tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דינים אלו נתחדשו על ידי התורה למרות שאינם נלמדים מסברת "ממוני גבך", ולכן הם מוגדרים כחידוש.
לעומת זאת, קיימים גם דינים רבים שבהם אין המשפט העברי כופה על האדם לשלם, והם נזקים שנהיו על ידי "גרמא".
כך למשל, אדם המבעית את חברו באמצע הלילה וגרם לו נזק נפשי, אינו חייב תשלום על הצער, אך הוא חייב בדיני שמים.
דינים אלו הם חיוב של ממש, וקיימות דעות שעד שאינו משלם את הסכום המוטל עליו מדיני שמים, פסול המחויב לעדות.
לעיתים, קובע המשפט העברי כי יש על האדם התחייבות מוסרית לקיים את חובותיו, למרות שלא ניתן לכפות עליו, ואם לא – יש לצד השני תביעת "תרעומות" כך למשל אדם שסיכם עם אדם אחר על עסקה, והוא סמך על כך והלווה כסף לשם כך, אך הלה ביטל את העסקה.
כך גם, אדם שמנע רווח מאדם אחר.
במקרים חמורים יותר, קבעו חז"ל כי האדם צפוי לקבל על כך עונש, וישנה דעה שאף מקללים אותו.
דינזו אברהם היה יהודי-אתיופי בן המאה ה-17 אשר כיהן כאזג' (ראש) על חלק מביתא ישראל מטעם הקיסר סוסניוס.
ב-1617 הוציא הקיסר סוסניוס צווים המורים למחוק את זכר היהדות מהאימפריה.
הצו כלל פקודה המורה להשמיד את היהודים מממלכת סמין שלחמו בכוחות האימפריה האתיופית וכן צו ליהודים שכבר היו תחת השלטון האתיופי אשר דרש מהם התנצרות המונית ועבודה בשבת.
אברהם, שהנהיג קבוצה מקרב ביתא ישראל שחבריה עבדו במתחם המלכותי בגונדר, פנה אל הקיסר בבקשה לתת ליהודים חופש פולחן.
בקשתו של אברהם מופיעה בכרוניקה אנונימית שנכתבה בימי הקיסר מנליק השני (1889-1913):
לפי מסורת ביתא ישראל מנע אברהם את השמדת היהודים ולכן נתפס כגיבור שהציל את עמו מכיליון בדומה למרדכי היהודי.
מקורות נוצריים מאותה התקופה אינם מאשרים את הפסקת הלחימה ביהודים, לכן מניחים כי אברהם הצליח לשכנע את הקיסר לבטל רק את הצווים שהורו על התנצרות היהודים שנותרו נתינים נאמנים לקיסר.
מקור השם דינזו אינו ידוע ויש הטוענים כי מדובר בכינוי.
המילה הקרובה ביותר לדינזו באמהרית היא "דנזה" או "דנז" שפירושה חסר תחושה, קהה, טיפש, משותק וקפוא.
יש שטענו שהכינוי "דינזו"/"דינזאז" הוא נוצרי ושמו המקורי הוא טזאזו.
חלקם הציעו כי כינויו הוא שיבוש של שם זה.
לפי סברה אחרת כינויו נובע מהשם "מגזגז" שמשמעו בעברית "דמדומי שקיעה" או "כמעט חשכה", הכינוי למלחמת סוסניוס בביתא ישראל.
טענה נוספת היא שהכינוי מגיע מהמונח "דג' טנאט" שמשמעותו להמתין בסבלנות בשער ומכוון לכך שאברהם חיכה בשער המלך עד שיענה.
דיני החיובים (Law of obligations) הם אחד משני הענפים של המשפט האזרחי, לצד דיני הקניין.
הם נחלקים לתחומים שונים, כדלקמן:
דיני חוזים – מצבים בהם נוצר חיוב עקב רצון הצדדים.
דיני נזיקין – מצבים בהם אדם גרם נזק לחברו.
דיני עשיית עושר ולא במשפט – מצבים בהם אדם זוכה על חשבון אחר, כאשר המזכה אינו בגדר ניזוק.
חיובים כלליים – לדוגמה, תשלום דמי מזונות.
כמו כן, נהוג להבחין בין חיובים רצוניים (חוזים) לחיובים בלתי רצוניים (נזיקין, עשיית עושר).
דיני הקניין עוסקים בסטטוס של נכס כלשהו, בעיקר בשאלה איזה אדם רשאי ליהנות מזכות הבעלות וזכויות אחרות שהן כלפי כולי עלמא (כלפי העולם כולו), in rem.
לעומתם, דיני החיובים עוסקים במערכת יחסים הנוצרת בין שני אנשים או יותר.
החיובים קיימים בין אותם צדדים בלבד.
לדוגמה, לפי דיני הקניין, בעל מקרקעין זכאי לדרוש מכל אדם בעולם שלא יכנס אליהם; לפי דיני החיובים, מי שכרת חוזה לרכישת מקרקעין יכול לדרוש את קיום החוזה רק מהמוכר, לא מכולי עלמא.
זאת, אף אם מתברר שהמקרקעין שייכים מלכתחילה לאדם שלישי.
לכן, נהוג לומר שדיני החיובים עוסקים בזכויות כלפי אדם, in personam.
זכות לפי דיני החיובים מכונה גם זכות אובליגטורית.
הדמויות המרכזיות בדיני החיובים הן הנושה והחייב.
נושה (creditor) הוא מי שמגיע לו חיוב; חייב (debtor) הוא מי שמוטל עליו חיוב.
לנושה יש זכות ולחייב יש חובה.
השימוש במושגים אלו מתפרש על פני כל דיני החיובים, ללא תלות במקור החיוב.
כך, למשל, מי שביצע עוולה בנזיקין הופך לחייב ומי שהעוולה בוצעה נגדו הופך לנושה.
בחוזים, כאשר אדם מלווה כסף לחברו, המלווה הופך לנושה והלווה הופך לחייב.
בדיני עשיית עושר ולא במשפט, המתעשר נעשה חייב והמזכה נעשה נושה.
לעיתים קרובות, כל אחד מהצדדים הוא גם נושה וגם חייב: כל צד נושה בחברו את חלקו של האחר בחיוב וחייב לו את חיובו-שלו.
לדוגמה, עם כריתת חוזה למכירת חפץ, המוכר נושה את התשלום מהרוכש ואילו הרוכש נושה את החפץ עצמו מהמוכר.
חיובים יכולים להיות לא-מוניטריים (נעדרי יסוד כספי), לדוגמה, כאשר הנושה זכאי לדרוש מהחייב שיעשה דבר או שיחדל מעשייתו.
קיימות אבחנות רבות נוספות בין חיובים שונים; כך, בין היתר, חיוב יכול להיות מובטח על ידי משכון.
במצב זה, עומדת לנושה זכות קניינית הקשורה וכרוכה עם זכותו האובליגטורית.
כדי שייווצר חיוב בעל תוקף משפטי, צריכים להתקיים תנאים ההופכים אותו לכזה.
כך, למשל, הסכם שבכבוד אינו חוזה ולפיכך אינו מקים חיוב.
לפי התפיסה המקובלת במשפט הקונטיננטלי, לכל חיוב יש ארבעה יסודות (the elements of obligation):
דיני החיובים החלו להתפתח במשפט הרומי כדי לכסות על פער שנוצר בין המשפט הרומי המסורתי, שעסק בעיקר בדיני קניין ומשפחה, לבין המציאות בה בני אדם ביצעו עוולות איש כלפי רעהו.
עד להתפתחות דיני החיובים, מצבים כאלו הולידו נקמת דם של ממש; בהדרגה, המשפט הרומי עבר מנקמה לפיצוי.
דיני החיובים התחילו את דרכם, אם כן, בדיני הנזיקין.
בשלב מאוחר יותר של המשפט הרומי, הופעת הקורפוס יוריס סיוויליס, היה ניתן לראות כבר תורה מאוחדת למדי של דיני חיובים.
חיוב מוגדר שם כ"קשר משפטי, המחייב אותנו לבצע פעולה כלשהי בהתאם לחוקי המדינה".
כיום, התחום של דיני החיובים, כמושג נפרד, מוכר בעיקר בארצות המשפט הקונטיננטלי.
במשפט המקובל, דיני החיובים התפתחו פחות כדיסציפלינה משפטית ואקדמית נפרדת ויותר כאוסף מושגים קרובים – "חייב", "נושה", "ביצוע" ואחרים – החלים הן בדיני החוזים, הן בדיני הנזיקין והן ביחס לחיובים אחרים.
דיני חַדְלוּת פֵּרָעוֹן הם דינים במשפט הישראלי המסדירים מצב שבו חייב אינו יכול לפרוע את חובו (חֲדַל פירעון).
כאשר במשאבי החייב אין כדי לשרת את מלוא סכום החוב כלפי כל אחד מהנושים, נדרש המשפט לקבוע כללים בדבר ייעוד הנכסים שנותרו בידי החייב, כמו גם גורלו של החייב עצמו.
דיני חדלות הפירעון עוסקים בחייב שאינו יכול לשלם, בניגוד לחייב שאינו רוצה לשלם; את המצב השני מסדירים דיני אכיפת החיובים, בעיקר ההוצאה לפועל.
חדלות פירעון היא תופעה מצויה, שנגרמת משימוש שוטף באשראי.
האשראי מהווה יסוד מרכזי בפעילות הכלכלית המודרנית.
ללא קבלת הלוואות, קשה יהיה לעסקים וליחידים לשפר את מצבם ולהתקדם בייצור וטכנולוגיה.
כאשר מוקם עסק חדש, או כאשר אדם נוטל (למשל) משכנתא לרכישת דירה, תמיד יש בכך משום סיכון: הנחת הבסיס היא שהעסק הוא רעיון טוב, או שהפרט יעבוד ויהיה ביכולתו לממן את רכישת הנכס.
היות שבסופו של דבר לא כל רעיון שנראה מוצלח מתברר ככזה, ייתכן מצב בו חייב לא יכול לפרוע את החובות שנצברו, מכיוון שהרעיון העסקי התברר בדיעבד ככזה שאינו טוב מספיק, או מאחר שלא עלה בידי הפרט לייצר הכנסה שדי בה לתשלום חובותיו.
רק לעיתים רחוקות יש בכך אשם מוסרי כלשהו.
בנוסף, חדלות פירעון יכולה להתרחש עקב ביש מזל אקראי (כמו אסון טבע או הפיכה פוליטית).
אפשר לטעון שמלווים צריכים להעניק אשראי רק לחייבים שיחזירו אותו בוודאות.
בארצות בהן דיני חדלות הפירעון "מתירניים" יותר – כלומר, ניתנת הזדמנות לחייב להיכשל ולהתחיל מחדש – קיימת רמה גבוהה יותר של חדשנות.
עם זאת, ברור כי חדלות פירעון אינה מקלט מפני העיקרון לפיו חוזים יש לקיים.
במסגרת דיני חדלות הפירעון, גם זכויות הנושים מוגנות, לעיתים אף בכבדות.
חדלות פירעון אינה נוחה עבור החייב עצמו, עליו מוטלות סנקציות משמעותיות מרגע הכניסה להליך.
המשפט מנסה לאזן בין זכויות הנושים והחייבים.
איזון כאמור הוא סבוך במיוחד בזמנים של משבר כלכלי, כאשר חייבים רבים הופכים חדלי פירעון ועשויים לגרור אחריהם את נושיהם (לדוגמה, בנקים).
אחת הדרכים בהן המשפט מנסה לשפר את האיזון הוא מתן תגמול והזדמנות שנייה לחייבים שנכנסו למצב זה בתום לב, לעומת הטלת סנקציות כבדות על חייבים שגרמו למצב בכוונה או תוך הפרת חובה אישית.
בכל מקרה, העיקרון הוא שיש לפרוע שיעור גבוה ככל האפשר מהחוב המקורי, תוך ירידה לנכסיו של החייב (דבר הנעשה בכל סוגי ההליכים).
לא ניתן להשתמש בחדלות פירעון כדי להימנע מהחזר חובות, אלא רק בשיעור בו החייב באמת ובתמים אינו מסוגל להחזירם.
כאשר החייב הוא אדם טבעי, ברור שחייו יימשכו, ללא תלות בתוצאות הליך חדלות הפירעון.
לעומת זאת, אם החייב הוא תאגיד, אפשר שהחייב ימשיך להתקיים לאחר ההליך ואפשר שהוא יפורק.
מקובל כי חדלות פירעון משמעה סגירה או סיום חייו של העסק, אך ייתכן בהחלט, שחייב תאגידי, אשר הגיע לכדי חדלות פירעון, יעבור הבראה ("רה-ארגון") וימשיך לפעול.
חדלות פירעון מספקת הזדמנות להתחלה חדשה ועשויה אף להוות אירוע חיובי עבור החייב.
לעיתים אכן סוגר החייב את שעריו כתוצאה מחדלות פירעונו.
בישראל, דיני חדלות הפירעון מוסדרים במסגרת חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, אשר נכנס לתוקף מיום ה־15 בספטמבר 2019. בעבר, הם פוזרו בין מספר דברי חקיקה, התואמים זה את זה לפרקים, אך בנושאים אחדים מציגים כללים כמעט סותרים.
פשיטת רגל הוסדרה ב; פירוק הוסדר בסעיפים שנותרו בתוקף מ; הבראה הוסדרה בחוק החברות, תשנ"ט-1999. זאת, בניגוד למצב בארצות הברית, למשל, שם קיים דבר חקיקה (United States Bankruptcy Code) הדן במאוחד בכל ההיבטים של חדלות פירעון, בין אם תאגידית או של אישיות טבעית, בין אם מסתיימת בחיסול החייב או בהבראתו.
ה-Bankruptcy Code מחולק לפרקים, בין החשובים שבהם Chapter 11 הדן בהבראה ו-Chapter 7 הדן בהליכים של מימוש נכסי החייב (כגון פירוק).
גם מדינות יכולות להגיע לחדלות פירעון.
מצב זה נקרא חדלות פירעון ריבונית (sovereign insolvency).
בשל טבעו של החייב בחדלות פירעון כזו, אין בית משפט השולט עליה.
פתרונה דומה יותר להליך חוזי של הסדר חוב, או להשתמטות פשוטה מתשלום, שאין נגדה תרופה פרט לפגיעה במוניטין של החייב.
ההסדרים הנדונים להלן אינם חלים על חייבים שהם מדינות.
ההבחנה בין חדלות פירעון ומושגים אחרים
קיימים מספר מושגים המשמשים בערבוביה בתפיסה הרווחת של דיני חדלות הפירעון.
פשיטת רגל – היא שלב בתהליך חדלות פירעון.
הוא הנוגע לחייבים שהם יחידים.
נעשה שימוש פופולרי, אך שגוי, בביטוי "פשיטת רגל" לתיאור חדלות פירעון בכלל.
המושג הנכון והרחב יותר, חדלות פירעון, התפתח זמן רב לאחר שהביטוי הראשון הפך מטבע לשון שגור ("פשיטת רגל" מקורה במסכת כתובות במשנה).
כינוס נכסים – אינו הליך חדלות פירעון, אלא קבוצה של הליכים משפטיים שונים.
במסגרתם, נושה יחיד מבקש למנות כונס כדי שיתפוס נכסים של חייב ויממש אותם, לטובת אותו נושה.
קיים אמנם קשר כלכלי, אך לא משפטי, בין כינוס נכסים וחדלות פירעון – סביר להניח שחייבים שלא יכולים להחזיר את החוב לאותו נושה, שביקש את כינוס הנכסים, לא יוכלו לפרוע את החובות גם לנושיהם האחרים.
הוצאה לפועל – גם היא אינה חלק מדיני חדלות הפירעון.
חייב, שניתן נגדו פסק דין (לרבות שטר) והוא אינו משלם את החוב הפסוק, עשוי למצוא עצמו נתון להליכי האכיפה של ההוצאה לפועל, שכל מטרתם היא לגבות את החוב בגין אותם פסקי דין שהוגשו לביצוע.
בחלק מהמקרים, החייב מסוגל לפרוע את החוב, אך בוחר שלא לעשות כן.
במקרים האחרים, כאשר החייב נתון בקשיים כספיים בגינם נבצר ממנו לשלם את החוב, באפשרותו לפנות לדיני חדלות הפירעון.
במסגרת עיכוב ההליכים, שהוא חלק מדינים אלו, יופסקו גם הליכי ההוצאה לפועל נגדו.
הסדר נושים – הוא אירוע משפטי המשנה את תנאי החוב של חייב כלפי נושיו, כאשר השינוי הוא לטובת החייב.
האירוע עשוי להתרחש בהסכמת כל הנושים הנוגעים בדבר (אז מדובר בחוזה רגיל) או להיות חלק מהליך חדלות פירעון (ואז השינוי מחייב גם את הנושים שלא הסכימו להסדר).
בחלופה הראשונה, החוזית, הנושים מנהלים משא ומתן עם החייב ומגיעים איתו להסכמה על קיצוץ בסכומי החוב ושיפור תנאיו (הסדר חוב).
הנושים אינם עושים זאת ללא תמורה, אלא מכיוון שיש להם סיכוי לקבל שיעור גבוה יותר מהחוב, אם יאפשרו לחייב לצאת מהקשיים הזמניים שהוא נתון בהם, להשתקם ולשוב לייצר רווחים.
הסדר החוב הוא וולנטרי, ואינו בהתערבות בית המשפט.
בחלופה השנייה, אישור הסדר הנושים הוא קו הסיום של הליך חדלות פירעון מסוג הבראה.
גם כאן הרציונל דומה – שינוי בתנאי החוב, תוך שיקום החייב, יניב תוצאות טובות יותר מאשר מימוש נכסי החייב בהווה.
בהסדר נושים כזה ניתן צו של בית המשפט, המחיל את תנאי ההסדר גם על נושים שלא הסכימו לו (דבר המאפיין את דיני חדלות הפירעון).
חדלות פירעון כלכלית היא המצב המוביל לחדלות פירעון משפטית (החלת דיני חדלות הפירעון).
חדלות פירעון כלכלית עשויה להתקיים ללא תגובה משפטית.
אולם, תגובה כזו היא רצויה מאוד, לטובת כל הצדדים המושפעים מחדלות הפירעון.
באופן מעשי, המעבר לחדלות פירעון משפטית מתרחש כמעט תמיד, סמוך לאחר (או אף לפני) שהחייב או נושיו מבינים שמתקיימת חדלות פירעון כלכלית.
שני מבחנים משמשים בהגדרת חדלות פירעון כלכלית:
המבחן המאזני (balance sheet insolvency) – מצב בו לחייב יש יותר התחייבויות מנכסים (ההון העצמי שלילי).
המבחן התזרימי (cash flow insolvency) – מצב בו החייב אינו יכול לשרת את התחייבויותיו בטווח הקצר (ההון החוזר שלילי, או שאין די מזומנים בקופה לשם פירעון החלויות הקרובות).
שני המבחנים עשויים לחול בו זמנית, או שרק אחד מהם יתקיים.
לדוגמה, יכול שהחייב יהיה בעל הון עצמי חיובי אך הון חוזר שלילי.
במצב זה, לנושים אין תועלת מכך שסך נכסי החייב עולה על סך התחייבויותיו: הם מושפעים מהעובדה שהחייב אינו יכול לשלם להם במזומן, כעת, את חובותיו שמועד פירעונם הגיע.
מנגד, יכול שהחייב יהיה בעל הון חוזר חיובי אך הון עצמי שלילי.
גם מצב זה עשוי לייצג חדלות פירעון: על אף שהחייב פורע בטווח הקצר את התחייבויותיו, ברור שעליו להשיג עוד נכסים (או להפחית חבויות) כדי שיוכל לפרוע את כל חובותיו לכשיגיע מועד פירעונם.
ההגדרה של חייב מסוים כחדל פירעון נתונה לשיקול דעת בית המשפט, אשר בוחן את מכלול הנסיבות ובודק האם מתקיים אחד או יותר מהמבחנים האמורים.
גם כך, אפשר שאירוע חיצוני בטווח הזמן הקרוב ישנה את המצב לטובה, כגון הזרמה של הון עצמי נוסף מבעלי המניות בחברה (דבר המתרחש, לעיתים, כתוצאה מעצם האיום בפתיחת הליך חדלות פירעון נגד החברה).
דיני חדלות הפירעון הם תחום דין מהותי, שבכוחו לשנות זכויות שנוצרו במשפט האזרחי הכללי (למשל, תחת דיני החוזים).
בכל סוגי הליכי חדלות הפירעון, קיים קו מפריד ברור, החוצץ בין המשטר המשפטי הרגיל לבין החלתו של משטר חדלות הפירעון.
אותו שינוי בזכויות, שמטיל דין חדלות הפירעון, מתחיל להתקיים בנקודת זמן מסוימת.
נקודה זו היא מועד ההחלטה על תחילת ההליך בידי בית המשפט.
החלת דיני חדלות הפירעון היא משמעותית הן עבור החייב והן עבור הנושים.
החייב או נכסיו יוצאים משליטת הבעלים הקודמים ועוברים לניהולו של הנאמן או המפרק.
הנושים מושפעים מעיכוב ההליכים, אשר מונע מהם לתבוע את החייב בבית המשפט הרגיל או לפעול נגדו בהוצאה לפועל.
שינויים אלו הכרחיים לשם ניהולו של הליך חדלות הפירעון.
מינוי בעל התפקיד על נכסי החייב נחוץ כדי לברר את שווי הנכסים, למנוע שימוש לרעה בהם ולהיטיב את ערכם עד שתמורתם תחולק לנושים.
עיכוב ההליכים נחוץ כדי שלא יתרחש מרוץ תביעות ותימנע התוצאה השרירותית של "כל הקודם זוכה".
נקודת המוצא היא שאין בנכסי החייב כדי לספק את כל נושיו.
לפחות חלקם יאלצו לספוג קיצוץ, בין אם לשיעורין או מוחלט, בגובה החוב שיוחזר להם.
כללי החלוקה המיוחדים של חדלות הפירעון מיועדים להסדיר את השאלה מי יספוג את הפגיעה הזו.
לא ניתן ליישם את הכללים אלא אם חל עיכוב הליכים, כך שמאסת הנכסים של החייב נשמרת ומוגנת עד שניתן לחלקה בהתאם לדין.
הסוגיות המהותיות בדיני חדלות הפירעון
השאלה המהותית הראשונה בדיני חדלות הפירעון היא: מה כוללים נכסי החייב?
קרי, מבין הנכסים הקיימים בעולם, מה שייך לחייב ומה לא.
לכאורה, ניתן לענות על שאלה זו בפשטות ולקבוע כי הנכסים שהיו בידי החייב בעת הכניסה להליך חדלות הפירעון (לצד ההכנסות שהגיעו לידיו תוך כדי ההליך) הם נכסי החייב.
אלא שאפשרות זו היא פשטנית מדי: ייתכן והחייב הבריח נכסיו לידי אנשים אחרים; ייתכן גם שהחייב כבול בחוזים לא-רווחיים, המקטינים את נכסיו ככל שהזמן עובר, ללא הצדקה עסקית מספקת; לבסוף, ייתכן שהחייב פרע (בתום לב) את חובותיו לחלק מהנושים ולא לנושים אחרים, בניגוד לכללי החלוקה שבחדלות הפירעון.
בכל המקרים הללו, יש להחזיר אותם נכסים, שיצאו שלא כדין, אל תוך מאסת נכסי החייב.
הנושא של מאסת נכסי החייב נחלק לשלוש סוגיות:
העברת רכוש ללא תמורה שוות ערך – מצבים בהם הועברו נכסים מהחייב לצד שלישי, מבלי שהחייב קיבל נגדם, לתוך מאסת הנכסים שלו, תמורה שקולה.
מדובר, למשל, בהענקת "מתנה" מהחייב לקרוב משפחה שלו.
במקרים מסוימים, הדבר עולה כדי "הברחת נכסים", אך הוא יכול גם להיעשות בתום לב.
לאחר שנכנסים למשטר חדלות הפירעון, החייב ממילא אינו יכול להעביר מנכסיו אלא באישור בעל התפקיד או בית המשפט (אם עשה זאת, ההעברה בטלה).
לכן, עילה זו מתייחסת בעיקר לתקופה ש"לפני" הכניסה לחדלות הפירעון המשפטית – האם החייב העניק נכסים בפרק זמן נתון שקדם להכרזתו כחדל פירעון?
בישראל, פרק זמן זה עומד על עשר שנים לפני חדלות הפירעון המשפטית.
בתקופה של שנתיים לפני חדלות הפירעון, כל ההעברות בטלות, אפילו אם ניתן להוכיח שהחייב היה כשיר-פירעון במועד ההעברה.
לגבי שמונה השנים הנותרות, אפשר שההעברה תתבטל ואפשר שהיא תישאר על כנה, כאשר הנטל על הנעבר להוכיח שהחייב היה כשיר-פירעון בעת ההעברה.
אם העברה מוכרזת כבטלה, הרי מי שקיבל את הנכס חייב להחזירו לידי בעל התפקיד (הנאמן).
כל עוד לא עשה זאת, יש לנאמן זכות תביעה אישית כלפיו.
העדפת נושים – מצבים בהם הועבר רכוש מהחייב לידי נושה, בסמוך לחדלות הפירעון המשפטית.
כאן, לכאורה, ניתנת תמורה שקולה כנגד נכסי החייב.
התמורה היא הפחתת סכום החוב כלפי אותו נושה.
לפיכך, העדפת נושים היא אכן עילה פחות חמורה מאשר העברת רכוש ללא תמורה שוות ערך.
אולם, עדיין מוצדק להשיב למאסת הנכסים את הרכוש שהועבר, שכן אם היה נפתח הליך חדלות פירעון טרם ההעברה, לא היה הנושה זכאי לקבלת מלוא חובו, אלא רק שיעור חלקי ממנו, בהתאם לכללי החלוקה.
התקופה בה אסור לבצע העדפת נושים היא 3 חודשים לפני הגשת הבקשה לפתיחת ההליך.
בנוסף, כדי שתחול העילה, על החייב להימצא בחדלות פירעון כלכלית בעת ההעברה.
לבסוף, נדרש יסוד נפשי של כוונה "לתת עדיפות" לנושה, או קיום "אילוץ או שידול" מצד הנושה.
העדפת נושים יכולה להתבטא, לדוגמה, ברכישה עצמית של אג"ח (debt buyback).
כל עוד החברה כשירת-פירעון, היא יכולה לפרוע את החוב לבעלי האג"ח שלה בכל סדר ובכל כמות שתחפוץ, ללא תלות בעדיפות היחסית שבין סדרות האג"ח.
אך אם החברה נמצאת בחדלות פירעון כלכלית, בגינה תוגש בקשה לפתיחת הליך עד 3 חודשים לאחר הרכישה העצמית, הרי ייתכן כי יתברר בדיעבד שהייתה זו העדפת נושים.
ככלל, התוצאה של העדפת נושים היא בטלות ההעברה וחיוב הנושה להשיב את הכסף לידי בעל התפקיד.
חוזים נמשכים – פעמים רבות, חייב הנכנס להליך חדלות פירעון קשור במגוון חוזים נמשכים או חוזי ביצוע (executory contracts), כמו הסכמי שכירות.
סוגיה זו נחלקת לשני מצבים: 1. חדל הפירעון עצמו רוצה להשתחרר מהחוזה; 2. הצד השני לחוזה רוצה להשתחרר ממנו.
במצב הראשון, המניע של החייב הוא העובדה שהחוזים אינם תורמים לרווחיותו ומדלדלים את קופת ההליך ככל שחולף הזמן.
במצב השני, המניע של בעל החוזה הוא העובדה שהחייב אינו משלם לו (שהרי הוא חדל פירעון וחל עיכוב הליכים), בעוד הצד השני נאלץ להמשיך ולקיים את החוזה.במצב הראשון, בו החייב מבקש להשתחרר מהחוזה, הוא או בעל התפקיד נדרש לבקש את אישורו של בית המשפט כדי לעשות כן.
המבחן, לפיו בית המשפט יאשר בקשה זו, הוא שמדובר ב"נכס מכביד", כגון חוזה שאין בו רווח.המצב השני, בו הצד האחר מבקש להשתחרר מהחוזה, מתעורר מאחר שככלל, ניתן לקבוע בחוזה שכניסת אחד הצדדים להליך חדלות פירעון תביא לפקיעתו וביטולו של החוזה.
בנוסף, עצם חדלות הפירעון כרוכה לרוב בהפרת חוזים, דבר המוליד זכות לביטול החוזה לפי דיני התרופות.
אולם, בשל הרגישות המיוחדת של דיני חדלות הפירעון – הרצון לאפשר לחייב לחזור לעסקים ולהשתקם מבחינה כלכלית – אין זה רצוי כי חוזי ביצוע יתבטלו.
לדוגמה, חייב עסקי עלול לאבד את החנויות בהן הוא פועל, אם יבוטל חוזה השכירות שלו.
דבר זה יכשיל את הליך ההבראה.
לכן, ניתן לבקש מבית המשפט להורות לצד השני להמשיך ולקיים את החוזה, על אף רצונו לבטלו.
בהליכי הבראה, מצב זה נחלק למספר אפשרויות: ראשית, "ספק תשתיות" (כגון חשמל ומים) חייב להמשיך ולספק לחייב את השירות, בתנאי שהחייב או בעל התפקיד משלם עבור השירות החל ממועד הכניסה להליך חדלות הפירעון ואילך.
שנית, בית המשפט רשאי לצוות על "ספק חיוני" – מי שמספק שירות או מצרך הדרוש להמשך הפעלתה של החברה – להמשיך ולספק את השירות או המצרך גם לאחר תחילת ההליך, אם סירובו של הספק לעשות כן אינו נובע מטעם סביר.
שלישית, מרבית החוזים הקיימים האחרים מכוסים על ידי הקביעה כי בעל התפקיד רשאי לאמץ חוזה קיים או לוותר עליו (כאשר אימוץ חוזה שיש לצד השני זכות לבטלו או שכבר בוטל סמוך לפני הכניסה להליך, כמו גם ויתור על חוזה, יעשו רק ברשות בית המשפט).
החוק שולל באופן מפורש את תוקפן של תניות בחוזה המאפשרות את ביטולו על ידי הצד השני (זה שאינו החייב) רק בשל עצם חדלות הפירעון של החייב.
נוסף על סוגיות אלו, הליכים מסוימים של תביעה נגד נושאי משרה או בעלי שליטה בחייב יכולים להיחשב גם הם כחלק מהפעולות של הרחבת מאסת הנכסים.
עם זאת, עילת התביעה, גם אם היא מופעלת רק בהקשרי חדלות פירעון, נטועה במשפט האזרחי הכללי (הנזק שגרם הנתבע לחברה או לנושים).
השאלת המהותית השנייה בדיני חדלות הפירעון היא: כיצד יש לחלק את נכסי החייב בין נושיו?
זו השאלה המרכזית והקשה ביותר.
מראש ידוע, כי נכסי החייב אינם מספיקים כדי לשלם לכל נושה את סכום החוב המקורי שלו.
לכן, כל הנושים או שיעור ניכר מתוכם יאלצו לאבד חלק כלשהו מהחוב, אותו ציפו לקבל מהחייב לפני שהפך חדל פירעון.
כל נושה היה שמח לגבות את מלוא חובו, אך הדבר אינו אפשרי.
נדרש לקבוע כיצד הנכסים, המעטים מדי, יחולקו בין נושים רבים.
זו היא בעיית המאגר המשותף (common pool problem), הקיימת בתחומים רבים מלבד חדלות פירעון.
הקביעה, האם נושה מסוים יזכה להחזר חובו או חלק ממנו או יאבד את כולו, תלויה בעיקר בסדרי החלוקה לאותו נושה בדין חדלות הפירעון.
שני עקרונות מושלים בחלוקת הנכסים: עקרון העדיפות ועקרון השוויון.
עקרון העדיפות קובע כי קיימות דרגות שונות של נושים, כאשר כל דרגה חייבת להיפרע את מלוא סכום החוב כלפיה לפני שהדרגה מתחתיה תקבל סכום כלשהו.
עיקרון זה מכונה גם כלל העדיפות המוחלטת (absolute priority rule).
סדר העדיפות הקבוע כיום בדין הישראלי מושפע מחד מהעיקרון של עדיפות הנושים המובטחים (בעלי זכות "קניינית" בנכסי החייב) ומאידך מהרצון להעניק חלק כלשהו ממאסת הנכסים לנושים הבלתי-מובטחים, ה"חלשים", לרבות עובדים וספקים.
איזון בין שני אינטרסים אלו הוא קשה ביותר, מאחר שבחלק גדול מהמקרים כל נכסי החייב מספיקים רק כדי לשלם לנושים המובטחים.
הפתרון שמצא הדין הוא להעניק עדיפות מוחלטת לנושים המובטחים בעלי שעבוד קבוע, לצד עדיפות חלקית בלבד לנושים המובטחים בשעבוד צף.
גם כך, אי אפשר לפרוע ולו מעט לנושים הבלתי-מובטחים כאשר חדלות פירעונו של החייב היא עמוקה.
"שעבוד ראשון" על נכס – שעבוד הנקבע בחוק וגובר על כל שעבוד אחר הרובץ על אותו נכס.
חובות מובטחים בשעבוד קבוע – נושים, אשר בנוסף לזכות החוזית שיצרו מול החייב להחזר חובם, גם רכשו זכות קניינית מסוג שעבוד בנכס של החייב.
משהחייב לא החזיר להם את חובם ובהתאם לקבוע בהסכם היוצר את השעבוד (כאשר הסכם זה יכול להיות איגרת חוב, הלוואה בנקאית הכוללת משכון, הסכם משכנתא וכדומה), הם רשאים להיפרע מן הנכס המשועבד – לרבות מינוי כונס נכסים לתפיסת הנכס ומכירתו.
כתוצאה מכך, יוצא הנכס ממצבת הנכסים של החייב הניתנים לחלוקה בהליך חדלות הפירעון.
שעבוד קבוע דורש רישום במרשם ציבורי (כגון אצל רשם המשכונות, רשם המקרקעין או רשם החברות); אם השעבוד לא נרשם, הרי שאין לו תוקף כלפי בעל התפקיד ושאר הנושים של החייב.
במקרה כזה, מי שדימה להיות בעל שעבוד הופך לנושה לא-מובטח, הנותר עם זכות חוזית רגילה מול החייב.
שעבודים מיוחדים – סוגים מסוימים של זיקות לנכס, המקנים לנושה זכות קניינית או מעין-קניינית.
אלו כוללים את הערת האזהרה, את העכבון ואת השעבוד על מטלטלין מכוח חוק.
גם כאן, ההצדקה לקדימות היא "קנייניות" הזכות שהוקנתה לנושה, כך שיש לו יכולת ישירה להיפרע מנכס מסוים ולהוציא אותו ממצבת הנכסים של החייב.
הוצאות ההליך – ההוצאות הכרוכות בעצם קיומם של הליכי חדלות הפירעון.
אלו כוללות את עלות מימושם של נכסי החייב, הוצאות לטובת כונס הנכסים הרשמי, הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין שייצג את החייב בבית המשפט.
הרכבם המדויק של חובות אלו משתנה בהתאם לסוג ההליך.
הרכיב החשוב בהם הוא שכר עובדים.
חובות מובטחים בשעבוד צף (רלוונטי רק לחייב שהוא תאגיד) – שעבוד צף נובע מתניה בחוזה שבין חייב ונושה.
תניה כזו נפוצה מאוד באיגרות חוב.
הצדדים מגדירים את הנכסים שעליהם חל השעבוד הצף (לרוב, כלל נכסי החייב).
אם השעבוד הצף "מתגבש", הוא הופך לשעבוד קבוע והנושה יכול להיפרע מנכסי החייב כבעל זכות קניינית.
במקרים של חדלות פירעון, השעבוד הצף מתגבש במועד הגשת הבקשה לפתיחת ההליך.
אם החוזה שיצר את השעבוד הצף אסר על יצירת שעבודים (קבועים) מאוחרים יותר והחייב יצר שעבודים כאלו, השעבוד הצף יגבור על השעבוד הקבוע (פרט לשסל"נ – שעבוד ספציפי לרכישת נכס).
אולם אם לא נכלל תנאי כזה, בעלי השעבוד הצף נמצאים בסדר העדיפות אחרי השעבודים הקבועים וכן, כאמור, אחרי הוצאות ההליך והחובות בדין קדימה.
בעלי השעבוד הקבוע והשעבוד הצף מהווים יחדיו את קבוצת הנושים המובטחים.
חובות רגילים – כל החובות שאינם מובטחים או מועדפים.
בעלי הזכות להון העצמי (equity) של התאגיד / החייב עצמו – זכאי לחלוקת יתרת הנכסים שלאחר סילוק כל החובות לנושים, אם נותרה.
על סדר העדיפות ניתן להתנות בהליך מסוג הבראה.
עם זאת, לנושים העדיפים תהיה נטייה שלא להצביע בעד תוכנית המקנה להם פחות מכפי שהיו מקבלים בהליך של מימוש נכסים.
בשני סוגי ההליכים האחרים סדר העדיפות הוא קוגנטי כמעט לחלוטין.
עקרון השוויון קובע שבין הנושים באותה דרגה, הרכוש יחולק בשיעור שווה (pari passu).
לדוגמה, אם נותרו בקופת ההליך 2 מיליון ש"ח כשמגיעים לדרגת הנושים בעלי שעבוד צף, כאשר סך החוב המקורי לנושים אלו הוא 8 מיליון ש"ח, אזי כל נושה בדרגה זו יזכה להיפרע 25% מהחוב המקורי שלו.
כללי החלוקה חלים רק על חובות שנוצרו עד הכניסה להליך חדלות הפירעון.
אם החייב נוטל על עצמו חובות חדשים, בזמן ההליך (דבר שניתן לעשותו רק באישור בית המשפט ולשם קידום ההליך), הם נהנים מעדיפות גמורה על כל חוב שהיה קיים ערב ההליך.
פשיטת רגל היא הליך חדלות הפירעון החל על יחידים (בניגוד לתאגידים).
ככלל, להליכי חדלות פירעון יש יעד עיקרי אחד – השאת הערך לנושים תוך פתרון בעיית המאגר המשותף; אולם, בפשיטת רגל של יחידים, קיימת תכלית נוספת: מתן אפשרות להתחלה חדשה של החייב (fresh start).
אין זה רצוי כי אדם, אשר נקלע לחובות בתום לב ואינו יכול לפרוע אותם, יהיה משועבד להם עד סוף ימיו.
אפשרות כזו תפגע אנושות בכבוד האדם של החייב.
עקב ההכרה בכך שבני אדם עשויים לטעות וכי ראוי לאפשר להם לפתוח דף חדש בחייהם הכלכליים, סופו של הליך פשיטת רגל הוא בצו הפטר (discharge), המוחק את חובותיו של החייב.
ההליך עדיין כולל את איסוף נכסי החייב, מימושם וחלוקת תמורת הנכסים לנושים, לפי סדר העדיפות שבדין.
בעת ההכרה באדם כחדל פירעון, כל נכסיו מוקנים לנאמן בפשיטת רגל.
עם זאת, קיימים נכסים הפטורים מהקניה זו ואותם הנאמן אינו יכול לממש, בהם נכסים הדרושים לחייב למחייתו ולעבודתו.
ישנם כמה סוגים של צווי הפטר.
הפטר חלוט – מדובר אפוא בצו הפטר אשר מעניק לחייב פטור מוחלט ומלא מכל חובותיו.
ניתן להגיש בקשה לשם קבלת צו הפטר חלוט על ידי החייב בסמוך לאחר קיומה של אספת הנושים וההכרזה על האחרון כפושט רגל.
לא ניתן להגיש בקשה לקבלת צו הפטר חלוט בטרם חלפו שישה חודשים מעת מתן צו כינוס הנכסים.
עם הגשת הבקשה למתן צו הפטר חלוט, בית המשפט המחוזי בוחן את תום ליבו והתנהלותו של החייב ומבקש לבדוק האם המבקש באמת מעוניין לפתוח בחייו בתקופה חדשה.
בית המשפט רשאי, לקבל או לדחות את הבקשה.
הפטר מותנה – הפטר מותנה מהווה למעשה מצב ביניים אשר במסגרתו בית המשפט קובע כי החייב יקבל הפטר חלוט רק לאחר קיומו של הליך נוסף.
לדוגמה, הפטר יכול להיות מותנה בתשלום של כלל החובות על בסיס מסוגלותו הפיננסית של החייב.
על פי רוב, הפטר מותנה קובע כי החייב יקבל הפטר חלוט רק אם הוא יעמוד בצו תשלומים לנושים אשר יוטל עליו במסגרת הסכם אשר נחתם עם האחרונים באספת הנושים.
עמידה בנטל האמור תזכה את החייב בהפטר חלוט.
הפטר חלקי – מדובר בצו אשר ניתן לחייב כאשר נקבע שהאחרון התנהל בתום לב רק בנוגע לחלק מחובותיו (ורק אל מול נושים מסוימים).
הפטר זה איננו נפוץ וזאת משום שעל פי רוב, די בהתנהלות בחוסר תום לב כלפי נושים מסוימים כדי לדחות את בקשתו של החייב להפטר.
אם בית המשפט החליט כי יש לתת לחייב הפטר חלקי, האחרון יזכה לפטור מחלק חובותיו ואילו בנוגע לחובות האחרים ימשכו הליכי פשיטת הרגל באופן נפרד.
הפטר צדדים שלישיים בתוכניות הבראה – יש מקום לשקול אם יש הצדקה לפטור מחובות כספיים צדדים שלישיים החבים עם החייב חדל הפירעון.
השאלה מתעוררת כאשר הצד השלישי חב כלפי החברה, או כאשר הוא חב כלפי קבוצת נושים שלמה.
שאלה זו לא נידונה עד כה בהרחבה בבית המשפט העליון.
בית המשפט המחוזי ציין שניתן לפטור צדדים שלישיים מחבות, כאשר הצדדים השלישיים אכן עתידים להוסיף ולנהל את החברה וניהול זה חיוני להמשך עסקיה של החברה.
שאלה זו עלתה בפרשת שבירובפרשה זו הוחלט כי בעלי מניות השליטה ומנהלי החברה, אחים שבירו, יופטרו מערבויותיהם האישיות כלפי אחדים מן הנושים.
גם בהליכי פשיטת רגל, בדומה להבראת חברות, ייתכן הסדר בין החייב לבין נושיו.
במקרה של הסדר נושים, אין הנאמן נדרש לממש את נכסי החייב ולחלק את תמורתם.
במקום זאת, הנושים מקבלים זכויות חדשות כלפי החייב, כגון החזר חוב שנדחה לתקופה מסוימת וסכומו הופחת.
החייב זוכה לשמור על נכסיו.
במקום שהנכסים הנוכחיים ישמשו להחזר החובות, החייב מכפיף חלק מהכנסותיו העתידיות למטרה זו.
הסדר נושים במסגרת הליך פשיטת רגל טעון אישור בית המשפט; משאושר, הוא מחייב את כלל הנושים או את הנושים שנקבעו בהסדר.
צו לאישור הסדר נושים אינו צו הפטר, אך יש לו תוצאות דומות: שחרור החייב מחובות העבר, החלת מערך חדש של חיובים משפטיים וסיום הליך חדלות הפירעון.
הבראה היא הליך חדלות הפירעון החל על תאגידים שבסופו התאגיד ממשיך להתקיים.
במקום לחלק לנושים את תמורת הנכסים עצמם, כפי שנעשה בפירוק, הנושים מקבלים זכויות (claims) חדשות כלפי התאגיד, חלף הזכויות שהיו להם ערב ההליך.
לצד שינוי משפטי זה, מקובל שהתאגיד גם יעבור תהליך של הבראה כלכלית, שעיקרה חיסול פעילויות בלתי-רווחיות והתמקדות בתחומי פעילות (קיימים או חדשים) שיאפשרו לתאגיד לחזור ולהרוויח בעתיד.
בישראל, דגם הבראת החברות, שנקבע תחילה ב ועבר ל, מושפע רבות מהדגם האמריקני של Chapter 11. פרקטיקות כמו מתן צו הקפאת הליכים במעמד צד אחד וניהול החברה, בתקופת ההקפאה, ללא נאמן (תוך שההנהלה הקיימת נותרת בתפקידה) הן שגרתיות בארצות הברית.
הן מנוגדות למה שהיה מקובל בישראל טרם הופעת גישת ההבראה (לדוגמה, בחברה בפירוק לעד יהיה מפרק).
הרעיון המרכזי הוא שיש לתת לחברה הזדמנות להשתקם, לשמור על מפעלה, עובדיה ורכושה ולארגן את החזר החובות לנושים בדרך של הסדר במקום מימוש נכסים.
חברות רבות יניבו תשואה רבה יותר לכל הצדדים המעוניינים (בראש ובראשונה לנושים) אם ימשיכו לפעול, או ימכרו או ימוזגו לתוך חברה אחרת, כ"עסק חי".
מכירת נכסי החברה בנפרד (כפי שנעשה בפירוק) נוטה לאבד את הערך המוסף שיוצרת החברה כמכלול.
מובן כי לעיתים לחברה אין סיכוי להבריא והדרך הנכונה עבורה היא פירוק.
חלופה זו תמיד קיימת (גם בארצות הברית, שם היא מוסדרת ב-Chapter 7), אך יש לבחון את האפשרות של הבראה בטרם החלטה על פירוק.
כיום, חברות גדולות שנקלעות לחדלות פירעון מנותבות כמעט תמיד להבראה.
הליך הבראה רגיל נפתח בהגשת בקשה להקפאת הליכים.
פירושה של הקפאת הליכים הוא ש"לא יהיה ניתן להמשיך או לפתוח בשום הליך נגד החברה אלא ברשות בית המשפט ובתנאים שיקבע"; כדי שבית המשפט יקבל את הבקשה, עליו להיות משוכנע "כי יהיה בכך כדי לסייע להבראת החברה".
כלומר, הקפאת הליכים היא יריית הפתיחה להליך הבראה.
צו ההקפאה יכול להינתן במעמד צד אחד (לרוב, החברה החייבת עצמה), אך אם ניתן בדרך זו, על בית המשפט לקיים דיון במעמד הצדדים בהקדם האפשרי ולא יאוחר מ-14 ימים מיום מתן הצו.
הקפאת הליכים היא סעד חזק יותר מעיכוב הליכים (הקיים בשני הסוגים האחרים של הליכי חדלות פירעון).
בהקפאה, גם הנושים המובטחים (בעלי שעבוד) אינם יכולים לממש את בטוחתם.
הדין מטה את כפות המאזניים לעבר שיקום החברה ומצמצם את זכויות הנושים.
עם זאת, הנושים המובטחים, אם נפגעו מהקפאת ההליכים, יכולים לבקש הגנה הולמת (adequate protection) לבטוחתם.
בישראל, הביטוי "הקפאת הליכים" הפך כמעט שם נרדף להבראת חברות, אך אין לבלבל בין השניים.
הקפאת ההליכים היא מרכיב אחד בתהליך ההבראה.
בית המשפט רשאי למנות בעל תפקיד (נאמן) שיהיו לו הסמכויות שיקבע בית המשפט, לרבות "ניהול החברה או פיקוח על ניהולה".
הנאמן מקביל למפרק או לנאמן בפשיטת רגל.
מחובתו לפעול לפי הוראות בית המשפט.
אם לא מונה נאמן, החברה עצמה הופכת לבעלת אותן סמכויות וחובות כשל נאמן.
במצב זה, החברה היא חייב מחזיק (debtor in possession).
לבו של הליך ההבראה הוא תוכנית ההבראה.
הבעיה העיקרית בגיבוש תוכנית הבראה היא הערכת שווי החברה (valuation): ידוע מה היקף חובות החברה אך לא ידוע השווי האמיתי של נכסיה, כשהוא מהוון לתרחיש עתידי של הבראה מוצלחת.
משווי נכסי החברה, הנקבע בפעולת ההערכה, נגזרות זכויות הנושים בהליך ההבראה.
לדוגמה, אם לחברה חובות של 300 בסך הכל, המתחלקים כך: 100 לנושים מובטחים, 100 לנושים בדין קדימה ו-100 לנושים הלא-מובטחים, בעוד שפעולת ההערכה מעמידה את שווי נכסי החברה על 200, הרי הנושים הלא-מובטחים אינם צריכים לקבל דבר.
הם נותרים מחוץ לתוכנית ההבראה.
אולם, אם שווי נכסי החברה מוערך ב-300, הרי כל שלוש קבוצות הנושים זכאיות להשתתף בהליך, לקבל זכויות בתוכנית ההבראה ולהצביע עליה.
יתרה מזאת, אם שווי נכסי החברה לפי פעולת ההערכה הוא 400, הרי למעשה יש לה הון עצמי חיובי, כך שגם בעלי המניות זכאים לקבל זכויות כלפי החברה שלאחר ההבראה.
במקרה כזה, בעלי המניות ישתתפו בהצבעה על אישור תוכנית ההבראה.
ככלל, יש להגיש את התוכנית יחד עם הבקשה להקפאת הליכים; אך, אם ניתנה ארכה מבית המשפט, ניתן להגישה עד 120 יום לפני המועד שנקבע לסיום הקפאת ההליכים.
לתוכנית ההבראה שני חלקים: האחד הוא חלק כלכלי-עסקי, המפרט את האופן בו החברה מתכוונת לארגן מחדש את פעילויותיה כך שתשתקם בהצלחה.
האחר הוא החלק המשפטי, בו מפורטים השינויים בזכויות הנושים (כמו גם בעלי המניות) כלפי החברה.
החלק המשפטי של תוכנית ההבראה יכול לקבוע, לדוגמה, כי כל נושה המחזיק 1 ש"ח של אג"ח, שמועד פירעונו בעוד 3 שנים, יקבל אג"ח בסך 0.8 ש"ח עם פירעון בעוד 7 שנים.
חלופה נפוצה במיוחד היא מתן מניות לנושים, במקום החוב.
לדוגמה, כל נושה יקבל מניה אחת עבור כל 3 ש"ח של חוב.
בכך, הנושים הופכים לבעלי חלק מהחברה.
ככל שהחברה נמצאת בחדלות פירעון עמוקה יותר (הונה העצמי שלילי יותר), הנושים יקבלו אחוז גדול יותר מהון המניות של החברה.
בדרך כלל, תוכנית ההבראה מגובשת על ידי הנאמן, בהיוועצות עם הנושים (שהרי לבסוף היא תיבחן בהצבעתם).
לאחר שתוכנית ההבראה פורסמה לנושים, יש לכנס אסיפות של נושים כדי שיחליטו אם ברצונם לקבל את התוכנית.
ההחלטה באספת הנושים חייבת להתקבל ברוב של 75% מערך התביעות המיוצג בהצבעה (לדוגמה, אם נערכת אספה לסדרת אג"ח של 20 מיליון ש"ח ובהצבעה השתתפו נושים המחזיקים ב-10 מיליון, ההצעה תעבור רק אם הצביעו בעדה נושים המחזיקים לפחות ב-7.5 מיליון).
כל אסיפות הנושים חייבות לאשר את התוכנית.
עם זאת, גם אם התוכנית לא התקבלה באספה של קבוצה מסוימת, בית המשפט יכול לאשר את התוכנית תוך כפייתה על אותה קבוצה (the cramdown provision).
זאת ועוד, בית המשפט נדרש שלא לאשר כלל תוכנית הבראה, אם אפילו נושה מתנגד אחד ויחיד יקבל במסגרת התוכנית פחות משהיה מקבל בחלופה של פירוק החברה.
חלוקת הנושים לאסיפות השונות נעשית לפי קיומו של אינטרס כלכלי זהה או דומה מאוד בין כל הנושים בקבוצה.
בדרך כלל, פירוש הדבר הוא כינוס אספה של נושים מובטחים ואספה נפרדת של נושים בלתי-מובטחים, כאשר תיתכן גם אספת בעלי מניות.
לאחר שתוכנית ההבראה התקבלה באסיפות הנושים, יכול בית המשפט לאשר או לדחות את התוכנית.
בית המשפט קובע זאת לפי מידת הצדק והישימות (feasibility) של התוכנית.
בית המשפט יגלה נטייה חזקה לאשר תוכנית שזכתה לאישור אסיפות הנושים.
אם התוכנית מאושרת, הרי החלק המשפטי שלה מחייב מעתה ואילך את כלל נושי החברה (או את אותם נושים שנקבעו בתוכנית).
אין עוד באפשרותו של נושה לדרוש 1 ש"ח עבור האג"ח שבידו, שכן הזכות הישנה חלפה מן העולם והומרה בזכות חדשה כלפי החברה, הנקובה בתוכנית ההבראה.
אישור תוכנית ההבראה הוא קו הסיום של הליך חדלות הפירעון.
לאחריו, החברה חוזרת לפעול במסגרת הדין האזרחי הכללי.
זאת לצד הפעולות הנדרשות לפי תוכנית ההבראה, אלא שהתוכנית ניתנת לביצוע תחת הדינים הרגילים של אכיפת פסקי דין נגד אדם כשיר-פירעון.
הבראה יכולה להתנהל במתכונת של הבראה פנימית (הנדונה לעיל) או הבראה חיצונית.
בהבראה חיצונית, מועברים נכסי החברה או מניות החברה לידי צד שלישי, שלא היה קשור בחברה לפני כן.
צד זה (הרוכש) משלם תמורת המניות או הנכסים; התשלום מועבר לקופת ההליך ומחולק לנושים.
בתמורה, החובות המקוריים נמחקים והרוכש זוכה בחברה נקייה מחובות.
לחלופין, הרוכש עצמו הופך לצד ארוך-טווח לתוכנית ההבראה, כך שנוצרת מערכת יחסים בינו לבין הנושים המקוריים.
ניתן, לדוגמה, להתחייב לשלם לנושים אחוז מסוים מהרווח העתידי של החברה או להקצות להם ניירות ערך של הרוכש (אם הוא תאגיד).
הבראה חיצונית קשורה לתחום של מיזוגים ורכישות.
לעיתים, הליך ההבראה מתרחש מחוץ לבית המשפט (out-of-court workout).
החייב והנושים מכינים הסדר, הקובע את הזכויות החדשות שיהיו לנושים כלפי החייב.
אין כל מניעה שאדם יוותר, בהסכמתו, על חלק מהחוב כלפיו.
אם 100% מהנושים הסכימו לשינוי תנאי החוב כלפיהם, אין צורך לעבור בבית המשפט, שכן התרחש תהליך חוזי טהור.
הסכמה כזו נקראת הסדר חוב.
מבחינה עיונית, היא אינה שייכת לדיני חדלות הפירעון.עם זאת, לפעמים לא מושגת הסכמה של 100% מהנושים.
במקרה כזה, לאחר שמוכן הסדר הנושים, ההליך עובר דרך בית המשפט, בנקודה אחת: הבאת התוכנית לאישורו של בית המשפט, כך שתחייב 100% מכלל הנושים, גם אלו שלא הסכימו או לא הגיבו להצעת ההסדר.
כמו בהליך הבראה רגיל, על ההסדר להיות מאושר באסיפות נושים לפי .
מובן שבית המשפט נדרש לבחון את מידת הצדק והישימות בהסדר המוצע.
בהסדרים כאלו, אין צורך לקיים הקפאת הליכים ולרוב לא ימונה בעל תפקיד מטעם בית המשפט.
מבין השלבים הקלאסיים של הליך חדלות הפירעון, מתקיים רק שלב חלוקת הנכסים, קרי, החלת הזכויות החדשות כלפי החייב.
בארצות הברית, תוכנית הבראה כזו, בהסכמת רוב הנושים וללא הקפאת הליכים, מכונה prepackaged plan או prepack.
פירוק הוא הליך חדלות הפירעון החל על תאגידים שבסופו התאגיד מתחסל.
נכסי החייב מחולקים לנושים ולאחר מכן לא נותרת עוד האישיות המשפטית של החייב.
מבחינה כלכלית, יש לבחור בחלופת הפירוק (בניגוד להבראה) כאשר נכסי החייב יופעלו באופן טוב יותר בידי הנושים ולא בידי החייב (אפילו במידה התאורטית בה יעלה בידו להיטיב את דרכיו העסקיות).
כאשר אין תקווה לשיפור מצבו הכלכלי של החייב אם ימשיך לפעול, יש לקרוא ל"סיום המשחק" של החייב בנכסים האמורים להגיע לנושיו.
פירוק, כשלעצמו, שייך לתחום דיני תאגידים ולא לדיני חדלות פירעון.
פירוק יכול להתבצע גם שלא עקב קשיים כלכליים.
הליכים של פירוק מרצון נעשים לרוב דווקא בחברות כשירות-פירעון.
במקרה כזה, לאחר שכל החובות לנושים נפרעים, בעלי המניות מקבלים את עודף הנכסים הנותר.
אולם, רוב ההליכים מתרכז בפירוק על ידי בית המשפט מחמת חדלות פירעון.
עיקרו של ההליך הוא באיסוף נכסי החברה, תוך שזו מפסיקה לפעול כעסק חי, מימוש אותם נכסים וחלוקת תמורת המימוש (מזומן) לנושים, לפי סדר העדיפות שבדין המקנה יתרון לנושים מובטחים, לרשויות המס ולעובדי החברה.
מבחינה פרוצדורלית, תחילת הליך הפירוק היא בהגשת בקשת פירוק לבית המשפט.
מרבית הבקשות מוגשות על ידי נושים או החברה עצמה.
בישראל החלו הליכי פירוק כנגד 10,000 חברות שונות.
במועד שבין הגשת הבקשה לבין קבלתה (או דחייתה), בית המשפט רשאי למנות מפרק זמני, שהוא בעל תפקיד השומר על נכסי החברה כך שלא יפגע ערכם.
אם בית המשפט מקבל את בקשת הפירוק, ניתן צו פירוק והחברה נכנסת למשטר חדלות הפירעון.
חל עיכוב הליכים (כל הנושים, פרט לנושים מובטחים, אינם רשאים לפתוח או להמשיך בהליך משפטי נגד החברה), מתמנה מפרק קבוע ופעילויות החברה מופחתות לרמה הדרושה לפירוק יעיל.
המפרק אוסף את נכסי החברה מצד אחד ומחלקם לנושים מצד שני.
סוף ההליך הוא בצו חיסול.
צו זה מביא למחיקת החברה ממרשם החברות ולסיום הליך חדלות הפירעון.
מובן שלא ניתן לתבוע את החברה או בשם החברה לאחר שחוסלה, אלא אם החיסול בוטל (דבר שניתן לעשותו עד שנתיים מיום החיסול).
לעיתים, הליך פירוק מומר בפועל להליך הבראה, גם אם אין שינוי בכותרת ההליך.
זה המצב כאשר מניות הישות התאגידית (בניגוד לנכסיה) נמכרות למשקיע חיצוני.
המשקיע מקבל מניות של חברה נקיה מחובות, בתמורה לסכום שהזרים לקופת הפירוק, אשר מועבר לנושים לפי כללי החלוקה.
תיקי חדלות פירעון בולטים בישראל:
אי די בי חברה לאחזקות בע"מ – הליך מסוג הבראה.
ב-2012 החל משא ומתן חוזי בין החברה לבין מספר נושים מרכזיים שלה, על ביצוע הסדר חוב מחוץ לבית המשפט (שכלל אינו מהווה הליך חדלות פירעון).
עקב חוסר הסכמה על הסדר חוזי ולאחר הגשת בקשה מתאימה מצד נושים, נפתח הליך הבראה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שם ניתן (בדצמבר 2013) צו אישור תוכנית הבראה חיצונית (מכירת נכסי החברה למשקיעים שלא היו נושים שלה, תוך שהם מזרימים כסף לקופת ההליך לשם פירעון החובות לנושים).
לא התבקש צו הקפאת הליכים.
במקרה זה, התנהל במקביל גם תיק הבראה של חברה בת, אי די בי חברה לפתוח בע"מ, אשר מניותיה היו למעשה הנכס היחיד של החברה האם.
בפועל, הדגש השיפוטי הושם על המשך פעילותה והבראתה של החברה הבת, כך שהחברה האם נותרה ללא פעילות או נכסים (עם העברת מניות החברה הבת למשקיעים החיצוניים).
הליך ההבראה של אי די בי חברה לאחזקות בע"מ היה הליך חדלות הפירעון הגדול ביותר אי פעם בישראל, כפי שנמדד לפי סך נכסי החייב.
קלאבמרקט רשתות שווק בע"מ – הליך מסוג הבראה.
החברה, שעסקה בקמעונאות, נקלעה לקשיים כספיים והגישה בעצמה בקשה למתן צו הקפאת הליכים בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
הצו ניתן ומונו בעלי תפקיד (נאמנים) לניהול החברה ולהכנת תוכנית הבראה.
ההליך נחשב לסבוך במיוחד עקב ריבוי מספרם של הספקים, הלקוחות ושאר הצדדים המעוניינים, עמם נוהלו משא ומתן ארוך והתדיינויות בבית המשפט על תנאי תוכנית ההבראה.
אישור תוכנית ההבראה לא נעשה בצו שיפוטי יחיד, אלא בהחלטות נפרדות.
שלב איסוף הנכסים, אשר הסתיים תוך זמן קצר יחסית, התבסס על מכירת כל מניות החברה לרוכשת חיצונית, שופרסל בע"מ, שהזרימה תמורתן כסף לקופת ההליך.
מאוחר יותר, חוסלה החברה עם מיזוגה לתוך שופרסל בע"מ.
שלב חלוקת הנכסים המשיך להתנהל, בין הנאמנים לנושים, זמן רב אחרי חיסולה של החייבת.
עיריית טייבה – הליך מסוג הבראה.
תיק חדלות הפירעון של עיריית טייבה, המתנהל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, מהווה דוגמה לתחולתם הרחבה של דיני ההבראה.
בניגוד לדיני הפירוק, ניתן להחילם לא רק על חייבים שהם חברות (או ישויות מסחריות בכלל), אלא גם על כאלו שהם ישויות ציבוריות ואף ממשלתיות – במקרה זה, רשות מקומית.
קבוצת חפציבה – הליך מסוג פירוק.
מספר חברות קשורות, שעסקו ביזמות בנייה, נקלעו לקשיים כספיים, בין היתר עקב עבירות שבוצעו בידי נושאי משרה בחברות.
ההליך, המתנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים, התחיל כתיק הבראה, במסגרתו ניתן תחילה צו הקפאת הליכים, אולם מאוחר יותר הומר ההליך לפירוק זמני ולאחר מכן ניתן צו פירוק קבוע לכל אחת מהחברות.
הליך חדלות הפירעון היה מורכב מהרגיל, עקב פעולות שנדרשו לבצע המפרק והמנהל המיוחד, בעיקרן השלמת עסקאות במקרקעין שהתמורה עבורם שולמה בידי לקוחות החברות וטיפול בהשלמת בנייתן של דירות.
דינוֹתַרְיוּם (שם מדעי: Deinotherium; מילולית: "Deinos" - נורא, "Therion" - בהמה, כלומר: "בהמה נוראה") הוא סוג של פילאי קדום ממשפחת הדינותריומיים, שחי בתקופת המיוקן עד תחילת הפליסטוקן באזור אסיה (כולל בטורקיה וחצי האי ערב), אירופה (כולל בצרפת ופורטוגל) ואפריקה (כולל באתיופיה ואוגנדה).
יונק זה היה גדול יותר מפיל אפריקני והגיע לגובה ולמשקל .
הוא הוגדר לראשונה ב-1829 בידי החוקר יוהאן יקוב קאופ ובסוג נכללו 5 מינים.
הדינותריום היה פילאי בעל חדק קצר וזוג חטים המחוברים ללסת התחתונה.
תפקידם אינו ברור, וככל הנראה סייעו בחפירת שורשים מתוך האדמה או בתלישת ענפים מעצים עבים.
מכמה מאובנים שנתגלו באפריקה ניתן להסיק שהדינותריום חי לצד כמה הומינידים שאולי צדו אותו.
ככל הנראה נכחד הדינותריום במהלך עידן הקרח.
יונק ענקי זה הופיע בסדרה ללכת עם חיות ובמשחק עולם היורה: המשחק.
דיני ישראל הוא כתב עת שפיט של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המתמקד בחקר המשפט העברי ותחומים הגובלים בו.
כתב העת נוסד בשנת 1969. הוא יוצא לאור פעם בשנה בהוצאה משותפת של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובית הספר קרדוזו למשפטים בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק, וכולל חלק עברי וחלק אנגלי.
עורכי כתב העת הנוכחיים הם ד"ר שי ווזנר מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור סוזן לאסט סטון (Suzanne Last Stone) מישיבה יוניברסיטי (המשמשת גם כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים בתל אביב).
כתב העת נוסד בשנת 1969 על ידי פרופסור זאב פלק מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ויצא לאור מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970, הצטרף לעריכה פרופסור אהרן קירשנבאום, שערך יחד עם פלק את כתב העת במשך שבע שנים.
בשנים אלו, כתב העת עסק בעיקר בתחום דיני המשפחה בראי המשפט העברי וההלכה היהודית והיווה במה אקדמית מרכזית לתחום זה.
בשנת 1977 קירשנבאום החל לערוך את כתב העת בעצמו – תפקיד שאותו מילא עד לשנת 1998, במקביל לעשייה נמרצת שהקדיש לפיתוח חקר המשפט העברי באקדמיה.
עם פרישתו לגמלאות של קירשנבאום, התמנה בשנת 2001 מחליפו, אריה אדרעי.
בשנת 2006 הצטרפה לתפקיד העורכות ראש המרכז לחקר המשפט העברי בישיבה יוניברסיטי, פרופסור סוזן לאסט סטון וב-2016 הצטרף ד"ר שי עקביא ווזנר.
כתב העת המתחרה של "דיני ישראל" הוא "שנתון המשפט העברי", שנוסד בשנת 1973 בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית על ידי שופטי בית המשפט העליון מנחם אלון וחיים כהן.
"דיני ישראל" נחשב כיום לאחד מכתבי העת המובילים בתחום המשפט העברי בישראל.
מאמרים המתפרסמים בו מצוטטים תדיר בספרות המשפטית ובפסיקת בתי המשפט בישראל ובפרט בפסיקת בית המשפט העליון.
אף שכתב העת עוסק בתחום צר וספציפי מבחינה משפטית ומחקרית, הוא זוכה להערכה אקדמית גבוהה בישראל ומוכר ככתב עת מסוגה "עלית" ברשימות ובדירוגים אקדמיים שונים.
בשנת 2012 דורג כתב העת בקטגוריה B של "מדד ירושלים לסיווג כתבי עת במשפטים", שהוכן על ידי ועדה בראשות פרופ' איל זמיר.
המדד משוקלל ומכיל כתבי עת זרים וישראליים יחדיו.
רק כתבי עת זרים, של מוסדות המשתייכים ברובם לליגת הקיסוס בארצות הברית, נכללו תחת קטגוריה A ("כתבי העת המעולים ביותר בתחום").
לקטגוריה B ("כתבי העת הטובים ביותר ברוב תת-התחומים של הדיסציפלינה") נכללו 4 כתבי עת ישראליים, ובהם "דיני ישראל", שנכלל יחד עם מתחרו "שנתון המשפט העברי".
כתבי העת הנוספים הם "עיוני משפט" ו"משפטים" - כתבי העת הכלליים המובילים בשפה העברית.
בשנת 2016 זכה כתב העת להישג דומה במדד אחר: הוא דורג בקטגוריה א' של "מדד אוניברסיטת בר-אילן לבחינת דרוג כתבי עת במשפטים", שהוכן על ידי ועדה בראשות פרופ' אורן פרז.
קטגוריה א' מגלמת את מרכזיותם ואיכותם של כתבי עת משפטיים בשפה העברית בישראל.
הקטגוריה מכילה 7 כתבי עת בשפה העברית.
5 מבין כתבי העת הם כלליים ואילו "דיני ישראל" הוא היחיד, יחד עם "שנתון המשפט העברי", הנחשב לכתב עת נושאי, שהצליח להתברג לצמרת.
לעומתם, כתבי עת נושאיים אחרים דורגו בקטגוריות ב' או ג'.
"דיני ישראל" הוא כתב עת דו-לשוני ומפורסמים בו מאמרים בעברית ובאנגלית כאחד.
כותבי המאמרים הם בעיקר חוקרים מובילים ומוערכים בתחומי כתב העת מהארץ ומחו"ל.
לצד מאמרים אקדמיים, מפורסמות בכתב העת גם רשימות קצרות כגון הערות פסיקה, מסות וביאורים לסוגיות הלכתיות נקודתיות בהיקף מצומצם.
לעיתים, כתב העת נוהג להקדיש את כרכיו לעיון במשנתם של משפטנים בכירים המתמחים במשפט העברי או מוציא לאור כרכים נושאיים.
כך, למשל, ראו אור כרכים המוקדשים לאישים פרופסור אהרן קירשנבאום, פרופסור מרדכי עקיבא פרידמן, פרופסור יוחנן סילמן, וכן כרכים נושאיים שעסקו בבתי הדין הרבניים בישראל, הלכה וכלכלה, דיני ממונות, טעמי מצוות ועוד.
למערכת "דיני ישראל" יש מבנה ייחודי ביחס למערכות כתבי עת משפטיים אחרים.
בראש המערכת מכהנים שלושה עורכים ראשיים: שניים מאוניברסיטת תל אביב ואחד מטעם ישיבה יוניברסיטי.
תחת העורכים הראשיים פועלות שתי מערכות אקדמיות:
חברי מערכת בכירים קבועים – מרצים וחוקרים ישראלים ואמריקניים שתחומי מומחיותם הם משפט עברי, הלכה ומדעי היהדות.
בין חברי המערכת האקדמית: יעקב בלידשטיין, בנימין בראון, יצחק ברנד, דוד הנשקה, אלימלך וסטרייך, ליב מוסקוביץ ומרדכי עקיבא פרידמן.
סגן העורכים הראשיים וחברי מערכת סטודנטים – מערכת הפועלת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנותיו הראשונות של כתב העת, כיהן בתפקיד סגן העורכים הרב שמחה מירון.
אולם, מאז שנת 1986 החל לבצע את התפקיד סטודנט מצטיין לתואר ראשון, שני או שלישי.
תפקידו הוא לנהל את עבודת המערכת ולבצע עבודת עריכה.
משנת 2015, הסגן גם החל להיות אמון על הנחייתם המקצועית של חברי המערכת הסטודנטים – תלמידות ותלמידי תואר ראשון מצטיינים.
תפקידם הוא לערוך המאמרים עריכה טכנית ומהותית כאחד, לאחר שאלו עברו שיפוט אקדמי חיצוני (Peer Review) – בדומה למתכונת הנהוגה בכתבי העת "עיוני משפט", "משפטים", "משפט חברה ותרבות" ונוספים.
דיני הקרקעות ברשות הפלסטינית מסדירים את הבעלות על מקרקעין ברשות הפלסטינית.
לכשני שלישים מהקרקעות ביהודה ושומרון אין בעלות ודאית או הסדר מקרקעין שקובע למי שייכת הקרקע.
זאת, מאחר שבתקופת האימפריה העות'מאנית חולקו קרקעות בחינם לנתינים לצורך גביית מיסים על השימוש בהן.
המקומיים חילקו את הקרקעות ביניהם, וידעו בעל פה איזו קרקע שייכת למי.
שורשי חקיקת המקרקעין ברשות הפלסטינית
בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית
עד שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל נרשמו בפנקסי המקרקעין רק כ־5% מכלל הקרקעות בארץ.
הרישום העות'מאני כלל רק את הקרקעות הפרטיות, ולא תיחם את הקרקעות בבעלות המדינה.
הרישום העות'מאני סבל גם מבעיית השחיתות הכללית של המנהל המקומי העות'מאני.
עד 1913, רוב הקרקעות בארץ ישראל היו בבעלות המדינה או אנשים פרטיים בעלי נתינות עות'מאנית.
בשנים 1913–1918, נקבע כי בעל אדמות יהיה אדם פרטי עם אזרחות עות'מאנית או ישות משפטית עות'מאנית.
הרישום העות'מאני של קרקעות בארץ ישראל סבל מליקויים רבים, ובראשם שימוש בתיאור מילולי להגדרת גבולות חלקה, ללא מדידה ומיפוי מדויקים.
וכן נוצרה אי יכולת להבטיח את אמיתות העסקה שהתבצעה, עקב העדר תיעוד מסודר של היסטורית בעלים וגבולות.
נסיבות אלו יצרו פתח למעשי הונאה כגון רישום מכירת קרקע לצד שלישי על ידי אדם המתחזה לבעליה, וכן מכירת קרקע מבעליה לאנשים אחדים במקביל.
האוכלוסייה בארץ ישראל השתדלה להימנע מרישום הקרקעות, היות שרישומם הקל על גביית תשלום מס או אף על גיוס לצבא (חיוב שהוטל במקרים שונים על בעלי קרקעות מסוג מירי, קרי רכוש המדינה).
במקרים אחדים נרשמו קרקעות ברישום פיקטיבי של בעלים על מנת להשתמט מהמס ומחובת הגיוס, ובמקרים אחרים נרשמו גבולות שטח הקרקע באופן שגוי במזיד, על מנת להקטין את תשלום המס.
חלק גדול מהקרקעות היה בבעלות משותפת ('מושעא'), כאשר הנטייה להשתמט ממס ומחובת הגיוס עודדה את אופן הרישום הזה.
בשל כך נותרו באזור קרקעות חקלאיות רבות בבעלות משותפת, משעא, וכן קרקעות שהשלטון הבריטי הסדיר את חלוקתן לבעלים יחידים במהלך פעולות הסדרת הקרקעות באתרים אחדים.
קרקעות אלו, שהבעלות עליהן הוחלפה מדי שנתיים, עובדו באופן מסורתי ופרימיטיבי, וכן אירעו סביבן סכסוכים רבים.
בשנת 1920 נקבע כי רוכש קרקעות הוא ישות משפטית או אדם פרטי תושב ארץ ישראל, ללא קשר ללאום שלו.
עם זאת, הוא יכול היה לרכוש נכס רק בשטח של 300 דונם או פחות, ונאלץ לעבד מיד את האדמה.
בשנת 1921, הגבלות אלו הוסרו, אך הוחלט כי רק חברה, ובכך גם חברה לתועלת הציבור, יכולה לרכוש קרקע לצורך פיתוחה או בכמויות גדולות יותר מאלה הנדרשים לעבודות שלה.
בין השנים 1940–1948, ניתן היה להעביר קרקע רק לערבים תושבי המנדט, למעט מקרים יוצאים מן הכלל.
בעקבות סיום המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות עברו שטחי יהודה ושומרון לשליטת ירדן, ושטחי רצועת עזה - לשליטת מצרים.
שטחי רצועת עזה נשארו תחת ממשל צבאי מצרי.
ירדן השתלטה על שטחי יהודה ושומרון במהלך מלחמת העצמאות, וסיפחה אותם אל שטחה הריבוני ב־1950. בעקבות כך החל המנהל הירדני בניסיון להסדרת רישום הקרקעות ביהודה ושומרון, ועל האזור חלו חוקי הקרקעות ותכנון הבניה הירדניים.
אחד מסעיפי החוק הירדני אסר על מכירת קרקע לאויב.
במהלך השלטון הירדני הוחל בהסדרת הבעלות על הקרקעות, כאשר תהליך ההסדרה התמקד בנפות שכם, רמאללה ויריחו, בעוד אזור יהודה כמעט ולא עבר כל הסדרה.
בסך הכל עמד אחוז הקרקעות המוסדרות מכלל הקרקעות ביהודה ושומרון על כ־30%.
באזורים שעברו הסדרה בוררה הבעלות על הקרקעות וזכויות הבעלים והמדינה, בעוד בקרקעות שלא עברו הסדרה נותר המעמד מעורפל, כאשר זכות הבעלות מוקנית למי שיוכיח כי עיבד את הקרקע במשך כ־10 שנים.
כ־30-40 אלף דונם קרקעות שהיו רשומות על שם בעלים יהודי נוהלו על ידי הממונה הירדני על נכסי אויב.
ב־1953 נקבע כי כל הקרקעות מסוג 'מירי' שבתחום המוניציפלי של הערים יהפכו לקרקעות מסוג 'מולק', אך קביעה זו לא חלה על הקרקעות שהיו בשטח המוניציפלי של הכפרים.
בשנת 1953 נאסר על אזרחים שאינם ירדנים להחזיק בבעלות על קרקעות בגדה המערבית, למעט שטחים בנויים ובהיתר של מועצת השרים.
יתר על כן, נאסר על אזרחים שאינם ירדנים לחכור קרקעות בגדה המערבית למשך פרק זמן ארוך יותר מ-3 שנים ללא אישור של מועצת השרים.
בשנת 1960, ההגבלות הוחמרו, כך שאזרח שעל אזרחים שאינם ירדנים נאסרה בעלות על קרקעות, למעט באזורים בנויים בכמויות המספיקות לדיור וניהול עבודתם (אך לא למסחר) ולמעט קרקעות חקלאיות.
בשנת 1962 המגבלות הוקלו, כך שערבים שאינם ירדנים, אשר החזיקו בעבר באזרחות פלסטינית או ירדנית, יכלו לרכוש קרקעות מחוץ לגבולות המוניציפליים לצורך בנייה או עבודות חקלאיות, באישור מועצת השרים.
כמו כן, אזרחים ערבים שאינם ירדנים יכלו לרכוש קרקעות מחוץ לגבולות המוניציפליים לצורך לניהול מגורים ועסקים, באישור של מועצת השרים.
אף אחד מהכללים הללו לא הוחל בדיעבד.
לפי חוק העונשין הירדני, החל בשטחים הפלסטיניים, יש להטיל עבודת פרך באופן זמני לכל אשר "הסב, השכיר או מכר קרקע למדינת אויב או אחד מנתיניה".
ישראל כבשה את יהודה ושומרון מירדן ואת רצועת עזה ממצרים במלחמת ששת הימים בשנת 1967. לטענת הפלסטינים, על פי החוק הבינלאומי, החוקים הירדניים כפי שהיו קיימים ב-4 ביוני 1967, ערב הכיבוש, חלים על הגדה המערבית, כולל על מזרח ירושלים, וישראל ככוח כובש מחויבת לכבדם.
זמן קצר לאחר המלחמה, החלה ישראל להקים התנחלויות בשטחים אלה בהתבסס על חוות דעת משפטית של פליאה אלבק, בסתירה לייעוץ משפטי של אחרים, לרבות תיאודור מירון, היועץ המשפטי למשרד החוץ.
בשנת 2005, ישראל פירקה את התנחלויות ברצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות, אך ההתנחלויות ביהודה ושומרון, יחד עם אזורי הביטחון שלהן, עדיין מהוות כ-60% משטח.
ביהודה ושומרון, ההתנחלויות המשיכו לצמוח לאט ובאפריל 2009, כללו כ-400,000 מתנחלים.
במסגרת הסכמי אוסלו הועברה סמכות לשכות המקרקעין לשטחי B ו־A לידי הרשות הפלסטינית, בעוד המנהל האזרחי נותר האחראי לשטחי C.
הפלסטינים טוענים כי צמיחת ההתנחלויות הישראליות פוגעת ביכולתם להקים מדינה עצמאית בת קיימא בשטחי יהודה ושומרון, בהתאם לפתרון שתי המדינות.
באפריל 2009, השופט השרעי הראשי של הרשות הפלסטינית, שייח' תייסיר תמימי, הזכיר פתווה קיימת האוסרת על פלסטינים מכירה של נכסים ליהודים, אשר נחשבת לבגידה חמורה ודין העובר עליה הוא מוות.
רוב הקרקעות הפלסטיניות בעלות מאפיינים כפריים הנגזרים מהיסטוריה פלאחית.
לתרבות הפלאחים משמעות רבה במערכת בעלות הקרקע הפלסטינית.
בחברה הפלאחית הפלסטינית יש בעלות קהילתית משותפת על הקרקעות.
בעבר, הפלאחים הפלסטינים חילקו את הקרקעות ליחידות הנקראות פאדאן, יחידת עיבוד של פלאח אחד באמצעות צמד שוורים למשך שנה.
שיטה מדידה זו שונה מכפר לכפר ועשויה להשתנות משנה לשנה, אפילו בתוך אותו הכפר.
שיטה זו קיימת גם היום בחלק מהכפרים ביהודה ושומרון.