tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרבה הפלא, למרות שנפצעו, הם שרדו.
אירוע זה, המכונה "הזריקה מהחלון השלישית של פראג", התחיל את המרד הבוהמי.
זמן קצר לאחר מכן, הסכסוך הבוהמי התפשט בכל הכתר הבוהמי, כולל בוהמיה, שלזיה, לוסאציה העליונה והתחתונה ומוראביה.
מוראביה כבר הייתה מעורבת בסכסוך בין קתולים לפרוטסטנטים.
הסכסוך הדתי התפשט בסופו של דבר על פני כל יבשת אירופה, בהשתתפות צרפת, שוודיה ומספר מדינות נוספות.
לו המרד הבוהמי היה נשאר קונפליקט מקומי, המלחמה הייתה יכולה להסתיים תוך פחות משלושים חודשים.
עם זאת, מותו של הקיסר מתיאס העצים את המנהיגים הפרוטסטנטים המורדים, שעמדו על סף הסדר.
חולשותיהם של פרדיננד (שעלה רשמית על כס המלכות לאחר מותו של הקיסר מתיאס) וגם של הבוהמיינים עצמם הביאו להתפשטות המלחמה למערב גרמניה.
פרדיננד נאלץ לקרוא לבן דודו, פליפה השלישי, מלך ספרד, לעזרה.
לכתר הספרדי היו אינטרסים בשמירה על האימפריה הרומית הקדושה כבעלת ברית יציבה; נתיב סחר קריטי, "הדרך הספרדית", השתרעה מהים התיכון ועד בריסל.
לשם כך הם השקיעו סכום עצום של אוצר בהעסקת חברות ושכירי חרב חינם.
הבוהמיים, שנואשו מבעלי ברית נגד הקיסר, ביקשו להתקבל לאיחוד הפרוטסטנטי, שהונהג על ידי המועמד המקורי שלהם לכס הבוהמי, הקלוויניסט פרידריך החמישי, אלקטור פלטין.
הבוהמיים רמזו שפרידריך יהפוך למלך בוהמיה אם יתאפשר להם להצטרף לאיחוד ולהגיע תחת חסותו.
עם זאת, הצעות דומות הוגשו על ידי חברים אחרים מהאחוזות הבוהמיות לדוכס סבויה, לנסיך הבוחר מסקסוניה ולנסיך טרנסילבניה.
האוסטרים, שנראה כי יירטו כל מכתב שיצא מפראג, פרסמו את הכפילויות הללו.
זה הביא לאובדן הרבה מהתמיכה בבוהמיה, במיוחד בחצר סקסוניה.
אפילו ג'יימס הראשון, מלך אנגליה סירב לתמוך בפרידריך, למרות שאשתו הייתה בתו של ג'יימס.
בסך הכל, אנגליה זכתה לביקורת על חוסר המעש שלה במלחמת שלושים השנים.
למרות הבעיות הללו סביב תמיכתם, המרד בתחילה צלח לבוהמיים, אליהם הצטרפו חלק גדול מאוסטריה עילית, שאצולתה הייתה אז בעיקר לותרנית וקלוויניסטית.
אוסטריה תחתית מרדה זמן קצר לאחר מכן, ובשנת 1619 הוביל הרוזן תורן צבא אל חומות וינה עצמה.
הספרדים שלחו צבא מבריסל בפיקודו של אמברוסיו ספינולה כדי לתמוך בקיסר.
בנוסף, שגריר ספרד בווינה, דון איניגו ואלז דה אונאטה, שכנע את סקסוניה הפרוטסטנטית להתערב נגד בוהמיה בתמורה לשליטה בלוסאטיה, בנוסף הם השקיעו כמעט שני מיליון דוקטים באספקה ובתשלום של הצבא.
הסקסונים פלשו לבוהמיה, והצבא הספרדי במערב מנע מכוחות האיחוד הפרוטסטנטי לסייע.
אונאטה קשר קשר להעביר את התואר האלקטורלי מהנסיך הבוחר מפפאלץ לדוכס בוואריה בתמורה לתמיכתו ושל הליגה הקתולית.
צבא הליגה הקתולית בפיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי (שכלל את רנה דקארט בשורותיו כמשקיף) החזיר את הסדר באוסטריה עילית, בעוד שכוחות אימפריאליים תחת רוזן בוקואה השקיטו את אוסטריה התחתית.
שני הצבאות התאחדו ונעו צפונה לתוך בוהמיה.
פרדיננד השני הביס באופן מכריע את פרידריך החמישי בקרב ההר הלבן, ליד פראג, ב-8 בנובמבר 1620. בנוסף להיותה קתולית כמעט כולה, נותרה בוהמיה בידיים הבסבורגיות במשך כמעט שלוש מאות שנה.
תבוסה זו הובילה לפירוק הליגה האוונגליסטית ולאובדן אחזקותיו של פרידריך החמישי.
פרידריך הוצא מחוץ לחוק מהאימפריה הרומית הקדושה, ושטחיו, בפפאלץ הריינית, ניתנו לאצילים קתולים.
תואר הבוחר של הפפאלץ הוענק לבן דודו הרחוק, הדוכס מקסימיליאן מבוואריה.
פרידריך, שהפך לחסר קרקע, הפך לגולה בולט לחו"ל וניסה לתמוך במטרתו בשוודיה, הולנד ודנמרק.
הייתה זו מכה קשה לשאיפות הפרוטסטנטיות באזור.
עם התמוטטות המרד, הבטיחה החרמת הרכוש הנרחבת ודיכוי האצולה הבוהמית שהמדינה תחזור לצד הקתולי לאחר יותר ממאתיים שנה של התנגדות הוסיטית ודתית אחרת.
אולם בעוד שבוהמיה סופחה למעשה על ידי הכתר, אזורים אחרים המשיכו במרד שלהם במשך מספר שנים.
הדבר הביא להכנסת גורמים מהאיחוד הפרוטסטנטי שספגו מכה קשה באמינותם באמצעות סירובם לתמוך במהפכנים הבוהמיים.
בנוסף, השינויים בטריטוריה הביאו לכך שמעצמות שלא היו מזוהות בעבר מצאו אימפריה מתחדשת בגבולותיהן, נסיבות שממלכות כמו דנמרק מצאו בלתי נסבלות.
המרד היעקוביטי של 1689 היה סכסוך שהתרחש בעיקר בהרי ההיילנדס הסקוטיים, שמטרתו הייתה להחזיר את ג'יימס השני/השביעי לכס המלוכה, בעקבות הדחתו על ידי המהפכה המהוללת של נובמבר 1688. על שם "יעקובוס", שמו בלטינית של ג'יימס, תומכיו היו ידועים כ'יעקוביטים' והתנועה הפוליטית הקשורה כיעקוביטיזם.
ההתקוממות של 1689 הייתה הראשונה מתוך סדרה של מרידות ועלילות שביקשו לשקם את בית סטיוארט שנמשכה עד סוף המאה ה-18.
הסכסוך היה חלק מהסכסוך האירופי הרחב יותר המכונה מלחמת תשע השנים, המרד הסקוטי נועד לתמוך במלחמת הוויליאמיטים באירלנד בשנים 1689–1691. למרות ניצחון יעקוביטי מכריע בקיליקרנקי ביולי 1689, מנהיגם הכריזמטי ג'ון גרהם, הוויקונט דנדי הראשון נהרג בהתקפה האחרונה.
מותו, בשילוב עם תמיכה פנימית או חיצונית מוגבלת, פירושו שהמרד מעולם לא היווה איום ממשי על הממשל החדש של ויליאם ומרי השנייה.
פעולה צבאית גדולה הסתיימה ב-Cromdale במאי 1690, אם כי ההיילנדס לא הובאו תחת שליטה עד 1692, לאחר הטבח בגלנקו.
בפברואר 1685, ג'יימס השני והשביעי עלה לשלטון עם תמיכה רחבה בכל שלוש הממלכות של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, למרות היותו קתולי.
באירלנד הקתולית ברובה, קיוו שהוא יחזיר אדמות שהוחרמו מהקתולים במהלך המאה ה-17, וחוקי עונשין המגבילים את זכותם לכהן בתפקידים ציבוריים.
באנגליה ובסקוטלנד, ששתיהן היו פרוטסטנטיות ברובן, החוויה של מלחמות שלוש הממלכות בשנים 1638 עד 1651 גרמה לכך שרבים חששו מההשלכות של עקיפת 'היורש הטבעי'.
השאיפה ליציבות הובילה להתמוטטות מהירה של שתי התקוממויות פרוטסטנטיות ביוני 1685, מרד מונמות' באנגליה והתקוממות ארגייל בסקוטלנד.
חוקי הירושה והמבחן הסקוטיים משנת 1681 הפכו את הציות למלך לחובה חוקית, 'ללא קשר לדת'; בתמורה, ג'יימס נשבע לשמור על הבכורה של כנסיית סקוטלנד או קירק.
עד 1680, למעלה מ-95 אחוזים מהסקוטים היו חברים בקירק; הקתולים מנו פחות מ-2% מהאוכלוסייה ואפילו כתות פרוטסטנטיות אחרות נאסרו.
ניסיונות לבטל את חוק המבחן הסקוטי ערערו את תומכיו המתונים, תוך תגמול לפרסביטריאנים המתנגדים שתמכו בארגייל ב-1685.
התפיסה שג'יימס היה מוכן להתעלם מהתחייבויותיו, שבועת ההכתרה שלו ותומכיו שלו ערערו קשות את מעמדו בסקוטלנד.
באוקטובר 1685, כ-200,000 פרוטסטנטים צרפתים נאלצו לגלות על ידי צו פונטנבלו, בעוד שההתפשטות הצרפתית תחת לואי ה-14 איימה על הרפובליקה ההולנדית הפרוטסטנטית.
קשרים כלכליים ותרבותיים הדוקים בין סקוטלנד לקלוויניסטים אחרים בצרפת והולנד החמירו את החששות שאירופה הפרוטסטנטית תהיה מאוימת על ידי רפורמת נגד קתולית.
ביוני 1688, שני אירועים הפכו את ההתנגדות למשבר.
הראשון היה לידתו של ג'יימס פרנסיס אדוארד ב-10 ביוני, שיצרה את הסיכוי לשושלת קתולית, במקום שאת ג'יימס תירש בתו הפרוטסטנטית מרי, יחד עם בעלה ויליאם מאורנג'.
השני היה העמדה לדין של שבעת הבישופים, שנראה היה שחורג מהסובלנות לקתוליות להתקפה על הכנסייה האנגלית.
נראה היה שזה גם מאיים על הקירק, וזיכויים ב-30 ביוני הרס את סמכותו הפוליטית של ג'יימס הן בסקוטלנד והן באנגליה.
לפני 1685, רבים חששו ממלחמת אזרחים אם ידיחו את ג'יימס; עד 1688, נראה היה שרק הדחתו תוכל למנוע זאת.
המלחמה עם צרפת נראתה קרובה, מה שגרם לוויליאם להיות להוט לאבטח משאבים אנגליים; ביולי, הוא קיבל הבטחות לתמיכה בהתערבות מזוינת מכל המעמד הפוליטי האנגלי, כולל אלו שתמכו בעבר בג'יימס.
מלחמת תשע השנים החלה בספטמבר וב-5 בנובמבר נחת וויליאם בבריקסהם עם 14,000 איש; ככל שהתקדם, חלק גדול מהצבא המלכותי ערק וג'יימס יצא לגלות ב-23 בדצמבר.
בפברואר, הפרלמנט של אנגליה הפך את ויליאם ומרי למלכים משותפים של אנגליה.
במרץ 1689 נערכו בחירות לוועידה סקוטית להסכמה על הסדר.
רבים מיועציו של ויליאם היו גולים סקוטים כמו ארגייל ומלוויל, שרצו לגרש בישופים מהקירק.
כאשר הוועידה התכנסה במרץ, 125 הנציגים חולקו בערך 75:50 בין פרסביטריאנים ואפיסקופלים; רק מיעוט זעיר היה נאמן לג'יימס, הוויכוח האמיתי היה השליטה בקירק וגבולות הסמכות המלכותית.
ב-12 במרץ נחת ג'יימס באירלנד; הוא שלח לאמנה מכתב, שהוקרא ב-16 במרץ, ובו דרש ציות ואיים בעונש על אי ציות.
הכעס הציבורי גרם לכך שחלק מהאפיסקופלים הפסיקו להשתתף בפגישות, בטענה שהם חוששים לביטחונם, בעוד שאחרים החליפו צד.
בנוסף, הדוכס הקתולי מגורדון החזיק בטירת אדינבורו עבור ג'יימס, בעוד מפקדו הצבאי לשעבר ויקונט דנדי החל לגייס חיילים.
ההשפעה הייתה לחזק את הרוב הפרסביטריאני בוועידה, שהתכנסה בדלתיים סגורות בשמירה על ידי חייליו.
ב-11 באפריל, האמנה סיימה את שלטונו של ג'יימס ואימצה את סעיפי התלונות ואת חוק תביעת הזכויות שהפך את הפרלמנט לסמכות החקיקה העיקרית בסקוטלנד.
ב-11 במאי 1689, ויליאם ומרי קיבלו על עצמם את כס המלוכה הסקוטי והוועידה הפכה לפרלמנט מלא ב-5 ביוני.
ההתקוממות של דנדי נועדה להשלים את המתקפה היעקובית באלסטר, אך לא היו לו מספיק משאבים לתחזק אותה ללא תמיכה חיצונית.
מולו עמד יו מקאי בעל ניסיון רב, שהיה לו כוח של כ-3,500 לוחמים, כולל 1,100 איש מהבריגדה הסקוטית הוותיקה.
אוון קמרון מלוצ'יאל אסף כ-1,800 היטלי היילנד בגלנרוי; דנדי הצטרף אליו עם כ-40 מלווים וב-18 במאי, יצא לדרך בניסיון להביא את מקאי לקרב.
מודע לאופי קצר הטווח של לוחמת היילנד, מקאי נמנע מקרב וכשדנדי חזר לגלנרוי בסוף יוני, רוב אנשי השבטים הלכו הביתה, והותירו אותו עם פחות מ-200 איש.
מעמדו נחלש עוד יותר כאשר גורדון נכנע ומסר את טירת אדינבורו ב-14 ביוני, בעוד הנסיגה היעקוביטית מאלסטר הקשתה ביותר על אספקה מחדש.
התגבורת היחידה שקיבל דנדי הייתה קבוצה של 300 חיילים אירים תחת אלכסנדר קאנון, שנחתה ליד טירת דיוארט ב-21 ביולי.
לפני שחזר לגלנרוי, דנדי הציב חיל מצב יעקוביטי בטירת בלייר, נקודה אסטרטגית ששלטה בגישה לשפלה הסקוטית.
המושב המשפחתי של המרקיז מאתול, הוא מספק דוגמה טובה לכמה סקוטים ניסו לאזן את שני הצדדים.
אתול עזב לבאת', סאמרסט בטענה לקויה, בעוד בנו הבכור ג'ון מורי 'צר' על בית אבותיו בשם הממשלה.
הוא נזהר לא לפגוע בו, בעוד שחיל המצב שלו היה בפיקודו של פטריק סטיוארט מבלצ'ין, שומר משפחת אתול מהימן.
כאשר תגבורת בראשות דנדי הגיעה לבלייר ב-25 ביולי, מוריי נסוג, בעוד שמקאי עזב את פרת' עם כ-3,500 איש ועבר צפונה כדי לתמוך בו.
בקיליקרנקי ב-27 ביולי, זכו היעקוביטים בניצחון מהדהד, והסבו כמעט 2,000 הרוגים למקאי אך כמעט שליש מצבאם נהרגו, כולל דנדי.
קנון קיבל את הפיקוד אך ללא ציוד מצור הוא לא יכול היה לכבוש נמל, מה שהפך אספקה מחודשת לכמעט בלתי אפשרית, בעוד היעדר פרשים הפך את היטלי ההיילנד שלו לפגיעים בשטח פתוח.
הזמן היה לצדו של מקאי, כל עוד הוא נמנע ממארב נוסף.
לאחר שהסתערות על דאנקלד באוגוסט נהדפה באבידות כבדות, קנון סיים את המערכה לשנה, וצבאו התפזר.
מקאי בילה את החורף בצמצום מעוזי יעקוביטים ובניית בסיס חדש בפורט ויליאם, בעוד שתנאי מזג אוויר קשים הובילו למחסור חמור במזון ברחבי ההיילנדס.
תומאס ביוקאן החליף את קנון בפברואר 1690, אך יכול היה לגייס רק כ-800 איש; הוא הופתע ב-Cromdale במאי וכוחותיו התפזרו.
מקאי רדף אחרי ביוקאן לתוך אברדנשייר, ומנע ממנו להקים בסיס מאובטח.
בנובמבר 1690 ויתר מקאי על הפיקוד לתומס ליווינגסטון.
בדאגה להקצות מחדש משאבים למלחמה נגד צרפת, במרץ 1690, לורד סטיר הציע לראשי היעקוביטים 12,000 פאונד עבור השבועת אמונים לוויליאם.
לבסוף הם הסכימו לעשות זאת בהצהרת אחאלדר מיוני 1691, אם כי המלחמה לא הסתיימה רשמית עד הטבח בגלנקו בפברואר 1692. קאנון וביוקאן קיבלו מחסה בהיילנדס על ידי גלנגרי, וכחלק מהעסקה שסיימה את ההתקוממות קיבלו מעבר בטוח לצרפת במרץ 1692.
אף על פי שוויליאם רצה לשמור על בישופים, המרד הדגיש את הסתמכותו על תמיכה פרסביטריאנית.
בניסיון לשמר את האפיסקופליות הציעו הבישופים הסקוטים איחוד עם אנגליה, דבר שנדחה על ידי הפרלמנט האנגלי.
באוקטובר 1690 התכנסה האספה הכללית של כנסיית סקוטלנד לראשונה מאז 1653; האספה של 1690 ביטלה את האפיסקופות ויצרה שתי ועדות לדרום ולצפון הטאי, שבמהלך 25 השנים הבאות הסירו כמעט שני שלישים מכלל השרים.
מעשי הסובלנות בשנים 1693 ו-1695 אפשרו לרבים מהם לחזור לקירק, כשאחרים מוגנים על ידי האדונים המקומיים, כמו מייקל פרייזר, שר בדאוויות ובדנליכטי.
הוא מונה לראשונה ב-1673, הוא עדיין היה בתפקיד כאשר מת ב-1726, למרות שפונה ב-1694, וכן הצטרף למרידות היעקוביטים של 1715 ו-1719.
המרד היעקוביטי של 1715 (בגאלית סקוטית: Bliadhna Sheumais) היה הניסיון של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט (הטוען לכתר הזקן) להחזיר את כיסאות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד עבור בית סטיוארט הגולה.
בבראמאר, אברדנשייר, בעל הקרקע המקומי הרוזן ממאר הניף את הדגל היעקוביטי ב-27 באוגוסט.
מתוך מטרה לכבוש את טירת סטרלינג, הוא נבלם על ידי כוחות בית הנובר שמספרם היה גדול בהרבה, בפיקודו של הדוכס מארגייל, ב-Sheriffmuir ב-13 בנובמבר.
לא הייתה תוצאה ברורה, אבל נראה שהרוזן האמין, בטעות, שהוא ניצח בקרב, ועזב את שדה הקרב.
לאחר הכניעה היעקוביטית בפרסטון (14 בנובמבר), המרד הסתיים.
המהפכה המהוללת של 1688 הדיחה את ג'יימס השני והשביעי, שהוחלף בבתו הפרוטסטנטית מרי השנייה ובעלה ההולנדי ויליאם השלישי, ששלטו כמונרכים משותפים.
זמן קצר לפני מותו של ויליאם במרץ 1702, חוק ההסדר 1701 הוציא באופן סופי קתולים מכס המלכות, ביניהם בנו של ג'יימס, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט.
מאחר שלאחותו למחצה אן הפרוטסטנטית לא היו ילדים בחיים, החוק הגדיר כיורשת שלה את הפרוטסטנטית, סופיה מהנובר, שמתה חודשיים לפני אן באוגוסט 1714. זה הביא להכתרת בנה הבכור של סופיה ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, והעניק לוויגים הפרו-הנובריים את השליטה בממשלה במשך 30 השנים הבאות.
ב-14 במרץ 1715, ג'יימס פנה לאפיפיור קלמנס האחד עשר בבקשה לעזרה עם מרד יעקוביטי: "העניין הוא לא כל כך לגבי בן מסור, מדוכא על ידי עוולות אויביו, אלא יותר לגבי כנסייה נרדפת המאוימת בהרס, הפונה להגנה עזרה של האפיפיור הראוי שלה".
ב-19 באוגוסט כתב בולינגברוק לג'יימס כי "..הדברים מתנהלים בקצב מהיר עד לנקודה זו, שאו שאתה, אדוני, בראש הטורים, חייב להציל את הכנסייה והחוקה של אנגליה או ששניהם חייבים ללכת לאיבוד ללא תקנה לנצח".
מתוך אמונה שהגנרל הגדול מרלבורו יצטרף אליו, ב-23 באוגוסט כתב ג'יימס לדוכס מברוויק, אחיו הבלתי חוקי ואחיינו של מרלבורו, כי; "אני חושב שזה עכשיו יותר מתמיד עכשיו או לעולם לא".
למרות שלא קיבל אישור מג'יימס כדי להתחיל את ההתקוממות, הרוזן ממאר הפליג מלונדון לסקוטלנד, וב-27 באוגוסט קיים בבראמאר באברדינשייר את מועצת המלחמה הראשונה.
ב-6 בספטמבר בבראמאר, מאר הניף את הדגל של "ג'יימס השמיני והשלישי", וזכה לשבחים מ-600 תומכים.
הפרלמנט הגיב בחוק ההשעיה של Habeas Corpus משנת 1715, והעביר חוק שהחרים את אדמות המורדים היעקוביטים לטובת חוכריהם שתמכו בממשלת לונדון.
כמה מדייריו של מאר נסעו לאדינבורו כדי להוכיח את נאמנותם לכתר הנובר ולרכוש בעלות על אדמתו של מאר.
הם כבשו את אינוורנס, טירת גורדון, אברדין ודרומה משם את דנדי, למרות שלא הצליחו לכבוש את פורט ויליאם.
בטירת אדינבורו, הממשלה אחסנה נשק עבור עד 10,000 איש ו-100,000 פאונד ששולמו לסקוטלנד כאשר היא נכנסה לאיחוד עם אנגליה.
לורד דראמונד, עם 80 יעקוביטים, ניסה בחסות הלילה לכבוש את הטירה, באמצעות סולם.
עם זאת, הסולם התגלה כקצר מדי, והותיר אותם תקועים עד הבוקר, אז הם התגלו ונעצרו.
לאחר מכן נטען כי עלילה זו אורגנה על ידי ד"ר ויליאם ארתור, הבוטנאי של המלך וגיסו של הוויגי הסקוטי הבולט, היוניוניסט וההנוברי סר ג'ון קלרק, הברון קלרק.
עד אוקטובר, הכוח של מאר, שמונה כמעט 20,000 איש, השתלט על כל סקוטלנד מעל פירת' אוף פורת', מלבד טירת סטרלינג.
עם זאת, מאר לא היה החלטי, והכיבוש היעקוביטי של פרת' והמעבר דרומה על ידי 2,000 איש היו כנראה ביוזמת הכפופים לו.
ההיסוס של מאר נתן למפקד כוחות בית הנובר, הדוכס מארגייל, זמן להגביר את כוחו עם תגבורת מחיל המצב האירי.
ב-22 באוקטובר, מאר קיבל את המינוי שלו מג'יימס שמינה אותו למפקד הצבא היעקוביטי.
מספר כוחותיו עלו על צבא הנובר של ארגייל בשלושה לאחד, ומאר החליט לצעוד על טירת סטרלינג.
ב-13 בנובמבר שני הכוחות נאספו לקרב ב-Sheriffmuir.
הלחימה הייתה חסרת הכרעה, אך לקראת סופה מנו היעקוביטים 4,000 איש לעומת 1,000 לוחמים של ארגייל.
כוחו של מאר החל להתקדם לעבר ארגייל, שהיה מוגן בצורה גרועה, אך מאר לא הכריע את הקרב, אולי מתוך אמונה שהוא כבר ניצח בקרב (ארגייל איבד 660 איש, פי שלושה ממאר).
במקום זאת, מאר נסוג לפרת'.
באותו יום של קרב שריפמויר, אינברנס נכנעה לכוחות הנובר, וכוח יעקוביטי קטן יותר בראשות מקינטוש מבורלום הובס בפרסטון.
בין מנהיגי המרד היעקוביטי במערב אנגליה היו שלושה עמיתים ושישה חברי פרלמנט.
הממשלה עצרה את המנהיגים, כולל סר ויליאם ווינדהאם, בליל 2 באוקטובר, ולמחרת השיגה בקלות את הלגיטימציה של הפרלמנט למעצרים אלה.
הממשלה שלחה תגבורת להגן על בריסטול, סאות'המפטון ופלימות'.
אוקספורד, המפורסמת ברגשותיה המלוכניים, נפלה תחת חשד ממשלתי, וב-17 באוקטובר הוביל הגנרל פפר את הדרגונים לתוך העיר ועצר כמה יעקוביטים מובילים ללא התנגדות.
אף על פי שהמרד העיקרי במערב נמנע, התקוממות משנית מתוכננת בנורת'מברלנד יצאה לדרך ב-6 באוקטובר 1715, כולל שני אצילים של הממלכה, ג'יימס רדקליף, הרוזן השלישי מדרוונטווטר, ויליאם ווידינגטון, הברון הרביעי של וידרינגטון, ואציל לעתיד, צ'ארלס רדקליף, מאוחר יותר דה יורה הרוזן החמישי מדרוונטווטר.
אציל לעתיד אנגלי אחר, אדוארד הווארד, לימים הדוכס התשיעי מנורפוק, הצטרף למרד מאוחר יותר בלנקשייר, וכך גם דמויות בולטות אחרות, כולל רוברט קוטון, אחד מהג'נטלמנים המובילים בהנטינגדונשייר.
היעקוביטים האנגלים הצטרפו לכוח של יעקוביטים מהגבול הסקוטי, בראשות ויליאם גורדון, הוויקונט השישי מקנמור, והצבא הקטן הזה קיבל את הכוחות של מקינטוש.
הם צעדו לאנגליה, שם כוחות הממשלה השיגו אותם בקרב פרסטון ב-12–14 בנובמבר.
היעקוביטים ניצחו ביום הראשון של הקרב, והרגו מספר רב של כוחות ממשלה, אך תגבורת ממשלתית הגיעה למחרת והיעקוביטים נכנעו בסופו של דבר.
ב-15 בנובמבר הגיעו 3,000 חיילים הולנדים לנהר התמזה וכעבור זמן מה הגיעו עוד 3,000 חיילים הולנדים להאל.
עם מעשה תמיכה זה, ההולנדים מילאו את חלקם באמנת המחסום, שקבעה כי ההולנדים יספקו 6,000 חיילים כדי להגן על 'הירושה הפרוטסטנטית'.
מעשה ידידות זה אילץ את ג'ורג' הראשון לתמוך בהולנדים נגד הקיסר על הטמעת המחסום, דבר שג'ורג' ביקש להימנע ממנו.
כאשר שתי המעצמות הימיות משרטטות קו מאוחד נגד אוסטריה, המשא ומתן העיקש הסתיים במהירות לשביעות רצונה של הרפובליקה ההולנדית.
חיילים הולנדים השתתפו בכמה פעולות קלות בסקוטלנד.
ב-22 בדצמבר נחת ג'יימס בסקוטלנד בפטרהד, אך עד שהגיע לפרת' ב-9 בינואר 1716, הצבא היעקוביטי מנה פחות מ-5,000 איש.
לעומת זאת, כוחותיו של ארגייל רכשו ארטילריה כבדה והתקדמו במהירות.
מאר החליט לשרוף מספר כפרים בין פרת' לסטרלינג כדי למנוע מצבא ארגייל את האספקה.
ב-30 בינואר הוביל מאר את היעקוביטים מפרת'; ב-4 בפברואר כתב ג'יימס מכתב פרידה לסקוטלנד, כשהפליג ממונטרוז למחרת.
שבויים יעקוביטים רבים נשפטו על בגידה ונידונו למוות.
ב-14 במאי 1716, הנרי אוקסבורג נתלה, נגרר ובותר בטייברן.
חוק השיפוי מיולי 1717 חנן את כל אלה שהשתתפו בהתקוממות, אך כל שבט מקגרגור, כולל רוברט רוי מקגרגור, הודר במיוחד מהיתרונות של חוק זה.
בשנים מאוחרות יותר, ג'יימס, הידוע כיום בתור הטוען לכתר הזקן, עשה שני ניסיונות נוספים לתפוס את כס המלכות הבריטי.
ב-1719, למרות התמיכה הספרדית, הוא הובס שוב בקרב גלנשיל.
בנו של ג'יימס, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, הטוען לכתר הצעיר, ניסה לזכות בכס המלוכה עבור אביו בשנת 1745, אך הובס בקרב קלודן.
המרד היעקוביטי של 1719 היה ניסיון כושל להחזיר את ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט הגולה לכס המלכות של בריטניה הגדולה.
המרד היה חלק מסדרה של יעקוביטים בין 1689 ל-1745, והיה היחיד שנתמך על ידי ספרד, שהייתה אז במלחמה עם בריטניה במהלך מלחמת הברית המרובעת.
החלק העיקרי של התוכנית קרא ל-5,000 חיילים ספרדים לנחות בדרום מערב אנגליה, עם נחיתה משנית בסקוטלנד על ידי כוח משלחת, בראשות קרל השנים עשר, מלך שוודיה.
כדי להקל על כך, יעקוביטים סקוטים יכבשו את נמל אינוורנס; עם זאת, מותו של קרל בנובמבר 1718 סיים את המעורבות השוודית ואת מטרת ההתקוממות הסקוטית.
בסוף מרץ, כוח קטן של נחתים ספרדים וגולים יעקוביטים נחת בסטורנוווי, שם נודע להם שצי הפלישה הספרדי ניזוק קשות מסופות, והפלישה לאנגליה בוטלה.
המרד הסתיים עם תבוסה בקרב גלן שייל ביוני.
מנהיגים יעקוביטים חשו שהמרד פגע באופן פעיל בעניין הסטיוארטים; במהלך השנים הבאות, גולים בכירים, כולל בולינגברוק, והרוזן מסיפורת', קיבלו חנינה וחזרו הביתה.
אחרים, כמו ג'יימס וג'ורג' קית', סיימו את ההשתתפות הפעילה בעלילות היעקוביטים, והחלו לפעול במדינות אחרות.
רבים הרגישו שהכישלון הזה סיים את כל הסיכויים האמיתיים להחזרת הסטיוארטים לשלטון, כולל ג'יימס סטיוארט עצמו.
כאשר הסתיימה מלחמת הירושה הספרדית ב-1713, איבדה ספרד את נחלותיה האיטלקיות של סיציליה וסרדיניה.
החזרתם הייתה בראש סדר העדיפויות של ג'וליו אלברוני, השר הראשי החדש, וסרדיניה נכבשה מחדש ב-1717. כאשר נחתו חיילים ספרדים בסיציליה ביולי 1718, הצי המלכותי השמיד את הצי הספרדי בקרב כף פסארו, מה שהחל את מלחמת הברית המרובעת.
לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ב-1715, האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1716 גירשה את הסטיוארטים מצרפת ואפשרה ירושה חלקה על ידי ג'ורג' הראשון.
המרד היעקוביטי של 1715 הראה שהם שומרים על תמיכה משמעותית, ואלברוני ביקש להשתמש בכך כדי להסיט משאבים בריטיים מהים התיכון.
הוא הגה תוכנית לפיה 5,000 חיילים ספרדים תחת הדוכס הגולה מאורמונד ינחתו בדרום מערב אנגליה, יצעדו ללונדון וישיבו לשלטון את ג'יימס סטיוארט.
אורמונד הוסיף אלמנט נוסף, המבוסס על מעורבותו בשיחות שלום בין שוודיה לרוסיה.
קרל השנים עשר, מלך שוודיה היה אז במחלוקת עם הנובר על שטחים בגרמניה, דוגמה לבעיות שנגרמו בשל היותו של ג'ורג' הראשון שליט הנובר ובריטניה כאחד.
כוח סקוטי קטן יאבטח את אינוורנס, ויאפשר לכוח משלחת שוודי לנחות; מותו של קרל בנובמבר 1718 סיים את ההשתתפות השוודית, ואת כל מטרת ההתקוממות הסקוטית.
ההכנות בוצעו בקדיס, בעוד שאורמונד וג'יימס המתינו בלה קורוניה.
שייטת של הצי המלכותי שהתה מחוץ לקדיס, וצפתה על הצי הספרדי; ככל שהעיכובים נמשכו, אורמונד כתב סדרה של מכתבים פסימיים יותר ויותר לאלברוני, ואמר לו שהתוכנית כבר לא כדאית.
בניגוד לרבים מבני דורו, לאלברוני היה ניסיון ישיר בפעולות אמפיביות, והיסטוריונים מטילים ספק אם אי פעם התכוון להמשיך בתוכנית הפלישה.
בכל מקרה, זה היה רק חלק מתוכנית שאפתנית הרבה יותר לעצב מחדש את אירופה; זה כלל את חלוקת האימפריה העות'מאנית, והחלפת הדוכס ד'אורליאן, אז יורש העצר של צרפת, בפליפה החמישי, מלך ספרד.
קרב קייפ פאסארו הוכיח את כוחו של הצי המלכותי בנסיבות הרבה פחות טובות, מה שהפך את זה לבלתי סביר שהצי הספרדי אפילו יגיע לאנגליה, שלא לדבר על כך שיצליח להנחית מספר גדול של חיילים.
כפי שהדגימו הצרפתים בהזדמנויות רבות, איום בפלישה היה שימושי בריתוק הצי המלכותי והרבה פחות מסוכן, מה שמסביר את חוסר הדאגה לכאורה של אלברוני מהעיכובים.
הצי עזב את קדיס בסוף מרץ, אך ניזוק קשות בסערה של יומיים מול כף פינסטר.
הוא הוכנס לתוך קורוניה ב-29 במרץ, שם הוא נשאר.
על הנחיתה הסקוטית פיקד ג'ורג' קית', שעזב את פסאג'ס ב-8 במרץ, מלווה ב-300 נחתים ספרדים על סיפון שתי פריגטות.
הם נחתו בסטורנוווי באי לואיס, שם הצטרפה אליהם קבוצת גולים מצרפת; אלה כללו את הרוזן מסיפורת', ג'יימס קית', מרקיז טוליברדין, לורד ג'ורג' מארי וקמרון מלוצ'יאל.
מאוחר יותר התלוננה בריטניה על כך שהצרפתים אפשרו להם מעבר חופשי; הצעה אחת היא שהם עשו זאת בתקווה להפחית את הפנסיות היקרות שהעניק לואי ה-14 לגולים יעקוביטים.
טוליברדין רצה לחכות עד שישמעו מאורמונד, בעוד קית' דחק בכיבוש אינוורנס לפני שהוזהר חיל המצב.
דעתו גברה; ב-13 באפריל, הם נחתו בלוצ'לש בשטח מקנזי, והקימו בסיס בטירת איילין דונן.
כאן נודע להם על כישלונו של אורמונד; כמפקד כוחות היבשה היעקוביטים, המליץ טוליברדין על נסיגה, אותה מנע קית' בכך שהורה לפריגטות לחזור לספרד.
נותרו להם מעט אפשרויות, היעקוביטים התכוננו לצעוד לאינוורנס, עם כ-1,000 איש, כולל 400 מקנזיים, 150 קמרונים, הספרדים וקבוצות קטנות אחרות.
לאחר שהביאו נשק ותחמושת עבור 2,000 איש, העודף אוחסן באיליאן דונן, בשמירה על ידי 40 נחתים ספרדים.
עד אמצע אפריל הגיעו לבריטניה גם 2,500 חיילים הולנדים.
הרפובליקה ההולנדית שלחה את האנשים האלה לתמיכה בממשלת בריטניה, אם כי רק מעטים מהם השתתפו בפעולה.
לאחר ששמעו על הנחיתה בסטורנוווי, חמש ספינות של הצי המלכותי הגיעו לאזור בתחילת מאי.
מכיוון שהם לא היו מודעים לכך שהפריגטות הספרדיות כבר עזבו, זה היה כוח משמעותי שכלל את הספינות מדרגה רביעית עם 50 תותחים ה-"HMS Assistance", "Worcester", "Dartmouth" ו-"Enterprise" בתוספת הסלופ בעל 24 התותחים, "Flamborough".
בזמן ש-"Assistance" ו-"Dartmouth" סיירו במים סביב סקאי, "ווסטר", "אנטרפרייז" ו"פלאמבורו" עגנו מול איילין דונן בצד הצפוני של לוך דואץ' מוקדם בבוקר של יום ראשון 10 במאי.
כשראה זאת, צעד טוליברדין לפנים הארץ; האפשרויות שלהם היו מוגבלות מכיוון שהם לא יכלו להימלט דרך הים בזמן שכוח ממשלתי תחת ג'וזף וייטמן התקדם לעברם מאינוורנס.
בערב, משלחת נחיתה כבשה את הטירה בחסות תותח אינטנסיבי והשבויים נלקחו על ידי "פלמבורו" לאדינבורו.
קפטן בויל מ"ווסטר" תיעד אותם כ'קפטן אירי, סגן ספרדי, סמל ספרדי, שלושים ותשעה חיילים ספרדים ומורד סקוטי'.
לאחר הפגזת הטירה, הספינות נשארו בלוך דואץ' במשך השבועיים הבאים, בחיפוש אחר מורדים, בזמן שפשטו על העיירה הסמוכה סטרומפרי ועל האי ראאסאי.
גנרל ג'וזף וייטמן עזב את אינוורנס ב-5 ביוני לכיוון גלן שייל עם כ-1,000 איש וארבע מרגמות קוהורן.
הם הגיעו ללוך קלואני ב-9 ביוני, פחות מ-8 מייל (13 ק"מ) ממחנה היעקוביטים.
טוליברדין חסם את המעבר דרך גבעות חמש האחיות, כשהספרדים במרכז וההיילנדרים על האגפים מאחורי סדרה של תעלות ובריקדות.
כוחו של וייטמן הגיע בסביבות השעה 16:00 אחר הצהריים ב-10 ביוני, והחל את המתקפה שעה לאחר מכן בירי מרגמות לעבר עמדות האגפים של היעקוביטים.
זה גרם לנפגעים מעטים אך הסקוטים לא נתקלו במרגמות לפני כן, מה שאפשר לחיל הרגלים של וייטמן להתקדם במעלה הגבעה לקווים שלהם, ואז להשתמש בגרנדירים כדי להפגיז אותם מעמדותיהם.
הספרדים עמדו על מקומם אך נאלצו לסגת במעלה ההר כשהאגפים שלהם נכנעו.
הקרב נמשך עד 21:00 בערב; מספר דיווחים טוענים שהאברש עלה באש, ועשן בשילוב אור כושל אפשרו לחלק הארי של הסקוטים להיעלם אל תוך הלילה.
הספרדים נכנעו למחרת בבוקר, וככוחות סדירים נשלחו הביתה; לורד ג'ורג' מארי, סיפורת' וטוליברדין נפצעו, אך גם המנהיגים היעקוביטים הצליחו להימלט.
למרות עוצמתן של עמדות ההגנה, ניצחונו של וייטמן נבע משימוש מיומן במרגמות, כוח אש מעולה והתוקפנות שהפגין חיל הרגלים שלו.
לורד קרפנטר, מפקד בסקוטלנד, יעץ שרדיפת הממשלה אחרי המורדים אינה מעשית, ועדיף לשחרר אותם.
במכתב מ-16 ביוני 1719 אל הרוזן ממאר, מספק טוליברדין תיאור של הקרב, וקובע "שיש רצון להרוס את אינטרס המלך ואת הנתינים הנאמנים באזורים אלה."
באוקטובר 1719, משלחת ימית בריטית כבשה את נמל ויגו הספרדי, החזיקה בו במשך עשרה ימים, השמידה כמויות אדירות של חנויות וציוד, ואז יצאה מחדש ללא התנגדות, עם כמויות עצומות של שלל.
הפגנת כוח ימי זו הובילה לפיטוריו של אלברוני, וסיימה את התמיכה הספרדית ביעקוביטים.
הממשלה פעלה על פי המלצתו של קרפנטר, ובמידה רבה השאירה את מגויסי היילנד ברשות עצמם, אך הדיירים של סיפורת' המשיכו לשלם לו דמי שכירות גם בגלות.
בני שבט מקנזי ניצחו פעמיים את הניסיונות של ועדת האחוזות המוחלטות לאסוף אותם, תחילה בגלן אפריק, ולאחר מכן ב-Coille Bhan.
זה הראה שלא ניתן היה לשלוט בהיילנדס ללא שיתוף הפעולה של ראשי השבטים, ורק חזרתו של סיפורת' מהגלות ב-1726 החזירה את השליטה הממשלתית בשטחי מקנזי.
גולים רבים קיבלו חנינות, כולל בולינגברוק וג'ורג' מארי, בעוד שאחרים החלו שירות במקומות אחרים; ג'ורג' וג'יימס קית' הפכו שניהם לגנרלים פרוסים.
אורמונד חי בשקט בספרד ובאביניון עד מותו בנובמבר 1745; הוא נקבר במנזר וסטמינסטר במאי 1746. טוליברדין נשאר בגלות, השתתף במרד של 1745 ומת במצודת לונדון ביולי 1746. למרות השבועת אמונים לג'ורג' השני, מארי גם הצטרף ל-45' ומת ברפובליקה ההולנדית באוקטובר 1760.
עם זאת, חוקים חדשים הפלו באופן פעיל לרעה את אנשי הדת הלא-מושבעים, כלומר אלה שסירבו להישבע אמונים למשטר הנובר.
בשנת 1690, יותר ממחצית מאנשי הדת היו לא מושבעים ובתיאוריה נשללו מתפקידיהם אך רבים מהם היו מוגנים על ידי האדונים המקומיים.
ב-1673 מונה מייקל פרייזר לשר בדביוט ובדנליכטי; למרות שהודח ב-1694, והצטרף למרידות של 1715 ו-1719, הוא עדיין היה שם כאשר מת ב-1726.
הניסיונות הקודמים לשלב מחדש שרים כמו מייקל פרייזר באמצעים כמו חוק הסובלנות של 1712 זכו להתנגדות על ידי העצרת הכללית של קירק.
לאחר 1719 השתנתה הסובלנות לרדיפה, ורבים נשבעו עקב כך; אפיסקופליות של לא-מושבעים הפכה לסימן של מחויבות יעקוביטית ולעיתים קרובות קשורה למנהיגים מקומיים רבי עוצמה, מכיוון שהקהילות שלהם דרשו הגנה פוליטית עבור הישרדות.
אחוז גבוה של תושבי השפלה וההיילנדים שהשתתפו במרד של 1745 הגיעו ממרכיב זה של החברה הסקוטית.
את המרד, שהפך למלחמה ארוכה, הנהיגו מוסטפא בארזאני והמפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (KDP) בתגובה לעשרות שנים של תחושת דיכוי תחת הממשלים העיראקיים השונים בבגדאד.
המלחמה התרחשה ברובה באזורים הצפוניים ההרריים בעיראק תוך לוחמת גרילה קשה.
הסכם מרץ 1970, שסיים את הסבב הזה של המרד הכורדי, ניסה להתמודד עם הדרישות הלאומיות הכורדיות הללו, והציע לכורדים אוטונומיה, ייצוג פוליטי והגנה תרבותית.
עם זאת, אתגרים ומחלוקות פנימיות שונות הדגישו את המורכבות של ביסוס אוטונומיה בתוך מסגרת לאומית גדולה יותר ומנעו מההסכם להתממש.
עיראק, כמו מדינות רבות אחרות במזרח התיכון, היא אומה מגוונת עם קבוצות אתניות ודתיות שונות.
הכורדים המהווים חלק מאוכלוסייתה של עיראק הם קבוצה אתנית מובהקת עם מורשת תרבותית ייחודית.
האוכלוסייה הכורדית, המרוכזת בעיקר באזורים ההרריים של צפון עיראק, חיפשה זה מכבר זכויות פוליטיות והכרה בזהותם המובחנת ובזכותם להגדרה עצמית.
משמעות השם "כורדיסטן" הוא "ארץ הכורדים" שכן המושג הופיע לראשונה בימי הביניים.
ניתן לתחום את אזור כורדיסטן כאזור המשתרע בין אזרבייג'ן בצפון, כרמאנשאה בדרום, מחוז המדאן במזרח ובמערב אזור אירביל שנמצא בסמיכות לגבול המודרני העיראקי-טורקי.
המושג התרחב בהדרגה וכיום התחום משתרע על פני שלוש מדינות: טורקיה, עיראק ואיראן.
החברה הכורדית מבוססת על מערכת חברתית שבטית, אלמנט שהיווה בסיס מתמיד למאבק בין השבטים הכורדים למדינה זאת בשל מספר גורמים המאפיינים את החברה השבטית ומהווים בסיס לחיכוך.
ראשית, מערכת השבטים הכורדית פועלת באופן מסורתי עם מבנה מבוזר, שבו הסמכות מחולקת בין מנהיגי השבטים.
האופי המנהיגותי המבוזר עלול להקשות על מדינה מרכזית להפעיל את שליטתה על האוכלוסייה השבטית.
שנית, בנושא אוטונומיה ועצמאות, שכן המבנה השבטי מטפח תחושה של ממשל עצמי ורצון לשמור על שליטה מקומית בעניינים קהילתיים ושבטיים.
שאיפה זו לאוטונומיה התנגשה עם מודל הממשל הריכוזי שנכפה מהמדינה, מה שיצר בסיס להתנגדות ולקונפליקט.
בנוסף, המערכת השבטית שקשורה קשר הדוק לשליטה ובעלות על קרקעות הובילה שבטים להתנגד למה שנתפס בעיניהם כפלישה לשטחים המסורתיים שלהם.
על אף שהכורדים הוגדרו כלאום נפרדת ובעל טריטוריה מובחנת משל עצמו, עם הקמתן של המדינות החדשות על חורבותיה של האימפריה העות'מאנית, נפקד מקומם של הכורדים מהסדר הבינלאומי החדש, שנבנה על-פי עקרון "זכות ההגדרה העצמית של הלאומים", כחלק מארבע עשרה הנקודות של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
פריצת המאבק הכורדי לעצמאות בעיראק
ב-14 ביולי 1958, התחוללה בבגדאד הפיכה שבמהלכה הפיל כוח מורדים משורות הצבא בהנהגת הגנרל עבד אל-כרים קאסם את השושלת ההאשמית הפרו-מערבית.
לאחר ההפיכה הצטיירה שאלת העצמאות הכורדית באור אחר, ממשטר מלוכני מדכא שרדף ללא הפסק את הכורדים ודיכא את שאיפותיהם הלאומיות, קיבל את השליטה לידיו מנהיג שנדמה שהיה יכול להביא לשינוי בתפיסה ובהתנהלות מול המיעוט הכורדי.
לאחר ההפיכה הצבאית, קאסם הכשיר את הפעילות הפומבית של מפלגות רבות בעיראק, ובכללן גם המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן (KDP).
קאסם אישר צעד זה לצד התנאי שבראש המפלגה יעמוד מוסטפא בארזאני, זאת בשל הנחתו של קאסם שמתינות ויציבות ייווצרו רק אם יעמוד בראש ה-KDP מישהו למוד ניסיון כדוגמת בארזאני.
בארזאני הוזמן על-ידי קאסם לחזור ממקום גלותו בברית המועצות לעיראק, לאחר שגורש ממנה בשל ניסיונות מרידה שהנהיג כעשור קודם לכן.
כמו כן, במסגרת עסקה שערכו קאסם ובארזאני, הבטיח קאסם להעניק לכורדים אוטונומיה אזורית בתמורה לתמיכתו של בארזאני במדיניותו.
משטרו של קאסם הכיר ברמה העקרונית ובאופן פומבי בזכויות הלאומיות הכורדיות ואף הוסיף סעיף בחוקתה הזמנית של עיראק הקובע כי מולדתם של הכורדים והערבים אחת היא, וכך גם העתיד.
אך מנגד, התביעה של המפלגה הדמוקרטית הכורדית לכלול בחוקה את ההכרה בזכותם של הכורדים לאוטונומיה במסגרת המדינה, נדחתה.
אמנם, הכורדים תלו בקאסם תקוות גדולות – אולי בשל העובדה שהיה ממוצא כורדי מצד אימו – אך הם ראו בניסיונותיו של קאסם לשלב אותם באומה העיראקית, מאמץ לבטל את ייחודם הלאומי.
זמן קצר לאחר עליית קאסם לשלטון הוא קיצץ בהדרגה את חופש הפעולה של ה-KDP ולאחר מכן אף צמצם את הזכויות המיוחדות שהוא עצמו העניק לכורדים.
באביב 1959 פרצו עימותים בין שבטים כורדיים לבין צבא עיראק על רקע חילוקי דעות בעניין ייצוג הכורדים במנגנוני השלטון העיראקיים ודרישתם לאוטונומיה ניהולית במחוזותיהם.
בתחילת 1960 הצהיר קאסם כי הבטחתו לאוטונומיה אזורית כורדית כבר אינה בתוקף ומכאן הדרך לעימות הייתה קצרה.
כתוצאה מכך, ה-KDP החל להתסיס את הציבור הכורדי ולמחות כשהאוטונומיה האזורית הכורדית הפכה למטרה המוצהרת של המרד.
פערים כלכליים: החבל הכורדי בצפון עיראק היה עני ומקופח מבחינה כלכלית בהשוואה לשאר המדינה.
הזנחת הפיתוח הכלכלי של השלטון המרכזי באזור זה עוררה טינה נרחבת בקרב הכורדים כנגד השלטון המרכזי בבגדאד.
דיכוי תרבותי: ממשלת עיראק נקטה במדיניות שיערוב ששאפה להטמיע את הכורדים בזהות הערבית באמצעות דיכוי השפה הכורדית, התרבות הכורדית והמורשת הכורדית.
רפורמות קרקעיות: רפורמות בקרקעות שהוחלו בעיראק השפיעו לרעה על בעלי קרקעות כורדים והחריפו את המתיחות בין השלטון המרכזי לכורדים.
הצעדים שנכללו ברפורמות הקרקעות היו מגוונות ובתוכם ניתן למנות הפקעת קרקעות, חלוקה מחדש והגדלת המיסוי.
המטרה העיקרית של רפורמות אלו הייתה חלוקה מחדש של קרקעות.
בעוד שהרפורמות נועדו לקדם צדק חברתי ופיתוח כלכלי, היו להן השלכות שליליות על בעלי האדמות הכורדים והחריפו את המתיחות הקיימת בין השלטון המרכזי לאוכלוסייה הכורדית.
אחזקות קרקע גדולות היו מיועדות להפקעה, והאדמה שחולקה מחדש ניתנה לעיתים קרובות לאיכרים וליחידים חסרי קרקע.
עם זאת, בפועל, יישום הרפורמות הללו לא תמיד היה שוויוני, והיו מקרים שבהם אדמות שנלקחו מבעלי קרקעות כורדים לא זכו לפיצוי הולם או לחלוקה הוגנת שהשפיעה באופן לא פרופורציונלי על אזורים מסוימים, כולל אזורים כורדים.
תמיכה כלכלית חיצונית: המרד הכורדי התרחש בצל המלחמה הקרה.
לאורך שנות ה-60, קיבלו הכורדים סיוע בנשק ובמימון בעיקר מאיראן הפרו-מערבית בעוד שעיראק קיבלה סיוע מוגבל מברית המועצות.
תמיכתה של איראן בכורדים נבעה מרצונה ללחוץ על עיראק ובכך לאזן את התמיכה שהעניקה עיראק לתנועות הבדלניות הערביות באיראן.
השלטונות העיראקיים ראו בדרישות אלו כחתרנות וכניסיון לפגיעה באחדות המדינה ודחו אותן, מנגד הכורדים ראו את הדחיה כניסיון לבטל את זהותם המובחנת.
בעקבות דחיית הבקשות ובעקבות ניסיונות של נאמני בארזאני להשתלט על כבישים אסטרטגיים בין עיירות מרכזיות בצפון עיראק, פרצו מהומות בין הצבא למורדים הכורדים.
למהומות הצטרפו שבטים כורדיים נוספים והוא לבש עד מהרה צביון של התקוממות לאומית נגד השלטון המרכזי, שהתאפיינה בעיקר בשימוש בטקטיקות של לוחמת גרילה שכללו פעולות התקפיות של "פגע וברח", תוך ניצול תוואי השטח ההררי באזור כורדיסטן המאזן את אי הסימטריה בין הכוחות הכורדיים והצבא העיראקי.
נקודת זמן זו סימלה את התפנית שעברו הכוחות הכורדיים מלוחמה מפוזרת ולא מאורגנת ללוחמת גרילה מסודרת וממוסדת ובהנהגתו של בארזאני, הפכו הכוחות הלאומיים הכורדיים לצבא מאורגן שגדל בהדרגה בהיקפו ובעוצמתו.
אחת הסיבות העיקריות לשינוי תפיסתי זו, היה בשל עריקתם של קצינים כורדים מן הצבא העיראקי, כאלה שבשעת המבחן בחרו בנאמנות לתנועה הלאומית הכורדית על חשבון הנאמנות למדינה העיראקית.
אף על-פי כן, הצבא העיראקי היה מאורגן, גדול לאין שיעור ומצויד בכמות אמצעי לחימה גדולה וחדישה בהרבה ביחס לכוחות הכורדים.
הצבא החל לתקוף את מוקדי המרידה הכורדית, פעולה שהובילה עד מהרה לפריצתה של מלחמה נרחבת, שכללה הרעשות כבדות על כפרים כורדיים והטלת סגר כלכלי על מרחב המחיה של תושביהם.
קאסם הורה לחיל האוויר העיראקי להפציץ ללא הבחנה כפרים כורדיים שהכילו גם אזרחים לא חמושים, במטרה לדכא כל שאיפה שלהם לעצמאות.
כך, בשל כוחו והעוצמה הרבה שהפעיל, נחל הצבא העיראקי ניצחון במערכה זו, אך ניצחון זה היה זמני בלבד.
פעולות קשות אלה של צבא עיראק סייעו לכוחות הכורדיים לגייס את כל האוכלוסייה המקומית לצידו של מוסטפא בארזאני בפעולות נגד הממשל העיראקי תחת מסגרת לאומית מאוחדת, ועובדה זו הפכה עימות מקומי למדי בין השלטון המרכזי לבין פלח קטן וקיצוני בקרב האוכלוסייה הכורדית, לכדי מלחמת אזרחים דה-פקטו.
בעקבות הלחימה, הוציא ראש הממשלה קאסם הוציא את מפלגת KDP אל מחוץ לחוק.
הכורדים הקימו צבא גרילה שהורכב מיותר מעשרים אלף לוחמים ונקרא הפֶּשְׁמֶרגֶה (Pêşmerge; "הצועדים בעקבות המוות").
בעזרתם, הכורדים הביסו את הכוחות הפרו-ממשלתיים ובארזאני הצליח לאחד את שורות הכורדים ואת מעמדו כמנהיגם.
הכוחות הכורדיים הצליחו להסיג כוח של הצבא העיראקי משטח גדול בצפון המדינה ולכבוש אותו.
כתוצאה מכך באביב 1961 החל קאסם להתכונן למתקפה צבאית נגד הצפון במטרה להחזיר את השליטה הממשלתית באזור.
באביב 1962 פתחו כוחות הפשמרגה במתקפה נגד הצבא העיראקי באזור סולימאניה וכרכוכ והכוחות הכורדים הצליחו במהלך שנה זו להשתלט על חלקים נרחבים בכורדיסטן העיראקית בין גבול איראן לגבול טורקיה.
ב-8 בפברואר 1963, קציני צבא המתנגדים לקאסם בהנהגת עבד א-סלאם עארף ואחמד חסן אל-בכר ומפלגת הבעת', חוללה הפיכה צבאית שקיבלה את השם מהפכת הרמדאן, שבסיומה הוכנע והוכפף צבא עיראק וראש הממשלה קאסם הוצא להורג.
ערב עליית הבעת' לשלטון כבר התקיימה אוטונומיה דה-פקטו בחלקים מסוימים של כורדיסטן העיראקית.
אחת התוצאות המובהקות של אוטונומיה זו הייתה הימצאותה של טריטוריות מאוכלסות ברוב כורדי מובהק מחוץ לשליטתו האפקטיבית של השלטון העיראקי ובמקביל, מיסודם של גופים ומוסדות שלטוניים שתיפקדו באופן עצמאי כמעט לחלוטין וניהלו בפועל את ענייני האזור הכורדי.
בעקבות נפילת משטרו של קאסם והפיכת הבעת', שהביאה להסדר חלוקת-כוח שאפשרה לכורדים מידה של אוטונומיה וייצוג בשלטון המרכזי, הביעו הכורדים נכונות להיכנס למשא ומתן עם השלטון המרכזי והכריזו על הפסקת אש.
הכורדים ניצלו את הפסקת האש שיזמו כדי לחזק את כוחם ואת שליטתם באזורי כורדיסטן עד שב-6 ביוני 1963, התחדשה הלחימה בין הצדדים, אך כעת הייתה המדינה העיראקית נתונה לשלטון החדש של מפלגת הבעת'.
המשטר החדש פקד על הצבא להטיל סגר על המרחבים הכורדיים באמתלות של מעשי אלימות בלתי פוסקים שבוצעו על-ידי הכוחות הכורדיים נגד כוחות המשטרה ונגד אזרחים.
בסופו של דבר, לאחר קרבות רבים ולאחר מתקפה כושלת של כוחות צבא עיראק על המורדים הכורדים, הכריז עארף על הפסקת אש בנובמבר 1963.
המשטר העיראקי החדש היה נגוע בניגודים פנימיים בין אנשי הבעת' וגורמים מחוץ למפלגת הבעת' ובהם עארף עצמו.
בנובמבר 1963, מאבקים פנימיים רבים בין הזרועות האזרחיות והצבאיות של הבעת' הובילו להתפוררות השלטון ולהדחת מפלגת הבעת'.
לאחר הדחת מפלגת הבעת' עבד א-סלאם עארף לקח לידיו את השלטון והחל לחתור להגיע להסכם עם בארזאני.
ב-15 בפברואר 1964 הצדדים חידשו את המשא ומתן ואת הניסיון להגיע להסכם, העדר הסכמה על סוגיות מרכזיות הובילו את השיחות למבוי סתום וגררו את המשך העימותים.
עקב כך, התחזקה בממשלה העיראקית תפיסה כי יש לעצור את האלימות והמרידות בכח.
ב-3 באפריל 1965 פתח צבא עיראק מתקפה כוללת על הכורדים במטרה להכניעם.
לאחר מותו הבלתי צפוי של עבד א-סלאם עארף הוא הוחלף באחיו, עבד א-רחמן עארף, ותחת שלטונו פתחה ממשלת עיראק במאמץ אחרון להביס את הכורדים.
מערכה זו נכשלה במאי 1966, כאשר הכוחות של בארזאני הביסו את הצבא העיראקי בקרב על הר הנדרין, שם נאמר שהכורדים טבחו בבריגדה עיראקית שלמה.
ביולי 1966, עארף וראש הממשלה דאז, עבד א-רחמן אל-בזאז, גיבשו תוכנית שמטרתה להביא ליישוב הסכסוך, אך זו לא יושמה עקב הפלתו של עבד א-רחמן עארף בהפיכת החצר שבוצעה בשורות מפלגת הבעת' ב-1968, שבעקבותיה עלה לשלטון אחמד חסן אל-בכר.
משטר הבעת' החדש אימץ גישה ריכוזית ולאומנית ערבית יותר מקודמו, והצית מחדש את הסכסוך עם הכורדים.
מדיניות "החגורה הערבית" שבה נקט המשטר, ביוזמתו של סגן הנשיא הדומיננטי צדאם חוסיין, הייתה בעיקרה מדיניות של שיערוב וכללה עקירת קהילות כורדיות לאורך האזורים האסטרטגיים העיראקיים, בעיקר האזורים המרובים במרבצי בנפט, והחלפתם במתיישבים ערבים, מה שגרם למתח נוסף ביחסים.
ב-1969, החריף הצורך להשקיט את החזית הכורדית ולהגיע להסכם, זאת בשל כמה סיבות שיצרו פוטנציאל להתנגשות ממספר חזיתות.
בעיקר ניתן למנות את מאבקי הכוח הפנימיים בשורות מפלגת הבעת' בין הסיעה האזרחית בהנהגת ראש הממשלה אל-בכר וצדאם חוסיין שדחפו להשגת הסכם פשרה עם הכורדים לבין הקצינים משורות הבעת' שחשו קרובים יותר לנאצריסטים שהציגו עמדה נוקשה ביחס להסכם והתנגדו אליו.
זאת לצד התדרדרות מתיחות היחסים עם איראן ותסיסה שיעית בדרום המדינה.
על כן, ממשלת הבעת' פתחה מחדש בניסיון לסיום המרד הכורדי.
ראוי לציין כי גם ברית המועצות לחצה על השלטונות העיראקיים להגיע לפיוס עם הכורדים.
סיום המרד – הסכם מרץ 1970
ב-11 במרץ 1970 פרסם הנשיא העיראקי אחמד חסן אל-בכר הצהרה הרשמית בדבר הגעה להסכם עם הכורדים המכיר בזכויות הכורדים ומעניק להם אוטונומיה בשלושה מתוך חמישה מחוזות כורדיים ומהצד השני מתיר לממשלת עיראק לנצל את משאבי הטבע באזורים הכורדיים.
ההסכם נחתם בין שלטון הבעת' העיראקי לבין הכורדים בהנהגת בארזאני.
ההסכם כלל 15 סעיפים וזכה לכינוי "הצהרת מרץ".
המשטר העיראקי בראשו עומדת מפלגת הבעת' נקט עמדה פשרנית מסוימת תוך ויתורים מסוימים לתביעות הכורדים.
ההסכם הפסיק את המרד ואפשר לעיראק להתמודד מול איראן עמה הייתה מצויה בסכסוך על רקע שאיפותיה להפוך למעצמה אזורית במפרץ הפרסי, דבר הנתפס בעיני עיראק כצעד נוסף ומשמעותי בתחרות על ההגמוניה האזורית וכן, כאיום אסטרטגי משמעותי על האינטרסים העיראקיים.
כמו כן, שחקנים אזוריים ובינלאומיים, לרבות ארצות הברית, ברית המועצות והליגה הערבית, דחקו לפתרון הסכסוך הכורדי–עיראקי בדרכי שלום.
ההסכם העניק אוטונומיה משמעותית לאזור הכורדי בתוך עיראק, ואפשר שלטון עצמי מקומי והקמת ממשלה אזורית.
הכורדים קיבלו ייצוג בממשל המרכזי, במטרה לתת מענה לדאגותיהם ברמה הלאומית.
השפה והתרבות הכורדית הוכרו ועוגנו במסגרת ההסכם במדינה העיראקית.
לאחר חתימת ההסכם נותרו מספר אתגרים ובעיות שלא ניתן עליהם מענה בהסכם.
ביניהם ניתן למנות את תיחום הגבולות של האזור האוטונומי, שכלל שטחים כמו העיר כירכוכ העשירה בנפט, אשר נותרה שנויה במחלוקת.
נותרו חילוקי דעות בנוגע לחלוקת הכנסות הנפט ומשאבים אחרים בין הכורדים לשלטון המרכזי בעיראק.
למרות החתימה על ההסכם, ממשלת עיראק עיכבה את יישומם של מרבית מהסיכומים, מה שהוביל למתיחות בין הצדדים ולכך שעד אמצע שנות ה-70, התסכולים הגוברים בקרב הכורדים על רקע העיכובים ביישום ההסכם, הוביל להתמוטטותו.
בשנת 1974 פתחה ממשלת עיראק במתקפה צבאית נגד הכורדים, שסימנה את סופה של תקופת האוטונומיה הקצרה שהעניק הסכם מרץ 1970.
המרד במגרב מתייחס למרד איסלאמיסטי בשלטונות המקומיים שמתרחש באזור המגרב בצפון אפריקה והתחיל בעקבות סיום מלחמת האזרחים באלג'יריה בשנת 2002. הארגון המיליטנטי האלג'יראי הסלפי להטפה ולחימה (GSPC) התחבר עם אל-קאעידה והפך בסופו של דבר לאל-קאעידה במגרב האיסלאמי (AQIM).
ממשלת אלג'יריה וממשלות מגרב אחרות נלחמות בחמושים ועובדות עם ארצות הברית ובריטניה מאז 2007 - כאשר החל " מבצע חופש מתמשך - טרנס סהרה ".
בעוד שהאביב הערבי ב-2011 השפיע רבות על התמיכה במרד, הוא גם יצר הזדמנויות צבאיות עבור הג'יהאדיסטים.
בשנת 2012, אל-קאעידה במגרב האיסלאמי ובעלות ברית איסלאמיסטיות אחרות כבשו את חציה הצפוני של מאלי למשך כמעט שנה, עד שנאלצו לצאת מהאזורים העירוניים במהלך מבצע סרוואל, מבצע התערבות זרה בהנהגת צרפת, שלאחר מכן המשיך למבצע "ברכאן" בכל אזור הסאהל.
המדינה האסלאמית (דאעש) הצליחה לשלוט בשטח מוגבל של לוב במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלוב, על רקע האשמות על שיתוף פעולה מקומי עם יריבתה AQIM.
עם שקיעתה של הקבוצה האסלאמית המזוינת של אלג'יריה (GIA), נותרה ה-GSPC כקבוצת המורדים הפעילה ביותר, עם כ-300 לוחמים ב-2003. היא המשיכה במסע חיסול של אנשי משטרה וצבא בתחומה, והצליחה גם להתרחב לסהרה, שם חטפה החטיבה הדרומית שלה, בראשות עמרי סייפי (שזכה לכינוי "עבדרזק אל-פארה", "הצנחן").
של תיירים גרמנים בשנת 2003, לפני שנאלץ לברוח לאזורים דלילים באוכלוסייה של מאלי, ואחר כך ניז'ר וצ'אד, שם נלכד.
יש הסבורים שאל-פארה למעשה עובד עבור ממשלת אלג'יריה.
עד סוף שנת 2003, מייסד הקבוצה נדחק על ידי נביל סהראי הקיצוני עוד יותר, שהכריז על תמיכתו הגלויה באל-קאעידה, ובכך חיזק את קשרי הממשלה בין ארצות הברית לאלג'יריה.
על פי הדיווחים הוא נהרג זמן קצר לאחר מכן, וירש אותו אבו מוסאב עבד אל ואדוד בשנת 2004.
הGSPC הכריז על כוונתו לתקוף מטרות אלג'יריות, צרפתיות ואמריקניות.
הוא הוגדר כארגון טרור זר על ידי משרד החוץ האמריקאי, ובאופן דומה סווג כארגון טרור על ידי האיחוד האירופי.
על מנת לשפר את הגיוס והמימון, ה-GSPC יישר קו עם אל-קאעידה, וב-11 בספטמבר 2006 הכריז מנהיג אל-קאעידה איימן אל-זוואהירי על איחוד בין הקבוצות.
ה-GSPC מיתגה את עצמה מחדש כאל-קאעידה במגרב האיסלאמי (AQIM) בינואר 2007, מה שאותת על השאיפות המורחבות של הקבוצה.
הקבוצה שאפה כעת להפיל את כל ממשלות צפון אפריקה שנחשבו ככופרות.
כולל אלג'יריה, לוב, מאלי, מאוריטניה, מרוקו ותוניסיה.
הפעולות הועברו לשני "מגזרים" רחבים יותר, צפון אלג'יריה ותוניסיה נקראו "האמירות המרכזית", וצפון מאלי, ניז'ר, מאוריטניה ולוב נקראו "אמירות סהרה" בראשות ג'מל אוקצ'ה.
המנהיגות האסטרטגית של AQIM המשיכה להיות מטה באזור ההררי של קביליה ממזרח לבירת אלג'יריה אלג'יר, בראשות הנהגה בת 14 חברי מועצה.
כאשר מסע המלחמה בטרור על ידי אלג'יריה הצליח במידה רבה ודחק את AQIM מהמדינה, הקבוצה הקימה בסיסים חדשים במדינות סאהל - ניז'ר, מאוריטניה, צ'אד ומאלי.
התקפות נגד מתקנים ממשלתיים וצבאיים דווחו תכופות על ידי התקשורת המערבית.
בשנת 2007, ארצות הברית ובריטניה פתחו במבצע חופש מתמשך - טרנס סהרה לתמיכה בממשלות באזור.
חטיפות תכופות של זרים ב-2008 גרמו לביטולה של ראלי דקר והעברתה לצמיתות לדרום אמריקה.
בהתקפה הגדולה המוקדמת ביותר, ביוני 2005 בסיס צבא מאוריטני בלמגהיטי הותקף על ידי ה-GSPC, וגרם להרג של 17 חיילים, ופציעתם של עוד 17, ובנוסף מותם של תשעה ג'יהאדיסטים.
המתקפה בחלקה הובילה להפיכה של אוקטובר 2005 על ידי מוחמד אולד עבד אל עזיז, שהפך את הקמפיין נגד הג'יהאדיסטים לחלק מרכזי בשלטונו.
התקיפות נמשכו במאוריטניה עד שהצליחה במידה רבה לסכל התקפות מאז 2011 בעקבות דחיפה צבאית גדולה ופתחים פוליטיים לאיסלאמיסטים.
עם זאת, אל-קאעידה של המגרב האסלאמי (AQIM) המשיכה להישאר פעילה באזורי הגבול המזרחיים עם מאלי, עם מערכות תמיכה פעילות של לוגיסטיקה ומודיעין.
מחסור במשאבים צבאיים, לעיתים קרובות בגלל המהומה הפוקדת את המדינה והאוכלוסייה המועטה במדינה עם שטח כה גדול, גרמו למאוריטניה להסתמך על תמיכת צרפת, מרוקו ואלג'יריה כדי להביס את ה-AQIM.
בדצמבר 2006 ושוב בינואר 2007, כוחות הביטחון התוניסאיים השתתפו בעימותים עם קבוצה הקשורה ל-GSPC שהקימה מחנות אימונים באזורים הרריים ליד הבירה תוניס, והרגו יותר מתריסר בני אדם.
לפי היומון הצרפתי Le Parisien לפחות 60 בני אדם נהרגו בעימותים.
העימותים היו פעילות הטרור החמורה ביותר בתוניסיה מאז הפיגוע בבית הכנסת גריבה בשנת 2002.
החל משנת 2012, AQIM יחד עם אנסאר אל-שריה וחטיבת אוקבא אבן נאפי הפעילים באזור ג'בל א' צ'מבי ההררי היו מטרות לצבא תוניסיה במבצעי צ'אמבי.
בשנת 2014, חמושים של חטיבת אוקבא בן נאפי תקפו שני מחסומים צבאיים תוניסאים, הרגו ארבעה עשר חיילים תוניסאים ופצעו עשרים וחמישה.
מה שהיה ההתכתשות הצבאית הקטלנית ביותר בתוניסיה מאז עצמאותה ב-1956. מאז 2015, תוניסיה סומנה על ידי קמפיין התקוממות של המדינה האסלאמית.
במרץ 2016 יותר מ-50 חמושים נהרגו כאשר לוחמי דאעש ניסו לתפוס את בן גרדאן סמוך לגבול לוב-תוניסיה.
מאז מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, דרום מערב לוב הציעה מקומות ייעודיים ל-AQIM ששלחה תאים על מנת שיוקמו באזור.
בשנת 2012 הודח נשיא מאלי אמאדו טומני טורה בהפיכה על רקע ניהולו של מרד הטוארג.
ה-AQIM והקבוצות האסלאמיסטיות בעלות הברית אנצאר א-דין ו - התנועה לאחדות וג"יהאד במערב אפריקה (MOJWA) הצליחו לכבוש את החצי הצפוני של מאלי לאחר כיבוש מדינת אזוואד, בראשות לוחמי טוארג לשעבר ממלחמת האזרחים בלוב.
לאחר שאנצאר א-דין ניסה לעבור גם לדרום המדינה, מאלי ביקשה מצרפת לפתוח בהתערבות צבאית בינואר 2013 שדחקה בהצלחה את המורדים.
לאחר ההתערבות הצבאית החל מבצע צבאי מתמשך בהובלת צרפת ברחבי הסהאל עם כ-4,000 חיילים צרפתים פרוסים באופן פעיל.
קבוצות קטנות של איסלאמיסטים חמושים נותרו פעילים בצפון מאלי, וההתקפות נמשכו מאז נגד משלחת שמירת השלום של האו"ם MINUSMA, שהפכה לאחת המשלחות הבינלאומיות הקטלניות ביותר של האו"ם.
המרד הבורגונדי של גונתר כלל שני מרידות של הפוידראטים הבורגונדים באימפריה הרומית המערבית בתקופת שלטונו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי.
המרידות אירעו במחוז הגאלי של גרמאניה פרימה והובלו על ידי המלך גונתר הבורגונדי, יריבו העיקרי היה הגנרל אאטיוס.
היו שתי התקוממויות בסכסוך הצבאי הזה: אחת ב -435 שדוכאה על ידי אאטיוס, ובשנה הבאה שוב שהסתיימה במותו של גונתר ובדיכוי הדמים של המרד האחרון.
האירועים הקשורים למרידות אלו הפכו לנושא של אגדת גיבורים מימי הביניים ששולבה מאוחר יותר באפוס Nibelungenlied, מקור ההשראה למחזור האופרה של ריכרד וגנר "Der Ring des Nibelungen".
ההיסטוריה של מלחמה זו מסופרת בקצרה, המקורות העיקריים הם פרוספר מאקוויטניה (390-455) סופר רומי נוצרי והידטיוס (400-469), בישוף צ'אבס.
מקורות שימושיים אחרים מאותה התקופה הם Sidonius Apollinaris (430-486) והכרוניקה הגאלית ללא שם משנת 452. הסיבות להתקוממות מעולם לא דווחו ואת התשובה לכך נותנים היסטוריונים מאוחרים יותר.
בתקופת גונתר הייתה לבורגונדי מידה רבה של אוטונומיה, כאשר העיר וורמס שימשה כבירתה.
מאוחר יותר חשוד שגינתר מילא תפקיד דומיננטי יותר במזרח-גאליה.
כתוצאה מכך, אטיוס ראה בו יריב מסוכן.
בשנת 435 פתח גונתר במתקפה על המחוז הסמוך בלגיה פרימה מאזור בורגונדיה.
במקורות מאותה התקופה לא מוזכרת סיבה ברורה לפעולת מלחמה זו.
יש לחפש אפוא את הבסיס במצבה הפוליטי של האימפריה הרומית באותה תקופה.
אאטיוס, לאחר שמלחמת האזרחים בינו לבין בוניפאטיוס הסתיימה לטובתו, הפך לאדם החזק ביותר באימפריה המערבית, ופלישת הוונדלים לאפריקה הסתיימה לאחרונה ב-435 עם הסכם שלום.
למרות זאת, האימפריה המערבית הייתה מאוימת על ידי התפתחויות חדשות.
במחוזות הגאליים קמו כוחות חדשים כמלכי הפוידראטים הוויזיגותים והבורגונדים, בעוד שבאמוריקה פרץ מרד על ידי הבגאודים.
בהתחשב בעובדה שהמלחמה באפריקה הסתיימה בשלום נוח מאוד לוונדלים, ישנה הסכמה מסוימת בקרב ההיסטוריונים שיש לחפש בכך את הסיבה למרד של גונתר.
לכל הדעות, הבורגונדים רצו לנהל משא ומתן על הסכם שלהם עם הרומאים בכוח.
אנטון יש סיבה נוספת מאחורי ההתקוממות.
לדעתו, הבורגונדים נקלעו ללחץ גובר מצד ההונים וגונתר פלש לאזור הסמוך בתגובה.
המרד של 435 דוכא ובשנה שלאחר מכן שוב התקוממו הבורגונדים.
כמו המרד הראשון, המקורות בני זמננו אינם מסבירים זאת.
אף על פי כן, לאור ההקשר, ניתן, אם כי בלתי אפשרי, להוכיח שהסיבה לחידוש המלחמה הייתה חוסר שביעות הרצון הבורגונדי מהסכם השלום מ-435. מכיוון שגינתר אאטיוס 'התחנן' לשלום, כמעט בטוח שההסכם המחודש משנת 435 היווה חסרון עבור גונתר, ולכן נותר מקור לאי שביעות רצון.
הדו"ח של פרופרס מראה שהייתה מלחמה שנייה:
לאחר משקעים של המרד הבורגונדי הראשון, הצטברו הקשיים של הרומאים.
בזמן שהמערכה נמשכה נגד הבגאדים, הבורגונדים בשנת 436 התמרדו שוב, אולי בעידוד הוויזיגותים שגם מרדו באותה שנה.
יתרה מכך, נראה שהייתה גם התקוממות בגלאסיה של הסואבים.
על המרד הראשון, הכרוניקות מדווחות כי בהנהגתו של גונתר פלשו הבורגונדים למחוז הסמוך וכבשו את האזור סביב העיר טריר.
כדי להתנגד לאיום של הבורגונדים והבגאדים, נקט אאטיוס במתקפה דו-כיוונית.
הוא שלח את הגנרל שלו ליטוריוס עם כוח גדול של פרשים הונים למרד בארמוריקה, בזמן שהוא עצמו צעד נגד הבורגונדים.
אנחנו לא יודעים את גודל הצבאות האלה, אבל הם בטח היו גדולים מאוד יחסית לתקופה.
אאטיוס הצליח לפנות למספר רב של שכירי חרב הונים, בעוד שייתכן שכוח צבאו חוזק עוד יותר עם פוידראטים פרנקים שתקפו לכאורה מצפון.
אאטיוס, שהיה מלווה בקיסר העתידי אוויטוס, סיים את המרד.
עם זאת, לא ידוע אם אכן נערכו קרבות.
הגישה הצבאית של הצבא הרומי נועדה בדרך כלל להימנע מעימות ישיר.
בדרך כלל היא ניסתה תחילה להרשים את היריב או לפגוע בו במארב, ולאחר מכן התנהל משא ומתן.
כך או כך, הבורגונדים נאלצו לחתום על הסכם שלום משפיל.
השלום שאאטיוס כפה על הבורגונדים התברר כקצר מועד מכיוון שהבורגונדים מרדו שוב כמעט מיד לאחר יציאת הכוחות הרומאים.
בעוד ליטוריוס עדיין היה בעיצומו של דיכוי המרד הבקודי בארמוריקה, הבורגונדים והגותים מרדו ב-436. זה לא היה מקרי, נראה שאאטיוס דיכא תחילה את הגותים, שאיימו על נרבון והסביבה בדרום.
בהתחשב בשלום השברירי שהשיג באימפריה העצומה שלו, הוא לא היה מוכן להתייצב מול הגותים עם יחידות צבא מאזורים אחרים שבכך ישאיר ללא הגנה.
במקום זאת, הוא שלח משלחת לחצרו של המלך ההוני רוגה, וביקש ממנו להעמיד לרשותו כוח צבאי.
כשהצבא הזה הגיע, הוא החליט לדכא את המרד הבורגונדי אחת ולתמיד בכל הכוחות הזמינים.
אאטיוס נע צפונה עם הצבאות המשולבים וכיתר את צבאו של גונתר.
ליד וורמס הותקפו הבורגונדים והתחולל קרב עקוב מדם.
המלך גונתר נהרג וחלק גדול מעמו וכל משפחתו נרצחו.
הידטיוס מזכיר בכרוניקה שלו כי 20,000 בורגונדים נטבחו.
לאחר סכסוך זה יישב המפקד העליון הרומי אאטיוס את הבורגונדים במחוז הצבאי של ספאודיה בסביבת אגם ז'נבה במערב שווייץ ובסבויה של ימינו בסביבות שנת 443. אף על פי שהמרד היה עקוב מדם על ידי אאטיוס, העם הבורגונדי לא נעלם לאחר מכן.
למרות שכוחו הצבאי, אולי ירד בכוחו, עדיין העם מנה אנשים רבים.
עם זאת, להבטחת הכוח הרומי בגליסיה הצפונית, ההגנה על אזור הלימס הרומי הייתה חיונית.
היה צורך להגן על גבול הנהר על הריין, ונוכחותם של הבורגונדים בשתי הגדות היוותה איום מתמיד בעיני אאטיוס.
לפי מצארינו, אאטיוס בחר אפוא להעביר את העם הזה לאזור שבו הם יכולים להשפיע יותר מהאזור הקשה לשליטה כמו הלימס.
למרות שהממלכה הבורגונדית החמקמקה מבחינה היסטורית הייתה קורבן מוקדם למתקפה של ההונים, היא לא נשכחה לחלוטין.
בנוסף למקורות הכתובים הרומיים, הייתה גם מסורת גרמאנית בעל פה המספרת על פירוק הממלכה בוורמס.
שירי גיבורים, כמו סאגת Völsunga ו-Nibelungenlied, שנכתבו רק בתחילת המאה ה-13. במחצית המאה ה-19, שרו על מות הגיבורים באופרה של וגנר.
בסאפודיה קיבלו הבורגונדים אזור התיישבות חדש.
כדי לנהל זאת, אאטיוס ניהל משא ומתן עם המנהיג החדש של הגונדיוק הבורגונדי.
על פי הסכם חדש זה, הם חיו שוב כפוידראטים רומיים בתוך האימפריה הרומית.
כמשימה צבאית הם שירתו לחיזוק כוחות המצב בהרי האלפים שאבטחו את מעברי האלפים שם נגד האלאנים הצפוניים והיו זמינים במהירות כחיילות עזר נגד התקפות של ההונים.
המרד הטיבטי של 1959 היה התקוממות מזוינת של תושבי טיבט נגד שלטון הרפובליקה העממית של סין, אשר התפרצה בבירת טיבט, להאסה, ב-10 במרץ 1959, והסתיימה בדיכוי אלים מצד הצבא הסיני ובבריחתו של הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, להודו.
לאחר פלישת סין לטיבט ב-1950 וחתימת "הסכם 17 הנקודות" ב-1951, נותרה לטיבט אוטונומיה מוגבלת תחת ריבונות סינית.
לאורך שנות ה-50 גבר המתח בין האוכלוסייה הטיבטית לבין השלטון המרכזי בבייג'ינג, במיוחד בעקבות רפורמות קרקע, הגבלות דתיות והגדלת הנוכחות הצבאית הסינית באזור.
ב-10 במרץ 1959 התאספו עשרות אלפי טיבטים מחוץ לארמון נורבולינגקה בלהאסה, מחשש שהדלאי לאמה ייחטף על ידי השלטונות הסיניים.