה המחפש אחריו.
כועס, נקמן, ובהיר, דום מנסה לגרום לאנשים להיות גאים בעת שעבד במעבדות בקסטר.
דום יהיה גם שונה מדמויות אחרות.
קבל אמר שהוא מרוכז ביותר בקולו של הדמות, והוסיף, "על סדרת האנימציה, שהם מעולם לא קיבלו את קולו מה שדמיינתי שזה יהיה כשקראתי את הקומיקס כילד קטן.
זמן מה אני ביליתי את רוב הזמן שלי היה לא רק להיות מעריץ, אלא להיות קצת פדנט ולוודא שקיבלתי בדיוק את מה שאני תמיד רציתי לראות." סיימון קינברג אמר כי דום הוא מרכז בשביל הסרט.
הוא הוסיף כי לדום יש "שאיפות ומאבקים שהם קצת יותר קלאסיים טרגיים מהדמויות האחרות." וכי הסרט יראה כיצד הוא הופך לנבל.
רג קתי בתור ד"ר פרנקלין סטורם, אביו הביולוגי של ג'וני ואב מאמץ של סוזן והמנכ"ל של "מעבדות בקסטר".
טים בלייק נלסון בתור ד"ר הארווי אלן:
מדען העובד עבור הממשלה ומשמש כראש "אזור 57" ולוקח חלק באימון של הארבעה בשימוש ביכולותיהם.
באוגוסט 2009 אולפני פוקס המאה ה-20 הצהירו על הפקת אתחול לזיכיון "ארבעת המופלאים".
עקיבא גולדסמן היה אמור להפיק ומייקל גרין היה צפוי לכתוב את התסריט.
אך ביולי 2012 ג'וש טראנק נשכר כבמאי לצד ג'רמי סלייטר כתסריטאי.
בדצמבר אותה שנה הוכרז על ה-6 במרץ 2015 כתאריך יציאת הסרט לאקרנים ומאוחר יותר שונה ליוני 2015. בפברואר 2013 מת'יו ווהן הוכרז כמפיק לצד סת' גרהאם-סמית' כתסריטאי שותף, אך לבסוף באוקטובר 2013 הוכרז סיימון קינברג כתסריטאי ומפיק שותף.
קינברג טען כי הסרט יהיה חגיגה לכל ספרי הקומיקס של ארבעת המופלאים ויתבסס על ההיסטוריה של הדמויות.
הוא הוסיף כי לבמאי, ג'וש טראנק, ישנו חזון לסרט שפוי יותר, בעל אופי רגשי יותר ומעט יותר דרמטי בהשוואה לסרטי ארבעת המופלאים שנעשו בעבר.
בינואר 2014 הושלמה כתיבת התסריט והחלה מלאכת הליהוק.
בפברואר מיילס טלר לוהק לתפקיד הראשי בתור מר פנטסטיק לצד קייט מארה בתור סוזן סטורם, מייקל בי ג'ורדן בתור ג'וני סטורם, ג'יימי בל בתור הדבר וטובי קבל כדוקטור דום, לאחר שאדי רדמיין, סם ריילי ודומהול גליסון סירבו לגלם את דמותו של דוקטור דום אחרי שקיבלו הצעה לגילום הדמות קודם.
מאוחר יותר, באפריל, טים בלייק נלסון לוהק לתפקיד הארווי אלדר לאחר מגעים אחרונים לגילום התפקיד, בחודש מאי, השחקן רג קתי לוהק לתפקיד של ד"ר פרנקלין סטורם, אביהם של ג'וני וסוזן סטורם.
הסרט הופק עם תקציב הפקה של 155 מיליון דולר.
הצילומים העיקריים של הסרט החלו ב-5 מאי 2014 בסלטיק באטון רוז', לואיזיאנה והסתיימו ב-23 באוגוסט 2014 ונמשכו כ-72 ימים.
מתיו ג'נסן שימש כמנהל צוות הצילום.
במהלך הצילומים, המפיקים האץ' פרקר וסימון קינברג כתבו מחדש את התסריט המקורי של טרנק והעניקו לסרט סוף אחר.
בינואר 2015 הוזמנו כותבים חדשים על ידי בכירי פוקס המאה העשרים שלא היו מרוצים מהסרט והרגישו שהסרט הרגיש יותר כמו סרט המשך לסרטו הקודם של טראנק.
לפני יציאת הסרט דיווחו כמה מקורות כי היו מחלוקות מרובות בין פוקס המאה העשרים לטראנק במהלך ההפקה.
לאחר שלא היו מרוצה מהגרסה המקורית של טראנק, פוקס הורתה על שינויים משלהם בסרט ללא פיקוחו של טרנק, תוך שינוי והשמטת נקודות עלילה מרכזיות מסוימות מגרסתו של טרנק.
גורמים רבים אחרים טענו כי הייתה "התנהגות לא תקינה" מצד טראנק בעריכת הסרט, מה שהביא לטיפול השלילי של פוקס בו.
טרנק פרסם הודעה בטוויטר יום לפני יציאתו של הסרט וביקר את הסרט המוגמר.
הוא הביע אי שביעות רצון ביחס לתוצר הסופי, "לפני שנה הייתה לי גרסה פנטסטית של זה.
וזה היה מקבל ביקורות [נהדרות].
ככל הנראה לעולם לא תראו את זה.
עם זאת, זו המציאות." טרנק מחק את ההודעה זמן קצר לאחר מכן.
בעוד ראש מחלקת ההפצה של פוקס, כריס ארונסון, טען שפוקס תמכה בגרסתו של טרנק לסרט, לעומת זאת השחקן טובי קבל הצהיר, "אני אומר לכם, האמת הכנה היא ש[הגרסה של טרנק ל]סרט נהדר שלעולם לא תראו.
גרסה אפלה בהרבה ולעולם לא תראו אותה." למרות זאת, טרנק הודה שחלק גדול מהסצנות שתכנן לא צולמו ובכך הפך את הגרסה שלו לכמעט ולא קיימת.
בהמשך הוא התנער מהסרט על ידי הסרתו מרשימת הפילמוגרפיה באינסטגרם שלו.
בינואר 2015, מרקו בלטראמי נשכר להלחין את הפסקול של הסרט.
המוזיקאי פיליפ גלאס גם הוא נשכר לעבוד עם מרקו בלטרמי על הפסקול באותו חודש.
בנוסף לכך, אמן ההיפ-הופ EI-P הקליט שיר עבור כתוביות הסיום של הסרט.
הפסקול של הסרט פורסם ב-14 באוגוסט 2015 בידי חברת סוני הקלטות.
ביולי 2015, בלטרמי שיתף את משתתפי כנס קומיק-קון השנתי הבינלאומי בסן דייגו את תחושותיו בשלבי הלחנת הפסקול של הסרט.
בלטרמי תיאר את פסקול הסרט כ"מפחיד" ו"מסתורי".
הסרט ספג ביקורות שליליות מאוד עוד לפני יציאתו לאקרנים.
טען שהסרט מנסה לכלול יותר מדי מידע, שהאפקטים המיוחדים אינם טובים, יחסית לתקציב הגדול של הסרט ו"לא קורה בו כלום".
גם ב-ynet נכתב שהעלילה והדמויות שטחיות והאפקטים דלים.
ובסינמסקופ של פורטל מאקו כתב יאיר רוה כי הסרט נראה כ"גרסת חיקוי זולה ל'הנוקמים'".
באתר Rotten Tomatoes נתנו לסרט 10 משתמשים ציון טוב מתוך 102 גולשים, בעוד 92 נתנו לו ציון לא טוב.
ב-9 באוגוסט 2015, הכניס הסרט סכום של 25.9 מיליון דולר ממכירות כרטיסים ביום הראשון להקרנתו באמריקה הצפונית ו-34.1 מיליון דולר נוספים במדינות אחרות והגיע, סך הכל, לסכום של 59.8 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 120 מיליון דולר (200 מיליון דולר נוספים הלכו לשיווק והפצת הסרט).
בסך הכל סרט הכניס 167.9 מיליון דולר ואומנם כיסה את ההוצאות אך לא הוכתר כהצלחה קופתית בהשוואה לז'אנר הקומיקס.
אומנם תחילה תוכנן סרט המשך שצפוי היה לצאת לאקרנים ב-6 ביוני 2017, אך בנובמבר 2015 הוא נדחה למועד בלתי ידוע ולבסוף בוטלה הפקתו.
אַרְבֶּעטֶער פְרַיינְד, נכתב גם ארבייטער פריינד (ארבייטער פריינד – "חברו של הפועל") היה שבועון ביידיש שיצא לאור בלונדון והיה ביטאון השמאל הרדיקלי.
הוא נוסד ב-1885 על ידי מוריס וינצ'בסקי.
אחרי ששאול ינובסקי היגר לארצות הברית ב-1894 התמנה וולף וס לעורך העיתון ב-1895 וב-1898 מילא תפקיד זה רודולף רוקר (גרמני לא-יהודי שהשקיע עצמו בחיי התרבות הרדיקלית ביידיש באיסט אנד של לונדון).
בשבוע חג המולד ב-1902 נפגשה ועידה של אנרכיסטים בלונדון, ובראש סדר היום שלה היו שני נושאים:
חיבור כל הקבוצות האנרכיסטיות היהודיות באזור לפדרציה יהודית אנרכיסטית.
פתיחה מחדש של ארבעטער פריינד.
ב-1903 התחיל העיתון ארבעטער פריינד לצאת לאור בהנהלת קבוצת ארבעטער פריינד ובעריכתו של רודולף רוקר כביטאונה של הפדרציה של קבוצות אנרכיסטיות דוברות יידיש בבריטניה ובפריז.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אסרה הממשלה הבריטית על הוצאת העיתון.
הקהילה הלונדונית האנרכיסטית דוברת יידיש לא התאוששה אחרי המלחמה והמהפכה הרוסית.
רבים מחבריה השתלבו בתנועה הציונית, תנועת העבודה או בתנועות הקומוניסטיות.
ארבעה ימים (באנגלית; Collateral) היא סדרת דרמה בריטית בת ארבעה חלקים, שיצר וכתב דייוויד הר.
שידור הבכורה של הסדרה היה ב-12 בפברואר 2018 בערוץ BBC Two.
בסדרה מככבת קארי מאליגן בתפקיד קיפ גלספי, מפקחת בילוש הממונה על חקירת רצח של שליח פיצה, שנורה בפרוור של לונדון.
בהמשך העלילה נבחנת רשת מורכבת של דמויות הקשורות לחקירת הרצח, ומוצגות הסוגיות של היחס למהגרים הלא חוקיים לבריטניה והיחס לזוגיות לסבית.
נתניאל מרטלו-וייט מככב בתפקיד הבלש השותף של גילספי, סמל בילוש נייתן בילק.
עוד בתפקידים הראשיים משחקים ג'יני ספארק, ניקולה ווקר, ג'ון סים ובילי פייפר.
זאת הסדרה המקורית הראשונה שכתב הר לטלוויזיה, אף על פי שכתב ל-BBC מאז 1973.
הסדרה הופקה בשיתוף נטפליקס, ויצאה ברחבי העולם ב-9 במרץ 2018. חברת Dazzler Media הפיצה את הסדרה על גבי DVD ב-25 במרץ 2018.
קארי מאליגן – קיפ גלספי, מפקחת בילוש
ג'ון סים – דייוויד מארס, חבר פרלמנט ושר התחבורה בממשלת הצללים
בילי פייפר – קארן מארס, גרושתו של דייוויד
ניקולה ווקר – ג'יין אוליבר, כומרה לסבית
נתניאל מרטלו-וייט – נייתן בילק, סמל בילוש
ג'יני ספארק – סנדרין שו, קפטן בצבא הבריטי
היילי סקוויירס – לורי סטון, מנהלת הפיצרייה "ריגל פיצה"
אהד קאמל – פטימה אסיף, אחותו של עבדולה אסיף
ג'ולי נמיר – מונה אסיף, אחותו של עבדולה אסיף
קאי אלכס – לין שואן הוי, עדה מרכזית
בן מיילס – ג'ק היילי, פקד בילוש
רוב ג'רוויס – יואן ג'ונסון, בלש
ויניטה רישי – ראקי שאה, בלשית