tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכדורים שנורו על ידי המתנקש לי האנג האנג פגעו באפריון של רעייתו של מאי, אשר נסעה לצידו.
לי האנג האנג ביקש להתנקם במאי, בשל מעשיו בתקופה בה היה מפקד המשטרה (מאי הביא לכליאתו של אביו של האנג).
מאז ניסיון התנקשות זה החל מאי לנסוע במושבה ברכב במקום באפריון.
בשנת 1919 פרש מאי מתפקידו בשל בריאותו הלקויה ושב לאנגליה.
מאי נפטר בשנת 1922 ונקבר במנזר קלייר, בסאפוק שבאנגליה.
מאי נשא לאישה את הלנה בארקר (Helena Barker) בשנת 1891, בתו של מנהלן המושבה, מייג'ור ג'נרל ג'ורג' דיגבי בארקר.
שיט ביאכטות בהונג קונג (Yachting In Hong-Kong)
על שמו של מאי קרויה דרך מאי, באזור המיד לוולז של האי הונג קונג.
קרן הלנה מאי קרויה על שם אשתו.
סר פרנסיס וולסינגהם היה מדינאי אנגלי, מזכירה הראשי של המלכה אליזבת הראשונה, ורב מרגלים שהקים את השירות החשאי הבריטי וסיכל מספר ניסיונות התנקשות במלכה.
וולסינגהם נולד בצ'יזלהרסט במחוז קנט שבאנגליה, כבנם היחיד של ויליאם וג'ויסי וולסינגהם.
עם סיום לימודיו בקינגס קולג' בקיימברידג', נסע לטייל ביבשת אירופה, ובשנת 1552 שב לאנגליה לאחר שהתקבל לאכסנית המשפט היוקרתית "גרייס אין" (Gray's Inn) בלונדון.
לאחר מותו של המלך אדוארד השישי והכתרתה של המלכה הקתולית מרי, הוא נאלץ לגלות מאנגליה יחד עם פרוטסטנטים אחרים.
הוא המשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת בזל בשווייץ ובאוניברסיטת פדובה באיטליה, התמחה בשפות ויצר קשרים ברחבי היבשת שהיוו את הבסיס לרשת הריגול שהקים.
עם מותה של מרי ב-1558 ועליית אחותה הפרוטסטנטית אליזבת ה-1 לשלטון, חזר וולסינגהם לאנגליה.
בתמיכת אחד הגולים לשעבר פרנסיס ראסל הוא נבחר בשנת 1559 כחבר הפרלמנט של אליזבת, ונבחר שוב בשנת 1563 כנציג מחוז ליים רג'יס.
בינואר 1562 נישא לאן, בת אצולה.
אן נפטרה שנתיים לאחר מכן והשאירה בן.
בשנת 1566 נישא וולסינגהם בשנית לאורסולה סנט ברבה, אלמנת אציל שוולסינגהם רכש ממנה את אחוזותיה.
לאחר שנה נולדה בתם, פרנסס.
בשנים הבאות גייס וולסינגהם את תמיכת אנשי הדת באנגליה בהוגנוטים בצרפת, ובשנת 1569 מונה על ידי לורד ברלי לעמוד בראש השירות החשאי של אנגליה, והקים את רשת הריגול המפורסמת שלו.
בין המרגלים שלו היה המחזאי והאינטלקטואל כריסטופר מרלו.
וולסינגהם טווה קשרים גם עם יהודי לונדון מצאצאי האנוסים, ששלטו בשפות רבות ורבים מהם עסקו במסחר מקומי ובינלאומי, והעסיק כסוכן את הרופא היהודי האנוס רודריגו לופז.
הוא השתמש בטקטיקות כגון יירוט ופענוח מכתבים, וזיוף של מכתבים מבלי שיבחינו בקריעת החותם.
בשנים אלו היה לוולסינגהם תפקיד חשוב בסיכול קשר רידולפי, שזמם להפיל מכסאה את אליזבת, ולהכתיר במקומה את מרי הקתולית, מלכת הסקוטים.
בניגוד לקרירות הצינית של אליזבת, ולמתינות הסובלנית של יד ימינה הלורד ברלי, וולסינגהם הונע על ידי קנאותו הפרוטסטנטית והתנגדותו לקתוליות, והוא אף אישר להשתמש בעינויים נגד כמרים קתולים וקושרים חשודים.
הוא לא יכול היה לשכוח את הזוועות נגד הפרוטסטנטים שלהן היה עד במהלך טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שנערך בצרפת, והאמין כי טבח דומה היה מתרחש באנגליה אם הקתוליות הייתה זוכה בה לתחייה.
אך יותר מכל הוא חשש מפליפה השני, מלך ספרד, קתולי אדוק שהיווה איום תמידי על כסאה של אליזבת.
וולסינגהם אימץ נקודת מבט חשדנית בכל מצב, והיה להוט להכות ראשון, לעיתים תוך הפגנת עיוורון לסכנות המלחמה.
בשנת 1570 שלחה המלכה את וולסינגהם לייצג את ההוגנוטים במשא ומתן שלהם עם שארל התשיעי, מלך צרפת, ומאוחר יותר באותה שנה ירש את מקומו של סר הנרי נוריס כשגריר אנגליה בצרפת.
אחד מתפקידיו כשגריר היה להמשיך את המשא ומתן על נישואים בין אליזבת הצעירה לבין אחיו של שארל, אנרי דוכס אנז'ו.
תוכנית הנישואין נדחתה בסופו של דבר, באופן רשמי בשל קתוליותו של אנרי.
כתחליף הוצע לאנגלים שידוך עם אחיו הצעיר של אנרי, פרנסואה, דוכס אנז'ו, אך וולסינגהם חשב שהוא מכוער ו"מרוקן מהומור טוב".
אליזבת הייתה אז מבוגרת ב-20 שנה מפרנסואה, וחששה כי פער הגילים יראה מגוחך.
עם זאת, וולסינגם האמין שכריתת ברית עם צרפת תשרת את אנגליה נגד האינטרסים הספרדים.
אמנת בלואה, שנחתמה לבסוף בין צרפת לאנגליה בשנת 1572, לא כללה התייחסות לנישואים המלכותיים, והשאירה את שאלת יורשה של אליזבת פתוחה.
ההוגנוטים, ושאר התנועות הפרוטסטנטיות באירופה, תמכו במרד בארצות השפלה של ספרד.
לאחר שההתנגדות הקתולית הקורסת בצרפת גרמה למותם של מנהיג ההוגנוטים גאספאר דה קוליני ולטבח יום ברתולומיאו הקדוש, הפך ביתו של וולסינגם בפריז למקלט זמני לפליטים פרוטסטנטים, בהם פיליפ סידני.
עם שובו מצרפת באפריל 1573 מונה על ידי לורד ברלי, סר ויליאם ססיל, למזכיר המדינה.
תפקידיו כמזכיר הראשי לא הוגדרו באופן רשמי, אך כאדם שניהל את התכתובות המלכותיות וקבע את סדר היום של ישיבות המועצה, הוא היה בעל השפעה רבה בכל ענייני מדיניות החוץ והפנים של הממשלה.
במהלך תקופת כהונתו, תמך וולסינגם בשימוש בכוח הימי של אנגליה כדי לפתוח נתיבי סחר חדשים ולחקור את העולם החדש, והיה במוקד העניינים הבינלאומיים.
הוא היה מעורב עמוקות בקביעת מדיניות אנגליה כלפי ספרד, הולנד, סקוטלנד, אירלנד וצרפת, ויצא לשליחויות דיפלומטיות רבות.
ב-1 בדצמבר 1577 הוא קיבל תואר אבירות.
שנה לאחר מכן קיבל את תואר הכבוד "קאנצלר מסדר הבירית", בו החזיק עד לשנת 1587, אז קיבל את התואר "צ'נסלור של דוכסות לנקסטר".
וולסינגהם כיהן כחבר פרלמנט עד מותו אך לא היה פרלמנטר גדול.
בשנים 1578–1583 השקיע, בין היתר, בהרחבת רשת הריגול שלו - הוא שילם מכיסו את הוצאותיהם של לפחות 50 סוכנים.
בתקופה זו היה מעורב גם בבניה מחדש של נמל דובר, ותמך בניסיון של מרטין פרובישר לגלות את המעבר הצפון-מערבי והיה בין התומכים העיקריים בקריירה של פרנסיס דרייק, בהעריכו שהדבר יחליש את הספרדים ובכך יקדם את האינטרנס הפרוטסטנטי.
בנוסף עודד את מסעי המחקר של המפרי גילברט בניופאונדלנד, שמומן בעיקר על ידי מורדים קתולים, וראה בכך פוטנציאל לצמצום הקתולים באנגליה על ידי עידוד הגירה לעולם החדש.
בשנת 1583 הוא ביקר בבית המשפט הסקוטי וסלל את הדרך לאיחוד העתידי בין סקוטלנד לאנגליה.
בין הישגיו הבולטים בתקופה זו היה גילוי קשר ת'רוקמורטון וקשר בבינגטון.
זה האחרון הוביל לעריפת ראשה של מרי מלכת סקוטלנד בשנת 1587, לאחר משפט שבו הוא לקח חלק פעיל בשכנוע המלכה לחתום על גזר הדין.
טרם הפלישה המתוכננת של הארמדה הספרדית שנה אחר כך, הוא קיבל דיווחים נרחבים מסוכניו בחצרות מלכי אירופה ובקהילות סוחרים זרים.
באותה תקופה הורה לשגריר אנגליה בטורקיה להדק את הקשר עם הדיפלומט היהודי שלמה בן יעיש, כדי לחזק באמצעותו את הברית בין אנגליה לטורקיה מול ספרד.
בשנת 1589 הוא הציל ככל הידוע ממוות את יואכים גנז, מהנדס יהודי מפראג שהואשם בכפירה בנצרות, ואשר היה חמש שנים קודם לכן היהודי הראשון שהגיע לאמריקה הצפונית.
גנז המתין לפסק דינו במצודת לונדון, תרגם ספר גרמני על ייצור אבק שרפה ושיגר אותו לוולסינגהם וכך הזכיר לוולסינגהם ככל הנראה את שרותי העבר שנתן לו בתחום הכריה והכימיה, רכש שוב את אהדתו וניצל.
משנת 1571 ואילך החל וולסינגהם להתלונן על בריאות לקויה ופרש תכופות לאחוזתו הכפרית להתאוששות.
הוא מת ב-6 אפריל 1590 בביתו בלונדון, ונקבר למחרת בטקס פרטי פשוט בקתדרלת סנט פול הישנה.
הוא הותיר אחריו חובות גדולים בשל הסכומים גדולים שהוציא לתחזוקת הרשת שלו באירופה.
בתו פרנסס נישאה למועדף של אליזבת, רוברט דברו, רוזן אסקס השני, שהוצא להורג בשנת 1601 באשמת בגידה.
השחקן פטריק מאלאהייד (Malahide) גילם את דמותו של וולסינגהם במיני-סדרה "אליזבת הראשונה" משנת 2005, בבימויו של טום הופר
בסרטים "אליזבת" (1998) ו"אליזבת: תור הזהב" (2007), מגולמת דמותו הבדיונית על ידי השחקן ג'פרי ראש.
הסרטים, המציגים את וולסינגם כאיש צללים רב עוצמה, לוקים בחוסר דיוק היסטורי רב, ומתארים אותו באופן שגוי כרוצח של מרי דה גיז
השחקן מארי סטיבן גילם את דמותו בסדרה "Elizabeth R" של ה-BBC משנת 1970
פרנסיס פול ובר הוא מחזאי, במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק סרטים צרפתי, ממוצא ארמני ובעל שורשים יהודיים,
התפרסם בעיקר בכתיבת מחזות קומיים לתיאטרון ותסריטי סרטים שחלקם עובדו לאחר מכן, בהשתתפותו, לקומדיות קולנוע הוליוודיות.
פרנסיס פול ובר נולד בניי-סיר-סן, במחוז או-דה סן כבנם של הסופר, העיתונאי והתסריטאי פייר-ז'יל ובר (שאביו היה יהודי), ושל סופרת ממוצא ארמני קתרין אגאג'ניאן, ילידת ארמביר ובעלת שם העט ז'ורז'ט פול.
דוד אביו היה הסופר הצרפתי-יהודי טריסטן ברנאר.
לגבי מוצאו העיר פעם ובר בראיון, "פעמיים רצח-עם, שני כותלי דמעות, כל מה שצריך כדי שתצא קומיקאי".
האב, פייר-ז'יל ובר היה עיתונאי ידוע לפני מלחמת העולם השנייה אולם בימי הכיבוש הנאצי בצרפת הסתתר בבית מחשש להיעצר.
אחרי השחרור לא מצא יותר עבודה בעיתונות.
האם פירנסה אז את המשפחה על ידי כתיבת רומנים סנטימנטליים.
מתוסכלים בקריירות שלהם בתחום הכתיבה, הוריו רצו שבנם ילמד מקצוע "בטוח" יותר.
תלמיד בינוני, הוא למד ארבע שנים רפואה, אחר כך עשה לימודי תואר ראשון במדעים מתוך מחשבה לעבוד כמהנדס בתעשיית הנפט.
לבסוף הפסיק את לימודיו ובימי שירותו הצבאי הפך לכתב בבלד והשתתף בעריכת היומנים של הכוחות הצרפתים באלג'יריה.
בתום השירות הועסק למשך שלוש שנים כעיתונאי בתחנת הרדיו לוקסמבורג.
בדיעבד העיד שלא היו לו כישורים למקצוע זה.
בשנת 1964 פרנסיס ובר התחתן.
באותה תקופה ניסה ובר פריצה ראשונה לעולם הבידור על ידי כתיבת מערכונים לגי בדוס וב־1968 באמצעות קומדיה מוזיקלית "Petit Patapon" שכתב יחד עם ז'אק מרטן שהיה אז שדרן כוכב של הערוץ RTL.
ובר פוטר מתפקידיו ב-RTL עקב צמצומי פרסונל אך המשיך להתפרנס מכתיבה - במיוחד של פרקי סדרות טלוויזיה כמו Agence Intérim (יחד עם רישאר קארון)
המחזה L'Enlèvement" (1968) שקיבל השראה ממקרה החטיפת אשתו של מרסל דאסו עובד על ידו לקולנוע עבור פייר מונדי והיה לבסיס הסרט "Appelez-moi Mathilde" (1968).
ובר הפך למומחה מספר אחד של "סרטי צמד החברים" (buddy movie) בקולנוע הצרפתי באמצעות שני גבורי הפטיש שלו, הנאיווים וה"לא יוצלחים" - פרנסואה פיניון, השלומיאלי, ופרנסואה פרן, השש להתקוטט.
שנת 1972 פריצת הדרך בקריירה של פרנסיס ובר ככותב תסריטים וקומדיות, עם "Il était une fois un flic" בבימויו של ז'ורז' לוטנר.
ב-1978 כתב את התסריט לקומדיה "כלוב העליזים" (La Cage aux Folles), שעובד למחזמר והופק גם בארצות הברית ב-1996 בכסרא באותו שם.
בשנת 1976, בעצת הבמאי קלוד ברי, ובר בייים לראונה סרט, "הצעצוע", בכיכובו של פייר רישאר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות בהשוואה לסרטים שכתב ובר בעבר.
רק ב-1981 חזר ובר לביים הפעם את הסרט "חברים בלי מזל" בכיכובם של הצמד ז'ראר דפרדייה ופייר רישאר, הסרט משך שבעה מיליון צופים לבתי הקולנוע בצרפת.
הוא גם זכה להצלחה בינלאומית, במיוחד בברית המועצות, שם הוא משך שלושים וחמישה מיליון צופים.
בעקבות הצלחת הסרט ביים שני סרטי המשך "Les Compères" (חברים לתסבוכת) (1983) ו-"Les Fugitifs" (הנמלטים) (1986).
בשנת 1985 כתב את התסריט לקומדיה "Hold-Up" בכיכובו של ז'אן-פול בלמונדו.
בישראל הופץ הסרט בשם "שובו של המקצוען" כמעיין בסרט המשך לשובר הקופות "המקצוען" מ-1981, אף על פי שבפועל לא היה סרט המשך.
בסוף שנות ה-80 ובר השתקע בהוליווד, לוס אנג'לס שם עיבד את התסריטים שלו לסרטים אמריקאיים.
בשנת 1996 חזר לצרפת וביים את הסרט "Le Jaguar", וב-1998 את "Le Dîner de Cons" ("אידיוט מושלם") שעלה שנה קודם כמחזה.
הסרט זכה בשלושה פרסי סזאר.
בשנת 2001 ביים את הסרט "לצאת מהארון".
בשנת 2003 ביים את הקומדיה "Tais-toi" (סתום ת'פה) בכיכובו של ז'אן רנו וז'ראר דפרדייה.
בשנת 2006 כתב וביים את הקומדיה "מאהב בהשאלה", על תעשיין מיליונר שצולם עם פילגשו הדוגמנית, ומנסה לשכנע את רעייתו הזועמת שהצעירה שעמה צולם אינה אלא בת זוגו של מחנה המכוניות.
בשנת 2008 ביים גרסה קולנועית למחזה "L'Emmerdeur" שעלה במקור ב-1969, בישראל הופץ הסרט בשם "קוץ בתחת".
פרנסיס ובר נשוי לפרנסואז ויש לו שני ילדים.
בנו, ז'אן ובר, הוא גם כן במאי קולנוע.
אחייניתו, סופי אודואן-ממיקוניאן (Audouin Mamikonian) היא סופרת ילדים בצרפתית.
3 פעמים - מועמדות לפרס סזאר עבור התסריט המקורי או העיבוד (Les Fugitifs" 1987 "Les Compères" 1984 "Le Jouet" 1977")
1999 - פרס לומייר עבור התסריט הטוב ביותר עבור "Le Dîner de cons"
1999 - פרס סזאר עבור התסריט הטוב ביותר עבור "Le Dîner de cons"
1999 - מועמדויות לסזאר בעד הסרט הטוב ביותר ובעד הבימוי הטוב ביותר - עבור Le Dîner de cons
המסדר הלאומי להצטיינות של צרפת, בדרגת אביר (2001)
פרס אנרי ז'אנסון של חברת המחברים והמלחינים הדרמטיים של צרפת SACD
13 בינואר 2012 - זכה בפרס לומייר (Prix Lumières -"פרס האורות") על הכתבים הזרים בצרפת, על מפעל חייו בקולנוע
1981 La Chèvre ("חברים בלי מזל", במקור:"העז")
1983 Les Compères (חברים לתסבוכת)
1998 Le Dîner de cons "האידיוט המושלם"
2000 Le Placard (לצאת מהארון)
2006 La Doublure (מאהב בהשאלה)
שנה בעברית בצרפתית או אנגלית ארצות2006 מאהב בהשאלה Doublure, La בלגיה, איטליה, צרפת1997 יום האב Fathers' Day ארצות הברית1991 חברים בלי מזל Pure Luck ארצות הברית1989 שלושת הגנובים Three Fugitives ארצות הברית1982 שותפים Partners ארצות הברית
1968: L'Enlèvement (החטיפה) (בימוי של ז'אק פאברי, בתיאטרון "אדוארד השביעי"
2006 - ההצגה "נודניק" לפי תסריט הסרט "L'Emmerdeur", בתרגומו של יוסף אל-דרור ובבימויו של משה נאור בתיאטרון הבימה.
דב נבון שיחק בתפקיד הראשי.
2010 - "ארוחה עם אידיוט" -Le diner de cons בתרגומו של יוסף אל-דרור, הוצג בתיאטרון הבימה בבימויו של משה קפטן.
שיחקו בו, בין השאר, יעקב כהן ורמי הויברגר ובתיאטרון באר שבע בבימויו של מולי שולמן ובתפקידים הראשיים אמיר קריאף ואבי דנגור.
2014 - "אוצר יקר", (Cher trésor) בתרגומו של אלי ביז'אווי, בתיאטרון בית לסין, בבימויו של לזלי לאוטון ובהשתתפות ששון גבאי ושחקנים אחרים.
2016 - "לצאת מהארון", (Le Placard) בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלון אופיר.
זוכת פרס התיאטרון הישראלי לקומדיה של השנה.
שיחקו בו יניב ביטון, דב נבון ואחרים.
2017 - "חיית מחמד" בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלון אופיר.
"בינג" וסט הוא סופר אמריקאי.
וסט נולד ב-2 במאי 1940, בבוסטון וגדל במסצ'וסטס.
בשנת 1966 התגייס וסט לחיל הנחתים.
הוא עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים והוסמך כקצין בדרגת סג"ם ולחם במלחמת וייטנאם.
הוא שימש כמפקד מחלקת מרגמות בגדוד הנחתים ה-2 ברגימנט ה-9 של החיל.
בהמשך שירת בסיירת חיל הנחתים.
וסט הוא בוגר האוניברסיטאות ג'ורג'טאון ופרינסטון ושימש עוזרו של מזכיר ההגנה לענייני ביטחון בינלאומי בממשל הנשיא רונלד רייגן.
ספריו עסקו בלחימת הכוחות המזוינים האמריקנים מאז וייטנאם.
בין היתר נלווה לכוחות הנחתים במלחמת עיראק.
ספרו של וסט "ללא תהילה" תורגם לעברית ויצא לאור ב-2009 בהוצאת משרד הביטחון.
בשנת 2022 תורגם לעברית הספר שכתב עם ג'יימס מאטיס "אות קריאה 'כאוס'".
פרנסיס טרֶשַם , בנם הבכור של סר תומאס טרשם מראשטון הול ומריאל ת'רוקמורטון, היה חבר בקבוצת הקתולים המחוזיים האנגליים שתכננה את מזימת אבק השרפה של 1605, מזימת התנקשות בחיי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, שהידוע מבין קושריה היה גאי פוקס.
טרשם הצטרף למרד הכושל של רוזן אסקס נגד הממשלה ב-1601, ובשל כך נכלא.
רק התערבות משפחתו וכספו של אביו הצילו אותו משלילת זכויות עקב מאסר או עונש מוות.
למרות זאת, נעשה מעורב בשתי משלחות לספרד הקתולית שיצאו להשיג תמיכה לקתולים האנגליים (שבאותה עת נרדפו קשות), וכן לקושרי "אבק השריפה".
על פי הודאתו, טרשם הצטרף למזימה באוקטובר 1605. מנהיגה, רוברט קטסבי, ביקש ממנו לספק 2,000 £, ואת השימוש בראשטון הול, אבל טרשם ככל הנראה לא סיפק אף אחד מהשניים, ובמקום זאת נתן 100 £ לעמיתו הקושר תומאס וינטור.
טרשם גם הביע חשש כי אם המזימה תצליח, שניים מגיסיו ייהרגו.
מכתב אנונימי שנמסר לאחד מהם, וויליאם פרקר, הברון מונטיגל ה-4 מצא את דרכו אל מזכיר המדינה, רוברט ססיל, אירוע אשר בסופו של דבר היה מכריע בכישלון הקשר.
היסטוריונים חושדים מזה זמן כי טרשם הוא זה שכתב את המכתב, אך השערה זו לא אומתה.
קטסבי ווינטור חלקו את אותו חשד, ואיימו להרוג אותו, אך הוא הצליח לשכנע אותם שלא הוא זה שכתב.
הוא נעצר ב-12 בנובמבר ונכלא במצודת לונדון.
בווידויו, ניסה לשכך את החשדות בקשר למעורבותו בעלילה, אולם מעולם לא הזכיר את המכתב.
טרשם היה האחרון שגויס למשימה.
ב-14 באוקטובר 1605 הוזמן להצטרף לקשר על ידי מנהיג המזימה, רוברט קטסבי, שהיה בן דודו – השניים התחנכו יחד.
טרשם היה גם יורשו של הונו הגדול של אביו, שדולדל כתוצאה מקנסות שהוטלו על מתנגדי הכנסייה האנגליקנית, טעם יקר, ומעורבותם של הדודנים, פרנסיס טרשם ורוברט קטסבי, במרד אסקס.
פרטי התוכנית הושלמו באוקטובר בטברנות ברחבי לונדון ודבנטרי.
אך כמה מהקושרים הביעו דאגה לביטחונם של עמיתיהם הקתולים שיהיו נוכחים בפרלמנט ביום המתוכנן לפיצוץ, 5 בנובמבר 1605. טרשם הביע דאגה לגיסיו שאחד מהם היה וויליאם פרקר, הברון מונטיגל ה-4.
בשבת ה–26 באוקטובר קיבל הברון מונטיגל מכתב אנונימי בעת שהיה בביתו, ונכתב בו כך:
"אדוני, מתוך האהבה שאני חש לכמה מחבריך, יש בי דאגה לביטחונך.
לכן הייתי מייעץ לך, כשם שאתה חס על חייך, להגות תירוץ כלשהו ולהעתיק את נוכחותך מפרלמנט זה; שכן אלוהים ואדם חברו להעניש את הרשעות בת הזמן.
ואל תחשוב אפילו מעט על הודעה זו, אלא תפרוש לאזורך שבו תוכל לצַפּוֹת לאירוע בבטחה.
שכן אף שלא תופיע כל תסיסה, עדיין אני אומר שהם יקבלו מכה נוראה בפרלמנט זה, ובכל זאת לא יראו מי פוגע בהם.
תוכנית זו בל תגונה, שכן היא עשויה לעשות לך טוב, ולא תוכל לגרום לך כל נזק; שכן הסכנה תחלוף ברגע שתשרוף את האיגרת.
ואני מקווה שאלוהים ייתן לך חסד לעשות בה שימוש טוב, לאלה שעל הגנתם המקודשת אני ממליץ."
הברון מונטיגל העביר את האיגרת לרוברט ססיל (הרוזן סולסברי), מזכיר המדינה, והמזימה נחשפה וסוכלה.
טרשם לא ברח מלונדון כשאר הקושרים ברגע שנודע להם כי גאי פוקס נתפס.
הוא נשאר, נעצר ונכלא במצודת לונדון, שם מת ב–23 בדצמבר 1605 מזיהום בדרכי השתן.
פרנסיס אמילי ניוטון (Frances Emily Newton; 4 בנובמבר 1872 – 11 ביוני 1955) הייתה מיסיונרית אנגליה שחיה ופעלה בארץ ישראל לסירוגין בשנים 1889–1938 והייתה מן הגורמים ליצירת הסטטוס קוו שבו פועלת תחבורה ציבורית בשבת בחיפה.
בתקופת המנדט הבריטי הייתה פעילה פרו-ערבית כנגד השלטון הבריטי והציונות.
פרנסיס ניוטון נולדה במיקלאובר מאנור (Mickleover Manor), שליד העיר דרבי, לצ'ארלס אדמונד ניוטון (Charles Edmund Newton), בנקאי, מיסיונר וקונסול לשעבר בביירות, ולאשתו השנייה, מרי הנרייטה מור (Mary Henrietta Moore).
היא ואחיותיה חונכו בביתן על ידי מורה מחנכת.
ניוטון ביקרה לראשונה בארץ ישראל בשנת 1888, כשהגיעה לבקר את אחיותיה החורגות, קונסטאנס ואדית'.
אדית' הייתה מיסיונרית באגודה המיסיונרית הכנסייתית (CMS), ובתוך שנה חתמה ניוטון עם החברה כמתנדבת, והחלה ללמוד ערבית ולטייל ברחבי ארץ ישראל ועבר הירדן המזרחי.
ב-1893 מתה אמה, והותירה לה הון שאפשר לה להתנדב ללא הגבלה.
היא הוכשרה בטיפול בחולים ועבודה סוציאלית בברמינגהאם, ובעבודה מיסיונרית ב-"The Olives" בהמפסטד, מרכז ההכשרה של החברה המיסיונרית.
ב-3 באוקטובר 1895 היא עברה ליפו.
בראשית שהותה בארץ ישראל, הקימה ניוטון בית חולים ביפו, באמצעות תרומות שאספה בחוגי הכנסייה באנגליה.
בשנת 1909 קנתה בית גדול (כיום בית הכט) מהכומר הגרמני מרטין שניידר, בכרמל מרכזי, בחיפה, ששימש אכסניה לתלמידיו המיסיונרים.
מאוחר יותר תמכה בבית ספר לבנות בחיפה.
ניוטון אירחה בביתה על הכרמל אורחים בני ארצה ואספה מידע על הצבא העות'מאני לטובת הבריטים.
בשנת 1914, בזמן שהייתה בחופשה במולדתה, פרצה מלחמת העולם הראשונה, והיא נאלצה להישאר באנגליה עד סיומה ב-1918.
בזמן המלחמה, ניוטון התנדבה לשרת כשוטרת בכיכר לסטר, אולם במקום זאת הפכה למזכירת הקרן לסיוע לסוריה ופלשתינה, שהוקמה על ידי רני מקינס , בישוף אנגליקני בירושלים .
היא ייצגה את הקרן בוועדה עם הצלב האדום ומסדר ג'ון הקדוש בירושלים, שהוביל להכרתה על ידי המסדר כ"גבירה של חסד" (Lady of Grace) ולאחר מכן, ב-1930, כ"גבירה של צדק" (Dame of Justice).
בזמן המלחמה שימש ביתה למגורי קצינים טורקיים, ואחר כך לבית ספר לבנות.
עם שובה לארץ ועם השינוי לטובה במעמד היהודים (לאחר הצהרת בלפור), הגבירה ניוטון את פעילותה נגד המפעל הציוני.
לאחר סיום תקופת שירותה במיסיון, נשארה ניוטון בארץ ישראל כיועצת לממשלת המנדט.
ניוטון הייתה חברה במועצת הנשים של פלשתינה, ועדה מייעצת לשלטון הבריטי לגבי נושאים המשפיעים על נשים וילדים.
ב-1921 סיפרה להניו יורק טיימס, כי הנשים המוסלמיות מנסות לעשות משהו כדי להרים עצמן לקראת אמנסיפציה והקימו אגודה בחיפה ללמד את בנות העניים תפירה ואת הטיפול בילדיהן, אולם בעליהן התערבו והם אינם מתירים שום צעד לקראת עצמאות לנשים בפלשתינה.
ניוטון הכירה את לורנס איש ערב וגם את המלך פייסל, שבאמצע 1920, לאחר גירושו מסוריה, התגורר בביתה על הכרמל, שם קיבל משלחות של תומכים והעניק ראיונות לעיתונאים.
זמן מה לאחר מכן, ביקרה בביתה על הכרמל הסופרג'יסטית מיליסנט פוסט, שכתבה בזיכרונותיה כי ניוטון התגוררה עם אשה שאותה תיארה כמזכירתה.
אחרים תיארו אותה כאשה "גברית", שנהגה לעשן מקטרת.
על פי פוסט, הקומה התחתונה בביתה של ניוטון הייתה הומה במשך כל היום בערבים הזקוקים לעזרה, וניוטון שלטה היטב בשפתם.
היא סייעה להם מול השלטונות ואף ידעה לארגן ביניהם סולחות.
ניוטון התמסרה למאבק הלאומי הערבי והפעילה בביתה מעין מרכז תקשורת המוקדש למאבק.
בשנת 1926 קנתה ניוטון את בית אוליפנט בדלית אל-כרמל מידי רוזמונד טמפלטון אשתו השנייה של לורנס אוליפנט.
זמן קצר קודם לכן קנתה פרנסיס ניוטון מרוזמונד טמפלטון גם קרקעות באזור מגידו ובעמק יזרעאל.
בין השנים 1927–1934 ניוטון הייתה יושבת ראש האגודה לאספקת מים לכרמל בחיפה.
ביולי 1921 הצטרפה ניוטון למשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון.
השלטונות הבריטים פנו אליה כדי שתסייע למנוע מהמשלחת מלחבור אל המשלחת הסורית (שהפליגה עמה) לוועידה סורית-פלסטינית משותפת בז'נבה.
בפברואר 1922 יצאה ללונדון עם המשלחת הפלסטינית כ"חברת כבוד", כדי להציג את עמדות הקונגרס הערבי-פלסטיני.
עדותה בוועדת שו על מאורעות תרפ"ט
ניוטון העידה בפני ועדת שו, שחקרה את הסיבות למאורעות תרפ"ט ב-1929, כנציגה מטעם הצד הערבי.
בעדותה, שנמשכה ימים אחדים, היא האשימה בפרוץ המאורעות את היהודים ואת שלטונות המנדט.
היא טענה שמקור השינוי ביחסי הערבים והיהודים הוא בהצהרת בלפור, ביחס של שלטונות המנדט ליהודים ובמעמד שניתן להם בארץ ישראל, שהתבטא בהיותה של השפה העברית אחת משלוש השפות הרשמיות של הארץ.
לדבריה, התנהגותם של היהודים כלפי הערבים התאפיינה בהתנשאות.
בחקירות הנגדיות נסתרו רבות מטענותיה של ניוטון, ואף נחשפה מעורבותה בהשגת מידע באמצעות הפקידות והקצונה הבכירה בממשל הבריטי.
מאבק בדיכוי הבריטי של המרד הערבי הגדול
פרנסיס ניוטון הייתה חברה מייסדת ומזכירה של כבוד של "מרכז המידע על פלשתינה" (Palestine Information Centre), שמטרתו הייתה להציג את נקודת ההשקפה של הערבים בפני הציבור הבריטי.
ב-1937, בשיאו של המרד הערבי הגדול, נסעה ניוטון לארץ ישראל כדי לשוחח על אסטרטגיות פעולה עתידיות לפעילות האנטי ציונית בבריטניה עם פטרונו של "מרכז המידע" (PIC), המופתי אמין אל-חוסייני.
בתגובה להמלצת ועדת פיל לפנות כמה אלפי ערבים מבתיהם בשטח המדינה היהודית ולהעבירם לשטח המדינה הערבית, כתבה ניוטון לנציב העליון ג'ון צ'נסלור כי את הפרדסים וחורשות עצי הזית לא ניתן להעביר בקלות כמו את בעליהם.
ניוטון מסרה לעיתונות הנאצית מידע על דיכוי הערבים בארץ ישראל.
ניוטון הפכה ידועה כאשה הפועלת לתיעוד פעולות אלימות כנגד ערבים שנחשדו בהתנגדות לשלטון הבריטי.
ב-22 בפברואר 1938 היא ביקרה בכפר ליד חיפה, שעבר ענישה קולקטיבית לאחר רצח קצין בריטי בשם אלדרטון.
בששים בתים היא מצאה שהדלתות נתלשו מציריהם, מראות נופצו, ארונות רוקנו, רהיטים רוסקו לחתיכות, כלי מיטה ובגדים הוספגו בשמן זית.
900 כבשים ועזים נאספו על ידי חיילים בריטים ונלקחו לחיפה.
בעליהם נאלצו לקנותם בחזרה תמורת 8 שילינג לראש.
כחודש לאחר מכן, תושבי הכפר עזבו אותו, לאחר שהבריטים הציבו 40 שוטרים ודרשו מהכפריים לשלם את הוצאות שהייתם שם, שעלו כ-90 פאונד לחודש.
בשנים 1937–1938, פרסמה ניוטון שני פמפלטים:
"שיטות ענישה בפלשתינה" (Punitive Methods in Palestine) - האשים את הבריטים במעשים אכזריים, והוקע בבית הנבחרים הבריטי בהיותו "כולו שקרים".
ניוטון הצדיקה אותו ואת הפצתו בטענה שהוא משמש מחאה נגד הרס בתים, הענשה קולקטיבית והפעלת מחנות ריכוז בידי הבריטים, שהיפלו את הערבים לרעה בענישה לעומת היהודים שעברו עברות דומות.
"זרקור על פלשתינה: משחק הוגן או שיטות טרוריסטיות" (Searchlight on Palestine; Fair Play or Terrorist Methods) - תמך במרד הערבי הגדול ונכללו בו פעולות עונשין נגד כפרים ערבים.
לאחר שעלו נגדה טענות שפרסומו עלול לפגוע באינטרסים בריטיים במזרח התיכון ולסכן חיי חיילים ונציגי ממשל בריטים, השיבה שאלוהים קרא לה לעשות זאת בשם הצדק, וכדי לתמוך בעקרונות הנוצריים.
עקב הוצאת החוברות, הבריטים הוציאו נגד ניוטון צו הרחקה, והיא גורשה באוקטובר 1938.
צו ההרחקה הוצא תחת תקנה 15 של חוק תקנות החירום (Emergency Regulations Act), 1936, כפי שתוקן על ידי תיקון 19 של תקנות ההגנה, 1938.
בזמן שביקרה באנגליה בשנת 1938, נמסר לידה הצו על איסור כניסה לארץ, עליו היה חתום הנציב העליון של ארץ ישראל.
בדצמבר 1939 הוגש ערעור על הצו, אולם הוא אושר על ידי המזכיר הראשי של פלשתינה.
ניוטון ערערה שוב, בטענה שהרחקתה השפיעה על יכולתה לשמור על האינטרסים העסקיים שלה בארץ.
בספטמבר 1943 הוסר בסופו של דבר הצו,
אך ניוטון לא שבה להתגורר בארץ ישראל.
בכתבה שהתפרסמה ב ב-1921, סיפרה ניוטון כי אמרה לנציב העליון שהיא בשום אופן אינה אנטי-יהודית, אולם היא פרו-ערבית.
על הערבים אמרה: "ביליתי את רוב חיי בין האנשים הללו, ואני מכירה אותם היטב.
הם כמו ילדים שיש לטפל בהם, ויעשו כל דבר אם נוהגים בהם יפה.
זו היא הסיסמה 'פלשתינה ליהודים' שגרמה לכל הבעיה, שהרי המוסלמים תמיד הסתדרו יפה עם היהודים שחיו בארץ לפני הפלישה הנוכחית".
על החלוצים הציונים אמרה: "רבים מהמהגרים הצעירים הללו לא עשו שום עבודה קשה לפני כן, במיוחד הנשים, והם אינם עומדים בקשיים שהם נתונים להם.
הציונים קיבלו חוזי עבודה לפריקת פחם מאניות הקיטור בחיפה, והנשים עשו את חלקם בנשיאת סלים כבדים מהדוברות, אולם לאחר שלושה ימים הן נאלצו לוותר על זה, מכיוון שרק 140 טונות נפרקו, ורב החובל של האניה אמר שהוא לא יכול לחכות עוד הרבה זמן.
אז ניתן החוזה לגרמני, שהעסיק עובדים ילידים הרגילים למלאכה, והפחם הובא ליבשה בקצב של 300 טונות ביום.
החוזה לבניית מזח בחיפה, גם הוא היה כישלון, מכיוון שהמלאכה הייתה קשה מדי בשביל היהודים, שבאו רעננים מהערים במרכז אירופה.
הם מצליחים יותר בכביש שנבנה מחיפה לנצרת, שם הם עובדים בקבוצות על בסיס קהילתי, ומקבלים תשלום עבור כל מטר שנבנה.
מלבד מסילת הברזל, ומהכבישים שנבנו במהלך המלחמה, הייתה התפתחות מעטה בפלשתינה מבחינה חקלאית מאז שהגעתי הנה לפני 32 שנים".
במסגרת מאמציה להסביר את מצוקת הערבים, נהגה ניוטון לציין כי שוויון הזכויות לנשים שהציונים מנהיגים בארץ ישראל גורם לחרדה אישית ולאומית, מאחר שהגבר הערבי רואה בכך איום על מעמדו.
כאשר הזדמנה לארוחת ערב בה השתתף גם יחיאל ויצמן, אחיו הצעיר של מנהיג התנועה הציונית, שאלה אותו אם בכוונת היהודים להקים מחדש את בית המקדש.
ויצמן השיב לה כי אין צורך בכך, מכיוון שיש להם כבר אוניברסיטה.
ב-1923 פגשה ניוטון את הנרייטה סאלד בארוחת ערב אצל הקולונל פרדריק קיש, בה ניסו להסביר לה את הציונות, אולם ללא הצלחה רבה.
ביום 24 בדצמבר 1924 כתב קיש ביומנו: "נודע לי כי הערבים אינם פוסקים מהפיץ תעמולה אנטי ציונית.
אלא שמתנגדינו מבין האנגלים, ובייחוד הגב' ניוטון מחיפה, היו יותר פעילים מן הערבים".
ב-1925 כתב קיש ביומנו כי חיים מרגליות קלווריסקי הגיע לביתה של ניוטון, שם "מצא אותה בשעת מעשה", כשהיא מראה לערבים מבאי ביתה את הפרוטוקולים של זקני ציון.
שנים מאוחר יותר, במכתב מיום 5 בספטמבר 1937, הזכירה ניוטון להנרייטה סאלד את מפגשן במועצת הנשים ואיחלה לה שנה טובה, בתקוה שהשנה החדשה תביא שלום.
סאלד בתשובה, ביקשה ממנה "לגלות הבנה וסימפתיה עילאית לצדק עליון כדי ששלום יבוא".
מתוך התכתבות זו, נראה כי ניוטון וסאלד ניסו לפעול יחד בתנועת נשים יהודית-ערבית, אולם לא יצא מכך דבר.
ניוטון הייתה מביעה את מחאתה בפני אנשי ממשל שהיו מכבדים את ההמנון הציוני בקימה.
פעם גילתה שאנציקלופדיה בריטניקה הדפיסה את הדגל הציוני בין דגלי מדינות העולם והגדירה אותו כדגלה של ארץ ישראל.
היא שלחה אל בריטניקה מכתב מחאה והדבר תוקן במהדורות הבאות.
ספר תולדות ההגנה הגדיר את ניוטון כ"אויבת ארסית לציונות".
ניוטון ספגה ביקורת על ארסיותה של פעילותה האנטי-ציונית.
נורמן בנטוויץ', התובע הכללי הראשון של ארץ ישראל המנדטורית, תיאר אותה כ"אנטי-יהודית בצורה שלא ניתנת לריפוי".
לדבריו, "היא בשמחה האמינה בכל האשמה שנעשתה נגד הציונים, גם אם להאשמה זו לא היה כל בסיס עובדתי".
ב-1946 ייסדה ניוטון את "ועדת הידידות האנגלו-ערבית" (Anglo-Arab Friendship Committee), שמטרתה הייתה להתנגד לציונות באנגליה.
לוועדה זו הצטרפו כמה משונאי היהודים הידועים ביותר לשמצה באנגליה: דאגלאס ריד (Douglas Reed), קפטן אלן גרהאם (Captain Alan Graham), הרוזן מנורבורי וליידי מאקינס (Lady Makins).
בשנים הללו עסקה הוועדה בהגנה על המופתי והסברת שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים.
ב-1946 פרסמה קונטרס להגנתו של המופתי אמין אל-חוסייני, בשם "האמת על המופתי", שהוצא על ידי "האגודה לידידות אנגלו-ערבית" (Anglo-Arab Friendship Society), בה שלטה.
בקונטרס זה היא היללה את המופתי ואת "יושרו והנהגתו האמיצה", תוך התעלמות מתפקידו כמובילו של שיתוף פעולה ערבי–נאצי.
היא ניסתה להשפיע על הנציב העליון להתיר למופתי לשוב לארץ, לאחר שגורש ממנה.
באוטוביוגרפיה שלה, "חמישים שנים בפלשתינה" (Fifty Years in Palestine), היא האשימה את השלטון הבריטי בקשריו של המופתי עם היטלר ותמיכתו בגרמניה הנאצית, בטענה כי נדחק לכך בגלל יחס ממשלת המנדט אליו, והצדיקה את עמדותיו כלפי היישוב היהודי בארץ ישראל.
בינואר 1948 ביקר את ניוטון בביתה בלונדון העיתונאי האמריקאי ג'ון רוי קרלסון, שתיאר אותה כאשה "כבדת בשר", ועל אחת מעיניה ענדה רטייה לבנה.
באותה העת, עסקה באיסוף כספים למען ארגון חדש שהקימה: "ארגון עזרה בריטי למען ערביי פלשתינה הנזקקים" (British Aid for Distressed Palestine Arabs), שבין תומכיו היה גם עזאם פאשה, מזכיר הליגה הערבית.
בסעודה שהתקיימה מאוחר יותר, בה נכחו מספר משתתפים שונאי-ישראל, ניוטון סיפרה לקרלסון שקנתה קרקע בארץ ישראל שנים רבות קודם לכן ולאחר מכן מכרה אותה ליהודים ברווח ניכר, והוסיפה: "אחר שהיהודים יגורשו משם, מקווה אני לקבל את נחלתי בחזרה".
ניוטון מתה בשנתה מהתקף לב ב-1955, בביתה, בדירה 8 בווילבראם פלייס (Wilbraham Place) 9 בצ'לסי, לונדון.
סיימון זלוטס (St Simon Zelotes) ברחוב מילנר בצ'לסי, ולאחר מכן נשרפה גופתה בפאטני וייל .
כאשר נפטרה, אמר עליה בכיר בריטי שהייתה לה "חיצוניות של אנגליה ונפש של פלשתינאית".
ניוטון מעולם לא נישאה ונשארה רווקה עד מותה.
היא הותירה 44,675 פאונד, סכום משמעותי באותו הזמן, ששימש לבדיקות רפואיות לפליטים פלסטינים בירדן.
בצוואתה ציוותה שביתה על הכרמל לא יימכר ליהודים, אולם למרות זאת נקנה הבית על ידי פיק"א, ושמו היה ידוע שנים רבות כ"בית רוטשילד".
פרנסיס אלבר לה היה מלחין ונגן אקורדיון צרפתי, שנודע במיוחד בתחום המוזיקה לסרטים.
חיבר שנסונים מצליחים רבים (של אדית פיאף ואחרים), היה למלחין הפסקולים של הסרטים של קלוד ללוש ("הנינו רוטה של ללוש"), וזכה לפרסום עולמי עם שיר הנושא של הסרט הצרפתי "גבר ואישה" משנת 1966 ואחר כך הלהיט של הסרט האמריקאי "סיפור אהבה" (1970) שזיכה אותו בפרס אוסקר.
פרנסיס לה היה בעל שורשים איטלקים.
שיריו התאפיינו בנושא ברור, קליט מן השמיעה הראשונה, אך בעלי חותם הרמוני מקורי, המשלב בוסה נובה וג'אז.
פרנסיס לה נולד בעיר ניס כבנם של גאווינו לה (לאי) ואנז'ל די קארלו, מגדלי ירקות ופרות ממוצא איטלקי.
למד מילדותו לבד ומבן דודו לנגן באקורדיון ואחר כך לנגן בפסנתר.
עם הזמן התלהב ממוזיקת ג'אז ומאלתורים.
בשנות ה-20 לחייו, בשנת 1955 כנגן ליווי של ידידו, הזמר קלוד גואטי, עזב פרנסיס לה את ביתו ונסע לפריז, בה השתלב במהרה בזירת המוזיקה התוססת של רובע מונמארטר.
שם, בבר "Taverne d Attilio" פגש את המשורר ברנאר דימה (Dimey) (1981-1931) איתו שיתף פעולה במעל מאה שירים, כתובים, בין השאר, בשביל ז'קלין דאנו, ז'ולייט גרקו, איב מונטאן ומולוג'י.
אחרי שניגן זמן קצר עם התזמורת של מישל מאן (Magne) מצא משרה קבועה כמלווה של הזמרת אדית פיאף (1963-1960).
ב-1965 ליווה את מיריי מתייה.
עם להיטיו הגדולים נמנה אז La Bicyclette (באופניים), שיר שאותו יצר בשנת 1968 למילים של פייר ברוך (2016-1934) ושבוצע ביצוע מפורסם על ידי איב מונטאן.
עבור ניקול מארטן בסתיו 1977 הלחין את המוזיקה לשנסון "Bonsoir tristesse" ("ערב טוב, עצבות") למילותיה של מגלי דאה.
שנסון זה הפך להצלחה אדירה מקוויבק ועד יפן ובנובמבר 1972 זיכה את קנדה ב"פרס השיר הזר הטוב ביותר" בתחרות המוזיקה של ימאהה.
את דרכו בקולנוע התחיל לה ב-1964 כשנדרש להלחין פסקול לגרסתו של רוז'ה ודים ל"הסיבוב" הקלאסי של מקס אופולס.
כעבור שנתיים כתב את המוזיקה לסרטו של ז'אן-לוק גודאר, Masculin/Feminin ("גברי, נשי").
בשנת 1965 בתיווכו של פייר ברוך פגש את הבמאי קלוד ללוש שפנה אליו כדי להלחין את הפסקול של הסרט "גבר ואישה".
בשנת 1966 זכה סרט זה בהצלחה בינלאומית, ובמספר פרסים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
לה עצמו נבחר כמועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "הפסקול האוריגינלי הטוב ביותר".
ב-1968 הלחין את פסקול הסרט "מאיירלינג".
לה נודע גם בעזרה שנתן לזמרת מיריי מאתייה על ידי שירים רבים שהוא כתב עבורה.
בשנת 1970 הלחין לה את הפסקול לסרט של רנה קלמאן "Le passager de la pluie".
הוא נמכר במעל מיליון עותקים ובספטמבר 1971 זכה בדיסק זהב.
בשנת 1970 זכה פרנסיס לה באוסקר על מוזיקת הסרטים הטובה ביותר, ובגלובוס הזהב על הפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור המוזיקה לסרט "סיפור אהבה" (Love Story).
האלבום עם הפסקול התמקם במקום השני בדירוג המגזין "בילבורד".
נושא הסרט "Where Do I Begin" למילים של קרל סיגמן ובביצוע הזמר אנדי ויליאמס הפך ללהיט.
השיר הוקלט על ידי לה עצמו בליווי תזמורת, וכן על ידי שירלי באסי והנרי מנסיני.
הנושא של הסרט "סיפור אהבה" הושמע גם בשנת 1978 בסרט המשך "הסיפור של אוליבר", שבו הפסקול נכתב על ידי לי הולדריג'.
לה כתב בהמשך מוזיקה לעוד סרטים רבים ומגוונים, ביניהם "מיירלינג", Three into Two Won't Go, נולדה לתהילה, Édith et Marcel וכן לסרטי מייקל וינר -(I'll Never Forget What's'is name) ו"Hannibal Brooks".
לה זכה בהצלחה גם בכתיבת הפסקול לסרטים ארוטיים קלילים כמו "עמנואל 2" (1975) ו"ביליטיס" (1977).
המוזיקה לסרט האחרון קטפה שבחים רבים ונמכרה במעל מיליון עותקים ברחבי העולם.
ב-1985 הלחין את הפסקול לסרט מארי.
בבריטניה ידוע במיוחד מנגינתו "Aujourd'hui C'est Toi" (היום זו את), שהיה הנושא המוזיקלי של תוכנית התחקירים "פנורמה" בערוץ הטלוויזיה BBC.
ידועות יותר הן גם מנגינות שכתב לסרטים "La bonne année" ו- "Le passager de la pluie" במהלך הקריירה של ארבעים שנה, כתב לה גם מוזיקה לתוכניות טלוויזיה, לבד או יחד עם אחרים.
בסך הכל הלחין פרנסיס לה מעל 600 שירים ומעל 100 פסקולים.
עם שיריו המפורסמים נמנה גם הלהיט של פרי קומו - I Think of You, למילים של רוד מקקואן.
פרנסיס לה היה נשוי משנת 1968 לדגמר פיץ ונולדו להם שלושה ילדים: שני בנים ובת.
1970 - פרס אוסקר על הפסקול המקורי הטוב ביותר - עבור "סיפור אהבה"
1970 - פרס גלובוס הזהב על הפסקול המקורי הטוב ביותר - עבור "סיפור אהבה"
1988 - פרס סזאר לפסקול הטוב ביותר - עבור "Itinéraire d'un enfant gâté
1972 - פרס הפסטיבל למוזיקה בבלגרד
1972 - פרס בפסטיבל השירים בטוקיו - עבור השנסון Pour un homme
1973 - מסדר האמנויות והספרות של צרפת בדרגת אביר
1974 - פרס בפסטיבל השירים של טוקיו - עבור השנסון "Et ce soir tu teléphones
2014 - הפרס למפעל חיים בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בגנט
2014 - הפרס למפעל חיים מטעם האקדמיה העולמית לפסקולים
1966 לפרס גלובוס הזהב לפסקול המקורי הטוב ביותר - עבור "גבר ואישה"
1967 לפרס BAFTA ע"ש אנתוני אסקווית' לפסקול המקורי הטוב ביותר - עבור Vivre pour vivre
1967 לפרס גלובוס הזהב לפסקול המקורי הטוב ביותר- עבור Vivre pour vivre
1970 לפרס גראמי לפסקול המקורי הטוב ביותר- עבור "סיפור אהבה"
1973 לפרס BAFTA ע"ש אנתוני אסקווית' למוזיקה לקולנוע - עבור La Bonne année
1977 - לפרס סזאר על המוזיקה לקולנוע הטובה ביותר - עבור "Bilitis"
1981 - לפרס סזאר על המוזיקה לקולנוע הטובה ביותר - עבור "Les Uns et les autres"
1977 - יחד עם קלוד בולינג - לפרס סזאר על המוזיקה לקולנוע הטובה ביותר - עבור "Hasards ou coïncidences"
פרנסיס לה הלחין מעל 500 שנסונים.
אדית פיאף: L'homme de Berlin (האיש מברלין) ב-1960, C'était pas moi (זאת לא הייתי אני) ו Les gens (האנשים) ב 1961.
מיריי מתייה: מעל 30 שירים
C'est ton nom ב-1966 (מילים:פרנסואז דורן);
איב מונטאן: La bicyclette (האופניים) ב-1968.
בול אוז'ייה רופוס: Mariage ב-1974.
אריאל דומבאל: Nada Mas ב-1988.
פיליפ לאוטאר: Tout ça per ça ב-1993.
ז'אן-פול בלמונדו: J'en ai tant vu ב-1995.
פרנסיס לה עצמו ביצע, בין השאר, את השירים Sur notre étoile ב-1974, Rose bleue גם כן ב-1974
אלה פיצג'רלד: A Man and a Womanב־1970.גרסת כיסוי
אנגלברט הומפרדינק: A Man and a Woman ב-1971.גרסת כיסוי
(1966) Un homme et une femme - גבר ואישה (במאי: קלוד ללוש)
The Bobo (1967) (במאי:רוברט פריש,- ארצות הברית)
House of Cards (1968) (במאי: ג'ון גיירמין, ארצות הברית)
Mayerling (1968) (במאי:טרנס יאנג - ארצות הברית-צרפת)
Life Love Death (1969) (במאי:קלוד ללוש, צרפת-איטליה)
Hannibal Brooks (1969) (מייקל וינר - בריטניה)
Three into Two Won't Go (1969) (במאי:פיטר הול, בריטניה)
The Games (1970) (במאי:מייקל וינר)
Hello-Goodbye (1970) (במאים: ז'אן נגולסקו, רולנד נים - בריטניה)
(1970) Love Story - סיפור אהבה (במאי:ארתור הילר)
La bonne année (1973) (במאי:קלוד ללוש)
Un homme libre (1973) (במאי:קלוד ללוש)
Child Under a Leaf (1974) (במאי:ג'ורג' בלומפילד, קנדה)
Wanted: Babysitter (1975) (במאי:רנה קלמאן - צרפת, איטליה, גרמניה)
Emmanuelle 2 (1975) (במאי:פרנסיס ז'אקובטי)
Body of My Enemy (1976) (במאי:אנרי ורניי)
Anima persa (1977) (במאי:דינו ריזי)
Another Man, Another Chance (1977 (במאי:קלוד ללוש, צרפת- ארצות הברית)
International Velvet (1978) (במאי:בריאן פורבס, ארצות הברית)
Oliver's Story (1978) (במאי:ג'ון קורטי, ארצות הברית)
My New Partner (1984) (במאי:קלוד זידי)
Marie (1985) (במאי:רוג'ר דונלדסון, ארצות הברית)
Dark Eyes (1987) (במאי:ניקיטה מיכלקוב, ברה"ם, ארצות הברית, איטליה)
and Moons (1990) (במאי:קלוד ללוש)
Salaud, on t'aime (2014) (במאי:קלוד ללוש - עם ג'וני הלידיי)
Un plus une (2015) (במאי:קלוד ללוש)
פרנסיס חאביר סוארס הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, כיהן כראש עיריית מיאמי שבפלורידה.
סוארס נולד וגדל במיאמי, פלורידה בנם הבכור של ריטה וחאוויר.
אביו יליד קובה, כיהן כראש עיריית מיאמי בשנים 1985–1993.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל וב-2004 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת פלורידה.
לאחר הלימודים עבד בחברת עורכי הדין "Sinagra, Paul and Toland" ועסק במשפט מסחרי.
לאחר מכן שימש יועץ משפטי בחברת "Doctors Management Group" ועבד כעורך דין במשרד קרלטון-פילדס בתחום הנדל"ן ומימון חברות.
ב-2009 נבחר לנציג המחוז הרביעי במועצת העיר מיאמי, בשנים 2011 ו-2015 נבחר לתקופות כהונה נוספות.
בנובמבר 2017 נבחר לראשות עיריית מיאמי ברוב של 85.83%.
בנובמבר 2021 נבחר לכהונה נוספת.
הוא לא התמודד בבחירות 2025 בשל מגבלת תקופת כהונה.
סוארס נשוי לגלוריה והם הורים לבן.
פרנסיס (בֵיי) ח'יאט היה שופט ערבי נוצרי בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-1920 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי ביפו.
ב-1922 התמנה לבית המשפט העליון בירושלים.
יצא לגמלאות ב-1944. כיהן גם כשופט בבית הדין העליון של העדה היוונית-קתולית.
נשא בתואר "מפקד" מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ב-1946 מונה לקונסול אל סלוודור בירושלים.
פרנסיס מריון הייתה עיתונאית, תסריטאית, מפיקה ומחזאית אמריקאית.
היא זכתה פעמיים בפרס אוסקר.
מריון בנסון אוונס נולדה בסן פרנסיסקו.
הוריה התגרשו כאשר היא הייתה בת עשר והיא התגוררה עם האם.
בהיותה בסן פרנסיסקו היא עבדה כעוזרת צלם.
בקיץ 1914 היא התחילה לעבוד אצל לויס וובר כעוזרת תסריטאי ועברה ללוס אנג'לס.
כאשר הוקמה סרטי יוניברסל, לויס וובר המליצה לקחת גם את מריון.
באותה תקופה היא לקחה שם במה "פרנסיס".
זמן קצר אחרי זה, חברה שלה, מרי פיקפורד המליצה לה להתחיל לכתוב תסריטים לסרטים.
התסריט הראשון לסרט בו בהמשך הצטלמה מרי פיקפורד, נמכר לאדולף צוקור תמורת 125 דולר.
בשנת 1917 היא הוחתמה על חוזה שנתי של 50 אלף דולר לכתיבת תסריטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא נסעה לאירופה כעיתונאית.
לאחר סיום המלחמה, מריון חזרה לארצות הברית והמשיכה בכתיבת תסריטים לחברות שונות.
ב-1930 כתבה תסריט לסרט אנה כריסטי בכיכובה של גרטה גרבו.
בשנת 1931 פרנסיס מריון זכתה בפרס אוסקר עבור התסריט ובשנת 1932 זכתה בפעם השנייה.
בסך הכל היא כתבה תסריטים לכ-300 סרטים והפיקה כ-130 סרטים.
במשך שנים רבות היה לה חוזה עם מטרו גולדווין מאייר.
בשנת 1946 היא עזבה את תעשיית הקולנוע ועברה לכתיבת מחזות וספרים.
פרנסיס טרווליאן בקלנד (Francis Trevelyan Buckland; 1880–1826), הידוע יותר בשם פרנק בקלנד, היה כירורג אנגלי, זואולוג, סופר פופולרי והיסטוריון של הטבע.
הוא נולד במשפחה מפורסמת של חוקרי טבע.
לאחר קריירה קצרה ברפואה הוא התעניין בדגים ובנושאים אחרים.
הוא היה אחד מחברי המפתח והמייסדים של חברת להתאקלמות בבריטניה, ארגון שתמך בהכנסת צמחים ובעלי חיים חדשים כמקורות מזון שהושפעו מהתשוקה שלו לאכול ולטעום מגוון בשרים ובעלי חיים אקזוטיים.
פרנק היה בנו הראשון של ויליאם בקלנד, גאולוג ופלאונטולוג ידוע, ומרי, אספנית מאובנים, פליאונטולוגית ומאיירת.
פרנק נולד וגדל באוקספורד, שם אביו היה מרצה בקולג' קורפוס כריסטי.
הוא חונך על ידי אמו בבית, ובגיל שמונה וחצי הלך לפנימייה ושהה אצל דודו ג'ון בקלנד.
בשנים 1837–1839הוא הלך למכינה בלהאם, סורי, שנוהלה על ידי דודו, ג'ון בקלנד, מנהל בית ספר היה אכזרי כלפי תלמידיו בצורה מוגזמת.
ההקלה הגיעה עם קבלת מלגה למכללת וינצ'סטר, בית ספר עם היסטוריה רצופה של שש מאות שנה.
כאן לימדו אותו את התואר השני, והוא הצטיין בלימודיו.
גם בוינצ'סטר היה משטר נוקשה, אך הוא היה עדיף על בית הספר הקודם שלו.
בעודו בוינצ'סטר המשיך להתעניין בבעלי חיים, לכד חולדות ועכברים, כדי לנתח ולעיתים אף לאכול אותם.
הוא לא הצליח להשיג מלגה לאוקספורד.
הוא הצטרף למועדון דיונים והמאמר הראשון שקרא היה בנושא "האם החרקים מועילים לחקלאים או לא".
הוא הפך לחבר של האוצרת בגן החיות של סורי.
כשההתאחדות הבריטית נפגשה בשנת 1847 באוקספורד, פרנק לקח את דוב המחמד שלו לבוש בלבוש סטודנטים עם כובע ושמלה למסיבה.
צ'ארלס לייל כתב שבקלנד הציג את הדוב רשמית בפניו ובפני זואולוגים אחרים שנמצאו במקום.
האירוע לא נמשך זמן רב שכן הדיקן הודיע לו כי "או שאתה או הדוב שלך חייבים ללכת".
בשנת 1845 נסע פרנק לגיסן במשך שלושה חודשים ללמוד כימיה אצל ג'וסטוס פון ליביג.
בספטמבר 1846 עשה סיור סביב שווייץ.
פרנק השתתף גם בכמה מהרצאותיו של אביו.
בקלנד למד בקורפוס כריסטי בין השנים 1844–1848, וסיים את התואר במאי 1848. בעצתם של ריצ'רד אוון וסר בג'ימין ברודי, אביו שלח אותו ללמוד רפואה בלונדון בבית החולים סנט ג'ורג'.
הוא השתתף בשיעורים של הנרי גריי, והיה חבר לכיתה עם פרנסיס דיי.
במהלך תקופה זו התוודע גם לאברהם די ברטלט אשר שלח לו חיות מתות מגן החיות, והוא המשיך לשמור על בעלי חיים רבים.
ביקור בפריז בשנת 1849 נתן לו סיכוי להשוות את שיטותיהם עם אלו שנלמדו בלונדון.
בלונדון רוב האחיות היו אנאלפביתיות והתוצאה הייתה שהן לא הבינו את המירשמים שכתבו הרופאים.
בקלנד סיים לימודיו בשנת 1851, ומונה כעוזר מנתח בסנט ג'ורג' בשנת 1852. הוא עזב את סנט ג'ורג' בשנת 1853 ובאוגוסט 1854 הצטרף כעוזר מנתח בצבא המלכותי.
מינוי זה השאיר לו זמן רב להתעניינותו ההולכת וגוברת בהיסטוריה של הטבע, שכן יחידת הצבא שסופח אליה, לא נפרסה מעבר לים, עד שנת 1882 בזמן קרב תל אל-קביר (במצריים).
בקלנד החזיק במינוי הצבאי עד שנת 1863. במהלך תקופה זו פרסם מספר רשימות והחל לנהל שיחות מדעיות.
בינואר ובפברואר 1859 ביצע בקלנד חיפוש אחר ארונו של ג'ון האנטר במרתפים של כנסיית סנט מרטין בשדות בלונדון.
בקלנד כינה את האנטר "גדול האנגלים" וב־22 בפברואר גילה את הארון.
בית הספר לרפואה בלידס העניק לו מדליה על גילוי זה.
בקלנד התחתן עם חנה פפס ב־11 באוגוסט 1863, שהייתה "אחות מצוינת" ומטפלת בחיות המחמד המגוונות שלהם.
בשנת 1880 הוא חלה ונפטר מאסתמה וברונכיטיס מעישון כבד של סיגרים.
הוא נקבר בבית העלמין ברומפטון, לונדון.
בקלנד ויתר בהדרגה על הרפואה והניתוחים כדי להתמסר להיסטוריה של הטבע.
הוא הרוויח היטב ככותב בכתבי עת וספרים פופולריים, והיה לו ביקוש רב כמרצה.
בקלנד היה חלוץ "זואפאגיה": המחקר החביב עליו היה אכילת בעלי חיים אקזוטים.
הרגל זה רכש מאביו, שבמקום מגוריו, הייתה מסעדה שהציעה מאכלים נדירים כמו בשר עכברים, פאי מבשר סנאים, לשון סוס ויען.
בשנת 1859 הקים בקלנד את "אגודת ההתאקלמות" כדי להמשיך בחיפוש אחר מקורות מזון חדשים מהטבע.
בקלנד הביא דוגמאות ממאות השנים הקודמות בהן אימצו למאכל עופות שונים שלא נאכלו קודם, וזאת בהשוואה לתקופתו עם אותו אוכל מונוטוני בזמן שלטונה של המלכה ויקטוריה.
ביתו של בקלנד, רחוב אלבני 37, לונדון, היה מפורסם בזכות המסעדות והתפריטים המגוונים שלו, כולל, לעיתים חיות אקזוטיות, כמו בשר פילים.
כתיבתו הייתה לעיתים סתמית, אך תמיד חיה ומרשימה והפכה את ההיסטוריה של הטבע למושכת את קהל הקוראים ההמוני.
הוא הפך לסופר פופולרי וגם ייסד כתב עת בשנת 1866. [23] הוא הפך למפקח על דייג הסלמון בשנת 1867, והמשיך בתפקיד זה עד סוף ימיו.
בתפקיד זה הוא היה אנרגטי במיוחד, וניצל היטב את הכישרון שלו לפרסום.
הוא שירת בוועדות שונות, עשה ניסויים בבריכות דגים ופיתח את המוזיאון לתרבות הדייג.
הוא לא תמיד היה חוקר מדען בשיטותיו ובדרכי הביטוי שלו.
צ'ארלס דרווין השתמש בכמה מכתביו של בקלנד, כבוד שבקלנד לא העריך, מכיוון שהתנגד מאוד לדארוויניזם, כי הוא לא היה תאורטיקן, אלא חי את הצד המעשי של הטבע.
לאחר מותו, נוצרה קרן פיננסית, "קרן בקלנד", שהיא ארגון צדקה.
היא מממנת מענק שנתי לניהול הרצאות פומביות באזורים רלוונטיים בבריטניה ובאירלנד בתחום הדייג המסחרי.
בקלנד ישב בוועדות שונות בנושאי דייג בין 1875 למותו בשנת 1880.
בקלנד הקים את המוזיאון לתרבות הדייג בדרום קנסינגטון בשנת 1865, ויתרת אוספיו מוחזקת על ידי מוזיאון הדייג הסקוטי באנסטרוטר.
פרנסיס פטריק מתיוס היה מזכיר הצי של ארצות הברית בשנים 1949–1951 ושגריר ארצות הברית באירלנד בשנים 1951–1952.
פרנסיס מתיוס נולד באלביון, נברסקה, אך בילה את רוב חייו הבוגרים באומהה.
ב-1913 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קרייטון שבאומהה ולאחר מכן עסק בעריכת דין.
הוא היה פעיל בתביעות עסקיות, בסוגיות אזרחיות ודתיות והיה פעיל במפלגה הדמוקרטית.
בין השנים 1933–1949 הוא שימש כיועץ ל"תאגיד השיקום הפיננסי", גוף ממשלתי שנועד להחזיר את אמון הציבור במערכת הבנקאית במהלך השפל הגדול ואחריו.
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן מתיוס כדירקטור וכסגן הנשיא של ה-USO (המקבילה האמריקאית לאגודה למען החייל) והיה גם מעורב בפעולות רווחה לטובת המאמץ המלחמתי.
בין השנים 1941–1951 הוא שימש כמנהל של המחלקה הפיננסית של לשכת הסחר האמריקאית (United States Chamber of Commerce).
הוא גם היה יושב הראש של "הוועדה לסוציאליזם ולקומוניזם".
לאחר המלחמה, בין השנים 1946–1947 הוא היה לזמן קצר חבר ב"וועדת הנשיא לזכויות האזרח"
בראשית 1949 מינה נשיא ארצות הברית הארי טרומן את מתיוס כמזכיר הצי של ארצות הברית, לאחר שהמזכיר הקודם ג'ון סאליבן התפטר במחאה על כך שמזכיר ההגנה לואיס א.
ג'ונסון ביטל את בניית נושאת העל "ארצות הברית" (USS United States), שבנייתה כבר החלה.
מתיוס נכנס לתפקידו בתקופה סוערת במחלקת ההגנה שהתחוללה כתוצאה מהפחתה משמעותית בתקציב לאחר המלחמה וכתוצאה מהחלטות שנויות במחלוקת בנוגע לסדרי העדיפויות בתקופה שלפני מלחמת קוריאה שהתקבלו על ידי ממשל טרומן כפי שהותוו ובוצעו על ידי מזכיר ההגנה ג'ונסון.
אחת המחלוקות הקשות ביותר הייתה סוגיית איחוד הזרועות השונות הכוחות המזוינים של ארצות הברית והגדרת המשימות של כל אחת מהן.
כדי לממן את התהליכים הללו, יישם הנשיא טרומן מדיניות קיצוצים בתקציב ההגנה עם תום המלחמה, והרוב של המפלגה הרפובליקנית בקונגרס, שחשש לבצע קיצוצים מסוימים, אישר את תוכניתו של הנשיא לשמור על המצב הקיים בהוצאה התקציבית על הביטחון.
בנוסף, ניסיונו הקודם של הנשיא טרומן בסנאט במהלך המלחמה, הותיר אותו עם חששות שהוצאו ועדיין המשיכו להיות מוצאים סכומים גבוהים מדי, על ידי הפנטגון.
מתיוס החזיק גם הוא בגישה זו והיא הפכה לאבן היסוד של מדינות הביטחון האמריקאית בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ולפני הקמתה של גרמניה המזרחית על ידי ברית המועצות בשטח הכיבוש שלה בגרמניה ב-1949 ופרוץ מלחמת קוריאה ב-1950.
חיל האוויר, שסגל הפיקוד הבכיר שלו כלל בעיקר גנרלים שהגיעו משורות מערך ההפצצה, ביקש להחזיק בידיו את יכולות ההפצצה הגרעינית האסטרטגית וכן לקבל את השליטה על כל כלי הטיס של הכוחות המזוינים.
הם טענו שנושאות המטוסים של הצי היו מיושנות כבר וחיל האוויר לא רצה שהצי (כולל הכוח האווירי הקטן של חיל הנחתים) יחזיק בידו כוח אווירי "מתחרה".
הצי רצה להמשיך להפעיל את הכוחו האוויריים הן שלו והן של חיל הנחתים ולבנות נושאות מטוסים גדולות הרבה יותר כדי שיהוו פלטפורמה למטוסי הקרב הסילוניים הכבדים ורבי העוצמה, כולל מפציצים גרעיניים, שנכנסו לשירות.
נושאות מטוסים כאלו, טענו בצי, יוכלו לקחת חלק אסטרטגי ככוח הרתעה גרעיני.
נושאות מטוסים אלו היו מבשריהן של נושאות המטוסים המודרניות שמונעות באנרגיה גרעינית.
בתקופה שבין תום מלחמת העולם השנייה לבין פרוץ מלחמת קוריאה, ביקש חיל האוויר שהתקציב ימוקד במפציצי הקונבאייר B-36 פיסמייקר עבור פיקוד האוויר האסטרטגי.
באווירת הקיצוצים בתקציב ההגנה באותה תקופה, התמקדות זו במפציצי ה-B-36 הייתה אמורה לבוא על חשבון נושאות המטוסים בפרט והאווירייה הימית בכלל, וכן על חשבון היכולות האמפיביים של הנחתים שטרומן, ג'ונסון ומתיוס ראו כמיושנים.
הפיקוד הבכיר של הצי ושל הנחתים הביעו בפומבי את חוסר שביעות רצונם מתוכניות מחלקת ההגנה וצעדי המדיניות שננקטו בעקבותיהן, וכמה אדמירלים בכירים, כולל ראש המבצעים הימיים, אדמירל לואיס א.
דנפלד, אולצו על ידי מתיוס להתפטר ולפרוש, או שעשו זאת מיוזמתם כאות מחאה.
ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים גינתה את פיטוריו של דנפילד, שקיבל את ביטול בניית נושאת המטוסים, אך מסר עדות ביקורתית בוועדה בנוגע לתוכניות איחוד הזרועות של מחלקת ההגנה, בעיקר ככל שזה נגע לצי ולחיל הנחתים.
בעקבות עדותו בקונגרס של דנפילד, פיטר אותו מתיוס, בהסבירו שהתגלעו חילוקי דעות בין שניהם בנוגע למדיניות האסטרטגית ולצעדי האיחוד.
עם זאת, הוועדה סיכמה שפיטוריו של דנפילד היו מעשה נקם פוליטי שבוצע על ידי מתיוס בשל עדותו של דנפילד בפניה.
גישתו הנקמנית כביכול של מתיוס כלפי רוב לובשי המדים הבכירים בצי במהלך כהונתו כמזכיר הצי גרמה, הן בקרב הציבור האמריקאי והן בקונגרס, לתחושת צער על התנהלות ההנהגה האזרחית של הצי, תחושה שהובעה גם באמצעי התקשורת של התקופה.
כפי שדיווח העיתון The Washington Daily News באותה עת, "למזכיר הצי מתיוס אין אמון בצי והוא לא מסוגל לקבל את אמון הצי בו...
יותר מכך, מר מתיוס איבד את אמון הקונגרס כאשר פיטר את אדמירל דנפילד".
מתיוס כיהן כמזכיר הצי עד לתום השנה הראשונה של מלחמת קוריאה.
במהלך שתי שנות כהונתו בתפקיד היה על הממשלה הפדרלית לשנות באופן פתאומי את המדיניות הקודמת ולהרחיב באופן משמעותי את ההוצאה התקציבית על הביטחון כדי להתמודד עם המשברים הבינלאומיים בחצי האי הקוריאני ובאירופה, זאת לאחר כמעט ארבע שנים של קיצוצים משמעותיים בהוצאה על הביטחון, בעיקר בכוחות הקונבנציונלים.
בקרב הכוחות המזוינים הייתה תחושת מתיחות כאשר הם ניסו בו-זמנית לענות על הצרכים של המלחמה באסיה ולבנות את כוח התמיכה בבעלות בריתה של ארצות הברית במערב אירופה.
אך בספטמבר 1950, כאשר מלחמת קוריאה נכנסה למלוא תאוצתה, המצב הכספי בנוגע להוצאה על הביטחון התהפך באופן מוחלט והצורך בכוחות קונבנציונליים חסונים נעשה ברור יותר ויותר.
כתוצאה מכך, לואיס ג'ונסון נתפש כאחראי לכך וב-19 בספטמבר ביקש ממנו הנשיא טרומן להתפטר, ובמקומו מונה ג'ורג' מרשל.
כבן חסותו של ג'ונסון, נתפש באופן דומה גם מתיוס כאחראי על השינוי בתקציב ועל השלכותיו.
בשל לחץ פוליטי מחוגי הממשל, התפטר גם מתיוס מתפקידו כמזכיר הצי ביולי 1951 ומונה כשגריר ארצות הברית באירלנד, מולדת אבותיו.
מינויו של מתיוס כשגריר באירלנד היה מינוי פוליטי, שכן, לא היה לו ניסיון קודם בשירות הדיפלומטי.
הוא מונה ביולי 1951 והחל לכהן בתפקיד באוקטובר אותה שנה.
הוא כיהן כשגריר עד ה-7 בספטמבר 1952.
פרנסיס מתיוס נפטר ב-18 באוקטובר 1952, כאשר היה בביקור בעירו אומהה.
אף על פי שמתיוס היה עורך דין ובנקאי בולט באומהה, והיה פעיל בולט בכנסייה הקתולית, הוא משך הרבה יותר תשומת לב ציבורית כאשר כיהן כמזכיר הצי.
אך חוסר התמיכה של מתיוס, הן בצי והן בחיל הנחתים, במונחים של תפקידים ומשימות שעליהם הוא נשבע כמזכיר הצי, גרמו למרב הלעג שהוטח כלפיו.
כדי להסיר כל ספק, מבחינות רבות פעל מתיוס על פי הוראותיו של מזכיר ההגנה לואי ג'ונסון, שבתורו מילא אחר הנחיותיו של הנשיא טרומן לקצץ בתקציב ההגנה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ולפני מלחמת קוריאה, שסימנה את התגברות המלחמה הקרה בצורה הרצינית ביותר.
כמי ששירתו בשירות קרבי במלחמת העולם הראשונה, הן הנשיא טרומן והן מזכיר ההגנה ג'ונסון, נטו לתמוך בצבא, ובמידה פחותה יותר בצבא שנתמך בחיל אוויר.
טיעוניו של חיל האוויר של ארצות הברית, במיוחד אלה של פיקוד האוויר האסטרטגי, שהם היו מסוגלים לספק ביטחון לאומי בעלות נמוכה יחסית על ידי התרעת אויב פוטנציאלי, קרי ברית המועצות, אך ורק באמצעות כלי נשק גרעיניים שיובלו על ידי מפציץ כמו ה-B-36, היו משכנעים במיוחד.
הרעיון שכל עימות בו תהיה ארצות הברית מעורבת שיהיה בעל עצימות נמוכה יותר מעימות גרעיני, לא נכנס עדיין לעולם המושגים של החשיבה האסטרטגית, בעוד הצבא וחיל האוויר ראו באופן בסיסי את האיומים על תקציבם כפי שהיה לפני המלחמה בהשוואה לאלו של הצי וחיל הנחתים.
לתוך כל הטיעונים הללו נכנס מתיוס, שלא היה בעל ניסיון צבאי, שלא לומר ניסיון בתחום הימי, ורבים מבכירי הצי וחיל הנחתים ראו בו בזלזול כמלחך הפנכה הבלתי מיומן של ג'ונסון.
מתיוס מעולם לא עשה שום ניסיון לגשר על הפער, פער שבהמשך יחריף על ידי החלטתו בעלת הנטיות הפוליטיות לפטר את ראש המבצעים הימיים, כפי שהבחינו בכך הן הקונגרס והן העיתונות.
בשל המעשים והמחדלים של מתיוס, המרירות ששררה בין הצי וחיל הנחתים מצד אחד, לבין חיל האוויר והצבא מצד שני, תחמיר ויעברו שנים רבות עד שהיא תתפוגג.
מסיבה זו נחשבת תקופת כהונתו של מתיוס כמזכיר הצי כרעה במיעוטה מנקודת מבטם של אנשים מסוימים וככישלון מנקודת מבטם של אחרים.
פרנסיס ויטלי היה צייר דיוקנאות ונופים אנגלי, שחי ועבד תקופה מסוימת בדבלין.
ויטלי נולד בווילד קורט, קובנט גרדן, לונדון, בנו של חייט אמן.
הוא למד בבית הספר לציור של ויליאם שיפלי ובאקדמיה המלכותית, וזכה בכמה פרסים מטעמה.
הוא סייע בעיטורו של ווקסהול, וסייע לג'ון המילטון מורטימר בציור תקרה עבור לורד מלבורן בברוק הול בהרטפורדשייר.
הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1778, וזכה לשבחים על ידי המבקרים.
אך הוא הסתבך בכספים ונאלץ להימלט מנושיו.
הוא עבר לאירלנד עם אליזבת גרסה, אשתו של עמיתו האמן ג'ון אלכסנדר גריז (1741–1794).
בקיץ 1779 הוא הגיע לדבלין עם אליזבת, אותה הציג כאשתו, וביסס את עצמו שם כצייר דיוקנאות, בין היתר יצר את הציור הידוע ביותר - "בית הנבחרים האירי".
הוא גם צייר את גדודי המתנדבים האירים בקולג' גרין בדבלין, בנובמבר 1779. ציור שהודפס ונמכר לפטריוטים אירים רבים.
כשנסיבות חייו הפרטיים התגלו, הוא שב ללונדון.
וצייר נופים בבדים קטנים, דיוקנאות או סצנות רחוב, והחל לחקות של הצייר הצרפתי ז'אן-בפטיסט גרוז.
הציור שלו ממהומות גורדון, האנטי קתוליות בבריטניה בשנת 1780 נחרט על ידי ג'יימס הית.
ציור זה צוין כאחד הטובים שלו, אך הוא אבד בשריפה.
הוא צייר כמה נושאים לגלריית שייקספיר של בוידל, עיצב איורים לספר של משוררים, ותירגל עצמו כחרט.
עם זאת, המשיך כצייר בצבעי בשמן וגם בצבעי מים, של נופים ונושאים כפריים.
הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1790.
בשנת 1787 הוא נישא לאחת הדוגמניות הפופולריות שלו, קלרה מריה ליי הצעירה (1768–1838), שהייתה גם אמנית.
נולדה להם בת, גם קלרה מריה, ילידת 1788.