tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידה של מערכת זו הוא לדכא (אינהיביציה) את ההתנהגות שתוביל לתוצאות שליליות או מכאיבות, המערכת מכוונת על ידי המוטיבציה להימנע מהגירוי האברסיבי.
במונחים של הבדלים בין-אישיים, רגישות של מערכת ה-BIS מתבטאת בנטייה לתגובת חרדה, הימנעות ושאיפה לביטחון.
מערכת האקטיבציה ההתנהגותית (BAS, Behavioral Activation System), פועלת בצורה דומה אצל שתי הקבוצות.
מערכת זאת אחראית על מוטיבציה להתקדמות, להפעלה, ולמפגש עם גירויים נעימים, והיא מקושרת לשמחה ותקווה.
מבחינה נוירולוגית מערכת ה-BIS קשורה למערכת הסרוטונין ולקורטקס הפר-פרונטלי ואילו מערכת ה-BAS קשורה למערכת הדופמינרגית ולגרעיני הבסיס.
לדעת חוקרים רבים בתחום פסיכופתיה ראשונית מאופיינת ברמות נמוכות של נוירוטיות (כולל חרדה), ואילו פסיכופתיה שניונית מאופיינת על ידי רמות גבוהות של נוירוטיות, הפרעות חרדה ורגש.
לסיכום, פסיכופתיה שניונית היא תוצר של חוויות סביבתיות שליליות המשפיעות על מערכת העצבים האוטונומית ועל התפתחות נוירולוגית שעלולה להוביל לתגובות הדומות לאלה שניתן לראות אצל אנשים עם פסיכופתיה ראשונית.
מחקרים מראים כי אנשים עם פסיכופתיה ראשונית הם שיעור יציב מכל אוכלוסייה, יכולים להיוולד אל כל קטע של החברה, עשויים להוות חלק ממעמד טקסונומי מובחן כחלק מתהליך הברירה הטבעית, וכי הליקויים הרגשיים שלהם הם אלו המאפשרים להם לרדוף אחר המטרות האנוכיות שלהם מבלי להרגיש את הכאב של אשמה או חרטה.
Exploring potential variants of psychopathy and their implications for risk assessment.מאפייןפסיכופתיה ראשוניתפסיכופתיה שניוניתתורשתיותהשפעה גבוהההשפעה נמוכהגורמים סביבתייםהשפעה נמוכההשפעה גבוההגורם 1 בשאלון PCL-Rניקוד גבוהניקוד נמוךגורם 2 בשאלון PCL-Rניקוד נמוךניקוד גבוהנרקיסיזם גרנדיוזירמה גבוההרמה נמוכהנרקיסיזם סמוירמה נמוכהרמה גבוההחרדהרמה נמוכהרמה גבוההמאפיינים גבולייםרמה נמוכהרמה גבוהה
גוף מחקר גדול מצא בעקביות כי ניקוד גבוה בשאלון PCL-R נקשר להתנהגות אנטי-חברתית מתמשכת.
במונחים של מתאמים פשוטים, ספר ההדרכה של שאלון PCL-R קובע כי הניקוד הממוצע של אסירים מצפון אמריקה הוא 22.1 בשאלון, וש-20.5% מכלל האסירים בצפון אמריקה קיבלו ניקוד של 30 או גבוה יותר (החתך להימצאות פסיכופתיה).
ניתוח של מדגמים שנעשו מחוץ לצפון אמריקה מצאו ניקוד ממוצע של 17.5 נקודות בשאלון.
מחקרים רבים מצאו כי ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר מתואמים באופן משמעותי עם חזרה למאסר, כליאה בבתי סוהר שמורים, הפרות משמעת ואלימות בתוך בתי הסוהר, קריירה פלילית, שימוש לרעה בסמים או אלכוהול, ותקופות של חוסר בית.
על פי מחקרים 93% מהפסיכופתים בארצות הברית ממין זכר נמצאים בבתי הסוהר, במעצר, או במאסר על תנאי.
אף על פי שהם מיעוט באוכלוסייה, ההערכה היא כי פסיכופתים גורמים לנזק כלכלי של כ-460 מיליארד דולר בשנה בעלויות המאסר, בתי משפט, סניגורים ציבוריים, וכן הלאה.
מועדות היא דפוס התנהגותי של עבריינים מורשעים אשר שוחררו מהכלא לקהילה ושבים לבצע עבירות.
שיעור העבריינים שחוזרים ומבצעים עבירות בפרק זמן מסוים לאחר שחרורם מוגדר כשיעור מועדות (recidivism rate).
אדם עם פסיכופתיה אינו מאמין כי הוא ייתפס בגין עבירות, והוא אינו מאמין שהוא עלול להיפצע בעקבות מעשיו.
הסבר מקובל לתופעת המועדות הגבוהה של הסובלים מההפרעה, הוא חוסר יכולת למידה מניסיון.
אולם, הסבר זה עומד בסתירה לעובדה שהם לומדים היטב את הנורמות של החברה העבריינית ודבקים בהן.
אדם עם פסיכופתיה מאופיין בסגנון התמודדות קוגניטיבי בריא, אולם תבניות החשיבה שלו מעוותות כתוצאה מסוציאליזציה עבריינית והמאפיינים השונים בהפרעת האישיות שלו, כגון אגוצנטריות ונרקיסיזם.
מדובר בחשיבה שפועלת על פי 'היגיון של עבריינים'.
חשיבה שבנויה על היגיון פנימי, המובילה למסקנות שמבוססות לכאורה על היגיון ועל מציאות חברתית, אך למעשה המסקנות מתבססות על פרשנויות סוטות מהנורמה החברתית המקובלת.
במקום חשיבה משנית לוגית, מופיעה אצלם חשיבה ראשונית, המאופיינת בהיעדר לוגיקה, התעלמות, ובחוסר התחשבות בזמן, במרחב, בצורה ובנסיבות.
עבריין עם פסיכופתיה עשוי אף לחשוב שהתנהגותו ועמדותיו נכונות וצודקים במונחים שלו ולא של 'הנורמטיביים', ויש לו את ההצדקות הפנימיות לחיות נגד חוקי החברה הרחבה.
כיום יש מספר גדול יחסית של מחקרים המציינים כי אנשים עם פסיכופתיה מדרדרים חזרה לעבריינות בשיעורים גבוהים יותר מאנשים שאינם פסיכופתים.
למשל, במחקר אחד, ניתן שאלון PCL-R ל-231 עבריינים לפני שחרורם מבתי הכלא.
בתוך 9 חודשים בלבד, יותר מחצי מהעבריינים עם ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה נכלאו מחדש בעקבות הפרת תנאי שחרור והרשעות נוספות.
בתום שלוש שנים נכלאו כ-80% מהעבריינים עם פסיכופתיה, לעומת 25% מהאנשים שאינם פסיכופתים.
במחקר אחר עקבו אחרי 299 עבריינים, ובתוך 3 שנים 65% מהעבריינים עם פסיכופתיה הורשעו בעבירה חדשה, לעומת 25% בלבד מעבריינים שאינם פסיכופתים.
נתונים דומים נמצאו במחקרים שנערכו באירופה.
במחקר שנערך בשוודיה בו השתתפו מטופלים ממסגרות פורנזיות נמצא כי נבדקים שקיבלו ניקוד של 25 ומעלה בשאלון PCL-R פשעו שוב בצורה אלימה בשיעור של 66% תוך שנתיים, לעומת 18% מהאנשים עם ניקוד של מתחת 25 נקודות בשאלון.
במחקר שנערך בבלגיה חזרו לכלא תוך שנתיים 44% מהעבריינים עם ניקוד גבוה בשאלון ,21% מאלו עם ניקוד בינוני, ו-11% מאלו עם ניקוד נמוך.
33% מאלו עם ניקוד גבוה בשאלון פשעו שוב בצורה אלימה לאחר שחרורם.
מחקר בינלאומי שנערך על 278 עבריינים פסיכופתים מצא נתונים מעניינים במיוחד.
המחקר מצא כי 82% מהעבריינים הפסיכופתים הורשעו מחדש, ורק 40% מקבוצת הלא-פסיכופתים הורשעה מחדש.
באותה קבוצה, 38% מהנבדקים שקיבלו ציון גבוה בשאלון PCL-R ביצעו עבירות אלימות לאחר שחרור, אבל רק 2.7% מאלו עם ציון נמוך ביצעו עבירות מסוג זה שוב.
שתי הקבוצות לא הראו שיעורי הרשעה מופחתים לאחר טיפול.
אך הדפוס השתנה כאשר הסתכלו על נבדקים עם ציון גבוה בגורם 1 בשאלון PCL-R (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, גרנדיוזיות, שקרנות, מחוספסים, רדידות רגשית) בקפידה.
נבדקים עם ניקוד גבוה בגורם זה פשעו מחדש בשיעור של 86% לאחר השתתפות בלפחות תוכנית טיפול אחת, לעומת 59% בקבוצת הלא-פסיכופתים.
ממצא זה עורר פסימיות רבה סביב הפרוגנוזה ואפשרויות הטיפול הקיימות עבור עבריינים שאובחנו עם פסיכופתיה.
עם זאת, לא ברור ממחקר זה אם המשתתפים שנכללו בנתונים היו רק אלה שהשלימו את הטיפול או שפשוט טיפלו בהם בשלב מסוים.
ממצא זה חשוב משום לדעת מחברי המחקר, היה זה הטיפול שגרם להגברת המועדות.
הוצע כי פסיכופתיה קשורה לתוקפנות 'אינסטרומנטלית' הידועה גם כתוקפנות פרו-אקטיבית, או תוקפנות 'קרה', צורה של אלימות המאופיינת ברגש מופחת שנועדה לגרום נזק באופן מתוכנן על-מנת להרוויח דבר מה.
אלימות זאת נלווית בעוררות רגשית נמוכה יותר, ויסות רגשי גבוה, והיעדר ביטוי רגשי במהלך הוצאתה לפועל, והיא נושאת בתוכה מאפיינים בולטים של פסיכופתיה, למשל, תוקפנותו של רוצח שכיר, או אדם הפוגע באחר במטרה להשיג את כספו, או עבירה של שחקן כדורסל בעקבות הוראה של המאמן הם דוגמאות לתוקפנות אינסטרומנטלית.
משום כך זכתה אלימות זאת לכינוי "דם קר".
אף על פי שפסיכופתיה אינה סינונימית עם אלימות – כלי האבחון הדומיננטי בתחום – רשימת הפסיכופתיה המעודכנת – מדגישה מספר תכונות שעשויות לנבא אלימות.
המושג אלימות פרו-אקטיבית יכול להיות מוסבר באמצעות תאוריית הלמידה החברתית, שבבסיסה עומדת הטענה כי התנהגות אלימה ואגרסיבית נרכשת ומתעצבת על רקע ציפייה לחיזוקים שהסביבה מעניקה להתנהגות אלימה.
לפיכך, אלימות פרו-אקטיבית נוצרת בעקבות תגמולים חיוביים המוענקים להתנהגות האלימה, כגון מקרים שבהם הפעולה האלימה מסייעת לילד לשמור על הצעצוע שלו או לבסס עמדה של כוח ושליטה בקרב חבריו.
כמו כן נמצא כי עוברי חוק הנוהגים באלימות פרו-אקטיבית נוטים לצדד באלימות ולהאמין כי היא מועילה להם, ובאופן כללי הם נתונים בסיכון גבוה יותר לעבריינות בכלל ולעבירות אלימות בפרט.
הסבר תאורטי נוסף על תאוריית הלמידה החברתית, הנשען על מקורות רגשיים לאלימות פרו-אקטיבית, מבוסס על תאוריית היעדר הפחד (Fearlessness theory).
על פי תיאוריה זאת, אדם הנעדר יכולת לתחושת פחד מותאמת לאירוע ולסכנות הכרוכות בו, יהיה מעורב ביותר מקרי אלימות קשים.
הקשר בין תאוריית היעדר הפחד לבין תאוריית הלמידה החברתית הוא שלמידה חברתית מאופיינת בהיעדר סוציאליזציה לתחושת פחד וחשש מפני סנקציה או ענישה כלשהי בעקבות המעורבות בהתנהגות האלימה, ולכן מתפתחת נטייה להתמקד בתוצאות החיוביות וברווחים של האלימות ולהתעלם מהיבטיה השליליים.
מסקנה אחת בעניין נעשתה במחקר על הריגה משנת 2002 נמצא כי כמעט כל הפסיכופתים שנבדקו (93.3%) הרגו כאמצעי לשם השגת מטרה אחת.
כלומר, הסיכוי שפסיכופת יהרוג לשם השגת מטרה אחרת גבוה פי שניים מהסיכוי שעבריין לא-פסיכופת יפעל כך (48.4%).
עם זאת, יותר משליש ממקרי הרצח שבוצעו על ידי פסיכופתים עירבו גם מרכיב של עוררות רגשית.
כלומר, חלק מהרציחות כללו גם מרכיב תגובתי.
על פי קנט קיהל, הפסיכופת הממוצע יבצע או יורשע בארבע עבירות אלימות חמורות עד גיל 40.
וודוורת' ופורטר (2007) ציינו כי פסיכופתים אשר ביצעו עבירות רצח משמיטים לעיתים קרובות פרטים גדולים על מקרי הרצח שביצעו.
כמו כן, נמצאו הוכחות נוספות לכך שאלימות מצד פסיכופתים היא טורפנית יותר מזו של עבריינים רגילים.
מקרי רצח אינסטרומנטליים היו נפוצים יותר פי 2 (88.9%) בהשוואה לעבריינים אחרים (42.1%).
למרות האימפולסיביות הכללית שלהם, פסיכופתים היו בעלי סיכון גבוה יותר לתכנן ולהוציא לפועל רצח אינסטרומנטלי, אולי מתוך אמונה שהם לא ייתפסו בגין רצח שתוכנן בקפידה.
מחקר משנת 2009 מצא כי ציון גבוה ברשימת הפסיכופתיה של הייר קשור באופן מובהק לבריחה מזירת הרצח (32.4%, עם התוצאה הגבוהה ביותר), הכחשת אישומים בבית המשפט (10.4%), קבלת עונש מופחת בגין עבירות רצח (40.4% הורשע בעבירות הריגה, 0.6% בגרימת מוות ברשלנות, 1.8% בגין תקיפה), וערעור בהצלחה לבית משפט גבוה.
יתר על כן, אלה עם ציונים גבוהים בפריטים הקשורים למאפיינים הבינאישיים והרגשיים של פסיכופתיה היו בעלי סיכוי גבוה יותר מאשר עבריינים אחרים לטעון להגנה עצמית כסיבה העיקרית לרצח.
מחקר זה מדגים בהצלחה את יכולתם של פסיכופתים לתמרן ולשקר במהלך ההליכים הפליליים נגדם.
האינסטרומנטליות של ההתנהגות הפסיכופתית נצפית גם במעבדה באמצעות "דילמת האסיר".
בדילמה זו מוצגים שני שחקנים, אשר בוחרים, באופן עצמאי אך בו-זמני, אם לשתף פעולה עם האחר או לערוק.
קיימות ארבע אפשרויות: (א) שחקן 1 ושחקן 2 משתפים פעולה; (ב) שחקן 1 משתף פעולה ושחקן 2 עורק; (ג) שחקן 1 עורק ושחקן 2 משתף פעולה; (ד) שני השחקנים עורקים.
שיתוף פעולה הדדי מזוהה עם חברות, אהבה, אמון ומחויבות, בעוד עריקה משותפת משויכת לרגשות של שנאה ודחייה.
שיתוף פעולה של אחד ועריקה של האחר מולידים תחושת כעס את משתף-הפעולה, וחרדה, אשם או התרוממות-רוח אצל העורק, בשל הצלחתו בניצול האחר לתועלתו האישית.
האסטרטגיה המיטבית במשחק חוזר ונשנה ממין זה היא מידה כנגד מידה: בתחילה משתפים פעולה, ואז פשוט גומלים לאחר על בחירתו מהסיבוב הקודם.
אסטרטגיה זו מניבה תוצאות חיוביות שמוכיחות כי שיתוף הדדי מועיל לאורך זמן.
יש משתתפים שמרגישים כי יש להעניש על עריקה ולגמול על שיתוף, בעוד אחרים מחשבים את פעולותיהם לפי מקסום שכר כולל.
נמצא כי משתתפים בעלי ניקוד גבוה בכלי המאבחן פסיכופתיה, בעיקר גברים, ערקו לעיתים קרובות יותר ושיתפו פעולה לאורך זמן קצר יותר.
נוסף על כך, ההסתברות שמשתתף בעל ניקוד פסיכופתי גבוה יערוק לאחר שיתוף-פעולה מצד שותפו הייתה גבוה באופן משמעותי בהשוואה למשתתפים בעלי ניקוד פסיכופתי נמוך.
כמו כן נצפתה אצל משתתפים בעלי ניקוד פסיכופתי גבוה פעילות פחותה באזור האמיגדלה כתגובה על עריקה של שותף, כלומר התניה אוורסיבית פחותה לתוצאות אלה.
פרופילאים מה-FBI מציינים כי פגיעה חמורה בקורבן היא בדרך כלל מתוך תוקפנות תגובתית, התנהגות שמונעת על ידי רגשות של כעס ועוינות, מספר מחקרים תומכים בכך, לפחות בכל הנוגע לעבירות מין.
למרות הקשר המשמעותי של פסיכופתיה לתוקפנות אינסטרומנטלית, פסיכופתים מונעים על ידי שני סוגי התוקפנות ומשתמשים בשניהם.
מחקר אחד מצא שיעור עבריינות חמור יותר של עבריינים שאינם פסיכופתים בממוצע מאשר עבריינים עם פסיכופתיה (למשל יותר מקרי רצח אצל עבריינים "רגילים" לעומת שוד מזוין ועוד עבירות רכוש אצל פסיכופתים).
מחקרים שנערכו על מבצעי אלימות במשפחה מצאו כי יש למתעללים שיעור גבוה של פסיכופתיה, עם שכיחות שמוערכת סביב 15-30%.
יתר על כך, לאלימות במשפחה יש מתאם עם גורם 1 בשאלון PCL-R שכולל מאפיינים בינאישיים ורגשיים של פסיכופתיה ומתואר כשימוש אנוכי ואכזרי בזולת.
דוגמאות לכך יכולות להיות הדחה לזנות, סרסרות, או שידול להתנהגות אנטי-חברתית.
ה-FBI מדווח כי התנהגות פסיכופתית היא שכיחה בקרב רוצחים סדרתיים.
למשל, חיפוש אחר ריגושים, העדר אשמה או חרטה, אימפולסיביות, צורך בשליטה על אחרים, והתנהגות טורפנית.
כמו כן, נמצא כי רוב הקורבנות של פסיכופתים אשר ביצעו עבירות רצח היו נשים, בהשוואה לעבריינים שאינם פסיכופתים.
עם זאת, לא ניתן להסיק מנתונים אלה שכל רוצח סדרתי הוא פסיכופת, או שכל פסיכופת הוא עבריין אלים.
פסיכופתיה קשורה לעבריינות מין, וכמה חוקרים אף טענו כי היא מתואמת עם העדפה להתנהגות מינית אלימה.
מחקר שפורסם ב-2011 אשר בחן גברים משוחררים על תנאי מצא כי פסיכופתיה אצל עברייני מין הייתה קשורה לעבר פלילי מגוון שכלל בתוכו עבירות אלימות ולא-אלימות נוספות.
ואילו אצל גברים שביצעו התעללות מינית בילדים פסיכופתיה הייתה קשורה גם לעבירות מין נוספות.
הייר בספרו ללא מצפון כמחצית מהאנסים הסדרתיים והעבריינים אשר חוזרים לאנוס לאחר שחרור הם פסיכופתים.
למרות זאת, זה מדווח כי לעבריינים עם פסיכופתיה (הן עברייני מין ולא עברייני מין) יש סיכוי גבוה פי 2.5 לקבל שחרור על תנאי.
מחקר נוסף, שעסק בקשר בין כפייה מינית בתוך מערכות יחסים אינטימיות לבין פסיכופתיה בחן את ההבדלים בין פוגעים מינית בתוך המשפחה ומחוצה לה.
נמצא כי כשליש מן הנבדקים בקבוצה של גברים שאנסו את בת הזוג עברו את ציון הסף 25 לאבחון הפסיכופתיה וכי הציון שהתקבל ברשימת הפסיכופתיה של הייר נמצא כקשור באופן מובהק לדיווח עצמי על נטייה לתקיפת בת הזוג.
מילוי ומילוי (2003) טענו כי עבריין מין עם פסיכופתיה אינו בעל סטייה מינית, אלא בעל עכבות לקויות אשר אינו מייחס כל רגש ליחסי מין ומתאפיין בתכנים של מיניות מופקרת וחיפוש גירויים מיניים שונים.
כל זאת לצד תחושת זכאות (תחושת "מגיע לי"), היעדר אמפתיה, ונטייה לשעמום.
דחפים אלה מניעים עברייני מין עם פסיכופתיה לאבד עניין בסוג קורבן מסוים, ולבצע עבירות מין נגד סוגים רבים של קורבנות (למשל, מבוגרים וילדים).
למשל, בדיקה של הרישומים הפליליים של 329 עברייני מין קנדיים עם פסיכופתיה הדגישה את הקשר החזק בין פסיכופתיה למגוון העבירות המיניות שהן ביצעו.
עבריינים עם פסיכופתיה ביצעו פי 4 יותר עבירות אונס והתעללות מינית בילדים בהשוואה לעבריינים שאינם פסיכופתים (16.8% לעומת 3.8%).
בנוסף, המחקר הראה כי שיעור גבוה (64%) מהעבריינים אשר ביצעו עבירות מין נגד ילדים ומבוגרים היו פסיכופתים.
בספרות המקצועית מכונה דפוס זה של עבירות "Crossover" או "Mixed" - כלומר, עבריינים אשר פוגעים בקורבנות מגילאים שונים, בעלי מין שונה, ומרמת קרבה שונות.
ניתן ללמוד ממחקרים שונים כי הקשר שבין פסיכופתיה למועדות לעבירות מין הוא לא מובהק.
עם זאת, ניתוח-על מצא כי רמות גבוהות של פסיכופתיה לצד רמה גבוהה של משיכה מינית סוטה מצביעים על רמת מסוכנות גבוהה במיוחד, ועל קשר משמעותי ומובהק למועדות לעבירות מין.
במחקרים רבים נמצא כי למאפייני האישיות ותכונות קהות-לב (למשל: היעדר אמפתיה, אדישות כלפי הסבל של האחר, היעדר אשמה או חרטה) נמצא בסיס גנטי משמעותי.
תכונות אלה ניתנות למדידה כבר בגילאי 3-4. ילדים עם תכונות אלו מגלים הפנמה נמוכה של ערכים פרו-חברתיים וקשיים רגשיים-חברתיים שמשפיעים לרעה על התפתחות מוסרית.
נוסף על כך, הבדלים משמעותיים באיכות הוויסות עצמי של ילדים מופיעים כבר בגיל ינקות המתבטאים באימפולסיביות, כעס לא מווסת, התפרצויות רגשיות, קושי בדחיית סיפוקים והכלת תסכולים, וחלק ומגלים יציבות בדרגה בינונית לאורך ההתפתחות.
עם זאת, למרות ההשפעה הגנטית על תכונות אישיות וטמפרמנט של ויסות עצמי וקהות לב הקשורות להפרעת התנהגות ופסיכופתיה, גנטיקה אינה דטרמיניסטית.
היציבות ההתפתחותית של שתי התכונות היא בינונית ושתיהן מושפעות באופן משמעותי על ידי תנאים סביבתיים מוקדמים, במיוחד על ידי מערכת היחסים במשפחה.
באופן עקרוני, קיימת השפעה דו-כיוונית מורכבת בין סביבה לתורשה.
מצד אחד, ילדים עם נטייה ביולוגית להפרעות מוחצנות משפיעים על סביבתם: הם משפיעים על ההתנהגות של האנשים המשמעותיים בסביבתם והם גם בוחרים את הסביבה שלהם, כמו חברים, ובית-ספר.
מצד שני, הסביבה, במיוחד בתקופת הילדות המוקדמת, משפיעה על תכונות אופי, כולל השפעות על התפתחות המערכת העצבית ו"הפעלה" או "השתקה" של גנים.
מחקרים גנטיים מבוקרים מצאו השפעות גנטיות בינוניות (וגם לא גנטיות) למאפייני האישיות האופייניים לאנשים שמאובחנים עם פסיכופתיה.
המתאמים המובהקים ביותר נמצאו בקשר להיבטים הרגשיים והבין-אישיים של פסיכופתיה (גורם 1 בשאלון PCL-R).
נמצא כי התת-תחומים דומיננטיות חסרת-פחד (היעדר פחד: חיפוש נלהב אחר ריגושים, כמו גם חוסר הפחד שבדרך כלל מתלווה אל חיפוש זה) ומרדנות אימפולסיבית (התעלמות מנורמות חברתיות והתנהגויות מקובלות מבחינה חברתית) בשאלון PPI מושפעות מגורמים גנטיים שונים.
ההשפעות הגנטיות האלה מוערכות סביב 47%; ההפרש הנותר 53% מיוחס להשפעות סביבתיות לא-משותפות, כאלה שעוברות על חלק מבני המשפחה ומבדילות אותם מהשאר בתחומים שונים בחיים (בית ספר, חינוך שונה) וכו'.
הממד התורשתי בא לידי ביטוי במאפיינים ביולוגיים שונים שמשפיעים על המבנה הנפשי של היחיד וכן על התנהגותו.
מחקר שנערך על קבוצה גדולה של ילדים מצא קשר של 60% בין תורשתיות לבין תכונות אופי קהות לב המתואמות עם המאפיינים הבינאישיים והרגשיים ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, וכי בעיות התנהגות בקרב בנים ובנות בעלי תכונות אלה היו חמורות יותר (בין 70%-80%) מאשר בקרב ילדים ללא תכונות אלה (בין 30%-50%).
גוף מחקר משמעותי הראה שהקולטן לסרוטונין המכונה 5-HT משחק תפקיד חשוב בתוקפנות אימפולסיבית כלפי אחרים (לדוגמה, מקרי אלימות קשה וכן מקרי רצח), כלפי רכוש (לדוגמה, הצתה), וכלפי העצמי (לדוגמה, אובדנות).
באופן ספציפי, ירידה בפעילות של 5-HT מקושרת עם עלייה בתוקפנות הן בקרב בעלי חיים והן בקרב בני אדם.
קשר זה נמצא באוכלוסיות קליניות ולא-קליניות הכוללות אלכוהוליסטים, משחיתי רכוש, רוצחים, ונבדקים ללא שום פסיכופתולוגיה.
קשר זה נמצא גם בקרב ילדים, אך במספר מצומצם יותר של מחקרים.
המסלולים הסרוטוניגרגיים של הגן לוקחים חלק בהפעלה של ציר ה-HPA.
כך למשל עוררות של קולטי 5-HT בהיפותלמוס מגרה את הפעלת ציר ה-HPA, בעוד שחסימה של הקולטנים פוגעת בציר ומביאה להפחתה בייצור הקורטיזול.
ציר ה-HPA משפיע גם על תפקודיים מוחיים הקשורים לזיכרון, ללמידה, ולרגשות.
לצד ממצאים אלה, מערכות אחרות, מבוססות נוראפינפרין, קשורות כנראה לתוקפנות אינסטרומנטלית.
מחקר משנת 2004 ניסה לחקור כיצד גנים ואימהות, משפיעים על התנהגות אנטי-חברתית אצל ילדים.
ילדים בעלי המוטציה הזאת שגודלו על ידי אימהות קשוחות או אדישות, היו הילדים האנטי-סוציאליים ביותר במחקר.
עוד נמצא כי מתבגרים עם אלל 7r של הגן שקיבלו פחות טיפול וחיבה מצד האם הפגינו יותר דוגמאות של הפרעת התנהגות והתנהגות פסיכופתית.
במחקרים רבים נמצא נמצא כי פולימורפיזם בגן זה קשור למגוון הפרעות, כולל החצנת התנהגות.
נמצאה גם אינטראקציה בין גן ה-DRD4 לגנים אחרים בהשפעה על תכונות הילד, לדוגמה אינטראקציה בין הגן למוליך הסרוטונין SLC6A4 נמצא קשור לטמפרמנט אצל ילדים והאינטראקציה בין הגן ו-HTR2C נמצאה קשורה לתכונות של התמדה ותלות בתגמולים.
אחת התפיסות המוטעות היא שהשפעות גנטיות חזקות פירושן כי השפעות סביבתיות אינן חשובות אך גם כאשר מדובר בתכונה או הפרעה בעלת השפעה גנטית חזקה, לגורמים סביבתיים יש השפעה מכרעת על דרגתה ועל צורת ההתבטאות שלה.
תפיסה מוטעית נוספת היא שהגנים מובילים את הפוטנציאל להתפתחות תכונות האישיות אך לא כך הדבר.
הפוטנציאל הגנטי עשוי להשתנות אם סביבתו של הפרט משתנה.
קצב לב ורמת מוליכות עור (ידוע גם בתור תגובה אלקטרו-דרמלית) נחשבים לסממנים הביולוגיים הנתמכים-מחקרים ביותר להתנהגות אנטי-חברתית בילדות ובנעורים.
רמת מוליכות העור משתנה על פי התפקוד של בלוטות זיעה המופעלות על ידי המערכת הסימפתטית במערכת העצבים האוטונומית.
מערכת זו משפיעה מחד, ומשקפת מאידך, את תגוב היחיד ללחץ.
רמת הפעילות של המערכת משפיעה על כמות המשאבים הפיזיים הנגישים ליצירת תגובה התנהגותית, ובמקביל את מידת הרגישות שלו לגירוי.
לאור זאת, רמת המוליכות היא סממן מהימן לתגובה האינדיבידואלית למצבים מעוררי לחץ.
נוסף על כך, רמת המוליכות היא סממן של מערכת האינהיביציה ההתנהגותית (BIS, Behavioral inhibition system), שפועלת בצורה פועלת בצורה היפו-ריאקטיבית (מראה רגישות נמוכה באופן חריג) בקרב עבריינים עם פסיכופתיה וציונים גבוהים במאפיינים הבינאישיים והרגשיים של פסיכופתיה, הנקשרים לגורמים גנטיים ותורשתיים.
אנשים עם מערכת אינהיבטורית חלשה עשויים לחוות רמות פחד נמוכות ולהפגין התנהגויות לא מווסתות כאשר הם מתמודדים עם אירועי לחץ ועומדים מול אפשרויות של הפסד, ענישה או אלימות.
רמת המוליכות לגירויים לא נעימים (אברסיביים) היא לכן אינדיקטור לחוסר פחד, לקושי בלמידת הימנעות, ובאי-רגישות לענישה.
במחקרים בתחום בוחנים אם רמת המוליכות אצל ילדים משתנה ביחס למטלה מלחיצה או מאתגרת והאם משתנה זה קשור להפרעת התנהגות וקהות לב בילדות המוקדמת.
המחקר מדד את רמת המוליכות בעת אירוע מלחיץ בו הילדים מקשיבים לוויכוח מוקלט בן 3 דקות בין גבר לאישה.
נמצא כי הקשר בין מדדי הורות קשוחה ובין תסמינים של קהות לב אצל הילד היה גבוה יותר בקרב ילדים עם רמת מוליכות עור נמוכה בעת המטלה המלחיצה מאשר אצל ילדים עם רמת מוליכות גבוהה.
ייתכן שילדים עם רמת מוליכות עור נמוכה אינם חווים עוררות גבוהה אל מול ענישה מצד הוריהם, וכך מתקשים לקשר בין ההתנהגות שלהם ובין תוצאותיה הלא-נעימות הן ביחס לעצמם (תחושת אשמה) והן ביחס להוריהם (בושה, או פחד מעונש).
באופן זה האפקטיביות של אמצעי משמוע קשוחים מולם יורדת באופן דרסטי.
גורמים סביבתיים הקשורים להתפתחות הפסיכופתיה הם התעללות בילדות, טראומה, הדרכה הורית שלילית, אחים עבריינים, מעורבות נמוכה של האב עם הילד, הכנסה משפחתית נמוכה, משפחה גדולה, הורה מורשע, רמת השגחה נמוכה, אם צעירה, אם מדוכאת, מעמד חברתי נמוך, תנאי דיור ירודים, והגעה ממשפחה שבורה ומפוצלת.
במחקר אורך אחד עקבו אחר 411 בנים מגיל 8 עד גיל 50 באמצעות ראיונות אישיים חוזרים ונשנים, ועיון בתיקים פליליים.
בגיל 48, 93% מהבנים כבר רואיינו, ו-41% מהם הורשעו.
בנים שחדלו מעבריינות לפני גיל 21 היו דומים לאנשים אחרים שלא הורשעו בהצלחות חייהם וכבר לא היו מתאימים לאבחנה של פסיכופתיה כפי שהיא מתוארת על ידי שאלון PCL:SV.
על פי מחקר שנערך על 7,450 עבריינים עם מאפיינים פסיכופתיים בהולנד וארצות הברית נמצא כי הם לא הושפעו רק מגורמים סביבתיים, אלא גם מגורמים תרבותיים.
המחקר הציע כי אף על פי שלכל הפסיכופתים היו תכונות משותפות, התכונות ורמת החומרה שלהן יכולים להשתנות בהתאם לתרבות שלהם.
צוות המחקר השתמש בשאלון PCL-R כדי להעריך את התכונות האישיותיות וההתנהגויות האופייניות לפסיכופתיה.
המחקר מצא כי קשיחות וחוסר אמפתיה הייתה התנהגות שבלטה יותר בעבריינים בארצות הברית ואילו בעבריינים מהולנד ההתנהגויות הבולטות ביותר היו חוסר אחריות וסגנון חיים פרזיטי.
בשנת 1975 צמד החוקרים בלומר ובאנסון טבעו את המונח פסאודו-פסיכופתיה כדי לתאר את אישיותם של אנשים שעברו פגיעה מוחית באזור האונה המצחית.
הם שמו לב שלאחר הפגיעה המוחית אישיותם השתנתה והם הפכו לחסרי טקט וחסרי שליטה עצמית.
בניגוד לפסיכופתיה שבה מופיעות מופיעות תכונות פסיכופתיות בילדות ובגיל ההתבגרות, פסאודו-פסיכופתיה מתרחשת בעקבות הפגיעה מוחית.
פסאדו-פסיכופתיה מאופיינת בתוקפנות תגובתית, פגיעה באמפתיה, חוסר מוטיבציה, פגיעה בארגון ותכנון, אימפולסיביות, חוסר אחריות, בתובנה לקויה, ועכבות חלשות.
במקרים מסוימים יש נטייה לגרנדיוזיות, שקרנות פתולוגית או קונפאבלציה.
בשנת 2010 מחקר חדש הראה דמיון בולט בין ליקויים נפשיים שנצפו בפסיכופתים לבין נפגעי ראש עם נזק באונה המצחית, דבר המצביע על כך שהסיבה הבסיסית להפרעות התנהגויות שנצפו בפסיכופתיה עשויות לנבוע מחוסר תפקוד של האונה המצחית.
בנוסף, פגיעה באמיגדלה עלולה לפגוע ביכולתה של האונה המצחית לפרש פידבק מהמערכת הלימבית, דבר שעלול להוביל להתנהגות חסרת עכבות שמתבטאת בהתנהגות אלימה ותוקפנית.
עם זאת, פגיעה מוחית לבדה אינה מסבירה את כל הסימפטומים.
למשל, מטופלים עם פגיעה מוחית מפגינים רק לעיתים רחוקות תוקפנות אינסטרומנטלית ואינם מפגינים קשיחות – תכונות עיקריות של פסיכופתיה.
פסיכופתיה קשורה למספר תוצאות שליליות בחיים כמו גם לסיכון תמותה מוגבר פי 5 כתוצאה מאלימות, תאונות, רצח והתאבדויות.
עובדות אלו, בשילוב עם הראיות להשפעות הגנטיות של ההפרעה הם תמוהים מבחינה אבולוציונית, וחוקרים מתחום הפסיכולוגיה אבולוציונית הציעו מספר הסברים אפשריים לכך.
מספר מחקרים טענו כי פסיכופתיה היא מנגנון הסתגלות אבולוציוני שנועד להגביר את הצלחת הרבייה ועשוי לעבוד כל עוד יש אוכלוסייה גדולה של אנשים אלטרואיסטיים ונותני אמון.
מאחר שאין לפסיכופתים את היכולת לפתח קשרים רגשיים חזקים עם הזולת, יש להם את היכולת להפרות נשים רבות מבלי להרגיש את הצורך להישאר בסביבה לאחר מכן.
חוקרים מהתחום משערים שזאת הסיבה בגללה יש שיעור גבוה יותר של פסיכופתיה אצל גברים.
עבור הפסיכופת מדובר ביתרון כי ללא רגשות פרו-חברתיות הוא יכול להפיץ את הזרע שלו מהר יותר, אך הוא לא ידאג לביטחון או הצלחת הצאצאים שלו.
מחקר אחד הראה כי לאנשים עם ציון גבוה בשאלון PCL-R יש יותר ילדים.
ביקורות על התאוריות האבולוציוניות אמרו כי עדיף לבחון את הגורמים האישיים התורמים להתפתחות תכונות האופי, ולא להתייחס אל פסיכופתיה כמבנה ייחודי עקב יכולות הבדיקה הלוקות בחסר.
ראיות אמפיריות לגבי הצלחת הרבייה גם הן לוקות בחסר.
תאוריות אחרות אומרות כי באופן כללי, האישיות מושפעת ממספר גדול של גנים, והיא ניתנת לשיבוש על ידי מוטציות אקראיות, לכן פסיכופתיה עשויה להיות תוצאה של מטען גנטי גבוה.
תאוריות אחרות הציעו כי פסיכופתיה עשויה להיות ספנדרל, או תופעת לוואי; תכונות פנוטיפיות שהם תופעת לוואי של האבולוציה של מאפיין אחר, בניגוד לתכונה שהיא תוצר של ברירה טבעית, ולא מנגנון הסתגלות בפני עצמה.
תשומת הלב שהוקדשה על ידי התקשורת והחוקרים בתחום לפסיכופתיה במקום העבודה גדלה מאוד החל משנות התשעים של המאה העשרים.
עם זאת, תשומת הלב הזאת לעיתים קרובות מותירה את הראיות המדעיות מאחור.
למרות זאת טענות חזקות לגבי ההשפעות הרעילות של פסיכופתיה במקום העבודה בהיעדר מחקר ממשיכות ללא הפוגה.
דוגמאות להשפעות הרעילות של פסיכופתיה במקום העבודה הם בריונות, סכסוכים, מתח, תחלופת עובדים גבוהה והיעדרות מעבודה, פגיעה בפרודוקטיביות ובאחריות חברתית.
ניתן לטעון כי פסיכופתים שעדיין חיים בחופשיות בחברה פשוט לא נתפסו בביצוע פשע או התנהגות הרסנית אחרת.
בהתחשב בתכונות האישיות של הפסיכופת, והנטייה שלהם לשבור את החוקים ולמתוח את הגבולות, הנושא בהחלט ראוי לדיון.
רוברט ד' הייר, חוקר מוביל בתחום הפסיכופתיה טען בספרו "נחשים בחליפות" כי חברות מושכות בטעות עובדים עם תכונות פסיכופתיות בגלל תהליך הגיוס שלהם, הניסוח של מודעות הדרושים שלהם, והרצון שלהם להעסיק עובדים שמוכנים לעשות כל מה שנדרש על מנת להצליח בעסקים.
פסיכופתים מגויסים לארגונים משום שהם יוצרים רושם חיובי מובהק בראיונות.
הם נראים מודעים, ערניים, ידידותיים ואנשים שקל להסתדר איתם ולנהל איתם שיחה.
הם נראים כאילו הם בעלי יכולת טובה או מעל הממוצע, ונראים כמו אנשים מאוזנים מבחינה רגשית.
תכונות אלה הופכות אותם לאטרקטיביים במיוחד למנהלי כוח אדם הממונים על גיוס עובדים חדשים.
שלא כמו נרקיסיסטים, פסיכופתים מסוגלים ליצור רשמים ראשוניים חיוביים יותר, אם כי אנשים עדיין עשויים לראות דרך ההצגה שלהם.
תכונות אישיות לא רצויות של פסיכופתים כמו חוסר אחריות עשויות להתפרש שלא כהלכה כרוח חדשה של יזמות, או נכונות לנטילת סיכונים.
הנטייה שלהם לחפש ריגושים עשויה להתפרש כאנרגיה גבוהה והתלהבות מעבודה.
הקסם השטחי שלהם עלול להתפרש על ידי המראיינים ככריזמה.
בנוסף, פסיכופתים הם שקרנים פתולוגיים, ולכן סביר יותר שהם ינסו לשקר במהלך ראיונות.
למשל, פסיכופתים עשויים ליצור היסטוריית עבודה פיקטיבית, ולגבות אותה עם הפניות מזויפות ושימוש בז'רגון הנכון.
הם עשויים גם לפברק אישורים כגון תעודות השכלה, המלצות או הישגים ממקומות עבודה קודמים.
לפי קווין דאטון המקצועות בהם ניתן למצוא שיעור גבוה של נטיות פסיכופתיות הם:
באופן מוזר, קווין דאטון אינו מגדיר במדויק את המונח "פסיכופתיה" בספרו, כך שלא ניתן להבין לאלו נטיות הוא מתכוון.
יש אומרים כי הצלחה מקצועית כרוכה לעיתים בהיעדר רחמים, בביטחון עצמי, בכריזמה וביכולת מניפולציה טובה.
מחקר שנערך במסגרות עבודה מצא כי היו מספר עובדים בתפקידים בכירים שגילו נטיות פסיכופתיות (3.9%), וכי עמיתיהם העידו כי סגנון העבודה שלהם מבוסס יותר על סטייל וכריזמה (יצירתיות, תקשורת טובה, חשיבה אסטרטגית) מאשר אחריות וביצועים (לא טובים בעבודת צוות, כישורי ניהול, ובאופן כללי בעלי הישגים נמוכים).
במחקר נמצא כי ל-3.9% היה ניקוד שמעיד על פסיכופתיה תת-קלינית.
עוד נמצא כי למרות הביצועים הרעים שלהם, חברות מסוימות ראו תכונות פסיכופתיות כתכונות ספציפיות של מנהיגות.
לעיתים קרובות נטען כי אחוז המנכ"לים שהם פסיכופתים הוא גבוה למדי, וכי פסיכופתים "בתפקוד גבוה" הם מוצלחים יותר מרוב האוכלוסייה.
אף על פי שנרטיבים אלה מספקים הסבר מושך לחוסר תפקוד ארגוני, ולאמונה שדברים רעים נגרמים על ידי אנשים רעים, מרבית הטענות הללו מבוססות על ראיות חלשות או מוגבלות בשל העוצמה סטטיסטית הקטנה שלהן.
מחקר שנערך בבריטניה בשנת 2017 מצא שחברות שהמנהיגים שלהם מראים "נטיות פסיכופתיות" הורסות את הערך לבעלי המניות, ופוגעות בהון העתידי שלהם.
ניתוח על (מטא-אנליזה) משנת 2019 שבחן מידע מתוך 92 מחקרים מצאה כי הקשר בין מנהיגות ומצליחנות לפסיכופתיה הוא חלש, אולם, הקשר התחזק באופן משמעותי כאשר התבקשו עמיתים לדרג את הבוסים שלהם.
סקירה זאת הראתה כי באופן כללי, הדאגה לגבי נטיות פסיכופתיות בעמדות בכירות עלולה להיות מוגזמת.
למרות זאת, נעשו מספר מאמצים לחקור "פסיכופתיה תאגידית" באמצעות שימוש במדגמים אלטרנטיביים (למשל על תושבי הקהילה), אך רבים ממחקרים אלה משקפים הנחה כי פסיכופתים תאגידיים הם מוצלחים רק משום שהם מצליחים להימנע מהרשעה או עונש על התנהגות עבריינית בלתי נמנעת.
לפסיכופתים שגויסו למחקרים אלה לעיתים קרובות הייתה היסטוריה של מעצר, ולא הצליחו להשיג את מה שניתן לראות כמקצוע ממוצע, מצב כלכלי טוב, או סטטוס חברתי.
למשל, מחקר אחד משנת 1978 פרסם מודעה מסווגת בעיתון מחתרתי: "דרושים אנשים מקסימים, אגרסיביים ושאננים שהם חסרי אחריות באופן אימפולסיבי, אבל טובים עם אנשים ודואגים קודם כל לעצמם".
למודעה הגיבו 23 גברים, ו-5 נשים בגילאי 19–47. הם נבדקו במספר דרכים באמצעות שאלון MMPI, ראיון ביוגרפי, באמצעות שאלון האישיות של אייזנק, אמצעים שונים המודדים אמפתיה, חיברות, מקיאווליזם, וגם ביכולת שלהם לדחות סיפוקים.
נמצא כי כל המגיבים למודעה היו מקופחים מבחינה חברתית-כלכלית, והייתה להם היסטוריה ארוכה של מעצר וטיפולים פסיכיאטריים.
בסדרה חדשה יותר של מחקרים שנערכו ממדגמים של חברות כוח אדם, וסטודנטים פסיכופתים מוצלחים הוגדרו כאנשים שיש להם ציון גבוה בשאלון PCL-R, אבל מעולם לא הורשעו בעבירה פלילית.
מחקרים אלה לא הניבו הבדלים משמעותיים בין מידת ההצלחה של פסיכופתים באוכלוסייה הכללית לבין פסיכופתים שנמצאים בכלא, אינטליגנציה, פסיכופתולוגיה, ועוד סימנים רלוונטיים מבחינה תאורטית.
מנגד, מומחים אחדים טוענים כי עצם הרעיון של "פסיכופתיה מוצלחת" הוא אוקסימורון, משום שפסיכופתיה מוגדרת כהפרעת אישיות שכוללת בתוכה תסמינים פתולוגיים הגורמים לפגיעה בתחומים רבים בחייו של האדם.
יתר על כן, חוקרים בתחום מתחבטים מזה שנים כיצד להגדיר "הצלחה" דבר אשר הופך את חקירת התופעה למורכב וחסר וודאות.
דמויות עם פסיכופתיה או סוציופתיה הן חלק מן הדמויות היותר ידועות לשמצה בקולנוע ובספרות, אך מאפייני האישיות שלהם קשורים רק באופן סתמי או באופן חלקי להגדרה המודרנית של פסיכופתיה בפסיכיאטריה, בקרימינולוגיה ובמסגרות מחקר.
הדמויות בדרך כלל מזוהות כפסיכופתיות בתוך היצירה הבדיונית עצמה, על ידי יוצריה, או על ידי דעות הקהל והמבקרים, והיא עשויה להתבסס על סטראוטיפים פופולריים ידועים ולא ידועים של פסיכופתיה, "פסיכופתים הם תמיד רגועים ומתוכננים" וכו'.
דמויות פופולריות כאלו הם הג'וקר, חניבעל לקטר, ודמותו של דקסטר.
דמויות כאלה מתוארות לעיתים קרובות בצורה מוגזמת ובדרך כלל יש להם תפקיד של נבל או אנטי-גיבור, ובדרך כלל נעשה שימוש במאפיינים הכללים והסטריאוטיפים הקשורים לפסיכופתיה כדי להקל על היווצרות קונפליקט וסכנה בעלילה.
מאחר שההגדרות, הקריטריונים והתפיסות המקובלות לגבי פסיכופתיה השתנו במשך השנים, וממשיכות להשתנות גם כיום, רבות מן הדמויות המאופיינות כפסיכופתיות בעבודות פופולריות אינן מתאימות יותר להגדרה של פסיכופתיה.
התפיסה הציבורית משקפת שילוב כל שהוא של חשש מבוגימן מיתולוגי, של אנשים מתועבים ומתוחכמים, שופעי קסם וכריזמה, ולפעמים אולי אפילו קנאה באנשים שעשויים להיראות כאילו הם חיים את חייהם ללא צרכים רגשיים וללא חשש מאשמה, מצוקה או חוסר ביטחון.
המילה 'סוציו' (כוחות חברתיים) הייתה קיימת מאז המאה ה-19 והשתמשו בה במילים מורכבות.
את המונח 'סוציופתיה' ככל הנראה טבע הפסיכיאטר קרל בירנבאום בשנת 1909.
בשנת 1930 הפסיכולוג החינוכי ג'ורג פרטרידג' עשה שימוש במילה כתחליף למונח פסיכופתיה.
נעשה במונח שימוש כדי לתאר הפרה של נורמות חברתיות, או התנהגות אנטי-חברתית, והיא הייתה נקשרת, לעיתים קרובות, לסיבות סביבתיות וביולוגיות.
רוברט הייר טוען בספרו "נחשים בחליפות" שאף על פי שהמונח אינו אבחנה רשמית, פסיכולוגים ופסיכיאטרים רבים עשויים להשתמש בו כדי לתאר את אישיותם של אנשים שמקור ההפרעה שלהם הוא בגורמים סביבתיים, ואילו המונח פסיכופתיה מועדף על ידי אלה הסבורים כי מעורבים גורמים פסיכולוגיים, ביולוגיים, גנטיים בנוסף לגורמים סביבתיים.
הייר גם סיפק את ההגדרות שלו: הוא תיאר פסיכופתיה כהיעדר אמפתיה ומוסר, וסוציופתיה כתחושה שונה של טוב או רע מזאת של האדם הממוצע.
במסגרות מחקר לא נעשה שימוש במילה ובמקום זאת משתמשים במילה פסיכופתיה שניונית כדי לתאר הפרעה בה הליקויים הרגשיים נרכשים כתוצאה מגורמים סביבתיים.
בסריקות מוחיות אפשר לראות שאזור האמיגדלה, וקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית, לקויים בתפקודם אצל הפסיכופת.
עם זאת, סריקות מוחיות לבדן אינן מעידות על אישיות פסיכופתית ולא ניתן לבצע באמצעותם אבחון קליני.
מחקר אחד יצא מההנחה כי היכולת להימנע מגילויים של עוררות רגשית תורמת ליכולת לשקר באופן "מוצלח".
בעבר הוצע כי לפסיכופתים, שבדרך כלל נוטים להצליח מאוד בהולכת-שולל, יש השקעה רגשית מועטה מאוד במילים בהן הם משתמשים והחוקרים החליטו לבחון האם אמפליטודת הקול של פסיכופתים שונה מזו של אלו שאינם פסיכופתים, כאשר הנושא המדובר הוא רגשי במהותו.
לצורך כך חילקו קבוצת אסירים לשתי קבוצות על בסיס ציונם ב-PCL-R וקיימו איתם ראיון בנושאים שונים, בחלקם רגשיים.
הראיונות המוקלטים נותחו מבחינה קולית בעזרת מחשב.
החוקרים גילו כי פסיכופתים נוטים לדבר בקול נמוך יותר מאחרים, דבר שיכול להיות אפקטיבי בשכנוע המאזין כי הדובר כנה בדבריו.
כמו כן, התגלה כי בניגוד לקבוצת הביקורת, הפסיכופתים לא הראו הבדל ברמת הקול כאשר ביטאו מילים נייטרליות או מילים רגשיות, דבר המעיד על כך כי פסיכופתים אכן מתייחסים למילים רגשיות כאילו הן משוללות כל רגש.
בעזרת שאלון ה-PCL-R בדקו החוקרים קבוצת אסירים ואלו מהאסירים שציונם היה 30 ומעלה שויכו ל"קבוצת הפסיכופתים".
יתר האסירים שויכו ל"קבוצת הביקורת".
האסירים ענו על מבחן ("Reading the Mind in the Eyes" test) שבו הוצגו להם תמונות של אזור העיניים של בני-אדם ועל בסיס מידע זה בלבד היה עליהם לייחס מצב מנטלי מסוים (מתוך רשימה מצומצמת) לאדם בתמונה.
במחקר לא נמצא הבדל מובהק בין קבוצת הפסיכופתים לקבוצת הלא-פסיכופתים, דבר המלמד על כך שככלל אין לפסיכופתים ליקוי בכושר ה"תאוריה של התודעה".
מחקר אחד גייס 14 עבריינים עם פסיכופתיה – כולם עם היסטוריה ארוכה של פשיעה אלימה ביותר לתוכנית אינטנסיבית שמטרתה לשלוט בפעילות המוחית שלהם.
בשנים האחרונות הוכח שהשימוש בנוירופידבק (ביופידבק של גלי המוח, אימון גלי המוח), הראה תוצאות טובות מאוד בטיפול בילדים ומבוגרים שאובחנו כסובלים מ-ADHD או ADD.
במהלך המחקר הפסיכופתים חוברו למכונת אלקטרואנצפלוגרם כדי לפקח על פעילות המוח שאז מיוצגת במסך מחשב על ידי אובייקט גרפי.
לאחר מכן ביקשו החוקרים מהפסיכופתים לנסות ולהזיז את האובייקט על ידי שליטה על פעילות המוח שלהם (מפעילים את המחשב על ידי המחשבה שלהם דרך האלקטרודות) וקיבלו משוב חיובי בכל פעם שהצליחו להזיז את האובייקט בכיוון המבוקש, כמו במשחק מחשב.
צוות החוקרים נתן לפסיכופתים לבצע אימון גלי מוח בשיטת נוירופידבק במהלך 25 מפגשים שנפרסו על פני 3 חודשים.
לאחר המחקר, נבדקים הראו שיפור ניכר בפעילות המוחית של האזורים שנחקרו.
הנבדקים דיווחו על רמות מופחתות של אימפולסיביות ותוקפנות, שהוערכו באמצעות שאלון לפני ואחרי ההתערבות.
אמונה פופולרית הקשורה לטיפול בפסיכופתים היא ש"פסיכופתים לא יכולים להשתנות".
טענה זו חסרת תמיכה מדעית משכנעת.
מספר מחקרים מראים כי תכונות פסיכופתיות אצל ילדים ובני נוער הם יציבות יחסית עד ההגעה לבגרות לכן הממצאים מבטיחים מאוד.
אך למרות הממצאים המבטיחים מהשנים האחרונות, הפחתת התנהגות עבריינית היא – וניתן לטעון כי צריכה להישאר – המטרה העיקרית של תוכניות טיפול כאשר מדובר בפסיכופתים.
אין ראיות ישירות המעידות על שינוי בתכונות האישיותיות של הפסיכופת (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, גרנדיוזיות, שקרנות פתולוגית, מחוספסים, ערמומיים, רדידות רגשית), למעשה, אין אפילו מחקר אחד שהתמקד במעקב אחר שינוי בתכונות אלה.
אין אפילו כלי מדידה תקף שנועד לעקוב אחר שינוי שכזה, אם כי אחד מאוד מבטיח נמצא בימים אלה בפיתוח.
ואכן, מומחים מובילים בתחום מניחים כי התכונות האישיותיות של פסיכופתיה לא צריכות להיות המטרה העיקרית של תוכניות טיפול, אלא הפחתת הסיכון למועדות.
למרות היעדר גיבוי אמפירי, יש משיכה אינטואיטיבית כלפי עמדה זאת משתי סיבות.
הראשונה, פסיכופתים בדרך כלל מופנים לטיפול בעקבות בעיות אחרות – לדוגמה, להפחית את הסיכון לפשיעה מחדש או להיגמל משימוש בסמים – ולא על מנת "לטפל" בתכונות האישיות הלא נעימות שלהם.
שנית, התכונות האישיותיות משוערות כתכונות עקשניות שקשה מאוד לטפל בהם; לדוגמה, החוקר P.Wong (2000) טען כי "זה לא מציאותי לנסות ולשנות את מבנה האישיות הפסיכופתי".
ככלל, העבודה עם אוכלוסייה פורנזית (כלומר, אלימה, מכורה, אנטי-חברתית כרונית) עלולה ליצור רגשות קונפליקטואלים רבים בקרב המטפלים בהם, כגון תחושות של כעס, זעם, סלידה, בוז, בלבול, חוסר אונים, פחד וציניות לצד תחושת משיכה או גירוי כלפי המטופל.
לנוכח הרגשות השליליים שמושלכים על המטפל, רגשות של העברה נגדית, הקיימים בכל קשר בין שני אנשים, מועצמים כאשר המטופל הוא עבריין, כל שכן עבריין עם פסיכופתיה.
הספרות מלמדת על מורכבות הטיפול באוכלוסייה פורנזית בשל מספר סיבות עיקריות.
אחד הגורמים קשור במאפייני העבירה.
תיאורים של מעשי העבירות במהלך הטיפול עלולים להקשות מאוד על המטפל (במיוחד אם מדובר בעבירות קשות).
ייתכן גם שהמטופל "יכפה" את תיאוריו על המטפל, כפי שעשה לקורבנותיו.
למשל, מטופלים עם פסיכופתיה עלולים להשתמש בתהליך תיאור העבירה ככלי להלך אימים על המטפל וכדי להשיג שליטה על התהליך הטיפולי.
התנהגויות מסוימות של פסיכופתים, אשר לעיתים עשויות ללבוש מעטה משכנע מאוד וקשה להפרכה (קסם אישי שטחי, דומיננטיות חברתית, ערומימיות, שקרנות פתולוגית), יכולות בסופו של דבר לשרת את מטרתם לקבלת רווחים משניים מהטיפול (למשל, מכתב המלצה), ולא את המטרה העיקרית שלשמה הגיעו לטיפול.
אף שהדרכה חיונית בכל טיפול, חשיבותה עולה לאין ערוך בעת מפגש עם מטופלים מורכבים.
אף על פי שתכונות הליבה של פסיכופתיה (בינאישי/רגשי: קסם שטחי, גרנדיוזיות, שקרנות פתולוגית, מחוספסים, ערמומיים) הוכיחו את עצמם כקשות מאוד לטיפול, התנהגויות אנטי חברתיות החוברות אליהם עשויות להיות מושפעות יותר מטיפול, לכן שיטות טיפול שמתמקדות בכך הם המטרה העיקרית של תוכניות טיפול במתקני מעצר ובבתי כלא.
הוצע שהטיפולים שעשויים להיות יעילים ביותר בהפחתת התנהגות אנטי-חברתית קיצונית הם אלה המתמקדים בהתמקדות במניעים אישיים, תוך השמת דגש על הערך המוחשי והחומרי של התנהגות פרו-חברתית, עם התערבויות המפתחות כישורים שונים על מנת שהמטופל יוכל להשיג מה שהוא רוצה בדרכים פרו-חברתיות.
לשם כך נשפטו שיטות טיפול שונות במטרה לצמצם את הפעילות הפלילית של עבריינים עם פסיכופתיה, עם הצלחה חלקית.
השיטות הטובות ביותר למדידת השינויים אצל עבריינים המאובחנים עם פסיכופתיה הן לא ברורות דיים.
למרות זאת, יש שני מחקרים בהם מאבחנים מוסמכים אספו מידע מתצפיות על פני שתי נקודות זמן (התחלת ההתערבות הטיפולית וסיום ההתערבות), תוך שימוש בכלי מדידה תקף הרלוונטי ליעדי הטיפול - VRS, סולם הסיכון לאלימות.
ישנם ארבעה שלבים עיקריים לשיטת מדידה זאת:
מחקר אחד מצא כי מטופלים עם תכונות פסיכופתיות בתוכניות אינטנסיביות שתוכננו עבור עברייני מין בסיכון גבוה למועדות לא רק התקדמו במטרות הטיפול הקשורות לרמות הסיכון, אלא שככל שהם התקדמו במטרות הטיפול, כך התנהגותם הפכה לקיצונית פחות, והיו להם פחות הרשעות על עבירות מין ועבירות אלימות אחרות.
מחקר דומה עם עבריינים בסיכון גבוה לפשיעה מחדש השיג תוצאות דומות.
ככל שהם התקדמו יותר במטרות הטיפול, כך הסיכוי שלהם לבצע עבירות אלימות מחדש ירד.
עם זאת, מטופלים עם רמות פסיכופתיה גבוהות נשרו מטיפול בשיעורים גבוהים יותר משמעותית.
72% מאלו עם ניקוד של מתחת ל-25 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת השלימו את הטיפול.
אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש במדיסון, ויסקונסין נקטו צעדים גדולים לטיפול בפסיכופתים צעירים עם גישה שאפתנית ומתקדמת לשיקום.
התוכנית פותחה במתקן הטיפול לנוער במנדוטה פועלת ללא הרתעה קפדנית ועונשים שבדרך כלל ניתן למצוא במתקני כליאה לנוער בארצות הברית.
התוכנית במתקן כוללת טיפול אינטנסיבי בשיחות שנמשך מספר שעות כל יום למשך שישה חודשים לפחות ואחד מסימני ההיכר של שיטת הטיפול הוא חיזוק חיובי.
הנוער הממוסד במתקן מנוטר באופן תמידי על ידי כל חברי הצוות עבור כל סימן של התנהגות חיובית, קטנה ככל שתהיה.
כאשר התנהגות כזאת מובחנת, היא מחוזקת עם פרס.
לנוער הכלוא במתקן גם נאמר שהפרס שלהם יכול לגדול, כלומר, אם הם מתמידים עם התנהגותם הטובה, כך גדלים הפרסים.
מה שמתחיל כטפיחה על הכתף הופך לחטיף, ולבסוף מקבל הנוער את היכולת לשחק במשחקי מחשב, וכן הלאה.
כך הנוער במתקן נחשף לתועלת הפשוטה של התנהגות פרו-חברתית.
הצוות במתקן מתבסס על מדעי המוח ודימות תהודה מגנטית תפקודי כדי להחליט על התגמול שהנוער יקבל.
נעשתה השוואה של מעל ל-300 בני נוער שטופלו במתקן לבין בני נוער שלא טופלו במתקן.
חוקרים עקבו אחר 2 הקבוצות במשך 5 שנים, גם לאחר ששוחררו.
98% מבני הנוער שלא טופלו במתקן נעצרו שוב, בעוד שרק 64% מהנוער שטופל במתקן נעצר שוב.
כלומר, התוכנית במתקן הצליחה להפחית את שיעור המועדות ב-34%.
בשל הצלחתה הרבה של התוכנית היא אומצה והותאמה לארבעה אתרים נוספים, כולל מתקן כליאה לנערות, מתקן כליאה לנוער המיועד לשהייה קצרה, ולעברייני מין מסוכנים.
על פי נתונים משנת 2010 טופלו במתקן כ-800 בני נוער, ו-100 מבוגרים.
תרופות פסיכיאטריות עשויות להקל על סימפטומים הקשורים להפרעה כגון תוקפנות או אימפולסיביות.
אלה כוללות תרופות אנטי-פסיכוטיות, תרופות נוגדות דיכאון, או מייצבי מצב רוח, אם כי אף אחת מהן טרם אושרה על ידי ה-FDA למטרה זו.
לדוגמה, מחקר שנערך בבית חולים עם אבטחה גבוהה ומדגם קטן של אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית וקווים של פסיכופתיה מצא כי קלוזאפין, תרופה אנטי-פסיכוטית, הראתה שיפור ניכר בסימפטומים של שליטה עצמית נמוכה, כעס, ואימפולסיביות.
עם זאת, מחקר על הטיפול הפרמקולוגי של פסיכופתיה והפרעת אישיות אנטיסוציאלית מתבסס ברובו על מה שידוע על פרמקולוגיה של הפרעות נפשיות אחרות.
בשנים האחרונות מחליפה אופטימיות זהירה את הפסימיות ששרה בתחום מאז שנות ה-90 של המאה ה-20.
שאלת-יסוד במשפט הפלילי היא אם יש לשפוט פסיכופתים כאחראים למעשיהם הפליליים.
בסוגיה זו דנים זה זמן משפטנים, פילוסופים של המוסר, ופסיכולוגים.
בחוק הישראלי אין התייחסות ברורה לפסיכופתיה.
למרות זאת שופטים פסיכופתים כאחראים למעשיהם, וזאת בהסתמך על החוק הפלילי הקיים.
הסייגים לאחריות פלילית בחוק העונשין אינם מאפשרים לפסיכופתים לטעון תחתם.
סייג אי-שפיות הדעת אינו חל על פסיכופתיה, מכיוון שהיא אינה נחשבת מחלת נפש, אלא הפרעת אישיות.
גם הסעיף הפוטר מאחריות במצב של דחף שאינו בר-כיבוש אינו חל על פסיכופתיה, מכיוון שההפרעה אינה מתאפיינת בדחפים חזקים במיוחד, אלא בעכבות חלשות ובסף רגשי גבוה לגירויים.
בחוק הישראלי אין סייג המפחית אחריות מבלי לשלול אותה כליל.
על-כן נוצרה בעיה בהתייחסותו של הדין הישראלי לפסיכופת.
האפשרות הפתוחה לפני בתי-המשפט היא הפחתת עונש רק בעבירת רצח.
ברם, נראה שבתי-המשפט מעדיפים לדון את הפסיכופת לחומרה, ולא לקולה – בחירה שניתן להבינה בשים לב להתנהגותו העבריינית הקרה והמניפולטיבית של הפסיכופת.
פסיכופתיה אינה נחשבת הפרעה נפשית השוללת אחריות פלילית.
ראשית, היא מוגדרת כהפרעת אישיות, ולא כמחלה, כפי שהחוק דורש.
שנית, בשל הפרשנות הצרה והמגבילה של בית-המשפט, פסיכופתיה אינה נחשבת הפרעה שגורמת לאי-הבנה של ממש.
כמו כן, פסיכופתיה אינה הפרעה היוצרת דחפים שאינם בני-כיבוש.
הסיבות לכך שפסיכופתיה אינה נחשבת הפרעה המונעת את הבנת המעשה או את הבנת הפסול שבמעשה הן מורכבות.
ראשית, החוק דורש בדרך-כלל שמחלת הנפש תפגע בתפקוד הקוגניטיבי על-מנת שהיא תיבחן כאי-שפיות.
פסיכופתיה נחשבת הפרעה שאינה פוגעת בקוגניציה.
עם זאת, יש מומחים החולקים על כך.
שנית בתי-המשפט פירשו את הגנת אי-שפיות הדעת באופן המגביל את יישומה להבנה אינטלקטואלית.
ניתן לטעון כי הבנה של ממש מחייבת הבנה רגשית, מן הסוג שחסר לפסיכופת.
יש הטוענים כי פסיכופתיה היא הפרעה שמפחיתה אחריות, גם אם היא אינה שוללת אותה לחלוטין.
גוף מחקר גדול מצא כי האמיגדלה (הקדומה מבחינה אבולוציונית) וקליפת המוח הקדם-מצחית הגחונית-אמצעית (vmPFC) אשר אחראי למיזוג מידע קוגניטיבי ורגשי לקויים מאוד בתפקודם אצל הפסיכופת.
המערכת העצבית מצויה בקורטקס הפרה-פרונטלי – בעיקר בחלק הוונטרומדיאלי – אשר מקבל אותו מאזורים תחושתיים, מאזורים של ויסות ביולוגי ומאזורים של סיווג חוויות-עבר (בהתאם לרלוונטיות שלהן) וקשור ישירות לתגובות מוטוריות וכימיות.
האמיגדלה היא חלק מהמערכת הלימבית, אשר מעורבת בבקרת תגובות אוטונומיות לא-רצוניות.
מחקרים קושרים אותה למצבי-רוח, לרגשות ולזיכרונות רגשיים וכן לעיבוד תגובות רגשיות על גירויים סביבתיים.
מחקרים רבים בדימות מוחי מראים כי התפקוד באזורים אלה לקוי אצל פסיכופתים עם ציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר וכי אזורים אלה אינם מתקשרים כראוי אחד עם השני.
אזורי המוח האחרים שנקשרים באופן עקבי לציונים גבוהים ברשימת הפסיכופתיה של הייר הם פיתול החגורה הקדמי והאחורי, הסטריאטום, האינסולה, האונה הרקתית, היפוקמפוס והגירוס הפארהיפוקמפאלי.
מחקרים בדימות מוח מראים כי האמיגדלה במוחו של הפסיכופת קטנה באופן משמעותי מהאמיגדלה של אדם נורמלי.
כן נמצא מתאם בין נפח מוקטן של האמיגדלה לבין תוצאות גבוהות בשאלון PCL-R.
המתאמים המובהקים ביותר נמצאו בקשר להיבטים הרגשיים והבין-אישיים של פסיכופתיה.
מדידת נפח המוח באמצעות MRI מצאה כי הפרעת פסיכופתיה קשה קשורה לנפח מופחת של האמיגדלה.
דימות תפקודי מצביע על מתאם בין תפקוד פגום של האמיגדלה לבין תוצאות גבוהות בשאלון PCL-R.
כלומר, מחקרים רבים וטכנולוגיות שונות מצביעים על מתאם כבד-משקל בין פסיכופתיה לבין פגמים באמיגדלה.
ממצאים אלה אינם מספקים לנו אטיולוגיה של פסיכופתיה, כלומר, הם אינם מצביעים על כך שהגורם להפרעה הוא ביולוגי.
אולם הם מוכיחים שפסיכופתיה אינה הפרעה התנהגותית גרידא.
אישוש הטענה כי פסיכופתיה היא הפרעה מולדת או אורגנית מצריך מחקרים ארוכים אשר יעקבו במשך שנים רבות אחר ילדים בעלי תכונות או נטיות פסיכופתיות.
ברם, הפתולוגיה במוח העבריין הפסיכופת מהווה ראיה הנוגדת את הטענה שעבריינים פסיכופתים הם בסך-הכל אנשים שבוחרים להתנהג כפי שבא להם מבלי להתייחס לאינטרסים ולצרכים של אחרים.
אילו היו הפסיכופתים סתם מורדים חברתיים, סביר להניח שלא היינו רואים אצלם פגמים מוחיים ברמות שנמצאו.
במקרה כזה סביר סביר שהממצאים היו דומים לאלה של עבריינים שאינם פסיכופתים אך לא כך הדבר.
האמיגדלה מעורבת בזיהוי פחד אצל האחר.
מבחינה אבולוציונית, לזיהוי זה יש ערך הישרדותי, מכיוון שפחד של האחר עשוי להצביע על סכנה.
כדי לשרוד, האייל, למשל, חייב להיות מסוגל לזהות סכנה, כגון טורף מתקרב.
יכולת זו, המפעילה את מנגנון "הילחם או ברח", מחייבת בראש ובראשונה זיהוי סימני התנהגות מסוכנים אצל האחר.
ברם, לא תמיד האייל המסוים רואה את הטורף בעצמו.
משום כך הוא נזקק לזהות הבעות פחד אצל חבריו הסמוכים לו, שכן פחד של אייל אחד מסמל זיהוי סכנה בטווח המחיה.
היכולת לזהות פחד אצל האחר קשורה באופן עקיף להתפתחות היכולת לחוש אמפתיה, הואיל ושתי יכולות אלה מחייבות רגישות לחוויות של הזולת ויכולת לייחס לו רגשות.
מחקרים רבים מעגנים את תפקידה של האמיגדלה בזיהוי סכנה מתוך מגוון גירויים, במיוחד גירויים חזותיים, כגון הבעות-פנים.
נמצא שפסיכופתים מתקשים לעבד רגשות המומחשים באמצעות הבעות-פנים, במיוחד הבעות המשקפות פחד או עצב.
פגם זה נקשר לתפקוד לקוי של האמיגדלה במוחו של הפסיכופת.
במחקרים שבהם צפו המשתתפים בפרצופים שונים המביעים מגוון של רגשות, נמצא שפסיכופתים בוגרים וילדים בעלי נטיות פסיכופתיות (קהות לב) מתקשים בזיהוי הבעות-פנים של פחד או עצב.
פסיכופתים בוגרים הצליחו לזהות הבעות של פחד או עצב, אך רק כאשר ההבעה הייתה מובהקת וחד-משמעית, וגם אז התגלו טעויות רבות ביותר.
במקביל נחשפו בקרב נבדקים אלה ראיות לתפקוד לקוי של האמיגדלה.
ילדים בעלי נטיות פסיכופתיות טעו הרבה יותר מילדים רגילים בזיהוי הבעות של פחד ושל עצב.
במחקר שנערך בקרב ילדים עם הפרעת התנהגות ובעלי תכונות קהות לב נמצא כי פעילות האמיגדלה בזמן זיהוי הבעות-פנים מפוחדות הייתה נמוכה מזו שנרשמה אצל משתתפי הביקורת.
מחקר זה מצביע על מתאם בין העוני הרגשי המאפיין את הפסיכופת לבין הפעילות הלקויה של האמיגדלה.
כן מצביע המחקר על מתאם בין שני אלה לבין חוסר יכולתם של פסיכופתים להימנע מפעולות הגורמות לפחד או לעצב אצל האחר, דהיינו, להימנע מהתנהגות לא-מוסרית.
ממצאים אלה מוכיחים כי הפסיכופת אינו חווה פחד באופן רגיל.
נראה שזיהוי הפחד אצל האחר הכרחי לחיברות וליכולת לחוות אמפתיה.
במחקר משנת 2002 נמצא כי פסיכופתים אטומים לא רק להבעות-פנים של פחד, אלא גם לקולות המביעים פחד.
המחקר בדק את יכולותיהם של בוגרים פסיכופתים לזהות רגשות שמובעים באמצעים קוליים.
נמצא כי לפסיכופתים יש ליקוי חמור בזיהוי פחד המובע בקולו של האחר.
כן נמצא מתאם בין ליקוי בזיהוי קול עצוב לבין ניקוד גבוה בשאלון PCL-R.
מחקר זה מוסיף עוד נדבך למחקרים המצביעים על אטימותו של הפסיכופת להבעות של עצב ושל פחד אצל האחר (אשר באה לידי ביטוי גם בתגובות אוטונומיות נמוכות וגם בתפקוד נמוך של האמיגדלה).
ללא יכולת לזהות פחד ועצב, אין הפסיכופת לומד להירתע מפעולות הפוגעות באחר.
במחקר דומה עם פסיכופתים בדקו חוקרים את רפלקס העירור (startle reflex), הנמדד על ידי תגובה של מצמוץ על גירויים מאיימים.
רפלקס העירור נחשב תגובה הגנתית אוטומטית על גירויים מאיימים, כגון רעש חזק או דמות הנעה במהירות בסרט אימה.
תגובה זו עשויה להתגבר אם ניחשף לאיומים נלמדים לפני גירוי העירור.
כך, למשל, המוזיקה המצמררת הנשמעת בסרטי אימה, דוגמת "פסיכו", מגבירה את תגובת העירור ויוצרת אותה עוד לפני ההתרחשות המפחידה.
התגובה מתגברת כאשר הנבדק מפוחד, ופוחתת כאשר הוא מרגיש טוב.
במחקרים התבקשו המשתתפים לצפות בתמונות המראות אירועים או אובייקטים נעימים (עירום), נייטרליים (כלי מטבח) ולא נעימים (הטלת מום, ברוטליות פיזית).
כצפוי, משתתפי-הביקורת הראו תגובת עירור מוגברת כאשר צפו בתמונות לא נעימות, תגובה בינונית כאשר צפו בתמונות נייטרליות, ותגובה מופחתת כאשר צפו בתמונות נעימות.
תגובת העירור בקרב המשתתפים הפסיכופתים, לעומת זאת, הייתה פחותה בעת צפייה בתמונות נעימות ובתמונות לא נעימות כאחת, בהשוואה לתמונות נייטרליות.
מחקר נוסף נערך במטרה לבדוק את הקשר בין האמיגדלה לבין יכולות העיבוד של מילים רגשיות.
במסגרת מטלה של קבלת החלטות רגשיות צפו המשתתפים בסדרות של שלוש מילים בעלות קונוטציות לא-נעימות (לדוגמה, ייסורים, פוליו, רצח, חדר מתים) ובסדרות של שלוש מילים נייטרליות (כגון רוח, חליפה, צעד, מגף).
בכל סדרה התבקשו המשתתפים לבחור את המילה הפחות-נעימה או המילה הפחות-נייטרלית, בהתאמה.
במטלת הזיכרון באותו מחקר התבקשו המשתתפים לזהות מילים שהוצגו במטלת ההחלטות הרגשיות.
מחקר זה אישר ממצאים קודמים, בהוכיחו כי האמיגדלה מסייעת באחסון זיכרון לטווח ארוך, אך אינה מסייעת באחסון זיכרון לטווח קצר של חומר בעל משמעות רגשית.
כן אושש תפקידה הייחודי של האמיגדלה בהערכה של מילים שאינן נעימות אך לא בהערכת מילים נייטרליות.
הווה אומר, האמיגדלה חיונית לעיבוד רגשי לקסיקלי.
מחקרים שנערכו בקרב פסיכופתים הראו ממצאים דומים.
החוקרים בדקו את הפעילות החשמלית המוחית בזמן עיבוד קוגניטיבי של גירויים סמנטיים, וזאת בעזרת טכנולוגיית פוטנציאל קשור-אירוע (ERP).
המשתתפים התבקשו לומר אם המילים שהוצגו לפניהם הן מילים נייטרליות (כיסא) או רגשיות (אהבה או שנאה).
אנשים בריאים זיהו מילים רגשיות מהר יותר מאשר מילים נייטרליות.
מלבד זאת, תגובת ה-ERP שלהם הייתה גבוהה יותר לגבי מילים רגשיות מאשר לגבי מילים נייטרליות.
בניגוד להם, תגובתם של פסיכופתים על מילים רגשיות ועל מילים נייטרליות הייתה זהה, הן מבחינת זמן התגובה והן מבחינת ה-ERP.
הפסיכופת יודע את המילים, אך לא את "המוזיקה" המסתתרת מאחוריהן.
משמעותן של המילים שלמה אצלם כנראה, אך הקונוטציות הרגשיות או מרכיב ההניעה חסרים.
מחקרים מראים כי להפסדים פוטנציאליים יש השפעה פסיכולוגית גדולה יותר על התנהגותו של האדם הנורמלי מאשר לרווחים פוטנציאליים.
זו אחת הסיבות לכך שאנו משתמשים בענישה תוך ציפייה שלאמצעי זה תהיה השפעה של ממש על הנענש, אשר תניא אותו מלחזור על פעולה ממין זה בעתיד.
ברור שאי-מסוגלות ללמוד ולהפיק לקחים מענישה לא תאפשר לאדם להימנע ביעילות מפעולות המניבות נזקים, כגון פשיעה.
הקורטקס הפרה-פרונטלי הוונטרומדיאלי – vmPFC
הקורטקס הפרה-פרונטלי הוונטרומדיאלי ממלא תפקיד מכריע בקבלת החלטות מוצלחות.
התנהגותם של חולים הלוקים בנזק ב-vmPFC היא אימפולסיבית ובלתי-הולמת מבחינה חברתית.
למשל, במשימת משחק ההימורים של איווה (Iowa Gambling Task) נמצא שפגועי vmPFC אינם לומדים את האסטרטגיה המיטבית, וממשיכים להעדיף את החפיסות המסוכנות.
התנהגות המאפיינת פגועי vmPFC אופיינית גם לפסיכופתים, אשר אינם מסוגלים להפיק לקחים מענישתם.
ממצאים אלה הוכחו במחקרים שנערכו על למידה בדרך של הימנעות מסבילה.
במחקרים אלה המשתתף נדרש ללמוד להגיב על גירויים שמניבים גמול ובה-בעת להימנע מלהגיב על גירויים שמשיתים עונש.
כלומר, ההתחמקות מעונש אינה מחייבת פעולה, אלא הימנעות מפעולה.
נמצא שפסיכופתים אינם לומדים לחמוק מגירויים אוורסיביים על ידי הימנעות מהתנהגות המובילה לענישה.
פסיכופתים מגיבים באותו אופן, ללא קשר לסוג החיזוק: בין שמדובר בזכייה בכסף ובין שמדובר בשוק חשמלי.
במחקרים שבהם ניתנו לפסיכופתים משימות של משחקי קלפים הוכח כי הם אינם לומדים להימנע מחפיסות קלפים שמשיתות הפסדים.
גם בקרב ילדים בעלי תכונות פסיכופתיות נצפתה הפקת לקחים לקויה.
בקרב ילדים נמצא גם מתאם בין הביצועים במשימת משחק הקלפים לבין הביצועים במשימת הבחנה בין מוסר לבין מוסכמה וכן הפרעות התנהגותיות הקשורות לנטיות פסיכופתיות.
נמצא גם שחרדה מגבירה את יכולתם של ילדים לשנות התנהגות כאשר מתברר להם שעונש מחליף תגמול.
ילדים עם הפרעת התנהגות אך ללא הפרעת חרדה אינם מגיבים כך.
יתר על כן, ילדים בעלי תכונות פסיכופתיות אך ללא הפרעות התנהגות לא למדו להימנע מפעולות שמובילות להפסד או לעונש.
כלומר, תכונות פסיכופתיות תואמות הפרעות בלמידת הימנעות מעונש אף יותר מבעיות התנהגותיות.
במחקרים שבדקו פסיכופתים נצפו בעיות גם בלמידה מסוג של היפוך תגובה.
במשימות ממין זה משתתפים אמורים ללמוד להגיב על אובייקט אחד מתוך סדרה של אובייקטים במטרה לזכות בגמול, ובהתאם לכך ללמוד לשנות את תגובתם הראשונית.
פסיכופתים נכשלים במשימות מסוג זה.
הם ממשיכים לקבל החלטות מסוכנות לאורך הניסוי כולו, בין שתוגמלו על כך ובין שנענשו, ואינם לומדים להימנע מבחירה מוטעית גם אחרי הפסדים חוזרים ונשנים.
בסיסית אף יותר היא אי-יכולתו של הפסיכופת לרכוש התניה אוורסיבית נורמלית.
להבדיל ממשתפי-ביקורת, פסיכופתים אינם חווים גירוי מותנה כלשהו שנלווה אליו כאב ארוורסיבי יותר מגירוי שלא נלווה אליו כאב.