tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק האחרון של הטקס הובאו מי שנידונו למוות על ידי בית הדין של האינקוויזיציה, אלו שנקבעו כעבריינים חוזרים, ואלו שנמצאו אשמים בחקירה אך לא הודו במעשיהם.
הנידונים למוות נמסרו במקום לידי רשויות המדינה - נציגי המלך - על מנת שיוצאו להורג, מאחר שהאינקוויזיציה הייתה בית דין כנסייתי, ולכן לא יכלו נציגיה לבצע את גזר הדין.
הנידונים שנמצאו כעבריינים חוזרים והודו בחטאיהם הוצאו להורג בחניקה ולאחר מכן גופותיהם הועלו על המוקד.
הנידונים שנמצאו אשמים אך לא התוודו על חטאיהם הועלו למוקד בעודם חיים.
הכפרה והחזרה בתשובה נעשו בפני הציבור על מנת שהנידונים ועונשם ישמשו לקח לכל המאמינים, שהוזמנו גם להכריז חגיגית על דבקותם באמונה הקתולית.
מטרת החקירות המשפטים והעונשים הפומביים שבוצעו על ידי האינקוויזיציה לא הייתה להציל את נפשם של מאמינים שכשלו אלא להבטיח צייתנות ו"התנהגות טובה" של הציבור - על פי תפיסת הכנסייה הקתולית והאינקוויזיציה.
מטרה זו הושגה על ידי מלחמת חורמה בראש חוצות כנגד מינים (כתות נוצריות שבחרו בדרך שאיננה הדוגמה הקתולית) וכנגד כופרים אלו שאינם נוצרים.
לפיכך, קריאת פסקי הדין, הווידוי והחרטה מצד הנידון היו צריכים להיעשות בפומבי על מנת לחזק בקהל המאמינים את יראת השמים והפחד מהאינקוויזיציה ולחזק את אמונתם כנגד אלו הכופרים בעיקרי הכנסייה הקתולית.
לפיכך היה הכרחי שהנידון יאשר בפני הציבור הנאסף כי חטא וכי הוא חזר בתשובה, כדי שזה ישמש לקח לכל השומעים לו.
עם זאת, לדברי ההיסטוריון הספרדי הנרי קמן, "מה שהתחיל כמעשה דתי של תשובה וצדק הסתיים כפסטיבל ציבורי שדומה פחות או יותר למלחמות שוורים או זיקוקים."
טקס האוטו דה פה הראשון התקיים בסביליה שבספרד בשנת 1481 והאחרון במקסיקו, בשנת 1850.
אינקוויזיציה (מלטינית: Inquisitio) היא מוסד חקירות שהקימה הכנסייה הקתולית, על פי הנחיותיו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי במאה ה-13, בניסיון להיאבק בכתות מינות.
חוקרי האינקוויזיציה סיירו - לבד או בזוגות - בערים ובכפרים, הסבירו להדיוטות את עיקרי האמונה הקתולית, שמעו וידויים והטילו עונשים על חוטאים שסירבו לחזור בהם מאמונתם גם לאחר שהובהר להם שהיא מנוגדת לעמדת הכנסייה.
רוב המשפטים האינקוויזיטוריים היו על עניינים פְּעוּטים, והסתיימו בהטלת עונש סמלי כמו תפילה, צום או מסע צליינות קצר.
עד המאה ה-16, כמעט לא הועלו על המוקד מכשפות בהוראת האינקוויזיציה, ויהודים לא היו כלל בתחום שיפוטה - שופטי האינקוויזיציה דנו רק בנוצרים (אם כי האנוסים נחשבו לנוצרים לצורך זה).
האינקוויזיציה השתמשה בעינויים כבדבר שבשגרה, ואף תיעדה את ההליך בפרוטוקולים מסודרים.
המשפט בימי הביניים לא הכיר בעדויות נסיבתיות, והראיה הקבילה היחידה לאשמתו של אדם הייתה הודאתו.
השימוש בעינויים היה אפוא אמצעי חיוני בעיני הכנסייה הקתולית, שהתירה אותם כבר במאה ה-13. כדי ליצור רושם של גוף הוגן, מסודר וצודק, הושמטו לרוב הליכי קבלת ההודאה מן הפרוטוקולים, אבל מן המקרים שבהם תועדו העינויים אפשר ללמוד שמשך העינויים הוגבל בזמן.
הכנסייה אסרה על שפיכת דם במהלך העינויים, והאינקוויזיטורים המציאו שיטות עינויים מגוונות שלא הפרו את האיסור הזה.
לכנסייה לא הייתה סמכות להוציא להורג אנשים, ואם אדם השייך לכנסייה הקתולית עמד בסירובו לקבל עליו את דין הכנסייה, העבירה הכנסייה את האיש לידי הזרוע האזרחית, שברוב המקרים הוציאה אנשים להורג.
ב-1542 הקים האפיפיור פאולוס השלישי את "קונגרגציית הלשכה הקדושה" הידועה גם כאינקוויזיציה הרומית, כקהילת קבע של קרדינלים וגורמים נוספים.
ללשכה הקדושה היו משימות שמירה והגנה על שלמות האמונה ובחינה ואיסור על דוקטרינות כוזבות ושגויות; הלשכה הקדושה הפכה לגוף הפיקוח על אינקוויזיציות מקומיות.
הרקע להקמת "הלשכה הקדושה" היה ועידת טרנטו ומלחמתה של הכנסייה הקתולית בפרוטסטנטים.
כוחה של הלשכה הצטמצם בעיקר למדינות איטליה ומעט נסיכויות קתוליות קטנות בסביבתה.
במאות ה-12 וה-13 התפשטה במערב אירופה, בעיקר בדרום צרפת וצפון איטליה של היום, כת דתית שאוהדיה נודעו כ"קתרים".
בצרפת הם כונו "אלביגנזים" על שם אחד ממרכזיהם, העיר אלבי.
טיבה של אמונתם אינו ברור כל צרכו והידע על אודותיו מסתמך בעיקר על רשומות הכנסייה.
לפי הידוע, הם אחזו בתאולוגיה דואליסטית שבידלה בין בורא מיטיב שהיה מזוהה עם הרוח ובין בורא רע שהיה קשור בעולם החומר.
ב-1179 התכנסה ברומא ועידת לטראנו השלישית; האפיפיור אלכסנדר השלישי ו-302 הבישופים הנוכחים הכריזו נידוי גמור על הקתרים ועל כל המשתף פעולה עמם.
ב-1198, כשנבחר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, החליט לחסל את המינות הקתרית ופעל לשם כך בדרכים רבות ומגוונות, פעילות זו זכתה לשם הקוד "עסקי השלום והאמונה" (negotium pacis et fidei).
המטיף הנודע של התקופה, דומיניקוס הקדוש, שהציע לאפיפיור להקים מסדר של אחים מטיפים, שיהיו משכילים יותר ובקיאים יותר, כדי שיוכלו להתמודד עם הקתרים.
ההצעה הזאת הובילה בסופו של דבר, כעבור שנים, להקמת מסדר המטיפים, הידוע בשם המסדר הדומיניקני, שבהמשך היה המסדר שהפעיל את האינקוויזיציה הספרדית.
למשנת 1209 עד לשנת 1229 התחולל מסע צלב עקוב מדם כנגד הקתרים ותושבי חבל לנגדוק.
להשלמת הדיכוי של המינות הקתרית הוקמה בנובמבר 1229, בטולוז, אינקוויזיציה.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי נתן לאינקוויזיציה סמכויות רחבות ביותר והיא התחילה ב-1233 מסע חסר רחמים נגד אחרוני הקתרים, שבמהלכו הקתרים שנחשפו הועלו על המוקד ואפילו הוצאו גופות מקברן, כדי לשרוף אותן על המוקד.
כוהני דת קתרים לא התכחשו לדתם והלכו אל מותם כשנתפסו, לעומתם המאמינים מהשורה (קרדנטס), שהתכחשו לאמונתם, חייהם ניתנו להם, אך נענשו בין היתר בכך שהורחקו, לפחות לזמן מה מהקתולים ועל החלק החיצוני של בגדיהם אולצו לתפור צלב צהוב.
1243 צרו הצלבנים על מצודת מונסגור בהרי הפירנאים.
במחוז טולוז, לאחר מצור ארוך נפלה המצודה ו-205 קתרים הובלו אל "שדה הנשרפים" ונשרפו כולם חיים על המוקד.
האינקוויזיטור הידוע, ברנרדו גי הדומיניקני, היה ראש האינקוויזיציה בטולוז החל מ-1307 ובמשך 15 שנה דן כ-900 כופרים, על פי הרישומים, אחרון הפרפקטה הקתרי הועלה על המוקד ב-1321.
עד תחילת המאה ה-12 התקיים ברוב חצי האי האיברי שלטון מוסלמי.
שלטון זה היה בדרך כלל סובלני כלפי המיעוט היהודי הגדול בספרד.
בתקופה זו היה בחצי האי האיברי הריכוז הגדול ביותר של יהודים ביבשת אירופה.
היהודים השתלבו בכל רובדי החברה הספרדית הנוצרית.
תקופה זו כונתה "תור הזהב של יהדות ספרד".
השינוי ביחס ליהודים התחולל במקביל להשלמת הרקונקיסטה, הכיבוש-מחדש הנוצרי של ספרד מידי המוסלמים.
התהליך נמשך מאות שנים, בד בבד עם עלייתן של תנועות קנאיות יותר בקרב המוסלמים.
במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 חזרה ספרד כולה לשלטון נוצרי חוץ מממלכת גרנדה.
ב-1391 הביא המצב החדש לגל של פרעות - גזירות קנ"א - בקהילות שונות ברחבי ספרד.
כמחצית מיהודי ספרד המירו את דתם, ואז החלה התופעה של קהילות מומרים, או אנוסים, במספרים גדולים, שיצרו יחידה חברתית מובחנת של "נוצרים חדשים", שעוררה חשש מתמיד אצל הכנסייה, וכן את קנאת "הנוצרים המקוריים", ה"אמיתים".
בין 1411–1412 עבר בערי קסטיליה נזיר דומיניקני, ויסנט פרר, שהטיף להמרת דתם של היהודים.
בשנת 1415 בשל התקפות חוזרות ומתמשכות על יהודים, כ-50,000 נוספים המירו את דתם.
ב-31 במרץ 1492 פורסם צו אלהמברה שנחתם בידי פרדיננד השני מלך אראגון ואשתו, המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה, (ג' בניסן הרנ"ב), ופורסם ב-29 באפריל.
הצו אסר בחוק ישיבת יהודים בקסטיליה ואראגון, כשהוצבה בפניהם הברירה להתנצר או להיות מגורשים מספרד.
לאחר התנצרות המונית זו היו בספרד מאות אלפי "נוצרים חדשים" או "מראנוס", אשר נוספו לצאצאי יהודים שהתנצרו אחרי גזירות קנ"א.
אותם "נוצרים חדשים" לא נטמעו בחברה הספרדית הכללית, שהוסיפה לנהוג בהם בחשד.
רבים מהמומרים הוסיפו לקיים את יהדותם בסתר.
במקביל לגירוש היהודים פעלו השלטונות גם לדחיקת המוסלמים מספרד.
לאחר סדרה של גירושי מוסלמים מאזור גרנדה הוציאה ממלכת קסטיליה בשנת 1502 צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות להתנצר או לעזוב, ובעקבותיו בחרו רבים מהמוסלמים להתנצר לפחות למראית עין.
עם סיום הרקונקיסטה, גירוש היהודים מספרד וגירוש המוסלמים ממנה, ובהמשך, לאחר הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות בכפייה, היו ספרד ופורטוגל בראשית המאה ה-16, נוצריות לחלוטין דה יורה.
עם זאת, צאצאי יהודים ומוסלמים שהמירו את דתם לנצרות, בין אם בכנות מלאה או אם בכוח החרב לא התקבלו באופן מלא בחברה הנוצרית.
מלבד סיבות חברתיות וכלכליות, נטען כלפי המומרים וצאצאיהם כי הם אינם נוצרים נאמנים וכי הם ממשיכים לקיים את דתם הקודמת בסתר (בהקשר היהודי ומנקודת המבט היהודית: אנוסים).
אולם, החלוקה בין "נוצרים חדשים" ו"נוצרים ישנים" לא נסובה סביב שאלת האדיקות הדתית, אלא סביב מוצא.
לאור זאת נחקקו טוהר הדם (בספרדית: Limpieza de sangre, "לִימְפְּיֵסָה דֶה סַנְגְרֶה"; בפורטוגזית: Limpeza de sangue) במטרה להדק את הפיקוח על האנוסים.
ב-1 בנובמבר 1478, פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה קיבלו אישור מהאפיפיור סיקסטוס הרביעי למנות אינקוויזיטורים בכל השטחים שתחת שלטונם.
לאחר שקיבלו אישור מהאפיפיור לערוך אינקוויזיציות, החלו המלכים לפתח את המערכת הבירוקרטית שהייתה הבסיס לאינקוויזיציה הספרדית שהייתה להלכה זרוע של הכנסייה הקתולית אך למעשה קיבלה את הסמכות וההוראות מהכתר הספרדי.
הקורבנות היו לרוב יהודים אנוסים שהואשמו בכך שהמשיכו לקיים בסתר את מצוות היהדות, אך גם מוסלמים מומרים, לאחר מכן הורחבה הפעילות גם כנגד אנשים שהואשמו בכישוף, ביגמיסטים, נואפים והומוסקסואלים ובהמשך קלוויניסטים ולותרנים.
האינקוויזיציה החדשה החלה את פעילותה בערי הבירה של המחוזות של ממלכת אראגון, ובכמה מערי דרום ומרכז קסטיליה, מספר שנים לפני ההחלטה הסופית לגרש את היהודים.
בשתים עשרה השנים הופעלו אמצעים אכזריים כנגד מומרים-אנוסים ויהודים כאחד.
סבלו רבים ברחו מחוץ לגבולות ספרד בלי בהכרח
מתכוון בכך לערוק מהאמונה הקתולית.
בעיקר בין הנידונים בשנים הראשונות.
הנתונים, מצביעים בבירור על מי שהיה על הכוונת של האינקוויזיציה: 99.3 אחוז מהנאשמים שהובאו בפני בית הדין של האינקוויזיציה בברצלונה בין השנים 1488 ו-1505, ו-91.6 אחוז מהנאשמים שהובאו בפני בית המשפט של האינקוויזיציה בוולנסיה בין השנים 1484 ו-1530, היו אנוסים ומומרים ממוצא יהודי.
מספרים אלו הם חד משמעים בקביעה כי הסיבה להקמת האינקוויזיציה והעיסוק העיקרי שלה בעשורים הראשונים לפעילותה היה סוג אחד של מה שהכנסייה הקתולית ראתה כסטייה דתית: הקיום הסודי של טקסים יהודיים או חיים לצד סממנים יהודיים.
מה שהתחזה להיות דאגה לקיום מצוות הדת הקתולית היה למעשה רדיפה אנטישמית.
מחקרים אחרים מצביעים על הרצון לסלק אנוסים ומומרים מהחיים הציבוריים בספרד רבתי כסיבה הראשונית להקמת האינקוויזיציה, פעילותה האגרסיבית לסילוק היהודים והאנוסים מספרד ומהחיים בה וכסיבה העיקרית לביצוע טקסי האוטו דה פה.
היסטוריה של אוטו דה פה בספרד
האוטו דה פה הראשון של האינקוויזיציה הספרדית התרחש בסביליה ב-6 בפברואר 1481 האירועים הבאים היו רשמיים ומנותקים מהקהילה, שלא היה יותר מטקס דתי פשוט שבו נקבעו העונשים לאפיקורסים שנעצרו.
הטקס אפילו לא נערך בהכרח בפומבי, דבר שבהכרח צמצם את הנוכחות של הציבור הרחב.
בשנת 1504 נערכו טקסי אוטו דה פה נרחבים בקורדובה.
לאחר שמאות נאשמים נחקרו ונשפטו בבית המשפט של האינקוויזיציה, 107 אנשים, גברים ונשים, נשרפו בחיים באחד הטקסים הגדולים ביותר שנערכו בספרד.
במהלך המאה ה-16, טקסי אוטו דה-פה הפכו מטקסים דתיים גרידא לאירועים חגיגיים וממושכים.
החל משנת 1598 חויבו נציגי השלטון האזרחי של ספרד לסייע לאינקוויזיציה בעת ביצוע טקסי האוטו דה פה, תחת האיום של נידוי אלו שסירבו לשאת בעול הכלכלי והארגוני של הטקסים.
על מנת להבטיח שיתוף פעולה מינתה האינקוויזיציה את אחד מהאצילים המקומיים לתפקיד "נשיא" הטקס ושאפו למנות לתפקיד זה אנשי חצר או את המלך בכבודו ועצמו.
נוכחות מלכותית אכן פרשה את חסותה על טקסי האוטו דה פה מפורסמים נערכו בפלאצה מאיור של ויאדוליד הראשון ב-21 במאי בו הועלו למוקד 14 נאשמים ו-16 נידונו לעונשים קלים, והשני ב-8 באוקטובר 1559, ובו עלו על המוקד שלושה עשר נאשמים.
טקסים אלו נערכו בראש וראשונה על מנת להילחם בתופעת הפרוטסטנטיות שהחלה לרכוש חסידים ותומכים בערי ספרד.
בטקס הראשון השתתפה יורשת העצר חואנה מאוסטריה, נסיכת פורטוגל ובשנייה המלך פליפה השני, מלך ספרד.
בשנה שלאחר מכן ארגנה האינקוויזיציה של טולדו אוטו-דה-פה לרגל נישואיו של פליפה השני עם אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת.
בשנת 1564, אורגן טקס אוטו דה פה בברצלונה לרגל ביקור המלך במושב חגיגי של הפרלמנט של קטלוניה.
פליפה השלישי, מלך ספרד גם ניהל מספר טקסים של אוטו דה פה, כמו זה שהתקיים ב-6 במרץ 1600 בטולדו, ופליפה הרביעי, מלך ספרד ביקש לערוך טקס בחצר המלוכה ב-1632 כדי לחגוג את החלמתה של אשתו, איזבל דה בורבון.
החל מהמאה ה-17, וביתר שאת במהלך המאה ה-18, טקסי האוטו דה פה ירדו בתדירות ופופולריות.
הטקס האחרון בנוכחות המלך הספרדי נערך ב-1720 בפניו של פליפה החמישי, מלך ספרד.
אחת הסיבות לירידה במספר טקסי האוטו דה פה הייתה עלותם הגבוהה שהרתיעה את האינקוויזיציה ומאחר לא תמיד היו הכספים הדרושים לקיום טקסים ציבוריים גדולים.
בסביליה במחצית השנייה של המאה ה-16 התקיימו לפחות עשרים ושלושה טקסי אוטו-דה-פה, במדריד בין 1632 ל-1680 לא נערך ולו טקס אחד.
החל משנת 1750 הדחף העיקרי לקיומה של האינקוויזיציה חדל להתקיים: ההעמדה לדין של עשרות אלפי מתייהדים, פרוטסטנטים וכתות של מינים וכופרים שונות השיגה במידה רבה את מטרותיה.
ההיסטוריון פרז קובע, "פשוט לא היו עוד פרוטסטנטים, נון-קונפורמיסטים או אגודות סתרים בספרד".
האינקוויזיציה המשיכה להעמיד לדין מכשפות, ביגמיסטים ועבריינים אחרים אבל המוסד פעל כעת בעיקר כישות פוליטית שהתמקדה במאבק ברעיונות ליברליים.
האוטו-דה-פה הכללי האחרון שנערך בספרד התרחש בסביליה בשנת 1781. הקורבן הייתה מריה דה לוס דולורס לופז, אישה ממעמד חברתי נמוך, שהואשמה בזיוף התגלות אלוהית וקיום יחסי מין עם חסידיה.
האישה לא הביעה חרטה על מעשיה בפני בית הדין של האינקוויזיציה ונידונה למוות.
טקס האוטו דה פה נמשך שתים עשרה שעות ובו הופיעה האישה הנידונה לבושה בבגד של נידונים הידוע בשם "סמבניטו" (ספרדית:sambenito ) ובכובע מחודד בשם "קורוזה" ועליו ציור של להבות ושדים, היא נמסרה לידי מוציאים להורג שהרגו אותה בחנק על מתקן גארוט וגופתה הועלתה על המוקד.
ז'וזף בונפרטה מלך ספרד סיים את פעילות האינקוויזיציה ב-1808, אך רק בשנת 1834 האינקוויזיציה נעלמה כליל מספרד.
אוטו דה פה בעולם החדש
שבעיר לימה וכל הממלכה יש הרבה מאוד בהרבה מאוד קונברסוס ובנים ונכדים של מי שהוכרזו על יד האינקוויזיציה כמי שחטאו" בשנת 1574 נערך האוטו דה פה הראשון, ובין 1574 ל-1593 נערכו 9 טקסים נוספים האוטו דה פה שנערך ב-8 בדצמבר 1596 כלל 60 חוזרים בתשובה.
בשנת 1608. בשנת 1646 הופיעו 71 נאשמים רובם בעוון היותם מי שמסתירים את יהדותם.
שני טקסים נוספים נערכו ב-1648 וב-1649. בתי דין של אינקוויזיציה הוקמו בלימה ובקרטחנה.
אחד מהקורבנות הראשונים בלימה בסביבות שנת 1581 היה רופא חואן אלווארז הוא יחד עם אשתו, ילדיו ואביו, הוצא להורג באשמה של היותם יהודים.
אוטו דה פה נערך בלימה ב-23 בינואר 1639 עם 63 נאשמים בהיותם יהודים ו 11 הוצאו להורג בגין אשמה זן.
בסך הכל, נערכו 129 טקסי אוטו דה פה במושבות הספרדיות בעולם חדש ובהם הופיעו אלפי תיקים שנשפטו על פשעים שונים.
שני בתי הדין בוטלו בשנת 1820.
בשנת 1492 התיישבו בפורטוגל יהודים אנוסים ומומרים שברחו מאימת האינקוויזיציה הספרדית.
במשך רוב המחצית הראשונה של המאה השש עשרה הם חיו
חופשים מכל צורה של רדיפה דתית או אתנית.
האינקוויזיציה הפורטוגזית נוסדה ב-1536 לבקשת ז'ואו השלישי, מלך פורטוגל.
עוד קודם לכן, ב-1515, ביקש מנואל הראשון, מלך פורטוגל, לכונן אינקוויזיציה, אך נתקל בסירוב מצד האפיפיור.
האינקוויזיטור הראשי הראשון היה החשמן אנריקה, לימים אנריקה, מלך פורטוגל.
בדומה לאינקוויזיציה הספרדית, עסקה זו הפורטוגזית ברדיפת מומרים שלא נענו לכל דרישותיה של הנצרות הקתולית.
בתי דין של האינקוויזיציה הוקמו בליסבון, אבורה וקוימברה.
טקס האוטו דה פה הראשון בפורטוגל נערך בליסבון בשנת 1540, אך רדיפת אנוסים התנהלה בקצב איטי ביותר לאחר שהאנוסים שילמו כופר משמעותי לכתר הפורטוגזי על מנת להסיר את רוע הגזירה, ובתמורה הם נמלטו מרדיפות משמעותיות ביחס לאינקוויזיציה הספרדית.
במהלך 33 השנים הראשונות לקיום הרשמי (1547–1580) של האינקוויזיציה, קצת יותר מ-2,000 אנוסים הובאו למשפט או נענשו במסגרת אוטו דה פה.
בשנים 1533, 1535, 1547 ו-1577 הוציא הכתר הפורטוגלי צווי חנינה לאוכלוסיית האנוסים אליהם התייחסו השלטונות כ"נוצרים חדשים", הוכחה לנחיצותם למדינה הפורטוגזית, אך חייהם וארח חייהם נותר תלוי על בלימה ותחת הצל המאיים של האינקוויזיציה.
בשנת 1580, הפכה פורטוגל לחלק מספרד.
האינקוויזיציה הגבירה את פעילותה נגד "נוצרים חדשים" וטיפלו בהם בחומרה.
יותר מ-200 נידונו למוות ב-50 טקסי אוטו דה פה שנערכו בליסבון, אבורה וקוימברה בין 1581 ו-1600. מצב זה יצר היפוך במגמה תנועת הפליטים בחצי האי האיברי ופליטים ממוצא יהודי, אנוסים שברחו מספרד לפורטוגל ברחו עתה מפורטוגל לספרד בתקווה להימלט מהפח אל הפחת.
בראשית המאה השבע עשרה, עם חזרת האנוסים מפורטוגל לספרד, ועל רקע הצורך הספרדי בכישורים אותם הביאו האנוסים איתם והצורך בהזרמת כספים לכלכלה הספרדית החלו חוגים פוליטיים בספרד להביע עמדה בעד אימוץ גישה סובלנית יותר כלפי קהילת צאצאי האנוסים.
צו של האפיפיור מאוגוסט 1604 איפשר ל-400 "נוצרים חדשים" פורטוגזים לקבל חנינה על חטאי העבר תמורת תשלום של כמעט 2 מיליון דוקטים לפליפה השלישי, מלך ספרד.
במהלך השנים שלאחר מכן הגיעו צאצאי האנוסים - כפליטים פורטוגזים רבים לבית המשפט הספרדי להציע את השירותים הפיננסיים שלהם לכתר.
אבל כאשר התנאים של החנינה פגו שש שנים מאוחר יותר והרדיפות התחדשו נוצרים חדשים רבים, פליטים מפורטוגל, ברחו מספרד.
המדיניות של הרדיפה השתנתה בתקופת שלטונו של פליפה הרביעי, מלך ספרד באמצע המאה ה-17, שוב בגלל קשיים כספיים של הכתר הספרדי, האינקוויזיציה העניקה חנינה זמנית או חסינות זמנית מחקירה לצאצאי האנוסים למרות החשד התמידי כי מדובר ב"יהודים נסתרים" (ספרדית :Criptojudaísmo).
הקלות אלו אפשרו את השתלבותם המהירה של הפליטים הפורטוגזים בענף הפיננסים והשתתפותם בחוזים עם השלטון בכל רחבי האימפריה הספרדית, ועד לשנת 1640 מחצית החוב של הכתר הספרדי היה לבנקאים "נוצרים חדשים" - מצאצי האנוסים.
לשומרי המסורת הקתולית בכנסייה היה מצב זה שקול לאיום על האורתודוקסיה.
כאשר פורטוגל חזרה להיות ישות עצמאית בשנת 1640, האינקוויזיציה ראתה פתח לחידוש הרדיפות אחר צאצאי האנוסים.
משפחות שלמות נתפסו במדריד והובאו בפני בתי דין של האינקוויזיציה וסדרה חדשה נרחבת של טקסי אוטו דה פה בטולדו וקואנקה הביאה לדין מספר רב של חשודים בקיום המצוות בסתר.
עד לסוף המאה ה-17 נעלם כל הדור הראשון של צאצאי האנוסים, אך היהודי האנוס או המומר - המעמד של הנוצרים החדשים, נותר בגדר אויב של האינקוויזיציה עד לסוף המאה ה-18
ב-1 באוקטובר 1774, התפרסם בפורטוגל צו שחייב את פסקי הדין של "המשרד הקדוש" - האינקוויזיציה לקבל אישור מלכותי לפני ביצוע, מה שבפועל סיים את פעילות האינקוויזיציה הפורטוגלית.
לאחר פרסום צו זה כבר לא אורגנו בפורטוגל טקסי אוטו דה פה.
הדירקטוריום אינקוויסיטורום (לטינית: Directorium Inquisitorum) הוא ספר הדרכה, ספר נהלים ופרוצדורות המכסים את היקף עבודתה של האינקוויזיציה ולאחר פרסומו במחצית השנייה של המאה ה-14 הפך ל"אורים ותומים" לאינקוויזיציות הספרדית, הפורטוגזית ושאר בתי הדין של הכנסייה הקתולית.
הספר הוא פרי עבודתו המתמשכת של הנזיר הדומיניקני ניקולס אימריך , שנכתבה בלטינית ומורכבת מכ-800 עמודים, שאותם חיבר כבר ב-1376. אימריך כתב חיבור מוקדם יותר על כישוף, אולי כבר ב-1359, שאותו עבד מחדש בהרחבה.
בחיבור הספר השתמש אימריך בטקסטים ממשפטים שערכה הכנסייה כנגד נאשמים בכישוף, וטקסטים שנכתבו בעקבות מסע הצלב האלביגנזי מערכה שיזמה הכנסייה הקתולית בין 1209 ל-1229 כדי לשרש את המינות הקתרית.
הנזיר הדומיניקני ניקולס אימריץ' מונה לאינקוויזיטור הכללי של אראגון בשנת 1357 ולאחר מכן בשנת 1362. הוא מצא לעיתים קרובות שחקירותיו חסומות על ידי בית המשפט האזרחי או מוסדות הכנסייה על רקע ההתנגשות בין פעילות האינקוויזיציה ובעיקר העינויים וההוצאות להורג שלכאורה עמדו בסתירה לדוגמה של הכנסייה.
בעת אחת מהגלויות שלו בעת ששהה בחצר האפיפיור של האפיפיור גרגוריוס ה-11 באביניון.
אימריך תיאר גם אמצעים להוצאת וידוי שכללו מניפולציה פסיכולוגית פרימיטיבית וכן עינויים מוחלטים.
בנוגע לעינויים, אמר אימריך, "Quaestiones sunt fallaces et inefficaces" כלומר, "עינויים הם מטעים ולא יעילים".
עם זאת, אימריך היה האינקוויזיטור הראשון שעקף את האיסור של הכנסייה על עינויים של נושא פעמיים.
הוא פירש את ההנחיה באופן ליברלי מאוד, והתיר מקרה נפרד של עינויים עבור אישום נפרד של כפירה.
הדירקטוריום אינקוויסיטורום הפך לספר ההליכים ששימש את האינקוויזיציה הספרדית עד למאה השבע-עשרה.
הוא יצא במהדורות רבות, כולל הרצה בברצלונה ב-1503 ואחת ברומא ב-1578.
כאשר נאספו כל העדויות על ידי חקירת העדים והנאשמים, "חבר מושבעים"(ספרדית: consulta de fe) המורכב מהאינקוויזיטורים של בית הדין, נציג של הבישוף המקומי (ספרדית: el ordinario) ומספר יועצים משפטיים או יועצים תאולוגיים ערכו הצבעה על מנת להכריע בשאלה על אשמת הנאשם ובגזר הדין שיוטל.
ההחלטה שנתקבלה נשמרה בסוד על להכרזה במהלך טקס האוטו דה פה עצמו.
אם חבר המושבעים לא הצליח להגיע להחלטה והיו חילוקי דעות בין האינקוויזיטורים בנוגע לשאלת האשמה או פסק הדין, הנושא הוגש למועצה העליונה של האינקוויזיציה הידועה בשם "סופרמה" (ספרדית: Consejo de la Suprema Inquisición).
לדיונים אלו היו ארבע תוצאות אפשריות:
הנאשם זוכה מאחר שהאשמות כנגדו לא הבשילו לכלל פסק דין.
במקרים אלו החקירה והתיק הושעו אך לא "נסגרו" עקב חוסר בראיות או ראיות חלקיות שלא מספיקות להרשיע.
במקרה זה הנאשם או הנאשמת חויבו לחזור ולהביע את אמונתם ודבקותם בכנסייה ולשלם קנס, עם זאת מעמדו של הנאשם שזוכה היה בגדר חשוד למשך כל ימי חייו.
הנאשם הורשע ונידון לכפרה (penitenciado).
במקרים אלו הנאשם הורשע בעבירות קלות והתוודו על חטאיהם.
על נאשמים אלו הוטלו עונשים קלים יחסית מלווים ב"חזרה בתשובה" (ספרדית: Abjuración) וזאת בהתאם לחומרת העבירה.
עבירות פחותות כגון ביגמיה או חילול הקודש גררו חזרה בתשובה "קלה" ((de levi) הם נידונו להיות אסורים במוסד ל"תיקון" לתקופה קצובה והם נושלו מכל נכסיה.
לאחר השחרור הם זכו לחנינה ורשות לחזור לכנסייה.
עבירות חמורות יותר גררו עונש של חזרה בתשובה קשה יותר (de vehementi) ולאחר השחרור ממוסד התיקון הוכרחו הנידונים ללבוש, לתקופה קצובה, את "בגד התשובה" (sanbenito).
בגד זה היה טוניקה עשויה פשתן או בד צהוב ועליו צוירו צלבים אלכסוניים אדומים ( צורת האות הלועזית X) בתוספת ציורים של להבות ודמויות של דמונים הסנבניטו הוצג לאחר מכן בכנסיית הקהילה שאליה הנידון או השתייך ופעל כתזכורת משפילה מתמדת לחטאם ואזהרה למאמינים שלא לסטות ממהלך האורתודוקסיה.
אף על פי שזכה הנאשם או הנאשמת לחנינה תאורטית, הם נשארו בגדר מנודים לצמיתות על ידי הקהילה והקלון שלהם הכתים את משפחתם במשך כמה דורות.
הם לא הורשו לעבוד במשרות או מקצועות מסוימים, לשאת נשק, ללבוש בגדים יקרים או תכשיטים.
הנאשם הורשע ונידון לפיוס (reconciliado).
היו אלו שנידונו לכפרה אך חזרו לסורם, עמדו לחקירה ומשפט של האינקוויזיציה היו צפויים לעונשים קשים יותר.
עונש משמעותי בכלא ובנוסף הלקאה, שירות כפוי כחותר בספינת מלחמה, החרמה של רכוש, עונש מאסר עונשי ולבישה של הסנבניטו לצמיתות.
במקרים קיצוניים העבריין החוזר עשוי היה לעמוד בפני עונש מוות.
במקרה זה היה הנידון נמסר לידי הרשויות החילוניות בתום טקס האוטו דה פה לביצוע גזר הדין.
הנאשם הורשע ונידון למוות ( על פי המושגים של האינקוויזיציה התייחסו לנידונים למוות כמי "שוחררו לרשות החילונית" relajado).
הנידונים שנמצאו כעבריינים חוזרים והודו בחטאיהם הוצאו להורג בחניקה ולאחר מכן גופותיהם הועלו על המוקד, לעיתים ניתנה לנידונים למוות האפשרות להודות ולהתחרט על חטאיהם בעת שהלכו לאתר ההוצאה להורג.
ההוצאה להורג נעשתה לאחר האוטו דה פה באתר נפרד, בדרך כלל מחוץ לעיר.
קבוצה אחרת של "מוצאים להורג" היו בובות דמויות אדם שייצגו נאשמים שהורשעו ונידונו למוות אך ברחו מאימת הדין מחוץ לטווח ידה של האינקוויזיציה או מתו בטרם עמדו למשפט או בטרם ניתן היה להוציא לפועל את גזר הדין.
המספר הגבוה יחסית של אלו שהועלו למוקד כבובות בעיקר בעשורים הראשונים לפעילות האינקוויזיציה עשוי להעיד על המספר הגדול של פליטים שברחו מספרד מפחד נחת זרוע של האינקוויזיציה.
האינקוויזיציה הספרדית פעלה על פי מערכת ברורה של כללים מוגדרים, שהשתכללו לאורך זמן.
ספר ההוראות של האינקוויזיטור הראשי הראשון תומאס דה טורקמדה נכתב בשנת 1485 ובו מופיע סיכום הפילוסופיה והשיטות של האינקוויזיציה בספרד.
המדריך שימש לספר שהכתיב את דרכי העבודה של בתי הדין המקומיים של האינקוויזיציה.
לאור הניסיון שנצבר בשמונים השנים הראשונות של פעילות האינקוויזיציה, מהדורה מתוקנת של הנחיות הופקה על ידי האינקוויזיטור הראשי פרננדו דה ואלדס בשנת 1561. ההוראות חדשות פירטו את כל ההליכים השונים שיש לבצע - החל מהצעדים הראשונים בשימוע באינקוויזיציה, מהגילוי הראשון של כפירה
היו שני סוגים של טקסי אוטו דה פה: אוטו דה פה ציבורי - "פובליקוס" (público general) אירוע גרנדיוזי שנערך בכיכר העירייה או כיכר העיר המרכזית אליה כל הנכבדים האזרחיים והכנסייתיים הוזמנו.
אירוע זה בדרך כלל נקבע ונערך במועד חגיגי ומשך קהל עצום.
משפטים נקראו במהלך היום ואלה שנידונו למוות הוצאו להורג בסוף הטקס.
המגמה לערוך טקסי אוטו דה פה שלא במרחב הציבורי נמשכה אל תוך המאה השבע-עשרה.
האוטו-דה-פה נערכו ביום ראשון או בחג כי על פי הספר "מדריך האינקוויזיטורים" של האינקוויזיטור ניקולס אימריך: "נוח שקהל גדול ישתתף בהוצאה להורג ובייסורים של האשמים, כך שהפחד עשוי להפריד בינם לבין הרע".
"זו הצגה שממלאת את הנוכחים באימה ובדימוי מחריד של יום הדין.
ובכן, זו התחושה שצריכה להיות השראה".
"נוכחות הדיינים, אנשי הכנסייה והשופטים מוסיפה פאר והדר לטקס".
ההכנות החלו חודש לפני התאריך הקבוע מכיוון שהבמה הייתה צריכה להיבנות בכיכר ציבורית או בשטחי הכנסייה, עם ספסלים לנידונים כדי שיראו אותם לקהל, טריבונה לנציגי השלטון ויציע צופים.
אנשי האינקוויזיציה הכינו מראש גם את הבגדים שלבשו הנידונים, את הצלמים - בובות שייצגו את הנידונים שברחו מהדין או מתו לפני שהאינקוויזיציה הספיקה להענישם והועלו למוקד בטקס של הוצאה להורג סמלית.
הכרזות והכדים שהכילו את גזרי הדין.
בנוסף, היה צריך לסדר סוככים כדי לספק צל לנוכחים.
כל זה היה כרוך בסכום כסף לא מבוטל, ולכן האינקוויזיציה, שלא תמיד יכלה לסמוך על התמיכה הכספית של העיריות שבשטחן נערך הטקס.
בשעה שתיים בצהריים יום קודם לטקס, החלה "תהלוכת הצלב הירוק".
לתהלוכה שנוצרה כדי להגיע למקום שבו נחגג האוטו-דה-פה היו חוקים לגבי סדר וחלוקת המשתתפים.
האסירים הובלו עם שחר מכלא האינקוויזיציה לקפלה ומשם יצאה התהלוכה כולה.
מלווה בדגל האינקוויזיציה מאחוריו התייצבו קרובי המשפחה, הנציבים והנוטריונים של האינקוויזיציה, כמו גם נציגי הכמורה הרגילה והרשות החילונית.
מטרת התהלוכה הייתה לשאת את הצלב הירוק ואת דגל האינקוויזיציה למקום בו הייתה אמורה להיערך האוטו-דה-פה למחרת.
הצלב היה מכוסה בצעיף שחור ו"קרובי משפחה ונזירות שמרו כל הלילה, מוגנים על ידי מחלקת חיילים".
עם עלות השחר ביום האוטו-דה-פה, החלה תהלוכת הצלב הלבן, שנקראה כך מכיוון שבראשה עמד צלב שהכיל באופן סמלי כמה חתיכות עץ שהיו אמורות לשמש במוקד עליו ישרפו הנידונים למוות.
מאחורי הצלב הלבן באו אנשי הדת, ואחריהם הצלמים של הנידונים שנמלטו או מתו לפני משפט חלקם הוצאו מקבריהם ועצמותיהם הובאו בארגזים עם ציור של להבות והועלו למוקד בהוצאה להורג טקסית.
במרכז התהלוכה צעדו הנידונים נושאים נר בידם, חובשים כובע מחודד ולבושים בסנבניטו המעידים על סוג הפשע בגינו הועמדו לדין וגזר הדין.
את התהלוכה סגרו פרשים או משלחת צבאית אחרת ולאחריהם נציגי הקהילות הדתיות בעיר.
כאשר תהלוכת הצלב הלבן הגיעה לכיכר לאתר בו עתיד היה להתקיים האוטו דה פהוהנידונים, האינקוויזיטורים ונציגי השלטונות תפסו את המושבים ששמרו להם הטקס החל בדרשה של שהוקדשה לתפארת האמונה ולגנות הכפירה.
האסירים שאינם חוזרים בתשובה נתבקשו לחזור בתשובה לפני שהם ימותו על ידי שריפתם בחיים.
עם אלו שבחרו שלא לחזור בתשובה ננקטו אמצעי זהירות מיוחדים כדי שלא תהייה להם אפשרות לפנות למי מהצופים והיה מקובל שהם הובלו כאשר פיהם חסום.
לאחר הדרשה נקראו פסקי הדין וגזר הדין.
כל מורשע התייצב לשמוע את החלטת בית הדין של האינקוויזיציה.
מי שנדרש להביע חרטה על מעשיו התנער בפומבי מטעויותיו והבטיח לא לבצע אותן שוב.
שלב זה הסתיים בשירה של מזמורים דתיים שונים והוקראו תפילות, בשלב האחרון נמסרו הנידונים למוות לידי הרשויות והובלו ממקום האוטו דה פה למקום בו בוצעו ההוצאות להורג האוטו-דה נמשך בדרך כלל מספר שעות ויכול להימשך כל היום.
המספר המדויק של האנשים שהוצאו להורג על ידי האינקוויזיציה אינו ידוע.
מאוחר יותר במאה התשע-עשרה, חוסה אמדור דה לוס ריוס קבע מספרים גבוהים עוד יותר, וקבע שבין השנים 1484 ו-1525 בלבד, 28,540 הוצאו להורג בשריפה, 16,520 צלמים נשרפו ו-303,847 נידונו לעונשים קלים יותר.
חוקרים מודרניים מספקים הערכות נמוכות יותר.
מחקרים היסטוריים מודרניים מגלים מספרים המעידים על היקף פעילות האינקוויזיציה כפי שמשתקפים בטקסי האוטו דה פה, מספרים אלו עדיין נמצאים בתהליך של מחקר ועיבוד ככל שמסמכים נחשפים ואיסוף נתונים גולמיים נמצא בעיבוד על ידי החוקרים.
ממצאים של מחקרים אלו מעידים כי מספר המוצאים להורג הסופי היה קטן יותר ממה שהיסטוריונים האמינו פעם, אבל ההשפעה הכוללת הייתה בהחלט הרסנית עבור מיעוטים תרבותיים נרדפים ועבור הציבור בכללותו.
לשלטון האימה הייתה מספר תוצאות בלתי נמנעות, עם התגברות הרדיפה הפסיקו האנוסים להתייצב כדי להודות בחטאיהם.
במקום זאת, הם מצאו מפלט בעצם האמונות והמנהגים שהם והוריהם הפנו להם את הגב.
נראה כי היהדות הפעילה, שהייתה קיימת בקרב כמה אנוסים נולדה מחדש בעיקר מהתעוררות התודעה שלהם תחת רדיפה.
מאחר שהאנוסים תפסו מקום משמעותי במינהל של הממלכה, במקצועות החופשיים ובמסחר, לירידה במספרים של אוכלוסייה זו בגין רדיפות והגירה עשוי הייתה השפעה על האזורים בהם ההשתתפות שלהם בחיי הקהילה הייתה משמעותית.
ואכן חורבן זה העסיק את הרשויות האזרחיות של ספרד.
באופן פרדוקסאלי, הרדיפה של האנוסים גרמה לפגיעה משמעותית יותר בכלכלה המקומית מאשר הגירוש המאוחר והמקיף יותר של הקהילה היהודית.
היהודים בגלל מעמדם המיוחד שיחקו תפקיד שולי יחסית במגזרי מפתח בחיים הציבוריים והייתה להם שליטה פחותה משאבים כלכליים.
ככל הידוע, לא קיימים נתונים אמינים לגבי פעילות האינקוויזיציה והנידונים באוטו דה פה.
כמעט כל התיעוד על פעילות האינקוויזיציה בעשורים הראשונים נעלמו, ובתקופות הבאות הרשומות לרוב לא שלמות.
למרות כל הפגמים והפערים המסמכים של האינקוויזיציה מהווים את רישומי התביעה המלאים ביותר ששרדו מכל בית דין אירופי של העת החדשה המוקדמת.
על פי התיעוד הקיים ניתן לחלק את פעילות בית הדין לחמישה שלבים עיקריים: התקופה של רדיפות אינטנסיביות נגד האנוסים לאחר 1480, עד 1530 לערך לאחריה תקופה של פעילות נמוכה בתחילת המאה השש עשרה.מ 1559–1614 תקופה שלישית היא תקופת הפעילות נגד פרוטסטנטים ואנוסים מוסלמים.
תקופה רביעית עד לסוף המאה ה-17 כאשר רוב הנאשמים ורוב הנידונים באוטו דה פה אינם אנוסים יהודים או מוסלמים ותקופה חמישית שחופפת את המאה ה-18 בה האינקוויזיציה לא דנה נאשמים בגין כפירה אלא עבירות אחרות.
חסר מידע מדויק על הנתונים של פעילות האינקוויזיציה ב 50 השנים הראשונות בהן התבססה הפעילות במסגרת ממלכת אראגון אין מידע כמה אנשים נתנו הודאות מרצון בפני אינקוויזיטורים במהלך הראשונות הללו, כמה נכלאו או נידונו לעונשים אחרים או הוצאו להורג.
חשוב להבין שרוב אלה "הוצאו להורג" על ידי
האינקוויזיציות הללו לפני 1530 מעולם לא נעצרו חלקם היו כבר לא בחיים או נמלטו מאימת האינקוויזיציה הם הורשעו שלא בפניהם כדי לאפשר את האינקוויזיטורים
להחרים כמה שיותר רכוש מיורשיהם של הקורבנות.
המידע מוולנסיה הוא רב אך מהימנותו נמצאת בסימן שאלה.
העיר שהייתה הגדולה בספרד בתחילת המאה ה-16 הייתה עדה למספר גדול של טקסי אוטו דה פה והוצאות להורג של יהודים אנוסים.
שלושה רבעים מקורבנות האינקוויזיציה בוולנסיה היו סוחרים, חנוונים, ובעלי מלאכה האינקוויזיציה לא הקלה את ידה גם על אנשי רוח וחפצים דוממים בספטמבר 1483 נשרפו בכיכר הקתדראלה של ולנסיה כתבי יד וספרי תנך.
הוצאות להורג של האינקוויזיציה בממלכת ארגון 1485-92 מחוז טרואל ולנסיה סרגוסה טורטוסה הוצאות להורג 12 10 50 6הוצאה להורג טקסית 40 50 46 32
הוצאות להורג של האינקוויזיציה בממלכת ארגון 1493 - 1511 ולנסיה סרגוסה ברצלונה מיורקה הוצאות להורג 75 68 28 65הוצאה להורג של טקסית 250 56 445 263
הוצאות להורג של האינקוויזיציה בממלכת ארגון 1530 - 1511 ולנסיה סרגוסה ברצלונה מיורקה סיציליה הוצאות להורג 140 12 6 15 128הוצאה להורג של טקסית 130 14 ?
עד שנת 1530 המצוד הגדול אחר אנוסים הגיע לכלל הצלחה וסיכום בתחומי השלטון של הכתר של אראגון.
בית הדין של ולנסיה, הוציא להורג שלושה עשר
אנוסים בשנת 1528 באוטו דה פה שזכה להתקיים בנוכחות הקיסר, וחמישה נוספים הוצאו להורג באוטו דה פה אחר בשנת 1531, אבל מסמך מקומי רק ציין ש"היו
מכשפות רבות ומוריסקו (אנוסים מוסלמים) רבים יותר." בית הדין של סרגוסה הוצא להורג עשרים איש בין 1500 ל-1540; רק שישה מהם היו אנוסים, השאר היו שמונה מכשפות, ארבעה קוסמים ושני מוסלמים.
בין 1510 ו 1535 שלושה אנוסים ושלושה אשמים נוספים הוצאו להורג על ידי האינקוויזיציה של מיורקה.
בית הדין בסיציליה המשיך לטהר את האי מיהודים עד 1535, כאשר הפרלמנט של סיציליה שכנע את המלך שלהם להשעות את הסמכויות של האינקוויזיציה לחמש שנים, ובכך להשבית את פעילותה באי.
אחת ההתקדמות המשמעותיות ביותר במחקר על פעילות האינקוויזיציה במאה העשרים הוא מחקר על ידי האתנוגרף וההיסטוריון גוסטב הנינגסן, והחוקר הספרדי חיימה
בשנת 1972 פרסמו הנינגסן וקונטררס מחקר שבסיסו ניתוח של 50,000 תיקי משפטים של האינקוויזיציה (relaciones de causas) שנאספו מארכיונים שונים ומקיפים פעילות של 21 בתי הדין האזוריים של האינקוויזיציה הספרדית במהלך התקופה שבין 1540–1700. מסווג לפי סוגי פשיעה.
המסקנה העיקרית של הניתוח המסמכים והעדויות נמצאת בבסיס המקרים המודרניים והיא שהאינקוויזיציה לא הייתה מנגנון רצחני שאחראי למותם של עשרות אלפי קורבנות במשך רוב ההיסטוריה הפעילה שלה נותר שיעור ההוצאות להורג מתחת ל-2 אחוזים - ממוצע של חמישה אנשים בשנה.
עינויים ועונש המוות הוחל רק לעיתים רחוקות - כמעט באופן בלעדי
בין 1540 ל-1700 שהיא תקופת הפעילות העיקרית של האינקוויזיציה, משפטים וטקסי אוטו דה פה שעסקו בתחום המוגדר כ"כפירה קשה" וכולל משפטים ועונשים שהוטלו על אנוסים יהודים ומוסלמים ופרוטסטנטים עמדו על 40% מסך המשפטים והעונשים.
בתקופה זו התמקדה האינקוויזיציה בחטאים ועבירות "קלות" של נוצרים שלא ממוצא של אנוסים.
עבירות אלו כללו התקפות על הכנסייה הקתולית, חילול הקודש, התנהגות מינית חסרת מעצורים, אמונות תפלות והתנגדות לאינקוויזיציה.
עבירות קלות יותר אלו מהוות קרוב ל 60% מסך התיקים והענישה בתקופה זו.
המחקר מצא עדויות ל 637 הוצאות להורג מבין כמעט 28,000 גזרי דין מ-1560 עד 1614 המהווה 2.3% ועוד 545 הוצאות להורג טקסיות של צלמים המהווה 2%.
מתוך כלל ההוצאות להורג 29% נערכו בארגון.
וילהלם היינריך אוטו דיקס היה צייר גרמני, פעל במיוחד בתקופת הרפובליקה הוויימארית.
ידוע בשל סגנונו הגרוטסקי והריאליסטי ונחשב לאחד מהבולטים בזרם "האובייקטיביות החדשה" או "התכליתיות החדשה" .
אוטו דיקס נולד בעיירה אונטרהאוס (גרמנית: Unterhaus) ליד העיר גרה שבמחוז סקסוניה לארנסט פרנץ ולפאולינה לואיז דיקס.
אביו היה יוצר תבניות במפעל ברזל ואמו שהייתה משוררת בנעוריה, ולאחר מכן עבדה לפרנסת המשפחה כתופרת.
אוטו היה הבכור מבין אחיו ושלושה מהם האריכו ימים אחריו: טוני, פריץ והדוויג.
אח גדול ממנו, שנקרא גם הוא פריץ, נפטר שנה לפני לידתו, והאחות הקטנה אליסה, נפטרה סמוך ללידתה ב-1899. משפחתו חיה בבית משותף שכיום משמש כמוזיאון המוקדש לזכרו ונוסד בשנת 1991. מעט לאחר לידתו נדדה המשפחה בין כמה בתים זמניים עד שבשנת 1908 קנה האב בית בקצה אונטרהאוס.
קניית הבית למשפחה ממעמד הפועלים התאפשרה בזכות העלאה משמעותית בשכרו של האב בתחילת שנת 1900. עבודתו של האב כטכנאי הייתה מוערכת מאוד והכשרתו הייתה ייחודית, דבר שמסביר את משכורתו הגבוהה יחסית.
דיקס היה ילד חולני שסבל מדלקת ריאות, חום וסיוטים חוזרים, בהם חלום אחד שחזר על עצמו, בו הוא בורח מחרמשם של שני איכרים הקוצרים שדה תירס.
סיוט זה הפך לציור שלו מאוחר יותר ומוצג היום במוזיאון העיר גרה.
דיקס נחשף לאמנות מגיל צעיר מאוד.
בגיל עשר הוא שימש דוגמן לבן דודו מצד אימו, פריץ אמאן, וציין בשלב מאוחר יותר שזה היה השלב בו החליט להיות צייר בעצמו.
הוא הוקסם מהאווירה בסטודיו ומ"הריח הנפלא של צבעי שמן ולכה".
בן דודו שימש לו מנחה ראשון ולימד אותו את העקרונות הראשוניים.
במקביל ללימודיו בבית הספר היסודי בשנים 1897–1906, לקח אותו מורו לאמנות פרופסור ארנסט שונקה תחת חסותו.
בשנות לימודיו נסע איתו שונקה לאזורים כפריים פתוחים והנחה אותו בציור באמצעות חומרים רבים דוגמת גיר, פחם, דיו, גרפיט צבעי מים ועוד.
ספר שרטוטים של דיקס מהשנים 1903–1906 מראה את כישרונו הגדול מגיל צעיר, כמו גם את סגנונו הייחודי והקפדני.
ארנסט שונקה זיהה את הפוטנציאל הגדול שהיה חבוי בו וסייע לו להגיש בקשה למלגת לימודים "על-תנאי" לנסיך היינריך ה-28 של רויס.
תנאי לקבלת המלגה הייתה התחייבות לתקופת התמחות במלאכה אצל מומחה העיצוב והציור קארל זנף בעיר גרה, מ-1905 למשך ארבע שנים.
בתקופה זו רכש דיקס כלים מקצועיים רבים ושכלל את סגנונו הייחודי, למרות חוסר ההערכה שהביע כלפיו זנף.
דבר זה ניכר, בין השאר בציטוט מפורסם בו טען זנף כי דיקס לעולם לא יהיה אמן אמיתי, לכל היותר יהווה שוליה לצייר.
משנת 1909 ועד 1914 למד באקדמיה לאמנות גבוהה של דרזדן.
הוא מימן את לימודיו באמצעות המלגה בת ה-40 מארק לחודש שקיבל.
נוסף על כך הוא היה פטור מתשלום מיסים והרוויח מעט ממכירת דיוקנאות.
בתקופה זו ביקר בתערוכות גרמניות וצרפתיות ונחשף לסגנונות ציור רבים, בהם סימבוליזם, אימפרסיוניזם, פוסט-אימפרסיוניזם, אקספרסיוניזם וקוביזם.
פול גוגן ווינסנט ואן גוך היו אמנים שהשפיעו עליו במיוחד וסגנונו מאותה תקופה מזכיר את זה של ציירים גרמנים מהמאה ה-16 – סגנון רך, מעודן ומעט רומנטי.
מבחינה רוחנית-דתית התנסה דיקס יחד עם חבריו הקרובים בתרגול הדת המזדזנית, סוג של דת נאו-זורואסטרית.
כחלק מדת זו שמר דיקס באדיקות על צמחונות, תרגל מדיטציה ותרגולי נשימה, נמנע מעישון אם כי הוא מעיד על עצמו שלא הצליח להימנע לחלוטין משתיית אלכוהול:
"אני דואג לגופי יותר מהרגיל כי יש לי גוף בריא שמוביל לידע בריא...
אני צמחוני; אם כי לא באדיקות מלאה כי אני נהנה מאלכוהול.
בשנת 1914 התנדב דיקס לצבא כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה.
מניעיו לגיוס לא ברורים לחלוטין אך נראה ממכתבים, ציורים ושיחות שערך עם חבריו שהיה בהם תערובת של פטריוטיזם גרמני מיליטריסטי וניהיליזם מבית מדרשו של פרידריך ניטשה, שבספריו החל לעיין כנראה בתקופת לימודיו בדרזדן.
באותן שנים, כנראה בהשפעת ניטשה, האמין כי העולם הוא מערבולת כוחות מנוגדים, היוצרים והורסים במחזוריות בלתי פוסקת של חיים ומוות.
הוא האמין שיקיץ הקץ על הסדרים הבורגניים הישנים ו"שחר חדש יפציע על אירופה".
למלחמה לקח איתו שני ספרים: התנ"ך ו"המדע העליז" של ניטשה.
דיקס שובץ בחיל הארטילריה וקיבל בתחילה תפקיד של מקלען.
את הכשרתו הצבאית עבר בדרזדן ובבאוצן, ונשלח לחזית מלחמת החפירות בריימס שבצרפת ב-21 בספטמבר 1915. הוא היה חייל טוב והתקדם במהירות בדרגות, קיבל עיטור צלב הברזל דרגה שנייה ודרגת קצין בנובמבר באותה שנה.
דיקס נפצע בחמש הזדמנויות שונות במהלך שירותו במלחמה ועבר לפחות שלוש חזיתות שונות: נהר הסום שבצפון צרפת, החזית הרוסית והחזית בפלנדריה.
באוקטובר 1918 הועלה בדרגה וחודש לאחר מכן שוחרר משירות צבאי, כנראה לאחר פגיעה קשה בצוואר.
במהלך המלחמה הצליח להמשיך בעבודתו האמנותית וצייר בהפוגות, בעיקר רישומים ובצבעי גואש.
את יצירותיו שלח הביתה וכך שרדו יצירות רבות של תקופתו האקספרסיוניסטית, יש המעריכים כי צייר מאות יצירות בשנות המלחמה.
לאחר שחרורו מהצבא חזר דיקס להשלים את לימודיו באמנות באקדמיה של דרזדן בשנים 1919–1922. עבודותיו בשנים אלו מראות שינוי כיוון משמעותי.
השתתפותו של במלחמת העולם הראשונה וחוויותיו הקשות ממנה, הובילו אותו להמיר את העושר הצבעוני והוויטאליות שאפיינו את עבודותיו המוקדמות, בצבעים קרים ומנוכרים.
סגנונו השתנה מאקספרסיוניזם לדאדא וסוריאליזם בשנות לימודיו האחרונות.
עבודותיו קיבלו ממד פוליטי והוא הביע באמצעותן כעס על היחס של גרמניה לנכים ופצועי המלחמה.
מחאה זו באה לידי ביטוי בעבודות כגון: "משחקי הקלפים" (1920), היצירה הידועה ביותר שלו מאותה שנה, המציגה גרוטסקיות חריפה כמו גם אמירה חברתית נוקבת; "חנות הקצב" (1920) ו"פצועי מלחמה" (1922) המציגות שתיהן את החברה הקורסת בתקופה שלאחר מלחמת העולם.
דיקס מחה על ההוללות והריקבון שפשטו בחברה הווימארית של שנות ה-20.
בשנת 1920 הציג את יצירותיו בדרזדן ובברלין לפני שעקר לדיסלדורף, שם פגש את ד"ר הנס קוך (Hans Koch), אורולוג חובב אמנות שתמך באמנים והציג תערוכה של דיקס.
במהלך 1921 צייר דיוקן של ד"ר קוך וכך התוודע לאשתו של הרופא, מרתה אליזבת קוך (Martha Elisabeth Koch, במקור לינדנר Lindner), אז בת 26 ואם לשני ילדים.
השניים ניהלו רומן ולאחר תקופה קצרה עזבו יחד לדרזדן.
ד"ר קוך ניהל באותה תקופה רומן עם אחותה הגדולה של מרתה ואולי בשל כך לא נטר טינה לדיקס ונשאר עמו בקשר טוב עד פטירתו ב-1952. בשנת 1923 התחתן דיקס עם מרתה ולאחר ארבעה חודשים נולדה בתם הראשונה, נלי.
בהמשך אותו עשור נולדו להם עוד שני ילדים, אורסוס ויאן.
הם נשארו נשואים עד פטירתו של האמן.
בשנת 1924 התארגנו דיקס ואמנים אחרים יוצאי מלחמת העולם הראשונה בתערוכה קבוצתית נודדת בשם "לא עוד מלחמה".
ספרו "המלחמה" יצא אף הוא בשנה זו, ותואר מאוחר יותר על ידי אחד המבקרים כאחד הספרים בעלי ההשפעה החזקה ביותר נגד מלחמות.
בתקופה זו עשה שימוש רב בתצלומים של חיילים גרמנים שנפצעו וגופם התעוות כתוצאה מהמלחמה.
ב-1925 הציג דיקס את יצירותיו בקונסטהאלה מנהיים (Kunsthalle Mannheim) כחלק מתערוכה משותפת של כמה אומנים, ביניהם מקס בקמן, ג'ורג' גרוס, ואחרים, ואשר נשאה את השם "אובייקטיביות חדשה" .
שם זה הפך במהרה לשמו של זרם תרבותי חדש בגרמניה.
תרבות זו נוצרה מתוך השבר הגדול שהביאה מלחמת העולם הראשונה: אובדן של מיליוני חיילים צעירים, משבר כלכלי חריף והתמוטטות כמעט מוחלטת של מעמד הביניים.
בניגוד לציפיות לפני המלחמה, שמצב האנשים בגרמניה ישתפר לאחר המלחמה, החלה לחלחל בסוף המלחמה ההבנה שלמעשה המצב גרוע יותר מכל מה שהיה לפני כן.
תובנה זו הולידה את הזרם, שהשפעותיו ניכרו בציור, צילום ועיצוב.
אופי התנועה היה פוליטי, בניסיון לרתום את האמנות ככלי נגד הממסד.
דיקס זכה להכרה כבר באותה תקופה גם באירופה וגם בארצות-הברית, והמבקרים היללו את יצירותיו, בהן "החפירה" , שעליה התחיל לעבוד בדרזדן ב-1920 והשלים רק ב-1923 בדיסלדורף.
הוא היה זהיר מאוד בהתבטאויותיו ולא דיבר בקיצוניות שהביעו חברים אחרים בזרם אך למרות זאת נחשב, בעיקר בשל אופי יצירותיו, לבולט בין אמני הזרם ופעולותיהם.
בשנת 1931 מונה לחבר מן המניין באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין והחל להרצות.
באותה שנה הוא הציג תערוכות בכל רחבי גרמניה ובניו-יורק.
אך הכרה זו הייתה קצרת מועד יחסית, שכן בשנת 1933 החלו הנאצים להגדיר את עבודותיו כלא מוסריות.
נאסר עליו להציג את יצירותיו בגרמניה, אך הוא נסע מספר פעמים באמצע שנות ה-30 לשווייץ, שם הציג את יצירותיו בתערוכות שונות.
ב-1937 הוצגה התערוכה "אמנות מנוונת" בה, יחד עם שורה ארוכה של יצירות אחרות של אמנים גרמנים, בעיקר יהודים ומתנגדי הממשל, הוצגו מבחר מיצירותיו כאמנות שאינה ראויה ושיש להוקיע אותה.
בשנת 1939 נאסר דיקס באשמת ניסיון התנקשות בחייו של אדולף היטלר, אך שוחרר לאחר מספר חודשים וההאשמות נגדו בוטלו.
בסוף מלחמת העולם השנייה נתפס על ידי הצרפתים והחזק בשבי עד 1946.
אחרי מלחמת העולם השנייה וסוף חייו
אופי עבודותיו של דיקס לאחר מלחמת העולם השנייה השתנה מעט: הוא החל לצייר יצירות בעלות אופי דתי-נוצרי, אלגוריות דתיות וסצנות תנ"כיות; אך המשיך גם ביצירה המראה את הסבל שגורמות המלחמות.
הוא קיבל הכרה והערכה בגרמניה המערבית והמזרחית גם יחד וזכה בפרסים רבים.
בשנות ה-50 וה-60 נסע ברחבי אירופה וארצות-הברית כדי להציג את יצירותיו בתערוכות שונות.
דיקס מונה לחבר במספר אקדמיות לאמנות, בהן פירנצה, ברלין ודרזדן.
בשנת 1965 השתתף בסרט דוקומנטרי קצר.
בשנת 1967, לאחר נסיעה ליוון, סבל משבץ ששיתק את ידו השמאלית.
הוא נפטר ב-25 ביולי 1969 לאחר שעבר שבץ נוסף.
אוטו גרוֹטֶווֹהל היה ראש הממשלה הראשון של גרמניה המזרחית.
גרוטווהל נולד בבראונשווייג בשנת 1894. הוא עבד בבית דפוס והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית בשנת 1912. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני.
לאחר המלחמה היה חבר לתקופה קצרה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית (USPD) אך במהרה שב למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית ומטעמה היה חבר הפרלמנט של בראונשווייג בין השנים 1920–1925, ובשנים 1921–1923 היה שר הפנים, החינוך והמשפטים של בראונשווייג.
בשנים 1925–1933 היה חבר הרייכסטאג ולאחר מכן היה לאיש עסקים עצמאי.
ב-1946 הוא היה ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) בשטח הכיבוש הסובייטי הוא הוביל את מפלגתו לאיחוד עם המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ובכך הביא ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהייתה למפלגת השלטון במשך רוב שנות קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
ב-12 באוקטובר 5 ימים אחרי ההכרזה הרשמית על הקמת גרמניה המזרחית (ב-7 באוקטובר 1949) נעשה לראש הממשלה הראשון של המדינה החדשה (רשמית יו"ר מועצת השרים).
גרוטווהל כיהן בתפקיד זה עד מותו, כאשר הוא חולק את הכוח עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ווילהלם פיק נשיא המדינה.
ב-1960 התגלתה אצלו מחלת סרטן הדם (לוקמיה).
מאז ועד מותו לא מילא את תפקידו באופן שוטף עקב טיפולים בברית המועצות, ולמעשה בשנה האחרונה החליף אותו וילי שטוף, אף על פי שרשמית נשאר בתפקיד ראש הממשלה עד יומו האחרון.
בספטמבר 1964 מת ונקבר בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה ירש אותו בתפקיד וילי שטוף.
אוטו בראון היה פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית בתקופת רפובליקת ויימאר.
כראש ממשלתה של "המדינה החופשית פרוסיה" (Freistaat Preußen), שהייתה אז מדינה־מחוז גרמנית, היה לבראון תפקיד חשוב בבניית רפובליקת ויימאר הדמוקרטית מתוך המעוז הרפובליקני הפרוסי.
בניגוד למצב בגרמניה כולה, הצליח להקים בפרוסיה ממשלה יציבה שהאריכה ימים.
בתקופת כהונתו הפך הממשל הפרוסי לדמוקרטי באופיו.
בראון, שזכה לעיתים קרובות לכינוי "הצאר האדום של פרוסיה", היה סוציאל-דמוקרט נלהב ופטריוט פרוסי גם יחד.
הוא הנהיג מדיניות רפורמות נחרצת, שהייתה נתונה במחלוקת, אך נותרה תמיד חוקית ולגיטימית.
את מגבלותיה של הגישה הזו למד על בשרו עם קריסת הרפובליקה של ויימאר.
לאחר פיזור ממשלתו בצו של הרייכסקאנצלר פרנץ פון פאפן ביולי 1932 ותפיסת השלטון בידי היטלר בינואר 1933, בוטלו הרפורמות שהנהיג במהירות וביסודיות.
נסיונותיו של בראון לפעול נגד הצעדים הלא-חוקיים של הנאצים בכלים חוקיים נותרו חסרי השפעה ויכולת.
אביו של בראון חווה במהלך חייו את הירידה בסולם החברתי מסנדלר-אומן עצמאי לקונדוקטור ברכבת.
לאחר שסיים מוקדם את לימודיו, השלים אוטו בראון הכשרה מקצועית כעובד דפוס.
נוכחותו הייתה מרשימה- הוא התנשא לגובה 1.90 מטר, מבנה גופו היה רחב, והוא ניחן בכוח רצון מרשים, בכישרון ארגוני מובהק וביכולת להוביל קבוצות שונות של אנשים.
אלא שבתחום הרטורי והוורבאלי פיגר בהרבה מול יריביו במפלגה ובפוליטיקה של רפובליקת ויימאר.
לבראון הענייני והצנוע חסר הכישרון הרטורי לשלהב את קהל שומעיו בנאומים חוצבי להבות.
על אף הפוליטיקה הפרגמטית שלו, הנחתה אותו תמיד אמונה הומניסטית עמוקה בזכות האדם לחירות ולשוויון.
על אשתו אמיליה לבית פודציוס לא ידוע רבות.
הוא פגש בה בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה באספת מפלגה, שבה נאם.
הם נישאו בקניגסברג ב-3 באפריל 1894. בזמן כהונתו כראש ממשלת פרוסיה לא הופיעה אמיליה בפומבי מעולם, ובחוג החברים והמכרים הייתה מאופקת ושתקנית.
לפי המסופר, בבית פנימה התהפכו היוצרות ובראון הדעתני והנחרץ סר למרותה.
אמיליה הייתה מיודדת עם הציירת והפסלת קתה קולוויץ.
עת חלתה במחלה קשה בשנת 1927, הצטמצמו חייהם של בני הזוג לתחום ביתם.
לפי עדויות סעד בראון את אשתו במסירות גדולה, והימלטותו לשווייץ בשנת 1933 נבעה בעיקר מדאגתו לה.
בנם היחידי, אריך, מת מדיפתריה בגיל 21 במלחמת העולם הראשונה, ואובדנו הכביד על בראון מאוד.
בראון היה קשור מאוד לנופיו של מחוז מולדתו פרוסיה המזרחית, וחבב מסעות צייד, שבהם הרבה כראש ממשלת פרוסיה.
הימין גיחך על כך, ומשמאל התקיפו אותו על תחביבו האריסטוקרטי.
בראון הצטרף לסוציאל-דמוקרטיה בגיל צעיר.
בהשפעת האנרכו-סינדיקליזם, השתייך תחילה לאגפה השמאלי של התנועה.
כבר בגיל עשרים הוציא לאור ביטאון פוליטי כמעט לבדו, והתבלט כפעיל שטח של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD) בפרוסיה המזרחית.
במשך מרבית שנותיו היה פוליטיקאי מקצועי, ראשית כנבחר ציבור בפרלמנט, ומאוחר יותר כשר ולבסוף כראש ממשלת פרוסיה.
עם תפיסת השלטון בידי הנאצים נמלט בראון ב-4 במרץ 1933 לשווייץ, במכונית שהייתה נהוגה בידי איש משרד המשפטים היהודי הרמן צבי באדט.
בשנת 1940 חיבר שם את כרך זכרונותיו, "מויימאר עד היטלר".
גם בתום המלחמה בחר להישאר בגלות בשווייץ, עד למותו.
מלבד הופעות באסיפות ה-SPD, פרש למעשה מן החיים הפוליטיים.
אף שהרבו לתאר אותו כאיש קשה וענייני, כ"קרחון פרוסי", נחשב בקרב מקורביו וחבריו לאדם רגיש ולהומאניסט.
הקריירה של בראון הייתה טיפוסית לרבים מאנשי ה-SPD בתקופת רפובליקת ויימאר.
כבר בגיל 16 התחיל בראון בפעילות בלתי חוקית ב-SPD, שהוצאה אז מחוץ לחוק בזכות "חוק הסוציאליסטים".
הוא התמנה ליושב ראש של סניף-פועלים של המפלגה בקניגסברג, ומאוחר יותר לעורך ולמוציא לאור של מגוון כתבי עת סוציאל-דמוקרטיים.
עלה בידו להפיץ ביטאון מצליח, וזאת למרות התנאים הקשים מאוד והאזור הכפרי שבהם פעל, חוסר התמיכה בו מטעם המפלגה, והחוסר באמצעים הכספיים.
במיוחד התקרב לחקלאיה האריסים של פרוסיה המזרחית והתחבב עליהם, והפך למומחה בתוך המפלגה בתחום המדיניות האגררית ולאויבם המושבע של היונקרים.
בתקופה זו מילא שורה של תפקידים ציבוריים ברמה המקומית, והיה חבר מועצת העיר קניגסברג.
בשנת 1892 נשפט לחודשיים מאסר בשל פגיעה בכבוד המלכות (הקיסרות הגרמנית).
בשנת 1904 הואשם בראון, ביחד עם סוציאל-דמוקרטים אחרים, בבגידה-במלכות.
הוא הואשם שהכניס לשטחה של רוסיה כתבים אנרכיסטיים שקראו להפלת הצאר.
בית המשפט לא קיבל את מסכת הראיות, וממילא לא ניתן היה להרשיע את בראון בעבירה הזו, בגלל היעדר הסכם שיפוט-הדדי בין גרמניה לרוסיה בנושא זה.
התקדמותו בתוך המפלגה הייתה מהירה.
בשנת 1898 היה ליושב ראש ה-SPD בפרוסיה המזרחית, ובשנת 1905 היה לחבר בוועדת הביקורת הארצית.
בשנת 1911 השתלב בהנהגה הארצית בתור הגזבר הראשי של המפלגה, והשתייך אליה עד 1917. בשנת 1913 נבחר לבית הנבחרים של פרוסיה.
אף שהשתייך לאגף השמאלי של המפלגה, תהום הייתה פעורה בין בראון האוטודידקט לבין עמיתיו המשכילים מאוד, שהפכו לימים לספרטקיסטים ולקומוניסטים.
בראון לא מצא את מקומו בתוך דיוניהם התאורטיים והמופשטים.
בעמיתתו רוזה לוקסמבורג ביקר את "סגנונה הבלתי-נסבל כשל מנהלת בית ספר".
אוטו היינריך ורבורג היה רופא, ביולוג ופיזיולוג גרמני, ממוצא יהודי, אשר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1931 על מחקריו בתחום צריכת החמצן של תאים והאנזים האחראי לה.
ורבורג נולד ב-8 באוקטובר 1883 בעיר פרייבורג.
אביו, אמיל ורבורג, פיזיקאי, פרופסור באוניברסיטת פרייבורג, היה צאצא של משפחת ורבורג הידועה מאלטונה.
הסבים מצד האב, דניאל מרכוס ורבורג ואידה לבית כהן, היו יהודים אורתודוקסים, אך בבגרותו, האב אמיל המיר את דתו לנצרות לותרנית.
האם, אליזבט גרטנר הייתה בת למשפחה של בנקאים ועובדי ציבור בכירים מבאדן.
בילדותו עבר אוטו ורבורג עם הוריו לברלין, בה התמנה אביו לראש החוג לפיזיקה של המכון הקיסרי לפיזיקה ולטכנולוגיה.
למד עד 1901 בגימנסיית פרידריכסוורדר ההומנית בברלין ואחר כך נרשם ללימודי מדעי טבע בדגש על כימיה באוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג.
החל מ-1903 המשיך בלימודי הכימיה באוניברסיטת ברלין שם נבחן על ידי זיגמונד גבריאל.
החל מ-1905 למד רפואה בברלין, אחר כך במינכן ובהיידלברג.
הוא סיים לימודי דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ברלין ב-1906 אצל אמיל פישר, ואת לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג ב-1911
ב-1911 סיים גם את התואר דוקטור ברפואה בהיידלברג.
עבד זמן-מה בהיידלברג כעוזר של לודולף פון קרהל בקליניקה לרפואה.
בשנים בהיידלברג השתתף יחד עם אוטו מאירהוף וקרל יאספרס, בין היתר בחוג לפסיכואנליזה שניהל ידידו של מאירהוף, ארתור קרונפלד.
בהמשך שהה ורבורג כמה פעמים בתחנה הזואולוגית על שם אנטון דוהרן בנאפולי, שם עסק במחקרים בקיפודי ים, ובתהליכי נשימה בתאים נורמליים ובתאים סרטניים.
בשנת 1914 עבר לעבוד באוניברסיטת ברלין במכון ע"ש הקייזר וילהלם (שנקרא לימים ע"ש מקס פלאנק).
במלחמת העולם הראשונה התנדב ורבורג לשירות בחיל הפרשים הפרוסי ובהמשך כקצין במטה הכללי של הצבא הגרמני.
בשנת 1918 מונה לפרופסור במכון הקיסרי (לימים מכון מקס פלאנק).
הוא נפצע וזכה בעיטור צלב הברזל, דרג ראשון.
החל מ-1931 הוא עמד בראש מכון מקס פלאנק לפיזיולוגית התא בברלין.
במסגרת המכון ע"ש הקיסר וילהלם מונה ורבורג לראש מעבדת המחקר של פיזיולוגיית התא, במימון קרן רוקפלר.
פרסומו הראשון בא ממחקריו בתחום המטבוליזם של תאים של ביציות מופרות, בתחנה למחקר ביולוגי ימי בנאפולי.
בשנות העשרים החל לחקור את צריכת החמצן בתאי אורגניזמים חיים.
הוא היה חלוץ השימוש במנומטר (המודד שינויים בלחץ גז) להבנת כמות החמצן הנצרכת על ידי פרוסות של רקמות חיות.
בחיפושו אחר מרכיבי התא האחראים לצריכת החמצן גילה את מעורבות הציטוכרומים, במיוחד ציטוכרום a3 אותו כינה בשם אנזים הנשימה.
בשנת 1931 קיבל פרס נובל על מחקריו בתחום זה.
בשנת 1944 הועלה שמו כמועמד לזכייה נוספת בפרס נובל, אך הפרס לא הוענק לו.
אחת ההשערות היא שגרמניה הנאצית סירבה לאפשר באותה תקופה לאזרחיה לקבל פרסים בינלאומיים, וכלל לא הייתה מרשה לו לצאת מגבולות המדינה.
המחקר של ורבורג היה הראשון שהצביע על כך שתאים ממאירים מבצעים תהליך של גליקוליזה מוגברת בסביבה עתירת חמצן ומפיקים את האנרגיה שלהם בתהליך של תסיסת סוכרים (תופעה הקרויה על שמו תופעת ורבורג).
הגליקוליזה המוגברת בתנאים אארוביים שונה מהתהליך שקורה בתאים נורמליים שבהם הגליקוליזה מואטת בנוכחות חמצן (אפקט פסטר).
הוא פרסם מאמרים רבים על תחומי מחקריו.
אוטו ורבורג התמנה, באופן חריג, כחבר שאינו אזרח בריטי בחברה המלכותית בלונדון, בשנת 1934, וכחבר באקדמיות למדעים של ברלין קופנהגן, רומא, והודו.
זאת, בין שאר העיטורים והאותות האחרים אותם קיבל.
אחרי עליית הנאצים לשלטון יהודים הוצאו ממקומות העבודה שלהם ובהדרגה הוגבלו מאוד באפשרויות התעסוקה.
ורבורג כבן לאב יהודי מומר ולאם גרמנייה נחשב לפי חוקי הגזע מ-1935 ל"יהודי למחצה".
בסופו של דבר נאסר עליו ללמד אבל הורשה להמשיך במחקריו.
ב-1941 איבד את תפקידו לזמן קצר בגלל הערות ביקורתיות כלפי המשטר, אבל תוך שבועות מספר הורשה לשוב לעבודתו על ידי פקודה אישית מלשכתו של היטלר.
הרמן גרינג סידר לו גם סיווג של "רבע יהודי".
בספטמבר 1942 ביקש רשמית ורבורג שיובטח לו מעמד שווה לגרמנים ארים.
ורבורג חי לאחר שובו מן השירות הצבאי במלחמת העולם הראשונה עם יאקוב הייס בווילה שלו בברלין-דאהלם.
באופן רשמי, שימש הייס כמזכירו האישי עד מותו של ורבורג.
הוא טיפל בכל עסקיו של ורבורג, שכללו את משק הבית וקבלת אורחים וכן התלווה לוורבורג בנסיעותיו.
בשנת 1943 הוגשה תלונה אנונימית במשטרה על ורבורג, בטענה שהוא מקיים יחסים הומוסקסואליים.
המשטרה בחרה שלא לפתוח בחקירה.
הייס שימש כמזכיר ואמרכל של המכון.
בשנת 1968 בעקבות שבר בירך, לקה ורבורג בפקקת ורידים עמוקה ונפטר כעבור שנתיים, בשנת 1970 מתסחיף ריאתי.
הוא הובא לקבורה בבית קברות לותרני בדאהלם.
הוא נותר רווק כל חייו.
החברה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית מעניקה בכל שנה מדליה על שמו.
המדליה נחשבת לאחת הבולטות בתחום הביוכימיה בגרמניה.
באוניברסיטת ביירוית הוקמה "קרן אוטו ורבורג לכימיה" המקדמת ומממנת מחקר והוראה בתחום הכימיה באוניברסיטה.
בנוסף, נבחר בכל שנה מועמד הזוכה למענק ונושא הרצאה בכימיה.
בשנת 1983 הנפיק הדואר הגרמני בול עם דיוקנו, לרגל יום הולדתו ה-100.
בעיר מינכן נקרא רחוב על שמו.
אוטו האן היה כימאי גרמני, חלוץ הרדיוכימיה ומגלה איזומריית הגרעין והביקוע הגרעיני של האורניום.