tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף, איש ניל"י : אחרית-דבר / עריכה ומבוא: יוסף נדבה, אגודת חשמונאי-מרכז לחינוך ולתרבות, תשמ"ו
הנאשם השני : מאבקו של צבי רוזנבלט לגילוי האמת / עריכה והקדמה יוסף נדבה, מכון ז'בוטינסקי בישראל, (תשמ"ו 1986)
מי גרש את הבריטים מארץ ישראל : עובדות ומקורות תל אביב : העמותה להפצת תודעה לאומית, 1988
בין חזון לחזון : מסות ורשימות, רפאל חיים הכהן, 1989 תשמ"ט (לקט מאמרים - התפרסם לאחר מותו)
טרוצקי והיהודים (נכתב במקור באנגלית תורגם אחר מותו על ידי יוסף כרוסט), ר.
המשפט הבינלאומי / מאת נורמן בנטביטש, דב בר אהרונסון, (1945)
ליאון יוריס, אקסודוס: (יציאת אירופה) רומן, סטימצקי, [1959]
אדמומית של סתיו : מתוך מבחר יצירותיהם של אוסקר ויילד, אדגאר אלן פו, רודיארד קיפלינג, קרל סנדברג, רשפים, 1961. (ביניהם שיר מקור)
המשטרים הפוליטיים באירופה / עורך טיילור קול, יחדיו, 1966-1963
נורתקוט (סיריל נורתקוט), חוק פרקינסון ועוד עיונים בבעיות מנהל, הדר, תשמ"א.
תא 2455 מסדרון תאי המוות / אוטוביוגרפיה מאת קריל צ'סמן, הוצאת דרור
אפלה בצהריים / מאת ארתור קסטלר, הוצאת ערי ז'בוטינסקי, תש"ז
יוסף נבו (אפריל 1919 – 11 באפריל 2001) היה ממפקדי צה"ל וראש עיריית הרצליה.
יוסף נבו נולד בשם יוסף לוין בטנסי שארצות הברית, בן לבתיה לבית שווידלסון ולשמעון זאב לוין, לימים ראש המושבה הרצליה.
בשנת 1922, בהיותו בן שלוש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו ומשפחת אמו, והמשפחה התיישבה בתל אביב הקטנה.
נבו סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1937 נמנה עם מייסדי קיבוץ מעוז חיים.
היה חבר בארגון ההגנה, שבמסגרתו סיים את קורס המ"מים הראשון, ביבנאל, כחניך מצטיין.
באוקטובר 1940 התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה שם שירת תחילה כראש צוות נ"מ ואחר כך בחיל התותחנים.
בסוף 1944 נשלח לאנגליה לקורס קצינים וחזר לארץ ביולי 1946.
בוגר קורס הדיפלומטים הראשון של הסוכנות היהודית (1947).
לאחר החלטת האו"ם על החלוקה בנובמבר 1947 חזר נבו לפעילות צבאית כסגן מפקד גדוד מוריה במלחמת העצמאות, ולאחר מכן שירת כקצין המבצעים וכסגן מפקד חטיבת עציוני בגזרת צפון ירושלים.
במהלך תקופה זו הקים במשך 3 חודשים גדוד נ"ט.
בשנת 1949 הצטרף למשרד החוץ, ובשנים 1950–1954 שימש כסגן הקונסול בניו יורק ומשנת 1952 כקונסול כללי בקנדה.
לאחר מכן חזר לשרת בצה"ל.
היה ממסיימי המחזור הראשון של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומילא תפקידים של: מפקד הגנה מרחבית בפיקוד המרכז, ראש מחלקת תכנון במטה הכללי (בשנים 1956–1959), ראש מטה פיקוד הדרום (1959–1961) ומפקד מחוז ירושלים (1961–1964).
בעת מבצע קדש קיבל מינוי חירום כמפקד מרחב הדרום והשליט ממשל צבאי ברצועת עזה לאחר כיבושה.
במאי 1965 פרש מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל סיים את לימודיו האקדמיים והיה ראש מטה ההסברה של המערך בבחירות בשנת 1965. לאחר הבחירות היה מנהל מרכז הסברה במשרד ראש הממשלה, כתב מאמרים וספרים על שלום וביטחון ושימש כפרשן הצבאי של הטלוויזיה הישראלית (1968–1970).
בשנת 1965, עם סיום תפקידו כמפקד חטיבה 16 בירושלים ושחרורו מצה"ל, חזר יוסף נבו עם משפחתו להתגורר בבית שבנו בהרצליה.
הואיל והיה פעיל במפא"י, פנתה אליו מפלגת העבודה, והציעה לו להתמודד על ראשות העיר כנציגה.
באותה עת נוהלה הרצליה על ידי ועדה קרואה.
לאחר שנבחר כמועמד בסניף הרצליה הוא הרכיב רשימת מועמדים שלא כללה אף אחד מן הקדנציה הקודמת.
נבו התמודד בבחירות בנובמבר 1969 מול יצחק מודעי וזכה.
הוא כיהן כראש עיריית הרצליה בשלוש קדנציות, עד 1983. מהישגיו הבולטים כראש העיר:
הרחבה ותיעול כביש שבעת הכוכבים - הכביש המחבר בין מזרח העיר למערבה.
כביש זה היה מוצף לעיתים קרובות בחורף בגלל קרבתו לביצת ה"באסה".
בנוסף נסלל כביש צפוני (הבריגדה) מקביל לכביש שבעת הכוכבים.
כביש ז'בוטינסקי חיבר בין השניים.
הקמת מוזיאון יד לבנים מתקציב העירייה.
פרויקט שיקום שכונות - בשכונות נוה ישראל ושביב.
הקמת אולם ספורט בנוה ישראל.
הקמת בית הספר התיכון אורט, בתי הספר יוחנני והנדיב.
איחוד ארבעת מפעלי המים לאחד, מתקן לטיהור הביוב והזרמת שפכים לים רק בחורף.
הקמת שכונת נווה אמירים על ידי חברת "נווה בע"מ"
פרויקט המרינה - הוכנו תוכניות אך הרעיון נזנח בטענה שאין לו הצדקה כלכלית.
בשנים 1984–1990 שימש כיושב ראש האגודה למען החייל.
נבו נמנה עם מייסדי המועצה לשלום ולביטחון.
עיריית הרצליה הנציחה את זכרו בקריאת רחוב בעיר על שמו (הרחוב שעובר בין קניון "שבעת הכוכבים" ופארק הרצליה).
נבו הכיר את אשתו נעמי נבו, ממקימות שדולת הנשים בישראל, עת שהה בלונדון.
השניים התחתנו בירושלים בתחילת מאי 1948. לזוג נולדו שני בנים - הראשון, יאיר, נולד ב-1952 בקנדה, והשני, גילעד, נולד ב-1955 בישראל.
"ביטחון ללא שלום או שלום ללא ביטחון"
הרב יוסף נָטוֹנֶק (Josef Natonek; תקע"ג, 1813 - כסלו תרנ"ג, 1892) היה רב ואיש חינוך יהודי-הונגרי מחלוצי רעיון שיבת ציון וההתיישבות היהודית בארץ ישראל, בלשן, מייסד העיתון ישראל אחד.
נולד לאסתר ודוד בקומלוד, כפר קטן ליד קומארום.
בנערותו עברו הוריו לקומארום והוא למד בישיבתו של רבי פנחס ליב פרידן, רב המקום.
בגיל שמונה עשרה החל ללמוד בישיבתו של רבי נחום טרייביטש בניקלשבורג שבמוראביה (כיום מיקולוב בצ'כיה), והוסמך לרבנות בפרשבורג בשנת 1839.
לאחר שהשלים את לימודיו חזר לקומארום ונישא לחנה בת זלמן ראב,זלמן ראב היה אחיו של שלמה ראב שבביתו (של שלמה) בירושלים התגורר נכדו יהושע שטמפפר כאשר עלה ברגל כנער צעיר לארץ ישראל.
לאחר ניסיון כושל לעסוק במסחר וכספק לצבא הונגריה בימי מלחמת השחרור ההונגרית (1848), התפרנס כמורה פרטי וב-1850 קיבל תעודת הוראה והתמנה כמנהל בית הספר היהודי בשוראני.
במקביל התפרסם כדרשן וארגן שיעורי תורה למבוגרים.
בשנת ה'תרי"ד התמנה כרב העיר יאסברן (Jászberény) והמחוז, שקהילתה היהודית רק התארגנה באותה תקופה.
ביאסברני החל להדפיס את מחקרי הלשון שלו, אך בשל הצהרתו, ברוח בית מדרשו של החת"ם סופר כי ליהודים אין צורך באמנציפציה מאחר שמולדתם היא ירושלים, איבד את הזכות לניהול רישום הלידות והמיתות שהייתה מוקנית לרב העיר, ונאלץ לעזוב את משרתו.
ב-1860 התמנה כרב בסקשפהרוואר (Székesfehérvár) שבה המשיך בעבודתו המחקרית והחל את עבודתו המשותפת עם הבישוף המקומי על מילון בחמש שפות (Pentaglotte, בעברית: 'שפה חמשתים') שנדפס רק בחלקו.
ב-1861 פרסם בעילום שמו (בפסבדונים "אביר עמיאלי") חיבור הקרוי "משיח: מסה על האמנציפציה של היהודים" (בודה, 1861), שבו חזר על התנגדותו לאמנציפציה משום שהיא כרוכה בוויתור על הלאומיות היהודית והיטמעות בלאום ההונגרי, הוא תבע הכרה ביהודים "כעם עצמאי בעל דת נפרדת" והביע ערגה וחתירה להקמת מדינה עצמאית בארץ ישראל.
השלטונות ההונגריים החרימו את עותקי הספר.
שנה לאחר מכן התיידד עם משה הס בעקבות השקפות שהביע האחרון בספרו "רומי וירושלים" (1862) שתאמו לאלו שהביע נטונק בספרו המוחרם.
בעקבות חוברת שפרסם נגד הרב לאופולד לעף מסגד לאחר שהאחרון פגע בכבודו של החת"ם סופר, הביא את תומכי לעף בהנהלת הקהילה שלא לחדש את מינויו של נטונק כדיין בקהילתם, הם הדגישו כי מלכתחילה התמנה רק על תקן דיין ולא כרבה של הקהילה.
הקהילה לא תבעה את מימוש הפיטורין אולם הרב נטונק החליט לעזוב את המקום ופתח בפעילות ציונית מעשית, הוא יצר קשר עם הרב צבי הירש קלישר והציע לפניו את חזונו בדבר התארגנות כלל-יהודית לרכישת ארץ ישראל בכסף מידי שלטונות האימפריה העות'מאנית.
ב-1866 יצא לגרמניה כדי לגייס תמיכה ברעיון שיבת ציון ומשנת 1867 הקדיש עצמו לפעילות ציונית שבמהלכה נסע לקונסטנטינופול על מנת לגייס את תמיכת השלטונות העות'מאנים בהתיישבות יהודית בארץ ישראל.
בעקבות היעדרותו הממושכת מסקשפהרוואר לרגל מסעותיו, החליטה הקהילה לפטרו באופן סופי והוא חזר עם משפחתו לקומורום.
הוא עצמו נסע לקושטא לסבב פגישות עם אנשי ממשל בתיווך הקהילה היהודית המקומית, אך חלה ונאלץ לשוב להונגריה.
הוא התיישב בבודפשט ובה הדפיס מאמרים וספרים כמו גם תרגומים לספרי אחרים.
ב-1872 החל להדפיס עיתון בגרמנית בשם "Das Einige Israel" שהודפסו ממנו שבעה גליונות.
יעקב הרצל, אביו של תאודור הרצל היה מנוי על עיתון זה ונטונק היה מבאי ביתו, ולפי גאולה בת-יהודה "אין ספק כי הרצל הבן שמע על השקפות הרב נטונק או אפילו קרא מדבריו".
החל משנת 1880 פרסם מאמרים ב"המגיד" בפסבדונים "בן לאום ישראל".
בשנותיו האחרונות חי בכפר באטור שבמחוז הווש, הוא נפטר בכסלו תרנ"ג, 1892.
יוסף סדן (17 בינואר 1939 – 25 בינואר 2025) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
יוסף סדן היה בנו של הסופר והחוקר דב סדן ואחיו של הכלכלן עזרא סדן.
בין 1965 ל-1969–1970 שקד על עבודת הדוקטורט בסורבון שבפריז, בהדרכתם של הפרופסורים קלוד כאהן (Claude Cahen), שארל פלה (Charles Pellat), וז'אנין סורדל-טומין (Janine Sourdel-Thomine).
נושא עבודת הדוקטורט היה רהיטים במזרח התיכון בימי הביניים.
במקביל היה במשך שנה עוזר מחקר במחלקה השישית (Sixième Section) של האקול פראטיק דה אוטז אטיד.
מאז 1970 עבד באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל באוניברסיטה העברית; משנת הלימודים 1977-1976 עבד במשרה מלאה באוניברסיטת תל אביב.
כן עבד במשרה חיצונית וחלקית באוניברסיטת חיפה, במכללת מנשה.
בשנת 1976 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1983 לפרופסור חבר ובשנת 1989 לפרופסור מן המניין.
בסוף שנת 2007 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
שהה בשבתונים בפריז בסורבון ובספרייה הלאומית של צרפת) ובאוניברסיטת ליידן.
היה מופקד הקתדרה ע"ש איירין הלמוס לספרות ערבית עד אוקטובר 2009.
מחקריו של יוסף סדן עניינם ציוויליזציה חברתית וחומרית, ספרות ערבית בת ימי הביניים, בעיקר פרוזה (אדב) וקשרים יהודיים-ערביים ובהם יהודה אלחריזי ושבתאות.
באחרונה התרכז גם בגאולת סיפורים, מעין רומנים טרום-מודרניים נוסח "אלף לילה ולילה".
גרסה מועשרת ומשופרת של עבודת הדוקטור של יוסף סדן ראתה אור בשנת 1976 כספר בשם: Le mobilier au Proche-Orient médiéval בהוצאת בריל, ליידן.
בספר זה התחקה סדן אחר היבטים זנוחים במחקר של חיי היום-יום, בעיקר של השכבות העממיות, שכמעט ואינו נזכר בטקסטים הספרותיים ובכתיבה ההיסטורית.
סדן גילה זאת באמצעות מציאת אזכורי-אגב בטקסטים ומעט מן האמנות (איקונוגרפיה).
פער זה מילא גם על ידי עיון בכתובות של כלות יהודיות, שנכתבו בעיקר בערבית יהודית בגניזה הקהירית.
ספרו זה של סדן ראה אור בשנת 2003 בהוצאת עם עובד.
הספר מורכב מסיפורים מכתבי יד שטרם ראו אור ויכלו בקלות להסתפח ל"אלף לילה ולילה", אולם מסיבות שונות לא שפר גורלם, אך הם יפים לא פחות.
יחד עם זה, בולטים טקסטים אחדים שהם רוויי שירה ומדגימים היטב שגם מספרים עממיים ממשיכים בצורה מסוימת את מסורת השירה הערבית הקלאסית (הפואטיקה).
הספר נדפס אחר כך גם במהדורה צרפתית בשנת 2004 תחת הכותר Et il y eut d'autres nuits, ובקרוב ייצא לאור גם בערבית.
הטקסטים מתיימרים לשקף את התרבות העבאסית, או הממלוכית, אולם למעשה כמה מכתבי היד שהגיעו לידינו הם לעיתים קרובות שייכים לתקופה מאוחרת, ראשית התקופה העות'מאנית.
ב-2007 ראתה אור בביירות ובקלן מהדורה משופרת של ספרו של סדן על הומור ערבי, שיצא ב-1984–1985 בישראל.
סדן חקר את ההבדלים בין טקסטים גבוהים לבין סוג הומור, שהיה אולי עממי יותר, ההתפצלות לווריאציות שונות ואף הפוכות של אותו מוטיב הומוריסטי עצמו, המיוחס לאישים שונים במשך הדורות.
הקשר בין הצורך בהומור לאווירה הרצינית והנוקשה של גינוני חצרות השליטים אשר מולידה שיעמום ומעודדת להזמין בדיחות, ליצנים, טיפוסים מוזרים וכדומה וליהנות מסוג של "אנטי רשמיות", שיש לה גם מונחים מיוחדים בעולם ימי הביניים; במילים אחרות: ספרות הומור על רקע חברתי.
נסקרו בספר במיוחד הלצות הקשורות בטיפוסים משעממים "נודניקים".
אומדן התפתחות של מליצות שיריות
יוסף סדן פיתח בטקסט ובתרשימים שיטה לאומדן התפתחות של מליצות, אשר הוא מכנה בשם: תורת המעאני, השונה מתורת השירה הקרויה פואטיקה המקובלת של ימי הביניים (בלאגה), אך גם משלימה אותה.
הדבר גם מסביר את נטילת המליצות הערביות על ידי משוררים עבריים בספרד והפיכתן לנכסים עבריים ובמושגים מקראיים וכיוצא בהם; בכך הם רק ממשיכים מסורות פיתוח מליצי הקיימות בתרבות ערב ואין בזה חלילה כדי נטילה מגונה (פלגיאט).
שני חוקרים בתחום המעאני, ד"ר נאדר מסארווה וד"ר מחמד ג'בארין, כתבו עבודת דוקטור אצל סדן, והם ממשיכים בחקר נושא זה.
מנהגי כתיבה וחומריה וכיצד נוצרת גניזה?
סדן ערך השוואה בין נוהגי אסלאם ליהדות בנוגע לגניזה.
כלומר, מה לעשות בספרים שבלו, או שאחזה בהם טומאה לפי האסלאם, עם השלכה מאוד משמעותית לגבי הגניזה היהודית.
זווית הראייה שלו, הלכות האסלאם המפורשות והעממיות, פותחת אשנב להבין את תופעת הגניזה היהודית, למרות ההבדלים.
זאת מאחר שהוראות קצרות בעניין גניזת כתובים מצויות אצל יהודים כבר בספריהם הקדומים (חקר זאת, בין היתר, מנחם הרן), אבל באסלאם נשתמרו גם כל הוויכוחים, הלבטים, הסתירות והאפשרויות שקדמו להוראות, ואף ליוו אותן לאורך הדורות.
סדן חקר את הקשרים בין ערבית ועברית, אסלאם ויהדות ובחן את האספקטים הפחות נודעים בקשרים הללו.
למשל, התנועה השבתאית בתימן (תנועה מקומית שיש מגדירים את קשריה עם השבתאות הכללית כרופפים), והגזרות שניחתו על יהודי תימן בשל ההתעוררות שנתפשה כמרד על ידי שלטונות תימן.
עניין אחר המתקשר ליהדות או ללימודים עבריים הוא שירה עברית המושפעת משירת ערב , עניינים הנוגעים למריבה הבין-דתית: פולמוס מוסלמי ויהודי, כלומר: בין שתי הדתות, והיחס לכתבי-הקודש של כל אחת מהן
וכן היחס לאתרים מקודשים: קברי נביאים מקראיים ובייחוד משה.
הספרות היפה וההיסטוריה הרשמית בדרך כלל זונחות את תיאור בעלי המלאכה, אנשי השווקים, כגון צורפים, אופים, קברנים ובעלי מקצועות אחרים, פרט לסוגה מסוימת שהתפתחה מעט בהומור לפעמים כדי לתארם ובייחוד בצורה ששמים בפי כל אחד מבעלי המלאכה.
תפקידם לדקלם ויוצא אפוא שבכך מתקרבים מאוד לדרמה; כאן התהוותה נקודת פגישה בין כתבי היד של סדן ומחקריו של פרופסור שמואל מורה על "תיאטרון חי" ערבי בטרום התקופה המודרנית.
הם יוציאו בנושא ספר בשם "ממדים דרמטיים והריבוד החברתי: שני מחזות מצריים בני ימי הביניים" Dramatic Dimensions and Social Strata; Two Medieval Egyptian Plays.
יוסף סדן גילה את הביוגרפיה של המשורר והסופר אלחריזי בערבית, בתוך קובץ בכתב-יד מאת אִבְּן אלשַׁעַאר אלמַוְצִלי, והיא מדויקת, כפי שהייתה ההיסטוריוגרפיה הערבית המפותחת בת התקופה ההיא, כלומר מפורט איפה הוא חי, מתי ואיפה הוא מת.
הביוגרפיה לוקטה מעדי ראייה שהכירו את אלחריזי ואת מחבר הקובץ כאחד, ידעו על פעילותו בערבית ושיריו הערביים (ערבית ממש ולא רק ערבית-יהודית) ואפילו נותנים את שעת פטירתו המדויקת בחלב, ב-1225, דבר שטרם נודע קודם לכן, בעוד יצירתו הערבית שהוקדשה לקהל אצולה מוסלמית לא נודעה ואף לא שוערה קודם לכן.
חוקרים אחדים הסיקו (ונזהר מכך חיים שירמן) שאלחריזי ערך סיור בארצות המזרח התיכון והקהילות היהודיות, ובו חזר לספרד מולדתו, ושם השלים את כתיבת תחכמוני.
סדן גילה כי הוא לא חזר ולא התכוון לחזור לספרד (אם כי ביצירתו הוכיח געגועים אליה) וראה בארצות ערב את מרכז התרבות שהייתה נחלתו: התרבות הערבית שידע היטב, אף שהיה מספרד הנוצרית, וגם הצטיין בשירים משובחים למדי בערבית שיועדו לשימושם של נסיכי האזור (סוריה), ותוגמל בנדיבות.
זאת מלבד השכר שקיבל מיהודים על שירה עברית ופרוזה אומנותית בקהילות השונות.
בין הנושאים הנוספים אותם חקר סדן היו יין ומשקאות באסלאם, נימוסים (אטיקטה) ואורחות שלטון ואף תפישת הצדק.
מלבד תוכניותיו בתחום הסיפוּרי הקשור ב"אלף לילה ולילה" תוכניותיו של סדן היו להוציא ספר היסטורי ביחד עם אדם סילברשטיין מאוניברסיטת אוקספורד על התקופה הבֻּוַיְהִית, בערך ממחצית המאה ה-10 למחצית המאה ה-11. מדובר בחקירת כתב-יד אנונימי בן התקופה והוצאתו לאור והוא מהווה מקור לא אכזב לחיי היום-יום, האדמיניסטרציה וכדומה.
לא אלף ולא לילה / ליקט ממקורות זנוחים ומכתבי-יד, תרגם וביאר: יוסף סדן תל אביב: עם עובד, תשס"ד 2003
יוסף סטרומזה (1889, סלוניקי – 1980, חיפה) היה שופט, חלוץ, גואל קרקעות, מפעילי התנועה הציונית ביוון ובארץ ישראל.
יוסף סטרומזה נולד בסלוניקי, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, ולמד משפטים באוניברסיטת סלוניקי.
בשנת 1911 היה למורה פרטי של דוד בן-גוריון, אשר הגיע לסלוניקי ללמוד טורקית כדי שיוכל ללמוד משפטים באוניברסיטה בקושטא (איסטנבול).
בעקבות זאת היה לידיד אישי של בן-גוריון, שאליו התייחס באותם ימים כ"מורה הדרך שלי בחיים", ונעשה ציוני.
סטרומזה עבר לקושטא עם בן-גוריון, ובמשך כל לימודיו של בן-גוריון, התגורר עמו ועם יצחק בן-צבי בחדר קטן ב"פנסיון הטַטַרי".
בתחילה דיברו ביניהם רק טורקית, כדי שבן-גוריון ובן צבי יתרגלו את השפה, ובהמשך דיברו עברית, כהכנה לעלייתו של סטרומזה לארץ ישראל.
לחבורת הסטודנטים היהודים-ציונים למשפטים בקושטא באותם ימים השתייכו גם משה שרת, מניה שוחט, ישראל שוחט, דוד רמז, ויצחק נופך.
היחסים בין כל חברי הקבוצה היו קרובים מאוד.
בתחילת 1914 הוסמך לשמש כעורך דין באימפריה העות'מאנית, ועלה לארץ ישראל.
כעורך-דין עבד ביחד עם גואל האדמות יהושע חנקין בגליל.
ב-1915 נסע לדמשק כדי לייצג את מניה שוחט במשפט מרידה במלכות העות'מאנית, החזקת נשק (של ארגון "השומר") והחזקת בולי הקרן הקיימת.
מניה שוחט נידונה להגלייה בלבד.
בהמשך התגייס לצבא האימפריה העות'מאנית ושירת בסוריה.
למרות שרותו בצבא העות'מאני, כחודש וחצי בלבד אחרי שהבריטים הצליחו לכבוש את טבריה מידי העות'מאנים וארבעה ימים בלבד אחרי שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, ב-15 בנובמבר 1918, בהיותו בן 29 בלבד, הוא מונה על ידי המנצחים הבריטים להיות שופט שלום בצפת ובטבריה, בהמלצתו של גד פרומקין.
בכך היה השופט היהודי השלישי בארץ ישראל, אחרי גד פרומקין ומלכיאל מני.
במקביל מונה גם לתפקיד ראש לשכת מרשם המקרקעין (הטאבו) בגליל.
ב-1920, בגיל 31, קודם להיות שופט מחוזי בחיפה ושופט של בית-הדין לקרקעות בחיפה.
בשנת 1925 חתם על מפה של מרשם המקרקעין שכותרתו זויפה במסגרת ניסיון של ניסן רוטמן לקנות 5,000 דונם של קרקעות שהיו שייכות לתושבי הכפר זיתא, צפונית לטולכרם.
שופט חוקר שהתמנה לבדוק את העניין בעקבות טענות של תושבי זיתא על הזיוף, קבע ש"קשה להאמין שסטרומזה חתם על המפה בלי לקרוא.
הוא נהג ברשלנות רבה", אך נמנע מלהמליץ על הדחה.
זקן השופטים מייקל מקדונל דחה את המסקנות, וועדת חקירה נוספת בראשות נורמן בנטוויץ' שהוקמה לחקור בעניין המליצה ביוני 1928 על הדחתו מכהונת שופט.
בשנת 1930 הוקמה ועדה שיפוטית שדנה בעניין קבעה ברוב של שני שופטים שסטרומזה חתם על המפה ממניעים פסולים, הדיחה אותו מתפקיד השופט ושללה ממנו את רישיון עריכת הדין.
בספטמבר 1930 הורה שר המושבות לנציב העליון על סיום כהונתו כשופט החל מיולי 1930.
כעבור כמה שנים הצטרף סטרומזה ליהושע חנקין בהכשרת היישוב ולאחר מכן היה במשך שנים רבות היועץ המשפטי של הקרן הקיימת בחיפה, ועסק בצד המשפטי של רכש קרקעות.
ד"ר נתן ברון, שכתב דוקטורט על פרשת הדחתו של סטרומזה כתב: "אין שום הוכחה שהוא קיבל שוחד, אולם ברור שהוא ביקש לסייע בביצוע עסקת קרקעות זיתא".
נולד בעיר לגניצה שליד ורוצלב שבפולין.
בנעוריו הצטיין באתלטיקה קלה וצורף לנבחרת פולין הצעירה באתלטיקה.
כמו כן, הצטיין גם בכדורסל, כדורעף וכדורגל ושיחק כשוער בקבוצת הליגה השנייה "ג'בייש לגניצה".
בגיל 18 עמד לפני גיוס ושירות בן חמש שנים בצבא הפולני, והוריו החליטו לעלותו לישראל.
עם הגיעו החל להתאמן במכון וינגייט בריצת 110 מטר משוכות ובקפיצה לגובה, אך כדבריו: "הבנתי שכסף מזה לא יהיה והתגלגלתי לכדורגל".
בינואר 1965 ביקש סורינוב להצטרף להפועל תל אביב, אך נדחה ומיד נסע למגרש בית"ר תל אביב באבו כביר, שם נבחן כשוער על ידי קרלוס בוסטמנטו, ז'קי פורטוגז, אנטוניו בונזי והאחים חליבה והוחתם מיד במקום.
בית"ר תל אביב הייתה מעורבת באותה עת במאבקי התחתית של הליגה הלאומית (אז הליגה העליונה בכדורגל בישראל), ולסורינוב ניתנו הזדמנויות רבות להפגין את יכולתו ולהצטיין.
חודשיים לאחר שהתחיל לשחק, זומן על ידי עמנואל שפר לנבחרת הנוער, וזכה עמה בגביע אסיה לאחר שספג שני שערים בלבד בטורניר הגמר.
בשנה שלאחר מכן עלתה משפחתו של סורינוב לישראל בעקבותיו והוא התחתן.
בסוף אותה שנה נשרה בית"ר תל אביב לליגה א' (אז ליגת המשנה), וסורינוב עבר, בסיועו של עמנואל שפר, למכבי נתניה.
סורינוב, שעבר עם משפחתו להתגורר בנתניה, הצטיין מיד במשחקו הראשון, וזכה לאהדת האוהדים הנתנייתים.
בעונת 1970/1971 היה סורינוב אחד מהגורמים המרכזיים שהביאו לזכייה הראשונה של מכבי נתניה באליפות.
בפברואר 1971 יצא סורינוב עם נבחרת ישראל למשחק באיטליה נגד נבחרת איטליה הצעירה.
בזמן הטיסה הוא שוכנע על ידי ראובן ריבלין, שהיה יו"ר המשלחת וגם יו"ר בית"ר ירושלים, לעבור לבית"ר ירושלים, תמורת שיפור ניכר בתנאיו הכספיים.
כדי להשתחרר ממכבי נתניה יזם סורינוב תקרית במשחק בישראל, שבה התיישב על הכדור באמצע המגרש, וסירב לחדש את המשחק בעקבות טענתו לנבדל בעת שער שספג.
בתגובה להתנהגות השערורייתית, שחרר אותו יו"ר מכבי נתניה, ראובן פריזנר, משורות הקבוצה.
גם בבית"ר ירושלים הצטיין סורינוב וזכה לאהדה רבה בשל משחק ההקרבה שלו.
הוא שיחק בקבוצה עד עונת 1974/1975. בגמר גביע המדינה בכדורגל 1974/1975 נוצחה בית"ר ירושלים 3:1 על ידי הפועל כפר סבא, וסורינוב הואשם על ידי האוהדים בכישלון.
סורינוב נותר בשיא של אי-ספיגה לקבוצת בית"ר ירושלים, שעמד על 928 דקות (במשך 10 משחקים רצופים) ללא ספיגה מעונת 1973/1974.
בעונת 1975/1976 שיחק בהפועל רמת-גן במשך עונה אחת, ואז הועבר למכבי תל אביב.
בעונתו הראשונה בקבוצה היא זכתה בדאבל.
סורינוב שיחק במכבי תל אביב עד קיץ 1978 ואז פרש מכדורגל.
סורינוב הוזמן לנבחרת הלאומית על ידי המאמן עמנואל שפר.
משחקו הראשון בשורותיה התקיים בבארי באיטליה מול נבחרתה הצעירה של איטליה והסתיים בהפסד ישראל 2:0. ברוב שנותיו בנבחרת ישראל, שיחק סורינוב כשוער שני ליצחק ויסוקר, ושותף בדרך כלל רק במשחקי ידידות.
ב-1977 בטורניר מוקדמות מונדיאל 1978, היה השוער הראשון של הנבחרת, והצטיין בשלושת משחקיה הראשונים, בהם לא ספגה הנבחרת שערים.
במשחק המכריע בסיאול, ב-20 במרץ 1977, נוצחה ישראל על ידי נבחרת קוריאה הדרומית 3:1, ונכשלה בהעפלה לטורניר המונדיאל.
היה זה משחקו ה-19 והאחרון של סורינוב בשורות הנבחרת.
סורינוב היה גבה קומה והצטיין בכדורי גובה ובזינוקים אל פינות השער.
כמו כן, היה ידוע במעורבותו במשחק ההגנה, על ידי ארגון שחקני ההגנה ועידודם.
היה ידוע באופיו הסוער ובתגובותיו הקיצוניות לנעשה במגרש.
לעיתים, אף נגח את קורת שערו לאחר שספג שער.
לאורך כל שנותיו ככדורגלן פעיל, פשטו מדי פעם שמועות בין אוהדי הקבוצות בהן שיחק, כי נהג להמר על משחקים וכי "מכר" משחקים.
סורינוב תמיד הכחיש את ההאשמות הללו, והן מעולם לא הוכחו, אם כי ועדת עציוני קבעה ב-1971 כי יש בסיס לחשדות.
בערוב ימיו התגורר סורינוב בירושלים, ובבעלותו הייתה מעדנייה שניהל.
סורינוב הלך לעולמו ב-1 בפברואר 2019, בגיל 72. ביקש לתרום את גופתו למדע.
יוסף מוניו נויפלד (Joseph Munio Neufeld; 16 בפברואר 1899 – 1 בספטמבר 1980) היה אדריכל עברי, מהבולטים בתקופת היישוב וממעצבי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
משנות ה-40 התגורר בארצות הברית וכיהן כפרופסור לעיצוב אדריכלי באוניברסיטת ייל.
נויפלד נולד בשנת 1899 במוׂנָסְטרִיץ' שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לירמיה, אגרונום, ואנה, מחנכת.
לאחר לימודיו בבית ספר תיכון בווינה למד בבית הספר לאדריכלות באקדמיה לאמנויות היפות בווינה (Akademie der bildenden Künste Wien), ומשם עבר ללמוד ברומא.
בשנת 1920 עלה ארצה, אך זמן מועט לאחר מכן חזר לאירופה על מנת לעבוד כאסיסטנט אצל האדריכל היהודי הנודע אריך מנדלסון בברלין ואצל האדריכל ברונו טאוט במוסקבה.
ב-1932 שב נויפלד לארץ, וייסד את חוג האדריכלים בתל אביב, יחד עם ארכיטקטים עבריים נוספים ובהם זאב רכטר.
בהמשך פתחו יחדיו משרד אדריכלים בתל אביב.
נויפלד תכנן ובנה בתים פרטיים, בתי חולים, בתי ספר, שיכוני פועלים ומבנים בקיבוצים.
המפורסם מהבניינים שתכנן הוא מרכז קופת חולים (לימים מרכז הקבלה לעם), שתוכנן בשנת 1937 כמבנה ציבורי בסגנונו של נויפלד, הסגנון הבינלאומי.
בשנות ה-40 היגר נויפלד לארצות הברית, שם לימד באוניברסיטת ייל ועבד כארכיטקט.
יוסף הוסיף לעבוד בארץ לסירוגין, עד פטירתו בניו יורק בשנת 1980.
נויפלד תרם רבות לבנית תל אביב בסגנון הבינלאומי.
עבודותיו היו בין אלה שהובילו להכתרת העיר כאתר מורשת עולמית.
עבודותיו של נויפלד נפרסו על פני כל הארץ, ובהן:
מרכז קופת חולים רחוב בילינסון פינת בן עמי, תל אביב
בית החולים אסותא, ברחוב ז'בוטינסקי בתל אביב.
בית החולים הדסה עין כרם, ירושלים
מוסד הילדים בקיבוץ משמר העמק
יוסף נחמני (אגרנובסקי) (2 ביולי 1891, תרנ"א – 23 בינואר 1965, כ' בשבט תשכ"ה) היה איש השומר ומנהל משרד הקרן הקיימת לישראל בטבריה, "גואל קרקעות הגליל המזרחי".
נולד בשם יוסף אוגרנובסקי באולכסנדריה שבפלך חרסון ברוסיה (כיום אולכסנדריה, באוקראינה) למשפחה ציונית.
כבר כנער היה חבר מפלגת פועלי ציון, ועם סיום לימודיו בגימנסיה ב-1907 עלה לארץ ישראל עם אחיו משה.
כמו רבים מעולי העלייה השנייה נדד כפועל חקלאי בחפשו עבודה במושבות ראשון לציון, עקרון ורחובות.
לאחר שנה עלה לירושלים ועבד עם "קבוצת הסתתים" שארגן בוריס שץ לכיבוש עבודת הבניין בעיר על ידי פועלים יהודים, שם פגש את אלכסנדר זייד.
הוא חבר לסניף פועלי ציון בעיר ולקומונת "ירושלים החדשה" יחד עם חברתו הקרובה רחל ינאית בן-צבי.
פעילותו הציבורית נמשכה בין היתר במסגרת בחירתו מטעם "אחדות העבודה" לחבר אספת הנבחרים הראשונה.
ב-1911 נענה לקריאתו של זייד ועלה לגליל על מנת לכבוש את העבודה והשמירה שם.
היה מבין ראשוני ארגון "השומר" ונבחר לוועד הארגון וכן לתפקידי גזבר ומזכיר הארגון.
כן היה פעיל בהסתדרות פועלי הגליל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ארגן את ההגנה בגליל, לאחר שרבים מחבריו נאסרו.
עם הקמת ארגון ההגנה הצטרף לשורותיו והיה למפקד גוש טבריה, במסגרת זו פיקד על פינוי הילדים מכפר גלעדי ותל חי זמן קצר לפני קרב תל חי.
בתקופה זו התקרב אל ערביי האזור, למד את שפתם, תרבותם ומנהגיהם ועסק בגישור בין יהודים וערבים, כתוצאה מהיכרות קרובה, ובעזרתו של ראזק עבד אל-קאדר איתר קרקעות בתחומי החורן הגליל המזרחי והגליל העליון וביצע רכישות קרקע עבור חברת פיק"א והקרן הקיימת לישראל.
נחמני תיווך בעסקאות לרכישת כ-90 אלף דונם קרקעות לאום.
נחמני נבחר בבחירות לעיריית טבריה ב־1927 לחבר המועצה, ונבחר בשנית בבחירות ב־1934. הוא כיהן כחבר בעירייה עד 1950.
בשנים 1937–1938 היה נחמני חבר ב"ועדת הטרנספר" של הסוכנות היהודית (שקמה לאחר דו"ח ועדת פיל, שהמליץ על חילופי אוכלוסין).
ב-10 ביולי 1944 כתב נחמני ביומנו בקשר להתנגדות הערבים לרכישת קרקעות על ידי יהודים: "יש לתמוך ברעיון הטרנספר ואחת ולתמיד לפתור את שאלתנו".
ב-30 בנובמבר 1947, לאחר החלטת החלוקה של עצרת האו"ם, כתב נחמני ביומנו: "שמחה מעורבת בתוגה...
תוגה שהפסדנו את חצי הארץ, את יהודה ושומרון...
80 אחוזים של הקרקע שייך עדיין לערבים ונוסף לזה [יהיו במדינה היהודית] 400 אלף ערבים".
על פי יומניו והתכתבויותיו, נראה כי בתקופה זו זנח את הרעיון בדבר מדיניות טרנספר כוללת.
במקום זאת, סבר כי להמשיך את "גאולת הקרקעות" ביתר שאת.
לפי היומנים הוא הזדעזע מפינויים של ערביי טבריה, עירו, על ידי הבריטים בזמן מלחמת העצמאות, ושאף לראותם חוזרים למקומם.
ב-2 במאי הוא מונה לחבר בוועדה העירונית החדשה בטבריה שתפקידה היה "שמירת רכוש הערבים הנעדרים".
אולם בסוף יולי כבר התנגד לשיבת הפליטים: "בעיתונים התחילו לדבר על החזרת הפליטים שהתרכזו בנצרת לטבריה וכו'.
דברים שלא מתקבלים על הדעת, שבזמן מלחמה יחזרו ערבים לטבריה או למקומות אחרים ולאפשר על ידי זה לערער את הביטחון".
באוגוסט היה מעורב בהבאת עולים יהודים לטבריה וביישובם בבתים נטושים של ערבים.
לאחר מכן נטל חלק חשוב בתכנון והריסת בתי הערבים בעיר העתיקה של טבריה, לטובת סלילת כבישים והקמת גנים ציבוריים.
בעת המלחמה נחשף נחמני למעשי שוד, ביזה וגירוש ערבים פלסטינים מבתיהם ומכפריהם על ידי לוחמי פלמ"ח וצה"ל ותיעד את המעשים ביומניו.
ב-6 בנובמבר 1948, התייחס ביומנו למעשי טבח שנעשו בזמן מבצע חירם ותהה: "מנין לקחו מידת אכזריות כמו הנאצים?
בשל התבטאויות אלה, שהתגלו רק בשנת 2000, כינה אותו ההיסטוריון בני מוריס "מצפונה של התנועה הציונית".
נחמני נפטר בטבריה ב-1965 ונקבר בחלקת "השומר" בבית העלמין בתל חי.
יוסף נוה (Joseph Naveh; 21 בינואר 1928 – 21 בנובמבר 2011) היה ארכאולוג, פרופסור אמריטוס לאפיגרפיה ולפלאוגרפיה שמית במכון לארכאולוגיה ב, וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
התמחה בכתב העברי העתיק, ופרסם מספר ספרים ועשרות מאמרים בנושא.
יוסף נוה נולד ב-21 בינואר 1928 במונקאץ', אז במזרח צ'כוסלובקיה (כיום במערב אוקראינה), ועלה לארץ ישראל בשנת 1945. הוא למד באוניברסיטה העברית היסטוריה של עם ישראל, מקרא וארכאולוגיה.
ב-1956 קיבל תואר בוגר, ב-1959 תואר מוסמך, וב-1967 תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "התפתחות הכתב הארמי" (שאחר כך גם התפרסמה).
משנת 1955 שימש ארכאולוג באגף העתיקות והמוזיאונים, כיום רשות העתיקות, ובין השנים 1958–1971 שימש ארכאולוג מחוז ירושלים.
במסגרת זו ביצע סקרים גם בעין גדי ובתל א-מוקאנע, היא תל-מקנה.
הוא הציע לזהות את תל-מקנה עם עקרון הפלשתית לאחר ששוכנע בדבר על ידי נתן אידלין, חבר קיבוץ רבדים.
בסוף עונת החפירות האחרונה נתגלתה באתר כתובת עקרון, שאישרה את הזיהוי באופן ודאי.
נוה פיענח ופרסם אותה יחד עם סימור גיטין וטרודה דותן.
בשנת 1959 היה אחד מחמשת המפקחים האזוריים באגף העתיקות ביחד עם רם גופנא, משה פראוסניץ, י' ליבוביץ ול"י רחמני, שכתבו מכתב תלונה על משה דיין, וקראו להפסקת פעילות החפירה שלו.
בשנת 1960 ערך נוה חפירה ארכאולוגית במצד חשביהו – אתר על חוף הים, מדרום לקיבוץ פלמחים.
התגלית החשובה ביותר של חפירה זאת הייתה המכתב ממצד חשביהו – אוסטרקון הכתוב באלפבית העברי העתיק.
יוסף נוה פיענח ראשון את האוסטרקון, המכונה מאז בשם 'מכתב הקוצר'.
בעקבות תגלית זו הפנה נוה את עניינו ומרצו לחקר האלפבית העברי העתיק והאלפבית הארמי העתיק; ברבות השנים, בעקבות מורו נחמן אביגד, היה לחוקר הכתב העתיק המוביל בישראל.
במהלך השנים פיענח וחקר את הכתובות החשובות ביותר שהתגלו, בהן: כתובת אבה מגבעת המבתר בירושלים, כתובת תל דן המזכירה את בית דוד (יחד עם אברהם בירן), הכתובות שנמצאו בחפירות מצדה (יחד עם יגאל ידין) וכתובת עקרון.
בשנת 1971 נתמנה למרצה בכיר במכון לארכאולוגיה, בשנת 1976 הועלה לדרגת פרופסור-חבר, ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין.
הוא לימד עד לפרישתו בשנת 1997, מאז היה פרופסור אמריטוס במכון לארכאולוגיה.
נפטר בירושלים ב-21 בנובמבר 2011.
מגילות ים המלח / מאת יוסף נוה, ירושלים: Antiquities of The Holy Land, תשי"ח-1958.
התפתחות הכתב הארמי / מאת יוסף נוה, דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ה, חוברת 4, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ד.
על פסיפס ואבן: הכתובות הארמיות והעבריות מבתי הכנסת העתיקים / יוסף נוה, [תל אביב]: החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרטא, וספרית מעריב, תשל"ח.
אותיות ותולדותיהן / יוסף נוה, ירושלים: כתר, 1979.
ראשית תולדותיו של האלפבית: מבוא לאפיגרפיה ולפליאוגרפיה שמית-מערבית / יוסף נוה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ט.
על חרס וגומא: כתובות ארמיות ועבריות מימי בית שני, המשנה והתלמוד / יוסף נוה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ב-1992.
כתובות שמיות מערביות / ערכו: א.
נוה, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - החוג לתולדות עם ישראל, תשל"ג.
כתובות ערד / מאת יוחנן אהרוני בהשתתפות יוסף נוה, ירושלים: מוסד ביאליק, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשל"ו-1975.
יוסף נוה, "כתובות עבריות במצד חשביהו", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, כרך 25, ג',ירושלים, 1961, עמ' 119–128. סריקה במאגר DLIR
יוסף נוה, "כתובות עבריות במצד חשביהו (ב)", ידיעות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, כרך 27, ג',ירושלים, 1963, עמ' 158–164. סריקה במאגר DLIR
סימור גיטין, טרודה דותן, ויוסף נוה, 'כתובת הקדשה מלכותית מעקרון', קדמוניות, 113, תשנ"ז, 1997.
אברהם בירן ויוסף נוה, 'כתובת ארמית מתקופת בית ראשון בתל דן', קדמוניות, 103.
יוסף נסיך החלומות הוא סרט הנפשה אמריקאי שהופק בשנת 2000 על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס, אשר משמש כפריקוול לסרט המצליח "נסיך מצרים".
זהו סרט ההנפשה הראשון של דרימוורקס אשר יצא ישירות לשוק הווידאו/DVD (direct-to-video).
הסרט עוסק בסיפורו של יוסף כפי שמובא בספר בראשית, וביכולת פירוש החלומות שלו.
הסרט מתאר בין היתר את מכירתו על ידי אחיו לסוחרים שהורידו אותו למצרים העתיקה כעבד שנמכר לפוטיפר, שר המשקאות של פרעה, כליאתו בכלא המצרי ועד לעלייתו לתפקיד המשנה לפרעה בזכות יכולותיו המיוחדות.
בשנת 2003 הסרט הופץ בדיבוב לעברית.
שם הדמותבשפת המקור (אנגלית)דיבוב עברייוסףבן אפלק (דיבור)דייוויד קמפבל (שירה)עידו מוסרייעקבריצ'רד הרד (דיבור)ראסל בוקנן (שירה)דב רייזררחלמורין מק'גוברןרמה מסינגריהודהמארק המיליהויכין פרידלנדרשמעוןסטיבן וברשמחה ברבירולויג'ף בנטגלעד קלטרפוטיפרג'יימס אקהאוסלירון ברנסזוליכה (אשת פוטיפר)ג'ודית לייטסיון שביטאסנתג'ודי בנסוןאניה בוקשטייןפרעהריצ'רד מק'גונגליורם יוספסברגבנימיןמאט לויןזיו מאיר
בנוסף הסרט מציג מגוון דמויות רקע, מלבד יוסף, אחיו והנפשות הפועלות בסיפור: סוחרים, משרתים, בנות לוויה, עוברי אורח, אזרחים מצריים ועבדים ממקומות שונים בעולם.
לסרט יצא פסקול בן 57 דקות, המכיל נעימות ושירים מתוך הסרט.
את הפסקול כתב, הפיק וערך דני פלפריי, בעוד שהשירים ולחניהם נכתבו על ידי ג'ון בוצ'ינו.
+רשימת שיריםשם השיר באנגליתמושר ע"ישם השיר בדיבוב העבריMiracle Childיעקב, רחל, האחים ויוסףילד פלא נצחיBloomרחלפְּרַחMarketplaceאנסמבל השחקניםהשוקWhatever Road's at Your Feetיוסףיותר ממה שתיקחBetter Than Iיוסףרק לך התשובותMore Than You Takeיוסף ואסנתיותר ממה שתיקח(Bloom (Repriseאסנתפְּרַח (רפריזה)(Better Than I (Reprise *(אינו נכלל בפסקול)יוסףרק לך התשובות (רפריזה)
סרט ההמשך לפי סיפורי התנ"ך
"נסיך מצרים" – יצא לאקרנים בשנת 1998.
יוסף נחמיה קורניצר נולד בשנת 1880, בנם של הרב עקיבא קורניצר ורייזל, בת הרב שמעון סופר, רבה של קרקוב.
היה נינו של החתם סופר הן מצד אביו והן מצד אמו.
ביום הברית שלו נפטרה אמו, ובשנת 1882, בהיותו בן אחת עשרה, התייתם מאביו.
גדל אצל דודו, אחי אמו, הרב שלמה אלכסנדרי סופר-שרייבר.
למד אצל הרב יהודה גרינוולד אב"ד בוניהד.
בשנת תרס"א (1901) נישא לבריינדל, בת הרב פנחס חיים קליין, רבה של עיר סעליש.
הוא סירב לכהן ברבנות, ולמחייתו עבד כמנהל מפעל לסבון.
רק לאחר שהמפעל נשרף נעתר לקבל עליו את הרבנות.
הוא התמנה לראש הישיבה בסעליש, ובשנת תרע"ב (1912), לאחר פטירת חותנו, התמנה תחתיו כרבה של סעליש.
בשנת תרפ"ה (1925) עבר לקרקוב והתמנה כרב העיר, משרה שמילא אביו ושנותרה פנויה במשך שלושים ושלוש שנים.
כיהן ברבנות במשך שמונה שנים, עד פטירתו בשנת 1933. לאחר פטירתו התמנה תחתיו בנו, הרב שמואל שמלקה קורניצר.
בן נוסף הוא הרב שמעון.
חתנו, שנישא לבתו חנה שיינדל, הוא שבתי פרנקל.
חתן נוסף, הרב מנחם צבי אייזנשטט, נישא למרים, היה חבר מועצת עיריית קרקוב ולאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וייסד בה ישיבה.
חתן נוסף, שנישא לבתו חיה-שרה, הוא הרב שלמה שפירא שהתגורר בברזיל.
שו"ת וחידושי רבי יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ו
חידושי רבנו יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ז ותשנ"ט
דרשות רבנו יוסף נחמיה, בני ברק תשמ"ז ותשנ"ט ותשע"ד
יוסף (יוסקה) נוימן (4 בפברואר 1930 – 22 באפריל 2017) היה פרופסור לביולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
נוימן נולד בעיר ביילסקו שבדרום-מערב פולין, ליד הגבול הצ'כוסלובקי.
אביו היה פעיל במפלגה הרוויזיוניסטית, עורך דין ודוקטור למשפטים, שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי, ונפצע פעמיים במלחמת העולם הראשונה.
אחיו הבכור, ולטר, היה גדול ממנו בשש שנים.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ברחה המשפחה מהנאצים ללבוב.
בשנת 1940 גורשה המשפחה לגולאג בסיביר.
לאחר ההתקפה של הגרמנים על ברית המועצות ב-1941, נפתחו הגולאגים שבהם שהו הפליטים הפולנים, והייתה זרימה מסיבית של האנשים לרפובליקות האסיאתיות של ברית המועצות.
משפחת נוימן הגיעה לקולחוז שבאוזבקיסטן.
כל בני המשפחה חלו בטיפוס הבהרות, שני ההורים נפטרו, ויוסף ואחיו ולטר שרדו.
לאחר מכן נספחו ולטר ויוסף לצבא אנדרס (צבא פולני שהתארגן בברית המועצות, על מנת להצטרף לכוחות הברית).
הצבא הזה הגיע לאיראן (בדרכו לחזית המערבית) ושם יוסף ואחיו הצטרפו לבית ילדים יהודי, שאורגן על ידי הסוכנות היהודית בטהראן.
בסוף 1942 הפליגו הילדים לקראצ'י ומשם סביב חצי האי-ערב לסואץ.
מסואץ ברכבת לעתלית – עלייה המוכרת בשם "ילדי טהראן".
יוסף וולטר נקלטו בקיבוץ אפיקים, כחלק מקבוצה של כארבעים צעירות וצעירים.
הבוגרים יותר חיו בקיבוץ כחברת נוער, ויוסף (עם עוד מספר צעירים) הצטרפו לבני המקום.
חברת הנוער (של ולטר) התגייסה להכשרה מגויסת של הפלמ"ח, וב-1946 (עם קבוצות נוספות) הקימה את קיבוץ חצרים.
נוימן למד בבית הספר התיכון בית ירח.
בכיתה י"ב, בפסח של שנת 1948 הופסקו הלימודים, והתלמידים גויסו ליחידה שנלחמה באזור עמק הירדן.
נוימן נפצע, ואחרי החלמתו הצטרף לגדוד הראשון של הפלמ"ח, שם שירת כסייר.
לאחר השחרור חזר לקיבוץ אפיקים, ועבד כשנתיים בענפי חקלאות שונים.
כעבור שנתיים החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה בלימודי חקלאות ואחר כך ביולוגיה.
בתקופת הלימודים התחתן עם רחל גזית, בת משמר השרון, ונולדו להם שלושה בנים.
לאחר סיום הדוקטורט נסע נוימן עם משפחתו להשתלמות באוניברסיטאות ברנדייס וג'ונס הופקינס.
לאחר שלוש שנים חזר לישראל, עבד שנה אחת בטכניון, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת תל אביב.
ב-1965 התמנה למרצה בכיר, ובשנת 1972 לפרופסור מן המניין.
בשנים אלה שימש תקופות מסוימות כפרופ' אורח באימפריאל קולג' בלונדון, ובאוניברסיטת הרווארד ובוסטון.
תחום מחקרו היה חקר מנגנון הפוטוסינתזה.
הוא פרסם (יחד עם עמיתים שותפים) כשבעים עבודות מחקר בכתבי עת מדעיים.
ופרסם שני ספרים בתחום הפוטוסינתזה והתהליכים הביו-אנרגטיים.
משנת 1973 (אחרי השתלמויות שונות) החל נוימן להעביר סמינרים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בנושאי הפילוסופיה של הביולוגיה, הדרוויניזם, ייחודו של האדם, ונושאים קרובים.
בשנת 1980 התמנה לפרופסור מן המנין לפילוסופיה.
בשנת 1991 פורסם ספרו "מותר האדם – האבולוציה של התודעה" בהוצאת מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור.
בשנת 2010 פורסם ספרו "החיים ותודעת החיים – היווצרות החיים, דארוויניזם, האדם", בהוצאת רסלינג.
נוימן היה פעיל עשרות שנים בארגוני השמאל, והביע את עמדותיו גם בכתב.
תהליכים ביו-אנרגטיים בצמח: פוטוסינתזה ונשימה.
מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1983.
מותר האדם: האבולוציה של התודעה.
מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1991.
החיים ותודעת החיים: היווצרות החיים, דארוויניזם, האדם.
יוסף אליעזר נויבואר (נכתב לעיתים נויבאואר; י"ט באייר ה'תרע"ו, 12 במאי 1916 – כ"ג באב ה'תשנ"ו, 12 באוגוסט 1996) היה חלוץ, חקלאי, ומדריך בתחומי המיכון והחקלאות באזור עמק בית שאן החל מהתקופה שלפני קום המדינה, ועד לסוף ימיו.
ביתו היה ציוני, דתי ומראשית צעדיו החליט נויבואר לפנות אל החקלאות והמכונאות.
בשנת תרצ"ד, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היגרה כל המשפחה להולנד.
כעבור 3 שנים זכה נויבואר לעלות ארצה, הוריו השתהו עד בוא המלחמה, אביו ואחיו נספו ממחלת הטיפוס, במחנה ברגן-בלזן סמוך לשחרור.
במשך 3 שנים חיפש נויבואר את דרכו בארץ, עבד בבנין, באינסטלציה ובתור מכונאי בכמה מקומות, השתתף בעלייה למושב הזורעים עם המייסדים, וכן בתפקידי ביטחון עם וינגייט.
אך נויבואר שאף לחיי קיבוץ, בתרצ"ט הצטרף לטירת צבי, ושם מיד מצא את מקומו: טרקטוריסט, מנהל הפלחה, מנהל המוסך וחוזר חלילה במשך שנים רבות.
בשנת 1941 נשא את רבקה רגי לבית אנגלהרד.
לזוג נולדו להם 9 ילדים.
נויבואר לא למד מעולם לימודים מסודרים בתחום החקלאות ואת כל התמחותו עשה בשטח.
- כמדריך בנושא הפלחה, עד גיל 70. כשפרש החל להדריך את חקלאי עמק בית שאן ובקעת הירדן מטעם המפעלים האזוריים, נויבואר היה נערץ על חקלאי העמק ובקעת הירדן.
בשנת 1995 נויבואר הוכרז כ"יקיר העמק", על המסירות וההתמדה בתפקידו כמדריך בתי צמיחה ותרומתו להצלחת הענף במושבים שבטיפולו.
כמו כן זכה עוד בחייו בפרס העובד המצטיין של משרד החקלאות משר החקלאות אריאל שרון ובפרס הוקרה משוב שהוענק בטקס בפקולטה לחקלאות, בשנת 1992.
נויבואר נולד לרב ד"ר יקותיאל יעקב נויבואר ולרצי לבית דים.
בשנת 1918 רכש סבו, הרמן צבי נויבואר את אחוזת הרמנסברג בחבל בוואריה למען הקמת חוות הכשרה ציונית דתית המכוונת לעלייה ארצה.
בראשות חווה זו עמד אביו אשר הוביל את לימוד התורה ואת העשרת עולמם הרוחני של באי ההכשרה.
משפחתו השתייכה לחסידות בעלז על אף מוצאה הגרמני.
למשפחת נויבואר היו שישה ילדים- שרה הנדה, לאה, יוסף, חנה, מרים ויהושע.
השדות הרחבים והמוריקים של הרמנסברג, משכו את ליבו של בן הרב לעסוק בעבודה פיזית ולא להתמסר ללימוד התורה.
מחוות הרמנסברג עברה המשפחה בשנת 1923 לווירצבורג, שם קיבל האב משרת הוראה באחד הסמינרים המעולים למורים [ישראליטישה לערנעס סמינר וירצבורג].
בשנת 1934, עקב עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתגברות האנטישמיות, החליטו הוריו לעזוב את גרמניה.
אביו, הרב ד"ר נויבואר דחה משרה שהוצעה לו על ידי האוניברסיטה העברית עקב עיסוקו במשפט העברי והחליט ללמד בבית המדרש לרבנים באמסטרדם.
באמסטרדם, עיצבה המשפחה את ביתה כמרכז תרבותי רוחני לסטודנטים יהודיים.
נויבואר לא היה מעוניין ללמוד בגימנסיה כשאר אחיותיו, ולמורת רוחו של האב הפסיק את לימודיו במסגרת זו והחל ללמוד במכינה לסמינר למורים בווירצבורג.
בשלב מסוים לא חפץ נויבואר להמשיך במכינה זו, עזב לחלוטין את לימודיו ועבר לעבוד בבית חרושת לאוטומובילים, שם רכש במשך שנתיים את התמחותו במכונאות.
נויבואר מרד באביו שהעניק חשיבות גדולה ללימודים הומניים והשכלה רחבה ושם את יהבו בחקלאות.
ב-1936 עלה לארץ מתוך מגמה להצטרף לקיבוץ רודגס והשתייך לחלוץ הדתי.
כחלוץ, שאף נויבואר לקחת חלק בבניית הארץ והתקין את מערכת האינסטלציה של האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
שלושה ימים התקין את האינסטלציה לחדר האוכל שנבנה בקיבוץ אלונים עבור פלוגת האש של אורד וינגייט תמורת לירה שטרלינג ליום, וביתר השבוע הלך אחרי הפרדות ולמד לראשונה בחייו לעשות תלם.
לעיתים עלה על רכבת העמק ונסע לשמוע קונצרט של התזמורת הסימפונית בחיפה.
אחר כך עבד כחקלאי במושב הדתי "שדה יעקב" אצל בת דודתו מלה פיינטוך.
בפברואר 1938 הצטרף למייסדי קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן, שהיה לקיבוץ הדתי הראשון.
ידיעותיו במכונאות סללו לו את הדרך לעבודה במוסך הקיבוץ במשך 17 שנה.
בתחילת שנות הארבעים נשלח מטעם הקיבוץ לעבודה על הקומביין במטרה לעזור בחריש לשייח זינאתי, שייח הבדואי בעבר הירדן המזרחי.
נויבואר התחתן עם בחירת ליבו, רגינה לבית אנגלהרד אשר התגוררה עם משפחתה בירושלים ויחדיו קבעו את ביתם בטירת צבי.
בשנת 1942 נולדו שני בניהם הבכורים יהונתן ואלחנן.
בהיותו בן שלוש נפטר אלחנן.
בשנת 1944 נולדה בתם אלישבע.
בנם יקותיאל אשר קרוי על שם אביו של נויבואר שנספה במהלך השואה, נולד בשנת 1946. מיכל, נולדה בשנת 1948 ולאחריה נולדה חנה ב-1950, עדינה נולדה ב-1953, גדי נולד ב-1955 ובן הזקונים, איתן בשנת 1959.
בשנת 1954 עבר נויבואר לעסוק בחקלאות ונתמנה להיות אחראי על גדולי השדה והתבואות [פלחה].
נויבואר ראה בעבודת האדמה בארץ ישראל את הגשמת הרעיון הציוני והשיבה לציון.
למרות היות עמק בית שאן מאופיין באקלים חם וקשה, התמיד נויבואר בעבודתו והחל את יומו בארבע לפנות בוקר כדי למצות את היום עד תומו.
נויבואר ראה את הצלחת גידוליו כערך הנעלה ביותר ועל כן לא חסך ממים אשר יועדו לענפים אחרים למצוא את דרכם לגידולי הפלחה.
הקושי הפיזי הטמון בעבודה זו לא מנע מנויבואר להיות בעל שמחה, שאהב לרקוד ולנגן במפוחית.
נויבואר נודע ברבים כאדם חרוץ ויצרתי ופיתח חקלאות ייחודית, זנים שלא היו נפוצים עד כה באזור.
נויבואר הכניס שינויים מהפכניים ושינה את שיטות העבודה הקיימות, למשל הפיכת שטחי הבעל לשטחי שלחין, מחזור זרעים תלת שנתי.
נויבואר שיתף פעולה עם אנשי האקדמיה, ובינם פרופ' משה יואל פינטהוס מהאוניברסיטה העברית בתחום הדגן, וד"ר צבי קרחי מחוות הניסיונות בנווה יער.
נויבואר אהב את עיסוקו, אך כיוון שלא עבר הכשרה מסודרת, למד הכל בעצמו במטרה לפתח את התחום.
היכרותו של נויבואר עם אדמת העמק הייתה כה גדולה ונאמר עליו כי כאשר רצה לדעת מה חסר לאדמה כדי להצמיח צמח היה טועם אותה ויודע להעיד לאיזה דשן היא זקוקה.
בשנת 1968, לאחר שצבר ניסיון רב בתחום החקלאות, עבר נויבואר לעבוד בש.ה.ם נויבואר היה מדריך לחקלאי עמק בית שאן וצפון הארץ.
בגיל 70 לאחר פרישתו, התנדב להדריך את חקלאי עמק בית שאן ועמק הירדן מטעם המפעלים האזוריים.
נויבואר היה אהוד בקרב הצעירים בגלל חריצותו, מראהו והיותו חלוץ ואיש אדמה.
מדבריה של כרמלה ברזני, מבית יוסף: .
יוסף נויבואר ואשתו רגינה נפטרו שניהם בשנת 1996, ונקברו בבית העלמין שבקיבוצם טירת צבי.
אייתוללה עליון יוסף סאנעי (בפרסית: یوسف صانعی; אוקטובר 1937 – 12 בספטמבר 2020) היה איש דת מוסלמי שיעי מזרם התריסריים, איראני.
הוא החזיק בתואר השני הבכיר ביותר (אחרי אמאם) באסלאם השיעי - מרג'ע תקליד (אייתוללה עליון).
בצעירותו הוא בלט בהצטיינותו בלימודי הדת בקום.
סאנעי נחשב לממשיך דרכו של האייתוללה מונתזרי בהנהגת הזרם הרפורמיסטי בקרב כהני הדת.
הוא גינה החזקת נשק גרעיני שלדבריו מנוגד לאסלאם, בהיותו מופנה נגד חפים מפשע.
תמך בשוויון זכויות לנשים ובזכויות לבני דתות אחרות.
עד 1983 השתייך למועצת שומרי החוקה.
עמדותיו הפכו אותו לבכיר בין אנשי הדת המתנגדים למשטר בראשותו של המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי.
במהלך המחאה שלאחר הבחירות לנשיאות איראן ב-2009, תמך במוחים ואמר שהממשלה אינה לשנות את המצב במדינה עם "טרור, הריגות, עינויים ומאסר".
במהלך העימותים הוא ואנשיו הותקפו בקום בידי תומכי המשטר.
ב-2010 אף הכריז גוף דתי של המשטר שסאנעי אינו ראוי לתואר "אייתוללה עליון".
באוגוסט 2012 התבטא בנושא המתיחות עם ישראל ואמר כי איראן תהיה חייבת להגיב למתקפה של "המשטר הציוני", אולם גם איראן תינזק ממלחמה, שכן במלחמות "לא מחלקים לחם וסוכריות".
יוסף (יוסק'ה) נאור (25 בנובמבר 1925 – 13 באוגוסט 2013) היה אלוף-משנה בחיל האוויר הישראלי, ממפתחי תחום הלוחמה האלקטרונית והמכ"ם בחיל, ולאחר שחרורו בכיר בתעשייה האווירית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לסיביר וניצל מן השואה.
בזמן מלחמת העצמאות החל שם בלימודי אלקטרוניקה בשליחות צה"ל.
בשנת 1949 עלה לארץ, התגייס לחיל האוויר הצטרף למחלקת ציוד ותוך כדי המלחמה המשיך בלימודיו בטכניון בחיפה.
במסגרת שירותו בחיל האוויר כראש ענף לוחמה אלקטרונית פיתח את תחום הלוחמה האלקטרונית והתקין את מכשירי המכ"ם הראשונים.
יצא ללימודים באנגליה והתמחה במערכות טרנספונדרים.
בשנת תשכ"ז (1967) זכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת "רקפת", שנתנה תמונה מדויקת של מסכי המכ"מ של האויב ואפשרה לחיל האוויר לטוס ב"שטחים המתים".
הצוות בראשות נאור פיתח גם את ה"מאירה" שפענח את תדרי המכ"ם הרוסי P-12, ובסיוע אנשי רפא"ל, תכנן את ה"יבלת" מערכת חסימה אלקטרונית לשיבוש תדרי מכ"ם שהופעלה באמצעות אנטנות אופקיות שהורכבו משני צדי מטוס דקוטה.
פיתוחים אלו תרמו תרומה מכרעת ליכולת חיל האוויר להפתיע את המצרים במבצע מוקד שפתח את מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה פיתח מערכות שיבוש מכ"ם שהותקנו על מסוקי חיל האוויר במטרה לשבש את תפקוד סוללות הנ"מ המצריות באזור תעלת סואץ.
פיתוח אחר שימש לשיבוש מערכות הקשר של הטייסים הסובייטים בקרב רימון 20.
נאור לא היה אהוד על המיועד לתפקיד מפקד חיל האוויר, בני פלד, אשר כינה אותו "אפיפיור הלוחמה האלקטרונית",
"פתאום מופיע גאון תורן ופתאום הוא אחראי על כל הלוחמה האלקטרונית של כל חיל האוויר ומפקדת חיל האוויר מצייתת לו כאילו היה רספוטין" והתנגד להיעדר הרשמיות הארגונית בפעולותיו - היה רגיל לעקוף את שרשרת הפיקוד ולפנות ישירות למפקד החיל מוטי הוד.
מיד לאחר מינויו למפקד החיל במאי 1973, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, הפסיק פלד את שירותו של נאור בחיל האוויר והוא השתחרר בדרגת אלוף-משנה.
מוסיף וטוען אורי מילשטיין שלא רק שנאור סולק מחיל האוויר אלא גם שפיתוחיו בתחום הלוחמה האלקטרונית לא באו לידי ביטוי במלחמה ו"היה זה מחדל חמור והוא שקבע במידה רבה את תוצאות המלחמה" משום אי יכולתו של חיל האוויר לעמוד ביעדים שהציב לעצמו ושעליהם צה"ל כולו סמך את ידו.
עם סיום פרק השירות בחיל האוויר השתלב נאור בתפקיד בכיר בתעשייה האווירית.
אחרי מלחמת יום הכיפורים השקיע חיל האוויר מאמצים רבים לשפר את מה שפיתח נאור.
בראש צוות השיפורים עמדו אלוף-משנה אביאם סלע, וחבר בולט בו היה יצחק בן-ישראל.
מבצע ערצב 19 במלחמת שלום הגליל היה מפגן יכולת לפיתוחיו של נאור וממשיכי דרכו.
בשנת תש"ם (1980) זכה בפעם השנייה בפרס ביטחון ישראל על תרומה נוספת לפיתוח אמצעי לוחמה אלקטרונית שהתחיל בזמן שירותו בחיל האוויר, וסיים בעבודתו במחלקת הפיתוח של התעשייה האווירית.
הרב יוסף נפתלי שטרן (תרמ"ח, 1888 - י"ד באב תשל"א, 5 באוגוסט 1971) היה ראש ישיבת פרשבורג בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה.
המהדיר והמוציא לאור הראשי של כתבי החתם סופר.
נולד בעיר אילוק שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של הרב אשר אנשל ואסתר שטרן.
למד באילוק אצל הרב המקומי הרב פנחס שטיינר ואצל הרב ישעיהו זילברשטיין, רבה של ווייטצן, בעל "מעשי למלך".
לאחר מכן למד בישיבתו של הרב יוסף צבי דושינסקי בגלנטה והיה מתלמידיו הקרובים.
נישא לרייזל, בת הרב שלמה אלכסנדרי שרייבר-סופר מסירט, בנו של הרב שמעון סופר מקרקוב.
היה מקורב לאדמו"ר הרב ישראל הגר מויז'ניץ ובנו הרב ברוך הגר, שהיה אז רבה של סערט.
היה חבר בוועד הרבנים של רשת "בית יעקב" לבנות בבוקובינה.
חמיו הוריש לו אוצר בלום של כתבי החתם סופר, ומתוכם הוציא לאור באותה תקופה את ספרי "דרשות החתם סופר".
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בטרנסניסטריה במשך כארבע שנים.
במשך כל תקופת המלחמה הוא שמר על כתבי החתם סופר תוך חירוף נפש.
בשנת תש"ד יזם הרב חיים מאיר הגר את מכירת מלאי ספרי "דרשות החתם סופר" שהרב שטרן הוציא לאור לפני המלחמה ואוחסנו בקלויזנבורג, ובכספים נעשה שימוש להצלת הרב שטרן ויהודים נוספים ששהו בטרנסניסטריה.
בשנת תש"ח (1948) עלה לישראל, ועמו כתבי החתם סופר.
תקופה קצרה לאחר עלייתו לישראל התמנה לראשות ישיבת פרשבורג בירושלים, וכעבור תקופה צורף למועצת גדולי התורה, בה שימש כחבר עד פטירתו.
כמו כן שימש נשיא מכון "אוצר הפוסקים".
בשבתו בישראל התמסר לההדרת והוצאת כתבי החתם סופר.
לאחר שנוכח כי משרתו התורנית כראש ישיבת פרשבורג פוגעת בעבודתו הספרותית-תורנית נועץ ברב דב בריש וידנפלד והוא פסק לו לעזוב את משרתו התורנית ולהתמקד בהוצאת כתבי החתם סופר.
היה בר סמכא בתורת החתם סופר ושימש כתובת מרכזית לתלמידי חכמים וחוקרים שעסקו בנושא.
היה בקשר הדוק עם רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, והשניים עסקו רבות בליבון תורת החתם סופר.
הערותיו של הרב שטרן נדפסו בשולי ספרי החתם סופר בשם "שער יוסף".
נפטר בשנת תשל"א בבית החולים שערי צדק.
ליד מיטתו שהו שלושה ממקורביו: הרב יוחנן סופר, הרב ישראל משה דושינסקי והרב יששכר דב גולדשטיין, שאף הספידוהו בהלוויה שיצאה מישיבת פרשבורג.
נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות בירושלים, בסמוך לקברו של הרב עקיבא סופר מפרשבורג, בעל "דעת סופר".
נישא בשנית לאלמנת דוד ברויער מירושלים.
בתו היחידה של הרב שטרן הייתה מחנכת בבית יעקב ונפטרה בצעירותה בחו"ל.
הרב שטרן הוריש את כתבי החתם סופר שברשותו, ששוויים נאמד במאות אלפי ש"ח, לאלמנתו ולבניה.
בשנת 1984 תבעה אחת מצאצאיות הרב שלמה אלכסנדרי סופר-שרייבר, חותנו של הרב שטרן, את היורשים בבית המשפט המחוזי ולאחר מכן בבית המשפט העליון, אך בית המשפט דחה את תביעתה וקיבל את הטענה כי הרב שטרן ירש מחותנו את כתבי החתם סופר כדין.
יוסף נבו (7 בספטמבר 1942 – 19 בפברואר 2016) היה היסטוריון ומזרחן מישראל, פרופסור במחלקה לתולדות המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
פעילותו האקדמית עסקה בהיסטוריה של ממלכת ירדן מתקופת עבדאללה הראשון עד ימינו, היסטוריה של ערב הסעודית בעת החדשה, החברה הערבית הפלסטינית בארץ ישראל לפני 1948, הסכסוך הישראלי-ערבי ובהיסטוריוגרפיה פלסטינית.
בשנת 1963 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1967 סיים לימודים לתואר ראשון במחלקה להיסטוריה כללית ובמחלקה לתולדות המזרח התיכון.
בשנת 1971 סיים לימודים לתואר שני באוניברסיטה העברית.
נושא עבודת המאסטר של נבו, בהנחייתו של פרופסור גבריאל בר עסק ביחסו של המלך עבדאללה לאוכלוסייה הערבית בארץ ישראל המנדטורית.
בשנת 1978 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופסור אוריאל דן.
נושא עבודת הדוקטורט עסק בהתפתחותה של התנועה הלאומית הפלסטינית בשנים 1939-1945.
בשנת 1975 החל נבו ללמד במחלקה להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
במקביל לעבודתו בחיפה, נבו לימד בשנים 1975-1979 במכללה האקדמית עמק יזרעאל ובשנים 1978-1990 במכללת אורנים.
בשנת 1985 קודם נבו לדרגת מרצה בכיר עם קביעות.
בשנת 1997 קודם נבו לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 2007 קודם נבו לדרגת פרופסור מן המניין.
במהלך פעילותו האקדמית, נבו יצא לתקופות מחקר באוניברסיטת יורק שבטורונטו, באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת טקסס באוסטין.
בשנת 2010 פרש נבו לגמלאות.
נבו התגורר בקריית טבעון, והיה נשוי לניצה ואב לארבעה ילדים.
עבדאללה וערביי ארץ ישראל, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1975
ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005
(עם יורם נמרוד) הערבים אל מול התנועה הציונית והיישוב היהודי : 1946-1950, הוצאת מכללת אורנים, 1987
שכנים במבוך: יחסי ישראל ירדן לפני הסכם השלום ואחריו, הוצאת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, 2004
יוסף נצר (30 בנובמבר 1922 – 23 ביולי 1996) היה משורר, מחזאי ובמאי ישראלי, חבר קיבוץ שער הגולן, המנהל האמנותי של תיאטרון "בימת הקיבוץ" (תיאטרון התנועה הקיבוצית).
נצר נולד בשם יוסף מנדל בעיירה הורן שבאוסטריה, בנם של דוד ומרים מנדל.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער לחברת הנוער בקיבוץ עין שמר.
בראשית שנות ה-40 עלה עם חבריו לחברת הנוער להתיישבות בקיבוץ שער הגולן שזה לא מכבר עלה לקרקע.
בשנת 1947 נישא נצר לבתיה באואר, ילידת אוסטריה כמוהו, שאותה הכיר בחברת הנוער בעין שמר.
השניים נקלטו כחברים בקיבוץ ועסקו בחינוך והוראה: יוסף לימד בבית הספר "בקעת כינרות" ובתיה עבדה כגננת מורה ומחנכת.
את שם משפחתם עִברתו ממנדל לנצר כשם הגרעין בחברת הנוער בעין שמר שבו הכירו.
לאחר נישואיהם נולדה בתם הבכורה, הגר, וב-1954 נולד הבן דוד.
נצר היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
בשנות ה-50 היה מדריך בקן של התנועה בתל אביב ובין השאר ביים שם טקסים, הצגות ומחזות.
ב-1963 יצא נצר לשליחות מטעם "השומר הצעיר" באנגליה.
הוא שהה שם קרוב לשלוש שנים, וניצל את שהותו שם להשתלמות בלימוד מחזאות ובמאות.
בראשית שנות ה-60 כתב נצר ביחד עם בתיה לנצט את התסריט לסרט "אשת הגיבור" שביים פיטר פריי.
פסקול הסרט הוא השיר "ביתי אל מול גולן", והוא מבוצע בפי יפה ירקוני על-רקע נופי עמק הירדן; את המילים לשיר חיבר נצר, והוא הולחן על ידי המלחין חיים ברקני, ידידו וחבר קיבוצו.
(השיר נכתב, למעשה, שנים קודם לכן,והולחן על ידי ברקני,לרגל חגיגות 25 שנה לשער-הגולן).
הסרט כשל,אמנותית וקופתית,ונותר כניסיונו היחיד של נצר בקולנוע.
השניים הִרבו לעבוד יחד, נצר ככותב ומביים וברקני כמלחין, ויצרו במשותף עשרות שירים ומחזות.
לאורך שנות יצירתו כתב נצר כ-30 מחזות ותסריטים, תרגם, עיבד וביים כ-90 הצגות במסגרות שונות, וכתב עשרות שירים להצגות ולאירועים חגיגיים, בעיקר במסגרות התנועה הקיבוצית.
בשנות ה-60 וה-70 נמנה נצר עם ראשי התיאטרון הקיבוצי ושימש במשך מספר שנים כמנהלה האמנותי של "בימת הקיבוץ" (תיאטרון התנועה הקיבוצית), שבמסגרתו ביים שורה של הצגות ומחזות.
ב-1968 ביים את "העלמה יוליה", מחזהו של אוגוסט סטרינדברג.
בתחילת שנות ה-70 ביים את המחזה "שכנים" של הסופר הבריטי ג'יימס סאונדרס.
בשנת 1973 הוצגה ב"צוותא" תל אביב הצגה שביים ותרגם יוסף נצר "בשן ועין" מאת תורנטון ווידלר.
כמו כן, במשך מספר שנים היה רכז מחלקת התרבות של תנועת "הקיבוץ הארצי", ובתפקיד זה היה אחראי על נושא התרבות בקיבוצי התנועה.
נצר פיתח וטיפח את טכניקת תיאטרון האימפרוביזציה.
לימד תיאטרון בסמינר הקיבוצים ובחוגים דרמטיים קהילתיים.
בנוסף לפעילותו התיאטרונית, נצר הִרבה לכתוב בעיקר בעיתון "על המשמר" ובעיתונות הקיבוצית מאמרים ורשימות בנושאים שונים שהיו על סדר היום בתנועה הקיבוצית.
היה מעורה ופעיל לא רק בתרבות אלא בכל שטחי החיים בקיבוץ.
יוסף נצר נפטר ב-23 ביולי 1996, שעה שביקר את נכדיו.
הניח אחריו את רעייתו בתיה, ילדיו הגר רביץ וד"ר דוד נצר (ראש תוכנית ההכשרה להוראה בבית הספר העל-יסודי במכללה האקדמית לחינוך "אורנים"), ונכדים.
אלמנתו בתיה נפטרה בשנת 2010.
הזמרת חוה אלברשטיין הקליטה והוציאה באוקטובר 2019 שיר שמעולם לא פורסם עד אז של נצר, בלחן של חיים ברקני - "הסתיו שלי הוא שיר אחר".
הוא נמצא על ידה בארכיונים של הספרייה הלאומית.
פסטיבל התיאטרון הקהילתי הארצי "כל הארץ במה" הנערך מדי שנה נקרא על שמו ולזכרו.