tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן גבולה הדרומי של מדינת ישראל סמוך לגבולה הצפוני מערבי של ערב הסעודית, ועד להחזרת סיני ישראל וערב הסעודית חלקו ביניהם גבול משותף.
בשנת 2023 ישראל וערב הסעודית ניסו לכונן יחסים גלויים במסגרת הסכם בדומה להסכמי אברהם, אך התהליך קפא עקב טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
במהלך המלחמה סעודיה הבהירה כי היא עדיין מעוניינת בנורמליזציה עם ישראל, וקיימה שיחות לקידומה בתיווך אמריקאי.
ערב הסעודית הוקמה בשנת 1932 כמונרכיה אבסולוטית אסלאמית, ונמצאות בה שתי הערים הקדושות ביותר לאסלאם – מכה ואל-מדינה.
ישראל הוקמה בשנת 1948 כדמוקרטיה פרלמנטרית, בה רוב יהודי ומיעוט מוסלמי, כשבירתה היא ירושלים, העיר הקדושה ביותר ביהדות והשלישית בקדושתה לאסלאם.
עד 1967 שלטה ירדן במזרח העיר, הר הבית המקודש לשתי הדתות.
ערב הסעודית שולטת על מרבית חצי האי ערב, וגבולה המערבי הוא ים סוף שבצפונו נמצא מפרץ אילת.
ישראל שוכנת צפונית לערב הסעודית, ולה גישה למפרץ אילת באמצעות רצועת חוף, בה שוכנת העיר אילת ובה נמל אילת.
ביניהן רצועת חוף לא ארוכה בשליטת ממלכת ירדן ובה העיר עקבה, ונמל עקבה הוא המוצא הימי היחידי שלה.
עד שנת 1965 שלטה ירדן ברצועה צרה, אך בעקבות הסכם חילופי שטחים עם ערב הסעודית, הורחב שטח החוף שלה ב-12 קילומטרים על חשבון ערב הסעודית.
ערב הסעודית הקימה קונסוליה בירושלים בימי המנדט הבריטי.
הממלכה השתתפה ב בלונדון בפברואר ומרץ 1939, שדנה בסוגיית ארץ ישראל.
ערב הסעודית לא הכירה במדינת ישראל מאז הקמתה, כשאר מדינות ערב, ובמלחמת העצמאות אף סייעה בצורה אקטיבית למדינות שפלשו לישראל ושלחה כוח קטן לסייע בעדן.
היא איימה להפסיק את הזרמת הנפט ממנה אל מדינות המערב באם תתקבל החלטה על הקמת המדינה היהודית, אך בסופו של דבר לא מימשה את איומיה.
במרץ 1950 הודיעו פקידים קונסולארים של הממלכה כי רישיון כניסה או מעבר בממלכה ידרוש אישור כי העובר "אינו יהודי".
בשנים 1956, כמו גם 1967, בעת מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים, כבש צה"ל את האיים הסעודיים סנפיר וטיראן, אשר הוחכרו למצרים.
האיים הוחזרו ב-1957 במקרה הראשון, ובהסכם השלום עם מצרים במקרה השני.
במלחמת ששת הימים שלחה סעודיה לירדן כוח בן כ-3,000 חיילים שלא נטלו חלק בלחימה.
בעקבות המלחמה נוצר קשר כלכלי עקיף בין הממלכה לישראל.
ישראל, שכבשה את רמת הגולן, דרכו עבר צינור הנפט הטרנס-ערבי, שהזרים נפט מערב הסעודית לצידון שבלבנון.
במלחמת יום הכיפורים שלחה ערב הסעודית לסוריה חיל משלוח לסיוע בקרבות כנגד צה"ל בחזית רמת הגולן, שכלל גדוד צנחנים וגדוד שריוניות, אך הכוחות לא הספיקו לקחת חלק במלחמה.
בנוסף העבירה ערב הסעודית לירדן שתי חטיבות רגלים, ובנוסף גדוד טנקים, 54 קני ארטילריה וחמישה מסוקים.
כוחות אלו תגברו את כוחות הצבא הירדני שנותרו בשטח ירדן ולא השתתפו בקרבות.
בשלהי המלחמה יורט על ידי חיל האוויר הישראלי מטוס הרקולס C-130 סעודי שהחזיר פלוגת צנחנים מהצבא הסעודי ואולץ לנחות בבסיס לוד.
בהתערבות ארצות הברית הורשה המטוס להמריא ולטוס לערב הסעודית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הייתה ערב הסעודית מיוזמות וממובילות חרם הנפט על מדינות המערב בתגובה על תמיכתן בישראל במהלך המלחמה.
גישושים שונים לגבי הסכמים בין ישראל וערב הסעודית נעשו בידי הנסיך פהד ב־1977, לאחר עליית מנחם בגין לשלטון בישראל.
עם חתימת הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל למצרים בשנת 1979 פעלה ערב הסעודית נגד מצרים וניתקה את יחסיה עמה ביחד עם כל מדינות הליגה הערבית בטענה שהיא "בוגדת".
תוכנית זו נדחתה על ידי ישראל על הסף.
באותה שנה, עלתה ספינת הטילים הישראלית אח"י געש על שרטון בחוף הסעודי כתוצאה מטעות בניווט.
לבקשת ארצות הברית הניחה ערב הסעודית לישראל, בהסכמה שבשתיקה, להנחית כוחות גדולים על חופה ולחלץ את הסט"יל, במה שכונה "מבצע הולנדי מעופף".
בשנת 2002 פרסם יורש העצר הסעודי הנסיך עבדאללה בן עבד אל-עזיז את "היוזמה הסעודית" לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במרכזה עמדה נסיגה ישראלית גבולות 1967 בתמורה תוביל סעודיה להכרה ערבית כוללת במדינת ישראל.
היוזמה זכתה לתמיכת מדינות העולם בהם האיחוד האירופי וארצות הברית, אולם ישראל דחתה אותה בשל הסעיף הדורש הכרה בזכות השיבה.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 התרבו הדיווחים על שיתוף פעולה חשאי בין ישראל לערב הסעודית במסגרת שיתוף פעולה ישראלי-ערבי לסיכול תוכנית הגרעין האיראנית.
כך למשל דווח כי ראש המוסד, מאיר דגן, ניהל מגעים חשאיים עם סעודיה וסיכם עמם שורה של הבנות ביטחוניות.
שנה מאוחר יותר אף פורסם כי דגן ביקר בסעודיה ודן עמם בתיאומים ביטחוניים.
אחרי האביב הערבי נחשבה ערב הסעודית לאי של יציבות.
ב-2011, פרסם העיתון האמריקאי הניו יורק טיימס שישראל אישרה לממשלת גרמניה למכור לסעודים 200 טנקי לאופרד 2. בשנת 2015, החלו להתפרסם ידיעות על כך שיחסי המדינות מתחממים, בעקבות הכרה באינטרסים של שתי המדינות, לאחר הסכם הגרעין של המעצמות עם איראן.
בשנת 2016, בוועידת מינכן לביטחון, תועדה לחיצת יד היסטורית בין שר הביטחון משה יעלון לנסיך הסעודי תורכי אל-פייסל, לשעבר מנהל סוכנות המודיעין הסעודית.
בזמן מבצע צוק איתן, העביר המועצה לביטחון לאומי של ערב הסעודית, בנדר בן סולטאן אאל סעוד, יוזמת שלום.
פרטי ההצעה הסעודית, על פי המקורות: ישראל וסעודיה יערכו גרסה מעודכנת של יוזמת השלום הערבית משנת 2002. נתניהו ושר החוץ הסעודי יציגו את היוזמה יחדיו במהלך ישיבת העצרת הכללית של האו"ם.
ישראל וסעודיה יכריזו על תהליך למציאת פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ושיחות השלום בין ישראל לפלסטינים יושקו מחדש.
סעודיה תוביל דחיפה אזורית לשיקום עזה ואף יכונן שם שלטון כפוף לרשות הפלסטינית בחסות סעודיה.
אי מימוש היוזמה יצרה משבר עמוק בין ישראל לסעודיה והתקשורת בין הצדדים כמעט הופסקה - גם בנושא האיראני.
המשבר הסתיים רק שנה לאחר מכן, מספר חודשים לאחר מותו של המלך עבדאללה והשבעתו של המלך סלמאן.
ביולי 2016, הגיע לישראל לביקור הגנרל בדימוס בצבא הסעודי אנוואר עשקי בראשות משלחת שמנתה אנשי עסקים ואקדמיה מערב הסעודית.
במהלך הביקור, אשר גרר תגובות קיצוניות בעיקר מאיראן, נפגש הגנרל עם מנכ"ל משרד החוץ, דורי גולד, עם מתאם הפעולות בשטחים, האלוף יואב מרדכי, וכן עם קבוצת חברי כנסת מהאופוזיציה.
הביקור עורר ביקורת בסעודיה ומחוצה לה, ובעקבותיו פרסם משרד החוץ הבהרה כי הגנרל עשקי לא מייצג את המדינה.
עקב הביקור, אנשי תנועת חד"ש הלינו כי ברית ישראל–ערב הסעודית מחסלת את הגדרת העם הפלסטיני.
באוגוסט 2016, פורסמו בעיתונים הסעודים מאמרים נגד האנטישמיות ובעד כינון יחסים עם ישראל.
בנובמבר 2017 דווח בתקשורת הערבית כי בין ערב הסעודית לישראל נבנים הסכמי פיוס.
וכן עוד באותו החודש ישראל הצטרפה לראשונה ליוזמה שהגישה ערב הסעודית בוועדת האו"ם לזכויות אדם.
בשל ההתקרבות הביע מזכ"ל חזבאללה את חששו כי ערב הסעודית מסיתה את ישראל לתקוף בלבנון.
עם זאת, שר החוץ הסעודי עאדל אל-ג'ובייר, אמר בריאיון לערוץ CBC המצרי, כי "אין יחסים בין ערב הסעודית לישראל.
יש את יוזמת השלום הערבית שמהווה את מפת הדרכים כדי להגיע לשלום וכדי לכונן יחסים נורמליים בין ישראל למדינות ערב".
ב-8 בפברואר 2018 פורסם, כי סעודיה אישרה למטוסים בקו הודו–ישראל לטוס בשטחה האווירי.
ב-22 במרץ 2018, עברה טיסת אייר אינדיה AI139 מעל ערב הסעודית בדרכה מהודו לישראל.
באפריל 2018, הצהיר יורש העצר ושר ההגנה של ערב הסעודית, מוחמד בן סלמאן אאל סעוד, כי הוא מכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל.
בספטמבר 2018 דווח כי ישראל מכרה לערב הסעודית מערכות כיפת ברזל לצורכי הגנה מפני איומים מהחות'ים מתימן, דיווח שהוכחש על ידי משרד הביטחון.
החל מאפריל 2020 משודרת בערב הסעודית סדרה, שתומכת ביחסים עם ישראל.
ביולי 2020 לראשונה שילב חוקר סעודי בכיר מאמר אקדמי פרי עטו בכתב עת אקדמי ישראלי, תוך הצהרה שמטרת המעשה היא קירוב בין תושבי המדינות.
ב-31 באוגוסט 2020, במסגרת נרמול היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, המריא מטוס של חברת התעופה אל על מנתב"ג בטיסה ישירה לאבו דאבי, ועליו משלחות מישראל ומארצות הברית.
טיסה זו קיבלה אישור חריג מהממשל הסעודי, והייתה הטיסה הראשונה של חברת תעופה ישראלית העוברת מעל שמי ערב הסעודית.
יומיים לאחר מכן, ב-2 בספטמבר, הודיעו הרשויות הסעודיות על אישור מעבר אווירי מעל ערב הסעודית של מטוסים בקו בין איחוד האמירויות לישראל.
ב-9 בספטמבר, כעבור שבוע מהודעת הרשויות הסעודיות, הודיע ג'ארד קושנר, יועצו הבכיר של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שערב הסעודית אישרה מעבר חופשי של כל הטיסות מישראל מזרחה, ולא רק לטיסות מישראל שיעדן הן איחוד האמירויות הערביות או להפך.
ב-22 בנובמבר 2020 הגיעו מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש המוסד יוסי כהן לביקור בערב הסעודית, שם השניים פגשו את יורש העצר מוחמד בן סלמאן.
שר החוץ הסעודי הכחיש את קיום הפגישה עם נתניהו.
יומיים קודם דווח כי הביע תמיכה בנירמול אבל אמר "הסכם שלום מלא וקבוע שיביא להקמת מדינה פלסטינית בצורה מכובדת חייב להיות עדיפות ראשונה".
בינואר 2021, התחרו בפעם הראשונה בהיסטוריה על אדמת סעודיה- שתי משלחות ספורטיביות ישראליות במסגרת "ראלי דקאר".
את האישורים הרשמיים קיבלו המשלחות כשבוע לפני תחילת התחרות, לאחר מאמצים וקשרים שהפעילה דר' נירית אופיר אשר הייתה חברה במשלחת של "צוות פרל" למרוץ.
הצוותים הישראלים נכנסו עם פספורט ישראלי וסללו את הדרך למתחרי ספורט נוספים בקטגוריות שונות.
במסגרת תחרויות הג'ודו של אולימפיאדת טוקיו (2020), נמסר בכלי התקשורת, כי המתחרה הסעודית, טהאני אל-קחטאני, קיבלה אישור מהמשלחת של מדינתה באותם משחקים להתחרות כנגד הישראלית, רז הרשקו.
לפיכך, ב-30 ביולי 2021 התמודדו שתי המתחרות, הסעודית והישראלית, בסיבוב המוקדמות, כאשר בסיום ניצחה הישראלית, ושתי המתחרות לחצו ידיים.
ביולי 2022 נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ביקר בישראל ומשם המריא ישירות לערב הסעודית, בטור שכתב בעיתון הוושינגטון פוסט סיפר כי ביקורו מישראל לערב הסעודית מסמל את התקרבותה של ישראל לערב הסעודית ולעולם הערבי.
לאחר עזיבתו של הנשיא ג'ו ביידן, דווח כי נחתם הסכם שמעביר את האיים טיראן וסנפיר לידי ערב הסעודית מידי מצרים, צעד שמחייב אישור ישראלי, כי האיים הוחזרו מישראל למצרים במסגרת הסכמי השלום.
בתמורה, ערב הסעודית פתחה את שטחה האווירי לטיסות מישראל.
לאחר מכן שר במשרד החוץ הסעודי אמר בראיון ל-CNN כי נורמליזציה עם ישראל תתרחש רק לאחר פתרון שתי המדינות, והתקדמות מדינית עם הפלסטינים.
ב-25 באוקטובר 2022, שחר שגיב התחרה בסעודיה, בתחרות החמישית והאחרונה במסגרת ה"הסופר ליג".
באותו היום, ביקר בערב הסעודית סאמר חאג' יחיא, יו"ר בנק לאומי, והשתתף בכנס בינלאומי של ארגון FII בבירה ריאד.
בדצמבר 2022 בתחרות טקוואנדו שנעשתה בערב הסעודית, לראשונה הניף ספורטאי ישראלי, אסף יסעור, את דגל ישראל במדינה.
ב-19 בינואר 2023, הנסיך פייסל בן פרחאן אאל סעוד אמר בראיון לבלומברג כי הסכם להקמת מדינה פלסטינית יהיה תנאי מוקדם לכינון קשרים דיפלומטיים פורמליים עם ישראל.
בסוף ינואר 2023 דווח כי ישראל ומצרים יעבירו ביחד גז לערב הסעודית.
ב-22 במאי 2023 דווח בתקשורת הישראלית על מגעים לנורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית, ביוזמת ארצות הברית ובתיווך בחריין.
על פי הפרסומים, השיחות התקיימו באמצעות שיחות טלפון בין יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן, לבין ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אלי כהן, בתיווך שר החוץ של בחריין, עבד א-לטיף א-זיאני.
ב-8 ביוני 2023 ריכך שר החוץ הסעודי את העמדה הרשמית של ממלכתו בנוגע לנורמליזציה, והבהיר כי אין עוד דרישה לפתרון מלא של הסוגיה הפלסטינית כתנאי מוקדם.
במקום זאת, ייתכן שתהיה נכונות לקדם נורמליזציה מוגבלת תוך שמירה על האפשרות לפתרון עתידי.
עם זאת, נרמז כי לא כל הציבור הסעודי יגבה מהלך כזה.
ב-9 ביולי 2023 פרסם ה"וול סטריט ג'ורנל" כי סעודיה וארצות הברית גיבשו טיוטת עקרונות לעסקת נורמליזציה עם ישראל.
ההסכם כלל דרישה לפשרות ישראליות כלפי הפלסטינים, הבטחות ביטחוניות מארצות הברית, ותמיכה בפרויקט גרעין אזרחי סעודי.
בבית הלבן הבהירו כי טרם גובשה מסגרת סופית להסכם.
במהלך עצרת האו"ם בספטמבר 2023 השתתף שר החוץ הסעודי, הנסיך פייסל בן פרחאן, בדיון עם נציגי האיחוד האירופי, הליגה הערבית, מצרים וירדן בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא הדגיש כי "לא יהיה פתרון ללא מדינה פלסטינית עצמאית", וקרא להחזיר את פתרון שתי המדינות לקדמת הבמה.
באותו חודש נפגש ראש הממשלה נתניהו עם נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, ודן עמו לראשונה בגלוי במגעים עם סעודיה.
למחרת נשא נתניהו נאום בעצרת הכללית של האו"ם שבו הציג את חזונו ל"מזרח תיכון חדש".
הנאום שודר לראשונה בשידור חי בערב הסעודית.
ב-20 בספטמבר העניק מוחמד בן סלמאן ראיון ראשון באנגלית לרשת "פוקס ניוז".
הוא הכחיש דיווחים על הקפאת השיחות עם ישראל, ואמר: "בכל יום אנחנו מתקרבים להסכם".
לדבריו, הסכם כזה יהיה "הגדול ביותר מאז סיום המלחמה הקרה", אך הוסיף כי הסוגיה הפלסטינית "חשובה מאוד" והתנה כל התקדמות ב"הקלה על חיי הפלסטינים".
ב-25 ביוני 2023 דווח כי לראשונה רשת טלוויזיה סעודית פנתה לתאגיד השידור הישראלי בבקשה לרכוש זכויות שידור של תוכנית הטלוויזיה נבואת קסנדרה.
ב-16 באוגוסט 2023 התקיים בריאד טורניר הגיימינג "Gamers8", שבו זכתה הקבוצה "Vitality" בה משחקים שני ישראלים – שחר "flameZ" שושן ולוטן "Spinx" גלעדי.
הקבוצה גברה על ENCE, שבה משחק הישראלי גיא "NertZ" אילוז.
השחקנים הורשו להיכנס למדינה עם דרכונים ישראליים, ואף הניפו את הגביע על הבמה.
בדיווחים שלאחר מכן נמסר כי קיבלו ליווי ביטחוני מלא וחשו תחושת ביטחון מלאה.
בספטמבר 2023 השתתפה משלחת של חמש חברות סייבר ישראליות בכנס הרביעי לאבטחת סייבר לאנרגיה ותשתיות בעיר דמאם.
בראש המשלחת עמדה ד"ר נירית אופיר, שנשאה נאומים בשני ימי הכנס.
החברות זכו לתשומת לב רבה, לוגו שלהן הוצג בולטות, ונרשמו פגישות עם בעלי עניין מקומיים.
המשלחת סוקרה בהרחבה בתקשורת הישראלית והערבית כאחת.
ב-10 בספטמבר 2023 נרשם ביקור היסטורי ראשון של משלחת רשמית ממשרד החוץ הישראלי בערב הסעודית.ב-26 בספטמבר 2023 ביקר לראשונה שר ישראלי רשמית בערב הסעודית – חיים כץ, שהשתתף בכנס של ארגון התיירות העולמי.
לאחר מכן התקיים ביקור ראשון של משלחת ממשלתית ישראלית, ובמהלכו נאם לראשונה נציג ישראלי על אדמת סעודיה.
מסמכים פנימיים שנתפסו על ידי צה"ל במנהרה בעזה חושפים כי יחיא סינוואר הוביל את טבח שבעה באוקטובר בניסיון מכוון לשבש את מאמצי הנורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית, מתוך חשש שהסכם שכזה יוביל לדחיקת הסוגיה הפלסטינית לשוליים.
ואכן, ב-13 באוקטובר 2023, ימים ספורים לאחר המתקפה, הודיעה ערב הסעודית על הקפאת מגעיה עם ישראל בנושא.
שישה ימים לאחר מכן, ב-19 באוקטובר, שיגרו החות'ים טילים וכטב"מים לעבר ישראל, ואחד מהם יורט על ידי ערב הסעודית, שלטענתה פעלה כך מתוך רצון "להגן על שטחה האווירי".
למרות האירועים, התהליך המדיני לא נעצר.
ב-19 במאי 2024 דיווחה רשת "CBS" על התקדמות משמעותית בשיחות בין יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן ליועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית, ג'ייק סאליבן, במסגרתה נדונו ברית הגנה, שיתוף פעולה גרעיני ונורמליזציה עם ישראל.
למחרת, ב-20 במאי, אישר דובר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, ג'ון קירבי, כי במהלך ביקורו של סאליבן בערב הסעודית ובישראל הושגה התקדמות בהסכם, וב-17 בדצמבר 2024, דיווח העיתונאי חיים לוינסון בעיתון "הארץ" כי הושגה פריצת דרך נוספת, במסגרתה ישראל תעניק לממלכה התחייבות ל"נתיב לקראת מדינה פלסטינית".
הדיווח הוכחש על ידי לשכת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
במאי 2025 התקיים ביקור הנשיא טראמפ במזרח התיכון שכלל עסקאות ענק, ללא תלות בהתקדמות יחסי הנורמליזציה
ביולי 2025 הוצגה תוכנית השלום הצרפתית-סעודית, המכונה "הצהרת ניו יורק", כמתווה מדיני למימוש פתרון שתי המדינות באמצעות לוח זמנים מוגדר של 15 חודשים להקמת מדינה פלסטינית ריבונית.
התוכנית, שהוצגה ביולי 2025 בוועידה בינלאומית בניו יורק, נשענת על החלטת העצרת הכללית של האו"ם מדצמבר 2024 (A/RES/79/81) וכוללת תנאים יסודיים כגון פירוז חמאס, רפורמה מקיפה ברשות הפלסטינית והצבת כוח ייצוב בינלאומי (ISF).
יוזמה זו הובילה לגל הכרה בינלאומי נרחב: בספטמבר 2025, עם פתיחת העצרת הכללית ה-80, הודיעו מדינות רבות ובהן בריטניה, קנדה, אוסטרליה וצרפת על הכרה רשמית במדינה פלסטינית, בעוד בלגיה הצטרפה למהלך ברמה ההצהרתית, תוך התנייה בשחרור החטופים וסיום שלטון חמאס.
יחסי ישראל–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין ניו זילנד.
היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות לאורך השנים.
ישראל מחזיקה בשגרירות בניו זילנד בבירה ולינגטון בעוד ניו זילנד מחזיקה שגריר בטורקיה שמשמש גם כשגריר בישראל.
בכ"ט בנובמבר, הצביעה ניו זילנד בעד הקמת מדינת ישראל באו"ם אף על פי לחץ כבד מאת בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי שקראו למדינה להימנע בהצבעה.
ניו זילנד העניקה הכרה דה פקטו למדינת ישראל במקביל לבריטניה ב-29 בינואר 1949, והכרה דה יורה ב-28 ביולי 1950. מהקמת המדינה ועד תחילת המאה ה-21, שמרו המדינות על יחסים יציבים, עד שבשנת 2002, נסגרה שגרירות ישראל בניו זילנד, כחלק מקיצוצים תקציביים במשרד החוץ.
מאותה שנה התערערו היחסים בין המדינות, עם "פרשת הדרכונים", שבה הואשמה ישראל כי עשתה שימוש בדרכונים של ניו זילנד לצורך הסוואת פעילות של המוסד בשנת 2004, שגררה אחריה גל אנטישמיות בניו זילנד, התנצלות ישראלית, וחידוש היחסים ליחסים דיפלומטיים מלאים בשנת 2011 עם חניכת השגרירות הישראלית החדשה בוולינגטון.
בין חודשי נובמבר-דצמבר 2000, ביקר בישראל שר המחקר, המדע והטכנולוגיה של ניו זילנד, פיט הודג'סון.
באוגוסט 2001 ביקר משלחת של הכנסת בניו זילנד.
עד שנת 2002, ישראל וניו זילנד קיימו יחסים דיפלומטיים מלאים.
כאמור, בשנה זו נסגרה השגרירות הישראלית בניו זילנד כחלק מקיצוץ בתקציב משרד החוץ, והיחסים בין המדינות התנהלו דרך שגרירות ישראל באוסטרליה (כפי שהיה בראשיתם של היחסים).
במאי 2003 ביקר בישראל שר החוץ של ניו זילנד, פיל גוף.
בשנת 2004, הואשמו שני ישראלים ששהו בניו זילנד, בהשתייכות למוסד הישראלי, לאחר שניסו לזייף דרכונים ניו זילנדיים.
בעקבות הפרשה, הושעו כל היחסים הדיפלומטיים עם ישראל והוטלו עליה סנקציות דיפלומטיות על ידי הממשלה הניו זילנדית.
שנה לאחר מכן ביוני 2005, התנצלה ישראל על הפרשה, והיחסים בין המדינות שבו לסדרם.
באותה שנה בחודש מרץ, הציעה מפלגת הירוקים בניו זילנד בתמיכת הממשלה, לתת אזרחות ניו זילנדית למרדכי ואנונו, "מרגל האטום", שחשף את תוכנית הגרעין הישראלית.
ממשלת ניו זילנד הוציאה הודעה שמכחישה בתוקף את ההצעה בטענה שזה הדבר האחרון שיכול לסייע לו, מאחר שנאסר עליו לעזוב את ישראל.
בשנת 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה ועם סיומה והכרזת הפסקת האש, התקיימו בניו זילנד הפגנות רבות בגנותה של ישראל על ההתנהלות שלה ברצועת עזה.
המצב התדרדר עד לכדי סירוב שירות ישראלים בחנויות ובתי קפה במדינה.
מנגד התקיימו הפגנות תמיכה בודדות בישראל, שחלקן פונו על ידי המשטרה המקומית כדי למנוע מהומות עם מפגינים פרו-פלסטיניים.
במאי 2010, לאחר 8 שנים של משבר, מונה שגריר ישראל החדש בניו זילנד שמי צור, ובאופן רשמי נפתחה מחדש שגרירות ישראל במדינה.
צור עבר את הטקס המסורתי במדינה של חיכוך האפים לאחר שמסר למושל הכללי של ניו זילנד את צו ההאמנה שלו.
ב-12 בדצמבר של אותה שנה, במהלך שיוט במעבורת סמוך לנמל בניו זילנד, מטייל ישראלי עורר בהלה המונית בעת שהניח תפילין במעבורת.
הבהלה נגרמה מאחר שהנוסעים לא ידעו במה מדובר, ונבהלו מה-"קופסאות המוזרות" לטענתם, וחשבו כי החוטים המשתלשלים הם חוטי חשמל.
למקום הוזעקה המשטרה המקומית וכוחות מיוחדים ללוחמה בטרור.
הישראלי נחקר בתחנת המשטרה ושוחרר לאחר מכן.
האירוע עורר ביקורת בניו זילנד עקב הבהלה המוגזמת מטרור במדינה.
בשנת 2011 התרחשה בניו זילנד רעידת אדמה חזקה.
הרעידה במדינה גבתה את חייהם של שלושה ישראלים ששהו בעיר קרייסטצ'רץ' שספגה נזקים רבים.
כמה חודשים לאחר מכן, האשימה ממשלת ניו זילנד את אחד הישראלים ההרוגים בריגול למען ישראל, והיחסים בין המדינות שוב עלו על שרטון.
באותה שנה, ב-5 באפריל, נחנך בניין השגרירות החדש בניו זילנד על ידי יושב ראש הכנסת לשעבר ראובן ריבלין לאחר כמעט 10 שנים שבהן הייתה סגורה.
לקראת סוף 2016 ניהלה ישראל מאבק דיפלומטי, מחשש להעברת החלטה אנטי-ישראלית במועצת הביטחון של האו"ם, הנוגעת לאיסור הבנייה הישראלית בשטחי יהודה ושומרון.
החשש גבר לאחר שלפי מקורות מערביים ארצות הברית לא התכוונה להפעיל את זכות הוטו על החלטה שכזו.
לאחר מאמצים רבים מצד גורמים ישראליים נדחתה ההצבעה לגבי ההחלטה למועד לא ידוע, אולם גורמים בממשלת ניו זילנד הודיעו כי בכוונתם ליזום הצעה דומה אם לא תחדש מצרים את כוונתה להעביר החלטה דומה.
בדצמבר 2016 הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו על החזרת שגריר ישראל יצחק גרברג מניו זילנד בעקבות תמיכת המדינה בהחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם אשר קבעה כי ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים אינן בעלות תוקף חוקי.
לאחר תום המשבר בין המדינות ביוני 2017 שב גרברג למקום כהונתו בניו זילנד.
בנובמבר 2020 הגיע השגריר רן יעקובי לניו זילנד (משמש גם כשגריר לא תושב לסמואה,איי קוק, טונגה וניואה) והגיש האמנתו למושלת ניו זילנד בתחילת 2021.
בחודש מרץ 2004, נעצרו בניו זילנד שני ישראלים, אורי זושה קלמן בן 31, ואלישע קרא בן 50 בחשד שניסו להנפיק דרכונים מזויפים.
על פי החקירה, השניים שירתו כסוכני מוסד תחת מעטה כיסוי של תיירים תמימים.
שני הישראלים הודו שניסו להנפיק דרכונים במרמה, אך הכחישו את הטענה שהם סוכני מוסד ישראליים.
נגד השניים הוגש כתב אישום בבית המשפט הגבוה בעיר אוקלנד.
השניים הורשעו ונשפטו ל-6 חודשי מאסר בפועל והוטל עליהם קנס של 50 אלף דולר ניו זילנדי.
לאחר המקרה, דרשה ניו זילנד מישראל הסברים והתנצלות, אך זו לא נענתה לבקשה והכחישה בתוקף את השתייכות הישראלים למוסד.
בעקבות סירוב ישראל, ב-16 ביולי, הודיעה הלן קלארק ראש ממשלת ניו זילנד, על השעיית כל הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל ועל הטלת עיצומים כנגדה.
על אף שבית המשפט בניו זילנד לא קבע ששני הישראלים שייכים למוסד, קבעה קלארק כי השניים שייכים לארגון הביון הישראלי ופירטה את הסנקציות שהוטלו על ישראל.
היא הודיעה כי פקידי ממשל ישראליים יידרשו להצטייד באשרת כניסה (חובה שלא חלה על תיירים).
בנוסף, בקשת נשיא מדינת ישראל משה קצב לבקר בניו זילנד נדחתה על ידה וביקור משלחות רמות דרג בין שתי המדינות הופסק.
עוד קבעה קלארק, כי האמנתו של שגריר ישראל שייבחר לא תאושר.
ישראל מצדה שמרה על איפוק ופרופיל נמוך, במטרה למזער את הנזקים שנגרמו ליחסי החוץ שלה בכלל ועם ניו זילנד בפרט.
לאחר ששגרירות ישראל בניו זילנד נסגרה ב-2002, השגרירות באוסטרליה אמורה הייתה לייצג את ישראל גם בניו זילנד, אך כבר כשנה לפני המשבר לא מינה שר החוץ שגריר ישראלי באוסטרליה.
על רקע הפרשה בחודש יולי של אותה שנה נהרסו קברי יהודים, חלקם עתיקים מאוד, וחוללו בכתובות נאצה וצלבי קרס, בבית העלמין היהודי בוולינגטון שבניו זילנד.
כל הסנקציות על ישראל בוטלו, וב-30 באוגוסט, הגיש שגריר ישראל באוסטרליה נתי תמיר את כתב האמנתו בפני המושלת הכללית בניו זילנד.
בפועל, ישראל לא התנצלה על הטענה כי שני הישראלים הם סוכני מוסד, אלא הצטערה רק על פעילותם הפלילית.
שני הישראלים שוחררו בחודש ספטמבר לאחר ריצוי של מחצית המאסר שהוטל עליהם.
בדצמבר 2010, חשף מסמך ויקיליקס הערכה אמריקאית, כי ניו זילנד החמירה עם שני הישראלים שנחשדו כסוכני מוסד ישראליים, במטרה לשמור על יחסי מסחר טובים עם מדינות ערב.
האמריקאים טענו לאחר התבטאותה החריפה של הלן קלארק כלפי ישראל, כי זוהי התגובה הדיפלומטית הקשה ביותר של ניו זילנד ב-20 שנים האחרונות.
במסמך נחשף כי "לממשלת ניו זילנד יש מעט להפסיד מפעולה חריפה זו כשקשרי המסחר עם ישראל מוגבלים, ולעומת זאת יש לה אפשרות גדולה יותר להרוויח מהמהלך בעולם הערבי".
ביום שלישי, ה-22 בפברואר 2011, התרחשה בניו זילנד רעידת אדמה קשה בדרגת 6.3 בסולם ריכטר.
מוקד הרעידה היה 10 קילומטרים מהעיר השנייה בגודלה בניו זילנד קרייסטצ'רץ' שבמרכז האי.
לעיר נוהגים להגיע מדי שנה מאות ישראלים, ובמהלך רעידת האדמה היא נפגעה קשות.
בין ההרוגים הרבים נמנו שלושה ישראלים.
בעת רעידת האדמה קרס גם בניין בית חב"ד בעיר, אך הישראלים ששהו בתוכו הספיקו להיחלץ לפני שנפל.
לניו זילנד נשלחה משלחת זק"א מאוסטרליה, וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הורה לבחון מתן סיוע לניו זילנד.
על פי דברי שליח חב"ד בעיר בשבת שקדמה לרעידה שהו במרכז כמאה ישראלים.
עשרות משפחות פנו למשרד החוץ בישראל, לאחר שלא הצליחו ליצור קשר עם קרוביהם השוהים בניו זילנד.
כמה חודשים לאחר מכן, כלי תקשורת בניו זילנד העלו חשד כי אחד מההרוגים הישראליים ברעידת האדמה, עופר מזרחי, היה סוכן מוסד, לאחר שבחילוץ גופתו נמצאו כ-6 דרכונים זרים.
השגריר הישראלי בניו זילנד, דחה את הטענות וקרא להן "מדע בדיוני".
החשד התבסס גם על מקרה שהתגלה, ובו משלחת חיפוש ישראלית שנשלחה על ידי אחת ממשפחות הנפגעים הישראלים למדינה, נדחתה על ידי המשטרה המקומית לאחר שלא היה בידיהם הסמכה של האו"ם.
למרות זאת, המשלחת נכנסה לאזור החילוץ שהכניסה אליו הייתה אסורה ללא ידיעת המשטרה, ולאחר מכן הורחקו מהמקום.
בנוסף טענו, כי התגלה שישראלי שהוגדר כנעדר בתחילה ושהה באופן לא חוקי במדינה, עזב את המדינה בחשאיות, וכך, טוענים הניו זילנדים, גם חבריו של עופר מזרחי שניצלו מהמכונית שבה נלכד ונהרג, חשודים כסוכני מוסד.
2014 - אין שגריר ניו זילנד בישראל
בספטמבר 2014 סירב משרד החוץ לאשר את כתב ההאמנה של שגריר ניו זילנד החדש, ג'ונתן קאר, וזאת מפני שהלה יועד לשמש שגריר לישראל ולרשות הפלסטינית כאחד.
מאז פרוץ המשבר מנוהלים הקשרים בין שתי המדינות באמצעות קאר המכהן כשגריר באנקרה.
קודמיו של קאר שימשו כשגרירים לישראל ולרשות הפלסטינית בה בעת, ללא התנגדות מצד ישראל.
בשנת 2015 חזרה ניו זילנד מדרישתה לאחד את השגרירות הישראלית והפלסטינית.
לאחר שב-23 בדצמבר 2016 התקבלה באו"ם החלטה שהניחו בין היתר ניו זילנד וסנגל, השוללת הכרה בהתנחלויות ובריבונות היהודית במזרח ירושלים, הורה ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, על החזרת השגריר להתייעצויות.
התנצלות ניו זילנד ונירמול היחסים
בתחילת מאי 2017 כאשר נכנס שר החוץ החדש של ניו זילנד - גארי בראונלי לתפקידו, התחילו מגעים לנירמול היחסים בין המדינות.
כתנאי לנירמול היחסים ישראל הציגה שתי דרישות מרכזיות – ישראל לא דרשה מניו זילנד להתנצל אך ביקשה כי הממשלה בוולינגטון תביע חרטה על כך שדחפה להצבעה על ההחלטה נגד ההתנחלויות במועצת הביטחון ושניו זילנד תשנה את אופי התנהלותה כלפי ישראל במוסדות האו"ם באופן כללי ובמיוחד בהצבעות על החלטות בנושא ישראל.
הניו זילנדים לא הסכימו להביע חרטה על עצם קידום ההחלטה נגד ההתנחלויות, אך הביעו נכונות לנוסח מרוכך יותר.
הצדדים קיימו במשך כמה שבועות משא ומתן במהלכו הוחלפו טיוטות ונוסחים ובסיומו הגיעו להסכמה על כך שניו זילנד תביע חרטה על הנזק שנגרם ליחסים עם ישראל כתוצאה מקידום ההחלטה נגד ההתנחלויות והריבונות הישראלית במזרח ירושלים.
מלחמת חרבות ברזל (2023 - הווה)
בפברואר 2024, הכריזה ניו זילנד על סיווג כל ארגון חמאס כארגון טרור בעקבות טבח שבעה באוקטובר תוך ביטול ההפרדה בין הזרוע הצבאית לזרוע המדינית.
במקביל, הודיעה ניו זילנד על הטלת סנקציות על מתנחלים "קיצוניים" שהיו מעורבים באלימות נגד פלסטינים בשטחי יהודה ושומרון.
ב-10 ביוני 2025, הודיעה ניו זילנד, יחד עם אוסטרליה, קנדה, הממלכה המאוחדת וניו זילנד על הטלת סנקציות על השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ושר האוצר ושר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' בעקבות התבטאויות שלטענת המדינות מהוות "הסתה לאלימות ולהפרת זכויות האדם של הפלסטינים".
ב-26 בספטמבר 2025 הודיע שר החוץ של ניו זילנד, וינסטון פיטרס בעצרת האו"ם שניו זילנד לא תכיר במדינה פלסטינית כל עוד מלחמת חרבות ברזל נמשכת וחמאס הוא השליט דה פקטו ברצועת עזה.
בשנת 1994 פתחה ישראל משרד סחר באוקלנד והוקם איגוד הסחר של ניו זילנד וישראל, המכונה "NSITA".
מאז 2001, פונטרה, חברת החלב הגדולה בניו זילנד, החלה להיות מעורבת במיזם משותף עם הקואופרטיב הישראלי תנובה.
בשנת 2002 שלחה ניו זילנד יצוא של כ-12.5 מיליון דולר לישראל וקיבלה ייבוא של 60.1 מיליון דולר, אשר כלל בין היתר דשן, פלסטיק וסבון.
עד שנת 2005, היצוא השנתי מניו זילנד לישראל הגיע ל-16.834 מיליון דולר ניו זילנדי.
היצוא מישראל לניו זילנד, אשר כלל בעיקר סחורות מיוצרות כגון טורבינות קיטור (11.3%), מחממי מים תעשייתיים (5.2%), יריעות פלסטיק וסרטים (4.7%), ציוד תקשורת (4.7%) ומדפסות הזרקת דיו (3.8%), הגיע ל-88.15 מיליון דולר ניו זילנדי.
על פי נתוני מכון היצוא הישראלי, היקף הייצוא מישראל לניו זילנד בשנת 2010 עמד על 39.8 מיליון דולר והיקף הייבוא מניו זילנד לישראל עמד על 16.1 מיליון דולר.
במרץ 2011, אישרה ממשלת ניו זילנד ביחד עם ישראל את הסכם "טיול-עבודה", ובו בכל שנה יוכלו כ-200 ישראלים לקבל אשרות עבודה במדינה במהלך טיול.
למרות ההתעניינות הרבה של ניו זילנד בטכנולוגיות חדשות, תחום שישראל מתמחה בו, המשקיעים הישראליים לא קופצים על ההזדמנות להשקיע בניו זילנד, מכיוון שהיא רחוקה מדי גאוגרפית ואוכלוסייתה קטנה מדי.
עקב הסיבות הללו, מדורגת ניו זילנד במקום ה-61 ברשימת יעדי היצוא של ישראל.
בין ישראל לניו זילנד לא קיימים הסכמי סחר כלכליים נכון לשנת 2014.
שגרירת ניו זילנד לישראל (לא תושבת) (נכון ל-2022) היא שגרירת המדינה לטורקיה זואי קולסון-סינקלר.
בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים נכון לשנת 2021, כאשר שתי המדינות מקיימות יחסים קרובים בתחומים שונים, ונחשבות לבעלות ברית בתחומים פוליטיים ותרבותיים למקדוניה הצפונית יש שגרירות רשמית בתל אביב, בעוד שאת ישראל מייצג במקדוניה הצפונית שגריר שאינו תושב, אשר מקום מושבו בישראל.
שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים מלאים בתאריך 7 בדצמבר 1995, זמן קצר לאחר התפרקותה של יוגוסלביה במהלך מלחמות יוגוסלביה, והיווסדה של מקדוניה כמדינה עצמאית.
השקת היחסים הדיפלומטיים בין ישראל למקדוניה, מצידה של ישראל, נעשתה תוך הכרה במקדוניה כ"רפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", וזאת על סמך השם הזמני במסגרתו התקבלה מקדוניה לאו"ם.
עם זאת, בהמשך שינתה ישראל את עמדתה והכירה רשמית במקדוניה בשם "הרפובליקה של מקדוניה", שמה המוכרז של המדינה החדשה, וכך הצטרפה ישראל ל-130 מדינות נוספות בעולם המכירות במקדוניה תחת שם זה, ולא תחת השם הזמני אשר ניתן לה על ידי האו"ם.
ב-2019 שינתה המדינה את שמה ואימצה את השם "הרפובליקה של מקדוניה הצפונית".
נכון לשנת 2019, הקהילה היהודית במקדוניה הצפונית היא קהילה קטנה, אבל בעלת מעמד איתן ומכובד במדינה, המשמשת כגשר בין מקדוניה הצפונית וישראל.
הקהילה מונה כ-200 איש, אשר רובם מתגוררים בבירת מקדוניה הצפונית סקופיה, וכן בעיר שטיפ.
הארגונים היהודיים במקדוניה הצפונית, אשר פועלים תחת חסותה של ממשלת מקדוניה הצפונית, הדגישו במספר הזדמנויות כי נכון לשנת 2013, אין כלל אנטישמיות כלפי יהודים במדינה.
במהלך שנת 2002, מקדוניה הפכה לאחת המדינות היחידות בעולם אשר מיסדה מנגנון רשמי המשמש ליישוב מחלוקות הנוגעות לגזל של רכוש יהודי במהלך ימי מלחמת העולם השנייה, מנגנון אשר זכה לאהדת בני הקהילה היהודית במדינה.
כחלק מפועלה המתמשך של ממשלת מקדוניה הצפונית להנצחת זיכרון השואה, נחנכה בבירה סקופיה אנדרטה מודרנית להנצחת השואה, וכן מרכז תיעוד אודות תולדותיהם של בני העם היהודי בשטח מקדוניה הצפונית, אשר מהווה את אחד ממרכזי ההנצחה לשואה הגדולים ביותר בעולם.
בפועלה זה זכתה ממשלת מקדוניה הצפונית בהערכה של גורמים בקרב העם היהודי, אשר מוקירים את מחויבותה של מקדוניה הצפונית להנצחת רדיפת בני העם היהודי במדינה בימי מלחמת העולם השנייה.
יחסי ישראל–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת ישראל לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו מחזיקה קונסוליה כללית ביישוב סביון שנפתחה ב-28 ביוני 2004, והקונסולית שבה היא עו"ד מיכל סרוודיו-אילן.
מלבד הקונסוליה הראשית בסביון מחזיקה סן מרינו קונסוליה כללית נוספת, מצומצמת יותר, בהרצליה.
הקונסול של הקונסוליה הקטנה יותר הוא דניאל נסימי, והיא נפתחה שנה מוקדם יותר, ב-2003. שגרירות ישראל באיטליה משמשת גם כשגרירות ישראל בסן מרינו.
שתי המדינות חתמו על הסכם ביטול אשרות ב-16 במאי 1977 ועל הסכם העלאת דרג יחסים ב-21 באפריל 1995.
שר החוץ הישראלי, אביגדור ליברמן, נפגש עם עמיתתו הסן מרינזית אנטונלה מולרוני במסגרת ביקור בקריית הוותיקן ובאיטליה ב-7 במרץ 2011, ברומא.
בפגישה הביעה השרה רצון למנות שגריר סן מרינזי לא תושב לישראל.
ב-2 ביולי 2012 ביקר ליברמן פעם נוספת באיטליה, אלא שהפעם נכנס לתחומי סן מרינו - הביקור הראשון של פוליטיקאי ישראלי בסן מרינו.
בביקור חנך ליברמן בית חולים ליולדות במחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה שישרת גם את תושבי סן מרינו.
לאחר מכן, נפגש שוב עם אנטונלה מולרוני ונערך לכבודו טקס שהציג בפניו את כל ממשלת סן מרינו וקפטני המחוז, שכלל נטיעת עץ זית על ידי ליברמן.
ביולי 2018 ביקרו בישראל שני הקפיטנים העוצרים של סן מרינו במסגרת לא רשמית, והתארחו בקונסוליה בסביון.
ב-30 ביולי 2025 בעקבות הוועידה הצרפתית - סעודית חתמה סן מרינו על הצהרה שבה הביעה נכונות להכיר במדינה פלסטינית בעצרת הכללית של האו"ם וב-22 בספטמבר 2025 במהלך עצרת האו"ם הכירה סן מרינו רשמית במדינה פלסטינית.
יחסי ישראל – סרי לנקה החלו באופן רשמי בראשית מרץ 1955, ובמאה העשרים ואחת הם בדרג של שגרירויות.
בשנת 1958 שלחה ישראל את נתנאל לורך לקולומבו כנציג המדינה, בתקווה כי סרי לנקה (שנקראה אז ציילון) תסכים לפתיחת נציגות דיפלומטית ישראלית רשמית בשטחה, אך הסכמה כזו לא התקבלה.
כאשר עלתה סירימאבו בנדרנאיקה לראשונה לשלטון ב-1960 היא החליטה לצנן באופן ניכר את היחסים בין שתי המדינות, ובמהלך כהונתה נותקו היחסים בהדרגה.
הנתק ביחסים המשיך גם בימי כהונתו של יורשה של בנדרנאיקה, דאדלי סנאנאיאקה, אם כי בכהונתו חל שיפור מה ביחסים בין שתי המדינות.
ב-1970 נותקו היחסים כליל בלחץ מדינות ערב.
ב-1983 חודשו היחסים וישראל פתחה "מדור אינטרסים" בקולומבו.
מדור האינטרסים פעל בחסות השגרירות של ארצות הברית בסרי לנקה.
היחסים נותקו שוב ב-1990 והנציגות הישראלית התפנתה.
לבסוף בשנת 2000 חודשו היחסים, אך ישראל החליטה כי תיוצג במדינה על ידי שגריר לא-תושב.
שגרירות ישראל האמונה על הטיפול בענייני סרי לנקה נמצאת בניו דלהי שבהודו ושגרירות סרי לנקה בישראל שוכנת ברחוב ז'אן ז'ורס שבתל אביב-יפו.
המגע הרשמי הראשון בין ציילון לבין ישראל היה בראשית מרץ 1955. מנהל מחלקת אסיה במשרד החוץ, דניאל לוין, ביקר בבירת האי, קולומבו, במטרה לעמוד על טיב היחסים בין שתי המדינות ונועד עם גונאסה דה-סויזה, המזכיר הכללי של משרד החוץ של ציילון.
דה-סויזה סיפר ללוין שציילון הכירה בישראל עוד ביולי 1950 וכי איגרת בעניין זה נשלחה לכל הנציגויות הדיפלומטיות של ציילון בעולם.
בציילון סברו שאין צורך בהצהרה או בתכתובת רשמית כלשהי כדי לתת גושפנקה להחלטה זו.
בכל אופן, ישראל לא הייתה מודעת להכרה הציילונית בישראל ועל כן ביקש לוין מדה-סויזה אישור בכתב להכרת ציילון בישראל.
בעקבות זאת כתב דה-סויזה למנכ"ל משרד החוץ ולטר איתן על נכונות ממשלתו להעניק לישראל הכרה רשמית, וכי ממשלת ציילון תקדם בברכה מינוי של ציר ישראלי בקולומבו, אם כי היא אינה יכולה להבטיח הדדיות ביחסים.
בתשובתו של איתן לדה-סויזה שנשלחה ב-3 ביולי של אותה השנה, הציע איתן הכרזה על ההכרה באופן סימולטני בקולומבו ובירושלים ואמר שישראל תמנה את צירה בראנגון בירת בורמה (כיום יאנגון, מיאנמר), יעקב שמעוני, לציר לא-תושב בקולומבו.
מאחר שדה-סויזה ביקש שממשלת ישראל תשלח בנדון הצהרה רשמית שבה תציע כינון יחסים דיפלומטיים, כתב שר החוץ משה שרת ב-10 ביוני 1956 לראש ממשלת ציילון סולומון בנדרנאיקה, ששימש גם כשר החוץ וכשר ההגנה, מכתב ובו הציע לכונן רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
שרת אמר שישראל שואפת להקים נציגות דיפלומטית קבועה בקולומבו, אך בינתיים מינתה את יעקב שמעוני, הציר בראנגון לציר לא-תושב בציילון.
שרת הבהיר כי הוא מבין שממשלת ציילון לא יכולה לנהוג כלפי ישראל בהדדיות אך הוא מצפה שתעשה זאת בעתיד הלא הרחוק ותקים בה נציגות דיפלומטית קבועה.
עשרה ימים לאחר מכן השיב דה-סויזה לשרת באומרו כי הצעותיו מקובלות על ממשלתו, אך עדיין ישנם קשיים חוקתיים שיש צורך להתגבר עליהם.
כאשר יוסדרו ההליכים הפורמליים בתוך שבועות אחדים ישיב ראש הממשלה בנדרנאיקה לשרת באופן רשמי ויודיע על הסכמת ציילון.
באותה תקופה הייתה מצרים (אז מדינת אויב של ישראל) שותפת סחר משמעותית של ציילון וייבאה ממנה כמויות גדולות של תה, ועל כן נזהר בנדרנאיקה בקשריו הבלתי פורמליים עם ישראל.
כמה חודשים לאחר מכן הודיע משרד החוץ הישראלי למשרד החוץ של ציילון על כוונתו של שר החוץ לשעבר משה שרת לצאת למסע סיורים באסיה, והוצע שיבקר גם בציילון.
הציילונים קידמו את הביקור ברצון והודיעו ששרת ומלווהו יהיו אורחים אישיים של ראש הממשלה.
בסוף אוקטובר 1956 נפגש שרת לשיחה עם ראש הממשלה בנדרנאיקה והם הודיעו שממשלת ציילון שיגרה אסמכתא למינויו של יעקב שמעוני לציר לא-תושב בקולומבו.
אלא שבאותם הימים פרצה מלחמת סיני וציילון הודיעה ש"התאריך אינו מתאים".
באמצע מאי 1957 הודיעה ציילון לישראל שאפשר לקבוע תאריך חדש להגשת כתב האמנה של הציר הישראלי.
שמעוני הגיש את כתב האמנתו כציר לא-תושב ב-18 בספטמבר 1957 ובכך נכונו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
זמן קצר לאחר כינון היחסים הרשמיים סיים יעקב שמעוני את תפקידו בראנגון ודניאל לוין, ששימש כציר בטוקיו, מונה במקומו לציר בבורמה ובמסגרת תפקיד זה התמנה גם לציר הלא-תושב של ישראל בציילון.
בסוף נובמבר 1957 הוסכם בין ממשלת ישראל לממשלת ציילון על פרסום הודעה משותפת על מינויו של לוין לציר בציילון ועל מינויו של ציר ציילון ברומא כציר לא-תושב בישראל.
ההודעה הייתה עתידה להתפרסם ב-3 בדצמבר, אך ציילון החליטה לדחות את מינוי נציגה הדיפלומטי בישראל.
כעבור זמן מה התברר שלאחר ששמעוני הגיש את כתב האמנתו בקולומבו החלו נציגי מדינות ערב למחות על כך ולהפעיל לחץ על ציילון.
הנציגויות הערביות בניו דלהי, וכן הנציג בפקיסטן מחו בפני הנציב העליון הציילוני שם.
מצרים הודיעה לממשלת ציילון שאם תכונן יחסים עם ישראל תתקשה הראשונה לעמוד בהסכם המסחרי שנחתם ביניהן.
האיום של עיראק היה ממשי יותר; עיראק ומדינות ערביות אחרות היו לקוחות חשובים של תה מאיכות נמוכה, שהיה לו שוק בארצות ערב ולא במדינות אחרות.
ציילון נרתעה מכך ונראה היה שהיא רצתה לחזור בה מהאסמכתא למינוי דניאל לוין.
משרד החוץ בירושלים שיגר ממונה מטעמו להתגבר על הקשיים שהציבה ממשלת ציילון.
הקמה של נציגות דיפלומטית בראשות ממונה לא חייבה להלכה אסמכתא של המדינה המארחת מחמת שכבר הגיש לממשלתה כתב האמנה כציר לא-תושב.
המנהל הכללי של משרד החוץ ולטר איתן הודיע זאת לעמיתו הציילוני, גונאסה דה-סויזה.
למשרת הממונה על היחסים מונה נתנאל לורך במרץ 1958, שסיים את שירותו בצבא הגנה לישראל והצטרף לשירות החוץ הישראלי.
לאחר שבועיים החליטו בציילון לקבל את לורך ואז הוא נפגש עם פקידים במשרד החוץ הציילוני ובין היתר עם דה-סויזה.
באפריל הורשה לורך לפתוח משרד רשמי של השגרירות, לתלות שלט ולהניף את דגל ישראל.
באותו הזמן שבו נפתח המשרד הרשמי של ישראל בציילון, התנהלה פרשיה אחרת ביחסים בין שתי המדינות; מכירת שתי פריגטות של חיל הים הישראלי – אח"י מבטח ואח"י מזנק.
לאחר מלחמת סיני הועברו שתי הפריגטות מנמל חיפה לנמל אילת.
ב-1958 הוחלט למכרן וציילון גילתה בהן עניין.
המשא ומתן על הרכישה נמשך במשך חודשים אחדים והגיע לסיומו המוצלח באביב 1959 כאשר ביקרה משלחת בראשות ראש חיל הים של ציילון בישראל.
האישור הרשמי לרכישת שתי הפריגטות ניתן על ידי משרד הביטחון של סרי לנקה בסוף חודש מאי של אותה השנה והסכמי הרכישה נחתמו.
צוות טכני קטן המונה כארבעה קצינים הגיע לאילת ב-26 ביוני 1959 במטרה לעקוב אחרי עבודות השיפוצים שנעשו באוניות וללמוד את השימוש בהן.
אז נקבע כי שולת מוקשים ציילונית המונה כ-300 אנשי צוות מציילון תגיע לאילת.
לאחר טקס שבו יחליפו נציגי שתי המדינות דגלים, יתאמן הצוות במפרץ אילת בסיוע מפקדים ישראלים ולאחר מכן יפליג עם האונייה תחת דגל ציילון, אך שורה של תקלות שיבשה את התוכנית.
באותם הימים הציגה ציילון את מועמדותה למועצת הביטחון של האו"ם.
קולות הערבים היו נחוצים לה וראש הממשלה בנדרנאיקה ביקש להימנע מסכסוך איתם.
ב-11 באוגוסט פנה מפקד חיל הים של ציילון לנתנאל לורך ושאל אותו האם צוות ישראלי יוכל להעביר לקולומבו את אח"י מבטח כדי להימנע מהצורך שחיל הים הציילוני יעבור דרך מצרי טיראן.
בישראל הסכימו והוחלט שהאונייה תימסר לידי הציילונים במרחק כמה קילומטרים מג'יבוטי, וטקס מסירת האונייה נערך שם ב-7 בספטמבר 1959. שיפוץ אח"י מזנק הסתיים ב-6 באפריל 1960. לדרישת הציילונים הובאה האונייה לנמל טרינקומאלי כדי לא לעורר יותר מדי תשומת לב ושם נמסרה האונייה לידי ציילון בסוף אותו החודש.
בפני נציג ישראל בציילון נתנאל לורך עמדו שתי משימות עיקריות.
המשימה האחת הייתה לקבל את האסמכתא של ממשלת ציילון למינוי הציר בראנגון דניאל לוין כציר לא-תושב בקולומבו, והשנייה הייתה להביא לכך שגם ציילון תמנה מצדה ציר לא-תושב בישראל.
כעבור כמה חודשים הגיש דניאל לוין את כתב האמנתו, אך לגבי עניין מינוי ציר לא-תושב מצד ציילון התעוררו בעיות.
ציילון מינתה את הציר שלה באיטליה לתפקיד זה וב-26 באוקטובר 1959 ביקשה ממשלת ציילון את הסכמת ישראל לכך.
בישראל הסכימו למינוי זה אך מדינות ערב ובראשן עיראק ומצרים מחו על המינוי.
ממשלת ציילון חששה להכעיס את המיעוט המוסלמי שלה ואת ממשלת הודו שלא ראתה בעין יפה את התפתחות היחסים בין ציילון שכנתה וישראל.
הגשת כתב האמנה נדחתה מבלי שייקבע תאריך חדש, על אף הבטחותיו של ראש הממשלה בנדרנאיקה.
ב-5 באוגוסט 1959 הודיע ראש הממשלה בנדרנאיקה בפרלמנט הציילוני כי "בקרוב מאוד ישוגר לישראל ציר לא-תושב".
אלא שבנדרנאיקה נרצח על ידי נזיר בודהיסטי ב-25 בספטמבר ובמקומו מינתה ממשלת ציילון את שר החינוך דאהנאיקה כראש ממשלה בפועל לתקופת מעבר עד לבחירות חדשות.
דאהנאיקה וראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון החליפו מברקי ברכה לרגל המינוי, ונתנאל לורך התייצב אצל ראש הממשלה הטרי וביקש שיממש את הבטחת קודמו.
במפתיע, הורה דאהנאיקה על שיגור הציר ברומא לירושלים להגשת כתב האמנתו במהירות ובחשאי כדי שהדבר לא יוודע למצרים.
הציר הציילוני הגיש את כתב האמנתו ב-31 בדצמבר 1959 והיה זה ביקורו היחיד בישראל.
סירימאבו בנדרנאיקה: כהונה ראשונה 1960–1965
רצח ראש הממשלה סולומון בנדרנאיקה הביא לשינוי במצב הפנימי בציילון.
בבחירות לראשות ממשלת ציילון שנערכו ב-19 ביולי 1960 זכתה אלמנתו סירימאבו בנדרנאיקה בתפקיד.
עם זכייתה, התדרדרו במהירות יחסי ישראל – ציילון, שהיו מאופיינים כקרירים ושבריריים מרגע כינונם.
בימים שקדמו לבחירות הבטיחה בנדארנאיקה שאם תנצח ינותקו הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל, ועמדה בהבטחתה.
ב-20 באוגוסט הודיעה בנדארנאיקה על ביטול מינויו של ציר ציילון בישראל, והודעה על כך פורסמה בעיתון "Ceylon Daily News".
לאחר פרסום ההודעה שיגרה שרת החוץ גולדה מאיר שֶׁדֶר לראש הממשלה בנדרנאיקה ובו נאמר שאין שום סכסוך בין ישראל לציילון, וכי ישראל לא מבינה את התערבות ארצות ערב ביחסים בין שתי המדינות.
מאיר קיוותה שממשלת ציילון תסתפק בהודעה שפורסמה ותמנע מהחזרת הציר.
דניאל לוין קיבל הוראה לנסוע לקולומבו במטרה לשבת לשיחה עם ראש הממשלה בנדרנאיקה וכן שגרירי ישראל בעולם נתבקשו לשוחח עם עמיתיהם הציילונים.
השיחה בין לוין לבין ראש הממשלה בנדרנאיקה ויועציה לא הניבה פרי ואף הפך דבר-מה לגרוע יותר: בציילון החליטו לבטל את האמנתו של צירם באיטליה לישראל והודיעו שלא יקבלו ציר לא-תושב ישראלי בקולומבו.
למעשה, המשיך הממונה הישראלי לשבת בקולומבו וציר ישראל בראנגון המשיך להיות ציר לא-תושב שם.
מתקופה זו ועד לחידוש היחסים בשנת 2000, לא היה לסרי לנקה ייצוג דיפלומטי כלשהו בישראל.
לאחר פרסום ההצהרה של ראש הממשלה סירימאבו בנדרנאיקה נאמר לממונה הישראלי בקולומבו כי ציילון עדיין תטפח יחסי ידידות בין שתי המדינות למרות הודעתה של בנדרנאיקה.
לדוגמה, היו אז עדיין קשרי מסחר שכללו בעיקר יצוא תרופות.
מפעם לפעם השתתפו משתלמים ציילונים בקורסים ובסמינרים בישראל.
בשנת 1959 השתתפו נציגים מציילון בסמינר להתיישבות ובסמינר לקואופרציה.
בחודש מרץ של אותה השנה ביקרה בישראל קבוצה של מורים ציילונים כאורחים של הסתדרות המורים.
בשלהי שנת 1964 ובמהלך 1965 נערכו סקרים חקלאיים אחדים על ידי מומחים ישראלים בציילון.
בסתיו 1965 ערך מומחה סקר לבדיקת האפשרות להקמת תנועת נוער בציילון.
באותה השנה השתלמו בישראל שישה ציילונים וביקרו בה חברי פרלמנט, שופט בבית המשפט העליון של ציילון ואישים אחרים.
נוסף על כך, ב-1961 מכרה ישראל לציילון תחמושת ותת-מקלעים מסוג "עוזי", ושנתיים לאחר מכן - מרגמות.
באורח מפתיע, בוועידת המדינות הבלתי-מזדהות שהתקיימה בבלגרד מ-1 ועד ל-6 בספטמבר 1961 הצטרפה בנדרנאיקה לעמדתו של ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו שהתנגד למסמך שגינה את ישראל.
ב-1960 הובהרה מדיניותה של ציילון כלפי ישראל בנאום שנשא שר האוצר הציילוני פליקס דיאז בפרלמנט, במהלך ויכוח על יחסי החוץ של ציילון.
דיאז אמר שהמדיניות הרשמית והמסורתית של כל ממשלות ציילון לדורותיהן הייתה להימנע מקשירת יחסים הדוקים עם ישראל.
אמירה זו התבטאה בביטולי ביקורים רשמיים ובדחיית ביקורי הצירים של שתי המדינות משני הצדדים.
סיבה זו הייתה בעיקרה כלכלית - בציילון לא הרשו לעצמם להפסיד את שוק התה עם ארצות ערב.
הסיבה השנייה הייתה ככל הנראה עמדתו של ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו בנוגע לישראל.
בשיחות שקיים הממונה לורך עם פקידי משרד החוץ הציילוני שמע פעם אחת שממשלת ציילון מסכימה עקרונית להאמנת ציר ישראלי תושב בקולומבו אך שאין השעה כשרה לכך.
ההסבר לכך היה שקיים חשש מהותי להרעת היחסים הדיפלומטיים עם המדינות הערביות.
אף על פי כן, הציילונים היו מעוניינים בהידוק קשרי הסיוע הטכני בין שתי המדינות.
בבחירות שהתקיימו בראשית שנת 1965 הפסידה בנדרנאיקה ולראשות הממשלה נבחר דאדלי סנאנאיאקה שנכנס לתפקידו בחודש מרץ של אותה השנה.
בישראל קיוו שעם בחירתו של סנאנאיאקה ייפתח פרק חדש ביחסי ישראל-ציילון, והיחסים בין שתי המדינות יתוקנו.
ברם, עד מהרה התברר כי לא חל כל שינוי במדיניותה של ציילון כלפי ישראל - היא המשיכה להזדהות עם מדינות העולם השלישי בכל הנוגע לסכסוך הישראלי-ערבי.
בשיחות של אנשי משרד החוץ הישראלי עם נציגים ציילונים נשמעו שוב ושוב הנימוקים המסורתיים ליחסה של ציילון כלפי ישראל.
הנימוק הראשון היה חשש מתגובת המיעוט המוסלמי בציילון, והשני היה החשש מההשלכה שתיגרם עקב העמקת יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות על שוק מכירות התה למדינות הערביות (בייחוד לעיראק, שהיו כמעט הקונים היחידים של תה זה).
בספטמבר 1965 ביקש הממונה הישראלי בקולומבו, נתנאל לורך, את הסכמת ממשלת ציילון להאמנתו כציר תושב, אך פנייתו לא נענתה.
הלחץ של ארצות ערב על סרי לנקה שמא תשפר את יחסיה עם ישראל היה מַתמיד ועקבי מתמיד.
הלחץ בא לידי ביטוי גם בעמדתה הפרו-ערבית של ציילון באומות המאוחדות ובארגוניו השונים.
עקב מלחמת ששת הימים ב-1967 חלה הרעה ביחסי ישראל-סרי לנקה.
ההתבטאות של נציגה באו"ם ביחס למלחמה בישראל היה שלילית וחריפה וסרי לנקה תבעה נסיגה מידית של ישראל לקווי 67. עמדתה של ציילון נגד ישראל כה פגעה בישראל עד שב-11 באוקטובר 1969 סבר שר החוץ אבא אבן שיש לנקוט בפעולת נגד כלשהי נגד ציילון.
מנכ"ל משרד החוץ גדעון רפאל הציע לפעול לצמצום קניית תה ציילוני בשוקי הממלכה המאוחדת וארצות הברית ולהזיק לסחר הציילוני באמצעות ייבואנים חשובים בארצות אלה.
על אף היציבות ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בקיץ 1965 ביקרו בישראל נשיא הסנאט ויושב ראש הפרלמנט הציילונים.
ביקור זה היו הביקור הרשמי הראשון מאז כינון היחסים הדיפלומטיים של אישים ציילונים כלשהם בישראל.
ב-1964 נרשמה התפתחות כאשר החלה פעילות הכוללת סיוע חוץ מטעם ישראל עם שיגור משלחת סקר חקלאית.
בנובמבר 1965 ביקרה משלחת סקר שנייה.
לאחר זאת, פנתה ממשלת ציילון בבקשה לסיוע בעוד כמה תחומים.
לדוגמה, ב-1966 ערך צוות ישראלי קידוחים ימיים בשני אזורים שְׁחוּנִים כדי להקים שם שלוש חוות חקלאיות לגידול אורז, הדרים וכותנה.
משתלמים ציילונים נשלחו לקורסים בישראל, בהם קציני משטרה בכירים.
סירימאבו בנדרנאיקה: כהונה שנייה 1970–1977
במהלך הבחירות שנערכו אז בציילון הדגישה בנדרנאיקה במצע מפלגתה את הצורך בהמשך הקשרים ההדוקים עם גוש המדינות הבלתי-מזדהות ועם ארצות ערב, הן בגלל קרבתה האידאולוגית של ציילון למדינות הבלתי מזדהות ולעולם הערבי והן במטרה "לקנות" את קולו של המיעוט המוסלמי בציילון, שהיה בעל חשיבות אלקטורלית.
היא הבטיחה למוסלמים שאם תזכה בבחירות ינותקו היחסים הדיפלומטיים עם ישראל לחלוטין.
באותה התקופה היו בציילון כמיליון ומאתיים אלף מוסלמים שהיוו כשמונה אחוזים מכלל האוכלוסייה, להם קשרים ענפים עם מדינות העולם הערבי, בעיקר עם עיראק ולוב, ששלחו כספים מרובים למוסדות דת מוסלמים בציילון.
בבחירות אלו, שהתקיימו ב-27 במאי 1970 ניצחה סירימאבו בנדרנאיקה וחזרה לשלטון וכמו בפעם הקודמת קיימה שוב את הבטחתה.
בנאום שנשאה בפרלמנט הציילוני ב-14 ביוני של אותה השנה הודיעה על השעיית היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, ודרשה שהממונה הישראלי בקולומבו יעזוב את המדינה והצירות תיסגר לאלתר.
לעומת זאת, ביקשה בנדרנאיקה שהצוות החקלאי הישראלי יישאר בציילון וימשיך את עבודתו, ברם בקשתה לא התקבלה על דעת משרד החוץ של ישראל.
ב-1970 נותקו היחסים באופן רשמי.
באותו הנאום שנשאה ב-14 ביוני אמרה בנדרנאיקה כי היחסים הדיפלומטיים וכל הקשרים האחרים בכל המישורים יושעו עד שישראל תפעל לפי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם ועל פי יתר החלטותיה ותיסוג משטחיהן של מצרים, סוריה וירדן או שתגיע לפתרון מדיני כלשהו שיהיה מקובל על כל המדינות הערביות הנוגעות בעניין.
למחרת, ב-15 ביוני, פורסמה תגובה מטעם דובר משרד החוץ של ישראל ובה נכתב שהחלטת ממשלת ציילון מראה על משׂוא פָּנִים.
חרף זאת, ממשלת ישראל שיתפה פעולה עם ממשלת ציילון בתוכניות הפיתוח שלה בשטחים שונים.
לאחר השעיית היחסים ביקשה ממשלת ישראל מממשלת שווייץ לייצג אותה בציילון וב-26 באוגוסט הודיע משרד החוץ של שווייץ על נכונותו לעשות כן.
ניתוק הקשרים בין ישראל לציילון לא הביא, באופן די אירוני, לגידול כלשהו בסיוע הטכני או הכלכלי של מדינות ערב לציילון.
אדרבא - ציילון (שנקראת מאז 1972 "סרי לנקה") לא ניצלה מעליית מחירי הנפט ב-1973 ועובדה זו הייתה מהלומה קשה עבור ממשלת בנדרנאיקה.
היא קיוותה שארצות ערב יעניקו לה תמורה כלשהי עקב ניתוק הקשרים עם ישראל וגילתה שהן לא העניקו לה יחס מיוחד בעת משבר הנפט.
למרות זאת, נמשכה מדיניותה העוינת של בנדרנאיקה כלפי ישראל.
הדבר מצא את ביטויו בהתקפות קבועות באו"ם, וב-1975 תמכה סרי לנקה בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי הציונות היא גזענות.
בנדרנאיקה גילתה מדיניות רדיקלית וקיצונית גם בתחומים נוספים ובבחירות שנערכו ב-1977 הפסידה את ראשות הממשלה.
על אף ניתוק היחסים המשיכו להתקיים מפעם לפעם קשרים מצומצמים בין ישראל וסרי לנקה.
לדוגמה, סרי לנקה לא מנעה את השתתפות נציגים ישראלים בפגישות של ארגונים בין-לאומיים בקולומבו ובשנת 1979 אף נערכו בסרי לנקה סמינרים מטעם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
לעומת זאת, באותה השנה סירבה הנבחרת הלאומית של סרי לנקה בקריקט לשחק מול ישראל.
באפריל 1982 העניקה ממשלת סרי לנקה למשרד הארגון לשחרור פלסטין בקולומבו מעמד של שגרירות.
היחסים במסגרת מלחמת האזרחים בסרי לנקה
בתחילת מלחמת האזרחים בסרי לנקה עדיין היו היחסים בין ישראל וסרי לנקה בהשעיה.
בשנת 1982 פתחו בני המיעוט הטמילים בהתקוממות אזרחית כנגד הממשלה ובני הרוב הסינהאלזי.
באותה השנה קמה לה תנועת מחתרת בדלנית בשם "טיגריסי השחרור של טמיל אילם" שתבעה להקים מדינה טמילית עצמאית בצפון-מזרח האי.
לוב והארגון לשחרור פלסטין הגישו סיוע כלכלי וצבאי למורדים.
ב-29 באפריל 1983 פורסמו ידיעות האומרות כי הארגון לשחרור פלסטין מספק כלי נשק ואימונים למחתרת הטמילית בדלנית וב-23 בספטמבר 1984 ידיעות אלו אומתו על ידי מנהיג המורדים בעצמו.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שבה צבא הגנה לישראל טרוריסטים טמילים שהשתייכו לטיגריסי השחרור של טמיל אילם שהתאמנו במחנות החזית העממית לשחרור פלסטין.
כיוון שהיה נדמה כי ממשלת הודו בראשות אינדירה גנדי סיפקה גם כן סיוע לטיגריסי השחרור של טמיל אילם, חיפשה ממשלת סרי לנקה נשק וסיוע מארצות שונות ולכן החלה לפתוח במגעים עם ישראל.
מגעים אלו התקיימו בוושינגטון הבירה.
ידיעות רבות על סיוע מישראל ביועצים צבאיים ובנשק שניתן לסרי לנקה פורסמו בעיתונים אחדים בארצות הברית, בממלכה המאוחדת, בהודו, בפקיסטן, בהונג קונג, בארצות ערב ואף בישראל.
בשנת 1983 נבחר ג'וניוס ג'אייווארדנה לנשיא סרי לנקה.
לישראל הוצע לחדש את היחסים באופן חלקי תוך הקמת "מדור אינטרסים" שיפעל בחסות אחת מהשגרירויות של אחת ממדינות העולם המערבי בקולומבו.
בראשית שנת 1984 מחלקת המדינה של ארצות הברית הודיעה כי היא מסכימה לתוואי, אם כי הוחלט שה"מדור" לא ישוכן במשכן השגרירות עצמה אלא במשרד נפרד משלו.
סרי לנקה פנתה בנוסף לישראל למדינות אחרות בבקשת סיוע, אך רק ישראל נענתה לכך.
הקמת "מדור האינטרסים" הובילה לגל של תגובות מחאה.
נציגי ארצות ערב בקולומבו תקפו וגינו את הממשלה על צעד זה, המוני מוסלמים הפגינו באלימות במסגד בקולומבו וכמוהם גם בני העדה הטמילית.
מפלגות שמאל בסרי לנקה ערכו הפגנות משלהן והיו פצועים והרוגים בכל ההפגנות הללו.
באוגוסט נערך דיון בפרלמנט בסוגיית חידוש היחסים עם ישראל והנשיא ג'אייווארדנה הגן על צעדיו באומרו כי האינטרס הלאומי הוא מעל לכול.
גם ראש הממשלה ראנסינגה פרמאדאסה הגן על החלטתו של הנשיא והממשלה להזמין את ישראל לסייע ולעזור במלחמה נגד הטרור הטמילי.
ראש הממשלה הסביר שהממשלה הזמינה יועצים ישראלים כדי שיסייעו בהדרכת הכוחות המזוינים של סרי לנקה כיוון שלישראל הידע הטוב ביותר בענייני לחימה בטרור.
שר החוץ חאמיד, על אף נטיותיו הפרו-ערביות, הפתיע את האופוזיציה כאשר אמר שהוא הסביר למנהיגים ערבים את ההחלטה לפתוח את מדור האינטרסים בסרי לנקה.
הוא אמר שפתיחת המדור אינה מעידה על כינון יחסים דיפלומטיים מחדש והבטיח שלכל זה לא תהיה השפעה על סרי לנקה בעניין הערבי.
חידוש היחסים עם ישראל פגע ביחסי סרי לנקה-ארצות ערב; עיראק החזירה את שגרירה בסרי לנקה לארצו, ואילו כווית וערב הסעודית השעו הלוואות לסרי לנקה למימון מיזם השקיה עצום.
נוסף על כך, הסעודים סירבו לקבל את שגרירה החדש של סרי לנקה שהגיע לריאד ב-1984. גם איראן, שהייתה ספקית נפט גדולה לסרי לנקה, החזירה את שגרירה המיועד לארצו.
מצרים, שהייתה אז כבר חתומה על הסכם השלום בין ישראל למצרים צמצמה את רכישות התה.
מאותה השנה פחת באופן משמעותי מספר הסרי-לנקים שקיבלו אשרות עבודה בנסיכויות המפרץ (איחוד האמירויות הערביות, קטר ובחריין).
בעקבות זאת פחתו ההכנסות ממטבע חוץ ששלחו ה-300 אלף הפועלים מסרי לנקה שעבדו באותן הנסיכויות.
מטבע החוץ היה המקור השני בגודלו שתרם להעצמת כלכלת סרי לנקה לאחר יצוא התה.
בין כה וכה, בספטמבר 1984 הסתיים תפקידם של המדריכים הישראלים שעבדו בסרי לנקה.
ב-28 ביוני 1984 ביצעו מורדים טמילים פיצוץ בבית מלון בקולומבו שבו השתכן הנציג הישראלי דוד מתני, אך הוא לא שהה בעיר בזמן הפיצוץ.
נוסף על כל הקשיים שהגיעו עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, אירעה תקרית שהביכה את ממשלת סרי לנקה.
באוגוסט 1984, ביקר המנהל הכללי של משרד הפנים של סרי לנקה, דאגלס ליאנאגה, בישראל.
היה זה ביקור ראשון של פקיד סרי לנקי כה בכיר בישראל מאז ניתוק היחסים ב-1970. ליאנאגה נועד עם מנכ"ל משרד החוץ דוד קמחי וביקר במקומות שונים ומרכזיים בישראל.
בנוסף דיבר עם עיתונאים על יחסי ישראל-סרי לנקה ועל הסיוע הישראלי ללוחמה בטרור הטמילי, וקרא להדק עוד יותר את היחסים עם ישראל.
המחלוקת שעורר ביקורו בפרלמנט הסרי לנקי וליבוי המחאות הערביות על חידוש היחסים העיבו על ממשלת סרי לנקה, ואירועים אלו גרמו לה להתנער מדבריו ולטעון כי ביקורו בישראל היה "אישי" וללא ידיעתה.
בשובו של ליאנאגה לקולומבו הוא נועד לשיחת הבהרה עם הנשיא ג'אייווארדנה.
לאחר השיחה הגיש ליאנאגה מכתב התפטרות שבו כתב שאינו רוצה להביך עוד את הממשלה.
עניין זה נוצל שוב על ידי ממשלת סרי לנקה, שהדגישה פעם נוספת שהיחסים הדיפלומטיים עם ישראל נשארו מושעים וש"מדור האינטרסים" נפתח למטרה אחת מובהקת - לאפשר קבלת הערכת מודיעין מישראל ללוחמה במיעוט הטמילי הבדלני, הסבר שכבר נדחה בעבר על ידי ארצות ערב.
בהדרגה, החל "מדור האינטרסים" לפעול כנציגות דיפלומטית לכל דבר ועניין, ללא קשר לעובדה שהיה כפוף לשגרירות ארצות הברית בקולומבו.
למרות תגובות המחאה ותקרית ליאנאגה, פעילות המדור הלכה והתרחבה - נשכרו עבורו משרדים, נערכו פגישות עם שרי הממשלה ועם פקידים, כאשר אפילו עם הנשיא ג'אייווארדנה התקיימו פגישות אחדות.
לסרי לנקה הגיעו מומחים ישראלים בנושאים שונים ועשרות רבות של משתלמים סרי לנקים הגיעו לישראל, נושאי דרכונים ישראליים קיבלו אשרות שהייה ללא קושי, התקיימו קשרי מסחר הדדיים ונקשר קשר טלפוני ישיר בין שתי המדינות.
התחום העיקרי שעניין את נשיא סרי לנקה מבחינת היחסים עם ישראל, היה הסיוע הצבאי.
ג'אייווארדנה ביקש לשאול מישראל חלקים מאמצעי הלחימה של צה"ל.
בראשית שנת 1984 רכשה סרי לנקה ספינות מסוג "דבור" וב-1985 הזמינה ספינה מסוג "דבורה".