tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך שני בתי הספר מוזגו מחדש בתוך מרכז לחינוך ולהשכלה ע"ש ד"ר איבן ריבר, שבו פעלו גם בית ספר למוזיקה, תיכון למבוגרים, בית ספר לשפות זרות, ובית ספר לאחיות, כמו כן מגמות פדגוגית, למתמטיקה ומחשבים, ותוכניות בתחום התרבות ופילולוגיה.
בשנים 1991–1992 אורגן המרכז לחינוך "ד"ר איבאן ריבר" מחדש והוא כלל גימנסיה בעלת מגמה עיונית כללית וחברתית־פילולוגית וגימנסיה בעלת מגמה מתמטית.
שתי הגימנסיות אוחדו החל מ־1992–1993 ל"גימנסיית קרלובץ" הפועלת עד לימינו.
ניקולה טסלה - מהנדס וממציא קרואטי ממוצא סרבי שפעל בארצות הברית.
הוא למד בגימנסיה בשנים 1870–1873. כפי שציין באוטוביוגרפיה שלו "ההמצאות שלי" הוקסם מפיזיקה גם הודות לשיעורי המורה שלו בתיכון.
בהגיעו לראשונה לאזור הביצתי שבסביבת קרלובץ לקה טסלה במלריה, בילה ימים רבים במיטת החולי, נעדר תכופות מבית הספר ולמד בבית.
לבסוף סיים בהצטיינות 4 כיתות בתוך 3 שנים.
איוואן גוראן קובאצ'יץ', משורר קרואטי
סטייפן ראדיץ', פוליטיקאי, מייסד מפלגת האיכרים הקרואטית
מירקו וסטייפן סליאן - נוסעים ומגלי ארצות קרואטים
הגימנסיה הציבורית שוטן של הבנדיקטינים בווינה היא גימנסיה פרטית רומית-קתולית בעלת מעמד ציבורי, הפועלת ברובע הראשון של וינה.
בית הספר שייך למנזר הבנדיקטיני "הסקוטי" שוטנשטיפט המוקדש למרים, אם ישו ("גברתנו היקרה של הסקוטים").
השמות "שוטן" או "סקוטי" מתייחס לאירלנד, שכונתה בלטינית עד לימי הביניים "סקוטלנד הגדולה" (Scotia Major) ושממנה הגיעו הנזירים הראשונים המייסדים של המנזר.
הגימנסיה הוקמה בצו קיסר אוסטריה בשנת 1807 והיא נחשבת לאחד מבתי הספר היוקרתיים של אוסטריה.
עם בוגרי בית הספר נמנים שלושה חתני פרס נובל, וכן מדענים, אמנים ופוליטיקאים חשובים רבים.
עד שנת 2004 הייתה הגימנסיה בית הספר האחרון לבנים בבירת אוסטריה.
אף על פי שגימנסיית שוטן היא בית ספר פרטי קתולי, היא פתחה בשלב מוקדם את שעריה גם בפני תלמידים נוצרים שהשתייכו לכנסיות אחרות (לראשונה בשנת 1810) וגם בפני בני דתות אחרות.
בשנת 1817 התקבל בה התלמיד היהודי הראשון.
בשנת 1878 למדו בגימנסיה 70 תלמידים יהודים.
בתקופת השלטון האוסטרופשיסטי של "המדינה הפדרלית של אוסטריה" (1934–1938) הועצם האופי הנוצרי קתולי של החינוך בבית הספר.
תחת השלטון הדמוקרטי, בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, קיבל שוב בית הספר תלמידים בני אמונות ודתות שונות מתוך גישה קתולית פתוחה.
למידת מקצוע הדת היא חובה לכל התלמידים ומתאפשרת בהתאם לשייכותם הדתית.
אם יש מספר מספיק גדול של תלמידים בני אמונה לא קתולית, כמו במקרה התלמידים הלותרנים, מוענקים שיעורי הדת עבורם בתוך הגימנסיה.
במקרים אחרים, כמו במקרה התלמידים המוסלמים, שיעורי הדת מתקבלים בבתי ספר אחרים.
פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין
גימנסיה על שם פרנץ פלדש (בהונגרית: Földes Ferenc Gimnázium) הוא בית ספר במישקולץ, הונגריה, שהוקם בשנת 1640.
בית ספר הנוכחי נוסד שנת 1953 על ידי איחוד בין שני בתי ספר.
המוסד הנוכחי נחשב לצאצא של בתי ספר אלו.
בשנת 1560 במישקולץ הוקם בית ספר תיכון פרוטסטנטי.
בשנת 1731 הוא עבר לפיקוח של הכנסייה הקתולית ללא שינוי שמו.
בשנת 1755 לבית הספר הובטח מימון ממשלתי ובכך היה ניתן להמשיך את פעילותו.
לאור המימון הממשלתי ולמרות השתייכות דתית, בבתי ספר למדו גם יהודים דוגמת איגנץ שוגאר.
בשנת 1944 לאחר הכיבוש הגרמני הבניין עבר לשליטתם.
הוא חזר להיות בית ספר בשנת 1946. כיום בניין בית הספר מהווה חלק של המוזיאון העירוני.
בית הספר הקתולי נוסד בשנת 1729 על ידי פרנציסקנים.
תחילה הוא פעל בבניין קטן ומפעם לפעם עבר לבניין אחר.
בשנת 1886 בית הספר עבר לבעלות המדינה ולשמו התווספה תוספת "מלכותית".
בשנת 1878 בעקבות שיטפון נפגעו ספרים רבים של ספריית בית הספר.
בשנת 1911 הושלמה בניית בניין חדש.
בשנים 1914–1916 הבניין שימש כבית חולים צבאי.
בשנת 1936 למדו במוסד 946 תלמידים והוא הפך לבית הספר התיכון הגדול בהונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש הבניין שוב כבית חולים צבאי.
בשנת 1945 הבניין הוחזר לבית ספר, אך בשנת 1949 הבניין עבר לאוניברסיטה עירונית שהוקמה באותה שנה.
בשנת 1953 הבניין הוחזר לבית הספר שאוחד עם בית ספר פרוטסטנטי ובית הספר החדש קיבל את השם "גימנסיה על שם פרנץ פלדש" שהיה פילוסוף הונגרי שנהרג בקרבות במהלך מלחמת העולם השנייה.
למרות שפרנץ פלדש היה קומוניסט, שם בית הספר לא שונה עד היום.
החל משנת לימודים 1990/91 הלימודים בבית הספר עברו למתכונת של שש שנים במקום ארבע שנים שהיה נהוג עד כה.
בתחילת המאה ה-21 ליד הבניין הקיים הוקם אגף חדש בו הוקמו כיתות מיוחדות, אולם הספורט וספרייה.
שדרוג הבניין הסתיים בשנת 2003.
גימנסיה ע"ש אפרים קציר היא בית ספר תיכון, שהוקם בחולון, ושוכן בשכונת קריית רבין.
בבית הספר פועלות שכבות לימוד החל משלב חטיבת הביניים כיתות ז'-ט' וכן חטיבה עליונה כיתות י'-י"ב.
הגימנסיה מאפשרת מסלולי לימוד מגוונים ביניהם:
בית הספר פועל בתכונת שש שנתית, כאשר בין ערכיו ומטרותיו של בית הספר הוא קידום הישגי התלמיד במגוון מסלולי ומקצועות לימוד, מתן מענה לצרכים הרגשיים של התלמיד, הטמעת תחומים ערכיים וחברתיים, ופיתוח דמות בוגר.
הגימנסיה מפעילה שלושה מסלולי לימוד הכוללים:
מסלול מדעי (הכולל את מגמות הכימיה, פיזיקה, ביולוגיה וערבית).
המסלול העיוני (הכולל את מגמות: חינוך-גופני, תיאטרון, אומנות ומדעי החברה).
המסלול הטכנולוגי ( הכולל את מגמות הנדסת תוכנה, תקשורת וניהול עסקי, הנדסת מערכות ורובוטיקה.
אגף שח"ר (כיתות מב"ר ואומ"ץ).
בגימנסיה פועלת נבחרת הרובוטיקה SYNCMORE.
הקבוצה זכתה בתחרויות רבות בארץ ובעולם ביניהם מקום שני בתחרות רובוטיקה בינלאומית, בקטגוריית תכנות הרובוט בארקנסו שבארצות הברית 2019, ב-2022 זכתה הקבוצה באליפות הארצית בתחרות ה-FLL, עוד ב-2022 זכתה הקבוצה מקום השני בפרס ערכי הליבה, ופרס מעוררת ההשראה בתחרות הבינלאומית לרובוטיקה ביוסטון, טקסס.
קבוצת הספורט של הגימנסיה, נבחרת הכדוריד, המורכבת מתלמידי מגמת החינוך הגופני, זכתה בתחרויות, אליפויות ופרסים רבים.
עד 2023 מחזיקה הנבחרת בכ-10 גביעים של משחקי הגמר של אליפות התיכוניים בכדוריד.
ב-2018 נבחרת הכדוריד של גימנסיה קציר מחולון, זכתה באליפות העולם לבתי ספר, אשר התקיימה בדוחא בירת קטר.
גימנסיית יוהנס בוורוצלב (בשמה המלא בגרמנית:Stadtisches Johannes-Gymnasium und Mittelschule - הגימנסיה העירונית יוהנס וחטיבת הבניינים) היה בית ספר תיכון ריאלי בעל גישה הומניסטית שפעל תחת שלטון גרמני בעיר וורוצלב (אז-ברסלאו) בשנים 1934-1872.
גימנסיית יהונס עם חטיבת הביניים היה בית ספר ריאלי של שבע כיתות ששם דגש על מדעי הטבע ולימוד שפות מודרניות.
מהתחלתו התאפיין בפלורליזם, עם גישה לבני מיעוטים דתיים, כולל יהודים וגם הסגל שלו כלל כשליש יהודים.
גימנסיית יוהנס נחשב ליוקרתית ורוב תלמידיה השתייכו למשפחות סוחרים עשירים ושל אקדמאים.
ב-1934 בתחילת המשטר הנציונל-סוציאליסטי בגרמניה רשויות העיר בחליט לסגור אותו בפועל, השמיטו את השם יוהנס והעבירו לבניין שבו פעל בית ספר תיכון אחר בשם צווינגר הבן.
קהילות שני בתי הספר מוזגו.
התלמידים היהודים הורשו עדיין להמשיך ללמוד בתיכון החדש אולם במהלך השנים היחס העוין של התלמידים והמורים האנטישמיים אילץ אותם לעזוב אותו.
התלמידים היהודים האחרונים עזבו ב-1937.
בניין בית הספר שנמצא ב־Paradiesstrasse (כיום ב־Worcell 3) נבנה ב-1866-1855 לפי תכנונו של האדריכל קרל יוהאן כריסטיאן צימרמן.
עם זאת, הוא נפתח באיחור ב-1872 בגלל ויכוחים בנוגע לצביונו האידאולוגי.
הנהגת העיר הקימה את הגימנסיה במתכונת סובלנית כלפי כל הדתות, והחליטה לקבל בה מורים ותלמידים יהודים ללא מגבלה, בניגוד לרצון משרד הדתות הפרוסי בברלין.
לקראת סוף שנות ה-1860 הבית איכסן את התיכון מגדלנה שהמתין למעבר לבניין גדול שנבנה במקומו הישן.
הבניין היה בן שתי קומות ובצורת האות "T".
באגף שלאורך הרחוב נמצא אולם ספורט ודירה עבור הצוות, ובאגף הרוחבי שהוגדל ב-1899 נמצא אולם מקושט בסגנון נאו-רנסאנס
ב-1912-1911 נוסף לבניין בית אחורי נוסף על ידי האדריכל פריץ בהרנדט.
בימינו הבניין משמש את בית הספר המקיף מריה דמברובסקה לכלכלה ולמנהל.
גימנסיה שלווה (בכתיב החסר שהיה נהוג אז: "גמנסיה שלוה") היה בית ספר תיכון בתל אביב שנודע בגישתו החינוכית הייחודית ובבוגרים מפורסמים רבים.
הגימנסיה נוסדה ב-1928 כבית ספר תיכון פרטי על ידי זוג המחנכים גניה ומרדכי וילנסקי.
מרדכי לימד בפולין, רוסיה וארגנטינה, כשעלה לארץ ישראל היה חבר קבוצת דגניה.
בסתיו 1928/1929 יסד בתל אביב את גימנסיה שלווה, שהציעה חינוך מותאם אישית בשיטות מתקדמות.
קהל היעד הראשוני היו הורים שהכירו שיטות חינוך אלו מאוסטריה וגרמניה.
בשנה הראשונה הייתה במוסד כיתה יחידה עם שבעה תלמידים.
המוסד צמח משנה לשנה, ב-1934 התמקם ברחוב רנ"ק 5 בתל אביב.
לאורך מרבית שנות קיום המוסד, לא חל בישראל חוק חינוך חינם על בתי ספר תיכוניים, לפיכך גבה בית הספר שכר לימוד (ומימן מלגות).
ב-1948 שכר הלימוד תואם עם בתי ספר תיכוניים אחרים בתל אביב, למניעת תחרות בתחום החינוך.
תלמידים מצטיינים התקבלו ללא שכר לימוד.
כאשר הנהיג משרד החינוך שכר לימוד מדורג כדי להקל על משפחות שהתקשו כלכלית לממן את לימודי התיכון, בגימנסיה שלווה איפשרו לימודים חינם לתלמידים שהיו זכאים לשכר לימוד מדורג.
בשנות ה-60 הוכר כתיכון ציבורי.
הגמנסיה שכנה ברחוב רנ"ק 5 עד 1972. עקב מצוקת מקום המוסד הועבר ב-1972 לרחוב מזא"ה 34 והפך להיות תיכון עירוני ט"ו, תיכון על-אזורי (קודם לכך תיכון עירוני ט"ו היה בית ספר אחר - תיכון מקצועי דתי לבנות, ששכן בבית צעירות מזרחי).
בהמשך עבר המוסד לרחוב הנרייטה סולד 6.
בית הספר דגל מתחילת דרכו בקבלת תלמידים ללא סינון, והגיש את תלמידיו לבחינות הבגרות.
כנגד תופעת ההסללה שרווחה בתקופה זו - קבלת תלמידים לתיכונים עיוניים רק בתנאי שעמדו במבחן הסקר שנערך לתלמידי כיתות ח' - נתנה גימנסיה שלווה מענה ייחודי:
הנהלת גימנסיה שלווה שאפה לתת מענה חינוכי ולא רק לימודי.
בין המורים והמנהלים לאורך השנים היו אנשי חינוך בכירים, ביניהם שאול לוין, פרופסור אבנר חי שאקי, זבולון תוחמן, יעקב לוי, חיים רוזן.
בית ספר זה היה מהראשונים שכללו שירותי ייעוץ חינוכי במוסד.
בבית הספר הונהגו מגמה הומנית ומגמה ריאלית, בין נושאי הלימוד נכללו לטינית ופילוסופיה.
כדי לספק השכלה הומניסטית רחבה נפתחה בשנת 1960 מגמת לימודים חדשה, לתרבות אירופה ולשונותיה.
הגמנסיה הוציאה לאור ספרי לימוד שנכתבו על ידי מוריה.
בית הספר נקט לאורך השנים גישה אמון בתלמידים, ומימש זאת הלכה למעשה על ידי פתיחות בכל ההיבטים:
בית הספר קלט בכל שנותיו בני נוער שנשרו מבתי ספר אחרים, וסיפק להם הזדמנות לסיים תיכון:
באותה שנה תלמידים מבית הספר הואשמו בניסיון לגנוב שאלוני בחינות בגרות ממשרד החינוך.
ב-1953 התקיימו אירועים לרגל 25 שנה לגמנסיה שלוה.
ב-1955 נהרג בוגר בית הספר, אמנון אבוקאי, במבצע אגד בכונתילה.
על חלקו במבצע אותר בעיטור העוז.
תלמידי בית הספר השתתפו בהלווייתו ובטקס לזכרו בבית הספר.
ב-1960 במהלך סכסוך עבודה של מורי התיכונים, הובילה הנהלת גימנסיה שלווה מהלך להסכמים "פרטיים" עם המורים, לפיהם תשולם למורים העלאה מיידית על חשבון העלאה הצפויה להינתן לאחר סיום הסכסוך, ובתמורה יחזרו המורים לשתף פעולה עם הנהלות המוסדות ויעבירו את ציוני השליש של התלמידים.
כמה גימנסיות נוספות הצטרפו למהלך.
מימון ההסדר בוצע על ידי גבייה מהורי התלמידים, רובם הסכימו לכך, חלקם התנגדו.
גם משרד החינוך התנגד להסדרים אלו.
ב-1962 ניהל את בית הספר נתן פרוינד.
בהתאם לרוח הליברלית של בית הספר, צידד פרוינד בהקמת טלוויזיה חינוכית, בניגוד לעמדת אנשי חינוך רבים בישראל באותה תקופה.
הוא לא הסכים לגישה כי הטלוויזיה בפני עצמה הינה בעייתית בהיבט החינוכי, אלא ציין כי השימוש שייעשה בטכנולוגיה זו, כמו בכל טכנולוגיה, עשוי להיות מועיל או בעייתי.
ב-1963 נדונה אפשרות להפוך את המוסד לקואופרטיב בבעלות המורים בחסות מרכז הקואופרציה.
בני הזוג וילנסקי ומרכז הקואופרציה הכחישו באמצעות עורך דין כי הייתה כוונה כזו.
ב-1971 מינו בני הזוג וילנסקי את רחל בלימן למנהלת הגמנסיה.
בלימן הייתה בוגרת בית הספר ומורה למתמטיקה ומחנכת בו.
ב-1973 המוסד הפך לתיכון עירוני ט"ו, בלימן ניהלה אותו עד שנת 1993, בדגש על האמון ביכולתו של כל תלמיד להצליח ולהצטיין.
בתקופתה איפשר בית הספר הרשמה לכל בוגר יסודי בלי קשר להישגיו הקודמים, והכנה לבחינות הבגרות לכולם, באווירה פתוחה ומקבלת.
על פועלה זה הוכרה כיקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2015.
ב-1974 נרצחה החיילת רחל הלר בוגרת בית הספר.
אחד הנחקרים בפרשה היה בן זוגה, יורם ביכונסקי, גם הוא בוגר בית הספר.
בין השאר נחקר על השתייכותו לארגון הפוליטי הרדיקלי אבנגרד.
ביכונסקי שוחרר בהנחייתו של היועץ המשפטי לאחר מעצר ממושך.
מרדכי וילנסקי המייסד נפטר ב-1981.
בשנת הלימודים 1991/1992 נחגג יובל החמישים לבית הספר.
פעילות חינוכית, חברתית, תרבותית ולאומית
בשנות ה-40 התגייסו תלמידי הגימנסיה לעזרת משקים חקלאיים, והשתתפו ב"מפעל השי לחייל".
ב-1944 גייסו תלמידי שלווה מימון לשליחת חבילת מזון למשורר מסורב העלייה ואסיר ציון אלישע רודין, שנאסר על ידי המשטר הסובייטי בסיביר.
בדצמבר 1950 פונו ילדי מעברות בשל אירועי מזג אוויר קיצוני למחנה יונה בתל אביב.
תלמידי גימנסיה שלווה היו הראשונים שהתנדבו לעזור בפעילויות לילדים.
בשנות ה-50 השתתפו תלמידי כיתות י"א בגיוס קיץ לעזרת מושבי עולים במסגרת תוכנית "מפעל השירות הלאומי".
משרד החינוך והנהלות בתי הספר התנגדו לתביעות אלו.
ב-1962 יצאה משלחת של תלמידי בית הספר לניגריה לעזרה בהקמת בית הספר "מייפלאור" של המחנך המהפכן טאי סולרין (Tai Solarin).
בין התלמידים במשלחת היה רפי קרסו.
יוזמת המשלחת זכתה לביקורת בישראל, בטענה שמוטב היה לשלוח את התלמידים לעזרת הנגב.
הנהלת הגימנסיה ראתה ביוזמה הזדמנות להפגנת הרוח הישראלית ולחיזוק קשרים עם נוער אפריקאי, בתקופה בה חלה פריחה ביחסי אפריקה–ישראל.
הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב שכן בבניין גמנסיה שלוה עד 1950.
מגרש הספורט של בית הספר שימש כמגרשה של קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב בשנות ה-40 וה-50.
מנחם גולן מצא בהווי המיוחד של גימנסיה שלווה, "גימנסיה לסרבני הוראה", השראה לסדרת הסרטים "אסקימו לימון".
רפובליקת גינאה המשוונית (בספרדית: República de Guinea Ecuatorial, ; בפורטוגזית: República da Guiné Equatorial , ; בצרפתית: République de Guinée équatoriale, ) היא מדינה במרכז אפריקה הגובלת בקמרון בצפון, בגבון בדרום ובמזרח ובמפרץ גינאה במערב.
משנת 1979 שולט במדינה הנשיא תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו, שהנהיג בה דיקטטורה ללא זכויות אדם וזכויות אזרח מינימליות, ללא חופש ביטוי, חופש עיתונות או חופש התאגדות.
התושבים הקדומים באזור היבשתי של גינאה המשוונית היו פיגמים, שמספר כיסי התיישבות שלהם עוד נותרו בחלקו הצפוני של האזור.
בני בנטו היגרו לאזור בכמה גלים מן המאה השביעית לספירה ועד המאה ה-19. אחד העמים נקרא בשם פנג, ומניחים שממנו התפתחה הקבוצה האתנית בּוּבִּי, שצאצאיה התיישבו באי בִּיוֹקוֹ.
הספן הפורטוגזי פרנאו דה פו הגיע לביוקו ב-1471, בחפשו דרך ימית להודו.
האי, שנקרא ב-1494 על שמו ("פרנאו דו פו" או "פרננדו פו" Fernando Póo; לפני כן כונה בפיו "פורמוזה פלורה" או "הפרח היפה").
באי אנובון, שהיה בלתי מיושב, יישבו הפורטוגזים מתיישבים מאנגולה.
באי היו מושבות פורטוגזיות מ-1474 ועד 1778, ואז מסרה אותם פורטוגל לספרד, יחד עם זכויות סחר ביבשת, בתמורה לשטחים בדרום אמריקה.
במאה ה-19 היו לבריטניה ולספרד תביעות לבעלות על החלק היבשתי של גינאה המשוונית, ריו מוני (Rio Muni) ובחוזה פריז משנת 1900 נקבע סופית שהאזור יינתן לספרד.
בשנים 1926–1959 אוחדו השטחים בשלטון ספרד במפרץ גינאה למושבה אחת שכונתה "גינאה הספרדית".
בשנת 1959 הוענק לאזור מעמד של פרובינציה של ספרד, ולתושביו ניתן ייצוג בבית הנבחרים הספרדי.
אוטונומיה מוגבלת הוענקה בשנת 1963, שם הטריטוריה שונה ל"גינאה המשוונית" והוקם בית נבחרים מקומי, שחבריו נבחרו בבחירות רב-מפלגתיות – בניגוד למצב בספרד גופא באותה תקופה.
עיקר הסמכויות נותרו עדיין בידי המושל הספרדי הממונה על האזור.
במרץ 1968, לאחר לחצים מצד התושבים ומצד האומות המאוחדות, הודיעה ספרד כי תעניק עצמאות מלאה לגינאה המשוונית, מספר שנים לאחר שמושבות צרפת ובריטניה באפריקה קיבלו את עצמאותן.
באופן רשמי, מוגדר המשטר בגינאה המשוונית מאז 1991 כדמוקרטיה נשיאותית, אך בפועל שוררת בה דיקטטורה חד-מפלגתית של תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו שעלה לשלטון ב-1979. זאת אחרי שהנהיג הפיכה נגד דודו פרנסיסקו מסיאס נגוומה, שאף הוא הנהיג דיקטטורה פרו סובייטית קיצונית, ואף כונה "נירון השחור".
קבוצה של גולים, שמתגוררים בעיקר בספרד ומונהגים על ידי סברו מוטו נסה, קוראים לדמוקרטיזציה של המדינה.
הבחירות לנשיאות מתקיימות כל שבע שנים (האחרונות התקיימו ב-2022).
הנשיא ממנה את ראש הממשלה.
בית המחוקקים נקרא "בית הנבחרים של העם" והוא נושא, למעשה, תפקיד סמלי בלבד, ללא סמכות של ממש.
הבחירות לבית המחוקקים מתקיימות כל חמש שנים ובהן בוחרים התושבים את 100 הנבחרים בבחירות ישירות.
בבחירות האחרונות לפרלמנט, שנערכו ב-2008, והוחרמו על ידי מרבית ארגוני האופוזיציה, זכתה מפלגת השלטון, "המפלגה הדמוקרטית של גינאה המשוונית", ב-99 מתוך 100 המושבים.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מדווח על מעצרים שרירותיים, עינויים והפרות זכויות אדם נוספות שמבצע השלטון הרודני.
עד 2026 הייתה העיר מלאבו שבביוקו עיר בירתה של המדינה.
בדומה לואיחוד האמירויות הערביות, גינאה המשוונית הייתה מדינה שעל אף שרוב שטחה יבשתי, בירתה מצויה דווקא על אי.
משנת 2026 עיר הבירה היא סיודאד דה לה פאס (Ciudad de La Paz) שבריו מוני.
ב-1968 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות, אך אלו נקטעו בעקבות החרם על ישראל של רבות ממדינות אפריקה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
יחסים אלה חודשו ב-1994 השגריר הישראלי אינו יושב במדינה אלא בשגרירות ישראל שביאונדה, קמרון .
בשיתוף פעולה גרמני-ישראלי מופעל בית חולים בעיר הגדולה במדינה באטה, ובין עובדיו ישראלים.
אשת העסקים הישראלית ירדנה עובדיה משמשת קונסול כבוד של גינאה המשוונית בישראל.
זאת לאחר שהקימה, בין השנים 2007–2011, שני בתי חולים בגינאה המשוונית.
באוגוסט 2019 נפתחה שגרירות ראשונה של גינאה המשוונית בישראל.
על פי דירוג התמ"ג לנפש, גינאה המשוונית היא המדינה העשירה ביותר באפריקה, אם כי נראה כי חלוקת ההון דומה לזו שבשאר היבשת .
מקור ההכנסה העיקרי של המדינה הוא ייצוא נפט.
מעריכים כי מדי יום מפיקים במדינה כ-360,000 חביות נפט ומספר החביות המיוצאות עבור כל אזרח זהה לזה של כווית.
גינאה המשוונית היא חלק מהאיחוד הכלכלי והמוניטרי של אפריקה המרכזית (CEMAC) .
המטבע הרשמי מאז 1984 הוא פרנק CFA, שהוא המטבע המשותף ל-14 מדינות במערב ובמרכז אפריקה, ושערו לעומת האירו קבוע – מאז 1994 הוא עומד על 655.957 פרנק לאירו.
גינאה המשוונית היא אחת המדינות הקטנות ביותר באפריקה, ושטחה הכולל הוא 28,051 קמ"ר, מתוך זה 26,003 קמ"ר ביבשת ו-2,017 קמ"ר שטחו של ביוקו.
גבול גינאה המשוונית-גבון - גבולה הדרומי של גינאה המשוונית - נמצא כולו צפונית לקו המשווה כך שלמרות שמה, קו המשווה לא עובר בשטחה של גינאה המשוונית.
שני חלקיה המרכזיים של גינאה המשוונית הם האי ההררי בִּיוֹקוֹ ( וקודם לכן נקרא פרננדו פו), השוכן כ-40 ק"מ מחופי קמרון, והשטח המכונה ריוֹ מוּנִי (Río Muni), הנמצא ביבשת וגובל בגבון ממזרח ומדרום, בקמרון מצפון, ובאוקיינוס האטלנטי ממערב, והוא אזור של ביצות לאורך החוף ויערות עד בפנים הארץ.
וכולל גם כמה איים הסמוכים לחוף.
כמו כן משתייך למדינה האי הקטן אנובון (Annobón) המצוי מדרום לאיי סאו טומה ופרינסיפה, כ-595 ק"מ דרומית-מערבית לביוקו ושטחו 17 קמ"ר בלבד.
האקלים בשני חלקי המדינה הוא אקלים טרופי חם וגשום.
הטמפרטורה במלאבו נעה בין 21 מעלות צלזיוס בלילה ל-32 מעלות ביום, בקירוב, ואינה משתנה לאורך השנה.
כמות המשקעים השנתית ברוב חלקי הארץ עולה על 2,000 מ"מ בשנה.
בדרום האי ביוקו גורמים גשמי המונסון לכמויות משקעים אדירות – ממוצע שנתי של 10,000 מ"מ.
העונה הגשומה בביוקו היא מיולי עד ינואר, אם כי גם בעונה היבשה יורדים גשמים, בעוצמה פחותה.
בחלק היבשתי, העונות הגשומות והיבשות מתחלפות.
העונה הגשומה היא בחודשים פברואר עד יוני ומספטמבר עד דצמבר.
המדינה מועדת לסופות טרופיות וגם לסופות טורנדו.
תוחלת החיים היא 49 שנים לגברים ו-53 שנים לנשים.
כ-74% מהאוכלוסייה מתגוררת באזורים אורבניים.
אוכלוסיית גינאה המשוונית היא בעיקר ממוצא אפרקיני.
רבים מתושבי גינאה המשוונית הם צאצאים של עבדים אשר נחטפו במסגרת סחר עבדים בתקופה הקולוניאלית של ספרד.
80% מהגינאים שייכים לקבוצה האתנית פנג, והשאר הם בעיקר בובים (Bubi) החיים באי ביוקו.
כמו כן קיימת אוכלוסייה של צאצאי תערובת של ספרדים וילידים ואוכלוסייה של צאצאי ספרדים ללא תערובת.
רובם הגדול של התושבים הם נוצרים וקתולים ויש מיעוט מוסלמי.
השפות הרשמיות הן ספרדית, פורטוגזית וצרפתית.
למעלה מ-90% מהתושבים הם דוברי ספרדית.
הצרפתית והפורטוגזית צורפו כשפות רשמיות על מנת לקבל סיוע מארגוני שפה בין-לאומיים.
בנוסף מדוברות שפות ודיאלקטים של שפות ממשפחת שפות הבנטו.
גינאה המשוונית היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
גִינֵאָה החדשה הוא האי השני בגודלו בעולם, אחרי גרינלנד.
מערב האי היה נתון לשליטה הולנדית משנת 1920 במסגרת איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
ב-1963 נמסר חצי האי לאינדונזיה וכיום חצי האי הזה הוא מחוז באינדונזיה.
מזרח האי נשלט על ידי הבריטים (דה פקטו כחלק מאוסטרליה עד 1975).
עד 1914 אנגליה שלטה בדרום מזרח האי וגרמניה בצפון מזרחו.
ב־1914, כחלק ממלחמת העולם הראשונה, אנגליה כבשה את השטח הגרמני בצפון מזרח האי ומאז שלטה בכל החלק המזרחי של האי.
ב-1975 קיבלה ישות זו עצמאות מאוסטרליה וכיום היא מדינה עצמאית.
צפון-מזרח האי היה מאז 1884 תחת שליטה גרמנית, יחד עם ארכיפלג ביסמרק.
ב-1919, לאחר כניעת גרמניה, נמסר חלק זה לאוסטרליה.
שטח האי 786,000 קמ"ר, שטח דומה לשטחה של טורקיה.
מספר תושביו הוא כ-12 מיליון אנשים כמעט נכון ל-2024. הצפיפות באי היא נמוכה, כ-8 נפשות לקמ"ר בממוצע.
עד לפני כ-7,000 שנים היה האי מחובר לאוסטרליה, אך הופרד ממנה כשמצר טורס (Torres) הוצף על ידי האוקיינוס בסוף עידן הקרח האחרון.
מבחינה פוליטית מחולק האי לשני חלקים כמעט שווים:
בעבר נקרא איריאן ג'איה באינדונזית, אך ב-2002 הוסב שמו לפפואה, והוא מתחלק בין מחוזות פפואה ופפואה המערבית.
החלק המזרחי הוא מדינה עצמאית - פפואה גינאה החדשה.
האי, המכונה לעיתים כולו "פפואה", שייך מבחינה גאוגרפית למלנזיה, האזור המערבי של איי האוקיינוס השקט.
האי, לעומת שכנתו אוסטרליה היבשה והשטוחה באופן יחסי, ניחן בכמות משקעים רבה יותר ובפעילות געשית פעילה המשפיעה על המבנה הגאולוגי- ובפרט קיום הרים באי זה.
ההר הגבוה ביותר הוא באי זה הוא הר פונצ'אק ג'איה, המתנשא לגובה של 4,884 מטרים.
מבחינת עולם החי של האי הזה - יש דמיון רב לחי של אוסטרליה: כגון חיות כיס כוולבים, קיפודניים וקוסקוסיים, ומספר עופות ייחודיים לשניהם כמו עדניים, סוכיים, נבליים וקזואריים.
גינאה הצרפתית הייתה מדינת חסות צרפתית במערב אפריקה בשטח שמהווה היום את המדינה גינאה.
הפרוטקטורט היה תחום באוקיינוס האטלנטי במערב, בגינאה הפורטוגזית (כיום גינאה ביסאו) והמושבה סנגל הצרפתית (היום סנגל) מצפון, במושבות הצרפתיות סודאן הצרפתית (היום מאלי) וחוף השנהב הצרפתית (היום חוף השנהב) ממזרח, ובמדינה העצמאית ליבריה והמושבה הבריטית סיירה לאון מדרום.
הפרוטקטורט התקיים כמושבה עצמאית נפרדת בין 1891 לעצמאות גינאה ב-1958. כאשר הייתה חלק מהפדרציה אפריקה המערבית הצרפתית.
יורדי הים הפורטוגזים היו לאירופים הראשונים שהפליגו לאורכו של חלק חוף זה של מערב אפריקה במהלך עידן התגליות במאה ה-15. מכיוון שכך, כמו גם בגלל קשיי הניווט, לא פקדו סוחרים אירופיים רבים את האזור במרוצת המאות ה-16 עד ה-18 באותה התכיפות שפקדו מקומות אחרים מצפון ומזרח לאזור.
יחד עם זאת, בשפך נהר הפאטאלה (Fatalla), המכונה ריו פונגו (Pongo), במאטאקונג (Matakong), אי זעיר בקרבת שפך נהר פורקאריה (Forekaria) ובמקומות נוספים התבססו סוחרי עבדים.
כאשר נדחקו סוחרי העבדים מחופים אחרים באזור, בלחצה של בריטניה, הם הפכו חוף בלתי מוכר זה למעוזם האחרון, ומתקני כליאה לאפריקנים משועבדים ששימשו כשלב מעבר לפני המסע הטרנס-אטלנטי נבנו באזור בשלהי המאה ה-18.
רק לקראת סיומן של המלחמות הנפוליאוניות, לאחר שהשיבה לחיקה את האי גורֵה (Gorée) בסנגל של ימינו, החלה צרפת לגלות עניין בחבל ארץ זה.
בו בזמן החלו הבריטים, ממקום מושבם בגמביה וסיירה לאון, לגלות עניין ב"נהרות הדרומיים" (Rivieres du Sud), כלומר שמדרום לסנגל, כפי שנקרא האזור באותו הזמן, וכן לאזור רכס הרי פוטה ג'אלון (Fouta Djallon) שבפנים הארץ.
מסעו של מגלה הארצות הצרפתי רנה קאייה (René Caillé), האירופי הראשון ששב בחיים מטימבוקטו אפופת המסתורין, החל מהעיר בוקה (Boké) שבאזור בשנת 1827 והחיש את ההתעניינות הצרפתית בחבל הארץ.
החל משנת 1838 החלו הקברניט הצרפתי בו-וילומה (Bout-Willaumez) וממשיכי דרכו ללמוד את אזור החוף ביסודיות.
גנרל פיידרבה (Faidherbe), שמונה בשנת 1854 למושל סנגל, פעל לביסוס השליטה הצרפתית באזור כנגד שאיפות בריטיות דומות.
שנה לאחר מכן, ב-1882, הכירה בריטניה בזכותה של צרפת על רצועת החוף, ובשנת 1886 זנחו הגרמנים את תביעותיהם באזור.
בשנת 1886 הוסדר הגבול הצפוני של הפרוטקטורט עם פורטוגל.
במהלך השנים הבאות חלו מספר שינויים בגבולותיה של המושבה בהתאם לשינויים מנהליים פנימיים בתוך גבולות אפריקה המערבית הצרפתית ובשנת 1891 הופרדה גינאה הצרפתית מסנגל והפכה למושבה עצמאית.
יחד עם זאת הוכפפה גינאה הצרפתית לסמכותו של המושל הכללי שניהל את כלל מערב אפריקה הצרפתית החל משנת 1895 מדקר, על אף ששמרה על מידה מרובה של אוטונומיה ואף ניהלה תקציב נפרד.
במהלך המאה ה-19 נעשו ניסיונות שונים לפתח במקום כלכלת מטעים, בעיקר של קוקה, קפה ועץ גומי.
בעוד שהקוקה והגומי כשלו בעיקר עקב הבצורות התכופות, הקפה התאקלם ברום הגבוה של רמת פוטה ג'אלון, אולם לא עמד בתחרות עם הקפה הברזילאי.
הפרוטקטורט קיבל עצמאות מצרפת בשנת 1958 לאחר דחיית חוקת הרפובליקה החמישית של שארל דה גול, והיה למושבה היחידה שסירבה לקבל את החוקה החדשה.
גינאה הצרפתית הפכה למדינת גינאה, ושמרה על הצרפתית כשפתה הרשמית, אך במדינה גם מדברים ערבית.
גינון הוא מכלול של שיטות שתכליתן היא גידול וטיפוח צמחים מסוגים שונים, במרבית המקרים לצורכי נוי אך לעיתים גם לשם מאכל.
המונח יכול להתייחס לאחזקת גינה בקנה מידה קטן כגינה פרטית בחצר בית ועד לגנים ציבוריים הנפרשים על שטח נרחב.
תכנון ועיצוב גנים היה לאמנות פופולרית בעיקר ביפן, צרפת ואנגליה, בהן גם פותחו גישות וסגנונות של אדריכלות נוף המכונים "גן יפני", "גן צרפתי" ו"גן אנגלי".
הגינון יכול להיעשות הן כמקצוע, והן כתחביב.
מי שפרנסתו על גינון נקרא גנן.
גננים על פי רוב מטפלים בגינות שאינן בבעלותם.
עבודת הגנן כוללת השקיה, גיזום, ניקוי הגן (בעזרת מטאטא או מפוח עלים), טיפול בעשבים שוטים ושתילת צמחים חדשים.
אנשים שעוסקים בגינון כתחביב בדרך כלל מטפחים גינה פרטית בחצר ביתם, עציצים על גג או במרפסת וכדומה.
העיסוק בגינון כתחביב מאפשר רמות התמחות רבות, ויש אף המקימים חממות פרטיות הכוללות מערכות לבקרת תנאי הסביבה לטיפוח הצמחים.
בישראל כולל ענף הגינון בעלי מקצוע ושירותים כמו גננים, משתלות יצרניות, משתלות מכירה, קבלני גינון, אדריכלי נוף, עובדי מחלקות גינון ברשויות ובמוסדות ציבור ועוד.
גינוגנזה (Gynogenesis – השראת נקבות) היא רביית בתולים המחייבת נוכחות תא זרע, המעורר את תהליך ההפריה אך אינו משתתף ואינו מעביר את המידע הגנטי שהוא נושא.
הצאצאים נושאים מידע גנטי שמקורו באם בלבד (בדרך כלל).
המושג הוא גם שם כולל לסדרת מניפולציות גנטיות כרומוזומליות.
המבוצעות בתאי רבייה של בעלי חיים במטרה לעודד יצירת זיגוטות נקביות בלבד והומוזיגוטיות לחלוטין או ברמה גבוהה מאוד.
הטכניקה מבוצעת בעיקר בדגים, לצורכי מסחר ומחקר.
קיימות שתי טכניקות גינוגנזה – מיוטית (2PB) ומיטוטית (EM), הנבדלות זו מזו בשלב הטיפול בביצית.
שתי הטכניקות מתחילות בהקרנת תאי זרע ב-UV, בקרני גמא או בקרני X, להריסת המטען הגנטי שנושא תא הזרע.
בשלב הבא מבוצעת הפריה מלאכותית בין תא הזרע המטופל לביצית הנמצאת לפני פליטת הגופיף הקוטבי השני בשלב מיוזה2, ונושאת מטען גנטי של 2n.
חשיפת הביצית לאחר ההפריה לשוק מוקדם (Early Shocking) באמצעות חום, קור או לחץ תוביל לעיכוב ואי פליטת הגופיף הקוטבי השני תוביל ליצירת ביצית מופרית הנושאת 2n כרומוזומים ממקור אימהי בלבד.
משלב זה החלוקה המיטוטית הרגילה של הזיגוטה אינה מופרעת.
דור הצאצאים יהיה מורכב כולו מנקבות בלבד, הומוזיגוטיות ברובן, אך קיימת דרגה מסוימת של הטרוזיגוטיות כתוצאה משחלוף הכרומוזומים בביצית בשלב מיוזה1.
פליטת הגופיף הקוטבי השני מהביצית לאחר ההפריה תוביל ליצירת ביצית מופרית עם n כרומוזומים.
לאחר הכפלת הכרומוזומים, בשלב המטאפאזה של החלוקה המיטוטית הראשונה של הזיגוטה, חשיפת הביצית לשוֹק מאוחר (Late Shocking) באמצעות חום או לחץ תביא להשהיה בחלוקת הביצית המופרית.
הזיגוטה המתקבלת היא בעלת 2n כרומוזומים ממקור אימהי בלבד.
דור הצאצאים יהיה מורכב כולו מנקבות בלבד, הומוזיגוטיות לחלוטין וזהות זו לזו.
יצירת דור בנות המורכב אך ורק מנקבות, בעלות קרבה גנטית גבוהה במיוחד, יצירת סחף גנטי חיובי באוכלוסיות גדולות (למשל דגי נוי ומאכל) להגברת הופעת תכונות מבוקשות, אחוזי השחלוף בגינוגנזה מיוטית משמשים כלי למיפוי גנטי.
גינון טיפולי הוא שיטת טיפול העושה שימוש בצמחים ובפעילויות הקשורות לגינון לשם שיפור ברווחתו הפיזית והנפשית של האדם.
הגינון הטיפולי מתאים לקשת רחבה של אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים ונותן מענה להיבטים חברתיים, נפשיים, פיזיים, רגשיים והתנהגותיים.
העדות הראשונה לגינון בהקשר טיפולי היא מימי מצרים העתיקה.
בכתבים עתיקים נמצאו המלצות מטעם הרופאים של חצר המלוכה לקיים טיולים בגני הארמון לשיפור המצב הרגשי.
עדויות נוספות לשימוש בעבודה בגינה כחלק מתוכנית הטיפול קיימות החל מסוף המאה ה-18.
בבריטניה בנג'מין ראש (Benjamin Rush) שעבד במוסד פסיכיאטרי נתן מקום משמעותי לעבודה בגינה כחלק מחיי היום יום עבור מטופליו.
בשנת 1806, החלו גם בספרד צוותים מטפלים בבתי חולים פסיכיאטרים להדגיש את השימוש בחקלאות ובגננות בתוכניות הטיפול שלהם.
בשנת 1817, עם הקמתו של המוסד הפסיכיאטרי הפרטי הראשון בארצות הברית, בפילדלפיה, הייתה התייחסות משמעותית בתכנון ובהקמת בית החולים כך שהקשר בין המטופלים לצומח יהיה משמעות יותר גם בהיבט האסתטי וגם ביצירת מרחבים לעבודה אקטיבית בגינון כחלק משגרת חיים במוסד.
בשנת 1899 תוארה גרייה באמצעות עבודה עם צמחים כמקדמת למידה אצל ילדים עם מגבלות מנטליות.
במלחמת העולם השנייה פעילויות גינון הפכו מפעילויות פנאי לכלי טיפולי לא רק בהיבט התעסוקתי אלא גם לצורך החלמה רגשית ונפשית.
בשנת 1917 המחלקה לריפוי בעיסוק בבית החולים "Bloomingdale" בניו יורק הציעה הכשרה בחקלאות המיועדת למטפלים מוסמכים.
שנתיים לאחר מכן בשנת 1919, טיפול באמצעות גינון קיבל תוקף נוסף כאשר הוקמה קרן מנינגר (Meninger Foundation) לקידום טיפול ושיקום במדינת קנזס.
מיומה הראשון היוו גננות ולימודי טבע חלק בלתי נפרד מפעילותה.
בשנת 1936 נוסד ארגון המרפאים בעיסוק באנגליה.
הארגון הכיר רשמית בשימוש בגינון ובחקלאות כטיפול ספציפי לבעלי מוגבלויות מנטליות ופיזיות.
צעד חשוב נוסף התרחש בשנת 1942 כאשר נפתח, לראשונה במסגרת אקדמית, קורס בחקלאות במסגרת לימודים לתואר ראשון בריפוי בעיסוק.
בשנת 1978 הוקם הארגון המקצועי הבריטי אשר נקרא Thrive.
בשנת 1990 הוקם בארצות הברית גוף שתרם לקידום המקצוע בשם "The People-Plant Council".
פעילותו התמקדה בהרחבת המחקר בנושא הקשר בין האדם לצומח, השפעת סביבת הטבע על האדם המודרני ועוד.
עבודת המחקר שנעשתה במסגרת גוף זה ובתמיכתו יצרה ביסוס מדעי המחזק את התוקף של השימוש בגננות בצמחים לצורכי שיקום ולטיפול.
ב-1993 נפתח לראשונה באנגליה מסלול לימודים אקדמי בגינון טיפולי.
בארץ נעשה ניסיון ראשון בשנות השישים לשלב אוכלוסייה של צעירים עם פיגור שכלי בעבודות חקלאיות במושבים.
הניסיון לווה ותועד בחוברות של אקי"ם בשנת 1969 על ידי ד"ר ע.
חיגר, מרבית הרשמים הם חווייתיים.
עבודת המחקר הראשונה בתחום נכתבה על ידי שמואל בן נפתלי בשנת 1974, במסגרת לימודי גאוגרפיה באוניברסיטת חיפה, בהנחית הפסיכולוגית והפרטיזנית ויטקה קובנר מקיבוץ עין החורש.
עם השנים קמו חוות חקלאיות למטרות חינוך והכשרה ובאופן טבעי כמעט מיומן הראשון הן היוו מענה גם לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים.
תוכנית הכשרה ראשונה בתחום החלה לפעול ב-1991 על ידי תמר לוסטיג ב-1998 יסדו ד"ר אליעזר שנהב, מיכל לייבוביץ, עופרה אוסטין ואריק מנדלבאום את הארגון הישראלי לגינון טיפולי, הכנס הראשון נערך ב-13 ביולי 1998 ב.
בשנת 2005 הפך הארגון לעמותה רשומה - "אדם צומח", העמותה הישראלית לקידום מעמד מקצוע הגינון הטיפולי בישראל.
עמותה זו היא ארגון הגג של העוסקים בגינון טיפולי בארץ והיא מקיימת כנסים, פעילויות להעשרה מקצועית וחותרת להכרה ציבורית וממשלתית.
כיום קיימים בארץ מספר מסלולי הכשרה מקצועית בגינון טיפולי, בהיקף ודגשים שונים.
תוכניות של גינון טיפולי באוריינטציה של חינוך, שיקום וטיפול ניתן למצוא בישראל במגוון רב של מוסדות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, כגון: בתי חולים שיקומיים, גנים ובתי ספר לחינוך מיוחד, לקויות למידה ו-ADHD, ארגונים ומוסדות לאנשים בעלי פיגור שכלי, אוטיזם, פגועי נפש, בתי אבות, מועדונים לקשיש ועוד.
גינדי החזקות בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת ביזום, תכנון, פיתוח ובהקמה של בנייני מגורים ושכונות בעיקר במרכז הארץ.
החברה הוקמה בשנת 2000 ובמרוצת השנים פיתחה, יזמה ובנתה מגוון רב של פרויקטים.
החברה כוללת אחת עשרה חברות-בת המנהלות פרויקטים בתחום הנדל"ן בהיקף של כ-7,550 דירות בפריסה ארצית (נכון ל-2015), לרבות בתל אביב, רמת גן, פתח תקווה, הרצליה, ראשון לציון, נס ציונה, רעננה, נתניה, שוהם, כפר יונה, קריית גת ורמת השרון.
החברה היא בבעלותם ותחת ניהולם של עו"ד ליטל גינדי-מטלון, רו"ח אבי גינדי, עו"ד גיא גינדי, רו"ח רועי גינדי ורו"ח מנחם גינדי, כולם ילדיו של יגאל גינדי.
בין היתר, בנתה החברה את מגדלי שרונה ושרונה מרקט בדרום הקריה, מגדל G תל אביב, גינדי הייטס ברמת גן ועוד.
בשנת 2016 בנתה גינדי החזקות את 'כרמי גת' בקריית גת, בו נמכרו כ-1,133 דירות, את מגדל OAK ברמת השרון, GL גינדי בלמד החדשה תל אביב, כרמי השרון בכפר יונה עם 320 דירות וקרית האמנים מצליח במסגרת פרויקט מחיר למשתכן.
באוקטובר 2019 מכרה החברה את מתחם שרונה מרקט, מלבד החניון במתחם, לחברות ביג ומגה אור בתמורה ל-160 מיליון שקל.
במאי 2023 פורסם כי חברת דניה סיבוס תשמש כקבלן בפרויקט רמת אפעל, במזרח רמת גן, של חברת גינדי תמורת סכום של כ-600 מיליון ש"ח.
הפרויקט כולל הקמה של כ-470 יחידות דיור במצטבר, 4 מבני משרדים, שטחי מסחר וחניונים תת-קרקעיים.
במאי 2024 פתחה החברה במסע שיווק לפרויקט הדגל Love בשכונת גליל ים בהרצליה.
הפרויקט משתרע על השטח המרכזי בשכונה עם מעל 500 דירות מיוחדות.
גינאה ביסאו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
איש מהספורטאים שייצגו אותה במשחקים לא הגיע להישג משמעותי.
גינאה ביסאו מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הוועד האולימפי של גינאה ביסאו הוקם ב-1992 והוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1995.
גינאה המשוונית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
הישגיהם של הספורטאים מגינאה המשוונית היו נמוכים למדי, ועד כה, איש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
למעשה, הספורטאי המזוהה ביותר עם המשלחת של גינאה המשוונית, השחיין אריק מוסמבאני, מוכר דווקא בשל הישגיו הנמוכים.
מוסמבאני התחרה במשחה ל-100 מטר חופשי באולימפיאדת סידני (2000), ומשך את תשומת הלב העולמית לאחר שסיים בתוצאה 1:52.72 דקות, זמן איטי כמעט פי שניים וחצי משיא העולם.
גינאה המשוונית מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
גינאה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא נעדרה משתי האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
גינאה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לאורך השנים היו הישגיהם של הספורטאים הגינאים נמוכים, ועד כה, איש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
טריטוריית גינאה החדשה היה השם שניתן לטריטוריה בחלק הצפון-מזרחי של האי גינאה החדשה והאיים הסמוכים, בין השנים 1920 ו-1949, אז הייתה הטריטוריה תחת שלטון אוסטרלי כחלק ממנדט חבר הלאומים.
החלק הדרום-מזרחי של גינאה החדשה, שנקרא טריטוריית פפואה היה חלק נפרד מהקולוניה האוסטרלית עד 1949.
המנדט האוסטרלי התבסס על מה שהיה לפני כן גינאה החדשה הגרמנית שנכבשה מידי האימפריה הגרמנית ב-1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רובה של טריטוריית גינאה החדשה נכבש על ידי האימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה והעיירה רבאול הייתה לבסיס הראשי של היפנים באזור.
ב-1949, בהתאם לחוק השלטון הארעי של פפואה גינאה החדשה, אוחדו טריטוריית גינאה החדשה וטריטוריית פפואה ליחידה מנהלתית אחת שנקראה טריטוריית פפואה וגינאה החדשה (Territory of Papua and New Guinea).
היא נוהלה תחת משטר נאמנות של האו"ם, וב-1975 הפכה הטריטוריה למדינה עצמאית בשם פפואה גינאה החדשה.
המונח גינון יובשני , הנקרא גם 'גינון חסכוני' או 'גינון קְסֶרי', מתייחס לגינון ועיצוב נוף המקטין או מבטל את הצורך בהשקיה מלאכותית.
סוג גינון כזה מקודם במקומות עם זמינות מעטה של מים מתוקים וצובר פופולריות עם שינוי האקלים ברחבי העולם.
המונח באנגלית הגיע לידי שימוש לאחר העלאת המודעות לחיסכון במים בעיר דנוור בארצות הברית.
בגן הבוטני של אותה העיר הוקמה גם תצוגת גינון יובשני בשנת 1988.
צורך מועט או לא קיים בכיסוח דשא.
בהתאמה נכונה של מינים, תכנון נוף וחיפוי קרקע נכונים, ניתן להגיע לניצול יעיל של מי גשמים.
גינות יובשניות ישרדו וילבלבו בזמן הפעלת חוקי בצורת, בעוד גינות בעלות דרישות מים גבוהות יתנוונו.
מחלקת המים של דנוור פרסמה שבעה עקרונות לגינון יובשני נכון:
תכנון מראש – יש ליצור מראש תוכנית לשימוש יעיל של הנוף, תוך התחשבות בתוואי השטח ובמתקנים מתוכננים (דרכים, מדרכות, מדשאות וכו')
טיוב הקרקע – צמחים רבים ירוויחו מהשימוש בקומפוסט, אשר ישפר את יכולת שמירת המים של הקרקע ויתחח אותה.
צמחי מדבר רבים יעדיפו אדמה אבנית או חולית דווקא.
יש להתאים את האדמה לצמחים או את הצמחים לאדמה.
השקיה יעילה – למדשאות השתמשו בממטרות המפזרות טיפות גדולות ולא מערפלות את המים.
ערפל כזה נישא ברוח והמים מתבזבזים.
לעצים שיחים וכיסויי-נוף יש להשתמש בטפטפות.
ההשקיה צריכה להיות עמוקה ולא תכופה, לעידוד העמקת שורשים.
יש לשנות את כמות ההשקיה בהתייחס למזג האוויר.
בחירת צמחים הולמת – אזורים שונים בגינה הם בעלי תנאים שונים של הצללה, לחות ורוח.
יש להתאים את בחירת מיני הצמחים לחלקים השונים.
צמחים עדינים יותר יגיעו לחלקים המוצלים, המקבלים מי נגר רבים יותר.
בחלקים הגבוהים והמוארים יותר יש לשתול צמחים חובבי יובש.
חיפוי קרקע – חיפוי קרקע שומר על קרירות השורשים, מקטין אידוי ומונע גדילת עשבים.
שימוש בחיפוי אורגני מומלץ יותר משימוש אי-אורגני (חצץ, טוף וכו') וחיפוש סיבי (למשל, קוקוס) נחשב לעמיד יותר מחיפוי אורגני אחר (למשל, שבבי עץ).
מדשאה חסכונית – זנים מסוימים של דשא דורשים פחות מים מאחרים.
יש לבחור את הזן הנכון ולהגביל את שטח המדשאה, לחסכון במים.
תחזוקה – כל גינה דורשת תחזוקה.
המדשאות יזדקקו לכיסוח ודישון כל חודש וחצי (הניחו לגזם ליפול).
שיחים ועצים יזדקקו לגיזום, לשם הסרת חומר מת, עידוד פריחה או שליטה בהתפשטות.
רוב החומר שהוסר יוכל לשמש להכנת קומפוסט.
הגן "Dryland Mesa" בגנים הבוטניים של דנוור, מתבסס על "7 העקרונות" של גינון יובשני, וכולל צמחים עמידים לבצורת ואזור צחיח הים התיכון .
ישראל ממוקמת באזור מועט משקעים והגינון המסורתי בה משלב לעיתים מיני צומח העמידים לחום וליובש.
מקורות מיני הצמחים הם לרוב בארץ ישראל עצמה, בדרום אפריקה ובצפון אמריקה.
יש לזכור כי בישראל הבדלי משקעים עצומים בין אזורי אקלים שונים ומה שיאה לגינה יובשנית של החבל הימתיכוני (למשל, הדס), עלול להתגלות כדורשני מדי באקלים מדברי.
רשימה חלקית של צמחים היאים לגינון חסכוני-במים בישראל (החלק הים תיכוני):
סוקולנטים (צמחים בשרניים, לרוב בעלי צורה פשוטה):
משפחת הצבריים: הקקטוסים האמיתיים של העולם החדש.
חלבלובים בשרניים: צמחים הדומים מאוד לקקטוסים ומגיעים בעיקר מדרום אפריקה.
ישנם חלבלובים בשרניים שלא דומים לקקטוסים.
אהלים: צמחים ממשפחת החיעדיים, אשר לרוב צומחים במרבד רב-שנתי צפוף ואהובים בשל פריחתם.
סוגים נפוצים: צלקנית, מלפורה, אהל.
אלוי: מעל מאה מינים של סוקולנטים מאפריקה, אשר הידוע שבהם הוא האלוי האמיתי "אלוורה".
משפחת האגביים: צמחים גדולים, שעליהם מגיעים לעיתים לאורך של יותר ממטר, הדומים לאלוי.
משפחת הקרסוליים: צמחים שרובם נמוכים ומצטיינים בעלים מנוקדים בעלי צורות מעניינות.
יש גם כמה עצים במשפחה.
סוגים נפוצים: קרסולה, רגלנית אפריקנית, ניצנית.
חד-שנתיים חורפיים (כל מחזור החיים מתרחש בעונה הגשומה):
כובע הנזיר – חד-שנתי מדרום אמריקה.
צמח מאוד קל לגידול, עד פולשני.
פשתה גדולת-פרחים – חד-שנתי מצפון אפריקה.
לוע-ארי גדול – חד-שנתי מישראל.
גזניה – עשב רב-שנתי מדרום אפריקה.
פלרגוניום ("גרניום") – סוג גדול של צמחים עמידים ליובש מדרום אפריקה.
ארקטותקה – עשב רב-שנתי מדרום אפריקה.
נר-הלילה החופי – עשב רב-שנתי חובב חולות מצפון אמריקה.
עדעד קנרי – עשב רב-שנתי מצפון אפריקה.
רגלנית אפריקנית – שיח רב-שנתי עמיד ביובש, בשרב ובמליחות מדרום אפריקה.
בוגנוילאה – שיח מדרום אמריקה.
קריסה גדולת פרחים – שיח מדרום אפריקה.
אלת המסטיק – שיח מישראל.
הרדוף הנחלים – שיח מישראל.
ברוש מצוי – עץ בישראל.
חרוב מצוי – עץ בישראל.
אשל – סוג של עצים ושיחים עמידים ליובש ולמלח.
צאלון נאה – עץ ממדגסקר.
אקליפטוס – סוג הכולל מעל מאה מינים של עצים ושיחים שונים מאוד.
חלק גדול מן המינים עמיד ליובש.
ברכיכיטון – סוג מגוון של עצים מאוסטרליה.
תמר – סוג הכולל מספר מינים עמידים ליובש של דקלים.
וושינגטוניה – סוג הכולל מספר מינים עמידים ליובש של דקלים.
גינאה השתתפה לראשונה ב באתונה (2004), והשתתפה מאז בקביעות למעט היעדרות מהמשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012).
במשחקי החורף לא נטלה גינאה חלק מעולם.
המשלחת הראשונה אותה שלחה גאנה למשחקים הפאראלימפים באתונה, כללה ספורטאי בודד, אחמד בארי, שהתחרה בריצת 100 ו-200 מטר (קטגוריה T46).
בארי היה גם הנציג היחיד של המדינה אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) בה התחרה שנית במירוץ ל-200 מטר.
אך בשתי האולימפיאדות לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית.
גִינְגָה (Guinga) הוא כינויו של קרלוש אלתיר דה סואזה למוש אסקובר (Carlos Althier de Souza Lemos Escobar; נולד ב-10 ביוני 1950) הוא מלחין, גיטריסט וזמר ברזילאי.
גינגה נולד במדוריירה (Madureira), שכונה של מעמד הפועלים בריו דה ז'ניירו.
כילד הוא כונה גרינגו בשל צבע עור הלבן, וכינויו "גינגה" נוצר בשל הדרך בה ביטא את המילה.
דודו של גינגה לימד אותו לנגן בגיטרה בגיל אחת עשרה.
גינגה החל להלחין מוזיקה בגיל 14. ב-1967, בגיל 17, הגיע שירו "Sou Só Solidão" (אני רק בודד) לשלב הגמר בפסטיבל הבינלאומי לשירה (Festival Internacional da Canção) שארגנה רשת הטלוויזיה רדה גלובו.
בגיל 26 הוא החל ללמוד גיטרה קלאסית אצל ז'ודסיל דמאסנו (Jodacil Damasceno).
במהלך שנות ה-70 ליווה גינגה זמרים ידועים דוגמת בת קארוואליו (Beth Carvalho) וז'ואאו נוגירה (João Nogueira) והקליט עם זמרי הסמבה ידועים כקרטולה (Cartola) וקלרה נונש (Clara Nunes).
הוא אף החל בכתיבת שירים תוך שיתוף פעולה פורה עם המשורר והליריקן פאולו סזר פיניירו (Paulo Cesar Pinheiro).
שיריהם הוקלטו על ידי אמנים חשובים דוגמת אליס רז'ינה, נלסון גונסלווש (Nelson Gonçalves), מיוושה (Miúcha), קלרה נונש ומישל לגראן.
בתקופה זו החל גינגה בקריירה מקבילה ברפואת שיניים שבה עסק במשך קרוב לשלושים שנים.
קריירת המוזיקה שלו המריאה בשנות ה-90, כאשר איבן לינש (Ivan Lins) וויטור מרטינש (Vitor Martins) הקימו את חברת התקליטים ולאש (Velas) במטרה להוציא לאור את האלבום הראשון של גינגה שבו שירים שהוא כתב יחד עם הפזמונאי אלדיר בלנק (Aldir Blanc).
גינגה ידוע בכך שהוא שואב את השראתו מסוגות מוזיקליות רבות כולל שורו, סמבה, באיאו (baião), פרבו (frevo), מודיניה (modinha), ואלס, פוקסטרוט, בלוז, מוזיקה קלאסית וג'אז.
יצירותיו הן בדרך כלל מורכבות מבחינה הרמונית וקצבית, אבל הן מלודיות ומלאות רגש.
במאי 2012 הופיע גינגה בישראל בלוויית להקת שורולה.
גינדי השקעות בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בייזום, פיתוח, שיווק וניהול של פרויקטים למסחר ולמגורים, קניונים, מרכזים מסחריים, מגדלי יוקרה ושכונות מגורים, בהיקפים של אלפי דירות ומאות אלפי מטרים מרובעים בישראל, ברומניה ובהונגריה.
מפתחת ומחזיקה נדל"ן למגורים ולמסחר בארץ ובעולם.
החברה הוקמה בשנת 2003 על ידי מנור גינדי, אורי לוי ואייל פרידמן, שהם בהתאמה בנו וחתניו של משה גינדי.
איגרות חוב של החברה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד למחיקתן מהמסחר.
פרויקט "גינדי תל אביב" במתחם השוק הסיטונאי לשעבר, בשותפות עם האחים משה ויגאל גינדי ורבוע כחול נדל"ן
"קניון הגבעה" בגבעת שמואל, שנמכר לחברת הביטוח "הראל"
קניון "TLV Fashion" בתל אביב
בדצמבר 2013 קרסו מרפסות בבניין שנבנה על ידי "גינדי השקעות" כיזם ו"אורתם מליבו" כקבלן המבצע.
כתוצאה מכך ביטלו 36 מתוך 38 הרוכשים את הקנייה והקריסה חייבה בדיקה יסודית של הבניין ושל בניין סמוך.
בתביעה שהגישה נגד "אורתם מליבו" העריכה "גינדי השקעות" את נזקיה מהקריסה ב־100 מיליון ש"ח.
באפריל 2019 מכרה גינדי את חברת הפינוי בינוי שלה, כאשר בין הפרויקטים שלה הם: פינוי בינוי מתחם הצעירים, פינוי בינוי בגבעתיים ופינוי חניון בתל אביב תמורת 55 מיליון ש"ח.
גִינוֹוָאן (ביפנית: 宜野湾市) היא עיר במחוז אוקינאווה, יפן.
בשנת 2024 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-100,319 תושבים, עם 47,490 בתי אב וצפיפות אוכלוסייה של 5,142 אדם לקילומטר רבוע.
השטח הכולל של העיר הוא 19.51 קילומטר רבוע.
העיר גובלת בערים צ'טאן ממערב, אוקינאווה סיטי מצפון, יוראסוי מדרום ונישיהארה ממזרח.
מחוז גינוואן שעל בסיסו הוקמה העיר, נוסד בשנת 1671, על ידי איחוד של 14 כפרים ממחוזות: יוראסוי (Urasoe), נאקאגוסקו (Nakagusuku) וצ'טאן (Chatan).
לאחר סיום הפיאודליזם ב-1879, הפך המחוז למרכז פוליטי, כלכלי וחינוכי לאחר שהוקמו בו מרכזי ממשל.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה העיר קשות, ומחנה פליטים הוקם בחלקה של העיר שלא נפגע - אזור נודאקה (Nodake).
אזור זה הפך למרכזו של שיקום העיר לאחר המלחמה.
מצד שני, חלקים גדולים של העיר הופקעו על ידי הצבא האמריקאי, מחזקים את מעמדה של העיר כבסיס אמריקאי, כאשר עד היום נמצא במרכזה בסיס מרכזי של חיל הנחתים.
העיר למעשה אוחדה מחדש ב-1 ביולי 1962 והיא מנוהלת על ידי חבר נבחרים המורכב מ-28 אנשים.
לגינוואן שני מוקדי משיכה לתיירים והם הריסות מבצרים שהושמדו כליל במלחמת העולם השנייה.
גינה קהילתית היא גינה ציבורית המתוחזקת בהתנדבות על-ידי קהילה ולמענה, ובה בדרך כלל מתבצעות עבודות נוי, חקלאות ומתקיימים מפגשים קהילתיים.
לכל גינה יש שימושים המתאימים למתנדבים הפעילים בה.
גינות קהילתיות עשוית לחזק קשרים בין התושבים ולסייע לקידום ערכים של אזרחות פעילה וטיפוח הסביבה, באמצעות יצירת מסגרת לפעילות משותפת בין אנשים.
גינות קהילתיות שכיחות באזורים עירוניים בהם קיים מחסור בקרקע וצומח.
ברוב המקרים הגינה הקהילתית מוקמת, מנוהלת ומתוחזקת על-ידי מתנדבים מן הקהילה, לפעמים בסיוע צוות מקצועי או רכז (חיצוני או תושב פעיל).
לרוב הגינה תפעל באישור וגם בשיתוף הרשות המקומית, אך קיימות גם גינות קהילתיות שאינן קשורות לגופים ממסדיים.
גינות קהילתיות עונות על צרכים שונים ומגוונים:
מקום מפגש קהילתי ואמצעי לחיזוק הקשרים בקהילה באמצעות מפגש בין אנשים בגילאים שונים ורקעים שונים ויצירת הזדמנות להכיר את שכניהם, להתיידד אתם ולעבוד יחד.
ערך נוסף בגינות הקהילתיות הוא קידום איכות סביבה ושיפור האקולוגיה העירונית.
בקהילות של תושבים חסרי אמצעים, גינות קהילתיות יכולות להיות מקור למזון עצמי טרי ואורגני ולחזק את הביטחון התזונתי של הקהילה העירונית.
הגינות מאפשרות לימוד והתנסות בגננות פרמקלצ'ר, מקום להכנה ולצריכה של קומפוסט (זבל אורגני).
הגינון הקהילתי יכול לסייע בהתמודדות עם שתי מגמות של ניכור: האחת - ניכור כלפי אנשים אחרים, והשנייה - ניכור וזרות כלפי מקורות המזון.
מחקרים מצאו כי קהילות פעילות חוות כמות נמוכה יותר של פשיעה ושל ונדליזם.
לגינות קהילתיות יש מגוון רחב של תועלות חברתיות הן למשתתפים בפעילות בגינה והן לשכנים או ליישוב בו נמצאת הגינה הקהילתית.
התועלות כוללות מקום לפעילות חברתית, חיזוק קשרי הקהילה, העצמה קהילתית, מקום לפעילות ייעודית לאוכלוסיות עם צרכים שונים (למשל קשישים ונוער בסיכון) צמצום פשיעה, הקטנת פערים, שיפור הבריאות הפיזית והנפשית, עליית ערך נכסים סביב הגינה, משיכת עסקים וחיזוק התיירות.
לדעת חלק מהחוקרים, התפקוד החשוב ביותר של הגינה הקהילתית הוא היותה זירה ואמצעי לחיזוק הקהילה ומפגש בלתי אמצעי עם אוכלוסיות שונות.
היא מציעה מקום בו אפשר ליצור קשר עם אנשים אחרים.
הקשר יכול להיות בצורה פעילה, כמו תכנון משותף, טיפוח הגינה ביחד, שיחה, משחק וכו' או פעילות סבילה של התבוננות בפעילות של אחרים, צפייה במופע, אירוע וכו'.
מאפיין מרכזי של מפגשים בגינות קהילתיות הוא הספונטניות שלהם, יחד עם היבט של רוגע הנובע מהסביבה הירוקה והשקטה יחסית.
המונח מרחב בר הגנה נטבע על ידי אוסקר ניומן ואחרים לציין סביבה שמתוכננת על מנת להקטין את תחושת הניכור של התושבים אליה.
תכנון מסוג זה יוצר תפיסת בעלות של התושבים גם על המרחב הציבורי וכתוצאה מכך נוצרת אווירה שבה "זרים" או "פולשים" בולטים לעין.
גינה קהילתית היא אחד האמצעים לבניית מרחב בר הגנה.
גינה קהילתית פעילה מגבירה את תחושת הביטחון בכך שאזור מוזנח בשכונה הופך למקום נעים ומזמין והפעילות בגינה מגבירה את הקשרים בין האנשים והם דואגים האחד לשני ולוקחים חלק יותר פעיל בדאגה למרחב הציבורי.
הגינה הקהילתית מאפשרת יצירת קשרים בין אנשים ומפגשים בלתי אמצעיים.
קשישים, בעלי מוגבלויות ואחרים שיש להם פעילות מעטה יחסית מחוץ לבית נהנים בגינה קהילתית מפעילות שהיא יצרנית, מחזקת את הבריאות הנפשית והפיזית ומאפשרת סביבת אנשים נוספים.
תנאי חשוב להצלחת תפקודה של הגינה הקהילתית הוא הנגישות שלה (כולל נגישות לנכים או לקשישים).
ההנגשה כוללת הצללה, מקומות ישיבה שמאפשרים תצפית נוחה על מקומות מעניינים בגינה, וכן נקודות המעודדות משחק (מתקני שעשועים לילדים, שח על הרצפה וכו').
לגינון קהילתי ישנם גם עקרונות אקולוגיים הכוללים שתילת צמחייה מקומית, חיסכון במים ושמירה על מגוון המינים הן מהצומח והן מהחי.
הטיפול בגינה מבוסס על חומרים ידידותיים לסביבה, ללא שימוש בחומרי דישון המיוצרים מכימיקלים וכן ייצור דשן מהפסולת האורגנית שמצטברת בגינה.
גינות קהילתיות משמרות שטחים פתוחים בעיר וחלק מהגינות הוקמו בשטחים עירוניים שהיו מוזנחים והפכו לגינות לרווחת התושבים.
בחלק מהגינות הקהילתיות מתקיימים גם לימוד פרמקלצ'ר וסדנאות הרצאות והקרנות סרטים הקשורים לעולם הקיימות.
הכרות עם צמחים ועם בעלי חיים.
כבר במאה ה-19 היו מתכנני הערים מודעים לבעיית הצפיפות בשכונות המגורים של הערים הגדולות - במיוחד בשיכוני מעמד הפועלים - ובהיעדר שטחים ירוקים לפעילויות נופש ופנאי.
בשנת 1887 חוקק הפרלמנט הבריטי את ה-Allotment Act - חוק שחייב את הרשויות המקומיות להקצות חלקות אדמה קטנות למשפחות באזורים לא בנויים בתוך העיר או בשולי העיר עבור גינות ירק.
ההיגיון מאחורי החוק היה שהיציאה מהשיכון הצפוף לשטח ירוק חשוב ליצירת סביבה אנושית בריאה שתפחית עם הזמן את תלות המשפחות ברשויות הרווחה.
בעשור האחרון של המאה ה-19, בעידוד הרשויות המקומיות, התפתחו בארצות הברית גינות הירק שבאו להעשיר את תפריט המשפחות העניות.
בשנת 1894 כמעט אלף משפחות בדטרויט - מישיגן, החלו לגדל על אדמות העירייה תפוח אדמה, שעועית ולפת.
תוכנית העירייה יצרה תקווה בקרב המובטלים, החזירה להם את הכבוד העצמי, חשפה אותם לפעילות פיזית באוויר הצח וגם עזרה לחסוך בהוצאות המשפחה עבור מזון.
תועלת נוספת חשובה לא פחות הייתה שהגינות הקהילתיות אפשרו לתושבים לחבור איש אל רעהו ולרקום יחסי שכנות וקהילה.
בקנדה עודדה חברת הרכבות Canadian Pacific Railways את תושבי הערים לעבד גינות בסמוך למסילות הברזל בקטעים שבתוך הערים וליד תחנות הרכבת.
המטרה הייתה אומנם טיפוח סביבת-התחנות ותוואי מסילות הברזל אבל גם כאן, בדומה לארצות הברית ולבריטניה, נצפו אותן תועלות לפרט ולקהילה.
גינות קהילתיות התפתחו בכל רחבי באירופה ובזמן מלחמות הפכו לאמצעי לבניית לכידות לאומית.
במלחמת העולם השנייה סבלו משפחות עירוניות רבות מתת-תזונה והגינות הקהילתיות נתנו לחלקן מענה למצוקת הרעב בעיר.
בשנת 1944 עסקו כעשרים מיליון אזרחים בארצות הברית בגידול פירות וירקות על חלקות השייכות לרשויות המקומיות.
במחצית השנייה של המאה ה – 20 עם תחילת עידן השפע הכלכלי בארצות המערב חל כרסום בתופעת הגינון הקהילתי בכל העולם.
המיתון של שנות ה-70 וה-80 העלה מחדש את יתרונות הגינה הקהילתית ככלי לטיפוח הפרט, הקהילה והסביבה העירונית - כמענה לחלק מבעיות החברה המתועשת העירונית.
בין המדינות בהן קיימת כיום פעילות אינטנסיבית בתחום הגינות הקהילתיות ניתן למנות את ספרד, בריטניה, ארצות הברית וטאיוואן.
הגינה הקהילתית הראשונה בישראל הוקמה בנווה צדק בשנת 1983, בקרן הרחובות שלוש ושטיין, ביזמת דוד הירש, תושב השכונה דאז.
השטח עליו הוקמה הגינה שימש עד אותה עת כאתר מאולתר לשפיכת פסולת והקמת הגינה נועדה, בין היתר, להסיר מפגע זה.
מטרה נוספת הייתה לספק לתושבי השכונה, שהייתה דלה מאוד בצמחייה, ריאה ירוקה ומקום מפגש והתכנסות.
הקמת הגינה נעשתה ללא תאום עם הרשויות ועקב כך היה קיים חשש לשרידותה.
חשש זה הוסר לאחר שבשנת 1993 הכירה עיריית תל אביב בגינה כגינה ציבורית ומאז העירייה היא שמתחזקת אותה.
בשנות ה-90 יזם סניף ירושלים של החברה להגנת הטבע הקמת גינה קהילתית בשכונת בקעה, בשיתוף עיריית ירושלים והמנהל הקהילתי.
ההחלטה לאמץ את המודל הקיים בארצות מערביות רבות נבעה מההנחה שאין ערובה ששטחים המוגדרים כשטחים ירוקים לטובת הציבור אכן יישארו כאלה; ישנם היום שטחים ציבוריים רבים שאינם משמשים את הציבור וחלקם אף מהווים מפגע סביבתי.
יש הטוענים שכדי להפוך שטח ירוק מוזנח לגן לשימוש הקהילה דרושים מאות אלפי שקלים.
תלות בתקציבים בסדר גודל כזה, מקטין את היכולת לשמור על שטחים ירוקים בעיר.
למעשה, כדי להפוך שטח ירוק מוזנח לשטח נקי מפסולת, עם מערכת השקיה, עצים ושיחים רב שנתיים וכמה ספסלים לשירות הקהילה די בסכומים הנעים בין עשרת אלפים לכמה עשרות אלפי שקלים, תלוי בגודל השטח ובצורכי הקהילה.
תמיד ניתן לשדרג את הגן בעתיד.
במרוצת השנים התפתחה מאוד המודעות ליתרונות הרבים שמביאות עמן הגינות הקהילתיות לקהילה ולפרט וכיום קיימות מאות גינות פעילות ברחבי המדינה, ברוב המקרים בתמיכת ובעידוד הרשויות.
בנוסף - ישנן גינות עירוניות עם "חלקות פרטיות" המשמשות גם לגידול תבלינים או ירקות ופירות.
גינון אנכי (נקרא גם: גינון ורטיקלי) הוא גינון במישור ניצב לקרקע, או ניצב בקירוב.
משמע, גינון באופן בו צמחים יכולים לגדול זה מעל זה ולא זה לצד זה, בניגוד לגינון המקובל המקביל למישור הקרקע.
הרעיון של גינון אנכי קיים לפחות מאז הגנים התלויים בבבל.
כיום, גינון אנכי נפוץ באזור עירוניים, בהם השטח הפנוי לגינה או לחקלאות הוא מוגבל.
במקרים אחרים, תפקיד הצמחים הוא לקשט קיר התומך בהם.
בנוסף, ישנן טכניקות שונות לניצול יעיל של מים על ידי הזרמתם מצמח לצמח, כאשר הצמחים ממוקמים זה מעל זה.
המונח "גינון אנכי" הוטבע על ידי גילברט אליס ביילי בשנת 1915 בספרו "Vertical Farming".
המשמעות הנוכחית של המושג שונה: ביילי כתב על גינון תת-קרקעי, והמושג היום מתייחס לגינון בבנייני מגורים עם שימוש באור טבעי.
ישנן מערכות הידרופוניות שמאפשרות גידול צמחים זה מעל זה.
מערכות כאלה ניתנות לבנייה עצמית, או שניתן לרכוש אותן מוכנות.
גינאה החדשה הגרמנית הייתה הטריטוריה הראשונה באימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
החלק היבשתי של גינאה החדשה הגרמנית ואיי ביסמרק הם כיום חלק מפפואה גינאה החדשה.
החלק היבשתי נקרא "ארץ הקייזר וילהלם" (Kaiser-Wilhelmsland).
בנוסף הארכיפלג של איי ביסמרק, "פומרניה החדשה" (Neu-Pommern, כיום איי בריטניה החדשה) ו-"מקלנבורג החדשה" (Neu-Mecklenburg, כיום איי אירלנד החדשה).
שטחה הכולל של המושבה היה 249,500 קמ"ר.
בסוף שנות השבעים ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 השפיעו חוגי ימין לאומנים על הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק לפתוח במדיניות התפשטות קולוניאלית.
אזור זה היה אחד היעדים של מצדדי ההתפשטות הקולוניאלית הגרמנית והוקמה חברה בשם "חברת גינאה החדשה הגרמנית" (Deutsche Neuguinea-Compagnie).
ב-3 בנובמבר 1884 הונף הדגל הגרמני על השטח הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל האיים הסובבים.
החלק הדרום-מזרחי היה בשליטה בריטית (מאוחר יותר עם איחוד אוסטרליה ב-1901 הועבר לשלטונה של אוסטרליה) והחלק המערבי של האי היה בשליטה הולנדית.