tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2004 זכתה דיי במדליית החירות הנשיאותית בזכות פועלה בתחום הבידור, אך סירבה להופיע לטקס עקב חרדתה מטיסות.
דיי זכתה לתדמית טהורה המשקפת בתולים בעיני קהלה, זאת בעקבות תפקידיה הקולנועיים הרבים אשר תאמו תיאור זה.
תדמית זו הייתה בעוכריה כאשר נחשבה למיושנת בעיני הציבור עת עולם הבידור נעשה פתוח יותר למיניות.
באותו הזמן כינוה מבקרי הקולנוע "הבתולה הזקנה ביותר בעולם".
לימים הפכה דיי ותדמיתה כצעירה בעלת טוהר מידות וערכים שמרניים למעין אייקון תרבותי.
הוצאת האוטוביוגרפיה שכתבה חשפה בעיני רבים פן אותו לא ציפו לראות בדיי.
וידויה על נישואיה בגיל 16, אשר הובילו להולדת בנה היחיד באותה השנה, עמדו בסתירה מושלמת לתדמית אשר רבים ייחסו לה.
לאחר שפרשה מעולם הבידור התראיינה דיי בתוכנית האירוח של ברברה וולטרס, שם הביעה את סלידתה מתדמית זאת וטענה כי מעולם לא הבינה כיצד זה דבק בה.
דיי נפטרה ב-13 במאי 2019 כתוצאה מדלקת ריאות.
דורית ילינק (פרידמן) (נולדה ב-1958) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1978 ודוגמנית מסלול.
ילינק נולדה וגדלה בבת גלים שבחיפה.
בגיל 19 זכתה בתחרות מלכת היופי ועלתה לשלב חצי הגמר (12 המועמדות הסופיות) בתחרות מיס תבל 1978 שנערכה במקסיקו, מי שהמליץ עליה היה החבר שלה ושנתיים אחרי התחרות נישאו השניים ולהם חמישה ילדים, ב-1997 שימשה כשופטת בתחרות מלכת היופי.
בתה השנייה ליאור פרידמן זכתה בשנת 2003 בתחרות "נערת השנה" של מעריב לנוער.
דוריף הוא זן ענבים אדומים המשמש לייצור יין, ומכונה גם פטיט סירה (Petite Sirah או Petite Syrah).
מגודל בעיקר בארצות הברית, באוסטרליה, בצרפת ובישראל.
הזן הוא הכלאה בין הזנים שיראז ופלורסין.
יינות המיוצרים מענבי דוריף ניכרים בטעם חריף ושזיפי, ולעיתים קשה להבדיל ביניהם ובין יינות שיראז או פלורסין, במיוחד כשמדובר ביינות ישנים.
הם מצטיינים בעפיצות ניכרת ובטאנין חזק, ולפיכך מתיישנים היטב, גם בביקבוק המתמשך יותר מעשרים שנים.
על פי רוב מדובר ביין כהה מאוד (כהה יותר מאשר שיראז ובעל גוונים סגולים יותר), חומצי במקצת, ובעל גוף חזק ומודגש.
בניחוחו ניכרים תווים של עשבי תיבול ופלפל שחור.
בישראל גודל הדוריף בעיקר כזן לתמהיל, שהוסף ליינות נחותים יותר כדי להוסיף להם גוף.
בשנות התשעים החל היינן יאיר מרגלית (מיקב מרגלית), שלמד בקליפורניה, לשלבם ביינות קברנה סוביניון.
במהרה השיקו יקבים נוספים, כמו רקנאטי, יינות ממסכים ("יינות בלנד") שכללו גם דוריף.
יקבים אחרים, כמו כרמל, סוסון ים וויתקין, הפיקו, לצד יינות מעורבים, גם יינות זניים על טהרת הפטיט סירה.
דוריסקוס הייתה עיר עתיקה בתראקיה, לחופו הצפוני של הים האגאי.
העיר שכנה במישור רחב-ידיים בעל אותו שם, בשפך הנהר הֶבְּרוֹס (כיום מאריצה).
דוריסקוס נפלה לידי הפרסים ללא התנגדות בסביבות 522 לפנה"ס, במהלך מסע המלחמה של דריווש הגדול מלך פרס אל סקיתיה וסיפוח ארצות הים השחור לתחומה של ממלכתו.
דריווש אף בנה במקום מצודה מלכותית והשאיר בה חיל מצב פרסי גדול.
הרודוטוס מספר כי במהלך מסע המלחמה של חשיארש הראשון אל ארץ יוון ב-480 לפנה"ס, הייתה דוריסקוס המקום הראשון בו סקר המלך הפרסי את צבאו לאחר שחצה את ההלספונטוס.
לאחר כישלון המסע ליוון נותרה דוריסקוס המקום היחיד בתראקיה ובהלספונטוס שהפרסים הוסיפו לאחוז בו, למרות כל ניסיונות היוונים לסלקם.
העיר, יחד עם תראקיה כולה, נותרה חלק מן האימפריה הפרסית עד 330 לפנה"ס.
ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מזכיר את המצודה (Castellum) של דוריסקוס בתיאור מאורעות שנת 200 לפנה"ס, וכפי הנראה העיר כבר לא הייתה קיימת בימיו.
פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998
דוריס סלסדו (בספרדית: Doris Salcedo; נולדה ב-1958) היא פסלת קולומביאנית המפסלת בסגנון מודרני.
זוכת פרס רולף שוק לשנת 2017, וזוכת פרס פרמיום אימפריאלה לשנת 2024.
סלסדו סיימה לימודי תואר באמנות באוניברסיטת חורחה טאדאו לוסאנו בשנת 1980. לאחר סיום לימודיה עברה לעיר ניו יורק שבארצות הברית וקיבלה תואר מוסמך באמנות מאוניברסיטת ניו יורק.
עם סיום לימודי בניו יורק שבה לבוגוטה והחלה ללמד באוניברסיטה הלאומית של קולומביה.
בשנת 2007 הוזמנה להציג את היצירה השמינית ב"סדרת יוניליוור" עבור אולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון.
היצירה שהוצגה הייתה היצירה "שיבולת" - סדק שאורכו 167 מטרים על רצפת האולם.
בשנת 2017 זכתה בפרס רולף שוק לאומנות חזותית.
דורית אורגד (נולדה ב-5 באוקטובר 1936) היא סופרת ישראלית הכותבת לילדים ונוער ולמבוגרים.
דורית אורגד נולדה בברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין) לאב רופא, קרל לדרמן.
בשנת 1939, כשהייתה בת שלוש, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהשתקעה בנתניה.
אביה של אורגד נפטר מהתקף לב כשהייתה בת 13 וחצי.
את סיפור מותו סיפרה הבת בספרה "עמליה וג'ו".
סיימה לימודים בכלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבדה בהדרכת נוער ובהוראה.
ב-1986 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה יהודית מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על עבודה בנושא "זיקתו של פרנץ רוזנצווייג לרבי יהודה הלוי".
עם קבלת הדוקטורט לימדה, בצד כתיבת ספרות יפה, במוסדות להשכלה גבוהה.
כיום היא מנחה סדנאות לכתיבה יצירתית, מרצה על ספריה במפגשים ספרותיים, כותבת פרוזה ושירה למבוגרים.
מרבה להשתתף במפגשים ספרותיים והיסטוריים בנתניה, בה גדלה.
הנושאים שהיא עוסקת בהם בספריה מגוונים – ההתייחסות לעולים חדשים, לחריגים, למי שנתקל בקשיים מסיבות שונות, בזכות שיש לאדם (גם אם הוא "אדם קטן") לכבוד.
אחדים מספריה מבוססים על פרקים מעניינים מתולדות חיי העם היהודי.
ספרים אחרים מביאים סיפורים מן ההווי הישראלי ומעלים שאלות אקטואליות, אישיות וחברתיות.
ארבעה עשר מספריה מספרים על חוויות הקשורות לבעלי חיים.
סיפורי האגדות שלה עוסקים בנושאים אוניברסליים, כגון – צורת ממשל הולמת, מהות החברה, קנאה בין אחים, דעות קדומות ועוד.
עסקה בהוראה במוסדות אקדמיים ובעיתונאות.
פרסמה מספר סיפורים בעיתון הילדים "אותיות", המוכר לימים בתור "אותיות וילדים".
פרסמה למעלה משישים ספרים לילדים, לנוער ולמבוגרים, כולל ספר שירים.
חלק מספריה תורגמו לאנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, גרמנית, רוסית, ערבית ויפנית.
אחדים מספריה הוסרטו לטלוויזיה, עובדו למחזות תיאטרון ושודרו ברדיו.
בשנים האחרונות היא מנחה סדנאות כתיבה לילדים ולמבוגרים.
אורגד הייתה נשואה לעמוס הלר (שעברת את שמו לאורגד, כשמה), רואה חשבון במקצועו, עד מותו ב-2016. לבני הזוג שלוש בנות.
פרס האגודה להבנה בין-דתית בישראל, על ספרה "בשעת מבחן".
1981 – פרס למדן לספרות ילדים ונוער, על ספרה "אבטיחים שלא בעונה".
פרס ברנשטיין, על ספרה "שני חברים בממלכת הצלבנים".
פרס אדריאן תומאס, על ספרה "אל מקום חדש".
1987 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער, על ספרה "הנער מסיביליה".
פרס מצעד הספרים מטעם משרד החינוך והטלוויזיה החינוכית, על ספרה "קצינת אימוץ".
פרס יעקב אשמן לסיפור קצר, על סיפורה "סוכת הגפנים של פיאנדו" (מופיע בקובץ "משפטו של המלך רובוסטה").
פרס הדסה וקרן חיפה, על ספרה "סודות אפלים".
תשנ"ט – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, על מכלול יצירתה.
פרס יד ושם, על ספרה "הלב שחיפש – הלב שמצא".
2017 - פרס ע"ש דבורה עומר לעידוד פרסום היצירה לספרות ילדים ונוער
2022 - פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך
חברתי זהובת הפרוה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1973)
עמליה וג'ו (תל אביב: י.
חברתי זהובת הנוצה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1976)
חברתי זהובת הסנפיר (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1977)
ידידות במבחן (תל אביב: הדר, 1977)
חברתי אדומת-העין (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1979)
אבטיחים שלא בעונה: אגדה לילדים (רמת-גן: מסדה, 1980)
רופא בדרך (גבעתיים: מסדה, 1981)
חברתי טיקה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1981)
אורחת לשנה אחת (ירושלים: כתר, 1982)
האוצר במערת ההר: אהבה חרישית (ירושלים: כתר, 1983)
אל מקום חדש (ירושלים: דביר, 1983)
הנער מסיביליה (ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1984)
שני חברים בממלכת הצלבנים (גבעתיים: מסדה, 1985)
החטופים לצבא הצאר (ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1986)
ידידי בפקעות המשי (ירושלים: כתר, 1986)
ידידי הגוזלים במרפסת הדרומית (תל אביב: דביר, 1987)
כסופו שלי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987)
שבועת ה"אדרה" (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1988)
לקום מחדש (ירושלים: דומינו, 1990)
אבטיחים שלא בעונה (תל אביב: ספרית מעריב, 1990)
פקודות בשפה זרה: סיפורה של "המחלקה הגרמנית" (ירושלים: דומינו, 1991)
לאהוב את נינה (תל אביב: ספרית מעריב, 1991)
במבחן ימים סוערים (תל אביב: הדר, 1991)
פרידה אחרונה מקורדובה (ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1991)
הנער מסיביליה (ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 1992)
הגולם מירושלים (תל אביב: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 1993)
קצינת-אימוץ (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1993)
פנק מלך המדבר (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1994)
סוד הגוזל הנעלם (תל אביב: דביר, 1994)
רון והבלון האדום (קרית-גת: דני ספרים, 1995)
משפטו של המלך רובוסטה (אור יהודה: ספרית מעריב, 1995)
רכבת אמיתית ורכבת משחק (קרית-גת: דני ספרים, 1995)
ניקה שתיקה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996)
נדב ושעון-הקסמים (קרית-גת: דני ספרים, 1996)
חלום עם חוט (קרית-גת: קוראים, 1997)
סודות אפלים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997)
אהבה חרישית: ועוד שלושה סיפורים (תל אביב: הדר, 1997)
דנה ודגיג הכסף (קריית גת: דני ספרים, 1997)
חיה בהפתעה (אור יהודה: הד ארצי, 1997)
נשפיה לילית בפרדס אימתני (תל אביב: מחברות לספרות, 1998)
הלב שחיפש – הלב שמצא (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1999)
יונתן והיונה הלבנה (קרית-גת: קוראים, 2000)
מסמר הערב (תל אביב: מחברות לספרות, 2000)
במושב של דודה יוהנה (קרית-גת: קוראים, 2001)
אחי הגדול ואני (קרית-גת: קוראים, 2001)
התירס של תרצה (קרית-גת: קוראים, 2001)
חברים מגנת הכוכבים (קרית-גת: דני ספרים, 2001)
יום החרגול וימים אחרים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001)
שיר למנדרינה (קרית-גת: קוראים, 2001)
כשלא מרשים לי דברים (קרית-גת: קוראים, 2001)
יובל והחלומות (קרית-גת: קוראים, 2003)
משלושה יוצא אחד (קריית גת: דני ספרים, 2004)
הצעיף הרך של סבתא רחל (קרית-גת: קוראים, 2004)
שעות מכושפות (ירושלים: כרמל, 2004)
טרז מחכה לאות (ירושלים: כרמל, 2004)
עד שיצא עשן : בהשראת ציורי שמן של מקאולי אטלי (תל אביב: מרנגא, 2005)
קלקידן (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2006)
הנער מבורדו (ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2010)
חבר לא חבר (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2013)
תחת צל אפל (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2014)
סיפורי ערש (ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2017)
השתיקה של יורי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד 2017)
אהבת הנער ממרוקו (הקיבוץ המאוחד, 2019)
ריקוד חייה, שירים (תל אביב: הוצאה עצמית - הוצאה לאור, 2020)
דורית זלץ לימור (נולדה ב-15 במאי 1951) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
היא למדה בבית הספר גורדון.
היא בת למשפחת ספורטאים, אחותה הבכורה שלומית הייתה שחיינית מצטיינת שייצגה את ישראל במכביה ה-5. אבי המשפחה היה ספורטאי מצטיין ואימן במשך שנים התעמלות מכשירים.
היא שחתה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, בהדרכתו של נחום בוך.
בתחרות שחייה בינארצית בין נבחרות ישראל ויוון שנערכה בבריכת "גלי גיל" ברמת גן בסוף יולי 1964 זכתה זלץ במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא נערות מכבי חדש של 5:45.0 דקות, שיפור לשיאה של שושנה ריבנר.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-7 שנערכו בבריכת גלית ביד אליהו בתל אביב לעיני 1500 צופים באוגוסט 1965, סיימה זלץ במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:21.0 דקות.
באליפות ישראל לנוער בשחייה שנערכה בקיבוץ נאות מרדכי בספטמבר 1966 זכתה זלץ בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:35.7 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:58.2 דקות.
נוסף לכך, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:27.2 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים, בחיפה באוקטובר אותה שנה לעיני 5000 צופים זכתה זלץ במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.6 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים, בחיפה באוקטובר 1967 זכתה זלץ בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 2:21.0 דקות, לפני איבונה טוביס ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 5:10.2 דקות.
בנוסף היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:14.9 דקות, אחרי טוביס.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בבריכת "גלית" היא קבעה שני שיאים ישראלים, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 30.1 שניות ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 34.5 שניות.
בתחרות שחייה שנערכה באינסברוק, אוסטריה ביולי אותה שנה זכתה זלץ במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:04.5 דקות, שיפור לשיא של טוביס (1:04.9 דקות).
בתחרות שחייה בין ארצית בין נבחרת ישראל לשווייץ שנערכה בבריכת "גלי גיל" באוגוסט אותה שנה זכתה זלץ במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:04.4 דקות.
זלץ שברה את ידה שגובסה שבועיים בלבד לפני אליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר אותה שנה ולכן לא יכלה להשתתף ולנסות לקבוע את המינימום האולימפי לאולימפיאדת מקסיקו שאותה היא החמיצה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:27.7 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:06.8 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה זכתה זלץ ב-7 מדליות זהב ו-3 ארד וניבחרה לשחיינית המצטיינת של התחרות.
היא קבעה שני שיאים ישראלים חדשים, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:42.6 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:28.0 דקות בהקדימה את טוביס.
במשחה ל-400 מטר חופשי היא הציבה שיא נערות חדש של 5:01.4 דקות.
במשחה ל-100 מטר חופשי היא ניצחה בתוצאה של 1:05.2 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1970 זכתה זלץ ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף.
במשחקי אסיה שנערכה בבנגקוק תאילנד בדצמבר אותה שנה סיימה זלץ פעמיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:39.4 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:11.1 דקות ופעמיים במקום חמישי, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.8 דקות במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה 2:27.3 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1971 זכתה זלץ בתואר השחיינית המציינת של האליפות, לאחר שזכתה ב-8 מדליות אישיות, 4 זהב ו-4 כסף.
בתחרות שחייה שנערכה בספא בלגיה באוגוסט 1972 קבעה זלץ במשחה ל-800 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 10:14.0 דקות, שיפור לשיאה שעמד על 10:28.0 דקות.
לדורית שני ילדים, ארי והילה.
ארי לימור שחיין מצטיין, חבר בנבחרת ישראל בשחייה ומאמן שחייה.
הילה קרן, שחיינית עבר גם היא.
בוועידה ה-34 של מכבי ישראל שנערכה בשנת 1994 זכתה זלץ בתעודת הוקרה.
זלץ לימור חברה ב"וועדת נשים בספורט" של מכבי ישראל.
דוריס לויטהרד היא פוליטיקאית שווייצרית שהייתה חברה במועצה הפדרלית (ממשלה) של שווייץ בשנים 2006-2018. כיהנה כסגנית נשיא שווייץ ב-2009 וב-2016 וכנשיאה ב-2010 וב-2017. היא מילאה את תפקיד שרת הכלכלה (ראש המחלקה הפדרלית לכלכלה) (2010-2006) ושרת הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת.(2018-2010).
דוריס לויטהרד נבחרה מטעם המפלגה הנוצרית דמוקרטית (CVP), והייתה היושבת-ראש שלה בשנים 2004–2006.
דוריס לויטהרד נולדה ביישוב מרנשוואנד שבקנטון ארגאו, הבכורה מבין ארבעה ילדים במשפחה שווייצרית דוברת גרמנית-אלמנית.
אביה היה חבר בפרלמנט של קנטון ארגאו.
לאחר שלמדה בבית ספר יסודי ביישוב הולדתה ובמורי, למדה לויטהרד בגימנסיה הקנטונלית בעיר ווֹלן.
אחרי שלמדה משפטים באוניברסיטת ציריך, השתלמה בפריז ובקלגרי שבקנדה.
בתום התמחות במשרד עורכי דין בקנטון ארגאו החל משנת 1989, עבדה כעורכת דין ערים מורי ווולן שותפות עם עמיתים אחרים למקצוע.
הייתה חברה במועצות המנהלים של כמה חברות ובנקים, ובמקביל הייתה פעילה מאוד במסגרת האוניברסיטאות העממיות בקנטון שלה.
דוריס לויטהרד נשואה לעו"ד רולנד האוזין.
פעילה במסגרת המפלגה הנוצרית דמוקרטית.
נבחרה כסגן היושב-ראש שלה בשנת 2001, ובשנת 2004 ירשה את תפקידו של פיליפ שטרהלין בראש המפלגה.
כמנהיגה הצליחה לשקם את הפופולריות של תנועה פוליטית זו לאחר התבוסה בבחירות בשנת 2003.
ב-14 ביוני 2006 נכנסה למועצה הפדרלית של שווייץ במקום הפוליטיקאי הפרנקופוני ז'וזף דייס.
החל מ-1 באוגוסט באותה שנה (2006) נכנסה לתפקיד שר הכלכלה, שפונה על ידי דייס.
ב-2010 עברה לכהן כשרת הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת.
היא סיימה את כהונתה במועצה בסוף 2018.
ב-10 בדצמבר 2008 נבחרה לויטהרד לסגן נשיא שווייץ לשנת 2009 במקביל לכהונתה במועצה הפדרלית, וב-2010 כיהנה כנשיאה.
היא כיהנה שוב כסגנית הנשיא וכנשיאה ב-2016 ו-2017 בהתאמה.
דוריס לויטהרד הייתה האישה השלישית בתפקיד נשיאהּ של הקונפדרציה, והאישה הראשונה ממוצא גרמני-אלמני שמילאה תפקיד זה.
דורית דרוקר גולנדר (1 באפריל 1949), כיהנה כשגרירת ישראל ברוסיה בשנים 2010–2015.
נולדה בווילנה שבליטא ב-1949 ועלתה לישראל עם הוריה, ליזה ושלומי דרוקר, ב-1967. היא למדה עברית בקיבוץ גליל ים ולמדה סובייטולוגיה ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מ-1968 עבדה בתחנת הרדיו "קול ישראל" במחלקה הרוסית, כששידרה, זוהתה בכינוי "שלומית לידור".
בשנים 1996–2010 הייתה מנהלת ועורכת תחנת הרדיו רק"ע, ונחשבת ממייסדי התחנה, שהוקמה ב-1991 ויועדה עבור העולים החדשים.
ב-18 באוקטובר 2010 מונתה על ידי שר החוץ אביגדור ליברמן לשגרירת ישראל ברוסיה במקומה של אנה אזרי אשר כיהנה כשגרירה מ-2006.
נשואה, אם לשני בנים, וסבתא לשבעה נכדים.
דוריס פיטשן הייתה כדורגלנית גרמנייה ששיחקה בעמדת הקישור.
פיטשן נחשבה לאחת מהכדורגלניות הטובות ביותר בתולדות נבחרת גרמניה, שבה שיחקה שנים רבות כליברו.
פיטשן נולדה ב-1968 בעיר זבן שבצפון גרמניה, וכבר בגיל תשע החלה לשחק כדורגל בקבוצות הילדים המקומיות.
ב-1988 עברה פיטשן לקבוצה המקצוענית הראשונה בקריירה שלה - איינטרכט וולפסבורג.
שנתיים לאחר מכן, הוקמה הבונדסליגה, ווולפסבורג הצטרפה לליגה הצפונית שלה.
בעונה השנייה שלה בבונדסליגה, סיימה פיטשן כמלכת השערים של הליגה הצפונית (הבקיעה 16 שערים), ואף כבשה את השלושער היחיד באותה העונה.
אחרי עונת השיא בוולפסבורג, חתמה פיטשן באלופת גרמניה דאז - ספורטפראונד זיגן, שם חברה לסילביה נייד ולמרטינה ווס.
היא שיחקה בקבוצה ארבע עונות, שבהן היא זכתה בשתי אליפויות גרמניה ובגביע אחד.
ב-1996 עברה פיטשן לסגנית האלופה - פראונהיים.
שנה לאחר מכן, קיבלה פיטשן הצעה מליגת העל היפנית, אך פראונהיים לא הסכימה לשחרר אותה מהחוזה.
עם מעבר הקבוצה לפרנקפורט ב-1999, זכתה הקבוצה בדאבל, ושנה לאחר מכן הוסיפה עוד זכייה בגביע המדינה.
במרץ 2001 עברה פיטשן ל"פילדלפיה צ'ארג'", ששיחקה בליגת ה-WUSA האמריקאית שנוסדה באותה השנה.
חודש לאחר מכן היא כבשה את השער הראשון בתולדות הליגה, במשחק הניצחון 2–0 מול "סן דייגו ספיריט".
ב-30 ביולי 2001, במהלך משחק נגד "ניו יורק פאוור", שברה פיטשן את פרק כף היד והחליטה לפרוש ממשחק פעיל.
אף על פי ששיחקה במעט משחקים באותה העונה, נבחרה פיטשן לשחקנית השנה של פילדפיה צ'ארג'.
ב-4 באוקטובר 1986, כשהיא בת 17 בלבד, ערכה פיטשן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד דנמרק.
במשחק עצמו ניצחה גרמניה 2–0, ופיטשן כבשה את השער הראשון.
בקיץ 1989, אירחה מערב גרמניה את אליפות אירופה שנערכה בפעם השלישית.
פיטשן זומנה לטורניר והייתה לשחקנית הצעירה ביותר בסגל הגרמני.
משחק הגמר של הטורניר שנערך מול קהל של 22 אלף צופים באוסנבריק הפגיש את שתי הנבחרות הטובות באירופה דאז, גרמניה ונורווגיה.
גרמניה עמדה בציפיות של אוהדיה, הביסה את הנורווגיות 4–1, וזכתה באליפות בפעם הראשונה אי פעם.
בסיום הטורניר, נבחרה פיטשן לשחקנית המצטיינת של האליפות.
ב-1991 השתתפה פיטשן עם גרמניה בשני טורנירים בינלאומיים: אליפות אירופה שנערכה ביולי בדנמרק וגביע העולם שנערך בנובמבר בסין.
באליפות אירופה זכו הגרמניות בתואר בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 3–1 על נורווגיה בגמר.
בגביע העולם, פתחה פיטשן בהרכב הראשון בכל ששת משחקיה של גרמניה, ולא החמיצה אף דקת משחק במהלכם.
למרות ההפסד בחצי הגמר, נבחרה פיטשן לאחת ממצטיינות הטורניר, ואף תוארה בתקשורת הסינית כ"גרסה הנשית של בקנבאואר".
בינואר 1995 נפצעה פיטשן ברצועה הצולבת הקדמית, ונאלצה להחמיץ את אליפות אירופה שנערכה בגרמניה (הגרמניות זכו בתואר) ואת גביע העולם שנערך בשוודיה.
החזרה של פיטשן לנבחרת הייתה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה ב-1996. גרמניה הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר לאחר שסיימה עם ארבע נקודות בלבד, ופיטשן הגדירה את הטורניר כ"די חלש".
שנה לאחר מכן, זכתה פיטשן עם גרמניה בפעם השלישית באליפות אירופה.
במהלך הטורניר, נפצעה קפטנית הנבחרת – מרטינה ווס, ופיטשן התמנתה לתפקיד במקומה.
במשחק הגמר ניצחו הגרמניות 2–0 את איטליה, ופיטשן נבחרה להרכב המצטיינות של האליפות.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 1997, שיחקה פיטשן את המשחק המאה שלה בנבחרת, ובכך הייתה לכדורגלנית הגרמנייה הרביעית (אחרי סילביה נייד, מרטינה ווס והיידי מוהר) שמגיעה להישג כזה.
בגביע העולם שנערך ב-1999 בארצות הברית, שיחקה פיטשן בכל ארבעת המשחקים של גרמניה.
גרמניה, שסיימה את שלב הבתים במקום השני, הודחה כבר ברבע הגמר על ידי ארצות הברית, שבסופו של דבר זכתה בטורניר.
שנה אחר כך, בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני, זכו הגרמניות במדליית הארד, לאחר שגברו 2–0 על ברזיל.
הטורניר הבינלאומי האחרון של פיטשן עם נבחרת גרמניה היה אליפות אירופה שנערכה ב-2001. את שלב הבתים סיימו הגרמניות עם מאזן מושלם של תשע נקודות, ובחצי הגמר גברו 0-1 על נורווגיה משער של סנדרה סמיזק.
במשחקה האחרון של פיטשן בנבחרת – גמר הטורניר נגד שוודיה, ניצחה גרמניה 1–0, ופיטשן זכתה להניף את הגביע מהיותה קפטנית הנבחרת.
ב-15 שנים בנבחרת גרמניה, שיחקה פיטשן ב-144 משחקים וכבשה 16 שערים.
מיד עם פרישתה, קיבלה פיטשן משרה במחלקת השיווק של התאחדות הכדורגל הגרמנית.
ב-2011 היא מונתה לראש צוות השיווק של גביע העולם, שנערך באותה השנה בגרמניה.
בין 2009 ל-2016 היא שימשה כמנהלת נבחרת הנשים, שזכתה תחת ניהולה באליפויות אירופה ב-2009 וב-2013, ובמדליית זהב אולימפית ב-2016.
פיטשן חיה עם בת זוג, וגידלה איתה ילד אחד.
היא נפטרה ב-15 במרץ 2025, לאחר מאבק בסרטן העצמות.
דורית אהרונוב (נולדה ב-1970) היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים המתמחה במחשוב קוונטי.
אהרונוב נולדה בוושינגטון, ארצות הברית וגדלה בחיפה, בתו של המתמטיקאי דב אהרונוב ואחייניתו של הפיזיקאי יקיר אהרונוב.
בשנת 1994 סיימה בהצטיינות יתרה את התואר הראשון במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1999 סיימה את התואר השני בפיזיקה במכון ויצמן.
באוניברסיטה העברית בירושלים היא קיבלה תואר דוקטור בפיזיקה ומדעי המחשב, על עבודה שכותרתה "חישוב קונטי רועש", שנעשתה בהנחייתם של אבי ויגדרזון ומיכאל בן-אור.
במסגרת התזה שלה במדעי המחשב מצאה דרכים המאפשרות חסינות לרעש עבור מחשבים קוונטיים.
לאחר הפוסט-דוקטורט שעשתה במשך שנתיים (שנה באוניברסיטת פרינסטון במחלקה למתמטיקה, ושנה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה במחלקה למדעי המחשב), מונתה לפרופסור במחלקה למדעי המחשב והנדסה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אהרונוב זכתה במספר פרסים על עבודת המחקר שלה.
בשנת 2005 נבחרה על ידי המגזין Nature לאחת מארבע "התאורטיקנים הצעירים הבולטים ביותר בתחום עשייתם", ובשנה שלאחר מכן הוענק לה פרס קריל למצוינות במחקר מדעי.
בשנת 2014 זכתה בפרס מיכאל ברונו.
בשנת 2010 הוזמנה להרצות בקונגרס הבינלאומי למתמטיקה בהיידראבאד על נושא "ההיבטים המתמטיים של מדעי המחשב".
מחקריה של אהרונוב עוסקים בעיקר בתהליכי אינפורמציה קוונטית, הכוללים:
הקשר בין מחשוב קוונטי ובין גבישים ושרשראות מרקוב קוונטיות
סיבוכיות המילטוניאן קוונטי והקשר לפיזיקה של חומר מעובה
המעבר מפיזיקה קוונטית לפיזיקה קלאסית
הבנת השזירה הקוונטית מתוך למידת הסיבוכיות הקוונטית
דוריס הארט הייתה טניסאית אמריקאית, שהתחרתה בשנות ה-50. דורגה ראשונה בעולם בשנת 1951.
הארט זכתה ב-35 תוארי גראנד סלאם, חמישית בכל הזמנים, מהם 6 ביחידות, 14 בזוגות נשים ו-15 בזוגות מעורבים.
בהיותה ילדה חלתה בדלקת העצם, אך למרות זאת הגיע להישגים מרשימים בספורט.
הייתה האישה הראשונה שהצליחה להגיע לזכייה בכל טורנירים גראנד סלאם בכל הקטגוריות (תחרות הנשים, זוגות נשים וזוגות מעורבים).
מאז רק מרגרט קורט ומרטינה נברטילובה הצליחו לחזור על הישג זה.
בשנת 1969 נכללה דוריס הארט בהיכל התהילה הבינלאומי בטניס.
וימבלדון - - - - - -סיבוב 4 חצי גמר גמר- חצי גמר זכייה זכייה זכייה זכייה זכייה-- 5 / 9 ארצות הברית???סיבוב 1רבע גמר גמררבע גמרסיבוב 1 חצי גמררבע גמר גמר זכייה זכייה זכייה זכייה זכייה-רבע גמר 5 / ?
דוריס ליבסי רנולדס , הייתה גאולוגית בריטית, שנודעה בעיקר הודות לעבודתה על מטאסומטיזם בסלעים וחלקה ב"מחלוקת הגרניט".
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לחברה המלכותית של אדינבורו.
רנולדס נולדה במנצ'סטר לאלפרד רנולדס ולואיזה ליבסי.
הוריה עקרו מבלפסט והתיישבו במנצ'סטר זמן קצר לפני שנולדה.
רנולדס למדה באסקס ואחר כך במכללת בדפורד בלונדון, והשלימה תואר ראשון בגאולוגיה בשנת 1920. בבדפורד למדה אצל שתיים מהגאולוגיוֹת הנשים הבולטות של זמנן, קת'רין רייזין וגרטרוד אליס, שטיפחו את העניין שלה בפטרולוגיה.
לאחר לימודיה, החלה רנולדס ללמד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL), ואחר כך באוניברסיטת המלכה בבלפסט, בין השנים 1921 ו-1926, כעוזרת לארתור דווריהאוס ולג'ון קיי צ'ארלסוורת'.
מחקריה המוקדמים עסקו בגאולוגיה של אירלנד הצפונית, ובמיוחד אבן החול הטריאסית של צפון המזרח, שם גילתה פצלת שדה אשלגנית אותיגנית.
בנוסף, חקרה את מקורו המטאסומטי של אלביטים, אשר יש לו מתאם עם גידול בתרכובות המכילות נתרן.
מחקרה של רנולדס התמקד בתנאים הגאוכימיים והמבניים שתורמים להיווצרות סלעים בתהליכים מטאסומטים.
בזמן מסע מחקר לאי קולונסיי, גילתה שהקסנוליתים המקומיים של קוורציט בהורנבלנדה עברו מטאסומטיזציה לכדי מיקרופגמטיט.
היא חיבבה את אירלנד והמשיכה לבקר בה עם בעלה לעיתים קרובות.
בשנת 1926 שבה למכללת בדפורד כמרצה, ובשנת 1927 השלימה תואר דוקטור למדעים (D.Sc).
במהלך מסע מחקר לחצי האי ארדנאמרצ'ן בשנת 1931, פגשה רנולדס את ארתור הולמס, פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת דארם.
היא נענתה להצעתו וכיהנה במשרת הוראה בדארם, ולאחר מות אשתו הראשונה של הולמס, נישאה לו בשנת 1939. כשהפך הולמס לפרופסור רגיוס לגאולוגיה באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1942, הפכה רנולדס עמיתת מחקר של כבוד.
הייתה זו משרת הוראה ומחקר ללא שכר במחלקה לגאולוגיה.
במאמץ להסביר את תהליך היווצרות גרניט בקרום כדור הארץ, פיתחה רנולדס בשנות ה-40 של המאה ה-20 את תאוריית ה"גרניטיזציה".
התאוריה גרסה, שנוזלים שנעו מעלה דרך קרום כדור הארץ עברו שינוי כימי לגרניט.
הייתה זו תאוריה שנויה במחלוקת במשך כ-20 שנה, ועוררה מחדש את "מחלוקת הגרניט".
התאוריה הוכחה כשגויה בשנות ה-60, אך הובילה למחקר מועיל בתחום גאולוגי שהיה עד אז זנוח.
הולמס מת בשנת 1965, ורנולדס פרסמה בשנת 1978 מהדורה משוכתבת של ספר הלימוד הנפוץ שחיבר, Principles of Physical Geology.
רנולדס מתה בהוב (עיירה ליד ברייטון), ב-10 באוקטובר 1985.
בשנת 1949, הייתה רנולדס לאשה הראשונה שנבחרה לאגודה המלכותית של אדינבורו.
היא זכתה במדליית לייל (Lyell Medal) מטעם החברה הגאולוגית של לונדון בשנת 1960.
דוריס רוברטס (; 4 בנובמבר 1925 – 17 באפריל 2016) הייתה שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר מתפקידה כאמו של ריימונד, מארי, בקומדיית המצבים "כולם אוהבים את ריימונד", בשנים 1996–2005. לאורך קריירת המשחק שלה, שהחלה ב-1951, זכתה בחמישה פרסי אמי ובפרס גילדת שחקני המסך.
נולדה בשם דוריס מיי גרין בסנט לואיס, מיזורי, למשפחה יהודית שהיגרה מרוסיה.
לאחר עזיבת אביה, לארי גרין, גידלה אותה אמה אן מלצר, עם סבה וסבתה, ברובע הברונקס, ניו יורק.
אמה נישאה בשנית לצ'סטר רוברטס, ודוריס אימצה את שם משפחתו.
אמה ואביה החורג ניהלו סוכנות שסיפקה שירותים לתסריטאים ושחקנים.
רוברטס השתתפה לראשונה בסדרת טלוויזיה ב-1952, בסדרה "Westinghouse Studio One".
במקביל הופיעה לאורך השנים בתפקידי אורח במגוון סדרות, בהן "צער גידול בנות", "אבא חורג, אמא חורגת", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "מקום טוב באמצע", "האנטומיה של גריי" ו"עקרות בית נואשות".
ב-1990 שיחקה במיני-סדרה של NBC "אמונה עיוורת" בתפקיד טסי מקברייד, אשר מבוסס על ספר באותו שם.
בשנת 1992 שיחקה בסרט "אנשים משומשים" - הפקה אמריקאית-יפנית בכיכובם של שירלי מקליין והשחקן האיטלקי מרצ'לו מסטרויאני.
ב-1996 החלה לשחק בסיטקום "כולם אוהבים את ריימונד", בתפקיד מארי בארון, אמו של כוכב הסדרה, ריימונד בארון (בגילומו של ריי רומנו).
על משחקה בסדרה הייתה מועמדת 7 פעמים לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרה קומית, מתוכן זכתה 4 פעמים.
לפני כן זכתה פעם אחת בפרס אמי בשנת 1983 על הופעת אורח בסדרת בית החולים "מקום אחר", כשגילמה הומלסית.
ב-2001 שיחקה בקומדיה "כשאילי פגש את טום" לצד ליסה קודרו.
ב-2006 כיכבה בסרט "ילד של סבתא", בקומדיה "ראש בראש עם משפחת שטיין", ובסרט הטלוויזיה "Our House".
בשנת 2009 שיחקה בסרט "חייזרים בעליית הגג".
בשנת 2012 שיחקה בדרמת הפשע "מדיאה בהגנת עדים" לצד טיילר פרי, ושיחקה בדרמת הטלוויזיה "תרבות נגדית" לצד מרגו מרטינדייל.
בהמשך המשיכה להופיע בתפקידי משנה במספר סרטים, גם ב-2016, שנת מותה.
משנות ה-50 ועד העשור הראשון של המאה ה-21, הופיעה רוברטס במקביל גם במספר הצגות תיאטרון בברודוויי.
ב-2003 זכתה רוברטס להוקרה כשקיבלה כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רוברטס נפטרה בשנתה בגיל 90 בביתה בלוס אנג'לס, בשנת 2016, כתוצאה משבץ.
ב-2005 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרום קרוליינה.
ב-2003 פרסמה רוברטס את ספר זכרונותיה "Are You Hungry, Dear?
חיים, צחוקים ולזניה"), שנכתב בשיתוף עם דנאל מורטון.
רוברטס הייתה חברת המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, ופעילה למען זכויות בעלי חיים.
כן שימשה יושבת ראש "הקרן לילדים עם איידס".
רוברטס הייתה נשואה למייקל קנאטה בשנים 1956–1962. בנם היחיד, מייקל, נולד ב-1957. שנה לאחר גירושיה, ב-1963, נישאה רוברטס לסופר והתסריטאי ויליאם גויאן; הוא מת מלוקמיה ב-1983.
דורית חכים - קרמר (נולדה ב-1971) היא במאית קולנוע, יוצרת סרטים ישראלית, תסריטאית וחברה בוועד המנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
דורית חכים - קרמר היא בת להורים יוצאי מצרים, אמה מתה בלידתה.
אביה התחתן שנית ובגיל 12 עברה לגור אצל אחותה.
בגיל 15 למדה במשך שנתיים בכפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, ואחר כך ב"תיכון רון", תיכון אקסטרני בהרצליה.
בין השנים 1990–1992 עבדה ככתבת בעיתון "העיר", בשנת 1993 הייתה כתבת לענייני תיאטרון, תרבות ומוסף שבת בעיתון "חדשות".
בין השנים 1993–1995 שימשה ככתבת ראשית, עורכת מדור, ובעלת טור אישי "חכים בלילה" ב"העיר".
בשנים 1995–1997 עבדה ככתבת ראשית במקומון "זמן תל אביב" ובמוסף "סופשבוע" של "מעריב".
בין השנים 1994–1999 למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
זכתה במלגת שרת התרבות להצטיינות בקולנוע בשנים 1996,1997,1998. יצרה במסגרת לימודי סרט סטודנטים תסריט ובימוי "משהו בעל ערך", עלילתי קצר.
זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, "אריה הכסף", בפסטיבל ונציה 1998, זכה בציון לשבח בפסטיבל מונפלייה 1998, זכה במקום שני בפסטיבל קייב, 1998 והשתתף בעשרות פסטיבלים בעולם.
בין השנים 1997–1999 עבדה כרעיונאית ותחקירנית בתוכנית "פרפר לילה" של טל ברמן.
בשנת 2000 הייתה עורכת תוכניות, חברת צוות ההקמה של ערוץ "ביפ".
בשנת 2001 כתיבה תסריט לדרמה "קרוואן 841", 50 דק, במסגרת הסדרה שיעור מולדת.
הדרמה זכתה בפרס וולגין לתסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
בשנת 2003 הייתה כתבת מוסף "הארץ".
בשנה זו כתבה את התסריט וביימה את "שאיבה, החזרה, דילול, שאיבה", במסגרת הפרויקט "מבטים – יש לי חלום" בפסטיבל הסרטים בירושלים ובערוץ 2, טלעד.
בשנת 2004 ביימה את הדרמה "שיווי משקל" בהוט.
הדרמה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה והשתתפה בפסטיבלים רבים בעולם.
בשנת 2005 יצרה, ביימה וכתבה את התסריט של ספיישל דוקומנטרי "איך עושה ישראלי" – בכיכובו של אסי כהן, ערוץ 2, קשת.
בין השנים 2011–2012 כתבה טורים באתר "סלונה" ובין השנים 2013–2007 כתבה מאמרים במוסף הארץ.
בדצמבר 2024 הוציאה לאור את ספרה הראשון, "הכיוון: מערב", בהוצאת כתר.
הספר מתאר את חייה של שירז, הנשואה ליואל, יזם הייטק שעושה רילוקיישן מישראל לעמק הסיליקון עם משפחתו.
הספר מתבסס על חוויות של חכים מהתקופה בין 2011 ל-2014, בה עברה עם בעלה, יזם ההייטק שלמה קרמר ועם ילדיה לחיות בעמק הסיליקון.
בספטמבר 2025 דווח כי היא ובעלה שלמה קרמר נפרדו.
סרט הקולנוע 'ירח בבית 12'
ב-2014 כתבה את התסריט לסרט חדש, וצילמה ב-2015 את סרט הקולנוע "ירח בבית 12", סרט עלילתי באורך מלא בכיכובם של יובל שרף, יערה פלציג וגפן ברקאי.
הסרט זכה בציון לשבח מטעם חבר השופטים בתחרות הרשמית של סרטי הקולנוע בפסטיבל סיאטל 2016 והסרט הופץ בבתי הקולנוע סינמה סיטי ברחבי הארץ בספטמבר 2016.
חכים נשואה ליזם ההייטק הסדרתי והאנג'ל שלמה קרמר ולהם שלושה ילדים משותפים.
חיו מספר שנים בפאלו אלטו בעמק הסיליקון, קליפורניה.
דורותיה "דוריס" דרגוביץ' (בקרואטית: Doris Dragović, מבוטא: dôːris drâːɡoʋitɕ; שם נישואים: דורותה בודימיר; נולדה ב-16 באפריל 1961) היא זמרת-יוצרת קרואטית.
היא ייצגה בתחרות האירוויזיון את יוגוסלביה באירוויזיון 1986 עם השיר "ז'ליו מויה" (Željo moja; בעברית: משאלתי), בו סיימה במקום ה-11, עם 49 נקודות, ואת קרואטיה באירוויזיון 1999 עם השיר "מריה מגדלנה" (Marija Magdalena) בו סיימה במקום הרביעי, עם 118 נקודות.
דרגוביץ' נולדה בספליט שבקרואטיה ומילדותה התעניינה בשירה.
בתחילת שנות ה-80 הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "More" וב-1986 החלה את קריירת הסולו שלה, באותה שנה היא ייצגה יוגוסלביה באירוויזיון בברגן וסיימה במקום ה-11. כתוצאה מכך הפכה לאחת מזמרות הפופ המובילות במדינה.
ב-1999 זכתה במקום הראשון בתחרות הלאומית לייצוג קרואטיה באירוויזיון בירושלים מתוך 24 אמנים שהתמודדו בתחרות.
בשנת 2000 שרה מול ראש ממשלת מונטנגרו מילו ג'וקאנוביץ' בחגיגות לכבוד השנה החדשה.
דוריס שרדר-קפף היא עיתונאית גרמנייה.
הייתה אשתו הרביעית של קנצלר גרמניה לשעבר גרהרד שרדר.
קפף נולדה בעיירה בבוואריה למכונאי ועקרת בית.
בין השנים 1982–1984 עבדה במערכת העיתון "Augsburger Allgemeine" ושם שימשה גם כעורכת.
ב-1987 הצטרפה לצוות העיתון בילד והייתה כתבת בבון.
במסגרת עבודתה נשלחה לניו יורק שם הכירה את כתב ARD סוון קונץ וב-1991 נולדה בתם המשותפת קלרה.
ב-1992 העתיקה את עבודתה לעיתון "פוקוס" שם עבדה במחלקת הפוליטיקה הפנים מדינתית.
ב-1997 נישאה למושל סקסוניה התחתונה גרהרד שרדר, שהיה מבוגר ממנה ב-19 שנה.
כעבור שנה נבחר בעלה לקנצלר גרמניה וקפף הפכה לאשת הקנצלר.
במסגרת תפקיד זה הייתה פעילה בארגוני ילדים ונוער רבים.
בשנת 2015 בני הזוג נפרדו, ובשנת 2018 הם התגרשו.
מ-2011 ועד 2012 הייתה חברה בצוות ההנהלה של רשת חנויות הכלבו "Karstadt".
דורית הופמן (נולדה ב–28 ביולי 1978) היא רקדנית, מורה למחול וכוריאוגרפית ישראלית.
הופמן עוסקת בהוראת מחול משנת 1998 ובכוריאוגרפיה משנת 2003.
החל מ-2009 היא שותפה לניהול "מחולה", יחד עם בן זוגה לחיים יניב הופמן ובני משפחתו.
דורית ויניב מנהלים את "מחולה תל אביב" ו"מחולה רמת השרון" שם הם מגדלים ומחנכים מאות תלמידי מחול מדי שנה בתוכנית שנתית ורב שנתית.
חלק ניכר מעיסוקה הוא בתחומי החינוך והפדגוגיה, הוראת תלמידים, הסמכות מורים למחול, ליווי כוריאוגרפים, ייעוץ אמנותי ותחומי אמנות משיקים נוספים בהם: במוי מופעים, צילום, עריכת וידאו ומוזיקה, גרפיקה ועיצוב תלבושות.
נולדה בירושלים להורים צילה ודוד טורס.
החלה את דרכה כרקדנית בלהקת "מחולה ירושלים" בשנת 1991 והייתה סולנית בלהקה הייצוגית הבוגרת כ-10 שנים בין השנים 1995–2004, במסגרת זו הופיעה ברחבי הארץ והעולם בבמות מרכזיות, בפסטיבלים ובאירועים יוקרתיים.
במהלך השנים השתלמה והעשירה עצמה במרכזי המחול הגדולים בעולם, ביניהם: STEPS STUDIO, BROADWAY DANCE CENTER – NEW YORK, Pineapple Dance
Studio- London וגם בישראל אצל מיטב המורים.
בין השנים 2001–2003 רקדה בלהקת מיומנה במסגרתה הופיעה במופע המקורי של מיומנה המצליח בכל הזמנים, בין היתר הופיעה עם הלהקה בפיינל-פור ששודר בערוצי הטלוויזיה בכל העולם.במקביל, בשנת 2001 התמנתה למנהלת האמנותית של להקת הדגל הירושלמית 'נעורי מחולה ירושלים' שהייתה ידועה בהישגיה וברקדניה.
משנת 2005 הצטרפה לצוות ההוראה של "מחולה תל אביב" והחל מ-2010 גם ב"מחולה רמת השרון".
במהלך שנים אלו הייתה שותפה מרכזית לתהליכי היצירה של הפקות שונות: מיס יוניברס, תגלית, פסטיבלי כרמיאל, משלחות בחו"ל, יוצרים צעירים במרכז סוזן דלל ועוד וכן בתחום המסחרי להפקות מסחריות שונות: קרוקר, YES, חברות סלולר, קופ"ח, פרסומות ועוד.
בשנים 2008, 2007, 2005, 2002 הייתה שותפה ליצירות המחול המרכזיות בטקס הדלקת המשואות בערב העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2019 נבחרה לביים את מופע הפתיחה של פסטיבל המחול "אשדודאנס" בהשתתפות מירי מסיקה.
בשנת 2021 נבחרה דורית ליצור יצירה מיוחדת לטקס הדלקת המשואות עם הזמרת נרקיס בתפירת שמלה ענקית מיוחדת שלתוכה הוכנסו 19 רקדניות.
הכוריאוגרפיה שיצרה ביחד עם בת המשפחה נועה הופמן זכתה להצלחה גדולה וזכתה במקום הראשון בתחרות המחול העכשווי בפסטיבל כרמיאל בשנת 2022
במהלך כל השנים יצרה רפרטואר ריקודים נרחב לתלמידי מחול וללהקות ילדים ונוער וכן יצירות מחול לרקדנים בוגרים, המוכרות שבהן:רוקסן, שיר ארץ, קול תפילותיי, מאסטר שף, מעגל מתופפים, מטאדור, תן בליבנו, אין מחיר לחופש, חלומות, ועוד.
ללהקות ילדים ונוער: אין לי כסף, בואי אמא, החיים יפים, עולם המים, הנסיך הקטן ועוד רבים.
ככוראוגרפית זכתה בשלל פרסים על יצירותיה שהפבו לשם דבר בייחוד בתחום התחרויות לתלמידי מחול.
בנוסף, הפיקה וביימה מופעי מחול רבים ברחבי הארץ - בפסטיבלים, כנסים, תחרויות, הפקות מקוריות ועוד.
לצד אלו, החל משנת 2005 ועד היום, משמשת כמנטורית בקורסים להכשרות מדריכי מחול עכשווי מטעם המכללה האקדמית וינגייט.
מעבר למחול וחינוך עוסקת דורית בתחומים משיקים רבים השייכים לעולם הבמה וההפקה.
היא אחראית על מרב העיצובים הגרפיים של מחולה, עריכות מוזיקה, עיצוב תלבושות, ייעוץ כוריאוגרפים, סטילס ועריכות וידאו ועוד.
במקביל היא עובדת לצד בעלה יניב על פרויקט הדגל החדש החל משנת 2022 'להקת המחול יניב הופמן'
יסוד המסלול התחרותי לתלמידי מחול מצטיינים
בשנת 2018 הקימה את המסלול התחרותי שנועד עבור תלמידי מחול מצטיינים מכל אזור המרכז, להם נבנתה תוכנית מחול מאתגרת ואינטנסיבית במיוחד.
כבר בשנתו הראשונה, נחל המסלול הצלחות רבות ואינספור פרסים ופרסי "אוברול" בתחרויות בישראל: i believe, תחרות וינגייט, תחרות אשקלון, תחרות וירטועוז ועוד.
במשך 4 שנים פיתחה את המסלול, הרחיבה את התכנים וצוות המורים המלמדים בו ויצרה כוריאוגרפיות שזכו לשבחים והישגים רבים, עם יצירות משובחות כמו: עולם המים, אין מחיר לחופש, הנסיך הקטן, שברי זכרונות, נשל הנחש ועוד.
בעקבותיו קמו מסלולים רבים תחרותיים בבתי ספר למחול בארץ.
בשנת 2022 סיימה דורית את תפקידה האמנותי במסלול והעבירה השרביט לכוריאוגרף אלמוג דוד וכיום היא משמשת כמנהלת העשייה ויועצת אמנותית.
הופמן בעלת תואר B.A בתקשורת וניהול מטעם המסלול האקדמי המכללה למינהל, עם התמחות בשיווק ופרסום ובעלת תואר M.E.D (Master of Education) - בניהול מערכות חינוך מטעם סמינר הקיבוצים.
בוגרת לימודי תעודה של תכנון אדריכלי ועיצוב פנים מטעם "דיפלומה", האוניברסיטה הפתוחה.
בעלת תעודת מדריכי פילאטיס של המכללה האקדמית בוינגייט.
הופמן נשואה לרקדן ויוצר המחול יניב הופמן ולשניים שלושה בנים.
שנה שם התחרות זכיות קטגוריה2019 מוקדמות "I Believe" זכייה במקום הראשון + פרס האובראול עם היצירה "Relationship" גילאי 12–14, רמת מתקדמים מוקדמות "I Believe" זכייה במקום השני עם היצירה "הקול בראש" גילאי 15–17, רמת מתקדמים גמר תחרות "I Believe" זכייה במקום הראשון + פרס האובראול עם היצירה "Relationship".
גילאי 12–14, רמת מתקדמים גמר תחרות "I Believe" זכייה במקום השלישי עם היצירה "הקול בראש".
זכיות במלגות כספיות ופרסי עבר
דוריס דרי היא סופרת ומפיקת סרטים גרמנייה.
דוריס דרי גדלה בהנובר שבגרמניה המערבית.
בשנת 1973 היא החלה ללמוד עשיית סרטים באוניברסיטה בקליפורניה, ולמדה גם בניו סקול בניו יורק.
בשנת 1975 היא חזרה לגרמניה והמשיכה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות במינכן.
במקביל היא החלה לעבודת בעיתונות בתחום ביקורת סרטים ופרסמה מספר סיפורים קצרים וסיפורי ילדים.
בשנת 1983 היא הפיקה את הסרט הראשון שלה.
בשנת 2005 היא הפיקה סרט "הדייג ואשתו".
בסך הכל היא הפיקה כ-20 סרטים.
עבור סרטים אלו היא זכתה בפרסים בשנת 1999 ובשנת 2012.
בשנת 2013 היא זכתה במלגת שהייה בכפר אמנים ביפן (באותו מחזור עם סשה ויידנר).
דוריס דרי חברה באקדמיה הגרמנית לקולנוע.
דורית (לאה) איזק (נולדה ב־12 בספטמבר 1956, ז' בתשרי תשי"ז) היא אפידמיולוגית ומקימת עמותת אונקוידע (בלועזית; OncoYeda) בעלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מחקריה עסקו בבחינת קשרים בין רמות דתיות ופרוגנוזה (המוגדרת כהישנות ותמותה) בקרב חולות סרטן השד בישראל.
היא מצאה כי לרמת הדתיות השפעה על שיעור מקרי סרטן השד ועל הפרוגנוזה של המחלה: הסיכון לפתח סרטן שד נמוך בקרב נשים חרדיות בהשוואה לחילוניות, אולם הפרוגנוזה בקרב חולות חרדיות שכבר אובחנו, גרועה יותר.
איזק נולדה לשמואל (סוחר טקסטיל) ויפה רייך (גננת) בתל אביב.
היא גדלה בירושלים והתחנכה בתיכון א.ד.
בשנת 1987 סיימה תואר ראשון (.B.A) בסיעוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 2001 סיימה את התואר השני (M.P.H.) בבריאות הציבור ורפואה קהילתית באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 2012, סיימה תואר שלישי, .PhD) באפידמיולוגיה, בפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
במימון המחקר השתתפו קרן סוזן קומן (Susan G.
Komen Breast Cancer Foundation) והמכון הלאומי לחקר שירותי הבריאות ומדיניות הבריאות בישראל.
היא נשואה לגבריאל ולהם ארבעה ילדים.
אחד מהם הוא איש התקשורת אורי איזק.
דוריס אוקאדה מצואי היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת קליפורניה, מאז 2005. היא נבחרה לראשונה אל הקונגרס בבחירות מיוחדות למילוי מקומו של בעלה המנוח, בוב, שנפטר כ-48 שעות טרם השבעתו לתקופת הכהונה ה-14 שלו.
מצואי נולדה בשם דוריס אוקאדה במחנה מעצר בפוסטון שבאריזונה, שם נאסרה משפחתה במסגרת כליאת היפנים בארצות הברית.
היא גדלה בדינובה שבעמק המרכזי בקליפורניה.
בזמן ששקדה על לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הכירה את מי שיהיה בעלה לעתיד, בוב מצואי.
לשניים נולד ילד אחד ושמו בריאן.
בראשית דרכה הייתה עקרת בית וחברה פעילה בארגון "נשות עורכי הדין", כשאלה בעלה בוב היה עורך דין מקומי וחבר במועצת העירייה של סקרמנטו בטרם נבחר אל הקונגרס של ארצות הברית ב-1978. בני הזוג מצואי עברו אל וושינגטון הבירה לשם עבודתו של בוב בגבעת הקפיטול, וגידלו שם את בנם.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 התנדבה מצואי במטה הבחירות הנשיאותי של מושל ארקנסו ביל קלינטון.
משהיה לנשיא הנבחר, הייתה חברה בצוות המעבר השלטוני של קלינטון.
אחרי ההשבעה הנשיאותית בינואר 1993 מונתה לסגנית עוזר מיוחד עבור נשיא ארצות הברית וסגנית מנהלת לשכת קשרי הציבור של הבית הלבן, תחת אלכסיס הרמן.
אחד מתפקידיה היה לעבוד עם קהילת האסייתים בארצות הברית.
בספטמבר 2000 מינה אותה הנשיא קלינטון למועצת המנהלים של המרכז הבין-לאומי למלגאים ע"ש וודרו וילסון.
בתום נשיאות קלינטון עבדה כשדלנית עד 2005, אז שבה לקליפורניה כדי להתמודד אל הקונגרס על המחוז החמישי של קליפורניה, לאחר מותו של בעלה.
ב-1 בינואר 2005 נפטר בוב מצואי לאחר סיבוכים של התסמונת המיאלודיספלסטית.
ב-9 בינואר, למחרת הלווייתו, אמרה מצאוי לתומכים כי תתמודד על המושב הריק שהותיר אחריו בעלה.
בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-8 במרץ 2005 היא נבחרה לבית הנבחרים וגרפה כ-68% מהקולות.
בדיווחי העיתונות נכתב כי מצואי ניצחה בבחירות עוד בטרם פתיחת הקלפיות, מכיוון שרוב הקולות בבחירות היו כאלה של הצבעה מרחוק, בהם זכתה באופן גורף.
בבחירות אמצע הכהונה של 2006 נבחרה לתקופת כהונה מלאה ומאז הוסיפה להיבחר שמונה פעמים נוספות ללא התנגדות משמעותית.
זאת הודות להיותו של המחוז מעוז דמוקרטי מובהק, המיוצג על ידי דמוקרטים ברציפות מאז 1953.
בשנת 2007 מונתה מצואי בידי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי למועצת הנאמנים של מכון סמית'סוניאן, שם כיהנה עד 2011. מצואי הייתה אחת משלושת חברי הבית היחידים שישבו במועצה.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 נשאה דברים בכנס הוועדה הדמוקרטית הלאומית ואף שימשה כפרלמנטרית עבור הוועדה.
מבחינת אידאולוגיה פוליטית, מצואי היא ליברלית, ולראיה היא קיבלה דירוג בן מאה אחוזים מהקמפיין לזכויות אדם על עמדתה בדבר זכויות להט"ב בארצות הברית.
היא תומכת במתן מימון עבור מקסיקו למלחמה בסמים, החלת מס פרוגרסיבי והשבתת פרצות אוף-שורינג עבור עסקים.
ב-2011 תמכה בביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר והרחבת המימון לאמטרק.
מצואי, חברה ותיקה בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים, מתמקדת מזה שנים בהפיכת סקרמנטו למוקד קלינטק בארצות הברית.
דוריס סטיבנס הייתה סופרג'יסטית וסופרת אמריקאית.
נולדה בשם דורה קרולין סטיבנס באומהה, נברסקה בשנת 1892. משפחתה ממוצא אנגלי והולנדי, הוריה היו רפובליקנים מן המעמד הבינוני.
בשנת 1911 סיימה תואר ראשון באוברלין קולג'.
לאחר סיום לימודיה עבדה כעובדת סוציאלית ומורה באוהיו ומישיגן.
בשנת 1921 נישאה לדאדלי פילד מאלון, עורך דין שייצג אותה ונשים נוספות שהיו חברות בקונגרס למען זכות הצבעה לנשים (Congressional Union for Women Suffrage) לאחר שנעצרו בהפגנות.
בשנת 1935 נישאה לג'ונתן מיטשל, עיתונאי בעיתון "ניו יורק וורלד".
בשתי הפעמים בהן נישאה, סטיבנס החליטה לשמור על שם נעוריה ולא להחליפו לשם המשפחה של בעלה, מעשה שנחשב לא שגרתי באותה עת.
סטיבנס התוודעה למאבק הסופרג'יסטי במהלך לימודיה באוברלין קולג'.
עברה להתגורר בגריניץ' וילג' ושם הצטרפה לקהילה פמיניסטית שבין חברותיה היו קריסטל איסטמן, אינז מילהולנד, מרי היטון וורס, סוזן גלאספל, דורותי דיי, ונשים נוספות.
יחד עם נשים נוספות, בהן אליס פול, לוסי ברנס, מרי ריטר בירד ואחרות, הקימו את הקונגרס למען זכות הבחירה לנשים (Congressional Union for Women Suffrage), בארגון זה שאפו ליישם גישות רדיקליות שבהן נקט איגוד הנשים בבריטניה באותה עת כחלק מן הדרישה לזכות בחירה לנשים במדינה.
הן ערכו הפגנות ענק באופן יום יומי מול הבית הלבן, במהלכן ורבות מהן נעצרו.
בשנת 1914 הפכה סטיבנס למארגנת של הקונגרס למען זכות הבחירה לנשים בוושינגטון די סי.
בשנת 1915 ארגנה את הכנס הראשון לנשים בוחרות בסן פרנסיסקו.
בשנת 1916 הפך הקונגרס לזכות בחירה לנשים למפלגת הנשים הלאומית, תוך קריאה לתיקון החוקה.
סטיבנס הובילה את ועידת המפלגה בקולורדו ולאחר מכן סייעה לנהל את קמפיין הבחירות בקליפורניה של מפלגת הנשים.
סטיבנס נעצרה בשנת 1917, במהלך הפגנות "המשמר הדומם" מול הבית הלבן.
היא ישבה במעצר במשך שלושה ימים מתוך 60 הימים שנגזרו עליה, ולאחר מכן קיבלה חנינה.
מכתבים ששלחה סטיבנס במהלך מעצרה אודות התנאים הקשים בבית המעצר התפרסמו בעיתון המפלגה, מה שתרם להעלאת המודעות הציבורית למעצרי הנשים והגביר את אהדת הציבור כלפיהן.
סטיבנס נעצרה בשנית בשנת 1919, במהלך הפגנת מפלגת הנשים בבית האופרה המטרופוליטנית בניו יורק.
את עדותה על התנאים בבית המעצר והיחס לפעילות הפמיניסטיות מן "המשמר הדומם" פרסמה בשנת 1920 בספרה "כלואות למען החופש" (Jailed for Freedom).
בספר מתוארים התנאים הקשים בבית המעצר, לרבות אלימות שהופעלה כלפי הנשים, מזון מקולקל ומלא רימות שניתן להן, צנזור המכתבים שנשלחו אליהן ומניעת פרטיות.
כמו כן, תיארה כיצד נשים ששבתו רעב הואכלו בכפייה.
במהלך השנים הבאות מילאה סטיבנס מספר תפקידים בכירים במפלגת הנשים הלאומית, לרבות חברות בוועד המנהל, סגנית יושבת הראש של סניף המפלגה בניו יורק והובלה של קמפיין המפלגה לקונגרס.
היא פעלה במדינות שבהן מועמדות נשים התמודדו לסנאט.
לאחר קבלת זכות הבחירה לנשים, המפלגה עברה לעסוק בנושאים כגון שוויון זכויות בתעסוקה וזכויות נשים במעגל המשפחה.
המפלגה פעלה ליצירת קשרים עם מדינות נוספות מחוץ לארצות הברית כדי לקדם את המאבק הפמיניסטי, סטיבנס התמקדה בפעילותה בקידום שוויון זכויות לעובדות באמריקה הלטינית.
בשנת 1933, יחד עם אליס פול, הייתה בין הפעילות המרכזיות שקידמו את חתימת "אמנת מונטווידאו", שהייתה בין המסמכים הראשונים שקבעו בחוק שוויון זכויות לנשים.
בשנת 1947 עזבה סטיבנס את מפלגת הנשים הלאומית.
היא הצטרפה לפעילות "הליגה למען לוסי סטון", ארגון נשים שפעל לפי ערכיה של לוסי סטון לשימור שם הנעורים לאחר הנישואין, ונאבק למען זכויות נשים נשואות.
בין השנים 1951–1963 שימשה סגנית נשיאת הארגון.
דוריס באצ'לר האמפרי הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אמריקאית.
יחד עם בני דורה, מרתה גרהם וקתרין דנהאם, הייתה האמפרי אחת מחלוצות המחול המודרני מהדור השני, שהמשיכו את הדור שקדם להן – איזדורה דאנקן, רות סנט דניס וטד שון – בחקר השימוש בנשימה ופיתוח טכניקות שנלמדות במחול המודרני מאז.
מכיוון שרבות מיצירותיה נרשמו בכתב מחול, עדיין לומדים, מלמדים, ומבצעים את יצירתה.
האמפרי נולדה באוק פארק, אילינוי, אך גדלה בשיקגו, אילינוי.
הוריה היו הוראס בקינגהאם האמפרי, עיתונאי ובעבר מנהל מלון, וג'וליה אלן ווֶלס, שהייתה פסנתרנית קלאסית בהכשרתה.
היא נצר של הצליין ויליאם ברוסטר שהגיע לאמריקה על סיפון המייפלאואר בשנת 1620. בשיקגו, בעידוד אמהּ, למדה האמפרי אצל מורי בלט ידועים, וכן אצל מרי ווד הינמן, המורה למחול בבית הספר שלה, בית הספר על שם פרנסיס פרקר.
עוד בתיכון יצאה למסע הופעות במדינות מערב ארצות הברית כרקדנית, עם אמהּ כמלווה מוזיקלית וכאמרגנית, במסגרת קבוצת אמנים ובדרנים של חברת הרכבת של סנטה פה עבור מועדוני הפועלים שלה.
בשנת 1913, בגיל 18, ומסיבות דוחק כלכלי, פתחה האמפרי בית ספר למחול משלה, עם אמה כמנהלת ופסנתרנית.
בית הספר זכה להצלחה רבה, והציע לימודי מחול קלאסי, התעמלות, וריקודים סלוניים, לילדים ולמתבגרים.
ב־1917, ביוזמתה של מורתה למחול, מרי ווד הינמן, עקרה האמפרי לקליפורניה ונרשמה ללימודים בבית הספר דנישון למחול ולאמנויות, שם למדה, הופיעה, לימדה, והשתלמה בכוריאוגרפיה.
יצירותיה מהתקופה הזו, Valse Caprice (Scarf Dance), Soaring, ו־Scherzo Waltz (Hoop Dance), כולן מבוצעות גם במאה ה־21. האמפרי הופיעה במזרח ארצות הברית במשך שנתיים, ולאחר מסע ההופעות פיתחה קריירה מצליחה בתיאטראות וודוויל אמריקאים.
האמפרי הייתה דקה ונמוכה מהממוצע (כ־1.60 מטרים גובהה).
ב־1932 נישאה לסוחר בשם צ'ארלס וודפורד.
בשנת 1934 נולד בנם, צ'ארלס האמפרי וודפורד.
בשנת 1928, עזבו האמפרי וצ'ארלס ויידמן, שעבד איתה בשיתוף פעולה הדוק, את בית הספר דנישון, ועברו לניו יורק.
גם מרתה גרהם מרדה בממסד של דנישון באותה תקופה.
האמפרי וגראהם פיתחו בנפרד רעיונות חדשים לגבי דינמיקת היסוד של התנועה במחול, ורעיונות אלו הפכו לבסיס לטכניקות שלהן.
תורת האמפרי חקרה את הניואנסים של תגובות הגוף האנושי לכוח הכבידה, המגולמים בעקרון ה"נפילה והתאוששות" שלה.
היא קראה לזה "הקשת בין שני מקרי מוות".
בקצה אחד, יחיד נכנע לטבע הכבידה; בקצה השני, הוא מנסה להשיג איזון.
באמצעות עקרון הנפילה וההתאוששות, יכלה האמפרי להמחיש שיא רגשי וגופני של מאבק על יציבות ושל כניעה לחוקי הכבידה.
בניגוד לגישת דנישון בכוריאוגרפיה, שמצאה השראה באירופה, חיפשה האמפרי השראה מבית, מאמריקה.
The Shakers, על הקבוצה הדתית האמריקאית מהמאה ה־18, היא דוגמה בולטת למציאת השראה באמריקה.
להקת האמפרי־ויידמן הצליחה אפילו בזמן השפל הגדול, הופיעה ברחבי אמריקה, ופיתחה סגנונות חדשים ויצירות חדשות המבוססות לא על סיפורים ישנים אלא על אירועים וחששות עכשוויים.
באמצע שנות ה־30 יצרה האמפרי את "טרילוגיית המחול החדש", טריפטיכון הכולל את With My Red Fires, New Dance, ו־Theatre Piece (שאבד מאז).
שלוש היצירות מעולם לא הוצגו יחד.
המוזיקה המלווה אותן היא מאת וולינגפורד ריגר.
בטרילוגיה הזו בחנה האמפרי את חייהם התחרותיים של אנשי עסקים, נשים עובדות, ספורטאים, ושחקנים.
האמפרי השתתפה במיזם המחול הפדרלי (FDP), שנוצר בשנות ה־30 של המאה ה־20 כחלק מהניו דיל השני של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
FDP הייתה התוכנית הלאומית הראשונה שנוצרה כדי לתמוך כלכלית במחול וברקדנים.
בשנת 1933 הרחיבה האמפרי את יצירתה הכוריאוגרפית גם לתיאטראות ברודוויי, במופע School for Husbands, ובשנה לאחר מכן במופע Life Begins at 8:40.
במהלך שנות ה־40 בילתה האמפרי זמן רב עם חוסה לימון, אחד מתלמידיה לשעבר.
לאחר שפרשה מהופעה במחול בעצמה בשנת 1944, עקב דלקת פרקים, הפכה למנהלת אמנותית של להקת המחול של חוסה לימון, ויצרה מספר יצירות עבור הלהקה, כולל Day on Earth, Night Spell, Ruins and Visions, ו־Lament for Ignacio Sanchez Mejias.
את סגנון המחול של האמפרי המשיך ופיתח חוסה לימון בלהקת המחול שלו.
אחת האחרונות בין יצירותיה, Dawn in New York, מראה את העוצמות שהפגינה האמפרי לאורך כל הקריירה שלה – שליטתה במורכבות של קבוצות גדולות, והדגש שלה על צורות פיסוליות.
האמפרי כיהנה כחברת סגל מייסדת בבית הספר למחול של בנינגטון קולג' (1934) וגם של בית הספר ג'וליארד (1951), בשניהם תחת הנהלתה של מרתה היל.
בשנת 1952 החלה האמפרי לנהל להקת מחול חדשה לילדים בשם The Merry-Go-Rounders.
כמו מרתה גרהם, גם האמפרי האמינה שתנועה צריכה לייצג רגש, אבל לא במידה שגרהם גרסה.
המבט של האמפרי היה יותר קליני: רוב יצירותיה מתייחסות לאינטראקציות של אדם או קבוצה.
גם האמפרי האמינה, כפי שאמרה גרהם, כי "המחול צריך לעורר, לגרות, וליידע, במקום פשוט לבדר".
אבל בעוד שגרהם שאפה לחקור את הנפש האינדיבידואלית, האמפרי רצתה להציג דינמיקה אינדיבידואלית וקבוצתית מנקודת מבט חיצונית יותר.
תהליך חשיבה זה תורגם לשימוש במחול כמטאפורה למצבים אנושיים ולעבודה בעיקר עם צורות מופשטות לייצג דמויות, אירועים או רעיונות ספציפיים.
זמן קצר לאחר מותה ב־1958, ראה אור ספרה של האמפרי, "The Art of Making Dances", שבו חלקה את רעיונותיה ותורתה על מחול ועל כוריאוגרפיה.
במבוא היא מציינת כי הבלט השתנה באופן קיצוני במאה ה־20. "לפתע המחול עצמו," אמרה, "אותה יפהפייה נרדמת, ששכבה זמן כה רב על ערשה הענוג, קם בהשתוקקות טורפת." היא האמינה ברגשות ובתנועה הנעים "מבפנים החוצה", אבל האמינה גם בעבודה מופשטת, שבה אירועים ודמויות ספציפיות לא הומחשו בצורה הגיונית.
לדוגמה, "היא האמינה שמושג הדמוקרטיה הועבר בצורה משכנעת יותר על ידי פוגה המאחדת ארבעה נושאים מוזיקליים שונים מאשר על ידי אישה באדום, לבן וכחול".
תורת ה"נפילה והתאוששות" שלה משמשת עד היום כוריאוגרפים רבים.
שלושים וחמש יצירות מחול של דוריס האמפרי מתועדות בניתוח תנועה בשיטת לאבאן.
סיגל מבקשת למקם את האמפרי כאחת הדמויות החשובות של המחול המודרני.
בשנת 1987 צורפה האמפרי ל"היכל התהילה" של המוזיאון הלאומי למחול של ארצות הברית.
דוריס שאטשניידר , היא מתמטיקאית אמריקאית בעלת תואר דוקטור למתמטיקה מטעם אוניברסיטת ייל.
ידועה בעיקר בשל מחקריה בתחום ריצוף של המישור באמצעות מחומשים.
עבור מחקריה בתחום זה אף זכתה במספר פרסים, ובניהם פרס האגודה המתמטית של אמריקה ע"ש קארל ב.
דוריס שאטשניידר נולדה בשם דוריס ווד, כבת שנייה במשפחתה, בסטטאן איילנד שבניו יורק.
אביה, רוברט ווד הבן, היה מהנדס מכונות בעיריית ניו יורק.
אמה, שרלוט ווד, הייתה מורה ללטינית בתיכונים האזוריים ובעלת תואר שני בחקר התקופה הקלאסית מאוניברסיטת קורנל.
כאשר הייתה בת שנה בלבד, עזב אביה על מנת לשרת כמהנדס בצבא ארצות הברית באירופה.
עת שהה שם, עברה המשפחה לעיירה לייק פלאסיד (Lake Placid) במדינת ניו יורק, ושם החלה מאוחר יותר את לימודיה בבית הספר הציבורי.
היא למדה לקרוא ולכתוב כאשר הייתה בת ארבע בלבד, וכאשר חזרה המשפחה אל סטטאן איילנד עם סיום מלחמת העולם השנייה, בלטה כתלמידה מוכשרת ומחוננת.
אהבתה למתמטיקה ואומנות החלה בתיכון.
היא סיימה את לימודיה בתיכון בהצטיינות, והחלה ללמוד באוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק.
למרות ששקלה בתחילה לימודי רפואה ועבודה כאחות, בחרה שאטשניידר בלימודי מתמטיקה.
היא סימה את תארה הראשון מטעם האוניברסיטה בהצטיינות, ושנה מאוחר יותר - בשנת 1962 - נשאה לדייוויד שאטשניידר, דוקטור לאומניות מטעם אוניברסיטת שיקגו.
לשניים נולדה בת אחת, לורה אלן שאטשניידר.
היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת ייל, ולאחר שסיימה תואר שני המשיכה ללימודי דוקטורט.
את התואר קבלה בשנת 1966, על עבודתה בתחום השורשים המוגבלים של קבוצה אלגברית פשוטה למחצה.
מנחה התזה שלה היה המתמטיקאי טסונאו טאמגאווה .
לאחר שהשלימה את לימודי הדוקטורט, עבדה כמרצה באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי במשך שנה.
היא המשיכה ללמד באוניברסיטאות נוספות, כמו קמפוס שיקגו, עד אשר החלה ללמד באוניברסיטת מורביה, פנסילבניה, שם עבדה עד לפרישתה.
עבודתה של שאטשניידר עסקה בריצוף במצולעים, אולם היא נודעה בעיקר בזכות עבודתה עם מחומשים.
ריצוף של המישור הוא ענף במתמטיקה הבוחן מהן התכונות המתמטיות שצורה צריכה, על מנת שתוכל לרצף מישור לבדה, ללא חורים או צורות נוספות - לדוגמה, כוורת דבורים הבנויה ממשושים אחידים.