tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שירותם יחד ביקש ג'קסון מסלוטר את משרת השופט העליון בבית משפט צבאית.
לאחר מכן, הטיל ג'קסון רבב באחד הפסקים של סלוטר, וביקש ממנו לחזור בו.
הוא מאן והשיב לו במכתב שהוא מילא את חובתו הציבורית כראוי.
בשנת 1816 סלוטר נבחר בשנית לכהן כסגן מושל קנטקי, וגבר על יריביו למערכת הבחירות, ריצ'רד היקמן וג'יימס גררד.
ג'ורג' מדיסון נבחר לתפקיד המושלות ללא התנגדות.
אולם לאחר חמישה שבועות, ב-14 באוקטובר אותה השנה, נפטר מדיסון לאחר מאבק ממושך במצבו הבריאותי הרעוע.
מכורח הנסיבות ועל פי חוקת קנטקי סלוטר נשבע לתפקיד המושל.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה שהמושל נפטר בעת מילוי תפקידו, והיו רבים שהטילו רבב בהשבעתו של סלוטר.
לאחר מותו של המושל מדיסון וכניסתו של סלוטר לתפקיד, חשש מזכיר המדינה צ'ארלס סטיוארס טוד שמא יפוטר מתפקידו.
לכן, הבטיח להתפטר אם סלוטר יחליט למנות מישהו אחר לתפקיד.
הוא שלח מכתב למשרד המושל בו בירך טוד על מינויו של סלוטר, והביע את כוונותיו לעבוד עמו יחדיו בבניין המדינה.
אך סלוטר פיטר את טוד ומינה את ג'ון פופ לתפקיד מזכיר המדינה, על-אף שהודה לטוד על המכתב.
המהלך הזה נחשב למהלומה בקריירה הפוליטית של סלוטר, שכן טוד היה אהוד על אזרחי קנטקי כיוון שהיה חותנו של המושל אייזק שלבי.
לעומת זאת, פופ, שהצביע נגד הכרזת מלחמה על האימפריה הבריטית ב-1812, הפך לשנוא ברחובות המדינה.
הוטחו על סלוטר ביקורות מצד פוליטיקאים רבים במדינה דוגמת ג'יימס טרנר מורהד.
ב-27 בינואר 1817 מפלגתו של ג'וזף קייבל ברקינרידג' העלתה להצבעה הצעת חוק לכונן מערכת בחירות חדשה ומיוחדת למשרת המושל בעקבות מותו של מדיסון.
הצעת החוק לא עברה בבית הנבחרים.
לאורך כל כהונתו סלוטר לא קיבל את התואר "מושל קנטקי".
במקום זאת הוא נקרא עדיין "סגן המושל" או לעיתים "מושל קנטקי בפועל".
המוניטין הגרוע שנותר לסלוטר הוביל לכישלונות נשנות של הצעות החוק שלו.
הוא הציע להעביר כמה רפורמות חדשות במערכת בתי הספר הציבוריים, והמחוקקים סירבו לתמוך בהם, על-אף שכבר הוצעו על ידי מושלי קנטקי הקודמים.
עוד הציע סלוטר לחוקק תקנה חדשה במערכת העונשין במדינה, אך גם צעדים אלו נדחו.
בשנת 1819 החלו להתפתח בקנטקי בעיות פיננסיות קשות, ובשנותיו האחרונות כמושל נאלץ סלוטר לטפל בענייני כלכלת המדינה, שהגיעו לשפל עמוק.
ב-16 בדצמבר אותה השנה העבירה העצרת הכללית חוק המקפיא את גביית החובות של אזרחי קנטקי במשך שישה חודשים.
סלוטר, שהתנגד לחוק, הטיל את וטו המושל על ההצעה, במטרה להפוך את התוצאה.
אולם ההצעה עברה ברוב של שני שלישים בעצרת הכללית, והשימוש בווטו היה לשווא.
בפברואר 1820 נוצר סכסוך חדש בין סלוטר לאספה הכללית, גם הוא סביב על מחלוקת כלכלית-פיננסית.
לאחר כהונתו כמושל, נכשל סלוטר בניסיון לחזור אל מקומו בסנאט המדינתי ב-1821. בשנת 1823 כיהן במשך קדנציה אחת בבית הנבחרים במדינה.
במרוצת כהונתו הוא המשיך לתמוך בצעדים לשיפור מערכת החינוך של קנטקי.
הוא תמך בייסוד בית ספר חדש המיועד לילדים חירשים ואילמים.
הוא גם מונה לוועדה שתחקור את השימוש של אוניברסיטת טרנסילבניה בכספים שקיבלה מהמדינה.
במקביל לקריירה הפוליטית שלו, התקרב סלוטר ל, על-אף שהוריו נמנו בין מאמיני הכנסייה האנגליקנית.
עם סיום כהונתו בבית הנבחרים הוא פרש מהקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1829 הוא מונה לחבר הנאמנים הראשון של מכללת ג'ורג'טאון.
הוא נפטר ב-19 בספטמבר 1830, בגיל 62, ונקבר בבית הקברות של משפחתו במחוז מרסר.
גבריאל פבל "גאגא" סלונינה הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברנסלי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
סלונינה הצטרף אל מחלקת הנוער של שיקגו פייר מה-MLS בשנת 2016. ב-4 באוגוסט 2021 ערך סלונינה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד ניו יורק סיטי במסגרת הליגה לעונת .
במשחק זה הפך להיות השוער הצעיר ביותר שפותח בהרכב במשחק ליגה ב-MLS, בגיל 17 שנים ו-81 ימים.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם בצ'לסי מהפרמייר ליג תמורת 10 מיליון אירו, ומיד הושאל בחזרה לשיקגו פייר.
באוגוסט 2023 הושאל לאופן הבלגית לעונה אחת.
ב-9 באוגוסט 2024 הושאל לברנסלי.
סלונינה הוא חלק מסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בטורניר גביע הזהב של CONCACAF עד גיל 20.
ב-26 בינואר 2023 ערך סלונינה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בהפסד 2-1 לנבחרת סרביה במשחק ידידות.
גבריאל מויסס אנטונס דה סילבה (בפורטוגזית: Gabriel Moisés Antunes da Silva; נולד ב-13 במאי 1991 בפיריסיקבה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סנט אטיין מליגת המשנה הצרפתית.
סילבה שיחק בקבוצות פלמיירס, אודינזה, נוברה, גרנדה, קארפי וגנואה.
ב-9 באוגוסט 2017 חתם בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
גבריאל ארמנדו דה אברו (בפורטוגזית: Gabriel Armando de Abreu, הידוע בשם גבריאל פאוליסטה; נולד ב־26 בנובמבר 1990) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקורינתיאנס.
קלאב אתלטיקו טבואו דה סארה
בשנת 2009 הצטרף פאוליסטה למועדון הכדורגל קלאב אתלטיקו טבואו דה סארה מסאו פאולו לאחר שנכשל בניסיונותיו להצטרף למועדונים גרמיו בארוארי וסנטוס.
באותה שנה הצטרף פאוליסטה למועדון ויטוריה מהעיר סלבדור.
ב־7 במרץ 2010 הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת במשחק של הליגה המקומית (של מדינת באהיה).
במשחק הפתיחה של עונת 2013 בליגה הברזילאית כבש פאוליסטה את שערו היחיד לזכות המועדון נגד אינטרנסיונל.
ב־15 באוגוסט 2013 חתם פאוליסטה במועדון הכדורגל הספרדי ויאריאל.
הופעת הבכורה שלו במדי המועדון נערכה ב־10 בנובמבר אותה שנה, במשחק נגד אתלטיקו מדריד במסגרת עונת 2013/2014 בלה ליגה.
באותה עונה סיימה ויאריאל במקום השישי שהוביל אותה לליגה האירופית.
ב־21 באוגוסט 2014 ערך פאוליסטה את הפועתו הראשונה במסגרת הליגה האירופית בניצחון 3–0 על מועדון הכדורגל אסטנה הקזחי.
ב־28 בינואר 2015 הצטרף השחקן למועדון הכדורגל האנגלי ארסנל תמורת 11.3 מיליון לירות שטרלינג.
תמורת העברתו הושאל ג'ואל קמפבל לוויאריאל.
הופעת הבכורה שלו במדי המועדון נערכה ב־15 בפברואר נגד מידלסברו במסגרת הגביע האנגלי.
ב־21 בפברואר ערך פאוליסטה את הופעתו הראשונה בליגה האנגלית במסגרת עונת 2017/2018 בפרמייר ליג, כאשר החליף את אלכסיס סאנצ'ס לדקה האחרונה של המשחק נגד קריסטל פאלאס.
ב־28 בדצמבר הבקיע פאוליסטה את שערו היחיד במסגרת הליגה האנגלית בניצחון 0–2 על בורנמות'.
ב־18 באוגוסט 2017 חזר פאוליסטה לספרד וחתם בוולנסיה.
הופעת הבכורה שלו במדי המועדון נערכה ב־9 בספטמבר במשחק מול אתלטיקו מדריד.
ב-31 בינואר 2024 חתם באתלטיקו מדריד בהעברה חופשית.
ב-11 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 1-0 לסביליה.
במדי הקבוצה השתתף בחמישה משחקים.
ב-15 ביוני 2024 חתם בבשיקטש לשלוש שנים.
גבריאל אלינה אוגניה מריה פטי (20 בפברואר 1893 – 1 באפריל 1916) הייתה אישה בלגית שריגלה עבור השירות החשאי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היא הוצאה להורג ב-1916, והפכה לגיבורה לאומית בלגית לאחר תום המלחמה.
פטי נולדה ב-20 בפברואר 1893 בטורנה להורים ממעמד הפועלים, השנייה מתוך שלושה ילדים.
כשגבריאל הייתה בת תשע, נפטרה אימה והיא ואחותה הגדולה הלנה, הושמו בבית יתומים קתולי, אחיות הילד ישו, בברוז'לט על ידי אביה.
כשהייתה בת 16 נדרשה לעזוב את המקום, עברה לגור בבריסל ועבדה כמוכרת.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה בת 21 והתנדבה לשרת בצלב האדום הבלגי.
פטי הייתה מאורסת לחייל מוריס גוברט, סמל בצבא הבלגי.
כשפרצה המלחמה כמה חודשים לאחר מכן, מוריס נפצע והגיע בסופו של דבר לבית חולים באנטוורפן.
לאחר נפילת אנטוורפן, הוא הסתתר לפני שחצה את הגבול להולנד ביוני 1915 כדי שיוכל להצטרף מחדש לצבא הבלגי בצד השני של החזית דרך אנגליה.
פעילות הריגול של פטי החלה, כאשר סייעה לארוסה, לחצות את הגבול להולנד.
היא העבירה למודיעין הבריטי מידע על הצבא הגרמני הקיסרי, מידע שנרכש במהלך המסע.
היא גויסה בפולקסטון על ידי סוכנות הביון הבריטית וולינגר לונדון.
באנגליה היא קיבלה הכשרה קצרה כדי להכין אותה לריגול רכבות.
תנועות החיילים הגרמנים ברכבת הועברו על ידה לבעלות הברית.
תוך שימוש במספר זהויות בדויות ובתחפושות היא נסעה דרך בלגיה, בין היתר תחת השם הבדוי מדמואזל לגראן (הגדולה).
היא כתבה את הדיווחים על פיסות נייר קטנות שהחביאה בבגדיה.
היא עבדה בגזרת איפר במובז', חיה בין חיילי אויב, נטלה זהויות בדויות רבות, אספה מידע על תנועות החיילים הגרמניים, נקודות אסטרטגיות, תנאי החימוש ורשת הרכבות מטעם בעלות הברית.
גבריאל הייתה פעילה גם ב" Le Mot du Soldat", הרשת הענפה שהעבירה דואר חשאי בין חיילים בלגים בחזית למשפחותיהם בבלגיה הכבושה.
היא גם הייתה מעורבת בהפצת "La Libre Belgique", מגזין התנגדות המחתרת הגדול בבלגיה.
ועזרה לחיילים הכלואים מאחורי קווים גרמניים לחצות את הגבול ההולנדי.
פטי נבגדה על ידי גרמני שהציג את עצמו כהולנדי.
היא נעצרה על ידי הצבא הגרמני בפברואר 1916. פטי נכלאה בכלא דה סינט-גיליס (פרבר של בריסל).
היא כתבה סיסמאות פטריוטיות על קירות התא שלה, שהוסרו כל בוקר על ידי השומרים ולאחר מכן נכתבו מחדש על ידי פטי.
בתחילת מרץ 1916 נשפטה והורשעה בגין ריגול, כאשר גזר דין המוות הוטל ב-1 במרץ שלאחר מכן.
במהלך משפטה סירבה פטי לחשוף את זהותם של חבריה הסוכנים, למרות הצעות חנינה.
ב-1 באפריל 1916, גבריאל פטי נורתה, בהתעקשותו של הצבא הגרמני, על ידי כיתת יורים בשדה ההוצאה להורג הלאומי טיר בשארביק.
בדרכה אל המוקד היא סירבה לכסות את עיניה.
עם מתן הפקודה, פטיט זעקה "תחי בלגיה, תחי ה...".
מיד לאחר ההוצאה להורג היא נקברה במקום בקבר לא מסומן.
סיפורה של פטי נותר עלום עד לאחר המלחמה, כאשר התגלה סיפורה והיא הפכה לגיבורה בלגית.
במאי 1919, הוצאה גבריאל פטיט מקברה בשטח ההוצאה להורג.
נערכה לה הלוויה ממלכתית, בהשתתפות המלכה אליזבת מבלגיה, הקרדינל מרסייה מבריסל וראש הממשלה לאון דלקרואה נשא נאום.
אנשים חלפו על פני הארונות במשך שעה, רבים בדמעות.
לאחר מכן נקברו שרידיה (ושל עמיתיה הסוכנים א.
סמקנס) בטקס הצטיינות צבאית מלא בבית העלמין בשארביק.
בשנת 1923 נחשף פסל של גבריאל פטי בכיכר סן ז'אן במרכז בבריסל - שוב בנוכחות המלכה אליזבת.
במהלך הטקס שרו 700 ילדי בית ספר את ה-Brabançonne.
על בסיס הפסל נחרטו מילותיה: "אני אראה להם שאישה בלגית יודעת איך למות".
לפי ההערכה, הפסל הוא האנדרטה הראשונה לאישה ממעמד הפועלים בהיסטוריה האירופית.
בטורנה מולדתה, נקראה כיכר על שמה.
לאחר המלחמה נכתבו מספר ספרים ונעשו סרטים על חייה.
גבריאל פריירה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Gabriel Pereira dos Santos; נולד ב-1 באוגוסט 2001 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית.
פריירה גדל במחלקת הנוער של קורינתיאנס.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, במדיה ערך 43 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-17 במרץ 2022 חתם פריירה על חוזה לארבע שנים בניו יורק סיטי מה-MLS.
ב-2 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לטורונטו במסגרת הליגה.
ב-24 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4–5 על טורונטו במסגרת הליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-22 ביולי 2023 חתם בא-ריאן מליגת העל הקטרית תמורת 10 מיליון דולר.
גבריאל סִיגוּאָה (בגאורגית: გაბრიელ სიგუა; נולד ב-30 ביוני 2005 ברוסתווי שבגאורגיה) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לוזאן, בהשאלה מפ.צ.
סיגואה גדל במחלקות הנוער של רוסתווי, סבורתלו טביליסי ודינמו טביליסי.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דינמו טביליסי במסגרת ליגת העל הגאורגית.
ב-25 במרץ 2023 ערך סיגואה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בניצחון 6-1 על נבחרת מונגוליה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גאורגיה לטורניר יורו 2024 לאחר סירובו של ג'אבה קנקאווה לזימון.
גבריאל אלונסו סוּאַסוֹ אורבינה (בספרדית: Gabriel Alonso Suazo Urbina; נולד ב-9 באוגוסט 1997 בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת סביליה מהלה ליגה ובנבחרת צ'ילה.
סואסו גדל במחלקת הנוער של קולו-קולו, ובשנת 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הצ'יליאנית.
בסך הכל ערך 167 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-16 בינואר 2023 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בטולוז מליגת העל הצרפתית.
ב-2 ביוני 2017 ערך סואסו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה, בניצחון 0–3 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
גבריאל דייבי גומס סארה (בפורטוגזית: Gabriel Davi Gomes Sara; נולד ב-26 ביוני 1999 בז'וינווילי שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גלאטסאריי.
סארה גדל במחלקת הנוער של סאו פאולו.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית.
ב-15 ביולי 2022 חתם על חוזה לארבע שנים בנוריץ' סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ויגאן את'לטיק במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2022/2023. ב-8 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לפרסטון נורת' אנד במסגרת המחזור ה-14 בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 40 הופעות ליגה, בהן הבקיע שבעה שערים.
גבריאל גייל סטנטון היא תסריטאית ומפיקת קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
התפרסמה בזכות עבודתה בסדרות רבות, דוגמת "האנטומיה של גריי", ששודרה ב-ABC; "בטי" מ-The CW ו"הפלאש", שהועלתה ב-Syfy.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר "קנט פלייס" לבנות בסאמיט שבניו ג'רזי המשיכה ללמוד בקולג' ברנרד ובאוניברסיטת קולומביה במנהטן.
תחילת הקריירה שלה הייתה בתחום הפרסום, כאשר עבדה כמתאמת פרסום ב-PBS עד 1991.
בשנת 1992 עברה סטנטון לתחום הקולנוע כעוזרת המפיק ג'ורג' זלום בסרט "העולם על פי קליפורניה מן".
בהמשך הופיעה בתפקיד משני בסרט "Free Enterprise" מ-1998, בו גם בעלה דאז, הארי ורקסמן, השתתף.
בנוסף, עבדה על סרטים כמו "המספריים של אדוארד".
המעבר שלה לטלוויזיה התרחש בשנת 1998, כאשר הצטרפה לצוות הכותבים של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
בהמשך כתבה תסריטים גם לסדרות מדע בדיוני נוספות, כמו "ארץ: הקונפליקט האחרון" ו"פארסקייפ".
בשנת 2005 הצטרפה סטנטון לצוות התסריטאים של הסדרה "האנטומיה של גריי", שם כתבה והפיקה מספר פרקים כמפיקה.
על עבודתה קיבלה מועמדות לפרס אמי עבור "סדרת הדרמה הטובה ביותר" ופרס גילדת הכותבים של אמריקה.
בשנת 2007 עברה לסדרה "בטי", שם שימשה כמפיקה אחראית וכתבה פרק אחד.
עבודה זו זיכתה אותה גם במועמדות לפרס אמי ל"סדרה הקומית הטובה ביותר".
סטנטון עבדה על סדרת הטלוויזיה "Moonlight" של CBS, עבורה כתבה שלושה פרקים ושימשה כמפיקה שותפה ואחר כך כמפיקה ראשית.
לאחר מכן הפיקה את "קאסל" ואת "יומני הערפד".
במהלך חמש העונות הראשונות של "הייבן" שימשה סטנסון כמפיקת העל.
לאחר מכן הצטרפה לצוות התסריטאים של "הפלאש".
באפריל 1991 נודע כי סטנסון ובן-זוגה הארי ורקסמן עתידים להינשא במהלך השנה.
טקס החתונה אירע ביולי בקפלה של אוניברסיטת אוקספורד.
אנרי קונסטן גבריאל פיירנה היה מלחין, מנצח ופסנתרן צרפתי.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1871 ומעבר העיר מץ לשליטת הקיסרות הגרמנית עברה משפחתו לפריז.
הוא למד ב וב-1882 זכה בפרס רומא.
עם מוריו בקונסרבטואר נמנו אנטואן מרמונטל, סזר פרנק וז'יל מאסנה.
הוא שימש כנגן עוגב בבזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז עם מותו של פרנק ובמקומו בין השנים 1890 ל-1898. משנת 1910 מונה למנצח תזמורת קולון.
הוא ניצח, בין היתר, על הבכורה העולמית של "ציפור האש" מאת איגור סטרווינסקי ב-25 ביוני 1910. הוא סיים את תפקידו ב-1933 והוחלף על ידי פול פאריי.
ב-1924 נבחר לחבר האקדמיה לאמנויות היפות.
פיירנה נפטר בפיניסטר בגיל 73 ונקבר בפר לשז.
הרב גבריאל פיינבערג (תקפ"ה, 1825 – י"א באלול תרס"ד, 22 באוגוסט 1904) היה רב ליטאי, מחבר ספרי הלכה, שכיהן כרב בערים וילקי, סלנט, סלובודקה וממל.
נולד בעיירה בלבירישוק שבליטא בשנת תקפ"ה (1825), לאביו רבי אריה, שעסק במסחר.
כבר בילדותו ניכר בו כישרון יוצא דופן, ובגיל 13 עבר עם הוריו לקובנה, שם למד בכוחות עצמו תלמוד וגפ"ת.
לאחר מכן למד אצל רבי מנחם מקובנה.
בשנת תר"ט לאחר פטירתו של רבי מנחם, כיהן בקובנה הרב ישראל מסלנט, ולצידו שימש כרב העיר רבי אריה לייב שפירא, ופיינבערג למד אצל שניהם והצטיין בלימודו.
למרות הצטיינותו, סירב בתחילה לשאת בעול הרבנות, אולם לאחר פטירת אביו נאלץ לשאת במשרה, והתמנה לרב בעיר וילקי הסמוכה לקובנה.
הוא שימש כרב בוילקי במשך שבע שנים, ולאחר מכן כיהן במשך 12 שנים כרב העיר סלנט.
משם עבר לכהן כרב בסלובודקה, ובזמן קצר לאחר מכן התקבל כרב העיר ממל.
אחיו היה הרופא בקובנה יצחק פיינברג.
גבריאל פלאצ'י (בספרדית: Gabriel Flacci; נולד ב-3 באוגוסט 1982) הוא פסנתרן, מלחין ומעבד יהודי-ספרדי-ארגנטינאי השייך למשפחת פלאצ'י ההיסטורית.
הוא הפעיל בסצנת הג'אז הלטיני העולמית.
פלאצ'י ידוע בשילוב הייחודי שלו של ז'אנרים מוזיקליים מגוונים, הכולל ג'אז לטיני, טנגו, פאנק וכלי זמר.
הוא זוכה להכרה בינלאומית כאחד מהשמות החמים בסצנת הלטין-ג'אז העכשווית.
הוא מתואר כ"אזרח של העולם" שנדד ברחבי הגלובוס ללמוד תרבויות מוזיקליות שונות.
פלאצ'י נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה.
החל ללמוד פסנתר בגיל שמונה והקדיש את שנות נעוריו ללימודי מוזיקה קלאסית בבואנוס איירס.
למד מוזיקה קלאסית בקונסרבטוריון העליון למוזיקה מנואל דה פאלה בבואנוס איירס וקיבל תעודת בגרות בהפקה מוזיקלית.
ב-2007 סיים את לימודיו באסכולה דה מוזיקה קונטמפורניאה (EMC) הקשורה לברקלי קולג' למוזיקה, שם התמחה בז'אנרים של בלוז, טנגו, ג'אז וג'אז לטיני.
במהלך לימודיו, הוא הונחה על ידי מאסטרי ג'אז וטנגו מובילים כמו אלוארו טורס, ריקרדו נולה וארנסטו יודוס.
ב-2008, לאחר סיום לימודיו, נסע פלאצ'י לקובה וזכה ללמוד אצל הפסנתרן הקובני הנודע "צ'וצ'ו" ולדס (Chucho Valdés).
פלאצ'י תיאר את המפגש הזה כ"מפגש רוחני" ("spiritual encounter").
תקופת הלימודים בקובה השפיעה רבות על סגנונו המוזיקלי וחיזקה את יסודותיו בג'אז הלטיני והמוזיקה האפרו-קובנית.
לאחר לימודיו בקובה, נדד פלאצ'י והופיע במקסיקו, קנדה ובמדינות נוספות במשך שנה.
הוא עשה תקופה בבואנוס איירס עם קבוצת בריזואלה מנדז בהנהגת גודי קורומינאס, ולאחר מכן החל את דרכו העצמאית.
אלבומו הראשון "Diario de Viaje" (יומן מסע) יצא ב-2010 וזכה להכרה ביקורתית.
האלבום נבחר כאחד מאלבומי הג'אז הלטיני הטובים של השנה על ידי תחנת הרדיו Jazz FM Toronto.
Latin Jazz Network כתב על האלבום: "הוא עובד את האיחויים והמטפורות של תרבויות שונות למיזוג הומוגני עדין שהוא גם מענג וגם מלא הפתעות...
מבט רענן על המוטיבים המוזיקליים הפופולריים של ארגנטינה, פרו, קולומביה, מקסיקו וקובה".
אתר Ejazznews תיאר את האלבום כ"בכורה מרשימה" וכינה את פלאצ'י כאחד מ"האריות הצעירים החדשים של הג'אז הלטיני".
האלבום השני של פלאצ'י, "Caja Musical" (תיבת נגינה), יצא ב-2013. World Music Report ציין במאמר הביקורת על מעבר הפסנתרן מ"סולינג מוגזם" להסדרה שמאפשרת ל"צבע של אמריקה הלטינית להעשיר את המוזיקה שלו באופן אותנטי".
אלבומו השלישי "Trivolution" יצא ב-2015 והוא נחשב לפריצת הדרך שלו.
האלבום זכה לפרס מדליית הזהב בקטגוריות המלחין/אלבום בתחרות Global Music Awards וזכה למקום בעשרת האלבומים הטובים של 2015. בנוסף, האלבום הוצג במדור "אמנים מתפרצים" במגזין בילבורד.
האלבום כולל 13 יצירות מקוריות של פלאצ'י והופק בסטודיו Artco Recording במקסיקו סיטי.
ההרכב הבסיסי כלל את פלאצ'י בפסנתר, קרי גלווי בקונטרבס וחוזה מריה "צ'מה" גונזלס בתופים, עם אמנים אורחים נוספים.
World Music Report כתב על האלבום: "גבריאל פלאצ'י הוא נמרץ ומשתנה ב-Trivolution.
המוזיקה שלו שוקקת קצב אנרגטי וגיבושים דינמיים.הפסנתרן מציג זרם מתמיד של צבעים חדשים ב-Trivolution וההיבט הנפלא הזה של האלבום תופס את הטבע הלירי של הפסנתרנות שלו".
האלבום הרביעי "Made in Canada" הוא הקלטה חיה ראשונה של פלאצ'י, שהוקלטה בסטודיו Blue Frog בקולומביה הבריטית, קנדה ב-2 בספטמבר 2017. האלבום כולל 7 יצירות ומציג את הטריו בביצוע חי של קלאסיקות מהרפרטואר של פלאצ'י.
Latin Jazz Network כתב על האלבום: "מר פלאצ'י היה תמיד חדשן חסר מנוח שסירב להישאר בגבולות הקונבנציות...
המוזיקה שלו יש סגנון מזוהה מיד שמיישב טכניקה מתקדמת עם ישירות מלודית".
ב-2024 השיק פלאצ'י פרויקט חדש בשם "Gabriel Palatchi Beats", המשלב פאנק לטיני, השפעות מזרח תיכוניות וקצבים אלקטרוניים עמוקים.
הפרויקט מציג מופעים חיים בסגנון DJ עם סינתיסייזרים, אלתור וקצבים ריקודיים.
הפרויקט שופק בשיתוף עם סב טרופיאנו ועיצוב הכריכה בוצע על ידי טד ואלאס.
פלאצ'י ידוע בכך שהוא משלב בצורה מקורית סגנונות מוזיקליים מגוונים.
הוא משלב במוזיקה שלו מגוון רחב של סגנונות תרבותיים, כולל טנגו, פאנק, כלי זמר, צועני, רגאיי, סמבה ומוזיקה אלקטרונית.
כל אלה יוצרים חותמת אישית מובחנת שמאפשרת לזהות את המוזיקה שלו – מבחינת הצלילים, הקצב, והאווירה – כבר מהאזנה ראשונה.
פלאצ'י זוכה להערכה על יכולתו לעבד מחדש צורות אמנות מסורתיות ולשלבן ביצירות מקוריות עכשוויות.
פלאצ'י פעיל באופן קבוע בסצנת הג'אז הישראלית ומופיע במועדוני ג'אז מובילים בתל אביב.
הוא מופיע באופן קבוע במועדון הג'אז "שבלול" ברחוב קרלבך בתל אביב.
הטריו הישראלי שלו כולל את ישראל ביטון בתופים ואורי פלומן בבס.
ההרכב מופיע בפסטיבלים ומועדונים ברחבי ישראל והעולם, כולל הופעות במועדון "טרמינל 4", מועדון "בית העמודים" ומקומות נוספים.
ב-2023 הוציא את האלבום "Sextet - Live in Tel Aviv" המתעד הופעות של ההרכב המורחב בתל אביב.
פלאצ'י מופיע בפסטיבלי מוזיקה בינלאומיים מובילים.
ב-2025 הוא הופיע בפסטיבל הג'אז בבנסקו, בולגריה, ובעבר הופיע בפסטיבלים בוונקובר קנדה, ויקטוריה קנדה, קבק סיטי קנדה, וטורונטו קנדה.
המוזיקה שלו משודרת בתחנות רדיו ברחבי העולם מאלסקה ועד דרום אמריקה, אירופה, המזרח התיכון ואוסטרליה.
אנדז'יי (שלימים שינה שמו לגבריאל) שטרסמן נולד בפולין ב-1931. אביו, ד"ר הנריק שטרסמן, היה בכיר במשרד המשפטים וקצין מילואים בצבא הפולני, ונרצח בטבח יער קאטין.
אמו היא לילי שטרסמן-לובינסקי, עורכת, מתרגמת ופעילה בתנועה הרוויזיוניסטית.
ב-1940 עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו.
ב-1949 סיים את לימודיו בגימנסיה שלווה בתל אביב והתגייס לחיל האוויר כאלחוטן אוויר.
ב-1956 סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1961 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בתואר M.
JUR וב-1963 קיבל רישיון עריכת דין.
בשנים 1953–1991 עבד בעיתון "מעריב" ככתב, עורך, עורך חדשות ראשי וכתב חוץ.
במסגרת עבודתו ב"מעריב" סיקר את משפט אייכמן.
בעבודתו בעיתון עסק בתפקידים שונים, בהם פרשנות משפטית וייעוץ משפטי בענייני תקשורת, וכן שימש נציב התלונות של העיתון.
לצד תפקידיו אלה שימש כחבר הנהלת המועצה הלאומית לקידום ערכי שלטון החוק והדמוקרטיה וחבר ועדת המשנה המשפטית של המועצה הציבורית להגנה על הפרטיות.
בשנים 1974–1976 שימש מנהל מחלקת הארגון וההסברה בפדרציה הציונית בקנדה.
בשנים 1985–1996 לימד דיני תקשורת ואתיקה מקצועית בתוכנית ללימודי תעודה בעיתונאות באוניברסיטת תל אביב.
כן לימד בחוג לתקשורת בפקולטה למדעי החברה בסמסטר חורף 2005.
במאי 1991 מונה לשופט תעבורה, ובדצמבר 1994 מונה לשופט שלום.
בתפקיד זה כיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובפתח תקווה.
בדצמבר 2001 פרש לגמלאות, ולאחר מכן הצטרף כשופט בדימוס לבית המשפט לתביעות קטנות, תפקיד בו כיהן במשך שש שנים.
שימש כיו"ר ועדת הבחירות האזורית של פתח תקווה בשנת 2001, 2003 ו-2006.
במשך שנתיים היה יו"ר ועדת שחרורים בכלא מעשיהו ובכלא הדרים.
שימש כיו"ר הוועדה למינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות בשנים 2005–2008.
נבחר לשופט בית הדין המשמעתי של מועצת העיתונות (יוני 2006).
מאוחר יותר צורף למועצת העיתונות ומשנת 2011 היה חבר הנהלת מועצת העיתונות.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד יו"ר בית הדין המשמעתי של מועצת העיתונות.
פרסם חמישה ספרים בנושאי עיתונאות, משפט ועוד.
פרסם מאמרים ב"הארץ" ובכתבי העת "כיוונים חדשים" ו"האומה".
היה בעל מדור קבוע על ענייני משפט בעולם ב"עלון השופטים", המיועד לשופטים ולשופטים בדימוס בלבד.
נפטר ב-2 במאי 2022. הותיר אחריו את רעייתו, ריטה, שלושה ילדים ונכדים.
עוטי הגלימה: תולדות עריכת הדין בארץ ישראל, תל אביב: לשכת עורכי הדין בישראל; ספרית מעריב, תשמ"ה 1984.
"דיני תקשורת ואתיקה עיתונאית הלכה למעשה", תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – לימודי תעודה בעיתונאות – הקתדרה לעיתונאות ע"ש עזריאל קרליבך, 1986. (חוברת הדרכה)
המערוך: פרשת הרצח של מלה מלבסקי, רמת גן: כנרת, 1987.
שלום רוזנפלד, גבריאל שטרסמן (עורכים), כותרת ראשית: מעריב ארבעים שנה, תל אביב: ספרית מעריב, 1987. (בשנת תשנ"ח-1997 הופיעה מהדורה מעודכנת: "כותרת ראשית: מעריב חמישים שנה", עם השלמות: 1997–1988 בעריכת אברהם תירוש ומאיר בלייך)
בחזרה מן הגרדום: סיפור שליחותו העלומה של יהודה תגר לעיראק ב-1951, שנות מאסרו, היחלצותו מחבל התלייה, העינויים שעבר, התוכניות לשחררו ושחרורו המפתיע, תל אביב: ספרי ידיעות אחרונות, 1992.
גבריאלה אביגור-רותם (נולדה ב-1946) היא סופרת, משוררת ועורכת ישראלית.
זכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, בשנת 1993 על ספרה "מוצרט לא היה יהודי" ובשנת 2002 על ספרה חמסין וציפורים משוגעות, שזיכה אותה גם בפרס נשיא המדינה לספרות.
אביגור-רותם נולדה בשם גאולה גורמן (אך נרשמה בשם גבריאלה גורמן) בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, ועלתה לישראל עם משפחתה בגיל שלוש.
בהמשך עברה ללוד ולאחר מכן לרמת חן.
היא למדה ב"תיכון בליך" ושירתה בחיל האוויר.
את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת תל אביב סיימה בתואר בוגר בספרות עברית ובספרות אנגלית.
עבדה כמורה לספרות בבליך עד שנת 1992.
ספר השירים הראשון שכתבה, "דולציניאה", יצא לאור בשנת 1980.
ספר השירים השני שכתבה, "חומות וקיסרים", יצא לאור בשנת 1990.
הרומן הראשון פרי עטה, "מוצרט לא היה יהודי", התפרסם ב-1992. עדי אופיר הגדירו כ"מאה שנות בדידות יהודית, מארקס שנימול והובא בבריתה של העברית".
הרומן תורגם, בין היתר, לסינית ולערבית.
בעקבות ספרה "חמסין וציפורים משוגעות", הכתיר אותה פרופ' גרשון שקד כיורשתו של יעקב שבתאי.
אבנר הולצמן כתב שהספר הוא יצירה מורכבת ונוגעת ללב, אך גם מתח ביקורת עליו בכמה נקודות, כגון שישנו משהו בלתי משכנע בעליל בעיצוב דמותה של הגיבורה.
ספרה "אדום עתיק" הוכנס לרשימת הניו יורק מגזין של תריסר הספרים הטובים ביותר בעולם משנת 2007 שעדיין לא תורגמו לאנגלית.
הסופר יצחק אוורבוך-אורפז שיבח את הספר ואת כתיבתה של אביגור-רותם כ"בעלי עוצמה עצומה של הקול הקולקטיבי הישראלי, שנשמע בעבר הקרוב בכִשרון שכזה רק אצל ס.
אביגור-רותם הרצתה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת הלימודים תשנ"ו ובאוניברסיטת חיפה בשנת הלימודים תשנ"ז, והיא משמשת עורכת לשונית בהוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
אביגור-רותם נישאה בשנות ה-70 לדניאל רותם, עו"ד במקצועו.
הזוג התגורר ברמת אפעל וגידל שם את שני ילדיהם.
ב-1988, לאחר גירושיה, פגשה את אהרן אביבי, כיום פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת חיפה, שהפך לבן זוגה.
מסוף שנות ה-90 היא מתגוררת באבטליון שבגליל.
דולציניאה, שירים (דביר, תשמ"א 1980)
חומות וקיסרים, שירים (כתר ספרים, 1990)
ספרים לכל טעם : תוכנית לעידוד הקריאה בחטיבת הביניים (המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1995)
חמסין וציפורים משוגעות, (קשת, 2001), (הוצאה מחודשת: זמורה, 2008), רומן
אדום עתיק, (כנרת זמורה-ביתן דביר, 2007), רומן
כל סיפור הוא חתול פתאום, (כנרת זמורה-ביתן דביר, 2013), רומן
מלך זהב ודם, (כנרת זמורה-ביתן, 2017), רומן היסטורי
ארבע מדברות ואחת שותקת, (כנרת זמורה-ביתן), 2020, רומן
עד שתדעי לכתוב אהבה, (כנרת זמורה-ביתן), 2023
ספריה תורגמו לשפות אחדות וזיכו אותה בפרסים רבים בישראל ומחוצה לה.
דליה אלבלינג, איך את נרדמת בלילה, הוצאת תמוז, תל אביב, 1998
מירי טלמון, בלוז לצבר האבוד: חבורות ונוסטלגיה בקולנוע הישראלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשס"א 2001
אווה אילוז, האוטופיה הרומנטית: בין אהבה לצרכנות, הוצאת זמורה-ביתן, חיפה, תשס"ב 2002
עוזי וייל, ביום שבו ירו בראש הממשלה: סיפורי אהבה, הוצאת עם עובד, תל אביב 2003
בעז נוימן, ראיית העולם הנאצית: מרחב-גוף-שפה, הוצאת אוניברסיטת חיפה וספריית מעריב
אורלי לובין, אשה קוראת אשה
גרשון שקד, זהות: ספרויות יהודיות בלשונות לעז
זאב לוי ונדב לוי, אתיקה, רגשות ובעלי-חיים: על מעמדם המוסרי של בעלי-חיים
אהרון בן-זאב, ישר מהלב: רגשות בחיי יומיום
יוסי אמיתי, מצרים וישראל - מבט משמאל: השמאל המצרי והסכסוך הערבי-ישראלי 1947-1978
יוסף גינת, נקמת דם: נידוי, תיווך וכבוד המשפחה
תמר כתריאל, מילות מפתח: דפוסי תרבות ותקשורת בישראל
יערה בר-און, רואות את הנולד: לידה ויילוד לקראת העידן המודרני
יורם בר-גל, סוכנת תעמולה ארץ ישראלית: הקרן הקיימת לישראל 1924-1947
דוד פישלוב, מחלפות שמשון: גלגולי דמותו של שמשון המקראי
אלכס כרמל, כאן בארץ ששמיה כחולים תמיד, פרשת חייו של צייר-המזרח גוסטב באוארנפיינד 1848-1904
גבריאלֶה ד'אנונציו (באיטלקית: Gabriele d'Annunzio; 12 במרץ 1863 – 1 במרץ 1938) היה סופר, משורר, מחזאי, טייס וגיבור מלחמה איטלקי, מבשרה של התנועה הפשיסטית באיטליה.
גבריאלה ד'אנונציו נולד בפסקרה כבנו של בעל אחוזות עשיר.
כבר בגיל צעיר ניכר כישרונו יוצא הדופן, ובגיל 16 פרסם את יצירותיו הראשונות.
בשנת 1881 התקבל לאוניברסיטה ברומא.
ספרו הראשון בפרוזה, "ילד התענוגות", פורסם ב-1889, והייתה זו אך התחלה של קריירה ספרותית משגשגת ופורייה במיוחד.
בשנת 1883 נישא למריה הרדואין די גאלזה, ולזוג היו שלושה בנים.
הנישואים הסתיימו ב-1891. ב-1894 החל בפרשיית אהבים עם השחקנית המפורסמת אלאונורה דוזה, שהפכה אותו למפורסם בחוגים נרחבים.
הוא כתב עבורה מחזות כ"עיר המתים" ו"פרנצ'סקה די רימיני" בהם שיחקה בתפקיד הראשי.
אפיים הסוער של בני הזוג הביא לסיום הנישואין ב-1910. לאורך חייו ניהל ד'אנונציו מערכות יחסים מקבילות עם נשים, רובן ככולן קצרות וממוקדות בתשוקותיו המיניות.
ב-1897 נבחר ד'אנונציו לפרלמנט לתקופה בת שלוש שנים, כנציג עצמאי.
בשנת 1910 הביאו אורח חייו החריג לפשיטת רגל, והוא נמלט לצרפת מפני נושיו.
שם שיתף פעולה עם המלחין קלוד דביסי במחזה מוזיקלי "מות הקדושים של סן סבסטיאן" (1911).
את תפקיד סבסטיאן הקדוש נתנו שני היוצרים לאידה רובינשטיין, והבישוף של פריז, שהזדעזע לנוכח הליהוק של קדוש נוצרי לאישה יהודייה, הורה למאמינים הקתוליים להחרים את היצירה.
זמן קצר לאחר מכן הוכנסו יצירותיו של ד'אננוציו לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית (ה"אינדקס").
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה שב ד'אנונציו לאיטליה ונשא נאומים משלהבים בהם הטיף לכניסת איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
אף שהייתה לנאומים אלה השפעה על ציבורים נרחבים, שבהם היה ד'אנונציו בעל עוצמה כריזמטית סוחפת, שאלת השפעתם על קבלת ההחלטה להצטרף למלחמה שנויה במחלוקת, שכן ככל הנראה היא התקבלה בממשלה בחשאי עוד קודם לנאומים אלה.
ד'אנונציו התנדב לצבא האיטלקי כאשר כבר עבר את שנתו ה-50, הפגין גבורה וזכה לתהילה כטייס קרב.
הוא איבד את עינו בתאונת טיס.
ב-9 באוגוסט 1918 הוביל כמפקד טייסת הקרב ה-87 תשעה מטוסים לטיסה בת כ-1,000 ק"מ להטלת כרוזים על וינה.
על אף תבוסותיה המרובות של איטליה בשדה הקרב, חידדה המלחמה את השקפותיו הלאומיות והוא החל לקדם את הדעה כי לאיטליה צריך להינתן תפקיד לצד המעצמות המנצחות ככוח אירופי מן המעלה הראשונה.
לאחר שבוועידת פריז נמסרה העיר פיומה (כיום רייקה שבקרואטיה) ליוגוסלביה, הוביל חבורת לאומנים אשר כבשו את העיר וגירשו ממנה כוח רב לאומי (של חיילי ארצות הברית, בריטניה וצרפת).
הם תכננו להביא לסיפוח העיר על ידי איטליה, אך הממשל האיטלקי סירב לשתף פעולה עם התוכנית, מחשש לתסבוכת בינלאומית.
איטליה הטילה מצור על הלאומנים שהתבצרו בעיר, ודרשה את כניעתם.
ד'אנונציו הכריז כי העיר היא מדינה עצמאית ("ממלכת קרנארו האיטלקית") ולה חוקה, אשר היוותה את הקווים הבסיסיים לחוקה הפשיסטית שאיטליה עצמה אימצה כעבור שנים מספר.
הוא הכריז על עצמו כדוצ'ה.
הוא ניסה לייצר אלטרנטיבה לחבר הלאומים ממספר מדינות אחרות בעולם, וליצור קשר עם קבוצות לאומניות מורדות בבלקנים (איטלקים וסלאבים), אך ללא הצלחה.
במשך חמישה עשר חודשים הייתה פיומה אבן שואבת למהפכנים, לאומנים, אנרכיסטים, אמנים, נוודים ושאר הרפתקנים.
לפי אחת השמועות, שלח מנהיג ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין לד'אנונציו חבילת קוויאר ואמר שהוא המהפכן האמיתי היחיד באירופה.
ד'אנונציו התעלם מחוזה רפאלו והכריז לבסוף מלחמה על איטליה עצמה.
לאחר שפיומה הופגזה מן הים על ידי הצי האיטלקי, נכנע ד'אנונציו בדצמבר 1920.
לאחר פרשת פיומה פרש ד'אנונציו לביתו על חוף אגם גרדה ובילה את שנותיו האחרונות בכתיבה ובתעמולה פוליטית.
על אף שהיה בעל השפעה חזקה על בניטו מוסוליני, לא קיבל תפקיד במדינה הפשיסטית.
הוא זלזל במוסוליני ובהיטלר וראה בהם חקיינים שלו, אך בסופו של דבר ראה באור חיובי את השלטון הפשיסטי בארצו.
בשנת 1922, זמן קצר לפני המצעד על רומא, הושלך מהחלון על ידי אלמוני שניסה להתנקש בחייו והפך לנכה.
בשנת 1924 קיבל את התואר "נסיך מונטה נבוסו" ובשנת 1937 הוכרז כנשיא האקדמיה האיטלקית המלכותית.
הוא מת משבץ מוחי ב-1 במרץ 1938, וזכה להלוויה ממלכתית בה השתתף גם מוסוליני.
מות הדוכס אופינה ו-שומרים לבוקר (ספריה קטנה, 1927, תרגום: יצחק למדן).
ג'יובני אפיסקופו (מצפה, 1929, תרגום: ג.
החיה הנבחרת | פרשת וגנר (דחק, סדרת 'דרש', 2022, מאיטלקית: אמוץ גלעדי).
גבּריאלה מיסטרל (בספרדית: Gabriela Mistral; 7 באפריל 1889 – 10 בינואר 1957) הוא שם העט של המשוררת הצ'יליאנית, זוכת פרס נובל לספרות לשנת 1945, לוסילה דה מריה דל פרפטואו סוקורו גודוי אלקאיאגה (בספרדית: Lucila de María del Perpetuo Socorro Godoy Alcayaga).
לוסילה נולדה למשפחה ענייה בעיירה ויקוניה בעמק אלקי (Valle del Elqui) שבמחוז קוקימבו, בצפון צ'ילה.
אביה, שהיה מורה כפרי, נטש את משפחתה כשהייתה בת שלוש.
היא למדה בבית הספר המקומי והחל מגיל 15 הייתה למורה כפרית.
עד שנת 1919 לימדה בבתי ספר שונים, בתי ספר יסודיים ובתי ספר תיכוניים.
משנת 1921 כיהנה כמנהלת בית ספר תיכון לבנות.
בשנת 1906 היא הכירה פקיד רכבת בשם רומליו אורטה (Romelio Ureta) והם התאהבו.
הרומן היה סוער, אך קצר, כי פקיד הרכבת נתפס במעילה והתאבד.
לוסילה שמרה אמונים לאהבתה עד סוף ימיה ולא נישאה לאחר.
את חיי הנישואין והאימהות, שוויתרה עליהם, החליפה בהתמסרות לספרות ולהוראה.
במשחקי הפרחים שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1914, זכה השיר שלה במקום הראשון.
מכאן ואילך תהילתה רק גדלה ובשנת 1945 הוענק לה פרס נובל לספרות "על שירתה הלירית השואבת השראתה מרגשות בעלי עוצמה, שהפכו את שמה לסמל השאיפות האידיאליסטיות בכל רחבי דרום אמריקה".
משנת 1920 התחילה לחתום את שמה בשם העט שהרכיבה משמותיהם של שני יוצרים אהובים עליה, גבריאלה ד'אנונציו ופרדריק מיסטרל.
היא הצטערה שלא הצליחה לשלב ביניהם גם את שמו של היוצר השלישי, רבינדרנת טאגור, אך היא גילתה אותו מאוחר מדי.
בשנת 1922 הוזמנה על ידי שלטונות מקסיקו, כדי לתמוך ברפורמה בחינוך המקסיקני.
עוד באותה שנה היא נסעה גם לארצות הברית.
היא ייצגה את ארצה בתפקידים שונים, הייתה נציגה באיגוד לשיתוף פעולה שליד חבר הלאומים, והייתה קונסולית של ארצה בברזיל, באיטליה, בספרד, בפורטוגל ובלוס אנג'לס.
בשנת 1957 מתה גבריאלה מיסטרל ממחלת הסרטן.
לאחר מותה הובלה בהלוויה ממלכתית לקבורה בצ'ילה.
לזכרה נוסד בשנת 1979 "פרס גבריאלה מיסטרל".
גבריאלה מיסטרל כונתה "מלכת הספרות האיברית" וזאת משום שיצירותיה נותנות ביטוי מובהק לאופי הספרדי.
קובץ השירים הראשון של מיסטרל, שיממון, מושפע מאוד מחוויית ההוראה שמקבלת אצלה מימד כמעט דתי.
האימהות, שלא חוותה באופן ישיר, היא נושא השירה הראשון במעלה אצלה.
האם השכולה, האם המבכה, האם הנושאת בסבל, האם הזאת מככבת ברבים משיריה.
בילדותה אימה קראה לפניה מהתנ"ך ובעיקר מספר תהילים וכך הסגנון הדתי, חסר סגפנות או התנזרות, מבצבץ מבין שורותיה.
היא שרה גם על הדברים הפרוזאים - על המים, על המלח, על האבן, כשבכל אלה היא מגלה מקורות השראה רבי עוצמה ודימויים עזים.
בהקדמה לתרגום שיריה לצרפתית כתב פול ואלרי: "אישה זאת שרה את הילד כפי שלא עשה זאת איש לפניה".
גבריאלה מיסטרל הקדישה שיר לעם היהודי, שיר שבו היא מבכה את כאביו ותלאותיו.
השיר נכתב בהשפעת הדיווחים על הפרעות שנעשו ביהודים.
כנוצרייה המכירה היטב את מקורות דתה, מכנה היא את ישו בשירתה בשם "מלך היהודים".
שירים, מספרדית - רנה שני, ירושלים, 1966.
Sonetos de la muerte 1914 "סונטות המוות", נכתבו בהשפעת מות אהובה.
Poema de Chile 1967 "הפואמה של צ'ילה", פורסם לאחר מותה.
גבריאל צפרוני (17 באוקטובר 1915 - 7 ביוני 2011) היה עיתונאי ישראלי, עורך העיתון "הבוקר" ומנכ"ל תיאטרון "הבימה".
צפרוני נולד בווילנה, כבן למשפחה יהודית בשם צפלביץ'.
ב-1920 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
עבד במאפייה מגיל 14 כמחלק לחם בעיר הקטנה והצעירה, וכך הכיר רבים מנכבדי העיר.
מגיל 16 עבד כעיתונאי ב"חזית העם", ואחר כך בעיתון "דואר היום" שעורכו היה איתמר בן-אב"י.
עבד ככתב של "דיילי טלגרף" ו"הצופה".
בשנת 1935 החל לעבוד בעיתון "הבוקר", תחילה ככתב בתל אביב ואחר כך כראש סניף ירושלים.
מידע שאסף בעבודתו העיתונאית העמיד גם לרשות ארגוני ההגנה, האצ"ל והלח"י.
בשנת 1962 מונה לעורך העיתון "הבוקר", וכיהן בתפקיד זה עד לסגירת העיתון ב-1965. בין השנים 1969–1977 שימש כמנכ"ל תיאטרון "הבימה".
צפרוני מפורסם בסיפוריו ובהגזמותיו; שנינותו וחוש ההומור שלו נודעו בעיקר דרך תוכנית הרדיו "שלושה בסירה אחת" שבה השתתף בשנות החמישים.
השתתף בוועדות רבות והיה חבר בארגונים ממשלתיים ועירוניים רבים (ועדת השמות בתל אביב, ארגון הגנים הלאומיים, אל-סם).
היה בין מקבלי אות יקיר תל אביב לשנת 1995. צפרוני נודע גם בקשריו הרבים עם אנשי רוח וממשל בארץ ובעולם; עם חבריו ומכריו נמנו אהוד אולמרט, אהרן אמיר ודוד בן-גוריון.
על אף שישנם סיפורים שמעולם לא אומתו הוא טען גם להיכרות עם הזוג ג'.ר.ר.
טולקין כאשר ביקרו בארץ ישראל.
כן טען כי בילדותו פגש במקרה את אלברט איינשטיין ובאותו הבוקר ממש גם את דיזנגוף ויידע את זה האחרון על הימצאותו של הראשון בעיר.
גבריאל צפרוני היה נשוי לשולמית צפרוני (1917–2008), בתם של רפאל חיים אבולעפיה ושל הציירת חד גדיא (מרים-מרוסיה ניסנהולץ), שעבדה כמורה.
נולדה להם בת אחת, נעמה, סגנית עורכת "ארץ אחרת".
בשנות ה-60 התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים).
גבריאל רפפורט ("גברוש") (תרפ"ד 15 באוגוסט 1924 – י"ב בחשוון תשס"ב 29 באוקטובר 2001) היה לוחם ומפקד בפלמ"ח, טייס, מקים יחידת החילוץ וההצלה הארצית, איש קיבוץ בית אלפא.
נולד בבית החולים במעין חרוד וגדל בקיבוץ בית אלפא, בן למייסדי הקיבוץ אליהו ושרה רפפורט.
כבר מגיל צעיר ביותר למד לנהוג בטרקטור ולטפל בבעלי חיים.
בשנת 1936, בגיל 12 בלבד הצטרף להגנה ולמד לתפעל נשק ולסייע בשמירה על הקיבוץ.
בזמן הפיצול הפנימי ('הטרנספר') ב-1940, נותר בבית אלפא בעוד אמו עברה לרמת יוחנן.
בשנת 1941 התגייס לפלמ"ח והיה בין המגויסים הראשונים.
יצא לקורסי חבלה, מקלענים, ימאות, דאייה ומפקדי כיתות, בהמשך יצא גם לקורס טיס והיה טייס פייפר במחלקת הטיס של הפלמ"ח.
שובץ כמפקד כיתה בפלוגה א' ברמת יוחנן, נעצר במהלך השבת השחורה ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
לאחר השחרור פיקד על הורדת מעפילים במסגרת הפלי"ם.
בשנת 1947 שובץ כנהג משאית בשיירות לירושלים במסגרת הגדוד הרביעי ("הפורצים") בחטיבת הראל.
במסגרת זו בנה משוריינים ממשאיות והיה סגן מפקד פלוגת המשוריינים.
השתתף בכל קרבות הגדוד הרביעי, ביניהם הקרבות על הקסטל, בית מחסיר, מנזר סן סימון ועוד.
במהלך הלחימה מונה לסגנו של דוד אלעזר.
ביוני 1948 השתתף בגילוי דרך בורמה.
ביום סייע בהעברת שיירות מזון ובלילה עבד כפועל על ציוד מכני הנדסי כדי להסדיר את הדרך.
בהפוגה הראשונה גויס לצה"ל ויצא לקורס קצינים.
כמפקד פלוגה השתתף במבצע ההר, בו הוביל פלוגה שכבשה את הכפר חוסאן אך נסוגה ממנו.
אחר כך השתתף גם במבצע חורב.
בשנת 1950 חזר גברוש לקיבוצו, בית אלפא, שם הקים את מחצבות בית אלפא וחפציבה.
במבצע סיני שולב בחטיבת המילואים (חטיבה 9), פיקד על הפלוגה שכבשה את ראס נצרני, ונמנה עם הכוח שכבש את שארם א-שייח'.
גם במלחמת ששת הימים היה בחטיבה 9, פעל בגיזרת יריחו ונתמנה למושל טובאס.
לאחר מלחמת ששת הימים השתמש בציוד הכבד שהיה ברשות מחצבות בית אלפא לסלילת כבישים ברמת הגולן.
ב-1973, במלחמת יום כיפור, התגייס בהתנדבות והוביל צוות שריון שהועמד תחת פיקודו של רפאל איתן בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
בשנת 1976, על פי בקשה אישית של רפאל איתן, התגייס חזרה לצה"ל בשירות קבע ופיקד על סלילת כבישים בסיני.
בין היתר, היה אחראי על סלילת "דרך זיוה" - דרך שחיברה את מנזר סנטה קתרינה לכביש החוף המזרחי של סיני, תוך מעבר בשטחים הרריים קשים ביותר.
הציוד לפריצת "דרך זיוה" היו דחפורי ה-D9 של משרד הביטחון שנשארו ללא שימוש לאחר שעבדו בהקמת קו בר-לב.
צה"ל ומע"צ השלימו את עיקר פריצת הדרך לסנטה קתרינה תוך כדי הקפדה על סטנדרטים של כבישים אזרחיים.
עובדה זאת עזרה למצרים כאשר השלימו את סלילת הדרך עם אספלט לאחר החזרת סיני.
בקשר לתקופה זו נמתחה עליו ביקורת מצד חיל ההנדסה, כיוון שהעדיף לפעול בכוחות עצמו ועם אנשים שהביא, במקום לשתף פעולה עם החיל.
גם הגבולות בין פעילותו האזרחית לתפקידו הצבאי לא היו מוגדרים היטב.
בשנת 1982 פיקד על מבצעים הנדסיים בלבנון, רובם מבצעי חילוץ טנקים, ביניהם חילוץ טנקי שלל.
במסגרת זו סייע בפינוי ובחילוץ נפגעי אסון צור הראשון ואסון צור השני.
מצויד בלקחי החילוצים פנה גברוש אל הרמטכ"ל, ידידו, משה לוי והציע לו להקים את יחידת החילוץ וההצלה הארצית.
היחידה קמה ב-1984 ואיחדה תחתה את כל הגופים שעסקו בחילוץ והצלה עד אז.
גברוש פיקד על היחידה עד 1986 ובמסגרת זו נסע להושיט סיוע למקסיקו, יוון, אל סלוודור, וארמניה בעקבות רעידות אדמה שפקדו מדינות אלו.
גבריאל רפפורט השתחרר מצה"ל ב-1986 בדרגת אלוף-משנה ועבר להתגורר בתל אביב.
בי"ב בחשוון תשס"ב, יום הזיכרון השישי לרצח יצחק רבין, עלה גברוש לירושלים בקבוצה של ותיקי פלמ"ח.
במעמד טקס הזיכרון קיבל התקף לב ונפטר.
נקבר בבית הקברות של בית אלפא.
בהספד שנשא לזכרו ישראל זמיר (חבר קיבוץ בית אלפא ובנו של יצחק בשביס-זינגר), אמר:
גברוש הפך למזוהה ביותר עם דמות ה"צבר", אדם מחוספס אך עם לב זהב, אשר לא שם ליבו לחוקים ולבירוקרטיה שעה שהוא פועל למיטב הבנתו, לטובה.
חיים גורי, אשר התחנך בנערותו בבית אלפא והתגייס יחד עמו לפלמ"ח, כינה את הצברים "גברושים".
הוא כתב בספרו "עם השירה והזמן", (הוצאת מוסד ביאליק והקיבוץ המאוחד): "כמה קינאתי אז ב'גברוש', למשל, שנולד ובשתי כפות ידיו מפתח שוודי ופרבלום.
נציגם המובהק של ילדי העמק, כסיסמת 'הפועל' 'נפש בריאה בגוף בריא'"
חברי בית אלפא מספרים כי "גברוש" הוא גבריאל בשירו של מתתיהו שלם "יוחנן וגבריאל".
מצפה גברוש הוקם על ידי קיבוץ בית אלפא יחד עם הקרן לשיקום מחצבות.
מצפה הנוף ממוקם מעל בית אלפא, על מדרון הגלבוע, בגובה של כ-100 מטרים מעל העמק.
גברוש היה נשוי למלכה, ולהם חמישה ילדים.
בתם הבכורה אראלה חזרה בתשובה ונישאה למיכאל בן חורין.
גבריאל תורג'מן (נולד ב-1957) הוא אנס סדרתי ישראלי אשר זכה לכינוי "הפדופיל החמקן".
תורג'מן, תושב אשדוד, נשוי ואב לארבעה ילדים, ריצה תקופות מאסר ארוכות בכלא הישראלי בגין עבירות סמים ורכוש, שביצע לפני הרשעתו בעברות מין.
ב-6 באפריל 2009 נגזרו על תורג'מן 45 שנות מאסר בפועל, העונש הגבוה ביותר שהוטל אי פעם על עבריין מין בישראל, (אם כי לא בגין עבירה אחת בודדת, העונש הגבוה ביותר בגין עבירה בודדת, נגזר על האנס אחמד בני ג'אבר, בגין האונס שביצע בגן העיר, בתל אביב).
תורג'מן הואשם באונס של חמש ילדות.
במהלך המצוד שערכה משטרת ישראל אחריו, הצליח תורג'מן לחמוק מידיה ועל כן זכה לכינויו, "החמקן".
דגימות ה-DNA שנלקחו מתורג'מן תאמו ממצאים מזירת תקיפה שאירעה תשע שנים קודם לכן, בה הותקפה ילדה בת תשע תושבת אשדוד.
תורג'מן הואשם בעבר באותה תקיפה, אך בית המשפט מצא אותו זכאי.
במהלך ההליכים המשפטיים הכחיש שביצע את העבירות שמיוחסות לו.
בגזר הדין כתבה השופטת רויטל יפה כ"ץ בדבריה כי "הנאשם הותיר אחריו חמישה קורבנות, חמש משפחות הרוסות, חמש נפשות פצועות ומיוסרות.
הכאב והסבל של הילדות הפכו גם למנת חלקם של ההורים".
נוכח העונש הכבד שגזרו השופטים, הדגישה השופטת כי "אסור לנו לשכוח שמעשי האונס האכזריים הציתו אימה ופאניקה בקרב הציבור הרחב.
למרות שהארץ רעשה וגעשה לנוכח מעשיו, הדבר לא הרתיע אותו מלשוב ולבצע מעשים נוספים", הערכת המשטרה היא שתורג'מן אנס יותר מחמש ילדות כפי שנכתב בכתב האישום נגדו.
שטרן נולד בעיר אָטֶנדוֹרְן (Attendorn) שבווסטפאליה, גרמניה, בשנת 1913. למד בגימנסיה ומשנת 1933 שהה בהכשרה חקלאית בהולנד.
עלה לארץ ישראל ב-1937. הוא למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים והצטרף לפעילות הפוליטית של יהודה לייב מאגנס, מרטין בובר ונתן חפשי.
במחצית השנייה של שנות הארבעים השתתף בעריכת "בעיות הזמן", ביטאון אגודת "איחוד", שדגלה בקירוב יהודי-ערבי.
והיה פעיל בליגה למניעת כפייה דתית.
ב-1949 החל שטרן לעבוד ב "על המשמר", העיתון היומי של "מפלגת הפועלים המאוחדת" (מפ"ם).
הוא שימש כתב פרלמנטרי וכתב מדיני של העיתון, אך קנה את שמו בעיקר אחרי מלחמת ששת הימים, הודות למדורו השבועי "דפים מהיומן" שבו תיעד בנימה אישית ובסגנון פואטי את המצב בשני חלקי ירושלים.
שטרן נחשב לעיתונאי המגן על זכויות החלשים והמיעוטים; בשנות החמישים כתב הרבה על מצוקתם של יושבי המעברות.
הוא התמחה גם ביחסי יהודים-נוצרים.
1953 אזרח כבוד של הכפר הערבי אבו גוש
1973 "פרס אגרון" לעיתונות מטעם עיריית ירושלים
1981 אות אמיל גרינצוויג לזכויות אדם מטעם האגודה לזכויות האזרח
על המרפסת של מוסא הג'ינג'י (העורך: תום שגב; ציורים: שמואל כץ), תל אביב: הוצאת על המשמר, תשמ"ו-1986.
מרדכי מארטין בובר, חילופי אגרות במשך שבעים שנה; דברי מבוא: גריטה שידר, ירושלים: מוסד ביאליק, כרך א: 1897–1918 / תרגמו מגרמנית והוסיפו הערות: יהושע עמיר וגבריאל שטרן, תשמ"ב-1982.
גבריאל קרמר היה מתמטיקאי שווייצרי.
כישרונו של קרמר בתחומי המתמטיקה התגלה כבר בצעירותו.
בגיל 18 קיבל דוקטורט, ובגיל 20 היה יושב ראש משותף של המחלקה למתמטיקה.
בשנת 1728 הציע פתרון לפרדוקס סנט פטרסבורג, שהיה קרוב מאוד לפתרון שהוצע על ידי דניאל ברנולי 10 שנים מאוחר יותר.
עבודתו החשובה ביותר, מאמר בנושא עקום אלגברי בשם "Introduction à l'analyse des lignes courbes algébriques", פורסם בשנת 1750, כשהיה בשנות הארבעים לחייו.
המאמר כולל את ההדגמה המוקדמת ביותר לכך שעקום מדרגה n נקבע על ידי n(n+3)/2 נקודות עליו, במקרה הכללי.
בספר מופיע מחקר מעמיק על עקומת השטן.
קרמר ערך את עבודותיהם של יאקוב ויוהאן ברנולי.
הוא כתב על הסיבות הפיזיקליות לצורה הספרית של כוכבי הלכת ועל התנועה של האפסידים שלהם (1730) ועל הטיפול של ניוטון בעקום אלגברי מעוקב (1746).
הוא כיהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטה העברית, והיה חלוץ בחקר כימיה של קרינות של נוקלאוטידים וברדיוביולוגיה.
היה ממייסדי מפלגת ליברלים עצמאיים וחבר בהנהגתה.
גבריאל שטיין נולד בבודפשט למשפחה דתית.
בנם של זלמה וד"ר ארתור שטיין, עורך דין ופעיל בקהילה היהודית בבודפשט.
שטיין למד בגימנסיה היהודית בבודפשט.
הוא היה חבר במכבי הצעיר בצ'כוסלובקיה והושפע רבות מדודו פאול שטיין שגר בסלובקיה והיה פעיל במזרחי.
בגיל 13 חבר עם כמה חברים כדי להקים את מכבי הצעיר בהונגריה.
הוא פעל בהונגריה למען עליה של בני נוער לישראל ובכך הציל רבים מהשואה.
בשנת 1938, לאחר שקיבל תעודת בגרות, עלה לארץ ישראל והחל ללמוד כסטודנט לכימיה באוניברסיטה העברית.
תקופה מסוימת התגורר בקיבוץ כפר המכבי.
בשנת 1940 התגייס לחיל הספר בעבר הירדן ושירת בו כארבע שנים.
בשנת 1946 סיים את לימודי הכימיה בירושלים.
בשנת 1949 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת דורהם באנגליה בכימיה פיזיקלית, בהנחיית פרופסור יוסף יהושע וייס, והיה עמית מחקר שם עד שנת 1951.
בשנת 1951 החל ללמד באוניברסיטה העברית, בשנת 1956 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1960 מונה לפרופסור מן המניין.
משנת 1963 ועד 1971 היה מנהל המחלקה לכימיה פיזיקלית.
משנת 1971 ועד 1976 היה מנהלו הראשון של מכון קאזלי לכימיה שימושית.
בשנת 1959 נבחר כנשיא החברה הישראלית לכימיה.
ב-1963 היה לנשיא האגודה הישראלית לקידום המדע.
משנת 1961 ל-1964 היה יו"ר ועדת התיאום של הארגונים האקדמאיים בישראל ונאבק רבות למען זכויותיהם.
היה חבר במועצה לאנרגיה אטומית בישראל.
בשנת 1966 היה פרופסור אורח באוניברסיטת בוסטון ובשנת 1970 באוניברסיטת הרווארד, בקתדרה לחקר הסרטן בבית הספר לרפואה.
הוא מונה על ידי שר הפיתוח משה קול כיועץ מדעי ראשי במשרד בשנת 1968 ושימש בתפקיד עד שנת 1970. היה לו חלק חשוב בעידוד התפלת מים ופיתוח התעשייה הכימית בארץ.
משנת 1970 עד 1974 היה יושב ראש מועצת המנהלים של המכון למחקרי נפט וגיאופיזיקה.
הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הנדסת התפלת מים משנת 1968 ועד מותו.
בשנת 1960 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים.
הוא שימש כעורך הראשי של הביטאון המדעי לכימיה.
בשנת 1966 קיבל את פרס נורדאו.
הוא היה חבר באקדמיה למדע של ניו יורק.
הוא העמיד תלמידי דוקטורט ובהם: אבנר טריינין, אריה בן נאים, חוה ליפשיץ ויהושע יורטנר, גדעון שפסקי, אביגדור שפרמן.
הוא היה חבר של אדוארד טלר, פיזיקאי שנודע כאבי פצצת המימן, שכמוהו היה יהודי-הונגרי.
שטיין האמין כי אסור לאנשי מדע לעמוד מהצד, מכוון שעתיד המדינה נקבע במוסדותיה הדמוקרטיים, כי מי שרוצה להשפיע על ענייניה חייב להיות פעיל במסגרת מפלגה.
הוא היה בין התומכים בהקמת המפלגה הליברלית הישראלית בשנת 1961 וב-1965 כאשר היא התפלגה היה לפעיל מרכזי במפלגת הליברלים העצמאיים.
הוא היה סגן יושב ראש מרכז המפלגה, יושב ראש המועצה של סניף ירושלים ויו"ר ועדת האקדמאים של המפלגה.
שטיין תמך בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני ובשנה האחרונה לחייו בלט במאבק למען זכויות הפלסטינים, והאמין שיהיו גורם חשוב בהסכם שלום.
הוא פעל למען קידום תהליך השלום, חשב שיש להגיע להסכם מהיר עם הפלסטינים סמוך לאחר מלחמת ששת הימים, והציע כי ישראל תיסוג מתעלת סואץ כמחווה של רצון טוב כלפי מצרים.
על אף שהיה איש שהגדיר עצמו "מסורתי", לחם בכפייה דתית ולמען הכרה בזכויות של הזרמים השונים ביהדות.
היה נשוי לפאולין דפנה לבית אפשטיין.
נפטר מסרטן ב-22 באוקטובר 1976 כשהוא בן 56. השאיר אחריו בת, תמר (תמי) שטיין גוטליב, ובן, אשר (אשי) שטיין.
גבריאל רִיסֶר היה משפטן ופוליטיקאי יהודי גרמני, שפעל למען האמנציפציה של יהודי גרמניה.
ריסר נולד ב-2 באפריל 1806 בהמבורג.
שם משפחתו, "ריסר", מציין מוצא מהיישוב ריס (Rieß) שהיה חלק ממחוז רצט (Rezatkreis) שהשתייך לממלכת בוואריה ולפני כן לנסיכות אוטינגן-וולרשטיין.
ריסר היה הצעיר מחמישה ילדים - שלושה בנים ושתי בנות.
שני הוריו נולדו לרבנים: סבו מצד אמו פרומט, רפאל כהן, היה אב בית דין של קהילות אה"ו, וסבו מצד אביו, יעקב קצנלנבוגן, היה רב באוטינגן.
אביו, אליעזר (לצרוס) ריסר , היה המזכיר של אביו שלו, הרב יעקב.
על אף שלצרוס היה יהודי אורתודוקסי אדוק, הוא השתדל לתווך בין היהודים המסורתיים לבין קהילת בית-הכנסת הרפורמי בהמבורג.
המשפחה התגוררה זמן-מה בליבק, אבל נאלצה לעזוב בשנת 1819, ושבה להמבורג.
לאביו של ריסר היה חשוב שימשיך את לימודיו בליבק, והוא מצא משפחה נוצרית שתסכים לשכן אותו ושתספק לו מזון כשר.
בליבק הלך לבית הספר הידוע "קטרינאום" (Katharineum zu Lübeck), ובסוף לימודיו בליבק הצטרף למשפחתו בהמבורג ולמד בבית ספר מקומי.
כשגבריאל סיים את לימודיו בבית הספר החליטו הוריו לשלוח אותו ללמוד משפטים.
הם קיוו כי יוכל לקבל משרת עורך דין בעירו, אבל רק ה"אזרחים" יכלו לקבל את המשרה ואילו היהודים לא נחשבו "אזרחים".
היה רק יהודי אחד בשם מאיר בריסלוי שהחזיק במשרת נוטריון.
אביו של גבריאל ריסר קיווה כי אחרי השתדלות יסכימו הרשויות בהמבורג למנות עוד עורך דין או נוטריון יהודי, אך הניסיון הזה לא הצליח.
האפשרות השנייה שעליה חשב אביו היא לשלוח את גבריאל להולשטיין שנשלטה על ידי דנמרק.
היחס ליהודים מצד השלטונות הדניים היה טוב יותר מאשר בהמבורג.
בשנת 1824 הוא התחיל לימודי משפטים באוניברסיטת קיל.
אביו קיווה כי אחרי שיסיים את לימודיו בקיל (העיר קיל נשלטה גם על ידי דנמרק) ירשו לו הדנים להתיישב באלטונה (חלק מהולשטיין) ולקבל שם משרת עורך דין.
אחרי שנה אחת באוניברסיטת קיל גבריאל עזב אותה ועבר לאוניברסיטת היידלברג.
בחודש דצמבר 1826 קיבל את התואר "דוקטור למשפטים", על התעודה שהוא קיבל נכתב: "summa cum laude", הוא סיים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר קבלת התואר חזר גבריאל להמבורג, לבית הוריו.
אביו חזר לטרוח כדי שגבריאל יוכל לעבוד בתור עורך- דין בהמבורג.
באותם ימים עניינים משפטיים בין יהודי ליהודי נידונו על פי משפט ישראל, אך עורך-דין שטיפל בהם היה בדרך כלל נוצרי שהסתמך על ספרי הלכה מתורגמים.
אליעזר ריסר קיווה כי הרשויות יבינו כי הם זקוקים לעורך-דין יהודי נוסף.
אביו הציע לו בינתיים להעמיק את הידע שלו בדיני ישראל.
אליעזר רצה שגם הקהילה תשתדל אצל הרשויות כדי שגבריאל יקבל את תפקיד עורך דין או נוטריון.
תשובתו של גבריאל בסופו של דבר הייתה שהוא לא רוצה לקבל את התפקיד בדרכים האלו, והחליט להמשיך את לימודיו במינכן ב-1827.
ב-9 במרץ 1828 מת אליעזר ריסר, אביו של גבריאל.
האירוע הטראומטי הזה לא שינה את אורח חייו ושאיפותיו האקדמיות של גבריאל הצעיר.
העסק של אביו הלך וגדל עם השנים, לפני מותו ציווה אביו על בני משפחתו לתמוך בגבריאל עד שיממש את מטרותיו.
אחרי זמן מה נסע להיידלברג כי קיווה שירשו לו לקבל משרת מרצה.
המצב החוקי של היהודים בבאדן (אליו השתייכה היידלברג) היה לא ברור, מצד אחד על פי החוקה הותר ליהודים להורות באוניברסיטה, אבל מצד שני לא היה אף מרצה יהודי באוניברסיטה.
באותם ימים היה נהוג באוניברסיטאות גרמניות שכל בעל תואר אקדמאי יכל להעביר שיעורים פרטיים באוניברסיטה, אבל האוניברסיטה לא שילמה לו משכורת, אלא הסטודנטים שבאים לשיעורים האלו שילמו לו.
גבריאל ריסר הציע לממשלת באדן להעביר שיעורים כאלו, אבל הם סירבו בטענה שיש כבר יותר מדי מרצים פרטיים באוניברסיטת היידלברג.
לפניו כבר היו כמה יהודים שביקשו להתיר להם להעביר שיעורים פרטיים, אך הם נתקלו בהתנגדות.
ברגע שהסכימו אותם יהודים להמיר את דתם נפלו כל המכשולים לפניהם.
גבריאל ניסה עוד פעם לקבוע שיעורים פרטיים בבאדן, אבל נענה בשלילה.
אחרי באדן הוא נסע למדינת זכסן-וימר, בתקווה ששם ירשו לו לקבוע שיעורים פרטיים באוניברסיטת ינה, אך גם כאן נענה בשלילה.
ב-1840 מונה לנוטריון, לאחר שנוטריון יהודי שהחזיק בתפקיד נפטר.
ריסר ניהל מאבק למען זכויות יהודים לא מתוך הנחה שיש ליהודים זכות הגדרה עצמית כפי שהיו עד למאה ה-19, אלא מתוך הסכמה עמוקה לאי-קיומה של זו.
[...] במלחמתו לשיווי-זכויות היהודים הביע ריסר פעם אחת את הדברים המוחלטים האלה: 'אין אנו גרים גרורים בארץ זו, אלא ילידי המקום, והואיל וכך אין לנו זכות תביעה לארץ-מושב במקום אחר: אחת משתי אלה: או שאנו גרמנים או חסרי-מולדת'.".
עד 1848 מאבקו למען היהודים התנהל בעיקר באמצעות מאמרים ומכתבים, כשבגיל 24 החל לכתוב בזכות שוויון זכויות ליהודים.
בין השנים 1832–1833 הוציא לאור כתב עת Der Jude (היהודי).
מחברת נוספת יצאה לאור בשנת 1835. בכתב העת כתב בעיקר על דיונים על יהודים בבתי מחוקקים ברחבי גרמניה.
ב-1833 כתב מכתב מטעם הקהילה היהודית לרשויות של המבורג ובו ביקש להעניק ליהודים זכויות אזרח.
הדבר היה קרוב להיעשות, אבל הייתה התנגדות קשה מצד תושבי המבורג.
הוא פרסם מאמרים בשם "Jüdische Briefe" ('מכתבים יהודיים') בכתב-העת "Der Orient", בהם הגיב בכעס על עלילת דמשק (1840).
ידוע מקרה על ברלינאי אחד שהגיע להמבורג ופתח שם בית משתה, רבים מלקוחותיו היו יהודים, הוא פחד שהעסק שלו יהפוך ל"בית משתה של יהודים" ונוצרים יימנעו מלפקוד את העסק שלו.
הוא החליט לאסור את כניסתם של היהודים לבית המשתה שלו, אך לפי החוק הדבר היה אסור.
בעל העסק החליט לעשות שני תעריפים, אחד לנוצרים ואחד ליהודים (יותר יקר), זה לא הרתיע כמה מן היהודים הצעירים והם החליטו להמשיך לפקוד את בית המשתה.
בעל העסק הכין כמה בריונים שישליכו את היהודים.
במקום התנהלו כמה קטטות שהתפתחו יותר מאוחר למהומות.
המשטרה שלחה כוחות להפסיק את המהומות, נתפסו מעורבים משני הצדדים והם הובאו לבית המשפט.
למרות שנקבע שנוצרים היו אשמים עיקריים בהתלקחות האירועים המשפט הוטה לטובתם.
גבריאל ריסר מתחילת האירועים לא עמד בצד, אלא התערב מהתחלה.
הוא הגיע לאותו בית משתה לראות האם יעזו לתקוף גם אותו, אף אחד לא העז לתקוף אותו פיזית, הרי כבר אז הוא היה אישיות מוכרת וידועה בהמבורג, אבל עדיין הוא נתקף מילולית.
ריסר תבע את בעל העסק על העלאת מחירים, ולקח עליו להגן על צעיר יהודי מאלטונה שנתפס בזמן התקוטטות בבית משתה.
מתנגדי מתן זכויות ליהודים הפיקו את רצונם, הרי האוכלוסייה והרשויות אחרי המהומות היו עכשיו לא בעד היהודים (דברים דומים קרו גם ב-1819 וב-1830).
ב-1848 באירופה פורץ גל התקוממויות שנודעו בשם כולל "אביב העמים".
המהומות התחילו בפברואר אותה שנה בצרפת, שם הודח המלך לואי פיליפ.
בגרמניה שתי השאיפות העיקריות היו לאחד את גרמניה ולדרוש חוקה שהובטחה על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי עוד בימי כיבושי נפוליון.
בעקבות "אביב העמים" ב-1 באפריל 1848 התכנס "קדם-פרלמנט", בין הנציגים שישבו שם היו 5 יהודים, בין אותם היהודים היה גם גבריאל ריסר.