tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאורי המטבעות למעט בשנים עם הטביעה החגיגית (להלן) נותר התיאור הרגיל של צמד הדיוקנאות על צד אחד: עבדת עם המלכה הראשונה ובצד השני וראש עבדת לבדו.
חידושי שנת 10/11 לשלטון עבדת
בשנה זו מצביעים המטבעות על אירוע מיוחד.
בשנות ההנפקה 10–11 למלך נוספו על מטבעות תיאורים חדשים ומיוחדים.
על מטבע אחד מתוארת מלכה חדשה ולצדה מצוין שמה "הגרו".
עד כה לא צוינו על מטבעות הנבטים שמות של מלכות ואף לא תוארה אף מלכה לבדה על מטבע.
מכאן עולה כי כבוד מיוחד יועד למלכה חדשה זו.
המטבע מצביע על אירוע מיוחד שקשור במלכה זו.
יתר על כן, על מטבע נוסף מופיע תיאור חדש והוא ראש האל זאוס, תופעה יוצאת דופן בכלל מטבעות הנבטים.
תיאורים חדשים אלה מצביעים על אירוע יוצא דופן ומשמעותי בחיי המלך ונראה כי נישא למלכה חדשה.
הופעת שמה לצדה מרמז על מעמדה ומוצאה המלכותי.
בשנת 10 מופיעה לצד המלך הכתובת כתובת מקוצרת של שמו ותוארו, ובשנת 11 חוזרים במטבעות הכסף לכיתוב המלא וכך בטביעה הבאה בכסף.
חידושי שנת 16/15 לשלטון עבדת
בשנת 15 לשלטון עבדת שוב נטבעה סדרת מטבעות חגיגיים.
בשנית מתואר דיוקנה של המלכה הגרו והפעם נוספת הכתובת המיוחדת - "ברכת דושרא", משמע בברכתו של האל הנבטי הראשי.
ציון זה מצביע על אירוע מבורך בחיי המלכה, ככל הנראה הולדת צאצא למלך.
דיוקנה של הגרו ימשיך להופיע על המטבעות גם בשנת 16 לשלטון עבדת אך המטבעות בשלוש שנות הנפקה נוספות:15 ו-16, כשבצד הפנים ראש המלך עטור זר
המטבעות מלמדים אותנו כל אירועים אף כי לא תמיד מפורטים בחיי המלך ומשפחתו וכן מצביעים על המצב הכלכלי של הממלכה, שכן מדי שנה נטבעה סדרת מטבעות המצביעים על יציבות כלכלית ושגשוג, וכן בשנת 16 (כאמור בשנת 15 מופיע רק הטיפוס עם ברכת דושרא).
הטענה לכתר נבעה מכך שלעבדת לא היה יורש טבעי למלוך אחריו.
דיון על מספר המלכים בשם עבדת
בעבר חוקרים שונים בניהם יעקב משורר, סברו כי מלבד עבדת הראשון שלטו עוד שני מלכים בשם עבדת: עבדת השני ועבדת השלישי.
הייחוס לשני שליטים מלבד עבדת הראשון התבססה רק על המטבעות.
משורר ייחס 6 מטבעות כסף של עבדת משלוש שנות שלטונו הראשונות לשני מלכים על אף שכולם נושאים את אותה כתובת בדיוק: "עבדת מלכא מלך נבטו".
4 מטבעות מתוך קבוצה זו יוחסו בידי משורר לעבדת השני אשר לדעתו שלט שלוש שנים בלבד - 60-62 לפנה"ס.
יש לציין שאין מקור הסטורי כלשהו המאשש קיומו של מלך בשם עבדת בשנים אלה..
2 מטבעות מקבוצה זו ייחס משורר למלך שקרא לו עבדת השלישי, ואותם תיארך לשנים 9-30 לפנה"ס.
אחד המטבעות שיוחסו בידי משורר לשנת 2 זוהה לא נכון והוא שייך לשנה 4 ומכאן שלפי חלוקת משורר רק מטבע אחד מהקבוצה הקדומה שייך לעבדת השלישי.
החלוקה התבססה בעיקרה על המראה ה'מבוגר' לכאורה של עבדת בקבוצה הראשונה בעוד המראה במטבעות שיוחסו לעבדת השלישי נראה המלך 'צעיר' יותר.
אך כבר בחלוקה זו הצביע משורר על יוצא מן הכלל, מטבע שהוא ייחס לעבדת השני אך מראהו 'צעיר' ובעל שער ארוך יותר.
במשך השנים נמצאו דגמי מטבעות חדשים, ומחקרם ביטל את החלוקה לשתי קבוצות, מה גם שאין כל אינדיקציה נוספת לקוןם מלך בשם עבדת בשנים 60–62 פנה"ס, וכל המטבעות שייכים לעבדת ששלט בשנים 9-30 לפנה"ס.
משמע המלך שכונה עבדת השלישי הוא למעשה עבדת השני שלא שלט בשנים שיוחסו בידי משורר למלך זה.
עבודאטה הוא אתר אינטרנט, מיזם המשותף של משרד העבודה, ג'וינט-ישראל תבת וישראל דיגיטלית, שמטרתו המרכזית היא להנגיש מידע מהימן ונתונים מקיפים לקהלים מגוונים אודות שוק העבודה ומסלולי לימודים על תיכוניים בישראל.
מידע שתכליתו לסייע בתהליכי קבלת החלטות מושכלות בנושאי קריירה, ובתכנון לקראת העתיד.
האתר מספק מידע על עיסוקים רבים, ומסלולי ההכשרה הדרושים להם.
ישנה התייחסות לממוצעים של נתוני השכר, מסגרת שעות העבודה, המיומנויות הנדרשות וכלים למציאת מוסדות לימודים וחיפוש תעסוקה בתחום המבוקש.
בדרכים אלו, המידע באתר מאפשר לגולשיו להתוודע לעיסוקים השונים בשוק העבודה הישראלי דרך ספקטרום רחב של נתונים, ובכך להשפיע על קבלת החלטות מושכלות לתכנון הקריירה והפיתוח המקצועי והאישי.
כמו-כן בהמשך לכך, באתר קיים שאלון הולנד להכוונה מקצועית המסייע במיקוד ובבחירה הולמת.
באתר ישנה אפשרות לקבל ייעוץ קריירה דיגיטלי המבוסס על בינה מלאכותית, תקשורת המתבצעת עם אופק במתכונת של צ'אט.
אופק, מסייע למצוא מסלול לימודים או עיסוק מתאים.
השיחה עם אופק מאפשרת להעמיק באפשרויות שונות, גם אם אין ודאות לגבי הכיוון המקצועי.
החיפוש עמו מתבצע תוך כדי דיאלוג, המבוסס על שאלות פתוחות באשר לכישורים, תחומי עניין ושאיפות.
עבודה סוציאלית היא מקצוע טיפולי העוסק בבעיות חברתיות ובסיבות שגרמו להן, על ידי קידום יחידים, משפחות וקהילות מעבר למגבלות ולקשיים בהם הם נתונים.
על פי הגדרתה בחוק, עבודה סוציאלית היא "משלח יד לשיפור תפקודם האישי והחברתי של הפרט, המשפחה והקהילה בדרך של טיפול, שיקום, ייעוץ והדרכה".
על מנת להגיע לשיפור התפקוד האישי והחברתי, עוסקת העבודה הסוציאלית בסנגוריה על החלש, ייצוגו, תיווך בעניינו וטיפול בו, על מנת שיוכל להתחזק ולהתמודד עם קשייו, זאת תוך התבססות על ערכים חברתיים.
העבודה הסוציאלית פועלת במגוון שיטות התערבות, הלקוחות מתחומים אקדמיים שונים, בהם: פסיכולוגיה, סוציולוגיה, מדיניות ציבורית ועוד.
שיטות ההתערבות מתייחסות לרמת הפרט, המשפחה, הקבוצה והקהילה.
העבודה הסוציאלית היא חלוצה בתחום הטיפול המערכתי, והייתה המקצוע הראשון שהציע טיפול משפחתי.
העוסקים במקצוע הם עובדים סוציאליים הנדרשים להסמכה באמצעות לימודים אקדמיים באחד מהמוסדות להשכלה גבוהה, בתחום העבודה הסוציאלית ונרשמו בפנקס העובדים הסוציאליים במשרד הרווחה.
מקצוע העבודה הסוציאלית מתבסס על תפישת עולם הומניסטית חברתית-סוציאלית וכוללנית.
תפישה זו מדגישה את חשיבות הסביבה המקיפה את הפרט (משפחה, קבוצה, קהילה), ושמה דגש על התערבות וסיוע מקבילים הן לפרט והן לסביבה המקיפה אותו.
בנוסף, הסיוע בעבודה הסוציאלית ניתן לפרט, במידת האפשר, בסביבתו הטבעית והמוכרת (בניגוד לסיוע מתוחם בזמן ובמקום ב"חדר הטיפול").
ניצנה של העבודה הסוציאלית החלו בשנת 1601 בעקבות משבר חקלאי שהוביל את המלכה אליזבת לחוקק את חוקי העוני.
באופן כזה, למעשה, לראשונה הפכה את הממשלה לאחראית ומעורבת במצבם של נזקקים כשהיא גובה מיסים מבעלי הון לטובת האחרונים.
החוקים האלו נחשבים כיום פטרונים שהאשימו את העני במצבו ולכן הוענקה קצבה מוגבלת עם תנאים כמו עבודה בבית עבודה ולבישת טלאי כדי למנוע את נדידתם מאזור אחד לשני.
באופן כזה הממשלה גדרה את העניים באזורים ו"שמרה" על יתר התושבים מאותם אנשים.
העבודה הסוציאלית כמקצוע, היא אחד מתוצריה החברתיים של המהפכה התעשייתית במאה ה-19. שלושת הצירים שעליהן נעה המהפכה התעשייתית היו תעסוקה, משפחה וחברה.
מבחינת תעסוקה, העולם הטכנולוגי החדש חייב רכישת השכלה ומיומנויות חדשות.
הדבר הביא אמנם לשיפור מסוים ברמת החיים מבחינה טכנולוגית, אך במקביל הביא לעלייה ביוקר מחיה, ולכן לעוני הולך וגובר.
לעוני היו תוצאות חברתיות קשות הן ברמת הכלל והן ברמת הפרט.
חל מעבר ממשפחות מורחבות לגרעיניות והתקיימה נהירה המונית מהכפרים לערים שגרמה לתחושת בדידות בין השאר עקב אובדן התמיכה הרגשית והכלכלית של המשפחה המורחבת והקהילה המסורתית התומכת.
בהדרגה השתנה מבנה הקהילה המסורתית בעלת התמיכה ההדדית ונפגע הסדר המשפחתי המסורתי.
עיקר הפגיעה ניכר באוכלוסיות חלשות, שלא היו מוגנות על ידי חקיקה חברתית כלשהי:
נשים ממעמד הפועלים הנמוך יחסית, שנאלצו לצאת לעבודה, שהייתה ברובה עבודה קשה, ובו זמנית נאלצו לדאוג למשק הבית ולטיפול בילדים שנותרו חלק מתפקידן המסורתי.
ילדים, נאלצו לסייע בפרנסת המשפחה, ללא הגבלת גיל.
קשישים שכבר לא היו בגיל העבודה, חלקם נותרו בודדים בכפרים ללא תמיכת הקהילה, ולא עברו עם המשפחה לאזורים המתועשים.
אלו שעברו לערים עם משפחתם לא תמיד הצליחו להשיג סיוע וסיעוד שנדרשו להם.
בנוסף, עם התמוטטות הדרגתית של התמיכה הקהילתית המסורתית, נותרו גם הלוקים בפיגור שכלי, בהפרעות נפש ובנכויות שונות, ללא תמיכה קהילתית וללא סיוע, והמצוקה שבה היו נתונים הלכה וגברה.
במצב זה נוצר כורח חברתי בשינוי מסגרות האחריות, במעבר מסיוע לחלשים על ידי מסגרות דתיות ומשפחתיות (מתן צדקה) לסיוע על ידי ארגונים התנדבותיים.
ארגוני ההתנדבות הראשוניים הורכבו מנשים מהמעמד הבינוני שהחלו להתנדב ולסייע לשכבות חלשות.
התנועה הפרוגרסיבית שכללה משכילים מהמעמד הבינוני שהיו מודאגים מהמצב בחברה והובילו לרפורמה חברתית שכללה חקיקה כנגד ניצול עבודה, התעללות בילדים במשפחה והביאה גם לצמיחתם של ארגוני צדקה והקמת בתי התיישבות כמענה לעוני.
לקראת סוף המאה ה-19, עם עליית הצורך בסיוע לשכבות החלשות ועם ההתפתחות שחלה בארגוני המתנדבים, לא היה די בארגוני מתנדבים קטנים, לא אחידים ובלתי מאורגנים.
תהליך ההתמקצעות של תחום העבודה הסוציאלית החל בשנת 1896 עם הקמתו של בית הספר הראשון לעבודה סוציאלית.
הרצון לידע והתמקצעות הפך את המתנדבים לעובדים בשכר מטעם המדינה, שבהדרגה לקחה על אחריותה את חובת הדאגה לחלש כחלק מתפקידה של מדינת הרווחה.
מספר תהליכים השפיעו על ההכרה במקצוע העבודה הסוציאלית על ידי המדינה.
החל משנת 1860, החלו מתנדבים במעבר לשכונות המצוקה (Settlement Houses Movement).
המתנדבים עברו לגור בשכונות עוני מתוך אמונה שעצם נוכחותם והשתתפותם הפעילה בשכונות תעזור להעלות את הרמה האינטלקטואלית והפיזית של השכונות.
זרם זה החל באנגליה והתפשט לארצות הברית.
אותם מתנדבים, שהיו ממעמד הביניים וממעמדות גבוהים, עברו להתגורר בשכונות, תוך ניפוץ סטיגמות ודעות קדומות.
בנוסף למגורים שם הם הקימו מעונות יום, מרפאות, ויזמו חוגים לתרבות והעשרה.
בנוסף, המתנדבים סיפקו מקום מפגש והתארגנות כדי שהאוכלוסייה תפעיל לחץ על הממשל לשינוי רמת החיים וסיפוק משאבים.
בין הפעילים בתחום זה הייתה ג'יין אדמס, שהקימה בשנת 1889 מרכז בלב שכונת מהגרים בשיקגו.
כך באירופה, היבשת השסועה והמלאה בפליטים, בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה ובעקבות צמיחת המדע הפוזיטיביסטי, הושם הדגש על הסביבה והקהילה כדרך סיוע לפרט.
הסביבה נותרה מקור מידע משמעותי באיסוף המידע ומקור לסיוע בכל שינוי.
במאה ה-19 בעקבות שינויים במעמד האישה, גדל היצע הנשים שחיפש עבודה.
תחילה הן רכשו ניסיון בהתנדבות ובהמשך דרשו תשלום.
סיעוד וחינוך מראש נחשבו מקצועות נשים ולכן אליהם שובצו.
בשנת 1877 הוקם ארגון Charity Organization Society, שאגד את כל חברות הצדקה יחד כדי לייצר תיאום פעולה בין ארגוני הצדקה ולייצר מערך כולל של תרומות.
המודל עדין קידם מדיניות פטרונית שמטרתה לעודד את הנזקקים להגיע למדיניות כלכלית כפי שבא לידי ביטוי במאמרה של קרול מאייר, "לא נדבה אלא חבר?" (Not Alms But a Friend).
העובדים של ארגוני הצדקה היו נשים, שקבלו שכר.
הן ארגנו נשים מתנדבות אשר היו מבקרות בית ידידותיות שחקרו משפחות הנזקקות עבור זכאותן לסיוע ובמקביל המליצו הצעות כלכליות להתנהלות נכונה.
ככל שעבר הזמן, המתנדבות החלו לדרוש שכר הן לאור המהפכה בזכויותיהן של נשים והן לאור הגידול בכמות המשפחות ביחס לכמות המתנדבות.
בשלב מסוים, בשל הגידול החלה לחלחל התובנה כי לא ניתן לבסס את פעולות הארגון על התנדבות, וכן, כי יש צורך במתן כלים יעילים יותר לסיוע בבעיות של משפחות המתמודדות עם אלכוהוליזם, אלימות ועוני.
בשנת 1917 הגתה מרי ריצ'מונד, המזוהה כאם של עבודה סוציאלית פרטנית, את בסיס הידע הראשוני השיטתי לעבודה בארגון.
היא הציגה את המושג "צדקה מדעית" שמטרתו ליצור עבודה המכוונת על ידי חשיבה מדעית המתבססת על איסוף ידע.
כמו כן, ציינה ריצ'מונד את הצורך בהגדרת קריטריונים ברורים לקבלה למקצוע העבודה הסוציאלית, ולגיבוש שיטות התערבות, בתחילה בבית ספר, ובהמשך, עם הכרה בעבודה סוציאלית כמקצוע, גם באוניברסיטה Summer School of Philanthropy.
בשנת 1915, אברהם פלקסנר הציג בנאומו את ממצאיו בנוגע לשאלה האם עבודה סוציאלית היא מקצוע.
לדבריו חלק ממאפייני העבודה דומים לפרופסיה עם זאת העבודה לא התבססה על ידע וחסרים לה הגדרות מדויקות לסוג העבודה מאחר שעובדות סוציאליות עסקו במגוון של פעולות מתיווך, גישור ועוד.
הנאום היה רב השפעה ונשים פנו לחפש ידע עליו תוכלנה להישען כדי שהמקצוע יכנס אל כותלי האוניברסיטה.
הידע עליו הן נשענות היה פסיכולוגי.
בייחוד ידע מתורתו של פרויד.
מרי פתחה את המושג ניהול מקרה (Case work) וכן פרסמה את ספרה social diagnosis המלאות בשאלות שעל עובדת הסוציאלית לשאול משפחה כדי לבצע דיאגנוזה נכונה.
בשנת 1906, עולה הצורך בעובדות סוציאליות ראשית בבית החולים כדי לסייע לחולים שחוזרים אל ביתם להמשיך ולנטול את התרופות.
בהמשך בחינוך, שם מורות החלו לבקר תלמידים בבתיהם ולזהות את קשייהם, ולבסוף בבתי המשפט עבור שיקום אסירים משוחררים.
בשנים 1920–1960 ניכר הבדל בין התפתחות מקצוע העבודה הסוציאלית באירופה, כשהמובילות בתחום הידע היו בריטניה וצרפת, לבין ההתפתחות בארצות הברית.
בארצות הברית ניכרה השפעה של הפסיכיאטריה והפסיכולוגיה הפסיכודינמית בהשפעת תורתו של פרויד, על מקצוע העבודה הסוציאלית.
המוקד בעשייה הופך להיות האדם עצמו ולא הסביבה החברתית שלו.
הושם דגש על ההתנסויות וחוויות הילדות של האדם, והאדם עצמו הפך להיות המקור המרכזי לאיסוף המידע.
באופן כזה צומחים שני זרמים של עבודה סוציאלית - הקליני והחברתי - אשר ביניהם חלוקי דעות סביב התמקצעות במקצוע.
שהראשונים מאמינים בצורך להתמקצע ולקבל תואר טרם העבודה ולכן דוחים את השניים שמאמינים כי אין צורך בהכשרה עבור עיסוק במקצוע.
הוויכוח סביב דמותה החברתי של העבודה הסוציאלית ממשיך עד ימינו.
משך לימודי מקצוע של עבודה סוציאלית בישראל הוא שלוש שנים.
התואר האקדמי בעבודה סוציאלית משלב לימוד עיוני ומעשי.
הלימוד העיוני נחלק לשלושה חלקים:
חברה: המבנה החברתי של ישראל, מדיניות הרווחה, מושגי הצדק החברתי, סוציולוגיה, ניתוח חברתי, השירותים הסוציאליים השונים וההיסטוריה שלהם, ועוד.
התערבות: יסודות בפסיכולוגיה, תאוריות התפתחותיות, הכרת הפתולוגיות השונות, גישה פרטנית ויסודות בטיפול פרטני, גישה משפחתית ויסודות בטיפול משפחתי ובהכרת המשפחה כמערכת, גישה קהילתית, הקהילה כגורם הניתן להערכה, התערבות וטיפול, ועוד.
מחקר: מחקר איכותני ומחקר כמותי, לימודי סטטיסטיקה, הסתברות, ועוד, שיאפשרו בהמשך ניתוחים חברתיים ועריכת מחקרים חברתיים.
הלימוד המעשי קרוי גם הכשרה מעשית בשדה.
במסגרתו יוצאים הסטודנטים לשטח ומקבלים מטופלים, מספר ימים בשבוע במשך לפחות שתי שנות לימודים.
ההכשרה המעשית בשדה נעשית בכפוף להדרכה של עובדים סוציאליים בכירים שעברו הכשרה אקדמית נפרדת כמדריכי סטודנטים.
במסגרת ההכשרה המעשית מתנסים הסטודנטים ביצירת קשר עם המטופל, בחוזה טיפולי, בהערכת מצבו והערכת מקומו ומצבו במשפחה, בקהילה, בסביבה ובהקשר החברתי והסוציאלי, בבנייה משותפת עם המטופל של דרכי התערבות לשינוי מצבו, ובהערכת השינוי.
ההתנסות המעשית בעבודה בפועל, במשך שתי שנות לימוד, בציון "עובר", היא חלק אינטגרלי ובלתי נפרד מלימודי העבודה הסוציאלית.
החל מ-2007 מציינת פדרציית העבודה הסוצאילית הבינלאומית (IFSW) את יום העבודה הסוציאלית הבינלאומי ביום שלישי השלישי של חודש מרץ.
יוזמה שקדמו לה יוזמות של ארגוני עובדים סוציאליים במדינות שונות, החל משנת ה-80. ביום זה מוקירים את עובדתם של עובדות ועובדים סוציאליים בתחומים שונים.
בישראל מצוין היום על ידי איגוד העובדים הסוציאליים, ברשויות מקומיות שונות וכן בכנסת.
בתהליך ההתערבות המקצועית בעבודה סוציאלית ניתן לדבר על ארבע מערכות יסוד:
מערכת סוכן שינוי היא מערכת המתפקדת במטרה ליצור שינוי מתוכנן.
כל עובד סוציאלי במסגרת תפקידיו, שייך למערכת סוכן שינוי, מייצג אותה, ומהווה בעצמו סוכן שינוי.
התערבותו של העובד הסוציאלי עשויה להיות בטיפול ישיר, בטיפול בסביבה, במשפחה, בקבוצה או בקהילה, וכן גם בתפקידי פיקוח חברתי, תיווך וסינגור.
התערבות העו"ס אמורה להביא לשינוי מתוכנן שישפר את מצבם הקודם של הלקוחות.
לכל שירות סוציאלי, כמערכת סוכן שינוי, קיים קהל צרכנים או לקוחות.
הלקוחות בפועל הם אלה המקבלים את השירות באופן מעשי.
הלקוחות בכוח (בפוטנציה) הם אלה שיש להם זכות או אופציה לקבל את השירות.
בשירותים סוציאליים שונים מכונים הלקוחות באופן שונה, הן מתוך ראייה של תקינות פוליטית והן מתוך רצון לשינוי סביבתי לחיוב של יחס החברה כלפי הלקוחות.
כך, לדוגמה, נקראים הלקוחות בלשכות הרווחה "פונים", בשירותים המטפלים בנפגעי נפש או במתמכרים מכונים הלקוחות "מתמודדים" או "משתקמים", בהתאמה, המטפלים באוכלוסיות של אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי) הנמצאים במסגרות יומיות מתייחסים אל הלקוחות בשם "חניכים", ואילו המטפלים באנשים עם אוטיזם מכנים את הלקוחות "חברים"; וכן הלאה.
העובד הסוציאלי (=החברתי) כסוכן שינוי, אינו פועל לבדו בתוך ארבעה קירות חדר הטיפול.
לצורך סיוע ללקוחות עליו לעבוד בסביבה ובחברה, באמצעות מערכות הפעולה.
מערכת הפעולה היא הגופים, הארגונים, המסגרות, הקבוצות או היחידים, שבאמצעותם ניתן להגיע לפעולה או לשינוי.
על העובד הסוציאלי לזהות את מערכות המטרה, ליצור עמן קואליציה ולהביאן לשיתוף פעולה עמו, ובהמשך לסייע ללקוחות, באמצעות מערכות הפעולה השונות, להגיע לשינוי.
לדוגמה, אם מדובר בעובד סוציאלי בבית דרור, שלקוחותיו הם בני נוער הומואים ולסביות שנזרקו מביתם, ומערכת המטרה (יעד) מבחינתו תהיה גישור עם הוריהם, החזרתם למערכת החינוך, שיקום ביטחונם העצמי, והבאתם לעצמאות תעסוקתית ולגיוס לצה"ל.
במקרה זה, לדוגמה, מערכות הפעולה השונות יהיו:
יצירת קשר עם ההורים באמצעות מחלקות הרווחה בעיר מגוריהם,
קשר עם עובד סוציאלי לחוק הנוער שיבהיר להורים את מחויבותם החוקית והמוסרית לבנם הקטין,
קשר עם בית הספר בו למד הנער קודם, ואליו הוא אמור לשוב (אם מדובר בתלמיד),
מקום תעסוקה מתאים, שיקבל את הנער ויעסיקו, באופן זמני (אם הנער אינו תלמיד),
קשר עם מומחים בתחומם באגודת הלהט"ב,
מסגרות חברתיות או תמיכתיות מתאימות, כדוגמת הברנוער וקבוצות של ארגון הנוער הגאה, בהם ניתן לשלב את הנער או הנערה,
מערכת המטרה היא התוצאה אליה שואף העובד הסוציאלי להגיע בתום תהליך ההתערבות.
לצורך הגעה למטרה (יעד), על העובד הסוציאלי:
ליצור קשר של אמון ושיתוף פעולה עם המטופל;
להגדיר בשיתוף עמו חוזה טיפולי;
להכיל את כאבו או את מצוקתו, לתמוך בו, להבין את המקום בו נמצא המטופל, תוך כישורי אמפתיה והכלה;
להגדיר, במשותף עם המטופל, את הקשיים והבעיות השונות הקיימות;
למפות מתוך הקשיים את הקושי, ששינוי בו הוא רצוי, אפשרי, ניתן לביצוע;
להגדיר עם המטופל את המטלות או הצעדים בהם ניתן לנקוט על מנת להביא לשינוי ולשפר את מצבו;
ללוות את המטופל בביצוע הצעדים הנדרשים;
להכיר במחיר אישי, חברתי או אחר, שצעדים אלה עשויים לגבות, ולתמוך במטופל עם התקדמותו לקראת היעד ולאחר השגתו.
ציר "שינוי סביבתי מול שינוי הפרט"
כאשר עובדים סוציאליים מבקשים לעזור ללקוחותיהם, הם עומדים פעמים רבות בפני דילמה: האם לסייע ללקוח להשתלב בסביבתו בצורה המיטבית, על אף שסביבה זו עלולה להיות דכאנית, או שמא לסייע לו לשנות את סביבתו זו?
הדילמה נובעת מכך שפעמים רבות, מטופל שהשתלב בסביבתו יאבד את המוטיבציה לשנותה, וכך ימנע שינוי יסודי של מצבו ולא יסייע לאחרים; מאידך, התמקדות בשינוי הסביבה - תהליך ארוך וקשה, ברוב המקרים - אינה נותנת פתרון מיידי למצוקותיו של הלקוח, שלעיתים דורשות פתרון כזה.
כך, למשל, עובד סוציאלי שמטופליו אינם מקבלים שירותים בסיסיים מהרשות המקומית יכול לסייע להם למצוא פתרונות חליפיים ולמצוא דרכים להסתגל למצב הקיים, או לעודדם לצאת למאבק לשינוי המצב; אך יתקשה לעשות את שניהם בו זמנית.
ציר זה הוא מובנה במקצוע העבודה הסוציאלית.
בעוד בחלק מתחומי העבודה הסוציאלית הבחירה מובנית באופיו של התחום - מי שעוסק בטיפול פסיכודינמי יטה לתת פתרונות המבוססים על שינוי הפרט, בעוד ארגוני סינגור יתמקדו בשינוי החברה - רוב העובדים הסוציאליים נדרשים להכרעות על ציר זה על בסיס יומיומי בעבודתם.
ציר "מתן כוחות לעומת פיקוח"
ציר אחר הקיים בעבודה הסוציאלית הוא ציר הפיקוח לעומת מתן הכוחות.
ציר זה נובע מתפקידי הפיקוח שמדינת הרווחה הטילה על מקצוע העבודה הסוציאלית, מתוך הנחה שהכשרתם של עובדים סוציאליים והכלים המקצועיים העומדים לרשותם יתאימו לכך.
לדוגמה: פקידי סעד לחוק הנוער, או קציני מבחן למבוגרים ולנוער, הם עובדים סוציאליים הממונים מתוקף חוקי המדינה - על פיקוח חברתי.
פקיד הסעד לחוק הנוער הוא עו"ס שתפקידו לפקח על מניעת התעללות בילדים על ידי הוריהם.
כאשר נודע לו על התעללות כזאת עליו לקיים בירור מקיף, ובהמשך שיחה סמכותית עם ההורה הפוגע, ונקיטת צעדים שיבטיחו את שלומו של הילד.
באפשרותו גם לפנות לבית המשפט, ובמקרים קיצוניים אפילו להרחיק את הילד מרשות ההורה הפוגע, על מנת להגן עליו.
קצין המבחן הוא עו"ס שתפקידו לספק למדינה את ההתרשמות המקצועית לגבי האיזון בין יכולתו של העבריין המורשע להשתקם ולהפוך לאזרח מועיל, לבין מסוכנותו לחברה והסיכון שיחזור לסורו.
על קצין המבחן לקיים שיחות טיפוליות עם הנאשם, ולכתוב בתסקיר לבית המשפט את חוות דעתו.
שני תפקידים אלה, לדוגמה, הם תפקידי פיקוח חברתי, ובכך הם שונים מתפקידי עו"ס אחרים, שבהם יש דרישה ל"הכלת הקשיים" ו"מתן כוחות" לאוכלוסייה נזקקת על מנת לסייע לה להתמודד עם הקשיים.
שני קצוות הציר כאן נקבעים על ידי "הגורם המעסיק" (שהוא בדרך כלל - המדינה, במקרים של תפקידי פיקוח חברתי).
מובן, שגם בתפקידי פיקוח חברתי, נדרש העו"ס להשתמש ביכולותיו המקצועיות, ובהן היכולת להקשיב, לאתר את הקשיים ואת הכוחות החסרים, ואף להציע סיוע, לפי ההקשר, אך עדיין הוא בתפקיד הפיקוח החברתי.
על הסוגיה האם ניתן לסייע לפרט שהפיקוח החברתי נכפה עליו - נכתבו מאמרים רבים, ועדיין מדובר בסוגיה שלא נאמרה לגביה המילה האחרונה.
העובד הסוציאלי לעולם אינו עובד לגמרי לבדו.
בכל שלב בעבודה סוציאלית אמורה להתקיים הדרכה, על ידי עובד סוציאלי בכיר, מדריך או מנטור, שעבר הכשרה ספציפית בתחום ההדרכה והוא בעל ידע וניסיון רב יותר.
בכל שלב בעבודה הסוציאלית, החל משלב ההכשרה המעשית (התמחות) בתקופת הלימודים, ועד דרגות ההתערבות והטיפול הגבוהות ביותר, קיימת הדרכה של מדריך או מנטור, שגם לו יש מדריך או מנטור משלו.
במסגרת הדרכה בעבודה סוציאלית מקבל העובד הסוציאלי משוב על עבודתו, תמיכה, התבוננות נוספת של אדם בעל ידע וניסיון בקשיים שהוגדרו, במענים להם, ובדרכי טיפול.
לעיתים מגדיר המדריך בצורה שונה את המצב, או מציע מענים אחרים או דרכי התמודדות חדשות, ולפי הצורך מציע אמפתיה והכלה.
המפגש הקבוע של העובד הסוציאלי עם המדריך, מאפשר לו תמיכה והכוונה, ולעיתים רבות מקל על העומס הנפשי והפיזי המצטבר בעבודה השוטפת.
תחומים שבהם ניתן למצוא עובדים סוציאליים, לדוגמה, הם:
סיוע לנשים מוכות ולקרבנות אלימות נוספים במערכת המשפחתית.
סיוע להתמודדות חברי המשפחה עם עוני והמצוקות הנילוות אליו
סיוע ושיקום לאנשים ומשפחות עם פיגור שכלי, תסמונות, ועם נכויות שונות, באמצעות:
הפנייה לאבחונים שונים ולאבחנות, בהתאם למקרה
תמיכה, ליווי הנכה ומשפחתו ברגעי משבר
במקרים מסוימים, סיוע קונקרטי בהפנייה לדיור מותאם או לתעסוקה מותאמת, לפי בקשת הנכה ובהתאם לאֶפְשָר.
סיוע לאסירים בבית סוהר, ולמשפחותיהם בקהילה
סיוע במסגרת היחידות לשיקום אסירים משוחררים
שירות הפיקוח על עבריני מין
דוגמה למספר סוגיות בהן עוסקת העבודה הסוציאלית
בעיות החברה המודרנית – ניכור, בדידות, אי-שוויון, צמצום רשתות התמיכה הטבעיות
מתחים בין חברה מסורתית לחברה עירונית-מודרנית
יחסים בין המשפחה למערכות חברתיות רחבות
המודל הרפואי הייתה הגישה הראשונית בעולם הרפואי, הפסיכיאטרי והטיפולי.
מקצוע העבודה הסוציאלית היה אחד הראשונים שהתנער ממנה, ואף מבקר אותה קשות, אם כי, בהיותה מקצוע טיפולי, העבודה הסוציאלית עדיין שואבת מהמודל הרפואי את הצורך בצפייה בסימפטומים וניתוחם, ובאבחנה והגדרת הבעיה לטיפול, לפני קבלת החלטות בעניינו של המטופל.
העבודה הסוציאלית רואה את המודל הרפואי כמשקף גישה פטרנליסטית, מתמקד בפתולוגיה שמטרתה למצוא טיפול לתסמינים ולתסמונות שאובחנו, ושמתייחסת אל הגוף האנושי כאל מכונה, אף אם מורכבת.
בניגוד לכך, רואה העבודה הסוציאלית את עצמה כגישה הומניסטית, הרואה את הפונה כאדם ולא כ"חולה", מבינה את השפעת המשפחה, הקהילה והסביבה החברתית עליו ועל תפקודו, ועובדת על פתרון קשייו מתוך שותפות, מתן אפשרות בחירה, והדגשת כוחותיו של האדם.
המודל החברתי בעבודה סוציאלית פותח בשנות ה-80, ראשיתו במודל החברתי ביחס לאנשים עם מוגבלות.
המודל התפתח על ידי קבוצת נכים בתגובה למודל הרפואי שהיה נהוג באותה תקופה.
התומכים במודל רואים בחברה את הגורם העיקרי למוגבלותם של אנשים ומבקשים להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות.
הטענה היא כי בעוד שלקות פיזית, חושית, אינטלקטואלית או פסיכולוגית, עשויה לגרום לפרט מגבלות תפקודיות, אין חייבת לגרור אחריה מצב של קושי בתפקוד.
הקושי בתפקוד יגרם כאשר הסביבה כושלת בהתאמתה לצרכים של אותם אנשים, מסיבות שונות.
על מנת להסביר את הגישה החברתית, משתמשים לעיתים קרובות בדוגמת היציאה לקולנוע, דבר שעשוי להיות מורכב ולעיתים אף בלתי אפשרי לאדם היושב בכסא גלגלים, כאשר המקום אינו מונגש.
למעשה, הקושי של אדם בכיסא גלגלים לנסוע בתחבורה ציבורית עד לקולנוע, ובהמשך להיכנס לקולנוע, אינו נעוץ בכיסא הגלגלים שלו.
המגבלה עשויה לנבוע מהיעדר אוטובוסים מונגשים לכיסאות גלגלים, מהמדרגות שנבנו בכניסה לבית הקולנוע, מהמרווחים הצרים בין שורות המושבים ומהכיסאות הצמודים זה לזה.
אילו היו האוטובוסים המגיעים לבית הקולנוע מאפשרים (באמצעות מעלון) נסיעה בכיסאות גלגלים, ואילו היו מתכנני בית הקולנוע מתכננים את הקולנוע כך שיהיה מונגש, הקושי היה נפתר.
כלומר, הסביבה, שלא לקחה בחשבון שבקרבנו חיים אנשים שצורכיהם שונים מאלה של הרוב, היא הגורם לקושי, ולא המוגבלות הפיזית עצמה.
גישת הכוחות בעבודה סוציאלית היא השקפת עולם שהתגבשה מאז שנות האלפיים.
במרכז גישה זו עומדת ההתמקדות בכוחותיו של המטופל ובנקודות החוזק שלו, במקום ההתמקדות בבעיות, חולשות ובפתולוגיות של האדם לפי המודל הרפואי למוגבלות, שהייתה חלק מהמאפיינים של תחום העבודה הסוציאלית ושל תחומים טיפוליים נוספים בעבר.
גישת הכוחות התפתחה במקביל לאחותה הרעיונית: הגישה ממוקדת הפתרונות (Solution Focused Therapy), שפיתחו סטיב דה שייזר, אינסו קים ברג ועוד.
גישה המדגישה פעולות גומלין מתמידות בין האדם לבין סביבתו עם זווית ראייה של גישת הכוחות.
לפי גישה זו, האדם חי בתוך מערכת אקולוגית הבנויה מכמה מעגלים של השפעה הדדית ויחסי גומלין.
1) במעגל הראשון נמצא האדם עם נתוניו הביולוגיים ויכולותיו.
2) במעגל השני נמצאת הסביבה הקרובה (חברים קרובים, משפחה)
3) במעגל השלישי נמצאת הסביבה החברתית - כלכלית (מערכת החינוך, שירותים בקהילה, מקום העבודה).
4) במעגל הרביעי נמצאת התרבות (השפה, הערכים והנורמות המאפיינים את אותה התרבות)
לפי גישה זו, העובד הסוציאלי יבחן את המעגלים המקיפים את המטופל ואת ההשפעה שלהם עליו ושלו עליהם, מכיוון שכאשר מסתכלים על האדם ועל הסביבה שלו ניתן לזהות בעיות ולהבין אותו טוב יותר.
גישה המנחה את העובד הסוציאלי להתבוננות כוללנית על בעיותיהם ומצוקותיהם של יחידים, משפחות וקהילות, הנתפסות כבעיות משולבות של גורמים אישיים, חברתיים וסביבתיים.
גישה זו עיצבה את המטרה הדואלית של המקצוע: הגדלת היכולת של פרטים ומשפחות וכן יצירת שינויים בחברה כולה.
גישת האדם בסביבתו היא מושג ליבה בתחום העבודה הסוציאלית שמייחדו ממקצועות אחרים.
לפי מחקר של פרופסור עידית וייס-גל - גישת האדם בסביבתו מיושמת בקרב עובדים סוציאליים בישראל רק ברמת האידאולוגיה ולא ברמת הפרקטיקה.
לדוגמה - עובדים סוציאליים העובדים במועצה לשלום הילד, עובדים בשיתוף פעולה עם בעלי מקצוע אחרים כגון משפטנים.
הם פועלים באופן ישיר, כחלק מרכזי מעבודתם בעיצוב מדיניות חברתית וקידום חקיקה חדשה בתחום רווחת הילד, זכויות של ילדים והגנה על ילדים.
עבודה סוציאלית במלחמת חרבות ברזל:
עבודה סוציאלית בזמן מלחמת חרבות ברזל ממלאת תפקיד מרכזי במענה לצרכים הרגשיים, החברתיים והקהילתיים של פרטים וקבוצות שנפגעו מהאירועים הביטחוניים.
עובדים סוציאליים פועלים בקו הראשון של ההתמודדות עם מצבי חירום, תוך ליווי נפגעי טראומה, משפחות שכולות, מפונים מאזורים מוכי לחימה ואוכלוסיות פגיעות כגון ילדים, קשישים ואנשים עם מוגבלויות.
תפקידם כולל מתן תמיכה נפשית ראשונית, חיזוק חוסן אישי וקהילתי, תיווך בין גורמי סיוע שונים וסיוע במיצוי זכויות מול מוסדות המדינה.
בנוסף, העבודה הסוציאלית בתקופה זו מתמודדת עם עומסים רגשיים ואתיים מורכבים, המחייבים גמישות מקצועית, עבודה בין-מערכתית ורגישות תרבותית, במטרה לצמצם את הפגיעה המתמשכת ולקדם תהליכי שיקום והחלמה בטווח הקצר והארוך.
בתקופת מגפת הקורונה בישראל, עמדו העובדים הסוציאליים בחזית ההתמודדות עם המשבר החברתי והרגשי שנוצר.
הם סיפקו תמיכה נפשית ומשאבים קונקרטיים למשפחות ויחידים שנפגעו כלכלית, חברתית ורגשית, תוך זיהוי מצוקות חדשות שנוצרו בעקבות הבידודים, האבטלה והלחצים הביתיים.
בנוסף, הם שימשו מתווכים בין הציבור לרשויות, סייעו בהנגשת מידע חיוני על זכויות וסיוע ממשלתי, ותרמו לפיתוח פתרונות יצירתיים כגון שירותי ייעוץ מקוונים ומרכזי תמיכה טלפוניים.
תרומתם הייתה משמעותית בהפחתת תחושת הבדידות והחרדה, ושימשה כחיץ חיוני מול ההשלכות החברתיות של המגפה.
העבודה הסוציאלית בישראל מאופיינת בייחודיות ובמומחיות גבוהה בהשוואה למדינות אחרות, בשל ההקשר החברתי, הביטחוני והדמוגרפי.
עובדים סוציאליים בישראל מתמודדים עם טראומות הנגרמות מפיגועים, מלחמות ואירועי חירום, ותומכים בניצולי טרור, חיילים בודדים ומשפחות שכולות.
בנוסף, הם פועלים בקרב אוכלוסיות מגוונות מבחינה תרבותית, דתית ולשונית – כולל יהודים, ערבים, עולים חדשים, חרדים, דרוזים ובדואים – ודואגים להתאמת השירותים לצרכים הייחודיים של כל קבוצה.
המערכת בישראל מבוססת על חקיקה רחבה בתחום הרווחה, והעובדים הסוציאליים משמשים כמתווכים בין הציבור לרשויות ומספקים חוות דעת מקצועיות למשפטים ולטיפול חברתי.
שילוב זה של אתגרים ביטחוניים, תרבותיים ומשפטיים הפך את ישראל למדינה בעלת מומחיות מיוחדת בתחום העבודה הסוציאלית.
עובדים סוציאליים בבתי ספר בישראל ממלאים תפקיד מרכזי במניעת פערים חברתיים ובהתמודדות עם בעיות רגשיות, לימודיות וחברתיות בקרב תלמידים.
הם עוסקים בזיהוי תלמידים בסיכון, תמיכה במשפחותיהם, ומתן ייעוץ למורים ולמנהלים, תוך חיבור בין בתי הספר לרשויות הרווחה.
בישראל תחום זה מאופיין בהתמודדות עם אוכלוסיות מגוונות מבחינה תרבותית וחברתית, וכן עם מצוקות הנובעות מהקשר ביטחוני ייחודי, מה שהופך את עבודת העובדים הסוציאליים במערכת החינוך למורכבת ומיוחדת.
עבודות שירות הוא סוג של עונש שגוזר בית משפט על נאשם בעבירות פליליות.
ישנם שני סוגים של עבודות:
נגזרה על הנאשם תקופת מאסר, אותה הוא מרצה בעבודות שירות במקום בכלא.
עונש שירות לתועלת הציבור (של"צ) שמטיל בית משפט ואינו חלופה לעונש מאסר (בשונה מעבודות שירות).
לעיתים נקבע של"צ ללא הרשעה בדין.
בשני הסוגים, העבודות נעשות במסגרות ציבוריות או במוסדות ללא כוונת רווח, כגון בתי חולים, מפעלי צדקה, מוסדות לילדים, שיקום לנכים, ארגוני מתנדבים, עבודות ניקיון במקומות ציבוריים וכדומה.
במקרה ובית משפט גזר על אדם עונש מאסר שאינו עולה על תשעה חודשים, יכול בית המשפט להחליט שהנאשם ירצה את העונש כולו או חלקו – בעבודות שירות מחוץ לכותלי בית סוהר.
זוהי דרך לריצוי עונש מאסר באמצעות עבודה לתועלת הציבור, שבמהלכה לן המורשע בביתו, אך חלות עליו הגבלות שונות.
בהקשר המאסר עונש זה קל יותר מאשר מאסר בפועל אך עובד השירות מתמודד עם קשיים אחרים ובהם חשיפה לנושים, לחץ בני המשפחה, עומס כלכלי ועוד.
לעניין הרישום הפלילי, תקופה של עבודות שירות נחשבת כמאסר.
עובד השירות אינו זכאי לשכר, אך יכול שיהא זכאי לקצבת הבטחת הכנסה.
הליך זה הונהג בישראל החל משנת 1987, ושירות בתי הסוהר מופקד על ביצועו.
בשנת 2002 הועסקו כ-1750 עובדי שירות אצל כ-430 מעסיקים, ובהם בתי חולים, בתי אבות, מוסדות לילדים ועוד.
בשנת 2012 ריצו מאסר בעבודות שירות כ-2,100 מורשעים.
כוונת המחוקק הייתה שעבודות שירות יושתו על עבריינים שלא עברו עבירות חמורות ושאינם בעלי עבר פלילי מכביד.
בפועל נשלחים לרצות עונש זה עבריינים בעלי רקע מגוון לרבות בעלי עבר פלילי עשיר, סוחרי סמים, עברייני מין, ואפילו מי שבעברם עבירות של פגיעה בחיי אדם.
במקרים של הפרות משמעת במסגרת ביצוע עבודות השירות רשאי קצין שירות בתי הסוהר להורות על ריצוי יתרת ימי העונש במאסר ולא בעבודות שירות.
"שירות לתועלת הציבור" (של"צ) הוא שירות ללא מאסר.
בית המשפט שהרשיע אדם, ולא הטיל עליו עונש מאסר בפועל, רשאי לחייבו לבצע, בשעות מתואמות וללא שכר, פעולה או שירות לתועלת הציבור או הזולת, למשך תקופה, למספר שעות ובהתאם לתוכנית (כיום בין 40–250 שעות בשנה).
שירות המבחן במשרד העבודה והרווחה אחראי על תכנונו, ארגונו והפעלתו של השירות.
העבודות לתועלת הציבור הוספו לחוק העונשין בשנת 1979 במטרה לגוון את אפשרויות הענישה הנתונות בידי בתי המשפט.
במקרים מסוימים, החוק מסמיך את בית המשפט לסיים הליך פלילי ללא הרשעה.
במקרה זה אינו מרשיע את הנאשם או שהוא מבטל את ההרשעה – ומטיל עליו עבודות שירות לתועלת הציבור.
תוצאה של ביטול הרשעה (או הימנעות ממנה) היא חריגה, ובית המשפט מגיע אליה רק במקרים בהם השתכנע, שהנזק שעלול להיגרם לנאשם אם יורשע גדול מאוד, והוא בלתי מידתי בהשוואה לנזק שייגרם לציבור אם ההליך יסתיים ללא הרשעה.
על פי החוק, שירות לתועלת הציבור אינו ניתן יחד עם עונש מאסר בפועל.
בשנת 2004 פסק בית המשפט העליון שאם השירות לתועלת הציבור ניתן יחד עם עונש אחר, לא ניתן להטיל במקומו עונש אחר, גם אם לא בוצע.
בעקבות זאת שונה החוק ונקבע בו במפורש שניתן לתת עונש אחר במקום שירות לתועלת הציבור שלא בוצע, גם אם השירות ניתן במקביל לעונש אחר.
בשנת 2012 קבע בית המשפט העליון שכאשר נאשם כבר ביצע שירות לתועלת הציבור לא ניתן בערעור להחמיר בעונשו ולהטיל עליו מאסר בפועל.
המרת מאסר בעבודות שירות משרתת מטרות ערכיות, וגם מטרות מעשיות.
ברמה המעשית היא מאפשרת להקטין את הצפיפות בבתי הסוהר ולהוזיל את עלויות הענישה.
ברמה הערכית, מאפשרת לשקם את הנאשם, ולאפשר לו לחזור לחיים תקינים ללא החוויה השלילית של המאסר בכלא.
מאחר שמטרת הענישה אינה רק גמול ונקמה, מציעה החברה לאנשים אשר חטאו את האפשרות של נשיאה בעונש בדרך אשר תועיל גם לציבור ותאפשר לו להפנים את העונש ולא לשוב לדרך של פשיעה.
בדרך כלל עבודות אלה ניתנות לאנשים שאינם עבריינים סדרתיים ומסוכנים לציבור, שהעבירות בהן הואשמו אינן חמורות, וישנן נסיבות אישיות המצדיקות עבודות שירות.
עבודת אלילים (או אידולטריה; מיוונית עתיקה: εἰδωλολατρία, הלחם של 'אידולון' – דמות או צלם, ו - 'לטרייה'– סגידה) היא פרקטיקה של פולחן דתי המופנה כלפי חפץ פיזי, כגון פסל, תמונה, סמל או טוטם, מתוך תפיסה שהחפץ עצמו הוא אלוהות, או שהוא מייצג כוח עליון ומכיל את נוכחותו.
המונח משמש הן לתיאור טקסים דתיים המשתמשים בפסלים או תמונות, והן ככינוי גנאי בפי דתות מונותאיסטיות (בעיקר בדתות האברהמיות) לשלילת אמונות זרות, המוקעות כסגידה לאלי שקר.
לאורך ההיסטוריה, המושג היווה מוקד לסכסוכים דתיים עזים.
ההתנגדות התאולוגית לייצוג חזותי של האל מכונה אניקוניזם, והיא הובילה לעיתים לתופעות של איקונוקלאזם – השחתה או ניפוץ מכוון של פסלים וצלמים דתיים.
האשמות ב"עבודת אלילים" אינן נחלתן של דתות מונותאיסטיות כלפי דתות פגניות בלבד, אלא רווחות גם בתוך הזרמים המונותאיסטיים עצמם; כך למשל, זרמים מסוימים בנצרות הפרוטסטנטית מגדירים את פולחן הקדושים והשימוש בצלמים בכנסייה הקתולית כסוג של עבודת אלילים.
מבחינה אנתרופולוגית ומחקרית, המונח נחשב לרוב לכינוי שיפוטי המבטא את נקודת המבט של המתבונן מבחוץ.
בעוד שהמאמין רואה בחפץ סמל המייצג את האל או מאפשר קירבה אליו, המבקר רואה בו חומר דומם ("עץ ואבן") תוך התעלמות מהמשמעות שהמאמין עצמו מייחס לחפץ.
נהוג לעיתים לבלבל בין המונח לבין פגניזם, אך במחקר הדתות וההיסטוריה קיימת ביניהם הבחנה מהותית: בעוד שפגניזם הוא שם כולל למערכות אמונה, דתות אתניות וזהויות חברתיות (כגון הדתות הפוליתאיסטיות של יוון ורומא העתיקות), "עבודת אלילים" מתייחסת לפרקטיקה הפולחנית הספציפית של שימוש בצלמים.
לא כל פגני הוא בהכרח "עובד אלילים" (למשל, בפולחן כוחות טבע מופשטים או אנימיזם ללא ייצוג פיזי), והשימוש בצלמים היה קיים היסטורית גם בזרמים מסוימים בתוך דתות שאינן מוגדרות כפגניות בהכרח.
בדתות המזרח (כגון הינדואיזם, בודהיזם וג'ייניזם), השימוש בצלמים (הנקראים בהודו "מורטי") נפוץ ומקובל.
על פי תפיסות אלו, הפסל אינו האל עצמו באופן מוחלט, אלא משמש כסמל למוחלט (האבסולוט), כאיקונה של רעיונות רוחניים, או ככלי למיקוד המחשבה והכוונה (Bhakti) של המאמין בזמן התפילה.
ביהדות, המונח המקביל והרווח בספרות הרבנית הוא עבודה זרה.
עם זאת, קיים הבדל בדגש: "עבודה זרה" הוא מושג הלכתי-משפטי הכולל כל פולחן האסור על פי התורה (לרבות שיתוף, אמונה באלים אחרים גם ללא פסל, או פולחן לאל אחד שנעשה בדרך אסורה); לעומתו, המונח "עבודת אלילים" משמש בהקשר רחב יותר, אנתרופולוגי והיסטורי, לתיאור התופעה האוניברסלית של סגידה לחומר ולדמות.
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר המעידים על ייצוג פיגורטיבי (דמויות) הם "צלמיות ונוס", פסלונים קטנים של נשים בעלות מאפייני מין מודגשים.
צלמיות אלו נוצרו בתקופה המכונה התקופה הפלאוליתית העליונה (תקופת האבן הקדומה המאוחרת), לפני כ-35,000 עד 40,000 שנים.
עדויות נוספות לפסלונים נמצאו באיי הים האגאי, שם פרחה בתקופת הברונזה התרבות הקיקלאדית (האלף ה-3 לפנה"ס), וכן בתרבות עמק האינדוס הקדומה.
עם זאת, בהיעדר טקסטים כתובים מאותן תקופות קדומות, קיים קושי מחקרי לקבוע האם צלמיות אלו שימשו לפולחן דתי כ"אלילים", או שהיו בעלות תפקיד אחר, כגון צעצועים, קמעות פוריות או חפצי נוי.
העדויות ההיסטוריות המובהקות הראשונות לשימוש בצלמים בפולחן מגיעות ממצרים העתיקה ומהמזרח הקדום (מסופוטמיה).
בתרבויות אלו התפתחו שתי מסורות עיקריות של ייצוג האלים, שקיבלו ביטוי באמנות ובפולחן:
ייצוג זואומורפי (צורת בעל-חיים): תפיסה המציגה את האל בדמות חיה או כשילוב היברידי בין גוף אדם לראש חיה.
סגנון זה היה נפוץ במיוחד במצרים העתיקה (למשל האל אנוביס המיוצג כבעל ראש תן, או הורוס בעל ראש בז).
ייצוג אנתרופומורפי (צלם אנוש): תפיסה המציגה את האל בדמות אדם מושלם.
סגנון זה אפיין שבטים הודו-אירופיים, והפך מאוחר יותר לסימן ההיכר של הפיסול ביוון הקלאסית.
ביוון העתיקה וברומא, הפולחן היה פוליתאיסטי (ריבוי אלים) ומבוסס באופן מובהק על פסלים וצלמים שהוצבו במקדשים מפוארים ובמרחב הציבורי.
עם זאת, כבר בעת העתיקה התקיים דיון פילוסופי ער על מהותם של פסלים אלו, ועל היחס בין החומר לרוח.
פילוסופים כגון אריסטו טענו כי הצלם משמש כמתווך מנטלי הכרחי, מעין "גשר" המגשר בין עולם החושים האנושי לעולם התבונה האלוהי, וכי הסגידה אינה מכוונת לפסל עצמו אלא לאידאה שהוא מייצג.
לעומתם, הוגים כאפלטון הביעו חשש כי הדימוי החזותי עלול להטעות, להרחיק את האדם מן האמת המופשטת ולשמש כ"סם" (Pharmakon) שיכול להיות תרופה, אך גם רעל לחוויה הרוחנית.
היהדות אוסרת באופן מוחלט כל צורה של עבודת אלילים, גם אם הפולחן מכוון כלפי אלוהי ישראל, כפי שאירע בחטא עגל הזהב.
על פי הדיבר השני בעשרת הדיברות, קיים איסור חמור: "לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל תְּמוּנָה".
פולחן לאלים זרים בכל צורה או דרך איקונות אסור גם הוא.
הוגים יהודים רבים, בהם רב סעדיה גאון, רבנו בחיי ורבי יהודה הלוי, עסקו בהרחבה בסוגיות של עבודה זרה.
אחד הדיונים המצוטטים ביותר הוא זה של הרמב"ם.
לשיטתו, עבודת האלילים כשלעצמה אינה רק חטא פולחני, אלא ביטוי לכפירה במופשטות האל ואמונה בהגשמה (גשמיות האל).
לפי האמונה היהודית, "צלם אלוהים" היחיד הוא האדם החי והחושב; לאל אין דמות הגוף, ועל כן אבסורד הוא ליצור או לעבוד פסלים, ותחת זאת על האדם לעבוד את האל הבלתי-נראה בלבד.
חוקרי מקרא נהגו בעבר להתבסס בעיקר על הטקסט המקראי כדי לשחזר את ההיסטוריה של העבודה הזרה ביהדות, אך חוקרים מודרניים ופוסט-מודרניים החלו לערער על נרטיב זה.
לטענת חוקרת הדתות נעמי ינוביץ', הפולמוס המקראי נגד האלילות עיוות את המציאות ההיסטורית של הפרקטיקה הישראלית הקדומה.
הממצאים הארכאולוגיים הישירים אמינים יותר מהטקסט הפולמוסי, והם מצביעים על כך שהפרקטיקה הדתית הייתה מורכבת יותר: היהדות כללה שימוש בדימויים ובפסלים בתקופת בית ראשון, בית שני ואף בתקופת המשנה והתלמוד (מאות 2–8 לספירה).
עם זאת, יש הטוענים כי ממצאים אלו משקפים פרקטיקות של חוגים מסוימים (אולי סוטים מן הדרך) ואינם מעידים על הדת המקראית המרכזית שאסרה זאת.
הממצאים הארכאולוגיים כוללים פסלונים וצלמיות משנהב, טרקוטה (חרס), פיאנס וחותמות שנמצאו באתרי יישוב יהודיים.
עדויות אלו, לצד תיאורים טקסטואליים של כרובים במקדש, מרמזים כי סימבוליזם וייצוג חזותי היו חלק אינטגרלי מהיהדות, בדומה לשימוש בחפצי קודש כמו ספר תורה, תפילין, מזוזה ומנורת שבעת הקנים.
התפיסה הנוצרית ביחס לעבודת אלילים מתבססת על הדיבר הראשון והשני בעשרת הדיברות: "לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים עַל פָּנָי", ו"לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל".
ניתן לחלק את ההשקפה הנוצרית בנושא לשתי קטגוריות עיקריות:
הגישה הקתולית והאורתודוקסית: מקבלת שימוש בצלמים דתיים (איקונות ופסלים) ומבחינה בין "סגידה" ל"הוקרה".
הגישה הפרוטסטנטית: מגבילה באופן ניכר את השימוש בדימויים ולעיתים רואה בהם עבודת אלילים, למעט השימוש בצלב כסמל.
הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית הגנו באופן מסורתי על השימוש באיקונין.
המחלוקת שקעה במזרח אך התעוררה מחדש במערב עם הרפורמציה הפרוטסטנטית במאה ה-16. כנסיות אלו (הקתולית והאורתודוקסית) תומכות בשימוש בציורים ופסלים של ישו, מריה והשליחים, וכן בשימוש בוויטראז'ים, נרות ותהלוכות דתיות עם פסלים.
יוחנן מדמשק (מאה ה-8) הגן על השימוש באיקונות בתגובה לאיקונוקלאזם הביזנטי.
טענתו המרכזית התבססה על דוקטרינת ההתגלמות (אינקרנציה): מכיוון שהאל הבלתי-נראה בחר להתגלות בבשר ודם בדמותו של ישו, הרי שניתן לתאר את דמותו האנושית באמנות.
לדידו, "הכבוד הניתן לדימוי עובר אל אב-הטיפוס שלו" (הדמות המצוירת), ואין מדובר בסגידה לחומר עצמו.
התאולוגיה הקתולית מבחינה בין שני מושגים:
Latria (לטריה – סגידה/הערצה): פולחן המיועד לאלוהים בלבד.
Dulia (דוליה – הוקרה/וינרציה): כבוד הניתן לקדושים, למריה, ולחפצי קודש המייצגים אותם.
על פי הקטכיזם הקתולי (מדריך רשמי לעיקרי האמונה הנוצרית), "הכבוד הניתן לצלמים קדושים הוא 'הוקרה מכובדת', ולא הסגידה המיועדת לאלוהים בלבד".
הכנסייה האורתודוקסית מחמירה עוד יותר בהבחנה בין "Latria" (לאל בלבד) ל-"Dulia" (לאיקונות).
השימוש באיקונין אינו רק מותר אלא נחשב לחובה ולחלק בלתי נפרד מהליטורגיה.
האישור הרשמי לשימוש באיקונות (פרוסקינסיס) עוגן בוועידת ניקיאה השנייה (787 לספירה), שסיימה את תקופת האיקונוקלאזם הראשונה.
הוויכוח על עבודת אלילים היה אחד הסממנים המובהקים של הפיצול בין הקתוליות לפרוטסטנטיות.
רפורמטורים רבים, בראשם ז'אן קלווין, גינו בחריפות את הפרקטיקות הקתוליות (כגון הערצת מריה, פולחן הקדושים והמיסה) והגדירו אותן כעבודת אלילים לכל דבר.
כתוצאה מכך, כנסיות פרוטסטנטיות רבות (במיוחד הקלוויניסטיות והפוריטניות) הסירו פסלים ותמונות מבתי התפילה שלהן.
עם זאת, הצלב נותר סמל מרכזי ומקובל ברוב הזרמים (למעט קבוצות קיצוניות בעבר שדחו גם אותו).
באסלאם, המושג המקביל לעבודת אלילים הוא שירכ (شرك – שיתוף).
משמעותו המילולית היא "לשתף" שותפים עם אללה, והוא נחשב לחטא החמור ביותר בתאולוגיה המוסלמית (חטא שאין עליו כפרה אם האדם מת ללא תשובה).
המושג כופר (كافر) מתייחס למי שאינו מאמין באל האחד, ובכלל זה עובדי אלילים.
הקוראן אוסר איסור חמור על עבודת אלילים ומזכיר את המושגים "שירכ" ו"כופר" מאות פעמים.
האיסור הוא כה גורף, עד שבאסלאם הסוני האורתודוקסי קיימת מסורת של אניקוניזם (הימנעות מיצירת דמויות) מוחלטת, במיוחד של דמויות חיות, מחשש שהדבר יוביל לסגידה להן.
עם זאת, קיימים הבדלים בפרשנות וביישום:
סלאפיה ווהאביה: זרמים פונדמנטליסטיים המפרשים "שירכ" באופן נרחב מאוד.
הם מתנגדים לא רק לפסלים, אלא גם לבניית מבנים על קברים, לעלייה לרגל לקברי קדושים ולעיתים אף לשימוש בתמונות וצילומים, בטענה שכל אלו מהווים פגיעה בייחוד האל.
אסלאם עממי, סופיות ושיעה: זרמים אלו נוטים להיות סובלניים יותר כלפי פולחן קדושים, עלייה לרגל לקברים (כמו קברי אימאמים בשיעה) ושימוש באמנות דתית, מתוך תפיסה שהדבר אינו סותר את ייחוד האל אלא משמש כאמצעי קרבה אליו (תוסול).
על פי המסורת המוסלמית, בתקופת הג'אהליה (הבערות שקדמה לאסלאם), הערבים בחצי האי ערב היו עובדי אלילים.
הכעבה במכה שימשה כמרכז פולחני שהכיל כ-360 פסלים ואלילים, שהמפורסמים שבהם היו הובאל (אל מרכזי) ואל-לאת.
לאחר שכבש את מכה בשנת 630 לספירה, ניפץ מוחמד את כל הפסלים בכעבה וטיהר אותה לפולחן האל האחד בלבד.
עבודה ערבית היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית פרי עטו של הסופר והעיתונאי הערבי-ישראלי סייד קשוע, ובבימוים של רוני ניניו (עונה ראשונה) ושי קפון (עונה שנייה והלאה).
הסדרה עוסקת ביחסי ערבים - יהודים בישראל, ומציגה זאת בדרך הומוריסטית.
דמותו של אמג'ד מבוססת חלקית על הביוגרפיה של כותב הסדרה, סייד קשוע.
הסדרה הופקה על ידי דני פארן ונתמכה בידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
העונה הראשונה של הסדרה כללה 9 פרקים, ושודרה מ-24 בנובמבר 2007 עד פברואר 2008. ביום העצמאות שודר פרק נוסף שחתם את העונה.
העונה השנייה של הסדרה כללה 13 פרקים ושודרה מיולי 2010 עד אוקטובר באותה השנה.
עוד במהלך שידורי העונה השנייה, הזכיינית "קשת" ששידרה את הסדרה הזמינה עונה נוספת, שלישית במספר.
בספטמבר 2011, הודיעה קשת שהיא תפיק עונה רביעית לאחר סיום צילומי העונה השלישית, אך כחודשיים אחר כך, הודיעה קשת שהיא דוחה את עליית העונה השלישית עד להודעה חדשה, בשל המשבר הכלכלי שפקד את תעשיית הטלוויזיה בישראל.
בפברואר 2012 החלו שידורי העונה השלישית.
פרק הפתיחה של העונה קבע שיא מדרוג (רייטינג) לדרמה עם 31.7%.
בינואר 2013 זכתה העונה השלישית בפרס האקדמיה לטלוויזיה ל"סדרה הקומית הטובה ביותר לשנת 2012".
באותו הטקס הוענקו ליוצרי הסדרה עוד ארבעה פרסים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה: שני השחקנים הראשיים בה זכו בפרסים על משחקם בה כשחקנים ראשיים בסדרה קומית וכן זכו הבמאי שי קפון והתסריטאי סייד קשוע על תפקידיהם בסדרה זאת.
בראשית חודש יולי 2013, עלתה לשידור העונה הרביעית בערוץ 2 של קשת.
הסדרה מציגה בצורה הומוריסטית וסרקסטית את חייה של המשפחה הערבית בישראל, ולועגת לסטריאוטיפים של האזרח היהודי והאזרח הערבי בישראל בדרך בה הם משתקפים אחד בעיני השני.
הדמות הראשית בסדרה היא אָמְגַ'ד, עיתונאי ערבי-ישראלי בן 35 העובד בעיתון עברי ומתגורר בכפר במזרח ירושלים.
אמג'ד נשוי לבושרה, עובדת סוציאלית במקצועה.
לזוג בת אחת, ושמה מאיה, והם מצפים לילד נוסף (בן, שייקרא איסמעיל).
לאמג'ד בעיית זהות: הוא מנסה להשתלב באליטה היהודית-ישראלית אך נקרע בין שני העולמות, היהודי והערבי.
אשתו בושרה לעומתו, היא דמות מגובשת ונטולת בעיות זהות, היא דעתנית ועצמאית ומנסה להחזיר את אמג'ד לשורשיו הערביים.
מאיר, חברו של אמג'ד, עובד עמו בעיתון בתור צלם.
מאיר "מדריך" את אמג'ד בניסיונותיו להשתלב בחברה היהודית ועושה זאת בדרך קומית וסרקסטית.
מאיר מתאהב באמאל, חברתה הפלסטינית והפמיניסטית של בושרה, שעובדת כעורכת דין באגודה לזכויות האזרח לאחר ששבה מלימודי תואר שני במשפטים מבוסטון שבארצות הברית.
בהמשך הסדרה אמאל נכנסת להריון ממאיר ונולד להם בן, סמי.
מאיר ואמאל מתחתנים, למרות התנגדות ההורים שלו ושלה.
במקביל מופיעים בסדרה גם הוריו של אמג'ד, איסמעיל אבו אמג'ד ואֻם אמג'ד, המתווכחים ללא הרף.
אביו הוא פנסיונר של משרד החינוך, איש עצבני החובב כסף ומשנה את דעותיו ועמדותיו לפי שיקולים כלכליים בלבד.
באחד הפרקים הוא אף מרמה כספית את בנו.
אימו, לעומת זאת, היא עקרת בית רגועה ואשת משפחה מסורה.
הוריו של אמג'ד אינם אוהבים את ניסיונותיו להידמות ליהודי על חשבון מוצאו הערבי.
בעונה השנייה מקבל אמג'ד צו הריסה על ביתו שבכפר, והוא עובר לגור בשכונת רחביה בירושלים (השכונה המצולמת בסדרה היא רמת דניה).
בעונה השלישית, לאחר שאמג'ד השתתף בתוכנית "האח הגדול", הוא הרגיש נערץ עד שבטעות הטיל את מימיו על מצבת זיכרון יהודית, ואז ניסה לעבוד בעיתון ערבי.
בנוסף, למאיר ולאמאל נולד בן ואמאל החליטה לקרוא לילד סמי.
בעונה הרביעית אמג'ד מתבשר שבושרה אשתו בהיריון ובעקבות מצבו הכלכלי הקשה הוא עוזב את ביתו ועובר לאוהל יחד עם מאיר (שרב עם אמאל לאחר שאימו רצתה לגייר אותה ומאיר הביע תמיכה באימו), והם פותחים במחאה חברתית.
התקשורת עטה על הסיפור ובמהרה מתפתחת מחאה חברתית גדולה בכל הארץ.
יועצו של אמג'ד מנצל זאת ואמג'ד נעשה מבוקש בפוליטיקה.
בעקבות זאת הוא חוזר הביתה ומשלים עם בושרה.
בושרה מגלה כי היא בהריון עם תאומים בנים ובתגובה עוזב אמג'ד שנית את ביתו באומרו :"אני אצטרך לקנות קוטג' !
את יודעת כמה עולה קוטג' ?!?" עובר אורח שומע את דבריו ובמהרה מתפתחת "מחאת הקוטג' ".
בושרה נמצאת בשמירת היריון ואמג'ד שמבוקש פוליטית נאלץ להסתדר לבד גם בביתו וגם במשפחתו.
אמג'ד מקבל הצעה ממפלגת העבודה ונתמך בהם לאורך העונה תוך כדי עשיית הרצאות שונות ומגוונות.
בושרה מדממת ומובהלת לבית החולים שם, בחודש השביעי להריונה, היא עוברת ניתוח.
שני התינוקות שרדו והועברו לפגייה במשקל נמוך.
אָמְגַ'ד עליאן (נורמן עיסא) - גיבור הסדרה.
נשוי לבושרה ואביהם של מאיה ואסמעיל.
עיתונאי ערבי אשר מנסה להתקרב לעולמם של הישראלים, אוהב את חגיהם ומושפע ממעשי היהודים.
בושרה עליאן (קלרה ח'ורי) - אשתו של אמג'ד ואמם של מאיה ואיסמעיל.
כועסת רבות בסדרה על אמג'ד על איך שהוא מושפע משכניו היהודים ושוכח שהוא ערבי.
מאיה עליאן (פאטמה יחיא) - בתם של אמג'ד ובושרה.
אביה שואף שהיא תהיה כמו היהודים "ודוחף" אותה לכל מיני דברים בלי רצונה - לכן, למרות היותה ערביה, היא לומדת בבית ספר יהודי.
איסמעיל אבו אמג'ד (סלים דאו) - אביו של אמג'ד ובעלה של אום אמג'ד.
חמדן, נרגן, מניפולטור ותאב בצע.
נוהג להכות את בנו אמג'ד עם נעל כשזה עושה מעשים טיפשיים לדעתו.
פנסיונר של משרד החינוך ואדם מכובד מאוד בקהילה שלו.
אֻם אמג'ד (סלווה נקארה - עונות 1–3, אלהאם עראף - עונה 4) - אשתו של אבו אמג'ד ואמו של אמג'ד.
עקרת בית, שבניגוד לבעלה, היא רגועה ולרוב משמשת כקול ההיגיון והשפיות בסדרה.
מאיר כהן (מריאנו אידלמן) - חברו של אמג'ד לעבודה.
מתאהב באמאל, אך לרוב השניים נוהגים לריב בגלל תפיסות שונות הנובעות מכך שהוא יהודי והיא ערביה.
מתחתן איתה בעונה השלישית ובסופה נולד להם ילד.
אמאל (מירה עווד) - עורכת דין ערבייה ופמיניסטית אשר, בצעד פחות שכיח, מתאהבת במאיר היהודי.
אמנון (שמואל וילוז'ני) - עורך העיתון והבוס של אמג'ד ומאיר.
נתן (דב נבון) - נשוי לתמנע ואביו של נדב.
שכן של מאיר, בעונה השנייה גם של אמג'ד ובושרה.
ימני אשר נוהג להתחזות לליברלי כאשר הוא רואה את אמג'ד.
תמנע (רונה ליפז-מיכאל) - אשתו של נתן ואמו של נדב.
לתמנע חשובה מאוד העובדה שהיא ליברלית ונאורה, והיא מחזיקה בדעות שמאלניות.
יוסק'ה (אריה מוסקונה) - ראש ועד הבית של הבניין ושכנם של אמג'ד ובושרה.
יוכבד (סנדרה שדה) - אשתו של יוסק'ה ושכנה של אמג'ד ובושרה.
בעלת פוביה לפיה הערבים ישתלטו הן על הבניין והן על החיים שלה.
בנוסף, שחקנים מוכרים רבים הופיעו בסדרה בתפקידי אורח.
ביניהם: אוהד קנולר, שמוליק לוי, שרון אלכסנדר, גבי עמרני, אודיה קורן ואילן רוזנפלד.
עמי שוסטר (מנשה נוי) - "מנהל אישי" אמביציוזי ודורסני המבקש לייצג את אמג'ד.
בנוסף, ניר ברקת, ראש עיריית ירושלים וחבר הכנסת יצחק הרצוג הופיע בהופעות קמע.
שיר הפתיחה של הסדרה הוא "נע'ייר בוכרה" ("לשנות את המחר") של להקת הראפ "דאם" עם הסולן תאמר נפאר.
השיר לא נכתב במיוחד עבור הסדרה, אלא עבור אלבומה של הלהקה "אידה" שיצא כשנה לפני עליית הסדרה.
חברי הלהקה הלחינו גם את מוזיקת הרקע של הסדרה.
את הקדימונים לעונה השנייה של הסדרה ליווה שירו של אלון אולארצ'יק "בא לשכונה בחור חדש", בביצוע מחודש של רונן סאבו ואופיר קותיאל עם ההרכב "אקסום".
"עבודה ערבית" נכללת בתוכנית לצד סדרות כמו "בטיפול", "נבלות", "פרשת השבוע", "אמא ואבאז", "שטיסל", "סרוגים" ו"פאודה".
קשת ורשות השידור צילמו כהפקה משותפת סדרה מוקומנטרית בת 10 פרקים, "התסריטאי", בה מספר סייד קשוע על מאחורי הקלעים של יצירת "עבודה ערבית", כששתי הסדרות נוצרו על ידי אותם אנשים.
"עבודה עברית" הוא פרויקט מוזיקלי רחב היקף, במסגרתו מבצעים אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים או יוצרים אלבומי קונספט המוקדשים לאמן ישראלי או לסוגה מוזיקלית.
הפרויקט עוסק בזמר עברי ולכן נקרא על שם המושג "עבודה עברית".
עבודה עברית: מחווה לחמישים שנות יצירה מקורית
ראשיתו של הפרויקט בשנת 1998 ביוזמתו של המוזיקאי מיכה שטרית, אז ביצעו 51 אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים, וזאת כמחווה לחמישים שנות יצירה מקורית במוזיקה העברית.
הפרויקט הושק ביום העצמאות במארז של ארבעה תקליטורים המכילים את 51 הביצועים המחודשים.
פרויקט זה זכה להצלחה רבה ושירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים גדולים, כדוגמת "עוד חוזר הניגון" בביצועו של ברי סחרוף, או "לעיתים" ("מה את מבינה") של להקת רעש בביצוע שלמה ארצי.
עד היום נמכרו ממנו למעלה מ-200,000 עותקים.
עבודה עברית: מחווה לשישים שנות יצירה מקורית
בשנת 2008, לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, נתנה חברת התקשורת הסלולרית פרטנר תקשורת חסות לפרויקט השני של עבודה עברית.
בפרויקט זה ביצעו, בדומה לפרויקט הראשון, שישים אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים.
בשונה מהפרויקט הראשון, השירים המחודשים בשנת 2008 יצאו לאור כסינגלים להורדה בתשלום באמצעות האינטרנט ורק לאחר מכן כמארז תקליטורים למכירה בחנויות.
בנוסף היו רוב המחדשים אמנים צעירים יחסית בהשוואה לפרויקט הקודם.
את הפרויקט ערכו מוזיקלית קובי בן עטר ודרור נחום.
הפרויקט זכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע תוך שלושה ימים בלבד למעמד אלבום זהב, לאחר שנמכרו מהמארז למעלה מ-20,000 עותקים.
במסגרת הפרויקט ולטובת קידומו, נערכה ביוני 2008 הופעה בפארק הירקון בהשתתפות אמנים רבים שמשכה עשרות אלפי צופים, ובה בוצעו רבים משירי הפרויקט.
במסגרת מסע הפרסום שערכה חברת פרטנר תקשורת לפרויקט, נרשם תקדים מסוים בכך שהפרסומות ששודרו בטלוויזיה היו בכיכובו של אריק איינשטיין, שמיעט להופיע בפומבי בשנותיו האחרונות, לא כל שכן במסגרת מסחרית או שיווקית.
השיר הראשון באוסף, "אדם צובר זיכרונות" של אברהם טל, זכה במקום השני במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ח.
עבודה עברית: שרים עוזי חיטמן
בשנת 2010, במלאת חמש שנים למותו של הזמר והמלחין הישראלי עוזי חיטמן, הפיקו iMusic של נענע דיסק בשיתוף "עבודה עברית" פרויקט מחווה לזכרו.
עבודה עברית: שרים עוזי חיטמן יצא בתור מארז תקליטורים כפול שכלל ביצועים חדשים לשיריו של חיטמן.
בפרויקט השתתפו זמרים מהזרם הים תיכוני.
כל שירי האלבום הם שירה מסורתית של יהדות תימן ונלקחו מתוך ה"דיוואן" – ספר הפיוטים של יהדות זו.
את השירים ביצעו טל בדני, גולן לוי, דדי ג'רפי, חיליק ג'רפי, תומר חתוכה וגדי סרי עצמו, שגם עדכן את העיבודים לשירים העתיקים בעצמו.
עיבודים, הפקה מוזיקלית, הקלטות, עריכה ומיקס: גדי סרי
כלי הקשה, תופים, קלידים, בס ותכנותים: גדי סרי
ייעוץ סאונד: יועד נבו ויובל סגל
נוסח אנגלי לשירי ה"דיוואן": אחינועם ניני
מפיקים: ניצן זעירא וגדי סרי
בשנת 2010 יצאה ביוזמתו של המוזיקאי אייל תלמודי גרסה מחודשת לאלבום רישומי פחם של מאיר אריאל.
האלבום המקורי, שעסק בהתמודדות עם העולם המודרני, יצא בשנת 1995 ולא זכה להצלחה רחבה.
בגרסתו המחודשת נקרא האלבום "רישומי פחם בצבע" וביצעו בו את השירים אמנים צעירים שונים.
לאלבום צורפו מאמרים מאת פרופסור ניסים קלדרון, פרופסור גבי ויימן ואסף תלמודי והוא הושק במופע מחווה למאיר אריאל תחת אותו השם.
מאסטרינג ועריכה דיגיטלית - טלי כ"ץ
הפקה בפועל - טלי פולק, מיכל איצקוביץ'
יהודה הלוי פינת אבן גבירול
בשנת 2012 יצא בהפקת חברת התקליטים הליקון האלבום "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שתיעד מופע שנערך בשנת 2004 ובו ביצעו אמני רוק ואחרים פיוטים או טקסטים מקוריים ברוח המופע.
המופע והאלבום קיבלו את שמם משניים מהפייטנים היהודים הגדולים רבי יהודה הלוי ושלמה אבן גבירול המונצחים בשמות רחובות בתל אביב.
המופע עצמו היה חדשני בשילוב התרבותי שהציע בין רוק ומוזיקה פופולרית לטקסטים מסורתיים.
בשנים הבאות הוציאו אמנים ישראלים רבים, כדוגמת אהוד בנאי וברי סחרוף, אלבומי פיוטים בהם הופיעו גם שירים מהערב המקורי.
לילה של כוכבים - שירי ילדים מאת שלום חנוך
בשנת 2012 יזם קובי בן עטר את הפקת האלבום לאחר שחש כי מאגר השירים לילדים לוקה בחסר.
הפרויקט כולל שירים שכתב והלחין שלום חנוך שלאו דווקא כוונו לכתחילה להיות שירי ילדים, בביצוע מחודש שכלל עיבודים רכים, נוגים ואיטיים יותר ביחס למקור.
במהלך העבודה על האלבום נעשו מספר ניסיונות לשילובו של חנוך ביצירה על ידי כתיבת שיר חדש לפרויקט, אך ניסיון זה לא צלח.
עטיפת האלבום עוצבה ואוירה על ידי עדי רפופורט מ-plain studio כשלכל שיר באלבום עוצבה גרסה שונה של עטיפת האלבום.
ביחס להיקפם של הפרויקטים הקודמים, האלבום כולל כמות שירים קטנה יחסית.
בשנת 2013 יצא אלבום בשם "היספיקו החיים?" ובו לחנים לשיריו של המחזאי והמשורר חנוך לוין לרגל 70 שנה להולדתו.