tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פייר טראי דה באיאר, "האביר מבאיאר" (1476 – 30 באפריל 1524), היה אביר צרפתי מפורסם אשר חי בסופם של ימי הביניים באירופה.
בשל מעלליו הוא נודע בכינוי "האביר חסר הפחד וללא הדופי" (בצרפתית - le chevalier sans peur et sans reproche).
לאחר שנרצח דוכס מילאנו גלאצו מריה ספורצה, ירשו בנו ג'אן גָלֵאָצוֹ ספורצה.
משום חולשתו ביקש דודו לודוביקו ספורצה להדיחו ולהיות דוכס תחתיו.
לשם כך סייע בשנת 1494 לפלישת שארל השמיני, מלך צרפת, לאיטליה.
את המלך הצרפתי ליווה פייר טראי, שלאחר קרב פורנובו קיבל תואר אבירות.
כשנה אחרי כן נפל בשבי והוחזק במילאנו עד ששוחרר ללא כופר בידי לודוביקו ספורצה.
בשנת 1502 הוא נפצע בקנוסה.
בשנת 1524 נהרג בקרב ונטמן בגרנובל שבאלפים הצרפתיים.
פייר וז'יל הוא כינויים של צמד צלמים צרפתיים.
פייר קומואה (Pierre Commoy) נולד בשנת 1950 בעיר לה רוש-סור-יון, ז'יל בלאנשאר (Gilles Blanchard) נולד בשנת 1953 בעיר לה האבר (Le Havre).
יצירתם של השניים מזוהה עם תצלומי סטודיו בסגנון קיטש או קאמפ, ובהם התייחסות לתרבות הפופולרית ולתרבות הומוסקסואלית ולהומוארוטיקה.
בשנת 1974 החל ז'יל בהתכתבות רבת שנים עם האמנית הצרפתייה אנט מסאז'ה (Anntte Messager).
הוא עבר לפריז והתחיל בקריירה של צייר ומאייר.
באותה עת עבר לפריז גם פייר, שם הוא התחיל בקריירה של צלם במגזינים כגון "Rock & Folk", "Dépêche-mode" ו"Interview".
השניים נפגשו בשנת 1976 באירוע בבוטיק של חברת האופנה קנזו (Kenzo Takada) ועד מהרה חלקו השניים דירה וסטודיו.
החל משנת 1977 החלו השניים ליצור את עבודותיהם במשותף, כשהם משלבים בין טכניקת הצילום לבין טכניקות ציוריות וקולאז'.
בשנת 1983 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של השניים בגלריה פריזאית.
ברבים מתצלומיהם של פייר וז'יל מוצגים דוגמנים ודוגמניות בתבניות חשיבה והצגה מוכרות.
הדוגמנים מצלמים דמויות כגון קדושים נוצריים ודמויות מן מיתולוגיה היוונית.
סגנון הצילום מדגיש את האופי המלאכותי של הייצוג על ידי שימוש בתפאורה, באביזרים ובתלבושות תיאטרליות, וכן על ידי שימוש בתאורה דרמטית ובאיפור כבד ההופך את גוף הדוגמנים לדמויות אידיאליות.
רבים מן הדוגמנים הם דמויות מפורסמות כגון הזמרות מדונה, קיילי מינוג, השחקנים ז'ולייט גרקו קתרין דנב וז'אן מאריס (Jean Marais) וסלבריטאים (אמנדה לפור).
פן בולט נוסף בעבודתם הוא הפרשנות ההומואירוטית לדמויות השונות, אשר מבליט את מיניותם של הדוגמנים.
חלק מן העבודות אף מושפע מתצלומי פורנו ומציג עירום גברי.
פייר ון פאסן (בהולנדית: Pierre van Paassen; 7 בפברואר 1895 – 8 בינואר 1968) היה עיתונאי, סופר וכומר יוניטרי ממוצא הולנדי שפעל בקנדה ובארצות הברית.
ון פאסן היה אנטי נאצי, ואנטי פשיסט מובהק, ותמך בציונות וביישוב היהודי בארץ ישראל, עליו כתב בסדרת ספרים שנכתבו מנקודת ראות אוהדת.
ון פאסן נולד בהולנד והיגר עם הוריו לקנדה בשנת 1914. הוא החל ללמוד בסמינר לכמרים, ועבד במסיון בקרב מהגרים רוסינים באזור אלברטה, שם סייע להעניק למהגרים סיוע רפואי.
בשנת 1917 עזב את בית הספר התאולוגי על מנת לשרת בחיל המשלוח הקנדי לצרפת במלחמת העולם הראשונה, ושירת במסגרת חיל הרגלים כאיש הנדסה קרבית.
ב-1921 היה ון פאסן לעיתונאי, וכתב עבור העיתון "טורונטו גלוב".
בשנת 1922 עבר לארצות הברית, והחל בכתיבת טור עבור "אטלנטה ג'ורנל קונסטיטיושן".
בין השנים 1924 ל-1931 שימש ככתב חוץ עבור ה"ניו יורק וורלד", ומקום מושבו היה בפריז, אם כי ככתב חוץ, הרבה במסעות למקומות שונים בעולם שעוררו עניין באותה התקופה.
לאחר שהעיתון "ניו יורק וורלד" חדל מלהופיע, עבר לכתוב עבור ה"טורונטו סטאר".
כתבותיו פורסמו בסינדיקציה בעיתונים רבים בצפון אמריקה.
ון פאסן דיבר הולנדית, צרפתית, אנגלית ומעט רוסינית, על מנת שיוכל לשוחח באופן סביר גם עם דוברי רוסית.
הוא ניחן בכישרון כתיבה, ובכישרון למצוא את האלמנט האנושי בסיפורים אותם סיקר, והיה בין אלו שהביאו לקורא בארצות הברית תמונה חיה ודיווח הוגן על המתרחש באירופה בשנים אלו.
את עיקר פרסומו קיבל כאשר סיקר את הנעשה במזרח התיכון, ואת הצדדים המעורבים בו, יהודים, ערבים, בריטים וצרפתים, כשם שסיקר את הנעשה באפריקה.
הוא סקר את סחר העבדים שבתקופה זו עדיין היה נהוג באזורים מסוימים באפריקה, כמו גם את המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והרפתקאותיו הקולוניאליות של מוסוליני.
כן סיקר את מלחמת האזרחים בספרד ואת הנעשה באירופה.
הוא ראה בנאציזם ובפאשיזם משום סכנה לאנושות, וסבר כי ניצחונו של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד אינו הכרעה במאבק בין שתי אידאולוגיות מתועבות בה במידה, פאשיזם וקומוניזם, כי אם הכנה וביסוס לשליטתו של היטלר במרחב הים התיכון במידה שתאפשר לו את ההכנות למלחמה כנגד בריטניה והכוחות הדמוקרטיים במערב.
הוא הגדיר עצמו כסוציאליסט ודמוקרט שעיקר דאגתו לאדם הפשוט.
כתיבה מסוג זה הביאה למעצרו למשך עשרה ימים במחנה הריכוז דכאו בסוף מרץ 1933. הוא היה גאה בכך שפעולותיו הביאו לגירושו מצרפת בהוראת פייר לאוואל, מגרמניה בהוראת גבלס ומאריתריאה בהוראת גליאצו צ'אנו.
עוד ב-1925 הגיע לארץ ישראל שם פיתח חיבה לתנועה הציונית, ואהדה לתרומתם של המתיישבים לפיתוח הארץ מבחינה חקלאית ומבחינה תעשייתית.
בשנת 1929 סיקר את מאורעות תרפ"ט ואת טבח חברון (תרפ"ט) מנקודת ראות אוהדת, שהביאה את הזוועות שראה בחברון גם לקורא בצפון אמריקה.
במהלך השנים שלאחר מכן היה בין העיתונאים הזרים הבולטים שסיקרו באהדה את המאבק להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, ונשאר תומך של התנועה הציונית למשך כל ימי חייו.
ב-1933 ביקר בחשאי בכיפת הסלע, בלווית קצין מודיעין בריטי.
השניים מרחו את פניהם וידיהם בשעם שרוף, ולבשו גלביות על מנת להראות כעולי רגל מוסלמים.
באותה התקופה לא התאפשרה כניסתם של מי שאינם מוסלמים למתחם הר הבית.
מטרת המבצע הייתה להאזין לדברי המטיפים הרדיקלים המוסלמים.
ון פאסן הזהיר מסכנת הקיצונים האיסלמים, לה היה ער מאז שנת 1929 עת ראיין את חאג' אמין אל-חוסייני ושאל אותו על הסתתו לטבח היהודים בפרעות אותה השנה.
עמדות אלו הביאו למספר ניסיונות התנקשות בחייו, שלאחר אחד מהם נשאל על ידי סגן מפקד משטרת המנדט אלן סונדרס, "מדוע דברים אלו קורים רק לך?
לא קיבלתי תלונות מסוג זה מעיתונאים אחרים בירושלים".
ון פאסן הפך ל"פרסונה נון גרטה" אצל ממשלת המנדט הבריטי וכתב כי "אני מאמין כי הפגיעה שפגעתי היא שלא נשאתי פנים לאף אחד.
שאלתי כל אחד על כל דבר".
בשנת 1939 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "פרקים ממגילת ימינו" (Days of Our Years), ובה פרסם אירועים רבים שלא יכול היה לפרסם קודם לכן.
בארצות הברית היה הספר לספר התעודי הנמכר ביותר במשך שנתיים כמעט.
ון פאסן כתב כי ניסה לשמור על יחסים טובים עם הצנזורה במדינות אותן סיקר, ולכן נותרו דברים רבים שלא פרסם בציבור, כגון פעולות ממשלות רומניה ובולגריה לדיכוי תנועות מחאה עממיות ב-1928 שהביאו לטבח שנים עשר אלף פועלים בבולגריה באותה השנה.
לטענתו, נמנע ממנו גם לפרסם את הדברים בשל כך שעורכיו סירבו להאמין לכתבותיו מבלי שיביא להם אימות נוסף מ"מקור נאמן", שכן היה היחיד שדיווח על אירועים אלו.
ב-1941 היה בין התורמים לספר "המאבק על ירושלים", שכתב בשיתוף עם זאב ז'בוטינסקי (שהיה לידידו האישי), ג'ון פטרסון וג'וזאיה קלמנט וג'ווד.
בספר זה הביע את דעתו כי צבא יהודי הוא הכרחי להמשך קיומו של העם היהודי ותרומתו לאנושות.
ון פאסן שיתף פעולה בארצות הברית עם אישים כהלל קוק במסע תעמולה למען הקמת צבא יהודי.
בשנת 1947 היה ון פאסן לאזרח של ארצות הברית.
בשנת 1964 פרסם ספר המשך לאוטוביוגרפיה שלו, בשם "To Number Our Days" בו הוסיף על שראה באירופה במהלך התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
בספר זה ניכרת התפכחותו מדעות אוהדות על ברית המועצות שהביע בשנות ה-20 ושנות ה-30. נפטר בשנת 1968.
בשנת 1984 הנציחה עיריית ירושלים את ון פאסן, בקריאת רחוב על שמו, בין דרך בר-לב לשכונת שייח ג'ראח ואזור אמריקן קולוני.
עולם שיכול היות טוב, תרגמה מאנגלית חנה בן דוב, הוצאת מ.
פרקים ממגילת ימינו: בן הברית הנשכח, תרגם מאנגלית יעקב עדיני, הוצאת מ.
פייר ולדו , כונה גם ולדו מליון, 1140 - 1205, היה רפורמטור דתי נוצרי, האיש שעל שמו נקרא הזרם הוולדונזי.
פייר ולדו היה סוחר עשיר בעיר ליון.
בשנות השבעים של המאה ה-12 ויתר על רכושו לטובת העניים ועבר לחיי עוני כשהוא מטיף גם לאחרים לעשות כמוהו ולקחת כמופת את חיי השליחים הראשונים.
הוא וחסידיו תרגמו חלקים מכתבי הקודש והפכו אותם נגישים גם למי שאינם דוברי לטינית.
הוא לא היה מטיף מוסמך מטעם הכנסייה ולכן הארכיבישוף של ליון אסר עליו ועל חסידיו להטיף את תורתו וב-1182 הוטל עליו נידוי והוכרז כ"פדי".
בעקבות הנידוי עזבו, הוא וחסידיו, את ליון ועברו לעמקי ההרים בפיימונטה ווו.
פייר וינאנט הוא שף בלגי.
וינאנט הוא הבעלים של מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi) בבריסל.
פייר וינאנט נולד בסן-ז'וס-טן-נודה (Saint-Josse-Ten-Noode) שבבלגיה, בנו של לואי וינאנט ונכדו של ז'ורז' קובלייה, הבעלים של מסעדת "קום שה סואה".
בשנת 1962 שב למסעדה המשפחתית "קום שה סואה".
מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi, פירוש השם הוא "כמו בבית") נוסדה בידי ז'ורז' קובלייה (Georges Cuvelier) בשנת 1926, במקור כורה פחם בלגי מאזור Borinage.
ב-1966 תחת שרביטו של לואי וינאנט, חתנו של קובלייה, קיבלה "קום שה סואה" כוכב מישלן שני.
לואי וינאנט הלך לעולמו ב-1973. ב-1979 זכתה המסעדה לכוכב מישלן שלישי מידיו של פייר, בנו של לואי.
היא זכתה בציון המקסימלי של 19.55 נקודות בגו מיו בשנת 1988, ניקוד בו החזיק עד לשנת 1996. הוא זכה ב"פרס הגדול של בישול גורמה" (Grand prix of Gourmet Cooking) מידיה של האקדמיה לגסטרונומיה (Academy of Gastronomy).
ב-2003 נבחרה המסעדה לשביעית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט,
המסעדה החזיקה בניקוד של שלושה כוכבי מישלן במשך 27 שנים, עד שפייר וינאנט הודיע שהוא עוזב את המטבח לטובת חתנו השף ליונל ריגולה (Lionel Rigolet) והמסעדה הורדה לשני כוכבים במישלן (2007), אולם ריגולה נבחר לשף השנה של הגו מיו ב-2007. כיום מנהלות את המסעדה בנותיו ורוניק ולורנס.
בעלה של לורנס, ליונל ריגולה, הוא שף המסעדה.
כיום (2010) מחזיקה המסעדה בשני כוכבי מישלן.
ב-20 בנובמבר 2004 קיבל פייר וינאנט את תואר לגיון הכבוד.
ב-2004 יצר וינאנט את התפריט למסעדת "המלכה אוסטנדה" (Ostend Queen).
המסעדה הופיע במדריך מישלן האדום של בנלוקס לשנת 2005 וזכתה לציון טוב, אם כי היא טרם נפתחה בזמן פרסום המדריך.
הדבר הביא לביקורת חריפה על המישלן בעיתונות הבלגית.
זמן קצר אחרי התקרית, מנהלי המישלן בבלגיה החזירו את כל עותקי המדריך, חמישים אלף במספרם.
פייר טייאר דה שארדן היה פילוסוף וכומר ישועי צרפתי שהתפרסם גם כפלאונטולוג וגאולוג ולקח חלק בגילוי אדם פקין .
דה שארדן פיתח את תאוריית נקודת האומגה והרחיב את רעיון הנוספירה שהמציא ולדימיר ורנדסקי.
רעיונותיו התנגשו עם דעותיה הנוקשות של הכנסייה הקתולית ואחדים מספריו צונזרו ולא יצאו לדפוס בחייו.
ספרו המפורסם התופעה האנושית חקר את התפתחות התודעה האנושית בהקבלה לאבולוציה של המינים ויצא חוצץ כנגד תפיסת הבריאה בספר בראשית.
הדבר גרר ביקורות ממוסדות הכנסייה שתקפה אותו על פגיעה בתפיסת החטא הקדמון כפי שאופיינה על ידי הקדוש אוגוסטינוס.
ב-2009 שיבח האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את רעיונותיו של דה שארדן והילל את תפיסתו את היקום כ"מארח חי".
פייר טייאר דה שארדן נולד באורסין , לרגלי רכס שן דה פוי במרכז צרפת, ב-1 במאי 1881. הוא היה הרביעי מבין 11 אחים.
אביו, עמנואל טייאר, היה חובב טבע שאסף צמחים, חרקים ואבנים.
כשהיה בן 12 הצטרף לקולג' ישועי שבו סיים לימודי פילוסופיה ומתמטיקה.
ב-1899 הצטרף למנזר ישועי שם התמחה בפילוסופיה, תאולוגיה ולימודים רוחניים.
משנת 1905 ועד שנת 1908, לימד דה שארדן פיזיקה וכימיה באוניברסיטת קהיר במצרים.
משנת 1908 ועד שנת 1912 לימד תאולוגיה בסאסקס, אנגליה.
בשנת 1911 הוסמך ככומר ישועי.
במהלך חייו היה שנים רבות בסין, ארצות הברית וצרפת.
בספרו התופעה האנושית מתאר דה שארדן את התפתחותו של היקום מחומר ראשוני להתפתחות חיים, בני אדם ונוספירה, ולבסוף לחזונו בנקודת האומגה - הנקודה בעתיד אשר "מושכת" אליה את כל הבריאה.
ההתפתחות הרוחנית של האדם מונעת על פי אותם עקרונות של האבולוציה הביולוגית, ולמעשה, טוען דה שארדן, האבולוציה היא מהלך לקראת מודעות עולה וגוברת שסיומה ב"נקודת האומגה" שיכולה להיתפס כאלוהים.
האבולוציה מביאה לאיחוד, להתחברות של הפרטים למודעות-על מרכזית.
דה שארדן התריע על הפיצול שיוצרת החברה המודרנית המנוגד לתהליך האבולוציוני המאחד.
נקודת האומגה להשקפתו באה לאפיין את מצב המורכבות המקסימלית אליה מתפתח היקום.
לדבריו היקום מחולק לחומר ואהבה.
חלקיקי העולם החומרי, המונעים על ידי כוחות האהבה, נמשכים אחד כלפי השני כדי לקיים את העולם.
בעזרת כוחה של האהבה היקום עובר ממצב של חומר לא מאורגן למצב של סינגולריות בה תהיה אנרגיית אהבה טהורה.
נקודת האומגה היא התקופה ממנה תיווצר הסינגולריות הטהורה.
בנקודה זו היקום הוא במצב של מורכבות מאורגנת.
דה שארדן ראה את המצב הזה כנקודה בה היקום "מביט" על עצמו ומודע לקיומו.
את תפקיד הצופה המביט על הקיום ממלאת האנושות.
לאחר שהאנושות תגיע לגבול של המורכבות המאורגנת היא תבצע קפיצה לרמה גבוהה יותר של סינגולריות בה תהיה ישות אחת בעלת מודעות-על.
רעיונותיו של דה שארדן השפיעו על התרבות והאמנות המערביים.
דיק, פלאנרי אוקונור, דון דלילו ואחרים כללו את רעיונותיו ביצירותיהם.
דה שארדן השפיע גם על דמויות בסרטים ובמחזות (לדוגמה הכומר בסרט מגרש השדים).
על שמו קרוי הפרימט הקדום טייארינה.
תורגם לעברית: התופעה האנושית (מצרפתית: יותם ראובני), תל אביב: הוצאת נמרוד, 2005
פייר-ז'וזף פרה היה גיטריסט ומלחין צרפתי-צועני של מוזיקת ג'אז.
היה ידוע בכינויו "בארו פרה" ("בארו" = "גדול" בשפה רומאני) Baro Ferret .
הוא התפרסם במיוחד כמלחין ומבצע בגיטרה של ואלסים בסגנון ששילב את ה"מוזט" הצרפתי המסורתי עם הג'אז - הסווינג ואחר כך הבי בופ - סגנון שכונה "סווינג מוזט" (Swing Musette).
נולד ברואן כז'וזף פרה, הבכור מבין שלושה אחים, בני משפחה צוענית עם שורשים בספרד.
ייתכן כי שם המשפחה במקור היה Ferré.
מאוחר יותר אימץ את השם "פייר" של אחיו בקטן, פייר ז'אן "מאטלו", שם שהיה עדיף בעיניו על "ז'וזף" התנ"כי.
גילה מילדות כישורים מוזיקליים ואחרי חניכות קצרה באולם לריקודים מקומי עבר לפריז בה התחיל להצטיין כנגן בנג'ו, בנדוריה ספרדית וכגיטריסט באולמות "באל-מוזט".
באמצעות אחיו הקטן, ז'אן "מאטלו" פרה (1989-1918) הכיר את ג'אנגו ריינהארדט ובהמשך הפכו לידידים, אם כי גם יריבים.
פעילותו בחברת ג'נגו, אחיו ואחרים
אולם אחרי שנת 1931 יחד עם אחיהם השלישי, אטייֶן סאראן פרה (1970-1912) ובן דודם,
רנה שארל-אלן, הידוע כ "שאלן" פרה היו לשותפים המועדפים של ג'אנגו בהרכבי ג'אז.
בין השנים 1935–1939 היה פרה חבר בחמישייה "הוט קלאב דה פראנס" (
בארו פרה השתתף בכ 80 הקלטות של ג'נגו ריינהרדט, ביניהם
מבחינת טכניקה המושלמת וסגנון האלתורים הושווה תכופות לג'נגו ריינהארדט עצמו, אך תמיד היה מתוסכל מהיותו מוערך פחות.
ייתכן שתרמו לכך ההפסקות הרבות בעבודתו האמנותית לטובת עיסוקים אפלים בלתי חוקיים.
.סגנונו המוזיקלי התקרב לדעת מומחים בתחום, לזה של דודיו
,חלוצי נגינת הבנג'ו-גיטאר בצרפת, מטאו גרסיה (Mateo Garcia) וגוסטי מאליה (Gusti Malha).
אחרי שנת 1938 הקליט גם תקליטים כסולן.
ניהל שלישית Trio Ferret עם אחיו מטלו ועם בן דודו שאלן פרה.
.המשיך להיות ידוע בעיקר כמלחין ומבצע של "ולסים מוזט" וכמלווה של אקורדיוניסטים.
בימי מלחמת העולם השנייה, בעת הכיבוש הנאצי, ויתר זמנית על הפעילות המוזיקלית והתקיים מעסקים בהשוק השחור של פריז.
הוואלסים שהלחין בסגנון סווינג ובי-בופ (הbop valse), הקדימו את זמנו.
יצירות כמו "!...Panique" (פאניקה) (1946) (כתובה יחד עם האקרודיוניסט ג'ו פריבא)
La Folle (המשוגעת),Swing Valse (כתב עם האקורדיוניסט גוס ויזר, שהצליח ככל הנראה להשתלט לבד על הזכויות ליצירה והקליט אותו בחברת קולומביה ב 1940)
(הפרידה מזורו) (1948) היו ספק באל-מוזטים מודרניסטים, סוריאליסטיים ואפלים, ספק ג'אז מודרני.
לפני שורטי רוג'רס, הוראס סילבר או דייב ברובק שילב ביצירות אלה מבנים מקצביים ב 3/4 ו 6/8.
.היצירות מ 1948 L'inattendu ו Le départ de Zorro שהושפעו מה"בי בופ" נכנסו לאחר מכן לרפרטואר של מרסל אזולה.
אחרי שנות החמישים הופיע בארו פרה לעיתים נדירות על הבמה.
באמצע שנות ה-1960 הוציא אלבום בשם Swing Valses d'Hier et Au'jourd'ui ("ולסים סווינג מאתמול ומהיום") בהפקתו של שארל דלונה ובהשתתפות אחיו מטלו פרה.
עדיין ב 1971 השתתף בהקלטת האלבום של גאס ויזר - Swing Accordeon.
בשנות ה-1960 ניהל במשך שנים אחדות בפריז את הבאר "לה לנטרן" (La Lanterne), (בPorte de Champerret,ברובע 17, שבו ארח בג'ם סשנס מוזיקאים צוענים רבים ולפעמים הצטרף אליהם עם הגיטרה שלו.
מקום אחד בבעלותו היה לפרק זמן "בארו באר" (Baro Bar) ב rue Mouffetard (ברובע 5).
בדומה לג'אנגו ריינהרדט ועמיתים אחרים באותה תקופה ניגן על גיטרה מתוצרת סלמר-מאקאפרי.
את המסורת מוזיקלית הג'אזית של המשפחה המשיכו בניו של "מטלו" פרה, בולו פרה (Boulou Ferret) (שהיה תלמיד של אוליביה מסיאן) ואליוס פרה (Elios Ferret) שביצעו, בין השאר, גרסה חדשה ל"Panique" של פייר פרה.
פייר וודמן הוא במאי ומפיק של סרטים פורנוגרפיים.
וודמן יצר למעלה מ-65 סרטים, למעלה מ-2,000 סצנות, וכ-1,500 צילומי סט לערך.
וודמן טוען ששכב עם למעלה מ-3,000 נשים, אשר חלקן השתתפו באחד מ-7,000 הליהוקים שערך לסרטיו.
וודמן יצר את סדרת סרטי הפורנוגרפיה הנמכרת ביותר בהיסטוריה של הענף, סדרת סרטי "Casting X", אשר בה הוא מלהק מועמדות לסרטי הפורנו שלו ושוכב עימן כחלק מהליהוק.
וודמן החל לעבוד בגיל 16 בעבודות זמניות כגון ברמן, איש מכירות ומוכר בחנות.
הוא התגייס לצבא צרפת בגיל 17 ולאחר מכן הצטרף למשטרה כשוטר.
בגיל 23 הוא החל בקריירה של צלם אופנה וטלוויזיה.
בגיל 26, הוא לקח חלק בהשקת המגזין Hot Video ככתב.
בגיל 29 הוא החל לעבוד עבור חברת הפקות לסרטים פורנוגרפיים Private Media Group והיה שותף ביצירת מספר סרטים בעלי תקציב הפקה גבוה.
בגיל 29, בשנת 1992, וודמן החל בצילומים למה שעתיד להיות סדרת Casting X עבור חברת Private.
לטענתו, לא הייתה כל כוונה מסחרית בצילומים הליהוקים לסרטים מעבר לשימוש לטובת הליהוק עצמו, אך בצורה זו בעצם נוצרה הסדרה המצליחה.
וודמן טוען בנוסף שהוא צילם במהלך הליהוקים כהגנה מפני תביעות פוטנציאליות להטרדה מינית.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, עם התמוטטות ברית המועצות והמדינות הקומוניסטיות, מזרח אירופה הפכו למרכז חדש להפקות פורנוגרפיות.
עלות השחקניות בהפקות אלו הייתה זולה משמעותית משחקניות מערב אירופאיות או אמריקניות.
החל משנת 1992, וודמן בילה זמן רב בהפקות פורנוגרפיות עבור חברת Private במזרח אירופה וערך ליהוקים רבים לסרטים אלו, אשר הפכו החל משנת 1997 לסדרת Casting X, בה יצאו לאור עד היום כ-88 סרטי DVD.
סדרת Casting X מורכבת מסצנות ובכל סצנה מופיעה בחורה (או לעיתים שתיים) אשר איננה שחקנית מקצועית, המגיעה לריאיון ליהוק עם וודמן (אשר לעיתים נעזר במתורגמנית) בעקבות מודעה להשתתף בצילומי סטילס אירוטיים למגזין.
עלילת כל סצנה בנויה לרוב מהשלבים הבאים:
וודמן מראיין את הבחורה ושואל אותה בין היתר על חייה, ניסיונה המיני והפנטזיות שלה.
בשלב זה מוצג שהבחורות אינן יודעות שוודמן הוא מפיק סרטי פורנו, אלא רק צלם למגזינים אירוטיים.
וודמן מציג בפני הבחורה מגזינים פורנוגרפיים אשר הוא הפיק או צילם.
הבחורה מתבקשת להתפשט ולהציג את גופה בתנוחות שונות.
וודמן משכנע או מפתה את הבחורה לקיים עמו יחסי מין (אשר כוללים מין אנאלי ואוראלי).
הסצנות לרוב מצולמות בחדר מלון ומצולמות במצלמת וידאו פשוטה אשר מוצבת בחדר.
וודמן טוען שאף אחת מהסצנות בסדרה לא בוימה וכל הבחורות קיימו עמו יחסי מין מרצונן החופשי.
וודמן נחשב לצייד כישרונות של עולם הסרטים הפורנוגרפיים והוא גילה לעולם המערבי שחקניות רבות ממזרח אירופה.
במסגרת הליהוקים לסדרה התגלו בין היתר כמה מכוכבות הפורנו הגדולות ביותר, כגון: ג'נה ג'יימסון, טניה רוסוף, דורה ונטר, איב אנג'ל, ניקי אנדרסון, אנג'ל דארק ונאסה דוויל.
מלבד הפקת סדרת Casting X, וודמן הפיק עוד סרטים פורנוגרפיים רבים.
בשנת 1999 התחיל וודמן להפיק את סדרת סרטי Superfuckers עבור חברת Private, אשר כללה 12 סרטים אשר זכו להצלחה רבה ואופיינו במגוון שחקניות יפיפיות ממזרח אירופה, בגיוון רחב של סוגי המין שבוצע וגיוון רחב במיקומי הצילום.
וודמן השתתף בעצמו בחלק מהסצנות.
בנוסף, צורפו לפרקי הסדרה צילומים מאחורי הקלעים וספרון עם תמונות סטילס.
בשנת 2000 ,החל וודמן לעבוד עם לארי פלינט, בעלי המגזין הפורנוגרפי האסלר (השני בפופולריות שלו בארצות הברית באותה תקופה לפלייבוי) והפיק עבורו סרטי וידאו, נישה שעד זמן זה האסלר לא עסק בה.
וודמן קיבל עבור שירותיו 5 מיליון דולר לחמש שנים.
במסגרת שיתוף הפעולה עם פלינט, וודמן הפיק עבור האסלר פרקים נוספים בסדרה Superfuckers ובנוסף סרטים נוספים בתקציב הפקה גבוה כגון נחש ברזילאי (2001), נחש ברזילאי 2 (2002) ו-Manipulation (בשנת 2004).
בשנת 2004, השתתף וודמן בסרט הקולנוע Yo Puta לצד שחקנים הוליוודים מובילים כגון דניס ריצ'רדס ודריל האנה.
בנוסף, הוא הפיק צילומי סט עבור מגזיני אופנה כגון ווג ובלאסט.
וודמן סירב להמשיך את החוזה עם פלינט ב-2005 וחזר לעבוד עם חברת Private.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט הראשון בסדרת Sex City, מהדורה מחודשת בגרסת פורנוגרפית לסרטו של פרנק מילר, עיר החטאים.
וודמן "שאל" את עיקרי העלילה, את הצילום בשחור לבן עם חלקים בצבע וצילם את הסרט כולו ב-high definition.
הסרט, אשר עלות הפקתו הייתה 540,000 אירו, היה הצלחה, הוא הוביל את המכירות סרטי הפורנוגרפיה באותה שנה והיה הסרט הנמכר בכל הזמנים של Private.
כשנה לאחר מכן, בשנת 2006, עזב וודמן את Private ופנה לדרך עצמאית עם הקמת חברת הפקות והפצה משלו בשם Woodman Entertainment.
וודמן התמקד במגה-הפקות, כולל הפקת מהדורות מחודשות של סרטים ידועים, ביניהם Excalibur, אשר וודמן קרא לו Xcalibur ואשר השתתפו בו כ-75 שחקנים, המספר הגדול ביותר של שחקנים בסרט אחד בהיסטורית הפורנוגרפיה באותה תקופה.
בנוסף, וודמן המשיך להפיק צילומי סט עבור מגזיני אופנה מובילים.
וודמן נישא כשלוש פעמים והוא אב לשני ילדים.
בשנת 2002 הוא התגרש מאשתו השלישית שחקנית הפורנו טניה רוסוף (אשר השתתפה במספר מסרטיו) ומשנת 2002 הוא חי עם בת זוגו שחקנית הפורנו והדוגמנית סופי פריז.
שם משפחתו של וודמן - Woodman, הוא שם עט שלו, אשר דבק בו מילדותו מאהבתו לטיפוס על עצים.
הוא אימץ את שם משפחה זה בתעשיית הפורנוגרפיה, בה לשם זה (באנגלית) ישנה משמעות כפולה של זקפה חזקה.
פייר לה מואן ד'איברוויל היה פריבטיר (שודד ים), מגלה ארצות, רב חובל, קולוניאליסט ומייסד לואיזיאנה הצרפתית.
נולד ב-Ville-Marie (מונטריאול), בנו השלישי (מתוך 12) של שארל דה-מואן במקור מדייפ, צרפת.
החל את הקריירה שלו כחובל בשירות "חברת מפרץ האדסון" (Compagnie de la Baie d'Hudson), שנועדה לייצוא פרוות מקוויבק.
ספינות החברה נועדו גם לסיור וניתקלו באופן אלים עם ספינות בריטיות מתחרות.
ב-1686, במסגרת ריכוז מאמץ צרפתי להדרת הבריטים מצפון אמריקה (Compagnie du Nord), כבש ד'איברוויל מצודה בריטית והחזיק בה במשך שנה.
ב-1688 שב לצרפת וחזר לקוויבק על סיפון ספינה משלו לצורך השתתפות במלחמת המלך ויליאם, בה נטל חלק בפשיטה על ניו יורק וטבח שנקטדי (Schenectady massacre; 8 בפברואר 1690).
בהמשך, בין השנים 1692 ל-1697 ניצח על תנועת ספינות אספקה מצרפת לאקדיה, קוויבק, חסימת גישה של ספינות אספקה בריטיות לניו אינגלנד ופשיטות על חופי צפון החוף המזרחי הבריטי.
ב-1698 הטיל לואי פליפו, רוזן פונשנטרה (Louis Phélypeaux, comte de Pontchartrain), שר הימייה הצרפתי והאחראי על המושבות מעבר לים על ד'איברוויל לחקור את דלתת המיסיסיפי בשפכו למפרץ מקסיקו.
המיסיסיפי אמנם נחקר כבר ב-1682 על ידי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל, אך כיוון שהאזור נתבע על ידי ממלכת ספרד, לא חזרו מאז צרפתים לפקוד את המקום.
באוקטובר יצא ד'איברוויל מנמל ברסט עם ארבע ספינות.
במרץ 1699 הגיע לאזור הדלתא ורק לאחר שפגש מספר אמריקאים ילידים (אינדיאנים) שזכרו את קוואלייה היה בטוח שהגיע למיסיסיפי.
הוא הקים מבצר במקום בו נמצאת כיום העיר בילוקסי, הותיר בו 81 איש ושב לצרפת.
בינואר 1700 שב והקים את מבצר מיסיסיפי 40 מייל במעלה הנהר.
בפברואר 1701 הקים מבצר במוביל.
באפריל 1702 עזב את האזור.
בשנת 1719 יסד אחיו, ז'אן-בטיסט לה מואן ד'איברוויל (Jean-Baptiste Le Moyne de Bienville) את העיר ניו אורלינס.
בשנים 1699 - 1702 נשא ד'איברוויל בתואר "מושל לואיזיאנה".
במהלך מלחמת המלכה אן יצא ב-1706 עם ארבע ספינות.
באפריל כבש את האי נוויס משם התקדם להוואנה, ממנה יצא להתקפה על ההתיישבות הבריטית צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) במהלכה מת, ככל הנראה מקדחת צהובה.
ד'איברוויל נחשב לגיבור לאומי קנדי-צרפתי, הלוחם הראשון יליד קנדה, על שמו מקומות בקוויבק בהם Mont D'Iberville, ההר הגבוה בקוויבק ופסלו ניצב בין 14 פסלי הגיבורים באנדרטת הגיבורים באוטווה הבירה.
פייר לואיג'י ברסאני (באיטלקית: Pier Luigi Bersani; נולד ב-29 בספטמבר 1951), פוליטיקאי איטלקי, המזכיר לשעבר של המפלגה הדמוקרטית, מפלגת השמאל-מרכז העיקרית באיטליה.
ברסאני זכה במועמדות מפלגתו לראשות ממשלת איטליה לאחר שהביס בפריימריס את ראש העיר פירנצה מתאו רנצי.
פייר לואיג'י ברסאני נולד ב-29 בספטמבר 1951 בבטולה, עיירה הררית בעמק ה-נוּר (Nure), בנפת פיאצ'נזה, מחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
אביו היה מכונאי ופקיד בתחנת דלק.
לאחר שהשלים את חובותיו לקבל תעודת בגרות בפיאצ'נצה, נרשם ברסאני לאוניברסיטת בולוניה, שם סיים תואר ראשון בפילוסופיה.
התזה שלו עסקה באפיפיור גרגוריוס הראשון.
ב-1980 נישא ברסאני לדניאלה פרארי והזוג הביא לעולם שתי בנות: אליסה ומרגריטה.
לאחר התנסות קצרה כמורה, הקדיש ברסאני את חייו לפוליטיקה ולמינהל הציבורי.
ברסאני הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית ולאחר מכן למפלגה הדמוקרטית של השמאל.
כחבר המזכירות הלאומית של המפלגה הדמוקרטית של השמאל, היה ברסאני אחראי על הסקטור הכלכלי.
בגיל צעיר מאוד הפך ברסאני לסגן נשיא של קהילת ההר של פיאצ'נצה ולאחר מכן נבחר למועצה האזורית של מחוז אמיליה-רומאניה ואז, ב-1990, נבחר לכהן כסגן הנשיא של המחוז.
בין השנים 1993–1996 כיהן ברסאני כנשיא המחוז.
לאחר הבחירות הכלליות שהתקיימו באיטליה ב-1996 נבחר ברסאני לכהן כשר התעשייה, המסחר והמלאכה, תפקיד בו כיהן בין ה-18 במאי 1996 ל-22 בדצמבר 1999 ולאחר מכן, בין ה-22 בדצמבר 1999 ל-11 ביולי 2001, כיהן כשר התחבורה, בקבינט של רומנו פרודי, מאסימו דאלמה וג'וליאנו אמאטו.
ב-2004 נבחר ברסאני לפרלמנט האירופי כמייצגו של האזור הצפון-מערבי, מטעם המפלגה הדמוקרטית של השמאל, חלק ממפלגת הסוציאליסטים האירופאים, וכיהן בוועדה לכלכלה ולעניינים מוניטריים של הפרלמנט האירופי.
הוא היה ממלא מקום בוועדה לשוק פנימי ולהגנת הצרכן.
הוא היה חבר בוועדה הפרלמנטרית לשיתוף פעולה בין האיחוד האירופי לקזחסטן, לקירגיזסטן ולאוזבקיסטן, וליחסים לטג'יקיסטן, טורקמניסטן ומונגוליה, וכממלא מקום למשלחת ליחסים עם בלארוס.
הוא עזב את הפרלמנט האירופי בעת בחירתו מחדש ל-Chamber of Deputies של איטליה ב-2006, והוא מונה לשר לפיתוח כלכלי בממשלתו של רומנו פרודי ב-17 במאי 2006.
הפרלמנט השני של פרודי הטיל על השר לפיתוח כלכלי, פייר לואיג'י ברסאני, את המשימה להביא ליותר תחרותיות וליברליזציה של השווקים.
ב-30 ביוני 2006 הגיב השר בצו 223 שמאוחר יותר הומר לחוק 248/2006, שנודע בציבור כ"ברסאני 1", אשר הטיל גזירות על נהגי מוניות ובתי מרקחת, אם כי התייחס גם למגזרים אחרים.
מדיניות הממשלה באשר לליברליזציה ותחרותיות לא עצרה כאן.
לאחר "ברסאני 1" בא גם "ברסאני 2", מה-31 בינואר 2007, שלאחר מכן הומר לחוק 40, מה-2 באפריל 2007, ולאחר מכן שורה של הצעות חוק לקידום ליברליזציה של מקצועות ושל שידורי טלוויזיה, שירותים ציבוריים מקומיים, אנרגיה, כמו גם צמצום ופישוט של זמנים ונהלים לצורך הקמת עסקים חדשים.
הצעת חוק נוספת הוצעה על מנת להנחיל היגיון בתחומי השיפוט של רשויות הפיקוח, ולשנות ולחזק את הסמכויות שלהן, במיוחד בכל הקשור לתחרות.
הצעת חוק אחרת הציגה והסדירה את הנהלים המשפטיים לתביעות ייצוגיות.
מזכיר המפלגה הדמוקרטית של איטליה (2009 - היום)
ב-25 באוקטובר 2009 הביס ברסאני את דאריו פרנצסקיני ואת איגנזיו מארינו בבחירות על ראשות המפלגה הדמוקרטית כשהשיג 55.1% מהקולות, ובכך הפך למנהיג הראשי של האופוזיציה באיטליה.
מאז ה-7 בנובמבר 2009, כפי שהוחלט על ידי האספה הלאומית, לקח פייר לואיג'י ברסאני את תפקיד מזכיר המפלגה הדמוקרטית של איטליה.
ברסאני התמודד בבחירות הכלליות באיטליה 2013. ב-22 במרץ 2013 הטיל הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו על ברסאני להקים ממשלה, אך הדבר לא עלה בידו.
ב-2001 היה ברסאני, לצד וינצ'נזו ויסקו, שותף מייסד של צוות החשיבה NEWS ("New Economy, New Society").
ברסאני הוא גם היושב ראש של אגודת Nuova Romea שהוקמה ב-2002 במטרה לפתח את מחוז ונטו ואת מחוז אמיליה-רומאניה.
פייר מרי פליקס ז'נה היה פסיכולוג ופילוסוף צרפתי שתרם רבות לחקר הדיסוציאציה.
ז'נה היה תלמידו ועוזרו של ז'אן-מרטן שארקו, וניהל את מעבדת ההיפנוזה שלו בבית החולים סלפטרייר.
תרומתו העיקרית של ז'נה הייתה בחקר הטראומה הנפשית ובהגדרת הדיסוציאציה (ניתוק) כמנגנון העיקרי הקיים בה.
כוכבו של ז'נה הועם בעיקר אל מול נסיקתו של זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, אשר הדגיש את ההדחקה כמנגנון ההגנה המרכזי.
אך הוא חזר וזכה להכרה סביב תנופת המחקר בנושא הטראומה.
פייר ז'יל סזאר ז'נסן היה אסטרונום צרפתי בן המאה ה-19. גילה את הגז הליום ואת ההרכב הגזי של השכבה החיצונית של השמש.
המדען האנגלי ג'וזף נורמן לוקייר גילה זאת חודשיים אחריו.
ז'נסן נולד בפריז ולמד מתמטיקה ופיזיקה.
במקביל למחקריו לימד מדעים בתיכון שארלמאן ב-1853 ומאוחר יותר במכללה לארכיטקטורה בשנים 1865–1871.
במסגרת מחקריו, נסע לפרו בשנת 1857 כדי לחקור את קו המשווה המגנטי של כדור הארץ.
בשנים 1861–1864 חקר את בליעת הקרינה האלקטרומגנטית בספקטרום הסולארי של כוכבי הלכת באיטליה ובשווייץ.
בשנים הבאות הוא נסע לאיים האזוריים כדי לחקור ולבצע ניסויים הקשורים למגנטיות ולקרינת כוכבים.
במהלך מחקרו זה נסע ליפן ב-1874 ולאלג'יריה ב-1882 לחקור את מעבר נוגה על פני השמש.
ז'נסן התעניין מאוד בליקויי המאורות ונסע מסביב לעולם כדי לצפות בהם ולחקור אותם.
ב-1870 אף נמלט מהמצור על פריז על כדור פורח כדי לצפות בליקוי חמה.
בשנת 1875 מונה למנהל מצפה הכוכבים החדש שהקימה ממשלת צרפת במדון שליד פריז.
במצפה החדש ביצע צילומים מרהיבים רבים.
הוא הוציא לאור אוסף של התצלומים הללו בספרו משנת 1896 Annales de l'obsevatoire de Maeudon.
גרסתו האחרונה של הספר ראתה אור בשנת 1904.
בשנת 1868 גילה כיצד ניתן להבחין ולעקוב אחר הילת החמה מבלי לחכות לליקוי.
בעת שחקר את הליקוי של ה-18 באוגוסט 1868 בעיר גונטור שבהודו, הוא שם לב לפסים בוהקים בספקטרום של הילת החמה, דבר המוכיח כי ההילה היא גאזית.
חלק מאותם פסי הספקטרום הבוהקים היו צהובים (מאוחר יותר אורך הגל של הפס נמדד כ-587.49 ננו-מטר).
זו הייתה הפעם הראשונה שבה התגלה פס זה על פני הספקטרום, דבר שהעיד על גילוי יסוד חדש שלא היה ידוע עד אז למדע..
ב-20 באוקטובר של אותה השנה, המדען הבריטי ג'וזף נורמן לוקייר בנה ספקטרוסקופ מדויק וחזק במיוחד, שבעזרתו הצליח אף הוא לעקוב אחרי אותו פס הנפלט מהשמש.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה התגלה יסוד כימי חדש שלא על פני כדור הארץ.
את שמו של היסוד גזרו לוקייר ועמיתו הכימאי אדוארד פרנקלנד (Edward Frankland) מהמילה היוונית לשמש, הליוס (ἥλιος).
ז'נסן נפטר במדון (Meudon) ב-23 בדצמבר 1907, ונטמן בבית הקברות פר לשז שבפריז.
במהלך חייו הוא מונה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי ולחבר החברה המלכותית של לונדון עקב פועלו ותרומתו הרבה בתחומי האסטרופיזיקה והכימיה.
על שמו נקראו שני מכתשים על הירח ועל מאדים.
הכיכר המרכזית בכניסה למצפה הכוכבים שניהל אף היא נקראת על שמו.
ז'נסן קרא לאסטרואיד שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, על שם אשתו, הנריטה.
פייר לה דונה שבצפון-מערב צרפת – 1970, סן-מם (Saint-Masmes) שבצפון-מזרח צרפת) היה לוחם בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
לאחר שהמוסך שלו הוחרם על ידי הגרמנים, היה לה דונה אחד ממייסדיה ומנהיגיה של רשת המחתרת ארנה (Groupe de Résistance d'Ernée), שהייתה אחת מרשתות המחתרת הצרפתית בצפון צרפת הכבושה בידי הנאצים.
לה דונה פעל בעיר לאוואל שבצפון-מערב צרפת.
בשנת 1943 גדל מאגר המגויסים של הרשת מכיוון שהגרמנים גייסו צרפתים רבים לעבודת כפייה בגרמניה , וצעירים צרפתים רבים ביקשו להתחמק מגיוס זה, שהיה במסגרת עבודת כפייה תחת שלטון גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
אחד משותפיו הבכירים במחתרת היה מישל רוסו (Michel Rousseau) שפעל בכפר סנט-פייר-דה-לנד (Saint-Pierre-des-Landes).
באוקטובר 1943 הציל לה דונה שלוש משפחות יהודיות, אותן שיכן בקרב שתי משפחות נוצריות.
בני משפחות אלה שרדו עד שחרור האזור על ידי הארמייה השלישית של ארצות הברית באוגוסט 1944. בתקופה זו נתפסו רבים מחברי קבוצת המחתרת של לה דונה ועונו, אך הם לא הסגירו את יתר חברי הרשת, וקבוצת המחתרת שרדה.
לאחר המלחמה עזב לה דונה עם בני משפחתו לקזבלנקה שבמרוקו ופתח מוסך.
בשנת 1960 גירש נשיא גינאה, אחמד סקו טורה , את הצרפתים, ולה דונה שב לצרפת.
בשנת 1997 הוכר לה דונה, לאחר מותו, על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פייר ז'וזף לואיס אלפרד דובואה היה גנרל של דיוויזיה בצבא צרפת אשר פיקד על הארמייה השישית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
דובואה נולד ב-21 בנובמבר 1852 בעיר סדאן שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
ב-1872 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית סן-סיר, וב-1874 התגייס לחיל הפרשים של צבא צרפת בדרגת לוטננט משנה, והוצב ברגימנט הדרגונים ה-24. ב-1882 נשלח לאלג'יריה, וב-1885 נשלח למרוקו.
ב-1901 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד בית הספר לפרשים בסומיר.
ב-1905 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה ומונה למפקח הפרשים במשרד המלחמה.
ב-1909 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה ומונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה.
במקביל מונה לחבר בוועדה הטכנית של חיל הפרשים.
ב-1913 הועבר לפקד על הקורפוס התשיעי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, היה דובואה מפקד הקורפוס התשיעי אשר היה חלק מהארמייה השנייה של נואל דה קסטלנו.
הוא לחם במהלך המערכה על הגבולות ובכלל זה בקרב הארדנים.
בהמשך לחם בקרב הראשון על המארן הקרב הראשון על האן ובקרב איפר הראשון.
ב-13 במרץ 1915 הוא מונה למפקד הארמייה השישית והחזיק בתפקיד עד 26 בפברואר 1916. ב-22 ביוני של אותה שנה הוא מונה למפקד האזור הצבאי ה-5, וב-12 ביולי 1917 הוא מונה למפקד האזור הצבאי ה-11. הוא פרש מהצבא בדצמבר של אותה שנה.
פייר לה מיר היה סופר אמריקאי ממוצא צרפתי, שנודע כמחברם של רומנים ביוגרפיים.
פייר לה מיר נולד בשנת 1909 בעיר ניס שבדרום צרפת.
למד משפטים באוניברסיטה באקס-אן-פרובאנס ובסורבון של פריז.
עד מלחמת העולם השנייה חי בצרפת, ואז היגר לארצות הברית.
לה מיר חיבר מגוון רומנים ביוגרפיים שזכו לפרסום ניכר ותורגמו לשפות רבות.
ספרו הראשון, "מלך הלילה" (1937), עסק בחייו של איל ההון האמריקאי ג'ון ד.
ספרו "מולן רוז'" (Moulin Rouge), על חייו של הצייר הצרפתי אנרי דה טולוז-לוטרק, היה הצלחתו הגדולה הראשונה, והוא עובד ב-1952 לסרט אמריקאי בבימויו של ג'ון יוסטון, שזכה בשני פרסי אוסקר.
עוד מספריו הידועים: "מעבר לתשוקה", על חייו של המלחין היהודי-גרמני פליקס מנדלסון-ברתולדי, ו"אור הירח" (1962), על המלחין הצרפתי קלוד דביסי.
פייר לה מיר נפטר בשנת 1976 בקליפורניה, בגיל 67.
תרגום עברי: פיר לא-מור, מולין רוג': נובלה מבוססת על חייו של אנרי דה טולוז-לוטרק, תרגם מאנגלית: אריה ענבי, תל אביב: אנקור, 1953. (מהדורה ב: תשי"ד)
תרגום עברי: פייר לה-מור, מעבר לתשוקה: רומן, עברית: שרה רזי, תל אביב: עירית, תשי"ט.
תרגום עברי: פייר לה-מור, אור הירח: סיפור חייו של קלוד דביוסי: רומן, עברית: ג.
פיאר לה מיר, סייגון קוראת, עברית: א.
הלפרין, תל אביב: ספרי תמר ("מסתורין"), תשכ"ז 1967. (רומן על רקע מלחמת וייטנאם)
פייר ז'יל דה-ז'ן היה פיזיקאי צרפתי, חתן פרס וולף לפיזיקה לשנת 1990 וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1991.
דה-ז'ן נולד בפריז שבצרפת, ולמד בחינוך ביתי עד גיל 12. בגיל 13 החל לאמץ הרגלי קריאה למבוגרים והרבה לבקר במוזיאונים.
מאוחר יותר החל ללמוד באקול נורמל סופרייר.
לאחר שעזב, בשנת 1955, הפך למהנדס מחקר.
ב-1957 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פריז.
בשנת 1959 עשה פוסט-דוקטורט עם צ'ארלס קיטל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן בילה במשך שנתיים בצי הצרפתי.
ב-1968 החל ללמוד על גבישים נוזליים.
בשנת 1971 התמנה לפרופסור בקולג' דה פראנס.
ב-1984 נבחר כעמית זר של החברה המלכותית.
בשנת 1988 זכה בפרס הארווי, וב-1990 זכה במדליית לורנץ ובפרס וולף לפיזיקה.
בשנת 1991 זכה בפרס נובל לפיזיקה, על הגילוי שאפשר להכליל שיטות שפותחו למחקר תופעות סדר במערכות פשוטות עבור צורות מורכבות יותר של חומר, ובפרט עבור גבישים נוזליים ופולימרים לרבות פיתוחים בתחום פולימרים ואינטגרלים מסלוליים.
נפטר באורסיי שבצרפת ב-18 במאי 2007.
פייר רוז'ה לאטור הוא רוכב אופני כביש צרפתי לשעבר.
לאטור הוא מנצח קטגוריית הרוכב הצעיר בטור דה פראנס לשנת 2018 ואלוף צרפת בנגד השעון בשנים 2017–2018.
בתור חובבן, סיים לאטור במקום השישי בטור דה ל'אווניר בשנת 2014, 2:25 דקות ממיגל אנחל לופס המנצח.
ב-2015, הפך למקצוען ביחד עם הצטרפותו לקבוצת AG2R La Mondiale.
ההישג הראשון שלו בעונה זו היה מקום שביעי באטואל דה בסאז'.
ביוני, סיים שלישי ברוט דו סוד, 41 שניות מאלברטו קונטדור המנצח.
ביולי, סיים שביעי בטור של אוסטריה.
לאטור סיים בעשירייה הראשונה גם בוואלטה אה בורגוס, כשסיים במקום החמישי, וגם בטור ד'לאן כשסיים שלישי, לאחר שניצח את הקטע הרביעי במרוץ.
ב-2016, פתח את העונה במרוץ אטואל דה בסאז' ושוב סיים שביעי את המרוץ, כשניצח את קטגוריית הנקודות במרוץ.
במרץ, סיים שני במרוץ קריטריום אינטרנשיונל, 37 שניות אחרי טיבו פינו המנצח וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ.
הוא ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר בטור דה רומאנדי, כשסיים במקום ה-12 הכללי.
הוא סיים שוב שלישי בטור ד'לאן ואחר כך נבחר לראשונה לגרנד טור, כאשר השתתף בוואלטה אספנייה.
בקטע ה-20, היה חלק מקבוצת בריחה ששרדה עד הסיום, לבסוף הגיע לספרינט סיום בעלייה מול דרווין אטאפומה, גבר עליו, וניצח את השלב.
באוקטובר, סיים במקום העשירי במונומנט ג'ירו די לומברדיה.
ב-2017, לאטור שוב פתח את עונתו במרוץ אטואל דה בסאז' וסיים רביעי במרוץ.
הוא סיים חמישי בקלאסיקת ארדש וסיים שלישי במרוץ החד יומי "הטור של פיניסטרה".
לאחר מכן ניצח בפעם הראשונה את אליפות צרפת בנגד השעון וניצח שוב את קטגוריית הרוכב הצעיר בטור דה רומאנדי.
כל התוצאות האלו הובילו אותו להיבחר בפעם הראשונה לטור דה פראנס, התוצאה הבכירה שלו במרוץ הייתה מקום 15 בקטע ה-12 וה-13, והוא סייע לבן קבוצתו רומן בארדה לסיים שני את המרוץ.
לקראת סוף העונה, סיים תשיעי במילאנו–טורינו ושישי במרוץ הנג"ש החד יומי "Chrono des Nations".
ב-2018, ערך לאטור עונה דומיננטית מאוד.
הוא סיים שלישי בוולטה אה קטלוניה, כשניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ.
לאטור סיים במקום השמיני בטור דה רומאנדי ובמקום השביעי בדופינה ליברה, כשבמרוץ האחרון ניצח גם את קטגוריית הרוכב הצעיר.
הוא הגן על תוארו כאלוף צרפת בנגד השעון ונבחר שנית לטור דה פראנס וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר, מקדים את איגן ברנל ב-5:39 דקות ואת גיום מרטן ב-22:05 דקות.
לאטור סיים במקום ה-13 הכללי, כשהוא מסייע לרומן בארדה לסיים שישי.
באוקטובר, סיים שוב במקום השישי ב"Chrono des Nations".
ב-2019, סבל בתחילת העונה מפציעה ובעקבות כך החמיץ את רובה.
לאחר שחזר, הוא סיים שישי ב.
הוא נבחר שנית לוואלטה אספנייה, כשהתוצאה הבכירה שלו במרוץ הייתה מקום 3 בקטע ה-13, 27 שניות אחרי טאדיי פוגאצ'אר ופרימוז' רוגליץ'.
באוקטובר התחרה במספר מרוצים באיטליה, כשסיים שביעי בג'ירו דל'אמיליה, 11 בטרה ואלי וארזינה ותשיעי בג'ירו די לומברדיה.
ב-3 באוגוסט 2020 פורסם שלאטור חתם בקבוצת טוטאל דיירקט אנרז'י מדרג הפרו טים לשנתיים, ובכך יעזוב את AG2R La Mondiale, בה רכב מתחילת הקריירה, בסוף עונת 2020.
מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הקדיש חלק מפעילותו האינטלקטואלית למאבק נגד הזינוק בהכחשת השואה.
משפחתו של וידאל-נאקה השתייכה לקהילה היהודית הספרדית השורשית בקרפנטרה שליד אביניון.
הוא נולד בפריז וגדל בסביבה בורגנית, רפובליקנית וחילונית.
אביו לוסיין היה עורך דין, שהצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
ביוני 1940 עברה המשפחה למרסיי.
אביו של וידאל-נאקה נעצר על ידי הגסטפו ב-15 במאי 1944, ונשלח יחד עם אמו ביוני 1944 לאושוויץ, שם נרצחו.
בגיל 14 הסתתר וידאל-נאקה בבית סבתו בדרום צרפת.
שם הוא קרא הרבה, כולל האיליאדה, והכיר את בן דודו, הפילוסוף ז'אק ברונשוויג.
לאחר לימודיו בבית הספר התיכון Lycée Carnot בפריז, התמחה בתולדות יוון העתיקה.
הוא קרא את הספר "התבוסה המוזרה" של מארק בלוך, ספר שמנסה להסביר את הגורמים לתבוסה בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, שהיה אחד ממקורות ההשראה שלו כהיסטוריון.
וידאל-נאקה לימד תחילה היסטוריה בבית הספר התיכון באורליאן ב-1955, לפני שהלך לאוניברסיטה של קאן (1956–1960) ואז לליל (1961–1962).
הוא הושפע מז'ורז' דומזיל וקלוד לוי-שטראוס והיה חבר בקבוצת ההיסטוריונים של "אסכולת פריס", שהורכבה במקור מז'אן-פייר ורנאן, ניקול לורו, מרסל דטיאן והוא עצמו.
עבודתם תחדש את הגישות לחקר יוון העתיקה.
וידאל-נאקה כתב יחד עם חברו ז'אן-פייר ורנאן כמה ספרים.
עם זאת, אף שוורנאן היה "חבר" המפלגה הקומוניסטית של צרפת (PCF), וידאל-נאקה מעולם לא היה שייך למפלגה פוליטית כלשהי, למעט לתקופה שהיה חבר המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת (PSU), אך ראה בה רק כמקום לדיונים פוליטיים כדברו.
בשנים 1962 עד 1964 עבד במרכז הלאומי למחקר מדעי, בשנים 1964 עד 1966 לימד באוניברסיטת ליון ואחר כך מונה לפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
פייר וידאל-נאקה היה אתאיסט, נשוי ואב לשלושה ילדים.
מחקריו ההיסטוריים עסקו ביוון העתיקה, בהיסטוריה היהודית וגם בהיסטוריה בת זמננו.
חברו ההיסטוריון ז'אן פייר ורנאן אמר בראיון באוגוסט 2006:
בשנת 1987, ערך את "האטלס ההיסטורי".
אטלס המתעדת את ההיסטוריה העולמית באמצעות תיעוד תרבויות בודדות, מערכות פוליטיות וחברות.
הוא כולל בעיקרו עמודים כפולים המוקדשים למגמה או אירוע ספציפי בהיסטוריה העולמית, המוצגים עם מפות, טקסט, ציר זמן ואיורים.
עורך המהדורה העברית של האטלס היה פרופ' אלי בר-נביא שגם שיתף פעולה עם וידאל-נאקה בעריכת הגרסה המקורית של האטלס.
בשנת 1991, פרסמה הוצאת עם עובד, במסגרת סדרת ספרי העיון ספרית אפקים, קובץ ממאמריו בספר בשם "רוצחי הזיכרון".
השער הראשון כולל דיונים בפרקים נבחרים של ההיסטוריה היהודית המתמקדים בדמותו וביצירתו של יוסף בן מתתיהו.
השער השני כולל מאמרים על ההיסטוריה של יהודי צרפת בעידן המודרני ובמרכזם מאמר על אלפרד דרייפוס, החלק השלישי של הספר כולל את המאמר ששמו ניתן לקובץ כולו, על המאבק בניסיונות להכחיש את השואה ולסלף את זכרה.
וידאל-נוקט הגדיר את עצמו כ"היסטוריון אקטיביסט", ותוך כדי לימודיו לא הפסיק לעסוק במאבקים פוליטיים.
הוא היה חבר ב"וועד האודין" יחד עם ג'רום לינדון, הוא היה אחד המתנגדים הבולטים ביותר לשימוש בעינויים על ידי הצבא הצרפתי במהלך מלחמת אלג'יריה (בשנים 1954 עד 1962).
יחד עם ז'אן פול סארטר ו-119 אחרים, הוא חתם על המניפסט של ה-121, קריאה לאי ציות אזרחי נגד המלחמה באלג'יריה.
הוא גם התנגד למשטר הקולונלים ביוון.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, לאחר שמצרים סגרה את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות, חתם על גילוי דעת התומך בישראל, יחד עם מאות אנשי רוח צרפתים ובראשם ז'אן-פול סארטר.
לאחר המלחמה תמך במאמצי השלום במזרח התיכון והיה פעיל ב"ההתאחדות הצרפתית היהודית למען השלום".
עם התמשכות הכיבוש הישראלי החל לבקר את מדיניות ישראל.
ב-2004 הכריז: "אני רואה באריאל שרון פושע מלחמה".
וידאל-נאקה גם ביקר את השימוש שמדינת ישראל עושה בזכר השואה ואמר "הציונות מנצלת את הטבח הנורא (שביצעו הנאצים ביהודים) בדרך שהיא לעיתים שערורייתית למדי".
הוא סבר שליהדות צרפת, כמו גם למיעוטים אחרים, יש זכות לשמור על השוני והנבדלות שלהם בתוך המסגרת של המדינה.
בראיון לעיתון הארץ ב-2002 אמר:
יחד עם מישל פוקו וז'אן-מארי דומנאק, ב-8 בפברואר 1971, הוא חתם על המניפסט שלGroupe d'informations sur les prisons, אשר פעלה לאפשר לאסירים ועצורים לדבר עם התקשורת, ואפשר לתקשורת בצרפת לסקר את הנעשה בבתי הכלא, לאחר שהדבר הוגבל בצרפת.
התנועה שהוקמה בעקבות המניפסט הביא לרפורמה ושיפור בתנאי הכליאה בצרפת.
וידאל-נאקה היה פעיל גם בגנות הכחשת רצח העם הארמני.
במחקריו ומאמריו ביקר רבות את מכחיש השואה רובר פוריסון.
בהקשר של הכחשת רצח העם הארמני כתב על פוריסון:.
רוצחי הזיכרון, תרגום: עדה פלדור, הוצאת עם עובד, 1991
האטלס ההיסטורי - תולדות העולם משחר האנושות ועד ימינו (עורך: פייר וידאל-נאקה, עורך המהדורה העברית: אלי בר-נביא), תרגום: מולי מלצר, חגי פורשנר, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרי תל אביב, 1994
(מיתוס וטרגדיה ביוון העתיקה, 1972)
(הצייד השחור - צורות חשיבה וצורות חברה בעולם היווני 1981)
Arguments, 1988 (יוספוס פלאוויוס, או:על השימוש הנכון בבגידה 1977)
פייר ונדייה הוא אדמירל צרפתי, אשר כיהן כמפקד הצי הצרפתי בין השנים 2020–2023, ומכהן כיום כסגן ראש מטה הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל).
ונדייה נולד בטולון ב-26 באוקטובר 1967, כנצר למשפחה בעלת היסטוריה צבאית-ימית מפוארת.
ב-1987 ונדייה התגייס לצי הצרפתי ולמד באקול נבל (המכללה הצבאית הימית).
ב-1989 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת בדרגת מאיור.
במהלך מלחמת המפרץ, הוא שרת על סיפון נושאת המטוסים "ז'אן ד'ארק".
ב-1992 הוא החל לעבור הכשרה כטייס קרבי.
ב-1993 הוא הוסמך כטייס קרבי-ימי.
בין 1995–1997 הוא שרת בבוסניה והרצגובינה.
בשנת 2004 הוא שרת באפגניסטן.
בין השנים 2005–2007 הוא שימש כסגן מפקד המבצעים של נושאת המטוסים "שארל דה גול" ויחד עמה חזר לאפגניסטן.
ב-2007 הוא מונה למפקד הפריגטה "סורקוף".
בשנה שלאחר מכן, הוא השתתף במבצע תלת'ן, שבמסגרתו שוחררו בני ערובה צרפתים שנחטפו בידי פיראטים בחופי סומליה.
ב-2009 הוא עבר למחלקה הטכנית של המטכ"ל הצרפתי והיה אחראי על תוכניות לפיתוח מטוסים ומסוקים.
בשנת 2011 הוא השתתף במבצע ארמאטאן – התקיפה האווירית הבינלאומית בלוב.
במהלך שנת 2013 הוא השתתף במבצע סרוואל בצפון מאלי.
ב-24 ביולי 2013 הוא מונה למפקד נושאת המטוסים שארל דה גול.
תחת פיקודו, נושאת המטוסים השתתפה במשימות כנגד המדינה האסלאמית בסוריה ובעיראק.
הוא כיהן בתפקיד עד 31 ביולי 2015.
ב-1 בספטמבר 2017, ונדייה מונה לסגן מפקד המחוז הימי הים תיכוני, ולמפקד בסיס הצי בטולון.
ב-1 בספטמבר 2020 הוא מונה למפקד הצי הצרפתי.
ב-1 בספטמבר 2023 הוא מונה לסגן ראש מטה הכוחות המזוינים (Major général des armées).
פייר ז'וליאן טורז'ון הוא שחקן הוקי קרח קנדי-צרפתי ומאמן לשעבר.
נבחר במקום הראשון על ידי באפלו סייברס בדראפט ה-NHL ב-1987 ושיחק במשך 19 עונות עבור באפלו סייברס, ניו יורק איילנדרס, מונטריאול קנדיאנס, סנט לואיס בלוז, דאלאס סטארס וקולורדו אוולאנש.
הוא אחיו הצעיר של שחקן ה-NHL לשעבר, סילבן טורז'ון.
אחד מ-46 שחקנים שכבשו 500 שערים בקריירה.
טורז'ון התקבל להיכל התהילה של ההוקי ב-13 בנובמבר 2023.
רבים מחבריו לקבוצה מעולם לא סלחו על כך שלא הצליח להגן על חבריו לקבוצה.
במילותיו של אוורט סאניפאס: "אני מחפש מישהו שיעזור ל(סטפן) רואה ואני מסתכל על הספסל.
הכלב הזה טורז'ון, פשוט יושב שם, עם הראש למטה.
הוא לא יזיז את הישבן שלו מהספסל...
הוא פשוט יושב שם כשכולם על הספסל הסובייטי ולפחות אחד מהחבר'ה שלנו בבעיה אמיתית..." בנוגע לאי עזיבת הספסל, הצהיר טורז'ון ב-2017: "זה לא היה התפקיד שלי.
טורז'ון נבחר בדראפט על ידי באפלו סייברס כבחירה הכללית הראשונה בדראפט ה-NHL ב-1987. קריין הסייברס ריק ז'נרט, הטביע את הביטוי "או-לה-לה פייר" עבור טורז'ון.
טורז'ון השפיע במהירות על הסייברס ברגע שהופיע.
צבר 42 נקודות במהלך עונת 1987/88, סיים שמיני בקרב הטירונים ועזר לסייברס להגיע לפלייאוף גביע סטנלי בפעם הראשונה מזה שלוש שנים.
תפוקתו עלתה ל-88 נקודות בעונת 1988/89, סיים בקבוצתו ראשון בשערים, באסיסטים ובניקוד ומהר מאוד הפך לחביב האוהדים.
בעונת 1989/90, הפך לכוכב כשצבר 106 נקודות שהעמידוהו שביעי בליגה ו-66 אסיסטים שמיקמו אותו תשיעי בליגה.
שיחק במשחק האולסטאר ב-1990. תפוקתו צנחה בעונת 1990/91 ל-79 נקודות, אך נותר שחקן יציב וסיים שני בקבוצה בניקוד.
ב-25 באוקטובר 1991, לאחר למעלה מארבע שנים עם הסייברס הועבר טורז'ון בעסקת חילופין (יחד עם בנואה הוג, אוווה קרופ ודייב מקלוויין) לניו יורק איילנדרס בתמורה לפט לפונטיין, רנדי ווד, רנדי הילייר ושיקולים עתידיים.
טורז'ון צלח את המעבר והשתלב מצוין בקבוצה, כשסיים את עונת 1991/92 עם 95 נקודות בסך הכול ובמקום ה-13 בליגה.
העונה הטובה ביותר של טורז'ון כשחקן איילנדרס הייתה 1992/93, אז כבש 58 שערים ו-132 נקודות, סיים חמישי בניקוד (בשוויון עם טמו סלאנה) ושישי בשערים בליגה (בשוויון עם סטיב אייזרמן).
בנוסף עזר להוביל את האיילנדרס לגמר חטיבת ויילס, שם הפסידה לזוכה העתידית בגביע סטנלי מונטריאול קנדיאנס בחמישה משחקים.
בדרך, ניצחו האיילנדרס את וושינגטון קפיטלס והביכו את אלופה הקודמת ששמרה פעמיים על תוארה, פיטסבורג פינגווינס.
סדרת הסיבוב הראשון, בה ניצחו האיילנדרס בשישה משחקים, ידועה לשמצה בשל תקרית על הקרח.
לאחר שהבקיע טורז'ון שער והעלה את האיילנדרס ליתרון 5:1 במהלך המשחק השישי בקולוסיאום של נסאו, דייל האנטר מהקפיטלס נכנס בגופו של טורז'ון מאחור כשחגג את שערו.
טורז'ון סבל מפריקת כתף והחמיץ את ששת המשחקים הראשונים בסדרה שלאחר מכן מול הפינגווינס.
האנטר קיבל השעיה של 21 משחקים בשל הפגיעה.
בחצי הגמר מול מונטריאול קנדיאנס, צבר טורז'ון חמש נקודות בארבעה משחקים.
האיילנדרס, שהאמינו שיצליחו להעפיל לגביע סטנלי באותה שנה ולפגוש את לוס אנג'לס קינגס, לא השתוו לקנדיאנס בשל פציעתו.
האיילנדרס הודחו מהפלייאוף לאחר סדרה קשה של חמישה משחקים, שניים מהם הוכרעו בהארכה.
לאחר אותו פלייאוף, זכה טורז'ון בגביע ליידי בינג.
בעונת 1993/94 ירד טורז'ון מעל בימת המובילים לאחר שתפוקתו דעכה ל-94 נקודות, אך עודנו נותר שחקן מוצלח וב-69 משחקים כבש 38 שערים בדיוק כמו שנתיים לפני כן וסיים במקום ה-14 בניקוד בליגה וראשון בקבוצה בניקוד ובאסיסטים.
לאחר סיום עונת 1994/95 שהוגבלה ל-48 משחקים, החליט מנכ"ל האיילנדרס דון מלוני, לבנות מחדש את הקבוצה שכללה את החלפת טורז'ון וולדימיר מלאחוב למונטריאול קנדיאנס בתמורה לקירק מאלר, מת'יו שניידר וקרייג דארבי במועד החילופין.
אף בפעם השנייה להעברתו בקריירה באמצע עונה, הצליח להשתלב בין שורות הקבוצה כשצבר 20 נקודות ב-15 משחקים.
אמנם סיים את העונה עם 47 נקודות בסך הכול - התפוקה הנמוכה ביותר מלבד עונת הטירונות.
טורז'ון מונה לקפטן הקנדיאנס בעונת 1995/96 לאחר עזיבתו של מייק קין לקולורדו אוולאנש בדצמבר 1995. במהלך העונה, טורז'ון היה קרוב לצבור 100 נקודות, כשהבקיע 38 שערים ו-58 אסיסטים עבור 96 נקודות.
כן שיחק במשחק האולסטאר ב-1996.
צבר יותר מ-70 נקודות בממוצע לעונה וכבש כמה שערי מפתח בפלייאוף במהלך שהייתו בסנט לואיס.
ב-1 ביולי 2001, הצטרף טורז'ון לדאלאס סטארס כשחקן חופשי ולאחר מכן לקולורדו אוולאנש כשחקן חופשי ב-3 באוגוסט 2005. טורז'ון לקח שנת חופש במהלך עונת 2004/05 שבוטלה.
עם החתימה לאוולאנש טורג'ון החליף את מספר חולצתו 77 ל-87, שכן המספר הוצא לגמלאות על ידי קולורדו עבור ריי בורק.
ב-8 בנובמבר 2005, הפך טורז'ון לשחקן ה-34 בתולדות ה-NHL שכובש 500 שערים, כשהוא עושה זאת מול סן חוזה שארקס.
ב-5 בספטמבר 2007, הצהיר על פרישה מה-NHL.
טורז'ון נחשב כמועמד לקבלה להיכל התהילה של ההוקי כבר ב-2010, אך טרם נבחר.
ב-2023, לאחר 13 שנות המתנה נבחר להיכל התהילה ב-13 בנובמבר.
לפני קבלתו, היה אחד מחמישה שחקנים (פטר בונדרה, ג'רמי רוניק, קית' טקצ'אק ופט ורביק) שכבשו 500 שערים בקריירה וזכאים להתקבל, אך לא התקבלו להיכל התהילה.
בנוסף, הפך לשחקן התשיעי שנבחר ראשון בדראפט שהתקבל להיכל התהילה.
(אחרים: ז'ילבר פרו, גי לפלר, דני פוטוון, דייל האוורצ'ק, מריו למיה, מייק מודנו, מאטס סונדין ואריק לינדרוס.)
ב-10 ביולי 2017, טורז'ון נבחר כרכז ההתקפי של לוס אנג'לס קינגס.
ב-8 ביוני 2018, הקינגס הודיעו שהם קיבלו את התפטרותו של טורז'ון כדי לעזוב את הארגון מסיבות משפחתיות.
לטורז'ון ולאליזבת אשתו יש ארבעה ילדים והם גרים כיום בצ'רי הילס וילג', קולורדו.
שנה נבחרת טורניר תוצאה מש ש א נק דע 1987קנדה אליפות העולם לנוער האליפות בוטלה 6 3 0 3 2
פייר לואי מורו דה מופרטואי (Pierre Louis Moreau de Maupertuis; 17 ביולי 1698 - 27 ביולי 1759) היה מתמטיקאי, פילוסוף, אסטרונום וחוקר טבע צרפתי.
הוא שימש כמנהל האקדמיה הצרפתית למדעים וכיהן כנשיא הראשון של האקדמיה הפרוסית למדעים , בהזמנתו של פרידריך הגדול.
דה מופרטואי ערך משלחת ללפלנד כדי לקבוע את צורת כדור הארץ.
לעיתים קרובות מיוחסת לו המצאת "עקרון הפעולה המינימלית"; בגרסה המוכרת בתור העיקרון של מופרטואי - משוואה אינטגרלית הקובעת את הנתיב שלאורכו תתקדם מערכת פיזיקלית.
עבודתו בידיעת הטבע מעניינת ביחס למדע המודרני, שכן הוא נגע בהיבטים של תורשה והמאבק על הקיום .
פייר לואי, בשמו בלידה פייר פליקס לואי היה משורר וסופר צרפתי יליד בלגיה.
האם, קלר, הייתה נכדתה של לואיז ז'ונו, אחות של ז'אן-אנדוש ז'ונו
דוכס אברנטס, מרשל של נפוליאון.
ייתכן שלמעשה הסופר היה בן של אחיו למחצה, ז'ורז' לואי (1847–1917) שהיה בנו של פיליפ פייר לואי מנישואיו הראשונים.
ושכיהן כנציג דיפלומטי צרפתי במצרים ואחר כך כשגריר צרפת ברוסיה.
פייר לואי התכתב בצורה אינטנסיבית עם ז'ורז' לואי עד סוף חייו של האחרון ב-1917.
לואי למד ב"בית הספר האלזסי" המקיף בפריז, בו קשר ידידות אמיצה עם הסופל לעתיד, אנדרה ז'יד.
בגיל 18 ערך את הטקסטים הארוטיים הראשונים שכתב בהתבגרותו וכתב יומן.
החל מ-1890 התחיל לכתוב את שמו בכתיב ארכאי מיוחד Louÿs אך לפי עדויות, מבלי לשנות את היגויו – "לואי".
נהג לכעוס כשהיו קוראים לו "לואיס".
בשנות ה-1890 התיידד לואי עם הסופר והמחזאי האירי אוסקר ויילד שהקדיש לו את המחזה "שלומית" במקורו הצרפתי.
לואי הסתקרן לגבי המשוררים מ"אסכולת הפארנאס והסימבוליסטית והתוודע לנציגים בולטים של הראשונים – לקונט דה ליל, חוסה מריה דה ארדיה שאת בתו הצעירה, לואיז, לקח לאישה ב-1899. לואי עצמו צעד לכיוון הסימבוליזם, אם כי אנדרה ז'יד סבר ב-1892 שלא היה סימבוליסט בכלל.
ב-1891 הקים פייר לואי את המגזין הספרותי La Conque בו התפרסמו יצירות של פרנסיאניסטים וסימבוליסטים רבים, ביניהם דמויות מובילות ששימשו כמופת כמו מלרמה, ז'אן מוריאס, לקונט דה ליל או פול ורלן, אבל גם משוררים צעירים עדיין לא ידועים, כגון פול ואלרי, אנדרה ז'יד ולואי עצמו.
ב-1891 פרסם לואי על חשבונו את הקובץ הראשון של שירים "Astarté" (עשתרת).
"Les Chansons de Bilitis" שנשאר יצירתו הידועה ביותר וגם דוגמה לתרמית ספרותית.
לואי הציג שירים אחרונים אלה כ"תרגום מיוונית" ממשוררת דמיונית בת זמנה של סאפו.
בקובץ שירים קצרים זה בולטת השפעת משוררי אסכולת פרנס המתיוונים ושל הסימבוליזם עם טעם עמוק של חושניות, של פסטורליה (בחלק הראשון) וארוטיזם מהודר.
בולטות אלה לצד אלו סצנות טבע וארוטיות קלוד דבוסי שאב מהם השראה בשלושה קטעים, תוך כדי שיתוף פעולה חברי של לואי.
לואי ניהל רומן עם הסופרת מארי דה רנייה.
הרומן הראשון של לואי "Aphrodite (mœurs antiques)" פורסם ב"מרקור דה פראנס".
הוא התאפיין בעידון יוצא דופן, חושניות ודקדנטיזם מאולץ, והוגדר על ידי איב ז'ראר דנטק "דרמה חשוכת מרפא של התבגרות שיצאה לחיפוש אחרי אהבה אמיתית".
הספר זכה להצלחה רבה גם בחוגי הספרות וגם בקרב הקהל הרחב, בזכות שבחיו של פרנסואה קופה
עלילת הרומן הבא La Femme et le Pantin (1898) שקיבל השראה מזיכרונותיו של קזנובה התרחשה בתקופה בת זמנו של המחבר.
תוך הבלטת היבטים דרמטיים של חושניות, הוא נחשב ליצירת מופת של לואי, לצד "Trois filles de leur mère".
בסגנון מאופק יותר מזה של היצירות הקודמות, הוא שילב בו פסימיות עם אכזריות נפשית בתוך אווירה מורכבת של רגשות מיוסרים.
על בסיס הרומן הזה כתבו פייר לואי ופייר פרונדה את המחזה La Femme et le Pantin שהוצג בבכורה בדצמבר 1910. ב-1911 מוריס ווקר וקרלו צנגריני כתבו בעקבותיו מחזמר בשם "קונצ'יטה" על מוזיקה של ריקרדו זנדונאי.
יחד עם פרנסואה קופה ואמנים וסופרים אחרים, ביניהם חוזה-מריה דב ארדיהף ז'ול ורן, אדגר דגה, אוגוסט רנואר וונסן ד'אנדי היה הצטרף לואי ל"ליגת המולדת הצרפתית" שהשתייכה ל מחנה נגד דריפוס.
ב-1901 כתב לואי ירומן אירוני עוקצני בשם "Les Aventures du roi Pausole" שעובד מאוחר יותר, ב-1930 לאופרטה על לחן מאת ארתור הונגר.
בהתחלת המילניום החדש היה לואי מוצף במצבי חדק, התקשה לכתוב ולפרסם.
כמה קובצי מאמרים ונובלות פורסמו קודם בעיתונים.
הנובלות היו בעלות צביון פנטסטי, למשל הקובץ Sanguines שבו אחד מגיבורי העלילה הוא הסופר אונורה דה בלזק המשוחח עם אחת הדמויות שיצר: אסתר גובסק.
אחרי 1906 כתב לואי מעט מאוד, אולם בסביבות 1917 הוא פרסם את