tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטפורה הגזורה מספרות המדרש על רשעותם של אנשי סדום, שהתעללו בזרים על ידי השכבתם במיטה ו"התאמתם" לאורכה, אם על ידי קיצוץ אבריהם של הגבוהים או על ידי מתיחת אבריהם של הנמוכים.
להכניס ראש בריא למיטה חולה - להתערב במצב שניתן להימנע ממנו ואשר יגרום נזק למתערב.
"עֶרֶשׂ" הוא שם נרדף למיטה (בעברית ארכאית) וממנו נגזרו הביטויים:
עֶרֶשׂ דווי - מיטתו של החולה האנוש או הגוסס.
שיר עֶרֶשׂ - שיר המיועד לשעת ההירדמות, מושר בעיקר לילדים כדי להקל על פרידתם מהיום ומהוריהם ועל הירדמותם.
מִיטֶה היא השכונה המרכזית ביותר בברלין, בירת גרמניה.
בשכונה גרים כ-75 אלף בני אדם והיא גובלת בפרנצלאואר ברג בצפון, פרידריכסהיין במזרח, קרויצברג בדרום, טירגארטן במערב וודינג בצפון.
השכונה כוללת חלק נכבד מאתרי התיירות של ברלין והיא נחשבת כשכונה יוקרתית ביותר.
בשכונה נמצאים גם חלק גדול מהשגרירויות וכן הפרלמנט הגרמני (הבונדסטאג והבונדסראט).
בשנת 2001, אוחדה מיטה היוקרתית רשמית עם ודינג וטירגארטן החלשות.
השכונה המאוחדת קרויה גם היא מיטה, אך האיחוד הוא רשמי בלבד, וההבדל בין השכונות ניכר מאוד; התושבים והמבקרים המתייחסים למיטה מתכוונים לשכונה הישנה, ולא למאוחדת.
היסטוריית מיטה כרוכה בעקביות בהיסטוריה של ברלין.
ברלין הישנה התחילה באזור הקרוי קלן (Cölln, לא קשור לעיר קלן).
הדייגים הראשונים התיישבו על גדות נהר השפרה (Spree).
בשכונה נבנו כנסיות ומוזיאונים רבים.
בזמן גרמניה המזרחית נבנו בשכונה גם מגדל הטלוויזיה המפורסם של ברלין (Fernsehturm, המבנה הגבוה ביותר בגרמניה) והפרלמנט המזרח גרמני (Palast der Republik).
שכונת מיטה נחשבת כשכונה יוקרתית ברובה.
במיוחד האזורים הקרובים לאונטר דן לינדן ורחוב פרידריך נחשבים יוקרתיים ויקרים, ובתי מלון יוקרתיים רבים הוקמו בהם.
האזור הגובל בפרנצלאואר ברג נחשב צעיר ואופנתי.
עם זאת, ישנם אזורים בהם בניינים גבוהים חדשים רבים מתקופת גרמניה המזרחית, והם אזורי מגורים ממוצעים מבחינת חוזק האוכלוסייה.
בשכונה קיים רחוב ירושלים שנקרא על שם כנסייה שפעלה במקום החל מהמאה ה-18.
מגדל הטלוויזיה של ברלין (Berliner Fernsehturm)
ארמון הרפובליקה (בניין הפרלמנט המזרח גרמני; נהרס)
בית הכנסת הישן של ברלין ברחוב אורניינבורג (Jüdische Synagoge)
תיאטרון מקסים גורקי (Maxim Gorki Theater)
האופרה הלאומית באונטר דן לינדן (Staatsoper Unter den Linden)
מייקל לי אדיי (נולד בשם מרווין לי אדיי, 27 בספטמבר 1947 – 20 בינואר 2022), אשר נודע בשם הבמה מיט לוף (Meat Loaf) ומכונה לעיתים "מייקל אדיי", היה שחקן וזמר רוק אמריקאי.
מיט לוף הופיע ביותר מ-50 סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, והיה מוכר בזכות שירים ידועים ומתוך פסקולים מסרטיו.
אלבומו הידוע של לוף "Bat Out of Hell" משנת 1977, מכר למעלה מ-34 מיליון תקליטים ברחבי העולם, מתוכם 16 מיליון בארצות הברית לבדה.
לאחר יציאתו, האלבום כיכב במשך 474 שבועות במצעד האלבומים הבריטי.
אלבום זה הפך לרווחי יותר מהאלבום הנמכר ביותר בכל הזמנים – Thriller של מייקל ג'קסון.
אף על פי שהוכרז כפושט רגל יותר מפעם אחת, נחשב מיט לוף לאחד מאמני הרוקנרול המצליחים בכל הזמנים, שהוציא כמה מהאלבומים הנמכרים והאהובים ביותר אי-פעם.
האלבומים והסינגלים שהוציא שברו מספר שיאים, הן בארצות הברית והן בבריטניה.
גם בגרמניה הוא נחשב לאחד מאמני הרוק הפופולריים ביותר, במיוחד בקרב חובבי פופ ורוקנרול.
הוא התפרסם בזכות הופעתו בסרט מופע הקולנוע של רוקי (The Rocky Horror Picture Show) מ-1975.
ערוץ המוזיקה הבינלאומי VH1 מדרג אותו במקום ה-96 ברשימת 100 אמני ההארד רוק הגדולים בהיסטוריה.
לוף היה מתנגד חיסונים, לא נמסרה סיבת מוות רשמית, אך ימים לפני מותו ב-20 בינואר 2022, חלה בווירוס הקורונה.
וילארד מיט רומני הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת יוטה בין השנים 2019–2025, וקודם לכן כמושל ה-70 של קהיליית מסצ'וסטס מ-2003 עד 2007. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 היה מועמד המפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד לברק אובמה.
במהלך כהונתו בסנאט נחשב רומני לאחד הסנאטורים המתונים ביותר בסיעתו.
רומני נולד למשפחה מורמונית אמידה בדטרויט, מישיגן.
אביו, ג'ורג' רומני, היה תעשיין יליד מקסיקו (בן למשפחה מורמונית פוליגמית שברחה מהרשויות האמריקאיות), ובהמשך מושל המדינה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1968 התמודד אביו ללא הצלחה על מועמדות מפלגתו לנשיאות ארצות הברית, ובשנים 1969–1973 שירת בממשלו של ריצ'רד ניקסון כמזכיר השיכון.
רומני למד בתיכון פרטי במישיגן, ומשם המשיך ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת בריגהאם יאנג, אותם סיים בשנת 1971, וכן לימודי תואר שני במנהל עסקים ומשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים ב-1975. עם תום לימודיו השתקע במסצ'וסטס שם עבד בבוסטון קונסלטינג גרופ (BCG), חברה לייעוץ עסקי.
ב-1977 עבר לחברה מתחרה, ביין ושות' שהקימה קבוצת פורשי BCG וכיהן כסגן נשיאה.
ב-1984 הקים קרן השקעות פרטיות מקבוצת ביין ועמד בראשה עד 1999. בתקופת עבודתו במגזר הפרטי הוא צבר הן מוניטין של איש עסקים מצליח וכן הון אישי שנאמד במאות מיליוני דולרים.
ב-1994 עשה רומני ניסיון ראשון להיבחר לתפקיד פוליטי, כאשר התמודד על נציגות מסצ'וסטס בסנאט האמריקני מול הסנאטור הדמוקרטי הוותיק טד קנדי.
בשלבים מסוימים של מערכת הבחירות, הסקרים הראו על מרוץ צמוד, ומערכת הבחירות הפכה לאחת היקרות באותה שנה, אולם בסופו של דבר הצליח קנדי לנצח את רומני בהפרש של 18 אחוז מהקולות, ורומני חזר לעסקים.
ב-1999 נקרא לעמוד בראש הוועדה המארגנת של אולימפיאדת החורף של 2002 בסולט לייק סיטי, שנקלעה הן לקשיים כספיים, והן לקשיים תדמיתיים קשים עקב פרשת שחיתות בהחלטה על הענקת אירוח האולימפיאדה לעיר.
רומני הצליח להתגבר על הקשיים ולהפוך את המשחקים להצלחה כלכלית.
הוא הודיע שלא יקבל משכורת עד שלא יובטח כי המשחקים יסתיימו ברווח, ולבסוף תרם את משכורתו לצדקה.
הצלחתו בארגון המשחקים האולימפיים החזירה אותו לפוליטיקה, והוא התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על משרת מושל מסצ'וסטס בבחירות של 2002. המשרה הייתה נתונה בידי ממלאת מקום רפובליקאית ובלתי פופולרית.
רומני ניצח, והצליח לשמר את התפקיד בידיים רפובליקניות במדינה בעלת רוב דמוקרטי וליברלי גדול.
תחת כהונתו כמושל עבר הממשל המדינתי מגירעון לעודף תקציבי, בעקבות קיצוצים בתקציב, וסדרה של העלאות של תעריפי אגרות ואף העלאה של מיסים מסוימים.
כמו כן נערכה בהסכמה דו-מפלגתית רפורמה מקיפה בביטוח הבריאות במדינה, שדאגה לכך שכל תושבי המדינה יחויבו לרכוש ביטוח בריאות, ודאגה לסיוע למעוטי היכולת בכך.
נושא מרכזי שהעסיק את רומני בעת כהונתו כמושל הוא נושא הנישואים החד-מיניים.
בסוף 2003 פסק בית המשפט העליון של מסצ'וסטס בעתירה כנגד הממשל שהאפליה נגד זוגות חד מיניים מנוגדת לחוקה של המדינה, ודרש מבית המחוקקים המדינתי לתקן תוך זמן קצוב את המצב.
רומני התנגד הן לנישואים חד-מיניים והן ל"ברית זוגיות אזרחית", אבל נוכח ההחלטה תמך בתיקון לחוקה שיאפשר "ברית זוגיות אזרחית".
אולם לנוכח כישלון החקיקה בנושא נאלץ להורות על מתן רישיונות נישואים לזוגות חד מיניים, ובכך הפכה מדינתו לראשונה בארצות הברית שמאפשרת זאת.
רומני כיהן קדנציה אחת, ולא התמודד על קדנציה נוספת.
הערכות לגבי ריצתו לנשיאות החלו להישמע ב-2004 אחרי שרומני נבחר לשאת את אחד הנאומים המרכזיים בוועידת המפלגה הרפובליקנית, והתגברו בסוף 2005 כשהודיע שלא ירוץ לעוד כהונה כמושל.
עם תום כהונתו, בתחילת 2007 פתח רשמית במרוץ.
בתחילת מסע הבחירות שני המתחרים המובילים על מועמדות המפלגה הרפובליקנית היו רודי ג'וליאני וג'ון מקיין שלרבים מבין אנשי הימין הדתי השמרני בקרב הבוחרים הרפובליקאים הייתה רתיעה מלהצביע עבורם מכיוון שהם נחשבים מתירנים.
לכן רומני נקט באסטרטגיה של כיבוש עמדת המועמד השמרני, מימין לג'וליאני ומקיין.
אולם אסטרטגיה זו סבלה מכמה נקודות חולשה: למרות שבעת התמודדות זו רומני טען שהוא מתנגד נחרץ להפלות, בעבר עמדתו הייתה מתונה בהרבה, וכשהוא רץ כנגד טד קנדי לסנאט ב-1994 הוא תמך בשימור פסק דין רו נגד וייד.
כמו כן אמונתו המורמונית היוותה בעיה, שכן רבים מהפרוטסטנטים, ובייחוד האוונגליסטים רואים בדת המורמונית כת, ולא זרם נוצרי לגיטימי.
רומני ניהל קמפיין יקר, ותרם מכיסו עשרות מיליוני דולרים.
הוא זכה להצלחה חלקית, ופרש מהמרוץ ב-7 בפברואר 2008, לאחר שהתוצאות ביום שלישי הגדול הראו בבירור כי ציבור הבוחרים מעדיף את המועמד ג'ון מקיין.
ב-2 ביוני 2011 הכריז רומני רשמית על התמודדותו לתפקיד המועמד לנשיאות של המפלגה הרפובליקנית.
בפריימריז שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 במדינת איווה פורסם תחילה כי רומני ניצח בהפרש של שמונה קולות והוכרז כמנצח.
כעבור מספר שבועות, לאחר ספירה חוזרת של הקולות, התברר כי רומני הפסיד ליריבו ריק סנטורום ב-34 קולות בלבד אך מכיוון שהתוצאות הרשמיות כבר פורסמו באופן רשמי נשאר רומני המנצח.
לאחר מכן ניצח רומני בבחירות שהתקיימו בניו המפשייר, פלורידה, נבדה, מיין, אריזונה ומישיגן.
בין אנשי הצוות שלו השתתף היועץ לענייני טרור איסלמי והמזרח התיכון, פרופסור וליד פארס.
ריק סנטורום פרש מהבחירות ב-10 באפריל, ואחריו ניוט גינגריץ' ב-2 במאי ובכך הותיר את מיט רומני להיות המועמד המוביל לנשיאות המפלגה הרפובליקנית, שאיתו נמצא רק רון פול שמפגר ב-680 צירים אחריו.
ב-29 במאי הבטיח את מועמדותו לאחר שניצח בטקסס.
באוגוסט 2012 בחר רומני בפול ראיין כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ב-6 בנובמבר 2012, הפסיד רומני בבחירות כאשר ברק אובמה גבר עליו לאחר מערכת בחירות צמודה.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016 תקף רומני את דונלד טראמפ, המועמד המוביל בבחירות המקדימות עד כה, וטען שהוא איננו מתאים להיות נשיא ויפגע באמריקה.
אחרי הפריימריז הם התפייסו, ורומני נעשה אחד המועמדים הבכירים הנשקלים להתמנות לתפקיד מזכיר המדינה בממשל טראמפ.
עם זאת, בשני סבבי המינויים לתפקיד, הנשיא טראמפ בחר מועמדים אחרים על פניו.
ב-16 בפברואר 2018 הודיע על כוונתו להתמודד למשרת הסנאטור מטעם יוטה במקומו של אורין האץ' הפורש.
ב-6 בנובמבר נבחר לסנאט והושבע לתפקיד עם כינון הקונגרס ה-116 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2019.
במשפט ההדחה של דונלד טראמפ רומני הצביע בעד ההרשעה, והפך לסנאטור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שהצביע בעד הדחת נשיא מהמפלגה שלו, גם במשפט ההדחה השני של טראמפ הצביע בעד ההרשעה.
ביוני 2020, במהלך מחאה בוושינגטון הבירה נגד רצח ג'ורג' פלויד, הצהיר רומני על תמיכתו בתנועת Black Lives Matter ואף לקח חלק באחת מהפגנות התנועה.
באוקטובר 2020, במהלך הבחירות לנשיאות 2020 הודיע רומני כי הוא הצביע בבחירות, אך הוא לא הצביע עבור מועמד המפלגה הרפובליקנית, דונלד טראמפ.
במאי 2021, במהלך כנס רפובליקני במדינת יוטה ספג רומני קריאות בוז וגנאי עקב הצבעתו פעמיים כנגד הנשיא טראמפ בתהליכי ההדחה שקידמו מחוקקים דמוקרטיים.
ב-13 בספטמבר 2023 הכריז רומני כי לא יתמודד לתקופת כהונה שנייה בבחירות 2024.
בתשעה באב תשע"ב (29 ביולי 2012), במהלך מערכת הבחירות לנשיאות, הגיע רומני לביקור בן יומיים בישראל.
בראיונות שהעניק לתקשורת, אמר רומני:
הרשות הפלסטינית והבית הלבן העבירו ביקורת חריפה על הצהרתו כי ירושלים היא בירת ישראל וכי יעביר את השגרירות האמריקאית לירושלים בעיתוי שיוחלט עליו בתיאום עם ממשלת ישראל.
עם התקרב מועד הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 פורסמו סרטונים בקמפיין של רומני בהם בנימין נתניהו מביע בו תמיכה, ותוקף את מדיניותו של הנשיא ברק אובמה בנושא תוכנית הגרעין האיראנית.
הבעת תמיכה זו התבררה כהימור כושל וגרמה להעכרת היחסים בין ישראל לבין ממשל אובמה.
בשנת 1968 נישא רומני לחברתו מימי לימודיו בתיכון, אן דייוויס.
לשניים נולדו חמישה בנים ועשרים וחמישה נכדים.
בעוד רומני נולד למשפחה מורמונית, אשתו הצטרפה לכנסייה המורמונית בעקבות היכרותם.
ב-1998 אובחנה אצל אן מחלת הטרשת הנפוצה, אולם כיום מחלתה אינה מונעת ממנה לנהל אורח חיים נורמלי.
בקיץ 2017 טופל רומני בסרטן הערמונית.
מיטֶה (גרמנית: Mitte) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
רובע מיטה נוצר כתוצאה מאיחוד שלושה רבעים לשעבר, מיטה, ודינג וטירגארטן – במסגרת רפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. זהו הרובע החדש היחידי, לצד פרידריכסהיין-קרויצברג, אשר הורכב משכונות ששכנו משני עברי חומת ברלין.
זהו הרובע השלישי בגודלו בברלין מבחינת האוכלוסייה.
אחרי פרידריכסהיין-קרויצברג, זהו הרובע הקטן ביותר בשטחו ובעל צפיפות האוכלוסייה הגדולה ביותר.
רובע מיטה מורכב משש שכונות:
זוהי השכונה היחידה שנותרה לאחר רפורמת השכונות ללא שינוי בשטחה.
השכונה פוצלה מרובע טירגארטן במסגרת רפורמת השכונות.
השכונה פוצלה מרובע ודינג במסגרת רפורמת השכונות.
שכונת מיטה שכנה עד לנפילת חומת ברלין במזרח ברלין; חמש השכונות האחרות שכנו במערב ברלין.
מיטה הוא הרובע המרכזי ביותר בברלין.
פירוש השם Mitte בגרמנית הוא "מרכז".
הרובע גובל ברבעים שרלוטנבורג-וילמרסדורף ממערב, רייניקנדורף מצפון, פנקו מצפון-מזרח, ובפרידריכסהיין-קרויצברג וטמפלהוף-שנברג מדרום.
ברובע מיטה שוכנים חלק גדול מאתרי התיירות של ברלין, וכן כמעט כל מוסדות ממשלת גרמניה ושגרירויות רבות.
השכונות מיטה, הנזהפירטל וטירגארטן אמידות יחסית, ואילו מואביט, ודינג וגזונדברונן הן שכונות פועלים בעלות שיעור גבוה של מהגרים.
שיעור התושבים ברובע מיטה שאינם בעלי אזרחות גרמנית הוא הגבוה ביותר בכל ברלין: 28.7%.
ברובע ממוקם בית הקברות היהודי הישן בברלין ואנדרטת החדר הנטוש.
בשנת 1970 כרת מיטה ברית ערים תאומות עם חולון.
מיטה קרמניץ הייתה אשת חצר של אליסאבטה, מלכת רומניה, סופרת, מחזאית ומתרגמת ובעצמה גיבורת רומן, אהובתו של מיכאי אמינסקו.
מיטה קרמניץ נולדה בעיר גרייפסוואלד שבגרמניה, בשם מריה פון ברדלבן (Marie von Bardeleben).
היא נישאה לרופא בשם קרמניץ והגיעה איתו לרומניה, שם הייתה לאשת חצר של המלכה אליסאבטה, והשתיים שיתפו פעולה בכתיבה בשפה הגרמנית.
מיטה גם תרגמה מיצירות המלכה, מגרמנית לרומנית ומיצירותיו של אמינסקו, שהיה אהובה בתקופה מסוימת, מרומנית לגרמנית.
אאוג'ן לובינסקו כתב על חייה רומן ביוגרפי בשם "מיטה", שיצא לאור ב-1934.
Mit brennender Sorge (תעתיק עברי: "מיט ברֶנֶנְדֶר זוֹרְגֶה", מילולית מגרמנית: "בדאגה יוקדת") היא אנציקליקה של הכנסייה הקתולית שפרסם האפיפיור פיוס האחד עשר ב-10 במרץ 1937 (אף שהיא נושאת את התאריך 14 במרץ, שהוא יום ראשון של הדקלים).
המנשר האפיפיורי נכתב בגרמנית, ולא בלטינית כנהוג, והוא נקרא בכנסיות הקתוליות בגרמניה בעיצומו של החג, אז מלאו הכנסיות בדרך כלל במתפללים.
המנשר גינה הפרות הסכם שנחתם בין השלטון הנאצי לבין הכנסייה, וכולל ביקורת על הנאציזם, ולדעת חלק מן הפרשנים, אף על היטלר.
היסטוריונים רבים רואים באנציקליקה זו את המסמך הרשמי הראשון אשר יצא כנגד הנאציזם והמשטר הנאצי.
בחודש יולי 1933 נחתם קונקורדט בין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית, קונקורדט הרייך , אשר נועד בחלקו כדי לעצור את הרדיפה של הנאצים אחר המוסדות הקתוליים במדינה.
אולם מטרותיו של הוותיקן בחתימה על ההסכם לא הוגשמו כיוון שהשלטון הנאצי החל, כמעט מיד לאחר החתימה, להפר את תנאי ההסכם.
ראשי הכנסייה הקתולית בגרמניה סבלו מאלימות פיזית כבר בשנת 1934, ביטויים שהפכו גלויים ובוטים בשלהי 1936.
בשנת 1934 הסמיך הכס הקדוש שני כמרים ישועים להכין דין וחשבון על האידאולוגיה הנאצית, וזאת במטרה לגנותה.
בעולם הנוצרי, משמעות גינוי שכזה, כאשר הוא בא מפי האפיפיור, והקושר אותו בעניינים שבאמונה ובמוסר, היא הכרזה על הנאציזם ככפירה באמונה.
הכמרים הציגו את הדו"ח שערכו לכס הקדוש בשנת 1935. אולם, כאשר תכנים מתוכו שבו ועלו באנציקליקה "בחרדה בוערת", אשר פורסמה שנתיים מאוחר יותר, ניכר היה שלא נכלל בה חלק משמעותי מן הביקורת נגד הנאציזם.
בדו"ח המקורי מפרטים שני הכמרים 47 טענות נאציות שיש לגנותן, בהן: לאומיות, שאיפות התפשטות, מיליטריזם, גזענות, טוטליטריזם, הפרות של החוק הטבעי והחוק האלוהי, כגון עיקור כפוי.
אף שבדו"ח לא הוזכרה האנטישמיות הנאצית, המלומד גודמן טוען כי הדו"ח הרחיק לכת מעבר להגנה על האינטרסים של הכנסייה בלבד, ותמך בזכויות אדם אוניברסליות ותמך בחובת הכנסייה להגן עליהן.
אף שהדו"ח הוצג לכס הקדוש כבר בשנת 1935, תהליך קבלת ההחלטות בוותיקן עיכב את הטיפול בדו"ח עד לשנת 1936, שאז התבקשו יועצים דומיניקנים לוותיקן להעיר את הערותיהם לדו"ח הישועי.
היועצים קיצצו את 47 הטענות ל-25 טענות בלבד, וריככו את הביטויים שהופיעו בדו"ח המקורי.
מתוך דאגה לקשיים מדיניים שפרסום הדו"ח עלול לעורר, הדומיניקנים השמיטו את הגינוי, שהופיע בדו"ח המקורי, למדינה גזענית.
בנוסף, הדו"ח המתוקן הכיל גינוי של הנאציזם לצד הקומוניזם, ובכך החליש עוד יותר את הגינוי לאידאולוגיה הנאצית.
לדעת המלומד גודמן, כדי לראות את הגינוי לאידאולוגיות טוטליטריסטיות על רקע מלחמת האזרחים בספרד, שבה נטען כי אנשי כמורה נרצחו על ידי המשטר הרפובליקני הספרדי, אשר נתמך על ידי הסובייטים, בעוד שאיטליה וגרמניה התערבו בסכסוך בתמיכה למשטרו האנטי-קומוניסטי של פרנקו.
מנגד, אף בדו"ח המתוקן של הדומיניקנים קיימת תמיכה ב"שלטון הצדק ובאהבה לבני כל הגזעים, מבלי להוציא מהם את הגזע השמי".
כך לראשונה הוזכרו היהודים בדו"ח זה.
על רקע זה פרסם האפיפיור פיוס האחד עשר את האנציקליקה "בחרדה בוערת".
האנציקליקה נוסחה על ידי האפיפיור לעתיד פיוס השנים עשר.
במנשר מפורטים הפשעים הנאציים כנגד הכנסייה ונמתחת ביקורת על האידאולוגיה הנאצית.
לדעת המלומד בוקנקוטר, "זהו המסמך הגדול הרשמי ופומבי הראשון אשר מעז להתמודד ולבקר את הנאציזם...
ואחד הגינויים הבולטים ביותר שאי פעם פורסמו על ידי הוותיקן." המנשר הותיר רושם עז ועורר את זעמם של הנאצים, אשר פתחו בסדרת רדיפות אחר המאמינים הקתולים והכנסייה.
חמישה ימים לאחר פרסום מנשר זה, פורסמה אנציקליקה אחרת, Divini Redemptoris, המגנה את הקומוניזם באופן חריף עוד יותר.
את האנציקליקה ניסח הקרדינל מיכאל פון פאולהאבר , הארכיבישוף של מינכן והקרדינל פצ'לי (לימים האפיפיור פיוס השנים עשר) הוסיף לה הקדמה המפרטת את הרקע ההיסטורי של הקונקורדט בין הכנסייה הקתולית לרייך השלישי.
האפיפיור פיוס האחד עשר יחס את ניסוח המנשר לקרדינל פצ'לי.
הקרדינל פצ'לי היה האחראי לשינוי שמו המקורי של המנשר: "בדאגה רבה" , לשמו הסופי המתריע יותר: "בדאגה בוערת" (Mit brennender Sorge).
לטענת המלומד קאפה, הנוסח הראשון של הקרדינל פצ'לי היה חלש מידי וחסר מיקוד, לדעת האפיפיור, והוא העצים את ביטויי הביקורת שנכללו בו.
פצ'לי תיאר את האנציקליקה כפשרה בין תחושת הכס הקדוש כי אינו יכול להחשות לנוכח האירועים בגרמניה הנאצית ומנגד הדאגות והפחד מן התגובות למנשר.
המנשר "בדאגה בוערת" עומד על "זכויות אלוהיות" ועל "טבע האדם", ביטויים אוניברסליים, החוצים גבולות מדיניים.
הוא אף קובע כי יציאה כנגד הברית הישנה - כפי שעשו חלק מן המנהיגים הדתיים והחילונים בגרמניה הנאצית - היא בבחינת כפירה בעיקר.
האנציקליקה מגנה את ביטויי הפגניות באידאולוגיה הנאצית, המיתוס של גזע ודם, והכשל של תפיסת האלוהים באידאולוגיה זו.
המנשר מזהיר את הקתולים כי עליית הנאציזם, המעלה את קרנו של גזע אנושי אחד על פני כל האחרים, היא דבר שאינו מתיישב עם הקתוליות הנוצרית.
האנציקליקה נכתבה בגרמנית, ולא בלטינית כנהוג.
כיוון שבגרמניה היו הגבלות על הפצת מנשרים, הנונציו בברלין, הארכיבישוף צ'זרה אוסניו, הפיץ את המנשר בעזרת שליחים.
לא נמסרה כל הודעה מקדימה לפרסום המנשר, והפצתו נשמרה בסוד, במטרה להבטיח כי ציבור המאמינים יוכל לקרוא את תוכנה ללא הפרעה בכל הכנסיות הקתוליות בגרמניה.
בתי דפוס מקורבים לכנסייה הציעו את שירותיהם והדפיסו, על פי הערכות, כ-300,000 עותקים של המנשר.
כמות שלא הספיקה לצורכי הכנסייה בגרמניה.
לכן, הופצו עותקים נוספים שהועתקו בכתב-יד או הודפסו במכונות כתיבה.
לאחר שהופץ המנשר, הוא הוחבא בקהילות רבות בתוככי הכנסייה.
הוא הוקרא מעל הדוכן בכנסיות בגרמניה ביום ראשון של הדקלים.
עיתוני גרמניה הנאצית לא הזכירו כלל את פרסום האנציקליקה.
למחרת יום הפרסום ביקרו אנשי גסטפו בכל משרדי הדיוקסיות הגרמניות והחרימו את כל עותקי המנשר שמצאו שם.
כל בתי הדפוס, בהם הדפיסו את המנשר, נסגרו ונחתמו, עיתוני הדיוקסיות נסגרו אף הם והוטלו הגבלות על כמות הנייר שכנסייה יכולה לרכוש לצרכיה.
נאסר אף על הנפת דגלי הכנסייה באירועים דתיים.
לדעת המלומד קאפה, הנאצים ראו במנשר קריאה למאבק נגד שלטון הרייך, וכי היטלר באופן אישי זעם על המנשר ונשבע לנקום בכנסייה.
צעדי הנקם הגרמניים נגד הכנסייה אף כללו העמדתם לדין של נזירים באשמת הומוסקסואליות, תוך דאגה שמשפטיהם יתפרסמו ברבים.
בקובלנץ נעצרו 170 פרנציסקנים והועמדו לדין באשמת "השחתת הנוער", במשפט סודי.
ההיסטוריונים חלוקים בדעתם באשר להשפעת האנציקליקה "בחרדה יוקדת".
יש הסבורים, דוגמת המלומד דאפי, כי "השפעתה של האנציקליקה הייתה אדירה, והיא הפריכה באחת את החשדות לפיהם האפיפיור פשיסט." מנגד טוען ההיסטוריון פוגרטי כי "בסופו של דבר, לאנציקליקה הייתה השפעה חיובית מועטה, ואם תרמה במשהו, הרי שרק החריפה את המשבר.".
השגריר האמריקאי בברלין דיווח כי האנציקליקה לא סייעה לכנסייה הקתולית בגרמניה, אלא רק גירתה את המדינה הנאצית להמשיך ולהתקיף את מוסדות הכנסייה.
אף שבחוגים נרחבים האנציקליקה נתפסת כמסמך הרשמי הפומבי הראשון אשר העז לצאת כנגד הנאציזם, קיים ויכוח בין היסטוריונים באשר למידת הביקורת שנמתחת במסמך על המשטר הנאצי.
היטלר אינו מוזכר באנציקליקה בשמו, אולם היא מתייחסת ל"נביא אפסות", ביטוי שמלומדים שונים טוענים כי הוא מכוון לאדולף היטלר.
מיטב בית השקעות בע"מ הוא בית ההשקעות הגדול בישראל, והוא תוצר של מיזוג שהתבצע בשנת 2013 בין "מיטב בית השקעות" שנוסד ב-1979 עם "דש איפקס הולדינגס" שנוסד ב-1992. עד אפריל 2022 פעלה החברה בשם מיטב דש וממועד זה היא פועלת בשם מיטב בית השקעות.
מיטב עוסקת בפעילויות בשוק ההון הכוללות בעיקר ניהול נכסים פיננסיים, לרבות: ניהול תיקי השקעות, קרנות נאמנות, קופות גמל, קרנות השתלמות, קרנות פנסיה וכן מוצרי השקעה אלטרנטיביים.
כמו כן, באמצעות חברת מיטב טרייד החברה מספקת שירותי מסחר בניירות ערך ללקוחות פרטיים ובאמצעות חברת מיטב ברוקראז מספקת שירותי מסחר בניירות ערך ללקוחות מוסדיים.
בנוסף, מיטב פעילה בשוק האשראי החוץ-בנקאי במתן הלוואות לעסקים באמצעות החברה הציבורית "פנינסולה" שנמצאת בשליטתה, וכן בהלוואות בתחום הנדל"ן (בעיקר לקבוצות רכישה) באמצעות חברת מיטב מימון.
פעילות אשראי נוספת ליזמי נדל"ן באירלנד נעשית דרך חברת הבית האירית לוטוס.
מיטב מחזיקה גם בסלע סוכנות לביטוח ובחברת פינאפ להחזרי מס לשכירים.
מיטב מנהלת נכסים בהיקף מצטבר של כ-331 מיליארד שקל (נכון ל 31.03.25 ) עבור למעלה ממיליון לקוחות, והיא נסחרת בבורסה בת"א במדדים העיקריים: ת"א SME60 ות"א פיננסים.
יו"ר החברה הוא אלי ברקת, והמנכ"ל הוא אילן רביב.
מיטב הוקמה ב-1979 על ידי צבי סטפק, באותה עת מורה להיסטוריה, בשיתוף עם שלמה סימנובסקי, שהיה כלכלן.
סטפק שימש מנכ"ל החברה מראשיתה במשך כ-28 שנים.
בשנת 1992 הוביל סטפק את מיטב להקמת מכללת מיטב אשר הפכה למכללה הגדולה והוותיקה ביותר בישראל בתחומי הפיננסים, הביטוח ושוק ההון עם מגוון הכשרות וקורסים.
המכללה הכשירה אלפי סוחרים עצמאיים, יועצי השקעות, מנהלי תיקים ויועצים פנסיוניים בעלי רישיון.
ביולי 2018 מוזגה המכללה עם המכון הישראלי לפיננסים IFI.
בשנת 2007 העביר צבי סטפק את ניהול החברה לבנו, אבנר סטפק.
בשנת 2009 נחתם הסכם מיזוג בין מיטב, גאון שוקי הון וישיר בית השקעות, כך שהחברה הממוזגת שמרה על המותג מיטב והפכה לבית ההשקעות החמישי בגודלו בישראל, עם היקף נכסים מנוהלים של 28 מיליארד ש"ח.
בסוף אותה שנה רכשה מיטב גם את אפריקה ישראל בית השקעות.
בשנת 2010 מונה אילן רביב למנכ"ל החברה.
בשנת 2012 נחתם הסכם מיזוג בין מיטב בית השקעות בע"מ ובין דש איפקס הולדינגס בע"מ שבשליטת קבוצת BRM, בבעלות האחים ניר ואלי ברקת ויובל רכבי.
בחודש מרץ 2013 הושלם המיזוג, מהלך אשר הפך את הגוף הממוזג לשני בגודלו בתחום בישראל.
באותה שנה מיטב הפכה גם לאחד המעסיקים הגדולים בעמק הירדן, כשפתחה משרדים סמוך לקיבוץ אשדות יעקב, שעברו מאז לקיבוץ מעגן, בהם היא מעסיקה למעלה מ-100 עובדים.
בשנת 2016 נחתם הסכם למכירת בית ההשקעות מיטב דש לקרן ההשקעות הגלובלית XIO לפי שווי של כ-1.5 מיליארד ש"ח, אולם העסקה לא יצאה לפועל וההסכם בוטל סופית בשנת 2017.
בנובמבר 2016 נבחרה קרן פנסיה של מיטב דש על ידי רשות שוק ההון כאחת משתי קרנות ברירת המחדל הראשונות.
באותו חודש רכשה מיטב את חברת eLoan אשר פיתחה פלטפורמת הלוואות עמית לעמית (P2P) המבצעת אונליין את תהליך החיתום והאימות.
סמוך לאחר הרכישה, הפכה מיטב את eLoan לזרוע האשראי שלה למימון מגובה נדל"ן (בעיקר לקבוצות רכישה) ושמה שונה למיטב מימון.
בינואר 2017 מוזגה פעילות הגמל והפנסיה של איילון חברה לביטוח המנהלת כ-7 מיליארד ש"ח לחברת הגמל והפנסיה של מיטב.
בשנת 2018 החלה מיטב לבצע השקעות בתחום הפינטק, ביניהם אחזקה מהותית בחברת ליקווידיטי העוסקת במתן הלוואות לחברות טכנולוגיה בשלבים מתקדמים, לצד השקעה בחברות נוספות בתחום.
מיטב מחזיקה כ-33% בליקווידיטי, שבמאי 2023 ביצעה גיוס הון לפי שווי של 1.4 מיליארד דולר.
באוגוסט 2021 ניתן פסק דין של בית המשפט המחוזי בשתי התביעות הייצוגיות שהוגשו נגד מיטב גמל, בטענה לגבייה עודפת של דמי ניהול בקופת הגמל "תגמולים".
גביית דמי הניהול נעשתה לאחר שתגמולים נרכשה על ידי דש (שבהמשך מוזגה עם מיטב) בשנת 2007 מבנק הפועלים.
בהחלטה נקבע כי על מיטב גמל להחזיר דמי ניהול בסך של כ-400 מיליון ש"ח.
מיטב גמל ערערה לבית המשפט העליון, והצדדים נשלחו לגישור שהתקיים אצל ד"ר עמוס גבריאלי.
במאי 2023, במסגרת הסכם פשרה, הסכימו הצדדים כי מיטב גמל תפצה את העמיתים הזכאים בסך של כ-120 מיליון ש"ח.
בית המשפט המחוזי לא אישר את הסדר הפשרה (יולי 2024), והציע הסדר פשרה אחר.
בהתאם לכך, מיטב גמל הודיעה כי בכוונתה לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון.
בתחילת שנת 2022 השיקה מיטב קמפיין פרסומי אשר כלל מיתוג מחדש של בית ההשקעות ושינוי השם ל'מיטב' חלף 'מיטב דש'.
בנוסף, מונה הפרזנטור דייוויד שווימר.
במאי 2023 מיטב השלימה הנפקת זכויות בהיקף של 141 מיליון ש"ח ובכך חיזקה את המבנה ההוני של החברה.
בשנת 2023 מיטב הפך לבית ההשקעות הגדול בישראל, וכן דורג במקום הראשון ב-Duns100 מבין בתי ההשקעות בישראל על בסיס סך הנכסים המנוהלים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, בהן נרצח עובד חברת מיטב טרייד עומרי לביא, מיטב ארגנה ותמכה בעשרות עובדים ומנהלים של החברה שהתנדבו וסייעו לחקלאים בעוטף עזה.
ב-8 בינואר 2024, לאחר 100 ימים בשבי של החטופים, הצטרפה מיטב להשבתה של 100 דקות לצד חברות רבות במשק, כאות תמיכה בהחזרת החטופים.
בינואר 2024 הונפקה מיטב טרייד, חבר הבורסה של מיטב בית השקעות, לפי שווי של כ-300 מיליון ש"ח בבורסה בתל אביב.
באותו חודש השיקה מיטב טרייד אפליקציית מסחר חדשה המאפשרת ללקוחותיה לסחור עצמאית תוך היעזרות בכלי AI תומכי החלטה.
בפברואר 2024 זכתה מיטב במקום הראשון בתחרות האפ"י הבינלאומית בקטגוריית פיננסים עבור המהלך השיווקי "הופכים לבית ההשקעות הגדול בישראל", אותו הוביל סמנכ"ל השיווק אמנון גולן.
במרץ 2024 פרסם מגזין פורבס ישראל כי בשקלול תוצאות הדירוג של מנהלי ההשקעות הטובים לשנת 2023 הגיע בית ההשקעות מיטב למקום הראשון, שנה שנייה ברציפות.
ביוני 2024 עובדי מיטב והחברות הבנות עברו ממגדל צ'מפיון מוטורס למשרדים הפרושים על 7 קומות במגדל BBC Central בבני ברק.
בדצמבר 2025 גייסה החברה 518 מיליון ש"ח, בעיקר מגופי השקעה שמחוץ לישראל.
למיטב בית השקעות ישנם מספר מגזרי פעילות (נתונים נכונים ל-30 ביוני 2024):
מגזר חיסכון ארוך טווח (LTS) – כולל קופות גמל ופיצויים, קרנות השתלמות וקרנות פנסיה, בהיקף כולל של 139 מיליארד ש"ח.
מגזר חיסכון שוטף (STS) – כולל נכסים המנוהלים בקרנות נאמנות (בקרנות אקטיביות ופאסיביות) ובניהול תיקים, בהיקף כולל של 157 מיליארד ש"ח.
חברת מיטב ניהול תיקים היא הגדולה בישראל.
מגזר אשראי (Credit) – באמצעות פנינסולה (אשראי לעסקים קטנים ובינוניים בישראל), Lotus Investment Group (אשראי מגובה נדל"ן באירלנד) ומיטב מימון (הלוואות לפרטיים בישראל).
מגזר טרייד (Retail Brokerage) - באמצעות מיטב טרייד, שבה נכסי לקוחות בסך כ-29 מיליארד ש"ח בכ-82 אלף חשבונות.
נתח המסחר המתבצע באמצעות חברת הטרייד מהווה כ-9% מממוצע מחזורי המסחר במניות ובאג"ח בבורסה בת"א (נכון ל-30 בספטמבר 2024).
השקעות אלטרנטיביות (Alternative) – החזקות בחברות/קרנות פיננסיות, לרבות: ליקווידיטי קפיטל, רייגו וניו לג'נד.
מיטאגהורן (בגרמנית Mittaghorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,892 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים ברן וואלה בשווייץ.
ההר הוא חלק מהרכס המפריד בין עמק לאוטרברונן לקרחונים לנג ואובראלטש וממוקם בין ההרים אבנפלו ממזרח וגרוסהורן ממערב.
ההר ממוקם מצידו הצפוני של מעבר לטשנליקה כאשר בצדו הדרומי של ההר נמצא ההר זאטלהורן.
ההר הוא חלק מקיר לאוטרברונן.
מיטו (ביפנית: 水戸市) היא עיר הבירה של מחוז איבראקי שבחבל קאנטו שבצפון יפן.
אוכלוסיית העיר מונה 270,953 תושבים, נכון לשנת 2015.
אנשי יאמטו התיישבו לראשונה במיטו בסביבות המאה ה-4, ובתקופת הייאן התיישב במקום אחד מענפי שבט טאירה והקים שם עיר-טירה.
במהלך המאות שלאחר מכן התחלפה השליטה בטירת מיטו מספר פעמים, ובמאה ה-17 כבש את הטירה טוקוגאווה איאיאסו לאחר קרב סקיגהארה.
העיר נותרה תחת שליטתו הישירה של השוגון עד רסטורציית מייג'י במאה ה-19. מיטו הייתה מקום מושבה של אסכולת מיטו – אסכולת קונפוציאניזם שהטיפה לאימוץ ההשכלה המערבית כדי לקדם את יפן בזירה הבינלאומית, וכדי לקדם את רעיון הייחודיות היפנית בעולם.
העיר מיטו נוסדה ב-1 באפריל 1889 עם ביטול שיטת ההאן וייסוד שיטת המחוזות, ומיד נבחרה לבירת מחוז איבראקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפציצו בעלות הברית את העיר והשמידו שלושה רבעים משטחה בהפצצה אחת שנערכה ב-2 באוגוסט 1945, כשבועיים לפני כניעת יפן וסיום המלחמה.
בשנות ה-50 גדל שטחה של העיר עם סיפוח מספר כפרים בסביבתה, וב-2001 קיבלה מעמד עיר מיוחדת שהעניק לה רמת אוטונומיה גבוהה יותר.
בשנת 1990] הוקם בעיר מרכז אמנות חדש - מגדל האמנות מיטו.
ברעידת האדמה והצונמי בסנדאי ספגה העיר מיטו נזק כבד, ועשרות אלפי בתים נהרסו, אך האבדות בנפש היו נמוכות מאוד.
מכיוון שהמרכזים התעשייתיים של מחוז איבראקי שוכנים בסביבת הערים צוקובה והיטאצ'י, הפכה מיטו למרכז מסחרי ומנהלי עבור המחוז כולו.
מקצת מכלכלת העיר מתבססת על תיירות.
במיטו שורר אקלים סובטרופי גשום.
המשקעים האטמוספיריים במיטו מרובים, בעיקר במחצית השנייה של השנה.
למיטו יחסי ערים תאומות עם:
מיטו (שם מדעי: Mitu) הוא סוג של עוף טרופי ממשפחת ההוקיים החי באמריקה הדרומית.
המיטו חי בביצות וביערות גשם לחים באמריקה הדרומית.
בני הסוג דומים לעופות ההוקו הגדולים והם בעלי נוצות שחורות, ציצת נוצות פרועה על ראשם ומקור קצר, מעוקל ואדום.
בטנם בהירה וגם קצה הזנב.
כמו מרבית מיני המשפחה הם לא מרבים לעופף.
עופות המיטו ניזונים על קרקע היער מפירות, זרעים, חרקים ויצורים קטנים.
חלקם בסכנה עקב הפגיעה בבית גידולם.
מיטו אלגואס (Mitu mitu) - נכחד בטבע
מיטו מקור-תער (שם מדעי: Mitu tuberosum) הוא מין עוף טרופי דרום-אמריקאי אשר חי ביער האמזונאס שלצידיו הדרומיים של נהר האמזונאס.
עוף זה שוכן קרקע הנע בחבורות קטנות והוא בעל אוכלוסייה יציבה יחסית.
אורכו של המיטו 83–89 ס"מ ומשקלו 2,500–3,800 גרם בממוצע בזכרים ו-2,320 גרם בממוצע בנקבות אך בניגוד למיני ההוקו הוא חסר דו-צורתיות זוויגית ושני הזוויגים בעלי צבע דומה.
הוא בעל כסות נוצות שחורות עם זנב ארוך בעל קצוות לבנים, כנפיים בעלות חלק חיצוניים כחול-כהה, מקור אדמדם גדול עם בליטה גדולה ועיניים קטנות.
הראש קטן והרגליים ארוכות וורודות והמיטו בעל קנה נשיפה צר שאיתו הוא משמיע קולות רמים כדי למשוך נקבות.
עוף זה מעדיף לנוע על הקרקע אך יעופף בעת סכנה.
המיטו חי בביצות וביערות הגשם האמזוניים של ברזיל, קולומביה, בוליביה ופרו.
הוא אוכל כל הניזון ממיני זרעים, חרקים אך להוט אחרי פירות שמפילים קופי קפוצ'ין או סנאים.
העוף מקנן על הקרקע בין השיחים ובקן הנקבה מטילה 2 ביצים לבנות הבוקעות תוך 30 יום.
שני בני הזוג שומרים על האפרוחים מטורפים עד לבגרות.
מיטו אלגואס (שם מדעי: Mitu mitu) הוא מין של עוף טרופי דמוי-תרנגול ממשפחת ההוקיים אשר חי בעבר בצפון ברזיל במדינות פרנמבוקו ואלגואס.
כיום המין נכחד בטבע והוא מצוי רק בשבי.
קיימים רק 130 פרטים כאלה בשבי.
בעבר הוא חי בכמויות גדולות סמוך ליערות החוף של תחומי תפוצתו והוא נצפה לאחרונה רק ב-1951. עם זאת מרבית האזור נהרס בידי חקלאות ומטעי קנה סוכר, כריתת היערות וגם עקב ציד שגררו את הכחדתו מהטבע.
למיטו אלגואס נוצות שחורות בעלות גוון כחול כהה, מקור אדום בעל קצה עגלגל ומוגבה הדומה למקור תוכי, ציצה זקורה כחולה ואזור עור חשוף בצבע כחול-אפור באוזניו, דבר ייחודי למין זה.
הוא בעל אזור שת ורגליים אדומות חזקות.
הזכרים מעט יותר גדולים וגם יותר צבעוניים מהנקבות הבהירות יותר.
המיטו יכול לחיות בערך 24 שנים בשבי.
מין זה קרוב למיטו מקור-תער והם התרבו ביניהם במקרים רבים.
תחילה סברו שמדובר באותם מינים אך ההבדלים הגנטיים הוכיחו שמדובר במין אחר.
כיום המיטו מצוי רק בשתי שמורות מבודדות ונפרדות בברזיל, בהן רק 130 פרטים בסך הכל.
ישנם קשיים להחזיר את המיטו לטבע עקב ההרס של היערות באזורים בהם חי ובעיות בריאות שיכולות לחסל את העופות ששרדו.
מיטויו (ביפנית: 三豊市) היא עיר שנמצאת במחוז קאגווה, יפן.
העיר ממוקמת כ-573.5 ק"מ מבירת יפן, טוקיו, וכ-39 ק"מ מבירת המחוז, טקמאצו.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,941 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש הגשום ביותר (328 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש היבש ביותר (45 מ"מ גשם).
מיט'ה (בקצ'ואה: Mit'a) היה שירות ציבורי חובה בחברה של אימפריית האינקה, למעשה סוג של תשלום מס לממשלת האינקה בצורת עבודה, כלומר קורווה.
השירות תחת המיט'ה כלל סלילת דרכים ברשת הדרכים הענפה, ובניית גשרים, טרסות חקלאיות וביצורים ברחבי האימפריה.
המיט'ה כללה גם את שירות החובה בצבא האינקה.
כל האזרחים שהיו יכולים לעבוד נדרשו לעשות זאת במשך מספר קבוע של ימים בשנה (המשמעות הבסיסית של המילה מיט'ה היא תור רגיל או עונה).
העושר של אימפריית האינקה פירושו שמשפחה נזקקה לרוב רק ל-65 ימים כדי לעסוק בחקלאות; שאר ימות השנה הוקדשו כולם למיט'ה.
מושג קרוב, ה, חובה אזורית שעדיין בשימוש בקהילות הקצ'ואה כיום וידועה בשם faena בספרדית.
היא מיושמת בעיקר בכפרים בקנה מידה קטן.
המינקה אומצה במהלך שנות ה-60 בפרויקטים פדרליים רחבי היקף בפרו.
כל הזכרים החל מגיל חמש עשרה נדרשו להשתתף במיט'ה ולשרת בעבודות ציבוריות.
החובה להשתתף במיט'ה הייתה עד גיל חמישים.
עם זאת, חוקי האינקה היו גמישים לגבי משך הזמן של המיט'ה.
משגיחים היו אחראים לוודא שלאדם לאחר מילוי חובתו במיט'ה עדיין יהיה מספיק זמן לטפל באדמתו ובמשפחתו.
במסגרת המיט'ה הצבאי נלקחו גברים מה שלהם לשרת בצבא המדינה.
בניית גשרים ואורויות הייתה באחריותן של הקבוצות האתניות המקומיות, שחילקו את העבודה לפי שיטת המיט'ה, כאשר האוכלוסייה מחולקת לאנן (hanan), אורין (urin), איצ'וק (ichuq) ואלוואקה (allawqa) (עליון ותחתון, שמאל וימין).
בתקופת מלכות המשנה של פרו נשמרה השיטה לחלוקת חובות עבודה בין הקבוצות האתניות, שאפשרה את המשך תחזוקת העבודות הציבוריות הללו.
כל העבודה בעולם האנדים בוצעה כשירות מחזורי, בין אם לצורך תחזוקת מבני הטמפו, הדרכים, הגשרים, עיבוד שדות, דיג, כרייה, או לצורך שמירה על המחסנים או מטלות אחרות מסוג זה.
בעלי המלאכה נהנו ממעמד מיוחד במדינת האינקה.
הם אמנם עבדו עבור המדינה, אבל היו פטורים מהשתתפות במיט'ה החקלאי או הצבאי.
בנייה עצומה של דרכים ומבנים התאפשרה רק על ידי שימוש במיט'ה.
כל האנשים עבדו עבור הממשלה במשך תקופה מסוימת.
עבודה זו נעשתה בחינם עבור שלטון האינקה.
בתקופת האינקה, גברים נדרשו לעבוד 65 ימים על אדמתם כדי לספק מזון למשפחתם.
כשהגיע תורו של מישהו, הוא הצטרף לעבודות השונות שדרשו שימוש במיט'ה.
סוג קהילתי של אספקה וצרכים אלמנטריים הוקם על מנת לטפל במשפחות של הגברים שנעדרו כשהגיע תורם לעבוד תחת המיט'ה.
אנשים עבדו בסלילת דרכים, בבניית בתים לקיסר ולאצולה, בבניית מונומנטים וגשרים, בעיבוד שדות חקלאיים השייכים לכוהני הדת ולקיסר, ובכרייה במכרות.
בתקופת האינקה אנשים היו תלויים בעיקר בעיבוד אדמתם.
כל שדות האימפריה חולקו לארבע קטגוריות: השדות השייכים למקדש, לקיסר, לאצולה () ושדות בבעלות פרטית.
בתחילת תקופת החריש התחילו התושבים לעבד קודם כל את השדות של האלמנות, של החולים ושל נשות החיילים בהנחיית משגיחי הכפר.
לאחר מכן, הם עיבדו את השדות הפרטיים שלהם.
לאחר מכן, הם עיבדו את השדות של המקדשים, אחר כך את השדות של הקוראקה, ולבסוף הם התחילו לעבד את שדות הקיסר.
בזמן שהם עיבדו את השדות של הקיסר, הם בדרך כלל לבשו את בגדיהם הטובים ביותר וגברים ונשים שרו שירי שבח לאינקה.
כשהגברים היו עסוקים במלחמה, שדותיהם היו מעובדים על ידי תושבים אחרים במסגרת המיט'ה.
כך, חיילים ייצאו למלחמה כשידעו ששדותיהם ומשפחתם מאובטחים ומוגנים, מה שהגביר את הנאמנות והמיקוד מצד חיילי האינקה.
תחת הממשלה הקולוניאלית הספרדית קיבל מושג המיט'ה משמעות אחרת.
הוא הורחב ויצר את מערכת האנקומיינדה.
תחת המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו, נדרשו הקהילות לספק שביעית מכוח העבודה הגברי שלהן בכל זמן נתון לעבודות ציבוריות, מכרות וחקלאות.
המערכת הפכה לנטל בלתי נסבל על קהילות האינקה והתעללויות היו נפוצות.
תלונות ומרידות התרחשו וחוקים חדשים התקבלו על ידי פליפה השלישי, מלך ספרד, אך הייתה להם השפעה מוגבלת בלבד.
המיט'ה של האינקה והמיט'ה הספרדית שירתו מטרות שונות.
המיט'ה של האינקה סיפקה שירותים ציבוריים, כגון תחזוקה של רשתות דרכים ומערכות השקיה וגידולים מתוחכמות שדרשו תיאום עבודה בין-קהילתי.
רוב נתיני האינקה ביצעו את חובות המיט'ה שלהם בקהילות מגוריהם או בסמוך להם, לעיתים קרובות בחקלאות; השירות במכרות היה נדיר ביותר.
לעומת זאת, המיט'ה הספרדית פעלה עבור אינטרסים פרטיים של כרייה ועבור המלך הספרדי, שהשתמש בהכנסות ממסים מהפקת כסף בעיקר כדי לממן מלחמות באירופה.
הכובשים הספרדים השתמשו באותה מערכת עבודה כדי לספק את כוח העבודה הדרושים להם למכרות הכסף, שהיה הבסיס לכלכלתם בתקופה הקולוניאלית.
בהנהגתו של המשנה למלך פרנסיסקו דה טולדו, שנשלח לפרו ב-1569, התרחבה מאוד שיטת המיט'ה כאשר טולדו ביקש להגדיל את תפוקת הכסף ממכרה הכסף של פוטוסי.
טולדו זיהה שללא מקור עבודה יציב, אמין וזול, הכרייה לא תוכל לגדול בקצב הביקוש של הכתר הספרדי.
תחת הנהגתו של טולדו, הגיעו מגויסי המיט'ה הראשונים לפוטוסי בשנת 1573 מהאזורים המקיפים ישירות את מכרה פוטוסי.
בשיאו, הגיוס למיט'ה של פוטוסי התרחב לאזור שהיה כמעט 520,000 קמ"ר, וכלל חלק גדול מדרום פרו ובוליביה של ימינו.
הקונקיסטאדורים השתמשו במושג המיט'ה כדי להתאים לצרכים שלהם.
המיט'ה נחשבת לגרסה העתיקה והמקורית של שירות ממלכתי חובה.
למערכת המיט'ה הספרדית היו השפעות חמורות על אוכלוסיית הילידים, שהייתה של פועלים כשירים בזמן שהקהילות שלהם חוו קריסה דמוגרפית ממגפות של מחלות שהגיעו מאירופה.
זה גם הביא לכך שהילידים נמלטו מקהילותיהם כדי להתחמק מהמיט'ה.
עם פחות עובדים שיכולים לעבוד בשדות, הייצור החקלאי ירד, וכתוצאה מכך היה רעב המוני ותת תזונה עבור קהילות ילידים רבות באזור.
מחקר משנת 2021 ב-Journal of Economic History מצא שמערכת המיטה בפרו גרמה להכחדה של אוכלוסיית הילידים הגברים.
המחוזות שבהן פעלה המיט'ה הספרדית השיגו באופן היסטורי רמות חינוך נמוכות יותר, וכיום הם נותרו פחות משולבים ברשתות הכבישים.
מחוזות המיט'ה לשעבר סובלים מביצועים כלכליים נמוכים יותר, צריכה נמוכה יותר של משקי בית ועלייה איטית בשיעורי הצמיחה.
בספרם "מדוע אומות נכשלות: מקורות הכוח, השגשוג והעוני" השוו דרון אג'מולו וג'יימס רובינזון שתי נפות סמוכות במחוז קוסקו בפרו: קלקה (Provincia de Calca) ואקומאיו (Provincia de Acomayo).
התנאים הגאוגרפים וההרכב הדמוגרפי זהים בשתי הנפות, אבל אקומאיו הרבה יותר ענייה ואין בה כבישים.
ההסבר של אג'מולו ורובינזון להבדל הוא שאקומאיו הייתה מחויבת למיט'ה של פוטוסי וקלקה לא.
נתונים ממסמך מפקד האוכלוסין החקלאי האחרון שלפיהם יש סיכוי גבוה יותר שתושבי מחוזות שבהם הונהג המיט'ה הספרדי יהיו חקלאיים המגדלים עבור עצמם בלבד שאסיינדות, אחוזות כפריות עם כוח עבודה צמוד, נאסרו במחוזות שבהם הונהג המיט'ה כדי למזער את התחרות עמה התמודדה המדינה על כוח העבודה המצומצם שנדרש למיט'ה.
לאליטות של האסיינדות היו את הקשרים הפוליטיים הנדרשים לקבלת שירותים ציבוריים כגון כבישים, והן פעלו למען כבישים רבים ככל האפשר.
עדויות אמפיריות קושרות בין דרכים לבין השתתפות מוגברת בשוק והכנסה גבוהה יותר של משקי הבית.
העובדה שלחקלאים ממחוזות שבהם הונהג המיט'ה הספרדי אין גישה גדולה יותר לכבישים סלולים אין פירושה שהם אינם רוצים להעביר יבולים לשווקים אזוריים גדולים יותר.
לא סביר שחקלאים אלה לא רוצים להשתתף בשוק.
לאורך שנות ה-80 ניסה ארגון הגרילה הנתיב הזוהר שפעל בפרו להרחיק את החקלאים מחקלאות מסחרית, כחלק מהאידאולוגיה המאואיסטית שלהם.
מאמציהם היו ברובם לא פופולריים ונתקלו בהתנגדות.
בשנת 2004 ביצעו תושבי , עיירה בנפה בדרום פרו שבה הונהג מיט'ה, לינץ' בראש העיר שלהם, בין השאר בגלל חוסר יכולתו לקיים הבטחות לסלול את כביש הגישה לעיירה ולבנות שוק מקומי.
הדוגמה היחידה ליישום מחדש של המיט'ה בסגנון האינקה במדינה מודרנית, כמדיניות ממשלתית פדרלית, התרחשה בפרו במהלך שתי ממשלות של מפלגת "הפעולה העממית" (Acción Popular) תחת הנשיא פרננדו בלאונדה טרי (1963 - 1968 ו-1980 - 1985).
תחת ממשלה זו, הושק מוסד ממלכתי בשם "שיתוף פעולה עממי" (Cooperación Popular), בהשראת אסטרטגיית המיט'ה של האינקה.
במהלך 10 השנים שפעל מוסד זה, בוצעו יותר פרויקטי תשתית בפרו מאשר ברוב העידן הרפובליקני בן 140 השנים (מ-1821 עד 1963).
התוצאות היו מאות קילומטרים של כבישים, אמות מים, עבודות קהילתיות ועירוניות וחלקי תשתית אחרים.
העיקרון של המוסד היה פשוט למדי: בהתחשב במשאבים הכלכליים הדלים למדי של מדינת פרו בתחילת שנות ה-60, העבודות הציבוריות שמוסד זה יעשה היו צריכות להיות "ממונות בשיתוף" עם המוטבים, כלומר באמצעות תרומות של עבודה.
בכל פרויקט נתון של עבודות ציבוריות בפרו, ההערכה היא שבין 60-70% מהעלות הולכת לרכישת חומרים, וה-30-40% הנותרים הם עלויות עבודה.
בהחלת העיקרון של המיט'ה של האינקה, הממשלה היא שרכשה את החומרים, והמוטבים סיפקו את שירותי העבודה ללא משכורת.
זה אפשר למדינת פרו לחסוך 30-40% לעבודות ציבוריות בתקופה זו - חיסכון זה הושקע בפרויקטים נוספים של עבודות ציבוריות.
המוטבים בתורם תרמו את כוח העבודה הקהילתי שלהם בתמורה לפיתוח מואץ של הקהילות שלהם ולהרחבת התשתיות בפרו.
ממשלת הרפובליקה של קוריאה הייתה מודעת לתוצאות המשמעותיות שהושגו בפרו, ושלחה בשנת 1964, ועדה להיפגש עם ממשלת פרו.
הוועדה בחנה את המתודולוגיה והארגון של מוסד העבודה הפרואני ואת ההיתכנות להחיל אותו על הרפובליקה של קוריאה.
לאחר מספר חודשים בפרו, הוועדה חזרה לדרום קוריאה והוציאה גרסה מודרנית משלה של המיט'ה של האינקה למערכות ייצור קוריאניות, כולל תעשיית הייצור.
התוצאות שהתקבלו בקוריאה היו אפילו יותר טובות מאלה שהתקבלו בפרו בשל גישת פיתוח שונה.
מִיט-קְיוּט (מושג שאול מאנגלית: Meet cute ; נכתב גם מיט קיוט) היא סצנה בסרטים רומנטיים שבה נפגשים לראשונה ובנסיבות יוצאות דופן, שני גיבורי הסרט שבמהלך העלילה יתאהבו ויהיו לזוג רומנטי.
מטרת הסצנה היא להציג לצופים את שתי הדמויות הראשיות ולבסס במהירות את התשתית להתפתחות מערכת יחסים ביניהן בעקבות הפגישה.
סצנת המיט-קיוט נחשבת לאחת המוסכמות הוותיקות ביותר בקולנוע ההוליוודי.
סצנות הפגישה הראשונה מתרחשות בנסיבות מוזרות, לא שגרתיות, הומוריסטיות, משעשעות, קומיות, לעיתים סקסיות, חביבות ומקסימות את הצופים.
גם אם ההתרחשות משתבשת, רגע הפגישה תמיד מרגש.
בשל מאפיינים אלה, סצנות מיט-קיוט מהוות נדבך מרכזי בסרטי הקומדיה הרומנטית, אך יכולות להתרחש גם בקומדיות מצבים ובאופרות סבון.
בקולנוע זהו מהלך עלילתי חיוני, משום שסרטים מוגבלים בזמן לעומת סדרות שבהן יכולה מערכת יחסים רומנטית להתפתח על פני מספר פרקים.
מבקר הקולנוע והתסריטאי רוג'ר איברט הגדיר סצנת מיט-קיוט כ"סיטואציה קומית שכל-כולה מכוונת להפגיש גבר ואישה, ולאחריה הם יוכלו לממש את ייעודם בהמשך הסרט".
מגדרית, בהיסטוריה של הז'אנרים הרומנטיים רוב הזוגות הקולנועיים הם גבר ואישה.
אולם סצנות פגישה כאלה קיימות גם בסרטים וסדרות שעוסקים ביחסים להט"ביים.
מבחינה דקדוקית, מטבע הלשון Meet cute הוא צירוף כבול שבו חוברו זה לזה פועל (Meet – פ.ג.ש) ושם תואר (Cute – חמוד/ה), ונוצר שם עצם עם משמעות חדשה.
המושג מזוהה עם הקולנוע ההוליוודי, אך אין ודאות לגבי מקורו.
התיעוד המוקדם ביותר שלו מיוחס לבמאי ארנסט לוביטש שביים את הקומדיה הרומנטית "אשתו השמינית של כחול הזקן" (1938).
את התסריט כתבו בילי ויילדר וצ'ארלס בראקט.
בריאיון עם הרבעון לספרות "The Paris Review" בשנת 1996, סיפר ויילדר את השתלשלות רעיון סצנת פגישת זוג גיבורי הסרט, מייקל ברנדון (גרי קופר) וניקול דה-לואיזל (קלודט קולבר):
ויילדר הסביר בריאיון שלוביטש, שהיה ממוצא גרמני ולא שלט באנגלית על בוריה, ברצותו לתאר את שיחת שתי הדמויות כ"חמודה", שיבש את הביטוי האנגלי.
ויילדר הוסיף שהוא לא המציא את הסצנה באותו רגע, אלא זו הייתה אחת מתוך עשרות סצנות מיט-קיוט שהוא כתב לעצמו, משום שבאותה התקופה סצנות כאלה היו סימן היכר מובהק של הקומדיה המטורפת.
סצנת המיט-קיוט נחשבת למניע של עלילות רומנטיות בכלל, וקומדיות רומנטיות בפרט.
קו העלילה בהמשך הסרט מתייחס למידע שנמסר בסצנה הפגישה הראשונה, ונובע ממנו.
הסצנה מופיעה בתחילת הסרט, בדרך כלל לקראת סוף המערכה הראשונה (האקספוזיציה), והפגישה הלא מתוכננת מפתיעה את שני הגיבורים.
מן ההיבט הדרמטי, לסצנה כזו יש תפקיד מרכזי בבניית מתח בתבנית של הטרופ הקולנועי המוכר כ"הם יהיו או לא יהיו?".
הרעיון המרכזי הוא שהצופים יתאהבו בשני הגיבורים וירצו שהם יהיו זוג, עוד לפני שהגיבורים בעצמם מבינים זאת.
נסיבות הפגישה מניחות מצד אחד סיכוי שהגיבורים יתאהבו זה בזה, ומצד שני מכוננות את הקונפליקט המרכזי בסרט, שאותו הם יצטרכו להתיר כדי להיות ביחד.
הקונפליקט נובע לרוב מעצם היותם הפכים, בין שמדובר בניגודי אופי, רקע או מעמד חברתי שונה, השקפות עולם סותרות, מערכות יחסים נוכחיות או קודמות, אי הבנה או טעות בזיהוי.
בשניהם יש פגמים שעליהם יוכלו להתגבר רק כשיהיו בזוגיות.
גם אם שניהם רוצים להשיג את אותה מטרה, הסיבות לכך יהיו שונות והמניעים של כל אחד ייחודיים עד כדי כך שאחד מהם, או שניהם, יצטרכו להתפשר.
הניגודים והסתירות ביניהם יוצרים מצב שהפגישה משנה את חייהם, והם לא ישובו להיות מי שהיו לפניה.
במציאות, כאשר שני עולמות מתנגשים ללא מכנה משותף, בני אדם נוטים להיפרד.
בסצנת מיט-קיוט קולנועית, הנסיבות מטרימות את הרעיון שהפגישה היא יותר מאירוע חד-פעמי.
בעלילות רבות יש בין שני הגיבורים קשר אחר שאיננו רומנטי, והוא שימנע מהם לפנות איש לדרכו כשעולמותיהם יתנגשו.
אחד האתגרים בסצנת מיט-קיוט הוא האיזון בין דרמה רומנטית לקומדיה משעשעת.
בסצנות פגישה ראשונה שנוטות להיות רציניות ודרמטיות, הממד הקומי יכול להתבטא בדיאלוג אירוני או סרקסטי ובדקויות של הסיטואציה.
לעומת זאת, בסרטים קומיים סצנות כאלה יכולות לשאת אופי גחמני בסגנון של סלפסטיק.
סצנות מיט-קיוט בסיסיות ממויינות לארבעה טיפוסים, על פי התגובות המיידיות של הדמויות לפגישה (לכל הגדרה מצורפת המחשה מסרט אחד):
משיכה–משיכה (Pull/Pull): משיכה הדדית מיידית בין הדמויות.
טיפוס זה פחות מקובל בקולנוע מאחר שאהבה ממבט ראשון איננה ריאליסטית, אך בעיקר משום שהוא לא יוצר קונפליקט דרמטי, והקונפליקט צריך לנבוע ממקור אחר וחיצוני לדמויות עצמן.
ב"רומיאו וג'ולייט" (1996) המשיכה בין רומיאו (לאונרדו דיקפריו) לג'ולייט (קלייר דיינס) היא מיידית והדדית באופן שווה, והקונפליקט נובע מהעוינות בין משפחת קפולט של ג'ולייט למשפחת מונטגיו של רומיאו.
סצנת פגישת הגיבורים נחשבת למופתית מאחר שהם כלל לא משוחחים ביניהם, אלא רק מביטים דרך אקווריום של דגים צבעוניים, ותנועת המצלמה ממחישה את התעוררות הרגשות ההדדיים.
דחייה–דחייה (Push/Push): שתי הדמויות מסויגות ולא מעוניינות בקשר רומנטי.
ייתכן שבתחילה יביעו תיעוב ואף עוינות.
במקרה כזה, תהיה פגישה מקרית נוספת בנסיבות שונות שתיצור אפשרות לקשר רומנטי.
ב"לה לה לנד" (2016), הפגישות הראשונה והשנייה בין מיה (אמה סטון) לסבסטיאן (ראיין גוסלינג) יוצרות אנטגוניזם הדדי שמשנה את הדינמיקה הרומנטית, ומניחות את היסוד לפגישת המיט-קיוט השלישית שמניעה את התפתחות מערכת היחסים ביניהם.
דחייה–משיכה (Push/Pull): דמות אחת מתאהבת בדמות שנייה שמגיבה בחוסר עניין.
מצב כזה יוצר קונפליקט שמכמיר את לב הצופים, ומציב לפרוטגוניסט המאוהב מגוון אפשרויות להתגבר על המכשול.
ב"האקסים של החברה שלי" (2010), סקוט פילגרים (מייקל סרה) מנסה לקשור שיחה עם רמונה (מרי אליזבת' וינסטד) שמגיבה בחוסר עניין.
מערכת היחסים מתחילה בפגישתם הבאה, כשרמונה היא שליחה המוסרת לסקוט חבילה שהזמין.
נייטרליות–עצבנות (Neutral/Nervous): הפרוטגוניסט/ית מגיב/ה לפגישה בעצבנות ולחץ, ניקש/ת בלשונו/ה או מתנהג/ת בגמלוניות פיזית, אך מושא האהבה נראה כמי שלא מודע לסיטואציה שנוצרה, והצופים לא יכולים לפרש את רגשותיו.
ב"שמש נצחית בראש צלול" (2004), התנהגותה המוחצנת של קלמנטיין (קייט וינסלט) מביכה את ג'ואל (ג'ים קארי) שמתקשה להתנסח, אך לולא ניגודי האישיות ביניהם, הרומן לא היה מתרחש.
דוגמאות בהיסטוריה של הז'אנרים הרומנטיים
להלן רשימת מדגמית של סרטים שסצנות המיט-קיוט שבהן נחשבות לבולטות, חלקן אף מופתיות.
המידע מבוסס על המקורות שבערך זה.
מיטב הוא דין במשפט העברי לפיו על אדם שחייב לחברו ממון כתשלום על נזק מוטלת החובה לשלם את החוב מהקרקע הטובה ביותר.
עיקרו של הדין מונע מהחייב לשלם את חובו בקרקע גרועה.
בלשון חז"ל קיים דירוג של שלוש דרגות בסוגי הקרקע: עידית (בעלת הערך הגבוה ביותר), בינונית (בעלת ערך בינוני) וזיבורית (בעלת הערך הפחות ביותר).
לפיכך, דין "מיטב" קובע שעל נזיקין יש לשלם ב"עידית".
בהסתמך על פסוק זה קבעו חכמים במשנה:
לפי קביעה זו, בכל מצב בו קיימת אפשרות לגבות לניזק מכמה סוגי קרקע, הוא יהיה זכאי לקבל מהקרקע העידית, בשונה ממלווה שגובה את חובו מבינונית ומאשה שגובה את הכתובה שלה מזיבורית.
הדברים מוסברים ומודגמים בברייתא שמובאת בתלמוד:
שתי מחלוקות מרכזיות הוזכרו בדברי חכמים בהלכה זו: האם מדובר על מיטב שדה הניזק או על מיטב שדה המזיק, והאם השומה של הקרקע היא ביחס לשדות המזיק או ביחס לשדות העולם.
של ניזק או של מזיק
לפי המסקנה בתלמוד, רבי ישמעאל ורבי עקיבא נחלקו האם על המזיק לשלם לניזק קרקע שזהה באיכותה לקרקע העידית שבשדות הניזק (שיטת רבי ישמעאל) או את הקרקע העידית שבנכסיו הוא (שיטת רבי עקיבא).
רבי ישמעאל דורש את הפסוק בגזירה שווה: כשם ש"שדה אחר" שנאמר בפסוק הוא שדהו של הניזק, כך "מיטב שדהו" הוא מיטב שדהו של הניזק.
לעומתו, רבי עקיבא לומד את הפסוק כפשוטו, ולכן "מיטב שדהו...
ישלם" פירושו שהמשלם נותן את העידית שבשדותיו.
לפי התלמוד, רבי עקיבא סובר שתמיד המזיק חייב לשלם את העידית שבנכסיו, ורבי ישמעאל חולק עליו רק בחלק מהמקרים.
התלמוד מבדיל בין שלושה מקרים שונים:
כאשר העידית של המזיק נמוכה באיכותה מהעידית של הניזק, רבי ישמעאל אינו מחייב את המזיק לקנות קרקע הזהה באיכותה לעידית של הניזק, אלא מאפשר לו לשלם את העידית שלו.
כאשר העידית של המזיק גבוהה באיכותה מהעידית של הניזק, ויש לו קרקע אחרת שזהה באיכותה לעידית של הניזק, רבי ישמעאל מאפשר למזיק לשלם את הקרקע שזהה באיכותה לעידית של הניזק.
כאשר העידית של המזיק גבוהה באיכותה מהעידית של הניזק, אך הקרקע האחרת שלו פחותה מהעידית של הניזק, רבי ישמעאל מסכים שהמזיק יאלץ לשלם את הקרקע הטובה ביותר שלו.
בשני המקרים האחרונים התייחס התלמוד רק למקרה שבו יש למזיק שתי קרקעות, שאחת מהן טובה יותר מעידית הניזק, וההבדל בין המקרים הוא האם הקרקע הפחותה באיכותה זהה לעידית הניזק או פחותה אף ממנה.
הראשונים נחלקו מה הדין לשיטת רבי ישמעאל אם למזיק יש שלוש קרקעות: א.
זיבורית שאיכותה פחותה מעידית הניזק.
בינונית שאיכותה עולה על עידית הניזק.
עידית שאיכותה גבוהה עוד יותר.
לדעת הרא"ש ישלם במקרה זה מהעידית שלו, כיון שיש לשלם תמיד מעידית: או כעידית הניזק או מעידית המזיק.
ואילו לדעה אחרת די בכך שישלם מהבינונית שלו שעולה באיכותה על עידית הניזק.
בשלו הן שמין או בשל עולם הן שמין
מחלוקת אחרת היא צורת ההערכה.
לפי דעת רב ששת ההערכה היא בקרקעות העולם, ואם יש למזיק קרקע מעולה ביותר הוא יכול להסתפק בתשלום קרקע שנחשבת "עידית" ביחס לכלל הקרקעות.
לעומת זאת לפי רב נחמן השומה היא ביחס לשדות המזיק עצמו, כך שאם בקרקעותיו אותה קרקע אינה העידית, עליו לשלם קרקע טובה יותר, ואין די בכך שביחס לקרקעות העולם זו עידית.
בתלמוד מוסבר שהמחלוקת אם בשלו שמין או בשל עולם שמין קיימת רק לדעת רבי עקיבא, ואילו לדעת רבי ישמעאל שמין בכל מקרה לפי קרקעות הניזק.
בשולחן ערוך נפסקה ההלכה כרבי עקיבא, שמשלם המזיק במיטב שדותיו הוא, וכן שבשלו הן שמין:
חיוב המזיק בקרקעות בינונית וזיבורית
בעניין זה נחלקו ראשונים ואחרונים:
לדעת התוספות קיימת לניזק זכות תביעה מבינונית ומזיבורית, גם ללא הסכמה מוקדמת של המזיק.
לדעת הרא"ש אם המזיק לא הציע קרקע בינונית או זיבורית, לא יוכל הניזק לדרוש אותה, אך אם הציע אותה במחיר העונה של הקיץ, יוכל הניזק לקבל אותה במחיר של החורף.
מחלוקת זו מהווה מקור למחלוקת בין השולחן ערוך והרמ"א.
היחס בין "מיטב" לאמצעי תשלום אחרים
בשאלת היחס בין תשלום בקרקע עידית לצורות התשלום האחרות, תשלום במטלטלים שווי כסף ותשלום בכסף עצמו, הובאו בתלמוד כמה שיטות אמוראים, ונחלקו ראשונים בפירוש השיטות ובהכרעת ההלכה.
רבא אמר שחיוב המזיק הוא לשלם מהאיכות הגבוהה ביותר בעל דבר שיבחר, בין אם יבחר לשלם במטלטלים ובין אם יבחר לשלם בקרקעות.
רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע חילקו בין תשלום בקרקע, בו יש לתת דווקא את העידית, לבין תשלום במטלטלים שווי כסף, בהם אפילו מטלטלים פחותים (כגון סובין) נחשבים כ"מיטב", משום שאם לא ניתן למכור אותם במקום אחד, אפשר למכור אותם במקום אחר.
רב הונא אמר שיש לשלם בכסף או במיטב הקרקעות, ובסובין ישלם מי שאין לו כסף או מיטב.
בהכרעת הדין ובסדרי הגביה למעשה, נאמרו כמה שיטות בדברי הראשונים:
הרי"ף פסק כרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, ולכן לשיטתו יכול המזיק לשלם או בקרקע עידית, או בכסף או בכל מטלטלים שהם.
רבנו תם פסק כרב הונא, ולפי שיטתו יש לשלם או בכסף או בקרקע עידית, ורק אם אין לו אחד משני הדברים, ישלם במטלטלים אחרים.
לדעת הרמ"ה כשיש לו כסף חייב המזיק לשלם בכסף, וכשאין לו כסף משלם במטלטלים, ורק אם אין לו מטלטלים משלם בקרקע.
מדברי הרמב"ם ניתן להבין שכל המטלטלים והכסף שווים והם עדיפים לגבייה מהקרקעות, ואפילו העידית.
בטבלה שלפנינו סדרי העדיפות בתשלום לפי שיטות הראשונים השונות:
כשהעידית נמכרה לפני הגביה - במקרה בו מכר הנתבע חלק מקרקעותיו לאחר, כלל הזכאים לגביה גובים מהקרקעות שנותרו אצל החייב, אף על פי שכל הקרקעות שנותרו הם קרקעות גרועות, מאחר ש"אין נפרעים מנכסים משועבדים – במקום שיש בני חורין").
אי שתקת שתקת - במקרה בו מכר הנתבע את כל קרקעותיו לאחר, חוזרים בעלי החובות וגובים מהקונה, מאחר שהשתעבדו הקרקעות לחובות אלו מכבר.
כאשר לוקח אחד קנה את כל הקרקעות של החייב, באים התובעים אל הקונה לגבות קרקעותיהם, הדין הוא שגובים תחילה מהנכס שנקנה אחרון.
ולכן אף עתה, בלא שהחזיר, דינו כאילו החזיר, וגובים כולם מהגרועות שבקרקעותיו.
מיטב טרייד השקעות בע"מ היא חברה ציבורית הנשלטת על ידי מיטב בית השקעות.
החברה מחזיקה בחברת מיטב טרייד בע"מ - חבר הבורסה החוץ־בנקאי הגדול ביותר בישראל ללקוחות פרטיים, אשר מהווה את זרוע המסחר העצמאי בשוק ההון של קבוצת מיטב.
מיטב טרייד בע"מ מציעה מסחר בניירות ערך ונכסים פיננסים ללקוחות פרטיים ולחברות.
החברה מפעילה פלטפורמה טכנולוגית מתקדמת למסחר עצמאי בבורסות השונות בארץ ובעולם, המאפשרת למשקיעים פרטיים לנהל את השקעותיהם באופן עצמאי.
מיטב טרייד הוקמה ב-5 בנובמבר 1969 כחברה בבורסה לני"ע בת"א.
החברה מספקת שירותי עשיית שוק, משמרת ני"ע, שירותי מסחר, המרות מט"ח ושיווק השקעות.
במהלך השנים החברה עברה מספר מיזוגים ורכישות, כשבסופם הועברה החברה לבעלותה של מיטב טרייד השקעות.
מיטב טרייד מספקת שירותי ברוקראז' בחשבונות ייעודיים ללקוחות מוסדיים באמצעות ברוקראז'ים מוסדיים.
ביוני 2009, כחלק ממיזוג של מיטב עם גאון שוקי הון, עברה מיטב טרייד לעסוק בעיקר בפעילות חבר הבורסה.
במהלך השנים מיזגה מיטב טרייד לתוכה פעילויות ברוקראז' של 5 חברי בורסה.
באמצע שנת 2020 ובעיצומה של מגפת הקורונה, יצאה מיטב טרייד בקמפיין פרסומי "מפסיקים להיות פראיירים ועוברים למיטב דש טרייד", בהובלת חברת התוכן שרוטונים.
מטרת הקמפיין היה למשוך סוחרים עצמאיים בעלי תיקי השקעות המנוהלים בבנקים לשירותי החברה, בהן הדגישה כי העמלות שהיא מציעה נמוכות משמעותית מאלו שהבנקים גובים.
במהלך שנת 2022, עת שונה שמה של חברת האם ממיטב דש למיטב בית השקעות, הותאם גם שמה של החברה ממיטב דש טרייד למיטב טרייד.
במקביל לכך, יצאה מיטב בית השקעות בקמפיין פרסומי בהובלת הפרזנטור דייוויד שווימר לקידום החברה ופעילות המסחר של מיטב טרייד.