tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הפרדת המסיבה מהמצעד ב-2010, נערך במקום קרנבל מרדי גרא לצועדים שסיימו את המסלול, כמו גם למלווים ומבקרים אחרים.
הבמות הנעות בדרך כלל נישאות על נגרר שנמשך על ידי משאית או סמי טריילר, אך לעיתים יש שימוש ברכבים שחלקם החיצוני כוסה במעטפת כתחפושת.
במצעד המרדי גרא ב-2010 היה שימוש באוטובוסים, משאיות ונגררים, סירות על נגרר, ורכבים מסחריים שקושטו בתמות שונות.
בין המופיעים הבולטים היו קבוצה המונה עשרות גברים ונשים הלבושים כחייזרים ירוקים מהסרט צעצוע של סיפור, המובלים על ידי באז לייטייר על מכונית פרטית שנעטפה כצעצוע ספינת חלל מהסרט.
מופיעים מסורתיים יותר כללו אוטובוס גדול ועליו מלכות דראג וגיבורות סרטי אימה (ולעיתים שתיהן יחדיו בתלבושת הכוללת דם מלאכותי מותז על שמלות שיפון), קבוצת שחקני כדורמים בספידו, כובעי ים ותו לא, נציגי התרבות התאילנדית בלבוש זהב המתבסס על המסורת המלכותית, ובמה ועליה מופיעים רתומים ברצועות עור.
מספר נותני חסות הציגו במות ממותגות, כגון ספקית הטלוויזיה בכבלים Foxtel, ששכרה דוגמנים וטבעה סמלילהּ על עכוזם.
לאורך שנות קיומו, הובעה התנגדות פוליטית ודתית להמשך קיומו של המרדי גרא.
בין המתנגדים הבולטים נמנה פרד נייט, חבר המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס ובעברו חבר בכנסייה היוניטרית של אוסטרליה; מדי שנה הוא נושא תפילה לגשם על המצעד.
במהלך 32 שנות המצעד נרשמו ממטרים כבדים בשנתיים בלבד (1995 ו-2004) אולם הם לא עצרו את הצועדים.
בשנת 1985 המליץ ראש הוועד למלחמה באיידס בניו סאות' ויילס לבטל את המצעד.
בעקבות הודעתו ניסו בעלי אולמות האירועים השונים לבטל את מסיבות הפסטיבל בהתראת-רגע, דבר שעלול היה לבטל את המצעד באותה שנה.
לאחר שהכפילו את עלות השכרת האתרים, הגיעו מארגני המצעד ובעלי האולמות להסדר, והמצעד והמסיבות שלאחריו התקיימו ללא הפרעה.
התנגדות חזקה הושמעה עם תחילתם של שידורים חיים מהמצעד בשנת 1994 (ברשת ABC האוסטרלית), שאפשרו לקהל אוסטרלי נרחב לראות את הצועדים בזמן אמת, בשעה 20:30 - שעה שבה התכנים המוקרנים בטלוויזיה בדרך כלל נטולי אזכורים של מיניות.
עם זאת, נתוני המדרוג של שידורי אותו ערב היו הגבוהים ביותר ברישום מדרוג יום א' בתולדות הרשת.
אירועי המרדי גרא זכו לתמיכה ממספר פוליטיקאים בכירים בניו סאות' ויילס: הסנאטורים נטשה סקוט דספוייה ופני וונג, חברי בית הנבחרים אנתוני אלבניס וטניה פליברסק, וכבודה הלורד ראש עיריית סידני, קלובר מור.
האירועים הנלווים למרדי גרא עשויים להשתנות מדי שנה, אך בשנים האחרונות (ונכון ל-2010) מתקיימים מספר אירועים דרך קבע.
אירוע ההשקה של הפסטיבל מתקיים על פי רוב בסוף ינואר או תחילת פברואר ברחבת בית האופרה של סידני.
מוצגת לקהל הרחב תוכניית האירועים, הסבר על התמה השנתית, ההופעות הצפויות ושר המצעד.
על פי רוב, מתקיים אירוע ההשקה במהלך היום ומהווה האירוע הפותח את הפסטיבל, מיד לפני פייר דיי.
בשבוע שלפני המצעד, מתקיים פסטיבל פייר דיי (Fair Day, תרגום מילולי יום נאה וגם יום הוגן) בפארק ויקטוריה בגליב.
פייר דיי הוא אירוע פתוח בפארק, בו הקהל הרחב מוזמן לעבור בין דוכנים שונים, לשמוע הופעות חיות ולהכיר את התוכנייה של הפסטיבל.
בין השאר, הארגונים המשתתפים במצעד המרדי גרא מאפשרים לעוברים ושבים להירשם למצעד.
פייר דיי מושך קהל עירוני מגוון ולרוב נמדד במספר עשרות אלפי מבקרים במהלך היום.
בין המציגים בפייר דיי ניתן למנות את מועדוני הספורט הגאים בסידני (הכוללים מגוון תחומים, מאמנויות לחימה ועד צלילה), מתחמי תחרויות הומוריסטיות שונות (כגון תחרות הכלב בעל הלבוש ההולם ביותר), עגלות מזון מהיר, ודוכנים המוכרים תכשיטים, אופנה וכלי בית.
לעיתים האמנים שמיועדים להופיע במצעד המרדי גרא או המסיבה שלאחריו יבצעו הופעת חינם בפייר דיי.
מסיבת המרדי גרא (Post Parade Party) היא מסיבת ענק המתקיימת באופן מסורתי בליל המצעד.
בשנת 2010 הוחלט לקיימה בסוף השבוע העוקב למצעד.
המסיבה לרוב בתשלום (עם הנחה לצועדים) ומושכת עשרות אלפי משתתפים.
אתר האירוע עשוי להשתנות מדי שנה.
המסיבה הראשונה התקיימה בשנת 1980 בבית העירייה של פדינגטון, והתארחו בה 700 איש.
בכל מסיבה מתארח אמן מפורסם בהופעה חיה; לרוב האמנים המתארחים בעלי זיקה לקהילה ההומוסקסואלית.
אירועים אלו זכו לכיסוי תקשורתי נרחב, והשתתפו בהם מאות ואלפי אנשים.
פרט להם נערכו כנסי ספרות, מסיבת בריכה לקהל הדובים, ומרוצי דראג ותופסת שיועדו לקהלי נישה קטנים יותר.
פסטיבל הקולנוע של מרדי גרא
במצעדי מרדי גרא האחרונים התקיים במקביל פסטיבל סרטים בבתי קולנוע בסידני, שהציג סרטים הנוגעים בנושאיהם לקהילה ההומוסקסואלית.
בשנת 2010 התקיים הפסטיבל בין אמצע פברואר לתחילת מרץ.
בין הסרטים שהוקרנו לקהל בינלאומי היה הסרט הישראלי עיניים פקוחות, שהציג סיפור אהבה בין גברים חרדים.
פסטיבל מרדי גרא מושך מאות אלפי תיירים לסידני, חלקם מגיעים לשבוע בלבד ואף פחות מכך, על מנת להשתתף באחת או יותר מהאירועים.
בשנת 1985 השתתפו וצפו במצעד כ-50,000 איש; ב-2010 הוערך כי כמיליון אנשים לקחו חלק בחגיגות.
תרומת קיום הפסטיבל והמצעד לכלכלת ניו סאות' ויילס נאמדה ב-99 מיליון דולרים אוסטרליים בשנת 1998, רובם מכספי תיירים שבאו למסיבות השונות ונותני חסות למצעד.
בין השנים 2002–2006 ירדו הכנסות המצעד (בפברואר 2002, לאחר אירועי 11 בספטמבר, נרשמה ירידת התיירים הגדולה ביותר), אך לאחר מספר שנים בהן קהל המשתתפים היה קטן מחצי מיליון, המצעד חזר לשידורים חיים בשנת 2009 והיה חלק מאירוע טלוויזיוני גדול ב-2010, שכוסה על ידי נותנת החסות Foxtel.
נותני חסויות נוספים כוללים את בנק ANZ (מהבנקים הגדולים באוסטרליה וניו זילנד), בירת באדווייזר, חברת התעופה וירג'ין אוסטרליה וחברת המים המינרליים מאונט פרנקלין, השייכת לקוקה-קולה.
בממוצע תורם המצעד להכנסות עיריית סידני כ-30 מיליון דולר אוסטרלי מדי שנה, ומהווה אחד ממוקדי המשיכה התיירותיים הגדולים ביותר למדינת ניו סאות' ויילס.
העמותה המארגנת את פסטיבל המרדי גרא מגייסת את מרב כספה (פרט לכסף הניתן מחסויות) בנשף אביב המתקיים באוקטובר, תחת השם Sleaze Ball, כשלושה חודשים לפני המרדי גרא.
פסטיבל המרדי גרא החל במצעד מחאה פוליטי, שמטרתו להבטיח את זכויות קהילת הלהט"ב בניו סאות' ויילס.
בשנה בה החל, המצעד פוזר בכוח ובוצעו מעצרים, ויחסי מין הומוסקסואלים נחשבו כעבירה על החוק.
חמש שנים לאחר אירוע זה בוטל החוק המפלה.
בשנת 1979 הצליח המצעד לדרבן חקיקה חדשה בניו סאות' ויילס, לפיה קבוצה המתכוונת להפגין לא נזקקת לאישור מפורש מהמשטרה, אלא די לה להתריע מראש על כוונותיה.
חקיקה זו סייעה לחופש הביטוי של קבוצות מיעוטים נוספות בסידני.
לאורך כל שנות קיומו, פסטיבל המרדי גרא היה בעל סדר יום פוליטי, ופעל לשינוי דעת הקהל ונציגיהם בבתי המחוקקים לטובת שוויון זכויות והזדמנויות להומוסקסואלים ולסביות בניו סאות' ויילס.
אחת הדוגמאות לשינוי המשמעותי בדעת הקהל במהלך שנות המצעד הוא יחס המשטרה: את המצעדים הראשונים פיזרו השוטרים, ואילו במצעדים האחרונים השתתפו כצועדים סביב במת משטרה, לצד צוותים משירותי הכיבוי וההצלה ועובדי מדינה אחרים.
בשנת 2010 נסב סדר היום הפוליטי של המצעד סביב נישואים חד מיניים, ומספר במות הוקדשו למטרה ועליהן שלטים עם מסרים של אהבה ושוויון בשפות שונות (בין השאר עברית וערבית זו לצד זו, כשפות הנכתבות מימין לשמאל), נשים בשמלות כלה, גברים בחליפות חתן, ומכוניות המקושטות כלקראת חתונה.
מספר מהבמות הנוסעות של מצעד המרדי גרא מייצגות עמים ואומות בעולם, בין השאר במה תאית ובמה סינית, המציגות את מסורת העמים בהקשר ססגוני וחגיגי.
למדינת ישראל אין במה משלה, אך הקהילה היהודית בסידני, הכוללת מספר ישראלים, משתתפת במצעד עם במה יהודית החל משנת 2000. הבמה מקושטת באלמנטים יהודיים מחד ובצבעי הקשת מאידך.
בשנת 2010 ייצגו את העם היהודי כ-60 איש במצעד, עם במה מדורגת ועליה מגן דויד מואר.
בין הצועדים היה הזמר הישראלי עברי לידר, שהוזמן על ידי הקהילה ושגרירות ישראל באוסטרליה להופיע באותה שנה.
בשנת 2011 השתתפו בקבוצה היהודית 75 איש, שצעדו מאחורי ורקדו על משאית 6 טון, המקושטת במגן דויד תלת־ממדי (תמניון מכוכב).
המרוץ אל הים הוא כינוי לפרק זמן בתחילת מלחמת העולם הראשונה במהלכו ניהלו הצדדים בחזית המערבית עדיין לוחמה ניידת.
אחרי שההתקדמות הגרמנית נבלמה בקרב הראשון על המארן ניסו הצדדים הלוחמים לאגף האחד את השני בהתמדה בחלקה הצפון מזרחי של צרפת.
בעקבות כך כוחות של מדינות ההסכמה התייצבו בחוף המערבי של בלגיה, לחופו של הים הצפוני, תחת הדרכה של האדמירליות, הצי המלכותי של הממלכה המאוחדת.
אופי הלחימה השתנה למלחמת חפירות ולמצור בקנה מידה גדול.
נבנו ביצורים לאורכו של כל הגבול בין השטח שנשלט על ידי צרפת לשטח שנשלט על ידי מדינות המרכז מהגבול עם שווייץ ועד לחוף.
המרוץ אל הים נמשך עד לסוף שנת 1914.
המרוץ עצמו החל בסוף חודש ספטמבר 1914 במחוז שמפאן, בתום ההתקדמות הגרמנית לתוך שטח צרפת.
בתום הקרב הראשון על האן ומתקפת הנגד הכושלת של מדינות ההסכמה נגד הגרמנים שנעצרו בקרב הראשון על המארן.
ממחוז שמפן המשיך המרוץ צפונה, לכיוון הים, שם הוא הסתיים בנובמבר של אותה שנה.
בקרבות שנערכו בפיקרדי, ארטואה, ופלנדריה לא הצליחו שני הצדדים להגיע ליתרון ולאגף את האויב.
עם הניסיונות החוזרים לאגף אחד את השני המשיך קו הביצורים להיבנות עד החוף.
המושג "המרוץ אל הים" מתייחס לכוחות שהחלו בתנועה ממחוז שמפן, אך כוחות נוספים הגיעו מכיוונים אחרים.
כוח משמעותי של הגרמנים הגיע מבלגיה אחרי נפילת אנטוורפן, ואילו הכוח הבריטי הגיע דרך הגבול הימי בין בריטניה לצרפת.
לאורך רובו של המסלול היו מסילות רכבת זמינות לשני הצדדים שניידו כוחות בעזרתן.
הצרפתים דרך אמיין והגרמנים דרך ליל.
ב"קו הסיום" עצמו היו כוחות משני הצדדים עוד לפני סוף המרוץ.
הצבא הבלגי שקיבל מאוחר יותר סיוע מהדיוויזיה ה-63 של הצי הבריטי היה תחת מצור.
העיר אנטוורפן עליה צרו הגרמנים נפלה לבסוף ב-10 באוקטובר.
הכוחות הבריטיים והבלגיים נסוגו לבסוף לנהר איזר שנשפך לים הצפוני בסמוך לניופורט, בלגיה.
הארמייה העשירית של הצבא הצרפתי החלה להתאסף באמיין החל מאמצע ספטמבר.
החל מ-25 בספטמבר החלו הכוחות לנוע מזרחה.
הארמייה השישית של הקיסרות הגרמנית הגיעה לבאפום שמצפון לאמיין ב-26 בספטמבר.
משם, למחרת, הם המשיכו לטיפואל דרך המקום שעתיד להיות שדה הקרב העתידי בקרב על הסום בשנת 1916. מטרת הגרמנים הייתה להמשיך מערבה עד לתעלת למאנש כדי להשתלט על שטחים תעשייתיים וחקלאיים בצפון צרפת וכדי לנתק את צרפת מהאספקה והתגבורת שהגיעו מהממלכה המאוחדת דרך הים.
כמו כן הם רצו לבודד את בלגיה.
ההתקדמות של הארמייה השישית הגרמנית מצפון לסום נבלמה בין 1 ל-6 באוקטובר על ידי הכוחות הצרפתיים בפיקודו של הגנרל פרדיננד פוש.
חיל הפרשים הגרמני נתקל בגיס ה-21 של צרפת ליד ליל, שם הם נבלמו גם כן.
המקום האחרון בו נותר מרווח על הציר היה באזור פלנדריה עם כוחות בלגיים שניצבו בצפון, על גדת נהר האיזר, וכוחות צרפתיים בדרום, בפיקרדי.
עיקר התנועה התרכזה במחוזות פלנדריה וארטואה.
הכוחות הבריטיים החלו להתפרש כדי לקצר את נתיב האספקה שלהם בבולון וקאלה.
הגרמנים הגיעו לליל ב-13 באוקטובר, ואילו הבריטים הגיעו לבל ביום שלמחרת.
בסופו של דבר נקבע קו פריסת הכוחות בקרב לה-באסה בין הגרמנים לבריטים שנמשך מ-12 באוקטובר עד 27 באוקטובר.
הבריטים התמקמו באראס ואילו הגרמנים בלאנס.
באותו זמן בפלנדריה התניידה הדיוויזיה הבריטית ה-7 לאיפר והגיעה לשם ב-14 באוקטובר.
הגרמנים שלטו בעיר עוד ב-3 באוקטובר בעזרת שלוחה קטנה מאחת היחידות שלהם אך נסוגו.
הבריטים התכוונו להגיע למנן שמדרום מערב לאיפר אך נבלמו על ידי כוח גרמני עדיף בכוחו.
ב-21 באוקטובר, במהלך הקרב על האיזר, הורה אלברט הראשון, מלך הבלגים, על פתיחת הסכרים בניופורט ויצר בכך שיטפון שחסם את השטח למעבר דרומה, עד לדיקסמאודה.
אחרי מהלכים אלה, התמקד הניסיון הגרמני להגיע להישגים אסטרטגיים ולהתקדם באיפר.
זה הפך במהרה לקרב איפר הראשון, שהחל במתקפה גרמנית ב-21 באוקטובר.
הלחימה נמשכה לתוך חודש נובמבר, והכוחות הבריטיים נמתחו עד קצה גבול יכולתם.
אף על פי כן, לא הצליחו הגרמנים לפרוץ ולהשיג התקדמות בשטח במהלך הקרב.
בחודש נובמבר עיקר הלחימה במרוץ אל הים הופסקה, אך עדיין היו מרווחים על ציר המרוץ שנותרו חופשיים.
המרווחים נסתמו מאוחר יותר, בתחילת שנת 1915.
בעוד הכוחות הבריטיים המשיכו בתנועה למארן וחזרו צפונה, המשיכו יחידות שדה וביצורים קטנות של הצבא הבלגי, הנחתים הבריטים, הנחתים הצרפתים, ויחידות משוריינות של יחידת האוויר בצי הבריטי, בסיוע של כלי שיט של הצי, בניסיונות מתואמים להשיג יתרון בשדה הקרב בים.
המטרה הייתה לנקות את החוף הבלגי משליטה גרמנית כך שהגרמנים לא יוכלו להשתמש בנמלים הבלגיים לצוללות שבהן השתמשו וכדי למנוע מהם את הגישה לאספקה של הבריטים שהגיעה לנמלים אלה.
בהתחלה נבלמו הגרמנים בצפון בסמוך לאנטוורפן על ידי הבלגים.
הנחתים הבריטים השתלטו על חלק מהנמלים, בעוד יחידות משוריינות של חיל האוויר של הצי יצרו מיסוך נייד שמנע את התקדמות הגרמנים לכיוון פריז.
בהמשך להגנות המאולתרות אך המחושבות בקצה המערבי של בלגיה שנוצרו בעזרת שיטפונות, היווה קרב איזר עוגן להתגוננות ולביצור העתידי של הבלגים שנתקבע בקרב איפר הראשון.
חשיבות נמלי הים הבלגיים והצרפתיים, כגון קאלה ובולון, במתן אספקה לבריטים הייתה רבה.
בזכותם הצליחו מדינות ההסכמה לשמור על האינטרסים שלהן בים וביבשה, גם בעומק צרפת.
הבריטים הצליחו לשמור על נוכחות צבאית רציפה בשטח צרפת ולשמור על שליטתם בתעלת למאנש.
כדי להתמודד עם צוללות הגרמנים היה צורך לשלוט במצר דובר.
לכן היו חייבות מדינות ההסכמה לשמור על נוכחות צבאית רצופה בשני החופים של המצר כדי לשלוט על הסכרים, על מוקשי הים ועל הרשתות.
מדינות ההסכמה עמדו ביעדים אלה בזכות שיתוף פעולה טוב מאוד בין חילות הים והיבשה של הבלגים, הבריטים והצרפתים, וכך לא איבדו הצרפתים אף נמל במהלך המלחמה.
בדיעבד הצליחו מדינות ההסכמה לשמור על השליטה בתעלת למאנש והזרימו כוחות יבשה רבים לתוך צרפת.
אף על פי כן, השגת יעדים אלה לא הוגדרה באופן רשמי.
הם נראו מובנים מאליהם לאדמירליות הבריטית.
האיום של הצוללות הגרמניות היה תמריץ נוסף וגם הן לא הוגדרו כמטרה באופן רשמי.
סך המהלכים האלה אפשרו לבריטים להגיע כוחות צפונה, לחוף שממערב לדנקרק, לפני שהמצב הידרדר שם ומבלי שהגרמנים השיגו יתרון במרוץ אל הים.
הכוחות הגרמניים הגיעו ברובם ממזרח בלגיה, אחרי שהם נבלמו ועוכבו לא פעם בזכות מבצעים שהיו קשורים בהתנגדות באנטוורפן.
כך מילאו הביצורים הבלגיים באנטוורפן ובאיזר, יחד עם התכנון המוצלח של האדמירליות הבריטית, תפקיד מפתח במהלך העניינים במלחמה.
הַמְרָדָה היא עבירה של ארגון פעילות או הטפה נגד הסדר החברתי הקיים או השלטון החוקי במדינה.
עבירת ההמרדה מופיעה בסעיפים 133–139 של חוק העונשין בפרק העוסק בפגיעות בסדרי המשטר והחברה.
סעיף 133 קובע מאסר חמש שנים למי ש"עושה מעשה לשם המרדה, או מנסה, מכין עצמו או קושר קשר עם חברו לעשות מעשה כאמור".
סעיף 134 מטיל את אותו עונש על מי שמדפיס או משעתק חומר ממריד.
סעיף 136 מגדיר המרדה כ:
סעיף 138 מגדיר ביקורת ותעמולה חוקיות אשר אינן נחשבות להמרדה:
סעיף 135 קובע כי כתב אישום על העבירה חייב להיות מוגש תוך שנה מיום שהעבירה נעברה.
בעבר תקופת ההתיישנות הייתה 6 חודשים, אולם הוא הורחב על ידי הכנסת בשנת תשס"ג, בהתאם להצעתו של אופיר פינס.
הגשת כתב אישום על המרדה דורשת אישור מוקדם של היועץ המשפטי לממשלה.
באופן כללי נמנעה המדינה מלהגיש כתבי אישום על עבירת המרדה.
מדיניות זאת השתנתה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
היקף עבירת ההמרדה נדון על ידי בית המשפט העליון בדיון על פרסום של בנימין זאב כהנא שקרא להפציץ את אום אל-פחם בתגובה על הפיגוע של ליל הקילשונים שבוצע בידי ערבים ישראליים.
בערעור בבית המשפט העליון זוכה כהנא מאשמת המרדה ברב דעות אולם בדיון נוסף הוא הורשע על ידי חמישה שופטים, כנגד דעתם החולקת של אהרן ברק ויעקב טירקל.
בפסק הדין נדונו שני נושאים עיקריים:
בניגוד לדיון הראשון בו סברו השופטים אהרן ברק ואליעזר גולדברג שעבירת ההמרדה מוגבלת להגנה על מבנה המשטר הדמוקרטי ויציבותו, בדיון הנוסף סברו רוב השופטים שהעבירה נועדה להגן גם על ערכים אחרים של החברה.
רוב השופטים (אהרן ברק, תיאודור אור, שלמה לוין ויעקב טירקל) סברו שכדי להרשיע בהמרדה יש צורך שלמעשה ההמרדה יהיה פוטנציאל להצליח.
מקרה נוסף בו עלה נושא ההמרדה לדיון בפני בית המשפט העליון היה בשאלה האם דבק קלון במשה פייגלין אשר הורשע בהמרדה במסגרת פעילותו בזו ארצנו.
בסוגיה זו סברו השופטים טובה שטרסברג-כהן, אהרן ברק, אילה פרוקצ'יה ודורית ביניש שיש בעבירה קלון, בעוד השופטים יעקב טירקל, דליה דורנר ואדמונד לוי סברו שבפייגלין לא דבק קלון.
בעבירת המרדה הורשע גם אדם שתכנן לזרוק ראש של חזיר להר הבית בעת תפילה וכן הורשעו גם שי מלכה ואריאל ונגרובר שארגנו פעילות נגד תוכנית ההתנתקות.
בתחילה הם זוכו בבית המשפט השלום בטענה של הגנה מן הצדק ואכיפה בררנית, אולם הזיכוי בוטל על ידי בית המשפט המחוזי.
באופן כללי, מקובל בנושא ההמרדה, כמו בעבירות אחרות המגבילות את חופש הביטוי שיש לעשות שימוש מצומצם בעבירת ההמרדה.
כך למשל זוכו מחמת הספק אנשים שתלו בשפרעם שלטים עם הכיתוב "ישמח צדיק כי חזה נקם" שקראו למיצוי הדין עם מבצעי הלינץ' בעדן נתן זאדה, לאור חשיבות עקרון חופש הביטוי וזוכה פעיל הימין טירן פולק לאחר שהשופטת קבעה שהתבטאותו לא עולה כדי המרדה.
כתבי אישום על המרדה הוגשו גם כנגד ערבים.
כנגד עבירת ההמרדה הוטחה ביקורת.
למשל, השופט אליעזר ריבלין כתב על "אי הנוחות הטבועה בעבירות ההמרדה" ו"ספק אם עבירת ההמרדה אצלנו מעניקה משקל מספיק לחופש הביטוי".
מרדכי קרמניצר וחאלד גנאים כתבו נייר עמדה של המכון הישראלי לדמוקרטיה הקורא לבטל את סעיף ההמרדה ולהמירו באיסורים מוגבלים קונקרטיים.
לעומת זאת, השופטת אילה פרוקצ'יה כתבה על הקלון שדבק במי שהורשע בהמרדה:
המרד הרפובליקני בפריז של יוני 1832 (), היה התקוממות אנטי-מונרכיסטית כושלת של רפובליקאים פריזאים, רובם סטודנטים, בתאריכים 5–6 ביוני 1832. המרד היה ניסיון של הרפובליקאים להפיל את המונרכיה של יולי.
המרד היה גילוי האלימות האחרון שהיה קשור למהפכת יולי.
ההתקוממות מתוארת לפרטים ברומן עלובי החיים של ויקטור הוגו.
לאחר מהפכת יולי עלתה ממשלת שמאל שביקשה להישען על שכבות רחבות בציבור ולתמוך בתנועות מהפכניות באירופה.
אולם, משגברה התסיסה המהפכנית והרפובליקנית, פיטר המלך לואי פיליפ ממשלה זו ומינה ממשלה בעלת אופי ימני.
בנוסף לדיכוי התנועה הרפובליקנית, הקציר הגרוע בשנים 1827–1832 גרם לבעיות כלכליות, מחסור במזון ועלייה ביוקר המחיה.
גם מגפת כולרה שפרצה בפריז בקיץ 1832, אשר גרמה למותם של 18,402 מתושבי העיר ופגעה בעיקר בשכונות העניות, הוסיפה לחוסר היציבות וגרמה להמונים לחשוד שהממשלה הרעילה את הבארות.
מן המגפה נפטרו קזימיר פייר פרייה ראש ממשלת צרפת והגנרל ז'אן מקסמליאן למרק, מראשי הרפובליקנים וציר באספה הלאומית.
בזמן שפרייה זכה להלוויה ממלכתית, ארגוני האופוזיציה התכוונו להפוך את הלוויה של גנרל למרק, אשר היה ידוע בתמיכתו בשכבות הנמוכות וברעיון הרפובליקני, למפגן כוח נגד המלך.
הממשלה לא התכוונה לתת לאופוזיציה להפוך את מסע הלוויה של הגנרל בפריז למפגן כוח והזרימה לעיר כוחות רבים של המשמר הלאומי.
ב-5 ביוני יצא מסע הלוויה של הגנרל למרק בליווי ראשי המפלגה הרפובליקנית, סטודנטים ופועלים.
בגשר אוסטרליץ הניפו סטודנטים דגלים אדומים ויחידות המשמר הלאומי, שהוצבו ברחובות פריז בשביל לשמור על הסדר, ניסו להוריד את הדגלים.
התערבות זאת של אנשי המשמר הלאומי הידרדרה לקטטה אלימה עם ההמונים שליוו את ארונו של הגנרל למרק.
הצעירים שבאנשי האופוזיציה, הרפובליקאים, אשר כוונו על ידי אגודות חשאיות רפובליקניות, ניצלו את התערבות חיילי המלך במסע הלוויה ומלווים בגולים פולנים, איטלקים וגרמנים התכנסו סביב ארונו של הגנרל והתכוונו להכריז על הקמת רפובליקה.
עם תחילת העימותים עם אנשי המשמר הלאומי הצליחו הסטודנטים ביחד עם המוני הפועלים שהצטרפו אליהם להשתלט על מזרח פריז.
הם התחיל להקים בריקדות וביצורים ברחבי פריז לקראת ההתקפה הצפויה של כוחות המשמר הלאומי.
המלך לואי פיליפ חזר במהירות לפריז כשהגיעו אליו הידיעות על ההתקוממות.
המלך סקר מול ההמונים את יחידות המשמר הלאומי כדי לשדר שלווה ונחישות.
בליל ה-6 ביוני פקד המלך על הגנרל ז'ורז' מוטון לשחרר את מזרח פריז מידי המתקוממים.
בבוקר הגנרל נכנס לעיר עם כוחות המשמר הלאומי וכוחות צבא שהובאו לעיר בלילה והתחיל לצור על הבריקדות שנבנו ברחבי העיר.
רוב הבריקדות נשברו במהירות אבל בקלוי סנט מרי התרחשו קרבות קשים שנמשכו לאורך כל היום, אשר עלו במחיר של שמונה מאות הרוגים ופצועים לשני הצדדים.
בחמש בערב ראשי האופוזיציה פנו לגיבור הלאומי המרקיז דה לה פאייט בבקשה להתערב אצל המלך בשביל לעצור את שפיכות הדמים בבירה.
לה פייט נענה לבקשה וביחד עם פרנסואה ז'אן דומיניק אראגו ואודילון בארו, ראש הממשלה נפגש עם המלך בשלוש וחצי בצהרים לאחר שהמלך חזר מסקירת הכוחות ברחבי העיר.
המלך סירב לבקשת לה פייט ובארו ואמר שהמתקוממים הובסו ושלא יהיה משא ומתן.
ברומן עלובי החיים של ויקטור הוגו ישנו תיאור של השבועות שהובילו להתקוממות ותיאור של המתרחש באחת הבריקדות שהמשמר הלאומי צר עליהן.
מריוס, אחת הדמויות הראשיות ברומן, הוא לוחם באחת מהבריקדות.
הרומן אוהד במיוחד את המהפכנים והם מוצגים בו באור רומנטי.
המקור לתיאורים של ויקטור הוגו לא נשען על ניסיונו האישי במרד, שכן בזמן המרד הוא שהה אמנם בפריז אך לא לקח בו חלק פעיל.
הוגו טען בספרו שהסיבה לפרוץ ההתקוממות היא מסע הלוויה של הגנרל למרק, אך ניתן לטעון שהלוויה הייתה רק התירוץ בה השתמשו המתקוממים כדי לפתוח במרד.
הרומן הוא בין התיאורים הספרותיים היחידים של ההתקוממות.
המרוץ אחר הגלימה הוא סרט קולנוע משנת 1973 שבוים על ידי ג'יימס ברידג'ס בכיכובם של טימות'י בוטומס, לינדזי וגנר, וג'ון האוסמן.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם משנת 1970 מאת הסופר ג'ון ג'י אוסבורן הבן.
הסרט עוסק בג'יימס הארט (מגולם על ידי טימות'י בוטומס), סטודנט שנה ראשונה למשפטים בבית הספר למשפטים בהרווארד ועל יחסו עם המרצה המבריק והתובעני שלו למשפטים, פרופסור צ'ארלס קינגספילד (מגולם על ידי ג'ון האוסמן שזכה בפרס אוסקר על משחקו בסרט) ועל יחסיו עם בתו של קינגספילד.
לאחר צילומי הסרט, חזר האוסמן לתפקיד פרופסור צ'ארלס קינגספילד בסדרת טלוויזיה באותו השם.
ג'יימס הארט מתחיל את שנתו הראשונה בלימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד על רגל שמאל.
בשיעור הראשון בקורס דיני חוזים, עם המרצה אותו הוא מעריץ - פרופסור צ'ארלס ו.
קינגספילד, הוא סבר שיקבל קווי מתאר ליתר הקורס ואילו פרופסור קינגספילד צולל הישר אל תוך החומר הלימודי, תוך כדי שימוש בשיטה הסוקרטית ושואל אותו שאלה בנושא.
הארט מופתע לחלוטין שכן לא התכונן לכך וחש מושפל מאוד, ואפילו מקיא את מעיו בחדר השירותים לאחר השיעור.
לאחר מכן, הארט מוזמן להשתתף בקבוצת לימוד עם חמישה סטודנטים אחרים:
פרנק פורד (מגולם על ידי גרהם בקל), דור חמישי לבוגרי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד
קווין ברוקס (מגולם על ידי ג'יימס נוטון), גבר נשוי בעל זיכרון צילומי, אך חסר כישורים אנליטיים
תומאס אנדרסון (מגולם על ידי אדווארד הרמן)
ויליס בל (מגולם על ידי קרייג ריצ'רד נלסון) סטודנט המסור לדיני רכוש
או'קונר (מגולם על ידי רוברט לידיארד)
כאשר הארט הולך להזמין פיצה, מחזרת אחריו בלונדינית מושכת בשם סוזן פילדס (מגולמת על ידי לינדסי ואגנר).
לאחר פגישתם השנייה, הם מוצאים את עצמם במיטה.
יחסיהם של הארט וסוזן סבוכים; היא מתרעמת על כך שהוא מקדיש זמן רב ללימודיו והוא אינו מצליח לקבל ממנה מחויבות מוצקה ליחסיהם.
כאשר הארט וחבריו לכיתה מוזמנים על ידי פרופסור קינגספילד למסיבת קוקטייל, הוא המום לגלות כי סוזן היא בתו של קינגספילד וכי היא נשואה, למרות שהיא חיה בנפרד מבעלה.
סוזן והארט נפרדים וחוזרים זה לזרועות זו מספר פעמים.
הארט מחלק את הכיתה לשלוש קבוצות: אלו שהתייאשו, אלו שמנסים אך חוששים שידרשו לענות לשאלותיו של קינגספילד ואלו המצויים בקצה הסולם.
במהלך הזמן, הוא עובר מן הקבוצה השנייה לזו השלישית.
הלחץ הגובר כאשר הקורס מגיע לקיצו מחלחל לליבם של כל הסטודנטים.
כאשר הארט עונה בבדיחות לשאלתו של קינגספילד, הפרופסור נותן לו מטבע דיים כדי שזה יוכל לטלפן לאימו ולומר לה שבנה כנראה לא יהפוך לעורך דין.
הארט קורא לקינגספילד "בן כלבה" ומתחיל לצאת מן הכיתה.
במפתיע, קינגספילד מסכים איתו ומזמין אותו לשבת בחזרה.
ברוקס כושל בניסיון התאבדות ונושר מן הלימודים.
קבוצת הלימודים מתפרקת מריבים אישיים.
כאשר הבחינה הסופית קרבה, הארט ופורד שוכרים חדר במלון ולומדים ללא לאות במשך שלושה ימים.
הארט מקבל את הציון 93 במבחן, אך הוא אינו פותח את המכתב שמכיל את ציוניו ורק מקפל אותו למטוס ושולח אותו אל האוקיינוס האטלנטי.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 88%, המבוססת על ידי 25 מבקרים.
המרדף אחר אוקטובר האדום הוא סרט פעולה משנת 1990 המבוסס על רב־מכר באותו שם מאת טום קלנסי.
במאי הסרט הוא ג'ון מקטירנן, והשחקנים הראשיים הם שון קונרי בתפקיד מרקו רמיוס ואלק בולדווין בתפקיד ג'ק ראיין.
ג'ק ראיין, נחת לשעבר ומנתח מודיעין ב-CIA, מקבל דיווח סודי מן המודיעין הבריטי כי הרוסים בנו צוללת גרעינית מסוג "טייפון" חדשה שנקראת קראסני אוקטייבר, "אוקטובר האדום", על-שם "מהפכת אוקטובר" ב-1917. הצוללת גדולה קמעה בממדיה מצוללת "טייפון" תקנית ולה שתי דלתות מלפנים ובירכתיים שמטרתן אינה ברורה.
הצוללת נתונה לפיקודו של קפטן מרקו רמיוס.
ראיין מגיע ללאנגלי ומדווח לממונהו - אדמירל ג'יימס גריר, על מעשיהם של הרוסים.
גריר מורה לראיין לחקור את העניין מיידית וראיין נוסע לפגוש מומחה לצוללת בשם סקיפ טיילר שאומר כי ייתכן והדלתות הן חלק ממערכת "זחל" - הנעה הידרודינמית שקטה ללא חלקים נעים שסונאר לא יכול לזהות.
טיילר אומר כי מנוע ה"זחל" ישמע כמו "משגל לווייתנים", אך לא כמו צוללת.
מתברר כי האמריקנים ניסו לפתח את המערכת הזו בעבר, אך ללא הצלחה.
קפטן רמיוס נפגש עם סרגיי פוטין, הקצין הפוליטי של הצוללת.
רמיוס שואל את פוטין כמה סוכני ק.ג.ב.
נמצאים על הצוללת, ופוטין מכחיש ואומר כי לא היו מספרים לו מידע שכזה.
רמיוס מציע לפוטין כוס תה.
השניים פותחים את קובץ הפקודות בו נכתב כי עליהם להעריך את הכשירות המבצעית של "אוקטובר האדום".
פוטין מבקש להתלוות לרמיוס כשיספר לצוות על הפקודות ואילו רמיוס מכה את פוטין והורגו.
הוא שופך את התה שלו על הרצפה, שורף את קובץ הפקודות ומחליף אותו בקובץ שנשא על גופו, קורא לפטרוב - רופא הצוללת ואומר כי הוא החליק על התה שנשפך ונפגע בראשו.
רמיוס לוקח את מפתח הטילים של הקצין הפוליטי וכעת בידיו הכוח בלעדי לשגר טילים אם יבחר.
רופא הצוללת מנסה למחות בקול רפה, אך רמיוס משתיק אותו.
בינתיים, בתוך ה"דאלאס" - צוללת בצי האמריקני, טכנאי סונאר דרג שני רונלד ג'ונס מזהה את פעילות ימית חריגה.
האלגוריתם לזיהוי קולי אומר כי מדובר בצוללת "טייפון" מסוג לא ידוע.
קפטן הצוללת ברתולומיאו ויטו "בארט" מנקוזו, מורה על התחקות אחר הצוללת, מתוך ידיעה כי בשל רעש המדחף, לא ידעו כי הם במעקב, כל עוד יישארו בשטח המת של הצוללת הלא ידועה.
ג'ונס עוקב אחרי תנועת הצוללת עד שלפתע מפעיל רמיוס את מנוע הזחל והיא נעלמת מן המסכים.
רמיוס יודע כי הצי הסובייטי ירדוף אחריהם, על-כן הוא משיג את שיתוף הפעולה של הצוות באומרו להם כי הם נמצאים בתרגיל לבדיקת כשירות מלא אל מול הצי הסובייטי כולו, וכי הצי ינסה כל שביכולתו כדי לעצור אותם.
הפרס לצוות הצוללת הוא מעגן בקובה בה השמש חמימה כמו הידידות.
ראיין מגיע אל הבית הלבן ונפגש עם גריר.
ראיין ממהר לדווח לו את שלמד, אך גריר כבר יודע הכל ואומר לג'ק לתת תדרוך לג'פרי פלט - היועץ של הנשיא לביטחון לאומי.
הם למדים כי הצי הסובייטי כולו נמצא בתנועה ואינם יודעים את פירוש הדבר.
בתדרוך מגיעה ידיעה כי רמיוס שלח מכתב לאדמירל יורי פדורין - הדירקטור הצפוני של הצי האדום.
תוכן המכתב אינו ידוע, אך פדורין דרש פגישה עם ראש הממשלה הסובייטית ויצא משם עם פקודות למצוא את "אוקטובר האדום" ולהטביע אותה.
(בספר מוזכר שהמרגל "קרדינל" הוא זה שמסר את הידיעה.) משתתפי הישיבה נכנסים לדיון סוער בקשר למשמעויות הדבר, וההבנה נוחתת על ראיין כי רמיוס מנסה לערוק.
ג'פרי פלט מוכן לשקול את האפשרות הזו, בתקווה להשיג את הצוללת ששוויה הוא מיליארדי דולרים ובעלת טכנולוגיות מתקדמות.
הוא מורה לראיין להוכיח כי הוא צודק בתוך שלושה ימים, אחרת יצטרכו לאתר את "אוקטובר האדום" ולטבע אותה.
רמיוס עורך ישיבה עם קציניו, אותם בחר בעצמו.
כל הקצינים רוצים לערוק לארצות הברית, איש איש וסיבותיו.
(בספר מוזכר שחלק בעלי עבר מפוקפק מבחינת רוסיה, כמה חשודים שלא נאמנים למפלגה, אחד סורב לקידום ואחד יהודי.) רמיוס, שבכלל ליטאי והתאלמן לפני שנה בדיוק, מתגעגע אל השלווה שחש כילד, כשסבו לימד אותו לדוג.
מותו של פוטין מערער אותם, חששותיהם גוברים והאפשרות לשוב לרוסיה עולה, אך רמיוס אומר להם כי הוא שלח מכתב לפדורין, ובו הכריז על כוונתו לערוק.
הקצינים מתרעמים כי הוא גילה על תוכניותיהם מראש, אך רמיוס אומר כי מטרת המכתב הייתה להמריץ אותם, כמו שהרנאן קורטס שרף את ספינותיו כאשר הוא הגיע אל "העולם החדש".
טכנאי הסונאר ג'ונס אינו מוכן לוותר וממשיך להאזין להקלטות הסונאר.
הוא מריץ את האלגוריתם לזיהוי קולי ומקבל תשובה כי הצליל הוא "תזוזות מאגמה".
הוא מריץ את הצליל במהירות גבוהה פי 10, ומתקבל צליל מחזורי.
כך מבין ג'ונס כי הצליל הוא מעשה ידי אדם.
הוא מחשב את המסלול ומבין כי הצוללת תעבור דרך רכס ימי שנקרא "תאומי ת'ור".
ג'ונס מספר על ממצאיו למנקוזו והלה מחליט לארוב ל"אוקטובר האדום" בתחתית נתיב הצטלבות שנקרא "אדום 1".
ראיין מגיע אל נושאת המטוסים האנטרפרייז ומספר למפקדה על התאוריה שלו כי רמיוס רוצה לערוק.
הקפטן מקשה ואומר לו כי עליו לקחת את הצוללת כאשר צוותה מאמין שהיא אינה בידי האמריקנים, אחרת ההשלכות לכך עלולות להיות חמורות.
ראיין מבין כי רמיוס מתכנן לשכנע את הצוות לרדת מן הצוללת בטענה של דליפה גרעינית.
ביטחונו של רמיוס גובר והוא מנווט בין הערוצים במהירות מסחררת למורת רוחם של קציניו שמתחילים להאמין כי העריקה היא טעות.
פקודות הניווט של רמיוס צולחות, שכן הוא מכיר את הנתיבים כמו את כף ידו, אך לפתע מערכות הקירור במנוע ה"זחל" מפסיקה לתפקד ונאלצים לכבות אותו כדי למנוע פגיעה קשה.
רמיוס מסרב לעצור ואומר למכונאי להמשיך עם מנוע המדחפים, למרות שההנעה לא תהייה שקטה.
ג'פרי פלט - היועץ של הנשיא לביטחון לאומי נפגש עם השגריר הרוסי, וזה מכחיש כי ידוע לו על פעילות ימית חריגה.
פלט מזהיר כי קרבה של כוחות ימיים ואוויריים של הרוסים והאמריקניים היא מסוכנת מטבעה ועלולה להוביל אף למלחמה.
השגריר מתרצה וטוען בפני פלט כי הצי הסובייטי איבד את הקשר עם "אוקטובר האדום" והסיבה לפעילות הימית היא החיפושים אחריה במשימת הצלה דחופה, שכן רבים מבין אנשי הצוות מקושרים אל המפלגה.
מטוס רוסי משגר מצופי סונאר בקרבת "אוקטובר האדום" והם מגלים אותה שכן ההנעה אינה שקטה יותר.
המטוס משגר טיל טורפדו שננעל על "אוקטובר האדום" וסוגר עליה.
"אוקטובר האדום" משחררת אמצעי נגד כדי להסיט את הטורפדו, אך הוא נועל עליה שוב.
לבסוף פונה רמיוס עם הצוללת קרוב מאוד לרכס ימי והטורפדו ננעל על הרכס ומתפוצץ עליו.
המכונאי של "אוקטובר האדום" מגלה כי הייתה חבלה במערכת הקירור של מנוע ה"זחל".
על סיפון ה"אנטרפרייז" יש התנהלות כאוטית של כוחות אוויריים וימיים בשל צוללות של הצי הסובייטי שעגנו מול ערי החוף המזרחי של ארצות הברית.
קרבת הכוחות מעוררת מתחים רבים ומגיעות בקשות רבות מטייסים לפתוח באש.
ראיין שרואה את תנועת הכוחות על הצג מבין שהצי הסובייטי דוחף את רמיוס אל ההרג, כמו שכלבי צייד דוחפים את הטרף אל הציידים.
הוא מבחין בצוללת ה"דאלאס" המרוחקת קמעה מן השאר ושואל את הקפטן לפשר הדבר והלה אומר לו כי ב"דאלאס" בוחנים את "תנועות המאגמה" שזיהה המחשב.
ראיין מבין כי ה"דאלאס" מצאה את "אוקטובר האדום" ומסתכן מאוד בטיסת מסוק במזג אוויר קשה ביותר כדי להגיע אל ה"דאלאס".
רמיוס נוקט בתכסיס הימי "איוואן המשוגע", בו הצוללת מסתובבת במהירות כדי לבדוק אם משהו נמצא בשטח המת שלה.
הצוללת עוקפת לחלוטין את ה"דאלאס" והם אינם מגלים דבר וחוזרים לנתיבם המקורי.
השגריר הרוסי פוגש בג'פרי פלט בפעם השנייה, ומספר לו כי רמיוס איבד את שפיותו וכי במכתב ששלח לפדורין נכתב כי בכוונתו לשגר טילים אל עבר ארצות הברית.
ראיין מגיע אל ה"דאלאס" ופוגש במנקוזו ומספר לו כי הוא סבור כי רמיוס רוצה לערוק.
מנקוזו כבר קיבל פקודות מן הצי האמריקני לצוד ולהשמיד את "אוקטובר האדום".
"אוקטובר האדום" אינה מודעת לנוכחות ה"דאלאס" שמחכה לה עם טורפדו חמושים ודלתות טורפדו פתוחות.
ראיין מצליח בעורמה לשכנע את מנקוזו לא לפתוח באש מיידית ולנסות לתקשר עם רמיוס.
התכסיס של ראיין מצליח: רמיוס נוקט ב"איוואן המשוגע" שוב וכשהוא מבין שה"דאלאס" אינה יורה הוא מאותת לה לעלות לגובה פריסקופ ולתקשר דרך קוד מורס.
ראיין מקריא למנקוזו שמאותת לרמיוס שאם ברצונו לערוק, עליו לשוט דרומה.
ראיין אומר למנקוזו כי לדעתו הם אכן יאלצו להטביע את "אוקטובר האדום".
המכונאי של "אוקטובר האדום" מפעיל את אזעקת הדליפה הגרעינית.
הצוללת עולה כדי להתאוורר באוויר האוקיינוס והצוות עולה על גג הצוללת בסירות הצלה.
לפתע מגיעה ספינת מלחמה אמריקנית ומאותתת ל"אוקטובר האדום" להישאר במקומה ולא לצלול.
רמיוס אומר כי בכוונתו לצלול עם הקצינים ולהטביע את ספינת המלחמה כדי למנוע מצב בו יעלו עליהם האמריקנים.
מסוק יוצא מן הספינה ומשגר טורפדו אליה.
הטורפדו מתקרב, אך ג'יימס גריר נמצא על סיפון ולחוץ על כפתור ההשמדה העצמית של הטורפדו.
ראיין, ג'ונס ומנקוזו נכנסים לצוללת קטנה ומתחברים על "אוקטובר האדום".
הם עולים עליה ורמיוס מגיש למנקוזו את הצוללת בתמורה למקלט מדיני.
באותו הזמן, קפטן טופולב, רב חובלה של הצוללת "קונובאלוב", מצליח להגיע אל "אוקטובר האדום" ותוקף אותה בשלוש טילי טורפדו.
הראשון חולף על פני שתי הצוללות ללא פגע.
הצוללת האמריקנית לא מסוגלות לפתוח באש עקב אי קבלת הוראה לכך, וכתוצאה מכך הטורפדו השני נורה לעבר ה"אוקטובר האדום", אך רמיוס סוגר את המרחק אל הטורפדו במהירות.
הטורפדו לא הספיק להידרך עקב הקרבה אל ה"קונובאלוב" ומתפרק ללא פיצוץ, ו"אוקטובר האדום" מצליחה לשרוד.
מתברר כי על "אוקטובר האדום" אכן נמצא סוכן ג.אר.או שמנסה לסכל את העריקה.
הוא יורה על רמיוס שניצל על ידי ואסילי שנהרג בחילופי היריות.
הסוכן יורד אל מדור הטילים בכוונה לפוצץ טורפדו בבטן הצוללת, אך ריאן ורמיוס משיגים והורגים אותו.
טופולוב מסיר את אמצעי הביטחון מן הטילים ויורה בפעם השלישית, אך הדאלאס חוצה את נתיבו והטורפדו מאבד כיוון.
הדאלאס פורצת אל פני המים בתלילות מוגזמת כדי להימלט מהטורפדו והמלחים הרוסים שרואים אותה בטוחים שרמיוס "הפחיד את האמריקאים".
"אוקטובר האדום" עושה סיבוב שלם וגורמת לטורפדו לדלוק אחריה עד שהיא כמעט מתנגשת ב"קונובאלוב"- ומנקוסו, שלקח פיקוד זמני על "אוקטובר", משקיע את הצוללת בבת אחת בפתאומיות.
הטורפדו שרודף אחריה מאבד אותה, ננעל במקומה על ה"קונובאלוב" ומשמיד אותה.
הפיצוץ מן ה"קונובאלוב" ניכר על פני הים והמלחים מ"אוקטובר האדום" טועים לחשוב כי היא הושמדה.
לבסוף מחביאים את "אוקטובר האדום" בנהר פנובסקוט שבמדינת מיין.
רמיוס מצליח למצוא את השלווה בדייג שחווה כילד עם סבו.
השגריר הרוסי חוזר אל ג'פרי פלט בפעם השלישית ומבקש ממנו עזרה במציאת ה"קונובאלוב" שנעלמה ללא הסבר.
בספר נשיא ארצות הברית משתתף בתדריך הראשוני ובמפגשים עם השגריר הסובייטי יחד עם ג'ף פולט.
בסרט הנשיא רק מוזכר בסצנות אלה ופולט משמש כנציגו.
בספר צוללת גרעינית רוסית שוקעת בגלל ביקוע בכור ומשמשת ככיסוי לפעילויות הציים השונים.
בסרט אין זכר לצוללת זו.
בספר, הודעת המורס ל"אוקטובר האדום" נשלחת מאוניית ה"אינבינסיבל" הבריטית כשג'ק עליה והמילים "אוקטובר אדום" נשלחות במפורש.
בסרט מנקוזו שולח את המורס מה"דאלאס" עם בירור כוונת העריקה.
בספר ג'ק לא עולה בכלל על צוללת הדאלאס אלא ישירות ל"אוקטובר האדום", עם קצין בריטי.
ג'ונס ומנקוזו מצטרפים רק בהמשך.
בסרט אין זכר לקצין הבריטי; וג'ונס ומנקוזו מצטרפים לג'ק.
בספר הטורפדו השני פוגע ב"אוקטובר האדום" וגורם לנזק חיצוני.
הטורפדו השלישי הוא זה שרמיוס מתנגש בו ללא פיצוץ ו"אוקטובר האדום" נוגחת בקונבאלוב.
בסרט הטורפדו השלישי פוגע בקונבאלוב עצמה.
שם השחקןשם הדמותהערהשון קונריסגן-אדמירל קפטן מרקו רמיוסמפקד ורב החובל של הצוללת "אוקטובר האדום"אלק בולדוויןג'ק ראייןמנתח ב-CIA שמסייע לרמיוססטלאן סקארסגארדקפטן ויקטור טופולברב החובל של הצוללת שלו עצמו שהיא ה"קונובאלוב" והיה תלמידו של רמיוס.
טופולב הוא הנבל הראשי של הסרטסם נילסגן הקפטן וסילי בורודיןשותפו של רמיוס לקנוניה לעריקת הצוללתג'יימס ארל ג'ונסאדמירל (מיל') ג'יימס גרירהבוס של ג'ק ראייןטים קרידר' פטרוברופא הצוללת שלא ערק
הסרט קיבל ביקורות מצוינות ביותר.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 86%, המבוססת על ידי 66 מבקרים.
המרד על הבאונטי הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויו של פרנק לויד משנת 1935. בסרט מככבים צ'ארלס לוטון וקלארק גייבל בתפקידים ראשיים.
הסרט מבוסס על ספרם של צ'ארלס נורדהוף וג'יימס נורמן האל משנת 1932. למרות חוסר הדיוק בסרט, הוא זכה להצלחה ביקורתית וכלכלית.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, ומתוכם הוא זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בטקס פרסי האוסקר הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ונכון להיום - הוא הסרט האחרון שזכה רק בקטגוריה הזו (הקודמים לו היו "מנגינת ברודוויי" ו"גרנד הוטל").
הסרט הוא היחידי אי פעם ששלושה משחקניו היו מועמדים באותה קטגוריה.
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-86 ברשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים ואת ויליאם בליי המגולם על ידי לוטון במקום ה-19 ברשימת הנבלים הטובים ביותר בכל הזמנים.
המרד על הספינה סטורוז'בוי היה אירוע בו השתלט קצין מורד בצי הסובייטי על פריגטה נגד צוללות מסוג בורביסטניק בים הבלטי, בנובמבר 1975. האירוע היווה השראה לספר "המרדף אחר אוקטובר האדום" מאת טום קלנסי.
המרד על האונייה הובל על ידי הקומיסר הפוליטי רב-סרן ולרי סבלין שרצה למחות על השחיתות הרבה שאפיינה את ברית המועצות בתקופת ליאוניד ברז'נייב.
כוונתו הייתה לתפוס אונייה להשיטה אל מחוץ למפרץ ריגה אל לנינגרד דרך נהר נייבה, לעגון לצד אוניית המוזיאון אברורה ולשאת נאום לאומה הסובייטית משם.
תוכן הנאום אינו ידוע במדויק אך קיימת סברה כי סבלין תכנן לומר את אשר היה אסור לומר באותה העת בברית המועצות בציבור, אך נאמר בחדרי חדרים, כי הסוציאליזם והמולדת מצויים בסכנה; רשויות השלטון נגועות בשחיתות רבה וכי המדינה סוטה ממסלול המהפכה שהוביל לנין.
בערב ה-9 בנובמבר 1975, הונה סבלין את מפקד האונייה והובילו לסיפוניה התחתונים בטענה כי אחד מקציני האונייה פועל באופן לא תקין.
כאשר רב החובל הגיע לסיפון התחתון, כלא אותו סבלין יחד עם קצינים נוספים בחדר הסונאר הקדמי ותפס פיקוד על הספינה.
לאחר השתלטותו, זימן סבלין את 15 הקצינים והמפקדים הנותרים, פרס בפניהם את תוכניתו ובסוף הדיון ערך הצבעה בה זכה לתמיכה של שבעה קצינים מתוכם.
הקצינים הנותרים, שלא רצו לקחת חלק במרד, נכלאו אף הם בבטן האונייה.
לאחר תום השלב הראשון בתוכניתו, פעל סבלין לזכות בתמיכתם של כ-150 המלחים ששירתו באונייה.
הוא ניצל את עובדת היותו קצין פופולרי ומוערך בקרב החיילים וזכה בתמיכתם.
אולם, אחד מהקצינים, אשר הצביע תחילה בעד המרד, הצליח לברוח מהאנייה ולהפעיל את האזעקה על החוף, אך השומרים לא האמינו לקצין ולא סגרו את שערי המעגן.
לכשהתגלה דבר בריחתו של הקצין, ומתוך חשש כי תוכניתו תסוכל, הורה סבלין לצוות האונייה לעזוב את המעגן ולשוט מיידית אל מחוץ למפרץ ריגה תוך שהוא מכבה את מכשירי הקשר והמכ"ם על מנת למנוע את גילוי הספינה.
עם הגעת הידיעה בדבר המרד לפיקוד הסובייטי, כחצי מהצי הבלטי נשלח ליירט את הספינה.
הכוח כלל 13 ספינות וכ-60 מטוסים, שתקפו במקלעים ובפצצות את הפריגטה.
כתוצאה מהתקיפה, מערכות ההיגוי של הספינה ניזוקו והספינה נעצרה.
לבסוף כוחות קומנדו של חיל הנחתים הסובייטי עלו על הספינה ודיכאו סופית את המרד.
מוביל המרד ולרי סבלין, נורה בידי חבריו לספינה אשר גם שחררו את רב החובל.
כל משתתפי המרד נעצרו על ידי כוחות הביטחון הסובייטים, אך רק סבלין וסגנו נשפטו והורשעו.
ולרי סבלין נמצא אשם בבגידה בנסיבות מחמירות והוצא להורג בירייה ב-3 באוגוסט 1976 בעוד שסגנו נידון למאסר ושוחרר כעבור 8 שנים.
שאר המשתתפים במרד שוחררו עם קלון מהצי.
דבר המרד נשמר כסוד מדינה במשך שנים רבות ופורסם ברבים רק בשנות ה-90 לאחר נפילת ברית המועצות.
עם זאת, ידיעות בדבר המרד דלפו למערב והיוו השראה לספר המרדף אחר אוקטובר האדום של טום קלנסי ולאחר מכן לסרט בכיכובם של שון קונרי ואלק בולדווין.
המרוץ האווירי מק'רוברטסון (נודע גם כמרוץ האוויר לונדון-מלבורן) היה תחרות טיסה בינלאומית מבריטניה לאוסטרליה, שנערכה בחודש אוקטובר 1934. 20 מטוסים משש מדינות שונות השתתפו במרוץ ותשעה מהם הגיעו לנקודת הסיום.
צוות הטיסה שניצח במרוץ גמא מרחק של 18,200 קילומטרים בתוך 71 שעות.
המרוץ היה חלק מאירועי חגיגות שנת המאה לייסוד העיר מלבורן שבאוסטרליה ונהגה על ידי ראש העיר שלה.
הוא נקרא על שם חברת הממתקים של התעשיין האוסטרלי מקפירסון רוברטסון (Macpherson Robertson), אשר תרם את דמי הפרס למרוץ בסך של 75 אלף דולר.
התחרות אורגנה על ידי מועדון אירו המלכותי (Royal Aero Club) הבריטי.
נקודת המוצא שלה נקבעה כשדה התעופה הצבאי מילדנהול (Mildenhall) שבמזרח אנגליה ונקודת הסיום כמסלול מרוצי הסוסים פלמינגטון (Flemington) במלבורן.
על המתחרים היה לנחות בדרכם ליעד בחמש נקודות ביקורת - בגדאד שבעיראק, אללהאבאד שבצפון הודו, סינגפור וכן דרווין ושרלוויל (Charleville) שבאוסטרליה.
מעבר לכך היו המתחרים חופשים לקבוע את נתיב הטיסה המדויק שלהם כראות עיניהם.
נקבעו 22 שדות תעופה נוספים לאורך מסלול המרוץ שבהם היו המתחרים יכולים לנחות על מנת לתדלק.
לא הוטלה מגבלה על גודלם או כוח מנועיהם של כלי הטיס המשתתפים ולא על גודל צוות הטיסה, אך נקבע כי טייסים לא יוכלו להצטרף לכלי הטיס לאחר שייצאו מבריטניה.
כל כלי טיס נדרש לשאת מנות מזון לשלושה ימים עבור כל איש צוות שבו, וכן מיכשור וציוד הצלה מסוימים.
60 צוותים נרשמו למרוץ, אך רק 20 יצאו לדרך.
כלי הטיס שלהם היו תערובת של מטוסי נוסעים אמריקאים מודרניים, מטוסי נוסעים קלים, מפציצים מיושנים ומטוסי מרוץ, לרבות שלושה מטוסים דו-מנועיים מדגם דה הבילנד DH.88 קומט, שנבנו במיוחד לרגל התחרות.
המתחרים הגיעו ברובם מבריטניה (9), אך גם מארצות הברית (3), אוסטרליה (3), ניו זילנד (2), הולנד (2) ודנמרק (1).
המטוסים המשתתפים המריאו במרווחים של 45 שניות זה מזה.
ראשונים להמריא לעיני קהל של 60 אלף איש היו הטייסים איימי ג'ונסון ובעלה ג'ים מוליסון (Jim Mollison) במטוס מדגם קומט בעל השם Black Magic.
צוות זה הוביל במהלך המרוץ עד אשר נאלץ לפרוש ממנו באללהאבאד בשל בעיות במנוע.
ההובלה עברה למטוס קומט אחר בשם Grosvenor House, שהוטס על ידי הטייסים הבריטים צ'ארלס ו.א.
צוות זה הגיע ראשון ליעד וניצח במרוץ בזמן של 71 שעות, למרות שאחד ממנועי מטוסו הופעל בחלקו האחרון של המרוץ רק בחלק מעוצמתו בשל אזהרת לחץ שמן שנתן מחוון שגוי.
במקום השני והשלישי הגיעו מטוסי נוסעים, עובדה שרמזה על עתידו של ענף מטוסי הנוסעים ארוכי הטווח.
במקום השני הגיע צוות הולנדי שהטיס מטוס דאגלס DC-2 של חברת KLM, ואחריו הגיע מטוס בואינג 247 שהוטס על ידי צוות אמריקאי.
זמני הטיסה שלהם היו 90 שעות ו-13 דקות ו-92 שעות ו-55 דקות, בהתאמה.
אחד הרגעים הדרמטיים של המרוץ התרחש כאשר המטוס ההולנדי תעה בדרכו מעל אוסטרליה לאחר שנקלע לסופת רעמים וסופו שטס מעל העיר אלברי (Albury), כ-300 קילומטרים מצפון-מזרח למלבורן.
העיר נחלצה לעזרתו: מהנדס חשמל בעיר הגיע לתחנת הכוח העירונית ואותת לצוות המטוס את שם העיר על ידי שכיבה והדליק את אורותיה, וקריין בתחנת הרדיו המקומית קרא לבעלי מכוניות להגיע ולהאיר בפנסיהן את מסלול המרוצים המקומי כדי שהמטוס יוכל לנחות בו.
המטוס נחת ולמחרת בבוקר חולץ מבוץ שבו שקע על ידי תושבים מהעיר, המריא והגיע למלבורן.
כאות תודה תרמה חברת KLM כסף לבית החולים של אלברי ולראש העיר הוענק תואר אבירות הולנדי.
המטוס ההולנדי התרסק בעיראק מאוחר יותר באותה שנה.
הצוותים שהגיעו ראשונים נתקבלו במלבורן בטקס שבו נכחו אלפי צופים.
מאוחר יותר הובלו במכוניות ברחובות העיר, שם הריע להם קהל של 100 אלף איש.
בסך הכל הגיעו לנקודת הסיום בתוך הזמן המקסימלי המותר (16 יום) תשעה מטוסים.
האחרון שבהם הגיע למלבורן ב-3 בנובמבר.
מ-11 המטוסים האחרים שיצאו למרוץ הגיעו עוד שניים למלבורן, אך זאת ב-20 וב-24 בנובמבר.
תשעת המטוסים הנותרים נשרו מהמרוץ לאורך נתיבו: מטוס אחד התרסק באיטליה ושני אנשי צוותו הבריטים נהרגו.
מטוס אחר נפגע ונהרס בהתנגשות על הקרקע באללהאבאד ומטוס נוסף התהפך בעת נחיתה בחלב שבסוריה.
בששת המטוסים הנותרים התחוללו תקלות טכניות שונות.
המטוס המנצח (Grosvenor House) קבע בארבע השנים הבאות עוד ארבעה שיאים במהלך טיסות מבריטניה לניו זילנד ומבריטניה לדרום אפריקה ובחזרה מיעדים אלו.
הוא מוצג כיום במוזיאון מטוסים בשדה תעופה פרטי בבדפורדשייר שבבריטניה.
גביע הניצחון בתחרות נתרם לארגון הצלב האדום במהלך מלחמת העולם השנייה על מנת שיותך לצורך שימוש במאמץ המלחמה, ולפיכך איננו קיים עוד.
המרוץ הוא סרט ביוגרפי משנת 2016 המבוסס על סיפורו של האצן האמריקאי ג'סי אוונס, שזכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדת ברלין (1936), שהתקיימה בגרמניה הנאצית.
הסרט בוים על ידי סטיבן הופקינס וקיבל את תמיכתה של משפחת אוונס וקרן ג'סי אוונס.
שם הסרט בשפת המקור, "Race", הוא בעל משמעות כפולה - מרוץ וגזע.
ג'סי אוונס (סטפן ג'יימס) הוא בחור אפרו-אמריקאי צעיר, שהחל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם מתאמן בריצה וקפיצה למרחק תחת מאמן האתלטיקה לארי שניידר (ג'ייסון סודייקיס).
תוך זמן קצר מרשים ביכולותיו האתלטיות בריצה ובקפיצה, אך לצד הצלחתו בתחום הספורט, נאלץ אוונס להיאבק עם חובותיו כמפרנס של משפחתו, של חברתו ושל בתו הקטנה.
כמו כן, להתמודד עם גזענות רבה נגדו כהיותו כהה-עור מצד עמיתיו ללימודים.
במקביל, נשקלת רבות השאלה האם ארצות הברית תשתתף באולימפיאדה הקרובה בברלין 1936, לאור תורת הגזע הנאצית והדיווחים הרבים שמגיעים משם אודות התנהלות המשטר כנגד יהודים וכהי עור.
אוורי ברנדג', בכיר בוועד האולימפי האמריקני משכנע את רוב חברי הוועד לאשר את השתתפות ארצות הברית במשחקים האולימפיים, בטענה כי אין לערבב פוליטיקיה וספורט.
ובכך יוצר לאוונס מאבק מוסרי בסוגיה האם להשתתף במשחקים.
בסופו של דבר, אוונס ומאמנו נוסעים לאולימפיאדה בברלין.
הצלמת הגרמנייה, לני ריפנשטאהל, בהוראת היטלר ובפיקוח של גבלס מצלמת לראשונה את המשחקים האולימפיים כחלק מניסיונה של גרמניה להראות לעולם את תורת הגזע שלהם, בעוד על אוונס עצמו מוטלת אחריות ולחץ רב לנצח את יריביו הגרמניים באולימפיאדה ולזכות במדליות הזהב בביתם בגרמניה.
סטפן ג'יימס - ג'סי אוונס.
הגיבור הראשי של הסרט, אצן אפרו-אמריקאי.
ג'ייסון סודייקיס - לארי סניידר.
ג'רמי איירונס - אוורי ברנדג'.
נציג הוועד האולימפי האמריקני הפועל בעד השתתפותה של אמריקה במשחקים.
קאריס ואן האוטן - לני ריפנשטאהל.
צלמת גרמנית האחראית על צילום המשחקים האולימפיים.
ויליאם הרט - ג'רמי מהוני.
שניס ברטון - רות סולומון-אוונס.
ג'רמי פרדמן - מארטי גליקמן.
ברנבי מטסצ'ורט - יוזף גבלס.
אחראי על ארגון אולימפיאדת ברלין 1936.
דויד קרוס - לוץ לונג.
גלין טורמן - הארי דייוויס.
שמיר אנדרסון - יולס פיקוק.
אצן אמריקני ויריבו של אוונס.
ג'אקומו ג'אניוטי - סאם סטולר.
ג'ונתן היגינס - דין קרמוול.
המאמן האולימפי באתלטיקה של ארצות הברית.
אדריאן זוויקר - אדולף היטלר.
המרד על הקיין הוא עיבוד קולנועי משנת 1954 של הרומן בשם זה של הרמן ווק משנת 1951 שזכה בפרס פוליצר.
הרומן נכתב בעקבות חוויותיו של ווק משירותו על שולת מוקשים באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הסרט בוים על ידי אדוארד דמיטריק והופק על ידי סטנלי קריימר בעזרתו של חיל הים של ארצות הברית.
המרד של קבוצת הקצינים נגד מפקדם אינו כרוך באלימות אלא במישור האתי והחוקי ובעקבותיו בא משפט צבאי שהוא שיא העלילה.
זה אחד מסרטיו האחרונים של המפרי בוגרט והופעת בכורה של רוברט פרנסיס שנהרג כעבור שנה בתאונת מטוס.
בתחילת הסרט נכתב כי "מעולם לא היה מרד על ספינה של חיל הים של ארצות הברית".
הסרט היה בין הסרטים הקופתיים ביותר באותה השנה, והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר: לסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הפסקול המוזיקלי הטוב ביותר (מקס שטיינר), השחקן הטוב ביותר (המפרי בוגרט) שחקן המשנה הטוב ביותר (טום טולי), העריכה הטובה ביותר והקלטת הקול הטובה ביותר.
התסריט שונה בהרבה פרטים מהספר ומתרכז בעיקר באישיותו הבעייתית של מפקד ה"קיין" - פרנסיס קוויג.
לי מרווין משחק בתפקיד קטן של אחד המלחים ומופיע כאחד העדים במשפט הצבאי בסוף הסרט.
וילי קית' (רוברט פרנסיס) הוא צעיר בוגר אוניברסיטת פרינסטון שסיים קורס קצינים של חיל הים.
יש לו חברה בשם מיי (מיי וין) המופיעה כזמרת במועדוני לילה אך אמו העשירה מתנגדת לקשריו עם בחורה ממעמד נחות יותר.
הוא מוצב לשרת על שולת המוקשים "קיין" ונדהם ממראה עיניו, הספינה מזוהמת וחלודה והמלחים המרושלים מסתובבים בבגדים מלוכלכים ולא מגולחים.
הוא מתקבל על ידי המפקד דה פריס (טום טולי) המסתכל בבוז על בוגר פרינסטון המצוחצח הזה.
קית' מתוודע לקצין המבצעים, לוטננט סטיב מאריק (ואן ג'ונסון) ולקצין הקשר, לוטננט טום קיפר (פרד מקמורי).
המשמעת על הספינה ירודה ולמפקד לא אכפת.
כעבור זמן קצר מוחלף דה-פריס בלוטננט קומנדר פיליפ פרנסיס קוויג (המפרי בוגרט).
קוויג מכנס מיד את כל הקצינים ושוטח לפניהם את חזונו תוך כדי משחק בכדוריות מתכת.
הוא אומר כי:"יש ארבע דרכים לפעול בספינה - הדרך הנכונה, הדרך השגויה, הדרך של חיל-הים והדרך שלי".
קית' מרוצה וקוויג ממנה אותו לאחראי על המשמעת בספינה.
בפעולה המבצעית הראשונה של קוויג נבחרה ה"קיין" לגרור מטרה לשם אימון ירי של אוניות הקרב.
בעת התרגיל התעסק קוויג בנזיפה על מלח שחולצתו לא הייתה תחובה בתוך מכנסיו ועל קית' שאחראי על המשמעת.
בסוף התרגיל הוא לא שם לב שה"קיין" הסתובבה וחתכה את חבל הגרירה והמטרה אבדה בים.
קוויג מאשים את כולם בתקלה חוץ מעצמו.
הוא נקרא לחקירה בסן פרנסיסקו ומצליח לצאת ללא אשמה.
קית' מנצל את החופשה לבילוי עם חברתו בפארק יוסמיטי אבל היא מנתקת את הקשרים איתו בגלל יחסה העוין של אמו.
בחזרה לים - ה"קיין" משתתפת במבצע נחיתה ותפקידה ללוות את סירות הנחתים עד החוף ולסמן את אזור הנחיתה בצבע צהוב.
בגלל אש היפנים נתקף קוויג בפחד, עוצר את ה"קיין" רחוק מאזור הנחיתה וזורק שם לים את הצבע הצהוב.
מאז קוראים לו כולם בלעג בשם: "Old Yellowstain".
קוויג מבקש מקציניו גיבוי אך הם לא מגיבים.
לאחר מכן מגלה קוויג כי חסר רבע גלון של תותים קפואים.
הוא מבקש ממאריק לנהל חקירה מקיפה ולמצוא למי מאנשי ה"קיין" יש מפתח כפול המתאים לארון בו אוחסנו התותים.
מאריק נמצא תחת השפעתו של קצין הקשר, טום קיפר, אינטלקטואל בעל יומרות לכתיבת נובלה, ואחד מהחותרים העיקריים תחת סמכותו של קוויג.
קית', קיפר ומאריק מגיעים בסירה לנושאת מטסים לפגישה על אדמירל ויליאם הולסי כדי ליידע אותו בעניין קוויג אך לפני הכניסה לחדר האדמירל מקבל קיפר "רגלים קרות" ואומר לחבריו כי מוטב שיחזרו היות שלא יאמינו להם וזה יפגע בהם.
כאשר הם חוזרים ל"קיין" מתחילה סערת טייפון איומה העומדת להטביע את האוניה.
קוויג נתקף בפחד ונותן פקודות שנראות למאריק לא אחראיות.
לפתע קופא קוויג ולא מגיב.
מאריק נוטל את הפיקוד וכאשר קוויג חוזר מקפאונו מודיע לו מאריק כי אינו כשיר לפקד על האוניה וכי נטל ממנו את הפיקוד.
קוויג צועק עליו ועל קית' כי זה מרד והוא ידאג להעמדתם לדין באשמה זו.
עורך הדין בארני גרינוולד (חוזה פרר) נשכר להגן על מאריק.
במהלך המשפט הצבאי עולה לעדות קית' ומאריק המעידים כי לדעתם קוויג הוא פרנואידי אך התובע מפריך את דעתם בכך שאינם פסיכיאטרים.
פסיכיאטר צבאי מעיד כי בדק את קוויג וקבע שהוא בריא בנפשו אך סובל מתסביך נחיתות.
העדות המפתיעה היא של קיפר שהסית את חבריו נגד קוויג.
הוא מתכחש כי אמר לחבריו שקוויג אינו מאוזן נפשית.
נראה שהמשפט הולך להיות מוכרע נגד מאריק.
בתחילה הוא מציג את עצמו כמפקד בעל ניסיון שקציניו חתרו תחתיו.
גרינוולד שואל אותו בקשר לפרשת חיפוש המפתח ואומר כי הוא עומד להביא עדות של הקצין הרדינג שאמר לקוויג כי אנשי המטבח אכלו את התותים ואין סיבה לחיפוש המפתח.
כאשר קוויג שומע זאת הוא מתעצבן, מוציא את כדוריות הברזל ומשחק בהן תוך שהוא צועק ומאשים את כולם שהם פועלים נגדו.
בית המשפט מתרשם שקוויג מעורער ומזכה את מאריק.
לאחר הזיכוי מתאספים הקצינים למסיבה.
גרינוולד נכנס ואומר להם כי הגיבור האמיתי הוא קוויג ששירת בצבא שנים רבות כשהם באותו זמן למדו ווהרוויחו כסף.
לבסוף הוא שופך משקה על פניו של קיפר ומאשים אותו בבגידה בחבריו.
קית' משלים עם חברתו מיי ומקבל תפקיד בספינה אחרת עליה מפקד שוב, דה-פריס.
המרדף הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי המשודר בכאן 11 מאז 2017, ומבוסס על פורמט בריטי ("The Chase").
במסגרת השעשועון מתמודדים ארבעה אנשים שאינם מכירים זה את זה כקבוצה.
הם משיבים על שאלות טריוויה ומתחרים נגד ה"צ'ייסר" (הרודף), שהוא ידען ומומחה בשאלות טריוויה.
את השעשועון מנחה כיום הילה קורח.
הפורמט הבריטי זכה לצפייה רבה ולמספר פרסים, לרבות תוכנית שעות היום הטובה ביותר.
לתוכנית גרסאות במדינות שונות, ביניהן בריטניה, אוסטרליה, סין, קרואטיה, גרמניה, נורווגיה, רוסיה, סרביה, טורקיה, ארצות הברית וישראל.
המשחק מפגיש בין ארבעה מתמודדים, המשתפים פעולה על מנת לזכות בכסף על ידי מענה על שאלות ידע כללי.
הם מתמודדים מול הצ'ייסר, שמנסה למנוע מהם את הזכייה.
בשלב הראשון, כל מתמודד מקבל הזדמנות לצבור כסף באמצעות מענה על סדרת שאלות טריוויה פתוחות במשך דקה אחת.
בישראל כל תשובה נכונה מזכה ב-5,000 שקלים.
בשלב השני, הצ'ייסר נכנס למשחק ומנסה למנוע מהמתמודד להגיע לקופה הקבוצתית עם הכסף שצבר בשלב הראשון.
המתמודד והצ'ייסר צריכים להשיב על סדרת שאלות בסגנון מבחן אמריקאי, בעלות שלוש תשובות אפשריות.
אם המתמודד רוצה לשחק על הסכום המקורי הוא במרחק 5 שאלות מהקופה ו-3 שאלות מהצ'ייסר (מותר לו לטעות פעמיים בהנחה שהצ'ייסר לא טועה).
אם הוא מתקרב צעד אחד לקופה מוצע לו פחות כסף, אבל אם הוא מתרחק צעד אחד מהקופה מוצע לו יותר כסף.
על המתמודד להחליט על הסכום בטרם התחיל לשחק.
בכל פעם שהמתמודד עונה תשובה נכונה, הוא מתקדם צעד אחד לכיוון הבנק.
בכל פעם שהצ'ייסר עונה תשובה נכונה, גם הוא מתקדם צעד אחד לעבר המתמודד.
אם הצ'ייסר תופס את המתמודד לפני שזה האחרון הגיע לבנק, המתמודד מודח מהמשחק והקבוצה מאבדת את כל הכסף שצבר המתמודד.
אם המתמודד מגיע לבנק לפני שהצ'ייסר תפס אותו, אז הסכום שצבר מתווסף לקופה המשותפת והוא עובר לשלב הגמר.
בשלב השלישי, הוא שלב הגמר, כל המתמודדים שלא נתפסו על ידי הצ'ייסר מנסים לזכות בכל הכסף שהצטבר בקופה המשותפת.
הם מקבלים שתי דקות, ובמהלכן עליהם להשיב כקבוצה על סדרת שאלות ידע כללי פתוחות, וכל תשובה נכונה מרחיקה אותם צעד אחד מהצ'ייסר.
בנוסף, מקבלת הקבוצה מספר צעדי בונוס כמספר חברי הקבוצה שהגיעו לשלב הגמר (אם הם שלושה והשיבו נכון על עשרים שאלות, הצ'ייסר יצטרך לענות על עשרים ושלוש).
לאחר מכן, יקבל הצ'ייסר הזדמנות לתפוס את הקבוצה בתוך מסגרת זמן זהה, על ידי מענה על סדרת שאלות ידע כללי חדשה, כך שכל תשובה נכונה תקדם אותו צעד אחד אל הקבוצה.
אם הצ'ייסר טועה עוצרים את השעון ונותנים לקבוצה אפשרות לענות.
תשובה נכונה של הקבוצה תיקח את הצ'ייסר צעד אחד אחורה, ותשובה שגויה של הקבוצה תשאיר את הצ'ייסר במקום.
אם הצ'ייסר תופס את הקבוצה לפני תום הזמן שהוקצב לו, הקבוצה מאבדת את כל הכסף.
אם הצ'ייסר לא תופס את הקבוצה במסגרת הזמן הקצוב לו, הכסף שבקופה יתחלק באופן שווה בין כל המתמודדים שהגיעו לשלב הגמר.
במקרה שכל המתמודדים נתפסו כבר בשלב השני, עליהם להתייעץ ולבחור מתוכם מתמודד אחד שישחק לבדו מול הצ'ייסר.
בישראל המתמודד ישחק על 10,000 שקלים שיתווספו לקופה המשותפת.
מאותו רגע המשחק מתנהל כמו מרדף גמר שאליו הגיע מתמודד אחד.
השינוי היחיד הוא שאם בתום המרדף המתמודד לא נתפס, הכסף יתחלק באופן שווה בין ארבעת המתמודדים.
השידור של הגרסה הישראלית לשעשועון החל ב-18 במאי 2017 בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי בהפקת יולי אוגוסט תקשורת והפקות בע"מ.
את חמש העונות הראשונות של התוכנית הנחה עידו רוזנבלום, אשר הנחה בעבר מספר שעשועוני טלוויזיה.
ה"צ'ייסר" בגרסה הישראלית הוא איתי הרמן, איש טלוויזיה שנחשב למומחה מוביל בפיתוח שעשועוני טלוויזיה וכתב בעברו שאלות לשעשועוני ידע טלוויזיוניים כמו "לעוף על המיליון", "1 נגד 100" ועוד.
התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017, בקטגוריית שעשועון הטלוויזיה הטוב ביותר.
העונה השנייה עלתה ב-1 בפברואר 2018, העונה השלישית עלתה ב-18 בדצמבר 2018, העונה הרביעית עלתה ב-28 באוקטובר 2019 והעונה החמישית עלתה ב-11 באוקטובר 2020.
בעונה השלישית הצטרפה מיכל שרון בתפקיד הצ'ייסרית.
במהלך שידורי העונה החמישית של "המרדף" פורסם שהוחלט להחליף את המנחה עידו רוזנבלום בעקבות הנחייתו תוכניות רבות בקשת 12 המתחרה.
בעונה השישית החליפה אותו לוסי איוב.
בפברואר 2023 פורסם כי החל מהעונה השביעית עידו רוזנבלום יחזור לתפקיד המנחה, זאת לאחר עזיבתה של לוסי איוב מהתאגיד ומעברה לקשת 12. בדצמבר 2024, פורסם כי הילה קורח תנחה את השעשועון ותחליף את רוזנבלום.