tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1913 עלה לראשונה ייצור הגומי במטעים על הכמות שנאספה באגן האמזונס בברזיל, עובדה שציינה את תחילת השקיעה של ברזיל כאימפריית הגומי העולמית.
בד בבד עם הדרישה ההולכת וגוברת לגומי לתעשיות השונות בעולם נעשו מסוף המאה התשע עשרה מאמצים רבים לייצר גומי סינתטי, תעשייתי, ממקורות שונים.
בשנות השלושים של המאה העשרים התפרסמו עבודותיהם של המדענים וולאס קרותרס (Carothers) האמריקאי, סרגיי לבדב (Lebedev) הרוסי והרמן שטאודינגר (Staudinger) הגרמני אשר חקרו בנפרד סינתזת פולימרים של בוטאדיאן.
מחקר שתכליתו פיתוח תחליפים סינתטיים לגומי בוצע בראשית המאה העשרים, אך הזרז העיקרי לפיתוח גומי סינתטי היה כיבוש מטעי הגומי במזרח אסיה על ידי יפן במלחמת העולם השנייה.
מטעי הגומי במזרח הרחוק היו יעד אסטרטגי חשוב עבור יפן על מנת ליצור לחץ כלכלי על בעלות הברית.
עד שנת 1942 יפן כבשה את רובם המוחלט של מטעי הגומי במזרח אסיה מלבד המטעים בסרי לנקה.
נוכח המחסור הקשה בגומי טבעי בארצות הברית ובבריטניה הואץ מאוד פיתוח תחליפים סינתטיים לגומי טבעי, ובשנת 1945 כבר הופקו כמויות עצומות של כ-866,069 טונות של גומי סינתטי בשנה בארצות הברית.
מתוך כמות זו 756,040 טונות היו חומר חדש, קופולימר של בוטאדיאן וסטירן הידוע בשם GR-S (ראשי תיבות של Government Rubber Styrene) ומשמש כיום בייצור של מוצרים כגון צינורות גמישים לתעשייה, צמיגי מכוניות ועוד.
תעשיית הגומי הסינתטי לא החליפה את תעשיית הגומי הטבעי, משום שלגומי טבעי תכונות עדיפות במקרים רבים על גומי סינתטי, ורוב מוצרי הגומי מכילים תערובת של גומי טבעי וגומי סינתטי.
למרות זאת הקמת תעשיית הגומי הסינתטי הנחיתה מכת מחץ על תעשיית גידול הגומי הדרום אמריקאית.
בתום מלחמת העולם השנייה כאשר נפתחו נתיבי מסחר הגומי ממזרח אסיה ירד שוב מחיר הגומי, ובשילוב עם הגידול בתעשיית הגומי הסינתטי איסוף הגומי מיערות הגשם באמזונס נעשה לא כדאי מבחינה כלכלית.
כיום למעלה מ-50% מהגומי הטבעי המיוצר בעולם מגיע לתעשיית הצמיגים לרכבים כבדים.
צמיגים לרכבים פרטיים ואופניים מיוצרים מפולימר סינתטי כגון GR-S או פוליבוטאדיאן מעורב באחוז קטן של גומי טבעי.
צמיגים לרכבים כבדים כגון אוטובוסים ומשאיות שצריכים לעמוד בעומסים גבוהים יותר מורכבים מאחוז גבוה יותר של גומי טבעי.
כל הצמיגים היום מכילים גם פחם, סיבים פלסטיים וסיבי פלדה לחיזוק הצמיג, וכן חומרים כימיים נוספים כגון אנטיאוקסידנטים ואנטיאוזודנטים המגבירים את העמידות בטמפרטורות קיצוניות ומקטינים את השחיקה.
שימושים נוספים לגומי טבעי הם רצועות ממסר במנועים, בולמי זעזועים סייסמיים ביסודות בניינים ומתלים בגשרים.
במגזר הפרטי משמש הגומי לייצור של כדורי משחק שונים, מוצרי הלבשה והנעלה, מוצרי איטום ועוד.
בתחום הרפואי גומי משמש לייצור של כפפות לטקס למעבדות, לייצור של צנתרים, שקיות לאחסון דם ופלזמה, משאבות, מזרקים ואמצעי מניעה.
על פי נתונים מ-2022, עומד סך כל הסחר בגומי על כ-18 מיליארד דולר, היצואנית הגדולה ביותר היא תאילנד, המחזיקה בכ-35% מהשוק, והיבואנית הגדולה ביותר היא סין, הרוכשת כ-22% מסך הגומי המשווק בעולם.
הפקת הגומי מעץ הגומי הוואה ברזילאית
הפקת הגומי מעץ הגומי מתבצעת באמצעות חריצת הקליפה ואיסוף הצֶמֶג הניגר מן הפצע.
רקמת השיפה בקליפת העץ מכילה תאים מיוחדים הנקראים תאי Laticifer שמייצרים בתוכם את הגומי, וכאשר תאים אלו נפגעים הם מפרישים את תכולתם החוצה.
לאחר איסוף הצמג הוא עובר סדרה של עיבודים הכוללים הוספה של חומרי הקרשה, חומרים מייצבים וגיפור.
כל חתך בגזע העץ מגיר צמג במשך כ-7–8 ימים ולאחר פרק זמן זה יש לבצע חתך נוסף באותו אתר.
חריצת הגזעים ואיסוף הצמג מתבצעת באופן ידני במטעי עצי הגומי.
עץ הגומי Hevea brasiliensis הוא המקור לרוב תפוקת הגומי הטבעי בעולם.
ישנה דרישה הולכת וגוברת למציאה של מקורות חלופיים לגומי טבעי מכמה סיבות עיקריות, כאשר הסיבה המובילה היא מחלת כימשון העלים הדרום-אמריקני (SALB – South American Leaf Blight).
כימשון זה נגרם על ידי הפטריה Microcyclus ulei ממערכת האסקומיקוטה ופוגעת בעצי גומי שנכנסים לשלב הבגרות, 6–7 שנים לאחר הנביטה.
הכימשון גורם נזק קשה לעלים, הגבעולים והפרות הצעירים ותוך פרק זמן קצר גורמת לתמותת העץ.
כימשון העלים הדרום-אמריקני עדיין לא התפשט מחוץ לגבולות דרום ומרכז אמריקה, הודות לסגר ביולוגי מחמיר ביותר, אך עם הזמן גוברת הסכנה המצטברת להעברה של נבגים של הפטריה.
מטעי הגומי במזרח אסיה פגיעים במיוחד למחלה משום שהגיוון התורשתי שלהם מצומצם מאוד.
העברה של נבגי Microcyclus ulei למזרח אסיה עשויה להתרחש בכל נתיב מסחר שמקשר בין דרום אמריקה לבין מזרח אסיה, והיא עלולה לגרום לקריסה של כל תעשיית הגומי הטבעי בעולם.
סיבה נוספת לחיפוש אחר מקור חלופי לגומי טבעי היא שיעור האנשים האלרגיים לחלבונים בצמג שמקורו בעץ הגומי, אשר זינק בשנות ה-80 של המאה ה-20 בעקבות השימוש בכפפות לטקס בטיפולים רפואיים.
האומדנים על שכיחות האלרגיה ללטקס בקרב אנשי צוות רפואי נעים בין 3.7%–8.0%.
ללא טיפול מונע מתאים, כרבע עד מחצית מהילדים הסובלים ממומים במערכת המין ודרכי השתן או משדרה שסועה עלולים לפתח אלרגיה ללטקס בעקבות התערבות ניתוחית.
כפפות ניתוח נטולות לטקס הפגינו ביצועים נחותים במבחני חדירות בהשוואה לכפפות לטקס, ולכן השימוש בהן עשוי להוות סיכון בטיחותי למטפלים ולמטופלים.
סיבה שלישית היא תנאי הגידול הייחודיים של עץ הגומי.
עץ הגומי גדל רק באזורים טרופיים בעלי חורף חם וריבוי משקעים.
על מנת לענות על דרישות השוק יש צורך להרחיב את תחומי הגידול, ולמצוא מינים שניתן לגדל גם באקלים קר יותר או לחלופין באזור עם מיעוט משקעים.
בגלל עליית מחירי הנפט הגולמי הביקוש העולמי לביו-דיזל הולך וגובר, ומסיבה זו מטעי גומי בחלק נרחב מהאזורים במזרח אסיה נעקרים ומגדלים בהם כיום את דקל השמן עבור הפקה של ביו דיזל.
בניגוד לדקל השמן, לא ניתן להיעזר במכונות עבור הפקת הגומי מעץ הגומי והעבודה מתבצעת באופן ידני בלבד, תהליך יקר משמעותית מאיסוף ממוכן.
בנוסף לכך מחירי הנפט הגולמי העולים מייקרים את ייצור הגומי הסינתטי.
חוסר הוודאות לגבי כמות הנפט שעוד ניתן להפיק מבארות ברחבי העולם תורמת גם היא למאמצים לחיפוש מקורות חלופיים לגומי טבעי.
הדרישות ממקור חלופי לגומי טבעי הן ייצור כמות גדולה של גומי בעל משקל מולקולרי גבוה, כמות גדולה של ביומסה וקצב גידול מהיר.
מתוך כל מגוון המינים שידוע שמייצרים גומי רק שני צמחים נחקרו לעומק כמקור פוטנציאלי לגומי: השינן הרוסי ושיח הוּוַאיוּלִי.
צמח הַוּוַאיוּלִי Parthenium argentatum or GUAYULE נהגה (why-YOU-lee) הוא שיח רב שנתי ממשפחת המורכבים הגדל באזורים צחיחים למחצה במקסיקו ובדרום ארצות הברית.
מלבד עץ הגומי, שיח הַוּוַאיוּלִי הוא הצמח היחיד בו השתמשו בראשית המאה העשרים לייצור תעשייתי של גומי טבעי.
הגומי המופק מהצמח הוא באיכות גבוהה המתבטאת במשקל מולקולרי גבוה, ובתכולת חלבונים אלרגניים נמוכה משמעותית זו של עץ הגומי.
בזכות תכונות אלו גומי המופק מצמח הַוּוַאיוּלִי משמש לייצור של אמצעים היפואלרגניים לתעשיית הרפואה כגון כפפות גומי וצנתרים.
הפקת הגומי מצמח הַוּוַאיוּלִי מתבצעת באמצעות קציר של הצמח, ריסוק הענפים והעלים, מיצוי הצמג באמצעות כבישה והוספת ממיסים אורגניים.
היתרונות הבולטים של צמח הַוּוַאיוּלִי על פני עץ הגומי כגידול תעשייתי הם יכולת הצמח לגדול באזורי אקלים יבשים (אם כי הצמח לא שורד טמפרטורות נמוכות בחורף), והאפשרות לקצור ולעבד את היבול במכונות.
החיסרון העיקרי הוא העלות הגבוהה של המכשור והחומרים הכימיים הדרושים להפקת הגומי.
בשנות השלושים של המאה העשרים ממשלת ברית המועצות פיתחה תוכנית לייצור של גומי טבעי ממקור שאינו עץ הגומי – השינן הרוסי.
השינן הרוסי Taraxacum koksaghyz הוא צמח ממשפחת המורכבים שגדל בקזחסטן ומכיל כמויות גבוהות של גומי במשקל מולקולרי גבוה המרוכז בשורש.
יש לשינן הרוסי יתרון על פני עץ הגומי בכך שהוא צמח חד-שנתי בעל קצב גידול מהיר במיוחד וניתן לגדל אותו בתנאים דומים לאלו שבהם גדלים גידולים אחרים ממשפחת המורכבים כגון עולש וחסה.
קצב הגידול המהיר מאפשר ברירה מהירה של זנים מניבים, וביצוע של מספר רב של הכלאות עם מינים אחרים של שינן כגון שינן רפואי ושינן עב שורש לקבלת כלאיים בעלי תכונות עדיפות.
בנוסף לכך מתבצע מחקר שמטרתו ליצור צמחי שינן מהונדסים גנטית המייצרים כמות גדולה יותר של גומי.
חיסרון אפשרי של גומי המופק מהשינן הוא תכולת החלבון הגבוהה שלו העלולה לגרום לתגובה אלרגית קשה אף יותר מהתגובה שמחולל גומי מהעץ הוואה ברזילאית.
מנגנון הפרשת הצמג בצמח השינן דומה לזה של עץ הגומי, ומתנהל בתוך תאים ייעודיים (תאי Laticifer).
עם זאת לא ניתן להפיק את הצמג על ידי חריצה של קליפת הצמח משום שהגומי מתרכז בשורש.
הפקת הצמג מתבצעת על ידי עקירה של כלל היבול, ריסוק שורשי הצמח וכבישה להפקת הגומי.
בדומה להפקת הגומי מצמח הַוּוַאיוּלִי, יש לשינן הרוסי יתרון בכך שניתן להשתמש במכונות בכל תהליך הפקת הגומי.
החסרון המשותף לצמח השינן ולצמח הַוּוַאיוּלִי הוא העלות הגבוהה של תהליך הפקת הגומי הנובעת מהעיבוד הכימי הדרוש כדי להפיק את הגומי מהצמג לאחר הפקתו מהצמח.
גומי טבעי כמקור לאנרגיה מתחדשת
גומי טבעי הוא פחמימן, ולכן בדומה לגידולים כמו תירס ודקל השמן הוא עשוי לשמש כמקור לדלק ביולוגי.
ארצות הברית כיום דוגלת בהקטנת התלות במאגרי הדלק המאובן, מה שיוצר ביקוש הולך וגובר בעולם כולו לדלק ביולוגי.
גומייה היא לולאה אלסטית העשויה מגומי ולטקס.
שימושה העיקרי של הגומייה היא הצמדתם של חפצים זה לזה, כך שיהפכו לצרור אחד.
הפטנט על הגומייה נרשם ב-17 במרץ 1845 בידי סטיבן פרי, ממציא ואיש עסקים מלונדון שעסק במוצרי גומי מגופר.
גומיות לעיתים קרובות משמשות ככלי לעיצוב תסרוקת, בעיקר לבעלי שיער ארוך, על ידי יצירת "זנב סוס" או "קוקו".
לעיתים נעשה שימוש בגומיות בטיסנים ובצעצועים מכניים נוספים, בזכות האלסטיות שלהן.
כמו כן, ניתן "לשגר" אותן למרחקים ארוכים באמצעות מתיחתן ושחרורן.
דרך אחת לעשות זאת היא לשים צד אחד של הגומייה על קצה האצבע המורה, להחזיק בצד השני באצבעות היד השנייה, למתוח ולשחרר.
קיימים גם אקדחי גומיות, שבאמצעותם ניתן לירות גומיות ברמת דיוק גבוהה יותר.
אם גומייה נורית מטווח קצר מאוד על עור חשוף, פגיעתה עלולה לכאוב, אך בדרך כלל היא אינה מותירה נזק.
עם זאת, רצוי להימנע מלירות גומיות על פני אדם, עיניו או עורו החשוף.
ניתן גם לשלב ולקשור גומיות על מנת ליצור דלגית או כדור גומיות - כדור אלסטי העשוי כולו מגומיות.
שימוש נוסף בגומיות הוא לביצוע תרגילי כושר על ידי מתיחתן וכיווצ
גומי ערבי או "גאם ערביק" כפי שהוא לעיתים מכונה בישראל, ומשווק גם תחת הכינוי "אקציה גאם", הוא סוג של שרף המופרש מקליפת עץ הסנגליית סנגל.
זהו עץ שיטה נשיר קטן שמוצאו באזורים מדבריים למחצה באפריקה שמדרום לסהרה.
מכל עץ מופקים 200–300 גרם שרף על ידי חיתוך בקליפה.
השרף הוא תערובת של רב-סוכרים וגליקופרוטאינים.
גומי ערבי מסיס מאוד במים וניתן להגיע לתמיסה בריכוז משקלי של 55%, בניגוד לשרפים אחרים החומר מסיס גם במים קרים.
החומר הגולמי שקוף או צהוב בהיר.
איכות החומר משתנה בין זנים שונים של עצי השיטה ואפילו בין עצים שונים מאותו זן.
האיכות תלויה גם בתנאי מזג האוויר, הקרקע ואופן ההפקה.
כדרכם של שרפים, החומר דביק וצמיג ולכן משמש בתעשיית המזון כחומר מקשה בסוכריות או להעלאת הצמיגות של סירופים (להקנות לסירופ זרימה "דבשית").
גומי ערבי הוא גם חומר מתחלב (אמולסיפייר) המאפשר פיזור שמנים בפאזה מיימית.
יתרון נוסף של גומי ערבי בתעשיית המזון הוא היעדר טעם לוואי.
ברשימת המרכיבים של מוצרי מזון ייקרא בדרך כלל במספר E: "E414".
בנוסף, משמש השרף כדבק להצמדת פיגמנטים (בצבעים, משחות נעליים ותכשירים קוסמטיים).
בשל מסיסותו במים הוא החומר המקשה בצבעי מים, הפיגמנט מעורב ומפוזר בשרף, המים משמשים לדילול ואחרי הצביעה והתנדפות המים הגומי הערבי הוא שמדביק את הפיגמנטים לנייר.
בשל דביקותו משמש השרף כמרכיב בדיו סת"ם.
שימוש נוסף בגומי ערבי הוא כדבק להדבקה של בול למעטפה.
גומי ערבי נמרח על צידו האחורי של גיליון הבולים לאחר שלב ההדפסה באמצעות מכבש דפוס.
בעיה בבולים שנמרחו בגומי ערבי היא נטייה להתעוות או להתגלגל בשל שוני בספיחת לחות מהאוויר בגומי לעומת הנייר.
בעיה זו נפתרה על ידי "הדפסת" השרף על הבול בצורה לא רציפה כך שהתנפחות או התכווצות של הדבק לא יעוותו את הבול.
תערובת גומי ערבי, דבש, ותמרים המוספגים בצמר גפן המוחדר לנרתיק לפני המשגל צוינה בפפירוס אברס (בערך 1500 לפני הספירה) כאמצעי למניעת הריון.
סביר שאמצעי זה היה אכן יעיל הן בשל החסימה המכנית שמקנה הנוזל הצמיג והן בשל הפרשת חומצה לקטית (חומצת חלב) מהגומי הערבי.
חומצה לקטית היא החומר הפעיל גם בג'לים קוטלי זרע מודרניים.
גומי ערבי מהווה אחד מענפי הייצוא החשובים של מדינות כסודאן (המספקת כ-70% מהתצרוכת העולמית) וצ'אד.
הצריכה העולמית בשנת 2000 הייתה מעל 100,000 טונות.
הקטנה משמעותית בייצור עקב בצורת ב-1970 ו-1985 הביאה לניסיונות לפתח את השרף בשיטות הנדסה גנטית.
גומיה היה כינוי לחייל מוסלמי מקומי, ששירת ביחידות עזר (שנקראו "גום" (goum)) במסגרת הצבא הצרפתי במרוקו בין השנים 1908–1956, בימי השליטה הצרפתית במדינה.
לעיתים נעשה שימוש במונח גם לתיאור החיילים המקומיים ששירתו בצבא הצרפתי בסודאן הצרפתית ובוולטה עילית בתקופת השלטון הצרפתי.
מוצא המילה (قم) הוא בשפת המאגרב הערבית (Maghrebi Arabic).
qum פירושו "עמוד דום" (stand up).
בהמשך נקבע כי יחידה של 200 חיילים ממוצא מקומי תקרא goum.
שלושה או ארבעה "גואום" היו "תבור" (מרוקאי).
ההקבצה הgroupe כללה שלושה תבורים.
כל תבור היה מורכב מבני שבטים שונים.
בראשית המאה ה-20 הצרפתים ביקשו להיעזר בחיילים מוסלמים מקומיים, תחת פיקוד לא-צרפתי למטרות שיטור.
החיילים זכו בתשלום כספי ותנאים נוספים אשר עודדו את הצטרפותם.
בהמשך הוחלט על צירופם לצבא הצרפתי ביחידות מיוחדות תחת פיקוד צרפתי.
חילות העזר שירתו במערכות הבאות:
מלחמת העולם הראשונה: בחזית המערבית.
מלחמת העולם השנייה: 1942–1945 הפלישה לאיטליה.
בשנת 1956 הצטרפו לצבא העצמאי של מרוקו.
היו אלה יחידות לא סדירות מהמושבות הצרפתיות אשר חלק מהן היו ה"גום המרוקאיים" (Goums Marocains).
מכלול היחידות "גום" הגיעו לסדר גודל של יחידה צבאית בסדר גודל של דויזיה, אך לא כללו את כל המרכיבים הארגוניים המקובלים ליחידה בעלת סדר גודל כזה.
יחידות ה"גום המרוקאיים" השתתף בלחימה נגד הגרמנים במסגרת חיילות העזר - CEF - יחד עם ארבע יחידות נוספות :
יחידת הרגלים השלישית האלגיראית (3ème Division Infanterie ).
היחידה הראשונה של צרפת החופשית (1ére Division Française Libre) .
על ה"גום המרוקאי" פיקד הגנרל אוגוסטן גיום (Augustin Guillaume).
נטען כי הם השתתפו במעשי האונס בלאציו (1944).
עוד נטען כי בהמשך המלחמה, נעשו מעשי אונס נוספים על ידי כוחות אלו בעיר הגרמנית פרוידנשטאדט (Freudenstadt) ובשטוטגרט.
מפקדי בעלות הברית נקטו אמצעי משמעת חמורים נגד היחידה, כולל הוצאה להורג.
ברם, הפעולות הברוטליות נגד האוכלוסייה האזרחית באו לקצן רק עם תום המלחמה והחזרת חיל המשלוח המרוקאי לבסיסיו.
גומפרט אפולו (Gumpert Apollo) היא מכונית-על גרמנית מתוצרת חברת גומפרט.
זהו הרכב הראשון של החברה הממוקמת בעיר אלטנבורג בתורינגיה.
המכונית החזיקה בשיא ההקפה המהירה ביותר של המסלול של טופ גיר, עם זמן הקפה של 1:17.1 דקות, עד ששיאה נשבר ב-2010 בידי בוגאטי ויירון סופר-ספורט שקבעה זמן של 1:16.8 דקות.
האפולו היא מכונית מרוץ חוקית לכביש שניתן לנסוע בה גם בדרכים וכבישים רגילים.
היא מונעת בהנעה אחורית ושוקלת כ-1,100 קילוגרם.
היא בעלת שני מושבים ובנויה על שלדת פלדה 41xx עם לוחות גוף מפיברגלס או סיבי פחמן.
תיבת ההילוכים היא ידנית סדרתית בעלת שישה הילוכים, בהשפעת פורמולה 1. מהירותה המרבית היא 360 קילומטר לשעה והיא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בשלוש שניות.
מנוע המכונית מבוסס על מנוע אאודי V8 בנפח 4.2 ליטר.
הוא מפיק 650 כוחות סוס ומומנט של 850 ניוטון-מטר.
גרסה נוספת מפיקה 800 כ"ס.
מנוע ה-V, המיוצר ממתכת קלה, מצויד במגדש טורבו כפול והשימון שלו מתבסס על עוקה יבשה.
לראשי המנוע יש חמישה שסתומים המונעים בידי ארבעה גלי זיזים עיליים.
שסתומי היניקה הם בעלי תזמון שסתומים משתנה ונעזרים בכוונון שסתומים הידראולי.
תיבת ההילוכים היא ידנית סדרתית בעלת שישה הילוכים, בהשפעת פורמולה 1. מערכת הפליטה מבוססת שני צינורות ראשיים המנוטרים בידי ארבעה חיישני חמצן וממיר קטליטי המסייעים לקבוע את תערובת ההזנה הנכונה.
מערכת ההצתה מבוססת על שמונה סלילים.
הזרקת הדלק היא רב-נקודתית והמצערת מבוססת על הפעלה חשמלית, ללא קשר מכני בין הדוושה למצערת.
כמו כן, לוח המחוונים כולל מערכת אבחון לפעולת המנוע.
הדגם שמיוצר בתום ייצור ה"גומפרט אפולו", החל משנת 2019 הוא אפולו אינטנסה אמוזיונה.
גומי סינתטי הוא תחליף לגומי, בעל תכונות משופרות.
פולימרים מסוגים אחדים משמשים כגומי סינתטי.
לראשונה נוצר גומי סינתטי בשנת 1910 על ידי הכימאי הרוסי סרגיי לבדב.
יישום הטכנולוגיה נולד מתוך מחקרים שפורסמו בשנות ה-30 של המאה ה-20, שנכתבו על ידי קאורותרס והמדען הגרמני הרמן שטאודינגר.
מחקרים אלו הובילו בשנת 1931 ליצירת אחת הצורות היותר מוצלחות של גומי סינתטי הידוע בתור "נאופרן".
נאופרן עמיד מאוד לחום ולכימיקלים כגון נפט ודלק.
משתמשים בו בצינורות דלק ובתור חומר בידוד במכונות.
ב-1935 הצליחו המדענים הגרמנים לסנתז את הראשון מתוך סדרה של חומרים סינתטיים הידועים בשם "גומיות בונא".
הם היו "קופולימרים", כלומר הפולימר שלהם נוצר לא ממונומר יחיד, אלא משני מונומרים.
אחד החומרים האלו, קופולימר של בוטאדיאן וסטירן הידוע כ-"GR-S" (ראשי תיבות של Government Rubber Styrene), הפך לבסיס הייצור של הגומי הסינתטי בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, שבה היה הגומי הסינתטי קריטי למאמץ המלחמתי, ויוצר במגוון רחב של צורות.
בעיה נוספת הייתה שגומי טבעי הוא נדיר יחסית בטבע, ועד אמצע שנת 1942 עברו לשליטה יפנית מרבית השטחים בהם ניתן להפיק את הגומי הטבעי.
כתוצאה מכך יזמה ממשלת ארצות הברית פרויקטים עצומים כדי לזרז את ייצור הגומי הסינתטי, שבמסגרתם המציא הכימאי האנליטי היהודי איזק קולטהוף "תהליך קר" (כלומר ייצור בטמפרטורה נמוכה) לייצור גומי סינתטי.
עד סוף 1944 ייצרו את החומר יותר מ-50 מפעלי ענק.
תפוקת ארצות הברית לבדה הייתה כפולה מייצור הגומי הטבעי בשנים שלפני המלחמה.
לאחר המלחמה לא שב עוד הגומי הטבעי למעמדו הקודם, במיוחד אחרי שהמדענים גילו דרך לסנתז איזופרן.
ה-GR-S הגרמני נשאר כגומי הסינתטי המועדף בייצור גלגלי מכוניות.
הגומי הסינתטי שיחק תפקיד חשוב במרוץ לחלל ובמרוץ החימוש הגרעיני.
גומחת תאי גזע או נישת תאי גזע היא אזור ברקמה המשמר את תכונות ההתחדשות של תאי גזע.
במהלך ההתפתחות העוברית התנאים המשתנים בגומחות תאי הגזע, מעודדים חלוקה והתמיינות של תאי הגזע לקבלת הרקמות הבשלות השונות.
אצל אנשים בוגרים הגומחות שומרות על תאי הגזע במצב שקט עד למצב פציעה בה תאי הגזע מופעלים לחדש את הרקמה הפגועה.
דוגמאות לגומחות תאי גזע באדם בוגר הן במח העצם, בבסיס זקיקי השערות ובקריפטות של המעיים.
גומפרט היא חברה גרמנית לייצור מכוניות-על ומכוניות מרוץ אשר בסיסה בעיר אלטנבורג בגרמניה.
חברת גומפרט נוסדה בשנת 2004 על ידי רונאלד גומפרט, לשעבר ראש חטיבת 'אאודי ספורט', אשר תחת ניהולו ידעה אאודי הצלחות רבות בזירות המרוצים בהן 4 אליפויות עולם בראלי.
הדגם הראשון שהוצג היה הגומפרט אפולו, ובשנת 2007 הוצגה מכונית האפולו ספורט, כאשר מחירה לרכישה הוא כ-380,000 אירו, ולאחריה הוצגה האפולו מרוץ (אפולו Race), כאשר מחירה לרכישה הוא כ-430,000 אירו.
בשנת 2008 הציגה גומפרט את האפולו היבריד אשר השתתפה במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג לשנת 2008. לאפולו היבריד מנוע טורבו כפול מגדשים 8 צילינדרים בנפח 3.3 ליטרים, בנוסף למנוע חשמלי אשר הספקו הוא 134 כ"ס, בסה"כ הספק המכונית הוא 630 כ"ס.
בשנת 2019 התחילה גומפרט לייצר את מכונית העל אפולו אינטנסה אמוזיונה.
גומיגם הוא שלגון שרבט בטעמי לימון ופטל מתוצרת גלידות נסטלה.
המאפיין הבולט בשלגון, שהעניק לו גם את שמו, הוא סוכריות הגומי המצויות בתוך השלגון, שמספרן לרוב הוא בין שתיים לשלוש.
המוצר יצא לראשונה בשנות ה-90 מתוצרת סנוקרסט.
אריזת השלגון ייחודית בצורתה לעומת מוצרי גלידה אחרים - זוהי אריזה מקרטון, שעל מנת לאכול את הגלידה מתוכה, יש להפעיל עליה לחץ.
בעבר כלל השלגון סוכריות גומי בצורת דובונים, וכיום המוצר ממותג תחת השם "גומיגם ספארי", והוא כולל סוכריות גומי בצורה של מגוון בעלי חיים.
ב-2008 החל השיווק של גומיגם בגרסה חלבית, בטעם מסטיק וניל, עם סוכריות גומי, באריזה לחיצה.
בשנת 2018 הוציאו הצמד סטטיק ובן אל את השיר "גומיגם".
שבועות לאחר צאת הקליפ, ברבות מחנויות הגלידה בישראל טענו שהמלאי של שלגוני "גומיגם" אזל תוך ימים ספורים מפרסום הקליפ.
גֻּמְצָן אֵימָתָן או אימתן איום (שם מדעי: Bothrops atrox) הוא מין של צפע גדול החי ברחבי אמריקה הדרומית.
זהו מין של נחש ארסי ביותר, ובני אדם רבים מתו מהכשתו.
עקב הקטלניות בה הארס שלו הורג הוא קיבל את שמו.
אורכו של נחש זה , אך היו מקרים שהגיע לאורך (אצל נקבות) של 140 ואף של .
הוא בעל גוף מגושם בעל 23–29 רצועות עור על גבו ומספרם פוחת ככל שמתקרבים לראש נטול הרצועות.
הצבע יכול להשתנות מצבע אדמה, זית, חום בהיר, שזוף, צהוב, אפור או שחור.
לעיתים רחוקות יהיה גם בצבע חלודה.
לנחש ראש מעוגל ובו גומות חישה ליד האף העוזרות לו לחוש בחום גוף של חיות חמות דם.
הגומצן הוא נחש ארסי ביותר והרג לא מעט אנשים.
הנחשים מסתתרים לעיתים בתוך מטעי בננות או קפה שם עובדים פועלים והנחש המוסווה והשקט שמופרע על ידי האדם מכיש במהירות.
בארס ישנו מרכיב הנקרא המוטוקסין המורכב מחלבונים ופוגע במערכת הדם ומערכת העצבים וגורם לקרישת דם.
תסמינים להכשה כוללים בחילות, הקאות, התעלפויות ורעידות בכל הגוף.
עם זאת, ישנו נסיוב נפוץ לנחש והוא יכול להציל את המוכש אם יגיע לבית חולים בזמן.
הנחש עצמו מעדיף להכיש את טרפו - בעיקר יונקים ועופות קטנים וגם לטאות, צפרדעים ונחשים אחרים אותם הוא הורג במהירות.
הנחש ממתין לטרף במארב כשהוא מסווה ואז מתקיף במהירות ומחכה שהארס יפעל.
גומצן אורוטו (שם מדעי: Bothrops alternatus, לעיתים נקרא גם אימתן אורוטו) הוא מין של צפע מתת-משפחת צפעוני גומה, החי ביערות גשם וביצות באמריקה הדרומית.
הוא ארסי מאוד ותוקפני מה שנתן לו את הכינוי אימתן.
נחש זה מוצק וגדול מאוד ויכול להגיע לאורך 2 מ' אבל באופן כללי אורכו הוא 80-120 ס"מ.
הנקבות גדולות וכבדות יותר מהזכרים.
הוא בעל רצועות שחורות של קשקשי גב לאורך הגוף הן מלמעלה והן מלמטה וגם כמה על הפנים.
צבעו יכול להיות חום, שזוף או אפור ואף בצבע זית.
הראש בדרך כלל שחור או חום למעט האזורים התחתונים הלבנים.
נחש זה נע באופן מגושם מעט עם צוואר הפונה מעלה בתנועה.
הוא חי בעיקר על קרקע היער.
הנחש חי ביערות גשם, יערות שפילה, ביצות רדודות ומישורים לחים ואף לאורך החופים בדרום מזרח ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וצפון ארגנטינה במדינות: בואנוס איירס, קטמרקה, קורדובה, קוריינטס, צ'אקו, אנטרה ריוס, פורמוסה, לה פמפה, מיסיונס, סן לואיס, סנטה פה, סנטיאגו דל אסטרו וטוקומאן.
נחשים אלה בניגוד לרוב הזוחלים ממליטים ולדות חיים.
בדרך כלל שתי המלטות בעונת רבייה אחת, בהן 3-12 צאצאים העוזבים את הוריהם אחרי הבקיעה.
הם ציידים קטלניים בעיקר עקב הארסיות שלהם שמפחידה גם אנשים החיים באזורם.
בשל הארס והקולות המפחידים שהוא עושה כשהוא מתגונן הנחש קרוי לעיתים "אימתן".
אך הוא משתמש בארס בעיקר כדי לקטול את טרפו ורק כשפוגעים בו הוא יכיש.
גומצן (שם מדעי: Lachesis מוכר גם כגומצן ענק ואימתן ענק) הוא סוג של נחשים ארסיים החיים רק בדרום ובמרכז אמריקה.
אלו הם נחשים גדולים באורך ממוצע של 2-2.5 מ' ויכולים להגיע ליותר מ-3.5 מ' והם קרובים במשקלם (3-5 ק"ג) למיני הביטיס הגדולים או לגדולים שבעכסנים.
הם ארסים ביותר ויכולים (וגם עושים זאת) לקטול אנשים במהירות גדולה והם ממלאים כמות ארס רבה בכל נשיכה.
אך הם לא מתראים עם אנשים לעיתים קרובות והדיווחים על הכשות מנחשים אלה די נדירים למרות שהם בהחלט ייתכנו.
מין גומצן מרכז אמריקאי (Lachesis stenophrys)
גֻּמְצָן הוא שם כולל למספר סוגי נחשים ממשפחת הצפעיים ומתת-משפחת צפעוני הגומה החיים באמריקה הלטינית, למעט הסוג טרימרסורוס ופרוטובות'רופס החיים באסיה הטרופית.
הם קרוביהם של העכסן והמוקסין ורובם ארסיים מאוד.
רבים מהם הם הנחשים הקטלניים ביותר באזור תפוצתם, מביניהם בולטים גומצן אימתן, גומצן חניתי, גומצן יאררקה וגומצן אורוטו.
נחשים אלה קרויים "גומה" לצד הנחיריים, איתה הם חשים בטרף בעל חום גוף קבוע - מיני יונקים קטנים שונים ועופות.
הם חיים ביערות טרופיים ויוצאים לציד בלילות.
פרוטובות'רופס (Protobothrops) - בעבר נכלל בסוג טרימרסורוס
גומפותריומיים (שם מדעי: Gomphotheriidae; בעבר נקראו טרילופודוניים) היא משפחת בעלי חדק קדומים ומאבות הפילים של ימינו שחיו בתקופות המיוקן עד ההולוקן.
הם התפתחו מפילאים פרימיטיביים יותר כמו המריתריום.
מאובנים של גומפותריומיים נמצאו באירופה, צפון אמריקה, דרום אמריקה, אסיה ואפריקה.
בניגוד לפיל המודרני, היו להם ארבעה חטים - שני חטים דמויי את חפירה על הלסת התחתונה, ושני חטים על הלסת העליונה - שהיו מצופים באמייל, בניגוד לפילים בני זמננו וכן היו להם לסתות ארוכות בהרבה.
נראה שהחטים התחתונים שימשו אותם כדי לאסוף צמחי מים בביצות בהן חיו.
לחלקם בכלל לא היו חטים.
תת-משפחה Choerolophodontinae - לעיתים נחשבת למשפחה נפרדת
תת-משפחה אמבלודונטים (Amebelodontinae) - לעיתים נחשבת משפחה עצמאית
סוגים אחרים עברו למשפחת האננכידיים.
גומצן (שם מדעי: Bothrops) הוא סוג של נחשים ארסיים החיים רק בדרום ובמרכז אמריקה.
הם חיים ביערות לחים וצבעם מסווה ומתאים לרקע של קרקע היער.
הם בעלי גומות ליד עינם, בעזרתם הם מבחינים באופן מטושטש בחיות בעלי דם חם וכך מזהים אותם גם באפלה מוחלטת.
הם ארסיים ותוקפים את קורבנם בעזרת שיני ארס גדולות היכולות לנוע במהירות לעבר טרפם.
הם צדים את טרפם ממארב בין העלים של קרקע היער.
מינים רבים של גומצן הם קטלניים לאדם, שהידוע ביניהם זכה לשם גומצן אימתן.
מין גומצן חניתי (Bothrops asper)
מין גומצן אימתן (Bothrops atrox)
מין גומצן אינסולאריס (Bothrops insularis)
גומצן (שם מדעי: Trimeresurus) הוא סוג של נחשים ארסי מתת-משפחת צפעוני גומה המכונים גומצנים עקב הגומות שליד נחיריהם, איתם הם יכולים לאתר את טרפם, הכולל מינים בעלי דם חם ולאתר אותם בעזרת החום.
החום מייצר אצלם תמונה מטושטשת של הטרף ומקל עליהם לכוון אליו.
בניגוד לשאר סוגי הגומצנים סוג זה מצוי ביערות דרום-מזרח אסיה ומטפס על עצים.
הנחשים מוסווים וצבעם ירוק כמו עלי היער, אך חלקם בעלי צבעים כהים או בהירים יותר.
הם בעלי שיני ארס גדולות ועלולים לסכן גם אנשים שהוכשו.
לנחשים אלה עיניים גדולות ובולטות, ראש רחב, גוף בצבע ירוק בוהק ומעט פסים כהים.
הם יכולים להגיע לאורך 160 ס"מ אך בדרך כלל קטנים יותר.
הם מחכים לטרפם על ענפי העצים ומחכים ליונקים קטנים, עופות, זוחלים ודו-חיים מטפסים.
בעבר השתייכו לסוג זה גם בני הסוג פרוטובות'רופס.
גוֹמֵייסָה (מערבית الغميصاء - "אל-גמיסה" טרוטת העיניים), נקרא גם β בכלב קטן, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים כלב קטן עם בהירות מדרגה 2.89. במקור השם ניתן לפרוקיון, שייצג בחורה הבוכה על כך שנעזבה על ידי שתי אחיותיה, סיריוס וקאנופוס.
כאשר התקבע השם פרוקיון, עבר השם גומייסה לכוכב הסמוך.
כ-3 מעלות מדרום לגומייסה נמצא כוכב לויטן, אחד הכוכבים הקרובים ביותר למערכת השמש, אך למרות שהם נראים קרובים, גומייסה נמצא למעשה במרחק גדול בהרבה - כ-162 שנות אור ממערכת השמש, כלומר המרחק בינו ובין כוכב לויטן הוא כ-150 שנות אור.
גומייסה הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B8 Ve, עם מסה של כ-3.5 מסות שמש ורדיוס של כ-2.8 רדיוסי שמש בקטבים ולמעלה מ-4 רדיוסי שמש בקו המשווה, זאת בשל מהירות סיבוב גבוהה מאוד שעומדת על לפחות 270 קילומטר בשנייה, קרוב לגבול שמעליו הכוכב מתפרק.
בשל השוני ברדיוס גם טמפרטורת פני הכוכב אינה אחידה והיא גבוהה יותר בקטבים ומגיעה שם ל-13,700 קלווין לעומת כ-8,000 קלווין סביב קו המשווה.
עוצמת ההארה של הכוכב היא בערך פי 150 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 185 בצירוף הקרינה העל-סגולה.
בשל מהירות הסיבוב הגבוהה הכוכב מעיף חומר מפניו ויוצר דיסקת אבק המקיפה אותו ומגיעה למרחק של פי 35 מרדיוס הכוכב (כ-140 רדיוסי שמש).
הקרינה העל-סגולה הנפלטת מהכוכב מייננת את החומר בדיסקה וגורמת לספקטרום פליטה של מימן, ובשל כך התוספת e לסוג הספקטרלי.
בעבר דווח שבהירותו של גומייסה משתנה והוא סווג כמשתנה γ בקסיופאה, אך מדידות עדכניות יותר לא זיהו שינויים בבהירותו.
לעומת זה זוהו פעימות לא רדיאליות שגורמות לשינויים מזעריים של כאלפית דרגת בהירות בתדירות של 7-8 שעות, תופעה שמוכרת בכוכבים נוספים מסוג זה.
בשנת 2017 דווח על שינויים מחזוריים קטנים במהירות הרדיאלית של הכוכב שמצביעים על אפשרות לקיומו של בן זוג עמום עם מסה נמוכה של פחות מחצי מסת שמש, שמקיף את גומייסה בזמן מחזור של כ-170 ימים, אך לא נמצאו עדויות ישירות לקיומו של בן זוג כזה.
ייתכן שבן הזוג הוא ננס לבן עמום מכדי להראות וייתכן שמדובר בכוכב שהיה בעבר המסיבי מבין השניים וכאשר עזב את הסדרה הראשית, התנפח והפך לענק אדום, איבד את רוב מסתו לטובת בן זוגו.
עם זאת, ייתכן שהשינויים שנמדדו נובעים משינויים בכוכב עצמו ולמעשה אין לו כלל בן זוג.
גוּמיגַם הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הצמד הישראלי סטטיק ובן אל תבורי ויצא לאור ב-5 באוגוסט 2018.
השיר יצא לאור באוגוסט 2018, כסינגל העשירי של הצמד.
את השיר הוציאו סטטיק ובן-אל תבורי כשלושה חודשים לאחר שהוציאו את השיר "קאוואי".
שם השיר הוא גומיגם כשם השלגון גומיגם.
העיצוב של הקליפ נוגע יותר בעולם המים.הקליפ צולם ב-5 סטים שונים, במשך 21 שעות.
על הקליפ עבדו עשרות פַסָלים, אנשי ארט ואביזרים.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-30 מיליון צפיות ביוטיוב.
גומצן (שם מדעי: Protobothrops; משמעות השם: "קרוב לבות'רופס") הוא סוג של נחשים ארסיים בני תת-המשפחה צפעוני גומה הקרובים לסוג טרימרסורוס ובעבר נכללו בסוגו, עד ל-1983. בני הסוג חיים בטבע ביערות גשם ויערות אחרים במזרח אסיה, לעיתים צפונה יותר מבני הסוג טרימרסורוס.
בדומה לשאר הגומצנים הם בעלי גומות חישה גדולות בצידי עיניהם, איתם הם חשים בבעלי חיים בעלי דם חם, מהם הם ניזונים.
דוגמאות הרצועות שלהם משתלבות על רקע העלים והצמחייה של קרקע היער כך שהם יכולים לארוב לטרף בסבלנות עד שהוא במרחק הכשה.
באדריכלות, גומחה (נישה, בלעז) היא חלק ממבנה או אלמנט בפני עצמו, המגדיר מרחב צר באופן ברור.
בדרך כלל גומחות קטנות באופן משמעותי מהמבנה בו הן נמצאות, והן בעלות מבנה סגור של 3 קירות וגג הפתוחים לכיוון אחד, הוא חזית הגומחה.
החלק המגדיר את הגומחה יכול להיות בצורה שאינה ישרה – למשל כחצי מעגל או עם מספר צלעות.
גג הגומחה יכול להיות גם הוא בצורות שונות - למשל חצי כיפה או משולש.
ישנן גם גומחות שאינן כוללות תקרה.
כחלק ממבנים, גומחות יכולות להיות פנימיות, כלומר פונות כלפי פנים, או חיצוניות הפונות כלפי חוץ.
גומחות נבנות גם כחלק מגדרות או חומות, נחצבות בסלע, ואף עומדות בפני עצמן ללא כל קשר למבנה.
מיקום יצירות אמנות כפסלים, ציורים, ועוד.
הגדרת אזור פעילות מסוימת (למשל קפלות).
ציון והדגשת אזור מסוים במבנה (למשל מחראב).
מיקום ריהוט (למשל ארון קודש).
הצבת מכשירי חשמל קבועים הדורשים גישה מהחזית בלבד (למשל מקרר).
מיקום של ציוד טכני (למשל ברז כיבוי אש).
גומפוטריה (שם מדעי: Gomphotaria; משמעות שמו: "אריה ים-ניבתני לוחמני") הוא סוג נכחד של טורף ימי ממשפחת הניבתניים שחי במימי האוקיינוס השקט לחופי אמריקה הצפונית.
הוא חי בתקופת המיוקן, לפני 7.2 עד 5.3 מיליון שנה מזמננו.
יונק זה התגלה לחופי קליפורניה, סמוך לחופי לוס אנג'לס והורכבו ממספר עצמות.
הוא הוגדר בשנת 1991 בידי החוקרים בארנס וראשקי (Barnes & Rashke).
סוג זה הוא מונוטיפי ובו מין בודד: Gomphotaria pugnax.
מאובניו מוצגים בימינו במוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
הגומפוטריה היה יונק שוכן ימים גדול הדומה לניבתן והיה מאבותיו.
כמותו היה בעל ארבעה ניבים בשתי הלסתות, אשר שימשו לעקירת צדפות ושאר רכיכות לאכילה לאורך החופים של קליפורניה, בהם התגלו ממצאיו.
עם זאת, בניגוד לניבתן המודרני היו ניביו קצרים יותר ופחות דומים לחטים.
למעשה, דמה יותר הגומפוטריה במבנה גופו וגולגולתו לאריה ים מאשר לניבתן.
עם זאת, פעולות האכילה שלו גרמו לשחיקה מתמשכת של השיניים, מה שאולי גרם לגדילתם אצל הניבתן המודרני.
הגומפוטריה היה גדול יותר מרוב אריות הים, אך קטן מהניבתן המודרני, וייתכן שחי בלהקות לאורך החופים.
גוּמְלוּכִּיָה הוא מונח המתאר "רפובליקה מלוכנית", צורת שלטון בעולם הערבי, אשר לכאורה היא רפובליקנית אך בפועל מעבירה את השלטון בירושה בתוך המשפחה, לרוב מאב לבן.
את המונח קבע הסוציולוג ופעיל זכויות האדם המצרי, ד"ר סעד אל-דין אבראהים, לשעבר איש האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, וממתנגדי המשטר במצרים.
במדינות שונות בעולם הערבי השלטון עובר מאב לבנו.
במונרכיות הערביות יורש העצר הוא תפקיד רשמי וזהותו ידועה מראש לפי סדר הירושה.
לעומת זאת ברפובליקות הערביות לא כך אמור להיות הדבר.
אף על פי כן, בסוריה השלטון כן עבר מאב לבנו.
חאפז אל-אסד שלט במשך 30 שנה ולאחריו השלטון עבר לבנו, בשאר-אל אסד, אשר שלט בה למעלה מ-20 שנה.
מקרה זה בולט במיוחד כי בכורו של חאפז, באסל אל-אסד הוא זה שיועד לרשת את אביו.
בשל מותו המוקדם בתאונת דרכים, דווקא אחיו בשאר מצא את דרכו לתפקיד.
במצרים, השפעתם של בניו של הנשיא חוסני מובארכ, עלאא וגמאל, הלכה וגברה עם זקנתו של אביהם.
יומרותיהם לרשת אותו סתרו את המקובל במשטר המצרי, שם הנשיא מוחלף על ידי סגנו, מאז מהפכת הקצינים החופשיים שהדיחה את המלך פארוק.
למובארכ, לעומת זאת, לא היה סגן, וסלילת הדרך לבניו, ובייחוד לגמאל, נתפסה כ"צעידה לאחור".
ישנן דוגמאות נוספות למצב זה, אך מובהקות פחות.
למשל, עלי עבדאללה סאלח היה נשיא תימן במשך 22 שנה, ובסוף שלטונו הכין את הקרקע להעברת השלטון לבנו, אחמד, מפקד משמר הרפובליקה.
המהלך לא הושלם בעקבות ההפיכה בתימן בשנת 2011. בנוסף, עבד אל-עזיז בותפליקה, שהיה נשיא אלג'יריה למשך 20 שנה, נתן לאחיו הצעיר, סעיד, סמכויות הולכות וגוברות, והוא היה ידוע כ"איש החזק" מאחורי הקלעים, החזיק בשליטה רחבה בענייני המדינה, לרבות מינויים פוליטיים חשובים וקיבל החלטות בשם הנשיא.
גם בלוב השכנה, הרודן מועמר קדאפי, מינה את בני משפחתו לעמדות כוח, תוך ניסיון להעביר את השלטון לאחד מבניו, במיוחד סיף אל-אסלאם.
עיראק נשלטה ביד ברזל בידי סדאם חוסיין, ושילב בני משפחה בתפקידי מפתח כדי להבטיח נאמנות ולמנוע התנגדות פנימית.
בניו, עודאי וקוסאי, היו בעלי חשיבות במערכות הביטחון והתקשורת, ונחשבו ליורשיו הטבעיים של סאדם.
לבנון גם הוזכרה בהקשר זה, היות שבמדינה התרחשו חילופי שלטון בתוך משפחת ג'ומאייל, כשבשנות ה-80 הנשיאות עברה מבשיר ג'ומאייל לאחיו אמין.
שניהם בניו של פייר ג'ומאייל, מייסד מפלגת הפלנגות הנוצריות.
גם חברים אחרים במשפחה הפכו לשרים בכירים כמו פייר אמין ג'ומאייל, או חברי פרלמנט כמו סאמי, נדים וסולאנז' ג'ומאייל.
ביום שישי ה-30 ביוני 2000 הוציא ד"ר סעד אל-דין אבראהים מאמר פרי עטו בשם "גומלוכיה: תרומת העולם הערבי למדע המדינה" למגזין מג'אלה.
את המאמר כתב לבקשת עבד אל-רחמן אל-ראשד, העורך הראשי של המגזין הלונדוני .
במאמרו זה טבע אבראהים את המונח גומלוכיה, שלטון רפובליקני-מלוכני.
בערבית, גומלוכיה הוא הלחם בסיסים בין המילים רפובליקה (גוּמְהוּריָה; בערבית: جمهورية) עם מלוכה (מוּלוּכּיָה; בערבית: ملكية).
במאמר התייחס סעד אל-דין אבראהים אל הגומלוכיה כהמצאה ערבית ייחודית.
הוא תיאר את ה"דמוקרטיות" הערביות כצורת שלטון בה אבות מורישים לבניהם את השלטון.
המונח נקבע באופן סרקסטי ומבקר את התפיסה הרודנית בעולם הערבי.
לדבריו כך גם במצרים מתקיימת "דמוקרטיה" מעין זו, והעם חופשי לבחור מי משני בניו של מובארכ יהיה השליט הבא.
המאמר התמקד בחמש מדינות: עיראק, סוריה, תימן, לוב ומצרים.
בחזית הופיעה תמונה של קצין ערבי החובש על ראשו כתר מלכותי.
במאמר סקר סעד אל-דין אבראהים איך עלה האב לשלטון בכל אחת מהמדינות הללו באמצעות הפיכה, ולא באמצעות הצבעה, תוך שימוש בבחירות סמליות ופיקטיביות כדי להכשיר את ההפיכה והדחת השליט הקודם.
המערכת מתחילה "רפובליקנית" בחוקה ועל הנייר, ואז הופכת במציאות, בהונאה, לשלטון מלוכני העובר בירושה.
בשלב הבא, כל אחד מהם בשיטתו שלו נפטר ממתנגדיו ויריביו, תוך תהליך הכנת הבמה לעליית בנו.
את הצד הרפובליקאי מייצגים מספר סמלים שלטוניים.
הפרלמנט המייצג כביכול את העם למעשה משמש כחותמת גומי לכל החלטה וגחמה של הנשיא.
בבחירות השלטון נבחר באופן עממי אחת למספר שנים ולמעשה הציבור נוטל תפקיד בבחירת השלטון.
למעשה מדובר בלא יותר ממהתלה מתמשכת בהן זוכה הנשיא לשיעורי תמיכה ענקיים שלעיתים מתקרבים ל-100%, תוך זיוף קיצוני של התוצאות.
כמו כן קיימת חוקה, מסמך משפטי מכונן ומחייב אשר לכאורה מגן על זכויות האדם והאזרח של תושבי המדינה.
בפועל החוקה מוכפפת לתכתיבים של הנשיא ונאכפת על ידי המנגנונים שלו.
במדינות ערביות מסוימות אף נקבעו תקנות חירום למשך עשרות שנים.
את הצד "המלכותי" מייצג עליית כוחם של קרובי משפחתו של הנשיא, בפרט בניו ובעיקר בנו הבכור.
במצרים על החשש שבנו של חוסני מובארכ, גמאל מובארכ, יעלה לשלטון כפי שעלה בשאר אל אסד בנו של חאפז אל אסד.
שני בניו של מובארכ צברו בעשור האחרון לשלטונו הון, השפעה וכוח גדול במיוחד בשלטון המצרי.
גמאל בנו אף סומן כמי שעתיד לרשת אותו.
סביב בניו הצטברה שכבת מקורבים עבה, בהם אנשי עסקים ופעילים פוליטיים, שניהלו את המנגנונים באופן מסואב ולעיתים מושחת.
במצרים, מכורתו של המחבר, המקרה בלט במיוחד.
החל משנת 2002 גמאל מובארכ כיהן כראש הוועדה הפוליטית של המפלגה השלטת במצרים, והוא נחשב לאדם השלישי בכוחו במפלגה.
לשם חיזוק נוסף במעמדו, הועברו במרץ 2007 שלושים וארבעה תיקונים בחוקה המצרית אשר יאפשרו את העברת השלטון מהאב לבנו, במדינה שבאופן רשמי היא רפובליקה.
היו שטענו כי ארצות הברית תמכה בצעדים אלו והייתה מעוניינת לראות את מובראכ הבן מחליף בנשיאות את אביו, כיוון שהיווה אלטרנטיבה מתונה יחסית לתנועות האופוזיציה המוסלמיות במצרים.
הממשל במצרים גינה בחריפות את המאמר והכחיש כי מובארכ עומד להוריש את השלטון לגמאל בנו.
עותקים של המגזין נעלמו במהירות מהשוק המצרי עוד לפני השעה 12 בצהריים.
זמן קצר אחרי פרסום המאמר, נעצר אבראהים על ידי שלטונות מצרים.
עוד באותו הלילה כוח ביטחון של 200 חמושים הקיפו את וילה מס' 1 בכיכר נאצר שבשכונת אל-מעאדי בקהיר, כדי לעצור את סעד אל-דין אבראהים.
כך החלו פרשיות משפטית מתגלגלות בהן אבראהים הועמד כמה פעמים לדין, ושוחרר רק לאחר התערבות נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, אשר עיכב את סיוע ארצות הברית למצרים.
ב-2004 תנועת "כפאיה" הקימה מחאות בתביעה שחוסני מובארכ לא יוריש את השלטון לבנו גמאל.
זאת מן הטעם הפשוט שמצרים אינה מלוכה, אלא רפובליקה.
הייתה זו ההתנגדות המאורגנת הראשונה להפיכת מצרים לגומלוכיה.
חוץ ממשפחת מובארכ במצרים ומשפחת אסד בסוריה בעולם הערבי היו שליטים נוספים שניסו להעביר את השלטון לבניהם.
כך למשל בעיראק, סדאם חוסיין ייעד את בכורו עודאי לרשת אותו, וגם לאחיו קוסאי הייתה השפעה רבה במדינה.
בתימן, עלי עבדאללה סאלח ייעד את בנו אחמד עלי עבדאללה לירושה.
רודן לוב, מועמר קדאפי, ייעד את בנו סיף אל-אסלאם לרשת אותו.
עם זאת, מחאות האביב הערבי טרפו את הקלפים בעבור כל אלה.
ההתנגדות לגומלוגיה נישאה בפי המפגינים של המהפכות האביב הערבי ובייחוד במהפכה במצרים של שנת 2011.
לבסוף לאחר כמעט 30 שנות שלטון מובארכ מינה סגן שאינו בנו.
ב-29 בינואר 2011, בעקבות ההפגנות במצרים, מונה עומר סולימאן לסגן הנשיא.
משההפגנות לא שכחו, גמאל מובראכ הודיע בפומבי כי לא יתמודד על הנשיאות.
על אף שהן גומלוכיות, מדינות ערביות המנוהלות על ידי ממסד צבאי איתן כמו אלג'יריה, מצרים וסודאן, שאינו בשליטת המשפחה כמו בסוריה, לבסוף הפילו את שליטיהם הוותיקים.
בשלוש המדינות הממסד הצבאי הסיר את תמיכתו בנשיא שהפך לנטל על הממסד הצבאי.
כך קרה לחוסני מובארכ כשהגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי סירב לדכא באלימות את ההפגנות.
באופן דומה גם לעבד אל עזיז בוטפליקה ועומר אל-בשיר, שם הממסד נותר על רגליו והשליטים הודחו.
זאת בניגוד לממסד הצבאי הסורי, שהפך למשמר משפחתי ומגזרי, עוד מימי האב חאפז אל-אסד.
גומז אדמס הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הקריקטוריסט האמריקאי צ'ארלס אדמס ומופיעה בזיכיון האמריקאי "משפחת אדמס".
דמותו של גומז אדמס נוצרה על ידי הקריקטוריסט צ'ארלס אדמס עבור הטור השבועי של "הניו יורקר" בשנת 1942. על פי רצועות הקומיקס, דמותו של גומז אוירה כבעלת מראה גרוטסקי, עם גוף גוצי ושמנמן ופנים "מעוכות".
לעיתים קרובות, דמותו של גומז הוצגה בעודו קורא במאורה הפרטית שלו או בעודו מתרפק על אדן החלון.
ברצועות הקומיקס, לגומז ולשאר בני משפחתו לא ניתנו שמות פרטיים.
כאשר פותחה סדרת הטלוויזיה "משפחת אדמס", הציע אדמס הציע לקרוא לדמות בשם "רפלי" או "גומז"; והשאיר את הבחירה הסופית בידי השחקן ג'ון אסטין, שבחר בשם "גומז".
מכיוון ש"גומז" הוא שם המשמש אך ורק כשם משפחה בקרב דוברי הספרדית, שם הדמות שונה ל"הומרו" ("הומר") בתרגומים שהופקו עבור אמריקה הלטינית.
כמו דמויותיהם של שאר בני המשפחה, אישיותו של גומז עוצבה והורחבה במהלך פיתוחה של סדרת הטלוויזיה המקורית; בין היתר, הוחלט כי דמותו תהיה ממוצא קסטיליאני-ספרדי.
לג'ון אסטין היו פגישות ארוכות עם אדמס ומפיק הסדרה, דייוויד לוי, שנתנו לו דרור בפיתוח הדמות.
כהרחבה לתיאורו של אדמס את גומז כטיפוס לטיני ומלא תשוקה, אסטין הציע להעניק לגומז את גלגול העיניים ושפם העיפרון הייחודיים שלו, וולגלם את דמותו כבעלת מסירות ותשוקה בלתי-נדלית אל מורטישה.
ברצועות הקומיקס המקוריות של אדמס ובסדרות הטלוויזיה, גומז מופיע לבוש חליפת-פסים ועניבה, אם כי בסרטים דמותו לובשת בנוסף גם עניבת פרפר ומגוון רחב של בגדים אקסטרווגנטיים.
גומז מוציא 1,000 דולר לחודש על סיגרים, והוא להטוטן ומטיל סכינים מוכשר.
בנוסף, אחד מתחביביו הגדולים של גומז הוא לשחק ברכבות צעצוע.
במהלך הופעותיו בזיכיון, גומז מתואר כמולטי-מיליארדר אתלטי, אקרובטי ואקסצנטרי.
אף על שהוא נחשב לאיש עסקים מוצלח ביותר, לאחר שרכש הרבה מהונו באמצעות ירושות משפחתיות והשקעות בעסקים שונים, גומז הוא פזרן ומוציא כלאחר יד אלפי דולרים על כל גחמה; ובהתאם לכך, מרומז כי השקעותיו של גומז מונעות יותר על ידי גחמה מאשר אסטרטגיה עסקית.
חרף זאת, מוסבר על ידי הדמויות בזיכיון כי המזל כמעט ואינו מכשיל אותו.
לגומז יש עסקים ברחבי העולם, כולל חוות תנינים, חוות זמזמים, מכרות מלח, מפעל מצבות ומכרות אורניום.
ברשימת "15 הדמויות הבדיוניות העשירות ביותר" שערכה "פורבס" בשנת 2007, דמותו של גומז דורגה במקום ה-12, עם שווי נקי של 2 מיליארד דולר.
סיפור רקע זה, אף על פי שאינו מוזכר ישירות בסדרת הטלוויזיה המקורית, מרומז כאשר גומז מכריז כי הוא עצמו ישמש כעורך דינו, ומפסיד בתיק.
בסדרה "משפחת אדמס החדשה", מצוין כי גומז למד גם רפואה.
חרף זאת, במהלך הזיכיון הוצגו עובדות סותרות על משלח ידו של גומז ועל ניסיונו התעסוקתי; באחד הפרקים גומז טוען כי אף על פי שמשפחתו הייתה עשירה עוד בילדותו, הוא בכל זאת עבד בעבודות מזדמנות על מנת לחשל את אופייו.
אולם, כאשר בנו, פאגסלי, מחליט למצוא עבודה, גומז נחרד, וטוען כי "אף בן אדמס לא עבד במשך 200 שנה!".
בסדרת ההנפשה משנת 1992, גומז מנסה תדיר להיכשל בכוונה במשהו, בכל דבר, ומגיע למסקנה כי הוא גרוע בלהיכשל; קו עלילה זה סותר את עדותו המפורשת בסדרת הטלוויזיה המקורית כי "דבר" תמיד מנצח אותו בברידג'.
את דמותו של גומז בסדרת הטלוויזיה המקורית משנות ה-60, גילם השחקן ג'ון אסטין.
אסטין שב לדבב את הדמות בפרק בסדרה המונפשת "סרטי סקובי-דו החדשים", בו הוצגה משפחת אדמס.
בסדרת ההנפשה הראשונה של "האנה-ברברה", את דמותו של גומז דיבב לני ויינריב; אך בסדרת ההנפשה השנייה, גם היא מאת "האנה-ברברה", אסטין שב לדבב את דמותו של גומז.
את דמותו של גומז בסרטי הלייב אקשן "משפחת אדמס" (1991) ו"החיים על פי משפחת אדמס" (1993) גילם השחקן ראול ג'וליה.
שני הסרטים שינו משמעותית את דמותו של גומז בהשוואה לסדרת הטלוויזיה, כשהשינוי המשמעותי ביותר היה הפיכת דמותו של פסטר לאחיו של גומז (כשבסדרת הטלוויזיה, היה דודה של מורטישה).
במהלך הסרט, מציינת מורטישה כי הוריו של גומז נרצחו על ידי המון זועם, אם כי בסצנה אחת בסרט ההמשך, כשגומז תופס את פסטר עם מגזין פורנוגרפי, שניהם מסתכלים על העמוד המרכזי (שלא מוצג לצופה) ומזכירים בחיבה את "אמא".
בנוסף, בסרט ההמשך, לגומז ולמורטישה יש ילד שלישי בשם פיוברט; תינוק משופם בדומה לאביו.
לאחר מותו של ג'וליה משבץ מוחי פתאומי בשנת 1994, החליף אותו טים קארי בסרט "משפחת אדמס: האיחוד" בשנת 1998, ובשנת 1999, את דמותו של גומז בסדרה "משפחת אדמס החדשה" גילם גלן טרנטו; שם התנהגותו ותחביביו המטורפים של גומז שאבו השראה מסדרת הטלוויזיה המקורית.
בסדרה זו אף שב לככב אסטין בתפקיד אורח כסבו של גומז.
בעיבוד המוזיקלי שהופק לזיכיון, את דמותו של גומז גילם לראשונה נייתן ליין, שלאחר מכן הוחלף ברוג'ר ריס.
בסיבוב ההופעות של המחזמר בבריטניה בשנת 2017, את דמותו של גומז גילם קמרון בלייקלי.
בסרט ההנפשה "משפחת אדמס" (2019) ובהמשכו, "משפחת אדמס 2" (2021), את דמותו של גומז מדבב השחקן אוסקר אייזק.
באוגוסט 2021, נמסר כי את דמותו של גומז בסדרה "ונסדיי" יגלם השחקן לואיס גוזמן.
גומי הוא לשד או חומר שרפי אחר הקשור למינים מסוימים בממלכת הצמחים.
חומר זה מבוסס לרוב על רבי-סוכר והוא קשור בדרך כלל לצמחים עציים, במיוחד מתחת לקליפה או כציפוי זרעים.
רב-הסוכר הוא בדרך כלל בעל מסה מולרית גבוהה ולרוב מאוד הידרופילי או הידרוקולואידי.
סוגי גומי רבים מהווים ציפוי זרעים עבור מיני צמחים שונים; ההסבר האבולוציוני לחלק מציפויי הגומי הללו הוא לעכב את הנביטה של זרעי צמחים מסוימים.
דוגמה לציפוי גומי כזה היא באוג ארסי מערבי, שיח נפוץ במערבה של צפון אמריקה.
גֹּמֶר הוא דמות מקראית, בנו הבכור של יפת ונכדו של נח.
השמות המוזכרים בפסוקים אלו הפכו ברבות הימים לשמות עמים וארצות.
לדברי חז"ל, "גומר - זה גרממיא", וכן נראה מתוך נבואת יחזקאל .
השם "גומר" גם מתייחס לעם הנקרא ה"גימירי" על ידי האשורים או "קימירי" על ידי היוונים.
הגימירי הופיעו לראשונה בקצווי גבולות ממלכת אשור זמן קצר לאחר גלות עשרת השבטים.
בני גומר היו אשכנז, וריפת ותוגרמה.
על פי המסורת, הארמנים הם צאצאיהם של אשכנז ותוגרמה, בני גומר.
ראוי לזכור שבעבר הייתה ארמניה גדולה יותר, ושטחה כלל חלקים מטורקיה של ימינו.
רבים סבורים שמקורו של השם טורקיה הוא תוגרמה.
על פי מסורת האגדה הבריטית, אשר הייתה נפוצה בימי הביניים ועד התקופה האליזבתנית, הבריטים הקדומים הם צאצאיו של גומֶר בן יפת.
בספרה "התנ"ך והחרב" סוקרת ברברה טוכמן את מקור האגדה, מצטטת את ההיסטוריון האליזבתני ויליאם קמדן (1586) ואומרת: הוא פסל את ברוטוס ופסק לטובתו של גומֶר, שלדבריו "נתן גם מקור וגם שם לגומריים שלימים נקראו קימבּרים או קימֵרים...
הבריטים או הקימֵרים שלנו הם זרעו הנאמן והאמיתי של גומֶר.
זו דעתי באשר למוצא הבריטים; ליתר דיוק, זו השערתי".
גונאר יארינג (בשוודית: Gunnar Jarring; 12 באוקטובר 1907 – 29 במאי 2002) היה מלומד ודיפלומט שוודי.
במשך שנים רבות שימש מתווך מטעם האומות המאוחדות בסכסוך ב בין מדינת ישראל ושכנותיה.
יארינג נולד למשפחה כפרית בשוודיה, בשם גונאר ינסון.
בצעירותו החל לגלות כישרון לשפות, והתעניין בשפה האויגורית, שפה קרובה לטורקית אותה דוברת קבוצה אתנית המתגוררת במחוז האוטונומי שׂינְגְ'יָאנְג בצפון מערב סין.
לאחר לימודי בלשנות באוניברסיטת לונד הצטרף בשנת 1929 למשלחת מסיונרים שוודית למסע מרוסיה דרך הרי פמיר, לעיר נווה המדבר קאשגאר בשינג'יאנג.
מסע זה השפיע עליו עמוקות, ובמהלכו שינה את שמו משם השוודי הנפוץ "ינסון", אותו נשא, למילה "יארינג" שפירושה בשפת האויגורית "הידיד שלך".
בשנת 1933 הוסמך לתואר דוקטור בשפות טורקיות.
לאחר שלימד שפות טורקיות באוניברסיטה במהלך שנות ה-30, החל לעבוד בשירות החוץ השוודי כנספח בשגרירות באנקרה בשנת 1940. לאחר מכן התקדם בשירות החוץ, ואחז במשרות דיפלומטיות בטהראן, בגדאד, אדיס אבבה והודו.
לאחר מספר משימות דיפלומטיות נוספות, הוא מונה לשגריר שוודיה לארגון האומות המאוחדות וישב כנציג שוודיה במועצת הביטחון בין השנים 1956–1958. הוא שימש כשגרירה של שוודיה לארצות הברית בין 1958 ל-1964 ולאחר מכן כשגריר שוודיה לברית המועצות בין השנים 1964–1973.
בנובמבר 1967, בסמוך לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 242, אשר התוותה את הפתרון הראוי, לדעת המועצה, לסכסוך הישראלי ערבי.
שניים מארבעת סעיפי ההחלטה, עסקו במינויו של שליח מיוחד למזרח התיכון, וזו לשונם:
3. [מועצת הביטחון] מבקשת מן המזכיר הכללי למנות נציג מיוחד, שייצא למזרח התיכון כדי ליצור ולקיים מגעים עם המדינות הנוגעות בדבר, כדי לעודד הסכם וכדי לסייע למאמצים להגיע לכלל הסדר מוסכם בדרכי שלום, בהתאם לתנאים ולעקרונות שבהחלטה זו.
4. [מועצת הביטחון] מבקשת מן המזכיר הכללי לדווח למועצת-הביטחון בהקדם האפשרי על התקדמות מאמציו של הנציג המיוחד.|מקור=החלטה 242, באתר הכנסת}}
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, או תאנט מינה את יארינג, אשר המשיך לשמש במקביל כשגריר שוודיה במוסקבה, לתפקיד השליח המיוחד.
יארינג החל במסע דילוגים בין בירות מדינות ערב וירושלים, כן קיים דיונים עם נציגי המדינות המעורבות בסכסוך בניו יורק ובאירופה.
מסעותיו של יארינג נמשכו במהלך שנת 1967 עד לאמצע 1968. על אף שהתקבל בברכה, וישראל אף הודיעה כי כמחווה תאפשר פינוי אוניות זרות שנתקעו בתעלת סואץ לאחר מלחמת ששת הימים, לא הייתה כל תוצאה מעשית לשיחות.
ברקע הדברים עמדה נחישותה של ישראל לשמור בידה את השטחים שכבשה, כאשר הגישה לאחר מלחמת ששת הימים התבטאה בדברי משה דיין לפיהם הוא "מחכה לטלפון מחוסיין".
לפי דעה אחרת, ישראל הציעה למצרים ולסוריה מיד אחרי מלחמת ששת הימים נסיגה מלאה תמורת שלום, אך הצעה זו נענתה בהחלטות ועידת חרטום:
לא למשא ומתן עם ישראל
פתרון צודק לפלסטינים בארצם (כלומר חזרת הפליטים).
אל מול גישה זו עמדה מדיניותם המלחמתית של ראשי מדינות ערב כגמאל עבד אל נאצר, אשר ראתה עדיין בכוח את הדרך לפתרון הסכסוך, ולא השלימה עם תוצאות מלחמת ששת הימים.
במקביל לניסיונות התיווך של יארינג קיימה ישראל בשנים אלו מגעים ישירים עם חוסיין מלך ירדן אך גם אלו כשלו.
בספטמבר 1968 התחדשה הלחימה בין ישראל ומצרים, כאשר פרצה מלחמת ההתשה.
נשיאה החדש של ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, מינה את מזכיר המדינה ויליאם פירס רוג'רס כמתווך בסכסוך הישראלי ערבי מטעמו.
רוג'רס הציע תוכנית שלום, לפיה יחל משא ומתן אותו ינהל יארינג, שיביא בסופו של דבר לנסיגה ישראלית מלאה תמורת הסכמי שלום.
תוכנית זו אף היא לא התקבלה על דעת הצדדים, והסתיימה בכישלון.
עם זאת, התערבותם של "יועצים" סובייטים בלחימה בתעלה העלתה חשש להצתת סכסוך בין מעצמתי, והביאה, ביוני 1970 לפרסום תוכנית נוספת, בה דובר על הפסקת אש למשך 90 יום, במהלכם ישוב יארינג וינסה לתווך בין הצדדים.
ישראל קיבלה את ההצעה, בהסתייגות כי היא מסכימה להפסקת אש למשך 90 יום ולהמשך שליחות יארינג, אך אינה מקבלת את "תוכנית רוג'רס" הראשונה.
יארינג החל בשליחות נוספת, אשר נתקלה בקשיים חמורים מראשיתה.
המצרים החלו בקידום טילי קרקע אוויר לאזור תעלת סואץ, בניגוד להסכמה שהושגה על ידי רוג'רס לפיה יוקפא המצב הצבאי באזור התעלה.
כתוצאה מכך, הקפיאה מדינת ישראל את השתתפותה בשיחות.
אך בספטמבר 1970 אירעו אירועים דרמטיים ובלתי צפויים.
האירוע השני היה סילוקו האלים של אש"ף מאדמת ירדן, אשר נודע בשם אירועי ספטמבר השחור.
יארינג הודיע כי בכוונתו לדווח למזכיר הכללי על התקדמות השיחות ב-5 בינואר 1971, וכי על ישראל להודיע על חידוש השתתפותה לפני מועד זה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית, אף היא פעלה במרץ לחידוש השיחות, ובפגישה שנערכה ביזמת האמריקנים בסוף דצמבר במשרדי האו"ם הודיעו נציגי "ארבע המעצמות" כי ישובו וייפגשו לדון במצב במזרח התיכון ב-6 בינואר 1971. המסר, כמעט אולטימטום לישראל, התקבל בישראל בהבנה.
בהתאם לכך התקבלה החלטת ממשלה המאפשרת חידוש השיחות, אשר אושרה בכנסת ברוב קולות.
יארינג המשיך במגעים בין ישראל ומדינות ערב, ובמהלך ינואר ופברואר 1971 התקבלו הצעות מפורטות מממשלות ישראל ומצרים, וכן מממשלת ירדן.
בין ההצעה הישראלית וההצעה המצרית היו הבדלים חשובים, כגון אופיו של הכוח המצרי שיוצב בסיני (כוח שיטור או כוח צבא) או עומק הנסיגה הישראלית.
אך השוני העיקרי היה באופיו של ההסכם.
האם יהיה זה, כגרסת המצרים "הסכם ביניים" ממנו משתמע כי אין המדובר בהסכם סופי כי אם בשלב ראשון בשורת הסכמים שיובילו לנסיגה כוללת, או הסכם עצמאי, העומד בפני עצמו, כדרישה הישראלית.
יארינג העלה הצעה משלו, ב-8 בפברואר 1971. ואלו עיקרי הצעתו:
ישראל תתחייב להסיג כוחותיה משטח הרפובליקה הערבית המאוחדת לגבול הבינלאומי הקודם בין מצרים ובין שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל, מתוך הבנה כי יתקיימו הסדרים משביעי רצון לנושאים הבאים:
הסדרי ביטחון מעשיים באזור שארם א שייח להבטחת חופש התנועה הימית דרך מצרי טיראן.
חופש התנועה דרך תעלת סואץ.
הרפובליקה הערבית המאוחדת תתחייב לחתום על הסכמי שלום עם ישראל, שיכללו את התנאים הבאים:
הכרה הדדית בריבונות, בשלמות הטריטוריאלית ובעצמאות הפוליטית.
כיבוד הזכות של כל צד לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים.
קבלת האחריות לעשות כל שביכולתה למנוע מעשי איבה ולחימה משטחה.
אי התערבות בענייניה הפנימיים של המדינה השנייה.
בהצעתו זו, לא נכללה דרישה מהמצרים להפסיק את החרם הכלכלי על ישראל.
בתגובתן שתי המדינות הוסיפו הסתייגויות מתוכנית יארינג.
המצרים דרשו שראשית ישראל תתחייב לנסיגה מלאה מסיני ומעזה ולהשגת פתרון צודק לפליטים הפלסטינים.
אחר כך יפתח משא ומתן לשלום.
הדרישות המצריות הרעו את מצב ישראל אפילו יחסית למצב שהיה לפני יוני 67, כמו למשל שחילים סובייטים ישתתפו בכו"ח האו"ם, שהאזורים המפורזים יהיו בעומק שווה משני צידי הגבול.
ההסתיגויות של ישראל כללו נסיגה לגבול בטוח שיושג במשא ומתן לשלום ולא לקווי יוני 1967, משא ומתן לשלום עם מצרים שעומד ברשות עצמו ולא תלוי בהסכמים שיהיו לישראל עם סוריה וירדן בקשר לשטחי יהודה ושומרון ורמת הגולן, משא ומתן לפתרון בעיית הפליטים באזור ישירות עם הממשלות המעורבות כולל פיצוי הפליטים.
השוני בין תשובות הצדדים היה באופן מעשי סופה של יזמת יארינג.
השיחות נמשכו בעצלתיים במהלך כל שנת 1971, ובדצמבר החל יארינג בניסיון חדש לפתוח במשא ומתן עם ישראל ומצרים, על אף השוני בין התשובות, אך גם ניסיון זה נכשל.
יארינג המשיך להחזיק בתואר "השליח המיוחד של מזכ"ל האו"ם" עד לפרישתו בשנת 1990.
גונאר יארינג המשיך לפרסם מחקרים בשפות טורקיות מזרחיות במהלך הקריירה הדיפלומטית שלו.
בשנת 1982 תרם לאוניברסיטת לונד אוסף מקיף של כתבי יד בשפות טורקיות.
זהו אוסף עשיר ביותר, השלישי בגודלו בעולם אחרי שני אוספים במדינות ברית המועצות לשעבר.
האוסף לוקט ממבחר מדינות איסלאמיות במרכז אסיה ומערים כמו קאשגאר, יארקנד ואורומצ'י.
עם פטירתו של יארינג, בשנת 2002 בגיל 94, פרסם המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי ענאן הודעה בה ספד ליארינג, על יושרו, יושרתו, ושיקול הדעת שלו, כמו גם יכולתו יוצאת הדופן בניתוח מצבים, ובשכנוע.
יש הסבורים כי לו היה מתווך נמרץ יותר בשנת 1971, ניתן היה להגיע כבר בשלב זה להסכם, שהיה חוסך את שפיכות הדמים של מלחמת יום הכיפורים.
לעומתם יש הסבורים כי הקשחת עמדות הצדדים הייתה אך טבעית לאור המצב, וכי היה צורך בהלם הפסיכולוגי שגרמה בישראל מלחמת יום הכיפורים על מנת לאפשר את פריצת הדרך המדינית בשנת 1977 שהביאה להסדר דומה לזה שניסה יארינג להשיג בשנת 1971. ב-1969 הועלה בישראל הקברט הסאטירי קטשופ, מאת חנוך לוין.
ההצגה עוקבת אחר ניסיונות התיווך של "גו הגדול", אשר מבוסס על דמותו של יארינג.
בסוף 1970 נכנס למצעד הפזמונים של קול ישראל, השיר "דוקטור יארינג" של להקת כיף התקווה הטובה.
את השיר חיבר יעקב רוטבליט בהשראת שליחותו של יארינג למזרח התיכון.
גוּנָאר נוּרדָאהל (19 באוקטובר 1921 – 15 בספטמבר 1995) היה כדורגלן שוודי, שהתפרסם בעיקר הודות לתקופה בה שיחק במדי מילאן בשנים 1949–1956.
נורדאהל התחיל את הקריירה שלו בקבוצת העיר דיירפורש שבשוודיה, בטרם עבר לנורשפין.
בנורשפין הוא זכה ב-4 אליפויות לאומיות, והבקיע 7 שערים במשחק אחד במדיה.
נורדאהל נקרא לראשונה לשחק במדי נבחרת שוודיה בכדורגל בשנת 1945. ב-1948, הוא סייע לשוודיה לזכות במדליית הזהב בטורניר האולימפי, וגם זכה בתואר "מלך השערים" של אותו הטורניר.
במהלך התקופה בה שיחק במועדונים בשוודיה, כבש נורדאהל 149 שערים ב-172 משחקים.
הוא הועבר למילאן ב-22 בינואר 1949. מאוחר יותר, הצטרפו אליו באיטליה שני חבריו לחוד-ההתקפה של הנבחרת, גונאר גרן ונילס לידהולם וכך נוצרה שלישיית גרה-נו-לי במילאן.
העברתו של נורדאהל למילאן אילצה אותו לפרוש מהנבחרת הלאומית, עקב החוקים של התקופה, שמנעו משחקנים מקצוענים לשחק במדי נבחרת שוודיה.
במהלך 30 המשחקים שהספיק עד אז לשחק עבור נבחרת שוודיה, הוא כבש 44 שערים, שהם בערך ממוצע של 1.5 שערים למשחק, נתון נדיר לתקופה ההיא ואף להיום.
בשמונה העונות בהן שיחק במדי מילאן, הוא היה מלך השערים של סרייה א' חמש פעמים.
אחרי שעזב את מילאן, עבר נורדאהל לשחק עבור רומא למשך שתי עונות.