tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1931 יזם עזיז כיאט את הקמתו של חוף רחצה מוסדר, חוף כיאט, על קרקע שבבעלותו על חופו של כפר סמיר.
התשתית שנבנתה על ידו כללה מבני רחצה מסודרים ומסעדה.
בשנת 1934 הופקע ממשפחת כיאט שטח רחב בכפר סמיר, על ידי ממשלת המנדט, לטובת הקמת מתחם בתי הקברות של חיפה.
המתחם מוכר גם בשם "בית הקברות כפר סמיר".
המדובר בבתי הקברות של העדות יוונית-אורתודוקסית והיוונית-קתולית המצויים בין דרך יפו לבין דרך העצמאות, בית הקברות היהודי בדרך יפו ובית הקברות הצבאי הבריטי השוכן לידו.
כיום נמצא כפר סמיר בפתחו של נחל שיח, והוא מיושב על ידי משפחה נוצרית אחת, אחמדית אחת ויהודית אחת.
הכפר נמצא בתוך שטחה של שכונת נווה דוד, ובחלקו העליון של הכפר בתוך ואדי שיח ישנם שני מעיינות אשר נובעים בכל ימות השנה.
למעיין העליון מיוחס קשר לאליהו הנביא ועל כן אנשים רבים פוקדים אותו בעיקר בתקופת חגי תשרי.
ממשלת המנדט בנתה מחנה צבאי בין מתחם בית הקברות למסילת החוף (שאחר כך היה למחנה של צה"ל ומתחם של תע"ש - מרכז שיקום ואחזקה מש"א רכב 7200).
המחנה שימש את חיל החימוש המלכותי .
ליד המחנה נבנתה תחנת רכבת, תחנת הרכבת כפר סמיר, מעט מצפון לנקודה שבה הוקמה תחנת הרכבת חיפה – חוף הכרמל.
התחנה שימשה להעברת אספקה ותחמושת למחנה.
התחנה ממשיכה לפעול כתחנת רכבת תפעולית של רכבת ישראל, במקום ארבע מסילות ברזל המשמשות לדיור רכבות.
בשנים 1991 עד 1995 נערכו סקרים תת-ימיים בחוף הסמוך לכפר-סמיר, מטעם היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות, ונמצאו שרידי יישוב מהתקופה הנאוליתית הקרמית.
גובה פני הים עלה מאז והיישוב נמצא כיום מתחת למים.
בחורף 1991 נחשף על קרקעית הים, 15 מטר מקו החוף בעומק 0.5 מטר, קטע ריצוף עשוי מאבני גוויל קטנות (7-5 ס"מ) שהונחו על הקרקעית החרסיתית.
על הריצוף התגלה שבר קערה דמוית עציץ עשויה מעץ.
בחורף 1994 נחשף על קרקעית הים, בעומק 2.3 מטר, כ-65 מטר ממערב לקטע הריצוף, בור שנחפר בחרסית.
חפירת בדיקה שנערכה בבור העלתה חרסית אפורה רכה ובה קטעי מקלע, ענפי עצים ועשרות חרצני זיתים רוויי מים.
שלושת חלקי המקלעת העשויים מענפים דקים הם כנראה חלקי כלי שהתפרק.
נראה כי המקלעת היא שריד של כלי קיבול, סל או עקל ששימש בתהליך הפקת שמן מזיתים.
המקלעת תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-4730-5000 לפנה"ס.
כמה עשרות מטרים דרומית לבור נחשף מיתקן להפקת שמן זית ובו גפת שהכילה אלפי חרצני זיתים מרוסקים.
מתאריך המקלעת שהתקבל ומתאריכי פחמן 14 של חרצני הזיתים, נראה כי ניתן לייחס את הממצאים למחצית הראשונה של האלף ה-5 לפנה"ס, התקופה הנאוליתית הקרמית, תרבות ואדי רבה.
באוקטובר 2014 נערכה חפירה תת-ימית נוספת באתר, שהתרכזה בבאר, ששימשה מקור מים ליישוב.
זמנה של הבאר סביב 7,800 שנה לפני זמננו, והיא נמצאת בעומק של 5–7 מטר מתחת לפני הים ובמרחק של 200 מטר מהחוף.
היא נבנתה מענפי עץ ומאבנים ונחשבת לאחד ממבני העץ הקדומים בעולם.
כפר סגנה (גם: כפר סגנא) הוא שמה של עיירה יהודית בשפלת יהודה אשר התקיימה בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ונזכרת בהקשרים שונים בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת במשנה כאחד המקומות המובחרים מהם הביאו את מנחות היין לבית המקדש: .
כמו כן, נזכרת העיירה במשנה כמקום הסמוך לעיר יבנה, לעניין מעשה בשריפה שפרצה בה, אשר הביאה לטומאת התנורים בה: .
מעשה נוסף בשריפה שפרצה בעיירה נזכר בתוספתא, לעניין הלכות תרומות: .
בנוסף, נראה כי בעיירה ישבו חכמים שונים, ובהם התנא מדור יבנה מנחם בן סגנאי.
יישובים נוספים בשם סגנה או סוגני התקיימו במהלך התקופה הרומית במקומות שונים בארץ ישראל, ובכלל זה בגליל ובגולן.
כמו כן, ישנה עיירה בשם "כפר סג'נה" בין חמה ואדליב בצפון סוריה.
אתרה של כפר סגנה שביהודה, הנזכרת בכתבי חז"ל, טרם נתברר במחקר, ובניגוד ליתר היישובים התלמודיים בשפלת לוד, שמה של עיירה זו לא השתמר.
כפר סבא הירוקה או השכונה הירוקה היא השכונה הגדולה בכפר סבא, אשר תוכננה להוות תחליף ירוק (משמע, מופחת זיהום) לנוף העירוני האופייני.
השכונה מורכבת ברובה מבניינים בעלי 5–17 קומות אשר מופרדים זה מזה על ידי שבילי הליכה, שבילי אופניים וגינות ציבוריות.
לשכונה הירוקה פארק, קניון ובתי ספר הייחודיים לה.
השכונה נבנתה במשך כמה שנים כפרויקט של עיריית כפר סבא, כאשר אוכלסה לראשונה בשנת 2012. הבנייה המודרנית, הגינות המטופחות והדרכים הבטוחות גם עבור ילדים צעירים משכו לאזור משפחות צעירות עם ילדים.
בשנת 2017 היא הייתה השכונה המאוכלסת ביותר בכפר סבא, כאשר התגוררו בה 12,000 תושבים.
השכונה היא הראשונה שהוכרה על ידי משרד הפנים כשכונה ירוקה.
השכונה, הגדולה בשכונות כפר סבא ששטחה מעט פחות מקילומטר רבוע, מורכבת משני חלקים, כ"ס 60 וכ"ס 80. השכונה בנויה בצורה המיועדת לחסוך במים, לעודד הליכה רגלית במקום נסיעה ברכב, לנצל אנרגיה מתחדשת, ולעודד מחזור של חומרים שונים.
השכונה נבנתה כך שבין קבוצות הבתים מגשרים שבילים וגינות ירוקות, כמו גם שבילי אופניים ופארקים.
מספר הכבישים בשכונה מצומצם, ובנוי לטובת הולכי הרגל שעוברים בקלות מעל הכבישים באמצעות גשרים שונים.
זהו החלק הקרוב יותר למרכז העיר, והדומה יותר מבחינה עירונית.
הוא מכיל שבילי אופניים, גינות ציבוריות רבות ושבילי הליכה, לצד בניינים נמוכים בסגנון אדריכלי מודרני.
בשכונה שני בתי ספר יסודיים: הירוק ע"ש שמעון פרס ורחל המשוררת.
בנוסף בסוף שנת 2020 נפתחה חטיבת הביניים יורם טהרלב ליד בית הספר רחל המשוררת.
השכונה גובלת בצפון בכ"ס 80 (שדרות מנחם בגין), במזרח בשכונת סביוני הכפר (רח' משה סנה), בדרום בשכונת ותיקים (רח' השומר, הגנה) ובמערב בכביש 4 וברעננה.
זהו החלק הגדול והמרכזי יותר של השכונה.
הוא מכיל שלושה בתי ספר יסודיים: שי עגנון ולאה גולדברג ואורנה פורת.
בשכונה קניון כפר סבא הירוקה, הגדול בקניוני העיר.
הקניון הוא גם ביתו של מגדל בגובה 17 קומות – הוא המבנה הגבוה ביותר בכפר סבא, ובו משרדים ומתחמי קניות.
כ"ס 80 מנותק יותר משאר העיר, ובנוי צפונית מכל שאר אזורי המגורים בכפר סבא, כמין שלוחה של העיר בתוך רעננה.
לכן, כ"ס 80, בניגוד למקבילתה שנמצאת בין הבתים הפרטיים של כפר סבא הישנה, גובלת בדרום בכ"ס 60 (שדרות מנחם בגין) ובשכונת שיכון עליה, במערב בכביש 4 וברעננה ובשאר הכיוונים מוקפת בשטחים של מועצה אזורית דרום השרון.
בנקודת התפר בין כ"ס 80, כ"ס 60 ורעננה שוכן מחלף כפר סבא רעננה צפון על כביש 4. לחלק זה של השכונה קיים פארק משלו, שנקרא גן מנשה.
כפר סוּר ובתעתיק מדויק: כפר צוּר נמצא כ-10 ק"מ מדרום לטולכרם והוא אחד הכפרים הדרומיים של נפת טולכרם.
הכפר ממוקם על גבעה בגובה 296 מטר מעל פני הים.
הכפר מאוגד עם עוד כמה כפרים (כפר סור, כפר זיבאד, כפר ג'מאל, כפר עבוש, א-ראס וכּור) במועצה מקומית משותפת – "אל כפריאת".
עד 1948 לכפר הייתה "שלוחה" ע'אבאת כפר סור באזור חוף השרון, במרחב שבין אום ח'אלד, לסידנא עלי.
מקורו של שם הכפר הוא מהמלה העברית צור שמשמעותה סוג של סלע קשה.
לאחר שנת 1967 ולצורך הקמת היישוב סלעית הופקעו אדמות מהכפר.
בכפר יש שני בתי ספר: בית ספר תיכון מעורב עם 500 תלמידים ותלמידות, ובית ספר יסודי מעורב עם 250 תלמידים ותלמידות.
ראש ממשלת פלסטין, מוחמד מוסטפא, נולד בכפר ב-26 באוגוסט 1954.
כפר ענאן היה כפר ערבי בנפת עכו שבארץ ישראל המנדטורית.
הכפר שכן ב, מדרום מערב לעיר צפת, כ-33 קילומטרים ממזרח לעכו.
כפר ענאן מזוהה עם הכפר היהודי שנקרא "כפר חנניה" שהיה אחד המרכזים הגדולים ביותר בגליל לייצור כלי חרס בתקופת השלטון הרומי בארץ ישראל ונטען שמרבית כלי הבישול בגליל בהם נעשה שימוש בתקופה שבין המאה ה-1 לפני הספירה ועד המאה ה-5 לספירה יוצרו בכפר חנניה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלו מערות, בריכות, בסיסי עמודים ושטחי קבורה.
ב-1522 מצא הרב והנוסע היהודי, משה באסולה קהילת מוסתערבים שמנתה כ-30 משפחות, עם זאת על פי מפקד אוכלוסין שנערך מטעם השלטון העות'מאני כ-3 שנים לאחר היו במקום כ-14 משפחות יהודיות בלבד.
בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל הופיע לראשונה השם "כפר ענאן" והיה רשום בשם זה ברשומות המס של 1549 או 1596. בכפר התגוררו ככל הנראה כ-259 נפשות, כולן היו מוסלמים.
התושבים שילמו מיסים על העיזים והכוורות שהיו ברשותם ולאורך השנים העבירו תושבי הכפר כ-12,272 מטבעות אקצ'ה לוקף.
בשנת 1875 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן, ומצא בו כ-100 מוסלמים.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-1922 בתקופת המנדט הבריטי כפר ענאן מנה כ-179 תושבים, כולם היו מוסלמים.
במפקד שנערך לאחר מכן, מפקד 1931 היישוב גדל וכבר הכיל כ-264 נפשות שהתגוררו בכ-47 בתים.
גם הפעם כל תושבי הכפר היו מוסלמים.
באוגוסט 1943 רכש "בנק האומה", בניהולו של אחמד חילמי עבד אל-באקי שטח של 5,827 דונם מאדמות הכפר תמורת 46,000 לא"י, שעל פי הנטען התכוונו בעלי הקרקעות למכור ליהודים תמורת 65,000 לירות ארץ-ישראליות.
בעקבות זאת, חידשה "קופת האומה" את פעולותיה בסתיו אותה שנה ביוזמת מפלגת אל-איסתקלאל.
בסקר הכפרים שנערך ב-1945 הוערך אוכלוסיית כפר ענאן בכ-360 תושבים, כולם מוסלמים.
באוקטובר 1948 הכפר נכבש על ידי חטיבת גולני במבצע חירם ועם תוצאות המלחמה הפך אזור הכפר לחלק ממדינת ישראל הצעירה.
עם זאת על פי ההיסטוריון הפלסטיני, וליד ח'אלדי תושבי הכפר סירבו לעזוב את בתיהם כמו מרבית תושבי הכפרים באזור.
על פי בני מוריס, הרשויות הישראליות סיווגו את הכפר כ"נטוש" חרף העובדה שתושביו ניסו לחזור אליו שוב ושוב.
בינואר 1949 גירש צה"ל 54 תושבים מכפר ענאן ומהכפר המוסלמי השכן פרדיה אך גם העביר 128 תושבים אחרים משני הכפרים לכפרים אחרים בתוך ישראל.
בפברואר 1949 כיתרו יחידות של גדוד 79 את שני הכפרים וגירשו מהם 45 "מסתננים" ל"".
שאר תושבי שני הכפרים, כ-200 במספר, שהיו בעלי אשרות שהייה (בעיקר זקנים, נשים וילדים), הועברו לכפר מג'ד אל-כרום.
חרף ניסיונות צה"ל והרשויות הישראליות למנוע התיישבות מחדש הכפר הוקם פעמיים נוספות ולבסוף פונו.
ב-1950 הופעל סעיף 25 של תקנות ההגנה שנחקקו ב-1945 וזאת במטרה להפקיע חלק מהאדמות שהיו שייכות למספר כפרים פלסטיניים בגליל, ביניהם היה כפר ענאן.
מלבד שימוש זה החוק גם מנע מתושבי הכפר לחזור לבתיהם בדרכים חוקיות.
ב-1977 הוקם יישוב יהודי מדרום לחורבות הכפר, הכפר שימר את השם היהודי הקדום של הכפר – "כפר חנניה".
כפר קליל היא עיירה פלסטינית בנפת שכם בצפון יהודה ושומרון.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), אוכלוסיית העיירה מנתה 2,491 תושבים בשנת 2006.
כפר קליל נמצא כ-4.3 ק"מ דרומית לשכם.
הכפר גובל בשכם מצפון וממזרח, ובבורין מדרום וממערב.
בכפר נמצאו חרסים מהתקופות הרומית והביזנטית.
בנוסף על כך, נמצאו כתובות המתוארכות לתקופה הביזנטית.
מקום זה הוזכר בכרוניקה השומרונית, וידוע כי ישבה בו אוכלוסייה שומרונית במאה ה-7 לספירה.
בתקופת האימפריה העות'מאנית הכפר היה חלק מסנג'ק שכם.
בכפר התקיימו כ-50 משקי בית וכלל התושבים היו מוסלמים.
התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית שכללה חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות.
בסך הכל תושבים שילמו מס של כ-15,000 אקצ'ות.
בשנת 1870, תיאר ויקטור גרן את כפר קליל ככפר של מאתיים תושבים, המופרד על ידי עמק בשני חלקים- צפוני ודרומי.
בנוסף על כך, גרם תיאר כמה גנים צמודים אל הכפר.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית כפר קליל 298 מוסלמים.
מספר זה גדל ל-332 תושבים ב-79 בתים במפקד האוכלוסין של 1931. בסקר הכפרים משנת 1945 מנה כפר קליל (כולל ח'רבת שרין) כ-470 תושבים מוסלמים שטח הכפר התפרס על 4,732 דונם.
מתוכו 83 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 2,397 שימשו לדגנים, ואילו 39 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 1961, התגוררו בכפר קליל כ-749 תושבים.
לאחר הסכמי אוסלו, 27% משטחי הכפר סווגו כשטח A, ו-73% הנותרים כשטח C.
במהלך השנים חלק מן אדמות הכפר שימשו לבניית הר ברכה.
כפר עבוש הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם שבמערב השומרון.
בגובה 320 מטר מעל פני הים.
מקור השם - אינו ידוע
ברחבי הכפר נמצאים חרסים ושרידי מבנים מהתקופה הביזנטית , וכן גתות חצובות ומערות קבורה ובין היתר גם שתי מנורות חצובות בסלע.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את כפר עבוש ככפר במחוז בני סאאב, מערבית לשכם.
בשנת 1936, חנה בכפר פאוזי אל-קווקג'י ומשם יצא להתקפות נגד הכיבוש הבריטי.
מאז ובמהלך מלחמת השחרור כונה הכפר בכינוי "מבצר הצפון" (قلعة الشمال).
בכפר וסביבתו מצויים אתרים ארכאולוגיים, כמו: ח'רבת בית ג'פא (خربة بيت جفا), מהתקופה הצלבנית, וגם אזור אל-ערקאן (منطقة العرقان), מערת אל שפא".
בסוף המאה ה-16 התקיימו בכפר כ-19 משקי בית מוסלמים.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, 24.8% מאוכלוסיית הכפר היו פליטים בשנת 1997
תושבי הכפר שילמו לעות'מאנים שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים שכללו חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות.
בסך הכל תושבי כפר עבוש שילמו כ-4,974 אקצ'ות.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את כפר עבוש כ"כפר אבן בגודל בינוני.
הכפר על גבעה עגולה תלולה, עם כמה עצי זיתים.
מי הכפר מגיעים מבורות מים.
בסקר הכפרים של 1945 אדמות כפר עבוש היו בשטח של כ-4,923 דונם.
מתוך שטח זה, 952 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 1,047 שימשו לגידול דגנים, ואילו 11 דונם היו אדמות בנויות.
לדברי התושבים, היו להם אדמות ליד כפר פלאמה וחלקן הופקע לטובת בניית גדר ההפרדה
לתושבי הכפר הייתה "שלוחה" בשרון בשם: ע'אבת אל עבאבשה (غابة العبابشة)
כפר סטודנטים הוא סוג של קהילה שמאופיינת בסטודנטים הגרים במתחם משותף, או לחלופין שוכרים בתים בשכונה מוגדרת.
למרות שמם, חלק מכפרי סטודנטים ממוקמים בערים.
רוב כפרי הסטודנטים ממוקמים במרחק הגעה סביר ממוסד אקדמי כלשהו.
ברוב הכפרים, מוענקת מלגת לימודים לסטודנטים המתגוררים בהם.
לרוב, חברי קהילות אלה יעסקו בערך מוסף מסוים מעבר לעצם מגוריהם במקום (בדרך כלל, התנדבות ועשייה חברתית) – זאת להבדיל ממעונות סטודנטים המשמשים למגורים בלבד.
בישראל, חלק משמעותי מכפרי הסטודנטים ממוקמים בפריפריה הגאוגרפית והחברתית של המדינה.
מופעלים כפרי סטודנטים על ידי ארגונים רבים, ובהם:
תנועת הבוגרים של בני עקיבא – בכל אחד מכפרי התנועה חיים כ-15–30 סטודנטים המחויבים ל-4 שעות התנדבות בשבוע תמורת מלגה.
התנועה מפעילה כ-30 כפרים הפרוסים בכל רחבי הארץ (אריאל, גוש עציון, ירושלים, נתיבות, ערד וכו').
קהילות צעירים תוצרת הארץ – רשת כפרים שנוסדה ב-2011 על ידי התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל ומפעילה כ-14 כפרים.
איילים – מפעילה כ-12 כפרים: 3 בגליל, 3 במרכז ו-6 בנגב.
רוב הכפרים ממוקמים בעיירות פיתוח.
שעלי תורה – רשת גרעינים תורניים המפעילה כ-12 כפרי סטודנטים.
קדמה – תנועה התיישבותית המפעילה כ-8 כפרים ביהודה ושומרון, בגליל ובעוטף עזה.
קהילות "שחר" של תנועת החלוץ וקרן ברל כצנלסון – רשת הכוללת 8 כפרים: ירושלים, מפלסים, שמיר, כפר גלעדי, חיפה, באר שבע, תל אביב ורחובות.
בכל כפר חיים כ-20 סטודנטים המתנדבים כ-150 שעות בשנה.
עמותת "חי בהם" - עמותה המפעילה מספר כפרי סטודנטים תורניים בירושלים, נתיבות, באר שבע, גוש עציון וחיפה.
כפר קוק הוא כפר דרוזי לבנוני שבמחוז אל-בקאע.
במורדות המערביים של החרמון, בגובה של כ-1,200 מטר מעל פני הים, בסמיכות לגבול עם סוריה.
הכינוי של הכפר הוא "כפר קוק אל-דִבֵּס" בשל מולסת הענבים שהוא מייצר.
הכפר מרוחק כ-8 ק"מ מראשיא ובסמיכות לו נמצאים הכפרים: ל-8 כפרים לבנונים: עיידא (عيدا), ד'אהר אל אחמר (ظهر الأحمر), ינטא (ينطا), דיר אל-עשאאר (دير العشائر, כפר דיניס (كفر دينس) עין ערב (عين عرب) ועיחא (عيحا).
בכפר מתגוררים כ-2,000 בעלי זכות בחירה, ושטחו עומד על כ-5,800 דונם.
במישור המזרחי, הקטן יותר, מגדלים, בעיקר, מטעי פרי.
במישור המערבי, הגדול והנרחב יותר, מגדלים בעיקר דגנים.
יש שתי סברות באשר למקור השם:
קוק בשפה הארמית הוא "חרס", או "לְבֵנָה".
הכפר היה ידוע, בימי קדם, כמקום ייצור כלי חרס.
יש לציין שלא רחוק מהכפר יש כפר בשם "רשאיא אל פוח'אר" והפירוש הוא רשאיא של הקָדָרוּת, והדבר מעיד על כך שתעשיית החרס הייתה נפוצה באזור.
יש הסבורים שהשם מיוחס למלך בשם קוּק ששלט באזור בימי קדם.
בכפר ובסביבתו יש שרידים ארכאולוגיים ובכלל זה גם מערות קבורה ואגנים חצובים בסלע, שמתוארכים לתקופות שונות, כולל כנענית ורומית, אך רובם עברו השחתה ומחלקם נגנבו פריטים רבים.
בסמוך לכביש יש שרידים של מקדש רומי קטן ומספר אגני אבן נשמרו ליד כנסיית הכפר.
בקיץ 1852 ביקר ד"ר אדוארד רובינסון בכפר ומצא כתובות ביוונית עתיקה, בכמה מקומות.
רוב אוכלוסיית הכפר היא דרוזית ויש משפחות נוצריות: יוונים-אורתודוקסים, קתולים וכן מרונים.
בכפר מצוי מקום קדוש לדרוזים: מקאם קבר שיח' אבו עביר מוחמד אלדואס.
במבצע שלום הגליל, בשעות הבוקר של 11 ביוני 1982, השתלטו כוחות אוגדה 252 על מורדות החרמון ומישור כפר קוק.
ביוני 1985 נסוגו כוחות צה"ל מכל הגזרה והתייצבו על קו רצועת הביטחון.
כפר פרוספקט הוא כפר קטן הממוקם במחוז קאנוק צ'ייס שבמחוז סטפורדשייר, במערב המידלנדס, אנגליה.
הכפר ממוקם בין הערים בּרנְטווּד (Burntwood) והדנספורד (Hednesford).
מדובר ביישוב קטן, הכולל כ-250 בתים, אולם כפרי, פאב ומוסך שירות.
הכנסיות הקרובות ביותר נמצאות בג'נטלשאו (Gentleshaw) ובקאנוק ווד (Cannock Wood).
הכפר שכן בעבר על מסילת רכבת ששימשה להובלת מחצבים בלבד, אשר חיברה בין הדנספורד לברנטווד.
ניתן עדיין להבחין בסוללת עפר לשעבר לאורך כביש איירונסטון (Ironstone Road) וכביש קאנוק ווד (Cannock Wood Road).
הכפר נבנה בשנת 1926 על ידי רשות הפחם הבריטית (Coal Board Authority) במטרה לספק מגורים לכורים במכרות הפחם הסמוכים.
בתחילה נקרא היישוב בשם Rawnsley New Village עד שנות ה-70 של המאה ה-20, והוא אף זכה לכינוי "פוש נוב" (Posh Knob), זאת על רקע תקופת השפל הגדול, שבמהלכה נבנה הכפר.
הרחוב הראשון שנבנה היה לונגסטאף אווניו (Longstaff Avenue), ואחריו נבנה ויליאמסון אווניו (Williamson Avenue).
בלונגסטאף אווניו נבנו שירותים בתוך הבתים, בעוד שבוויליאמסון אווניו השירותים היו חיצוניים.
שני הרחובות נקראו על שמם של קולונל ג'ון ויליאמסון (1824–1916) ובנו קולונל רוברט סמרסייד ויליאמסון (1859–1933).
כפר קוד הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין בצפון השומרון, ממערב לעיר ג'נין.
כפר קוד ממוקם בצפון עמק דותן, על גיא צר מתחת להר ג'בל שיבלי מצפון.
גובהו הממוצע הוא 330 מטרים מעל פני הים.
מעיין ביר אל-בלד (הידוע גם בשם "בור כפר קוד") בתוך הכפר משמש כמקור המים הקרוב ביותר.
הוא ממוקם מדרום לכביש המחבר את אל-האשימיה עם ג'נין, ויישובים סמוכים כוללים את אל-האשימיה מצפון-מערב, כופירית מדרום-מערב, אל-מנשיה מדרום ובורקין ממזרח.
במרכז כפר קוד ישנו אתר עתיק וקטן המוקף בערוץ ליד מעיין ביר אל-בלד.
רוב המבנים המודרניים נבנו ממזרח לאתר, אם כי חומרי בנייה עתיקים נוכחים מאוד בחלק מהקירות.
בשנת 1979 השטח הבנוי של הכפר הסתכם בכ-15 דונם.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, אוכלוסייתו מנתה 1,143 תושבים בשנת 2007 ו-1,553 תושבים בשנת 2017.
הכפר ממוקם על אתר עתיק, עם בורות מים חצובים בסלע.
במקום נמצאו חרסים מהתקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית הקדומה והמאוחרת, הביזנטית, המוסלמית הקדומה ומימי הביניים.
כפר קוד נכלל באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, ובמפקד האוכלוסין של 1596, הכפר הופיע כ"כפר קוד" בנחיתה של ג'בל סאמי בליווה של שכם.
אוכלוסייתו מנתה 19 משקי בית ו-5 רווקים, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות; סך הכל 2,567 אקצות.
אדוארד רובינסון זיהה את כפר קוד עם "קפרקוטיה" כשעבר במקום ביוני 1838, חלק ממחוז א-שערוויה א-שרקיה.
ב-14 ביוני 1870 ציין ויקטור גארן כי כפר קוד "מוסתר בהרים עם מטעי זיתים ועצי תאנה...
וסביר להניח שהמקום הוא קפרקוטני של תלמי ומפת פוטינגר".
הוא העריך את אוכלוסיית העיר ב-300 נפש.
בשנת 1870–1871, מפקד עות'מאני רשם את הכפר נפת א-שראוויה א-שרקייה.
במפקד האוכלוסין של פלשתינה בשנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית כפר קוד מנתה 161 תושבים; 153 מוסלמים ו-8 נוצרים, כאשר כל הנוצרים היו אורתודוקסים.
נתון זה כמעט ולא השתנה במפקד האוכלוסין של 1931, כאשר בכפר קוד היו 41 בתים מאוכלסים ואוכלוסייה של 162 תושבים; 9 נוצרים והשאר מוסלמים.
ב-1935 פעלו באזור מחבלים של כנופיית עז א-דין אל-קסאם שרצחה את סרג'נט רוזנפלד.
בסטטיסטיקות של 1945, האוכלוסייה מנתה 250 איש; 240 מוסלמים ו-10 נוצרים, עם 5463 דונם של אדמה.
908 דונם נוצלו למטעים ואדמות להשקיה, 2,170 דונם לדגנים, בעוד ש-14 דונם היו שטח עירוני בנוי.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, כפר קוד עבר לשלטון ירדני.
הוא סופח על ידי ירדן ב-1950.
בשנת 1961, האוכלוסייה מנתה 362 נפשות.
מאז מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כפר קוד נמצא תחת שלטון ישראלי.
במפקד האוכלוסין משנת 1967 שערכה ישראל, מנתה אוכלוסיית הכפר 374, מתוכם 110 הגיעו משטח ישראל.
במהלך אינתיפאדת אל אקצא פעל בכפר מהנדס מטענים של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מוחמד ג'ראר.
ב-6 באוגוסט 2024 נהרגו שני פלסטינים בכפר קוד בידי כוחות צה"ל.
כפר קוק הוא כפר בסוריה, בנפת קטנא שבמחוז ריף דמשק.
כפר קוק נמצא על רכס החרמון, כ-18 ק"מ צפונית מזרחית לכתר החרמון וכ-20 ק"מ מערבית לדמשק.
הכפר שוכן בגובה של כ-1,100 מטרים מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה (CBS), במפקד האוכלוסין משנת 2004 מנה כפר קוק 1,015 תושבים.
תושביה הם בעיקר מוסלמים סונים.
כ-15 ק"מ צפונית מערבית אליו נמצא כפר קוק הלבנוני.
כֻּפְר קַרע היא עיר ערבית במחוז חיפה בישראל.
היא אחת מיישובי המשולש ושוכנת בקצה המערבי של ואדי עארה (נחל עירון).
נחל ברקן (ואדי כפר קרע) תוחם אותה מצפון ונחל עירון מדרום.
ב-1958 הוכרז היישוב כמועצה מקומית וב-2023 הוכרזה כעיר.
החמולה הגדולה בעיר היא חמולת מסארווה.
מקומו המקורי של כפר קרע היה במערב השומרון, סמוך לקרני שומרון כיום; קיומו מוזכר כבר במסמך מסוף המאה ה-16. בתחילת המאה ה-19 העתיקו התושבים את הכפר לואדי עארה; על־פי מסורת של אנשי הכפר, אנשי כפר ת'ולת' החריבו את כפר קרע המקורית בעקבות סכסוך על מים ואדמות.
במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1922 נמנו בכפר 776 תושבים, רובם המכריע מוסלמים.
בסקר האוכלוסין של 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,510 תושבים.
ההיסטוריון פרופ' מוסטפא כבהא מספר כי במהלך המרד של 1936–1939 היה כפר קרע כפר פעיל, ובניו הקימו פלוגה צבאית בפיקודו של יאסין אלאסמר קבק, פלוגה שפעלה באזור פיקודו של שיח' יוסף סעיד אבו דרה שכלל את אזור דרום חיפה, אלרוחה, ואדי עארה וג'נין.
פלוגה זו נחלה תבוסה קשה בשנת 1938, כאשר רוב חבריה נפלו בפעולת כיתור של הכוחות הבריטים באזור המכונה "בית אלשמאלי", ליד כפר רמאנה (נפת ג'נין).
יש להניח כי הכתר הוטל בשל הלשנה מקומית הקשורה במתח פנימי שלימים החמיר, והביא למעצרו של מפקד הפלוגה וסגנו, חסן שבלי (אבו סנאן), על ידי פלוגות המרד.
הנופלים מבין חברי הפלוגה בבית אלשמאלי היו: אבראהים אבו פנה, מחמוד אלחסן אבו פנה ויוסף אלערבאסי.
בקרב נפצע גם מוחמד אלזוקי מסארוה ולאחר מכן נפטר מפצעיו.
בנוסף, מוחמד אחמד אבו סריה נעצר אז ולאחר מכן הוצא להורג בכלא עכו.
עם זאת, אחד המוח'תארים של הכפר דווקא סייע לצבא הבריטי ולאחר הקמת מדינת ישראל אותו מוח'תאר סייע למוסדות המדינה והממשל הצבאי.
כפר קרע היה חלק מאזור המשולש, שהיה מיועד להכלל במדינה הערבית.
ההתקפה הביאה לכיבוש ולפינוי של רבים מהכפרים הערביים באותו אזור ולהתמוטטות המערך הערבי בכפרים שמדרום לחיפה, ובמיוחד באזור הרי מנשה, "בלאד א-רוחא".
תהליך זה הלך והתעצם לאחר הקרב על חיפה ב-22 באפריל והתמוטטות העומק הכפרי שלה.
נפילת עבד אל-קאדר אל-חוסייני במהלך הקרב על הקסטל ב-8 באפריל והשמועות המרעישות שהגיעו למחרת אותו יום מדיר יאסין הביאו לקריסת המוראל בכפרים פלסטינים רבים, כולל אלה שבוואדי עארה, להיחלשות ההתנגדות ולבריחה המבוהלת.
ב-9 במאי 1948 תקפו אנשי חטיבת אלכסנדרוני את כפר קרע, השוכן בפתחו המערבי של ואדי עארה.
במקום נערך קרב קצר ובעקבותיו עזבו כל תושבי הכפר את בתיהם והתפזרו במטעי הזיתים וביישובים הסמוכים.
הפקודה לכבוש את כפר קרע עצמו נבעה, כפי שעולה מן המסמכים, ממיקומו הגאוגרפי האסטרטגי בפתחו המערבי של ואדי עארה, אך נראה שלא הייתה כוונה לגרש את תושביו.
כוחות צה"ל שלטו בכפר רק מן הגבעות שסביב ולא נכנסו לשטח הבנוי, ולכן נותרו בתי הכפר שלמים ורובם אף לא נבזזו.
תושבי כפר קרע, כ-1,600 תושבים, מצאו מקלט בכפרים השכנים (עארה, ערערה, ברטעה, טורה, יעבד ומקומות נוספים) החל מ-10 במאי 1948.
אף שהכפר עצמו לא נכבש, לא הצליחו תושביו לשוב לבתיהם כי הכוחות הישראלים שלטו בנעשה בו, חלשו עליו מן הגבעות הסמוכות ומיקשו את הדרכים המובילות לשדות ולשטח הבנוי.
מאות תושבי כפר קרע פזורים בכשלושים מיישובי הסביבה (עארה, ערערה, ברטעה, טורה, יעבד ומקומות נוספים), בעיקר מזרחית לכפר.
בחודשי הקיץ הם שכנו בין מטעי הזיתים ובשולי הכפרים, בציפייה לשוב לבתיהם.
תחילה סייעו להם מארחיהם, אך גם להם לא היה די מזון ויכולתם לעזור הייתה מוגבלת.
הגברים נהגו ללכת מדי בוקר לשדות בניסיון לאסוף את יבולם, אך לא תמיד צלח הדבר בידם.
חיילי אלכסנדרוני שישבו על הגבעות מסביב מיקשו את הדרכים המובילות וצלפו על הפלאחים.
כשהגיע החורף והתברר כי השהות מחוץ לכפר תהיה ממושכת עברו רבים להתגורר אצל קרובי משפחה או שכרו חדרים בכפרי האזור, ושם חיו בתנאים קשים של צפיפות ועוני.
חלק מן התושבים מצאו פרנסה דחוקה בייצור פחם, אחרים מכרו את תכשיטי הזהב של הנשים או חפצים אחרים כדי להתקיים.
מי שהיו אז ילדים זוכרים דווקא את החופש שזכו לו.
לא היו מסגרות לימודיות והם הונחו לנפשם בעוד המבוגרים נאבקים למצוא פת לחם.
המבוגרים זוכרים מצוקה, פחד ואי וודאות.
לא התקיימו חתונות, החגים לא צוינו, איש לא ידע מה יעלה בגורלם.
לאחר 11 חודשים, ב-12 באפריל 1949 הורשו תושבי הכפר לשוב, כארבעים יום לפני שסופח הכפר לישראל בהתאם להסכם רודוס בין ירדן לישראל.
ככל הידוע, זהו אחד המקרים הבודדים במלחמה זו שבו יישוב ערבי שלם התפנה ותושביו המקוריים חזרו אליו באישור שלטונות ישראל ואכלסוהו מחדש.
על פי אנשי כפר קרע הם יכלו לשוב הודות לקשריהם הטובים עם היהודים, להישארותם בסמוך לכפר, ללכידותם החברתית, שסייעה להם גם כשהתפזרו באזור, וגם לכך שצה"ל לא הרס את המבנים והם לא נפגעו מלבד שלושה בתים שפוצצו בבוקר הקרב.
להבדיל, הכפר קניר, ששכן בקרבת מקום, צפונית לכפר קרע נכבש ונהרס על ידי אנשי אלכסנדרוני בסוף אפריל ותושביו גורשו ממנו.
כמוהם גם תושבי כל כפרי "בלאד א-רוחא" (רמות מנשה) שמכפריהם לא נותר שריד.
ייתכן שהשלטונות בשני הצדדים לא שמו לב למתרחש בשטח באותם ימים של משא ומתן, והתושבים ניצלו פרצה קצרה בזמן והתארגנו במהירות לשיבה.
מן הדיווח שלהם אפשר ללמוד כי הירדנים עודדו אותם לשוב מפני שלא היה להם עניין בפליטים נוספים בשטחם, ובצד הישראלי הוסכם בעל פה עם ידידיהם היהודים באזור, שהיו זוטרים במערכת הצבאית והשלטונית.
נראה גם שלא הייתה מדיניות ישראלית מתוכננת לגרש את תושבי הכפרים באזור, שכן הם לא היו אמורים להיכלל בתחומי מדינת ישראל.
הכפרים האחרים היו נתונים לשליטת כוחות ערביים זרים וצה"ל לא ניסה כלל לכבוש אותם.
באוקטובר 1970 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.
ביישוב נפתח בית ספר ערבי-יהודי דו-לשוני, ראשון מסוגו באזור, הנקרא "גשר על הוואדי", עליו הופק סרט תיעודי בעל אותו שם.
ב-10 במאי 2023 הכריז שר הפנים משה ארבל על כפר קרע כעיר.
כְּפַר שׁמַרְיָהוּ היא מועצה מקומית במחוז תל אביב בישראל.
כפר שמריהו שוכנת בשרון הדרומי צפונית להרצליה סמוך לכביש 2 כ-9 קילומטר צפונית לתל אביב.
היישוב גובל ברשפון בצפון ובהרצליה ביתר שלושת עבריו.
נחשב לאחד היישובים היוקרתיים בישראל.
היישוב מדורג במקום הגבוה ביותר בסולם החברתי-כלכלי (10 מתוך 10), ומתגוררים בו רבים מהתושבים העשירים ביותר בישראל.
ראש מועצת כפר שמריהו הוא סרג' קורשיא.
היישוב כפר שמריהו ידוע בתור מקום בעל מעמד כלכלי גבוה במיוחד, בין היתר בגלל מיקומו האיכותי שגובל עם השכונות הרצליה ב' והרצליה פיתוח (הידועה כשכונה העשירה ביותר בהרצליה).
בדצמבר 2021 הוכרזה המועצה כרשות איתנה.
כפר שמריהו נוסד ב-20 במאי 1937 כיישוב חקלאי על ידי חברת רסקו עבור עולים מגרמניה, ונקרא "כפר שמריהו - התיישבות יהודי גרמניה על שם שמריהו לוין".
היישוב הוקם על שטח של 600 דונם שהחברה רכשה ויועד להקמת 40 משקים מלאים, שלושים משקי עזר ועשרים מגרשים לשיכונים.
עוד לפני ההקמה הכינה החברה כביש פנימי, קדחה באר והחלה בבניית המשקים.
החברה הדגישה את המרחק הקצר לתל אביב, אשר לאחר סלילת הכביש החדש יהיה 17 קילומטר בלבד.
בסוף שנת 1938 היו במקום כ-60 משפחות והשפה השלטת הייתה גרמנית.
חיי התרבות התרכזו סביב בית הכנסת בו התקיימו חוגי לימוד בשבתות.
בשנת 1939 הקים משה פרנקנטל את מחלבת "נגה" בכפר.
ב-1953 הפכה המחלבה לחברת "טנא נגה" כאשר לפרנקנטל חברה אגודת "טנא", אגודה שיתופית לשיווק תוצרת חקלאית.
בשנת 1949 תיאר מאמר בדבר את היישוב:
משקים, רפתות, לולים - אך למעשה רק חלק קטן מתושביה הגשימו את החזון ...
חזון ההפיכה מאיש העיר לעובד אדמתו.
רובם לא עמדו בניסיון הגדול וחזרו לאמנותיהם הקודמות.
חלקם עזבו את הכפר ועקרו העירה, ויש שהגרו לחוץ לארץ, לאמריקה.
גם את חזונם המשותף הפרו ...
חשבו ליצור צורה חדשה של התיישבות בארץ, מין מיזוג בין המושב והמושבה ...
וכך הפך המושב הנאה למושבה רגילה שברגילות, ללא חזון."
חבר ועד הכפר הציג את הדברים כך:
"אמנם רק 50 אחוז מתושבי המקום הם בעלי משקים המתפרנסים על חקלאות, שאר התושבים הם פועלים שכירים, בעלי מלאכה העובדים בכפר ומחוצה לו, אנשי תעשייה ובעלי מקצועות חופשיים שתעסוקתם היא בעיר.
יש גם אמידים המתקיימים על הכנסות הונם, מקומות קיט ופנסיונים מספר, אף על פי כן החקלאות היא השולטת מבחינה כלכלית שליטה גמורה בכל חיי הכפר המתנהלים על יסודות קואפרטיביים."
בשנת 1949 קלט הכפר עולים חדשים בעלי אמצעים וחסרי אמצעים וכדי להתרחב ביקש שיוקצו לו קרקעות נוספות.
ב 21 פברואר 1949 מסתננים ירדנים שחדרו לאזור השרון רצחו עובד ברפת בכפר שמריהו ופצעו קשה את אחיו.
היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1950. באותה תקופה סופחו ליישוב שטחים מהכפר הערבי אל-חרם, שתושביו עזבו אותו במלחמת העצמאות ושהבעלות על אדמותיו נשללה מהם בחוק נכסי נפקדים.
תחילה היה ליישוב אופי חקלאי, אך ככל שחלפו השנים וביתר שאת, לאחר הסכם השילומים עם גרמניה ב-1958, התחזק אופייה העירוני של המועצה.
זאת משום שרוב תושבי הכפר היו יוצאי יהדות גרמניה שעלו לפני מלחמת העולם השנייה והיו זכאים לרנטה גבוהה יחסית.
הסכם השילומים הביא לכך שמרבית תושבי הכפר נשענו על הכנסה קבועה של רנטה מגרמניה ואט אט זנחו את החקלאות לטובת מקצועות חופשיים בעלי אופי עירוני יותר.
כיום, כמעט כל בתי כפר שמריהו הם וילות יוקרתיות.
למעלה ממחצית מתושבי כפר שמריהו אינם צאצאים של ראשוני היישוב אלא תושבים חדשים.
בשנת 1962 הוקמה בכפר שמריהו קהילה רפורמית, מהראשונות בישראל.
הקהילה התקשתה למצוא מקום לתפילה בגלל התנגדות של ועד היישוב להימצאותה בכפר.
לקראת שמחת תורה חייב בג"ץ את המועצה להשכיר לקהילה הרפורמית את אולם ההתעמלות לצורך תפילה.
כרבה של המועצה המקומית כיהן עד פטירתו בשנת 2005, הרב שמואל אבידור הכהן, שרבנותו נשאה אופי פלורליסטי.
אחרי פטירתו, משך ארבע שנים, מילא את מקומו ברבנות הכפר בנו, הרב יעקב דוד הכהן, ומסר מדי שבוע שיעור ביהדות שמשך אליו קהל משתתפים רב, מכל גוני הציבוריות הישראלית.
כיום רב הכפר הוא הרב אורי איינהורן.
בין השנים 1983 ו-1998 כיהן כראש המועצה שרגא מילשטיין.
הוא האיץ את הפיתוח הסביבתי, נסללו רחובות חדשים וטופחו השטחים הציבוריים.
הוא יזם את הקמת מרכז וייל במימון עזבון ראש המועצה לשעבר ברוך וייל.
ביחד עם עמותת תושבים מקומית הביא לביטול הקמת גשר עילי בצומת כפר שמריהו והחלפתו במחלף משוקע.
בין השנים 1998 ו-2005 כיהן כראש המועצה שמואל בן-טובים, לשעבר בכיר במשרד התעשייה והמסחר וקונסול כלכלי בניו יורק, שכיהן לפני כן כסגן ראש המועצה (בהתנדבות).
בתקופתו הושם דגש מיוחד על פיתוח חיי הקהילה, התרבות, החינוך והחברה בכפר שמריהו.
לראשונה נפתחה תוכנית מנויים לתיאטרון ולמוזיקה במרכז וייל, הוקם "מועדון פלוס" עבור ותיקי הכפר, החלה לפעול סדנת תיאטרון, נפתח מרכז "כלנית" האזורי לטיפול בליקויי למידה, התקיימו תערוכות של אמני היישוב ונחנך אתר האינטרנט הראשון של המועצה המקומית.
בן-טובים יזם ועמד בראש מאבק משותף עם הערים השכנות הרצליה ורעננה להפסקת מטרדי הרעש והבטיחות שגרם שדה התעופה הרצליה.
הוא הנהיג מאבק ציבורי ממושך למנוע את איחוד היישוב עם הרצליה, כפי שתכננה הממשלה.
ראש המועצה המקומית עד לשנת 2018 היה דרור אלוני, לשעבר מנהל הגימנסיה הרצליה בתל אביב ובנה של שולמית אלוני (שהתגוררה אף היא בכפר שמריהו עד מותה), שנבחר פעם נוספת, כמועמד יחיד, בבחירות 2013.
בבחירות לראשות המועצה בשנת 2018 נבחר לתפקיד סרג' קורשיא.
בית המועצה הישן שכן בתחנה של משטרת היישובים העבריים, הממוקמת מאחורי המרכז המסחרי, בדרומו של היישוב.
בית הספר גשר - המשותף כפר שמריהו-רשפון.
נמצא בגבול המשותף לשני היישובים ומשרת את ילדי שניהם, כיתות א' עד ו'.
בית ראשונים ברחוב הזורע 24 הוא אחד מבנייני המגורים הבודדים בכפר שנשמר כפי שהיה עם הקמתו.
הבית היה ביתם של יוסטין ולילי קלימן שנמנו עם ראשוני העולים מגרמניה אשר יסדו את היישוב.
יוסטין קלימן שימש כראש המועצה הראשון בין השנים 1950–1951, ובערוב ימיה תרמה אותו לילי קלימן למועצה, למען הנצחת דור המייסדים ומורשתם.
הבית שלא הורחב ואשר בו ריהוט וחפצים מקוריים, שופץ יחד עם הרפת ובית אמון הצמודים לו, וביום העצמאות תשס"ז נחנך במקום מוזיאון לתולדות הכפר.
בית לוין הקרוי על שמו של שמריהו לוין – לאחר שהוחלט לקרוא ליישוב על שם שמריהו לוין, החליטו ידידיו להקים לזכרו בית עם וארכיון לזכרו.
ידידיו אספו את הכסף ונבנה מבנה גדול על גבעה במרכז גן כפר שמריהו שהתפרש על 12 דונם.
המבנה נבנה מבטון מזוין, בשל מיקומו על גבעה חשופה לירי.
הבית היה בין שתי קומות והקומה הראשונה נחנכה, עוד טרם שהקומה השנייה הושלמה, בדצמבר 1939. במקום התקיימו קורסים של ההגנה והוא שימש כתחנת מעבר למעפילים.
עד להקמת מרכז וייל שימש המבנה בעיקר כספריית היישוב בקומה הראשונה, וכאולם התכנסות והופעות, בקומה השנייה.
לאחר חנוכת האגף המזרחי של מרכז וייל בשנת 1999 החליט ראש המועצה שמואל בן-טובים להעביר אליו את כל משרדי המועצה המקומית, שהיו פזורים עד אז במקומות שונים ביישוב.
את המשרדים החדשים ואת שימור המבנה ההיסטורי תכנן האדריכל סעדיה מנדל והם נכחו בשנת 2001. בחזית הבית פרוטומה של שמריהו לוין ושלט לאמור "הבית הזה, והכפר הזה, זיכרון הם, לשמריהו לוין".
חזית המבנה מופיעה במרכזו של סמל המועצה המקומית.
מרכז וייל לתרבות ולקהילה שוכן בצפונו של היישוב.
הוא הוקם במימון עזבונו של ד"ר ברוך וייל ששימש כראש המועצה בין השנים 1951–1965. האגף המערבי שלו נחנך בשנת 1994, כמרכז קהילתי.
בשנת 1999 נחנך האגף המזרחי, ובו ספרייה, אודיטוריום שבו 275 מקומות ישיבה, אוסף פסלוני שנהב שנתרמו על ידי לילי וזלמן דנקנר וגן פסלים המציג את פסליה של קטה אפרים מרכוס.
סמוך למרכז וייל שוכן בית סניור הבנוי בצורת משושה והמשמש כמועדון.
המבנה קרוי על שמו של ליאון סניור, טייס שנפל עם מטוסו במלחמת העולם השנייה ואחיו של בוריס סניור
אנדרטת הבנים – האנדרטה לזכר תושבי הכפר אשר נפלו במלחמות ישראל שוכנת ב"גן הזיכרון" בצפונו של היישוב.
צורתה כשל חצי עיגול, היא בנויה אבן וחקוקים בה שמות הנופלים.
מערות שמריהו בצפונו של היישוב הוא אתר ארכאולוגי ובו ריכוז מרשים של כ-100 מערות קבורה עתיקות, שמחצית מהן סתומות.
בשנת 1940 נחקר האתר על ידי פרופ' אלעזר ליפא סוקניק ונמצאו בו רצפות פסיפס, ארונות קבורה וסרקופג שלם.
האתר מתוארך למאה ה-5, ושימש כבית הקברות השומרוני של אפולוניה הסמוכה בתקופה הביזנטית.
השימוש במקום פסק לאחר המרד השומרוני.
בהתאם לעונה פורחים באתר פרחי סתוונית היורה, אירוס ארץ-ישראלי, תורמוס ההרים, ציפורנית, פרג אגסני וחרצית עטורה.
בריכת כפר שמריהו – בריכה עונתית ממזרח למסילת הרכבת ובקרבת רחוב המעפילים.
בריכה זו היא המשך צפוני של בריכת החורף "הבאסה" בהרצליה, ומקיימת מגוון צמחייה ובעלי חיים.
מועדון ספורט כפר שמריהו – ובו בריכה, מגרשי טניס, חדר כושר ומזנון.
במועדון מקיימים שיעורי שחייה וטניס במסגרת בית הספר, בקיץ מקיימים שם קייטנות נופש.
הסקייט פארק של כפר שמריהו – ובו מסלולי אופניים ומסלולי גלישה אתגרית בסקייט בורד.
הפארק נבנה בשנת 2017 ומומן בעזרת מפעל הפיס.
המרכז המסחרי – המרכז המסחרי בכפר שמריהו הוא מרכז מסחרי בשטח הכפר, במרכז יש חנויות בתי קפה מסעדות ועוד.
כְּפַר תָּבוֹר היא מועצה מקומית בישראל במחוז הצפון בישראל השוכנת למרגלות הר תבור שבגליל התחתון המזרחי.
נוסדה כמושבה, והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949.
המושבה כפר תבור נוסדה ב-25 באוקטובר 1901, י"ב בחשוון תרס"ב, על ידי קבוצה של בני הדור השני מהעלייה הראשונה.
הקבוצה מנתה 21 משפחות שמוצאן מהמושבות זכרון יעקב, מטולה, ראש פינה ושפיה.
בראשית ההתיישבות, נקראה המושבה "מֶסְחָה" כשמו של תל מסחה והיישוב הקדום ששכן לידם, שבו התגוררו בעבר אריסים ערבים שהובאו מסוריה על ידי אפנדים לעבד עבורם את הקרקע.
את שמה העברי אימצו המייסדים, על פי עצתו של מנחם אוסישקין.
בעת ביקורו במושבה, בשנת 1903, במסגרת סיורו השני בארץ ישראל, התפלא אוסישקין על כך שלמושבה אין עדיין שם עברי.
הוא הציע לתושבים לעשות שימוש בשם ההר הר תבור, שלמרגלותיו היא שוכנת.
בקהילה התפתח ויכוח פנימי בסוגיית ציון המילה "כפר", שאוסישקין הציע לכלול בשם המקום.
היו מי שהביעו חשש כי בכך תוטל מגבלה על התפתחותה העתידית של המושבה, אולם אוסישקין שכנעם לאחר שסיפר לתושבים כי ביקר בעיר הגדולה דיסלדורף שבגרמניה, אשר שמה מכיל אף הוא את המילה "כפר" בגרמנית "Dorf".
בשנותיה הקשות הראשונות נתמכה כפר תבור על ידי חברת יק"א.
היישוב סבל ממחסור במים, כי המבנה הטופוגרפי והגאולוגי גרמו למי הגשם לזרום במהירות הלאה.
כדי להתגבר על כך, שתלו התושבים נטיעות המתאימות לתנאים המקומיים בעיקר כרמי שקדים, זיתים וגפנים.
יוסף ויתקין, מנהל בית הספר היסודי במושבה משנת 1903, פרסם בשנת 1905, "קול קורא: אל צעירי ישראל אשר לבם לעמם ולציון", שנשא עליו את הסיסמה "בשם עמנו וארצנו", נועד ליהודים בגולה, קרא להם לעלות לארץ ישראל ולבנות את הארץ למרות הקשיים הרבים: רעב, מחלות ומחסור.
קול קורא זה היה בין הגורמים לעלייה השנייה.
בין הקשיים הרבים שעמם נאלצו המתיישבים להתמודד, הייתה גם בעיית הגניבות החקלאיות מצד השבט הבדואי ששכן בסמוך, ערב א-צביח.
הצורך בשמירה ובהתגוננות מפני הגניבות היווה מנוף לקיומו של דיון ציבורי בנושא.
שיאו היה בקיומה של ועידה של ראשי ארגון המגן החשאי בר-גיורא בפסח 1909, בכפר תבור.
בוועידה השתתפו בין השאר אלכסנדר זייד, ישראל שוחט, יצחק בן-צבי, ישראל גלעדי, יחזקאל ניסנוב, יחזקאל חנקין, מנדל פורטוגלי וצבי בקר.
המשתתפים החליטו שהגיעה השעה לפעול בגלוי.
לפיכך, בכפר תבור, הוחלט על פירוק הארגון החשאי ובו-בזמן על הקמתו של ארגון "השומר" כארגון השמירה היהודית הארצית.
הוחלט ש"השומר" יהיה ארגון שיעסוק בהגנה וביטחון ויהיה בסיס לכוח צבאי עברי.
"השומר" ביקש ליטול לידיו את השמירה בכל המושבות היהודיות, במקום ערבים מקומיים אותם נהגו עד אז להעסיק בתפקידי השמירה.
במהלך שנות הארבעים, החליטה יק"א לרשום על שם האיכרים את הקרקע המעובדת על ידם, תמורת תשלום.
לכל משפחה גרעינית ניתן שטח חקלאי בגודל של כ-200 דונם ו"חכורה", חלקה בת שישה דונם שעליה נבנה בית האיכר וחצר המשק שכללה רפת ומתבן.
חומה הקיפה את כל חצרות האיכרים.
מעבר לחומה היה משק עזר, אשר נועד בעיקר לספק את הצרכים הבסיסיים של הבית בירקות ובפירות.
המושבה כפר תבור התרחבה בהדרגה, אך באופן איטי.
עם קום המדינה מספר המשפחות בכפר הגיע לארבעים, והיישוב הוכר כמועצה מקומית ב־1949.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, הגיעו גם לכפר תבור עולים חדשים, כחלק מגלי העלייה לארץ באותה עת.
חברי המושבה החליטו לקלוט 17 משפחות מבני המעברה אשר הוקמה בין כפר תבור לכדורי.
רוב הנקלטים ביישוב היו בני משפחות שעלו מכורדיסטן ומיעוטם באו ממרוקו, סין ושוודיה.
איכרי כפר תבור הקצו עבור העולים שטח אדמה מנחלותיהם וסייעו בעדם להקים "הרחבה חקלאית", כך שלכל 17 המשפחות ניתן מקור פרנסה בסיסי.
שטח האדמה שעיבדו במשותף לא הספיק לכלכלתם המלאה וכך, רבים מן העולים יצאו לחפש פרנסה נוספת ביישובים סמוכים.
במהלך השנים, המועצה המקומית, בראשותו של דוד גולדמן (כיהן בין 1954 לבין 1967, אחרי כהונתו של משה יעקב כהן), סייעה לבני משפחות העולים לקבל בצדו המערבי של כביש עפולה-טבריה שטח אדמה בבעלות מינהל מקרקעי ישראל.
המנהל יעד לעולים בתים דו־משפחתיים.
דוד גולדמן מינה את מרדכי סויסה לטפל בבתי העולים מול משרד השיכון, כך שלכל משפחה תהיה יחידת דיור נפרדת, ובסיוע משרד השיכון הוקמו במקום בתים נוחים יותר למרבית המשפחות הגדולות של העולים.
לכל משפחה הוקצו 2.5 דונם, כך שלצד הבתים הוקמו משקי-עזר.
לימים שטח זה הופשר לבניית בתים לצאצאי העולים שבגרו, ובחרו להישאר תושבי המושבה.
שנים ארוכות, למרות ההתקדמות הטכנולוגית בעולם החקלאות, נשארה כפר תבור מושבה קטנה ולא מפותחת במיוחד.
הכפר חובר לרשת הארצית לאספקת מים שוטפת רק בשנת 1966, עת הוקמה בגליל התחתון תשתית מתאימה.
עד אז החקלאים נאלצו להסתפק בעיקר בחקלאות בעל.
הכפר זכה להתחבר לרשת החשמל התקינה רק בשנות השישים.
תדירות התחבורה הציבורית הייתה מועטה ובלתי-נוחה בעליל.
התעסוקה ביישוב ובסביבתו הייתה מצומצמת מאוד.
מצבה העגום של המושבה גרם, במהלך השנים, לנטישת של בני הדור הצעיר.
בפועל, בראשית שנות השבעים של המאה ה-20, חיו במושבה כ-150 איש (אם כי על פי הנתונים הרשמיים היו רשומים כאזרחי המושבה מספר תושבים כפול מזה).
התחושה בקרב הבנים והבנות הייתה כי "כפר תבור היא ישוב הולך ונעלם", כפי שהגדירה זאת אחת מבנות המקום בעבודה סמינריונית שהגישה במסגרת לימודיה האקדמיים בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בשנת 1970.
בשנים 1967 עד 1971, כיהן כראש מועצת כפר תבור מרדכי סויסה, שדאג לחיבור חשמל לשכונה החדשה של העולים החדשים.
כעשור לאחר חיבור המושבה למים, באמצע שנות השבעים, החלה בהדרגה חזרה של הבנים והבנות הצעירים למושבה.
עם ראשית ההתעוררות הספונטנית של הזוגות הצעירים, חל מהפך גם בהנהגת המושבה.
לראשות המועצה נבחר אחד מבני הדור הצעיר מיכה גולדמן.
על בסיס תוכניות פיתוח, שהחל לגבש קודמו בתפקיד מקס אופיר, החל גולדמן בפעולה נמרצת להשבחת התשתית הפיזית במושבה ולהגדלת האוכלוסייה, על ידי תכנון שכונות חדשות, בצמוד לגרעין הכפר שהתכנה מעכשיו "שכונת המייסדים".
גולדמן רתם למפעל את מוסדות המדינה ובראשם את משרד השיכון, והסתייע רבות בבן הכפר שנעשה לאחד ממנהיגי המדינה, יגאל אלון.
אוכלוסיית כפר תבור צמחה מאוד.
בשלב הראשון, התשתית ב"שכונת העולים" הושוותה באיכותה לזו של שכונת המייסדים.
בהתאם גם ניתן שם לשכונה: "שכונת הגפנים".
בהדרגה, במהלך שלושים השנים הבאות, הוקמו במושבה מספר שכונות חדשות (חלקן הוקמו לאחר כהונתו): השקדים, הזיתים, הרימונים, התאנים, החרובים והשזיפים.
גולדמן וחבריו למועצה החליטו לעסוק גם בפיתוח הכלכלי של היישוב.
הדבר נעשה בכמה דרכים במקביל: המועצה המקומית הקימה אזור תעשייה ועסקים מקומי, וחברה לרשויות המקומיות בסביבה לפיתוח אזור תעשייה אזורי משותף, "אלון תבור", השוכן בין כפר תבור לעפולה.
מיכה גולדמן נענה ליוזמת משרד החינוך והקים בכפר בית ספר על-אזורי מחוזי לילדים מחוננים.
מוסד חינוכי זה הוסיף יוקרה ציבורית למושבה והוסיף מקומות תעסוקה.
המועצה המקומית עודדה גם יזמים פרטיים להקים ולפתח עסקים מסוגים שונים בכפר ובכללם מרכז מסחרי (עם סופרמרקט), סוכנות דואר וסניף של בנק הפועלים.
בין השאר הושם דגש על עסקים בעלי אופי תיירותי ומשרדי שירות ותכנון עסקי שונים.
תשומת לב ניתנה גם לפיתוח התשתית הציבורית במושבה: הוקם מתנ"ס, על שמו של יגאל אלון, שכולל אולם כנסים ובית קולנוע, חדרי פעילות ועוד.
הוקמו בריכת שחייה ציבורית, אולם ספורט גדול ותקני על שם השר אברהם עופר, מגרש כדורגל ולידו מגרשי טניס תקניים, בית נוער עבור תנועת "בני המושבים", ספרייה ציבורית, ובתים לקופת חולים כללית ולקופת חולים מאוחדת.
המועצה המקומית השקיעה רבות גם בפיתוח האסתטי של הכפר.
ברבות השנים פיתוח הגינון והניקיון ברחובות הכפר פרסם מחדש את היישוב בכל רחבי הארץ.
נוכח הפיתוח האינטנסיבי היישוב הפך בהדרגה לאבן שואבת לתושבים רבים אשר מצאו את פרנסתם בסביבה במגוון רב של מקצועות ועיסוקים.
רובם המוחלט של הבוגרים בכפר תבור מוצאים את פרנסתם כשכירים או כבעלי מקצועות חופשיים.
עם זאת, עדיין לא פסה החקלאות מן המושבה.
חלק מבני משפחות המייסדים (בני הדור השלישי והרביעי) מוציאים עד היום את פרנסתם מן האדמה, אם כי הצלחתם בתחום זה תלויה יותר ויותר גם בהתפתחויות בשוק העולמי ולא רק בשוק המקומי.
עם מינויו של גולדמן כסגן שר בממשלת ישראל, בשנת 1992, הוא פרש מניהול המועצה ואת מקומו תפס יוסי דולה.
במהלך כהונתנו של דולה (1992 - 2018) גדלה אוכלוסיית המושבה מאלף תושבים למעל 4,000 איש באמצעות עשר תוכניות בנייה רחבות היקף, שקודמו ואושרו במוסדות התכנון, כדוגמת שכונת "כרמי בנימין", "שקמים", "ערמונים", "הזיתים מזרח" ושכונת "שזיפים דרום".
גידול מסיבי זה הצריך בינוי רחב היקף של מבני ציבור, ביניהם בניית בית ספר יסודי חדש (שכן עד אז למדו ילדי המושבה בבית הספר החקלאי כדורי הסמוך), בניית 14 כיתות חדשות למעונות יום, גני טרום-חובה ובנוסף, בניית שורת מבני ציבור חדשים ושיפוץ והגדלת מבני הציבור הקיימים.
גידול מסיבי זה נבע מהצורך לבצר את מעמד המושבה כישוב מרכזי בגליל, ולמנוע את החלטת הממשלה לאחד את כפר תבור, שהייתה עד אז מושבה קטנה, עם המועצה האזורית "הגליל התחתון".
כפר תבור, שסבלה ממצוקה תקציבית גדולה הייתה חייבת לאזן את תקציבה ולגדול באופן מסיבי על מנת לאפשר התנהלות עצמאית.
הדבר עלה יפה בתקופת כהונתו של דולה והאיחוד שכבר הוחלט עליו בוטל.
במהלך תקופה זו שמרה המושבה על הפיתוח האסתטי של הכפר.
מזה 16 שנה ברציפות זוכה המועצה בפרס משרד הפנים על ניהול תקין.
בשנת 2004, בוצע שחזור של מגדל המים ההיסטורי של המושבה.
השחזור כלל גם את הכתובת שנרשמה על מגדל המים המקומי, לאחר העלייה לביריה, במרץ 1946, בתגובה לניסיונות הבריטים להוריד את ההתיישבות העברית בביריה.
הכתובת קובעת, בעברית ובאנגלית: "ביריה שלנו" - "Birya Belongs to Us".
בעשור השני של המאה ה-21, עוברת המושבה תנופת פיתוח גדולה.
במרכזה, נבנה מרכז מסחרי חדש בגודל של כ-8,000 מטר רבוע וכן קאנטרי קלאב לשירות תושבי המקום בשכונה החדשה "כרמי בנימין" הנבנית בצפון היישוב, שיפוץ בניין קופ"ח כללית, הקמת בניין מועצה חדש, הקמת ארבעה גני ילדים חדשים, הרחבת בית הספר היסודי ביישוב, הקמת מגרשי ספורט חדשים מקורים ומבני ציבור נוספים.
על פי התוכניות המאושרות עתידה אוכלוסיית היישוב להגיע ללמעלה מ-6,000 נפש.
באחד באפריל 2016, נחנכה כיכר הברון בשכונת "כרמי בנימין" בשדרות רוטשילד, הרחוב המרכזי של השכונה, בכיכר נבנה מעמד יצוק בטון ועליו פסל בעיצוב וביצוע של הפסל אסף ליפשיץ, שמציין את ביקור הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ורעייתו עדה, בשנת 1914, בכפר תבור.
הפסל מעוצב מכרכרה הרתומה לשני סוסים, בה יושבים הברון ורעייתו.
באוקטובר 2018, נבחר עודד הלפרין לראש המועצה המקומית כפר תבור.
במושבה קיים אזור תעשייה מקומי, אשר בהדרגה הופך לאזור עסקים, מיון ואחסון וכן מרכז מסחרי ובו חנויות, מסעדות ובנק.
כמו כן, פועל בשטח המושבה מרכז "יקב התבור" ובו יקב גדול עם מרכז מבקרים, מסעדה ו"מוזיאון המרציפן", המציג את תהליך יצירתו של המרציפן, מפרי עץ השקד עד המוצר המוגמר.
סמוך לבניין המועצה ולספריית היישוב, שוכן בית הקפה "קפדרציה" מזה שש שנים.
מוזיאון המושבה כפר תבור, מוזיאון שני בשטח הכפר, מגולל את תולדות הקמתה והתפתחותה של המושבה.
בשנים הראשונות לקיומו של הכפר, למדו ילדי המושבה בבית ספר יסודי, אשר פעל בבניין בו ממוקמת בימינו הספרייה המקומית.
עם הגידול במספר הילדים, נדרש להקים מבנה חדש לבית הספר.
מבנה זה הוקם ב-1911 בחלקה הצפוני של המושבה (בימינו משמש המבנה כ"בית המוזיקה").
חלק מהתלמידים, וביניהם יגאל אלון, המשיכו בלימודיהם העל-יסודיים באזור בבית הספר החקלאי כדורי.
עם זאת, עברו רובם ללמוד במוסדות לימוד אחרים ברחבי הארץ.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20, למדו תלמידי כפר תבור בבית ספר יסודי אזורי שהוקם לצדו של בית הספר העל-יסודי במתחם "כדורי".
עם התחדשות פני הכפר, החל משנות השבעים, שונו פניה של מערכת החינוך במקום.
בית הספר כדורי הפך לבית ספר על-יסודי שש-שנתי רב-נתיבי לכל ילדי האזור, ובכללם רובם של בני כפר תבור.
בית הספר היסודי חזר לשכון בכפר תבור, במבנה חדש, לאחר שמספר התלמידים בכפר החל משנות התשעים של המאה ה-20 הגיע למספר המצדיק את הקמתו מחדש של בית הספר בכפר.
בכפר פועל מתנ"ס קהילתי "בית יגאל אלון".
תנועת הנוער המחנכת את ילדי ונוער כפר תבור היא 'התנועה החדשה' בשומר החדש.
בכפר קיימים מתקני ספורט רבים וביניהם: בריכה מקורה לתושבים ואורחיהם, אצטדיון כדורגל ואתלטיקה, 4 מגרשי טניס, מגרש ואולם כדורסל, 5 מגרשי קטרגל, מגרשים משולבים ועוד.
בכפר פועל בית המרציפן והשוקולד, המציג תערוכות מרציפן ומציע סדנאות ופעילויות למבקריו.
בכפר ישנו סיור של 'יש לאן' דרך משחק ניווט חוויתי על ההיסטוריה המקומית.
בכפר תבור הוקמה מועצה דתית מקומית בראשותה עמד הרב בן ציון לוין תלמידו של הרב קוק.
הרב לוין כיהן כראש המועצה הדתית משנות ה-40 עד 1977.
בשנים 1977 עד 1997 כיהן כראש המועצה הדתית בכפר תבור מרדכי סויסה.
בכפר תבור קיימים ופועלים שני בתי כנסת: אחד, הוא בית הכנסת המרכזי והוותיק, בו מתפללים על פי נוסח עדות אשכנז ובבית הכנסת השני, הממוקם בקצה שכונת הגפנים, מתפללים על פי נוסח עדות ספרד.
בבית העלמין של המושבה ישנם קברים של אלמונים, מקרב תושבי מרכז הארץ, בעיקר בני יפו, פליטי גירוש תל אביב, אשר הוגלו על ידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה, בד בבד עם נסיגתם צפונה מפני האנגלים הכובשים בהדרגה את הארץ.
כפרֵי פּוֹטיוֹמקין הוא ביטוי שפירושו זיוף מרשים אך ריק מתוכן, תפאורת ראווה שנועדה ליצור רושם, אך אין מאחוריה דבר.
הביטוי מבוסס על סיפור היסטורי על אודות גנרל גריגורי פוטיומקין, מהאנשים החזקים ברוסיה של הצארינה יקטרינה הגדולה.
לפי הסיפור המקובל, כאשר עמדה הצארינה לבקר בקרים שבדרומה של רוסיה בשנת 1787, דאג פוטיומקין, שניהל מסע צבאי בקרים, להקים לאורך הגדות השוממות של נהר דנייפר כפרי דמה: חזיתות-בניינים ריקות, שנועדו להרשים את הצארינה ונוסעיה בחשיבות כיבושיו, ובכך להגדיל את ערכו בעיניה.
מכאן, הפך הביטוי כינוי נרדף לאחיזת עיניים, תפאורה בלבד, שנועדה ליצור רושם בלי שיהיה מאחוריה תוכן.
היסטוריונים מודרניים שונים מפקפקים באמיתות הסיפור וסבורים שיש בו הגזמה רבה.
פוטיומקין אכן השקיע מאמצים בפיתוח קרים וככל הנראה הורה לאיכרים לפתח את השטחים הקרובים לגדת הנהר כדי להרשים את פמליית הצארינה, אך קרוב לוודאי שלא הקים כפרי דמה שלמים לשם כך.
לצד כפרי פוטיומקין הקים פוטיומקין גם הרבה יישובים "אמיתיים", ובין היתר פיתח את העיר אודסה (כיום באוקראינה).
כְּפַר תַּפּוּחַ היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי השוכן במזרח השומרון בסמוך לעיר אריאל.
היישוב משתייך למועצה אזורית שומרון ולארגון יישובי הפועל המזרחי.
מקור השם של היישוב הוא העיר המקראית תפוח שמוקמה בסמוך ליישוב (כנראה תל אבו זרד של ימינו).
אשר הייתה עיר גבול בין נחלות שבטי אפרים ומנשה, כמובא בספר יהושע.
גרעיני הנח"ל "רעות" (לעין השלושה) ו"אלה" (לנוה ים) התיישבו לראשונה במקום, שנקרא נח"ל תפוח, ב־15 בינואר 1978 והחזיקו בו כחצי שנה עד 5 ביולי 1978. היישוב האזרחי הוקם בט"ו באב תשל"ח (אוגוסט 1978) על ידי הפועל המזרחי כ"כפר תעשייתי" בידי גרעין של בני מושב ברקת, שעסקו בליטוש יהלומים.
הסוכנות ניסתה לארגן תעסוקה בתעשייה במקום, אולם ללא הצלחה, ובסוף 1979 מינתה ועד ממונה ליישוב.
בתחילת 1980 היו בתים רבים ביישוב ריקים.
היישוב התאושש לקראת חגיגות חמש שנים להקמתו בספטמבר 1983.
בשנת 1990 הצטרפו לתושבי היישוב פעילי תנועת "כך" בהנהגת הרב בנימין זאב כהנא.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 החל מהלך של שינוי תדמית היישוב בידי צעירים שגדלו במקום ונותרו לגור בו וכן משפחות רבות של סטודנטים מאוניברסיטת אריאל שבאו לגור במקום.
בשנים 2004-2010 הוכפל מספר המשפחות במקום.
רב היישוב הוא הרב שמעון רוזנצוויג, שמכהן גם כר"מ בישיבתו של הרב דוד דודקביץ' ביצהר.
בצמוד לכפר תפוח ממוקמים המתקנים הצבאיים מוצב תפוח ומחסום תפוח.
ביישוב פועל בית ספר יסודי ממלכתי דתי "קדם שומרון" לכיתות א-ו'.
בית הספר הוקם בשנת 2013 ומשרת את יישובי כפר תפוח, רחלים, נופי נחמיה ומגדלים.
בית הספר החל כמתחם של קרוואנים ובשנת 2017 עבר למבנה קבע במרכז היישוב.
בעבר שכנה במקום ישיבה ברוח משנתו של הרב מאיר כהנא, בראשות בנו בנימין זאב.
בשנת תשע"ט (2018), נפתחה ביישוב ישיבה גבוהה והסדר, בשם "ישיבת אבינועם" על שמו של סג"ם אבינועם דוד כהן, תלמיד ישיבת ברכת יוסף שבאלון מורה שנהרג בפעילות מבצעית ברמת הגולן כשנה קודם לכן.
מאז פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי שקרה בא' בתמוז ה'תשפ"ג הישיבה עברה למאחז אביתר שנמצא ממול הישיבה הישנה.
הישיבה היא שלוחה של ישיבת ברכת יוסף ובראשה עומד הרב דוד אמיתי.
לומדים בה כמה עשרות בחורים ואברכים.
ביישוב פועלת מדרשת דניאלי - בני דוד, מדרשה לבנות לפני שירות לאומי.
בנוסף ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא ותנועת הנוער עוז.
המאחז "תפוח מערב" הוקם בשנת תשנ"ט (1999) מצפון ליאסוף.
ב-20 בינואר 2004 הרס צה"ל במקום בית כנסת על שם הרב מאיר כהנא, בנו בנימין זאב כהנא ואשתו טליה, לאחר שבג"ץ אישר את צו ההריסה.
בפברואר 2017 הודיעה המדינה כי בכוונתה לפעול להסדרה תכנונית של המאחז, תוך ביצוע סקר להכרזה על אדמות מדינה המחברות את המאחז ליישוב האם.
בנוסף הודיעה המדינה ונפסק על ידי בג"ץ, ש-17 מבנים במאחז שאין עבורם אופק תכנוני ייהרסו.
כפר שמואל הוא מושב עובדים של "תנועת העובד הציוני" הנמצא בתחום המועצה האזורית גזר.
כפר שמואל ממוקם בשפלה, מצפון לעמק איילון ושישה ק"מ מדרום מזרח לעיר רמלה.
המושב נמצא דרומית למחלף ענבה ולכביש 431, מערבית לכביש 1, צפונית לכביש 424 ומזרחית לבית חשמונאי וקיבוץ גזר.
אחד מיובליו של נחל איילון עובר במושב.
נקרא על שם הרב סטיבן שמואל וייז.
בית העם במושב קרוי על שם מוריס לוי, שתרם להקמתו.
כפר שמואל נוסד ב-24 בינואר 1950 על ידי עולים מרומניה.
היישוב הוקם על ידי גרעין מייסד של העובד הציוני, שמנה כ-70 חברים, ובהם 22 משפחות עם 11 פעוטות, מארגון "החושל" של יוצאי הונגריה ורומניה ששהו במחנות בקפריסין, עלו לישראל לאחר הקמת המדינה וקיבלו הכשרה בשבי ציון.
המושב הוקם כמושב עובדים, אולם חלק נכבד מהקרקעות החקלאיות יועדו לעיבוד משותף.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-29 בינואר 1950.
במושב קיים מועדון נוער, סניף "מכבי צעיר", בית עם, צרכנייה, מגרש כדורסל, מגרש טניס, שני גני מועצה (גן אצטרובל וגן אורן-שלום), גן פרטי (גן צבר) וגן משחקים.
ענפי חקלאות מרכזיים: רפתות, מטעים וגידולי שדה למיניהם.
בית העם הניצב בליבו של היישוב תוכנן על ידי האדריכל אבא אלחנני בשנת 1968. בקירות בית העם שולבה עבודת אומנות של האומן מרדכי גומפל.
עבודת ויטראז' שבמקור כללה ארבעים מסגרות בגודל של כמטר רבוע כל אחת, עשרים בקיר הדרומי ועשרים בקיר הצפוני.
במהלך השנים מצבו של בית העם הלך והידרדר.
בשנת 2004 הוכרז בית העם כ"מבנה מסוכן" והכניסה אליו נאסרה.
חלק ניכר מהמסגרות שהרכיבו את יצירתו המקורית של גומפל אבדו.
בשנת 2015 שופץ בית העם והמבנה חזר לשימוש.
במאי 2017 הותקנה בבית העם יצירה משוחזרת בתבנית היצירה של גומפל.
שרידי היצירה המקורית הועברו בפברואר 2018 לארכיון ההתיישבות בגבעת חביבה.
כפר שלם היא שכונה בדרום-מזרח תל אביב בישראל, הידועה גם בשם סלמה.
גבולות השכונה הם: דרך לה גווארדיה מצפון, דרך הטייסים ממזרח, פארק דרום מדרום ודרך משה דיין ממערב.
לשכונה קבוצת כדורגל הפועל כפר שלם, המשחקת בליגה הלאומית.
השכונה מורכבת מכמה תתי שכונות: נווה כפיר, נווה אליעזר, נווה חן, ניר אביב, נווה ברבור, ליבנה וידידיה.
בשטח בו שוכנת השכונה התקיים עד לשנת 1948 חלק מהכפר הערבי סלמה.
ערב מלחמת העצמאות מנה הכפר כ-7,600 תושבים, שהיו ברובם תושבים מהסביבה שעברו להתגורר בכפר זה אשר נחשב כמרכז אוכלוסייה ערבית.
בין התושבים היו גם אמידים מיפו אשר בנו שם בתי כפר.
מהכפר ירו צלפים על השכונות היהודיות השכנות (שכונת התקווה, שכונת עזרא ויד אליהו).
במבצע חמץ שהתקיים ב-22 באפריל 1948, נכבש הכפר סלמה, ותושביו נמלטו ליפו.
לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל יושבו מבני העיירה בפליטים יהודיים מהאזור ובעולים חדשים, בעיקר משפחות של עולים מתימן, שהגיעו במבצע על כנפי נשרים.
בהמשך הוקמו גם צריפים ומבנים ארעיים לקליטת עולים נוספים.
שטח הכפר חולק לשלושה אזורים – סלמה א', ב' וג'.
בנובמבר 1948 סופחו רוב שטחי הכפר לתל אביב וכשליש מהם (סלמה ג') לרמת גן.
מאוחר יותר שונה שם הכפר מ"סלמה" ל"כפר שלם", שהייתה מעתה לשכונה תל אביבית צפופה מאוד – בת כ-20,000 תושבים.
לבד מבתי הכפר הערבי, נבנו על אדמות הכפר השכונות רמת חן, גבעת גאולה, רמת השקמה, שכונת הבולגרים, שכונת חפץ חיים וכן הפארק הלאומי של רמת גן.