tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרומתו הגדולה ביותר להגות המערבית היא שיטת החקירה שלו, המבוססת על העלאת השערות והפרכתן.
סוקרטס היה מורם של פילוסופים יווניים חשובים אחרים, הבולט שבהם הוא אפלטון.
בשל רעיונותיו הבלתי מקובלים, שפורשו כדברי כפירה וכגורמים להשחתת המידות, נידון סוקרטס למוות.
סוקרטס לא השאיר אחריו כתבים משלו.
חלק מרעיונותיו הועלו על הכתב על ידי אפלטון, שאף הוסיף עליהם את פרשנותו שלו.
הציניקנים היו זרם פילוסופי ואורח חיים חשובים בעת העתיקה ביוון.
שמם מגיע כנראה או ממבנה באתונה שהיה קרוי צינוסרגס, שאירח את האסכולה בראשיתה, או מהמילה היוונית לכלב ("קואון") שהיה כינויו של דיוגנס – מייסד הזרם.
הוא יסד את הזרם הפילוסופי במחצית השנייה של המאה ה-4 לספירה.
עם שינויים שונים, זרם זה המשיך להתקיים עד קצו של העולם הרומי במאה ה-6 לספירה.
יש להתייחס לציניקנים כזרם פילוסופי ולא כאסכולה, היות שמדובר ברצף של אנשים שונים במשך הדורות.
הם דגלו בצורה זו או אחרת ברעיונתיו של דיוגנס, רעיונות ששימשו כגרעין תפיסתי והתנהגותי משותף לכל האנשים האלו, אך מבלי לפתח אסכולה משותפת ורשמית.
גרעין עיקרי זה אומר שתכלית החיים היא האושר והדרך אל האושר מחייבת חיים על פי המידה הטובה וסיפוק הצרכים בהתאם לטבע.
אפלטון ואריסטו השאירו חותם בל ימחה, כל אחד בדרכו, על ההגות המערבית.
בכתביו של אפלטון ניתן למצוא עשרות חיבורים פילוסופיים הבנויים בצורת שיחות מרובות משתתפים, כשהמשתתף הראשי הוא לרוב סוקרטס.
בנוסף לכך השתמרו כמה מאיגרותיו.
כתביו עוסקים בנושאים פילוסופיים מגוונים: אתיקה, מטאפיזיקה, פילוסופיה של המדע ועוד.
עיקרון חשוב ביצירתו הוא הרעיון שהמבט הישיר בעולם מטעה, ואילו הלימוד שאינו נסמך על התצפיות אלא על ההכרה, ועל הצורה הטהורה של הדברים – האידיאה – אליה הנפש לבדה יכולה להגיע, הוא הלימוד המוביל לאמת.
אפשר למצוא באפלטון את שורשי הרציונליזם.
אריסטו היה תלמידו של אפלטון.
בניגוד לאפלטון הוא האמין כי מקור הידע הוא בחושים, בתצפיות ובהתנסויות, ובכך שרטט את יסודות המתודולוגיה המדעית.
כמו אפלטון, עסק אריסטו בתחומים רבים שכללו פיזיקה, מטאפיזיקה, אתיקה, מחשבה מדינית, לוגיקה ועוד.
כמה מכתביו נשמרו לאורך הדורות.
האסכולה נוסדה על ידי זנון מכתיון בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס, אך כמעט ולא נותרו כתבים מהתקופה המוקדמת של האסכולה.
היצירות הגדולות של תקופה אחרונה זו מוכרות היטב, בראשן כתביהם של סנקה, איש החצר של רומא האימפריאלית שהיה מורהו הפרטי של נירון ושר בממשלתו, מוסוניוס רופוס, אפיקטטוס (בכתבי תלמידיו), ושל הקיסר מרקוס אורליוס.
החל מהמאה ה-17 החלה התעניינות מחודשת באסכולה ובמידה רבה יותר אפילו בסוף במאה ה-20 בהגותם של פילוסופים כמו אלסדייר מקינטייר.
לצד התעוררות האסכולה במרחב האקדמי, התחדשה הסטואיות כפילוסופיה מעשית לחיי היום יום, ואף השפיעה רבות על הפסיכותרפיה הקוגניטיבית.
נאופלטוניזם היא אסכולה פילוסופית, דתית ומיסטית שהתגבשה במאה ה-3 לספירה.
הוגי האסכולה כינו את עצמם אפלטוניים כיוון שחזרו לאפלטון ופירשו את כתביו, אך ישנם הבדלים מהותיים, ולכן הם מכונים נאו-פלטוניים, כלומר אפלטונים חדשים.
הנאופלטוניות שילבה לתוך הפילוסופיה של אפלטון רעיונות ממגוון אסכולות פילוסופיות, בהן האסכולה הפיתגוראית והאסכולה הסטואית, ואף קלטה לתוכה אמונות, פולחנים ומנהגים מהפוליתאיזם היווני והמזרחי, כולל אלכימיה ומאגיה.
אחריו התפתחו כמה אסכולות הנאופלוטיניות, בראשן האסכולה האתונאית והאסכולה האלכסנדרונית.
האתונאית הייתה למעשה האקדמיה האפלטונית, אך הפכה לפלוטינית והייתה אחד מהמבצרים האחרונים של הפוליתאיזם באגן ים התיכון לאחר עליית הנצרות.
באסכולה האלכסנדרונית לעומת זאת, התפתח זרם של ניאופלטוניות נוצרית.
פילוסופיה נוצרית היא המשך של הפילוסופיה היוונית הקלאסית.
הפילוסופים הנוצרים המוקדמים הושפעו מקודמיהם היוונים, כגון אריסטו או אפלטון והשתמשו בהם ובפיתוחיהם כדי להצדיק את טענותיהם הפילוסופיות.
פילוסופיה נוצרית, כמו גם פילוסופיה דתית בכלל, מכונה לעיתים "תאולוגיה" והגבול ביניהם הוא לרוב אינו ברור וחד משמעי.
הפילוסופים הנוצרים, השתמשו בפילוסופיה בעיקר לשם הצדקת אמונותיהם בהם האמינו מלכתחילה, ולא - כפי הנהוג בפילוסופיה המאוחרת יותר לחשוב - שמטרת הפילוסופיה היא לברר מחדש את האמונות ולברור מתוכן את הנכונות בלבד.
למעשה, הם טענו שכל פילוסופיה שהיא מבססת בעצם את מה שהאדם מאמין בו מקודם.
לכן יכולה האמונה המוקדמת להיות גם אמונה דתית.
פילוסופיה פוליטית (נקראת גם תאוריה פוליטית או מחשבה מדינית) היא העיסוק הפילוסופי בענייני פוליטיקה, חברה ומדינה, וביחסי הגומלין בין המערכות הללו.
התחום בוחן את הטבע, ההיקף והלגיטימציה של מוסדות פוליטיים, כגון מדינות.
התחום חוקר צורות ממשל שונות, החל מדמוקרטיה ועד סמכותנות, ואת הערכים המנחים פעולה פוליטית, כמו צדק, שוויון וחירות.
פילוסופיה פוליטית מתמקדת גם בנורמות ובערכים רצויים, בניגוד למדע המדינה, אשר מדגיש תיאור אמפירי.
אידאולוגיות פוליטיות הן מערכות של רעיונות ועקרונות המתארים כיצד החברה צריכה לפעול.
האנרכיזם דוחה את הכוח הכפוי של ממשלות ריכוזיות.
ומציע חברה ללא מדינה למען קידום החירות והשוויון.
השמרנות מבקשת לשמר מוסדות ופרקטיקות מסורתיים.
היא ספקנית לגבי היכולת האנושית לבצע רפורמה רדיקלית בחברה, וטוענת ששינויים דרסטיים בה עלולים להרוס את חוכמת הדורות הקודמים.
הליברליזם דוגל בזכויות ובחירויות הפרט, בשלטון החוק, ברכוש פרטי ובסובלנות.
הוא מאמין שממשלות צריכות להגן על ערכים אלה כדי לאפשר לאנשים לשאוף למטרות אישיות ללא התערבות חיצונית.
הסוציאליזם מדגיש בעלות קולקטיבית וחלוקה שווה של מוצרים בסיסיים.
הוא מבקש להתגבר על מקורותיו של אי-שוויון חברתי, כולל בעלות פרטית על אמצעי הייצור, מעמדות חברתיים וזכויות יתר תורשתיות.
זרמים אחרים של פילוסופיה פוליטית כוללים סביבתנות, ריאליזם, אידיאליזם, תוצאתנות, פרפקציוניזם, לאומיות, אינדיבידואליזם וקהילתנות.
פילוסופים פוליטיים מסתמכים על שיטות שונות כדי להצדיק ולבקר טענות ידע.
פרטיקולריסטים משתמשים בגישת "מלמטה-למעלה" ומסדרים באופן שיטתי שיפוטים פרטניים, בעוד שפונדציונליסטים נוקטים בגישת "מלמעלה-למטה" ובונים מערכות מקיפות מתוך מספר קטן של עקרונות יסוד.
גישה יסודית אחת משתמשת בתאוריות על טבע האדם כבסיס לאידיאולוגיות פוליטיות.
האוניברסליסטים טוענים שעקרונות מוסריים ופוליטיים בסיסיים חלים באופן שווה על כל תרבות, השקפה שנדחית על ידי רלטיביסטים תרבותיים.
שורשיה של הפילוסופיה הפוליטית ב, דוגמת התאוריות של אפלטון ואריסטו בפילוסופיה היוונית העתיקה, שכללו דיונים על טבע הצדק ומדינות אידיאליות.
הקונפוציאניזם והדאואיזם צמחו מתוך הפילוסופיה הסינית העתיקה, ובעוד שהמחשבה הפוליטית ההינדית והבודהיסטית התפתחה בהודו העתיקה, כל אחת מהן מציעה השקפות שונות על יסודות הסדר החברתי והמדינאות.
הפילוסופיה הפוליטית בתקופת ימי הביניים התאפיינה ביחסי הגומלין בין המחשבה היוונית העתיקה לבין הדת (הן ב והן ב
התקופה המודרנית סימנה נטייה לעבר החילוניות, עם התפתחויות אסכולות מגוונות של מחשבה, כגון תורת האמנה החברתית, הליברליזם, השמרנות, התועלתנות, המרקסיזם והאנרכיזם.
הגדרת ה"פילוסופיה פוליטית" ותיחומה אינה קבועה.
התחום משיק לכמה תחומים אחרים, והגות של פילוסופים פוליטיים נלמדת הן בחוגים לפילוסופיה, הן בחוגים למדע המדינה, והן בחוגים אחרים כמו כלכלה או סוציולוגיה.
פילוסופיה פוליטית היא ענף בפילוסופיה החוקר את היסודות התאורטיים והמושגים של הפוליטיקה.
היא בוחנת את הקשר בין הפרט לחברה, את הארגון הטוב ביותר של חיי אדם קולקטיביים, את חלוקת הסחורות והכוח, את גבולות סמכויות המדינה ואת הערכים שצריכים להנחות החלטות פוליטיות.
התחום בוחן מושגים בסיסיים כגון מדינה, ממשל, כוח, לגיטימציה, צדק, שוויון וחירות, ומנתח את מאפייניהם החיוניים והשפעותיהם על אזרחים, קהילות ומדיניות.
אסכולות של פילוסופיה פוליטית, כגון ליברליזם, שמרנות, סוציאליזם ואנרכיזם, מציעות פרשנויות מגוונות למושגים אלה.
הן מונחות על ידי ערכים שונים ומציעות מסגרות שונות לבניית חברות.
כחקירה שיטתית וביקורתית, פילוסופיה פוליטית בוחנת אמונות מבוססות ובוחנת השקפות חלופיות.
מוטיבציה מרכזית לחקירה זו היא שצורות ממשל אינן עובדות טבע קבועות מראש, אלא יצירות אנושיות שניתן לעצב באופן פעיל לטובת או לרעת חלק מהציבור או אף כולו.
פילוסופים פוליטיים עוסקים בסוגיות שונות של הערכה או נורמטיביות.
הם בוחנים צורות ממשל אידיאליות ומתארים את הערכים והנורמות שצריכים להנחות החלטות פוליטיות.
הם נבדלים בכך ממדעני המדינה, המתמקדים בתיאורים אמפיריים של האופן שבו ממשלות ומוסדות פוליטיים אחרים פועלים בפועל, ולא באופן שבו הם צריכים לפעול באופן אידיאלי.
המונח "תאוריה פוליטית" משמש לעיתים מילה נרדפת לפילוסופיה פוליטית, אך יכול להתייחס גם לתחום אחות.
על פי התפיסה האחרונה, הפילוסופיה הפוליטית מבקשת לענות על שאלות כלליות ויסודיות, בעוד שהתאוריה הפוליטית מנתחת ומשווה היבטים ספציפיים יותר של מוסדות פוליטיים ומבהירה את המושגים והשיטות שבהם משתמשים מדעני המדינה.
פילוסופיה פוליטית שורשת באתיקה - תחום בפילוסופיה החוקר תופעות מוסריות - ולעיתים אף נחשבת לענף של אתיקה.
אולם בעוד שהאתיקה בוחנת התנהגות נכונה וחיים טובים במובן הרחב ביותר, לפילוסופיה פוליטית יש היקף צר יותר, המתמקד בארגון ובהצדקה של מוסדות פוליטיים ולא בחובות מוסריות ופרטיות שאינן קשורות ישירות לחיים הקולקטיביים.
פילוסופיה פוליטית קשורה קשר הדוק גם לפילוסופיה חברתית, וחיבורים פילוסופיים דנים לעיתים קרובות בשתיהן יחדיו מבלי להבחין בבירור ביניהן.
למרות החפיפה בין התחומים, הבדל אחד הוא שהפילוסופיה החברתית בוחנת סוגים מגוונים של תופעות חברתיות, בעוד שהפילוסופיה הפוליטית מתמקדת באופן ספציפי יותר בכוח ובממשל.
בשל עניינה בתפקידם של חוקים ומבנים כלכליים, פילוסופיה פוליטית קשורה גם לפילוסופיה של המשפט והכלכלה .
מקור המונח "פילוסופיה פוליטית" במילים היווניות העתיקות πολιτικός (politikos, שמשמעותה "שייכות או קשר לפוליס") ו-φιλοσοφία (philosophía, שמשמעותה "אהבת החוכמה").
כאחת מענפי הפילוסופיה העתיקים ביותר, היא נהוגה בתרבויות רבות ושונות, לעיתים קרובות בתגובה לאתגרים פוליטיים של זמנן על ידי ניסיון להבין, להצדיק או לבקר הסדרים חברתיים.
פילוסופים פוליטיים מסתמכים על מושגים בסיסיים שונים, כגון ממשל, כוח, חוק וצדק, כדי לנסח תאוריות ולהמשיג את תחום הפוליטיקה.
הם מבינים את הפוליטיקה כתחום הכולל פעילויות מגוונות הקשורות לממשל, קבלת החלטות קבוצתית, יישוב סכסוכים והפעלת כוח.
לעיתים היא מאופיינת כאמנות העיסוק המיומן בפעילויות אלו.
המדינה, מושג יסוד בפילוסופיה הפוליטית, היא ישות פוליטית מאורגנת.
מדינות הן התאחדויות של אנשים, הנקראים אזרחים.
הן בדרך כלל מפעילות שליטה על טריטוריה מסוימת, מיישמות את שלטון החוק ומתפקדות כישויות משפטיות הכפופות לזכויות וחובות, תוך כדי קיום אינטראקציה עם מדינות אחרות.
עם זאת, ההגדרה המדויקת של מדינה שנויה במחלוקת.
חלק מהאפיונים הפילוסופיים מדגישים, בין היתר, את כפיפות רצון הרוב לרצון המיעוט הדומיננטי.
נקודת מבט אחרת רואה את המדינה כאמנה חברתית לתועלת הדדית וביטחון.
מדינות מאופיינות ברמת הארגון שלהן ובכוח שהן מחזיקות.
הן מנוגדות לחברות חסרות מדינה, שהן קבוצות חברתיות מסודרות באופן רופף יותר המחוברות באמצעות רשת קשרים פחות ריכוזית.
אומה, מושג קשור, מתייחס לקבוצת אנשים בעלי זהות משותפת כגון תרבות, היסטוריה או שפה.
מדינות לאום הן מדינות שאזרחיהן חולקים זהות לאומית משותפת התואמת את הגבולות הפוליטיים של המדינה.
מבחינה היסטורית, המדינות הראשונות ב היו ערי-מדינה.
ממשלה היא מוסד המפעיל שליטה ושולט באנשים השייכים לישות פוליטית, בדרך כלל מדינה.
חלק מהפילוסופים הפוליטיים רואים בממשלה מטרה בפני עצמה, בעוד שאחרים רואים בה אמצעי להשגת מטרות אחרות, כגון שלום.
חלק מהממשלות קובעות עקרונות יסוד, הנקראים חוקה, המתווים את המבנה, הבסיס והמגבלות של השלטון.
על ידי מיסוד עקרונות אלה, חוקות יכולות לסייע בהגבלת וייצוב הפעלת הכוח, למנוע ניצול לרעה ושלטון שרירותי, להכשיר ממשל הכפוף לחוק ולשמור על זכויות.
אנרכיסטים דוחים ממשלות ותומכים בשלטון עצמי ללא סמכות ריכוזית.
פילוסופים פוליטיים מבחינים בין צורות ממשל על סמך מי מחזיק בכוח הפוליטי וכיצד הוא מופעל.
בדמוקרטיות, הכוח העיקרי נמצא בידי העם.
בדמוקרטיות ישירות, האזרחים מצביעים ישירות על חוקים ומדיניות, ואילו בדמוקרטיה ייצוגיות, הם בוחרים מנהיגים שמקבלים את ההחלטות הללו.
דמוקרטיות מנוגדות למשטרים סמכותניים, הדוחים ריבוי פוליטי ומדכאים מחלוקת באמצעות מבני כוח ריכוזיים והיררכיים.
באוטוקרטיות, הכוח המוחלט מוענק לאדם יחיד, כגון מונרך או דיקטטור.
עבור אוליגרכיות, הכוח מרוכז בידי מעטים, בדרך כלל העשירים.
משטר סמכותני אף יכול להיות טוטליטרי, אם הוא מבקש שליטה נרחבת על החיים הציבוריים והפרטיים.
ישנם סוגי ממשל, כגון פשיזם, המשלבים טוטליטריות עם אידיאולוגיות פוליטיות לאומניות ומיליטריסטיות.
ניתן להבחין בין צורות ממשל גם על סמך סוג האנשים המקבלים החלטות פוליטיות.
אריסטוקרטיה מיישמת שלטון על ידי האליטות, כגון מעמד שליט או אצולה בעלי זכויות יתר.
במריטוקרטיות, האליטות השולטות נבחרות לפי כישורים ולא לפי רקע חברתי.
עבור טכנוקרטיות, אנשים בעלי כישורים טכניים, כמו מהנדסים ומדענים, מחזיקים בכוח הפוליטי.
תאוקרטיות נותנות עדיפות לסמכות דתית בקבלת החלטות פוליטיות, מיישמות חוקים דתיים וטוענות שביצוע הרצון האלוהי מקנה להן לגיטימציה.
פילוסופים פוליטיים דנים גם בפדרליזם ובקונפדרליזם, שהן מערכות ממשל הכוללות מספר רמות: בנוסף לממשלה לאומית מרכזית, ישנן מספר ממשלות אזוריות בעלות אחריות וסמכויות נפרדות.
מערכות אלו מנוגדות לקולוניאליזם, שבו אזרחי שטחים כבושים מנוצלים על ידי המדינה הכובשת, במקום להתייחס אליהם כשותפים שווים, ולמדינות אוניטריות, שבהן הסמכות מרוכזת ברמה הלאומית.
היבט מרכזי של ממשלות ומוסדות פוליטיים אחרים הוא הכוח שהם מחזיקים בו.
כוח הוא היכולת לייצר תוצאות רצויות או לשלוט במה שאנשים ומוסדות עושים.
כוח יכול להתבסס על הסכמה, כמו אנשים שצועדים בעקבות מנהיג כריזמטי , אך יכול גם ללבוש צורה של כפייה, דוגמת שליט עריץ האוכף ציות באמצעות זריעת פחד ודיכוי.
סמכויות הממשלה כוללות, בדרך כלל, את הסמכות המחוקקת (כלומר לחוקק חוקים חדשים או לבטל חוקים קיימים), את הסמכות המבצעת (שתפקידה לאכוף את החוקים) ואת הסמכות השיפוטית (המנהלת בוררות בסכסוכים משפטיים).
חלק מהממשלות פועלות לפי הפרדת רשויות ויש להן סניפים נפרדים לכל תפקיד כדי למנוע ריכוזיות יתר וניצול לרעה של הכוח.
ממשלות אחרות מרכזים את כל הסמכות בישות אחת.
שפה היא היבט מרכזי של כוח פוליטי, ומשמשת אמצעי תקשורת וכוח המעצב את דעת הקהל.
השפעה זו באה לידי ביטוי בשליטה על אמצעי התקשורת, כגון אלה של תקשורת ההמונים, ובחופש הביטוי של כל אדם.
כוח פוליטי כולל גם מנגנונים מוסדיים המווסתים את התנהגותם של יחידים, כגון מוסדות חינוכיים, דיסציפלינריים ורפואיים.
לגיטימציה, מושג בסיסי נוסף, היא השימוש החוקי או המוצדק בכוח זה.
פילוסופים פוליטיים בוחנים האם, מדוע ובאילו תנאים הסמכויות שמפעילה ממשלה הן לגיטימיות.
דרישות הנידונות לעיתים קרובות כוללות את רכישת הכוח בהתאם לכללים שנקבעו והפעלתו למטרות מוצדקות.
לדוגמה, הכללים של דמוקרטיות ייצוגיות קובעים כי הבחירות קובעות מי רוכש כוח כשליט לגיטימי.
סמכות, מושג הקשור לכך קשר הדוק, היא הזכות לשלוט (או האמונה הרווחת שמישהו לגיטימי להפעיל כוח).
במקרים מסוימים, לאדם עשויה להיות סמכות גם אם אין לו את הכוח האפקטיבי לפעול.
מספר חוקרים מדברים גם על סמכות שאינה לגיטימית, במצבים שבהם האמונה הרווחת בלגיטימיות של שימוש בכוח שגויה.
ממשלות משתמשות בחוקים, בדרך כלל לצורך הפעלת כוח.
חוקים הם כללי התנהגות חברתיים המתארים כיצד אנשים ומוסדות רשאים או לא רשאים לפעול.
על פי תורת משפט הטבע, חוקים צריכים לבטא עקרונות מוסריים אוניברסליים הטבועים בטבע האדם.
תפיסה זו עומדת בניגוד לפוזיטיביזם המשפטי, הרואה בחוקים מוסכמות אנושיות.
היא חובתם של האזרחים לציית לחוקי קהילתם הפוליטית.
פילוסופים פוליטיים בוחנים באיזה מובן אזרחים כפופים לחובות פוליטיות, גם אם לא הסכימו להן במפורש.
חובה פוליטית עשויה להתיישב או לא להתיישב עם חובה מוסרית - היא החובה לציית לעקרונות מוסריים.
לדוגמה, אם מדינה סמכותנית מחוקקת חוקים המפרים זכויות אדם בסיסיות, ייתכן שלאזרחים ישנה חובה מוסרית שלא לציית להם.
חוקים מסדירים גם את זכויותיהם של בני אדם כזכויות משפטיות המגנות על האינטרסים והחירויות שלהם.
חוקים המסדירים קניין מהווים את היסוד של מערכות משפטיות רבות.
זכות הקניין היא זכותו של כל אדם להשתמש בנכס או למנוע מאנשים אחרים לעשות שימוש בנכס פיזי או רוחני או לפגוע בו.
קניין ציבורי, לעומת זאת, שייך למדינה או לקהילה, בעוד שקניין פרטי שייך לישויות אחרות, כגון אזרחים בודדים.
דיונים רבים בפילוסופיה הפוליטית עוסקים ביתרונות ובחסרונות של הקניין הפרטי.
הקומוניזם, למשל, שואף לבטל את רוב צורות הרכוש הפרטי, לטובת בעלות קולקטיבית כדי לקדם שוויון כלכלי.
מושגים מגוונים בפילוסופיה הפוליטית מתפקדים כערכים או כמטרות של תהליכים פוליטיים.
צדק הוא מושג מורכב המהווה את ליבן של סוגיות פוליטיות רבות.
הוא קשור באופן ספציפי לרעיון, שלפיו אנשים צריכים לקבל יחס הוגן ואת זכויותיהם.
באופן רחב יותר, הוא מתייחס גם להתנהגות הולמת ולהתנהגות מוסרית, אך משמעותו המדויקת משתנה בהתאם להקשר: הוא יכול להיות היבט של פעולות או מאפיין מבני של מצבים חברתיים.
בהקשר של החיים החברתיים, צדק חברתי מקיף היבטים שונים של הוגנות ושוויון בכל הנוגע לעושר, נכסים ועוד.
הוא כולל את רעיון הצדק החלוקתי, המקדם הקצאה אובייקטיבית של משאבים, סחורות והזדמנויות.
בהקשרים משפטיים, עוסק בענישה, כאשר אחד מהעקרונות הוא שהנזק שנגרם לעבריין צריך להיות פרופורציונלי לעבירה שביצע.
הצדק קשור קשר הדוק לשוויון, אידיאל שלפיו לאנשים יהיו אותן זכויות, הזדמנויות או משאבים.
לפי עקרון השוויון, כל האנשים כפופים לאותם סטנדרטים משפטיים, זכויות וחובות.
הוא היכולת להצביע עבור מישהו ולהיות מועמד לתפקיד פוליטי.
שוויון הזדמנויות הוא האידיאל שלכל אחד יהיו אותן הזדמנויות בחיים, כלומר שהצלחה צריכה להתבסס על זכות ולא על נסיבות לידה או מעמד חברתי.
זה בניגוד ל, הרעיון שלפיו לכל האנשים צריכות להיות רמות דומות של עושר חומרי ורמת חיים.
פילוסופים פוליטיים בוחנים ומשווים תפיסות שונות של שוויון, ודנים באילו היבטים צריך להנחות את הפעולה הפוליטית.
הם גם בוחנים את השפעת האפליה, המתייחסת ליחס לא הוגן המבוסס על מאפיינים כמו גזע, מגדר, מיניות ומעמד חברתי, היכולים לערער את השוויון.
אסכולת המחשבה הפוליטית, המכונה שוויוניות, רואה בשוויון אחת מהמטרות העיקריות של פעולה פוליטית.
חירות או חופש היא האידיאל לפיו אנשים יכולים לפעול לפי רצונם ללא הגבלות.
בדרך כלל, פילוסופים פוליטיים מבחינים בין שני היבטים משלימים של חירות: חירות חיובית - הכוח לפעול בצורה מסוימת - וחירות שלילית - היעדר מכשולים או התערבות מצד אחרים.
החירות היא הערך המרכזי בליברליזם, אחת מהאסכולות בפילוסופיה הפוליטית.
אסכולות שונות דנות בשאלה האם חוקים מגבילים בהכרח את החירות באמצעות הגבלת פעולות הפרט להגנה על טובת הכלל, או בכלל מאפשרים אותה באמצעות יצירת מסגרת בטוחה, שבה אנשים יכולים לממש את זכויותיהם בחופשיות.
חירות בעלת יכולת לבצע משהו נבדלת לעיתים מרישיון, הוא הרשאה מפורשת לבצע משהו.
אוטונומיה, מושג נוסף הקשור לחירות, היא היכולת של אדם לקבל החלטות מושכלות ולנהל את ענייניו וחייו בעצמו.
רווחה ואושר מבטאים את איכות החיים הכללית של האדם והם מהווים סטנדרטים מרכזיים להערכת מדיניות ומוסדות פוליטיים.
סובייקטיביסטים מבינים תופעות אלו כחוויות סובייקטיביות, המקושרות לנוכחות של רגשות נעימים, להיעדר רגשות לא נעימים ולהערכה עצמית חיובית של חייו של אדם.
אובייקטיביסטים, לעומת זאת, טוענים כי ניתן למדוד באופן אובייקטיבי את הגורמים הרלוונטיים, כגון שגשוג כלכלי, בריאות, חינוך וביטחון.
כגישה סוציאלית, רווחה היא אסכולה בפילוסופיה הפוליטית, הקובעת כי רווחה היא המטרה הסופית של פעולות פוליטיות.
מדינות רווחה הן מדינות המעניקות עדיפות לרווחתם החברתית והכלכלית של אזרחיהן באמצעות מגוון צעדים, כגון מתן שירותי בריאות במחירים נוחים, ביטוח לאומי והענקת גישה חופשית לחינוך.
אנרכיזם היא אסכולה בפילוסופיה הפוליטית הדוחה מערכות היררכיות, וטוענת לטובת מבנים חברתיים בעלי שלטון עצמי וחברה חסרת מדינה, המכונה אנרכיה.
אנרכיסטים בדרך כלל רואים חירות ושוויון ערכים המנחים אותם.
הם מפרשים סמכות על אחרים כאיום על האוטונומיה האישית ומבקרים מבנים היררכיים על כך שהם מנציחים יחסי כוחות ואי-שוויון.
כתוצאה מכך, האנרכיסטים מאתגרים את הלגיטימיות של ממשלות ריכוזיות המפעילות כוח הנכפה על אחרים.
האנרכיזם טוען כי חופש משליטה הוא תנאי מרכזי לשגשוג האנושי.
הוא מקדם מבנים חברתיים המבוססים על התאגדות וולונטרית לקידום שוויון אוניברסלי, תוך הדגשת שיתוף פעולה חופשי ובניית קונצנזוס ללא כפייה.
הוצעו מספר אסכולות של אנרכיזם.
אנרכיזם מוחלט או אפריורי דוחה כל צורה של מדינה, וטוען כי כוח המדינה הוא מטבעו לא לגיטימי ולא צודק.
אנרכיזם מותנה או א-פוסטריורי מציג השקפה פחות רדיקלית, ומרמז שמדינות אינן רעות מטבען, אך בכל זאת נכשלות בפועל בדרך כלל.
אנרכיזם תוצאתי דוחה מדינות על סמך הטענה שלרוב יש להן השלכות שליליות, כגון אי-שוויון ואפליה.
אנרכיסטים אינדיבידואליסטים מדגישים את חשיבות החופש האישי, ומבקשים להגן עליו מפני כל מבנה חברתי המגביל את האוטונומיה האישית, כולל סמכות הורית ומוסדות משפטיים.
השקפה זו יכולה ללבוש צורה של אנרכיזם קולקטיביסטי או אנרכו-קפיטליזם.
לעומת זאת, האנרכיזם האינדיבידואליסטי (או הסוציאליסטי) מדגיש את חשיבות שיתוף הפעולה הקהילתי והוולונטרי בתוך החברה, ודוגל בבעלות קולקטיבית על משאבים ועל אמצעי ייצור.
האנרכו-קומוניזם טוען לארגון חברתי מבוזר ושיתוף קהילתי, על מנת קידום רווחה לכל האזרחים.
ישנן ביקורות מגוונות על האנרכיזם.
יש הרואים בו אסכולה שלילית, המבקשת להרוס מוסדות מבוססים מבלי לספק חלופות בנות קיימא, ובכך פשוט לשנות סדרי שלטון בכאוס.
התנגדות נוספת גורסת כי אנרכיה היא מטבעה בלתי יציבה, מכיוון שמבנים היררכיים נוצרים באופן טבעי, כלומר חברות חסרות מדינה יתפתחו בהכרח בחזרה לצורה כלשהי של מדינה.
טיעונים נוספים סבורים כי המטרה האנרכיסטית המנחה מבוססת על אידיאל אוטופי בלתי מושג, או שהאנרכיזם אינו קוהרנטי, מכיוון שהניסיון לערער את כל צורות הסמכות באופן פרדוקסלי הוא בעצמו צורה חדשה של סמכות.
הליברליזם מדגיש את עקרונות החירויות וזכויות האדם, שלטון החוק, הסובלנות והדמוקרטיה החוקתית.
הוא מקיף מגוון רעיונות ללא הגדרה מדויקת.
חלק מהליברלים הולכים בעקבות תפיסתו של ג'ון לוק, לפיה כל האנשים נולדים חופשיים ושווים, ומדגישים את תפקידה של הממשלה בהגנה על מצב טבעי זה.
אחרים שמים דגש על יכולתו של הפרט להשתתף במוסדות דמוקרטיים מאשר על שוויון.
הליברלים תומכים בצורות שונות של חירות, כגון חופש הביטוי, הדת והעיסוק.
הליברליזם מאפשר בחירות חיים מגוונות ודוגל בסובלנות לאורח חיים שונה משלו.
השקפה זו מבוססת על ההומניזם ועל האמון באחריותו של הפרט לקבל החלטות הגיוניות.
כתוצאה מכך, הליברלים טוענים כי על הממשלה להישאר ניטרלית ולקיים את שלטון החוק, כדי לאפשר לאנשים להשיג את מטרותיהם ללא התערבות חיצונית.
רוב גישות הליברליזם תומכות בצורה כלשהי של כלכלת שוק חופשי וקפיטליזם.
בשוק החופשי, חילופי סחורות ושירותים מתרחשים עם שליטה ורגולציה מינימליות מצד המדינה: עסקים בבעלות פרטית מתחרים זה בזה, והמחירים מושפעים בעיקר מהיצע וביקוש.
קפיטליזם היא מערכת כלכלית, בה אמצעי הייצור נמצאים בעיקר בבעלות פרטית.
מערכת זו מאופיינת בדרך כלל בניגוד בין בעלים קפיטליסטיים, שמטרתם למקסם את הרווח מהשקעתם, לבין עובדים, שמוכרים את עבודתם בתמורה למשכורת.
אפיון רחב אחד מבחין בין ליברליזם קלאסי למודרני, המכונה גם ליברליזם סוציאל-דמוקרטי, המבוסס על תפקיד המדינה.
הליברליזם הקלאסי שואף להגן על חירויותיהם וזכויותיהם של יחידים מפני התערבות ממשלתית, וטוען לתפקיד מוגבל של המדינה.
הוא מקדם חירות שלילית ומטיל על המדינה את המשימה להגן על יחידים מפני מכשולים או התערבות מצד אחרים, כגון תוקפנות וגנבה.
הליברליזם המודרני שם דגש על חירות חיובית, וטוען כי על המדינה לטפח תנאים המאפשרים לאנשים להשיג את מטרותיהם האישיות.
גישה זו דוגלת בתפקיד פעיל יותר של המדינה בקידום צדק חברתי, שוויון הזדמנויות והזכות לרמת חיים מינימלית.
הדבר יכול לכלול תוכניות להבטחת שירותי בריאות במחירים נוחים, חינוך לכל האזרחים וביטוח לאומי.
הליברטריאניזם קשור קשר הדוק לליברליזם הקלאסי.
הוא מדגיש את חירויות הפרט וטוען שאנשים צריכים להיות חופשיים לעשות כרצונם ללא כפייה, כל עוד הם אינם פוגעים בחירותם של אחרים.
חלק מהליברטריאנים רואים בעקרון האי-תוקפנות - האוסר תוקפנות נגד אדם ורכושו - כעקרון היסוד של הליברטריאניזם.
הליברטריאנים תומכים, בדרך כלל, בכלכלת שוק חופשי, המבוססת על רכוש פרטי ועל שיתוף פעולה וולונטרי.
הם מתנגדים לניסיונות ממשלתיים לחלק מחדש את העושר ולצורות אחרות של רגולציה כלכלית.
השקפה זו מבקשת להגביל את תפקיד הממשלה להגנה קולקטיבית, הגנה על זכויות הפרט ואכיפת חוזים.
ביקורות שונות נמתחו על הליברליזם.
התנגדות אחת לו טוענת כי ההתמקדות האינדיבידואליסטית בחירויות אישיות פוגעת בקהילה, וכי מתן עדיפות לחירויות אישיות מוביל לפילוג בחברה.
ביקורת אחרת טוענת כי רכוש פרטי ושווקים שאינם מוסדרים יכולים להוביל לאי-שוויון כלכלי ונוטים ליצור היררכיות לא צודקות.
התנגדויות נוספות טוענות כי הליברליזם פוגע בטובת הכלל באמצעות חיזוק מחלוקות חברתיות אינדיבידואליסטיות, וכי מחויבותו לסובלנות ולפלורליזם מובילה לרלטיביזם תרבותי.
סוציאליזם הוא שורה של השקפות פוליטיות המדגישות בעלות קולקטיבית ושוויון.
הוא טוען שאמצעי הייצור שייכים לעם בכלל ולעובדים בפרט, ולכן הם צריכים להוות חלק מהבעלות החברתית ולא מהרכוש הפרטי.
תפיסה זו רואה את המדינה כמכשיר אדמיניסטרטיבי מורכב המנהל משאבים וייצור כדי להבטיח רווחה חברתית וחלוקה הוגנת של סחורות.
מניע מרכזי העומד בבסיס הפרספקטיבה הסוציאליסטית הוא כינון השוויון, הנחשב למצבם הטבעי של בני האדם.
הסוציאליסטים מבקשים להתגבר על מקורות אי-השוויון, כגון מערכות מעמדיות וזכויות יתר תורשתיות.
הם מבקרים את הקפיטליזם וטוענים כי רכוש פרטי ושווקים חופשיים מחזקים את אי-השוויון, בכך שהם מובילים לצבירה בקנה מידה גדול של עושר פרטי.
חלק מהסוציאליסטים מציעים מערכות של רגולציה ומיסוי כדי למתן את ההשפעות השליליות של כלכלות שוק חופשי.
אחרים מהם דוחים מערכות של שוק חופשי באופן כללי ומקדמים מנגנונים שונים לניהול ייצור והפצה של סחורות, החל משליטה ובעלות ממשלתית מרכזית ועד מערכות מבוזרות המתכננות ומכוונות פעילות כלכלית.
מרקסיזם הוא אסכולה משפיעה בסוציאליזם המתמקדת בניתוח יחסי מעמדות וסכסוכים חברתיים.
הוא דוחה את הקפיטליזם, בטענה שהוא מוביל לאי-שוויון על ידי חלוקת החברה למעמד קפיטליסטי, שבבעלותו אמצעי הייצור, ולמעמד פועלים, אשר נאלץ למכור את עבודתו ובכך מנוכר מתוצריה.
על פי תפיסה זו, כוחות כלכליים ומאבקי מעמדות הם המניעים העיקריים של ההתפתחות ההיסטורית של מערכות פוליטיות, ובסופו של דבר מובילים לנפילת הקפיטליזם ולהופעת הסוציאליזם והקומוניזם.
קומוניזם נתפס בדרך כלל כצורה רדיקלית של סוציאליזם, שמטרתה להחליף רכוש פרטי בבעלות קולקטיבית ולפרק את כל הבדלי המעמדות.
בתאוריה המרקסיסטית, סוציאליזם וקומוניזם נחשבים לסוגים נפרדים של חברות פוסט-קפיטליסטיות.
מנקודת מבט זו, סוציאליזם הוא שלב ביניים בין קפיטליזם לקומוניזם שעדיין נושא כמה מאפיינים של קפיטליזם, כגון מחסור חומרי, ממשלה שולטת וחלוקת עבודה.
מרקס טען כי מאפיינים אלה יתמוססו בהדרגה, ויובילו לחברה קומוניסטית המאופיינת בשפע חומרי, היעדר התמחות תעסוקתית וארגון עצמי ללא ממשלה מרכזית.
מספר התנגדויות לסוציאליזם מתמקדות בתאוריה הכלכלית שלו.
יש הטוענים כי תכנון מרכזי והיעדר תחרות ואותות מחירים מונעי שוק גורמים לפריון נמוך יותר ולקיפאון כלכלי.
קו ביקורתי נוסף טוען כי האידיאלים השונים המניעים את הסוציאליזם מתנגשים זה עם זה.
לדוגמה, הקמת מדינה מסיבית הנדרשת לניהול הפעילות הכלכלית והרווחה החברתית עלולות ליצור הבחנות מעמדיות חדשות, ובכך לערער את השוויון.
מבקרים מצד הליברליזם טוענים כי חלוקה שוויונית מחדש פוגעת בזכויות הפרט ומאיימת על חירות שלילית.
פמיניסטיות טוענות כי סוציאליסטים מתמקדים בהבחנות מעמדיות על חשבון אי-שוויון מגדרי, וסביבתנים טוענים כי תכנון סוציאליסטי דוחק לשוליים את הדאגות הסביבתיות.
השמרנות מבקשת לשמר ולקדם מוסדות ופרקטיקות מסורתיים.
היא מונעת, בדרך כלל, על ידי ספקנות לגבי היכולת האנושית לתכנן מחדש ולתקן את החברה באופן רדיקלי, וטוענת שניסיונות כאלה, המונחים על ידי הבנה מוגבלת של ההשלכות, גורמים לעיתים קרובות לנזק, יותר מאשר תועלת.
שמרנים נותנים משקל רב יותר לחוכמת הניסיון ההיסטורי מאשר לאידיאלים מופשטים של התבונה.
הם טוענים שמכיוון שמוסדות ופרקטיקות מבוססים עברו את מבחן הזמן, הם משמשים יסודות ליציבות ולהמשכיות.
למרות העדפתה את הסטטוס קוו, השמרנות אינה מתנגדת לשינוי פוליטי וחברתי באופן כללי, אלא דוגלת בנקיטת גישה זהירה.
היא טוענת ששינוי צריך להתרחש כאבולוציה הדרגתית וטבעית ולא באמצעות רפורמה רדיקלית, כדי להבטיח שהסדרים פוליטיים הנחשבים בעלי ערך יישמרו.
בעוד שהמוסדות והפרקטיקות המדויקים שיש לשמר תלויים בהקשר התרבותי וההיסטורי הספציפי של חברה מסוימת, שמרנים מדגישים בדרך כלל את חשיבות המשפחה, הדת והזהות הלאומית.
הם נוטים לתמוך ברכוש פרטי כאמצעי הגנה מפני כוח המדינה ובצורות מסוימות של ביטחון סוציאלי לעניים, כדי לשמור על יציבות חברתית.
זרמים שונים של מחשבה שמרנית עוקבים אחר גישות שונות אך חופפות.
שמרנות סמכותנית מעניקה עדיפות לסמכות מרכזית ומבוססת על פני שיפוטם של יחידים.
שמרנות מסורתית רואה במנהגים, מוסכמות ומסורות כלליים כעקרונות המנחים המפתחים הן מוסדות מבוססים והן שיפוטים אישיים.
שמרנות רומנטית או ריאקציונרית מונעת על ידי נוסטלגיה ומבקשת לשחזר מצב קודם של חברה שנחשבת נעלה יותר.
זרמים אחרים כוללים שמרנות פטרנליסטית, הטוענת כי בעלי הכוח צריכים לדאוג לבעלי הזכויות הפחותות, ושמרנות ליברלית, הכוללת דגש על חירויות הפרט וחירויות כלכליות בסדר היום השמרני.
לאורך השנים נמתחו ביקורות שונות על השמרנות.
חלקן מתמקדות בהתנגדותה לשינוי ובחוסר החדשנות, וטוענות כי מתן עדיפות לסטטוס קוו מנציחה בעיות קיימות ובולמת את ההתקדמות.
בפרט, מדובר במצבים בהם אתגרים חברתיים המתפתחים במהירות דורשים תגובות דינמיות, גמישות ויצירתיות.
התנגדות נוספת מכוונת לספקנות שמרנית, באשר ליכולת התבונה לטפל ביעילות בנושאים חברתיים מורכבים, וטוענת כי ספקנות זו מוגזמת ומעכבת רפורמות מחושבות היטב, כמו גם שיפורים משמעותיים.
חלק ממבקרי השמרנות טוענים כי היא מחזקת היררכיות חברתיות ואי-שוויון קיימים, ולעיתים קרובות מיטיבה עם מעמדות חברתיים בעלי זכויות יתר, תוך פגיעה בקבוצות שוליים.
סביבתנות היא אידאולוגיה פוליטית העוסקת בקשר בין בני האדם לטבע.
היא שואפת לשמר, לשקם ולשפר את הסביבה הטבעית, כולל הגנה על נופים ובעלי חיים.
סביבתנות אנתרופוצנטרית דוגלת במדיניות כזו כדי לשפר את חיי האדם, למשל, במיתון ההשלכות הגלובליות של שינויי האקלים או בקידום צדק סביבתי מקומי באמצעות הגנה על קבוצות מודרות מפני הידרדרות סביבתית אזורית.
גישה זו של סביבתנות יכולה להשתלב באידאולוגיות פוליטיות רבות אחרות, כגון שמרנות וסוציאליזם.
סביבתנות לא-אנתרופוצנטרית, המכונה גם אקוצנטריות ואקולוגיה עמוקה, נבדלת בכך שהיא מתמקדת בערכו הפנימי של הטבע עצמו.
השקפה זו מדגישה שבני האדם הם רק חלק קטן מכל המערכת האקולוגית.
היא שואפת להגן ולשפר את הטבע למען עצמו, לא רק משום שהוא משרת את האינטרסים האנושיים.
השקפה זו מכסה פרשנויות מגוונות ולעיתים מנוגדות לקשר בין בני האדם לטבע, כולל האמונה שעליהם לפעול כשומרי הטבע והרעיון שציוויליזציות אנושיות מודרניות הן מקור הבעיה ומאיימות על האיזון הטבעי.
ריאליזם ואידיאליזם הן שתי אסכולות מנוגדות להסבר ולהכוונה של פעולה פוליטית.
על פי הריאליזם, פעילות פוליטית מונעת בעיקר על ידי אינטרס עצמי.
היא טוענת ששחקנים שואפים לכוח כדי להרחיב את תחום השפעתם.
הריאליסטים טוענים כי אין להגביל את הפוליטיקה על ידי אילוצים מוסריים או להירתע מסכסוכים אלימים כאשר שאיפות הכוח של שחקנים שונים מתנגשות.
הם מדגישים את החשיבות של תגובה לגורמים מעשיים וקונקרטיים, כאשר המטרה העיקרית היא לעצב ביעילות את המציאות ההיסטורית ולא לרדוף אחר אידיאלים.
ברמה הבין-לאומית, הריאליזם טוען כי האינטרס העצמי המניע את שחקני המדינה אינו מוגבל על ידי סמכות עליונה האוכפת כללים משותפים.
האידיאליזם, לעומת זאת, טוען כי פעולה פוליטית צריכה לעקוב אחר עקרונות מוסריים.
הוא שואף לבסס סדר חברתי צודק והוגן המבוסס על נורמות אתיות ואוניברסליות ולא על אינטרס עצמי צר.
האידיאליסטים דוחים פרקטיקות ומוסדות מבוססים המקדמים שימוש לא צודק בכוח, ומבקשים להחליפם בממשל הוגן, גם אם חזונם האידיאלי משקף שאיפה אוטופית ורחוקה מהנסיבות העכשוויות.
תוצאתנות, פרפקציוניזם ופלורליזם הן השקפות שונות אך חופפות, לגבי אילו דברים הם בעלי ערך וכיצד ערכים צריכים להנחות פעילות פוליטית.
על פי התוצאתנות, ערכה של כל פעולה תלוי בתוצאותיה הקונקרטיות.
תועלתנות קלאסית, גישה משפיעה של התוצאתנות, טוענת שבסופו של דבר, רק אושר או הנאה הם רגשות בעלי ערך.
אסכולה זו טוענת כי פוליטיקה צריכה לשאוף לייצר את האושר הכולל הגבוה ביותר עבור מספר האנשים הגדול ביותר.
מדיניות רווחה, תפיסה דומה להן, מקדמת רווחה, שיכולה לכסות מאפיינים אחרים בנוסף להנאה, כגון בריאות, צמיחה אישית, קשרים בין-אישיים משמעותיים ותחושת משמעות החיים.
הפרפקציוניזם טוען שישנם טובין אובייקטיביים מסוימים, שמכסים תחומים כמו מוסר, אמנות ותרבות, המקדמים את התפתחות הטבע האנושי.
למרות שהפרפקציוניסטים חלוקים בדעותיהם לגבי מה בדיוק הם טובין אלה, כולם טוענים שמדינות צריכות ליצור תנאים המקדמים מצוינות אנושית בקרב אזרחיהן.
הפלורליסטים הערכיים טוענים שערכים מגוונים משפיעים על פעולה פוליטית.
הם מדגישים לעיתים קרובות שערכים שונים יכולים להיות מנוגדים זה לזה וכי לא תמיד ניתן יהיה לפתור סכסוכים ערכיים.
לדוגמה, ישעיה ברלין טען שחירות ושוויון הם ערכים סותרים וכי רווח בערך אחד אינו יכול לפצות על האובדן בערך השני.
אינדיבידואליזם מעדיף את חשיבותם של יחידים על פני הקהילה, אידיאל שמקודם בדרך כלל על ידי מערכות פוליטיות ליברליות.
הוא טוען כי החברה מורכבת בליבתה מיחידים ומבקשת להגן עליהם מפני ניסיונות חברתיים להתערב באורח חייהם המועדף.
האינדיבידואליזם מנוגד לקולקטיביזם, אשר מעדיף את רווחתן של קבוצות על פני אינטרסים אישיים ומדגיש את חשיבות הלכידות והאחדות הקבוצתית.
קהילתנות היא השקפה דומה התומכת במבנה חברתי, שבו יחידים מחוברים באמצעות קשרים חברתיים חזקים וערכים משותפים.
היא טוענת כי האישיות והזהות החברתיות של יחידים מושפעות עמוקות מיחסי קהילה ומנורמות חברתיות.
הלאומיות מרחיבה את המיקוד ביחסים חברתיים למדינה כולה.
היא קשורה קשר הדוק לפטריוטיות ומקדמת לכידות חברתית באמצעות זהות לאומית המבוססת על מנהגים, תרבות ושפה משותפים.
הפילוסופיה הפוליטית היא אחד מתחומי הפילוסופיה המוקדמים ביותר, והרווחים ביותר ברחבי העולם.
פילוסופים בכל התקופות, ומכל רחבי העולם, העלו תאוריות ורעיונות הקשורים להפילוסופיה הפוליטית.
הפילוסופיה הפוליטית ב החלה למעשה בפילוסופיה היוונית.
הפילוסופים הקדם-סוקרטיים לא עסקו בנושא באופן ישיר, וניכר שהם לא חשבו אותו לחלק מעיסוקיו של הפילוסוף.
סוקרטס היה הפילוסוף המערבי הראשון שהתייחס לשאלות מדיניות במסגרת משנתו הפילוסופית.
הוא לא עסק בנושא באופן ישיר אך משנתו האתית קשורה קשר הדוק לעמדותיו על ההתנהלות הנכונה בתוך הפוליס (ה"עיר-מדינה" ביוון העתיקה).
סוקרטס היה מתנגד חריף של השיטה הדמוקרטית באתונה, עיר מגוריו.
עם זאת, סוקרטס טען שחובה על האדם לציית להחלטת הרוב במדינה, גם אם היא נוגדת את רצונו.
בסופו של דבר אף קיבל עליו את עונש המוות שנגזר עליו על ידי המועצה של אתונה.
סוקרטס הדגיש שהסיבה לכך היא שכל תושבי אתונה נמצאים בה מבחירה, והם חופשיים לעזוב אותה ולעבור לגור בעיר אחרת אם השיטה הדמוקרטית אינה מתאימה להם, ולכן הם מחויבים לחוקיה.
אפלטון, תלמידו של סוקרטס, היה הפילוסוף הראשון שהציג משנה פוליטית מסודרת ומקיפה.
הוא פרש את משנה זו בספרו המדינה.
גישתו של אפלטון שללה לחלוטין את הדמוקרטיה, והמדינה האוטופית שלו דמתה במובנים רבים לחברה טוטליטרית.
ברטראנד ראסל משער שהריגתו של מורהו האהוב בידי מנגנוני הדמוקרטיה האתונאית היא שהובילה את אפלטון לסלוד מהדמוקרטיה, ולהביט בהערצה בהתנהלותה של ספרטה השכנה.
במדינה האידיאלית של אפלטון שולט מלך-פילוסוף, שהוא שליט אבסולוטי המנהל את סדר היום של המדינה.
הסיבה להכתרת הפילוסופים למלכים היא שהם אלו שהכי פחות ניתנים להשחתה.
אפלטון היה מתנגד נחרץ לנפוטיזם, שחיתות שלטונית ועבדות.
הוא טען שלשליטים אסור שיהיה רכוש פרטי, כדי שלא יתפתו לשחיתות.
אפלטון תמך בפירוק התא המשפחתי, וגידול הילדים ב"בתי ילדים", שם הם יחונכו בהתאם ליעודם העתידי.
בנוסף להצגת המדינה האוטופית שלו, הציג אפלטון גם את ארבע שיטות הממשל הקיימות, לפי משנתו, ודירגן מהטובה לגרועה: טימוקרטיה, אוליגרכיה (אצל אפלטון-שלטון העשירים על העניים), דמוקרטיה, וטיראניה.
אריסטו, תלמידו של אפלטון, פרש את משנתו הפוליטית בספרו פוליטיקה.
אריסטו זיהה שלוש צורות משטר חיוביות (מונרכיה, אריסטוקרטיה ושלטון חוקתי) ושלוש צורות משטר שליליות (עריצות, אוליגרכיה ודמוקרטיה) שמבטאות את ההרס של כל אחת מצורות המשטר החיוביות.
על פי אריסטו צורות המשטר האלה מתחלפות ביניהן באופן מחזורי.
הפילוסופים הציניקנים הביעו התנגדות לרעיון המדינה בכלל, ולאורח החיים בערי יוון בפרט.
בהגותם ניתן למצוא ניצנים לרעיון האנרכיזם, והגותם השפיעה על הגותם של הוגים אנרכיסטים בעידן המודרני.
(בפרט, הגותו של דיוגנס, מחשובי הציניקנים, השפיעה על פילוסופים אנרכיסטים רבים).
זנון מקיטיון, מייסד האסכולה הסטואית, הושפע רבות מהגותם של הציניקנים, וגם הוא ככל הנראה תמך במעין אנארכיה.
משנתו הפוליטית הוצגה בחיבורו האבוד "המדינה" (בדומה לספרו של אפלטון).
הפילוסוף אפיקורוס הדגיש את חשיבות ההסכמה ההדדית (אמנה חברתית) בהקמת חברה או מדינה.
הפילוסופים הסופיסטים המאוחרים העלו שאלות על המאבק בין הפיזיס (טבע) לבין הנומוס (חוק), והביעו דעות מגוונות על הקשר ביניהם.
הפילוסופיה הפוליטית הייתה חלק נכבד מהפילוסופיה ברומא העתיקה.
רבים מהפילוסופים הגדולים של רומא היו גם מדינאים, מה שהשפיע על תורתם.
פילוסופים רבים ברומא הושפעו מהפילוסופיה הפוליטית בפילוסופיה היוונית, ובפרט מתורתם של פילוסופים מהאסכולה הסטואית.
בתקופה ההלניסטית נהגו פילוסופים יוונים לנאום ברומא.
הפילוסוף והמדינאי קיקרו פרש את משנתו הפילוסופית במספר כתבים.
בספרו "De re publica" העלה את שאלת הצדק אל מול "טובת הכלל" - האם מותר להקריב את הצדק, או לשלול זכות של אדם מסוים, לטובת רווחתם של כלל האזרחים?
קיקרו פירט את טיעוניו של הפילוסוף הסטואי קרנאדס, שנאם בנושא זה ברומא כמה עשורים קודם לכן.
מסקנתו הסופית נוטה יותר לכיוון העדפת הצדק כערך עליון.
בהמשכו של "de re publica" עסק קיקרו בשאלה "מי הוא אזרח טוב?" ובנושאים נוספים.
בספרו "De legibus" (על החוקים) עוסק קיקרו בשאלת החוק הטבעי, ובשאלת הקשר בין החוק לצדק.
ספרו "De Officiis" עוסק בשאלות אתיות הקשורות למדע המדינה, ובקונפליקט בין האינטרס האישי של כל אזרח לבין המדינה ככלל.
פילוסופים, מדינאים והיסטוריונים רבים המשיכו ופיתחו את הפילוסופיה הפוליטית הרומית.
ביניהם ניתן למנות את סנקה, טיטוס ליוויוס, גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, דיודורוס סיקולוס, טקיטוס וסווטוניוס.
הפילוסופים הפלטוניסטים ניסו ליישב את משנתו הפוליטית של אפלטון עם הפוליטיקה שהייתה נהוגה ברומא בתקופתם.
למשל- הפילוסוף ה פלוטרכוס קיבל את דעתו של אפלטון שהפילוסופים צריכם לשלוט במדינה, אך טען שהגיוני שהם רק ייעצו לשליט, ולא ישלטו בפועל.
זאת מכיוון שייעוץ של פילוסופים לקיסר היה מקובל מאוד ברומא העתיקה.
מרבית האסכולות בפילוסופיה הסינית עסקו בפילוסופיה פוליטית במידה מסוימת.
רעיון בסיס בהגותם של רבים מהפילוסופים הסינים הוא רעיון מנדט השמים, על פיו הקיסר מקבל את הזכות לשלוט מהאלים רעיון זה מעניק לשליט כוח רב, אך משמעותו היא גם שהשליט מחויב לעקרונות מסוימים שהוא אינו רשאי להפר.
שליט שאינו מחויב לעקרונות המוסר והצדק "מאבד" את מנדט השמיים, ועל כן מותר להפיל אותו.
על בסיס עיקרון זה הופלו קיסרים ושושלות בסין העתיקה.
הרעיון הופיע לראשונה ככל הנראה בסביבות המאה ה-10 לפנה"ס, כאשר שושלת ג'ואו החליפה את שושלת שאנג ה"מושחתת".
הפילוסוף קונפוציוס אימץ את טיעון זה, שנחשב טיעון בסיס במחשה הפוליטית הקונפוציאנית.
לכל אורך חייו לא התנגד קונפוציוס לממשל ולקיסרות, ולא היה פילוסוף "מרדן".
עם זאת, הודגשה חשיבותו של שלטון מתון ו"מנהיגותי", בניגוד לשלטון כוחני.
קונפוציוס טען שאם הקיסר מנהיג כשורה, הצורך בפקודות מתמעט.
הוא השווה בין יחסי קיסר-נתין ליחסי אב ובנו, ושם דגש על כבוד הדדי והתייעצות.
כמו כן, קונפוציוס היה תומך נלהב של מריטוקרטיה - חברה בה כל אחד מקודם על פי יכולתו בלבד.
על כן התנגד נחרצות לנפוטיזם על כל צורותיו.
גם הפילוסוף מו דזה, אבי המוהיזם, תמך במריטוקרטיה, המכונה על ידו "העלאת המוכשרים" (Shangxian, בסינית: 尚贤).
מו דזה הטיף לממשל הנוהג בחסכנות ובצנעה (Jieyong, בסינית: 节用).
מו דזה שלל את עיקרון "מנדט השמים", והעלה צידוק אלטרנטיבי לשלטון הקיסר.
מו דזה טען שאילו לא היה שלטון מרכזי, האנשים היו נאבקים זה בזה ללא הפסק, כי הם מחזיקים בערכים שונים.
התוצאה הייתה הרת אסון, והשלטון המרכזי נועד למנוע זאת.
רעיון דומה עלה יותר מ-2,000 שנה מאוחר יותר על ידי הפילוסוף האנגלי תומאס הובס .
הלגליזם , הייתה אסכולה פילוסופית שעיקר עיסוקה בפילוסופיה פוליטית.
שלושת העקרונות העיקריים של הלגליזם הם:
פה (法 - חוק) החוק צריך להיות ידוע לכול.
שו (術 - שיטה או טקטיקה) השליט צריך להתנהל בסודיות ולשמור את מניעיו בסוד, כדי למנוע הפיכה.
שי (勢 - לגיטימציה) הכוח נמצא בידי ה"מנהיג" כתפקיד, אבל לא בידי אדם מסוים.
עיקרון זה דומה לעיקרון "מנדט השמים" שהוזכר לעיל.
ההגות הלגליסטית השפיעה מאוד על שליטים רבים בסין במשך השנים.
שלוש התורות שהוזכרו לעיל היו שמרניות במהותן, ולא תמכו בשינויים דרסטיים בשיטת הממשל.
לעומתם, הטאואיזם והאגריקולטורליזם תמכו בשינויים דרסטיים, כאשר ההגות הטאואיסטית התנגדה לממשל וכפייה ככלל, והאגריקולטורליזם תמך בשוויון מוחלט בין כל התושבים ואפילו בין התושבים לקיסר.
הפילוסוף האריגולרליסטי שו שינג אמר ש"קיסר מושלם הוא קיסר שעובד יחד עם נתיניו בשדות ומבשל את ארוחותיו תוך שהוא שולט.
קיסר שיש לו אסמים ואוצרות אינו יכול להיות שליט ראוי".
ניתן למצוא דמיון רב בין האגריקולטורליזם לבין הקומוניזם המודרני.
הפילוסופיה ההודית עסקה בעיקר בנושאים רוחניים, ופחות בפילוסופיה פוליטית ותחומים דומים, זאת אף על פי שהממשל והחוק היו מפותחים מאוד בהודו עוד בעת העתיקה.
(חוקי מנו, למשל, הם מערכת חוקים מפורטת ועתיקה).
יוצא דופן חשוב לכך הוא הפילוסוף ואיש הממשל ההודי צ'אנקיה, שהוא אחד החלוצים המוקדמים בתחומי מדע המדינה והכלכלה.
צ'אנקיה היה פרגמטי מאוד בהתייחסו לחוק - הגותו הושוותה על ידי רבים להגותו של ניקולו מקיאוולי.
בספרו הידוע ביותר, הארטשסטרה , פירט צ'אנקיה בדקדקנות את דרך ההתנהלות הנכונה של כל תושבי המדינה, החל בשליט וכלה באזרחים הפשוטים.
בימי הביניים רווחה באירופה הפילוסופיה הנוצרית.
הפילוסופים הנוצרים אימצו הרבה רעיונות מהפילוסופיה היוונית (בפרט מהגותם של אפלטון, אריסטו, הסטואים והנאופלטוניסטים) אך התאימו אותם לנצרות ולרוח התקופה.
הפילוסוף הנוצרי המוקדם אוגוסטינוס אימץ את גישתו של אפלטון כפי שהובאה ב"המדינה", אך הדגיש בהגותו את חשיבותם של חמלה ומתן הזדמנות שנייה בהתנהלות השלטון.
הוא גם הדגיש את חשיבותם של צניעות ודוגמה אישית בהתנהלות המנהיג.
אוגוסטינוס גם תמך במידה מסוימת בהפרדת הדת מהמדינה, וטען בספרו עיר האלוהים שעל הנצרות, להתעסק בירושלים האלוהית והמיסטית ולא בפוליטיקה הארצית.
גישה זו עומדת בסתירה להתנהלות הכנסייה בשנים שלאחר מכן, כי הכנסייה הפכה לכוח הפוליטי המשמעותי ביותר באלף השנים לאחר מכן.
רעיון משפט הטבע כפי שהובא על ידי אריסטו רווח מאוד בתאולוגיה הנוצרית.
הפילוסופים הנוצרים המוקדמים טענו שהוא זהה לחוק האלוהי כפי שהובא בכתבי הקודש, ועל כן הגדירו את המשפט הקנוני כ"משפט הטבע".
הפילוסוף והנזיר ויליאם איש אוקאם פרש משנה פוליטית בספרו "דיאלוגים".
אוקאם הביע תמיכה בהפרדת דת מדינה, עמדה יוצאת דופן בזמנו.
כמו כן, אוקאם היה מראשונים להדגיש את הצורך במנגנוני ריסון לשלטון, רעיון שהפך רווח מאוד בפילוסופיה הפוליטית המאוחרת יותר.
בהגותו הפוליטית של אוקאם (כמו גם בהגותו בתחומים אחרים) ניתן לראות ניצנים של שינוי ופתיחות בהשוואה להגותם של הפילוסופים הנוצרים שקדמו לו.
בתור הזהב של האסלאם, תפסה הפילוסופיה הפוליטית חלק ניכר מהפילוסופיה המוסלמית.
כבר בכתביו של מוחמד (בפרט הקוראן וחוקת אל-מדינה) ישנה התייחסות לנושאים מדיניים רבים.
הגישה האיסלאמית לגבי אופן מינוי השליט נעה בין הכרעת הרוב (דמוקרטיה), מינוי על פי יכולת (מריטוקרטיה) וסוג של ירושה (מונרכיה).
בתחילת דרכו, האסלאם נטה לכיוון דמוקרטי-ליברלי יותר , אך לאחר הקרע בין הסונים לשיעים הנטייה הדמוקרטית ירדה, והתפתחה הטענה שהשליט חייב להיות חלק משבטו של הנביא מוחמד.
מטבע הדברים, טענה זו הובילה לגישה מונרכית, על פיה השלטון חייב לעבור פחות או יותר בירושה.
ניתן לציין כמה זרמים יוצאי דופן באסלאם, כמו הח'וארג', שטענו שהשליט צריך להתמנות על פי היכולת, והחנפים, שתמכו בשלטון הרוב.
הוגים רבים מכל קשת הזרמים באסלאם הדגישו את חשיבותה של התייעצות (בערבית-شورى- שוורה) עם העם לפני קבלת החלטות.
כמו כן, הודגשה החשיבות של גורמים המאזנים את כוחו של השליט.
במשך השנים היו חכמי הדת (העולמא) גורם המאזן את השליט.
הפילוסוף המוסלמי אל-פאראבי העלה בכתביו תיאור של "העיר הנעלה" ההשלטת בידי פילוסוף אידיאלי.
רעיון זה דומה מאוד (וככל הנראה הושפע) מהרעיון המדינה של אפלטון.
ההיסטוריון וההיסטוריוגרף אבן ח'לדון, נחשב לאחד מההוגים המוקדמים החשובים ביותר במדע המדינה.
הגותו הייתה הניסיון הראשון לביסוס אמפירי-מדעי של הנחותיו בנושאי היסטוריה ומדע המדינה.
פילוסופים מוסלמים נוספים שעסקו במדע המדינה כוללים את אבן רושד, אבן סינא ואבן באג'ה.
בתקופת הרנסאנס, בהתאם לרוח התקופה, החלה להתפתח פילוסופיה חילונית יותר, המנותקת מהדת.
כמו כן, החלו להתפתח רעיונות עצמאיים יותר - מנותקים מהפילוסופיה היוונית ופילוסופיות קודמות.
הפילוסוף והמדינאי האיטלקי ניקולו מקיאוולי השפיע רבות על עולם הפילוסופיה הפוליטית בספריו הנסיך ו"דיונים".
מקיאוולי, שגדל בפירנצה רווית המשברים השלטוניים, קידש את יציבות השלטון כערך עליון.
ב"הנסיך" הציג מקיאוולי שורת עצות מעשיות לניהול מדינה.
ב"דיונים" סקר מקיאוולי את ההחלטות והמדיניות של השליטים בעת העתיקה.
שני הספרים היו מאוד פרגמטיים, והתייחסו ל"טוב ורע" כאמצעים בדרך למטרה- מדינה יציבה וחזקה.
מקיאוולי טען שחשוב שהשליט יהיה אהוב, אך חשוב עוד יותר שיפחדו ממנו, כי בזמן מלחמה האנשים יישארו לצידו של שליט מתוך פחד ולא מתוך אהבה.
המונח מקיאווליזם משמש עד היום לתיאור התנהלות מחושבת, תכליתית ומניפולטיבית.
הפילוסוף האנגלי תומאס הובס הדגיש גם הוא בספרו לוויתן את חשיבותו של שלטון מרכזי חזק ויציב.
לטענתו, האלטרנטיבה לשלטון כזה היא "מלחמת כל בכל" שבה כל בני האדם נלחמים בכולם.
כדי למנוע מלחמה כזאת, חובה על כל האזרחים להפקיד את כל זכויותיהם בידי שליט (ריבון) אבסולוטי.
עיקרון זה, המכונה אמנה חברתית, הפך רווח מאוד בהגותם של פילוסופים שאחרי הובס, אם כי בצורה שונה.
הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק נחשב לאבי רעיון הליברליזם והדמוקרטיה המערבית.
לוק טען שכל אדם נולד עם זכויות שלאיש אין זכות לקחת ממנו.
כאשר אדם זה נעשה חלק ממדינה, הוא מוותר על חלק מזכויות אלה, אולם כל תפקידה של המדינה הוא להגן על הזכויות.
אם מדינה אינה עושה זאת, אין לה זכות קיום, וזכותו של האדם להתמרד ולהפיל אותה.
בין זכויות אלה כלל לוק את הזכות לקניין, הזכות לחירות (כולל חופש דת), והזכות לחיים ולביטחון.
לוק גם היה הראשון להציע הפרדת רשויות, אך המודל שהציע היה שונה במקצת מהמודל המקובל כיום.
שני פילוסופים חשובים נוספים מתקופה זו הם ז'אן בודן הצרפתיי וריצ'רד הוקר האנגלי.
שהשפיעו רבות על תחום הפילוסופיה הפוליטית.
הראשון השפיע רבות על תפיסת החירות בצרפת, והשני פיתח את רעיון חופש הדת והסובלנות הדתית.
בעידן הנאורות הרוח הכללית בקרב הפילוסופים נטתה באופן מובהק לכיוון הליברליזם והדמוקרטיה.
הפילוסוף הצרפתי שארל מונטסקיה הושפע רבות מתורתו של ג'ון לוק, והרחיב אותה.
הוא ידוע במיוחד כהוגה רעיון הפרדת הרשויות כפי שהוא מקובל כיום- רשות מחוקקת, רשות מבצעת, ורשות שופטת.
מונטסקייה היה תומך נלהב של זכויות הפרט, ומתנגד נחרץ לעבדות ולדיקטטורה.
עם זאת, גישתו של מונטסקייה לעניין הרפובליקה (לעומת מונרכיה חוקתית המכבדת את זכויות הפרט) לא היה חד משמעי, והוא הציג טיעונים לכאן ולכאן.
גם הפילוסוף וולטר, בעוד שהתנגד לעריצות, לא הביע דעה נחרצת בעד דמוקרטיה אלא תמך בשלטון מונרכים נאורים.
עם זאת, וולטר ידוע גם כאחד מאבירי רעיון חופש הביטוי, באומרו "אינני מקבל את דבריך, אך אני מוכן להקריב את חיי כדי שתוכל לאמרם".
הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו נחשב לאחד ההוגים המשפיעים ביותר על הפילוסופיה הפוליטית מעידן הנאורות.
ספרו האמנה החברתית הוא אחד מהטקסטים המשפיעים ביותר על הפילוסופיה הפוליטית.
הגותו של רוסו כללה תמיכה נלהבת בעיקרון שלטון הרוב, אף אם הוא מתנגש עם רצונותיו או זכויותיו של הפרט.
רוסו גם הדגיש את חשיבות מעורבותו הישירה של העם (דמוקרטיה ישירה) על חשבון הדמוקרטיה הייצוגית.
לצד כל זאת, רוסו גם טען שהחיים בחברה משחיתים את האדם, ושהאדם במצבו הטבעי הוא טוב (פרא אציל) על כן, הגותו השפיעה גם על הוגים אנארכיסטים בהמשך.
הסופר והפילוסוף הפוליטי התועלתן ויליאם גודווין היה אחד מאבות האנרכיזם הפילוסופי.
גודווין טען שמשטר מכל סוג שהוא מהווה פתח לשחיתות שלטונית, ועל כן התנגד לקיומה של מדינה מכל סוג.
אדם סמית, שנחשב לאבי הכלכלה הפוליטית ולעיתים אף לאבי הכלכלה המודרנית, תרם רבות גם הוא לפילוסופיה הפוליטית.
סמית' היה מהראשונים לערב את הכלכלה עם הפילוסופיה, ולעסוק באתיקה של הכלכלה.
סמית' התנגד למרקנטליזם- המדיניות הכלכלית הנהוגה עד אז, וטען שהתערבות הממשלה בכלכלה אינה מוסרית ואינה מועילה.
הוא טען שכאשר כל אחד פועל למען האינטרסים שלו, נוצרת "יד נעלמה" המכוונת את הכלכלה לטובת הכלל.
גישתו של סמית' עמדה בבסיס הגישה הקפיטליסטית במאות שלאחר מכן.
ג'רמי בנתם, אבי התועלתנות, היה גם דמות חשובה בפילוסופיה הפוליטית.
הגותו הייתה ליברלית באופן יוצא דופן, והוא הביע תמיכה נלהבת בזכויות האדם.
כמו כן, בנת'ם תרם רבות לרפורמציות במערכת המשפט באנגליה, והיה גם מאבות הפילוסופיה של המשפט.
השינויים הרבים שעברו על העולם במהלך המאה ה-19 (בין השאר- המהפכה התעשייתית, האורבניזציה של העולם המערבי ועליית הלאומיות), הובילו גם לתורות חדשות בפילוסופיה הפוליטית.
הגותו של הפילוסוף הגרמני גיאורג פרידריך הגל השפיעה רבות על הפילוסופיה הפוליטית במאה ה-19. הגל טען שהעולם (והמדינות בפרט) מתקדם ומשתנה כל הזמן בהתאם לרוח הזמן (צייטגייסט, כלשונו).
לטענתו, בסופו של דבר תגיע המדינה אל "הייעוד ההיסטורי" שלה, ויגיע קץ ההיסטוריה.
מושפעיו נחלקו לשני פלגים- "ההגליאנים הימניים", שטענו שפרוסיה של אותה תקופה היא אותה מדינה אידיאלית, ועל כן קידשו אותה כערך עליון, ו"ההגליאנים השמאליים", ששמו דגש על הפן המהפכני בתורתו של הגל, ותמכו בשינויים דרסטיים בשיטת הממשל.
הראשונים השפיעו יותר על תנועות לאומניות, ומאוחר יותר גם על הפאשיזם, והאחרונים השפיעו מאוחר יותר על תורות סוציאליסטיות וקומוניסטיות.
הסוציאליזם בכלל הפך לתנועה חשובה מאוד במהלך המאה ה-19. בין הוגיו נכללו הוגים אוטופיסטיים, כמו רוברט אוון ושארל פוריה, שדיברו על הסוציאליזם כחזון עתידי אידיאלי, וכלה בהוגים פרקטיים כמו לואי בלאן ולואי בלאנקי.
המכנה המשותף העיקרי של ההוגים הסוציאליסטים הוא תמיכה בשוויון מוחלט בין אזרחי המדינה.
ההוגה הסוציאליסט החשוב ביותר הוא קרל מרקס, שנחשב (יחד עם פרידריך אנגלס) לאבי הקומוניזם.
הגותו של מרקס הפכה לתנועה פוליטית חזקה שהשפעתה על העולם עצומה עד לעצם היום הזה.
עיקרי רעיונותיו של מרקס היו ביטול הרכוש הפרטי והלאמה של כל מוצרי המדינה.
מתוך הקומוניזם והסוציאליזם יצא גם האנארכיזם- תנועה פילוסופית-פוליטית המתנגדת לכל סוג של היררכיה בחברה.
על פי האנארכיזם, כל צורה של מדינה או חברה מאורגנת, ובפרט כאלה שמבוססות על כפייה (אפילו אם מדובר בכפייה של הרוב על המיעוט, כגון משטרה במשטר דמוקרטי) אינה מוסרית.
בין ההוגים האנארכיסטים החשובים ניתן לכלול את פייר-ז'וזף פרודון הצרפתי ואת מיכאל באקונין הרוסי.
פילוסופים אחרים, כמו פיטר קרופוטקין ולואיג'י גלאני, ניסו למצוא שילוב או דרך ביניים בין האנארכיזם לקומוניזם.
כאמור, גם רעיון הלאומיות החל להתפתח במאה ה-19. הפילוסוף ארנסט רנן הגדיר "לאום" כ"קבוצת אנשים בעלי רצון לחיות יחד".
הגדרה זו מתיישבת עם התפיסה המודרנית של הלאומיות- לא עניין אתני שעובר מדור לדור, אלא רעיון שמתפתח ומתהווה.
לצד כל התאוריות והגישות החדשות, גם הליברליזם של המאות הקודמות הוסיף להתפתח.
הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל נחשב לפילוסוף הליברלי הבולט ביותר במאה ה-19. מיל דן באיזון הראוי בין חירות לסמכות המדינה, ועסק בשאלה- באיזה מצבים המדינה (או הרוב) רשאית לכפות דברים על הפרט.
הגותו השפיעה במיוחד על הליברליזם בארצות הברית.
המאה ה-20 הביאה איתה שינויים רבים בפילוסופיה הפוליטית, וכן יישום פרקטי של תורות רבות מהמאה ה-19.
בתחילת המאה ה-20 התחזקו באירופה רעיונות ליברליים נוספים, כמו הפלורליזם וערך השוויון.
לצד זה, בחלק מהמדינות החלו להתחזק רעיונות מרקסיסטים וסוציאלסטים.
האידאולוג הרוסי ולדימיר לנין פיתח את הלניניזם - וריאציה של המרקסיזם.
המרקסיזם-לניניזם הפך לתורה השולטת בברית המועצות לאחר המהפכה הבולשביקית.
בשנים שבאו לאחר מכן הוקמו זרמים חדשים בתוך הקומוניזם, כמו הטרוצקיזם והסטליניזם.
בשנות העשרים הוקמה בגרמניה אסכולת פרנקפורט - קבוצת הוגים בתחומים מגוונים שהתבססו על השקפת העולם המרקסיסטית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה זכה רעיון הממשלה העולמית לתמיכה רבה, והוקם ארגון חבר הלאומים.
במשך השנים שלאחר מכן הרעיון ידע עליות וירידות.
כיום הוא מגולם בקיומו של האו"ם, המשפט הבן-נלאומי ובית הדין הבינלאומי לצדק.
תורות טוטאליטריות רבות גם הן זכו לעדנה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובפרט הפשיזם והנאציזם.
במדינות רבות, כמו גרמניה, איטליה פולין וספרד עלו דיקטטורים ששלטו במדינות במשך שנים רבות.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הפילוסופיה הפוליטית הפכה לתחום פחות עיקרי בתוך מדע המדינה.
זאת בגלל התפתחות התחום לכיוונים אחרים, כמו ביהייביוריזם ומחקר סטטיסטי.
יחד עם זאת, הצלחתן של המהפכות בקובה ובסין הובילה לגל חדש של תורות קומוניסטיות-מהפכניות.
פילוסופים חשובים כמו סארטר, פוקו ואלתוסר הגו תורות מרקסיסטיות חדשות, ועסקו בפילוסופיה פוליטית.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הוקם הנאו-מרקסיזם - זרם שצמח מתוך המרקסיזם.
עיקר הרעיון הנאו-מרקסיסטי הוא קבלת הניתוח החברתי המרקסיסטי תוך ויתור חלקי על רעיון הדטרמיניזם הכלכלי.
הפילוסוף ג'ון רולס נחשב לאחד ההוגים החשובים ביותר בפילוסופיה הפוליטית של המאה ה-20. פרסום ספרו "תאוריה של צדק" בשנת 1971 נחשב לאבן דרך בתולדות הפילוסופיה הפוליטית.
רולס דן במהותו של ממשל צודק, ליברלי ודמוקרטי, ובאיזונים השונים שיש לעשות בין זכויות וערכים בממשל שכזה.
פילוסופיה קדם-סוקרטית הוא השם הכולל שניתן להגותם של הפילוסופים היוונים שפעלו לפני תקופת סוקרטס, וכן להגותם של אלו שתקופת פעילותם חפפה לזו של סוקרטס או אף נמשכה לאחריה, אך במרוחק ממנו, כך שלא נודעה לו כל השפעה עליהם.
הפילוסופיה הקדם סוקראטית הניחה בסיס למחקר המדעי השיטתי ולניתוק המדע מהדת.
ייחודה של הפילוסופיה היוונית העתיקה
הפילוסופיה המערבית התחילה בהגותם של הפילוסופים הקדם-סוקרטיים.
אמנם הוגי דעות קדומים יותר קמו כבר בתרבויות העתיקות של מצרים ובבל ובתרבויות עתיקות אחרות, אבל הפילוסופים היוונים נבדלו מהם בכך שלא הסתפקו רק בלהביע השקפות כלליות על טבע היקום, אלא ניסו גם לגבות אותן בטיעונים מנומקים וניתנים לבחינה.
הפילוסופים היוונים לא הסתפקו בהבנת עובדות לגבי העולם, אלא ביקשו למצוא את ההסבר להן.
כמעט כל ההסברים הקוסמולוגיים של הפילוסופיה היוונית העתיקה נדחו בהמשך על ידי מחקרים חדשים יותר, אך עובדה זו אינה גורעת מחשיבותם.
גם אם ניתן לדחות את ההסברים לתופעות השונות, אי אפשר להתעלם מחשיבותן של השאלות שאותן העלו:
איך יוסבר הגיוון הנמצא בטבע?
ומנגד, איך תוסבר האחדות שבטבע?
בנוסף, אין להקל ראש גם במתודה שבה נקטו הפילוסופים הקדם-סוקרטיים בחקירותיהם.