tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1856, עם סיום בנייתו של שוק לה אל, הוחלט לסגור את "שוק התמימים", בו הייתה מוצבת המזרקה, ולבנות במקום כיכר.
בהתאם לכך הוחלט להזיז את המזרקה ולשלבה בגינה ציבורית.
הפרויקט נמסר לאדריכל גבריאל דוויאוד שהשתמש בחלק מהאלמנטים של המזרקה הישנה אך שינה את אופן זרימת המים כך שהם זרמו דרך שישה אגנים מעוגלים (במקום שלושה אגנים זוויתיים במזרקה הקודמת) המדמים למזרקה מראה של פירמידה.
ב-1862 סווגה המזרקה כמונומנט היסטורי .
ב-1973 נסגר שוק לה אל וכל סביבתו עברה שיפוץ מקיף.
במסגרת זו הכיכר בו עומדת המזרקה הפכה לכיכר יואכים-דו-בליי .
ב-2017 נפסקה הזרימה למזרקה בעקבות תזוזות בצנרת העתיקה המזינה אותה.
נזק זה הצטרף לשורה של פגעים סביבתיים, כמו מזג אוויר, עשן מכוניות וזיהום אוויר, שגרמו לקורוזיה של מבנה.
ב-2019 פרסמה מחלקת המורשת של עיריית פריז על הכוונה לתקן את זרימת המים ולערוך שיפוץ מקיף במזרקה בתקציב של כחמישה מיליון יורו כשתהליך השיפוץ והשימור תוכנן לפי פרוטוקול שימור מחמיר.
השיפוץ עצמו החל ביוני 2023 והסתיים עד פתיחת אולימפיאדת פריז.
במסגרת הפרויקט נוקו האבנים, תוקנה צנרת הזנת המים, הוחלפו פסלי הנימפות בפסלים עשויים מתערובת שרף ואבקת אבן, הותקנה מערכת טיהור מים מבוססת אור אולטרה-סגול והותקנה תאורה חדשה.
מזרקת סן-מישל היא מזרקה היסטורית שנבנתה בפריז באמצע המאה ה-19.
המזרקה נמצאת בגדה השמאלית של הסן, ברובע השישי, בחלקה הדרומי של כיכר סן-מישל כשחזיתה פונה לגשר סן-מישל.
עם בנייתה נקראה המזרקה בשם "מזרקת סבסטופול" על שם שדרות סבסטופול שעברו למרגלות המזרקה וחצו את פריז מצפון לדרום.
ב-1855 נסללו שדרות סן-מישל שהחליפו את שדרות סבסטופול בגדה השמאלית, מדרום לאי איל דה לה סיטה.
בהתאם לכך שונה שם המזרקה ל"מזרקת סן-מישל".
גובה חזית המזרקה 26 מטר ורוחבה 15 מטר.
המזרקה נבנתה בסגנון אקלקטי המדמה שער ניצחון עתיק.
בחזיתה ארבעה עמודים בסגנון קורינתי כשבראש כל עמוד הוצב פסל ברונזה כשארבעת הפסלים מייצגים ארבע מעלות של האמונה הנוצרית: זהירות, מתינות, חוסן וצדק.
הפסלים נוצרו על ידי ארבעה פסלים שונים.
במרכז המזרקה נבנתה מגרעת ובה כן אבן ועליו פסל של המלאך מיכאל כשהוא הורג שד.
הפסל נבנה על ידי הפסל הצרפתי פרנסיסקו דורה .
מבסיס הכן נובעים מים הגולשים למטה לבריכה בתחתית המזרקה.
משני צידיה של הבריכה הוצבו שני פסלים של דרקונים מכונפים היורקים מים לבריכה.
הדרקונים נוצרו על ידי הפסל אנרי אלפרד ז'אקמאר .
ארבעת העמודים מחזיקים גמלון בסגנון מזרקת מדיצ'י שנבנתה ב-1630 בגני לוקסמבורג.
בחלקו התחתון של הגמלון הוצבו תבליטי אבן בסגנון נאו-רנסאנס של הפסל קלוד וינו .
בחלקו העליון של הגמלון פוסלו שתי נערות המסמלות "כוח" ו"מתינות" כשהן נושאות את סמלי פריז.
כדי לכפר על מיעוט האור, שמוקרן על המזרקה, החליט הארכיטקט להשתמש בסוגי האבן בעלי גוונים שונים.
כך למשל נעשה שימוש בשיש אדמדם בעמודים, שיש ירקרק בגמלון, שיש כחלחל בפסל של המלאך מיכאל, אבן גיר צהבהבה ועוד.
במספר מקומות במזרקה שולבו לוחות הנצחה:
באמצע הגמלון מוצב שלט המקדיש את המזרקה לנפוליאון השלישי שבתקופתו הוקמה המזרקה.
על הכנים של הדרקונים הוצבו שלטים שמנציחים את שחרור פריז ב-1944 ואת זכרם של תושבי הרבעים החמישי והשישי שנפלו במלחמה.
עבודת תכנון המזרקה נמסרה לאדריכל גבריאל דאוויו .
בתכנון המזרקה הושפע דאוויו ממזרקת אקווה פליז ברומא, איטליה שנבנתה באמצע המאה ה-16.
המזרקה נבנתה בשנים 1860-1858 כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז ונחנכה ב-15 באוגוסט 1860. המזרקה נבנתה בצידו הצר של מבנה מגורים שעמד בקצה הכיכר.
עם סיום בנייתה "זכתה" המזרקה לביקורת מצד פריזאים רבים שסלדו מהסגנון האקלקטי בו נבנתה.
ב-1926 הוכנסה המזרקה לרשימת האתרים ההיסטוריים של צרפת .
בישראל נערכו מספר מחאות על רקע מצוקות דיור.
מחאות הדיור בסוף שנות השבעים
מערכת ההצמדות הנהוגה במשק צמצמה למשקי הבית את הנזק המידי של הסחרור האינפלציוני, ויצרה מראית עין של התמודדות מכובדת עם נזקי האינפלציה.
הפיחות בערך המטבע הוביל להתייקרות המוצרים המייובאים - בין 1976 ל-1979 עלה זמן העבודה הנדרש לקניית מכונת כביסה מ-41 יום בשנת ל-48 יום; מקרר - מ-49 יום ל-78 יום; ומכונית מ-1.9 שנים ל-2.4 שנים.
מחירי הדירות התייקרו באופן חד - מ-4.5 שנים ל-8.4 שנים.
בנובמבר 1978, לצורך מאבק במצוקת הדיור, נוסדה תנועת "דיור מיד" בתל אביב על ידי יפה יגודניק ולאה ישראל.
ב-5 בנובמבר נערכה הפגנה בככר מלכי ישראל בתל אביב במחאה על מחירי הדיור הגבוהים.
יוזמי ההפגנה החתימו את הנאספים על עצומה נגד מצוקת הדיור ומחו על רמת התחזוקה הנמוכה של הדירות השכורות, אי מתן הלוואות לרווקים לצורך רכישת דירה, או מתן הלוואות לפי קריטריונים שאינם מתקבלים על הדעת.
בתגובה להפגנה ולעליית חסרונות הדיור לרווקים לסדר היום הציבורי, הגיש חבר הכנסת עקיבא נוף הצעת חוק לפיה יש לסייע לרווקים בפתרון בעיות הדיור שלהם על ידי בניית שכונות של דירות קטנות, המיועדות להשכרה.
ב-21 בנובמבר נערכה מסיבת עיתונאים ובה הודיעו מארגני התנועה שיקיימו הפגנות, יחתמו על עצומות ואם לא תהיה ברירה הם אף יפלשו לדירות.
התנועה שיגרה מכתבים לשר האוצר, שר השיכון וחברי הכנסת ובהם היא תבעה לפתוח באופן דחוף יוזמות חקיקה לצורך הקלה על מצוקת הדיור.
לאחר כשבועיים המכתבים נותרו ללא מענה.
ב-22 בנובמבר נערכה הפגנה על ידי "דיור מיד" וגופים אחרים הנאבקים נגד מצוקת הדיור בככר מלכי ישראל בתל אביב.
מספר ימים לאחר מכן הודיעה התאחדות הסטודנטים בישראל כי היא מצטרפת למאבק נגד יוקר הדיור ועל הקמת ועד משותף.
לאה יגודניק ולאה ישראל טענו כי התנועה מונה כבר כ-1,000 חברים.
ב-27 בנובמבר נערכה הפגנה שאורגנה על ידי "דיור מיד" בככר מלכי ישראל בתל אביב.
מאות השתתפו בהפגנה וראשי המפגינים הודיעו כי בימים הקרובים הקרובים ירחיבו פעולתם ויקימו מאהלים במרכזי הערים "עד שיזוז למישהו משהו בנושא הדיור".
ב-28 בנובמבר "דיור מיד" שלחה מכתב אל ההסתדרות ובו תבעה פגישה עם מזכ"ל ההסתדרות.
מזכ"ל ההסתדרות נענה למכתב ונפגש עם ראשי התנועה והודיע להם כי הוטל על חברת "שיכון עובדים" לעבד תוכניות ולרכז מאמציה ואמצעיה בפתרון בעיות השיכון זוגות צעירים, שכבות מצוקה ורווקים, אך ביצוע מדיניות השיכון מוטל על ממשלת ישראל.
על בקשת ראשי התנועה שההסתדרות תבנה דירות להשכרה לנזקקים, השיב כי ההסתדרות לא תהיה משכירת דירות, אלא רק מדרבנת בניית דירות ומסייעת לה.
ב-29 בנובמבר התקיימה שביתת קונים בת 3 שעות מטעם הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות, במחאה על המדיניות הכלכלית ועליות המחירים בשווקים.
בדצמבר טענו יפה יגודניק ולאה ישראל כי באחת ההפגנות יצאו פעילים בתנועה כשהם מחולקים לחוליות פעולה להפגין ליד דירות העומדות להשכרה במטרה למנוע מהשוכרים לשכור את הדירות במחיר המופקע.
עוד הן טענו כי יש לגרום לשינויים משמעותיים כדי להקל על מצוקת הדיור, כגון: הכרה בהוצאות שכר דירה כהוצאה מוכרת פטורה ממס, פינוי משרדים הממוקמים בדירות אשר נועדו למגורים ובניית דירות קטנות להשכרה ופיקוח על מחירן.
ב-6 במאי הפגינו כ-200 פעילים בתנועת "דיור מיד" ליד בית הקרנות בחיפה במחאה על חוסר הפעילות למתן דיור לזוגות צעירים, בודדים וזקנים.
ב-8 במאי התכנסו בשכונת שמואל הנביא בירושלים מאות פעילים, נציגי ארגונים ותנועות מכל הארץ.
בכנס הועלו הטענות כי הממשלה נכשלה כישלון חרוץ בפתרון מצוקת הדיור והוחלט לקיים הפגנה ארצית בחוצות תל אביב כמחאה.
ב-12 ביולי הפגינו דיירי רחוב דרייפוס מחיפה המועמדים לפינוי מדירותיהם יחד עם חברי תנועת "דיור מיד".
המפגינים מתחו ביקורת על הממשלה והסוכנות היהודית המייצגות לדבריהם משקיעים זרים.
ב-4 באוגוסט התכנסו בתל אביב כ-300 פעילים בתנועת "דיור מיד" לאספה כדי לתכנן את המשך הפעולות להשגת דיור נאות לצעירים.
באספה דרשו המשתתפים מהממשלה לבנות בהיקף גדול דירות להשכרה ודירות קטנות לזוגות צעירים ולפעול לפינוי משרדים שנפתחו בדירות ששימשו קודם לכן למגורים.
פעילי התנועה תכננו פלישות לבתי מגורים שהקימו חברות ציבוריות ועומדים ריקים ולבית מלון, כמו גם הפגנה שתערך ב-25 באוגוסט בככר מלכי ישראל.
ב-16 באוגוסט יצאו פעילי התנועה לרחובות תל אביב במטרה להחתים את תושבי העיר על עצומה נגד מצוקת הדיור.
ב-20 באוגוסט נערכה הפגנה ארצית נגד מצוקת הדיור בככר מלכי ישראל בתל אביב.
להפגנה הגיעו כ-250 פעילים מכ-10 ארגוני עוני ומצוקה ובארגונים של זוגות צעירים.
בהפגנה הואשמו הממשלה וההסתדרות בספסרות ושר הבינוי והשיכון נקרא להתפטר מתפקידו.
"הדרך לדיור עוברת ברחוב", שירם של עידו אילן ודניאל הבר, פורסם בשנת ה-80 בעקבות כישלון תנועת "דיור מיד" והמאבק נגד מצוקת הדיור בישראל.
באביב 1990, עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, נוצר מחסור חמור בדירות.
לדוגמה, בתל אביב מחירי הדירות כמעט הוכפלו.
בעוד עולים יכלו לממן את שהייתם מראש לשנה בזכות מענקי קליטה, ישראלים ותיקים לא יכלו לעמוד בתשלומים ונאלצו לפנות דירות ששכרו.
באמצע יוני זוג דיירים מפונים הקים אוהל בכיכר מלכי ישראל ופקחי העירייה החרימו את חפציהם בהיעדרם.
ימים ספורים לאחר מכן החלה התארגנות דומה בערים נוספות בארץ.
במהלך יולי 1990 החלה מחאה בראשון לציון, חולון וכרמיאל שהתפשטה גם לנהריה ובאר שבע וערים נוספות.
בסוף יולי כבר התגוררו באוהלים כ-2,000 משפחות.
עד נובמבר נמצאו פתרונות שונים למרבית שוכני האוהלים ובהם דיור ציבורי והשתתפות במימון שכר דירה.
הנושא ירד מסדר היום בין היתר בשל משבר מלחמת המפרץ.
בקיץ 1991 הוקמו מאהלים באזורים שונים בארץ אך המחאה הייתה מצומצמת ולא צברה כוח.
מחאת דוד הנחלאווי הייתה מחאת רשת, על יחס הצבא לחייל שצולם מתעמת עם פלסטיני.
המחאה החלה בסוף אפריל 2014 בפייסבוק, ותמה לאחר כחודש.
במסגרת המחאה, חיילי צה"ל ואזרחים ישראלים פרסמו ברשתות החברתיות תצלומים שלהם עם חולצות או שלטים שעליהם נכתב: "גם אני עם דוד הנחלאווי", "גם אני עם הנחלאווי", "גם אני עם חייל הנח"ל" וכן "גם אני הייתי דורך".
"מחאת דוד הנחלאווי" עוררה עניין גם בקרב פוליטיקאים, ובהם שרים וחברי הכנסת.
באפריל 2014 נשלחו חיילים מגדוד 932 של חטיבת הנח"ל למשימות שיטור ואבטחה בחברון.
נער פלסטיני התעמת עם אחד מחיילי הגדוד, דוד אדמוב, כאשר הוא מצולם במצלמת וידאו על ידי ארגון פלסטיני בשם "צעירים נגד ההתנחלויות" ובודדים נוספים.
הנער, שהשתייך לקבוצה של תושבים שעוכבה במקום, הביע כעס ונצמד לחייל.
החייל הורה לנער להתרחק, ומשלא נענה, נראה החייל דוחף אותו, מקלל, דורך לעברו את נשקו ומאיים לירות בו ובנער נוסף שרץ לעברו מאחור ואוחז בידו השמאלית אגרופן מתכת.
הסרטון הפלסטיני הועלה לרשת האינטרנט ופורסם בחדשות 10.
בעקבות פרסום הסרטון פרצה מחאת אינטרנט ישראלית שכונתה "מחאת דוד הנחלאווי", ובה הבעת תמיכה בחייל דוד אדמוב, בסיסמה "גם אני עם דוד הנחלאווי".
לאחר פרסום הידיעה בחדשות 0404 החלה המחאה בעמוד הפייסבוק "גם אני עם דוד הנחלאווי", ובתוך זמן קצר העלה העמוד תמונות רבות, שהחלו סוחפות את הרשת החברתית.
מעבר לסיסמאות, יש שעסקו בניתוח הסרטון.
בסרטון נראה אחד הצעירים, סדאם אבו סנינה, מחזיק חפץ שמארגני המחאה טענו שהיה אגרופן, על סמך סרטון האירוע.
אחרים טענו שהחפץ לא היה אגרופן אלא מחרוזת תפילה (מסבחה).
סימוכין לדבריהם הם מצאו בסרטון שצולם לאחר האירוע, בו נראה הנער מחזיק מסבחה.
הנער עוכב לחקירה כעבור מספר ימים ושוחרר בסיומה, הנער לא נעצר במקום על החזקת אגרופן, אף על פי שזו עברה שדינה 5 שנות מאסר.
אדמוב עצמו העיד שלא זיהה את החפץ בשעת המעשה כלל, ורק מאוחר יותר, כשראה את הסרטון, שיער שהחפץ הוא אגרופן.
בסמוך למועד התרחשות התקרית, אדמוב נשפט ונכלא בעוון תקיפת מפקדו, אך המוחים טעו לחשוב שאדמוב נכלא בגין התקרית שאירעה בחברון.
בראיון שהעניק לערוץ 10, אמר אדמוב שלא היה משנה את אופן פעולתו.
המחאה כללה חיילים מיחידות צה"ל שונות, כמו כן הצטלמו אחרים במערכת הביטחון, כגון שוטרים.
מרבית המצטלמים הסתירו את פניהם, כדי למנוע העמדתם לדין על עבירת משמעת.
לאתר חדשות 0404 ולדף הפייסבוק שלו הועלו אלפי תמונות של חיילים המצטלמים עם השלטים "גם אני עם דוד הנחלאווי".
התמונות כללו ציוד צבאי ופרטי לבוש צבאיים, אך פני החיילים הוסתרו.
בהמשך נפתח דף פייסבוק בשם "גם אני עם דוד הנחלאווי" ובתוך שעות מספר הועלו תמונות רבות של חיילים המצטלמים עם שלט "גם אני עם דוד הנחלאווי".
בתוך זמן קצר נרשמו בדף זה עשרות אלפי לייקים, (למעלה מ-129,000 נכון ל-5 במאי 2014).
מאוחר יותר דובר צה"ל מסר שהחייל נכלא עקב "בעיות התנהגות קודמות" וכי אין קשר בין אירוע זה לבין מעצרו, בנוסף הדגיש הדובר "כי מצופה מחיילים שחשים סכנה לחייהם לדרוך את נשקם כאמצעי הרתעה".
אולם הודעה זו לא הועילה לעצירת המחאה.
דוד אדמוב התראיין לראשונה לאדם שפיר מ"צינור לילה" לו סיפר כי הוא שלם עם הדרך שפעל בה ועל שאיפתו לחזור ולהיות לוחם והוסיף: "אמא רוצה שהבן שלה יחזור הביתה בריא ושלם, היא לא רוצה את הבן שלה בארון".
בהמשך אדמוב חזר להיות לוחם ואף יצא לקורס מ"כים, אותו סיים בהצלחה ביולי 2015.
הרמטכ"ל בני גנץ הגיב למחאה באומרו: "פייסבוק כאן וזה עובדה, אבל הוא אינו מחליף או מקביל לשיח מפקדים.
כמו כן, הורה על הסברה בכל היחידות.
דובר צה"ל, תת-אלוף מוטי אלמוז, הגיב לנושא ואמר כי "צה"ל מפקד על חייליו באמצעות המפקדים.
אין דבר כזה מחאה בפייסבוק, ומחאה היא לא מושג צבאי".
הוא דחה כותרות כמו "מרד דיגיטלי".
קצין החינוך הראשי, תא"ל אבנר פז צוק, שיגר איגרת למפקדי צה"ל וחייליו, ובה שורת כללים להתנהגות נאותה בפייסבוק.
נשיא המדינה שמעון פרס אמר בריאיון לדב גיל-הר למהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10: "מי שצריך לשפוט אותו הוא השיפוט הצבאי.
הוא נקלע לדבר שלא ציפה לו ולא ידע אותו.
אתה שלחת את האנשים האלה.
הם נוטלים סיכון וממלאים פקודות...
צריך להבין איך הם הגיעו למצב הזה, ולפי זה לשפוט".
ארגון "שוברים שתיקה" פרסם בתגובה לאירוע ציטוטים אנונימיים של חיילים ששירתו בשטחים לטענת הארגון, בהם נטען שאירועי דריכת נשק לעבר אזרחים, ובהם ילדים ובני-נוער, אינם עניין חריג.
בשבועון "בשבע" של ערב ראש השנה ה'תשע"ה נבחרו אנשי השנה לשנת ה'תשע"ד.
בין השאר נבחר קמפיין הרשת "גם אני עם דוד הנחלאווי".
מחאת המילקי או מחאת ברלין הייתה מחאת רשת שהחלה בספטמבר 2014 בפייסבוק ועוררה רעש תקשורתי גדול, אך לא הצליחה להניע מחאה חברתית בהיקף רחב.
נושאי המחאה העיקריים היו יוקר המחיה בישראל ומחירי המזון ברשתות השיווק, אך הדיונים במהלכה נגעו גם בנושאים נוספים כמו הלגיטימיות של ירידה מארץ ישראל, וצמצום אי-שוויון כלכלי.
גל המחאה החברתית של שנת 2011 הסתיים, אך לא דעך לגמרי.
בשנים שלאחר מכן היו עוד מספר אירועים הקשורים לנושאי המחאה, ובמיוחד העול הכלכלי, דבר המתבטא בעיקר במחירי הדיור ובמחירי המזון ברשתות השיווק.
על אף מחאת הקוטג' שליוותה את המחאה החברתית, רוב מחירי המזון בישראל נותרו גבוהים ביחס למדינות אירופה.
הפעיל בן שגב פרסם ביולי 2013 תמונה של חשבונית בפייסבוק, המפרטת קניות שערך בחנות בברלין.
בסוף הסטטוס, שלווה לתמונה, נכתב כך: "רוצים לנחש כמה שילמתי?
מחיר הקנייה עמד על 22.79 אירו - כלומר 107 שקלים.
כמה הקנייה הזו הייתה עולה בישראל?
פי שלושה?" באוקטובר 2013 שודרה בחדשות 10 סדרת כתבות של מתן חודורוב בשם "היורדים החדשים", המתעדת את תופעת ההגירה בקרב צעירים מישראל לאירופה בשל יוקר המחיה.
יאיר לפיד התייחס לתופעה באופן שלילי וכינה אותם כאנשים אשר "מוכנים לזרוק לפח את הארץ היחידה שיש ליהודים כי בברלין נוח יותר".
ב-29 בספטמבר 2014 נפתחה קבוצת פייסבוק בשם "עולים לברלין" בה פורסמה תמונה של חשבונית בה כתב שהגרסה הגרמנית למילקי גדולה יותר ועולה כ-0.19 יורו, שהם 80 אגורות, לעומת יותר מ-3 שקלים בישראל.
בתמונת החשבונית מופיעים לצד המילקי ביצים אורגניות, מיץ סחוט טבעי ואריזת שניצלים, שכולם נמכרים בגרמניה במחיר נמוך יותר מזה שבישראל.
לעומת זאת, צוין בהערת אגב שירקות ופירות זולים יותר בישראל.
בועז ארד, עיתונאי ישראלי המתגורר בברלין, פרסם מחדש את תמונת החשבונית ב-5 באוקטובר 2014, תוך הפניית תשומת הלב לכך שדף הפייסבוק "עולים לברלין" קורא בעצם לישראלים לעזוב את ישראל, לטובת מקומות בהם יוקר המחיה נמוך יותר.
קבוצת הפייסבוק "עולים לברלין" הפכה למוקד דיונים בנושא יוקר המחיה בישראל, ומנתה מעל 15,000 חברים.
בהמשך קמו קבוצות פייסבוק נוספות המעודדות ישראלים להגר ליעדים שונים בעולם.
כך נוצר מחדש דיון מקביל, שליווה את המחאה לאורכה, על הלגיטימיות של הירידה מישראל.
יוזם המחאה התראיין באנונימיות ל"דר שפיגל" והוצג כגבר ישראלי בן 25 ששירת כקצין בצה"ל.
ב-18 באוקטובר נחשף בשמו, נאור נרקיס, בריאיון לחדשות 10, בו מחה על יוקר המחיה ועל מחירי הדיור בישראל.
נרקיס שימש בעבר כיו"ר מועצת התלמידים העירונית של רמת גן, למד בתיכון בליך ושירת בצה"ל כקצין בחטיבת המחקר של אמ"ן לאחר שהוכשר בתוכנית חבצלות.
הוא אמר עוד בראיון שהוא מתכוון לחזור לישראל בהקדם, על מנת להמשיך בה את מחאת המחירים.
בדצמבר 2014 קרא לתושבי רמת גן "להכריז מלחמה על העירייה" ולסרב לשלם ארנונה, בתגובה לחקירת המשטרה בנוגע לשחיתויות של בכיריה.
שר האוצר יאיר לפיד התראיין ב-7 באוקטובר באולפן ynet ואמר: "החבר'ה הצעירים האלה צודקים, המחירים בלתי-נסבלים, ורשתות המזון צריכות לדעת - אנחנו נכניס מוצרים לפיקוח".
כמו כן אמר: "עכשיו מתחילים להתפרסם פרקים מדו"ח מבקר המדינה על משבר הדיור ...
משבר הדיור מתחיל מ-2008. איפה היו כל האנשים שמבקרים עכשיו בזמן שמפלצת הדיור באה לזלול דור שלם?".
בריאיון עם בן כספית שהתפרסם ב-12 באוקטובר, אמר לפיד: "קודם כל, הטענה הזו נכונה, אם כי אני חושב שמקצינים אותה ולוקחים אותה למקומות שהיא לא אמורה להגיע אליהם ...
הדיון על חיים בארץ הוא מורכב יותר משאלת יוקר המחיה.
זו שאלה חשובה, אולי אפילו חשובה מאוד, אבל צריך למקם אותה בתוך הפסיפס הרחב של כל השיקולים, הנסיבות והערכים".
עם זאת, בראיון כינה לפיד את אלה שבחרו להגר לברלין עקב המחאה "חבורה מתועבת של פוסט-ציונים, מסוג הגועל שצריך להלום בו".
כינוי זה גונה על ידי פעילי המחאה: "יאיר לפיד וכמובן ראש הממשלה הרסו את הסיכוי שלנו הצעירים לבנות כאן בית.
בשביל שתהיה ציונות לא מספיק רק להיות לאומי.
כדאי שגם בממשלה יבינו שהדור שלנו לא יהיה כאן אם דברים לא ישתנו מהר".
השחקן אקי אבני, ששיחק במשך מספר שנים בפרסומות ל"מילקי", הביע תמיכה במחאה נגד יוקר המחיה אך הסתייג מהבחירה במוצר: "אני לא רוצה לירוק לשוקת ששתיתי ממנה הרבה שנים מים טובים ...
המחאה על יוקר המחיה מוצדקת אבל היא לא צריכה לצאת נגד היצרנים".
בקבוצה "עולים לברלין" נרשמו תגובות רבות של ניצולי שואה, שכעסו על הקריאה להגר דווקא לברלין, שהייתה בירת גרמניה הנאצית.
אורי חנוך, יושב ראש ועד הניצולים ממחנה הריכוז דכאו, אמר על המוחים שהם "חוטאים" וקרא למחאה "חלום בלהות".
בתגובה לדבריו אמר נרקיס: "אני חייב לציין ששמעתי ניצולי שואה מדברים על זה ואני מצטמרר ...
אבל אני אומר לאותם ניצולי שואה, בבקשה תבינו אותי: אין לי סיכוי לקנות בית בישראל, אין לי סיכוי.".
חברי כנסת ושרים רבים התבטאו בגנות המחאה, ביניהם עליזה לביא, אופיר אקוניס ושר הביטחון משה יעלון.
ראש הממשלה בנימין נתניהו התבקש להגיב באחד הראיונות עמו, אך הוא סירב.
שר החקלאות, יאיר שמיר, אמר: "אני מרחם על ישראלים שהספיקו לשכוח את השואה וירדו לגרמניה בגלל מילקי.
מי שמעוניין למכור את יהדותו בשביל זה, שיהיה בריא".
בין המתנגדים למחאה היה גם בני ציפר, שכינה את המוחים "חסרי תרבות, חסרי כבוד עצמי".
הדיונים במחאת המילקי נערכו בתחילה בפייסבוק וברשתות חברתיות נוספות, וכללו השוואות בין מחירי מעדני חלב בישראל ובגרמניה, וכן דיונים בנושאים כלכליים רחבים יותר.
ב-6 באוקטובר המחאה סוקרה בהרחבה בכלי התקשורת.
הנושא זכה לכותרת ראשית בעיתון "מעריב השבוע" ולדיונים נרחבים בתוכניות הרדיו של רזי ברקאי בגלי צה"ל ושל עודד שחר ברשת ב'.
לאחר מכן ירד היקף הסיקור בתקשורת הישראלית המרכזית, במיוחד בהשוואה לסיקור של המחאה החברתית בשנת 2011 ומחאת הקוטג'.
על פי נתונים של יפעת מחקרי מדיה, התקשורת הממוסדת לא תמכה במוחים, ואף הציגה הסתייגות מהמחאה.
מהנתונים עולה כי רוב האייטמים שעסקו בנושא לא פתחו את מהדורות החדשות, ורובם אוזכרו במדורי הצרכנות בעמודים הפנימיים או באמצע מהדורות החדשות.
גם פרשנים בכירים בתקשורת הכללית לא סיפקו רוח גבית למחאה, ורבים מהם אף יצאו נגדה.
בראיון של רביב דרוקר ורזי ברקאי בעיתון TheMarker הם אמרו שלדעתם יוזמי המחאה מגיעים מארגוני שמאל בישראל, וכמו כן טענו שבכלי תקשורת רבים עיתונאים קיבלו הנחיות להשתיק את המחאה.
הטענה בדבר המניעים הפוליטיים של מחאת המילקי קיבלה משנה תוקף לאחר שובו לישראל של יוזם המחאה, נאור נרקיס.
בטור אישי שפרסם בדצמבר 2014 קרא נרקיס להתנגד למדיניותו של בנימין נתניהו, והוסיף: "האם נחיה במדינה גזענית ומפלה, או במדינה חופשית עם תקווה, שכיף לחיות בה?".
המחאה פורסמה בכלי תקשורת רבים בעולם, ומטבעה זכתה לכותרות בגרמניה.
העיתון "בילד" יצא בכותרת "מהפכת ברלין בישראל - בגלל מעדן שוקולד", וגם בעיתון "דר שפיגל" פורסמה כתבה שבה כונתה ברלין "גן עדן למעדנים", תוך סיקור נרחב של המחאה.
מחאת המילקי צוינה כאחד מ"סיפורי השנה" הבולטים של שנת 2014 בתוכנית "חי בלילה" של נדב בורנשטיין ששודרה בערוץ 2, וכן בסיכומי השנה של העיתונים "הארץ" ו"גלובס".
מחאת ה-PX בדאליין (מכונה גם אירוע ה-14-8. סינית: 大连8•14抗议.
פין יין: Dàlián 8•14 kàngyì) הייתה מחאה ציבורית לא-אלימה שנערכה בכיכר העם בעיר דאליין ב-14 באוגוסט 2011, נגד מפעל דא-ליין פ'ו-ג'יא דא-חואה פטרוכימיה בע"מ (Dalian Fujia Dahua Petrochemical ,大連福佳大化石油化工) לייצור פרה־קסילן שהוקם בעיר.
המפעל הוקם כיוזמה משותפת בין העיר דאליין והחברה הפרטית פ'ו-ג'יא והחל לפעול בשנת 2007. על פי התקשורת הסינית, הושקעו בהקמת המפעל 9.5 מיליארד יואן (1.5 מיליארד דולר).
זהו אחד המפעלים הגדולים בדאליין (נכון לשנת 2012) והוא בעל יכולת ייצור של 700,000 טון פאראקסילן בשנה.
הפרה־קסילן, המיוצר במפעל, הוא כימיקל המבוסס על בנזן, ממנו מתקבלת חומצה טרפתלית (terephthalic acid), חומר המוצא לפוליאסטר PET, המשמש לייצור פוליאסטר לתעשיית הביגוד, ובקבוקי משקה.
פרה-קסילן גורם לגירוי בעור ובעיניים, וחשיפה לכמויות גדולות עשויה לגרום לנזק עצבי.
בתחילת חודש אוגוסט 2011 ביקש צוות צילום של ערוץ הטלוויזיה המרכזית של סין להיכנס למפעל, במסגרת צילומי ידיעה העוסקת בו.
הצוות לא הורשה להיכנס, וחבריו הוכו על ידי עובדי המפעל.
לאחר שידור הקדימון המפרסם את הידיעה בערוץ הטלוויזיה המרכזית של סין, נגנזה הידיעה טרם שידורה על ידי תחנת הטלוויזיה.
אירוע זה עורר גל ספקולציות בבלוגים וברשת החברתית הסינית "סינה-וייבו" ברשת, לפיהן גורמים בשלטון מגִנים על המפעל מפני בדיקות וביקורת.
ב-8 באוגוסט 2011 הכה הטייפון "מויפה" בעיר דאליין ופרץ את אחת מסוללות ההגנה של מפעל הכימיקלים.
התושבים הגרים בקרבת המפעל פונו, הפרצה תוקנה והרשויות דיווחו כי לא אותרה דליפת חומרים.
עם זאת, האירוע העלה חשש ציבורי כבד מפני זיהום, בטענה שאף אם באירוע זה לא דלף חומר מסוכן, בסערה עתידית עלול להיפרץ אחד ממכלי האחסון שבמפעל ולהציף את העיר בכימיקלים רעילים.
לדבריו של ואנג צאנפה , פרופ' לחוק סביבתי וראש המרכז לעזרה משפטית לקורבנות זיהום בבייג'ינג, המפעל אינו חוקי מלכתחילה, כיוון שלא עבר את בדיקות הערכת ההשפעה הסביבתית המחייבות על פי החוק.
בנוסף, מידע הנגיש לציבור מראה כי הקמת המפעל מפרה את התקנות הרשמיות, שכן המפעל ממוקם במרחק של 20 ק"מ בלבד ממרכז העיר, ועל כן אינו עומד בדרישת המרחק המינימלי שמגדיר החוק.
בעקבות אירועי הטייפון והתקרית במפעל, יזמו תושבי דאליין "צעידה" (sanbu 散步, מינוח נייטרלי המשמש בסין לציון מחאה, במטרה להתחמק מהצנזורה) בכיכר העם בעיר.
המידע הופץ באמצעות וייבו, רן-רן (רשת חברתית סינית בעלת פורמט דומה לפייסבוק), טוויטר, בלוגים ופורומים אינטרנטיים.
לא ידוע מיהם מארגני המחאה.
ב-14 באוגוסט נאספו בכיכר עשרות אלפים בדרישה לסגור מיידית את המפעל ולהעבירו למקום אחר, וכן לפרסם את ממצאי החקירה שנערכה במפעל.
ראש המפלגה הקומוניסטית בעיר טאנג ג'ון וראש העיר לי ואן-צאי הגיעו למקום ההתרחשות וניסו להרגיע את המפגינים בהבטחה להעביר את המפעל אל מחוץ לגבולות העיר, אך לדברי נוכחים במקום הם נענו בקריאות בוז.
בשבועות שלאחר מכן פעלו גופי הצנזורה למחיקת פוסטים המתייחסים לאירוע המחאה ולחסימת חיפושים אינטרנטיים של המושגים "PX", "דאליין" ו"מחאת דאליין".
פוסטים רבים שנמחקו הועלו מחדש על ידי התושבים תחת כותרות לא מחשידות, או ללא התייחסות למיקום, במטרה לעקוף בדרך זו את הצנזורה.
הרשויות ניסו לחסום במיוחד את הניסיון של טאנג ג'ון ולי ואן-צאי להרגיע את המפגינים.
ב-14 באוגוסט בשעות אחר הצהריים הסכימה עיריית דאליין להעביר את המפעל אל מחוץ לעיר, אך לא הודיעה מהו המיקום החדש או מועד ההעברה.
מאוחר יותר פורסם כי המיקום החדש שנבחר הוא פארק תעשייתי באי סי-ג'ונג.
בתחילת חודש דצמבר 2011 הודלף לרשת מסמך, לפיו המפעל עבר בדיקות בטיחות ויחדש במהרה את פעילות הייצור.
זמן קצר לאחר מכן דיווחו תושבים מקומיים כי עולה עשן מארובת המפעל וכי פועלים מגיעים לעבוד בו.
התקשורת המקומית בסין דיווחה על חידוש הפעילות, אך הדיווחים הוסרו מהרשת.
גורמים רשמיים והנהלת המפעל סירבו לאשר או להפריך את הדיווחים, וטענו כי המעבר לאי סי-ג'ונג יצא לפועל, אך יארך זמן מה.
המחאה בעיר שיאמן ב-2007: המחאה הגדולה הראשונה בסין נגד הקמת מפעל לייצור PX.
בעקבות המחאה והבעות ההתנגדות הציבורית שהוסיפו לעלות אחריה, הועבר הפרויקט לעיר ג'אנגג'ואו (Zhangzhou) שנמצאת אף היא בתחומי פרובינציית פוג'יין.
המחאה בעיר נינגבו (Ningbo) ב-2012: מחאה נגד הרחבת מפעל לייצור PX בתחומי העיר, אשר החלה ב-24 באוקטובר 2012 ונמשכה כשבוע.
המחאה החלה בפעילותם של כ-200 מתושבי הכפרים באזור, והתפתחה לקהל של אלפים עד עשרות אלפים מפגינים, אשר התעמתו עם כוחות המשטרה.
המחאה בעיר מאומינג (Maoming) ב-2014: ב-30 במרץ 2014 צעדו למעלה מאלף תושבים מקומיים במחאה על הקמת מפעל לייצור PX, כתוספת לבית זיקוק הפועל בעיר, הנמצא בבעלות משותפת של השלטון המקומי וחברת סינופק (Sinopec).
המחאה החלה כצעדה שקטה, אך בהמשך התפתח עימות בין המפגינים לכוחות המשטרה.
מחאה פוליטית היא מחאה ציבורית שנועדה להעביר חוסר שביעות רצון מהשלטון, או התנגדות למדיניותו.
מחאה כזו עשויה ללבוש צורות שונות, החל מהפגנה שקטה ועד למרי אזרחי אלים.
בחברה פתוחה, חופש הביטוי וזכות ההפגנה כחלק ממחאה פוליטית נחשבים לזכויות אדם בסיסיות.
במשטר סמכותני, הממשל משתדל לדכא מחאה פוליטית ולהעניש את המתנגדים לממשל.
אמצעים אלה ננקטים מדי פעם גם במדינות דמוקרטיות, אך הם נתפסים כניסיון להשתיק שיח ציבורי על שקרים, שחיתות או חיפוי על כישלונות של אנשי הממשל.
מחאת החיג'אב באיראן (בפרסית: اعتراض به حجاب در ایران) היא סדרה של פעולות מחאה שהחלה בסוף 2017 נגד החוק המחייב נשים באיראן ללבוש חיג'אב.
המחאה שמה דגש על תמיכה בזכויות אדם בכל וזכויות נשים בפרט ובכללן שוויון מגדרי.
המחאה החלה דרך הרשתות החברתיות באינטרנט, ובמסגרתה הפיצו הגולשים את סיפורה של אישה איראנית בשם וידה מׂוַהֵד (בפרסית: ویدا موحد), שהתפרסמה גם בשם הנערה מרחוב אנקלאבּ (פרסית: دختر خیابان انقلاب).
לפי דיווחים שנפוצו באיראן, מוהד טיפסה על ארון תקשורת ברחוב אנקלאב ("רחוב המהפכה") בטהראן ב-27 בדצמבר 2017, ונעמדה עליו כשכיסוי הראש הלבן שלה קשור על מקל והיא מנופפת בו לעיני הקהל שסביבה כמנופפת בדגל.
מוהד נעצרה עוד באותו היום ושוחררה ב-28 בינואר 2018. נשים איראניות רבות שאבו השראה מהמעשה שלה וחיקו אותו.
מׂוַהֵד נקטה את צעד המחאה בעקבות קריאתה של מסיח עלינז'אד בתחילת 2017 להביע את מחאתן של הנשים על חוקי החיג'אב באמצעות ציון "יום רביעי הלבן".
מסיח עלינז'אד היא מגישת תוכנית בערוץ "קול אמריקה בפרסית".
על פי החוק האסלאמי שהוחל באיראן בעקבות מהפכת 1979, על הנשים ללבוש חיג'אב, והפרה של חוק זה יכולה לגרור עונש של עד חודשיים מאסר.
המחאות התגברו ב-2022 לאחר מותה של מהסא אמיני ודוכאו על ידי המשטר האיראני באלימות ובאכזריות.
כבר סמוך לימי כינון החוק, לאחר המהפכה של 1979, החלו מחאות נשים נגד חוק החיג'אב החדש.
אולם בימיו של ח'ומייני, נתקלו המחאות ביד קשה, כאשר השלטונות כלאו והוציאו להורג רבים ממי שנתפסו כמתנגדי השלטון.
עם זאת, התנגדותן של תנועות לקידום זכויות הנשים המשיכה גם חרף ניסיונות הדיכוי.
התנגדותן של תנועות הנשים הפעילה לחץ במקרים שונים, סביב רצונם של המושלים במדינה לבטל חוקים נוספים שהנוגעים לזכויות נשים – דוגמת זכות הבחירה, שלא בוטלה – ויש חוקרים התולים בהתנגדות של תנועות הנשים את הסיבה למניעת התדרדרות נוספת בפגיעה בזכויות נשים.
על אף ההתנגדויות חוק החיג'אב לא בוטל ונותר חלק מהשיח הציבורי והפוליטי.
לאחר ימיו של ח'ומייני, התמתן בהדרגה הדיכוי כלפי הנשים, וחל שיפור איטי בזכויות הנשים האיראניות.
העיסוק הציבורי סביב זכויות נשים בכלל ונושא החיג'אב בפרט צברו תאוצה בעשור השני של המאה, אז החלו התארגנויות ממוסדות יותר למען זכויות הנשים האיראניות.
ההתארגנויות קיבלו רוח גבית מהרשתות חברתיות, בסיוע איראניות החיות מחוץ למדינה, והתמקדו בעיקר במעמדן החוקי של נשים, זכויותיהן בתחום הנישואין והגירושין, תעסוקתן ואכיפת קוד הלבוש האסלאמי.
ההתארגנות שהחלה בעיקר על ידי נשים, עודדה בשלב מסוים קידום של מטרות המחאה על ידי גברים, במטרה להראות שהנושא נמצא במיינסטרים של החברה ומשותף גם לנשים וגם לגברים.
ב-27 בדצמבר 2017, סרטונים ותמונות של מוהד מניפה את צעיפה הפכו לויראלים ברשתות החברתיות.
בעוד שתחילה זהותה לא הייתה ידועה, לאחר מספר ימים נסרין סותודה (בפרסית: نسرین ستوده), פעילה חברתית ועורכת דין אשר נעצרה, גילתה שהאישה בת 31 ונעצרה על המקום עם תינוק בן 19 חודש.
ב-28 בינואר, לפי סותודה, עורך הדין אשר חוקרת את המקרה, מוהד שוחררה זמנית בערבות.
ב-29 בינואר, אישה נעצרה בטהראן לאחר ששחזרה את מחאתה של מוהד כאשר עומדת באותו ארון תקשורת ברחוב אנקלאב, מורידה את החיג'אב הלבן שלה ומחזיקה אותו במקל.
תמונות אשר פורסמו ברשתות החברתיות הראו שלפחות שלוש נשים שחזרו את מחאתה של מוהד בטהראן ב-29 בינואר, כולל אחת ליד רחוב פרדובסי.
לפי סודותה ב-30 בינואר, האישה השנייה אשר נעצרה ב-29 בינואר 2018 הייתה נארגס חסיני (בפרסית: نرگس حسینی) בת ה-32.
מספר אנשים נוספים מחו נגד חוק החיג'אב על-ידי חזרה על מחאתה של מוהד.
מחאות אלו חלו בטהראן, בנוסף לערים נוספות, ביניהן אספהאן ושיראז.
ב-1 בפברואר, מחלקת המשטרה האיראנית הודיעה כי עצרה 29 נשים לאחר שהסירו את החיג'אב שלהן.
לפי עורכת הדין סודותה, נארגס חסיני בת ה-32 הידועה כאישה השנייה מרחוב אנקלאב, לא יכולה לשלם את דמי הערבות בסך 135,000 דולר אמריקאי אשר הוצב על-ידי השופט אשר מנהל את תיקה, בכך התמודדה מול עשר שנים אפשריות בכלא ועד ל-74 הצלפות בשוט באישומים אשר כללו ביצוע מעשה חטא בפומבי.
אישה מוחאת נוספת בשם שאפרק שאג'רזדה (בפרסית: شاپرک شجری زاده) נעצרה בעת שמחאה עם צעיף לבן ביום רביעי ב-21 בפברואר ברחוב גטריה.
עדי ראייה אמרו שהמשטרה תקפה אותה מאחורה ולקחו אותה למעצר.
תמונות ששותפו ברשתות החברתיות הראו כי הממשלה הציבה מבנה ברזל הפוך בצורת האות האנגלית V על תיבות השירות בכדי למנוע עמידה על קופסאות אלו.
שאג'רזדה נשפטה לשתי שנות מעצר בכלא בנוסף ל-18 שנים מעצר על תנאי.
בנוסף לכך, שאג'רזדה הצהירה כי עזבה את איראן.
אישה נוספת בשם מרים שריאטמדרי (בפרסית: مریم شریعتمداری) מחאה על כפיית לבישת החיג'אב בעמידה על אותו ארון תקשורת ברחוב אנקלאב.
המשטרה דרשה ממנה לרדת ובעקבות סירובה הורדה באלימות על-ידי המשטרה ורגלה נשברה.
היא השתחררה לאחר מכן בערבות.
עדי ראייה אמרו כי אישה נוספת בשם חמרז סדגי (בפרסית: همراز صادقی) מחתה נגד כפיית לבישת החיג'אב ביום שבת ב-24 בפברואר, כאשר לפתע הותקפה על-ידי כוח אבטחה בלתי מוכר, ידה נשברה והיא נעצרה.
ב-8 ביולי, נערה איראנית בשם מאידה הוג'ברי (בפרסית:مایدا هژبری) נעצרה לאחר שפרסמה סרטונים שלה רוקדת למוזיקה איראנית ומערבית בחשבון האינסטגרם שלה ללא כיסוי ראש.
היא הייתה מבין משתמשי האינסטגרם הפופולריים, מעל ל-600 אלף עוקבים.
הסרטונים שלה שותפו על-ידי מאות אנשים.
נשים איראניות נוספות פרסמו סרטונים משלהן רוקדות כאות מחאה למעצרה של הוג'ברי.
ב-27 באוקטובר, סטודנטים באוניברסיטת אזאד האסלאמי במרכז טהראן מחאו לאחר שניידת משטרת המוסד נכנסה לקמפוס וניסתה לעצור מספר נשים אשר לבשו את החיג'אב בצורה לא תקינה.
סרטונים הראו סטודנטית עומדת מול הניידת, מנסה לחסום אותה מלצאת, מה שהוביל לנהג הניידת לנסות לדרוס אותה.
ב-29 באוקטובר, אישה איראנית עמדה על כיפת מרכז אנקלאבב בטהראן, והסירה את כיסוי הראש שלה בכדי למחאות על כפיית לבישת החיג'אב.
היא נעצרה דקות לאחר מכן בידי המשטרה.
ב-14 באפריל 2019, פורסם שאותה אישה הייתה וידה מודה, האישה המקורית מרחוב אנקלאב, אשר מחאה בפעם השנייה.
ב-15 בפברואר, משטרת המוסר ניסתה לעצור שתי נשים בשל לבישת חיג'אב בצורה שגויה באזור נמרק של טהראן ונתקלו בהתנגדות של עוברי אורח.
קבוצת אנשים התגודדה סביב הניידת, שברו את החלונות, עקרו את הדלתות ושחררו את שתי הנשים בפנים.
המשטרה ירתה לאוויר בכדי לפזר את הקהל.
המשטרה האיראנית אישרה מאוחר יותר כי מקרה זה אכן קרה.
ב-7 במרץ, שתי נשים נעצרו בקנגבאר לאחר שמחאו על כפיית לבישת החיג'אב לאחר שהלכו ברחובות העיר ללא חיג'אב.
ביום האישה הבין-לאומי (8 במרץ), קבוצה נשים בטהראן הופיעו חשופות ומחאו נגד דיכוי הנשים.
סרטון הראה ששתי נשים חשופות החזיקו שלט אדום, אשר עליו רשום "יום האישה הבין-לאומי הוא הבטחה לרק עולם לכל האנושות", רחוב ואליסר.
סרטון נוסף הראה קבוצה של נשים חשופות ברכבת התחתית של טהראן מחלקות פרחים לעוברי אורח.
ב-11 במרץ, איש עמד על קופסה ברחוב אנקלאב אשר נופף בצעיף לבן על מקל.
הוא נעצר על המקום בידי כוחות הביטחון.
ב-13 במאי, סטודנטים באוניברסיטת טהראן התאגדו למחאות נגד עליית הלחץ לציית לחוק חובה לבישת כיסוי ראש.
משמרות בלבוש אזרחי תקפו סטודנטים שמחאו.
סטודנטים גם נשאו שלטים אשר דורשים חופש ובחירות חופשיות.
באוגוסט, פעילה חברתית איראנית סבא קורד פשרי (בפרסית: صبا کردافشاری) נשפטה ל-24 שנים מאחורי סורג ובריח, כולל 15 שנים על תנאי לאחר שהסירה את החיג'אב שלה בפומבי, אשר הרשויות האיראניות אמרו שמעשה זה מקדם "שחיתות וזנות".
ב-16 בספטמבר, אישה איראנית בשם מהסא אמיני (בפרסית: مهسا امینی) בת ה-22 נהרגה במעצר של סיירת הדרכה בטהראן לאחר אלימות משטרתית.
אנשים רבים סביב העולם הגיבו למותה של אמיני, אשר נהפך לסמל של אלימות נגד נשים תחת הרפובליקה האסלאמית של איראן והציתה סדרה של הפגנות נגד חיג'אב ברחבי המדינה.
נשים מפגינות רבות הורידו בהתרסה את החיג'אב שלהן ושרפו אותם במדורות או שגזרו את השיער שלהן כאות מחאה.
המונים יצאו לרחובות וקראו "מוות לדיקטטור" כנגד עלי חמינאי.
כחלק ממשחקי המונדיאל במשחק של איראן נגד אנגליה, לא שרו שחקני איראן את ההמנון האיראני לצורך תמיכה במחאה.
בשנת 2024 המחאות באיראן התרחבו מנושא החיג'אב לנושאים נוספים של התנגדות לשלטון.
בעקבות זאת איראן יצרה מרפאה לבריאות הנפש המיועדת לטיפול בנשים שלא מסכימות ללבוש חיג'אב, במטרה שבסוף התהליך הנשים תסכמנה ללבוש את החיג'אב.
המחאה נתקלה בדיכוי אכזרי בידי משטר האייטולות.
בהתנגשויות בין המפגינים לכוחות הביטחון נהרגו לפחות 519 מפגינים, מתוכם 68 ילדים, וכן 68 אנשי כוחות הביטחון.
20.000 מפגינים נעצרו ומפגינים הוצאו להורג.
ב-2023 זינק מספר ההוצאות להורג ב-43% (834 הוצאות להורג), חלקן פומביות במטרה לזרוע אימה באזרחים.
מספר ההוצאות להורג בפומבי שילש את עצמו ב-2023 לעומת 2022.
מדו"ח של מועצת זכויות האדם של האו"ם עולה כי הרשויות נקטו בדיכוי בלתי אנושי של המחאה אשר מהווה פשע כנגד האנושות.
העצורים עברו עינויים, מכות חשמל ופגיעות מיניות כדי להוציא מהם הודאות בכפייה.
נעשה שימוש בירי מכוון מטווח קצר במפגינות וב"העלמת" מתנגדים.
ממשלת איראן סירבה להגיב על הדו"ח.
ב-2023 הרשויות החמירו מאוד את האכיפה שכללה עמדות בידוק ברחובות, ניתוקים רבים של האינטרט ומעצרים שרירותיים של פעילים.
נכון ל-2024 הרשויות באירן ממשיכות לנהל קמפיין דרקוני כנגד חוקי החיג'אב.
המשטרה האיראנית מפקחת ועוקבת אחרי נשים באמצעות סיורים ברגל וברכב של "משטרת המוסר" ובאמצעות מצלמות ואמצעים מתקדמים כמו AI כדי לזהות נשים שלא לובשות חיג'אב.
השלטונות עוצרים נשים נוהגות, גוזרים על נשים עונשי מאסר ומלקות, וסוגרים בתי עסק, מסעדות וחברות שאינם אוכפים לבישת חיג'אב.
כתוצאה מתגובת המשטר האלימה, לרבות אונס כשיטת פיזור הפגנות, פחת משמעותית מספר ההפגנות.
המחאה ירדה למחתרת וקיבלה ביטוי אחר כגון שביתות, ריסוס סיסמאות והשחתת שלטים ממשלתיים.
מחאת הלהט"ב (או מחאת השוויון) הייתה סדרת הפגנות שכללו גם שביתה פוליטית חלקית, ונערכו בישראל ב-22 ביולי 2018 במטרה למחות על אפליית להט"ב במסגרת חוק הסכמים לנשיאת עוברים (אישור הסכם ומעמד היילוד) (המוכר בכינוי "חוק הפונדקאות").
במהלך השביתה, שחפפה לצום תשעה באב (נדחה) שחל באותו היום, אפשרו חברות וארגונים רבים לעובדיהם להיעדר ממקום העבודה כדי להשתתף בפעולות המחאה שנערכו לאורך היום במוקדים בישראל, בהם תל אביב-יפו, ירושלים, חיפה, באר שבע, רעננה.
בעקבות דיון בבג"ץ ארד-פנקס נגד הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים, בנוגע לאי הכללתם של זוגות הומוסקסואלים ב"חוק הפונדקאות", השיבה המדינה בבג"ץ כי החוק ישונה.
לשם כך הוקמו מספר ועדות מקצועיות, בהן ועדת מור-יוסף, שהעבירה את המלצותיה לשרת הבריאות יעל גרמן.
לאחר הקמת הממשלה ה-34 בראשותו של בנימין נתניהו, דנה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בהצעה לתיקון החוק.
לקראת הגשת הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת, הצביעה הוועדה, בראשותו של אלי אלאלוף, על הכללת נשים יחידניות באפשרות לפונדקאות ונגד הכללתם של זוגות גברים או גברים יחידניים במסגרת פונדקאות להומוסקסואלים בישראל.
החוק הועלה לקריאה שנייה ושלישית ב-18 ביולי 2018, בצירוף הסתייגויות, בהן הסתייגות של חבר הכנסת אמיר אוחנה מסיעת הליכוד שנועדה לאפשר לגברים יחידניים להיכלל בחוק.
בעקבות עמדת הסיעות החרדיות בקואליציה, בראשן יהדות התורה, החליטה הקואליציה שלא לתמוך בהסתייגות ולתמוך בנוסח החוק המקורי של החוק.
לפני ההצבעה, פרסם ראש הממשלה בנימין נתניהו בעמוד הפייסבוק שלו סרטון שבו הסביר שיתמוך בהצעת חוק עתידית שיגיש ח"כ אמיר אוחנה במושב החורף כך שיתאפשר לגברים יחידניים להשתמש בשירותי פונדקאות בישראל, אך חרף התמיכה שלו, נתניהו הצביע נגד ההסתייגות של אוחנה.
הכנסת אישרה את החוק במתכונתו המקורית בתמיכה של 59 מול 52 מתנגדים.
בנוסף, בשנים שקדמו להצעת החוק, מצאו עצמן זוגות לסביות רבות נאבקות על רישום ילדיהן המשותפים, ובמקרה אחד לפחות שהתפרסם, גילה זוג נשים כי הן נמחקו מתעודת הלידה של ילדיהן המשותפים.
כבר לפני ההצבעה על החוק, ב-14 ביולי וב-17 ביולי, נערכו הפגנות בתל אביב-יפו ובירושלים כנגד החוק.
ב-19 ביולי נערכה צעדת מחאה לאורך רחוב אבן גבירול עד לקריית הממשלה.
לאירועים אלה נילווה אירוע נוסף שהסעיר את הקהילה הגאה: תקיפה וניסיון לרצח של אישה טרנסג'נדרית בזנות, שאירע ב-17 ביולי.
בעקבות תוצאות ההצבעה על החוק ועל ההסתייגות, הכריזה חן אריאלי יושבת ראש האגודה למען הלהט"ב בישראל כי היא קוראת לחברי ולחברות הקהילה לשבות ביום ראשון, 22 ביולי.
היסודות לשביתת הלהט"בים, ניטעו כשנה קודם, בשיתוף פעולה של אגודת הלהט"ב עם נציגי הארגונים הגאים בישראל.
הרעיון לכך קרם עור וגידים לאחר אירועי קיץ 2017, שהוציאו לרחובות 15 אלף מפגינים מהקהילה הגאה, כמחאה נגד נייר העמדה שהציג משרד הפנים לבית המשפט, לפיו משפחות חד-מיניות הן חריגות ולכן לא יוכלו לשמש כמשפחות מאמצות.
בעקבות לחץ ציבורי זה הודיע שר הרווחה כי בכוונתו לשנות את עמדת משרד הרווחה בעניין.
לצורך תכנון השביתה הוכנסו לסוד העניין משרדי פרסום, יועצי תקשורת ועיתונאים, שפעלו להפעיל לחץ על חברות במשק, לצורך הכנת שביתה עתידית.
עם חקיקת חוק הפונדקאות במתכונתו החדשה, הכולל נשים יחידות אך לא גברים יחידים, באופן שנחווה כמפלה, התארגנו ארגוני קהילות הלהט"ב, בראשות אגודת הלהט"ב, והתקבלה ההחלטה על יישום התוכנית לשביתת מחאה במשק, באופן מיידי.
המארגנים פנו למנכ"לים ולאנשי ציבור בכירים, שרובם הסכימו שהארגונים שהם מובילים יפרסמו הודעות תמיכה במחאה, בחלק מהמקרים רק לאחר שסירבו בתחילה והמארגנים אמרו להם שיפרסמו את סירובם באמצעי התקשורת וברשתות החברתיות.
באתר דה מארקר פורסמה רשימה של חברות שלא הסכימו להביע תמיכה.
תמיכת המעסיקים בשביתה הייתה חיונית, שכן לא הייתה זו 'שביתה מוגנת' כהגדרתה בחוק הסכמים קיבוציים, ולפיכך עובדים שנעדרו ממקום עבודתם בלא הסכמת מעסיקיהם היו חשופים לאפשרות של פגיעה ואף של פיטורין.
חברות רבות במשק הישראלי הודיעו כי יאפשרו לעובדיהם לשבות כדי להשתתף במחאה, מבלי שהדבר יסכן את העסקתם או יפגע
יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן הביע את תמיכת הארגון במאבק הלהט"בי לשוויון, וקרא לוועדי העובדים להגיע להסדרים עם המעסיקים שיאפשרו לעובדים שירצו בכך להיעדר מעבודתם.
ועדי עובדים רבים נענו לקריאתו ואף פרסמו הודעות תמיכה מטעמם במאבק.
בעקבות ההסתדרות הודיעו גם ארגוני עובדים נוספים על תמיכתם בשביתה.
במהלך הימים שקדמו לשביתה מעל 250 בתי עסק פרטים וציבוריים הודיעו על תמיכתם בלהט"ב כנגד האפליה, והתירו לעובדים להיעדר מעבודתם באותו יום לצורך שביתה והפגנות.
חלק מהמעסיקים התירו לעובדיהם להיעדר על חשבון יום חופשה או יום בחירה (תשעה באב) חלק מהמעסיקים התירו לעובדיהם להיעדר בתשלום.
בין החברות הראשונות להצטרף הייתה חברת מיקרוסופט ישראל, שאף הודיעה שתסייע במענק כספי לעובדיה המעוניינים להוליד ילד באמצעות פונדקאות מחוץ לישראל.
בין המעסיקים שהודיעו על תמיכתם היו משרדי עורכי דין שונים, מסעדות, חברות תיירות, חברות אדריכלות ותקשורת, חברות נסיעות, ועוד, וכן גופים ממשלתיים וציבוריים גדולים.
בין הגופים הבולטים ברשימה: נמל התעופה בן-גוריון, נמלי חיפה ואשדוד, חברת אלעל וישראייר, חברת טבע, תנובה, חברות התקשורת, חברות הסלולר, חברות הכבלים והלווין, עיריות ורשויות מקומיות בארץ, בתי חולים שונים כדוגמת בית החולים איכילוב ואחרים נוספים, מד"א, רשתות מזון, בנקים וחברות אשראי, חברות אופנה ועוד.
זו הייתה ההתגייסות הגדולה ביותר בישראל של המגזר העסקי, למטרה חברתית.
בציבור הכללי, כמו גם בקרב פעילי להט"ב, נשמעה ביקורת על בחירת תשעה באב כיום המחאה.
עם זאת, קבוצת פעילי להט"ב דתיים בחרה לציין את יום המחאה באמצעות פתיחתו ברחבת הכותל וצעידה אל בית ראש הממשלה באומרם: "החורבן הגיע משנאת חינם, ואפליה היא שנאת חינם".
במסגרת השביתה נערכה בתל אביב-יפו הפגנה ותהלוכה של כ-1,000 מפגינים שיצאה מקריית הממשלה דרך נתיבי אילון אל שדרות רוטשילד, שם הוקמה עמדת תקשורת.
בכיכר צרפת ("פריז") בירושלים, בקרבת בית ראש הממשלה, נערכה הפגנה בה השתתפו כ-250 מפגינים ובמסגרתה חסמו כבישים, המשטרה עיכבה לחקירה שני פעילים, ומאוחר יותר הם שוחררו.
הפגנות נוספות נערכו בכניסה לכרמיאל ובדרך העצמאות בחיפה.
בערי ישראל השונות נחסמו כבישים, ביניהם כבישים ראשיים.
בתל אביב חסמו כאלף מפגינים את צומת עזריאלי וצעדו לכיוון נתיבי איילון כשהם צועקים: "שוויון לכולם.
הממשלה מפלה ציבור שלם שרק רוצה לחיות בכבוד".
הפגנות וחסימות כבישים נוספות התקיימו בערים נוספות: בבאר שבע, בחיפה, בכרמיאל, בעפולה.
בהפגנה של קהילת הלהט"ב בשדרות רגר בבאר שבע התרחשו עימותים בין המפגינים לנהגים.
חלק מהנהגים צפרו לאות הזדהות עם המפגינים וחלקם קיללו.
בנוסף לאירועי המחאה נערכה בשכונת פלורנטין בתל אביב-יפו עצרת תמיכה בקהילת הטרנסג'נדריות, לאחר שב-17 ביולי נדקרה חברת הקהילה שעסקה בזנות בתל אביב על ידי גבר, ופונתה במצב קשה לבית החולים.
מקרה זה היה שיאם של מקרי אלימות רבים נגד הקהילה הטרנסית בישראל.
יום השביתה, ההפגנות והמחאות כנגד אפליית קהילת הלהט"ב בחוק הפונדקאות ובתחומים נוספים, הגיעו לשיאם בהפגנת המונים בכיכר רבין.
לפי המשטרה, בעצרת השתתפו כ-80 אלף בני אדם.
העצרת הונחתה על ידי לוסי אהריש ונדב בורנשטיין ובין הנואמים על הבמה היו יעל דיין, אורנה בנאי, אורלי ורוית וייסלברג-צור שהגישו בג"ץ בעניין הכרה ברישום גאה ודיון בעניינן התקיים למחרת ואחרים.
בנוסף הופיעו האמנים ריטה, דנה אינטרנשיונל, עילי בוטנר, קורין אלאל, רונה קינן ואחרים.
רשתות הטלוויזיה המרכזיות בישראל הקדישו חלק ניכר משידוריהן למחאת הלהט"ב, ושידרו שידורים ישירים במהלך היום ממוקדים שונים בארץ ומההתכנסות בכיכר רבין.
ב-25 ביולי הציגו ארגוני הלהט"ב השותפים למחאה מסמך דרישות מפורט במסיבת עיתונאים שנערכה במרכז הגאה.
על המסמך חתמו 14 ארגוני להט"ב שונים, והוא הוצג על ידי חן אריאלי, יו"ר האגודה למען הלהט"ב.
מניעת פשיעה נגד קהילת הלהט"ב.
תיקון חוק הפרשנות כך שיכלול נטייה מינית וזהות מגדרית בכל חוק האוסר אפליה.
לאחר מחאה בקרב פעילים ופעילות בקהילה, התווספה גם דרישה לקידום חקיקה לנישואים בין בני או בנות אותו המין.
מאהל המחאה בבית ראש הממשלה
לאחר שזהורית רביב-שומרט, פעילת להט"ב דתייה ומועמדת ברשימה של מפלגת "יש עתיד" לכנסת ה-20, הכריזה על שביתת רעב עם תחילת המחאה, הוקם מחוץ לבית ראש הממשלה בירושלים מאהל מחאה ביוזמת עמותת הבית הפתוח.
המאהל אויש מדי יום עד למצעד הגאווה והסובלנות בירושלים שנערך ב-2 באוגוסט.
לאחר מסיבת העיתונאים בה הוצגו דרישות המחאה, הכריזו הארגונים על צעדת שוויון מתל אביב לירושלים, שסיומה באירועי מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
הצעדה הייתה אמורה להתחיל ב-31 ביולי בתל אביב ולעבור דרך חולון, רמלה ומודיעין, משם להמשיך בשיירת כלי רכב לירושלים כדי לפגוש במצעד.
בעקבות הצפי למזג אוויר חם מהרגיל, הוחלט לבטל לבסוף את הצעדה ולנסוע בשיירה אל ירושלים ביום המצעד.
בעקבות המחאה סביב חוק הפונדקאות וסביב חוק הלאום, חתמו למעלה מ-180 אנשי רוח ישראלים, על גילוי דעת שכתב והפיץ הסופר אילן שיינפלד.
גילוי הדעת הופץ בעברית, באנגלית ובערבית, בישראל ומחוצה לה, הופנה לראש הממשלה ולחברי הכנסת ומבקר את הצעדים שנקטו הכנסת והממשלה בחקיקה אנטי-שוויונית כלפי מיעוטים וקבוצות מוחלשות בישראל.
במהלך המחאה ולאחריה, חלה התעוררות בעיתוני הימין ובקרב אנשי תקשורת מהציבור הימני והרדיקלי, התעוררות שלא הייתה קיימת בעוצמה דומה בהפגנות חברתיות אחרות.
למחרת אירועי המחאה, ביקר הרב אריה שטרן את המחאה וטען כי ילדיהם של זוגות להט"בים צפויים להיות אומללים.
הקלטת הדברים נחשפה בתקשורת, ודברי הרב ספגו ביקורת מקהילת הלהט"ב ומתומכיה.
בעקבות כך, חתמו 200 מרבני הציונות הדתית על גילוי דעת התומך בדברי הרב שטרן, שולל את הזוגיות ההומוסקסואלית, ומגנה את המחאה ביום תשעה באב.
בראש החותמים ניצבו הרבנים דב ליאור, חיים שטיינר וצבי טאו, ואליהם הצטרפו הרבנים שלמה אבינר, שמואל אליהו יגאל לוינשטיין, אורי שרקי ורבים אחרים.
בתגובה למכתב זה, חתמו כ-100 להט"בים דתיים ודתיים-לשעבר על מכתב המגנה את דברי הרבנים וקורא לחברה הדתית לדחות את הגישה שהציגו הרבנים.
השייח מוואפק טריף, מנהיג העדה הדרוזית בישראל, הביע תמיכה במכתב הרבנים.
לדבריו, "הוטל עליהם מאלוהים לשמור על הדת ולשמור על הערכים הבסיסיים.
מי שתוקף אותם, אני חושב שהוא טועה".
ארגון להב"ה הודיע על מחאה נגדית שתתקיים במקביל למצעד המתוכנן ל-2 באוגוסט.
הדיון בפונדקאות לגברים פתח מחדש את הדיון על המוסריות של פונדקאות בכלל (אף על פי שחוק הפונדקאות קיים בישראל כבר משנת 1996).
העיתונאית עירית לינור טענה כי הפונדקאות, ככלל, הופכת נשים וילדים ל"מוצר צריכה".
היא מאלצת את הפונדקאית להתכחש לרגשות שחשה כל אם כשהתינוק ברחמה גדל, ושוללת מהילדים את הזכות להכיר את אימם.
להומוסקסואלים ישנה אפשרות להוליד ילדים באופן טבעי על ידי הורות משותפת עם אישה ולכן אין להתיר להם לעשות זאת בדרך המהווה סחר בבני-אדם.
גם עמותת שוברות שוויון טענה ששימוש ברחם של אישה כדי להקים משפחה ללא נשים היא לא מוסרית ופוגעת בשוויון.
נטען גם כי חוק הפונדקאות כלל אינו מפלה לרעה להט"בים, אלא מפלה בין נשים שיש להן בעיה רפואית חמורה לבין מי שאין להם כל בעיה רפואית, ולכן זו הבחנה מוצדקת.
עמנואל שילה טען, שאם אי-אפשר להגביל את הפונדקאות למקרים קיצוניים בלבד, אז עדיף לבטל את הפונדקאות לגמרי.לעומת זאת, מספר נשים ששימשו כפונדקאיות בעצמן יצאו להגנת מוסד הפונדקאות.
ד"ר תמר עילם גינדין טענה שפונדקאות היא "חוויה מאוד מעצימה", מחתה נגד השוואת הפונדקאיות לזונות, וטענה ש"פונדקאות מעצימה, היא הגשמת חלום.
יש פונדקאיות שמתחילות את התהליך ממניע כלכלי ובמהלך התהליך מבינות שכסף זה אחלה אבל הנתינה שווה הרבה יותר".
שלוש נשים דתיות טענו שמדובר במעשה אצילי של חסד ונתינה לזולת.
עם זאת, הן הדגישו שהיופי בפונדקאות הוא האחווה והעזרה לאישה שלא יכולה, ולכן לא היו עושות זאת לטובת גברים בריאים בגופם.
אישי ציבור נוספים מהציבור הדתי והימני הביעו עמדות כנגד מחאת הלהט"ב.
יהודה גליק פרסם ביקורת על הבחירה לקיים את ההפגנה דווקא בצום תשעה באב.
עמנואל שילה יצא בביקורת על כך שחברות ממשלתיות וציבוריות התירו לעובדיהן להיעדר מהעבודה בתשלום כדי להשתתף בהפגנה - היתר שלטענתו לא ניתן בהפגנות על נושאים אחרים.
שלמה פיוטרקובסקי טען שהמטרה העיקרית של המחאה היא לא הפונדקאות אלא דה-לגיטימציה של ערכי המשפחה המסורתית, ובכך לטענתו יש איום על החברה הדתית כולה.
גם כותבים מהצד השני של המפה הפוליטית הסכימו כי התגייסות הציבור ועסקים כה רבים במשק, למען חוק הפונדקאות, אינה מתייחסת רק לאפליה בחוק כנגד הלהט"ב, ומה שהחל כזעם על חוק הפונדקאות, הופך למחאה שמאחדת רבים בחברה הישראלית כנגד ההדתה והשנאה המפלגת את העם, המגיעה, לדעת אותם כותבים, מצד הציבור הדתי.
קלמן ליבסקינד תקף את התקשורת על התגייסותה החד-צדדית לטובת המחאה, תוך התעלמות מהדעות המנוגדות ובפרט מנימוקי הוועדה המקצועית שבחנה את נושא הפונדקאות לגברים.
ידידיה מאיר הוסיף ומתח ביקורת על יחצ"ני המחאה, שהפעילו לחץ על חברות מסחריות להביע תמיכה במחאה על ידי איום בפרסומים שליליים.
היבט נוסף שנגע בו הדיון בעקבות המחאה, ובייחוד השביתה, הוא שאלת הקשר שבין המגזר העסקי, ועדי העובדים והקהילה הלהט"בית, וכן בשביתה ככלי מחאה ומאבק בכלל בחברה הישראלית.
מסקר שפרסם מכון המחקר "פאנלס פוליטיקס" ביום שבו התקיימה המחאה, עולה כי 57% מהציבור הישראלי תומך בתיקון לחוק הפונדקאות כך שיאפשר גם לגברים יחידנים לבצע את ההליך, בעוד ש־31% מהציבור מתנגד לתיקון.
מסקר אחר, שפורסם יומיים לאחר המחאה, עולה כי 56% מהציבור הישראלי תומך במחאת הלהט"ב, בעוד ש־33% מהציבור מתנגד לה.
התמיכה הרחבה ביותר נרשמה בקרב מצביעי המפלגות יש עתיד (89% תמיכה), המחנה הציוני (87% תמיכה) ומרצ (82% תמיכה).
מפלגות נוספות שבקרב מצביעיהן נרשמה תמיכה במחאה הן הבית היהודי (58% תמיכה) והליכוד (51% תמיכה).
המפלגות שבקרב מצביעיהן נרשמה התנגדות למחאה הן יהדות התורה (90% התנגדות), ש"ס (78% התנגדות) והרשימה המשותפת (45% התנגדות לעומת 23% תמיכה).
תנועת האפודים הצהובים או מחאת האפודים הזוהרים, היא תנועת מחאה שהחלה ברשת האינטרנט במאי 2018, והובילה להפגנות שהחלו בצרפת ב-17 בנובמבר 2018, והתפשטו במהירות לוולוניה, האזור המתועש לשעבר בדרום בלגיה.
האפודים הצהובים נבחרו כסמל בשל החוק המחייב נהגים לשאת אותם בזמן הנסיעה, ולכן מדובר במוצר זול, זמין, ומושך תשומת לב.
המחאות החלו בשל עלייה במחירי הדלק וביוקר המחיה, ובשל הטענה שנטל המס נופל באופן לא פרופורציונלי על מעמד הביניים, תושבי הפריפריה, ועל מעמד הפועלים.
המוחים דורשים הפחתה במס על הדלק, העלאת שכר המינימום, ופיטורי נשיא צרפת עמנואל מקרון.
המחאה הסתיימה ב-14 במרץ 2020 כתוצאה ממגפת הקורונה והסגר הלאומי שהוצא לפועל בצרפת.
אחד מפרשני האירועים, הגאוגרף כריסטוף גילווי (Christophe Guilluy) חיבר בשנת 2014 את הספר La France périphérique.
בספר זה הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד – צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות וסביבתן המטרופולינית, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד – צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה.
בנוסף לפערים אלה, הגורמים לכך שהמחייה בפריפריה יקרה יותר ובטוחה פחות מהמצב בערים הגדולות, הרי שגם סדר היום האזרחי שונה, ובפרט בעידן מקרון.
לפי ניתוח תוצאות הבחירות לנשיאות צרפת 2017 מקרון עצמו זכה ברוב מוחץ ב"צרפת המטרופוליטנית" ולתמיכה נמוכה מאוד בצרפת הפריפריאלית (שבאה לידי ביטוי בהצבעה ב"פתק לבן" באחוזים גבוהים מאוד יחסית בסיבוב השני, בשל הרתיעה ממרין לה פן).
מחירי הבנזין והסולר לליטר עלו ב-15% ו־23% בין אוקטובר 2017 ואוקטובר 2018. מחיר השוק העולמי לדלק עלה ב-28% בשנה שעברה, והדיזל ב-35%.
יחד עם המע"מ, מיסי הסולר הוגדלו ב-14% בשנה אחת ומיסי הבנזין ב-7.5%.
המיסים על הדלק הם מע"מ צרפתי סטנדרטי – 20% משנת 2014, ומס מקומי על צריכת מוצרי אנרגיה (TICPE), שאינו מבוסס על מחירי הבנזין אלא מחושב לפי נפח.
המס מכוון להפחית פליטת פחמן ולהפחית צריכת דלק מאובנים.
העובדה שהדבר נעשה בשם אידאולוגיה סביבתנית מרוחקת מעולם הערכים של "צרפת הפריפריאלית", היא לדעת גילווי, רק שמן על המדורה.
במאי 2018 נפוצה עצומה באתר change.org שהשיגה 300,000 חתימות, וכוונה לעצור את עליית מחירי הדלק.
במקביל, נפתח אירוע ברשת פייסבוק שקורא לחסום את כל הדרכים ב-18 בנובמבר מאותה סיבה, כשאחד הסרטונים שהועלו לאירוע זה החל את רעיון האפודים הצהובים.
בדומה למחאות עממיות רבות מאז 2011, שהתארגנו באמצעות המדיה החברתית, למחאה לא היה מנהיג ברור והיא לא הייתה קשורה לתנועה פוליטית.
עקב זאת, גורמים שלטוניים לא יכלו לשאת ולתת עם כל נציגות מוסמכת של המוחים.
משטרת צרפת ושירותי המודיעין טענו שבידיהן עדויות שונות – ביניהן הפצת פייק ניוז, שקראו לעידוד המחאה, על ידי כלי תקשורת רוסיים – להתערבותה של ממשלת רוסיה בליבוי המחאה.
טענות אלו הוכחשו על ידי ממשלת רוסיה, אך חוזקו על ידי גורמים אחרים כמו קרן מרשל, המנטרת פעילות פרו־רוסית באינטרנט.
ב-17 בנובמבר 2018 התקיימה המחאה הראשונה, והוציאה לרחובות כ-300,000 אנשים מרחבי צרפת שחסמו כבישים וכניסות לתחנות דלק.
המחאות התאפיינו לרוב בסדר וברוח טובה (כגון פיקניקים המוניים ודוכני עזרה הדדית), מדיניות שזכתה לשם "bon enfant" ("ילד טוב").
נהגים שנפגעו מחסימות הכבישים נטו בדרך כלל שלא לגנות את המוחים.
עם זאת, במהלך היום הראשון של ההפגנות נפצעה אישה בת 63 מפגיעת אופנוע בזמן שהפגינה, ואופנוען נהרג לאחר שנפגע מרכב שניסה לעקוף את המחסום.
מחאות התרחשו במקביל גם במחוזות הצרפתיים שמעבר לים, ושם התרחשו אירועי ביזה והתפרעויות.
הנשיא מקרון הורה לשלוח כוחות למחוזות אלו על מנת להרגיע את האלימות.
ב-24 בנובמבר מספר המוחים עמד על 106,000. בשעה שרוב המוחים בפריפריה המשיכו במדיניות "bon enfant" פנו כ-8,000 המוחים בפריז לאלימות קשה.
אלו הבעירו צמיגים, תלשו שלטי רחוב, בנו מתרסים (בריקדות) ועוד.
המשטרה השתמשה בגז מדמיע ותותחי מים כדי לפזר את ההפגנות, כשההערכות הן שהנזק שהמוחים גרמו לו מוערך בכ-1.5 מיליון אירו.
אחת המפגינות אף נדרסה למוות בתאונת דרכים בדרום צרפת, שאירעה בצל ההפגנות.
ב-1 בדצמבר חסמו המוחים את הכביש בין מרסיי לפריז.
בת 80 נהרגה כתוצאה מהגז המדמיע של המשטרה.
נהג נוסף נהרג לאחר שנסע לתוך מחסום.
מעל 100 כלי רכב נשרפו.
ב-22 בדצמבר נערכה מחאת אפודים צהובים בתל אביב, על רקע גל ההתייקרויות במשק הישראלי.
בתגובה למחאה יזם מקרון "דיון לאומי" בו הוזמנו האזרחים למלא כעין "מסמכי קובלנה" – Cahiers de doléances (פרקטיקה שראשיתה נעוצה במהפכה הצרפתית) ובהם להביע את רצונותיהם וקובלנותיהם כלפי הממשל הצרפתי.
סקר שנערך בסוף נובמבר הראה שיש תמיכה רחבה באפודים הצהובים.
שר הפנים, כריסטוף קסטנר, האשים את מרין לה פן, יריבתו של מקרון בבחירות 2017, וטען שהמפלגה שלה הציתה את האלימות ודחקה באנשים ללכת למחות בשאנז אליזה.
לה פן בתגובה האשימה את הממשלה בכך שהביאה את האנשים למצב הזה.
למרות התעקשותו של מקרון לדבוק בהעלאת המס, ב-4 בדצמבר הממשלה הודיעה שתשהה את ההעלאה לעת עתה כאשר ראש הממשלה אדואר פיליפ אמר ש"אף מס לא מצדיק את סיכוי האחדות הלאומית".
לקראת יום השנה לאביב הערבי, הגבילה מצרים מכירת אפודים צהובים.
כבר מראשיתן נלווה למחאות גוון אנטישמי.
מקרון, שעבד בעברו בבנק רוטשילד, כונה "מקרון רוטשילד" וכן עושה דברם של "היהודים העשירים".
במהלך חג החנוכה פרסם הקומיקאי האנטישמי דיידונה סרטון ביוטיוב בו טוען שהיהודים חוגגים כאשר תושבי צרפת סובלים, זאת על רקע הדלקת נרות חנוכה ברחבה שלפני מגדל אייפל.
על גשר בכביש A6, המחבר בין פריז למרסיי, נתלתה כתובת ענק: "מקרון – זונה של היהודים".
בשבת 8 בדצמבר הודיע בית חב"ד בשאנז אליזה שלראשונה מזה עשרות שנים לא ייפתח בית הכנסת המרכזי בשדרה, עקב חשש ביטחוני וחוסר שליטה של הרשויות.
המוזיקאי הצרפתי סטפן בלט, ששהה באיסטנבול, פרסם סרטון יוטיוב אנטישמי בו האשים את היהודים בכל תחלואי צרפת וכינה את העם היהודי "האויב האמיתי".
בפברואר 2019, במהלך הפגנה שהתקיימה במרכז פריז, הפילוסוף היהודי-צרפתי אלן פינקלקראוט שנקלע להפגנה, הותקף בקריאות אנטישמיות חמורות מצד עשרות מפגינים, אירוע שספג גינוי חריף מצד נשיא צרפת עמנואל מקרון וחברי פרלמנט ואישים נוספים בצרפת.
מחאת הנשים הייתה סדרה של פעולות, הפגנות ושביתה שנערכו בישראל ב-4 בדצמבר 2018 במחאה על אלימות נגד נשים בישראל, בעקבות רצח של 24 נשים בשנת 2018 עד לזמן תחילת המחאה.