tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 באוקטובר 2023, פשטו עשרות מחבלי חמאס על מוצב נחל עוז, אחד ממוקדי הפלישה הראשונים באותו יום.
התצפיתניות שהיו במשמרת צפו ודיווחו בזמן אמת על המתרחש, עד שהתקשורת עמן נפגעה והן לא יכלו להמשיך בעבודתן.
הסרט מתמקד בסיפורן של התצפיתניות בבסיס נחל עוז ובהתמודדות הוריהן עם אובדנן בעקבות אירועי ה-7 באוקטובר 2023. הוא מתעד את חיי היומיום בבסיס, את ההווי הצבאי ואת מערכות היחסים שנרקמו בין החיילות.
הסרט מציג את השעות האחרונות במוצב, כאשר התצפיתניות המשיכו למלא את תפקידן ולהתריע על חדירת המחבלים, למרות היעדר כוחות תגובה.
בנוסף, הסרט בוחן את ההתמודדות של המשפחות עם השאלות הרבות שנותרו ללא מענה סביב האירועים הטרגיים.
הסרט מתאר את הפער בין ההערכה המוקדמת של צה"ל לגבי יכולות חמאס לבין המציאות הקשה שהתגלתה באותו יום, ומציג את הטרגדיה האנושית שהתרחשה בבסיס.
הסרט כולל תיעוד בלעדי וקטעים מרשת הקשר שמושמעים לראשונה, ומציג את סיפורן הטרגי של המשפחות, המשקף גם מחדל מערכתי שהוביל להפקרת התצפיתניות ללא נשק אישי או הגנה מתאימה.
הסרט מלווה את משפחותיהן של שלוש תצפיתניות:
משפחתה של גילי לייבשור, אמה של יעל לייבשור, שנרצחה במתקפה.
גילי ערכה תחקיר על השעות האחרונות של בתה וחברותיה כדי להבין את השתלשלות האירועים.
הוריה של רוני אשל, שהוגדרה בתחילה כנעדרת עד שהוכרז על מותה.
הם יצאו למאבק במפקדים שהתעלמו מאזהרות בתם.
הוריה של נועה מרציאנו, שנחטפה, צולמה בסרטון שפרסם החמאס ונרצחה בשבי.
הם התחילו לשבת עליה שבעה ללא גופתה, עד שצה"ל הצליח לחלץ את גופתה ולהביאה לקבורה בישראל.
תחקיר: אוריין כהן, נטע ליסר, רעיה שוסטר
הסרט מועמד לפרסי הפורום לשנת 2024 בקטגוריות מוזיקה מקורית ועיצוב פסקול.
בעקבות הסרט, התראיינה הבמאית נועה אהרוני, בפודקאסט של צליל אברהם וטענה שם שאמנם היו לוחמים שנלחמו בחמ"ל, אך כאשר הם לא יכלו להילחם - כל אחד נס על נפשו, וכך נשארו ששם רק החיילות חסרות ההגנה, ולכן הן, לטענתה, "חיילות של אף אחד".
בתגובה לכך התראיין ברדיו 103FM ידידיה זמורה, חברו של סגן יוחאי דוכן שנהרג בקרב בחמ"ל נחל עוז, ואמר ש"להגיד שהם הפקירו אותן זה פשוט חילול הגבורה שלהם".
בהמשך התראיין זמורה יחד עם יהודה דוכן, אחיו של סגן יוחאי דוכן, לפודקאסט 'זווית ישרה' של אורנה ישר, ובא לתת תשובות לשאלות שאנשים העלו ברשתות לאחר שצפו בסרט.
משפחות הלוחמים שנפלו וחבריהם כתבו נגד הסרט ונגד האמירות של אהרוני.
חיילים אזרחים: צבא ארצות הברית מהחופים של נורמנדי אל הקרב על הבליטה ועד לכניעת גרמניה הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שפורסם בשנת 1997. הספר עוסק בלחימת כוחות בעלות הברית החל מהיום שאחרי יום הפלישה לנורמנדי (7 ביוני 1944) ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב־7 במאי 1945.
במהלך כתיבתו ראיין אמברוז עשרות לוחמים, והוא שוזר בספרו מאות סיפורים קצרים, תיאורים אישיים ועדויות מהחזית.
בנוסף לסיפורים האישיים, הספר מציג גם הסברים היסטוריים ואסטרטגיים רחבים.
הוא מהווה המשך ישיר לספרו הקודם של אמברוז, "יום הפלישה הנחיתה בנורמנדי המבצע האמפיבי הגדול בהיסטוריה", שעסק ביום הפלישה עצמו.
הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב-מכר של הניו יורק טיימס.
דמויות ציבוריות בולטות, כמו קולין פאוול, שיבחו אותו, וכך גם וול סטריט ג'ורנל ואחרים.
חיים-ויקטור וקסלר (כ"ה באלול ה'תש"ז, 10 בספטמבר 1947 – ה' בחשוון ה'תשכ"ט, 26 באוקטובר 1968) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת ההתשה.
וקסלר נולד בקהיר לאטל ולעמנואל.
בשנת 1957 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמוד בבית ספר יסודי בקריית היובל שבירושלים.
בהמשך למד בתיכון אורט בעיר.
בנעוריו היה חבר בסניף הנוער העובד והלומד בקריית היובל.
טרם תחילת שירותו הצבאי למד בפנימיית עין כרמית.
הוא עבר קורס מ"כים וקורס קצינים, שבסיומו החל לשרת בחטיבת גולני.
ב-26 באוקטובר 1968, במהלך מלחמת ההתשה, נהרג בקרב בגזרת משק דן.
לאחר נפילתו בקרב הוענק לו עיטור העוז:
חיילים: היסטוריה של לוחמים בקרב היא סדרת תיעודית טלוויזיונית בריטית משנת 1985 של BBC, העוסקת בהיסטוריה של מלחמה מימי קדם ועד מלחמת פוקלנד.
כל פרק מציג את המלחמה מנקודת מבטו של משתתף אחר: חיל רגלים, תותחן, פרש, איש שריון, טייס, לוחם גרילה, רופא צבאי, לוגיסטיקן ומפקד.
הסדרה והספר הנלווה לה נכתבו בידי ג'ון קיגן וריצ'רד הולמס, והסדרה הוגשה בידי פרדריק פורסיית'.
התערוכה מציגה תמונות של אלימות, גועל, פחד ומוות, לצד מבט מדעי ומפוכח על אימי המלחמה המלווים את ראשית המודרנה במאה ה־19. לפי התיאור, לא הופיע לפני מנצל אמן שתיאר את חיי החייל ואת מותו באופן כה יבש ונטול הדר, מעוות ומהופנט, ביזארי ומקרברי, כפי שעשה בשלוש הסדרות המוצגות.
במסגרת התערוכה "חי וכגופה" מוצגים אקוורלים ורישומים המתמקדים בשלושה אירועים שחווה מנצל: ביקור בלזארטים ובשדות הקרב בקנינגרץ בקיץ 1866, הגעת שבויי מלחמה צרפתים לברלין בשנת 1870 ופתיחת קבר הקצינים מתחת לכנסיית הגדוד בשנת 1873.
לפי התיאור, מנצל, שהתעמק במשך זמן רב בהיסטוריה של חיילי פרידריך השני, מלך פרוסיה ואף שיחזר סצנות מוות באמצעות מודלים, נסע אל שלושת האתרים הללו כדי לתעד את חיי החייל ואת מותו בתמונות גוף מעוררות רגש.
התערוכה מציבה את מה שכונה "האסון המקורי של המאה ה־20" בתוך מסורת אסתטית שטרם נחקרה לעומק, ומהווה חלק משנת הנושא "1914. Aufbruch.
Weltbruch." היא מדגישה את נקודת המבט של מנצל על המלחמה ועל דמות החייל כפי שהסתמנה בעבודותיו.
חיים אבירי (25 באפריל 1920 - ינואר 2013) היה מורה למתמטיקה ומחבר ספרי לימוד בתחום זה.
חיים אבירי נולד במקוב מזובייצקי, פולין.
עלה לארץ בשנת 1935. הוא קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו החל לעבוד בהוראת מתמטיקה בבתי ספר תיכוניים ובפרט "אהל שם" ברמת גן.
אבירי מוכר בעיקר בשל ספרי הוראת המתמטיקה שכתב במשך עשרות שנים, ומאות אלפי תלמידי תיכון נעזרו בהם בלימודיהם.
אלגברה לבחינות בגרות: שלוש יחידות לימוד יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1981
אלגברה מצומצמת; אוסף בעיות שיטתי לתלמידי בתי ספר תיכונים ונבחנים חיצוניים, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1968, מכיל 88 עמודים
אלגברה ספרותית: מבחר בעיות בצירוף הדרכה ופתרונות, יצא לאור על ידי הוצאת המכון הישראלי להשכלה בכתב, בשנת 1974
אלגברה רחבה; אוסף שיטתי של בעיות לתלמידי המגמות המתמטיות ולמתכוננים לקונקורסים לבתי-ספר גבוהים, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב - מכון ישראלי להשכלה, בשנת 1983
אלגברה רחבה: ארבע וחמש יחידות לימוד - אוסף חדש של בעיות ותרגילים, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1985
אלגברה תיכונית - חוג ראשון + חוג שני, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1979
אלגברה תיכונית מורחבת: 4-5 יחידות לימוד, יצא לאור על ידי הוצאת מישל"ב - מכון ישראלי להשכלה בכתב, בשנת 1980
בעיות באנליזה מתימטית: שלוש יחידות לימוד, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1983
גאומטריה אנליטית (4 ו-5 יחידות לימוד): אוסף בעיות - מהדורה מורחבת ומעודכנת, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1997
גאומטריה וטריגונומטריה: ספר לימוד לתלמידים בכל מסלולי החינוך הטכנולוגי, יצא לאור על ידי הוצאת אורט, בשנת 1994
חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי - מבחר שיטתי של בעיות ותרגילים, יצא לאור על ידי הוצאת חידוש, מכיל 82 עמודים
טריגונומטריה - ספר לימוד ושאלון, יצא לאור על ידי הוצאת חידוש, בשנת 1990, מכיל 188 עמודים
יסודות המתמטיקה המודרנית : ספר לימוד לתלמידים בבתי-ספר על-יסודיים, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1979
מתמטיקה : תדריך לסימנים, הגדרות, נוסחות ומשפטים, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב - מכון ישראלי להשכלה, בשנת 1974
סטטיסטיקה - מגמה חברתית, יצא לאור על ידי הוצאת מכון ישראלי להשכלה
שאלון טריגונומטרי, יצא לאור על ידי הוצאת חידוש, בשנת 1964, מכיל 67 עמודים
שיעורים בגאומטריה של המישור (מהד' מורחבת), יצא לאור על ידי הוצאת מישלב, בשנת 1988
שעורים בהסתברות ובסטטיסטיקה : 3 יחידות לימוד, יצא לאור על ידי הוצאת מישלב - מכון ישראלי להשכלה, בשנת 1983
חיים אברהם (1949 – 5 ביולי 2014) היה סופר ילדים ומשורר ישראלי, אביו של החייל החטוף בני אברהם.
אברהם נולד בעיראק ועלה לארץ ב-1951. גדל במושב יגל שליד לוד, ובפרדס כץ.
שירת במערך הטכני של חיל האוויר בתפקידי פיקוד והדרכה, עד לדרגת רס"ב.
לאחר שחרורו מהצבא, הצטרף חיים להסתדרות העובדים וכיהן כמזכיר איגוד מקצועי, סייע לעובדים שזכויותיהם נפגעו וכן סייע לקבוצות עובדים רבות להתאגד.
כמו כן, היה חבר במפלגת העבודה וחבר מטעמה בהנהלת ההסתדרות הציונית העולמית.
אברהם כתב את סדרת הספרים "עלילות יופ יופ" בהוצאת דני ספרים, וכן את ספרי השירה "אבא יצאנו מלבנון" בהוצאת גוונים, "השיבה הביתה" בהוצאה עצמית ו"ננעץ בנדנוד" בהוצאת עמדה.
שיריו של חיים אברהם עסקו לרוב בכאב השכול של הורה שאיבד את בנו ונאבק להשיבו.
בנוסף, כתב אברהם רבות אודות התנהלותה של הנהגת מדינת ישראל.
בשנת 1973, שכל אברהם את אחיו, בנימין אברהם, שנהרג במלחמת יום הכיפורים בקרב בחווה הסינית.
בנימין הוכרז כנעדר במשך חודשים ארוכים, במהלכם חיים ומשפחתו תרו אחריו בבתי חולים ובסרטי שבויים, עד למפגש עם חייל אשר שירת עם אחיו של חיים, וסיפר לו שבנימין נהרג בקרב.
חיים איתר תצ"א של הקרב בחווה הסינית ובסיוע של הלוחם הם איתרו את גופתו של בנימין, לאחר כשמונה חודשים הובא בנימין לקבורה בחלקה הצבאית בקרית שאול בתל אביב.
בנו של חיים, בני אברהם, נחטף בשנת 2000, כחלק מאירוע חטיפת חיילי צה"ל בהר דב, ב-7 באוקטובר 2000, אשר במהלכו ארב ארגון החזבאללה לסיור מבצעי לאורך גדר המערכת, והפעיל עליו מטען קלימגור.
באירוע נהרגו שלושת חיילי הסיור: בני אברהם, עדי אביטן ועומר סועאד.
לוחמי החזבאללה, מחופשים לחיילי או"מ, חטפו את גופותיהם וברחו ללבנון.
באוקטובר 2001 הכריז צה"ל על החיילים כחללי צה"ל שנהרגו במהלך אירוע החטיפה.
גופות החיילים הושבו לקבורה בעסקת חילופי שבויים ב-29 בינואר 2004. שמו של בני אברהם הונצח ברחוב בשכונת פרדס כץ, מקום מגוריו בעת ההיא.
את השיר בני כתב חיים כחצי שנה לפני חטיפת החיילים, בעת שבני היה בקורס קצינים.
זהו שיר של אב גאה.
מעריץ את בנו שהולך בדרכו, ומצד שני מכיר את כאב השכול, מבקש מבנו היחיד לשוב הביתה בשלום.
החזרה על המילה בני - בני שלי - מחזקת את הקשר בין האח לבן.
האח בני שנהרג במלחמת כיפור, והבן המשרת בצבא שנקרא על שמו
אבא, יצאנו מלבנון (תל אביב : גוונים, תשס"ב 2002)
עלילות יופ-יופ (קריית גת : דני ספרים, 2003)
עלילות יופ-יופ באמזונס ואוצר אונקיטו (קריית גת : דני ספרים, 2004)
עלילות יופ-יופ במנהרות הר הבית (קריית גת : דני ספרים, 2004)
עלילות יופ-יופ במסע לחוף השנהב (קריית גת : דני ספרים, 2006)
עלילות יופ-יופ ומלחמתו במחבלים (קריית גת : דני ספרים, 2006)
השיבה הביתה (פתח תקווה : חיים אברהם, 2006)
עלילות יופ-יופ במלחמת לבנון השנייה (קריית גת : דני ספרים, 2007)
עלילות יופ יופ במדבר יהודה (קריית גת : דני ספרים, 2008)
עלילות יופ יופ - יומנו של טייס (קריית גת : דני ספרים, 2010)
עלילות יופ יופ והפורצים מחבורת חמדני (קריית גת : דני ספרים, תשע"ד 2014)
חיים אוליאל (נולד ב-22 בדצמבר 1956) הוא זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי ומוזיקאי ישראלי.
אוליאל נולד וגדל בשדרות להורים שעלו ממרוקו.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל כבר בגיל 13, כאשר התחיל לנגן על גיטרה חשמלית.
בגיל 15 הקים את להקת ליל השמשות.
לאחר השחרור מהצבא הקים את להקת הרוק המאה העשרים ואחת, כאשר שותפיו ללהקה היו אחיו אלי אוליאל, שניגן בתופים, וחיים אוחנה, שניגן בבס.
הרכב זה היווה את הבסיס ללהקת שפתיים שהוקמה מאוחר יותר.
בלהקת שפתיים היה חיים אוליאל הסולן, וכן השותף לכתיבת שירי הלהקה.
במקביל להיותו חבר בלהקת שפתיים, סייע אוליאל רבות לזמר קובי אוז, שהיה אז בראשית דרכו.
בשנת 2000 יצא אלבום סולו הבכורה של אוליאל הנקרא "סנדוק לעג'ב" (בעברית: קופסת הקסמים), כשקובי אוז נטל חלק בניהול האמנותי של האלבום.
בשנת 2002 הוציא את הסינגל "תני לו ללכת", שנכלל באלבום הסולו השני שלו.
השיר זכה בפרס הצילינדר הנודד לשנת תשס"ד.
בשנת 2003 הקליט את שירו של נתן אלתרמן "עוד אבוא" עבור שיר הנושא לסרט הקולנוע הכוכבים של שלומי בבימויו של שמי זרחין.
השיר, שהולחן והופק מוזיקלית על ידי מלחין הסרט יונתן בר גיורא, מופיע בכותרות הסיום, וכן בגרסה קצרה ומהורהרת יותר בגוף הסרט.
בגרסת הדי.וי.די מצורף גם קליפ בהשתתפות אוליאל ואושרי כהן, כוכב 'הכוכבים של שלומי'.
אוליאל ובר גיורא המשיכו ושיתפו פעולה בביוצע לשיר נוסף של אלתרמן, ריצתו של העולה דנינו, שבוצע בהופעה מיוחדת.
הציע לאקדמיה ללשון העברית את המילה "צהלולים", ואף הקים מועדון זמר ותרבות מרוקאית תחת שם זה בעיר שדרות.
באוגוסט 2019 אותר בנו ניב לצד אשה נוספת בביתו בנווה ימין כשהם ללא רוח חיים.
בחודש נובמבר 2020 השתתף אוליאל בערב הפתיחה של פסטיבל "אשדודשירה" ובו ביצע לראשונה על במה את "עוד אבוא" - שיר הנושא של "הכוכבים של שלומי" וכן את "ריצתו של העולה דנינו", שניהם מאת נתן אלתרמן.
בשנת 2024 נבחר להשיא משואה יחד עם עברי לידר ורביב כנר בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
חיים אביטן (נולד ב-1953) הוא איש ציבור וניהול ישראלי.
שכיהן כמנהל הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית וכראש עיריית חדרה בין השנים 2005–2013.
אביטן נולד בחדרה, בשכונת בית אליעזר, בן למשפחה מרובת ילדים.
בילדותו התבלט כשחקן כדורגל בקבוצת הפועל בית אליעזר.
שימש בתפקידים בכירים בבזק, התקדם בתפקידיו ואף נבחר כיו"ר ועד העובדים הארצי בחברה.
במקביל המשיך בפעילות פוליטית ובשנת 1988 נבחר כחבר מועצת עיריית חדרה מטעם סיעת הליכוד.
אביטן נבחר למקום השישי ברשימת הליכוד בשנת 1993, תחת ראש העירייה המכהן נחמיה להב.
לאחר הבחירות בשנת 1998 התמנה אביטן כסגנו של ישראל סדן, תפקיד בו החזיק ארבע שנים.
לקראת הבחירות החליט אביטן להתמודד מול סדן על ראשות העיר, התפטר מתפקידו ושב לליכוד שם נבחר לעמוד בראש הרשימה למועצת העיר.
בבחירות 2003 התמודד אביטן לראשות עיריית חדרה מול ישראל סדן, אך סדן ניצח.
אביטן החליט להישאר כאופוזיציה לסדן.
שנה וחצי לאחר הבחירות נפתחה חקירת משטרה נגד סדן בחשד לשוחד בחירות ובעקבות ההחלטה להגיש נגדו כתב אישום התפטר סדן מראשות העיר.
אביטן נבחר תחתיו ברוב של 84 אחוזים והקים קואליציה יציבה.
בשנת 2008 נבחר לכהונה נוספת כראש עיריית חדרה ברוב של 65% מהקולות והוביל שורה ארוכה של פרויקטים אשר הזניקו את העיר ברוב המדדים.
בשנת 2009 המליצה המשטרה להעמידו לדין עקב מינוי מקורב לא כדין.
ב-9 ביוני 2013 נעצר על ידי המשטרה בחשד לקבלת שוחד, ושוחרר למעצר בית שלאחריו שב ללשכתו ולעבודתו כראש עיריית חדרה.
בבחירות לראשות העירייה באוקטובר 2013, הפסיד לצבי גנדלמן בפער של יותר מ-4%.
ביולי 2015 הודיעה פרקליטות מחוז חיפה על סגירת התיק נגד אביטן.
בשנת 2015 נחשף בעיתון גלובס כי מעצרו של אביטן תואם עם יריביו הפוליטיים לקראת בחירות 2013 וככל הנראה היה חלק מקשר השחיתות בין רונאל פישר לבין גורמים בעירייה.
בתחקיר עולה כי בת-זוגו של ראש העירייה המכהן צבי גנדלמן תיאמה עם חוקר משטרה תפירת תיק לאביטן.
בשנת 2017 מונה אביטן לתפקיד מנהל הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 2021. ב-4 באפריל 2022 הצטרף לקבוצת הרציג נדל"ן ומונה לכהן כיו"ר.
הרב חיים אברהם גאגין (כונה: חכם מירקאדו גאגין; חתם את שמו בראשי תיבות: אג"ן; ה'תקמ"ז, 1787 - כ' באייר תר"ח, 1848) היה מקובל, ראש ישיבת המקובלים בית אל בירושלים וחכם באשי הרשמי הראשון בארץ ישראל.
בין פעולותיו הידועות הייתה הצלת השומרונים מסכנת מוות.
נולד בקושטא שבטורקיה לרב משה גאגין, בן למשפחת גאגין.
הועלה בילדותו לירושלים ולמד בישיבות העיר.
נישא לבתו של הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי.
בשנת ה'תר"ב (1842), עם הינתן התפקיד הרשמי לרב בעיר ירושלים, אוחדו על פי חקיקה חדשה באימפריה העות'מאנית תפקיד החכם באשי - נציגם הרשמי של היהודים בפני שליטי האימפריה העות'מאנית, עם תפקיד הראשון לציון - המנהיג ליהודי ארץ ישראל מהמאה ה-17, והרב גאגין היה הרב הראשון בירושלים ששימש בתפקיד המאוחד.
עמד בקשר עם רבני קהילות יהודיות, בין השאר, עם הרב ד"ר יהודה ביבאס כאשר כיהן כרב קהילת קורפו.
בין שלל תפקידיו, היה אחראי לתשלום מיסי היהודים לממשל הטורקי, ובסמכותו הייתה היכולת להטיל מיסים פנימיים על מזון, כדוגמת בשר, יין או מצות.
כונה בפי רבני ירושלים "רבן של חסידים", ובפי ערביי העיר "שייח אל יהוד".
בימי כהונתו כחכם באשי, ניהל חלופת מכתבים עם רבנים מפורסמים בדורו מרחבי העולם, בעיקר בנושאי הלכה וחיזוק היישוב היהודי בארץ ישראל.
בספרו "חוקי חיים", מספק הרב גאגין הצצה למחלוקת של רבני ירושלים בנוגע לכספי החלוקה.
כתב ספר בשם מנחה טהורה על מסכת מנחות, שהודפס בסלוניקי בתקפ"ה (1835).
בשנת תר"א (1841) סייע לישראל בק להקים בית דפוס בירושלים, ובו הדפיס גאגין את שני ספריו הבאים: ספר התקנות וההסכמות (אחד הספרים הראשונים שהודפסו בירושלים בתר"א, 1841) וחוקי חיים (תר"ב, 1842).
ספר דרשותיו "חיים בירושלים" יצא לאור בדפוס אג"ן ושותפו שמואל צוקרמן, ירושלים תרמ"ב (1882).
בדפוסו של בק הסתייע גם כדי לנהל את פולמוסיו עם מתנגדיו ומתנגדי כולל הספרדים בירושלים.
כך, הכרך הראשון של "ספר התקנות וההסכמות" הוא למעשה תשובה ארוכה שמגינה על "תקנת הירושה" לפיה עזבון מי שמתו בלא בנים שייך לכולל.
לספר "דברי שלום" של חותנו, צירף הקדמה ארוכה בה כתב נגד המערערים על מינויו כחכם באשי, שראו בזה כעין "רב מטעם".
כן פרסם בדפוס זה חוברת פולמוס נגד רבי משה תורג'מן, שרצה להקים עדה נבדלת למוסתערבים, בני ארץ ישראל, בה האשים אותו בשותפות עם המסיון.
בנו היה הרב שלום משה חי גאגין.
הוא נשא את בתו של הרב חנ"א.
לרב אג"ן היו גם כן שלוש בנות.
אחד מחתניו היה שמעיה אנג'יל שהיה ידוע ומפורסם בדורו.
בימיו של הרב חיים אברהם גאגין היו השומרונים בסכנת כליה, לאחר שאברהים פחה המצרי קיבל את השליטה על סוריה וארץ ישראל בשנת תקצ"א (1831).
חכמי הדת המוסלמים טענו שלשומרונים אין דת, וכי הם לא מאמינים בספרים הכתובים ברוח הקודש: תורת משה, הברית החדשה, ספר תהילים, הנביאים והקוראן.
שומרוני העיר שכם חיו בסכנת מוות דומה לזו שקרתה לבני עדתם בדמשק במאה ה-17, שם הנותרים המירו דתם ורק בודדים נמלטו.
השומרונים פנו בבקשה לעזרה אל הרב גאגין והוא עזר להם בכך שנתן להם תעודה בכתב המאשרת: העם השומרוני הוא ענף מבני ישראל המודה באמיתות התורה.
יריעות האהל, פירוש על אהל מועד ספרו של רבי שמואל ירונדי, חלק ראשון, ירושלים ה'תרמ"ו.
יריעות האהל, פירוש על אהל מועד ספרו של רבי שמואל ירונדי, חלק שני, ירושלים ה'תרס"ד.
חוקי חיים, ספר שו"ת, ירושלים, ה'תר"ן.
מנחה טהורה, חידושים על מסכת מנחות, סלוניקי, ה'תקצ"ו
חיים מירושלים, דרושים, ירושלים, ה'תרמ"ב.
ספרי חותנו, רבי רפאל אברהם מזרחי.
קדושת יום טוב למהרי"ט אלגאזי.
חיים אבינועם (דצמבר 1922, כסלו תרפ"ג – 5 באוקטובר 2002, כ"ח בתשרי תשס"ג) היה לוחם בפלמ"ח, קצין חי"ר ראשי בצה"ל וניצב במשטרת ישראל.
בין תפקידיו האחרים שימש משנה למנכ"ל במשרד הקליטה ובמשרד העבודה.
אבינועם נולד בליטא, ומספר חודשים לאחר לידתו עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בכפר יחזקאל.
בצעירותו עברה המשפחה להתגורר בירושלים, בחיפה (בה סיים את לימודיו בבסמ"ת) ולבסוף בתל אביב.
בגיל 14 הצטרף לארגון "ההגנה" ובשנת 1941 היה מראשוני הפלמ"ח ושירת עם פלוגה ד' במשמר העמק ובבית אלפא.
בשנת 1942 הוכשר כמפקד כיתה ומונה למדריך בקורס מפקדים.
לאחר מכן הוכשר כמפקד מחלקה וכקצין מודיעין, בסיומו שימש מפקד מחלקות בפלוגה ד' ששירתו בשדה נחום ובבית השיטה.
לאחר מכן מונה אבינועם למפקד פלוגה ד' ושימש בתפקיד זה בליל המשטרות בפעולת התקיפה של הפלוגה על בסיס הכוחות של משטרת המנדט הבריטי בג'נין.
בתקופת הסזון שימש רכז חוליה בירושלים ונעצר על ידי הבריטים.
בין תפקידיו בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות נכללו תפקידי חבלה, מודיעין ופיקוד.
במלחמה שימש סגן מפקד גדוד העמק, תחת פיקודו של דן לנר, ושימש קצין הדרכה בחטיבת יפתח.
אבינועם השתתף בקרבות מלכיה, כמפקד הפעולה בבלד א-שיח' (1 בינואר 1948), וכן בפעולה נגד צבא ההצלה במשמר העמק.
בקרב זה נגד צבא ההצלה סירב אבינועם למלא אחר פקודותיו של משה מן והביא להעברת הפיקוד על האזור לידי יצחק שדה.
בהמשך מלחמת העצמאות עבר אבינועם למרכז הארץ והשתתף בקרבות באל-קבאב, אל בורג' ולטרון.
לאחר מכן עבר לקיבוץ רוחמה ומונה לקצין הדרכה בתל מונד.
בסיום מבצע חורב ופירוק הפלמ"ח הוא מונה למפקד גדוד בחטיבה 9 ובהמשך שימש קצין אג"ם של הנח"ל.
במסגרת שירותו בצה"ל היה אבינועם מפקד חטיבת עודד, מפקד חטיבת כרמלי (1963–1964) ובתפקידו האחרון שימש ראש מטה פיקוד מרכז.
שירותו הסתיים תקופה קצרה בטרם מלחמת ששת הימים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד אבינועם במכון וולקני ושימש מנכ"ל "פוספטים בנגב".
עם מינויו של יגאל אלון לשר העבודה הוא מונה למשנה למנכ"ל המשרד, ולאחר מינויו של אלון לשר הקליטה מונה אבינועם למשנה למנכ"ל המשרד.
בהזמנתו של מולה כהן היה אבינועם בין מייסדי המשמר האזרחי וסייע בגיבוש תורת ההפעלה של הארגון החדש.
במשטרת ישראל היה בתפקיד סגן ראש אגף מבצעים ובשנת 1976 קודם לראשות האגף.
בשנת 1978 מונה למפקד המחוז הצפוני.
את שירותו סיים בעקבות פציעה ממסור חשמלי שהפעיל בביתו בקריית טבעון.
לאחר מכן המשיך לשמש בתפקידים שונים בתעשייה פרטית.
אבינועם נפטר ב-5 באוקטובר 2002, והובא למנוחות בבית העלמין בקריית טבעון.
חיים אדלר (נולד בכ"ג בתשרי ה'ת"ש, 6 באוקטובר 1939) הוא חזן ובעל תפילה הנחשב לאחד מגדולי חזני יהדות אשכנז בעולם.
בעבר היה חזן ראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב והחזן הראשי של בית הכנסת הגדול בירושלים.
אדלר מתאפיין בקול טנור לירי חזק במיוחד, עם רוחב קו של טנור דרמטי.
הוא ממשיך את מורשת רבו החזן לייב גלנץ שמתאפיינת במתן דגש רב על מילות התפילה ובנעימות רצ'יטטיב.
נוסחו משלב גם מוטיבים מעולם התפילה החסידי שבו גדל עם נוסח התפילה של ישיבת חברון.
אדלר מרבה להופיע בקונצרטים מסביב לעולם.
מפורסם גם בשורת אלבומי מוזיקה של קלאסיקות וקטעי תפילות מעולם החזנות של כל הזמנים, אלבום מיוחד לניגוני חסידות ראדומסק וכן אלבומים של שירי עם ביידיש.
נולד בשכונת פלורנטין בדרום תל אביב ללאה ולרב צבי יצחק אדלר, תלמיד חכם שחיבר את סדרת ספרים על הלכות שחיטה וניקור ולצד לימודיו שימש גם כשליח ציבור בימים הנוראים.
כילד בן 7 הוצב ליד עמוד התפילה וסייע לאביו בקטעי השירה.
המלחין והמנצח של חסידות גור הרב יעקב תלמוד קיבל את אדלר למקהלה ששרה בבית מדרשו של האדמו"ר רבי ישראל אלתר מגור.
באותה תקופה גם נקרא לשיר במקהלתו של החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב שלמה רביץ.
בשנת 1954 עבר ללמוד בישיבת חפץ חיים בכפר סבא, אצל רבי אהרן יהודה לייב שטיינמן, בערוב ימיו של הרב שטיינמן נקרא אדלר לשורר מנעימות רוח ימי הישיבה.
בשנת 1958 עבר לישיבת חברון בירושלים.
בשנת 1962 אחרי נישואיו לשושנה הלפגוט בתו של הרב שמחה יעקב הלפגוט (סבו של החזן יצחק מאיר הלפגוט), שירת בצה"ל בחיל שריון.
אדלר נפגש עם החזן לייב גלנץ שהתרשם מביצועיו והעניק לו לימודים חינמיים בבית הספר לחזנות שהקים בתל אביב.
עוד לפני שסיים את תקופת הלימודים וההכשרה המקצועית, התקבל אדלר לשמש במשרת חזנות.
בתחילה שימש כחזן בבית הכנסת איחוד שיבת ציון בתל אביב.
לאחר מכן היגר לארצות הברית שם שימש במשך כחמש עשרה שנה כחזן בית הכנסת ישראל הצעיר בפורסט הילס ניו יורק.
לאחר מכן עבר ללונדון שם שימש בבית הכנסת הגדול בפינשלי.
במשך עשור שימש כחזן בית הכנסת 'אהבת תורה באנגלווד שבניו ג'רזי.
בראשית שנות 2000 חזר אדלר לישראל והוזמן לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
בשנת 2009 התמנה כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בירושלים.
בשנת 2015 עזב את התפקיד לאחר שתם מועד החוזה איתו.
ברבות השנים הפך אדלר סמל לחזן יהודי אותנטי, שאומר את קטעי התפילה במעמדים יהודי ברחבי העולם.
כך למשל במשך חמש עשרה שנים הוא ערך את תפילות האזכרה במצעד החיים שנערכו ביום הזיכרון לשואה ולגבורה על ידי המשלחות הישראליות במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
במקביל ערך תפילות אל מלא רחמים באנדרטאות הזיכרון בגטו ורשה ובאתרי ההנצחה שבמחנות ההשמדה בוכנוואלד, טרבלינקה, מיידנק, סוביבור, במחנה הריכוז דכאו, טרזיינשטט, ברגן-בלזן ובלז'ץ.
בשנת 2005 הוזמן על ידי הקהילה היהודית בקלן שבגרמניה, לערוך תפילה בבית הכנסת הגדול במעמד האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר תקופה קצרה לאחר בחירתו.
כלי התקשורת דיווחו על התרגשותו של בנדיקטוס שאמר לאדלר "You touched my heart"
אדלר מרבה להופיע בקונצרטים בשלל במות נחשבות ברחבי הארץ והעולם.
הוא אף ערך קונצרטים ייחודיים שהוקדשו לניגונים של חצרות חסידות - מודז'יץ וראדומסק.
הוא מקובל גם במגזר החרדי ובמשך עשרות שנים הוא ערך את תפילת ה"יזכור" במעמדים המרכזיים של סיומי הש"ס שנלמדו במסגרת הדף היומי שם הופיע לצד אדמורי"ם ומנהיגי המגזר.
בשנת 2009 - במלאת שישים ואחת שנה למדינת ישראל ומאה שנים לעיר תל אביב נבחר אדלר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, כאות הוקרה על תרומתו לקידום אמנות החזנות ועל מעמדו הרם בעולם החזנות.
בשנת 2012 - הוענק לו פרס ירושלים מטעם "ערוץ 7".
בשנת 2013 - קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו מראש העיר מר רון חולדאי, כאשר בנימוקי השופטים מוסברת תרומתו כ"מהפכה בתחום החזנות והתפילה היהודית בעיר, וחיזוק התודעה היהודית בדרכי נועם".
אדלר נשוי לשושנה לבית הלפגוט ולהם חמישה ילדים.
בנו הוא הזמר החסידי ישראל (שרוליק) אדלר.
החזנים שמחה רוטנברג וישראל רוטנברג הם נכדיו.
חיים אדלר (1928 – 4 באפריל 2021) היה פרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
אדלר קיבל את פרס ישראל לחינוך ב-2006.
אדלר נולד בפראג ובשנת 1928 עלה עם הוריו, מריאנה, ורופא השיקום אמיל אדלר, לארץ ישראל.
בנעוריו בירושלים הצטרף לשבט מודיעין בתנועת הצופים, הפך למדריך, שימש רכז צופי ירושלים ולאחר מכן מרכז התנועה הארצי.
בשנת 1951 השלים לימודי תואר מוסמך בסוציולוגיה ובחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבודת המחקר שהגיש בחן את מניעי הנוער לפעילות בתנועת הצופים.
לאחר מכן יצא לארצות הברית לעבודה עם נוער יהודי ובשנים 1956–1957 השתלם בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה.
בשובו לארץ השלים בשנת 1966 לימודי דוקטורט בחינוך, במסגרתו חקר את הנשירה מבתי הספר התיכוניים.
אדלר הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בשנת 1966 ועבד בה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1996, במסגרת החוג לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטה.
בשנת 1977 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר, ובין השנים 1969–1992 הוא עמד בראש המגמה לסוציולוגיה של החינוך בבית הספר לחינוך.
בשנת 1970 הוקם על ידו המכון לחקר הטיפוח בחינוך, בראשו עמד עד 1992, ובו נערכו מחקרים בנוגע לקידום בני קבוצות חלשות בחברה ובין היתר במסגרות חינוך בלתי פורמלי וקליטת עלייה, החל בגיל הרך ועד השכלת מבוגרים.
תוכניות שפותחו במכון יושמו במסגרות חינוכיות בישראל ובעולם.
בשנת 1979 מונה אדלר לקתדרה לחינוכם של יוצאי שכבות חלשות.
בשנת 1992 מונה למנהל בית הספר לחינוך ולראש תחום מחקר החינוך במרכז לחקר מדיניות חברתית שבאוניברסיטה.
במהלך השנים הוא הוזמן גם כמרצה וחוקר אורח לאוניברסיטאות הרווארד, סטנפורד, שיקגו, ועם צאתו לגמלאות היה פרופסור אורח באוניברסיטת רטגרס (1997).
בשנות השבעים ערך חיים אדלר עם מיכאל ענבר מחקר שאתגר לראשונה תפיסות מקובלות של קליטת עולים בישראל.
המחקר השווה בין מצבם של אחים יהודים מרוקאים שאחד מהם עלה לישראל והאחר היגר לצרפת, ומצא שהאחים שהיגרו לצרפת הצליחו יותר.
ממצאי המחקר סתרו את התפיסה שמעמדם הנמוך של יוצאי מרוקו בישראל נגרם על ידי איכותם התרבותית הנחותה ולא על ידי אפליה ממסדית כלפיהם.
בשנת 1975 היה אדלר ממייסדי כפר הנוער מנוף לבני נוער מחוסרי עבודה שאינם במסגרות חינוכיות מוסדרות ("נוער מנותק").
מהקמת כפר הנוער ועד למותו עמד אדלר בראש הנהלת עמותת הכפר.
כן היה אדלר חבר בוועדת ראש הממשלה לילדים ולבני נוער במצוקה (1970–1972) ושימש בה יו"ר ועדת המשנה לחינוך בלתי פורמלי ולעבודה קהילתית, חבר הוועדה הממלכתית לבדיקת הרפורמה במערכת החינוך (1978), וחבר בוועדה הציבורית לבחינת דרכים לשיפור הישגיה של מערכת החינוך בעיירות הפיתוח (1991).
לאחר פרישתו לגמלאות עמד אדלר בראש מדור לימודי החינוך במכון מנדל למנהיגות (1996–2003).
אדלר נפטר ב-4 באפריל 2021, והובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון .
הותיר אחריו אישה, בתשבע, ובת הגר גלבוע.
בת נוספת איילת מץ נפטרה כשנתיים לפני מותו.
פרס החינוך מטעם עיריית תל אביב-יפו (1986)
אות יקיר אגף הנוער של משרד החינוך (1990)
פרס על שם חיים ציפורי מטעם החברה למתנ"סים (1999)
רבי חיים בן יעקב אבואלעפיא הראשון (1580 - ת"ל 1670) היה רב בארץ ישראל.
נולד לר' יעקב אבולעפיה דמות מרכזית בצפת ובדמשק, נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ועסקני ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד, נמנה בין תלמידיו של מהרי"ט יחד עם חבריו ר' חיים בנבנישתי מחבר הספר כנסת הגדולה, ור' יהושע בנבנשתי מחבר ספר שדה יהושע, ור' אברהם בן חנניה.
עלה לארץ ישראל ושימש כדיין בצפת, כרבה של טבריה, עבר לחברון בזמנו של הרב אברהם אזולאי ולבסוף התיישב בירושלים.
היה ראש משלחת הרבנים שיצאה ב-1662 לתהות על טיבו של נתן העזתי ולפי דברי השבתאים, הוא זה שהביא לגירושו של שבתי צבי מארץ ישראל.
נכדו ר' יעקב אבולעפיה היה רבה של טבריה לפני חורבנה, ונינו, ר' משה אבולעפיה, היה אביו של ר' חיים אבולעפיה (השני) מחדש היישוב היהודי בטבריה.
ר' חיים אבולעפיה נפטר בשנת ת"ל (1670) ונטמן בחלקת הקברים הסמוכה לקבר זכריה שבבית הקברות הר הזיתים.
בשנת 1960 חפרה במקום משלחת ארכאולוגית ירדנית-בריטית סביב קבר זכריה, וזו השליכה את כל הקברים והמצבות היהודיים, שגורלם לא נודע מאז.
כעבור 50 שנה התגלתה מצבתו של ר' חיים אבולעפיה מוטלת בקרבת מקום, ובשיתוף פעולה של אתרא קדישא, החברה קדישא הספרדית ומרכז המידע של הר הזיתים, אותר מקומו המקורי של הקבר, והמצבה הושבה למקומה.
רבי חיים אבולעפיה השני (ה'ת"כ 1660 – ו' בניסן ה'תק"ד מרץ 1744) היה רב, שד"ר ומדינאי ארץ ישראלי, ממחדשי היישוב היהודי בטבריה.
רבי חיים אבולעפיה (השני) נולד בחברון לרבי יעקב אבולעפיה.
נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ואישי ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד.
אבי השושלת בארץ ישראל, רבי חיים אבולעפיה (הראשון), שימש כדיין בצפת, עבר לחברון ולבסוף התיישב בירושלים.
בצעירותו עקרה משפחתו לירושלים, שם למד בישיבת בית יעקב, מיסודו של רבי ישראל יעקב חגיז, שבראשה עמד אז רבי משה גאלנטי (השני), שם למד גם מפי רבי שלמה אלגאזי, רבי אברהם אמיגו.
למד בחברותא עם הרב חזקיהו דה-סילווה.
בשנת 1699 נתבקש על ידי יהודי חברון לצאת כשד"ר למסע גיוס תרומות בטורקיה עבורם, בתקופה בה הם נלחצו תחת עול תשלום המיסים שהוטל עליהם מהממשל.
לאחר שש שנים בטורקיה, חזר לארץ ישראל, השתקע בצפת וכיהן כרבה של העיר.
באותה עת הזדמן לעיתים קרובות אל העיר טבריה החרבה והשוממה כמה עשרות שנים, כדי להשתטח על קברות הצדיקים בה ובסביבותיה.
בין תלמידיו נמנה ר' חיים מודעי שנחשב לראש חכמי צפת.
אחרי פטירתו של ר' ישראל בנבנישתי, ראש קהילת איזמיר, נענה רבי חיים אבולעפיה לבקשת ראשי הקהילה, וחזר לאיזמיר לכהן כרב הקהילה.
בין השנים 1721 ל-1740 כיהן כרבה של איזמיר, שם זכה לכבוד רב ולהערכה אף בקרב התושבים המוסלמים.
ר' משה ירושלמי, בן דורו הצעיר, כותב עליו שהיה "מפורסם מאד בכל הארצות...
שאין דומה לו בכל ארץ תוגרמה, וגם הישמעאלים והערבים נוהגים בחכם זה כבוד, כי הם יודעים שגדול הדור הוא".
בשנת 1738 נודע לדאהר אל עומר, שליט הגליל, כי הרב אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר.
דאהר כתב לו כי הוא מזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה, שהיה הרוס מזה 70 שנה, ובכך לחדש את היישוב היהודי בגליל.
שאיפתו של הרב חיים אבולעפיה לבוא לטבריה נבעה מכך שסבו, הרב חיים אבואלעפייא הזקן, היה המרא דאתרא (רב העיר) של טבריה טרם נחרבה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דהאר אל עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות.
בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל", על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י.
יש מסורת בלתי מבוססת שבאותו מקום היה מושבה האחרון של מוסד הסנהדרין.
בשנת 1741 הקים מערכת איסוף כספים עבור טבריה בקהילות בארצות הולנד ואיטליה.
הרב בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין.
רבי חיים אבולעפיה התמסר להתפתחות העיר ודאג למקורות פרנסה ליושבי העיר.
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, ורבים ראו בכך סימן לגאולה הקרובה.
גם רבי חיים אבולעפיה האמין שחידוש היישוב היהודי בגליל הוא פתח לימות המשיח, וגאולת העם היהודי כולו.
לפיכך בתקופתו התגברה העלייה לארץ.
ב-27 במרץ 1742 ביקר גם ר' חיים בן עטר את ר' חיים אבולעפיה בטבריה.
כפי הנראה, שלטונו של דאהר אל עומר לא מצא חן בעיני השלטון המרכזי בטורקיה, והסולטאן הורה למשנה למלך, הפאשה היושב בדמשק, סולימאן פאשה, להרוג את דאהר ולהחריב את ממלכתו.
הדבר נודע לרבי חיים אבולעפיה באוגוסט 1742, והוא פנה לדאהר.
בהנהגתו של רבי חיים אבולעפיה, תמכו יהודי הגליל בדאהר אל עומר.
ב-1 בדצמבר 1742 ניצח דאהר את הפאשה, ויום זה הפך ליום חג עבור יהודי טבריה.
בין תלמידיו של רבי חיים אבולעפיה בטבריה, נמנה גם ר' חיים מודעי, שנחשב לאחד מגדולי המשיבים בדורו.
ב-27 בפברואר 1744, הזעיק רבי חיים אבולעפיה את בנו הבכור, ר' יצחק אבולעפיה, שהתגורר בסוריה, והטיל עליו להמשיך את ההנהגה אחריו.
ב-19 במרץ באותה שנה נפטר ר' חיים אבולעפיה, ונטמן בבית העלמין הישן בדרומה של העיר טבריה.
אחרי מותו הנהיגו בניו, רבי יצחק אבולעפיה ורבי יששכר אבולעפיה, את היישוב היהודי בטבריה.
רבי יצחק, רבי יעקב, רבי יששכר, יחזקאל, וארבע בנות, אחת נישאה לרבי יעקב בירב (מחבר ספר זמרת הארץ), אחת לרבי שמואל אברבאנאל ואחת לרבי חיים וינטורה, ואחת לרבי שלמה אלפאנדרי,
במהלך שהותו באיזמיר הודפסו ספריו:
יוסף לקח - על התורה.
עץ החיים - על התורה.
מקראי קודש - על פסח ויום טוב וחידושים על הש"ס ועל הרמב"ם.
ישרש יעקב - על עין יעקב.
שבות יעקב - על עין יעקב.
חיים אביב (1940 – 13 בנובמבר 2021) היה מדען ישראלי, שעסק בתחום הביולוגיה המולקולרית, והיה אחראי במידה רבה לאופיה של תעשיית הביוטכנולוגיה הישראלית, בשל פעילותו הענפה בתחום זה החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד למותו.
שימש יושב ראש הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה וועדות אחרות בנושא שהמליצו לממשלת ישראל לקידום הביוטכנולוגיה בישראל.
חיים אביב (לבית גרינשפן) נולד ב-1940 ברומניה (אראד), ועלה לישראל בגיל עשר.
נעוריו עברו עליו ברחובות, שם הוא התגורר גם בבגרותו.
בזמן שירותו הצבאי בנח"ל ובקיבוץ, פיתח עניין בתחום החקלאות.
לאחר שהשלים לימודים לתואר שני בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, החל בלימודי תואר דוקטור במכון ויצמן למדע.
בתחילה התעניין אצל פרופ' עזרא גלון באפשרות להתמחות בחקר הצמחים, אך עד מהרה מצא עצמו במעבדתו של פרופ' דוד אלסון, ועסק בביולוגיה המולקולרית.
בשנת 1970 השלים אביב את עבודת תואר הדוקטור שלו, שעסקה בסינתזה של חלבונים, בהנחיית הפרופסורים דוד אלסון, עדה זמיר ומישל רבל.
לאחר מכן נסע למכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית (NIH) לשם התמחות לאחר תואר דוקטור.
בשנת 1973 חזר למכון ויצמן כחוקר בכיר, ובסוף שנות השמונים הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשעות הפנאי עסק אביב בלימוד יהדות ובהיסטוריה יהודית ובייחוד בנושא שואת יהודי אירופה.
אביב היה אספן ספרי יודאיקה עתיקים.
במהלך שהותו במכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית (NIH), עסק אביב במחקר בנושא תהליכים מולקולריים הקשורים להתמיינות תאים, בקרה על ייצור המוגלובין ובקרה על ייצור נוגדנים, בהנחייתו של פרופ' פיליפ לידר (Philip Leder).
עבודה זו פורסמה בסדרת מאמרים, שחלקם היו מהמצוטטים ביותר בתחום הביולוגיה המולקולרית במשך עשרות שנים.
אביב פיתח שיטה להפקת רנ"א שליח (mRNA) שאיפשרה חקר תהליכי בקרה על תרגום RNA לחלבון, וחקר את מעורבותו של mRNA בהתמיינות תאים ורקמות.
בשיתוף עם מעבדתו של פרופ' אדוארד שקולניק (Edward Scolnick) ביצע מחקר אשר איפשר לראשונה לסנתז דנ"א משלים (cDNA), שיטה בה השתמשו רבות לאחר מכן בחקר בקרת גנים.
לאחר שובו למכון ויצמן, המשיך אביב בחקר תהליכי התמיינות וסינתזה של mRNA.
בסוף שנות ה-70 החל אביב לעסוק במחקר שימושי של הנדסה גנטית, והנדס חיידק שבו הושתל גן של הורמון גדילה לבקר (bovine growth hormone).
התהליך אשר פיתח, עליו נרשם פטנט, משמש לייצור תעשייתי של הורמון גדילה לצורך הגברת תנובת חלב בפרות.
הורמון גדילה לבקר נמצא היום בשימוש רחב בתעשיית החלב.
ב-1980 יזם אביב את הקמת חברת "ביוטכנולוגיה כללית בע"מ", החברה הראשונה בישראל שעסקה בהנדסה גנטית, וזאת בעידודם של פרופ' אפרים קציר ופרופסור מיכאל סלע.
קבוצת המשקיעים בחברה כללה את פרד אדלר, דן טולקובסקי ועוזיה גליל.
פרופסור מריאן גורצקי מונה למנהל המחקר והפיתוח של החברה בהתהוותה.
לאחר פרישתו מניהול חברת "ביוטכנולוגיה כללית בע"מ", הקים אביב את דיאטק בע"מ שעסקה בדיאגנוסטיקה רפואית, ואת חברת פארמוס שאותה הוא ניהל.
חברת פארמוס עסקה בתחילה בפיתוח תרופות עיניים, אך התפרסמה בעיקר כשעסקה בפיתוח תרופה חדשנית המבוססת על החומר הפעיל של קנאביס (קנבינואידים), פרי המצאתו של פרופ' רפאל משולם מהאוניברסיטה העברית.
התרופה יועדה לטיפול בפגיעות ראש חמורות.
למרות תוצאות מבטיחות בניסויים הראשוניים, בניסוי הקליני המכריע (שלב 3) שנערך בהיקף גדול, התרופה לא עמדה בציפיות.
חוסר ההצלחה של התרופה, בניגוד לציפיות הגבוהות שהיו ממנה, עוררה הדים רבים בקרב המשקיעים ובתקשורת.
עם זאת, הניסוי הקליני בתרופה היה הגדול ביותר שנערך בעולם עד היום בתחום פגיעות הראש.
פגיעות ראש חמורות, בעיקר כתוצאה מתאונות דרכים, מהוות עד היום אתגר טיפולי וחסר טיפול תרופתי הולם.
בשנת 2007 עזב אביב את תפקיד מנכ"ל החברה.
בשנת 2000 ייסד אביב את חברת פרדיקס, יחד עם ד"ר סילביה נוימן וד"ר אורן בקר.
החברה עסקה בפיתוח תרופות בעזרת כלי מחשוב מתוחכמים, הכוללים אלגוריתמים תלת־ממדיים פרי המצאותיו של ד"ר אורן בקר.
נכון ל-2011 השקיע אביב את עיקר מרצו בחברת "הרבמד" כיו"ר וכבעל מניות עיקרי.
חברת הרבמד עוסקת בתחום מוצרי מזון תומכי בריאות.
המוצרים מוגשים בצורה של חטיפים ומשקאות.
לבד מפעילותו בחברת הרבמד, כיהן אביב כדירקטור ב"ידע", חברת מסחור הקניין הרוחני של מכון ויצמן, וכן כחבר בדירקטוריון של אוניברסיטת בן-גוריון ושל מספר חברות בתחום פיתוח תרופות ומכשור רפואי.
אביב כיהן גם כיו"ר הוועדה הלאומית בתחום הביוטכנולוגיה, והיה חבר בוועדות נוספות בתחום זה.
בין המלצותיו העיקריות היו הקמת חברות השקעה ייעודיות בסיוע מקורות מימון ממשלתיים.
נפטר ב-13 בנובמבר 2021, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות.
– י"ב באלול תקצ"ט, 1839) היה הרב של לונטשיץ שבפולין, מחבר הספר דברי משפט.
אביו היה הרב יצחק איצק, מדייני העיר, בנו של רבי מנחם, רבה של פוזנה.
הרב אוירבך נמנה עם קבוצת תלמידי החכמים המפורסמים בליסא, ובראשם רבי יעקב לורברבוים, בעל "נתיבות המשפט", רבי עקיבא איגר ורבי אברהם טיקטין, בעל "פתח הבית" ורבה של לונטשיץ, שעמו למד בחברותא.
לאחר שרבי אברהם טיקטין עבר לכהן כרב בעיר גלוגא, הוא המליץ לבחור תחתיו את רבי חיים אוירבך, שעבר מליסא ללונטשיץ וכיהן בה כרב במשך מספר שנים.
בט' באלול תקצ"ט הלך לבית המשפט להמליץ על שחרור אסיר יהודי ובדרך לקה בשיתוק ונפל למשכב.
בני משפחתו ובראשם רבי יצחק איציק אוירבך, שכיהן אז כרב בפלוצק, ונכדו הרב מאיר אוירבך, שכיהן אז כרב בקובל, הובהלו לעיר.
כעבור שלושה ימים, בי"ב באלול תקצ"ט, נפטר.
מתלמידיו המובהקים הוא הרב נפתלי הרץ קלצקין (אביו של הרב אליהו קלצקין), ור' גדליה טיקטין, רבה של ברסלאו.
לפני פטירתו ציווה שעל כס הרבנות בלונטשיץ יישב בנו, רבי יצחק איצק, שכיהן אז כרב בפלוצק.
הוא עזב את משרתו, שנחשבה משרה רבנית מכובדת, כדי למלא את מקום אביו כרבה של לונטשיץ.
בשנת תרט"ו (1855) נפטר בקאליש בגיל שלושים ושתיים צעיר בניו של הרב חיים אוירבך, הרב אליעזר.
אחיינו, הרב מאיר אוירבך, בא לקאליש כדי להספידו.
אנשי הקהילה שהתרשמו מאישיותו הציעו לו את משרת הרבנות שנחשבה אחת הנכבדות בפולין.
בן נוסף היה הרב מנחם, אב"ד אוסטרובה ומוציא הספר "דברי משפט".
מתלמידיו: רבי אהרן יחיאל, אב"ד איז'ביצה.
פרחי כיהן כציר למספר קונגרסים ציוניים מטעם יהדות בולגריה, וכן כחבר הוועד הפועל הציוני ונמנה עם מייסדי בית-חנן.
חיים פרחי נולד בסופיה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
הוא למד בבית הספר היסודי היהודי ובהמשך בתיכון הממשלתי בעירו.
נמנה עם מייסדי האגודה הציונית הראשונה בסופיה "כרמל".
הוא היה ממובילי המאבק על ההגמוניה ברחוב היהודי בבולגריה בין נכבדי הקהילה בני "הדור הישן" שכונו "נוטאבלים", לבין צעירי התנועה הציונית, ובין הפלג הניצי בתנועה הציונית לבין הרב מרדכי אהרנפרייז.
הוא נמנה עם הפלג הניצי-אקטיביסטי של התנועה הציונית, אך בתוך פלג זה נחשב למתון.
פרחי הצטרף למפלגת העם של בולגריה וב-1911 נבחר מטעמה לחבר האספה הלאומית "הגדולה" של בולגריה (בבולגרית: Велико Народно събрание 5).
בהמשך, נבחר פרחי למועצת עיריית סופיה ובתפקידו זה, הצליח להביא לאישור תקציבים עירוניים למערכת החינוך היהודית בעיר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה פרחי עורך ביטאון התנועה הציונית בסופיה "המשפט".
ב-1916 נבחר כנציג הציונים לקונסיסטוריה היהודית של בולגריה והשתתף בעריכת הצעת התקנון לניהול קהילות יהדות בולגריה.
ב-1920 נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בסופיה ולתפקיד יושב ראש הקונסיסטוריה.
הוא כיהן כציר למספר קונגרסים ציוניים החל מהקונגרס ה-9 שנערך ב-1909 בהמבורג ועד לקונגרס ה-19 שנערך ב-1935 בלוצרן.
פרחי עמד בראש משלחת יהודי בולגריה אשר ניהלה את המשא ומתן מול הקרן הקיימת לישראל, שהוביל להקמת המושב בית-חנן ובראשית דצמבר 1923 הגיע לישראל ביחד עם האגרונום רוברט לוי כדי לדון בחלופות השונות.
הוא הוביל את המהלכים להקמת המושב ולאחר יסודו, ביקר פרחי בארץ ועמד על התפתחותו.
פרחי ייסד והנהיג בבולגריה את סיעת הציונים הכלליים במסגרת התנועה הציונית.
בבחירות שנערכו ב-1931 לקראת הקונגרס הציוני ה-17 זכתה סיעת הציונים הכלליים בראשות חיים פרחי ב-44.2 אחוזים מהקולות, תנועת פועלי ציון בראשות איזידור ברוך ב-30.2 אחוזים והתנועה הרוויזיוניסטית בראשות בנימין ארדיטי ב-25.6 אחוזים מן הקולות.
בבחירות לקראת הקונגרס הציוני ה-18, שנערכו ב-1933 זכו הציונים הכלליים בהנהגת חיים פרחי ב-39.2 אחוזים, פועלי ציון ב-34.4 אחוזים והרוויזיוניסטים ב-26.4 אחוזים.
ב-1935 החליט חיים אהרן פרחי לעלות לישראל וב-13 באוקטובר נערכה לו אספת פרידה רבת משתתפים בבית העם בסופיה, בנוכחות ראשי הקהילה, נציגי מועצת העיר סופיה, פקידי ממשל וראש הממשלה לשעבר ניקולה מושאנוב, אשר נאם והעלה על נס את פועלו של פרחי למען בולגריה ככלל והקהילה היהודית בפרט.
בהמשך, התקבל פרחי לראיון מיוחד אצל בוריס השלישי, מלך בולגריה, אשר העניק לו אות הצטיינות על פועלו בבולגריה.
לאחר עלייתו ארצה, נמנה פרחי עם ראשי ארגון "איחוד עולי בולגריה" ועם מייסדי קופת העלייה, תוך שהוא ממשיך בפעילותו הפוליטית במסגרת הציונים הכלליים.
עוד כיהן פרחי כיושב ראש הסתדרות הרוקחים היהודים בארץ ישראל.
באוקטובר 1937 ביקר חיים פרחי בבולגריה, הרצה בפני קהילות יהודיות על פעילות התנועה הציונית ונועד לפגישה עם ראש ממשלת בולגריה גאורגי קיוסאיבנוב.
לאחר אסון טביעת ספינת המעפילים סלבדור והחלת החוק להגנת האומה בבולגריה החלו ראשי התנועה הציונית במדינה במסע שתדלנות מול ראשי הסוכנות היהודית במטרה להגדיל את מספר הסרטיפיקטים הניתנים ליהודי בולגריה.
נשיא התנועה הציונית בבולגריה אלברט רומנו כתב כי יש לפעול להצלת יהודי בולגריה כל עוד ניתן וחיים אהרן פרחי הוסיף מכתב מטעמו ובו ציין כי בולגריה מלאת שמועות על כוונת השלטונות להקים מחנות ריכוז ליהודי המדינה.
מסע השתדלנות לא הועיל וכמות הסרטיפיקטים לא הוגדלה.
ב-1944 אישרה הסוכנות היהודית לחיים פרחי ויצחק (ז'אק) מיטרני לצאת לאיסטנבול כחברי ועד ההצלה של הסוכנות היהודית בקושטא ולפעול משם להעלאת יהודים מבולגריה לישראל.
חיים אהרן פרחי הלך לעולמו ב-1947 בתל אביב והוא בן 70 שנים.
פרחי הובא לקבורה בבית העלמין שבמושב בית-חנן.
חיים אדן (נולד ב-2 בפברואר 1965) הוא מדבב ובמאי דיבוב ישראלי ומקים אולפן הדיבוב וידאופילם אינטרנשיונל.
היה במאי דיבוב בסדרות: "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "טקי הטרקטור", "בלינקי ביל", "על מה ולמה", "בראם", "ללכת עם דינוזאורים", "ההרפתקה הגדולה", "מאחורי הדגלים", "אני חיה", "רוץ דייגו רוץ", "עיר הקטרים", "מגלים עם דורה", "יוצאים לטיול עם חתול תעלול", "אומי זומי" ו"החיות שלנו".
אדן גם דיבב דמויות שונות בסדרה אקס-מן, דיבב קולות רקע ב"מפלצת של מלון" וב"סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר", ודיבב את רקס בסרט "כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי".
חיים אגמון (1948 – 20 באפריל 2014) היה מנצח מקהלות, מעבד מוזיקלי ומלחין ישראלי בזמר העברי.
אגמון נולד באיזמיר שבטורקיה, והיה בן בכור להוריו, שלמה ומטילדה (מזל) פסח.
משפחתו עלתה לישראל כשהיה בגיל חודשיים והתגוררה תחילה במעברת עולים בפרדס חנה עד שהתיישבה בבית שאן.
הוא למד בבית הספר הדתי "שאול המלך" ובתיכון למד במגמה מקצועית.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל כאקורדיוניסט.
לאחר השירות הצבאי ליווה את רפי גינת באקורדיון, לאחר שפרש מלהקת "הברושים".
בשנים 1971–1974 עבד כמנהל המוזיקלי של להקת הגבעטרון, ובשיתוף עם המשורר יצחק קינן הלחין את השירים "ים השיבולים" ו"עמק שלי", את "שיר על רעי" ו"בנתיבי אבי" למילים של דני בירן ושירים נוספים.
בשנים שלאחר מכן ניצח על מקהלות זמר נוספות והיה מעבד ומנהל מוזיקלי.
אגמון היה מנצחה ומנהלה המוזיקלי של "חבורת הזמר גבעתיים" בשנים 1986–1988.
אגמון הקים סטודיו לעריכת מוזיקה, בו ערך עיבודים לשירים רבים בהלחנתה של הזמרת שושיה בארי-דותן, שירים מאת אוריאל זוהר והמשוררת אביבה גולן.
מתוך שירים אלה, "מגדלור בלבבי" ו"חסד" נרקדים כריקודי עם בישראל ובעולם.
במאי 2024 התקיים ערב לזכרו במושב בניה במלאת 10 שנים למותו, בחסות משרד החינוך והתרבות ועמותת מיל"ה.
אגמון התגורר בתחילה בבית שאן, בהמשך בראשון לציון ולבסוף ברחובות.
היה נשוי לפרח ואב לשלושה.
הלך לעולמו בגיל 66, משחמת הכבד, ונטמן בבית הקברות ברחובות.
חיים אהרן קפלן (1880–1942) היה מחנך ופדגוג יהודי בוורשה.
היומן שכתב בגטו ורשה בעברית מהווה אחד המסמכים החשובים על חיי היהודים בגטו שנכתבו כעדות ראשונית של תושב המקום.
נספה בטרבלינקה בגירוש הגדול מהגטו לטרבלינקה באוגוסט 1942.
קפלן נולד ב-1880 בעיירה הרדזישצ'ה שליד ברנוביץ', (אז - בתחום האימפריה הרוסית).
הוא גדל באווירה יהודית מסורתית שהלשון העברית הייתה שגורה בו.
ראשית חינוכו היה בחדר ואחר כך למד בישיבת מיר ובסמינר הפדגוגי הממלכתי בווילנה.
לאחר סיום לימודיו השתקע בוורשה וייסד בה בית ספר עברי שנקרא "בית ספר בן שש כיתות של ח.א.
הוא התבלט כאחד החלוצים הראשונים של שיטת ההוראה "עברית בעברית" וייסד את "החדר המתוקן" בו למדו עברית בהברה ספרדית.
היו מתנגדים רבים לשיטות החינוך שלו אבל הוא לא נסוג ופרסם מאמרים בהם הגן על שיטות החינוך שלו שראה בהן ברכה לתחיית הרוח והתרבות העברית.
הוא לא ראה עתיד לנוער היהודי בגולה לכן שלח את בנו ובתו לארץ ישראל והוא החליט לעלות ארצה כתייר על מנת לבדוק אפשרות להשתקע בה.
ביולי 1935 הגיע לארץ ישראל באנייה פולוניה.
הוא התקבל בברכה ובדברי הערכה במסיבת "עונג שבת" באולם אהל שם וגם זכה לדברי הערכה בכמה מעיתוני ישראל.
קפלן בדק אפשרויות להיקלט בארץ אך ללא תוצאות.
הוא חזר לפולין עם רצון לבקר שוב בארץ ישראל אך פרוץ מלחמת העולם השנייה ביטל אפשרות זאת והביא לבסוף לקיצו.
קפלן התחיל לכתוב יומן בשנת 1935. עד פרוץ מלחמת העולם משמש היומן את התחום האישי.
הוא מספר על חוויותיו האישיות, על מאבקיו בבית הספר ועל תופעות שוטפות בחיי בציבור היהודי בפולין.
עם פרוץ המלחמה נטש קפלן את המימד האישי והחל להוכיח ולהזהיר על העומד להתחולל מזווית ראייה כללית.
כבר ביום הראשון של המלחמה (1 בספטמבר 1939) הוא כותב:
הגרוש הגדול לטרבלינקה החל בתשעה באב, 22 ביולי 1942 וקפלן מתחיל את הכתיבה באותו יום בפסוק מקינות תשעה באב: אין לו ספק שהמגורשים נדונו למיתה.
היום האחרון ביומן הוא ה-4 באוגוסט 1942. הגירוש בעיצומו ומתקרב למקום הימצאו.
קפלן מסתכל מהחלון על המגרשים המתקרבים.
הוא מסיים את כתיבת היומן במשפט הוא הצליח ברגע האחרון להעביר את מחברות היומן לידידו ותלמידו לשעבר מיטק רובינשטיין שהיה נכנס ויוצא לגטו במנהרות ובמעברי סתר והוא העביר את המחברות להטמנה אצל ידיד פולני.
רובינשטיין נשאר בגטו ונהרג במרד גטו ורשה.
חשיבותו של היומן היא בכך שהוא מהיחידים שנכתב בעברית והוא מבוסס על מראה עיניים ומשמע אוזניים שחווה המחבר ורשם מיד ללא כל עיבוד ספרותי.
יומנו של קפלן ראה אור בתרגום לפולנית בשנת 2019:
חיים (ויקטור) אַבּרָבָאיָה (נכתב גם אברביה, אבראביה, אבראבאיה; כ"ו בניסן תר"ע, 5 במאי 1910, יפו – כ"ח באב תשכ"ז, 3 בספטמבר 1967, תל אביב) היה מתרגם ועורך ישראלי, שתרגם בעיקר ספרות יפה משפות אירופיות ובעיקר מהשפה הצרפתית.
חיים אברבאיה נולד ביפו, בנם הבכור של אסתר (בת חיים מנחם בכר) ויהושע אברבאיה (1878–1934), ילידי טורקיה, ולו שתי אחיות צעירות: פּוֹלין (לוּבּינסקי) וגאולה (קֶטלֶר).
אביו היה מראשי הפקידות של החברות להתיישבות יהודים בארץ ישראל: הוא עבד במשרד יק"א בביירות בראשותו של צבי (אַנרי) פרנק, וב-1904 הגיע לארץ ישראל בשירות "הוועדה הארצישראלית" ושימש כסגן-מנהל משרד יק"א ביפו לענייני המושבות ביהודה.
הוא השתתף בחיי הציבור ביישוב החדש, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, משייסד הברון רוטשילד את חברת פיק"א, התמנה למנהל סניף תל אביב שלה (האחראי על דרום הארץ), ובמסגרת זו סייע למושבות וכן השתתף בייסוד שכונת בית וגן (לימים העיר בת ים).
חיים אברבאיה סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה שבתל אביב, ובסוף שנות ה-20 נסע לפריז ללמוד בסורבון.
בצעירותו נמנה עם חברי התנועה הרוויזיוניסטית, וכשהמשורר יונתן רטוש הגיע גם הוא לפריז, התיידד עמו.
נישא לרבקה דוידית (1908–1970), גננת ומורה, סופרת, משוררת ומתרגמת ספרות ילדים עברית ומבקרת תיאטרון וקולנוע בעיתון "דבר", שעלתה לארץ ישראל מבסראביה בנעוריה עם משפחתה.
השניים היו הורים לבן, עדו.
אברבאיה שימש כפקיד במערכת הביטחון של היישוב, ובסוף שנות ה-30 שהה במסגרת זו בפריז עם אשתו.
אברבאיה ודוידית נפרדו בשנת 1957. דוידית נישאה בהמשך לזואולוג מנחם דור (1901–1998), אלמנהּ של המשוררת וסופרת הילדים מירי דור (1910–1945), שהייתה ידידתם ואחותו של ידיד נעוריו, יונתן רטוש)..
כשהיה בן 46, הכיר את השחקנית נאוה שאן הרמן, כשביקשה לערוך ערב קריאה של שירה צרפתית מתורגמת ב"צוותא".
השניים ניהלו מערכת יחסים במשך עשר שנים, עד מותו.
אברבאיה השתייך לחוגי הבוהמה, והתרועע בין היתר עם המבקר חיים גמזו (חברו לספסל הלימודים בגימנסיה), הסופר בנימין תמוז, המלחין מרדכי סתר, המנצח גארי ברתיני, האמנים יוסל ברגנר ודני קרוון והכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי, מייסדת ומנהלת להקת המחול "ענבל" (אברבאיה כיהן זמן-מה כיועץ האמנותי של הלהקה).
חיים אברבאיה, שסבל ממחלת לב, נפטר ב-1967 מהתקף לב בהיותו לבדו בביתו שבתל אביב, בגיל 57. נקבר בבית עלמין הדרום.
הותיר את בת-זוגו ובנו היחיד, המוזיקולוג ומבקר המוזיקה עדו אברבאיה.
בת-זוגו נאוה שאן תיארה אותו לימים בזיכרונותיה:
איש בעל רגשות עמוקים וכנים, אך פגיע ומופנם.
כל אירוע של פציעה, אונס, רצח, עבר עליו כנוגע לו אישית, והכאיב לו.
כלפי הסובבים אותו ולידידיו היה אומנם בקורתי, אך נאמן ומסור.
סבל מגסות רוח של אחרים, שלא היו מסוגלים להבין אותו.
גם ביחסו לנשים היה שמרני, "ויקטוריאני" ממש.
לא היה מסוגל להפר הבטחה שנתן לאשה, גם אם היחסים ביניהם נגמרו מכבר.
אברבאיה תרגם ממספר שפות אירופיות, ובעיקר מצרפתית.
תרגומיו, 25 במספר, ראו אור החל ב-1948 ועד אחרי מותו ב-1967. בנוסף, עבד כעורך ועורך תרגום בהוצאת עם עובד והקיבוץ המאוחד.
לאחר מותו נכתב עליו ב"דבר" כי היה "מן המעולים והמעודנים שבמתרגמי ספרות יפה מספרדית, צרפתית ואנגלית", ובכתב העת "דף" של אגודת הסופרים העברים בישראל נטען כי "תרגומיו נתעלו לדרגת מקור.
העשיר את ספרותנו התרגומית בניסוחו ונוסחו האישי [...] הצטיין בטוב טעמו, בתחושתו ליופיו של סגנון מדוייק ומגובש.
[...] היה חכם בשיחתו הנאה, המעמיקה, אציל ויפה-נפש בהליכותיו, במהותו היוצרת.
תקופה מסוימת פרסם רשימות ביקורת ב"עתים" וב"על המשמר".
כתב גם תחת שמות העט "אבירב" ו"אברב".
א' עורב את ב' דגון [=אוריאל שלח וחיים אברבאיה], אברהם סטבסקי ועבדול מג'יד, תל אביב: הוצאת המחברים, תרצ"ד.
(חוברת המבקשת להוכיח את העמדה הרוויזיוניסטית בפרשת רצח ארלוזורוב: אנשי התנועה הרוויזיוניסטית חפים מפשע, בעוד הרוצחים האמתיים הם הערבים עבדול מג'יד אל-הנדי אל-בח'ארי ועיסא דרויש אל-כרדי אל-אברש, ורק קנוניה של המשטרה המנדטורית וחוגי השמאל ביישוב היהודי מונעת את הרשעתם)
זאק רוּמן , שר הטללים; מצרפתית: חיים אברבאיה, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1948. (סיפור מחיי האיטי) (Gouverneurs de la rosée)
הונורה דה באלזאק, אל ורדוגו; הגיוס; מצרפתית: ח' אבראביה, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), 1948. (El Verdugo)
סִפּוּרי באלזאק; תרגמו: יצחק שנהר, מ.
מעשה-ידי נפתלי בזם, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ך 1960. (התוכן: "קולונל שָאבֶּר" , "האכסניה האדומה", "אהבה במדבר", "פאצ'ינו קאני", "אל ורדוגו", "הגיוס")
חיי לסרִיּוֹ איש טוֹרמֶס: תלאותיו והצלחותיו תרגם מספרדית והקדים מבוא: חיים אברבאיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"א.
(מהדורת תש"ך: ציורים: צילה בינדר, לפי מוריס ללואר ; הופיע גם כספר כיס ב"ספריית תרמיל" של הוצאת משרד הביטחון, תשכ"ח 1968) (Lazarillo de Tormes)
שארל אסטיין, שגאל; עברית: ח.
א., פריז: א' סומוז'י, בשיתוף עם הוצאת סטימצקי, ירושלים, 1951.
פרוספר מרימה, שלֹשה ספורים: (מתיאו פלקונה, טמנגו, שחוק הטריק-טרק); עברית: ח' אברבאיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ב.
אראגון, פעמוני באזל: רומן; עברית: ח' אברבאיה, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל), 1952. (Les Cloches de Bâle)
ז'ול רנר, צַיָּד התמונות: (סִפּוּרים מן הטבע); בלוית ס"ח רשומים בשחור מאת בונר; מצרפתית: חיים אברבאיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ד.
ויקטור סרג', פרשת טולאייב: רומאן; תירגמו: ח' אברבאיה, נ' רבן, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'); ספרית ילקוט (בשיתוף עם מועצת פועלי חיפה – ועדת התרבות), תשט"ו 1955. (הופיע במקביל גם בהוצאת עם עובד בשיתוף עם מועצת פועלי ירושלים – ועדת התרבות)
קארל מארכס, דלות הפילוסופיה: תשובה לפילוסופיַת הדלות של פּ' פּרודון; עם מבוא מאת פרידריך אנגלס; תרגם: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ז 1957.
ג'והן האנט , ההעפלה אל האברסט: לבני הנעורים; עברית: חיים אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ז.
ו' גורדון צ'יילד, האדם – צבת ראשונה; מאנגלית: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
סופי דה-סגור, זכרונותיו של חמור; עִבֵּד: חיים אברבאיה; צִיְּרה: אודרי ברגנר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח.
(הדפסה נוספת: הרוזנת דה סגיר, "זכרונותיו של חמור", תל אביב: עמיחי, תש"מ 1979) (Mémoires d'un âne)
גאורג ביכנר, מות דנטון: דרמה ; תרגם: חיים אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספרית המחזה'), תשי"ט.
אנטול פראנס, בית המִּצלֶה של המלכה פדוק ; [תורגם מצרפתית בידי ח' אברבאיה], תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"א 1961. (La Rôtisserie de la reine Pédauque)
ויקטור הוגו, שנת התשעים ושלוש ; מצרפתית: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב 1961.
לואי הורטיק , תולדות הפיסול; תירגם: חיים אברבאיה, תל אביב: מ' מזרחי ('האנציקלופדיה של המאה ה-20: עולם הדעת', 3), 1963. ("ספריה אוניברסיטאית עממית")
פייר פאסקאל , דברי ימי רוסיה: מראשיתה עד לשנת 1917; תירגם: ח' אברבאיה, תל אביב: מ' מזרחי ('האנציקלופדיה של המאה ה-20: עולם הדעת', 4), 1963.
לואי הורטיק, תולדות הציור; תירגם: חיים אברבאיה, תל אביב: מ' מזרחי ('האנציקלופדיה של המאה ה-20: עולם הדעת', 12), 1963.
דניז פולם, הציוויליזציות האפריקניות; תרגם: ח' אברבאיה, תל אביב: מ' מזרחי ('האנציקלופדיה של המאה ה-20: עולם הדעת', 17), 1963.
ז'אן ברוהא , דברי ימי רוסיה הסובייטית; תרגם מן המהדורה החמישית: חיים אברבאיה, תל אביב: מ' מזרחי ('האנציקלופדיה של המאה ה-20: עולם הדעת', 31), 1964.
ליאון מוסינאק , התיאטרון מראשיתו ועד ימינו; בחירת האיורים על-ידי אני לאטור; תרגם מצרפתית והוסיף הערות: ח' אברבאיה, תל אביב: דביר, תשכ"ו.
אגדות מארץ בָּסוּטוֹ; לִקְּטה וסִפְּרה: מדלין מרקטרוינד; תרגם ועִבֵּד: חיים אברבאיה; צִיֵּר: רפאל ברנס, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט 1968. (מנוקד)
מוריס מטרלינק, חיי הדבורים; מצרפתית: ח' אברבאיה, תל אביב: הדר, תשכ"ח.
אונורה דה בלזק, חוזה-הנישואים ; תורגם מצרפתית בידי חיים אברבאיה ז"ל (עד עמוד 99) ומריאנה פרל, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1969. (Le Contrat de Mariage)
סטנדאל, אם המנזר: ארבעה סיפורים מתוך "רשומות איטלקיות" ; תורגם מצרפתית בידי חיים אברבאיה, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תש"ל.
ב-1967 השלים את תרגום יומניו של אבשלום פיינברג מצרפתית, שראו אור בקובץ שבעריכת אהרן אמיר, אבשלום: כתבים ומכתבים (חיפה: שקמונה, 1971).