tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסויים שערך הצי הבריטי ב-1904 הוכיחו את יעילותו של דלק זה, אך מכיוון שפחם היה זמין בבריטניה ואילו דלק נוזלי היה צריך לייבא נותר הפחם כמקור האנרגיה העיקרי של אוניות הצי הבריטי עוד כ-15 שנים.
ציי מלחמה אחרים אימצו את הדלק הנוזלי, ובהם צי ארצות הברית שהשיק את המשחתות מסדרת פאולדינג בשנת 1909.
למרות השוֹנוּת, היו כמה מאפיינים משותפים לכל המשחתות.
גוף האוניות יהיה ארוך וצר, עם שוקע רדוד יחסית.
החרטום היה מוגבה עם סיפון קדמה מוגבה או מכוסה בסיפון קדמה מעוגל, "שריון צב".
מגורי הצוות היו מתחת לחרטום ונמשכו עד רבע או שליש גופה של המשחתת.
מאחורי מגורי הצוות, לכיוון ירכתי האונייה, היו מנועי המשחתת ודוודי המנועים.
על הסיפון היו כמה תותחים מהירי ירי שמוקמו בחרטום, ועוד כמה בירכתיה ובאמצעה.
שני צינורות טורפדו הותקנו באמצע האונייה; בהמשך הוגדל מספרם.
המשחתות תוכננו כך שתהיינה קטנות וזריזות, ובעלות מנועי קיטור גדולים, שיכלו לייצר את המהירות הנדרשת.
בשל כך החלו להיכנס לשירות אוניות סיוע למשחתות, שבהן שהה חלק מאנשי הצוות עד לפעולה מבצעית.
בנוסף לאוניות הסיוע נבנו מובילות שייטת (Flotilla leader), שנועדו לקצין דגל שפיקד על שייטת משחתות.
בשל ממדיהן הקטנים של המשחתות, לא היה בהן מקום לקצין (בתפקיד קומודור, ובדרך כלל בדרגת קפטן) ולצוות הפיקוד שלו, כמו גם לציוד הקשר שנדרש לו.
בשל כך נוספה לשייטת המשחתות אוניית פיקוד, משחתת מוגדלת או סיירת קטנה, שבה היה מקום לכל אלו, ושהייתה יכולה לנוע במהירות ולהילחם יחד עם שאר אוניות השייטת.
בין השנים 1892 ל-1914 גדלו המשחתות באופן משמעותי.
סדרת המשחתות הראשונה של הצי הבריטי, סדרת "האבוק", היו באורך 50 מטרים ובעלות הדחק של 275 טון.
לעומתן, המשחתות עימן החל הצי הבריטי את מלחמת העולם הראשונה היו באורך 91 מטרים ובעלות הדחק של 1,000 טון.
עם זאת, הדגש העיקרי בתכנון ובבניית המשחתות נותר בשאיפה ליצור גוף קטן ככל האפשר ובו מנוע חזק ככל האפשר.
מגמה זו הביאה לבניית גופי אוניות קטנים וחלשים יחסית, שעובי דפנותיהם עמד לעיתים על כ-3 מילימטרים בלבד.
תחילת השירות המבצעי ומלחמת העולם הראשונה
מטרתן המקורית של משחיתות ספינות הטורפדו הייתה, כאמור, לחימה בספינות טורפדו.
אולם תוך זמן קצר הבינו אדמירלים את גמישותן המבצעית של האוניות החדשות ואת יכולתן המגוונת.
הצי הבריטי הגדיר את המשימות הבאות כתפקידן של משחתות:
הגנה על הצי מפני ספינות טורפדו;
סיור לאורך חופי האויב, כהכנה למעבר הצי;
סיור ליד נמלי האויב, במטרה לתקוף את ספינות הטורפדו היוצאות מהם ולמנוע מהן לשוב לאחר משימה.
תנאי המחיה של צוותי המשחתות היו קשים מאוד בתחילה.
המשחתות היו צפופות מאוד, והיו אמנם אוניות מלחמה מצוינות, אך לא היו יכולות לעמוד בפגעי מזג אוויר גרוע.
מפקד המשחתת היפנית "אקאצוקי", שלחמה כנגד הרוסים במלחמת רוסיה–יפן ב-1904 תיאר את תקופת פיקודו: "לפקד על משחתת במשך תקופה ארוכה, במיוחד בעת מלחמה...
הוא מתאר שהחל את תקופת הפיקוד כשהוא חזק ובריא, אך "החיים במשחתת בחורף, עם אוכל גרוע, ללא הזדמנות לרגיעה, יתישו גם את כוחותיו של האדם החזק ביותר לאורך זמן.
מדי אינם מכסים דבר מלבד שלד, ועצמותי מלאות בראומטיזם".
הקרב הראשון בו מילאו משחתות תפקיד מרכזי היה קרב פורט ארתור, שהיה הקרב הפותח למלחמת רוסיה–יפן.
בלילה שבין 8 ל-9 בפברואר 1904 תקפו 3 משחתות יפניות בהפתעה את צי האוקיינוס השקט של הצי הקיסרי הרוסי וירו 18 טילי טורפדו אל האוניות הרוסיות העוגנות.
שתי אוניות מערכה (פרה-דרדנוט) וסיירת ממוגנת אחת ספגו פגיעות קשות, אך טילי טורפדו רבים נתקעו ברשתות הטורפדו שפרשו האוניות הרוסיות.
משחתות היו מעורבות בקרבות רבים במלחמת העולם הראשונה, לעומת אוניות המערכה שכמעט ולא התעמתו זו עם זו.
היריות הראשונות בזירה הימית נורו על ידי משחתת בריטית שפתחה באש על מקשת עזר של הצי הקיסרי הגרמני והטביעה אותה.
אחד הקרבות הימיים הראשונים במלחמה, קרב מפרץ הלגולנד, החל והתנהל ברובו כקרב בין משחתות, אם כי בשלביו המאוחרים היו מעורבות בו גם סיירות וסיירות מערכה של הצי הבריטי.
גם במערכת גליפולי מילאו משחתות תפקידים רבים ובהם ליווי אוניות נושאות גייסות ומתן סיוע באש לכוחות הקרקעיים, בצד תפקידן המסורתי בהגנה על הצי.
בקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה, נטלו חלק יותר מ-80 משחתות בריטיות ו-60 גרמניות.
אלו היו מערבות בקרבות ביניהן בשלבים שונים של הקרב, כמו גם בהתקפות פרועות ללא סיוע על אוניות מערכה.
קרב יוטלנד הסתיים בקרב לילה מבולבל בין צי הים הפתוח הגרמני וחלק מכוח המשחתות הבריטי.
עם התקדמותה של המערכה באוקיינוס האטלנטי ובמיוחד עם התפתחותן של הצוללות, החלו המשחתות למלא משימה חדשה - לוחמה נגד צוללות.
מהירותן וכושר התמרון שלהן איפשרו להן לפגוע בצוללות בטרם צללו באמצעות ניגוח או ירי תותחים, אך בשלבים הראשונים של המערכה היו המשחתות חסרות אמצעים מתאימים לגלות אותן לאחר צלילתן; הדרך היחידה להילחם בצוללות הייתה כאשר היו עדיין אל פני המים.
הצורך להילחם בצוללות בעודן שקועות מתחת לפני המים הוביל לפיתוחים רבים: גוף המשחתות חוזק כדי שתוכלנה לנגוח את הצוללות; הותקנו בהם הידרופונים, כדי לאפשר גילוי תת-מימי של הצוללות; וניתנה להן היכולת לשגר פצצות עומק כדי לפגוע בצוללת לאחר גילויה.
בשל איום הצוללות הועסקו יותר ויותר משחתות בפעילות כנגדן.
עם הכרזתה של גרמניה על לוחמת צוללות בלתי מוגבלת בינואר 1917 והנהגת שיירות הוקצו משחתות רבות למשימות הליווי.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה באפריל 1917 היו משחתות של אמריקאיות מן היחידות הראשונות שנשלחו למלחמה, למשימות ליווי.
לאור הברית בין הקיסרות היפנית ובריטניה, ולבקשת הבריטים, נשלחו משחתות יפניות לליווי שיירות בים התיכון.
בין שתי מלחמות העולם ומלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נבנו משחתות גדולות יותר ויותר, שהיו חמושות בתותחים כבדים יותר ובמספר רב יותר של צינורות טורפדו.
המשחתות שנחשבו לגדולות ולטובות ביותר במלחמה היו המשחתות מסדרת V ו-W שנבנו עבור הצי הבריטי החל מ-1916. משחתות נוספות מסדרה זו נבנו גם אחרי המלחמה, עד 1924. ההדחק של אוניות אלו נע בין 1,100 ל-1,200 טון, ומהירותן עמדה על 34 קשר (כ-63 קמ"ש).
מספר צינורות הטורפדו הוגדל כלקח ממלחמת העולם, כאשר משחתות הצליחו להגיע לעמדת ירי על אוניות ראשה אך לא הצליחו לבצע את הירי בגלל מחסור בטורפדו.
המשחתות מסדרה זו קבעו את הרף לכל המשחתות שנבנו באותה תקופה וגם בשנים הבאות, בעשור השני של המאה ה-20.
המשחתות מסדרת פובוקי שנבנו עבור הצי הקיסרי היפני היו השלב הבא בתכנון המשחתות.
באוניות אלו, שתוכננו ב-1923 ונכנסו לשירות ב-1928, הותקנו 6 תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ) ותשעה צינורות טורפדו, בשלושה כנים - החימוש הכבד ביותר של משחתת כלשהי עד אז.
בקבוצת האוניות השנייה מסדרה זו הותקנו תותחים בעלי זווית הגבהה גדולה, לירי נגד מטוסים, וטילי טורפדו בקוטר 24 אינץ' (61 ס"מ) מטיפוס 93, מונעים בחמצן, שכונו "לונג לאנס" (Long Lance).
סדרת המשחתות הבאה, האצוהארו, שיפרו עוד יותר את יכולתן לירות טילי טורפדו על ידי אחסנת טילי טורפדו נוספים במבנה העילי וכך קוצר זמן הטעינה מחדש ל-15 דקות.
ציים של מדינות אחרות הגיבו בבניית כלי שיט דומים.
צי ארצות הברית השיק בין 1933 ל-1937 את סדרת המשחתות פורטר, שנשאו שמונה תותחים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ).
בסדרת המשחתות הבאה, סדרת מאהאן, שהושקה בין 1934 ל-1937, גדל מספר צינורות הטורפדו ל-12, ובסדרת המשחתות הבאה, גרידלי (שנבנתה בין 1935 ל-1938) הוגדל עוד יותר מספר צינורות הטורפדו, ל-16.
בזירת הים התיכון בנה הצי האיטלקי החל מ-1928 סדרת סיירות מהירות מאוד בשם קונדוטיירי.
בתגובה השיק הצי הצרפתי שורה של משחתות יוצאות דופן בגודלן ובביצועיהן.
מתכנני האוניות הצרפתים חיבבו משחתות גדולות עוד קודם לכן; ב-1922 השיקו הצרפתים את המשחתות מסדרת שאקאל, שהי בעלות הדחק של יותר מ-2,000 טון והיו חמושות בתותחים בקוטר 130 מ"מ.
בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הושקה סדרת פאנטאסק, משחתות שנשאו חמישה תותחים בקוטר 138 מ"מ ותשעה צינורות טורפדו, והגיעו למהירות של 45 קשר (83 קמ"ש), המהירות הגבוהה ביותר של משחתת אי-פעם והמהירות הגבוהה ביותר שהושגה אי-פעם על ידי אונייה מונעת בקיטור.
משחתות איטלקיות באותה תקופה היו גם הן מהירות מאוד, והגיעו ל-38 קשר (70 קמ"ש).
הן נשאו ארבעה או שישה תותחים בקוטר 120 מ"מ וצינורות טורפדו.
גרמניה הנאצית החלה בבנייה מחודשת של צי המלחמה שלה לאחר שהודיעה על ביטול הסכם ורסאי.
סדרת המשחתות הראשונה של הקריגסמרינה המתחדש, המשחתות מטיפוס 1934, הייתה גדולה - בעלת הדחק של 3,000 טון, אך עם זאת החימוש שנשאו היה כזה של משחתות קטנות יותר, בקוטר 127 מ"מ.
החל מהמשחתות מטיפוס 1936 הוגדל קוטר התותחים, ל-150 מ"מ.
האוניות הגרמניות הונעו על ידי טורבינות קיטור בלחץ גבוה, אמצעי הנעה חדשני אך כזה שסבל מבעיות טכניות מרובות.
נסיגתן של גרמניה הנאצית מהסכם ורסאי ושל הקיסרות היפנית מאמנת וושינגטון באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 הבהיר לבריטניה ולארצות הברית את הצורך בבניית כוחן הימי מחדש.
בבניית משחתות התמקדו ציים אלה במשחתות קטנות יותר, שניתן יהיה לבנות במספרים רבים יותר.
המשחתות הבריטיות שנבנו בתחילת שנות ה-30 היו בעלות הדחק של כ-1,400 טון, עם חימוש שכלל ארבעה תותחים בקוטר 4.7 אינץ' (120 מ"מ) וארבעה צינורות טורפדו.
גם לסדרת המשחתות בנסון, שנבנתה בארצות הברית החל מ-1938, היו מאפיינים דומים.
במחצית השנייה של העשור הכירו הבריטים בצורך בחימוש כבד יותר, והמשחתות מסדרת טרייבאל שהוזמנו ב-1936 והחלו להיכנס לשירות ב-1938 היו חמושות בשמונה תותחים בקוטר 4.7 אינץ' (119 מ"מ), בארבעה צריחים וארבעה צינורות טורפדו.
סדרות המשחתות הבאות, המשחתות מסדרה J והמשחתות מסדרה L היו חמושות בשישה תותחים בקוטר 4.7 אינץ' ושמונה צינורות טורפדו.
המשחתות הבריטיות היו מצוידות בסונאר (שכונה אז ASDIC) אך האימון בשימוש באמצעי זה היה מועט, והיחס לתחום זה היה אדיש; ההנחה הייתה שאיום הצוללות עבר מן העולם עם המצאת הסונאר.
גם כלי הנשק נגד צוללות שופרו אך במעט מאז מלחמת העולם הראשונה: באותה מלחמה הוטלו פצצות העומק מירכתי אוניית המלחמה, אל השטח שבו עברה זה עתה.
שיטה זו מנעה את חסימת אמצעי הגילוי (שהתפוצצויות פצצות העומק "החרישה" אותם) אך הקלה על התחמקות הצוללת.
קושי זה העלה את הצורך בחימוש שישליך את פצצות העומק מקדמת האונייה אל שטח המים שלפניה.
הצורך עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, אך בשנים שבין המלחמות נזנח הנושא ולא הייתה בו התקדמות כלשהי.
בין שתי המלחמות ומלחמת העולם השנייה
בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20 הופעלו משחתות לעיתים קרובות באזורי משבר דיפלומטי (כמו במהלך מלחמת האזרחים בספרד) או אסונות הומניטריים.
משחתות בריטיות ואמריקאיות פעלו לאורך חופי סין וגם במעלה נהרותיה, ומלחים מהמשחתות הללו אף נטלו חלק בפשיטות ובפעולות קרקעיות.
מלחמת העולם השנייה הביאה עמה איומים שהיו קיימים במלחמת העולם הקודמת, ועתה הופיעו בעוצמה ובתחכום רבים יותר: הצוללות הופעלו בדרך יעילה יותר, ומטוסים הפכו לחלק חשוב בלוחמה הימית.
בתחילת המלחמה לא היו המשחתות של בעלות הברית מוכנות לאיומים הללו, וחימושן כלל תותחים דו-תכליתיים (נגד אוניות שטח ונגד מטוסים), צינורות טורפדו ופצצות עומק.
בהמשך המלחמה הוגבר ושונה החימוש: הותקנו בהן תותחי נ"מ קלים ויעילים יותר בצד תותחים דו-תכליתיים - נגד מטרות שטח ונגד מטוסים, מכ"ם ומרגמות לירי נשק נגד צוללות אל לפני האונייה; חלק מן האמצעים הללו הותקנו על חשבון חלק מן החימוש המסורתי, שהוסר כדי לפנות מקום עבורם.
מתכנני המשחתות היו צריכים לאזן בין מאפיינים שונים: יכולתן להפליג בים הפתוח ובאוקיינוסים; טווח פעילות; מהירות; חימושן של המשחתות - נגד אוניות שטח, נגד מטוסים, או נגד צוללות, ואופיו: טורפדו, תותחים (מאיזה סוג ובאיזה קוטר), פצצות עומק; וכן הלאה.
האיזון בין מרכיבים אלה הושפע גם מהזירה שבה הייתה המשחתת אמורה לפעול.
עם התקדמותה של המלחמה הפכו המשחתות לאוניות גדולות, רב תכליתיות ויקרות מאד; הן הפכו למטרה כדאית עבור האויב בפני עצמן, ואחוז המשחתות שנפגעו היה מן הגבוהים בין כלי השיט השונים.
משחתות פעלו לעיתים לבדן, אך בדרך כלל היו חלק משייטת או אסקדרון.
הן הופעלו במגוון רחב של תחומים, הרבה מעבר לייעודן המקורי.
משחתות זרעו מוקשים ימיים ושימשו כזקיפי מכ"ם, אוניות שהוצבו מחוץ לטווח כיסוי המכ"ם של אוניות הצי העיקריות, כדי להרחיב את כיסוי המכ"ם ולאפשר התראה מוקדמת על התקרבות מטוסי אויב.
במהלך קרב גוודלקנל הובילו משחתות של הצי הקיסרי היפני תגבורות ואספקה ליחידות יפניות שהיו מכותרות על האי, ושהדרך הימית והאווירית אליהן הייתה בשליטת האויב ומסוכנת מדי לאוניות ולמטוסי תובלה להפליג בהן, ומשימה זו נשנתה גם בזירות אחרות ועל ידי משחתות של ציים אחרים.
משחתות שימשו כאוניות ליווי שיירות ולאוניות מלחמה גדולות מהן: משחתות הליווי הגנו על האוניות שליוו מפני איומים אוויריים, מפני אוניות שטח אחרות ומפני צוללות.
משחתות סיפקו אש סיוע לכוחות שהונחתו מן הים; בשל ממדיהן הקטנים יחסית היו והמשחתות יכולות להתקרב מאוד אל החוף ולירות אש מדויקת אל מטרות קטנות, לעומת אוניות המערכה והסיירות שלא היו יכולות להתקרב ולדייק כל כך.
עם התקדמות המלחמה הסתבר שהמשחתות אינן מתאימות בהכרח לתפקידי ליווי שיירות.
התפקידים הרבים אותן מילאו יצרו צורך מתמשך במשחתות בזירות ובמשימות שונות, ולפיכך לא תמיד היו מספיק משחתות לתפקידי ליווי.
בנוסף, המשחתות שהותאמו לכתחילה לפעול עם אוניות השטח הגדולות לא התאימו לליווי שיירות: הן היו מהירות מדי ובעלות טווח קצר מיד, ועלותן הייתה גבוהה מדי.
בשל כך בנו ארצות הברית ובריטניה אוניות קטנות וזולות יותר שהתמחו בתחום זה, שנקראו קורבטות ופריגטות בצי הבריטי ומלוות משחתות (Destroyer Escort) בצי ארצות הברית.
גם הצי הקיסרי היפני החל בתוכנית בניית כלי שיט ללוחמה נגד צוללות, אך בשלב מאוחר בהרבה במלחמה.
אוניות אלו, מסדרת מאטסו, היו בגודלן של משחיתות ספינות טורפדו המקוריות, שמהן צמחה המשחתת המודרנית.
המשחתות של הצי הקיסרי היפני היו בדרך כלל גדולות מהמשחתות בציים אחרים, למעט הצי הצרפתי.
בשנים הראשונות של המלחמה היווה גודלן של המשחתות היפניות יתרון חשוב, שאיפשר להן להביס בהצלחה את הכוחות הקטנים והלא מאורגנים של בעלות הברית ואת כלי השיט שלהן, שהיו בדרך כלל מאיכות נמוכה יותר.
יתרון חשוב נוסף של הצי היפני היו הטורפדות המעולים שלהן, מטיפוס 93, שכונו על ידי בעלות הברית "חנית ארוכה" (Long Lance).
עם זאת, בהמשך המלחמה החלו היפנים לפגר אחרי בעלות הברית ברמה הטכנולוגית (למשל, במשחתות היפניות לא הותקן מכ"ם), וצי המשחתות היפני הלך ונשחק.
הצי היפני שם דגש על משחתות שתפעלנה עם צי המלחמה, ולא ניתנה תשומת לב למשחתות ליווי לשיירות, בניגוד לדגש המרכזי שקיבל תפקיד זה אצל ארצות הברית ובריטניה.
הדבר בא לידי ביטוי חריף במערכת הצוללות של בעלות הברית נגד יפן.
עד תום המלחמה הוטבעו חצי מהמשחתות היפניות.
בתחילת המלחמה עמדו לרשות הקריגסמרינה, הצי של גרמניה הנאצית, 22 משחתות בלבד, שכן עם תום מלחמת העולם הראשונה לא נותרו בידי גרמניה משחתות.
עם זאת, היה בכך יתרון, שכן בשל כך לא היו לגרמנים משחתות מיושנות כלל.
במהלך המלחמה נבנו עבור הקריגסמרינה 19 משחתות ועוד כמה נתפסו מציים זרים, כמו משחתות של הצי האיטלקי שנתפסו לאחר כניעת איטליה.
בתחילת המלחמה עמדו לרשות הצי המלכותי הבריטי 173 משחתות, מדגמים חדישים וגם מיושנים יותר, ו-52 משחתות נוספות בשלבי ייצור.
רוב המשחתות הבריטיות בנקודת זמן זו היו מבוססות על המשחתות מסדרת V ו-W המוצלחות, שנבנו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בכל שנה יוצרו מספר משחתות, שהיו מבוססות על תכנון זה, עם שיפורים ושדרוגים שונים.
פרוץ מלחמת העולם הביא לכך שנוצר צורך דחוף לייצור משחתות בהיקף נרחב, גם כתגבורת לצי הקיים וגם כדי למלא את החסרון שנוצר בשל אבדות בקרב.
חלק מן המענה לחוסר במשחתות התמלא על ידי העברתן של 50 משחתות אמריקניות, במסגרת הסכמי החכר השאל, ובנוסף החלו הבריטים בתוכנית חירום לבניית אוניות מלחמה, במהלכה יוצרו משחתות מתכנון פשוט יותר וזול יותר לייצור, עם חימוש מוגבר נגד צוללות ונגד מטוסים.
עד תום המלחמה שירתו בצי הבריטי 461 משחתות מסדרות שונות, מתוכן הוטבעו 153.
צי ארצות הברית הפעיל 100 משחתות עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה, ב-7 בדצמבר 1941. הטורפדו אותו נשאו היה נחות יחסית לטורפדו של הצי היפני, ולרובן היו ארבעה תותחים לעומת שישה תותחים במשחתות היפניות.
כאמור, 50 משחתות אמריקניות הועברו לצי הבריטי ב-1940, למרות התנגדותם של ראשי הצי.
עם תחילתה של המלחמה באירופה החל מטה הצי בתכנון משחתת חדשה בעלת חמישה תותחים וגוף גדול יותר.
זה היה הבסיס שעל פיו יוצרו המשחתות מסדרת פלטשר, סדרת המשחתות הגדולה ביותר בכל צי אי פעם: 175 אוניות יוצרו מסדרה זו.
בנוסף, יוצרו עוד 67 משחתות מסדרת אלן מ.
סמנר ו-45 מסדרת גירינג, שהיו מבוססות על התכנון של סדרת פלטשר.
יש הרואים בסדרות אלו את המשחתות המוצלחות ביותר בין כל המשחתות במלחמה.
עם סיום המלחמה הפעיל צי ארצות הברית 377 משחתות, מכל הסוגים.
לקראת סוף המלחמה השיק הקריגסמרינה צוללות חדישות מטיפוסים XXI וXXIII, שמהירותן הייתה כפולה ממהירותן של הצוללות מדגם VII, "סוס העבודה" של הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה.
בנוסף למהירותן הגבוהה, הצוללות החדשות היו בעלות כושר שהייה מתחת למים גדול בהרבה ויכולת צלילה מהירה והיו חרישיות הרבה יותר.
יכולות חדשות אלו שמטו את הקרקע, למעשה, מתחת לכל תורת הלחימה בצוללות שגובשה במהלך המלחמה, אך מכיוון שעד סוף המלחמה הצליחו הגרמנים להכניס לשירות מבצעי רק צוללות ספורות מדגמים אלה.
לא הייתה להן השפעה על מהלכה.
עם זאת, בתום המלחמה הצליחו שני הצדדים - ברית המועצות וארצות הברית - להשיג את הידע הגרמני, ושני הצדדים החלו לפתח צוללות משלהם,
איום נוסף שהופיע בסוף המלחמה היו מטוסי הסילון.
מטוסי סילון ראשונים (בעיקר של הלופטוואפה הגרמני) נטלו חלק בלחימה בשלהי המלחמה, ומיד לאחריה החלו חילות האוויר השונים לקלוט מטוסי סילון במספרים גדלים והולכים.
מערכות בקרת האש הקיימות לא היו יכולות להתמודד עם המהירות הגבוהה של מטוסים אלו, ויכולת התגובה של הנשק נגד המטוסים שעל האוניות ירדה.
מול אתגרים החדשים שהציבו הצוללות ומטוסי הסילון היה על הציים השונים לפתח משחתות חדישות, שתהיינה מהירות יותר, בעלות אמצעי גילוי (מכ"ם וסונאר) ומערכות שליטה ובקרה משופרות, ובעלות כלי נשק שיוכלו להתמודד עם האיום החדש.
נדרשה גם הטמעת לקחים שונים שנלמדו במהלך המלחמה.
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 נבנו מספר סדרות של משחתות קונבנציונליות, שבהן היה מענה ראשוני לאתגרים החדשים.
הן היו גדולות משמעותית מן המשחתות ששירתו בזמן המלחמה: ההדחק של המשחתת הבריטיות במלחמת העולם היה בסביבות 1,700 טון, ואורכן בין 105 ל-110 מטרים.
לעומתן, המשחתות מסדרת דיירינג שהושקו בין 1949 ל-1959 היו בעלות הדחק בשל 2,830 טון ובאורך 120 מטרים.
משחתות אלה היו חמושות בדרך כלל בתותחים ראשיים אוטומטיים, מנועים ותמסורות שהיו בנויים ביחידות נפרדות (כלומר כל מנוע ויחידת תמסורת היו בנויים בנפרד, כדי לצמצם את הנזק בעת פגיעה באונייה), מכ"ם, סונאר מתקדם יותר, מחשבים אנלוגיים להתמודדות עם מהירותן הרבה של המטרות ומרגמות נגד צוללות.
במקביל, הוסבו משחתות ישנות, מעודפי מלחמת העולם, לשאת עליהן אמצעי גילוי טובים יותר וכלי נשק יעילים יותר.
זאת, כדי לחסוך זמן עד לכניסת המשחתות החדשות לשירות וכדי לחסוך במשאבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשמרה הבחנה בין המשחתות, ובין אוניות שנועדו בעיקר לליווי שיירות וללוחמה נגד צוללות: פריגטות, שהיו זולות יותר לייצור, חימושן קל יותר מזה של המשחתות, ומשימתן בעיקר לוחמה נגד צוללות, וקורבטות, שהיו קטנות וקלות עוד יותר מהפריגטות.
אולם, עם הופעתן של פריגטות מהירות ללוחמה נגד צוללות החל מעמדה של המשחתת המסורתית להשתנות.
השינוי בהגדרות העמיק עוד כאשר החלו להופיע כלי נשק חדשים בזירה הימית - טילים נגד מטוסים וטורפדות מונעות בטילים (ASROC).
כלי נשק חדישים אלה איפשרו גם לספינה קטנה יחסית לתת מענה טוב נגד מטוסים ונגד צוללות.
בשנים הבאות הופיעו פריגטות שהיו בגודלן של משחתות ממלחמת העולם השנייה, חמושות בתותחים אך ממוקדות בעיקר בלוחמה נגד צוללות או נגד מטוסים.
כלי השיט שהוגדרו משחתות היו גדולים עוד יותר, והגיעו לממדיהן של סיירות קלות במלחמת העולם.
כך למשל, המשחתות מסדרת קאונטי, שנכנסו לשירות בצי המלכותי הבריטי בין 1962 ל-1970, היו בעלות הדחק של 6,200 טון ובאורך 158 מטרים.
המינוח בצי ארצות הברית היה שונה גם הוא: המונח "פריגטה" ניתן לאוניות שהיו למעשה בגודלן של סיירות והיו חמושות בטילים נגד מטוסים.
הן נועדו לליווי נושאות מטוסים, להגנה מפני מטוסים וטילי שיוט, והיו אמורות לפעול יחד עם סיירות קונבנציונליות, ישנות יותר.
לפריגטות אלו הייתה גם יכולת ללוחמה נגד צוללות, שלא הייתה לסיירות הישנות יותר, וחלקן הונעו על ידי כור גרעיני.
ב-1975 החליט צי ארצות הברית על שינוי בהגדרות.
הפריגטות הוגדרו מחדש כסיירות טילים, והמונח "פריגטה" הוחזר לאוניות קטנות ממשחתות, שמשימתן לוחמה בצוללות במטוסים.
בעשורים הבאים של המאה ה-20 נוספו למשחתות אמצעים רבים.
הן הותאמו לנשיאת מסוקים, שמשימתם גילוי צוללות ותקיפתן.
לצורך נשיאת המסוקים נבנה בירכתי המשחתת סיפון טיסה, ולעיתים גם האנגר לאחסון המסוקים.
נוספו אמצעי גילוי חדשים ומשודרגים, ובהם סונאר נגרר, מערכת הידרופונים הנגררת בכבל אחרי המשחתת ורחוקה מהרעש שמפיקה האונייה, וכך משופרת מאוד יכולתה לקלוט רעשים וקולות תת-מימיים; מסוקים המותאמים במיוחד לגילוי צוללות ולתקיפתן; מערכות מכ"ם מתקדמות, מערכות לוחמה אלקטרונית, ועוד.
את סוללות התותחים החליפו תותח אוטומטי אחד או שניים, בקוטר 4 או 5 אינץ' (100 או 127 מ"מ).
תותחים אלו מוכוונים על ידי מערכות בקרת אש משוכללות ורמת הדיוק שלהם גבוהה בהרבה מתותחי המשחתות מהדורות הקודמים, וגם מתותחי אוניות גדולות יותר.
בנוסף לתותחים מצוידות המשחתות בטילי ים-ים, טילים נגד מטוסים ולעיתים גם טילי שיוט.
המשחתות מסדרת ארלי בורק, סדרת המשחתות שממנה נבנה המספר הרב ביותר של משחתות נכון ל-2020, בנויה סביב מערכת AEGIS, מערכת שליטה ובקרה מתקדמת המאחדת מערכות מכ"ם מתקדם, בקרת ירי ומערכת תומכת קבלת החלטות.
המערכת מזינה נתונים ישירות למערכות פלנקס להגנה בטווח קרוב ומערכת טילי סטנדרט, שבה טילים נגד מטוסים ונגד טילים בליסטיים.
מערכת AEGIS יכולה לזהות, לעקוב, לשגר ולהכווין חימוש כנגד יותר מ-100 מטרות בעת ובעונה אחת, וכך יכולה משחתת AEGIS לתת מענה כאוניית ליווי לצי מלחמה.
מרכיב חדשני נוסף המוטמע במשחתות בעשורים האחרונים הוא החמקנות.
משחתות, כמו גם באוניות מלחמה אחרות.
החומרים מהן נבנות המשחתות ומבנה הגוף האוניות בנוי כך שיספוג קרינת מכ"ם ושטח חתך המכ"ם שלהן יהיה קטן ככל האפשר.
המשחתות מסדרת זומוואלט הן דוגמה בולטת לתכנון חדשני מאוד בתחום זה, כמו גם בתחומים נוספים.
- הצי המלכותי האוסטרלי מפעיל שתי משחתות מסדרת הובארט ומשחתת נוספת מסדרה זו נמצאת בשלבי בניה.
אלו האוניות האוסטרליות הראשונות המפעילות את מערכת AEGIS, ותכנונן מבוסס על הפריגטות מסדרת אלווארו דה באזאן הספרדיות.
- הצי האיטלקי מפעיל שתי פריגטות מסדרת הורייזון ושתי פריגטות רב תכליתיות מסדרת FREMM.
אוניות אלו מוגדרות כפריגטות, אם כי מבחינת גודלן וחימושן הן מוגדרות במדינות אחרות כמשחתות.
עוד עשר פריגטות מסוג זה ייקלטו בצי האיטלקי בשנים הקרובות, במקום פריגטות אחרות שיימכרו לציים אחרים.
כמו כן מפעיל הצי האיטלקי שתי משחתות מסדרת דורנד דה לה פן.
הצי האיראני מפעיל פריגטה אחת מסדרת מוג'ו, ונמצא בשלבי קליטת ארבע אוניות נוספות מסדרה זו.
האונייה מוגדרת כמשחתת באירן, אך דומה בממדיה לאוניות המוגדרות פריגטות בציים אחרים.
בנוסף לאוניות אלו, בונה איראן ארבע משחתות מסדרת חליז'ה פארס.
- הצי הארגנטינאי מפעיל ארבע משחתות מסדרת אלמיראנטה בראון ומשחתת אחת מסדרה 42.
- צי ארצות הברית מפעיל 67 משחתות מסדרת ארלי בורק, ושתי משחתות מסדרת זומוואלט.
15 משחתות נוספות מסדרת ארלי בורק נמצאות בשלבי בנייה.
- הצי המלכותי הבריטי מפעיל שש משחתות מסדרה 45, הנקראת גם סדרת "דארינג".
- הצי הגרמני הפעיל שלוש פריגטות מסדרת זאכסן וארבע פריגטות מסדרת הפריגטות מסדרת באדן וירטמברג.
בגרמניה מוגדרות אוניות אלו כפריגטות, אך בשל גודלן וחימושן הן מוגדרות במדינות אחרות כמשחתות.
- הצי ההודי מפעיל 3 משחתות מסדרת קולקטה וכן משחתות מסדרות דלהי ורג'פוט.
ארבע משחתות מסדרת ויסאקהאפאטנאם נמצאות בשלבי בנייה.
- הצי המלכותי ההולנדי מפעיל שבע פריגטות מסדר דה זבן פרובינציין.
הצי ההולנדי מגדיר אוניות אלו כפריגטות, אם כי מבחינת גודלן וחימושן הן מוגדרות במדינות אחרות כמשחתות.
- הצי של הרפובליקה הסינית מפעיל ארבע משחתות מסדרת קיד, שנרכשו מארצות הברית.
- כוח ההגנה העצמית הימי של יפן מפעיל משחתות מסדרות אטאגו וקונגו.
המשחתות הללו מפעילות את מערכת אגיס.
בנוסף מפעילה יפן שתי משחתות מסדרת האטאקאזה, ארבע משחתות מסדרת אקיזוקי, חמש מסדרת טאקנאמי, תשע מסדרת מוראסאמה, שמונה מסדרת אסאגירי, שלוש מסדרת האטסויוקי, שש מסדרת אבוקומה ושלוש מסדרת שימאיוקי.
ב-2018 השיקה יפן שתי משחתות מסדרת אסאהי, שייעודן לוחמה נגד צוללות.
כוח ההגנה הימית של יפן מתכנן לבנות עוד ארבע משחתות שתהיינה מצוידות במערכת AEGIS וכן נמצא בשלבי אפיון והגדרת הדור הבא של המשחתות: פרויקט 25DD למשחתות ללוחמה ייעודית נגד טילים ופרויקט 30FF ללוחמה נגד צוללות.
- הצי המצרי מפעיל משחתת אחת מסדרת FREMM, ומשחתת אחת לאימונים מסדרה Z.
- הצי המלכותי של מרוקו מפעיל משחתת אחת מסדרת FREMM.
- הצי של צבא השחרור העממי של סין מפעיל 2 משחתות מסדרות לויאנג I, 2 מסדרת לויאנג II, 11 מסדרת לויאנג III (9 נוספות בבנייה) ו-2 מסדרת 051C.
בנוסף מפעיל הצי מספר משחתות ישנות יותר: 2 מסדרת לודה, 2 מסדרת לוהו ואחת מסדרת לוהאי.
הצי הסיני נמצא בשלבי קליטת 18 משחתות מטיפוס 052D ולפחות שש משחתות מטיפוס 055.
- הצי הספרדי מפעיל חמש פריגטות מסדרת אלווארו דה באזאן.
הצי הספרדי מגדיר אוניות אלו כפריגטות, אם כי מבחינת גודלן וחימושן הן מוגדרות במדינות אחרות כמשחתות.
- הכוח הצבאי הימי של פולין מפעיל משחתת אחת מסדרת גרום, ה"בויסקאוויצה", הנשמרת בין האוניות הפעילות של הצי בשל חשיבותה ההיסטורית.
- הצי הפקיסטני מפעיל חמש משחתות מסדרת טאריק.
- הצי הצרפתי מפעיל שתי פריגטות מסדרת הורייזון ושתי פריגטות מסדרת FREMM.
בנוסף מפעיל הצי הצרפתי שתי פריגטות מסדרת קאסאר ושש מסדרת ז'ורז' לייגואז.
בצי הצרפתי מקובל לכנות אוניות אלה כ"פריגטה סוג א'", והן מקבילות למעשה למשחתות.
הצי הצרפתי נמצא בשלבי קליטת 8 פריגטות נוספות מסדרת FREMM, מחד, ומכירת פריגטות אחרות לצי היווני ולצי מלכותי הקנדי מאידך.
- הצי של קוריאה הדרומית מפעיל כמה סדרות של משחתות, ובהן סדרת סג'ונג הגדול (KDX-III), צ'ונגמוגאונג יי סון שין (KDX-II) וגוואנגאטו הגדול (KDX-I).
משחתות נוספות מסדרת סג'ונג הגדול נמצאות בתהליכי בנייה, וכן גם דגם מתקדם של סדרת צ'ונגמוגאונג יי סון שין (KDX-IIA).
הכוחות הימיים של רומניה מפעילים את המשחתת מרששט (Mărășești).
ב-2001 שונה סיווג האונייה לפריגטה, אך לא נעשה שינוי כלשהו באונייה.
הצי הרוסי מפעיל 21 משחתות סוברמני ותשע משחתות מסדרת אודלוי.
ב-2023 אמורה להתחיל בנייתן של המשחתות מסדרת לידר שתהיינה בעלות מערכת הנעה גרעינית.
- הצי המלכותי התאילנדי מפעיל משחתת ליווי אחת מסדרת קאנון למטרות אימונים.
ב-1954 החל חיל הים הישראלי לבחון רכש של משחתות, במקום הפריגטות שהיו ברשות החיל באותה תקופה.
נשקלה רכישת משחתות מאיטליה, אך בסופו של דבר נרכשו ב-1955 שתי משחתות מסדרה Z, מתוצרת בריטניה.
המשחתות היו משחתות בריטיות ששירתו בצי המלכותי הבריטי עוד במהלך מלחמת העולם השנייה.
בחיל הים הישראלי נקראו המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, והן הגיעו לישראל ב-1956. במבצע קדש השתתפו המשחתות במבצע לכידת המשחתת המצרית איבראהים אל-אוול.
המשחתת המצרית נקלטה בחיל הים ונקראה אח"י חיפה.
אף על פי ששתי המשחתות הבריטיות עברו שיפוץ בבריטניה טרם הגעתן לארץ, היה ברור באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 שהן אינן כלי השיט המתאימים לחיל הים.
שלוש המשחתות היו מיושנות, חסרו אמצעי גילוי ובקרה וחימושן לא היה מספק.
הופעתם של טילי ים-ים בזירה העצימה עוד קביעה זו.
חיל הים הישראלי נערך לבניית וקליטת ספינות טילים, שהיו קטנות יותר, זריזות, מצוידות באמצעי בקרה ולוחמה אלקטרונית וחמושות בטילי ים ים מתקדמים.
לקראת סוף שנות ה-60 החל חיל הים להוציא משירות את המשחתות.
זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים, ב-21 באוקטובר 1967, עוד לפני שהחל תהליך קליטת ספינות הטילים והוצאת המשחתות משירות, הוטבעה אח"י אילת על ידי טילי ים-ים מדגם סטיקס שנורו מספינת טילים מסוג קומאר של הצי המצרי.
אח"י חיפה הוצאה משירות ב-1968, וב-7 באפריל 1969 הוטבעה כמטרת אימון בניסוי ירי טילי גבריאל, שנורו מספינת סער 2 שירשה את שמה, אח"י חיפה.
אח"י יפו הוטבעה גם היא כמטרת אימונים, מטילים שנורו מספינות הטילים אח"י חרב ואח"י געש, באימון שנערך ב-1970.
משחת נעליים היא מוצר המשמש לצחצוחם של נעליים, מגפיים ושאר אביזרים העשויים מעור.
למשחה, על פי רוב משחת שעווה או קרם שעווה, תפקיד חשוב בהארכת חייהם של מוצרי עור, בשימור חזותם האסתטית, ובעמידותם בפני מים.
חומרים רבים ושונים שימשו במשך מאות שנים כמשחת נעליים.
בדרך כלל, חומרים טבעיים דוגמת שעווה וחלב נרות.
נוסחת המשחה המודרנית המוכרת כיום הוצגה לראשונה בתחילת המאה ה-20. במספר מוצרים מאותה תקופה, דוגמת משחות קיווי (Kiwi) שהחלו להימכר עוד בשנת 1906, משתמשים גם כיום.
משחות הנעליים מורכבות כיום על פי רוב מתערובת של חומרים טבעיים וסינתטיים הכוללים נפטא, טרפנטין, צבע וגומי ערבי, תוך עירובם של החומרים הללו בתהליכים כימיים מתקדמים.
משחות נעליים עלולות להיות רעילות, ושימוש לקוי בהן אף עלול לגרום לכתמי עור.
מאז ימי הביניים נעשה שימוש במשחות שעווה למוצרי עור במטרה לרכך עורות ולהפכם לחסינים מפני מים, אמצעי שלא אפשר מצד שני להבריק אותם.
המשחה יוצרה משעווה טבעית ושמן.
מוצרי עור הפכו לפופולריים במהלך המאה ה-18, והגימור המלוטש והברק הפכו לחשובים יותר, במיוחד במוצרי הנעלה דוגמת נעליים ומגפיים.
במרבית המקרים נעשה שימוש במגוון משחות ביתיות במטרה לספק את הליטוש הזה, ועל פי רוב באמצעות לנולין או דונג ששימשו כבסיס למשחה.
במאה ה-19 פותחו סוגים שונים של משחות נעליים, אך רק למעטות מאוד מביניהן התייחסו כמשחות להברקה.
תחת זאת, הן נקראו על פי רוב משחירות (בעיקר כשעורבבו עם פחם), או שפשוט המשיכו להגדיר אותן כמשחה למוצרי עור.
לפני שנת 1906 לא היו משחות הנעליים מוכרות כמוצר שניתן לרכישה והן גם לא נחשבו למוצר מתוחכם במיוחד.
המכירות לא היו גבוהות במיוחד, אולם מספר מותגים, כמו Nugget, נמכרו לצרכנים במהלך המאה ה-19. ענף התעסוקה בו עבדו אנשים כמצחצחי נעליים הלך והתרחב, ונערים רבים החלו לעסוק במשלח היד הזה ברחובות הערים, תוך שימוש במשחת נעליים בסיסית או בצחצוח באמצעות מטלית.
בעוד שנמצאו ברחבי העולם מספר מוצרים שמטרתם להאריך את חייהם של מוצרי עור שונים (לרבות משחת ה- Punch האירית שיוצרה לראשונה בשנת 1851, ומשחת ה-Erdal הגרמנית שנמכרה בשנת 1901), Kiwi האוסטרלית הייתה משחת הנעליים הראשונה המזכירה את סוגי משחות הנעליים המודרניות - כלומר, כזו שמטרתה בראש ובראשונה להבריק את הנעליים.
ויליאם רמזי והמילטון מק'אלן הסקוטים החלו לייצר "משחות מגפיים" בבית מלאכה קטן בעיר מלבורן שבאוסטרליה.
הנוסחה שלהם הייתה שיפור ניכר בהשוואה למשחות נעליים קודמות.
היא שימרה את עור הנעל, הבריקה אותו ושחזרה את צבעו.
שמה המסחרי של המשחה עם הוצאתה לשוק בשנת 1908 היה Kiwi Dark Tan (חום כהה), והיא כללה מרכיבים נוספים שהוסיפו לעור הנעל גמישות ועמידות בפני מים.
משחות הנעליים שיוצרו באוסטרליה באותה תקופה נחשבו לטובות בעולם.
משחות אלה הפכו למוצר צרכני לכל דבר, והחלו לייצאן לבריטניה, לאירופה ולניו זילנד.
מותג מתחרה באותם ימים היה משחת הנעליים "קוברה" שיוצרה בעיר סידני שבאוסטרליה.
המשחה אף צוינה במספר סדרות פרסום בעיתון המקומי The Sydney Bulletin עוד בשנת 1909, תוך שימוש בדמות הקרויה בשם Chunder Loo of Akim Foo (כאשר המילה Chunder משמעה "להקיא", וההקשר שלה נוגע כנראה לסלנג המקומי).
לקראת סוף המאה ה-19, עם התפתחות הייצור המתועש של נעליים ושאר מוצרי עור, הפכו אלה נפוצים יותר וזמינים לכול.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הובילה הדרישה לנעליים צבאיות לעלייה גוברת בביקוש למוצר שיאפשר להבריק ולצחצח נעליים באופן מהיר, יעיל וקל.
הצחצוח נעשה גם לשם הברקתם של חגורות עור, נרתיקי אקדח ואוכפי סוסים.
הביקוש הגובר הוביל לעלייה ניכרת במכירות של משחות הנעליים.
הפופולריות של משחת הנעליים Kiwi הלכה והתרחבה בכל רחבי העולם האנגלו-סכסי, לרבות ארצות הברית.
עם הזמן החלו להופיע משחות מתחרות דוגמת Shinola מארצות הברית, Cherry Blossom מאנגליה, Parwa מהודו, Jean Bart מצרפת ורבות אחרות.
מסעות הפרסום התרחבו, וכללו שימוש בדמויות בדיוניות או היסטוריות במטרה להגביר את המודעות למוצרים שפרסמו.
גם מלחמת העולם השנייה הביאה לזינוק חד בביקוש למשחת נעליים, והיא נמצאה בכל מקום שבו נמצאו יחידות צבאיות.
סיפור המרמז על העלייה בחשיבותה העולמית של משחת הנעליים מסופר על ידי ג'ין ויליאמס, אזרח ניו זילנד שחי ביפן בזמן כיבוש בעלות הברית את יפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
החיילים האמריקנים היו מאוכזבים לגלות עד כמה מחבלות נעליהם המהוהות בניסיונותיהם להכיר בחורות יפניות.
כשכוחות הכיבוש הבריטיים הגיעו ליפן, כשנעליהם מבריקות ומצוחצחות ברמה שטרם הייתה ידועה לכוחות האמריקניים, החלו החיילים האמריקנים לגלות דאגה של ממש לנעליהם.
הסוד נמצא לא רק ברקק ובהברקה, אלא גם במשחת הנעליים האוסטרלית, מצרך שהפך עד מהרה בקרב האמריקנים למוצר עובר לסוחר.
קופסאות סיגריות רבות נסחרות תמורת קופסה אחת בודדת של משחת נעליים מתוצרת Kiwi.
לאחר שחזרו לארצות הברית, המשיכו החיילים המשוחררים להשתמש במשחות תוך הגברת הפופולריות שלהם בקרב קהל הצרכנים בארצם.
מספר שנים לאחר מלחמת העולם השנייה, פתחה חברת Kiwi מפעל בפילדלפיה לייצור אריזות של משחת נעליים בצבעים שחור, חום ונייטרלי.
משחות נעליים נחשבות כיום למוצר זול.
הביקוש אינו משתנה וכמעט שאינו מושפע משינויים במחירן, ומחזורי המכירות נמוכים על פי רוב.
מכירות שוק משחות הנעליים מתפלגות כדלקמן: 26% מהמכירות כוללים משחות, 24% כוללים קרמים, 23% כוללים מזלפים ו- 13% כוללים נוזלים.
בשנים האחרונות הביקוש היה סטטי ואף הלך וירד.
אחת הסיבות היא ההחלפה ההולכת וגוברת של הנעליים הרשמיות בנעלי ספורט גם בעבודה, בתי ספר וכדומה.
כיום קיימים מוצרים רבים להברקה ולצחצוח נעליים, לרבות חנויות שמתמחות בתחום.
ישנם שני קהלי יעד מרכזיים למכירות של משחות נעליים: האחד, הציבור הרחב, והשני, העוסקים בתחום וחוגי המסחר דוגמת הסנדלרים.
אחוזי המכירות בין השניים דומים למדי.
בהודו, נערים רבים עובדים כיום כמצחצחי נעליים, בעיקר בתחנות רכבת.
משחת הנעליים Kiwi עודנה משחת הנעליים המוכרת והנפוצה ביותר בעולם ומוצריה של החברה נמכרים ביותר מ-180 מדינות תוך החזקת נתח שוק של יותר מ-53% מהענף העולמי.
כיום, המשחות מיוצרות באוסטרליה, קנדה, צרפת, הודו, פקיסטן, דרום אפריקה, ספרד, בריטניה ובארצות הברית.
Kiwi נרכשה על ידי החברה האמריקנית Sara Lee לאחר רכישתה את החברות Knomark בשנת 1987 ו-Reckitt and Colman' בשנת 1991. בשנת 1994 קבעה המועצה לסחר לאומי שעל חברת Sara Lee לוותר על בעלותה בחברות הללו, שאם לא כן, תוכרז כמונופול.
מאז הפסיקה Sara Lee לרכוש נכסים או חברות אחרות הקשורות למוצרי טיפוח לענף ההנעלה בארצות הברית בטרם עריכת בדיקה וקבלת אישור מהמועצה.
המועצה לתחרות בבריטניה בדקה אף היא את פוטנציאל המונופול של החברה בענף.
משחות נעליים מורכבות מאמולסיה קולואידית דמוית שעווה, חומר המורכב ממספר נוזלים ומוצקים שאינם מתערבבים זה בזה.
על פי רוב הן מיוצרות מחומרים דוגמת נפטא, לנולין, טרפנטין, שעווה (בדרך כלל מסוג קרנובה), גומי ערבי, אתילן גליקול, ובמידת הצורך, גם מחומרי צבע דוגמת פחמן שחור.
בדרך כלל משקלן הסגולי הוא 0.8, והן אינן מסיסות במים.
הן מורכבות מ-65% עד 77% חומרים נדיפים, לרוב נפטא.
הכמות הגדולה של החומרים הנדיפים גורמת לכך שמשחת הנעליים תתייבש ותתקשה לאחר פעולת המריחה, בעוד שהיא משמרת את הברק שלה.
לנולין, גריז הידרופילי שמופק מצמר בעלי חיים דוגמת כבשים ועיזים, פועל הן כשעווה חסינת מים והן כדבק, שני מאפיינים שמעניקים למשחת הנעליים את התחושה והמרקם השמנוניים והחלקים.
כמו כן, הוא גם מונע מהנפטא להתאדות עד שהמשחה נמרחת על פני שכבה דקה ושלמה של משטח עור.
רכיב מרכזי במשחת הנעליים הוא החומר המעבה שבלעדיו משחת הנעליים תהיה נוזלית מדי, דבר שיקשה על השימוש בה.
בגומי הערבי, מרכיב שמקורו בשני מינים של עצי שיטה הגדלים בחלקו הדרומי של מדבר סהרה, נעשה על פי רוב שימוש במטרה להגביר את הצמיגות והדביקות של המשחה.
ייצור המשחות נעשה במכלים גדולים ודורש תנורי חימום.
אין שיטה אחת ויחידה לייצורן של המשחות, אך רובן דורשות ייצור בלחץ של שתי אטמוספירות במטרה להבטיח שהנפטא לא תרתח ושהטמפרטורה לא תעלה מעל 85 מעלות צלזיוס.
השלב הראשון בייצורה של משחת הנעליים הוא התכת השעווה בעלת נקודת ההיתוך הגבוהה ביותר, בתנור חשמלי.
בהמשך מתווספים לה סוגי שעוות נוספים, על פי רוב בסדר יורד של נקודות ההיתוך של שאר השעוות.
בעוד שהשעווה מוחזקת בטמפרטורה קבועה ויציבה, האמולסיה – תערובת של מספר סוגים של נפט ואם נדרש, גם של שמנים — מחוממת בנפרד בטמפרטורה של כ-85 מעלות צלזיוס.
האמולסיה המחוממת מועברת לשעווה יחד עם מים מזוקקים.
כאשר התערובת מגיעה לטמפרטורה של 80 מעלות צלזיוס, מוסיפים לה טרפנטין.
תערובת זו עוברת לאחר מכן ערבול ובחישה במשך שלושים דקות.
צבעים, דוגמת carbon black (פחם שחור שהוא תוצר בערה חלקית של דלק, ומשמש כצבע וכמחזק בגומי), מתווספים לשמן האלה במידה והמוצר אינו מיועד להיות בעל צבע נייטרלי.
הטמפרטורה הגבוהה מורדת אט אט לטמפרטורה של 50 מעלות צלזיוס, וככל שהצמיגות והדביקות שלה עולה, שופכים אותה דרך צינור סגור לחדר קירור.
על התערובת שנשפכה להתקרר לאיטה, תוך הפיכתה לבעלת מרקם וצבע גמישים ואחידים בכל תוכנה.
התהליך נחשב לתהליך פשוט וקל, והציוד הנדרש לביצועו זמין ונוח לרכישה.
משחות הנעליים נארזות, על פי רוב, בקופסאות שטוחות ועגולות במשקל של 60 גרם, ומצוידות במנגנון המקל על סגירתן בתום השימוש ופתיחתן מחדש.
הואיל וכמות המשחה הנדרשת לצחצוח בודד היא קטנה, ומאחר שהמשחה נוטה להתייבש בקלות בשל מרכיביה הנדיפים, דוגמת הנפטא, מארז גדול עתיד להתייבש עוד בטרם ייעשה במשחה שימוש מלא.
הקופסאות השטוחות והעגולות הפכו, על כן, למוצר המזוהה כמעט לחלוטין עם משחות נעליים.
צחצוח נעליים במשחה נעשה בעזרת מטלית או מברשת.
משחת נעליים אינה חומר ניקוי, ולכן על הנעל להיות גם נקייה וגם יבשה בטרם תימרח עליה משחת הנעליים.
פעולת הברשה נמרצת לניקוי, מלווה בליטוש קל לאחר מכן באמצעות מברשת או מטלית יבשה ונקייה, מניבה על פי רוב תוצאות טובות.
טכניקה אחרת גורסת צחצוח ושפשוף לתוך העור באמצעות מטלית יחד עם מספר טיפות מים או רוק.
הטכניקה הזו מניבה מראה שקוף, מבריק וחלק, המוכר ומוערך במסגרות צבאיות.
במשחות המורכבות משעוות דונג ניתן לעשות שימוש כשכבת מגן במטרה להאריך את חיי הנעל ולשפר את חזותה.
שיטה נוספת ומהירה יותר להשגת מראה שקוף ומצוחצח היא ליטוש פני המשחה, לאחר שנמרחה והתייבשה, באמצעות גרב ניילון.
ישנה משחת נעליים שאינה מחייבת שימוש במטלית, והשימוש בה נעשה באמצעות טכניקה שנקראת בעגה המקצועית בשם .
מספר יצרני מוצרי הנעלה משווקים גם משחות נעליים נוזליות בבקבוקי פלסטיק לחיצים שבחלקם העליון נמצא ספוג קטן.
המשחות בבקבוקים הללו מאופיינות בכמות קטנה יחסית של שעווה, כדי לעשותן צמיגיות פחות ונוזליות יותר.
ישנם מוצרים נוספים המשמשים לטיפוח נעליים, אך אינם מוגדרים כ"משחת נעליים".
בכללם ניתן למנות כימיקלים כגון חומרי הלבנה לנעליים לבנות, וכן מגוון תרסיסים ומזלפים שמטרתם ניקוי נעליים והקניית עמידות מפני רטיבות למוצרי עור רך מעובד ("זמש").
אף שמשחת הנעליים מיועדת בראש ובראשונה לנעלי עור, ישנם מספר יצרנים המציינים כי ניתן לעשות שימוש במשחות המיוצרות על ידם גם על מצע חומרים שאינם נקבוביים דוגמת ויניל.
צבע המשחה יכול להידמות לצבע הנעליים עליהן היא עתידה להימרח, או לחלופין להיות נייטרלי ונטול כל צבע מהותי.
בשל צמיגותה ושמנוניותה, ניתן לעשות גם שימוש במשחת הנעליים כחומר סיכה לעת מצוא.
משחות נעליים רבות מורכבות מכימיקלים רעילים שיכולים להיספג בגוף דרך העור או באמצעות שאיפה.
למרות שישנם יצרני משחות נעליים שטוענים שהמשחות המיוצרות אצלם אינן רעילות, רבים מהם אינם מציינים את המרכיבים מהם עשויה המשחה.
בעת השימוש במשחת נעליים, הטוב ביותר הוא ללבוש כפפות, להימנע משתיית אלכוהול (היות שהדבר עלול להגביר את השפעותיהם של כימיקלים מסוימים), ולשהות באזור מאוורר.
על משחות הנעליים להיות מאוחסנות במקום שרחוק מהישג ידם של ילדים ובעלי חיים.
הן עלולות להכתים את העור לאורך זמן ממושך למדי, ואף לגרום לגירוי בעיניים במידה ונוצר מגע ישיר עם החומר.
משחת שיניים היא משחה או ג'ל המשמש לניקוי ולשיפור המראה האסתטי והבריאות של השיניים.
השימוש בה נעשה לרוב באמצעות מברשת שיניים.
השימוש במשחת שיניים מועיל להיגיינת הפה: היא מסייעת בהסרת פלאק ומזון מהשיניים, היא עוזרת בהפחתה ומיסוך של באשת הפה והיא משחררת מרכיבים פעילים כמו פלואוריד על מנת למנוע מחלות שיניים וחניכיים.
רוב האנשים במדינות מפותחות מחשיבים את משחת השיניים כחיונית ומשתמשים בה לפחות פעם אחת ביום.
האזכור הקדום ביותר הידוע לנו לגבי משחת שיניים נמצא בכתב יד מצרי מהמאה ה-4 לספירה, אשר בו רישומים המתארים תערובת אבקות של מלח, פלפל שחור, עלי נענע ופרחי אירוס.
הרומאים השתמשו בתערובות של משחת שיניים שמבוססות על שתן אדם.
הואיל ושתן מכיל אמוניה, קרוב לוודאי שהוא היה יעיל בהלבנת שיניים.
מתכון למשחת שיניים אמריקאית מן המאה ה-18 שהתגלה, מכיל לחם שרוף.
נוסחה אחרת שתקופתה מוערכת סביב תקופה זו, מכילה "דם דרקון" (שרף אדמדם המופק מהצמח Croton lechleri , ממשפחת החלבלוביים), קינמון ואלום שרוף.
אולם, משחות שיניים או אבקות לא הפכו לחומרים בשימוש יומיומי עד המאה ה-19. בעשור הראשון של המאה ה-19, השימוש במברשת השיניים נעשה בדרך כלל רק עם מים, אך אבקות שיניים התחילו במהרה לצבור אהדה.
רובן הוכנו בבית, כאשר המרכיבים השכיחים הם גיר, לבנה כתושה ומלח.
אנציקלופדיה ביתית מ-1866 המליצה על שימוש בעפרון פחם, והזהירה מפני אבקות שיניים ביתיות הגורמות ליותר נזק מאשר תועלת בהשוואה לאבקות המשווקות באופן מסחרי.
בסביבות שנת 1900, המשחה המומלצת הייתה משחה שעשויה ממימן על-חמצני ומסודה לשתיה.
משחות שיניים מעורבבות היו הראשונות אשר שווקו במאה ה-19, אך לא העלו את האהדה כלפי אבקות ומשחות שיניים עד מלחמת העולם הראשונה.
בניו יורק ב-1896, יצרה חברת קולגייט-פלמוליב את משחת השיניים הראשונה בשפופרת מתקפלת, הדומה לשפופרות הצבעים בהן משתמשים ציירים.
משחת השיניים נמכרת לרוב בשפופרת גמישה, למרות שמכלים קשים יותר זמינים גם כן.
המכלים הקשיחים עומדים באופן אנכי, מכילים כמות משחת שיניים גדולה יותר וחוסכים מקום.
ב-1914 החלו להוסיף פלואוריד למשחות שיניים.
בתחילה, זכה השימוש בפלואוריד לביקורת על ידי האגודה האמריקאית לרפואת שיניים (ADA) (בשנת 1937), אולם בשנות ה-50 של המאה ה-20 פותחו משחות שיניים עם פלואוריד אשר קיבלו את חותם האישור של ה-ADA.
מדינות שונות הגבילו את כמות הפלואוריד המותרת לשימוש במשחות שיניים, מטעמי בריאות הציבור, וקבעו לכך תקנים שונים.
ברוב אפריקה אחוז הפלואוריד המותר לשימוש במשחות שיניים גבוה במעט מהאחוז המותר בארצות הברית.
פלואוריד במשחות שיניים נחשב שני ביעילותו למניעת עששת, בתנאי שמתמידים להשתמש בו, לאחר הפלרת מי שתייה.
מספר תרכובות פלואוריד משמשות כמרכיב הפעיל במשחות שיניים, בעיקר סודיום מונופלואורופוספט (NaMFP), סודיום פלואוריד (NaF), סטאנוס פלואוריד (SnF2) ואמין פלואוריד וצירופים שונים של הנ"ל.
הפלואוריד שבמשחה נקלט היטב על ידי זגוגית שהחל בה תהליך דמינרליזציה ראשוני.
כמו כן, הוא נקלט ומתרכז ברובד דנטאלי ויוצר שם מאגר של פלואוריד זמין לתהליך רמינראליזציה בעת עלייה בחומציות.
מחקרים קליניים רבים הוכיחו את אפקט האנטיקריוגני של משחות השיניים ללא קשר לסוג הפלואוריד שבתוכה.
הריכוז הראשוני של פלואוריד במשחות השיניים היה 1,000–1,100 חלקים למיליון (ppm) שהוסג על-ידי שימוש ב-0.24% NaF, 0.4% SnF2 או NaMFP 0.76%.
מאחר שהוכח שקליטת פלואוריד על ידי זגוגית שעברה דמינראליזציה חלקית ועל ידי הרובד היא פרופורציונלית לריכוז הפלואוריד במשחה, נעשו ניסיונות של שימוש במשחות שיניים המכילות ריכוזים גבוהים יותר של פלואוריד.
יעילותן של משחות שיניים המכילות 1500 חל"מ נבדקה ונמצאה שהן הפחיתו את עליית העששת ב-12% נוספים.
ילדים צעירים בולעים חלק ניכר מהמשחה בעת צחצוח שיניים.
ולכן מומלץ להתאים את ריכוז הפלואוריד במשחת השיניים לגיל הילד.
חומרים שוחקים מהווים לפחות 50% ממשחת השיניים, המסייעים בהסרת פלאק ומזון מהשיניים.
חומרים שוחקים נפוצים כוללים: אלומיניום הידרוקסיד (Al(OH)3), סידן פחמתי (CaCO3) וסוגי סיליקה שונים.
המרכיב הפעיל הנפוץ ביותר כנגד עששת הוא נתרן פלואורי (NaF).
חלק מהסוגים משתמשים בנתרן חד-פלואורופוספטי (SMFP).
כמעט בכל משחות השיניים שנמכרות בארצות הברית יש בין 1,000 ל-1,100 חלקים של אחד מהמרכיבים הפעילים האלו על כל מיליון יוני פלואוריד.
עקביות זו מובילה לכך שישנם הטוענים שמשחת שיניים זולה טובה בדיוק כמו משחת שיניים יקרה.
בסקר שנערך על ידי המגזין קונסומר ריפורטס ב-1998 דורגו 30 מתוך 38 משחות השיניים שהשתתפו כמשחות שיניים מצוינות.
רוב משחות השיניים מכילות סודיום דודציל סולפט (SDS, נקרא לפעמים סודיום לאוריל סולפט - SLS) או חומר פעיל שטח אחר.
SLS נמצא גם במוצרי טיפוח נוספים, כמו שמפו, כגורם מקציף.
SLS יכול לגרום לשכיחות גדולה יותר של אפטות אצל חלק מהאנשים כאשר הוא עשוי לייבש את שכבת ההגנה של רקמת התאים האורלית ולגרום נזק לרקמת התאים הבסיסית.
מספר סוגי משחות כוללים אבקת נציץ לבנה.
אבקה זו משפשפת בעדינות ומצחצחת את משטח השן.
בנוסף, חומר זה מוסיף ברק קוסמטי למשחה.
מרכיבים כמו נתרן דו פחמתי, אנזימים, ויטמינים, צמחי מרפא, סידן, מי פה או מימן על חמצני בדרך כלל נכנסים לתערובות הבסיסיות ומשווקים כמרכיבים מועילים.
חלק מהיצרנים מוסיפים גורמים אנטי בקטריאליים, כמו טריקלוסאן ואבץ כלורי.
משחות שיניים מגיעות במבחר טעמים, לרוב סוגים שונים של מנטה.
טעמים אקזוטיים יותר כוללים: אניס, משמש, מסטיק (מיועד בעיקר לילדים), קינמון, שומר, זנגביל, וניל, לימון, תפוז ואורן.
טעמים שונים הוצגו לציבור אך יצורם הופסק עקב אי הצלחתם בשוק, בהם ניתן למצוא חמאת בוטנים, תה קר וויסקי.
חלק מן המשחות נטולות טעם.
המשתמשים במשחת השיניים אינם אמורים לבלוע אותה.
מספר סוגים של משחות שיניים יכולות לגרום לבחילה ולשלשול אם בולעים כמות מוגזמת מהן.
צריכה ממושכת של משחות המכילות פלואוריד, בעוד השיניים מתפתחות, יכולה לגרום לפלואורוזה.
בשל כך, ילדים קטנים אינם צריכים להשתמש במשחת שיניים אלא תחת השגחה.
את הסידן, הנמצא במשחת השיניים, מפיקים מעצמות של חיות או מסיד.
צמחוניים מעדיפים להשתמש במוצרים שאינם מכילים מרכיבים מן החי.
מסיבה זו, הציגו בהודו משחת שיניים צמחונית.
ישנה מחלוקת הלכתית בשאלה האם על משחת שיניים לעמוד בדרישות כשרות.
דעה אחת מתירה שימוש במשחת שיניים ללא הגבלה אף אם היא מכילה מרכיבים שאינם כשרים (הן לכל השנה והן לפסח), מאחר שהמרכיבים השונים פגומים למאכל, ועל כן הם חסרי משמעות כשרותית, אף אם יש להם טעם ואף אם ישנה בליעה מעטה שלהם.
דעות אחרות סוברות שהמרכיבים השונים במשחה אינם נפגמים בתהליך העיבוד, ועל כן, אם אינם כשרים, הם נותרים כאלו גם לאחר ערבובם במשחה, ומאחר ויש להם מעט טעם ולעיתים הם נבלעים, כן נדרשת להם כשרות.
מבין הסוברים כדעה זו יש הממליצים על שימוש במשחת שיניים בעלת כשרות (אך אינם סוברים שזו חובה), ויש הסוברים כי מדובר בחובה גמורה.
בנוגע לכשרות משחת השיניים לפסח, פוסק הרב אליעזר מלמד כי חייבים להקפיד על כשרות לפסח, הואיל ויש במשחה טעם היא כשאר מוצרי המזון שחייבים להקפיד בהם על כשרות לפסח.
במתמטיקה, ובמיוחד בגאומטריה אלגברית, משטח אלגברי הוא יריעה אלגברית מממד 2. במקרה שהיריעה חסרת נקודות סינגולריות, והשדה שהמשטח המוגדר מעליו הוא שדה המספרים המרוכבים מקבלים יריעה מרוכבת מממד 2, או יריעה חלקה מממד 4 מעל שדה המספרים הממשיים.
משטח חימר הוא אחד משלושה סוגי המגרשים המשמשים למשחק טניס.
משטח החימר מיוצר מתערובת מעוכה של אבן פצלתית ולבנים או סלעים.
משטח החימר נחשב זול יחסית לבנייה ביחס לשאר משטחי הטניס כיום, הרבה יותר ממשטח הדשא וגם יותר מהמשטחים הקשים ואחד הצרכים היחידים שדורש המשטח באופן קבוע הוא השקיה, כדי לשמור על שטחיותו ועל יציבותו.
מגרשים אלו נפוצים באירופה (במיוחד בצרפת ובספרד), דרום אמריקה ובארצות הברית (שם משתמשים בחימר הירוק).
במגרשי החימר החבטה השימושית ביותר היא חבטת סיבוב עילי (טופ ספין) כאשר בין 65–80 אחוז מהחבטות נחבטות בצורה הזו ואת המשחק השחקנים משחקים יחסית רחוק (כ-1 עד 2.5 מטר מהקו האחורי).
משטח החימר נחשב למשטח של משחק "איטי" מכיוון שהרכב החומרים ממנו הוא בנוי גורם לכדורים הפוגעים במשטח לחזור ממנו במהירות איטית בהרבה.
דבר זה מקשה עד מאוד על שחקנים המתבלטים בחבטות חזקות להצליח לחבוט בכדור ובכלל, כמות החבטות ללא מענה על משטח זה היא הקטנה ביותר מבין משטחי הטניס.
הנקודות על המשטח בדרך כלל ארוכות מה שדורש מצד השחקן יכולות ריכוז, כושר ויציבות גבוהות (המאפיינים של שחקני הגנה) ולעיתים השחקנים חובטים חבטות קצרות כדי להוציא את היריב מקצב המשחק ולהפתיעו.
שחקנים אשר מצטיינים על החימר אך ממשיכים לשחק באותו סגנון גם על שאר המשטחים לא מצליחים בהם בדרך כלל ולכן חשוב להם לעשות הכנה נפרדת לאחר עונת החימר כדי להסתגל חזרה למשטחים הקשים.
החימר האדום הוא סוג החימר הנפוץ ביותר.
משטח החימר האדום עשוי בעיקרו מלבנים מעוכות אשר יוצרות תערובת בגוון כתום כהה אשר אותה דוחסים בצורה מאוד חזקה, כדי שתוכל לשמש כמגרש טניס תקין.
לעיתים מצפים את התערובת בציפוי עליון על מנת להגביר את בטיחות המשטח.
בעיקרון המשטח אינו מצריך השגחה אך בחלק מהמקומות נוהגים "להשקות" אותו במים מדי פעם כדי שיהיה פחות גרגירי ויותר יציב, מקובל להשתמש בשיטה זו באירופה וצפון אמריקה.
משטח החימר האדום משמש בתחרות הגראנד סלאם רולאן גארוס בצרפת וזוהי תחרות הגראנד סלאם היחידה הנערכת על סוג משטח זה.
חימר ירוק, (בשמו המסחרי: "Har-Tru") או בכינויו חימר "אמריקאי" (90% מהמגרשים נמצאים בארצות הברית) הוא החימר הפחות נפוץ מבין השניים ודומה לחימר האדום מבחינת הרכב יצורו, אך שונה בצבעו (גוון ירוק-אפור) ומהירותו (מהיר במעט).
מגרשים בעלי משטח חימר ירוק אפשר למצוא לרוב בחלקים הצפוניים והמזרחיים של ארצות הברית אך הם ממוקמים בכל רחבי המדינה וכיום יש שלושה טורנירים בסבבים המקצוענים לגברים ולנשים (ATP ו-WTA) אשר נערכים על סוג משטח זה, כולם בארצות הברית.
כריס אוורט (), זוכת 7 תוארי אליפות צרפת הפתוחה ליחידות וגם מחזיקה בשיא ניצחונות רצופים על חימר, כ-125, אותם השיגה בין אוגוסט 1973 למאי 1979.
רפאל נדאל (), נחשב לשחקן החימר הטוב בהיסטוריה, זוכה ארבעה עשר תוארי אליפות צרפת הפתוחה וגם מחזיק בשיא ניצחונות רצופים על חימר כ-81, אותם השיג בין אפריל 2005 למאי 2007.
טורנירי טניס מקצוענים הנערכים על חימר
אליפות צרפת הפתוחה, רולאן גארוס (פריז, צרפת)
גדיל בטא (β-strand) ומשטח בטא (β-sheet) הם מונחים בביוכימיה, המציינים מוטיב חוזר במבנה השניוני של חלבון.
משטח בטא נוצר כאשר השרשרת הפוליפפטידית יוצרת מקטעים שרשרתיים פרושים הקשורים, זה לזה, בקשרי מימן.
זהו מבנה מישורי מחזורי, בו שרשרת פוליפפטידית יוצרת מקטעים פרושים, המסודרים במקביל, זה לצד זה.
גדיל בטא הוא מקטע שרשרתי אחד מתוך מספר מקטעים היוצרים את משטח הבטא.
בדומה לסליל אלפא, גם מבנה משטחי בטא מיוצב על ידי קשרי מימן הנוצרים בין המימן האמידי לבין החמצן הקרבונילי של הקשר הפפטידי, תוך ניצול מלא של פוטנציאל קשרי המימן בשרשרת הפוליפפטידית.
כלומר, כל קבוצות האמין והקרבוניל של הקשרים הפפטידיים בגדילי בטא משתתפים ביצירת קשרי המימן בין-גדיליים באופן מחזורי.
המרחק בין חומצות אמיניות סמוכות בגדיל הוא 3.5Å והשיירים שלהם פונים, לסירוגין, מעל ומתחת למישור המשטח.
לרוב, המשטח מפותל במקצת בגלל הכיראליות של חומצות האמינו.
משטחי בטא נפוצים בשרשראות פוליפפטידיות הבנויות מחומצות אמיניות בעלות שיירים קטנים יחסית (כגון אלנין וגליצין).
זאת משום שקבוצות שייר גדולות ו/או טעונות גורמות להפרעה סטרית ומפריעות להיווצרות המבנה.
מקובל לסמן גדילי בטא בחץ עבה.
מכיוון שרצף חומצות האמינו בפוליפפטיד הוא וקטוריאלי, בעל התחלה (קצה אמיני) וסוף (קצה קרבוקסילי) מוגדרים, כיוון החץ מגדיר את כיוון השרשרת הפוליפפטידית.
סידור גדילי הבטא במשטח בטא יכול להיות באותו כיוון (מקביל; parallel), או בכיוון מנוגד (אנטי-מקביל; antiparallel).
הסידור המנוגד יציב יותר ונפוץ יותר.
זהו מבנה בו גדילי הבטא במשטח פונים לאותו כיוון.
אופן סידורם של קשרי המימן המייצבים משטח זה אינו מיטבי, מאחר ששלושת האטומים בכל קשר מימני אינם עומדים על ישר אחד (אלא בזווית כיוון שמפרידה ביניהן חומצה אמינית אחת).
אוריינטציה זו של קשרי המימן גורמת לאנרגיית קשר נמוכה, יחסית.
זהו מבנה בו גדילי הבטא מסודרים אחד מול השני בכיוונים מנוגדים.
כלומר, הקצה האמיני של גדיל אחד סמוך לקצה הקרבוקסילי של הגדילים הסמוכים לו.
במבנה זה כל חומצה אמינית בגדיל יוצרת שני קשרי מימן עם חומצה אמינית הנמצאת מולה בגדיל הסמוך, ושלושת האטומים בכל קשר מימני (N, H ו- O) עומדים בקו אחד.
בצורה זאת אנרגיית הקשר של קשרי המימן המייצבים את משטח הבטא גבוהה, ולכן סידור אנטי-מקביל יציב יותר מהסידור המקביל ונפוץ יותר.
פורין הוא חלבון ממברנלי אשר המבנה השניוני שלו המורכב, כמעט כולו, ממשטחי בטא.
מבנה גדילי ומשטחי בטא הוצע לראשונה על ידי ויליאם אסטבורי בשנת 1930. אסטבורי הציע כי קיימים קשרי מימן בין גדילים מקביליים ואנטי-מקביליים, וזאת אף על פי שלא היה לו מידע על המבנה הגאומטרי של חומצות האמינו והקשרים הפפטידים ביניהם.
לכן הוא לא היה יכול לבנות מודל ממשי של התאוריה אותה הציג.
מבנה מפורט של משטחי הבטא הוצא בשנת 1951, על ידי לינוס פאולינג ורוברט קורי.
משט הסירות המלכותיות של תאילנד (בתאית: กระบวนพยุหยาตราชลมารค) הוא טקס דתי-ממלכתי הנערך בתאילנד מזה 700 שנים בקירוב.
הוא מתבצע לעיתים רחוקות, על פי רוב רק כחלק מאירועים תרבותיים או דתיים חשובים ביותר.
בתקופת שלטונו של המלך פומיפון אדוניאדט, שנמשכה למעלה משבעים שנים, התקיים המשט 16 פעמים בלבד.
כיום נוטלות חלק ב"תהלוכה" 52 סירות-מלכות, ובהן 2,082 שייטים-חותרים.
51 מתוכן הן סירות-מלכות היסטוריות והנוספת היא סירת-המלכות "נאראי סונג סובאן המלך ראמה התשיעי", שהושקה ב-1994 והיחידה שנבנתה במהלך שלטונו של פומיפון.
הסירות שטות במורד הנהר צ'או פראיה מבית הסירות המלכותי וסקורי בדוסיט, בנגקוק, חולפות על פני מקדש אמרלד בודהה, הארמון הגדול, ו-ואט פהו והתהלוכה מסתיימת בואט ארון, "מקדש השחר".
משטח (מכונה גם משטח העמסה או רפסודה) הוא מתקן שינוע שטוח שעליו מעמיסים מוצרים באופן יציב לצורך הזזתם באמצעות מלגזה או עגלת משטחים.
המשטח מהווה את הבסיס ליחידת מוצרים לשינוע, הנערמים על המשטח באופן מסודר ומחוברים אליו בעזרת עטיפת פלסטיק חזק, או באמצעי אחר.
רוב המשטחים הנמצאים בשימוש בתעשייה עשויים מעץ ואילו מיעוטם עשוי מחומרים אחרים כגון: פלסטיק, מתכת, או נייר.
השימוש במכולות לשינוע סחורות העלה את השימוש במשטחים, זאת כיוון שרצפתה של המכולה שטוחה ונקייה ממכשולים ומאפשרת העמסה יעילה של משטחי סחורות.
על רוב המשטחים ניתן להעמיס בקלות סחורות במשקל של טון אחד.
בתחילת המאה ה-21 יותר מחצי מיליארד משטחים מיוצרים מדי שנה ובארצות הברית לבדה נמצאים בשימוש בכל עת כשני מיליארד משטחים.
סידור סחורות על גבי משטחים מקל במידה ניכרת על שינוע סחורות כבדות.
סחורות המסודרות על גבי משטח ניתנות לשינוע בקלות בעזרת מלגזות בגדלים שונים ואפילו במלגזות ידניות.
המשטח מאפשר שינוע קל ומהיר בעזרת מלגזה ידנית, במיוחד בשעה שהוא נעשה על גבי רצפה שטוחה וחזקה.
כדי להקל על שינוע סחורות על גבי משטחים, נקבעו במהלך השנים תקנים לגודל משטחים.
ארגונים העושים שימוש במשטחים תקניים יכולים להפחית במידה ניכרת בהוצאות השינוע והאחסון.
משטחים נמצאים בשימוש כמעט בכל תחומי התעשייה להוציא מפעלים המשנעים סחורות קטנות מאוד בגודלן (למשל, יצרני תכשיטים) או סחורות גדולות מכדי להתאים למשטח (למשל, יצרני מכוניות).
היעדר תקן עולמי למשטחים גורם להוצאות מיותרות רבות במסחר הבינלאומי.
הקושי ביישומו של תקן עולמי בתחום זה נובע מן העובדה כי משטחים משמשים לשינוע מגוון אדיר של סחורות וכי הפתחים, דרכם יש להעביר משטחים, משתנים בגודלם במקומות שונים.
משטחים הוכנסו כאמצעים לשינוע סחורות במהלך תחילת המאה ה-20, עד לאותה עת נעשה שימוש נרחב בארגזים וחביות לצורך הגנה על סחורות, אחסונן ושינוען.
לוח עץ פשוט, מורכב מקרשים ממוסמרים שתי וערב, הקדים את משטח העץ המוכר היום.
פיתוח המלגזה בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביאו להרחבת השימוש במשטחים.