tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר זכתה לחשיבות רבה בתקופת האימפריה האשורית התיכונה והחדשה, החל בסוף האלף ה-2 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס, ושימשה כמרכז נוצרי חשוב במהלך האלף ה-1 ובתחילת האלף ה-2. לאחר כיבוש העיר בידי המונגולים בשנת 1258, חשיבותה ירדה.
במהלך המאה ה-20 נהרסו חלק מהמבנים ההיסטוריים במצודה, ורק בשנת 2007 הוקם הגוף העוסק בשימורה ובשחזורה.
בין היתר פונו כל התושבים אשר התגוררו במצודה, למעט משפחה בודדת, ונערך סקר ארכאולוגי בתל ולמרגלותיו.
בשנת 2014 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית.
קיימות ראיות ארכאולוגיות לקיומו של מקום יישוב בתל החל בתקופה הכלקוליתית, בייחוד בתקופת עובייד ובתקופת ארך (האלף ה-5 לפנה"ס), אם כי ייתכן שיושב כבר בתקופת האבן החדשה.
האזכור ההיסטורי הראשון של העיר בכתובים, בשם "אורבילום" (Urbilum), הוא מסוף האלף ה-3 לפנה"ס (המאות ה-23 עד ה-21 לפנה"ס), והוא התגלה בשני לוחות בארכיון אבלה.
לאורך השנים העיר נודעה במספר שמות נוספים: אירבילום (Irbilum), ארבה אילו (Arba ilu), ארבלה (Arbela) או ארבירה (Arbira).
במאה ה-22 לפנה"ס נכבשה העיר בידי ארידופיזיר, מלך הגותים, ובמאה ה-21 לפנה"ס היא נכבשה בידי שולגי, מלך אור, ונהרסה.
עם זאת, הממצאים ההיסטוריים מעידים על כך שהעיר המשיכה להתקיים.
חמש שנים לאחר מכן כבש בנו של שולגי, אמר-סין, את העיר שוב וסיפח אותה לממלכתו.
במקורות השומרים מופיעה ארביל בשם "אורבילום" (Urbilum).
ארביל נכבשה בידי האימפריה האשורית בשנת 1716 לפנה"ס בערך.
היא תפקדה כמרכז דתי ופוליטי משך כל תקופת השלטון האשורי, החל במאה ה-20 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לפנה"ס, לאחר העיר אשור ונינוה.
היא הגיעה לשיא חשיבותה בתקופת האימפריה האשורית התיכונה והחדשה, החל במאה ה-13 לפנה"ס ועד סוף התקופה, עת שימשה כאחת מערי הבירה האזוריות של האימפריה.
העיר עמדה בקשרי מסחר ענפים עם דרום עיראק, ארץ ישראל ומערב איראן.
במאה ה-13 לפנה"ס הקים שלמנאסר הראשון מקדש לאלה אשתר וזיקורת בארביל.
סביב העיר התגלו תשתיות להובלת מים אליה, בין היתר, מנהרה תת-קרקעית באורך של כ-22 ק"מ שבנייתה מיוחסת לסנחריב.
המלך אסרחדון שיפץ את מקדש האלה אשתר, וכך עשה גם יורשו, אשורבניפל, אשר ציפה את קירות המקדש בזהב ונחושת.
בארמון הצפוני של אשורבניפל בנינוה, נתגלה תבליט המתאר את תל ארביל, יחד עם חומותיה ומקדש האלה אשתר.
עם נפילת האימפריה האשורית, איבדה ארביל את חשיבותה, ועברה לידי האימפריה הפרסית.
לפני קרב גאוגמלה, הידוע גם בשם "קרב ארבלה" על-שמה של העיר, קבע המלך הפרסי דריווש השלישי את ארביל כבסיסו.
בקרב שנערך בשנת 331 לפנה"ס, ניגפו הפרסים מפני צבאותיו של אלכסנדר מוקדון, וארביל נכבשה בידי מוקדון והייתה לחלק מהעולם ההלניסטי.
עם חלוקת האימפריה של אלכסנדר מוקדון, ארביל נכללה בממלכה הסלאוקית שקמה בשנת 312 לפנה"ס.
במאה ה-1 לפנה"ס ארביל שנודעה בשם "ארבירה" נשלטה בידי הפרתים ולאחר מכן נכבשה בידי האימפריה הרומית אשר החזיקה בה עד המאה ה-3. בתקופה זו העיר הייתה למרכז נוצרי חשוב.
בתקופת ההאימפריה הסאסאנית העיר הייתה מקום מושבו של אחשדרפן (סאטראפ).
בשנת 340 תושביה הנוצרים של העיר נרדפו, ובשנת 521 לערך נוסד בה בית-ספר נסטוריאני.
ב-642 העיר נכבשה בידי המוסלמים, אך היא נותרה מרכז נוצרי חשוב עד המאה ה-9. חשיבותה של ארביל ירדה במקביל לעלייתה של מוסול הסמוכה.
החל באמצע המאה ה-10 העיר נשלטה בידי הכורדים וב-1063 כבשו אותה הסלג'וקים.
במאה ה-12 העיר באה תחת שלטונות של שושלת אוע'וזית שהגיעה לשיא כוחה בימיו של זנגי.
ב-1183 העיר באה תחת שלטונם של האיובים ושליטה גקברי הרחיב את העיר אל מחוץ למצודה והקים בתי חולים ומדרסות.
עם מותו של גקברי ב-1233, הח'ליף העבאסי אל-מסתנצר הראשון שם מצור על העיר וכבש אותה.
המונגולים התקיפו את ארביל לראשונה ב-1237. הם בזזו את העיר שסביב המצודה, אך נאלצו לסגת לפני הגעתו של הצבא העבאסי ולא הספיקו להשתלט על המצודה.
לאחר כיבוש בגדד בידי הולאגו חאן ב-1258, שבו המונגולים לארביל והפעם כבשו את המצודה לאחר מצור שנמשך שישה חודשים.
לעיר מונה שליט נוצרי והיא הפכה למרכז יעקוביטי.
ב-1295, בתקופת השושלת האילח'אנית, החלו רדיפות של נוצרים, יהודים ובודהיסטים, אשר הגיעו לשיאם בטבח של כל הנוצרים במצודה והכורדים בעיר התחתונה בשנת 1310. לאחר קרב צ'לדיראן ב-1514 השתלטו העות'מאנים על ארביל והיא נשלטה על-ידי אמירויות כורדיות וסאליות של האימפריה.
בתקופה זו העיר אשר שכנה על גבולה של האימפריה הספווית התדרדרה וסבלה במיוחד ממצור פרסי ב-1743. ב-1851 העות'מאנים השתלטו על העיר שוב והיא ידעה תקופת התאוששות.
במלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את ארביל והיא הייתה לחלק מעיראק העצמאית ב-1932. במאה ה-20 חלו תמורות חברתיות ועירוניות במצודה.
אוכלוסיית המצודה שמנתה כ-3,200 תושבים עם תחילת השלטון הבריטי החלה מתדלדלת עם גדילתה של העיר סביב המצודה, והגירה של תושבים אמידים ממנה.
ב-1958 נהרסו מסגד ויותר מ-60 בתים כדי לפנות מקום לרחוב אשר קישר בין השער הצפוני לשער הדרומי שנהרס גם הוא.
השער שופץ בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. תנאי המחיה במצודה התדרדרו, ובעוד שב-1984 התגוררו בה 4,466 איש, ב-1995 מנתה אוכלוסייתה 1,631 תושבים בלבד.
ב-2007 פונו כל המשפחות הנותרות במצודה מבתיהן כחלק מפרויקט שיקום ושחזור רחב היקף.
משפחה אחת נותרה לגור במצודה כדי לא לשבור את רצף היישוב בתל, והממשלה תכננה להעביר 50 משפחות אל המצודה לאחר שהשיקום יושלם.
התל ניצב במרכזה הגאוגרפי של העיר וכיום אינו נושב.
צורתו כשל אליפסה באורך של 430 מטרים ממזרח למערב וברוחב של 340 מטרים מצפון לדרום.
שטח ראש התל הוא 102 דונם ובסיסו תופס שטח של 15 הקטאר.
הוא מתנשא לגובה של 25 עד 32 מטרים מעל המישור שמסביב לו, וראשו שטוח למדי.
זווית המורדות של התל תלולה ועומדת על 35° עד 60°.
שתי רמפות סלולות מובילות אליו בצידו הדרומי והצפוני, ומסתיימות בפתחים במעגל הבתים החיצוני של המצודה.
אל השער מובילה רמפה לא סלולה שמצבה מדורדר.
במרכז המצודה השתמרה באר המים אך היא איננה בשימוש.
חומת המצודה לא השתמרה וכיום היא תחומה על-ידי חזיתותיהם של כמאה המבנים החיצוניים שעל התל הצמודים זה לזה.
כאשר המצודה הייתה עדיין מיושבת, היא נחלקה לשלושה רבעים שהינם ממזרח למערב: סראי בו התגוררו המשפחות המיוחסות, תקיה שזכה לשמו בגלל הדרווישים שהתגוררו בו, וטופהנה שבו התגוררו אומנים וחקלאים.
רוב המבנים במצודה הם מבני מגורים מהמאות ה-19 וה-20 ומיעוטם מהמאה ה-18. המבנים עשויים מלבנים שרופות בעוד שהתקרה והגג נתמכים על-ידי מסגרת עץ.
רישומים מ-1920 מראים כי באותה עת היו במצודה 505 חלקות, אך מאז מספר הבתים ירד יחד עם התדלדלות האוכלוסייה.
רחובות המצודה מתוכננים כמניפה הנפרסת מהשער הדרומי.
רוחבם נע בין מטר אחד ל-2.5 מטרים, ואורכם עומד על 300 מטרים לרחובות הראשיים ועל 30 עד 50 מטרים לסמטאות משניות ללא מוצא.
רחוב שנסלל ב-1958 ומקשר את השער הדרומי לצפוני חותך את המרקם העירוני.
מצודה היה כתב עת עברי בהוצאת תנועת הנוער בית"ר שראה אור בוורשה שבפולין בשנים 1935–1938.
עורך "מצודה" היה אייזיק רמבה בהשתתפות י"ש פקר במסגרתו ראו אור עשרה גיליונות.
כל גיליון כלל עמוד שער, מאמרים אידאולוגיה והגות, יצירות ספרותיות, סקירות היסטוריות, מדור חדשות וידיעות קצרות על הנעשה בתנועת הנוער בארץ ישראל ובקני התנועה ברחבי העולם, ובדף האחרון סדרת מודעות על מיזמים ספרותיים הקשורים לתנועת ז'בוטינסקי.
הגם שכתב העת הוגדר כ"במה מרכזית לבית"ר העולמית" כלומר לחניכי תנועת הנוער ולבוגריה, הרי שבפועל הוא היווה במה אידאולוגית ופרוגרמטית לכלל שוחרי הציונות הרוויזיוניסיטית, חברי הצה"ר והאצ"ל.
ב"מצודה" פרסם ז'בוטינסקי, ראש בית"ר, מאמרי הגות ומביכורי תרגומיו לספרות הלועזית, כגון "מנגינת הרוחות (תמונה מפאוסט לי.
תקציב "מצודה" אורגן, בין השאר, על ידי דמי מנוי.
מצודת אל-מסמכ היא מצודה הנמצאת במרכז העיר ריאד בערב הסעודית.
המצודה נבנתה בסביבות שנת 1865 על ידי הנסיך של ריאד עבד אלרחמן בן צ'בעאן בתקופת שלטונו של בית רשיד בחצי האי ערב.
בשנת 1902 יצא ראש בית סעוד עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמן בן פיצל אָאל סעוד שהיה אז בגלות בכווית במסע לכיבוש חצי האי ערב.
בכוח מצומצם של כ-20 לוחמים הצליח להשתלט על מצודת אל-מסמכ, דבר שהיווה נקודת מפנה - התמיכה והאהדה לבית סעוד עלתה מחדש וכוחו הצבאי והפוליטי התחזק.
המצודה הייתה השלב הראשון בכיבוש חצי האי ערב כולו שנמשך במהלך השנים שלאחר מכן.
המצודה שימשה את עבד אל-עזיז מכיבושה בשנת 1902 ועד שנת 1938 אז עבר לארמון מוראבע, ארמון הפאר שבנה מחוץ לריאד.
מצודת אלכסנדר או מבצר המגפות היא מבצר ימי השוכן על אי מלאכותי באזור המפרץ הפיני ליד סנקט פטרבורג וקרונשטדט.
משנת 1899 ועד 1917 פעלה במצודה מעבדת מחקר של מגפת הדבר ומחלות בקטריאליות אחרות.
מאז הקמתה של סנקט פטרבורג בשנת 1703, נתיבי המים של המפרץ הפיני הפכו לבעלי חשיבות אסטרטגית עבור רוסיה.
פיוטר הראשון יזם בנייה של מבצרים במפרץ פינלנד ויזם את בנייתו של בסיס צבאי ראשון על האי קוטלין, מצודת קרונשלוט, ב-1704. בשתי המאות הבאות, רוסיה המשיכה לבצר את האזור.
לואיס ברתלמי קארבונייה ד'ארסיט דה גראגנק (שנודע ברוסיה כלב לבוביץ' קארבונייה) שרטט טיוטה ראשונית של מצודת אלכסנדר.
קודם לכן, תכנן בשנת 1827 שחזור של מתקן צבאי אחר במפרץ פינלנד, (שמאוחר יותר נודע בשם מבצר פיוטר).
לאחר מותו של קארבונייה ב-1836, ז'אן אנטואן מוריס, מהנדס צבאי רוסי ממוצא צרפתי, עדכן את התוכנית למבצר חדש.
הבנייה החלה ב-1838, תחת פיקוחו של מהנדס צבאי רוסי אחר, מיכאל פון דר ווייד.
הבנאים נעצו בקרקע הים 5535 כלונסאות, כל אחת באורך 12 מטרים, על מנת לחזק את הקרקע.
אז הם כיסו את הכלונסאות בשכבה של חול, שכבה של קוביות בטון ושכבת לוחות גרניט.
הלבנים של המבצר קיבלו טיפול פנים בגרניט.
הקיסר ניקולאי הראשון באופן רשמי הוזמן לחנוכת המבצר ב-27 ביולי 1845; המבצר נקרא לכבוד אחיו, הקיסר אלכסנדר הראשון.
הבסיס לעיצוב קרוב לזה של מבצר בואייר בצרפת.
זהו בניין בצורה אובאלית, עם חצר במרכזו.
ממדי הבניין הם 90 מטר על 60 מטר, עם שלוש קומות.
שטח הרצפה הכולל עולה על 5000 מ"ר.
המצודה הייתה מספיק גדול כדי להכיל חיל המשמר של עד 1000 איש.
ישנן 103 יציאות לתותח עם יציאות נוספות בחלל הגג עבור 34 רובים.
מטרת המצודה הייתה לשמור על נתיב המים מהים הבלטי, דרומית לסנקט פטרבורג הדרומי ועל בסיס הצי בקרונשטדט על האי קוטלין, זאת בשילוב עם מצודות אחרות שנבנו לאותה מטרה, כמצודת פיוטר הראשון, מצודת ריסבנק (שמאוחר יותר שונה שמה למצודת פאבל), מצודת קרונשלוט וסוללת מצודת קונסטנטין.
המבצר מעולם לא השתתף בכל פעולה צבאית.
עדיין, הוא שיחק תפקיד במלחמת קרים כאשר הגן על בסיס הצי הרוסי בקרונשטדט כנגד ניסיונות פריצה של הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי.
במים המקיפים את המצודה פוזרו מוקשים ימיים על פי תכנון של מוריץ פון יעקובי ושל עמנואל נובל.
ביוני 1854, שייטת של הצי המלכותי הבריטי, תחת פיקודו של אדמירל נפייר, התקרבה לאזור קרונשטדט, אך שדות המוקשים והביצורים הכבדים מנעו מנאפייר לתקוף.
בקיץ 1855, הצי האנגלו-צרפתי בפיקודו של סגן-אדמירל דונדאס ניסה לבצע פשיטות באמצעות ספינות קיטור קטנות וכך לחמוק ממוקשים.
הכוחות הבריטיים הצליחו לפנות מספר מוקשים, במחיר של ארבעה כלי שיט שניזוקו או נהרסו.
בשל התקרבות הצי לטווח סוללות תותחי החוף דונדאס החליט לוותר על תוכניתו לתקיפת קרונשטדט.
לאחר 1855 חיילי המצודה הוזעקו פעמיים לכוננות קרב: פעם אחת בשנת 1863 בעת סכנה לעימות אפשרי עם הצי הבריטי ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
שינויים ושיפוצים שונים נעשו במצודה בשנים 1868–1869, 1867, וב-1885. ברם, בסוף המאה ה-19 ייעוד המצודה שונה והוא הפך למחסן תחמושת.
ב-1896 המצודה הוסרה מרשימת המתקנים הצבאיים והפכה, בהמשך, למעבדה לחקר מגפות מדבקות.
משנת 2011 נערכים במקום סיורים לתיירים.
בינואר 2021 משרד ההגנה של רוסיה החל בשיפוצים נרחבים של המקום לקראת הפיכתו למתחם תיירותי.
מבצר אוסובייץ הוא מבצר מהמאה ה-19 הממוקם בכפר אוסובייץ-טביירדזה בצפון מזרח פולין, שנבנה על ידי האימפריה הרוסית.
בתחום המבצר התנהלה לחימה כבדה במלחמת העולם הראשונה, במהלך ההגנה עליו בידי חיל המצב הרוסי שנמשכה כמה חודשים מפני מתקפות גרמניות.
המצודה הוקמה בשנים 1882–1892 כחלק מצעדי ההגנה על גבולותיה המערביים של רוסיה כנגד הקיסרות הגרמנית, להתנהלות בה תהליכי מודרניזציה בתקופות לאחר מכן כדי להתמודד עם ההתקדמות בארטילרית מצור כבדה.
בשנים 1889–1893 לקח המהנדס הצבאי נסטור בואיניצקי חלק חשוב ביצירת המצודה.
היא הייתה ממוקמת על הנהר בייבז'ה - כ-50 ק"מ מהגבול עם מחוז פרוסיה המזרחית הגרמני, במקום האחד בו ניתן היה לחצות את אדמת הביצה של הנהר, ומכאן לשלוט על נקודת צוואר בקבוק חיונית.
אזורי הביצות הנרחבות שהקיפו אותה הקשו על התקפות.
קו הרכבת האסטרטגי ביאליסטוק - אלק - קניגסברג עבר גם דרך המבצר וחצה את נהר בייבז'ה שם.
בשטחי המצודה התנהלה לחימה כבדה כחלק מהחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה מספטמבר 1914 עד שהצבא הרוסי נטש אותה באוגוסט 1915. בשנים בין המלחמות שימשה המצודה את הצבא הפולני.
במהלך הפלישה הגרמנית לפולין בשנת 1939 הגרמנים עקפו אותה ולא התרחשו בסביבתה קרבות משמעותיים.
חלקים מהמצודה נגישים למבקרים, ובמיוחד החלקים שבתוך הגבולות של הפארק הלאומי בייבז'ה .
מרכז המידע לתיירים בפארק ממוקם באוסובייץ-טביירדזה.
חלקים אחרים של המצודה עדיין שייכים לצבא הפולני והגישה אליהם מוגבלת.
התקיפה הגרמנית הראשונה (ספטמבר 1914)
בספטמבר 1914 הותקפו הגנות השדה הרוסיות סביב המצודה על ידי 40 גדודי חי"ר של הארמייה השמינית הגרמנית; התוקפים נהנו מיתרון מספרי משמעותי.
עד 21 בספטמבר ההתקדמות הגרמנית הכניסה את המבצר לתחום טווח הארטילריה שלהם; הארטילריה חוזקה עוד יותר עם 60 תותחים נוספים בעלי קוטר של עד 203 מ"מ, אך אלה יכלו להיכנס לפעולה רק ב־26 בספטמבר.
יומיים לאחר מכן תקיפה חזיתית של הגרמנים נהדפה על ידי ארטילריה רוסית.
למחרת, שתי מתקפות נגד רוסיות באגפים אילצו את התותחנים הגרמניים לשנות מיקום, והוציאו את המצודה מחוץ לטווח התותחנים הגרמני.
ב־3 בפברואר 1915, הגרמנים בעלי העליונות המספרית פתחו בתקיפה נוספת.
השורה הראשונה של הגנות השדה הרוסיות כללה תעלות רדודות והוחזקה במשך חמישה ימים.
ב־9 בפברואר נסוגו הרוסים לקו ההגנה השני שם היו תעלות עמוקות.
הרוסים הקימו שם עמדות מקלע, ולא נתנו לגרמנים להתקדם כלל במשך יומיים נוספים.
הנסיגה מהקו הראשון אפשרה לתותחנים גרמנים להתחיל לירות על המבצרים ב־13 בפברואר.
קליבר תותחי המצור הגרמני הכבדים השתנה בין 100 מ"מ ועד 420 מ"מ, והם ירו במטחים של 360 פגזים בכל ארבע דקות.
לאורך מטח הארטילריה שנמשך שבוע, נורו 250,000 פגזים מהתותחים הכבדים ונורו כמיליון פגזים מתותחני הארטילריה הקלה.
הפיקוד המרכזי הרוסי ציפה שהמצודה תיפול; הוא פנה למגינים להחזיק מעמד לפחות 48 שעות כדי לאפשר פינוי אזרחים.
המבצר בסוף החזיק עד אוגוסט.
הרוסים ספגו אבדות כבדות ממטח התותחנים שהיה החזק ביותר בין 14 ל־16 בפברואר וב־25 בפברואר עד 5 במרץ 1915. פגיעות מרובות בתוך המצודה והתמוטטותם של מבנים רבים גרמו לכך שתנועה בין חלקים שונים של המצודה הייתה כמעט בלתי אפשרית.
בהמשך, הגזרה חזרה לקרב חפירות.
לעיתים נטען - שלא בצדק - כי אש נגד-סוללות של הרוסים השמידה שתי מרגמות כבדות גרמניות; התותחים הללו נלקחו לפעולות בחזית אחרת.
הגרמנים פתחו במתקפה חזיתית מלאה בתחילת יולי; ההתקפה כללה 14 גדודי חי"ר, גדוד חבלנים אחד, 24–30 תותחי מצור כבדים, ו-30 סוללות ארטילריה מצוידות בגז רעיל שהובל על ידי גנרל-פלדמרשל פאול פון הינדנבורג.
ההגנות הרוסיות היו מאוישות על ידי 500 חיילי גדוד הרגלים ה-226 זמליאנסקי, ו-400 מיליציות.
הגרמנים המתינו עד ארבע לפנות בוקר ב־6 באוגוסט לתנאי רוח מועדפים, כשנפתחה ההתקפה בהפצצות ארטילריה רגילה בשילוב גז כלור.
הקרב שלאחר מכן נודע כ"מתקפת המתים".
הרוסים לא השאירו את שליטתם באוסובייץ הרבה זמן לאחר מכן.
הגרמנים איימו להקיף את המצודה עם לכידת מבצר קובנה והמצור על נובוגאורגייבסק .
הרוסים הרסו חלק גדול מאוסובייץ ונסוגו ב־18 באוגוסט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שיפצה הרפובליקה הפולנית השנייה חלקים ממצודת אוסובייץ והשתמשה בה כדי לאכלס יחידות צבא פולניות, כולל בית הספר המרכזי לנגדים של חיל הגנת הגבולות .
גדוד חיל הרגלים המילואים ה-135 נוסד מקרב יושבי בית הספר לאחר שגרמניה פלשה לפולין בראשית מלחמת העולם השנייה.
הפולנים נטשו את המצודה ב־13 בספטמבר.
הגרמנים תפסו אותה והעבירו אותה לחטיבת חיל הרגלים והמקלע ה-20 של רוסיה הסובייטית ב־25 בספטמבר.
לאחר מכן הארמייה העשירית הסובייטית הוצבה לשמור על אוסובייץ.
הגרמנים שבו לכבוש את אוסובייץ ב־27 ביוני 1941 במהלך מבצע ברברוסה; שימוש אחד במבצר היה שם כמזבלה לתחמושת.
ב־14 באוגוסט 1944, הארמיות ה-49 וה-50 הסובייטיות כבשו שלושה מהמבצרים במהלך מתקפת אוסובייץ כחלק ממבצע בגרטיון.
המבצר השני נשאר בידי גרמנים עד ינואר 1945, אז ננטש במהלך מתקפת ויסלה-אודר.
בשנת 1953 המבצר הפך למתחם התחמושת של חיל האוויר הפולני,, שנקלט לתוך הבסיס המטריאלי האזורי ה-11 בשנת 1998. בשנת 2011 הפך חיל המצב של אוסובייץ לחלק מהבסיס הלוגיסטי האזורי ה-2.
בשנת 2019 הוציאה להקת הפאוור מטאל השוודית סבטון שיר, חלק מאלבומם The Great War, שנקרא "מתקפת המתים" על האירוע שהתרחש במצודה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מצודת אלמינה הוקמה על ידי הפורטוגלים בשנת 1482 בשם קסטלו דה סאו ז'ורז'ה דה מינה, הידועה גם בשם קסטלו דה מינה או פשוט מינה (או פייטוריה דה מינה), באלמינה, גאנה (לשעבר חוף הזהב).
היא מהווה דוגמה מוקדמת למבצר עבדים.
המצודה הייתה נקודת המסחר הראשונה שנבנתה במפרץ גינאה והבניין האירופי העתיק ביותר שקיים מדרום לסהרה.
המצודה, שהוקמה לראשונה כיישוב סחר, הפכה מאוחר יותר לאחת התחנות החשובות ביותר במסלול סחר העבדים האטלנטי.
ההולנדים כבשו את המבצר מהפורטוגלים בשנת 1637, לאחר ניסיון לא מוצלח בשנת 1596 והשתלטו על כל חוף הזהב הפורטוגלי בשנת 1642. סחר העבדים נמשך תחת ההולנדים באמצעות חברת הודו המערבית ההולנדית עד 1814. בשנת 1872, חוף הזהב ההולנדי, כולל המצודה, הפכו לשטח בריטי.
חוף הזהב, שהיא כיום גאנה, קיבל את עצמאותו בשנת 1957 מבריטניה והמדינה הפכה לבעלת השליטה במצודה.
מצודת אלמינה היא אתר היסטורי והיווה מקום מרכזי לצילומי סרט הדרמה של ורנר הרצוג משנת 1987, קוברה ורדה.
המצודה מוכרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
האנשים שחיו לאורך חוף מערב אפריקה באלמינה בסביבות המאה החמש עשרה היו ככל הנראה בני פנטה.
מוצאם האתני קשור ביחס לא בטוח ל"אקאן", כשלעצמו מילה המסמלת מקוריות ממילת השורש "קאן", שהיא ראשונה או מקורית.
בין אבותיהם היו סוחרים וכורים שסחרו זהב בים התיכון והמזרח הקרוב מימי הביניים.
אבותיהם של דוברי האקאן של היערות הגיעו מצפון ליער.
האנשים בחוף מערב אפריקה התארגנו לאוכלוסיות רבות שהוצבו על פי קווי קרבה.
המשפחה הייתה חשובה ביותר בחברה, וראשי המשפחה אוחדו בקהילות תחת סמכות מקומית מוכרת.
לאורך חוף הזהב בלבד התקיימו יותר מעשרים ממלכות עצמאיות.
אלמינה שכבה בין שתי ממלכות פנטה שונות, פטו ואגאפו.
מערב אפריקאים טיפחו קשרים עתיקים עם חלקים אחרים של העולם.
סחר במתכות נפוצות, צורות אמנותיות איקוניות והלוואות חקלאיות מראים שקשרים חופיים בסהרה שגשגו.
הפורטוגלים בשנת 1471 היו האירופאים הראשונים שביקרו בחוף הזהב, אך לא בהכרח המלחים הראשונים שהגיעו לנמל.
שתי מפות מהמאה ה-16 של חוף מערב אפריקה המציגות את מכרה מינה.
הפורטוגלים הגיעו לראשונה למה שנודע כחוף הזהב בשנת 1471. הנסיך אנריקה הספן שלח לראשונה ספינות לחקור את חוף אפריקה בשנת 1418. לפורטוגלים היו כמה מניעים להפלגה דרומה.
הם נמשכו מהשמועות על אדמות אפריקאיות פוריות שהיו עשירות בזהב ובשנהב.
הם חיפשו גם דרך דרומית להודו כדי לעקוף את הסוחרים הערבים ולקבוע סחר ישיר עם אסיה.
בהתאם לתחושות הדתיות החזקות של אותה עת, מוקד נוסף של הפורטוגלים היה משימות ההתנצרות.
הם גם ביקשו לכרות ברית עם הכומר יוחנן האגדי, שהאמין שהוא מנהיג אומה נוצרית גדולה אי שם באפריקה.
מניעים אלה גרמו לפורטוגלים לפתח את הסחר בגינאה.
הם התקדמו בהדרגה בחוף אפריקה, וכל הפלגה הגיעה לנקודה רחוקה יותר מקודמתה.
לאחר חמישים שנה של חיפושי חוף הגיעו הפורטוגלים לבסוף לאלמינה בשנת 1471, בתקופת שלטונו של המלך אפונסו החמישי.
עם זאת, מכיוון שבית המלוכה הפורטוגלי איבד עניין בחיפושי אפריקה כתוצאה מהתמורה הדלה, סחר גינאה הושג תחת פיקוחו של הסוחר הפורטוגלי, פרנאו גומס.
כשהגיע לאלמינה של ימינו, גומס גילה סחר זהב משגשג שכבר הוקם בקרב הילידים וביקר אצל סוחרים ערבים וברברים.
הוא הקים נקודת סחר משלו שנודע לפורטוגלים בשם "A Mina" (המכרה) בשל הזהב שאפשר היה למצוא שם.
הסחר בין אלמינה לפורטוגל צמח לאורך העשור לאחר הקמת נקודת המסחר תחת גומס.
בשנת 1481 החליט ז'ואאו השני שאך זה הוכתר למלך, לבנות מצודה על החוף על מנת להבטיח את ההגנה על סחר זה, שהוחזק שוב כמונופול מלכותי.
המלך ז'ואאו שלח את כל החומרים הדרושים לבניית המצודה על עשר קרוולות ושתי ספינות תובלה.
האספקה, שכללה כל דבר, החל מאבני יסוד כבדות ועד אריחי גג, נשלחה, בצורה מותאמת מראש, יחד עם ציוד לשש מאות איש.
בפיקודו של דיוגו דה אזאמבוג'ה, הצי הפליג ב-12 בדצמבר 1481 והגיע לאלמינה, לכפר בשם "משתי חלקים" כעבור קצת יותר מחודש, ב־19 בינואר 1482. יש היסטוריונים שמציינים שכריסטופר קולומבוס היה בין אלה שעשו את המסע לחוף הזהב עם צי זה.
עם הגעתו אזאמבוג'ה יצר קשר עם סוחר פורטוגלי, שהתגורר באלמינה זמן מה, כדי לארגן פגישה רשמית עם הצ'יף המקומי קוואמין אנשה.
תוך הסתרת האינטרס האישי שלו בנימוסים אלגנטיים ובידידות, אמר אזאמבוג'ה לצ'יף את היתרונות הגדולים בבניית מצודה, כולל הגנה מפני המלך החזק מאוד של פורטוגל.
במהלך הפגישה השתתפו אזאמבוג'ה והצ'יף קוואמין אנשה בטקס שלום רב משתתפים שכלל סעודה, מוזיקאים ומשתתפים רבים, בהן פורטוגזים וגם ילידים.
הצ'יף קוואמין אנשה, בעודו מקבל את אזאמבוג'ה, כיוון שהיה לו כל סוחר פורטוגלי אחר שהגיע לחופו, נזהר מהסדר קבע.
עם זאת, כשתוכניות מוצקות כבר היו קיימות, הפורטוגלים לא נרתעו.
לאחר שהציעו מתנות, הבטיחו הבטחות ורמזו על ההשלכות על אי ציות, סוף סוף קיבלו הפורטוגלים את ההסכם בעל כורחו של קוואמין אנשה.
כשהבנייה החלה למחרת בבוקר, הוכח כי חוסר הרצון של המפקד היה מבוסס.
על מנת לבנות את המצודה במצב המגן ביותר על חצי האי, נאלצו הפורטוגלים להרוס את בתיהם של כמה מתושבי הכפר, שהסכימו להתפנות רק לאחר שזכו לפיצויים.
הפורטוגלים ניסו גם לחצוב סלע סמוך שאנשי אלמינה, שהיו אנימיסטים, האמינו שהוא ביתו של אל נהר בניה הסמוך.
לפני הריסת המחצבה והבתים שלח אזאמבוג'ה את איש הצוות הפורטוגלי, ז'ואאו ברנאלדס, עם מתנות למסור לצ'יף קוואמין אנשה ולתושבי הכפר.
אזאמבוג'ה שלח אגני פליז, צעיפים ומתנות אחרות בתקווה לזכות ברצונם הטוב של תושבי הכפר, כדי שלא יהיו מוטרדים במהלך הריסת בתיהם וסלעי הקודש.
עם זאת, ז'ואאו ברנאלדס לא העביר את המתנות רק לאחר תחילת הבנייה ואז תושבי הכפר התרגזו כשהם עדים להריסה ללא אזהרה מראש או קבלת פיצוי.
בתגובה לכך זייפו התושבים המקומיים מתקפה שהביאה למספר מקרי מוות בצד הפורטוגזי.
לבסוף הושגה הבנה, אך התנגדות מתמשכת הביאה את הפורטוגלים לשרוף את הכפר המקומי כנקמה.
אפילו באווירה המתוחה הזו, החלק הראשון של המגדל הושלם לאחר עשרים יום בלבד; זו הייתה תוצאה של הבאת חומרי בנייה כה רבים.
שאר המצודה והכנסייה הצמודה הושלמו זמן קצר לאחר מכן, למרות התנגדות המקומיים.
המצודה הייתה הבניין הטרומי הראשון ממוצא אירופי שתוכנן והוצא לפועל באפריקה שמדרום לסהרה.
עם סיומה הוקמה אלמינה כעיר ראויה.
אזאמבוג'ה מונה למושל, והמלך ז'ואאו הוסיף לתואר האציל את התואר "אדון גינאה".
סאו ז'ורז'ה דה מינה קיבלה את החשיבות הצבאית והכלכלית שהייתה בעבר על ידי המפעל הפורטוגלי באי ארגן בקצה הדרומי של מאוריטניה.
בשיא סחר הזהב בתחילת המאה השש עשרה, 24,000 אונקיות זהב יוצאו מדי שנה מחוף הזהב, המהווים עשירית מההיצע בעולם באותה עת.
המצודה החדשה, המסמנת את מעורבותם הקבועה של האירופאים במערב אפריקה, השפיעה רבות על האפריקאים החיים על החוף.
בדחיפתם של הפורטוגלים, אלמינה הכריזה על עצמה כמדינה עצמאית כשהמושל דאז השתלט על ענייני העיר.
לאנשי אלמינה הוצעה הגנה פורטוגזית מפני התקפות של שבטי חוף שכנים, איתם היו לפורטוגלים יחסי שכנות הרבה פחות טובים (למרות שהם היו ידידותיים עם מדינות הסחר החזקות בפנים אפריקה).
אם תושבים מקומיים ניסו לסחור עם מדינה שאינה פורטוגל, הפורטוגלים הגיבו בכוח תוקפני, לעיתים קרובות על ידי כריתת בריתות עם אויבי האומה הבוגדת.
העוינות בין הקבוצות גברה, והארגון המסורתי של חברות הילידים נפגע, במיוחד לאחר שהפורטוגלים הכניסו נשק קטלני, מה שהקל על שליטתם של המדינות החזקות יותר.
סחר עם האירופאים סייע בהפיכת סחורות מסוימות, כגון בד וחרוזים, לזמינים יותר לאנשי החוף, אך המעורבות האירופית שיבשה גם את דרכי הסחר המסורתיות בין אנשי החוף לאנשי הצפון באמצעות כריתת בריתות.
אוכלוסיית אלמינה תפחה עם הגעת סוחרים מעיירות אחרות בתקווה לסחור עם הפורטוגלים, שהקימו בהדרגה מונופול מערב אפריקאי.
מלכתחילה קבעו הרשויות הפורטוגליות כי סאו ז'ורז'ה דה מינה לא תעסוק ישירות בסחר העבדים, מכיוון שלא היו מעוניינות לשבש את כריית הזהב ואת נתיבי הסחר.
במקום זאת, הפורטוגלים העבירו שבויים לסאו ז'ורז'ה דה מינה ממקומות אחרים, בעיקר מחוף העבדים (בנין) וסאו טומה.
סאו ז'ורחה דה מינה שימש כמתחם מעבר למטען.
במאה השבע עשרה, מרבית המסחר במערב אפריקה התרכז במכירת עבדים.
לסאו ז'ורז'ה דה מינה היה חלק משמעותי בסחר העבדים במערב אפריקה.
המצודה שימשה כמחסן אליו הובאו אפריקאים משועבדים מממלכות שונות במערב אפריקה.
האפריקאים, שנלכדו לעיתים קרובות מתוך פנים אפריקה על ידי לוכדי העבדים של עמי החוף, נמכרו לפורטוגזים ומאוחר יותר לסוחרים הולנדים תמורת סחורות כמו טקסטיל וסוסים.
בשנת 1596 ביצעו ההולנדים ניסיון כושל ראשון לכבוש את המצודה, הם הצליחו שוב רק בשנת 1637. אחרי הכיבוש היא הפכה לבירת חוף הזהב ההולנדי.
בתקופת השליטה ההולנדית, נבנתה על גבעה סמוכה מבצר חדש וקטן יותר, כדי להגן על טירת סנט ג'ורג' מפני התקפות פנימיות; המבצר הזה נקרא פורט קואנרא'אדסבורג.
ההולנדים המשיכו את מסלול העבדים האטלנטי המשולש עד 1814, אז ביטלו את סחר העבדים, על פי אמנת סחר העבדים האנגלו-הולנדית.
השבויים הוחזקו במצודה לפני שיצאו דרך "דלת האין חזרה" הידועה לשמצה כדי להעבירם למכירה מחדש בברזיל שזה עתה יושבה ובמושבות פורטוגזיות אחרות.
עד 1,000 אסירים ו-500 שבויים נדחסו בצינוקים העגומים של המצודה, ללא מקום לשכיבה ומעט מאוד אור.
ללא מים או תברואה, רצפת הצינוק הייתה זרועה בפסולת אנושית ושבויים רבים חלו קשה.
הגברים הופרדו מהנשים והחוטפים אנסו באופן קבוע חלק מהנשים חסרות האונים.
במצודה היו גם תאי כליאה - חללים קטנים לאסירים שהתמרדו או נתפסו כמורדים.
ברגע שהשבויים דרכו במצודה, הם יכלו לשהות עד שלושה חודשים בשבי בתנאים הנוראיים האלה לפני שהועברו ל"עולם החדש".
בסביבה של ניגודים קשים, היו במצודה גם כמה תאים אקסטרווגנטיים, נטולי הסירחון והסבל של הצינוקים שנמצאים רק כמה מטרים מתחתם.
לדוגמה, מגורי המושל והקצינים היו מרווחים ואווריריים, עם רצפות פרקט יפהפיות ונוף של המים הכחולים של האוקיינוס האטלנטי.
במתחם המצודה הייתה גם קפלה עבור הקצינים, הסוחרים ובני משפחותיהם, בעודם מנהלים את חיי היומיום הרגילים שלהם מנותקים לחלוטין מהסבל האנושי הבלתי נתפס שגרמו במודע והכנסייה הקתולית שבנו הפורטוגזים שימשה גם את הבריטים ככנסייה פרוטסטנטית.
בשנת 1872 השתלטו הבריטים על השטח ההולנדי ועל המצודה, זאת בהתאם לאמנות סומטרה האנגלו-הולנדית משנת 1871.
המצודה שוחזרה בהרחבה על ידי ממשלת גאנה בשנות התשעים.
שיפוץ הטירה נמשך עד היום.
כיום כלכלתה של אלמינה מתקיימת מתיירות ודיג.
מצודת אלמינה נשמרת כמוזיאון לאומי גנאי והמונומנט הוגדר כאנדרטת מורשת עולמית תחת אונסק"ו בשנת 1979. זהו מקום עלייה לרגל עבור אפרו-אמריקאים רבים המבקשים להתחבר למורשתם האבודה.
הגשר המוביל למצודה היה אחת המשימות העדיפות ביותר בפרויקט.
החל מאוגוסט 2006 הושלם שיפוץ הגשר ונמשכה בניית הטרסות העליונות.
תיעוד תלת־ממדי עם סריקת לייזר יבשתית
בשנת 2006 תיעד פרויקט זמאני את מצודת אלמינה עם סריקת לייזר תלת־ממדית יבשתית.
המודל התלת־ממדי, סיור פנורמה, גבהים, קטעים ותוכניות של מצודת אלמינה זמינים באתר הפרויקט.
קבוצת המחקר ללא כוונת רווח מתמחה בתיעוד דיגיטלי תלת־ממדי של מורשת תרבותית מוחשית עבדה על הנתונים שנוצרו על ידי פרויקט זמאני ונועדו ליצור תיעוד קבוע שיכול לשמש למחקר, חינוך, שיקום ושימור המקום.
מצודת טייבה היא מצודה הממוקמת בעיר טייבה שבמחוז השרון בישראל.
ישנן עדויות ארכאולוגיות המצביעות על קיומה של התיישבות באזור טייבה עוד מימי תקופת הברונזה לפני יותר מ-5,000 שנה.
האזור היה מאוכלס ברציפות גם במהלך תקופת הברזל, שלטון האימפריה הרומית, הביזנטית, הממלכה הצלבנית וכיבוש הממלוכים.
אחת הסיבות שהפכו את השליטה בעיר לחשובה היא העובדה שאחד מנתיבי דרך הים עוברים בתחומה.
בתקופה הממלוכית שימשה העיר כאחת מן התחנות בדרך הדואר הממלוכית שמטרתה הייתה להעביר מידע חיוני על ידי שליחים רכובים מהבירה הממלוכית קהיר שבמצרים למחוזות השונים בתחומי הממלכה.
הדרך עברה דווקא באזור זה ולא במישור החוף, כיוון שמעבר במישור החוף היה כרוך במכשולים רבים כדוגמת נחלים ביצות ואף עדיין היו מצויים בו יישובים בשליטה צלבנית.
לכן הוחלט להקים בתחומי העיר מצודה ואורווה לצורך הגנה ותפעול הדרך, אך לאחר כמה עשרות שנים תחת שלטון הממלוכים ננטש היישוב וחזר להתאכלס מחדש במהלך המאה ה-17 בימי השלטון העות'מאני.
ב-1706 בנו העות'מאנים מצודה חדשה בעיר על שרידה של המצודה הממלוכית הישנה אשר נקראה בשם אלעליה אלטווילה.
כיום המצודה משמשת למוזאון שהוקם על ידי העירייה וניתן לבקר גם בגג המגדל של המבצר.
המצודה נבנתה על שרידי מצודה ומגדל ממלוכים מהמאה ה-13. גובה המצודה הוא כ-17 מטרים ויש בה שתי קומות.
המצודה נבנתה בשלושה שלבים שונים ובתוכה גרם מדרגות המחבר בין הקומות השונות.
באזור מתבצעות חפירות ארכאולוגיות רבות ונמצאו בו שרידים של מבנים נוספים מתקופות ביזנטיות, רומיות וצלבניות.
למשל מבצר פורבלט הממוקם 50 מטרים ממצודת אלעליה אלטווילה.
המבצר היה שייך למסדר ההוספיטלרי ונחרב על ידי צלאח א-דין בשנת 1187.
מצוד היא מיני-סדרת מותחן קונספירציה היסטורי אמריקאית שנוצרה על ידי מוניקה בלצקי, העוקבת אחר חיפושיו של אדווין סטנטון אחר ג'ון וילקס בות' לאחר ההתנקשות באברהם לינקולן ומבוססת את ספרו של ג'יימס ל.
המיני-סדרה הופצה בשירות הזרמת המדיה "אפל TV פלוס" החל מ-15 במרץ 2024 עד 19 באפריל של אותה שנה.
לאחר ההתנקשות באברהם לינקולן, מזכיר המלחמה וחברו הקרוב, אדווין סטנטון מתחיל במצוד אחר רוצחו, ג'ון וילקס בות'.
טוביאס מנזיס – אדווין סטנטון
אנתוני בויל – ג'ון ווילקס בות'
לובי סימון – מרי סימס
מאט וולש – סמואל מוד
ברנדון פלין – אדווין סטנטון ג'וניור
בטי גבריאל – אליזבת קקלי
ויל הריסון – דייוויד הרולד
האמיש לינקלייטר – אברהם לינקולן
מקסוול קורן – רוברט טוד לינקולן
דמיאן או'הר – תומאס אקרט
פאטון אוסוולט – לאפייט בייקר
לילי טיילור – מרי טוד לינקולן
אן דודק – אלן סטנטון
בינואר 2022, נמסר לראשונה על פיתוחו של עיבוד טלוויזיוני לרומן "Manhunt: The 12-Day Chase for Lincoln's Killer" מאת ג'יימס ל.
המיני-סדרה נוצרה ונכתבה על ידי היוצרת מוניקה בלצקי כפרויקט ראשון בחוזה עליו חתמה מול "אפל"; עוד נמסר כי על בימוי הפרקים יופקד הבמאי קרל פרנקלין וכי בתפקיד הראשי יככב טוביאס מנזיס.
בפברואר 2022, נמסר על ליהוקם של אנתוני בויל ולובי סימון לצוות השחקנים, ואושר כי בויל יגלם את דמותו של ג'ון וילקס בות'.
במרץ 2022, נמסר על ליהוקו של מאט וולש לדמותו של סמואל מוד; ובמאי 2022, נמסר על ליהוקם של צוות השחקנים המלא.
תהליך הקדם-הפקה החל בסוואנה, ג'ורג'יה, בפברואר 2022, ואילו הצילומים החלו במאי והסתיימו באוקטובר 2022. צילומי סצנת ההתנקשות בתיאטרון פורד התקיימו בתיאטרון היסטורי בפילדלפיה ביוני 2022.
פרסשנהקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס ג'ות'הם לטלוויזיה4 ביוני 2024ההופעה הטובה ביותר במיני-סדרהטוביאס מנזיספרס המוזיקה במדיה של הוליווד20 בנובמבר 2024נעימת כותרת ראשית - תוכנית טלוויזיה/מיני-סדרהדניאלה פונדר
מצודת אַלְ-מֻדַוַּרַה , או מצודת ג'ע'ימאן (قلعة جغيمان), היא מצודה בסמוך הכפר הירדני , בדרום ירדן, כ-15 קילומטרים מגבול ירדן–ערב הסעודית, מערבית לכביש האורך מס' 5. בתקופה הממלוכית והעות'מאנית שימשה תחנה לשיירות החג', והיא הייתה התחנה האחרונה, לפני הירידה דרומה למישור החולי בצפון חג'אז.
זאב וילנאי מתייחס לשם על פי מובנו הערבי – "העגולה", והוא מציין שיש לא מעט מקומות בשם זה שהתקבע על שום היות הגבעה (לא המבנה) – עגולה.
תחילת הבנייה של המצודה הייתה בשנת 1495, בתקופת האמיר הערבי סלאמה בן פוואז בן ראשד אל-מפארג'ה א-לאמי א-טאאִי (سلامة بن فواز بن راشد المفارجة اللامي الطائي), מנהיג השבטים הערבים, באזור שנמצא כיום בתחום ירדן.
שבטים אלו התגוררו באזור ובמשך מאות שנים עסקו בהגנה על שיירות החג' מהלבנט וממצרים שחצו את האזור.
המצודה נבנתה מחדש בתקופה העות'מאנית בזמן שלטונו של עבדאללה פאשה, מושל דמשק (1730–1733), ואז היא נודעה בשם הערבי גַ'עִ'יפָאן או בשם העות'מאני מצודת מוּדֶוֶרֶה (טורקית: Müdevereh).
התיאור המערבי הראשון של המצודה ניתן על ידי צ'ארלס מונטגו דוטי בתיאור שפורסם לראשונה ב-1888, כך: .
המצודה בנויה בצורת ריבוע, שצלעותיו באורך 19 מ', וגובה הקירות המרבי הוא כ-9 מ'.
מכל עברי המצודה נבנו "חרכי ירי".
בארבע פינות המצודה נבנו תומכות, בגובה מטר מעל הרצפה, ומעליהן נבנו מגדלים.
בכל מגדל נבנה מַשִׁיקוּלִי לתצפית והגנה.
בקיר הצפוני ובקיר המערבי, יש מרפסות מדורגות.
הקירות בנויים משני סוגי אבנים.
החלקים העליונים שונים מהחלקים התחתונים, דבר שמשקף שתי תקופות, שבהן נבנתה המצודה.
למצודה נכנסים דרך שער מלבני, המוביל דרך מסדרון מקורה ומקומר לחצר הפנימית בגודל 8X8 מ'.
סביב החצר המרכזית מבנה בן שתי קומות, שבכל אחת מהן תשעה חדרים מקורים בצורת קמרונות.
העלייה לקומה העליונה נעשית דרך שני גרמי מדרגות אבן שנבנו משני צידי המסדרון.
מעל שער הכניסה נבנה קמרון.
המבנה הושחת בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי בוזזים, שחיפשו זהב ובשימושם בדחפורים גרמו להתמוטטות החלק הדרומי.
מצודת אייל הוא כינוייו של מבנה מן התקופה העות'מאנית בארץ ישראל השוכן בשולי גבעת התנ"ך (כתף הינום) בירושלים.
המבנה המכונה בערבית 'קאסר אל עספור' (قصر العصفور) או קאסר אל ע'זאל' (قصر ألغزال) כולל שני חלקים.
חלקו האחד הוא מבנה ביצורים שבסיסו כנראה מן המאה הט"ז כמצודת דרכים מבוצרת או מגדל תצפית מבוצר שכלל גם מבנה לשימוש חקלאי וניתן לזהות אותו כבר במפה משנת 1576.
חלקו השני מבנה מגורים או מחסנים בסגנון טמפלרי שנבנה בתקופה העותמאנית והוא בן קומה אחת ומקורה בגג רעפים, והוא תוספת מאוחרת למבנה המקורי.
החל משנת 1918 עם תחילת ימי המנדט הבריטי, שימש המבנה כקונסוליה בריטית בירושלים, והמשיך לשמש ביעודו זה עוד עשרות שנים לאחר קום מדינת ישראל.
בשנים האחרונות ניטש ויכוח עז סביב הגבעה והמבנה, בין יזמים המעוניינים להקים מלון בן מאה חדרים סביב המבנה ובין פעילי שימור המעוניינים לטפח את המקום כאתר טבע היסטורי.
מצודת אל-קאהרה בעיר תעז, תימן ממוקמת על המדרון הצפוני של ומשקיפה על העיר.
את המצודה בנה הסולטאן עבדאללה בן מוחמד א-סאליחי, ואחיו בנה סביבה את העיר תעז.
המצודה בנויה בגובה 1,500 מטרים מעל פני הים.
פירוש המילה הערבית قاهر (תעתיק: קאהר) הוא: מנצח, מכריע, חזק, עוצמתי.
והשם ניתן למצודה, בהיותה "מנצחת", מתנשאת ומשקיפה מעל המישורים שסביבה וכסמל לכוחה.
את המצודה בנה במחצית הראשונה של המאה ה-12, הסולטאן עבדאללה בן מוחמד א-סאליחי.
אחיו עלי בנה את העיר תעז בתוך החומות ובהמשך העיר גדלה אל מחוץ להן.
במאה ה-13 המצודה הייתה מקום מושבו של המלך ובמאה ה-16 היא הייתה בשליטת .
במהלך שנות ה-40 בזמן שלטון האימאמים, שימשה מצודת אל-קאהרה מקום מעצר לבני ערובה פוליטיים למתנגדי השלטון.
ילדים, בני מכובדים משבטים מורדים, הוחזקו בכלא המצודה על מנת להבטיח שהשבטים לא ימרדו.
בין השנים 2002–2012 המצודה עברה תהליך שיקום מקיף אך ב-2014, במהלך מלחמת האזרחים בתימן, נהרסו חלקים מהמצודה: המוזיאון נהרס כליל וכן השער הראשי (היחיד) שבצד הדרומי.
בנוסף, מים שחלחלו גרמו סדקים לחומה ולמבנים.
לאחר שנכבשה על ידי החות'ים הותקפה המצודה מהאוויר על ידי כוחות הקואליציה בראשות סעודיה ושוב נגרם נזק רב.
המצודה מורכבת משני חלקים עיקריים:
"אלעדינה" כולל גני נוי בטרסות הבנויות על מדרון ההר וארבעה ארמונות.
בין הארמונות קישרו מנהרות ומעברים סודיים.
"אלמע'רבה" כולל מספר ארמונות, מגדלי שמירה, אסמים ומכלי מים.
חומות המצודה נבנו במבצע הנדסי מורכב ביותר, בגובה 120 מטרים ובעובי של ארבעה מטרים.
בתוך החומות היו וישנם חדרים שבעבר שימשו את המשרתים ואת השומרים.
מצודת החקרא הייתה מצודה בירושלים סמוכה לבית המקדש, שנבנתה על ידי המלך אנטיוכוס אפיפנס בשנת 167 לפני הספירה, תקופת השלטון הסלאוקי בארץ ישראל.
המצודה נותרה מעוז של הסלאוקים ותומכיהם המתייוונים לאורך כל 26 שנות מרד החשמונאים ותקופת שקיעת השלטון הסלאוקי במקביל להתחזקות האוטונומיה החשמונאית, עד שחרבה בידי שמעון התרסי בשנת 141 לפני הספירה וסימלה בחורבנה, שהיה ליום חג יהודי למשך שנים רבות, את החלת הריבונות החשמונאית על ירושלים כולה ועל ארץ ישראל.
מקור השם "חקרא" במילה היוונית "אַקְרָא" שפירושה מצודה (בארמית: "חקרא").
המקורות העתיקים המספרים על החקרא בירושלים הם ספר מקבים א, שנכתב ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, וההיסטוריון היהודי יוספוס פלביוס (יוסף בן מתתיהו), שהתבסס על ספר מקבים, אך כתב את ספריו בסוף המאה ה-1 לספירה, מעל 200 שנה לאחר שהמצודה נהרסה.
מצודת החקרא נבנתה בירושלים בסמוך לשנת 167 לפנה"ס על ידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס):
המצודה נבנתה במקום השולט על מבואות בית המקדש, הר הבית וסביבתו ואנטיוכוס הושיב בו חיל מצב סלאוקי שאבטח את השליטה הסלאוקית בירושלים.
אף על פי שספר מקבים מתאר את מיקומה של החקרא כחולש על אזור עליית היהודים לבית המקדש ואת היותה מבוצרת, אין בו אזכור לכך שהחקרא הייתה גבוהה מבית המקדש.
יוסף בן מתתיהו, לעומת זאת, מציין כי המצודה נבנתה בעיר התחתונה, שעמדה על הגבעה שנקראה "חקרא", אך מדגיש כי "היא הייתה רמה ונישאה על פני בית המקדש" וזאת בשל העובדה שנבנתה על הר.
מדבריו על כך ש"החקרא עמדה מעל לבית המקדש", כמו גם מתיאורו את ניקנור "יורד מן החקרא אל בית המקדש" והכהנים יוצאים לקראתו, ניתן ללמוד שלדעתו של יוסף החקרא לא רק שהייתה גבוהה מבית המקדש, אלא גם סמוכה אליו מאד.
גם לאחר ניצחונו של יהודה המכבי בקרב בית חורון (166 לפנה"ס), המצב בעיר נשאר כשהיה ערב מרד החשמונאים: "וירושלים הייתה שממה כמדבר, אין יוצא ואין בא מבניה והמקדש היה למרמס ובני הנכר בחקרא משכן לגויים".
כאשר יצא גורגיאס במהלך קרב אמאוס (165 לפנה"ס) להתקפת-פתע לילית על המחנה של יהודה המכבי, "היושבים בחקרא היו לו מורי דרך".
לאחר קרב בית צור בשנת 164 לפנה"ס, הגיע יהודה לירושלים וציווה להתגרות באנשים השומרים את החקרא ובכך להעסיק אותם עד שיסיים את טיהור בית המקדש.
אך גם לאחר שחרור ירושלים וטיהור המקדש, נותרה החקרא בידי הסלאוקים ותומכיהם היהודים המתייוונים: "והאנשים אשר בחקרא היו סוגרים על ישראל סביב למקדש ומבקשים רעות על הכל, ויהיו מסעד לגויים".
שומרי החקרא היו מגיחים, פוגעים והורגים מבין העולים לבית המקדש להקריב קורבנות.
בשנת 163 לפנה"ס צר יהודה המכבי על החקרא וכמה מהנצורים הלכו אל המלך אנטיוכוס החמישי (בנו של אנטיוכוס אפיפנס, שהיה נער צעיר) וביקשו את עזרתו: "אנשים מבני עמנו שמו מצור על החקרא...
והנה עתה הם שתים על החקרא בירושלים ללכדה...
ואם לא תמהר לקדם אותם, יעשו גדולות מאלה ולא תוכל לעצור אותם".
בעקבות זאת, יצא ליסיאס, האפוטרופוס של המלך, עם צבאו בקיץ 162 לפנה"ס וצר על בית צור, מה שאילץ את יהודה להפסיק את המצור על החקרא על מנת לצאת לעזרתה (קרב בית זכריה).
בירושלים נוצר מעין "מאזן אימה" בו שלטו היהודים באזור הר הבית, בעוד שהסלאוקים ותומכיהם שלטו במצודת החקרא, וכל צד משתמש בשטח שבשליטתו על מנת לפגוע בצד השני.
לאחר קרב כפר שלמא בשנת 162 לפנה"ס, ברח ניקנור עם חייליו ל"עיר דוד", היא החקרא שבירושלים.
על פי ספר חשמונאים ב, לאחר שנהרג ניקנור בקרב חדשה (161 לפנה"ס), ציווה יהודה המכבי "לקרוא לאנשים אשר בחקרא" ולהראות להם את ראשו, שנתלה על חומת המצודה.
לאחר מותו של יהודה המכבי בקרב אלעשה (160 לפנה"ס), ירש את ההנהגה אחיו הצעיר, יונתן הוופסי.
לאחר שכשל בניסיונו לחסל את יונתן, נסוג בקכידס אל החקרא בירושלים.
בתקופה זו בנה בקכידס מבצרים בארץ יהודה ושם בהם חילות מצב כדי "להצר לישראל".
בין מבצרים אלה הייתה גם החקרא, אותה חיזק, שם בה מחסני מזון, הכניס בה צבא וכלא בה את בניהם של "שרי הארץ" כבני-ערובה.
מאוחר יותר, כאשר הציע דמטריוס הראשון ליונתן ברית כנגד אלכסנדר באלאס, העניק לו רישיון לאסוף צבא ונשק וציווה להשיב את בני הערובה הנמצאים בחקרא.
כאשר הגיע יונתן לירושלים, השיבו לו אנשי החקרא את הבנים והוא מסר אותם להוריהם.
יונתן התיישב בירושלים והחל להתבצר בה, מה שגרם לבריחת הנוכרים שישבו במבצרים לארצותיהם, מלבד אלה שבבית צור ולדעת יוספוס גם מלבד אלה שבחקרא של ירושלים, מאחר שרובם היו יהודים מתיוונים.
במאמצו להתחרות בהצעת הברית הנגדית של אלכסנדר, שכללה גם את מינויו של יונתן לכהן גדול, בין התחייבויותיו של דמטריוס ליונתן הייתה גם נסיגה מן החקרא ומסירתה ליונתן.
בשנת 153 לפנה"ס צר יונתן על החקרא, ומספר יהודים הודיעו על כך למלך דמטריוס השני, שכעס על כך וזימן את יונתן אליו לשיחה.
יונתן נסע לפגוש אותו בעכו וציווה על אנשיו להמשיך בינתיים במצור.
אלא שהפגישה הייתה מוצלחת ודמטריוס אשרר את הכהונה הגדולה של יונתן.
יונתן ביקש מדמטריוס שיוציא את האנשים מן החקרא ומשאר המבצרים, "כי היו נלחמים בישראל", ודמטריוס הבטיח לעשות זאת "בזמן הנכון", לא לפני שיונתן ישלח לו כוח עזר נגד טריפון.
בזמן המלחמה נגד דמטריוס, החליט יונתן לפתור את בעיית החקרא על ידי הפרדה: "להגביה את חומות ירושלים ולהקים רמה גדולה בין החקרא ובין העיר להבדילה מן העיר להיותה בודדה ולא יקנו ולא ימכרו".
על פי יוספוס, יונתן בנה חומה "באמצעה של העיר", כדי "לסגור את העיר בפני המשמרות שבחקרא ולמנוע מהם בכך את שפע מזונותיהם".
לאחר ששבה את יונתן, פלש טריפון ליהודה, ושמעון התרסי, אחיו הגדול של יונתן ויורשו, אסף צבא לקראת עימות איתו.
האנשים הנצורים בחקרא שלחו שליחים אל טריפון וביקשו שישלח אליהם מזון ויבוא אליהם במהרה דרך המדבר, אולם בשל שלג כבד באותו הלילה נבצר ממנו להתקדם והוא נאלץ לפנות אל הגלעד, אז גם הוציא להורג את יונתן (בשנת 143 לפנה"ס).
לאחר כיבוש גזר, נכנעו גם המתבצרים במובלעת בירושלים: "והאנשים בחקרא בירושלים רעבו מאד, כי לא יכלו לצאת ולבוא אל הארץ לקנות ולמכור, ורבים מהם מתו ברעב".
הנותרים במקום ביקשו להיכנע ושמעון הסכים לכך וגרש אותם מהמקום: "ויטהר את החקרא מן השיקוצים".
על פי יוסף בן מתתיהו, הרס שמעון את החקרא "עד היסוד", כדי שלא תוכל "לשמש מעוז לאויבים שיכבשוה" ולהרע ליהודים כמו בעבר.
הארכאולוג מאיר בן דב טוען, כי שמעון "אמנם יכול היה לשמר את המצודה בידו ולנצלה לצרכיו בתחומי בירתו, אבל הוא בחר בדרך ההרס והחריבה עד היסוד, מפני שחש בחולשת השלטון הסורי-יווני באותו זמן.
בעתיד, זאת ידע, עלולים הסורים-יוונים להתגבר על חולשותיהם ולתבוע בעלות על המצודה, ובמקרה כזה לא יהיה מנוס מלהחזירה להם.
כדי למנוע אפשרות זו הרס את המצודה כליל".
על פי יוסף, לאחר שהרס את החקרא, החליט שמעון "לפרק גם את ההר שעליו עמדה החקרא", כדי שבית המקדש יהיה גבוה ממנו.
הוא שכנע את העם להירתם למיזם ובכך החלה פעולת הרס שארכה שלוש שנים ובסופה הגיעו עד "המישור החלק" ו"מאותו זמן ואילך התנשא בית המקדש מעל לכול".
ההורסים הגיעו לסלע היסוד, כך שבימיו של יוסף בן מתתיהו לא נותר מהחקרא שריד.
יוסף מספר שממול גבעת החקרא הייתה גבעה נוספת, נמוכה ממנה, "ועמק רחב הפריד בין שתיהן", אולם החשמונאים סתמו את העמק כדי "לחבר את העיר אל בית המקדש ועדרו את ראש חקרא והשפילו את קומתה, למען אשר יתרומם בית המקדש עליה".
בשנת 140 לפנה"ס, השנה השלישית לשלטונו של שמעון כנשיא וכהן גדול, נקבעו על עמודים בהר ציון לוחות נחושת ובהם מוזכרים כיבושי שמעון, הכוללים גם את גירוש יושבי החקרא:
בשנת 134 לפנה"ס, כאשר ערך אנטיוכוס השביעי מסע-עונשין בארץ יהודה, סירב לקבל משמעון כסף ועזרה צבאית כנגד טריפון ושלח אליו מסר על ידי מקורבו: "אתם שולטים ביפו ובגזר ובחקרא אשר בירושלים, ערי מלכותי, את גבולותיהן הפכתם לשממה...
ועתה החזירו את הערים אשר תפשתם...
ואם לא, נבוא להילחם בכם".
על כך השיב לו שמעון: "לא ארץ נכריה לקחנו ולא על נכרים השתררנו, אלא על נחלת אבותינו אשר נכבשה בידי אויבינו באחת העתים בלי צדק.
ואנחנו, כאשר הייתה לנו שעת כושר, השיבונו אלינו את נחלת אבותינו".
ביום כ"ג באייר (שנת 141 לפנה"ס) בא אליה שמעון "בהלל ובכפות תמרים ובכנורות ובתופים ובנבלים ובזמירות ובשירים, כי הושמד אויב גדול מישראל".
שמעון "קבע לעשות בכל שנה ושנה" את היום הזה חג.
הוא ביצר את הר הבית "אשר ליד החקרא" וישב שם עם אנשיו.
הוא שלט בחקרא ו"ביער את הטומאה ממנה".
נפילת החקרא סימנה את סופו של השלטון הסלאוקי בארץ, ואת סופם של המתייוונים.
גירוש אנשי החקרא מוזכר במגילת תענית:
מיקומה של החקרא לא התפרש במקורות, אולם ברור שהיא הייתה סמוכה מאוד לבית המקדש.
ההנחה המקובלת במחקר היא שהחקרא עמדה מדרום לבית המקדש, אך יש החולקים על כך, ורבו הדעות אשר למיקומה המדויק.
לאורך השנים הועלו הצעות שונות על ידי ארכאולוגים שונים:
מאיר בן דב הציע לזהות את מיקום החקרא בסמוך למקווה מימי בית שני שהתגלה בחפירות העופל.
על פי יורם צפריר, יש לזהות את מיקום החקרא בחלקו הדרומי של מתחם הר הבית של ימינו, כאשר חלק מהכותל המזרחי הוא חומת החקרא.
גבע ויהושע עציון, על בסיס החקרא הוקמה "מצודת הבירה" ההיסטורית של ירושלים, אשר נבנתה מחדש בימי המלך הורדוס (המחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס) ונקראה "מצודת אנטוניה", שהייתה ממוקמת מצפון-מערב להר הבית.
יש השוללים סברה זו בטענה שבתקופה בה נבנתה החקרא, כבר הייתה קיימת בחלק הצפוני מצודת הבירה התלמית ובניית מצודה נוספת בשם "החקרא" הייתה אם כן במקום אחר.
מיכאל אבי יונה וקתלין קניון הציעו שני אתרים שונים בגבעה המערבית (הרובע היהודי והארמני של ימינו).
גבריאל ברקאי הציע לזהות את מיקום החקרא במקום הידוע כ"קברי בית דוד" בעיר דוד.
טוביה שגיב, המזהה את מיקום בית המקדש בחלק הדרומי של הר הבית, טוען שבית המקדש היה באזור "אל-כאס" בין כיפת הסלע ומסגד אלאקצה, מצודת האנטוניה הייתה במקום בו נמצאת כיום כיפת הסלע ואילו החקרא הייתה בדרום המתחם ומחוצה לו.
ישנם ממצאים המחזקים את ההשערה של שגיב שמכלול מתחם המקדש והחקרא היו נמוכים ממפלס הרחבה הנוכחי.
את מתחם הר הבית בתצורתו כיום מתארך שגיב לתקופת הקיסר אדריאנוס ולא לתקופת הורדוס כמקובל.
בנובמבר 2015 (ה'תשע"ו) פרסמו הארכאולוגים ד"ר דורון בן עמי, יאנה צ'חנוביץ ושלמה כהן, מנהלי החפירה מטעם רשות העתיקות כי לדעתם על פי הממצאים שנמצאו באתר, מקום המצודה היה בחניון גבעתי שבעיר דוד.
הממצאים שתומכים בהשערה הם: חומת ביצור, מקטע מגדל גדול, שרידי חלקלקה, עשרות מטבעות המתוארכים על פי שמות המלכים המוטבעים בהם לתקופה בה המצודה התקיימה, ראשי חצים מברונזה ואבני קלע מעופרת המאפיינים את הצבא הסלווקי, ו-200 ידיות של אמפורות עם חותמות מרודוס.
מצודת זאב, או "בית ז'בוטינסקי", המכונה בקצרה "המצודה", הוא מגדל משרדים בסגנון ברוטליסטי השוכן ברחוב המלך ג'ורג' 38 בתל אביב.
המבנה בן 16 קומות וגובהו 60 מטר.
הוא קרוי על שמו של זאב ז'בוטינסקי, מכונן הציונות הרוויזיוניסטית.
המצודה היא אחד המגדלים הוותיקים בתל אביב.
המגדל הוקם במקום שבו עמד בשנות ה-30 צריף אשר שימש את אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, נוער תנועת בית"ר, ובסתר גם מקום מפגשם של לוחמי מחתרת האצ"ל.
בשנת 1963 החליטה תנועת החרות להרחיב את הבניין ונערכה תחרות אדריכלים סגורה לבחירת האדריכל, בתחרות זכו משה בן-חורין ובנו מרדכי.
בשנת 1966 נסתיימה בנייתו של המגדל שנבנה מאחורי הבניין הקיים.
מאז היה הבניין מוקד הפעילות של תנועת החרות וגופים נוספים הקשורים אליה, ובכללם מכון ז'בוטינסקי בישראל.
במהלך הבחירות לכנסת העשירית בעצרת המסכמת של המערך, התייחס הבדרן דודו טופז בנאומו למצודת זאב כמקומם של "הצ'חצ'חים", במה שנודע כנאום הצ'חצ'חים.
בליל המהפך ב-1977 הגיע מנחם בגין לאולם השמחות "עצמאות" בקומה 2, שפעל עד שסופח ב-2015 למכון ז'בוטינסקי, ונשא נאום ניצחון דרמטי בפני פעילי המפלגה.
כיום מאכלסים את הבניין מנגנוני תנועת הליכוד ושוכרים שונים, ביניהם משרדי עורכי דין ובעלי מקצועות חופשיים.
בקומות הבניין השונות פועלים גופים המשויכים רעיונית או היסטורית לתנועת הליכוד, בהם:
תנועת הנוער בית"ר (ההנהגה הארצית)
חלק מהבניין מושכר לשוכרים מסחריים.
מצודת ברד (באיטלקית: Forte di Bard, בצרפתית: Fort de Bard) הוא מכלול מבוצר שנבנה במאה ה-19 על ידי בית סבויה, באזור ואל ד'אוסטה שבאיטליה.
אחרי תקופה ארוכה של שיפוצים הוא נפתח לקהל בינואר 2006. המצודה והכפר לידו, שוכנת על שפת הנהר דורה בלטאה, אשר לידו עברה גם דרך רומית קדומה.
במצודה תצוגות של פיסול וציור מעץ.
כמו כן הוא משמש בתור "המוזיאון האלפיני".
בחצר הפנימית של המצודה נערכים אירועי תיאטרון ומוזיקה עונתיים.
המצודה שימשה כאתר צילומים בסרט הנוקמים: עידן אולטרון.
מכלול המוזיאונים מחולק למדורים הבאים:
המוזיאון האלפיני - לתערוכות קבועות וזמניות.
תרבות ואומנות "ולגוסטנו" (העם המקורי שחי במחוז "עמק דאאוסטה" ומרחב להצגות וקונצרטים.
חלק מהתצוגה הקובעה מוקדשת ל-Dahu.
מוזיאון הגבול - על ההגנה של הגבול ועל המצודות שהגנו עליו.
מוזיאון המצוינות - נפתח רק בשנת 2007.
מרחב אירועים - לסקירת האירועים ההיסטוריים שהתרחשו באזור.
ומרחבים עבור קבוצות של תלמידים.
המיקום הנוכחי, על צוק, השולט על המעבר לצרפת הוא עתיק.
אבל המבנה הנוכחי הוא רק משנת 1830–1838 ונבנה על ידי קרלו אלברטו מבית סבויה.
המצודה היא על בסיס מבנה מהמאה ה-10. במקום התגלו שרידים של דרך רומית, בין איטליה של היום לבין צרפת, "גאליה" בעידן הרומי.
מצודת ביריה היא מצודה שנבנתה בשנות המנדט הבריטי בסמוך למקום בו מצוי בימינו היישוב ביריה, שהיה זירת האירוע המכונה "העלייה לביריה" בשנת 1946, ומשמשת בימינו כמוזיאון המוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
כחלק מהמאבק נגד תקנות העברת קרקעות החל הפלמ"ח ביישוב נקודות בגליל, הן כנקודות התיישבות, והן על מנת לסייע בהגנת היישובים הסמוכים ובהבאת מעפילים.
בכל שנה עולים חניכי תנועת הנוער בני עקיבא אשר יסדה את ביריה.
לא היה מדובר בגרעין הכשרה שראה את ייעודו בהתיישבות, כי אם במחלקת פלמ"ח שראתה ביישוב המקום מטרה צבאית.
במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי וחוקוק, בתכנונו של האדריכל יעקב מטריקין, שכיהן כראש המחלקה הטכנית בסוכנות היהודית.
את זמנם בילו תושבי היישוב באימונים, סיורים, ועבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל.
כן היוותה ביריה נקודה בדרכם של המעפילים הבלתי חוקיים שהגיעו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח.
ב-28 בפברואר 1946 נעצרו כל התושבים ביישוב ביריה, שכן לאחר שנחקר אירוע ירי על מחנה הלגיון הערבי בהר כנען הובילו העקבות אל היישוב, ובמקום נמצאו שני סליקים שכללו כמות רבה של נשק ותחמושת וכן מסמכים שקשרו את היישוב אל ההגנה והפלמ"ח.
על היישוב הופקדו מספר נוטרים שהחזיקו את הנקודה בעוד התושבים במעצר, אך ב-5 במרץ 1946 הודיע הצבא הבריטי כי הוא כובש את ביריה, גירש את הנוטרים, ואסר על המגורים במקום.
ביום י"א באדר ב' ה'תש"ו, הוא 14 במרץ 1946, עלו אלפי בני נוער אל אזור ביריה והקימו נקודת יישוב חדשה בסמוך לביריה א'.
אחרי כמה שעות חזרו רובם לבתיהם ולמחרת נשארו במקום כ-150 איש, רובם גדנ"עים, אותם פינו הבריטים בכוח.
גויסו כמה מאות בני נוער שטרם הספיקו לחזור לבתיהם, הם טיפסו למקום בדרכים עוקפות בהרים ונשארו במקום עד פורים שחל ב-17 במרץ.
אחרי משא ומתן הסכימו הבריטים לאפשר מגורי 20 אנשים במקום.
האירוע נתפס כניצחון גדול של היישוב בארץ, וההר שעליו הוקמה המצודה כונה מאז "הר הנועזים".
הקבוצה שיישבה את ביריה השתייכה לגרעין ה' של בני עקיבא, הם נשארו במקום עד שעברו לעין צורים בפברואר 1947. החליפה אותם קבוצה מגרעין ו' שהיו בשדה אליהו, קבוצה זו נשארה בביריה עד שלהי שנת 1950.
המצודה הוחזקה בידי גרעין ו' עד למלחמת העצמאות.
הגרעין החזיק את המשק והמשיך בהכשרת הקרקע, 22 חברי הגרעין, שש בחורות ו-16 בחורים עסקו בביצור ביריה ובהגנה עליה, בשמירה ובסיורים בדרכים המקשרות בין יישובי האזור, בליווי שיירות והעברת אספקה.
כיתת הפלמ"ח של גרעין ו', שהייתה מסופחת לפלוגת הפלמ"ח בהר כנען, השתתפה בכיבוש המשלט החולש על הדרך בין ביריה לבין עין זיתים.
לפי הידוע ביריה הייתה המקום היחידי בארץ שהיו בו יותר כלי נשק מאשר לוחמים.
בסליקים היו 50 כלי נשק ועוד 17 רובים שהבריטים השאירו בתחנת הנוטרים שבמקום.
מפקדת ההגנה השאירה את הנשק כדי לצייד תגבורת שאמורה הייתה להגיע בכל יום.
בחודש פברואר 1948, הגיעה תגבורת של עשרה חברים שהיו בישיבת בני עקיבא בכפר הרוא"ה.
המצודה לא הותקפה ישירות, ככל הנראה בשל שמועות שביריה מוגנת היטב, משום שמצויים בה בית חרושת ומחסני נשק תת-קרקעיים.
מסופר כי קאוקאג'י השקיף מג'יש (גוש חלב) ואמר לקציניו, לא נסתכן בכיבוש ביריה, לאחר שנכבוש את צפת, עין זיתים והר כנען, נצור על ביריה עד שתפול לידינו כפרי בשל.
ליד הגדר החיצונית של ביריה היו בלילות סיורים רבים של חיילי האויב.
הטקטיקה הייתה לא לירות לעברם כדי לא לגלות את "עוצמת האש" של המגינים.
במקום היו שבע עמדות שבכל אחת מהן היה שומר אחד שהתחלף פעמיים באותו לילה.
באותם לילות חורף גליליים השמירה בעמדות שלא היו מוגנות מגשם ורוחות הייתה קשה מאוד.
שיפור רב חל במצב העמדות כשהתקבל קומפרסור, שבאמצעותו נחצבו בסלע ההררי תעלות קשר ועמדות.
מחוץ למבצר הלוחמים הותקפו, בתחילה בעבודה בשדה ואחר כך בסיורים, בזמן העברת אספקה ובשעת ליווי שיירות.
בהתקפה על הטנדר שהביא אספקה וציוד לביריה הצליחו הערבים לפגוע בשניים מהלוחמים.
כאשר התחזק המצור התקבלה אספקה חיונית ממטוסי "פייפר".
במקביל, לוחמים מהר כנען ומביריה הביאו מראש פינה להר כנען ומשם לביריה את הדוידקה והפגזים על גב חמור באחת משיירות האספקה הרגליות.
הדוידקה, הנשק הסודי והכבד של ההגנה באותם ימים, השתתפה בקרב לכיבוש עין זיתים בשביעי של פסח, וע"י כך נפתח הפרוזדור לצפת.
אותה דוידקה השתתפה כעבור ימים ספורים בקרבות לשחרור צפת.
ב-1 במאי 1948, במסגרת מבצע יפתח, שוחרר המקום.
בשל עמידתה במלחמה העניק משרד הביטחון את נס הקוממיות לנציגי היישוב.
אחרי המצור הצטרפו עוד חברים של גרעין ו' מסניפי בני עקיבא בארץ, ומספר המתיישבים הגיע ל-55. במקביל לבואם הסתיימה נטיעת היער שנקרא על שם היישוב ביריה.
נמשכה הכשרת הקרקע שהייתה ברשות היישוב והוגברה הפעילות המשקית.
לאחר שחרור הגליל העליון קיוו אנשי ביריה לקבל שטחים חקלאיים שהיו בסביבה.
אולם המוסדות המיישבים – המחלקה להתיישבות של הסוכנות, המרכז החקלאי ומזכירות הקיבוץ הדתי – הצהירו שביריה אינה מתאימה להתיישבות חקלאית, כמו כן לא הייתה לה עוד משמעות מדינית-ביטחונית.
כפיצוי אפשרו לחברי ביריה לבחור כל מקום בגליל שיחפצו בו.
הצעת החברים להרחיב ביריה, במקום להעבירם למקום אחר בגליל לא התקבלה, על אף שהיו קשורים מאוד למקום.
אז הועלתה הצעה לאיחוד עם עין צורים, החברים העדיפו את הצעת האיחוד על שאר ההצעות וכך, בשלהי שנת 1950, בוצע האיחוד עם קבוצת עין צורים.
לאחר עזיבת אנשי בני עקיבא פעל במקום לתקופת מה מחנה עולים ואחר כך ננטש היישוב.
מושב ביריה שהוקם בשנת 1971 הוקם במרחק של מספר קילומטרים מהמצודה.
אזור יער ביריה, שבו מצויה המצודה, ניזוק קשות מקטיושות במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ההרס והשריפה הגיעו עד סמוך למצודה, אך היא עצמה לא ניזוקה.
בסמוך למצודה מצפור ממנו ניתן לצפות בנוף היער ובהתקדמות עבודות השיקום, ובו מצוינים שמות התורמים לשיקום היער.
ספינת המעפילים Akbel II, שהגיעה לנמל חיפה ב-1 ביולי 1946 נקראה בשם ביריה.
סייעו לזה הגשמים והרוחות, עקירת הדלתות והחלונות על ידי אנשי הסביבה ואחר כך אימוני צה"ל שהגיעו לשיאם באימוני חבלה.
המגדל הופל, החומות נפרצו, גגות נפלו, בחדרים צמחה עשבייה וחיות בר שוטטו שם.
לחברים היה קשה לראות את ביריה בעיזבונה.
יוסף פרדס, לוחם בעליה ג' לביריה ומנהלה הכללי של המצודה לשעבר, ביקר בביריה לעיתים מזומנות.
לאחר שראה את תהליך החרבת המבצר הוא קיים שיחות עם חברים מביריה, כדי לעצור את התהליך ולטפל בשיקומו.
לבסוף החברים הגיעו למסקנה כי רק גורם ממלכתי יוכל לבצע תוכנית זו.
לכן יוסף פרדס פנה יחד עם דוד זאבי, חבר קרוב אשר ניהל יחד איתו את המצודה בתור המזכיר הכללי, אל שר הסעד מיכאל חזני (שבזמנו היה יושב ראש המרכז החקלאי של הפועל המזרחי).
בסיועו, בשנת 1971 שוחזר המקום, והפך למוזיאון בו מוצגת ההיסטוריה של המקום.
בחצר המוזיאון מוצגת מרגמת הדוידקה ששימשה בעת שחרור צפת.
כן מוצגים אירועים הקשורים בעלייה לביריה ובהיסטוריה של ביריה, שהיא יישוב יהודי עתיק המוזכר במשנה ובתלמוד.