tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ובאני מארטינלי (באיטלקית: Giovanni Martinelli;
מארטינלי נולד בעיר מונטאגאנה, צפון איטליה, ב-1885 (אם כי יש גורסים, שנולד קודם לכן).
אחרי שירות כקלרינטן בתזמורת צבאית, למד במילאנו, שם ערך את הופעת הבכורה שלו באופרה ארנאני של ג'וזפה ורדי.
דיק ג'ונסון בהנערה מהמערב, היה התפקיד שאפיין אותו בתחילת הקריירה שלו ובו הופיע לראשונה ברומא בניצוח ארטורו טוסקניני, בשנת 1911. באותה שנה הופיע בתפקיד זה גם בברשה, נאפולי וג'נובה, ובשנה שלאחריה באופרה של מונטה קרלו ובלה סקאלה.
קבאראדוסי בטוסקה היה תפקיד הבכורה שלו בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובארצות הברית, כאשר הוזמן לשיר בפילדלפיה ב-1913.
ב-20 בנובמבר 1913 הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בתפקיד רודולפו ב"לה בוהם", והרשים את המאזינים בקלות שבה הפיק את הדו גבוה ובצליל קולו הזך והצלול.
מארטינלי הופיע גם בבוסטון, סן פרנסיסקו ושיקגו, שם ניסה את כוחו לעיתים קרובות בתפקידים חדשים לפני ששר אותם במטרופוליטן.
מחוץ לארצות הברית הופיע מארטינלי במיטבו בפריז ובבואנוס איירס; מוזר, אך דווקא באיטליה מולדתו לא הזדמן לו לשיר בשיא יכולתו.
בשנת 1937 חזר ללונדון לשיר בקובנט גארדן, שם הופיע בהצלחה רבה ב"אותלו" ובתפקיד קאלאף ב"טורנדוט" מול אווה טרנר.
הוא פרש מן הבימה בשנת 1960,אם כי הופיע עוד פעם אחת אחרונה בגיל 82, בתפקיד הקיסר אלטום ב"טורנדוט", בסיאטל.
מארטינלי נחשב גם כיום ליורשו של אנריקו קארוזו, והוא זוכה להערכה רבה בשל טכניקת השירה המעולה שלו, יכולתו הטובה לשלוט בנשימתו ודרך ההתבטאות האצילית שלו, שלא מנעה ממנו להפליג בפרצי רגש תיאטרליים בתפקידים שהצדיקו זאת, כגון קאניו.
מבקרים רבים רואים בו את הטנור הטוב ביותר באופרות של ורדי מאז 1920, כאשר קארוזו נאלץ לפרוש כתוצאה ממחלה.
במוזיקה קלילה ולירית יותר, לעומת זאת, היה מועד לנוקשות ולנמרצות יתרה.
מארטינלי היה בשיאו מבחינה אמנותית וקולית בשנות ה-20. הוא הופיע בסרט של האחים וורנר, שהוקרן ב-6 באוגוסט 1926 בתיאטרון האחים וורנר בניו יורק במקביל לאטרקציה הראשית של אותו ערב, הסרט דון ז'ואן של ג'ון ברימור.
האריה צולמה על במה שחיקתה את התפאורה במערכה הראשונה של "ליצנים" במטרופוליטן אופרה.
בחייו הפרטיים יצא למארטינלי שם של נער-שעשועים, במידת מה, בעל רעמת שיער מרשימה, שהכסיפה עם הגיל.
הוא נפטר בניו יורק ב-1969.
מארטינלי הקליט מספר רב של תקליטים בתהליכים אקוסטיים וחשמליים.
בהקלטות שלו משנות ה-20 מופיעים גם זמרים מפורסמים מאותה תקופה כגון רוזה פונסל וג'וזפה דה לוקה.
ג'ובאני פיקי (באיטלקית: Giovanni Picchi; 1571/2 - 17 במאי 1643) היה מלחין, נגן עוגב, נגן לאוטה וצ'מבליסט מראשית תקופת הבארוק.
היה מצטרף מאוחר לאסכולה הוונציאנית והשפיע רבות על התפתחותן ובידולן של צורות אינסטרומנטליות שהחלו להופיע בתקופתו, כגון הסונאטה והקנצונה להרכב כלי; הוא היה גם הוונציאני היחיד בתקופתו, שכתב מוזיקת מחול לצ'מבלו.
בשנת 1624 הגיש בקשה להתקבל לעבודה כנגן עוגב שני בבזיליקת סן מרקו, אבל הנבחר למשרה היה ג'ובאני פייטרו ברטי.
פיקי היה בן זמנו של מונטוורדי, מאחר שנולד ארבע שנים אחריו ומת שישה חודשים לפני המלחין המפורסם ממנו.
מכלל המוזיקה שכתב פיקי שרדו בעיקר היצירות האינסטרומנטליות.
טוקטה אחת לצ'מבלו כלולה ב"ספר הוירג'ינל של פיצוויליאם" (אין יודעים איך הגיעה לשם - מעט מאוד מוזיקה איטלקית כלולה בקובץ האנגלי הזה); שלושה פאסאמצי (ריקוד איטלקי איטי במקצב זוגי) נותרו לפליטה בכתב-יד מטורינו; וב-1619 הוציא פיקי לאור קובץ מחולות לצ'מבלו, Intavolatura di balli d'arpicordo.
כן הוציא לאור קובץ של 19 קאנצונות להרכבים אינסטרומנטליים בשנת 1625, Canzoni da sonar.
המחולות שחיבר לצ'מבלו מתחלקים לשלושה סוגים: מחולות במקצב משולש, צמדים של מחולות במקצב משולש עם סלטארלו (מחול איטלקי מהיר במקצב 3/8 או 6/8) וקטעים המשמשים כבס יסודי.
רוב היצירות עם בס יסודי עושות שימוש בסוג זה או אחר של תבנית רומנסקה, המתבטאת בקו של ירידה בקוורטה, עליה בסקונדה, שוב ירידה בקוורטה או קווינטה, עליה בסקונדה וכן הלאה.
הקנון לכלי קשת של פכלבל, שנכתב כנראה כמה עשרות שנים אחרי שפיקי הלך לעולמו, הוא מן הסתם הדוגמה המפורסמת ביותר לווריאציות על בס רומנסקה.
במסגרת קאנצונות ההרכבים שלו, פעל פיקי להבדיל בין סוגים אחדים של כתיבה אינסטרומנטלית, שהיו חשובות לאין שיעור לצורות מאוחרות יותר כמו הקונצ'רטו.
הוא השתמש בעיקר בצורות מוגדרות בבירור של קונצ'רטינו, ריטורנלו וקדנצות במוזיקה שלו להרכבים אינסטרומנטליים, בהתאם לנוהג שג'ובאני גבריאלי ומלחינים אחרים בני דורו הנהיגו בכתיבתם ופיקי המשיך ופיתח.
כתיבתו לקבוצות קונצ'רטינו הייתה מן הסתם ההיבט החדשני ביותר בסגנונו והקדימה את יצירותיהם של מלחינים מאמצע תקופת הבארוק כמו קורלי.
פיקי השתמש הן בווריאציות הבנויות על סקוונצות והן באפקטים של הד, וכתב למגוון כלים, הכולל כינורות, בסונים, חליליות וטרומבונים, במקרים רבים באותה יצירה עצמה.
נראה שפיקי השתמש במונחים קנצונה וסונאטה במשמעות זהה, וקרה שהתייחס ליצירה בשם "קנצונה" בפרטיטורה ובשם "סונאטה" בתווי התפקידים הנפרדים; ההבדלה בין הצורות הללו הייתה בראשיתה בתחילת המאה ה-17.
ג'ובאני פאולו צ'ימה (באיטלקית: Giovanni Paolo Cima; סביבות 1570–1622) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי בראשית תקופת הבארוק.
צ'ימה היה בן זמנם של קלאודיו מונטוורדי ושל ג'ירולאמו פרסקובלדי.
צ'ימה היה בן למשפחת מוזיקאים ומן הבולטים בעולם המוזיקה של מילאנו.
הוא כיהן כממונה על המוזיקה ונגן עוגב בקאפלה סנטה מריה בסאן צ'לסו במילאנו ב-1610. המוזיקה הכנסייתית של צ'ימה הייתה שמרנית בדרך כלל, אבל יצירות האינסטרומנטליות היו חדשניות יותר.
הוא היה המלחין הראשון שהוציא לאור טריו סונאטות, שבהן עשה שימוש בשני כלי סופרן ובאסו קונטינואו.
צ'ימה מת במילאנו בסביבות גיל 52.
ג'ובאני פרנצ'סקו אנריו (באיטלקית: Giovanni Francesco Anerio; סביבות 1567 – 12 ביוני 1630) היה מלחין איטלקי מן האסכולה הרומאית, מסוף תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
ג'ובאני פרנצ'סקו היה אחיו הצעיר של פליצ'ה אנריו.
חשיבותו העיקרית של אנריו בתולדות המוזיקה הייתה בתרומה שהרים להתפתחות המוקדמת של האורטוריה; הוא ייצג את המגמה הפרוגרסיבית באסכולה הרומאית, השמרנית בכל מובן אחר, אף כי היה גם שותף לכמה מן המגמות הסגנוניות של אחיו, שחב רבות לג'ובאני פלסטרינה.
אנריו נולד ברומא ותאריך הולדתו המדויק אינו ידוע.
ב-1624 התמנה למשרת מנצח מקהלה בחצר זיגיסמונד השלישי מלך פולין בוורשה.
לפולין היו כמה מרכזים מוזיקליים פעילים בשלהי המאה ה-16 וראשית המאה ה-17, ביניהם קרקוב וורשה, שנהגו להעסיק איטלקים וגרמנים; אנריו היה בין הבולטים במוזיקאים הנוכרים שהשתכנו בפולין.
אנריו נפטר בגראץ, אוסטריה, בדרכו לשוב הביתה ונקבר שם ב-12 ביוני 1630.
רבים מן המדריגלים שלו היו מונודיות, שאילה מסגנון, שמוצאו בפירנצה ובמקומות אחרים בצפון.
המוטטים והמיסות שלו, לעומת זאת, שמרנים באופיים וכתובים בסגנון פלסטרינה, אף כי המוטטים כוללים בס ממוספר, עוד חידוש מן העשור הראשון של המאה ה-17. השפעה מסוימת של ויאדאנה ניכרת ביצירות אלה.
כמה מן המיסות של אנריו הן פוליכוראליות, טכניקה העושה שימוש בקבוצות אחדות, נפרדות ומרוחקות זו מזו, של זמרים.
אף כי גם טכניקה זו התפתחה בוונציה, היא נפוצה למקומות רבים עד סוף המאה ה-16: כמעט כל מלחיני הפוליפוניה הכנסייתית השתמשו בטכניקה פוליכוראלית בזמן זה או אחר, בייחוד אלה שעבדו בסביבות אקוסטיות רחבות ידיים (כמו רוב הקתדרלות באירופה).
הישגו החשוב ביותר של אנריו הצעיר היה ה-Teatro armonico spirituale שלו משנת 1619, שאפשר לראות בה את האורטוריה הראשונה.
היא כוללת את כתיבת האובליגטו המוקדמת ביותר לכלי נגינה ששרדה מן האסכולה הרומאית.
האינסטרומנטאציה מותווית בהקפדה יוצאת דופן וחילופי הקטעים בין כתיבה אינסטרומנטלית לווקאלית השפיעו רבות על יצירות בעשורים הבאים.
שלא כיצירות שנכתבו באסכולה הוונציאנית, שרבות מהן היו ביסודן מוטטים גרנדיוזיים, ה"תיאטרו ארמוניקו ספיריטואלה" נכתב באיטלקית; הוא כלל סיפורים שתוארו במוזיקה אך לא הוצגו (כפי שהיה הדבר נעשה באופרה) וקולות התחלפו לסירוגין בכלי נגינה פרק אחר פרק.
היצירה כללה מוזיקה לסיפור "הבן האובד" ו"המרת דתו של שאול".
אנריו היה מלחין פורה, שכתב מוטטים, מחרוזות מזמורים, אנטיפונים, "קונצ'רטי מקודשים", רספונסאריות, מזמורי תהילים, מדריגלים, מוזיקת קודש ומוזיקה חילונית מסוגים שונים וקומץ יצירות אינסטרומנטליות.
רוב יצירותיו יצאו לאור ברומא; עד כה לא זוהו יצירות, שאפשר לשייכן בוודאות לתקופת שהותו בפולין.
ג'ובאני פונטו (Giovanni Punto; 28 בספטמבר 1746 - 16 בפברואר 1803) היה שם הבמה של אחד מאמני קרן היער הגדולים והחשובים ביותר שפעלו בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19.
פונטו נולד כ-Jan Václav Stich ב-Žehušice שבבוהמיה, שם גם קיבל את עיקר הכשרתו המוזיקלית כנגן קרן יער וככנר.
בשנות ה-20 לחייו עבר לאיטליה, ושם שינה את שמו הבוהמי הקשה לביטוי לשם הבמה ג'ובאני פונטו.
אחרי תקופת מה בשירות תזמורות חצר שונות ברחבי בוהמיה וגרמניה הוא עבר לפריז, בה פעל רוב חייו.
החל משנת 1796, פונטו החל לערוך מסעות הופעות כקרנן בכל רחבי אירופה.
מוצרט שמע את פונטו מנגן בפריז והיה נלהב במיוחד.
מאוחר יותר שמע גם בטהובן את פונטו וכתב לו, בשנת 1800, את הסונאטה לקרן יער ולפסנתר אופוס 17, אותה ביצע יחד איתו סמוך למועד הכתיבה.
בנוסף להיותו נגן וירטואוז פונטו היה גם מלחין.
הוא כתב כ-30 קונצ'רטי לקרן יער ויצירות קאמריות רבות לקרן.
ביניהן שש רביעיות לקרן יער, בסון, ויולה וכינור.
חשיבותו הרבה של פונטו באה לידי ביטוי בכמה מישורים.
ראשית, בימיו של פונטו הייתה קיימת "חלוקת עבודה" בין הקרננים, כלומר היו נפוצים שני סוגים של נגינה בקרן יער.
קרנני באסו - כינוי קרננים שניגנו תפקידים נמוכים ומרובי פאסאז'ים מהירים וקפיצות רגיסטרים.
וקרנני אלטו- קרננים שניגנו תפקידים גבוהים, ליריים ושירתיים.
פונטו איחד את שתי האסכולות, על ידי פיתוח טכניקת השימוש בכף היד השמאלית בתוך הפעמון.
טכניקה זו אפשרה נגינה של צלילים נוספים שלא היו אפשריים קודם לכן.
פונטו היה הראשון שניגן את שני התפקידים באותה מידה של הצלחה, ותרומתו ניכרת גם היום בכך שאופיו של הכלי הוא מצד אחד שירתי לירי ומצד שני תרועתי ו"בראסי".
שנית, פונטו הציג את רעיונותיו על נגינה בקרן ואת הווירטואוזיות של נגינתו בפני המלחינים הגדולים של תקופתו.
ללא הכרות זו של המלחינים עם הקרן ויכולותיה בידי אמן אמיתי, הם לא היו משתמשים בה כפי שהשתמשו.
הרי הם, בייחוד בטהובן, אלה שהכניסו את הקרן ככלי לירי נוסף בתזמורת, שווה מעמד לזה של כלי נשיפה מעץ.
בניגוד למעמדה של החצוצרה, לדוגמה, שנשאר תפקיד הרמוני וריתמי בלבד באותן שנים.
שלישית, הקשור לסעיף הקודם, חשיבותו של פונטו היא לא רק בקידום חשיבותה של הקרן בתזמורת ובהרכב הקאמרי הקלאסי, אלא גם ההרחבת הרפרטואר הסולני לקרן.
מוצרט הועיד את הסינפוניה קונצ'רטנטה לכלי נשיפה KV297B ואת החמישייה לכלי נשיפה ופסנתר במי במול מז'ור, ק.
שם אפשר להיווכח בהיקף השפעתו של פונטו ובסגנונו המיוחד.
וכמוהו גם בטהובן, בסונאטה שהוזכרה לעיל, בשביעיה המפורסמת ובסימפוניות.
פונטו נפטר ממחלה בפריז ב-16 בפברואר 1803, ונערכה לו לוויה מפוארת, ובה נוגן הרקוויאם של מוצרט.
ג'ובאני מריה נאנינו (באיטלקית Giovanni Maria Nanino; 1543/4 - 11 במרץ 1607) היה מלחין ומורה איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס.
נאנינו היה שותף לקבוצת המלחינים של האסכולה הרומאית ונודע בהשפעתו הרבה כמורה למוזיקה ברומא של סוף המאה ה-16.
ג'ובאני מריה היה אחיו הבכור של המלחין ג'ובאני ברנרדינו נאנינו.
נאנינו נולד בטיבולי ושר כנער בקול סופרן בקתדרלה של ויטרבו.
בשנות ה-60' של המאה ה-16 למד ככל הנראה אצל ג'ובאני פלסטרינה בסן לואיג'י דה פרנקזי ברומא; בכל אופן, הוא החליף שם את פלסטרינה כמאסטרו די קאפלה, אחרי פרישתו של זה.
ב-1577 הצטרף למקהלת האפיפיור כטנור ונשאר במקהלה כל ימי חייו.
במשך תקופה זו הגיע אליו מדי פעם, בדרך הרוטציה, תפקיד המאסטרו די קאפלה.
במהלך שנות ה-90' של המאה ה-16 יצא שמו לתהילה כמורה ורבים ממלחיני העתיד למדו עמו ושרו במקהלותיו, ביניהם פליצ'ה אנריו, אנטוניו צ'יפרה וגרגוריו אלגרי (מחבר המיזררה המפורסם).
מכלול יצירתו של נאנינו לא היה גדול, אבל הצטיין בטיבו והמוזיקה שלו - בייחוד המדריגלים - נהנתה מפופולריות עצומה בשעתה.
נדיר היה, שקובץ מדריגלים היוצא לאור ברומא לא יכיל לפחות מדריגל אחד של נאנינו, במקרים רבים במיקום הבולט ביותר בספר - אפילו לפני פלסטרינה.
המדריגלים של נאנינו מצטיינים בגיוונם.
אף כי אינם מקיפים כאלה של מארנציו, שכתב, אחרי הכל, למעלה מ-500 מדריגלים.
הדוגמאות של נאנינו לסוגה זו נעות מרציני עד מאוד, זוויתי וקונטרפונקטי עד לקנצונטה קלילה שבקלילות; את עוצמת המבע שלו משווים לעיתים לזו של מארנציו.
נוסף למדריגלים המפורסמים שלו, כתב נאנינו מוטטים, מוזיקה לקינות, קאנונים ושירי קודש.
נכון ל-1980 לא יצאה לאור שום מהדורה מלאה של יצירותיו, והרבה מן המוזיקה שלו עודנו בכתב יד.
ג'ובאני פריאולי (באיטלקית: Giovanni Priuli; 1575 בקירוב – 1626) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
כחבר באסכולה הוונציאנית המאוחרת ובן דורו של קלאודיו מונטוורדי, היה פריאולי מוזיקאי בעל שם בוונציה בעשור הראשון של המאה ה-17. אחרי מות עמיתו ג'ובאני גבריאלי עזב את ונציה וסיים את הקריירה שלו בחצר הבסבורג באוסטריה.
המוזיקה שלו נמצאת על הקו המפריד בין סגנונות הרנסאנס והבארוק.
מעט מאוד ידוע על ילדותו ונעוריו של פריאולי מעבר לעובדת הולדתו בוונציה בסביבות 1575. לעשרים וחמש שנות חייו הראשונות אין שום תיעוד.
החל ב-1600 היה בקשרים קרובים עם ג'ובאני גבריאלי ויש משערים, שייתכן והיה תלמידו; הקשרים ביניהם נמשכו לאורך כל הקריירה הוונציאנית של פריאולי.
באזכור הראשון של פריאולי ברשומות כנסיית סן מרקו, הוא כבר מוזיקאי מנוסה, שנשכר פעמים אחדות בין 1600 ל-1605 כעוזר לנגן העוגב גבריאלי.
במאי 1607 קיבל מעמד קבוע יותר של משנה לנגן עוגב: עד אז עולה מרשומות התשלומים, שכל הזמנה שלו הייתה אירוע יחיד, ללא המשכיות.
כיוון שבסן מרקו היו שני נגני עוגב קבועים, המשנה תפקד כחיזוק באירועים מיוחדים וכמחליף, כשאחד הנגנים הקבועים יצא למסע או חלה.
נגן העוגב הראשון במשך רוב התקופה היה פאולו ג'וסטו; ג'ובאני גבריאלי היה נגן עוגב שני.
נוסף לחובותיו בסן מרקו, המוסד המוזיקלי היוקרתי ביותר בוונציה, עבד פריאולי כנגן עוגב בסקואולה גראנדה של סן רוקו, אגודה שעושרה המוזיקלי היה שני רק לזה של סן מרקו.
תאריכי העסקתו בסן מרקו מתחילים ב-1609, ואף כי איננו יודעים אם העסקתו הייתה רצופה בשנים הבאות, הרי פיקח על אירועי המוזיקה של חגיגת סן רוש, הקדוש הפטרון של האגודה, שחלה ב-16 באוגוסט 1612, ארבעה ימים בסך הכל אחרי מותו של גבריאלי.
בסביבות 1614 או 1615 עזב פריאולי את ונציה לבנות לו קריירה בחצר הבסבורג באוסטריה.
הוא התמנה לממונה ראשי על המוזיקה (Hofkapellmeister) בשירות הארכידוכס פרדיננד, מי שיהיה משנת 1619 פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם עליית פרדיננד לכס נסע עמו לווינה, לכהן כממונה ראשי על המוזיקה בחצר הווינאית.
פריאולי מת בנוינקירכן באוסטריה התחתית.
פריאולי כתב הן מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, בסגנונות שמרניים ומתקדמים כאחד, בהם סגנון הפוליכוראלי הוונציאני; הוא היה בין המלחינים שייבאו סגנון זה לארצות דוברות הגרמנית.
המוזיקה שלו כוללת יצירות ווקאליות א'קאפלה (ללא ליווי), מוזיקה ווקאלית עם ליווי אינסטרומנטלי, ומוזיקה שכולה אינסטרומנטלית.
על פי תאריכי ההוצאה לאור של קבציו, נראה שחיבר את רוב מוזיקת הקודש והמוזיקה האינסטרומנטלית שלו בשירות ההבסבורגים ואילו את רוב המוזיקה החילונית שלו - בייחוד המדריגלים האיטלקיים, כצפוי - בעת שהותו בוונציה.
המדריגלים של פריאולי, הכוללים כפי הנראה את החלק המוקדם ביותר של תפוקתו המוזיקלית, ראוים לציון בכך שהם מציגים את השינוי מסגנון הפרימה פראטיקה של תקופת הרנסאנס, של פוליפוניה א'קאפלה ווקאלית מאוזנת בשני הספרים הראשונים אל סגנון הקונצ'רטאטו והמונודיה של תקופת הבארוק בשלישי.
בספר זה, השלישי, כלל פריאולי מוזיקה שאפשר לבצע בקולות בלבד או בקולות בליווי אינסטרומנטלי; כן יש בו בסו קונטינואו, המתפתח מהכפלה גרידא של קו הבס בכמה מן הקטעים לכדי חלק עצמאי, שמעליו כתובים תפקידי סולו, דואטים ושאר הרכבים, במקרים רבים בסגנון אנטיפונאלי.
מוזיקת הקודש של פריאולי כוללת מיסות, מוטטים ומונודיות קודש.
המיסות שלו כוללות דוגמאות ב"סטיל אנטיקו" מן המאה ה-16, שכבר היה לארכאי, בדומה למוזיקה של פלסטרינה, כמו גם אחרות בסגנון הקונצ'רטאטו המתפתח, שעזר להגדיר את ראשית תקופת הבארוק.
המוטטים והמונודיות שלו מתקדמים יותר, ככלל, ומכילים מאפיינים משותפים לו ולמלחינים אחרים מראשית הבארוק, שהושפעו מן הוונציאנים.<
הקובץ המכונה Sacrorum concentuum מן השנים 19–1618, כולל מוטטים ומוזיקה כלית.
המוזיקה הכלית של פריאולי, כוללת קנצונות ל 6, 7, 8, 10 ו 12 קולות.
כמה מן היצירות עושות שימוש באפקטים של הד, המזכירים את רפרטואר המלחינים שעבדו בסן מארקו, שם התפתח הסגנון לראשונה.
כל היצירות הללו מיועדות לביצוע בכנסייה.
ג'ובאני סאלה (Giovanni Sala) (נולד ב-23 בנובמבר 1963, בברגמו, איטליה) הוא רוכב מרוצי אופנועים איטלקי שהיה חמש פעמים אלוף עולם באנדורו בשנות ה-90 של המאה ה-20. הוא נחשב לאחד מגדולי רוכבי השטח בכל הזמנים.
סאלה החל לרכב על אופנועים בגיל 14 והתחרה כחובב במרוצי מוטוקרוס ואנדורו ברמה המקומית באיטליה.
בשנת 1990, כשהיה בן 27 ועלויות המרוצים הכריעו אותו מבחינה כלכלית, הוא החליט לפרוש.
יבואן KTM לאיטליה שזיהה את הפוטנציאל וחשש שעולם המרוצים יאבד את הרוכב המוכשר, קישר בינו לבין KTM והיצרנית האוסטרית החליטה להחתימו על חוזה ארוך טווח.
ב-1991 סאלה החל להתחרות בחסות KTM באליפות העולם באנדורו (WEC) המאורגנת על ידי הפדרציה הבינלאומית לאופנועים וב-"אנדורו ששת הימים הבינלאומי" (ISDE) הנחשב ל"אולימפיאדת האנדורו".
סאלה התחרה ב-ISDE כחלק מנבחרת איטליה הרשמית.
ב-1993 זכה סאלה בתואר אלוף העולם באנדורו של ה-WEC.
הוא חזר על ההישג בקטגוריית ה-250 סמ"ק גם בשנים 1994 וב-1995. ב-1999 זכה סאלה בפעם האחרונה באליפות העולם והוא עשה זאת בקטגוריית ה-400 סמ"ק.
ב-1992 סאלה זכה, כחלק מנבחרת איטליה, באליפות ה-ISDE שנערכה באוסטרליה וזכה גם בתואר אלוף האלופים כרוכב המהיר ביותר במסלול.
הוא חזר וזכה בתואר האליפות יחד עם הנבחרת האיטלקית גם באליפות 1994 (ארצות הברית), 1997 (איטליה), שם זכה בשנית בתואר אלוף האלופים ובשנת 2000 (ספרד).
ב-1993 הצטרף סאלה לקבוצת KTM המשתתפת בראלי דקר המפרך.
בשנה זו הוא סיים במקום ה-17. ב-1994 סיים במקום השביעי וב-1995 במקום השישי.
ב-1995 וב-2004 פרש מהמרוץ בשל תאונות ופציעות שבגינן לא יכול היה להמשיך.
ב-2006 סיים סאלה במקום השלישי (אחרי בני קבוצתו סיריל דספרה ומארק קומה).
אחרי פציעה נוספת בראלי דקר של 2007, החליט על פרישה ממרוצים אלו.
במשך כל השנים בהם התחרה ברמה המקצועית והבינלאומית, המשיך סאלה להתחרות באליפות איטליה באנדורו שם זכה 8 פעמים ברציפות, מ-1992 ועד 1999, בתואר אלוף איטליה בקטגוריית ה-250 סמ"ק.
ב-2004, כשהיה בן 41, פרש סאלה מהתחרות במרוצי אנדורו באופן מקצועי, ומאז ועד היום (פברואר 2009) הוא ממשיך לרכב ולייצג את KTM במרוצים ובאירועים שונים.
ב-2008 הגיע ג'ובאני סאלה לישראל כחלק מחגיגות פסטיבל KTM המקומי שאורגן על ידי היבואן ואף השתתף וניצח במרוץ אנדורו-טסט בכפר טרומן בו התחרה מול טובי רוכבי האנדורו הישראליים.
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו הראשון (באיטלקית: Giovanni I Participazio; נפטר בשנת 837) היה הדוכס ה-12 של ונציה.
ג'ובאני כיהן כדוג'ה מאז מותו של אחיו בשנת 829 ועד מאסרו והדחתו בשנת 836.
בעת שאביו של ג'ובאני - אגנלו כיהן כדוג'ה, ובעת שאחיו הבכור ג'וסטיניאנו שהה בקונסטנטינופוליס, מינה אגנלו את ג'ובאני לתפקיד דוג'ה לצידו.
מינוי זה נועד לחזק את אגנלו הפרו-פרנקי במאבק בין הסיעות שנאבקו באותה עת על עתידה של ונציה - תומכי העצמאות הרפובליקנים, תומכי ההישארות כחלק מהאימפריה הביזנטית ותומכי ההצטרפות לאימפריה הפרנקית.
ג'ובאני היה ידוע בנטיותיו הפרנקיות והמינוי נועד לחזק פלג זה.
עם שובו של ג'וסטיניאנו מקונסטנטינופוליס, הוא הדיח את אביו ואחיו ועלה לשלטון.
ג'ובאני הוגלה לזאדר ולימים עבר לקונסטנטינופוליס.
בתום כהונתו של ג'וסטיניאנו, ובהיעדר ילדים שירשו אותו, התיר ג'וסטיניאנו לג'ובאני לשוב מגלותו בשנת 829, ולאחר מותו של אחיו נבחר לדוג'ה.
ג'ובאני המשיך את המיזם שהחל אחיו - הקמת בזיליקת מרקוס הקדוש שנועדה לשכן את גופתו של מרקוס הקדוש אשר נגנבה מאלכסנדריה שבמצרים במצוות ג'וסטיניאנו.
תקופת כהונתו של ג'ובאני התאפיינה במאבקי כוח.
בתקופה זו שב אובלריו אנטנוראו מגלותו בקונסטנטינופול.
אובלריו נחת בראש צבא בויגיליה בסמוך למאלמוקו וטען לזכותו לכס הדוג'ה.
ג'ובאני תקף את ויגיליה ומאלמוקו ושרף אותם, הרג את אובלריו והציג את ראשו הכרות בכיכר סן מרקו.
מרד נוסף שאירע בתקופת כהונתו הביא לכהונה זמנית של קארוסו כטריבון.
בזמן מרידה זו נמלט ג'ובאני לחצרו של לות'ייר הראשון, מלך איטליה, אולם תוך זמן קצר אסף צבא, כבש מחדש את העיר, אסר את קארוסו ועיוור אותו.
שלטונו הנוקשה של ג'ובאני הביא לכך שאצולת ונציה הפסיקה לתמוך בו, ובמרידה נוספת, שבראשה עמד מאסטיליצ'י בשנת 836, נתפס ג'ובאני במפתיע בצאתו מכנסייה, והוא הוצא להורג.
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני (באיטלקית: Giovanni II Participazio) היה הדוכס ה-15 של ונציה.
ג'ובאני כיהן בתפקיד דוג'ה מאז מות אביו, אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון בשנת 881 ועד שוויתר על כיסאו בשנת 887.
ג'ובאני מונה לתפקיד דוג'ה לצד אביו, עוד בימי חייו של אביו.
לאחר מות אביו, בניסיון לשמר את השושלת המשפחתית, ניסה ג'ובאני להביא לך שאחיו, באדוארו, ימונה לרוזן קומאקו (Comacchio), ולצורך זה שלח אותו אל האפיפיור.
מארינוס, רוזן קומאקו באותה עת שמה על כך ושבה את באדוארו, ושלח אותו חזרה לוונציה, שם נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ג'ובאני תקף את קומאקו והרסה, אולם בשל היותה שטח של מדינת האפיפיור, נאלץ להשיבה לידי האפיפיור.
בשנת 883 ג'ובנאי כרת חוזה בין ונציה לבין האימפריה הרומית הקדושה (המשא ומתן נוהל עם הקיסר קרל השמן).
בהתאם למקובל, מינה ג'ובאני את אחיו, פייטרו, לדוג'ה לצידו, אולם פייטרו נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ג'ובאני הציע לאחיו הצעיר אורסו את התפקיד, אולם אורסו סירב לקבלו עד שנפל ג'ובאני למשכב.
בשל מחלתו, ג'ובאני פרש, ופייטרו קאנדיאנו הראשון נבחר לדוג'ה.
ג'ובאני מוצג'ניגו (באיטלקית: Giovanni Mocenigo; 1409 - 14 בספטמבר 1485) היה הדוכס ה-72 של ונציה.
מוצ'ניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1478, ועד פטירתו.
ג'ובאני מוצ'ניגו, בן למשפחת אצולה ונציאנית ותיקה ועשירה, היה אחיו של פייטרו מוצ'ניגו אשר כיהן כדוג'ה לפני קודמו של ג'ובאני, אנדראה ונדראמין.
במרבית שנות כהונתו כדוג'ה נלחמה ונציה באימפריה העות'מאנית שבראשה עמד הסולטאן מהמט השני, בניסיון לשמור על שליטתה במזרח הים התיכון ובייחוד באיי יוון.
במקביל נלחמה ונציה באותה עת בארקולדה ד'אסטה הראשון, דוכס פרארה.
ניצחונותיה של ונציה הביאו לה את השליטה מחדש בעיר רוויגו ואזור פולזינה.
גובאני פזארו (באיטלקית: Giovanni Pesaro; 1 בספטמבר 1589 - 30 בספטמבר 1659) היה הדוכס ה-103 של ונציה.
פזארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-8 באפריל 1658 ועד פטירתו.
ג'ובאני פזארו נולד בוונציה לווטור פזארו (Vettor Pesaro) ולאלנה סורנצו (Elena Soranzo).
פזארו זכה להצלחה בשירות לה סרניסימה ומונה מספר פעמים לתפקיד הקונסיליירי (היועץ האישי) של הדוג'ה, וכן כיהן כחבר בסנאט ונציה, ושירת את הרפובליקה בתפקיד שגריר בחצר האפיפיור.
לאחר שסיים את כהונתו כשגריר מונה לתפקיד פרוקורטור.
בשנת 1642 נטש פזארו כיתת חיילים עליה פיקד ונמלט מהאויב - מעשה שפגע בשמו.
כמו כן הואשם פזארו מספר פעמים בשחיתות ובשימוש לרעה בסמכותו.
לאחר מות אשתו, לוציה באבאריגו, בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה, נשא לאישה את עוזרת הבית שלו, שמוצאה ממשפחת עוני, ואחיה גורש מהרפובליקה בשל פשעיו.
מעשה זה נחשב שערורייתי בחברה הגבוהה הוונציאנית.
על אף שערוריות אלו הצליח פזארו לזכות בפופולריות רבה בקרב האצילים אולם בשל שחיתותו היה שנוא על פשוטי העם.
בתקופת מלחמת כרתים במסגרתה נאבקה לה סרניסימה עם האימפריה העות'מאנית על השליטה באי כרתים, עמדה הרפובליקה על סף פשיטת רגל.
פזארו נאם בפני המועצה הגדולה (Maggior Consiglio) של העיר ושכנע את האצילים להמשיך במלחמה ולא לוותר על האי כרתים.
הוא אף הבטיח לתרום למאמץ המלחמתי 6,000 דוקטים מהונו האישי.
מעשים אלו הובילו להחלטה להמשיך בלוחמה והעלו את קרנו של פזארו, ולכן, ב-29 במרץ 1658 עת נפטר הדוג'ה ברטוצ'ו ואליירו, היה פזארו המועמד המקובל על כולם לתפקיד הדוג'ה, ובבחירות שנערכו ב-8 באפריל 1658 נבחר בהצבעה הראשונה.
גורם נוסף שהביא לבחירתו של פזארו היה היותו צעיר מהמועמדים האחרים, ועל כן הועדף עליהם (לאור הכהונות הקצרות של קודמיו והמלחמה הממושכת אשר פגעה בכלכלת העיר).
עם בחירתו נאלץ פזארו להתמודד עם המלחמה מחד, ועם הכלכלה הקורסת של העיר מאידך.
לחצים אלה הביאו לנפילתו למשכב זמן קצר לאחר בחירתו.
כמו כן, בחירתו לא הביאה לו פופולריות, והוא נותר שנוא בקרב ההמונים.
פזארו נפטר ממחלתו ב-30 בספטמבר 1659 ונקבר בטקס רב רושם.
ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה (באיטלקית: Giovanni Pierluigi da Palestrina; נולד בין 3 בפברואר 1525 ל-2 בפברואר 1526 – 2 בפברואר 1594) היה מלחין איטלקי.
פלסטרינה נולד בעיר קטנה ליד רומא בשם פלסטרינה.
משך קרוב לארבעים שנה הוא בילה ברומא, והשקיע את כל הכישרון והידע שלו בשירות בזיליקות חשובות – סן פייטרו, סן ג'ובאני אין לטרנו וסנטה מריה מג'ורה.
כישרונו המוזיקלי התגלה מוקדם יחסית.
כבר מגיל צעיר מאוד הוא שר במקהלה, ומגיל תשע-עשרה כיהן כנגן העוגב ומנהל המקהלה בקתדרלה בפלסטרינה (שגם העניקה לו את שמו).
ב-1551 השתקע ברומא והתמנה לתפקיד מנהל מקהלת הילדים בקפלה ג'וליה סן פייטרו.
ב-1554, במהלך כהונתו שם, פרסם את ספר המיסות הראשון שלו, שבו מוזכר האפיפיור יוליוס השלישי בתור פטרונו.
ב-1555 התקבל פלסטרינה כחבר במקהלת האפיפיור בקפלה הסיסטינית, אך סולק ממנה מכיוון שהיה נשוי, כשהאפיפיור החדש החיל על המקהלה את תקנון הפרישות.
פלסטרינה עבר לכהן כמנהל מוזיקלי בכנסיות אחרות ברומא.
מ-1571 התמנה מחדש לתפקיד הקפלמייסטר (מנהל מוזיקלי) בקפלה ג'וליה סן פייטרו, ונשאר שם עד מותו.
פלסטרינה שימש כמלחין לדוגמה בכנסייה הקתולית בזכות כתיבתו המסודרת, השלווה והנקייה.
לאחר התפלגות הזרם הפרוטסטנטי מהכנסייה באירופה, פותחו ז'אנרים חדשים התואמים את עקרונות הזרם (לדוגמה, הכוראל).
כתגובה לכך, נדון נושא המוזיקה בוועידת טרנטו, על מנת למצוא תגובה הולמת.
שם הוחלט בקרב מנהיגי הכנסייה הקתולית להשיב עטרה ליושנה, ולחדש את המוזיקה הדתית כפי שהייתה בתחילת ימי הביניים, בתקופת האפיפיור גרגוריוס הגדול.
פלסטרינה נבחר לשמש נושא הדגל, ויצירותיו שימשו כמודל להלחנת מוזיקה קתולית.
פלסטרינה נחשב אחד מגדולי המלחינים של תקופת הרנסאנס.
פסגת הישגיו היא המיסות שלו, שמספרן יותר ממאה.
הבולטות בהן: "מיסה של האפיפיור מרצ'לו", "Assumpta est Maria" ואחרות.
רוב המיסות של פלסטרינה מבוססות על שירה גריגוריאנית; לא פעם השתמש המלחין בבסיס השירה העממית.
מלבד מיסות כתב פלסטרינה יותר מ-180 מוטטים; אחד המוכרים מתוכם הוא "Stabat Mater".
פלסטרינה לא היה מלחין של מוזיקה כנסייתית דתית בלבד: הוא הלחין יותר ממאה מדריגלים חילוניים, שנושאם העיקרי היה אהבה, נושא אופייני לתקופתו.
ב-1551 יצא לאור ספר המדריגלים הראשון שלו וב-1584 יצא הספר השני.
מלחינים ותאורטיקנים ניתחו את יצירתו של פלסטרינה וניסחו את כללי הקונטרפונקט המשמשים עד היום כמערכת ההלחנה השלטת, "קונטרפונקט פלסטרינה".
קרחון פלסטרינה באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'ובאני פלסטרינה.
ג'ובאני פיזאנו (באיטלקית: Giovanni Pisano; (סביבות 1248, פיזה – סביבות 1315, פיזה) היה פסל, צייר ואדריכל איטלקי.
קיבל את הכשרתו בסדנה של אביו ניקולא פיזאנו שהיה אף הוא פסל ידוע.
בתחילת דרכו עבד יחד עם אביו והיה מושפע מסגנונו.
בשנים 1277–1284 עבד על הפסלים שמחוץ לבפטיסטריום של פיזה.
בעבודה זו כבר ניכר הסגנון האישי שלו השונה מזה של אביו.
בשנת 1287 מונה לאדריכל הראשי של הדואומו של סיינה.
עבודתו כאן שילבה סגנון גותי בסגנון הבניה והפיסול הרומי.
בין תלמידיו היו הפסל ג'ובאני די בלדוציו והפסל/ אדריכל אוגוסטינו דה סיינה.
ביוגרפיה של פיזאנו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
האסטרואיד 7313 Pisano נקרא על שמו ושם אביו.
ג'ובאני מנצואולי (באיטלקית: Giovanni Manzuoli, 1720–1782) היה קסטראטו איטלקי, ששר כסופרן בראשית הקריירה שלו ובהמשכה כקונטראלטו.
מנצואולי נולד בפירנצה, שם החל לשיר בשנת 1731. אחרי הופעות בוורונה בשנת 1736, עקר את מקום מושבו לנאפולי שם שר עד 1748, בין השאר בתיאטרון סן קרלו, שאך זה הוקם.
כן מתועדות הופעותיו של מנצואולי בשירה ובמשחק במקומות הבאים, בשנים המצוינות שם:
מקומות שונים ברחבי איטליה, 1755-1764
בזמן מסעו ללונדון, התיידד מנצואולי עם משפחת מוצרט.
בתקופת שהותו במילאנו התמנה לזמר הלשכה של הדוכס מטוסקנה.
הופעתו האחרונה הייתה במילאנו ב-1771. הוא מת אחת-עשרה שנים לאחר זאת.
צ'ארלס בורניי, היסטוריון מוזיקה בן התקופה, תיאר כך את הקסטראטו הנאפוליטני: "קולו של מנצואולי היה הסופרן החזק והשופע ביותר שנשמע מאז ומעולם על הבמה שלנו מאז ימי פארינלי; אורח שירתו ביטא גדולה והדרת כבוד.
הוא התקבל בסערת תשואות של שבח ותהילה אוניברסליים."
ג'ובאני פריני (באיטלקית: Giovanni Ferrini 1699 בקירוב - 1758) היה בונה צ'מבלי איטלקי.
פריני היה עוזרו של ברתולומאו כריסטופורי בפירנצה עד מותו בשנת 1732. נראה שחלקו בבניית רבים מכלי הנגינה החתומים של כריסטופורי מן השנים 1720–1726 היה גדול וגם תשלובת הצ'מבלו-פסנתר שלו משנת 1745, אחד מן השניים ששרדו מעבודתו, נוצר על פי שרטוט של כריסטופורי.
עדויות מתועדות מצביעות על כך, שפריני המשיך לייצר פיאנו-פורטה, אך עד כה לא זוהו כלים משלו, מה גם שדמיונם של הצ'מבלי ששרדו לאלה שיצאו מסדנת כריסטופורי מקשה על קביעת מקורם של כלים אלה.
ג'ובאני פסטרונה (; 13 בספטמבר 1883 – 27 ביוני 1959), הידוע גם לפי הפסבדונים פיירו פוסקו (Piero Fosco), היה מחלוצי הקולנוע האיטלקי, במאי, תסריטאי ומפיק.
הוא אף שיחק באחד מסרטיו המוקדמים, הסרט הקצר "יוליוס קיסר" מ-1909.
פסטרונה נולד בנפת אסטי שבמחוז האיטלקי פיימונטה.
כילד היה נגן צ'לו נלהב, ואף בנה בעצמו כמה כלי צ'לו.
סרטו הבולט ביותר הוא "כביריה" משנת 1914, שנחשב קלאסיקה קולנועית ונודע גם כסרט הראשון בו הופיעה דמותו של מצ'יסטה.
הוא יצר בתקופת הסרט האילם, ולסרטיו נודעה השפעה שפורצת את גבולות הקולנוע האיטלקי.
בפרט, סרטו "כביריה" נודע כבעל השפעה על סרטיו של ד.וו גריפית' "לידתה של אומה" (1915) ו"אי-סובלנות" (1916).
ג'ובאני מסה (באיטלקית: Giovanni Messe; 10 בדצמבר 1883, מזנה, ממלכת איטליה – 18 בדצמבר 1968, רומא, איטליה), היה פוליטיקאי ומרשל איטלקי, מפקד דיוויזיה, קורפוס וארמייה בחיל הרגלים, אשר לחם במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מלחמת איטליה–יוון ובמלחמת העולם השנייה.
ב-1901 החל מסה בקריירה הצבאית שלו.
הוא לחם במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ובמלחמת העולם הראשונה במסגרתה הצטיין בתפקודו ובעקבותיה מונה לעוזרו האישי של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ב-1935 הועלה לדרגת קולונל ובהמשך פיקד על חטיבה ממוכנת במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
באפריל 1939 לאחר כיבוש אלבניה בידי האיטלקים מונה מסה למושל הצבאי האיטלקי במדינה.
במהלך מלחמת איטליה–יוון, פיקד מסה על גיס אשר נחל הצלחות מסוימות בראשית המלחמה.
בהמשך נסוג הגייס שלו מפני התקפות הנגד של הצבא היווני וביסס קווי הגנה בתוך אלבניה עצמה.
באפריל 1941 הצטרפה גרמניה הנאצית למערכה וממלכת יוון נכנעה.
מסה מונה למפקד הגיס האיטלקי שנשלח לסייע לגרמנים במבצע ברברוסה, במסגרתו תקפו הכוחות המשולבים את הצבא האדום ופלשו לשטחי ברית המועצות.
הגיס האיטלקי הורכב מיחידות רגלים ממוכנות ויחידות פרשים.
הוא הרבה למתוח ביקורת על היעדר מוכנות הכוחות האיטלקים ללוחמה בתנאי מזג האוויר בחזית ולבסוף הוחלף באיטלו גריבולדי בהתאם להחלטתו של בניטו מוסוליני.
בשלהי 1943 מונה מסה למפקד ארמיית השריון אפריקה אשר שמה שונה בהמשך לארמייה הראשונה של הצבא האיטלקי.
אף על פי שיכולתו הפיקודית הצליחה להביא להאטת התקדמות בעלות הברית, כוחותיו לא יכלו לבולמם.
ב-12 במאי 1943 הועלה לדרגת מרשל איטליה ולמחרת היום, לאחר קריסת ארמיית הפאנצר החמישית, נכבשה תוניס, הארמייה האיטלקית הראשונה כותרה ומסה נכנע לכוחות בעלות הברית.
לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית מונה מסה למפקד הארמייה הדרומית של הצבא האיטלקי, אשר לחמה לצד בעלות הברית, הורכבה מחיילים וקצינים מלוכנים וצוידה בנשק אמריקני.
ב-1947 פרש מסה משירות פעיל בצבא האיטלקי.
הוא כתב ספר על הקרבות בתוניסיה ובין 1953 ל-1955 כיהן כסנטור.
הוא הלך לעולמו ב-1968 ברומא והוא בן 85 שנים.
ג'ובאני פאבלו סימאונה בלדיני (בספרדית: Giovanni Pablo Simeone Baldini; נולד ב-5 ביולי 1995) הוא כדורגלן ארגנטינאי, המשחק בעמדת החלוץ בטורינו מהסרייה א' בהשאלה מנאפולי ובנבחרת ארגנטינה.
סימאונה הוא בנו של כדורגלן העבר והמאמן דייגו סימאונה.
סימאונה החל לשחק במחלקת הנוער של ריבר פלייט בשנת 2008, ובחודש נובמבר 2011 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-5 באוגוסט 2013 ערך סימאונה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 לחימנסיה לה פלאטה במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הארגנטינאית.
ב-8 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-63 בניצחון 0–3 על טיגרה במסגרת המחזור השישי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך 4 עונות, בהן ערך 27 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בנוסף, הושאל לבאנפילד, בה ערך 34 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
ב-18 באוגוסט 2016 חתם סימאונה בגנואה מהסרייה א'.
ב-21 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד נאפולי.
ב-25 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פסקארה.
בעונתו היחידה בקבוצה הבקיע 12 שערים ב-35 הופעות בליגה.
ב-16 באוגוסט 2017 חתם סימאונה בפיורנטינה.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–3 לאינטר מילאנו.
ב-30 באוגוסט 2019 הצטרף סימאונה לקליארי בחוזה השאלה לעונה אחת, שכלל סעיף לרכישתו על ידי הקבוצה עם סיומה.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל סימאונה להלאס ורונה לעונה אחת.
ב-26 בספטמבר כבש שער בכורה בתיקו 3-3 עם גנואה.
עונתו בוורונה הייתה עונת השיא של סימאונה, הוא כבש 17 שערים ב-35 הופעות בסרייה א'.
בסיום העונה נרכש על ידי הקבוצה.
ב-18 באוגוסט 2022 הושאל לנאפולי לאחר שנרכש על ידי הלאס ורונה.
ב-8 בספטמבר כבש את שערו הראשון במדי נאפולי, במשחק במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות נגד ליברפול.
ב-18 בספטמבר כבש שער ראשון בסרייה א' במדי נאפולי, בניצחון 1–2 על מילאן.
ב-7 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת לטורינו.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בו הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0–3 על .
סימאונה נולד במדריד שבספרד כאשר אביו, כדורגלן העבר והמאמן דייגו סימאונה, שיחק באתלטיקו מדריד.
בשנת 1997 משפחתו עברה להתגורר באיטליה, אך חזרה לספרד בשנת 2003. לאחר שנתיים עברה המשפחה לארגנטינה, והוא החל לשחק במחלקת הנוער של ריבר פלייט, שאת הקבוצה הבוגרת שלה אימן אביו.
לסימאונה אזרחות ארגנטינאית ואזרחות ספרדית.
ג'ובאני הוא אחיהם של ג'אנלוקה וג'וליאנו סימאונה, שניהם כדורגלנים מקצוענים גם כן.
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 20
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20: (2015)
מלך השערים של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20: 2015
ג'ובאני וירג'יניו סקיאפארלי (באיטלקית: Giovanni Virginio Schiaparelli; 14 במרץ 1835 – 4 ביולי 1910) היה אסטרונום איטלקי והיסטוריון מדע.
נודע בעיקר בזכות תצפיותיו על מאדים.
נולד בפיימונטה, ממלכת סרדיניה במרץ 1835. התעניינותו באסטרונומיה התחילה עוד בגיל 4, כאשר אביו לקח אותו לצפות בכוכבים.
לפי זכרונותיו, התלהבותו גדלה עם ליקוי החמה של 1842, בו צפה כילד יחד עם אמו.
למד באוניברסיטת טורינו, וסיים ב-1854 עם תואר בהנדסה הידראולית וארכיטקטורה אזרחית.
למד במצפה המלכותי של ברלין, תחת הנחייתו של האסטרונום הגרמני יוהנס פרנץ אנקה (Encke).
בשנת 1854 מונה כמתצפת זוטר (assistant observer) במצפה הכוכבים פולקובו שם נשאר עד 1860. לאחר מכן עבר למצפה הכוכבים בברארה, מילאנו שם קיבל בתחילה אותה משרה.
הוא נשאר לעבוד במצפה למעלה מ-40 שנה, והחל לנהל אותו בשנת 1862. בשנת 1900 פרש מעבודתו לאחר שראייתו החלה להידרדר והוא לא סמך עוד על תצפיותיו.
ב-29 באפריל 1861 גילה את האסטרואיד 69 הספרייה (Hesperia).
בשנת 1865 הדגים כי למטרי המטאורים הקורים במועד קבוע בכל שנה מאפייני מסלול דומים למספר כוכבי שביט, והסיק מכך שהם מורכבים משאריות של אותם כוכבי שביט שהתפרקו במהלך מסלולם כאשר התקרבו לשמש.
לדוגמה, הוא הראה כי מטר הלאונידים השנתי דומה במסלולו למסלול השביט טמפל-טאטל (Tempel-Tuttle), וייתכן כי נגרם משובל האבק שכוכב השביט משאיר אחריו.
כמו כן מתצפיותיו על כוכב חמה וכוכב הלכת נוגה הוא מדד את זמן הסיבוב העצמי של כוכבי הלכת הללו.
מתצפיותיו הסיק כי כוכבי הלכת האלו בעלי תהודה מסלולית ועל כן תמיד מפנים את אותו צד של הכוכב לכת אל השמש.
רק בשנת 1965, עם התגליות והשיפורים במדע ובתצפיות מכ"ם ניתן היה להראות כי תצפיותיו לא היו מדויקות.
לאחר פרישתו, הוא חקר את נושא התצפיות האסטרונומיות העתיקות כפי שהופיעו בכתבי התנ"ך ובכתבים בבליים עתיקים.
סקיאפארלי נודע בעיקר בזכות תצפיותיו ומחקריו על מאדים.
במהלך תצפיותיו הראשוניות, הוא קרא לאזורים כהים שראה כ"ימות", ואזורים בהירים כ"יבשות".
הוא השתמש בביטויים לטיניים ובמקורות מהמיתולוגיה כדי לתת שמות למאפיינים שראה.
לדוגמה, לאזור מסוים קרא "אולימפוס ניקס", ולימים נתגלה האזור כהר הגעש אולימפוס מונס.
בשנת 1877 הוא ציין כי ראה רשת צפופה של מאפיינים בעלי קווים ישרים על פני השטח, להם קרא בשם ערוצים.
המילה "ערוצים" באיטלקית היא "canali", והיא תורגמה לאנגלית כ-"canal", כלומר "תעלות".
כך, בשל התרגום השגוי, רבים הניחו כי מדובר בדבר מלאכותי שנוצר על ידי בעלי תבונה, והאמינו כי יש חיים על מאדים.
האסטרונום פרסיוול לוול היה מהתומכים העיקריים של החיים על מאדים.
עם זאת, סקיאפארלי לא היה בטוח באופיים המלאכותי של מאפיינים אלו, והיה יותר זהיר בתיאוריו.
השערות על התעלות שעל מאדים השפיעו על תרבות המדע בדיוני בספרות ובאומנות.
עם הזמן, ובעיקר לאחר תצפיותיו של האסטרונום האיטלקי וינצ'נזו צ'רולי (Cerulli) הגיעו המדענים למסקנה כי מדובר באשליות אופטיות.
צילומי לוויינים של מאדים, כגון מארינר 4 הוכיחו כי אין מבנים על מאדים המזכירים תעלות.
1872 - מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה
נחתת סקיאפארלי במסגרת תוכנית אקסו מארס של סוכנות החלל האירופאית
1905 – כתבים על ההיסטוריה הקלאסית של אסטרונומיה בתנ"ך (רק חלק, רוב מחקרו פורסם לאחר מותו בשנים 1925–1927 על ידי תלמידו)
– 1558) היה אספן ומחבר מעשיות איטלקי מתקופת הרנסאנס.
אחד הראשונים שפרסמו ספרי-מעשיות באירופה.
ספרו, שראה אור בשתי מהדורות "הלילות הנעימים" (Le piacevoli notti; 1551-1553) ו"הלילות ההיתוליים" (Le piacevoli notti; 1555), כלל 75 מעשיות, רובן נאספו על ידו ממקורות קדומים או עממיים והיוו דגם למעשיות האחים גרים ושארל פרו.
בפרט הסיפור "מלך חזיר" ששימש דגם לסיפור "היפה והחיה" והסיפור "Costantino Fortunato" ששימש דגם לסיפור "החתול במגפיים".
לא רב הידוע על תולדות חייו.
הוא נולד בעיירה קראוואג'ו, במישור לומברדיה ממזרח למילאנו.
ב-1508 היה כבר בוונציה, שם ראה אור באותה שנה ספרו Opera nova de Zoan Francesco Straparola da Caravaggio novamente stampata ("יצירות חדשות מאת זואן פרנצ'סקו סטרפרולה") שכלל סונטות ו"שמיניות סיציליאניות" (סוגה ספרותית של שיר היתולי בעל שמונה שורות, בנות 11 הברות הנחרזות בתבנית של A-B-A-B).
על מהדורת ספרו מ-1558 נדפס הביטוי All'instanza dall'autore ("בהיעדרו של המחבר", כלומר לאחר מותו).
ספרו הגדול של סטרפרולה נבנה בדגם של הדקמרון מאת בוקאצ'יו (1350-1352), סיפור המסגרת מציג חבורה של אריסטוקרטים, גברים ונשים, המשעשעים את עצמם לאורך מספר לילות בסיפור מעשיות.
כל לילה הוא פרק בספר, הכולל כמה סיפורים.
הספר ראה אור לראשונה בוונציה.
בשנת 1551 ראה אור הכרך הראשון חתחת השם "הלילות הנעימים" (Le piacevoli notti) ובו 25 סיפורים וב-1553 ראה אור הכרך השני ובו 50 סיפורים.
ב-1555 ראה אור הספר בשם "הלילות ההיתוליים" (Le piacevoli notti), תוך השמטת הסיפור "שוליית החייט", כנראה בשל צנזורה עצמית או הוראת הכנסייה.
הסיפורים כוללים סיפורי אימה, סיפורים מבדחים, חידות וכדומה.
הספר הוכנס לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית בשנת 1624.
ג'ובאני מַרִיטִי (Giovanni Filippo Mariti; 4 בנובמבר 1736, פירנצה – 13 בספטמבר 1806, פירנצה) היה היסטוריון ואיש מדע איטלקי.
נודע במסעותיו ובכתביו על הלבנט.
ג'ובאני מריטי נולד בפירנצה וגדל בה ובליבורנו, שבה למד מדעי הטבע וכן אנגלית וצרפתית.
ב-1760 נסע למזרח, עבר בקפריסין, שהייתה אז חלק מן האימפריה העות'מאנית, וממנה הפליג לסוריה ולארץ ישראל.
הוא שהה למעלה משנה בעכו כסוכנם של סוחרים אנגלים.
ב-1762 השתקע בלרנקה שבקפריסין שבה הועסק בנציגות של דוכסות טוסקנה.
ב-1767 חזר מריטי וסייר ברחבי ארץ ישראל.
שהות זו בלבנט הניבה את חיבוריו על אודות קפריסין, סוריה וארץ ישראל ועל האירועים באזור בזמנו.
לאחר שובו לביתו ב-1768, ועד מותו, מילא מריטי תפקידים שונים במינהל של דוכסות טוסקנה.
תחילה פעל בתחום התברואה, וזאת על סמך ניסיונו בלבנט, שם היה עד לאירועי מגפת הדֶבֶר שפשטה ב-1760 בסוריה ובקפריסין ודיווח עליהם בפירוט.
בהמשך הועסק בפיקוח על תחנת ההסגר בנמל ליבורנו, שבה עוכבו בעיקר נוסעים ויורדי-ים מהמזרח מחשש להעברת מחלות.
ב-1790 חזר לעיר פירנצה וכיהן במשרות מינהליות שונות, חלקן בארכיבים של הממשל.
עניינו של מריטי השתרע מבוטניקה וחקלאות ועד להיסטוריה, והוא היה פעיל באגודות מדעיות ("אקדמיות") שונות.
בין היתר השתייך לחוגי הבונים החופשיים שזכו לאהדת הדוכס של טוסקנה, פטר ליאופולד מבית הבסבורג-לורן.
ג'ובאני מריטי פרסם חיבורים שונים, שעיקרם מוקדש לארצות הלבנט.
טיטוס טובלר, שערך ביבליוגרפיה מקיפה של חוקרי ארץ ישראל (1867), כתב כי "ניתן לטעון שלא אדוארד רובינסון, אלא [מריטי] הוא אבי ההיסטוריוגרפיה המודרנית [של ארץ ישראל]".
חיבורו המוכר ביותר של מריטי הוא "מסעות באי קפריסין, בסוריה ובארץ ישראל בשנים 1760–1768".
חמשת כרכיו הראשונים, שראו אור לראשונה בשנים 1769–1776, זכו בתוך שני עשורים למהדורות תרגום בגרמנית, אנגלית וצרפתית והקנו לו שֵׁם באיטליה ומחוצה לה.
כמחצית הכרך הראשון מוקדשת לקפריסין, והיתר – לסוריה ולארץ ישראל.
בספרי ה"מסעות" שלו תיאר מריטי את המקומות בארצות המזרח העותמאני שבהם ביקר ושהה, את תושביהם על עדותיהם ומנהגיהם ואת הממשלים והמוסדות השונים.
ב-1787 פרסם חיבור נוסף בשני כרכים על האזור בשם "מסע לירושלים ולחופי סוריה", וכשנתיים אחריו ראה אור חיבורו על "תולדות המצב הנוכחי של העיר ירושלים".
עיסוקו של מריטי בהיסטוריה הוביל לחיבוריו על הממלכות הצלבניות.
ב-1776 פרסם כרך שישי בסדרת ה"מסעות" שיוחד לתולדות ממלכת ירושלים הצלבנית.
על סמך מסמכים שמצא בגנזכים בפירנצה פרסם ב-1781 "זכרונות היסטוריים של הנזיר הפלורנטיני קורביצי" (הפטריארך הלטיני של ירושלים בשנים 1194–1202), שיוחסו לו כתבים היסטוריים שונים.
ב-1784 פרסם את "הכרונולוגיה של מלכי ירושלים הצלבנית", שנסב בעיקרו על בית ליזיניאן , שליטי ממלכות קפריסין וארמניה הקיליקית הצלבניות.
באותה שנה ראה אור ספרו על כנסיית הקבר בירושלים.
כתביו של מריטי על הלבנט נשענו על היכרותו עם האזור, על חקרנותו ועל ידיעותיו בערבית ובטורקית.
הוא כתב שני חיבורים על אירועים בני זמנו באימפריה העות'מאנית – "המלחמה שהבעירה את סוריה ב-1771 על ידי צבאו של עלי ביי ממצרים" ו"תולדות המלחמה בסוריה עד קיצו של עלי ביי".
ב-1787 ראה אור חיבורו של מריטי על "תולדות האמיר הדרוזי פח'ר א-דין אל-מעני השני", שליט לבנון בראשית המאה ה-17, שמרד בטורקים וגלה לטוסקנה בחסות שליטיה מבית מדיצ'י.
ב-1787 ראה אור חיבורו על החשישיים ועל אגדת מנהיגם סינאן, "שליט ההר", שבו ביקש מריטי להבהיר את תופעות הטרוריזם בארצות הלבנט ואת מקורן.
בחיבור זה באה לביטוי עמדתו האתאיסטית של מריטי השוללת אמונה צייתנית ללא עוררין.
על סמך ידיעותיו בבוטניקה וניסיונו בתחום התברואה פעל מריטי לשיפור החקלאות בטוסקנה.
הדחף לכך היה מכת הרעב באזור בשנים 1759–1764 וכן ההכרה שהחרפת המגפות מקורה בתת-תזונה.
מריטי המליץ על אימוץ שיטות חקלאות שלמד במזרח.
תרומותיו החשובות לקידום הכלכלה היו בשיפור ייצור היין ובאיקלום צמחי תועלת.
ב-1772 פרסם את ספרו על יינות קפריסין, וב-1776 – את הספר על הצמח פּוּאַת הצַבָּעים , שימושו בצביעת אריגים ואפשרויות גידולו באירופה.
בספרו "מסע בגבעות פיזה" (1797–1799) הציג מריטי סקר שיטתי של החקלאות באזור וכן סקר גאולוגי ומינרלוגי, שנועד לבירור סגולות מֵי המרפא במקומות שונים והיָכְלָה הכלכלית שלהם.
ג'ובאני ממונטקורבינו או ג'ובאני דה מונטקורבינו באיטלקית (באיטלקית: Giovanni da Montecorvino; 1247–1328) היה מיסיונר פרנציסקני איטלקי, נוסע ומדינאי, מייסד המיסיונים הקתולים הראשונים בהודו ובסין, והארכיבישוף של פקין.
הוא אחד מהאירופאים שפעלו בסין בימי הביניים.
ג'ובאני נולד במונטקורבינו רובלה, באזור קמפניה, איטליה.
כחבר מסדר דתי רומי קתולי שעסק באותה תקופה בעיקר בניצורם של לא-קתולים, הוא נשלח בשנת 1272 על ידי הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאיולוגוס אל האפיפיור גרגוריוס התשיעי, לנהל משא ומתן למפגש מחודש בין הכנסיות היוונית והכנסיות (אורתודוקסיות) ולטיניות.
בהזמנת האפיפיור ניקולאוס הרביעי נבחר להטיף עיקרי הנצרות במזרח הקרוב והמזרח התיכון, ובמיוחד לעמים האסיתים שאיימו אז על המערב.
הוא הקדיש את עצמו ללא הרף בין השנים 1275 ל־1289 למשימות במזרח והתחיל דרכו בפרס.
בשנת 1286 שלח ארגון, ששלט בממלכה זו, בקשה לאפיפיור באמצעות הנזיר הנסטוריאני, רבן בר צומה, לשלוח מיסיונרים קתוליים לחצר של החאן הגדול (קיסר מונגול) של סין, קובלאי חאן (1260–94), שהיה סובלני כלפי הנצרות.
האפיפיור ניקולס מינה אותו למשימה החשובה בסין הרחוקה, שם שהה מרקו פולו, הנוסע הוונציאני המהולל.
בשנת 1289 ביקר ג'ובאני מחדש את החצר האפיפיורית ונשלח מטעם האפיפיור לחאן הגדול, לאילצ'אן של פרס, ולאנשים האחרים המובילים באימפריה המונגולית, כמו גם לקיסר אתיופיה.
הוא נשא מכתבים לארגון, לקיסר הגדול קובליי חאן, לקאידו, נסיך הטטרים, למלך ארמניה ולפטריארך של יעקוביסטים.
חבריו היו ניקולס הדומיניקני מפיסטויה והסוחר פיטר מלוקאלונגו.
הוא הגיע לתבריז (באזרבייג'ן האיראנית), אז העיר הראשית של המונגולים בפרס.
מפרס הם עברו בדרך הים להודו, בשנת 1291, לאזור מדרס או "ארץ סנט תומאס", שם הטיף במשך שלושה עשר חודשים והטביל כמאה איש.
משם כתב מונטקורבינו הביתה, בדצמבר 1291 (או 1292), את התיאור המוקדם ביותר של חוף קורומנדל (החוף הדרום מזרחי של הודו).
בנסיעות דרך הים מ מליאפור בבנגל, הגיע לסין בשנת 1294, הופיע בעיר הבירה חאנאבליק (בייג'ינג), רק כדי לגלות שקובלאי חאן בדיוק נפטר, וטימור לנג (1294-1307) עלה לכס המלכות המונגולי.
אף על פי שהאחרון כנראה לא אהד את הנצרות, הוא לא העמיד מכשולים בדרכו של המיסיונר.
עד מהרה זכה ג'ובאני בביטחונו של שליט שושלת יואן למרות התנגדותם של הנסטוריאנים שכבר התיישבו שם בשנים מוקדמות יותר.
בשנת 1299 בנה ג'ובאני כנסייה בחאנאבליק ובשנת 1305 כנסייה שנייה מול הארמון הקיסרי, יחד עם בתי מלאכה ודירות למאתיים איש.
בהדרגה הוא קנה מהורים עניים כמאה וחמישים בנים, מגיל שבע עד אחת עשרה, לימד אותם לטינית ויוונית, כתב להם מזמורים ואז אימן אותם לשרת במיסה ולשיר במקהלה.
במקביל התוודע לשפת האם, הטיף בה ותרגם את הברית החדשה ואת התהילים לאויגורית המשמשת בדרך כלל את המעמד השליט המונגולי בסין.
בין ששת אלפי המתגיירים של ג'ובאני ממונטקורבינו היה גם נסיך נסטוריאני בשם ג'ורג', לכאורה ממדינתו של פרסטר ג'ובאני, ווסל של החאן הגדול, שהוזכר על ידי מרקו פולו.
ג'ובאני כתב מכתבים מ־8 בינואר 1305 ו- 13 בפברואר 1306, המתארים את התקדמות המשימה הרומית במזרח הרחוק, למרות ההתנגדות הנסטוריאנית.
הוא כתב גם על הקהילה הקתולית שהקים בהודו, ולפנייה שקיבל להטיף ב"אתיופיה" והתמודדות עם נתיבי יבשה בדרך ל"קתאי", מהים השחור והמפרץ הפרסי בהתאמה.
לאחר שעבד לבדו במשך אחת-עשרה שנים, נשלח אליו פרנציסקני גרמני מקלן (1304 או 1303) כעמיתו הראשון.
בשנת 1307 האפיפיור קלמנט החמישי, שהיה מרוצה מאוד מהצלחתו של המיסיונר, שלח שבעה בישופים פרנציסקנים שהוזמנו לקדש את ארכיבישוף ג'ובאני ממונטקורובינו של פקין.
הם עצמם היו הבישופים שלו.
רק שלושה משליחים אלה הגיעו בשלום: גררדוס, פרגרינוס ואנדרו מפרוגיה (1308).
הם קידשו את ג'ובאני בשנת 1308 ואחד את השני.
בשנת 1312 נשלחו עוד שלושה פרנציסקנים מרומא, מהם לפחות אחד הגיע למזרח אסיה.
במשך 20 השנים הבאות המיסיון הסיני-מונגולי המשיך לפרוח תחת הנהגתו.
ישנה מחלוקת על מסורת פרנציסקנית שבשנת 1310 ג'ובאני ממונטקורובינו המיר את החאן הגדול החדש של האימפריה המונגולית, שהיה גם הקיסר השלישי בשושלת יואן (1307–1311).
משימתו של ג'ובאני זכתה ללא ספק בהצלחות מדהימות בצפון סין ובמזרח סין.
מלבד שלוש תחנות מיסיון שהקים בפקין, אחת ליד נמל אמוי, מול האי פורמוזה (טייוואן).
ג'ובאני ממונטקורבינו תרגם את הברית החדשה לאויג'ורית וסיפק עותקים של תהילים, מזמורים וליטורגיה.
הוא שימש כמורה ללימוד בנים את השירה הלטינית, ככל הנראה למקהלה בליטורגיה ובתקווה שחלקם יהפכו לכהנים.
הוא המיר ארמנים בסין לקתוליות הרומית.
ג'ובאני ממונטקורבינו נפטר בערך בשנת 1328 בפקין.
הוא ככל הנראה היה הבישוף האירופי היעיל היחיד בפקין של ימי הביניים.
גם לאחר מותו המסיון בסין נמשך בארבעים השנים הבאות.
טוג'ובאני טאמור, הקיסר האחרון של מונגול (שושלת יואן) של סין, שלח שגרירים לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר באביניון בשנת 1336. הוא שלח אתם מכתבים מהשליט המונגולי, שטענו שהם נמצאים שמונה שנים (מאז מותו של מונטקורובינו) ללא מדריך רוחני, ורצו סיוע רוחני.
האפיפיור השיב למכתבים, ומינה ארבעה אנשי כנסייה לשרת בחצר החאן.
בשנת 1338 נשלחו בסך הכל 50 אנשים על ידי האפיפיור לפקין, ביניהם ג'ובאני ממריניולי.
בשנת 1353 חזר ג'ובאני לאביניון, ומסר מכתב מהחאן הגדול לאפיפיור אינוקנטיוס השישי.
עד מהרה קמו הסינים וגרשו את המונגולים מסין ובכך הקימו את שושלת מינג (1368).
עד שנת 1369 גורשו כל הנוצרים, בין אם הם קתולים או מזרחיים על ידי שליטי מינג.
ג'ובאני פרארי (באיטלקית: Giovanni Ferrari; 6 בדצמבר 1907 – 2 בדצמבר 1982) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי.
נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר בתקופתו, ולאחד השחקנים האיטלקיים הטובים ביותר בכל הזמנים.
פרארי נולד במחוז אלסנדריה שבאיטליה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית במדי קבוצת אלסנדריה בשנת 1923. הוא שיחק במדי אלסנדריה במשך כ-5 שנים ולאחר מכן הושאל לאינטרנאפלס, לפני שחזר שוב לאלסנדריה שם שיחק עד 1930. בסך הכל ערך עם אלסנדריה ואינטרנאפלס 122 הופעות בהן כבש 78 שערים.
לאחר מכן שיחק פרארי ביובנטוס במשך כ-5 שנים, וזכה עימה ב-5 אליפויות איטליה רצופות.
הוא ענד שם את חולצה מספר 10, וכבש 35 שערים ב-125 הופעות בכל המסגרות.
אחרי ששיחק ביובנטוס עבר לאינטר עימה זכה פעמיים בליגה, ואחר כך זכה פעם נוספת בליגה, הפעם במדי בולוניה.
קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה יובנטוס, לפני שפרש מקריירת משחק בשנת 1942.
פרארי הוא השחקן שזכה במספר הרב ביותר של אליפויות איטליה אחרי ג'יאנלואיג'י בופון (10 אליפויות), כשזכה בסך 8 פעמים במדי שלוש קבוצות שונות.
בנבחרת איטליה זכה פעמיים ברציפות במונדיאל, כאשר עשה זאת במונדיאל 1934 וב-1938. בנוסף לכך זכה גם בגביע מרכז אירופה של בין השנים 1933–1935. בסך ערך במדיה 44 הופעות בהן כבש 14 שערים.
לאחר סיום הקריירה ככדורגלן פנה לקריירת אימון, ואימן את נבחרת איטליה בין השנים 1958–1962. היה מאמנה במונדיאל 1962.
פרארי נפטר ב-2 בדצמבר 1982 במילאנו שבאיטליה, בגיל 74.
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי 2011
ג'ובאני ג'ירולאמו סאקרי (באיטלקית: Giovanni Girolamo Saccheri; 5 בספטמבר 1667 – 25 באוקטובר 1733) היה כומר ישועי, פילוסוף סכולסטי ומתמטיקאי איטלקי.
סאקרי נולד בשנת 1667 בסן רמו, לאב שהיה עורך דין.
בשנת 1685 הצטרף למסדר הישועים בגנואה.
הוא היה בן חסותם של האחים המתמטיקאים ו ובהשפעתם פרסם בשנת 1693 את ספרו הראשון, Quaesita geometrica.
בספר זה פתר סאקרי שלל בעיות בגאומטריה אלמנטרית.
בשנת 1694 הוסמך סאקרי לכומר.
משנה זו ועד 1697 לימד פילוסופיה באוניברסיטת טורינו.
בשנת 1697 פרסם את ספרו Logica demonstrativa, ומשנה זו ועד למותו לימד פילוסופיה, תאולוגיה ומתמטיקה באוניברסיטת פאביה.
סאקרי היה בקשר עם ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה ויעץ לו בשאלות מתמטיות.
ויטוריו אמדאו השני אף ניסה לשכנע את סאקרי לעבור מאוניברסיטת פאביה לאוניברסיטת טורינו, אך סאקרי בחר להישאר בפאביה.
סאקרי קיבל גם הצעה לעבור לאוניברסיטת פדובה, ודחה גם אותה.
הוא נפטר ב-25 באוקטובר 1733 במילאנו.
סאקרי ידוע כיום בעיקר בזכות ספרו שהתפרסם בשנת 1733, זמן קצר לפני מותו, Euclides ab omni naevo vindicatus ("אוקלידס חופשי מכל פגם"), אף שהספר לא עורר עניין עד לגילויו מחדש באמצע המאה ה-19 בידי אאוג'ניו בלטראמי.
רבים מרעיונותיו של סאקרי פורסמו כבר במאה ה-11 על ידי עומר ח'יאם.
לא ידוע האם לסאקרי הייתה גישה לתרגום של ספרו של עומר ח'יאם, או שהגיע לרעיונות אלה באופן בלתי תלוי.
מרובע סאקרי קרוי כיום לפעמים "מרובע ח'יאם-סאקרי".
בספרו מתח ביקורת על עבודתם של נסיר א-דין א-טוסי וג'ון ואליס בעניין אקסיומת המקבילים.
מטרתו של סאקרי הייתה לבסס את עבודתו של אוקלידס באמצעות הוכחה בדרך השלילה שכל תחליף הסותר את אקסיומת המקבילים אינו אפשרי.
לשם כך הגדיר את מרובע סאקרי, הניח שאקסיומת המקבילים אינה תקפה, וניסה להגיע לסתירה.
סקארי בדק מה קורה כאשר דרך נקודה מחוץ לישר עוברים שני מקבילים לישר.
הוא מצא שהנחה זו מביאה למרחבים בעלי תכונות מוזרות, שלא מתקיימות במרחב המוכר לנו, ולפיכך קבע שזה לא נכון.
כיוון שאקסיומת המקבילים שקולה לטענה שסכום הזוויות במשולש הוא 180°, סאקרי בחן את ההשערות שסכום הזוויות גדול מ-180° או קטן מ-180°.
ההשערה הראשונה הובילה לתוצאה שקו ישר הוא סופי באורכו, בניגוד לפוסטולט השני של אוקלידס ("כל קטע יכול להמשיך ללא גבול כקו ישר") ולכן סאקרי דחה אותה.
עם ההשערה השנייה התקשה סאקרי להגיע לסתירה, ובמקום זאת הגיע לתוצאות לא אינטואיטיביות, כגון שלמשולשים יש שטח מרבי.
אף שבעבודתו של סאקרי יש ניצנים ראשונים של גאומטריה לא-אוקלידית, יוצריה של גאומטריה זו, ניקולאי לובצ'בסקי ויאנוש בויאי (כל אחד בנפרד), לא הכירו את עבודתו.
ג'ובאני פביאן (באיטלקית: Giovanni Fabbian; נולד ב-14 בינואר 2003) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בבולוניה.
לאחר שגדל במחלקת הנוער של אינטר מילאנו, ב-30 ביולי 2022, פביאן הצטרף בהשאלה לרג'ינה מהסרייה ב'.
הופעת הבכורה שלו בליגה במדי רג'ינה התקיימה ב-14 באוגוסט במשחק מול ספאל.
שערו הראשון במדי הקבוצה נכבש במשחק השלישי שלו ב-28 באוגוסט מול סודטירול.
ב-20 באוגוסט 2023, פביאן חתם בבולוניה על חוזה עם סעיף רכישה בחזרה לטובת אינטר.
ב-27 במרץ 2023, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הנבחרת הצעירה של איטליה עד גיל 21 במסגרת משחק ידידות מול הנבחרת הצעירה של אוקראינה; משחק שהסתיים בתוצאה 1–3 לטובת האיטלקים.
ג'ובאני רוֹסוֹ (בקרואטית: Đovani Roso; נולד ב-17 בנובמבר 1972) הוא כדורגלן עבר קרואטי, בעל תעודת תושב קבע ישראלית.
שיחק בליגת העל בין השנים 1996–2008 ונחשב לאחד הזרים הבולטים ששיחקו בכדורגל הישראלי, כשהוא משחק בעמדת הקשר ההתקפי, הן במרכז והן באגף הימני.
רוסו נולד וגדל בספליט שביוגוסלביה לשעבר (בקרואטיה של ימינו), כאחד משבעה ילדים למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא איטלקי וקרואטי.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של היידוק ספליט, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בקרואטיה.
ב-1996 הוא הובא לישראל על ידי מאמן הפועל באר שבע, אלי גוטמן.
עם הקבוצה זכה רוסו בגביע המדינה כאשר בגמר הוא הבקיע שער במספרת.
בתום העונה עבר גוטמן לקבוצת הפועל חיפה, וזמן קצר לאחר מכן עבר רוסו אחריו.
יחד הם זכו עם הפועל חיפה באליפות היחידה בתולדות המועדון בעונת 1998/1999. בעונה זו כבש רוסו 13 שערים, והיה לשחקן הזר הראשון שנבחר לכדורגלן העונה בישראל.
לאחר שלוש שנים בקבוצה עבר גוטמן לקבוצת בית"ר ירושלים, ורוסו עבר שנית אחריו.
אחרי עונה לא מוצלחת בבית"ר ירושלים, עבר רוסו למכבי חיפה.
רוסו נקלט יפה בקבוצה ושיתף פעולה עם יוסי בניון ואיגביני יעקובו.
לאחר שהאחרונים עברו לאירופה, הפך רוסו לאחד משחקניה הבכירים של הקבוצה.
בעונת היה רוסו מושבת רוב העונה עקב פציעה קשה.
למרות זאת זכתה חיפה באליפות הליגה, כאשר את מקומו של רוסו באגף ימין מילא גוסטבו בוקולי.
במאי 2005 החליט ג'ובאני רוסו לעזוב את מכבי חיפה לאחר תקופה מוצלחת במועדון.