tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פדיה (עורכים), חלמיש למעיינו מים, מחקרים בקבלה, הלכה, מנהג והגות, מוגשים לפרופ' משה חלמיש.
על תפילה והתגלות בשירתן של זלדה, יונה וולך וסיון הר-שפי.
ארליך (עורך), התפילה בישראל; היבטים חדשים, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון.
על מקורותיו של ספר המעשים לש"י עגנון: עיון בסיפור "השיר אשר הושר".
"מה בין סיפורי לאותם שכל יד כותבת": על פשר ההתגלות בסיפור "גילוי אליהו" לש"י עגנון ועל דרך עבודתו בעיבוד סיפורים חסידיים.
בין צדיק למשיח: קווי מתאר לניתוח השוואתי של חסידות חב"ד ושל חסידות ברסלב (עם יורם בילו), עיונים בתקומת ישראל 23 (תשע"ד), עמ' 350–377
צדיק הנתון בלוע הסטרא אחרא: האדם הקדוש והמקום הטמא: על העלייה לרגל לקבר ר' נחמן מברסלב באומן בראש השנה.
דין תורה עם האל – הצדיק כסנגור, כתובע וכדיין, בתוך: צ.
הורן (עורכים), רבי לוי יצחק מברדיטשב: היסטוריה, הגות ספרות וניגון, הוצאת הקתדרה לחקר החסידות ע"ש ר' לוי יצחק מברדיטשב וידיעות ספרים, תל אביב תשע"ז, עמ' 292- 396.
"מי-רון": הסיפור הסודי על המפגש בין ר' נחמן מברסלב לר' שמעון בר יוחאי, בתוך: יהודה ליבס, יהונתן בן הראש ומלילה הלנר-אשד (עורכים), הסיפור הזוהרי, מכון בן צבי, תשע"ז, כרך ב', עמ' 763-709.
צבי סגל (נולד במאי 1948 בישראל) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ושופט בכיר בבית המשפט המחוזי.
עמד בראש הרכב פשעים חמורים וערעורים פליליים במשך למעלה מ-15 שנה, ובשנים האחרונות מלמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וכן מרצה ומשמש כמרכז אקדמי ב"פרוליטי - רזי הליטיגציה המעשית".
סגל נולד בישראל בשנת 1948. למד בגימנסיה הריאלית שבראשון לציון והתגייס לצה"ל בשנת 1966. לאחר תום שירותו הצבאי בחיל ההנדסה, שימש כמפקח קרינה בקמ"ג.
ב-1972 החל בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית ובמקביל לימד אזרחות בבית הספר התיכון בערד.
ב-1977 הוסמך כעורך דין ועבד בפרקליטות מחוז דרום, עד למינויו לתפקיד סגן בכיר לפרקליט המחוז.
ב-1983 שימש כאב בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין מחוז הנגב במשך כשנה, עד להשבעתו לשופט בית משפט השלום בבאר שבע, בעת שהוא מוגדר כשופט הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
כהונה זו נמשכה כשמונה שנים.
בגיל 44 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בבאר שבע.
החל מ-1997 כיהן בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2004 מונה לתפקיד סגן נשיא בית המשפט המחוזי, כהונה בה שימש 8 שנים, ומשנת 2012 שימש בתפקיד שופט בכיר עד לפרישתו ב-2017.
ב-33 שנות כהונתו כשופט, טיפל סגל במגוון רב של נושאים, כשתחום המומחיות העיקרי שלו היה תחום המשפט הפלילי (לרבות תיקי דן יחיד, תיקי פשעים חמורים וערעורים פליליים).
בין התיקים שזכו לפרסום רב בתקשורת ניתן למנות את רצח השופט עדי אזר, רוצחי השר רחבעם זאבי, מבצעי הפיגוע בקפה הלל, תיק הרצח של הורי דניאל מעוז, תיק הרצח בו הורשע ג'ק טייטל, ופרשת "תיק הרבנים".
כמו כן, דן בערעור החייל אלאור אזריה על הרשעתו בהריגת מחבל.
בשנת 1997 הרשיע את טטיאנה סוסקין בעבירה של מעשה גזענות בשל ציור כרוז חזיר.
הוא קבע כי ציור הכרוז נעשה מתוך מניע גזעני מובהק להשגת יעד של השפלה, ביזוי, עוינות או גרימת מדנים כלפי הציבור או חלק של האוכלוסייה הערבית בחברון.
מכיוון שסוסקין לבשה חולצה עליה הופיעה סמל תנועת "כך" כאשר תלתה את הכרוזים, היא הורשעה גם בעבירה של תמיכה בארגון טרוריסטי.
בשנת 2013 פרסמה הדס שטייף פרוטוקול מדיון בפרשת אונס קבוצתי של מספר קטינים בנערה בת 15 בבית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2007, בו סגל ישב בראש הרכב השופטים.
לפי הפרסום, הנערה נאלצה לכרוע על ארבע באולם בית המשפט ולהדגים בפני השופטים כיצד נאנסה, ואף נשאלה שאלות פוגעניות שגרמו לה לצאת מהאולם.
בעקבות הפרסום, הגישה שרת המשפטים ציפי לבני תלונה לנציב תלונות הציבור על שופטים.
בתום בחינת האירוע, הנציב גולדברג החליט בהחלטה מנומקת לדחות באופן גורף את כל מרכיבי התלונה שהוגשה לו, וקבע שמדובר ב"עלילת דברים".
מאז יציאתו לחופשת פרישה לאחר 33 שנות שיפוט, החל השופט סגל לעסוק בנושאי חינוך תוך התמקדות בישובי הפריפריה בדרום ישראל.
בשנת הלימודים 2017/18 לימד השופט סגל אזרחות בארבעה בתי ספר תיכוניים בעיר דימונה, והעביר קורס מקוון למורים לאזרחות במסגרת מט"ח.
בנוסף לאלה, מלמד השופט סגל תלמידי משפטים לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן כמרצה מן החוץ.
סגל גם מרצה בפני פורומים רבים אחרים (צבא, תלמידי תיכון ועוד).
השופט סגל משמש גם יו"ר ועדה סטטוטוריות (ועדת שחרורים מיוחדת הדנה באסירי עולם).
ביום 3.7.18 מונה השופט סגל לשמש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של ארגון נכי צה"ל.
בנובמבר 2019 החל ללמד, יחד עם השופט (בדימ') משה דרורי, קורס במסגרת "פרוליטי - רזי הליטיגציה המעשית", מיזם חינוכי פרטי שמקנה כלים מעשיים לעורכי דין ליטיגטורים.
המפגשים עוסקים בתחומים מגוונים הקשורים לעולם הליטיגציה, כמו העברה יעילה של טיעונים משפטיים וחקירת עדים בבית המשפט אל מול פני השופט.
ביוני 2020, מונה לכהן כיו"ר ערכאת הערעור במערכת הבירור והשיפוט הפנימי לסגל האקדמי במכללה למנהל.
באוגוסט 2024, מונה לתפקיד נשיא בית הדין העליון של התאחדות אילת.
בנובמבר 2022 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "מעיינות ומדבריות חיי", בהוצאת ידיעות ספרים.
צבי (הרמן) נוימן (במקור: נוימנולד), היה מומחה לכירורגיה פלסטית, פרופסור לכירורגיה פלסטית באוניברסיטה העברית, מייסד ומנהלה הראשון של המחלקה לכירורגיה פלסטית בהדסה ירושלים (1958–1977), מחלוצי הכירורגיה הפלסטית בישראל.
צבי הרמן (נוימן) נולד בשנת 1918 בגלדבק שבגרמניה.
עלה לארץ ישראל ב-1926, בהיותו בן שמונה.
סיים את לימודי התיכון בבית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1936.
לימודי הרפואה הופסקו מאחר שחזר לארץ ישראל בעקבות מלחמת העולם השנייה ובתקופה זו עבד במחלקה לפתולוגיה שבבית החולים הדסה הר הצופים.
בשנים 1942–1944 המשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטה הצרפתית בביירות.
נוימן חזר לשנת התמחות בבי"ח הדסה הר הצופים ובשנת 1945 קיבל את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת ביירות.
לאחר לימודיו שירת נוימן כרופא במחתרת האצ"ל.
בשנת 1945 החל בהתמחות במחלקה הכירורגית בהדסה הר הצופים.
בשנים 1945–1947 היה רופא בית ובשנים 1948–1951 עוזר שני במחלקה כירורגית תחת ניהולם של פרופ' פליקס מנדל ופרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף).
בשנת 1951 יצא נוימן להשתלמות בת שישה חודשים בדרום אפריקה יחד עם פרופ' ג'ק פן.
בהמשך חזר להשלמת מדעי היסוד במחלקה לפתולוגיה בהדסה הר הצופים.
בין השנים 1/1952–1954 השתלם כעמית בבי"ח "בארנס" בסנט לואיס שבמיזורי, המסונף לאוניברסיטת וושינגטון.
המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית חולים זה נחשבה באותה תקופה לאחת מהמובילות בתחום בארצות הברית.
עם שובו של נוימן לארץ בשנת 1958 נתמנה למנהל השירות הכירורגי-פלסטי ובהמשך למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית החולים הדסה בירושלים.
במקביל היה מרצה בכיר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1961–1964 מונה כיועץ לבתי החולים אסף הרופא ודונולו.
בשנת 1964 נתמנה נוימן לפרופסור חבר בכירורגיה פלסטית מטעם האוניברסיטה העברית ובשנת 1971 התמנה לפרופסור מן המניין.
נוימן היה חבר במספר אגודות בישראל וברחבי העולם.
בנוסף, נוימן היה חבר מייסד בשנת 1955 של הפדרציה הבין-לאומית לכירורגיה פלסטית בסטוקהולם (International Federation for Plastic Surgery Stockholm).
ב־1967 שימש נוימן כיו"ר בישיבה בקונגרס ברומא בנושא תיקון שסעי השפה (שפה שסועה) והחיך, וכמזכיר הצוות לשתילת רקמות.
ב־1969 שימש כחבר צוות בנושא שיקום כירורגי פלסטי בחולי צרעת בהונולולו.
נוימן פרסם 79 מאמרי מחקר.
ברבים ממאמריו שיתף פעולה עם כירורגים פלסטיים ישראלים אחרים ובכללם נחום בן-חור, מנחם רון וכסלר, יהושפט שולמן (יו"ש) ועמי גלעדי.
מתלמידיו: מנחם רון וכסלר, נחום בן-חור, אייזיק קפלן.
סבה, דוד שוב, עלה מרומניה בשנת 1888 וייסד עם חבריו את היישובים ראש פינה, יסוד המעלה, משמר הירדן ועין זיתים.
אביה של לבנונה היה הרופא המחוזי של הגליל בתקופה העות'מאנית, ובפרעות תרפ"ט עברה המשפחה לטבריה.
לבנונה נולדה בצפת ולמדה בבית הספר הריאלי בחיפה, שם הכירה את צבי נוימן.
נוימן היה אב לשלושה ילדים: אביטל - אקדמאית בתחום ההומני ומתרגמת סרטים, אברהם (רמי) - פרופ' לכירורגיה פלסטית שבעבר ניהל את המחלקה לכירורגיה פלסטית בהדסה (המחלקה שאביו ייסד וניהל), ודני - שהיה שחקן כדורגל בבית"ר ירושלים.
נוימן מונה לנשיא הכבוד של בית"ר ירושלים, בין השנים 1967–1968 על ידי ראובן ריבלין.
על שמו של נוימן "גן צבי נוימן" הממוקם בקריית חזני ברחוב עוזיאל, בירושלים.
באוגוסט 2017 נקרא על שמו רחוב בשכונת ארנונה בירושלים.
צבי מניקר (נולד ב-1964) הוא צ'מבליסט, עוגבן, פסנתרן ומוזיקולוג ישראלי המתמחה בביצוע אותנטי.
מניקר נולד במוסקבה בברית המועצות למשפחה יהודית ועלה לישראל עם משפחתו כשהיה בן שבע.
בגיל 15 החל את לימודיו באוניברסיטת מוצרטיאום.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה כחובש.
עם שחרורו מצה"ל החל את לימודיו בקונסרבטוריון שבאוניברסיטה לאומנויות ציריך.
בין מוריו נמנים ניקולאוס הרנונקור, ויוהאן זונלייטנר.
בהמשך התמחה מניקר בביצוע אותנטי בהדרכתו של מלקום בילסון באוניברסיטת קורנל, שם גם השלים בשנת 2001 את לימודי הדוקטורט שלו.
הדיסרטציה שלו עסקה בפרקטיקות ביצוע ביצירותיו של שופן לפסנתר.
עיסוקו של מניקר במוזיקולוגיה פורה בכל הקשור לשאלות מעשיות בביצוע היסטורי בכלי מקלדת.
ב-1997 לקח חלק ביוזמתו של בילסון, מורו, בהקלטה נודעת של כל הסונאטות לפסנתר מאת בטהובן על פסנתרים מקוריים בני תקופת הלחנת כל סונטה.
בשנת 2015 יסד מניקר את פסטיבל "ימי מוצארט" בישראל, גרסה של הפסטיבל שנוסד ב-1997 בגרמניה.
בשנת 2018 נערך הפסטיבל בשנית, גם כן בניהולו של מניקר.
במסגרת הפסטיבל היה בין מייסדי "תזמורת מוצארט הישראלית".
מניקר לימד ביצוע בצ'מבלו באוניברסיטת דיוק וכן הוא מרצה תקופה ממושכת באקדמיה למוזיקה בירושלים.
מניקר היה מרצה גם בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג.
מאז 1999 מחזיק במשרת פרופסור לצ'מבלו ו"מוזיקה מוקדמת" בבית הספר הגבוה בהנובר.
צבי סבר (נולד ב-5 באוקטובר 1951) הוא זואולוג וחוקר בתחום האקולוגיה ההתנהגותית, בעיקר את הקשר שבין התנהגות החיה לבין תנאי הסביבה.
בעל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
סבר היה פרופסור חבר במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת אינדיאנפוליס, אינדיאנה, שבארצות הברית, בשנים 2003–2012.
סבר נולד בתל אביב, גדל והתחנך בקיבוץ יפתח.
החל את לימודיו היסודיים בבית הספר בקיבוץ ולאחר מכן עבר לבית הספר האזורי "מבוא הגליל" בקיבוץ איילת השחר, שם השלים את לימודיו התיכוניים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1970 התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת החטיבתית.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר, שבסיומו מונה למפקד צוות בסיירת צנחנים.
לאחר מכן התנדב לקורס טיס, אך לא השלים אותו.
לאחר השחרור מצה"ל נסע למזרח אפריקה על מנת לעבוד בהתנדבות בשמורות טבע ולצוד בעלי חיים למען גני חיות ברחבי העולם.
בזמן שהותו באתיופיה חי עם השבט היהודי (ביתא ישראל), ולאחר שובו נפגש עם הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, וסייע לו בניסיונותיו לשכנע את הרב הראשי האשכנזי, שלמה גורן, לפסוק כי מדובר ביהודים ועליהם לעלות לישראל.
עם שובו מאתיופיה חזר לשירות קבע בחטיבת הצנחנים ושימש כסגן מפקד פלוגה תחת גיורא איילנד.
במילואים שירת כמפקד יחידת סיור למתארי עומק אויב באיגוף אנכי, נטל חלק במבצעי הסיירת בסוריה במלחמת יום הכיפורים והשתתף במבצע כותונת ובמבצע דוידקה.
בהמשך שירת במפקדת כוחות האוויר המיוחדים ולקח חלק במבצעי העלייה הגדולים של יהודי אתיופיה – מבצע משה ומבצע שלמה.
למד בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, החל מהתואר הראשון ועד קבלת תואר דוקטור.
את התזה בתואר השני כתב על פרקים בביולוגיה של הדרבן Histrix indica במישור החוף, ואת הדוקטורט על דגמי תקשורת בדרבנים Histrix indica, שניהם בהנחייתו של הפרופסור היינריך מנדלסון.
בין השנים 1995–2015 חדל מלעסוק בתחום הזואולוגיה ופנה לשירות הציבורי, במסגרתו ניהל פרויקטים חינוכיים במשרד החינוך, וכיהן כראש לשכתה של שלומית עמיחי כמנכ"לית המשרד.
בתקופה זו היה חבר ב"מטה מחר 98" בלשכת סמנכ"לית משרד החינוך שתפקידו היה ליישם את מסקנות ועדת הררי בתחום קידום החינוך למדעים וטכנולוגיה בישראל.
עוד ריכז את הוועדה לגיבוש עקרונות להקמת מרכזי מורים אזוריים ולהפעלתם, בשנת 1997. בהמשך היה חבר במטה מרכזי מורים אזוריים, שהפעיל את המרכזים וקבע את תקצובם ופעילותם.
בין השנים 2000 ל-2015 היה שותף בצוות הלאומי לקידום תלמידי הפריפריה המגזרית והגאוגרפית לסביבות עתירות טכנולוגיה.
פעילותו התמקדה באיתור וליווי תלמידי חטיבות ביניים ותיכונים מהפריפריה לשירות בעתודה האקדמית, במסגרת תוכנית עתידים.
סבר היה יועץ לוועדת ההיגוי לקידום החינוך למחוננים בישראל בשנת 2004, ושותף לניסוח הצעת חוק זכויות תלמידים מחוננים ומצטיינים, התשס"ו-2006, שעברה בקריאה טרומית כמרכיב בחוק חינוך מיוחד, התשמ"ח-1988.
בשנת 2003 השתתף בהקמתו של קמפוס מאר אליאס באעבלין, כשלוחה של אוניברסיטת אינדיאנאפוליס.
הקמפוס פעל עד 2006 וסבר המשיך את פעילותו באוניברסיטת אינדיאנפוליס עד יולי 2020.
בשנת 2015 חזר לעסוק בזואולוגיה, טס לאוגנדה והחל בהקמת תחנת מחקר ביער הגשם סמוליקי ובחקר רצפת היער.
נוסף על פעילותו זו, סבר מרצה בתחומי התמחותו בפורומים שונים בישראל ומחוצה לה, וכן מדריך טיולים באפריקה.
סבר עוסק בעיקר בתחום האקולוגיה ההתנהגותית ובקשר שבין התנהגות החיה לבין תנאי הסביבה.
במסגרת מחקריו הגיע לשתי תגליות חדשות על אוכלוסיית הדורבנים – האחת שהיא מונוגמית, והשנייה שהיא מזדווגת בכל לילה לאורך כל חייה לא בהכרח לרבייה אלא לטובת הידוק וקיום הקשר הזוגי.
גילויים אלה נחשבו חדשניים בחקר האבולוציה של המיניות, משום שהזדווגות שלא רק לצורכי רבייה אלא גם לקיום קשר, יוחסה עד אז רק לאדם, לבּוֹנוֹבּוֹ ולחלק ממיני הדולפינים.
סבר יזם שני פרויקטים בינלאומיים: הראשון עוסק בהשבת האוקאפי לאוגנדה במסגרת "פרויקט שימור האוקאפי".
האוקאפים נמצאים בסכנת הכחדה ומשום שהם חיים רק בקונגו הנחשבת לא יציבה ובה חסרה מודעות לשימור החיה, השבה של האוקאפי ליער הגשם סמוליקי שבאוגנדה תסייע לשימור המין כולו.
בפרויקט השני מתמקד סבר בניסוח קוד אתי לפעילות בחלל, על מנת לפתח את מה שהוא מגדיר "חברה מבוססת מוסר" בחלל.
לדבריו, ההתיישבות בכדור הארץ ללא קוד אתי הביאה בראייה היסטורית לתוצאות הרסניות כגון: מלחמות, השמדות עמים, עבדות, פגיעה במערכת האקולוגית ועוד, ועל כן הוא מקדם אימוץ קוד אתי לפעילות ולהתיישבות עתידית בחלל, על פי המודל של לוחות הברית.
את המודל הזה שואף סבר להביא בפני עצרת האו"ם על מנת לרתום את האנושות כולה לקידומו.
בשנת 1998 הקים סבר את הארגון לזואותרפיה בישראל במטרה לקדם את תחום הטיפול באמצעות בעלי חיים.
הארגון הצליח להציג את נושא הזואותרפיה לוועדה לבחינת מקצועות הרפואה המשלימה במשרד הבריאות והניע מהלך להקמת ועדה לאומית מקצועית במשרד החינוך, בה היה סבר חבר.
כיום מכשירות עשר מכללות בישראל סטודנטים בתחום הזואותרפיה.
העמותה נסגרה לאחר 17 שנות פעילות כאשר בוגרי המכללות בתחום הקימו עמותה נוספת שמובילה את הפעילות בתחום.
בנוסף, חבר בעמותת "בשער" המשמשת כקהילה אקדמית למען החברה בישראל, ומאגדת חברי סגל אקדמי על מנת לקדם ולהפיץ את תרומת האקדמיה לחברה בישראל.
סבר הוא ממקימי העמותה לשמירת קופי האדם באפריקה (The Last Great Ape organization) וחבר בה מאז 1998. העמותה עוסקת בעיקר באיתור צייד וסחר לא חוקיים בבעלי חיים ופעולות לטובת אכיפת החוק.
עוד משמש כיועץ מומחה לפרויקט Horizon 2020 של האיחוד האירופי שמטרתו קידום מוסדות חינוך והשכלה גבוהה במדינות בגבולו המזרחי של האיחוד.
צביקה (צבי) מויססקו (13 בספטמבר 1939 – 4 בינואר 2013) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, ששיחק במכבי נתניה ונבחרת ישראל בעמדת המגן.
יקיר העיר נתניה לשנת 2010 (תש"ע).
בשנת 1948 עלה יחד עם אחיו הגדול וללא הוריו לישראל, ונשלח למחנות המעצר בקפריסין עד ששב לישראל לאחר כשמונה חודשים.
ב-1957 הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי נתניה, ובאותה עונה עבר לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-1960 היה למוזמן הראשון ממכבי נתניה לנבחרת ישראל, אך בסוף שנה זו נפצע קשה ברגלו ונעדר מספר חודשים.
בהמשך שיחק לפרקים במכבי נתניה אך לא הצליח לשחזר את יכולתו בעקבות אותה הפציעה, וב-1964 פרש ממשחק.
למויססקו 8 הופעות במדי נבחרת ישראל.
הופעתו הראשונה הייתה ב-3 באפריל 1960 במוקדמות אולימפיאדת רומא נגד נבחרת יוון, והוא היה שותף בשלושה משחקים במסגרת גביע אסיה 1960.
לאחר פרישתו עבר לקריירת אימון של נערים ונוער במכבי נתניה ובית"ר טוברוק.
בשנת 2010 הוענק למויססקו עיטור יקיר העיר נתניה לשנת תש"ע .
צבי מויססקו נפטר ב-4 בינואר 2013 בנתניה בגיל 73, והובא למנוחות בבית העלמין בשכונת שיכון ותיקים בעיר .
על נקרא שמו רחוב בשכונת פולג בעיר.
צבי מסיני (נולד ב-15 באפריל 1946) הוא מדען מחשבים ויזם ישראלי.
מחלוצי תעשיית התוכנה הישראלית, וממייסדי חברת סאפיינס אינטרנשיונל קורפוריישן.
מתחילת המאה ה-21 הוא משקיע את מרבית זמנו במחקר ותיעוד השורשים העבריים, שלדעתו משותפים ליהודים ולפלסטינים (כולל ערביי ישראל, הבדואים בישראל וחלק מערביי עבר הירדן).
מסיני נולד בירושלים בשנת 1946 להורים יוצאי טרנופול שבגליציה, שעלו לארץ באוניית מעפילים ב-1939, ביום שבו פרצה מלחמת העולם השנייה.
הם התיישבו בתל אביב, אך בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב עברו לירושלים.
אחר כך, כשפרצה מלחמת העצמאות, עברו לפתח תקווה.
אביו אשר שם משפחתו המקורי היה רייכנבך שינה אותו בזמן שירותו בצבא הבריטי כשחצה את סיני, הוא למד הנדסת מכונות בברנו שבצ'כוסלובקיה, והיה בארץ מפקח דודי קיטור במשרד העבודה.
מסיני למד פיזיקה בטכניון במסגרת העתודה האקדמית, ושירת בצה"ל בממר"ם, ביחידה של אגף כוח אדם (יא"ל - יחידת אכ"א למחשב)..
בשנת 1972 החל לעבוד ביחידת המחשב של מכון ויצמן למדע, שם פיתח בסיס נתונים למחשבים מרכזיים, שאפשר פיתוח תוכנה בצורה מהירה וקלה יותר.
בשנת 1982 הקים עם שותפים את חברת "אומני תוכנה", שעסקה בפיתוח ובשיווק המוצר, שנקרא תחילה DB1, לחברות שהשתמשו במחשבים מרכזיים מתוצרת IBM, עם מערכת ההפעלה OS/360. החברה הצליחה לשווק את המוצר בישראל לחיל האוויר, לבנקים, לחברות ביטוח ולמשרדי ממשלה, ואף החלה לייצא אותו.
לאחר סכסוך משפטי בין השותפים השונים, חברת ידע של מכון ויצמן וחברה נוספת שקיבלה את זכויות השיווק, הושג הסכם לבעלות משותפת ב"אומני תוכנה", ושם החברה שונה ב-1986 ל"סאפיינס טכנולוגיות".
בשנת 1988 הגיעו מכירות החברה ל-10 מיליון דולר, מתוכם שני מיליון דולר לייצוא.
"סאפיינס אינטרנשיונל" הוקמה ב-1990 ונרשמה במקלט מס באיים האנטילים ההולנדיים.
לחברה גויסו משקיעים נוספים, בהם איש העסקים שאול שני, שמונה ליושב ראש החברה.
בשנת 1992 ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור בבורסת נאסד"ק בניו יורק.
זו הייתה ההנפקה השנייה עד אז של חברת תוכנה ישראלית בארצות הברית (קדמה לסאפיינס רק חברת מג'יק תעשיות תוכנה, שהונפקה שנה קודם).
באותה שנה קיבל מסיני את פרס רוטשילד לפיתוח תעשייתי.
הממצאים הראו שהדיווח על חלק מההכנסות ומהרווחים היה מוטעה, ולאחר הצגת דו"חות כספיים מעודכנים קוצץ הרווח של 1992 בחצי והרווח של 1993 הפך להפסד.
מסיני נאלץ לעזוב את החברה בשנת 1994 לאחר לחץ מצד שותפיו.
בשנת 1995 הקים מסיני את חברת ההזנק NewFrame (שאחר כך שונה שמה ל"קוריג'ין", Corigin).
החברה פיתחה מוצר המאפשר גישה ישירה ומהירה משרתי מחשבים של Unix ו-Windows NT למסדי הנתונים של מחשבי מיינפריים באמצעות קישור ישיר למערכת אחסון הנתונים שלהם.
במטרה להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני ולשלום באמצעות מיזם שהקים בשם "ההתחברות".
לאחר ארבע שנות מחקר פרסם בשנת 2006 את ספרו "יאמן כי יסופר בעיית ארץ ישראל, שורשיה ופתרונה", ספר רחב היקף, מעל 500 עמודים, ובו טוען מסיני שרוב האוכלוסייה הפלסטינית מורכבת מיהודים שאולצו להתאסלם, ושפתרון הסכסוך לפיכך הוא ראיית ישראל כ"מולדת משותפת: ארץ ישראל השלמה לעם ישראל השלם".
מסיני טוען שרוב העם הפלסטיני, כולל הערבים הבדואים בישראל, הם צאצאי העברים הקדומים, כמו רוב היהודים בעולם.
יתר על כן, לטענתו, לפחות מחציתם מודעים לעובדה זו בשקט.
לטענת מסיני, בניגוד לאבותיהם של היהודים המודרניים שהיו עירוניים במידה רבה, אבותיהם העבריים של הפלסטינים היו כפריים, והורשו להישאר בארץ ישראל כדי לעבוד את האדמה ולספק לאימפריה הרומית תבואה, ושמן זית.
הוא סבור כי הפלסטינים דיברו על המוצא העברי שלהם בגלוי עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בדומה למצרים או הלבנונים המודעים למקורם במצרים העתיקה ומהפיניקים בהתאמה.
כמו אצל "ערבים" אחרים שמוצאם המקומי הלא-ערבי במקור נשכח עם הזמן, כך גם המוצא העברי של הפלסטינים נשכח עם הזמן.
אולם עבור הפלסטינים, שובה של הלאומיות העברית בסוף המאה ה-19 הביאה למבוכה ולבלבול האם להכיר או להכחיש את מוצאם המקומי הלא-ערבי.
בהקשר של הפלסטינים, נושא המוצא התחרה עם האינטרס הלאומי של הבעלות על האדמה בה התגוררו.
הלאומיות הערבית של הפלסטינים שימשה אפוא ככוח נגד מול הלאומיות העברית, שהחלה להיאבק על אותם אדמות.
נושא המוצא העברי הקדמון של הפלסטינים, לאחר מכן, עם הקמתה של מדינת ישראל, לאחר שהתרחשה לרעת הפלסטינים, הפכה את נושא המוצא העברי של הפלסטינים לחבוי בנרטיב ההיסטורי עבור כל צד.
כתוצאה מהישארותם בארץ ישראל, אבותיהם של הפלסטינים התנצרו חלקית בתקופה הביזנטית.
מאוחר יותר, עם בוא האסלאם, חלקם הגדול אולץ להתאסלם, חלקם התאסלמו למראית עין בלבד (כלומר התאסלמו כדי להפיק תועלת כמוסלמים, ולהימנע ממסים שחייבים מי שאינם מוסלמים בארצות השלטון המוסלמי), וחלקם התאסלמו אולי מתוך שכנוע תאולוגי אמיתי.
ההמרה לאסלאם התרחשה בהדרגה לאורך כל התקופות השונות מאז, הן על בסיס אינדיבידואלי והן בקבוצות, החל מהתאסלמות במהלך השושלות של התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, ובעקבותיהם גם בתקופות השלטון של השושלות המוסלמיות הלא ערביות המאוחרות יותר, האיובים (המוסלמים הכורדים), הממלוכים (המוסלמים המצריים) ולבסוף העות'מאנים (המוסלמים הטורקים).
דוגמה בולטת למוצא העברי של הפלסטינים היא חמולת מח'אמרה מהכפר יטא בדרום הר חברון.
החמולה מחזיקה במסורת שלפיה מוצאה משבט יהודי מח'ייבר שגורש על ידי מוחמד מחצי האי ערב.
יצחק בן-צבי, שחקר את תולדות עם ישראל וארץ ישראל (ולימים היה נשיא מדינת ישראל השני), ביקר ביטא בשנות ה-20 של המאה ה-20 ותיעד מסורת זו.
באמצעות תנועת "ההתחברות" מארגן מסיני אירועים לקירוב בין יהודים וערבים, מפיץ גרסה קצרה של ספרו בחינם, אותה גם תרגם לערבית ואנגלית.
באוקטובר 2009 ארגן יחד עם רבני הסנהדרין החדשה, מפגש עם בדואים מהדרום במטרה לקרב בין העמים.
בניגוד לשני הפתרונות הנפוצים לדיון בסכסוך הישראלי-פלסטיני - פתרון שתי המדינות ופתרון המדינה האחת (כלומר מדינה דו-לאומית, מדינה אחת לשני העמים), סבור מסיני שהפתרון היחיד לסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא אפשרות שלישית: "פתרון מדינה אחת לעם אחד".
"מדינה אחת" זו תשלב את מדינת ישראל עם הגדה המערבית ורצועת עזה כיחידה טריטוריאלית אחת, ואילו "העם האחד" יהיה מורכב משתי הקבוצות המאוגדות ומוגדרות מחדש כאומה ישראלית-עברית אחת.
לשם כך, הוא טוען כי חובה שרוב הפלסטינים ישובו למורשתם העברית האתנית, ללא כפייה דתית, וקובע כי אין פירוש הדבר לחזור ליהדות (כלומר לא תהיה "דה-אסלאמיזציה" לפלסטינים המוסלמים, או "דה-נוצריזציה" לפלסטינים הנוצרים), וגם אין פירושו דה-ערביזציה תרבותית.
במקום זאת, המשמעות היא אימוץ תודעה לאומית המכירה במוצא העברי המשותף, החובק את כל אלה ממוצא זה, לא משנה מה הדת הנוכחית שלהם, בין אם הם יהודים, מוסלמים, נוצרים או שומרונים, ולא משנה מה תרבותם.
על מנת לעשות זאת, הוא מאמין כי יש לתאר מחדש את המושג יהדות, שהייתה הגורם המכונן בציונות, כמוצא אתני, בניגוד למוצא דתי.
מסיני מודה ש"התחברות" אולי נראית כמו פרויקט בלתי אפשרי, אך כך גם הייתה הציונות בתחילת דרכה.
"התחברות", היא תהליך הדורש השתתפות של שני הצדדים והכרה הדדית ב"אחר" כחלק מעצמך.
יאמן כי יסופר בעיית ארץ ישראל, שורשיה ופתרונה, הוצאת ליעד, 2006
ההתחברות - בעיית ארץ ישראל שורשיה ופתרונה, הוצאת ליעד, 2014 (גרסה מקוצרת ועדכנית של הספר מ-2006)
בגדי העם החדשים-פתרון בעיית ארץ ישראל משורשיה, הוצאת ליעד, 2023
צבי נטע (נולד ב-1952) הוא איש עסקים ישראלי, בעלים, יו"ר ומנכ"ל של קבוצת מכשירי תנועה.
צבי נטע נולד ב־1952 בהרצליה פיתוח לפנינה ויוסף בוקסנבאום.
אביו נולד בפולין והיגר עם משפחתו לארצות הברית, ואמו ילידת קנדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלו הוריו לישראל, ובשנת 1949 ייסד אביו את חברת הרכב "מכשירי תנועה".
בגיל 18 התגייס לצה"ל, עבר קורס הכנה למ"כים בבה"ד 4 וקורס מ"כים בחטיבת גולני.
הוא עבר לחיל המודיעין, עבר קורס מש"קי מודיעין והוצב במרחב שלמה.
בתחילת 1972 יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 ובהמשכו עבר קורס קציני מודיעין.
הוא הוצב במודיעין פיקוד הדרום, כקצין בחוליית המערך, שתפקידה היה לתעד את סדר הכוחות העדכני של צבא מצרים ולהתריע על אפשרות של מלחמה.
בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים היה דוד גדליה קצין המודיעין (קמ"ן) של פיקוד הדרום, וראש חוליית המערך, מפקדו הישיר של נטע, היה סגן סימן טוב בנימין.
חוליית המערך קיבלה מאות ידיעות על תכונה חריגה של צבא מצרים לאורך תעלת סואץ, ובהתאם להן בתחילת אוקטובר 1973 התריע בנימין על אפשרות של מלחמה, אך התרעתו נבלמה על ידי גדליה, בהנחה שמדובר בתרגיל בלבד.
ערב המלחמה נשלח נטע לחפ"ק פיקוד הדרום ששכן במוצב דבלה שבבסיס אום חשיבה, והוא שהה שם בימי המלחמה הראשונים.
ב-10 באוקטובר נשלח לבסיס בלוזה שבצפון סיני, כקצין מודיעין ב"כוח נמר" – כוח אוגדתי שהוקם בעיצומה של המלחמה בפיקודו של תא"ל ששון יצחקי.
לאחר המלחמה הועלה נטע לדרגת סרן, וחתם קבע כסגן קמ"ן של חטיבה 14 באוגדה 252. ב-1976 השתחרר משירות סדיר בצה"ל והמשיך לשרת במילואים באגף המודיעין.
במלחמת לבנון הראשונה שירת כממלא מקום קמ"ן אוגדה 143, וב-1989 חזר לפיקוד הדרום.
הוא שירת במילואים עד גיל 66, והתקדם לדרגת אלוף-משנה.
את זיכרונותיו משירותו בצה"ל, בעיקר ממלחמת יום הכיפורים, תיאר בספרו האוטוביוגרפי "סימנים מעידים – מחדל המודיעין בפיקוד הדרום במלחמת יום הכיפורים", שיצא לאור ב-2022 בהוצאת ידיעות אחרונות.
לאחר שחרורו מצה"ל קיבל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ועבר קורס צוערים במשרד החוץ.
בגיל 30 השתלב בפעילות קבוצת "מכשירי תנועה" של אביו, ובתחילת שנות ה-80 מונה למנכ"ל החברה.
ב-1983 חתמה החברה חוזה עם סוזוקי מוטור ביפן, על ידי משלחת החברה בראשותו של נטע, ובעקבותיו ייבאה החברה עד 2018 למעלה מ-200 אלף כלי רכב משם.
נטע המשיך לפתח את קבוצת מכשירי תנועה בתחומים נוספים .
במרץ 1991 מונה ליו"ר קבוצת מכשירי תנועה, בעקבות פטירתו של אביו.
באפריל 1971 הקים יוסף בוקסנבאום קרן צדקה בשם קרן בוקסנבאום (לימים קרן בוקסנבאום נטע), וצבי נטע ממשיך בהפעלתה של קרן זו, התורמת מיליוני שקלים בשנה, בעיקר לאוכלוסיות מיוחדות, לבריאות, רפואה ורווחה.
לבקשת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, תרם נטע, באמצעות קרן בוקסנבאום-נטע, להבאת דגם ספינת מעפילים ולהצבתו במוזיאון למורשת ההעפלה והעלייה בעתלית, לציון תרומתו של אביו, יוסף בוקסנבאום, למבצע ההעפלה ופעילותו כמתנדב במוסד לעלייה ב' בארצות הברית.
בשנת 2023 תרם נטע למוזיאון הרמן שטרוק 212 הדפסים ורישומים של הרמן שטרוק, שאותם ירש מאביו.
בשנת 2007 חלה בסרטן הדם והחלים.
צבי מאיר רבינוביץ (בראשי תיבות: צמ"ר; י"ב בשבט תרס"ח, 15 בינואר 1908 – א' בתמוז תשנ"א, 12 ביוני 1991) היה פרופסור לתלמוד, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשמ"ח (1988).
כיהן כראש החוג לתלמוד באוניברסיטת תל אביב בשנים תשל"ד–תשל"ו ועסק בחקר מדרשי אגדה והפיוט הקדום.
בנוסף, פרסם מאמרים ומחקרים בתלמוד, הפיוט העברי בימי הביניים, חסידות ועוד.
רבינוביץ נולד בעיירה אונייוב שבפולין, הסמוכה לעיר ראדומסק.
אביו של סבו היה הרב שלמה הכהן רבינוביץ ("התפארת שלמה"), האדמו"ר הראשון של חסידות ראדומסק; סבו, צבי מאיר (אשר על שמו הוא נקרא), מילא את מקומו של אביו כרב העיר ראדומסק; אביו, הרב יצחק מרדכי, היה אב בית דין בעיירה פלאוונו ונספה בשואת יהודי פולין.
צבי מאיר התחנך בישיבת תורת חיים בוורשה, שם הוסמך לרבנות בשנת תרצ"א.
במהלך לימודיו הוא החל לחקור את תולדותיהם של גדולי החסידות בפולין, ושנה לאחר הסמכתו, בגיל 24, פרסם את ספרו הראשון אשר עסק בר' יעקב יצחק מפשיסחה.
הספר התאפיין בגישה מחקרית, על אף שעד אותה עת לא למד מעולם במוסד פורמלי ללימודי חול.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה רבינוביץ לישראל יחד עם אשתו דבורה ובתו הבכורה שרה, ועבד בשנתו הראשונה בארץ כרפד.
בשנת תרצ"ו החל ללמוד בסמינר למורים "מזרחי" בירושלים.
לאחר הסמכתו להוראה בשנת תרצ"ז לימד בבתי ספר יסודיים בצפת ובתל אביב, ומשנת תש"א בבית המדרש למורים ע"ש לוינסקי.
בתקופה זו הוא הרחיב את תחומי התעניינותו והרבה לכתוב מאמרים בקבצים שונים ובעיתונות היומית בנושאים רבים ומגוונים.
המאמר הראשון שפרסם בארץ ישראל עסק ביחס הקבלה והחסידות אל הרמב"ם, והופיע בקובץ הרמב"ם בעריכת הרב יהודה לייב פישמן מימון.
לאחר קום המדינה החל רבינוביץ לעסוק בדרכי הוראת התורה שבעל-פה, והוציא את ספרו "המשנה לנוער – דרכי הוראתה וערכה החינוכי".
באותן שנים חיבר פירוש חדש להלכות שבת ועירובין בספר זמנים.
בהיותו כבן 45 החל בלימודי תואר ראשון בספרות עברית ותואר שני בתולדות ישראל ובפילוסופיה עברית וקבלה באוניברסיטה העברית, שם החל להתעניין בפיוטי יניי ופרסם שורה ארוכה של מאמרים העוסקים בפירושם.
גם את עבודת הדוקטורט שלו ייחד לנושא "מדרשי הלכה ומדרשי אגדה בפיוטי יניי", וזאת שימשה יסוד לספר "הלכה ואגדה בפיוטי יניי – מקורות הפייטן לשונו ותקופתו" שפרסם בשנת תשכ"ה.
בשנת תשי"ח החל רבינוביץ ללמד באוניברסיטאות; תחילה בבר-אילן ולאחר מכן בתל אביב במסגרת החוג לתלמוד.
בזכות ספריו ומחקריו הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, ובשנת תשל"ד התמנה לראש החוג וכיהן בתפקיד זה עד שנת תשל"ו.
במהלך עבודתו באוניברסיטה הוציא לאור מהדורה מדעית למדרש הגדול לספר במדבר.
בשנים הבאות עסק בחיפושים בין שרידי גניזת קהיר בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
על בסיסם כתב מספר מאמרים שהיוו את היסוד לספרו "גנזי מדרש".
ספרו "מחזור פיוטי רבי יניי לתורה ולמועדים", המלווה בפירוש ובסיכום תוכן הפיוטים, זיכה אותו בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשמ"ח.
ספרו האחרון "בין פשיסחא ללובלין: אישים ושיטות בחסידות פולין", שיצא לאחר פטירתו, עוסק בראשית תקופת החסידות בפולין: האדמו"רים הראשונים, תולדות החסידות ומאפייני הזרמים העיקריים בה.
נפטר אור ליום א' בתמוז תשנ"א ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
בשנת תשנ"ו יצא באוניברסיטת תל אביב ספר זיכרון לזכרו, בו מופיעה בין היתר רשימת פרסומיו הכוללת 205 כותרים: ספרים, מאמרים, ערכים באנציקלופדיות ורשימות שנדפסו בעיתונות.
ר' יעקב יצחק מפשיסחה – 'היהודי הקדוש': זמנו חייו ותורתו, פיטרקוב, תרצ"ב (מהדורה שנייה: תל אביב, תש"ך)
ר' שמחה בונם מפשיסחה – חייו ותורתו, ירושלים, תש"ה
המגיד מקוז'ניץ – חייו ותורתו – תל אביב, תש"ז
המשנה לנוער – דרכי הוראתה וערכה החינוכי, ירושלים: ההסתדרות הציונית, מחלקת הנוער והחלוץ, תשי"א
משנה תורה, מהדורה מנוקדת עם פירוש לעם, ספר זמנים, כרך א (הלכות שבת ועירובין), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ז
הלכה ואגדה בפיוטי יניי – מקורות הפייטן לשונו ותקופתו, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ה
מדרש הגדול על חמשה חומשי תורה, ספר במדבר על פי כתבי יד עם מבוא, חילופי נוסחאות והערות, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ז
גנזי מדרש – לצורתם הקדומה של מדרשי חז"ל לפי כתבי יד מן הגניזה, תל אביב, תשל"ז
מחזור פיוטי רבי יניי לתורה ולמועדים: כרך ראשון – מבוא, הקרובות לבראשית, לשמות ולויקרא, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ה
מחזור פיוטי רבי יניי לתורה ולמועדים: כרך שני – הקרובות לבמדבר, לדברים ולמועדים, מפתחות, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז
בין פשיסחא ללובלין: אישים ושיטות בחסידות פולין, ירושלים: קשרים, תשנ"ז
יחס הקבלה והחסידות אל הרמב"ם, י"ל הכהן פישמן (עורך), רבנו משה בן מימון – קובץ תורני מדעי, ירושלים, תרצ"ה, עמ' רעט–רפז
המסתורין שבשירת רבי משה חיים לוצאטו, סיני ג (תרצ"ח), עמ' תכב–תלא
לחורבן החסידות בפולין, ארשת: ספר שנה של אגוד סופרים דתיים, ירושלים, תש"ד, עמ' סד–סט
להוראת מדרשי האגדה, מעיינות ה (תשט"ז), עמ' 147–159
להוראת מדרשי האגדה (משה רבנו – מקבל התורה), מעיינות ו (תשי"ח), עמ' 220–225
צבי מרום הוא יזם טכנולוגי ישראלי, ממייסדי חברת BATM בשנת 1992. שימש כמנכ"ל החברה עד ינואר 2023. כיום הוא יו"ר חברת ADOR Diagnostics, דירקטור בחברת Shore Capital Group plc, וחבר דירקטוריון של BATM.
מרום בוגר תיכון עירוני א' בתל אביב במגמה ביולוגית.
הוא שירת בחיל הים הישראלי וסיים את שירותו בדרגת סגן סיים בהצטיינות את קורס הקצינים ואת קורס הפיקוד הימי המתקדם.
למד בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר בפקולטה לרפואת שיניים וקיבל גם תואר שני באלקטרוניקה.
2017–2021 – יו"ר איגוד ההיי-טק בהתאחדות התעשיינים בישראל; כיום עומד בראש פורום הקוונטום.
נבחר מחדש לדירקטוריון BATM ביולי 2023.
צלב האבירות של מסדר ההצטיינות של הונגריה (מרץ 2024).
הרב צבי פסח פְרַנְק (נכתב גם פראנק, כ"א בטבת ה'תרל"ג, 20 בינואר 1873 – כ"א בכסלו ה'תשכ"א, 10 בדצמבר 1960) היה דיין ואב בית הדין בירושלים, פוסק בכיר ומפורסם, מחבר ספר השו"ת הר צבי.
ממייסדי הרבנות הראשית, חבר במועצת הרבנות הראשית ורבה הראשי האשכנזי של ירושלים בין השנים ה'תרצ"ו–ה'תשכ"א (1936–1960).
נולד בעיר קובנה בליטא, למלכה ולרב יהודה לייב פרנק, מראשי אגודת חובבי ציון במקום.
למד בישיבת סלובודקה ובישיבת טלז, שם היה בקשר חזק עם הרב אליעזר גורדון.
עלה לארץ בשנת ה'תרנ"ג (1893), מעט קודם להוריו שהיו בין מייסדי המושבה חדרה.
אחותו ינטא ציפורה נישאה לרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב, שנרצח עם משפחתו בפרעות תרפ"ט בחברון.
למד בישיבות תורת חיים ועץ חיים.
התקרב לרב שמואל סלנט, רבה האשכנזי של ירושלים, שהתאים לו חברותא ללימוד את בעלה של נכדתו, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי.
בשנת ה'תרנ"ה (1895) נשא לאישה את גיטה מלכה, בתו של הרב דוד שפירא, בנו של הרב חיים יעקב שפירא.
(הרב אריה לוין היה גיסו, לאחר שנשא את אחות אשתו).
בשנות נישואיו הראשונות גר בחצר שטראוס.
היה בין שומעי שיעורו של הרב יהושע לייב דיסקין במוצאי שבת.
בשנת ה'תרנ"ז (1897) נוסד בירושלים בית מוסר בהשראתו של הרב שמחה זיסל זיו מקלם, והרב פרנק הצטרף למוסד (שהפך לאחר מכן לכולל אברכים "אור חדש").
באותה שנה החל לשמש בפני הרב סלנט בהוראה ובסידור גיטין.
לאחר סגירת כולל "אור חדש" בשנת ה'תרס"א (1901) התקבל כר"מ בישיבת עץ חיים.
באייר ה'תרס"ב (1902) החליט לעבור ליפו כדי ללמוד תורה ללא הפרעות.
ביפו למד בבית המדרש בשכונת נווה שלום.
שהה שם כשנתיים, שבהן התקרב לרב המקום, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב פרנק התמנה לר"מ בישיבה חדשה שקמה ביפו ליד תלמוד תורה שערי תורה, אולם כעבור זמן קצר חזר לירושלים.
בשנת ה'תרס"ח (1908) הוציא לאור קונטרס ראשון בנושאים הלכתיים.
בתקופה זו העביר שיעורים בישיבות עץ חיים, שער השמים ותורת אמת, וענה לשאלות הלכתיות שנשלחו לרב שמואל סלנט, שהיה כבר בערוב ימיו.
נתמנה על ידי הרב סלנט ועל ידי סב אשתו, הרב חיים יעקב שפירא כמורה הוראה בירושלים, ובשל כך עבר משכונת בתי ברוידא שמחוץ לחומות ירושלים אל תוככי העיר העתיקה.
בשנת ה'תר"ע (1910) התמנה כחבר בוועד השחיטה האשכנזי בירושלים.
בשנת ה'תרס"ז (1907) התמנה הרב פרנק כדיין נספח בבית הדין האשכנזי פרושי בירושלים שבראשו עמד הרב יעקב לייב לוי (סבו של הרב אברהם שפירא), למרות גילו הצעיר אז (34).
לאחר פטירת הרב שפירא בסיוון ה'תרס"ח (1908) התמנה הרב פרנק כחבר בית הדין (דיין שני) במינוי קבוע, לצד הרב משה נחום ולנשטיין (ששימש אב בית דין) והרב אריה ליב הרשלר.
בשנת ה'תרע"ח (1918), בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, התמנה לאב בית הדין, תפקיד שבו שימש ארבעים שנה.
בשנת ה'תשי"ח (1958) מינה תחתיו את הרב אליהו ראם.
עם ייסוד הרבנות הראשית מונה גם כאב בית הדין של הרבנות.
דרכו, בהמשך לרב שמואל סלנט, הייתה להעדיף את דרך הפשרה, ורק בלית ברירה להגיע למצב של דין תורה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש הרב פרנק בתפקידים ציבוריים, בייחוד לאחר פטירת הרב אריה לייב הרשלר ששימש נציג היהודים (האשכנזים) כלפי השלטון הטורקי.
בתקופה זו ידעה ירושלים רעב, מחסור ומגפות.
הרב פרנק העניק ביד רחבה תעודות 'חכמים', אשר פטרו את המקבלים אותן משירות בצבא האימפריה העות'מאנית, על אף הסיכון העצמי שבדבר.
באפריל 1917 הצטרפה ארצות הברית למדינות ההסכמה כנגד האימפריה העות'מאנית ומעצמות המרכז, ובעקבות כך יצאה פקודה הגליה לנתיני ארצות הברית בארץ ישראל, בהם הרב פרנק (בעקבות ויזה שאביו הצליח להשיג).
הוא סירב לעזוב את ירושלים בשל תפקידו הציבורי, והתחבא בעיר.
מושל ארץ ישראל ג'מאל פאחה החליט לאסור את נשי וילדי המתחבאים על מנת שהגברים יסגירו את עצמם, כולל אשתו של הרב פרנק ובנם שהיה אז בן כמה חודשים.
הרבנית שלחה לבעלה שלא יסגיר את עצמו, בשל תפקידו הציבורי.
לבסוף הצליחה הרבנית להימלט בשעת פינוי העצורים מירושלים, כמה שבועות קודם לכיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917.
עם תחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היו רוב המוסדות הציבוריים של היישוב הישן מוזנחים והרוסים, לאחר שנות מלחמת העולם הראשונה.
במשך כמה שנים לא היה לעיר רב רשמי אשכנזי וספרדי.
בניסן ה'תרע"ח (1918) הוקם "ועד הרבנים בירושלים".
כנשיאו שימש הרב יצחק ירוחם דיסקין וכסגנו הרב חיים משה אלישר, בעוד הרב פרנק משמש כסגן יו"ר.
ועד זה נתפרק לאחר שלושה חודשים, בין היתר בשל התנגדות הרב פרנק למינויו של הרב דיסקין לרבה האשכנזי של העיר.
בטבת ה'תרע"ט (1919) הוקם בהשתתפותו הפעילה של הרב פרנק "משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים", ובראשו עמדו הרב דוד ליפמן שובקס והרב חיים משה אלישר.
בסמוך למשרד הוקם בית דין לערעורים והמשרד אישר הוצאה לפועל של פסקי דין של בתי הדין על ידי השלטון הבריטי.
הקמת בית הדין לערעורים לוותה במחלוקת בירושלים, והמתנגדים טענו כי אין לבית דין כזה מקור בהלכה.
באותו זמן יזם הרב פרנק את מינויו של הרב קוק, ששהה אז בלונדון, לתפקיד רבה האשכנזי של ירושלים, תפקיד שאותו לא מילא איש באופן רשמי מפטירת הרב סלנט בשנת ה'תרס"ט (1909).
בהשתדלות הרב פרנק נשלחה לרב קוק תעודה רשמית על בחירתו כרבה של ירושלים, ובג' באלול ה'תרע"ט (1919) הגיע הרב קוק לירושלים והוגש לו כתב רבנות רשמי, שבראשו היו חתומים הרב פרנק ובית דינו, עם רבנים נוספים, ראשי מוסדות וישיבות.
באותה תקופה הוקמה הרבנות הראשית לישראל בראשות הרב קוק והרב יעקב מאיר.
הוא התמנה כחבר מועצת הרבנות הראשית וכאב בית הדין, ושימש בתפקיד זה כ-40 שנה.
הרב קוק פעל בשיתוף פעולה עם הרב פרנק ונועץ בו בעניינים שעמדו על הפרק.
הקשר בין השניים ניכר גם בהערות שכתב הרב פרנק למהדורה השנייה של ספרו של הרב קוק "חבש פאר".
בשנת 1926 רכשה משפחתו קרקעות בקדמת ציון, מזרחית לעיר העתיקה, אך בעקבות מאורעות תרפ"ט נמנע מהם להתיישב במקום.
בזמן מאורעות תרפ"ט שימש בית הרב פרנק בבתי מחסה כמקום מסתור לנשק של ההגנה, וכן סייע להגנה בדרכים נוספות.
בתקופה מאוחרת יותר שימש בית הרב בשכונת גאולה כמחסן נשק, בית מלאכה ומקום אימונים להגנה.
החל ממאורעות תרפ"ט החלה עזיבה יהודית של העיר העתיקה ומעבר אל העיר החדשה, וגם בית הדין עבר לשכונת מאה שערים.
גם הרב פרנק עבר לגור סמוך לבית הכנסת בשכונת אחווה שבה שימש רב.
לאחר מספר שנים עבר לרחוב מלאכי 17 בשכונת כרם אברהם שבו התגורר עד לפטירתו.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) נוסד בירושלים מכון מדרש בני ציון לעיסוק בהלכות התלויות בארץ.
הרב פרנק עמד במשך עשרים וחמש שנים בראשו, העביר שיעורים והשתתף במאמרים בחוברות "כרם ציון" בהוצאת המכון.
לאחר פטירתו של הרב קוק ב-1935 נבחר הרב פרנק לרבה של ירושלים, אולם סירב להצעה להתמודד גם לתפקיד הרב הראשי לארץ ישראל.
את רבנותו הנהיג ביד רמה, חרף ביקורת שנמתחה כלפיו מהימין ומהשמאל.
הוא לא היה מזוהה עם אף מפלגה.
כרבה של ירושלים דאג הרב פרנק לקיומם של מוסדות התורה, הצדקה והחסד בעיר, והיה פטרונה של קופת רבי מאיר בעל הנס.
הוא שמר על בית הכנסת חורבת רבי יהודה החסיד כמקום על-מפלגתי ומנע עצרות תפילה מפלגתיות בו.
הרב פרנק השתתף באופן פעיל בייסוד המרכז הארצי לטהרת המשפחה בשנת ה'תש"ב (1942), ופסק כי יש קדימות לבניין מקווה על פני בניית בית כנסת.
לאחר השואה הקדיש הרב פרנק זמן רב לפתרון בעיות של עגונות.
כן זירז להעלות לקבורה בארץ את אפר הנספים בשואה.
במלחמת העצמאות התיר הרב פרנק ייצור משוריינים בשבת להצלת גוש עציון, אך דרש כי לא יהיה חילול שבת עבור מטרות שאינן הכרחיות.
כן התיר אכילת קטניות בפסח ה'תש"ח בשל מצוקת המזון בירושלים.
לעומת היתרים אלו, התנגד הרב פרנק בתוקף לגיוס בני הישיבות, מתוך אמונה כי לימוד התורה מגן ומסייע לכוחות הלוחמים.
לאחר נפילת העיר העתיקה הכריז על כ' בסיוון ה'תש"ח כיום אבל ותפילה לציון שלושים יום לנפילת העיר העתיקה.
בהקמת מדינת ישראל ראה הרב פרנק אתחלתא דגאולה ויד ההשגחה העליונה.
עם זאת, נאבק להשלטת התורה וההלכה במדינה החדשה.
הרב פרנק נאבק בחריפות רבה בחוק גיוס חובה לבנות, וגם בחוק השירות הלאומי לבנות, מחשש להשפעה שלילית על הבנות.
כתב פסק דין שעליו חתמו גם הרב זליג ראובן בנגיס, הרב איסר זלמן מלצר והרב דב בריש ווידנפלד שבו נקבע כי גיוס ושירות לאומי לבנות הם אבזרייהו דגילוי עריות, שדינה הוא יהרג ואל יעבור .
הרב פרנק ראה בחוקים אלו, יחד עם חוקים נוספים שכנגד התורה סכנה רוחנית לעצם קיומה של המדינה.
כך גם בנושא החינוך לילדי העולים ופעילות המיסיון הנוצרי בישראל, הרב פרנק מחה כנגד השלטונות.
הרב פרנק ניסה לפעול כנגד חילול שבת ציבורי, הן בפעולות חינוך בדרכי נועם והן בעידוד המוחים כלפי חילול השבת בתחבורה ובמסחר.
לאחר מעצרם של מפגינים במאבקים אלה בשנים הראשונות למדינה, פרסם הרב פרנק מחאה על מעצרם, בה כתב כי: "יהודים אלו מצווים לפי דת תורתנו למחות נגד מחללי השבת ועוקריה".
הוא פסק כי אף שאין לעבור אף על איסור דרבנן כדי למנוע חילול שבת, אין לחשוש שבעקבות מחאות כנגד חילול השבת, יבוא מחלל השבת לידי חילול שבת נוסף.
הוא סייע לבני הקיבוצים הדתיים למציאת פתרונות לחליבה בשבת ובעיות נוספות.
לאחר הקמת המדינה מחה נגד ועדת השרים לעניין היתרי עבודה בשבת.
הרב פרנק לחם כנגד ניתוחי מתים שלא לצורך וכן כנגד הצעת חוק האנטומיה והפתולוגיה.
הוא התיר לבחורי ישיבה להוציא גופת נפטר מבית חולים על מנת למנוע ניתוח שלאחר המוות.
אולם במקרה שבו היה צורך להבאת ראיה משפטית על מנת להרשיע נהג שהרג ברשלנות, התיר לנתח את גופת ההרוג לשם 'מגדר מילתא' כלומר על מנת למנוע העדר ענישה ראויה.
הרב פרנק התנגד לחפירות ארכאולוגיות בקברים קדומים, וראה במעשה זה פגיעה בכבוד המת.
כשנתיים לאחר מלחמת העצמאות פנו אל הרב אנשי יד לבנים לקבלת אישור להעברת חללים מבית הקברות סנהדריה ובית הקברות שייח' באדר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הוא התנגד לכך, היות שהחללים נקברו ללא ארונות, והעברת שרידיהם הייתה כרוכה בשבירת עצמות.
עם זאת, הוא התיר את פינויים של חללים שנקברו ללא סדר, אלו על אלו.
כשעלה נושא מיהו יהודי, התנגד הרב פרנק בתוקף להצעת החוק, וכינס את רבני ירושלים ואישי הציבור למאבק בחוק זה.
בשנותיו האחרונות הקדיש זמן לסידור כתביו להוצאה לאור בעזרת חתן בנו, הרב יוסף כהן, דיין בבית הדין הרבני הגדול.
בשנת ה'תש"ך זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
בשנותיו האחרונות לקה בלבו כמה פעמים.
נפטר בליל שבת פרשת וישב, כ"א בכסלו ה'תשכ"א (1960), מעט קודם לעלות השחר בביתו, ונקבר בהר המנוחות.
הרב פרנק התנגד להקמת קהילות דתיות נפרדות וסבר כי אין לנתק את הקשר עם הציבור החילוני שרובו הם תינוקות שנשבו, מתוך שאיפה להשפעה על הצביון הציבורי ושאיפה שהציבור החילוני יחזור בתשובה, ולו במעט.
בכרוז שיצא על ידי רבנים בקיץ ה'תרצ"ה (1935) הם קראו לכך שבכל מקום יישוב תהיה רק קהילה דתית אחת, שחיטה אחת ובית דין אחד.
על כרוז זה חתומים גם הרב פרנק והרב קוק.
הרב פרנק שאף לאיחוד היהדות הדתית על כל פלגיה, ויצא כנגד הכיתתיות וצרות העין.
הוא הביע את שמחתו על הקמת החזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת הראשונה.
הרב פרנק ראה בקראים קבוצה שיצאה מעם ישראל, ולפיכך אינם יהודים ואין להעלותם לארץ, וכן אין לאפשר להם ללמוד בבתי ספר דתיים.
כלפי היהדות הרפורמית יצא בחריפות רבה, וקבע כי על פי דין התורה יש להתרחק מהם מלוא הריחוק, ואין להתחבר עמהם לשום עניין.
כשנשאל על ידי ברוך דובדבני אם להמשיך במאמצים להעלאת יהודי מרוקו לישראל, למרות החשש שיהפכו לחילונים, השיב לו הרב פרנק בחיוב, בין היתר בנימוק שאם יישארו במרוקו יעמדו בסכנת חיים ובסכנת התבוללות, ואפילו אם יש רק ספק סכנה גם אז חובה להעלותם.
הרב פרנק העריך את מפעל ההתיישבות בארץ והתנגד להסתגרות בארבע ערי הקודש.
הוא תמך בקבוצה בשם "קהלת יעקב" מכולל אונגרין שהתאגדה להקמת מושבה לבני ירושלים בשנת ה'תרס"ו (1906), כנגד דעתם של ראשי הכולל.
הרב פרנק פעל למינוי רבנים ושו"בים במושבות, ביקר בהן, והשתדל לקרב את אנשיהן.
בעת הדיונים על הצעת החלוקה של ועדת פיל ב-1937, השיב הרב כי לדעתו יש להסכים בדיעבד לתוכנית החלוקה.
הרב פרנק קרא לרבנים מחוץ לארץ להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל, ובהסתמכו על תשובת הרמ"א פסק כי על פי דין התורה יש להעדיף קניית מוצר מיהודי על פני גוי, אף במקום שהגוי מוכר במחיר זול יותר.
הרב פרנק היה בין המתירים את השימוש בהיתר המכירה בשנת השמיטה, אך עודד גם את החקלאים השומרים שמיטה ללא שימוש בהיתר המכירה.
הרב פרנק התיר את השימוש באבקת חלב נוכרי, וכן התיר את השימוש בג'לטין, אף ג'לטין שנעשה מעצמות ובהמות טמאות.
הרב פרנק התיר אלפי עגונות במהלך חייו.
לעיתים היה מחפש שותפים להיתר עגונה, אך לא רצה לדעת את נימוקיהם המדויקים על מנת שלא לסתור אותם.
מאידך גיסא, התנגד להיתר עגונות קיבוצי.
בעקבות מקרה של חולה שרצה לתת גט לאשתו קודם מותו בשל הקושי בקבלת חליצה מאחיו, פעל הרב פרנק למינוי רב למרכז הרפואי של הדסה.
בתקופת המנדט הבריטי הייתה נהוגה תופעה של נישואים פיקטיביים לצורך קבלת סרטיפיקטים, כאשר לאחר שהגיעו לארץ היו מתגרשים.
הרב פרנק פסק כי הנישואים והגירושים הם פיקטיביים, ואין האישה נאסרת בגללם להינשא לכהן.
הרב פרנק יצא באיגרת כנגד הנהגת קידושין על תנאי בידי רבנים קונסרבטיביים, וקבע כי על הדין אין תנאי מועיל בהם.
כן התנגד למינוי שליח לגירושין בשעת סידור הקידושין.
כשהיה מסיים סוגיא היה נוהג לחזור על תמציתה ורק אחר כך להתחיל עניין חדש, וכך הדריך גם אחרים, להשתדל לזכור רק את תמצית הסוגיא.
הורה לתלמידיו לא להתעכב יתר על המידה בהבנת דברים מקומיים מוקשים, אלא להמשיך ללמוד, ומתוך המשך הלימוד תצמח ההבנה.
בצעירותו שכנעו אותו מקובלי ירושלים להקדיש זמן ללימוד תורת הנסתר, והוא למד חורף שלם מפי הרב מנחם מנכין היילפרין, אולם הפסיק לימוד זה כאשר אמר לו כי בלימוד הנסתר אין מקום לשאלות.
מבני הישיבות דרש לחדש חידושים תוך כדי לימודם.
חשיבות מיוחדת ראה בפרסום דברי תורה באופן מובן בעלונים ובחוברות.
דעתו לא הייתה נוחה מביטויים חריפים כנגד גדולי ישראל מהדורות הקודמים, וגם כשפסק כנגד דעותיהם, הקפיד להשתמש בלשון כבוד כלפיהם.
הרב פרנק נחשב לפוסק הלכה מובהק.
הרב שמואל סלנט שיתפו בדיונים בנושאי גיטין עוד בהיותו כבן 24, והעביר לידו את פסיקת ההלכה בנושא הפרשת תרומות ומעשרות.
הוא המשיך את שיטתו של הרב סלנט ברבנות ובהנהגת הקהילה.
עם השנים הועברו אליו שאלות הלכתיות כבדות, אף ממקומות מרוחקים ומציבורים מגוונים.
הרב פרנק התנגד לייסוד בתי מדרש לרבנים.
עורר תלמידי חכמים שיקבלו עליהם עול רבנות להורות הלכה בישראל, והשתדל לטפח אברכים מתאימים.
עודד רבנים לצאת לחוץ לארץ על מנת לשמש כרבנים שם.
דקדק בהענקת סמיכה לרבנות, ולפעמים העניק אותה רק לאחר שהמועמד כבר קיבל משרה רבנית.
לעיתים נמנע מלהשיב לשאלות שנשאלו ממקומות אחרים, כאשר ראה בכך כוונה לעקוף את הרבנות המקומית.
לא היו לו שעות קבלה, והשיב לשאלות הלכתיות בכל זמן שנשאל.
נהג לברר את העניין ההלכתי מכל צדדיו ולפסוק גם כשהפסק מנוגד לדעת רבנים אחרים.
אהב את ההכרעה שאינה משאירה מקום לספק ותשובותיו מתאפיינות בבהירות.
בפסיקת ההלכה התבסס על הפוסקים הראשונים והאחרונים שדנו בשאלה, באמרו שהתעלמות מדעותיהם היא פגיעה בכבודם.
כמו הרב שמואל סלנט והרב יצחק אלחנן ספקטור נטה להקל ואחז בשיטת "כוחא דהיתירא עדיף"; אולם ניתן למצוא אצלו גם מקרים שהחמיר בדברים שאחרים הקילו בהם, בעיקר כשהשאלה הייתה כללית וציבורית.
לעיתים השיב בשאלה זהה תשובות מנוגדות לשני אנשים, בשל ההבדלים ביניהם, לפי מסורת בעניין שקיבל מהרב שמואל סלנט.
הרב פרנק השתדל לגמול חסד גם במקום דין והלכה.
במקומות שבהם לא ניתן היה לעשות דבר מפני שורת הדין, השתדל לעזור, לסייע ולנחם.
במקרים מסוימים שבהם אסר עוף אף שהיה צד להקל, שילם לשואל עני את עלות העוף.
עקב כך היו באים אליו עניים מקצות העיר בשאלות כשרות.
הקפיד על קיום מנהגי ארץ ישראל ותקנות ירושלים, כגון קביעת זמן שקיעת החמה, סידור מקווה ושיעור העיסה המחויבת בחלה.
דעתו לא הייתה נוחה מחומרות והידורים חדשים שיש בהם משום פגיעה בכבוד ראשונים.
התנגד לקביעת נוסח תפילה אחיד, ובמקומות בהם יחס המתפללים לפי עדות היה חצי חצי, פסק שכל אחד ימשיך להתפלל כמנהג אבותיו, לרבות שליח הציבור.
בענייני קבורה עמד על משמר מנהגי ירושלים, ולא הסכים לשינויים מהנהוג.
דעתו לא הייתה נוחה מהנוהגים בפרהסיא מנהגים שונים ממנהג אנשי המקום.
במשך כ-50 שנה היה חבר בוועד השחיטה האשכנזי בירושלים.
כתנאי להבטחת כשרות הבשר הנשחט, שאף הרב פרנק כי תהיה רק שחיטה אשכנזית אחת בירושלים.
עם זאת התנגד לאיחוד השחיטה האשכנזית והספרדית, בשל הבדלי הדינים ביניהן.
פעל למנוע הקמת שחיטה אשכנזית נפרדת על ידי העדה החרדית, וכאשר הממשל הבריטי ניאות לאפשר לעדה החרדית הקמת שחיטה נפרדת, הצהיר בפני הנציב העליון כי הוא מוכן שכל השחיטה תעבור לידי העדה החרדית, ובלבד שלא יהיה פיצול בשחיטה.
בסופו של דבר נוצר הפיצול.
הוא התנגד גם לרצון ועד הקהילה בירושלים לפתוח שחיטה נפרדת בשנת ה'תרצ"ו (1936).
הרב פרנק דרש להמשיך את הסדרים שנהגו בשחיטה עוד בימי הרב סלנט והרב דיסקין, ועמד בתוקף כנגד הנהגת שינויים.
בסוף ימיו כתב איגרת ובה הזהיר שלא לשנות את הסדרים האמורים.
הוא יצא בכרוז מחאה כנגד גידול שפנים בקיבוצים.
הר צבי - סדרת ספרים, בהוצאת מכון הרב פראנק
פירוש על הש"ס (5 חלקים)
הגהות על משנה תורה לרמב"ם
הערות וחידושים (3 חלקים) - הערות שכתב בשולי גיליונות ספריו על ספרי קצות החושן, נתיבות המשפט, שאגת אריה, מנחת חינוך, רבי עקיבא איגר ואור שמח.
שביבי אור - אגרות בענייני מוסר, ירושלים תשס"ז
רשמי שאלה - חידושים בהלכה
מקראי קדש (9 חלקים) על המועדים
הדרת קודש (2 חלקים) על מעגל החיים (לידה, ברית מילה, פדיון הבן, בר מצווה ועוד)
מקדש מלך על הלכות בית המקדש והר הבית
פניני רבנו צבי פסח על התורה
אשא עיני אל ההרים - מכתבים אל בנו יהודה ליב, תל אביב תשס"ד
על חומותיך ירושלם, תפילות על נפילת העיר העתיקה לירדנים, ירושלים תש"ח
חנה, אשת הרב מנחם בן ציון זקס, רב בשיקגו ומחבר סדרת הספרים "מנחם ציון"
שמואל תנחום, מזכיר הרבנות בירושלים.
נישא לשושנה, בת שלמה שטמפפר
פעשה, אשת שלמה אלטמן (בנו של הרב אברהם אליהו אלטמן)
מינה, אשת הרב גרונם לנדא, ראש ישיבת הדרום ברחובות
יהודה, תעשיין, נשא לאשה את יהודית למשפחת ברמן
יעקב - שירת ב"הגנה", היה חבר הכנסת מטעם המערך, נישא למינה לבית אברהמסון
אברהם- שירת בפלוגות הלילה של וינגייט, תעשיין.
נשא לאשה את מלכה למשפחת יפה
אסתר, אשת הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'
פייבל, תעשיין, נשא לאשה את חיה למשפחת ברוורמן
בין צאצאיו נמנים: הרב דוד כהן, הקלרניתן חיליק פרנק והרב אמנון בזק.
לאחר פטירתו הונצח שמו על בית הכנסת הר צבי ברחוב צפניה בשכונת כרם אברהם בירושלים, ומצדו השני ברחוב עזרא בשכונת נווה צבי.
כמו כן הוקמה על שמו השכונה שכונת נווה צבי בסמיכות לבית הכנסת הר צבי ובסמיכות לשכונת הבוכרים.
כמו כן נקראו על שמו רחובות בערים ירושלים ראשון לציון ובאר שבע.
צבי סוף הסוואנה (שם מדעי: Redunca redunca) הוא מין בסוג צבי סוף מתת משפחת צבאי סוף.
צבי סוף הסוואנה נפוץ במרכז אפריקה וחי בעיקר באזורי אדמות מרעה קרוב למים.
צבעו אדמדם עם צבע בהיר יותר מאחור וצבע לבן בבטנו.
לזכרים קרניים עקומות שמצביעות קדימה והם עשויים לשקול עד 55 ק"ג.
הזכרים מגיעים לגובה של 75 עד 89 ס"מ והנקבות לגובה של 69 עד 76 ס"מ.
לזכרי צבי סוף הסוואנה שריקות מיוחדות ולנקבות קול דמוי קרקור צפרדע.
הם חיים לבד או בקבוצות קטנות מורכבות ממספר פרטים.
צבי סוף הסוואנה פעיל במהלך היום, אך נסוג לאזורים קרים יותר כשטמפרטורת היום מגיעה לשיאה.
צבי עצמון (נולד ב-16 בינואר 1948) הוא משורר עברי, עורך, מורה וביולוג ישראלי.
רכש את השכלתו בבית ספר יסודי בעיר וב"תיכון חדש" בתל אביב.
סיים בהצטיינות את לימודיו באוניברסיטה העברית בביוכימיה ופיזיולוגיה והתמחה בנוירוביולוגיה.
עצמון משמש כמרצה בכיר למדעי החיים במכללה לחינוך על-שם דוד ילין בירושלים.
לימד מספר שנים בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים וכן משמש כמורה מן החוץ בהקריה האקדמית אונו.
החל לפרסם שירה ב-1979. שימש כעורך כתבי העת למדע פופולרי "מדע" ו"לדעת".
ב-1979 נמנה עם עורכי כתב העת "מאזנים" והנחה סדנאות לשירה בבית אריאלה ובבית הסופר על שם חיים הזז.
זכה בפרס הרי הרשון מטעם האוניברסיטה העברית, פרס "עתון 77", פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה,
פרס קוגל לשנת 1991, פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ליצירה (פעמיים), פרס ברנשטיין, ופרס יהודה עמיחי.
בשנת 2019 זכה בפרס אקו"ם ליצירת שירה בעילום שם, על קובץ שירים פרי עטו שנקרא "ישירים".
עצמון משתייך לקבוצה קטנה של משוררים-מדענים.
עם קבוצה זו נמנים אבנר טריינין, שלמה וינר, אברהם הוס ואחרים.
בתחום המדע הפופולרי חיבר את הספר "גוף הנפש: נפלאות מוח האדם", ספר העוסק במוח האדם.
בנוסף, משמש כעורך המדעי של הירחון "גליליאו – כתב עת למדע ולמחשבה", כעורך המגזין "הד החינוך" ומרצה בקורסים מדעיים של משרד החינוך.
פרסם מאמרים רבים בתחום המדע ואף זכה בפרס שר המדע.
עצמון נשוי לסיגל מושכל-עצמון, אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
עיצוב פנים: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"א 1981)
הכנה לבגרות: שירים (תל אביב: עקד, תשמ"ג 1983)
עורף: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1986)
תחליף: שירים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד; קרן תל אביב לספרות ולאמנות ע"ש יהושע רבינוביץ, 1989)
מעורב ירושלמי ושירים אחרים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א 1990)
קורטקסט: שירים (ירושלים: כרמל, תשנ"ג 1993)
גופן: שירים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תל אביב, 2000)
אפקט ולנברג, תהילים קנ"א: שירים ורישומי מילים (תל אביב: אריה ניר, תשס"ו 2006)
חלקת: מבחר ושירים חדשים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"א 2011)
כחול, לא כחול: שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ד 2014)
פיזיולוגיה כללית: תרגילים ופתרונות - בשיתוף אילת אלמגור (ירושלים: אקדמון, תשל"ח 1977)
גוף הנפש: נפלאות מוח האדם (תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, תשס"ג 2003)
צבי סָלִיטֶרְנִיק (16 במאי 1897 – 17 באוקטובר 1993) היה אנטומולוג ופרזיטולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשכ"ב (1962) על עבודת חייו במיגור מגפת המלריה בארץ ישראל.
סליטרניק נולד בשנת 1897 בעיר פרוסקורוב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) לחיים ורחל סליטרניק.
למד בחדר ומאוחר יותר, בהשפעת אביו, בבית ספר תיכון.
לאחר מכן נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת קייב.
ב-15 בפברואר 1919, כאשר שהה בחופשה בבית הוריו, פרץ בפרוסקורוב פוגרום רחב-ממדים שבמהלכו נרצחו יותר מ-1,200 יהודים ורבים נפצעו.
סליטרניק, שהיה סטודנט לרפואה, גויס לבית החולים המחוזי לשם הגשת טיפול לפצועי הפוגרום.
היות שמצא אתגר בטיפול בנפגעים, הוא החליט להישאר בתפקיד זה כשנתיים.
עלייתו לארץ ישראל ומלחמתו למיגור המלריה
בשנת 1920 החליט סליטרניק לעלות לארץ ישראל.
בארץ החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1937 השלים תואר מוסמך במדעי הטבע, ובשנת 1945 קיבל תואר דוקטור.
את עבודתו האנטי-מלרית, לפיתוח שיטות זולות ויעילות למיגור המלריה, החל כבר בשנת 1921 כחבר ביחידה מצומצמת בראשותו של המיקרוביולוג פרופ' ישראל קליגלר, והמשיך אותה עד תום המבצע למיגור המחלה בשנת 1962. המלריה לא פסחה על סליטרניק, ובמהלך השנים הראשונות לעבודתו האנטימלרית חלה במחלה.
עבודתו הראשונה בתחום מיגור המלריה נעשתה במושבה מגדל שבעמק הירדן, וזכתה להצלחה רבה.
לאחר הקמת המוסד לחקר המלריה בחיפה על ידי קליגלר בספטמבר 1922, שימש סליטרניק כמפקחו הראשי.
במסגרת עבודתו במכון לחקר המלריה בחיפה התגורר סליטרניק בנשר והיה לראש הצוות שטיפל במיגור המלריה בביצות נחל קישון, בשנות ההקמה של בית החרושת למלט נשר ביישוב.
הביצות שכנו ליד שטח בית החרושת ופגעו בפועלי המפעל והצוות קיבלו את תמיכת הבעלים מיכאל פולק.
בית החרושת פתח אמצעי סיוע למיגור המלריה.
בזמן מגוריו בנשר הפכה דירתו למעין מרכז מקצועי-ניהולי כלל ארצי לתיאום מאמצי המלחמה נגד המלריה.
כל התכתובות שנשלחו מדירתו של סליטרניק באותה התקופה נשאו את החותמת: "מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי – הוועדה האנטימלרית המרכזית".
בתקופה זו ניהל סליטרניק את מחקרו האנטימלרי בחסות מוסדות וגופים יהודיים, כגון: הקרן הקיימת לישראל, חברת החשמל לישראל ופיק"א.
במסגרת תפקידו מונה למפקח אזורי לביעור המלריה באזור עמק יזרעאל, עמק זבולון, עמק בית שאן וים המלח ופיקח על ייבוש הביצות באזור חדרה כמו גם על אזורים נוספים ברחבי הארץ.