tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשמעו עדים שראו אנשי כמורה במחנות הריכוז, ועד אחר העיד על כומר שתמך במדיניות חיסול העצורים באמצעות טיסות מוות.
הכנסייה הקתולית הארגנטינאית סיפקה תמיכה חשובה לממשל הצבאי ולהכנת ההפיכה, ובחלק מהמקרים השתתפה ישירות בביצוע מדיניות הממשל.
בשנת 2002 התנצלה הכנסייה הקתולית על מעשים שבוצעו במהלך הדיקטטורה הצבאית, בין השנים 1976 - 1983, אך עם זאת עד 2006 סירבה הכנסייה הקתולית לפתוח את הארכיון שלה, שבו ישנם גם דיווחים של כמרים צבאיים שיכולים לספק מידע על הנעדרים.
הכנסייה מילאה תפקיד חשוב במהלך הדיכוי, אך גם בשורותיה היו חטופים שנעלמו, למרות שהדבר הוכחש על ידי ראשי הכנסייה.
הכוחות המזוינים התמקדו במגזרים המתקדמים יותר של הכנסייה הקתולית, וראו אותם כחתרניים.
לפי ההיסטוריון אמיליו מיניונה, בין השנים 1974 ל-1983 נרצחו או נעלמו 19 כמרים קתולים ובישוף קתולי אחד, ועוד שני בישופים מתו בספק תאונות.
לפחות שישים ושניים כמרים נעצרו, עונו, שוחררו וגורשו מהמדינה ואנשי דת רבים מן העולם השלישי נרדפו, נעצרו ורבים אחרים הוגלו מבלי שנעצרו.
אזרחים רבים שעבדו עם כמרים אלה נעצרו-נעלמו.
באופן פרדוקסלי, גם ארגוני הגרילה השמאליים שהתנגדו לשלטון הצבאי ולממשלות הימניות שקדמו לו, גרמו לעלייתו של המשטר הצבאי ולמשטר הדיכוי שהנהיג.
הפסיכואנליטיקאי הוגו וזטי טוען כי "ערב ההפיכה, כאשר פעולות הגרילה העירוניות הופנו בגלוי נגד הכוחות המזוינים וכוחות הביטחון, היה ברור שמטרתם של ארגוני הגרילה אינה הסבת נזק לצבא אלא בתגובה שבאופן הזוי נעדה להעמיק את ההסלמה לקראת עימות גדול עתידי.
הקו שנמשך הניח, בקצרה, כי קריסת המערכת המוסדית תוביל לדיקטטורה אכזרית יותר מהקודמת, שלא תהיה מסוגלת להכיל התנגדות גוברת ונגדה, ותאפשר לארגוני הגרילה להופיע בעמדת מנהיגות".
פילאר קלביירו , מרצה למדע המדינה ועצירה-נעלמת לשעבר בעצמה, מבקרת את הארגונים החמושים בארגנטינה ומאשרת כי "הטקטיקה של טרור חסר הבחנה שיחק בסופו של דבר תפקיד לא קטן באָפנוּת ובהרחבה של נוהלי הדיכוי של הדיקטטורה".
בהתייחסה להשלכות של מה שהיא מכנה "הנחת הניצחון הבלתי נמנע" של ארגוני הגרילה, אמרה פילאר קלביירו כי "תחת הרעיון הזה, ארגון מונטונרוס, כמו ארגון ה-ERP, סברו שההפיכה ב-1976 מועילה למטרותיהם מכיוון שהיא תחדד את הסתירות ותבהיר את העימות, שעד אז היה מעומעם יותר...
קיוו שכל זה יאיץ את רגע הניצחון".
מריו פירמניך , ממנהיגי המונטונרוס, אמר על ההפיכה: "לא עשינו כלום למנוע את זה כי בקיצור, ההפיכה הייתה גם חלק מהמאבק הפנימי בתנועה הפרוניסטית".
הקהילה הבינלאומית לא הצליחה לעצור את ההפרה המסיבית של זכויות האדם בארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי ובוליביה, ואף לא הוחלט על גינויים בינלאומיים.
חוסר יכולתה של הקהילה לעשות זאת נבע בעיקר מחסימה שיטתית של כל ניסיון להטיל סנקציות על ארגנטינה הן על ידי ארצות הברית והן על ידי ברית המועצות.
במהלך המלחמה הקרה חששה ארצות הברית מהתפשטות הקומוניזם בדרום אמריקה.
הקבוצות החתרניות שתקפו את ממשלת ארגנטינה היו קבוצות שמאל וכמה קבוצות מרקסיסטיות, עובדה שלכאורה חיזקה את החשש.
למרות שלפחות שישה אזרחי ארצות הברית "הועלמו" על ידי צבא ארגנטינה עד 1976, בכירים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כולל מזכיר המדינה (ומאוחר יותר היועץ לביטחון לאומי), הנרי קיסינג'ר, גיבו בסתר את השליטים הצבאיים החדשים של ארגנטינה.
לאחר שסיים את תפקידו בממשלת ארצות הברית, בירך קיסינג'ר את החונטה הצבאית של ארגנטינה על המלחמה בשמאל, וקבע כי לדעתו "ממשלת ארגנטינה עשתה עבודה יוצאת מן הכלל בחיסול כוחות הטרור".
באוקטובר 1987 חשף השבועון The Nation, כי קיסינג'ר נתן בחשאי לחונטה "אור ירוק" למדיניותם, בין השאר על ידי הפעלת בית הספר של האמריקות .
שגריר ארצות הברית בארגנטינה, רוברט סי היל , פעל מאחורי הקלעים כדי למנוע מהחונטה הצבאית של ארגנטינה לעסוק בהפרות מסיביות של זכויות אדם.
גם לאחר שנודע כי קיסינג'ר נתן לגנרלים הארגנטינאים "אור ירוק", עשה היל מאמצים שקטים כדי לנסות ולבטל את הנחייתו של קיסינג'ר, גם לאחר שהוזהר על ידי עוזריו של מזכיר המדינה כי הוא עלול לפטר את היל.
ארצות הברית הייתה גם ספק מרכזי של סיוע כלכלי וצבאי למשטר וידלה במהלך השלב המוקדם והאינטנסיבי ביותר של הדיכוי.
בתחילת אפריל 1976 אישר הקונגרס בקשה של ממשל הנשיא ג'רלד פורד, שנכתבה ונתמכה על ידי הנרי קיסינג'ר, להעניק סיוע ביטחוני בהיקף 50 מיליון דולר לחונטה.
בסוף 1976 העניק הקונגרס סיוע צבאי נוסף של 30 מיליון דולר, ובשנה שלאחר מכן שקל הקונגרס את המלצת ממשל פורד להגדיל את הסיוע הצבאי ל-63.5 מיליון דולר.
הסיוע, ההכשרה והמכירות הצבאיות של ארצות הברית למשטר וידלה נמשכו תחת ממשל הנשיא ג'ימי קרטר ברציפות עד ל-30 בספטמבר 1978 לפחות.
גישתה של ארצות הברית השתנתה לחלוטין עם עלייתו לשלטון של ג'ימי קרטר, איש המפלגה הדמוקרטית, במיוחד באמצעות פעולתה של פטרישיה דריאן , תת-מזכירת זכויות האדם.
ממשל קרטר הפעיל לחץ על השלטון בארגנטינה וצמצם את הסיוע הצבאי שניתן למדינה.
מאידך, הנרי קיסינג'ר, באותה עת כבר לא בעל תפקיד ממלכתי, נסע לארגנטינה ב-1978 כדי לשבח את הצבא על "מאמציו" במה שהוא כינה "לחימה בטרור".
עם היבחרו של רונלד רייגן הרפובליקני ב-1981, שבה ארצות הברית למדיניות של תמיכה בדיקטטורה הצבאית, תוך ארגון משותף של המלחמה המלוכלכת במרכז אמריקה (מבצע צ'רלי, ראו לעיל), עד למלחמת פוקלנד.
ממשל רייגן טען כי ממשל קרטר הקודם החליש את היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית עם בעלות ברית של המלחמה הקרה בארגנטינה והפך את הגינוי הרשמי של הממשל הקודם לנוהגי זכויות האדם של החונטה.
גם תאגידים אמריקאים, כמו החברה המוטורית פורד וסיטיבנק, שיתפו פעולה עם החונטה בדיכוי והיעלמות עובדים פעילים באיגודים.
ברית המועצות, מצידה, יצרה קשר מסחרי הדוק עם הדיקטטורה הצבאית בתקופת שלטונם של חורחה רפאל וידלה וממשיכו, רוברטו אדוארדו ויולה.
כתוצאה מכך הגנה המפלגה הקומוניסטית הארגנטינאית על הרודנים וברית המועצות חסמה את הסנקציות שהתבקשו נגד ארגנטינה בפורומים בינלאומיים.
גם קובה שמרה על עמדה סובלנית ביחס להפרת זכויות האדם בארגנטינה, ופעלה כבת שיח של הממשל הצבאי, הן מול מדינות הגוש הסובייטי והן מול המדינות הבלתי-מזדהות.
אלו האחרונות, יחד עם קובה ומדינות הגוש הסובייטי, מילאו תפקיד מפתח בעצירת כל החלטה המגנה את הדיקטטורה הארגנטינאית בוועדת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
במספר מדינות באירופה, בעיקר בצרפת, הייתה פעילות במטרה להוקיע את הפרות זכויות אדם בארגנטינה.
בשנת 1978, הודיע שחקן הכדורגל ההולנדי, יוהאן קרויף, כי לא ישתתף במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, כמחאה.
ב-1980 העניקה ועדת פרס נובל את פרס נובל לשלום לאדולפו פרס אסקיבל, לוחם למען זכויות אדם, צעד שהייתה בו מחאה על מצב זכויות האדם בארגנטינה.
ב-1981 הופיעה להקת קווין בבואנוס איירס, במאר דל פלאטה וברוסאריו.
במופעיה ביקרה הלהקה בגלוי את הדיקטטורה הצבאית וחזו את נפילתה.
להופעות הייתה השפעה רבה על הנוער.
כמה מדינות קיבלו והגנו על גולים מארגנטינה.
הבולטות בהן היו מקסיקו, קוסטה ריקה, ונצואלה, ספרד, צרפת ושוודיה.
הסודיות וחוסר האפשרות לקבל מידע מנעה גם היווצרות תנועה דמוקרטית או פציפיסטית שעלולה הייתה להוביל לפתיחת חקירות.
עם זאת, למרות התנאים הקיצוניים של הדיכוי היו כמה קבוצות פוליטיות וארגונים לזכויות אדם שהצליחו לפעול כאופוזיציה לדיקטטורה הצבאית בתוך ארגנטינה.
ראשית, בלטו ארגוני זכויות אדם, ובהם הארגונים האמהות מכיכר דה מאז'ו, הסבתות של כיכר דה מאז'ו , האספה הקבועה לזכויות אדם (APDH) , ארגון קרובי המשפחה של הנעלמים והעצורים הפוליטיים , שירות השלום והצדק , המרכז ללימודי משפט וחברתיים (CELS) והתנועה היהודית לזכויות אדם , בין היתר.
גם איגודים מקצועיים היו חלק מן ההתנגדות: הקונפדרציה הכללית של העובדים (CGT) נותרה בעמדת אופוזיציה פעילה והכריזה על עשרות שביתות.
ב-1979 הכריזה ועדת ה-25 - האגף בקונפדרציה שהיה אמון על ההתנגדות לשלטון - על השביתה הכללית הראשונה ובספטמבר 1981 קראה הקונפדרציה להפגנה הפתוחה הראשונה נגד הדיקטטורה הצבאית.
לאחר שהשלטון הצבאי אסר על קיומן של הפגנות פעלו האיגודים המקצועיים בדרכים אחרות של מאבק, כמו עוד לפני כן, עם איסור השביתות, חיפשו צורות שונות של מאבק כמו "עבודה מתוך עצב" (trabajo a tristeza), האטה בעבודה, מעין "שביתה איטלקית".
כמה מפלגות פוליטיות שמרו על אופוזיציה פעילה.
בשנת 1980 ארגנו בני הנוער של מפלגות אלו מחדש את הנוער הפוליטי כמופע של פעולה משותפת, בהשתתפות נוער רדיקלי, פרוניסטי, סוציאליסטי, קומוניסטי ובלתי מזדהה.
ב-1981 ארגנו חמש מפלגות (האיחוד האזרחי הרדיקלי, המפלגה החוסטיסיאליסטית, הבלתי מזדהים, והתנועה לפיתוח ושילוב והמפלגה הנוצרית דמוקרטית), בתמיכת המפלגה הסוציאליסטית העממית, את המולטיפארדידה (Multipartidaria), פעולה ארגונית משותפת לכל המפלגות הללו, כדי ללחוץ על הממשל הצבאי לסגת ולהקים משטר דמוקרטי.
גם תנועת הסטודנטים קיימה ארגון חשאי רעוע, בעיקר באמצעות פדרציית האוניברסיטה הארגנטינאית.
מחקרים מעמיקים של התקופה מגלים מאמצים חשובים מצד בתי הספר העל-יסודיים בשנים הראשונות להפיכה, בעיקר בהפצת כתבי עת אסורים לתלמידים.
היו יותר ממאה כתבי עת כאלה ברחבי המדינה, והם היוו את הבסיס לארגון מחדש של מרכזי הסטודנטים האסורים.
רשויות הכנסייה הקתולית הארגנטינאית גילו, באופן כללי, פסיביות.
עם זאת, היו בכנסייה כמה קבוצות ואישים שאימצו עמדה פעילה בהגנה על זכויות האדם.
בין אלו נמנו הנזירות הצרפתיות ו, שנעלמו ב-1977; אנשי המסדר הפלוטיני בבלגראנו, שנרצחו ב-1976; הבישוף של לה ריוחה, מונסיניור אנריקה אנג'לי , שנרצח גם הוא ב-1976, ורבים אחרים.
מחוץ לארגנטינה התארגנו קבוצות גולים, ביניהן בלטו קבוצות ה"קאזה ארגנטינה" במקסיקו ובמדריד, וכן הקבוצות שאורגנו בפריז.
נוכחותם של ארגוני הגרילה, המונטונרוס ו-ERP, נחלשה מאד ואף אבדה.
ב-30 במרץ 1982 ארגנו כוחות האופוזיציה הפגנה עממית גדולה נגד הדיקטטורה, הפגנה שהיוותה את הסדק הגדול הראשון במשטר.
עם זאת, ארגונים אלו ביצעו כמה פעולת עד 1979. לאחר ההפיכה ביצע המונטונרוס שורה של התקפות באמצעות פצצות שהטמין.
ב-2 ביוני 1976 התפוצץ מטען חבלה בחדר האוכל של המשטרה הפדרלית; בין עשרים וחמישה לשלושים נהרגו וקרוב לששים נפצעו.
ב-18 ביוני 1976 נהרג הגנרל סזארו קרדוזו, מפקד המשטרה הפדרלית מפצצה שהוטמנה בביתו.
ב-12 בספטמבר התפוצצה מכונית תופת שהופעלה בשלט רחוק כאשר עבר לידה אוטובוס ובו אנשי משטרה.
תשעה שוטרים ושני אזרחים נהרגו.
ב-9 בנובמבר התפוצץ מטען חבלה שהטמין מונטונרוס במטה המשטרה של מחוז בואנוס איירס, והביא למותו של אחד ולפציעת אחד עשר שוטרים.
ב-18 בפברואר 1977 ביצע ה-ERP מתקפה כושלת נגד המטוס הנשיאותי של ראש החונטה הצבאית, חורחה רפאל וידלה.
ב-5 באפריל פוצצה קבוצת גרילה פצצה במפקדה של פיקוד חיל האוויר הארגנטינאי וגרם נזק מבני לבניין קונדור בבואנוס איירס שם היה ממוקם.
ב-7 במאי ביצע מונטונרוס פיגוע נגד סגן אדמירל סזאר אוגוסטו גוזטי, שר החוץ.
גוזטי נפצע קשה ומת כמה שנים לאחר מכן.
באותה שנה נהרגו בבואנוס איירס 36 שוטרים בהתקפות קבוצות גרילה או בעימותים עמן.
ב-1 באוגוסט 1978 תקף מונטונרוס את סגן האדמירל דאז ארמנדו למברושיני בבואנוס איירס.
בהתקפה זו היו שלושה הרוגים ו-10 פצועים.
בתחילת 1979 החליטה הנהגת המונטונרוס הגולה, בראשות רוברטו פרדיה, לפתוח ב"מתקפה נגדית עממית כדי לחזור לארץ".
המתקפה הנגדית פותחה בשני שלבים, שבוצעה ב-1979 וב-1980, ובמסגרתה ביצע מונטונרוס כמה התקפות נגד פקידים אזרחיים בממשל הצבאי, שהיו שייכים לצוות הכלכלי, או אנשי עסקים קשורים.
בחודש אוקטובר 1979 דיווח המודיעין של השלטון הדיקטטורי כי מונטונרוס נמצא במצב של משבר פנימי עקב "תמרון התקפות הנגד" שבוצע במדינה באותה שנה.
נפילת המשטר הצבאי וסיומה של המלחמה המלוכלכת
ב-1981 הודח גנרל חורחה רפאל וידלה, מחולל ההפיכה הצבאית ושליטה הראשון, בהפיכה שהונהגה על ידי הגנרל רוברטו אדוארדו ויולה.
ויולה מינה את עצמו לנשיא לכל החיים והרחיק את האנשים הנאמנים לגנרל המודח ממרכזי הכוח.
עם זאת, השינוי בהנהגה של המדינה לא שינה את האסטרטגיה המבוססת על טרור.
לאחר תשעה חודשים בלבד של הודח הגנרל ויולה ב-22 בדצמבר 1981 על ידי הגנרל לאופולדו גלטיירי, שגם הוא ומשטרו המשיכו במדיניות המלחמה המלוכלכת.
לאחר כשבע וחצי שנים של שלטון צבאי הייתה ארגנטינה במשבר כלכלי ושלטוני.
המשכורות במשק היו נמוכות ב-40% מאלו שהיו בתקופת פרון, והאינפלציה עמדה על 130%.
במשק שרר חוסר שקט ולמרות מדיניות הטרור רבו ההפגנות והמחאות כנגד השלטון הצבאי.
כדי להסיח את דעת הקהל פתחה החונטה במלחמת פוקלנד.
ההשתלטות הארגנטינאית על איי פוקלנד, שהיו בשליטה בריטית ובמשך שנים נתבעו על ידי ארגנטינה, הביאה בתחילה לעלייה בתמיכה בחונטה, אך תבוסתה החד משמעית של ארגנטינה בידי בריטניה במלחמה קצרה (2 באפריל עד 14 ביוני 1982) זעזעה את ארגנטינה והכריחה את גלטיירי לפרוש.
את מקומו של גלטיירי תפס ב-1 ביולי 1982 הגנרל ריינלדו ביניונה, סגן מפקד הקמפיטו לשעבר, מרכז מעצר חשאי ליד בואנוס איירס.
לנוכח ההתנגדות ההולכת וגוברת לדיקטטורה הצבאית, מפנים ומצד הקהיליה הבינלאומית, נאלץ ביניונה לאפשר מחדש את חופש הדיבור וחופש ההתאספות, שכלל גם זכות השביתה.
צעד זה הוביל לחוסר שקט גדול עוד יותר, שביתות רבות והפגנות, שהכריחו את ביניונה לקרוא לבחירות חופשיות.
אלו התקיימו ב-10 בדצמבר 1983 ובהן זכה ראול ריקרדו אלפונסין.
בכך הושם הקץ לדיקטטורה בת שבע השנים.
התמודדות עם פשעי המלחמה המלוכלכת
בדצמבר 1983 הקים אלפונסין את הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים (ספרדית: Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, בראשית תיבות: CONADEP), בראשות הסופר ארנסטו סאבטו.
תפקיד הוועדה היה לאסוף ראיות לפשעי מלחמה שנעשו במהלך המלחמה המלוכלכת.
הוועדה נעזרה ב-APDH (La Asamblea Permanente por los Derechos Humanos, הוועדה הקבועה לזכויות אדם), שהיא גוף לא ממשלתי לזכויות אדם, את כל הדיווחים על ההיעלמויות שנאספו על ידם במהלך המלחמה המלוכלכת, ובמקביל ביקשה מארגוני זכויות אדם אחרים את סיועם.
הדו"ח שפרסמה הוועדה נקרא Nunca Más ("לעולם לא שוב").
הדו"ח כולל 50,000 עמודי תצהירים של ניצולי ההיעלמויות, ובהם תיאורים מפורטים של הטיפול בעצורים, או "הנעלמים", ומכיל תיאורי מקרים של עינויים או רצח.
הדו"ח תיעד 8,961 מקרי מוות והיעלמויות בין השנים 1976 - 1977, וחקירות הוועדה סייעו למצוא רבים מאתרי הקבורה ההמוניים ברחבי ארגנטינה, ששימשו לקבורת "הנעלמים".
הפרטים שנחשפו, כולל תיאורי הזוועות ומספר האנשים והנשים שהועלמו זעזעו את דעת הקהל העולמית.
הנשיא אלפונסין הורה ב-1985 על העמדת תשעת חברי החונטה הצבאית לדין, ומשפטם כונה משפט החונטות (Juicio a las Juntas).
בנוסף לראשי החונטה נפתחו למעלה מ-2000 משפטים נגד קצינים וחיילים שהיו אחראים להתעללות, עינויים והיעלמויות.
עם זאת, זמן קצר לאחר הגשת דו"ח הוועדה ופתיחת המשפטים, העבירה הממשלה שני חוקים: חוק הנקודה הסופית (Ley de Punto Final) וחוק הציות הראוי (Ley de la obediencia debida) .
שני החוקים הללו חסמו למעשה את האפשרות לתבוע את מי שהיו מעורבים בפשעי המלחמה המלוכלכת, והפסיקו את ההליכים המשפטיים שהתנהלו.
החוקים עברו ברוב גדול בקונגרס, ביוזמתו של אלפונסין, שחשש מהפיכה צבאית חדשה .
בשנת 1989 הוציא הנשיא קרלוס מנם שני צווים שהעניקו חנינה, בין היתר, לכל מבצעי הפשעים נגד האנושות שלא נהנו מחוק הנקודה הסופית ומחוק הציות הראוי, לרבות חברי הדירקטוריון הנידונים ושר הכלכלה, חוסה אלפרדו מרטינס דה הוז.
שני החוקים האמורים וצווי החנינה של מנם נודעו כ"חוקי החסינות".
חוקים אלו עוררו מחאה רחבה ובתי המשפט החלו להכריז על כך שאינם חוקתיים.
ב-14 ביוני 2005, בעת נשיאותו של נסטור קירשנר, קבע בית המשפט העליון בארגנטינה כי חוקי החסינות אינם חוקתיים, וכך התאפשרה פתיחת המשפטים מחדש.
חורחה רפאל וידלה, נשיא ארגנטינה בין ה-24 במרץ 1976 ל-28 במרץ 1981, נשפט ב-1985 בגין אחריותו להיעלמותם של כ-30,000 בני אדם, ונידון למאסר עולם.
בשנת 1990 שוחרר, כחלק מהחנינה שהעניק הנשיא, קרלוס מנם.
לאחר ההכרזה על חוקי החסינות כבלתי חוקתיים, נידון וידלה שוב, יחד עם 29 נאשמים נוספים, ושוב נגזר עליו ב-22 בדצמבר 2010 מאסר עולם.
רוברטו אדוארדו ויולה, מחליפו של וידלה מ-29 במרץ 1981, נשפט ב-1984 וב-1985 נידון למאסר עולם לביצוע במאסר בית.
הוא ריצה את עונשו בווילה מפוארת עד ששוחרר ב-1990 בחנינה שנתן הנשיא מנם.
לאופולדו גלטיירי היה יורשו של ויולה וכיהן כנשיא ארגנטינה מ-22 בדצמבר 1981 עד 18 ביוני 1982. במהלך כהונתו הקצרה נעלמו כ-9,000 איש.
ב-1985 נשפט ובשנת 1986 נידון למאסר עולם.
הוא שוחרר מכלאו ב-1991 בזכות החנינה שהעניק הנשיא מנם.
בשנת 2000 נשפט שוב על חטיפת ילדים והושם במעצר בית.
ריינלדו ביניונה היה הנשיא הרביעי והאחרון של הממשל הצבאי לאחר התפטרותו של לאופולדו גלטיירי.
הוא הוציא צו סודי שהורה על השמדת כל התיעוד הנוגע לעצורים והנעלמים.
משפטו התקיים רק ב-2009, וב-2013 הוא נידון למאסר עולם.
אלבנו הרגונדיגוי היה שר הפנים בתקופת הדיקטטורה.
הוא היה אחראי על פירוק מערכת המשפט בארגנטינה, החלפת שופטים בקציני צבא או באוהדי המשטר, והותיר את משפחות הנעלמים ללא כל אפשרות לדעת את גורל יקיריהם.
לאחר ריצוי עונש מאסר קצר הוא נהנה מחנינתו של מנם, אך בעקבות סירובו להעיד על פעילותו בתקופת הדיקטטורה הוא הוכנס למעצר בית ב-2004. הוא נפטר בעודו במעצר בית ב-2012, בגיל 85.
אמיליו אדוארדו מסרה, שהיה מפקד בית הספר למכונאות של הצי (ESMA), נידון למאסר עולם ב-1985, הוא נהנה מהחנינה כשעזב את הכלא ב-1990 ומטעמים בריאותיים נחסמו בקשות ההסגרה של ממשלות איטליה, ספרד, גרמניה וצרפת; הוא נפטר בשנת 2010 בגיל 85.
חורחה אדוארדו אקוסטה (ידוע בכינויו El Tigre) היה מפקד מדור GT332 (Grupo de Tareas 332) צוות שהיה אחראי על ריגול, לכידה, עינויים והוצאה להורג של מתנגדי השלטון.
בסיס פעילות הצוות היה ב-ESMA.
הוא היה אחראי למותם של כ-5,000 בני אדם, אך זכה לחנינה לאחר תום הדיקטטורה.
הוא נידון למאסר עולם ב-2011 בארגנטינה.
אלפרדו איגנסיו אסטיז השתייך לצוות GT332, ועליו הוטל להסתנן לפגישות החשאיות של קרובי הנעלמים כדי לזהות חשודים אפשריים.
הוא היה אחראי לחטיפה ולהיעלמות של מייסדת אמהות פלאסה דה מאז'ו אסוסנה ויז'פלור, של שתי נזירות צרפתיות וכן למותה של אזרחית שוודית בת 17, דגמר הגלין.
אסטיז נפל בשבי הבריטי במהלך מלחמת פוקלנד אך הוחזר לארגנטינה בהתערבותה האישית של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, מרגרט תאצ'ר.
את הסגרתו ביקשו גם ממשלות ספרד, איטליה ושוודיה, ללא הצלחה.
ב-2008 הוא נידון בארגנטינה למאסר עולם בגין פשעים נגד האנושות.
אנטוניו דומינגו בוסי היה המושל צבאי של מחוז טוקומאן בשנים 1976 - 1977. הוא היה אחראי להיעלמותם של למעלה מ-500 איש.
ב-1991 נבחר למושל באותו מחוז וב-1999 נבחר כסגן המושל.
ב-2008 נידון בוסי למאסר עולם בגין פשעים נגד האנושות, גזר דין שהומר למעצר בית.
מיגל אצ'קולס היה מפקד משטרת בואנוס איירס ואחראי על 21 מרכזי מעצר.
הוא הוביל את המבצע שנודע בשם ליל העפרונות, במהלכו נעצרו עשרה תלמידי תיכון, שרובם נרצחו.
אצ'קולס נמצא אשם ב-91 מקרים של עינויים ונידון ל-23 שנות מאסר.
הוא שוחרר לאחר זמן קצר, ולאחר מכן נידון שוב ושוב למאסר עולם בגין רצח, עינויים וחטיפת ילדים.
רמון קמפס היה קולונל שהיה על 20 מרכזי מעצר בלתי חוקיים במחוז בואנוס איירס.
לאחר תום הדיקטטורה הוא נמצא אחראי ל-214 חטיפות, 20 מקרי עינויים ו-32 רציחות.
קמפס נשפט ונידון, בדצמבר 1986, לעונש של 25 שנות מאסר.
הוא נהנה מהחנינה של הנשיא מנם, ומת ב-1994 מבלי שריצה יום בכלא.
בתגובה למשפטים שנערכו למבצעי המלחמה המלוכלכת, התרחשו מספר התקוממויות בצבא ארגנטינה נגד ממשלת אלפונסין.
המורדים התבצרו בכמה קסרקטיני צבא ודרשו להפסיק את המשפטים.
במהלך השבוע הקדוש (Semana Santa) באפריל 1987 התבצרו לוטננט קולונל אלדו ריקו (מפקד גדוד חיל הרגלים ה-18 בפרובינציית מיסיונס) וכמה קציני צבא זוטרים במחנה קמפו די מאיו.
המורדים, שנקראו קאראפינטאדאס (ספרדית: carapintadas, צבועי פנים), דרשו את הפסקת המשפטים ואת התפטרותו של ראש מטה הצבא, הגנרל הקטור ריוס ארניו .
ריקו האמין שממשלת אלפונסין לא תרצה או לא תוכל להפסיק את המרד.
הוא צדק חלקית: פקודותיו של מפקד הקורפוס השני לכתר את הקרסקטינים שבהם התבצרו המורדים זכו להתעלמות מצד פקודיו.
אלפונסין קרא לעם להגיע לפלאזה דה מאיו כדי להגן על הדמוקרטיה; מאות אלפים נענו לקריאתו.
אלפונסין הגיע לקמפו דה מאיו ושכנע את המורדים להיכנע.
בינואר 1988 התרחש מרד צבאי שני כאשר ריקו סירב לקבל את צווי המעצר שהוציא נגדו בית משפט צבאי, באשמה שהוביל את המרד הקודם.
הפעם התבצר ריקו בגדוד חיל הרגלים הרביעי במונטה קאסרוס ודחה את קריאותיו של ראש מטה הצבא, קארידי (שהחליף את ארניו) להסגיר את עצמו.
ריקו דרש שוב להפסיק את המשפטים וטען שהבטחותיו של אלפונסין למורדים לא קוימו.
קארידי הורה לכמה יחידות צבא לדכא את המרד.
התקדמותם לקסרקטין מונטה קזרוס הואטה בשל גשם ובשל דיווחים שחיילי המורדים הניחו מוקשים, אך למרות זאת הובסו כוחותיו של ריקו לאחר קרב של שלוש שעות.
הם נכנעו ב-17 בינואר 1988. 300 מורדים נעצרו ונידונו לעונשי מאסר.
התקוממות שלישית התרחשה בדצמבר 1988. הפעם הובל המרד על ידי לוטננט-קולונל מוחמד עלי סיינלדין, שהנהיג 1,000 חיילים מורדים.
מרידה זו הצליחה, וכמה מהדרישות של סיינלדין ואנשיו התקבלו.
קארידי נאלץ לפרוש ובמקומו התמנה הגנרל פרנסיסקו גאסינו, ששירת במלחמת פוקלנד וזכה להערכה רבה על ידי הקרפינטאדים.
ב-5 באוקטובר 1989, כחלק מרפורמות גורפות, חנן הנשיא הנבחר החדש קרלוס מנם את המורשעים במשפטי זכויות האדם ואת מנהיגי המורדים שנכלאו בשל השתתפות בהתקוממויות הצבאיות.
הצבא, שייצג את הימין הארגנטינאי, גילה אהדה לגרמניה הנאצית ולאיטליה הפשיסטית, והיה נגוע באנטישמיות.
הימצאותם של לא מעט יהודים בשורות השמאל בארגנטינה חיזקה תחושה זו בעיני אנשי הצבא.
בהתאם, התייחס הצבא בחומרה יתרה ליהודים במהלך הרדיפות של המשטר הצבאי.
על פי הערכות, בין 1,900 ל-3,000 יהודים נחטפו ונרצחו במהלך המלחמה המלוכלכת.
על פי הערכות אלה, בין 6% ל-10% מכלל הנרצחים היו יהודים, זאת לעומת שיעורם באוכלוסייה שעמד על 1% בלבד.
על פי עדויות של חטופים יהודים, היו גילויים אנטישמיים בולטים כלפי היהודים שנעצרו, דרכי התעללות ייחודיות לעצירים יהודים, וסממנים נאציים, כמו צלבי קרס, אותם חוו במרכזי המעצר.
עם זאת, יחסי ישראל-ארגנטינה באותה תקופה היו בשיאם, וישראל מכרה לארגנטינה אמצעי לחימה וכלי נשק שונים, בהם מטוסי נשר, ספינות סיור מדגם דבור, ועוד.
כאמור לעיל, המשטר הדיקטטורי הקפיד מאד של חשאיות ולא ברור מה ידע השלטון בישראל על הנעשה בארגנטינה.
מקרה מפורסם של התערבות ישראל לטובת אחד העצורים היה מקרהו של הסופר והעיתונאי חקובו טימרמן, שנעצר על ידי השלטון הצבאי ב-1977. הוא סבל עינויים והואשם בכך שהוא חלק ממזימה ציונית להשתלט על חלק מארגנטינה וצ'ילה ולהקים בהן מדינה יהודית (תוכנית אנדיניה).
טימרמן שוחרר לאחר כשנה, בין השאר בלחץ דיפלומטי ישראלי.
עמותת ממוריה ("זיכרון" בספרדית) הוקמה בישראל בשנת 1990, במטרה לאסוף מידע על הנעדרים ולהנציח את זכרם.
ב-1992 ניטעה ביער בן שמן חורשת עצי אורן לזכר 84 נעדרים יהודים.
סביב הבנת תקופת המלחמה המלוכלכת מתנהל דיון ער, וישנן גישות שונות בהבנת ובפרשנות של התקופה.
דיכוי באמצעות טרור מדינתי - ארגוני זכויות אדם ומפלגות פרוגרסיביות, שמאל ומרכז-שמאל, רואים במלחמה המלוכלכת תהליך של דיכוי מתנגדים, שבוצע באמצעות תוכנית שיטתית ומתוכננת מראש של טרור מדינתי.
רצח עם - ישנם ארגוני זכויות אדם ומפלגות שמאל ומרכז-שמאל, כמו גם משפטנים ופסקי דין שונים, הרואים במעשים שבוצעו על ידי הטרור המדינתי רצח עם.
בית המשפט הראשון שקבע כי בוצע רצח עם בארגנטינה היה בספרד.
ב-4 בנובמבר 1998 הרשיע בית המשפט את אדולפו סילינגו , קצין הצי הארגנטינאי שנטל חלק בפשעי המלחמה המלוכלכת.
בית המשפט הספרדי קבע אז כי:
גם בתי משפט בארגנטינה פסקו באופן דומה.
התיאוריה של שני השדים - פרשנים אחרים טוענים כי הצבא, מצד אחד, וארגוני הגרילה, מצד שני, ביצעו פעולות אלימות טרור, שלא השפיעו רק על הצד שלטענתם הם נלחמים בו, אלא גם על עשרות אלפי אזרחים, שלא השתמשו באלימות.
פרשנות זו, שהוצעה במקור על ידי נשיא ארגנטינה לשעבר ראול אלפונסין, כונתה על ידי מבקריה "התיאוריה של שני השדים".
בפרולוג המקורי לדו"ח Nunca Más", פותח הסופר הארגנטינאי ארנסטו סבאטו באמירה: יש הרואים בפרשנות זו טעות, וכי המושג הנכון הוא "הסלמה של האלימות", כלומר אלימות מצד תנועות הגרילה שגררה דיכוי אכזרי הרבה יותר מצד הממסד.
לוחמה נגד מרד - מגזרים המגינים על פעולות הכוחות המזוינים מ-1976 עד 1983, גם לאחר שחבריו הורשעו בפשע של רצח עם, טוענים כי מדובר היה במלחמה שלא צייתה לכללי המלחמה המסורתית.
על פי תפיסה, הפרות זכויות האדם שאירעו במלחמה המלוכלכת אינן יוצאות דופן, והן מתרחשות בכל מלחמה.
תומכיה של פרשנות זו טוענים כי הכוחות המזוינים של ארגנטינה נלחמו בתוקפנות מרקסיסטית-לניניסטית שיש לראות אותה בהקשר הרחב יותר של המלחמה הקרה, ואילו חלק אחר של תומכי תפיסה זו מציגים את המלחמה המלוכלכת כמלחמה בטרור.
מלחמת אזרחים מהפכנית - מגזרים הקשורים לארגוני הגרילה נוטים לטעון שהמלחמה המלוכלכת הייתה למעשה מלחמת אזרחים מהפכנית.
גם הם מפקפקים, במקרים רבים, בהנחה שאכן בוצעו פשעי מלחמה על ידי הכוחות המזוינים, ופשעים נגד האנושות נגד לוחמים ושאינם לוחמים.
מריו פירמניץ' , שהיה מנהיג ארגון הגרילה מונטונרוס, אמר בראיון רדיו ב-6 באוגוסט 2001 כי המדובר היה במלחמת אזרחים, וכי
השפעתה התרבותית של המלחמה המלוכלכת הייתה ניכרת, הן בתוך המדינה והן מחוצה לה.
האוכלוסייה בכלל והנוער בפרט, חשה מושפעת מאוד מהזוועות שחשפו מהחקירות שבוצעו עם נפילת הממשל הצבאי.
זכויות אדם, שלום ודמוקרטיה, כאידיאלים חברתיים, הפכו לערכים מרכזיים בחברה הארגנטינאית.
התוכניות החינוכיות בבתי הספר, במכללות ובאוניברסיטאות כוללות תוכניות לימודים על הפרות זכויות אדם בתקופת הדיקטטורה הצבאית.
בין האומנים הבולטים שהמלחמה המלוכלכת השפיעה עליהם עמוקות ועיצבה את יצירתם ניתן למנות את מרסדס סוסה, לאון חייקו, ויקטור הרדיה, צ'ארלי גרסיה, ליטו נביה, חואן קרלוס דיסטפניה, חואן חלמן, לאון פרארי, מריה אלנה וולש, ועוד.
בין היצירות שהושפעו מהמלחמה המלוכלכת ניתן למנות את היצירות הבאות:
אליסיה קוסמה, אסירה פוליטית מתקופת "המלחמה המלוכלכת", חיברה את הספר Pasos bajo el agua (ספרדית: "צעדים תחת המים"), סיפור המבוסס על חוויותיה כאסירה פוליטית וכגולה מארצה.
אלסה אוסריו, ילידת בואנוס איירס, חיברה את הספר "האור של לוס", המתאר את תהליך החיפוש אחר הוריה של אחת מילדי הנעלמים, שנחטפה ואומצה באופן בלתי חוקי על ידי משפחת אחד מהגנרלים.
הספר הוא אחד מכתבי האישום הספרותיים החריפים ביותר שהתפרסמו בשנים האחרונות כלפי שלטון הגנרלים והחברה הארגנטינית.
הספר זכה בפרס הספרותי הלאומי של ארגנטינה ובפרס אמנסטי.
הרומן של נתן אנגלנדר, "המשרד למקרים מיוחדים", מתאר את קורותיה של משפחה יהודית בארגנטינה, קדיש וליליאן פוזנן ובנם פאטו, במהלך המלחמה המלוכלכת.
פאטו, סטודנט באוניברסיטה, נלקח מביתו על ידי נציגי השלטונות, ומאז נעלם, חרף כל מאמצי הוריו לאתרו.
לאחר שאדם שעסק בהשלכת הנעדרים ממטוס לנהר ריו דה לה פלטה מתוודה על כך באוזני קדיש, הוא מבין שפאטו לא יחזור לעולם, וגם גווייתו לא תימצא, אך ליליאן מסרבת להשלים עם הבשורה המרה, וממשיכה לחכות לפאטו.
הסופרת, המשוררת ופעילת זכויות האדם אליסיה פרטנוי מתארת בספרה "לה אסקואליטה" את חוויותיה במחנה הריכוז.
שיריה של פרטנוי ראו אור לראשונה בכתב-העת "דקה".
פרק אחד ויחיד עד כה, "כפכפים עם פרח אחד", פורסם בעיתון "הארץ" בתרגומה של יעל דקל, ממתרגמות פט פארקר והמשורר ערן צלגוב.
ב-22 באוגוסט 2002, בתקופת נשיאותו של אדוארדו דואלדה, נקבע כי ה-24 במרץ ייחשב ליום הזיכרון הלאומי לאמת ולצדק, להנצחת קורבנות הדיקטטורה הצבאית.
בשנת 2006 הכריז נשיא ארגנטינה דאז, נסטור קירשנר על 24 במרץ כחג לאומי, במטרה ליצור יום זיכרון ולהכיר בו כיום התגייסות מסורתי לזכויות אדם.
המלחמה העולמית בטרור היו סדרת מערכות צבאיות שהובילו ארצות הברית ומדינות נוספות כנגד ארגוני טרור ומדינות התומכות בטרור לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 במשך כעשור.
על פיגועים אלו, אשר גרמו למותם של קרוב ל-3,000 אמריקאים, לקח אחריות ארגון אל-קאעידה בראשותו של אוסאמה בן לאדן, אשר בסיסיו היו בעיקר באפגניסטן.
כחודש לאחר הפיגועים קואליציה רחבה של מדינות בראשות ארצות הברית פלשה לאפגניסטן, הפילה שם תוך זמן קצר את משטר הטליבאן והחלה בלחימה מתמשכת מול כוחות של הטליבאן ואל-קאעידה.
את הלחימה הנהיג נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, אשר החליט כשנתיים מאוחר יותר להרחיב את הלחימה גם לעיראק.
לאחר שגיבש קואליציה מצומצמת יחסית של מדינות, הצבא האמריקני הוביל פלישה לעיראק שגרמה תוך זמן קצר לנפילת משטרו של סדאם חוסיין.
בדומה למה שקרה באפגניסטן הלחימה בעיראק התפתחה ללחימה מתמשכת בארגוני טרור מקומיים בראשות אל-קאעידה.
בשנים הבאות השקיעה ארצות הברית מאמצים משמעותיים בהכרעת ארגוני הטרור באפגניסטן ובעיראק ובביסוס משטרים דמוקרטיים פרו-מערביים יציבים במדינות אלו.
במקביל נערכו גם מבצעים צבאיים מצומצמים יותר באזורים נוספים באסיה ובאפריקה.
לקראת סוף כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש היה נראה שארגון אל-קאעידה נחלש משמעותית ושהושגה יציבות מסוימת באפגניסטן ובעיראק, ובתוך כך החלה מגמה של הוצאת הכוחות המערביים ממדינות אלו.
בדצמבר 2011 השלים נשיא ארצות הברית ברק אובמה את הוצאת הכוחות האמריקניים מעיראק עד האחרון שבהם.
במאי 2013 הכריז אובמה שהמלחמה "בטרור" הגיעה לקיצה, ושרשויות הצבא והמודיעין תפעלנה לא נגד טקטיקה אלא נגד קבוצת רשתות ספציפית שמטרתה להשמיד את ארצות הברית.
בדצמבר 2014 השלים זאת אובמה גם באפגניסטן, אף ששם ארצות הברית השאירה כוח צבאי קטן.
כך שתי מלחמות אלו הגיעו לסיומן, לאחר יותר מעשור של לחימה.
מראשית המלחמה העולמית בטרור בשנת 2001 ועד לשנת 2011 נהרגו במהלך הלחימה במזרח התיכון כ-8,000 חיילים מערביים, מרביתם אמריקניים.
מלבד כ-3,000 אזרחים אמריקאים שנהרגו בפיגועי 11 בספטמבר 2001, בפיגועים שהיו מאז נהרגו כ-4,000 אזרחים נוספים במהלך מתקפות של ארגוני טרור כנגד מטרות מערביות ופרו-מערביות.
כמו כן במהלך המלחמות והמבצעים השונים שנערכו מאז נהרגו כמה עשרות אלפי פעילי טרור לצד עשרות אלפי אזרחים, כאשר מרבית נפגעים אלו היו באפגניסטן ובעיראק.
אף על פי שהמלחמה העולמית בטרור מזוהה בעיקר עם תקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש, נשיא אשר ראה במלחמה זו חלק מהמדיניות הרשמית של הממשל, היא המשיכה גם בימי נשיאותו של ברק אובמה.
במהלך כהונתו של אובמה הוצאו כוחות אמריקאיים מעיראק ובשנת 2013 הוכרז הסיום הפורמלי של המלחמה העולמית בטרור.
תוך מספר חודשים הוצעו גם מרבית הכוחות מאפגניסטן.
תוך זמן קצר מיציאת הכוחות האמריקנים מעיראק נכזבה תקוותם של רבים בעולם והמדינה הידרדרה למלחמת אזרחים כוללת שבה היא איבדה הלכה למעשה נתחים משמעותיים משטחה לטובת ארגון הטרור המדינה האסלאמית (דאעש), ארגון שרבים מאנשיו הם יוצאי ארגון אל-קאעידה.
עקב אירועים אלה החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה לחדש את הלחימה האמריקנית במזרח התיכון נגד הטרור האסלאמי, ולצורך כך הוא גיבש קואליציה של מדינות המוציאות לפועל תקיפות אוויריות נגד ארגון המדינה האסלאמית.
ככל הנראה המינוח הרשמי המוקדם ביותר שעסק במלחמה אמריקנית כנגד "הטרור", היה בשנת 1984 כאשר ממשלו של רייגן הורה על הקפאת נכסים של מספר ארגוני טרור אסלאמי.
ההוראה ככל הנראה נבעה כתגובה לפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות באוקטובר 1983, פיגועים בהם קיפחו את חייהם 241 חיילים אמריקניים וכמה עשרות נוספים.
בשנים הבאות גורמים שונים בארצות הברית דיברו לא פעם על מאבק או מלחמה או מערכה נגד ארגוני טרור אסלאמיים ואחרים.
בשנת 1997 אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה, הכריז מצידו על "ג'יהאד - מלחמת קודש - על ממשלת ארצות הברית", ובכך הגדיר את המצב בינו לבין ארצות הברית כמלחמה.
כשנה לאחר מכן ארגונו של בן לאדן פוצץ את שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, וכשלוש שנים לאחר מכן הוציא לפועל גם את פיגועי 11 בספטמבר 2001 - פיגועים שרק בעקבותיהם הפכה המלחמה העולמית בטרור ליסוד חשוב במדיניות החוץ של ארצות הברית.
בעקבות הפיגועים נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש הציג את הפיגועים כחלק ממלחמה בין המערב לארגוני הטרור וב-16 בספטמבר 2001, ממעונו בקמפ דייוויד, הוא הכריז על תחילתה של "מלחמה בטרור"; רעיון אותו ניסח בצורה בהירה יותר בנאומו בפני שני בתי הקונגרס ב-20 בספטמבר אותה השנה.
המלחמה העולמית בטרור מכונה גם בשמות רבים נוספים, כגון "מלחמת העולם השלישית", "מלחמת העולם הרביעית" (לאחר המלחמה הקרה כמלחמת עולם), "המלחמה של בוש", "המלחמה הארוכה", ו"המלחמה נגד אל-קאעידה".
הכינויים השונים זוכים לפרשנויות שונות ולעיתים הם עוסקים במשמעויות דומות שאינן זהות לגמרי.
באפריל 2007, בשלהי כהונתו של ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר, ממשלתו הודיעה בפומבי כי היא נוטשת את השימוש במונח "המלחמה בטרור", ביטוי אותו היא מצאה לדבריה יותר מזיק מאשר מועיל.
בהרצאה בשנת 2011 ראש ארגון ה-MI5 כפר בהגדרה של העימות עם ארגוני הטרור כ"מלחמה", וציין כי פיגועי 11 בספטמבר היוו "פשע, לא אקט של מלחמה", והוא הוסיף ש"אף פעם לא הרגשתי שההגדרה הזאת [של מלחמה] מסייעת ללחימה בטרור".
באיחור מה לאחר בריטניה, עם עזיבתו של ג'ורג' ווקר בוש את הבית הלבן גם ארצות הברית החלה להפסיק להגדיר את מצב העניינים כמלחמה.
במרץ 2009, משרד ההגנה האמריקני הורה להחליף במסמכים רשמיים את המונח "המלחמה העולמית בטרור" בביטוי חדש בשם "מבצעי החירום בחו"ל" (Overseas Contingency Operation, OCO), כאשר המטרות המקוריות של המערכה שהגדיר ג'ורג' ווקר בוש נשמרו והוגדרו כלחימה בטרור תוך התמקדות בארגון אל-קאעידה לצד הקמה של בריתות כנגד הטרור הבינלאומי.
לצד ארגוני טרור אסלאמים שונים אשר קנו לעצמם שם בינלאומי במחצית השנייה של המאה ה-20, בלט ארגון אל-קאעידה.
את מקורותיו של ארגון טרור זה נהוג לנעוץ במלחמה הסובייטית באפגניסטן לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20. במסגרת מלחמה זו פלשה ברית המועצות לאפגניסטן במטרה לבסס במקום משטר קומוניסטי.
כנגד פלישה זאת מדינות שונות בגוש המערבי כגון ארצות הברית, בריטניה, ערב הסעודית ופקיסטן העניקו תמיכה כלכלית וצבאית ללוחמים אפגנים אסלאמיסטים אשר זכו במערב לשם לוחמי המוג'אהדין.
לוחמים אלו ניהולו מלחמת גרילה מול כוחות ברית המועצות, ובכך שירת הדבר לדידם של גורמים רבים במערב את האינטרסים שלו תחת מאמציו להחליש את ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה.
באותן השנים היגר אוסאמה בן לאדן לאפגניסטן, קבע שם את מקומו, ועד מהרה הפך לעומד בראשו של ארגון אל-קאעידה שהיה אחד הארגונים שלחמו בסובייטים.
בשנים שלאחר המלחמה באפגניסטן, החל ארגונו של בן לאדן לבסס עצמו כארגון מאומן, מלוכד ומצויד, ובמקביל החל להוציא פעולות טרור נגד מי שהוגדרו כאויבי האסלאם.
בשנת 1996, השתלט ארגון הטליבאן על אפגניסטן, והחל ליישם במדינה את חוקי השריעה, ובמקביל לתת מקלט, תמיכה ומרחבי אימונים לארגוני טרור אסלאמיים שונים, בדגש על ארגון אל-קאעידה.
ארגון זה, הקים תשתית שלמה באפגניסטן, אשר כללה עשרות בסיסי אימונים.
לאורך שנות ה-90 ארגון אל-קאעידה הוציא לפועל שורה ארוכה של מתקפות טרור איכותיות ואפקטיביות, המיועדות בעיקר כנגד יעדים אמריקניים.
כך למשל ב-26 בפברואר 1993, הארגון ביצע ניסיון ראשון למוטט את מגדלי התאומים בניו יורק באמצעות משאית-תופת שהתפוצצה בחניון התת-קרקעי של מגדל מספר 1 במרכז הסחר העולמי.
לאחר מספר שנות רגיעה, ב-7 באוגוסט 1998, ביצע הארגון פיגוע גדול ממדים בשגרירויות האמריקניות בניירובי, בירת קניה, ובדאר א-סלאם, בירת טנזניה.
בפיגועים אלו נרצחו 224 בני אדם לרבות 12 אמריקניים, ונפצעו למעלה מ־4,000.
בבוקרו של יום שלישי, 11 בספטמבר 2001, תשעה עשר טרוריסטים שהשתייכו לארגון אל-קאעידה חטפו ארבעה מטוסי נוסעים שהמריאו מנמלי תעופה שונים בצפון מזרח ארצות הברית.
תחילה, הטיסו החוטפים שניים מהמטוסים, טיסה 175 של יונייטד איירליינס וטיסה 11 של אמריקן איירליינס, לעבר מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי שבעיר ניו יורק וריסקו את המטוסים החטופים לתוכם.
147 נוסעי המטוסים נהרגו, בתוך פחות משעתיים שני המגדלים קרסו ובכך הביאו להרג של 2,192 אזרחים, 343 כבאים ו-71 שוטרים.
כמו כן ריסקו החוטפים את טיסה 77 של אמריקן איירליינס אל תוך הצלע השמאלית של בניין הפנטגון בארלינגטון הסמוכה לוושינגטון הבירה, כאשר כתוצאה מכך מוסב נזק משמעותי למבנה ונהרגים כל 59 נוסעי המטוס לצד 70 אזרחים ו-55 אנשי צבא על הקרקע.
בנוסף הם תכננו לרסק את המטוס הרביעי, טיסה 93 של יונייטד איירליינס, אל תוך בניין הקפיטול, אך המטוס התרסק לבסוף בשדה פתוח ליד שנקסוויל, פנסילבניה, לאחר מאבק בין נוסעי המטוס לחוטפיו, כאשר כל 39 הנוסעים נהרגים.
בסיכומו של דבר נספו באירועים 2,977 בני אדם, דבר אשר הופך אירועים אלו למתקפת הטרור הגדולה ביותר בהיסטוריה, ולהתקפה הקטלנית ביותר שספגה ארצות הברית על אדמתה מאז המתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941.
יום לאחר הפיגועים, ב-12 בספטמבר, התכנסה מועצת נאט"ו והכריזה שתקיפת ארצות הברית משמעותה תקיפה על כל המדינות החברות בנאט"ו, ועל כן התגובה תהא בהתאם.
הצהרה זו גרמה להחלת סעיף 5 באמנת נאט"ו בפעם הראשונה מאז שנכתב במלחמה הקרה.
לצד מעורבות של אל-קאעידה רבים בארצות הברית גם הצביעו על סדאם חוסיין כאחראי אפשרי לפיגועים, וכבר בצהרי 11 בספטמבר מזכיר ההגנה דונלד ראמספלד הורה לעובדיו לבדוק האם יש ראיות למעורבות עיראקית בתכנון ובביצוע הפיגועים, על מנת לבחון האם עומד צידוק נוח לתקיפת עיראק כתגובה.
בפגישה בקמפ דייוויד כארבעה ימים לאחר מכן שלל הנשיא בוש את היוזמה לתקוף את עיראק.
אף על פי שממשל בוש התמהמהה בהצגת אופייה של התגובה הצפויה, הוא הקפיד להבהיר שתגובה צבאית בוא תבוא.
יום לאחר הפגישה בקמפ דייוויד, ב-16 בספטמבר, הכריז ג'ורג' ווקר בוש על תחילתה של "מלחמה בטרור", רעיון אותו ניסח בצורה נרחבת בנאומו בפני שני בתי הקונגרס ב-20 בספטמבר אותה השנה.
כבר בתחילת נאום זה הכריז בוש: "אנחנו הולכים להביא את אויבינו לצדק, או שאת הצדק נביא לאויבינו.
בהמשך קבע בוש שהראיות קושרות את הפיגועים לארגון אל-קאעידה.
האו הוסיף שאף על פי שטרוריסטים המזוהים עם הארגון פרוסים ביותר מ-60 מדינות, עיקר התשתיות ל הארגון נמצאים באפגניסטן, מדינה המצויה תחת שלטון הטליבאן.
לאחר שתיאר את ההפרות השיטתיות של זכויות האדם באפגניסטן, בוש טען שמתוקף כך שהטליבאן נותן חסות לארגון אל-קאעידה הוא נושא באחריות לפיגועים, ומיד החל להציב עבורם שורה של דרישות: הסגרת הטרוריסטים באפגניסטן לרבות אוסאמה בן לאדן לארצות הברית, שחרור אזרחים זרים הכלואים באפגניסטן, ופירוק מיידי של ארגוני הטרור במדינה.
לסיום הוא הוסיף ש"דרישות אלה אינן פתוחות למשא ומתן", ובהמשך הכריז גם ש"הם (הטליבאן) ימסרו לנו את הטרוריסטים או שהם יחלקו אתם את גורלם".
עוד אמר בוש ש"המלחמה שלנו בטרור מתחילה עם אל-קאעידה, אבל היא לא תיגמר שם.
היא לא תיגמר עד שכל ארגוני הטרור יעצרו וינוצחו." בוש הוסיף שהמלחמה תהיה ארוכה, תכלול אמצעים מגוונים, ותציב על הכוונת לא רק ארגוני טרור אלא גם מדינות המגבות אותן, היות ש"כל המדינות צריכות לקבל החלטה - או שאתם איתנו או שאתם עם הטרוריסטים".
לבסוף קרה לכל מדינות העולם להצטרף למאבקה של ארצות הברית למען שלום העולם וחירותו.
מלחמת אפגניסטן, המכונה על ידי צבא ארצות הברית "מבצע חירות מתמשכת", היא מלחמה שיזמה ארצות הברית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, שהעלו את אפגניסטן כחשודה העיקרית במתן בסיסים לאוסאמה בן לאדן ולארגון הטרור אל-קאעידה.
במסגרתה נכבשה אפגניסטן והופל שלטון הטליבאן שהתקיים בה.
ארצות הברית קיבלה תמיכה וגיבוי בינלאומיים רחבים, ובין היתר הברית הצפון אטלנטית - נאט"ו - הפעילה לראשונה מאז הקמתה את סעיף מספר 5 באמנתה, לפיו תקיפה באחת המדינות החברות בברית משמעה פגיעה בכל המדינות החברות בה.
בנוסף לכך, מדינות רבות כדוגמת סין, רוסיה, והודו הציעו שיתוף פעולה מודיעיני (ורוסיה אף שלחה כסיוע כוחות ספצנאז של השירות הפדרלי ללוחמה בסמים), או כדוגמת יפן וקוריאה הדרומית שהציעו שיתוף פעולה צבאי ורפואי.
אחד הביטויים לתמיכה ולגיבוי הרחבים ניתן למצוא בקואליציית "ISAF", שהוקם על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 בדצמבר 2001 ומטרתו לשמור על הביטחון והפיתוח של אפגניסטן לאחר מפלת שלטון הטליבאן בה.
לאחר הפלת שלטון הטליבאן וכיבוש הבירה קאבול, הוקם שלטון חדש שהתבסס על הברית הצפונית (איגוד של ארגונים המתנגדים לטליבאן וששלטו באפגניסטן לפני שהארגון השתלט עליה).
הקואליציה בראשות ארצות הברית מנסה לייצב את המדינה על ידי ביסוס משטר דמוקרטי בה ועל ידי חיזוק צבאה כדי שיוכל להתמודד עם ארגוני הטרור.
בנוסף לכך, הקואליציה עוסקת בפעולות ביטחון שוטף במדינה שכוללות לחימה במעוזי טליבאן החוזרים ומתגבשים במקומות שונים במדינה (הדבר נגרם עקב היעדר צבא חזק שישליט סדר במדינה).
מלחמת עיראק או מלחמת המפרץ השנייה (השם הרשמי בצבא ארצות הברית הוא מבצע חופש לעיראק) הייתה פלישה של חילות קואליציה של מדינות (כוח רב לאומי - עיראק, MNF–I) בראשות ארצות הברית ובריטניה ובדחיפת ג'ורג' בוש, לעיראק, בשנת 2003, כדי להפיל את משטרו של סדאם חוסיין.
עיקר הלחימה נמשך שלושה שבועות, החל מ-20 במרץ 2003. ההערכות לגבי מספר הנפגעים בשלב זה נעות סביב עשרת־אלפים אזרחים עיראקים, כמה עשרות אלפים של חיילים עיראקיים, ו-172 מחיילי הכוחות התוקפים.
בכמה מובנים, זהו חלקה השני של מלחמת המפרץ שהתרחשה ב-1991. לאחר המלחמה נותרו כוחות הקואליציה בעיראק ונאבקו בכוחות גרילה מקומיים, במאבק שנמשך עד 15 בדצמבר 2011, עת הכריזה ארצות הברית רשמית על סיום מעורבותה הצבאית בעיראק.
בתשע שנות לחימה אלה, נמנו 4,500 הרוגים אמריקאים וכ-100,000 הרוגים עיראקים.
"מבצע חירות מתמשכת - קרן אפריקה" (OEF-HOA), הוא מבצע שמטרתו הוגדרה כמלחמה בטרור ובפיראטיות בקרן אפריקה בדגש על סומליה.
המבצע הוצא לפועל על ידי כוח מיוחד שהוקם על ידי האמריקנים לצורך העניין - כוח המשימה המשולב לקרן אפריקה (CJTF-HOA).
לצד כוח זה, השתתפו בפעילות במקום גם כוחותיהם הצבאיים של מספר מחברותיה של ברית נאט"ו ומספר מדינות מקומיות: סומליה, אתיופיה, קניה וג'יבוטי.
הכוח מורכב בעיקר מצבאותיהם של ארצות הברית, קנדה, צרפת, בריטניה, גרמניה, דנמרק ויפן.
במהלך הלחימה במקום, תעשיית הפיראטיות באזור ספגה מכה קשה אך לא מוגרה לחלוטין, כלי שיט רבים שנכנסו לסכנת שוד חולצו על ידי הכוחות הצבאיים שבמקום ובסיסי פיראטים וכלי שיט של גורמים מעין אלו הותקפו.
במסגרת המלחמה בטרור שבאזור, ובעיקר בארגון אל שבאב - מאות טרוריסטים נהרגו או נעצרו, ורבות מתשתיות ובסיסי הטרור במקום הושמדו.
במהלך כלל הלחימה במקום, 29 חיילים אמריקניים נהרגו.
מנגד, 110-158 טרוריסטים ופיראטים נהרגו אף הם ויותר מ-1,200 טרוריסטים ופיראטים נעצרו.
"מבצע חירות מתמשכת - חוצה סהרה" (OEF-TS), הוא מבצע שמטרתו היא להגביר את הביטחון, השיטור, הסדר והיציבות באזור הסהרה והסאהל שבאפריקה, כנגד פעילות טרור, שבשנים שטרם לכן קנה לו אחיזה באזור, וכנגד סחר בסמים ונשק במקום.
בפרט, מטרת המבצע היא לשפר את יציבותן של אלג'יריה, צ'אד, מאלי, מאוריטניה, ניג'ר, סנגל, ניגריה ומרוקו - מדינות שהוגדרו כמאוימות מהטרור באופן מיידי.
ב-7 בינואר 2007, אישר הקונגרס הקצבה של 500 מיליון דולר בפריסה ל-6 שנים למען המטרה, ובאותו היום נשלחו כוחות אמריקניים לאזור, כאשר הם חוברים לכוח בינלאומי אפריקני שהוקם באזור.
הכוח הבינלאומי הכולל של המבצע כלל כ-1,325 אמריקנים, 200 קנדים,כ-900 מרוקאים, כ-400 מאלים,כ-250 אלג'יראים, 1000 מאוריטנים ו-25 רופאים סנגלים.
העיסוק המרכזי של הכוחות האמריקנים, היה באימון וציוד של הכוחות המקומיים, על-מנת להכשירם ללוחמה בטרור.
המלחמה בצפון-מערב פקיסטן הוא סכסוך מזוין בין הכוחות המזוינים של פקיסטן בתמיכה ובמעורבות של ארצות הברית לבין קבוצות מיליטנטים אסלאמיות, המורכבות מאנשי שבטים, חברי טליבאן וחברי מוג'אהדין.
העימות החל ב-2004 לאחר שהצבא הפקיסטני ניסה לתפוס חברי אל-קאעידה באזור הררי בשם וואזיריסטאן, אליו נמלטו טרוריסטים רבים מאפגניסטן השכנה (לרבות מנהיג ארגון אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן).
המעורבות של ארצות הברית בלחימה באזור, התבטאה בעיקר בתמיכה בכוחות הפקיסטניים, בהפעלה נרחבת של מזל"טים לשם איסוף מודיעין, חיסולים ממוקדים ותקיפת יעדים מהאוויר, ובהפעלת אנשי CIA וחיילי הכוחות המיוחדים של ארצות הברית בשטח.
במהלך הפעילות האמריקנית בצפון-מערב פקיסטן, אותר אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון אל-קאעידה, אשר כאמור אחראי לסדרת פיגועים רצחניים ברחבי העולם ובהם פיגועי 11 בספטמבר, העילה למלחמה העולמית בטרור.
בהוראתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ובביצוע לוחמי כוחות הקומנדו המיוחדים, "צוות שש" של יחידת "אריות הים" (Navy SEALs) חוסל בן לאדן במסגרת מבצע חנית נפטון, ב-2 במאי 2011, בעיר אבוטאבאד, כ-50 קילומטרים צפונית לאיסלאמאבאד בירת פקיסטן.
מדובר היה למעשה במילוי אחד היעדים החשובים והסימבוליים ביתר של המלחמה העולמית בטרור - עשיית דין באחראים לפיגועי 11 בספטמבר.
לאחר ההתנקשות באוסאמה בן לאדן, הכריז אובמה שהמטרה המרכזית במלחמה העולמית בטרור בכלל ובזו שבצפון-מערב פקיסטן בפרט, הושגה.
בינואר 2002, החל הצבא האמריקני לפורס כוחות צבא באיי הפיליפינים בתיאום עם שלטונות המדינה, שכמעט איבדה את אחיזתה ושליטתה במספר איים בדרום המדינה בעלי רוב המוסלמי, אליהם החלו לחדור ארגוני טרור אסלאמיים.
המטרה הייתה לייעץ ולסייע בפועל לכוחות המזוינים של הפיליפינים במאבקם נגד קבוצות אסלאמיות פיליפיניות.
בתחילה, הפעילות בעיקר התמקדה בחיסולן של קבוצות אבו סיאף ואל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה (JI) ממעוזם באי הדרומי באסלאן.
החלק השני של המבצע היה למעשה תוכנית הומניטרית בשם "חיוכי מבצע", אשר מטרתה הייתה לספק טיפול רפואי ושירותים חיוניים לתושבי אזור באסלאן, לאחר שהמקום נפגע מהקרבות.
במהלך הלחימה בפיליפינים, נהרגו 17 חיילים אמריקניים וכ-315 חמושים איסלאמיים.
בעשורים האחרונים, השלטון המרכזי בתימן סבל מחולשה והמערכת השבטית הייתה חזקה כתמיד.
מפאת דברים אלו, נותרו בתימן אזורים נרחבים במדינה חסרי חוק וסדר, אשר היו למעשה פתוחים לאימונים ופעילות של ארגוני טרור מילטנטיים.
כתוצאה מכך, קנה לו ארגון אל-קאעידה אחיזה חזקה במדינה זו.
החל מראשית המלחמה העולמית בטרור, ניהלה ארצות הברית סדרה של תקיפות צבאיות על חמושים של אל-קאעידה בתימן, בין השאר, באמצעות שימוש מוגבר במזל"טים.
בנוסף, במטרה לתמוך במאמציה העצמאיים של תימן להילחם בטרור, הגדילה ארצות הברית, את חבילת הסיוע הצבאית שלה לתימן מפחות מ-11 מיליון דולר בשנת 2006 ליותר מ-70 מיליון דולרים בשנה 2009, כמו גם מתן עד 121 מיליון דולר לפיתוח צבאי לשלוש שנים.
אחרית דבר: מבצע נחישות טבועה
התפוררות המזרח התיכון ועליית המדינה האסלאמית
החל מפיגועי 11 בספטמבר שפתחו למעשה את המלחמה העולמית בטרור ועוד במעט לפניהן, הוציאו לפועל ארגוני טרור אסלאמיים פעולות טרור כנגד מטרות מערביות ואחרות.
מרבית מפעולות אלו מאופיינות בפגיעה המונית באזרחים חפים מפשע באמצעות חוליות טרור המשתמשות בירי קל ופיצוץ חומרי נפץ.
בנוסף, לא ציונו אירועי טרור באפגניסטן, עיראק, סוריה ותימן, עקב חוסר ההבחנה הברורה בין מתקפות טרור לעימותים השונים המתנהלים במדינות אלו.
אין מידע מדויק לגבי מספר ההרוגים והנפגעים במלחמה העולמית בטרור.
מספר ההרוגים במערכות הצבאיות שניהלו ארצות הברית ובנות בריתה ברחבי העולם, נע בין 284,063 ל-397,703, כאשר מתוכם כעשרת אלפים אמריקניים.
בנוסף לכך, נהרגו גם במהלך אותה התקופה כ-3,800 איש, מרביתם בני העולם המערבי, כתוצאה מטרור אסלאמי נגדי (לרבות פיגועי 11 בספטמבר).
כוחות ביטחון העיראקיים (לאחר סדאם חוסיין):
הכוחות המזוינים של ארצות הברית: 4,487 הרוגים ו-32,226 פצועים.
הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת: 139 הרוגים ו-315 פצועים.
קבלנים בשירות הקואליציה: 1,554 הרוגים ועוד 43,880 נפגעו ונפצעו.
כוחות ביטחון העיראקיים של סדאם חוסיין (תקופת הפלישה): 7,600-11,000 הרוגים.
מורדים עיראקיים (לאחר מפלת סדאם חוסיין ותקופת הפלישה):
אנשי כוחות הביטחון שנשבו: 857+ (558 מתוכם שוחררו)
הכוחות המזוינים של ארצות הברית: 15 חיילים נהרגו
טרוריסטים: 27,370 נהרגו (מתוכם 1,476 עד 2,334 כתוצאה מהפצצות מזל"טים של צבא ארצות הברית) ועוד אלפים נעצרו.
אזרחים פקיסטניים: 18,494–48,782 נהרגו ועוד 3.44 מיליון נעקרו מבתיהם.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית: 2,260 הרוגים.
הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת: 444 הרוגים.
הכוחות המזוינים של קנדה: 158 הרוגים.
כוחות הביטחון של אפגניסטן: 10,086+ הרוגים
צבא הברית הצפון אפגנית: 200 הרוגים
טרוריסטים: אין בנמצא אומדן מהימן.
ככל הנראה, כעשרות אלפים נהרגו ועוד אלפים נפצעו.
אזרחים אפגאנים: בין השנים 2001–2013, נהרגו באפגניסטן 16,725-19,013 אזרחים כתוצאה מן הלחימה.
צבא תימן: כ-800 חיילים נהרגו.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית: 17 חיילים נהרגו.
טרוריסטים: כמה אלפים, אין מידע מהימן.
אזרחים תימנים: כאלפיים הרוגים, אין מידע מהימן.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית: 29 חיילים הרוגים.
טרוריסטים ופיראטים: 110-158 נהרגו ויותר מ-1,200 נעצרו.
אין הסכמה לגבי העלויות של המלחמה העולמית בטרור, מבחינתה של ארצות הברית, והחישובים השונים נעים בין 1.2 ל-3 טריליון דולר בקירוב.
) הערה: החישוב של הקונגרס, היא חישוב צר יותר.
הוא נוהג לחשב רק דברים הקשורים ישירות למלחמה העולמית בטרור.
לעומתו מכון ווסטון ללימודים בינלאומיים נוהג לחשב גם עלויות היקפיות, כמו השקעות אזרחיות אמריקניות בעיראק ובאפגניסטן, הרחבת הצבא האמריקני כתוצאה מהמלחמה וכו'.
ביקורת על המלחמה העולמית בטרור, מגיעה מכיוונים שונים, בעיקר טענות שהעניין כרוך בבעיות מוסריות של הפרת חירויות אזרח וזכויות אדם, טענות לחוסר יעילות וטענות לעלות כלכלית גבוהה.
בנוסף, הרעיון של "מלחמה" נגד טרור ספג ביקורת בטענה שאין אפשרות של ממש להילחם בטרור, היות שהוא איננו גורם מדיני.
מבקרים אחרים, כמו פרנסיס פוקויאמה, נהג לציין כי "טרור" הוא איננו אויב, אלא טקטיקה.
אחרים נהגו לטעון שהמלחמה העולמית בטרור היא למעשה צביעות אמריקנית ופוגעת במעמדה ובתדמיתה של ארצות הברית בעולם.
המלחמה הכרתית (205 לפנה"ס – 200 לפנה"ס) ניטשה בין פיליפוס החמישי מלך מוקדון, הליגה האייטולית, ערים אחדות מכרתים (שהחשובות בהן אוֹלוּס והִיירָאפִּינְטָה) ופירטים ספרטנים לבין רודוס ומאוחר יותר גם נגד בעלות בריתה אטאלוס הראשון מלך פרגאמון, ביזנטיון, קיזיקוס, אתונה וקנוסוס.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה המוקדונית הראשונה, כשראה פיליפוס כי טובים סיכוייו לנצח את רודוס, כרת ברית עם פירטים אייטולים וספרטנים שהחלו להתנפל על אוניות רודיות.
הוא אף כונן בריתות עם כמה ערים כרתיות חשובות, כמו הייראפינטה ואולוס.
מאחר שאוניותיה של רודוס וכלכלתה נפגעו קשות מהתנפלויות הפירטים, סבר פיליפוס כי ניצחונו על רודוס קרוב לבוא.
כדי לזרז את השגת מטרתו נקשר בברית עם המלך הסלאוקי אנטיוכוס הגדול נגד תלמי החמישי מלך מצרים.
מיד אחר כך החל פיליפוס תוקף את נחלות תלמי ואת בעלות בריתה של רודוס בתראקיה וסביב ים השיש.
רודוס ובעלות בריתה פרגאמון, קיזיקוס וביזנטיון כינסו ב-202 לפנה"ס צי מלחמתי משותף, ושנה אחר כך ניצחו את פיליפוס בקרב כיוס.
חודשים אחדים לאחר מכן ניצח הצי של פיליפוס את הרודים בלאדה.
בעוד פיליפוס בוזז את אדמות פרגאמון ותוקף ערים בקאריה, פנה אטאלוס מלך פרגאמון לאתונה.
הוא הצליח לכונן ברית עם האתונאים, אשר הכריזו מיד מלחמה על המוקדונים.
פיליפוס לא יכול היה להישאר אדיש להתפתחויות החדשות, ותקף את אתונה בים וביבשה.
הרומאים, שלא ראו בעין יפה את מהלכיו בארץ יוון, תבעו ממנו לחדול מהתקפתו, אחרת יתייצבו אף הם למלחמה נגדו.
המלך המוקדוני נסוג אחרי שנחל תבוסה מידי הציים של רודוס ופרגאמון, אך לא לפני שהתנפל על העיר אבידוס שלחוף ההלספונטוס.
אבידוס נפלה לאחר מצור ממושך ורוב אנשיה שלחו יד בנפשם.
פיליפוס דחה את האולטימטום הרומי להפסיק את התקפותיו על ערי יוון, ועל כן הרומאים הכריזו עליו מלחמה.
כתוצאה מכך נותרו הערים הכרתיות ללא בעלות ברית חזקות, וקנוסוס - הגדולה בערי כרתים - הצטרפה לרודים.
לנוכח מאזן הכוחות החדש שנתהווה נאלצו הייראפינטה ואולוס להיכנע ולחתום על הסכם שלום שתנאיו הוכתבו על ידי רודוס וקנוסוס.
המלחמה הסורית השישית (169–168 לפנה"ס) התחוללה בין הממלכה הסלאוקית לבין הממלכה התלמיית, עת פלש המלך הסלאוקי אנטיוכוס הרביעי למצרים התלמיית.
את הרקע הכללי למלחמה הסורית השישית, בדומה למלחמות הסוריות הקודמות, אפשר למצוא במלחמה הסורית הראשונה.
היא פרצה בעקבות טענות הסלאוקים על סוריה שהייתה אמורה ליפול לידיהם לפי הסכם שחתמו עם התלמים אחרי תבוסת אנטיגונוס מונופתלמוס במלחמות הדיאדוכים.
אנטיגונוס אכן הפסיד, אך התלמיים לא כיבדו את ההסכם וקוילה סוריה נותרה תחת שליטתם.
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נלחמו מצרים והממלכה הסלאוקית כמה מלחמות על הטריטוריה, עד שלבסוף כבש אותה אנטיוכוס השלישי בעת המלחמה הסורית החמישית.
הרקע המיידי לפרוץ המלחמה היה התבוסה המוחצת של הממלכה הסלאוקית במלחמה נגד הרומאים.
הסכם אפאמיאה שנחתם בשנת 188 לפנה"ס בין רומא לממלכה הסלאוקית וסיים את מעשי האיבה הותיר את הממלכה הסלאוקית פגועה ומוכנה להתפרקות בגל מרידות פנימיות.
בנוסף לכך, אנטיוכוס הרביעי, המלך הסלאוקי, עלה לשלטון רק כמה שנים מוקדם יותר ועדיין היה צעיר ולא מנוסה, כך לפחות בעיני המצרים שביקשו לנצל את התקופה לעימות עם הסלאוקים.
בנוסף לחולשה מדינית זו, אחותו של אנטיוכוס הרביעי, קלאופטרה, שהייתה העוצרת של בנה הצעיר, תלמי השישי במצרים, נפטרה בשנת 173 לפנה"ס.
קלאופטרה הייתה נכס חשוב לסלאוקים בבולמה את השאיפות של הסיעה האנטי סלאוקית בחצר התלמית לנצל את מצבה הקשה של הממלכה הסלאוקית אחרי תבוסתה בידי הרומאים.
דובריה הקולניים ביותר של הסיעה היו אאולאוס, הסריס הראשי, ולנאוס, יליד סוריה.
הסיעה האנטי-סלאוקית במצרים ביקשה להשיב את סוריה שאבדה אך לפני דור אחד בעת המלחמה הסורית החמישית.
הכנות נמרצות נעשו באלכסנדריה להשבת הטריטוריה האבודה והשבת היוקרה המדינית שספגה מכה קשה בעת שלטונו של תלמי החמישי.
אנטיוכוס חשש מההתפתחות העניינים במצרים וערך הכנות להדיפת הסכנה המצרית.
חששותיו של אנטיוכוס התאמתו כשהמצרים הכריזו מלחמה על הסלאוקים בשנת 170 לפנה"ס והמלחמה הסורית השישית פתחה מחדש את המאבק בין היריבות הוותיקות.
אנטיוכוס ניסה לבסס את מעמדו בזירה הבינלאומית ושלח את מלאגר לשתי שליחויות דיפלומטיות רומא.
אחת בשנת 170 והשנייה בשנת 169. מטרת השליחות הייתה לשכנע את הסנאט הרומי שהתוקפן האמיתי בסכסוך בסוריה הוא מצרים ולא אנטיוכוס.
גם המצרים לא עמדו מהצד וגם הם שלחו משלחת דומה לסנאט.
הרומאים היו עסוקים במלחמתם בפרסאוס, מלך מוקדון שדרשה כוחות נוספים ובשלב מסוים עשרות אלפי חיילים רומאים הועסקו בזירה המקדונית.
המאבק שטרם הוכרע דרש זהירות מצד הרומאים כי ייתכן שהיו נזקקים לסיוע של מעצמות הלניסטיות במאבקם נגד מוקדון.
בסופו של דבר החליטו הרומאים להעביר את העניין לטיפולו של קווינטוס מרקיוס פיליפוס, קונסול של שנת 169, שעמד לצאת ליוון.
הפיקוד העליון על הצבא הסלאוקי, בדומה לצבאות הלניסטיים אחרים, היה נתון בידיו של המלך שאף יצא עם הכוחות לקרב.
למרות הפגיעה שספג בחתימת הסכם אפאמיאה בשנת 188 לפנה"ס בסיום מלחמת אנטיוכוס, שקיצץ מאוד מכוחו של הצבא הסלאוקי, היה זה עדיין צבא מרשים שכלל כמה עשרות אלפי חיילים.
ידיה של הממלכה הסלאוקית היו חופשיות ובגלל השקט הפנימי בתוך הממלכה יכול היה אנטיוכוס להפנות את מרב המשאבים המלחמתיים של מדינתו למאבק בתלמיים.
סך כל הצבא שהשתתף במלחמה מנה כמה עשרות אלפי חיילים.
הצבא התלמיי בדומה לצבא הסלאוקי היה בנוי על יסודות הלוחמה היוונית.
חיל הרגלים הכבד ששירת במערך הפלנקס יחד עם הפרשים היו גרעין הצבא המלכותי.
בדומה לצבא הסלאוקי היו בצבא התלמיי שכירי חרב רבים וחילות עזר.
בניגוד לסלאוקים, המתיישבים הצבאיים, אלה שהיו אחראים למילוי השורות בפלנקס ובחיל הפרשים איבדו את העניין בלחימה והתגייסו לצבא כלאחר יד.
גם המצב הכלכלי-פוליטי הקשה בתוך מצרים, שכלל החלפת מלכים בתדירות גבוהה, מרידות של הילידים ותככי חצר שנמשכו לאורך כל המלחמה, היה בעוכרי הצבא המצרי.
הטקטיקה שאפיינה את המהלכים הקרביים העיקרים תאמה את המקובל בתקופה ההלניסטית.
עיקרה היה הסתמכות על חיל רגלים כבד הערוך במערך פלנקס ופרשים באגפיו.
למרות שהמצרים הם אלה שיזמו את המלחמה והם אלה שפלשו לתחומי הממלכה הסלאוקית, היוזמה הייתה נתונה בידי הסלאוקים - שבתוך זמן קצר הצליחו להשמיד את הצבא התלמי בקרב פלוסיום ואחר כך הטילו מצור על כמה ערים, בהם על הבירה התלמית, אלכסנדריה.
התגובה התלמית למהלכים ההתקפיים של הסלאוקים הייתה רפה מאוד והם דגלו במדינות של "שב ואל תעשה".
רק בגלל ההתערבות הרומית ניצלה המדינה התלמיית מחורבן מוחלט.
המצרים לא המתינו לסיום תפקידה של המשלחת הדיפלומטית שלהם והצבא יצא לדרכו במטרה לפלוש לקוילה-סוריה.
אלא שאנטיוכוס, שציפה את ההתפתחות, יצא לקראת המצרים בראש צבא גדול.
הצבאות נפגשו ליד פלוסיום, עיר בדלתה של הנילוס על גבולה המזרחי של מצרים.
קרב פלוסיום (169 לפנה"ס) הסתיים בתבוסה מוחצת לצבא המצרי.
המבצר עמד עדיין בדרכו של אנטיוכוס, אך היה ברור שמצב זה לא יימשך זמן רב.