tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 במסגרת המלחמה במאפיה בהימורים ובפשיעה בניו יורק הוצא המשחק (שנחשב למשחק מזל) מחוץ לחוק.
בתקופה זו פשטה משטרת ניו יורק על מועדוני הבילוי והשמידה אותו.
בשנת 1947 במטרה להתגבר על החוק האוסר את השימוש במשחק, הותקנו בתוך לוח המשחק מנופים (פליפרים) אשר מאפשרים שליטה מסוימת בתנועת הכדור ובכך הוציאו אותו מקטגוריית משחקי המזל והפכו אותו למשחק בקטגוריית המיומנות.
המשחק החדש הפך נפוץ מאוד בתצורתו החדשה והשתכלל.
בשנות ה-70 היה המשחק לנפוץ מאוד בארצות הברית והפך לסמל תרבות אמריקאי אשר ייצג את תרבות הפנאי האמריקאית.
בשנות השמונים פחתה מאוד הפופולריות של המשחק כאשר נפוצו משחקי וידאו המודרניים.
למשך תקופה קצרה בתחילת שנות התשעים, הפופולריות של המשחק חזרה, אך דעכה בסוף שנות התשעים.
בשנות ה־2000 נותרה חברה אחת בלבד שייצרה מכונות פינבול בעולם: Stern Pinball.
בעשור השני של המאה ה־21 יצאה המכונה הראשונה עם מסך LCD בצבע מלא במקום תצוגת ה-DMD הכתומה עליהן הושתתו רוב המכונות משנות ה־90 עד לשנת 2012. ובנוסף, נוספו עוד חידושים טכנולוגיים ששכללו את המשחק.
כיום פינבול חוזר להיות פופולרי בעולם, אמנם בקנה מידה קטן יותר מפעם, ומתקיימות למשחק תחרויות וטורנירים ברחבי העולם.
פִּינְגְּוִין זוּטָר (שם מדעי: Eudyptula minor) הוא הקטן במיני הפינגווינים.
הוא חי לאורך חופי ניו זילנד, ארכיפלג צ'טהאם, טזמניה ודרום אוסטרליה.
באוסטרליה הם מכונים פינגווין פיה (fairy penguins) בשל גודלם הקטן, ובניו זילנד הם נקראים פינגווין כחול קטן (little blue penguins) או פינגווין כחול בשל צבע נוצותיו.
בשפת המאורים נקראים קורורה (kororā).
הפינגווין הזוטר תואר לראשונה ב־1781 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר.
קיימים מספר תת־מינים של הפינגווין הזוטר, אך המדענים עדיין חלוקים בדעתם בנוגע לסיווג המדויק של האוכלוסיות השונות לתת־מינים, תת־המינים שונים במעט זה מזה בניצוי.
ההולוטייפים שמשמשים לתיאור תת־המינים Eudyptula minor variabilis ו־Eudyptula minor chathamensis נמצאים במוזיאון טה פפה טונגרווה.
מחקרים המבוססים על DNA בגרעין ובמיטוכונדריה מצביעים על כך שהפיצול בין Eudyptula לסוג פינגווין החגורה (Spheniscus) התרחש לפני כ־25 מיליוני שנים.
אורכו של הפינגווין הזוטר כ־33 עד 43 ס"מ, ומשקלו כ־1.5 ק"ג.
ישנה דו צורתיות זוויגית במידה מועטה, כאשר הזכר גדול במעט מהנקבה ומקורו ארוך ורחב יותר.
צבע נוצות הגב והעורף נע בין כחול לשחור, והחזה ושאר פלג הגוף הקדמי לבנים.
בפניו הנוצות הלבנות מופיעות מתחת לעיניים.
פינגווינים מקנטרברי ומחצי האי בנקס הם בעלי גוון בהיר יותר בגבם, והנוצות הלבנות בהם מכסות שטח נרחב יותר בחלקים האחוריים והקדמיים של גב הסנפיר.
לצעירים ניצוי דומה לבוגרים, נוצות הגב כחולות יותר (הצבע דוהה עם הזמן) ומקורם צר יותר.
בדומה לפינגווינים אחרים, הכנפיים של הפינגווינים הזוטרים התפתחו לסנפירים המשמשים לשחייה.
תחום תפוצתו של הפינגווין הזוטר מתפרש על פני ניו זילנד, איי צ'טהאם, טסמניה ודרום אוסטרליה.
למרות זאת, הפינגווינים הזוטרים נצפו מספר פעמים בחופי צ'ילה; נראה כי קיימות אוכלוסיות יציבות קטנות בפטגוניה הצ'יליאנית, אולם לא ברור האם הפינגווינים הגיעו לשם בעצמם או הובאו על ידי האדם.
בשנת 2005 נצפו פינגווינים זוטרים גם לחופי נמיביה.
הפינגווין הזוטר הוא הלילי ביותר מכל מיני הפינגווינים.
ביום הוא משחר אחר מזון בים או ישן בקנו.
במהלך השנה כולה הם חיים במושבות גדולות המכילות מספר רב מאוד של פרטים.
הקן נבנה בתוך מאורה או מתחת לשיח, ושם גם מוטלות הביצים וגדלים הצאצאים; הקן בדרך כלל מצוי בסביבות חוף הים.
הפינגווינים הזוטרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 2 או 3 שנים.
בעונת הרבייה הזכרים עורכים תצוגות חיזור קולניות על מנת להרשים את הנקבות.
בדרך כלל הזכר והנקבה לא נשארים יחד לאורך כל חייהם.
לעיתים הפינגווינים בונים קן חדש, ולעיתים משפצים את קינם מעונת הרבייה הקודמת.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין ובדרך כלל מתחלפים אחת ליום או ליומיים, והביצים בוקעות בין 33 ל־36 יום לאחר ההטלה.
כ־60% מן הביצים המוטלות בוקעות לבסוף.
תזונת הפינגווינים הזוטרים משתנה בין האוכלוסיות השונות, אולם בדרך כלל היא מבוססת על דגים, דיונונים, קריל ובעלי חיים ימיים קטנים שונים.
לפעמים הם אף שולים בעלי חיים דוגמת סוסוני ים או סרטנאים מקרקעית הים.
המזון נבלע בשלמותו מתחת למים, ולא מבותר על ידי המקור.
בגלל מבנה גופם והשימוש היעיל שהם עושים בכנפיהם כדי לנוע במים, הפינגווינים הזוטרים מסוגלים לצלול בצורה טובה מאוד.
בדרך כלל, הצלילה מתבצעת לעומקים של בין 10 ל־30 מטרים, ולעיתים רחוקות אף לעומקים של 60 מטרים.
עם זאת, עיקר התזונה מתבצעת עד לעומק 5 מטרים.
הפינגווין ניזון ביחידות, כאשר יתקל בלהקת דגים הוא יקיף אותה מספר פעמים ואז יצלול למרכזה בעודו לוכד דג.
תנודות באספקת המזון עשויה להסביר את חילוף החומרים האיטי במין בהשוואה למינים קרובים.
לפינגווינים הזוטרים, כמו לשאר הפינגווינים בפרט ולכל העופות הימיים בכלל, תוחלת חיים ארוכה יחסית לעופות אחרים בממדיהם: כ־6.5 שנים.
עם זאת, נודע שפרטים מסוימים, שהתגלו משום שנלכדו וסומנו, הגיעו לגיל מופלג של מעל 20 שנים.
הפינגוונים הזוטרים חוזרים למושבות הקינון כדי להאכיל את צאצאיהם בשעות בין הערביים.
הם שוחים עד למרחק של כ־100 קילומטרים מהחוף בחיפושיהם אחר מזון, ובדרך כלל העלייה לחוף מתבצעת בקבוצות קטנות - התנועה בקבוצות מספקת הגנה מסוימת מפני טורפים, שנוטים לתקוף פרטים בודדים.
המין אינו נתון בסכנת הכחדה ומצב השימור שלו הוא "ללא חשש", אולם ישנן אוכלוסיות מסוימות הנתונות בסכנה.
נראה שהאוכלוסייה העולמית של הפינגווינים הזוטרים כוללת כ־500,000 זוגות.
ביבשה, הפינגווינים הזוטרים מאוימים מצד כלבים, שועלים, חתולים, חמוסים והרמינים.
פינגווין לבן-אוזן או פינגווין גנטו (שם מדעי: Pygoscelis papua) הוא מין של פינגווין בינוני עד גדול ממדים.
לפינגווין לבן-האוזן רצועת-נוצות לבנות בקצה ראשו, שהיא גם מקור שמו.
רגליו כתומות-אדומות, המקור אדמוני, פלג הגוף הקדמי לבן ושאר הגוף שחור.
אצל הצעירים, נוצות הגב אפורות.
הפינגווין לבן-האוזן מתנשא לגובה של 75 עד 90 סנטימטרים, והוא הפינגווין השלישי בגובהו - לאחר הפינגווין המלכותי והפינגווין הקיסרי.
מתחת לפני המים שוחה הפינגווין לבן-האוזן במהירות רבה יותר מכל מין אחר של פינגווין, והוא מסוגל להגיע למהירות של כ-36 קילומטרים לשעה.
במין פינגווין לבן-אוזן שני תת-מינים: תת-המין הגדול, P.
papua, ותת-המין הקטן יותר, P.
משקלו של הפינגווין לבן-האוזן משתנה בהתאם לתקופת השנה.
לפני השרת הנוצות משקלו המרבי יכול להגיע ל-8.5 קילוגרמים, ואילו לפני עונת הרבייה משקל המינימום יכול להגיע ל-5.5 קילוגרמים בלבד.
הנקבות קטנות רק במעט מהזכרים: משקלן המרבי עומד על כ-7.5 קילוגרמים, ומשקלן יכול לצנוח למתחת ל-5 קילוגרמים כאשר הן שומרות על הגוזלים בקן.
הפינגווין לבן-האוזן מתרבה במושבות-קינון גדולות המצויות באיים רבים בסמוך לאנטארקטיקה.
מושבות הקינון העיקריות נמצאות באיי פוקלנד, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים ואיי קרגלן, ואוכלוסיות קטנות יותר מצויות גם באיים מקאוארי, בהרד, באיי שטלנד הדרומיים ובחצי האי האנטארקטי.
המין אינו נתון בסכנת הכחדה.
ידוע כי בעבר אוכלוסיות מסוימות הושמדו בידי האדם, אולם החל משנות ה-50 האוכלוסייה נשארה יציבה פחות או יותר.
בעקבות ההתחממות הגלובלית נודע כי אוכלוסיות מסוימות נודדות מאזורים תת-אנטארקטיים לאזור אנטארקטיקה עצמה.
נראה שהאוכלוסייה העולמית של הפינגווינים לבני האוזן כוללת כ-300,000 זוגות מתרבים.
הקן נבנה מערימה של אבנים המונחות במעגל.
קוטרו יכול להגיע ל-20 סנטימטרים, וגובהו יכול להגיע ל-20 סנטימטרים מעל פני הקרקע.
כל פינגווין שומר בקנאות על קנו ומונע מפינגווינים אחרים לגנוב ממנו אבנים, ובתקופת הקינון מריבות שנובעות מניסיונות להגנה על הקן מפני פינגווינים מקננים אחרים אינן דבר נדיר.
לממדי הקן ולאבנים המרכיבות אותו חשיבות גם ביחסים שבין הזכר לנקבה, ולעיתים הנקבה בוחרת בזכר מסוים לאחר שהוא מגיש לה אבן נאה במיוחד.
התטולה כוללת שתי ביצים השוקלות יחדיו בסביבות 500 גרם.
הן הנקבה והן הזכר דוגרים על הביצים, והם מחליפים במלאכה זה את זה מדי יום.
הגוזלים בוקעים מהביצים 34 עד 36 ימים לאחר ההטלה.
הגוזלים נשארים בקן כ-30 יום לאחר בקיעתם, ולאחר מכן הם עוברים ל"מעון" - אזור בו מבלים פרטים צעירים רבים בגילם.
בגיל 80 עד 100 ימים שוחים הפינגווינים הצעירים לראשונה.
תזונת הפינגווין לבן-האוזן מתבססת בעיקרה על רכיכות ימיות וסרטנאים דוגמת קריל, ודגים מרכיבים רק כ-15% מתזונתם.
מכל מקום, תזונתם משתנה בהתאם לאזור בו הם חיים, וידוע שבאיי פוקלנד תזונתם מתבססת על דגים ודיונונים כאחד, בכמויות שוות פחות או יותר.
מתחת למים, הפינגווין לבן-האוזן מאוים מצד כלבי ים, כלב ים נמרי וקטלן.
על גבי היבשה לפינגווינים בוגרים אין טורפים, אולם ידוע שמינים שונים של עופות ימיים כמו יסעור ענק ומיני חמסן וכיאוניס אוכלים ביצים ופינגווינים צעירים ולעיתים פועלים בחומסנות וחוטפים מהפינגווינים מזון.
פינגווין הוא טיל שיוט נגד-ספינות מונחה ביות תת-אדום לטווח קצר עד בינוני המיוצר על ידי חברת קונגסברג דיפנס & אירוספייס הנורווגית החל משנות השבעים המוקדמות.
הוא הטיל נגד-ספינות המערבי הראשון שיוצר עם ראש ביות תת-אדום (בניגוד לטכנולוגית ביות מכ"ם פעיל שהייתה נפוצה בטילים נגד-ספינות מערביים).
הטיל מכונה בצי האמריקני AGM-119. לטיל גרסאות לשיגור מכלי שיט, כלי טיס וסוללות חוף.
יותר מ-1,200 טילי פינגווין לסוגיו יוצרו עד כה.
הטיל מונע על ידי מנוע דלק מוצק.
ניתן לתכנת את הטיל טרם השיגור כך שיעבור דרך נקודות ציון כדי לעקוף מכשולים קרקעיים.
עם התקרבו למטרה הוא מבצע תמרונים אקראיים עד שפוגע בה קרוב לקו המים ומתפוצץ בתוכה באמצעות מרעום השהייה.
פיתוח הטיל החל באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי "קונגסברג ואפנפבריק" (שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"נורסק פורדוארסטקנולגי", ואחר כך ל"קונגסברג דיפנס & אירוספייס" כחטיבה של קונגסברג גרופן) בנורווגיה בעזרת סיוע כספי של הצי האמריקני.
הטיל תוכנן במקור לשימוש מספינות טילים קטנות ומסוללות חוף נגד נחתות וספינות ליווי של האויב שינסו לפלוש לנורווגיה דרך הים.
גרסת סימן 1 נכנסה לשירות מבצעי ב-1972 בצי המלכותי הנורווגי.
ראש קרב שלה היה מסוג סימן 19 במשקל 113 ק"ג.
הסימן 1 אינה נמצאת עוד בשימוש.
גרסת סימן 2 של הטיל נכנסה לשירות מבצעי ב-1980. בגרסה זו הוארך טווח הטיל ל-30 ק"מ בהשוואה ל-20 ק"מ של הסימן 1 בתקיפות לא ישירות.
גרסת סימן 3 של הטיל תוכננה במיוחד לשימוש במטוסי ה-F-16 של חיל האוויר המלכותי הנורווגי, אך ניתן להתאימה גם לשיגור מכלי שיט.
היא נכנסה לשירות מבצעי ב-1990.
: בשירות הצי המלכותי הנורווגי החל מ-1972 וחיל האוויר המלכותי הנורווגי החל מ-1989
: בשירות הצי הטורקי החל מ-1972
: בשירות הצי ההלני החל מ-1980
: בשירות הצי השוודי החל מ-1980
: בשימוש הצי האמריקני החל מ-1994 תחת הכינוי AGM-119
: נרכש לחימוש מסוקי הסופר סיספרייט של הצי המלכותי האוסטרלי
: בשירות הצי הספרדי החל מ-2003
: בשירות הצי של הרפובליקה של קוריאה
פינגווין אדלי (שם מדעי: Pygoscelis adeliae) הוא מין של פינגווין, שמצוי לאורך רצועת החוף באנטארקטיקה.
הוא משלושת מיני הפינגווינים היחידים שגרים ביבשת זו לצד פינגווין קיסרי ופינגווין מלכותי.
זהו אחד ממיני העופות הדרומיים ביותר.
הפינגווין התגלה בשנת 1840 על ידי ז'ול דומון ד'אורוויל, שנתן לו את השם "אדלי" על שמה של אשתו.
נכון ל-2014, יש כיום כ-251 מושבות של פינגווין אדלי, וכ-3.79 מיליון זוגות מקננים.
פינגוויני האדלי ניזונים מקריל (בין השאר מקריל אנטארקטי), דגים ודיונונים במהלך תקופת הגדילה שלהם.
פינגווין אדלי הוא אחד משלושת מיני הפינגווינים שבסוג Pygoscelis.
בדיקות DNA של המיטוכונדריון וגרעין התא הוכיחו שסוג זה של פינגווינים קיים כבר כ-38 מיליון שנה (בערך 2 מיליון שנה לאחר התפתחותם של האבות הקדמונים מהסוג פינגווין גדול), ושהמין קיים כ-19 מיליון שנה.
עונת הרבייה של פינגוויני האדלי נמשכת בין אוקטובר לפברואר על חופי אנטארקטיקה.
הנקבה מטילה שתי ביצים, והיא והזכר דוגרים עליהן במשך 32–34 ימים, במשמרות של כ-12 ימים.
הגוזלים נשארים בקן כ-22 ימים, ולאחר מכן מצטרפים ל"פעוטון" - קבוצה של גוזלים.
הגוזלים יוצאים לים לאחר 50 עד 60 ימים, ובמהלך זמן זה גדלות אצלם נוצות של פינגווינים צעירים.
פינגוויני האדלי קטנים, נוצותיהם ארוכות וזנבם ארוך ביחס למינים אחרים של פינגוונים; גובהם כ-46–75 ס"מ ומשקלם כ-3.9 - 5.8ק"ג.
ניתן לזהותם על ידי טבעת לבנה שמקיפה את עיניהם.
פינגווין גלאפגוס (שם מדעי: Spheniscus mendiculus) הוא פינגווין אנדמי לאיי גלאפגוס, היחיד החי באזור קו המשווה.
הוא יכול לשרוד בסביבה הזו הודות לקור שמביא עמו זרם הומבולדט, וכן הודות לזרם קרומוול.
היצורים הקרובים אליו ביותר הם הפינגווינים החולקים איתו את הסוג פינגווין החגורה: פינגווין שחור-רגל, פינגווין הומבולדט ופינגווין מאגלאן.
מקומות חיותו העיקריים הוא האי פרננדינה שבארכיפלג גלאפגוס, וכן חופיו המערביים של האי איסבלה.
אוכלוסיות קטנות יותר מפוזרות ביתר האיים.
פינגווין גלאפגוס הוא מהקטנים שבפינגווינים.
זהו הפינגווין היחיד שחצה את קו המשווה מדרום לצפון אל חצי הכדור הצפוני, ומשכך הוא הפינגווין בעל התפוצה הצפונית ביותר.
90 אחוזים מפינגוויני גלאפגוס חיים לחופיהם של האיים פרננדינה ואיסבלה, והיתר מצויים באיים סנטיאגו, ברטולמה, סנטה קרוס ופלוראנה.
גובהו של הפינגווין כ-48 עד 55 סנטימטרים, ומשקלו כ-1.7 עד 2.6 קילוגרמים.
קו לבן דק שצורתו U מתחיל מאחורי העין, ממשיך מאחורי האוזן ומסתיים בסנטר ובצוואר.
שתי רצועות שחורות ובולטות מצויות על חזם.
הפרטים הצעירים נבדלים מהבוגרים בראשם (שחור כולו), ובחזם (הרצועות השחורות נעדרות).
הנקבות קטנות מן הזכרים, ומלבד הבדל זה הם דומים.
הם ניזונים מדגים מתלהקים, בעיקר מוליות, סרדינים ולעיתים גם סרטנים.
הם תרים אחר מזונם בשעות היום, ולא נוהגים להתרחק יתר על המידה מאתר הקינון שלהם.
הם עשויים לצלול לעומק 30 מטרים על מנת להשיג את מזונם.
הם תלויים מאוד בזרמי המים הקרים שמעלים את מזונם מן המים ממעמקי האוקיינוס.
פינגוויני גלאפגוס הם טורפים, וניזונים מדגים קטנים (כאלו שאורכם לא עולה על 15 מילימטרים) מכל הסוגים, וכן מחסרי חוליות ימיים אחרים.
הם משתמשים בכנפיהם הקצרות על מנת לשחות במים, ובמקורם הקטן והחזק על מנת ללכוד את טרפם.
הם נוהגים לצוד בקבוצות, ולרוב ילכדו את טרפם הקטן מלמטה.
אלו הם יצורים חברותיים יחסית.
הם חיים במושבות גדולות, ובכך מרתיעים טורפים אפשריים.
רגליהם הקצרות וכנפיהם הקטנות משוות להליכתן מראה מגושם, גם בשל היעדר שיווי משקל יציב.
פינגווין גלאפגוס מתרבה פעמיים עד שלוש פעמים בשנה, וזאת משום שאין להם עונת רבייה מוגדרת (תוצאה של היעדר חילופי עונות בשל הסמיכות לקו המשווה).
מסיבה זו, הם מתרבים לרוב בהתאם לתנאי הסביבה ולהיצע המזון.
כך יוצא, כי מרבית הפינגווינים מתרבים בין מאי ויולי.
ואולם, מזג האוויר והיצע המזון עשויים לגלות הפכפכות במהלך השנה, וכך לא ניתן לצפות את מועדן של עונות הרבייה לאשורו.
באופן כללי מדובר במין מונוגמי, כלומר הפרטים מזדווגים עם אותו בן-זוג במשך כל חייהם.
מסיבה זו, בכל שנה רק חלק קטן מן הפינגווינים הבוגרים נדרש למצוא לו שותף או שותפה.
הן הפינגווינים החדשים (שזו עונת הרבייה הראשונה שלהם) והן הוותיקים (שזו לא עונת הרבייה הראשונה שלהם), מחזרים אחרי בן או בת זוגם.
בין נוהגי החיזור הבולטים ניתן למנות את ניקוי הנוצות ההדדי, טפיחה זה על זה בעזרת הכנפיים וחיכוך המקורים.
זוגות הפינגווינים יבנו את הקן לפני ההזדווגות, ויטפחו אותו עד הטלת הביצים (גודל התטולה הוא בדרך כלל שתי ביצים).
שני ההורים מתחלקים בכל המטלות, כולל דגירה ומציאת מזון.
משך הדגירה בין 38 ל-42 ימים.
לאחר 60 ימים מן הבקיעה הגוזלים עוברים את שלב הפרחון, והם יגיעו לעצמאות מלאה תוך שלושה עד שישה חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד חמש שנים, והזכרים - בין גיל ארבע לשבע שנים.
תוחלת חייו של פינגווין גלאפגוס נעה בין 15 ל-20 שנים, ואולם, רבים מהם נטרפים, גוועים ברעב, חווים אסונות אקלימיים או נפגעים מידי האדם, ולכן אינם מגיעים לתוחלת החיים הרגילה.
בין הטורפים הטבעיים שלו ניתן למנות עכברים, סרטנים, נחשים, נצים, ינשופים, חתולים, כלבים, כרישים וחיות ימיות גדולות אחרות.
צבעי גופם משמשים כהסוואה: טורף שמסתכל עליהם במים, מלמעלה או מלמטה, יראה את גופם משתלב ברקע (כהה או בהיר, תלוי בכיוון) ויתקשה להבחין בהם.
הם מתגוננים מטורפים באמצעות השמעת קולות רמים, תקיפה ישירה ונפנופי כנפיים; דרכי התגוננות אלו יעילות יותר כאשר הפינגווינים ניצבים כקבוצה העומדת בפני הטורף.
מצב השימור של הפינגווין מוגדר ""בסכנת הכחדה" לפי ארגון השימור העולמי.
הוא נכלל ברשימת המינים המאוימים בסכנת הכחדה של ארצות הברית.
שינויים אקלימיים, המגיעים לאיים בחסות האל ניניו והלה ניניה, משפיעים על היצע המזון הזמין לפינגווינים, וכך בתקופות הבעייתיות גוועים פינגווינים רבים למוות.
לעובדה זו יש השפעה מרחיקת לכת על אוכלוסיית המין המדולדלת ממילא.
נזקי האדם והטריפה על ידי בעלי חיים רבים באיים מביאים גם כן להידלדלות האוכלוסיות.
בשנת 2004 נאמד גודל האוכלוסייה בכ-1,500 פרטים, בסקר שבוצע על ידי תחנת המחקר על-שם צ'ארלס דרווין.
פינגווין הומבולדט (שם מדעי: Spheniscus humboldti; ידוע גם בשם פינגווין פרוויאן, פטרנאקה) הוא מין פינגווין דרום אמריקאי, המתרבה בפרו ובצ'ילה.
קרובי המשפחה שלו הם פינגווין שחור-רגל, פינגווין מגלן ופינגווין גלאפגוס.
הפינגווין נקרא על שם אלכסנדר פון הומבולדט, חוקר הטבע שתיאר אותו לקהילה המדעית.
גודל הפינגווינים במין זה בינוני: גובהם 65–70 ס"מ, ומשקלם 3.6-5.9 קילוגרם.
הם בעלי ראש שחור ופס לבן עובר מאחורי עיניהם, סביב האוזניים וסביב הסנטר.
על החזה שלהם פס שחור שמגיע עד לרגל.
לפינגווינים צעירים ראש שחור ללא הפס השחור בחזה.
פינגוויני הומבולדט מקננים על איים ועל סלעים בחוף, ולפעמים אף במערות.
מצב השימור העכשווי של הפינגווין הוא "פגיע".
מספר מושבות הקינון בפרו ירד מ-17 בשנת 1981 לשתיים ב-1996, אך השתקם לשש בשנת 1998. מלבד הסערות הקשות המאפיינות את ה"אל ניניו", חודרים מים חמים המכילים פחות נוטריינטים לזרם הומבולדט.
בנוסף לזה, נמצאות המושבות באיום מתמיד מצד בני האדם.
בצורה עקיפה, משפיעה דיג-היתר של מיני האזור (בעיקר אנשובי) המרכיבים את עיקר תזונתם של פינגוויני הומבולדט.
בצורה ישירה, נאספים קיני העופות המכילים גואנו וכך חשופים הביצים והצעירים למזג האוויר ולאויבים טבעיים.
מספר הפרטים הבוגרים עומד, נכון לאוגוסט 2018, על כ-32,000. סקר שנערך בשנת 1998 קבע כי המין צפוי להיכחד בתוך 100 שנים.
פינגווין מגלן (שם מדעי: Spheniscus magellanicus) הוא מין פינגווין הנפוץ בעיקר באמריקה הדרומית וחי בארגנטינה, איי צ'ילה ובאיי פוקלנד.
זהו המין הנפוץ ביותר בסוג פינגווין החגורה שכולל גם את פינגווין שחור-רגל, פינגווין גלאפגוס ופינגווין הומבולדט.
פינגווין מגלן הוא פינגווין בינוני בגודלו.
הפרטים גדלים לגובה של 61–76 סנטימטרים ושוקלים בין 2.7–6.5 קילוגרם, משקלם וגודלם של הזכרים רב יותר מהנקבות.
המבוגרים בעלי גבות שחורות ובטן לבנה, ושני פסים שחורים מהראש ומהחזה לכיוון מטה.
ראשם שחור ופס לבן רחב חוצה מאחורי העין מסביב לאף ועד לסנטר.
לעומת זה גוזלים ראשם אפור-כחול, החזה בצבע כחול עם קצת אפור, גבותיהם גם כן כחולות אפורות ועל רגליהם יש כתמים.
בטבע פינגווינים אלה חיים על למעלה מ-25 שנה, בו בזמן שהיו חיים 30 שנה כשהיו בידי החוקרים.
כמו כלל הפינגווינים הם בעלי כנפיים חזקות, ויכולים לצבור מהירות גבוהה בשחייה.
במושבת מגלן בדרום ארגנטינה נצפתה בסתיו השרה של כל הנוצות (שכללה שלב שבו הפינגווינים חומים) והחלפתן בחדשות.
פינגווין מגלן ניזונים בדרך כלל מדגים, דיונונים, קרילים וסרטנים אחרים ולעיתים אף מדוזות.
טורפיהם כוללים אריות ים, יסעור ענק, קטלן ובעיקר כלב ים נמרי.
בעבר איים על הפינגווינים המתרבים גם שועל פוקלנדי שנכחד.
הפינגווינים מקננים בחופי ארגנטינה, בדרום צ'ילה ובאיי פוקלנד, בצפיפות של 20 קנים לכל 100 מ"ר.
תקופת הדגירה נמשכת בין 39–42 יום וההורים מתחלקים בתפקיד בין 10–15 ימים.
הפינגווינים מקננים כל שנה, והזכרים מכינים מחדש בכל פעם את המחילות.
לעיתים הפינגווינים נעים צפונה אף למימי דרום פרו וברזיל.
מיליוני פריטים חיים בחופי ארגנטינה וצ'ילה, אבל המין קרוב לאיום (NT) בעיקר בגלל פגיעות האוכלוסיות לדלק שמגיע למושבות שלהם והורג כ-20,000 פרטים מבוגרים ו-22,000 פרטים צעירים מדי שנה בארגנטינה.
סיבה נוספת היא הידללות הדגים באזור, וכן אריות ים שטורפים גוזלים ומבוגרים.
פינגווין מסוג זה הוא גיבור הסרט "שיעורים בפינגווינית" (2024).
פינגווין הסלעים (שם מדעי: Eudyptes chrysolophus) הוא מין בסוג פינגווין מצוייץ הקרוב לפינגווין המלכותי.
פינגווינים אלה רבים במספרם מכל מיני הפינגווינים האחרים, כ-12 מיליון זוגות חיים.
ניתן להבדילם מפינגווינים אחרים באמצעות נוצות הכותרת העליונות הצהובות-שחורות שלהם.
בטנו לבנה, עיניו אדומות ויש לו נוצות צהובות-שחורות בחלק העליון של ראשו.
ככל הפינגווינים, פינגווין הסלעים שוחה היטב, אך אינו מסוגל לעוף.
פינגווין הסלעים תועד לראשונה על ידי המדען הגרמני יוהאן פרידריך ברנדט.
מזונם של פינגוויני הסלעים מורכב בעיקר מקריל, והם צוללים לעומק של עד כ-20 מטרים בחיפושיהם אחר מזון.
פינגוויני הסלעים מקננים במחילות שהם חופרים באדמה.
הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים.
לרוב הביצה הראשונה קטנה יותר, וסיכוייה לבקוע נמוכים.
הרבה טורפים ניזונים מביציהם של הפינגווינים.
הביצים בוקעות אחרי דגירה של 34 ימים שבה מתחלקים הזכר והנקבה.
הזכר נשאר עם הגוזלים כשלושה שבועות לאחר בקיעתם, בעוד הנקבה מביאה להם מזון.
בשלב הראשוני לחייהם הפינגווינים לא מגדלים נוצות, ולכן הם מתקבצים עם גוזלים אחרים כדי לחמם את גופם.
נוצותיהם יגדלו כ-60–70 ימים מיום הבקיעה.
פִינְגָ'אן (בטורקית: Fincan; בערבית: فنجان) היא כוס המיועדת לשתיית קפה.
כבר במאה החמש עשרה ישנן עדויות לכך שהפינג'אן שימש במצרים ככוס לשתיית קפה.
נהגו לפזר את אבקת הקפה הטחון על גבי המים שניצוקו לכוס.
נטען כי מקור הטעות המשייכת את הפינג'אן עם הכלי שבו נהוג להכין קפה, הוא מלפני קום מדינת ישראל, כשהיו זקני היישוב הערבי מזמינים את שכניהם היהודים לשתות קפה, היו אומרים להם "תעאל תשרב פינג'אן קהווה", כלומר: בוא תשתה כוס קפה.
הפינג'אן נזכר בשיר "הפינג'אן" שנכתב על ידי חיים חפר בשנת 1945 ומתאר את הווי הפלמ"ח.
פינג-פונג בירה, או: ביר פונג (מאנגלית: Beer pong) הוא משחק שתייה בו על השחקנים לזרוק כדור טניס שולחן מצד אחד של שולחן במטרה לקלוע לתוך אחת מכוסות הבירה שבצדו השני.
בעת קליעת הכדור לתוך כוס הבירה על שחקני הצד השני לשתות את הבירה שבכוס שבה נחת הכדור.
ניצחון מושג כאשר כל הכוסות של צד כלשהו ריקות, ובשלב זה על הצד המפסיד לשתות את כל כוסות הבירה שנשארו בצד המנצח.
בדרך כלל כל קבוצה היא בת שניים עד ארבעה שחקנים.
המשחק אינו מוגדר באמצעות כללים רשמיים, אך על פי רוב הוא כולל שש או עשר כוסות פלסטיק לכל צד, המסודרות במבנה של משולש.
מספר השחקנים בכל צוות משתנה אף הוא.
אף שניתן לשחק בו ללא הכנה מוקדמת, התפתחה סביבו תעשייה של אבזרים למשחק, כגון שולחנות המותאמים לו.
אוניברסיטאות אחדות בארצות הברית אוסרות על קיומו של משחק זה (ומשחקי שתייה אחרים) בתחומן, בראותן אותו כמעודד שכרות.
החל משנת 2006 נערך מדי שנה בלאס וגאס או בסביבתה טורניר פינג-פונג בירה רב-משתתפים בשם World Series of Beer-Pong.
בטורניר שנערך ב-2010 השתתפו מעל 1,000 איש, רובם מארצות הברית ומקנדה אך חלקם גם מגרמניה, סקוטלנד, יפן ועוד.
הפרסים המחולקים בטורניר הם בסך עשרות אלפי דולרים.
פינג (בתאית: แม่น้ำปิง) הוא נהר הזורם בצפון-מערב תאילנד ומוצאו בגבול תאילנד-מיאנמר.
נהר פינג הוא אחד משני היובלים העיקריים של נהר צ'או פראיה.
מקור הנהר ברכסי ההרים אשר בגבעות צפון תאילנד בפרובינציית צ'יאנג מאי.
לנהר מספר יובלים והעיקרי מביניהם הוא נהר הוואנג.
בעיר נאקון סאוואן, נפגש נהר זה יחד עם נהר הנאן ומשילובם נוצר נהר צ'או פראיה הזורם דרומה כ-624 קילומטרים.
אגן הניקוז של נהר פינג הוא השני בגודלו מבין יובלי נהר צ'או פראיה.
על נהר הפינג נמצא סכר ינאי.
מספר ערים שוכנות על גדות הנהר וביניהן קמפהנג פט, צ'יאנג מאי וטק.
פינברג היא בירת מחוז פינברג שבמדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
העיר שוכנת במרחק של 18 ק"מ מצפון-מערב להמבורג.
בשנת 1200 לערך נבנתה לראשונה בפינברג מצודה, אך המקום שימש כבר במשך מאות שנים קודם לכן כמקום התכנסות של שבטים גרמאנים.
ב-1370 נכבשה המצודה על ידי אדולף השמיני, רוזן שאוננבורג והולשטיין-פינברג.
ב-1397 מוזכרת פינברג לראשונה במסמך רשמי כמקום מושבו של בית משפט.
ב-1472 נבנתה מצודה בסגנון הבנייה של הרנסאנס במקום המצודה הישנה.
המצודה ניזוקה קשות בשנים 1627 ו-1657 ובשנת 1720 היא נחרבה סופית.
בין השנים 1765-1767 נבנה הבניין הקרוי דרוסטי (Drostei).
בניין זה הבנוי מלבנים הוא הדוגמה הטובה ביותר של אדריכלות הבארוק בכל המחוז.
לאחר התיישבותם של כמה נותני שירותים ובעלי מלאכה מסביב למצודה, התרחב היישוב בהדרגה.
ב-1875 הוא קיבל זכויות מוניציפליות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוכפל מספר תושבי העיר עקב הגירה כפויה של גרמנים, בעיקר מפרוסיה המזרחית.
בהמשך, בניגוד לערים אחרות בשלזוויג-הולשטיין, הצליחה פינברג לשמור על מספר יציב של תושבים.
פינגווין גדול (שם מדעי: Aptenodytes) הוא סוג בן שני מינים חיים של פינגווינים גדולים, החיים בעיקר בקוטב הדרומי והמים הקרים שבאזור זה.
שני המינים הם הגדולים ביותר בקרב הפינגווינים ואף בקרב קבוצת עופות מפותחים חסרי שיניים.
פינגווין קיסרי – המין הגדול ביותר בקבוצת עופות מפותחים חסרי שיניים ובסדרת הפינגווינים.
חי בעיקר באנטארקטיקה ומתרבה בה בחורף הקשה.
פינגווין מלכותי – המין השני בגודלו בסדרה.
נפוץ בצפון אנטארקטיקה ובאיי פוקלנד ובעוד איים דרומיים.
מפליג לנדידות ארוכות יותר מקרובו בלב ים.
aptenodytes ridgeni - מין נכחד אשר חי בניו זילנד בתקופת ה-פליוקן.
פינגווין זנב-מכחול (שם מדעי: Pygoscelis) הוא סוג קטן של פינגווינים בינוניים החיים באנטארקטיקה וסביבתה, בעיקר באביב.
שם שם מדעי תמונה תפוצה פינגווין לבן-אוזן Pygoscelis papua פינגווין רצועת-הסנטר Pygoscelis antarctica פינגווין אדלי Pygoscelis adeliae
פינגווין החגורה (שם מדעי: Spheniscus) הוא סוג פינגווינים בינוניים החיים באמריקה הדרומית, איי גלאפגוס ואף בדרום אפריקה, אך לא באנטארקטיקה בדומה לשאר סוגי הפינגווינים, אם כי בקרבת זרמי מים קרים בדרך כלל.
צבעם הוא שחור עם בטן בעלת פס אחד או יותר שחורים לאורכה, והוא שנתן להם את שמם.
פינגווין מגלן (Spheniscus magellanicus) – הנפוץ ביותר.
חי לאורך חופים באמריקה הדרומית בארגנטינה ואיי פוקלנד.
פינגווין גלאפגוס (Spheniscus mendiculus) – אנדמי לאיי גלאפגוס ונתון בסכנת הכחדה.
פינגווין שחור־רגל (Spheniscus demersus) – הפינגווין היחיד החי בטבע באפריקה.
קולו חזק ביותר ומזכיר נעירה של חמור.
פינגווין הומבולדט (Spheniscus humboldti) – חי באמריקה הדרומית בפרו ובצ'ילה.
כל המינים בסכנת הכחדה או קרובים לסיכון, בעיקר עקב זרמי אל ניניו הפוגעים ביצורי הפלנקטון וגם בשל זיהום אנושי כגון דליפת נפט לים.
פינגווין לבן-פנים (שם מדעי: Eudyptes schlegeli) הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצוייץ, שמצוי מחוץ לעונת הרבייה בים בין אוסטרליה לאנטארקטיקה; הוא מקנן אך ורק באי מקווארי.
זהו המין הגדול ביותר מסוגו: אורכו כ-65 עד 76 ס"מ, ומשקלו כ-3 עד 8 ק"ג, בעוד הזכרים גדולים מהנקבות.
הזכר והנקבה דומים במראם: הבטן והפנים לבנים, הגב שחור, המקור כתום ומעליו יש מעין "ציצת" נוצות זהובה.
מין זה דומה מאוד לפינגווין הסלעים, אבל פניהם של פינגוויני הסלעים שחורות, בשונה מפניהם הלבנות של הפינגווינים ממין זה.
הפינגווינים ניזונים בעיקר מקריל ודגים, אך גם מדיונונים.
מעט פרטים יחסית ידועים על התנהגות הפינגווינים ממין זה, ובפרט על דפוסי הנדידה של מין זה.
הקן הוא מעין חור בחול או בדשא, ובתוכו הפינגווינים שמים אבנים וצמחים.
הוא ממוקם בדרך כלל כמה מאות מטרים מהים, על מנת לאפשר להורים גישה נוחה לאזור האכילה שלהם.
עונת הרבייה נמשכת בין ספטמבר למרץ, והטלת הביצים מתרחשת בדרך כלל באוקטובר.
בתחילת עונת הרבייה הזכרים יוצאים מהים בהמוניהם ובונים את הקן, והנקבות באות שבועות ספורים לאחר מכן.
הפינגווינים ממין זה מתקבצים ללהקות, שעשויות לכלול עד כ-500,000 פרטים.
לפני ההזדווגות, הזכר מבצע תנועה בראשו ומשמיע קריאה מיוחדת.
הנקבה מטילה 2 ביצים, אך רק אחת מהן נדגרת על ידי ההורים, והיא היחידה שתשרוד בדרך כלל.
שני ההורים דוגרים על הביצה לסירוגין במשך כ-35 ימים, ב"משמרות" של כ-12 ימים.
לאחר הבקיעה, הזכר שומר על הגוזל במשך כשלושה שבועות בעוד הנקבה מביאה מזון לשניהם.
לאחר מכן, הזכר והנקבה מביאים לגוזל את המזון, והוא מצטרף לקבוצה של גוזלים ממין זה.
בגיל כ-70 יום, הגוזל עוזב את הקן.
פרטים ממין זה מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
פינגווין חסון (שם מדעי: Eudyptes robustus) הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצוייץ.
המין אנדמי לאיי סנארס, קבוצת איים הסמוכים לחופו הדרומי של האי הדרומי בניו זילנד.
לא ידוע היכן באוקיינוס הפינגווינים מבלים את הזמן מחוץ לעונת הרבייה, אך סביר להניח שהם אינם נודדים רחוק מאיי סנארס.
האוכלוסייה עומדת כיום על כ-25,000 זוגות מקננים.
הפרטים ממין זה קטנים-בינוניים ביחס לשאר מיני הפינגווינים; אורכם נע בין 50 ל-70 ס"מ, ומשקלם נע בין 2.5 ל-4 ק"ג.
הבטן, החזה והצוואר לבנים, בעוד הגב, הזנב, העורף, הכנפיים דמויות-הסנפירים והראש שחורים.
על הראש יש ציצת נוצות צהובה, ומסביב למקור האדום-חום יש עור חשוף בצבע ורוד.
מין זה דומה מאוד לפינגווין עב-מקור, ונבדל ממנו בעור החשוף מסביב למקור.
העיניים אדומות-חומות, אם כי הגוון שלהן עשוי להשתנות בין פרט לפרט.
צבע הנוצות מתחת לכנפיים משתנה אף הוא בין פרט לפרט, ומאפשר זיהוי של פרט מסוים.
הפינגווינים ממין זה משמיעים רעשים רבים ושונים.
הפינגווינים ממין זה ניזונים בעיקר ממין הקריל Nyctiphanes australis, דגים קטנים וסילוניות.
במחקר, נמצא ש-60% מהמזון המעוכל בקיבת הפינגווין היה קריל, 30% היה דגים, ו-10% היה סילוניות.
עם זאת, בבטנו של פרט נוסף, נמצא ש-55% מהמזון המעוכל היה קריל, 24% היה דגים, ו-10% היה סילוניות.
הטורפים העיקריים של הפינגווינים ממין זה הם אריות הים וכלב הים הנמרי; ביצי הפינגוינים נאכלות על ידי מיני חמסניים ויסעוריים.
עונת הרבייה של הפינגווינים החסונים נמשכת על פני הקיץ הניו זילנדי, מתחילה בתחילת ספטמבר ומסתיימת בשלהי ינואר.
הצעירים מגיעים לבגרות מינית בין גיל 5 ל-9 שנים.
במהלך החיזור, הזכר פורש את כנפיו ומנפח את בטנו.
לעיתים קרובות, הזכר והנקבה יישארו נאמנים לזה יותר מעונת רבייה אחת.
הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים, בהפרש של כ-3 עד 5 ימים, ודוגרת עליהן במשך 31-37 ימים.
הביצה השנייה שמוטלת גדולה מהראשונה בכ-85%, ובוקעת ראשונה.
הגוזל שבקע שני, הוא קטן וחלוש יותר מאחיו, ובדרך כלל מת מרעב.
ההורים מאכילים את צאצאיהם עד הזמן בו נוצותיהם מתחלפות.
הגוזלים פורחים מהקן בגיל כ-11 שבועות.
פינגווין מצויץ (שם מדעי: Eudyptes) הוא סוג של פינגווין החי באזור הקוטב הדרומי ובחופי האוקיינוסים הדרומיים.
הוא קיבל את שמו עקב הציצות הצהובות המעטרות את ראשו השחור.
קרובי משפחה של פינגווין זה הם מיני הסוג פינגווין גדול: הפינגווין הקיסרי והפינגווין המלכותי.
פינגווין מצויץ מערבי (Eudyptes chrysocome)
פינגווין מצויץ צפוני (Eudyptes moseleyi)
פינגווין צ'טהאם (Eudyptes warhami) - נכחד
פינגווין ישר-ציצה (שם מדעי: Eudyptes sclateri) הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצויץ, ולו נוצות ראש צהובות ישרות.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה.
מין זה מצוי רק בניו זילנד, באיי קמפבל ובאיי באונטי.
מין זה הוכר רק בשנים האחרונות.
גובהו של פינגווין ישר-ציצה נע בין 50–70 ס"מ ומשקלו 2.5-6 ק"ג.
הוא בעל נוצות שחורות בגבו ואפורות על הבטן.
הראש שחור והגבות צהובות וישרות.
פינגווין ישר-ציצה מקנן בלהקות בחופים סלעיים.
הוא ניזון בים מדגים ודיונונים, יחד עם פינגוויני ציצה נוספים.
הפינגווין הנקבה מטילה ביצהר ראשונה כשהיא נודדת לאיי הרבייה שלה מול חופיה הדרומיים של ניו זילנד, ואת הביצה השנייה היא מטילה לאחר הגעתה לאזור, 5 ימים אחרי ההטלה הראשונה.
הפינגווין מוותר על הביצה הראשונה שמטילה הנקבה, כי אינו יכול לגדל שני אפרוחים.
ולביצה השנייה אותה מטילה הנקבה, יש סיכוי גדול יותר לשרוד כי היא גדולה יותר מהראשונה בכ-85%
פינגווין מצויץ מזרחי (שם מדעי: Eudyptes chrysocome filholi) הוא תת-מין של פינגווין מצויץ מערבי ממשפחת הפינגוויניים.
אחרי בדיקות מולקולריות שונות הוא הופרד למין עצמאי, אך בהמשך הוחזר למין.
פינגווין זה חי באיים תת-אנטארקטיים באוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט כמו באיי קרוזה, איי קרגלן, האי הרד ואיי מקדונלד, מקווארי, איי אוקלנד ואיי האנטיפודה ואיים נוספים קטנים.
הפינגווינים ניזונים בעיקר מקרילאים, אך גם מדגים, דיונונים וחסרי חוליות אחרים; הפינגווינים יוצאים לגיחות חיפוש מזון באופן יומי.
בעת מנוחה, הפינגווינים מסתירים את ראשם מתחת לאחת מכנפיהם.
פינג אן (סינית: 中国平安; פיניין: Zhōngguó Píng Ān), בשמה המלא "פינג אן ביטוח (קבוצה) חברה סינית בע"מ", היא חברת אחזקות סינית אשר חברות הבנות שלה מתרכזות בעיקר בתחום הביטוח, בנקאות, ושירותים פיננסיים.
החברה נוסדה בשנת 1988, ומשרדיה הראשיים ממוקמים בשנג'ן, במרכז הפיננסים פינג אן - הבניין הגבוה בשנג'ן, השני בגובהו בסין, השלישי בגובהו באסיה והחמישי בגובהו בעולם (599 מטרים).
השם הסיני פינג אן (平安) משמעו "בטוח ובריא".
החברה מונפקת בבורסת הונג קונג (SEHK: 2318) ובבורסת שאנגחאי (SSE: 601318) ושוויה מוערך בכ-101 מיליארד דולר.
פינג המוות הוא סוג של תקיפת מחשב המשתמשת בחבילת מידע משובשת דרך פקודת פינג.
חבילת מידע תקינה היא בדרך כלל בגודל 56 בַּיִת או 64 בַּיִת אם הפתיח של Internet Protocol נלקח בחשבון.
עם זאת, כל חבילת IPv4 יכולה להיות בגודל של בַּיִת.
ישנן מערכות מחשב שלא תוכננו להתמודד עם חבילות גדולות יותר מן המקסימום בגלל חוסר תאימות ל-.
כמו כל החבילות הגדולות, פינג המוות מפוצל לקבוצות של 8 אוקטטות לפני השידור.
כאשר מחשב היעד מרכיב את החבילה חזרה, ייתכן כי תיגרם גלישת חוצץ וייתכן כי המערכת תקרוס ותאפשר העלאת קוד זדוני לתוכה.
פרצה זו יכולה להשפיע על מערכות רבות המשתמשות בפרוטוקול TCP/IP כגון: לינוקס, Unix, מקינטוש, Microsoft Windows והתקנים חיצוניים.
פינגואקולה (לועזית: Pinguecula) היא סוג נפוץ של ניוון לחמית העין.
פינגואקולה נראית כחומר צהבהב לבנבן על לחמית בסמוך ללימבוס (המפגש בין הקרנית ולובן העין).
(להבדיל מפטריגיום, פיברוזיס בצורת טריז העשוי לגדול על גבי הקרנית) - לפינגואקולה בדרך כלל אין תסמינים.
התופעה נפוצה ביותר באקלים טרופי ויש קשר ישיר עם חשיפה לקרינת UV.
פינגואקולה עשויה לגדול באיטיות עם הזמן, אולם מדובר במצב שפיר, שבדרך כלל אינו דורש טיפול.
דמעות מלאכותיות עשויות לעזור במידה וקיימת אי-נוחות.
לעיתים הפינגואקולה עלולה להיות מודלקת, מצב הנקרא פינגאוקוליטיס.
הסיבה והגורמים לתופעה זו אינם ידועים.
במידה והדלקת גורמת לאי נוחות או לבעיה קוסמטית, ניתן לטפל בה עם תרופות אנטי-דלקטיות, כמו פרדניזולון.
כמו כן, ניתן להסיר את הפינקואגולה על ידי פרוצדורה כירורגית במקרה של אי נוחות קוסמטית.
פינגואקולה מהווה אחת מהאבחנות של limbal nodule.
תיתכן שכיחות מוגברת במחלת גושה.
פִּינגוּ היא סדרת טלוויזיה קומית שווייצרית-בריטית לילדים בהנפשת פלסטלינה שנוצרה על ידי אוטמר גוטמן והופקה לטלוויזיה השווייצרית בין השנים 1990 -2000, ולטלוויזיה הבריטית בין השנים 2003 -2006 על ידי חברת "Pygos Group" (שמות קודמים: "Trickfilmstudio" ו-"Pingu Filmstudio").
הסדרה מתמקדת במשפחת פינגווינים מואנשים המתגוררת בקוטב הדרומי; הדמות הראשית הוא פִּינגוּ, בן המשפחה שאת שמו נושאת הסדרה.
"פִּינגוּ" רצה במקור למשך ארבע סדרות (כל הסדרות הכילו מספר עונות) בין ה-7 במרץ 1990 וה-9 באפריל 2000 ברשת Schweizer Fernsehen, ולאחר מכן חודש לשתי סדרות נוספות בין ה-1 באוגוסט 2003 וה-3 במרץ 2006 ברשת BBC Two.
ל"פִּינגוּ" הוענק פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
"פִּינגוּ" נחלה הצלחה עולמית עקב היעדר השימוש בשפה מדוברת אמיתית: כמעט כל הדיאלוגים הם ב"שפת פינגווינים" מומצאת המכונה "פינגווינזית" ומורכבת בעיקר ממלמולים ומקול תקיעה עוצמתי וספורדי, הנכתב לעיתים כ"נוּט נוּט!" ומלווה בשינוי מקורו של פִּינגוּ לצורה הדומה למגאפון.
בארבע הסדרות הראשונות דובבו כל הדמויות על ידי המדבב האיטלקי קרלו בונומי, באמצעות שפת רעשים שפותחה על ידו ושימשה קודם לכן בסדרה "מר קו" של אוסבלדו קאבנדולי.
בסדרות החמישית והשישית דובבו הדמויות בשיתוף פעולה בין דייוויד סנט ומרסלו מגני.
אתחול יפני לסדרה בשם "פִּינגוּ בעיר הגדולה" החל את שידוריו ברשת NHK-E ב-7 באוקטובר 2017, ועלה לשידור בישראל בערוץ הופ!
בשנת 1993 שודרה "פִּינגוּ" לראשונה בישראל בטלוויזיה החינוכית במסגרת "רכבת ההפתעות" וכסדרה עצמאית בתוספת קריינות בעברית מפי עפרון אטקין, אולם בערוץ הילדים, בערוץ הופ!
ובערוץ JimJam שודרה הסדרה בלי קריינות.
בקוריאה יצאה גרסה מדובבת לאנגלית לצורכי לימוד השפה.
הסדרה מתרחשת בקוטב הדרומי ומתמקדת במשפחות פינגווינים החיים ועובדים בבתי איגלו.
הדמות הראשית, פִּינגוּ, הוא בנה של אחת המשפחות.
הוא נוהג לצאת להרפתקאות עם אחותו הקטנה פִּינגה, ומרבה להשתובב עם חברו הטוב ביותר כלב הים רוֹבִּי.
פִּינגוּ וחבריו מתקשרים ב"שפת פינגווינים" הידועה כ"פינגווית" או "פינגווינזית" ומורכבת בעיקר מהצלילים "נוּט" ו"ניט".
כתוצאה מכך מתועתק שיר הפתיחה כ"".
"פִּינגוּ" זכתה בעיקר לביקורות חיוביות.
ארגון Common Sense Media דירג את התוכנית 4 מתוך 5 כוכבים וציין "הורים חייבים לדעת כי מדובר בסדרת הנפשת פלסטלינה מצחיקה, חביבה ומבדרת.
הסדרה אמנם מתאימה לכל הגילאים, אבל הצופים הצעירים ביותר עשויים להתקשות לעקוב אחר העלילות".
פינג'אן החזקות היא חברה אמריקאית, שהוקמה במקור בישראל, ומתמקדת ברישוי קניין רוחני.
פינג'אן טוענת לבעלות על מספר פטנטים לאבטחת רשתות בארגוניים.
בעבר הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק בסימול FNJN, היא נרכשה על ידי קבוצת Fortress Investment בשנת 2020.
פינג'אן הגישה מספר רב של תביעות משפטיות נגד חברות אבטחת מידע מובילות, בטענה להפרת פטנטים שלה, כולל נגד: סיסקו מערכות, פאלו אלטו נטוורקס, סימנטק, בלו קואט סיסטמס, סופוס, טרנד מיקרו, ESET, BitDefender, צ'ק פוינט, Qualys, Rapid7, Fortinet וחברות נוספות.
הפעילות המקורית של החברה בתחום החומרה והתוכנה נרכשה על ידי חברת M86 Security הבריטית בשנת 2009 (שאחר כך נרכשה בעצמה על ידי חברת Trustwave).
פינג'אן ממשיכה להחזיק במספר פטנטים לטכנולוגיות שונות של אבטחת מידע והעניקה רישיונות לפטנטים אלה בין היתר לחברת Trustwave (לשעבר M86).
מטה החברה נמצא במזרח פאלו אלטו, קליפורניה.
פינג'אן הוקמה בשנת 1996 על ידי שלמה טובול, יזם סדרתי שהקים את החברה הראשונה שלו, "שני מחשבים", ב-1985 ומכר אותה לחברת אינטל ב-1994, תמורת 20 מיליון דולר.
לאחר מכן הוא עבד עבור אינטל זמן מה, לפני שהקים את פינג'אן.
בשנת 1998 החליט טובול לגייס לחברה מנכ"ל אמריקאי מנוסה, במטרה לפתח ולהגדיל את פעילות החברה במהירות, ואז עזב כדי להקים קרן הון סיכון משלו בשם ראנוויי (Runway).
מוצרי התוכנה שפיתחה פינג'אן כללו מערכות הגנה לארגונים מפני יישומי אינטרנט עוינים, דוגמת: וירוסים, תולעים, וסוסים טרויאניים.
בשנת 2001 נקלעה החברה לקשיים כלכליים, פיטרה כ-30 מ-70 עובדיה וטובול התבקש על ידי הדירקטוריון להצטרף מחדש לחברה כמנכ"ל.
טובול הוביל שינוי אסטרטגי בחברה, במסגרתו פיתחה פינג'אן והוציאה לשוק קווי מוצרים חדשים, ועברה ממוצרים מבוססי-תוכנה למוצרים מבוססי התקני-חומרה.
במקביל, שינתה פינג'אן את המודל העסקי שלה, ממודל שהתבסס על מכירות ישירות, למודל המבוסס על עבודה מול ערוצי הפצה בינלאומיים.
בדצמבר 2002 רכשה פינג'אן את הנכסים של חברת הסטארט אפ הישראלית אלכימדיה (Alchemedia), שפיתחה פתרונות לאבטחת מסמכים וניהול זכויות דיגיטלי.
חברה שהוקמה ב-1998 על ידי היזם דניאל שרייבר יחד עם דניאל ואנדרו גולדמן, היה לה מרכז פיתוח בבית שמש, ומטה בעיר דאלאס.
בשנת 2005, בעקבות חילוקי דעות עם הדירקטוריון, טובול עזב שוב את החברה.
הוא הקים מיד אחר כך חברה חדשה בשם יוגי (Yoggie).
במקומו מונה אשר פולני למנכ"ל.
שתיהן לשנות את המיקוד העסקי.
באוקטובר 2007 אריק בן חמו, לשעבר מנכ"ל ויו"ר 3COM מונה ליו"ר פינג'אן.
הוא גם השקיע בחברה באמצעות קרן ההון סיכון שלו - Benhamou Global Ventures.
בנובמבר 2009, פעילות החומרה והתוכנה של פינג'אן נמכרה בעסקת מניות לחברת M86 Security, חברת אבטחת מחשבים שבסיסה היה בקליפורניה והמטה הבינלאומי שלה היה בלונדון.
M86 נרכשה לאחר מכן על ידי Trustwave, שעדיין משתמשת בפטנטים הטכנולוגיים של פינג'אן במסגרת הסכם רישוי.
לאחר מכירת הפעילות שלה החברה עדיין החזיקה ברשותה זכויות על כתריסר פטנטים שקיבלה והיא תבע חברות אחרות על הפרת פטנטים אלו.
כבר ב-2008 היא ניצחה בתביעהנגד שלוש חברות – סקיור קרומפיוטינג (Secure Computing), וובוושר (Webwasher) וסייברגארד (CyberGuard TSP software).
בית המשפט בארצות הברית קבע, כי על השלוש לשלם לפינג'אן 9.2 מיליון דולרים פיצוי על נזקים שנגרמו לה בשל הפרת זכויות יוצרים, ומאוחר יותרב אותה שנה, בית משפט פדרלי העלה את הסכום לכמעט 14 מיליון דולרים.
בעלי המניות הראשוניים של פינג'אן כללו את קרנות הון הסיכון בסמר ונצ'ר פרטנרס, בנצ'מרק קפיטל ויזראל סיד פרטנרס והחברות סיסקו מערכות ומיקרוסופט.
עד שנת 2002 גייסה החברה כ-30 מיליון דולר.
ביוני 2004 גייסה פינג'אן 10 מיליון דולר, ועוד 10 מיליון דולר בפברואר 2006. בנובמבר 2008, החברה קיבלה השקעה נוספת של 22 מיליון דולר, שהביאה את סך ההון שהושקע בפינג'אן מאז הקמתה ל-62 מיליון דולר.
ביוני 2013 הפכה פינג'אן לחברה ציבורית הנסחרת בבורסה, עם שווי שוק של 30 מיליון דולר, לאחר שהתמזגה לתוך שלד בורסאי.
במאי 2014, נרשמו מניות החברה למסחר בנאסד"ק תחת הסימול "FNJN".
חברת פינג'אן טוענת שהמציא את הרעיון של אבטחת תוכן פרואקטיבית, עם טכנולוגיית ניתוח תוכן מבוסס התנהגות, טענה שחברות מתחרות רבות שוללות.
פטנט זה וטכנולוגיות נוספות נכללו בהסכם רישוי שנחתם עם חברת מיקרוסופט ביולי 2005. באפריל 2009, תיק הקניין הרוחני של פינג'אן כלל פטנטים מוענקים וכאלו הממתינים לאישור בתחומי אבטחה מבוססת התנהגות וניהול זכויות דיגיטליות.
ופתרונות המאבטחים רשתות תקשורת נגד ההשפעות של קוד פולימורפי שנועד להסתיר תוכנות זדוניות.
פִּינְגְּוִינִיִּים (שם מדעי: Spheniscidae) היא משפחת עופות ימיים יחידה בסדרת הפינגווינאים, הכוללת שישה סוגים ושבעה עשר מינים.
הפינגווינים הם עופות חסרי יכולת תעופה, החיים רק בחצי הכדור הדרומי ומין אחד מצוי באיי גלאפגוס שעל קו המשווה.
מינים רבים מהמשפחה חיים באנטארקטיקה הקפואה, כשהמין פינגווין קיסרי מצוי שם במשך כל החורף הקפוא.
הרוב המוחלט של סוגי הפינגווינים נמצאים בירידה בתפוצה עקב אובדן בתי גידול, המסת קרחונים, ודיג יתר המפחית את המזון הזמין להם.
כבר בשחר הימים, בשל לחצי סביבה, עברו הפינגווינים לפעילות ימית והם העוף המותאם ביותר לתנועה במים:
בניגוד לעופות מים אחרים, אין הפינגווינים שוחים באמצעות רגליהם כברבור וכברווז אלא מתקדמים במים באמצעות כנפיהם.
הפינגווינים איבדו את כושר התעופה וכנפיהם דומות לסנפירים דוגמת גפיהם של צבי ים.
צורת גופם הידרו־דינאמית ומקלה עליהם להשיג מהירות גבוהה בשוטם במים.
הפינגווינים אינם מעופפים ואין להם עצמות חלולות כיתר בעלי הכנף אשר זקוקים למשקל גוף קל, אלא עצמותיהם המלאות הן יתרון בצלילה לעומק רב.
הגדול במיני הפינגווינים והעוף המפותח הגדול ביותר כיום הוא פינגווין קיסרי (Aptenodytes forsteri) ששוקל עד 45 ק"ג וגובהו עד 122 ס"מ.
הקטן ביותר הוא פינגווין זוטר (Eudyptula minor) ששוקל 1.5 ק"ג וגובהו עד 43 ס"מ.
קומימאנו הוא סוג נכחד שהיה קיים לפני 50–60 מיליון שנים.
הפינגווינים ניזונים מדגים ומסרטנים אותם הם צדים.
ביבשה כמעט שאינם תרים אחר מזון.
הם תלויים באוויר האטמוספירי לנשימה ובצלילתם במים הם אוטמים את נחיריהם ומשתמשים במלאי האוויר המצוי בריאותיהם עד אשר אוזל החמצן כמעט כליל ואז שבים אל פני המים כדי לשאוף אוויר מחדש.
כל המינים נפוצים רק בחצי הכדור הדרומי, למעט מין אחד החי באיי גלאפגוס סמוך לקו המשווה.
הגדול במינים הוא הפינגווין הקיסרי ששוכן באנטארקטיקה הקפואה ואחד מהמינים הקטנים ביותר שוכן באיים החמימים של ארכיפלג גלאפגוס, וזאת על פי כלל ברגמן.
בזמן הקינון דוגר הזכר על הביצה אותה מטילה הנקבה, בעת שהנקבה יוצאת לחיפוש מזון בים, כאשר עד לשובה הזכר מקפיד לא לעזוב את הביצה.
בשל כך ידוע הפינגווין הזכר במסירות שלו לגידול הצאצאים.
תקופת הדגירה נמשכת כחודשיים ובמהלכה לא אוכל הזכר דבר.
לאחריה מטפל הזוג יחד בגוזלים.
לפינגווינים מנהג ללשלש באותם מקומות שבהם עשו כך הוריהם, ואף לדגור על מצבורי הלשלשת.
צברים אלה הופכים ברבות הימים לדשן חקלאי משובח המכונה "גואנו פרו" והאדם כורה בהם בכמות רבה עד כי מחריב הוא מקומות קינון שלמים ומונע בשל מעשיו אלו, הקמת דור חדש של צאצאים אצל הפינגווינים, כי הללו ימתינו עד אשר ישוקמו תילי הלשלשת כדי שישובו להתרבות מחדש.
בדרום אפריקה הם דגים בקבוצות, דוחקים להקות דגים קרוב לפני המים.
הדבר מחייב תגובה מהירה לקבוצה וצפייה לאן יפנה הטרף.
הם זוכרים איך לשוב כל שנה לאותו הקן, הממוקם בין אלפי קינים אחרים ויודעים לנווט אליו.
כמה מינים לפחות ניחנים בשמיעה סלקטיבית ומסוגלים לזהות קול מוכר בין קולות רבים.
לפינגווינים אורבות סכנות רבות הן מצד טורפים, הן מצד האדם, והן עקב שינויי האקלים.
אויביהם בטבע הם חמסניים, עופות החומסים את אפרוחיהם וביציהם וכן יסעור ענק וכיאוניסים או קרקרות.
במים ומחוץ למים עלולים כלבי ים ואריות ים ללכוד אותם, ובמים צדים אותם כרישים וקטלנים.
עקב המסת הקרחונים, מצטמצמים בתי הגידול של הפינגווינים.
ב־2022 הייתה תמותה גדולה של פינגווינים מול חופי ברזיל.
ביולי 2023 מתו 2,000 פינגווינים מסוג מגלן באוקיינוס האטלנטי, נסחפו לחופי אורוגוואי, וסיבת מותם טרם התבררה.
ייתכן כי השם "פינגווין" מקורו לטיני (pinguis = "שמן").
השערה זו מתבססת על איות המילה בשפות כמו צרפתית (pingouin) וגרמנית (pinguin), שבהן האות השנייה היא i, ולא על דרך האנגלית, בה האות השנייה היא e.
אחרים גורסים כי מקור שמו של עוף זה הוא דווקא ולשי.
הללו טוענים כי זהו הלחם בסיסים של המילה pen (=ראש) עם המילה gwyn (=לבן) המתייחס לאלקה גדולה, עוף ימי דמוי פינגווין שנכחד במאה ה־19 ובקדמת ראשו שני כתמים לבנים.
ואולם, המסתייגים מגרסה זו מצביעים על כך שהיא אינה מתיישבת עם צורות הכתיב שאינן אנגליות; על כך שאין בנמצא דוגמאות נוספות למילים ולשיות שהשתרשו בלשונות אירופאיות; וכן על כך שאין לוולשית כל קשר יוצא דופן עם בעל חיים זה, כזה שהיה מוביל להשאלת הביטוי בשפות אחרות.
אף על פי שנדמה כי הסברה הראשונה היא המניחה את הדעת, בחר אברהם אבן־שושן להתייחס דווקא אל זו השנייה במילונו, בהוסיפו את הכיתוב "ראש לבן?" בצד המונח, המצביע על מקור אטימולוגי משוער.
סוג ויימאנו (Waimanu) – נכחד
סוג אנטרופורניס (Anthropornis) – נכחד
סוג פלאואודפטיס (Palaeeudyptes) – נכחד
סוג איקדיפטיס (Icadyptes) – נכחד
סוג פכידיפטיס (Pachydyptes) – נכחד
פינגווין צ'טהאם (Eudyptes warhami) – נכחד
פינגווין וייטהא (Megadyptes waitaha) – נכחד
סוג ומין יחיד פינגווין זוטר (Eudyptula minor) – ייתכן שכולל 2–3 מינים
הסרט "מדגסקר" מכיל ארבע דמויות שדמותן הן פינגווינים (ריקו, קובלסקי, סקיפר, פרייבט) שלמעשה הם "סוכנים חשאים".
בערוץ ניקלודיאון הופקה סדרה על ארבעת הפינגווינים ושלושה סרטים בשם "הפינגווינים ממדגסקר", שזכו להצלחה רבה.
סדרת הסרטים "תזיזו ת'רגליים" עוסקים בפינגווינים.
סדרת הסרטים "תפוס ת'גלים" עוסקת בכמה פינגווינים שגולשים על המים עם גלשן.
בקומיקס "באטמן" מופיע נבל בשם הפינגווין, בן למשפחת אצולה בעל גוף מעוות דמוי פינגווין שמבצע את פשעיו באמצעות עופות ומטריות.
דמותו של הפינגווין בקולנוע גולמה על ידי השחקן דני דה ויטו.
"פינגו" היא סדרת טלוויזיה לילדים שצולמה עם דמויות מפלסטלינה.
טקס הפינגווין משמש כסמל של מערכת ההפעלה לינוקס.
טקס מופיע בגרסאות שונות בסרטונים, משחקי מחשב וכקמע של הפצות לינוקס שונות, יחד עם העמיתות הנשיות שלו פני (Penny) וגוון (Gown).
פינדוס או רכס הרי פינדוס הוא רכס הרים הממוקם בצפון יוון ובדרום אלבניה.
אורכו כ-160 ק"מ, והנקודה הגבוהה ביותר בו היא הר סמוליקאס (Mount Smolikas) בגובה של 2,637 מטרים.
מכיוון שהרכס נמתח מצפון לדרום לאורך חלק גדול מיוון היבשתית, הוא מכונה לעיתים "עמוד השדרה של יוון".
הרכס משתרע מהגבול היווני-אלבני בדרום אלבניה, עובר דרך מחוזות אפירוס ומקדוניה בצפון יוון, ועד לצפון חצי האי פלופונסוס.
מבחינה גאולוגית, הפינדוס הוא שלוחה של הרי הדינרים (Dinaric Alps), השולטים באזור המערבי של חצי האי הבלקני.
על פי יואנס צצס, כותב ביזנטי מהמאה ה-12, רכס פינדוס נקרא אז מצובון.
בהרי פינדוס מספר מוקדי תיירות חשובים, המאופיינים בסקי בחורף ותיירות אקטיבית בקיץ.
העיירה מצובו היא יעד תיירות חשוב, וכמוה גם חבל זגורי, שבו 45 כפרים שנשמרת בהם הבניה המסורתית באבן.
חבל צומרקה, בחלקם הדרומי של הרי פינדוס, גם הוא יעד תיירות, אך הוא עדיין בתולי יותר.
קניון ויקוס נכלל בספר השיאים של גינס.
בחלק הצפוני הוקם הפארק הלאומי פינדוס.
פינגווין קיסרי (שם מדעי: Aptenodytes forsteri) הוא מין של פינגווין אנדמי לאנטארקטיקה.
הוא אחד משלושת המינים היחידים ביבשת זו, לצד פינגווין אדלי ופינגווין מלכותי, והוא הגבוה והכבד שבפינגווינים.
הזכר והנקבה דומים בניצוי ובגודל: גובהם עשוי להגיע ל־122 ס"מ, ומשקלם נע בין 22 ל־45 קילוגרמים.
ראשו וכנפיו של הפינגווין הקיסרי שחורים, הבטן לבנה, הגב אפור כחלחל והמקור ורוד ארגמני.
בצדי צווארו יש שתי רצועות זהובות.
כיתר הפינגווינים, הוא חסר יכולת תעופה, ובמקום זאת גופו מותאם לשחייה: כנפיו קשיחות ושטוחות ומבנה גופו הידרו־דינמי.
הפינגווין הקיסרי ניזון בעיקר מדגים, אך גם מסרטנאים כגון קריל, ומסילוניות, כגון דיונונים.
הפינגווין יכול לצלול עד לעומק של כ־530 מטרים ולעצור את נשימתו כ־18 דקות כשהוא צד.
גופו של הפינגווין מותאם במיוחד לכך: יש לו המוגלובין בעל מבנה ייחודי, שמאפשר לו לתפקד ברמות חמצן נמוכות, עצמותיו אינן חלולות (בשונה משאר מיני העופות) על מנת להפחית את הבארוטראומה, ובשעת הצורך, הפינגווין יכול להוריד את המטבוליזם שלו ולהשבית איברים שאינם הכרחיים.
הפינגווין הקיסרי ידוע בשל הנדידה הארוכה שהוא עושה בעונת הרבייה שלו, ובשל היותו הפינגווין היחיד שמתרבה במהלך החורף באנטארקטיקה.
הפינגווינים נודדים כ־50 עד 120 ק"מ על פני הקרח לעבר מושבות הרבייה שלהם, שכוללות אלפי פרטים.
הנקבה מטילה ביצה אחת, והזכר דוגר עליה, בעוד הנקבה יוצאת לחפש מזון.
לאחר חזרת הנקבה, היא והזכר מתחלפים מספר פעמים בחיפוש המזון ובדגירה על הביצה.
הפינגווין הקיסרי הוא מונוגמי ובני הזוג מסוגלים לזהות זה את קולו של זה בין מאות קולות חיפוש אחרים.
אפרוח בן 10 חודשים יכול למצוא את קינו ממרחק של חצי ק"מ, כשהוא נעזר ברמזים חזותיים כמו אגמים וגבעות וכמו כן בקולות הלהקה.
תוחלת החיים של הפינגווין הקיסרי בטבע היא כ־20 שנים, אולם תצפיות מציעות שפרטים מסוימים מגיעים לגיל 50.
הפינגווין הקיסרי תואר לראשונה ב־1844 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ורג' רוברט גריי, שטבע את שם הסוג: Aptenodytes.
שם זה מבוסס על הלחם ביוונית עתיקה: ἀ-πτηνο-δύτης (קרי: a-ptēno-dytēs), שמשמעותו "צולל ללא כנפיים".
שם המין הספציפי (forsteri) ניתן לו על שם המדען הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר, שליווה את הקפטן ג'יימס קוק במסעו השני באוקיינוס השקט, וכינה בשם חמישה מיני פינגווינים אחרים.
יחד עם הפינגווין המלכותי הדומה לו בצבעיו, השניים מהווים את שני המינים הקיימים היחידים בסוג Aptenodytes.
נוסף על שני אלו, נמצאו מאובנים של מין שלישי (A.
ridgeni) נכחד, שחי בניו זילנד בעידן הפליוקן לפני כשלושה מיליוני שנים.
לפי מחקרים מולקולריים וניתוחי התנהגות, נראה כי הסוג Aptenodytes הוא בזאלי , כלומר במהלך האבולוציה הוא היה הראשון להתפצל מיתר הפינגווינים.
במחקרים גנטיים (גנום מיטוכונדריאלי וגרעיני), נראה כי פיצול זה התרחש לפני כ־40 מיליוני שנים.
גובהו של פינגווין קיסרי בוגר הוא כ־110 עד 130 ס"מ, ומשקלו נע בין 22 ל־45 ק"ג, בעוד הזכרים שוקלים יותר מהנקבות (דו־צורתיות זוויגית).
כמו כן, משקלם של הפינגווינים תלוי בעונות השנה: בזמן הדגירה הפינגויינים הקיסריים מחממים את ביציהם, כך שלא יקפאו בחורף האנטארקטי.
בזמן זה, הם אינם אוכלים כלל.
בממוצע, הזכר יאבד בתקופה זו כ־12 קילוגרמים, והנקבה – כמחצית מכך.
כיתר הפינגווינים, גם מבנהו של הפינגווין הקיסרי הידרודינמי על מנת להקטין את הגרר במהלך השחייה; כמו כן כנפיו קשות ושטוחות ומשמשות כסנפירים.
קרניות העיניים שטוחות, דבר מאפשר לפינגווינים לראות בבירור מתחת למים, ועוזר להם לצוד ולהימנע מטורפים.
הלשון מחוספסת, כדי למנוע מטרף חלקלק לברוח לאחר שהפינגווין תפס אותו.
כבכל העופות המונוגמיים, ניצוי הזכרים והנקבות דומה: אצל הבוגרים, נוצות שחורות מכסות את הראש, הסנטר, הגרון, הגב, הצד האחורי של כנפיים והזנב.
השחור העז עומד בניגוד חד לניצוי הבהיר של יתר החלקים.
הבטן וחלקן התחתון של הכנפיים לבנים, בעוד שהחזה העליון צהוב בהיר.
הלסת העליונה של המקור בן שמונת הסנטימטרים שחורה, בעוד שהתחתונה בצבע ורוד, כתום או סגלגל.
סנטרם וגרונם של הפרטים הצעירים לבנים, נוצותיהם אפורות–כסופות, ראשם שחור ופניהם לבנים.
האפרוחים שוקלים כ־315 גרם לאחר הבקיעה, ונוצותיהם מתחילות לצמוח כשהם מגיעים למחצית ממשקל בוגר.
נוצותיו של הפינגווין הקיסרי דוהות ומקבלות גוון חום מנובמבר ועד פברואר, ונושרות בתקופה שבין ינואר לפברואר.
הנשירה אצלם מהירה לעומת עופות אחרים, כ־34 יום.
נוצותיהם נחשפות מתוך העור לאחר שצמחו כבר לשליש מגודלן הסופי, ודוחפות החוצה את הנוצות הישנות.
תהליך זה של נשירה וגדילה סימולטנית עוזר להפחית את אובדן החום.
תוחלת החיים הממוצעת של הפינגווינים הקיסרים היא כ־20 שנים.
החוקרים מעריכים שאחוז בודד מפינגווינים אלה יכול להגיע לתוחלת חיים של 50 שנה.
לעומת זאת, רק 19% מהגוזלים שורדים את שנתם הראשונה, ולכתוצאה מכך 80% מכל הפריטים הקיימים הם מבוגרים בני 5 שנים ומעלה.
מאחר שלפינגווינים אין אתרי קינון קבועים שבהם ההורים יכולים לאתר את אפרוחיהם, הם נסמכים על תקשורת קולית לשם כך.
תקשורת זו כוללת מגוון רחב של סוגי צלילים, שנחשב לגדול ביותר מבין כל מיני הפינגווינים.
שירת הפינגווינים הקיסריים מתבצעת בשני פסי תדירויות בו זמנית.
האפרוחים משתמשים בשריקה מאופננת תדר כדי להפגין רעב ולקרוא להוריהם.
הפינגווין הקיסרי, ככל העופות באנטארקטיקה, מתרבה במהלך החורף, שבו הטמפרטורה עשויה לרדת ל־ מעלות צלזיוס והרוח מגיעה למהירויות של כ־144 קמ"ש.
טמפרטורת המים יורדת לכ־, טמפרטורה שקרה הרבה יותר מטמפרטורת גופו של הפינגווין (כ־39 מעלות צלזיוס).
הפינגווין הקיסרי מותאם לקור במספר דרכים: נוצותיו מספקות לו בידוד מפני הקור, בנוסף לשכבת שומן תת־עורית שעוביה מגיע בשיאו לכ־3 ס"מ.
נוצותיו הקשיחות קצרות ומעוצבות בדמוי חץ או רומח, ודחוסות בצפיפות על כל משטח פני העור.
מכסות את הפינגווין הקיסרי כ־100 נוצות לכל 6.5 ס"מ, מה שהופך אותו למין עם מספר הנוצות הרב ביותר במחלקת העופות.
חללים נפרדים של גידים פלומתיים בין הנוצות לעור מספקים בידוד נוסף.
עורו ונוצותיו של הפינגווין אטומים למים.
כשהטמפרטורה בחוץ מגיעה מעל 20 °C, טמפרטורת גופם של הפינגווינים וקצב חילוף החומרים שלהם עולים, על מנת להגדיל את איבוד החום.
הרמת סנפיריו של הפינגווין וחשיפת ישבנו גורמים לחשיפת גופו של הפינגווין לאוויר לעלות ב־16%, מה שמגביר את איבוד החום.
הפינגווין הקיסרי מתמודד כשהוא צולל עם לחץ גבוה מאוד, פי 40 מהלחץ שעל פני הקרקע, מה שמביא לבארוטראומה אצל רוב האורגניזמים היבשתיים; אך עצמותיו של הפינגווין הקיסרי אינן חלולות, מה שמסיר את הסיכון.
עם זאת, עדיין לא ידוע כיצד מין זה חסין להשפעת דקומפרסיה.
בזמן צלילה, השימוש בחמצן של הפינגווין הקיסרי יורד דרסטית, קצב פעימות הלב שלו יורד ל־15 עד 20 פעימות בדקה, ואיברים שאינם הכרחיים מושבתים, מה שמאפשר צלילות ארוכות.
ההמוגלובין והמיוגלובין שלו מסוגלים להתקשר ולהעביר חמצן בריכוזים נמוכים של דם, מה שמאפשר לפינגווין לתפקד ברמות חמצן נמוכות שהיו יכולות לגרום לו לאיבוד הכרה.
הפינגווין הקיסרי נפוץ בעיקר סביב הקוטב הדרומי באנטארקטיקה, והוא כמעט בעל החיים היחיד שנפוץ בין 66° ל־77° בקו הרוחב הדרומי.
הפינגווינים מתרבים כמעט תמיד בקבוצות ליד חופים ועד למרחק של כ־18 קילומטר מהחוף.
הפינגווינים מתרבים בדרך כלל באזורים בהם הקרח מצוי וכן במצוקי קרחונים, שמספקים להם מחסה מפני הרוח.
אוכלוסייתו של הפינגווין הקיסרי מוערכת כיום בכ־595,000 בוגרים, שנמצאים ב־46 מושבות שידועות למדע.
הפינגווין הקיסרי הוא בעל חיים קבוצתי הן בקינון והן בחיפוש אחר מזון; הוא יכול לצוד כשהוא צולל או כשהוא צף על פני המים.