tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באיטליה נקראה המחלה בשם "המחלה הצרפתית", כנראה משום שתוארה לראשונה באיטליה בעת כיבוש נאפולי ב-1495 על ידי שארל השמיני מלך צרפת.
חייליו, שכירי חרב מארצות שונות באירופה, היו כנראה בין הנדבקים הראשונים במחלה - ועם שובם לבתיהם הם הפיצו את המחלה בכל רחבי אירופה.
שם זה נפוץ עדיין מאות שנים מאוחר יותר.
במדינות אחרות היו למחלה שמות שונים: "המחלה האנגלית" – בצרפת, "המחלה הפורטוגלית" – ביפן, "המחלה הפולנית" – ברוסיה ו"המחלה הגרמנית" בפולין.
בין 1990 ל-2000 הייתה ירידה של כ-90% במקרי העגבת, אך בין 2000 ל-2004 נרשמה עליה בשכיחות המחלה בקרב גברים.
מ-2008 עד 2016 הייתה מגמת עלייה במקרי העגבת בין תושבי הממלכה המאוחדת, כאשר ב-2017 דווחו למעלה מ-7,000 מקרים.
בעשור האחרון קפץ פי חמישה מספר חולי העגבת בישראל.
שלב המחלה הראשון מתחיל לאחר שהטריפונמה חודרת, אז מתחילה תקופת דגירה של 10–90 ימים, ובממוצע כשלושה שבועות.
בשלב הראשון ביטויה היחיד של המחלה הוא כיב (Chancre) דמוי מכתש שאינו כואב באזור הנגוע, ובסמוך לו נפיחות קלה של בלוטות לימפה.
הכיב נשאר בין שבוע לחמישה שבועות, ואז לרוב הוא מחלים ספונטנית.
עם זאת, הוא עשוי לעיתים להישאר גם בשלב השני של המחלה.
השלב הראשון קשה לזיהוי, כיוון שהכיב הטיפוסי עשוי להופיע במקום קשה לאיתור ויכולים להיות בו מיקרואורגניזמים אחרים מלבד הטריפונמה.
נוזל הכיב מכיל את מחולל המחלה, לכן כל מגע עם נוזל זה עלול להדביק בעגבת.
הכיב עצמו נעלם תוך מספר שבועות.
השלב הטיפוסי של העגבת הוא השלב הבקטריאמי, ובו כמעט תמיד בדיקת הנוגדנים תהיה חיובית.
בשלב זה מתחילים להיפגע באזור הנגוע העור והריריות, ומופיעה בהם תפרחת חיוורת או לחלופין שטפי דם קטנים.
בנוסף לכך ישנה נפיחות בתאי לימפה, וכן יכולים להופיע אצל החולה חום, כאב ראש ותסמיני הצטננות.
במקרים נדירים יופיעו אצל החולה דלקת קרום המוח, דלקת כבד או דלקת מפרקים.
השלב השני מופיע תוך שבועיים עד שישה חודשים (ובממוצע שישה שבועות), לאחר שהנגע הראשוני נעלם.
שלב זה נמשך לרוב מספר ימים או בין 2–6 שבועות, ולאחריו המחלה נכנסת לשלב הלטנטי (החבוי) שלה, שבו היא יכולה לשהות שנים רבות, עד המעבר לשלב השלישי.
השלב השלישי של המחלה מופיע אצל כ-30% לערך מהחולים שאינם מטופלים.
לשלב זה המחלה יכולה להגיע אחרי שנה, עשר או אף חמישים שנים מן ההידבקות.
שלב זה של המחלה מאופיין בפגיעה חמורה באיברי גוף רבים: באבי העורקים (אאורטיטיס סיפיליטי), במוח (אנצפליטיס סיפיליטי), בחוט השדרה, בעצמות, בעור, בריריות וכדומה.
בשלב הזה, בניגוד לשני השלבים הראשונים - החולה אינו מדבק.
סיבוך אפשרי נוסף של המחלה הוא עגבת עצבית (Neurosyphilis), שתסמיניה כוללים עיוורון, שיטיון, תגובות היפראקטיביות, ועוד.
קיימות שלוש תאוריות שונות לגבי מקור המחלה.
התאוריה הפרה-קולומביאנית טוענת שהמחלה הייתה ידועה מזמנים קדומים, כשהיפוקרטס בעצמו תיאר סימפטומים שלה; כמו כן התגלו עצמות אנשים באירופה שסבלו כנראה ממחלת עגבת שתוארכה לתקופה שלפני מסעות קולומבוס, למשל במנזר האוגוסטיני שבעיר האל שבאנגליה, וכן שלדי אנשים בפומפיי החשודים ככאלה שסבלו מעגבת.
תאוריית החילוף הקולומביאני (מהשם קולומבוס) מסתמכת על כך שהעגבת הופיעה לראשונה באירופה בסוף המאה ה-15, זמן קצר לאחר שובו של קולומבוס מאמריקה, לכן יש הסוברים כי מלחיו נדבקו במחלה בשהותם ביבשת החדשה.
התאוריה המשולבת טוענת כי שתי הגרסאות נכונות: לפי תאוריה זו חיידקי הטריפונמה קרובים מבחינה גנטית לחיידקים גורמי המחלה המדבקת פטלת, המועברת בהדבקה לא מינית.
אלפרד קרוסבי, אבי התאוריה הזו, טוען כי המפגש האנושי בין ילידי דרום אמריקה לבין האירופאים גרם למיזוג בין החיידקים, ויצר זן חדש ותוקפני יותר של חיידק הטריפונמה.
אף שהמחלה ידועה מאז 1495, וכבר ב-1497 פרסם הרופא האיטלקי ניקולאוס לאוניסנו (Leoniceno) חיבור ראשון על מגפת "המחלה הצרפתית" (כינוי העגבת באותה תקופה), ב-1530 השתמש לראשונה הרופא הוונציאני ג'ירולמו פרקסטורו במילה סיפיליס לתיאור המחלה, אף שלא ידע מה מקורה ואיך לטפל בה.
ב-1767 הסקוטי ג'ון הנטר (John Hunter) האמין שזיבה ועגבת נגרמו על ידי פתוגן יחיד; הוא עשה ניסוי על עצמו והדביק עצמו בעגבת כדי לחקור את התפתחות המחלה (הוא דגל בטיפול באמצעות כספית וצריבה), ברם הוא מת כתוצאה מהמחלה.
ב-1838 הוכיח הצרפתי פיליפ ריקורד (Philippe Ricord) שהניסוי העצמי של ג'ון האנטר היה שגוי, והראה כי עגבת וזיבה הן מחלות שונות.
עד המאה ה-20 לא נמצא טיפול יעיל למחלה פרט לשימוש בכספית, שאמנם היה אפקטיבי נגד החיידק - אך היה לכך חיסרון גדול: הכספית הייתה רעילה גם לחולה עצמו.
הרופא האנגלי בן המאה ה-19 ג'סי פוט (Foot) תיאר את תופעות הלוואי של הטיפול בכספית כך:
"[תופעות הלוואי של הכספית] הם האצה של הדופק, חולשה, סחרחורת ודימום מהאף, ייצור רוק מוגבר המלווה בנפיחות של בלוטות הרוק וטעם מתכתי, עצירות, כאב ראש, ועיניים אדומות וצורבות.
אם ממשיכים לתת לחולה כספית, ייצור הרוק יגבר, החניכיים ידממו ויפתחו כיבים, השיניים תשתחררנה ממקומן, וכיבים מאחורי השיניים יכאבו מאוד ולעיתים ימנעו מהחולה לפתוח את פיו.
תוספת נוספת של כספית תגרום לתסמינים אלה להחמיר: הלשון תשתרבב החוצה ללא יכולת לסגור את הפה והחולה ירייר ללא הפסקה.
הוא לא יהיה מסוגל כלל לאכול או לדבר.
הצואה והשתן יהיו מוכתמים בדם.
הכאב יהיה אדיר והוא לא יוכל לישון.
פניו יהיו נפוחות והוא יהיה עצבני ומוטרד.
אם לא ייפסק הטיפול בכספית, התוצאה עשויה להיות קטלנית."
בראשית המאה ה-20 ניסו להשתמש כנגד העגבת בחומר כימי המבוסס על ארסן: "סלווארסן", וכן הדבקת החולה במלריה, בתקווה שחום גופו הגבוה יהרוג את חיידקי הטריפונמה.
הרופא הגרמני אוגוסט פון וסרמן פיתח ב-1910 תבחין סרולוגי לאבחון העגבת; בדיקות מדגמיות שנערכו עם התבחין הראו כי קרוב ל-10% מהאוכלוסייה העירונית במרכז ומערב אירופה נשאו את החיידק.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הוכנסה לשימוש נרחב האנטיביוטיקה פניצילין, שהביאה לריפוי המחלה.
גם כיום התרופה העיקרית נגד עגבת היא פניצילין, שחיידקי הטריפונמה מאוד רגישים אליו וטרם פיתחו נגדו עמידות.
כאשר החולה רגיש לפניצילין משתמשים בתרופות אנטיביוטיות אחרות, כמו אריתרומיצין או נגזרות של טטרציקלין.
בישראל אין מחלת העגבת נפוצה במיוחד בקרב נשים.
עם זאת, עגבת פעילה אצל אישה הרה עלולה לגרום לפגיעות חמורות בעובר, ואף למוות תוך רחמי או למות היילוד מיד לאחר הלידה (אצל כ-40% מכלל העוברים שנדבקים).
במהלך ההיריון עלולה העגבת לעבור מאם נגועה לעובר.
דם נגוע בחיידק העגבת יכול לעבור לעובר דרך השליה, האחראית להזנת העובר.
עגבת המועברת לעובר מכונה 'עגבת מולדת'.
לרוב היילודים הנולדים עם עגבת אין סימפטומים של המחלה.
הסימפטומים יופיעו אצל רובם בגיל 3 חודשים, ואצל חלק מהתינוקות לא יופיעו עד גיל שנתיים.
קיימת חשיבות רבה לאבחון עגבת אצל נשים הרות, כדי שניתן יהיה לטפל במחלה של האם כבר במהלך ההיריון, ובעובר, מיד לאחר הלידה.
זו בדיקת דם שמבוצעת מיד בתחילת ההיריון, או לפני הכניסה להיריון.
תוצאה שלילית משמעותה כי האישה לא נדבקה בעגבת ואינה חולה במחלה.
בדיקה זו תבוצע בפני עצמה, או כחלק ממכלול בדיקות ה-TORCH.
תשובה חיובית בבדיקה תחייב המשך בירור כי לעיתים מדובר בתשובה שגויה (false positive).
במקרים אלו תופנה האישה לביצוע בדיקות נוספות, על מנת לאשר או לשלול את האבחנה.
ב-16 באוגוסט 2024, מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר לשיווק בדיקת נוגדנים ביתית ראשונה ללא מרשם לעגבת (First To Know Syphilis Test).
כיוון שחיידקי העגבת עוברים את השליה, תיתכן הדבקה של העובר בכל שלב של ההיריון.
במקרה של הדבקה חדשה של האם במהלך ההיריון וללא טיפול מתאים, הסיכוי להדבקת העובר הוא כ־75-95%.
בעקבות הדבקה קודמת (מעל שנתיים) שלא טופלה, הסיכוי להדבקת העובר הוא כ-35%.
החל מחודש רביעי להיריון ניתן לאבחן הדבקה עוברית בעגבת.
קיימת חשיבות עליונה לטיפול מתאים באישה ההרה, לפני השבוע ה-16 להריון למניעת כל נזק אפשרי לעובר.
במהלך ההיריון ניתן לטפל בעגבת ביעילות ולרפא באמצעות מתן תרופות אנטיביוטיות ממשפחת הפניצילין.
ללא טיפול מתאים כ־40% מהעוברים שנדבקו ימותו מוות תוך רחמי.
יתר על כן, יילוד שנדבק במחלה במהלך ההיריון עלול להיוולד ללא כל סימפטום אופייני, אך בהיעדר טיפול מתאים ומיידי לאחר הלידה, הוא יפתח בעיות בריאותיות חמורות תוך מספר שבועות - שעלולות לכלול פיגור התפתחותי, חירשות, עיוותים בעצמות, פרכוסים ואף מוות.
עָגּוּר הוא מושב באזור השפלה דרומית לבית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
המושב קם ב-1950 על אדמות הכפר הערבי עג'ור, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
שם המושב משקף את שם הכפר והשם הערבי דבק ביישוב העברי גם בשנים שלאחר מכן.
בתחילה, נכלל מושב עגור במועצה אזורית האלה, ובשנת 1964 התמזגה המועצה עם המועצה אזורית מטה יהודה.
ראשוני המושב היו עולים מתימן שהגיעו ממעברת עין שמר.
המתיישבים החדשים לא הצליחו להאחז בקרקע ועברו למקומות יישוב שונים וב-1953 יסדו את מושב נחלה.
בקצה המושב נמצא קברו של פועל הישועות הרב יצחק גברא שעלה מתימן שם שימש כרב בעיר אסוואד, וביקש בצוואתו להיקבר תחת עץ חרוב מול ביתו.
ב-1953 יושב המקום בעולים שהגיעו מהחלק הטורקי של כורדיסטן והגיעו למושב הישר מנמל חיפה.
בינואר 1955 נרצחו בשנתם שני טרקטוריסטים, חברי מושב מבוא ביתר, שביצעו עבודות חקלאיות בעגור.
עקבות הרוצחים הובילו להר חברון.
ב-1961 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
המושב מונה כיום כ-75 משפחות (כ-550 תושבים), ומרבית תושביו עובדים מחוץ ליישוב בערים הסמוכות: בית שמש וירושלים.
עד מחצית שנות ה-80 התבססה התעסוקה המקומית על משק החקלאות שכלל: גידולי פלחה, מטעי אבוקדו, אגסים, ענבים וגידולי עופות לבשר.
במושב נמצא יקב בוטיק שנוסד בשנת 1999. "יקב עגור", הוא מראשוני יקבי הבוטיק בישראל, היקב מקיים גם סיורים, הרצאות וטעימות יין.
עגור (שם מדעי: Grus) הוא סוג של עופות במשפחת העגוריים.
זה הוא הסוג הגדול במשפחה, והוא מכיל 12 מינים מתוך 15 המינים שיש במשפחה זו (לצד שני מיני עגור הכתר וכן המין עגור כרבלתי).
בישראל המינים עגור אפור ועגור חן הם מינים חולפים, אשר לעיתים עוצרים לשהייה קצרה, בעיקר בשמורת החולה.
בתרבות יפן מקובל לייחס לעגור מזל טוב.
סיפורה של סדקו ססקי ואלף עגורי האוריגמי שקיפלה הפך למפורסם גם מחוץ ליפן.
עגולוקו הוא סוג של תשבץ מספרים, שהומצא על ידי יהודה טאוב ב-2007. העגולוקו מבוסס על אותו עיקרון של הסודוקו - שיבוץ של כל הספרות מ-1 עד 9.
העיגול בתשבץ מחולק לשמונה "משולשי פיצה", ארבעה מעגלים ועיגול אמצעי המכיל ספרה אחת.
כל 2 גזרות שכנות או כל מעגל, בשיתוף הספרה שבעיגול האמצע, צריכים להכיל את הספרות 1–9.
ספרת האמצע תופיע פעם אחת בכל החידה, וכל מספר אחר יופיע 4 פעמים.
לעזר, כל טבעת צבועה בצבע אחר, על מנת למנוע בלבול בין הטבעות.
העיקרון פשוט: לשבץ (לפי רמת קושי) כמה מספרים מ-1 עד 9, בלי שיתנגשו אחד בשני לפי החוקים.
ברמה הכי קשה צריך לשבץ לפחות 11 ספרות.
השיבוץ יכול להיות בכל אחת מן המשבצות - כך שיש אפשרות לא לשבץ מלכתחילה את משבצת האמצע.
עֲגֻלְּשׁוֹנִיִּים היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
המשפחה מכילה שני סוגים: Alytes ו-Discoglossus.
הסוג Alytes דומה לקרפדה, וניתן למצוא אותו לעיתים קרובות על פני הקרקע.
הסוג צפרדע צבועה (Discoglossus) דומה יותר לצפרדע, עורו חלק יותר, והוא מעדיף סביבה מימית.
תפוצתם של שני הסוגים מסתכמת באירופה ובצפון-מערב אפריקה.
משפחה זו היא אחת מהקדומות ביותר בסדרה, וכנראה התפתחו מהסוג טריאדובטרצ'וס.
הסוגים Bombina ו-Barbourula סווגו בעבר תחת משפחה זו, אולם לאחרונה הם מקיימים משפחה עצמאית משלהם, הבומביניים.
אחד מן המינים במשפחה, עגולשון שחור-גחון, חי באגם החולה.
מסוף שנות החמישים הוא נחשב כנכחד אולם ב-2011 התגלה מחדש.
סוג Alytes - בו 5 מינים
סוג צפרדע צבועה (Discoglossus) - בו 6 מינים
עגבניות ירוקות מטוגנות הן מאכל פופולרי ומסורתי בדרום ארצות הברית.
המנה מורכבת מפרוסות עגבנייה לא בשלה, ירוקה (אם כי גם עגבנייה אדומה אפשרית), המצופות בקמח תירס ומטוגנות בשמן רדוד.
ישנן וריאציות שונות למאכל עם שינויים קלים ביניהן.
לעיתים משתמשים בקמח חיטה או בפירורי לחם (או בשניהם ביחד) במקום בקמח תירס.
כמו כן, יש הנוהגים לטבול את הפרוסות במטבל כלשהו, כמו ביצה טרופה, קודם לטיגונן.
עוד מתכון פופולרי, שהומצא במסעדת ה-Upperline בניו אורלינס, הן עגבניות ירוקות מטוגנות בתוספת חסילונים ברוטב רמולד (רוטב על בסיס מיונז וחרדל, עם צלפים, מלפפונים חמוצים ואנשובי).
עלילת הרומן רב המכר "עגבניות ירוקות מטוגנות", מאת פאני פלאג, מתרחשת על רקע תרבות דרום ארצות הברית.
בשנת 1991 עובד הספר לסרט קולנוע "עגבניות ירוקות מטוגנות" בכיכובה של קתי בייטס, שהיה מועמד לפרס האוסקר.
עגבניות ירוקות מטוגנות הוא סרט קולנוע משנת 1991, המבוסס על ספר של פאני פלאג בשם עגבניות ירוקות מטוגנות בקפה ויסל סטופ.
פלאג אף כתבה את תסריט הסרט, בשיתוף עם קרול סובייסקי.
את הסרט הפיק וביים ג'ון אבנט (Avnet), ומככבות בו ארבע נשים: קתי בייטס, מרי סטיוארט מסטרסון, מרי-לואיז פרקר וג'סיקה טנדי.
הסרט בנוי כסיפור מסגרת, שבתחילתו אוולין קאוץ' (קתי בייטס) פוגשת בבית אבות את ניני ת'רדגוד (ג'סיקה טנדי), קשישה המתגוררת במקום.
השתיים מתיידדות ונפגשות מספר פעמים.
במהלך המפגשים מספרת ניני לאוולין בהמשכים את זכרונותיה מהעיירה "וויסל סטופ" שבאלבמה, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
במרכז האירועים שעליהם מספרת ניני עומדות שתי דמויות: אידג'י ת'רדגוד (מרי סטיוארט מסטרסון) ורות' ג'יימסון (מרי-לואיז פארקר), שניהלו יחד את בית הקפה בעיירה (בו הגישו עגבניות ירוקות מטוגנות - מנה מסורתית בדרום ארצות הברית - ומכאן שמו של הסרט).
אוולין קאוץ' היא עקרת בית מתוסכלת, שלא מוצאת עניין בחייה.
בעלה, אד, לא מקדיש לה תשומת לב מרובה ובנם, קאל, עזב זה מכבר את הבית ופנה לחיים עצמאיים.
אוולין מנסה להתמודד עם התיסכול שהיא חווה בחיי הנישואין ומצטרפת לקבוצת תמיכה לנשים, אך הביטחון העצמי הנמוך שלה ושמרנותה מקשים עליה לשנות את המצב שבו היא נמצאת.
עם התפתחות הסיפור על אודות אידג'י ורות', גוברת ההזדהות של אוולין עם דמותה של אידג'י העצמאית בעלת הרצון הנחוש, ובמקביל מתהדק קשר החברות בינה ובין ניני.
סיפורה של ניני נפתח בחתונת אחותה של אידג'י.
אידג'י היא ילדה צעירה, מרדנית ונערית, שקשורה מאוד לאחיה הגדול, באדי.
באדי מחזר אחרי בחורה בשם רות', ובשעה שהוא, רות' ואידג'י יוצאים לטיול קצר באזור, באדי נדרס על ידי רכבת ומת.
אידג'י מתאבלת על מות אחיה האהוב ומתרחקת ממשפחתה.
התמונה הבאה בסיפורה של ניני מפגישה שוב את אידג'י, בת עשרה עצמאית ואנטי-ממסדית, עם רות', שהגיעה לעיירה להדריך את חוגי הנוער של הכנסייה.
בהשפעת אימה של אידג'י מנסה רות' "להחזיר למוטב" את אידג'י, ולמרות שאיננה מצליחה לעשות זאת, מתפתחת בין השתיים ידידות.
בהמשך עוזבת רות' את העיירה כשהיא נישאת לפרנק בנט ועוברת לג'ורג'יה.
אידג'י מנסה לשכוח מרות', אך בהמשך מבקרת אותה ומגלה שבעלה של רות' מכה אותה, ושהיא בהיריון.
אידג'י עוזרת לרות' להימלט מפרנק והן חוזרות יחד לוויסל סטופ, שם יולדת רות' את בנה וקוראת לו באדי ג'וניור.
אביה של אידג'י מעניק להן סכום כסף שבאמצעותו פותחות השתיים בית קפה.
בהמשך מגיע פרנק בנט לעיירה, מאיים על רות' ובהזדמנות אחרת מנסה לחטוף את באדי ג'וניור, אך ניסיונו מסוכל בנסיבות שנשארות עמומות ומאוחר יותר מדווח כי הוא נעדר.
לאחר שריבוי בגשמים גורם להצפות מתגלה הטנדר של פרנק בתוך נהר סמוך, ובאופן אוטומטי אידג'י הופכת לחשודה ברצח, כיוון שאיימה להרוג אותו בזמן שניסה למנוע מרות' לעזוב את ביתו.
היא נעצרת יחד עם ביג ג'ורג', בנה של הטבחית במסעדה ואחד העובדים בעצמו.
השריף מציע לאידג'י לברוח ולהציל את עצמה, כיוון שהמושבעים יסתפקו בתלייתו של ג'ורג' - גבר שחור - אבל היא מסרבת.
במהלך המשפט מעיד הכומר המקומי לטובת אידג'י וג'ורג' ומספק להם אליבי מזויף לתקופת הזמן שפרנק נעלם.
על סמך עדותו (ומתוקף סמכותו ככומר) ובנוסף בשל היעדר גופה, השופט מזכה את אידג'י וג'ורג' מאשמה.
לאחר המשפט רות' מאובחנת עם סרטן ולאחר מותה בית הקפה נסגר ובעקבותיו גם חנויות אחרות והעיירה מתרוקנת מתושביה.
בסיום הסיפור ניני חושפת את האמת על מותו של פרנק: סיפסי הרגה אותו כשהכתה בראשו עם מחבת כשניסתה למנוע ממנו לחטוף את באדי ג'וניור, ואידג'י נתנה לג'ורג' להשתמש בגופה לברביקיו שמוגש בבית הקפה.
אוולין מגלה שבזמן שניני שהתה בבית האבות ביתה נידון להריסה ולכן אין לה לאן לחזור כשהיא משתחררת, והיא מציעה לה לבוא לגור איתה ועם בעלה אד (על אף התנגדותו, כשהיא מפגינה ביטחון ועומדת על שלה).
כשהן פונות לדרכן הן עוברות ליד קברה של רות' ורואות לצדו צנצנת ובתוכה חלת דבש, ופתק שחתום בשם "מקוסמת הדבורים" - הכינוי הישן של אידג'י - ובכך מתגלה שהיא עדיין בחיים.
בניגוד לספר, הסרט אינו מציג באופן מפורש את מערכת היחסים הלסבית בין רות' ואידג'י ומותיר אותה עמומה.
ברצועת "הערות הבמאי" שבגרסת ה-DVD לסרט, מתייחס הבמאי לשינוי זה ומציין שסצנת מלחמת האוכל בין שתי הנשים אמורה להיות מטאפורה להתעלסות.
בעת יציאתו לאקרנים, זכה הסרט לביקורת בנושא הסתרת הסממנים הלסביים של מערכת היחסים מצד מבקרים ופעילי זכויות להט"בים.
למרות ביקורת זו, זכה הסרט לפרס "הסרט הטוב ביותר עם תוכן לסבי" לשנה זו מטעם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
הבדל נוסף הוא גורלה של ניני, שנפטרה בסוף הספר, בעוד שבסוף הסרט היא עוברת להתגורר עם אוולין.
כמו כן בסרט מתואר מותו של באדי כאשר הוא, אידג'י ורות' מטיילים יחד.
הכובע שרות' חבשה עף אל פסי הרכבת; באדי הולך לתפוס את הכובע אך רגלו נתקעת בין פסי המסילה.
באדי רואה את הרכבת מתקרבת אך לא מצליח להשתחרר בזמן, הרכבת פוגעת בו והוא נהרג.
בספר, באדי נהרג בעת שהיה עם חבריו, מפגיעת רכבת שאותה כלל לא שמע ולא ידע שמתקרבת.
אידג'י לא הייתה באזור ורות' אפילו לא הכירה אותם באותה העת.
ובנוסף, בסרט רות' נוכחת במשפט של אידג'י וג'ורג' ואף מעידה בו, בעוד שבספר המשפט נערך 8 שנים לאחר פטירתה של רות'.
עגונות הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הראשון מסיפוריו שפורסם בארץ ישראל.
שמו של הסיפור מהווה בסיס לתימת העגינות שעליה כתב עגנון רבות, תימה שממנה שאב את שם משפחתו (שקודם לבואו לארץ ישראל היה "טשאטשקעס"), ובו השתמש לראשונה, כשם עט, בפרסום סיפור זה בכתב העת "העומר", באוקטובר 1908.
לאחר פתיחה בסגנון מדרשי, המציבה את הסיפור כמשל על יחסי הקב"ה ועם ישראל בגלות, מוצגות הדמויות הראשיות.
הקצין ר' אחיעזר עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לתקן "תיקונים", וכשרצה לחתן את בתו היחידה דינה ("זיו פניה כבת מלכים, צדקת ישרה כאחת מהאמהות, קול דיבורה כנור דוד וכל הליכותיה בכבוד ובצניעות"), שלח לחפש לה חתן מחו"ל.
בזמן שהתכוננו לבוא החתן, שהיה תלמיד חכם גדול ("כלי מפואר, יפה פרי תואר, תורתו בתוך מעיו, עולה על כל רעיו..."), בנה אחיעזר ישיבה ובה גם בית כנסת, ומינה אמן בשם בן-אורי כדי לעצב למענו ארון קודש.
בזמן שבן-אורי עבד על עיצוב הארון, והשקיע בכך את כל מאודו, נמשכה דינה לזמירות שזימר בזמן העבודה.
לאחר שנסתיימה בניית הארון, בן אורי הרגיש ריקנות, ויצא לשוח בגן.
דינה חשה כאילו נלקח ממנה בן אורי, ניגשה אל החדר בו הכין את הארון, ודחפה את הארון מבעד לחלון.
כשהגיעו בני העיר להכניס את הארון לבית הכנסת, גילוהו שוכב על הקרקע.
אמרו: "ריקא זה ודאי רשע הוא ואינו כדאי שתהא מלאכת הקודש נעשית על ידו ועכשיו שנעשתה מן השמים דחפוהו".
אף על פי שהארון לא נפגם בהוראת הרב שלחוהו להיגנז, ובבית הכנסת שם ר' אחיעזר ארון קודש אחר ש"נראה כזכר לחורבן".
בן-אורי נעלם, והחתן ר' יחזקאל הגיע.
ביום חתונתה התוודתה דינה בפני הרב כיצד נשמט הארון.
ניחם הרב את דינה, ואמר לה שביום חתונתה נמחל עוונה.
"לאחר שיצאה הכלה מבית הרב שלח הרב לר' אחיעזר שיכניס את ארונו של בן אורי לבית הכנסת.
נגנב או נגנז או נתעלה למרום, מי יגיד ומי יאמר?"
היחסים בין החתן לבין דינה לא היו מוצלחים מלכתחילה ("סמוכים הם זה לזה ולבותיהם רחוקים זה מזה"), משום שדינה התגעגעה לבן-אורי, ויחזקאל התגעגע לאהובתו פרדלי שנשארה בגלות.
לאחר זמן מה התגרש הזוג.
ר' אחיעזר ודינה יצאו מירושלים, והישיבה נתרוקנה.
בשלב זה עובר הסיפור לתאר אירועים מיסטיים: הרב שהחליט לגנוז את הארון חלם על בן אורי, ובעקבות החלום יצא לגולה לחפש אחר בן-אורי ולהשיבו לארץ.
עם יציאתו אמר לאשתו: "בתי אל תבקשיני, חובת גלות נתחייבתי לתקן עגונות".
הרב נעלם בגולה, "בקשוהו ולא מצאוהו".
שד"ר זקן סיפר שלילה אחד, בזמן שנתנמנם בבית המדרש, "ראה שאותו רב עומד על גבי בחור אחד ומושכו.
נתחלחל השד"ר וצעק, רבי אתה כאן?
"מכאן ואילך התחילו הרבה מספרים שאותו רב סובב הולך בעולם התוהו רחמנא ליצלן".
השד"ר ר' נסים סיפר שראה אותו מפליג בים הגדול ותינוק בחיקו.
הסיפור מסתיים במילים: "כעת יאמר שהוא סובב הולך בארץ הקדושה.
הגדולים מפקפקים בדבר ויש מהם שמלגלגים..
אבל תינוקות של בית רבן אומרים שפעמים בערבין מזדמן להם זקן אחד, מתקרב להם ומציץ לתוך עיניהם והולך לו.
ומי שיודע אותו המעשה סיפרנו לעיל אומר שזקן זה אינו אלא אותו הרב.
עגונות פורסם בארבעה נוסחים: הנוסח הראשון פורסם בכתב העת "העומר" בשנת 1908 ביפו.
הנוסח השני פורסם בספרון בסוד הישרים, ברלין 1921, ביחד עם סיפורים נוספים של עגנון.
הנוסח השלישי ראה אור בברלין, במהדורת 1931 של כל כתבי עגנון.
הנוסח הרביעי, שההבדלים בינו לבין הנוסח השלישי מעטים מאוד, יצא לאור בהוצאת שוקן 1953, במהדורה המורחבת של כל סיפורי ש"י עגנון, בכרך אלו ואלו, והוא פותח את המקבץ הקרוי "סיפורים נאים של ארץ ישראל".
כשכינס עגנון את סיפוריו, היה "עגונות" הסיפור המוקדם ביותר שנכלל באוסף כל כתביו.
עגנון שלח למרטין בובר תרגום לגרמנית של "עגונות", ובובר פרסמו בשנת 1910 בשבועון הציוני "די ולט".
לפי חוקרי ספרות, בנוסח הראשון של הסיפור נקשרים ר' נסים והקצין ר' אחיעזר לכולל הו"ד.
ר' נסים הוא הרב אליהו נסים המכונה מיוחס, שהיה שד"ר ירושלים.
אליעזר ברגמן עלה לירושלים כבעל אמצעים, כדי לפרנס את בני ירושלים, אבל עסקיו נכשלו - ושמו בסיפור, אחיעזר, קשור גם לרצון לעזור שנכשל.
מדובר בניסיון חרדי קדם-ציוני, אבל ההקשר ההיסטורי המדויק הושמט מגרסאות הסיפור הבאות, והרקע הורחב לשיבת ציון בכללה.
מלבד ביטול הספסיפיקציה ההיסטורית, בנוסחים הבאים הופך הסיפור לפחות פסיכולוגי ואישי, והרובד האלגורי שבו מובלט יותר.
עם זאת, הרובד האלגורי היה טמון בסיפור מראשיתו, ומעיד על כך המבוא המדרשי, המופיע כבר בנוסח הראשון.
עגונה היא אישה הקשורה לבעלה בקשר נישואין אך אינה חיה איתו בפועל.
היא מצויה בין נישואין לבין גירושין או בין נישואין לאלמנות.
זהו מצב ביניים שיש להתירו.
בעגונות מובאים מצבי עגינות שונים, שכולם מכוונים למצב העגינות הבסיסי המוצג במבוא המדרשי לסיפור: העגינות שבין עם ישראל הגולה לבין השכינה.
זוגות מנותקים נוספים, המדגימים מימושים שונים של הבסיס, הם: דינה ובן-אורי, בן-אורי והארון, ר' יחזקאל ופריידל.
בין הזוגות העגונים ישנם מתווכים, האמורים להביא לאיחוד: עם ישראל מקושר לשכינה באמצעות ארץ ישראל, דינה ובן-אורי מתווכים באמצעות הארון, וכו'.
מערכות של אנלוגיות מבלבלות את היוצרות, כך שמתווך נעשה עגון, ודמויות עגונות שונות מושוות זו לזו.
הערבול בדגמי העגינות השונים מונע אפשרות של פרשנות מוחלטת ולקח יחיד לסיפור.
דמותו של בן-אורי מעוצבת כדמות האמן המתייסר, ודומה מאוד לתיאורים שתיאר עגנון את עצמו בחיבורים אוטוביוגרפיים.
בן-אורי משקיע את כל מאודו ביצירת ארון קודש, ונשמתו נבלעת במעשה היצירה עד שהוא מתרוקן ונעלם.
דמות האמן שאינו יכול ליצור תוך כדי עגינות אלא רק תוך קשר עמוק למושא היצירה תואמת את היותה של היצירה עגונות היצירה הראשונה של עגנון שפורסמה בארץ ישראל, בתום תקופת גלותו וניתוקו מהארץ.
מוטיבים תנ"כיים, מדרשיים, קבליים וחסידיים
פסוקים רבים משיר השירים שנרמזים בטקסט (כגון: "על משכבה בלילה דינה שוכבת ולבה ער") מרמזים על יחסי הדוד (הקב"ה) והרעיה (עם ישראל), שביניהם ישנה תהום שאינה ניתנת לגישור גם לאחר מעשה האהבה.
מוטיב גן העדן מחוזק גם על ידי המוטיבים משיר השירים וגם על ידי מוטיבים מספר בראשית, כאשר חטאה של דינה מעוצב כחטאה של חוה.
בן אורי מתקשר לדמותו של בצלאל בן אורי, שעליו הוטלה מלאכת הקמת המשכן ושביצע לבדו את מלאכת ארון הברית.
לנושא זה מתקשרים גם מוטיבים של העלאת הארון לבית המקדש בחנוכתו, וגניזת הארון לפני היציאה לגלות.
הדמויות השונות מנסות להביא תיקון, מושג קבלי המבטא את האיחוד מחדש של האלוהים הרוחני עם העולם הגשמי.
המצוקות שאותן מנסות הדמויות לתקן הן אסתטיות, פסיכולוגיות-אישיות ותאולוגיות-קיומיות.
הפתרון לכל הבעיות הוא אחד, והוא מציאת חתן מתאים לדינה: אלא שהטעות הייתה להביא לה חתן מחו"ל, ובכך לבייש את ארץ ישראל.
הסיפור מתקשר לסיפורים חסידיים כגון מעשה מאבידת בת מלך של רבי נחמן מברסלב, שם מנסה שליח המלך לתקן את העולם בהבאת בת המלך בחזרה למקומה, וסיפורו של רבי יוסף דלה ריינה המנסה לתקן את העולם ולהשמיד את השטן באמצעים מאגיים, ובהיכשלו הוא מאבד את שפיותו ואת נשמתו.
עגנון משתמש בטכניקות של תקבולות כדי לערבב את המסר: במקום לתת דוגמה אחת בעלת מסר אחד, הוא מציג דוגמאות שונות של אותו מבנה בסיסי של עגינות, והמסרים השונים העולים מהמימושים השונים יוצרים מסר מורכב, שאינו ניתן לפענוח יחיד.
לתקבולות שימושים אירוניים או אנלוגיים, והן שוברות את הרצף של קו העלילה המרכזי ויוצרות תנועה מקבילה בכיוונים שונים.
לקראת סוף הסיפור מופיעה טכניקה נוספת של עגנון, הנקראת "תזמונים": פגישות מקריות לכאורה בין דמויות, מביאות להדגמות נוספות של המבנה הבסיסי.
כך, דמותו של הזקן המנסה להביא את הצייר מבית המדרש שבגולה אל ירושלים, דומה לדמותו של הקצין אחיעזר המחפש חתן לבתו דווקא מחו"ל.
הדמיון במקרה הזה הוא הפוך, כיוון שדווקא הבאתו של הצייר, שהוא בעצם בן-אורי שנעלם, בחזרה לארץ, היא זו שיכולה להביא את התיקון.
הסיפור עגונות, בהיותו הסיפור הראשון של עגנון שפורסם בארץ ישראל, היווה מוקד מרכזי למחקר על יצירתו של עגנון.
רבות מהמגמות של כתיבת עגנון מתבטאות בו, בין אם ברובד התמטי (נושא העגינות) ובין אם ברבדים הלשוניים והעיצוביים.
מחמאות ראשונות לסיפור הופיעו בסקירותיהם של המשורר יעקב פיכמן, שפורסמה בשבועון "העולם" בווילנה, ושל המבקר י"ל ברוך בעיתון "הד הזמן".
הסופר יוסף חיים ברנר התלהב מהסיפור מיד עם פרסומו, וכתב:
החוקרת ארנה גולן טוענת שביסוד הסיפור עומדת משמעות אידיאית שמביעה את עמדת עגנון כלפי העלייה השנייה.
עגנון, לפי גולן, הביע בסיפור את חששותיו מכישלון העשייה הציונית של אותה העת.
לדעתה, עגנון תפס את העלייה לארץ כמעשה דתי, שיש בו קדושה וניסיון לחבר את עם ישראל לקב"ה, דרך ארץ ישראל.
חטאים שונים גרמו לקלקול: דינה ובן-אורי חטאו בכניעה ליצריהם הארציים, ורבי יחזקאל חטא בזיקתו לגולה, המתבטאת בזיקתו לפריידל.
אלא שלפי גולן חטאים אלו מתבטלים תוך כדי הסיפור, היות שנישואיו לדינה לא מתקיימים באמת (ולכן אין הוא חוטא בהרהוריו על אישה אחרת), ודינה ובן-אורי צריכים היו לשתף פעולה בבניית הארון, היות שהם מוקבלים לשבט דן ולשבט יהודה, שהשתתפו יחד, על פי המקורות, בבנית המקדש.
מזוג זה היה אמור לצאת המשיח, אלא שקלקל הקצין אחיעזר והביא חתן מהגולה כדי לפאר את עצמו, וזהו החטא המכריע לדעתה של גולן.
עגנון מבקר את העלייה השנייה על כך שהיא מנסה להקים בארץ יישוב ללא בניית ארון קודש, דהיינו בסיס רוחני, קודם להקמת הבסיס הפיזי.
יצחק בקון טוען שהסיפור מנסה להציג את דמותו השסועה של הצעיר היהודי בן העלייה השנייה, שדמותו התפצלה לשניים, והוא זר במקום שבו הוא שואף לקבוע את שורשיו.
בן-אורי, לפי בקון, מהווה דוגמה של הצעיר התלוש המוצג רבות בסיפורת העברית בראשית המאה העשרים - יוצר מנותק ונרקיסיסטי.
בן-אורי הופך לאמן שאינו מסוגל להביע את התוכן היהודי הוותיק באמצעות המבנים המודרניים החדשים, ולכן אמנותו נידונה לכישלון.
בקון מציין שהיצירה עגונות עצמה מהווה "ארון קודש" שכזה, המנסה להכיל תוכן יהודי בכלים מודרניים, ובה התוכן מצליח להשתלט על המבנה, וכך להפוך את היצירה לשלמה יותר.
הפתיח היראי ויחס הסיפור אליו
ראשיתו של הסיפור בפתיח יראי שגודלו כעמוד, המתחיל במילים: "מובא בכתבים חוט של חן וחסד נמשך והולך במעשיהם של ישראל והקדוש ברוך הוא בכבודו ובעצמו יושב ואורג הימנו יריעות יריעות טלית שכולה חן וחסד לכנסת ישראל שתתעטף בה".
קטע הפתיחה עשוי כדרך כמה סיפורי חסידים הפותחים בצירוף 'מובא בכתבים' שהוא בדרך כלל רמז לכתביו של האר"י הקדוש (ר' יצחק בן שלמה לוריא (1534–1572) ראש מקובלי צפת).
כתביו של זה היו בכתב יד והמובאות מתוכם בספרי חסידים, שהובאו כביכול כלשונן, הן לעיתים אמיתיות ולעיתים מדומות.
הפתיחתא 'מובא בכתבים' בספרי חסידים הייתה, איפוא, איתות לפסבדו־ציטטה.
עגנון המשיך בפתיחתא ל'עגונות' במעין פסבדו־ציטטה, המסמיכה את סיפור המעשה לדברים שיש להם סטטוס של קדושה ושל סמכות.
ביסודו של דבר "עגונות" הוא סיפור של כישלון: כישלונו של הקצין אחיעזר לבנות ישיבה מפוארת בירושלים; כישלונו של בן אורי, שביקש לבנות ארון קודש מפואר; כישלונה של דינה, הנושאת נפשה אל בן אורי; וכישלונו של יחזקאל, המאוהב בפרדלי.
אף אחת מן הדמויות אינה זוכה להגשים את מטרתה.
הנישואים המתוכננים בין דינה ליחזקאל נוחלים כישלון מחפיר, וסופן של הדמויות לעזוב את הארץ בחרפה וכלימה".
עגור הוא קבוצת כוכבים דרומית, אחת משתים עשרה הקבוצות שנוצרו על ידי פיטר קייזר ופרדריק דה-הוטמן בשנים 1595-1597 והופיעו לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר, בדומה לקבוצת הכוכבים טווס.
עד המאה ה-16, העגור נחשב לחלק מקבוצת דג דרומי והשמות הערביים של רבים מכוכבי הקבוצה משקפים סיווג זה.
מאחר שהקבוצה עצמה הוגדרה במאה ה-16, אין אגדות או מיתולוגיה מוקדמת אודותיה.
למשך זמן קצר במאה ה-17 הקבוצה נקראה באנגליה בשם Phoenicopterus, פלמינגו בלטינית.
α בעגור (אל-נאיר) הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-100 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 1.7. משמעות שמו היא "הבהיר" בערבית.
β בעגור הוא ענק אדום במרחק של כ-170 שנות אור עם בהירות משתנה בין דרגות 2 ו-2.3.
γ בעגור הוא ענק כחול במרחק של כ-210 שנות אור עם בהירות מדרגה 3. לפעמים הוא נחשב לראש במפות שונות הוא מייצג לפעמים את ראש העגור ולפעמים את זנבו.
δ בעגור הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים בעלי בהירות מדרגה 4, שניתן להבחין בהם ללא ציוד עזר.
בערך בשליש המרחק בין δ בעגור ובין γ בעגור נמצא μ בעגור שהוא כוכב כפול נוסף המורכב מזוג כוכבים בעלי בהירות מדרגה 5 שניתן להבחין בהם ללא ציוד עזר בתנאי צפייה טובים.
עגור אמריקאי או עגור קורא (שם מדעי: Grus americana) הוא עוף נדיר, בן למשפחת העגוריים.
מקור שמו, "העגור הקורא", בא לו בשל קריאתו הרעשנית הנשמעת למרחק של 3 קילומטרים.
זהו מין העגור היחיד, מלבד העגור הקנדי, החי בצפון אמריקה.
גובהו של עגור זה עד 140 ס"מ.
מוטת כנפיו מגיעה עד שני מטרים.
צבעו לבן, קצות כנפיו שחורים ופניו אדומים.
הוא ניזון מדגים קטנים, צפרדעים ומיני יצורים קטנים.
ניזון גם מחיטה, זרעים וצמחי מים.
תוחלת חייו של העגור בטבע היא 22-24 שנה.
בית הגידול של העגור האמריקאי הוא בטייגה ובמוסקג (Muskeg).
כנרמז משמו, העגור האמריקאי חי ברחבי צפון אמריקה ומקנן בצפון אמריקה ובסיביר.
הוא חורף באזור שבין דרום קנדה ועד צפון מקסיקו.
העגורים נודדים דרומה בחורף וחוזרים צפונה לפני בוא האביב.
מחזור הרבייה של העגור ארוך למדי.
הנקבה מטילה שתי ביצים, בדרך כלל בסוף אפריל ועד אמצע מאי.
רוחב הביצים כ-6.5 סנטימטרים, אורכן כ-10 סנטימטרים, משקלן כ-190 גרם וצבען כצבע זית עם פסים חומים.
הדגירה נמשכת בין 27 ל-36 ימים.
העופות מונוגמיים, כלומר הם חיים ביחד עם בן או בת זוג יחידים במשך כל חייהם.
שני ההורים שותפים בבניית הקן, בדגירה ובטיפול בצאצאים.
הצאצאים הם אפרוחים - עיניהם פקוחות, והם לומדים לשחות ולרוץ רק דקות אחדות לאחר בקיעתם.
כעבור עשרה שבועות העגורים הצעירים מסוגלים לעוף.
עד גיל שישה או שמונה חודשים הם מקבלים את מזונם מהוריהם.
העגור האמריקאי הוא אחד ממיני העופות הנדירים ביותר באמריקה הצפונית.
ב-1941 נמנו 21 פרטים בלבד, ובסוף שנות ה-60 של המאה העשרים נמנו 50 פרטים בבר ו-18 בשבייה.
רבים מהעגורים מתים בנדידה כתוצאה ממזג אוויר סוער, אחרים נופלים קורבן לציידים.
בנוסף לכך בני אדם ביראו את מקומות המחיה של העגורים.
העגור האמריקאי הוכרז כמין הנתון בסכנת הכחדה רק ב-1971, ורק משנות השבעים החלו מאמצים ממשלתיים לשימור המין, אשר כללו חקיקה המלווה בהטלת קנסות על ציידי העגורים.
למרות זאת המין עודנו נמצא על סף הכחדה.
cerasiforme) היא זן קטן של עגבנייה, פופולרי בעיקר כחטיף, בסלטים, כקישוט לאוכל ובהכנת רטבים.
טעמן של עגבניות השרי דומה לזה של העגבנייה הביתית, אולם אינו זהה, ולרוב הן מתוקות יותר.
קוטרן נע בין 3 ל-10 ס"מ, וצורתן בין כדורית לאליפטית.
מבחינה בוטנית הוגדרה עגבניית השרי כ"עשב" אך עם השנים שונתה הגדרתה לשיח.
שמה של עגבניית השרי נובע מצורתה המזכירה דובדבן (Cherry באנגלית).
עגבניית הבר מקורה באמריקה הדרומית.
העגבנייה המקורית הייתה קטנה מאוד, כגודלה של אפונה, ומתוקה מאוד.
היא תורבתה לראשונה במקסיקו אך לא ידוע כיצד הגיעה למקום ומדוע בויתה לראשונה דווקא שם.
במקסיקו גודלו עגבניות במגוון גדלים, צורות וצבעים.
ככל הנראה, האצטקים ובני האינקה, ילידי האזור, גידלו עגבניות שרי עוד לפני שהצליחו לגדל עגבניות גדולות.
זני עגבניות, ובכללן גם עגבניות שרי, הובאו לאירופה במסעות מספרד לעולם החדש.
יש להניח כך משום שישנן עדויות לקיומן באירופה החל מהמאה ה-17.
התיאור האירופי המפורש המוקדם ביותר, ככל הנראה, מופיע בחיבורו של הבוטנאי השווייצרי גספר בוהין: "תצוגת צמחים מאוירת" שראה אור בשנת 1623. בספר מתואר זן בצורת אשכולות שדומה לדובדבנים.
בשלהי המאה ה-18 הופיעו כבר עשרות אזכורים של עגבניות השרי בכתבי עת ומגזינים שונים.
עגבניות השרי לא היו נפוצות ופופולריות עד המחצית השנייה של המאה העשרים, הן היו נדירות מאוד וכמעט לא נמכרו; השימוש בהן נעשה בגידול פרטי או לצורכי קישוט.
אלא שבשנות השבעים והשמונים זינקה הפופולריות של עגבניות השרי, כך לדוגמה, שכיחות המונח בספרים שנסרקו על ידי Google עלתה באופן משמעותי בעשורים הללו.
לפופולריזציה ותחילת המסחר בעגבניות שרי אחראית הרשת הבריטית מרקס אנד ספנסר.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים רצו אנשי הרשת לשווק זן טעים יותר של עגבניות.
העגבניות המסחריות באותה תקופה נקטפו לפני שהבשילו כדי שחיי המדף יהיו רווחיים, לכן איבדו מטעמן וקליפתן הייתה עבה.
אנשי הרשת היו מעוניינים בזן טעים יותר, בעל חיי מדף ארוכים יותר.
אנשי הרשת פנו לחקלאי הבריטי ברנרד ספרקס שסיפק עגבניות לחנויות והביעו את הרצון בעגבניות מוצלחות יותר.
לאחר מספר הכלאות בין זני עגבניות שרי הגיע ספרקס לתוצאה משביעת רצון ובראשית שנות השמונים הרשת החלה לגדל ולמכור את הזן המסחרי הראשון של עגבניות שרי באנגליה, ספרד, קפריסין, ולאחר זמן מה גם בדרום אפריקה.
במקביל לפנייה לספרקס, אחד ממדעני המזון הראשיים ברשת, נתן גולדנברג (שבספרו הגדיר את עצמו כציוני שהתעניין בהתפתחות תעשיית המזון בישראל) פנה לפרופסור נחום קידר ופרופסור חיים רבינוביץ מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים עם הרעיון לפתח זן משופר של עגבניות שרי.
עוד לפני הפנייה עבדו השניים על פיתוח זנים שיתאימו לגידול באקלים הישראלי החם, ביניהם זן עגבניות רגילות בעלות חיי מדף ארוכים, זאת בעידוד הממשלה הישראלית שקידמה את הנושא.
הזן שפיתחו קידר ורבינוביץ' היה עתיר טעם, בעל חיי מדף ארוכים, ונוח לאריזה מסחרית (שני טורים מסודרים סביב הגבעול) רישיונות לשיווק הזרעים נמכרו למספר חברות ישראליות.
הזן צבר פופולריות בשלהי שנות השמונים והמכירות הגיעו לשיאן בשנת 1992. הפיתוח מכניס לקופת האוניברסיטה העברית יותר מכל שאר הפיתוחים המסחריים שלהם יחד.
בעשורים שלאחר מכן, פותחו זנים רבים אחרים ופופולריות עגבניות השרי הוסיפה לעלות.
הזמן העובר מזריעה לקטיף בעגבניות שרי קצר מאשר בעגבניות רגילות ונע בין 45–70 ימים, לעומת 60–85 ימים לעגבניות רגילות.
עגור אדום כתר (שם מדעי: Grus japonensis) עגור יפני או עגור מנצ'ורי הוא מין של עגור מזרח אסיאתי, אחד ממיני העגורים הנדירים ביותר.
בחלקים מסוימים של תחום תפוצתו, העגור היפני נחשב לסמל למזל, אריכות ימים ונאמנות.
משקלו כ-7 עד 10.5 ק"ג, בעוד הזכרים גדולים וכבדים מעט מהנקבות.
העגור אדום-הכתר קיבל את שמו מכיפת הנוצות האדומה שלו, שנעשית בוהקת יותר בעונת הרבייה.
רוב גופו של העגור לבן, מלבד צווארו, לחייו, גרונו ונוצות התעופה המשניות שלו, שצבעם שחור.
כשהוא עומד, נראה כאילו נוצות הזנב של העגור שחורות, אף שהן למעשה לבנות.
באביב ובקיץ, האוכלוסיות הנודדות של העגורים מתרבות בסיביר, צפון-מזרח סין וצפון-מזרח מונגוליה.
אזור הרבייה המרכזי הוא אגם קהאנקה, על הגבול בין סין ורוסיה.
בסתיו, העגורים נודדים לקוריאה ולמרכז מזרח סין, ומבלים באזורים אלה את החורף.
העגור ניזון מצמחי מים, דגים, דו-חיים, חלזונות, סרטנים, שפיריות, זוחלים קטנים ועופות אחרים.
בתי הגידול המועדפים עליו הם ביצות, גדות נהר, שדות אורז ואזורים רטובים אחרים.
כיום, אוכלוסייתו של העגור עומדת על כ-2,750 פרטים, לפי ההערכות, 1,000 מהם ביפן.
המין הוכרז בשנת 1970 על ידי IUCN כנתון בסכנת הכחדה, וקיימות תוכניות שימור שבמהלכן מודגרות ביצים של עגורים בגני חיות, והאפרוחים משוחררים לאחר מכן לטבע.
העגור היפני מגיע לבגרות מינית בגיל 3-4 שנים.
עונת הרבייה מתרחשת בין אפריל לתחילת מאי.
העגורים עושים הרבה טקסים בין בני הזוג, על מנת לחזק את הקשר ביניהם.
העגורים נעים בקצב, זורקים את ראשיהם אחורה וקוראים בקול יחד.
לעיתים, הזכרים גם מבצעים מין "ריקוד".
גודל טריטוריית הרבייה הוא 1-7 קמ"ר, והעגורים משתמשים בדרך כלל באותה טריטוריה שנה אחר שנה.
טריטוריית קינון בדרך כלל מוקמת באזור עם פני-שטח שטוחים, גישה לביצות ועשב גבוה.
הנקבה בוחרת את טריטוריית הקינון, אך גם היא וגם הזכר מתאימים אותה להם.
הנקבה מטילה בדרך כלל שתי ביצים, אך לעיתים מוטלות 1 או 3 ביצים.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצה במשך 30 יום, ומאכילים את הגוזלים לאחר הבקיעה.
בגיל 3 חודשים, הגוזלים מתחילים להתלוות להוריהם בחיפוש אחר מזון.
לקראת הסתיו, הגוזלים כבר פרחו מהקן ומצטרפים לנדידה.
הם נשארים בדרך כלל עם ההורים 9 חודשים לאחר הבקיעה.
עָגוּר אֲדֹם-רֹאשׁ או עגור סארוס (שם מדעי: Grus antigone) הוא מין בסוג עגור.
הוא חי כל השנה בצפון פקיסטן ובהודו (במיוחד בהודו המרכזית ובערבות הגנגס), בנפאל, בדרום-מזרח אסיה, בקווינסלנד ובאוסטרליה.
עגור אדום-ראש הוא המין הגבוה ביותר במשפחת העגוריים ומגיע לגובה 1.80 מטר.
הוא מצוי בביצות מים מתוקים וערבות.
הבוגרים אפורים, בעלי ראש חשוף בצבע אדום עם כתר לבן ומקור ארוך.
בזמן תעופה, הצוואר הארוך נשאר ישר, שלא כמו האנפה, וגם קצות הכנפיים השחורים נראים לעין.
שני הזוויגים לא נבדלים בצבע, אך הצעירים חומים.
הזכר גדול בממוצע מהנקבה; זכרים הודיים מגיעים לגובה מקסימלי של 2 מטר ולמוטת כנפיים באורך 250 ס"מ, מה שהופך אותם לעופות המעופפות הגבוהים בעולם.
משקלם הממוצע הוא 7.3 ק"ג, מה שהופך אותם לקלים יותר מעגור אדום כתר.
באוסטרליה, ניתן להתבלבל בקלות בין עגור אדום-ראש לעגור ברולגה.
עגור הברולגה נפוץ יותר באוסטרליה והצבע האדום מוגבל לראש.
עגור חן אפריקאי (שם מדעי: Grus paradiseus) הקרוי גם עגור סטנלי או עגור גן עדן וכן עגור כחול הוא מין בסוג עגור.
עגור החן האפריקאי הוא הציפור הלאומית של דרום אפריקה.
צבע גופו של העגור אפור-כחול, בעוד צבעם של החלק העליון של הראש, הצוואר והעורף כהה יותר.
צווארו של העגור דק יותר וראשו גדול יותר ביחס למיני העגורים האחרים.
עגור החן האפריקאי מחפש מזון בעיקר באזורים יבשים, וכמעט אף פעם לא בביצות.
תזונתם של העגורים מורכבת בעיקר מדשא וממיני צמחים מהמשפחה Cyperaceae, אך היא עלולה להשתנות לפי המזון שנמצא בסמוך למקום הקינון של העגור.
הם ניזונים גם מחרקים, בעיקר ממינים גדולים יחסית כמו חגבאים.
לעיתים, העגורים ניזונים גם משבלולים, לטאות, צפרדעים, עקרבים ונחשים; מזונות עשירי-חלבון כגון אלה מובאים בדרך כלל לגוזלים.
בתי הגידול המועדפים על העגור הם עמקים, גבעות ומישורים עם עשב מרעה ועצים פזורים.
העגורים מעדיפים לקנן במקומות שקרובים לאזורי רמות וביצות, על אף שהם מחפשים אוכל בדרך כלל באזורים יבשים.
העגורים נודדים לפי גובה: הקינון מתבצע בדרך כלל בגובה של כ-1,300 עד 2,000 מטרים מעל גובה פני הים, ובחורף העגורים נודדים לאזורים נמוכים יותר.
מכל 15 מיני העגורים, עגור החן האפריקאי הוא בעל התפוצה המוגבלת ביותר.
העגור מסווג כ"פגיע" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN).
עונת הרבייה של העגור קבועה, ומתרחשת בין אוקטובר למרץ, בעוד קשרים זוגיים בתוך קבוצות נוצרים בדרך כלל באוקטובר, כשבני הזוג הפוטנציאליים רצים במעגלים אחד מסביב לשני.
לאחר מכן, הזכר בדרך כלל מבצע "ריקוד" זריקה: זורק חפצים שונים שנמצאים בסביבתו לאוויר וקופץ.
בשלב זה, הזכרים והנקבות בוחרים אחד את השני, ושני בני הזוג מבצעים את "ריקוד הזריקה".
ההזדווגות מתבצעת בדרך כלל כשבועיים לאחר ריקוד החיזור.
הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים (לעיתים רחוקות 1 או 3).
היא והזכר משתפים פעולה בדגירה עליהן: הזכר דוגר בדרך כלל במהלך הלילה, וביום הוא מגן על הטריטוריה.
הדגירה נמשכת כ-30 יום; הגוזלים יכולים ללכת כיומיים לאחר הבקיעה, ויכולים לשחות זמן קצר לאחר מכן.
עד הפריחה מהקן מתבצעת כשהגוזלים בני 3–5 חודשים.
עגבנייה (שם מדעי: Solanum lycopersicum) היא צמח ממשפחת הסולניים.
צבע הפרי שלו הוא לרוב אדום, אם כי ישנם זנים בצבעים מגוונים.
העגבנייה משמשת רבות בבישול - פירותיה נצרכים ונאכלים טריים, כמרכיב בתבשילים, וכן בתעשיית שימורי רסק העגבניות, ומחמיצים ומטגנים עגבניות ירוקות.
בבישול, מסווגים פירות העגבנייה כירקות, מבחינה בוטנית העגבנייה בה משתמשים לבישול היא חלק הפרי של הצמח.
בשנת 2023 גודלו בעולם כ-192 מיליון טון עגבניות.
מקורה של העגבנייה באמריקה התיכונה.
כמו פירות וירקות אחרים (כגון תפוח אדמה ותירס), העגבנייה לא הייתה ידועה לאירופאים עד אשר הגיעו לאמריקה.
האירופאים התייחסו לעגבנייה בחשדנות וחלקם סברו שהיא רעילה ונהגו להשתמש בה כקישוט בלבד.
רק במחצית השנייה של המאה ה-19 הפך גידול העגבנייה לנפוץ בעולם.
העגבניות המשמשות היום בחקלאות הן ככל הנראה זן תרבותי (אשר עבר הכלאות למען השבחתו בידי בני אדם).
קיימים כעשרה מינים של עגבניות בר, חלקן בעלי פרי ירוק וקטן שאינו ראוי למאכל וחלקן בעלי פרי אדום או צהוב הניתן לאכילה.
מקורה של העגבנייה התרבותית הוא ככל הנראה מין הבר Solanum pimpinellifolium בעל הפרי האדום.
השם בעברית - "עגבנייה", שמקורו בשורש ע-ג-ב המתקשר בחיזור, בהתעלסות ובתשוקה, ניתן לה על ידי הרב יחיאל מיכל פינס בהקבלה לכינויה העממי באירופה "תפוח אהבה".
במשך כעשרים שנה, עד ימי העלייה השנייה, הוחרמה המילה "עגבנייה" על ידי כמה ממחדשי השפה העברית, ביניהם אליעזר בן־יהודה, עקב אופייה המיני.
עם בוא העליות המאוחרות יותר נקלט השם עגבנייה בפי כל, ככל הנראה בשל הקרבה הלשונית לשפות האירופיות - "תפוח אהבה" כאמור.
הצעות נוספות לשם הירק ניתנו על ידי הראי"ה קוק, שהתנגד לשם בעל האופי המיני והציע "אדמונייה" , ואליעזר בן־יהודה שהציע את השם "בַּדּוּרָה", צורה עברית למילה הערבית "בנדורה" (بَندُورَة), אשר גם היא למעשה שערוב המילה פומודורו (Pomo D'oro - תפוח־זהב) מהשפה האיטלקית.
הצבע האדום מקורו בריבוי צבען מקבוצת הקרוטנואידים.
בעגבנייה בשלה כמות גבוהה יחסית של נוגד החמצון (אנטיאוקסידנט) ליקופן שנחשב כמסייע במניעת סוגי מחלות סרטן.
חברות שונות מפתחות זנים רבים של עגבנייה לגידול ושיווק.
כך ישנם זנים בהם הפירות קטנים במיוחד, הנקראים לרוב "עגבניות שרי" (עגבניית דובדבן), זן שצורת העגבניות בו פחוסה, כמו פרי התמר, ועל שום כך נקרא "עגבניית תמר", וזנים רבים אחרים.
זני העגבנייה נבדלים גם באופי הצימוח - צימוח מסיים, חצי מסיים או בלתי מסיים.
ויטני צהובה- עגבניית תמר (Whitney)
קמלוט- עגבניית שרי מצולעת (Camelot)
אילדי (Ildi) – אשכולות עמוסי פירות כדוריים קטנים צהובים
צמח בעל גדילה מתמשכת, תפרחת ראשונה מופיעה בפרק 7–8 ולאחר מכן מופיעה תפרחת כל פרק רביעי - שלושה עלים, תפרחת, שלושה עלים.
צורת גידול זו ממשיכה תאורטית עד אין סוף כשהגידול נקטע עקב מגבלות אקלים או הגנת הצומח.
זנים בלתי מסיימים מיועדים לגידול מתמשך בהדליה בבתי צמיחה או בהדליה בשטח פתוח.
הענפים מסיימים צמיחתם בתפרחת קודקודית אבל בשלב צמיחה מתקדם יחסית.
בזנים אלו יש על פי רוב שני עלים בין תפרחות.
זנים חצי מסימים מיועדים לגידול בהדליה בשטח הפתוח מכיוון שהם יוצרים צמח מרוסן יחסית לצמחים הבלתי מסיימים ולכן נוח יותר לגידול ושליטה.
הגבעול הראשי והגבעולים המשניים מסיימים גדילתם לאחר מספר תפרחות בתפרחת קודקודית.
זנים אלו יוצרים תפרחת ראשונה לאחר כ־5 פרקים, ממשיכים בתפרחת ועלה לסירוגין - עלה-תפרחת-עלה-תפרחת ולאחר כ-4–5 תפרחות מסיימים את גידולם.
זנים אלו מתאימים לגידולים שרועים בשטח פתוח ומאפיינים בעיקר את זני התעשייה.
העגבנייה אינה בעלת מאפיינים של צמח יום קצר או לחלופין של צמח יום ארוך.
ככל הנראה היא פורחת ללא כל תלות באורך היום (כלומר, אין לה אורך לילה קריטי לפריחה).
צמח העגבנייה ופירותיו עשויים להיפגע ממגוון מחלות ומזיקים.
חלקם אופייני לעגבנייה בלבד וחלקם פוגע במיני ירקות אחרים גם כן.
התמודדות עם פגעים היא מורכבת ומושפעת מגורמים רבים.
השאיפה היא יצירת סביבת גידול בריאה שתמנע או תקטין את הצורך מהתערבות כימית.
כדי להתמודד עם הפגעים בהצלחה דרושים ניסיון חקלאי, הכרת תגובות צמח העגבנייה והבנת תכונות הפגעים.
פגעים אגרוטכניים הם פגעים שאינם נובעים מגורם ביולוגי חיצוני אלא ממחסור במרכיב הזנה חיוני או מהשפעה שלילית של תנאי סביבה.
ההתמודדות בפגעים אלו היא בביטול העקה שגורמת לפגע או בזנים עמידים לו עמידות מוחלטת או חלקית.
רסק עגבניות הוא תוצר בתעשיית המזון המיוצר מעגבניות מבושלות, ומשמש כמרכיב במתכונים שונים.
הרסק הוא מעין משחה סמיכה בצבע אדום כהה.
הקטשופ הוא רוטב העשוי כיום בעיקר מעגבניות.
המרכיבים הבסיסיים של הקטשופ המודרני הם עגבניות, חומץ, סירופ גלוקוזה, סוכר, מלח, פלפל אנגלי, ציפורן וקינמון.
בצל, סלרי וירקות אחרים הם תוספת תדירה.
מרק מעגבניות מרוסקות או מרסק עגבניות, יש מרק עגבניות חם ויש מרק עגבניות קר.
עגבנייה מיובשת היא מוצר בעל שימוש נרחב במטבחים רבים, בהם מטבח האמריקאי, האיטלקי והישראלי.
מקורן של העגבניות המיובשות הוא באיטליה.
בתקופות שבהן טכניקות של שימור ירקות לא היו מפותחות, ייבשו האיטלקים עגבניות, בקיץ, על גגות הרעפים, כדי לנצל אותן בחורף, כאשר עגבניות טריות לא היו בנמצא.
לאחר הייבוש במטרה להאריך חיי מדף, הוסיפו לעגבנייה שמן זית, אשר העניק לעגבנייה המיובשת גם מטעמו, כן הוסיפו לעגבנייה תבלינים שונים.
עגבניות מיובשות משמשות כתוספת לגבינות, סלטים וממרחים, כריכים, רוטב פסטה, מרקים ותבשילים שונים.
בין השנים 1998–2007 היו עשרות מקרים של עגבניות מזוהמות בארצות הברית.
ברוב המקרים התגלו ריכוזים גבוהים של חיידק הסלמונלה שגרמו לאשפוזים ומחלות.
חקירה של מקרים אלה גילתה שלושה מקורות עיקריים לזיהומים:
היגיינה לקויה של העובדים בבתי האריזה
בעקבות המקרים הללו נחקרים כעת תהליכי ההשקיה, ואופני הערבוב של המים עם דשנים כימיים.
כמו כן נבדקת קרבתם של השדות לבעלי חיים העלולים לבוא במגע עם הצמחים.
בחודש מרץ 2023 פורסם כי חוקרים באוניברסיטת תל אביב הצליחו להקליט ולנתח קולות ברורים המושמעים על ידי צמחים בתדרים גבוהים שהאוזן האנושית אינה מסוגלת לקלוט, ביניהם עגבנייה.
מבחינה בוטנית חלקה האכיל של העגבנייה הוא פרי, מכיוון שהוא מכיל זרעים ומתפתח מהשחלה.
מבחינה קולינרית, לצורכי בישול והכנה, מוגדרת העגבנייה כירק.
בארצות הברית, הגיעה השאלה האם עגבנייה היא פרי או ירק לבית המשפט, עקב סוגיה של מיסוי.
בשנת 1893 הגיע הנושא לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בתביעה שהוגשה נגד גובה המיסים של נמל ניו יורק בקשר למכסי מגן שהוטלו על יבוא עגבניות.
בפסק דינו (ניקס נגד הידן) קבע בית המשפט שהעגבנייה היא ירק, בהתבסס על הדרך שבה משתמשים בה והתפיסה הכללית בקרב הציבור.
עגה צה"לית היא ניב של השפה העברית הנפוץ בקרב חיילי צה"ל.
לניב זה תפוצה רחבה, בעיקר בקרב אנשי כוחות הביטחון, כגון חיילי צה"ל בשירות סדיר ובמילואים, שוטרי משמר הגבול וכדומה, אך גם בקרב חיילים משוחררים, ואפילו בקרב דוברי עברית שאין להם קשר לשירות צבאי.
השפעתו של הניב על העברית המודרנית רבה.
הבלשן רוביק רוזנטל טוען כי ניב זה הוא בעל מאפיינים של סוציולקט.
המאפיין הבולט ביותר של העגה הצה"לית הוא קיצור אורך המשפט.
מטרה זאת מושגת במספר אופנים:
האופן המקובל הוא שימוש בראשי תיבות:
ש"ג, נגמ"ש, מש"ק הן מהמילים המקובלות בניב הצה"לי, וכולן ראשי תיבות.
למעשה, כמעט כל שמות התפקידים בשרשרת הפיקוד מוגדרים בראשי תיבות: מ"כ, מ"מ, מ"פ, מג"ד, מח"ט, מאו"ג ועוד.
תופעה זו חלחלה גם לתקשורת הציבורית.
לעיתים חדרו ראשי התיבות עמוק כל כך ששוב אין יודעים החיילים כי מדובר בראשי תיבות.
כך למשל הדרגה סמל (במקורה ראשי תיבות של "סגן מחוץ למניין", המקבילה למונח הלועזי NCO – Non Commission Officer); או העזר להצגת מפות, המוכר כ"תלק", נגזר למעשה מהשימוש המרכזי הנעשה בו "תדריך לפני קרב" או "תוכנית לקרב".
נדבך נוסף לתופעה הוא הפיכת ראשי התיבות למילה העומדת בפני עצמה.
למשל, ניתן למצוא "פח"ע" כראשי תיבות של פעילות חבלנית עוינת, ומכאן כשם תואר – "איום פחעי".
תופעה הפוכה של יצירת ראשי תיבות למונח קיים קיימת אף היא, כאשר המונח קדר, שמקורה בצרפתית cadre שמשעה קורס המכשיר לתפקידים מיוחדים ונקלטה בצה"ל כעבודת אימונים קשה, נדרשת כראשי תיבות של קליטה דרך הרגליים, וכפועל, "יקדר".
אופן נוסף בו נוהג הניב הצה"לי לקצר את אורך המשפט הוא שימוש בהלחם בסיסים:
המילה "שיפצור" היא הלחם של המילים שיפור צורה.
שמו של פריט ציוד הלחימה "שכפוד" הוא הלחם של השם "שכפ"ץ" (ראשי תיבות- שכבת פיצוץ, מעין מעטה המכסה את גופו של הלוחם ומגן עליו) והשם "אפוד".
עוד אמצעי מקובל הוא גזירת פעלים משמות על ידי שימוש בתבניות האופייניות לבניין פיעל:
מהשם "נצנץ" (אמצעי איתות) נגזר הפועל "לנצנץ" (שפירושו להופיע באופן לא סדיר לביצוע מטלות).
מהשם "תחמושת" נגזר הפועל "לתחמש".
מהשם "שיפצור" נגזר הפועל "לשפצר".
צורה לא-תקנית הקיימת בניב הצה"לי היא הוספת הסיומת "- ִים" לשמות עצם קיבוציים לציון ריבוי:
הצורה "נשקים" מופיעה בניב הצה"לי במקום הצורה התקנית "כלי נשק".
הצורה "ציודים" מופיעה בניב הצה"לי במקום הצורות התקניות "ציוד" או "פריטי ציוד".
הצורה "רכבים" במקום "כלי רכב" שלידתה בעגה הצה"לית חדרה ללשון הדיבור האזרחית ונהוגה היום בשפה ובאמצעי התקשורת.
הצורה "מידעים" מופיעה בניב הצה"לי, מוכרת בצירוף "מידעים מודיעיניים", בניגוד לצורות התקניות "מידע מודיעיני" ו"ידיעות מודיעיניות".
גם צורה זאת נמצאת בשימוש מחוץ לניב הצה"לי, כך למשל כותב שופט בית המשפט העליון, אדמונד לוי: .
ייחודית לעברית בניב צה"לי היא שאילת מילים מאופן הדיבור ברשת הקשר (המכונֶה נדב"ר – "נוהל דיבור ברשת רדיו").
הנדב"ר הוא למעשה ניב נפרד של השפה העברית, בעל כללים ברורים, שחלקם זולגים לעברית הצה"לית שאינה ברשת הקשר:
הכינוי למקרה של חטיפת חייל, "חֲנִיבַּעַל", חדר לניב הצבאי מהשימוש ברשת הקשר, ומשם אף לתקשורת הממוסדת.
כך, למשל, פרסם העיתון "הארץ" את הכותרת "למה לא תאמר בגלוי שאתה מצדד ב'נוהל חניבעל'?".
הכינוי "קודקוד" לקצין בעל תפקיד פיקודי נפוץ גם מחוץ לרשת הקשר, אך מקורו משם.
גם כאן חדר הערך לעיתונות המרכזית, כך, למשל, כותב העיתון "ישראל היום": "כמובן, לשום פגישה בין 'קודקודים' מדיניים לא מובטחת הצלחה מראש, אבל...".
מקובל לאפיין מקומות וחיילים על ידי הוספת סיומות לשמות:
הסיומת "־ִיָּה" קשורה למשקל "קִטְלִיָּה" (כמו נגריה, סנדלריה, נפחיה) ומאפיינת מקומות עבודה:
מקום לאחסון נשק מכונה "נִשְקִיָּה".
מקום לאחסון רעל מכונה "רַעֲלִיָּה".
מקום שעליו מפקד קמ"ן (ראשי תיבות של קצין מודיעין) מכונה קַמָּ"נִיָּה.
מחסנו של הרס"פ (ראשי תיבות של רב סמל פלוגתי – גורם פיקודי ברמה הפלוגתית האחראי על הלוגיסטיקה) מכונה רס"פיה.
מחלקה בכלא שש שבה חבושים קצינים ונגדים קיבלה את השם "קציניה".
בבסיסי הדרכה, משרדו של המד"ר (מדריך ראשי) מכונה מד"ריה.
הסיומת הלועזית "־ִיסט" (ist) מאפיינת בדרך כלל בעלי תפקידים, אבל לא רק אותם:
חייל המפעיל מקלע מסוג "נגב" נקרא "נגביסט".
חייל המפעיל מקלע מסוג "מאג" נקרא "מאגיסט".
חייל המפעיל רובה צלפים מסוג "בַּארט" נקרא "בַּארטיסט".
חייל המרבה להשתמש באישורים רפואיים לצורך אי ביצוע מטלות (האישורים הללו מכונים "פטור" ביחיד ו"פטורים" ברבים) נקרא "פְּטוֹריסט".
חייל שמתנהג כאָחוּז הֶלֶם נקרא "שוֹקיסט".
חייל שמבצע פעילות חשאית או מסווגת שאינו יכול לפרט עליה נקרא "שׁוּשׁוּאיסט".
חייל שמשרת בשקם נקרא "שֶקֶמיסט".
הסיומת היידית (מקורה בסלאבית, וחדרה גם לעברית המדוברת) "־ניק" משמשת לגזירת בעל תכונה:
חייל בעל "פז"ם" (ראשי תיבות של פרק זמן מינימלי, הזמן שבילה החייל בצבא) יכונה "פז"מניק".
חייל הממלא תפקיד שאינו קרבי ("ג'וב") יכונה "ג'ובניק".
חייל שמשרת בחיל רגלים יכונה "חי"רניק".
חייל שמשרת בחטיבת כפיר יכונה "כפירניק".
חייל שמשרת כמפעיל ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) יכונה "צמ"הניק" (מבוטא "צמייניק").
חייל המשרת במשמר הגבול נקרא מג"בניק.
חייל המשרת קרוב יחסית למקום מגוריו ("קל"ב" – "קרוב לבית"), מכונה "קל"בניק".
שימוש בסיומת הסלאבית "־צ'יק" לציון השתייכותו של חייל ליחידה מסוימת:
חייל המשרת בחטיבת גולני מכונה "גולנצ'יק".
גם כינוי זה חדר לתקשורת המרכזית.
כך, למשל, מתאר העיתון "מעריב" את ראש עיריית לוד, אילן הררי: "הררי הגיע ללוד באפריל 2007 על תקן הגולנצ'יק שיציל את העיר".
חייל המשרת ביחידת מורן מכונה "מורנצ'יק".
סיומת "־ץ" לפעולות מסוימות, באות להדגיש את הפן הצבאי שבפעולה:
"לניילץ" משמעותו לעטוף בניילון למטרות צבאיות.
קיימת נטייה לעברת מושגים משפות אירופיות:
למשל, המילה המקובלת בעברית שאינה־צבאית "אינטנסיביות" הפכה בשפה הצבאית ל"עצימות".
המילה המקובלת בשפה הלא־צבאית "טרמינולוגיה" הפכה בשפה הצבאית ל"המשגה".
למרות זאת, קיימת גם תופעת שאילת מילים משפות אירופאיות:
מסטינג , קערית פח בעלת ידית מתקפלת, לשימוש בתור כלי אוכל בתנאי שדה.
שמות של כלי נשק או כלי רכב, כגון מאג, האמר; כולל הטיות שלהם, למשל מאגיסט.
מילים רבות ממקור ערבי חדרו לניב הצבאי:
"ווַסָאח", שפירושה "לכלוך" בערבית, משמשת בניב הצבאי כעשיית רושם בלתי מוצדקת.
"סְחְלֶה", שמקורה בערבית מרוקנית ומשמעותה דומה, משמשת ככינוי גנאי בניב הצבאי.
"מוּהַנְדֶס" הוא כינוי רווח לחייל המשרת בחיל ההנדסה הקרבית, כשמו הערבי של המקצוע.
"לְדַרְבֶּק" הוא פועל מוכר בעגה הצבאית כחלק מהצירוף "לדרבק נס", שפירושו טחינת קרח בכתישה לצורך הכנת קפה במתכון ייחודי.
צורה זו קרובה מאוד לשורש הערבי ד-ר-ב שפירושו "להכות", מקובל בסלנג העברי בצורת הציווי "אודרוב" (הכה!).
ראשי תיבות רבים – מ"כ, מ"מ, מ"פ ומג"ד למשל – הגיעו לצה"ל בירושה מארגון ההגנה, שבו לא היו נהוגות דרגות אלא רק כינויים המתארים את תפקידו של החייל או המפקד.
ראשי תיבות אלו נשארו בשימוש שוטף עקב החשיבות של בעלי תפקידים אלו בצה"ל.
המשקל "קַטֶּלֶת", המאפיין מחלות, נפוץ בניב:
"סַגֶּמֶת" מציין תופעה שבה קצינים שזה עתה הוכשרו, היינו קצינים בדרגת סגן משנה (סג"ם), מפגינים את היותם קצינים יתר על המידה.
"קַשְקֶשֶת" לציון תופעה של דיבור יתר.
ההיסוי "חדל קשקשת ברשת" הוא מהביטויים הצה"ליים המפורסמים ביותר.
פירושו: קריאה להפסיק את השימוש ברשת הקשר שלא לצורך צבאי מיידי ("צורך מבצעי").
על דרך הביטוי הזה העלה אתר ynet את המדור "קשקשת ברשת" העוסק ברשת האינטרנט.
בהשפעת רשת הקשר נפוץ המשקל "מְקֻטֶּלֶת" לתיאור שמות:
חופשה המסתיימת במוצאי שבת (בניגוד לאופן המקובל שבו חופשה מסתיימת בבוקרו של יום ראשון) נקראת "מְקֻצֶּרֶת".
שאילת מושגים מתורת הלחימה להקשרים שאינם לחימה ממש היא תופעה נפוצה:
"יישור קו", ביטוי מתורת הלחימה שפירושו ריצה בשורה ישרה בזמן ההסתערות, נפוץ בעגה הצבאית מחוץ לשדה הקרב, ואף בתקשורת, כך למשל כותב האתר ynet: אולמרט לא יפטר את לבני - אם תיישר איתו קו.
"יצא מהתו"ל" – כלומר יצא מתורת הלחימה, היא המקבילה הצה"לית לביטוי "אבד עליו הכלח".
ככלל, דיבור מושאל נפוץ בעגה הצבאית, למשל:
"נֶפֶל", מושג מתחום ההנדסה הקרבית המציין פצצה שלא התפוצצה, מושאל לציון חייל כושל.
משום שהעגה הצה"לית מלאה ראשי תיבות, גם מילים ושמות שאינם למעשה ראשי תיבות נכתבים לעיתים כראשי תיבות בדיעבד.
למשל הכינוי שניתן בצה"ל לטנק המערכה האמריקאי "פטון" (M60/M48), "מגח", אינו ראשי תיבות, אולם במקרים רבים ניתן לראותו מופיע כ'מג"ח', ויש רשימה ארוכה של ראשי תיבות מדומים ("מרכבת גיבורי חייל") המיוחסים לו.
בדומה, למקלע הבלגי "מאג" , הנמצא בשירות צה"ל, "הודבקו" ראשי התיבות העבריים "מקלע אחיד גדודי", וגם שם זה מופיע לא אחת כ'מא"ג'.
גם העזר תלק שעניינו מפורט מעלה זכה לראשי תיבות מדומים כגון תלוי ללא קיר, על דרך צורת ההצבה שלו בתדריכים.
תופעה זו זכתה להתייחסויות הומוריסטיות רבות אצל החיילים, כך למשל השם "מגח" זכה לראשי התיבות ההיתוליים "מוביל גופות חרוכות".
או חיל השריון ששמו זכה לראשי התיבות המדומים "שבת ראשונה יוצאים והשאר נשארים".
ישנם מקרים שבהם ראשי תיבות נהפכו למילים תקניות בשפה.