tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ירגזי חרמון (Poecile lugubris) - מצוי בחרמון מגובה 1,200 מ' עד סוף קו העצים, בגובה 1,800 מ' לערך.
ירגזי שחור (Periparus ater) - מזדמן נדיר.
רביית כלאיים בין ירגזיים תועדה פעמים רבות באסיה, אירופה, אפריקה ואמריקה הצפונית, לרוב בין ירגזים מאותו סוג, אם כי תועדה גם רביית כלאיים בין ירגזים מסוגים שונים, ואף קיים תיעוד ישן (Stresemann, 1919; Suchetet, 1897) של רביית כלאיים בין-משפחתית בין ירגזי תכול (Cyanistes cyanus) וגנובתן אירופי (Aegithalos caudatus).
ניתוח משנת 2020 של נתונים פנוטיפיים מצביע על כך שרביית כלאיים מתרחשת ב-0.19% מכלל הירגזים בטבע ושמבין ציפורי השיר, תדירות רביית הכלאיים בירגזיים היא הגבוהה ביותר.
סוג פויסילה (Poecile) (בו 15 מינים)
סוג פריפרוס (Periparus) (בו 3 מינים)
סוג פרדליפרוס (Pardaliparus) (בו 3 מינים)
סוג מכלולופוס (Machlolophus) (בו 5 מינים)
סוג מלאניפרוס (Melaniparus) (בו 15 מינים)
סוג לופופאנס (Lophophanes) (בו 2 מינים)
סוג סיטיפרוס (Sittiparus) (בו 5 מינים)
סוג באולופוס (Baeolophus) (בו 5 מינים)
סוג ירגזי (Parus) (בו 4 מינים)
סוג ירגזי-כחול (Cyanistes) (בו 3 מינים)
סוג ומין יחיד ירגזי קרקעי (Pseudopodoces humilis)
סוג ומין יחיד ירגזי כיפת-אש (Cephalopyrus flammiceps)
סוג ומין יחיד ירגזי צהוב-גבה (Sylviparus modestus)
סוג ומין יחיד ירגזי סולטני (Melanochlora sultanea)
ירגעלם (באמהרית: ይርጋለም; ידועה גם בשמות אבוסטו ודאלה) היא עיירה בדרום אתיופיה.
העיירה ממוקמת 260 קילמוטרים דרומית לאדיס אבבה, עיר הבירה של אתיופיה ו-40 קילומטרים דרומית לאווסה, עיר הבירה של מחוז סידאמו.
העיר נמצאת בגובה של 1,776 מטרים מעל פני הים.
ירגעלם נכבשה על ידי האיטלקים ב-1 בדצמבר 1936, במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מידיו של הראס דסטה דמטאו.
העיירה הייתה בירת מחוז סידאמו עד שנת 1975, אז הועברה הבירה לעיר אווסה תחת שלטונה הצבאי של החונטה הצבאית האתיופית.
לפי נתוני לשכת הסטטיסטיקה המרכזית של אתיופיה אשר פורסמו בשנת 2005, מספר התושבים המשוער בירגעלם הוא 43,815, מתוכם 21,840 הם גברים ו-21,975 הן נשים.
לואיס דה יר היה בנם של הברון וראש ממשלת שוודיה לשעבר, לואיס ירד דה יר ושל רעייתו, קרולינה וקטמייסטר.
הוא נולד בעיר קריסטיאנסאד שבמחוז סקונה.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה, הוא נכנס לעולם הפוליטי.
הוא היה חבר הבית העליון של הריקסדאג כנציג נפת קריסטיאנסאד בין השנים 1901 – 1914 ובין השנים 1905 – 1923 הוא שימש כמושל הנפה.
בראשית דרכו היה דה יר ליברל מתון, אך בהמשך הוא היה לחבר במפלגת המיעוט בבית העליון.
עם הקמתה של המפלגה הליברלית ב-1912 הוא הצטרף אליה.
ב-1914 הוא פרש מהמפלגה והיה לחבר פרלמנט עצמאי.
בשנים הבאות הוא היה יושב ראש הוועדה שב-1919 העלתה את ההצעה להנהגת יום עבודה בן 8 שעות, מהלך שחיזק את קשריו עם הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1920, לאחר הפסד בבחירות, ראש הממשלה המכהן, ילמאר ברנטין, התפטר מתפקידו, אך הוא עצר את תהליך החלפת הממשלה כדי לחסום את האפשרות של ממשלת ימין.
המלך גוסטב החמישי התייעץ עם מנהיגי המפלגות על האפשרות של הקמת ממשלה שתהייה מבוססת על תמיכת המפלגות.
מנהיגי האגף הימני מחו, אך הסוציאל-דמוקרטים תמכו בממשלת המעבר שמונתה על ידי המלך.
גוסטב החמישי מינה את דה יר לתפקיד ראש הממשלה שנשענה על קואליציה של הליברלים ושל השמרנים המתונים.
הממשלה הייתה אמורה לכהן עד לבחירות שהיו אמורות להיערך באוקטובר 1921, הבחירות הראשונות בהן יושמה לראשונה בשוודיה זכות בחירה אוניברסלית.
ממשלתו של דה יר לא זכתה לתמיכת מפלגות השמאל ולא לתמיכת מפלגות הימין.
כאשר נפלה בהצבעה הצעתו של שר האוצר, הנריק טם, להעלות את המיסוי על קפה, טם עצמו העמיד את עצמו להצבעת אי-אמון והתפטר מתפקידו.
שלושה ימים לאחר מכן הלך דה יר בעקבותיו והתפטר גם הוא.
התפטרותו של דה יר באה לאחר ששרי הממשלה האחרים ניסחו מכתב התפטרות משותף, בו הם דרשו מהמלך לבחור בינם לבין ראש הממשלה.
בראשית המאה ה-20 היה לואיס דה יר כל מה שפוליטיקאי היה צריך להיות: עשיר, ממשפחת אצולה ופקיד ממשל בכיר.
אביו היה זה שיישם את הדמוקרטיה הייצוגית בשוודיה ב-1865 וכעת הוא היה זה שהעביר את העוצמה הפוליטית לידיהן של המפלגות עם קיומן של הבחירות הראשונות בהן יושמה זכות הצבעה אוניברסלית.
דה יר התנגד נחרצות לתוכניות להשאיר את האיחוד השוודי-נורווגי על מכונו בניגוד לרצונו של העם הנורווגי.
בשאלת זכויות ההצבעה, הוא דגל בגישתה של המפלגה הליברלית להנהגת בחירות חופשיות.
הוא היה תומך נלהב בקיומו של צבא חזק, שלא כמו מנהיג המפלגה הליברלית, קרל סטף.
דה יר היה דמות מתבודדת ומתונה.
הן האגף השמאלי והן האגף הימני לא הביעו את תמיכתם בממשלתו.
נהפוך הוא, שני האגפים הפוליטיים שאפו להציב את הממשלה כיריבתם בבחירות שנערכו בערוב ימיה של ממשלת דה יר.
יַרְגָּזִי תכול (שם מדעי: Cyanistes cyanus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים שנפוצה בעיקר ברוסיה ובולטת בצבעיה הייחודים.
בעבר שויך הירגזי התכול לסוג ירגזי ונקרא Parus cyanus אך בעקבות מחקרים גנטיים שנערכו ב-2005 הוא פוצל לסוג ירגזי-כחול.
ירגזי זה בולט בצבעי התכלת-כחול והלבן שלו, ומכאן שמו העממי Azure Tit וגם שמו המדעי.
אורכו של הירגזי התכול כ-13 ס"מ, הוא נע בזריזות ומלקט חרקים.
צבע הגחון לבן, כנפיו בעלי נוצות בצבעי תכלת וכחול, גבו וצווארו בצבע תכלת דהוי וזנבו בצבע כחול ומפוספס בחלקו העליון.
ראשו לבן עם כיפה לבנה וקו כחול-כהה חוצה את הראש אופקית בגובה העין.
קו נוסף עובר מתחת ללחיים אל העורף.
המקור חרוטי וקצר ובצבע אפור-כחלחל, והקשתיות כהות.
פרטים צעירים דהויים יותר כאשר רוב החלקים הכחולים הם אפרפרים בהשוואה לבוגרים.
כמו ציפורים אחרות ממשפחתה ניזונה ציפור זו מחרקים (בעיקר זחלים), עכבישים, זרעים, גרגירים, ושאריות אוכל של בני אדם.
הוא ניזון בקיץ בעיקר מחרקים, כאשר המזון הצמחי מקבל חשיבות בעיקר בחורף.
עונת הקינון היא בין אפריל ויוני.
ברוסיה האירופית הנקבה מטילה ביצים מאמצע מאי.
הנקבה בונה קן בצורת גביע, מעשבים יבשים, טחב, נוצות, פרווה וצמר, בחורים וסדקים בעצים, סלעים ומבנים מעשי ידי אדם.
הנקבה מטילה בין שבע לאחת עשרה ביצים לבנות עם נקודות חומות.
הדגירה אורכת 13–14 יום, והגוזלים פורחים בגיל 16–14 יום.
הנקבה מטילה פעם אחת בשנה.
הירגזי התכול מצוי בעיקר באסיה ובצפון מזרח אירופה.
הוא מצוי ברוב החלק הדרומי של רוסיה ובמערבה.
גבול תפוצתו המזרחי הוא חוף האוקיינוס השקט של הרפובליקה העממית של סין וגבול תפוצתו המערבי הוא צפון מזרח אירופה.
זהו עוף יציב כאשר רוב הירגזים אינם נודדים.
בית הגידול שלו הוא אקלים ממוזג ותת-ארקטי, באזורים שופעי מים וביערות (במיוחד צפצפה, ערבה, אשל, שדר, אשוחית וערער), חורשות, בבתה ובגריגה (בית גידול המאופיין בשיחים וצמחייה נמוכה) וביצות.
המין יציב ולא נודד ברוב תחום המחייה, אך אוכלוסיות הרריות נודדות לאזורים נמוכים יותר בעונות הקרות.
הירגזי התכול יכול להתרבות עם ירגזי-כחול אירואסייתי שנפוץ בכל אירופה, מרוסיה ועד ספרד.
הצאצא בן הכלאיים (Cyanistes × pleskei) הוא בעל גוף לבן אך עם גוונים כחולים יותר ובעל כיפה תכולה לראשו (בניגוד לכיפה הלבנה של הירגזי התכול).
הערכות טווח התפוצה (17,900,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה (20,000–100,000 פרטים) לא קטנות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, הירגזי התכול מסווג כמין ללא חשש.
על פי ההערכה, ביבשת אירופה מקננים כ-3,900–15,800 זוגות של ירגזי תכול.
berezowskii - פלסקה, 1893 - מצוי בצפון סין
carruthersi - הארטרט, 1917 - מצוי במרכז אסיה
cyanus - פאלאס, 1770 - מצוי מרוסיה האירופית לנהר הוולגה
flavipectus - סברצוב, 1873 - מצוי במרכז אסיה, נחשב לעיתים למין עצמאי בו נמצאים C.
hyperrhiphaeus - דמנטייב והפטנר, 1932 - מצוי בדרום רוסיה וצפון קזחסטן
koktalensis - פורטנקו, 1954 - מצוי בדרום מזרח קזחסטן
tianschanicus - מנזביר, 1884 - מצוי בין קזחסטן, מנצ'וריה ופקיסטן
yenisseensis - בורטולין, 1911 - מצוי בדרום סיביר ונהר אמור
"ירדה השבת" הוא שיר עברי מאת יהושע רבינוב, שהולחן בשנות הארבעים על ידי מלחין הזמר העברי דוד זהבי.
השיר מזוהה עם התנועה הקיבוצית, ובקיבוצים רבים היה מושר מדי שבת.
על פי המסופר נכתב השיר בעקבות ביקור בקיבוץ גינוסר.
בשעת ערב שבת טייל רבינוב בוואדי חמאם ("ואדי היונים", שמו הערבי של נחל ארבל) שעל יד הקיבוץ, וראה את מאות היונים העפות בחזרה אל קינן; לאחר שחזר לקיבוצו כתב רבינוב את השיר.
הוא הודפס לראשונה בעיתון "דבר" בחודש דצמבר 1944, ובשנית בחודש דצמבר 1947, ונכלל בספרו של רבינוב "משעולים לאופק", שראה אור בשנת 1946. עוד לפני הדפסתו בספר הגיע השיר לידי דוד זהבי, חבר קיבוץ נען, דרך אליהו וגר, חבר קיבוץ גינוסר, שקיבלו מאשתו של רבינוב.
זהבי הלחין את השיר, וכך הופץ הלחן בזמן הוצאת הספר.
הביצוע המוקלט הראשון הוקלט בשנת 1961 על ידי הדסה סיגלוב בעיבוד שמעון כהן.
לאורך השנים זכה השיר לעיבודים ולביצועים רבים בידי אמנים שונים, ביניהם נחמה הנדל, דפנה ארמוני, נורית גלרון, יהורם גאון, אורן צור (יליד גינוסר) ואחרים.
בכל ההקלטות הושרו הבתים הראשון, השני והרביעי, ללא הבית השלישי.
פרופסור אריאל הירשפלד זיהה בלחן השיר השפעה עמוקה של הניגון החסידי לצד השראה ממודל ה"ליד" (השיר האמנותי) הגרמני, וציין את הקו המלודי העולה ויורד בהתאמה למילות השיר כמאפיין מובהק של הלחנים של דוד זהבי.
בין השאר נכלל השיר באנתולוגיה "אדמה אדמתי - מבחר שירי ארץ ישראל" בעריכת המשורר יחיאל חזק, שיצאה ב-1985 בהוצאת ספרית פועלים.
ירגזי קרקעי (שם מדעי: Pseudopodoces humilis) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים החיה במרכז אסיה ברחבי רמת טיבט, צפון הודו, בהוטן ונפאל.
ירגזי זה כשמו מעדיף לצעוד או לקפץ על הקרקע מאשר לעוף.
אורכו של הירגזי הקרקעי 19–20 ס"מ ומשקלו עד 48.5 גרם.
הוא בעל עיניים גדולות, רגליים ארוכות, פלומה עבה ובהירה ומקור דק ושחור הכפוף מטה, מאפיינים יוצאי דופן בקרב ירגזיים.
הירגזי הקרקעי נחשב שנים רבות למין הקטן ביותר של עורביים, וסווג לסוג (Podoces), אבל הועבר למשפחת הירגזיים בעקבות מחקרים מורפולוגיים וגנטיים.
הירגזי הקרקעי הוא עוף קטן; אורכו של הירגזי הקרקעי 19–20 ס"מ ומשקלו עד 48.5 גרם.
ראשו, גבו, וכנפיו חומים, וצידו התתחתון לבן עם מותניים בצבע בז' בהיר.
יש לו פס לבן על נוצות ה-Alula.
הזנב לבן בשוליו וחום־כהה במרכזו.
המקור וכף הרגל אפורים כהים, וקשתית העין חומה כהה.
למין זה אין הבדלי זוויגים בולטים, אבל הצעירים שונים מהבוגרים בכך שהמקור וכף הרגל בהירים.
אוכלוסיות מזרחיות נוטות להיות קטנות וכהות יותר.
לירגזי קריאה שנשמעת "צ'יפ צ'יפ" בקול חלוש ושורק.
בניגוד לעורביים מהסוג (Podoces), הירגזי הקרקעי אינו אצן אלא מקפץ.
הוא נצפה לעיתים קרובות בזוגות או להקות משפחתיות קטנות.
הירגזי ניזון מחרקים, משתמש במקורו כדי לשלות אותם מסלעים או משלוליות או שהוא עוקב אחרי עדרי יאק וחוטף חרקים שנמשכו לגלליהם.
הירגזי הקרקעי הוא עוף אנרגטי וזריז.
עם זאת הוא עף נמוך ולמרחקים קצרים, וישתמש בתעופה רק כמוצא אחרון.
הירגזי הקרקעי מקנן בחללים, בהם מחילות מכרסמים נטושות, נקיקים או מנהרות שהירגזי חופר בעצמו בגדות וצוקים.
הקן בנוי מעשב וטחב ומרופד בצמר ופרווה.
הנקבה מטילה 4–6 ביצים לבנות בסוף מאי–יוני.
שני ההורים מאכילים את הגוזלים, והפרחון נשארים תלויים בהורים גם לאחר יציאתם מהקן.
בממוצע, בכל שנה ל-27.2% מהזוגות יש לפחות עוזר זכר אחד, מהם 83.7% הם פרטים בשנתם הראשונה שנשארו בטריטוריית ההורים.
כ-89.6% מהעוזרים עזרו באופן חד־פעמי ולאחר מכן התרבו באופן עצמאי.
ישנם יותר ירגזים זכרים מנקבות, ואחוזי ההישרדות השנתיים (50% בממוצע) ותוחלת החיים הקצרה (בממוצע 1.8 שנים), מצביעים על כך שהמחסור בבנות זוג גורם להתנהגות זו.
הירגזי חי ברמות והערבות של מרכז אסיה, סביב הרי ההימלאיה ומזרחה עד למחוזות סצ'ואן וגאנסו בסין.
הוא חי מעל קו העצים בגבהים של 3,300–5,480 מטר מעל פני הים בערבות הרריות.
טווח התפוצה (כ–3,000,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי קרקעי מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי הקרקעי נחשב שנים רבות למין הקטן ביותר של עורביים, וסווג לסוג (Podoces) על ידי אלן אוקטביאן יום (1871).
הספק הראשון בהיותו חבר במשפחת העורביים הועלה על ידי בורקי (1978), ובוסס על הבדלים מורפולוגיים בינו לבין העורביים.
הופ (1989) הציעה שהוא מזכיר את הסיטיים והירגזיים.
עם זאת, מדריכים, מגדירים ומאמרים המשיכו להתייחס אל הירגזי הקרקעי כאל מין במשפחת העורביים.
לבסוף סווג מחדש למשפחת הירגזיים בעקבות מחקרים גנטיים ואנטומיים (החל מ-2003) שהראו שהוא אף קרוב יותר לסוג ירגזי מאשר לכל סוג אחר במשפחה.
לא תוארו תת־מינים של ירגזי קרקעי.
ירגן אנגברטסן מו (בנורווגית: Jørgen Engebretsen Moe; 22 באפריל 1813 – 27 במרץ 1882) היה סופר וכומר נורווגי.
לצד פטר כריסטן אסביירנסן נודע כאספן אגדות-עם נורווגיות וספרי האגדות שלהם מוזכרים בדרך כלל בצוותא בשם "אסביירנסן ומו".
ירגן אנגברטסן מו נולד בשנת 1813 בחווה באזור ויקן.
הוא פגש את פטר כריסטן אסביירנסן במהלך לימודים ומהר הם הבינו ששותפים לחקר הפולקלור.
החל משנת 1841 מו טייל כל קיץ בדרום נורווגיה ואסף סיפורי עם.
בשנת 1854 הוא התמנה לפרופסור לתאולוגיה באקדמיה צבאית.
בשנת 1853 הוא התמנה לכומר בכנסייה באזור ויקן וכיהן בתפקיד במשך עשור.
באותה תקופה הוא כתב מספר יצירות ידועות כמו den gamle Mester ו-Sæterjentens Søndag.
בשנת 1870 הוא הועבר לכנסייה ליד אוסלו.
בשנת 1874 הוא התמנה לבישוף באוסלו וכיהן בתפקיד עד לשנת 1882.
מו ואסביירנסן פרסמו סיפורי עם רבים.
בתרבות הנורווגית שמם ומקומם דומה למקום של אחים גרים בתרבות גרמנית.
בנוסף הם תרמו רבות לפיתוח השפה הנורווגית.
על פעילותו בשנת 1871 הוא קיבל עיטור של מסדר אולף הקדוש.
בבית הספר בה הוא נפגש לראשונה עם אסביירנסן הוקם מוזיאון המוקדש לפעילותם.
הבת של מו תרמה למוזיאון מאות פריטים מביתו הפרטי.
בנו של מו המשיך בחקר הפולקלור הנורווגי והיה פרופסור לפולקלור הראשון במדינה.
Norske folkeeventyr, 1841–1852 (ביחד עם אסביירנסן); מהדורה מורחבת 1882; תרגום לאנגלית, 1859
I Brønden og i Kjærnet, 1851 (סיפורים מבוססים על סיפורי עם)
ירגזי שחור-כיפה (שם מדעי: Poecile atricapillus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים, הנפוץ באמריקה הצפונית מאלסקה בצפון לניו מקסיקו בדרום, והציפור הלאומית של מיין, מסצ'וסטס וניו ברנזוויק.
הירגזי כמעט חסר פחד מבני אדם, ואף ייקח מזון מכף יד אנושית.
בעבר נחשב למין אחד יחד עם ירגזי הרים.
המין נכלל בעבר בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
תוצאות דומות חזרו במחקר מאוחר יותר (יוהנסון ואחרים, 2013), אם כי פוצלו ממנו מספר מינים לסוג סיטיפרוס.
טקסון האחות של ירגזי שחור-סינר הוא ירגזי גמבל.
לירגזי שחור הכיפה 9 תת-מינים:
Poecile atricapillus atricapillus - קארולוס ליניאוס, 1766, מצוי במזרח קנדה וצפון-מזרח ארצות הברית
Poecile atricapillus bartletti - אולדריץ' ונוט, 1939, מצוי במיקלון וניופאונדלנד
Bowles, 1909, מצוי בדרום-מערב קנדה וצפון-מערב ארצות הברית
Poecile atricapillus occidentalis - ספנסר פולרטון ביירד, 1858, מצוי מדרום-מערב קולומביה הבריטית לצפון קליפורניה
Poecile atricapillus practicus - הארי אוברהולסטר, 1937, מצוי ברכס הרי האפלצ'ים
Poecile atricapillus turneri - רוברט רידג'ווי, 1884, מצוי באלסקה וצפון-מערב קנדה
ירגזי שחור כיפה הוא עוף קטן.
אורכו 12–15 סנטימטרים, משקלו 9–14 גרמים ומוטת כנפיו 16–21 סנטימטרים.
הראש גדול, עגול ושחור עם כיפה וגרון שחורים ולחיים לבנות.
הגב, הכנפיים והזנב אפורים, הגחון אפור בהיר במרכזו ובז' בצדדיו, והצוואר קצר.
הנוצות צפופות ומבודדות ויש לירגזי שכבת שומן לבידוד מהקור של החורף.
המקור צר וקצר ומשמש לפיצוח גרעינים.
יש מופע לבקן, בו הנוצות לבנות מהרגיל, בעיקר בזנב.
השיר מכיל 2 הברות, כאשר הראשונה גבוהה מהשנייה.
תוחלת החיים הממוצעת של הירגזי שחור הכיפה היא בין שנתיים לשלוש שנים, אך הפרט המבוגר ביותר שתועד היה זכר שחי למעלה מ-11.5 שנים.
הירגזי שחור הכיפה משמיע מגוון רחב של קולות.
הקריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!", מקור שמם באנגלית, צ'יקדי (Chickadee), משמשת לאזהרה מפני טורפים, אך גם למסרים אחרים, כמו מיקום של מזון, והיא נפוצה בעיקר מחוץ לעונות החיזור והקינון.
בעונת החיזור, הזכרים שרים שיר בן 2 הברות, בו ההברה הראשונה גבוהה מהשנייה, שנשמע כ-"פי-בי", שמשמש למשיכת נקבות והגנה על הטריטוריה.
המרווח בין ההברות הוא 0.1–0.15 שניות.
ההברה השנייה לעיתים קרובות מקוטעת על ידי מרווח של כ–0.05 שניות, בעוד ההברה הראשונה מקוטעת רק לעיתים רחוקות.
כאשר זכר שנמצא בתוך להקת חורף שר, הוא קודם כל מבודד את עצמו באופן זמני מחברי הקבוצה.
קולות דומים אך חלשים יותר משמשים לתקשורת בין בני זוג.
קריאה נוספת מורכבת מ–2–9 הברות קצרות, ומתרחשת כאשר שני פרטים נמצאים קרוב מדי זה לזה, בלהקות, במתקני האכלה וכחלק מהגנה על הטריטוריה, בתור מחוות איום.
אם הפולש לא עזב אחר השמעת הקריאה, הפרט המשמיע יתקיף.
מספר ימים לפני הפריחה, הגוזלים ישמיעו קריאה המאופיינת בהרמוניה מורכבת, שמטרתה לעורר האכלה על ידי ההורים.
קריאה דומה ניתנת על ידי הנקבה בתקופה בין הרגע בו היא מסיימת את בניית הקן לתחילת הדגירה, ולעיתים אף אחרי הבקיעה של הגוזלים.
ההבדל בין הקריאות הוא שהקריאה של הנקבה עולה ויורדת בתדר, בניגוד לקריאה של הפרחונים שנשארת קבועה פחות או יותר.
כאשר הוא מאוים, הירגזי ינשוף כלפי התוקף וינסה להתקיף גם כן.
מאוקטובר ועד מרץ, הירגזים חיים בלהקות של עד 12 פרטים, דבר מאפשר להם לעבוד כצוות כדי לשמור על טריטוריה של עד 20 הקטארים.
להקות חורף אלו עשויות לכלול מינים אחרים (כמו מלכילונים, טפסי עצים, סיטות, ונקרים), אך הירגזים שחורי הכיפה בדרך כלל דומיננטיים מספרית.
הוכח כי היררכיות דומיננטיות ממלאות תפקיד קריטי בדפוסי ההזדווגות וההישרדות בירגזי שחור הכיפה.
לאחר סוף החורף הלהקות מתפרקות והירגזים מוצאים טריטוריה ומקום קינון ומגנים עליהם.
הירגזי יכול להוריד את טמפרטורת הגוף שלו ולהאיץ את חילוף החומרים, התאמה לחורפים הקרים באמריקה הצפונית.
הם גם מתחממים על ידי לכידת אוויר חם קרוב לגופם בין הנוצות, מה שמשווה להם חזות עגולה, ולינה בחללים בקבוצות.
הטורפים העיקריים של הירגזי שחור הכיפה הם נצים, ינשופים וחנקנים.
לעיתים, נחשים, סנאים, עכברים וסמורים ישדדו קינים.
הירגזי שחור הכיפה ניזון מגרעינים (במיוחד גרעיני חמנית), פירות, חרקים וזרעים, ומבקר במתקני האכלה.
בקיץ הוא ניזון בעיקר מזחלים, כנימות, חיפושיות, עכבישים, חלזונות וחסרי חוליות אחרים, ובחורף גם פירות, גרגירים וזרעים.
כשהירגזי אוכל עש, הוא קורע את הכנפיים ומשליך אותם לפני שהוא אוכל את העש.
הירגזי נצפה אוכל שומן של חיות מתות.
הוא מחפש מזון תוך דילוג בין ענפים וזרדים, ולעיתים אף תוך כדי מעוף, אז הוא תופס ואוכל חרקים.
לעיתים קרובות הירגזי מאחסן מזון, אותו הוא אוכל מאוחר יותר.
עונת החיזור מתרחשת בין פברואר למרץ.
חיפוש מקום קינון יכול להתחיל בינואר, אך לרוב מתרחש בתדירות הולכת וגדלה באביב.
הירגזי שחור הכיפה מקנן בחורים בעצים (לרוב שדר או אלמון) וישתמש גם בקני נקר נטושים ותיבות קינון, ולעיתים רחוקות גם בחור באדמה.
הנקבה בונה את מטחב, זרדים, עלים, קליפת עץ ושיער.
בניית הקן אורכת לרוב 3–4 ימים.
הנקבה מטילה 6–8 ביצים לבנות עם נקודות חומות אדמדמות.
הנקבה דוגרת 12–13 ימים עד לבקיעה, בזמן שהזכר מאכיל אותה.
לאחר הבקיעה, הנקבה אוכלת את קליפות הביצים.
הגוזלים פורחים בגיל 16 ימים.
לרוב הנקבה מטילה פעם אחת בשנה.
הירגזי שחור הכיפה נפוץ ויציב באמריקה הצפונית בכל אזור שיש בו עצים או שיחים גדולים (במיוחד עצי שדר, ערבה, צפצפה או אלמון, נמנע מיערות מחטניים לחלוטין), מיערות ושטחי חורש ועד שכונות מגורים ופארקים, ולעיתים שדות עשבים וביצות.
הירגזים לא נודדים לרוב, אך באזורים צפוניים ייתכנו נדידות בסתיו ובאביב, ונדידות בדרום קשורות כנראה למחסור במזון.
הירגזי הוא הציפור הלאומית של מיין, מסצ'וסטס וניו ברנזוויק.
ירגזי סיבירי (שם מדעי: Poecile cinctus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים, החיה באזורים צפוניים באירואסיה ובצפון-מערב אמריקה הצפונית, ביערות קרים קרוב לקו העצים.
הירגזי הסיבירי הוא עוף קטן באורך 13.5–14 סנטימטרים, מוטת כנפיים של 19–21 סנטימטרים ובמשקל 11–14 גרמים.
הראש גדול עם כיפה בצבע שחום, סנטר שחור ולחיים לבנות.
הגב אפור–חום, הבטן לבנה במרכז ובז' בשוליים, הכנפיים והזנב אפורים עם שוליים לבנות.
לירגזי יש מספר התאמות מיוחדות לחורפים הקפואים בצפון: יש לו נוצות צפופות ומבודדות יותר מציפורי שיר אחרות בגודלו; הוא יכול לאכול שומן במשקל ששווה לשמונה אחוזים ממשקל גופו כל יום; הוא מוריד את טמפרטורת הגוף שלו בלילה, ורועד כדי לשמור על חום גוף יציב.
לתת המין האמריקאי יש בדרך כלל נוצות כהות יותר ומקור גדול יותר.
הירגזי הסיבירי גדול מקרובו ירגזי הרים וזנבו ארוך יותר.
הירגזי ניזון מחרקים (בעיקר זחלים, כנימות, חיפושיות, זבובים, ביצים וגלמים), עכבישים, פירות, וזרעים (בעיקר של עצי מחט), ומבקר במתקני האכלה.
כשהירגזי אוכל עש, הוא קורע את הכנפיים ומשליך אותן לפני שהוא אוכל את העש.
הירגזי מחפש מזון בלהקות קטנות.
הוא מעדיף לאכול מעצי מחט ברוב עונות השנה.
מחפש מזון תוך טיפוס על ענפים וזרדים ועל הגזע, ונתלה הפוך מענפים כדי לבחון את צידם התחתון.
הירגזי נצפה מנקר בפגר של אייל קורא.
הירגזי יכול לאכול שומן במשקל ששווה לשמונה אחוזים ממשקל גופו כל יום.
הוא נטרף על ידי נצים וינשופים.
בני הזוג נשארים יחד לאורך השנה בטריטוריה קבועה.
טריטוריה זו עשויה להיות די גדולה, ולעיתים חיים בה שני זוגות.
עונת הקינון מתחילה לרוב במאי.
הקן נמצא בתוך חור בעץ, חלל טבעי או קן נקר נטוש ונבנה על ידי הנקבה מקליפת עץ, דשא או טחב, ומרפדת אותו בשיער ונוצות.
הנקבה מטילה 4–15 ביצים (לרוב 6–10) לבנות מנוקדות בערמון עם כתמים דהויים בצבע אפור, ודוגרת עליהן 14–18 ימים עד לבקיעה, בזמן שהזכר מאכיל אותה.
אחרי הבקיעה, הנקבה אוכלת את קליפות הביצים בגלל הסידן שבהן.
כשהגוזלים קטנים הנקבה נשארת בקן ורק הזכר מביא מזון.
כשהגוזלים גדלים שני ההורים מביאים את המזון.
הגוזלים פורחים בגיל 19–20 ימים, אך נשארים בקן עוד שבועיים לאחר מכן.
הירגזי הסיבירי מצוי ביערות אורן, אשוחית, צפצפה ושדר, בחלקים הצפוניים של אירואסיה ואמריקה, לרוב באזורים קרים בהם הטמפרטורה נמוכה מ–10 מעלות צלזיוס.
בצפון אמריקה, הירגזי הסיבירי מצוי אך ורק בצפון מערב קנדה ואלסקה, ביערות אשוחית בצפון הרחוק, קרוב לקו העצים, ובחורשות ערבה לאורך נהרות.
הירגזים לא נודדים לרוב, אך ייתכנו נדידות בסתיו ובאביב, לרוב כתוצאה ממחסור במזון.
האקלים הצפוני הקשה שהוא שוכן בו, גודל האוכלוסייה הקטן שלו ותפוצתו הדלילה הופכים את האוכלוסייה האמריקאית לרגישה לירידה פתאומית באוכלוסייה, בניגוד לאוכלוסיית המין הכוללת, שלא עומדת בקריטריונים להיכלל כמין בסכנת הכחדה.
המין תועד באמריקה הצפונית בכל עשור בין שנות ה-60 של המאה ה-19 לשנות ה-90 של המאה ה-20, למעט שנות ה-30 וה-40. באזורים בעלי מזג אוויר קשה מאוד מצפון למעגל הארקטי, הירגזים מגיעים לעיירות קטנות בשביל אוכל.
אומדן משנת 2004 של האוכלוסייה העולמית של המין עומד על 2,000,000 פרטים.
טווח התפוצה (כ–23,300,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
הירגזי הסיבירי מסווג כמין ללא חשש.
האוכלוסיות הסקנדינביות מצטמצמות מאז שנות ה-40. הירגזי הסיבירי נדיר מאוד בצפון אמריקה.
מבחינה היסטורית, האוכלוסיות של צפון אמריקה השתרעו על פני חלקים של פנים וצפון אלסקה וצפון מערב קנדה.
האיומים כוללים שינויי אקלים, כריתת עצים, תחרות על אתרי קינון עם מינים אחרים של ירגזי שמתפשטים צפונה, הכלאות, ומחלות.
המין לא מוגן על ידי חוק המינים בסיכון של קנדה, ואף פרובינציה קנדית או מדינה אמריקאית לא הכריזה על הירגזי הסיבירי כעל מין בסכנת הכחדה.
Poecile cinctus cinctus - (בודארט, 1783) - מצוי מצפון הרי אורל לים ברינג וצפון מונגוליה
Poecile cinctus lapponicus - (Lundahl, 1848) - מצוי בפנוסקנדיה והחלק האירופאי של רוסיה
Poecile cinctus sayanus - (סושקין, 1904) - דרום סיביר וצפון מונגוליה
Poecile cinctus lathami - (סטפנס, 1817) - צפון אלסקה וצפון מערב קנדה
ירגזי קרוליינה (שם מדעי: Poecile carolinensis) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
המין התגלה לראשונה על ידי ג'ון ג'יימס אודובון בדרום קרוליינה, וזה ההסבר לשמו.
ירגזי קרוליינה דומה מאוד לקרובו, ירגזי שחור-כיפה, והם אף מתרבים ברביית כלאיים, על אף שהתפצלו לפני יותר מ–2.5 מיליון שנה.
ירגזי קרוליינה הוא עוף קטן באורך 10–12 ס"מ, משקל 8–14 גרם, ומוטת כנפיים 15–20 ס"מ, והוא המין הקטן ביותר בסוג פויסילה באמריקה הצפונית, עם צוואר קצר וראש גדול, מבנה המקנה לו חזות כדורית.
הכיפה והגרון שחורים והלחיים לבנות.
הבטן לבנה עם שוליים בצבע בז' אפרפר.
המקור שחור וקצר, הזנב ארוך, אפור וצר.
תוחלת החיים הממוצעת עומדת על 4–5 שנים, על אף שהירגזי המבוגר ביותר שתועד במערב וירג'יניה היה בן לפחות 10 שנים ו–11 חודשים.
ירגזי שחור-כיפה וירגזי קרוליינה דומים מאוד.
בסמוך לאזור החפיפה, ציפורים אלו לומדות את הקולות אחת של השנייה, ופרטים מוכלאים מבצעים וריאציות על הקריאות של שני המינים.
השיר הוא שריקה בת 4 הברות, נשמע כ–"פי-בי, פי-ביי", והוא ארוך יותר משירים של מיני ירגזיים אחרים.
הוא משמיע גם קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!" מזמזם, מקור שמם באנגלית, צ'יקדי (Chickadee).
משמעות הקריאה משתנה בהתאם לסדר הצלילים השונים.
מחוץ לעונת הקינון, הם חיים בלהקות של עד 8 פרטים עם ירגזים ומינים אחרים (לרוב מלכילונים, ירגזי דו-גוני, ירגזי שחור-כיפה, טפסי עצים, סיטות ונקרים).
הלהקות נלחמות זו בזו על שטחים.
הזוג הדומיננטי בלהקה שומר את טריטוריית הלהקה בתור טריטוריית קינון.
הם נוהגים לשמור על מרווחים בזמן האכילה.
בחורפים קרים, הירגזים ישנים בקבוצות בחלל קטן ומנמיכים את חום הגוף שלהם.
הם יכולים לשרוד בצורה זאת עד ל–15 שעות ברצף.
הירגזים ערים ביום וישנים בלילה.
הירגזי ניזון מחרקים (כגון זחלים, עשים, חיפושיות, פשפשים, כנימות), עכבישים, זרעים (במיוחד גרעיני חמנית ובוטנים), פירות יער ושומן, ומבקר במתקני האכלה.
הוא אוכל יותר חומר צמחי (זרעים ופירות יער) בחורף מאשר בקיץ.
זחלים מהווים חלק עיקרי מהתזונה בחודשים החמים יותר.
הירגזי מחפש מזון תוך קפיצה בין זרדים וענפים, ולעיתים אף נתלה הפוך מענף בכדי להגיע לזחלים על צידו התחתון או תופס חרקים תוך כדי תעופה.
הוא משתמש במקור הקצר שלו בתור פטיש לפיצוח גרעינים.
הירגזי מונוגמי, אבל זוגות יכולים להתפרק; כמעט כל הזוגות נשארים ביחד לכל החיים בטקסס, ואילו רק חצי בטנסי.
כשלהקות מתפרקות בסוף הקיץ, הזוגות מחפשים טריטוריית קינון.
הנקבה בונה את הקן בתוך חור בעץ, לרוב הרחבה של חלל טבעי בעץ מת, או קן נטוש של נקרים.
הקן בנוי מקליפת עץ, טחב, שיער ונוצות.
נקבה מטילה 3–10 (לרוב 5–8) ביצים לבנות עם נקודות קטנות בצבע חום אדמדם, רובן סביב הקצה הקהה.
הנקבה דוגרת 11–13 יום, והגוזלים פורחים בגיל 13–17 יום.
הצעירים מגיעים לבגרות מינית בשנתם הראשונה.
ירגזי קרוליינה חי ביערות נשירים ומעורבים (בעיקר אלונים, אגוזים, אורנים, ברושים, אולמוסים, מילות, צפצפות, אדרים, עצי אשור, אשלים, וצוגות), ביצות, חורשים, פארקים, ואזורים עירוניים בדרום מזרח אמריקה הצפונית.
המין יציב ולא נודד לרוב.
בהרי האפלצ'ים, באזורי החפיפה עם ירגזי שחור-כיפה, ירגזי קרוליינה חי בגבהים נמוכים יותר.
הוא חי בגובה פני הים עד 850, ואף עד 1850 מטר מעל פני הים.
הוא טורף חרקים מזיקים, ועל כן הוא מדביר ביולוגי.
תחום הקינון נמצא בין ניו ג'רזי, טקסס, קנזס, ופלורידה.
טווח התפוצה (כ–2,950,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
ירגזי קרוליינה מסווג כמין ללא חשש.
מכיוון שהוא מין נפוץ בכל אזורו, אין מאמצי שימור ממוקדים בירגזי קרוליינה.
עם זאת, אוכלוסיות מקומיות מסוימות עשויות להצטמצם, בעוד שאחרות מתרחבות.
הגידול לרוב נובע מהתפשטות אנושית ועיור.
נקרים, רקונים, אופוסומים, סנאים, נחשים, חתולים וגדרונים טורפים ביצים וגוזלים, ונצים, רקונים וחתולים טורפים גם בוגרים.
הירגזים מתחרים עם נקרים, טפסי עצים וירגזים אחרים על אתרי קינון.
Poecile carolinensis extimus - טוד וסוטון, 1936, מצוי במזרח ארצות הברית
ירגזי מצויץ (שם מדעי: Lophophanes cristatus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
לירגזי המצויץ יש ציצה קטנה בצבעי שחור-לבן, מקור שמו, והוא אחד מבין ציפורי השיר האירופיות היחידות שיש להן ציצה.
הירגזי מצוי ביערות מחטניים ומעורבים באירופה.
הראש אפור, עם ציצה קטנה בצבעי שחור-לבן, סנטר שחור ועורף לבן.
הגב, חום אפרפר והבטן בצבע בז'.
לירגזי 10 אברות יד (הארוכה ביותר היא האמצעית, באורך 54.5 מ"מ והקצרה ביותר היא הקיצונית), 9 אברות אמה (הארוכה ביותר היא הקיצונית, באורך 46.5 מ"מ, והקצרה ביותר היא הפנימית) ו-12 אברות זנב, כולן אפורות-חומות.
הפלומה חומה בצדו העליון של הגוף ואפורה בצידו התחתון.
יש לירגזי פס שחור בצורת 7 ליד העין והלחי, וצווארון שחור קטן.
הרגליים אפורות ירקרקות, הקשתית חומה בהירה עד אדמדמה והמקור שחור, צר וקצר.
הנקבה והזכר דומים, אך הצעירים חומים יותר והציצה פחות מחודדת.
הקריאה נשמעת כ–"קיליליליט" בקול ברור, חזק ומצלצל.
לעיתים קרובות מצטרף ללהקות מעורבות בסתיו ובחורף.
הוא אוכל על הענפים ועל הקרקע, ולעיתים אף נתלה הפוך מענפים.
הירגזי ניזון מזחלים, זבובים, עכבישים, חסרי חוליות אחרים ופגיות, ומחוץ לעונת הקינון (בחורף) הוא יאכל גם זרעים ופירות.
הירגזים נוהגים לצוד ליד חזזיות, מכיוון שהן מושכות חרקים קטנים, שבתורם מושכים עכבישים, אותם הירגזים אוכלים.
מקור מזון חשוב מאוד בעונות החמות הוא זחלים של עשים.
הירגזי הוא מין מונוגמי, שיוצר זוגות לכל החיים.
הפרט הכי מבוגר שתועד היה בן 11 שנים ו–7 חודשים, בפינלנד.
עונת הקינון מתחילה בסוף מרץ, אז הזוגות מתחילים לחפש מקום קינון מתאים.
הקן בצורת קערה ובנוי מטחבים, חזזית, שיער, צמר, נוצות, וקורי עכביש.
הקן מוקם בחור בעץ, לרוב מת ומרקיב, או בגדמים, בחללים נטושים של נקרים וסנאים, ולעיתים רחוקות בקרקע, בחורים בגדרות, תיבות דואר, תיבות קינון ומבנים מעשה ידי אדם אחרים.
נמצאה העדפה לקינון בעצי אורן.
הנקבה מטילה 4–8 ביצים לבנות (בממוצע חמש) עם נקודות אדומות בגודל 13×16 מ"מ בין אפריל למאי (באמצע אפריל ביערות אורן ובסוף אפריל–תחילת מאי ביערות אלון).
הדגירה מבוצעת על ידי הנקבה למשך 13–18 ימים, והגוזלים נשארים בקן עד הפריחה בגיל 16–18 יום, אם כי הפרחונים תלויים בהוריהם עוד 18–21 יום.
הירגזי המצויץ מצוי ביערות מחטניים ומעורבים, חורשים, ומטעים.
בפנוסקנדיה, במערב אירופה ובמרכזה הוא נפוץ ביערות של אורן היערות (Pinus sylvestris) ואשוחית נורווגית (Picea abies).
בדרום אירופה הוא נפוץ ביערות הרריים מעורבים.
המין יציב ולא נוהג לנדוד, אך לעיתים ינדוד בחורף.
בהרי הפירנאים הוא נפוץ ביערות שדר (Betula spp.), ובספרד ביערות אלון השעם (Quercus suber).
הערכות טווח התפוצה (11,600,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה (10,000,000-20,000,000 פרטים) גבוהות מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, הירגזי המצויץ מסווג כמין ללא חשש.
גודל האוכלוסייה נע ונד בהתאם למזג האוויר בחורף, כאשר חורפים קשים עלולים לפגוע קריטית באוכלוסייה.
נוסף על כך, כריתות עצים בקנה מידה רחב גורמות לירידה באוכלוסייה בשוודיה וצ'כיה, ובמאה ה-18 גם בסקוטלנד.
במרכז אירופה, זיהום אוויר הוא איום נוסף על המין.
Lophophanes cristatus cristatus - ליניאוס, 1758, מצוי מפנוסקנדיה דרך רוסיה האירופית ועד אוקראינה
Lophophanes cristatus weigoldi - טרץ, 1914, מצוי בחצי האי האיברי ומזדמן נדיר במרוקו
ירגזי מקסיקני (שם מדעי: Poecile sclateri) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הוא תואר על ידי אוטו קליינשמידט בשנת 1897. הירגזי המקסיקני הוא המין הדרומי ביותר של ירגזי באמריקה הצפונית.
הירגזי המקסיקני הוא עוף קטן באורך 12–14 ס"מ, מוטת כנפיים 21 ס"מ ומשקל 11 גרם.
הראש שחור עם לחיים לבנות, וכתם סנטר שחור.
הגב, הכנפיים והזנב בצבע חום אפרפר כהה, והבטן אפורה בהירה.
הזנב באורך 59–65 מ"מ, הכנפיים באורך 63–66 מ"מ, והן עגולות וקצרות.
הרגל אפורה-ירקרקה ובאורך 16–17.5 מ"מ.
הירגזי הקסיקני המבוגר ביותר שתועד היה בן 10.1 שנים.
הירגזי המקסיקני ניזון בעיקר מחרקים (כמו זחלים וחיפושיות), עכבישים, ולעיתים זרעים.
הירגזי המקסיקני הוא צייד פעיל שצד בין הענפים והעלים הקטנים של עצים ביערות, ונצפה תלוי הפוך מענף תוך ציד חרקים מהצד התחתון של הענף.
הוא צד גם תוך כדי תעופה.
הירגזי מכה על עפצים כדי להגיע אל הפגיות שבתוכם.
בניגוד לרבים מבני משפחתו, הירגזי המקסיקני לא תועד שומר מזון לחורף.
הקן מוקם לרוב בגובה 3–12 מטרים מהקרקע ולעיתים גם בתיבות קינון.
הנקבה בונה את הקן מקליפת עץ, טחב ופרווה, ומטילה פעם אחת בשנה 5–8 ביצים לבנות עם נקודות אדמדמות, בעיקר בצד הקהה.
הדגירה אורכת 11–14 יום, והגוזלים פורחים בגיל 18–21 ימים.
כשהנקבה עוזבת את הקן, היא מכסה את הביצים בריפוד הקן.
כשהגוזלים קטנים, הנקבה דוגרת והזכר מביא מזון, וכשהם גדולים, שני ההורים מביאים מזון.
ההורים מורחים את הכניסה לקן בחיפושיות מעוכות שמכילות חומרים שמרחיקים טורפים.
הירגזי המקסיקני חי בעיקר בצפון ובמרכז מקסיקו, ולעיתים רחוקות ברכסי צ'יריקאווה ואנימס בדרום ארצות הברית.
הוא חי ביערות אורן, אלון, צוגנית ואשוחית הרריים, לרוב בלהקות מעורבות עם ציפורי שיר אחרות.
הוא יציב ולרוב לא נודד.
הערכות גודל האוכלוסייה (2,000,000 פרטים) ושטח התפוצה (941,000 קמ"ר) גבוהות מאוד, ולכן הוא אינו עומד בקריטריונים אלו של סכנת הכחדה.
עקב כך, הירגזי המקסיקני הוא מין ללא חשש.
Poecile sclateri eidos - ג'יימס לי פיטרס, 1927, מצוי ביערות אלון ואורן בדרום אריזונה וניו מקסיקו, וצפון מערב מקסיקו
Poecile sclateri garzai - אלן רוברט פיליפס, 1986, מצוי בקואווילה ונואבו לאון
Poecile sclateri rayi - אלדן הולמס מילר וטרייסי אירווין סטורר, 1950, מצוי מחליסקו לאואחאקה
Poecile sclateri sclateri - אוטו קליינשמידט, 1897, מצוי מסינלואה לוראקרוס
ירגזי שחור-סינר (שם מדעי: Poecile hypermelaenus) הוא מין של ציפור שיר קטנה וחומה ממשפחת הירגזיים החיה ביערות הרריים בדרום סין ומיאנמר.
נחשב בעבר לתת-מין של ירגזי ביצות, אם כי פוצל ממנו.
ירגזי שחור-סינר הוכרז כמין בסכנת הכחדה במיאנמר ב-4 במרץ 2020.
ירגזי שחור-סינר הוא מין עוף קטן וחום באורך 11.5 ס"מ ומשקל 9–11.5 גרם.
הבטן בצבע בז' ירקרק, והגב בצבע חום-ירוק זית.
על החזה והגרון כתם שחור גדול, מקור שמו.
אברות הזנב והכנפיים בצבע חום אפרפר.
סוככות הכנף בצבע אפור כהה עם שוליים בצבע ירוק-זית.
בכסות קיץ, הכיפה דהויה יותר, והגחון כהה ואפרפר יותר.
דומה מאוד לקרוביו, ירגזי הרים וירגזי ביצות.
הזנב קצר יותר מאצל ירגזי ביצות, הכתם השחור על החזה והגרון גדול יותר, והגחון ירקרק ולא חום.
הזנב יחסית רבוע, כאשר אברות הזנב הקיצוניות קצרות רק במילימטר וחצי מהאמצעיות.
אצל הצעירים, הכיפה דהויה, הלחיים צהבהבות, הגחון בז' חם ולא ירקרק, ואברות הזנב הקיצוניות עם שוליים לבנות.
קשתית העין חומה כהה, והמקור שחור וקצר.
כף הרגל בצבע אפור כחלחל.
קריאות אופייניות נשמעות כ-"סטיפ" ו-"סי-סי" בקול גבוה ודק, "פסיופ" פוצץ, וגרגור "צ'רררר".
ירגזי שחור-סינר חי ביערות מחטניים הרריים בדרום סין וביערות מעורבים במיאנמר.
טווח התפוצה (כ–1,490,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי שחור-סינר מסווג כמין ללא חשש.
ירגזי שחור-סינר הוכרז כמין בסכנת הכחדה במיאנמר ב-4 במרץ 2020 על ידי מחלקת היערות של משרד משאבי הטבע ושימור הסביבה של מיאנמר .
הירגזי שחור-הסינר תואר לראשונה על ידי שני חוקרים רוסים, מיכאיל ברזובסקי וולנטין ביאנקי בשנת 1891. בעבר נחשב לתת-מין של ירגזי ביצות, אך פוצל ממנו.
במשך שנים רבות נחשב למין בסוג ירגזי ביחד עם רוב הירגזיים האחרים, אך מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, כפי שביצעו גופים אחדים, ובהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
טקסון האחות של ירגזי שחור-סינר הוא ירגזי ביצות.
ירגזי ערמוני-גב (שם מדעי: Poecile rufescens) הוא מין של ציפור שיר קטנה וחומה ממשפחת הירגזיים.
ירגזי ערמוני-גב הוא עוף קטן באורך 10–12 ס"מ, מוטת כנפיים 19 ס"מ ומשקל 7–12 גרם.
הראש גדול ועגול, עם לחיים לבנות, מקור קצר ושחור וכיפה, סנטר וגרון חומים כהים.
הגב והמותניים בצבע חום ערמון, מקור שמו.
תת-המינים הדרומיים הם בעלי מותניים אפורות ותת-שת אדמדם.
קשתית העין כהה, וכף הרגל אפורה כחלחלה.
בדומה לקרובו ירגזי שחור-כיפה, קריאת ירגזי ערמוני-גב נשמעת גם כן כ-"ציקדי די די" בת כ-1–1.5 שניות.
קשור בקולו: בניגוד לרוב מיני הירגזים האחרים, ירגזי זה אינו משמיע שריקה צלולה אלא סדרת גרגורים, ומשמש את הירגזי לעיתים רחוקות.
קריאת גרגור בודדת משמשת לאזהרה ולאיום.
הירגזי המבוגר ביותר תועד כשהיה בן תשע שנים ושישה חודשים בקליפורניה בשנת 2001.
ירגזי ערמוני-גב הוא עוף פעיל ואקרובטי הקופץ בין ענפים ונתלה הפוך מענפים ואצטרובלים.
בחורף, הירגזים יוצרים להקות יחד עם סיטות ומלכילונים.
ניזון מחרקים ופרוקי-רגליים המהווים כ-65% מתזונתו, זרעים, גרגירים, שומן ובוטנים ומגיע למתקני האכלה.
לרוב מחפש מזון תוך קפיצה בין ענפים וזרדים וליקוט מזון מהקרקע, לעיתים תופס ואוכל מזון תוך כדי תעופה.
הקן מוקם בחלל בעץ ולעיתים גם בתיבות קינון וקיני נקר נטושים, בגובה 0.61–6.10 מטר מהקרקע, כשתועד קינון בגובה 24.38 מטר מהקרקע.
הקן בנוי מטחב, חזזית, נוצות, קליפת עץ, ומרופד בפרווה ושיער.
הנקבה מטילה בתחילת אפריל עד תחילת יוני 1–9 (לרוב 6–7) ביצים לבנות עם נקודות אדמדמות.
הנקבה בלבד דוגרת 12–18 ימים, והגוזלים פורחים בגיל 18–21 ימים.
לעיתים, דובים שחורים, נחשים, סמורים, סנאים ועכברים יתקפו קן ויאכלו את הביצים והגוזלים.
אם מפריעים לנקבה במהלך הקינון, היא נושפת ומנפחת את הנוצות באיום, פעולה שהיא מקור שמה העברי (מהמילה רוגז).
ירגזי ערמוני-גב מצוי ביערות וחורשים צפוניים וממוזגים, שטחים עירוניים ופארקים לאורך החוף הפסיפי, עם העדפה ליערות לחים של אלונים ומחטניים.
הירגזי נודד לגובה בקיץ, ויורד לאזורים נמוכים יותר בחורף.
טווח התפוצה (כ–3,920,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה בעלייה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
ירגזי ערמוני-גב מסווג כמין ללא חשש.
Poecile rufescens barlowi – גרינל, 1900, מצוי לאורך החוף הדרומי של קליפורניה (מפרץ סן פרנסיסקו עד מחוז סנטה ברברה).
Poecile rufescens neglectus – רידג'ווי, 1879, מצוי במרכז החוף הקליפורני (מחוז מרין).
Poecile rufescens rufescens – טאונסנד, 1837, מצוי מצפון החוף הקליפורני ועד לדרום אלסקה.
ירגזי פרסי (שם מדעי: Poecile hyrcanus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הירגזי הפרסי חי ביערות נשירים הרריים לאורך החוף האיראני והאזרי של הים הכספי.
נחשב בעבר לתת-מין של ירגזי החרמון.
הראש גדול ועגול עם כיפה חומה שנמתחת עד העורף, לחיים לבנות וסנטר שחור.
החזה לבן, הגב בצבע חום־אפרפר והבטן בצבע בז' אפרפר.
הזנב חום אפרפר, כאשר האברות הקיצוניות בעלות שוליים לבנים, והמרכזיות בעלות שוליים בצבע ירוק-זית חיוור.
סוככות היד הקיצוניות בעלות שוליים חומים, והפנימיות וסוככות האמה בעלות שוליים חומים-לבנבנים.
הצד התחתון של הכנף לבן.
הזנב קצר בהשוואה לירגזי החרמון.
בקיץ, הנוצות דהויות ואפרפרות יותר.
הוא מאוד דומה לירגזי החרמון, ואף נחשב בעבר לתת־מין שלו.
הזכר והנקבה דומים, ופרטים צעירים דומים לבוגרים, אבל חיוורים יותר.
הירגזי הפרסי הוא עוף שקט יחסית לבני סוגו.
הקריאות האופייניות לו נשמעות כ-"ציט"; ו-"צ'ב-צ'ב" מאונפפת, שמשמשת כקריאת אזהרה, החוזרת על עצמה במקצב אקראי.
השיר נשמע כ-"טיו" בקול צלול וחלש, וחוזר על עצמו 3–5 פעמים, עם הפסקות בנות 5–7 שניות בין שיר לשיר.
הזכר שר לעיתים רחוקות, על צמרות עצים או שיחים, לרוב רק 1–2 דקות בשעה, והשירים מפסיקים עם הטלת הביצים.
הירגזי הפרסי הוא מין מונוגמי.
השרת נוצות מתרחשת בסוף עונת הקינון (יולי).
ניזון מחרקים (בעיקר זחלים וכנימות) וזרעים.
הוא מחפש מזון על צמרות ובשיחים, בין זרדים וענפים ועל הקרקע.
עונת הקינון מתחילה באמצע מרץ – סוף אפריל.
שני ההורים חופרים את חלל הקן בעץ מת במשך 5–14 ימים, כאשר הנסורת נזרקת במרחק 7–25 מטרים מהקן.
חלל הקן אופייני לבני הסוג, עם כניסה אופקית של 3–5 ס"מ, שמתחברת למנהרה שפונה כלפי מטה (אורכה 21.6 ס"מ), לחלל הקן (בקוטר 7.3 ס"מ, ובגובה 12.7 ס"מ).
הנקבה בונה את הקן מחומר צמחי (לא טחב, בניגוד לרבים מבני הסוג), נוצות וצמר, ומטילה בו 5–7 ביצים לבנות ועגלגלות עם נקודות בצבע אדום־חום, ובגודל 16.9×12.8 מ"מ.
הדגירה אורכת 13–14 ימים, הנקבה דוגרת והזכר מביא לה מזון.
הירגזי הפרסי חי ברכסי הרים בצפון איראן ודרום־מערב אזרבייג'ן לחוף הים הכספי.
הוא מצוי ביערות מעורבים, במיוחד של אלון, אדר, אשור, ואלה לבנה (Carpinus).
הוא חי בגבהים של 400–2,200 מטר מעל פני הים, ונודד לגבהים נמוכים יותר בחורף.
הערכות טווח התפוצה (165,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה לא קטנות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה לא ידועה, אבל מעריכים כי הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, הירגזי הפרסי מסווג כמין ללא חשש.
כמו כן, הירגזי הפרסי נחשב בעבר לתת־מין של ירגזי החרמון.
טקסון האחות של הירגזי הפרסי הוא ירגזי הרים.
ירגזי סצ'ואני (שם מדעי: Poecile weigoldicus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הירגזי הסצ'ואני הוא עוף קטן באורך 11–12 ס"מ ומשקל 8–15 גרם.
ראשו שחור עם כיפה שחורה גדולה, לחיים לבנות, וכתם קטן ושחור על הגרון.
הבטן בצבע בז' בהיר עם מותניים כהות, והגב, הכנפיים, והזנב אפורים־חומים.
הירגזי הסצ'ואני מאוד דומה לירגזי שחור-סינר ולירגזי הרים, אם כי שונה מהם בצורת ובגוון הכיפה והכתם על הגרון; אצל ירגזי שחור-סינר הכיפה שחורה מבריקה עם מעין "ציצה" קטנה והכתם גדול מאוד, אצל הירגזי הסצ'ואני הכיפה שחורה עם גוון חום כהה (ללא ציצה) והכתם קטן יותר.
המקור שחור וקצר וכף הרגל אפורה כהה.
הירגזי משמיע קריאה רמה ומאונפפת הנשמעת כ–"צי", וקריאה חלושה יותר הנשמעת כ–"פסיט", המופיעות לעיתים כ–"פסיט־צי".
בדומה למינים אחרים בסוג, הירגזי הסצ'ואני משמיע קריאה שנשמעת כ-"צ'יקדי-די-די!".
הירגזים הסצ'ואניים חיים בקבוצות קטנות.
הירגזי ניזון מפרוקי רגליים (בעיקר זחלים ופגיות) וזרעים, ונצפה אוכל עגילי פרחים.
במהלך הקיץ מזון צמחי מהווה כ–50% מתזונת העוף הבוגר, ובחורף עד כ–75%.
הגוזלים אוכלים יותר זחלים ופגיות מהבוגרים.
במהלך החורף, הירגזים חיים בלהקות מעורבות עם סיטיים, טפסי עצים ומלכילונים.
הקן נבנה על ידי הנקבה מקליפת עץ, עשב, סיבים צמחיים, פרווה, נוצות, ולעיתים רחוקות טחב.
הקן מוקם בחלל בעץ בגובה של עד 3 מטרים (לרוב פחות ממטר).
הנקבה מטילה 5–9 ביצים ודוגרת עליהן 13–15 ימים.
הגוזלים פורחים בגיל 17–20 ימים, אם כי הפרחון נשאר תלוי בהורים לעוד 12–15 ימים.
הירגזי הסצ'ואני חי ביערות הרריים (במיוחד יערות אורן), בחורשים, פארקים, גינות ושטחים עירוניים במרכז סין (צ'ינגהאי, טיבט, יונאן וסצ'ואן), בגבהים בין 2,200–4,310 מטרים מעל פני הים.
טווח התפוצה (כ–1,170,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
הירגזי הסצ'ואני קרוב במיוחד לירגזי ההרים ולירגזי הפרסי, ונחשב בעבר לתת־מין של ירגזי הרים.
לא תוארו תת־מינים של ירגזי סצ'ואני.
השם המדעי ניתן לירגזי הסצ'ואני על שם מקס הוגו ויגולד (1886-1973), זואולוג גרמני.
ירגזי רבגוני (שם מדעי: Sittiparus varius) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים.
הירגזי הרבגוני חי במזרח אסיה בצפון־מזרח סין, חצי האי קוריאה, יפן ואיי קוריל.
הירגזי הרבגוני תואר על ידי קונרד יאקוב טמינק והרמן שלגל ב–1845 בשם Parus varius.
אצל הזכר, המצח והלחיים בצבע שמנת והכיפה שחורה מבריקה.
העורף שחור מבריק עם כתם לבנבן.
הגב העליון כתום, ושאר הגב והצד העליון של הזנב בצבע כחול אפרפר.
לעיתים, שולי סוככות הזנב הארוכות צהבהבים.
סוככות הכנף אפורות בהירות, והאברות אפורות כהות עם שוליים בהירים.
על הסנטר והחזה כתם שחור, גדול ומבריק.
פס ארוך בצבע בז' עובר מהחזה עד לתת-השת דרך הבטן הכתומה.
הזנב בצבע בז' קינמוני בצידו התחתון.
אברות היד חומות כהות עם שוליים לבנים דקים בחלק התחתון ושאר החלק התחתון של הכנף בצבע בז'.
הנקבה דומה לזכר, וקשה להבדיל ביניהם, אם כי מותני הנקבה דהויים יותר.
הצעירים שונים מהבוגרים: לצעירים יש ראש בצבע ירוק-זית אפרפר, מצח ולחיים כתמתמים בהירים, גב בצבע ירוק זית-אפרפר, כתם חזה אפרפר, וגחון אדום חיוור עם פס צהוב חיוור במרכזו.
namiyei מעט שונה בכך שלחייו ועורפו נעים בגוון מבז' בהיר ועד כתום כהה.
ידועות מספר קריאות של הירגזי הרבגוני ובהן כאלו שנשמעות כ-"פיט", "ספיט-ספיט-ספיט-ספיט", ו-"צ'י-צ'י-צ'י", הדומה במקצת לקריאת הדרור.
השיר מורכב ממספר הברות שחוזרות על עצמן בקצב איטי ומשתנה, על פי תבניות מורכבות.
הירגזי הרבגוני נצפה לרוב לבד או בזוגות, והוא מין מונוגמי.
הירגזים חיים בטריטוריות קבועות, והם מגנים נמרצות על הגבולות לאורך עונת הקינון.
בחורף הירגזים מתקבצים בלהקות קטנות, ולעיתים אף בלהקות מרובות מינים.
על אף שהם חיים בלהקות, הזוגות נשארים מאוחדים, ולאחר פיצול הלהקות באביב, הם חוזרים לטריטורייה שלהם.
הירגזי מחפש מזון בין עלים יבשים, על צמחייה וענפים, ואף על גזעים.
בקיץ, הירגזי ניזון מחרקים ועכבישים כמעט באופן מוחלט, ואילו בחורף פירות יער ואגוזי לוז הם מקור התזונה העיקרי.
באי מיאקה , הירגזים מחביאים אגוזים רבים, ואוכלים אותם בחורף.
אגוזים אלו מהווים מנחה סמלית במהלך החיזור.
הגוזלים ניזונים בעיקר מחרקים, כאשר זחלים ופגיות הם מקור התזונה העיקרי (54.69% מכלל המזון).
עונת הקינון משתנה באזורים שונים: ברוסיה היא מתחילה באפריל-מאי, בקוריאה – ביוני, באוקינאווה, צושימה ומיאקה – בתחילת מרץ, בקיושו – בתחילת אפריל, במערב הונשו – באמצע אפריל, במזרח הונשו – בתחילת מאי, וביוני בהוקאידו.
הקן מוקם בחלל בעץ עד גובה של 6 מטרים מהקרקע, בין אם מדובר בחלל טבעי, קן נטוש של נקרים, או חלל שהירגזי חפר בעצמו.
לעיתים רחוקות, הירגזי ישתמש גם בתיבות קינון.
הנקבה בונה את הקן מעלים, ענפים, קליפת עץ, שורשים וטחב, ומרפדת אותו בפרווה ונוצות.
בניית הקן אורכת 4–7 ימים.
באיים של דרום יפן, הביצים גדולות יותר והקן פחות מרופד.
גודל התטולה משתנה אף הוא, כשבהונשו הממוצע הוא 6–7 ביצים לתטולה, בקוריאה הממוצע הוא 7–8 ביצים, באיי איזו הממוצע הוא חמש ביצים, ובאי מיאקה – רק ארבע.
הביצים לבנות עם נקודות חומות־אדמדמות בחלקן הקהה.
הנקבה דוגרת על הביצים 12–14 ימים, והגוזלים פורחים בגיל 17–21 ימים.
עם זאת, הם נשארים תלויים בהוריהם עוד 7–20 ימים (במרכז הארכיפלג היפני) ו–15–80 ימים (באיי מיאקה).
בדרום יפן, ייתכנו שתי תטולות, כאשר השנייה מתרחשת ביולי.
הירגזי הרבגוני חי במזרח אסיה בצפון־מזרח סין, בחצי האי קוריאה, ביפן ובאיי קוריל.
לירגזי הרבגוני אין בית גידול אחיד: ברוסיה הוא נמצא לעיתים קרובות ביערות מחט, בעיקר של טקסוס, בסין הוא מצוי ביערות מעורבים ונשירים פתוחים, וביפן הוא מצוי ביערות נשירים ויערות ממוזגים של עצים בעלי פרחים וצמחייה צפופה, וגם ביערות מחט, אם כי הירגזים נמנעים מאזורים המיוערים במחטניים באופן מוחלט.
הירגזי מגיע לעיתים רחוקות לאזורים עירוניים ולשדות.
בדרום יפן, הוא חי ביערות עד גבהים של 1,600 מטר מעל פני הים; בהונשו הוא מגיע לגבהים של קילומטר לעיתים רחוקות, ובהוקאידו וקוריאה הוא חי אך ורק בשפלה.
טווח התפוצה (כ–2,930,000 קמ"ר) של מין זה גדול, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
מגמת האוכלוסייה לא ידועה, אבל מוערך כי אין ירידה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
התיעוד הראשון של גידול ציפורים קטנות כחיות מחמד ביפן הופיע במאות ה-12 וה-13, בתקופת קמקורה.
אגוזים מהמין Juglans ailantifolia (ביפנית 鬼胡桃 אוני גורומי) היו אחד מסוגי המזון שניתנו לירגזים, ודלועים שימשו כתיבות קינון עבור ציפורים בשבייה ביפן.
הירגזים גם אולפו לבצע טריק פשוט: שני דליים זעירים נקשרו על חוט שהיה מחובר לכלוב הירגזי.
חתיכת אגוז הונחה באחד הדליים, והירגזי משך בחוט בשביל להגיע אל האגוז, דבר שמזכיר פעולת שאיבת מים מבאר.
בספר יובוקוטורי (1710) ניתן למצוא הוראות לאילוף הירגזי לביצוע הטריק.
טריק נוסף בשם אומיקוג'יהיקי כלל דגם קטן של מקדש שינטו, שאליו הציפור מכניסה מטבע, מצלצלת בפעמון, פותחת את דלת הדגם, לוקחת (御御籤/御神籤/おみくじ) ומביאה אותו למפעיל.
הירגזי עשוי גם לפתוח את האומיקוג'י על ידי חיתוך חוט.
מכיוון שהירגזי סקרן ונוח לאילוף מטבעו, קל לגרום לו לקחת אוכל מבני אדם, ולאורך ההיסטוריה, הירגזים אומנו לבצע טריקים שונים ומגוונים.
גידול הירגזים בשבי ידוע כבר מתקופת קמקורה.
שנכתבה על ידי מיצוטושי פוג'יווארה (1203–1276) מופיעה באוסף הוואקה פובוקוואקאשו (נאגאקיו פוג'יווארה, 1310), ומאזכרת את ההתנהגות של ירגזי שהופך אגוז.
האזכור יכול להתפרש כמתאר ציפור שמזיזה אגוז במקורה, או כתיאור של הטריק עם הדליים, שרומז על קיום הטריק כבר במאה ה-13. במקביל, טריק דומה היה פופולרי באירופה של המאה ה-13 עם חוחיות.
לא ידוע אם קיים קשר בין הטריקים או שהם פותחו באופן עצמאי במקביל ביפן ובאירופה.
ואקה נוספת באוסף נכתבה על ידי הנזיר הבודהיסטי ג'אקורן (1139–1202), ומוזכר בה ירגזי רבגוני בכלוב ציפורים, עם בית ציפורים מדלעת.
הרומנים והשירים שנכתבו על הירגזי הרבגוני בתקופת קמקורה נכתבו או היו על אריסטוקרטים ואצילים אחרים (לדוגמה, טאיהייקי (1361), קוקומצ'ומונג'ו (טאצ'יבאנה, 1254), פובוקוואקאשו (פוג'יווארה, 1310)), דבר שרומז שגידול עופות מחמד היה סמל סטטוס של עושר ומעמד חברתי גבוה.
תרבות החזקת הציפורים השתנתה בתקופת אדו.
מהמאה ה-17, תיעוד של גידול עופות מחמד שנכתב על ידי פשוטי עם הפך לנפוץ (לדוגמה מאנגיימאניאיבוקורו (1764), מומוצ'ידורי (נישימורה, 1799) ויובוקוטורי (1710)).
רוב המחברים היו אנונימיים, אם כי מקצועותיהם או כתובותיהם מעידים על שלא היו אריסטוקרטים.
הספר יובוקוטורי (1710) מכיל מידע על יותר מ-120 ציפורים יפניות.
המחבר ציין אם קולם טוב או לא, מה שמרמז על כך שגידול ציפורים ביפן שימש בעיקר לצורך הנאה משירתן.
ה (ביפנית ウグイス), מין החטפית (ביפנית オオルリ אורורי) ואדום־החזה היפני (ביפנית コマドリ קומאדורי) נודעו בתור "סאנדאימייצ'ו".
השליו היפני גודל בעיקר על ידי סמוראים.
על פי כתבים היסטוריים, מגדלי הציפורים ידעו שאורך היום משפיע על התנהגות הציפור ושלשירת הציפורים יש וריאציות אזוריות כבר במאה ה-14. בתחרויות של שירת ציפורים, הכלובים הועמדו בעמדות בתוך קופסה עם דלת מכוסה בנייר, כך שאור היום היה יכול להגיע אל הציפורים, אבל לא הסחות דעת מהקהל.
הכלובים של הירגזים היו עגולים וגבוהים.
בספר יובוקוטורי (1710) יש הוראות לאילוף הירגזי לביצוע טריקים רבים.
אחד מהם כולל טבעת לפני הדלעת שמתחתיה מוט.
ציפורים אומנו לעבור דרך הטבעת שנתלתה גבוה ככל האפשר בתוך כלוב; הטבעת נוצרה על ידי גלגול פיסת נייר רך לצינור.
בתחילת האימון, היה צורך לתלות את צינור הנייר במקום נמוך במקביל למושב.
כאשר ציפורי בר נתפסו והוחזקו בכלובים, הן מראות התנהגות אופיינית של קפיצה והסתובבות על מנת לנחות שוב באותו מקום על המוט.
הטריק של מעבר הטבעת ניצל את ההתנהגות הזו, וגרם לציפורים לקפוץ למעלה, לעבור דרך טבעת ולחזור לאותו המקום.
כאשר צינור הנייר היה תלוי נמוך, הציפורים קפצו מעליו באופן טבעי ולאחר מכן הסתובבו.
כשהתרגלו לקפוץ מעליו, הוא הוזז כלפי מעלה, והורם בהדרגה.
לאחר מכן הוחלף הצינור הישר בטבעת והציפור אומנה לקפוץ ולפנות, לעבור דרך הטבעת ולחזור למושב.
ירגזים רבגוניים שיכולים לעבור דרך טבעת התלויה במיקום גבוה נחשבו ל"ירגזים רבגוניים טובים".
באותה תקופה, הייתה הופעה אקרובטית אנושית פופולרית דומה שנקראה "וָאנוּקֶה", וייתכן שבתקופת אדו אומנו ירגזים רבגוניים לחקות זאת.
טריק מפורסם אחר מתקופת האדו כלל שימוש בשני סוגים של ערכות קלפים.
סט אחד, "היאקונין אישו", הכיל כמאה משוררים עתיקים, עם שיר מייצג עבור כל משורר.
הסט השני, שנקרא "אירוהה אוטאקארוטה", כלל ביטוי נפוץ בכל קלף שמתחיל באחת האותיות של האלפבית היפני.
נגן הרחוב הקריא שיר והציפור הייתה צפויה להרים את הקלף שעליו נכתב השיר.
במאה ה-19 עברה יפן שינוי גדול ודרמטי, ופתחה את גבולותיה.
הזרם הפתאומי של סחורות ושל אנשים זרים יצר תערובת של תרבויות, ועסקי השעשועים בערים פרחו עוד יותר.
שינוי משמעותי בטריקי הירגזי הרבגוני היה כאשר ההופעות החלו להיראות בתיאטראות, ולא רק כמופעי רחוב.
עם זאת, מופעי הרחוב המשיכו להיות פופולריים עד לתקופת שווה.
הזואולוג האמריקני, אדוארד סילבסטר מורס (1838–1925) הזכיר ביומנו הופעה בתיאטרון בטוקיו ב–1882 של טריקי ירגזי, בהם טריק הדליים.
מופעי ירגזי אורגנו על ידי האחים מאצושימה בתיאטרון בהאנאיאשיקי ב–1932. כ-25 ירגזים הוחזקו, וכל ציפור אומנה לבצע 4–5 טריקים שונים.
בטריק החישוב, הציפור אומנה להרים קלף שעליו כתוב המספר שהיה תוצאה של חישוב חשבוני שהמפעיל אמר לציפור לעשות.
טריקים לבחירת קלפים נעלמו מהופעות רחוב ונשארו רק בתיאטראות.
מופעים אלו החלו להיעלם בעקבות חוק מ-1950 שאסר על החזקת ציפורי בר.
נכון ל-2015, עדיין נעצרים בכל שנה אנשים שמחזיקים ללא אישור בעופות בר.
הסוג סיטיפרוס תואר לראשונה על ידי אדמון דה סליס לונשאן בשנת 1884, עם ירגזי רבגוני בתור הטיפוס.
עם זאת, הסוג נחשב שנים רבות לתת־סוג של ירגזי, והמין נכלל בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים.
מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, אליו שויך בעבר הירגזי הרבגוני.
לעומתם, ITIS עדיין מציג את המין בסוג פויסילה.
על פי ה–IOC, לירגזי הרבגוני 5 תת־מינים:
varius – טמינק ושלגל, 1847, מצוי בדרום איי קוריל, יפן, חצי האי קוריאה וצפון מזרח סין
sunsunpi – קורודה, 1919, מצוי בטנגשימה ויקושימה
namiyei – קורודה, 1918, מצוי בצפון איי איזו, שרוי בסכנת הכחדה
amamii – קורודה, 1922, מצוי בצפון איי ריוקיו
orii – קורודה, 1923, היה מצוי באיי דאיטו, נכחד
ירגזי סולטני (שם מדעי: Melanochlora sultanea) הוא מין יחיד בסוגו של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים.
אורכו 20–21 ס"מ ומסתו 35–49 גרם והוא הירגזי הגדול ביותר.
הירגזי הסולטני מאוד ווקאלי, ומשמיע קריאות רבות ורמות, אשר לרוב נשמעות כצפצופים.
בשבייה, הירגזי הסולטני מגיב בפאניקה לרעשים לא־רגילים ובמפגשים לא־צפויים עם מינים אחרים, תגובה לא אופיינית לירגזיים.
הירגזי הסולטני חי בדרום-מזרח אסיה.
הירגזי הסולטני הוא מין עוף קטן, אורכו 20–21 ס"מ ומסתו 35–49 גרם, והוא הגדול מבני משפחתו.
הירגזי הסולטני מזכיר בגודלו ובמראהו בולבול, ראשו גדול ועגול עם ציצה צהובה־בוהקת גדולה.
אצל הזכר, הראש, החצי העליון של החזה, הגב, הכנפיים והזנב שחורים עם ברק כחול; הגחון צהוב בוהק.
הנקבה דומה, אם כי ציצתה קצרה יותר, גבה וראשה בצבע שחור־ירוק־חום, כנפיה וזנבה שחורים, והחזה בצבע ירוק־זית צהבהב.
פרטים צעירים דומים לבוגרים, אם כי דהויים יותר ובעלי ציצה קצרה.
המקור שחור וקצר, העפעף אפור, כף הרגל אפורה־כחלחלה, וקשתית העין חומה כהה.
בניגוד לירגזיים אחרים, לירגזי הסולטני נחיריים גלויים ולא מכוסים בנוצות.
השיר מורכב מהברות בקול צלול ורך שחוזרות על עצמן כ–3–7 פעמים, ומעורבות בקריאות צורמות וצפצופים.
הירגזי מזוהה לרוב על בסיס הקריאות הרועשות שלו, אבל גם נצפה לעיתים כשהוא יושב על ענפים גבוהים וחשופים.
הירגזי הסולטני נצפה לרוב בזוגות או בלהקות קטנות של 3–12 ציפורים, ולעיתים בלהקות מעורבות בעת חיפוש מזון.
הירגזי מחפש מזון לרוב במרכז חופת העלים, ולעיתים גם בתחתיתה ובשיחים, במרחק דקמטרים ספורים מהקרקע.
הקן קטן ובנוי מטחב ועלים.
הקן מרופד בשיער וסיבים צמחיים.
הנקבה מטילה 5–7 ביצים לבנות עם נקודות ערמוניות.
לא הרבה ידוע על הקינון של הירגזי הסולטני.
הירגזי הסולטני חי מנפאל והאינאן להודו-סין.
הירגזי חי בחופת העצים של יערות ירוקי־עד.
הוא לרוב חי באזורים נמוכים, מתחת ל–1,200 מטרים מעל פני הים, בעיקר לרגלי הרים.
עם זאת, הוא נצפה לעיתים גם באזורים גבוהים יותר, עד ל–1,900 מטרים מעל פני הים.
תת המין Melanochlora sultanea gayeti חי בווייטנאם ולאוס, לרוב מתחת ל–200 מטרים מעל פני הים.
טווח התפוצה (כ–6,310,000 קמ"ר) של מין זה גדול מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.