tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצוע מתיחות לשרירי הרגליים במטרה למנוע את הפציעות.
הקפדה על צריכה מספקת של חלבון.
שתיית כמות גדולה של מים במהלך היום.
שין שין (בסינית: 辛鑫; נולדה ב-6 בנובמבר 1996) היא שחיינית מים פתוחים סינית, אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה שין במקום 24 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.88 דקות
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה שין במקום רביעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:14.4 שעות, 13 שניות ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיימה שין במקום 17 במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 2:01:59.8 שעות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה שין במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:54:47.2 שעות, לפני היילי אנדרסון מארצות הברית (1:54:48.1 שעות) ורקלה ברוני מאיטליה (1:54:49.9 דקות).
שין האיאנג (בסינית : 覃海洋; נולד ב-17 במאי 1999) הוא שחיין סיני, אלוף העולם (פוקואוקה 2023) בכל משחי החזה (50 מטר, 100 מטר ו-200 מטר) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שזכה בהישג זה ושיאן העולם במשחה ל-200 מטר חזה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיים במקום שישי במשחה ל-200 מעורב אישי בשיא עולם חדש עד גיל 18 של 1:57.06 דקות.
סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 2:01.15 דקות, אחרי קיריל פריגודה מרוסיה (2:00.16 דקות) ולפני מרקו קוך מגרמניה (2:01.42 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.11 דקות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה סיים במקום 26 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.95 דקות, ונפסל במשחה ל-200 מטר חזה.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 הוא סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.35 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה הוא זכה מבדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:02.22 דקות, אחרי דאיה סטו מיפן (2:00.35 דקות) וניק פינק מארצות הברית (2:01.60 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.82 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.33 שניות ובמקום 18 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:54.98 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2022 הוא זכה ב-4 מדליות זהב, מהן 3 אישיות, בכל משחי החזה ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שזכה בהישג זה.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.29 שניות, לפני ניק פינק מארצות הברית (26.59 שניות) ובן ארצו סון ג'יאג'ון (26.79 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אסיה חדש של 26.20 שניות.
בשנת 2023 זכה בתואר שחיין השנה באזור האוקיינוס השקט.
שין צ'אן (ביפנית: クレヨンしんちゃん ובאנגלית: Crayon Shinchan) היא סדרת מאנגה ואנימה יפנית שנוצרה על ידי יושיטו אוסואי.
המאנגה הראשונה של שין צ'אן פורסמה לראשונה בשנת 1990 במגזין היפני השבועי "Weekly Manga Action".
סדרת האנימה של שין צ'אן עלתה לשידור לראשונה בשנת 1992 בערוץ TV Asahi היפני.
עקב מותו של היוצר יושיטו אוסואי, סדרת המאנגה בצורתה המקורית הסתיימה ב-11 בספטמבר 2009. בקיץ 2010 החלה הפקתה של סדרת מאנגה חדשה המתמקדת בדמותו של שין צ'אן אשר מופקת על ידי הצוות של אוסואי אשר נקראת "שין קוריון שין-צ'אן" (בתרגום חופשי "עלילותיו החדשות של שין צ'אן").
הסדרה מתרחשת בעיר הבדיונית קאסוקאבה, הממוקמת במחוז סאיטאמה אשר באזור המטרופולין של טוקיו שביפן.
עלילת הסדרה מתמקדת בעיקר בחיי היומיום של ילד שובב בן חמש בשם שינוסוקה "שין צ'אן" נוהארה, ובאינטראקציות שלו עם הוריו, אחותו התינוקת, הכלב, שכניו וחבריו.
שינוסוקה "שין צ'אן" נוהארה - הדמות הראשית בסדרה.
שין צ'אן הוא ילד שובב בן חמש.
מיסאה נוהארה - אמו של שין צ'אן אשר מתקשה להתמודד עם תעלוליו של בנה.
הירושי נוהארה - אביו של שין צ'אן אשר נוהג לעבוד רוב היום בעבודה משרדית.
הימאווארי נוהארה - אחותו התינוקת של שין צ'אן.
שירו - הכלב של המשפחה.
קאזמה טורו - אחד מחבריו הטובים ביותר של שין צ'אן.
קאזמה הוא ילד רציני ושקדן.
ננה סקורדה - אחת מהחברות הטובות ביותר של שין צ'אן.
ננה היא ילדה מנומסת בעלת מזג הפכפך.
מסאו סאטו - ילד ביישן ורגיש שנבהל בקלות.
בו-צ'אן - ילד שקט ומוזר.
סדרת המאנגה נכתבה ואוירה על ידי יושיטו אוסואי.
הסדרה פורסמה לראשונה בשנת 1990 במגזין Seinen Manga Weekly Manga Action.
בקיץ 2010, קרוב לשנה לאחר מותו של יוצר הסדרה יושיטו אוסואי, החלה הפקתה של סדרת המאנגה החדשה "שין קוריון שין-צ'אן" (בתרגום חופשי "עלילותיו החדשות של שין צ'אן") המתמקדת גם היא בדמותו של שין צ'אן אשר מופקת על ידי הצוות של אוסואי.
עיבוד האנימה לסדרה הופק על ידי חברת Shin-Ei Animation ובוים על ידי מיצורו הונגו.
הפרק הראשון בסדרה שודר לראשונה בערוץ הטלוויזיה TV Asahi באפריל 1992. לאורך השנים שודרו מעל לאלף פרקים של סדרת האנימה והיא הפכה לאחת מסדרות האנימה הוותיקות ביותר בטלוויזיה היפנית.
הסדרה דובבה ל-30 שפות שונות ושודרה לאורך השנים ב-45 מדינות.
חלק גדול מההומור בסדר נובע מההתנהגות השובבה של שין.
שינה היא מצב פיזיולוגי, הפיך ומחזורי, המאופיין בפעילות ותגובה לגירויים בעוצמה הנמוכה מעוצמת התגובה בזמן ערות.
מצב התודעה בזמן השינה שונה ממצב הערות, והמסתורין שאופף אותה ריתק את האנושות מימי קדם.
השינה תופסת קרוב לשליש מחייו של אדם וחיונית לבריאות הגוף והנפש; עם זאת, הידע עליה נמוך יחסית ונושאים רבים נמצאים בלמידה ומחקר וטרם פוענחו.
השינה היא תהליך המאפשר הפחתה משמעותית של מודעות האורגניזם לסביבה במטרה לאפשר שמירת אנרגיה על מנת לאפשר ביצוע תהליכים של אישוש מערכות ביולוגיות.
תהליכי השינה והחלום קיימים אצל רוב היונקים והם קשורים להסתגלותם של בעלי-חיים למחזוריות אור-חושך היומי של 24 שעות בערך, הקרוי המקצב הצירקדי ולתהליכים של הסתגלות לשינויים אקלימיים הקשורים לחילופי ארבע עונות השנה.
במקרים אלה מדובר על הסתגלות לכמויות שונות של אור שמש במחזוריות יומית ושנתית.
תהליכים אלה מאפשרים לאורגניזם החי לקיים מהלכים מגוונים של מנוחה גופנית וקוגניטיבית, הרחקת חומרי פסולת מאיברים שונים, עיבודים קוגניטיביים על ידי המוח, תיקונים של מבנים מולקולריים פגומים, שיפור מערכת החיסונית, תוך כדי האטת הפעילות המטבולית של הגוף והפניית המשאבים אל רקמת המוח.
נוכחות של גלים מוחיים מטיפוס SWS (Slow-wave sleep) ו-REM (Rapid Eye Movement) בבעלי חיים שונים שנמצאו בבעלי חוליות: זוחלים, עופות, פרימטים ובני אדם, מוכיחה כי תהליכי השינה והחלום הם תהליכים שהתפתחו לפני 300 מיליון שנים או יותר.
מחקרים שנעשו על חרקים גילו תהליכי שינה השונים מאלה של בעלי חוליות, בעיקר עופות ובני אדם.
מדובר בשינה בעלת מאפיינים פשוטים יותר בהשוואה לשנת בעלי חוליות.
ההבחנה הבולטת היא בין מצב של שנת REM (Rapid Eye Movement) לבין יתר מצבי השינה.
שינה היא תהליך מחזורי אשר מאורגן בצורה של סבבים, כך שכל סבב מורכב ממצבי השינה השונים אשר באים בסדר קבוע זה אחר זה.
השינה מפחיתה את לחץ הדם לרמות נמוכות מאלה שבזמן הערות, כתוצאה מכך שהחומרים המופרשים בגוף בזמן השינה מאטים את קצב פעימות הלב ועל ידי כך מורידים את לחץ הדם.
את מצבי השינה נהוג לאפיין בעיקר בעזרת דפוסים הנמדדים בזמן השינה על ידי אלקטרואנצפלוגרם (אא"ג-EEG).
דפוסים אלה המכונים "גלי מוח", משקפים מאפיינים כלליים של הפעילות החשמלית של רשתות תאי העצב במוח.
מדדי שינה נוספים נמדדים על ידי אלקטרומיוגרם (EMG) המודד פעילות שרירים רצוניים.
בדיקה מקיפה יותר של שינה נקראת פוליסומנוגרפיה הכוללת מספר מדדים: רישום גלי מוח-EEG, רמת חמצן בדם, דופק, קצב הנשימה, תנועות רגליים ורישום REM.
מצב השינה הראשון N1 הוא מצב של מעבר מעוררות לשינה, במהלכו יש אובדן חלקי של המודעות לסביבה.
במהלך שלב זה נצפות לעיתים תופעות של קפיצת הירדמות ואף חוויות דמויות חלום המכונות הזיות היפנגוגיות .
בדפוס גלי מוח באא"ג, מצב זה מתאפיין במעבר הדרגתי של גלי אלפא שנפוצים בזמן היפנוזה, מדיטציה או כשהאדם רגוע מאוד (גלים בעלי תדירות של 8–13 הרץ) לגלי תטא (שתדירותם 4–7 הרץ).
במצב השינה השני N2 המודעות לסביבה החיצונית נעלמת ופעילות השרירים יורדת.
זוהי עדיין שינה קלה, ממנה קל יחסית להתעורר.
אנשים המתעוררים מהמצב הראשון או השני של השינה לרוב אינם מודעים לכך שהם נרדמו.
גלי המוח בשלב זה מאופיינים על ידי הופעת דפוסים המכונים מכלולי K וכישורי שינה.
השלב הבא מכונה שנת גלים איטיים (Slow-wave sleep) N3. זהו המצב של השינה העמוקה ביותר, והרגישות הנמוכה ביותר לגירויים חיצוניים.
כפי ששמו מרמז, בשלב זה נצפים באא"ג גלי מוח איטיים מאוד, גלי דלתא , שתדירותם 0–4 הרץ והם בעלי משרעת גבוהה.
בהתאם לעלייה ההדרגתית בשיעור גלי הדלתא, לעיתים מחלקים את שנת הגלים האיטיים לשני שלבים שונים (שלבים 3 ו-4).
שנת REM, המוכרת בשם שנת חלום, היא שלב בשינה שהתגלה בשנת 1953 על ידי ונתניאל קלייטמן מאוניברסיטת שיקגו.
בשלב זה הפעילות המטבולית וקצב פעימות הלב עולים בחדות, מלווים בריצודי העין המהירים, שעל שמם הוא נקרא ("Rapid Eye Movements", בעברית: "תנועת עיניים מהירה - REM" או "ריצודי עיניים מהירים - רע"מ").
כאשר מעירים אדם משלב שינה זה הוא כמעט תמיד ידווח על חלום.
שיעור ההיזכרות בחלום יורד ככל שעובר זמן רב יותר מסיום תנועות העיניים ועד ליקיצה.
חלומות REM הם על פי רוב חזותיים ועשירים בהתרחשויות ובדימויים.
במקביל, במהלך שנת REM משותקים שרירי השלד מהצוואר ומטה.
שיתוק זה מונע מן האדם, שחולם בשלב זה חלומות פעילים, "לבצע" את מה שהוא חולם.
בשנת REM ישנה ירידה משמעותית ברגישות לגירויים חיצוניים שונים, כגון רעש, טמפרטורה וכדומה, אך גירויים בעלי משמעות מיוחדת (למשל השמעת שמו של האדם הישן) עשויים לגרום להתעוררות באופן מידי.
דפוס פעילות האא"ג בזמן שנת REM דומה מאוד לדפוס הפעילות בזמן ערנות.
דימות מוחי מראה כי במהלך שנת REM ישנה הפעלה של קליפת המוח באזורים האחראים על קלט חושי, פעילות מוטורית ושפה.
באדם בוגר שנת ה-REM היא כחמישית מזמן השינה הכולל, אך שיעור זה משתנה עם הגיל.
אצל תינוקות וילדים נמשך ה-REM זמן רב יותר, אם כי מאפייניו שונים ממאפייני שנת ה-REM של האדם הבוגר.
ילדים בגיל הגן ממעטים לדווח על חלומות.
סבב שינה אצל מבוגר נמשך בין 90–110 דקות, ואצל תינוק 30–45 דקות.
בכל סבב, מצבי השינה מופיעים לרוב בסדר הבא:
בסוף שנת ה-REM מתרחשת לעיתים יקיצה קצרה, שאחריה מתחיל סבב השינה הבא.
כאשר אין יקיצה בסוף שנת ה-REM, הסבב הבא מתחיל ישירות במצב 2. החלוקה הפנימית בין השלבים משתנה במשך שנת הלילה.
בסוף הלילה מצב REM מתארך יותר, ואילו מצבי השינה העמוקים מתקצרים.
באופן טיפוסי, בתחילת זמן השינה, יש יותר שינה עמוקה ובהמשכה יש יותר נוכחות של חלום.
מחזורי הערות והשינה מתואמים לרוב עם השעון הביולוגי של הגוף, שפועל על פי מחזוריות של קצת יותר מ-24 שעות.
השעון הביולוגי מסתנכרן לפי תנאי התאורה החיצונית, כך שבאופן טבעי אנו נוטים לישון בשעות החושך ולהיות ערים בשעות האור.
בתוך מחזור זה קיימים שני פרקי זמן של ישנוניות מרבית - אמצע הלילה ושעות אחר הצהריים המאוחרות - ושני פרקי זמן של ערנות מרבית - מוקדם בבוקר ובערב.
חשיפה לאור מלאכותי בשעות לא שגרתיות עלולה להוציא מסנכרון את השעון הביולוגי, ולגרום לאדם לחוות עייפות או ערנות יתר.
קיימים הבדלים בפעילות השעון הביולוגי בין אנשים שונים, ולפיכך גם הבדלים במחזורי הערות והשינה.
"ציפורי לילה" הוא כינוי לאנשים הנוטים לדחות את שעת השינה ולהישאר ערים בשעות המאוחרות של הלילה.
תופעה זו מקושרת לעיתים לתסמונת פאזת השינה הדחויה, שקשורה ככל הנראה למאפיינים גנטיים של פעילות השעון הביולוגי.
התופעה של "ציפורי לילה" נפוצה במיוחד בקרב ילדים ומתבגרים, ומעוררת אצלם קושי לאורך שעות הפעילות בבתי הספר.
קיימות עדויות כי לפני המצאת התאורה החשמלית שהאריכה את שעות הערות הרצופות גם לאחר שקיעת השמש, הייתה שנת הלילה מפוצלת לשני מקטעים, שביניהם זמן של ערות, המכונה שינה ביפאזית.
בני האדם נהגו להירדם בסמוך לשקיעת השמש, לנום את השינה הראשונה, להתעורר למשך זמן של בין שעה לשעתיים, ולחזור לשינה שנייה עד זריחת השמש.
בספר "At Day's Close: Night in Times Past" מאת רוג'ר איקריץ' (Roger Ekrich), שיצא לאור ב-2006 מביא הסופר הפניות למקורות רבים המעידים על דפוס שינה מפוצל בימי הביניים שקדמו למהפכה התעשייתית.
בין הדוגמאות בספר נמצאות תפילות נוצריות שנהוג היה לומר בזמן הערות בין השינה הראשונה לשינה השנייה, יומנים אישיים שנשמרו, המלצות מיומניו של רופא על האופן הנכון מבחינה בריאותית שיש לנהוג בין השינה הראשונה לשנייה, ועוד.
אחת הדוגמאות הפיקנטיות בספר היא האזכור של עובדה זו ביצירה סיפורי קנטרברי, מן המאה ה-14, בה מתוארות דמויות החוזרות למיטתן אחרי "שנתן הראשונה", וכן הלאה.
תפקוד המוח והמערכת האנדוקרינית בשינה
בעת השינה, המוח ממשיך לעבד גירויים מהסביבה.
השינה קשורה לתפקודם של שלושה מוליכים עצביים: סרוטונין, נוראפינפרין והיסטמין.
רמתם פוחתת עם ההירדמות ועולה עם ההתעוררות.
ההיסטמין אחראי על הרדמה ועוררות הגוף ואילו הפחתת הפעילות של סרוטונין ונוראפינפרין גורמת לשנת REM.
הפרשת יתר של היסטמין גורמת לנדודי שינה, ואילו אנשים שנוטלים תרופות נוגדות אלרגיה אנטי-היסטמיניות נוטים לנמנום.
בנוסף, הגוף מפריש הורמון הקרוי קורטיזול בצורה מחזורית במהלך היממה.
עם ההתעוררות בבוקר הפרשת הקורטיזול בדם עולה, ואילו בשעות הערב, לקראת השינה ובתחילתה הפרשת הקורטיזול בדם יורדת.
רמת הקורטיזול עולה גם במקרים אחרים שבהם יש צורך באספקה מוגברת של מקורות אנרגיה לתאי הגוף, כמו במצבי דחק.
הורמון מרכזי נוסף הגורם להרדמות הוא המלטונין המופרש על ידי בלוטת האצטרובל הממוקמת במרכז המוח.
במשך היום, בלוטת האיצטרובל איננה פעילה, אך כאשר החשיכה יורדת, השעון הביולוגי הנמצא בהיפותלמוס מפעיל אותה, והיא מתחילה לייצר מלטונין ולהפרישו לדם.
שעת השיא של הפרשת המלטונין היא תשע בערב.
בשעה זו רמת המלטונין בדם עולה, ואנו מרגישים פחות ערניים ויותר עייפים.
רמות המלטונין נשארות גבוהות במשך כ-12 שעות, עד לירידה משמעותית ברמתו בדם בתשע בבוקר.
גירוי של אור מפחית באופן ישיר את הפרשתו.
ילדים מפרישים יותר מלטונין ממבוגרים.
משך שעות השינה המיטבי שונה מאדם לאדם.
מרבית המחקרים ממליצים על משך שינה של 7 עד 10 שעות לאדם בוגר.
איגוד השינה הלאומי בארצות הברית (NSF-) ממליץ לבוגרים על משך שינה ממוצע של בין 7 ל-9 שעות.
לנשים בהיריון מומלץ לישון יותר מ-8 שעות בלילה.
בגיל הינקות, הילדות וההתבגרות דרושות יותר שעות שינה מאצל אדם בוגר.
השינה היא הפעילות העיקרית של המוח בתחילת החיים.
תינוקות עד גיל שנה וחצי ישנים כ-14 שעות בממוצע ליום, בגיל 4 משך השינה הממוצע הוא כ-12 שעות, ובגיל ההתבגרות מדובר כבר בערך ב-8–9 שעות.
בלחץ החיים המודרניים והתאורה המלאכותית, שיעור השינה הממוצע הוא פחות מהמומלץ, ונמצא קשר בין תוחלת חיים נמוכה יותר לבין מיעוט בשינה (בפרט, פחות מ-6 שעות שינה לבוגר), עלייה בסיכון למחלות לב ובעיות בזיכרון, לחץ, דיכאון, השמנת יתר, סכרת, סיכון מוגבר לתאונות ועוד.
כושר גופני אינו גורם להארכת משך השינה, אך מחמם את הגוף ולפיכך מביא להתארכות תקופת השינה העמוקה, שתורמת לצינונו.
פעילות ספורטיבית שנעשתה במשך היום מקלה על הירדמות מהירה בלילה.
נמצא כי עם עליית הגיל, השינה הולכת ומתקצרת ומלווה בפרקי ערות רבים אצל בני האדם ואצל יתר היונקים, כחלק מהתהליך הטבעי של ההזדקנות.
בעיה זו חמורה במיוחד בקרב הלוקים במחלת אלצהיימר.
תפקידיה של השינה אינם ברורים במלואם, וגם לא ברור מדוע ישנם בני אדם המסוגלים לישון מעט (ידועים כאלו המסוגלים להסתפק בשינה שבין חמש לשש שעות בלילה).
בעבר סברו ששינה נובעת מהצטברותם של רעלנים בעלי השפעה מרדימה, אך תאוריה זו ננטשה.
אריסטו סבר שהשינה נגרמת מצינון אדי הלב בידי המוח שלפי השיטה האריסטוטלית היה איבר קירור.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הועלו כמה תאוריות חדשות בעזרת מחקרים מתחומים שונים של מדעי המוח:
השינה מסייעת בהפרשת חומרים חיוניים.
ייתכן שהיא קשורה להגדלת מספר החלבונים, וידוע שהורמון הגדילה מופרש במהלך מצבי שינה עמוקים.
כמו כן ידוע גם שקורטיזול מופרש בעיקר בשלבי השינה האחרונים וזו ככל הנראה בין הסיבות לכך שהעדר שינה פוגע במיוחד במערכת החיסונית.
בעלי חיים שנמנעת מהם שינה מתים בתוך פחות משלושה שבועות.
ישנה אף מחלה תורשתית נדירה בבני אדם, שאינה מאפשרת להם לישון, ובסופו של דבר, אחרי כמה חודשים, גורמת למותם.
איפוס ספי הגירוי - חלק מהמתווכים העצביים הקשורים בחשיבה ערנית יורדים בריכוזם בזמן שינה, כך שסף הגירוי של נוירונים במוח יכול להתאפס מחדש לרמה הרגילה.
חידוש מתווכים עצביים - בזמן השינה, רדיקלים חופשיים המצטברים במוח מנוקים על ידי אנזימים מתאימים, ואף האנזימים עצמם שנפגעו במהלך הערנות מתחדשים.
כמו כן ובהתאם לתאוריה זו נמצא שבעלי חיים קטנים ובעלי קצב חילוף חומרים גבוה זקוקים ליותר שינה מעמיתיהם הגדולים (מכרסמי כיס ישנים כ-18 שעות ביום, לעומת תנינים שישנים כ-2–6 שעות).
השינה מונעת היחשפות לטורפים - זהו רעיון שמקומו בפסיכולוגיה האבולוציונית, ולפיו השינה מאפשרת לבעל החיים להימנע מתנועה במשך זמן ממושך, ובכך להפחית את סיכוייו להיטרף.
שינה עוזרת ללמידה - ישנה הנחה רווחת לפיה יש קשר כלשהו בין שנת REM לבין לימוד.
סריקות מוח שנערכו לבעלי חיים בשנתם חיזקו סברה זו.
שנת REM מתארכת בימים שאחרי לימוד אינטנסיבי וחסך בה צפוי לגרום לקשיים בזיכרון.
מחקרים פסיכולוגיים שנערכו על חולדות מצאו כי כשלימדו חולדות לעבור מבוך, ואז מנעו מהם את שנת ה-REM, הן הראו ביצועים גרועים יותר בהשוואה לחולדות שישנו שנת לילה סדירה.
כשנחקר נושא זה בבני אדם נמצאו תוצאות דומות.
אנשים שלא יכלו לישון שנת REM הראו יכולות גרועות יותר במטלה שנלמדה יום קודם לכן.
ידוע, אף על פי כן, על אנשים ששמרו על יכולותיהם הקוגניטיביות גם בהיעדר שינה מסוג זה.
שיטה מעניינת להקניית ידע היא השמעת קלטת אודיו שבה מדוקלם חומר הלימוד באוזניו של אדם ישן.
כפי שהוכיחו ניסויים רבים, שיטה זו אינה עובדת.
עם זאת, ישנן טענות שלפיהן חומר שישונן קודם לשינה ייזכר טוב יותר.
שינה כפועל יוצא של מערכות נוירוניות - נמצא ששנת החלומות היא פועל יוצא של סידור עצמי של רשתות נוירוניות, בזמן הסידור מחדש של הקשרים הסינפטיים ניתוק מהמציאות הוא חיוני לשרידה.
"חלימה" מסוג זה נמצאה יעילה בסידור מערכות בינה מלאכותית המבוססות על רשתות נוירונים.
שינה שומרת אנרגיה - במהלך שלבי השינה העמוקים (אך לא במהלך שנת REM) הגוף צורך הרבה פחות אנרגיה.
בשל כך, חיות קטנות, שהפעילות המטבולית בגופן גבוהה במיוחד, זקוקות לשינה רבה יותר מזו שזקוק לה האדם.
הפעילות הספונטנית בקליפת המוח במהלך שינה מחלישה את הקשרים הסינפטיים במעגלים עצביים.
הוכחות מעידות שהשינה מחלישה קשרים בין תאי עצב.
זהו ממצא מפתיע משום שחיזוק קשרים אלו במהלך ערות תומך בלמידה ובזיכרון.
אבל בהחלשת סינפסות, שינה עשויה לשמור על תאי המוח מפני רוויה בשל חוויות יום-יומיות ומפני צריכה עודפת של אנרגיה.
אלה פוקדות גם מבוגרים, אך בשיעור קטן.
נדודי שינה (אינסומניה) היא איחור בהירדמות שיכול לנבוע כתוצאה מלחצים נפשיים המונעים השראת שינה או כתוצאה מסיבות אחרות.
לעיתים מתבטאת הפרעת השינה ביקיצה מוקדמת ובחוסר יכולת להירדם שוב.
דום נשימה בשינה מתבטאת בהפרעה לאיכות השינה התקינה על ידי הפסקות נשימה מרובות בזמן שינה המונעות הגעה לשינה עמוקה.
הטיפול בה נעשה לעיתים קרובות באמצעות לבישת מסכות המזרימות אוויר בזמן השינה.
תסמונת פאזת השינה הדחויה מתבטאת בשעון ביולוגי עם תזמון מאוחר מהרגיל.
נרדמות (נרקולפסיה) - גורמת ללוקה בה התקפי שינה פתאומיים ובלתי צפויים, הנמשכים בין דקות בודדות לזמן רב.
התקף כזה יכול לפקוד אדם גם בשעת פעילויות שונות המצריכות ערנות מלאה, למשל נהיגה או חציית כביש, ולפיכך הוא מציב סכנת חיים.
קטפלקסיה היא הפרעה נדירה יותר.
מחסור בשעות שינה אצל ילדים ומבוגרים עלול לגרום לבעיות הבאות:
בעיות קוגניטיביות - מחקרים הראו שמחסור בשינה מוביל לפגיעה בתפקוד השכלי.
החל מתפקודי הקשב והריכוז וכלה בתפקודים רחבים יותר של עיבוד אינפורמציה, למידה וזיכרון, ופגיעה ביכולות מנטליות וקוגניטיביות.
בעיות התנהגותיות - קיים קשר בין בעיות שינה לבין בעיות התנהגותיות אצל ילדים וקשיים תפקודיים אצל מבוגרים.
ייתכן שילד שנולד עם נטייה להתנהגויות בעייתיות, יפתח בגללן גם בעיות שינה.
וסביר להניח שבעיות שינה מהותיות יגרמו חסך שינה שיגרום לכך שהילד יהיה עצבני, חסר סבלנות, באי שקט וקשה יותר לטיפול.
לעיתים קיימים סימנים של היפראקטיביות אצל ילדים ומבוגרים כתוצאה מעייפות מצטברת ומחוסר שינה.
השמנה - מחסור בשעות שינה עלול להוביל להשמנה.
מחסור בשעות שינה גורם להפרשת הורמונים מעוררי רעב, המובילים לאכילה רבה יותר ולהפרעה בתפקוד המטבולי של גוף האדם.
היחלשות של המערכת החיסונית - חוסר שינה עלול לגרום לגוף להיכנס למצב של כוננות ולחץ, ומגביר את הסיכוי של הגוף לפגיעה בריאותית ומחלות.
ירידה בריכוז ובזמן התגובה - חוסר שינה הוא גורם סיכון ישיר לתאונות דרכים ותאונות מסוגים שונים.
חוסר בשינה מביא לירידה בשיקול הדעת ובמהירות התגובה ואף עלול להביא להירדמות במצבים לא מתאימים.
בעיות בגדילה - ייתכן שחוסר שינה עלול להוביל להאטת קצב הגדילה או לאי מימוש הפוטנציאל הגנטי של ילד.
השפעת השינה על כאבי גב וצוואר
מחקרים רבים קישרו בין תנוחת השינה ומאפייני הכרית והמזרן מצד אחד, לבין כאבי גב וכאבי צוואר מהצד השני.
נמצא ששינה על הבטן מעמיסה על עמוד השדרה ויכולה לגרום לכאבי גב, בעוד ששינה על הגב ועל הצד יכולות להקל.
באופן דומה, שינה על הגב או על הצד מומלצות גם כדי להימנע מכאבי צוואר.
על-מנת להימנע מכאבי צוואר, בעת שינה על הצד יש להתאים את הגובה של כרית הראש כך שעמוד השדרה יישאר ישר, בלי נטייה לימין או לשמאל.
במחקר אחד, התאמה מדויקת של גובה הכרית באמצעות שאלון SSS-8 הצליחה להפחית באופן משמעותי את הכאב של מחצית מהמטופלים שסובלים מכאבי צוואר.
כמו כן, לסובלים מכאבי צוואר מומלץ להוסיף כרית או מגבת מגולגלת שתתמוך בצוואר.
בשינה על הצד, מומחים ממליצים לשים כרית בין הברכיים, על מנת לשמור על מיקום הגליים אחת מעל השנייה וכך למנוע סיבוב של עמוד השדרה.
גם למזרן ולכרית יש השפעה על איכות השינה והבריאות.
נמצא שמזרן בדרגת קשיות בינונית-קשה הוא הטוב ביותר למניעת כאבי גב ושיפור איכות השינה, וכרית לטקס (rubber pillow) יעילה בהפחתת כאבי צוואר.
רופאים ממליצים גם על תרגילי מתיחות לשרירים לאחר ההתעוררות, ועל מתיחות והרפיה לפני השינה, כדי להקל על כאבי שרירים.
בספרות ובשירה לאורך דורות ניתנו התייחסויות רבות לנושא השינה, למעלותיה וההנאה ממנה אך גם התייחסות אליה כסמל לעצלנות.
אחד מהציטוטים הנודעים בשבחי השינה הוא של הסופר הספרדי מיגל דה סרוואנטס בספרו דון קישוט:
בתרבויות המערב המודרניות נהוגה שינה בנפרד, כשכל פרט ישן במיטה משלו, מלבד בני-זוג שישנים יחדיו.
בימי הביניים, לעומת זאת, באירופה ובחלק מתרבויות המזרח, רווח המנהג שבו כל המשפחה ישנה יחדיו, או שההורים ישנו עם הילדים הקטנים וכל שאר הילדים ישנו יחדיו במיטה אחת.
התרפיסטית האמריקאית ג'ין לידלוף חקרה את הרגלי החיים של שבט אינדיאני בדרום אמריקה וספרה יצר תורת חינוך מערבית שמבוססת על הרגלי החיים האינדיאנים והיא מכונה "עקרון הרצף" התרגום הישיר של שם ספרה מאנגלית הוא "איך לגדל ילדים מאושרים".
אחד מעקרונות היסוד של "עקרון הרצף" הוא עקרון הלינה המשותפת, כולם ישנים על מיטה אחת גדולה.
כך הילדים אמורים לישון שינה רגועה יותר, בטוחה יותר וכתוצאה מכך גם לגדול להיות אנשים שלווים יותר ופחות חרדתיים.
יש גם הטוענים שילדים שישנים רגוע יכולים לממש טוב יותר את הפוטנציאל האינטלקטואלי שלהם מכיוון שהרוגע מאפשר לאינטליגנציה לגדול בצורה יעילה ביותר במהלך השינה.
ביהדות נחשבת השינה כמעין מוות קטן, "שינה אחד מששים במיתה", אך לשינה נועד תפקיד רוחני בכך שבמהלכה הנשמה שמתנתקת מהגוף, מבקרת בישיבה של מעלה ורוכשת ידע רוחני.
לאחר השינה שורה על הידיים רוח רעה שאינה עוברת ללא נטילת ידיים שלוש פעמים.
בסוכות חלק ממצוות סוכה הוא לישון בסוכה.
בדורות האחרונים נוצר מושג חדש של גזל שינה - איסור מוסרי להפריע לשנתו של הזולת.
באירופה התפתחה אמונה טפלה לפיה אין לצלם אנשים ישנים משום הדמיון בין הישן למת והחשש שמא זה יהיה גורלו של הישן.
מקורה של אמונה טפלה זו היא במנהג שהתפתח מוקדם יותר, גם הוא ממניעים של אמונה טפלה וכן ממניעים דתיים, לפיו מצלמים את המתים טרם קבורתם כאשר הם לבושים וישובים ומוצבים כאילו שהם ישנים.
הצילום נועד לאפשר למתים חיי נצח בעולם הבא.
המנהג אמנם כבר לא קיים (אלא כצילום המתים לצורכי הנצחה, בעיקר אצל נוצרים שנוהגים גם להציג את הגופות בארון תקופה מסוימת טרם הקבורה), אך האמונה הטפלה עדנה קיימת באזורים מסוימים אצל חלק מהאנשים.
את מצבי השינה הנוירולוגיים קשה לזהות אצל בעלי חיים מסוימים.
במקרים אלו ניתן להגדיר את השינה באמצעות מאפיינים התנהגותיים כמו תנועה מינימלית, תנוחות אופייניות, ותגובה מופחתת לגירוי חיצוני.
בעלי חיים צמחוניים הנזקקים לתקופת ערות ארוכה כדי לאסוף ולצרוך את התזונה שלהם, בדרך כלל עשויים לישון פחות, מאשר טורפים בגודל דומה שמבזבזים פחות זמן על אכילה.
סוסים ואוכלי עשב אחרים ישנים בדרך כלל בעמידה, אבל לרוב ישכבו לפרקי זמן קצרים במהלך שנת REM.
בתלמוד מובא על שנת הסוס הקצרה שהיא "שיתין נשמין" (שישים נשימות).
ג'ירף, למשל, צריך לנוח בשנת REM במשך כמה דקות בכל מחזור שינה.
עטלפים מסוגלים לישון בזמן שהם תלויים במהופך.
כמה יונקים ימיים וכמה ציפורים יכולים לישון כאשר חצי אחד של המוח ישן בעוד החצי השני ער.
ריו שינגו (Rio Xingu) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל ויובלו של נהר האמזונאס.
מוצא הנהר ברמת ברזיל ואת מרבית זרימתו עושה באמזוניה עד אשר נשפך אל שפך נהר האמזונאס.
במורד הנהר חיים שבטים שונים של אינדיאנים, המקיימים ביניהם קשרי סחר חליפין, והשתתפות בטקסים שונים.
בעמל רב הצליח להגיע אליהם אמן הפופ הבריטי, סטינג, שניסה בשעתו לסייע להם מבחינה ציבורית.
היובל הראשי של השינגו הוא נהר אירירי.
הטראנס אמזוניקה חוצה את הנהר, אם כי התעבורה נעשית על מעבורת.
הנהר יפה לשיט עד 160 ק"מ במעלה השפך.
על הנהר ממוקמת תחנת הכוח סכר בלו מונטה, מהגדולות בעולם.
שׂינְגְ'יָאנְג (בסינית: 新疆; בפין-יין: Xīnjiāng; באויגורית: شىنجاڭ/Shinjang - שִׁינְגָ'אנְג) הוא מחוז אוטונומי בצפון-מערב סין.
המחוז משתרע על פני כ-1.64 מיליון קמ"ר, מה שהופך אותו למחוז הגדול ביותר בשטחו במדינה.
בירת המחוז היא אוּרוּמְצִ'י, שחווה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 פריחה כלכלית ודמוגרפית אדירה הודות לפיתוח סיני מואץ של הפריפריה.
בעבר היה המחוז חלק חשוב בנתיבי דרכי המשי, כשהערים קָאשְׁגָאר במערב וטוּרְפָּאן בצפון הן הידועות ביותר בהקשר זה, ומהוות עד היום מפגש בין-תרבותי בסְפָר המדבר.
בנוסף למגוון התרבותי, המחוז מאופיין גם בתוואי נוף ייחודי של הרים ואגמים אלפיניים מחד גיסא (למשל אגם קארקול) ומדבר טַקְלַה מַקָאן, מן הצחיחים בעולם, מאידך גיסא.
המחוז מורכב גאוגרפית משלושה רכסי הרים ושני אגנים: הרי קונלון בדרום, צפונית לו אגן טארים ומדבר טקלה מקאן, עד הרי טיין שאן, ובצפון אגן ג'ונגגאר עד הרי אלטאי.
במערב ניצב הרכס הגבוה קארקוראם ובו הפסגה הגבוהה ביותר במחוז, פסגת K2, שמתנשאת לגובה 8,611 מטרים, היא השנייה בגובהה בעולם כולו.
המחוז ידוע בסין בתוצרת החקלאית שלו, במיוחד בענבים מטורפאן ובמלונים מ.
כמו כן מגדלים במקום כותנה, תירס חמניות, חיטה, משי, אגוזים, וצאן.
במחוז גם מרבצי נפט גדולים, ואף קיים צינור להובלתו עד שאנגחאי.
המחוז משמש גם לניסויים גרעיניים באגם לופ נור.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו במחוז האוטונומי כ-25.85 מיליון תושבים.
שינג'יאנג מוגדרת כאוטונומיה של האויגורים.
זהו עם טורקי מוסלמי, הדומה בלשונו, בתרבותו ובמראהו לעמים ממרכז אסיה.
השפה האויגורית קרובה לאוזבקית ולקזחית.
בעקבות כך, האזור מכונה לעיתים קרובות טורקסטן, במיוחד בפי בדלנים.
עם זאת, 41% מהאוכלוסייה במקום היא של בני האן שהיגרו למקום במהלך השנים, בעוד שהאויגורים מהווים כ-45%.
קבוצות אתניות נוספות בשׂינג'יאנג הן קזחים – 7%, בני ח'ואי (סינים מוסלמים) – 5%, קירגיזים – 0.9%, מונגולים - 0.8%, ועוד.
למרות שהמחוז הוא אוטונומיה אויגורית, יש בו נפות אוטונומיות של הקזחים, של המונגולים ושל בני ח'ואי.
ב החלה ממשלת סין בהפעלה של מדיניות אגרסיבית להקטנת הילודה האויגורית.
בעבר התקיימה לזמן קצר מדינה אויגורית בשם טורקיסטן המזרחית.
העם האויגורי שואף בחלקו לשוב לעצמאות, ובתחילת שנות ה-90 אף פרצה התקוממות אלימה מוגבלת נגד השלטון, אך השלטון בבייג'ינג דיכא מהומות אלו במהירות.
ב-5 ביולי 2009 פרצו בבירה אורומצ'י מהומות אלימות קשות על רקע אתני בין אויגורים ובין בני האן.
על פי דיווחי מקורות רשמיים נהרגו בעימותים אלו 197 איש, מרביתם בני האן.
ב-29 ביולי 2014 התבצע אירוע דקירה נוסף במחוז ובו נהרגו עשרות אזרחים.
לאחר תקופה ממושכת של מאורעות אלימים אלו, היחס של השלטון הסיני לאויגורים הפך לאגרסיבי יותר.
הממשלה כלאה ללא משפט מיליוני אויגורים במחנות חינוך מחדש, ביניהם גם מולות (אימאמים) מוכרים.
מהלכים נוספים שבוצעו על מנת להחליש את הזהות האתנית הלא-סינית של האויגורים כללו גם את הפסקת לימודה של השפה האויגורית בבתי הספר, איסור על פעילות דתית בציבור, איסור על סוגי התכנסויות מסוימים, וכן צילומי לוויין מערביים תיעדו הרס של בתי קברות מקומיים בידי גורמים ממשלתיים.
הגבלות נוספות על האוכלוסייה האויגורית כללו את סגירת שוקי הלילה, איסוף הדרכונים שחולקו בעבר לתושבים כך שלא יוכלו לצאת מהמדינה, וכן בכל כניסה לנפה או עיר נערכים בידוקים מפלים בין אויגורים להאנים.
ישנו תיעוד מהמאה ה-2 לפנה"ס לנוכחות סינית בחלקים מהאזור.
שליטה חלקית והשפעה, נמשכו לאורך כמה מאות שנים.
בתקופת האימפריה הרומית, דרכי המשי שעברו באזור היו נתיבים חשובים בין האימפריה הרומית להודו וסין במזרח הרחוק.
עם נפילת האימפריה הרומית פחת השימוש בדרכי המשי, ובמחוז הייתה תנועה לא סדירה של שבטים פרוטו-מונגוליים וגקטורקיים.
החל מסביבות המאה ה-7 חזרה אימפריית טאנג הסינית לשלוט באופן חלקי באזור כחלק מניסיונותיה של סין להתרחב מערבה.
במהלך המאה ה-9 החלה השושלת הקרא-ח'אנית להדק את שליטתה באזור, כשהקימה באזור שׂינג'יאנג את הממלכה הטורקית המוסלמית הראשונה.
בהמשך עלתה להנהגה השושלת הקרא-חיטאנית.
ב השתלטה על השטח האימפריה המונגולית, כחלק ממסעות הכיבוש האדירים שלה.
תחת "השלום המונגולי" פרחו דרכי המסחר ברחבי האימפריה ובכללן דרכי המשי העוברות במחוז.
בערך בשנת 1273–1274 מרקו פולו ביקר במחוז ותיאר בכתביו את העיר קאשגאר, אותה כינה בכתביו "קאסקאר".
בתיאוריו ציין שבעיר ישנה אוכלוסייה מכובדת של נוצרים נסטוריאנים, שהיו להם כנסיות משלהם.
ב המירה ההנהגה המקומית את דתה לאסלאם, והחלה נוכחות משמעותית לדת האסלאם באזור, אשר קיימת גם במאה ה-21. בשנים 1389–1390 הוחרבה העיר קאשגאר, לצד יישובים נוספים בסביבה, כחלק ממסע הכיבושים של טימור, והאזור סבל מתקופה ממושכת של מלחמה ואי-יציבות.
בתחילת המאה ה-16 השתלטה אימפריה מונגולית נוספת, מוגוליסטאן, על מחוז שׂינג'יאנג, ובשנת 1514 הוחרבה קאשגאר פעם נוספת כחלק ממסע כיבושים.
הפעם העיר בוצרה במהירות, והייתה למשך זמן ממושך בשליטת השבטים המונגולים האויגורים והזונגארים.
ב החלו הסינים בסדרת מאבקים עם השליטים המקומיים, ולבסוף בשנת 1759 השלימו המאנצ'ו של שושלת צ'ינג את כיבוש השטח מידי השבטים המונגוליים, תוך מעשי אלימות קשים – בעיקר כלפי השבטים הזונגארים – לרבות טבח על בסיס אתני וחלוקת הנשים והילדים כשלל.
בתחילת ובאמצע המאה ה-20 קמו מחאות אויגוריות, שכונו הסכסוך בשינג'יאנג, נגד השליטה הסינית המאוד רופפת באזור.
סכסוך זה בא לידי ביטוי בסדרת עימותים מזוינים בין התושבים האויגורים של המחוז לבין השלטונות הסיניים.
המחוז האוטונומי שינג'יאנג מחולק לארבע נציבויות עירוניות, חמש נציבויות אוטונומיות, חמש נציבויות שאינן עירוניות או אוטונומיות ועשר נפות עירוניות המנוהלות ישירות על ידי המחוז:
שינגטי (ערבית شنقيط - "שנקיט") היא עיירה קטנה מבוצרת (קסר) שהייתה למרכז סחר ודת אסלאמי בימי הביניים.
העיירה שוכנת ברמת אדראר מזרחית לעיר אטאר (أطار) בצפונה של מאוריטניה.
בעבר התגוררו בה כ-20,000, אך כיום היא ביתם של כ-1,500 תושבים העוסקים בתיירות ובחקלאות.
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שינגטי ועל שלוש מצודות נוספות במדינה כעל אתר מורשת עולמית.
אזור שינגטי היה בעבר סוואנה רחבת ידיים והיה מיושב משך אלפי שנים.
במערות סמוכות לעיר נמצאו ציורי סלע של ג'ירפות, פרות ובני אדם, על רקע צמחייה עשירה, השונה לחלוטין מנופו של מדבר סהרה כיום.
העיר עצמה נוסדה בשנת 777, ובמאה ה-11 היא הייתה למרכז סחר של קונפדרציה של שבטים ברברים שנודעה בשם סנהאג'ה (صنهاجة).
לאחר כ-200 שנות שקיעה, העיר נוסדה שוב במאה ה-13, הפעם כמרכז מבוצר בנקודת המפגש של מספר דרכי מסחר החוצות את הסהרה, שקישרו בין חופי הים התיכון מצפון לאפריקה המערבית שמדרום לסהרה.
העיר הפכה לנקודת מעבר חשובה לעולי רגל בדרכם למכה על מנת לקיים את מצוות החג', ואט אט צברה מעמד של עיר קדושה בפני עצמה, במיוחד עבור אלה שלא היו יכולים לקיים את המצווה במלואה ולעמוד בתלאות הדרך עד לחצי האי ערב.
שינגטי הפכה למרכז ללימודי האסלאם והמדע במערב אפריקה, ובין מקצועות הלימוד נכללו משפטים, אסטרונומיה, מתמטיקה ורפואה.
במשך מאות שנים הייתה מאוריטניה כולה ידועה בשם "ארץ שנקיט".
שדה נפט שהתגלה לאחרונה מול חופי המדינה נקרא על שמה של העיירה בשל היותה כה חשובה ומפורסמת בעבר.
בתי שינגטי עשויים אבן מיובשת ולבני בוץ בגווני אדום, המכוסים בגגות שטוחים עשויים מגזעי ומענפי דקל.
חלק מהבתים ערוכים סביב חצרות פנימיות ודלתותיהם של בתים עתיקים פוסלו מעצי שיטה שנעלמו מהנוף המקומי זה לא מכבר.
המבנה הבולט בעיירה הוא מסגד יום השישי שלו מינרט מרובע ובראשו נישאים חמישה תרנים בצורת ביצי יען.
מסגד זה נחשב לאחד מסמליה של מאוריטניה.
מבנים בולטים נוספים בעיירה הם המצודה אשר שימשה בעבר את הלגיון הצרפתי ומגדל מים גבוה.
ברובע העתיק של שינגטי חמש סיפריות המשמשות אכסניה לכתבי יד מדעיים ולטקסטים של הקוראן.
העיר הנטושה בחלקה הגדול מתמודדת עם סכנת החולות הנודדים המאיימים לכסותה.
שינה זעירה היא פרק-זמן של שינה הנמשך שניות אחדות.
שינה זעירה נעשית למסוכנת כאשר היא מתרחשת במצבים שתובעים ערנות, כמו נהיגה ברכב.
יש הסכמה מעטה על אופן הזיהוי המיטבי של מקרי שינה זעירה.
יש מומחים המגדירים שינה זעירה לפי קריטריונים התנהגותיים (הנדת ראש, צניחת עפעפים, וכו'), בזמן שאחרים מסתמכים על רישום אלקטרואנצפלוגרם (אא"ג).
המונח בעגה הישראלית לשינה זעירה חוזרת הוא ניקור, מונח הנובע מתיאור הנדת הראש בעת השינה הזעירה (הראש יורד לאיטו אל החזה, ופגיעתו בחזה מעירה את ה"מנקר", שתנועתו מזכירה לצופים בו תנועת ציפור המנקרת את מזונה), או לחלופין התעפצות לפי העגה הצה"לית.
שינה זעירה אינה תמיד נראית לעין, אך עשויה להתרחש במצבים שבהם יש דרישה גבוהה לערנות, בעבודות הדורשות ריכוז מתמיד או במצבים של עייפות קיצונית.
מחקרים עדכניים מצביעים על כך ששינה זעירה עשויה להתרחש כאשר מערכת העצבים המרכזית של האדם "נכנסת למצב חירום" ומבצעת מנגנון של התאוששות בזמן קצר, אף על פי שגוף האדם נמצא במצב של ערות כללית.
בזמן זה, המוח שוהה במצב של תנומה – מצב בו תהליכים קוגניטיביים ותחושתיים מעוכבים, אך לא נעצרו לחלוטין.
על פי מחקר שנעשה ב-2023, לא תמיד שינה זעירה ניתנת לזיהוי בקלות, ובחלק מהמקרים היא עשויה להיות בלתי מורגשת לחלוטין על ידי האדם עצמו.
למרות זאת, בעת נהיגה, מצב זה עלול להוביל לטעויות קריטיות, עם פוטנציאל לתאונות דרכים.
במהלך מחקר שנעשה בשיתוף פעולה עם גורמי תחבורה, נמצא כי השפעת השינה הזעירה על תפקוד המוח עשויה להקשות על תפקודים כמו קבלת החלטות מהירה ויכולת תגובה בזמן אמת.
על פי נתונים שנאספו, שינה זעירה החוזרת על עצמה לאורך זמן יכולה אף להחמיר בעיות נוירולוגיות כגון ירידה בזיכרון העבודה ויכולת למידה – דברים המצביעים על כך שהיא איננה רק אירוע חולף אלא חלק מבעיה ארוכת טווח שעלולה לפגוע בתפקוד היומיומי של האדם.
לא תמיד מלווה שינה זעירה בעצימת עיניים.
מחקרים שבחנו פעילות מוחית באמצעות אלקטרואנצפלוגרם מצאו כי במהלך שינה זעירה, המוח עשוי להיכנס למצב של שינה חלקית גם כאשר העיניים פקוחות והאדם ממשיך לתפקד חיצונית באופן רגיל.
תופעה זו מקשה על זיהוי השינה הזעירה, הן על ידי הסובבים והן על ידי האדם עצמו, במיוחד במצבים הדורשים ריכוז וערנות גבוהים.
במהלך שינה זעירה, הפגיעה בתפקודים הקוגניטיביים אינה אחידה.
מחקרים מצאו כי תפקודים ניהוליים כמו קבלת החלטות, שמירה על קשב וריכוז, וזיכרון עבודה – נפגעים ראשונים, בעוד שיכולות בסיסיות ואוטומטיות יותר, כגון תנועה או דיבור, עשויות להישמר.
כתוצאה מכך, אדם עשוי להמשיך לדבר או לנוע, אך מבלי להיות מודע באופן מלא למעשיו או לסביבתו, דבר המחדד את הסכנות בשינה זעירה במהלך ביצוע משימות קריטיות.
שִׂינְג אִי צ'וּאַן או שינג אי (בסינית: 形意拳, בפין-יין: Xingyiquan או Xingyi, בויד-גיילס: Hsing I Ch'üan או Hsing I) היא אמנות לחימה סינית, אחד משלושת הסגנונות המכונים "המשפחה הפנימית" לצד בָּא-גוּאָה גַ'אנְג וטָאי-גִ'י צ'וּאַן.
פירוש הסימנית 形 הוא: "צורה/תבנית/דמות/מראה חיצוני".
פירוש הסימנית 意 הוא: "כוונה/רעיון/תשומת לב".
פירוש הסימנית 拳 הוא אגרוף או טכניקת לחימה.
כלומר, שיטת הלחימה של הדמות והרעיון או הצורה והכוונה.
השם, המעיד על קשר בין המראה החיצוני לתחושה הפנימית, מעיד על החשיבות של שילוב הרכיבים התודעתיים בתנועת הגוף.
דגש זה בשם, שניכר אף ביישומי הלחימה של שיטה זו, ממחיש את הקשר הבל-יינתק שבין החיצוני לפנימי במהלך כל שלבי הלימוד והתרגול.
מקורות השִׂינְג אִי המדויקים אינם ידועים.
המסורת הסינית מייחסת את המצאת השיטה (כמו גם את המצאת סגנון טפרי העיט) למצביא הפטריוט יוּאֶה פיי (1103–1141) משושלת סוֹנג הדרומית.
אף על פי שזו דמות היסטורית אמיתית אין שום ראיות שתצבענה על הקשר שבין המצביא לאמנויות הלחימה המתוארות.
הסגנון נקרא תחילה "שׂין אי ליוֹ חה צ'וּאן" - שיטת הלחימה של שש ההרמוניות של הלב והכוונה.
כיום סגנון זה עדיין קיים בקרב המיעוט המוסלמי (בני חואי) וגם בקרב "חמולת" דאי, בסין העממית.
המונח "שש הרמוניות" מתייחס לשלוש ההרמוניות הפנימיות (הלב/תשוקה בהרמוניה עם הכוונה; הכוונה בהרמוניה עם הצ'י; הצ'י בהרמוניה עם הכוח) ולשלוש ההרמוניות החיצוניות (הכתפיים עם המותניים; המרפקים עם הברכיים; כפות הידיים עם כפות הרגליים).
בהתאם לתפיסה זו המתרגל עובר תהליכי התאמה וכוונון עדינים, הכוללים תהליכים פנימיים הממצים ממנו את המקסימום ומביאים אותו למצב של גוף מאוחד, חזק ויציב.
המקורות ההיסטוריים האמינים הראשונים מספרים על ג'י לונג-פנג (ג'י ג'י-קה) ממחוז שַאנשִׂי, שנודע בכינוי "החנית השמימית", ולימד את אמנות הלחימה "שִׂין אִי לִיוּ חֶה".
בכתבים הקלאסיים הוא מצוטט כמי שאמר "בעתות מלחמה הגנתי על מעצמי בהצלחה רבה בעזרת חנית.
עתה, כשכולם מפורקים מנשקם, איך אגן על עצמי מפני עימותים לא צפויים?".
גם את התשובה לשאלה רטורית זו מספק ג'י ומתייחס לאמנות הלחימה ביד ריקה שבה התמחה בשם "ליוֹ חה" - שש ההרמוניות.
האגדה העממית המקובלת גורסת כי האמנות הגיעה כאמור מן הגנרל הסיני המפורסם יואה פיי.
עם זאת, אין שום הוכחה לאגדה הזו, וישנן עוד מספר אמנויות לחימה שנטען כי נוצרו או הועברו על ידי יואה פיי.
רוב השינג-אי שהגיע למערב במהלך המאה ה-20 נלמד והועבר הלאה על ידי מערביים ששהו תקופות בטאיוואן.
זאת משום שלאורך מרבית המאה ה-20, סין העממית הייתה סגורה לזרים.
בין המורים הראשונים היו גַ'אנְג ג'וּן-פֶנְג ו-וַאנְג שוּ-גִ'ין.
מעניין לציין ששני המורים הללו שהביאו עימם לטאיוואן את אמנויות הלחימה המכונות "פנימיות" היו חברים בארגון הדתי אִי גוּאַן דָאוֹ.
כתובים שונים רואים באִי גוּאַן דָאוֹ תנועה דתית, אולם רבים מהחברים בתנועה התייחסו אליה יותר כאל פילוסופיה מאשר כאל דת.
אִי גוּאַן פירושו אחיד, שאין לערערו.
לג'י לוֹנג-פנג היו שני תלמידים מפורסמים: צאוֹ ג'י-ווּ ממחוז חבּיי ומא שׂוּאה-לי ממחוז חנאן.
בנקודה זו בהיסטוריה התפצלה השׂין-אי, או כפי שנודע אחר כך - השׂינג-אי, לשלושה זרמים קרובים אך שונים זה מזה: הסגנון של שׂאנשי, הסגנון של חנאן והסגנון של חבּיי - בהתאם לאזורים השונים בהם לימד ג'י תלמידים, בתקופות שונות בחייו.
לאחר שלמד כתריסר שנים עם ג'י לוֹנג-פנג, הגיש צאוֹ ג'י-ווּ את מועמדותו למבחנים הצבאיים הקיסריים, התקבל והגיע למקום הראשון בדרגה העליונה.
באותה תקופה התקיימו המבחנים הצבאיים בנפרד מהמבחנים האזרחיים, ודרגה זו, מעבר לכבוד העצום שהקנתה לבעליה אפשרה לו אף לתפוס מקום בהיררכיה הצבאית של סין הקיסרית.
עם עלייתו ופרסומו של צאוֹ עלתה קרנה של אמנות הלחימה בה עסק והתפרסמה בכל צפון סין.
תלמידים רבים נהרו ללמוד עם צאוֹ את האמנות, אך מבין כולם, המפורסמים ביותר היו האחים דאי לוֹנג-בּאנג ודאי לין-בּאנג.
האחים ידועים גם בשל פיתוחה המעשי והתאורטי של השיטה, וגם בשל תלמידם המפורסם, מי שהיה אולי הלוחם הבולט של השיטה בכל הזמנים, לי לואו-ננג.
הסיפורים על לי לואוֹ-ננג מרובים וכולם מדברים בשבחו.
הוא למד עם מורים שונים, ביניהם האחים דאי, נדד כשומר ראש ולימד במחוזות שונים של צפון סין.
אחד מתלמידיו במחוז חבּיי, גוּאוֹ יוּן-שן, נודע ביותר בזכות תנועת "אגרוף מרסק" (בּנג צ'וּאן, אחד מחמשת האגרופים בשיטה), ובכינוי "יד המחץ השמימית".
להלן תרשים המדגים את השושלות של שׂינג-אי צ'וּאן עד לימינו אנו.
על הקורא לשים לב שמורים רבים נוספים קיימים בשושלות האמורות, אך מסיבות טכניות לא היה ניתן לכלול את כולם.
בתרשים מופיעים בדורות הקדומים יותר המורים אשר השפעתם הייתה הגדולה ביותר על התפתחות ותפוצת האמנות, ובדורות האחרונים מורים ישראלים או כאלה המוכרים לקהילת אמני הלחימה הישראליים.
כיום נהוג לחלק את אמנות השׂינג-אי לשני סגנונות עיקריים: סגנון עשר החיות וסגנון חמש הפאזות / מעברים.
את סגנון חמש המעברים שבים ומחלקים לשני זרמים ראשיים: זרם חבּיי וזרם שׂאנשי.
סגנון עשר החיות הוא הקרוב ביותר כנראה לסגנון השׂינג-אי המקורי, או כפי שכונה "שׂין אי ליוֹ חה צ'וּאן".
עשר התנועות בסגנון זה נחלקות לפי רוח הלחימה והאסטרטגיה (להבדיל מחיקוי התנועה הפיזית) של בעלי החיים ומתורגלות בשני אופנים - תרגול בודד ותרגול של תבנית מחוברת של תנועות.
התרגול הבודד נחלק אף הוא לתרגול העקרונות ולתרגול טכניקות (אגרופים, בעיטות, הפלות וכו') על-פי אותו עיקרון.
החיות בשיטה הן דרקון, טיגריס, קוף, סוס, תרנגול, נץ, נחש, דוב, עיט וסנונית.
עקרונות התרגול הבסיסיים הם זהים בין הזרמים, וסובבים סביב 24 כללים קבועים (שמונה שלשות של חוקים).
כמו כן, כל הזרמים מתבססים על שימוש בכוונה (yi, 意) על מנת להחזיק ולהניע את מבנה הגוף החיצוני (הצורה, xing, 形) באופן אופטימלי.
התרגול הבסיסי בזרם חבּיי הוא עמידות העמוד (ג'אן ג'וּאנג), כאשר "מנח שלושת הגופים" - סַאן טִי שְה הוא הבסיסי והחשוב מכולם.
עמידה זו היא השער לדרך, השורש והגרעין של האמנות, מקור כל המיומנויות.
כמעט כל זרם של שִֹינְג-אִי בצפון סין מתרגל עמידת זו, המשרטטת את הראש, הטורסו ופלג הגוף התחתון על גבי אותו מישור אנכי.
מטרות התרגול בעמידה דוממת הן חיזוק הגוף, לימוד המבנה הנכון, הרגעת הנפש ושמירת המרכז.
לאחר מכן מנח זה יהווה את השורש למכלול התנועות של חמשת המעברים [הפאזות].
בשנת 1915 פרסם סוּן לוּ-טַאנְג ספר מהפכני בשם "הלימוד של שיטת הצורה והכוונה", בו קישר למתווה אחד את עקרונות הקוסמולוגיה והתנועה.
בהוצאה הראשונה, כשהיה בן ארבעים לערך, הצטלם בעמידת סַאן טִי כאשר אצבעות היד הקדמית מורות לפנים.
הוא טען שהדבר טוב לצורכי לחימה, דהיינו "הקרנת הצ'י" החוצה.
כשהיה בן שישים לערך, הצטלם מחדש, הפעם עם שורש כף היד כפוף והאצבעות פונות כלפי מעלה, וטען שהדבר טוב לטיפוח
תרגול עמידות העמוד מפתח את היכולת להניע את הגוף כיחידה אחת, לשפר את הקשר שבין כוונה ומבנה ואת היכולת לשחרר כח מתפרץ מכל כיוון, לכל כיוון ומכל טווח.
הדגש בעמידות לא מושם על תרגול כוחני או סיבולתי של שרירים, אלא על שימוש בכוונה על מנת להניע את הגוף מבפנים באופן מתוחכם, אשר רובו מורגש וניתן לחישה על ידי המתרגל בלבד.
אמן הלחימה שואה דיאן, תלמידו של לי צון-אי המפורסם, נהג לתאר תרגול בעמידות עמוד כתנועה איטית ביותר, כך שאף על פי שלצופה מהצד נראה כאילו המתרגל הוא סטאטי לחלוטין, למעשה קיימת תנועה מזערית הניתנת לגילוי רק על ידי מגע.
עבור המתרגל המתחיל, עמידות העמוד חשובות במיוחד על-מנת לפתח את המבנה הגופני הייחודי לאמנות, וללמוד להשתמש בו באופן רפוי, אך בו-בעת מחובר היטב לקרקע ויציב.
לעמידות העמוד מתווסף תרגול "חמשת האגרופים" המבוסס על "חמש המעברים" של הקוסמולוגיה הסינית.
תרגול זה מפתח את 5 הכוחות הבסיסים הנחוצים בזמן לחימה.
חמשת האגרופים הם פי-צ'ואן, דזואן-צ'ואן, בנג-צ'ואן, פאו-צ'ואן והנג-צ'ואן.
אף על פי שהתרגול נראה פשוט כלפי חוץ, למעשה טמונים בו פרטים רבים ואבחנות דקות ודרוש לימוד ואימון של שנים רבות כדי להגיע להבנה מלאה של התרגול ולניצול מלא של הפוטנציאל הגלום בו.
בזמן תנועה יש להקפיד לשמור על 6 ההרמוניות.
"חמשת האגרופים" נחשבים ללב השיטה, ומכניקת הגוף של מרבית התרגולים האחרים מבוססת עליהם באופן כזה או אחר.
בכל הסגנונות ובכל בתי הספר התרגול מתמקד בתרגול בודד (דאן ליאן) החוזר על עצמו פעמים רבות למשך זמן ממושך.
רק בשלב מתקדם עוברים לתרגול תבניות מורכבות יותר.
מתרגלי שׂינג-אי מגיעים מהר מאוד למצב שבו הגוף כולו נע כיחידה אחת ברגע נתון וממוקד אחד.
השיטה מאופיינת במספר קטן יחסית של טכניקות בעיטה עם עדיפות לבעיטות נמוכות וקצרות.
הטכניקות נושאות אופי של הכאה ומהלומות (Striking) והדגש על הפקת כוח מרבי דרך עיקרון השימוש בכוח גוף מלא.
הטכניקות נחשבות לאגרסיביות יחסית והמתרגל יעדיף לעיתים לחדור דרך חזית היריב, תוך ניצול פרצה קטנה, במהלומה מנצחת.
ככלל, תנועת לוחם שׂינג-אי תיראה קטנה מאוד, תוך ניצול זוויות תקיפה מדויקות וחיסכון מקסימלי באנרגיה.
עם זאת, כפי שמשתמע מהשם, הלחימה והתנועות החיצוניות הן רק מפגן של מצב הכוונה והמיקוד הפנימי.
העיקרון הבסיסי, החוזר בכל הסגנונות ובתי הספר הוא שהכוונה (אי) שולטת ומובילה את התנועה החיצונית (שׂינג) של הגוף.
לאחר לימוד ממושך ומעמיק של חמש המעברים ממשיך התלמיד ללימוד תריסר החיות, הנחשבות לצורות שונות או למפגנים שונים של אותן חמש תנועות/אנרגיות בסיסיות.
כל "חיה" אמנם מתבססת על תנועה אחת מרכזית אך גם על אופי מסוים המתבטא בצורת קרב ובתנועה שונה.
כל חיה מייצגת איכות מסוימת של תנועה.
החיות כאמור הן: דרקון, טיגריס, קוף, סוס, טואו (צב/רץ המים), תרנגול, נץ, טאי (ציפור מיתולוגית), סנונית, נחש, עיט, ודוב.
השאיפה הבסיסית היא ללמוד את כל תריסר החיות ולהתמחות בהן, אולם, לעיתים התלמיד יטמיע ויתמקד במספר מועט של חיות.
הדבר נובע מהתאמה גופנית, וכתוצאה מכך מנטלית, בין אופי התנועה המיוחסת לחיה ובין יכולת המתרגל.
בשינג-אי אין "מחקים את החיה" עצמה כבסגנונות אחרים, אלא את אסטרטגיית הלחימה של החיה, מאפייניה הנפשיים ועקרונות תנועה המזכירים את תנועתה בלבד.
בחלק מזרמי שינג-אי נוספו בדורות האחרונים "שמונה משפטי גונג" (בה דזה גונג, 八字功).
מדובר בשמונה רצפי תנועות קצרים, אשר להם יישומים של מצבי קרב, אשר נועדו לפתח את הכוחות הבסיסיים של חמשת האגרופים בדרכים מקוריות אשר לא מצויות בתרגולים אחרים.
צורתם ותרגולם של שמונת משפטי הגונג עשוי להשתנות בין זרמים שונים, אך אלה הם תמיד שמותיהם: ג'אן, יון, דינג, לינג, קואה, גואו, ג'יה, וטיאו.
לעיתים תהיה לזרם מסוים שתי גרסאות של אותו משפט גונג - אחת המיועדת יותר לפיתוח מכניקת גוף, ואחת לתרגול לחימה פרקטית.
כמו עם שאר התרגולים באמנות, גם לגבי שמונת משפטי הגונג מושם הדגש על תרגול בודד החוזר על עצמו.
עם זאת, נהוג לתרגל את משפטי הגונג גם באמצעות סדרות ייעודיות.
ההתפתחות של שינג אי (מתוך שין אי ליו חה צ'ואן) הושפעה מאוד מלחימה בחנית.
מדובר בחנית סינית ארוכה וגמישה, העשויה מעץ הנקרא "באי לה" (女楨, Ligustrum Lucidum) הגדל בסין.
בלחימה נהוג היה השימוש בחניתות שאורכן 3.5 מטרים.
בתרגול אורך החניתות יכול להגיע עד לחמישה מטרים.
קיימות גם חניתות יותר קצרות ותרגולים ייעודיים עבורן.
אף על-פי שבעת המודרנית אין עוד נלחמים בני אדם עם חניתות, תרגול החנית בשינג-אי עשוי לסייע רבות לאמן הלחימה להבין את המכניקה הייחודית של אמנות זו, ולפתח כוח רב שיסייע לו או לה בתרגול, וכן בשימוש באמנות במצבי מצוקה.
החנית היא הנשק "המקורי" היחיד בשינג אי המודרני (השינג אי החל מתקופתו של לי לואו-ננג).
אולם, כלי נשק רבים נוספים הוספו ולומדו על ידי מורים לשינג-אי לאורך השנים.
אותם מורים השתמשו במכניקת הגוף והאסטרטגיה של שינג-אי כדי להתאמן ולהילחם באמצעות אותם כלי נשק, ובאופן זה הכניסו את כלי הנשק הללו לזרמים שלהם, דוגמת חרב פיפיות ישרה (ג'יאן), חרב סינית מעוקלת (דאו) ועוד.
נשק מפורסם שהיה בשימוש מורים לשינג-אי בעבר הוא זוג דוקרני מתכת דמויי עטים המכונים "עטי המלומד".
עטים אלה נרתמים לאצבעו של אוחזם באמצעות חישוק מתכת קטן.
בישראל מלמדים את האמנות מספר מורים (את שיוכם של כל אחד מהמורים לשושלת ההיסטורית של שינג אי ניתן לראות בתרשים השושלת המצוי מעלה).
שינוי ארגוני הוא תהליך מתמשך שמטרתו להתאים את המערכות והתהליכים הארגוניים לשינויים החיצוניים והפנימיים שמתרחשים בסביבה.
הישרדות ארגונים לטווח ארוך מחייב התאמת מבנה הארגון ואופן תפקודו לתנאי הסביבה שבה הוא פועל.
מכיוון שהצלחת הארגון תלויה בעובדים, שינוי ארגוני מחייב התמקדות בשינוי ההתנהגות של פרטים או של קבוצות בתוך הארגון.
השינוי הארגוני הוא פועל יוצא של שינויים פנימיים או חיצוניים, אך הוא ניתן לסיווג כשינוי תגובתי, הנערך לאחר שנוצרת הבעיה, או כזה הנצפה מראש, לפני שהבעיה נוצרת.
ניתן למנות מספר גורמים מרכזיים המובילים לשינוי בארגון:
גורם דמוגרפי: שינויים בהרכב האוכלוסייה (עליה בתוחלת החיים, ירידה בריבוי הטבעי וכדומה) מצריכים שינוי בהרכב סל התוצרים, בסוגי השירותים שארגונים מספקים לסביבה, ואף בשיטות השיווק, בהתאם לדרישות האוכלוסייה.
למשל, בגלל העלייה בתוחלת החיים, בתי אבות רבים מציעים שירותי רווחה לקשישים, כמו: בריכה וחדר כושר.
גורם טכנולוגי: חידושים ופיתוחים טכנולוגיים ומערכות מידע ממוחשבות מחייבות שינוי והתאמה על מנת לעמוד בשוק תחרותי.
זה יכול להיות בכמה רבדים, לדוגמה: בעבר היה נהוג למכור ולשווק קלטות וידאו.
עם התפתחות הטכנולוגיה המתקדמת, ארגון שלא ביצע שינוי וימשיך למכור קלטות וידאו עלול להיסגר ולפשוט רגל.
בתהליכי ניהול ידע למשל יש חיבור חזק לשינוי שנובע משינוי טכנולוגי.
גורם כלכלי: מחסור או עודף זמני בחומרי גלם חיוניים, אבטלה, שינויים בכוח הקנייה של צרכנים, עידוד השקעות, שינויים בשערי המטבע הזר וחרם כלכלי על מדינות עוינות, משפיעים בצורה ניכרת על ענפי הייצור, המסחר והשירותים.
ארגונים נדרשים לשנות את היקף פעילותם, את שיווקי היעד, את המוצרים, ולהתאים את כל אלו לסביבה המשתנה.
לדוגמה, כאשר ישראל ניתקה קשרים דיפלומטיים עם וונצואלה, ארגונים שעסקו בקשרי ייבוא-ייצוא היו צריכים להתאים עצמם למצב החדש.
כמו כן, התפתחותה של הגלובליזציה הביאה לגידול בשווקים, וכן גידול בתחרות.
ענף הטקסטיל לדוגמה בארץ צריך להתאים עצמו לתחרות עם כוח העבודה הזול במזרח הרחוק.
גורם היסטורי: ההיסטוריה של הארגון, ההצלחות והכישלונות שלו, שינוי בסוגי המוצרים והשירותים לאורך הזמן, שינוי באופי ההנהלה, בתרבות או בחזון הארגוני.
לדוגמה, חברות רבות מתחילות משיווק סל מוצרים מצומצם, ועם הזמן הן מתרחבות ומשווקות מוצרים נוספים, לפי צורך השוק.
גורם פוליטי/גיאו-אסטרטגי: מתאפיין בשיתוף פעולה בין מדינות, שווקים משותפים, בריתות צבאיות והסכמי סחר, המחייבים הסתגלות והתאמה מבחינת ארגונים.
בנוסף, סכנות הטרור העולמי, מחייבות היערכות ביטחונית של רשויות ארגוניות רבות (שדות תעופה, רשויות נמל וכו') ומגבירות את הצורך בשינויים מבניים, תפקודיים וטכנולוגיים כאחד.
למשל, בתקופות של פיגועים בישראל, יש צורך להעסיק הרבה מאבטחים באבטחת מסעדות, מה שמעלה צורך להיערכות הארגון.
גורם חברתי: שינוי בסביבה החברתית של הארגון המביא לשינוי במדיניות הגיוס והתעסוקה (למשל - עליית גישות ביחס לזכויות הפרט, או איכות הסביבה, עשויים להביא לשינוי במדיניות הגיוס והתעסוקה של הארגון).
השינוי ארגוני יכול להיות תוספתי - שינוי של רכיבים בודדים בצורה הדרגתית או שינוי אסטרטגי - שינוי מהותי ובו-זמני במאפיינים מרכזיים בארגון.
דוגמה לשינוי אסטרטגי - מכירה של החברה, התרחבות לענפים אחרים, או פיתוח מוצרים חדשים.
יסודי, ורב ממדי: זהו שינוי מקיף, הנוגע בדרך כלל לכל המחלקות בארגון.
הוא חייב להיות יסודי כדי למנוע מצבים בהם רק חלק מהשינוי בוצע.
מתוכנן ומבוקר: מאחר שהשינוי גדול, הוא חייב להיות מתוכנן היטב, וחייב להיות מעקב עליו, על מנת לדעת אילו שינויים עוד נותר לבצע.
דורש היערכות מחדש של רבדים שונים בארגון: השינוי משנה הרבה החלטות ומבנים הקיימים בארגון.
מצריך חדשנות מנהלתית מרובה: שינוי כזה הוא קריטי מאוד, ולא קל לביצוע, על כן, הוא מצריך חשיבה יצירתית רבה של מנהלי הארגון.
גורר מצב מעבר ארוך טווח: שינוי כזה דורש הרבה זמן להטמעה, לכן הזמן בו מחילים את השינוי גדול.
עלול להוביל למצב עתידי בלתי ודאי (שינוי מסדר שני)
לעומת זאת, מאפייני התוספתי הם:
ממוקד וספציפי: השינוי מצומצם בגודלו, ומתמקד בבעיה ספציפית, בדרך כלל.
דורש התאמות או שינויים בחלק המצומצם של הארגון.
מצריך חדשנות מנהלתית מועטה ופשוטה יחסית.
המצב העתידי הוא ברור ונהיר (שינוי מסדר ראשון)
הגישה הדו־ממדית (היקף השינוי X מידת התכנון) מבקשת לסווג את קנה המידה של הארגון על פי ספקטרום אשר בצידו האחד נמצא כוונון עדין (היקף תוספתי בעיתוי נצפה מראש); הסתגלות (היקף תוספתי בעיתוי תגובתי); אוריינטציה מחדש (היקף אסטרטגי בעיתוי נצפה מראש); ויצירה מחדש (היקף אסטרטגי בעיתוי תגובתי).
על פי גישה זו, ככל שהשינוי הארגוני עצמתי יותר כך מידת הלחץ וההלם הנגרמים לעובדי הארגון, גדלה.
הובלת שינוי בארגונים היא משימה מורכבת, המצריכה איזון בין גיבוש אסטרטגיה רלוונטית ביחס למצב הארגוני הנתון (ברמת העובדים, המשאבים, הלקוחות), הבנה של סביבת הפעולה, והתמודדות עם התנגדויות לשינוי.
רכיב קריטי בהובלת השינוי היא הימצאותם או רתימתם של סוכני השינוי כמי שמוביל בפועל את השינוי בארגון, בסביבות הפעולה השונות.
סוכני השינוי יכולים להיות פנימיים, דוגמת עובדים, מנהלים או יועצים ארגוניים הפועלים בארגון, או חיצוניים, כדוגמת יועצים חיצוניים.
לסוכני השינוי שלושה מקורות עוצמה אפשריים: ידע, אישיות (כריזמה, מוניטין או מהימנות מקצועית), והון חברתי המספק גישה לרשתות או משאבים.
מקובל להקים ועדה לניהול שינויים שתנהל את הנושא.
אף על פי שעל פי רוב שינוי ארגוני מתייחס להובלה "מלמעלה למטה" של השינוי הרי שלא פעם שינויים ארגוניים מתרחשים מלמטה למעלה (כתוצאה מהתאגדויות עובדים, שביתות, או פעולות של סוכני שינוי ברמות הנמוכות של הארגון).
כל שינוי בארגון מלווה בתחושת חוסר ודאות ואובדן שליטה ועלול לגרום לתחושת לחץ ומתח בקרב העובדים.
התנגדות לשינוי מונעת הסתגלות וחדשנות של הארגון ועלולה להביא לכישלון בהטמעת השינוי הארגוני.
כאשר העובדים מביעים את ההתנגדות בצורה גלויה על ידי שביתות והאטת עבודה, קל יותר להנהלה להתמודד עימה.
אך לעיתים הסימפטומים מובעים בצורה עקיפה על ידי חוסר מוטיבציה לעבוד, העלאת הטעויות בעבודה, הבעת חוסר נאמנות לארגון ועוד.
זיהוי הגורמים להתנגדות והבנתם מסייע בהתמודדות איתם וביישום אפקטיבי של השינוי הארגוני.
ניתן לסווג את הגורמים להתנגדות לשינוי לפי התנגדות הפרט והתנגדות קבוצתית, אך לעיתים קרובות יש חפיפה בין התחומים הנ"ל.
הרגל: מטבע הדברים, בני האדם מעדיפים לדבוק בהרגליהם ובתגובות האוטומטיות שסיגלו לעצמם, מאשר להתמודד עם שינויים הדורשים מהם הסתגלות למצב חדש.
המאמץ הנדרש מהעובדים ללמוד ולסגל לעצמם הרגלים חדשים מהווה גורם להתנגדות לשינוי.
חוסר ביטחון כלכלי: מקור נוסף להתנגדות הפרט הוא החשש לפגיעה בהכנסה.
שינוי באופי התפקיד ובעבודה היומיומית, יכול ליצור חשש לאובדן הכנסה, אם העובד מרגיש שהוא לא יוכל לעמוד בסטנדרטים החדשים.
חוסר וודאות: שינויים גורמים לחוסר ודאות לגבי העתיד, ולכן מעוררים תחושת התנגדות בקרב העובדים שחשים מאוימים וחסרי שליטה.
למשל, הכנסת תהליכי עבודה חדשים מצריכים מהעובדים למידת טכניקות עבודה חדשות, ועלולה ליצור חשש שמא ייכשלו ביישומם.
התפיסה העצמית של הפרט: לכל אדם יש תפיסת עולם שונה, ובכל סיטואציה אנו מנסים להוכיח שזו הדרך הנכונה ומתעלמים ממידע שסותר אותה.
לכן בעת הטמעת תהליך עבודה חדש, העובדים עלולים להתנגד לשינוי, משום שהיא פוגעת בערך העצמי שלהם, וגורמת להם להרגיש שתפיסת העולם לפיה פעלו עד כה הייתה שגויה.
איומים למערכת יחסים קיימות: שינויים ארגונים עלולים ליצור תזוזה בין העובדים, כך שעובדי הארגון יעברו לתפקידים אחרים.
דבר זה יכול לשנות את מבנה החברויות והקבוצות שנוצרו.
אינרציה מבנית: לארגונים יש מנגנונים פנימיים השומרים על היציבות.
כל עובד הנקלט בארגון, מסתגל לחוקים, טכניקות העבודה והתהליכים בארגון.