tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, למדה באוניברסיטת תל אביב וסיימה תואר ראשון בתקשורת וכלכלה.
בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה.
סיימה תואר שני בפסיכולוגיה חברתית פוליטית.
בשנת 2010 החלה להגיש פינת ספורט נשית ופינת לייף סטייל שנקראה על שמה "זמן של פאן" בתוכנית הבוקר "לחיות טוב" עם משה דץ בערוץ 2. בשנת 2011 הנחתה את תוכנית הטיולים והחופשות "כאן בישראל" בערוץ 2.
בשנת 2012 הייתה חברת פאנל בתוכנית הלייט-נייט "מה ש'תה שומע" בהנחיית אסי עזר בערוץ 24.
ב-2013 עברה עם משפחתה באופן זמני לבלגיה, בעקבות עבודתו של בעלה, מאמן הכדורגל הישראלי, גיא לוזון בעת שאימן את מועדון סטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית, ושם יצרה תוכנית דוקומנטרית ייחודית באנגלית "נשות הכדורגלנים האמיתיות", שאותה גם הנחתה.
הסדרה נמכרה ושודרה גם בערוץ הספורט.
בשנת 2015 השתתפה דנה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" של HOT.
בשנת 2016 חזרה עם בעלה וילדיה לישראל, והייתה חברת פאנליסטית בשידורים החיים באולפן יורו 2016 ששודר בערוץ 2, וכן את אולפן מונדיאל 2018 בערוץ כאן 11.
בשנת 2017 הנחתה את תוכנית הבוקר "בוקר חם" בערוץ 2 של רשת, לצדו של קובי מחט.
מאז 2020 היא בעלת טור קבוע באתר וואלה!
בין השאר, שימשה גם ככתבת באתר "ישראל היום" במהלך מגפת הקורונה העולמית.
נשואה למאמן הכדורגל הישראלי שמאמן את נבחרת ישראל הצעירה והאולימפית, גיא לוזון.
עמיתה במכון למדיניות העם היהודי מאז 2022.
דנה יואלי (נולדה ב-1979) היא אמנית ישראלית רב תחומית.
עבודותיה מוצגות במוזיאונים מובילים בישראל ובאירופה והיא זכתה במלגות ופרסים.
עבודותיה מופיעות באוספים פרטיים ומוסדיים בישראל ובעולם.
יואלי נולדה בסיאטל, ארצות הברית וסיימה את לימודיה בבצלאל בשנת 2010. היא חיה ועובדת בתל אביב.
דנה יואלי מלמדת אחת לשבוע רישום בסטודיו שלה בתל אביב.
עבודותיה של יואלי מבוססות על שיטות אמנות שונות: מיצבים גדולים, עבודות ווידאו, צילום, ציור ופיסול, המתמקדות בעיקר במתח בין הסיפר האישי והאתוס הקולקטיבי, ותפקיד הנוסטלגיה, הזיכרון וטקסי הזיכרון.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל, בשוודיה, בגרמניה, בסרביה, בארצות הברית ובסקוטלנד.
בעיני יואלי אין לאמנות תפקיד רשמי, אך היא יכולה ליצור קונטקסט ושיחה וגם לתת תקווה, היא עכשווית ונצחית באופן פלאי.
היא חשה כך קרבה ללני ריפנשטאהל, לג'ורג'יה אוקיף, לתומאס מאן, לפרימו לוי, לדירר, לוואנדה לנדובסקה, כי באומנות, לדעתה, אין מחיצות.
בשנת 2010 הציגה יואלי את תערוכת הפיסול "נקרופיליה".
התערוכה חולקה לשני חלקים: קיר הנצחה מבטון אטום ומיניאטורות פורצלן מצועצעות.
את פסלי המיניאטורות הקטנים יצרה יואלי מחומר פולימרי, שלא עבדה אתו קודם לכן.
שני החלקים עוסקים במוות גרוטסקי.
במרץ 2011 נפתחה התערוכה "לוויתן" שבחנה את מקומו המשתנה של המודרניזם באמנות הישראלית.
'לוויתן' הוא פרשנות אישית של הסיפור ההיסטורי היהודי ושל החיים בישראל היום.
המייצב מבוסס על מנגנון דו-צדדי המציג בכניסה תבליט סלע בטון עצום המאפיין מקומות הנצחה ישראלים ואת הארכיטקטורה בקיבוצים של שנות ה-60. תבליט הסלע מעוגן בקיר לבן וענק המחלק את הגלריה לשניים.
מאחורי הקיר עומדים כנים ועליהם פסלי חרסינה זעירים בשלבי עבודה שונים.
יואלי מדברת על ארכיטקטורה ברוטליות ומעמתת אותה עם פסלוני פורצ'לן שהם המורשת הבורגנית שהתפתחה באירופה.
בכך מדגישה יואלי את המאבק והדו-שיח בין אלימות וגלות המוחקת את העבר.
אחד הפסלים עשוי מתשע סצנות המכילות נרטיב מיסטי ודתי.
30 אלף דמויות מיניאטוריות במדי נאצים יוצרים תמונות אפוקליפטיות ותיעוד של מחנות השמדה בשואה.
זהו מסע אלגורי בתוך ההיסטוריה היהודית והישראלית, מהעבר להווה, המכיל אובדן, טרגדיה ואסון לצד המחויבות לזכור ולהנציח אותו.
התערוכה "קרדנצה": זיוף, אשליה ואומן מת הוצגה בשנת 2016, בשיתוף האמן המנוח גדעון גכטמן.
"הרווח שלי מחיבור כזה, מסבירה יואלי, הוא קריאה יותר פרספקטיבית או רחבה, אבל גם העבודות של גכטמן מרוויחות, זה מציל אותן מעיפוש במרתפי האספנים".
התערוכה מתייחסת לנושאים כמו זיוף, תצוגה ואשליה.
נקודת המוצא שלהן היא כלי פורצ'לן מזויפים שיואלי מנפצת, מרכיבה מחדש ומצפה בחימר.
התוצאה היא דימוי רב-ממדי של יד שמחזיקה אובייקט, צילום מסורתי מאוד שקיים בו אפקט משמעותי של שכבות.
בשנת 2018 הציגה יואלי את התערוכה 'אולימפיה' שבה היא מתייחסת ליחס בין העבר לעתיד, וגם למימד מכונן המציאות של המודל במפעל הציוני.
כאן ההריסה היא המודל, כי היחסים התהפכו בין משחק למציאות.
התערוכה כוללת מייצב ווידאו המורכב משני חלקים: הקרנה דו-כיוונית ואובייקט של תיאטרון בובות.
המייצב בוחן את האסתטיקה והאתיקה של מנגנוני ההנצחה, שימור, זיכרון ואתוס לאומי, המגולמים באובייקטים ובטקסים הנהוגים בישראל.
עיסוקה של יואלי בנושא נובע מתוך חוויותיה האישיות כבת למשפחה שכולה, אך לא פחות מכך, מתודעת השותפות הקולקטיבית המעוצבת בישראל באמצעות מערכת החינוך ומוסדות הקהילה.
המייצב יוצר קשר בין סרט, פריטים ומודל, קשר המאיר את היחסים שבין משחק ונוכחות, עבר ועתיד, מציאות וחלום.
ההקשרים לכך הם גם אידאולוגיים וגם צורניים ונקודות ההתייחסות לפרויקט הן קולנועיות, ספרותיות, פוליטיות ואקטואליות.
באחד משני סרטי הווידאו עוברת המצלמה על פני מודל של תל שבו הריסות בסגנון יווני–רומי, שיטוט איטי של המצלמה מעל רצף עיי חורבות של אתרי הנצחה ומורשת מדומיינים, הנדמים כשרידיה של תרבות קלאסית-מודרנית במרחב נטוש.
זהו חיזיון דיסטופי, המבכה את כרסום החומר בידי הזמן, היסוד שמבקש להשכיח, להעלים ולמחוק.
הסרט השני מתעד מערך טקסי מוקפד בעל חוקיות פנימית אניגמטית.
בסרט השני יד מציבה סידורים שונים של אלמנטים ארכאולוגיים מיניאטוריים מול המצלמה, בהעמדה חד מוקדית הממוסגרת באמצעות אותו תיאטרון בובות/מודל של תיאטרון.
תיאטרון הבובות כולל שתי מריונטות התלויות כנגד הקיר שנראה כמודל של תיאטרון שבו מישורי תפאורה שונים מדמים בטון חשוף.
עבודתה של יואלי בודקת את הרלוונטיות של נוסחי ההנצחה הקלאסיים באנדרטות ובחללי זיכרון מקומיים, אמצעות עימות הנוסח המקומי והפריפריאלי של בתי יד לבנים ואנדרטות ברחבי הארץ עם המודלים שלאורם עוצב נוסח זה, השאובים מהעולם הקלאסי, מהרומנטיקה הגרמנית ומהמודרניזם.
בפברואר 2019 היא הציגה תערוכת יחיד בשם "תפנים", שאצרה סמדר שפי בבית ביאליק בתל אביב.
העבודה מורכבת מחדרים מיניאטוריים ועבודת ווידאו.
האובייקטים נוצרו בהשראת הכתיבה של ביאליק על הטבע האירופי מצד אחד, ומצד שני מחומרי זיכרון אישיים ואנונימיים.
במקביל הציגה יואלי גם את העבודה "בקיע" בסדנה לאומנות רמת אליהו תוך שיתוף פעולה עם אנשי התיאטרון נעמי יואלי, דורון תבורי, יוסי מר חיים ונדב ברנע.
תערוכה נוספת, בשם "קריפטה" מורכבת מארבעה מוקדים של רישומים ופסלים.
הקריפטה משמשת כמודל מושגי לבחינה של האופן שבו העבר נוכח בהווה, כסוד חבוי או כצופן שיש לפענח.
מוקד אחד בתערוכה הוא שחזור בעיפרון של אחד מציורי הצייד המפורסמים של אמן הבארוק רובנס, "צייד האריות".
יואלי מפצלת את הציור המקורי לשמונה מקטעים נפרדים.
חלק אחר בתערוכה מורכב מסדרת רישומי צמחים המבוססים על צילומים שאספה בטיול בגרמניה.
מוקד נוסף בתערוכה הוא מודל של עבודה המוצגת בשלמותה בקומה נפרדת בגלריה, בה נראים פסלי חרס המוצבים על בד כטבע דומם.
אלו הם ידי האמנית מפסלות את עצמן מפסלות, אך אלו הם גם שרידים מפסלי יוון העתיקים, מעין אנדרטה לידיים החסרות בפסלים הקלאסיים שנשתמרו.
בעבודה "פרסוניום" יואלי מנתצת פורצ'לן בוהמי וגרמני ובתהליך של מניפולציה אשלייתית משתמשת בחומרים מרוכבים על מנת לצפות את השברים ולחברם יחד לכדי מה שנראה ככלי קרמיקה מקומיים קדומים.
בזמן הקורונה עסקה בגבול שבין אמנות ואומנות.
היא רשמה, פיסלה, העתיקה רישומים, הדביקה, לשה, בישלה ורקמה.
בסטודיו רשמה דימויים של פסלים, ועבדה בחימר.
כל היצירות קשורות למגע ולטקטיליות.
2005-2002 - המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2005-2004 - אוניברסיטת המבורג למדעים שימושיים, המבורג, גרמניה
2010-2008 - תואר שני באומנויות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו.
2011 - לויתן – קו 16 – גלריה קהילתית לאומנות עכשווית, נווה אליעזר, תל אביב
2012 - אוטמטון – גלריה דנה, יד מרדכי
2017 - אולימפיה – מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2019 – קריפטה – גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב.
2005 – פרס שודופסקי לאמן צעיר
2005 – מלגה מטעם DAAD וידידי בצלאל בהמבורג, גרמניה
2010 – שהות וסדנא רעיונית בבלגרד, סרביה
2012 פרס אמן צעיר, משרד התרבות והספורט
2013 – מלגת שהייה IDA, בהנובר, גרמניה
2014 - מלגת קרן יהושוע רבינוביץ' לתרבות, תל אביב
2015 – מענק קרן האמנויות של עיריית תל אביב וקרן רבינוביץ' לפרויקטים מיוחדים
2015 – מענק וסדנא לאמנים ACDP
2016 – מענק קרן אוסטרובסקי
2019 – מענק מחקר ושהות על שם סוזי באור, המבורג גרמניה.
מאחורי הקלעים, דנה יואלי בזמן ההקמה של העבודה "מעוק, 2011", לתערוכה: באופן פורמלי (2): ומה לעשות עם ציור במאה ה-21 -
ראיון וירטואלי, יצירה בעין הסערה.
שיחה עם האומנית על 'אולימפיה'
דנה עזריאלי חכים (נולדה ב-3 ביוני 1967) היא יזמת נדל"ן, אשת עסקים ופילנתרופית ישראלית.
מאז 2014, מכהנת כיו"ר קבוצת עזריאלי, חברת הנדל"ן המניב הציבורית הגדולה בישראל, מכהנת כיושבת ראש קרן עזריאלי (ישראל) וכחברה בקרן עזריאלי (קנדה), במועצה הבינלאומית של מכון ויצמן למדע, בוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ובוועד המנהל של רשת בתי הספר "דרכא".
הונה האישי מוערך נכון לאפריל 2022 בכ-1.6 מיליארד דולר ע"פ פורבס.
בשנים שהיא עומדת בראש החברה, עזריאלי הפכה בנוסף להיותה ענקית קניונים, לחברה עם פעילות גדולה של משרדים בארץ ובארצות הברית, דיור מוגן, ודאטה סנטרס.
היא הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של סטפני ודוד עזריאלי.
בילדותה גדלה במונטראול בבית הספוג באהבת ישראל
בעלת תואר B.A בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מ-מכללת סווארת'מור, משנת 1990, ותואר במשפטים (JD) מ-Vermont Law School, משנת 1993. עלתה לישראל בשנת 2000, ובין השנים 2000 - 2002, עבדה במשרד גורניצקי ושות', בטרם הצטרפה לקבוצת עזריאלי.
כחברה בפורום העסקי, שכולל את ראשיהם של כ־200 חברות מהגדולות במשק, לקחה תפקיד מרכזי במאבק כנגד הרפורמה המשפטית שניסתה לקדם ממשלת ישראל ה-37.
נשואה לדני חכים, ואמא לשתי בנות.
לפני שהתמנתה לתפקיד יושבת ראש קבוצת עזריאלי, עבדה עזריאלי ב-Canpro Investment, שהייתה אז זרוע הנדל"ן העסקי של המשפחה בצפון אמריקה, שם ניהלה את העסקים עד עלייתה לישראל בשנת 2000.בשנת 2006 החלה לכהן כדירקטורית בחברת גרנית הכרמל ובחברות הבנות שלה: טמבור, סונול, סופרגז ו-GES.
בשנת 2010 מונתה לסגנית יו"ר קבוצת עזריאלי, עם הנפקת החברה לציבור.
בשנת 2014 החלה לכהן כיו"ר הקבוצה, ומונתה רשמית לתפקיד לאחר שאביה הלך לעולמו.מאז פטירתו של אביה דוד עזריאלי בשנת 2014, מנהלת דנה את אימפריית הנדל"ן המשפחתית שהוריש אחריו.
ההחברה מחזיקה למעלה מ־30 קניונים, מרכזים מסחריים, נכסי משרדים ובתי דיור מוגן בישראל, לצד מספר נכסי משרדים בארה"ב.
תחת ניהולה נכנסה החברה גם לתחום המלונאות ומרכזי הנתונים.
דנה עזריאלי היא יושבת ראש קרן עזריאלי (ישראל) וחברה בקרן עזריאלי (קנדה), עמותות פילנתרופיות התומכות בתוכניות חינוכיות, אוניברסיטאות, מכוני מחקר, מרכזים רפואיים ובתי חולים.
ב-2004 ייסדה עזריאלי את "מכון עזריאלי להעצמה חינוכית" לנוער בחטיבות הביניים, שתומך ביותר מ-4,000 בני נוער ברחבי הארץ.
מאז 2018, תוכנית זו מנוהלת ומופעלת על ידי בתי הספר של רשת "דרכא", שם מכהנת עזריאלי כדירקטורית.
ב-2017, תרמה קרן עזריאלי 50 מיליון דולר להקמת הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן בצפת ואשר שמה נקרא על שם הקרן, הפקולטה לרפואה על שם עזריאלי.
ב-2021 תרמה הקרן שני מענקים למחקר רפואי, 40 מיליון ש"ח לחקר אוטיזם במרכז הלאומי לחקר אוטיזם, ו-50 מיליון דולר למכון ויצמן למדע, להקמת מכון עזריאלי לחקר המוח ומערכת העצבים.
בין השנים 2004–2010, כיהנה עזריאלי כיו"ר "קשר", עמותה התומכת במשפחות לילדים וצעירים עם מוגבלות.
בין השנים 2007–2013 כיהנה כיו"ר חבר הנאמנים הבין־לאומי של מכלל שנקר להנדסה ועיצוב.
ב-2018 כיהנה עזריאלי כיו"ר הישראלית של האספה הכללית השנתית של הפדרציה היהודית בישראל.
עזריאלי עמדה בראש תחרות האדריכלות של אוניברסיטת תל אביב בשנת 2019, כחלק מתרומה של 75 מיליון ש"ח שהעניקה קרן עזריאלי להקמת בית הספר לאדריכלות על שם דוד עזריאלי באוניברסיטה.
היא מכהנת בדירקטוריונים נוספים, ביניהם המועצה הבין־לאומית של מכון ויצמן למדע, הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב ומועצת המנהלים של ועידת התביעות.
לאחר טבח שבעה באוקטובר תרמו שתי קרנות הפילנתרופיה של עזריאלי, קרן עזריאלי ישראל וקרן עזריאלי קנדה, כ-40 מיליון שקל לטובת עמותות וארגונים המסייעים לחיילים ולמשפחות בעקבות הלחימה.
הסיוע התמקד בשלושה תחומים עיקריים: תמיכה בחיילים הלוחמים בדרום, סיוע נפשי ופיסי מיידי לנפגעים ולבני משפחותיהם ותרומה עבור ציוד חירום לבתי חולים.
בשנת 2024 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה על תרומה מיוחדת לחברה.
דנה ליקוורניק (נולדה ב-27 ביולי 1986) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
דנה ליקוורניק נולדה בנצרת עילית לרות ורון ליקוורניק צאצאית למשפחת אוביץ מחיפה, כבר בגיל צעיר היא נמשכה למוזיקה, היא גדלה בבית סבתה בתיה אילון, שהייתה ניצלת שואה וילדה יחידה לאברהם אוביץ שהיה היחיד מהגמדים שהצליח להביא ילדים.
סבתה בתיה גידלה אותה על מיטב הזמרות הגדולות מדונה, אדית פיאף וויה קון דיוס על שולחן בביתה.
לזכרו של אב משפחת אוביץ כתבה דנה את השיר "איש קטן".
במשך השנים הופיעה במקהלות שונות.
עם גיוסה, שובצה לשירות הלהקה הצבאית, בהם שרתה בלהקת חיל החינוך ואוגדה 91 במהלך השירות עברה ליקוורניק הכשרה בין היתר עם עודד מנשה מערוץ הילדים, ירון כפכפי, השתתפה בטקסים ממשלתים בהם עשור לרצח רבין והופיעה במהלך מלחמת לבנון השנייה במקלטים ומוצבים ועוד.
באותה תקופה, התמודדה בעונה הרביעית של תוכנית הכישרונות בטלוויזיה הישראלית כוכב נולד ולמדה ברימון בית ספר למוסיקה במשך שנתיים שם זכתה במקום השני בתחרות "שירימון 2008".
לאחר לימודיה ברימון הקימה את ההרכב המוזקלי הראשון שהיה הרכב נשים שנקרא מלשון מנאז' א-טרואה, והופיעו ברחבי הארץ בברים ומועדנים.
בשנת 2009 החלה להופיע ברחבי הארץ כסולנית הרכב הקאברים הדיסקו-פאנקי "ליידי מרמלד".
ב-2010 פנתה ליוסי פיין לשם הפקת האלבומה הראשון, שנתן לה אימון אישי, לשם הפקת האלבום הקימה את הרכב החשמלי הראשון שלה שכלל בין היתר את משה אסרף ודני שניידרמן.
ב־2013 הוציאה את האלבומה הראשון "ברבור" המורכב משירים שכתבה והחלינה במהלך השנים, וזכה לביקורות רבות ברשת על ידי מאקו, פנאי פלוס הערוץ הראשון, והופיע בתוכנית "יצירה מקומית" של טל מן, וזכתה בתוכנית "בציר טוב" של טל ארגמן ברדיו 88FM בתואר 'תגלית השנה'.
ליקוורניק יצאה לסבב הופעות של האלבום בז'נבה, הוליווד, בוורלי הילס ובישראל עם האומנים פבלו רוזנברג והדג נחש.
במסגרת ההופעות שלה הכירה את ריימונד גונסאלס, וחתמה איתו הסכם בניהול הופעות ביחד, ויצאה ללונדון שם הכירה את פמי טמאו ששמע על השירים שלו והוזמנה להופיע על במת המועדון של רוני סקוט.
ב־2014 החלה לעבוד עם פמי טמואו להפקת אלבומה השני ופתחה במימון המונים לאלבום זה.
ביוני 2014 השתתפה בתוכנית "The Voice ישראל" ועברה את שלב האודישנים, אך פרשה מהתחרות.
ב־2015 התחברה עם Beats Antique לשיתוף פעולה בסינגל המשותף בו היא שרה בערבית Le Refuge שיר מחווה לפליטי המלחמה בסוריה.
בזמן שסיירה ברחבי העולם ניגנה עם מוזיקאים רבים, ביניהם בובי ווטסון, שניגן איתה בס על הרוק של מייקל ג'קסון.
בשנת 2018 הופיעה בפסטיבלים וטורים ברחבי אירופה ביניהם חיממה את האומן מקסי ג'אז מלהקת פיית'לס הבריטית ותמכה בזמר והיוצר הצרפתי ז'וליאן קלר.
ב־2021 הוציאה את הסינגל Rhythm.
ליקוורניק מתגוררת לסירוגין במושב ציפורי ובלונדון.
ברבור (2013) בהפקתו של יוסי פיין
דנה ירקצי (נולדה ב-15 באוגוסט 1987) היא עיתונאית ישראלית, כתבת כלכלה בi24NEWS, החל מ-2025. בעבר הייתה כתבת כאן חדשות, כתבת בתל אביב והמרכז של אתר "וואלה!", ובהמשך גם כתבת לענייני רווחה, חינוך ועבודה.
ירקצי נולדה ברמת גן, למשפחה שעלתה מאיראן.
אביה דני (במקור נאדר) היה חייל בצבא השאה.
היא בוגרת בית הספר כותרת ללימודי עיתונאות ובוגרת לימודי המזרח התיכון ועיתונאות באוניברסיטת תל אביב.
את תחילת דרכה כעיתונאית החלה ירקצי בתוכנית ערב חדש בטלוויזיה החינוכית, שם שימשה כתחקירנית.
ב-2014 עברה ל"וואלה!" והחלה לשמש ככתבת מחוז תל אביב והמרכז ובהמשך גם כשליחת האתר לגרמניה וככתבת לענייני רווחה חינוך ועבודה.
במאי 2015 ליוותה את נשיא המדינה ראובן ריבלין במשלחת לרגל ציון 50 שנה לכינון יחסי גרמניה-ישראל.
ב-30 בספטמבר 2020, לאחר 6 שנות עבודה ב"וואלה!" הודיעה ירקצי כי היא עוזבת את האתר לטובת מעבר לדסק הכלכלי בכאן חדשות.
ב-11 בנובמבר 2020 פרסמה את כתבתה האחרונה באתר, ומאז היא כתבת כלכלה בתאגיד השידור הישראלי.
בין הפרסומים של ירקצי בתאגיד השידור הישראלי ככתבת כלכלה, פרסמה תחקיר על מנכ"ל האוצר לשעבר שי באבד שבנה יחידות דיור בביתו ופרסם אותן להשכרה אף שלא קיבל היתר.
בעקבות התחקיר שלחה עיריית הוד השרון לו ולרעייתו אזהרה לפני נקיטת הליכים.
ב-2021 פרסמה תחקיר על איש העסקים דודי אפל ופעיל הליכוד לשעבר.
במסגרת התחקיר הציגה כי למרות היותו פושט רגל וחייב מיליוני שקלים לנושים ורשות המיסים ביצע עסקת תיווך במיליונים יחד עם רואה החשבון שלו שמעון כהן.
בעקבות התחקיר נעצר על ידי רשות המיסים.
בשנה האחרונה מתמקדת ירקצי ביוקר המחיה.
ב-2025 פרסמה סדרת כתבות על מחירי האוכל הרחוב בישראל בהמשך גם עשתה סדרת כתבות על הבנקים והציגה את רווחי השיא והעמלות המופקעות שהם גובים מהציבור
באוקטובר 2025 עזבה ירקצי את כאן חדשות, ועברה לשמש ככתבת כלכלה ותחקירים בi24NEWS.
דנה טרס היא אנימטורית, קָרִיקָטוּרִיסטית, תסריטאית, במאית, מפיקה ומדבבת אמריקאית.
מפורסמת בעיקר כיוצרת של הסדרה הפופולרית של ערוץ דיסני "בית הינשוף", במסגרתה הכניסה את הדמות הראשית הביסקסואלית הראשונה אי פעם של דיסני, דמות זו של לוז מבוססת על עצמה וקרויה על שם שותפתה למגורים בתקופת לימודיה באוניברסיטה.
בנוסף הייתה אמנית סטוריבורד של הסדרה "גרוויטי פולס", וביימה את החידוש של הסדרה "אגדות ברווזים" ב-2017, אשר נקרא "סיפורים של ברווזים".
ביצירתה הושפעה מסדרות מצוירות שצפתה בהן בילדותה וממשחקי וידאו ששיחקה.
טרס נולדה ב-1990 בעירה האמדן, קונטיקט, ארצות הברית.
בילדותה למדה בבית ספר קתולי סנט ריטה.
היא יצרה את ספר האנימציה הראשון שלה כבר בגיל עשר, על הדמות של "פיקאצ'ו".
אביה של טרס, תומאס טרס, היה עורך דין ומת כשהייתה בת 11. טרס הייתה רקדנית במשך עשר שנים.היא סיימה תיכון שיתופי לאמנויות ומדעי הרוח בניו הייבן, קונטיקט.
טרס למדה תואר באנימציה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק, שם ציירה כשמונה שעות ביום והחלה לפרסם את עבודותיה בבלוג שלה באתר טאמבלר.
ב-2011 בשנתה השנייה ללימודים הייתה מעורבת, יחד עם שותפתה למגורים, לוז בטיסטה, ביצירת סרט האנימציה הקצר "בלאנדרשטיין" שהיה פרויקט הסיום של הבמאי זאק בליסימו.
ב-2012, במהלך השנה השלישית ללימודיה, היא יצרה והוציאה סרט מצויר קצר בשם "קיקבול".
הסרט זכה להערכה רבה וזכה במלגה מהמועצה הלאומית לביקורת סרטים בארצות הברית.
ב-2013, כפרויקט סיום הלימודים, היא הוציאה את סרט האנימציה השני שלה בשם "מיראז" יחד עם איכר מיידגן.
מיידגן כתב את העלילה בעוד שטרס עיצבה ואיירה את הדמויות.
על הסרט נאמר כי הוא בוצע ללא דופי, הוא הוצג בפסטיבל לוס אנג'לס לסרטים קצרים וזיכה את טרס ומיידגן בפרס מלגת בוגרים.
בראיונות לאחר הסרט ציינה טרס כי היא אוהבת אנימציה, וכי היא רואה עצמה כיוצרת סרטי אנימציה בעתיד וכן כי תשמח לשתף פעולה עם מיידגן גם בעתיד.
ב־2014 השתתפה בכנס אנימציה בקליפורניה עם נייט סווינהארט בו מכרה הדפסים וחפצים עם ציוריה.
ב-2013 סיימה טרס את לימודיה בבית הספר לאמנות חזותית והיא התקבלה להתמחות קיצית בסטודיו "JibJab" לאמנות חזותית.
שם פגשה את אחד מיוצרי הסדרה "גרוויטי פולס" אשר ראה את הסרט "מיראז", וכך היא הצטרפה לסדרה בתור אחראית סטוריבורד, תפקיד אותו החלה ב-2014.
ב-2017 היא התראיינה וציינה כי היא הגיעה לגרוויטי פולס כי אנשים בסדרה ראו ואהבו את מה שפרסמה בבלוג שלה ושהתקבלה לעבודה עקב זה שהסכימה לעשות כל סוג של אנימציה בכל סצנה.
העבודה על גרוויטי פולס הייתה העבודה המקצועית הראשונה שלה בתחום האנימציה שם היא למדה איך לעשות storyboard, איך לעבוד בצוות ואיך לפתח חזון ברור.
היא הייתה שותפה ביצירת אנימציה לסדרה עצמה.
ב-2019 סיפרה כי הייתה לה חויה נפלאה בסדרה וכי היא לא הייתה יכולה לבקש חויה מוצלחת יותר.
ב-2018 היא ציירה בדיו ספר גרפי שכתב אלכס הירש, בן זוגה לשעבר, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "גרוויטי פולס", "גרוויטי פולס: אגדה אבודה".
בשנת 2017 ביימה טרס כמה פרקים של הסדרה "סיפורים של ברוזים" (DuckTales) והפכה את דמותה של "וובי וונדרקוואק" לדינאמית יותר.
בשלב זה היא הרגישה כי היא רוצה ליצור סדרה משל עצמה כיון שהיא לא חשה מסופקת מבחינה יצירתית.
ב־2017 עבדה כאחראית סטוריבורד עבור סרט האנימציה "פלונטר: לפני שהכל התחיל".
בבימוים של טום קולפילד וסטיבן סנדובל.
סנדובל יעבוד איתה יחד מאוחר יותר על בית הינשוף.
לאחר מספר שנים שעבדה בערוץ דיסני טרס החלה לפתח סדרה משל עצמה.
הרעיון הראשוני עלה כבר בשנת 2016 והתקדם לכדי רעיון ממשי מספר חודשים לאחר שהחלה לעבוד על "סיפורים של ברווזים".
הרעיון בבסיס הסדרה היה על נערה שמגיעה לעולם אחר ולומדת קסמים ממכשפה מבוגרת יותר, הרעיון הזה הפך מאוחר יותר לסדרה "בית הינשוף".
הדמות הראשונה שיצרה הייתה גברת הינשוף וביססה אותה על דמויות נשיות במשפחתה כולל דודותיה, אמה וסבתה.
הדמות של "לוז נוסדה" נקראה על שם לוז בטיסטה שהייתה שותפתה למגורים.
שם הסדרה "בית הינשוף" ניתן לה בגלל המסתורין העופף ינשופים.
העבודה על בית הינשוף החלה ב-23 בפברואר 2018, והוצגה לראשונה ב-10 בינואר 2020, בערוץ דיסני בארצות הברית.
עוד קודם ליציאתה הסדרה אושרה לעונה שנייה ב-21 בנובמבר 2019.
הצגה של דמויות להט"ב בבית הינשוף
במהלך עונתה השנייה, הסדרה זכתה לשבחים גם על הכללת דמות א-בינארית וככל הנראה טרנסג'נדרית, בדמותם של ריין וויספרס.
על אף שדיסני התנגדה בתחילה להצגת מערכת יחסים קווירית בתוכנית, טרס זכתה בסופו של דבר לתמיכתם, וזקפה את השינוי התודעתי לעקשנותה.
טרס סיפרה למגזין ואניטי פייר במרץ 2021 שהיא הייתה פתוחה לגבי המחשבה שלוז תהיה דו מינית ולכלול דמויות להט"ב עוד במהלך פיתוח התוכנית.
כלי תקשורת כמו CNN ו-Deadline הביעו תמיכה בתיאורים אלה, בעוד שאתרים שמרניים כמו One Million Moms התנגדו לרעיון, וגינו את ערוץ דיסני על הכללת זהויות להטב"ק בסדרה.
בשנת 2021 טרס שימשה אמנית סטוריבורד לסרט "משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות", בבימויו של מייק ריאנדה.
בשנים 2015–2022 הייתה במערכת יחסים עם יוצר "גרוויטי פולס", אלכס הירש.
טרס פרסמה כי היא ביסקסואלית ב-2017 והכניסה את דמותה הביסקסואלית של לוז נוסדה לבית הינשוף.
היא ציינה במספר ראיונות כי לוז מושפעת בעיקר מדמותה שלה עצמה.
היא משתמשת בכינוי הגוף she/her (היא).
כבר בילדותה גילתה התעניינות בציירים כגון ג'ון באואר (אנ'), רמדיוס וארו, והירונימוס בוש.
בילדותה נהגה לצפות בסדרות מצוירות כגון "בנות הפאוור פאף", "סאות' פארק", ו"משפחת סימפסון" שנתנו לה השראה בהמשך.
בנוסף הושפעה מאנימציה יפנית כגון "הנסיכה מונונוקי", סרטי "סטודיו ג'יבלי" וכן מהדמות המצוירת "גארפילד".
דנה לוי אלגרוד (נולדה ב־12 ביוני 1978) היא סופרת ישראלית, המוציאה לאור את ספריה באופן עצמאי.
דנה לוי אלגרוד נולדה בירושלים וגדלה במבשרת ציון.
שירתה בצבא הגנה לישראל כמדריכת חימוש בבה"ד 20 בצריפין.
לוי אלגרוד היא בוגרת תואר ראשון בממשל ודיפלומטיה של המרכז הבינתחומי בהרצליה.
בשנת 2002 שימשה דוברת מפלגת מולדת בראשות הרב בנימין אלון.
בשנים 2003–2004 שימשה דוברת סיעת האיחוד הלאומי בכנסת.
משנת 2008 ועד שנת 2018 שימשה כמרצה ליחסי ציבור ודוברות בבית הספר לתקשורת ובבית הספר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2006, הקימה את חברת די אנ די פלוס, המתמחה במתן שירותי ייעוץ תקשורת, יחסי ציבור ודוברות לגופים פרטיים וציבוריים.
בשנת 2020 כתבה טור אישי באתר ynet.
מתנדבת בעמותת מאבק לחיים משנת 2002.
לוי אלגרוד נשואה ואם לשניים.
בשנת 2014 הוציאה לאור את ספר הביכורים שלה, "התשוקה לשרוד".
מאז, נכון לשנת 2022, הוציאה לאור עוד 21 ספרים בזאנרים של רומנטיקה, פנטזיה והיסטוריה.
הרומן ההיסטורי "פלר דה ליס" תורגם לצרפתית בשנת 2022, ובחודש אפריל 2022 הגיע למקום הראשון באמזון בקטגוריה של סיפורת צרפתית.
הרומן ההיסטורי שלה "דואט - ההבטחה" מוצג בספרייה של מוזיאון יד ושם, לצד ספרה "פלר דה ליס".
לוי אלגרוד מוציאה לאור את ספריה ב"הוצאת דנה לוי אלגרוד".
רבים מספריה דורגו בין הספרים הנמכרים ביותר בסטימצקי, ע-ברית, אינדיבוק והליקון.
כמו כן, ספריה נמצאים לעיתים קרובות מאוד ברשימות רבי המכר.
דנה כוגן (1 בדצמבר 1928 – 5 בנובמבר 2021) הייתה במאית ומפיקת טלוויזיה, ממייסדות הטלוויזיה החינוכית ובהמשך מנהלת מחלקת הדרמה בטלוויזיה הישראלית.
דנה כוגן נולדה בתל אביב בשם ורדנה הורוביץ, בתם של השחקנית מירה (לבית לוין) ושל הסופר יעקב הורביץ, מי שהיה עורך המוסף לספרות של עיתון הארץ.
בהיותה כבת 7 נפרדו הוריה ואמה מירה נישאה למשורר, המחזאי והמתרגם הנודע אברהם שלונסקי.
סבה מצד אמה היה המחנך דוד לוין, יו"ר הסתדרות המורים ומנהל בית המדרש למורים ולגננות לוינסקי שאצלו ואצל סבתה התגוררה לאחר גירושי הוריה.
בהיותה בת של סופר, הכירה דנה מגיל צעיר מאוד את חבורת הסופרים והמשוררים של תל אביב, רבים מהם היו מבאי בית הוריה ובית סבה וסבתה, שם גם ספגה מגיל צעיר מאד את האהבה לתרבות ספרות שירה.
את לימודיה התחילה בבית הספר בית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב.
אולם בכיתה ב' עברה ללמוד בגימנסיה הרצליה, שם למדה עד כתה י"ב.
בשנת 1947 לאחר סיום לימודיה בגימנסיה התגייסה לפלמ"ח יחד עם חבריה משבט צופי גימנסיה הרצליה.
הייתה חברה בהכשרת הצופים ד' (בית השיטה) עין גב.
חברי ההכשרה המגויסת התאמנו ועבדו בקיבוץ בית השיטה והוצבו בפלוגה ד' ובהמשך בפלוגה א' בגדוד השלישי של חטיבת יפתח, שם שירתה כאלחוטאית וקשרית בחטיבה.
בנוסף הייתה שדרית בתחנת רדיו מקומית של ההגנה "קול הגליל" שפעלה מרפת באיילת השחר ושידרה הודעות לתושבי האזור.
יחד עם דנה ניהל את תחנת "קול הגליל" גיל אלדמע שניגן באקורדיון את אות הפתיחה של משדרי התחנה.
עם סיום מלחמת העצמאות הייתה עם חברי ההכשרה שהקימה את קיבוץ פלמחים אולם לאחר שנה וחצי עזבה את הקיבוץ והלכה ללמוד הוראה בסמינר הקיבוצים.
לאחר סיום לימודיה בסמינר החלה לעבוד כמורה בבית החינוך לילדי עובדים בתל אביב.
לאחר מספר שנים כמורה החליטה לפרוש מהוראה.
תקופה מסוימת עבדה כעוזרת במאי בתיאטרון הקאמרי עם הבמאים שמואל בונים וגרשון פלוטקין, אולם בשלב מסוים קיבלה הצעה מאשת הרדיו לאה פורת להצטרף לקול ישראל.
תחילה עבדה במדור לספרות ובמדור הדרמה, שם הפיקה תסכיתים ותוכנית ספרות שבועית מדי יום שישי.
בשנת 1964 נשלחה על ידימ מנהל קול ישראל חנוך גבתון לפריז להשתלמות בלימודי טלוויזיה אולם ימיה בפריז לא היו ארוכים.
כעבור חודשים ספורים קיבלה מסר ממשה חובב מנהל קול ישראל דאז לפיו הוא מבקש שתחזור לארץ כי מקימים בישראל טלוויזיה לימודית.
ואכן, כוגן הצטרפה לצוות ההקמה של הטלוויזיה הלימודית, שם שימשה כבמאית ראשית ומפיקה של תוכניות בבוטניקה ובזואולוגיה, הפיקה סדרה על סיפורים עבריים, וכמובן תוכניות ילדים למיניהן.
כאשר הוקמה הטלוויזיה הישראלית בסוף שנות ה-60, הצטרפה לצוות עובדי הטלוויזיה כמפיקה ובמאית.
בשנת 1972 הפיקה לטלוויזיה סדרת ילדים שנקראת "אות, אות, אות".
התוכניות עסקו באותיות הא-ב כשכול תוכנית מוקדשת לאות בא-ב, וכן הפיקה בתחילת שנות ה-70 את התוכנית "משחקצב" משדר שבועי לילדים והורים.
כמו כן, הייתה מפיקה בכירה של תוכניות תרבות, אמנות ודרמה: "ליל העשרים" (סובול), "הו, הו יוליה" (קישון) ועוד.
במהשך מונתה כוגן למנהלת מחלקת הדרמה בטלוויזיה הישראלית והייתה אחראית, בשיתוף אחרים, לקידום ופיתוח תסריטים וסדרות טלוויזיה רבות ובניהן הסדרה מישל עזרא ספרא ובניו (עיבוד ובימוי ניסים דיין), ובשנת 1986 הפיקה את הדרמה לחם, בביומו של רם לוי שזכתה בשנה זו בתחרות היוקרתית של פרס איטליה כתוכנית הדוקומנטרית הטובה באירופה.
ב-1992 הפיקה את הסרט "בּוּצֵ'ה" גם כן בבימויו של רם לוי.
בשנת 1988, הקימה עם חיים חפר ועם אחרים את עמותת 'אוהלי פלמ"ח' שמטרתה הייתה לתעד את הפלמ"ח בסרטים דוקומנטריים, סרטי תעודה על הפלמ"ח ומלחמת העצמאות, המאבק בבריטים, העפלה, ועוד.
דנה הפיקה כ-18 סרטים בהם תיעדה את תולדות הפלמ"ח מהקמתו ועד פירוקו, כולל קרבות מלחמת העצמאות.
בשנת 1951 נישאה כוגן לשחקן הקאמרי נתן כוגן ובשנת 1954 נולדה בתה הבכורה טלי-חמוטל.
בשנת 1962 נולדה בתה השנייה איילת שהיא מוזיקאית, מלחינה ומעבדת לתיאטרון קולנוע וטלוויזיה.
נכדתה של דנה היא ענת כוגן זמרת ושחקנית תיאטרון.
דנה מרכוס (נולדה ב-28 ביולי 1991) היא כוריאוגרפית, רקדנית, מורה ומנהלת אמנותית ישראלית.
זוכת פרס משרד התרבות והספורט בתחום המחול ליוצרים בראשית דרכם לשנת 2021 ופרס רוזנבלום של עיריית תל אביב ליוצרים צעירים מבטיחים לשנת 2022.
מרכוס נולדה בישראל לרותי מרכוס כהן, ודורון מרכוס בשנת 1991 וגדלה ברמות השבים, שבשרון.
היא בת אמצעית בין שני אחים.
התחנכה בבית הספר הדמוקרטי בכפר סבא, ובהמשך למדה בתיכון הרצוג בעיר במגמת המחול, אותה סיימה בהצטיינות.
עם סיום לימודיה התקבלה לתוכנית המצוינות של להקת בת שבע.
בשנת 2010 התגייסה מרכוס לצה"ל ושירתה בחיל האוויר בתפקידים פיקודיים בסדיר בתחומי המודיעין ובשירות קבע בתחום ההכשרות לפיקוד והדרכה.
עם שחרורה מצה"ל בשנת 2013, החלה ללמוד בתוכנית להכשרת רקדנים בגעתון.
בשנת 2014 החלה ללמוד בתוכנית להכשרת רקדנים של להקת ורטיגו בירושלים.
בשנת 2015, עם סיום לימודיה, החלה להשתתף כרקדנית בהפקות וביצירות מחול שונות.
בין היתר היא עבדה עם הכוריאוגרפים: סאלין באומגרטנר, אביגיל אילן, קלי איאש, שרון פרידמן, סאלי אן פרידלנד, אבי קייזר וסרג'יו אנטונינו.
כמו כן, מרכוס השתתפה באופרה "רומיאו ויוליה" באופרה הישראלית.
בשנת 2017 החלה ליצור עבודות מחול עצמאיות.
יצירתה הראשונה, "ואם תתפוס אותי, אני אפול?", עלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "גוונים במחול" באותה השנה.
היצירה הציגה פעמים רבות בישראל ובעולם, בין היתר בדנמרק, גרמניה, רוסיה ומקדוניה.
בשנת 2018 יצרה העבודה "Bubble point" עבור פסטיבל "הרמת מסך", יצירה ל-6 רקדנים מקצועיים ו-16 תלמידי הסדנה להכשרת רקדנים בגעתון.
בשנת 2019 יצרה מרכוס את הדואט "עשן ורוד" עבור פסטיבל "הרמת מסך", ואת היצירה "Don't break my heart please" עבור פסטיבל "מיפו עד אגריפס".
היצירה עלתה בתוך מסעדת DKL3 של השף אסף גרניט.
בשנת 2020 יצרה את עבודתה "Fragile", שעלתה בבכורה בתחרות הפרינג' בתיאטרון הפרינג' באר-שבע.
על העבודה זכתה מרכוס בפרס היצירה המבטיחה ובפרס הביצוע לרקדנית.
בשנת 2021 יצרה את עבודת הטריו "SOLANGE".
העבודה עלתה בתמיכת הקרן ליוצרים עצמאיים.
כמו כן, באותה שנה עבדה מרכוס כמעצבת תנועה בהצגה "אלי" של תיאטרון אורנה פורת, בבימוי עמית אפשטיין, שמבוססת על סיפור חייו של המרגל הישראלי אלי כהן.
בשנת 2022 יצרה את "מבוכים וציפורים", שעלתה בבכורה במסגרת פסטיבל "אינטימדאנס" של תיאטרון תמונע.
באותה השנה גם הוזמנה מרכוס על ידי תמיר גינץ ליצור עבודה עבור להקת המחול "קמע", במסגרת פרויקט עבודת מעבדה שנקרא KAMEA HUB.
החל משנת 2022 דנה חברה בעמותת הכוריאוגרפים.
במקביל ליצירה העצמאית, מרכוס מלמדת מחול עכשווי וסדנאות רפרטואר במוסדות לימוד שונים ומגמות מחול, ביניהם: תיכון אמנויות ירושלים, הסדנה להכשרת רקדנים של להקת "ורטיגו", "הקבוצה", הקאמרי Academy, סטודיו נעים, שינוע, ועוד.
החל משנת 2021 מרכוס מעבירה סדנאות אלתור ומודעות גוף עבור עמותת "יוצאים לשינוי".
כחלק מעבודתה האמנותית, מרכוס משמשת גם כמנהלת חזרות ודרמטורגית ולקחה חלק ביצירותיהם של קלי איאש, סאלי אן פרידלנד, רוני רותם, ענבר טנזר, שירלי ברבי ועוד.
בשנים 2017–2018 הפיקה וניהלה אמנותית את אירועי האמנות בלנדר מבית "בסקולה", ובשנים 2021–2023 היא שותפה לניהול האמנותי של אירועי האמנות "קפסולה".
2017 - "ואם תתפוס אותי, אני אפול?", בכורה בפסטיבל "גוונים במחול" בסוזן דלל.
בביצוע: דרור בירגר ודנה מרכוס לצד המוזיקה של תומר ברוך.
היצירה ממשיכה להופיע עד היום ברחבי הארץ ובעולם.
קאסטים נוספים: מיכה איימוס, שמואל חלפון, שחר דולינסקי.
2018 - "זקישה", בכורה כמופע סייט-ספסיפיק במועדון האלפא-בית בתל אביב.
הרקדנית במופע מגלמת דמות שהיא מעין חצי זיקית חצי אישה שמונעת מכוח, תשוקה ורכות נשית וחייתית.
2018 - "Bubble point", בכורה בפסטיבל "הרמת מסך" בניהולם האמנותי של מאטה מוראי ואיציק גלילי.
יצירה לשישה רקדנים: דור פרנק, איילת בשור, נעם דויטש, שמואל חלפון, ניב אלבז ומיכה איימוס, יחד עם 16 סטודנטים של הסדנה להכשרת רקדנים בגעתון.
את המוזיקה יצר אבי בללי.
בעבודה זו מגיבה מרכוס ליציאת האנשים לרחובות במחאות השונות שהתעוררו באותה שנה בארץ וברחבי העולם.
2019 - "עשן ורוד", בכורה במסגרת פסטיבל "הרמת מסך".
דואט בביצוע של עופרי מנטל ועוז מולאי, שעוסק בניסיון לשיקוף מציאות ומציג מצב עגום, אקטואלי, בין פרודיה לטרגדיה כביטוי למצב פוליטי במדינה ולמערכת היחסים המתישה המתקיימת בין מנהיג לעם.
2019 - "Don't break my heart please", בכורה במסגרת פסטיבל "מיפו ועד אגריפס" במסעדת הדקל בירושלים.
היצירה היא דואט בביצוע יואב קליינמן ודנה מרכוס.
היצירה מדמה מפגש של דייט ראשון בין גבר לאישה, ומחולקת לפרקים כך שבין כל פרק עלילתי מוגשת מנת אוכל לאורחים היושבים במסעדה.
2020 - "Fragile" בכורה במסגרת תחרות הפרינג' בתיאטרון הפרינג' באר שבע.
היצירה היא דואט שמבוצע על ידי שמואל חלפון ודנה מרכוס.
היא עוסקת במערכת יחסים המושפעת ממגבלה פיזית שיוצרת מגבלה אצל האחר ומביאה לתלות מתמדת בין השניים.
הדואט זכה בפרס היצירה המבטיחה ובפרס הביצוע לרקדנית דנה מרכוס.
2021- "SOLANGE", בכורה בבית פרסקו למחול ותרבות בתל אביב, בביצוע: דור פרנק, שמואל חלפון ודנה מרכוס.
היצירה התהוותה כהמשך ליצירה "Fragile" ועוסקת בדמות המתפרקת ונבנית שמתמודדת עם מגבלות גוף אל מול התשוקה להמשיך לנוע.
העבודה נוצרה בתמיכת הקרן ליוצרים עצמאיים.
2022 - "מבוכים וציפורים", בכורה בפסטיבל "אינטימדאנס" בתיאטרון תמונע.
היצירה היא דואט לרקדנים אורי יששכר ואיתמר גלינה.
היצירה מתקיימת בבמת זירה, הקהל יושב מסביבה, ועוסקת בגבולות פיזיים של המרחב, גבולות תודעתיים ומידת השפעתם והחופש בתוכם.
2022 - "Equilibrium" נוצרה בהזמנת ועבור להקת המחול "קמע".
הופיעה בבכורה בתיאטרון ענבל בסוזן דלל.
היצירה מציגה דימויים הנעים בין בריאה טהורה לבין כאוס ממשי עכשווי.
היא נוגעת במורכבויות חברתיות ואישיות, ויחד עם זאת מציעה מימד של רכות ואופטימיות.
2006-2009 - לימודים במגמת המחול של תיכון "הרצוג" כפר סבא
2010 - השתתפות בתוכנית המצוינות של להקת המחול בת-שבע
2013 - לימודים ב"קבוצת מחול לומדת" בניהולם של אורן טישלר ותמר לרנר
2013-2014 - לימודים בסדנה להכשרת רקדנים בגעתון בניהולם של עינב לוי ויניב אברהם
2014-2015 - לימודים בסדנה להכשרת רקדנים של להקת ורטיגו
2015 - קורס מדריכי פילאטיס מזרן ומכשירים במרכז "נקודת מגע" בירושלים בניהול של יפעת קולונדר
פרס רוזנבלום לאמנים בעלי הישגים מבטיחים - שנת 2022
פרס שר התרבות והספורט ליוצרים ב-10 השנים הראשונות ליצירתם - שנת 2021
פרס היצירה הטובה ביותר בפסטיבל באזאק של בית מזי"א לתיאטרון ליצירה "Fragile"
פרס היצירה המבטיחה בתחרות הפרינג' באר שבע ליצירה "Fragile"
פרס הביצוע בתחרות הפרינג' באר שבע ליצירה "Fragile"
2020 - מענק עבור יצירה חדשה מהקרן ליוצרים עצמאיים
2022 - מענק תמיכה מקרן רבינוביץ' עבור הרצת היצירה SOLANGE
דנה טל היא שחקנית ברידג' ישראלית שזכתה באליפות העולם לנבחרות נשים (Venice Cup) כשחקנית נבחרת ישראל בשנת 2023.
דנה טל נולדה בחיפה וגדלה שם.
דנה טל שיחקה בנבחרות הצעירות של ישראל ואחרי זה בנבחרת הנשים של ישראל.
השותפה הקבועה שלה החל מתקופת המשחק בנבחרות הצעירות של ישראל היא אחותה נגה טל.
המאמן שלה ושל שותפתה הוא רון פכטמן.
זכייה אחת ב-Venice Cup (אליפות העולם לנבחרות נשים) כשחקנית נבחרת ישראל, בשנת 2023 במרקש במרוקו.
זכייה אחת באליפות העולם לנבחרות צעירות יד גיל 18 (נבחרות בתי ספר) כשחקנית נבחרת ישראל בשנת 2006 בבנגקוק בתאילנד.
מקום שלישי באליפות אירופה לנבחרות נשים בשנת 2022 באיי מדיירה בפורטוגל.
פעמיים זכתה במקום שני באליפות אירופה לנבחרות צעירים (נבחרת בתי הספר) כשחקנית נבחרת ישראלבשנת 2004 בפראג ובשנת 2005.
ארבע פעמים זכתה באליפות ישראל לזוגות נשים: בשנת 2022ביחד עם רוני בר-בנין, בשנת 2017 ביחד עם אמא שלה, לביאה טל ובשנת 2013 ובשנת 2012 ביחד עם אפרת אורן.
פעם אחת זכתה באליפות ישראל לזוגות צעירים בשנת 2005, ביחד עם רון שגב.
מקום ראשון בתחרות לזוגות נשים בתחרות Cavendish Invitational Pairs במונקו בשנת 2014 ביחד עם נגה טל.
דנה כוכבי (נולדה ב-2007) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן פיד"ה.
חברת נבחרת הנשים של ישראל.
בספטמבר 2024 באולימפיאדת השחמט ה-45 זכתה במדליית זהב אישית בלוח העתודה (החמישי) והייתה ליחידה בתחרות שניצחה את כל משחקיה (שמונה במספר).
בשיאה בגיל 17, בדצמבר 2024, דורגה כוכבי במקום ה-82 בין הנשים בעולם ובמקום השני בישראל לפי מד כושר.
כוכבי החלה לשחק שחמט בגיל 9, והתאמנה באופן מקצועי בעקבות אחיה הגדול, אורי כוכבי (כיום אמן בינלאומי).
בוגרת תיכון אהל שם ברמת גן, משחקת במועדון השחמט העירוני אטיוד רמת גן, ומאמניה הם רב-אמן אורי קובו ואמן בינלאומי דוד גורודצקי.
כוכבי הייתה חברת נבחרת ישראל בשחמט לאולימפיאדת השחמט 2024, שנערכה בבודפשט, שבהונגריה.
היא שיחקה בלוח העתודה (החמישי), וניצחה בכל שמונת משחקיה, ובעקבות זאת זכתה במדליית זהב אישית.
באליפות אירופה בשחמט 2024, שנערכה במונטנגרו, זכתה כוכבי במדליית כסף.
בעקבות ביצועיה בתחרויות באותה שנה, קיבלה בדצמבר 2024 דרגת אמן פיד"ה.
דנה מרמור אלרגנד (נולדה ב-28 ביולי 1979) היא מטפלת בפסיכודרמה, ובעברה שחקנית, כוכבת ילדים, מדבבת, ומנחה ישראלית.
מרמור נולדה גדלה בחולון, ויש לה אח אחד.
בשנים 1994–1997 מרמור הייתה חברה בלהקת צעירי תל אביב והשתתפה בסדרה של הלהקה "צעירים בדרך" ששודרה ב-1996.
בשנת 1996 התארחה בתוכנית "זומביט" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנים 1996–1997 גילמה את טלי בעונה הראשונה והשנייה של סדרת הטלוויזיה "קפה פריז" ששודרה ב-HOT3.
בשנת 1999 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "ספי" ושיחקה את האומנת בסדרת הטלוויזיה של ערוץ הילדים "כל העולם במה".
בשנת 2000 גילמה את אסתרקה בסדרת הטלוויזיה "בעקבות הסיפורים הקסומים" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2001 שיחקה את אור דגן בסדרת הטלוויזיה "משפחה וחצי".
בשנים 2001–2003 הנחתה בערוץ הילדים.
בשנת 2002 הנחתה את התוכנית "המגנט" ששודרה בערוץ הילדים.
באותה שנה השתתפה במחזמר עמי ותמי עם אמיר פרישר גוטמן ומיקי קם.
בשנת 2003 התארחה בסדרה הקומית של ערוץ הילדים "לחיי הערבה" בתפקיד קצינה בחיל האוויר.
בשנת 2004 השתתפה במחזמר "דוקטור דוליטל".
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית הפרידה של עודד מנשה מערוץ הילדים שנקראת "לעודד באהבה".
בשנת 2007 התארחה בעונה הראשונה של הסדרה הדרמה קומית של ערוץ 2 "מסודרים" בתפקיד ליה.
בשנת 2003 דיבבה בסדרות הילדים "נסיכת הנילוס" בתפקיד נטב, ובסדרה "סיפורי סומסום".
בשנת 2007 דיבבה את דובשנית/אביבית בסרט הטלוויזיה "תותית: תותית מחפשת את האביב".
מרמור הייתה מאורסת לגיא פריגת.
היא נשואה ולאחר נישואיה הוסיפה לשם משפחה שלה את השם אלרגנד.
למרמור תואר ראשון בספרות עברית, ו-BA כללי מאוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2008 מרמור מטפלת בפסיכודרמה.
דנה מושקוביץ אהרונסון היא פרופסור חבר למדעי המחשב באוניברסיטת טקסס באוסטין המתמחה באלגוריתמי קירוב והוכחות הניתנות לבדיקה הסתברותית.
בשנת 2008 השלימה מושקוביץ את עבודת הדוקטורט שלה במכון ויצמן למדע, בהנחיית רן רז, בנושא Two Query Probabilistic Checking of Proofs with Subconstant Error.
עבודתה זכתה בפרס חיים נסיהו במתמטיקה.
לאחר מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ובמכון ללימודים מתקדמים, מונתה לחבר סגל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
מושקוביץ נשואה למדען המחשב סקוט אהרונסון.
דנוונטרי (Dhanwantari) הוא אווטאר של האל ההינדואי וישנו.
דנוונטרי מופיע בודות כרופא של האלים, והוא האל של הרפואה האיורודית, שעל פי האמונה ניתנה לאדם על ידי האלים.
דנוונטרי מופיע כאל וישנו ולו ארבע ידיים, ניתן לזהותו באמצעות הפריטים בהם הוא אוחז: צמחי מרפא ביד אחת ונקטר נעורים ביד השנייה בידו השלישית יש צ'קרה בידו הרביעית הוא מחזיק כתבי הקודש או עלוקה.
דַנוּבָּה הוא הנהר השני באורכו באירופה, אחרי נהר הוולגה.
אורך הדנובה תלוי בקביעת נקודת המוצא – מהעיירה דונאושינגן, מקום המפגש בין נחל הברג ונחל הבריגאך האורך הוא 2,852 ק"מ וממוצא הברג האורך הוא 3,019 ק"מ.
אורך הנהר וגם רוחבו הצטמצמו במהלך מאתיים השנים האחרונות כתוצאה מפעולות אנושיות.
בעל מעמד של נתיב מים בינלאומי החל מקונגרס וינה 1815.
נהר הדנובה הוא החלק המרכזי במערך של תעלות מים חפורות המאפשרות שיט רצוף מקונסטנצה שברומניה ועד רוטרדם שבהולנד תוך חציית אירופה.
בכתבים היוונים הקדומים הנהר מכונה איסטרוס (Ἴστρος), היסטר, דאנאיסטר ובכתבים הלטיניים בשם דאנוביוס (Danuvius).
השם דאנוביוס הוא אחד ממספר שמות נהר אירופיים שמקורם במילה הפרוטו-הודו-אירופאית דאנו (), שמשמעה "נהר".
שמות אחרים של נהרות באירופה, הנגזרים מאותו השורש, הם: נהר דווינה, נהר דון, נהר סוורסקי דונץ, נהר דנייפר, נהר דניסטר ונהר דונסה.
בשפה הסנסקריטית ריגוודית, "דאנו" פירושו "נוזל" או "ירידה".
באווסטית, פירוש המילה הוא "נהר".
במיתולוגיה יוונית איסטרוס הוא בנם של טתיס ושל אוקיינוס.
משמו הרומי של הנהר נגזר גם השם דנוביוס (Danuvius), שמו של אל נהר הדנובה הרומי.
השמות האלה גרמו גם לאי הבנות – באגדה על הפלגת הארגונאוטים בחיפוש אחר גיזת הזהב מסופר שהם הפליגו מהים השחור במעלה ה"איסטרוס" וחזרו באמצעות נתיב אחר של הנהר אל הים התיכון.
דיודורוס סיקולוס הבין כבר במאה הראשונה, שמדובר בטעות והעלה את ההשערה שהיה בלבול בין "איסטרוס" ובין חבל הארץ הקרוי איסטריה.
הדנובה נובע באזור היער השחור בגרמניה ונשפך לים השחור דרך כמה זרועות העוברות בצורת דלתה בתחום רומניה ואוקראינה.
הנהר עובר דרך 10 מדינות, כשהוא מתפצל ומתאחד שוב ושוב ובדרכו חוצה את ערי הבירה וינה, ברטיסלאבה, בודפשט ובלגרד.
הדנובה הוא אחד מנתיבי המים הבינלאומיים החשובים ביותר.
זהו הנהר היחיד הזורם ממרכז אירופה לים השחור, ועל כן הוא אחד האמצעים העיקריים לתעבורה של סחורות בין מרכז ומזרח אירופה.
הנהר יצר מעבר נוח, שעודד התיישבות על גדותיו.
הנהר עובר בדרכו הרים, רמות ומישורים ומשקה שטח של 805,300 קילומטרים רבועים המהווים 8% משטח יבשת אירופה.
שרשראות ההרים מחלקות את הנהר לשלושה מקטעים נבדלים, האזור האלפיני, האזור הפאנוני והאזור הקרפטי עד הים השחור.
אורך המקטע האלפיני הוא בן 1,060 קילומטרים, מהמקורות ועד ברטיסלבה ומתאפיין בערוצים צרים ועמוקים וגדות תלולות.
רוחב הדנובה עד אולם נע בין 20 ובין 100 מטרים; רוחבה מאולם עד וינה נע בין 100 ובין 350 מטרים ומהירות הזרימה נעה בין 1 ל-2.8 מטרים בשנייה.
המקטע הפאנוני, באורך 725 קילומטרים, הוא מברטיסלבה ועד שערי הברזל והמקטע האחרון, הקרפטי, בן 1,075 קילומטרים, כולל את כל הדרך משערי הברזל ועד השפך בים השחור.
קטע הנהר באזור גבול רומניה והונגריה נקרא קלחות הדנובה.
במקטע העליון הדנובה מקבל את מימיהם של יובלים אלפיניים, כשהשופע ביניהם הוא האין, שמגיע מהרי שווייץ לדנובה עם ספיקה של 810 מטרים מעוקבים בשנייה, ספיקה שעולה על תפוקת הדנובה עצמה, שתפוקתה כאן היא רק 660 מטרים מעוקבים בשנייה.
מכאן הדנובה מקבל אופי של נהר ואחרי אולם העומק המינימלי מאפשר כבר שיט נהרות.
בברטיסלבה חודר הדנובה למישור ההונגרי הקטן וכאן מתפצל הנהר לשלוש זרועות, בצפון הדנובה הקטנה ובדרום מוסון הדנובה.
בהמשך מתאחדות הזרועות בחזרה עם הדנובה.
בין הזרוע הדרומית ובין הדנובה נוצר כך האי זיגטקוז ובין הזרוע הצפונית והדנובה נוצר אי השיפון הגדול.
באזור זה הדנובה נעה במתינות, במהירות של 0.3 עד 1.1 מטר בשנייה.
אחרי בודפשט הדנובה חודר למישור הפאנוני, שבו הוא קולט את מימיהם של יובלים גדולים ושופעים: דראווה, טיסה וסאווה.
מאז 1992 מחובר הדנובה לנהר המיין (נהר) דרך תעלת מיין–דנובה, ובכך מחבר את הים השחור למערב אירופה.
במהלך דרכו מהמוצא ועד השפך בים השחור הדנובה פוגש וקולט את מימיהם של יותר מ-300 יובלים.
בטבלה המוצגת, כאן, למטה, יפורטו היובלים שאורכם מעל 140 קילומטרים.
הטבלה מוגשת לפי סדר היובלים מהמוצא ועד השפך.
ערים גדולות שהדנובה עובר דרכן
בדרכו עובר נהר הדנובה בקרבתם של יישובים רבים, חלקם ממש על גדותיו, חלקם בעלי נמלים בהם עוגנים כלי שיט השטים במימי הדנובה, חלקם בעלי תעשייה הנעזרת במי הדנובה או משווקת את תוצרתה בעזרת כלי שיט המפליגים במי הדנובה.
ברשימה המופיעה כאן, למטה, מופיעות הערים הגדולות ביותר לפי מיקומם, בתחילה הקרובות יותר למוצא הנהר ובהמשך הקרובות יותר לשפך הנהר.
בהיות נהר הדנובה מכשול טבעי משמעותי למעבר בני אדם הוא שימש ועדיין משמש גם כגבול מדיני בין מדינות שונות.
כשהנהר מפריד בין שתי מדינות, הגבול אמור לעבור במרכז הנהר, במרחק שווה משתי הגדות.
איים בנהר משתייכים לריבון על הגדה הקרובה יותר.
הדנובה מהווה גבול בין סלובקיה ובין הונגריה, באזור בו היא מתפצלת לשלוש זרועות היוצרות שני איים גדולים, האחד, אי השיפון הגדול, בסלובקיה והשני, זיגטקוז, בהונגריה.
במאות הראשונות של הספירה הנוצרית הדנובה היווה הגבול הצפוני של האימפריה הרומית.
פליטים מארצות אחרות מנסים לחצות את גבולות אירופה בשיט על הדנובה.
ניסיונות של פליטים "לגנוב" את הגבול באזור הדנובה מסתיימים לעיתים בטביעת המנסים.
המחלוקת בין סרביה ובין קרואטיה
בין סרביה ובין קרואטיה יש מחלוקות בנוגע לגבול באזור בו עוברת הדנובה – הן חלוקות על הגבול המסומן על ידי הנהר, כי הנהר שינה את מסלולו בעקבות עבודות הנדסיות במאה ה-19, לכן יש מסלול נוכחי ומסלול קודם.
סרביה מתעקשת על המסלול הנוכחי של הדנובה וקרואטיה תובעת את הגבול על פי המסלול הישן יותר של הדנובה, גבול שהיה בין שתי המדינות בתוך הפדרציה היוגוסלבית, לפני התפרקות יוגוסלביה ומלחמת העצמאות של קרואטיה.
סכסוך הגבולות כולל גם שני איים על הדנובה, ווקובאר ושרנגרד.
שני האיים נושאים שמות של שני יישובים קרואטיים סמוכים, אבל נמצאים תחת שליטה סרבית.
קרואטיה טוענת לריבונות עליהם על פי פסיקה של ועדת תיווך אירופית וסרביה טוענת לבעלות עליהם על פי קרבתם לגדה הסרבית.
מחלוקת הגבולות בין סרביה ובין קרואטיה יצרה כמה כיסים טריטוריאליים שנויים במחלוקת, משני צידי הגבול בין שתי המדינות.
על הכיסים הצהובים יש תביעות משני הצדדים.
על הכיסים הירוקים אין תביעות כלל, כי לפי הטענות הסרביות טריטוריות אלה שייכות לקרואטיה ולפי הטענות הקרואטיות הן שייכות לסרביה.
התנערות שתי המדינות מתביעת טריטוריות אלה יצרה טרה נוליוס.
הפוליטיקאי הצ'כי Vit Jedlika ניצל וקום זה והכריז על חצי אי בדנובה כמדינה לכאורה בשם "ליברלנד" (השם המלא בצ'כית הוא: Svobodná Republika Liberland), מדינה ללא אוכלוסייה, שאף מדינה אחרת לא הכירה בקיומה.
לפי הדוגמה של ליברלנד, בטריטוריות של יוגוסלביה לשעבר, הוכרזה עוד מדינה לכאורה, "ממלכת אנקלווה" (Kingdom of Enclava).
המדינה הוכרזה על ידי הפולני פיוטר וורז'ינקיביץ' וידידיו, ששהו באפריל 2015 בסלובניה.
ההכרזה הייתה תחילה לגבי טרה נוליוס בגבול קרואטיה עם סלובניה ובהמשך הכלילו בטריטוריה של ממלכת אנקלווה גם את כיס מספר 1 על חוף הדנובה, בגבול עם סרביה.
לפי הדוגמה של ליברלנד, במאי 2015, בסופיה שבבולגריה, הכריזו אזרחים בולגרים והונגרים על הקמת אונגל (השם המלא בבולגרית הוא: Eкологично Дунавско Княжество Онгъл), מדינה לכאורה באותן טריטוריות של טרה נוליוס.
הם הכריזו על משטר של מונרכיה אבסולוטית.
גם מדינה זו לא זכתה להכרה של אף מדינה אחרת.
לאחר שנסיכויות הדנובה זכו בעצמאותן, היווה דנובה הגבול בינן ובין האימפריה העות'מאנית.
לאחר שגם סרביה ובולגריה זכו לעצמאותן, הדנובה סימנה חלק מהגבול בין סרביה ובין רומניה וחלק גדול מהגבול בין בולגריה ובין רומניה.
הזרוע המזרחית של שפך הדנובה היוותה גבול בין רומניה ובין האימפריה הרוסית ולאחר מכן בין רומניה ובין ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות היא מהווה גבול בין אוקראינה ובין רומניה.
נהר הפרוט, יובל של הדנובה, מהווה גבול בין רומניה ובין מולדובה.
הבדלים במיסוי בין המדינות יוצרים פיתוי להברחת סחורות מעבר לגבול, כמו הברחת סיגריות ממולדובה לרומניה.
שינוי גבולות כדי להגיע לדנובה
לאחר קבלת עצמאותה חיפשה מולדובה פתרון לכך שאין לה יציאה לים.
השטח המכוסה במי הדנובה גדול למדי, אף על פי שהוא קטן או גדל בהתאם לספיקת הנהר ויובליו.
האיים מתחילים להופיע כשהזרם מתרחב ועוצמתו יורדת.
מספר האיים משתנה בהתמדה, כי זרם הנהר מכרסם בחופי האיים עד כדי הריסתם הגמורה של איים מסוימים ובו זמנית מביא סחופת, שמרחיבה איים קיימים או אפילו יוצרת איים חדשים.
תהליכים אלה גורמים לכך שחופי האיים גבוהים מהקרקע בתוך האי, שם נוצרים מקווי מים ותעלות המוצפים בעת עליית מי הדנובה.
בחלק מהאיים, דוגמת האי צ'פל, יש מתיישבים וברבים מהם יש צמחייה ובעלי חיים.
אדה קלה היה אי על הדנובה בדרום מערב רומניה, בסמוך לגבול עם סרביה.
אורך האי היה כ-1.7 קילומטרים ורוחבו 500 מטר.
במסגרת בניית אגם הצבירה עבור תחנות הכוח ההידרו-חשמליות של רומניה וסרביה (בתחילה יוגוסלביה) בשערי הברזל הוצף האי.
על האי חיו, לפני הצפתו, כ-600 תושבים, מרביתם ממוצא טורקי, שהתפרנסו מגידול עצי פרי וורדים, מהם הופקו שמן ורדים ובושם ורדים, תיירות ומסחר.
כפי שפעולות האדם הביאו להיעלמות האי אדה קלה, פעולות אדם אחרות גם יצרו איים, כמו במקרה של אי הדנובה, שנוצר בעקבות עבודות חפירה, שנועדו למנוע הצפות של הדנובה.
על האי הגדול של בראילה יש את החווה החקלאית הגדולה ביותר באירופה וגם המתקדמת ביותר.
בתקופות שפל בשפיעת הדנובה מופיעים איים חוליים קטנים מול גאלאץ.
צמחיית איי הדנובה מתאפיינת בעמידות להצפות.
העץ הנפוץ ביותר הוא ערבה לבנה (Salix alba) והשני הוא צפצפה שחורה (Populus nigra) ויש גם מינים נוספים של צפצפות ואולמוס לבן ועוד.
יש גם שיחים שונים ומטפסים כמו גפן בר.
באיים צומחים עשבים רבים ומגוונים החובבים רטיבות.
איי הדנובה מארחים כ-1,100 זנים של יצורים חיים, מתוכם 770 זני חסרי חוליות, כולל 35 זני חלזונות.
כ-65 זני דגים חיים בתעלות ובביצות שבאיים.
לכך יש להוסיף 10 זני דו-חיים ושמונה זני זוחלים.
האיים משחקים תפקיד חשוב עבור 160 זני עופות המשתמשים בהם לצורכי קינון, תחנות נדידה וגם שהיה חורפית.
על האיים חיים גם 26 זני יונקים שונים הכוללים מכרסמים, לוטרות, אייל הסבך, שועלים, חתולי בר, חמוס מבאיש ועטלפים.
רוחב הדנובה מחייב קיומם של גשרים לצורכי מעבר מגדה אחת לשנייה.
המעבר דרוש לצרכים אזרחיים, כמו מסחר וביקורים, אך גם לצרכים צבאים, כמו מעבר צבאות ואספקה עבורם.
הגשר הראשון על הדנובה, המוזכר על ידי הרודוטוס בהיסטוריה, הוא גשר האוניות, שנוצר עבור דריווש הראשון, בעת מלחמתו נגד הסקיתים.
לאחר המלחמה הראשונה של האימפריה הרומית בממלכת דאקיה יזם טראיאנוס בניית גשר על הדנובה, גשר טראיאנוס, שנבנה על ידי אפולודורוס מדמשק ושימש את הצבא הרומאי במלחמה השנייה נגד ממלכת דאקיה.
הגשר היה באורך 1135 מטרים ושרידים ממנו קיימים עדיין.
מאז אפולודורוס אדריכלים רבים בנו גשרים מעל הדנובה, כדי לאפשר מעבר מגדה אחת לרעותה.
בשנת 328, בהוראת קונסטנטינוס הגדול, נבנה מעל הדנובה הגשר הגדול ביותר בעולם העתיק, גשר קונסטנטין הגדול.
בודפשט, בירת הונגריה, היא, אחרי וינה, הגדולה בערים דרכן עוברת הדנובה ומשום כך מודגש בה הצורך בגשרים.
בין צדה המערבי והמזרחי של הדנובה, בעבר שתי ערים נפרדות, שנקראו "בודה" ו"פשט", מחברים 15 גשרים.
הגשרים מופיעים לפי הסדר מצפון לדרום.
המנהרה נפתחה בשנת 1856. בכיכר אדם קלארק שליד הגשר, נמצא מונומנט בגובה שלושה מטרים העשוי אבן גיר בצורת הספרה 0 – זהו קילומטר אפס של בודפשט ושל הונגריה כולה.
מראהו של הגשר, כאשר מצדו האחד גבעת המצודה והמונומנטים הלאומיים שעליה, ומצדו השני בניין הפרלמנט, הוא אחד המראות היפים בבודפשט.
גשר ארז'בט (Erzsébet híd) קרוי על שמה של מלכת הונגריה, אליזבת (סיסי) שנרצחה בשנת 1898. פסלה של סיסי ניצב בצדו המערבי של הגשר.
במקור נקרא הגשר על שם הקיסר פרנץ יוזף, שגם חנך אותו.
ברומניה הוקם לראשונה גשר מעל הדנובה לקראת סוף המאה ה-19 וזה היה גשר המלך קרול הראשון, בזמנו הגשר הארוך ביותר באירופה.
משחר ההיסטוריה שימשו הגשרים מעל הדנובה לצורכי מלחמה, חלקם גשרים בנויים, כמו גשר טראיאנוס וחלקם גשרים מאולתרים, גשרי אוניות או סירות, שאפשרו העברת כוחות מגדה אחת לגדה השנייה.
המלחמה הייתה זרז לבניית גשרים, אך גם להריסתם, כשצורכי הלוחמים מצד זה או אחר הכתיבו זאת, כדי למנוע או להכביד על תנועות צבא של האויב.
בתחילת מלחמת העולם השנייה צורכי המלחמה הובילו לבניית גשר מעל הדנובה – בין טורנו מגורלה הרומנית ובין ניקופול הבולגרית (שתי המדינות היו בנות ברית של גרמניה הנאצית) בנה צבא גרמניה, במרץ 1941, גשר שנועד להעברת הצבא הגרמני לכיוון גבול יוון, כדי לקחת חלק במבצע מריטה.
גשר המלך קרול הראשון נפגע במהלך שתי מלחמות העולם.
במלחמת העולם הראשונה, הצבא הרומני, שנסוג מפני הצבא הגרמני, חיבל בגשרים - הם תוקנו לאחר המלחמה.
במלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, הגשרים הופצצו על ידי מטוסים סובייטים ונפגעו קשה – לקח ארבעה חודשים להשיב אותם לתפעול.
בשנת 1999, עקב הפצצת והריסת שלושה גשרים בנובי סאד על ידי כוחות נאט"ו, במסגרת מבצע כוח מאוחד, נפגעה קשות התעבורה בנהר הדנובה בתחומי סרביה, נזק שתוקן רק בשנת 2002.
תעלת מיין–דנובה, המכונה גם בשם "תעלת אירופה", היא תעלה חפורה בבוואריה, באורך 171 קילומטרים, המחברת החל מ-1992, את הנהרות מיין ודנובה במסלול המאפשר שיט נהרות.
התעלה הזאת היא חלק מדרך השיט החוצה את אירופה מרוטרדם עד קונסטנצה.
תעלת דנובה–הים השחור, המכונה ברומניה גם בשם "Magistrala Albastră" ("הדרך המהירה הכחולה"), היא תעלה חפורה המתפצלת לשתי זרועות, ממערב למזרח, באורך 95.6 קילומטרים, 64.2 קילומטרים בזרוע הראשית ועוד 31.2 קילומטרים בזרוע המתפצלת מהזרוע הראשית.
התעלה מתאימה לשיט נהרות, מקשרת את נמל צ'רנוודה שעל הדנובה הישנה (זרוע אוסטרוב) עם נמל קונסטנצה בים השחור ומקצרת בכ-400 קילומטרים את אורך ההפלגה הדרושה כדי להגיע מהדנובה לים השחור.
התעלה מחברת את נתיבי השיט האירופיים עם הים השחור, ויוצרת נתיב שיט רצוף מקונסטנצה שעל הים השחור עד רוטרדם שלחוף הים הצפוני ולאוקיינוס האטלנטי.
עבודות חפירת התעלה החלו ב-1949 ונפסקו ב-1953 לאחר מות יוסיף סטלין.
ב-1976, ביוזמת ניקולאה צ'אושסקו, חודשו העבודות לפי תוכנית חדשה, והסתיימו בתעלה הראשית ב-26 במאי 1984. העבודות ליצירת הזרוע הנוספת בוצעו בין 1984 לבין 1987. ההשקעה בעבודות הייתה כשני מיליארד דולר, ועל פי ההערכות, החזרתה הייתה צפויה תוך 50 שנה.
ההכנסות השנתיות מניצול התעלה מניבות כשלושה מיליון אירו, ולפי נתון זה, החזרת ההשקעה תושלם לאחר 600 שנה.
במהלך העבודות נחפרו 294,000,000 מטרים מעוקבים של אדמה בתעלה הראשית ועוד 87,000,000 מטרים מעוקבים בתעלה הצפונית, סך הכל 25,000,000 מטרים מעוקבים יותר מתעלת סואץ ו-140,000,000 מטרים מעוקבים יותר מתעלת פנמה.
תעלת דנובה–הים השחור הידועה גם כתעלת ביסטרי היא תעלת שיט חפורה בשטח אוקראיני המאפשרת שיט בין הדנובה ובין הים השחור.
התעלה, שעבודות לחפירתה התחילו ב-2004, היא בת 162 קילומטרים ומיועדת לכלי שיט עם שוקע של עד 7,2 מטרים.
התעלה מתחרה מסחרית בתעלת סולינה הסמוכה, ברומניה, לכן חפירתה הובילה למתיחויות בין שתי המדינות.
תעלת דנובה-בוקרשט הייתה פרויקט שנועד לאפשר שיט נהרות מבוקרשט לים השחור דרך הדנובה.
העבודות לביצוע הפרויקט החלו ב-1986, אך ב-1989, לאחר המהפכה הרומנית, נפסקו לחלוטין, אף על פי שכבר בוצעו 70% מהפרויקט.
קיימים נימוקים למען חידוש העבודות וגם נגד החידוש ובמהלך השנים נגנבו לוחות בטון ופריטים שונים וחלקים אחרים ניזוקו.
ההתנגדות העיקרית נובעת מזיהוי הפרויקט עם המשטר הקומוניסטי מלפני המהפכה.
מדינות נוספות ראו את התועלת, שניתן להפיק מחפירת תעלות לקיצור או יצירת נתיבי שיט שיתחברו לדנובה והחלו לתכנן פרויקטים נוספים.
בולגריה מתכננת תעלה שתחבר בין הנמל שלה, רוסה, על הדנובה ובין נמלה ורנה, בים השחור, תעלה, שתחסוך את המעבר דרך רומניה ותקצר את הדרך עבור הספינות.
סין, המייצאת סחורות רבות לאזור, מתכננת חפירת תעלות, שיחברו את הדנובה עם הים האגאי, תעלה שתחבר את בלגרד, בירת סרביה עם הנמל היווני סלוניקי.
מעבר שיט כזה ייתר את המעבר בים השחור וברומניה ויחסוך זמן והוצאות.
בחלק העליון של הדנובה מימיה מחלחלים לקרקע ולעיתים, במיוחד בתקופות שחונות, היא נעלמת לחלוטין.
המים התת-קרקעיים נובעים מחדש במעין Aachtopf, במרחק של כ-14 קילומטר מהדנובה, ומשם זורמים אל הנחל Aach, יובל קטן של הריין, נהר הזורם אל הים הצפוני.
בגלל מיקומו מושפע נהר הדנובה מאקלים ממוזג אוקייני מהמערב, אקלים ממוזג קונטיננטלי ממזרח והשפעות בלטיות מהצפון.