tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברוואלד, יליד סטוקהולם, בא ממשפחת מוזיקאים במשך ארבעה דורות; אביו, כנר בתזמורת האופרה המלכותית השוודית, לימד את פרנץ נגינה בכינור מגיל צעיר.
עד מהרה הופיע הנער בקונצרטים.
ב-1811 עלה קרל ה-13 (אחיו של גוסטבוס השלישי) לשלטון והחזיר לקדמותה את הקאפלה המלכותית; כעבור שנה החל ברוואלד לעבוד שם.
במקביל ניגן בכינור בתזמורת החצר והאופרה וקיבל שיעורים אצל אדואר דופי.
בתקופת הקיץ שבתה התזמורת וברוואלד יצא למסעות בסקנדינביה, פינלנד ורוסיה.
מבין יצירותיו בשנים אלה, היו שביעייה וסרנדה, שאותן ראה כראויות לביצוע גם בשנותיו המאוחרות.
ב-1818 החל ברוואלד לפרסם את "מוזיקאלסק ז'ורנאל", שאת שמו שינה לאחר זמן ל"ז'ורנאל דה מוזיק", חוברת תקופתית, שהכילה יצירות קלות לפסנתר ושירים מאת מלחינים שונים לצד משהו מיצירותיו הוא.
בשנת 1821 בוצע לראשונה הקונצ'רטו שלו לכינור בדו# מז'ור, בידי אחיו אוגוסט.
בקהל היו אף אנשים, שפרצו בצחוק במהלך הפרק האיטי.
מצבה הכלכלי של המשפחה הורע מאוד לאחר מות אביו של ברוואלד ב-1825. ברוואלד ניסה להשיג מלגות שונות, אבל הצליח לקבל רק מלגה אחת מן המלך, שאפשרה לו ללמוד בברלין, שם עבד קשה על אופרות, אף כי לא היה לו סיכוי להביאן לבימה.
לפרנסתו פתח מרפאה לאורתופדיה ופיזיותרפיה בברלין בשנת 1835, והוציא ממנה רווחים נאים.
כמה מן המכשירים האורתופדיים שהמציא עוד היו בשימוש עשרות שנים לאחר מותו.
ברוואלד חדל להלחין בשנותיו בברלין ושב לחבר מוזיקה רק בשנת 1841, כשעבר לווינה ונשא לאישה את מתילדה שרר.
בשנת 1842 התקיים בארמון הופבורג קונצרט של הפואמות הסימפוניות שלו והתקבל בביקורות נלהבות, ובשלוש השנים הבאות כתב ברוואלד ארבע סימפוניות.
הסימפוניה הראשונה ב-סול מינור, "הרצינית", הייתה היחידה מן הסימפוניות של ברוואלד שבוצעה בחייו.
היא הושמעה בביצוע בכורה בסטוקהולם, בשנת 1843, ודודנו יוהאן פרדריק ניצח על תזמורת בית האופרה המלכותית.
באותו קונצרט בוצעה גם האופרטה שלו Jag går i kloster אבל הצלחתה מיוחסת לעובדה, שאת אחד התפקידים בה שרה ג'ני לינד.
המוזיקה של ברוואלד לא זכתה להכרה של ממש בשוודיה במהלך חייו ואפילו קצרה ביקורות עוינות בעיתונות, אך בגרמניה ובאוסטריה הצליחה קצת יותר.
ה"מוצרטיאום" של זלצבורג מינה אותו לחבר כבוד ב-1847.
בשובו לשוודיה ב-1849, קיבל עליו ברוואלד משרת ניהול של מפעל לייצור זכוכית, שהיה שייך ללודוויג פטרה, כנר חובב.
בתקופה זו התמקד ברוואלד בכתיבת מוזיקה קאמרית.
אחת האופרות הבודדות שעלו על הבימה בתקופת חייו, "Estrella de Soria", התקבלה בחום בביצוע הבכורה שלה בתיאטרון המלכותי באפריל 1862, ועלתה בעוד ארבע הצגות באותו חודש.
לאחר הצלחה זו, כתב את Drottningen av Golconda שתוכננה להופעת בכורה ב-1864 אך לא הגיעה לכך בגלל שינוי בהנהלת האופרה המלכותית.
בשנת 1866 קיבל ברוואלד את "מסדר כוכב הצפון", לאות הכרה בפועלו המוזיקלי.
בשנה שלאחריה, מינה הקונסרבטוריון של סטוקהולם, סוף סוף, את ברוואלד לפרופסור לקומפוזיציה, לאחר שדחה את פניותיו למשרה זו פעמים אחדות בעבר.
בערך באותו זמן קיבל גם מספר רב של הזמנות חשובות, אבל לא הספיק למלא את כולן לפני שחייו הגיעו לסיומם.
ברוואלד מת בסטוקהולם בשנת 1868 מדלקת ריאות ונקבר שם.
הפרק השני של הסימפוניה הראשונה בסול מינור נוגן בהלווייתו.
עשר שנים לאחר מות ברוואלד, ב-1878, בוצעה הסימפוניה הרביעית שלו, במי במול מז'ור, "הנאיבית", בביצוע בכורה, לאחר שהבכורה הפריזאית שתוכננה לה במקור בוטלה בגלל אי-השקט הפוליטי ששרר אותו זמן.
אבל פער הזמנים בין חיבור היצירה לביצועה הראשון היה קצר יחסית, בהשוואה לקורות את הסימפוניה השנייה ב-רה מז'ור, "הקפריזית" והסימפוניה השלישית בדו מז'ור, "האישית".
שתי הסימפוניות האלה זכו לביצוע בכורה רק ב-1914 האחת ו-1905, השנייה.
אדוארד הנסליק, בספרו משנת 1869, Geschichte des Concertwesens in Wien חיוה את דעתו על ברוואלד במילים אלה, "אדם מעורר עניין, שנון, נתון למוזרויות, (אשר) כמלחין חסר לו כוח יצירה ודמיון".
מצד שני, המלחינים לודוויג נורמן, תור אולין ווילהלם סטנהאמר עמלו לקדם את המוזיקה של ברוואלד, אם כי על אף מאמציהם עבר זמן ניכר עד שברוואלד הוכר כ"מלחין המקורי והמודרני ביותר" של שוודיה (כדברי המלחין-המבקר וילהלם פטרסון-ברגר בעיתון דאגנס ניהטר).
בשנת 1911 כתב קרל נילסן על ברוואלד, "אמצעי תקשורת, כסף או עוצמה, דבר מכל אלה איננו יכול להזיק או להועיל לאמנות טובה.
תמיד יימצאו אי-אילו אמנים פשוטים ויישרי-דרך, שיפרצו קדימה, ייצרו ויתייצבו ללא חת לימין יצירותיהם.
בשוודיה תמצאו את הדוגמה הטובה ביותר לכך: ברוואלד." בשנים מאוחרות יותר כתב המוזיקולוג הבריטי רוברט לייטון (1959) את הביוגרפיה היחידה עד כה של ברוואלד באנגלית.
לייטון גם דן במוזיקה של ברוואלד בהרחבה במקומות אחרים.
פרנץ בנדה (בצ'כית: František Benda, בגרמנית: Franz Benda; 25 בנובמבר 1709 – 7 במרץ 1786) היה כנר ומלחין בוהמי.
הוא היה אחיו של גאורג בנדה ורוב חייו עבד בחצרו של פרידריך הגדול, מלך פרוסיה.
בנדה נולד בכפר אלטבנאצקי בבוהמיה.
בנעוריו שר במקהלה בפראג ולאחר מכן בקאפלה המלכותית בדרזדן שבגרמניה.
במקביל לכך החל ללמוד נגינה בכינור וכעבור זמן קצר הצטרף ללהקת נגנים נודדים שהופיעו בחגיגות, בירידים וכדומה.
בגיל שמונה-עשרה נטש את חיי הנדודים וחזר לפראג, ומשם המשיך לווינה.
בווינה למד נגינה בכינור אצל גראון, תלמיד של טרטיני.
בווינה פגש גם את קרל היינריך גראון, קרל פיליפ עמנואל באך וקוונץ.
כעבור שנתיים התמנה למנצח מקהלת כנסייה בוורשה ולאחר זמן היה לחבר בתזמורת של נסיך הכתר המלכותי של פרוסיה וכנר ראשי של המלך.
בנדה היה וירטואוז בכינור, ונטען כי לא היו לו מתחרים במיומנויותיו הטכניות ובמתיקות ששיווה לצלילי הכינור הגבוהים.
היו לו תלמידים והוא חיבר יצירות רבות, בעיקר תרגילים ואטיודים לכינור.
במאה ה-20 היה מלחין בשם פרנטישק בנדה, שחיבר מוזיקה לסרטי קולנוע ויצירות אחרות.
בשנת 1956 הוקמה באוסטי נאד לאבם שבצ'כיה תזמורת קאמרית הנושאת את השם בנדה לכבוד משפחת המוזיקאים הנודעת.
L I.6 / סימפוניה מס' 6 בסול מז'ור
L I:7 / סימפוניה מס' 7 בסול מז'ור
L I:9 / סימפוניה מס' 9 בסי במול מז'ור
L I:10/ סימפוניה מס' 10 בסי במול מז'ור
L I:15 / סימפוניה בדו מז'ור
L I:16 / סימפוניה בפה מז'ור
L I:17 / סימפוניה בסול מז'ור
L 11/1 / קונצ'רטו לכינור בדו מז'ור
L II:2 / קונצ'רטו לכינור ברה מז'ור
L II:3 / קונצ'רטו לכינור ברה מז'ור
L II:4 / קונצ'רטו לכינור ברה מינור
L II:5 / קונצ'רטו לכינור במי במול מז'ור
L II:6 / קונצ'רטו לכינור במי מז'ור
L II:7 / קונצ'רטו לכינור במי מז'ור (אבד ברובו)
L II:8 / קונצ'רטו לכינור במי מז'ור
L II:9 / קונצ'רטו לכינור בפה מז'ור
L II:10 / קונצ'רטו לכינור בסול מז'ור
L II:11 / קונצ'רטו לחליל בסול מז'ור
L II:12 / קונצ'רטו לכינור בלה במול מז'ור
L II:13 / קונצ'רטו לכינור בלה מז'ור
L II:14 / קונצ'רטו לכינור בלה מז'ור
L II:15 / קונצ'רטו לכינור בלה מז'ור
L II:16 / קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור
L II:17 / קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור
L II:18 / קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור
L II:19 / קונצ'רטו לכינור בדו מז'ור (גיאורג בנדה)
L II:20 / קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור (יוזף ריפל)
L II:21 / קונצ'רטו לכינור במי במול מז'ור (יוהאן בנדה)
L II:22 / קונצ'רטו לכינור בסול מז'ור (יוהאן גוטליב גראון)
L II:24 / קונצ'רטו לכינור במי מינור (אבד)
L II:25 / קונצ'רטו לכינור בסול מז'ור (אבד)
L II:26 / קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור (אבד)
L II:27 / קונצ'רטו לכינור בסי במול מז'ור (אבד)
L II:28 / קונצ'רטו לכינור במי מינור (אבד)
L III:1 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 3 בדו מז'ור
L III:2 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:3 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:4 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:5 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:6 / סונאטה לחליל בדו מז'ור
L III:7 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:8 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:9 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:10 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:11 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:12 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:13 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:14 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:15 / סונאטה לכינור בדו מינור
L III:16 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:17 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:18 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:19 / סונאטה לכינור ברה מ ז'ור
L III:20 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:21 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:22 / סונאטה לחליל ברה מז'ור
L III:23 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:24 / סונאטה לחליל ברה מז'ור
L III:25 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:26 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:27 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:28 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:29 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:30 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:31 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:32 / סונאטה לכינור ברה מינור
L III:33 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:34 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:35 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:36 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:37 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:38 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:39 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:40 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:41 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:42 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:43 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:44 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:45 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:46 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:47 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 1 במי מז'ור
L III:48 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:49 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:50 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:51 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 5 במי מז'ור
L III:52 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:53 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:54 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:55 / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:56 / סונאטה לחליל במי מינור
L III:57 / סונאטה לחליל במי מינור
L III:58 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:59 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:60 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:61 / סונאטה לכינור במי מינור
L III:62 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:63 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:64 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:65 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:66 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:67 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:68 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:69 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:70 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:71 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:72 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:73 / סונאטה לכינור בפה מינור
L III:74 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:75 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:76 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:77 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:78 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:79 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:80 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:81 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:82 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:83 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:84 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:85 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:86 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:87 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:88 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:89 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:90 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:91 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:92 / סונאטה לכינור בלה במול מז'ור
L III:93 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:94 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:95 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 6 בלה מז'ור
L III:96 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:97 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:98 / סונאטה לכינור אופוס 1 נס' 2 בלה מז'ור
L III:99 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:100 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:101 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:102 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:103 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:104 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:105 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:106 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:107 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:108 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:109 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:110 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:111 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:112 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:113 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:114 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:115 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:116 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:117 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:118 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:119 / סונאטה לכינור בלה מרינור
L III:120 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:121 / סונאטה לכינור אופוס 1 מס' 4 בלה מינור
L III:122 / סונאטה לכינור בלה מינור
L III:123 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:124 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:125 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:126 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:127 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:128 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:129 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:130 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:131 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:132 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:133 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:134 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:135 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:136 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:137 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:138 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:139 / סונאטה לכינור בסי מינור
L III:140 / סונאטה לכינור בדו מז'ור
L III:141 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:142 / סונאטה לחליל ברה מז'ור
L III:143 / סונאטה לכינור ברה מז'ור
L III:144 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:145 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור
L III:146מ / סונאטה לכינור במי מז'ור
L III:147 / סונאטה לכינור בפה מז'ור
L III:148 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:149 / סונאטה לכינור בסול מז'ור
L III:150 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:151 / סונאטה לכינור בסול מינור
L III:152 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:153 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:154 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:155 / סונאטה לכינור בלה מז'ור
L III:156 / סונאטה לאבוב בסי במול מז'ור
L III:157 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:158 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:159 / סונאטה לכינור בסי במול מז'ור
L III:160 / סונאטה לכלי מקלדת וחליל אופוס 5 מס' 2 בדו מז'ור
L III:161 / סונאטה לכלי מקלדת וחליל אופוס 5 מס' 3 במי מז'ור
L III:162 / סונאטה לכלי מקלדת וחליל אופוס 5 מס' 1 בפה מז'ור
L III:163 / סונאטה לכינור בסול מז'ור (פרידריך לודוויג בנדה)
L III:164 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (יוזף בנדה)
L III:165 / סונאטה לכינור בפה מז'ור (אבדה)
L III:166 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:167 / סונאטה לכינור בלה מינור (אבדה)
L III:168 / סונאטה לכינור בדו מינור (אבדה)
L III:169 / סונאטה לכינור ברה מז'ור (אבדה)
L III:170 / סונאטה לחליל ברה מז'ור (אבדה)
L III:171 / סונאטה לכינור ברה מז'ור (אבדה)
L III:172 / סונאטה לאבוב ברה מינור (אבדה)
L III:173 / סונאטה לכינור במי במול מז'ור (אבדה)
L III:174 / סונאטה לבסון בפה מז'ור (אבדה)
L III:175 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:176 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:177 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:178 / סונאטה לכינור בלה מז'ור (אבדה)
L III:179 / סונאטה לכינור בלה מינור (אבדה)
L III:180 / סונאטה לאבוב בסי במול מז'ור (אבדה)
L III:181 / סונאטה לבסון בסי במול מז'ור (אבדה)
L III:182 / סונאטה לבסון בסי במול מז'ור (אבדה)
L IV:1 / סונאטה לשני חלילים וקונטינואו בסול מז'ור
L IV:2 / סונאטה לשני כינורות וקונטינואו בלה מז'ור
L IV:3 / סונאטה לשני כינורות וקונטינואו ברה מז'ור (גראון)
L IV:4 / סונאטה לשני כינורות וקונטינואו בסול מז'ור
L IV:5 / סונאטה לכינור, כלי מקלדת וקונטינואו ברה מז'ור
L IV:6 / סונאטה לכינור, בסון וקונטינואו בפה מז'ור
L IV:7 / סונאטה לחליל וכלי מקלדת אובליגאטו בסול מז'ור
L IV:8 / סונאטה לכינור, חליל וקונטינואו בסול מז'ור (אבדה)
L IV:9 / סונאטה לשני כינורות וקונטינואו בסי במול מז'ור (אבדה)
L IV:10 / סונאטה לכינור וכלי מקלדת בסי במול מז'ור (אבדה)
L V:1 / דואט כינורות מס' 1 בדו מז'ור
L V:2 / דואט כינורות מס' 5 בדו מז'ור
L V:3 / דואט כינורות מס' 2 בדו מז'ור
L V:4 / דואט כינורות מס' 8 בדו מז'ור
L V:6 / דואט כינורות מס' 4 בדו מז'ור
L V:7 / דואט כינורות מס' 9 בדו מז'ור
L V:8 / דואט כינורות מס' 3 בדו מז'ור
L V:9 / דואט כינורות מס' 22 בדו מינור
L V:10 / דואט כינורות מס' 21 בדו מינור
L V:13 / דואט כינורות מס' 18 ברה מינור
L V:14 / דואט כינורות מס' 13 במי מינור
L V:19 / דואט כינורות מס' 6 בסול מז'ור
L V:20 / דואט כינורות מס' 7 בסול מז'ור
L V:21 / דואט כינורות מס' 14 בלה מינור
L V:22 / דואט כינורות מס' 15 בלה מינור
L V:23 / דואט כינורות בדו מז'ור
L V:24 / דואט כינורות בדו מז'ור
L V:25 / דואט כינורות בדו מז'ור
L V:26 / דואט כינורות במי במול מז'ור
L V:27 / דואט כינורות במי מינור
L V:28 / דואט כינורות בפה מז'ור
L V:29 / דואט כינורות בפה מז'ור
L V:30 / דואט כינורות בסול מז'ור
L V:31 / דואט כינורות בלה מינור
L VI:1 / קפריצ'ו לכינור מס' 62 בדו מז'ור
L VI:2 / קפריצ'ו לכינור מס' 1 בדו מז'ור
L VI:3 / קפריצ'ו לכינור מס' 39 בדו מז'ור
L VI:4 / קפריצ'ו לכינור מס' 69 בדו מינור
L VI:5 / קפריצ'ו לכינור מס' 6 בדו מינור
L VI:6 / קפריצ'ו לכינור מס' 48 בדו מינור
L VI:7 / קפריצ'ו לכינור מס' 61 בדו מינור
L VI:8 / קפריצ'ו לכינור מס' 70 בדו מינור
L VI:9 / קפריצ'ו לכינור מס' 41 בדו מינור
L VI:10 / קפריצ'ו לכינור מס' 18 בדו דיאז מז'ור
L VI:11 / קפריצ'ו לכינור מס' 20 ברה במול מז'ור
L VI:12 / קפריצ'ו לכינור מס' 15 בדו דיאז מינור
L VI:14 / קפריצ'ו לכינור מס' 4 ברה מז'ור
L VI:15 / קפריצ'ו לכינור ברה מז'ור (קטע)
L VI:18 / קפריצ'ו לכינור מס' 25 ברה מינור
L VI:19 / קפריצ'ו לכינור מס' 30 במי במול מז'ור
L VI:20 / קפריצ'ו לכינור מס' 28 במי במול מז'ור
L VI:21 / קפריצ'ו לכינור מס' 65 במי במול מז'ור
L VI:22 / קפריצ'ו לכינור מס' 91 במי במול מז'ור
L VI:23 / קפריצ'ו לכינור מס' 7 במי במול מז'ור
L VI:24 / קפריצ'ו לכינור מס' 90 במי במול מז'ור
L VI:25 / קפריצ'ו לכינור מס' 64 במי במול מז'ור
26:L VI / קפריצ'ו לכינור מס' 36 במי במול מינור
L VI:29 / קפריצ'ו לכינור מס' 13 במי מינור
L VI:36 / קפריצ'ו לכינור מס' 27 בפה מינור
L VI:37 / קפריצ'ו לכינור מס' 93 בפה מינור
L VI:38 / קפריצ'ו לכינור מס' 96 בפה מינור
L VI:39 / קפריצ'ו לכינור מס' 22 בפה מינור
L VI:40 / קפריצ'ו לכינור מס' 17 בפה דיאז מז'ור
L VI:41 / קפריצ'ו לכינור מס' 37 בסול במול מז'ור
L VI:42 / קפריצ'ו לכינור מס' 16 בפה דיאז מז'ור
L VI:43 / קפריצ'ו לכינור בסול מז'ור
L VI:47 / קפריצ'ו לכינור בסול מז'ור
L VI:49 / קפריצ'ו לכינור מס' 69 בסול מינור
L VI:50 / קפריצ'ו לכינור מס' 40 בסול מינור
L VI:51 / קפריצ'ו לכינור מס' 8 בסול מינור
L VI:53 / קפריצ'ו לכינור מס' 9 בלה מז'ור
L VI:59 / קפריצ'ו לכינור מס' 3 בלה מינור
L VI:60 / קפריצ'ו לכינור מס' 21 בלה מינור
L VI:61 / קפריצ'ו לכינור מס' 2 בלה מינור
L VI:62 / קפריצ'ו לכינור מס' 23 בסי במול מז'ור
L VI:63 / קפריצ'ו לכינור מס' 32 בסי במול מז'ור
L VI:64 / קפריצ'ו לכינור מס' 57 בסי במול מז'ור
L VI:65 / קפריצ'ו לכינור מס' 47 בסי במול מז'ור
L VI:66 / קפריצ'ו לכינור מס' 19 בסי במול מינור
L VI:67 / קפריצ'ו לכינור מס' 5 בסי מינור
L VI:68 / קפריצ'ו לכינור בסול מז'ור
L VI:69 / קפריצ'ו לכינור בסול מז'ור
L VI:92 / קפריצ'ו לכינור מס' 52 בסול מינור (אבד)
L VI:93 / קפריצ'ו לכינור מס' 54 בסול מינור (אבד)
L VI:100 קפריצ'ו לכינור מס' 77 בסי במול מז'ור (אבד)
L VI:105 / קפריצ'ו לכינור ברה מז'ור (אבד)
L VI:106 / קפריצ'ו לכינור במי במול מז'ור (אבד)
L VI:107 / קפריצ'ו לכינור בלה מז'ור (אבד)
L VI:108 / קפריצ'ו לכינור בלה מז'ור (אבד)
L VI 109 / קפריצ'ו לכינור בסי במול מז'ור (אבד)
L VI:110 / קפריצ'ו לכינור בסי במול מז'ור (אבד)
L VII:1 מארש פרשים ברה מז'ור
L VII:2 יצירה לשעון מכני בסול מז'ור
L deest / סונאטה לנבל ברה מז'ור
פרנץ ברדון (בצ'כית: Franz Bardon; 1 בדצמבר 1909 באופווה שבצ'כוסלובקיה - 10 ביולי 1958) היה קוסם במה ועסק בהרמטיציזם הן בתור מורה והן בתור תלמיד.
היה חבר של החברה הצ'כית ההרמטית - אוניברסליה.
הוא למד בבית הספר הציבורי באופאווה, ולאחר מכן קיבל הסמכה כמכונאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזק ברדון במחנה ריכוז בשל סירובו לקחת חלק במיסטיקה נאצית.
הוא חולץ על ידי חיילים רוסים אשר פשטו על המחנה.
ברדון המשיך בעבודתו בתחום ההרמטיזם עד לשנת 1958 אז נעצר ונכלא בברנו, צ'כוסלובקיה.
נפטר ב-10 ביולי 1958 בזמן שהיה תחת מעצר משטרתי.
ברדון נודע בעיקר בזכות שלושת הכרכים שכתב אודות קסמי ההרמטיזם: חניכה לתוך ההרמטיזם, התרגול של זימון קסום והמפתח לקבלה האמיתית.
בנוסף קיימת יצירה רביעית המיוחסת אליו בשם פרבטו הקוסם, הנחשבת כאוטוביוגרפיה בתחפושת.
אף על פי שהספר מציג את ברדון כמחבר, פרנץ בארדון סיפק אך את מסגרת העובדות בספר והתוספות וההשלמות נכתבו למעשה בידי מזכירתו, אוטי בוטאבובה.
בעת שמרכיבים אחדים בסיפור בדיוניים, מרב הספר נכתב כנובלת סתרים, עם ייפוי מצידה של בוטאבובה.
יצירותיו של ברדון נודעות בעיקר בזכות פשטותן, בשל מיעוטם היחסי של חלקים תאורטיים, ודגש רב על תרגול עם טכניקות רבות.
תלמידיו, כדוגמת ויליאם מיסטל וראוון קלארק מחשיבים אותו לכותב תוכניות אימון לקוסמים הטוב ביותר במאה העשרים.
הם נכתבו עם הכוונה לאפשר לתלמידים הרוצים לתרגל קסמים את האמצעים לכך אם נבצר מהם ללמוד עם מורה (ברדון המליץ על לימוד עם מורה, במידת האפשר).
אף על פי שנערך בצורת נובלה, פראבטו הקוסם הוא למעשה אוטוביוגרפיה רוחנית של פרנץ ברדון.
פראבטו היה שם הבמה של המחבר בזמן הקריירה שלו כקוסם בהופעות, שם שלקוח מהצירוף של פרנץ-בארדון-טרופאוו-אופאוו, וזהו פראבטו התופס חלק מרכזי בנובלה גם כן.
הסיפור מתרחש בדרזדן, גרמניה, בתחילת שנות ה-30, ומתאר את עלילות קרבות הקסם של פראבטו בחברי מסדר אפל, רב עוצמה ומסוכן, את הימלטותו מגרמניה במהלך הימים מלאי הייאוש האחרונים של רפובליקת ויימר, וההתחלה של המשימה הרוחנית שהגיעה לפסגתה בזמן שברדון כתב את ספריו הקלאסיים בנושא קסמי ההרמטיזם.
יותר מאשר נובלה, פראבטו הקוסם היא יצירה של קסם המעניקה תובנות לתוך ספריו האחרים של ברדון וכמו כן חושפת את הכוחות המסתוריים האפלים הקיימים בעולם, אשר באו לידי ביטוי בין היתר בעלייתו של הרייך השלישי.
ההקדמה לספר פראבאטו נכתבה ב-1979 על ידי דיאטר רוגברג ששיתף מידע שהוא עצמו קיבל מהמזכירה אוטי בוטאבובה אשר סיפרה בתורה שהיא קיבלה את המידע ישירות מפרנץ בארדון.
על פי הצהרות אלו של אוטי בוטאבובה, היטלר ואחרים מאנשי סודו היו חברים במסדר טהולה, שהיה למעשה הזרוע החיצונית של קבוצת טיבטים שעסקו במאגיה שחורה והם השתמשו במסדר הטהולה למטרותיהם שלהם.
פרנץ בארדון הובא לתשומת ליבם של הנאצים בעקבות רשלנותו של תלמידו וידידו, וילהלם קווינטשר (ראם אומיר קווינטשר), שלא השמיד את המכתבים שניהל עם בארדון למרות בקשתו של בארדון.
לפרנץ בארדון הוצעה משרה גבוהה ברייך השלישי על ידי אדולף היטלר, אבל רק תמורת עזרתו בניצחון המלחמה עם יכולות הקסם שלו.
מאחר שהוא סירב לעזור, הוא נחשף לעינויים אכזריים ביותר.
בנוסף לדברים אחרים, הנאצים ביצעו ניתוחים בגופו ללא חומרי הרדמה.
הם חישלו טבעות ברזל סביב קרסוליו והתקינו עליהם כדורי ברזל כבדים.
המערכת המטאפיזית של ברדון מתחילה בחניכה לתוך ההרמטיזם ומורחבת בכרכים הבאים לאחר מכן.
המציאות העליונה ביותר היא אקשה (מרחב, חלל), המקושרת גם לאלוהים וגם ל"עולם האידיאות" האפלטוני, אשר מחייה (ומאזנת) את 4 היסודות של אדמה, מים, אש ואוויר.
ארבעת היסודות הללו מרכיבים את סך כל הכוחות והתהליכים בתוך כל אחד משלושת העולמות.
ברדון גם מיקם כוחות "חשמליים" ו"מגנטיים", אשר מופיעים בעיקר כמונחים לכוחות הפעילים והסבילים של היקום, בהתאמה.
הם באים לידי ביטוי בהיבטים החיוביים והשליליים של 4 היסודות.
אוויר ואדמה גם יחד נחשבים כפסאודו-יסודות מכיוון שהם מופיעים רק מתוך יחסי הגומלין בין האש והמים.
שלושה העולמות או "המישורים" כוללים את המישור המנטלי הוא המציאות העליונה, השמור לאקשה הלא מחולקת, ובו נמצא האני האמיתי והנצחי.
בעת שהאקשה היא מבחינה מסוימת העולם של הרעיונות, זהו המישור המנטלי המניע את הרעיונות הללו.
המישור האסטרלי הוא הבא בתור ומכיל את אבות הטיפוס של העולם הפיסי ולמידה מסוימת את האנרגיה החיונית מאחוריו; העולם הפיסי הוא העולם הנמוך ביותר ודורש רק הסבר מועט.
כל אחד מעולמות אלו מרכיב מערך שלם לעולם שמתחתיו.
מכיוון שלבני האדם גם כן יש שלושה גופים התואמים בנוכחותם לשלושה העולמות, ניתוק הקשר בין כל שניים מבין הגופים הללו יגרום להתפרקות של הצורות הנמוכות יותר (או מוות).
דברים כגון הקרנה אסטרלית עדיין אפשריים מכיוון שהם מערבים רק הרפיה של הקשר שבין הגופים.
בני אדם נחשבים למיוחדים מכיוון שלהם לבדם ארבעה קטבים, כלומר מכילים את כל ארבעה היסודות, בנוסף לחמישי, האקשה או היסוד השמיימי.
תפיסה זו היא הבסיס לחלק גדול מהלימוד של ברדון, הדורש עבודה על הפגמים והגעה לאיזון 4-קוטבי נכון - ורק אז החניך יוכל להתקדם מבחינה רוחנית.
ברדון חוזר ומדגיש שהחניך מסוגל לפתח הבנה של עצמו ושל היקום רק בטווח המודעות שלו והבגרות הרוחנית שלו.
לפיכך ככל שהתלמיד יותר מאוזן ויותר מפותח, תהיה לו גישה כוללת יותר למציאות וכוח קסמים רב יותר.
פרנץ גרילפרצר (Franz Grillparzer, 15 בינואר 1791, וינה - 21 בינואר 1872, וינה) היה מחזאי וסופר אוסטרי, שנחשב גם למשורר הלאומי של אוסטריה.
אחרי גמר לימודיו בשנת 1811 הוא עבד כמורה ופקיד, עד שלבסוף קיבל משרה במשרד האוצר, שם עבד עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1856. שנים רבות היה מאורס לקתרינה פרוליך, מבלי לשאת אותה לאישה.
הוא ערך נסיעות לאיטליה, גרמניה, פריז, אתונה וקונסטנטינופול
ביצירתו הושפע גרילפרצר הן מהמהפכה הצרפתית והן מהיוזפיזיזם על שם קיסר יוזף, סוג של אבסולוטיזם נאור.
אך מחזהו הראשון עדיין מושפע מהרומנטיקה, והוא סוג של טרגדיית גורל.
במחזה "ספפו" הוא כבר פיתח את סגנונו האישי.
ב"גלי הים והאהבה" הוא עסק במיתוס של הרו ולאנדרוס.
שני המחזות הם מהחשובים ביותר ביצירתו.
חלק מיצירותיו צונזרו, למרות שנאמנותו לאוסטריה הייתה מעל לכל ספק.
הרומן "העולם על פי גארפ" עוסק בין היתר בו וביחסו לווינה.
תרגומים מיצירותיו: אוטוביוגרפיה ; היהודיה מטולדו ; ספפו ; אסתר ; גלי הים והאהבה.
גלריית תבליטים מאת רודולף ווייר בהשראת מחזותיו באנדרטה לזכרו בווינה
תרם להקמת המצפה הכוכבים בטרנבה ולפיתוחו.
בן למשפחת אצילים מצפון הונגריה, פרנץ בורגיה קרי התחיל את חניכותו במסדר הישועי בטרנצ'ין ב-21 באוקטובר 1719. בשנים 1725-1723 למד פילוסופיה באוניברסיטת גראץ ובשנים 1733-1730 תאולוגיה באוניברסיטת טרנבה (נאג'סומבט).
ב-2 בפברואר 1737 הוסמך סופית ככומר.
לימד בהתחלה לימד יוונית בבית ספר בסקאליצה (סאקולצה) אחר כך היה מורה לפילוסופיה, ומאוחר יותר לפולמיקה, מוסר, משפט קאנוני ודוגמטיקה בבית ספר בטרנבה.
השתלם ועבר שלבים נוספים בהתחנכות הכנסייתית בווינה ובודה.
בשנים 1768-1764 כיהן כ"פרקפט" הסמינר הישועי טרנבה.
בשנות ה-30 של המאה 18 היה מעורב קרי בהקמת מצפה הכוכבים של אוניברסיטת טרנבה.
קדמו לו בתחום קידום תחום האסטרונומיה בטרנבה המדענים יאן מיש ומרטין סנטיוואני.
בשנים 1755-1752 יחד עם פרנץ וייס ומקסימיליאן הל הקים את מצפה הכוכבים בטרנבה שהיה מצפה הכוכבים הראשון בממלכת הונגריה צייד אותו עם כלים, לרבות טלסקופים שבנה בעצמו.
בעת עבודתו נכווה פעם בצורה חמורה באצבעותיו בארסן בוער.
הטלסקופים שלו זכו להערכה מעבר לגבולות הונגריה, כולל מצד האסטרונום הצרפתי ז'אק קאסיני שביקר במצפה שלו בטרנבה.
באוניברסיטה חינך בורגיה קרי דור של פיזיקאים סלובקים והונגרים, עמם נמנו אנדריי יאסלינסקי, אנטון רוויצקי, יאן איוואנצ'יץ', אנדריי אדאני.
המצפה באוניברסיטת טרנבה פעל עד שנת 1785.
בתחום ההיסטוריה התעניין קרי בעיקר בחקר ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית והאימפריה העות'מאנית.ב-1739 הוציא קרי לאור קטעים מכתביו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס, המהווים עדות חשובה על ההיסטוריה המוקדמת של ההונגרים.
פרנץ בורגיה קרי כתב ספרים בתחום הפילוסופיה, הפיזיקה והאסטרונומיה.
ניסה בכמה מספריו לתאם את הפיזיקה של רנה דקארט עם הדינמיקה של אייזק ניוטון.
מבחינה פילוסופית היה יותר קרוב לרעיונות דקארט.
ההיכרות עם הגותם של דקארט וניוטון עזרה לו להתעלות מעל הפירושים הסכולסטיים הנהוגים במוסדות החינוך הקתוליים.
בשנות ה-1760 קלט את תרומותיו של ניוטון לדנימיקה ואת יישומיהן במכניקת גופי השמיים.
גנרל פרנץ בֵּמֶה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה נאצי.
במה התחמק מהעמדה לדין באשמת פשעי מלחמה על ידי התאבדות.
במה נולד ב-15 באפריל 1885 בצלטווג, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1900 התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-95. בתחילת מלחמת העולם הראשונה לחם במה כחלק מהדיוויזיה ההונגרית המלכותית ה-38 בגליציה.
ב-1 במאי 1915 הועלה במה לדרגת האופטמן, ולאחר מכן מונה לקצין מטה בארמיית הדרום, והשתתף עימה במתקפת גורליצה-טרנוב ובבלימת מתקפת ברוסילוב.
בשנת 1917 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-24, ולחם עמו בקרבות באזור לטביה, ולאחר מכן בקרבות הנהר איזונצו ה-10 וה-11 ובקרב קפורטו.
בשנת 1918 לחם במה כחלק מארמיית האיזונצו הראשונה בקרב הנהר פיאווה, ולאחר מכן לחם עם הדיוויזיה ה-1 בצרפת כחלק מהקורפוס הגרמני ה-5. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף במה לצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-24 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חיל המודיעין האוסטרי.
במסגרת הסעיף השמיני של הסכם ברכטסגאדן, מונה ב-17 בפברואר 1938 לראש המטה הכללי האוסטרי, זאת בעקבות דרישת היטלר מקנצלר אוסטריה שושניג לפטר את קודמו בתפקיד, הפלדמרשל-לויטננט אלפרד יאנזה שהיה אנטי־נאצי.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, מונה במה ב-10 בנובמבר 1938 למפקד אגד הרגלים ה-23, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-1 ביולי 1939 מונה במה למפקד הדיוויזיה ה-30, וב-19 ביולי מונה למפקד הדיוויזיה ה-32.
עם פרוץ המלחמה היה במה מפקד הדיוויזיה ה-32, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-5 ביוני 1940 מונה במה למפקד הקורפוס ה-43, ולחם עמו במבצע אדום כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-15 ביוני מונה למפקד הקורפוס ה-18. ב-29 ביוני קיבל במה על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במאי 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית לפלנד, שהפכה ביולי אותה שנה לארמייה ההררית ה-20. ב-10 בדצמבר 1943 מונה במה למפקד המחוז הצבאי ה-18, וב-10 בפברואר 1944 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-23 במרץ 1944 הומרה דרגתו לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, וב-24 ביוני 1944 מונה למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות F בבלקן.
ב-18 ביולי 1944 נפצע במה באורח קשה בתאונה, ולאחר החלמתו מונה ב-18 בינואר 1945 למפקד הארמייה ההררית ה-20 בנורווגיה, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.
לאחר המלחמה הוחלט להסגיר את במה ליוגוסלביה על פשעי המלחמה שביצע בסרביה, ומששמע על כך התאבד במה בקפיצה ב-29 במאי 1947 בכלא בנירנברג.
גנרל פרנץ בייר (בגרמנית Franz Beyer; 27 במאי 1892 – 15 באוקטובר 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בייר נולד ב-27 במאי 1892 בבאוצן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס לצי הגרמני הקיסרי, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת באוניות המערכה וסטפאליה ופריזיה המזרחית.
לאחר המלחמה פרש בייר מהצבא, והצטרף למשטרה, שם התקדם לדרגת אוברסט לוטננט.
בשנת 1935 הצטרף בייר לורמאכט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-66. ב-1 באפריל 1938 הועלה בייר לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-131.
ב-1 במרץ 1943 מונה בייר למפקד הדיוויזיה ה-44, שפעלה כחלק מהארמייה ה-15, וב-1 ביוני 1943 הוסבה לדיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44. ב-23 בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה העשירית בקרב מונטה קאסינו.
ב-27 באפריל 1944 מונה בייר למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-25 במאי מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-57, שהיה חלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה.
ב-2 ביוני מונה בייר למפקד הקורפוס ה-5, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-26 ביולי מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-49, שפעל תחת פיקוד הארמייה ההונגרית הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה.
ב-7 באוגוסט 1944 מונה בייר למפקד הקורפוס ה-80, ופיקד עליו במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מהארמייה השביעית.
לאחר שחרורו התגורר בייר בבאד וייסי עד למותו ב-15 באוקטובר 1968.
הרוזן פרנץ יוזף גיולאי (בהונגרית: Ferencz József Gyulay; 1 בספטמבר 1799 – 1 בספטמבר 1868) היה מפקד בכיר בצבא האימפריה האוסטרית במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה.
גיולאי נולד ב-1 בספטמבר 1799 בעיר פשט, שהייתה אז בתחומי ממלכת הבסבורג העיר היא חלקה המזרחי של בודפשט.
אביו היה איגנאץ גיולאי, אשר החזיק בדרגת לוטננט-פלדמרשל בצבא האוסטרי, ואמו הייתה מריה פון פרליין אידלשיים.
בשנת 1816 התגייס לצבא האימפריה האוסטרית, והוצב כלוטננט בגדוד שנקרא על שם אביו.
בשנת 1920 הועבר להוסרים, והועלה לדרגת אובר-לויטננט.
שנה לאחר מכן הועבר לאולאנים וקיבל דרגת האופטמן.
בשנת 1826 מונה לראש המטה של בריגדת ההוסרים "וירטמברג", ובשנת 1829 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
בשנת 1831 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1838 לדרגת גנרל-מיור.
בשנת 1846 הועלה לדרגת גנרלוטננט ומונה למפקד גדוד.
בשנת 1847 מונה למושל הצבאי של אזור טריאסטה שבאיטליה.
בשנת 1848, התפשט אביב העמים אל איטליה ופרצה מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
בתפקידו של גיולאי כמושל טריאסטה, היה עליו לדאוג להגנת נמלי הצי האוסטרי מפני המדינות האיטלקיות המורדות באזור.
הוא שחרר במהירות מלחים ממוצא איטלקי, והודיע גם לספינות שכבר הפליגו מהנמלים לעשות כן.
הוא דאג לצייד את הספינות במלחים אמינים, ותגבר את חילו המצב בטריאסטה ופולה.
גיולאי ארגן מחדש את הכוחות האוסטריים שנסוגו מוונציה (שבה הוכרזה "רפובליקת סן מרקו").
מאמצי הזהירות שלו הוכיחו את עצמם כמשתלמים, והאזור שתחת שליטתו היה מבודד מאזור הקרבות.
בשנת 1849 קודם לדרגת לוטננט-פלדמרשל, וביוני של אותה שנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה מינה אותו כשר המלחמה של הקיסרות.
במסגרת תפקידו זה, הוא לקח חלק חשוב בדיכוי המרד ההונגרי של 1848, וניהל את המצור על העיר ראב.
הוא הודח מתפקידו ביולי 1850 ונשלח לפקד על הקורפוס ה-5 באזור מילאנו.
עוד באותה שנה הועלה לדרגת פלדצוגמייסטר ונשלח בשליחות דיפלומטית לסנקט פטרבורג.
בשנת 1857 מונה למושל אזור לומברדיה.
בשנת 1859 הכריזו ממלכת סרדיניה והקיסרות הצרפתית מלחמה על אוסטריה, פותחות בכך את מלחמת אוסטריה-סרדיניה.
מתוקף תפקידו של גיולאי, היה עליו להכריע את סרדיניה בטרם יספיק הצבא הצרפתי להתערב בצורה משמעותית.
גיולאי פתח את המלחמה בחציית נהר טיצ'ינו בתקווה לכבוש את פיימונטה ולמנוע מהצרפתים להגיע אליה ברכבות.
לרוע מזלו ירד גשם כבד בעת חציית הטיצ'ינו, כך שהמבצע התעכב ואפשר לפיימונטים להספיק להציף את שדותיהם ולעכב בכך את התקדמות צבאו.
גיולאי הגיע לוורצ'לי במטרה לכבוש את טורינו, אולם אז הופיעו כוחות צרפתיים-סרדיניים כדי לחזק את אלסנדריה וגשרי נהר פו מסביב לקזאלה מונפראטו והכריחו אותו לסגת.
ב-14 במאי הגיע קיסר צרפת נפוליאון השלישי לאלסנדריה ולקח את הפיקוד על הכוח הצרפתי-סרדיני.
ב-20 במאי חלק מהכוח של גיולאי, שהיה תחת פיקוד הרוזן סטאדיון הובס בקרב מונטבלו בידי כוח צרפתי קטן בהרבה.
בתחילת יוני הגיע גיולאי לתחנת הרכבת של מג'נטה, ונפוליאון בחר לתקוף אותו שם.
חלק מהכוח הצרפתי בפיקודו של נפוליאון תקף חזיתית, בעוד שאר הכוח ביצע תנועת איגוף.
חרף היתרון המספרי שלו, קרב מג'נטה הסתיים בתבוסה לגיולאי.
ב-16 ביוני הוא הוחלף בידי היינריך פון הס.
להגנתו הוא טען שחלק מהטעויות שעשה במהלך קרב מג'נטה נבעו מציות לפקודות שקיבל מווינה.
הוא מת ערירי ב-1 בספטמבר 1868 בגיל 69, והוריש את רכושו ותוארו לדודנו מצד האם, גנרל חיל הפרשים לאופולד פון אידלשיים, אשר שינה את שמו בהתאם ללאופולד פון אידלשיים-גיולאי.
פרנץ דה פאולה, נסיך ליכטנשטיין , היה נסיך גרמני מבית ליכטנשטיין וגנרל בצבא האוסטרי אשר השתתף בדיכוי המרד ההונגרי של 1848.
פרנץ דה פאולה נולד ב-25 בפברואר 1802 בווינה, ליוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין וליוזפה, רוזנת פירסטנברג-וייטרה, בתם של יואכים אגון, רוזן פירסטנברג-וייטרה וסופיה מריה, רוזנת אטינגן-ואלרשטיין.
במהלך מהפכות אביב העמים בשנת 1848, הועלה פרנץ לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד כוחות העתודה באיטליה.
בנוסף בשנים 1860–1861 הוא היה מפקד הכוחות האוסטרים בהונגריה.
בשנת 1868 פרש פרנץ דה פאולה מהצבא, וב-31 במרץ 1887 הוא מת בביתו בווינה.
ב-3 ביוני 1841 התחתן פרנץ דה פאולה עם אווה ז'וזפינה יוליה פוטוצקה, בתם של אלפרד וויצ'ך פוטוצקי ויוזפינה מריה צ'רטוריסקה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוזפינה מריה יוליאנה, נסיכת ליכטנשטיין (1844–1854)
גנרל פרנץ בקה (בגרמנית Franz Bäke; 28 בפברואר 1898 – 12 בדצמבר 1978), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ואשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
בקה נולד ב-28 בפברואר 1898 בשוורנצנפלס, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
במאי 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בקה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-53 (וסטפאליה ה-5).
בהמשך הועבר בקה לרגימנט הגרנדירים ה-11 (שלזיה ה-2 - פרידריך השלישי, קיסר גרמניה), ולחם עמו בחזית המערבית.
מאוחר יותר הוא הועבר שוב לרגימנט הגרנדירים ה-10 (שלזיה ה-1 - פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה), ואף קיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה.
בנובמבר 1916 הועבר בקה לאחר פציעה חמורה לרגימנט הארטילריה ה-7 (וסטפאליה), ולחם עמו עד סוף המלחמה.
בינואר 1919 שוחרר בקה מהצבא והצטרף לפרייקור, תוך שבמקביל הוא למד רפואת שיניים.
בשנת 1923 סיים בקה את לימודיו, והחל לעבוד כרופא שיניים בהאגן.
ב-1 במרץ 1933 הצטרף בקה לSA, שבו קיבל באוגוסט 1944 דרגת שטנדרטפיהרר.
ב-1 באפריל 1937 התגייס בקה לוורמאכט, וצורף לגדוד הסיור ה-6 כלוטננט במילואים, וב-1 בדצמבר אותה שנה קיבל דרגת לוטננט במילואים.
ב-1 בינואר 1938 חזר בקה לשירות צבאי מלא, ומונה כמפקד מחלקה בפלוגה 3 בגדוד הפאנצר ה-65, והשתתף עמה בכיבוש צ'כוסלובקיה.
במהלך הפלישה לפולין היה בקה מפקד מחלקה בפלוגה 2 בגדוד הפאנצר ה-65, ופיקד עליה כחלק מהדיוויזיה הקלה ה-1, וב-1 בנובמבר 1939 הוא מונה למפקד פלוגה 1 בגדוד הפאנצר ה-65 והועלה לדרגת אובר לוטננט.
במהלך המערכה על צרפת פיקד בקה על פלוגתו, ואף נפצע שלוש פעמים, ובעקבות כך קיבל את אות הפציעה בזהב ואת צלב הברזל דרגה ראשונה.
ב-1 בפברואר 1941 הוא מונה לקצין מטה ברגימנט הפאנצר ה-11, וב-1 במאי אותה שנה הועלה לדרגת האופטמן.
בקיץ 1941 השתתף בקה עם יחידתו במבצע ברברוסה, וב-1 באפריל 1942 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפאנצר ה-11. ב-1 באוגוסט 1942 הועלה בקה לדרגת מיור, וב-11 בינואר 1943 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו במבצע סופת חורף.
באמצע יולי 1943 מונה למפקד רגימנט הפאנצר ה-11, וב-1 באוגוסט 1943 קיבל בקה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בנובמבר 1943 הועלה בקה לדרגת אוברסט לוטננט, ובמהלך ינואר ופברואר 1944 הוא פיקד על רגימנט הפאנצר הכבד "בקה", ופיקד עליו במהלך קרב קורסון-צ'רקסי.
ב-21 בפברואר 1944 קיבל בקה על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובסוף אפריל אותה שנה עיטור אות הפאנצר בכסף עם זר הזהב לעלי האלון, וב-1 במאי 1944 הועלה לדרגת אוברסט.
ביולי 1944 מונה בקה למפקד חטיבת הפאנצר ה-106 בחזית המערבית, ולאחר מכן בהונגריה, וב-1 בינואר 1945 הוא הועבר לעתודת המילואים.
על פעולותיו כמפקד חטיבת הפאנצר ה-106 הומלץ בקה לקבלת צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אולם נדחה על ידי היינריך הימלר, שהיה באותה העת מפקד קבוצת ארמיות אוברריין.
ב-9 במרץ 1945 מונה בקה למפקד דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה 2, וב-20 באפריל 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בקה לחם עם הדיוויזיה בקרבות כנגד הצבא האדום בהונגריה, ולאחר מכן נסוג עמה לאוסטריה.
באפריל הועברה הדיוויזיה לסלובקיה, ולחמה בקרבות באזור הקרפטים.
במאי היא הועברה לאזור הדנובה, וב-8 במאי נכנע בקה לצבא ארצות הברית בראש כוחותיו, עם סיום המלחמה.
בשנת 1947 שוחרר בקה מהשבי, ולאחר מכן עבד כרופא בבית החולים בבוכום.
מאוחר יותר חזר בקה לעבוד כרופא שיניים בהאגן, וב-12 בדצמבר 1978 נהרג בתאונה בבוכום.
גנרל פרנץ גריסבאך (בגרמנית Franz Griesbach; 21 בדצמבר 1892 – 24 בספטמבר 1984), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ואשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
גריסבאך נולד ב-21 בדצמבר 1892 בבריק, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס גרינסבאך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-27 (מגדבורג ה-2 - לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה).
גריסבאך לחם עם יחידתו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע 4 פעמים, בין השאר בעקבות מתקפת גז.
ב-23 באוגוסט 1916 הועלה גריסבאך לדרגת לוטננט, ועל פעולותיו במלחמה קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1920 שוחרר גריסבאך מהצבא, והחל לעבוד כמורה בפרובינציית סקסוניה, כמו אחיו גאורג אריך (1902–1943), שגם הוא עבד כמורה.
ב-1 במרץ 1939 חזר גריסבאך לצבא, ומונה למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-12 בדרגת האופטמן.
במהלך הפלישה לפולין ובמהלך המערכה על צרפת לחם גרינבאך עם יחידתו כחלק מהדיוויזיה ה-31, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד התחלופה ה-467. ב-15 בספטמבר 1941 מונה גריסבאך למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-391, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-170, ולחם עמו בגזרה הדרומית של החזית המזרחית.
במהלך כיבוש פאודוסיה בחצי האי קרים בתחילת 1942 נפצע גריסבאך, אך אף על פי כן, הוביל את גדודו וכבש את המקום, ועל כך קיבל ב-14 במרץ 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 באפריל 1942 הועלה גריסבאך לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-399, שהיה אף הוא חלק מהדיוויזיה ה-170. גריסבאך הצטיין שוב בקרבות על סבסטופול, ולאחר מכן הועבר עם שאר הדיוויזיה לאזור לנינגרד.
ב-1 בדצמבר 1942 הועלה גריסבאך לדרגת אוברסט, ובתחילת 1943 הצליח לבלום מתקפה סובייטית חזקה.
ב-17 במאי 1943 קיבל גריסבאך תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-15 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-170. למחרת ב-16 בפברואר 1944 נפצע גריסבאך באורח קשה מפצצת מרגמה, ונשלח לבית חולים, וב-6 במרץ 1944 הוא קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוגוסט 1944 כשהוא עדיין שוכב בבית החולים, הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף אפריל 1945 הוא נלקח לשבי הרוסי.
ב-21 באוקטובר 1949 שוחרר גריסבאך מהשבי, ולאחר מכן התגורר בלאגה, שם חי עד למותו ב-24 בספטמבר 1984.
פרנץ בהם היה פוליטיקאי, עורך דין וכלכלן גרמני.
פרופסור ורקטור באוניברסיטת פרנקפורט, שהיה ראש המשלחת של גרמניה המערבית לשיחות על הסכם השילומים עם ישראל.
בהם נולד בקונסטנץ ובגיל 3 עבר עם משפחתו לקרלסרוהה בה מונה אביו לשר התרבות של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן.
לאחר שסיים לימודים תיכוניים, גויס לצבא הגרמני בתחילת מלחמת העולם הראשונה, והיה החייל הראשון מקרלסוהה שעוטר בצלב הברזל.
בהיותו צוער סופח לצבא הטורקי וביקר בארץ ישראל בשנת 1917 או 1918. לאחר המלחמה החל למוד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת פרייבורג ובשנת 1924 הוסמך כעורך דין והחל לעבוד כתובע.
בשנים 1925–1931 עבד בהם במשרד הכלכלה של רפובליקת ויימאר, במחלקת הקרטלים.
בשנת 1928 פרסם עבודה על בעיית המונופולים, שהביאה לו הערכה בקרב קהילת הכלכלנים.
בשנת 1931 שב לאוניברסיטת פרייברג, קיבל דוקטורט בשנת 1932 וכתב עבודת פוסט דוקטורט על משנתו של אדם סמית, שהתפרסמה כספר בשם "Wettbewerb und Monopolkampf", בשנת 1933. בשנים 1933–1936 לימד כדוצנט באוניברסיטת פרייבורג ובשנת 1936 מונה לפרופסור באוניברסיטת פרידריך שילר בינה.
הנאצים הסכימו למינויו לתפקיד למרות סירובו להצטרף למפלגה הנאצית.
לאחר שבהם סירב למתן את ביקורתו כלפי המדיניות הגזענית של הנאצים הוא פוטר ממשרתו בשנת 1938. הוא הצטרף לחוג בראשות קרל פרידריך גרדלר ולאחר קשר העשרים ביולי הוא לא נעצר, אך בגלל טעות בזיהוי שהביאה למעצר אדם אחר במקומו.
לאחר המלחמה הורשה בהם לשוב ללמד באוניברסיטת פרייברג והצטרף למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
ב-1 בנובמבר 1945 מונה לשר החינוך של הסן.
בתפקידו זה הוא תמך בהסללת תלמידים לפי יכולותיהם בטענה שיש לאפשר למוכשרים ביותר לפרוח בלי עיכובים ולאפשר ללפחות מוכשרים להצליח בלי איום מצד המוכשרים.
הוא מינה אנשים מבלי להתייעץ בשלטונות הכיבוש האמריקאי ובהיעדר גיבוי פוליטי משמעותי הוא התפטר בפברואר 1946. לאחר כהונתו קצרת הימים הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 1948 החל לעמוד בראש ועד למען התקרבות גרמנית יהודית בגרמניה.
בינואר 1952 הועמד בראש המשלחת של גרמניה המערבית לשיחות על הסכם השילומים עם ישראל.
הוא נאלץ להתמודד עם ההתנגדות בגרמניה לתשלום לישראל ובמאי 1952 הוא התפטר לאחר שהרגיש שגרמניה אינה מוכנה להציע סכום ראוי לשילומים.
לאחר מספר ימים, בתחילת יוני 1952, חזר בו מהתפטרותו.
בשנים 1953–1965 הוא כיהן בחבר הבונדסטאג.
במרץ 1954 ביקר בישראל כאורח חברת השילומים, במה שהיה ביקור ראשון של פוליטיקאי גרמני בישראל.
בגלל הרגישות הציבורית, הגיע בהם תחת שם בדוי והביקור כונה פרטי, אך במהלכו הוא נפגש עם ראש ממשלת ישראל, שר המשפטים ושר החקלאות.
ביקורו נתקל בהתנגדות משמאל ומימין ובהפגנות.
בהם שב וביקר בישראל בשנת 1958 ובשנת 1965 עם תום כהונתו בבונדסטאג.
בהם נפטר בספטמבר 1977. בהם היו נשוי לבת של המשוררת ריקרדה הוך.
בהם נודע כידיד ישראל והיהודים ובעקבות זאת נחשב לאישיות בלתי רצויה בממלכת ירדן.
הוא היה מהדוחפים לכינון קשרים דיפלומטיים בין ישראל וגרמניה, אבל גילה הבנה להתנגדות בישראל ליחסים אלו.
במברק ברכה ליום הולדתו ה-80 כינתה אותו גולדה מאיר "סמל גרמניה החדשה".
בתחילת 1955 הוא הקים ועמד בראש ועד סיוע לקרבנות הנאצים.
הוא ביקר את הסחבת בטיפול בתביעות פיצויים של נפגעי הנאצים ופעל בפרלמנט להאיץ ולהרחיב את הטיפול בתביעות.
בשנת 1960 הוא התפטר מאיגוד לוחמי המחתרת למען איחוד אירופה במחאה על היחס הסלחני כלפי שר הפליטים תיאודור אוברלנדר שהיה בעל עבר נאצי.
בשנת 1961 הוא כתב ספר על תולדות היהודים והתנועה הציונית שיועד למורים ולתלמידים בגרמניה.
בשנת 1963, בעקבות הפרסומים על פעילות המדענים הגרמנים במצרים הוא העלה בבונדסטאג הצעת חוק האוסרת פעילות מדענים גרמנים בפיתוח נשק במדינות אחרות.
החוק נתקל בהתנגדות מחשש שימנע מהתעשייה האטומית הגרמנית לפרוץ לשווקים ברחבי העולם ולא נתקבל.
בהם היה יו"ר החברה לשיתוף פעולה נוצרי יהודי וצוטט כאומר שהגרמנים ידעו על השואה יותר ממה שהם רוצים לזכור.
בשנת 1937 פרסם בהם ספר, על מה שהוא כינה "חוקה כלכלית".
בהם ראה בחופש של הצרכנים לקנות מפתח לכלכלה תחרותית וביכולת של היצרנים להענות לדרישת הצרכנים כמפתח להצלחתם.
הוא טען שכלכלה תחרותית אינה יכולה להתקיים כשחלק מהשחקנים מחזיקים בעוצמה כלכלית ועל כן קבע שאין ברירה אלא שהמדינה תתערב כדי להגן על המשק מפני בעלי הכח הכלכלי או לפקח על פעילותם.
בכך, הוא הדגיש את תפקידה של המדינה לקבוע את הכללים על פיהם היד הנעלמה תוכל לעשות את פעולתה.
היו על כן שהדגישו את תמיכתו בהגבלת החופש של הצרכנים למען היעילות, וראו בו תומך בכלכלת השוק הנאציונל-סוציאליסטית.
אחרים הדגישו את החופש הכלכלי במשנתו של בהם ותארו את עבודתו הכלכלית כנוגדת את המשנה הנאצית.
פרנץ בופ היה בלשן גרמני הידוע בעבודות השוואתיות הנרחבות והחלוציות על השפות ההודו-אירופיות.
בופ נולד במיינץ, אך עבר עם הוריו לאשפנבורג, מקום מושבו השני של הארכיבישוף ממיינץ.
שם הוא קיבל חינוך ליברלי והתמקד בלימוד שפות וספרות של המזרח.
יתר על כן, בתקופה זו הופיע ספרו של קרל וילהלם פרידריך פון שלגל "על שפת וחכמת ההודים" היידלברג, 1808. הספר החל להשפיע על מחשבותיהם של פילוסופים והיסטוריונים גרמניים, ועוררה את עניינו של בופ בשפה הקדושה של ההינדים, סנסקריט.
ב-1812 נסע לפריז על חשבון ממשלת בוואריה, במטרה להקדיש את עצמו ללימוד הסנסקריט.
שם הוא נהנה מחברה של אנשים דגולים כמו אנטואן-לאונרד דה צ'זי (המורה הראשי שלו), סילבסטרה דה סאסי, לואי מתיו לנגלס, ומעל כולם אלכסנדר המילטון (1762-1824), בן דודו של המדינאי האמריקאי, שרכש ידע עמוק בסנסקריט בהודו והוציא יחד עם לאנגלס קטלוג תיאורי של כתבי היד בסנסקריט של הספרייה הקיסרית.
בספריה, היה לבופ גישה לא רק לאוסף העשיר של כתבי היד בסנסקריט (שהובאו בעיקר מהודו על ידי ז'אן פרנסואה פונס בתחילת המאה ה-18), אלא גם לספרי הסנסקריט שהונפקו על ידי העיתונות בכלכותה וסרמפור.
הוא בילה חמש שנים של עבודה אינטנסיבית, בספריות של פריז ולא הושפע מהמהומה הפוליטית שהסעירה את העולם שסביבו.
הפרסום הראשון שלו משנות לימודיו בפריז הופיע בפרנקפורט במיין ב-1816, תחת הכותרת "שפת הסנסקריט בהשוואה לשפות היוונית, הלטינית, הפרסית והגרמנית", שאליו תרם וינדישמן את ההקדמה.
בספרו הראשון נכנס בופ מיד לנתיב שבו ילך במחקריו הפילולוגיים במשך כל חייו.
תפקידו לא היה להצביע על הדמיון בין הסנסקריט לבין הפרסית, היוונית, הלטינית או הגרמנית, שכן חוקרים קודמים כבר קבעו זאת, אך הוא התכוון להתחקות אחר המקור המשותף של הצורות הדקדוקיות של השפות, ושל הרכב הטיותיהם.
כיוון זה לא נחקר עד עבודתו.
על ידי ניתוח היסטורי של צורות אלה, כפי שהוחל על הפועל, הוא קבע את היסודות המהימנים הראשונים לתולדות השפות.
לאחר שהות קצרה בגרמניה, בופ נסע ללונדון ושם הכיר את סר צ'ארלס וילקינס ואת הנרי תומאס קולברוק.
הוא גם התיידד עם וילהלם פון הומבולדט, השגריר הפרוסי בחצר של סנט ג'יימס, ולימד אותו סנסקריט.
הוא הוציא, בכתב העת על ההיסטוריה של הספרות האוריינטלית (לונדון, 1820), חיבור שכותרתו "השוואה אנליטית של הסנסקריט, היוונית, הלטינית והשפות הטבטוניות", שבו הוא הרחיב לכל חלקי הדקדוק את מה שעשה בספרו הראשון עבור הפועל לבד.
במשך מספר שנים פרסם מהדורות שונות של ספרות הודית מתורגמת ומוארת כמו המהדורה הביקורתית, עם תרגום לטיני והערות, לסיפורם של נלה ודמאיאנטי (לונדון, 1819) שהוא הפרק היפה ביותר של המהאבהארטה.
פרקים אחרים וספרות הודית נוספת תרגם ופרסם בברלין.
מאוחר יותר בופ הפסיק לערוך טקסטים בסנסקריט והתמקד בחקירות מדעיות בלשניות.
לאחר זמן קצר בביתו בגטינגן, בופ זכה, על פי המלצת הומבולדט, למינוי לקתדרה באוניברסיטת ברלין, לסנסקריט ודקדוק השוואתי בשנת 1821, שם היה מועסק כל חייו.
הוא הפך לחבר האקדמיה המלכותית הפרוסית בשנה לאחר מכן.
בשנת 1827 פרסם את ספרו "מערכת מפורטת של שפת הסנסקריט", שעליו עבד מאז 1821. בופ החל לעבוד על מהדורה חדשה בלטינית, שהושלמה ב -1832 ספר דקדוק קצר יותר הופיע בשנת 1834. במקביל הוא הכין מילון מונחים בסנסקריט ולטינית (1830), שהופיע במהדורות נוספות (1847 ו-71–1868).
אולם עיקר פעילותו התמקדה בהרחבה של הדקדוק ההשוואתי שלו, שהופיע בשישה חלקים במשך מספר שנים (ברלין, 1833, 1835, 1842, 1847, 1849, 1852), תחת הכותרת: "דקדוק השוואתי של סנסקריט, זנד, יוונית, לטינית, ליטאית, סלאבית עתיקה, גותית וגרמנית".
העבודה הזאת עולה מתוך סדרת המונוגרפיות שנדפסו בכתבי עת של האקדמיה בברלין (1824–1831), שקדמו לה.
הן נושאות את השם הכללי "ניתוח השוואתי של הסנסקריט והשפות הקשורות אליה".
בדקדוק השוואתי שלו קבע בופ שלוש משימות:
לתת תיאור של המבנה הדקדוקי המקורי של השפות כפי שהוסקו מההשוואה הבין-לאומית.
לעקוב אחר החוקים הפונטיים שלהם.
לחקור את המקור של צורות דקדוק שלהם.
הנקודות הראשונה והשנייה נותרו תלויות בשלישית.
בופ ביסס את המחקר שלו על המקורות הזמינים הטובים ביותר וכלל כל פרט מידע חדש שהתגלה.
עבודתו המשיכה להתרחב ולהעמיק בתהליך, כפי שניתן לראות במונוגרפיות שלו על מערכת התנועה בשפות הטבטוניות (1836), על השפות הקלטיות (1839), על השפות הסנסקריטיות (1853), על היחסים של הפולינזית לשפות ההודו-אירופאיות (1840), והשפות הקווקזיות (1846).
בשנתיים האחרונות, דחף הגאונות שלו הוביל אותו למסלול שגוי.
הוא הפילולוג הראשון שהוכיח כי השפה האלבנית היא ענף נפרד של השפות ההודו-אירופיות.
בופ נבחר כחבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1855.
המבקרים את עבודתו של בופ טוענים שהזניח את המחקר של הדקדוק הסנסקריטאי, אך באותם ימים ראשונים של לימודי הסנסקריט, הספריות הגדולות של אירופה לא החזיקו בכתבי יד הדרושים.
אילו היו להם, החומרים האלה הם היו מעסיקים את מלוא תשומת לבו במשך שנים.
את חוקי הדקדוק שחקר ביסס על עבודותיהם של צ'ארלס וילקינס והנרי תומאס קולברוק, שהשתמשו כולם בטקסטים מקומיים כבסיס הידע.
טענה נוספת היא שבופ, בדקדוק ההשוואתי שלו, נתן חשיבות יתר לסנסקריט.
כבר בשנת 1820 הוא טען כי לעיתים קרובות, כי השפות האירופאיות משמשות להבהרת דפוסים דקדוקיים שאבדו בסנסקריט.
אנציקלופדיה בריטניקה (מהדורה 11 של 1911) מעריכה את בופ ואת עבודתו כדלקמן:
במחקריו של בופ, ישנה חדירה לפרטים הקטנים וכמעט מיקרוסקופיים של תופעות לשוניות, שהובילה לפיתוח חשיבה רחבה אל המקורות והעקרונות של שפות העמים ההודו-אירופיים הקדומים.
כמו כן הבנת הדקדוק ההשוואתי שהוא יצר כבר מפרסומיו המוקדמים ביותר.
בהכרת תודה על עבודתו, ביום השנה החמישים לפרסום עבודתו הראשונה (1816) הוקמה בברלין קרן לקידום המחקר בסנסקריט ובדקדוק משווה.
לקרן תרמו תלמידיו ומעריציו הרבים בכל חלקי העולם.
בופ הספיק לראות את התוצאות החשובות של עבודתו וההוקרה שזכה לה.
הוא מת, ב-23 באוקטובר 1867, מסירותו למשפחתו ולעמיתיו, צניעותו הנדירה, חיבבו אותו לכל מי שהכיר אותו.
המלומד האנגלי ראסל מרטינו, שלמד אצל בופ, כתב עליו: כי היסודות שהוא קבע במחקרים השוואתיים שלו, מהווים מרכיב אוניברסלי בלימוד השפות האנושיות, ובהתפתחותן ההיסטורית.
מחקריו של בופ בסנסקריט ובפרסומי הסנסקריט הם היסודות המוצקים שעליהם הוקם מערך הדקדוק ההשוואתי שלו, שבלעדיו לא היה יכול להיות מושלם.
לשם כך נדרש הרבה יותר מאשר ידע מילולי בלבד בסנסקריט.
הוא הבחין בין הסנסקריט לבין הלשונות הקוגניטיביות המערביות שהיו קיימות בתחביר, שילוב המילים במשפט ובמכשירים השונים שרק קריאה ממשית של הספרות יכולה לגלות, הרבה יותר מאשר באוצר המילים בלבד.
כדקדקן השוואתי הוא היה הרבה יותר מאשר חוקר סנסקריטית ...
[ואף על פי כן] אין ספק שהוא הפך את הדקדוק, שהיה בעבר מבוך, לפשוט ומושך כמו זה של יוונית או לטינית.
אמנם גם לפניו נמצאו קשרים מסוימים בין הלטינית לגרמנית, בין הגרמנית לסלאבית ועוד, אך כל הניסיונות להוכיח את השורשים ההיסטוריים ואבות השפות האלה כשלו, ומכאן החשיבות האדירה של מחקריו הבלשניים.
פֶרֶנץ אלכסנדר (בהונגרית: Alexander Ferenc; בודפשט, 22 בינואר 1891 – פאלם ספרינגס, קליפורניה, 8 במרץ 1964) היה רופא, פסיכיאטר, הונגרי-יהודי ואמריקאי, פרופסור באוניברסיטה, פסיכואנליטיקאי, חלוץ הרפואה הפסיכוסומטית, מייסד "האסכולה של שיקגו".
אביו, בֶּרְנַאט אלכסנדר (1927-1850), היה סופר הונגרי ממוצא יהודי ופרופסור לפילוסופיה ואסתטיקה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
פרנץ אלכסנדר הוא בנם של ברנאט אלכסנדר ורגינה ברסלר.
הוא למד לימודי רפואה באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה ואחרי שחזר לבודפשט עסק בהיבטים הביוכימיים של מחלות הנפש ואחר כך במקרים שלא התאימו לגישה האורגנית הקלאסית.
משנת 1919 עבד ולמד במכון הפסיכואנליטי בברלין.
המנטור שלו היה קרל אברהם.
ב-26 בפברואר 1921 נשא לאישה בשרלוטנבורג את אנה וניאר, סופרת ילידת טריאסטה.
לאחר מכן עזב לארצות הברית, וב-1932 מונה למנהל של המכון הפסיכואנליטי בשיקגו.
בין השנים 1956 ו-1964 היה מנהל המכון למחקר בתחום הפסיכיאטריה והפסיכואנליטי של בית החולים מאונט סיני (לוס אנג'לס).
בין 1957 ו-1964 היה מרצה מן המניין באוניברסיטת דרום קליפורניה כפרופסור לפסיכיאטריה קלינית.
הוא מילא תפקיד חשוב בהפצת הפסיכואנליזה בארצות הברית.
הוא התמקד יותר בפסיכואנליזה קלאסית מאשר בהתערבות טיפולית.
העבודות הידועות ביותר שלו נוגעות לתפקידן של הפרעות פסיכיאטריות בהתפתחות מחלות גופניות ופיתוח הבטים פסיכוסומטיים.
הוא ניסה לחקור את הדינמיקה הפסיכולוגית של מחלות גופניות רבות.
יסודות הפסיכואנליזה (ניו יורק, 1948);
רפואה פסיכוסומטית (ניו יורק, 1950);
תולדות הפסיכיאטריה (ST Selesnickel-lel, ניו יורק, 1966).