tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אריצרוצרסיים (שם מדעי: Erythrocercidae) היא משפחה של ציפורי שיר, בה סוג יחיד - חטפית צהובה (Erythrocercus), המצויה רק באפריקה שמדרום לסהרה.
בעבר היא נחשבה לחלק ממשפחת החטפיתיים, למונרכיתיים או לסבכיים אך מוגדרים כעת כמשפחה עצמאית.
אורך ציפורים אלה 9–12 ס"מ ומשקלם 5–8 גרם.
הם בעלי צבעים חומים וצהובים באזור הבטן.
העיניים צהובות ויש להם כיפה אדמדמה על הראש.
הם חיים בין העצים ברחבי אפריקה ומחפשים חרקים בין העצים והזלזלים שביערות הגשם.
הן עופות מונוגמיות המקננות בקני עץ על הענפים.
אריק אייר היא חברת תעופה ניגרית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי מורטלה מוחמד שליד לאגוס.
החברה מפעילה טיסות ליעדים בתוך ניגריה ובאפריקה.
ב-3 באפריל 2006, השתלטה אריק אייר על המשרדים הישנים של חברת תעופה ניגריה איירוייז לאחר שזו נסגרה.
ב-14 ביוני 2006, החברה קיבלה שני מטוסי בומברדיה CRJ-900 חדשים על מנת לבצע טיסות פנימיות בניגריה, ולאחר מכן קיבלה החברה 2 מטוסי בואינג 737-300 ובומברדיה CRJ-200 שיצאו משירות בחברת יונייטד איירליינס.
באוגוסט 2006 קיבלה החברה אישור לטוס לעוד יעדים באפריקה, אמסטרדם, לונדון ומדריד באירופה ולאטלנטה, מיאמי ויוסטון בארצות הברית.
בשנת 2010 הטיסה החברה כ-5 מיליון נוסעים.
החברה ביצעה הזמנה לכ-5 מטוסי בואינג 777-300 אך ביטלה את ההזמנה בשנת 2011 והסבה אותה למטוסי 747-800. בשנת 2017 ביטלה החברה את הזמנת מטוסים אלו והחליפה אותם במטוסי בואינג 787-9.
אריק סמואל אנדרה הוא שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט ומנחה טלוויזיה יהודי-אמריקאי, הוא יוצרה, מנחה ושותף לכתיבתה של התוכנית "המופע של אריק אנדרה" המשודרת ברצועת שידורי הלילה "Adult Swim".
אנדרה נולד בבוקה רטון, פלורידה שבארצות הברית.
אביו הוא פסיכיאטר ממוצא אפריקאי מהאיטי, ואימו אמריקאית-יהודייה ממוצא אשכנזי.
אנדרה השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר לאומנות "דרייפוס" בווסט פאלם ביץ' ולאחר מכן למד מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והתמחה בנגינה על קונטרבס.
אנדרה הוא היוצר והמנחה בתוכנית "המופע של אריק אנדרה", קומדיה פארודית המשודרת ב-Adult Swim (רצועת הלילה של Cartoon Network's).
התוכנית כוללת מתיחות, הומור קיצוני, מערכונים ואירוחים של סלבריטאים.
אנדרה שיחק את דמותו של מארק בקומדיה "" מאת רשת ABC והתארח בסדרה מרוששות בתפקיד דיק, מושא אהבתה של מקס וחברה ללימודי קונדיטוריה.
בנוסף, אנדרה שיחק את דמותו של מייק בקומדיה "Man Seeking Woman" מאת רשת FFX.
שידוריה החלו בשנת 2015 ועונתה השלישית והאחרונה, הכוללת עשרה פרקים, שודרה לראשונה ב-4 בינואר 2017.
ב-26 ביוני 2019, הוציא את אלבומו הראשון כחלק מפרויקט המוזיקה שלו "Blarf".
באוקטובר 2023, אנדרה, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
אנדרה מזהה את עצמו כאתאיסט, ומגדיר את עצמו הן כיהודי והן כשחור.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםהשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או דרמה קצרההמופע של אריק אנדרה
אריק אליאס רבינוביץ' (בספרדית: Erick Elías Rabinovitz; נולד ב-23 ביוני 1980) הוא שחקן ודוגמן מקסיקני-יהודי.
אליאס נולד ב-23 ביוני 1980 בגוודלחרה, חליסקו, מקסיקו, בנם של אדריכלים יהודים, ססיליה רבינוביץ' וריקרדו אליאס פסח.
יש לו אח בשם אלקסיס אליאס.
הוא למד אומנויות ועיצוב תעשייתי.
בשנת 2003 השתתף בתוכנית המציאות "Protagonistas de novela" בערוץ טלמונדו האמריקאי, שם הגיע למקום השני.
בשנת 2007 השתתף בטלנובלה מבית טלמונדו, "זורו: החרב והוורד" בתפקיד רנזו שם שיחק לצידה של מרלן פבלה.
באותה שנה מאוחר יותר השתתף גם בטלנובלה "Tormenta en el paraíso" בתפקיד ניקולס.
בשנת 2008 השתתף בטלנובלה "En nombre del amor" בתפקיד גבריאל.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד ראשי של דריו אלארקון בטלנובלה "Niña de mi corazón" של רשת טלוויסה.
בשנים 2012–2013 שיחק את דמותו של רוחליו בטלנובלה "Porque el amor manda" לצד פרננדו קולונגה.
כמו כן בשנת 2014 שיחק בטלנובלה "גוון התשוקה" את דמותו של מרסלו.
בשנת 2016 כיכב אליאס בתפקיד ראשי בטלנובלה התקופתית "מלון הסודות" שם גילם את דמותו של חוליו.
בשנת 2020 שיחק בסדרה האמריקאית "100 días para enamorarnos" בתפקיד של פלטארקו קואסטה.
הסדרה מבוססת על טלנובלה ארגנטינאית באותו השם משנת 2018.
בשנת 2022 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה קומית הספרדית "Días mejores" אשר הוקרנה בבכורה באמזון פריים וידאו ולאחר מכן בארצות הברית שודרה בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+.
בשנת 2023 שיחק אליאס בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "Quiero Tu Vida" בהפקה של סלמה הייק שם גילם דיפלומט המתגורר בלונדון.
בשנת 2024 שיחק בתור אפראין בסדרת הדרמה "אחיות לנקמה" של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
שיחק באותה שנה בסדרה נוספת של נטפליקס, "התאונה" (אנ') שם גילם את דמותו של פביאן.
בשנת 2010 התחתן אליאס בחתונה יהודית עם קרלה גווינדי ולהם שתי בנות פנלופה אליאס גווינדי נולדה ב-2011 ואוליביה אליאס גווינדי נולדה ב-2013
בשנת 2015 היגר אליאס עם משפחתו לארצות הברית עקב המצב הביטחוני במקסיקו.
+שנהסדרהתפקידהערות2003Protagonistas de novelaמתמודדתוכנית מציאות בערוץ טלמונדו
אריק אדלשטיין הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא משמש בעיקר כשחקן אופי וכמדבב.
אדלשטיין נולד באפריל 1977 ליד נהר פטוקסנט שבמפרץ צ'ספיק שבמרילנד.
את קריירת המשחק שלו החל בשנת 2003 בסדרת דרמת-הפשע "קארן סיסקו" (אנ') של ABC ובסדרת הקומדיה "All That", בהם שיחק בתפקידי אורח.
שומרי הגלקסיה (2015) - דיבוב
עלייתם של צבי הנינג'ה (2019) - דיבוב
אריק אדלמן הוא דיפלומט אמריקאי אשר כיהן כתת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית למדיניות ושגריר ארצות הברית בטורקיה ופינלנד.
אריק אדלמן סיים אוניברסיטת קורנל בשנת 1972 בהיסטוריה וממשל.
בשנת 1981 הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת ייל.
את הקריירה הדיפלומטית אריק אדלמן החל בינואר 1980, כאשר הוא היה חבר במשלחת ארצות הברית לשיחות במזרח התיכון.
בהמשך הוא עבד במטה של משרד החוץ של ארצות הברית תחת ג'ורג' שולץ.
בשנים 1984–1987 הוא עבד במחלקת ברית המועצות, ובשנים 1987–1989 בשגרירות ארצות הברית במוסקבה.
בהמשך הוא כיהן במספר תפקידים במערך של שירות החוץ של ארצות הברית.
התפקידים היו קשורים למדיניות מול רוסיה ומדינות נוספות באזור מזרח אירופה.
בשנים 1995–1996 הוא שירת בשגרירות בפראג.
בשנת 1998 מונה לראשונה לתפקיד של שגריר.
הוא שירת במשך שלוש שנים בפינלנד.
בשנים 2003–2005 הוא היה שגריר בטורקיה.
בשנת 2005 הוחזר אדלמן לארצות הברית ומונה לתת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית למדיניות.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2009, כאשר עזב את השירות הממשלתי, ובמקומו מונתה מישל פלורנוי.
החל משנת 2009 הוא מלמד במוסדות פרטיים ומייעץ.
אריק אבר הוא אמן ספוקן וורד, משורר, מוזיקאי, מייסד ומנהל אמנותי של פואטרי סלאם ישראל.
אבר נולד בברית המועצות לשעבר בעיר לנינגרד (בימינו סנקט פטרבורג) ועלה לישראל בינואר 1990 יחד עם הוריו.
לאחר שירותו נדד מחוץ לישראל והתגורר, בין היתר, בלונדון, בריסל ואיסטנבול.
באותן שנים עסק בקרקס ותיאטרון רחוב.
כיום מתגורר בפרדס חנה עם בתו ובנו
2008 היה הראשון לייצג את ישראל בתחרות פואטרי סלאם בינלאומית בפריז.
2012 הפיק יחד עם עמית אולמן ונילי קופלר את ערב הפואטרי סלאם הראשון בישראל שהתרחש בתיאטרון האינקובטור בירושלים.
במהלך עשר השנים הבאות תחת ניהולם האמנותי של אבר וקופלר הפך הפואטרי סלאם לתופעה תרבותית נרחבת והתבסס כז'אנר אמנותי חדש בישראל.
2014 - 2017 העלה ב"תיאטרון החנות" את "ביטמילה" אחד ממופעי הספוקן וורד המוזיקליים הראשונים בארץ.
הפרויקט נוצר יחד עם המוזיקאי קובי בן עזרא שגם הלחין רבים מהשירים.
בהמשך, הפרויקט הפך למופע סולו של אבר.
בינואר 2017 ביים והנחה את סדרת הטלוויזיה "הקרם דה לה סלאם" ששודרה בערוץ הראשון בהפקת תיאטרון האינקובטור, ובה התארחו אמני ספוקן-וורד ומשוררים אורחים.
בין המשתתפים היו ג'ימבו ג'יי, איציק פצצתי, עמית אולמן, שאנן סטריט, יורם טהר לב, עלמה דישי, צביה מרגליות רוני סומק, להקת טיפקס, קרולינה, מרגול ואחרים.
התוכנית הייתה ההפקה האחרונה של רשות השידור וירדה מהמסך עם פירוקה.
באותה השנה הצטרף ללייבל "בְּדִבּוּר" מבית תיאטרון האינקובטור, הלייבל הישראלי הראשון המתמחה בשילוב של ספוקן וורד עם מוזיקה.
יוני 2018 העלה יחד עם המוזיקאי תומר בר את המופע "אתה חי אתה מת" שמורכב משירי השניים ועוסק בתכניו בדיכאון, חרדה ומוות.
באוגוסט 2018 יצא אלבום הבכורה של אבר "בינתיים אני יכול לומר" בהפקתו של נעם הלפר.
באלבום אבר משתף פעולה עם המוזיקאים רונה קינן, אביב גדג', איציק פצצתי, דן מאיו, קמילה וגלעד בלום.
מתוכו יצאו הסינגלים: מי אני מה (פלייליסט ערב גלגלצ), חתיכה מהלב (בחירת העורכים כאן 88), פרידה (זוכה הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל אסיף 2017), בינתיים וכמה עצות למנהיג צעיר (זוכה הפרס לקליפ האנימציה של השנה פסטיבל אסיף 2018).
בדצמבר 2018 יצא לאור הספר "בקול רם" שאותו ערך יחד עם נילי קופלר ונעמה לופו ומאגד בתוכו את רב אמני הספוקן וורד הבולטים בישראל כמו גם צר זמן היסטורי של התפתחות הז'אנר.
באפריל 2019 יזם, אצר והפיק את הפרויקט "שירה בתנועה" יחד עם יעל עוזסיני ונילי קופלר.
הפרויקט הפגיש בין עשרה אנימטורים ועשרה אמני ספוקן וורד ובמהלכו נוצרו 10 סרטי אנימציה של שירה מדוברת.
ביוני 2019 הוציא מיני-אלבום (EP) בשם "אבא בהתהוות" ובו שבע רצועות קצרות על תחושותיו של אדם שעתיד להפוך לאב.
את האלבום הלחין המוזיקאי תומר בר.
בינואר 2020 קיבל בשם "פואטרי סלאם ישראל" את פרס ראש העיר ראשון לציון למצוינות בשפה העברית על שם מאיר אריאל.
2021 יצר יחד עם עמית אולמן וג'ימבו ג'יי את המופע "שירה חייבת" עם גרסאות צ'לו ופסנתר לשירי השלושה.
2022 החל לנהל אמנותית את חלל המופעים "סטודיו 213" בקיבוץ גלויות ת"א.
2022 יזם, הפיק וערך, יחד עם ד"ר אמיר חרש את פרויקט "הוצאה לאוזן" שמטרתה להוציא לאור ספרי אודיו של ספוקן-וורד.
במהלך השנה יצאו שלושה ספרים בפרי עטן של טל כהן, ענת דרימר ועלמה קיני.
2022 יצר יחד עם המוזיקאי מעין פרלמן את המופע "חצי חיים" עם שירים מאלבום שעתיד לראות אור ב-2024
2023 החל לבקר שירה במוסף הספרים של עיתון "ישראל היום"
כיום אבר מנהל אמנותית, יחד עם נילי קופלר, את "פואטרי סלאם ישראל".
כעולה מברית המועצות אבר משתף פעולה עם קבוצת "הבריגדה התרבותית", שהקימה אלקס ריף, שפועלת להנגיש את תרבות ברית המועצות לקהל ישראלי.
הוא מרבה להופיע בערבי "טוסובקה" בהפקתם.
אבר חתום בלייבל "בדיבור" של תיאטרון האינקובטור ומופיע באופן קבוע במופעי סולו בליווי לופר ומופעי להקה בהם הוא מארח אמנים שונים.
2018: בינתיים אני יכול לומר
"אריק איינשטיין שר יצחק קלפטר" הוא אלבום האוסף השישה-עשר של הזמר-יוצר הישראלי אריק איינשטיין, אשר יצא לאור ב-6 באפריל 2011. האלבום מאגד שירים בולטים שהקליט איינשטיין במהלך הקריירה שהגיטריסט והזמר יצחק קלפטר הלחינם, כתבם או עיבדם.
האלבום יצא לאור בשנת 2011.
הנסיך אריק, רוזן רוזנבורג (בדנית: Prins Erik, Greve af Rosenborg; 8 בנובמבר 1890 – 10 בספטמבר 1950) היה נסיך דני, בנם של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן (1865–1909).
הנסיך אריק פרדריק כריסטיאן אלכסנדר נולד ב-8 בנובמבר 1890 בארמון הצהוב, בית עירוני מהמאה ה-18 באמליגדה 18, סמוך למתחם ארמון אמליינבורג בקופנהגן.
הוא היה בנם השלישי של ולדמר, נסיך דנמרק ואשתו מארי, נסיכת אורליאן.
אביו היה בנם הצעיר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל, ואמו הייתה בתו הבכורה של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן.
בעת נישואיהם סיכמו הוריו שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.
כפי שהיה נהוג אז בבית המלוכה הדני, אריק ויתר על זכויותיו לכס המלוכה כאשר בחר לקחת פשוטת עם כאישה.
הנסיך אריק ואשתו התגרשו בשנת 1937. מאוחר יותר היא נישאה בשנית לת'ורקילד יולסברג, ללא ילדים.
הרוזנת אלכסנדרה דאגמר פרנסס מארי מרגרט מרוזנבורג (1927–1992)
הרוזן כריסטיאן אדוארד ולדמר ז'אן פרדריק פיטר מרוזנבורג (1997-1932)
הנסיך אריק נפטר בקופנהגן ב-10 בספטמבר 1950.
אריק אוסבורן הוא שחקן ומוזיקאי קנדי.
אוסבורן נולד בפברואר 1997 באושאווה, אונטריו.
ילדותו עברה משפחתו לניוקאסל, שם גדל.
בשנים 2013–2015 גילם אוסבורן את מיילס הולינגסוורת השלישי בדרמת הנעורים הקנדית "דגראסי - הדור הבא".
הוא המשיך לגלם את דמותו של מיילס גם בסדרת ההמשך "דגראסי - הכיתה הבאה".
אוסבורן שיחק בתפקיד ראשי בעונות 13–14 של "דגראסי" ובעונות 1–4 של "דגראסי: הכיתה הבאה".
אוסבורן הוא גם מוזיקאי המנגן על מגוון כלי נגינה.
שנה סדרה/סרט תפקיד הערות 2015-2013 דגראסי: הדור הבא (אנ') מיילס הולינגסוורת השלישי 53 פרקים 2017-2016 דגראסי: הכיתה הבאה סדרת טלוויזיה 2017 Pyewacket אהרון סרט קולנוע2019Thicker Than Waterברנדון וילקוקססרט טלוויזיהRandom Acts of Violenceאדםסרט קולנועBoys vs.
Girlsדיילסרט קולנוע2020I Do, or Die - A Killer Arrangementרייסרט טלוויזיה2021Queen of Spadesסבסטיאןסרט קולנוע2021Night Raidersפיירסרט קולנוע
אריק לירוי אדמס הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, משפטן וקצין משטרה לשעבר.
כיהן כראש עיריית ניו יורק מינואר 2022 עד דצמבר 2025.
אדמס נולד בברוקלין (סיפר שבילדותו ברחוב איסטרן פארקווי היה שכן של הרבי מליובאוויטש), ילדם הרביעי מבין שישה של דורותי ולירוי.
גדל עם אמו ואחיו בשכונת סאות' ג'מייקה בקווינס.
בגיל 15 הוא ואחיו נעצרו והוכו קשות בידי שוטרים, אירוע שהשפיע עליו בבגרותו, להצטרף למשטרה ולתקן את דרכיה.
למד עיבוד מידע במכללה הטכנולוגית של ניו יורק, סיים תואר ראשון במשפט פלילי מקולג' ג'ון ג'יי ותואר שני במנהל ציבורי ממרסיט קולג'.
ב-1984 השלים את הכשרתו באקדמיית המשטרה העירונית.
שירת במשטרת התחבורה ולאחר מכן במשטרת העיר ניו יורק עם איחוד כוחות המשטרה העירוניים.
פרש לאחר 22 שנות שירות, בדרגת קפטן.
לאחר פרישתו היה ממייסדי ארגון נגד אלימות משטרתית, אפיון גזעי ולמען גיוון בין-גזעי במקומות העבודה.
אדמס אב לבן אחד ומתגורר בשכונת בדפורד-סטייבסנט בברוקלין.
ב-2006 נבחר לכהן בסנאט של מדינת ניו יורק כנציג המחוז ה-20 (שכונות במרכז ברוקלין).
כיהן כיו"ר הוועדה לביטחון הפנים ולנושאים צבאיים (2009–2012), יו"ר הוועדה לענייני הימורים, מרוצים ומשחקים (2009–2010) ויו"ר הוועדה לענייני הזדקנות.
ב-2013 נבחר לנשיא רובע ברוקלין, תפקיד בו החל לכהן בינואר 2014 ובסוף 2017 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-2021 ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לראשות עיריית ניו יורק ובנובמבר אותה שנה ניצח בבחירות הכלליות.
הוא נכנס לתפקיד ב-1 בינואר 2022.
בפברואר 2022, נחשף סרטון מ-2019 בו אדמס התייחס לשוטרים לבנים שעבד לצידם כ"קראקרים", כינוי גנאי ללבנים ממעמד נמוך.
במאי 2023 השתתף באירוע של איגוד החינוך האורתודוקסי 'TeachNYS', והצהיר על הצורך לשכפל את המרכיבים המיוחדים של החינוך בישיבות היהודיות ולהעתיק אותם אל מערכת החינוך הציבורית בארצות הברית.
באוקטובר 2023 עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל בישראל, הכריז אדמס בנאום פומבי על תמיכתו בישראל.
בין היתר קרא לפירוק חמאס, גינה את הזוועות וכינה את היהודים "אחים" שלו.
בנוסף הכיר בזכות של ישראל להגן על עצמה והביע תמיכה חסרת תקדים בישראל.
נאומו זכה להד תקשורתי גדול בישראל ובעולם.
בספטמבר 2024 פורסם כי ה-FBI ערך מספר חקירות סמויות שבסופן הוחלט להעמיד את אדמס ובכירים נוספים בעירייה לדין, בגין חשדות לתרומות בלתי חוקיות מיישויות שונות.
אדמס הכחיש את ההאשמות נגדו.
ב-10 בפברואר 2025, מחלקת המשפטים תחת הנשיא טראמפ הנחתה את התובעים הפדרליים בניו יורק לבטל את ההאשמות כנגד אדמס, תוך ציון החשש שהתיק הושפע מפרסומים ומפריע ליכולתו למשול.
המזכר, שנכתב על ידי ממלא מקום סגן התובע הכללי אמיל בוב, קבע שהתביעה הגבילה את יכולתו של אדמס להתמקד בנושאים כמו הגירה ופשע.
החלטת מחלקת המשפטים לא התייחסה בדבריה לעוצמת הראיות או לטיעונים המשפטיים בתיק.
האישומים בוטלו חודשים ספורים לפני הפריימריז הדמוקרטי בעיר, בהם מבקש אדמס להיבחר מחדש.
באפריל אדמס הכריז שירוץ לבחירות כפוליטיקאי עצמאי.
ב השתתף תחילה כמועמד עצמאי, אך ב־28 בספטמבר 2025 הודיע על פרישה מהמירוץ לאחר שהסקרים לא העניקו לו סיכוי לבחירה מחודשת.
סיים את כהונתו כראש העירייה ב-31 בדצמבר 2025.
אריק אקוטו הוא כדורגלן עבר טוגולזי-גנאי ששיחק בעמדת הבלם.
אקוטו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל ליברטי פרופשיונלס מליגת העל הגנאית וכעבור חצי עונה בקבוצה הבוגרת חתם בגראצר א.ק.
ב-28 באוקטובר 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד טירול.
ב-10 באוקטובר 2001 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד ריד.
בקיץ אקוטו חתם באוסטריה וינה.
בקיץ חתם ברוט-וייס ארפורט מהבונדסליגה השנייה במדיה רשם רק 4 הופעות ושוחרר מהמועדון בסיום העונה.
ב-1 ביוני 2005 חתם באדמירה ואקר מדלינג וכעבור שנה חזר לקדנציה שנייה בגראצר.
ביולי חתם באינטרבלוק ליובליאנה מליגת העל הסלובנית וכעבור שנה חתם בקפפנברג.
בקיץ חתם במכבי אחי נצרת מליגת העל במדיה שיחק 9 משחקים ושוחרר מהמועדון כעבור מספר חודשים וחתם ב-OFI כרתים.
בהמשך הקריירה שיחק בנורת'רן קווינסלנד יונייטד, פלוריאנה ואוסטריה קלגנפורט.
אקוטו נולד בגאנה אך בחר לייצג את טוגו.
ב-8 באוקטובר 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
ב-6 במאי 2001 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-3 נגד .
אקוטו השתתף עם הנבחרת 3 פעמים בגביע אפריקה לאומות ובמונדיאל 2006.
ב-8 בינואר 2010 היה נוכח באירוע תקיפת האוטובוס של הנבחרת בו נהרגו 3 אנשים ששהו בו.
כתוצאה מכך, החליטה הנבחרת לפרוש מגביע אפריקה לאומות 2010.
אריק (אריה) אבנרי (נולד ב-20 בדצמבר 1952) הוא פסיכולוג קליני.
היה שבוי צה"ל בסוריה במלחמת יום הכיפורים ואחרי שחרורו מן השבי הפך למטפל שתחום עיסוקו המרכזי הוא טיפול במצבי משבר וכן בחיילי צה"ל ובפדויי שבי.
נולד בשכונת בקעה בירושלים בשם אריה אפשטיין ליפה וזאב אפשטיין, ילידי פולין, שעלו לארץ ממניעים חלוציים-ציוניים.
אביו עבד כמנהל משק והספקה בסוכנות היהודית.
היה הצעיר מבין שלושה אחים.
אחיו הבכור, עמוס אפשטיין, שימש במספר רב של תפקידי ניהול ציבורי (בין היתר היה מנכ"ל איגוד התעשיות הקיבוציות ומנכ"ל מקורות חברת המים הלאומית בישראל), ואחיו השני אבנר אפשטיין נהרג ב-1968 בתאונת דרכים בזמן שירות מילואים.
בעקבות מותו של אחיו אבנר ומתוך רצון להנציח את זכרו, שינה אבנרי את שם משפחתו מאפשטיין לאבנרי.
בתיכון למד בבית הספר התיכון ע"ש מיי בויאר בירושלים (סיים ב-1971).
בשנים 1971–1974 שירת שירות סדיר בצה"ל ביחידת לוחמה אלקטרונית בחיל האוויר.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שירת במוצב החרמון ונפל בשבי הסורי.
הוא ישב בשבי כשמונה חודשים ותקופת השבי השפיעה על רצונו לבחור בפסיכולוגיה קלינית כתחום עיסוקו.
בשנים 1974–1977, לאחר שחרורו, למד לתואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1977–1983 למד לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים.
שעסקה בתיאור וניתוח דפוסי הסתגלות לשבי והתבססה על התנסותו האישית בשבי, כתב בהדרכת פרופ' עמיה ליבליך ופרופ' זאב קליין.
בשנים 1985–1988 למד לימודי תעודה בפסיכותרפיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב (לימודים מתקדמים המיועדים לפסיכיאטרים, לפסיכולוגים קליניים ולעובדים סוציאליים).
במקביל ללימודיו עבד, החל משנת 1978, כפסיכולוג במחלקת עליית הנוער.
בשנת 1990, התמנה למנהל ולפסיכולוג הראשי של התחנה הקלינית בירושלים.
החל מינואר 2000, ניהל את היחידה לשירותים פסיכו-סוציאליים ורפואיים של עליית הנוער באגף לחינוך התיישבותי (יחידת סמך של משרד החינוך האחראית על בתי הספר האזוריים ועל הפנימיות בכל הארץ).
כמו כן עבד כפסיכולוג קליני באופן פרטי.
בשנת 2002 פרש לגמלאות ממשרתו בשירות הציבורי, אך הוא ממשיך לעסוק בטיפול במרפאתו הפרטית בירושלים ובמבשרת ציון.
אבנרי נשוי לניקי לבית זינגר, מורה לביולוגיה בבית ספר תיכון.
אביה של אשתו היה שחקן התיאטרון גדעון זינגר, וגיסו (אחיה הבכור של אשתו) הוא עורך הדין יואל זינגר.
בעיסוקו כפסיכולוג קליני התמחה אבנרי בטיפול בתחום הפרטני בהתערבויות בזמן משבר, בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית ובטיפול בפדויי שבי.
בתחום הקבוצתי, הנחה קבוצות בעלי אפיונים שונים וביניהן:
אנשי צבא וההשפעה של שירותם הצבאי על דפוסי היחסים המשפחתיים שלהם.
הורים שכולים והתמודדותם, למרות האסון, עם בני המשפחה שנותרו בחיים.
אחים שכולים והשפעת שינוי התפקידים במשפחה על חייהם.
יתומים שנאלצים לגדול עם החסר.
במקביל לעיסוקו האזרחי בפסיכולוגיה קלינית, הגיע אבנרי בשנת 2006, במלחמת לבנון השנייה, לשירות מילואים ביחידה לתגובות קרב כדי לסייע לחיילי-מילואים הסובלים מפוסט-טראומה והוא מתנדב ביחידה עד היום .
אבנרי מעיד על עצמו בנושא הטיפול בנפגעי פוסט טראומה:
"אני סובל מפוסט טראומה, ובני משפחתי יכולים להעיד על זה, אני חרדתי מאוד, ישן מעט מאוד.
אבל רוב הזמן אני עסוק כדי לא להתעמק בטראומה.
העובדה שאני רואה את עצמי פחות או יותר כמתמודד, זה מסר למטופלים שלי.
גם אם אתה עובר את הגיהנום, ואנשים עברו גיהנום הרבה יותר ממני במלחמות ישראל השונות, החל מלוחמים במלחמת ששת הימים שבהם טיפלתי ועד אלו שעוברים אירועים חבלניים אחרונים, אפשר לשים את הטראומה מאחור, וצריך להמשיך לחיות ולהמשיך לחיות טוב".
בהיותו אח שכול ובהיותו שבוי צה"ל בעברו, ניהל אבנרי מאבק במשרד הביטחון בשני תחומים עיקריים, כשהוא משתמש בידע שצבר כפסיכולוג קליני:
קבלת הכרה כ"אח שכול" ובזכאות של אחים שכולים לקבלת טיפול נפשי על חשבון משרד הביטחון.
כחבר ב"עמותת ערים בלילה", קבלת הכרה בזכאותם של חיילים שנפלו בשבי לקבל אחוזי נכות וכן טיפול נפשי.
אבנרי עצמו הוכר כפוסט-טראומטי רק כ-25 שנה אחרי מלחמת יום הכיפורים.
"אריק" הוא שיר שנכתב, הולחן ומבוצע על ידי שלומי שבן בשנת 2000 ונכלל באלבום הבכורה של שבן, הנושא את שמו.
השיר מדבר על מערכת יחסים בין בחור ובחורה.
שבן מספר על השיר בראיון: "היו כל מיני שמועות לגבי כל מיני 'אריקים' והוא כמובן לא היה קשור לאף אחד מהם.
זה שיר על מערכת יחסים בין בחור לבחורה.
הבחורה היא מישהי שהכרתי ואני מאוד אוהב אותה ואני בקשר איתה עד היום.
היא ידעה מיד שהשיר עליה, והיא מופיעה באלבום הזה בכמה וריאציות.
לא היינו אקסקלוסיביים והייתה לה נטייה איך שהיא רואה אותי לדבר על הבחור הזה, שלא קראו לו אריק בכלל.
הוא גם לא ידע שהשיר נכתב עליו, עד שבאיזו מסיבה אחד החברים שלי שאל אותו איך הוא מרגיש וככה נחשף הסוד הגדול.
יש בו הומור והוא מערבוני קצת.
כתבתי אותו מתוך באסה אמיתית בניסיון להתגבר על הסיטואציה הזאת".
השיר צעד 9 שבועות במצעד השבועי של רשת ג' בשנת 2000, מתוכן 3 שבועות בראש המצעד.
בנוסף, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת התש"ס (2000), אולם רק למקום ה-12 במצעד השנתי של רשת ג' בשנה זו.
הנסיך אריק הוא דמות בדיונית שהופיעה לראשונה בסרט הקולנוע "בת הים הקטנה" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, המבוססת על דמות הנסיך במעשייה "בת הים הקטנה" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
הוא בעל עיניים כחולות ושיער שחור.
אריק הוא נסיך המתגורר בטירה הקרובה לחוף.
הוא ניצל על ידי אריאל בת הים הקטנה מטביעה בעת שספינתו נקלעת לסערה.
הוא מלח מוכשר ועוסק הרבה בספנות, הוא מלווה הרבה על ידי גרימסבי, איש סודו ומשרתו.
בסרט ההמשך "בת הים הקטנה 2: השיבה לים" אריק מהווה דמות משנה.
בסדרה המצוירת, אריק מופיע במספר הופעות קטנות, טרם הוא ואריאל הכירו.
בגרסת לייב האקשן אריק, הוא נסיך שהתייתם מהוריו הביולוגיים ואומץ על ידי המלכה של הממלכה כשהיא מצאה אותו על סירה.
בגרסה הזו, כמו אריאל, הוא בעל אוסף של כל מיני חפצים, וכן, הוא גם חוקר שאוהב לתור בעולם.
בסוף הסרט, הוא מזמין את אריאל, לאחר שהם נישאו לחקור איתו את העולם.
במחזמר בת הים הקטנה שעלה בברודוויי ומבוסס על הסרט גילם את אריק השחקן שון פאלמר.
בסדרת הטלוויזיה עד עצם היום הזה גולם על ידי גיל מקיני, במופע הטלוויזיוני "!The Little Mermaid Live" המבוסס על הסרט הוא גולם על ידי גראהם פיליפס.
בעברית הוא דובב בסרט הראשון על ידי יהויכין פרידלנדר, בסדרת ההנפשה הוא דובב על ידי אלון אופיר ובסרט השני על ידי אלי לולאי.
אריק-יאן צורשר (בהולנדית: Erik-Jan Zürcher; 15 במרץ 1953, ליידן, הולנד) הוא היסטוריון הולנדי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת ליידן, טורקולוג , בלשן ולשונאי המתמחה בהיסטוריה של טורקיה המודרנית.
אריק יאן צורשר נולד ב-1953 בליידן, לסינולוג פרופסור אריק צורשר (1928–2008) .
את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת ליידן.
ב-1974 סיים כבוגר אוניברסיטה בלימודים טורקיים, ב-1977 היה למוסמך אוניברסיטה בלימודים טורקיים ובפרסית, וב-1984 קיבל תואר PhD בלימודים טורקיים.
בין השנים 1977–1997 הועסק כמרצה באוניברסיטת ראדבאוט וזכה למעמד של פרופסור חבר.
בין השנים 1990–1999 הועסק במכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם, ובין 1993–1997 לימד היסטוריה חברתית של המזרח התיכון באוניברסיטת אמסטרדם.
בהמשך, מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ליידן.
בין השנים 2008–2012 ניהל את המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם.
צורשר נחשב למומחה בעל שם עולמי בהיסטוריה של טורקיה המודרנית ומרבה להתראיין בנושא, באמצעי תקשורת שונים ברחבי העולם.
ב-1993 הוציא לאור את ספרו "תורכיה: היסטוריה מודרנית", אשר תורגם למספר שפות.
מ-2008 מכהן צורשר כחבר באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים.
תורכיה: היסטוריה מודרנית, (תרגום לעברית: עדי גינצבורג הירש), תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2005
אריך אדגר קוק , שכונה בתחילה "המתקשר הלילי Night Caller " ולאחר מכן "מפלצת נדלנדס Nedlands Monster", היה רוצח סדרתי אוסטרלי שהטיל אימה על העיר פרת', באוסטרליה המערבית, בין ספטמבר 1958 לאוגוסט 1963. קוק ביצע לפחות 20 פשעים אלימים, שמונה מהם הסתיימו במוות.
לאחר מסע רצח שנמשך ארבע שנים, נעצר אריך אדגר קוק והודה בפירוט במעשיו, כולל שני מקרי רצח שבעקבותיהם הורשעו בעבר, שלא בצדק, דריל בימיש וג'ון באטן.
קוק הורשע ברצח בכוונה תחילה בבית המשפט העליון של אוסטרליה המערבית, לאחר שחבר המושבעים דחה את טענת אי־השפיות שהעלה.
הוא נידון לעונש מוות והוצא להורג בתלייה בבית הסוהר בפרימנטל.
קוק היה האדם האחרון שהוצא להורג באוסטרליה המערבית.
אריך אדגר קוק נולד ב־25 בפברואר 1931 בפרבר ויקטוריה פארק שבעיר פרת', אוסטרליה המערבית, והיה הבכור מבין שלושת ילדיהם של כריסטין אדגר וויביאן קוק.
קוק נולד למשפחה אומללה ואלימה; הוריו נישאו אך ורק משום שאמו, כריסטין, הייתה בהיריון עמו.
אביו, ויביאן קוק, היה אלכוהוליסט שנהג להכות את בנו לעיתים קרובות, בעיקר כאשר ניסה להגן על אמו.
כריסטין נהגה ללון בחדר הצוות של בית המלון שבו עבדה – מלון קומו – כדי להימנע מלחזור הביתה ולהיות מוכה על ידי ויביאן.
קוק נולד עם חיך ושפה שסועים, ועבר ניתוח ראשון בגיל שלושה חודשים, וניתוח נוסף בגיל שלוש וחצי.
הניתוחים לא הצליחו במלואם, והותירו אותו עם עיוות קל בפניו וליקוי בדיבור.
המוגבלויות הללו הפכו אותו למטרה ללעג ולהצקות מצד תלמידים אחרים בבית הספר.
העיוות החיצוני הביא לכך שקוק נחשב למנודה חברתי, והוא לעיתים קרובות הושפל והושם ללעג על ידי בני גילו.
היחס המתמשך כלפיו גרם לו להתבייש במראהו ולפתח ביישנות קיצונית, ובהמשך גם חוסר יציבות רגשית.
אף על פי שכישרונו בקליטת מידע ובמיומנויות מוטוריות עדינות היה גבוה, הורחק אריך קוק מבית הספר הממלכתי סוביאקו לאחר שגנב כסף מארנקה של מורה, כאשר היה בן שש.
לאחר מכן הועבר לבית הספר היסודי ניוקאסל סטריט, אך גם שם הפך שוב למטרה לבריונות.
קוק המשיך לסבול מהצקות בכל מוסד לימודים שבו למד, ובין היתר בבית הספר היסודי הייגייט, בבית הספר פורסט סטריט ובבית הספר הטכני היסודי ניוקאסל סטריט.
קוק נשלח לעיתים למוסדות לילדים או למשפחות אומנה.
בדומה לאמו, היה נוהג להסתתר מתחת לבית או לשוטט ברחובות השכונה כדי להימנע מאלימותו של אביו בלילות.
הוא אושפז לעיתים קרובות בשל פציעות ראש, ונחשד כי סבל מנזק מוחי שנגרם עקב ריבוי תאונותיו.
בהמשך הועלתה האפשרות כי חלק מהתאונות נבעו מנטיות אובדניות מודחקות.
קוק סבל גם מכאבי ראש חוזרים ונשנים, ובשלב מסוים אף אושפז במוסד פסיכיאטרי.
דיווחים על אובדן הכרה שחווה לעיתים חדלו לאחר ניתוח שעבר בשנת 1949.
קוק עזב את בית הספר בגיל 14 והחל לעבוד כשליח עבור חנות המכולת Central Provision Stores, במטרה לסייע בפרנסת משפחתו.
את שכרו השבועי היה מוסר לאמו, שלא הצליחה לפרנס את המשפחה לבדה מהכנסותיה כבשלנית ומנקה.
רבים מעבודותיו הסתיימו באשפוז, בשל נטייתו להיפצע.
בעת שעבד במפעל של Harris, Scarfe and Sandover, אושפז לאחר שנפגע באפו מכננת (ווינץ').
בגיל 16 עבד כעוזר חישול (hammer boy) במחלקת הנפחים של סדנת הרכבת באזור מידלנד ג'נקשן, שם נהג לחתום על שקית ארוחת הצהריים שלו בשם "אל קפונה".
באותה עבודה נכווה בפניו מכוויות מדרגה שנייה כתוצאה מאדי קיטור, נפגע בידו הימנית ונחבל באגודל שמאל.
החל מגיל 17, בילה אריך קוק את לילותיו בעבירות רכוש, ונדליזם, השחתת רכוש והצתות.
בשלב מאוחר יותר נידון ל־18 חודשי מאסר לאחר שהצית כנסייה, בעקבות דחייתו באודישן למקהלה.
במהלך שנות נעוריו המאוחרות נהג קוק לפרוץ לבתים ולגנוב חפצים בעלי ערך.
עם הזמן החמירו מעשיו, והוא החל לגרום נזק מכוון לבגדים ורהיטים, מתוך יצר נקמה.
קוק נהג לגזור כתבות עיתון שתיארו את פשעיו, כדי להרשים מכרים ולנסות לרכוש חברים.
ב־12 במרץ 1949 הצליחה המשטרה לאתר את אריך קוק, לאחר שמצאה ראיות בבית סבתו, שבו התגורר באותה תקופה.
טביעות אצבעותיו של קוק תואמו לטביעות שנמצאו בזירות של תיקים פתוחים אחרים.
ב־24 במאי 1949 נגזר עליו עונש של שלוש שנות מאסר, לאחר שנעצר באשמת הצתה והשחתת רכוש.
הוא הורשע בשני סעיפים של גניבה, שבעה מקרים של פריצה וארבעה סעיפים של הצתה.
קוק השאיר בזירות רבות טביעות אצבעות וראיות ברורות, מה שלימד אותו לנקוט משנה זהירות בפשעיו הבאים.
קוק תואר כ"אדם נמוך קומה, רזה, בעל גוף צר, שיער כהה ומתולתל, ופיו מעוות".
בגיל 21 הצטרף לצבא הקבע האוסטרלי, אך שוחרר כעבור שלושה חודשים, לאחר שהתברר כי היה לו רישום פלילי מתקופת נעוריו עוד בטרם גיוסו.
במהלך תקופת ההכשרה הקצרה בצבא, הועלה קוק במהירות לדרגת רב־טוראי, ולמד לתפעל כלי ירייה.
ב־14 בנובמבר 1953, בגיל 22, נישא אריך קוק לשרה (סאלי) לאבין, מלצרית בת 19. טקס הנישואין נערך בכנסייה המתודיסטית בקנינגטון, אשר נהרסה בשנת 1995. לבני הזוג נולדו שבעה ילדים – ארבעה בנים ושלוש בנות.
בשנות ה־50 ותחילת שנות ה־60, נהגו תושבים רבים באוסטרליה להשאיר את רכביהם לא נעולים, לעיתים אף כשמפתחות ההתנעה בתוך הרכב.
מצב זה איפשר לאריך קוק לגנוב כלי רכב בקלות במהלך הלילה, ולעיתים אף להחזירם מבלי שבעליהם הבחינו בכך.
בספטמבר 1955, לאחר שהתנגש עם רכב גנוב ונזקק לאשפוז, הורשע קוק בשימוש בלתי חוקי ברכב ונידון לשנתיים עבודת פרך.
הוא שוחרר מבית הסוהר בפרימנטל זמן קצר לפני חג המולד בשנת 1956. לאחר שחרורו החל להרכיב כפפות בעת ביצוע פשעים, כדי למנוע השארת טביעות אצבע, ששימשו בעבר כראיה להרשעתו בפריצות.
מסע הרצח של אריך קוק, שנמשך ארבע שנים, כלל שורת מעשי רצח שנראו תחילה כבלתי קשורים: דריסות מכוונות, דקירות סכין ומספריים, חנק וירי.
הקורבנות נורו באמצעות רובים שונים, נדקרו, נדרסו או הוכו בגרזן.
חלק מהקורבנות נרצחו לאחר שהתעוררו בזמן שקוק פרץ לבתיהם, שניים נורו בזמן שישנו מבלי שדבר נוסף בבית הופר, ואחד מהם נורה למוות לאחר שפתח את דלת ביתו בעקבות צלצול בפעמון.
באחד המקרים, לאחר שדקר את הקורבן, ניגש קוק למקרר, לקח משקה לימונדה וישב על המרפסת ושתה אותו.
באירוע אחר, חנק קורבן באמצעות כבל של מנורת לילה, ולאחר מותו אנס את הגופה, הפשיט אותה, גרר אותה לדשא של שכן וחדירה מינית בוצעה באמצעות בקבוק ויסקי ריק, אותו השאיר לבסוף חבוק בזרועות הקורבן.
קורבנות הרצח של אריך קוק היו פננה (פני) ברקמן, ג'יליאן מקפרסון ברואר, ג'ון לינדסי סטרקי, ג'ורג' אורמונד וולמסלי, רוזמרי אנדרסון, קונסטנס לוסי מדריל ושירלי מרתה מקלאוד.
קורבן נוסף, בריאן וינסנט ויר, מת לבסוף כתוצאה מנזק קבוע שנגרם לו שלוש שנים לאחר שנורה על ידי קוק.
מכיוון שהפשעים בוצעו באופן מזדמן ובאמצעים שונים, ולקורבנות לא היו מאפיינים משותפים ברורים, לא זיהתה המשטרה בתחילה כי כל המקרים נגרמו על ידי רוצח אחד.
למעשה, שניים ממקרי הרצח – של ג'יליאן ברואר ורוזמרי אנדרסון – יוחסו לגברים אחרים, שהורשעו שלא בצדק.
החקירה המשטרתית כללה נטילת טביעות אצבע מיותר מ־30,000 גברים בני 12 ומעלה, וכן איתור ובדיקת ירי של למעלה מ־60,000 רובים בקוטר 22 מילימטר (רובה טוטו).
באוגוסט 1963 נמצא רובה מוסתר בתוך שיח מסוג Geraldton wax (פרח שעווה) ברחוב רוקווד שבשכונת מאונט פלזנט.
בדיקות בליסטיות הוכיחו כי הרובה שימש ברצח של שירלי מקלאוד.
המשטרה חזרה למקום, קשרה רובה דומה (שלא היה שמיש) אל השיח באמצעות חוט דיג, והקימה עמדת תצפית נסתרת בתקווה שהאחראי ישוב למקום.
קוק נראה מספר פעמים משוטט ברכב באזור, ונעצר כאשר ניסה לאסוף את הנשק מעט אחרי חצות, ב־1 בספטמבר.
לאחר שהכחיש בתחילה את מעורבותו ברצח שירלי מקלאוד, נשבר קוק בעקבות התפרצות של אחד מחוקרי המשטרה, מקס בייקר:"קוקי, אתה תיתלה – אין על כך שום ספק.
יש לך אישה וילדים, תחשוב עליהם.
ואז תחשוב אם אתה רוצה להיגרר לגרדום כמו כלב שוטה, או ללכת לשם כמו גבר".קוק החל להודות ברבים ממעשיו הפליליים, ובהם שמונה מקרי רצח וארבעה־עשר ניסיונות רצח.
הוא הורשע ברצח ג'ון לינדסי סטרקי, אחד מחמשת קורבנות הירי שלו ביום אוסטרליה.
בהודאותיו הפגין קוק זיכרון יוצא דופן לפרטים, גם כאשר עבר זמן רב מאז ביצוע העבירה.
לדוגמה, הוא הודה ביותר מ־250 פריצות, ותיאר במדויק את מה שלקח בכל מקרה, כולל מספרם וסוגיהם של המטבעות שגנב מכל מקום.
בספר "נחשד כאשם Presumed Guilty" מאת העיתונאי ברט כריסטיאן נמסרו פרטים מהודאתו של קוק, שנמשכה יומיים בספטמבר 1963 בבית הסוהר בפרימנטל בפני עורך דינו מטעם הסניגוריה הציבורית, דזמונד הינן.
קוק אמר אז: "יש לי כבוד רב לחוק, אף על פי שמעשיי לא מעידים על כך".
ב־25 בנובמבר 1963 הועמד אריך קוק לדין בבית המשפט העליון של אוסטרליה המערבית, בפני השופט וירטיו וחבר מושבעים.
קוק כפר באשמה, בטענה לאי־שפיות בעת ביצוע העבירה.
קוק יוצג על ידי עורך הדין קן הטפילד, בעל דרגת קווינס קונסל (QC), ועורך הדין דזמונד הינן.
התביעה יוצגה על ידי רונלד וילסון (לימים סר רונלד וילסון, שופט בבית המשפט העליון של אוסטרליה) וקווין פרקר.
במהלך המשפט טענו סנגוריו של אריך קוק כי הוא לוקה בסכיזופרניה, אך טענה זו נדחתה לאחר שמנהל שירותי בריאות הנפש של המדינה העיד כי קוק כשיר משפטית.
המדינה לא אפשרה למומחים פסיכיאטריים עצמאיים לבדוק אותו.
לאחר משפט שנמשך שלושה ימים, הורשע קוק ברצח בכוונה תחילה.
חבר המושבעים, שמנה שמונה גברים וארבע נשים, הגיע להכרעתו בתוך שעה וחמש דקות – הכרעה שהשופט וירטיו אמר לאחר מכן כי הייתה נכונה.
ב־27 בנובמבר 1963 נגזר על קוק עונש מוות בתלייה, בגין רצח ג'ון לינדסי סטרקי.
עם הטלת גזר הדין הוקפאו יתר האישומים נגדו.
למרות שהיו בידיו עילות לערעור, הורה קוק לסנגוריו שלא להגיש ערעור, בטענה כי עליו לשלם את המחיר על מעשיו.
אריך קוק הוצא להורג בתלייה בשעה 8:00 בבוקר, ב־26 באוקטובר 1964, בבית הסוהר בפרימנטל, אחד־עשר חודשים לאחר שנגזר דינו.
עשר דקות לפני ביצוע גזר הדין, נשבע קוק על התנ"ך כי הוא זה שרצח את ג'יליאן ברואר ורוזמרי אנדרסון – רציחות שיוחסו בעבר לאנשים אחרים שהורשעו בהן.
קוק היה האדם האחרון שהוצא להורג במדינת אוסטרליה המערבית.
הוא נקבר בבית העלמין של פרימנטל, מעל שרידיה של מרת'ה רנדל – רוצחת ילדים שהייתה האישה האחרונה שהוצאה להורג בבית הסוהר בפרימנטל, בשנת 1909.
שניים ממקרי הרצח שביצע אריך קוק הובילו להרשעת שווא של אנשים אחרים:
דריל בימיש, חירש־אילם, הורשע בדצמבר 1961 ברצח ג'יליאן מקפרסון ברואר, יורשת ממלבורן, שהותקפה בשנת 1959 באמצעות גרזן ודקירות מספריים.
בימיש נידון בתחילה לעונש מוות, אך גזר הדין הומתק למאסר ממושך.
חקירה מאוחרת, בתמיכתו של בעלי עיתון Post Newspapers, העיתונאי ברט כריסטיאן, הביאה לביטול ההרשעה.
ערעורו הראשון של בימיש נדחה, שכן בית המשפט לא קיבל את הודאתו של קוק כראיה אמינה.
התביעה טענה כי הודאותיו של קוק נועדו לדחות את משפטו, ונשיא בית המשפט העליון של אוסטרליה המערבית באותה תקופה, סר אלברט וולף, כינה את קוק "שקרן מרושע וחסר מצפון".
פרטי תיק המשטרה נגד בימיש מובאים בהרחבה בספרו של כריסטיאן, Presumed Guilty.
באטן נסע בעקבותיה בשלבים שונים, בניסיון לשכנע אותה לעלות לרכבו.
בשלב מסוים עצר כדי לעשן סיגריה, ולאחר מכן פנה לרחוב סטאבס טרס שבשנטון פארק – שם הבחין באנדרסון שרועה על הקרקע בצד הדרך.
באטן הסיע את אנדרסון הפצועה לרופא מקומי, ומשם היא הועברה באמבולנס לבית החולים רויאל פרת'.
המשטרה נכנסה לתמונה, ובמהלך חקירה אינטנסיבית – ולאחר שהודיעו לבאטן על מותה של אנדרסון – נשבר והודה באחריותו לדריסתה.
הוא הורשע בהריגה, וערעורו הראשון נדחה, אף על פי שבשלב זה כבר הודה אריך קוק בביצוע הפשע, וסיפק פרטים מֻכְמָנים שיכלו להיות ידועים רק לעבריין האמיתי.
השופטים דחו את הודאתו של קוק, במיוחד את טענתו לפיה גופתה של אנדרסון הוטחה "מעל גג" של רכב הולדן EK מבלי לגרום נזק למגן השמש של השמשה הקדמית – טענה שנחשבה בעיניהם לבלתי סבירה.
לאורך עשרות השנים שלאחר הרשעתו, המשיכו ג'ון באטן ותומכיו – ובהם העיתונאי ברט כריסטיאן והמשפטן טום בלקברן – להיאבק למען משפט חוזר.
הקמפיין כלל בין היתר ניסוי הדמיה מתוקשר שנערך בשנת 1998, אשר שיחזר את נסיבות מותה של רוזמרי אנדרסון.
את הניסוי ביצעו מומחים להתרסקות כלי רכב, והוא כלל רכב מדגם הולדן תואם לזה שבו נהג אריך קוק בליל הרצח, ושלוש מכוניות סימקה ארונד, כדגם שבו נהג באטן.
במהלך הניסוי נזרקה בובת מבחן על גג רכב ההולדן, כפי שטען קוק בהודאתו.
תוצאות הפגיעה תאמו לרישומים ממוסך לתיקון פחחות, שתיקן בשנת 1963 את הרכב שבו נהג קוק.
המומחים קבעו כי מגן השמש הקדמי ברכב נוטה להתכופף בעת פגיעה בגוף – אך שב למצבו המקורי מבלי שצבעו ייסדק.
מומחה מארצות הברית הובא במיוחד לאוסטרליה על מנת להוכיח כי הרכב שפגע באנדרסון היה שייך לקוק ולא לבאטן.
למרות הודאתו של אריך קוק בשנת 1963, ריצה דריל בימיש 15 שנות מאסר, בעוד שג'ון באטן נידון ל־10 שנות מאסר וריצה חמש מהן בפועל.
בשנת 2002 ביטל בית המשפט לערעורים בפלילים של אוסטרליה המערבית את הרשעתו של באטן.
הצלחתו של באטן פתחה את הדרך לערעור נוסף מצד בימיש, אשר זוכה בשנת 2005. בשני המקרים קבעו שופטי הערעור כי קיימת סבירות גבוהה שהרציחות בוצעו על ידי קוק.
ב־2 ביוני 2011 פסקה ממשלת אוסטרליה המערבית לבימיש פיצוי בגובה 425,000 דולר אוסטרלי, במסגרת תשלום חסד (לפנים משורת הדין ex gratia).
אסטל בלקברן הקדישה שש שנים לכתיבת הספר הביוגרפי "חיים שבורים Broken Lives", העוסק בחייו ובקריירה הפלילית של אריך קוק, תוך התמקדות בהרס שזרע בקרב קורבנותיו ובני משפחותיהם.
מידע חדש על קוק וראיות נוספות שפורסמו בספר הובילו בהמשך לזיכויים של ג'ון באטן ודריל בימיש.
ברומן האחרון של רנדולף סטו, The Suburbs of Hell (משנת 1984), התייחס המחבר לעובדה כי תגובת הציבור לזוועות שביצע אריך קוק הייתה מאוחרת.
סטו העביר את ההתרחשויות בהשראת מקרי הרצח, ממקורן באוסטרליה המערבית לעיר בדיונית הדומה לעיר האנגלית שבה התגורר אז, הרוויץ'.
על פי הביוגרפיה שכתבה סוזן פלקינר על סטו, השתעשע האחרון מהעובדה שתושבי פרת' בתקופת הרציחות נהגו לדפוק על דלתות חבריהם ולקרוא: "זהו מפלצת נדלנדס".
ספר זיכרונות משנת 2000 מאת רוברט דרו, "רשת הכרישים" בספר הזיכרונות שפרסם רוברט דרו בשנת 2000, "רשת הכרישים The Shark Net", תיאר המחבר את התרשמותו האישית מהשפעת מעשי הרצח של אריך קוק על העיר פרת' באותה תקופה.
הספר עובד בהמשך למיני־סדרה טלוויזיונית בת שלושה פרקים.
לפי דרו, בעקבות הרציחות החלה מגמה נרחבת של רכישת כלבים לצורכי ביטחון, ותושבים רבים החלו לנעול דלתות אחוריות ומוסכים – אשר עד אז נותרו לעיתים קרובות פתוחים.
דמותו של אריך קוק, שכונתה "מפלצת נדלנדס", מופיעה ברומן Cloudstreet מאת טים וינטון משנת 1991, וכן בעיבוד הטלוויזיוני של הספר משנת 2011. קוק מוזכר גם ברומן Jasper Jones מאת קרייג סילבי, שיצא לאור בשנת 2009.
במרץ 2009, כללה העונה השנייה של סדרת הדוקו־פשע Crime Investigation Australia פרק שעסק באריך אדגר קוק.
בספטמבר 2016 סקרה גם סדרת הפודקאסט Felon True Crime Podcast את מסע הרצח שביצע קוק, בהרחבה.
בנובמבר 2020 שחררה פלטפורמת הסטרימינג האוסטרלית סטן Stan סדרת דוקו מקורית בת ארבעה פרקים בשם After the Night, הסוקרת את סיפור הרציחות שביצע אריך קוק.
בפברואר 2025 סיקר פודקאסט הפשע האמיתי האוסטרלי Casefile את מקרי הרצח שביצע אריך קוק בפרק דו-חלקי שכותרתו "המתקשר הלילי The Night Caller".
אֶריק הוֹמבּוּרגֶר אֶריקסון היה פסיכולוג יהודי אמריקאי, הוגה תאוריית השלבים הפסיכו-חברתית, מהתאוריות החשובות ביותר בפסיכולוגיה ההתפתחותית.
זוכה פרס "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1973.
התאוריה של אריקסון היא למעשה פיתוח של תאוריית ההתפתחות בשלבים פסיכו-סקסואליים של זיגמונד פרויד ומקובל להעמידן זו מול זו.
בעוד פרויד הבליט את המוטיב היצרי והמיני שבאדם, ביכר אריקסון להתייחס לאדם בהקשר החברתי.
אריק אריקסון נולד ביוני 1902 בגרמניה להורים ממוצא דני.
אביו נטש את המשפחה עוד בטרם לידתו.
אמו קרלה אברמסון הייתה צעירה יהודיה ממשפחה ידועה בקופנהגן.
אביה יוסף היה סוחר בסחורה יבשה.
אחיה הגדולים של קרלה היו פעילים במפעל הצדקה היהודי המקומי ותיחזקו בית תמחוי שנועד למהגרים יהודיים עניים מרוסיה.
בשנים הראשונות של חייו גידלה אותו אמו לבדה.
כשהיה בן שלוש, נישאה לרופא יהודי בשם תיאודור המבורגר, שאימץ אותו רשמית בשנת 1911. כיהודי בדתו ובחינוכו אך כבעל מראה נורדי, סבל אריקסון עוד מילדותו מדחיה חברתית ובעיות זהות, הן בבית הספר הדתי שם לגלגו על מראהו הנורדי והן בבית הספר היסודי שם לגלגו על יהדותו.
בתקופת ילדותו ובבגרותו המוקדמת אריקסון נודע בשם אריק המבורגר, והוריו שמרו בסוד את נסיבות הולדתו.
בבגרותו, הגיע אריקסון לווינה שם עבד כמורה לציור בבית ספר של אוהדי פרויד, שם עבר הכשרה לטיפול פסיכואנליטי על ידי אנה פרויד, בתו של זיגמונד פרויד, לאחר שעבר פסיכואנליזה בעצמו והדבר מצא חן בעיניו.
בווינה הוא גם הוכשר בשיטת מונטסורי תוך מיקוד בהתפתחות הילד.
בשנת 1933 היגר אריקסון לארצות הברית שם עבד, למד והרצה עד יום מותו.
את פרסומיו החל להוציא תחת השם אריקסון - שם עט שנטל לעצמו בגלל הגוון הדני שבו.
ב-1973 קיבל אריקסון את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון - Jefferson Lecture in the Humanities, הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקני עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח.
אות זה מוענק מדי שנה, החל מ-1972, לנבחר אחד בלבד, על ידי הקרן הלאומית למדעי הרוח - NEH, סוכנות פדרלית עצמאית שהוקמה ב-1965 במטרה לקדם את המחקר במדעי הרוח.
היה נשוי לג'ואן אריקסון (Joan Erikson).
אריקסון התרכז במשך חייו בשלושה תחומים עיקריים:
טיפול בחיילים נפגעי הלם קרב: בזמן מלחמת העולם השנייה עסק אריקסון בטיפול נפשי בחיילים אשר סבלו ממה שידוע היום כהלם קרב.
חיילים אלו הוגדרו אז כאנשים הסובלים מ- "נוירוזת קרב" - הנפש אשר לא יכלה לשאת את המראות הטראומטיים של המלחמה נכנסה למצב של הלם, והזהות האישית הייתה מתערערת.
אריקסון קרא למצב זה "משבר זהות", מושג אשר ביטא לדעתו את השבר החל בנפש האדם.
טיפול פסיכואנליטי: אריקסון קיבל הכשרה לעסוק בפסיכואנליזה והוא עסק בפרקטיקה במיוחד בעבודה עם ילדים.
אריקסון, בניגוד לפרויד, ראה חשיבות בחקר 'האני' (ה- Ego) ובתהליכים המתרחשים בו לצורך הבנה שלמה של הנפש .
מחקר אנתרופולוגי בנושא הזהות: אריקסון חקר בשנות ה-50 של המאה ה-20 שבטים אינדיאניים ואת דרכי התמודדותם עם ערכי החברה האמריקאית.
במחקריו גילה אריקסון כי בדומה לחיילים שסבלו מהלם הקרב, גם כאן חל משבר זהות בין בני השבט, כאשר הערכים אותם למדו בבתי הספר האמריקאיים היו מנוגדים לערכי השבט.
אריקסון טען כי לא ניתן לשבטים אלו פרק זמן סביר להסתגלות.
כאשר לא מושגת תחושה של זהות סובל האדם מתחושה של ערפול ובלבול זהות.
תפקידו השני של האני הוא השליטה, מצב של אי-שליטה יכול ליצור רגשות כגון בלבול וזעם.
שני התפקידים של האני - גיבוש הזהות והשליטה - הם תלויי סביבה וחברה.
ללא תמיכת ועזרת החברה בגיבוש הזהות ויצירת השליטה, עלול אדם להגיע למצבים כרוניים של בלבול וחוסר אונים.
שמונה התקופות בחייו של אדם
בעוד שבמודל ההתפתחות הפסיכוסקסואלי של פרויד נעצרת התפתחות האדם בגיל ההתבגרות, מתייחס המודל של אריקסון למשך כל אורך חייו של האדם.
יתרה מזו, פרויד טען שהאישיות כולה מתפתחת ומתעצבת עד גיל חמש שנים, בעוד שאריקסון הרחיב את היריעה עד הזיקנה.
אריקסון שלל את רעיון ה"קבעון" של פרויד, אליו מגיע אדם כתוצאה מהתמודדות בלתי מוצלחת עם בעיה באחד משלבי ההתפתחות.
במקום זאת מתאר אריקסון כל שלב התפתחותי כדילמה אשר בה מוצג משבר (Crisis) אותו על האדם לעבור בהצלחה על-מנת לזכות במעלה חיובית.
לכל שלב קיימת תוצאה רצויה במקרה בה פתר האדם את המשבר ואז זכה באותה המעלה הייחודית לאותו שלב ותוצאה לא רצויה, בה המשבר אינו נפתר.
להלן שמונת השלבים בהתפתחות אישיות האדם לפי אריקסון:
השלב האוראלי - סנסורי (גיל 0–1) אמון מול חשדנות
תקופה זו מקבילה לתקופה האורלית סנסורית אצל פרויד: התינוק רואה את איבר הפה (Oral משמעותו בלטינית פה) כמרכז התחושתי והרגשי.
דרך הפה הוא מוזן ומשיג עונג ליבידאני.
הדילמה במרכזו של שלב הזה הוא האמון שעל התינוק לתת באם, מכיוון שהיא היא המקור המספק את כל צרכיו הקיומיים.
כשהאמון ניתן זהו המצב הרצוי, אך כאשר הטיפול בתינוק אינו עקבי מצד האם יכול התינוק לפתח מצב של חוסר אמון, או 'חשדנות בסיסית' - במקרה כזה תיגרם פגיעה בזהותו של התינוק, מה שיגרום להפרעות במשך כל חייו.
אריקסון טוען, שהסכיזופרניה מקורה באי פתרון של שלב זה.
השלב השרירי - אנאלי (גיל 1–3) אוטונומיה מול בושה
שלב זה מקביל לשלב האנאלי של פרויד: התינוק הגדל מפתח יכולות מוטוריות שונות ובהן גם השליטה על הסוגרים.
בשלב זה מתחיל החינוך לנקיון מצד ההורים.
כאשר החינוך הוא תומך מחד אך גם נוקשה מאידך, תתפתח אצל הילד תחושה של אוטונומיה, כלומר שליטה בגופו [בצרכים בעיקר] ובסביבה [ריצוי ההורים].
המעלה אותה מקבל האדם מהפתרון הנכון הוא כח הרצון.
תוצאה לא רצויה במקרה של חינוך נוקשה מדי תגרום אצל הילד לרגשות של בושה וספק.
השלב הלוקומוטורי - גניטלי (גיל 3–6) אינטואיטיביות (יוזמה) מול אשמה
שלב זה מקביל לשלב הפאלי אצל פרויד ולתסביך אדיפוס: בעקבות התסביך מפתח הילד רגשות אשמה.
הפתרון החיובי הוא הזדהות עם דמות האב וגיבוש הזהות המינית.
המעלה אותה מקבל האדם היא המטרה (purpose) - היכולת לקבוע מטרות ולהתמיד בהן ללא הפרעה של רגשות אשם או פחד מענישה.
אריקסון הדגיש את הפן החברתי: בגיל זה הילד כבר הולך ורץ בכוחות עצמו, הוא מתחיל להבין שהוא אינו המרכז בתוך המשפחה.
הוא אף לומד את ההיררכיה החברתית בה הוא נמצא.
בשלב זה, הילד למעשה הוא "חוקר" המגלה את העולם - הורים שיחנכו את ילדיהם חינוך נוקשה מדי יגרמו לילד לאבד את היזמה.
שלב החביון (גיל 6–12) יצרנות מול נחיתות
מקביל לשלב החביון לפי פרויד.
זהו שלב הלמידה: הילד מוצא את עצמו בתוך מסגרת חברתית מחוץ למשפחה - הוא מבין את חשיבותה של העבודה היצרנית ותוצאותיה, הוא גם מבין את דרישתה של החברה ליצרנות מצידו.
פתרון חיובי הוא פתרון בו הילד מרגיש שהוא פרודוקטיבי, הוא מצליח ליצור את התוצאות הרצויות לו ולחברה ולעמוד במטרות אותן הציב לעצמו.
המעלה אותה הוא מרוויח היא היכולת.
כישלון בשלב זה יגרום לילד לתחושה של נחיתות (inferiority) ולתחושה של חוסר מקום בחברה.
שלב ההתבגרות (גיל 12–18) גיבוש זהות מול בלבול תפקידים
בשלב זה נפרדת התאוריה של אריקסון מהשלבים הפסיכוסקסואליים של פרויד.
השלב החמישי הוא שלב מסכם לארבעת השלבים הקודמים אותם עבר הילד.
כעת, עליו לעבד ולגבש את כל המידע שצבר מהשלבים האחרים על-מנת לגבש לעצמו את האישיות ואת המיניות הרצויה לו.
החברה אשר מכירה בצורך זה של המתבגר ובאנרגיות שהשלב צורך, מאפשרת לו מעין "פסק זמן" בו הוא מורשה להתנסות בתפקידים חברתיים שונים מהם לבסוף יגבש את אישיותו.
אותה אישיות צריכה לתאום לפי אריקסון הן את הפנימיות של המתבגר, הן את התפיסה של החברה אותו ואת ההתאמה בין שתיהן בצורה מושלמת.
בתום המאבק, ההצלחה פירושה גיבוש זהות סופית כשבצידה נרכשת המעלה של הנאמנות - היכולת לעקביות בזהות העצמית ובתוך המסגרות החברתיות העתידיות אותן יקים האדם.
כישלון מאידך, עלול לגרום לבלבול זהות, לחוסר יכולת לגבש זהות, להתחמקות ממחויבויות ומהשתייכות למסגרות חברתיות.
אותם אנשים אשר לא פתרו בצורה נאותה את השלב החמישי הם אלו אשר נקראים בפי החברה "הילדים הנצחיים" - אלו אשר גם בגילאים מבוגרים עדיין מתנהגים בצורה ילדותית וחסרת אחריות.
סיבוך נוסף אפשרי הוא בחירה מכוונת בזהות שלילית - פניה לעבריינות ולצדדים האפלים של החיים.
שלב הבגרות המוקדמת (גיל 18–35) אינטימיות מול בדידות
שלב מזה מתחיל עם תום תקופת ההתבגרות וכניסת האדם הבוגר למעגלי החברה.
בשלב זה מתבקש האדם להגיע להחלטות חשובות בחייו הן בבחירת המקצוע והן בבחירת בן הזוג איתו יחלוק את חייו.
האילוץ נוצר בשל הצורך להתמודד עם הקונפליקט שבין הרצון להיות ייחודי לבין האיניטימיות והקרבה של הזוגיות.
לפי אריקסון, רק אלו אשר זהותם המינית והאישית גובשה עד תום בשלב הקודם, יוכלו להתמודד עם הפחד מאיבוד הזהות אשר גורמת הכנסה של בן זוג לחיים.
ההצלחה תזכה את האדם בהכרה של ערך האהבה, אשר לפי אריקסון מחזקת את כישורי האני שנרכשו בשלבים הקודמים; כל אחד מבני הזוג שומר על זהותו בתוך הקשר תוך כדי חיזוק האישיות של האחר.
כישלון מצד שני - כאשר הפחד מאיבוד הזהות חזק מהצורך באינטימיות - יגרום לבדידות ולחוסר יכולת ליצור קשר או להתמיד בו לאורך זמן.
שלב הבגרות (גיל 35–50) פוריות מול קיפאון
בשלב הזה העיקר הוא הולדת הילדים והדאגה לעתידם.
הקונפילקט הנוצר כאן הוא בין הצורך לעיסוק בעצמי לבין הצורך לוויתור על צרכים ורצונות אישיים ושימת הילד במקום הראשון.
התוצאה החיובית של השלב מתבטאת בפוריות, ביכולת של האדם ליצור לעצמו את ממשיכיו הגנטיים, את העתיד.
המעלה הנרכשת היא הדאגה - היכולת של האדם לקחת אחריות על כל תחומי החיים כולל ילדיו.
כישלון יגרום לקיפאון (מה שנקרא לפעמים גם 'משבר אמצע החיים') בו אין לאדם הבוגר עניין עוד במסגרות החברתיות בעיסוקו ואף לא בהולדה וטיפוח של צאצאים.
שלב הבגרות המאוחרת (גיל 50–המוות) אחדות האני מול ייאוש
בשלב זה עורך האדם סיכום של חייו בו הוא בוחן את הצלחותיו מול כישלונותיו.
האדם בוחן את המטרות אותן הציב לעצמו מילדות דרך הבגרות ועד למצבו הנוכחי.
כאשר הסיכום הוא חיובי מגיע האדם ל- 'אחדות האני' - האדם המבוגר מקבל בהשלמה ובסיפוק את מפעל חייו, חש שחייו היו בעלי ערך ובעלי משמעות לגביו; כשהוא נינוח ומרוצה הוא מסוגל אף להתמודד ביתר קלות עם עובדת מותו ההולך וקרב.
המעלה הנרכשת כאן היא התבונה - היכולת לתחושת השלמות של האני.
במקרה של כישלון חש האדם יאוש - מחד הוא מרגיש כי החמיץ את חייו ומאידך הידיעה על כך שהוא בערוב ימיו אינה מאפשרת לו לנסות ולתקן את המעוות.
ההשלמה עם המוות במקרה הזה היא קשה ואינה אפשרית.
אריק אריקסון המכונה "האדום" (1889 - 24 בינואר 1983) היה איש עסקים שוודי-אמריקאי אשר בעת מלחמת העולם השנייה שהה בגרמניה בכיסוי של קשירת קשרים עסקיים עם הנאצים, בעוד שלמעשה ריגל לטובת בעלות הברית.
נחשב לבוגד עד שלאחר המלחמה נתגלתה שליחותו האמיתית.
אריק אריקסון נולד בעיר ניו יורק.
בשנות העשרים של המאה ה-20 עבד במספר חברות נפט במזרח הרחוק, כשבסיסו הקבוע הוא בשאנגחאי.
בשנת 1936 הגיע אריקסון לסטוקהולם במסגרת עסקיו.
בהיותו בשוודיה ויתר על אזרחותו האמריקנית וקיבל את האזרחות השוודית.
מבסיסו בשוודיה קיים אריקסון קשרי עסקים עם חברות גרמניות וקשר קשרים עם תעשיינים גרמניים, שחלקם היו חברי המפלגה הנאצית.
הדבר הגיע לידיעת המודיעין האמריקאי, וזה קשר בשנת 1939 קשר עם אריקסון בשוודיה והציע לו לפעול בשירותו ולדווח על תעשיית הדלק הגרמנית.
אריקסון נתן את הסכמתו והופגש עם אנשי "המשרד לשירותים אסטרטגיים", ארגון הביון שקדם ל־CIA.
אריקסון עבר אימון מקוצר בצילום והצפנה, ויצא לגרמניה, בכיסוי של אוהד הנאצים, במטרה לאסוף מודיעין על תעשיית הדלק, ובעיקר הדלק הסינתטי, בגרמניה.
הצגתו כאוהד הנאצים הייתה כה משכנעת עד שידידו ומכריו ראו בו משתף פעולה.
חשיבות שליחותו של אריקסון הייתה בכך שאחת מנקודות התורפה של גרמניה במלחמה הייתה המחסור בדלק.
התעשייה הגרמנית תחת ניהולו של אלברט שפר בנתה מפעלים לייצור דלק סינתטי וכוחות בעלות הברית נזקקו למידע על אתרי הייצור, במטרה להפציצם מן האוויר.
בין השנים 1941 ל-1944 נסע אריקסון מספר פעמים לגרמניה.
המידע שאריקסון אסף, בעזרת סייענים שגייס מבין אנשי עסקים גרמניים, היה בעל חשיבות רבה לבעלות הברית.
כמו כן, נטל אריקסון חלק בתוכנית "Project Safehaven" של ה־O.S.S שנועדה לאתר העברות של זהב על ידי הנאצים לשווייץ ולמדינות נייטרליות אחרות, על מנת שיעמוד לרשותם בארצות מקלט בתום המלחמה.
בנוסף למידע הרב שהעביר אריקסון על תעשיית הדלק הסינתטי בגרמניה, הוא הצליח לספק במסגרת תוכנית זו גם מידע רב על הזהב הגרמני.
במסגרת סיפור הכיסוי שלו, יצר אריקסון קשרים עם אישים גרמניים בעלי מעמד ואף קשר קשרים רומנטיים עם נשות חברה גרמניות.
הוא נכלל ברשימה השחורה האמריקאית כאוהד הנאצים.
רק לאחר המלחמה נתגלתה האמת כאשר הניו יורק טיימס יצא ב-3 ביוני 1945 בכותרת "שוודי פרו־נאצי, אשר במשך 3 שנים הופיע ברשימה השחורה של ארצות הברית, העביר נתונים סודיים על מפעלי הדלק הגרמניים".
בשנת 1958 פרסם סופר יהודי בשם אלכסנדר קליין את סיפורו האמיתי של אריקסון בספר בשם The Counterfeit Traitor.
הספר הוסרט לסרט בעל שם זה בשנת 1962 (בגרסה העברית: "הבוגד שלא בגד"), בהשתתפותם של ויליאם הולדן ולילי פלמר.
אריק אריקסון נפטר ב־24 בינואר 1983 בשוודיה.
אריק ג'ונסטון היה איש עסקים, נשיא איגוד הקולנוע בארצות הברית, "שגריר המים" (נציג מיוחד של נשיא ארצות הברית) של הנשיא אייזנהאור למזרח התיכון.
בילדותו עברה המשפחה למונטנה ומשם בעיר ספוקיין שבמדינת וושינגטון, שם התגורר רוב ימיו.
אביו היה רוקח והוריו נפרדו בנערותו.
בעקבות הפרידה אמו החליפה את שמה (ושם בנה) לג'ונסטון.
ג'ונסטון התגורר רוב ימיו שבארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת וושינגטון ושירת בחיל הנחתים במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת סרן.
השתתף בחיל המשלוח האמריקאי לסיביר, שלחם בבולשביקים במסגרת מלחמת האזרחים ברוסיה.
הוצב כנספח בצירות האמריקאית בבייג'ינג, סין.
לאחר שחרורו מהשרות הצבאי ניהל מספר עסקים בעירו, ספוקיין, והיה פעיל גם בתחומים ציבוריים.
בשנת 1931 נבחר לכהן כנשיא לשכת המסחר של ספוקיין ובשנת 1941 נבחר לתפקיד ראש לשכת המסחר של ארצות הברית.
למרות הנטייה השמרנית המובהקת (הפרו-רפובליקנית) של לשכת המסחר (וגם של ג'ונסטון עצמו) הצליח לקיים קשרים טובים עם הנשיא הדמוקרטי ומנהיג הניו דיל רוזוולט.
בשנת 1945 נבחר על ידי ראשי האולפנים הגדולים של הקולנוע בארצות הברית להיות נשיא איגוד הקולנוע של אמריקה (MPAA), תפקיד בו נשא עד מותו.
בחודש נובמבר 1947 השתתף בפגישה עם 47 ראשי חברות סרטים שנערכה בדלתיים סגורות במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק.
בעקבות הפגישה, הוציא ג'ונסטון ב-25 בנובמבר 1947 הודעה לעיתונות שנודעה בשם "הצהרת ולדורף" שסימנה את תחילת מדיניות הרשימה השחורה של הוליווד שהיוותה אחד הנושאים המרכזיים בחקירותיה של "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
ג'ונסטון מונה לתפקידים ציבוריים בממשלים של הנשיאים טרומן ואייזנהאואר.
באפריל 1953 הגיע ג'ונסטון לישראל במסגרת תפקידו כיועץ לענייני סיוע טכני.
לקראת סוף 1953 מונה על ידי הנשיא אייזנהאואר כנציגו המיוחד, בדרגת שגריר, לשם הפגת המתיחות בין ישראל לשכנותיה (סוריה, ירדן ולבנון).
במיוחד התרכזה שליחותו של ג'ונסטון בהשגת הסכם בנושא חלוקת מי הירדן ובדיקת מצב הפליטים הפלסטינים.
ג'ונסטון הביא איתו למזרח התיכון תוכנית לפיתוח משותף של מקורות המים באזור הכנרת.
תוכנית ג'ונסטון שהוגשה על ידיו באוקטובר 1955 התקבלה על ידי ישראל וירדן, אך נידחתה על ידי מדינות ערב שאף אילצו את ירדן לחזור בה רשמית מהסכמתה (על אף שבפועל נקטה ירדן במעשים ליישום התכנית), אולם בתחילת שנות ה-60 שימשה את ישראל כצידוק לכך שמפעלי המים שלה תואמים את החוק הבינלאומי.
לטענת ישראל, תוכנית ג'ונסטון נתקבלה על ידי הערבים מבחינה טכנית ונדחתה אך ורק מטעמים מדיניים.
כן טענה ישראל שמכיוון שירדן שואבת מים מהירמוך בהתאם לתוכנית ג'ונסטון, גם לישראל מותר לשאוב מים מהירדן בהתאם לתוכנית.
ג'ונסטון נפטר בשנת 1963, בגיל 66, מגידול במוח.
אֶריק ברמן (נולד ב-11 בספטמבר 1979) הוא זמר, פזמונאי, מלחין ושחקן ישראלי.
ברמן נולד בתל אביב להורים ילידי ישראל.
כשהיה בן שלוש התגרשו הוריו.
ברמן החל לגלות עניין במוזיקה בגיל 16, כאשר החל לנגן בפסנתר ובגיטרה באופן עצמאי.
לאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד ברימון בית ספר למוסיקה שברמת השרון.
במהלך לימודיו יצר ברמן קשרים עם אמנים אחרים בהם איה כורם ואיתי פרל.