tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רעיונותיו, ספרי המסעות שלו ואישיותו השפיעו על אלכסנדר פון הומבולדט, אחד המדענים הגדולים של המאה ה-19, שהכתיר את פורסטר כמייסד האתנולוגיה ההשוואתית (Völkerkunde) והגאוגרפיה האזורית (Länderkunde).
כאשר הצרפתים השתלטו על מיינץ ב-1792, שיחק פורסטר תפקיד מרכזי ברפובליקת מיינץ, המדינה הרפובליקנית הראשונה בגרמניה.
במהלך יולי 1793, בזמן ששהה בפריז כנציג של רפובליקת מיינץ הצעירה, כוחות הקואליציה הפרוסיים והאוסטריים החזירו את השליטה על העיר והכריזו על פורסטר כמבוקש.
כשהוא לא מסוגל לחזור לגרמניה ומופרד מחבריו ומשפחתו, נפטר פורסטר בפריז ממחלה בתחילת 1794, כשהוא עדיין לא בן 40.
גאורג פורסטר נולד ב-27 בנובמבר 1754 בנאסנהובן (כיום מוקרי דבור, פולין), כפר קטן ליד דנציג.
גאורג היה הבכור מבין שבעת ילדיהם של יוהאן ריינהולד פורסטר, כומר מלומד פרוטסטנטי, ורעייתו ג'וסטינה אליזבת, לבית ניקולאי.
מגיל צעיר גילה גאורג עניין בלימודי הטבע, ואביו למד תחילה היסטוריה של הטבע מספריו של קארל לינאוס ולאחר מכן לימד את בנו ביולוגיה וכן לטינית, צרפתית ודת.
בשנת 1765 קיבל ריינהולד משימה מהממשלה הרוסית לבדוק את המושבות החדשות ליד סאראטוב שעל נהר הוולגה, אשר יושבו ברובן על ידי מתיישבים גרמנים.
גאורג בן העשר ליווה את אביו במסע של 4,000 ק"מ, שהגיע עד לערבות קלמיק ולימת אלטון, ואסף מאות דגימות של צמחים, כשהוא עוזר לאביו בזיהוי ובקריאת השמות.
מאוקטובר 1765, למד בבית הספר פטרוס הקדוש בסנט פטרסבורג, בעוד אביו הכין דו"ח על מצב המושבה.
הדו"ח של ריינהולד היה ביקורתי כלפי הווייבודה של סאראטוב וכלפי התנאים במושבה, ומשפחת פורסטר עזבה את רוסיה ללא תשלום בעקבות ריב עם גריגורי אורלוב.
לאחר מסע ימי מקונשטאט, במהלכו למד גאורג אנגלית ותרגל את הרוסית שלו, הגיעו ללונדון ב-4 באוקטובר 1766. גאורג בן השתים עשרה תרגם באופן מקצועי את ההיסטוריה של רוסיה מאת מיכאיל לומונוסוב לאנגלית והמשיך אותה עד להווה.
הספר המודפס הוצג לחברה לעתיקות ב-21 במאי 1767. אביו קיבל משרה הוראה באקדמיה של וורינגטון ביוני 1767, ומילא את מקומו של ג'וזף פריסטלי, כשהוא משאיר את גאורג בלונדון כשוליה אצל סוחר לונדוני עד שאר המשפחה הגיעה לאנגליה בספטמבר 1767.
מסביב לעולם עם קפטן קוק
בשנת 1770 חזרו בני משפחת פורסטר ללונדון, שם טיפח גאורג פורסטר קשרים מדעיים והפך לחבר בחברה המלכותית בשנת 1772. לאחר פרישתו של ג'וזף בנקס הוא הוזמן על ידי האדמירליות הבריטית להצטרף למסע השני של ג'יימס קוק לאוקיינוס השקט (1772–1775).
גאורג פורסטר הצטרף שוב לאביו למסע והתמנה כשרטט עבורו.
תפקידו של יוהאן ריינהולד פורסטר היה לעבוד על דו"ח מדעי של תגליות המסע שהיה אמור להתפרסם לאחר שובם.
ב-13 ביולי 1772, עלו על סיפון האונייה "רזולושן" בפלימות'.
המסלול של האונייה עבר תחילה בדרום האוקיינוס האטלנטי, לאחר מכן דרך האוקיינוס ההודי והאוקיינוס הדרומי לאיים של פולינזיה ולבסוף סביב כף הורן חזרה לאנגליה, אליה חזרו ב-30 ביולי 1775. במהלך מסע של שלוש שנים, הם ביקרו בניו זילנד, איי טונגה, ניו קלדוניה, טהיטי, איי המרקיז ואי הפסחא.
הם הלכו דרומה יותר מכל מי שקדם להם, כמעט וגילו את אנטארקטיקה.
המסע הפריך באופן סופי את תאוריית "טרה אוסטרליס", שטענה שיש יבשת גדולה וניתנת ליישוב בדרום.
בהשגחת אביו, גאורג פורסטר התחיל לראשונה בלימודי הזואולוגיה והבוטניקה של הימים הדרומיים, בעיקר באמצעות ציור של בעלי חיים וצמחים.
עם זאת, גאורג גם פנה לתחומי עניין משלו, שהובילו לחקירות עצמאיות לחלוטין בגאוגרפיה השוואתית ואתנולוגיה.
הוא למד במהירות את השפות של איי פולינזיה.
דיווחיו על עמי פולינזיה נחשבים היום כמשובחים, שכן הם מתארים את תושבי האיים הדרומיים באמפתיה, סימפתיה וללא הטיה מערבית או נוצרית.
בניגוד ללואי אנטואן דה בוגנוויל, שדיווחיו ממסע לטהיטי כמה שנים קודם לכן יזמו רומנטיקה נאיבית של הפרא האציל, פיתח פורסטר תמונה מתוחכמת של חברות איי האוקיינוס השקט הדרומי.
הוא תיאר מבנים חברתיים ודתיים שונים בהם נתקל באיי החברה, אי הפסחא ובטונגה ובניו זילנד, וייחס את המגוון לתנאי החיים השונים של אנשים אלה.
בו בזמן, הוא גם הבחין כי השפות של איים אלה, שהיו מפוזרים למדי, היו דומות.
על תושבי איי נומוקה (בקבוצת איי חאפאי של טונגה של היום), כתב כי שפותיהם, כלי התחבורה, כלי הנשק, הריהוט, הבגדים, הקעקועים, סגנון הזקן שלהם ושכל הווייתם תואמת לחלוטין למה שכבר ראה בעת לימוד שבטים בטונגטפו.
עם זאת, הוא כתב, "לא יכולנו להבחין בכל הכפפה ביניהם, אף על פי שזה אפיין מאוד את ילידי טונגה-טבבו, שנראו כמשתחווים כמעט לעבדות לציות למלך."
המסע היה עשיר בתוצאות מדעיות.
עם זאת, היחסים בין הפורסטרים לקוק ולקציניו היו לעיתים קרובות בעייתיים, בשל מזגו הבעייתי של האב פורסטר וכן סירובו של קוק לאפשר זמן נוסף לתצפיות בוטניות ומדעיות אחרות.
הקונפליקטים בין בני משפחת פורסטר לקוק נמשכו גם לאחר המסע, במיוחד סביב השאלה מי צריך לכתוב את הדיווח הרשמי על המסעות.
התרגז על הפרק הפותח של יוהאן ריינהולד פורסטר וניסה לערוך אותו ואילו פורסטר לא רצה שיכתבו מחדש את כתיבתו "כמו נושא של תלמיד בית ספר", וסירב בעקשנות לכל פשרה.
כתוצאה מכך, הדיווח הרשמי נכתב על ידי קוק, והפורסטרים נשללו מהזכות לחבר את הדיווח ולא קיבלו תשלום על עבודתם.
במהלך המשא ומתן, החליט פורסטר הצעיר לפרסם דיווח בלתי רשמי על המסעות שלהם.
בשנת 1777 פורסם ספרו "מסע מסביב לעולם באוניית הוד מלכותו הבריטנית רזולושן, בפיקודו של קפטן ג'יימס קוק.
דו"ח זה היה הדיווח הראשון על המסע השני של קוק (הוא הופיע שישה שבועות לפני הפרסום הרשמי) והיה מיועד לציבור הרחב.
הגרסה האנגלית והתרגום שלו לגרמנית הקנו למחבר הצעיר תהילה אמיתית.
המשורר כריסטוף מרטין וילנד שיבח את הספר כאחד החשובים של זמנו, ועד היום הוא נחשב לאחד מתיאורי המסע החשובים ביותר שנכתבו אי פעם.
הספר השפיע רבות על הספרות, התרבות והמדע הגרמניים, והיווה השראה למדענים כמו אלכסנדר פון הומבולדט ולאתנולוגים רבים של תקופות מאוחרות יותר.
פורסטר כתב פרוזה גרמנית מלוטשת היטב, שהייתה לא רק מדעית מדויקת ואובייקטיבית, אלא גם מרתקת וקלה לקריאה.
זה היה שונה מספרות המסעות המקובלת של התקופה, בכך שהציג יותר מאוסף נתונים גרידא – הוא גם הציג עובדות אתנוגרפיות עקביות, צבעוניות ואמינות שנבעו מתצפיות מפורטות ואמפתיות.
הוא לעיתים קרובות הפסיק את התיאור כדי להעשיר אותו בהערות פילוסופיות על תצפיותיו.
המוקד העיקרי שלו היה תמיד על האנשים שפגש: התנהגותם, מנהגיהם, הרגליהם, דתם וצורות הארגון החברתי שלהם.
בספר "מסע מסביב לעולם" הוא אף הציג את השירים שהושרו על ידי תושבי פולינזיה, כולל המילים והתווים.
הספר הוא אחד המקורות החשובים ביותר על חברות האוקיינוס השקט הדרומי מהתקופה שקדמה להשפעה האירופית הממשית.
שני הפורסטרים גם פרסמו תיאורים של מסעותיהם בדרום האוקיינוס השקט ב"מגזין לתיאורי מסע חדשים ומופלאים" מבית ברלין, וגאורג פרסם תרגום של "מסע לים הדרומי" מאת לוטננט ויליאם בליי בלונדון בשנים 1791–1793.
הפרסום של "מסע מסביב לעולם" הביא לפורסטר הכרה מדעית בכל רחבי אירופה.
החברה המלכותית המכובדת קיבלה אותו כחבר ב-9 בינואר 1777, טרם הגיע לגיל 23. הוא קיבל תארים דומים מאקדמיות רבות נוספות.
בשנת 1777 הוא נסע לפריז כדי לדון עם המהפכן האמריקאי בנג'מין פרנקלין.
שנה לאחר מכן הוא נסע לגרמניה כדי לעבוד כפרופסור להיסטוריה של הטבע בקולגיום קרולינום בקאסל, שם פגש את תרזה היינה, בתו של הקלאסיקאי כריסטיאן גוטלוב היינה.
הם נישאו בשנת 1785 (אחרי שעזב את קאסל) והיו להם שני ילדים ששרדו, תרזה פורסטר וקלרה פורסטר, אך הנישואים היו לא מאושרים.
היא עזבה אותו בסופו של דבר עבור לודוויג פרדיננד הובר והפכה לאחת הסופרות העצמאיות הראשונות בגרמניה.
מתקופתו בקאסל ואילך, פורסטר התכתב באופן פעיל עם דמויות חשובות של תקופת הנאורות, כולל גוטהולד לסינג, יוהאן הרדר, כריסטוף וילנד ויוהאן וולפגנג פון גתה.
הוא גם יזם שיתוף פעולה בין הקרולינום בקאסל לאוניברסיטת גטינגן, שם עבד חברו גאורג כריסטוף ליכטנברג.
חברו הקרוב ביותר של פורסטר , הגיע לקאסל זמן קצר לאחר פורסטר, ושניהם היו חלק ממסדר צלב הוורד בקאסל, שם קיבל פורסטר את השם הסודי אמדאוס סראגוריסינוס סג'ניטור.
החברות במסדר צלב הוורד הובילה אותו לחובות כבדים והרחיקה אותו מהתעסקות במדע לכן קיבל הצעה מהוועדה לחינוך לאומי של חבר העמים הפולני-ליטאי והפך לראש הקתדרה להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת וילנה בשנת 1784.
ב-21 באוקטובר 1792, השתלט צבא המהפכה הצרפתי בפיקודו של הגנרל קוסטין על מיינץ.
יומיים לאחר מכן, הצטרף פורסטר לאחרים בהקמת סניף של המועדון היעקוביני בשם "Freunde der Freiheit und Gleichheit" ("חברי החירות והשוויון").
מתחילת 1793 היה פורסטר מעורב באופן פעיל בארגון רפובליקת מיינץ.
הרפובליקה הראשונה על אדמת גרמניה הייתה מבוססת על עקרונות הדמוקרטיה וכללה אזורים בגדה השמאלית של נהר הריין בין לנדאו לבינגן.
פורסטר לא היה נוכח במיינץ במהלך המצור.
כנציגי האספה הלאומית של מיינץ, הוא ואדם לוקס נשלחו לפריז כדי להגיש בקשה לצרף את מיינץ – שלא הייתה מסוגלת להתקיים כמדינה עצמאית – לרפובליקה הצרפתית.
הבקשה התקבלה אך לא הייתה לה השפעה, שכן מיינץ נכבשה על ידי כוחות פרוסיה ואוסטריה, והסדר הישן שוחזר.
פורסטר איבד את ספרייתו ואוספיו והחליט להישאר בפריז.
בהתבסס על צו של הקיסר פרנץ השני שהטיל עונשים על נתינים גרמנים ששיתפו פעולה עם הממשלה של המהפכה הצרפתית, הוכרז פורסטר כפורע חוק והוטל עליו חרם קיסרי.
הוצע פרס של 100 דוקטים על ראשו והוא לא יכול היה לחזור לגרמניה.
חסר כל אמצעי פרנסה וללא אשתו, שנשארה במיינץ עם ילדיהם ובן זוגה המאוחר יותר לודוויג פרדיננד הובר, נשאר פורסטר בפריז.
באותה תקופה נכנסה המהפכה בפריז לשלב של שלטון הטרור שהונהג על ידי הוועד לשלום הציבור בראשות מקסימיליאן רובספייר.
פורסטר חווה את ההבדל בין הבטחות המהפכה לאושר לכולם לבין המציאות האכזרית שלה.
בניגוד לתומכים גרמנים רבים אחרים של המהפכה כמו פרידריך שילר, פורסטר לא נסוג מעקרונותיו המהפכניים תחת לחץ הטרור.
הוא ראה באירועים בצרפת כוח טבע שלא ניתן להאט ושחייב לשחרר את האנרגיות שלו כדי למנוע להיות הרסני יותר.
ב-10 בינואר 1794 בגיל שלושים ותשע, נפטר פורסטר ממחלה ראומטית בדירתו הקטנה בעליית הגג ברחוב רו דה מולן בפריז.
גאורג מלכיאור קראוס היה צייר גרמני, תלמיד של יוהאן היינריך טישביין וחבר של גתה.
גאורג נולד כבן שישי בין תשעה ילדים, חמישה מאחיו מתו לפני גיל שנה, הוריו ניהלו בית הארחה בפרנקפורט, בגיל שמונה לאחר מותה המוקדם של אימו אביו התחתן בשנית.
בין השנים 1759 עד 1762 מלכיאור קראוס הוכשר כצייר אצל צייר החצר יוהאן היינריך טישביין האב בסטודיו שלו בחצר של פרידריך השני.
בשנת 1762 מלכיאור קראוס השתלם בפריז אצל החרט יוהאן גאורג וילה שם הכיר את כריסטוף מרטין וילנד, ויוהאן פרידריך יוסטין ברטוך.
בשנת 1773 מלכיאור קראוס הוצג על ידי חבריו בחצר ויימאר ובשנת 1775 בהזמנת קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך מלכיאור קראוס קבע שם את מושבו במטרה ליסד עם פרידריך יוסטין ברטוך בית ספר לציור חופשי - ויימאר פרינסלי אותו הוא ינהל.
בשנת 1786 הוציאו גיאורג מלכיאור קראוס והמו"ל יוהאן פרידריך יוסטין ברטוך מגזין אופנה עבורו יצר קראוס, את לוחות הנחושת בבית הספר אותו ניהל, המגזין כלל בחלקו גם צבע.
שיתוף הפעולה המצליח בין מלכיאור קראוס וברטוך הניב בשנת 1790 הוצאת ספר לילדים עם תמונות מתחריטים שנוצרו בבית הספר לציור שלהם.
גתה לקח עמו לעיתים קרובות את מלכיאור קראוס למסעותיו לתורינגיה, להרי ההארץ וגם למיינץ שם קראוס שרטט את המצור על העיר.
בשנת 1806 לאחר ניצחון נאפוליאון בקרב ינה-אאורשטדט השתלטו חיילים צרפתים על ויימאר וגם על ביתו של מלכיאור קראוס שנפצע במהלך זה, חברו ברטוך לקח את הצייר הפצוע וטיפל בו, מלכיאור קראוס שרד מספר שבועות עד למותו.
גאורג קורץ היה אתלט יהודי-גרמני, אלוף המכביה הראשונה (1932) בריצת שליחים 4x100 מטר.
בפסטיבל האתלטיקה באולם שנערך בסוף נובמבר 1924 לעיני 20,000 צופים הוא ייצג את מועדון בר כוכבא ברלין בריצת שליחים: 800 מטר-גלזנר, 400 מטר-טרוימן, 200 מטר-פליקס זימנאואר ו-200 מטר-גאורג קורץ.
באליפות גרמניה שנערכה בברסלאו ב-22 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד עבור המועדון היהודי בר כוכבא ברלין בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם פריץ גרבר, אוסקר קורץ וקורט לוין בתוצאה של 42.2 שניות.
באותה ריצה אלכס נתן שגם הוא התאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין ובמועדון הספורט שרלוטנבורג השתתף עם חבריו לשרלוטנבורג, הלמוט קרניג, וילהלם גרוסר והרמן שלוסקה וקבעו שיא עולם חדש של 40.8 שניות, שיפור לשיא העולם של ארצות הברית וגרמניה (41.0 שניות).
ב שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1930 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, לפני פריץ גרבר (10.9 שניות) ולפני פליקס זימנאואר (11.1 שניות).
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם לזר דינר, פריץ גרבר ופליקס זימנאואר בתוצאה של 43.2 שניות, לפני ארצות הברית (43.6 שניות) וארץ ישראל (44.4 שניות).
גֵּאוֹרְג רִיטֶר פוֹן שֶׁנֶרֶר היה בעל אדמות ופוליטיקאי של האימפריה האוסטרו-הונגרית שפעל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. הוא היה תומך מרכזי של פאן-גרמניות ו, ודגל בסיפוחם של אוסטרים ממוצא גרמני ואוסטריה לגרמניה באנשלוס.
שנרר היה מתנגד רדיקלי של ואנטישמי חריף, והפעיל השפעה רבה על אדולף היטלר הצעיר.
הוא נודע במשך דור שלם כלאומן הפאן-גרמני הרדיקלי ביותר באוסטריה.
גאורג היינריך שנרר נולד בווינה.
משנת 1861, גאורג למד אגרונומיה באוניברסיטאות טיבינגן, הוהנהיים ומגיארובאר (אוּנגַרִיש-אַלְטֶנְבּוּרג, כיום קמפוס של ).
לאחר מכן ניהל את ענייני האחוזה של אביו ברוזנאו ליד באזור הכפרי באוסטריה תחתית, שם נודע כפטריארך נדיב של האיכרים המקומיים ונדבן גדול.
שנרר, שהיה מזועזע מתבוסת אוסטריה במלחמת אוסטריה-פרוסיה בשנת 1866, מפירוק הקונפדרציה הגרמנית ומהקמת הקיסרות הגרמנית בשנת 1871, הפך לאקטיביסט פוליטי ומעריץ נלהב של קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
הוא כתב מכתבי הערצה נלהבים לביסמרק, והמשיך לעשות זאת גם לאחר שביסמרק הבהיר כי הוא דוחה כל סוג של ולא יאפשר לפאן-גרמנים של אוסטריה לסכן את הברית הכפולה.
שנרר נבחר ל של ציסלייטניה האוסטרית, במהלך המשבר הפיננסי של 1873, כנציג ליברלי, אך הפך ל קיצוני וקולני יותר ויותר ככל שהתקדמה הקריירה שלו.
הוא נודע בזכות כושר הנאום שלו ונחשב למסית בפרלמנט.
הוא נפרד ממפלגתו שלוש שנים לאחר מכן, והתסיס נגד , נגד בית הבסבורג הקיסרי הקתולי, ונגד ב-1878, אותו גינה כבגידה באינטרסים האתניים הגרמניים.
בנאום, הוא אמר: "יותר ויותר, וקולנית יותר ויותר, ניתן לשמוע את מחוזות הכתר הגרמניים קוראים: מי ייתן וכבר נהיה חלק מהרייך הגרמני וניפטר אחת ולתמיד מבוסניה ומכל מי שקשור אליה"!
המתחים גברו עוד יותר בשנת 1879 עקב מינויו של אדוארד טאפה לראש ממשלה.
טאפה, שהיה חבר באצולה האוסטרית ממוצא אירי, ובעל מדיניות קתולית, מונרכיסטית ופרו-מיעוטים, הרתיח את שנרר ואת חסידיו עד כדי כך שהם האשימו את טאפה בהיותו "אנטי-גרמני".
בשנת 1882, שנרר, ויקטור אדלר והיינריך פרידיונג ניסחו את , שאותה כינו בגאווה "לא ליברלית, לא קלריקלית, אלא לאומית", של התנועה הלאומית האוסטרו-גרמנית, אשר הפכה לכוח משמעותי בפוליטיקה הקיסרית.
מנסחי התוכנית הציעו או אוטונומיה מלאה עבור "ארצות הכתר" הלא-גרמניות של גליציה, בוקובינה ודלמטיה, או ויתור על שלושתן לממלכת הונגריה.
הם דרשו עוד כי האיחוד של אוסטריה עם הונגריה יצומצם לכדי מונרך משותף בלבד, ללא כל השלכות אדמיניסטרטיביות או חקיקתיות נוספות.
בנוסף, הגרמנית נועדה להישאר השפה הרשמית היחידה של אוסטריה, העם הצ'כי בבוהמיה ומוראביה נועד לגרמניזציה כפויה, ואיחוד מכסים, שנועד להתווסף לחוקה, היה אמור לחזק את הקשרים בין אוסטריה לקיסרות הגרמנית שנשלטה על ידי בית הוהנצולרן.
באופן אירוני, מניפסט זה השתלב היטב עם שאיפותיהם של , ו.
עם זאת, הנטיות האנטי-סלאביות של מנסחי המניפסט מיוצגות היטב בקטע הבא מתוכו:
"אנו מוחים נגד כל ניסיון להפוך את אוסטריה למדינה סלאבית.
נמשיך לפעול למען שמירת הגרמנית כשפה רשמית ולהתנגד להרחבת הפדרליזם...
[אנו] תומכים איתנים בברית עם גרמניה ובמדיניות החוץ המונהגת כעת על ידי האימפריה".
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, שנרר החל לראות במאבקו למען אוסטרים הגרמנים כמאבק נגד היהודים.
בשיא הקריירה שלו, הוא הפך לפוליטיקאי ימין רדיקלי.
שנרר פיתח פילוסופיה פוליטית שכללה יסודות של התנגדות גזעית אלימה ליהודים שהתעלמה מזיקות דתיות.
קמפיין הבחירות שלו הפך קולני במיוחד עם הגעת פליטים יהודים במהלך הפוגרומים של האימפריה הרוסית, החל משנת 1881. הוא גינה בחריפות את השפעתם של "יהודים בינלאומיים מנצלים" ובשנת 1885 הוסיף "" לתוכנית לינץ, מה שהוביל לקרע הסופי בינו לבין אדלר ופרידיונג.
גישתו של שנרר הפכה למודל עבור ה (אחוות סטודנטים) הלאומיות הגרמניות ואיגודים רבים בציסלייטניה שבאוסטריה.
בתגובה, פעילים יהודים כמו תאודור הרצל החלו לאמץ את רעיון הציונות.
הסמכותניות של שנרר, הסולידריות העממית, הלאומיות, הפאן-גרמניות, ה וה שלו קסמו לרבים מתושבי וינה, רובם ממעמד הפועלים.
משיכה זו הפכה אותו לדמות פוליטית חזקה באוסטריה, והוא התייחס לעצמו כמנהיג האוסטרים הגרמנים.
בניגוד לאיסור של משרד החינוך האוסטרי על שימוש בסמלים פאן-גרמניים בבתי ספר ובמכללות, שנרר דחק באוסטרים הגרמנים לענוד דרדרים כחולים (הידועים כפרח האהוב על קיסר גרמניה וילהלם הראשון) בדש הבגד שלהם, יחד עם בצבעי הלאום הגרמני (שחור, אדום וצהוב), כדרך להביע גאווה בזהותם הגרמנית ולדחות את האימפריה האוסטרו-הונגרית הרב-אתנית.
כמו רבים אחרים מהפאן-גרמנים האוסטרים, שנרר קיווה לפירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית ואנשלוס עם גרמניה.
לתנועתו של שנרר היו קריטריונים נוקשים שונים: היא התירה לחבריה להיות גרמנים בלבד; לאף אחד מהחברים לא יכולים היו להיות קרובי משפחה או חברים יהודים או סלאבים, ולפני שחבר כלשהו יכול היה להינשא, היה עליו להוכיח מוצא "ארי" ולהיבדק לגילוי פגמים בריאותיים.
תנועות פאן-גרמניות אחרות בדרך כלל הלכו בעקבותיו בכך שגירשו יהודים ובאופן כללי גם סלאבים.
שנרר כונה על ידי תומכיו "הפיהרר", והוא וחסידיו השתמשו גם בברכת "הייל", מנהגים שאדולף היטלר והמפלגה הנאצית אימצו מאוחר יותר.
שנרר וחסידיו נפגשו לעיתים קרובות בקיץ ובחורף כדי לחגוג את ההיסטוריה הגרמנית ולהאזין לשירי קרב גרמניים.
שנרר אמר לחסידיו להתכונן לקרב בין גרמנים ליהודים; הוא אמר: "אם לא נגרש את היהודים, אנו הגרמנים נגורש!"
בשנת 1888, שנרר נכלא זמנית על פשיטה על משרד עיתון בבעלות יהודית ותקיפת עובדיו, בגין דיווח מוקדם על מותו הקרב של קיסר גרמניה וילהלם הראשון.
התקפתו הגבירה את הפופולריות שלו וסייעה לחברי מפלגתו להיבחר לפרלמנט האוסטרי.
אף על פי כן, עונש המאסר הביא לא רק לאובדן מעמדו כאציל, אלא גם לאובדן המנדט שלו בפרלמנט.
שנרר לא נבחר מחדש ל עד 1897, בעוד יריבים כמו ראש עיריית וינה קארל לואגר ומפלגתו הנוצרית-סוציאלית ניצלו את אובדן מעמדו כדי להתקדם.
שנרר עזב את הכנסייה הקתולית בינואר 1900, והמיר את דתו לזרם הלותרני.
בשנת 1897, שנרר סייע לתזמר את הדחתו של ראש הממשלה של ציסלייטניה, קזימיר פליקס באדני, מתפקידו.
באדני הכריז כי עובדי מדינה בבוהמיה שבשליטת אוסטריה חייבים לדעת את השפה הצ'כית, תקנה שמנעה מרבים דוברי גרמנית ממוצא אתני בוהמי, שרובם לא דיברו צ'כית, להגיש מועמדות למשרות ממשלתיות.
שנרר ארגן הפגנות המוניות נגד התקנה ושיבש הליכים פרלמנטריים, פעולות שגרמו בסופו של דבר לקיסר פרנץ יוזף לפטר את באדני.
בשנים אלו, בעוד ה פילג את הקיסרות הגרמנית, שנרר ייסד את תנועת "" (Los von Rom!), אשר דגלה בהמרת דתם של כל דוברי הגרמנית הקתולים מאוסטריה לפרוטסטנטיות לותרנית, או, במקרים מסוימים, ל.
שנרר התחזק עוד יותר בשנת 1901, כאשר 21 מחברי מפלגתו זכו במושבים בפרלמנט.
אולם, השפעתו והקריירה שלו דעכו במהירות לאחר מכן עקב דעותיו הכוחניות ואישיותו הקיצונית.
מפלגתו אף היא סבלה, והתפרקה כמעט לחלוטין עד 1907. עם זאת, דעותיו והפילוסופיה שלו, שלא לדבר על כישרונו הגדול כמסית, השפיעו והיוו השראה לאדולף היטלר ולמפלגה הנאצית.
שנרר נפטר באחוזתו ברוזנאו ליד צווטל באוסטריה תחתית, ב-14 באוגוסט 1921. הוא דאג להיקבר ליד באחוזתו ב, לאוונבורג, שבשלזוויג-הולשטיין של ימינו, בצפון גרמניה.
גאורג וילהלם שטלר (גרמנית: Georg Wilhelm Steller; 10 במרץ 1709 - 14 בנובמבר 1746), היה זואולוג ובוטנאי גרמני.
גאורג שטלר נולד ב-10 במרץ 1709 בווינדסהיים שבקרבת נירנברג ולמד באוניברסיטת ויטנברג.
הוא עקר לרוסיה כדי לעבוד בפקולטה למדעים של סנקט פטרבורג.
הוא מונה למשרת חוקר טבע במסעו השני לקמצ'טקה של ויטוס ברינג, למיפוי חופו הסיבירי של אוקיינוס הקרח הצפוני - הארקטי, ולמציאת נתיב מעבר מזרחי אל צפון אמריקה.
המשלחת הרחיקה עד איי קיאק שבאלסקה, שם היה שטלר לחוקר הטבע האירופאי הראשון שחקר את החי והצומח באזור זה.
הוא גילה גם מין עורבני כחול ציצית שנקרא מאוחר יותר "עורבני שטלר".
במסע חזרה נטרפה ספינתם על אחד האיים, שבעתיד ייקרא האי ברינג על שם ויטוס ברינג, ורוב אנשי הצוות נפטרו שם מצפדינה.
שאר הצוות שרד את החורף הקשה וחמק מאימת שועלי השלג שהתקיפו את המחנה.
באותה תקופה חקר שטלר את מרבית בעלי החיים על הפאונה הארקטית: פרת הים שטלר, קורמורן ממושקף, אריה ים הצפוני, כלב ים הצפוני, לוטרת הים וברווז שטלר.
בשל הרעב הכבד נאלצו חברי הצוות לטבוח בבעלי חיים אלו ואף הביאו מספר מינים לידי הכחדה.
באביב בנה הצוות הנותר ספינה חדשה וחזר לרוסיה.
שטלר המשיך בחקר חצי האי קמצ'טקה, ובשובו לסנקט פטרבורג חלה בקדחת.
הוא נפטר במחוז טיומן שברוסיה ב-14 בנובמבר 1746. יומניו פורסמו על ידי חוקר הטבע פיטר סיימון פאלאס ושימשו חוקרים ומגלי ארצות אחרים כג'יימס קוק בחוקרם את האזור הארקטי.
גאורגי "גונדי" אספרוחוב (בבולגרית: Георги Аспарухов; 4 במאי 1943 - 30 ביוני 1971) היה אחד מגדולי הכדורגלנים הבולגרים בכל הזמנים.
אספרוחוב היה חלוץ בקבוצת לבסקי סופיה בשנים 1959–1961 ובשנים 1963–1971. בשנים 1961–1963 הוא שיחק בקבוצת בוטב פלובדיב.
בסך הכול שיחק אספרוחוב 247 משחקים בליגה איי - הליגה הבולגרית העליונה, בהם הבקיע 150 שערים.
מועדונים אירופאים רבים, מהשורה הראשונה, ניסו להעבירו אליהם אך ללא הצלחה.
לאחר משחק זה התפרסמה לבסקי באירופה ובנפיקה ביקשה לרכוש את אספרוחוב.
אולם, באותה עת, מסך הברזל עדיין היה קיים והיה זה בלתי אפשרי לכדורגלנים ממדינות קומוניסטיות לעבור ולשחק בקבוצות במערב אירופה.
אספרוחוב שיחק 50 משחקים במדי נבחרת בולגריה בכדורגל והבקיע 19 שערים במשחקים אלו.
הוא הבולגרי היחידי שהבקיע שער באצטדיון ומבלי מול נבחרת אנגליה וכמו כן, הוא הבקיע את שני השערים הבודדים שהבקיע בולגריה בהופעותיה בגביעי העולם של צ'ילה ב-1962 ואנגליה ב-1966.
אספרוחוב נהרג בתאונת מכונית ב-1971. בעת מותו היה הספורטאי האהוד והנערץ ביותר בבולגריה.
כ-200,000 בולגרים השתתפו בהלווייתו שנערכה בסופיה.
יחד איתו נהרג בתאונה כוכב נוסף של הכדורגל הבולגרי, ניקולה קוטקוב, שחקנה של לוקומוטיב סופיה.
אספרוחוב זכה לאהדה גורפת בבולגריה, גם מצד אוהדי קבוצות יריבות וזאת, בשל משחקו שובה העין והיעיל באותה עת, ובשל אופיו החברותי.
אצטדיונה של לבסקי סופיה נקרא כיום על שמו.
סר גאורג שולטי (בהונגרית: Solti György; באנגלית: Sir Georg Solti; באוקטובר 1912 – 5 בספטמבר 1997) היה מנצח תזמורת ואופרה בעל שם עולמי, הונגרי-יהודי שהשתקע בבריטניה.
הוא המשיך לנצח עד יומו האחרון.
שולטי נולד בשם גֶ'רג' שטרן (Stern György) בבודפשט, שם למד לנגן בפסנתר והמשיך בלימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
אביו שינה את שמו ההונגרי ל"גאורג" הגרמני והחליף את שם המשפחה לשולטי, כדי לגונן על בנו מאנטישמיות.
עד שנת 1935 צבר הכרה כמנצח והופיע לראשונה עם האופרה של בודפשט בשנת 1938 ב"נישואי פיגרו".
בשנת 1939, מול סכנת הכיבוש הגרמני המתקרב, נמלט מהונגריה אל שווייץ הנייטרלית, שם המשיך בקריירה שלו.
אחרי מלחמת העולם השנייה היה שולטי מנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן ו.
בשנת 1951 ניצח לראשונה בפסטיבל זלצבורג על "אידומניאו" של מוצרט.
ב־1961 הוזמן שולטי לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם שימש מנהל מוזיקלי עד 1971, וגם לאחר מכן המשיך לעשות את רוב ימיו בבריטניה ובארצות הברית.
הוא נישא למנחת הטלוויזיה הבריטית ואלרי פיטס, שפגש כשנשלחה לראיין אותו.
בשנת 1972 קיבל נתינות בריטית.
הוא קיבל תואר אבירות כבוד בשנת 1971 ואחרי התאזרחותו נודע כסר גאורג שולטי.
שולטי היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו משנת 1969 עד 1992, כשקיבל תואר מנהל כבוד, הראשון והיחיד בתולדות התזמורת הזאת.
הוא היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת פריז משנת 1972 עד 1975. משנת 1979 עד 1983 היה מנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
שולטי היה נלהב לעשיית מוזיקה באולפן כמו באולם הקונצרטים.
הוא פיתח שותפות ארוכה ופורייה עם המפיק האגדי ג'ון קלשו בחברת דקה.
בין תוצרי השותפות הזאת הקלטת האולפן הראשונה המלאה מאז ומעולם של "טבעת הניבלונגים" מאת וגנר, עם הפילהרמונית של וינה.
לא פחות מרשימות ופורצות דרך בה במידה היו הקלטות האולפן בניצוחו של אופרות מאת ריכרד שטראוס, שהועברו, כמו הקלטות וגנר שלו, לתקליטורים, ועודן מבוקשות הודות למוזיקליות ולהפקה המיומנת.
הופעותיו והקלטותיו ביצירות של ורדי, מהלר ובארטוק זכו גם הן להוקרה נרחבת.
עם תזמורת שיקגו, הפילהרמונית של לונדון והפילהרמונית של וינה הקליט רפרטואר סימפוני מקיף, הכולל את כל הסימפונית של בטהובן, ברהמס, ברוקנר, אלגר, שומאן ומאהלר.
שולטי המשיך להוסיף יצירות חדשות לרפרטואר בשלהי הקריירה שלו, ובייחוד הביע את התלהבותו מן המוזיקה של שוסטקוביץ', שאותו, כך הודה, לא העריך כיאות בתקופת חייו של המלחין.
שולטי לא פרש בעצם מעולם, ומשמעות מותו הפתאומי בשנת 1997 הייתה ששנים אחדות של קונצרטים מתוכננים ויוזמות הקלטה לא ייצאו לפועל.
בסך הכול זכה בשלושים ואחד פרסי גראמי, יותר מכל אמן אחר בכל קטגוריה שהיא.
עיריית שיקגו החליפה את שם גוש הבניינים של רחוב אדמס המזרחי, הצמוד למרכז הסימפוני, ל"כיכר סר גאורג שולטי", לזכרו.
המלחין הצרפתי-יהודי יליד הונגריה ז'וזף קוסמה היה קרוב משפחה של גאורג שולטי.
שולטי זכה ב-31 פרסי גראמי – שיא הזכיות של כל הזמנים עד לשנת 2023 שבה ביונסה שברה את השיא עם 32 פרסים.
דייוויד קורקהיל, אוולין גלני, מאריי פרחיה וגאורג שולטי על ברטוק: סונטה לשני פסנתרים וכלי הקשה (פרסי גרמי לשנת 1989)
גאורגה חאג'י (ברומנית: ; נולד ב-5 בפברואר 1965 בסצ'לה, מחוז קונסטנצה, רומניה) הוא כדורגלן עבר רומני ומאמן כדורגל המאמן את קבוצת פארול קונסטנצה מליגת העל הרומנית.
הוא בן למשפחה של ארומנים והוא פעיל בחיי קהילות הארומנים ברומניה.
חאג'י הוא מלך השערים של נבחרת רומניה בכדורגל, והוא נחשב בעיני רבים ככדורגלן הרומני הטוב אי פעם; כמו גם כאחד הקשרים ההתקפיים הטובים ביותר בדורו.
עד אוגוסט 1983 חאג'י שיחק במסגרת הנבחרת עד גיל 16, ארבעה משחקים, במסגרת הנבחרת עד גיל 17, 13 משחקים והבקעה אחת ובמסגרת הנבחרת עד גיל 18, 32 משחקים ותשעה שערים.
ב-10 באוגוסט 1983 הופיע במסגרת הנבחרת הבוגרת במשחק ידידותי, באוסלו, נורווגיה.
ב-16 באוקטובר 1985 נבחר לתפקיד קפטן נבחרת רומניה במשחק נגד צפון אירלנד בשלבים המוקדמים של גביע העולם בכדורגל.
בהמשך שימש חאג'י כקפטן נבחרת רומניה ב-65 משחקים, משחקו האחרון היה הפסד 0:2 לאיטליה ברבע גמר יורו 2000, כשקיבל כרטיס אדום על התחזות ברחבה.
עד פרישתו מהנבחרת הלאומית ב-24 באפריל 2001. במהלך 19 שנות פעילותו בנבחרת לקח חלק בשני טורנירים של גמר הגביע העולמי, בשנת 1994 בארצות הברית ובשנת 1998 בצרפת.
בנובמבר 2003, במסגרת פרסי היובל של אופ"א, נבחר חאג'י לכדורגלן הזהב של רומניה.
בשנת 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
גאורג שנפויגט (בפינית: Georg Schnéevoigt; 1872, וויבורג – 1947, מלמה) היה מנצח וצ'לן פיני.
בשנים 1929 - 1931 ניצח על האופרה הלאומית של לטביה.
שנפויגט היה ידידו הקרוב של המלחין ז'אן סיבליוס והרבה לנצח על יצירותיו התזמורתיות.
הוא גילה את כתבי היד ליצירותיו של סיבליוס, "למינקיינן והעלמות" ו"למינקיינן בטואונלה", שנחשבו לאבודים, וביצע את שתיהן בביצוע בכורה.
כמו כן הקליט לראשונה את הסימפוניה השישית של סיבליוס.
בפרסום רשמי של תולדות הפילהרמונית של לוס אנג'לס משנת 1963 מתואר שנפויגט כ"חלוש", "כרסתן", "פלגמטי" ו"מתנהל בכבדות", "משולל כמעט חוש להכוונה בכל הנוגע למשמעת." עוד נכתב, כי היה רגשני כל כך שניצוח על יצירות של סיבליוס היה מביא אותו עד כדי דמעות.
גאורגיו-דז' כיהן כמזכיר כללי, או ראשי, של המפלגה הקומוניסטית בין השנים 1945–1954 וכן מ-1955 עד למותו ב-1965. בין 1952–1955 היה גם ראש ממשלה, ובשנים 1961–1965 החזיק גם בסמכויות ראש המדינה, כ"נשיא מועצת המדינה" של רומניה; בפי העם נקרא גם בשם המקוצר "דז'".
רקע משפחתי, פעילותו במחתרת ומאסרו
גאורגה גאורגיו-דז' נולד בעיר ברלאד, בחבל מולדובה הרומנית, במשפחת פועלים דלת אמצעים, לאביו טנאסה גאורגיו (Tănase Gheorghiu) ואימו אנה וקיבל את השם גאורגה גאורגיו, שם שכיח למדי ברומניה.
כדי להתבדל מאחרים הנושאים את אותו שם, הוסיף מאוחר יותר לשמו את התוספת "דז'".
בגיל שנתיים אומץ על ידי דודו, ניקולאה גאורגה יונסקו (Nicolae Gheorghe Ionescu) ממוינשט.
גאורגיו-דז' הצטרף למפלגה הקומוניסטית (המחתרתית, שמחוץ לחוק) בשנת 1932 או 1933. בעקבות חלקו בארגון השביתה הגדולה ב"סדנאות גריביצה" (Griviţa) של רשות הרכבות, נעצר ב-1933 ונשפט יחד עם מנהיגי הפועלים קונסטנטין דונצ'ה, קיבו סטויקה, גאורגה ואסיליקי ואחרים.
השובתים הואשמו בכך שכביכול ירו על כוחות הביטחון והרגו שוטר.
במשפטו הראשון נדון גאורגיו-דז' ל-15 שנות עבודת פרך, ובמשפט חוזר שהתקיים בקריובה קוצצו שלוש שנים מתקופת העונש.
הוא הוחזק בבתי כלא שונים, בהם, בין השנים 1937–1940 בכלא "דופטאנה" הידוע לשמצה.
לימים, חרה לו מאוד כאשר שלושה מהאסירים שנשפטו איתו ביחד - הוברחו מהכלא ב-1935 על ידי המפלגה, בעוד שאותו השאירו בפנים.
בשנת 1936 נבחר כחבר בוועד המרכזי של המפלגה, ובמהרה הנהיג את הסיעה שנקראה במפלגה "סיעת בית הסוהר", שחבריה נכלאו בבתי כלא שונים ברומניה (להבדיל מ"הסיעה המוסקבאית" שחבריה נמצאו בגלות בברית המועצות).
בכלא דופטאנה הוא ישב לצד מנהיגים קומוניסטים אחרים, כמו שטפן פוריש ההונגרי ואילייה פינטיליה, שבהמשך ראה בהם יריבים פוטנציאליים.
בשנת 1940 הופחת עונשו ל-10 שנות מאסר, והוא עמד להלכה להשתחרר בשנת 1943. בחילופי ה"שבויים" בין רומניה וברית המועצות הסכימו השלטונות הרומניים לשחרר לידי הסובייטים רק את אנה פאוקר, אך סירבו לשחרר את גאורגיו-דז' ואת חברו קיבו סטויקה.
בשנת 1943 הועבר דז' על ידי המשטר הפאשיסטי-הצבאי של יון אנטונסקו למחנה כליאה בעיר טרגו ז'יו, שם שהה עד תום מלחמת העולם השנייה.
באותו תא יחד עימו היה כלוא פעיל מפלגה צעיר בשם ניקולאה צ'אושסקו, שגאורגיו-דז' היה לחונכו בתנועה.
באוגוסט 1944 נמלט גאורגיו-דז' מהכלא בסיוע אמיל בודנראש ואחרים.
בשנת 1944, עוד בטרם הכיבוש הסובייטי, נבחר גאורגיו-דז' למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית במקומו של שטפאן פוריש, שהודח על ידי חבריו - ובהמשך נרצח.
יש המשערים שמוצאו הרומני והרקע "הפרולטרי" היוו שיקול בבחירתו להנהגה, בשעה שרוב מנהיגי המפלגה האחרים היו בני מיעוטים: הונגרים, יהודים, בולגרים או אוקראינים, ועשויים היו להיחשב פחות פופולריים בעיני העם.
בין השנים 1944–1952 הייתה הנהגת המפלגה למעשה קולקטיבית, כשחלקו בה גאורגיו-דז' ומספר פעילים נוספים בראשם אנה פאוקר, היהודייה מהסיעה המוסקבאית, שנחשבה במשך כמה שנים כמתחרה העיקרית שלו על תמיכתו של סטלין; כמו כן ואסילה לוקה, ההונגרי-סקלרי, תאוהרי ג'אורג'סקו שהיה רומני-אתני, יוסיף קישינבסקי היהודי, ואחרים.
בשנים 1946–1947 צורף גאורגיו-דז' למשלחת הרומנית בראשות גאורגה טטרסקו לוועידת השלום בפריז.
ב-4 בנובמבר 1944 צורף גאורגיו-דז' לממשלתו השנייה של קונסטנטין סנטסקו כשר התקשורת, והיה לנציגה השני (לצד שר המשפטים, לוקרציו פטרשקנו) של המפלגה הקומוניסטית הרומנית בממשלה.
הוא כיהן בתפקיד זה גם בממשלת ניקולאה רדסקו.
ב-6 במרץ 1945, בממשלה הראשונה של פטרו גרוזה, נתמנה גאורגיו-דז' לשר התקשורת והעבודות הציבוריות.
ב-29 בנובמבר 1946 מונה לשר הכלכלה הלאומית בממשלתו השנייה של גרוזה וב-5 באפריל 1947 עבר לתפקיד שר המסחר והתעשייה, תפקיד בו המשיך גם בממשלה השלישית של פטרו גרוזה.
בממשלת גרוזה הרביעית, שקמה ב-15 באפריל 1948, לאחר הדחת המלך הרומני ואימוץ החוקה החדשה, התמנה גאורגיו-דז' לתפקיד סגן ראשון של ראש ממשלת רומניה, נשיא המועצה הכלכלית העליונה, נשיא הוועדה להכוונה כלכלית מחודשת וייצוב המטבע, ומתאם פעילות המשרדים הכלכליים והפיננסיים.
בממשלה הבאה מן ה-2 ביוני 1952, גאורגיו-דז' היה כבר לראש ממשלה.
תחת חסותה של ברית המועצות
בתחילה שירתו גאורגיו-דז' ויתר ראשי המפלגה הקומוניסטית, מתוך שכנוע אידאולוגי עז, את המדיניות שהוטבעה על ידי מנהיג ברית המועצות סטלין.
תחת הכיבוש הסובייטי השיגו הקומוניסטים הרומנים בשנת 1946 רוב מוחץ בפרלמנט, תוך כדי שימוש בזיופי קולות נרחבים.
ב-1948 צירפה המפלגה הקומוניסטית לשורותיה פלג שמאלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה את שמה ל"מפלגת הפועלים הרומנית", לפי דגם שחזר על עצמו ברוב מדינות החסות הסובייטיות.
החל משנת 1948 הוצאו כל המפלגות האחרות אל מחוץ לחוק.
ב-11 ביוני 1948 הולאמו התעשייה וכל העסקים הפרטיים.
האיכרים, שחלקם נהנו מרפורמה אגררית בשנת 1945, אולצו בכוח להתאחד לפי המודל הסובייטי בקולחוזים, שנקראו גם ברומנית "משקים חקלאיים שיתופיים".
רוב בעלי המלאכה הוכרחו להיכנס למסגרות של קואופרטיבים למלאכות.
באמצעות הקמת חברות ממשלתיות מעורבות "סובייטיות-רומניות", שנקראו "סוברום" (SovRom), הופעל פיקוח של ברית המועצות על הכלכלה הרומנית, שעברה מהפך לכלכלה ריכוזית מתוכננת בהתאם לתפיסה הסטליניסטית.
כל היוזמות הפוליטיות ברומניה של אותה תקופה היו חייבות את אישורו של סטלין.
גאורגה גאורגיו-דז' ידע לתמרן בערמומיות את נטיותיו הפרנואידיות, האכזריות והאנטישמיות של סטלין, שגברו בשנותיו האחרונות לחייו, על מנת להשיג את טיהור הנהגת המפלגה הקומוניסטית מהמתחרים, שחלקם היו בני מיעוטים, לרבות יהודים, או היו משכילים או שפשוט נראה שהיוו איום על מעמדו.
טיהורים כאלה התרחשו, כמו מתואמים, בכל הארצות המזרח-אירופיות תחת שליטה סובייטית, ולמעשה חיקו את הדגמים מברית המועצות; במבצעים אלה, בדומה לעמיתיו מחו"ל, הסתמך גאורגיו-דז' בבולשת החדשה – הסקוריטטה (או 'האגף לביטחון המדינה'), שקמה בתמיכה סובייטית.
לשם חיזוק מעמדו לא נרתע גאורגיו-דז' ממעשים אכזריים כמו רציחתו של קודמו בראש המפלגה, שטפאן פוריש, בשנת 1946, וכן מאסרו באשמות-שווא ב-1948 – ולאחר מכן הוצאתו להורג בשנת 1954 – של חברו הרומני להנהגת המפלגה, לוקרציו פטרשקנו, שנחשב בעל דעות "לאומיות" יותר.
בשנת 1952 נפטר גאורגיו-דז' מהטריומווירט שליווה אותו משנת 1948 בצמרת המפלגה – אנה פאוקר, וסילה לוקה וטאוהרי ג'ורג'סקו – שהואשמו בפעילות עוינת למפלגה.
מתוכם רק לוקה מת בכלאו, בעוד האחרים שוחררו לביתם, ושם, מנוטרלים מהשפעה פוליטית, הורשו לפרנס את עצמם.
שלטונו של גאורגיו-דז' ארגן לפי מודל סטליניסטי משפטי ראווה כמו זה של המהנדסים שניהלו את הפרויקט של בניית תעלת דנובה-הים השחור, ואשר הואשמו בהכשלתו וחבלה בזדון בו.
מנהל הפרויקט, המהנדס היהודי אאורל רוזיי (רוזנברג), הוצא להורג.
מחנה עבודות הכפייה המפורסם ביותר בימי גאורגה גאורגיו-דז' היה אתר בניית התעלה הנ"ל, בין הדנובה לים השחור, שתוכננה גם היא כחיקוי לפרויקטים גרנדיוזיים דומים בברית המועצות, יש אומרים לפי יוזמה של סטלין עצמו.
העימות של סטלין עם טיטו הביא גם לרומניה גל גירושי אוכלוסין המוניים – בעיקר של סרבים, גרמנים, ופליטים מבסרביה ומקדוניה – שחיו באזור באנאט, הסמוך לגבול היוגוסלבי; אל מישור ברגאן הצחיח ("הגליות ברגאן").
לאחר מותו של סטלין, הופתע והוטרד גאורגיו-דז' מתהליך הדה-סטליניזציה שבו החל ניקיטה חרושצ'וב.
תוך חיקוי של חילופי הסמכויות והתפקידים שבוצעו בהנהגה הסובייטית בין חרושצ'וב, מלנקוב ובולגאנין, לקח לעצמו גאורגיו-דז' את תפקיד ראש הממשלה והותיר זמנית, למראית עין, את ראשות המפלגה לגאורגה אפוסטול.
לאחר מכן, ב-1955, חזר רשמית להיות המזכיר הראשי של המפלגה ודחק את אפוסטול הצידה.
יחד עם פטרשקנו הוצא להורג יהודי בשם רמוס קופלר, ועונשי מאסר כבדים הוטלו על אריסטוקרטים רומנים כמו הברון סטרצ'ה מוצ'וני, שהיה בעבר מקורב לחצר המלך, המוזיקולוג היהודי הידוע הרי בראונר ואחרים.
בהשפעת השינויים בברית המועצות שחרר משטרו של דז', החל משנת 1954, אסירים פוליטיים רבים, אך בו בזמן החל גל חדש של מעצרים ו"טיהורים" במפלגה.
בין אלה שמעמדם נפגע בנסיבות אלה היה זוג העסקנים הסטליניסטיים יוסיף ולובה קישינבסקי, שסולקו מההנהגה בשנת 1957. לאחר דיכוי המרד ההונגרי מ-1956 ננקטו ברומניה אמצעים קשוחים נגד כל ניסיון מחאה נגד השלטון.
ראש הממשלה ההונגרי אימרה נאג', שצידד במהפכה, הוחזק במעצר ברומניה עד שהוסגר לארצו לצורך משפטו והוצאתו להורג.
בסוף שנות ה-50 יזם גאורגיו-דז' מערכה נגד "קיאבורים" (איכרים אמידים) וגל מחודש של מעצרים בקרב אקדמאים ופעילים פוליטיים לא-קומוניסטיים מהעבר.
בה בעת, בשנים 1957–1958, הצליח גאורגיו-דז' לשכנע את חרושצ'וב להסיג את הצבא הסובייטי מרומניה.
חזרה ללאומיות רומנית ועימות עם ברית המועצות
בעקבות הפיוס עם טיטו, ואחרי נסיגת הכוחות הסובייטיים מארצו, הפך גאורגיו-דז' לאדריכלהּ של מדיניות חוץ חדשה, לאומית יותר, שבצידה השלכות כלכליות ותרבותיות.
הוא שאף להשגת אוטונומיה רחבה יותר במסגרת ברית ורשה והקומקון.
בניגוד לקו האידאולוגי של מוסקבה, שייעד לרומניה תפקיד של סַפָּק חקלאי של הגוש המזרחי, החליט גאורגיו-דז', עדיין בהשראת תאוריות מבית היוצר הסובייטי, על הקמת תעשייה כבדה, שבה ראה מפתח לעצמאות כלכלית.
אז נוסד המפעל לפלדה בגאלאץ, שתפוקתו הסתמכה בעיקר על חומרי גלם מיובאים מהודו ומאוסטרליה.
כמו כן בשנת 1953, נוסד המפעל לרולרים בברלאד, שבו הועסקו תשיעית מתושבי העיר – כ-9,000 שכירים.
בהדרגה, נקט גאורגיו-דז' באמצעים להרחקת ההשפעה התרבותית הסובייטית ברומניה.
הוא הביא לסיום פעילות ה"סוברומים" ולסגירת ההוצאה לאור "קרטיה רוסה" ("הספר הרוסי"), שעסקה בתרגום ספרים וחומרי-תעמולה מרוסית לרומנית; בשנת 1961, ברוח הדה-סטליניזציה במזרח אירופה, חזרה העיר בראשוב, שנקראה במשך עשור "העיר סטלין", לשמה הישן.
מתום עשור שבו בבתי הספר נלמדה רק רוסית כשפה זרה חובה, נפתחו מחדש פקולטות להכשרת מורים לאנגלית, לצרפתית ולגרמנית.
האיגוד לחיזוק קשרי-התרבות עם ברית המועצות – ה"ארלוס" – נדחק למעמד זניח.
בשנות ה-60, ובמיוחד אחרי 1964, החלה המפלגה בראשותו של דז' לעודד שחרור 'קיטור' של רגשות אנטי-רוסיים בציבור כמעין אמצעי פופולרי לפיצוי על הדיכוי מצד ברית המועצות בשנות החמישים.
התפרסמו כתבים היסטוריים, שבהם הוזכר נישולה של רומניה משטחים בבסרביה ובבוקובינה הצפונית, כולל כתבים, שלפני כן צונזרו, של קרל מרקס נגד האימפריאליזם הרוסי.
דז' ניצל את הסכסוך בין המפלגה הקומוניסטית הסובייטית והמפלגה הקומוניסטית של סין כדי לאמץ עמדה של מתווך חסר פניות ולמעשה להשתחרר מהלחץ הסובייטי.
הוא וחבריו התקוממו נגד ההגבלות בריבונות של מדינות מזרח אירופה, שכפתה הנהגת ברית המועצות בשם התחרות בין הקומקון לשוק המשותף.
בקו עצמאי חדש זה, ששיאו היה ב"ההצהרה" מ-21 באפריל 1964 מטעם מפלגת הפועלים הרומנית בעניין מצב היחסים בין המפלגות הקומוניסטיות ופירושיה בפני הציבור בעל-פה במושגים חריפים אנטי-רוסיים, נהנה גאורגיו-דז' משיתוף פעולה הדוק עם יון גאורגה מאורר, אלכסנדרו ברלדאנו, ניקולאה צ'אושסקו, אמיל בודנראש ואחרים.
דז' הוביל את התנגדות ארצו לתוכנית ולב, התנגדות, שהביאה לגניזתה והפכה את קומקון לארגון חסר כוח.
בשנת 1964 שוחררו מבתי הסוהר אסירים פוליטיים רבים, שנעצרו ונשפטו בגלי הרדיפות של שנות ה-50. כבר בסוף שנות ה-50 החל גאורגיו-דז' לקדם את המסחר עם המערב ולשפר את הקשרים עם בריטניה, צרפת וארצות הברית.
בפריצה הדיפלומטית אל המערב השתמש גאורגיו-דז' בשירותיהם של גאורגה גסטון-מרין, שמונה לאחד מסגני ראש הממשלה (הרבים, יש לומר) של סילביו ברוקאן, הציר החדש שמינה בוושינגטון, של ראשי שירותי המודיעין ושל אחרים.
כשנפטר ב-19 במרץ 1965 מסרטן בכבד, השתתפו בהלווייתו 33 משלחות מחו"ל, בהן שליח מיוחד של נשיא צרפת דה גול.
שמועות נפוצו בקרב העם הרומני כאילו דז' נרצח על ידי הסובייטים, אולי בעזרת הקרנות; מצב מחלתו, אכן, הידרדר אחרי ביקור שערך בברית המועצות.
הגנרל יון מיכאי פצ'פה, שערק למערב בשנות השבעים המאוחרות, טען כי צ'אושסקו רמז בפניו שדז' הוא אכן אחד מכעשרה מנהיגים זרים שההנהגה הסובייטית התכוונה או הצליחה לחסל.
ברם לשמועות אלה אין הוכחות.
צ'אושסקו דגל בקו לאומני בדומה לקו שפיתח גאורגיו-דז' בשנות השישים של המאה העשרים.
את מקומו של גאורגיו-דז' כראש מדינה יירש זמנית חברו הוותיק קיבו סטויקה וראשות הממשלה עברה ליון גאורגה מאורר.
גאורגיו-דז' נקבר באתר הזיכרון של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית וגיבוריה בכיכר החירות בבוקרשט, משם, כעבור 25 שנים, אחרי המהפכה האנטי-קומוניסטית מ-1989, הועברו שאריות גופתו בשנת 1990 לקבורה בבית הקברות "בלו".
לאחר מותו של דז' נקראו על שמו העיר אונשט בחבל מולדובה, המפעל ("קומבינט") לפלדה בגאלאץ, מפעל טקסטיל בבוקרשט, המכון הפוליטכני בבוקרשט (הקרוי כעת האוניברסיטה הפוליטכנית בבוקרשט) ומוסדות אחרים.
לאחר המהפכה ב-1989 הוחלף שוב שמם.
פשעיו של גאורגיו-דז', שבחלקם נחשפו וגוּנו בשנת 1968, אם כי בחצי-פה, על ידי צ'אושסקו, קיבלו חשיפה מלאה וגינוי ללא סייג בדו"ח הסופי של הוועדה הנשיאותית המייעצת שחקרה בשנת 2007 את פשעי הרודנות הקומוניסטית ברומניה.
גאורגיו דז' היה דיקטטור אכזר, שבתקופתו נרצח ראש המפלגה הקומוניסטית שקדם לו, שטפאן פוריש, העמיד למשפט מבוים מתחרה אפשרי, לוקרציו פטרשקנו, קומוניסטים רבים נחקרו באכזריות, הודחו ונזרקו לכלא ללא סיבה של ממש, פרט לקרבתם ליריביו.
מאות אלפי רומנים נרדפו, נשפטו, נכלאו והיו גם שהוצאו להורג בגלל קשריהם למפלגות העבר הלא קומוניסטי.
למרות כל הדיכוי, גאורגיו-דז' זכה לאהדה רבה בעת מותו, הן בגלל סימני התנערות מהתלות בברית המועצות והן בגלל החנינות הכלליות בשנים 1962 - 1964.
בין השנים 1926–1933 היה גאורגה גאורגיו-דז' נשוי למריה לבית סטֶרֶה אלכסַה, שממנה היו לו שתי בנות שאהב מאוד: ואסליקה (1928–1987), שהגשימה בימי שלטונו את שאיפותיה להיות שחקנית קולנוע, תחת השם ליקה גאורגיו, וקונסטנטינה (ילידת 1931).
בשנת 1938, בעת מאסרו, ביקש דז' להתחתן עם פעילה קומוניסטית בשם אלנה סרבו, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
גאורגי אפולונוביץ' גפון (17 בפברואר 1870 – 10 באפריל 1906) היה כומר רוסי אורתודוקסי והיה מנהיג פועלים פופולרי לפני מהפכת 1905.
גפון היה בן של איכר אמיד באזור פולטבה.
הוא רכש השכלה בסמינר תאולוגי.
אחרי מות אשתו הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג, והיה בוגר האקדמיה התאולוגית שם ב-1903.
גפון, שהיה איש של המשטרה החשאית הצארית - האוכרנה, ארגן תנועה שנקראה "התאגדות פועלי המפעלים הרוסיים" בסנקט פטרבורג.
מטרות התנועה היו להגן על זכויות הפועלים ברוסיה ולרומם את המורל הדתי שלהם.
רק אנשי הכנסייה האורתודוקסית היו רשאים להיות חברים בתנועה.
תוך זמן קצר היו לתנועה 12 סניפים ו-8,000 חברים וגפון שאף להתפשטות המפלגה אף לקייב ומוסקבה.
גפון, שבתחילה היה סוכן שתול של המשטרה כדי למנוע פעילות מהפכנית, ניתק את הקשר עמם ורצה לשאוף לתוכניותיו שלו.
מסוף 1904 גפון שיתף פעולה עם החוגים הרדיקליים, ורצה בחיסול המשטר האוטוקרטי של הצאר ניקולאי השני.
ב-22 בינואר 1905 הוא ארגן יחד עם חבריו לתנועה צעדה שנועדה למחות על תנאי הפועלים, לעבר ארמון החורף של הצאר בסנקט פטרבורג.
תהלוכה זו נסתיימה בטרגדיה (יום ראשון העקוב מדם, 1905).
באותו אירוע פתחו חיילי הצאר באש על המפגינים ואלו הגנו על גפון והוא לא נפצע.
לאחר האירוע, שהחל את מהפכת 1905, נמלט גפון מרוסיה, וחזר רק לאחר פרסום מנשר אוקטובר.
גפון שמר על קשר עם האוכרנה.
בתור חשוד בהיותו סוכן שתול, גפון נתלה בצריף פיני על ידי פנחס רוטנברג (לימים מייסד חברת החשמל בארץ ישראל) בהתאם לגזר דין של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
גֶאורְגֶה אֶפוסְטול (ברומנית: Gheorghe Apostol; 16 במאי 1913 - 21 באוגוסט 2010) היה פוליטיקאי רומני, מראשי השלטון הקומוניסטי של רומניה, בין השנים 1954-1955 עמד מבחינה פורמלית בראש מפלגת הפועלים הרומנית כמזכיר ראשון של הפוליטבירו, בהתאם למהלך שביצע השליט גאורגה גאורגיו דז', לפי דגם ההנהגה הסובייטית שלאחרי מות סטלין.
נודע כמתחרה העיקרי מול ניקולאה צ'אושסקו במאבק על ירושת מקומו של גאורגיו-דז'.
מאוחר יותר כיהן כשגריר רומניה בארגנטינה.
נמנה עם חותמי "מכתב השישה" משנת 1989.
גאורגה אפוסטול נולד ביישוב קטן על יד הכפר טודור ולדימירסקו באזור טקוץ' שבמחוז גאלאץ, רומניה כבן לעובד שרות הרכבות.
אחרי לימודים בבית ספר יסוד, בין השנים 1927-1931 למד בבית ספר מקצועי לעובדי הרכבת.
הועסק בהמשך בשרות הרכבת הרומני.
בקרב עובדי שרות זה נמצא במחצית הראשונה של המאה ה-20 אחד ממרכזי הכוח של המפלגה הקומוניסטית הרומנית הקטנה.
לפי מקורות אחדים בשנת 1926 היה עדיין מקורב למפלגת האיכרים, בשנת 1929 התחבר לחוגים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובשנת 1934 התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית, לצדו של גאורגיו-דז'.
כמוהו גם אפוסטול נשפט ונכלא בדופטאנה בעקבות השתתפותו במאבקי הפועלים שבמפעלי גריביצה של שרות מסילות הברזל (1933).
נאסר שוב ב-1936 אחרי שנבחר ליושב ראש איגוד הנוער הקומוניסטי במחתרת.
בין השנים 1937–1944 ישב רוב הזמן במאסר, בהתחלה 3 שנים בגאלאץ ובדופאטנה, אחר כך במחנות לאסירים פוליטיים בטרגו ז'יו, קראקל ומיירקוריה צ'וק יחד עם גאורגיו דז', אמיל בודנראש וקיבו סטויקה.
באפריל 1944 השתחרר מהמאסר (לפי ההיסטוריה הרשמית של המפלגה - ברח מהמחנה).
בין 1945-1952 גאורגה אפוסטול מילא את התפקיד של ראש הקונפדרציה הכללית של האיגודים המקצועיים - (ה"סינדיקטים") - הנכפפו ברומניה למרות המפלגה הקומוניסטית שעלתה לשלטון בשנת 1946 בנסיבות הכיבוש הסובייטי.
אפוסטול היה למעלה מעשרים שנה, בין השנים 1948–1969, חבר הלשכה הפוליטית (פוליטבירו) של "מפלגת הפועלים" (הקומוניסטית) הרומנית ומילא לפרק זמן קצר את התפקיד הבכיר של ,מזכיר הראשון של המפלגה (בשנים 1954-1955).
בשנים 1953-1954 היה שר החקלאות והסילביקולטורה ופעמיים מונה לתפקיד סגן ראש ממשלת רומניה.
בשנות החמישים ובשנות השישים של המאה ה-20 חזר פעמיים לתפקיד של מנהיג ארגון האיגודים המקצועיים: בין השנים 1955-1961 יו"ר המועצה המרכזית של האיגודים המקצועיים ובין 1967–1969 יו"ר האיחוד הכללי של האיגודים המקצועיים.
נחשב שנים רבות ליורש אפשרי של גאורגיו דז'.
אחרי מותו של זה נבחר עדיין כחבר בפרזידיום הקבוע של הוועד המרכזי של המפלגה (1965–1969) אבל לא הצליח לגבור על צ'אושסקו בתחרות על תפקיד המזכיר הכללי של המפלגה.
בעל תדמית שמרנית, אפוסטול נכשל במאבק הירושה מול ניקולאה צ'אושסקו בין השאר, בגלל תמיכתם של אמיל בודנראש ושל ראש ממשלת רומניה דאז, יון גאורגה מאורר, בצ'אושסקו.
בסופו של דבר, בעידן צ'אושסקו, בשנת 1969, הודח אפוסטול מהנהגת המפלגה, מונה קודם בראש המינהל הכללי לרזרבות המדינה
מאוחר יותר, בין השנים 1977–1988 התמנה לשגריר רומניה במספר מדינות דרום-אמריקאיות: קודם בארגנטינה
אפוסטול טען שצ'אושסקו נתן בשלב מסוים הוראה לסקוריטטה לביים את מותו בתאונת דרכים.
אחרי שנאלץ לפרוש מעבודתו הדיפלומטית בשנת 1988, נמנה גאורגה אפוסטול עם חותמי "מכתב השישה" משנת 1989 שמתח בקורת על הנהגתו של צ'אושסקו וקרא לרפורמה.
תוכן מכתב זה פורסם בשידורי "בי.בי סי".
בעקבות גישתו האופוזיציונית אפוסטול הושם במעצר בית.
אחרי מהפכת דצמבר 1989 שהביאה לקץ שלטון הזוג צ'אושס'קו ולסיום המשטר הקומוניסטי בארצו, אפוסטול שוחרר ממעצר הבית.
ניסה יחד עם אחד ממקרובי צ'אושסקו לשעבר, איליה ורדץ, להקים מפלגה שמאלנית קקיונית בשם "המפלגה הסוציאליסטית של הפועלים".
נפטר בגיל 97 באוגוסט 2010 בבוקרשט.
גאורגי רוסלנוביץ' גונגדזה (אוקראינית: Георгій Русланович Ґонґадзе או גאורגי ר'ונר'אדזה גאורגית: გიორგი ღონღაძე 21 במאי 1969 – 16 בספטמבר 2000) היה עיתונאי אוקראיני ממוצא גאורגי.
התפרסם, בין השאר, כמייסדו של אתר החדשות האינטרנטי "אוקראינסקה פרבדה" יחד עם אולנה פריטולה.
עקב פעילותו העיתונאית נחטף ונרצח בשנת 2000 ליד קייב.
אתר החדשות שייסד פעיל עד היום בעריכתה של סבגיל מוסאייבה.
נסיבות מותו הפכו לסקנדל לאומי באוקראינה והובילו להפגנות נגד ממשלת אוקראינה ונשיאה באותם הימים, ליאוניד קוצ'מה.
זהות רוצחיו של גונגדזה נחשפה במשפטים שנערכו בשנים 2008 ו-2013. הם היו עובדי שירותי הביטחון וקיבלו עונשים כבדים.
אלמנתו, מירוסלבה גונגדזה, ושני ילדיה, קיבלו מקלט מדיני בארצות הברית, והתגוררו שם עד שנת 2001.
גונגדזה נולד בטביליסי שבגאורגיה, בן לפוליטיקאי גאורגי ולאחות אוקראינית.
הוא קיבל את השכלתו באוניברסיטת לבוב שבלבוב במערב אוקראינה, שהיא גם מקום הולדתה של אמו, לסלי.
תחילה התפרסם כעיתונאי בגאורגיה בדיווחיו על הקונפליקט באבחזיה, ולאחר מכן באוקראינה.
הוא עבד בתחנת הרדיו "קונטיננט", שבסיסה היה בקייב, והייתה לו תוכנית משלו, "סיבוב ראשון עם גוגנדזה".
גישתו העצמאית והנחושה עוררה עליו עד מהרה את עוינותו של לאוניד קוצ'מה, נשיא אוקראינה.
ב-2005, אחרי מותו, עוטר בעיטור גיבור אוקראינה .
גאורגה גריגורה קנטאקוזינו (ברומנית: Gheorghe Grigore Cantacuzino; 22 בספטמבר 1833 – 22 במרץ 1913) היה פוליטיקאי רומני, שמרן, ששירת פעמיים כראש ממשלת רומניה.
קנטאקוזינו נולד למשפחת האצולה קנטאקוזינו, צאצאיהם של וויבודים רומנים.
לטענת המשפחה מקורם ביוחנן השישי קנטקוזנוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
הוא היה בעל אדמות אמיד שבנה את ארמון קנטאקוזינו בבוקשט (כיום מוזיאון ג'ורג'ה אנסקו) ואת טירת קנטאקוזינו בבושטן.
קנטאקוזינו היה ראש המפלגה השמרנית משנת 1899 ועד 1907, שימש כשר ולאחר מכן כראש ממשלת רומניה בפעם הראשונה מ-23 באפריל 1899 ועד 19 ביולי 1900 ובפעם השנייה בשנים 1904–1907.
גאורגה ארג'שאנו (ברומנית: Gheorghe Argeşanu; 28 בפברואר 1884 – 26/27 בנובמבר 1940) איש צבא בדרגת גנרל ומדינאי רומני אשר שירת כראש ממשלת רומניה, כשבוע ב-1939 21 בספטמבר - 28 בספטמבר.
במסגרת שרותו הצבאי, במלחמת העולם הראשונה קודם לעמדות מפתח בצבא הרומני.
בשנת 1938 שימש כשר ההגנה בממשלתו השנייה של מירון קריסטאה.
לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו בידי אנשי התנועה הלגיונרית, התמנה ארג'שאנו על ידי קרול השני, מלך רומניה לראש ממשלה זמני.
אחד מצעדיו הראשונים היה הצגת גופתו של קלינסקו, בפומבי, תפיסתם האקראית של שלושה מחברי התנועה הלגיונרית בכל מחוז ברומניה והוצאתם להורג ללא משפט.
ארג'שאנו הוחלף בסוף ספטמבר 1939 על ידי קונסטנטין ארג'נטויאנו, והתמנה כמפקד הקורפוס השני של צבא רומניה, עד לפרישתו מהצבא ב-1940.
ביוני 1940 קודם לדרגת גנרל ובספטמבר הוצא מן השירות עם קצינים אחרים שנחשדו בנאמנות למלך קרול.
לאחר הקמתה של המדינה הלאומית-לגיונרית על ידי התנועה הלגיונרית בספטמבר 1940, נעצר גאורגה ארג'שאנו על חלקו בהוצאות להורג של חברי התנועה הלגיונרית.
הוא נכלא בכלא ז'ילבה, ועוד באותו היום הוצא להורג (ללא משפט) בטבח ז'ילבה, יחד עם עוד 65 אסירים פוליטיים נוספים.
גאורגה סאראו (ברומנית: Gheorghe Sarău; נולד ב-21 באפריל 1956 בסגארצ'ה - ואלה, מחוז טלאורמן, רומניה) הוא בלשן רומני, מומחה בשפה הצוענית רומאני.
פרופסור סאראו הניח את יסודות החינוך לצוענים ברומניה וכתב ספר הלימוד הראשון לשפה זו בבתי הספר היסודיים, ייסד את הקורס הראשון לרומאני באוניברסיטה ואת המילון הראשון רומני-רומאני ורומאני-רומני.
גאורגה סאראו נולד בכפר סגארצ'ה - ואלה, במחוז טלאורמן במונטניה, למשפחה רומנית.
עד שנת 1983 למד באוניברסיטת בוקרשט לימודי רוסית והונגרית בפקולטה לשפות וספרויות זרות.
הוא השתלם בקורסי קיץ בשפה הבולגרית, ספרותה ותרבותה באוניברסיטת וליקו טרנובו בבולגריה (1980) ובשפה ההונגרית, ספרותה ותרבותה באוניברסיטת דברצן (1981).
פרט לשפות אלה למד בעצמו ספרדית, רומאני וגרמנית.
סאראו גם דובר היטב צרפתית ואנגלית.
בעת לימודיו ואחריהם פרסם מחקרים, ביקורות ספרים, תרגומים ומאמרים בכתבי עת מקצועיים.
תחילה עבד סאראו כמורה לרוסית בשני בתי ספר בעיר סאטו מארה, היא סאטמר, בצפון טרנסילבניה, אחר כך כמורה לרוסית ומתרגם מהונגרית, בולגרית ורוסית בבוקרשט.
משנת 1990 עבד כיועץ ובהמשך כמפקח מומחה במינהל ליחסים בינלאומיים של משרד החינוך הרומני, בתחום קישרי תרבות עם הונגריה, ספרד, הודו, פורטוגל, אלבניה, וייטנאם, מונגוליה, בולגריה, דרום ומרכז אמריקה.
יחד עם זאת הוא המשיך ללמד רוסית בבית הספר מס' 165 בבוקרשט ובין השנים 1991-1994 עבד כמורה לשפת רומאני בבית הספר הנורמלי בבוקרשט.
משנת 1991 משמש סאראו גם בתפקידי ייעוץ במשרד החינוך הרומני במגזר האוכלוסייה הצוענית (רומה) וללימוד השפה רומאני, ומשנת 2006 אחראי לתוכנית החינוכית PHARE המיועדת לצוענים.
גאורגה סאראו גדל במחוז טלאורמן במונטניה שבו חיים מספר רב יחסית של צוענים בני הרומה.
את שפתם הוא למד לבד מאוחר יותר, בעידוד מוריו, פרופסור גאורגה מיכאילה, חבר באקדמיה הרומנית, פרופסור אמיל וראביה והמרצה יואנה פראוטיאסה.
בשנת 1983 בעת חיפושיו אחרי חומר ביבליוגרפי בספריית האקדמיה ראה במקרה ספר אודות הצוענים מאת ז'אן ואייאן, בו מצא גם חלק בן 13 עמודים על דקדוק שפת הרומאני ומילון קטן ממנו למד את השפה.
לאחר מכן גילה ספר ישן של בארבו קונסטנטינסקו משנת 1878, "דוגמאות לשפה ולספרות הצוענים ברומניה", שהופיע במהדורה דו-לשונית רומנית ורומאני והתחיל ללמוד ממנו על ידי השוואה בין המילים בשתי השפות.
אם היו לו ספקות לגבי מילה מסוימת פנה לצוענים פשוטי עם ברחוב, אל מוכרות פרחים או כנרים עממיים.
גאורגה סאראו השתתף בקורסים נוספים לרוסית במוסקבה בשנת 1990, בשפת רומאני - בקאריא, פינלנד - ב-1991, ברומא ב-1992, בסנגוניס ב-1996, ובקורס לספרדית בחאקה ב-1996. בהמשך הרצה בקורסי הקיץ לשפה רומאני בבסקו בגרמניה ב-1998.
סאראו נתן הרצאות רבות בכנסים לאומיים ובינלאומיים בנושא השפה רומאני.
הוא סיים עבודת דוקטורט בשפות בנושא "עגת הצוענים (רומה) של הפחחים ברומניה", תחת הדרכתה של פרופ לוצ'יה ואלד מאוניברסיטת בוקרשט.
הוא תרגם מספר מחקרי בלשנות וספרי אלף-בית לשפה רומאנס.
בין השנים 2001-1997 שימש בעת ובעונה אחת עורך ראשי, סגן עורך ראשי ועורך של כתב העת מפלגת הצוענים רומה, "אסול דה טרפלה" - "Asul de treflă" (אס התלתן) בו פרסם מאמרים רבים על השפה רומאני.
מייסד הוראת שפת הרומאני ברומניה
בשנת 1991 גאורגה סאראו נשלח כיועץ לבית הספר התיכון הפדגוגי בבוקרשט שבו היו מלמדים רומאני.
בהיעדר קורס לימוד כתוב, חיבר ספר לכיתות א-ד.
החל מאוקטובר 1992 ביוזמתו של פרופסור סאראו ושל החוג למזרחנות נפתח קורס בחירה לשפת הצוענים (רומאני) בפקולטה לשפות וספרויות זרות של אוניברסיטת בוקרשט - הקורס האוניברסיטאי הראשון ברומניה לשפה זו.
הקורס מתקיים מאז כל שנה וסראו הוא המחבר של תוכנית הלימודים.
בשנה הלימודים האקדמית 1997-1998 עקב מאמציו קמה מחלקה לשפות הודיות (הינדי ורומאני) שבה מלמדים את שתי השפות.
ב-2001 סיים המחזור הראשון של 10 בוגרים.
בשנת 1998-1999 נוסדה באופן זמני מחלקה לשפה ולספרות רומאני, כמחלקה 'ב' במסגרת הפקולטה לשפות זרות בבוקרשט, תוך שמירת עשרה מקומות למועמדים ממוצא צועני (רומה).
מ-1997 הועסק במכרז כמרצה שלא מן המניין לשפה רומאנס ומשנת 2002 כמרצה בכיר.
באפריל 2000 יזם גאורגה סאראו והנהיג ההתמחות בשפה ובספרות רומאני במכללת CREDIS הפתוחה במסגרת אוניברסיטת בוקרשט.
ארגן גם קורסים ארציים לשפה רומאני, שיעורים לשפה זו ברדיו ובטלוויזיה, קורסים לשיטת הוראה, אולימפיאדה ארצית לשפה רומאני ועוד.
סאראו קנה לעצמו שם בעולם והוזמן ללמד רומאני באיטליה, צרפת, גרמניה, ובפינלנד.
במהלך 15 שנות פעילותו בתחום, הקים סאראו דורות של מורים לשפה רומאנס (460 תלמידיו).
הוא ארגן מחדש את דקדוק השפה; ערך שבעה מילונים ו-15 ספרי לימוד ; פרסם שיחון; ספר שירים צוענים אהובים; אוסף כתבי קודש בתרגום רומאנס וערך מחקרים על ארבע העגות העיקריות של השפה רומאני ברומניה:
פרס "הידלגו" לשנת 1995 -הוענק לו בשנת 1999 - במדריד, מטעם "Presencia Gitana" (הנוכחות הצוענית) בשביל תרומתו לקידום השפה רומאני בעולם.
פרס נשיא איטליה בתחרות ליצירה ברומאנס שאורגנה על ידי Them romano בלנצ'יאנו - עבור תרומותיו לקידום השפה רומאני וחינוך הצוענים.
פרס מפלגת הרומים בשנת 1999 - עבור תרומתו לקידום השפה רומאני והאוכלוסייה הצוענית בעשר השנים שלאחר המהפכה.
פרס "אוון אמנצה "( Aven Amentza ) לשנת 2001 לרגל יום הצוענים הבינלאומי ויובל האלף לתיעוד נוכחות הצוענים באירופה, עבור תרגום כתבי קודש של הנצרות לשפה רומאני.
פרס הברית האזרחית רומה (הצוענית) Alianţa Civilă Rroma מרומניה לרגל יום הצוענים הבינלאומי - 2006
מילון מקוצר רום-רומני, מורפולוגיית העגה הולאכית של השפה רומאנס, הוצאת קריטוריון, בוקרשט, 1992
השפה רומאני - ספר לימוד לבתי ספר נורמליים לשימוש מורים רומים - הוצאה לאור פדגוגית בוקרשט, 1994
מילון רומאני (פחחים) - רומני - הוצאת קריטריון, בוקרשט,1998