tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2024, פורסם כי סרט דוקומנטרי בשם "Beatles '64" על מסע הביטלס לארצות הברית בשנת 1964 ייצא בדיסני+ ב-29 בנובמבר.
הסרט הופק על ידי מרטין סקורסזה ובוים על ידי דייוויד טדסקי.
הסרט יכלול קטעים נדירים שמעולם לא נראו של הלהקה ושל מעריציהם במהלך שיא הביטלמניה.
הסרט כולל ראיונות חדשים עם שני חברי הביטלס שנותרו בחיים, מקרטני וסטאר.
הסרט עוקב אחרי הביטלס כאשר הם נוחתים בניו יורק בפברואר 1964 ומבצעים את הופעת הבכורה שלהם בתוכנית "המופע של אד סאליבן" שצפו בה מעל 73 מיליון צופים, מה שהפך אותה לאירוע הטלוויזיוני הנצפה ביותר בזמנו.
הסרט כולל צילומים נדירים שצולמו על ידי הדוקומנטריסטים אלברט ודייוויד מייזלס, ששוחזרו ברזולוציית 4K בניו זילנד.
לצד סקורסזה מפיקים גם מקרטני וסטאר.
שבוע לפני יציאת הסרט, ב-22 בנובמבר, ייצא סט וינילים בשם "The Beatles: 1964 U.S.
Albums in Mono" שיכלול שבעה אלבומים אמריקאים של הביטלס שלא יצאו על ויניל מאז 1995.
הביטלס (או כפי שנקראו בתחילה בארץ: "חיפושיות הקצב") השפיעו רבות על המוזיקה הפופולרית בישראל.
בשנת 1964 ניסו האמרגנים בוגטיר ואורי להביאם להופעה בארץ, אך ניסיון זה לא צלח לאחר התנגדות של גורמים שונים.
הנימוק הרשמי להתנגדות היה שבואם של הביטלס ישפיע על נוער ישראל לרעה.
סגן שר החינוך והתרבות, אהרן ידלין, נימק במליאת הכנסת את ביטול הביקור ב הסברה היא כי הביקור בוטל עקב ריב בין אמרגנים שונים, לאור עדויות בסרט על חייו של האמרגן גיורא גודיק.
בדצמבר 2013 פורסמו הפרוטוקולים של "הוועדה הבין-משרדית לאישור הבאת אמנים מחוץ לישראל", לפיהן הוועדה קבעה כי "ללהקה זאת אין כל ערך אמנותי", וכן "הופעות הלהקה גרמו להיסטריה ולהשתוללות המונית של בני נוער".
למרות זאת, הגיעו שירי החיפושיות בעיתוי תרבותי והיסטורי (מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה) שעיצב דור חדש של יוצרים.
המדינה נפתחה לתרבות הפופ, עקב המאורעות ההיסטוריים שיצרו "חלון" בין 1967 ו-1973 שהתאים בדיוק לרוח החדשה שהגיעה מליברפול ומלונדון.
יוצרים כגון אריק איינשטיין ושלום חנוך, ולהקות כגון החלונות הגבוהים, השלושרים ולהקת אחרית הימים, יצרו תקליטים שלמים בהשפעתם.
בכתיבת "ערב של יום בהיר" קיבל גפן השראה מהשיר "A Hard Day's Night".
בשירם של יהודית רביץ ויענק'לה רוטבליט "רחבת הריקודים" כתב רוטבליט: "האושר הוא הפשע המושלם", תרגום מהותי של השורה "Happiness Is a Warm Gun".
נוסף על כך, ראויות לציון גרסאות הכיסוי שהקליטה להקת רוקפור לשלושה משירי הלהקה: "Strawberry Fields Forever", "Tomorrow Never Knows" ו-"Rain" שיצאו לאור במסגרת !For Fans Only מ־2002, אלבום שכולל בתוכו את עיבודיה של הלהקה לשירים שהשפיעו עליה לאורך השנים.
רבים משירי הלהקה תורגמו לעברית, לרוב בביצועים הומוריסטיים של אריק איינשטיין כגון "מזל – כמה זמן את מתלבשת" ככיסוי לשיר Do You Want to Know a Secret, גרסה מיוחדת לשיר "Ob-La-Di, Ob-La-Da", ו"היה לנו טוב – נהיה לנו רע" ככיסוי ל-"The Ballad of John and Yoko" (ראה מסגרת).
דוגמה נוספת להשפעתם של הביטלס על יוצרים ישראלים ניתן למצוא בשיר "לו יהי", שנולד כגרסה עברית לשיר "Let it Be" של הביטלס, ואחר כך הוצמדה לו מנגינה בהשראתו.
בשנת 1981 יצרו יואב קוטנר בגלי צה"ל ועודד היילברונר סדרת תוכניות רדיו בשם "מסע הקסם המסתורי", שהייתה סקירה מעמיקה וארוכה של הקריירה של הלהקה, ושודרה במשך יותר משנה.
הסדרה נחשבת עד היום לאחד מהפרויקטים המוצלחים והמשפיעים ברדיו הישראלי.
הסדרה שודרה שנית במתכונת יומיומית החל מ-1 ביוני 1987. משנת 1996 הגיש מודי זנדברג תוכנית רדיו על הביטלס וחבריה בשם "שומעים חיפושיות" בתחנת הרדיו 88FM ולאחר מכן בכאן 88, אשר הוקלטה בכל יום שישי אחר הצהריים.
התוכנית עסקה בנושאים ספציפיים הקשורים ללהקה, תובלה בפרטים על התרחשויות הלהקה וחבריה, ועסקה גם בתקופת הסולו של חברי הלהקה.
התכנית ירדה מהאוויר ב-30 בדצמבר 2017 לאחר יותר מ-21 שנות שידור.
פול מקרטני הופיע בתל אביב בשנת 2008, לפני כ-45 אלף איש.
בשנת 2018 רינגו סטאר הופיע גם הוא בישראל בהיכל מנורה בתל אביב בשני סיבובי הופעות ב־24 ביוני וב־25 ביוני.
בשנת 2017 הוקמה תערוכה אינטראקטיבית חווייתית במרכז "בגובה העיניים" במוזיאון הילדים בחולון בה האורחים נחשפים ללהקת הביטלס ולהשפעתה התרבותית והאומנותית.
בשנת 2019 הוקם אתר הביטלס הישראלי הרשמי, וכך גם החל להיות משודר הפודקאסט הישראלי "ביטלמניה", בהגשת צוף פלוטקין וגבי פישמן, שסוקר את היסטוריית הביטלס בעברית.
טבלה זו מכילה רק את אלבומי האולפן של הלהקה.
כדי לראות את כל אלבומי הלהקה ראו – דיסקוגרפיה של הביטלס
יש המייחסים לאלבום האוסף "Hey Jude" מעמד של אלבום אולפן מכוון שהוא הכיל שירים שלא יצאו בארצות הברית בשום אלבום.
תיאטרון הבימה הוא התיאטרון הלאומי של ישראל הממוקם בתל אביב.
זוכה פרס ישראל לשנת 1958 וחבר ב"איחוד תיאטרוני אירופה".
מנכ"ל התיאטרון הוא דני וייס, המנהל האמנותי של התיאטרון הוא נועם שמואל.
תחילתו של תיאטרון הבימה עוד בשנת 1909 בביאליסטוק, כאשר העלו נחום צמח וקבוצת שחקנים שנקראו בשם "הבימה" את ההצגה "מוסר נער רע" בעברית.
הפעילות חודשה בשנת 1914 על ידי נחום דוד צמח, אך נפסקה עד מהרה בשל מספר סיבות, בהן מלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 צמח ייסד מחדש את התיאטרון במוסקבה יחד עם מנחם גנסין וחנה רובינא.
מקור השם הוא בבימת התפילה בבית הכנסת עליה עומד שליח ציבור בעת התפילה.
צמח נפגש עם הבמאי והמורה הרוסי המפורסם קונסטנטין סטניסלבסקי, מנהל התיאטרון האמנותי וביקש את סיועו בפעילות התיאטרונית והאמנותית של "הבימה".
סטניסלבסקי הסכים להפוך את "הבימה" לסטודיו של התיאטרון האמנותי והעמיד לרשותו את יבגני וכטנגוב, במאי ממוצא ארמני, מתלמידיו הטובים ביותר, כדי שישמש מדריך אמנותי לקבוצת הצעירים העבריים.
על הרישיון להקמת התיאטרון חתם המיניסטר לענייני לאומים בברית המועצות דאז: יוסיף סטלין.
פעילותו של צמח הייתה חלוצית, שכן התיאטראות העבריים שפעלו לפני כן בארץ ישראל וברחבי הגולה הגדירו עצמם כלהקות חובבים.
ההצגה הראשונה שהעלתה "הבימה" הייתה "נשף בראשית", ארבעה מערכונים בבימויו המקצועי של הבמאי והשחקן יבגני וכטנגוב (ב-1918) על פי שיטת סטניסלבסקי ("האחות הבכירה" – שלום אש, "השריפה" – י.ל פרץ, "החמה, החמה" – יצחק כצנלסון, "פגע רע" – י.ד ברקוביץ').
המחזה השני היה "היהודי הנצחי" שכתב המחזאי וסופר היידיש דוד פינסקי, אשר בו התגבש סגנון משחקה של הלהקה בהצגותיה הראשונות המבוסס על פאתוס והבעה עזה של רגשות.
סגנון זה היה פיתוח ופרשנות של הבמאים הראשונים ב"הבימה", וכטנגוב, וורשילוב ומצ'דילוב, לשיטת של סטניסלבסקי, מורם.
את ראשית התהילה השיגה "הבימה" משהעלתה את המחזה "הדיבוק" של המחזאי היידי ש.
אנ-סקי (שלמה רפפורט), ב-31 בינואר 1922. בהצגה זו, רווית הדרמטיות, נעשה שימוש בתפאורה, באיפור ובתלבושות המשרות אווירת מסתורין.
בלטה בה השחקנית חנה רובינא, ששיחקה בתפקיד הכלה לאה רדופת הדיבוק והחלה להסתמן כ"סמל המסחרי" של התיאטרון.
מי שקבלה במקור את התפקיד הייתה שושנה אביבית, השחקנית המקצועית היחידה בקבוצה, שעזבה את הלהקה עוד בתקופת החזרות.
המחזה הועלה שוב ושוב במשך שנות קיומו של "הבימה", בגלגולים שונים ועל ידי שחקנים מדורות שונים.
הזיהוי של התיאטרון עם המחזה היה כה גדול עד כי במשך שנים שימש דימוי נערה לבושת שמלה לבנה עם שתי צמות ארוכות, דימוי המאזכר את דמותה של חנה רובינא במחזה כסמליל של "הבימה".
"הדיבוק" הוצג ברציפות עד שנת 1965 בשינויי ליהוק.
ברוב ההצגות גילמה חנה רובינא את לאה הרדופה אך לצידה גלמו את התפקיד בת עמי שניידר (שעזבה את הקבוצה בפילוג הלהקה בארצות הברית בשנת 1927), אינה גובינסקא, פנינה פרח, מרים זוהר ואוה ליאון.
בשנת 1979 הועלה שוב המחזה בהבימה, הפעם בבימויו ג'ו צ'ייקן.
את תפקיד לאה גלמה השחקנית מיקי מרמור.
בהמשך הועלה "הדיבוק" פעמיים נוספות, בשנת 1988 בבימויו של אנז'י ווידה הפולני וב-1998, במסגרת פסטיבל ישראל בבימויו של חנן שניר.
בשתי ההפקות גלמה את תפקיד לאה השחקנית נאוה זיו.
ב-27 במרץ 1928 הגיעו חברי "הבימה" לנמל יפו, לאחר שנעזרו במרגוט קלאוזנר שהקימה את "חוג ידידי הבימה" בברלין, שלוותה ותמכה בתיאטרון במשך שנים.
הצגת הבכורה בארץ הייתה "האוצר" מאת שלום עליכם, שהתקיימה ב-29 בנובמבר באולם שהיה אמור לשמש את התא"י (התיאטרון הארצי ישראלי) בשדרות רוטשילד 80 בתל אביב, אך פורק טרם נכנס לבניין.
בארץ ישראל, נאלץ "הבימה" להתמודד על מעמדו כתיאטרון עברי ייחודי אל מול תיאטראות עבריים נוספים שפעלו בארץ, בהם תיאטרון "אוהל" שהוקם שנה לפני כן על ידי משה הלוי, אחד משנים עשר מייסדי "הבימה", שעזב את התיאטרון עת שהה עוד במוסקבה.
"הבימה" פעל בצורה של קולקטיב, שבו כל שחקן היה שותף לרווחים ולהחלטות הרפרטואר והניהול.
מראשית שנות השלושים בוימו הצגות התיאטרון במסגרת "הרג'יסורה הפנימית" – באים שבאו מהקולקטיב ובראשם צבי פרידלנד וברוך צ'מרינסקי.
פרידלנד, שקיים במחתרת אולפן להכשרת שחקנים צעירים, התמחה במחזות אוניברסליים.
צ'מרינסקי התמחה במחזאות יהודית משל שלום עליכם, חיים נחמן ביאליק ומנדלה מוכר ספרים.
מלבד הצגות מתורגמות קלאסיות, החל "הבימה" לשים דגש גם על המחזה העברי המקורי.
ב-1937 הועלה המחזה המקורי הראשון מחיי הארץ – "שומרים" – מאת עבר הדני בבימויו של פרידלנד.
ההצגה ירדה לאחר זמן קצר.
ב-1942 זכתה להצלחה העלאת המחזה "האדמה הזאת" של אהרן אשמן, על חייה של המושבה חדרה, בנוסף להצגה "מיכל בת שאול" של אותו מחזאי.
מאמצע שנות השלושים החלו להצטרף שחקנים מהאולפן הדרמטי של השחקן, הבמאי והמורה למשחק צבי פרידלנד, בתחילה בתפקידים קטנים ובהמשך בתפקידים מרכזיים.
במצטרפים מהסדנה נמנו מרדכי בן זאב, בתיה לנצט, חנה מרון, יוסף ידין, אברהם ניניו, דבורה קידר ועדה טל.
בשנת 1945 הקים צבי פרידלנד את בית הספר הדרמטי.
מורי המחזור הראשון של בית הספר היו שחקני התיאטרון מנחם גנסין (משחק), פאני לוביץ' (משחק), לאה גולדברג (הבנת-הנקרא), יהושע ברטונוב (קריאה אמנותית), דבורה ברטונוב (תנועה), הדסה שרמן-פריאל (פיתוח-קול), גרטרוד קראוס (תנועה) ושמעון פינקל (היגוי ומשחק).
בין פרחי המשחק הצעירים שזכו להתקבל למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי מתוך מאה נבחנים ניתן למנות את שרגא פרידמן, שמואל סגל, פנינה פרח, שלמה בר-שביט, שושנה רביד, מישה אשרוב, נחמה דוידית, איתן פריבר ושמוליק עומר.
קבוצה זו לצד שחקנים צעירים נוספים, היוותה את הדור הצעיר של "הבימה", שעד כה לא שש לצרף לשורותיו קבוצה גדולה של שחקנים צעירים שימלאו תפקידים מרכזיים בתיאטרון.
בנוסף אליהם הצטרפו לתיאטרון שחקנים מהחוג הדרמטי של "גמנסיה הרצליה", בהם דליה פרידלנד.
כן הצטרפו גילה אלמגור, יהודה אפרוני, אלכס פלג ואהרון אלמוג.
עם עליית המשטר הנאצי ופרוץ מלחמת העולם השנייה, העלה התיאטרון מחזות שעסקו באנטישמיות ובשנאת יהודים, בהם : "לא אמות כי אחיה", "המגפה הלבנה", "הסוחר מורשה", "מי האיש", "ורשה" ועוד.
ב-1944 נוסף לתיאטרון מתחרה חדש בדמות התיאטרון הקאמרי, שהתאפיין בקו צעיר וחדשני הן מבחינת החומר האמנותי והן מבחינת להקת השחקנים.
כך למעשה פעלו בארץ עם קום המדינה שלושה תיאטראות גדולים: "הבימה", "הקאמרי" ו"אהל", בצד תיאטראות קטנים, במות סאטיריות, מוזיקליות וריווי.
לקראת סוף שנות הארבעים החלו לפקוד את "הבימה" במאים מחוץ לארץ, בהם טיירון גאטרי, יוליוס גלמן, הרולד קלורמן, לי שטרסברג, היי קיילוס ואחרים.
בין ההצגות הבולטות של "הבימה" בשנות החמישים היו "המרד על הקיין" וכן ההצגה "בית התה של ירח אוגוסט", שבה קנה השחקן רפאל קלצ'קין את עולמו כסקיני המתורגמן.
באותה תקופה הועלו מספר הצגות הנסובות סביב תקופת השואה בעידודו וביוזמתו של השחקן והבמאי ישראל בקר, בהן "חנה סנש" – העוסקת בלוחמת ובמשוררת חנה סנש ו"אנה פרנק" – העוסקת בנערה היהודייה אנה פרנק שחיברה יומן ומתה בשואה.
בהמשך הוצגו ההצגות "ילדי הצל" ו"ציפור הגטו".
ב-1958 הוכרז "הבימה" רשמית כ"התיאטרון הלאומי של ישראל" והחל לקבל מענק שנתי בסך 100,000 לירות.
באותה שנה ניתן לו פרס ישראל בתחום התיאטרון.
בסוף שנות השישים נקלע התיאטרון למשבר כספי ואמנותי, והקולקטיב של שחקניו מזה ארבעים שנה פורק.
בתמיכת הממשלה הפך "הבימה" לתיאטרון לאומי במעמד ממלכתי הנהנה מתקצוב המדינה, והתמנה לראשונה חבר נאמנים הבוחר מנהל כללי ומנהל אמנותי.
לאורך העשור הצטרפו לתיאטרון שחקנים צעירים, בוגרי בתי הספר למשחק השונים, לבנה פינקלשטיין, יונה אליאן, שרגא הרפז, שמעון כהן, רפי תבור, רבקה אברבוך ואחרים.
ב-1983, על רקע מלחמת שלום הגליל, הועלה המחזה האנטי מלחמתי של אאוריפידס "נשות טרויה", המציג את סבלן של נשות לוחמי טרויה הנלקחות מטרויה כשפחות וכפלגשים על ידי מצביאי הצבא היווני.
במהלך שנות השמונים היה שמואל עומר מנהל התיאטרון.
אוריאל זוהר היה דרמטורג התיאטרון 1989–1990.
בראשית שנות התשעים נקלע "הבימה" למשבר כספי חריף ולסכסוכי הנהלה.
ב-1995 התמנה יעקב אגמון למנהל כללי ואמנותי, תפקיד בו כיהן עד 2004, ובנוסף אליו התמנה גם נאמן ציבורי מטעם הממשלה.
התיאטרון הצליח להגדיל את כמות צופיו והחל לצאת מהמשבר הכספי המתמשך, אולם מבקרי התיאטרון טענו שהדבר בא על חשבון איכות ההצגות, כמו בהעלאתם של מחזות זמר מסחריים.
בעקבות קיצוץ בתקציב המדינה לתמיכה במוסדות תרבות גובש הסכם הבראה נוסף שפרש את החוב על פני שנים רבות יותר.
בשנים אלה הוקמה על ידי אילן רונן, שכיהן כמנהל האמנותי של התיאטרון בין השנים 2004 ל-2016, "קבוצת הצעירים" של התיאטרון, שהעלתה הצגות בקו יותר צעיר ונועז.
לרגל חגיגות ה-80 ל"הבימה" ב-1997, הועלתה גרסה נוספת של "הדיבוק", המחזה הועלה ב"הבימה" מספר פעמים רב ביותר, ועימו מזוהה התיאטרון יותר מאשר עם כל מחזה אחר.
לקראת חגיגות היובל למדינה ב-1998 העלה התיאטרון את המחזמר "בוסתן ספרדי" בבימויו של צדי צרפתי.
המחזמר זכה להצלחה רבה והפך להצגה המועלית ביותר מקום המדינה, שמוצגת עד היום (2019) עם למעלה מ-2,500 הצגות.
כמו-כן הועלו בו ממחזותיו של חנוך לוין, כגון הילד חולם.
הצגות בולטות נוספות מהשנים האחרונות היו "המדריך למטייל בוורשה", "סונטת סתיו" ו"מועדון האלמנות העליזות" בכיכובה של ליא קניג, "קדיש לנעמי" ו"בית ברנרדה אלבה" בכיכובה של גילה אלמגור ו"מלכת היופי של ליניאן" בכיכבה של דבורה קידר.
בשנת 2007, בעקבות תחילת שיפוץ הבניין, עברו הצגות התיאטרון לאולמות שונים ברחבי תל אביב, בעיקר לאולם "בית החייל" ולאולם "אריסון".
החוב הכספי שצבר התיאטרון מאז שנות התשעים, והצורך בתשלום עבור שכירת אולמות ומשרדים החריפו את המשבר הכספי של התיאטרון.
בשנת 2010 מונתה מועצת נאמנים לתיאטרון.
בשנת 2016 מונה משה קפטן למנהל אמנותי.
בסוף שנת 2020 הוחלט על פירוק החברה לתועלת הציבור במסגרתה פעל הבימה, כחלק מהסדר חובות התיאטרון שעמדו על כ-72 מיליון שקלים.
עיריית תל אביב לקחה על עצמה את המשך הפעלת התיאטרון כתאגיד עירוני.
ב-24 במרץ 2022 הוכרז התיאטרון רשמית כתאגיד עירוני של עיריית תל אביב-יפו.
הבימה זכתה לפרסום רב, ובכך תרמה לפרסום של תחייה העברית והציונות.
במסיבה לכבוד הבימה אמר נחום סוקולוב:
"בפרסום הציונות והעברית עשתה הבימה גדולות בכל העולם.
יש רבים שאינם יודעים על הציונות והם יודעים על הבימה.
הנני מעיד כאן בשם ההסתדרות הציונית שהבימה הביאה תועלת לא תשוער לציונות בעולם כולו."
עם עליית חברי הבימה לארץ ישראל עלתה שאלת הקמת בית קבוע לתיאטרון.
כבר באוגוסט 1929 החליטה העירייה עקרונית להקציב לתיאטרון מגרש, אם התיאטרון יראה יכולת לבנות עליו תיאטרון.
בתחילת 1932 הוחל באיסוף כספים למען בניית בית הבימה והוקמו "חוגי הבימה" ברחבי ארץ ישראל בערים ובמושבות.
בינואר 1933 החליטה העירייה על הקצבת המגרש לתיאטרון במקומו הנוכחי.
ביולי 1933 הוחלט במועצת העירייה על התנאים להחכרת המגרש לתיאטרון, על פיהם המגרש יהיה רשום על שם העירייה ותוחכר במחיר סמלי לתיאטרון למטרות אמנותיות בלבד.
כן נדרש שלא יהיו הצגות בבית הבימה בשבתות ומועדים.
החוזה נחתם במהלך חודש אוגוסט 1933.
ב-1935 הונחה אבן הפינה לבניין לפי תוכניות של האדריכל אוסקר קאופמן והאדריכל אויגן שטולצר מהשנה שלפני כן.
המבנה נועד לקום בקצה הצפוני של שדרות רוטשילד בתל אביב, ולהיות המבנה הראשון של המתחם התרבותי של העיר לפי תוכנית גדס.
בטקס נכחו הנציב העליון הבריטי, סר ארתור ווקופ, משה שרת וראש העירייה מאיר דיזנגוף.
רק בשנת 1945 נחנך האולם הגדול, וב-1946 נפתח בית תיאטרון הבימה באופן רשמי.
ב-1962 נחנך בבניין אולם נוסף, קטן יותר, שנועד למחזות קאמריים ולמחזות נסיוניים.
מראה הבניין שונה פעמים רבות.
ב-1958 הוסיפו לו האדריכלים דב כרמי וצבי מלצר מרפסות שנתלו בין עמודיו וגרם מדרגות שהוביל לכניסה מוגבהת.
בשנת 1970 שינה הבניין את פניו שוב בתכנון האדריכלים דוד דה מאיו ויהודה לנדאו.
הבניין צופה באבן ונוסף לו קיר מסך מזכוכית, כמו כן נערך עיצוב פנים מחודש למבנה כולו.
עוד נוסף בבנין אולם שלישי – אולם ה"בימרתף" להעלאת הצגות יחיד.
השינויים נמשכו גם בשנות ה-70 ובשנות ה-80.
בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, בשנת 1991, נפרש על חזיתו המזוגגת של בית הבימה דגל ישראל ענקי, התרסה של תושבי העיר, שנשארו בעיר על אף איום הסקאדים ונחבאו בחדרים אטומים, כנגד עולם ומלואו, ששודרה לעולם, באמצעות רשת CNN.
בשנת 2007 החל פרויקט שיפוץ בית "הבימה" בתכנונו של רם כרמי, יחד עם שיפוץ כללי למתחם הבימה כולו שהופקד בידיו של דני קרוון.
השיפוץ כלל בנייה כמעט מחדש של כל המבנה למעט חזיתותיו, והסתיים בספטמבר 2011. הפרויקט, שעלותו הסתכמה בכ-100 מיליון ש"ח, מומן על ידי עיריית תל אביב (עיקר המימון) ומשרד התרבות.
ששת העמודים המקוריים של המבנה נחשפו ובראשם הותקנה מערכת תאורה בדמות מטריה.
מעטפת זכוכית שקופה בגובה של 10 מטרים הורכבה בחזית המבנה.
בבניין יש ארבעה אולמות: "אולם רובינא" (930 מושבים), "אולם מסקין" (320 מושבים), "אולם ברטונוב" ("הבימרתף") (220 מושבים) ו"אולם בלאנש רפפורט" ("הבימה 4") (עד ל-170 מושבים).
שטח המבואות הורחב ועוצב מחדש.
הן משתרעות על פני שלושה מפלסים שמכולם ניתן להשקיף אל מחוץ למבנה דרך קיר הזכוכית.
משרדי ההנהלה הועתקו לקומת הגג החדשה, סדנאות התיאטרון וחדרי החזרות שופצו והורחבו, וכל תשתיות הבניין שודרגו.
ב-22 בינואר 2012, נחנך משכנה החדש של "הבימה" במעמד נשיא המדינה שמעון פרס, שרת התרבות והספורט לימור לבנת וראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי.
בין ההצגות הבולטות שהועלו מאז כניסת התיאטרון למשכנו החדש:
מחזאות ישראלית עכשווית: "המאהב" (על פי א.ב יהושע), "יהוא" (גלעד עברון), "עשר דקות מהבית" (מאיה ערד יסעור), "אשה בורחת מבשורה" (על פי דוד גרוסמן), "פליישר" (יגאל אבן אור);
מחזאות ישראלית קלאסית: "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (נתן אלתרמן וסשה ארגוב), "איש חסיד היה" (בעריכת דן אלמגור), "לא ביום ולא בלילה" (אברהם רז);
מחזאות יהודית קלאסית: "מירל'ה אפרת" (יעקב גורדין), "אדם לא מת סתם" (על פי דבורה בארון), "סיפור פשוט" (על פי ש"י עגנון);
מחזאות מודרנית בת זמננו: "פרסונה" (אינגמר ברגמן), "ערי מדבר אחרות" (ג'ון רובין בייטס), "משהו טוב" (איילין מרפי), "חיזור גורלי" (ג'יימס דירדן), "מה עושים עם ג'ני?" (דונלד ר.
מחזאות קלאסית: "הסוחר מוונציה", "קוריולנוס" (ויליאם שקספיר), "הדה גאבלר" (הנריק איבסן), "החייל האמיץ שוייק" (ירוסלב האשק), "ליזיסטרטה" (אריסטופאנס), "הקמצן" (מולייר), "אדיפוס המלך" (סופוקלס), "אבא גוריו" (על פי אונורה דה בלזאק), "לבד בברלין" (על פי הנס פאלאדה) "תמונתו של דוריאן גריי" (על פי רומן מאת אוסקר ויילד);
מחזות זמר: "גבירתי הנאווה" (אלן ג'יי לרנר), "אוויטה" (טים רייס ואנדרו לויד ובר), עלובי החיים (אלן בובליל וקלוד מישל שונברג על פי הרומן מאת ויקטור הוגו), סימני דרך (מחזמר משיריה של נעמי שמר), מיקה שלי (מחזמר משיריו של יאיר רוזנבלום), מאמה מיה!
עם המעבר למשכן החדש, הורחבה פעילותה של קבוצת "צעירי הבימה" בניהולו של שי פיטובסקי.
שחקני ויוצרי הקבוצה השתלבו בהמשך בהצגות התיאטרון כשחקנים וכיוצרים מן המניין, בהם הדרמטורגית שחר פנקס והבמאית שיר גולדברג.
בשנים האחרונות, הצגות התיאטרון הועלו במרכזים החשובים באירופה דוגמת ורשה, מוסקבה, לונדון וברלין.
בהמשך, מונה מנהלו האמנותי של התיאטרון, אילן רונן, לנשיא "איגוד תאטרוני אירופה" (UTA).
בשנת 2014 מונה משה קפטן לבמאי הבית של התיאטרון לצידו של חנן שניר.
משנת 2015 מאמץ התיאטרון חלק מהפקות בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים, ומשלב אותן ברפרטואר שלו.
בשנת 2016 שרת התרבות מירי רגב הורתה על הקמת ועדה בראשות יגאל עמדי, יו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות לבחינת מעמדו של תיאטרון הבימה.
הוועדה קבעה בין השאר כי נדרשת רפורמה בתכנים לטובת תכנים יהודיים, וקבעה כי יינתן מענק בגובה 12 מיליון שקל לפרעון חובות ויימחקו חובות היסטוריים בהתאם לתנאים מסוימים.
עד היום טרם פורסמו מסקנות הוועדה וטרם מומשו.
באפריל 2016 הכריז אילן רונן על סיום כהונתו כמנהל אמנותי ומשה קפטן מונה במקומו.
ב-17 בנובמבר 2019 הכריז שח"ם על סכסוך עבודה מול הבימה בעקבות עיכוב בתשלומי משכורות, דמי חבר לשחקנים ותמלוגים למחזאי המחזה "סימני דרך".
למחרת, בוטלה ההצגה "מאחורי הגדר" בכיכובה של ליא קניג.
בהמשך פתחו שחקנים בתיאטרון במחאה ובמסגרתה הקריאו הודעה בדבר עיכוב תשלום המשכורות בסיום הצגות.
ב-25 בנובמבר קבע נשיא בית המשפט המחוזי איתן אורנשטיין, כי מדובר בחובות של עשרות מיליוני שקלים, השעה את סמכויות המנכ"לית אודליה פרידמן והדירקטוריון ומינה את עורכת הדין דורית לוי טילר, ואת עורך הדין חן ברדיצ'ב כשני נאמנים זמניים לטיפול במשבר.
ב-10 בדצמבר 2019 מונה כמנכ"ל מטעם הנאמנים ובית המשפט המחוזי, נעם סמל, מנכ"ל התיאטרון הקאמרי לשעבר, שהחליף את אודליה פרידמן.
ב-1 בספטמבר 2023 נכנס לתפקיד מנכ"ל התיאטרון דני וייס, יו"ר פורום מוסדות תרבות בישראל ומנכ"ל המדיטק לשעבר, שהחליף את נעם סמל.
ביוני 2025 נבחר נועם שמואל לתפקיד המנהל האמנותי של תיאטרון הבימה.
עם הגעתו ארצה ועד ראשית שנות השמונים פעל בהבימה ארכיון בהנהלתו של יעקב רפאלוביץ', מוותיקי התיאטרון.
כשלושים שנים לאחר סגירתו, ב-12 בספטמבר 2013, נחנך מחדש ארכיון תיאטרון הבימה.
הארכיון ממוקם במשכן הבימה וכולל למעלה מ-800 תיקי הצגות (התיק כולל טקסט, תכניה, תצלומים, קטעי עיתונות וכרזה), מקטים, מסכות, סקיצות, ספרי תיאטרון ותצוגת תמונות מהצגות הבימה שהועלו מראשיתו ועד היום.
בארכיון קיים גם חדר צפייה בו ניתן לצפות בהצגות התיאטרון שצולמו במהלך השנים.
פתיחתו המחודשת של הארכיון הוא פרי יוזמתה של חני זליגסון, שכיהנה כמזכירת התיאטרון ובהתנדבות שימרה, אספה ותיעדה את תכולת התיקים עד לפתיחתו המחודשת.
במקביל, הקימה זליגסון ארכיון וירטואלי באתר התיאטרון, בו ניתן למצוא אינפורמציה על הצגות הבימה באמצעות תמונות, ביוגרפיות של שחקנים ויוצרים, רישומים, קטעי עיתונות וביקורות.
במתמטיקה, הבינום של ניוטון היא נוסחה לפיתוח חזקות של סכום של שני איברים (בינום): .
על פי נוסחת הבינום, ניתן לפתח את החזקה לסכום הכולל ביטויים מהצורה , כאשר החזקות ו־ הן מספרים טבעיים המקיימים , והמקדם של כל ביטוי הוא מספר שלם חיובי ספציפי התלוי ב־ וב־.
המקדם בביטוי מכונה מקדם בינומי: או (לשניהם יש אותו הערך).
נוסחת הבינום עבור חזקה שלמה
על פי הבינום של ניוטון ניתן לפתח כל חזקה שלמה של לסכום בצורה הזו:
נוח להגדיר חזקת אפס כשווה ל־1 תמיד, משום ש: .
בנוסף, המספר 1 הוא איבר יחידה ביחס לכפל כך ש: .
כלומר, כל מספר כפול אחד שווה למספר עצמו ולכן גם מכפלה במספר כלשהו בחזקת אפס שווה למספר עצמו, כך ש: .
בהתאם לכך, נהוג לעיתים לכתוב בנוסחת הבינום גם במקום , תוך השמטת הביטוי – שהרי כל מספר שיוכפל בו יהיה שווה לעצמו.
מכאן שניתן לכתוב את נוסחת הבינום גם בדרך זו:
בעזרת סימן הסכום סיגמא גדולה (Σ), ניתן לסמן את נוסחת הבינום בדרך מקוצרת.
כך שאם n מספר שלם, אז לכל ו־ מתקיים:
כאשר הביטוי האחרון נובע מקודמו, עקב הסימטריה בין ל־ בביטוי הראשון.
המקדמים של המופיעים בביטויים של נוסחת הבינום הם מספרים שלמים חיוביים המכונה מקדמי הבינום.
הסימן "!" מציין עצרת, שהיא מכפלת כל המספרים הטבעיים מ-1 ועד למספר נתון.
ניתן לכתוב את הנוסחה של מקדם הבינום גם כך:
אף על פי שנוסחת הבינום מורכבת משבר, הערכים של המקדמים הבינומיים הם תמיד מספרים שלמים.
ניתן לסדר את המקדמים הבינומיים כך שירכיבו יחדיו את משולש פסקל.
זהו סידור של מספרים בצורת משולש, שקודקודו העליון מכיל את המספר 1 וכל מספר במשולש מהווה את סכום שני המספרים שנמצאים מעליו, כאשר המספרים שנמצאים על שוקי המשולש הם כולם 1.
ניתן להרכיב את משולש פסקל ממקדמי הבינום של ניוטון, כך שכל מספר במשולש מהווה את סכום שני המספרים שנמצאים מעליו.
למקדמי הבינום שימושים רבים בקומבינטוריקה והסתברות.
זאת משום שהמקדם הבינומי הוא מספר תת-הקבוצות בגודל k שניתן לבחור מתוך קבוצה בגודל n.
כלומר, זהו מספר האפשרויות לבחור איברים מתוך , ללא חזרות וללא חשיבות לסדר.
תכונה מעניינת של מקדמי הבינום מתקבלת על ידי הצבה של בנוסחת הבינום:
במקרה זה כל החזקות של X ושל Y בבינום הופכות ל-1, וכעת הבינום מבטא למעשה את סכום המקדמים בלבד:
ניתן לראות כי סכום המקדמים (כלומר הסכום של כל שורה ושורה במשולש פסקל) יהיה שווה תמיד לחזקה שלמה של 2.
המקרים הראשונים של הנוסחה הם:
ראשית, נשים לב כי .
באגף ימין מופיעים ביטויים המוכפלים זה בזה.
התוצאה היא סכום של כל המכפלות האפשריות שבהן נבחר איבר אחד מכל אחד מהסוגריים.
למשל, , כשבוחרים את האיבר x מהסוגריים הראשונים ו-x מהשניים, x מהסוגריים הראשונים ו-y מהשניים, וכן הלאה.
מכיוון שהסדר בהכפלת המשתנים אינו חשוב, הביטוי מופיע בכל פעם שבוחרים k פעמים ב-x ו-j פעמים ב-y, ובהכרח k+j=n.
לקביעת k המקומות מתוך n שבהם נבחר דווקא x יש אפשרויות, ולכן זהו המקדם של .
בדיקה עבור n=1 (ניתן לבדוק גם החל מ-n=0):
הנחת האינדוקציה: נניח נכונות עבור n=i :
נשתמש בהנחת האינדוקציה ונחליף את ב- .
כאשר השתמשנו בזהות ממשולש פסקל.
בכך הושלמה הוכחת צעד האינדוקציה.
גרסה פשוטה של נוסחת הבינום מתקבלת על ידי הצבת המספר 1 במשתנה y, כך שהיא תכיל רק משתנה יחיד.
בגרסה זו הנוסחה תראה כך:
הנוסחה עבור חזקה שלמה הייתה ידועה זמן רב לפני ניוטון.
בלז פסקל חקר אותה במהלך המאה ה-17, אך הייתה ידועה גם למתמטיקאים שקדמו לו, ובהם הסיני יאנג חווי בן המאה ה-13, הפרסי עומר ח'יאם בן המאה ה-11, וההודי פינגלה בן המאה ה-3.
את הגרסה הכללית, שבה החזקה יכולה להיות מספר כלשהו, פיתח ניוטון בעזרת השיטות של החשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי שהמציא (במקביל לגוטפריד וילהלם לייבניץ).
ניוטון הראה שלכל r ממשי מתקיים , כאשר .
זהו טור אינסופי, המתכנס אל הערך הנכון לכל x, ותקף גם כאשר r מרוכב.
את המקרה הכללי אפשר לחשב לפי .
אם r טבעי, רק r+1 המקדמים הראשונים שונים מאפס, והטור הוא למעשה סכום סופי.
עבור r=1/2, מתקבלת הנוסחה השימושית:
עבור r=-1 מתקבל הטור הגאומטרי:
הוכחת הנוסחה נעשית באמצעות פיתוח טור טיילור עבור הפונקציה המרוכבת .
בעבודתו של הסוציולוג פייר בורדייה המונח הביטוס (Habitus) מציין מערכת מתוחכמת של שעתוק, הפועלת באופן סמוי.
הסוציולוג ואנתרופולוג מרסל מוס השתמש במונח הביטוס לציון הרגלים הקשורים בגוף - יציבה, תנוחות, הדרך לנוע במרחב ועוד - המאפיינים קבוצות מוגדרות.
על פי מוס אופני השימוש בגוף משתנים לא רק בין פרטים אלא גם בין חברות שונות, בין קבוצות שבאות מחינוך שונה, מושפעות ממערכות ערכים שונות או אופנות שונות.
בהמשך, בורדייה השתמש במונח בניסיון לגשר על הפער בין שתי גישות סוציולוגיות מתחרות: הגישה הסובייקטיביסטית שניתחה תהליכים חברתיים כפרי-פעולתם המכוונת של יחידים, תוך התעלמות מהכוחות החברתיים הפועלים על הפרט; והגישה האובייקטיביסטית, שהתמקדה במבנים, במערכות ובמוסדות חברתיים, תוך התעלמות מפעולותיהם הרצוניות של יחידים.
באמצעות מושג ההביטוס מעוניין בורדיה לאתר את פעולתו של המבנה החברתי בהעדפותיהם ובפעולותיהם הרצוניות של יחידים.
זהו כלי תאורטי המבקש להבהיר כיצד היחסים ההירארכיים בין קבוצות חברתיות מופנמים ונחווים כ"טבעיים" וכיצד המעמד החברתי של היחיד בא לידי ביטוי בהון התרבותי שצבר במהלך חייו.
הביטוס הוא אוסף ההתנהגויות, ההרגלים, הכישורים, הנטיות וההעדפות שאדם רוכש במהלך חייו – ובהם אופן השימוש שלו בשפה, העדפותיו האסתטיות, ההתנהלות הגופנית שלו ועוד.
בורדיה מגדיר את ההביטוס כ"מערכת של דיספוזיציות נרכשות, המתפקדות במישור הפרקטי כקטגוריות של תפיסה והערכה או כעקרונות סיווג, כמו גם כעקרונות מארגנים של הפעולה."
מכאן שההביטוס של היחיד מנחה ומגביל גם את האופן שבו הוא תופס ומפרש את המציאות וגם את קווי הפעולה שלו.
כפי שהגדיר זאת בורדיה עצמו בספרו "Le Sens pratique", ההביטוס הוא "מערכת התנהגויות הנרכשות על ידי הפרט עקב תנאי קיום אובייקטיביים בתהליך חיברות".
המערכות המנחילות לאדם הביטוס מסוים הן מערכות החיברות - המשפחה, בית הספר ועוד.
כתוצאה מכך, האדם רוכש את ההביטוס של הוריו ושל הקבוצה החברתית שאליה הוא משתייך.
לפיכך, ההביטוס קובע במידה רבה את סיכויי הצלחתו של אדם בחברה, החל מתוצאות של ראיונות עבודה ועד להצלחתו במבחני מיון, כמו המבחן הפסיכומטרי.
לבני האדם יש נטייה, גם אם לא מודעת, להעדיף תמיד את בעלי ההביטוס הדומה לשלהם, ולכן למי שהתחנך בבית מהמעמד הגבוה יהיה יתרון בהשגת משרה יוקרתית.
הביטוס יכול להירכש גם בשלבים מאוחרים יותר של החיים.
בורדייה דן רבות בהביטוס האקדמי: לטענתו, לכל שדה יש הביטוס משלו, וחלק חשוב, אם לא החלק החשוב ביותר, בלימודים האקדמיים הוא רכישת ההביטוס של השדה כדי להשתלב בו בהצלחה.
כך, לפי בורדייה, העיקר בתהליך הכשרתו של מהנדס תוכנה, למשל, אינם הלימודים התוכניים כיצד לתכנת, אלא יותר רכישת השפה המקובלת בין העוסקים במקצוע (הביטוס) וקבלת תעודת מקצוע (הון תרבותי).
ליתר דיוק, ההביטוס האקדמי מורכב מעשייה תרבותית וייצור סמלים, סוג של רדיפה אחר סטטוס חברתי ויצירת שדה אוטונומי של מחקר בו פועלים רק בעלי המקצוע.
הפרקטיקות הפרופסיונליות של רופאים, לדוגמה, לא יכללו רק לימוד עיוני של החומר הקשור לגוף או לנפש האדם, אלא גם לנורמות ולציפיות הנהוגות במקצוע.
למשל, היחס לרופאים אחרים, לחולים, ואפילו אופן כתיבת מרשמים.
הבילויים (משועתק: הַבּילוּיִים) היא להקת רוק ישראלית, שהוקמה בשנת 1996 על ידי ימי ויסלר (גיטרה) ונועם ענבר (שירה, באס, אקורדיון).
הסגנון המוזיקלי של הלהקה מתאפיין בשילוב מוזיקת רוק עם השפעות של כליזמר ופולקה, ושימוש בכלים לא טיפוסיים לרוק כמו אקורדיון וכלי נשיפה שונים.
בשיריהם הלהקה נוהגת לבקר את החברה והפוליטיקה הישראלית, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בצורה הומוריסטית ופרובוקטיבית, תוך שימוש במשחקי מילים ופרפרזות ל"שירי ארץ ישראל", לעיתים בצורה סאטירית ונלעגת.
בשנת 1996, בעודם תלמידי תיכון, הקליטו "הבילויים" אופרת רוק בשם "עכשיו תהיו עבדים שלנו".
את קטעי הקריינות הקריא אביו של ימי ויסלר, הסופר ישראל ויסלר (פוצ'ו).
האלבום הועלה על גבי קלטת אודיו, נגנז ויצא רק ב-2010 להורדה חופשית בבלוג "אטמי אוזניים".
בשנת 2001 הצטרף ללהקה המתופף שלומי ("כרובי") לביא, ולאחר מכן הוחתמה הלהקה בחברת אן אם סי.
אלבומה הראשון של הלהקה, "הבילויים", יצא בשנת 2003, וכלל בין היתר את הלהיטים "אוטו זבל", ו"כשנפוליאון יכבוש את עכו".
האלבום, שהופק על ידי ברי סחרוף, זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
לקראת צאת האלבום הצטרפו להרכב גם מאיה דוניץ ויוני סילבר.
בשנת 2006 הקליטה הלהקה אלבום שני בהפקתו של תמיר מוסקט.
האלבום, "שכול וכישלון", כשם הרומן מאת יוסף חיים ברנר, הוקלט בניו יורק ויצא באוגוסט 2007, גם הוא בחברת אן אם סי.
האלבום זכה לכיסוי תקשורתי נרחב ולשבחים רבים.
האלבום הוגדר על ידי ענבר וויסלר כ"פס-קול למחזמר פיקטיבי, המחדש כביכול את הרומן של ברנר, ומעבירו לימינו אנו".
בשנת 2007 השתתפו חברי ההרכב בהקלטות "עיר", אלבומו השני של שלומי שבן, אשר הקליט לאחר מכן גרסת כיסוי לשירם "שגר פגר".
הלהקה הפסיקה את פעילותה השוטפת בינואר 2008, לאחר 11 שנות פעילות.
לסיבוב ההופעות האחרון הצטרפו להרכב הקלרינטן אייל תלמודי ואחיו האקורדיוניסט אסף תלמודי.
בשנת 2011 התארח נועם ענבר בתוכנית הרדיו "ציפורי לילה" עם השיר "תנשב הרוח" מהאלבום השני של הלהקה, וביצע שיר חדש בשם "ילד נרות".
הוא אף סיפר על אלבום מתוכנן חדש של הלהקה, שלישי במספר.
ב-1 ביולי 2011 הופיעו "הבילויים" בהופעת איחוד סודית במועדון לבונטין 7 בתל אביב, אך הזדהו בשם להקת "בולימיה" (אנגרמה של "הבילוים").
כמו כן הופיעה הלהקה על רקע מחאת האוהלים ב-7 באוגוסט 2011, במאהל שבשדרות רוטשילד.
ב-31 ביולי 2012 הודיעה הלהקה על חזרתה לבמות, לסיבוב הופעות ראשון אחרי פגרה בת חמש שנים, לקראת הקלטת אלבום חדש.
ב-19 באוקטובר 2012 הופיעה הלהקה בפסטיבל אינדינגב במצפה גבולות.
הייתה זו ההופעה הרשמית הראשונה מאז שנת 2008. מלבד ענבר, ויסלר ודוניץ, עם ההרכב הופיעו גם המתופף שיקו סיני, והנשפנים אייל תלמודי וגרשון וייסרפירר.
ההופעה הגדולה הראשונה בסיבוב ההופעות החדש נערכה ב-26 באוקטובר 2012 במועדון הבארבי בתל אביב.
בעקבות הביקוש הרב ומכירת כל הכרטיסים בתוך מספר ימים, הוחלט על הופעה שנייה ב-29 בנובמבר 2012, וגם להופעה זו נמכרו כל הכרטיסים בזמן קצר.
בשתי ההופעות השמיעה הלהקה שירים רבים מאלבומם השלישי.
הופעות נוספות נערכו במהלך נובמבר ודצמבר 2012 ברחבי ישראל.
גם להופעות אלה נמכרו כל הכרטיסים.
שתיים מההופעות שנערכו בתל אביב במהלך דצמבר 2012 הוקדשו לשני אלבומיהם הראשונים, בהן, בהתאמה, ניגנו את כל השירים על פי סדרם המקורי באלבומים.
ב-14 בדצמבר הכריזו הבילויים על התחלת מכירתו המוקדמת של אלבומם השלישי, שיופק ללא חברת תקליטים, וימומן על ידי מכירה מוקדמת דרך אתר האינטרנט של הלהקה.
בינואר 2013 הכריזה הלהקה כי בחודשים מאי-ספטמבר 2013 תערוך סיבוב הופעות מיוחד להשקת האלבום החדש.
האלבום, שיצא ב-1 במאי 2013, נקרא "הורה הסלמה!", וגם הוא הופק מוזיקלית על ידי תמיר מוסקט.
שירים ראשונים מתוכו: "הורה הסלמה!" ו"הזמן האחרון" שוחררו ב-10 במרץ 2013.
בספטמבר 2013 ולאחר קרוב ל-30 הופעות שנערכו בכל הארץ מאז חזרו להופיע באוקטובר 2012, הודיעה הלהקה כי תפסיק את פעילותה שוב עם תום סיבוב ההופעות התומך באלבומם "הורה הסלמה!".
בספטמבר 2021 התאחדה הלהקה להופעה אחת כחלק מפסטיבל "Teleport" אשר התקיים בנמל חיפה.
בחודשים יולי וספטמבר 2023, ללהקה היו מספר הופעות בבארבי.
שירי הלהקה עוסקים בחוויית החיים הישראלית מנקודת מבט ביקורתית ופוליטית, ולעיתים עושים שימוש בפרובוקציות.
כך לדוגמה, בשיר "שאול מופז" מוצג הרמטכ"ל דאז כשהוא רכוב על מזחלת, עובר בין בתים של הורים שכולים ומשיב להם את הרגליים והידיים הכרותות של בניהם החיילים.
בשיר "עצות מאמא", אם ממליצה לבתה לבצע הפלה, כדי לחסוך את הצער שבגידול ילדים.
הטקסטים המרים והקודרים מושרים בדרך כלל לצלילי מוזיקה שמחה וקצבית, השואבת השראה ממסורת הכליזמר, ממוזיקת עם רוסית, איטלקית ובלקנית, וממלחינים כקורט וייל והנס אייזלר.
ימי ויסלר, בנו של הסופר פוצ'ו, יצר וביים את התוכניות "מקום לדאגה" ששודרה בערוץ 10 ו"המגפה" ששודרה ב-HOT, והוא הגיטריסט וכותב השירים העיקרי בהרכב "ערפדי הראגטיים" לצידם של דידה פלד וערן ויץ.
נועם ענבר היה סולן להקת הכלייזמר אוי דיוויז'ן, חבר בהרכב "גרידיאדם" לצידם של אדם שפלן ואריאל ערמוני, וחבר במקהלת גיא בן הינום.
הביץ' בויז היא להקת רוק פסיכדלי אמריקאית, אשר החלה לפעול ב־1961 וזכתה להצלחה רבה.
נחשבת לאחת המשפיעות והמצליחות ביותר בהיסטוריה וליחידה שהייתה בתחרות עם הביטלס.
הרכבה המקורי של הלהקה כלל את הזמר, המוזיקאי והמלחין בריאן וילסון, שני אחיו, קארל ודניס, בן דודם מייק לאב, וחברם אל ג'רדין.
הלהקה נחשבת לאחת מלהקות הרוק הראשונות הבולטות בארצות הברית, ולאחת מלהקות הפופ-רוקנרול המשפיעות ביותר.
אלבומי הלהקה נמכרו בלמעלה מ־100 מיליון עותקים בכל רחבי העולם.
במהלך פעילותה יצרה הלהקה 36 להיטים אשר הגיעו ל־40 המקומות הראשונים במצעד הפזמונים האמריקאי (יותר מכל להקת רוק אמריקאית אחרת) ו־56 להיטים שנכנסו ל־100 המקומות הראשונים במצעד, כולל ארבעה שהגיעו למקום הראשון.
את עיקר הצלחתה נחלה בשנות ה־60.
ב־1988 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, וב-2001 זכתה בגראמי למפעל חיים.
ב־2004 דירג מגזין הרולינג סטון את הלהקה במקום ה־12 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
על פי מגזין המוזיקה בילבורד, מכרה הלהקה יותר סינגלים ואלבומים מכל להקה אמריקאית אחרת בהיסטוריה.
בשנת 2012 התאחדה הלהקה לזמן קצר לשם סיבוב הופעות לציון 50 שנה ללהקה.
עוד בצעירותם, החלו בריאן וילסון ואחיו דניס וקארל לשיר ביחד עם אביהם מורי, שניגן בפסנתר בצורה חובבנית וחשף את האחים לעולם המוזיקה.
במהלך לימודיו התיכוניים, הקים בריאן להקה ביחד עם בן דודו מייק לאב ושני חברים נוספים.
בהמשך הצטרפו ללהקה גם דניס וקארל ובן כיתתו של בריאן אל ג'רדין.
שמה הראשון של הלהקה היה "הפנדלטונס" ("The Pendletones").
בספטמבר 1961 סידר מורי לחברי הלהקה פגישה עם המפיקים המוזיקליים היט ודורינה מורגן בהוליווד.
במהלך הפגישה, ביצעה הלהקה את השיר "Sloop John B", שלא הרשים את המפיקים.
בשל כך, ביצעה הלהקה את שירם המקורי "Surfin", על אף שעבודת העיבוד שלו לא הושלמה.
ב־1962 החלה להתגבש צורת הלבוש המוכרת של חברי הלהקה, שכללה חולצות מכופתרות בפסי תכלת/אפור ומכנסיים לבנים.
באוקטובר של אותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "Surfin' Safari".
ההצלחה בשנות השישים והתחרות עם הביטלס
ב-1965 הצטרף ברוס ג'ונסטון ללהקה.
ג'ונסטון החליף בסיור ההופעות את בריאן, שביקש להישאר באולפן ההקלטות.
ב־1966 החלה הלהקה לעבוד על אלבומם "Pet Sounds", אשר כלל אלמנטים מוזיקליים שטרם נעשה בהם שימוש באלבומי מוזיקה אחרים של אותה תקופה, לרבות שימוש באפקטים קוליים של תנועת רכבות ונביחות כלבים.
למעט הלהיטים שהנפיק האלבום כדוגמת "Wouldn't it be nice" ו־"God only knows", שיצאו יחדיו כסינגל מצליח, "Sloop John B" שהגיע לראשי המצעדים וכן "Caroline, No" שהגיע למקום השני, חידש האלבום בתחום עריכת הסאונד.
"Pet Sounds" נחשב לפסגת יצירתם של להקת "The Beach Boys" בכלל ושל וילסון בפרט.
"Pet Sounds" הוקלט בהשראת "Rubber Soul" של הביטלס.
"כל כך נדהמתי מהאלבום הזה," אמר בריאן וילסון, "שהדבר הראשון שעשיתי למחרת היה להתיישב מול הפסנתר ולהתחיל לכתוב שירים.
רציתי ליצור אלבום טוב יותר."
Pet Sounds, בתגובה, היווה השראה לאלבום "Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס, ונראה היה שהביץ' בויז והביטלס היו בתחרות מתמדת.
לאחר יציאת "סרג'נט פפר", ביקש וילסון להמשיך וליצור את היצירה המוזיקלית החדשנית ביותר.
הפרויקט שכונה "Smile" ואותו החלה הלהקה להקליט, הפך לאחת מהיצירות המסובכות ביותר בתולדות המוזיקה.
"Smile", שהעבודה עליו מעולם לא הסתיימה באופן סופי, הפך לאחד מהאלבומים המיתולוגיים שזכו למעמד מיתי של ממש בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית – רק "Good Vibrations", מלהיטיה הגדולים של הלהקה ואחד השירים המזוהים איתה ביותר, שיצא לאור כסינגל ב־1967 והצליח מאוד, זכה לגרסה מוכנה שבושלה עד תום.
חלק משאר השירים מתוכו שובצו בגרסאות שעובדו באופן שונה לאלבומים הבאים של הלהקה.
בעקבות העבודה הקשה על האלבום והלחץ העצום בו היה וילסון נתון, עבר וילסון התמוטטות עצבים אשר גרמה בסופו של דבר להפסקת העבודה על האלבום ולפרישתו מעולם המוזיקה ומהלהקה.
עם פרישתו של וילסון, המשיכה הלהקה להקליט ולהופיע עד לדעיכתה הסופית שנים ספורות לאחר מכן.
ב־4 ביולי 1985 ניגנו הביץ' בויז בפני קהל של מיליון בני אדם בפילדלפיה.
מאוחר יותר באותו היום (4 ביולי) הופיעו בפני קהל של 750,000 איש בקניון בוושינגטון, בהישג שתועד בספר השיאים של גינס באותה שנה.
ב־2001 זכתה הלהקה בפרס גראמי על מפעל חיים על הישגיה בתחום המוזיקלי.
במהלך שנות פעילותה, עברה הלהקה שינויים רבים בסגנונה המוזיקלי.
סגנונה המקורי, סגנון ה־Surf Rock, היה שילוב של "הרמוניה צפופה" ופזמונים ששיקפו וביטאו את תרבות הנוער של דרום קליפורניה בשנות ה־60.
הלהקה עברה מאלבומים כמו "Surfin USA", אשר מאופיינים ב-surf rock בשילוב עם הרמוניות, לאלבומים וסוגי מוזיקה מורכבים יותר, כמו האלבומים "פט סאונדס", "סמייל", "Surf's up" ו-"Holland", השייכים לסוגות אחרות, כגון בארוק פופ, רוק פסיכדלי ואף רוק מתקדם.
התרומה המשמעותית ביותר למוזיקה, שיצרו חברי הלהקה הייתה אלבומם "Pet Sounds" מ־1966.
האביטאט 67' (Habitat '67) הוא שמו של פרויקט מגורים במונטריאול, קוויבק, קנדה.
קומפלקס המגורים נבנה במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה בעיר והוא תוכנן על ידי האדריכל הישראלי-קנדי משה ספדיה.
המבנה, שהתחיל כפרויקט הגמר של לימודיו של ספדיה באוניברסיטת מקגיל הוא מבנה ברוטליסטי שצורתו יוצאת הדופן הייתה בעת בנייתה צורה חדשה לחלוטין של מבנה מגורים.
הבניין הוא אוסף של יחידות מגורים טרומיות אשר נבנו מבטון מזוין בנפרד וחוברו יחד באתר.
ספדיה תכנן כמה וריאנטים שונים של יחידת המגורים הבסיסית עם כמה אפשרויות לחיבור בין יחידה ליחידה.
כל יחידה קובייתית תוכננה להתחבר אל יחידות דומות במרחב וליצור חללים ביניהם המיועדים למעברים, שירות וחצרות פרטיות.
מראה הבניין כולו מבחוץ נראה ככפר ים תיכוני הבנוי על גבעה אך למעשה רוב נפחו הפנימי הוא ריק.
התכנון של יחידות טרומיות המיוצרות על ידי טפסות רב פעמיות במפעל נועד להוזיל באופן משמעותי את מחיר בניית המגורים.
הפרויקט במונטריאול הוא היחיד שנבנה אך במקור תוכננו מבנים כגון זה במקומות נוספים.
בפועל, מחירי הדיור בפרויקט גבוהים מאוד משום שלא נבנו מספיק בנייני האביטאט זהים כדי שהבנייה המתועשת תהיה יעילה ומשתלמת כלכלית ובנוסף ערך הדירות עלה מאוד בשל הביקוש הגבוה שנוצר מאיכותו וייחודו האדריכלי של הקומפלקס.
האביטאט 67' שימש כאתר הצילום לוידאו קליפ לשירו של לאונרד כהן "In My Secret Life".
האביטאט 67' מופיע בעטיפת האלבום "Velocity : Design : Comfort" של להקת המוזיקה האלקטרונית האמריקאית Sweet Trip.
הביטחון המסכל - הבמ"ס (ערבית: الأمن الوقائي, בתעתיק מדויק: אלאמן אלוקאא'י) הוא מנגנון ביטחון של הרשות הפלסטינית שהוקם בעקבות הסכמי אוסלו.
ייעודו המוצהר של המנגנון הוא לשמור על יציבות הרשות ולסכל טרור.
בשונה ממנגנונים אחרים, "הביטחון המסכל" לא הוקם על ידי אנשי פת"ח שהגיעו לשטחי הרשות הפלסטינית יחד עם ערפאת, אלא על ידי פעילי פת"ח מה"פנים" (כלומר, שחיו בשטחים עוד טרם הסכמי אוסלו – בעיקר התנזים).
המנגנון הוקם למעשה כשני מנגנונים נפרדים לחלוטין (ולעיתים אף יריבים פוליטיים משמעותיים) בגדה המערבית וברצועת עזה.
ההשראה למנגנונים אלה הגיעה מהשב"כ הישראלי – ארגון מודיעיני חזק המשלב פעילות מודיעינית חשאית עם פעילות מבצעית גלויה.
בגדה המערבית עמד בראש המנגנון ג'יבריל רג'וב עד שהודח על ידי ערפאת בשנת 2002 במהלך מבצע חומת מגן.
מתחילת האינתיפאדה השנייה, ובפרט לאחר הדחתו של רג'וב, הפך המנגנון מהכוח הפלסטיני החזק והמשמעותי ביותר בגדה למנגנון חלש ובלתי פעיל כמעט לחלוטין, בדומה למצבם של המנגנונים האחרים מאז.
ברצועת עזה עמד בראש המנגנון מוחמד דחלאן, עד שהתפטר מתפקידו זמן לא רב לאחר הדחתו של רג'וב.
גם המנגנון ברצועת עזה הידרדר והפסיק כמעט לחלוטין להיות פעיל, בדומה למקבילו בגדה המערבית.
בתחילת האינתיפאדה השנייה האשימה מערכת הביטחון הישראלית את המנגנון במתן חסות לטרור, הברחות נשק, ולעיתים אף מעורבות של ממש בפיגועים.
כיום המנגנון ביהודה ושומרון קיים עדיין, אך מקבילו ברצועת עזה נעלם לחלוטין מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה, במהלכה נמלטו רבים מאנשיו מהרצועה לכיוון מצרים.
ייעודו המרכזי של המנגנון בגדה הוא עצירת פעולות חמאס ביהודה ושומרון.
המנגנון מונה כ-4,000 חיילים ומפעיל 17 בתי מעצר לצד רשת גדולה של מודיעים בשכר העוקבים אחר פעילות חמאס.
מנהיג אזור תקופה מוחמד דחלאן עזה 1994 – 2002 ג'בריל רג'וב הגדה המערבית 1994 – 2002 זוהיר אל-מנסורה הגדה המערבית 2002 – 2004 זיאד חב אל-ריח לא ידוע / פלסטין 2004 – סולימאן אבו מטלק עזה ?
רשיד אבו שבאק הגדה המערבית ועזה 2006 – 2007 יוסף עיסה עזה ?
זיאד חב אל-ריח הגדה המערבית ואחר כך הגדה ועזה עד 2022 עבד אל-קאדר אל-תעמרי הגדה המערבית 2022 – 2025 איאד אל-אקראע הגדה המערבית 2025 – כיום נזאר אל-חאג' מונה כסגן שירות הביטחון המניע על פי צו נשיאותי מ-2025
הביטחון הלאומי (בראשי תיבות: הבטח"ל; בערבית: الأمن الوطني الفلسطيني) הוא אחד ממנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית שהוקמו בעקבות הסכמי אוסלו.
תפקידו המוגדר של הכוח הוא שמירה על יציבות הרשות והגנה עליה.
בפועל, תפקידו של הביטחון הלאומי הוא להעניק סיוע למנגנונים האחרים כאשר אלה אינם מסוגלים לספק את הביטחון בעצמם, למעשה הבטח"ל הוא הגוף שעושה מבצעים גדולים ומעצרים גדולים בשטחי הרשות.
כוחות הבטח"ל גם פרושים בכניסות וביציאות של שטחי A.
הביטחון הלאומי מונה תשעה גדודים, שחבריהם מוכשרים בירדן בפיקוח אמריקני ובאוניברסיטת איסתיקלאל ביריחו, בין היתר על ידי יועצים צבאיים של איטליה ובריטניה.
ב-1993 לאחר הסכמי אוסלו, והקמתם של מנגנוני הביטחון הפלסטיניים הוקם גם הביטחון הלאומי.
המנגנון הוקם בעיקר על בסיס הקצונה הבכירה של מנגנוני אש"ף שהגיעה עם ערפאת מה"חוץ" (מגלות בתוניס ובמדינות ערביות נוספות) לאחר הסכמי אוסלו ורוב המגויסים היו מצבא שחרור פלסטין.
מאז הפיכת חמאס בעזה במהלך 2007, מתפקד המנגנון רק ביהודה ושומרון, כאשר למעשה אין למנגנון מפקד של כלל הרשות (כמו שהיה נהוג עד אז) ומפקד המנגנון באיו"ש, ד'יאב אלעלי, כפוף ישירות לממשלה ולנשיא אבו מאזן ב-19 באוקטובר 2023 ראש הארגון ברצעות עזה ג'יהאד מוחייסן נהרג בפעולת צה"ל.
ב-2008 ביצעו מנגנוני הביטחון הלאומי פעילות ביטחונית אינטנסיבית בנפת חברון, במסגרת מבצע ביטחוני רחב היקף בן שלושה שלבים.
מטרתו הרשמית של המבצע, הייתה השבת הסדר הציבורי ולחימה בפורעי החוק.
לצד זאת החלשת כוחן של התשתיות האזרחיות והצבאיות של חמאס במחוז חברון.
בתקופה זו מנגנון הביטחון הלאומי ניסה לשפר את המוניטין שלו בציבור הפלסטיני.
ב-2015 אנשי מנגנון "הביטחון הלאומי" ניסו למנוע מלוחמי צה"ל לעצור זורקי אבנים שיידו לעבר עמדה צבאית במזרח אל־בירה.
באירוע אחר בבית לחם תועדו אנשי הביטחון הלאומי מאפשרים להתקרב לחומת ההפרדה ולעמדה הצבאית המבוצרת היטב בה ולבצע אירועי הפרות סדר.
ב-2023 לאחר עליית גלי הטרור והתארגנויות שונות ביהודה ושומרון, החל לחץ אמריקני וישראלי על הרשות הפלסטינית לפעול להחזרת השליטה הביטחונית באזור ג'נין, ופעילות זו נתקלת במתקפת הסברה מצד ארגוני הטרור הפלסטיניים המאשימים אותה בסיוע לאויב באמצעות התיאום הביטחוני.
בתגובה לכך, בספטמבר 2023 החל הביטחון הלאומי בביצוע ספר מעצרים במחנה הפליטים ג'נין בין היתר של פעילי ג'יהאד איסלאמי ביניהם אחמד ג'דעון שהוכרז כמבוקש על ידי ישראל, ובעקבות המעצר חמושים ביצעו ירי והשליכו בקבוקי תבערה לעבר מטה מנגנוני הביטחון בעיר.
במהלך אותו סוף שבוע עצרו מנגנוני הביטחון הפלסטיניים בקבאטיה את מוסטפא אבו אל-רוב.
בנובמבר 2024 החלה מתיחות בין חמושי הג'יהאד האיסלאמי למנגנוני הביטחון הפלסטיניים, שהתלקחה לאחר שחמושים השתלטו על שני רכבי מנגנונים ונסעו בהם ברחובות מחנה הפליטים ג'נין.
ב-15 בדצמבר 2024 בבוקר יום השנה ה-37 לייסוד חמאס פתחו מנגנון הביטחון הלאומי ב-"מבצע הגנת מולדת" במחנה הפליטים ג'נין.
המבצע נועד "לשים קץ לכאוס ולהחזיר את השליטה במחנה" מידי חמושים ופלגים של חמאס וג'יהאד איסלאמי.
עם שחר, כוחות מתוגברים של הביטחון הלאומי, החלו לפתוח בחילופי אש אל מול החמושים ולנטרל מטענים.
בעימותים נהרגו שני חמושים בידי מנגנוני הביטחון הלאומי, אחד מהם - מראשי גדוד ג'נין של הג'יהאד האיסלאמי שמבוקש בידי צה"ל יזיד ג'עאיצה.
במהלך השבוע בו התרחש המבצע ביצעו מנגנוני הביטחון הלאומי 110 מעצרים של פעילי טרור ממחנה הפליטים ג'נין.
הם ניטרלו 100 מטענים ו-8 רכבי תופת.
במהלך חילופי האש נפצעו עד 32 מחבלים ו-2 חוסלו.
יחידה 101 היא יחידה עילית מובחרת במנגנון הביטחון הלאומי של הרשות הפלסטינית היחידה הוקמה בשנת 2009. יחידה 101 כוללת לוחמים מיומנים, הפועלים לביצוע מעצרים של מחבלי הג'יהאד האיסלאמי וחמאס והיא זו שנשלחת למשימות מורכבות - כניסה למחנות הפליטים הפלסטיני ,בין היתר מתמחה יחידה 101 בדיכוי של מחאות ובחילוץ בני ערובה.
לוחמיה לבושים במדים מדוגמים, חלקם מלווים בכלבי תקיפה מאולפים.
היחידה מחזיקה בשריוניות החמושות במקלעים מסוג פורד, אמצעי לחימה חדישים ורובי צלפים.
לוחמי יחידת העילית מוכשרים לבצע משימות מורכבות מן הסוג הזה - ולקראתן עוברים הכשרה מסיבית, שכוללת פריצה למבנים ולוחמה בטרור.
חלקם אפילו עברו קורסים בצניחה.
הביליטציה היא התואר האקדמי הגבוה ביותר הנהוג במדינות אירופאיות רבות ובמדינות שאינן דוברות אנגלית.
לצורך קבלת התואר יש לעמוד בקריטריונים המוגדרים על ידי המוסד האקדמי.
בין הקריטריונים המקובלים: מצוינות במחקר, רמת הוראה והשכלה נוספת.
תנאי נוסף לקבלת התואר הוא בדרך כלל הגשת דיסרטציה.
התואר המוענק למי שעמד בדרישות הוא Doctor habilitatus (בראשי תיבות Dr.
( "דוקטור למדעים", תואר הנהוג במדינות פוסט-סובייטיות).
הביליטציה היא תנאי לקבלת דרגת פרופסור מן המניין בחלק מאותן מדינות בהן נהוג התואר.
הענקת התואר מלווה בדרך כלל באירוע פומבי, בו נדרש המועמד להגן בעל פה על התזה שכתב, בהרצאה או דיון אקדמי בו עליו להתמודד עם מתנגד אחד, או יותר, לתזה שהציג.
הביליטציה מוענקת בדרך כלל 5–15 שנים לאחר קבלת תואר דוקטור, או תואר אקדמי מתקדם שווה ערך.
אף שבמדינות מסוימות תואר דוקטור למדעים תואם לדרגת דוצנט (המקבילה לדרגה אקדמית של פרופסור חבר במדינות מערביות), בפועל הדרגה הניתנת למקבלי תואר הביליטציה תואמת יותר לכישורים הנדרשים למינוי פרופסור מן המניין בארצות הברית ומדינות מערביות אחרות.
המונח הביליטציה (habilitation) נגזר מן הפועל בשפה הלטינית בתקופת ימי הביניים: , שמשמעותו "לעשות מתאים", "לעשות נכון", או "לעשות מיומן", שמקורו שם התואר בלטינית קלאסית במילה habilis, דהיינו, "מתאים", "נכון", או "מיומן".
התואר נקבע בגרמניה במאה השבע-עשרה ( 1652 לערך).
בתחילה, הבליטציה הייתה שם נרדף ל"הסמכה לדוקטורט".
המונח הפך לשם נרדף ל"הסמכה פוסט-דוקטורטית" בגרמניה במאה ה-19, כאשר "קבלת תואר דוקטור לא נראתה עוד מספקת כדי להבטיח העברת שליטה מתאימה בידע לדור הבא".
שינוי זה התקבע במערכת האוניברסיטאות הגרמנית והביא למציאות שבה אלה הבוחרים בקריירה אקדמית נדרשים לכתוב שתי עבודות דוקטורט: עבודת הפתיחה (), הבאה בסיום מסלול לימודים לתואר שלישי; ועבודת הביליטציה ( ), הפותחת את הדרך לקריירה אקדמית ולדרגת פרופסור מן המניין.
תואר הביליטציה קיים, או שהיה קיים, במדינות הבאות:
ארמניה, אזרבייג'ן, ליטא התואר היה קיים בעבר, אך עדיין הוא תואר מוכר למי שרכש את התואר קודם ביטולו.
אוסטריה (בעבר נקרא Univ.-Doz., במאה ה-21 נקרא Priv.-Doz)
בולגריה (בבולגרית: Доцент, ובלטינית: Docent)
רוסיה, קירגיזסטן, קזחסטן, אוזבקיסטן, אוקראינה
סרביה (בסרבית: Доцент, ליטון: Docent)
ספרד (הסמכת מחקר - Agregado)
עבודת הדיסטרטציה לצורך עמידה בדרישות התואר יכולה להיות מצטברת (מבוססת על פרסומי מחקרים קודמים של המועמד, בין אם מאמרים בספרות המקצועית, או ספרים) או בעלת אופי של ספר, כלומר תזה שלא פורסמה, אשר בדרך כלל ארוכה מאוד.
בעוד שההבילטציות המכילות צבר של פרסומי מחקר מן העבר הן דומיננטיות בתחומים מסוימים (כגון רפואה), מזה כמאה שנה, הן בלתי מקובלות בתחומים אחרים (כגון משפטים).
רמת המחקר הנדרשת לקבלת הביליטציה גבוהה במידה ניכרת מזו של עבודת דוקטורט באותה מסורת אקדמית שבה התואר קיים, מבחינת איכות וכמות עבודת המחקר העצמאית שיש לבצע, הנעשית ללא הכוונה או הדרכה של מנחה איש הפקולטה.
בתחומי המדעים נדרש פרסום של מאמרי מחקר רבים אשר עברו ביקורת עמיתים (לעיתים עשרה או יותר) במהלך הלימודים לתואר בתקופה של כארבע עד עשר שנים.
במדעי הרוח, פרסום ספר משמעותי אקדמית, עשוי להיות תנאי מוקדם להגנה על התזה.
אף במדינות שבהן התואר קיים, ניתן לקבל דרגה אקדמית של פרופסור ללא הביליטציה, זאת אם ועדת האיתור למשרה מתרשמת כי למועמד כישורים שווי-ערך לאלה של בעל תואר הביליטציה והגופים האקדמיים המכריעים (למשל סנאט המוסד האקדמי, או משרד החינוך של המדינה) מאשרים זאת.
עם זאת, בעוד שבתחומים אקדמיים מסוימים עושים בערוץ העסקה זה שימוש ליברלי (למשל, בתחום מדעי הטבע כדי להעסיק מועמדים זרים המגיעים ממערכות חינוך שונות, או בתחום האמנויות כדי להעסיק אמנים פעילים), בתחומים אקדמיים אחרים הדבר קורה לעיתים נדירות.
ההביליטציה מוענקת לאחר ההגנה הפומבית על התזה, המתקיימת לאחר שכתיבת התזה הושלמה ואושרה.
לאחר שהמועמד הגן בהצלחה על התזה, ניתן היתר להרצות .
בתחומים מסוימים, כגון משפטים, פילוסופיה, תאולוגיה וסוציולוגיה, ה- ניתנת רק לתת-תחום מסוים באותה דיסציפלינה אקדמאית (למשל במשפטים: משפט פלילי, משפט אזרחי, או בפילוסופיה: פילוסופיה של המדע, פילוסופיה מעשית וכו'); במקצועות אקדמיים אחרים הרשות להרצות ניתנת לכל התחום.
אף שקיימים הבדלים באורך התקופה הנדרשת לקבלת הביליטציה בין דיסציפלינות שונות ומדינות שונות, בדרך כלל לוקח יותר זמן להשלים הביליטציה מאשר לקבל קביעות אקדמית במוסדות אוניברסיטאים בארצות הברית.
לדוגמה, בפולין עד 2018, הזמן שנקבע בחוק לקבלת הבליטציה (באופן מסורתי, אם כי לא מחייב, ובהנחה שהמועמד הוציא לאור ספר) הוא שמונה שנים.
תאורטית, אם עוזר פרופסור (הדרגה האקדמית הנמוכה ביותר המובילה למסלול קביעות במשרת מחקר) לא מצליח להשלים הביליטציה בפרק זמן זה, יש להעבירו למשרת מרצה (שאינו מסלול לקביעות), עם עומס הוראה גבוה בהרבה וללא חובות מחקר, או אפילו לפטרו.
אולם בפועל, במקרים רבים מוסדות מאריכים את מועד השלמת ההביליטציה לרוב החוקרים אם לא השלימו הדרישות במועד, זאת במקרים בהם המוסד מתרשם כי המועמד מסוגל לסיימה במועד קרוב.
המחלוקת על תואר הביליטציה בגרמניה
בשנת 2004, תואר הביליטציה הייתה במוקד לוויכוח פוליטי בולט בגרמניה.
השר הפדרלי לשעבר לחינוך ולמדע, אדלגרד בולמהן, ביקש לבטל את תואר ההביליטציה ולהחליפו במסלול אקדמי שתחילתו דרגת מרצה זוטר.
על פי הצעתו, חוקר צריך להיות מועסק תחילה עד שש שנים כ"מרצה זוטר" (משרה ללא קביעות שוות ערך Assistant Professor בארצות הברית) ובתקופה זו להוכיח את התאמת המועמד לדרגת פרופסור בקביעות.
רבים מחברי האקדמיה בגרמניה, בעיקר חוקרים במדעי הטבע, כמו גם חוקרים צעירים, דרשו לאורך שנים לבטל את ההביליטציה כיוון שלטענתם היא מהווה מכשול מיותר ומאטה במשך שנים את הקריירה האקדמית.
תהליך קבלת התואר הנוסף תרמה לטענתם לבריחת המוחות של חוקרים צעירים מוכשרים למדינות שבהן דרישת התואר לא קיימת.
חוקרים צעירים אלה היגרו לאחר שסברו כי סיכוייהם שלהם לקבל דרגת פרופסור מן המניין בגיל צעיר טובים יותר מחוץ לתחומי גרמניה, למשל, בבריטניה או ארצות הברית.
חוקרים צעירים רבים טענו כי הם מרגישים תלות יתר על המידה בחוקרים הראשיים במחלקתם, המפקחים עליהם (אלה מחזיקים בדרך כלל בדרגת פרופסור מן המניין).
תלות זו נובעת מן העובדה שלחוקרים הראשים הללו יש כוח לעכב את תהליך השלמת ההביליטציה.
טענה נוספת במחלוקת הייתה שקיימת הפליה במקורות מימון למועמדים מבוגרים יותר המבקשים להשלים הביליטציה וכי קרנות מחקר מעדיפות מדענים צעירים העובדים לקראת התואר.
זאת במקום ה"פיצוי" הניתן בהענקת משרה אקדמית למי שעמד במסלול הארוך והקשה של השלמת הבליטציה.
מנגד, חוקרים בכירים רבים, בעיקר ברפואה, מדעי הרוח ומדעי החברה, השלמת הביליטציה הייתה ועודנה מקובלת כמכשיר בעל ערך לבקרת איכות (לקבלת ) לפני שניתנת לאדם משרה קבועה באקדמיה לכל חייו.
בוואריה, סקסוניה ותורינגיה, שלוש מדינות בגרמניה עם ממשלות שמרניות, הגישו עתירות לבית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה נגד החוק החדש שמחליף את דרישת ההביליטציה במסלול שתחילתו בדרגת מרצה זוטר.
מאז המסלול האקדמי שתחילתו בדרגת מרצה זוטר, ללא צורך בהביליטציה לקראת קביעות, הוכר באופן חוקי בכל מדינות גרמניה, אולם עדיין ניתן - ויש המעודדים - קבלת הביליטציה במקצועות רבים בגרמניה לצורך המשך קריירה אקדמית.
הַבִּיצָה הירושלמית (ובקיצור: הַבִּיצָה) הוא כינוי סלנג לשכבה חברתית אליטיסטית, המורכבת מרווקים ורווקות בשנות ה-20 או ה-30 לחייהם בני המגזר הדתי-לאומי אשר גרים (לרוב בשכירות) בשכונות שונות במרכז ירושלים, במיוחד קטמון, ומנהלים בה חיי חברה תוססים.
הצעירים אינם מאוגדים בכל דרך שהיא ואין להם מוסד חברתי פורמלי משותף, אך הם יוצרים לעצמם בילויים ואירועים חברתיים מסוגים שונים ובעיקר נודעת "הביצה" בהוויי השבתי בו הם מזמינים ומוזמנים זה אצל זה בסעודות שבת ובתפילות המשותפות בבתי הכנסת שב"ביצה".
מקור הכינוי "הביצה" היה בהתייחסות לפלח הירושלמי של צעירי הציונות הדתית מהסוג הזה, אך הוא תיאר את התופעה הכללית יותר של צעירים דתיים בשנות העשרים ואף השלושים לחייהם, המנהלים חיי קהילה עם מאפיינים של אורח חיים מסורתי מחד גיסא, ומפתחים קריירה ללא משפחה מאידך גיסא - שלא כמקובל בחברה הדתית.
ב"ביצה" מתקיים אורח חיים של קהילה דתית אלטרנטיבית, בעלת מאפיינים דומים לשל האורתודוקסיה המודרנית.
"הביצה" הירושלמית מאופיינת באוכלוסייה ישראלית מבוססת ובחברים בעלי מקצועות חופשיים, שאליה הצטרפו צעירים דוברי אנגלית מהאורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית שבחרו לשעתק את אורח חייהם כרווקים המתגוררים בשכירות מחוץ לבתי ההורים לישראל, ובירושלים הם הצטרפו ל"ביצה" שהתאימה לרוחם.
מגוריהם של רווקים ורווקות דתיים בשכנות, יוצרים תמהיל ייחודי של אורח חיים דתי, שמחד גיסא דומה, אך גם חילופי ומעט פתוח יותר, מזה המאפיין קהילות ציוניות-דתיות מבוססות.