tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 הוענק להובסבאום על ידי בית המלוכה הבריטי התואר חבר מסדר עמיתי הכבוד.
אריק הובסבאום הצטרף ל"תלמידי בתי הספר הסוציאליסטים" בשנת 1931 ולמפלגה הקומוניסטית ב-1936. היה חבר ב"קבוצת ההיסטוריונים של המפלגה הקומוניסטית" מ-1946 עד 1956.
הפלישה הסובייטית להונגריה ב-1956 סימנה את קיצה של "קבוצת ההיסטוריונים של המפלגה הקומוניסטית" והניעה את מרבית חבריה לעזוב את המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
הובסבאום היה יוצא דופן בקרב חבריו, בכך שנותר במפלגה.
והרחיק לכת כל כך עד כדי שסינגר על הפלישה הסובייטית להונגריה.
הוא כתב ב"דיילי וורקר" בשלהי 1956 וגרס "בעודי נוכח לדעת בלב כבד את מה שהתרחש בהונגריה, עלינו גם לומר בהגינות כי אנו סבורים שעל ברית המועצות להסיג את כוחותיה מהארץ מוקדם ככל האפשר".
מאוחר יותר החל לתמוך בסיעה ה"אירוקומוניסטית" ב-CPGB.
במאמרו: "צעד הקדימה של העובדים נבלם", שהתפרסם במקור בכתב העת "מרקסיזם היום" בספטמבר 1978, הוא טען שמעמד הפועלים איבד באופן בלתי נמנע את תפקידו המרכזי בחברה, וכי מפלגות השמאל לא מסוגלות יותר לפנות למעמד זה גרידא; נקודת ראות שנויה במחלוקת בעידן של לוחמנות איגודי עובדים.
הובסבאום תמך בטרנספורמציה שחלה אצל ניל קינוק ממפלגת הלייבור הבריטית מאז שנת 1983. עד לסגירת כתב העת ב-1991, הוא המשיך לתרום ל"מרקסיזם היום".
הובסבאום משך אליו ביקורת רבה בשל תמיכתו בקומוניזם.
לפי רוברט קונקווסט, בריאיון עם מבקר התרבות הקנדי מייקל איגנטיף בראיון טלוויזיוני ב-1994, נשאל הובסבאום, אם מותם של עשרים מיליון היה מוצדק, אם האוטופיה הקומוניסטית כביכול, הייתה נוצרת כתוצאה מכך, והוא ענה באמירת "כן".
אולם בספרו שלו משנת 1994, "עידן הקיצוניות" הוא כתב שמותם היה מעבר לכל הצדקה.
בספרו זה הפגין הובסבאום גישה ביקורתית מאוד הן כלפי רוסיה הסטליניסטית וניקיטה חרושצ'וב, והן לגבי המערב בעידן של מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
אריק הובסבאום התחנך בגימנסיה של פרינץ-היינריך בברלין, בבית הספר העיוני סט.
מרילבון (כיום אינו פועל עוד) ובקולג' המלכותי שבקיימברידג', שממנו הוא קיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של האגודה הפביאנית.
הוא היה חבר בקבוצת "שליחי קיימברידג'".
במהלכה של מלחמת העולם השנייה, שירת כמכונאי.
ב-1947 נעשה מרצה להיסטוריה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון.
הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד בשנות השישים.
ב-1970 הוא התמנה כפרופסור ב-1971 הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וב-1978 הוא נבחר לחבר באקדמיה הבריטית.
בשנת 2000 זכה בפרס ארנסט בלוך.
הוא פרש ב-1982 אולם נשאר כמרצה אורח מספר חודשים בשנה בניו סקול לחקר החברה במנהטן עד 1997. נכון ל-2010 היה נשיאה של מכללת בירקבק, אוניברסיטת לונדון ופרופסור אמריטוס בניו סקול לחקר החברה במחלקה למדע המדינה.
הובסבאום הרבה לכתוב על נושאים רבים והיה אחד מההיסטוריונים הבולטים בבריטניה.
כאיש ההיסטוריוגרפיה המרקסיסטית הוא התמקד בניתוח "המהפכה הדואלית" (המהפכה הצרפתית הפוליטית והמהפכה התעשייתית הבריטית).
הוא רואה את השפעתן ככוח המניע מאחורי המגמה השולטת לעבר הכלכלה החופשית כיום.
נושא חוזר ונשנה נוסף בעבודתו היה "שודדים חברתיים", תופעה שהובסבאום ניסה למקם בהקשר החברתי וההיסטורי הרלוונטי, וכך התנגד להשקפה המסורתית שראתה בו צורה ספונטנית ובלתי צפויה של מרד פרימיטיבי.
מחוץ לכתיבה האקדמית ההיסטורית, כתב הובסבאום (תחת הפסבוודונים "פרנסיס ניוטון", שמו של החצוצרן הקומוניסט של בילי הולידיי) כמבקר הג'אז של השבועון "ניו סטייטסמן".
הוא כתב מסות רבות שפורסמו בכתבי עת אינטלקטואלים שונים, העוסקים בתחומים רבים, מברברים בעת החדשה לבעיות בתנועות עובדים והעימות בין אנרכיזם לקומוניזם.
פרסומיו האחרונים הם האוטוביוגרפיה "זמנים מעניינים", ו"גלובליזציה, דמוקרטיה וטרוריזם".
מבוא: יעקב טלמון; תרגמה: עליזה נצר; הערות והסברים: שלמה נצר.
עידן הקיצוניות: המאה העשרים הקצרה, 1914-1991/ אריק הובסבאום; תרגמה מאנגלית: כרמית גיא.
לאומיות ולאומים: מאז עידן המהפכה/ אריק הובסבאום; תרגום מאנגלית: עידית שורר; עריכה מדעית: שלמה זנד.
אריק דפלנדרה הוא כדורגלן עבר בלגי.
תחילה החל את הקריירה שלו כאשר חתם ב-וונדרה יוניון אבל אחרי שנה אחת בלבד הוא עבר לקבוצה הבכירה ר.פ.צ ליאז'.
אחרי ליאז' עבר לשחק בג'רמינל אקרן בשנת 1995. דפלנדרה שיחק את משחק הבכורה שלו בנבחרת בלגיה מול הולנד בטורניר המוקדמות למונדיאל 1998. בשנת 1996, הוא חתם בקבוצת קלאב ברוז'.
במשחק הראשון במונדיאל 1998, דפלנדרה החליף את ברטרנד קראסון שפצע את בודווין זנדן כבר אחרי 22 דקות משחק, ועזר לבלגיה לא לספוג בתיקו נטול שערים מול הולנד.
מאוחר יותר בקריירה שלו, דפלנדרה עבר לשחק בשורות אולימפיק ליון הצרפתית, עימה זכה בשלוש אליפויות צרפת.
הוא חזר לשחק בבלגיה בשנת 2004, כאשר חזר לשחק בשורות סטנדרד ליאז' עד שנת 2007. לאחר מכן עבר לשחק עונה אחת ב פ.צ.
בריסל, עונה אחת ב פ.צ.
דנדר, עונה אחת בלירסה וסיים את הקריירה בשנת 2012 בקבוצת נעוריו ר.פ.צ ליאז'.
אריק דלויה , הוא ד"ר לסוציולוגיה, סופר ועיתונאי יהודי צרפתי.
דלויה נולד במרקש שבמרוקו, בן למשפחת רבנים ידועה ממרקש וצאצא של רבי יצחק דלויה.
כבר בילדותו בהיותו חבר בתנועה הנוער השומר הצעיר חווה פן יוצא דופן בזהותו: הוא היה ציוני וסוציאליסט נלהב בארץ ערבית ומונרכית.
ב-1962 בגיל 16 הגיע לראשונה לישראל על מנת לממש את מצוות העלייה לארץ ישראל.
הוא חזר למרוקו לבקשת הוריו אך לא לזמן רב: ב-1964 בהגיעו לגיל 18 חזר לארץ על מנת להצטרף לקיבוץ כרמיה, שם השתקע כחבר קיבוץ מן המניין והיה פעיל במיוחד במילוי תפקידים חינוכיים ובקידום יוזמות לרווחה חברתית.
במקביל ללימודיו בסמינר גבעת חביבה ובאוניברסיטה העברית בירושלים שימש מדריך לגרעיני השומר הצעיר בנתניה וחיפה כהכנה להשתלבותם של הצעירים בתנועה הקיבוצית בסיום שירותם הצבאי.
חילוקי הדעות עם הקיבוץ החלו על רקע פעילותו במסגרת תנועת הפנתרים השחורים שקמה בירושלים בתחילת שנות ה-70 דלויה הזדהה עם מאבקם ועם מחאתם של אותם צעירי שוליים, רובם ילידי מרוקו, ועזר להם יחד עם אקדמאים ומלומדים אחרים בני עדות המזרח ביציקת תשתית אידאולוגית להתארגנותם ולמחאתם.
דלויה המשיך לתמוך בתנועת הפנתרים ונאלץ לעזוב את הקיבוץ.
ב-1973 עבר לצרפת על מנת להמשיך את לימודיו באוניברסיטת פריז.
במאי 1976 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה בהנחייתו של הסופר והאינטלקטואל הנודע, פרופסור אלבר ממי.
עבודת הדוקטורט שלו חקרה תופעה פרדוקסלית לכאורה: קיומן של מעמדות חברתיים בתוך הקיבוץ.
ב-2008 ארגן כינוס בינלאומי שמטרתו הייתה להפגיש בין פרויקטים מדעיים ותעשייתיים של חברות ישראליות וצרפתיות עם משקיעים בינלאומיים, וזאת על מנת לקדם ולשפר את היחסים בין צרפת לישראל.
דלויה פרסם עד כה שמונה ספרים, ביניהם "תולדות היהודים במרוקו" (בצרפתית "Les juifs du Maroc") הכולל 3000 מאמרים על דת, אמנות וחברה.
המחקר על ספרו נערך בעידודם של יד בן צבי, מכון ון- ליר, האקדמיה ללשון העברית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב אוניברסיטת בר-אילן.
דלויה החל את דרכו באיסוף המידע ב-1986, בעודו סטודנט בפריז.
על מנת להגיע לנושאים החשובים ביותר היה צורך בתרגום טקסטים וספרים בשפות שונות, עברית, ספרדית, אנגלית וערבית.
120 תלמידים מוסלמים מהערים הגדולות במרוקו הלומדים עברית לקחו חלק פעיל באיסוף החומר והגישו עבודות גמר על תולדות היהודים במדינה.
הם אספו חומר חשוב שנעלם מעיני חוקרים אחרים מחוץ למרוקו ועמד להיעלם, הספר מבוסס על חלק גדול מהחומר שנאסף.
אריק הימפטון הולדר ג'וניור הוא משפטן אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא ברק אובמה, בין השנים 2009–2015. לפני מינויו, שימש הולדר כשופט בבית המשפט של מחוז קולומביה, פרקליט מדינה וסגן התובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא ביל קלינטון.
הולדר היה היועץ המשפטי הבכיר של אובמה בתקופת הקמפיין שלו לנשיאות.
הוא האמריקאי-אפריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
הולדר נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בן לאב מתווך נדל"ן, שהיגר לארצות הברית כילד מברבדוס ואם שנולדה בניו ג'רזי להורים מברבדוס.
הולדר התחנך בבית ספר יסודי בקווינס ובבית הספר היוקרתי סטאיוסנט (Stuyvesant) שבמנהטן.
הולדר למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה וסיים תואר JD במשפטים בקולומביה ב-1976.
בין השנים 1976 ל-1988 עבד הולדר במחלקה החדשה ליושר ציבורי של משרד המשפטים של ארצות הברית וחקר מקרים של חשדות לשחיתויות בכל הרמות.
ב-1988 מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לשופט בבית המשפט של מחוז קולומביה.
ב-1993 מונה על ידי ביל קלינטון לתפקיד פרקליט מדינה (United States Attorney) של מחוז קולומביה והיה בכך לאמריקאי אפריקאי הראשון בתפקיד זה.
הולדר יצר יחידות מיוחדות ותוכניות להתמודדות עם תופעות של פשעי שנאה, אלימות במשפחה והתעללות בילדים, פעל ליצור מנגנוני שיתוף פעולה בין האוכלוסייה המקומית לשלטונות החוק ופיתח תוכנית להפחתת שיעור הפשיעה האלימה על ידי מניעת הפצת כלי נשק.
הולדר כיהן בתפקיד עד למינויו ב-1997 למשנה לתובעת הכללית של ארצות הברית, ג'אנט רינו.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה מיקד מאמצים למאבק בהונאות בתחום הטיפול הרפואי ופשעי מחשב.
הולדר היה זה שייעץ לרינו בקבלת ההחלטה להתיר את הרחבת סמכויותיו של החוקר העצמאי קנת' סטאר, החלטה שהובילה לפרשת מוניקה לווינסקי.
בימיו האחרונים של ממשל קלינטון היה הולדר מעורב בחנינה הנשיאותית קלינטון למארק ריץ', חנינה שספגה ביקורת רבה משום שלא מקובל לחון לפושעים נמלטים שלא ריצו את עונשם, וכן כי רעייתו לשעבר הייתה תורמת של המפלגה הדמוקרטית.
הולדר היה זה שחתם על חוות הדעת התומכת בחנינה, וספג על תפקידו בתהליך ביקורת רבה מצד גורמים שמרניים.
לאחר כניסתו של ג'ורג' ווקר בוש לבית הלבן, שימש הולדר במשך כשבועיים כתובע הכללי בפועל עד לאישור מינויו של ג'ון אשקרופט לתפקיד.
בין 2001 ל-2008 עבד הולדר באחת מחברות עורכי הדין היוקרתיות בעולם, קובינגטון אנד ברלינג (Covington & Burling), שמשרדה הראשי בוושינגטון די.
סי., ובין השאר ייצג חברות ענק כמרק ואת ליגת ה-NFL.
במסגרת ההסכם הודו הבכירים בצ'יקיטה באשמה ושילמו קנס בסך 25 מיליון דולרים.
הולדר ייצג את צ'יקיטה בתביעה האזרחית שצמחה מהתיק הפלילי הזה.
לקראת סוף 2007 הצטרף הולדר לקמפיין הבחירות של הסנאטור-דאז ברק אובמה כיועצו המשפטי, ואף שימש בצוות הבחירה של המועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר היבחרו של אובמה הוכרז כי הולדר ימונה לתובע הכללי בממשל שיקים.
הולדר תומך בעמדתו של הנשיא אובמה לסגירת מחנות המעצר במפרץ גואנטנמו ובהתנגדותו ליישום חוק הפטריוט (USA PATRIOT Act) על ידי ממשל בוש, הוא הביע ביקורת על מדיניות השימוש בעינויים במהלך חקירות ומדיניות המעקבים ללא צווים של הסוכנות לביטחון לאומי.
ב-2011 התפוצצה פרשת "מהיר ועצבני", ניסיון של הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ לבצע "עוקץ" לסוחרי נשק בלתי חוקיים ולקרטלי הסמים המקסיקנים.
במהלך 2009–2010 נמכרו אלפי כלי נשק לקרטלי הסמים על ידי סוכני הרשות והמבצע נפסק רק לאחר מותו של סוכן מרשות ההגירה והמכס מנשק שהועבר במסגרת המבצע.
בעדות שמסר לקונגרס במאי 2011 טען הולדר כי נודע לו על המבצע רק כמה שבועות קודם לכן, אך מסמכים שנחשפו העלו כי תודרך על כך עוד ביולי 2010. בעקבות החשיפה זומן הולדר לעדות בפני ועדת החקירה של הקונגרס.
לאחר עדותו ובעקבות סירוב משרד המשפטים להעביר מסמכים נוספים לקונגרס, הואשם הולדר בביזוי בית הנבחרים ברוב של 67–255, כשמרבית חברי הבית מהמפלגה הדמוקרטית נטשו את ההצבעה במחאה שהיא פוליטית, מפלגתית ולא ראויה.
בספטמבר 2014 הודיע הולדר על כוונתו לסיים את תפקידו, והסכים להישאר בתפקידו עד שימצא לו מחליף.
בנובמבר 2014 הודיע הנשיא ברק אובמה על מינויה של לורטה לינץ', משפטנית אשר כיהנה כתובעת הפדרלית של מחוז מזרח ניו יורק, למחליפתו של הולדר כתובעת הכללית של ארצות הברית.
באפריל 2015, לאחר מספר חודשים של דחייה, מינויה של לינץ אושר בסנאט, והולדר סיים את תפקידו ב-27 באפריל 2015. היא האישה האפריקאית-אמריקאית הראשונה לכהן בתפקיד זה.
הולדר נשוי לסופרת שרון מאלון.
הולדר ואשתו מתגוררים בוושינגטון די.
אריק טרווס דמפיר הוא כדורסלן עבר אמריקאי מליגת ה-NBA.
דמפיר, בוגר אוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, נבחר על ידי האינדיאנה פייסרס במקום העשירי בדראפט ה-NBA לשנת 1996. את עונתו הראשונה בליגה, סיים עם ממוצעים של 5.1 נקודות, 4.1 כדורים חוזרים וחסימה אחת בכ-14 דקות למשחק.
ב-12 באוגוסט 1997, הועבר יחד עם דואן פרל לגולדן סטייט ווריורס תמורת כריס מאלין.
בגולדן סטייט היה דמפיר לשחקן מוביל ופתח בחמישייה בכל 82 משחקיה של הקבוצה בעונה הסדירה.
בנוסף על הפך דמפיר לשחקן מגוון במיוחד וסיים את העונה עם ממוצעים של 11.8 נקודות, 8.7 כדורים חוזרים, 1.1 אסיסטים, 1.7 חסימות ו-0.5 חטיפות בכ-32 דקות למשחק.
בהמשך שנותיו בקבוצה, חווה עליות ומורדות, בעיקר בגלל מיעוט במספר המשחקים בהם שותף.
בעונתו האחרונה בגולדן סטייט (עונת ), הגיע לשיאו והוביל את הקבוצה עם ממוצעי "דאבל דאבל" של 12.3 נקודות, 12 כדורים חוזרים ו-1.9 חסימות למשחק.
בעקבות יכולתו הטובה בעונה הקודמת, הוחתם דמפיר בדאלאס מאבריקס, וב-6 עונות במדיה העמיד ממוצעים של 6.4 נקודות, 7.4 כדורים חוזרים ו-1.2 חסימות למשחק.
ב-23 בנובמבר 2010 חתם דמפיר במיאמי היט.
דמפיר פרש בשנת 2012 ממשחק פעיל.
אריק כריסטופר דניאלס הוא כדורסלן אמריקאי מקצועי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת ארי בייהוקס.
בנעוריו שיחק דניאלס בנבחרת הכדורסל של תיכון פרינסטון באוהיו.
עם תום לימודי התיכון, התקבל לאוניברסיטת קנטקי.
בשנתו האחרונה באוניברסיטה היה בעל ממוצעים של 14.5 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק.
אף על פי שלא נבחר בדראפט ה-NBA של 2004, הוחתם דניאלס כשחקן חופשי בקבוצת הסקרמנטו קינגס.
בקינגס זכה דניאלס לשחק ב-21 משחקים בלבד בהם קלע במצטבר רק 13 נקודות.
בעונת 2005–2006 עבר דניאלס לשחק בליגת ה-NBDL, ובעונת 2006–2007 עבר לקבוצת אנג'ליקו ביאלה מהליגה האיטלקית, בה ממוצעיו היו 16.8 נקודות ו-11 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2007 חתם בקבוצת פלקנסטרו וירטוס רומא, אך לאחר זמן קצר שוחרר לקבוצה הספרדית חירונה, בה ממוצעיו עמדו על 11.6 נקודות ו-4.3 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2008–2009 שב דניאלס לליגת הפיתוח של ה-NBA (ה-NBDL), ובעונת 2009–2010 קיבל חוזה במאריופול האוקראינית, בה העמיד ממוצעים של 17 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק.
ב-2010 חתם על חוזה בהפועל גלבוע גליל ועימה זכה גם באליפות ליגת העל.
אריק הופר היה פילוסוף אמריקאי שעסק בכתיבה בתחומים חברתיים.
הוא כתב עשרה ספרים וקיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
ספרו "המאמין האמיתי" (1951), נחשב בעיני רבים כאחת מיצירות המופת הספרותיות.
הופר נולד ברובע הברונקס שבעיר ניו יורק ב-25 ביולי 1902 (יש טוענים שנולד ב-1898) למהגרים גרמנים, אלזה וקנוט הופר.
הוריו היו אנשים פשוטים, אך הם דאגו ללמד אותו קרוא-וכתוב באנגלית ובגרמנית טרם הגיעו לגיל 5. כשהיה בגיל 5 אימו נפלה במדרגות כאשר אחזה את הופר בידיה, ונפטרה זמן קצר לאחר מכן.
בגיל שבע הופר התעוור מסיבות לא ידועות, ומאוחר יותר הוא אמר כי ייתכן שהעיוורון נגרם בשל הטראומה; בגיל 15 חזרה ראייתו.
אביו נפטר כאשר היה בן 15, והוא נותר יתום, ללא השכלה פורמלית וללא הכשרה מקצועית.
תקופת העיוורון עודדה אותו לקרוא משום שחשש לאבד את מאור עיניו בשנית.
ב-1920 עבר הופר לקליפורניה והפך לפועל נודד, ולבסוף הוא השתקע בסן פרנסיסקו בשנת 1941, שם עבד כסוור בנמל המקומי עד לפרישתו בשנת 1963.
בספרו "המאמין האמיתי", כמו בשאר כתביו, כתב הופר בעיקר על המניעים של אנשים להצטרפות לתנועות המוניות, ובעקבות כך הוא פיתח מספר תאוריות על התנהגות אנושית.
השערתו העיקרית הייתה שכל התנועות ההמוניות הן בנות המרה, ומאמינים של תנועה המונית אחת ניתנים לגיוס לתנועה המונית אחרת.
השערה נוספת שלו הייתה שהמונים מתנגדים למשטרים מדכאים רק כאשר ישנה תקווה לעתיד טוב יותר.
ספרו "המאמין האמיתי" כולל התייחסות לעם היהודי ולציונות כתנועה המונית.
הוא ראה בציונות כלי לקידום ארץ ישראל והפיכת יהודים מחנוונים ובעלי מקצועות חופשיים לחקלאים, פועלים וחיילים.
לטענת הופר, עד העת החדשה העם היהודי היה עמיד בפני תנועות המוניות בשל המבנה של הקהילה היהודית, ורק האמנציפציה אשר פרצה את גבולות הגטו גרמה ליהודים להצטרף לתנועות המוניות.
הופר מציע הסבר יוצא דופן לניצחון התנועה הציונית במלחמת העצמאות: לטענתו, התנועה הציונית ניצחה משום שהיא הציעה תקווה לעם היושב בציון; נתינים יהודים תחת המנדט הבריטי זכו לראות את האפשרויות הטמונות בריבונות יהודית, ולכן תקווה זאת עודדה אותם להגן על הקיים.
לטענת הופר, היכולת להתנגד לכפייה נובעת בחלקה מהזדהות הפרט עם קבוצה.
האנשים אשר היטיבו להתמודד במחנות הריכוז שהקימו הנאצים היו אלה אשר חשו עצמם כשייכים לקבוצה מגובשת כגון הקומוניסטים, קבוצה של הכנסייה, כגון כמרים וכוהני-דת, או חלק מקבוצה לאומית מגובשת.
פרטים, ללא תלות בלאום המקור, קרסו.
בהתאם לכך, לדבריו, יהודי מערב אירופה התבררו כפרטים חסרי הגנה יותר מכולם.
ללא הקשרים החיוניים לקהילה היהודית, התמודד כל יהודי עם מְעניו לבדו.
הופר הסיק כי הגטו של ימי הביניים היה בשביל היהודים יותר מבצר מאשר כלא.
אריק גורדון היל היה סופר ומאייר ילדים אנגלי, נודע בזכות סדרת ספרי "פינוקי".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 12, פונה לכפר קטן וחזר בשנת 1940. הוא עזב את הלימודים בגיל 15 והחל לעבוד.
בגיל 16 הוא עבד בסטודיו לאמנות כשליח ושם החל להתעניין באיור.
הוא שירת תקופה קצרה בחיל האוויר ואחר כך חזר לסטודיו והחל לפרסם איורים במגזינים ועיתונים.
בשנת 1976 נולד בנו כריסטופר, והיל כתב עבורו סיפור אודות כלכלב קטן, ובשנת 1980 פורסם הספר "Spot the Dog" (או "פינוקי" בעברית).
בשנת 2008 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
היל נפטר בעקבות מחלה ב-6 ביוני 2014, בגיל 86.
אריק כריסטיאן הוגארד (דנית: Erik Christian Haugaard; 23 באפריל 1923 – 4 ביוני 2009) היה מתרגם וסופר ילדים אמריקאי שנולד וגדל בדנמרק.
הוגארד ידוע בזכות ספריו המיועדים לנוער, וכן בזכות תרגומיו של ספרי הנס כריסטיאן אנדרסן לאנגלית מהמקור הדני.
ב-1940 לאחר שמולדתו נכבשה על ידי הנאצים, נמלט לארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי הקנדי.
הוא למד בבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה בין 1941 ל-1942, וכן למד ב-"New School for Social Research" בניו יורק.
ב-1949 נישא למירנה סלד, ולזוג נולדו שני ילדים.
הזוג חי בארצות הברית, ולאחר מכן בדנמרק ובאירלנד.
ב-1963 פרסם את ספרו הראשון לנוער "האקון מהסאגה של רוגן" (Hakon of Rogen's Saga).
הספר זכה להצלחה מסחרית וביקורתית וזיכה את הסופר בפרס איגוד הספריות האמריקאי.
כן קיבל מספר פרסים נוספים, לרבות פרס מיוחד מטעם משרד התרבות הדני, על מגוון יצירותיו שכללו תרגום לאנגלית של כל כתבי הנס כריסטיאן אנדרסן.
יצירותיו של הוגארד הן לרוב על רקע היסטורי, ומתרחשות בתקופה, כגון מלחמת העולם השנייה, או יפן הפיאודלית, בה הטילו נסיבות התקופה נטל כבד על ילדים.
בשנת 1970 תורגם לעברית ספרו "יתומי הרוח".
הספר מתאר את סיפורו של נער תושב בריסטול יתום מאב ומאם, המוצא את פרנסתו כמלח על אניית סוחר, ולבסוף מגיע להשתתף במלחמת האזרחים האמריקנית.
הספר תורגם על ידי רנה לוטן והשירים המופיעים בספר תורגמו על ידי רנה שני.
הספר יצא ב"הוצאת דן חסכן" הקשורה בהוצאת עם עובד.
אריק ויליאם דיין הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו הטלוויזיוני כמנתח הפלסטי ורופא האף אוזן גרון מארק סלואן בסדרה "האנטומיה של גריי" של רשת ABC.
בין השאר, שיחק בסרטים "מארלי ואני", "X-מן 3: המפלט האחרון", "יום האהבה" ו"בורלסק".
Melvin) בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית.
אמו ליאה (לבית כהן) היא עקרת בית ממשפחה יהודית-אשכנזית ונוצרית-פינית, ואביו ויליאם מלבין ממשפחה נוצרית.
אביו היה לוחם ימי ולאחר זמן מה עזב והפך למעצב פנים ואדריכל.
כשאריק היה בן 7 מת אביו הביולוגי מפציעת ירי.
דיין גדל כיהודי בשל דתם של אמו ושל אביו החורג, ואף חגג בר מצווה ונימול.
דיין היה אתלט בתיכון, אך החליט לפתח קריירה בתחום המשחק לאחר שהשתתף בהופעה של בית הספר שלו בתפקיד ג'ו קלר במחזה "כולם היו בניי".
ב-1993 עבר דיין ללוס אנג'לס שם שיחק בתפקידים קטנים בטלוויזיה, בסדרות "הצלצול הגואל", "שנות הקסם", רוזאן", "נשואים פלוס" ועוד כמה אחרים.
בשנת 2000 הוא הוחתם על תפקיד חוזר ב-"מעבר גדעון" ושיחק בשתי עונות של "מכושפות".
הסרט הראשון המשמעותי שבו שיחק דיין היה "הסל" משנת 1999.
ב-2004 שיחק בדרמת הטלוויזיה של CBS "הלטר סקלטר", אותו חייו של צ'ארלס מנסון.
בשנת 2005 הופיע דיין בפרק השמונה עשר בעונה השנייה של "האנטומיה של גריי".
בשל התגובות החיוביות, ד"ר מארק סלואן הפך לדמות קבועה בסדרה, עד תחילת העונה התשיעית.
שנה לאחר מכן, דיין שיחק את דמותו של המוטאנט ג'יימי מדרוקס בסרט הלייב אקשן "X-מן 3: המפלט האחרון".
בשנת 2006 שיחק בסרט האימה הגרמני "לכודים בלב ים".
בשנת 2008 השתתף בסרט "מארלי ואני".
בשנת 2010 שיחק דיין בסרט "בורלסק" לצד כריסטינה אגילרה ושר.
באותה שנה שיחק גם בסרט "יום האהבה".
בשנים 2014–2017 שיחק דיין בסדרה "הספינה האחרונה" בתפקיד הראשי, בתור קפטן טום צ'נדלר.
לאחר מכן ב-2015 כיכב בסדרה "The Fixer" שארכה פרקים בודדים.
בשנת 2019 החל לגלם את קאל ג'ייקובס בסדרת הדרמה לנוער "אופוריה" ברשת HBO, גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית באותו שם שיצרו רון לשם ודפנה לוין.
בשנת 2022 שיחק בסרט "עד שתחפץ האהבה".
דיין דיין מתגורר בבוורלי הילס, קליפורניה.
הוא נשוי לשחקנית רבקה גייהארט והשניים הורים לשתי בנות.
בחודש אפריל 2025 חשף דיין כי אובחן כחולה במחלת ALS (ניוון שרירים).
קירשנרפרק אחד2025ספירה לאחור (אנ')ניית'ן בלית'תפקיד ראשי; 13 פרקיםBrilliant Mindsמת'יועונה שנייהKabulסדרה גרמנית עתידית של ZDF
אריק דל ואיה (בספרדית: Eric Arturo Delvalle Cohen - Henríquez; 2 בפברואר 1937 - 2 באוקטובר 2015) היה הנשיא ה-42 של פנמה והיהודי השני שכיהן בתפקיד זה במדינה.
היהודי הקודם בתפקיד היה דודו מקס דל ואיה.
דל ואיה נולד ב-1937 בפנמה סיטי, למשפחה יהודית.
דודו, מקס דל ואיה היה נשיא פנמה למשך שבעה ימים בפברואר 1967 וכיהן לפני כן ואחרי כן, במשך ארבע שנים סך הכל, כסגן נשיא.
דל ואיה כמו גם דודו לפניו, היה יהודי מאמין, ואף היה רשום בבית הכנסת הספרדי-פורטוגזי "קול שארית ישראל" שבפנמה סיטי, כמתפלל קבוע.
בתקופת כהונתו כנשיא טרח והביא לבית הכנסת שלו ספר תורה במיוחד מירושלים.
ב-6 במאי 1984 נערכו בפנמה הבחירות הראשונות לאחר 16 שנות שלטון צבאי, בעיקר עקב לחץ אמריקאי.
דל ואיה והמפלגה הרפובליקנית שלו הצטרפו לקואליציה של מספר מפלגות, שנתמכה על ידי מפקד המשמר הלאומי והשליט דה פקטו במדינה באותה עת מנואל נורייגה.
דל ואיה היה המועמד לסגן הנשיא בעוד המועמד לנשיאות היה ניקולס ארדיטו ברלטה ולרינו, מטעם המפלגה הדמוקרטית המהפכנית - Democratic Revolutionary Party - PRD, שהייתה המפלגה הגדולה ביותר בקואליציית נורייגה.
ברלטה נחשב פרו אמריקאי והיה ידיד אישי של שר החוץ האמריקאי דאז ג'ורג' שולץ, אבל עמד בראש מחנה נורייגה כאמור, אשר האמריקאים התנגדו לו.
מועמד האופוזיציה היה ארנולפו אריאס - Arnulfo Arias Madrid, מי שנבחר כבר שלוש פעמים לנשיאות פנמה בעבר, והודח בכל שלוש הכהונות הללו על ידי הצבא, כאשר ארצות הברית תמכה בכוחות המתנגדים לו.
אריאס היה תומך לשעבר בנאצים ובעל התבטאויות אנטישמיות לא מעטות (אף כי ב-1968, מי שרץ איתו כמועמד לסגן נשיא ונבחר יחד עמו והודח על ידי הצבא יחד איתו, היה היהודי חוזה דומינדור בזן, אחד משלושת מייסדי המפלגה הרפובליקנית).
שני המתמודדים לנשיאות באו אם כן מכוחות שארצות הברית לא תמכה בהם.
לגבי הקהילה היהודית הקטנה, זו ניצבה ברובה בצדו של נורייגה.
הבחירות עצמן היו ככל הנראה הוגנות, אף כי בעת ספירת הקולות התעוררו טענות רבות מצד תומכי אריאס, לזיופים.
קואליציית נורייגה ניצחה בהפרש של קצת פחות מ-0.3 אחוז מהקולות, וברלטה נבחר לנשיא פנמה ודל ואיה לסגנו.
ארצות הברית ואחריה מקסיקו ושאר המשקיפות הכירו בניצחון זה כלגיטימי.
ב-11 באוקטובר 1984 נכנסו השניים לתפקידיהם, כנשיא וסגנו.
תקופת כהונתו של ברלטה כנשיא פנמה הייתה בת פחות משנה.
ב-14 בספטמבר 1985 נרצח אחד מראשי האופוזיציה, לאחר שחשף קשרים של נורייגה לסחר בסמים ובנשק.
ברלטה הפר את בריתו עם נורייגה והחל בפעילות נמרצת לחקירת המקרה וגילוי הרוצחים.
נורייגה הפעיל לפיכך את אנשיו בפרלמנט וב-27 בספטמבר 1985 הם הדיחו את ברלטה.
למחרת היום, ב-28 בספטמבר 1985, נכנס דל ואיה לתפקיד נשיא פנמה במקומו, זאת למרות התנגדות אמריקאית.
דל ואיה תיפקד כנשיא תחת השפעת נורייגה במשך כשנתיים וחצי.
ב-4 בפברואר 1988 הואשם נורייגה באופן רשמי על ידי ממשל רייגן בארצות הברית, בסחר בסמים.
דל ואיה ניסה בעקבות זאת להדיח את נורייגה מתפקיד מפקד המשמר הלאומי.
בתגובה, ב-22 בפברואר תומכי נורייגה בפרלמנט הדיחו אותו מהנשיאות, והוא ברח בעזרת האמריקאים והסתתר מאימת אנשי נורייגה.
ב-26 בפברואר בחרו אנשי נורייגה בפרלמנט את מנואל פלמה (Manuel Solís Palma), מי שהיה שר החינוך עד אותה עת, כיורשו של דל ואיה, אף כי מבחינת ארצות הברית דל ואיה נחשב לנשיא פנמה גם במשך כל התקופה שלאחר בריחתו ועד לתום הקדנציה החוקית המקורית ב-31 באוגוסט 1989.
במאי 1989 התקיימו בפנמה בחירות שהיו הוגנות שוב, ובהן ניצח ברוב עצום גיירמו אנדארה, המועמד של מתנגדי נורייגה.
נורייגה הודיע על ביטול הבחירות וב-1 בספטמבר 1989, משהסתיימה תקופת הכהונה החוקית של המינוי הקודם שלו לנשיא, מנואל פלמה (ולפי האמריקאים הסתיימה רק אז תקופת כהונתו של דל ואיה) - הוא מינה כנשיא אדם אחר מטעמו, פרנסיסקו רודריגס, אך זה כבר היה קרוב לסוף שלטונו.
האמריקאים קבעו שהנשיא החוקי הוא אך ורק אנדארה שניצח בבחירות, ובדצמבר 1989 הם פלשו לפנמה, כבשו אותה מידי נורייגה בקלות ותוך מיעוט הרוגים, ונורייגה נלקח לכלא אמריקאי והועמד בהמשך לדין.
אריק דניאל דג'מבה-דג'מבה הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
דג'מבה-דג'מבה החל לשחק כדורגל כנער בקמרון ובשנת 1998 הגיע לצרפת ונבחן במועדוני כדורגל שונים עד שבסופו של דבר חתם בנאנט.
במשך שנתיים שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, וב-19 בספטמבר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית, במשחק מול אולימפיק ליון.
שבוע לאחר מכן כבר שיחק לראשונה בליגת האלופות, כשקבוצתו התמודדה מול לאציו.
ביצועיו במדי נאנט הובילו לזימונו לסגל נבחרת קמרון לקראת גביע אפריקה לאומות 2002. דג'מבה-דג'מבה זכה בגביע זה עם נבחרתו, שניצחה בגמר את נבחרת סנגל.
לאחר הזכייה הופיע דג'מבה-דג'מבה במדי נבחרתו גם בטורניר הגמר של מונדיאל 2002. שנה מאוחר יותר הגיע עם נבחרתו עד לגמר גביע הקונפדרציות 2003, שם נוצחה על ידי נבחרת צרפת.
בקיץ 2003 חתם דג'מבה-דג'מבה במנצ'סטר יונייטד, כאשר זו שילמה לנאנט 3.5 מיליון פאונד.
דג'מבה-דג'מבה הובא לאנגליה על ידי המאמן אלכס פרגוסון, שראה בו מחליף לרוי קין שהיה כבר בשלהי הקריירה.
כבר במשחק הבכורה שלו מול ארסנל במסגרת גביע הצדקה בו זכה עם הקבוצה, הפגין את משחקו האגרסיבי, כשפצע את בלם ארסנל סול קמפבל.
דג'מבה-דג'מבה התקשה להיכנס לנעליו של קין, ובמהלך שנה וחצי במועדון רשם 20 הופעות בלבד בפרמייר ליג.
דג'מבה-דג'מבה כבש שני שערים במדי מנצ'סטר יונייטד, הראשון מול לידס יונייטד במסגרת גביע הליגה, שער ניצחון שנכבש 3 דקות לפני תום ההארכה.
את השער השני שלו במועדון כבש מול פנאתינאיקוס במסגרת ליגת האלופות.
בינואר 2005 חתם דג'מבה-דג'מבה באסטון וילה, ששילמה עבורו 1.5 מיליון פאונד.
גם שם לא מצא את מקומו וכעבור שנתיים, בינואר 2007, הושאל לברנלי מהליגה השנייה, שם היה שחקן הרכב קבוע עד סוף עונת .
בתום תקופתו השאלתו, שוחרר מאסטון וילה והיה לשחקן חופשי.
לקראת עונת חתם בקבוצת קטר.
דג'מבה-דג'מבה שיחק במשך עונה אחת בקבוצה הקטרית, וב-16 ביולי 2008 חזר לאירופה, כשחתם על חוזה לשלוש שנים באודנסה הדנית.
את משחק הבכורה שלו במועדון ערך מול קבוצתו לשעבר אסטון וילה במסגרת גביע האינטרטוטו.
דג'מבה-דג'מבה הפך לאחד השחקנים המשמעותיים באודנסה, שסיימה שלוש פעמים ברציפות כסגנית האלופה פ.צ.
חוזהו הוארך בשנה נוספת, ובתום ארבע שנים סיים את דרכו במועדון, לאחר שרשם 101 הופעות בליגת העל הדנית, בהן כבש שלושה שערים.
ב-14 באוגוסט 2012 הגיע דג'מבה-דג'מבה לישראל וחתם על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב.
ארבעה ימים מאוחר יותר כבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול בני יהודה במסגרת גביע הטוטו.
בסך הכל ערך 38 הופעות במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות בעונת 2012/2013, ובסופה שוחרר מהמועדון.
ב-24 ביולי 2013 חתם דג'מבה-דג'מבה לשנתיים בפרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית.
כעבור שבוע ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול לודוגורץ ראזגרד במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
דג'מבה-דג'מבה ערך 16 הופעות במדי פרטיזן, וב-23 בדצמבר 2013 שוחרר מהמועדון.
ב-5 בפברואר 2014 חתם דג'מבה-דג'מבה בקבוצת סנט מירן מליגת העל הסקוטית.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך בהפסד 2-1 לדנדי יונייטד בגביע הסקוטי, ובסך הכל ערך שלוש הופעות במדי הקבוצה ושוחרר בתום העונה.
באוקטובר 2014 הצטרף לקבוצת צ'נאיין מהליגה ההודית המחודשת, ושותף בתשעה משחקים בעונה מקוצרת שנמשכה כחודשיים.
בינואר 2015 חתם בקבוצה האינדונזית פרסבאיה סוראבאיה, ובפברואר 2016 חתם בקבוצת שאטובריאן מהליגה הרביעית בצרפת.
בנובמבר 2016 חתם בקבוצת ואלורב-בלאיג מהליגה החמישית בשווייץ.
אריק מייקל גרסטי הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, אשר כיהן כשגריר ארצות הברית בהודו מ-11 במאי 2023 עד 20 בינואר 2025. בשנים 2013–2022 כיהן כראש עיריית לוס אנג'לס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
גרסטי הוא היהודי-אמריקאי הראשון שכיהן בתפקיד זה, והצעיר ביותר מאז 1915.
גרסטי נולד לאם יהודייה ממוצא רוסי ולאב ממוצא אירי-איטלקי-מקסיקני בלוס אנג'לס, וגדל כיהודי.
אביו גיל גרסטי היה התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
ב-1992 סיים תואר ראשון במדעי המדינה ובתכנון עירוני באוניברסיטת קולומביה וב-1993 סיים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה.
הוא זכה למלגת רודז ולמד באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
כמו כן למד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
הוא שירת במילואים כקצין מודיעין בצי ארצות הברית.
ב-2001 נבחר לראשונה למועצת העיר לוס אנג'לס.
הוא נבחר לכהונות נוספות ב-2005 וב-2009. ב-2013 נבחר לראש עיריית לוס אנג'לס לאחר שזכה לכ-54% מקולות הבוחרים לעומת 46% ליריבתו ונדי גרואל.
הוא החליף בתפקיד את אנטוניו ויאראיגוסה.
ב-2020, עם בחירותו של ג'ו ביידן לנשיא ארצות הברית, הוצע לגרסטי את תפקיד מזכיר התחבורה אך הוא נאלץ לסרב עקב לחץ ומחאות מצד התושבים בלוס אנג'לס.
עקב הגבלת כהונה, לא יכול היה להתמודד פעם נוספת לתפקיד ראש העירייה והוא הוחלף על ידי קארן בס.
ב-2021 הודיע הנשיא ביידן על כוונתו למנות את גרסטי לשגריר ארצות הברית בהודו.
מינויו אושר בוועדת החוץ של הסנאט בינואר 2022. ב-10 במרץ 2022 עיכב הסנאטור צ'אק גראסלי את מינויו של גרסטי לתפקיד השגריר בנימוק טענות שגרסטי ידע על התנהגות מינית בלתי הולמת מצד יועצו הבכיר ריק ג'ייקובס, ולא נקט בפעולה ראויה.
ב-23 במרץ הודיעה הסנאטורית ג'וני ארנסט שגם היא מצטרפת למהלך השהייתו של מינוי גרסטי בשעה שהחלו בדיקות לגבי תצהירים שהוכיחו כי גרסטי אכן ידע על התנהלותו הפושעת של ג'ייקובס.
ב-22 במאי דווח כי מנהיג הרוב בסנאט צ'אק שומר הודה שאין לו תמיכה דיה לאשר את המינוי במליאת הסנאט.
ב-3 בינואר 2023, לאחר התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, פג המינוי ונשלח חזרה אל הבית הלבן.
באותו היום בו פג מינויו של גרסטי הכריז ביידן מחדש על מועמדותו של האחרון לתפקיד השגריר.
ב-24 בפברואר 2023 היה זה הסנאטור מרקו רוביו שקידם את השהיית את המינוי בשל פרשת ריק ג'ייקובס.
ב-8 במרץ 2023 אישרה ועדת החוץ של הסנאט את גרסטי ברוב של 13–8 קולות, כאשר הסנאטורים הרפובליקנים טוד יאנג וביל הגרטי חברו לעמיתיהם הדמוקרטים.
ב-15 במרץ התכנס הסנאט לאשר את המינוי ברוב של 52 תומכים מול 45 מתנגדים.
ב-11 במאי אותה שנה הציג גרסטי את כתב האמנתו לנשיא הודו דרופדי מורמו, והחל את שליחותו בניו דלהי.
אריק ארתור היידן הוא רופא אמריקאי וספורטאי עבר, מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, אלוף אולימפי, בעל 5 מדליות זהב מאולימפיאדה אחת (לייק פלאסיד 1980), אלוף עולם ושיאן עולם (15 שיאי עולם).
הוא הספורטאי היחיד בהיסטוריה (נכון ל-2014), שזכה בחמש מדליות זהב באולימפיאדת חורף אחת והספורטאי היחידי שזכה בכל אחד מחמשת המקצים (מ-500 מטר ועד 10000 מטר) בכלל.
היידן זכה 4 פעמים ברציפות (1980-1977) בפרס אוסקר מתיסן ובשנת 1980 הוא זכה בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
היידן נחשב למחליק הקרח הטוב בכל הזמנים.
לאחר שפרש מתחרויות החלקה מהירה על הקרח, החל היידן להשתתף במרוצי אופני כביש באופן מקצועי.
הוא הצטרף, יחד עם מאמנו בהחלקה, ג'ים אושוביץ', לקבוצת 7-11 (למעשה, אושוביץ' הקים את הקבוצה) שהייתה הקבוצה האמריקאית הראשונה שנטלה חלק בסבב המרוצים החשובים באירופה.
בשנת 1985 הוא סיים את ג'ירו ד'איטליה וניצח במרוץ הכביש באליפות ארצות הברית הראשונה למקצוענים ברכיבת אופניים.
בשנת 1986 הוא השתתף בטור דה פראנס אך 5 ימים לפני תום המרוץ היה מעורב בנפילה ולא הצליח לסיימו.
בשנת 1999 נכלל היידן בהיכל התהילה של ארצות הברית באופניים.
בשנת 1984 קיבל היידן תואר ראשון במדעים באוניברסיטת סטנפורד ומשנת 1991 הוא דוקטור לרפואה מאוניברסיטת סטנפורד.
הוא שימש כרופא של קבוצת הכדורסל המקצוענית מליגת ה-NBA סקרמנטו קינגס ושל משלחת ארצות הברית בהחלקה על הקרח ב-3 אולימפיאדות חורף (סולט לייק סיטי 2002, טורינו 2006 וונקובר 2010).
נכון ל-2012 משמש היידן כרופא הספורטיבי של קבוצת האופניים BMC המנוהלת על ידי ג'ים אושוביץ'.
אביו, ג'ק היידן הוא אורתופד ואחותו הצעירה ממנו בשנה, בת' היידן, אף היא ספורטאית מצטיינת, היא אלופת עולם לנוער בהחלקה מהירה, אלופת עולם במרוץ אופני כביש (1980), ובעלת מדליית ארד מאותה אולימפיאדה (לייק פלאסיד 1980), בהחלקה מהירה.
המחלוקת באולימפיאדת סולט לייק סיטי
לקראת אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) פנתה הוועדה המארגנת של המשחקים להיידן, על מנת שישתתף בטקס הפתיחה; היידן ציפה שלאור הישגיו, יינתן לו התפקיד הראשי בין הספורטאים - הספורטאי שידליק את הלפיד האולימפי.
משהחליטה הוועדה להעניק את הכבוד לשחקני נבחרת ארצות הברית בהוקי קרח מאולימפיאדת לייק פלאסיד, שניצחה את נבחרת ברית המועצות במשחק ה"נס על הקרח" וזכתה במדליית הזהב, נעלב היידן וסירב להשתתף בטקס.
לימים הודה בראיון עיתונאי שהיה עקשן וגאוותן מדי, ושלא התכוון להקטין את הישגי נבחרת ההוקי.
אריק דורם הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
דורם היה בעבר חלק מסגל נבחרת גרמניה, במדיה ערך שבע הופעות, ואף היה חלק מהסגל הגרמני שזכה במונדיאל 2014, בו לא שותף כלל.
דורם החל לשחק כדורגל במועדון קטן בכפר רישוויילר ב-1997. ב-2008 עבר לאקדמיה לכדורגל של זארבריקן וב-2010 הצטרף לקבוצת הנוער של מיינץ 05 ובמקביל שיחק בקבוצת המילואים של מיינץ.
בקיץ 2012 עבר לבורוסיה דורטמונד.
בעונתו הראשונה במועדון שיחק בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה השלישית ובעונת 2013/14 החל לשחק בקבוצה הראשונה של דורטמונד.
בקיץ 2018 חתם בהאדרספילד טאון מהפרמייר ליג.
בעונת 2018/19 ערך דורם 28 הופעות במדי האדרספילד טאון, ונשר עמה לצ'מפיונשיפ לאחר שהקבוצה סיימה במקום האחרון בפרמייר ליג.
בקיץ 2019, לאחר שירד ליגה עם האדרספילד טאון, חתם דורם באיינטרכט פרנקפורט.
דורם שיחק שלוש עונות בפרנקפורט.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2019/20, סבל דורם מפציעות וערך תשע הופעות ליגה בלבד.
בעונתו האחרונה בקבוצה, 2021/22, אף זכה עמה במפעל הליגה האירופית.
עם זאת, דורם מיעט מאוד לשחק בעונה זו, ולא שותף במשחק הגמר בו ניצחה פרנקפורט את גלאזגו ריינג'רס.
דורם היה שחקן הרכב בעונת 2022/23 בקייזרסלאוטרן, וסיים עמה במקום התשיעי בליגה.
בעונת 2023/24 ערך ארבע הופעות בלבד וסבל מפציעה.
בינואר 2024 הגיע עם קייזרסלאוטרן להסכמה משותפת על התרת חוזהו, ופרש ממשחק פעיל.
בשנת 2011 שיחק דורם בנבחרות גרמניה עד גיל 19 ו-20, ב-2013 זומן לנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 וביוני 2014 זומן למשחק הכנה של לקראת מונדיאל 2014 ונכלל בסגל הנבחרת בטורניר עצמו, בו זכתה הנבחרת בתואר.
עם זאת, דורם לא שותף באותו מונדיאל כלל.
אריק הארבעה עשר (בשוודית: Erik XIV; 13 בדצמבר 1533 – 26 בפברואר 1577) היה מלך שוודיה מ-1560 ועד להדחתו ב-1568. הוא היה בנם הבכור של גוסטב ואסה, מלך שוודיה ושל קתרין מזאקסה לונברג.
הוא גם היה שליט אסטוניה, לאחר כיבושה בידי שוודיה ב-1561.
למרות שהוא נתפש כאדם אינטליגנטי ובעל מיומנויות אומנותיות, וכן בעל שאיפות פוליטיות, כבר בראשית תקופת מלכותו הוא הראה סימנים של חוסר יציבות נפשית, מצב שהתדרדר עד מהרה לחוסר שפיות.
יש חוקרים הטוענים שמחלתו החלה כבר בשלבים המוקדמים של תקופת מלכותו בעוד שאחרים מאמינים שהוא חלה לאחר "רציחות סטורה".
אריק עצמו, שהודח ונכלא, ככל הנראה נרצח.
בדיקה של שרידי גופתו שנערכה ב-1958, אישרה שהוא ככל הנראה מת מהרעלת ארסן.
אריק נולד בטירת שלושת הכתרים בבוקרו של ה-13 בדצמבר 1533. עוד לפני שמלאו לו שנתיים מתה אמו.
ב-1536, נשא אביו, גוסטב ואסה, את מרגרט ליונהבורד, אשת אצולה שוודית.
מורהו הראשון של אריק היה המלומד הגרמני, גאורג נורמן, שעד מהרה נדרשו שירותיו במקום אחר בשוודיה.
הוא הוחלף בקלוויניסט הצרפתי, דיוניסוס בוראוס.
דינוסוס לימד את אריק ואת אחיו יוהאן, ונראה היה שהוא זכה להערכתם של השניים.
אריק הצטיין בלימודי שפות זרות ובמתמטיקה.
הוא גם היה בעל ידע בהיסטוריה, בעל כישרון כתיבה וידע באסטרולוגיה.
כאשר החל אריק להראות בציבור, הוא כונה בתואר "המלך הנבחר" (בשוודית: utvald konung) ולאחר כינוס הפרלמנט בסטוקהולם ב-1560, הוא קיבל את התואר "המלך היורש" (בשוודית: arvkonung).
ב-1557 קיבל אריק את האחוזות של קאלמאר, קרונוברג ואלנד.
הוא עבר להתגורר בעיר קאלמאר.
בניגוד לרצונו של אביו, פתח אריק במשא ומתן על נישואין עם מי שעתידה הייתה להיות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה והוא חיזר אחריה במשך כמה שנים.
המתחים בין אריק לבין אביו התגברו.
אריק הציע בין השאר גם הצעות נישואין בלתי מוצלחות למרי, מלכת הסקוטים, לרנטה מלוריין, לאנה מסקסוניה ולכריסטינה מהסה.
אריק הוכתר בשם אריק הארבעה עשר, למרות שהוא לא בהכרח היה המלך הארבעה עשר בשוודיה ששמו היה אריק.
הוא ואחיו, קרל התשיעי, אימצו מיספור מלכותי שהיה מבוסס על ההיסטוריה הבדיונית למחצה של שוודיה שנכתבה על ידי יוהאן מאגנוס, הארכיבישוף הקתולי האחרון של שוודיה.
בכל אופן, לאריק הארבעה עשר קדמו שישה מלכים שנשאו שם זה, בנוסף לכמה טוענים לכתר שעליהם ידוע מעט.
מדיניות הפנים השאפתנית של אריק זכתה להתנגדות מצדה של האצולה השוודית, כולל אחיו למחצה, יוהאן.
יוהאן היה דוכס פינלנד ונשא לאישה נסיכה פולניה.
הוא תמך במדיניות ההתפשטות בליבוניה ועל רקע זה הסתכסכו האחים.
ב-1563, נכלא יוהאן ונשפט על בגידה חמורה בהוראתו של אריק.
שלא כמו אביו, שהסתפק בשלטונו על שוודיה העצמאית, ניסה אריק להרחיב את השפעתו בים הבלטי ובאסטוניה ולהפוך את שוודיה למעצמה.
מגמת התפשטות זו הובילה להתנגשות עם בן דודו, פרדריק השני, מלך דנמרק.
רוב תקופת מלכותו של אריק עמדה בסימנה של מלחמת ליבוניה ובמלחמת שבע השנים הצפונית כנגד דנמרק שבמהלכן הוא הדף את רוב ניסיונות הכיבוש הדנים, אך הוא לא היה מסוגל לשמור על נחלותיו שלו.
החל מ-1563, החלה לבוא לידי ביטוי אי השפיות שלו.
שלטונו החל להיות יותר שרירותי ואלים.
ב-1567, על רקע חשד בבגידה חמורה, הוא הרג חמישה מחברי משפחת סטורה.
מבחינתו של אריק נחשב מעשה טבח זה כהוצאה להורג יותר מאשר רצח.
לאחר רציחות אלו, כלא אריק את יוהאן והעימות שלו עם האצולה הגיע לשיאו.
בסתיו 1568 מרדו האצילים ואריק הודח מכסאו.
הוא נכלא על ידי יוהאן, שתפס את השלטון.
יועצו הנאמן ביותר של אריק, יורן פרסון, לקח על עצמו את רוב האשמה על המעשים שכוונו נגד האצולה במהלך תקופת מלכותו של אריק והוא הוצא להורג זמן קצר לאחר שיוהאן תפס את השלטון.
אריק הוחזק במאסר בטירות רבות ברחבי שוודיה ופינלנד.
הוא מת כאסיר בטירת אורביהוס.
על פי הפולקלור, ארוחתו האחרונה הייתה קערה מורעלת של מרק אפונה.
מסמך שנחתם על ידי אחיו, יוהאן השלישי, ועל ידי איש האצולה, בנגט בנגטסון גילטה, התיר לשומרי מקום הכליאה האחרון של אריק, להרעילו אם מישהו ינסה לשחרר אותו.
גופתו הוצאה מאוחר יותר מקברה ונתיחה מודרנית שנעשתה בה העלתה עדויות להרעלת ארסן קטלנית.
אריק ה-14 קיים מספר מערכות יחסים לפני נישואיו.
מיחסיו עם פילגשו אגדה פרסדוטר נולדו שלוש בנות: וירג'יניה, קונסטנטיה ולוקרטיה.
מיחסיו עם קארין יקובסדוטר נולד בן שמת בלידתו.
בסופו של דבר נשא אריק ב-4 ביולי 1568 לאישה את פילגשו קארין מנסדוטר.
טרם נישואיהם נולדו בתם זיגריד ובנם גוסטף ולאחר נישואיהם נולדו הנריק וארנולד שמתו בינקותם.
הברון אריק דה רוטשילד הוא בן למשפחת רוטשילד, יינן צרפתי ונשיא מוזיאון השואה בפריז.
אריק נולד בצרפת בשנת 1940 לאלן דה רוטשילד , נצר לענף הצרפתי של משפחת רוטשילד.
קיבל בירושה מאביו את ניהול היקב שאטו לאפיט רוטשילד, מעורב בקהילה היהודית בצרפת ומכהן כנשיא מוזיאון השואה בפריז, נשיא הארגון היהודי Casip, נשיא של כבוד בבית הכנסת הגדול בפריז ונשיא הארגון SPCJ, אשר שם לו למטרה להילחם באנטישמיות, ומנפיק דו"חות על מצב האנטישמיות בצרפת.
אריק מנהל את היקב שאטו לאפיט רוטשילד אשר נמצא בבעלות משותפת של בני משפחתו, היקב מדורג ברמה המיטבית (יחד עם עוד שלשה יקבים) על פי התקינה הבורדולזית שהתקבעה ב-1855 ומאה שנים אחר כך.
בשנת 2014, הוערך הון משפחתו בכ-530 מיליון אירו.
אקסל אריק היינריקס (בפינית: Axel Erik Heinrichs; 21 ביולי 1890 – 16 בנובמבר 1965) היה גנרל פיני שלחם בצבא פינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה ושימש גם כרמטכ"ל לזמן קצר.
היינריקס נולד בהלסינקי שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד), למשפחה ממוצא שוודי.
הוא למד פילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי, ועבד זמן מה כעיתונאי.
אולם כמו צעירים פיניים רבים התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
זאת בתקווה לשחרר את ארצו מהכובש הרוסי השנוא.
לאחר שארצו זכתה בעצמאות חזר אליה והצטרף אל תנועת "המשמרות הלבנים", הוא לחם בהצטיינות במלחמת האזרחים הפינית, ולאחריה המשיך לשרת בצבא פינלנד הטרי.
בתחילת "מלחמת החורף" קיבל את הפיקוד על הקורפוס השלישי, וחנה לצד האראלד אקוויסט (שפיקד על הקורפוס השני) מול הארמייה השביעית הרוסית.
בתחילה הקורפוסים שלהם לא פעלו באופן משמעותי, אולם בהדרגה תגברו הרוסים את האזור והיינריקס ואוקיסט לא יכלו לעמוד בלחץ.
המפקד העליון של החזית הוגו אוסטרמן ביקש משר ההגנה קארל גוסטף אמיל מנרהיים אישור לסגת, אולם מנרהיים סרב.
הוא סילק מהפיקוד באזור את אוסטרמן, ומינה את היינריקס במקומו.
לאחר המלחמה מונה היינריקס לרמטכ"ל, אולם שנה לאחר מכן עזב את התפקיד.
לאחר המלחמה טען הגנרל פרידריך פאולוס, שבאחת מפגישותיו עמו גילה לו בסוד על תוכנית גרמניה לתקוף את ברית המועצות (מבצע ברברוסה).
הטענה היא ככל הנראה שקרית, והפינים יודעו על המבצע רק באזור סוף מאי 1941. הוא לקח חלק פעיל במלחמת ההמשך, כאשר פיקד על כל חזית מפרץ קרליה ולדוגה-קרליה.
ב-1942 מונה שוב לרמטכ"ל, הוא ערך מספר נסיעות לגרמניה הנאצית כדי לתאם פעולות עמה, באחת מהפעמים אף נפגש עם אדולף היטלר.
בסוף ינואר 1944 עשה היינריקס ניסיון להגיע להסכם שלום עם ברית המועצות, ושגרירים פינים ביקרו במוסקבה, אולם המשא ומתן התפוצץ והיינריקס נאלץ לבצע נסיעה נוספת לגרמניה כדי להסביר את המצב הלא נעים.
בסופו של דבר נחתם אותה שנה הסכם שלום עם רוסיה.
היינריקס התפטר, וזכה בצלב מנרהיים.
הוא נפטר בהלסינקי בשנת 1965.
הוא היה בנו של סוון השני, מלך דנמרק וזהות אמו לא ידועה.
אריק נולד בעיירה סלנגרופ שבצפון שלן.
במהלך תקופת מלכותו של אחיו, קנוט הרביעי, הוא נמנה עם תומכיו הנלהבים, אך הוא ניצל במהלך המרד שבו נרצח אחיו.
הוא נשאר בחווה המלכותית במקום ללוות את קנוט למנזר סנט אלבן באודנסה, שם נרצח המלך.
הוא נמלט מהחווה לשלן ומשם לסקונה, שהייתה אז חלק מדנמרק.
לאחר רצח קנוט, נבחר אחיו אולף הראשון, אך תקופת מלכותו הייתה קצרה יחסית.
בסופו של דבר נבחר אריק להיות המלך בשנת 1095. הוא התחבב על עמו ותקופות הרעב שהיו מנת חלקה של דנמרק במהלך תקופת מלכותו של אולף, נפסקו.
עבור רבים היה זה סימן שבחירתו של אריק כמלך דנמרק הייתה בחירה טובה.
על פי כרוניקנים בני התקופה, כמו סקסו גרמטיקוס ועל פי מיתוסים, מתואר אריק כ"גבר חסון וגבוה" שפנה אל האנשים הפשוטים.
הוא הצליח לשמור על מקום עמדו כאשר ארבעה גברים ניסו להזיזו ממקומו.
הוא היה נואם מוכשר, ואנשים יצאו מגדרם כדי לשמוע אותו.
לאחר שהיה יוצא מישיבות האספה הלאומית הוא היה יוצא לאנשים שהמתינו בחוץ.
לאריק יצא מוניטין כאדם קולני שאהב נשפים וניהל חיים הוללים.
למרות שהוא תמך בריכוז הסמכות על ידי חצר המלכות, נראה היה שהוא התנהג באופן דיפלומטי כדי להימנע מהתנגשויות עם האצולה.
הוא היה ידוע כמי שלא גילה רחמים כלפי שודדים ופיראטים.
בביקור אצל האפיפיור ברומא הוא הצליח להשיג את הקאנוניזציה של אחיו המנוח, קנוט הרביעי, ואת קבלת מעמד הארכיבישופות לדנמרק, במקום היותה כפופה לארכיבישוף של המבורג-ברמן.
לתפקיד הארכיבישוף של לונד התמנה אסר תורקליסון.
באספה של ויבורג הכריז אריק שהוא החליט לצאת לעלייה לרגל לארץ הקודש.
על פי כרוניקה דנית הסיבה להחלטה זו הייתה רציחתם של ארבעה מאנשיו במהלך חגיגה בהם הם השתכרו באולם הנשפים שלו.
למרות תחינותיהם של נתיניו, הוא לא היה מוכן לחזור בו מהחלטתו והוא מינה את בנו, האראלד ואת הבישוף אסר כעוצרים.
אריק ורעייתו בודיל יצאו עם פמליה גדולה דרך רוסיה לקונסטנטינופול, שם הם היו אורחיו של אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
בעת שהותם שם, חלה אריק, אך הוא הפליג בכל אופן לקפריסין.
ביולי 1103 מת אריק הראשון בפאפוס שבקפריסין.
המלכה בודיל קברה אותו שם והוא היה המלך הראשון שיצא לעלייה לרגל לאחר כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הראשון.
המלכה בודיל חלתה אף היא, אך הצליחה להגיע לירושלים, שם היא מתה.
היא נטמנה למרגלות הר הזיתים בעמק יהושפט.
אריק ובודיל הביאו לעולם בן חוקי אחד, קנוט לאברד.
ילדיו של אריק מחוץ לנישואין היו האראלד קסיה, אריק, בנדיקט ובת בשם רגנהילדה, לימים אמו של אריק השלישי, מלך דנמרק.
קנוט היה נסיך אהוד על עמו והתנהגותו הייתה אבירית.
הוא נרצח ב-7 בינואר 1131 על ידי אחיינו של אריק, מגנוס, בנו של נילס, מלך דנמרק, שראה בקנוט כמתחרה על הכתר.
רציחתו של קנוט אירעה ימים ספורים לפני לידת בנו ולדמר, שלימים מלך כולדמר הראשון, מלך דנמרק בין השנים 1157 – 1182.
הוא היה בנם של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו ברנגריה מפורטוגל ואחיהם של אבל וכריסטופר.
אריק היה בנו החוקי השני של ולדמר השני מאשתו השנייה, ברנגריה מפורטוגל.
ב-1218, כאשר אחיו למחצה, ולדמר הצעיר הוכתר כמלך שותף של אביהם, והוגדר כיורש העצר, הוענק לו התואר דוכס שלזוויג.
לאחר מותו בטרם עת של ולדמר הצעיר ב-1231 הוכתר אריק ב-30 במאי 1232 בקתדרלת לונד כמלך שותף וכיורש בכוח.
כתוצאה מכך הועבר תוארו כדוכס שלזוויג לאחיו הצעיר, אבל.
לאחר מות אביו ב-1241 הוא ירש את כתרו.
תקופת מלכותו של אריק עמדה בסימן עימותים ומלחמות אזרחים כנגד אחיו.
בעיקר הוא לחם באחיו אבל שנראה היה שהוא שאף לקבל מעמד עצמאי וקיבל תמיכה מרוזני הולשטיין.
אריק לחם באיכרי סקונה שמרדו בין השאר עקב המיסים הכבדים שהוא הטיל עליהם.
מספר המחרשות שהיו בבעלותו של אדם היה אמצעי למדידת לעושרו.
מכאן המקור לכינויו של אריק, "פלובפנינג" (Plovpenning, בדנית: Plov – מחרשה, penning – יחידת מטבע).
כעבור שנה מעלותו לכס המלוכה, התגלע הסכסוך הראשון שלו עם אחיו אבל ב-1242. הסכסוך נמשך שנתיים לפני שהאחים הסכימו על שביתת נשק ב-1244 ויחד טוו תוכניות למסע צלב משותף באסטוניה.
באותה עת התמודד אריק עם המסדרים הדתיים שעמדו על כך שהם פטורים ממיסים.
אריק רצה שעל אדמות הכנסייה יוטל מס כמו כל הקרקעות.
האפיפיור שיגר נונציו (שליח אפיפיורי) לתווך בין המלך לבין הבישופים והם התכנסו באודנסה ב-1245. הכנסייה יכלה לאיים בהכרזה על נידוי על כל מי שיפר את זכויותיה העתיקות של הכנסייה.
היה זה אות אזהרה ברור לאריק שהכנסייה לא תוכל לסבול את התעקשותו המתמשכת להטיל מיסים על רכושה.
כשהוא רותח מזעם, הפנה אריק את זעמו כלפי נילס סטיגסן, בישוף רוסקילדה, שנמלט מדנמרק באותה שנה.
אריק החרים את רכוש הבישופות של זילנד, כולל העיר קופנהגן שנבנתה אז, כפיצוי על הסכסוך שהיה לו עם אבל.
למרות התערבותו של האפיפיור, אינוקנטיוס הרביעי, שתמך בהחזרתו של הבישוף ובהשבת רכוש הדיוקסיה, הסכסוך לא היה יכול להפתר.
נילס סטיגסן מת ב-1249 במנזר קלירבו שבצרפת והרכוש המוחרם לא הוחזר לדיוקסיה אלא רק לאחר מותו של אריק ב-1250.
בינתיים, העימות בין אריק ואחיו פרץ שוב ב-1246. הסכסוך החל כאשר אריק פלש להושלטיין בניסיון להחזיר את השליטה על הרוזנות כמו בימי אביו.
אבל, שהיה נשוי לבתו של אדולף הרביעי, רוזן הולשטיין, והאפוטרופוס לשעבר של שני גיסיו, רוזני הולשטיין הצעירים, יוהאן הראשון וגרהרד הראשון, אילץ את אריק לוותר על ניסיון הכיבוש שלו.
בשנה שלאחר מכן, הסתערו אבל וההולשטיינים על יוטלנד ופין ושרפו ובזזו את השטחים עד לרנדרס ולאודנסה.
אבל נתמך על ידי העיר ההנזאית של ליבק וכן על ידי אחיו, כריסטופר, לורד לולנד וקנוט, דוכס בלקיניה.
אריק נקם במהירות וכבש מחדש את העיר ריבה ואת עירו של אבל, סונדבורג.
ב-1247 הוא כבש את טירת ארסקוב שבפין ולקח בשבי את כריסטופר ואת קנוט.
בתיווכה של אחותו של אריק, סופיה, הושגה שביתת נשק והשליטה על כל דנמרק הושארה בידיו של אריק.
ב-1249 מרדו איכרי סקונה נגד מס המחרשות.
המלך השיב את הסדר על כנו עם עזרה מזילנד, אך הכנסייה, אבל והרוזנים הגרמנים בדרום יוטלנד חידשו את בריתם הקודמת כנגד אריק.
ב-1249 קיבץ אריק צבא והפליג לאסטוניה כדי להבטיח את שלטונו שם.
ב-1250, בדרכו חזרה הביתה, הוא לקח את צבאו להולשטיין למנוע את נפילתו של מבצר הגבול רדנסבורג ולהבהיר לרוזנים הגרמנים שהוא עדיין המלך.
אחיו אבל הציע לו להתארח בביתו שבטירת גוטורפ שבשלזוויג.
בעודם מסבים באולם הגדול, הזכיר אבל לאריק את ההתקפות שלו בראשית תקופת מלכותו.
"הזכור לך שלפני כמה שנים אנשיך החריבו את העיר הזאת ובתי נאלצה לנוס על נפשה כשרק נעליה לרגליה".
"יש לי מספיק" השיב אריק, "אוכל לתת לה זוג נעליים".
באותו ערב, כשהמלך עסק בהימורים עם אחד האבירים הגרמנים, התפרצו לאולם מנהל משק הבית של הדוכס ואנשים נוספים ואסרו את המלך.
הם כבלו אותו וגררו אותו מהטירה אל סירה שהושטה למפרץ שלין.
כאשר שמע אריק את קולו של אויבו המושבע, לייב גודמונסן, הוא הבין שהגיע קיצו.
המלך ביקש שיובא אליו כומר להשמעת וידוי אחרון והקושרים הסכימו לבקשתו.
סירתו של המלך שבה לחוף, כומר הובא לשמיעת הווידוי ואז שבה הסירה אל המפרץ.
אחד משוביו של אריק קיבל תשלום להרוג את המלך בגרזן.
ראשו נערף וגופתו הושלכה למימי המפרץ.
בבוקר המחרת נלכד גופו כרות הראש של המלך ברשתם של שני דייגים.
הם נשאו את גופתו למנזר הדומיניקני בשלזוויג.
מאוחר יותר, ב-1257, הועברה גופתו לכנסיית סנט בנדט.
אבל נשבע שלא היה לו יד ברצח.
"לא היה לי כל רצון להחזיקו כאסיר, שלא לומר להרוג אותו", הייתה תשובתו.
מעטים בדנמרק האמינו לאבל ותוך שנה וחצי הוא נהרג, או כפי שאמרו רבים, הוכה בידי האל על חלקו במותו של אריק הרביעי.
הוא היה בנו של כריסטופר הראשון, מלך דנמרק ועד 1264 הוא מלך תחת חסותה של אמו, מרגרטה.
מ-1261 ועד 1262 הוא היה כלוא בהולשטיין בעקבות תבוסה צבאית.
לאחר מכן הוא גודל בברנדנבורג.
כינויו של אריק החמישי, "קליפינג" (Klipping) או "גליפינג" (Glipping) מתייחס למטבע מימי הביניים שהיה נהוג לחתוך (כמו המילה clip באנגלית) כדי להוריד את ערכו.
ההסבר העממי שהיה נהוג בעבר הוא שאריק היה ממצמץ יתר על המידה (בדנית: glippe, למצמץ), לא מקובל כיום.
הכינוי הוא למעשה התייחסות אכזרית לחוסר אמינותו.
רמז לכך שהוא היה "טועה במתן עודף" כלפי עמו וממלכתו.
כאשר מת אביו, כריסטופר הראשון, היה אריק צעיר מדי למשול בזכות עצמו.
המועצה המלכותית מינתה את אמו, המלכה מרגרטה כעוצרת.
מרגרטה הייתה בתו של הרוזן סמבור השני מפומרניה ואישה פיקחית ואינטליגנטית.
כבר בהתחלה היא נאבקה לשמור את בנה על כס המלכות כנגד שני אויבים רבי עוצמה: הארכיבישוף יקוב ארלנדסן, שהטיל נידוי על הבישוף שביצע את משיחת ההכתרה של אריק והדוכס ולדמר מדרום יוטלנד.
מי שניצל את המצב היה ירימר השני מריגן שקיבץ צבא של ונדים ופלש לזילנד.
המלכה מרגרטה גייסה צבא, אך ב-1259 היא הובסה קשות בקרב שהתחולל ליד רינגסטד.
ירימר המשיך ותקף ובזז את קופנהגן מאוחר יותר באותה שנה.
הוא העביר את צבאו לסקונה והמשיך במסע המלחמה שלו.
לרוע מזלו, הוא נתקל בחמת זעמה של אשת איכר, שהרגה אותו והונדים נמלטו בחזרה לריגן.
בהאמינו שהפלישה הוונדית הציגה את המלכה כחלשה, מרד הדוכס ולדמר.
המלכה נאלצה לגייס צבא נוסף ולצעוד ליוטלנד כדי להעמידו במקומו.
היא הביסה אותו וכאשר היא ניהלה איתו משא ומתן לשביתת נשק, הוא קיבץ את בעלי בריתו בצפון גרמניה כדי לסייע לו לתקוף אותה.
הכוחות המשולבים הביסו את המלכה מרגרטה בקרב.
כתוצאה מכך נשבו מרגרטה ובנה אריק והיא אולצה לוותר על כל הנחלות המלכותיות בדרום יוטלנד כדי להבטיח את שחרורם.
מרגרטה שחררה את הארכיבישוף ארלנדסן מתוך מחשבה שהוא יהיה אסיר תודה, אך הוא הטיל חרם על כל דנמרק בניסיון לאלץ את מרגרטה ואת אריק לוותר על כס המלכות.
ב-1263, בתוקף תפקידה כעוצרת הממלכה, כתבה מרגרטה לאפיפיור אורבנוס הרביעי ובקשה ממנו להתערב בנעשה.
לאחר כמה שנים של התפלפלות, נעתר האפיפיור לכמה מבקשותיה של המלכה.
הוא פרסם היתר לשינוי תנאי סדר הירושה הדני כך שנשים יוכלו לרשת את הכתר.
כך התאפשר לאחיותיו של אריק לרשת את כס המלכות במקרה שהוא ימות מבלי להותיר אחריו צאצאים.
למרות שהאפיפיור העניק את ההיתר הזה, הוא מעולם לא הגיע לידי מימוש.
בסופו של דבר, ירש בנו של אריק, אריק השישי את כס המלכות.
כשליט בגיר, ניסה אריק לכפות את כוחו על הכנסייה ועל האצולה.
בשנות השבעים של המאה ה-13, תקף אריק את סמולנד.
הסכסוך שלו עם הכנסייה יושב באופן משביע רצון בסיועו של האפיפיור.
ב-1282 הגיעו הדברים לידי כך שהוא פגע באצולה בכל רחבי דנמרק עד שהוא אולץ לקבל את "כתב הזכויות" (בדנית: Haandfæstning, הגרסה הדנית של המגנה כרטה), שהגביל את סמכותו והעניק זכויות ומנהגים ששימרו את כוחם של האצילים.
על פי האגדה נשבעו אצילים מסוימים שהם ירצחו את אריק כנקמה על עלבונות או צעדי מדיניות שהוא כפה עליהם בניגוד לרצונם.
בין ראשי הקושרים היו המרשל סטיג אנדרסן היבדה ויקוב נילסן, רוזן הלנד.
הם שילמו לרנה יונסן, אחד מבני הלוויה של המלך, כדי שיעדכן אותם על פעילויותיו של המלך כדי למלא את שבועתם.
בנובמבר 1286 שהה אריק בוויבורג שבמרכז יוטלנד.
ב-22 בנובמבר, לאחר יום ארוך של ציד באזורים הכפריים בהובלתו של רנה יונסן, איבדו המלך וכמה ממלוויו את דרכם בחזרה לחווה המלכותית בוויבורג.
רנה הציע שהם יחפשו מקלט לילה באסם של הכנסייה בכפר וינדרופ.
הרוצחים, לבושים כנזירים פרנציסקנים, היו מיודעים על מקום הימצאו של המלך והמתינו עד שכל הפמליה תפרוש לשנת הלילה.
ברגע שהמלך נרדם, הם פרצו ממקום מחבואם ודקרו אותו למוות.
על פי המסורת הוא נפצע 56 פעמים.
המעשייה העממית שצמחה סביב אירוע זה סיפרה על כך שסטיג אנדרסן בעצמו היה זה שביצע את הדקירה הראשונה כנקמה על כך שהמלך פיתה את אשתו של סטיג, כאשר זה היה בשליחותו של המלך עם צבאו.
למחרת הבוקר התגלתה גופתו המדממת של אריק החמישי.
בחצר המלכות הועלו מיד ההאשמות כלפי שני האצילים רבי העוצמה הללו והם הפכו להיות מבוקשים בעוון הרצח.
ההשערה על מעורבותם ברצח נותרה תעלומה.
סטיג נמלט מדנמרק והחל לעסוק בשוד ימי.
כמובן שהוא לא היה היחיד שרצה במותו של המלך.
הדוכס ולדמר מדרום יוטלנד והבישוף יקוב ארלנדסן היו אויבים לא פחות מרים של המלך.
משמעות מותו של אריק הייתה שהזכויות שהוענקו ב-1282 איבדו את תוקפן, מאחר שהמלך הבא לא היה כבול לכתב זכויות זה.
ב-11 בנובמבר 1273 נשא אריק לאישה את אגנס מברנדנבורג.
יחד הם הביאו לעולם את:
ריצ'זה (מתה 1303 או 1308) נישאה לאציל ניקולאס השני מורלה.
צאצא שלה, כריסטיאן הראשון מלך על דנמרק, נורווגיה ושוודיה.
אריק השישי מנווד (בדנית: Erik VI Menved; 1274 – 13 בנובמבר 1319) היה מלך דנמרק מ-1286 ועד למותו.
הוא היה בנם של אריק החמישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, אגנס מברנדנבורג.
בעת עלותו לכס המלוכה הוא היה בן 12, לאחר שאביו נרצח על ידי קושרים בלתי ידועים.
עקב גילו הצעיר משלה אמו בשמו עד 1294.
תקופת מלכותו של אריק הייתה תקופה מרכזית במהלך עידן של דעיכה בהיסטוריה של דנמרק בין השנים 1241 – 1340. ראשית תקופת מלכותו, שבה משלו אמו וקרוביה הגרמנים, עמדה בסימן של אי שקט ומלחמות שבאו בעקבות רצח אביו.
הצעד הראשון של הממשל החדש היה ליישב את פרשת הרצח של המלך לשעבר על ידי בית משפט שהתכנס בחג הפנטקוסט של שנת 1287 בנייבורג.
27 אצילים מונו להחליט במקרה.
הנאשמים הראשיים היו מרשל סטיג אנדרסון ויקוב נילסן, רוזן הלנד, יחד עם שבעה אחרים.
לאחר יום אחד של דיונים, מצא בית המשפט את כולם אשמים.
רכושם והכנסותיהם חולטו והם הוגלו מדנמרק.
אפילו האפיפיור היה מעורב כאשר הוא הטיל נידוי על הנאשמים.
פסק הדין עורר כמה שאלות.
לא ניתן היה להוכיח שאף אחד מהנאשמים נכח בסביבה הקרובה לאתר הרצח כאשר המלך נדקר למוות.