tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקור חלופי לרכישת נשק נמצא בצ'כוסלובקיה, וזו אף העמידה לרשות היישוב, ואחר כך לרשות ישראל, בסיס אוויר כמעט אוטונומי בעיר ז'אטץ שכונה בחיל האוויר עציון.
לבסיס זה הגיעו כעשרה מטוסי תובלה אשר הוברחו מארצות הברית בניצוחו של מהנדס הטיסה היהודי-אמריקני אל שווימר, תחת כיסוי חברת התעופה הפנמית LAPSA.
גם לאחר שנרכש הנשק, עמדה בפני היישוב בעיית הובלתו.
לצ'כוסלובקיה לא היה חוף ים, ובנוסף לכך הבריטים שלטו על דרכי הים לארץ ישראל עד תום המנדט באמצע מאי 1948. לפיכך, שימשו מטוסי התובלה דרך מהירה להובלת ציוד צבאי לארץ ישראל, אם כי בכמויות צנועות בהשוואה לדרך הים.
טיסות אלה היו הדרך היחידה להובלת מטוסי הקרב אוויה S-199 שנקנו מצ'כוסלובקיה שהיו מטוסי הקרב היחידים ברשות מדינת ישראל בחודשים הראשונים לעצמאותה.
שם המבצע ניתן לו כמשחק מילים על שם הדמות התנ"כית בלק בן צִפור.
השם המבצעי של סדרת המבצעים כולה היה "יקום פורקן", על שם התפילה הפותחת במילים "יקום פורקן מן שמיא" – תבוא ישועה מהשמים.
המטוסים המריאו משדה התעופה הצ'כי בז'אטץ, ולמעט הראשון שבהם, כולם נחתו בתל נוף, שנודע אז כבסיס עאקיר.
המבצע החל ב-31 במרץ 1948 עם הנחתת מטוס "בלק-1" (דאגלס C-54 סקיימאסטר) בבית דראס, שליד באר טוביה, במבצע חסידה.
לנשק שהגיע במטוס זה נודעה חשיבות במבצע נחשון של ההגנה.
"בלק 1" היה מבצע יוצא דופן, כיוון שמטוס זה נחכר על טייסיו למבצע חד פעמי, למספר שבועות והייתה זו טיסתו היחידה עבור ישראל.
מכאן ואילך להק תובלה אווירית (אשר קיבל את שמו ביולי) נשא בנטל המבצע, תחת הכיסוי של חברת LAPSA.
"בלק-2" (דאגלס C-54 סקיימאסטר) נחת ב-12 במאי 1948 בשדה התעופה עקרון (כיום בסיס תל נוף) עם מטען נשק מצ'כוסלובקיה, זאת לאחר שהבריטים עזבו את השדה והאזור נכבש במבצע כיתור.
"בלק-3" (C-54 סקיימסטר) נחת ב-14 במאי עם מטען של מקלעים בינוניים (בזות), ציוד חבלה וחלקי חילוף.
"בלק-5" (C-54 סקיימסטר) נחת ב-20 במאי 1948 כאשר בבטנו מטוס הקרב הראשון, אוויה S-199 מפורק, פצצות, פגזי תותחים, חלקי חילוף וחמישה טייסי קרב שסיימו את הכשרתם בצ'כוסלובקיה: לו לנארט, מילטון רובנפלד, אדי כהן, עזר ויצמן ומודי אלון.
המבצע הואץ עם הגיע מטוסי קרטיס C-46 קומנדו אשר הוברחו מארצות הברית.
מכאן ואילך נשאו אלה בעיקר נטל המבצע.
עם זאת, כיוון שטווח טיסתם לא הספיק לטיסה במטען מלא מז'אטץ לישראל, נאלצו מארגני המבצע למצוא מקום לתדלוקם.
זה נמצא, בהיעדר מקום נוח יותר, באז'קסיו שבקורסיקה.
עם זאת, הדבר האריך מאוד את הטיסה.
בטיסה חזרה, כאשר המטוס כמעט ריק, לא נדרשה חנייה לשם תדלוק.
"בלק-6" ו"בלק-7", שני מטוסי קרטיס C-46 קומנדו, נחתו ב-21 במאי ובהם מטוס אוויה S-199 שני מפורק.
מטוס אחד הוביל את הגוף והשני הוביל את הכנפיים והמדחף.
מכאן ואילך נכנסו הטיסות למעין שגרה.
טיסה רגילה הייתה יוצאת מצ'כוסלובקיה בשעת בוקר מוקדמת, 5:00 או 6:00, ונוחתת בישראל סמוך לחצות.
זמן שהייה אופייני בעקרון היה כשעתיים, ואז מטוס התובלה היה שב וממריא בעוד לילה, שכן באותם שלבים של המלחמה העליונות האווירית הייתה בידי הערבים.
באחת מטיסות אלה, בליל 23–24 במאי 1948, אירעה תאונה.
מטוס "קומנדו" נקלע לערפל בעת שעשה דרכו לנחיתה.
בזמן שחג בסביבת תל נוף כדי לאתר את המסלול, נתקל המטוס בגבעה נמוכה והתרסק.
אחד מאנשי הצוות, הנווט מוזס "מו" רוזנבאום, נהרג, כיוון שנמחץ על ידי גוף ה"אוויה" שהיה עיקר מטענם.
שלושה אחרים – נורמן מוניץ, קברניט המטוס, שלדון אייכל ואדוארד "אד" סטירק, נפצעו.
בנוסף לתאונה זו, אירעו מספר מקרים בהם מטוסים וצוותים עוכבו או הוטרדו בעת שחלפו או נחתו במדינות שונות בדרכם.
עקב לחץ אמריקני כבד, סגרו שלטונות צ'כוסלובקיה את בסיס "עציון" ב-12 באוגוסט 1948. בכך הסתיים מבצע בלק, לאחר שנערכו כ-100 גיחות של מטוסי התובלה.
לאחר שבסיס "עציון" בצ'כוסלובקיה נסגר, להק תובלה אווירית, כולל הצוותים ומטוסי התובלה, הועברו לתל נוף.
ב-23 באוגוסט כבר הופעלו המטוסים והצוותים להעברת אספקה, אמצעי לחימה ונוסעים אל ומהנגב המנותק במסגרת מבצע אבק
כחודש אחרי סגירת "עציון", נסגרה חברת LAPSA גם היא בגלל לחץ אמריקני.
בסוף 1948 ובתחילת 1949, הפך הלהק בהדרגה לטייסת 106 בחיל האוויר.
בסופו של דבר, חלק מן המטוסים והצוותים עשו את דרכם לחברת אל על.
פרשת מכירת הנשק הצ'כוסלובקי, כולל טיסות מבצע בלק, עלתה שוב במשפטי פראג, כהוכחה ל"קשר ציוני", אשר הופנה כאישום נגד חלק מן הנאשמים.
מבצע בייטאון היה נחיתה אמפיבית של בעלות הברית באיטליה שהתרחשה ב-3 בספטמבר 1943, חלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרת המערכה האיטלקית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ההתקפה בוצעה על ידי הקורפוס הבריטי ה-13 בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, שכלל את דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1 (מייג'ור גנרל גאי סיימונס) ודיוויזיית הרגלים הבריטית ה-5 (מייג'ור-גנרל ג'רארד באקנל).
הקורפוס ה-13 היה חלק מהארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של הגנרל ברנרד לו מונטגומרי.
הקורפוס ה-13 חצה את מצר מסינה מסיציליה לרג'ו די קלבריה, תוך שהוא מסתייע במטח ארטילריה כבד מסיציליה וחיפוי אווירי של חיל האוויר המדברי שפעל משדות תעופה בסיציליה.
הכוונה הייתה לרתק את הכוחות הגרמניים באזור ולהשיג דריסת רגל של בעלות הברית ב"בוהן" של איטליה.
מונטגומרי התנגד למבצע כלא יעיל, והעדיף לתת עדיפות למבצע מפולת שלגים, אך מילא אחר הפקודות והתכונן לבצע אותו בכל זאת.
עם זאת, כאשר ספינות נחיתה חיוניות ומשאבי הצי הופנו למבצע ההוא הוא התלונן שוב.
המפקד הגרמני, גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג, וצוותו לא האמינו שהנחיתה בקלבריה היא ההתקפה העיקרית של בעלות הברית, לה ציפו בסלרנו, או אולי מצפון לנאפולי, או אפילו ליד רומא.
לכן הוא הורה לגנרל חיל השריון טראוגוט הר שפיקד על קורפוס הפאנצר ה-76, כחלק מהארמייה העשירית הגרמנית בפיקודו של גנרל-אוברסט היינריך פון ויטינגהוף, לסגת מהעימותים עם הארמייה השמינית ולדחות אותם על ידי הריסת גשרים ותשתיות אחרות.
רגימנט גרמני יחיד הושאר בקצה הדרומי ביותר של איטליה כדי לתמוך בדיוויזיית החוף האיטלקית ה-211 וברגימנט הצנחנים ה-185 "פולגורה".
ההתנגדויות של מונטגומרי הוכחו כנכונות: חיילים גרמנים סירבו להיכנס לקרב והארמייה השמינית לא ריתקה אף אחד מהם.
המכשול העיקרי להתקדמות בעלות הברית היה השטח וההריסות הגרמניות.
ההתנגדות לנחיתות הייתה קלה מאוד, משום שהחיילים הגרמנים המעטים באזור נסוגו במהירות צפונה.
החיילים האיטלקיים על החוף, השייכים לדיוויזיות החוף, היו מצוידים בצורה גרועה, מדוכדכים מהמצב הפוליטי ומההפצצות המסיביות של בעלות הברית; הם לא התנגדו לנחיתה.
יוצא דופן היה רגימנט הצנחנים ה-185 "נמבו" של דיוויזיית הצנחנים ה-184 "נמבו", שגילה התנגדות נחושה יותר ברכס אספרומונטה, אך בסופו של דבר התגברו עליו ב-8 בספטמבר 1943. במהלך הלחימה, הקנדים הרגו שישה ולקחו 57 שבויים, כשהם סופגים שני קצינים שנהרגו.
לאחר מבצע בייטאון בוצע מבצע סלפסטיק, עם הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1 (מייג'ור-גנרל ג'ורג' הופקינסון), ומבצע מפולת שלגים, הנחיתה העיקרית בסלרנו על ידי גורמים מהארמייה החמישית של לוטננט גנרל מארק קלארק.
שני המבצעים התרחשו ב-9 בספטמבר, לאחר הכניעה האיטלקית יום קודם לכן.
הכניעה סוכמה ב-3 בספטמבר, אך לא הוכרזה בפומבי עד 8 בספטמבר, ולא הייתה לה השפעה ישירה על מבצע בייטאון.
מבצע בייטינג , או הפשיטה על ברונוואל, היה פשיטה של כוחות בריטיים משולבים לתפיסת רכיבי רדאר וירצבורג בברונוואל שבצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה אשר נערכה ב-27–28 בפברואר 1942.
מדענים בריטים בראשותו של ר.ו.
ג'ונס ביקשו להבין היטב את רדאר וירצבורג הגרמני על מנת שיוכלו לפתח אמצעים נגדו.
ג'ונס העריך כי ייתכן שהגרמנים מיקמו מתקני רדאר מסוג וירצבורג בסמוך למערכת רדאר אחרת - פרייה (Freya) ולפיכך ביקש תצלומי אוויר של אתרים שבהם מוקמו רדארי פרייה.
ב-22 בנובמבר 1941 צילם מטוס מסוג ספיטפייר תמונות אוויר של אתר שבו שכן רדאר פרייה באזור ברונוואל, כפר באזור החוף הצרפתי.
במקום נצפו מבנים לא ברורים.
ב-5 בדצמבר טיסת ביון בגובה נמוך שנעשתה באזור הניבה תמונות ברורות של רדאר וירצבורג.
בתמונות נראה אדם, והודות לכך ניתן היה להעריך כי קוטר צלחת הרדאר כ-3 מטר.
מידע זה אפשר לג'ונס להעריך שבאתר נמצא רדאר וירצבורג.
בעקבות זאת כוחות מיוחדים, בפיקודו של לואי מאונטבאטן, ראש מטה מבצעים משולבים, החלו לבחון אפשרות ביצוע של פשיטה במקום.
על פי התוכנית שנרקמה, כוחות צנחנים, שאליהם יצוות מפעיל רדאר של החיל האוויר המלכותי, יצלמו את הרדאר מקרוב, וייקחו כל רכיב שיצליחו לקחת משם.
ב-27 בפברואר 1942 כוח הפשיטה בן 116 איש, בפיקודו של רס"ן ג'ון פרוסט, הוצנח בברונוואל באמצעות שנים־עשר מפציצים.
הגרמנים גילו התנגדות ניכרת נגד הכוח הפושט, אך הכוח הפושט הצליח לצלם את המתקן, ליטול חלק מהרכיבים האלקטרונים במקום ולחטוף טכנאי של רדאר וירצבורג.
הצלחת המבצע התפרסמה בעיתונות הבריטית והעלתה את מורל הציבור לאחר רצף כישלונות, כדוגמת הכישלון במניעת מעברן של הספינות הגרמניות בתעלה האנגלית (מבצע קרברוס) שבועיים קודם לכן.
הצלחת הפשיטה גם חיזקה את ההכרה של הרשויות הבריטיות כי המתקנים הבריטים הסמוכים לחוף חשופים לפגיעות דומות מצד כוחות קומנדו.
בעקבות זאת הועבר מיקומו של המוסד לחקר טלקומוניקציה.
כלקח מהמבצע הבריטי, החלו הגרמנים לבצר את מתקני הרדאר שלהם.
במהלך הפשיטה על דייפ, פשיטת משנה שנעשתה במטרה לתפוס רכיבים של רדאר פרייה נכשלה עקב ביצורים אלו.
במסגרת עבודות הביצורים שורטטו הוראות מפורטות כיצד יש להקים ביצורים ראויים.
הדבר סייע לבריטים לזהות ביתר קלות מתקנים צבאיים שבוצרו מאשר המתקנים שקודם לכן לא מוגנו, וזאת כיוון שהייתה לביצורים תבנית דומה.
לאחר מציאתם של מתקנים כאלו, יכולים היו הבריטים להפציצם מן האוויר.
מבצע בדר (בערבית عملية بدر, בתעתיק מדויק: עמלית בדר) הוא המבצע שתכנן צבא מצרים לפתיחת מלחמת יום הכיפורים בזירת הדרום.
מטרת המלחמה הייתה שבירת הקיפאון המדיני על ידי צליחת תעלת סואץ, בניית ראשי גשר והערכות להגנה במערכי הגנה רצופים מוגני נ"מ ומתוגברים בנשק נ"ט לשבירת התקפות הנגד של צה"ל ולדחיקתו מזרחה.
התוכנית המצרית הצליחה והשיגה את מטרותיה.
אולם עקב בקשת סוריה לנקוט פעולות שיקלו את הלחץ של צה"ל בגזרת רמת הגולן, עזבו בהמשך המלחמה הכוחות המצריים את מערכי המגננה ויצאו להתקפות על הכוחות הישראלים, התקפות שכשלו והסבו למצרים אבדות כבדות.
בהמשך הלחימה הצליח צה"ל לאגף את המערך המצרי וכוחותיו צלחו את תעלת סואץ מערבה וכיתרו חלק מהכוחות המצרים שנמצאו ממזרח לתעלת סואץ.
המבצע נקרא כך על שם קרב בדר משנת 624, בו ניצחו כוחות הנביא מוחמד כוחות משבט קורייש.
הניצחון המכריע של ישראל במלחמת ששת הימים הותיר את העולם הערבי המום מגודל התבוסה.
מצרים, שהייתה מעורבת עד צוואר במלחמת האזרחים בתימן, שגבתה קורבנות רבים ועד סופה נפגעו כ-26,000 חיילים מצרים, נסוגה מתימן והפנתה את כוחותיה נגד ישראל.
גישושי השלום שנעשו על ידי הצדדים התגלו כחסרי סיכוי.
אמירתו של משה דיין כי עדיפה שארם א-שייח בלי שלום מאשר שלום בלי שארם א-שייח, ומעמדו של סאדאת בתוך מצרים, היו בסיס רעוע מכדי לבנות עליו תהליך מדיני בר קיימא.
הקיפאון המדיני בשנים 1972–1973 נתפס על ידי הערבים כמסוכן, והם חששו שהעולם עשוי לראות את הנוכחות הישראלית בסיני כמובנת מאליה.
בנוסף, סאדאת רצה לבסס את שלטונו וראה במלחמה נגד ישראל את הדרך הנכונה לכך.
לצורך ההתעצמות הצבאית מול צה"ל בחרו המצרים להתקרב לברית המועצות ולפעול עמה בשיתוף פעולה כמעצמה.
נשק סובייטי חדיש ומתוחכם, יועצים רבים ואף חיילים מפעילי ציוד מודרני, הוזרמו למצרים ושיקמו את צבאה שציודו הושמד כמעט כליל במלחמת ששת הימים.
גם במהלך מלחמת ההתשה, כשצבא מצרים ספג אבדות כבדות בציוד, סיפקו הסובייטים ציוד רב תחתיו.
הסובייטים פעלו גם במישור המדיני למען האינטרסים של בת בריתם מצרים.
השגרירות הסובייטית בוושינגטון פעלה לקידום האינטרסים המצריים, והייתה נכונה להשתמש בזכות הווטו שלה באו"ם ואף בגיוס קולות של מדינות חסות נוספות על מנת לקדם את האינטרסים של מצרים.
בשנים 1973-1972 התגבשה במצרים ההבנה כי כיבוש כל סיני יהיה מעבר ליכולותיה, וההנהגה המצרית התרכזה במתקפה מצומצמת, לצורך הישג צבאי מוגבל.
סאדאת, יחד עם שר ההגנה אחמד אסמאעיל עלי והרמטכ"ל סעד א-שאזלי, קבע את מטרת המבצע בהשתלטות על רצועה של 10-15 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
השלב העיקרי של מבצע בדר היה חצייה של תעלת סואץ בין המעוזים במספר רב של נקודות לכל אורכה, פריצת מכשול סוללות העפר באמצעות גריפתם בזרנוקי מים, והקמת גשרים להעברה רחבת היקף של חמש דיוויזיות רגלים מתוגברות בכוח נ"ט ושריון אל השטחים שבשליטת ישראל ממזרח לתעלה.
לפני ובמקביל להקמת ראשי הגשר וביסוסם, בוצעה הכנה באש ארטילריה ותקיפות מהאוויר.
ההיערכות המצרית בראשי הגשר בעומק משתנה של 10–12 ק"מ מהתעלה, נועדה להדוף ולשבור את כל התקפות הנגד של הכוחות הסדירים ושל כוחות המילואים המתגברים בחזית סיני.
כיבוש רוב המעוזים תוכנן להתבצע רק בשלב מאוחר יותר.
ראשי הגשר שתוכננו כמערך הגנה רציף, תוכננו שלא תחרוג ממעטפת ההגנה של סוללות טילי קרקע אוויר שהוצבו ממערב לתעלה.
השלב השני כונה "עצירה אופרטיבית", ובו תכננו המצרים לעצור את ההתקדמות, לבסס את אחיזתם בשטח שנכבש, ולבלום התקפות נגד ישראליות.
הכוחות המצריים נועדו להישאר תחת הגנת סוללות הנ"מ המצריות שיגנו עליהם מפני חיל האוויר הישראלי.
לשלב העצירה האופרטיבית לא הוגדר זמן, והיא יכלה להתמשך ימים ואף שבועות.
השלב השלישי, שהוצג לסורים כחלק מהתוכנית, אך לא תוכנן להתבצע על ידי המצרים, עסק בהמשך ההתקפה מזרחה לאחר ביסוס הכוחות וייצוב קו ראשון לשתי הארמיות על חמש הדיוויזיות שלהן.
שלב זה עסק בכיבוש של רצועה רחבה יותר שעומקה 40 עד 70 ק"מ מהתעלה עד היאחזות נח"ל ים, בסיס רפידים, מעבר הגידי ומעבר המיתלה.
שלב זה יעשה במקביל להעתקת סוללות טילי קרקע האוויר מזרחה לתוך סיני שיגנו על הכוחות המתקדמים מפני תקיפות חיל האוויר הישראלי.
על פי התכנון, יושלם שלב זה בתוך 13 ימים מהצליחה.
עוד תוכנן כי המתקפות המצריות בחזית סיני ילוו בפשיטות באמצעות מסוקים של יחידות קומנדו ליעדים נבחרים בסיני, התקפות של רקטות פרוג, טילי סקאד, וטילי שיוט מדגם קלט נגד מטרות אסטרטגיות, ותקיפות של חיל האוויר המצרי, שיסייע לכוחות הקרקע ויתקוף את שדות התעופה הישראליים בסיני.
המבצע כולו תוכנן להימשך כשבועיים עד ייצוב קו חזית מוגדר לשתי הארמיות.
בדומה לתוכנית המתקפה הסורית, לא הוכנה על ידי המצרים תוכנית המשך לניצול הצלחה אפשרית של תוכנית בדר לכיבוש סיני או לכיבוש ארץ ישראל.
המצרים ביקשו להפיק לקחים ממלחמת ששת הימים וממלחמת ההתשה.
הם ביצעו הכנות להגדלת סיכויי ההצלחה של המבצע.
בעיקר חיפשו פתרונות להתמודדות עם חיל האוויר הישראלי שהפגין עליונות מוחלטת, עם כוחות השריון הישראליים שנקטו טקטיקת שריון עדיפה וכן, התמודדות עם המשימה ההנדסית המורכבת של צליחת תעלת סואץ שהייתה מכשול טבעי רחב שנשלט על ידי רמפות ישראליות, מעוזים ואמצעים ישראלים אחרים לסיכול צליחה.
תוכנית בדר נשמרה בסודיות רבה ולא נחשפה אף לא בפני דרגי השדה הבכירים ביותר.
לצורך שמירת הסודיות כללה תוכנית המבצע גם סדר חשיפתו בפני הדרג המבצע, כך שכל דרג נחשף בתורו לדבר התוכנית שעות בלבד לפני תחילת הקרבות.
עד לחשיפתו נמסר לכוחות שמדובר בתרגיל גדול שדומה לתרגילים אחרים שביצע הצבא המצרי בשנת 1973. בחלק מהדיונים נאסרה עריכת פרוטוקולים כתובים של דיונים בנושא ההכנות למלחמה.
במקביל יזמה מצרים תוכנית הטעיה שנוהלה על ידי צוות משותף של משרד המלחמה, משרד החוץ ומשרד ההסברה.
בין היתר יזמו המצרים גיוסים רבים של אנשים מילואים ושחרורם (ב-20 בינואר 1973) ובכך גרמו לצה"ל להתייחס אליהם כאל גיוסים שגרתיים, פורסמו בעיתונות שמות קצינים שיעלו למכה בתקופה שתוכננה למתקפה ועוד.
פיצול כוח צה"ל לשתי חזיתות
המצרים תיאמו את התקיפה עם הסורים.
ב-10 בינואר 1973 הוחלט בדיון משותף בקהיר למנות את שר המלחמה המצרי פריק אחמד איסמעיל עלי למפקד הכללי של הכוחות המאוחדים המצריים והסוריים, ובמרץ 1973 הוא ביקר בדמשק לצורך תיאום מועד המלחמה ודרכי ההכנה עד לפתיחה באש.
החל ממאי 1973 נפגש שר המלחמה בהזדמנויות שונות עם הסורים לצורך תיאום "מבצע בדר".
גיוס מדינות ערב למאמץ המלחמתי
המצרים פנו למדינות ערב תוך שחשפו בפניהם את כוונתם הכללית לתקוף את ישראל וביקשו סיוע בחילות משלוח.
מדינות ערב שלחו כוחות סיוע גדולים טרם המלחמה ובמהלכה:
אלג'יריה - חטיבת שריון, חטיבת חי"ר, 130 טנקים, 30 נגמ"שים, 18 קני ארטילריה, 59 מטוסי קרב הפצצה.
מרוקו חטיבת חי"ר, 12 טנקים (בנוסף שלחה מרוקו חיל משלוח גדול יותר לסוריה).
מענה לאיום חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הישראלי הפגין עליונות אווירית מלאה במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
התקפה כוללת, ללא טיפול ביתרון זה, בתנאי לחימה מדבריים פתוחים פירושם השמדה של הכוח התוקף.
המטכ"ל המצרי בחר שלא להתחרות בישראל בתחום שבו עוצמתה הייתה בולטת ובלתי מעורערת זה שנים רבות.
במקום זאת בחרו המצרים להשתמש במערך הגנה אווירית צפופה.
מערך זה כלל סוללות טילי קרקע-אוויר נייחים מדגם SA-2 ו-SA-3, סוללות ממונעות מדגם SA-6 ותותחי נ"מ ניידים על גבי רכב קרבי משוריין מסוג ZSU-23-4. חיל הרגלים צויד בטילי כתף מסוג 9K32 סטרלה-2. טילי הנ"מ הרבים הקשו מאוד על פעולתו של חיל האוויר הישראלי וכונו לימים "מסך האש".
המצרים הכינו במשך מספר שנים מחפורות רבות לאמצעי נ"מ אלה ושיקמו אותם מחדש בכל פעם שהותקפו על ידי צה"ל.
חיל השריון הישראלי נהנה מטקטיקה עדיפה מיריביו הערבים.
אימוני הקליעה המתקדמים של צה"ל ובמיוחד נקיטת היוזמה על ידי דרג הפיקוד הזוטר שלא היה כבול לקונספציה מוכתבת מראש על ידי הדרגים הבכירים היוו יתרון משמעותי.
חיסרון בולט של חיל השריון הישראלי היה הנטייה להסתער ללא תמיכה מספקת של חי"ר וכך היו הטנקים חשופים למארבי חי"ר ולפגיעות מצד נשק נ"ט קל שנשאו חיילי החי"ר ומהיעדר חיל תותחנים חזק לחיפוי.
צה"ל הועיד את מלאכת הסיוע לחיל האוויר, שבדיעבד התקשה לספק סיוע נוכח ריבוי המשימות שנדרש אליהן ואמצעי הנ"מ הצפופים שהופעלו נגדו.
במטרה להתמודד עם יתרונות השריון הישראלי הוחלט לצייד את יחידות החי"ר בנשק נ"ט רב.
היו אלה טילי סאגר ורקטות RPG-7 סובייטיים, שהיו מהמתקדמים והיעילים בזמנם.
הטילים הופעלו במארבים בסמוך לצירי תנועה צפויים של השריון הישראלי ויצרו איום חמור על השריון הישראלי, איום שצה"ל לא התגבר עליו עד סוף המלחמה.
ההתקפה המצרית נפתחה ב-6 באוקטובר, סמוך לשעה 14:00, בהרעשה ארטילרית מאסיבית לכל אורך התעלה.
כ-20 דקות מאוחר יותר החלו חטיבות החי"ר המצריות בצליחת התעלה (סך הכל תקפו 12 חטיבות חי"ר - שתי חטיבות מכל אחת מחמש דיוויזיות החי"ר של מצרים ובנוסף שתי חטיבות חי"ר עצמאיות) בחיפוי הארטילריה ותוך כדי ירי טילי נ"ט מעמדות בגדה המערבית של התעלה.
במקביל ביצע חיל האוויר המצרי תקיפה של מטרות איכות ישראליות בסיני בהן השתתפו מעל 200 מטוסי יירוט ותקיפה.
בנוסף הונחתו כוחות קומנדו בסיני על ידי מסוקים.
השלב הראשון בתקיפה הצליח כמתוכנן, ובחסות ההרעשה הארטילרית הצליח צבא מצרים לצלוח את התעלה ולהשתלט על רצועה של כ-10-8 ק"מ לתוך סיני.
המצרים צלחו בין המעוזים ועקפו אותם, ובכך ניתקו אותם מכוחות צה"ל.
חוליות קומנדו וציידי טנקים נשלחו לארוב לטנקים הישראלים בטרם יגיעו לעמדות הירי הסמוכות לתעלה.
מסך האש שבנו המצרים הגביל משמעותית את חופש התנועה של חיל האוויר ואת יכולתו לסייע לכוחות הקרקע הישראלים שביקשו סיוע דחוף.
מטוסים ישראלים רבים הופלו באמצעות סוללות הנ"מ המצרי.
ההתקפה על מערך הנ"מ המצרי לא יצאה כלל אל הפועל לנוכח ריבוי המשימות שהוטלו על חיל האוויר.
חוליות החי"ר המצריות המצוידות בטילים נגד טנקים פגעו קשה ביחידות השריון הישראלי ומנעו הדיפת כוחות היבשה המצריים.
מצד שני, יעדים טקטיים נוספים שהוגדרו במבצע בדר לתקיפת יעדים צבאיים ואסטרטגיים ישראלים עמוקים נכשלו.
כמעט כל טילי השיוט שנורו לישראל יורטו על ידי חיל האוויר (שני טילים פגעו מתוך 25).
המבצעים להנחתת כוחות קומנדו נכשלו ברובם כאשר חלק גדול מהמסוקים הופלו על ידי מטוסי חיל האוויר, הותקפו על ידי כוחות קרקע ומסיבות נוספות.
לאחר 7 באוקטובר נכנסו המצרים לשלב העצירה האופרטיבית, והתבססו בראשי הגשר שתפסו.
ב-8 באוקטובר בלמו המצרים בהצלחה את מתקפת הנגד הישראלית.
ב-14 באוקטובר, לאחר לחץ מצד סוריה, יצאה מצרים למתקפת שריון גדולה מזרחה מראשי הגשר.
המתקפה המצרית נבלמה כאשר למצרים נפגעו כ-200 טנקים ולצה"ל כ-20 בלבד.
למחרת פתח צה"ל במבצע אבירי לב - הצליחה לצידה המערבי של התעלה ("אפריקה").
בסופו של מבצע זה נכבשו שטחים נרחבים בשטח מצרים וכותרה הארמייה השלישית.
מבצע בדר, בחלקו הראשון, השיג את מטרתו.
המתקפה הפתיעה את ישראל הפתעה מוחלטת (רק מספר שעות קודם לפריצת המלחמה הבינו באמ"ן שההתראות שהתקבלו אכן אמיתיות ושהמלחמה תפרוץ באותו יום).
כוחות החי"ר המצרים הצליחו לתפוס רצועה ברוחב של כ-10 קילומטרים ממזרח לתעלה.
אף על פי שהמצרים ובני בריתם לא הצליחו להשלים את מבצע בדר או להכניע את ישראל במלחמת יום הכיפורים, נחשב מבצע בדר והמלחמה כהצלחה בעיני המצרים.
ימי חג מצריים מציינים את הצלחת המבצע, עיר גדולה נקראה על שמו ומוזיאון הוקם לזכר צליחת התעלה המוצלחת על ידי הצבא המצרי והמלחמה בכלל.
מבצע בצורת היה מבצע של חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת ההתשה, ב-30 באפריל 1969, שבו הוטלו ארבע פצצות מיוחדות ממטוסי תובלה אל מימי נהר הנילוס במצרים, על מנת שיתפוצצו מתחת לשני גשרים גדולים בעת שיחלפו מתחתם עם זרם הנהר, וכך יגרמו להריסתם.
במבצע הלם שנערך באוקטובר 1968 הותקפו מטרות אסטרטגיות בעומק מצרים.
התקיפה גרמה מבוכה במצרים וחייבה הקצאת כוחות משמעותיים להגנה על יעדים חשובים בעומק מצרים.
כוחות אלה נקראו המיליציות העממיות.
כתוצאה מכך פחתה התוקפנות המצרית כלפי כוחות צה"ל בחזית תעלת סואץ למשך כארבעה חודשים.
בעקבות האפקטיביות של מבצע הלם, תוכננו בצה"ל מבצעים נוספים בעומק מצרים שיחייבו את המצרים להסיט את מאמציהם להגנת עומק מצרים ויביאו לשחיקה ולהתשה של צבא מצרים.
אחת התוכניות הייתה להטיל פצצות השהיה מיוחדות וכבדות מאוד, שיפותחו בישראל במיוחד לצורך כך, מעל לנילוס.
הפצצות תוכננו כך שיצופו על פני מי הנהר וינועו עם זרימתם עד אשר יחלפו על פני המטרה.
חיישנים שיותקנו בפצצה יזהו את ההתקרבות למטרה ויביאו לפיצוץ שישמיד אותה.
פיתוח הפצצות המיוחדות בוצע בחיל ההנדסה וברפא"ל והן נקראו "פצצות אשלגן".
בגמר התכנון יוצרו פצצות אשלגן אחדות.
בפצצת אשלגן הותקן חומר נפץ במשקל של כחמישה טון (כמות שנחשבת גדולה מאוד), הפצצה הייתה גדולת ממדים וצורתה הייתה תיבה באורך של שלושה מטרים.
את הפצצה יכול היה לשאת רק מטוס התובלה מסוג נורד (יכולת הנשיאה של מטוסי הקרב באותה התקופה הייתה נמוכה משמעותית).
לצורך נשיאת הפצצה והטלתה מעל היעד היה על מטוס הנורד לטוס ללא הדלתות האחוריות של תא המטען.
הטיסה של מטוס תובלה איטי בעומק מדינת אויב מסוכנת מאחר שאינו מצויד בחימוש אוויר-אוויר ולאחר גילויו של המטוס קל ליירטו באמצעות מטוס יירוט ולהפילו.
הטיסה שתוכננה למטוסי הנורד כללה נשיאת מטען כבד מאוד שהקטין באופן משמעותי את יכולת התמרון של המטוס והפך אותו לפגיע במיוחד.
על אף סיכונים אלה, הוחלט לבצע את המבצע תוך נקיטת אמצעי זהירות מוקפדים ותרגול רב:
המבצע נשמר בסודיות רבה וגם לצוותי המטוסים לא נמסרו פרטיו עד סמוך לו.
לשם הקטנת סיכויי הגילוי תוכנן המבצע להיעשות בלילה ובטיסה נמוכה מאוד.
מסלול הטיסה שנבחר היה ברובו בתוך ערוצי ואדיות במטרה לא להתגלות על ידי מכ"מי גילוי אוויריים (אף על פי שנתיבים אלה היו ארוכים יותר).
הטייסים והנווטים ביצועו אימוני ניווט ליליים במשך ארבעה חודשים בתוך ערוצי ואדיות בסיני.
בוצעו במשך שבועיים ניסויי הטלה של מטען דמה לנהר הירדן.
אימוני ההטלה נועדו לפתח אצל הטייסים את המיומנות הדרושה להטלה מדויקת.
בהטלה בלתי נכונה הייתה עלולה הפצצה לפגוע בזנב המטוס ולהפילו וכן היה חשש מאיבוד שליטה כתוצאה מהשינוי הפתאומי במרכז הכובד של המטוס לאחר הטלת הפצצה הכבדה.
התדריך ניתן לצוותים ביום שלפני היציאה למבצע בנוכחות הרמטכ"ל חיים בר-לב ומפקד חיל האוויר האלוף מוטי הוד.
ב-30 באפריל 1969 המריאו משדה אופיר ארבעה מטוסי נורד כשבתא המטען של כל אחד מהם פצצת אשלגן אחת.
דלתות תא המטען הוסרו מהמטוסים והטיסה כולה בוצעה כשצדו האחורי של המטוס פתוח.
זוג מטוסים בהובלת רס"ן איתן ראשוני נועד להטיל שתי פצצות אל תוך הנילוס שיפגעו בגשר נגע חמאדי שליד נגע חמאדי.
הזוג השני בהובלת מפקד הטייסת סא"ל עודד בנימיני נועד להטיל שתי פצצות אשלגן שיפגעו בגשר איסנה.
בשל המורכבות הרבה של הניווט הלילי בגובה נמוך וללא אמצעי ניווט מיוחדים באזור בלתי מוכר נוספו לכל מטוס שלושה נווטים שביצעו "ניווט מגע" (התמצאות על המפה לפי תצפית מהמטוס).
ארבעת המטוסים המריאו יחד וטסו מערבה בגובה נמוך מעל מפרץ סואץ אל תוך מצרים והתפצלו לשני זוגות.
הזוג הראשון טס את טיסתו הארוכה בהתאם למתוכנן והטיל את שני מטעני הפצצות במקום המיועד לתוך מימי הנילוס במרחק 800 מטרים לפני גשר נגע חמאדי.
הזוג השני ניווט גם הוא על פי התכנון, אך בהיותו בעומק מצרים הודיעה לו הבקרה כי הוא נתגלה על ידי המצרים, שהזניקו כנגדו מספר מטוסי יירוט מדגם מיג 19 אל-ראות.
הצוות הפסיק את הניווט ואנשי הצוות ניסו לאתר במבט מחלונות המטוס את המיגים (במטוס הנורד לא מותקן מכ"ם).
המיגים הצליחו לאתר את מטוסי הנורד במכ"מים שמותקנים בהם והתקרבו אליהם כדי להפילם.
אף על פי שהצוות לא הצליח לראות את המיגים בלילה החשוך המטוסים החלו לבצע תמרוני התחמקות כאשר מטען הפצצות בבטנם.
לאחר זמן מה של התחמקות הודיעה הבקרה שהמיגים מנתקים מגע.
סא"ל ראשוני החליט לנסות לאתר את המטרה למרות המרחק הרב שהמטוסים עשו בתרגילי ההתחמקות ולמרות אובדן ההתמצאות בשטח.
הנווטים הצליחו להחזיר את המטוסים לתוואי הנילוס אך לא היו בטוחים במיקומם.
לבסוף הוחלט להטיל את שתי הפצצות למים סמוך לגשר.
מיד לאחר מכן פנו מזרחה וחזרו לבסיס תל נוף.
בדיעבד הסתבר שהפצצות הוטלו סמוך לגשר אידפו שנמצא 40 ק"מ דרומית למטרה.
בסך הכל שהו המטוסים באוויר שבע שעות.
פצצות האשלגן גרמו לנזק לגשר נגע חמאדי אך לא מוטטו אותו.
למרות זאת החשיב חיל האוויר את המבצע כמוצלח.
גם גשר אידפו ניזוק מהפצצות שפגעו בו.
במהלך המלחמה נערך מבצע נוסף להריסת גשרים בעומק מצרים באמצעות מטעני אשלגן שנקרא מבצע תרנגול 169, שבו נפגע שנית גשר נגע חמאדי.
בתקיפה זו נפגעו מטוסי הנורד באש נ"מ מהקרקע אך הצליחו לשוב לבסיסם.
מבצע בצר במלחמת העצמאות נערך בתאריכים 22 באוגוסט 1948 - 28 באוגוסט 1948 בתל אביב ומטרתו הייתה תפיסת משתמטים ועריקים משירות צבאי וגיוסם המיידי לצה"ל.
עם התחלת הגיוס בתחילת המלחמה נחשפה תופעת המשתמטים והעריקים.
משתמטים היו אלה שלא התייצבו בלשכות הגיוס או שהתייצבו ולא נענו לצו שהורה להם להתגייס.
נעדרים ללא רשות מהצבא עד 14 יום נקראו "נעדרים בלי רשות" ולאחר תקופה זו הם הוגדרו "עריקים".
עד אפריל 1948 התייצבו 80 אחוזים מהגברים בני 17–35 בלשכות הגיוס.
20 אחוזים לא התייצבו כלל.
תופעת ההשתמטות נתפסה בעיני הנהגת היישוב כאיום על הסולידריות והלכידות החברתית ולפגיעה בכוחו הצבאי.
בתחילה הייתה המגמה להימנע מנקיטת צעדי אכיפה ולהסתמך על יצירת אווירה מעודדת על ידי שימוש באמצעי תעמולה ובפעולות הסברה שבהן בלט חלקן של תנועות הנוער.
פעולות אלה לא הועילו ולכן מפברואר 1948 החל "מרכז המפקד לשרות העם" בפעולות ביקורת ואכיפה.
פורסמה פקודה שחייבה נשיאת כרטיסי התייצבות והחלו פעולות לאיתור משתמטים שכונו "סריקות".
בפעולות אלה השתתפו שוטרים אזרחיים וצבאיים ובתל אביב צורפו לפעולות גם מתנדבי המשמר האזרחי.
בספרות של דור תש"ח, למשל בספר "בשדות פלשת" של אורי אבנרי הובלטה התופעה של חיילים החוזרים משדות הקרב לתל אביב ומוצאים בה משתמטים הממלאים את הרחובות ובתי הקפה.
עם תחילת ההפוגה השנייה והצורך בהגברת הגיוס לקראת המשך המלחמה, החליט דוד בן-גוריון על מבצע צבאי גדול לתפיסת משתמטים ועריקים.
המבצע יועד לתפוס בהפתעה את המשתמטים.
לצורך כך הוכרז במפתיע על עוצר בעיר והוצבו משמרות שיועדו למנוע כניסה ויציאה.
כוחות נוספים עברו מבית לבית לסרוק את העיר, למצוא בו צעירים ולהביאם לבירור מדוע אינם משרתים בצבא.
המבצע נקרא "מבצע בצר", על שם העיר בצר, אחת משש ערי המקלט, מתוך כוונה למנוע מתל אביב להיות עיר מקלט למשתמטים.
סא"ל מיכאל בן גל שהיה מפקד חטיבת קרייתי ומחוז תל אביב, קבל את הפיקוד על המבצע.
המבצע נערך בתל אביב בהיותה המרכז הגדול בישראל מבחינת מספר התושבים.
המבצע נוהל כמבצע צבאי לכל דבר.
השתתפו בו כ-3,300 חיילים מחיל הים, חיל נשים, חיל משמר, משטרת החיול, משטרה צבאית וכן מתנדבי המשמר האזרחי וחברי הגדנ"ע.
הם כונסו לקראת המבצע במחנה תל השומר (אז - תל ליטוינסקי).
העיר חולקה לארבעה קטעים ושלושים אזורי סריקה.
כן הוקמו עשרים "תחנות הזדהות" בהן זוהו הנבדקים ורופאים בדקו את כשירותם.
מיכאל בן גל הוציא פקודת יום: "...
בה בשעה שאנו עומדים בקו האש הרחק מן הבית וממקום ישוב עברי - עדיין מהלכים בתל אביב מאות צעירים וצעירות פחדנים ומוגי לב המבלים את ימיהם בהוללות ובשעשועים ומתחמקים מכל חובה כאילו המלחמה הזו אינה מלחמתם וכאילו זכאים היו שאתם בגופכם תגנו עליהם...".
הוטל עוצר על העיר והופצו כרוזים לבתי התושבים ובהם הוראות העוצר.
בבוקר החלו חוליות חיילים להיתדפק על דלתות התושבים.
החיילים נעו בזוגות והם הונחו לנהוג באדיבות אך בתקיפות.
עם זאת הותר להם לפרוץ דלתות נעולות וארונות.
חייבי הגיוס נתבקשו לרדת למכוניות שהובילו אותם לנקודות ההזדהות, שם התבררו נתוניהם.
כאלה שנבדקו על ידי רופא ונמצאו כשירים לגיוס, גויסו בו במקום.
ברחבי העיר הודבקו כרזות כמו: "המרחם על המשתמט - מתאכזר ללוחם", "קו ההגנה של תל אביב הוא בעמק איילון.
הטיילת על החוף איננה מובילה אליו", "כל צעיר - למשלט לחזית" ועוד.
בעיתון הארץ פרסם אריה גלבלום מאמר נגד המבצע שהעלה זיכרונות של גדרות תיל, חיילים חמושים, בדיקת תעודות, חיפושים בחצרות ובארונות וירי באוויר כמו בתקופת שלטונם של הבריטים.
הוא גם העלה את הפגיעה בדימוי של תל אביב שדווקא היא נבחרה למבצע זה.
כתבי החוץ שלחו טלגרמות לעיתוניהם על "מדינת משטרה" הנוצרת בישראל.
652 גברים ו-352 נשים מהעצורים נשלחו מיד לשירות צבאי מלא.
189 גברים ו-1,365 נשים חויבו בגיוס אך גיוסם נדחה.
כן נתפסו 203 גברים עריקים ושלוש נשים.
תוצאות המבצע היו מאכזבות ביחס לגודלו ולמשאבים שהושקעו בו.
אבל מבצע חסר תקדים זה שיקף את מערכת האכיפה נגד המשתמטים ואת יחס החברה לתופעה זו.
צה"ל לא חזר עוד על מבצע דומה.
מבצע ברדס 54–55 הוא מבצע של צה"ל שנערך ב-20–21 בפברואר 1973, ובמסגרתו פשטו כוחות צנחנים והקומנדו הימי, על יעדי מחבלים כ־180 ק"מ בעומק לבנון, מצפון לטריפולי.
ביום ו', 16 בפברואר 1973, בשעה 14:30, פקד הרמטכ"ל, דוד אלעזר, על הקחצ"ר, תא"ל מנו שקד, לבצע פשיטה על יעדי מחבלים במחנה הפליטים נהר אל-בארד, שכונה "ברדס 54" ובתכנון המבצעי כונה יעד "גאולה", ובמחנה הפליטים אל בדוי, שכונה "ברדס 55" ובתכנון המבצעי כונה יעד "אהובה".
זאת בהתאם למדיניות חדשה שחלה מספטמבר 1972, אשר כונתה "אופנסיבה זוטא", על פיה צה"ל פועל שלא בתגובה ישירה לפעילות חבלנית מסוימת, אלא כבמצב מלחמה.
מטרות הפשיטה היו להרוג במחבלים במקום, לפוצץ את מבני המפקדות והאימונים ולהשיג מידע מודיעיני.
נקבע כי הכוח יגיע ליעדיו בנחיתה מן הים.
המבצע הוטל על כוחות מחטיבת הצנחנים ומשייטת 13. הפיקוד הכולל על המבצע היה בידי תא"ל שקד.
מפקד הכח הימי היה מש"ט 3 אל"ם שבתאי לוי.
על הכוח שעליו הוטל לפשוט על יעדי "גאולה" פיקד סגן מפקד חטיבת הצנחנים, סא"ל עמוס ירון.
תחת פיקודו היו: כ-25 לוחמים מגדוד 890 של הצנחנים אותו הוביל המג"ד, סא"ל איציק מרדכי, כ-20 לוחמים מגדוד 450, גדוד קורס מפקדי כיתות של הצנחנים, אותו הוביל מפקד הגדוד, רס"ן דורון רובין, כוח ובו 6 לוחמים מן הקומנדו הימי בפיקוד רס"ן גדי שפי, סגן מפקד השייטת.
משימת הכוח הייתה השמדת המשרד הראשי של הפת"ח, מחנה מחבלים ומפקדת הפת"ח, מחסן תחמושת, בסיס אימונים ובית סוהר.
על הכוח שעליו הוטל לפשוט על יעדי "אהובה" פיקד מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם עוזי יאירי, שבאותה עת פיקד על אימון החורף של חטיבת הצנחנים.
אף על פי כן לא הפסיק יאירי את אימון החטיבה, כי אם בחר נבחרת מן היחידות בחטיבה והוביל אותה במבצע.
תחת פיקודו היו: כ-25 לוחמים מגדוד 202 של הצנחנים אותו הוביל המג"ד, סא"ל שמואל (מולה) שחם, כוח מסיירת צנחנים, אותו הוביל מפקד הסיירת, סרן אבנר חרמוני, כ-25 לוחמים מגדוד הנח"ל המוצנח אותו הוביל המג"ד אמנון ליפקין-שחק וכן כוח ובו 6 לוחמים מן הקומנדו הימי.
משימת הכוח הייתה השמדת משרד החזית העממית לשחרור פלסטין, משרד ארגון "המאבק המזוין", מחנות אימונים ובסיס ימי של הפת"ח.
נוהל הקרב למבצע היה קצר וזאת בשל לוח הזמנים שנגזר ממועד הביצוע שנקבע.
ב-20 בפברואר 1973, בשעה 11:45, לאחר תדריך הרמטכ"ל הפליגו הכוחות הלוחמים על גבי ספינות חיל הים, בפיקוד מפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם שבתאי לוי, מבסיס חיפה של חיל הים.
הספינות נשאו עליהם כ-60 סירות גומי, הפליגו לעבר חופי לבנון, כעשרה קילומטר צפונית לעיר טריפולי ועמדו בלב ים כשישה מיילים מן החוף.
הפיקוד הכללי על המבצע היה נתון בידי תא"ל שקד, אשר פיקד עליו, מעמדת פיקוד בספינה ששהתה בים.
עם רדת החשיכה החלו הלוחמים בשלב ההחפה ושטו לחוף על גבי סירות גומי.
כל כוח נחת בחוף אחר.
הכוח שעליו הוטל לתקוף את יעדי "אהובה" נחת בחוף שכונה "לבן", ואילו הכוח שתקף מצפון ביעדי "גאולה" נחת בחוף שכונה "צהוב".
כאשר היו הסירות במרחק של כשמונה מאות מטרים מן החוף קפצו למים מספר לוחמים מן הקומנדו הימי, אשר שימשו ככוח חלוץ עליו הוטלה מלאכת הסיור והאבטחה המקדימה את הנחיתה, ושחו לעבר החוף.
בהגיעם סרקו הלוחמים את השטח ודיווחו ברשת הקשר כי הוא מתאים לנחיתה.
שאר הכוחות הלוחמים נחתו בעקבותיהם.
או אז התברר כי קיים פיגור בן עשרים דקות בלוח הזמנים של הפעולה.
זאת משום שספינות חיל הים נדרשו בשעה שהפליגו לעבר לבנון להקיף סירות דיג בנתיב כדי לא להתגלות.
בשעה 22:05 הושלמה התארגנות הכוח הנוחת על החוף והחלה התנועה לעבר היעדים שהיו מרוחקים כשישה ק"מ מן החוף.
כבר בתחילת הדרך התגלה כי חציית הכביש הראשי תהווה בעיה שכן משני צדיו מדרון תלול.
הלוחמים נאלצו לעבור אותו בקבוצות ובמהירות.
בכל פעם שעברו רכבים היו הלוחמים קופאים במקומם ונצמדים למדרון.
מה גם שנחיתת הכוח ליעדי "גאולה" התעכבה במשך כשעה.
בשל כך נגרם פיגור נוסף בלוח הזמנים.
אף כי על פי לוח הזמנים תוכנן לתקוף מוקדם יותר, ואף על פי שהירח כבר עלה, הוחלט לדחות את שעת ה-"ש".
היעדים היו בקרבת הנמל הסורי טרטוס, לאבטחת הפעולה כנגד התערבות סורית הוקצה כוח נוסף של זוג ספינות טילים בפיקוד מפל"ג 32 סא"ל מיכאל ברקאי.
כוח זה פעל בשליטת מפקדת חיל הים.
משהגיע הכוח שבפיקוד אל"ם עוזי יאירי ליעד אהובה התפצלו כוחות המשנה שלו למשימותיהם.
כוח סיירת הצנחנים, בפיקוד סרן אבנר חרמוני, תקף את יעדי "אהובה 3" ו"אהובה 4".
היעדים כללו את מפקדת פת"ח האחראית על גיזרת טריפולי, אשר שכנה במבנה בעל קומה אחת, ומבנה בן שתי קומות אשר שימש כמשרד ראשי ומחסן לנשק קל של הפת"ח.
יעדים אלו היו בתוך מחנה הפליטים אל-בדוי.
בשל היות היעדים בתוך מחנה הפליטים, ומשום שהיה חשש כי הכוח עלול להסתבך בקרב עם המחבלים בתחומי מחנה הפליטים ויזדקק לסיוע ותגבורת, הוחלט שכוח הסיירת יהא הראשון לפתוח באש ולתקוף את יעדיו.
חרמוני, מפקד הסיירת, הוביל את תקיפת יעד "אהובה 3".
הכוח נע בין בתי המחנה המוארים לעבר המבנה והתחמק ממספר כלבים שנבחו לעברו והיו עשויים לחשוף את מיקומו.
הכוח תקף את המבנה, הרג ארבעה מחבלים במבנה ופוצץ אותו באמצעות מטעני חבלה.
בלחימה על היעד ספג הכוח שלושה פצועים ובהם מפקד הסיירת.
באותה עת פוצץ כוח, בפיקודו של סגן מפקד הסיירת, סגן את מחסן הנשק ביעד "אהובה 4".
כוח הנח"ל המוצנח, בפיקוד אמנון ליפקין-שחק תקף את יעד "אהובה 1", בסיס אימונים ובתי מלאכה של הפת"ח, אשר שימש לאימוני יחידת הפת"ח למבצעים מיוחדים.
הבסיס נמצא במרחק 100–150 מטרים מזרחית למחנה הפליטים וכלל חמישה מבנים.
שלושה מן המבנים היו בעלי קומה אחת ואילו השניים האחרים היו מכלים בלתי מזוהים.
בבסיס שהו כדרך קבע עשרה מחבלים ואולם נלקחה בחשבון האפשרות כי בבסיס שוהים מחבלים נוספים לצורך הכשרה ואימונים.
הכוח שבפיקוד ליפקין-שחק ביצע את משימתו במדויק, כאשר הוא משתלט על הבסיס באמצעות אש נק"ל ורימונים.
השמדת יעד "אהובה 2", בסיס החזית העממית לשחרור פלסטין, הוטלה על הכוח מגדוד 202, בפיקוד סא"ל שחם.
הבסיס, אשר שימש כבית סוהר, נמצא כמאתיים מטרים דרומית ממחנה הפליטים, וכלל שישה מבנים תת-קרקעיים ומחסן תחמושת.
במקום נכחו כדרך קבע מחבלים ששימשו כשומרים וכחוקרים בבית הסוהר וכן המפקד הבסיס וסגנו.
בשעה 00:46 נע הכוח מנקודת הפיצול.
במהלך התנועה ליעד זיהה הכוח מחבל חמוש ולכן התקדם בזהירות מרבית אל היעד, תוך שהוא עוצר מפעם לפעם לתצפית על היעד.
משהגיע הכוח לקרבת הבסיס המחבלים, התפצל לשני כוחות משנה אשר תקפו מן הצד המערבי ומן הצד המזרחי של הבסיס.
לאחר שחצו את גדר התיל המקיפה את הבסיס, הסיר המג"ד, סא"ל שחם, ממקומה את נורת החשמל שהאירה את רחבת הבסיס ובמעטה החשכה שהשתרר החלה המתקפה.
הכוח אשר תקף את הבסיס בחלקו המערבי היה בפיקוד סגן דורון אלמוג, אשר היה מפקד פלוגה בגדוד.
אלמוג השליך רימון למבנה הראשון ולאחר מכן השתלט עליו תוך ירי.
באותה עת ריתק כוח המג"ד באש בניין בצד הדרומי של הבסיס ממנו נמלטו מספר דמויות.
לאחר מכן הרג הכוח בפיקוד אלמוג מספר מחבלים בעת שהשתלט בירי על חדר.
לאחר השתלטות הכוח הישראלי נורתה לעברו אש מרובה קלצ'ניקוב מן הבניין המרוחק.
המג"ד השליך לעבר מקור הירי רימון יד והורה לכוח של זאב זכרין להשתלט על המבנה.
לאחר קרב קצר נהרגו המחבלים שפתחו באש והכוח התקרב למבנה.
משהגיע למבנה זיהה הכוח בונקר תת-קרקעי שרק פתחיו נראו לעין.
הכוח השליך רימונים ומטענים לבונקר אך לא נכנס פנימה מחשש לנפגעים.
גם במבנה זה נהרגו ככל הנראה מספר מחבלים.
לאחר ההשתלטות על הבונקר נע הכוח של דורון לעבר הכניסה הראשית למחנה שלא הייתה מאוישת.
שם התמקם כדי לאבטח את הכוחות מכיוון צפון מערב וכן כדי לשמש כחסימה לכיוון מחנה הפליטים.
הכוח אשר תקף את הבסיס בחלקו המזרחי היה בפיקוד סגן יפתח רייכר-עתיר.
הכוח פגע והרס אוהל ובו עמדת נ"מ.
כמו כן פגע והרס עמדה על גג אחד המבנים.
לאחר מכן פוצץ הכוח דלת באמצעות לבנת חבלה.
מן הפיצוץ נהרגו שני מחבלים.
על שאר החדרים השתלט הכוח של רייכר-עתיר באמצעות אש נק"ל ורימונים.
תנור נפט שהיה באחד החדרים התלקח כתוצאה מן הירי.
שרפה שפרצה בעקבות כך גרמה להתפוצצות תחמושת רבה עד לגמר ההשתלטות.
משהסתיימה ההשתלטות על הבסיס, הניח הכוח מטעני חבלה מסוג "גור" בכל החדרים, שב לנקודת ההיערכות והפעיל את חומר נפץ.
או אז פתח הכוח בנסיגה לעבר נקודת המפגש עם כוח המח"ט יאירי.
בבסיס זה נהרגו כשמונה עשר מחבלים.
הכוח לא ספג נפגעים והלחימה על היעד, כולל הריסתו ארכה כעשר דקות.
הכוחות בפיקוד הסמח"ט, סא"ל עמוס ירון, עלו לחוף בנקודה הצפונית.
בעלייה לחוף נוצר פיגור בן 55 דקות שהכריח את הכוחות להזדרז בדרכם אל היעד.
במהלך התנועה אל היעד זיהו חלק מן הכוחות מחבלים חמושים והרגו אותם.
השמדת יעד "גאולה 1", הבסיס הימי של הפת"ח, אשר למעשה כלל בונקרים שנחפרו מתחת למבנים ששימשו כחנויות לחלוקת מזון של סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם, הוטלה על הכוח מגדוד 890, בפיקוד סא"ל מרדכי.
על פי המידע המודיעני, סביב הבסיס הטמינו המחבלים מוקשים ועל גג אחד המבנים הוצבו מקלעים.
הכוח הפושט הצליח להפתיע כליל את המחבלים שבבסיס.
שני מחבלים נהרגו במכת האש הראשונה ומחבל שלישי נהרג בעת שהכוח הניח את הבונגלור.
כוח בפיקוד הסתער על היעד.
כמו כן לכד הכוח מדריך קומנדו טורקי, אותו לקח בשבי המג"ד מרדכי שהלם בראשו עם קת הרובה שלו והימם אותו.
יעד "גאולה 2", היה מפקדת ארגון "המאבק המזוין", אשר שכנה במבנה בעל קומה אחת בקרבת חוף הים דרומית ליעד "גאולה 1", אך מעברו השני של הכביש.
המבנה כלל חמישה חדרים שהמזרחי שבהם, שימש כבית כלא.
תקיפת היעד הוטלה על לוחמי גדוד 450, גדוד קורס מפקדי כיתות של הצנחנים, אותו הוביל מפקד הגדוד, רס"ן דורון רובין.
הכוח תקף את היעד באש מנשק קל והשליך רמוני יד לפתחי החדרים.
כוח מן הקומנדו הימי שלקח חלק בלחימה על יעד "גאולה 2" זיהה חלון ממנו נורתה לעברו אש.
מפקד הכוח, רס"ן אגוזי, פקד להשליך רימון אל החלון.
אגוזי, הבין כי הרימון עומד להתפוצץ ולפגוע בלוחמיו, הרים את הרימון במטרה להשליכו הרחק מן הכוח, אולם הרימון התפוצץ בידו ופצע אותו פצעים קשים והוא איבד את ידו הימנית ואת עינו הימנית, על מעשהו זה הוענק לו עיטור העוז.
יעד "גאולה 3" היה משרד ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין שמוקם במבנה חד קומתי.
תקיפת היעד הוטלה על לוחמי שייטת 13 בפיקוד רס"ן גדי שפי.
הכוח הרג שני מחבלים בדרכו אל היעד, השתלט על המבנה תוך כדי ירי ומילכד אותו באמצעות מטעני חבלה.
או אז נסוג ופוצץ את המבנה.
אף כי על פי התוכנית המקורית הכוח שתקף את יעדי "אהובה" אמור היה להתפנות מן היעד באמצעות מסוקים, ואילו הכוח שתקף את יעדי "גאולה" אמור היה להתפנות מן היעד באמצעות סירות, החליט מח"ט הצנחנים, יאירי, עקב הפצועים בשני הכוחות, כי שני הכוחות יחולצו במסוקים.
תא"ל שקד אישר זאת ומפקדי הכוחות שבשטח מצאו שטחים מתאימים כדי להנחית בהם את המסוקים סמוך לנקודות הפינוי.
הכוחות התפנו בארבעה מסוקים, שניים לכל כוח.
אחד המסוקים דיווח כי נפתחה לעברו אש נק"ל בדרכו לנקודת הפינוי.
במהלך החילוץ המוסק הופיע מחבל שככל הנראה טעה בלוחמים שבשטח וחשב כי הם מחבלים.
הוא קרב אל הכוח שתקף את יעדי "גאולה", ואלו הרגו אותו.
בשעה 03:22 לפנות בוקר היו הכוחות באוויר בדרכם לישראל.
הצי הסורי לא יצא להתערב בנעשה ולא היה מפגש ימי.
ספינות חיל הים שבו אף הן לנמל עד 09:15 בבוקר.
מבצע "ברדס 54–55" הסתיים בהצלחה.
כ-45 מחבלים נהרגו וכ-60 נפצעו, כן נתפס שבוי אחד מקרב המחבלים.
לכוח המבצע היו 9 פצועים ובהם מפקד סיירת צנחנים, סרן חרמוני ואילן אגוזי, המבצע היה ביצוע משולב ראשון של כוחות ים אוויר ויבשה בהיקף רחב ובעומק האויב.
מטרת המבצע הייתה להמחיש לארגוני המחבלים כי כוחות צה"ל מסוגלים לתקוף ולהשמיד את בסיסיהם באשר הם נמצאים, וכן להכריח את המחבלים להתמקד בשיקום הנזקים ובהתגוננות במקום בביצוע פעולות טרור.
מבצע זה לא זכה לתהודה תקשורתית רחבה משום שיום למחרת יירט והפיל חיל האוויר את טיסה 114 של ליביאן איירליינס מעל חצי האי סיני.
מבצע "בולמוס 5" היה פשיטה של שייטת 13 על תחנת משמר של צבא מצרים בראס עדבייה שבצפון מפרץ סואץ שהתרחשה בליל 21 ביוני 1969 במהלך מלחמת ההתשה.
המבצע הוא ציון דרך בתולדותיה של שייטת 13, בהיותו הראשון שבו עסקו לוחמי השייטת בלחימה יבשתית.
במהלך מלחמת ההתשה שייטת 13 שאפו לבצע משימות רבות ככל האפשר בשביל להחזיר את האמון של המטכ"ל לקומנדו הימי.
לפני המלחמה השייטת איבדו את אמון הציבור, בפעולות כמו: הפעולה בפורט סעיד שקרתה בזמן מלחמת ששת הימים בה הכוח הגיע במטרה להשתיל חומרי נפץ ולא הצליחו במשימתם, וכמו פעולה נוספת אשר קרתה באלכסנדריה (עיר במצרים) שבה נתפסו שישה לוחמים ונפלו בשבי.
אמון המטכ"ל על השייטת היה נמוך והם ראו בהם חוסר הצלחה, במיוחד לאחר ההצלחות המרובות אשר קראו במלחמת ששת הימים במערך של צה"ל.
בנוסף לכל תפקיד השייטת עד היום היה למקש ספינות ולהביא מידע מודיעיני ובעצם לא להילחם על פני היבשה מה שמוסיף תורת לחימה שונה לגמרי.
עם תחילת מלחמת הההתשה הועלו הצעות מבצעיות שונות, איך לשלב את כוח השייטת במערך הלחימה, אחד הרעיונות המרכזיים שעלו היה לתקוף את הכוח המצרי שישב במבנה מבוצר על האי גרין.
האי הוא מבנה שהוקם על שרטון-אלמוגים בפתחה הדרומי של תעלת סואץ, בהתחלה הרעיון היה לעלות על האי לפזר סביבו מוקשים ולהניח חומר-נפץ מתחת למגדל מכ"ם שנמצא בו, היו עוד מספר רעיונות למבצעים ואחת מהם היא פשיטה על תחנת מכ"ם מעדביה.
כאשר הוצגו התוכניות לרמטכ"ל הוא קבע כי יש חשש מהסתבכות בנסיגה ימית תחת אש והחליט שהכוח שיבצע את המשימה הוא השייטת כי הם עושים זאת הכי טוב.
זאב אלמוג מפקד השייטת העדיף את פעולת האי גרין כי סבר שיש לה את סיכויי ההצלחה הטובים ביותר.
בסוף אפריל בוצעו מספר אימונים והוחלט לדחות את המבצע מתחושה של חוסר מוכנות: הלוחמים היו צריכים לצלול עם ציוד פשיטה כבד וזה יצר בעיות בצלילה, בנוסף התעוררו בעיות הפלגה במבנה של כמה חזירים (כלי שיט).
במקום הוחלט שסיירת צנחנים הפשטו מהים על תחנת המכ"ם המצרית בעדביה, ועל כוח השייטת יהיה רק לסייע בתובלה ימית בלבד.
היה בעיה בשביל ביצוע המשימה היה צריך כמאה וחמישים צנחנים אשר יפליגו בשירות גומי, הרעיון הופסק מכיוון שלא היו אמצעים להשיט את הכוח ביחד עם הציוד המתאים.
זאב אלמוג ראה זאת הזדמנות להראות מה כוח השייטת באמת שווה ולהוכיח שאין גבול לכושר הביצוע של היחידה, וביקש מהרמטכ"ל משה דיין להעביר את המשימה עליו.
בקשה זאת הייתה גדולה מכיוון שכוח השייטת היה אחראי בעיקר על פעולות סיוע, כמה מארבים קטנים ופעולות חבלה, אך לבסוף המבצע הוטל על השייטת.
פשיטה על תחנת המכ"ם המצרית בעדביה תיצר חלון הזדמנויות בו הכוחות יוכלו לפעול בחופשיות מה שיאפשר את ביצוע הפשיטה על האי גרין.
בנוסף המבצע ישפיע פסיכולוגית על המצרים ויערר להם את הביטחון והמורל.
המבצע יצור ניסיון מבצעי לכוחות ויחזק את הביטחון של יחידות מובחרות לפעול בשטח אויב.
ב-19 במאי 1969, כחודש לפני הפשיטה, ערך כוח של 8 לוחמי שייטת 13, שהגיע ליעד בשני "חזירים" בפיקודו של רס"ן עמנואל פז, סיור מקדים בראס עדבייה, לשם איסוף מודיעין.
מבצע "בולמוס 5" נערך בליל 21 ביוני 1969. מפקד הפעולה היה מפקד שייטת 13, סא"ל זאב אלמוג.
בראש 25 לוחמי השייטת שהסתערו על תחנת המשמר עמד רס"ן שאול זיו.
הלוחמים הגיעו ליעד בשבע סירות גומי, נהוגות בידי 14 מפעילים.
באחת מהן שהו במהלך הפעולה סא"ל אלמוג ותא"ל רפאל איתן, קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
כוחות נוספים של חיל הים, חיל האוויר ופיקוד הדרום נמצאו בכוננות לסיוע.
32 חיילים מצריים נהרגו בפשיטה, וכל חמשת המבנים והמתקנים שביעד פוצצו.
אחת ממטרות הפשיטה, הריסת תחנת מכ"ם במקום, לא הושגה, מכיוון שהדיווח המודיעיני אודות תחנת מכ"ם במקום התברר כשגוי.
פעולה זו הייתה הראשונה מסוגה בתולדות שייטת 13 וזכתה להוקרת הרמטכ"ל, חיים בר-לב.
פעולה זו גם הייתה פעולה קרבית משמעותית ראשונה במסגרת מחלקתית מאז מלחמת ששת הימים.
הצלחתה סללה את הדרך לפעולות נוספות, הראשונה שבהן-הפשיטה על האי גרין.
כארבעים לוחמים ומפקדים הוטסו ב־20 ביוני בשעות הצהריים לראס-סודר, כאשר הגיעו החלו להתארגן על הציוד, הסוואת כלי הרכב והציוד, בדיקת הציוד האישי, כלי- הנשק והתחמושת.
למחרת בשעה 14:00 נערך תדריך אחרון ובו דיבר הרמטכ"ל ואמר שלא מוכן שיהיו פצועים.
בליל ה־21 ביוני, בשעה 20:30 היה כל הכוח מוכן, עשרים וחמישה לוחמים וארבעה עשר מפעילי סירות.
בשעה 21:00 הכוח עלה על סירות הגובי והחל להתקדם לכיוון עדביה מלווה בשני ספינות, הכוח החל להתקדם לעבר היעד על ידי מערכת כיוון.
הכוח נאלץ לעצור בעקבות דיווח בקשר שהמכ"ם הופעל ודבר זה איים על גיולי הכוח, פעולת העצירה חזרה על עצמה מספר פעמים וזה גרם לאיחור בהגעה של הכוח לנקודות הטבילה של השחיינים, לכן וותרו על שלב התצפית לעבר היעד.
הטבילה נערכה כשש מאות מטרים מהחוף.
לא בהתאם למה שהכוח ציפה המים היו רדודים מרקודת הטבילה על היעד מה שאומר שהכוח לא היה צריך להשתמש בסנפירים והחל לצעוד במים על עבר החוף.
הכוח התקדם לעבר היעד ההתקדמות הייתה אטית, הלוחמים שנשאו על גבם את מטעני חומר הנפץ התקשו בהליכה.
במרחק כמאה מטרים מהיעד התגלו שני שומרים עומדים ומעשנים.
הכוח הפושט עבר לזחילה במים, כאשר הגיעו למרחק של כעשרים וחמישה מטרים מהשומרים אחד השומרים צעק בקול והלוחמים הסתערו בעקבותיו ופתחו באש על פי התרגולת שקבעו.
כוח אילן הסתערו לעבר עמדת האבן שבה היו שלושה חיילים מצריים, הכוח ירה לעבר עמדת האבן והרג את שלושת החיילים המצריים במטח יריות ארוך, שניים מהם היו השומרים שברחו.
לאחר טיהור העמדה הסתערה החולייה על המבנה המיועד לה, בטוח החדר היו שלושה חיילים מצריים במיטות שלהם והכוח הרג אותם.
במקביל לפעולות אלה הסתערה החוליה של סרן דב בר לעבר היעד שלה עמדת המכ"ם.
בדרך הם זיהו כמה חיילים מצריים יוצאים ממבנה שעל-פי הערכת המודיעין היה צריך להיות ריק, החוליה ירתה לעברם והסתערה על המבנה שיועד לה, אחד הלוחמים הרג שני מצרים ליד הקיר המזרחי.
שני חיילים הסתערו לעבר עמדת המכ"ם, ובדרך טיהרו כמה מחדרי המבנה בירי וברימונים.
אחד מהם נכנס למבנה המכ"ם, וגילה להפתעתו שבמקום מכשיר מכ"ם מוצב בעמדה זרקור גדול.
לאחר טיהור העמדה עלה על המעקה הדרומי שלה וגילה ליד פינת המבנה כמה חיילים מצריים.
הם חוסלו ברימוני-יד, במשך הלחימה על היעד שהה אמנון עם חולייתו בעמדת החסימה, הוא עקב אחרי רעשי הירי ופרש את אנשיו כך שכיסו גם את ארבעים המטרים שבין הכביש לשפת-הים, ולפתע נשמעו לפתע קולות דיבור בערבית.
אמנון זיהה ארבע דמויו הוא סובב את יתר אנשי חוליית החסימה לכיוונן, ופתח באש נשק קל ובזוקה ובהסתערות תוך זריקת רימוני-זרחן.
שני מצרים נהרגו על קו המים וחייל נוסף נהרג בתוך המים, ולאחר מכאן כוח החסימה חזר לשפת הכביש.
מיד עם תחילת ההסתערות פנתה החוליה של יואב לעבר המבנה שלה, לאחר מטרים ספורים של ריצה פגע כדור באנטנת מכשיר הקשר ורסיס שרט את גופו של יואב.
הוא מסר את הפיקוד ללוחם בשם גיל ודיווח שהוא פצוע קל וממתין ליד המבנה הראשון.
גיל המשיך להוביל את הלוחמים והסתער עם אנשיו לעבר היעד שהוקצה להם.
שני מצרים נהרגו, אחד הלוחמים נפצע קל מרסיסי רימון-יד שנזרק לתוך העמדה, פגע בחבית וניתר חזרה החוצה.
גיל החולייה המשיכו לטהר את החדרים שבהם נמצאו החיילים המצריים.
בחדר הצפוני חוסל חייל מצרי, גיל הגיע לאזור האנטנה ופנה עם אחד מהלחמים כדי להכין את העמוד לפיצוץ.
בינתיים שאר הלוחמים סיימו את ההשתלטות ואת הנחת שקי חומר הנפץ במבנים.
במהלך הנחת שקי חומר הנפץ זהה אחד מהחיילים חיל מצרי דיווח לגיל והוא חיסל אותו.
לפתע שלושה חיילים מצריים יצא מהמבנה שהיה אמור להיות ריק.
שלושתם נהרגו ביריותיהם של שני חיליי כותוינו כעבור דקות ספורות יצא מהמבנה חייל מצרי נוסף.
אחד לחץ על הדק הקלשניקוב אך הכלי לא ירה והשני הסתער על החייל המצרי כדי לחסלו במכת קת.
אבל המכה שהחייל קיבל לא הייתה מוצלחת, והוא ברח לאורך הקיר.
לבסוף הרג את המצרי בצרור קצר.
פעולת הטיהור הסתיימה, ואנשי החבלה הכינו את המבנים שתוכננו לפיצוץ.
בגמר ההכנות יצא דב לעבר הגג ומצא קרון-גנרטור ולידו חייל מצרי שחוסל.
דב ביקש חומר נפץ נוסף כדי לפוצץ גם את הקרון.
ההכנות הושלמו, ושאול צעק להפעיל את המטענים.
כל הלוחמים נסוגו בריצה ותפסו מחסה מאחורי מבנה.
מיוחדת והמשכנו באופן טבעי לחלוטין עם גיל לביא.
סירות הגומי התקרבו לנקודת האיסוף, השעה הייתה 2:00 ואמנון סופר הפעיל את הפיצוץ.
הלוחמים נכנסו על המים ולסירות הגומי, זמן קצת לאחר מכאן נאספו גם כן כוח החסימה.
אנשי הכוח החלו לחזור לכיוון ראס-סודר תוך כדי פתיחה באש לעבר יעדים בחוף המצרי.
תפקיד השייטת זה לא לצאת מהמים, למקש ספינות להביא מידע מודעני לעשות בלגן בנמלים, זה מה שאתם טובים בו.
שמגיעים לחוף זה תורת לחימה אחרת, לש"ב… אך זאב אלמוג אומר שיש להם את היכולות האלה.
עמנואל פז אוסף מידע מודיעני על הראס ערבייה.
הם אומרים למצרים שיש כאן משהו חדש שהם לא ראו והם צריכים להזהר.
במבצע נפצעו קל מאוד שניים מלוחמי השייטת, לעומת שלושים ושניים הרוגים מצרים ומספר פצועים.
מבצע בּוֹדֶנפּלָטָה החל ב-1 בינואר 1945, והיה ניסיון של הלופטוואפה לפגוע בכוחות האוויר של בעלות הברית בארצות השפלה במלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה להשיג עליונות אווירית במהלך הקרב על הבליטה, כך שהצבא הגרמני וכוחות הוואפן אס אס יוכלו לחדש את התקדמותם.
הפעולה תוכננה ל-16 בדצמבר 1944, אך נדחתה שוב ושוב בשל מזג אוויר קשה עד ראש השנה האזרחית, היום הראשון שבמקרה התאים.
הסודיות במבצע הייתה כל כך הדוקה עד שהוסתר מחלק מכוחות הקרקע והים הגרמניים.
בעקבות זאת, מספר יחידות אף ספגו אבדות מאש ידידותית.
מודיעין הקשר הבריטי רשם את התנועה והצטברות כוחות אוויר הגרמנים באזור, אך לא פירש נכונה את הממצאים.
המבצע השיג הפתעה מסוימת והצלחה טקטית, אך לבסוף נחל כישלון.
רבים ממטוסי בעלות הברית נהרסו על הקרקע, אך הוחלפו בתוך שבוע.
כמו כן, אנשי צוות אוויר של בעלות הברית נפגעו באופן קל יחסית, שכן רוב האבדות של בעלות הברית היו מטוסים ריקים שעמדו על הקרקע.
הגרמנים, לעומת זאת, איבדו טייסי קרב רבים שלא היה ניתן להחליף בקלות.
מניתוח שלאחר הקרב, עולה כי רק 11 מתוך 34 מהגיחות שביצע חיל האוויר הגרמני בוצעו בזמן וניצלו את אפקט ההפתעה.
המבצע נכשל בניסיונו להשיג עליונות אווירית, אפילו באופן זמני, בעת שכוחות הקרקע המשיכו להיות חשופים להתקפת מטוסי אויב.
מבצע בודנפלטה היה לפעולה ההתקפית הגדולה האחרונה שביצע חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם השנייה.
מבצע בד ארוך היה מבצע צבאי של בריטניה במערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
במבצע זה הוכנסו לראשונה לשימוש הצ'ינדיטים של אורד צ'ארלס וינגייט, והוא נועד בעיקרו לאיסוף מודיעין ולחבל במסילות הברזל של הצבא היפני הקיסרי.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם האם להגדיר את המבצע כהצלחה או כישלון, אולם איש אינו מפקפק שהיה לו ערך פסיכולוגי עצום, והוא העניק תחושת גאווה וביטחון לחיילים הבריטיים וההודים בבורמה, והבהיר שהיפנים אינם "אדם עליון" וכי חיילים בריטים והודים מסוגלים לנוע ולהילחם ביערות לא פחות טוב מחיילים יפנים ובורמזים.
בינואר 1942 פלש הצבא היפני הקיסרי לבורמה שהייתה תחת שלטון האימפריה הבריטית, ופתח בכך את המערכה על בורמה.
במרץ של אותה שנה, הזעיק ארצ'יבלד וייוול מפקד "פיקוד הודו" את בריגדיר אורד צ'ארלס וינגייט, בכוונה שיקים כוחות מיוחדים ללוחמה ביפנים.
ויוול העביר תחת פיקודו של וינגייט את בריגדת החי"ר ההודית ה-77, אשר הוקמה באותה שנה באזור ג'אנסי שבהודו.
חיילים אלו קיבלו עד מהרה את הכינוי "צ'ינדיטים" על שם מפלצת מהמיתולוגיה הבודהיסטית.
הבריגדה כללה 3,000 איש, אשר מחציתם היו בריטים והשאר הודים בורמזים או גורקים.
תוכניתו של וינגייט הייתה שהצ'ינדיטים יפלשו לבורמה, וינועו רגלית בג'ונגלים.
לפיכך הוא אימן אותם בג'ונגלים של הודו בדרכים קשוחות ביותר.
הצ'ינדיטים היו אמורים במקור לקחת חלק ב"מבצע ענקים", אשר במסגרתו היו אמורים כוחות בריטיים ואמריקאיים לפלוש לבורמה.
עם זאת, התוכנית בוטלה, וויוול הגיע בעצמו לאימפאל כדי להודיע לווינגייט על הביטול.
וינגייט התעמת עם ויוול מול הצ'ינדיטים, וכעבור שעתיים אישר ויוול לווינגייט לצאת למבצע נפרד משלו.
תאריך המבצע נקבע ל-8 בפברואר, והוא קיבל את שם הצופן "מבצע בד ארוך" (Operation Longcloth).
הצ'ינדיטים התפלגו לשתי קבוצות, ובשטח כל קבוצה התחלקה לשני טורים גדולים דיים כדי להנחית מהלומות, אך קטנים מספיק כדי לחמוק מרשת ההגנה של האויב.
לקראת המבצע, חולקה הבריגדה לשתי קבוצות.
הקבוצה הראשונה נקראה "הקבוצה הדרומית" או "קבוצה מס' 1".
קבוצה זו כללה את שדרות 1 ו-2, אשר כללו בסה"כ 800 איש ו-50 פרדות.
מפקד הקבוצה היה מייג'ור ג'ון ג'פריס.
הקבוצה נועדה למעשה לבצע פעולת הסחה שתחפה על פעילות הקבוצה הצפונית הגדולה יותר.
לצורך ההסחה, היה על הקבוצה לחצות את הנהר באזור טאמו, וג'פריס, לבש מדים של בריגדיר כדי להטעות את האויב ולגרום לו להאמין שעיקר המתקפה באה מדרום, וכי וינגייט בעצמו מפקד עליה.
לאחר חצייה רועשת ככל האפשר של הנהר, הוטל על ג'פריס להזמין מזון מאת אחד המנהיגים המקומיים שהיה ידוע כפרו-יפני, מתוך כוונה שהלה ידווח על כך ליפנים ויחזק את ההטעיה.
לאחר מכן היה על הקבוצה לנוע במשך יום שלם על גדת הנהר, ואז להתפצל ולבצע מעשי חבלה במסילת הברזל היפנית מנדאליי-מיצ'צ'ינה סמוך לעיירה קיאיקתין.
לבסוף היה עליה לחצות את הנהר שם הייתה אמורה לחבור אל הקבוצה הצפונית.
הקבוצה השנייה נקראה "הקבוצה הצפונית" או "קבוצה מס' 2", היא הייתה תחת פיקודו של וינגייט עצמו, וכללה את שדרות 3 4 5 7 ו-8. בסה"כ: 2,200 חיילים ו-850 פרדות.
תפקידה היה לחצות את הצ'ינדווין באזור טונה כ-55 ק"מ מאזור החצייה של הקבוצה הדרומית.
בחסות פעולת ההסחה של הקבוצה הדרומית, היה על הקבוצה לבצע פעולות חבלה במסילות הברזל ומערכת התקשורת של האויב.
כמו כן היה עליהם לבדוק כמה נאמנים השבטים המקומיים לשליטים היפניים, ולברר את "פוטנציאל ההתקוממות" שלהם.
שתי הקבוצות צוידו פרט לפרדות גם בבעלי חיים נוספים כמו פילים, כלבים, שוורים וסוסים.
הצ'ינדיטים יצאו ב-8 בפברואר מאימפאל, והגיעו אל הצ'ינדווין ב-13 בו.
שתי הקבוצות התפצלו והגיעו אל שפת הנהר במקומות שנקבעו מראש.
הקבוצה הצפונית החלה לחצות ראשונה, והחצייה התנהלה באנדרלמוסיה, בעיקר מפני שהפרדות הרבות נבהלו מהמים והיה צורך לגרור אותן בכוח לגדה השנייה.
הקבוצות סיימו את החצייה המסורבלת בלילה שבין 16 ל-17 בפברואר.
ג'פריס מילא את תפקידו בהגזמה, והיפנים התייחסו ברצינות רבה מדי לחצייה של הקבוצה הדרומית.
ב-2 במרץ הגיעה הקבוצה אל העיירה קיקאתין, במטרה לפוצץ את תחנת הרכבת היפנית בין מנדאליי למיצ'צ'ינה בלילה.
עם זאת, במהלך הבוקר הגיעו לתחנה שתי רכבות עמוסות חיילים יפנים.
שדרה מס' 2, שהיוותה את מחצית הקבוצה, נפלה למארב מתוכנן היטב בסביבות השעה 11:00 בלילה, ונאלצה לבצע נסיגה.
מפקד השדרה, מייג'ור בשם אמיט, צעק במהלך ההתפזרות על מקום מפגש חדש, אולם בתוך ההמולה רק מעטים שמעו אותו, ובסופו של דבר הגיעו רק 74 חיילים וקצינים למקום הכינוס החדש כשהשאר נפוצו לכל רוח.
לקבוצה אבדו מרבית מכשירי הקשר, כתבי הצופן, הציוד והפרדות, ובלית ברירה החליט אמיט להחזיר את אנשיו להודו.