tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קומאן פתח על הספסל, ועלה כמחליף עוד במהלך המחצית הראשונה.
באותה העונה העפילה מכלן עד לחצי גמר גביע המחזיקות (קומאן כבש פעמיים במהלך הטורניר), אך לא הצליחה לשמור על התואר והודחה על ידי סמפדוריה.
בליגה רשמה מכלן קמפיין מוצלח וזכתה באליפות לראשונה מזה למעלה מארבעים שנים, תוך שהיא מקדימה את אנדרלכט בארבע נקודות.
עונה אחר כך, החמישית והאחרונה של קומאן במכלן, הגיע לקבוצה המאמן רוד קרול, גם הוא בן ארצו של קומאן.
הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הישגיה וקרול הוחלף לאחר כחצי עונה.
קומאן עצמו איבד את מקומו בהרכב, ערך 16 הופעות ליגה בלבד באותה העונה.
בסך הכול ערך קומאן 116 הופעות ליגה במדי מכלן, ובהן כבש 22 שערים.
איינדהובן לקראת עונת , עת הצטרף אליה המאמן בובי רובסון.
תחת המאמן האנגלי, זכתה איינדהובן בשתי אליפויות רצופות על חשבונה של יריבתה הגדולה אייאקס.
קומאן עצמו היה שחקן מפתח בקבוצה בעונות אלו, שותף ב-56 מתוך 68 משחקי הליגה בצמד עונות הזכייה, וכבש שישה שערים.
הוא נותר בקבוצה לשתי עונות נוספות, שבאחרונה שבהן שב לשתף פעולה עם אד דה מוס, אך קבוצתו כשלה לשחזר את זכיותיה.
בסך הכול ערך קומאן 103 הופעות בארבע עונות, בהן כבש 13 שערים.
לקראת עונת , בגיל 33, חזר קומאן לקדנציה שלישית בחרונינגן.
על אף גילו המתקדם, היה קומאן לשחקן מפתח בקבוצה במשך ארבע עונות.
בעונתו האחרונה, עונת , ירד קומאן עם קבוצתו לליגת המשנה.
בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
קומאן החל את דרכו בנבחרת הולנד תחת המאמן קיס רייברס.
הוא ערך הופעת בכורה ב-27 באפריל 1983, במשחק ידידות מול בו גברה הולנד 0–3 על .
שש הופעותיו הבאות של קומאן היו בטורנירי מוקדמות בהם כשלה הולנד.
הוא שלוש הופעות במוקדמות יורו 1984 ושלוש הופעות במוקדמות מונדיאל 1986 (כולל שער בכורה בניצחון 1–7 על ), אך לא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל לטורנירי הגמר.
המאמן רינוס מיכלס, שנכנס לתפקיד ב-1986, לא זימן את קומאן לנבחרת במשך כשנה וחצי, אך השיב אותו לסגל לקראת טורניר הגמר של יורו 1988 בגרמניה המערבית.
קומאן החמיץ את משחק הפתיחה של נבחרתו, בו הפסידה הולנד 0–1 ל.
קומאן שב להרכב הולנד בניצחונות 1–3 על ו-0–1 על , וסייע לה להעפיל לחצי הגמר מהמקום השני בבית.
בשלב זה גברה הולנד על המארחת , לאחר מהפך וניצחון 1–2. קומאן שמר על מקומו בהרכב גם במשחק הגמר, בו פגשה הולנד בפעם השנייה בטורניר את ברית המועצות.
הולנד, שנוצחה על ידי אותה היריבה בפתיחת הטורניר, ניצחה במשחק בתוצאה 0–2 וזכתה לראשונה בתולדותיה באליפות אירופה.
לאחר שרשם חמש הופעות ושער אחד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, זומן קומאן לטורניר הגמר של מונדיאל 1990 באיטליה על ידי המאמן לאו ביינהאקר.
אלופת אירופה המכהנת לא הצליחה להרשים וסיימה את הטורניר ללא ניצחון.
קומאן פתח בהרכב במשחקה הראשון של הולנד בטורניר, 1-1 מול , במהלכו הוחלף לאחר 69 דקות.
מאז, לא שותף עוד בטורניר, ממנו הודחה הולנד לאחר הפסד 1–2 לגרמניה המערבית בשמינית הגמר.
קומאן היה שותף לשלושה משחקים במסגרת מוקדמות יורו 1992, אך לא זומן לסגל הנבחרת לקראת טורניר הגמר בשוודיה.
הופעתו האחרונה של קומאן במדי הנבחרת הייתה במשחק ידידות מול ב-19 בינואר 1994, שהסתיים בשוויון 2-2. בסך הכול ערך קומאן 31 הופעות במדי הולנד, בהן כבש פעמיים.
לאחר שפרש במדי חרונינגן ב-1998, התמנה קומאן לתפקיד מאמן הנוער של פ.ס.וו.
איינדהובן, בה שיחק בשתי קדנציות ועמה זכה בשתי אליפויות.
ב-2001 קודם לתפקיד עוזר המאמן תחת אריק גרטס.
לקראת עונת , התמנה לתפקיד מאמן הבוגרים הראשון בקריירה, בשורות ואלבייק מליגת העל ההולנדית.
קומאן הוביל את קבוצתו למקום התשיעי בטבלה בתום העונה.
עונה אחר כך התמנה לתפקיד מאמן קבוצת הפאר ההולנדית פיינורד.
בעונה הראשונה, בכיכובם של דירק קאוט וסלומון קאלו, סיימה פיינורד במקום השלישי בטבלה.
עוד בטרם סיומה של העונה, זכה קומאן להארכת חוזה במועדון, שהיה מרוצה מתפקודו.
עם זאת, עונתו השנייה של קומאן לא התנהלה היטב, הקבוצה לא הפגינה יכולת מספקת, והתקשתה להיצמד ליריבותיה בצמרת.
ב-3 במאי 2007 הגיש את התפטרותו המיידית עקב בעיות מוטיבציה, וסיים את דרכו בקבוצה.
פיינורד סיימה את העונה במקום השביעי בלבד.
ב-1 במאי 2008, לאחר שנה מחוץ למגרשים, התמנה קומאן לתפקיד מאמן נבחרת הונגריה, בניסיון להוביל את הונגריה למונדיאל ראשון מאז מקסיקו 1986. הונגריה הוגרלה במוקדמות מונדיאל 2010 לצידן של נבחרות חזקות ובהן , ו.
היא הפגינה יכולת טובה וצברה 16 נקודות במהלך הטורניר, אך אלו הספיקו למקום הרביעי בלבד.
ב-23 ביולי 2010 פוטר קומאן מתפקידו.
לקראת עונת , שוב לאחר שנה מחוץ למגרשים, התמנה קומאן לתפקיד מאמן אוטרכט, אך לאחר חודשים ספורים בלבד בתפקיד, ב-18 באוקטובר 2011, התפטר מתפקידו עקב תנאי עבודה קשים ושחרורם של שחקני מפתח.
אוטרכט הייתה ממוקמת במקום העשירים בעת התפטרותו של קומאן, וסיימה את העונה במקום ה-11. בהמשך אותה העונה, ב-17 במרץ 2012, התמנה לתפקיד מאמן מועדון הכדורגל איינדהובן מליגת המשנה ההולנדית.
הייתה זו משרתו הראשונה בקריירה שאינה בליגה הבכירה בהולנד או בנבחרת לאומית.
הוא החליף בתפקיד את ארנסט פייבר, שהוביל את הקבוצה למקום השני בטבלה והתמנה לתפקיד מאמן פ.ס.וו.
איינדהובן, היריבה העירונית מהליגה הבכירה.
קומאן הוביל את איינדהובן למקום השלישי בסיום העונה ולפלייאוף ההעפלה, שם הודחה בהפסד כפול להלמונד ספורט.
קומאן שב לקדנציה שנייה כמאמן ואלבייק לקראת עונת .
בעונתו הראשונה בקבוצה הצליח להשאיר אותה בליגה הבכירה ולהוביל אותה למקום ה-14. עונה אחר כך כשלה הקבוצה להישאר בליגה, וירדה לליגת המשנה בתומו של פלייאוף הירידה עם הפסד 2–4 בסיכום שני משחקים מול אקסלסיור.
בסיום העונה, סיים קומאן את דרכו בקבוצה לאחר כשנתיים.
לקראת עונת התמנה קומאן לתפקיד עוזרו של אחיו, רונאלד, שהתמנה לתפקיד מאמן סאות'המפטון מהפרמייר ליג.
שנתיים אחר כך, כשרונאלד התמנה לתפקיד מאמן אברטון, מינה פעם נוספת את אחיו לתפקיד עוזר המאמן.
ב-2 ביוני 2021 מונה למאמנה של בית"ר ירושלים.
ב-1 בדצמבר התפטר מאימון הקבוצה והודיע על פרישה מאימון.
במאי 2022 מונה לתפקיד עוזר מאמן נבחרת הולנד, תחת אחיו רונאלד שומנה כמאמן ראשי לנבחרת.
השניים החלו את התפקיד באופן רשמי בינואר 2023.
איינדהובןליגת העל ההולנדית81174183חרונינגןליגת העל ההולנדית331528112813מכלןליגת העל הבלגית202285245287163פ.ס.וו.
איינדהובןליגת העל ההולנדית273293194283חרונינגןליגת העל ההולנדית276282290312סך הכול בקריירה47292
ארווין קוהן היה שחקן טניס שולחן יהודי-אוסטרי, בעל 8 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 1 זהב קבוצתית, 1 כסף קבוצתית ו-6 מדליות ארד מהן 2 ביחידים.
קוהן נודל וגדל בבאדן למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1932 זכה קוהן בשתי מדליות ארד בטורניר ביחידים ובטורניר הקבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בעיר הולדתו באדן בשנת 1933 הוא זכה שוב בשתי מדליות ארד בטורניר בזוגות ביחד עם פאול פלוסמן היהודי ובטורניר הקבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בפראג בשנת 1936 זכה במדליית זהב היחידה שלו, בתחרות הקבוצתית, ביחד עם ריצ'רד ברגמן היהודי, הלמוט גבל, הנס הרטינגר ואלפרד ליבסטר היהודי.
ההצלחה הגדולה שלו הייתה ניצחון במשחק הגמר בטורניר בריגה, לטביה על אלוף העולם ויקטור ברנה היהודי מהונגריה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ביוני 1937 הוא ברח לאנגליה ומשם לארגנטינה.
בשנים 1940–1952 זכה 8 פעמים באליפות ארגנטינה ביחידים.
בשנת 2012 נבחר קוהן להיכל התהילה של הספורט היהודי.
ארווין סאבו (במקור שמואל ארמין שלזינגר, בהונגרית: Szabó Ervin; סלניצה 23 באוגוסט 1877 – בודפשט, 30 בספטמבר 1918) היה סוציולוג, ספרן, מנהל ספרייה, משפטן, מהפכן אנרכו-סינדיקליסטי יהודי-הונגרי, מנהיגם האינטלקטואלי של הסוציאליסטים המהפכניים.
משנת 1901 ארווין היה מעובדי הספרייה של בודפשט ומשנת 1911 מנהלה.
הוא כתב בעיתון נפסבה (קול העם-Népszava) שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית משנת 1900 ויצר את המדור הספרותי של העיתון.
הוא בא ממשפחה בורגנית מרוששת.
למד משפטים באוניברסיטת בודפשט ואחר כך באוניברסיטת וינה; כבר בתקופה זו הצטיין בעבודתו הסטטיסטית והספרנותית.
הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1899. לאחר מספר שנים של התמחות, הצטרף לספרייה המטרופוליטנית כלומר סיפריית הבירה בודפשט והיה כאמור למנהלה משנת 1911. הוא תכנן רשת תרבותית מקיפה, וברוחו החל לבנות רשת ספריות.
הוא ניסה להנגיש את המוסד למגוון רחב של אנשים, ובמיוחד למעוטי יכולת.
בעבודתו עקב אחר הדוגמה של הספרייה הציבורית האנגלית.
תחת הנהגתו נולדה ספרייה מודרנית למדעי החברה.
רק כמה שנים לאחר המהדורה הצרפתית הראשונה של מערכת הספרייה העשרונית העולמית, כלומר שיטת UDC (ראשי תיבות של: Universal Decimal Classification - מיון עשרוני אוניברסלי) היא שיטה למיון וסימון ספרים הנהוגה בחלק מהספריות, הדומה לשיטת דיואי, ומהווה מעין הרחבה שלה.
בשנת 1912, הוא הציג את הגרסה ההונגרית הראשונה של שיטת UDC בספרייה הראשית של בודפשט.
סאבו החל את עבודתו המדעית בשנת 1903. משנת 1906 היה סגן נשיא "האגודה למדעי החברה".
בסדנה ההונגרית הראשונה לסוציולוגיה הוא דיווח באופן קבוע על סוגיותיה של תנועת הפועלים הבינלאומית דרך כתב העת "המאה העשרים".
הוא כתב גם מאמרים בגרמנית עבור Neue Zeit ובצרפתית עבור Mouvement Socialiste.
הוא יצר קשר עם ז'ורז' סורל, קרל קאוטסקי, פרנץ מהרינג, גיאורגי פלחנוב, ובסוף 1904 בפריס עם גארדל והסינדיקליסטים הצרפתים, כמו גם עם סוציאליסטים מהגרים רוסים רבים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, למרות מחלתו הקשה, הוא הפך למנהיג הרוחני של התנועה האנטי מיליטריסטית.
הוא סיים במיטתו את יצירתו ההיסטורית הגדולה, "קרבות חברתיים ומפלגות במהפכה ההונגרית 48-49".
הוא תמך במהפכה פרולטרית אלימה ולא נטולת טרור.
הוא השתתף בעבודת הקבוצה (סוציאליסטים מהפכניים) שניסו להתנקש בחייו של ראש הממשלה אישטוואן טיסה.
ארווין סאבו נולד בשם שמואל ארמין שלזינגר במשפחה יהודית מתבוללת כבנם של דיולה שלזינגר ולואיזה פולצ'ק.
בני דודיו היו אדן פור, ארנה זיידלר, קרל פולאני ומיכאל פולני.
כהוקרה על עבודתו כמפתח ספריות, נקראה לראשונה ספריית בודפשט על שמו לזמן קצר בשנת 1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית, ובשנת 1946. בשנת 1948 ניתן לכיכר לפני הספרייה השם ארווין סאבו.
בתקופה 1972–1991 נקראה על שמו מדליית הזיכרון עבור ספרנים וארכיבאים מצטיינים.
בספטמבר 2010 העלתה עמותה של היסטוריונים ימניים את נושא שינוי שם הספרייה, מה שעורר דיון סוער.
סינדיקליזם וסוציאל-דמוקרטיה (ספריית המאה העשרים, כרך 35, 1908)
קרב ההון והעבודה ב: הספרייה המודרנית: סוציולוגיה, פוליטיקה (אתנאום, 1911)
איחוד המכס המרכז האירופי בהארה אנגלית (1916)
קרבות חברתיים ומפלגתיים במהפכה ההונגרית של 48-49 (Bécsi Magyar Kiadó, 1921)
כתבים נבחרים של ארווין סאבו (קושוט, 1958)
קובץ מאמריו ומחקריו של ארווין סאבו על מדעי הספרנות ומדיניות התרבות שפורסם בהונגרית 1900–1918 (ספריית הספרנים 1, 1959)
כתביו ההיסטוריים של ארווין סאבו (Gondolat, 1979)
ארווין שינקו (במקור שפיצר, בהונגרית: Sinkó Ervin; אפטין, 5 באוקטובר 1898 – זאגרב, 26 במרץ 1967) היה משורר, סופר, היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי-יוגוסלבי.
הוא ידוע בעיקר בזכות שני הרומנים שלו, "האופטימיסטים" על מלחמת העולם הראשונה ועל המהפכות שלאחר מכן, ו"הרומן של הרומן" שעוסק בחוויות של ההגירה שלו למערב ולמוסקבה.
אביו היה סוחר בשם פרנץ שפיצר, ואמו הייתה פלורה שטיינר.
ארווין למד בבית הספר בסובוטיצה ובסגד.
בשנת 1914 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ה-MSZDP בסובוטיצה.
הוא עבד תחילה כספרן ב"בית הפועלים" של המפלגה והיה כתב בעיתון המחוז.
בשנת 1916, עיתונים וכתבי עת שונים; ביניהם הנפסבה העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית פרסמו את שירים של שינקו שהושפע מהמשורר אנדרה אדי ומהפילוסוף פרידריך ניטשה.
באותה השנה פורסם כרך השירים הראשון שלו והוא גויס לצבא ויצא להילחם בחזית הרוסית במשך השנתיים הבאות.
שינקו היה חבר בקבוצה של אינטלקטואלים (עם יוז'ף רוואי, מטיאש ג'רג' (מקודם גייגר), יוז'ף לנדיאל, אלדאר קומיאט, דיולה הבשי, אירמה רוֹתבַּרט).
הוא השתתף בעבודתם של הסוציאליסטים המהפכניים, ובשנת 1918 הוא היה חבר בחוג יום ראשון.
הוא היה חבר בוועדה לתעמולה הלאומית בזמן מהפכת החרציות, ואז, ב־24 בנובמבר 1918, השתתף בהקמת מפלגת הקומוניסטים בהונגריה – KMP.
בשנת 1919 מילא תפקיד בהקמת העיתון אינטרנציונלה, ושירת כמזכיר המפלגה של אויפשט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר במועצת הפועלים של רובע 6 ובמועצת הפועלים והצבא המרכזית של בודפשט.
בין ה-2 ל-18 במאי 1919, הוא היה מפקד העיר קצ'קמט, וביום המהפכה ב־24 ביוני 1919, היה בין מגיני "הבית הסובייטי" (הבניין שכונה "הבית הסובייטי" היה במקור ה"מלון גרנד הוטל" והוא שימש כמקום מגוריהם של קומיסרי העם וכמה ממנהיגי הרפובליקה במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא ניצב על גדת הדנובה לאורך קטע הגדה ששמו "גדת העמסה בלגרד", במרכז העיר בודפשט).
לאחר נפילת הרפובליקה הוא לחם בחזית הרומנית ובספטמבר נסע לבירת אוסטריה.
עד מהרה חזר לעיר הולדתו, הסתתר שם עם אשתו הן בשנת 1920 והן ב-1921, אך נחשף, נכלא ונשלח לאוסטריה.
בשנים 1921–1926 היה נגר בווינה וניצב בקולנוע וגובה כספים.
הוא היה המייסד והעמית הבכיר של מגזין ה"אח" (1924–1925), התגורר בסרייבו, בגראץ ובווינה.
בשנת 1926 ובשנה שלאחר מכן, והיה כתב ב"עידן שלנו" (Korunk), בניוגט ועוד.
הוא החל לכתוב את יצירתו "אופטימיסט" ב־1928. לאחר מכן נסע לציריך, שב לווינה, ולבסוף התיישב בפריז בשנת 1933. שנתיים לאחר מכן נסע למוסקבה ואחרי שנתיים נוספות (בשנת 1937) שב לבירת צרפת.
בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה התגורר בממלכת יוגוסלביה עם אשתו הרופאה.
הוא הכיר בזגרב את הסופר הקרואטי מירוסלב קרלז'ה.
בין 1941 ו-1943 חי בסתר במקומות שונים ברחבי יוגוסלביה.
הוא התמנה ליושב ראש הוועדה לשחרור העם (הבלתי חוקי) והיה ציר במועצת השחרור האנטי-פשיסטית הקרואטית ובוועדת הפינוי של האי ראב.
משנת 1943 העביר שנתיים בהוראה בבתי חולים שונים של כוחות הגרילה.
לאחר שאשתו וגם הוא השתחררו מהשרות בצבא הפרטיזנים בתום המלחמה, הם עברו להתגורר בזאגרב.
שינקו היה חבר במשרד הרווחה והחינוך ובהוצאה לאור הממלכתית הקרואטית, והועסק במכון הלקסיקוגרפיה שהיה בניהולו של קרלז'ה.
בשנת 1959, בנובי סאד, האוניברסיטה הקימה מחלקה הונגרית בפקולטה למדעי הרוח.
עד מותו התגורר לסירוגין בנובי סאד ובזגרב.
ארווין נירג'האזי (בהונגרית: Nyiregyházi Ervin; בודפשט, 19 בינואר 1903 – לוס אנג'לס, 13 באפריל 1987) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, ילד פלא במוזיקה קלאסית.
אביו היה איגנץ נירג'האזי (עד 1902, פריד) (1914–1975), חבר בדימוס של מקהלת בית האופרה של בודפשט בגלל מחלה ואמו הייתה מאריה בורשודי.
הוא היה ידוע במוזיקליות שלו באותה מידה כמו בטכניקת הנגינה שלו.
במבחני אינטליגנציה כללית, ארווין הציג רמה של כמה שנים מעל הממוצע לגילו, כלומר הוא היה עילוי, לא מלומד.
פשוט ידע דבריו בטרם למד אותם.
גם הוא היה אחד מילדי הפלא במוזיקה כמו אישטוואן פארטוש הכנר ההונגרי-יהודי שנולד באותה השנה ושניהם עוררו את התעניינותו של הפסיכולוג מוזיקה ושמיעה גזה רווס.
הוא היה תלמידם של אישטוואן תומאן ושל ארנולד סקיי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בשנים 1912–1914 ואז הפך לתלמידם של ארנסט (ארנה) פון דוהנאני ופרדריק למונד בברלין.
מגיל עשר העביר קונצרטים בכל רחבי אירופה.
בגיל חמש-עשרה נירג'האזי ניגן את קונצ'רטו לפסנתר של ליסט באיי מז'ור, עם הפילהרמונית של ברלין תחת ניצוחו של ארתור ניקיש.
הופעת הבכורה שלו בקרנגי הול בשנת 1920 הייתה מרשימה אך שנויה במחלוקת.
ריצ'רד אלדריץ' מהניו יורק טיימס ציין את "היכולת הטכנית המבריקה של נירג'האזי, חוזק רב של זרועות ואצבעות, מיומנות מדהימה, תחושה נאה לטון הפסנתר", אך היה ביקורתי בתפיסותיו ה"לא שגרתיות ומטעות של כמה מן המוכרים ביותר של היצירות לפסנתר".
הוא נסע שוב לארצות הברית בשנת 1928, שם עבד באולפני הקולנוע הגדולים.
לפעמים ידיד המנגנות צולמו ככפיל בסרטים.
בין חבריו היו בלה לוגוסי, רודולף ולנטינו, הארי הודיני, גלוריה סוונסון.
הוא חזר להונגריה בשנת 1930 לפגוש את חבריו בבודפשט.
הוא היה נשוי עשר פעמים.
אשתו הראשונה תקפה אותו לכאורה בסכין, מה שהוביל לגירושין מתוקשרים מבולבלים.
אף על פי שהוא נולד בתנאי נוחות (אמו התעקשה שהמשרתים ייקשרו את שרוכי נעליו ויאכילו אותו ביד כדי להסיר ממנו מדאגות יומיומיות), בכל זאת בילה את חלק הארי במחייו בעוני, ולעיתים הוא נאלץ לישון ברכבת התחתית בשל העדר מגורים קבועים.
שנים רבות מאוד מחייו לא הופיע, נאבק בבעיותיו הפרטיות (חסר בית, אלכוהוליזם, 10 קשרי נישואים) עד שהופיע סוף סוף כווירטואוז לפסנתר בגיל 70. גזה רווס פרסם מספר מחקרים על הפסנתרן שהופיע כילד פלא.
ארווין מני היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מני נולד ב-18 באוגוסט 1893 בזארבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-22, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר מני ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ המלחמה מונה מני למפקד רגימנט הרובאים-תחלופה ה-81 שהיה חלק מהמחוז הצבאי ה-9, ולאחר מכן חלק מהדיוויזיה הממונעת ה-179, וב-12 במאי 1940 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-69, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10 ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.
ב-15 באפריל 1941 הוא מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-15 שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-15, ולחם עמה במהלך המערכה במדבר המערבי, וב-26 באוקטובר 1941 הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר שחרורו מהשבי התגורר מני בפרייבורג, עד מותו ב-6 בדצמבר 1949.
ארווין צ'רגף היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי.
כיהן כפרופסור לביוכימיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה, חבר הסגל שם במשך כ-40 שנה.
נודע בעיקר כמגלה חוקי שרגף, שהוליכו בהמשך לגילויו של מבנה הסליל הכפול של ה-DNA.
כשג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1962, בשל גילוי מבנה ה-DNA, רבים טענו שצ'רגף צריך היה לקבל את הפרס יחד עימם.
זוכה המדליה הלאומית האמריקאית למדעים בשנת 1974.
צ'רגף נולד ב-1905, להורים יהודים בצ'רנוביץ, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה.
אביו, הרמן (1870–1934) היה בנקאי יהודי ממוצא ספרדי, בעלים של בנק פרטי קטן, אמו רוזה (לבית זילברשטיין) (1878-1943).
הייתה לו אחות אחת צעירה ממנו.
כשהיה צ'רגף בן חמש ירד אביו מנכסיו עקב מעילה של עובד בבנק שלו, אבל עדיין תנאי החיים הכלכליים בהם גדל היו לא רעים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בן תשע, ברחה המשפחה מאימת צבא האימפריה הרוסית, מצ'רנוביץ לווינה.
למד בבית הספר התיכון היוקרתי בווינה ה-Maximiliansgymnasium והצטיין בעיקר בלימודי שפות: הוא שלט בלא פחות מ-15 שפות.
בגיל 18 החל ללמוד כימיה באוניברסיטת וינה.
שתי סיבות היו לכך שבחר דווקא את המקצוע הזה: א.
הוא לא ידע דבר על המקצוע, מדעים לא היו חלק ממקצועות הלימוד בגימנסיה האוסטרית.
היה לו דוד עשיר בעל בתי חרושת לכוהל והוא סבר שיוכל לעבוד ככימאי אצל הדוד.
סיים את הדוקטורט ב-1928 בהנחיית פריץ פייגל, אף הוא יהודי ואז, עקב המחסור במקומות עבודה בווינה של אותה תקופה נסע לארצות הברית.
במשך שנתיים שימש כעמית מחקר במחלקה לכימיה אורגנית של אוניברסיטת ייל.
בתקופה זו גילה שתי חומצות שומן רוויות (Branched chain fatty acids) חדשות וחקר את חיידק השחפת.
כמו כן, בתקופה זו, בספטמבר 1929 נישא לוורה ברוידו, חברתו עוד מימיו באוניברסיטת וינה.
ב-1930 חזר לאירופה כעמית מחקר האחראי ללימודי הכימיה במחלקה לבקטריולוגיה ובריאות הציבור של אוניברסיטת ברלין.
הוא עבד שם שלוש שנים בלבד, בטרם סולק מהאוניברסיטה בשל יהדותו, על ידי הנאצים שעלו אז לשלטון בגרמניה.
ברח לפריז ושם במשך כשנתיים היה עמית מחקר במכון פסטר ואז, ב-1935 היגר סופית לארצות הברית.
אמו, שנשארה מאחור בווינה, על אף מאמציו להביאה לארצות הברית (אביו נפטר עוד ב-1934), נרצחה על ידי הנאצים ב, ב-1943.
עם הגיעו לניו יורק התקבל צ'רגף כחבר סגל זוטר במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה ובה הוא המשיך במשך כמעט ארבעים השנים הבאות, עולה בהדרגה בסולם הדרגות האוניברסיטאי, עד שכיהן בשנים 1970–1974 כראש המחלקה.
עם זאת, את הפרופסורה המלאה הוא קיבל רק ב-1952, שנתיים אחרי שפרסם את תגליתו בנוגע לחוק צ'רגף הראשון.
הוא פרש מההוראה בקולומביה בהגיעו לגיל 69, ב-1974 ובמשך 18 השנים שלאחר מכן, עד גיל 87 ב-1992 המשיך במחקריו במסגרת בית חולים רוזוולט, חלק ממערכת הבריאות של בתי החולים הר סיני הניו יורקית.
ורה צ'רגף נפטרה ב-1995, ושבע שנים אחריה נפטר גם ארווין צ'רגף, והוא בן 97. הם השאירו אחריהם בן אחד.
צ'רגף החל בחקר חומצות הגרעין ב-1944 וחוק צ'רגף הראשון פורסם על ידו ב-1950. לפי חוק זה, כמות האדנין והתימין ב-DNA, זהה וכך גם כמות הציטוזין והגואנין.
החוק הזה היה השלב הראשון שהוליך למסקנה, שה-DNA מורכב משני זוגות בסיסים ולא סתם ארבעה בסיסים.
עד צ'רגף סברו החוקרים שכמות כל אחד מארבעת הבסיסים, זהה.
תגלית זו הייתה אבן דרך חשובה בגילוי מבנה הסליל הכפול של ה-DNA אותו הוכיחו בהמשך ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק.
חוק צ'רגף השני אומר שכמות כל זוג בסיסים ב-DNA משתנה על פי סוג בעל החיים.
שונות מולקולרית זו הפכה את ה-DNA למועמד מתאים לשאת מטען גנטי.
בניגוד לפרס נובל שנמנע ממנו, לדעתו שלא בצדק, פועלו של צ'רגף זכה להכרה בזכות הרבה מאוד פרסים ואותות כבוד אחרים, ביניהם:
1958 - מדליית קרל ניוברג
1961 - חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1963 - פרס שארל לאופולד מאייר
1964 - פרס היינקן לביוכימיה וביופיזיקה
1971 - חבר באקדמיה לאופולדינה
1973 - מדליית גרגור מנדל
1975 - המדליה הלאומית למדעים
1979 - חבר החברה הפילוסופית האמריקאית
1984 - פרס יוהאן היינריך מרק
1990 - עיטור כבוד בגין שירותיו למען הרפובליקה האוסטרית
1994 - פרס וינה לפובליציסטיקה
1994 - העיטור האוסטרי למדע ואמנות
2000 - פרס פרידריך מרקר
צ'רגף כתב במהלך הקריירה המדעית הארוכה שלו מעל ל-500 מאמרים מקצועיים, וכן מס' רב של ספרים, ובהם:
ארווין דיטבאלד קורץ היה פסל גרמני.
קורץ נולד בשטוטגרט כצעיר מבין חמישה ילדיהם של הסופר והספרן הרמן קורץ ורעייתו מארי קורץ.
בשנת 1858 עברה המשפחה לאוברסלינגן, שם רכשה אחוזה.
בשנת 1863 עבר לקירכיים אונטר טק ולאחר מכן לטובינגן, שם אביו של ארווין היה ספרן בספרייה האוניברסיטאית טובינגן.
לאחר שסיים את לימודיו בטיבינגן, נרשם קורץ לאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן ב־24 באפריל 1876, שם היה תלמידו של לודוויג פון לופץ.
בשנת 1878 אדולף פון הילדברנד שכר אותו כעובד בסטודיו הפסלים שלו בפירנצה.
בשנת 1881 נולד בנו, האדריכל אוטו אורלנדו קורץ.
כשאדולף פון הילדברנד הוצע להיות פרופסור במינכן בשנת 1893, הוא ומשפחתו עברו לשם.
בשנת 1899 יצר ארווין קורץ את שתי הדמויות האלגוריות "ספינר" ו"וובר" עבור בית הספר המלכותי לאריגה לאריגה במינברג, שעדיין מעטר את פורטל הכניסה מבפנים.
בתחילת המאה העשרים הוא השיג את פריצתו האמנותית כפסל והוא קיבל עמלות רבות יותר לאחר מכן.
כבר בשנת 1906 הפך ארווין קורץ למורה באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
במקביל הוא היה ראש בית הספר לפיסול של וילהלם פון רומן.
קורץ היה בנם של הסופרת והמשוררת מארי קורץ והסופר הרמן קורץ ואחיהם של: המשוררת והסופרת איזולדה קורץ, הרופא והמשורר אדגר קורץ ואלפרד ובלדה קורץ.
כמו כן הוא אביו של האדריכל אוטו אורלנדו קורץ.
ארווין פוכינגר היה צייר, מאייר, מעצב תעשייתי ואמן גרפי וינאי.
פוכינגר היה חלק מתנועות "יוגנדסטיל" ו"סמטקונסטוורק" (האמנות הטוטאלית) האוסטרית, שביקשו למחוק את הגבולות בין אמנות יפה לאמנות שימושית.
ארווין פוכינגר נולד בווינה ב־7 ביולי 1875. הוא הגיע ממשפחה בולטת של פקידים אוסטרים.
בשנים 1891–1892 החל פוכינגר ללמוד בשיעורי ציור בערב במכון לאמנות גרפית שנפתח זה מכבר (1888).
זה היה מכון ניסיוני שהכשיר אנשי מקצוע בתחום העיצוב והאמנות הגרפית.
בהמשך למד פוכינגר בבית הספר לאומנויות ומלאכות (לימים "בית הספר לאמנות שימושית"), שנוסד בשנת 1867 במסגרת "המוזיאון האוסטרי החדש למדע ולתעשייה".
פוכינגר למד בהתחלה אצל לודוויג מיניגרודה (1847–1930) ולאחר מכן אצל הצייר והפרופסור לאמנות פרנץ פון מאטש (1861–1942), שעבד על אמנות דקורטיבית עם האחים גוסטב (1862–1918) וארנסט קלימט (1864–1892), הייתה להם חברת קישוטים שיצרה ציורי קיר מורכבים עבור לקוחות אמידים.
עבודותיו המוקדמות ביותר של פוכינגר הן רישומי נוף ואדריכלות משנת 1892 ו-1893, שכבר היו באיכות מקצועית.
כשפוכינגר היה בסוף לימודיו, קבוצת אדריכלים ואמנים צעירים, אוטו וגנר, יוזף הופמן ויוזף מריה אולבריך, דחו את הסגנון הדקדנטי של תקופתם ואת מגוון הסגנונות האדריכליים המקובלים.
הם הושפעו מיוון הקלאסית ורומא ורצו ליצור מבנים רעננים ומודרניים, שבהם העיטור היה חלק מהעיצוב, ולא מיותר.
יחד עם קבוצת אמנים צעירים וחדשניים, ביניהם גוסטב קלימט, קולומן מוזר, מקס קורצוויל (1867–1916), הם נפרדו מהאקדמיה הוותיקה – התאחדות האמנים האוסטרים שקיימה את תערוכותיה בקונסטלרהאוס הישן.
הם הקימו איחוד חדש המכונה איחוד האמנים האוסטרים (Vereinigung Bildender Künstler Österreichs) המכונה הזצסיון הווינאי (das Wien Sezission).
מכיוון שחברו של ארווין פוכינגר וחברו לכיתה קולון מוזר היה אחד המייסדים והם חלקו את אותן ההשפעות, עבודתו דומה למדי לזה של מוזר בסגנון ובביצוע.
מה שפוכינגר, מוזר, קלימט, וגנר, אולבריך והופמן עבדו אליו היה איחוד האמנויות, למחוק את החלוקה בין אמנות יוקרתית ויישומית וליצור פרויקטים שבהם הכל חולק את אותם עקרונות של עיצוב וביצוע, גישה טוטאלית.
סגנון אמנות הידוע בווינה בשם Gesamtkunstwerk.
בשנת 1900 סיים ארווין פוכינגר את לימודיו.
הוא ערך טיולי רישום לקאפרי ורומא, שם ספג את ההשפעות הקלאסיות.
בתערוכה העולמית, בפריז, בשנת 1900, אחד מציוריו הדקורטיביים הגדולים זכה להכרה רבה בביתן האוסטרי הענק.
הוא זכה לשבחים בעיתונות הצרפתית, האוסטרית והבריטית.
במהדורה הראשונה של מגזין העיצוב הווינאי המפורסם Das Interieur הוצגו עבודותיו מפריז.
ארווין יוליוס פוסנגר היה גנרל אוסטרי אשר שימש כראש המטה הכללי הראשון של צבא אוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
פוסנגר נולד ב-5 במאי 1908 בעיר גיור שנמצאה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום נמצאת בהונגריה.
אביו היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
אמו מתה כמה ימים לאחר לידתו ואביו נישא מחדש.
אחותו למחצה היא הסופרת גרטרוד פוסנגר.
את ילדותו הוא העביר בין מחנות הצבא השונים בהם שרת אביו בכל רחבי האימפריה.
ב-1926 הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת אינסברוק, אולם שנה לאחר מכן עזב את האוניברסיטה והתגייס לרגימנט הארטילריה ה-6 של צבא אוסטריה.
הוא למד באקדמיה לקצינים וסיים אותה ב-1931 בדרגת לויטננט.
לאחר סיום לימודיו עבר פוסנגר ליחידת גבירגסייגר באוסטריה עילית.
הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט והחל לעבוד כמורה לטקטיקה באקדמיה הצבאית התרזיאנית.
ב-1936 החל ללמוד בקורס לקציני המטה הכללי.
ב-1938 הוא נאלץ להפסיק את הקורס בעקבות האנשלוס.
פוסנגר התגייס לוורמאכט והמשיך את לימודיו באקדמיית המלחמה בברלין.
ביולי 1939 הוא הועלה לדרגת האופטמן והוצב בהיידלברג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב פוסנגר בדיוויזיה ההררית ה-2 בגבול צרפת.
לאחר מכן הועבר לנורווגיה והשתתף במבצע וסריבונג.
ב-1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-292 עמה לחם בחזית המזרחית.
ב-1944 מונה לראש מטה הארמייה השביעית ולחם עמה במתקפת הארדנים.
עם סיום המלחמה הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו חזר לאוסטריה, וב-1956 התגייס לצבא האוסטרי החדש ומונה לראש המטה הכללי.
מכיוון שהיה הראשון שנשא בתפקיד לאחר המלחמה, לפוסנגר היה כוח רב לעצב את הצבא כרצונו.
זמן קצר לאר כניסתו לתפקיד נאלץ פוסנגר להכין את הצבא האוסטרי לנוכח האיום הנשקף מהמרד ההונגרי.
ב-1968 לנוכח האביב של פראג דרש פוסנגר להגדיל את המוכנות של הצבא האוסטרי, אולם בניגוד להמלצתו החליטה ממשלת אוסטריה ב-1 בינואר 1970 לצמצם את זמן שירות החובה בצבא.
ב-22 באפריל של אותה שנה עלתה לשלטון במדינה ממשלת שמאל בהנהגת ברונו קרייסקי.
עד מהרה נוצרו חיכוכים רבים בין פוסנגר השמרן לבין שרי הממשלה ב-2 באוקטובר הוא הגיש את התפטרותו לנוכח רפורמות מקיפות שדרשה הממשלה לערוך בצבא.
לאחר התפטרותו התגורר בווינה עד מותו ב-4 במרץ 1986.
ארווין מרטון (במקור פרייס, בהונגרית: Marton Ervin; בודפשט, 17 ביוני 1912 – פריז, 30 באפריל 1968) היה צלם, גרפיקאי ופסל יהודי-הונגרי.
משנת 1937 הפך לחלק בלתי נפרד מהתרבות האמנותית הפריזאית.
ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של דמויות מפתח רבות באמנות, בספרות ובמדע שפעלו בפריז, כמו גם ב"תמונות הרחוב" הכנות שלו.
עבודותיו הוצגו בקביעות בפריז, וכן גם בבודפשט, בלונדון ובמילאנו; ניתן למצוא את עבודותיו בגלריה הלאומית של הונגריה, בספרייה הלאומית של צרפת, במוזיאון הצילום ההונגרי, בתאגידים גדולים ואצל אספנים פרטיים באירופה ובארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן הכיבוש הנאצי של פריז, הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית יחד עם מהגרים רבים אחרים.
לאחר המלחמה, קיבל את מדליית הרזיסטנס מממשלת צרפת.
העניין המחודש באמנים ההונגרים של פריז במאה ה-20 הוליד תערוכות משמעותיות במאה ה-21 של ארווין מרטון ובני דורו.
תמונות הרחוב של מרטון מפריז הוצגו בקליפורניה (2009) יחד עם הצלמים של המאה ה-20 אינגה מוראט האוסטרית ומקס יבנו האמריקאי .
בשנים 2010–2011, הציבור יכול היה לראות את תמונות העירום הנשי שלו יחד עם תמונות של אמנים אחרים במכון ליסט בפריז .
ארווין מרטון נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של אישטוואן קלמן פרייס (1887–1945), זבן, ושל ינקה צ'ילג (1886–1945).
היו לו שתי אחיות והוא התחיל לצייר ככבר כילד, וכנער החל גם לצלם, אף על פי שמעולם לא למד במסגרות פורמליות.
הצייר לאיוש טיהני (1885–1938) היה קרוב משפחתו, והיה חבר בקבוצת האמנים ההונגרית הידועה בשם השמונה (1909–1918 בודפשט), טיהני הפך לצייר וליטוגרף מפורסם.
בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא היגר לווינה, ולאחר מכן נסע לברלין, שם התיידד עם בראסאי ועם אמנים וסופרים הונגרים צעירים אחרים.
לאחר המהפכה ההונגרית והרוסית, היגרו לברלין אמנים ואינטלקטואלים רבים ממזרח וממרכז אירופה.
בתחילת שנות ה-20 נוצרה שם סינתזה "קצרת מועד" בין האוונגרד הבינלאומי לאמנים ואינטלקטואלים ממערב אירופה.
טיהני היגר לבסוף לפריז ב-1924, כמו אמנים הונגרים רבים אחרים, כגון בראסאי והצלם אנדרה קרטס.
לאחר שגם מרטון ארווין עבר לפריז ב-1937 (היה כבר בן 25), טיהני הכיר לו את חוג החברים הנרחב שלו.
מרטון סיים את בחינות הבגרות בשנת 1931, ובשנת 1933 המשיך את לימודיו בבית הספר לציור של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בהדרכתו של הצייר מנו ווסטרוצי.
בין השנים 1934–1937 למד בבית הספר לעיצוב תעשייתי ברחוב אורוסלאן.
הוא בילה בקביעות כל קיץ בין השנים 1935–1937 בעיר קלוצ'ה.
מרטון הוקסם מהצוענים, אותם הנציח ברישומים, בציורים ובצילומים.
את תערוכותיו הראשונות הציג בגלריות של בודפשט בשנות ה-30. בשנת 1936, בחלל התצוגה של סטודיו ברחוב לאיוש קושוט (Kossuth Lajos utca), תערוכת הגרפיקה שלו שאורגנה במשותף עם אלדאר פרקש וזכתה לשבחים על ידי ארתור אלק, מבקר כתב העת האמנותי והספרותי החשוב ניוגט, והסופרים מריה דוטקה ואדן גרה.
היסטוריונית האמנות אדית הופמן קנתה שתיים מיצירותיו של מרטון (Figures, Harakiri), שלימים הפכו לבעלות הגלריה הלאומית של הונגריה.
שמו של אביו היה פרייס (Preisz) וארווין מרטון נשא את השם הזה עד 1946, בינתיים חתם לפעמים על יצירותיו בשם Paál).
ב-1937 עבר מרטון לפריז, שהייתה אז מרכז לאמנים וסופרים מכל רחבי אירופה ומקלט ליהודי גרמניה ומזרח אירופה שסבלו מאנטישמיות במולדתם.
הוא נכנס לחוג התוסס של אמני המהגרים ההונגרים (רובם יהודים).
הוא גם המשיך בלימודיו; השתתף בקורסי ציור ופיסול בבית הספר לאמנויות יפות, שם היה תלמידו של אנרי בושאר .
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה פלשו הגרמנים וכבשו את צרפת (1940–1944).
מרטון היה בין המהגרים הרבים שהצטרפו להתנגדות הצרפתית.
הם עבדו בקבוצה קטנה יחד עם הונגרים וזרים נוספים, שרבים מאוד מהם היו יהודים.
בפריז, הוא צייר והפיץ כרוזים שהופקו ביוזמת רוב קבוצות הפרטיזנים כדי לשמור על המורל האזרחי הלאומי.
יחד עם לאיוש פאפ, הוא השתתף במספר פעולות מסוכנות להכנת מסמכים מזויפים למבוקשים כדי לעזור להם להסתתר מהנאצים.
בין הנעזרים היה סופר ועריק גרמני, וכן הצייר ההונגרי פרנץ וארגה.
(וארגה היה חברו של מרטון, אחיינו של הסופר המפורסם ז'יגמונד מוריץ).
בתנועת ההתנגדות השתתפו אמנים ואינטלקטואלים יהודים-הונגרים צעירים רבים, ביניהם הצייר שאנדור יוז'ה, הפסל אישטוואן היידו , העיתונאים לאסלו קרשי ואימרה ג'ומאי, הצלמים אנדרה (אנדראש) שטיינר ולוסיאן ארווה (אז כבר אזרח צרפתי), וכן לדיסלס מאנדל המומחה לדפוס.
שלושה יהודים הונגרים היו חברים בקבוצת מנושיאן בהנהגת מיסאק מאנושיאן ושל יוסף אפשטיין (Manouchian Group), שהפכה לאגדה באירועי ה-Affiche Rouge, "הכרזה האדומה" .
הם נלכדו, הורשעו במשפט ראווה והוצאו להורג יחד עם 18 מחבריהם ב-1944. הגרמנים צילמו אותם ופרסמו את פניהם בכרזה ממוסגרת בהאדומה כדם עם הידיעה על הוצאתם להורג ברחובות הערים והכפרים הצרפתיים.
האזרחים השתמשו בכרזות כסמל להתנגדות, "Mort pour France!" (מתו למען צרפת!), סומנו כרזות אלה.
מרטון הפיק גרפיקה עבור הקבוצה לזכר שלושת היהודים-הונגרים שנהרגו מקבוצת מנושיאן.
הסופר הספרדי חורחה סמפרון, ששירת גם הוא ברזיסטנס, התייחס לקבוצתו של מרטון ברומן שלאחר המלחמה.
הוריו של מרטון אמנם שרדו את השואה בבודפשט, אבל הם נחלשו כל כך מהמחסור שהם מתו מדלקת ריאות זמן קצר לאחר תום המלחמה.
שתיים מאחיותיו ניצלו על ידי ראול ולנברג, אך אחד מילדי אחותו לא שרד את השואה.
לאחר המלחמה, הוא הכיר את אשתו לעתיד, מרתה רודאש (בשם נעוריה: זפיר) שהיגרה מבודפשט לפריז.
היא הייתה צאצא של החתם סופר (הרב משה שרייבר).
בשנות המלחמה הסתתרה בבודפשט בחדר עם שתי אחיותיה ואחיינית קטנה.
בעלה הראשון, ג'רג' רודאש, מת בשואה במחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
מרטון ומרתה התחתנו ב-1949 ונולדו להם שני בנים.
פייר, אמן וידאו/ניו מדיה, פרופסור וסופר, ואיב שהוא אנתרופולוג שלימד גם קפואירה.
עבודתו של מרטון עדיין מוצגת בתערוכות בינלאומיות ומוכרות במיוחד בזכות הפורטרטים וצילומי הרחוב שלו.
ארווין מאיור (בהונגרית: Major Ervin; בודפשט, 26 בינואר 1901 – בודפשט, 10 באוקטובר 1967) היה היסטוריון מוזיקה ומלחין יהודי-הונגרי.
הוא בנו של דיולה מאיור.
מאיור ביצע עבודה משמעותית בחקר תולדות המוזיקה ההונגרית, בעיקר בחקר תולדות המוזיקה ההונגרית של המאה ה-18 והמאה ה-19, כמו כן חקר גם את ההיבטים ההונגריים של יצירות בטהובן, היידן, מוצרט, ברהמס, ליסט ואחרים.
ארווין מאיור נולד במשפחה יהודית כבנם של המלחין והפסנתרן דיולה יעקב מאיור (במקור מאייר) (1858–1925) ושל אידה גליקליך.
הוא למד אצל לאו ויינר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט ובמקביל השיג ב-1924 דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין השנים 1926–1928 ערך את כתב העת "סקירת המוזיקה" (Zenei Szemle), במקביל לעבודתו כעורך שותף בכתב העת "מוזיקה" בין השנים 1919 לבין 1930. משנת 1928 לימד קומפוזיציה ולאחר מכן תולדות המוזיקה ב"בית הספר הלאומי למוזיקה" ובמקביל ניהל את ספריית בית הספר.
שם, ב-1933, מצא את המנגינות האינסטרומנטליות מאזור גלנטה, שמהן כתב זולטאן קודאי את היצירה התזמורתית "ריקודי גלנטה" (Galántai Táncok) לרגל 80 שנה של התזמורת הפילהרמונית של בודפשט.
ב-1935 מונה כמרצה לתולדות המוזיקה ההונגרית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
ב-1941, לדרישתו של באלינט הומן, האקדמיה נאלצה לפטר אותו בשל יהדותו.
על אף שאחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 קיבל את מישרתו בחזרה והפך שוב למרצה במחלקה לתולדות המוזיקה של האקדמיה למוזיקה, הוא לא המשיך את הקריירה שלו שם, אלא משנת 1948 בגימנסיה למוזיקה בבודפשט, ומשנת 1954 באקדמיה למוזיקה על שם בלה בארטוק, שם לימד קומפוזיציה.
ב-1931 נישא לאמה שארושי בבודפשט.
הנישואים פורקו ב-1935. אשתו השנייה הייתה שרולטה רדנאי, איתה חי משנת 1938 ועד מותו.
מאיור הלחין יצירות תזמורת, יצירות קאמריות, סונטות, שירים, עיבודים לשירי עם.
ב-1955 הוא היה שותף פעיל ביצירת תערוכת היובל של בטהובן ובארטוק.
בספטמבר 1961 הרצה בוועידת ליסט-בארטוק בבודפשט.
הוא היה מחבר שותף בלקסיקון המוזיקה שפורסם ב-1931 וב-1965. מיטב מחקריו פורסמו ב-1968 על ידי היסטוריון המוזיקה פרנץ בוניש (פרקים מתולדות המוזיקה ההונגרית, עם הקדמה מאת בנצה סאבולצ'י, בודפשט, 1968).
פתיחה לצלילי מרק רוז'אוולדי לרגל יובל התיאטרון הלאומי (1937)
Gömör verbunk, שירים, עיבודים לשירי עם, יצירות קאמריות (1952)
מנגינות ריקוד הונגריות בעיבודו של היידן (1929, בגרמנית ב-Zeitschrift für Musikwissenschaft)
שיר ראקוצי ומארש ראקוצי (עיתון בודפשט, 25 בדצמבר 1929 )
רשימת יצירותיו של פרנץ ארקל (סקירת המוזיקה, 1947)
מוזיאון בטהובן במרטונוואשאר (סקשפהרוואר 1958)
הצוענים מגלנטה (מוזיקה הונגרית, 1960)
ארוין קורמנדי-פרים (במקור רק פרים, בהונגרית: Körmendi-Frim Ervin; בודפשט, 27 במרץ 1885 – בודפשט, 1 באוקטובר 1939) היה צייר ורסטורטור יהודי-הונגרי.
קרמנדי-פרים היה צייר אימפרסיוניסטי, ופוסט אימפרסיוניסטי שציוריו מראים השפעתם של פול סזאן ווינסנט ואן גוך.
ארווין פרים נולד במשפחה יהודית.
הוא החל את לימודיו אצל שימון הולושי, לאחר מכן למד במינכן אצלו וגם בפריז אצל ז'אן פול לורן באקדמיה ז'וליאן.
משנת 1904 השתתף בתערוכות בפריז, בלונדון ובווינה.
הוא היה גם מציג קבוע ב"סלון העצמאים" וב"סלון הסתיו" בפריז, בסך הכל 18 מתמונותיו הוצגו בתערוכות פריז.
הוא פעל גם במושבת האמנים של באיה מארה.
ב-1910 הציג אוסף קטן ב"בית האמנים" (Művészház) בבודפשט.
הוא הציג תמונות נוף של חלקי פריז ונירנברג, טבע דומם ודיוקנאות בסגנון שפיתח בהשפעת סזאן.
ב-1918 הציג תערוכה עצמאית בבודפשט.
הוא היה חבר באגודה החדשה של לאמנים.
לאחר מכן חי בנירנברג במשך שנים, שם לא רק צייר אלא גם עבד על רסטורציה.
באיגוד הרייך של אמנים חזותיים בגרמניה
באגודת האמנים והאומנים של נירנברג
קרמנדי-פרים חזר הביתה מגרמניה ב-1933 עם עליית היטלר לשלטון והקים את חלל התצוגה בשם "סדנת אמנות" (Műterem), שבעזרתו ניסה לעזור לאמנים עם גורל קשה שבקושי התפרנסו.
הוא הובא למנוחות ב-3 באוקטובר 1939 בבית הקברות ראקושקרסטור.
הצייר יוז'ף בירו ויוז'ף נמש נשאו הספדי פרידה בהלווייתו.
אביו היה יעקב פרים (1852–1919) רופא ומורה, אמו הייתה אנה גולדרייך.
אחיו הצעיר הוא הפסל ינה קרמנדי-פרים, פרופסור באוניברסיטה ואמן מדליות.
גיסתו ארז'י פיירווארי הייתה ציירת וקרמיקאית.
אשתו הייתה אריקה לבאו, לה נישא ב-23 ביולי 1932 בבודפשט.
משנת 1904 ואילך לסלון פריז ד'אוטומן
הסלון של סוחר האמנות יוז'ף פרנקל (בודפשט, 1918)
עיטור צלב כבוד הונגרי (1929)
ארווין קניג היה צלף גרמני וקצין בוורמאכט, אשר התפרסם בזכות דו-קרב שערך עם הצלף הסובייטי המפורסם וסילי זייצב במהלך קרב סטלינגרד.
הדו-קרב הסתיים במותו של קניג.
הדו-קרב מוזכר בזכרונותיו של זייצב, אולם אין לו אזכור במקורות גרמניים.
אי לכך, חוקרים רבים מפקפקים באמינות הסיפור, ומטילים ספק בכך שאכן היה אדם בשם ארווין קניג.
וסילי זייצב מספר באוטוביוגרפיה שלו "סיפורו של צלף" (Записки снайпера) כי בעקבות חיסולים של קצינים גרמנים רבים בסטלינגרד בידי צוות הצלפים של זייצב, החליט הוורמאכט לשלוח את ארווין קניג להתעמת עמו.
לפי זייצב, קניג היה מפקד בית הספר לצלפים בצוסן ונחשב לצלף הטוב ביותר של הוורמאכט.
זייצב מתאר באריכות את הדו-קרב בינו לבין קניג, שנמשך, לטענתו, שלושה ימים.
לטענת זייצב, הוא הצליח לחסל את קניג בעזרת חברו הטוב קוליקוב.
שניהם גילו שקניג מסתתר מאחורי יריעת ברזל מוקפת בלבנים שבורות בשטח המת שבין העמדות הגרמניות לאלו הסובייטיות.
קוליקוב הרים לאוויר קסדה סובייטית, וקניג ירה בה.
קניג היה סבור שפגע בזייצב, ויצא מהמסתור שלו כדי לבדוק את הגופה, וברגע זה ירה בו זייצב למוות.
זייצב לקח את הכוונת הטלסקופית מרובה המאוזר K98 של קניג והיא מוצגת כיום במוזיאון הכוחות המזוינים במוסקבה.
למרות שחוקרים מוקדמים כגון ויליאם קרייג קיבלו את סיפורו של זייצב, חוקרים מודרניים מטילים ספק באמינות הסיפור, ובעצם קיומו של ארווין קניג.
ההיסטוריון פרנק אליס בספרו "קלחת סטלינגרד" מצביע על העובדה שהמקרה אינו נזכר באף מקור גרמני או סובייטי פרט לזיכרונותיו של זייצב.
כמו כן, אין שום רישומים או ראיות העשויים להעיד על כך שאי פעם שירת בצבא הגרמני קצין בשם ארווין קניג.
יתירה מזאת, עד 1943 כלל לא היה בצוסן בית ספר לצלפים.
אליס מצביע גם על חוסר עקביות בדיווח של זייצב.
בעוד שבכל זיכרונותיו זייצב ספציפי ומדויק מאוד באשר לתאריכים שבהם אירעו המאורעות שהוא מתאר, הוא לא מציין באיזה תאריך התרחש הקרב בינו לבין קניג.
לבסוף הוא מצביע על מספר בעיות עובדתיות בתיאור הדו-קרב.
חרף הבעיות העובדתיות שבו, הסיפור זכה לפרסום רב והפך לחלק בלתי נפרד מהמיתוס שנוצר סביב זייצב.
הדו-קרב בין קניג לזייצב הוא מרכז העלילה של הסרט "אויב בשער".
בסרט זה מגלם את קניג אד האריס.
פרופסור באוניברסיטה, חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים (1998).
ארווין פניבש נולד במשפחה יהודית כבנם של זולטאן פניבש (1888–1933), רוקח, ושל ולריה בורג.
במלחמת העולם השנייה, ב-1944 נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
ב-1946 סיים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר, (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד - ELTE) בהתמחות במתמטיקה ובפיזיקה.
ב-1948 קיבל גם תואר ברוקחות באוניברסיטת פאזמאן פטר.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטה בשנת 1950. בין 1950 לבין 1968, הוא היה עמית מדעי של המכון המרכזי למחקר פיזיקלי של האקדמיה ההונגרית למדעים, ראש מחלקה משנת 1954, וסגן המנהל המדעי מ-1968. הוא היה פרופסור חבר ב-ELTE ואחר כך פרופסור מן המניין באוניברסיטה.
בין השנים 1964–1967 היה סגן מנהל המכון למחקר גרעיני בדובנו.
מ-1968 עד 1969 עבד כראש המחלקה לפיזיקה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) בווינה.
הוא היגר לארצות הברית ב-1969. בין 1969 לבין 1970 היה חוקר אורח באוניברסיטת פנסילבניה.
בין 1970 לבין 1972 היה פרופסור אורח באוניברסיטת טקסס בדאלאס, ובין 1972 לבין 1987 היה פרופסור ולאחר מכן פרופסור אמריטוס.
בין השנים 1977 לבין 1980 הוא היה המנכ"ל של המרכז לחקר הגנת הסביבה.
משנת 1983 הוא היה פרופסור גם באוניברסיטת דאלאס לרפואה.
בשנת 1995, נבחר לחבר כבוד באגודת הפיזיקה אטווש לוראנד.
משנת 1998 היה חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
תחומי המחקר שלו היו קרינה קוסמית, פיזיקת חלקיקים באנרגיה גבוהה, החומר האפל של היקום, תורת הקוונטים, פיזיקה רפואית וניהול פסולת רדיואקטיבית.
הוא היה מחברם של יותר מ-200 פרסומים מדעיים ו-4 ספרי מומחים.
אֶרְוִין רוֹדֶה היה פילולוג גרמני קלאסי.
בתור השני מבין ארבעה ילדיהם של הרופא מהמבורג פרנץ אדולף רודה (1813–1866) וברטה מריה וילהלמינה, לבית שלידן (1813–1882), ארווין רודה למד בתחילה בבית הספר של ביינה בין השנים 1852 ל-1859 לפני שעבר להתגורר בה.
חזר להמבורג, שם סיים את לימודיו ב בשנת 1864. בסמסטר הקיץ של 1865 החל ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת בון.
בסמסטר החורף שלאחר מכן, כמו עמיתו ללימודים פרידריך ניטשה, הוא עבר לאוניברסיטת לייפציג, שם החלה ידידותו עם ניטשה.
בסמסטר החורף של 1867, רודה עבר לאוניברסיטת קיל וקיבל שם את תואר הדוקטור שלו ב-9 במרץ 1869 תחת עם תזה על .
לאחר מסע לימודי באיטליה, רודה סיים את ההביליטציה שלו בקיל בסתיו 1870 והחל ללמד כמרצה פרטי בסמסטר החורף; ב-20 באפריל 1872 הוא הפך לפרופסור חבר.
בשנת 1875 הוא הגיש בקשה לקבלת הקתדרה באוניברסיטת טרטו, אך קיבל אותה.
בזמן שעדיין שהה בקיל, רודה השתמש בספר Afterphilologie מעורר המחלוקת כדי לתמוך בתזות שבהן תמך ניטשה ב"הולדת הטרגדיה", שהותקפה בעבר בחריפות על ידי .
אולם שנים לאחר תמיכה זו בניטשה, הידידות ביניהם נפסקה.
מצד שני, הידידות עם , שנוצרה דרך חברם המשותף ניטשה ובאה לידי ביטוי בחילופי מכתבים ערים, התמידה עד מותו של רודה.
אף על פי שרודה חשב שארכיון ניטשה הוא רעיון "טיפשי", הוא תמך בו בתחילה עם כמה עצות וסיוע.
לאחר מותו, טענה אליזבת פרסטר-ניטשה, אחותו של ניטשה ויוזמת רעיון הארכיון, שרודה תמך בהתלהבות ברעיון, והגזימה מאוד בכך.
תלמידו של רודה, ארנסט הולצר, עבד זמן רב על הארכיון וערך את הפילולוגיקה של ניטשה.
מקום מנוחתו של רודה נמצא בבית הקברות בהיידלברג.
קברו הוא אובליסק עשוי גרניט שחור ומלוטש; הכתובת מציינת את שמו ואת שמו של אשתו.
ארווין ראוך היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
ראוך נולד ב-19 באוקטובר 1889 בברלין, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
ב-15 בספטמבר 1908 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, וב-27 בינואר 1910 הוא הועלה לדרגת לויטננט בגדוד הרובאים ה-35. הוא לחם עם גדודו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ועל פעולותיו בקרבות הוא קיבל עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה הצטרף ראוך לרייכסווהר, אולם שוחרר לביתו בדצמבר 1920. הוא התגייס מחדש כמיור ב-1 במאי 1934, והועלה לדרגת אוברסט לויטננט ב-1 בנובמבר אותה שנה.
ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-2 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-2.
ב-1 בנובמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
בפברואר 1944 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-343, שלחמה סביב ברסט בצרפת.
לאחר שברסט הושמה במצור על ידי בעלות הברית, נכנעו החיילים הגרמנים באמצע ספטמבר 1944. ב-18 בספטמבר 1944 נפל ראוך בשבי האמריקאים.
לאחר שחרורו מהשבי הוא התגורר בגלספך, אוסטריה עד מותו ב-26 בפברואר 1969.
ארווין לוץ הוא חסיד אומות העולם אוסטרי .
בשנת 1944 עבד השוטר ארווין לוץ כשף בכלא באינסברוק.
יחד עם מפקח המשטרה רודי מוזר החליט להציל חמש נערות פולניות יהודיות מגירוש למחנה ריכוז.
הוא שכנע את הבוסים שלו בהנהלת הכלא להסיר את המסמכים של הבנות מהתיקים ולתת להן עבודה במטבח הכלא שלו.
יחד עם וולפגנג נוישמידט דאג לוץ למחסורן.
מפקח המשטרה קרל דיקבאואר העלים את מסמכי הזהות של הבנות ולכן הן לא נכללו ברשימות הגירוש לאושוויץ, נשארו בכלא והועסקו במטבח.
כשהגיעה פקודת הגירוש, סייע מוסר גם להעלמת ניירות הבנות, מה שהציל אותן מהטרנספורט.
ב־18. בינואר 1945 התקבלה ההוראה להעביר את כל אסירי הכלא למחנה הריכוז ברגן-בלזן, ודיקבאואר התבקש לעזור לבנות לברוח.
החוקר הפלילי רודי מוסר גם הציע את עזרתו להצלת הבנות.
לוריין ג'וסטמן-ויסניצקי ומרים פוקס הצליחו להימלט מהכלא במהלך הלילה בעזרת אנטון דייץ ודיקבאואר.
לוץ הציע להם את דירתו כמקום המסתור הראשון שלהן.
לפני שנמלטו הנשים היהודיות, פנה החוקר הפלילי רודי מוסר למריה שטוקר בבקשה לקחת את שתי הנערות לדירתה ולהסתיר אותן.
מריה הייתה מודעת לסכנה הטמונה בלהסתיר שני פליטים יהודים בדירתה.
עם זאת, היא הסכימה מיד.
שלוש הבנות היהודיות האחרות שהיו בכלא אינסברוק ניצלו באופן דומה.
ארווין מסרוש (בהונגרית: Mészáros Ervin; בודפשט, 2 באפריל 1877 – בודפשט, 21 במאי 1940) היה אלוף אולימפי סייף (חרב) הונגרי.
מסארוש היה סייף של "מועדון האתלטיקה ההונגרי" מ-1894 עד 1927. הוא התחרה הן בחרב והן ברומח, אך השיג את תוצאותיו הבינלאומיות בחרב.
בגיל תשע עשרה לא יכול היה להתחרות באולימפיאדת 1904 ו-1908 מכיוון שמשרד המלחמה של וינה לא אפשר לקציני המלוכה להתחרות בצבעים של הונגריה.
הוא היה בנבחרת הסיף ההונגרית מ-1912 עד 1926. באולימפיאדת סטוקהולם (1912), היה חבר בנבחרת הסיף ההונגרית שהורכבה מלאסלו ברטי, דז'ה פלדש, ינה פוקס, אוסקר גרדה, ארווין מסארוש, זולטאן שנקר, פטר טוט, ולאיוש ורקנר, שזכתה באליפות האולימפית.
הוא זכה במדליית הארד בתחרות החרב האישית של האולימפיאדה - אחורי ינה פוקס (זהב) ובלה בקשי (כסף).
ב-1925 זכה במקום הרביעי באליפות אירופה באוסטנד.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלו למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר שסיים קורס קצינים בצבא שירת בצבא המלכותי ההונגרי.
הדרגה הגבוהה ביותר שלו הייתה קפטן חי"ר.
הוא היה חבר מועצת כבוד של אגודת הסיף ההונגרית.
אחיו לוראנט מסארוש היה סייף גם הוא.
אולימפיאדה מקום 3 (אישי: 1912)
אליפות אירופה מקום 4 (אישי: 1925)
ארווין שטאוב (נולד ב-13 ביוני 1938) הוא פרופסור לפסיכולוגיה, אמריטוס, באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
הוא המנהל המייסד של תוכנית הדוקטורט לפסיכולוגיה של שלום ואלימות.
שטאוב ידוע בעיקר בעבודותיו על התנהגות עוזרת ואלטרואיזם, ועל הפסיכולוגיה של אלימות המונית ורצח עם.
הוא נולד בהונגריה וקיבל את הדוקטורט שלו בסטנפורד.
מאוחר יותר לימד באוניברסיטת הרווארד.
הוא עבד במסגרות רבות, הן בעריכת מחקרים והן ביישם את המחקר והתיאוריה שלו.
הוא פעל בבתי ספר לגידול ילדים אכפתיים ולא אלימים, ולקידום השתתפות פעילה מצד תלמידים בתגובה לבריונות.
שטאוב פעל בהולנד לשיפור היחסים בין ילידי הולנד לבין מוסלמים, וברואנדה, בורונדי וקונגו לקידום ריפוי ופיוס.
הוא שימש כעד מומחה, למשל, במשפטי אבו גרייב, הרצה רבות בנושאים הקשורים לעבודתו במסגרות אקדמיות, ציבוריות וממשלתיות בארצות הברית ובמדינות אחרות, וזוכה לאותות הצטיינות רבים.
על פי שטאוב תהליכים פסיכולוגים רגילים, מניעים אנושיים נורמליים ושכיחים ונטיות בסיסיות מסוימות, אך לא בלתי נמנעות, במחשבה וברגש האנושי הם המקורות הראשוניים ליכולת האנושית להשמדה המונית של חיי אדם.
הוא סבור כי בנסיבות מסוימות לרוב בני האדם יש יכולת לאלימות קיצונית ולהרס חיי אדם.
על פי שטאוב הנטייה הרדומה למעשים ברוטליים שמתעוררת בנסיבות מסוימות, הנה מצב שכיח מאוד.
מצב בו הרשע צומח מתוך חשיבה רגילה ומבוצע על ידי אנשים רגילים היא על פי שטאוב הנורמה ולא היוצא דופן.
התנהגות חברתית חיובית ומוסר, כרך א.
אישיות: היבטים בסיסיים ומחקר עדכני.
פיתוח ותחזוקה של התנהגות פרו-חברתית: נקודות מבט בינלאומיות על מוסר חיובי.
שורשי הרוע: מקורותיו של רצח עם ואלימות קבוצתית אחרת.
1989. ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'
ערכים חברתיים ומוסריים: נקודות מבט אישיות וחברתיות.
עריכה משותפת, 1989. לארי ארלבאום.
פטריוטיות בחייהם של יחידים ואומות.
עריכה משותפת, 1997. נלסון הול
הפסיכולוגיה של טוב ורע: מדוע ילדים, מבוגרים וקבוצות עוזרים ופוגעים באחרים.
התגברות על הרוע: רצח עם, סכסוך אלים וטרור.
שורשי הטוב וההתנגדות לרוע, 2015. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
ארווין פרידלנדר היה פיזיקאי יהודי אמריקאי יליד רומניה, חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
פרידלנדר נולד בקלוז'-נאפוקה, ברומניה עם אזרחות צ'כית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה במחנה עבודה.
הוא בוגר של המכון הצרפתי ללימודים גבוהים בבוקרשט ובהמשך למד קורסים בפיזיקה בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת בוקרשט כשהוא מתמחה בפיזיקה גרעינית.
ב-1963 קיבל דוקטורט בתחום והמשיך בעבודת פרופסור באוניברסיטת בוקרשט וחוקר במכון הרומני לפיזיקה גרעינית.
פרידלנדר היה חלוץ בשימוש באמולסיות גרעיניות לחקר קרינה קוסמית ומאיץ.
ב-1963 נבחר להיות חבר מתכתב של האקדמיה הרומנית, תואר שבוטל בהמשך לאחר עזיבתו את רומניה אל ארצות הברית.
לאחר המהפכה הרומנית, ב-1990 הושב לו תוארו וב-2003 שונה לחברות כבוד.
ב-1986 קיבל פרינדלנדר את פרס הומבולדט למחקר.
ארווין קרמרס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
קרמרס שיחק בקבוצות שונות בבונדסליגה, כשהעיקרית היא שאלקה 04. קרמרס ערך 15 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והיה שותף מלא בזכייה שלה ביורו 1972.
ארווין קרמרס הוא אחיו התאום של הלמוט קרמרס.
שני האחים שיתפו פעולה כמעט כל הקריירה שלהם, בכל הקבוצות בהן שיחקו.
ארווין קרמרס החל את קריירת הבוגרים בצוותא עם הלמוט אחיו התאום בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה בעונת 1967/68, ושיחק במועדון במשך שתי עונות.
בקיץ 1969 עבר קרמרס ביחד עם אחיו לקיקרס אופנבך ששיחקה אז בליגה האזורית שהייתה השנייה בהייררכיית הליגות בגרמניה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 1969/70, הבקיע קרמרס 8 שערים, וסייע למועדון להעפיל לבונדסליגה.
באוגוסט 1970 זכה קרמרס עם קיקרס אופנבך בגביע הגרמני, על אף שלא שיחק בניצחון 1-2 על פ.צ.
בעונת 1970/71 הבקיע קרמרס 10 שערי ליגה, אך לא הצליח להציל את הקבוצה מנשירה לליגת המשנה, ועבר ביחד עם אחיו בקיץ 1971 לשאלקה 04.
בעונת הבכורה שלו בשאלקה 04, קרמרס הבקיע 6 שערי ליגה, והוביל את שאלקה למקום השני בבונדסליגה, ולזכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 5-0 על פ.צ.
קייזרסלאוטרן בגמר, בו שיחק 90 דקות.
בעונת 1972/73 קרמרס הבקיע 10 שערי ליגה, אך הקבוצה סיימה בתחתית הטבלה, והודחה ברבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בעונות הבאות שאלקה וקרמרס סיימו במרכז הטבלה, ובעונת 1976/77 סיימו שוב במקום השני, כשקרמרס תורם 7 שערי ליגה.
בעונת 1977/78 החל קרמרס לאבד את מקומו בהרכב, ובעונת 1978/79 ערך 4 הופעות ליגה בלבד.
בתום עונה זו, פרש ממשחק פעיל.
בין השנים 1972 ו-1974 ערך קרמרס 15 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והבקיע בהן 3 שערים.
קרמרס זומן לסגל מערב גרמניה ליורו 1972, ושיחק את מלוא הדקות הן בניצחון 2-1 על בלגיה בחצי הגמר, והן בניצחון 3-0 על ברית המועצות במשחק הגמר, ועל כן, זכה בתואר.
ארווין קליין היה שחקן טניס שולחן יהודי-אמריקאי.
ייצג את ארצות הברית ב-4 אליפויות עולם.
קליין גדל בלוס אנג'לס בן למשפחה יהודית, אימו ממוצא הונגרי גרמני ואביו יליד ארצות הברית.
הוא למד ב-UCLA ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בשנת 1955 הוא זכה בתואר בטורניר זוגות גברים ביחד ריצ'רד ברגמן.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו בשנת 1956 הוא זכה במדליית זהב בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם לאה נויברגר היהודייה לאחר ניצחון במשחק הגמר ב-5 מערכות על איוון אנדריאדיס, יהודי מצ'כוסלובקיה ואן היידון ג'ונס מאנגליה.
נוסף לכך, היא סיים בטורניר ליחידים בשלב שמינית הגמר שבו הפסדי לאקיו נוהירה מיפן שזכה במדליית ארד, ובטורניר לזוגות גברים ביחד עם ברני בוקיאט היהודי, הם הפסידו בשלב שמינית הגמר לזוג מהונג קונג.
לאחר מכן, הפסיק את אימוניו בטניס שולחן כדי להמשיך את לימודיו עד שנת 1961.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1963 הוא סיים במקום חמישי בטורניר הקבוצתי.
נוסף לכך, בטורניר לזוגות גברים הוא הגיע לשלב שמינית הגמר ביחד עם דיק מיילב שבו הפסידו לצ'אנג שי-לין וואנג ז'יליאנג מהרפובליקה העממית של סין שזכו בזהב.
בשנת 1992 נורה קליין למוות על ידי שותף עסקי בלוס אנג'לס שהתאבד לאחר מכן.
בשנת 1981 הוכנס להיכל התהילה של ארצות הברית בטניס שולחן.
אֶרווין רוּדוֹלְף יוֹזֶף אָלֶכְּסַנְדֶר שְׁרֶדִינְגֶר היה פיזיקאי אוסטרי שנודע בתרומתו למכניקת הקוונטים.
חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1933, ביחד עם פול דיראק, על גילוי צורות מועילות חדשות של התורה האטומית ובהן פיתוח משוואת שרדינגר.
תרומה נוספת של שרדינגר היא ניסוי המחשבה – החתול של שרדינגר.
שרדינגר נולד בשנת 1887 בארדברג, וינה לרודולף שרדינגר (שהיה בוטנאי) ולגאורגינה אמיליה ברנדה (בתו של הפרופסור לכימיה אלכסנדר באואר).
אביו היה קתולי ואמו לותרנית.
עד 1898 הוא למד מספרים ובשנה זו החל ללמוד בגימנסיה האקדמית.
בשנים 1906–1910 למד בווינה אצל פרנץ אקסנר ופרידריך האסנורל.
הוא ביצע עבודה ניסויית יחד עם פרידריך קולרוש.
בשנת 1911 התקבל לעבודת עוזר אצל אקסנר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) שירת ביחידת הארטילריה האוסטרית.
ב-1920 התחתן עם אן-מארי ברטל.
באותה שנה הוא הפך לעוזרו של מקס וין.
בספטמבר 1920 קיבל משרת פרופסור חבר באוניברסיטת שטוטגרט.
ב-1921 קודם לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת ברסלאו.
בינואר 1926 פרסם בשנתון הפיזיקה את המאמר "קוונטיזציה כבעיית ערכים עצמיים" על מכניקת גלים.
במאמר זה פרסם לראשונה את משוואת שרדינגר.
במאמר הציג פיתוח של משוואת הגלים עבור מערכות תלויות בזמן, והראה כי המשוואה הניבה ערכים עצמיים של אנרגיה שתאמו לזה של אטום המימן.
על סמך קביעתו של לואי דה ברויי כי חלקיקים אלמנטריים נוהגים לפעמים כחלקיקים ולפעמים כגלים (דואליות גל-חלקיק), כתב שרדינגר משוואה הקרויה משוואת שרדינגר עבור מה שקרא "פונקציית הגל" של החלקיק.
משוואה זו ממלאת במכניקת הקוונטים את התפקיד שממלאות משוואות התנועה של אייזק ניוטון במכניקה.
אולם בניגוד למשוואות אלה שפתרונן נותן את המיקום והמהירות (או התנע) של החלקיק בכל זמן, פונקציית הגל שמתקבלת ממשוואת שרדינגר מאפשרת לדעת רק את ההסתברות שהחלקיק יהיה במקום מסוים או עם תנע מסוים.
המאמר עורר הד ברחבי העולם.
הכריזו עליו כהישג החשוב של המאה ה-20, והוא יצר מהפכה במכניקת הקוונטים, בפיזיקה ובכימיה.
שרדינגר פרסם בזמן קצר שלושה מאמרים נוספים, שפתרו את בעיית המתנד ההרמוני הקוואנטי, את בעיית הרוטור הקשיח מבחינה קוונטית ופיתוח נוסף של משוואת שרדינגר.
ארבעה מאמרים אלו היו להישג המשמעותי ביותר של הקריירה המדעית של שרדינגר והייתה להם השפעה גדולה על מדע הפיזיקה.