tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקבוצות מסוימות קיים עיסוק בתורת הנסתר, אמונה בכישוף המתופעל באמצעות טקס או פולחן שטני, והעצמת הפרט.
מקובלים: צורת הפנטגרם ההפוך, צלב הפוך והמספר 666. סמלים אלו מזוהים כיום בעיקר עם כת השטן, אך נעשה בהם שימוש נרחב גם בתרבות המטאל (שלעיתים אף שטנית גם היא, כמו במקרה של רוב להקות הבלאק מטאל).
מקורו של הסמל הראשון, הפנטגרם (בגלגוליו השונים), אינו קשור לעבודת השטן.
עם זאת, בספר "הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה" קובע אליפז לוי כי פנטגרם עם החוד למעלה מסמל את הטוב, ואילו פנטגרם עם החוד למטה מסמל את הרוע.
ארבע הפינות האחרות, על פי לוי, מסמלות את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים.
מקורו של המספר 666 כסמל השטן הוא חזון יוחנן בברית החדשה, אשר מציג מספר זה כ"מספרה של החיה" או "מספרה של הבהמה".
שמותיו הנוספים של השטן ודמויות דומות אליו
דיאבלו (diabolus לטינית, מיוונית diabolos = להשליך לצד השני, מכאן באנגלית Devil)
"בעל זבוב", בהשפעת האל הכנעני בעל זבוב
שטיפת מוח היא מונח שמתאר שליטה על התנהגותו ופעולותיו של אדם בניגוד לרצונו, על ידי עיצוב בכפייה של תפיסת המציאות שלו, אמונותיו, שיפוטו, או חינוכו מחדש תחת כפייה.
במקרים קיצוניים, שטיפת מוח עשויה להוביל לשינוי מהותי של מערכת אמונותיו, עמדותיו והתנהגותו של אדם, כך שזהותו משתנה כליל.
במקרים פחות קיצוניים ניתן לראות בשטיפת מוח כפייה לראות חלק מהמציאות באופן שונה, למטרת ביצוע פעולה אותה לא היה מבצע אותו אדם מרצונו החופשי.
שטיפת מוח עושה שימוש בעינויים, היפנוזה, סמים פסיכואקטיביים ומניפולציות פסיכולוגיות, תוך דריסת תפישת עולמו הקודמת של האדם.
בהקשרים מסוימים ניתן להתבונן בשטיפת מוח בתור גרסה חודרנית ותוקפנית ביותר של אינדוקטרינציה.
על אף הפרסום הרב שניתן ל"שטיפת מוח" ככלי לשינוי תודעה בידי מדינות או גופים פוליטיים אחרים, ממחקרים שנעשו ב"שטופי מוח" שבויים התברר כי השפעת השינוי האידאולוגי הרצוי התפוגגה במהירות אחרי שחרורם מהשבי.
לתאוריה העומדת ביסוד הניסיונות ל"שטיפת מוח" אין יסוד מדעי מבוסס.
על פי דיווחו של מרקו פולו השתמשו החששיון בשטיפת מוח, בה סיממו את המתנקש המיועד, הביאו לו עינוגים שונים ואז הבטיחו לו את אותו גן עדן אם יבצע משימת התאבדות.
המונח "שטיפת מוח" הומצא מאות שנים לאחר מכן: מקורו במושג הסיני צִ'י נָאוֹ (洗脑) שפירושו "לשטוף את המוח".
הניסיון המתועד הראשון ל"שטיפת מוח" ננקט על ידי הקומוניסטים בסין במסגרת מה שכינו "בנייה מחדש" (改造) של צורות החשיבה הפיאודליות, כביכול, ששררו אצל סינים בתקופות שלפני המהפכה הקומוניסטית בסין.
המונח זכה לתפוצה רחבה לאחר שבמהלך מלחמת קוריאה בשנות החמישים של המאה העשרים דווח על מספר רב של שבויים אמריקניים, שאימצו את הרעיון הקומוניסטי אחרי שעונו בעת שביים בשיטות כמו מניעת שינה.
מטרתם העיקרית של הסינים הייתה להקטין את מספר השומרים הנדרש כדי להשגיח על השבויים.
החל מאמצע המאה ה־20 מספר מדינות אסייתיות קומוניסטיות, או בעלות זיקה קומוניסטית, החלו להפעיל מחנות חינוך מחדש.
באופן מוצהר מחנות אלו משמשים למטרות שונות כמו חינוך או מלחמה בטרור, אולם יש בין הנציגים של השוהים במחנות כאלו הרואים בכך ניסיון לשטיפת מוח.
לאלו מביניהם שיש הבנות מעורפלות, עמדות שליליות או אפילו תחושות של התנגדות...
יש להמשיך חינוך לטרנספורמציה כדי להבטיח שהתוצאות יושגו".
למעלה ממיליון אויגורים שהו במחנות אלו.
בשנת 1975, בתום מלחמת וייטנאם, נשלחו הגברים של דרום וייטנאם למחנות חינוך מחדש על מנת "ללמוד על דרכי הממשלה החדשה".
נאמר לגברים שהשהות במתקן עתידה להימשך לכל היותר שבועיים, אולם בפועל רבים מהם מצאו עצמם שם במשך שנים.
המטרה המוצהרת אמנם הייתה עיצוב מחדש של ערכיהם של השוהים במחנה, אולם על פי עדויות ניצולים, מטרה זו נזנחה בפועל ועל פניה עסקו השוהים במחנה בעבודות בכפייה.
גם בקוריאה הצפונית המצב דומה, כאשר מחנות חינוך מחדש משמשים בפועל כמחנות לעבודות כפייה עבור אלו שביצעו, על פי רשויות החוק, פעולות "נגד המדינה", וכן לעיתים גם בני משפחתם הקרובה עד מרחק של 2 דורות.
נראה שאם בתחילה רעיון שטיפת המוח היה מרכזי בתכנון מחנות אלו, הרי שלפחות בחלק מהמקרים מדובר בשיקול שולי בלבד, אם בכלל.
מחנות אלו בדרך כלל מנוהלים בסודיות רבה, והמידע על המתרחש בקרבם חלקי ביותר.
בשנת 2021 פורסמה לראשונה לתקשורת תמונת לוויין מתוך מחנה חינוך מחדש בקוריאה הצפונית, וזהו תיעוד ויזואלי ראשון מסוגו.
עמידות שטיפת המוח לאורך זמן
טענות לשימוש בטכניקות של "שטיפת מוח" או דומות להן הושמעו גם ביחס לכתות דתיות שונות, ובמיוחד באשר לשימוש בחזרה אינסופית על עקרונות מסוימים במשך זמן רב, הגבלת נגישות למידע, מניעת שינה וכדומה.
עם זאת, מחקרים שונים שבוצעו לא הצליחו לאשר את הטיעון שקיימת שיטה יעילה ל"שטיפת מוח" או שינוי תודעתי מתמשך.
למעשה, רוב הממצאים מורים על כך שהשינוי הניתן להשגה באמצעות טכניקות אלו אינו יכול לעמוד בפני עצמו למשך פרק זמן ארוך ונדרשת "תמיכה" באמצעות אינדוקטרינציה מתמדת, שינוי הסביבה הפיזית של הקורבן באופן תמידי, שינוי פעיל באורחות החיים, מניעת חשיפה למידע או צורת חשיבה אחרת, וכן הלאה.
על פי רוב, ניסיון ל"שטיפת מוח" נעשה באמצעים הבאים:
עידוד לקבלת החלטות מרחיקות לכת על פי "הדעות החדשות", שאחריהן לאדם לא נוח להודות בפני עצמו בטעות, כגון תרומת סכומי כסף גדולים
יצירת תלות פיזית ונפשית באנשים המפעילים את שטיפת המוח
מניעת תנאים המאפשרים חשיבה שקולה, כגון:
הפחדת מי שמביע ביקורת ומי שמקשיב לביקורת.
השמת האדם בחברתם של מי שאי אפשר לנהל אתם דיון הגיוני.
למשל, השמת האדם בחברת "שטופי מוח", חולי נפש או משתפי פעולה גלויים (סוהרים) או סמויים (שחקנים).
מתן סמים או תרופות פסיכיאטריות שאינן נחוצות, או מניעת טיפול תרופתי פסיכיאטרי נחוץ.
שטיריה היא אחת מתשע המדינות הפדרליות של אוסטריה והשנייה בגודלה ביניהן בשטחה, לאחר אוסטריה תחתית, עם שטח של 16,392 קמ"ר.
היא גובלת במזרח עם בורגנלנד, בצפון עם אוסטריה עילית ואוסטריה תחתית, במערב עם זלצבורג ובדרום עם סלובניה.
האוסטרים נוהגים לחלק את אדמתם לכמה אזורים:
שטיריה עילית (Obersteiermark) - כולל את המחוזות: לייצן, מוראו, מורטל, לאובן, ברוק-מירצצושלאג;
שטיריה מערבית (Weststeiermark) - כולל את המחוזות: פויטסברג, דויטשלנסברג והחלק המערבי של מחוז לייבניץ;
שטיריה מזרחית (Oststeiermark) - וייץ, הרטברג-פירסטנפלד וזידאוסט-שטיירמארק.
חלקים מערביים ומזרחיים של מחוז גראץ ובהתאמה החלק הדרומי של דוכסות שטיריה ששייך לסלובניה מאז 1918 נקראו בעבר (ולפעמים נקראים באופן הדיבור לא רשמית) שטיריה תחתית (Untersteiermark).
שטיריה היא אזור תעשייתי, בעקבות תהליך התיעוש שהתרחש באוסטריה במאה ה-19. בשנת 2004 נהנתה שטיריה מצמיחה כלכלית גבוהה של 3.8%, בעיקר הודות לאזור גראץ, שראה צמיחה כלכלית גדולה ומאז גדלה אוכלוסייתו וכלכלתו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוכללה שטיריה באזור הכיבוש הבריטי.
שטיריה מחולקת ל-12 מחוזות ועיר אוטונומית אחת (גראץ).
שטיפת פה, או מֵי פה, היא מוצר המשמש להיגיינת הפה.
שטיפת הפה באה לחטא את הפה מחיידקים, למנוע את הצטברותם על השיניים ("רובד חיידקים"), למנוע דלקת חניכיים, למנוע ריח רע מהפה וכיבים.
חלק משטיפות הפה דורשות מרשם רופא.
רופאי השיניים מסכימים כי שטיפת הפה אינה מבטלת את הצורך בצחצוח השיניים או בשימוש בחוט דנטלי.
לעיתים, משתמשים במי מלח לשטיפת הפה נגד דלקות ופצעים בפה, או לאחר עקירת שיניים.
יעילות השימוש בשטיפת הפה שנויה במחלוקת.
מחקרים מראים כי עבור אוכלוסייה רגילה הנהנית מאספקה של פלואור במי השתייה ושאינה חולה בתחלואה דנטלית מוגברת, רוב השטיפות הקיימות אינן יעילות יותר משטיפה במים זכים.
בנוסף, החומרים הפעילים הנמצאים במשחות השיניים, ובראשם הפלואור, מספקים בדרך כלל.
אחד החומרים היעילים ביותר כנגד הצטברות רובד החיידקים על השיניים ונגד דלקת חניכיים הוא כלורהקסידין גלוקונט.
עם זאת, שימוש ממושך בחומר זה עלול לגרום למספר תופעות לוואי זמניות/הפיכות: פגיעה זמנית בתחושת הטעם, והכתמה של השיניים (שניתן להסירה בטיפול פשוט במרפאת השיניים).
בנוסף, נמצא כי החומציות הגבוהה בשטיפות דנטליות רבות עלולה לפגום בזגוגית השן.
מחקר תצפיתי מ-2017, על אנשים בריאים בעלי עודף משקל, מצא כי בקרב המשתמשים במי פה פעמיים ביום או יותר, היו כ-55% יותר מקרי סוכרת או מצב טרום סוכרת (שבו ערכי הסוכר גבוהים מאוד) תוך שלוש שנים, בהשוואה לאלה שהשתמשו במי פה פעם ביום או כלל לא.
הסברה היא שחומרים אנטי בקטריאליים שמשפיעים על חיידקי הפה ופוגמים בהיווצרות תחמוצת החנקן בפה.
פגיעה זו, החוקרים סבורים, משפיעה על תהליכים מטבוליים בגוף, מה שמגביר את הסיכון ליתר לחץ דם ואף לסיכון לסוכרת.
החומרים הפעילים הנפוצים בשטיפות הפה הם:
אלכוהול (Alcohol) - מחטא ומשמר.
הדעות חלקות לגבי מועילותו בתמיסה מאחר שפועל כגורם המייבש רקמות ומפר מאזן הגופרית ברוק, כשמיעוט מחקרים אף הצביע על קשר לסרטן הפה, ולכן מרבית היצרנים מציעים כיום חלופות נטולות אתנול שבחלק משטיפות הפה מרכיב למעלה מרבע מהתמיסה, דבר שאף תועד כפוגם באמינות הינשוף בבדיקות נהיגה בשיכרות.
פלואוריד (Fluoride) - מחזק את זגוגית השן ומגן מפני עששת.
בריכוז גבוה גם מעכב התרבות חיידקים
כלורהקסידין גלוקונט (Chlorhexidine Gluconate) - קוטל חיידקים ומחטא (משמש בעיקר לטיפול בדלקת חניכיים והסרת פלאק)
סידן (Calcium) - מחקרים מהתקופה האחרונה מראים, שבאופן רציף מתרחשים תהליכי פירוק (יצירת נגעי עששת רדודים) ובנייה (מינרליזציה מחודשת של נגעים אלו) על גבי השכבה החיצונית של זגוגית השן.
הסידן במשחת השיניים ובשטיפת הפה חשוב למינרליזציה של נגעי עששת התחלתיים
תימול (Thymol) - חומר מחטא
שמן אקליפטוס (Eucalyptol) - חומר מחטא ומרגיע
הקסטידין (Hexetidine) - קוטל חיידקים ופטריות, מחטא
מתיל סליצילט (Methyl salicylate) - חומר מחטא ומרגיע
מנתול (Menthol) - משמש בעיקר לשיפור טעם התמיסה והקניית תחושה קרירה ומרעננת לאחר שטיפת הפה וגם לאלחוש והפחתת גירויים מחומרי התמיסה
בנזלקוניום כלוריד (Benzalkonium Chloride) - קוטל חיידקים ומחטא
סטילפירידיניום כלוריד (Cetylpyridinium chloride) - קוטל חיידקים ומחטא
מתילפרבן (Methylparaben) - חומר משמר
כיום פחות בשימוש, בגלל החשש שגורם לחמצון של רקמות הפה הרכות
אנזימים (Enzymes) - משמשים לחיטוי ופירוק ביולוגי של חיידקים
מים - מוּספים להגדלת נפח התמיסה, והפחתת ריכוז החומרים הפעילים לרמות שאינן מסוכנות ושוחקות מדי בחלל הפה הרגיש
ממתיקים מלאכותיים - מוּספים לצורך שיפור טעם התמיסה
שטירל (שם מדעי: Acipenser ruthenus; נקרא גם: אשטוריאן, האספן, זאב מים) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, מסוג החדקן.
השטירל רווח במימי הוולגה והדנובה ובנהרות אחרים הזורמים אל הים השחור והים הכספי.
בנוסף הוא נמצא לעיתים בים הבלטי ובאגמים גדולים של שוודיה ופומרניה.
כשאר בני סוגו הוא נוהג לעלות במעלה הנהרות בחודשים מאי ויוני להטיל ביצים.
השטירל עשוי להגיע למשקל של עד 16 ק"ג ולאורך של 100 עד 125 ס"מ.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 3 עד 7 שנים, והנקבות בגיל 5 עד 12 שנים.
השטירל חי לרוב 22 עד 25 שנה.
בשנת 1952 הצליחו חוקרים לייצר הכלאה בין הבלוגה והשטירל שהצליח להעמיד צאצאים משלו.
הכלאה של 50% בלוגה ו-50% שטירל, הנקראת בורטסבסקיה או בסטר נמצאה יחסית גדולה, בעלת רמת פריון גבוהה, ואיכות מעולה של ביצי דגים.
הכלאת האקסיסקאיה בעל 75% גנים של שטירל ו-25% גנים של בלוגה נמצא מתאים במיוחד לייצור קוויאר והכלאת ונירובסקאיה בעלת 25% גנים של שטירל ו-75% גנים של בלוגה נמצאה בעלת קצב גידול גבוה וגודל בוגר גדול במיוחד.
ביצי השטירל משמשים להכנת קוויאר.
השטירל נחשב בעיני רבים ברוסיה למעדן.
מרק שטירל היה נחשב לסמל של המטבח הרוסי ומחירו היה גבוה.
על פי הנוהג, הדג היה מוצג חי בתוך אקווריום לפני האורחים קודם להכנת המרק והגשתו.
יוג'ין שולייר, שהיה קונסול של ארצות הברית ברוסיה באמצע המאה ה-19 העריך מאוד את מנהגי רוסיה וכתב על השטירל שהוא "מלך לא רק של דגי רוסיה אלא של הדגים בכלל".
לעומת זאת, אלכסנדר דיומא האב לא ראה כל ייחוד במרק השטירל, למעט מחירו המוגזם לטעמו.
בימים עברו החזיקו אצילי סנקט פטרבורג בעגלות מיוחדות עם בריכות דגים ואמצעי חימום מתאימים שאפשרו את הובלת דגי השטירל מהוולגה ונהר האוקה אל עירם, מבלי שהמים בבריכה יקפאו בדרך ויגרמו למותם של הדגים.
השטירל שימש למאכל כבר בתקופה המזוליתית ושרידים ממנו נמצאו במספר אתרים מתקופה זאת ברומניה.
השטירל, שקשקשיו קשים לקילוף, הוחזק במסורת האשכנזית כטמא, אך הספרדים בטורקיה החשיבוהו לכשר.
ב-1782 הצליח הרב יחזקאל לנדא "הנודע ביהודה" לקלף את הקשקשים אחרי השריית הדג בתמיסה, וענה לרב האשכנזי של טמשבורג שהוא כשר ללא ספק.
ב-1797 התלקח פולמוס הלכתי בנדון, כשהרב אהרן חורין אימץ את ההיתר ופרסמו בספר.
מאחר שהנודע ביהודה כתב בתשובתו שמבחן הכשרות של הרמב"ן לדגים, המצריך הסרת קשקשיהם, חסר בסיס בש"ס, היו רבנים אחרים וביניהם מרדכי בנט משוכנעים שהמכתב הוא זיוף ואסרו את הדג.
המחלוקת גוועה ב-1800 לאחר שדייני פראג מצאו את תשובתו המקורית של הנודע ביהודה ואישרו את תוכנה.
מאז אסרו רוב הפוסקים את הדג בכל זאת, אם כי לא כולם.
שטיפ (במקדונית: Штип) היא העיר הגדולה ביותר במזרח מקדוניה הצפונית, היא מרכז תעשיית הטקסטיל במדינה ובסמוך אליה נובעים מקורותיו של נהר בְּרֶגָלְנִיצַה.
העיר ממוקמת 86 קילומטרים מהבירה סקופיה ו-40 קילומטרים מוולס.
יישוב מאורגן בשם אשטיבוס, שמוקם סמוך לעיר המודרנית מתועד החל מן המאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
בהמשך נכבש היישוב על ידי אלכסנדר הגדול ועבר לחזקת ממלכת מוקדון.
החל מהמאה ה-1 לפנה"ס נשלט האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובמהלך המאה ה-1 הורחב היישוב ונבנתה מצודה בשטח המצוי היום בעיר שטיפ.
בהמשך בתקופת הקיסר טיבריוס מתועדת העיר כאחד היישובים המרכזיים בפרובינציית פאנוניה.
במהלך המאה ה-4 הוחרב היישוב במהלך פשיטות הויזיגותים.
בראשית התקופה הביזנטית הוקם היישוב מחדש ונודע בשם אשטיפאון.
במהלך המאה ה-10 עת נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה קיבלה על עצמה אוכלוסייתה את הנצרות האורתודוקסית.
בהמשך הפך היישוב זירת קרבות בין צבאות הביזנטים, האימפריה הבולגרית השנייה ודספוטט סרביה.
ב-1395 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן באיזיט הראשון ונותרה בחזקת העות'מאנים למשך כ-500 שנים, להוציא תקופה קצרה בין השנים 1689–1690 בה נכבשה על ידי ממלכת הבסבורג.
ב-1913, לאחר מלחמת הבלקן השנייה סופחה העיר לממלכת סרביה ובהמשך לממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב- 6 באפריל 1941 נכבשה הממלכה על ידי גרמניה הנאצית והעיר נמסרה לשליטת ממלכת בולגריה תוך הבטחה גרמנית לבולגרים, להכיר בתביעתם לחזקה על העיר לאחר המלחמה.
ב-8 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות בעלות הברית ומועד זה הפך ליום חגה של העיר.
בראשית המאה ה-21 הפכה שטיפ מרכז ארצי ליצור והפצת מוצרי טקסטיל, בשיתוף ומימון חברות מגרמניה, בלגיה, הולנד וספרד.
כמו כן בעיר מפעלים לעיבוד עורות וייצור נעליים.
בשטיפ תעשיית מזון מפותחות בעיקר בתחום השימורים, ייצור שמן ומוצרי חלב.
בעיר הוקם אזור תעשייה חדיש ומתוכנן להקים גם שדה תעופה.
תחנת הרכבת ממוקמת בצפון העיר ברובע זלזניקה ומופעלים דרכה קווים ישירים לוולס וסקופיה שבמערב מקדוניה הצפונית וקוצ'אני שבמזרחה.
דרך העיר עוברים הכבישים המהירים: M5 לקוצ'אני, E-75 לוולס ו-R-601 לראדוביש.
אוכלוסיית העיר מהווה 3.1% מאוכלוסיית מקדוניה הצפונית.
87% מאוכלוסיית העיר הם ממוצא מקדוני, 4.6% הם צוענים, 4.3% ולאכים, 2.7% טורקים והשאר בני לאומים שונים.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון טבעי, (שיעור תמותה לעומת ילודה), ובמגמת הגירה שלילית.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C° 12.7, כשערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-C° 0.5 בינואר ועד C° 23 בחודשים יולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 485 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא מאי ובו יורדים בממוצע 58 מילימטרים של משקעים.
בעיר מנזר בן המאה ה-14, שרידי מבצר ביזנטי ובאזאר מקורה מהתקופה העות'מאנית.
בסמיכות לשטיפ מצוים שרידי העיר הביזנטית בארגאלה שחרבה במאה ה-6. מ-1986 מתקיים בעיר פסטיבל פופ שנתי המכונה מאק-פסט אשר נודע בכל מקדוניה הצפונית ובחודשים יולי–אוגוסט מתקיים יריד אמנויות שנתי.
הקהילה היהודית בעיר נוסדה ב-1512 עת התיישבו בה 38 משפחות ממגורשי ספרד.
היהודים שהוזמנו לשטחי האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, היו בעלי מקצוע, אוריינים ונקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה.
במקום הוקם בית עלמין לקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת יוגוסלביה, קהילת יהודי שטיפ הייתה אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכה ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה 800 נפשות.
הרובע היהודי מוקם בצפונה של העיר והיו משפחות מועטות שהתגוררו בדרום העיר.
בפרוץ הקרבות נמלטו מקצת מבני הקהילה כנראה לאלבניה.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי, הורמאכט נכנס לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל נמסרה מקדוניה הווארדארית לחזקת הבולגרים, תוך הבטחה להכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
על יהודי העיר הוחל החוק להגנת האומה, הם נצטוו לענוד טלאי צהוב וכל הגברים בגילאי 20–40 גויסו לעבודות כפייה.
באמצעות חקיקה מיוחדת, נמנעה מיהודי שטיפ אזרחות בולגרית והם נותרו מחוסרי אזרחות.
ב-11 במרץ 1943 ב-5 לפנות בוקר, נערכה אקציה בעיר על ידי שוטרים וחיילים בולגרים ובמהלכה נעצרו 546 מבני הקהילה היהודית.
היהודים הועמסו על רכבות משא ונשלחו לעיר סקופיה שם הושמו במעצר ביחד עם בני קהילות סקופיה וביטולה במחנה המעצר מונופול, ששכן בתוך בית חרושת לטבק בעיר.
השוטרים הבולגרים הכו את בני הקהילה ובמיוחד את רבה ותועדו מעשי אונס.
מנהל בנק בעיר שטיפ תיאר את המראות:
ב-22 במרץ, 25 במרץ וב-29 במרץ 1943, גורשו כל היהודים שהיו עצורים במחנה מונופול בשלושה משלוחי רכבת אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
רק 196 מתוך 7,160 המגורשים, מתוכם יהודים בודדים משטיפ ניצלו בתום המלחמה.
בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר, אך הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות השואה.
ב-13 במאי 2009 הכריזה הנהלת המוזיאון המקומי, כי בכוונתה להתחיל בעבודות שיקום ושימור בית העלמין היהודי העתיק בעיר בסיוע מימון שהתקבל מהממשל המקדוני.
מבדיקה שנערכה באתר החרב עולה, כי קיימים שרידים של 120 מצבות המפוזרים על פני המדרון בו ממוקם בית העלמין.
שטיסל היא סדרת דרמה ישראלית, העוסקת בקורותיה של משפחת שטיסל החרדית, המתגוררת בירושלים.
יוצרי ותסריטאי הסדרה הם אורי אלון ויהונתן אינדורסקי, ובמאי הסדרה הוא אלון זינגמן.
שם הסדרה לקוח ממזנון בבני ברק הנושא שם זהה בו אכלו יוצרי הסדרה, ואשר ברוחו המזנון "מסעדת וייס" שהקימו ליפא וגיטי במהלך הסדרה.
הסדרה שודרה בישראל בערוצי הסדרות של yes.
שידור העונה הראשונה החל ב-29 ביוני 2013, והיא כללה 12 פרקים.
שידור העונה השנייה החל ב-31 באוקטובר 2015, וזאת כללה גם כן 12 פרקים ופרק נוסף של מאחורי הקלעים.
העונה השלישית של הסדרה עלתה לשידור ב-20 בדצמבר 2020 וכללה 9 פרקים.
הסדרה נרכשה על ידי נטפליקס וזכתה להצלחה והכרה עולמית.
בסוף שנת 2024 עלתה ב–yes הסדרה קוגל שאירועיה קודמים לעלילת העונות השנייה והשלישית של שטיסל.
עקיבא שטיסל הוא רווק חרדי ירושלמי בן 26, המתגורר עם אביו האלמן, שלום (נהגה "שוּלֶם") שטיסל.
עקיבא, המכונה קיווע, החל לעבוד כמלמד בתלמוד תורה, ומתאהב באלישבע רוטשטיין (איילת זורר), אמו של תלמיד בכיתתו שהתאלמנה פעמיים.
הוא מבקש מהשדכן קניגסברג (אברהם מור) לשדך ביניהם, למורת רוחו של אביו, שרוצה שיתחתן עם רווקה.
הם נפגשים פעם אחת והיא מסרבת להמשיך.
שולם דוחק בקיווע להיפגש עם אסתי בת התשע-עשרה.
למרות היסוסיו, הוא מציע לבסוף לאסתי נישואים, על אף שעודו מאוהב באלישבע.
ליפא וייס (זהר שטראוס), גיסו של קיווע, שטס לחצי שנה לארגנטינה במסגרת עבודתו כשוחט, מתפקר שם ונעלם.
אשתו גיטי מנסה להסתיר את החרפה מהסביבה ומילדיה.
לפרנסתה היא עובדת, תחילה כשמרטפית אצל אישה חילונית, ולאחר מכן בחלפנות כספים בביתה.
היא מתוודה על-כך רק בפני בתה הבכורה רוחמי.
רוחמי בת ה-15 עוזרת בגידול אחיה ונוהגת לספר להם את הספר "אנה קארנינה", תוך שהיא משנה את שמות הדמויות ומתאימה אותן למגזר החרדי.
צבי אריה (שראל פיטרמן), אחיהם של גיטי וקיווע, מתמודד על משרת הוראה בכולל בו הוא לומד אך לא מקבל את התפקיד.
סבתא (בובע, נהגה בּוֹבֶּה) מלכה (חנה ריבר), אמו של שולם, מתגוררת בבית אבות, ונחשפת לטלוויזיה לראשונה בחייה.
היא הופכת לצופה נלהבת בסדרה "היפים והאמיצים".
קיווע מוצא עבודה נוספת כצייר – הוא מכין תמונות עבור פוקס (אורי הוכמן), אמן חרדי ידוע, וזה חותם עליהן כאילו היו שלו.
קיווע ממשיך להתלבט בנוגע לאירוסיו.
דודו יששכר (זאב טנא), שביטל שידוך בעבר ונשאר רווק, מציע לו לשאול לדעתה של אלישבע.
בשיחה ביניהם היא אומרת לו שהיא מבוגרת מדי עבורו.
למרות זאת, הוא מודיע לחותנו המיועד כי אינו אוהב את בתו, וזה מבטל בכעס את האירוסין.
שולם הנזעם מגרש את בנו קיווע מביתו.
קיווע נע ונד בירושלים, ישן במקומות שונים, ומסתמך על חבריו הרווקים.
לבסוף הוא מתפייס עם אביו.
שולם עצמו מנהל קשר שכולל בעיקר ארוחות משותפות עם עליזה (אורלי זילברשץ), מזכירה גרושה העובדת בתלמוד התורה שלו, אך סירובו להבהיר את כוונותיו מניע אותה לבחון קשר עם אדם אחר.
שולם מתחיל להיפגש עם אלמנתו של עמית שהלך לעולמו.
הוא סובל ממיחושים בחזהו ומגלה שהופרש לגמלאות לפני שנים, אך אשתו שילמה למנהל התלמוד תורה כדי שיעסיק אותו.
בתו רחלי, שנודתה לאחר שהתקרבה לחב"ד והתחתנה עם ספרדי חוזר בתשובה, חוזרת לחייו.
קיווע משכנע את אלישבע להתארס עמו.
שולם מתמנה לתפקיד מנהל התלמוד תורה.
הוא משכנע את אלישבע לבטל את האירוסין עם בנו, והיא עוזבת את הארץ עם בנה ללונדון.
ליפא יוצר שוב קשר עם משפחתו ושב ארצה.
גיטי שמחה, אך הבת רוחמי מתעבת את אביה.
סבתא מלכה מסלקת לבסוף את הטלוויזיה מחדרה, אך לא יכולה לעמוד בפיתוי, יורדת לצפות בה בלובי, נופלת במדרגות ומאבדת הכרה.
המשפחה מתכנסת סביב מיטת הסבתא בבית החולים.
בובע מלכה (מגולמת בעונה זו על ידי ליא קניג), השקועה בתרדמת, מתעוררת ברגע שבנה נחום (נהגה "נוּחֶעם") מגיע לבקרה.
היא מזהה אותו אך אינה מזהה את שוּלֶם.
נוחעם ובתו ליבי (הדס ירון), שאותה הוא מכנה "שטערצלע", מתארחים בביתו של שוּלֶם.
נוחעם מחפש חתן לבתו, אך היא מתאהבת בקיווע.
היא מוצאת אחדים מציוריו, מעודדת ומשכנעת אותו לנסות ולמכור אותם באמצעות גלריה.
ליפא וגיטי יוצרים קשר עם אלמנה חשוכת ילדים (עירית שלג), המבקשת לשלם סכום נכבד לזוג שיסכים לקרוא לילדם על שם בעלה המנוח, זליג.
גיטי מבטיחה שתקרא כך לילד ללא תמורה, אך ליפא ניגש בסתר לאחר מכן אל האלמנה ומקבל ממנה סכום נאה, שאותו הוא משקיע בניירות ערך.
מפגשים נוספים עם האלמנה גורמים לגיטי להתחרט על הבטחתה, אך בטקס ברית המילה היא מופתעת לשמוע שבעלה בחר לתת לתינוק את השם זליג ומתמלאת בזעם כלפיו.
ליפא שולח את גיטי לבית החלמה קריית יערים שתירגע, אך גיטי נשארת שם זמן רב.
הוא שולח את ילדיהם בתקווה שאלו ייגרמו לה לחזור הביתה, אך גיטי בוחרת לשוב עם הילדים לבית אביה, שולם, ושוהה שם.
רוחמי, בתם הבכורה בת ה-16, מתאהבת בבחור צעיר ופרוש בשם חנינא טוניק (יואב רוטמן), אשר מבלה את ימיו ולילותיו בלימוד עצמי בבית כנסת נטוש בשכונתם.
היא מציעה לו להינשא לה כדי שאמה לא תחוש מחויבות לחזור לאביה על מנת להבטיח את עתידה היא, וכדי להציל את חנינא מהרהורי עבירה, ויוזמת טקס קידושין בין השניים לעיני עדים.
כאשר רוחמי מספרת לאביה על נישואיה מאבד ליפא את עשתונותיו ומכה את בעלה.
רוחמי עוזבת את הבית ושבה אל בית הכנסת.
ליפא מספר לגיטי על האירוע.
גיטי מצדיקה את תגובתו וקוראת לו להשיב את הילדה בכוח.
ליפא יוצא לעשות זאת, אוחז במקל על מנת להכות את הבעל הטרי, אך כשהוא רואה את חיבתה העזה של רוחמי לבעלה הלמדן הוא חוזר בו.
ליפא משלים עם נישואיה של רוחמי, ואף עוזר לזוג לשכור דירה.
הנישואים משתבשים משום שחנינא חש שהנישואים פוגעים ביכולתו ללמוד, ונוסע לישיבה בצפת להקדיש עצמו ללימוד תורה.
הקשרים בין קיווע לליבי מתהדקים, ושוּלֶם, שמבחין בכך, מציע לאחיו נוחעם שהשניים יתחתנו, אך נוחעם דוחה זאת באומרו שקיווע בטלן וכי ליבי ראויה ל'שפיץ'.
כאשר מתברר לנוחעם שליבי אינה מעוניינת בשידוך אחר המוצע לה, הוא חוזר איתה לביתו שבאנטוורפן.
לרבנית ערבליך (רות גלר) המתגוררת עם בובע מלכה באותו בית אבות, נודע שהיא חולה בסרטן, והיא משתפת את בובע מלכה בהחלטתה להתאבד.
בובע מלכה מסרבת לשתף פעולה, אך הרבנית ערבליך בולעת כדורי שינה, ומשכנעת את בובע מלכה לשהות איתה ברגעיה האחרונים ולא להזעיק עזרה.
קיווע זוכה ב"פרס וסרמן" לצייר מבטיח.
בטקס הענקת הפרס מביך אותו אביו, המנצל הזדמנות זו כדי לבקש כסף ('לשנורר') מהתורמים לתלמוד תורה שבניהולו.
בובע מלכה אינה מרוצה ממנוחה (חנה לסלאו), כלתו של שולם, ומכנה אותה "קלאפטע".
בובע מלכה מביעה את רצונה לראות את הים, ומשלא מצאה מלווה היא נוסעת לים בתל אביב במונית, ומתה ביושבה על ספסל מול הים.
לאחר הפטירה מגיע לביתו של שולם אדם זר המציע לו לרכוש תמורת סכום גבוה את סיפור חייה של אמו אשר צולם והוקלט על ידו, אך מנוחה משכנעת אותו לבל יעשה זאת.
לאחר שהוא מתחרט ומבקש בכל זאת לרכוש מתברר לו שהחומר נמחק על ידי הצלם, בעקבות זאת הוא מודיע למנוחה על ביטול אירוסיהם.
נוחעם וליבי חוזרים לארץ לשבעה.
ליבי וקיווע מחליטים להתארס, תוך תנאים שקיווע מתחייב אליהם – להפסיק לצייר, לוותר על תערוכה שתכנן מחוץ לישראל ולעבוד בסוכנות נסיעות לחרדים השייכת לנוחעם.
לאחר שמתברר כי בובע מלכה הורישה בצוואתה את דירתה רק לנוחעם, נוחעם מודיע כי הדירה תהיה שייכת לזוג הצעיר.
צבי אריה מקבל הצעה להיות זמר חתונות, חלום ילדות שלו.
תחילה הוא נענה להצעה, אך כששמע כי הזמר הקודם בלהקה עזב את החברה החרדית בעקבות ההצלחה, הוא מחליט לבטל את השתתפותו בלהקה.
ליפא מגלה לגיטי כי הכסף שלקח מהאלמנה הרוויח תשואה נאה, ונותן לגיטי להחליט מה לעשות עם הכסף.
לאחר מכן גיטי מקימה מסעדה במרכז גאולה.
במקביל נקבע דיון גירושין בבית הדין הרבני לחנינא ורוחמי, אך בעקבות שיחה מקרית יום קודם לכן בין גיטי לחנינא במסעדה, בה חושף חנינא פרטים מסיפור חייו, הם מחליטים לבטל את הדיון והנישואים נמשכים.
קיווע מפר את ההתחייבות להפסיק לצייר.
הוא מודיע לקאופמן (בעל הגלריה והאוצר) שהוא יקיים את התערוכה כמתוכנן, ומצייר ציור נוסף עבור התערוכה, בו נראית אישה המניקה את תינוקה.
כחלק מקידום התערוכה מתראיין קיווע אצל ירון לונדון (בתפקיד עצמו) בתוכנית "לונדון את קירשנבאום", ומסביר בראיון שאפשר לראות באישה שבציור גם את אמו.
שולם מספר לעקיבא שנפוצה השמועה אודות הראיון ברחוב החרדי ולכן הוא רותח מזעם עליו ומטיף לו.
כשהוא רואה את הציור, בו נראית אישה עם כיסוי ראש שחלק קטן משיער ראשה נראה לעין, הוא מספר לבנו בדמעות עד כמה אמו הקפידה על כיסוי שיער ראשה.
עקיבא מסרב לוותר על הציור, והעימות גורם לפיצוץ ביחסי השניים.
יום התערוכה מגיע, ושולם מגיע לגלריה של קאופמן ומבקש ממנו שלא יציג בתערוכה במוזיאון ישראל את התמונה, שעל פי תחושתו פוגעת בכבוד אשתו המנוחה דבורה.
לאחר שקאופמן משיב לו שהתמונה אינה למכירה והדבר אינו אפשרי, הוא מציע לו 11 אלף דולר תמורת התמונה ורוכש אותה ממנו.
את הסכום השיג באמצעות מכירת חלקת הקבר שהייתה לו בסמוך לבובע מלכה ולאשתו, לאחיו נוחעם (שקנה אותה בעורמה תוך התחזות לצרפתי, בתגובה לאמירתו של שולם כי טובה לו חלקת הקבר ליד אימו מכל המטוסים ובנייני בלגיה של אחיו).
לאחר שנוחעם מספר לליבי על רכישת הקבר בעורמה היא כועסת עליו ומחליטה לחזור לקיווע חרף כך שלא עמד בסיכומיהם.
שולם שוקל לשרוף את הציור, אך אינו מצליח לעשות זאת.
במקום זאת הוא צובע את קווצת שיערה של הדמות, שמבצבץ מהמטפחת, מכסה אותו, ומחזיר בכך את כבודה.
קיווע מגיע אל התערוכה לבדו.
מעט לאחר הפתיחה הוא עוזב את התערוכה ומתיישב על ספסל באחד מבתי הכנסת במוזיאון.
ליבי מגיעה אל התערוכה, מחפשת את קיווע, ומתיישבת על ידו.
העלילה מתרחשת חמש שנים מסוף העונה הקודמת.
קיווע התחתן עם ליבי ונולדה להם בת בשם דבורה'לה.
לאחר זמן קצר התאלמן מליבי, ונותר כאב חד-הורי לבתם.
אביו של קיווע, שולם, מנהל התלמוד תורה, צולם כשהוא סוטר לאחד מתלמידיו אחרי שהתחצף אליו ובעקבות כך הוכרח על ידי ועד ההורים בראש ווינבך (קובי אריאלי), להתפטר מניהול התלמוד התורה בזמן ה"דינֶר" השנתי (סעודה לגיוס תרומות).
באותו זמן נפטר גיסו של שולם, יששכר "סוחער" (זאב טנא), שהיה רווק מבוגר, מוכר פיס, לאחר שזמן קצר לפני כן התארס עם נחמה יוקטן (מיקי קם) אשר זכתה בכסף בלוטו.
ב"דינר", בניגוד לסיכומים כי יודיע על התפטרותו, שולם מכריז על הקמת תלמוד תורה חדש שיקרא על שם גיסו, ויוחזק מכספיה של "הנגידה" (נדיבה) נחמה.
הקמת תלמוד התורה החדש נתקלת בקשיים רבים ובמעט מאוד נרשמים, אך לאחר איומים והפגנות מול ביתו של שולם, שלא יקים תלמוד תורה מתחרה, יורד צבי אריה (שראל פיטרמן) אל המפגינים "ומגלה להם" שאביו לא קיבל את ילדיו לתלמוד תורה, לאחר שטען שהם בינוניים ולא "שפיצים".
אז מתחיל תור ארוך להיכנס לתלמוד תורה החדש, וועד ההורים מחזיר את שולם להיות מנהל.
לאחר שהשדכנית מנוחה קניגסברג (חנה לסלאו) מביאה שידוך ליוסל'ה, הבן של גיטי וליפא (בתואנה שאף אחד לא רוצה להתחתן איתם וכדאי לסגור מהר), הוא הולך לפגישת שידוכים ראשונה, פוגש את השירה הלא נכונה, שירה לוי (ריף נאמן), ומתאהב בה.
אמו מתנגדת לשידוך מכיוון שהצעירה ממוצא מזרחי, וליפא נאלץ בעל כורחו לקבל את עמדת אשתו ומשקר ליוסל'ה כי חיפש אצל כל השדכנים ולא מצא את הבחורה שאיתה נפגש.
יוסל'ה פוגש שוב את שירה במקרה לאחר שהתפלל ב למוצאה, ורוצה להמשיך בקשר.
גיטי, לוחצת על יוסל'ה להיפגש עם שירה "האמיתית" (שירה לוינזון), בעקבות חברה שמזכירה לה את העבר האפל של המשפחה.
יוסל'ה ושירה לוינזון מתארסים ליד מיטת אביה הגוסס של שירה.
ליפא, נותן שירותי קייטרינג לצילומים של סדרה חרדית, ומתפתה לשמש כניצב בניגוד לדעתה של גיטי.
קיווע שנכנס לחובות בתשלומים לדירה, מסכים למכירת מספר ציורים של ליבי, אך מתחרט.
הוא עובר לגור בבית אביו ויוצא להשיב לעצמו את הציורים האבודים.
הוא מגיע אל הקונָה – מנהלת קרן השקעות באומנות, רחלי (דניאלה קרטס) ומשכנע אותה להחליף את הציורים בשלושה ציורים חדשים שיצייר עבורה.
קיווע מצייר ומקבל לידיו חלק מהציורים של ליבי.
חנינא ורוחמי מנסים למצוא פתרון לכך שרוחמי לא יכולה להיכנס להריון.
חנינא מקבל היתר מראש הישיבה, הרב סולובייצ'יק (שולי רנד), והם מתחילים הליך פונדקאות.
רוחמי מקבלת כריות המדמות את שלבי הבטן בהריון.
רוחמי מחליטה להפסיק את תהליך הפונדקאות.
היא משקרת לו ולאמה גיטי שההריון נקלט אצל הפונדקאית, ובמקביל ממשיכה בניסיונות להרות למרות הסכנה בדבר, ולבסוף נכנסת להריון.
בעקבות סגירת הכולל של חנינא, והצורך להשיג כסף, היא יוצאת לעבוד לפנות בוקר בחלוקת מכתבים בלי ידיעתו של חנינא, ומגלה שגם הוא עובד בלי ידיעתה בחלוקת מכתבים.
נוחעם, חמיו של קיווע וסבה של דבורהל'ה, מתגלה באחד מבתי הכנסת כשהוא בדיכאון עמוק.
במהלך אותו ערב מגיעה עובדת סוציאלית לביתם בעקבות טעות בהחלפתה של דבורהל'ה בילדה אחרת במעון.
נוחעם מנסה להתאבד מול עיניה, ולמחרת דבורה'לה נלקחה ממנו על ידי הרווחה.
קיווע מתחתן עם רחלי בנישואים פיקטיביים כדי להשיב אליו את דבורל'ה.
לאחר ביקור של הזוג בוועדה הילדה מושבת לידו.
שולם מנסה למסד את הקשר הזוגי עם נחמה יוקטן אך נתקל בסירוב מצידה.
שולם ונחמה נפגשים ביום השלושים של יששכר, וקובעים להיפגש בביתו.
כשהיא מגיעה היא פוגשת את נוחעם שמספר לה ששולם ישן.
נחמה מחליטה להמתין עד שיתעורר ומזמזמת לעצמה יצירה מוזיקלית המצליחה להוציא את נוחעם מהדיכאון, ולבסוף יוצאת עם נוחעם במקום עם שולם, בהמשך הם מחליטים להתחתן.
נוחעם מייעץ לנחמה לתרום את הכסף בו זכתה בלוטו עבור תלמוד התורה של שולם, אך מבקש משולם לתת לו מחצית מהסכום ללא ידיעתה, שולם מספר לנחמה והיא מבטלת את החתונה, אחרי עימות בן נוחעם לשולם, שולם מספר לנחמה שהוא בדה את הדברים משום שקינא שבחרה באחיו.
טובי (אליענה שכטר) מוציאה רישיון נהיגה בלי אישורו של צבי אריה (שראל פיטרמן) בעלה.
אמה של שירה לוינזון מבקשת מגיטי וליפא לבוא לקראתה בכספים על הדירה שניתנת לזוג, כיוון שרוב כספה מושקע בטיפולים רפואיים של בעלה, וכדי לעזור להם עם הכסף ליפא מנסה לקחת על עצמו עבודה חדשה - בניגוד לדעתה של גיטי.
הוא מציע לאודליה מפיקת הסרטים להיות סוכן של ניצבים חרדים, ומתחייב להשיג לה ניצבים לימי צילום.
הוא מנסה להשיג חרדים אמיתיים אך לא מצליח.
ליפא מתפלל, ומבקש שגיטי פעם אחת תיתן לרעיונות שלו הזדמנות, גיטי שומעת אותו ללא ידיעתו ולבסוף משתכנעת ומסכימה לכך שיהיה סוכן, ואף נותנת לו רעיון.
הם הולכים יחד, וליפא מביא לצילומים היפסטרים בעלי זקנים, המחופשים לחרדים.
יוסל'ה מבקש לבטל את השידוך עם שירה לוינזון, שבה הוא לא מוצא עניין, גיטי אינה מסכימה לכך.
יוסל'ה יוצר קשר עם שירה לוי ופוגש אותה במעבדתה שבאוניברסיטת בר-אילן.
לאחר שחוזר לביתו מתגלה שאביה של שירה לוינזון נפטר.
ליפא מתעמת עם גיטי, שמסכימה לבסוף שיפגשו עם הוריה של שירה לוי בנוגע לאירוסין.
שולם ניפרד מקיווע שבוחר לעבור לגור עם רחלי ומנוחעם שעובר לגור עם נחמה יוקטן כלתו אחרי שהיא סלחה לו.
רוחמי עוברת את הלידה בשלום ויולדת בת.
יוסף שלום "שוּלֶם" שטיסל (דב גליקמן) – אלמן חרדי בשנות ה-60 לחייו ואביהם של עקיבא, צבי-אריה, גיטי, רחלי ועוד שני ילדים ששמם לא הוזכר.
שולם הוא מנהל חיידר חרדי הדואג רבות לילדיו ובייחוד לעקיבא, לו ניסה למצוא שידוך.
עקיבא "קיווע" שטיסל (מיכאל אלוני) – חרדי צעיר, אלטער בוחר, המחפש אהבה, שהתאהב ונישא לבסוף לבת דודו, ליבי.
בעונה השלישית מתגלה שהוא התאלמן ואב חד-הורי לדבורהל'ה, בתם המשותפת.
התאהב ברחלי ועבר לגור איתה בסיום עונה השלישית.
גיטל "גיטי" וייס (שטיסל) (נטע ריסקין) – אחותו הגדולה של עקיבא.
בעלת מסעדה ואם חרדית לשישה, המנהלת מערכת יחסים רעועה עם בעלה, ליפא.
רוחמה "רוחמי" טוניק (וייס) (שירה האס) – בתם המתבגרת של גיטי וליפא.
בעונה השנייה נישאת לחנינא, חרף התנגדות הוריה.
בעונה השלישית מתגלה שרוחמי סובלת מיתר לחץ דם ריאתי ולכן אסור לה להיכנס להריון.
בסיום העונה השלישית יולדת רוחמי את בתה ושורדת את הלידה.
נחום "נוּחֶעם" שטיסל (ששון גבאי, עונות 2–3) – אחיו הצעיר של שולם, אשר הגיע לארץ עם בתו ליבי במטרה למצוא לה שידוך ראוי, לאחר שנים ארוכות בבלגיה.
בעונה 3 נמצא בדיכאון עקב מות בתו ובסוף בעזרת נחמה יוצא ממנו.
ליבי שטיסל (הדס ירון, עונות 2–3) – בת דודתו של עקיבא, שמגיעה לארץ עם אביה, נוּחֶעם, במטרה למצוא לעצמה שידוך, אך לבסוף נישאה לבן דודה, עקיבא, ממנו נולדה לה דבורל'ה (על שם אימו דבורה שנפטרה).
ליבי נפטרה מספר חודשים לפני תחילת העונה השלישית, והיא נראית לעקיבא בעיני רוחו בפלאשבקים.
אלישבע רוטשטיין (איילת זורר, עונה 1) – אלמנה פעמיים ואם לילד, שעקיבא מתאהב בה.
ליפא וייס (זהר שטראוס) – בעלה של גיטי, שנעלם בארגנטינה בעקבות משבר דתי.
בהמשך חוזר לארץ ומתמודד גם עם משבר בזוגיות.
יוסף "יוסל'ה" וייס (גל הוד פישל, עונה 3; משני בעונות 1–2) – בנם בן ה-20 של גיטי וליפא ואחיה הקטן של רוחמי, שמתחיל לשמוע שידוכים בלחץ הוריו.
בטעות פוגש את האישה הלא נכונה, עקב אי הבנה שנוצרה מהשם.
חנינא טוניק (יואב רוטמן, עונה 3; משני בעונה 2) – נער ישיבה ליטאי, אשר רוחמי מתאהבת בו ומחליטה להתחתן עמו, ובכך גם בעקיפין להצילו מהרהורי עבירה.
שיקר לרוחמי שהרב יסכים לכך שילכו לפונדקאית, בסוף העונה השלישית רוחמי יולדת את בתם המשותפת.
רחל לאה "רחלי" ורבורג (דניאלה קרטס, עונה 3) – מנהלת קרן השקעות באמנות, שנפגשת עם עקיבא לאחר שקנתה את ציוריו בהם ליבי מצוירת, ובהמשך נישאת לו בנישואים פיקטיביים כדאי להשיב אליו את בתו דבורל'ה.
בהמשך מתגלה שהיא סובלת מהפרעה דו-קוטבית.
בסיום העונה קיווע עובר לגור איתה.
סבתא ("בּוֹבֵּע") מלכה שטיסל (עונה ראשונה: חנה ריבר, עונה שנייה: ליא קניג) – אמם של שולם ונוחעם, אשר עוברת לבית אבות ומתמכרת לטלוויזיה ובפרט לאופרת הסבון "היפים והאמיצים".
צבי-אריה שטיסל (שראל פיטרמן) – אחיו הבכור של עקיבא, הלומד בכולל וחולם לנהלו.
טובה "טובי" שטיסל (אליענה שכטר) – אשתו של צבי אריה.
דבורה שטיסל (בן-חורין) (אירית אלטר) – אשתו של שולם, ואמא של עקיבא, גיטי, צבי-אריה, רחלי ושני ילדים ששמם לא הוזכר.
דבורה נפטרה כמה שנים לאחר נישואיה של גיטי, אותה רואים בדמיון ומדברים איתה שולם ועקיבא בפלשבקים במהלך הסדרה.
עליזה גרליק (גווילי) (אורלי זילברשץ, עונות 1–2) – גרושה, מזכירה בתלמוד תורה שבו מלמד שולם.
בעונה הראשונה היא נישאת בשנית.
עדנה חשין (ניצה שאול, עונה 1) – רבנית (רֶבֶּצֶן) ואלמנה שמנהלת קשר מסוים עם שוּלֶם.
נחמה יוקטן (מיקי קם, עונה 3) – ארוסתו לשעבר של יששכר, שמתארסת לו בשנית בתחילת העונה השלישית.
מחוזרת על ידי שולם, נוחעם מעוניין בכספי הזכייה שלה מהלוטו.
מוציאה את נוחעם מדיכאון ומתארסת איתו.
רחלי (בלה מנדל, עונה 1–2) – בתו של שוּלֶם, שהתקרבה לחב"ד והתחתנה עם ספרדי חוזר בתשובה.
אידלמן (מאור שוויצר, עונות 1–2) – חברו של קיווע שטיסל.
אסתי גוטליב (מון שביט, עונה 1) – ארוסתו הראשונה של עקיבא.
איריס (נילי צרויה, עונה 1) – בעלת חנות בגדים, אצלה עובדת גיטי בניקיון ביתה.
מנוחה קניגסברג (חנה לסלאו, עונות 2–3) – שדכנית המנסה למצוא שידוך לעקיבא, וליוסל'ה בנם של גיטי וליפא, אלמנתו של השדכן שמואל קניגסברג.
שולם מגלה בה עניין וכמעט נישא לה.
איזי קאופמן (נפתלי אלטר, עונות 2–3) – בעל גלריה המעוניין בעקיבא ובציוריו.
הדסה לוי (מאיה מרון, עונה 2) – אמנית דתייה מצליחה, אשר הקדישה את כל חייה ואת כל מרצה לציור.
יששכר "סוחער" בן-חורין (זאב טנא, עונות 1 ו-3) – אחיה של דבורה שטיסל וגיסו של שולם, מוכר לוטו שהתארס בצעירותו לנחמה יוקטן, אך החליט לבטל את האירוסין.
בעונה השלישית הוא התארס בשנית לנחמה אך נפטר בשנתו.
הרבנית ערבליך (רות גלר, עונה 1–2) - חברתה של בובע מלכה מבית האבות.
מעסיקה את גיטי כחלפנית כספים.
שירה לוי (ריף נאמן, עונה 3) – בחורה חרדית ממוצא מזרחי, המתחילה להיפגש עם יוסל'ה וייס לאחר טעות בזיהוי.
שירה לוינזון (בר מיסוצ'ניק, עונה 3) – ארוסתו של יוסל'ה וייס, שאביה גוסס בבית החולים ובהמשך נפטר.
הרב ויינבאך (קובי אריאלי, עונה 3) – ראש ועד ההורים המנסה להדיח את שולם מהחיידר.
הרב סולובייצ'יק (שולי רנד, עונה 3) – ראש הישיבה בה לומדים יוסל'ה וייס וחנינא טוניק.
פרופסור משניות (ולדימיר פרידמן, עונה 3) – רופא גינקולוג שרוחמי וייס מטופלת אצלו.
מלכי (הילה פלדמן, עונה 3) – חברת ילדות של גיטי, שבאה לבקש ממנה עזרה אחרי שבעלה עזב אותה ונעלם.
אביגיל (אביב כרמי, עונה 3) – עובדת סוציאלית שמלווה את חנינא ורוחמי בהליך הפונדקאות.
שמואל קניגסברג (אברהם מור, עונה 1) - השדכן, ובעל חנות הספרים, ידידו של שולם.
נפטר בתחילת העונה השנייה, בנו ממשיך לעבוד בחנות במקומו.
אלמנתו מנוחה השדכנית מנסה למצוא שידוך לעקיבא, ושולם מוצא בה עניין וכמעט נישא לה.
אחת הדרכים שננקטו כדי לאפיין את הדמויות הראשיות היא השימוש בביטויים אופייניים להן.
בדומה ליידיש, משמעותו "תודה", ולאו דווקא "כל הכבוד".
"חסדי השם" – ביטוי תודה לאל, מקביל בפי שולם ל"ברוך השם" הנפוץ יותר.
"נו נו" – לציון זלזול קל במידע הנאמר לו.
"וכו'..." או "וכולי" – הדרך של שולם לסיים משפט כשאין ברצונו להאריך בדיבור.
"מחוּצֶף" - כינוי לאנשים שמרגיזים אותו
"רשעים ארורים" – ביטוי גנאי כלפי מי שמכעיס אותו (בעיקר בעונה השנייה).
"שטערצלע" – שם חיבה לבתו ליבי.
בעברית פירושו "מכסה", במשמעות "כלה" על דרך הביטוי "לכל סיר יש מכסה".
"פארשלופען" (מיידיש: ישנוני) – כינוי של אחד מחבריו של עקיבא.
"הלך למכור בייגלעך" – ביטוי שכוונתו הלך לעולמו.
"מה הפשט?" - מה המשמעות, מה הגורם, מה הנמשל (נפוץ בעונה השלישית).
הסדרה שואבת את שמה ממסעדת "שטיסל", מסעדה ותיקה המבשלת אוכל יהודי-מזרח אירופי, לה סניפים בירושלים ובבני ברק.
אינדורסקי ואלון, יוצרי הסדרה, שהו במסעדה בשכונת גאולה בעת שהגו את רעיון הסדרה.
באוקטובר 2010 קיבלה ההפקה מענק פיתוח מאת המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים.
הליהוק לסדרה הושלם ביולי 2012 ובאותו חודש החלו צילומי שנים עשר הפרקים, שהסתיימו באפריל 2013.
שני היוצרים באו מתוך העולם החרדי-דתי: אלון הוא בנם של הרב בני אלון ואמונה אלון, ואינדורסקי גדל במשפחה חרדית בשכונת גבעת שאול בירושלים ולמד בישיבת פוניבז'.
השחקנים הם ברובם מרקע חילוני, וצפו בכתבות ובסרטים דוקומנטריים, ואף התארחו אצל משפחות חרדיות, על מנת להכיר את שפת היידיש ואת הווי החיים החרדי.
לצד השחקנים החילוניים, השתתפו בסדרה שחקנים וניצבים חרדים רבים מהמגזר הליטאי והחסידי.
עם תום העונה הראשונה, איילת זורר עזבה את הסדרה עקב אילוצי לוח זמנים.
בעקבות מות השחקנית חנה ריבר, שגילמה בעונה הראשונה את דמותה של בובע מלכה וזכתה בשבחי הביקורת והקהל, החליפה אותה בעונה השנייה חברתה השחקנית ליא קניג.
השחקן אברהם מור שמשחק בעונה הראשונה בסדרה, נפטר טרם עליית הסדרה לשידור.
אביתר בורובסקי, שגילם תפקיד אורח, נרצח בפיגוע בצומת תפוח טרם עליית הסדרה לשידור.
שחקנים נוספים שהצטרפו בעונה השנייה הם: הדס ירון, ששון גבאי, חנה לסלאו ומאיה מרון.
ביוני 2016, נודע שהעונה השלישית עתידה לעלות לשידור בשנת 2018, אך תהליך הפקתה נדחה.
במאי 2019, דווח כי הפקת העונה השלישית עלולה להתבטל עקב סכסוך בין ארגון השחקנים שח"ם לחברת yes.
צילומי העונה השלישית החלו ב-13 ביולי 2020 והסתיימו ב-24 באוגוסט 2020.
הפרקים צולמו, בין היתר, בצפון תל אביב, בשכונות הירושלמיות מקור ברוך ומאה שערים, לעיתים גם ממצלמה נסתרת ברכב.
עבודת צוות הצילום הופרעה לפרקים בשל מחאת תושבים חרדים.
הסצנה בה רוחמי רואה את חנינא בבית הכנסת צולמה במזכרת משה.
המפגשים בין קיווע לאלישבע ובין קיווע לאסתי גוטליב מתרחשים בלובי של המלון פרימה המלכים.
הבית בכתובת נחום 8, בירושלים, צולם כבניין בו נמצאת דירה של משפחת שטיסל.
שיר הנושא הוא עיבוד מיוחד של השיר "לאן הולכים פתאום כולם" שהולחן על ידי אבי בללי, סולן להקת "נקמת הטרקטור" שביצעה את השיר במקור.
את הציורים שמופיעים בסדרה כציורים שצייר עקיבא, ציירו מנחם הלברשטט (עונה 1 ו-3) ואלכס טוביס (עונה 2 ו-3).
העונה הראשונה עלתה בערוץ yes Oh, וב-yes VOD החל מ-29 ביוני 2013. באוגוסט של אותה שנה הוקרן מרתון של כל פרקי העונה הראשונה בסינמטקים.
הסדרה יצאה בפורמט DVD עם כתוביות באנגלית וברוסית.
העונה השנייה עלתה בערוץ yes Oh, וב-yes VOD החל מ-31 באוקטובר 2015
העונה השלישית עלתה בערוץ yes DRAMA וב-yes VOD החל מ-20 בדצמבר 2020
זכויות לשידור הסדרה נמכרו גם לערוץ טלוויזיה פרטי בשוודיה Axess TV ולמפיץ קולנועי בצרפת.
היא הוקרנה בפסטיבלי סרטים יהודיים ברחבי העולם, ושני הפרקים הראשונים הוקרנו בפסטיבל FIPA צרפת.
הסדרה נרכשה לשידור על ידי הערוץ הראשון והעונה הראשונה שודרה בו מסוף ינואר 2016. כל פרק שודר כעבור כמה ימים גם בערוץ 33 עם תרגום לערבית.
העונה השנייה שודרה בערוצים הללו בחודשים יוני-ספטמבר 2016. החל מסוף 2018, שתי העונות זמינות לצפייה גם בנטפליקס.
עם תום שידור עונתה השנייה של הסדרה בישראל, דווח כי מפיקת הטלוויזיה היהודיה-אמריקאית מרתה קאופמן החליטה לרכוש את הזכויות על הסדרה ושבכוונתה ליצור לה אדפטציה אמריקאית.
מאוחר יותר דיווח אתר "דדליין" כי הסדרה נרכשה על ידי רשת אמזון, היא תכתב ותבוים על ידי התסריטאי איתן כהן וגרסתה האמריקאית תקרא – "Emmis".
במרץ 2021 נמסר על פיתוח רימייק אמריקאי לסדרה, שיופק על ידי "נטפליקס" בשיתוף "".
את העיבוד לאנגלית כותבת לורן גאסיס , ויביים קנת' לונרגן.
העונה הראשונה של הסדרה התקבלה בביקורות חיוביות בקרב מבקרי טלוויזיה רבים בישראל.
הסדרה "שטיסל" בכלל והעונה השנייה בפרט זכתה לחשיפה גבוהה ולביקורות חיוביות ברובן גם במגזר החרדי, על אף ההתנזרות של חלקים בציבור זה מטלוויזיה או מאינטרנט.
לאחר צאת העונה השלישית של הסדרה, כאן הוציאו הסכת בשם "שטיסל הסיפור האמיתי".
ההסכת יצא ב-9 פרקים כמספר הפרקים בעונה זו.
העונה הראשונה של הסדרה הייתה מועמדת ב-12 קטגוריות בטקס פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2013, מתוכן שתי מועמדויות כפולות לשחקן ולשחקנית הטובים ביותר בסדרת דרמה – דב גליקמן ומיכאל אלוני, כמו גם איילת זורר ונטע ריסקין.
בטקס, שנערך ב-24 בינואר 2014, זכתה הסדרה ב-11 פרסים: עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר, השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (דב גליקמן), הבמאי בדרמה (אלון זינגמן), תסריט בדרמה (אורי אלון ויהונתן אינדורסקי), עיצוב התלבושות, איפור, צילום, מוזיקה מקורית (אבי בללי), פסקול, ניהול אומנותי ועריכה.
הסדרה זכתה בפרס "נמר הזהב" (Golden Leopard) לסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה והסרטים הבינלאומי של ונקובר (International Film & TV Festival CIFTF), שהתקיים זו השנה השנייה.
בטקס פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2015, זכתה העונה השנייה בפרסי הבימוי לסדרת הדרמה (אלון זינגמן), פרסי המשחק בקטגוריית השחקן והשחקנית (דב גליקמן בזכייתו השנייה עם הסדרה ונטע ריסקין), מוזיקה מקורית, עיצוב אמנותי ותלבושות.
העונה השלישית של הסדרה הייתה מועמדת ב-16 קטגוריות בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2021, והסדרה זכתה בפרס בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה (מיקי קם).
בתוכנית "טלוויזיה מהעתיד" נעשתה תוכנית פרודיה על שטיסל, הנקראת "שלמייזל".
"שטיסל" נכללת בתוכנית לצד סדרות כמו "בטיפול", "נבלות", "פרשת השבוע", "אמא ואבאז", "פאודה", "סרוגים" ו"עבודה ערבית".
הסדרה מתארת חרדים מהיישוב הישן, המכונים בעדה החרדית "צ'אלמערס" או "צ'אלמערים" (ירושלמער).
הם מתגוררים בשכונת גאולה בירושלים, המתאפיין בפשקווילים על קירות הבניינים.
הגברים לבושים בלבוש חרדי, פאותיהם ארוכות ומסולסלות והם אינם מגלחים את זקנם.
הדמויות דוברות יידיש בהברה ליטאית, ומשכך אפשר להניח שמדובר במשפחה פרושית.
הבנים עוסקים בלימוד תורה, הבנות לומדות בסמינר בית יעקב ולמבוגרים משרה עם זיקה תורנית – שולם שטיסל הוא מנהל בתלמוד תורה וחתנו ליפא הוא שוחט.
כיוון שהציפייה היא שהגבר החרדי יעסוק בלימוד התורה או בתחומים משיקים, הרצון של עקיבא לעסוק באמנות מעורר ביקורת מצד אביו.
אורח החיים הדתי מודגם בסדרה במקומות רבים, כמו הברכות שהדמויות מברכים לפני האוכל ולאחריו, המנהג המורה לנשק מזוזה, הפרדה בין גברים ונשים ושמירה על איסור ייחוד.
הסדרה "שטיסל" היא דרמה משפחתית, שבה נושאי זוגיות, יחסי הורים וילדים ויחסים בין אחים תופסים מקום מרכזי.
נושא מרכזי, לכל אורך הסדרה, הוא ענייני זוגיות במגזר החרדי האשכנזי.
נושא זה בא לידי ביטוי בקורותיהם של מרבית גיבורי הסדרה:
שוּלֶם שטיסל הוא אלמן מזה שנה, המתחיל לנסות ולמצוא שידוך ראוי באמצעות השדכן קניגסברג.
תחילה הוא מנהל קשר מסוים (שכולל בעיקר ארוחות משותפות) עם עליזה, מזכירה גרושה ב"תלמוד תורה" בו הוא מלמד, אך סירובו להבהיר את כוונותיו מניע אותה להתחיל לבחון קשר עם אדם אחר.
בהמשך הוא מתחיל להתחבר אל הרבנית חשין, אלמנה של עמיתו לעבודה שהלך לעולמו, אך קשר זה נקטע לאחר זמן קצר.
בעונה השנייה שולם מתארס למנוחה, אלמנתו של קניגסברג, אך לבסוף מגלה שאינו רוצה בה באמת שכן היא שתלטנית ומרבה לנהוג בחנפנות.
גיטי וייס, בתו של שולם, נשואה לליפא, שבעקבות הצעת עבודה נוסע לארגנטינה, אך שם נעלם ללא כל הסבר ומותיר אותה עגונה עם חמישה ילדים.
הוא חוזר לקראת סוף העונה הראשונה, אך בעקבות הולדת ילדם השישי פורץ סכסוך בינו ובין גיטי, העוזבת את הבית עם ילדיה.
בפלאשבק מוצגת גם תחילת הזוגיות הבעייתית של גיטי וליפא.
נוחעם, אחיו של שולם, מגיע לישראל עם בתו, ליבי, כדי למצוא לה חתן ראוי.
הוא מנסה למצוא לה שידוך בדרך המקובלת על ידי השדכן קניגסברג, אך בסופו של דבר היא ועקיבא התחתנו.
עקיבא, בנו של שולם, מתאהב באלישבע האלמנה, למורת רוחו של אביו שרוצה שיתחתן עם רווקה צעירה.
למרות התנגדות שולם, עקיבא ואלישבע נפגשים פעם אחת, והיא מסרבת להמשיך.
בעונה השנייה הוא מתאהב בליבי, בת דודו, ואף היא מתאהבת בו, אך התנגדותו של אביה נוחעם מונעת את התפתחות הרומן.
בעונה השלישית התברר שהוא התחתן איתה אך נפטרה כעבור 4 שנים.
רוחמי, בתם של גיטי וליפא מתאהבת בבחור ישיבה צעיר – חנינא, ומתחתנת איתו, למרות התנגדותם של הוריה.
יוסל'ה, בנם של גיטי וליפא מתאהב בשירה לוי - בחורה ממוצא מזרחי ונפגש עימה למרות התנגדותה הנחרצת של גיטי, שמעוניינת שיתחתן עם הבחורה ששודכה להם מלכתחילה - שירה לוינזון, כיוון שהיא בעלת מוצא זהה לשלהם.
מוסד השידוך כדרך ליצירת זוגיות בעולם החרדי מוצג בהרחבה בסדרה, אך לצדו ניתן משקל גדול מהסביר להתאהבות (בין גיטי וליפא, עקיבא ואלישבע, עקיבא וליבי, רוחמי וחנינא, יוסל'ה ושירה לוי).
סמדר שילוני ציינה כי "החרדים שצופים בה קצת נבוכים מהעלילה.
בעיקר הרומנטית (בין רב שולם למנוחה, בין קיווע לליבי, בין רוחמה לחנינא), שכנראה מתירנית מזאת שנהוגה בקהילה החרדית, לפחות בזו שמשתייכת לזרם שמשפחת שטיסל אמורה לייצג".
נושא נוסף המוצג בסדרה הוא יחסי הורים וילדים:
יחסיה של בובע מלכה עם שני בניה, שולם ונוחעם: נוחעם איננו מתגורר בישראל, ושולם הוא הנושא העיקרי בעול הטיפול בסבתא מלכה, אך היא מעדיפה בבירור את בנה הצעיר, נוחעם.
שולם נמצא לידה זמן רב כאשר היא שרויה בתרדמת, אך היא מתעוררת רק עם ביקורו של נוחעם, ובתחילה כלל אינה מזהה את שולם.
בצוואתה היא מורישה את דירתה לנוחעם.
יחסיו של שולם עם בנו קיווע: קיווע הבוגר ממשיך להתגורר יחד עם אביו שולם.
שולם מתייחס אליו בנוקשות מסוימת, ומתנגד לעיסוקו בציור.
יחסיהם חווים עליות ומורדות במהלך הסדרה.
יחסי גיטי וליפא עם בתם רוחמי: בעונה הראשונה כאשר גיטי וליפא לא כל כך מתפקדים כהורים, רוחמי נאלצת להשלים את החסר ומטפלת באחיה הקטנים.
בעונה השנייה, כשהיא מתאהבת בנער צעיר ונישאת ללא ידיעת הוריה, נוצר משבר ביחסים.
גיטי מסרבת להכיר בנישואים וליפא מתרכך בהמשך, אולם בסופו של דבר ההדורים מתיישרים.
יחסיו של נוחעם עם בתו ליבי: אלה מתאפיינים בצייתנות גמורה של ליבי, גם לנוכח נוכלותו של אביה, מלבד בפרק סיום העונה השנייה, כאשר נוחעם מספר לה כיצד "סידר" את שולם וזאת יוצאת נגדו לראשונה.
יחסים בין אחים באים לידי ביטוי בסדרה ביחסים שבין שולם לאחיו הצעיר ממנו נוחעם, יחסים המתאפיינים בתחרותיות וקנאה.
התחרותיות בולטת כאשר נוחעם מספר בגאווה לבתו ליבי כיצד קנה בעורמה משולם את חלקת הקבר שליד קברה של בובע מלכה.
בשלב מוקדם יותר בסדרה חש שולם קנאה כאשר בובע מלכה מתעוררת מתרדמתה, מזהה את נוחעם ושמחה לראותו, וכלל אינה מזהה את שולם, שטיפל בה במסירות.
היחסים בין עקיבא לאחיו אינם בליבת הסדרה, אך נרמז שקיימת תחרותיות בין עקיבא לאחיו צבי אריה (צבי אריה טוען בפני אביהם כי עקיבא הוא בטלן), וכן הערצה של עקיבא לאחותו הגדולה גיטי (בעונה הראשונה הוא מציג אותה לארוסתו ואף מתאר אותה כ"אחותו הגדולה והכל יכולה").
בין היתר מתואר גם האופן בו מגוננת רוחמי על אחיה הקטנים – יוסל'ה, בנימין וחיימק'ה.
בעונה הראשונה, אף על פי שעודנה נערה, היא נאלצת ליטול על עצמה את תפקיד ההורה לאחר שאביה נטש אותם ואמה עסוקה בניסיונות לפרנס את הבית: דוגמה לזה, הם המכתבים שהיא כותבת לכל אחד מהם באופן פרטני ובשם האבא, וזאת על מנת למלא את החסך שלהם שבהיעדר אב.
במהלך הסדרה נחשפים הצופים לדילמות וקונפליקטים רבים איתם משפחה המשתייכת לעולם החרדי נאלצת להתמודד.
בין הדילמות המוצגות בסדרה: נישואין בין בני דודים, נישואין בגיל צעיר, משקל ההתאהבות מול משקל השידוכין, נישואין בין-עדתיים, קריאת שם לתינוק, פונדקאות, עגינות, התאבדות, היחס לבעלי חיים, היחס לתרבות החילונית, והיחס לציונות.
שטיל אנדרה אומודט (; נולד ב-2 בספטמבר 1971), גולש אלפיני נורווגי, אלוף אולימפי, עולמי, ושל גביע העולם.
הוא גולש הסקי האלפיני המעוטר ביותר.
באליפות העולם לנוער, 1990, זכה אומודט ב-3 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף, והיה לראשון בהיסטוריה שזוכה בחמש מדליות באותה אליפות העולם לנוער.
בין 1991 ל-2006, זכה ב-8 מדליות אולימפיות, יותר מכל גולש אלפיני אחר, וזכה בחמש מדליות זהב באליפויות העולם, כמו גם ב-21 תחרויות במסגרת גביע העולם.
אומודט נחשב כגולש השולט בכל סוגי התחרויות, הטכניים והמהירים כאחד.
הוא השתתף בכל הענפים השונים של הסקי האלפיני, והוא אחד מחמשת הגולשים האלפינים הגברים שזכו בתחרות בכל אחד מהם.
עשרים המדליות בהן זכה אומודט במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם מהוות שיא.
הוא הגולש הצעיר ביותר והמבוגר ביותר שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים.
העקביות הרבה שלו בתחרויות הובילה אותו לשיאים נוספים.
במשך 6 שנים, אומודט הוביל את דירוג גביע העולם של כל הזמנים, כשהוא זכה ב-13,252 נק' בין 1989 ל-2006, עד ש-2012 נעקף על ידי בנג'מין רייך.
שלישי בדירוג הוא הרמן מאייר.
תוצאת שיא אחרת של אומודט היא 231 תוצאות בעשרת המקומות הראשונים בתחרויות בגביע העולם, 19 יותר מ-212 התוצאות שקבע מארק ג'ירארדלי.
אומודט זכה בגביע העולם לשנת 94–1993, וסיים 5 פעמים נוספות במקום השני ופעם נוספת במקום השלישי.
מלבד זאת, אומודט זכה פעם אחת בגביע העולם בסלאלום, פעם אחת בגביע העולם בסלאלום ענק, פעם אחת בגביע העולם בסופר-ג'י, וחמש פעמים בגביע העולם בסקי אלפיני משולב.
באוגוסט 2003, 19 מדליות נגנבו מאומודט, כשפורצים פרצו לביתו של אביו.
מאוחר יותר אומודט הודיע כי מצא אותן בעזרת אנונימי באינטרנט.
היום מוצגות המדליות של אומודט במוזיאון האולימפי הנורווגי בלילהאמר.
ב-6 בינואר 2007, אומודט הכריז בשידור חי על פרישתו, לצד מאות אתלטים אחרים, בחגיגת הספורט הנורווגי לשנת 2006, שם הוא הוכרז כספורטאי השנה בנורווגיה לשנת 2006.
במאי 2007 קיבל אומודט את מדליית סנט הלווארד מעיריית אוסלו, על "ייצוג נורווגיה ואוסלו באופן יוצא מן הכלל".
בהקשר לקמפיין ברשת הטלוויזיה NRK, מונה באוקטובר 2007 לשגריר UNICEF.
אומודט נשוי לשטינה אוסטבולד, ולהם בן ובת.
אביו, פין אומודט, הוא מאמן סקי אלפיני.
שטיפת קיבה היא התהליך של ניקוי תוכן הקיבה.
טכניקת שטיפת הקיבה נמצאת בשימוש כ-200 שנה כאמצעי להוצאת רעלים מהקיבה.
טכניקה זו משמשת בעיקר כאשר אדם בלע רעל כלשהו או לקח מנת יתר של תרופה.
בין סמים אלו נכלל האלכוהול.
לעיתים שוטפים קיבה גם לפני ניתוח על מנת לנקות את התוכן לפני שמתבצע שם חתך כלשהו ובכל מערכת העיכול.
מלבד במקרה של רעלים, שטיפת קיבה משמשת לאמת את דימום מערכת העיכול ואת רמתה
שטיפת קיבה נעשית לעיתים על מנת לטפל בחולי היפותרמיה
תוכן קיבה ניתן להסיר באמצעות שאיבה מיד או לאחר ריסוס מים דרך הצינור.
שטיפת קיבה כרוכה בהכנסת צינור (זונדה) דרך הפה או האף (תוך "הסרת" גושים נוזלים) ומשם בתוך מורד צינור המזון (הוושט) לתוך הבטן.
לפעמים תינתן תרופת אלחוש על מנת להפחית את הגירוי ואת מנגנון ההקאה המגורה על ידי הצינור.
הכנסת הצינור לבטן חייבת להתרחש בצורה מדויקת:
תוך הכנסת אוויר לריאות על ידי מזרק בו בזמן האזנה לקיבה
בדיקת רמת החומציות (pH) על ידי שאיבה של מיץ הקיבה
התהליך חייב להתבצע בצורה מדויקת על מנת לוודא שהצינור אינו נכנס לריאות.
אצל מבוגרים מכניסים כמות קטנה של מים עם תמיסת מלח, אצל ילדים עקב מערכת חיסונית חלשה יותר וחשש מהיפותרמיה התהליך מבוצע רק על ידי מים.
מחשש להקאות מכשיר יניקה נמצא תמיד בהישג יד על מנת למנוע שאיפת חלקיקים לתוך הריאות.
התהליך מתבצע כמה פעמים עד שהמכשיר מראה שאין תוכן קיבה נוסף מלבד הנוזל-הנוזל צלול, בטפטוף של המכשיר 150-200 מיליליטר מים או עם תמיסת מלח.
אם החולה איננו בהכרה, מורדם, או אינו יכול לנשום לבדו, אזי הוא צריך להיות מונשם לפני ביצוע תהליך השטיפה.
האדם צריך להיות מורדם למשך הניתוח מסיכון של הלם או היפותרמיה.
התהליך הרפואי של הכנסת הצינור במטופל בהכרה
לאחר שהוחלט שאכן המטופל צריך לעבור שטיפת קיבה ולכן החלטה על הכנסת הנקז, עובר המטופל ומשפחתו הדרכה לגבי הצורך של הכנסת הנקז.
אם החולה בהכרה מלאה, תהליך ההכנסה מתבצע כאשר החולה בישיבה.
על מנת לדעת איזה אורך צינור דרוש על מנת להגיע לקיבה, יימדד המרחק מאוזנו של המטופל ועד עצם הקסיפואיד.
לאחר מכן מוודאים שהצינור נמצא במקום ולאחר מכן יקובע הצינור לגוף המטופל.
התהליך הרפואי של הוצאת הצינור במטופל בהכרה
הוצאת הנקז תתבצע לאחר שהמטופל עבר שטיפת קיבה מלאה, כאמור, כאשר הנוזל בקיבה צלול.
לפני הוצאת הנקז מוודאים שהמטופל בהכרה ושהוא מבין שהולכים להוציא את הנקז, תוך הוצאת הנקז המטופל צריך לנשום לאט.
לאחר הוצאת הצינור בדרך כלל יינתן פחם פעיל כדי למנוע מהרעלים שנותרו בקיבה מלהיספג לתוך מחזור הדם.
שטיפת קיבה כתוצאה מהרעלה או מנת יתר
אחד התרחישים הגרועים ביותר אך גם מהנפוצים שביותר בהם מבצעים שטיפת קיבה היא כדי להציל את המטופל ממנת יתר או הרעלה.
שאיבת הקיבה היא פעולה התערבותית שמטרתה לעצור את כל מה שנשאר בקיבה מלהיספג בגוף, באמצעות השטיפה יש סיכוי שיהיה אפשר להפחית את ההשפעה של הרעל או התרופה ובכך להציל את חיי האדם.
בין אם מנת היתר של התרופה היא מקרית או מכוונת שאיבת הקיבה היא מהתהליכים הנפוצים ביותר לסיוע למטופל להתאושש מבליעת החומרים הלא רצויים.
השאיבה מתבצעת על מנת למנוע מכל החומר להגיע למחזור הדם
הרעלת אספירין: תינתן תוך טיפול רפואי נוסף, אך לאחר השטיפה יקבל המטופל "פחם פעיל" וחומר משלשל
הרעלת קוקאין: תנתן תוך מתן "פחם פעיל"
שטיפת קיבה משמשת לעיתים רחוקות בהרעלות מודרניות וכמה רשויות הציעו שזה לא יהיה בשימוש באופן שגרתי, אם בכלל, במצבי הרעלה
שטיפת קיבה צריכה להיחשב רק אם כמות הרעל שנבלע היא מסכנת חיים וגם אז ההליך יכול להתבצע תוך 60 דקות מרגע הבליעה