tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת המלחמה הכוחות הפולנים נחלו מספר הצלחות ונסיך פולני אף הוכרז כצאר רוסי.
ב-1610 ניצחו הפולנים בקרב קלושינו.
הצבא הרוסי נמלט משדה הקרב ולמעשה לא היה יכול להמשיך במאבק המזוין.
תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון.
השלטון הועבר למועצה בויארית שנשבעו למלך פולין ונתנו לסטניסלאב ז'ולקבסקי להיכנס למוסקבה.
וסילי שויסקי ואחיו הועברו לוורשה.
לאור הרצון של זיגמונט השלישי, מלך פולין למשול ברוסיה בעצמו, התומכים הרוסים עזבו את הפולנים, הם גורשו ממוסקבה ובסופו של דבר המטרות של המלחמה מצד פולין לא הושגו.
מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) (בפולנית: Potop rosyjski; ברוסית: Российский потоп; בליטאית: Rusų tvanas) הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי על השליטה בשטחי אוקראינה ובלארוס.
זו הייתה המלחמה האחרונה בין רוסיה לאיחוד הפולני-ליטאי.
שלביה הראשונים (1655–1660) פרצו כחלק מהמלחמה הצפונית הקטנה, בעקבות פניית הקוזקים האוקראינים להסתפח לרוסיה הצארית בהסכם פריאסלאב, והעימות כולו הסתיים רק בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו.
אף שהאיחוד הפולני-ליטאי ניצח ברוב הקרבות והצליח להשיב את השטחים שאיבד בתחילת המלחמה, הכלכלה הפולנית-ליטאית הרעועה, לא יכלה לעמוד במאבק ארוך ומורכב.
בנוסף, המשבר הפנימי בממלכה ופרוץ מלחמת האזרחים הובילו את האיחוד לחתום על הסכם הפסקת אש בתנאים קשים מול רוסיה.
המלחמה הסתיימה עם כיבוש נרחב של רוסיה בשטחי אוקראינה ובלארוס, והובילה להתחזקות מעמדה של רוסיה כמעצמה אירופאית.
תושביה האורתודוקסים של אוקראינה, שהייתה נתונה לשליטתו של האיחוד הפולני-ליטאי, הרגישו לחץ מהכמורה הקתולית הפולנית.
ולכן, מפעם לפעם פרצו מרידות כנגד השלטון הזר.
מרד משמעותי, בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי, פרץ בשנת 1648. חמלניצקי שאב את מרב התמיכה הבינלאומית למרד מהצאר הרוסי אלכסיי הראשון, והבטיח לו את נאמנותו בתמורה.
על אף שהזמסקי סובור (אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה) של 1651 התנגדה לסיפוח אוקראינה לשטחי הממלכה והצטרפות למלחמה כוללת כנגד האיחוד הפולני-ליטאי, הצאר המתין עד לאספה הבאה ב-1653, אשר אישרה את הסיפוח.
לאחר האשרור האוקראיני של הסיפוח בינואר 1654, הפכה ההצטרפות הרוסית למלחמה כנגד הפולנים בלתי נמנעת.
תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד לרוסיה הצארית.
ב-18 במאי הצבא בראשות הצאר החל בהתקדמות ממוסקבה לכיוון סמולנסק.
במהלך הקיץ נכבשו מספר ערים אך מתקפה על סמולנסק שנערכה ב-16 באוגוסט לא הייתה מוצלחת.
ב-23 בספטמבר נכנעו הפולנים שהתבצרו בסמולנסק לאחר מצור ממושך.
ב-22 בנובמבר 1654 נכבשה גם ויטבסק על ידי הרוסים.
הצלחות הרוסים נמשכו גם בשנת 1655. ב-31 ביולי 1655 נכבשה וילנה ובאוגוסט קובנו והורדנה.
בחזית הדרומית התקדמו הרוסים עד ללבוב, אך לא כבשו אותה.
לקראת סוף שנת 1655 היו כל שטחי אוקראינה ובלארוס בשליטה רוסית והלחימה עברה לשטחי ליבה של הדוכסות הגדולה של ליטא ופולין.
בקיץ 1655 הכריזה שוודיה על מלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
תוך זמן קצר כבשו השוודים את ורשה וקרקוב.
לאור המצב נחתם הסכם אי-לוחמה בין הרוסים לפולנים, וב-17 במאי 1656 הכריזה רוסיה הצארית על מלחמה נגד שוודיה.
תוך זמן קצר נכבשו ערי ליבוניה כמו דרפט, דבינסק ועוד.
המצור על ריגה לא היה מוצלח והעיר לא נכבשה.
בהמשך לא הייתה התקדמות מצד הרוסים, וביוני 1658 נחתם הסכם אי-לוחמה למשך שלוש שנים.
בהתאם להסכם, הועברו חלקים משטחי ליבוניה, כולל דרפט, לשליטה רוסית.
בשנת 1657 נפטר בוגדן חמלניצקי ובמקומו נבחר להטמאן (מנהיג צבאי של הקוזאקים) של אוקראינה איוואן ויגובסקי.
בווילנה נערך משא ומתן בהקשר לסימון גבולות וחתימת הסכם קבע.
למרות בקשות הרוסים, ההטמאן החדש של אוקראינה לא שלח את נציגיו לווילנה והרוסים ניהלו את משא ומתן על דעת עצמם.
בשנת 1658 התברר שהסיבה לכך הייתה משא ומתן שאוקראינים ניהלו עם הפולנים בנפרד.
בהתאם להסכם שהתגבש, אוקראינה הסכימה להיות חלק של האיחוד הפולני-ליטאי.
כתוצאה מהסכם שהתגבש, החלו כוחות פולניים ואוקראיניים להילחם ברוסים.
בקרב שהתקיים ביוני 1659 ניצחו הכוחות המשותפים של האוקראינים ושל חאנות קרים את הכוח הרוסי.
לא כל האוקראינים קיבלו את שינוי עמדת השלטונות, חלק מהקצינים האוקראינים המשיכו להילחם בצד הרוסי.
לאחר מאבקים פנימיים, סולק איוואן ויגובסקי מהשלטון ולתפקיד ההטמאן נבחר יורי חמלניצקי, בנו של בוגדן חמלניצקי.
בתחילת השנה הרוסים כבשו את ברסט.
באביב חתמו הפולנים על הסכם שלום עם שוודיה וכל הצבא התפנה ללחימה נגד הרוסים.
בהדרגה החלו הרוסים לסגת מזרחה ופינו את רוב שטחי בלארוס וליטא, למעט וילנה.
בחזית הדרומית בסתיו 1660 נחלו הכוחות הרוסים מספר מפלות נגד הכוחות המשותפים של פולין וחאנות קרים.
כוחות בפיקוד של יורי חמלניצקי ספגו מפלה קשה והוא נאלץ לחתום על הסכם סיום הלחימה.
המפקד העליון של הכוחות הרוסים באזור חתם על הסכם כניעה תוך הסכמה על כך שצבא רוסי יפנה את קייב, צ'רניגוב וערים נוספות.
אומנם ראש הכוחות בקייב, וויוודה יורי בריאטינסקי לא הסכים להכניס את הפולנים לעיר והם לא תקפו אותה.
כתוצאה מכך, הפולנים נעצרו ולא תקפו יותר, אך גם לרוסים לא הייתה יכולת מעשית להמשיך בפעילות צבאית התקפית.
לאור המצב הצבאי הקשה, נאלצו הרוסים לחתום על הסכם חדש עם שוודיה.
בהתאם להסכם זה הם פינו כל השטחים הכבושים בליבוניה וחזרו לגבולות שהוגדרו בחוזה סטולבובו.
הפעילות הצבאית הממשית נמשכה רק בחזית הצפונית.
בלחץ צבא פולין עזבו הרוסים את מוהילב, בוריסוב, ולאחר מצור ממושך, גם את וילנה.
בסתיו 1663 החלה המערכה האחרונה של המלחמה.
הצבא הפולני החל בהתקפה ונכבשו מספר ערים בגדה השמאלית של הדנייפר, אולם בסוף השנה הם ספגו מפלה קשה ורוב הכוח נסוג.
במהלך הנסיגה הרחש קרב ליד עיירה מגלין במהלכה יחידה פולנית שהגנה על הכוח הנסוג חוסלה, אך בהמשך רוסים לא הצליחו להביס את הכוח העיקרי.
בשנים 1665–1666 לא הייתה פעילות צבאית בקנה מידה גדול.
קרבות ברמה מקומית נמשכו, אך לשני הצדדים לא הייתה יכולת להכריע את המערכה.
ב-30 בינואר 1667 נחתם בכפר ליד סמולנסק הסכם אנדרוסובו שסיים לחימה שנמשכה מעל ל-13 שנים.
חלק מהצבאות שלחמו במלחמה, למשל, הקוזאקים, גרמו להרס רב ביישובים שכבשו.
במהלך המלחמה, הן ב־1655 והן ב־1660 בוצעו פוגרומים הרסניים שפגעו קשות בקהילות היהודיות של מזרח אירופה.
המלחמה למעשה סיימה את מעמדו של האיחוד הפולני-ליטאי כמעצמה אירופאית, ועצרה את התפשטות הנצרות קתולית מזרחה.
רוסיה הצארית החלה בהתפשטות מערבה לשטחים של אוקראינה ובלארוס.
חתימת הסכם שלום יציב עם האיחוד הפולני-ליטאי איפשרה לרוסים להתרכז במאבקים עם שוודיה, חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1686 נחתם הסכם שלום מחדש.
רוסיה המשיכה בשליטה על קייב, ולא היה שינוי בגבולות.
הסכם זה היה בסיס ללחימה משותפת נגד שוודיה במסגרת מלחמת הצפון הגדולה ושיתוף פעולה נגד האימפריה העות'מאנית.
מלחמת רוסיה–פרס (1722-1723) הייתה מלחמה בין האימפריה הרוסית לבין האימפריה הפרסית שהסתיימה בניצחון של הרוסים והעברת שטחים לשליטתם.
לאחר סיום מלחמת הצפון הגדולה פיוטר הגדול החליט על פלישה לחוף המערבי של הים הכספי במטרה להשתלט על נתיב סחר חשוב.
שליטת האימפריה הרוסית על נתיב העברת סחורות מהודו לאירופה הייתה צריכה להעביר כספים רבים לאוצר הרוסי.
הסיבה הפורמלית לתחילת הלחימה היו טענות הרוסים שמורדים מקומיים מפריעים למעבר סחורות תקין של הסוחרים הרוסים באזור ואף פולשים לתחומי רוסיה.
פיוטר הגדול הודיע לפרסים שהוא מעביר כוחות להרגעת הרוחות במטרה לעזור להם בדיכוי המורדים.
התוכנית הייתה לצאת מאזור אסטרחן ולהתקדם לאורך החוף.
במטרה לכבוש את דרבנט ובאקו, להקים מבצרים באזור, לפנות לטביליסי ולעזור לגאורגיה במאבק נגד האימפריה העות'מאנית.
מאזור טביליסי הכוחות היו מתוכננים לחזור לתחומי רוסיה.
ערי קאזאן ואסטרחן היו מרכזי התארגנות הכוחות.
ב-15 ביוני 1722 פיוטר הגדול הגיע לאסטרחן.
הוחלט על העברת כ-22 אלף חיילים דרך הים וכ-7 אלף פרשים דרך היבשה.
ב-18 ביולי 1722 הצי בפיקודו של פיודור אפרקסין יצא מאסטרחן.
ב-27 ביולי הכוחות נחתו על חוף הים ותוך מספר ימים הגיעו למקום כוחות הפרשים שהתקדמו דרך היבשה.
ב-19 באוגוסט הרוסים ניצחו בקרב ליד דרבנט וב-23 באוגוסט העיר נכבשה.
עקב סערה גדולה שהייתה בים רוב אוניות אספקה טבעו.
פיוטר הגדול החליט להפסיק את ההתקדמות דרומה, השאיר בעיר דרבנט חייל מצב וחזר עם הכוח העיקרי לאסטרחן.
בנובמבר 1722 הרוסים הצליחו לנחות בחוף הדרומי של הים הכספי ולכבוש את העיר רשת.
בשנת 1723 הכוח הרוסי שיצאה ללחימה היה קטן באופן משמעותי וללא השתתפותו של פיוטר הגדול עצמו.
לקראת 6 ביולי 1723 הצי, באמצעות שייטת הים הכספי שאך נוסדה וכוחות יבשה אחרים הגיעו לקרבת אזור באקו.
לאחר קרבות בקרבת העיר וירי מהים נכנסו הרוסים ב-26 ביולי 1723 לעיר.
לאור הצלחותיהם של הרוסים בחוף המערבי של הים הכספי, האימפריה העות'מאנית החליטה לפלוש לקווקז מכיוון מזרח.
לאור המצב, החלו שיחות שלום וב-12 בספטמבר 1723 בסנקט פטרבורג נחתם הסכם שלום.
בהתאם להסכם זה הערים דרבנט, באקו, רשט וסביבתם עברו לרוסים.
ב-1724 נחתם הסכם עם האימפריה העות'מאנית לפיו הטורקים הכירו בשינויי גבול של הרוסים והרוסים הכירו באינטרסים הטורקים במערב קווקז.
בהתאם להסכמים שנחתמו בשנים 1732 ו-1735 הרוסים החזירו לפרסים את כל השטחים.
זאת במטרה להבטיח גבול שקט לקראת המלחמות הגדולות עם האימפריה העות'מאנית.
מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) פרצה ביוזמת ממלכת פרס, מתוך רצונה להחזיר לעצמה את השטחים שאיבדה במלחמה קודמת בין הצדדים.
הסיבה הישירה למלחמה היו ידיעות שהגיעו לפרס בהקשר למרד הדקבריסטים ופורשו בצורה שגויה בחצר החאן.
יורש העצר הנמרץ שעמד בראש הצבא, אבאס (עבאס) מירזה, חשב שיצליח לגבור על האימפריה הרוסית.
ב-31 ביולי 1826 הצבא הפרסי שכלל כ-35 אלף חיילים נכנס לשטחי רוסיה, כבש את יליזבטפול, החל מצור על שושה ובכך איים על טביליסי שהייתה המרכז השלטוני של רוסיה בקווקז.
לרשות הרוסים היו באזור כששת אלפים חיילים בלבד.
מושל האזור, גנרל אלכסיי ירמולוב ידע שלא יוכל להילחם בכוח כה עודף ולכן החל בנסיגה מאורגנת.
ב-15 בספטמבר 1826 נערך קרב בין הכוח הרוסי שכלל כ-4,500 חיילים לבין כוח פרסי שכלל כ-10,000 חיילים.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הרוסים שאילץ את הפרסים להפסיק את המצור על שושה ולשחרר את יליזבטפול.
בינתיים הגיע תגבורת משמעותית לצבא הרוסי באזור.
בראש הכוח שכלל עתה כשמונת אלפים חיילים הועמד גנרל איוואן פסקביץ'.
הוא הצליח להביא לנסיגה פרסית מעבר לנהר אראס.
בהתאם לכך, כל השטח שהיה לפני המלחמה בשליטה רוסית שוחרר, אך הלחימה נמשכה.
באביב 1827 הרוסים החלו להתקדם לכיוון ירוואן.
לאחר קרבות עזים שנמשכו 6 ימים העיר נכבשה.
הרוסים כבשו את כל שטחה של מזרח ארמניה ואף התקדמו לכיוון פרס עצמה תוך כיבוש תבריז.
בהמשך הכוחות הרוסים התקדמו עד לאזור של ימת אורמיה ועוררה בהלה בחצר השאה הפרסי.
ב-2 בפברואר 1828 נחתם הסכם טורקמנצ'אי.
בהתאם להסכם הועברו לרוסיה שטחים במזרח ארמניה.
במהומות שפרצו בטהראן ב-11 בפברואר 1828, בעקבות עימות דיפלומטי הקשור באחד מסעיפי ההסכם, נכבשה השגרירות הרוסית ורוב עובדיה נהרגו.
בין ההרוגים היה גם השגריר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב.
תוצאות המלחמה עיצבו את הגבול הדרומי של האימפריה הרוסית באזור והגבולות הדרומיים של ארמניה ואזרבייג'ן של היום.
מלחמת רוסיה–פרס (1813–1804) הייתה מלחמה שהתנהלה בין רוסיה הצארית לבין פרס הקג'ארית סביב השליטה באזורי הקווקז, ובעיקר בשטח בו כיום נמצאת גאורגיה.
היא התנהלה על ידי הרוסים במקביל למספר מלחמות אחרות בהם נלחמו, כתוצאה מכך הם לא יכלו להקצות לעימות זה כוח צבאי גדול.
למרות זאת, בעקבות יתרונם המשמעותי בטכנולוגיה צבאית ומיומנות צבאית הרוסים הצליחו להגיע לניצחון במלחמה ולהרחיב באופן משמעותי את השטחים שבשליטתם: גאורגיה, השטחים הפרסיים בדגסטאן, רוב אזרבייג'ן דהיום וחלקים מארמניה.
באופן רשמי הסיבה למלחמה הייתה סיפוח של גאורגיה המזרחית לרוסיה שבוצע עוד על ידי פאבל הראשון ב-18 בינואר 1801. ב-12 בספטמבר אלכסנדר הראשון חתם על צו לפיו הממלכה הגאורגית הפכה לגוברניה רוסית.
בהמשך, במהלך השנים 1802–1803 לאימפריה רוסית התווספו מדינות נוספות באזור שהיו עד כה תחת חסות הממלכה הפרסית.
בינואר 1804 גנג'ה נכבשה לאחר מצור וקרבות עזים.
חאנות גנג'ה צורפה לאימפריה הרוסית.
ביוני 1804 מצב מלחמה הוכרז באופן רשמי.
ב-8 ביוני 1804 כוח רוסי בפיקוד פאבל ציציאנוב יצאה לכיוון ירוואן.
הקרבות סביב המצודה נמשכו כל הקיץ, אך הרוסים לא הצליחו לכבוש אותה.
ב-4 בספטמבר 1804 לאור האבדות הגדולות הרוסים הפסיקו את המצור וחזרו לגאורגיה.
בתחילת 1805 הרוסים כבשו את חאנות שורגל.
ב-14 במאי 1805 השליט של חאנות קאראבך חתם על הסכם עם הרוסים.
לפי ההסכם שטח החאנות עברה לחסות רוסיה.
ביוני אותה שנה כוחות של הפרסים כבשו את מצודת אסקרן והמשיכו להתקדם צפונה.
למרות הניסיונות של הפרסים להביא להכרעה בקרבות הם לא הצליחו בכך.
במהלך הקיץ התרחשו מספר קרבות עם הצלחות לשני הצדדים.
ב-30 בנובמבר 1805 כוח רוסי בפיקוד פאבל ציציאנוב חצה את נהר קורה ונכנס לשטח חאנות שירוואן.
ב-27 בדצמבר 1805 השליט המקומי חתם על הסכם סיפוח לרוסיה.
במקביל, הצי הרוסי בים הכספי התקדם לחופי באקו.
השליט המקומי לא הסכים לעבור לחסות רוסית והחל מצור על העיר.
למרות ההפגזות מהים והצלחות בנחיתות הכוחות הרוסים לא הצליחו לכבוש את העיר.
לקראת 9 בספטמבר 1805 כוחות הצי עזבו את סביבות העיר.
ב-30 בינואר 1806 פאבל ציציאנוב עם כוח יבשתי של 2000 חיילים הגיע לסביבות באקו.
גם הצי הרוסי חזר לפעילות בסביבה.
לאחר קרבות סביב העיר, סוכם לכאורה על העברת העיר לחסות רוסית.
אומנם, ב-8 בפברואר 1806 במהלך פגישה עם שליטי העיר, פאבל ציציאנוב וסגנו נהרגו בהתנקשות.
הצי הרוסי החליט לעזוב את העיר ולחזור צפונה.
במהלך קיץ 1806 איוואן גודוביץ' שקיבל פיקוד על הכוחות באזור ניצח את הפרסים במספר קרבות והשלים כיבוש אזור דרבנט, באקו וקובה.
בנובמבר 1806 החלה מלחמה עם הטורקים ולכן הרוסים היו מעוניינים בהפסקת הלחימה באזור.
במהלך חורף 1806/7 אכן נחתם הסכם אי-לחימה זמנית.
הרוסים הביסו את הפרסים בקרב באזור ימת סוואן וכבשו את העיר נחצ'יבאן.
ניסיון חדש לכבוש את ירוואן לא הצליח.
בתחילת 1809 איוואן גודוביץ' הוחלף באלכסנד טורמסוב.
הוא הצליח לייצב את המצב.
ניצחונות של הרוסים במספר קרבות הצליחו למנוע מהפרסים להגיע למגע יבשתי עם הטורקים, דבר שהיה מקשה מאוד על הרוסים להמשיך בלחימה נגד מדינות אלו.
לאחר שבשנת 1812 הטורקים סיכמו עם הרוסים על סיום המלחמה, גם הפרסים רצו לסיימה.
אומנם ידיעות על כך שנפולאון נכנס למוסקבה חיזקו מאוד את רוח הלחימה בחצר הסולטאן הפרסי והוא החליט בהמשך הלחימה.
במהלך אוקטובר 1812 כוח רוסי הצליח להביס את הפרסים למרות העודף המספרי הגדול של הפרסים ולכבוש את סביבת לנצ'ראן.
ב-24 באוקטובר 1813 בגוליסטן נחתם הסכם שלום שסיים את המלחמה.
מלחמת רוסיה–פולין (בפולנית: Wojna polsko-rosyjska), הידועה גם כמלחמת סמולנסק הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית והאיחוד הפולני-ליטאי להשבת השטחים שמסביב לעיר סמולנסק אשר נלקחו מרוסיה במסגרת מלחמת רוסיה–פולין של 1605–1618.
מלחמת סמולנסק הוצתה עקב הדרישה הרוסית להשבת העיר סמולנסק לעבר שטחה.
בזמן תקופת הצרות סמולנסק נכבשה בידי האיחוד הפולני-ליטאי אשר פעל לספח את כל רוסיה הצארית.
האיחוד הפולני-ליטאי נחלש בנקודה זאת עקב איבוד שטחים בצפון בחופי הים הבלטי לידי האימפריה השוודית.
בסוף ספטמבר 1632 רוסיה, תחת מיכאל הראשון, צאר רוסיה, לבית רומנוב, הכריזה מלחמה על האיחוד הפולני-ליטאי ופלשה אל עבר הגבול המזרחי.
בתחילת נובמבר הטילו הרוסים מצור על העיר סמולנסק.
הרוסים דאז הוציאו לפועל פעולה נרחבת נגד כלל החלק הצפוני של האיחוד הפולני-ליטאי.
בסיום חורף 1633, הפולנים-ליטאים יצאו במתקפת נגד בדרום החזית לתוך שטח רוסיה.
העיר סמולנסק לא נכנעה כל זמן זה לכוחות הרוסית.
באוקטובר 1633 הפולנים-ליטאים ביצעו איגוף שהכריחה את הרוסים לסגת מן העיר.
בנקודה זאת החלה התקדמות פולנית ואף פלישה מינורית לתוך רוסיה עצמה.
החלפת שטחים בוצעה לאחר הסדר במאי 1634. לפי גבול חדש זה האיחוד הפולני-ליטאי סיפח שטחים בצפון החזית ורוסיה סיפחה שטחים בדרום החזית.
אי המוכנות של הצבא הרוסי למאבק, והעובדה שהמאבק הוצת רק מהדחף להשיב את העיר סמולנסק, הביא לבסוף להשארתה בידיים פולניות.
בשובם למוסקבה הואשמו שיין ואיזמאילוב (המפקדים הרוסים במלחמה) בבגידה והוצאו להורג.
על פי תנאי אמנת פוליאנובקה של (מאי 1634) קיבלו הפולנים פיצוי של עשרים אלף רובל.
ההזדמנות הבאה של רוסיה להשיב את סמולנסק תגיע רק עשרים שנה מאוחר יותר, כאשר זאת תנצל סכסוך פנימי בין הפולנים-ליטאים והקוזאקים ויביאו למלחמת רוסיה–פולין (1654–1667).
מלחמת רוסיה-פרס של 1796 (בפרסית: حمله روسیه به ایران – פלישת רוסיה לאיראן, ברוסית: Русско-персидская война) הייתה אחת מבין מלחמות האימפריה הרוסית–פרס.
המלחמה החלה בפלישת האימפריה הרוסית לעבר הקווקז הפרסי, בתגובה לכיבוש טביליסי בידי המצביא הפרסי אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר.
ההתקדמות הרוסית במלחמה נעצרה בעקבות מותה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה ובירושת הכס של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, שקרא לסיום המלחמה והשבת החיילים.
התפשטותו הצבאית של אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, שליט השושלת הקאג'ארית, הביאו למשבר בין האימפריה הרוסית וממלכת פרס הקאג'ארית על השליטה בגילאן וההשפעה על הים הכספי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18. המשבר נפתר בניצחון פרסי ובסיפוח של האזור, אך הביא לקרע ביחסי שתי האומות.
עקב איום מצד הקאג'ארים והאימפריה העות'מאנית, ממלכת כארתלי-קאחתי הגאורגית הפכה למדינת חסות רוסית.
אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר יצא בשנת 1795 למסע כיבוש בעבר הקווקז במסגרתו הפיל את הממלכה הגאורגית וכבש את טביליסי.
בשל מחסור בנשק וכוח אדם מוצבים באזור, לא סיפקו הרוסים שום סיוע לבעל בריתם, אך בשנה שלאחר מכן, בעוד היה מוחמד ח'אן קאג'אר במערכה בח'וראסאן, שלחה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה צבא שמנה בין 10,000 ל-30,000 חיילים למערכה נגד הפרסים.
ולריאן זובוב, שהוביל את הצבא, השיג את תמיכתם של מרבית הח'אנים במזרח הקווקז, אך הכיבוש נמשך פחות משנה.
השילוב בין אספקה לקויה, תכנון לקוי, חוסר ידיעה בשטח ואי אמינותם של הח'אנים המקומיים הפכו את ההתקפה המכריעה על גילאן לבלתי אפשרית בשביל צבא האימפריה הרוסית.
צבאות רוסיה ופרס מעולם לא נפגשו בשדה קרב; בנובמבר 1796 נפטרה יקטרינה השנייה, ובנה פאבל הראשון, קיסר רוסיה הורה מיד לחזור מהקווקז.
כל המערכה הייתה כישלון מביך עבור הרוסים.
אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, שהוכתר מאוחר יותר בתור השאה של כל ממלכת פרס, שב לאחר סדרת מערכות צבאיים לעבר הקווקז וסיפח אותו אך נרצח ב-17 ביוני 1797 לפני שהספיק לכבוש מחדש את ממלכת כארתלי-קאחתי.
אחיינו והיורש המיועד, באבא חאן, ירש אותו על כס המלוכה בתור פתח עלי שאה קאג'אר.
המאבק הרוסי-פרסי על גאורגיה ועל ההשפעה בקווקז הביא בסופו של דבר למלחמת רוסיה–פרס (1804–1813).
מלחמת רוסיה–פרס בשנים 1651–1653 הייתה סכסוך מזוין בצפון הקווקז בין האימפריה הספווית ורוסיה הצארית, הקשור לתוכניות הספוויים לחזק את מעמדה באזור ולהדיר את רוסיה.
הנושא העיקרי כלל הרחבת חיל מצב רוסי על נהר קוי סו, כמו גם בניית כמה מבצרים חדשים, במיוחד זה שנבנה בצד האיראני של נהר הטרק.
לאחר מכן שלחה הממשלה הספווית חיילים והרסה את המבצר תוך גירוש חיל המצב הרוסי שלו.
בשנת 1653 שלחו אלכסיי הראשון, צאר רוסיה וממשלת רוסיה, שחשבו לשלוח את צבא זפורוז'ה הרוסי, אך לא רצו לפזר את כוחותיו, משלחת לפרס ליישוב שלום של הסכסוך.
עבאס שאה השני הסכים וקבע כי הסכסוך נפתח ללא הסכמתו.
משנות ה-20 של המאה ה-16 היו קוזקים על נהר הטרק.
הם נשלטו פחות או יותר על ידי המושל הרוסי באסטרחן, ארץ ההתערבות היא ארץ נוודים.
מדרום לטרק בדאגסטן היו חאנים שונים שהכירו בעליונותה של פרס.
העיירה הקוזקית העיקרית הייתה טרקי במורד נהר הטרק.
לעיירות הקוזקים היו בעלי ברית מקומיים שהיו חלק עיקרי מהכוח הצבאי שלהן.
בשנת 1634 הם בנו מבצר חדש על נהר סונז'ה התחתון ליד העיר המודרנית גרוזני, לתמיכה בשליט הגאורגי טיימוראז הראשון, שהודח על ידי כפיפים ספווים שלו ופנה לרוסים בבקשת סיוע.
העילה המיידית הייתה ביזה, על ידי קבוצת קוזקים, של שיירה השייכת לחאן של שמאצ'י.
הוא דרש פיצויים ממושל אסטרחן ואיים לחסל גם את הקוזקים וגם את אסטרחן.
המערכה הראשונה: בשנת 1651 קיבל חאן שאמאחי צו מהשאה שאומר לו להרוס את מבצר סונז'ה ולצעוד לאסטרחאן.
12,000 איש נאספו מכל רחבי דאגסטן יחד עם 800 אנשי קבע פרסיים.
בין ה-25 באוקטובר ל-7 בנובמבר, היו מספר קרבות בהם ניצחו הרוסים.
לאחר שבזזו את הארץ שמסביב נסוגו הדגסטנים, ולקחו איתם אלפי סוסים, בקר, צאן וגמלים וכן שבויים אנושיים.
מערכה שנייה: כאשר נודע לשאה הספווי המכהן עבאס שאה השני על האירועים, הוא הורה למושלי ארדביל, צ'חור-א סעד (אריבן), קרבאג, אסטרה וחלקים מאזרבייג'ן לשלוח כוחות על מנת לסייע המושל הספווידי של שירוואן, חוסרוב חאן.
תגבורת נוספת נשלחה על ידי מושל דרבנט, השמח'ל מקומוח, וכן שליט קארה קאייטק.
ב-7 במרץ 1653 החל צבא פרסי של 20,000 איש, שהורכב מפרסים, קומיקים, נוגאים ודאגסטנים, במצור על מבצר סונז'ה.
ב-25 במרץ הצליחו שרידי חיל המצב לחמוק החוצה ולהגיע לטרקי.
לאחר שהרס את האזור שמסביב, חזר הצבא לטארקי בדאגסטן (1 באפריל).
עד תום המערכה גורשו הרוסים (והנוגאים שסייעו להם) מהמבצר, והמבצר הושמד על ידי הכוחות הספווים.
השאה תכנן מערכה שלישית אך זה נמנע על ידי המצור המוגולי על קנדהאר.
שגריר רוסי נסע לפרס וקבע את העניין (אפריל-אוקטובר 1654).
במוסקבה אמר השגריר הפרסי כי חאן שמכי פעל בסמכותו אך לא ניתן להעניש אותו כי הוא מת לפתע.
המצב היה מסובך עבור שתי המדינות.
כוחות האימפריה המוגולית תקפו את גבולות המזרח הרחוק של פרס, תוך מצור על קנדהאר.
פרס לא יכלה להילחם בשתי חזיתות.
היה צורך בשלום, הן לפרס והן לרוסיה, שהתכוננה למלחמה עם פולין (מלחמת רוסיה-פולנית (1654-67)).
באוגוסט 1653 נסעו הנסיך איוואן לובנוב-רוסטובסקי ואיוואן קומינין מאסטרחן לפרס.
באפריל 1654 נפגשו השגרירים עם השאה בפרס.
כתוצאה מהמשא ומתן והפשרות הרוסיות והפרסיות דעך הסכסוך.
באוקטובר 1654 חזרה "השגרירות הגדולה".
נפילת מבצר סונז'ה הובילה לחיזוק מסוים של מעמדה של פרס.
השאה הגביר את הלחץ על ההיילנדרים, ובשנת 1658 הכריז על בניית שני מבצרים על אדמות קומיק.
הדבר עורר מחאה חריפה בקרב מטפסי הרים שמרדו בפרס.
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמה שפרצה בבוקר יום 5 ביוני ונמשכה עד 10 ביוני 1967 (כ"ו באייר – ב' בסיוון ה'תשכ"ז), בין ישראל לבין מצרים, ירדן וסוריה, שנעזרו במדינות ערביות נוספות כגון עיראק, לבנון, ערב הסעודית ועוד.
המלחמה פרצה לאחר תקופת ההמתנה המתוחה, שהחלה עם חסימת מצרים את מצרי טיראן לשיט ישראלי ונמשכה בהטלת האמברגו הצרפתי על ישראל שלושה ימים לפני תחילתה.
במהלך תקופת ההמתנה נעשו כמה ניסיונות להגיע לפתרון דיפלומטי למשבר.
בתום ההמתנה, פתחה ישראל במלחמה במבצע מוקד שבו הושמד חיל האוויר המצרי, וישראל זכתה ביתרון ראשוני אדיר.
במהלך המלחמה כבשה מדינת ישראל מידי מצרים את סיני ורצועת עזה, מידי סוריה את רמת הגולן ומידי ירדן את יהודה ושומרון ובכללם מזרח ירושלים.
סך כל השטח שנכבש היה גדול פַי שלושה משטחה של מדינת ישראל לפני המלחמה.
השלכות המלחמה בתחומי הפוליטיקה הפנימית של המדינות שהשתתפו בה, הגאוגרפיה המדינית, הכלכלה האזורית, הגאופוליטיקה ומהלך המלחמה הקרה מרחיקות לכת וממושכות.
מצרים ושותפותיה הערביות עשו צעדים רבים שאיימו על הביטחון והכלכלה של ישראל.
כניסת כוחות עיראקיים לירדן, בדרכם לגדה המערבית, יצרה איום לחלוקת שטחה של ישראל לשניים על ידי תקיפת "מותניה הצרות" – רצועת החוף באזור נתניה שחיברה את צפונה עם דרומה.
בשנות ה-60 חלה התדרדרות ביחסי ישראל עם שכנותיה הערביות.
בינואר 1964 התכנסה ועידת הפסגה הערבית הראשונה והתקבלו בה שלוש החלטות חשובות:
הקמת מפקדה ערבית משותפת, שתעצים את כוחן הצבאי של מדינות ערב.
הקמת הארגון לשחרור פלסטין, אש"ף.
ב-1965 החל אש"ף, בתמיכה סורית, לבצע פעולות חבלה וטרור נגד ישראל.
כדי שהכוחות המצריים (שהיוו כמעט שליש מכלל הצבא המצרי) יישארו רתוקים בתימן, גם ישראל סייעה למלוכנים בהצנחת אספקה במבצע רוטב, אחד המבצעים היחידים שישראל הודתה רשמית עד אז בו סייעה לכוחות זרים מעבר לים.
ב-23 בפברואר 1966 תפס את השלטון בסוריה פלג של קצינים סורים צעירים בעלי מדיניות אנטי מערבית בראשותו של סלאח ג'דיד, וכונן את משטר הנאו-בעת'.
המשטר החדש פנה לכיוון ברית המועצות וחיפש תמיכה וסיוע במצרים.
ח'אלד בקדש, המנהיג הגולה של המפלגה הקומוניסטית הסורית, שב לארצו, ולממשלה צורף, על בסיס אישי, שר קומוניסטי.
המשטר החדש הזדהה עם הפלג הסיני בעולם הקומוניסטי ושאף להיות "קובה של המזרח התיכון".
מצרים, שבזיכרון מנהיגיה עדיין היה טרי פירוק רע"ם, לא נחפזה להושיט סיוע לסוריה.
יתר על כן, סוריה ומצרים היו חלוקות בגישתן לדרך ההתמודדות מול ישראל.
מצרים טענה שצריך לבנות כוח ערבי מאוחד, להגיע לעליונות צבאית מול ישראל, למצוא חלון הזדמנויות מדיני ואז לתקוף אותה ולהשמיד אותה, אך אין לפתוח במלחמה לפני שהתקיימו התנאים אלו.
נאצר עצמו אמר: "מי שרוצה מלחמה חייב להכין ולהתכונן, אחרת הוא בוגד במולדתו ובעמו".
הסורים גרסו שצריך לנהל מלחמת גרילה ממושכת שתביא להתמוטטות ישראל, דוגמת מלחמת אלג'יריה, ולשם כך תמכו באש"ף.
שר החוץ הסורי, אבראהים מאח'וס, הכריז: "אנו מאמינים במלחמת השחרור העממית.
מלחמות השחרור של אלג'יריה ווייטנאם מהוות דוגמאות טובות ביותר".
בין ישראל ובין סוריה, תחת הממשל החדש, היו שלושה מוקדי מתיחות: הסכסוך על הטיית מקורות הירדן, הסכסוך על הקרקעות של האזור המפורז, והתמיכה הסורית בפעולות חבלה נגד ישראל.
ברית המועצות, במסגרת המלחמה הקרה, שאפה להקים כוח ימי צבאי בים התיכון שיאזן את הצי האמריקאי ששהה בו.
לתחזוקו של כוח כזה נזקקה ברית המועצות לנמלים מארחים ולבסיסי לוגיסטיקה ביבשה.
המדינות הקומוניסטיות השוכנות לחופי הים התיכון, יוגוסלביה ואלבניה, לא הביעו נכונות לכך.
לכן בחיפושיה אחר נמלים מארחים, הגיעה ברית המועצות למצרים ולסוריה, שהסכימו לכך וקיבלו בתמורה תמיכה מדינית וסיוע צבאי וכלכלי.
קובעי המדיניות בברית המועצות הגיעו כנראה למסקנה שמתיחות גוברת בין ישראל ובין ארצות ערב תשרת את האינטרסים שלהם – ארצות ערב יזדקקו לנשק הסובייטי ולתמיכתה בזירה הבינלאומית ומתיחות זו תערער את המשטרים הערבים הפרו-מערביים.
ברית המועצות תמכה במשטר הסורי החדש (האגף השמאלי של מפלגת הבע'ת הסורית), שתפס את השלטון ב-23 בפברואר 1966, ויצאה במתקפת תעמולה נגד ישראל.
ב-2 במאי 1966 נחתם בין ברית המועצות ובין סוריה הסכם צבאי, והדבר פורסם ברבים.
בתגובה פרסמה ישראל, ב-19 במאי, ידיעות על אספקת מטוסים וטנקים אמריקאיים לצה"ל.
ב-3 במאי 1967 העבירה ברית המועצות דיווח כוזב לקע"מ על הערכות כוחות ישראליים בעוצמה של 14 חטיבות על גבול סוריה בכוונה לתקוף ב-17 במאי.
השגריר הסובייטי בישראל סירב להזמנה לסייר בגליל העליון ולהיווכח שלא היו דברים מעולם.
הדיווח עורר אצל נאצר חשש שמתקפה שכזו עלולה לפגום במעמדו באזור ולסחוף אותו למלחמה שלא הוא יקבע את עיתויה, או לחלופין השתלב בתוכניותיו התוקפניות והוא הזדרז לנצל את ההזדמנות אף על פי שקציניו עדכנו אותו שאין ממש בדיווח ואפילו סוריה לא העמידה את כוחותיה בכוננות.
נאצר ריכז כוחות צבא בסיני.
ברית המועצות חיזקה את יחסיה גם עם מצרים – באמצע מאי הגיעה למצרים משלחת סובייטית רמת דרג בראשות ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין.
בהודעת הסיכום תמכה ברית המועצות ב"מאבקן של מדינות ערב נגד התככים התוקפניים של האימפריאליזם המערבי ובהשבת הזכויות החוקיות לערביי פלסטין".
להשלמת התמונה, ב-22 במאי התייעץ נאצר עם השגריר הסובייטי לפני הכרזתו על חסימת מצרי טיראן לשיט ישראלי ולשיט אל ישראל, וב-25 במאי סגן שר החוץ הסובייטי מסר לשגריר הישראלי גינוי חריף בתואנה שישראל מרכזת כוחות מול סוריה ומחרחרת מלחמה.
לאחר שירדן חתמה על הברית עם מצרים, הנמיכה ברית המועצות את הטונים וניסתה להרגיע את המצב, אך ללא הועיל בשלב זה.
הממד הגרעיני של מלחמת ששת הימים צף במאמר שפרסם הפרשן הצבאי יוסי מלמן.
המאמר חושף כי הגילויים שיוחסו לתת-אלוף יצחק יעקב ובגינם הועמד למשפט באשמת עבירות של מסירת ידיעה סודית ללא סמכות ובכוונה לפגוע בביטחון המדינה, נגעו להיערכות בישראל, בתקופת הכוננות שקדמה למלחמה, להפעלת נשק גרעיני או הפעלתו כמוצא אחרון אם ישראל תיקלע לעמדת הפסד וסכנת השמדה בעימות הצפוי – מבצע שמשון.
ממד גרעיני אחר למלחמה נחשף בשתי גיחות צילום בגובה רב מעל הכור הגרעיני בדימונה ב-17 וב-25 במאי, שהגרסה הישראלית מייחסת את ביצוען למטוסי מיג 21 של חיל האוויר המצרי ואילו החוקרים איזבלה גינור וגדעון רמז מייחסים למטוסי מיג 25 של חיל האוויר הסובייטי.
הגיחות עוררו חרדה עמוקה בצמרת הישראלית ו"קריטיות להבנת צה"ל והדרג המדיני את כוונות מצרים".
ב-14 ביולי 1966 השמיד חיל האוויר הישראלי את הציוד ההנדסי הסורי שפעל להטיית מקורות הירדן, ובקרב אוויר הופל מטוס מיג 21 סורי.
ב-15 באוגוסט עלתה ספינת משמר ישראלית על שרטון בחוף המזרחי של הכנרת, שהיה בריבונות ישראלית, אך הגבול עם סוריה עבר במרחק 10 מטרים מקו המים והסורים חצו אותו תכופות.
בקרב לחילוץ הספינה הופלו שני מטוסים סוריים.
המתיחות הביטחונית הייתה זרז לניסיון הפיכה צבאי כושל של הגנרל הסורי ח'אטום בספטמבר 1966.
בנאום לראש השנה התבטא הרמטכ"ל, יצחק רבין, בנושא המתיחות עם סוריה ואמר: "הבעיה עם סוריה היא במהותה התנגשות עם המשטר".
נאום זה, ממנו השתמע שישראל רוצה לשנות את המשטר בסוריה, עורר תגובות קשות בעולם הערבי, בברית המועצות ואפילו בישראל, וראש הממשלה נזף ברמטכ"ל.
בתגובה הודיעה סוריה על חידוש המאמץ להטיית מקורות הירדן ועל הגברת הסיוע לאש"ף.
בעקבות המתיחות הגוברת בין ישראל ובין סוריה, נאלצה מצרים לנקוט צעדים שיביעו תמיכה בסוריה.
בעקבות זאת צורפו לממשלה הסורית כמה שרים פרו-נאצריסטים.
ב-4 בנובמבר נחתם הסכם הגנה בין מצרים ובין סוריה.
הסכם זה קבע שבעת מלחמה יקבל הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על צבאות שתי המדינות.
בישראל גברו החששות בעקבות ההסכם הזה והיא הודיעה, ב-6 בנובמבר 1966, על הארכת שירות החובה בצה"ל בארבעה חודשים, לשנתיים וחצי.
בדצמבר 1966 התכנסה בדמשק מועצת הרמטכ"לים הערבים.
הרמטכ"ל המצרי, מוחמד פאוזי, שהגיע בראש משלחת ארצו, פעל להידוק שיתוף הפעולה הצבאי ולצמצום התמיכה באש"ף.
המשך התיאומים נערך בכינוס נוסף של מועצת הרמטכ"לים בדמשק ב-8 במרץ 1967.
בתגובה לתקיפות חקלאים ישראלים שעיבדו את הקרקעות הסמוכות לאזורים המפורזים על ידי צבא סוריה, ב-7 באפריל תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי מוצבים סוריים וסוללות תותחים בדרום רמת הגולן.
בעקבות זאת הוזנקו לאוויר מטוסי קרב סורים, והתפתח קרב אווירי בין מטוסים סורים וישראלים, במהלכו הופלו שישה מטוסים סורים, חלקם מעל דמשק.
היום היה יום חגיגות מפלגת השלטון הסורית, הבעת', ועל פי הרמטכ"ל יצחק רבין, הפלת המטוסים נועדה להשפיל את השלטון הסורי, להעביר לו מסר שימנע ממנו להתגרות בישראל ואולי אף להפיל את המשטר.
משה דיין טען שהפעולה הוכיחה שסוריה לא מסוגלת להגן על שמי דמשק ויוקרתה הלאומית נפגעה קשה.
סוריה תבעה ממצרים את קיום הסכם ההגנה ודרשה שיתוף פעולה ממדינות ערב בתגובה חריפה נגד ישראל.
ב-10 באפריל הגיעה לדמשק משלחת מצרית בראשות מפקד חיל האוויר המצרי וב-18 באפריל הגיעה משלחת נוספת בראשות ראש ממשלת מצרים, מחמד סלימאן.
הצדדים סיכמו על עריכת מצעד צבאי לרגל יום יציאת הכוחות הצרפתים מסוריה ועל הידוק שיתוף הפעולה למען שחרור פלסטין.
בעקבות תביעת סוריה וההתרעות הסובייטיות על ריכוזי כוח ישראלים בגבול סוריה, התחיל הצבא המצרי להכניס את כוחותיו לחצי האי סיני.
הידיעות על ריכוזי הכוח הישראלים הוכחשו על ידי ישראל ועל ידי כוחות האו"ם באזור, אך מצרים, שתחילה לא האמינה לידיעות אלה, הבינה בעקבות ההתרעות הסובייטיות החוזרות ונשנות שיש הזמנה סובייטית לפתוח במהלכים צבאיים נגד ישראל, הזמנה המבטיחה גיבוי של ברית המועצות.
התקוטטות בין מנהיגי מדינות ערב
כדי לשקם את מעמדו לאחר פעולת סמוע, כינס המלך חוסיין, יחד עם נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, ועידה כלל ערבית.
במהרה הפכה הוועידה לזירת הפניית אצבעות מאשימות בין ארצות ערב לבין עצמן: מצרים וסוריה האשימו את ירדן על ש"הפקירה את הפלסטינים" בכך שסירבה להציב חיילים עיראקים או סעודיים בשטחה, לפי התוכנית של המפקדה הכל ערבית.
ירדן האשימה את מצרים כי היא "מתחבאת מאחורי הסינר של כוחות האו"ם בסיני" וסוריה הואשמה כי היא "מוכנה להילחם עד החייל המצרי האחרון".
האשמות אלו יצרו מבוכה רבה בקרב השלטון במצרים, שניסה להצניע את העובדה שכוח או"ם יושב בשטחו, כמו גם מבוכה רבה לנשיא סוריה, נור אל-דין אל-אתאסי, שנהג להתפאר בכך שסוריה לא מפסיקה לתקוף את ישראל.
כדי למזער את הנזקים בדעת הקהל הערבית, סוריה הגבירה את ההפגזות הארטילריות על יישובי הגליל ואת העימותים על השטחים המפורזים.
ישראל, בעיקר בלחצו של הרמטכ"ל, יצחק רבין, הפגיזה והפציצה מטרות ברמת הגולן והפילה מספר מיגים סוריים בקרבות אוויר.
אחת הסיבות לתקיפות הסוריות הייתה כניסה של טרקטורים ישראלים לשטחים מפורזים מתוך ניסיון לתפוס חזקה עליהם על ידי עיבודם, דבר שהיה מנוגד לאינטרס הסורי.
המלך חוסיין, שחיפש "להשוות את התוצאה" עם מנהיגי סוריה ומצרים, החל ללעוג באמצעות הרדיו הרשמי של ממלכתו למנהיגים אלו: "חלק מהמטוסים הסוריים נפלו בשטח ירדן ומתברר כי היו חמושים בטילי דמה מעץ", לעג לכישלון של הצבא הסורי.
הוא לעג למצרים על כך שלא התערבה והתחבאה מאחורי כוחות האו"ם.
ב-21 במאי התפוצצה ברמת'א שבירדן מכונית תופת ששלחו הסורים, ובפיצוץ נהרגו 16 אנשים ונפצעו 28. הירדנים הגיבו בניתוק יחסים מלא עם סוריה.
ב-15 במאי, בעיצומו של יום העצמאות תשכ"ז, צלחו כוחות יבשה מצריים את תעלת סואץ ונכנסו למרחבי סיני.
תקופת ההמתנה לוותה בחרדה ציבורית גדולה וגיוס מילואים נרחב.
נעשו ניסיונות אחדים למנוע את המלחמה על ידי פעילות דיפלומטית ענפה, אך הם לא נשאו פרי.
בין השאר הודיעה ארצות הברית שתנסה לארגן את פריצת המצור על נמל אילת על ידי שיירת ספינות של מדינות ימיות שונות, אך במגעים של האמריקאים עם המדינות המועמדות למשלוח ספינות, רק הממלכה המאוחדת והולנד הסכימו להשתתף, לכן ארצות הברית זנחה את הרעיון ונתנה לישראל הסכמה שבשתיקה לפעול כראות עיניה.
המתינות של ההנהגה המדינית, הניסיון להימנע מעימות, גיוס המילואים ותדמיתו ההססנית של אשכול בעקבות נאומו ב-28 במאי גרמו לתחושות קשות בציבור וביקורת מצד הפיקוד בצה"ל.
להרגעת הרוחות ב-1 ביוני הורחבה הממשלה ונוצרה ממשלת אחדות לאומית שמנתה 111 חברי כנסת תוך צירוף סיעות רפ"י וגח"ל ומשה דיין קיבל את תיק הביטחון.
מפקדי צה"ל במלחמת ששת הימים
האווירה בארצות ערב לפני פרוץ המלחמה
בסדרת מאמרים שפרסם מוחמד חסנין הייכל ב"אל אהראם", החשוב בעיתוני העולם הערבי באותה תקופה, נטע חסנין את הרעיון שהתנסות הצבא המצרי בלחימה בתימן משביחה את עוצמתו ומצמיחה דור קצינים טוב יותר, קצינים בעלי יכולת הנהגה קרבית.
מאמרים אלה יצרו את הרושם שהצבא המצרי כבר מוכן להתמודדות עם הצבא הישראלי ואפילו ההנהגה המצרית הלכה שולל אחרי רושם זה.
לצד מאמרי "אל אהראם", תחנת הרדיו הפופולרית "סאות אל ערב", ובעיקר מנהלה והקריין הראשי שלה, אחמד סעיד, שהיה מקורב לגמאל עבד אל נאצר ותומך נלהב של הנאצריזם, ניהלו מסע הסתה נגד ישראל, מסע נלהב יותר ויותר ככל שצעדי מצרים עברו ללא תגובה תקיפה של ישראל.
אחמד סעיד נקט בלשון עממית מתלהמת בסגנון הסיסמה "את הגברים נזרוק לים ואת הנשים ניקח לנו" והתחרה עם אחמד שוקיירי בתוקפנות ובבוטות יחסם לישראל.
אחמד שוקיירי, יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין, אמר, בתשובה לשאלה מה יהיה גורל הישראלים לאחר ניצחון ערבי, בצורה גלויה ביותר: "אלה שישרדו יישארו בפלסטין.
אני מעריך שאף אחד מהם לא ישרוד".
ערב המלחמה היו לירדנים בגדה המערבית שבע חטיבות חיל רגלים – שלוש בשומרון, שתיים באזור ירושלים, אחת בהר חברון ואחת ביריחו.
הצבא הסורי סבל ממחסור חמור בקצינים, שנבע מהטיהורים שנערכו בכל פעם שהשתנה השלטון, במסגרתם סולקו מהצבא הקצינים המזוהים עם השליטים הקודמים.
חוסר היציבות השלטונית בסוריה גרם לכך שעיקר כוחו של הצבא הסורי וחלק מיחידותיו המובחרות הופנו כלפי פנים, והוצבו באזור דמשק כדי לשמור על השלטון.
הצבא הסורי היה ערוך למגננה.
ב-24 במאי טסו ראש ממשלת סוריה והרמטכ"ל הסורי לתיאום תוכניות למצרים.
בפגישה עם הבכירים המצרים הוסכם שבמקרה של מתקפה ישראלית נגד מצרים, סוריה תתקוף מגבולה ויופעל חיל האוויר הסורי.
ההחלטות נוסחו בקווים כלליים, אולם לא נקבעו תוכניות מבצעיות ספציפיות.
הסכמות אלו הן שאפשרו לסורים להימנע מהצטרפות מלאה למלחמה בימים הראשונים.
בחזית רמת הגולן הוצבו כוחות בסדר גודל של ארבע חטיבות חיל רגלים ושלוש חטיבות משוריינות (כ-250 טנקים).
למרות המתיחות הגואה הסורים לא שינו את היערכותם לפני המלחמה ורק לאחר פרוץ הקרבות הופעלו מפקדות החירום.
מפקדת החזית בפיקוד הרמטכ"ל הסורי אחמד סוידאני התמקמה בקוניטרה.
הממשל העיראקי לפני מלחמת ששת הימים היה ממשל חלש שעמד בפני בעיות כלכליות ומרד כורדי בצפון עיראק.
האידאולוגיה המתלהמת של המשטר חייבה אותו להצטרף למאבק בישראל וכך גם הפגנות המוניות של העם העיראקי, אך הקשיים הכלכליים והקושי בטיפול במרד הכורדי, חייבו את המשטר לשמור את משאביו ואת כוחותיו לצרכיו הפנימיים.
עיראק נקטה דרך ביניים, המשיכה בתעמולה מתלהמת, אך הקציבה מעט כוחות למלחמה בישראל.
שליט עיראק, עבד א-רחמן עארף התבטא באותם הימים: "קיומה של ישראל הוא שגיאה שיש לתקנה.
זוהי ההזדמנות שלנו למחות את החרפה שהייתה בתוכנו מאז 1948. יעדנו ברור: למחוק את ישראל מעל פני המפה.
ניפגש, בעזרת האל, בתל אביב ובחיפה".
גדוד חיל רגלים ובו בנו של השליט הוטס למצרים, כדי לחזק את הצבא המצרי.
עיראק הציעה למצרים טייסת של מטוסי קרב מסוג מיג 21, אך המצרים סירבו בנמקם שמדובר בכוח קטן מדי.
הם הציעו לעיראקים להפעיל את המטוסים נגד ישראל מכיוון מזרח ולהשתלב בחזית המזרחית.
בגלל העוינות בין המשטר הסורי והמשטר העיראקי, סוריה דחתה בתחילה הצעות סיוע עיראקיות, אך לבסוף הסכימה לקבל חטיבה ממוכנת מתוגברת בגדוד טנקים ובגדוד חיילי קומנדו.
רק גדוד הטנקים הגיע במועדו ויתר הכוח התעכב בדרך.
סוכם בין סוריה ובין עיראק ששתי טייסות הוקר הנטר עיראקית יחזקו את החזית הסורית משדה תעופה עיראקי.
קצינים עיראקים ממפקדת הדיוויזיה העיראקית השלישית שותפו במוצב הקדמי של המפקדה הערבית המאוחדת, שהקים ברבת עמון, ב-1 ביוני, הגנרל המצרי עבד אל-מונעים ריאד.
ב-2 ביוני הורתה המפקדה על הכנסתו לירדן של כוח עיראקי בסדר גודל של דיוויזיה מוגברת שכלל שתי חטיבות חיל רגלים, חטיבה ממוכנת, חטיבת שריון וגדוד הקומנדו 421 של צבא השחרור הפלסטיני.
הדרג הצבאי בישראל תבע יציאה מהירה למלחמה והדרג המדיני נקט בעמדה מתונה יותר.
ב-2 ביוני התכנסה ועדת השרים המורחבת לענייני ביטחון לפגישה עם פורום המטכ"ל, ובהזדמנות זו באו לידי ביטוי העמדות השונות.
ישיבה זו זכתה לכינוי "מרד הגנרלים", בשל ביקורת הדרג הצבאי (בראשות האלופים אריק שרון ומתי פלד) על הממשלה והאשמתה בהססנות, עקב הימנעותה (באותו שלב) ממכה מקדימה.
ביום שישי בצהריים כינס ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, התייעצות שבה לקחו חלק שר הביטחון, משה דיין, שר החוץ, אבא אבן, יגאל אלון, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, יעקב הרצוג והרמטכ"ל יצחק רבין.
בהתייעצות תמכו אשכול, דיין, אלון ורבין ביציאה מיידית למלחמה ואבן, שנחשב למתון, לא התנגד לכך.
הוחלט שבכל מקרה המתקפה לא תתחיל לפני 5 ביוני (הטעם לכך מובא בתת-פרק על "מבצע ההונאה" בחזית המצרית).
בימים שלפני המלחמה פיזר דיין ערפל קרב, ורמז כי אינו צופה מלחמה בקרוב.
במסיבת עיתונאים שערך ב-3 ביוני אמר בין היתר: "מאוחר מכדי להגיב בשטח הצבאי על חסימת מצרי טיראן ומוקדם מכדי שנוכל להסיק מסקנות לגבי הדרך הדיפלומטית של טיפול בעניין זה".
צה"ל שחרר כמה אלפי חיילי מילואים, ושלח רבים אחרים לחופשה קצרה, כל זאת במטרה להגביר את אלמנט ההפתעה, ולהוריד את ציפיית מדינות ערב למתקפה ישראלית.
ב-4 ביוני התכנסה הממשלה לישיבתה הרגילה והחליטה: .
כל שרי הממשלה תמכו בהחלטה, חוץ משני שרי מפ"ם שנמנעו.
למחרת פתח צה"ל במתקפה בחזית המצרית.
185 המטוסים התוקפים במטס הראשון המריאו מבסיסי חיל האוויר בדממת אלחוט, אחד התנאים להשגת ההפתעה שתרמה להצלחת מבצע "מוקד", וטסו אל מטרותיהם בגובה נמוך ביותר, מתחת לגובה הגילוי של תחנות המכ"ם, לכן לא נתגלו למערך הבקרה המצרי.
במטס הראשון הותקפו 11 שדות תעופה ערביים: אל עריש, אל-סיר, ביר גפגפה, ביר תמדה, כברית, פאיד, אבו סואר, אינשאס, קהיר-בינלאומי, קהיר-מערב ובני-סוויף וכך נטרלו על הקרקע מטוסים רבים ופגעו במסלולים, מהם היו יכולים להמריא מטוסים אחרים.
הן נועדו להתמודד עם הידיעה שמערך המודיעין של חיל האוויר השיג, כי חלק ממסלולי המראה במצרים בנויים בטון.
בדרכם חזרה מן התקיפה חזרו מטוסים ממטרות מרוחקות בטיסה בגובה רב, כדי לחסוך בדלק, כך תוכננו הנתיבים.
חיסכון בדלק בטיסה בגובה רב היה תנאי לביצוע המשימה בטווחים רחוקים.
בחיל האוויר הישראלי היו בטוחים שלאחר התקיפות לא יהיו מטוסי אויב באוויר ולא יסכנו את המטוסים השבים לבסיסיהם.
כחצי שעה לאחר יציאת הגל הראשון, יצאו חלק ממטוסי האימון הישראלים מסוג CM.170 פוגה מגיסטר שהוכשרו לשאת פצצות ומקלעים, כדי לתקוף את תחנות המכ"ם וסוללות תותחים באזור קדמת סיני ולאפשר בכך את שובם הביתה של מטוסי ההפצצה, בלא להתגלות על ידי תחנות המכ"ם.
באחד המקרים, טייס המיראז' נפגע בקרב עם מיג 21 וצנח באזור הדלתה של הנילוס, שם רצחו אותו כפריים.
מעורבות סוריה וירדן במערכה האווירית
בתקיפות אלה לא היה למטוסי חיל האוויר הישראלי יתרון ההפתעה, לכן נערכו קרבות אוויר והופעלה נגדם אש נ"מ כבדה.
הפעילות המלחמתית של חיל האוויר העיראקי
בדרכו חזרה הפציץ את מבואות עפולה, אך פצצותיו לא התפוצצו (שני חיילים ישראלים נהרגו כשניסו לנטרל אותן), והמשיך לאזור רמת דוד, שם נפגע מאש נ"מ והתרסק מעל מחנה עמוס.
פיצוצו גרם למותם של 14 חיילים ישראלים ופציעתם של שמונה נוספים .
סוריה ומצרים ביקשו, במהלך המלחמה, סיוע אווירי עיראקי, אך עיראק סירבה להקצות מטוסים נוספים והסתפקה בהגנה על שמי עיראק.
מסיבות אלה ביקש הרמטכ"ל שהחלטת הממשלה על היציאה למלחמה לא תקבע יציאה מוקדמת מ-5 ביוני והממשלה אכן ציוותה כך.
במהלך תקופת ההמתנה ישראל התאמצה להעביר למלך ירדן את המסר, שאינה רוצה מלחמה עמו ואין בכוונתה ליזום התקפה על שטח הממלכה (ובכלל זה ירושלים המזרחית והגדה המערבית).
בהפגזה בירושלים נפגעו, בין השאר, בית הנשיא, משכן הכנסת וגן החיות התנ"כי.
תחת פיקודו של אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס היו חמש חטיבות, שבמהלך שלושת הימים הראשונים למלחמה תקפו את הכוחות הירדניים מכיוון ירושלים, לטרון וקלקיליה, וכמו כן פיקוד הצפון תקף מכיוון עמק יזרעאל.
הקרבות היו מהירים ובחלקם, בעיקר בקרב על ירושלים, היו קשים ביותר ולוו בנפגעים רבים.
חטיבת הראל תקפה מפרוזדור ירושלים לכיוון הכניסה מצפון לירושלים, וכבשה את גבעת הרדאר וההרים הסמוכים לה, הגיעה לתל אל פול וכבשה את גבעת המבתר, וכך ניתקה את ירושלים המזרחית מצפון.
חטיבת ירושלים, שהחלה את הלחימה בירושלים בקו העירוני ובהר הצופים, כבשה את ארמון הנציב, צור באהר, אבו תור ואת הרובע היהודי בעיר העתיקה.
חטיבה 55, המורכבת מצנחנים במילואים, כבשה את גבעת התחמושת, מוזיאון רוקפלר, אוגוסטה ויקטוריה, הר הזיתים, ולבסוף את הכותל המערבי והר הבית.
חטיבת קרייתי שפעלה כחטיבה מרחבית באזור השפלה כבשה את לטרון, והתקדמה עד כביש ירושלים-רמאללה.
חטיבת גבעתי כבשה את קלקיליה וטולכרם.
כוחות קטנים יותר כבשו את אזור אידנא בהר חברון.
לחיל האוויר היה חלק חשוב מאוד בקרבות, בכך שמנע מספר פעמים, בשלבים קריטיים בלחימה, הגעת תגבורות שריון ירדניות לעזרת כוחות הלגיון באזור ירושלים.
פיקוד צפון כבש את צפון השומרון במהלך אוגדתי של אוגדה 36, בין 5 ל-7 ביוני.
בתגובה תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי שדות תעופה בסוריה.
בבוקר 6 ביוני החלה הפגזה סורית כבדה על אצבע הגליל ולאחריה פתחו הסורים בהתקפה קרקעית על מוצב אשמורה (ממזרח לחולתה) ועל קיבוץ דן ותל דן.
בשל החשש מהפסקת אש בעקבות החלטה 235 של מועצת הביטחון של האו"ם הוחלט על התקדמות מהירה של הכוחות אל עבר קו מסעדה-קוניטרה-בוטמיה.
בבוקר יום שבת, 10 ביוני, פרצו כוחות השריון והחי"ר שכבר היו על הרמה מזרחה במהירות תחת סיוע אווירי.
בשלב זה כבר נטש הצבא הסורי את עמדותיו והיה בנסיגה.
במקביל התקדמה אוגדה 36 בדרום הרמה.
כוחות מחטיבה 80 הונחתו על ידי מסוקים באזור צומת בוטמיה ותפסו אותה תוך התנגדות מעטה.
עד שעות הערב הצליחו כוחות צה"ל להיערך על קו מסעדה-קוניטרה-בוטמיה.
ב-12 ביוני, יומיים לאחר סיום הקרבות, הונחת כוח מחטיבה 1 על ידי מסוקים באחת מפסגות החרמון וכבש אותה ללא קרב.
לצה"ל היו 141 הרוגים ו-436 פצועים בחזית זו.
מעורבותן של מדינות ערביות נוספות
יחידות צבא עיראקיות השתתפו בלחימה בכל החזיתות – המצרית, הירדנית והסורית.
לבנון הצטרפה באופן רשמי למלחמה ב-8 ביוני, אך לא הוציאה לפועל פעולות מלחמתיות, פרט לגיחה של מטוס האנטר שהתקרב לגבול הישראלי והופל על ידי מטוס מיראז' ישראלי.
ערב הסעודית העבירה, במהלך המלחמה, לתחומי ירדן, חיל משלוח בן כ-3,000 חיילים.
חיילים אלה, שהגיעו לדרום ירדן, הוצבו באזור רבת עמון ולא הספיקו לקחת חלק במלחמה עם ישראל.
במהלך המלחמה כבשה ישראל כמה איים סעודים, קטנים ולא מיושבים, בפתח מצרי טיראן, אשר הוחכרו למצרים.
האיים הושבו כעבור כעשור וחצי.
לדברי ההיסטוריון יגאל בן-נון שחקר את היחסים החשאיים בין ישראל למרוקו, המלך חסן השני שלח כוחות סיוע רק למראית עין.
הם חנו במדבר הלובי עד סיום המלחמה ולא לקחו חלק בשום פעילות צבאית.
בפרוץ מלחמת ששת הימים חיל הים הישראלי היה בתקופת מעבר לקראת החלפת כלי שיט מיושנים בספינות טילים חדישות, שנבנו עבורו בצרפת (ספינות שרבורג).
למרות נחיתות כמותית מול ציי מדינות ערב, שלחמו נגד ישראל, חיל הים הישראלי סיפק הגנה לחופי ישראל והצליח להרתיע את הציים הערבים מיציאה לים הפתוח וסיכון התעבורה הימית לישראל.
ב-8 ביוני 1967, ביומה הרביעי של מלחמת ששת הימים, תקף צה"ל את ספינת הביון USS Liberty של צי ארצות הברית.
בהתקפה נהרגו 34 מלחים אמריקאים ו-171 נפצעו.
מדינת ישראל טוענת כי מקורה של התקרית בשגגה.
לדברי ישראל, ארצות הברית הבהירה לה שלא היו ספינות אמריקאיות באזור.
כתוצאה מסדרת התפוצצויות באזור אל עריש העריכו בצה"ל שמשחתת מצרית מפגיזה את החוף והורו לחיל הים לטפל בה.
הנתונים הראשונים איששו את הזיהוי כמשחתת.
מאוחר יותר במהלך התקרית נחשבה "ליברטי" לספינת ביון מצרית שהעבירה מידע לערבים או לספינה המצרית אל-קסר (ספינה שגודלה רבע מ"ליברטי").
לאחר חקירות שניהלו ישראל והאמריקאים, פיצתה ישראל את ארצות הברית בסכום של כ-13 מיליון דולרים.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון קיבל את טענת ישראל, וזו הייתה עמדתה הרשמית של ממשלת ארצות הברית.
עם זאת, ניירות פנימיים שנחשפו בבית הלבן מראים שרבים מיועציו ושריו של ג'ונסון, בהם ראש ה-CIA, ריצ'רד הלמס, ומזכיר המדינה, דין ראסק, האמינו ש"ליברטי" הותקפה בזדון.
גם חלק מהניצולים טענו כי ההתקפה הייתה מכוונת וכי ישראל ידעה שמדובר בספינה אמריקאית.
ישראל: ישראל כבשה מידי סוריה את רמת הגולן וחלק מרכס החרמון, כבשה מידי ירדן את שטחי יהודה ושומרון, כולל מזרח ירושלים והעיר העתיקה וכבשה מידי מצרים את חצי האי סיני, מצרי טיראן ורצועת עזה.
סוריה: בתום המלחמה כבש צה"ל מידי הסורים את מרבית רמת הגולן וברכס החרמון השתלט על שטחים עד רום של 2,200 מטר מעל פני הים.
על פי מקורות סוריים 115,000 מתושבי רמת הגולן, שנמלטו יחד עם הצבא הסורי, הפכו לפליטים.
במספר זה נכללים 17,000 תושבי העיר קוניטרה, שנעזבה ונהרסה.
ב-1991 טען שר החוץ הסורי, פארוק א-שרע, שחיים בסוריה חצי מיליון פליטים מרמת הגולן (הנמלטים ממנה וצאצאיהם, שנולדו לאחר מכן).
שר ההגנה הסורי, מוסטפא טלאס מסר שלסוריה היו במלחמה הזאת 714 הרוגים ו-1,254 פצועים.
מקורות ישראלים העריכו שלסוריה היו כאלף הרוגים והודיעו על כך שתפסו 361 שבויים סורים.
מצרים: מידי המצרים נכבשו רצועת עזה וחצי האי סיני בשנית על ידי ישראל לאחר שהושבו במלואם.
ויש המשערים כי אבדות המצרים היו רבות הרבה יותר בין 40,000 ל-50,000.
ערב הסעודית: ישראל כבשה את האיים טיראן וסנפיר מידי הסעודים בעת שהם החכירו את האיים למצרים.
ירדן: מידי ממלכת ירדן נכבשו יהודה ושומרון כולל מזרח ירושלים (ובתוכו העיר העתיקה).
צבא ירדן איבד כ-6,000 חיילים, אך ההערכה היא שרובם הגדול פשט מדיו ונטמע באוכלוסייה בתום הקרבות.
מספר ההרוגים היה ככל הנראה רבע מאלה או פחות מכך.
הופל מטוס הנטר לבנוני אחד.
במהלך המלחמה נפלו בשבי מדינות ערב 15 מחיילי צה"ל: 11 במצרים, 1 בסוריה, 2 בעיראק ו-1 בלבנון.
בנוסף להם, ישראל תבעה וקיבלה, במסגרת הדיונים לחילופי שבויים, גם את שחרורם של חייל וקצין מהקומנדו הימי שנלכדו בחודש יולי 1967 וחברי רשת העסק הביש שהיו כלואים במצרים.
לידי ישראל הועברו גם גופותיהם של ישראלים שהיו בידי ארצות ערב, אך לא גופתו של המרגל אלי כהן, שהסורים סירבו לוותר עליה.
במסגרת חילופי השבויים שחררה ישראל 4,338 אנשי צבא מצרים ו-899 אזרחים מצרים, 533 אנשי צבא ירדנים ו-366 אזרחים ירדנים, 367 אנשי צבא סורים ו-205 אזרחים סורים.
חילופי השבויים התחילו מיד עם סיום המלחמה והסתיימו ב-23 בינואר 1968.
שם המלחמה, אותות וציונים לשבח
בישיבה של ממשלת ישראל, שנערכה ב-26 באוגוסט 1967, נקבע ששם המלחמה יהיה מלחמת ששת הימים והמשתתפים במלחמה, מהצד הישראלי, יקבלו את אות מלחמת ששת הימים של צה"ל.
במדינות ערב שם המלחמה נקבע למלחמת יוני, על מנת לא להזכיר את עוצמת התבוסה (בשישה ימים בלבד).
המלחמה נקראת בסוריה ובמצרים גם: نكسة حزيران.
"נכסה" פירושה "תבוסה" או "מפלה".
בין מתנגדי ישראל יש גם הקוראים למלחמה בשמות מלחמת המזרח התיכון או מלחמת 1967, מאותן סיבות.
ב-30 באוקטובר 1967 פרסם המטכ"ל הישראלי שמותיהם של אנשי הצבא שצוינו לשבח על פעולות גבורה יוצאות דופן במהלך מלחמת ששת הימים.
פורסמו 51 שמות, 21 מתוכם צוינו לשבח לאחר מותם.
השפעות המלחמה ותוצאותיה על ישראל ועל שכנותיה
כבר ב-6 ביוני מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קיבלה החלטה הקוראת להפסקת אש.
ב-19 ביוני 1967, תשעה ימים לאחר סיום המלחמה, החליטה ממשלת ישראל על נכונותה להחזיר את רוב השטח שנכבש ממצרים וסוריה תמורת הסכם שלום.
הצעה זו הועברה לאמריקאים אך כעבור כמה ימים התקבלה התשובה כי סוריה ומצרים דוחות את ההצעה.
ב-1 ביולי, כשלושה שבועות מסיום המלחמה, הפרה מצרים את הפסקת האש בירי לעבר כוחות ישראלים ובצליחת התעלה על ידי כוח מצרי קטן.
בכך החלה באופן לא רשמי "המלחמה שאחרי המלחמה", אשר לימים נודעה בשם "מלחמת ההתשה".
ההפרה הראשונה של הפסקת האש בחזית הסורית התרחשה ביוזמה סורית כשלושה שבועות מאוחר יותר, ב-26 ביולי 1967.
בסוף אוגוסט התכנסה בח'רטום ועידה של ארצות ערב ("ועידת חרטום") ובהחלטותיה, שפורסמו ב-1 בספטמבר 1967, נקבע שארצות ערב לא ינהלו משא ומתן עם ישראל, לא יכירו בה ולא יכרתו אתה שלום.
בוועידה זו, שהוחרמה על ידי סוריה, התקבלה גם החלטה על פיה אפשר לנסות להשיג את השבת השטחים שנכבשו על ידי ישראל בדרכים מדיניות והיו ארצות בעולם שראו בכך התרככות בעמדה הערבית, פתח שדרכו, לאחר מלחמת יום הכיפורים, התחילו את המשא ומתן לשלום.
המלחמה שינתה את מעמדה הביטחוני של ישראל והוכיחה למדינות ערב את עוצמתו של צה"ל.
ההנהגה המצרית הבינה שבעתיד הנראה לעין אין סיכוי להביס את ישראל ולבטל את קיומה במלחמה כוללת ותחת זאת יש לנקוט באסטרטגיה של התשה באמצעות לחימה מתמדת, שתלך ותגבר ככל שישוקם הצבא המצרי.
ברבות השנים, המלחמה שינתה את מצבה של ישראל במישור המדיני.
בעקבות השליטה הצבאית באזורים בהם חיו ערבים, דמותה של ישראל בעיני חלק ממדינות העולם התהפכה, ממדינה קטנה הנאבקת על קיומה מול המדינות הסובבות אותה, שגדולות ממנה ועוינות אותה, לדמות מדינה השולטת בחיי התושבים שכבשה.
עובדה זו הביאה להידרדרות במעמדה הבינלאומי של מדינת ישראל ותדמיתה בדעת הקהל העולמית.
המלחמה הביאה גם לשינויים אידאולוגיים בקרב מגזרים שונים בחברה הישראלית.
בקרב רבים בציבור הדתי-לאומי התפתחה תפיסה לפיה ההישגים במלחמה הם פרי של תהליכים משיחיים וגברה התמיכה ברעיון "ארץ ישראל השלמה".
המלחמה הביאה לתחילתו של ויכוח פוליטי מר בין השמאל והימין בנוגע לעתידם של השטחים המוחזקים: יהודה ושומרון, חבל עזה, רמת הגולן וסיני.
הוויכוח בנוגע לשאלת "שטחים תמורת שלום" עומד במרכז הזירה הפוליטית במשך עשרות שנים.
בקרב ערביי ישראל התחזקה הזיקה לערביי השטחים, וכתוצאה מכך, התחזקה גם זהותם הפלסטינית של הערבים אזרחי ישראל.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-14 ביוני, כתב נציב אונר"א, ד"ר לורנס מיקלמור, למיכאל קומיי,
היועץ הפוליטי של שר החוץ הישראלי, מכתב בזו הלשון, שחזר על שיחה בין השניים:
"על פי בקשת ממשלת ישראל, אונר"א תמשיך בסיוע לפליטים הפלסטינים, בשיתוף פעולה מלא של רשויות ישראל, בגדה המערבית וברצועת עזה.
ממשלת ישראל תקל על משימתה של אונר"א כמיטב יכולתה, בלא לגרוע מתקנות או הסדרים שייתכן שיידרשו משיקולי ביטחון צבאי."
במכתב התגובה שלו כתב קומיי:
"אני מסכים שמכתבך ותשובה זו מהווים הסכם זמני בין אונר"א לממשלת ישראל, שיישאר בתוקף עד להחלפתו או לביטולו."
המלחמה הביאה לשינויים במזרח התיכון.
עוצמת התבוסה של צבאות ערב בהתמודדות עם ישראל והפער העצום בין הציפיות שטופחו על ידי אמצעי התקשורת הערביים והמציאות שלאחר המלחמה, גרמו לזעזוע קשה בחברה הערבית ובעיקר בארצות שהיו מעורבות ישירות במלחמה.
החברה הערבית התקשתה להתמודד עם התוצאות, לכן נקטה בטקטיקות דוגמת האשמת ארצות הברית והממלכה המאוחדת בקונספירציה עם ישראל וסיוע לה בתקיפת ארצות ערב.
בסוריה, בעקבות התבוסה במלחמת ששת הימים ואובדן השליטה על רמת הגולן, התחדד המאבק בצמרת הסורית בין הפלג היותר קיצוני, בהנהגתו של סלאח ג'דיד ובין הפלג היותר פרגמטיסטי בהנהגתו של חאפז אסד.
שני הפלגים ניסו להטיל זה על זה את האשמה בתבוסה, ולבסוף ניצח הפלג של חאפז אסד.
בעקבות עלייתו לשלטון של אסד הורחקו מהצמרת ג'דיד ואנשיו וגם רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, סוידאני.
חלק מאישים אלה הושמו בכלא לשנים רבות וחלקם מתו בכלא או שוחררו רק לקראת מותם.
מלחמת שלושים השנים הייתה סדרת עימותים צבאיים רחבי־היקף שהתרחשו באירופה בין השנים 1618–1648, בעיקר בתחומי הקיסרות הרומית הקדושה שבמרכז אירופה.
המלחמה החלה כעימות דתי בין קתולים לפרוטסטנטים, בעקבות מתחים שנוצרו לאחר הרפורמציה, אך בהדרגה הפכה למאבק פוליטי ומדיני רחב בין מעצמות אירופיות, ובהן בית הבסבורג (אוסטריה וספרד), צרפת, שוודיה ודנמרק.
אחד האירועים הפותחים היה הדפנסטרציה של פראג (1618), שבה הושלכו נציגי הקיסר פרדיננד השני מחלון מצודת פראג.
במהלך המלחמה התנהלו שלבים שונים, שנקראו על שם הכוחות המרכזיים בהם (השלב הבוהמי, הדני, השוודי והצרפתי).
תוצאות מלחמת שלושים השנים היו מרחיקות לכת: היא גרמה לאובדן אוכלוסייה עצום באזורים מסוימים בגרמניה, והותירה חותם עמוק על ההיסטוריה הפוליטית, הדתית והחברתית של אירופה המודרנית המוקדמת.
המלחמה גרמה לאובדן אוכלוסייה נרחב באזורים מסוימים בגרמניה.
כ־4–8 מיליון בני אדם נהרגו במלחמה, בעיקר בשטחי הקיסרות הרומית הקדושה, כאשר חלק ניכר מהאוכלוסייה מת ממחלות, רעב והתמוטטות כלכלית וחברתית.
עוצמת ההרס ומשך הלחימה הקנו למלחמה מקום מרכזי בזיכרון ההיסטורי האירופי, והיא נתפסת במחקר כאסון האנושי, החברתי והפוליטי החמור ביותר באירופה במאה ה־17, וכן לאסון המלחמתי ההרסני ביותר עד למלחמת העולם הראשונה.
המלחמה עצמה הסתיימה בשלום וסטפאליה (1648) שסימן תפנית מרכזית בהיסטוריה האירופית: חיזוק עקרון ריבונות המדינות, החלשת הסמכות העל־לאומית של הקיסר וההכנסייה הקתולית, והתקבעות מערכת יחסים בין־מדינתית המבוססת על אינטרסים מדיניים יותר מאשר על השתייכות דתית.
המלחמה האיצה את הקמתם של צבאות קבע ומנגנוני מיסוי ובירוקרטיה במקום הסתמכות על צבאות של שכירי חרב, היא תרמה להתחזקות צרפת ושוודיה, החלישה את האימפריה הספרדית והותירה את גרמניה מפוצלת ומוחלשת לאורך זמן.
מלחמת שלושים השנים הותירה חותם עמוק על התרבות האירופית: הספרות והאמנות של המאה ה־17 ביטאו פסימיות, תחושת שבר ואובדן אמון בסדר האלוהי, והמלחמה נתפסה פחות כמעשה גבורה ויותר כאסון אנושי הרסני.
המלחמה השפיעה על יצירות ספרות ואמנות שהתמקדו בסבל האזרחים, בכאוס החברתי ובאכזריות הצבאות, והאיצה מעבר מאידיאליזציה של מלחמה לייצוג ריאליסטי ולעיתים קודר שלה.
חוויות המלחמה תרמו לשינוי בעמדות האליטה האירופית, והגבירו ספקנות כלפי עימותים דתיים, חיזקו תפיסות פרגמטיות של מדיניות, ועודדו חשיבה רציונלית ומשפטית בנושאי ריבונות, סדר וביטחון.
תפיסה זו באה לידי ביטוי בהסדרי שלום וסטפליה, ובקבלה הגוברת של הגות משפטית ופוליטית, כגון זו של הוגו גרוטיוס, אשר חיבורו על משפט המלחמה והשלום (1625) הציע מסגרת רציונלית וחילונית יחסית להסדרת יחסים בין מדינות.
במסגרת שלום אאוגסבורג, שנחתם ב-1555 והביא לקץ מעשי האיבה בין הקתולים ללותרנים בגרמניה, הוסכם על מספר עקרונות:
הנסיכים הגרמניים (225 במספר) רשאים לבחור את הדת השלטת (נצרות לותרנית או נצרות קתולית) בנסיכויותיהם על פי צו מצפונם ואמונתם, בהתאם לעקרון "cuius regio eius religio" (דת השליט – דת האזור).
לותרנים החיים בנסיכות קתולית (תחת פיקוחו הדתי של בישוף קתולי) רשאים להיוותר לותרנים.
לותרנים רשאים להחזיק בשטחים שכבשו מהכנסייה הקתולית מאז החתימה על שלום פסאו (1552).