tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לורה כהן אפלבאום, המנהלת הנוכחית של האגודה ההיסטורית היהודית של וושינגטון רבתי, פנתה לקהילה היהודית בבקשה להציל את הבניין.
שלושה יזמי נדל"ן, שלטון צוקרמן, אייב פולין ודאגלס ג'מאל, הגישו הצעה של כ-5 מיליון דולר על הנכס, שזכתה.
כיום הבניין ידוע כ-"בית הכנסת ההיסטורי השישי והראשון" (על שם המיקום בו שכן), ומשמש כמרכז לחיים יהודיים דתיים ותרבותיים.
המקום מארח מדי שנה סופרים ואמנים שונים.
בשנות ה-60 הבניין היה בסכנת הריסה עקב התוכניות להקמת הרכבת התחתית של וושינגטון.
האגודה היהודית ההיסטורית של וושינגטון רבתי העבירה את הבניין לרחובות 3 ו-G צפון-מערב.
ב-1 בספטמבר 1969 חתם הנשיא ריצ'רד ניקסון על חוק המסמיך את המחוז לרכוש את הבניין ולהשכירו לאגודה למטרות שימור היסטורי תמורת דולר אחד לשנה למשך 99 שנים.
בניין בית הכנסת ההיסטורי שוחזר על ידי האגודה היהודית ההיסטורית של וושינגטון רבתי והפך לביתו של המוזיאון היהודי ליליאן ואלברט סמול.
הבניין הוא בניין בית הכנסת העתיק ביותר ששרד בוושינגטון, והוא בין מבני בית הכנסת העתיקים ביותר הקיימים בארצות הברית.בשנת 2016 הועבר הבניין 18 מטרים.
בינואר 2019 הועבר שוב, לרחוב F צפון-מערב.
במיקום זה הפך לחלק מהמוזיאון היהודי.
בשנת 1951 עברה הקהילה למיקומה הנוכחי בשדרות קונטיקט ורחוב פורטר, צפון-מערב.
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים פרנק גראד בסגנון שהיה נפוץ בבתי כנסת רבים שנבנו לאחר מלחמת העולם השנייה: קווים נקיים, קנה מידה גדול ועיצוב פנים בהיר.
אבן הפינה לבניין החדש הונחה בשנת 1950, והבניין נחנך מאוחר יותר באותה שנה.
הבניין הקודם נרכש על ידי הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית.
המבנה, שעלות הקמתו עמדה על כ-1.3 מיליון דולר, כלל אולמות בני 300 ו-1500 מושבים, שני אולמות נוספים, 14 כיתות לימוד, עליית גג נסתרת למקהלה, עוגב, ארון קודש ממוסגר באוניקס שחור ובשיש, וחמש דלתות ברונזה כבדות הנפתחות אל לובי מעוטר בשיש אדום שמוביל לרחבה גדולה ופתוחה המשקיפה על הצומת.
חנוכייה גדולה וחרוטה - שנבחרה כסמל ליהדות לאחר ויכוחים רבים בתוך הקהילה – מעטרת את החזית הפונה לכיכר.
אגף בית הספר ואולמות אודיטוריום נוספו בשנת 1958. בשנת 1988 הבניין שופץ והורחב, ונחנך מחדש בשנת 1990, בנאום של שגריר ישראל לשעבר, אבא אבן.
בשנת 2013 הבניין עבר שיפוצים נרחבים.
כיום חברים בקהילה כ-1,750 משקי בית, עם קרוב ל–500 תלמידים בבית הספר הדתי ו-120 בגן הילדים.
עבור הקהילה היהודית, עדת ישראל שימשה מרכז לפולחן יהודי מסורתי.
חוקתה עיגנה את המחויבות למנהגים הדתיים האורתודוקסיים ואסרה על הנהגת רפורמות דתיות.
התפילות התקיימו בעברית, למעט התפילה לממשלה, שניתן היה לאומרה באנגלית לאחר שנקראה בעברית.
תפילות בציבור התקיימו מדי יום.עם חלוף הזמן חלו שינויים: אנגלית הונהגה בטקסים, תחילה כדי לתרגם תפילות.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 עדת ישראל הצטרפה לתנועה הקונסרבטיבית.
בתחילה נשמרה המסורת של מקומות ישיבה נפרדים לגברים ולנשים, אך הנוהג הופסק בשנת 1951.
פיגוע הירי מול המוזיאון היהודי בוושינגטון
ב-21 במאי 2025, שני אנשי צוות של שגרירות ישראל בוושינגטון הבירה, ירון לישינסקי בן ה-28, גרמני-ישראלי, וחברתו היהודייה-אמריקאית בת ה-26, שרה לין מילגרים, נורו למוות מטווח קצר מחוץ למוזיאון, בעת שעזבו אירוע יהודי שאורגן על ידי הוועד היהודי-אמריקאי.
שני הקורבנות היו זוג צעיר שעמד להתארס.
אליאס רודריגז נעצר כחשוד לאחר שנתפס על ידי אנשי אבטחת האירוע.
לאחר שנעצר שלף כאפייה אדומה וקרא "free, free Palestine!" דני דנון, שגריר ישראל באו"ם, כינה את המקרה "מעשה טרור אנטישמי מושחת".
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ גינה את הרציחות בפוסט ברשת החברתית Truth Social, וקבע: "הרציחות הנוראיות הללו בוושינגטון הבירה, המבוססות בבירור על אנטישמיות, חייבות להסתיים, עכשיו!".
בית הכנסת נפוצות יהודה, הידוע גם בשם "בית הכנסת הפלמי" (בלדינו: La Esonga Flamenca), נמצא בגיברלטר, ברחוב Line Wall Road (אנ') שהוא אחד הרחובות הראשיים המובילים אל מרכז העיר.
זהו אחד מארבעה בתי הכנסת הפעילים בגיברלטר.
נוסח התפילה בבית הכנסת ספרדי-מרוקאי-גיברלטרי.
בית הכנסת, שעלותו בסך $26,300 מומנה על ידי סוחרים יהודים-הולנדים עמידים, נבנה בין השנים 1799 - 1800 עבור קהילת יהודי הולנד, בשטחו של גן שהיה בבעלותו של שמטוב (טובי) סקוארה, אחד ממייסדי בורסת גיברלטר.
בית הכנסת נבנה בדומה לבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
שריפה גדולה שפרצה בשנת 1911 כילתה את ההיכל, התיבה, הספסלים ואת עזרת הנשים שהיו בנויים מעץ.
פנים בית הכנסת עוצב מחדש על ידי אדריכל איטלקי.
הבימה הועברה ממרכז האולם לקדמת ארון הקודש, וההיכל והתיבה אוחדו.
בית הכנסת סבל נזק נוסף בשנת 1951 בעת שאירע פיצוץ (אנ') בספינת הנשק RFA Bedenham שעגנה בנמל.
ב-13בספטמבר 2000 הותקן על קיר בית הכנסת לוח זיכרון לציון 200 שנה להקמת בית הכנסת, בו מסופרת בקצרה ההיסטוריה שלו.
בטקס הצבת לוח הזיכרון השתתף ראש ממשלת גיברלטר פיטר קרואנה (אנ')
חזית בית הכנסת נפוצות יהודה מעוצבת בסגנון הולנדי קלאסי ההולם את סגנונה של העיר העתיקה של גיברלטר.
הקירות צבועים בצבע בז', הגמלון מתוחם בצבע לבן ובמרכזו מגן דוד.
בפינות המבנה ובמסגרות החלונות והדלתות משולבות אבני גיר בצבע אפור בהיר ומעל החלונות מוצבות חופות רעפי טרקוטה.
הצבע האפור של אבני הגיר המעטרות את חזית המבנה חוזר גם בחלל הפנימי.
עמודי שיש אפור תומכים בעזרת הנשים, הריצוף מורכב מאריחי שיש לבנים ואפורים ומשני צידי ארון הקודש מוצבים עמודי דמה בשילוב אבני גיר אפורות.
מעל ארון הקודש קשת פרסה בה משולבות גם כן אבני גיר אפורות.
קירות העולם מחופים בעץ כהה בחלקם התחתון ומעוטרים במוטיב שבכה הנמשך גם בתחתית עזרת הנשים.
בית הכנסת עדת יראים היה בית כנסת אורתודוקסי ששכן ברחוב קאדה 10, ברובע התשיעי של פריז.
בית הכנסת השתייך לזרם היהדות האורתודוקסית שאינה כפופה לקונסיסטוריה.
בית הכנסת ברחוב קאדה היה בית כנסת אשכנזי שנוסד על ידי יהודים מאלזס ומגרמניה ופעל בקפדנות על פי מנהגיהם.
הוא נבנה בעקבות מיזוגן של שתי חברות קהילתיות: חברת ש"ס וחברת אברהם אבינו.
חברת אברהם אבינו נוסדה בשנת 1832 על ידי מאמינים שהיו קשורים לבית התפילה של הרב סופאר.
קהילה זו הפעילה בית תפילה משלה משנת 1872. חברת ש"ס נוסדה אף היא על ידי יהודים ממוצא גרמני, רובם מאלזס, בשנות ה־1840. נשיא החברה קליין היה בנו של הרב הראשי של קולמר, והתנגד נחרצות למאמצי הרפורמה של הקונסיסטוריה.
בשנת 1852 חנכה החברה בית תפילה, ובהמשך, בשנת 1884, העבירה את פעילותה לבית תפילה אחר ברחוב וילהרדואן.
בית הכנסת ברחוב קאדה עצמו, שתכנן האדריכל לנפן, נחנך ב־5 בנובמבר 1893. בית הכנסת חדל מלתפקד ונסגר בשנת 2014.
בית הכנסת שוכן בחצר פנימית ואינו נראה ישירות מן הרחוב הראשי.
בניין מגורים מסתיר את הכניסה מן הרחוב, ורק שלט צנוע הנושא את שם בית הכנסת מציין את מיקומו.
מעבר פנימי מוביל אל החצר, ובקצה עומד בניין מגורים.
על חזית בניין המגורים שלושה שלטים: אחד מציין מקווה טבילה לגברים; מדרגות מימין מובילות לקומות העליונות של הבניין; ומדרגות משמאל מובילות לספרייה הצמודה לבית הכנסת.
לבית הכנסת עצמו אין חזית חיצונית הפונה לרחוב.
עיצובו הפנימי של בית הכנסת פשוט.
עזרת הנשים מקיפה את אולם התפילה משלושה כיוונים.
בתקרה משולב חלון גג גדול העשוי מלבני זכוכית, ובמרכזו מופיע מגן דוד.
מגן דוד נוסף מעוצב בתבליט סטוק בחלקו העליון של הקיר שמעל ארון הקודש, והוא מוקף בעיטורי גפנים.
ארון הקודש בבית הכנסת ניצב תחת קשת גדולה, הנושאת כתובת בעברית והוא מכוסה בפרוכת אדומה רקומה.
הבימה ממוקמת במרכז החדר, כמקובל בבתי כנסת אורתודוקסיים.
פנים בית הכנסת, לרבות ספסלי העץ ומנורות אחדות, נשמר במצבו המורי.
גם שעון המציג אותיות עבריות במקום ספרות הוא פריט מקורי.
בכניסה, מתחת לגלריה, קבועים שני לוחות זיכרון: לוח שיש אחד מנציח את זכרם של חיילי הקהילה שנהרגו במלחמת העולם הראשונה, ולוח נוסף מוקדש לזכרם של קורבנות השואה, ובו רשומים שמות גרמניים רבים.
בית הכנסת עדת ישראל הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי עצמאי, השוכן ברחוב בספרואה 36, ברובע האחד-עשר של פריז.
בית הכנסת החל לפעול במסגרת אגודת "עדת ישראל" (Association cultuelle israélite, Fondation Mongatte-Kantorovitch), שנוסדה בשנת 1927 במטרה לממן בפריז את הוצאות קיום הפולחן היהודי ואת לימוד התורה.
משרדה הרשמי של האגודה היה ברחוב בספרואה 32. בית הכנסת שקיים תפילה נוסח ספרד לא החזיק רב רשמי, אך קיבל את מרותו הרוחנית של הרב הראשי של בית הכנסת אגודת הקהילות.
החזן המפורסם "ר' משל" היה חזן בבית הכנסת בשנות ה־60 וה־70, ותרם לאווירה חסידית בתפילה.
בראשית שנות ה־60, עם גל ההגירה של יהודי אלג'יריה לצרפת, שימש בניין האגודה גם כבית כנסת ליהודי אלג'יריה, ובהם משפחת צרקי – הסב עזר, האב חיים, ומאוחר יותר גם הרב אורי שרקי מירושלים.
בשנות ה־80 עבר המקום, שהיה אז במצב פיזי ירוד, מהפך יסודי ונעשה אחד מבתי הכנסת המודרניים והמתפקדים ביותר בפריז.
המהלך נעשה ביוזמת נשיא "עדת ישראל", ד"ר יחיאל נאפטאליס, וסגנו מר רוטבארט, שניהלו חודשים של תכנונים ומשא ומתן.
על אף הספקות, הפרויקט יצא לפועל במימון מלא של חברת נדל"ן, שכללה את בית הכנסת במיזם בנייה רחב יותר על שטח בית הכנסת לשעבר.
אחד התנאים שהובטחו הייתה שמירה על רצף של מקום לתפילה, ולשם כך הוקם בית כנסת זמני ברחוב Cour Debille.
בין הדרישות שהושגו בידי ד"ר נאפטאליס הייתה גם הקמת מקווה בבניין בית הכנסת.
לאחר השיפוץ שימש הרב ז'אק שלמה כרב בית הכנסת, ואחריו כיהן הרב דוד לדרברגר.
בין 2008 ל־נובמבר 2014 הנהיג את הקהילה הדיין ירמיהו מנחם כהן, אב בית הדין של פריז, ולאחר מכן חזר לירושלים.
מאוקטובר 2015 משמש כרב הקהילה הרב שמואל מורטשביץ.
בית הכנסת משכנות ישראל ממוקם ברחוב ז'אן-נוהיין 6 (6 rue Jean-Nohain) במחוז ה-19 של פריז, הוא בית כנסת קונסיסטוריאלי, אשכנזי, בנוסח ספרד .
בתחילת המאה ה-20 התיישבו יהודים רבים ממוצא אלזסי וממרכז אירופה ברובע ה-19 ובסביבתו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נהגו חברי הקהילה להתכנס לתפילות שבת, תחילה באולם ההתעמלות של בית הספר היהודי הוותיק ביותר בצרפת, בית הספר לוסיאן דה-הירש (École Lucien-de-Hirsch, נוסד ב-1901) ומאוחר יותר בבתי ספר יהודיים אחרים שנפתחו בשכונה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, עם הגעתם של יהודים מצפון אפריקה, הוקם ברובע בית תפילה בנוסח ספרד.
בתחילת שנות ה-90, כאשר מספר היהודים האשכנזים גדל באופן משמעותי, הם החליטו להקים בית כנסת משלהם ובמקביל, הקהילה הספרדית רכשה מפעל ישן והפכה אותו לבית כנסת.
כדי להדגיש את העובדה ששני בתי הכנסת צמחו מאותה קהילה אך מייצגים נוסחים שונים, ניתנו להם השמות הבאים:
בית הכנסת האשכנזי, בשם "משכנות ישראל".
בית הכנסת הספרדי: "אוהלי יעקב".
שני השמות נלקחו מאותו פסוק: .
בית הכנסת "משכנות ישראל" נחנך בשנת 1993, כדי לענות על צרכיהן של כ-300 משפחות ברובע.
אורחי הכבוד בטקס חנוכת בית הכנסת, היו: (אב בית דין הרבני בפריז, נסים רביבו (Nissim Rebibo) והרב מישל גוגנהיים (Michel Gugenheim), הרב הראשי של פריז והמנהל לשעבר של בית המדרש לרבנים של צרפת (Séminaire israélite de France).
תיאור מבנה בית הכנסת "משכנות ישראל"
החזית לכיוון הרחוב היא מלבנית ובראשה חצי עיגול.
העיצוב מינימליסטי ומתבסס על פסי קישוט מלמטה למעלה, ללא סממנים דתיים בולטים.
בחלק המלבני נקבע חלון מלבני צר וארוך ובחצי העיגול שלמעלה, נקבע חלון עגול קטן.
מימין לחזית ישנו מבנה נמוך שמעליו חלק בולט, חצי עיגול לרוחב ומעליו חושף שני גמלונים מעוגלים נוספים, קטנים יותר, שגם בהם נקבעו חלונות עגולים.
הכניסה הראשית ממוקמת במבנה הימני ומובילה למבואה, ממנה נכנסים לאולם התפילה, או עולים במדרגות לעזרת הנשים ולחדרי המשרדים.
תקרת אולם התפילה מעוצבת כחצי גליל, כאשר ציר הגליל מאונך לכיוון התפילה.
ארון הקודש עשוי עץ מגולף בסגנון מודרני, בצורה משולשת ובחזיתו, בחלק התחתון תלויה הפרוכת.
מעל ארון הקודש נמצא נר התמיד ולוחות הברית בקצה העליון של המשולש.
אור מגיע לאולם דרך החלון הארוך וצר שבחזית, מהחלון העגול, מחלונות בצדדים וכן דרך חלון זכוכית גדול הממוקם מעל ארון הקודש.
בית הכנסת עדת ישראל היה בית כנסת אורתודוקסי בנירנברג, עיר גדולה בצפון בוואריה.
בית הכנסת נבנה בשנים 1901-1902 ושכן ברחוב אסנוויין 7 (Essenweinstraße 7).
בית הכנסת נהרס בליל הבדולח בשנת 1938.
שורשי אגודת עדת ישראל בנירנברג נעוצים בשנות ה-60 של המאה ה-19, כאשר בקרב רוב משפחות יהודי נירנברג גברו הנטיות הליברליות: תפילות בגרמנית, הנהגת מחזור קריאה בתורה של שלוש שנים במקום שנה אחת, וכוונה להציב עוגב בבית הכנסת החדש.
מגמות אלו גרמו לחלק מהמשפחות, שהתנגדו לשינויים ותמכו בשמירה על הפולחן המסורתי, לייסד בקיץ 1874 מניין שהתפלל על פי הנוסח הישן, שמר על המנהגים המקובלים, ועל מחזור הקריאה השנתי בתורה.
הפורשים התאגדו תחת השם 'עדת ישראל'.
היוזם המרכזי היה שלמה (סלומון) אנסבכר (Salomon Ansbacher, 1843–1911), מורה שהתגורר בנירנברג החל מאותה שנה.
לצדו פעל ברטהולד הורביץ (Berthold Horwitz), אשר כיהן במשך כ-25 שנה כמנהל האגודה.
האגודה הוכרה רשמית ב-17 במרץ 1876, וזכתה לתמיכה מצד רב הקהילה, הרב ד"ר לווין.
עקב העלייה המתמדת במספר המתפללים, הפך אולם התפילה של אגודת 'עדת ישראל' לקטן מדי.
באוקטובר 1900, נרכש מגרש ברחוב אסנוויין לצורך בניית בית כנסת חדש.
משרד האדריכלים הנירנברגי "אוקסנמאייר ווויסמילר" (Ochsenmayer & Wissmüller) תכנן מבנה מייצג שישמש מרכז קהילתי.
המבנה, שנבנה מאבן מסותתת, היה בן שלוש קומות וכלל גג מנסארדי.
בעיצוב המבנה שולבו יסודות סגנוניים נאו-רומנטיים, ובמעקות האבן של המרפסות ניכרו גם השפעות נאו-גותיות.
חנוכת בית הכנסת התקיימה ב־5 בספטמבר 1902.
בתחילה שימש אנסבכר גם כחזן ושוחט.
השוחט הראשון, החל מ-1875, היה מר שט, שהומלץ על ידי רבני וירצבורג.
אנסבכר שימש בתפקידיו עד מותו ב-1911, ולאחר פטירתו ביקשה הקהילה היהודית הראשית של נירנברג, למנות לאגודה רב קבוע מטעמה.
בהסכם מ-12 בינואר 1908 הותר לה להעסיק רב עצמאי, שכונה "רב האגודה".
הראשון בתפקיד היה הרב ד"ר אברהם יצחק קליין (1909).
בית הכנסת העסיק גם חזנים, הבולט שבהם היה אדולף נויפלד (Adolf Neufeld) ממיקולוב, שהחזיק בתפקיד עד מותו ב-1923. אחריו כיהן יעקב שטיינפלד (1919–1931).
במהלך ליל הבדולח ב-1938, חולל ונהרס בית הכנסת.
אנשי האס אה ניפצו את הריהוט הפנימי, וחלקים ניידים הושלכו לערימה ליד הבימה והוצתו.
מכבי האש המקומיים, שגם הם השתתפו באופן פעיל בהצתה, הגנו על מבני המגורים הסמוכים באמצעות סילוני מים.
בית הספר היסודי של עדת ישראל, שנוסד ב-1920, נוהל על ידי ד"ר יצחק (איסאק) במברגר (Isaak Bamberger, 1874–1950), יליד לנגנאו, שעבר לירושלים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1924 למדו בו כ-150 תלמידים מכלל הקהילה היהודית בעיר.
באותה שנה מנתה האגודה כ-400 חברים, ובראשה עמדו: נתן גולדברגר, פרופ' ד"ר יוזף טחאואר, ברוך מרקס, מאיר שטרן, הירש וייסמן, ברמן אדלר, אלפרד קלוגמן, בנימין וולף ומוריץ אולהמן.
לצד ההנהלה פעלו ועדות שונות, בהן ועד כספים, ועד כשרות (בראשות הרב קליין), ווועד בית הספר (בראשות פרופ' טחאואר).
בתוך הארגון פעלו כמה ארגוני צדקה ופעילות קהילתית:
"גמילות חסד" – ארגון סיוע כלכלי (1924, בניהול ברמן אדלר).
"אגודת ישראל" – אגודת גברים בראשות ד"ר לזרוס אייזמן ומר זיכל, שסיפקה הלוואות ללא ריבית לעסקים קטנים.
"עזרת נשים" (Esras Noschim) – אגודת נשים (נוסדה ב-1915, נוהלה ב-1924 בידי מתילדה גולדברגר).
אגודת נוער ("בחורים") – שפעלה במסגרת החינוכית של הקהילה.
סופה של האגודה ובית הכנסת
האגודה פעלה עד תקופת השלטון הנאצי.
בשנת 1943 חדלה מלהתקיים בעקבות רדיפת יהודי נירנברג והשמדת הקהילה היהודית בעיר במהלך השואה.
ליד המקום שבו עמד בית הכנסת ניצבת כיום אנדרטה, שעליה כתוב:
בית הכנסת משה חיא (בפרסית: کنیسه موشه حیا) הוא בית כנסת בעיר אספהאן שבאיראן, הנחשב לבית הכנסת העתיק ביותר שעדיין עומד ופועל בעיר.
תאריכי הייסוד המצוינים במקורות נעים סביב שנת 1700 ועד סוף המאה ה־19.
בית הכנסת משה חאג'א שוכן ברובע ג'ובארה, הרובע היהודי הישן של אספהאן, בצדו הצפון־מערבי של רחוב מאהי פורוש-הא ( ماهی فروش ها, רחוב מוכרי הדגים), בקטע הדרום־מערבי של הרחוב, מאחורי בית הכנסת יוסף־שמואל־שמעון, עמו הוא יוצר מתחם בנוי אחד.
השכונה מצויה בפחות מ־500 מטר מן המסגד יום השישי העתיק.
בית הכנסת משה חאג'א נחשב לעתיק שבבתי הכנסת באספהאן.
במחקרו מציין מוחמד גאריפור כמה מועדים אפשריים לייסודו: במאמר משותף עם רפאל סדיכפור (2014) נזכר תחילה תאריך סביב 1700, ובעמוד העוקב – מתחת לתרשים – הערכת בנייה לשנת 1792; בפרסום משנת 2017 מיין גאריפור את הקמת המבנה הנוכחי לסוף המאה ה־19 בתקופת השושלת הקאג'ארית.
באותה עת (2017) שימש המקום כבית כנסת פעיל; אף שלא שופץ זה זמן רב, מצבו המבני הוערך כטוב.
בדומה לרוב מבני אספהאן, בית הכנסת נבנה בלבנים.
כמו בבתי הכנסת האחרים בעיר, אין כל סמלים דתיים נראים כלפי חוץ.
אור יום חודר אל האולם דרך כיפה צילינדרית עם חלונות עליונים בצדדים, הניצבת במרכז מעל הבימה.
ייחודו של בית הכנסת, ביחס לבתי הכנסת האחרים בג'ובארה, הוא בדגמי עיטור התקרה וברוחב הקירות.
בצדו המזרחי מצויה עזרת נשים עם מקומות הישיבה לנשים.
בקיר החיצוני המערבי שני חלונות הפונים אל ירושלים.
בית הכנסת מחובר לבניין העומד לפניו, הפונה אל הרחוב, בית הכנסת יוסף־שמואל־שמעון, ושני הפתחים סמוכים זה לזה במרחק של כמה מטרים.
מן הרחוב מגיעים אל אולם התפילה דרך מסדרון ארוך ואפל עם שתי פניות בזווית ישרה לאורך צדו המזרחי של בית הכנסת יוסף־שמואל־שמעון.
בית הכנסת נקרא על שמו של משה חיא שמימן את בנייתו.
בית הכנסת ניו וסט אנד היא בית כנסת המשוייך לק"ק כנסת ישראל, הממוקם בשכונת בייזווטר, ברובע הסיטי של וסטמינסטר של העיר לונדון, הממלכה המאוחדת.
הוא נחנך בשנת 1879, הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בבריטניה שעדיין בשימוש והוגדר כבניין רשום לשימור על ידי ארגון אנגליה ההיסטורית בשנת 1975. מבנה בית הכנסת מעוצב בצורה אקלקטית יצירתית, הסגנון האדריכלי שלו משלבת תערובת של אלמנטים והתייחסויות סמליות לסגנונות האדריכלות האסלאמית, היפנית, התחייה הגותית, הסרצנית והנאו-קלאסית.
מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' אודסלי מסקוטלנד בשיתוף עם נתן ס.
ג'וזף , אבן הפינה שלה הונחה ב-7 ביוני 1877 על ידי ליאופולד דה רוטשילד בנוכחות הרב הראשי, נתן מרקוס אדלר, והבניין נחנך באופן רשמי ב-30 במרץ 1879. הוא יכול להכיל 800 איש.
הוא נבנה עבור ובתרומת עשירי יהדות בריטניה שעברו לגור במערב לונדון באותן השנים.
הרב הראשון של בית הכנסת היה סימאון סינגר , שתרגם לאנגלית וערך את "ספר התפילה היומי", שעדיין נמצא בשימוש בבתי כנסת אורתודוקסים ברחבי בריטניה.
הרב הנודע ביותר של בית הכנסת במשך השנים היה הרב לואי ג'ייקובס, שמונה לתפקיד ב-1954, אך קשריו עם בית הכנסת נותקו ב-1964 במה שנודע כ"פרשת ג'ייקובס".
ג'ייקובס ניסה לפשר בין ביקורת המקרא לשמירה על ההלכה, והוא סולק מק"ק כנסת ישראל, הארגון האורתודוקסי המרכזי בבריטניה, והוקע על ידו בגלל דבריו שפורשו ככפירה.
הוא הקים ארגון משלו שנקרא "המסורתי" שהיה לחלק מתנועת היהדות הקונסרבטיבית העולמית.
תומכיו של ג'ייקובס עזבו כדי להקים קהילה משלהם בבית הכנסת ניו לונדון ברחוב אבי רוד, סנט ג'ונס ווד.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים של האחים ג'ורג' אשדאון אודסלי וויליאם ג'יימס אודסלי מליברפול.
הם עסקו בעיקר בתכנון כנסיות פרוטסטנטיות, אך גם תכננו בנוסף לבית הכנסת ניו וסט אנד את בית הכנסת פרינסס רוד בליברפול שנבנה בסגנון דומה.
האחים אודסלי אהבה במיוחד להשתמש באלמנטים קישוטיים היסטוריים ממקורות שונים.
הכנסיות שתוננו הגבלו לסגנון התחייה הגותית הוויקטוריאנית, אך בבניינים החילוניים שלהם ובתי הכנסת יכלו לשלב ביתר חופשיות אלמנטים של אדריכלות מצרית, יוונית, סרצנית והינדית.
אלמנט בולט במיוחד בבית הכנסת הוא ארון התורה המפואר, שעוצב על ידי נתן ס.
ג'וזף, ודומה מאוד לארון שהוא עיצב גם עבור בית הכנסת גארנתהיל בגלאזגו; שתי התיבות מורמות על פלטפורמות, שהגישה אליהם היא ממדרגות שיש עגולות.
הבניין תואר על ידי מנהל קרן המורשת האנגלית, סיימון תורלי, כנקודת הפסגה האדריכלית של יהדות אנגליה.
בית הכנסת עזרת ישראל (בפולנית: Synagoga Ezras Izrael w Łodzi), הידוע גם בשם וולינסקה שול (בפולנית: Wołyńska Shul), היה בית כנסת של הקהילה היהודית אורתודוקסית באזור ששכן ברחוב וולצ'נסקה 6, בלודז', בפרובינציית לודז' שבפולין.
בית הכנסת, שתוכנן על ידי גוסטב לנדאו-גוטנטגר ונבנה ב-1904, שימש כבית תפילה עד מלחמת העולם השנייה, אז נהרס על ידי גרמניה הנאצית בנובמבר 1939.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1899 ל-1904 מתרומות של סוחרים יהודים, כולל אלה שגורשו מאזורי ליטא ובלארוס הצאריים.
בית הכנסת שגשג במשך שלושים שנה לפני שנשרף עד היסוד על ידי הנאצים ב-11 בנובמבר 1939, בטרם הוקם גטו לודז'.
בתי כנסת נוספים שנהרסו על ידי הנאצים בלודז' כללו את בית הכנסת הגדול, ב-14 בנובמבר 1939, ואת בית הכנסת הישן, ב-15–16 בנובמבר 1939.
בית הכנסת נר תמיד (בפולנית: Synagoga Nomer Tamid w Białymstoku; ידוע גם בשם בית הכנסת נומר תמיד או בית המדרש נר תמיד) היה בית כנסת יהודי אורתודוקסי מעץ.
בית הכנסת שכן בביאליסטוק, בירת פרובינציית פודלסיה, פולין.
בניית הבית הכנסת נעשתה במימון השלאכטה הפולני יאן קלמנס ברניצקי והושלמה בתחילת המאה ה-18 (ההשערות נעות בין 1703 ל-1718).
בית הכנסת שומש כבית תפילה לקהילת יהודי האזור עד למלחמת העולם השנייה.
ב-1939, גרמניה הנאצית הרסה לחלוטין את בית הכנסת.
הריסות בית הכנסת שוכנות בסמוך לבית הכנסת הגדול בביאליסטוק, שגם כן נחרב על ידי הנאצים שנתיים לאחר מכן ב-1941.
בית הכנסת עמנו-אל ) הוא בית כנסת רפורמי ("טמפל") בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בית הכנסת היה בית הכנסת הרפורמי הראשון שפעל בעיר, והוא ידוע ביופיו וחשיבותו.
מאז שנוסד בית הכנסת, בשנת 1845, הוא נחשב לבית הכנסת הרפורמי המוביל.
המבנה הממוקם בשדרה החמישית ייחודי בסגנונו האדריכלי - סגנון התחייה הרומנסקי.
קהילת עמנו-אל נוסדה על ידי 33 משפחות של מהגרים יהודים שהגיעו מגרמניה באפריל 1845. הקהילה התכנסה באולם שכור במפגש הרחובות גראנד וקלינטון שבאזור הלואר איסט סייד של מנהטן.
באותה עת, הקהילה התפללה בסגנון האורתודוקסי.
עם הגידול במספר חברי הקהילה, ושיפור מצבם הכלכלי, עבר בית הכנסת מספר מבנים.
באוקטובר 1847 עברה הקהילה להתפלל במבנה ששימש קודם לכן ככנסייה מתודיסטית ברחוב כריסטי והקהילה שכרה את האדריכל לאופולד אידליץ לתכנן את שיפוץ המבנה והפיכתו לבית כנסת.
במקביל נערכו שינויים בסגנון התפילה ובנוסחה בהתאם לתפישת היהדות הרפורמית האמריקאית: בשנת 1848 שונתה שפת רוב הסידור מעברית לגרמנית, בשנת 1849 הותקן עוגב בבית הכנסת, וב-1853 בוטל הנוהג של העלייה לתורה ורק רב הקהילה קרא בתורה.
בשנת 1854 עבר בית הכנסת לרחוב 12, ולאחר המעבר בוטלה ההפרדה בישיבה בין גברים לנשים, והותר לבני המשפחה לשבת יחד במהלך התפילה, וכן, לאחר דיון סוער בין חברי הקהילה, הוחלט לבטל את יום טוב שני של גלויות.
בשנת 1857 נפטר הרב מרצבכר (Merzbacher) מייסד הקהילה, וחברי הקהילה מינו את הרב שמואל אדלר, כמחליפו.
ביוזמת הרב אדלר, הוקם בשנת 1868 מבנה ייעודי לבית הכנסת.
המבנה, שתוכנן בסגנון תחיה מורית בתכנונם של לאופולד אידליץ והנרי פרנבאך, הוקם במפגש רחוב 34 עם השדרה החמישית בעלות של 650,000 דולרים.
בעת בנייתו, היה זה בית הכנסת הגדול ביותר בארצות הברית.
בשנת 1873 התמנה ד"ר גוסטב גוטהייל ממנצ'סטר שבאנגליה לרב הקהילה, והיה הרב הראשון דובר האנגלית של הקהילה.
בשנת 1888 התמנה הרב ג'וזף סילוורמן לרב הקהילה, והיה הרב הראשון יליד ארצות הברית שכיהן כרב הקהילה.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 נערכו שינויים נוספים בנוסח התפילה - הופסק הנוהג של לבישת כיפה על הראש במהלך התפילה, בוטלו טקסי בר המצווה המסורתיים, ובשנת 1895 אומץ "סדר תפילות ישראל", סידור התפילה האחיד של איחוד הקהילות העבריות האמריקניות הרפורמי.
בסוף שנת 1920 מונה זבולון קוורטין לחזן הראשי של בית הכנסת בשכר של 12,000 דולר לשנה, השכר הכי גבוה שניתן לחזן אי פעם.
בשנת 1924 מונה לזר סמינסקי למנהל המוזיקלי של בית הכנסת, והפך את בית הכנסת למרכז למוזיקה יהודית מודרנית.
סמינסקי הזמין במיוחד יצירות מוזיקלית אשר נכתבו במטרה לשמש כחלק מהתפילה בבית הכנסת.
ב-11 באפריל 1927 מוזגה הקהילה עם קהילת בית-אל, וב-1929 עברה הקהילה למבנה הנוכחי, הממוקם במפגש בין רחוב 65 והשדרה החמישית.
המבנה שהוקם באתר, תוכנן על ידי רוברט כהן באתר בו היה ממוקם קודם לכן בית האחוזה של ג'ון ג'ייקוב אסטור.
האולם נבנה על מנת להכיל 2,500 מושבים למתפללים (יותר מאשר קתדרלת פטריק הקדוש הסמוכה).
בית הכנסת צמח צדק הוא בית כנסת של חסידות חב"ד ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
הוא נמצא ברחוב חב"ד, מול בית הכנסת החורבה והקארדו, במקום שכונה "חצר חב"ד".
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנהלו שני בתי הכנסת כרגיל, מאז עזבו רבים מהישוב את המקום וסדרי המקום הושבתו, בסיום המלחמה חזר להתקיים המניין הספרדי.
הרב שניאור זלמן פרדקין מלובלין (בעל ה"תורת חסד") עלה לירושלים בשנת ה'תרל"ט (1879) ומונה לראש כולל חב"ד בעיר ורב בית הכנסת.
בשנת תרפ"ח (1928) שונה שמו של בית הכנסת לשם הנוכחי, על שם ספרו של האדמו"ר השלישי בשושלת חב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון.
הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, ששימש כרב הכותל עד למלחמת העצמאות, היה מראשי המתפללים בבית הכנסת.
במלחמת העצמאות עמד הבניין בלב אזור הקרבות אך לא נהרס.
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש הרובע מינה הרבי מלובביץ' בב' בניסן ה'תשכ"ח ועד ציבורי למען גאולת בית הכנסת מידי המשפחה הערבית ששכנה בו, שיפוצו וניהולו.
הוועד כלל את נציג כולל חב"ד הרב עזריאל זליג סלונים, שמונה ליושב ראש הוועד, ונציגים מישיבות חב"ד.
המבנה נקרא "חצר חב"ד" והוא בן שתי קומות.
בקומה הראשונה היה בזמנו מקווה טהרה לנשים.
בתקופה מסוימת התפללו בקומה הראשונה מניין של המוגרבים, כאשר בית הכנסת שלהם נהרס ברעידת האדמה.
בקומה השנייה בית הכנסת עם עזרת נשים וכולל אברכים.
לבית הכנסת מוכנסים ספרי התורה של ילדי ישראל.
בקומת הכניסה נמצא בית חב"ד ולצדו אולם אירועים.
הרב יהושע יוזביץ הוא הגבאי ומנהל בית הכנסת, ומתוועד בו מדי שבת וחג.
הרב עדין אבן ישראל היה רב בית הכנסת ונהג להתפלל בבית הכנסת בתפילת שחרית בשבתות ודרש בו בשבת שובה ובשבת הגדול.
בראש חודש אלול ה'תשל"ב נפתח בבית הכנסת כולל אברכים.
ראשי הכולל הם הרב יוסף סגל והרב חיים שלום דייטש.
בית הכנסת "עץ חיים" הוא בית כנסת ספרדי עתיק בטבריה.
הוא נבנה על ידי רבי חיים אבולעפיה (השני), מחדש היישוב היהודי בטבריה בשנת 1740. בית הכנסת בנוי על שרידי בתי כנסת קדומים, בהם בית כנסת שהתפלל בו האר"י הקדוש.
בית הכנסת חרב ושוקם מספר פעמים ברעש של 1837 ובשיטפון של 1934. בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול) התעכבה מלאכת השיקום של בית הכנסת.
בסיון תש"ה (1945) התכנסו ראשי הקהילה הספרדית בעיר, בראשות הרב יעקב חי זריהן, והקימו את הוועד להקמה מחדש של בית הכנסת.
בתמוז אותה שנה הופץ כרוז אשר כותרתו הייתה "מה נורא המקום הזה, אין זה כי אם בית אלקים".
בעקבות זאת תרמו 228 משפחות מטבריה סכום כולל של 1228 לירות א"י, ובראשית תש"י (1950) הושלמה הבניה ובית הכנסת נחנך.
על קיר בית המדרש בצד הקרוב אל הטיילת מוצב שלט (בתמונה משמאל) ובו כתוב:
שלט הכניסה לבית הכנסת חובר ע"פ הספר "טבור הארץ" (לר' משה קליערס) המספר את סיפור טבריה בתקופתו של רבי חיים אבולעפיה ובו כתוב:
בבסיס ההיכל בבית הכנסת נמצאת אבן המעוצבת כמגן דוד העומד על זוג ענפים, בתוכו פרח ומעליו כתר.
על סרט החרוט על האבן נכתב "בי כנשתא רבא דטבריא" ובשני קצותיו חרוטות המילים "שנת תרצ"ג".
בבנין בית הכנסת פועל מקווה ייחודי, אשר מחובר לכנרת והוא מתמלא ממימיה על פי חוק כלים שלובים.
מקווה זה אינו פעיל בצורה תקינה בשנים האחרונות עקב ירידת מפלס הכנרת.
לאחר החורף הגשום בשנת ה'תשע"ג עלה מפלס הכנרת והיה ניתן לטבול במקווה אך בשנות הבצורת שלאחר ירד שוב מפלס הכנרת והמקווה ריק ממים.
בית הכנסת ציון המצוינת נמצא בחצר גליציה, ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים.
בית הכנסת הוקם על ידי יהודים שעלו מגליציה בשנת ה'תרכ"ג 1863 בבית שכור ברחוב חברון בתמיכת האדמו"ר מזידיטשוב, ועבר למשכנו הנוכחי בשנת ה'תרמ"ו 1886, בית הכנסת נחרב במאורעות תרצ"ו ושוקם בשנות ה-80.
בשנת ה'תק"צ 1830 החלה עליית יהודי גליציה לירושלים, אז הקימו את הכולל הנקרא כולל אסטרייך גאליצען או כולל חיבת ירושלים לעדת גליציה.
בשנת תרכ"ג הקימו את בית הכנסת ברחוב חברון ובשנת ה'תרמ"ו 1886 עברו למבנה שנבנה בתרומת שמואל משה וצפורה מבאלזוב שבפולין, בחצר גליציה הנמצאת מערבית לרחוב חברון ומזרחית לשוק הקצבים ברובע המוסלמי בירושלים.
בית הכנסת היה בזמנו השני בשכונה לאחר בית הכנסת זית רענן שהיה הראשון.
בהמשך נקרא בית הכנסת גם דעם קייסערס שול (בית הכנסת של הקיסר) כשהכוונה לקיסר האוסטרי פרנץ-יוזף.
על הקשר אילו היה הדוק לדוגמה בשנת ה'תר"ע 1910 ביום חמישי י"ג אב 18 באוגוסט חל יום הולדתו השמונים של המלך פרנץ-יוזף התקבצו אנשים רבים לבית הכנסת בשעה 2 לשעון ארץ ישראל של אז, ומשם יצאו לכותל המערבי לתפילה ולהודיה ולברך הנותן תשועה למלכים על הקיסר הנ"ל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ר' מנחם מנדל ראבין ממקורבי האדמו"ר מלעלוב ר' דוד'ל בידרמן היה החזן שם בימים הנוראים.
בית הכנסת נחרב בשנת ה'תרצ"ו 1936.
בשנת ה'תשמ"א 1981 קיבלה אגודת עטרה ליושנה את החזקה מהמדינה על שיקום החצר, ובשנת ה'תשמ"ב שוקם בית הכנסת על ידי אהרן ביר ואפרים כספי.
בשנת ה'תשמ"ח קיבל הרב יצחק שלמה זילברמן ובניו את החזקה על החצר מאת האגודה, והמשפחה החלה לשקם את החצר כולה.
לאחר השיקום, העבירו לחצר את ישיבת אדרת אליהו.
כיום התפילות בבית הכנסת מתקיימות בנוסח אשכנז ולפי מנהגי הגר"א, כשיטת קהילת אדרת אליהו.
בית הכנסת פֵּיְטַב (בלטבית: Peitavas ileas sinagoga, ביידיש: פאייטאוו שול) הוא בית הכנסת היחיד ששרד בריגה לאחר השואה ופעיל עד היום.
הנאצים ועוזריהם הלטבים הרסו ושרפו את כל בתי הכנסת בריגה ב-4 ביולי 1941. את בית הכנסת הגדול ברחוב גוגול הם הציתו על עשרות יהודים שנגררו למקום ונשרפו חיים.
בית הכנסת פייטב שרד היות שהיה צמוד לבתים ולכנסייה.
כומר הכנסייה שכנע את הגרמנים כי הריסתו תפגע בכנסייה.
הוא אף החביא את ספרי התורה שהיו בו.
בית הכנסת, הממוקם בעיר העתיקה של ריגה, נבנה בשנים 1903–1905 בסגנון אר נובו על ידי הארכיטקט וההיסטוריון וילהלם ניומן .
במלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת כמחסן סחורות.
לאחר המלחמה חזרו כ-150 יהודים לריגה.
בית הכנסת פייטב היה מהמעטים שפעלו בתחומי ברית המועצות ואחד מארבעה בתי כנסת בהם הייתה מקהלה.
הקהילה היהודית תִחזקה ושִפצה את בית הכנסת על חשבונה.
בשנת 1998 התרחש פיצוץ בתקיפה ליד המבנה בתקיפה מכוונת כחלק משרשרת תקיפות אלימות בעיר.
בשנים 2007–2008 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב במימון האיחוד האירופי, מדינת לטביה וועד הקהילות היהודיות בלטביה.
עד שנת 2017 הוא היה בית הכנסת היחיד הפעיל בריגה, באפריל 2017 נפתח במרכז ריגה בית כנסת חבד ובית הכנסת פייטב משמש הן לתפילות על בסיס יומי וכן לאירועים, קונצרטים, תערוכות וביקורי תיירים.
בית הכנסת צידון ממוקם בעיר העתיקה של צידון בלבנון, בשכונה שמכונה "השכונה היהודית" או "הרובע היהודי" – "חארת אל-יהוד" (حارة اليهود).
האמונה הרווחת היא כי בית הכנסת צידון (סעידה) נבנה בשנת 833 על מבנה בית כנסת ישן יותר, שמוערך שנבנה בזמן חורבן בית המקדש השני, כלומר, בשנת 66 לספירה.
בכתבים הנוצריים נטען כי ישו הטיף בבית כנסת זה ובסביבתו.
אם הדבר נכון הרי שבית כנסת זה הוא העתיק ביותר בעולם שעדיין ניצב על תילו.
בעקבות עזיבתם של יהודים רבים את צידון מאז מלחמת האזרחים בלבנון, נזנח בית הכנסת, ומבנהו אינו מתוחזק מספיק כיום.
יהודים מבקרים בו לעיתים רחוקות.
לאחר כיבוש צידון בידי ישראל במלחמת שלום הגליל ב־1982 פונו מהמבנה ארבע משפחות פלסטיניות שנכנסו אליו לאחר יציאת יהודי העיר ב־1975. מרבית הציוד ותשמישי הקדושה שנמצאו בבית הכנסת הועברו לישראל.
בית הכנסת צוף דבש הוא בית כנסת ספרדי שנוסד ב-1860, בזמן השלטון הטורקי, ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים.
כיום הוא שוכן ברחוב פלוגת הכותל 15.
בית הכנסת קרוי על שם רבי דוד בן שמעון, (ראשי תיבות דב"ש), שהגיע לארץ ישראל ממרוקו בשנת 1854, והקים את שכונת מחנה ישראל, אחת השכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
במהלך המאה ה-19, מספר גדול יותר של יהודים הגיע לירושלים ממדינות המגרב.
דרך ההשפעה של בן שמעון, הקבוצה התנתקה מהקהילה הגדולה יותר של הספרדים בירושלים והקימה את "בית הכנסת של המערביים" (בניגוד למזרחים) ב-1860. הבניין הכיל גם את התלמוד תורה ואת בית האבות של הקהילה.
מִרְשם הרכוש של הקהילה, אשר נכתב אחרי מותו של בן שמעון ב-1879, מונה חצר עם שני בתי כנסת, כשבית כנסת צוף דבש מתואר כגדול שביניהם, ומקוואות.
המִרְשם מוסיף, כי אנשים היו קמים בכל חצות כדי ללמוד בבית הכנסת.
הקומה העליונה אשר כללה שלושה חדרים, הכילה את התלמוד תורה.
בקומה התחתונה שוכנו חדר הישיבות של מועצת הקהילה, כמו גם שני חדרים קטנים שבהם חיו האלמנות שניקו את החצר.
לאחר מלחמת העצמאות, הבניין היה תחת הכיבוש הירדני, יחד עם כל העיר העתיקה של ירושלים.
אף על פי שהבניין נבזז, הוא נותר עומד על כנו.
לאחר מלחמת ששת הימים, שוקם בית הכנסת וחודשה בו התפילה.
החדרים הכיפתיים הוקדשו ב-1988 על ידי הקהילה הצרפתית.
רחל ינאית מרכז בן צבי.
בית הכנסת פארדסי בקוצ'י, קראלה בדרום הודו, הוא בית הכנסת העתיק ביותר שעדיין פעיל בחבר העמים הבריטי.
הבניין נבנה בשנת 1567, והוא אחד משבעת בתי הכנסת של קהילת יהודי קוצ'ין בתחומי מה שהיה פעם ממלכת קוצ'ין.
"פארדסי" היא מילה שקיימת במספר שפות רשמיות בהודו, ומשמעותה המילולית "זרים".
בית הכנסת קיבל את שמו מאחר שהוא נבנה בידי יהודים ספרדים, חלקם ממשפחות שגלו מחלב, מצפת ומאזורים נוספים במזרח התיכון.
יש גם מי שקוראים לו "בית הכנסת היהודי קוצ'יני" או "בית הכנסת מאטאנצ'ארי".
בית הכנסת ממוקם ברובע של קוצ'ין העתיקה הידוע בשם ג'ו טאון ("עיר היהודים"), והוא היחיד מבין שבעת בתי הכנסת באזור שעדיין נמצא בשימוש.
קומפלקס בית הכנסת מורכב מארבעה בניינים.
הוא נבנה סמוך למקדש ארמון מאטאנצ'ארי, על אדמה שניתנה לקהילה היהודית בידי הראג'ה של קוצ'י, ראמה וארמה.
מקדש ארמון מאטאנצ'ארי ובית הכנסת חולקים קיר משותף.
יהודי קוצ'ין פיתחו קהילת מסחר משגשגת בקראלה, ושלטו בחלק נכבד מהמסחר העולמי בתבלינים.
ב-1568 בנו היהודים הפארדסים (היהודים הספרדים) מביניהם את בית הכנסת פארדסי סמוך לארמון מאטאנצ'רי שבקוצ'ין, אשר נמצא כיום בתחומי העיר ההודית ארנאקולאם, על אדמה שנתן להם הראג'ה של קוצ'י.
בית הכנסת המקורי נבנה במאה הרביעית בקודונגאלור (קראנאגנור), בעת שליהודים היה תפקיד מרכזי במסחר באזור דרום הודו (שנקרא כיום קראלה), לאורך חוף מלבר.
כאשר עברה הקהילה לקוצ'י במאה ה-14, היא בנתה את בית הכנסת החדש שלה שם.
בית הכנסת הראשון של יהודי קוצ'ין נהרס במאה ה-16 בשל הרדיפה הפורטוגזית של יהודים ונוצרים סורים, ובית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת השני שבנתה הקהילה ב-1558, בחסותו של הראג'ה במאטאנצ'רי במהלך השלטון הפורטוגזי בקוצ'ין.
בית כנסת זה עדיין פעיל, וניתן לכנס בו מניין.
הוא נקרא פארדסי משום שנבנה על ידי היהודים הפארדסים: דוברי הספרדית, ה"זרים" בפי הקהילה הקדומה של יהודי קוצ'ין.
בנוסף לאותם יהודים ספרדים שמקורם במזרח התיכון, באזורים כחלב וצפת, הצטרפו לקהילה גם יהודים ספרדים שהגיעו ישירות מחצי האי האיברי.
הקהילה היהודית המלברית העתיקה והיהודים הספרדים חלקו מנהגים דומים, והספרדים אף למדו את הניב המלאיאלאם-יהודית המקומי, אולם הספרדים החדשים התעקשו לשמר את תרבותם ואת השפה הספרדית לפחות עוד שלוש מאות שנים.
ב-1660 שלטו ההולנדים באזור קוצ'י, וקראו לה "מלבר ההולנדית", ובשנים שחלפו מאז, בית הכנסת הפארדסי שימש בעיקר את הספרדים ואת צאצאיהם, ומאוחר יותר גם יהודים גולים מאירופה.
בבית הכנסת פארדסי היו שלושה מעמדות של חברים:
יהודים לבנים היו חברים מלאים.
היהודים הלבנים, או יהודים פארדסים, היו הצאצאים של ספרדים שהגיעו לא מכבר מספרד, מפורטוגל ומהולנד.
יהודים שחורים, או יהודי מלבר, אשר הורשו להתפלל בו (אם כי היו להם בתי כנסת שלהם עתיקים יותר.) יהודים אלו היו המתיישבים היהודים העתיקים של קוצ'ין.
"משוחררים", שהיו קבוצה של עבדים משוחררים וצאצאיהם, אשר הובאו על ידי הספרדים.
לא היו להם זכויות קהילתיות, ולא היו להם בתי כנסת משלהם, והם ישבו על הרצפה או על המדרגות בחוץ.
בחצי הראשון של המאה ה-20 מחה בהצלחה אברהם ברק סאלם ממעמד המשוחררים כנגד האפליה.
ב-1968 נחגגו חגיגות 400 שנה לבית הכנסת, בטקס בו השתתפה אינדירה גאנדי, ראש ממשלת הודו.
כמקובל בבתי הכנסת של היהדות האורתודוקסית, בבית הכנסת פארדסי היו עזרת גברים ועזרת נשים.
כיום בית הכנסת פארדסי הוא בית הכנסת היחיד שעדיין פועל בקוצ'י ומחזיק מניין (אף על פי שלשם יצירת המניין נדרשים יהודים מחוץ לקוצ'י, כי מספר הגברים היהודים בקוצ'י עצמה נמוך מעשרה).
בדומה למסורות של התושבים ההינדים, הנוצרים והמוסלמים בקראלה, המאמינים נדרשים להיכנס לבית הכנסת פארדסי יחפים.
מנהגים נוספים ייחודיים ליהודי קוצ'ין, ושמקורם בהשפעה הינדית, הם צבע בגד ייחודי לכל חג, טקסי ברית מילה הנערכים במסגרת תפילה פומבית, וחלוקה של עלי הדס ספוגים מיץ ענבים בחגים מסוימים.
בנוסף, ליהודי קוצ'ין אין רבנים, והקהילה מונהגת על ידי הזקנים.
בית הכנסת פתוח בתשלום למבקרים כאטרקציה היסטורית.
מוכרת הכרטיסים, יאהה האליגווה, היא היהודיה הפארדסית האחרונה בקוצ'ין בגיל הפוריות.
בית הכנסת סגור בימי שישי, בשבתות ובימי ראשון, כמו גם בחגים היהודיים.
נכון לאפריל 2016, רק חמישה יהודים חיים בפורט קוצ'י, ושני יהודים חיים בצ'נאי.
בבית הכנסת פארדסי יש ספרי תורה, מספר כתרי זהב שניתנו כמתנה, הרבה נברשות מזכוכית בלגית, ובמה בעלת מעקות נחושת.
בבית הכנסת נמצאים לוחיות הנחושת מהמאה העשירית שמתעדות את הזכויות שניתנו ליוסף רבן, היהודי הקוצ'יני הראשון שידוע דבר על אודותיו.
שתי לוחיות אלו נכתבו בטמילית על ידי השליט של חוף מלבר.
רצפת בית הכנסת מורכבת ממאות אריחי חרסינה סיניים מהמאה ה-18, צבועים בעבודת יד, שכל אחד מהם ייחודי.
בבית הכנסת ישנו גם שטיח מזרחי קשור בעבודת יד שניתן כמתנה מקיסר אתיופיה האחרון, היילה סלאסי.
לבית הכנסת יש מגדל שעון מן המאה ה-18, שגם הוא, בדומה לחלקים אחרים של המתחם, שופץ בין 1998 ל-1999 תחת פיקוח של הקרן העולמית למונומנטים.
לוח מבית הכנסת של 1345 הותקן בקיר החיצוני של בית הכנסת פארדסי.
הכתובת מציינת כי המבנה נבנה ביום שלישי ה' בכסלו 5105 ליצירה, ומצטטת מתוך , את דבריו של שלמה המלך עת חנך את בית המקדש הראשון: "בנה בניתי בית זב(ו)ל לך מכון לשב[תך] עולמים".
בית הכנסת תהקומבהאגום, הממוקם ברחוב היהודים במתחם ארנאקולאם בקוצ'ין, נבנה ב-1580 וחודש ב-1939.
בית הכנסת קהל ישן (בסרבית בכתב לטיני: Stara Sinagoga וכן Il Kal Vježu, בלאדינו: Il Kal Viejo) היה בית הכנסת הספרדי המרכזי של יהודי בלגרד ופעל מ-1690 ועד הפלישה ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
ב-1908 נחנך בית הכנסת בית ישראל אשר החליף את "קהל ישן" כבית הכנסת המרכזי.
ב-1688 במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג.
יהודי העיר גורשו ובית הכנסת המרכזי נבזז והועלה באש.
ב-1690 עלה בידי הצבא העות'מאני לכבוש מחדש את העיר.
מקצת מיהודים שגורשו שבו לשכונה היהודית דורצ'ול והקימו מבנה בית כנסת מרכזי חדש אשר לימים נקרא "קהל ישן".
ב-1717, במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) נפגע שוב מבנה בית הכנסת ושוקם, וכך גם ב-1739 במהלך המלחמה האוסטרית-עות'מאנית.
המבנה שוקם וחזר לפעילות בזכות תרומות שהעבירו יהודי מנטובה.
עם עלייתו לשלטון של מילוש אוברנוביץ' בנסיכות סרביה חלה הטבה משמעותית ביחס השלטונות ליהודי בלגרד.
הנסיך ביקר בבית הכנסת והעביר תקציבים לשיקומו ולרכישה וכתיבת ספרי תורה חדשים.
בספטמבר 1819 נחנך מחדש בית הכנסת המשוקם בטקס חגיגי בהשתתפות הנסיך אוברנוביץ'.
הבניין היה חד קומתי ובנוי בצורת מלבן.
ארון הקודש פנה לכיוון מזרח.
בכל אחד מצידי המבנה היו 9 חלונות.
לעזרת הנשים הוביל גרם מדרגות שמוקם בסמוך לכניסה לאולם התפילה.
ב-1820 נערך בבית העלמין היהודי בבלגרד טקס גניזה לספרי התורה ותשמישי הקדושה שנפגעו במלחמות השונות.
ב-1862 הפגיזו העות'מאנים את בלגרד מעמדותיהם במצודת בלגרד ובית הכנסת נפגע שוב.
ב-1864 ערכה הקהילה מגבית לצורך שיקום המבנה וכן מכרה "מקומות מסומנים" לצמיתות ל-60 מעשירי הקהילה לצורך כך.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 גדלה אוכלוסיית הקהילה לכ-2,200 נפשות ובית הכנסת היה צר מלהכיל את קהל המתפללים.
בוצעה הרחבה במקום והוספו 70 מושבים, ובוצעה פנייה לעשירי הקהילה בכדי לרכוש מהם את 60 המקומות המסומנים שנמכרו להם, ולא אחת נותרו ריקים.
כפתרון זמני הוקם בית תפילה במבנה שנשכר בהמשך "רחוב היהודים" וכונה "קהל חדש" (בלאדינו: El cal Nuevo).
את המקום והתפילות ניהלו שליח הציבור דוד שבתאי די מאיו, ואברהם אלקלעי אחד מעסקני הקהילה.
ב-1888, לאחר שהוענקה ליהודי בלגרד הזכות להתיישב בכל חלקי העיר, עזבו רבים מאמידי הקהילה את השכונה התחתית של דורצ'ול, יָאלִייָה (בסרבית: Jalija) ועברו להתגורר בשכונה העילית זֶרֶק (בסרבית: Zerek) וכן באזורים שמחוץ לדורצ'ול.
ב-1908 נחנך בשכונה העילית בית הכנסת בית ישראל שהיה למרכזי עבור הקהילה הספרדית בבלגרד.
לאחר הקמת בית הכנסת בית ישראל, פסק השימוש במבנה "קהל חדש" והמבנה עצמו חרב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך, במהלך מלחמת העולם השנייה נותר מבנה בית הכנסת "קהל ישן" על תילו.
לאחר כינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה יושמה תוכנית בניין עיר חדשה בבלגרד ובמהלכה ב-1952 נהרס מבנה בית הכנסת והוקמה שכונת מגורים, וזאת על אף פניות רבות מראשי יהדות יוגוסלביה ותושבים מקומיים לשקם ולשמר את הבניין לזכר תושבי השכונה היהודית שנרצחו בשואה.
ב-2018 נערכו באזור בו שכן בית הכנסת חפירות ארכאולוגיות במימון הקהילה היהודית בבלגרד, נתגלו ונוקו שרידו.
במהלך המאה ה-18 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם בית כנסת חדש על ידי הקהילה הספרדית שהתיישבה בעיר ולתוכה נטמעה הקהילה הרומניוטית.
קהילה יהודית רומניוטית התקיימה בעיר ימבול שבבולגריה עוד בטרם הכיבוש העות'מאני של הממלכה הבולגרית השנייה במחצית השנייה של המאה ה-14. מועד הקמת הקהילה אינו ברור ונתון למספר השערות מחקר.
ב-1453 כבש מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית את קונסטנטינופול והכריע את האימפריה הביזנטית.
לאחר הכיבוש ביצע מהמט השני טרנספר מואץ של אוכלוסיות מאזור הבלקנים לאזור קונסטנטינופול ואסיה הקטנה, ובמקביל יושבו ברחבי בולגריה אלפי מוסלמים ממוצא טורקי, חלק ניכר מהם טטרים.
קיים תיעוד, שלפיו בולגרים ויהודים היו עובדי כפייה עבור העות'מאנים (בטורקית עות'מאנית: סוּרְגוּן, "הגוֹלִים") ועסקו בין היתר בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה.
כך הגיעו יהודים מימבול לקונסטנטינופול והקימו את בית הכנסת שנשא את שם העיר ממנה הוגלו.
בית הכנסת הרומניוטי נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך המאה ה-18 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם על ידי הקהילה הספרדית מבנה בית הכנסת הקיים.
ב-1895 נערכו עבודות שיפוץ נרחבות במבנה לאחר שרפה גדולה שפגעה קשות בשכונת באלאט.
בית הכנסת הוא בן שתי קומות ובו מספר רב של חלונות וכן ויטראז'ים.
התקרה הפנימית של בית הכנסת עשויה מעץ ומעוטרת בציורי שמן של נוף ופרחים.
כותרות עמודי התווך מגולפות ומעוטרות.
דלתות ארון הקודש מעוטרות בעיטורים דמויי פנינים ושנהב.
עזרת הנשים ממוקמת בחלקו הצפוני של בית הכנסת, נתמכת בעמודי עץ ומקושטת בחזיתה הפנימית בדר.
הבימה ממוקמת במרכז אולם התפילה, ומסביבה המושבים.
על הבימה והמדרגות המובילים אליה מותקנים שטיחים.
נכון ל-2019, בית הכנסת "קהל ימבול" הוא אחד משני בתי הכנסת היחידים שנותרו בשכונת באלאט (השני הוא בית הכנסת קהל אוחריד).
בית הכנסת נפתח רק באירועים מיוחדים.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בסרייבו (בלאדינו: Kal Grande) היה בית כנסת אשר פעל בעיר סרייבו, בוסניה אשר בממלכת יוגוסלביה, בין השנים 1930–1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה, במהלך הפלישה ליוגוסלביה נפגע בית הכנסת ובהמשך נשדד וחולל.
לאחר המלחמה נמסר המבנה על ידי שארית הפליטה של יהדות סרייבו לעיריית סרייבו ובהמשך שופץ ובו שוכן המרכז לתרבות של בוסניה .
קהילה יהודית ספרדית התקיימה בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. ב-1581 נחנך "בית הכנסת קהל ישן" אשר מוקם בתוך שכונת החצר היהודית בעיר שנקראה "אֶיל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר).
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) השתלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית על שטחי בוסניה והעיר סרייבו עברה תנופת פיתוח ובינוי שהוביל לגידול במספר התושבים ובכלל זה בני הקהילה היהודית.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה למעלה מ-4,000 נפשות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים התחולל גל הגירה פנימית מהאזורים הכפריים ומיישובים קטנים לערים הגדולות בעיקר מסיבות כלכליות.
ב-1923 מנתה הקהילה היהודית בסרייבו כ-8,000 נפשות ולמעלה מ-7,000 היו יהודים ספרדים.
מבנה בית הכנסת קהל ישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים מחד, ומאידך היו נתונים צעירי הקהילה בתהליך חילון מהיר.
והוחלט להקים בית כנסת מרכזי חדש ומפואר.
ב-1923 החליטה הנהגת הקהילה להקים ועדה ציבורית בראשות אברהם אלטרץ וזו עסקה באיתור מקום ובחלופות מימון להקמת בית הכנסת.
ב-1926 נרכשה הקרקע והונחה אבן הפינה.
בית הכנסת נבנה בעלויות נכבדות ולצורך בנייתו לוותה הקהילה כספים רבים.
בסוף שנות ה-20 נקלעה יוגוסלביה למשבר כלכלי שלא פסח על בני קהילת סרייבו.
הקהילה התקשתה להחזיר את ההלוואות והגיעה כמעט לפשיטת רגל.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל רודולף לובינסקי בסגנון אדריכלי נאו-מורי ובנייתו נמשכה עד ספטמבר 1930, עת נחנך בית הכנסת.
המבנה תוכנן ל-1,000 מתפללים, אורך אולם התפילה היה 100 מטרים ורוחבו 30 מטרים, ומצידיו 28 עמודי תמך מבטון שצופו בשיש בצבע טורקיז.
הקירות היו מעוטרים בפרסקאות ושובצו בהם פסוקים מתנ"ך באותיות מזהב.
הרצפה הייתה מכוסה בשטיחים ועל התקרה הותקנו נברשות.
עוד הוקמו בתוך המבנה ארכיון, ספרייה ומוזיאון ובו הוצגו מסמכים ומוצגים רבים שעסקו בתולדות יהודי בוסניה.
עם הפלישה ליוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה בית הכנסת מהפצצת הלופטוואפה.
לאחר הכיבוש התחוללו פרעות ביהודי העיר שהובלו ברובם על ידי תושביה המוסלמים של סרייבו.
בית הכנסת הספרדי נבזז והועלה באש על ידי הפורעים.
התקרה הפנימית שלו קרסה בחלקה והמבנה נותר ללא שימוש.
לאחר המלחמה, בתווכו של אמריק בלום העניקה במתנה שארית הפליטה של קהילת סרייבו את מבנה בית הכנסת לרשות המקומית.
ב-1965 נבחר האדריכל איוואן שטראוס לשקם ולהתאים את המבנה לצורכי הרשות המקומית.
המבנה הוסב לאולם תרבות בן 854 מושבים.
ב-1993 הוענק לו השם המרכז הבוסני לתרבות, וב-2017 שונה שמו למרכז הבוסני לתרבות של קנטון סרייבו.
בית הכנסת הספרדי "קהל בילאווה" בסרייבו (בלאדינו: Il Kal Di La Bilava) היה בית כנסת אשר פעל בשכונת ביילאווה שבעיר סרייבו בבוסניה, בין השנים 1901–1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה הופקע בית הכנסת על ידי שלטונות האוסטאשה ושימש כבית מעצר.
קהילה יהודית ספרדית התקיימה בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. ב-1581 נחנך "בית הכנסת קהל ישן" אשר מוקם בתוך שכונת החצר היהודית בעיר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר).
מבנה בית הכנסת קהל ישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים ובמקביל התיישבו בני הקהילה היהודית באזורים שונים העיר.
בשכונת ביילאווה (בבוסנית: Bjelave) התגוררו משפחות יהודיות רבות והיא כונתה בפיהם בילאווה.
ב-1892 נוסדה העמותה "חברת בית תפילה" על ידי אברהם פאפו ומטרתה להקים בית כנסת "פרטי" שלא באמצעות מוסדות הקהילה בשכונת ביילאווה.
הבניין עוטר בחזיתו במגיני דוד ובתבליטי מנורת שבעת הקנים.
בבית הכנסת פעלו שתי ישיבות: ישיבת "עונג שבת" וישיבת "אהבת בחורים".
ב-1914 נוסדה במקום עמותה בשם "עזרת יתומים" על ידי בן ציון פינטו ומשה מאיסטרו (שכונה "חם בוכור", Ham Bohor) והמבנה נרכש והועבר לבעלות העמותה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941 לאחר החלת שלטון האוסטאשה, הופקע הבניין מידי העמותה והוסב למתקן כליאה.
לאחר המלחמה שימש משכן למספר ארגונים מטעם שלטונות יוגוסלביה וכן למגורים.
בראשית המאה ה-21 נאבקו ראשי הקהילה בסרייבו לקבל את המבנה בחזרה לרשותם, וסירבו להצעה להפעילו בדמי שכירות סמליים.
בית הכנסת הספרדי "קהל חדש" בסרייבו (בלאדינו: Kal Nuevo/Muevo) היה בית כנסת אשר פעל בעיר סרייבו בבוסניה, בין השנים 1746–1930. בהמשך, שימש המבנה קן של תנועת השומר הצעיר בקרב קהילת סרייבו.
ב-1984 נפתחה במקום גלריית "ההיכל החדש" (בבוסנית: Galerija Novi hram) שהיא שלוחה של "המוזיאון היהודי של בוסניה והרצגובינה" השוכן בבית הכנסת קהל ישן הממוקם בסמוך.
באוקטובר 1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), כבשו האוסטרים בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה את סרייבו והעלו באש את הרובע היהודי, ובכלל זה את בית הכנסת קהל ישן.
ב-1739 שבה השליטה בסרייבו לידי העות'מאנים והוחל בשיקום הקהילה ומוסדותיה.
ב-1739 לאחר שחזרו העות'מאנים לשלוט בעיר, נתונה הייתה הקהילה במצב כלכלי קשה הן בשל נזקי הרכוש הכבדים שנגרמו בעיר והן בשל הסכומים הגבוהים אשר שולמו לנסיך אויגן מסבויה מפקד צבא ממלכת הבסבורג כדמי פדיון שבויים של רבני ונכבדי הקהילה.
בית הכנסת "קהל חדש" חרב בשרפה שהציתו האוסטרים ועבודות השיקום נמשכו שנים ארוכות, גם בשל עלותן.
ב-1746 הוקם מבנה בית הכנסת "קהל חדש" אשר שרת את הקהילה ומוסדותיה במהלך תקופת השיקום.
ב-1788 נפגע המבנה בדליקה שפרצה באזור.
ב-1794 אישר הוואלי העות'מאני לבני הקהילה לשקם את בית הכנסת והוא שוקם ונפתח מחדש ב-1820. ב-1827 הסתיימו עבודות השיקום בבית הכנסת "קהל ישן".
בית הכנסת "קהל חדש" היה קטן יותר מ"קהל ישן" ונבנה בסמוך אליו.
מיקומו במנח צפון לדרום והוא מכוסה גג רעפים.
הכניסה לאולם התפילה הייתה מצד הצפוני.
ב-1930 עם חנוכתו של בית הכנסת קהל גדול הופסק השימוש במבנה לתפילות, ושוכן בו קן של תנועת "השומר הצעיר".
לאחר חורבן יהדות סרייבו בשואת יהודי יוגוסלביה נותר המבנה ללא שימוש.
ב-1984 שופץ המבנה ושוכנה בו גלריה המהווה שלוחה של המוזיאון היהודי של בוסניה השוכן בבית הכנסת "קהל ישן" הסמוך.
החל מ-1997 מופעל המקום על ידי אגודת "לה בנוולנצייה" (La Benevolencija) של קהילת סרייבו.
במהלך המאה ה-17 נהרס המבנה הקדום, ועל יסודותיו הוקם בית כנסת חדש על ידי הקהילה הספרדית שהתיישבה בעיר ולתוכה נטמעה הקהילה הרומניוטית.
תיעוד ליהודים רומניוטים ואשכנזים המתגוררים באוחריד קיים משלהי המאה ה-11. בעיר פעל טוביה בן אליעזר שמקור משפחתו ממגנצא.
בהמשך, הגיעו לעיר מגורשי ספרד והקהילה הרומניוטית נטמעה בהדרגה לתוך הקהילה הספרדית.
מראשית המאה ה-17 לא מתועדת עוד קהילה מאורגנת באוחריד.
בית הכנסת הוקם במחצית השנייה של המאה ה-15 באזור באלאט וביחד עם בית הכנסת קהל ימבול נמנה עם העתיקים שעדיין עומדים על תילם באיסטנבול.
בית כנסת זה היה אחד משלושה השייכים לקהילת אוחריד וראשוני המתפללים במקום היו רומניוטים.
בשלהי המאה ה-17 חרב המבנה המקורי בשריפה שפרצה במקום, וב-1694 ניתן היתר להקים מבנה חדש.
בתקופה זו נטמעה הקהילה הרומניוטית אל תוך הקהילה הספרדית הגדולה שהתגוררה בקושטא.
בית הכנסת החדש נבנה בסגנון אדריכלות הבארוק.
הבימה נבנתה בצורת ספינה לציון הגעתם של מגורשי ספרד אל שטחי האימפריה העות'מאנית בספינות ששלח הסולטאן באיזיט השני תחת פיקודו של קמאל ראיס.
ב-1992 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב לציון חגיגות 500 שנים להקמת הקהילה היהודית באיסטנבול והוא פעיל בעיקר בחגי ישראל ומועדיו.
באולם התפילה עשויים מושבי המתפללים מעץ מגולף ועל רצפתו מונח שטיח.
מן התקרה תלויות נברשות ובחלקו העליון של האולם שורת חלונות עם ויטראז'ים ועליהם סמלי יודאיקה.
בית הכנסת פארק אווניו הוא בית כנסת יהודי קונסרבטיבי הממוקם באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק.
הקהילה, שנוסדה בשנת 1882, היא אחת מהקהילות הגדולות ביותר בארצות הברית, ונכון ל-2014, חברות בה 1,700 משפחות.
הקהילה נוסדה בשנת 1882 כקהילה רפורמית, "בית הכנסת שערי תקווה", על ידי קבוצה של יהודים גרמנים.
לאחר כמה מיזוגים קיבלה הקהילה את השם העברי "אגודת ישרים", ובהמשך עתרה למדינת ניו יורק על מנת לשנות את שמה הרשמי של הקהילה ל"בית כנסת פארק אווניו" בשנת 1923. בשנת 1927 הוקם הבניין הנוכחי בסגנון המורי ברחוב 87 מזרח.
בשנות השלושים של המאה העשרים שינתה הקהילה את השתייכותה מהזרם הרפורמי לזרם הקונסרבטיבי על מנת לאפשר את מיזוג הקהילה עם כמה קהילות אחרות של יהודים מזרח-אירופיים.
החל מיולי 2008 הוביל את בית הכנסת הרב הראשי ד"ר אליוט ג'יי קוסגרוב.
נכון ליולי 2013 הצטרפו לצוות הרב ניל צוקרמן והרב איתן ויטקובסקי.
את הקהילה הובילו בעבר רבנים מפורסמים כמו מילטון שטיינברג ויהודה ניידיץ'.
בית הכנסת עץ חיים (נבנה ב-1900) הוא בית כנסת קראי בקהיר, מצרים.
בית הכנסת מוכר בשם "מקדש חנן".
מתחם בית הכנסת כולל גם בית ספר דתי ומקווה.
בית הכנסת נבנה על ידי אברהם חנן ונקרא על שם ברוך חנן.
בית הכנסת ממוקם בשכונת "ג'מרא" במחוז דאהר, קהיר.
אישים מפורסמים בבית הכנסת "עץ חיים" כללו את השחקנית היהודייה-מצרית נגווה סאלם.
על פי צלם האדריכלות הקנדי-אמריקאי ד"ר קאולס, בית הכנסת היה בשימוש לאחרונה בשנת 1967.
בית הכנסת מוגן על ידי מועצת העתיקות העליונה במצרים.
על פי צו מספר 2112 משנת 1973, בית הכנסת נשמר על ידי שוטר.
חלק מריצוף השיש של בית הכנסת נפגע במהלך רעידת האדמה בקהיר ב-12 באוקטובר 1992, ובית הכנסת מט ליפול.
בית הכנסת צלאת בושאיף בעיר זליתן שבלוב היה בית כנסת היסטורי ואתר עלייה לרגל בל"ג בעומר וסוכות ליהודי לוב.
על פי חלק מהמקורות, בית הכנסת נבנה בערך בשנות ה-60 של המאה ה-11. מסורת אחת מספרת שהוא נבנה על ידי יהודי בשם שאייף ואשתו שוישה.
על פי מקור אחר, בית הכנסת נבנה או הורחב על ידי אדם בשם בושאייף בשנת 1860.
בתקופת השלטון העות'מאני המבנה הפך למקום עלייה לרגל וללימוד של ספר הזוהר.
בית הכנסת נשרף בשנת 1868 על ידי מוסלמים, ונבנה מחדש בשנת 1870 על ידי פאשה מטריפולי בהוראת הסולטאן העות'מאני.
שרפה נוספת, הפעם ללא כוונת זדון, הרסה את בית הכנסת בשנת 1912, כאשר טריפולי הייתה בשליטת איטליה.
הוא נבנה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
בית כנסת אחר בבנגאזי נבנה על פי אותו המודל של בית הכנסת צלאת בן שאיף.
לאחר יציאת המונים של יהודים מלוב בין השנים 1949–1951, בנו עולים לובים בישראל העתק של בית הכנסת בזיתן, מושב הסמוך ללוד.
בית הכנסת בזליטן היה בשימוש עד עזיבת אחרוני היהודים את לוב לאחר מלחמת ששת הימים.
בית הכנסת נותר על כנו עד שנות השמונים כשהוא סגור, ובשנת 1984 נכתב במעריב שהלובים לא הרסו את בית הכנסת מחשש שיבולע להם.
לבסוף נהרס בית הכנסת בהוראתו של מועמר קדאפי, והוחלף במתחם דירות.
בית הכנסת עץ חיים ממוקם באזור תאיאו באתונה, ברחוב מלידוני 8, מול בית הכנסת הספרדי הגדול והחדש יותר, בית שלום.
הוא נבנה בשנת 1904 על ידי יהודי רומניוטים יוונים שהגיעו מיאנינה, ומסיבה זו הוא נקרא גם על ידי בני הקהילה הוותיקים ביותר בית הכנסת "רומני" או "ינוני".
הקהילה היהודית הראשונה באתונה בעידן המודרני הוכרה רשמית בשנת 1889, והיהודים שחיו בעיר קודם לכן התפללו בבתי תפילה ארעיים לא רשמיים.
ב-1904 החליטו יהודי יוון יוצאי יאנינה, ששמרות על המנהג הרומניוטי העתיק, להקים להם בית כנסת לפי מנהגם.
לבית הכנסת נגרם נזק חמור מרעידת האדמה בשנת 1999, בעיקר בגג בית הכנסת, ששופץ באופן קיצוני בשנת 2006 ונפתח רשמית ב־30 ביוני 2007 על ידי הקהילה היהודית באתונה.
עם זאת, עקב שיפוץ התרחשו בתוכו התערבויות אדריכליות וזה יצר התנגדויות לבית הכנסת.
בית הכנסת עץ חיים פועל רק במהלך החגים העיקריים של הקהילה היהודית.
בית הכנסת המרכזי של אתונה, בית הכנסת בית שלום הסמוך הוא זה שבו מתקיימות תפילות באופן קבוע.
שני בתי הכנסת מנוהלים על ידי הרב גבריאל נגרין, שנבחר על ידי מועצת הקהילה היהודית באתונה לאחר מותו של הרב הוותיק יעקב אראר בשנת 2014.
בית הכנסת צרי גלעד הנקרא על תמיהת הנביא בפסוק "הצרי אין בגלעד" (צרי הוא בושם האפרסמון, כלומר "בושם הגלעד") בית הכנסת משמש את הקהילה היהודית האורתודוקסית בלבוב, אוקראינה.
בית הכנסת צרי גלעד ובית הכנסת חדשים הם שני בתי הכנסת היהודים היחידים בלבוב ששרדו את מלחמת העולם השנייה, מתוך המוני בתי כנסת לפני הכיבוש הנאצי.
בית הכנסת נבנה בשנת 1925, והוא תוכנן על ידי אלברט קורנבלוט בסגנון הבארוקי הבנייה מומנה על ידי קרן הדקה של יהודי "צרי גלעד" ותוכננה להכיל 384 מתפללים.
הבניין הצליח לשרוד את המלחמה מאחר שהנאצים השתמשו בה כאורווה לסוסים.
לאחר שנת 1945, תחת המשטר הסובייטי, בית הכנסת שימש כמחסן.
בשנת 1989 הבניין הוחזר לקהילה היהודית.
הבניין שופץ בין השנים 1995 ל-1997, ובין השנים 1999 ל-2000. בשנים 2004–2005, ביוזמת הארגון "HGSS Friends of Lviv" (ארגון צדקה המזוהה עם בית הכנסת של פרבר המפסטד בלונדון), ובמימון ניכר ממשפחת רוהר מניו יורק ומיאמי, היא עברה שיפוץ פנים גדול בהנחיית האדריכל אהרון אוסטרייכר.
במקביל שוחזרו היצירות המרהיבות על הקירות והתקרות.