tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יום זה נחשב למועד וכתבה בו התורה מצוות עשה לשבות ממלאכה, ומצוות לא תעשה שלא לעשות בו מלאכת עבודה:
() לכן, ביום זה יש לשבות ממלאכה, להדליק נרות ולשמוח בסעודות כבשאר השבתות והחגים וכן ללמוד תורה כמחצית מהיום.
על פי המנהג להזמין אושפיזין בימי חג הסוכות, יום זה מיוחד הוא לאברהם אבינו.
חיוב נטילת לולב מדאורייתא מחוץ לבית המקדש, הוא ביום זה בלבד.
לפני תקנת רבן יוחנן בן זכאי הלולב היה ניטל מחוץ לבית המקדש רק ביום זה.
לאחר תקנת רבן יוחנן בן זכאי יש חיוב מדרבנן ליטול את הלולב ביתר ימי חג הסוכות גם מחוץ לבית המקדש.
נענוע הלולב צריך להיעשות על לולבו הפרטי של המנענע ולא על לולב שנלקח בהשאלה.
אך אם בעל הלולב נותן את הלולב במתנה, ואפילו במתנה על מנת להחזיר, יכול חברו לנענע בו.
לדעת חלק מהראשונים, בכללם הרמב"ם, הדין שאין יוצאים ידי חובת המצווה בלולב גזול, נאמר רק לגבי יום טוב הראשון.
חובה לאכול אכילת קבע בסוכה ולברך על פת לחם.
מצווה זו נלמדת בגזרה שווה מחג הפסח, שכשם שבליל ראשון של פסח חובה לאכול מצה, כך בליל ראשון של חג הסוכות חובה לאכול לחם בסוכה, וכשם שמדקדקים בליל הסדר לאכול מצה בשיעור 'כזית' כך יש לדקדק גם באכילת לחם בתוך הסוכה בליל סוכות, ויש סוברים ששיעור חיוב האכילה הוא כביצה.
ביום זה מברכים את ברכת שהחיינו בכמה הזדמנויות: יש נשים המברכות אותה בעת הדלקת הנרות.
מברכים אותה בקידוש, שבדרך כלל הוא גם הפעם הראשונה שמקיימים את מצוות הישיבה בסוכה.
ומברכים שוב ביום, בשעה שמקיימים לראשונה את מצוות נטילת לולב.
בזמן שבית המקדש היה קיים, היו נוטלים לולב ביום זה אפילו אם הוא חל בשבת, בניגוד לשאר ימי החג, שאם חלו בשבת לא נוטלים בהם לולב.
מקובל להלכה שכיום אין נוטלים לולב ביום טוב ראשון שחל בשבת, וכך המנהג הרווח.
אך ישנם רבנים אחדים, בהם הרב ישראל אריאל, שסוברים שבארץ ישראל חובה ליטול לולב ביום זה גם כאשר חל הוא בשבת.
ורק בחוץ לארץ אין ליטול לולב ביום זה כשחל הוא בשבת.
רבנים אלה מביאים ראיות לכך שגם לפי מנהג ארץ ישראל הקדום (עד סוף המאה ה-11) גם לאחר חורבן בית המקדש נטלו לולב ביום טוב ראשון של סוכות שחל בשבת.
ביום טוב ראשון של סוכות, כבכל יום טוב, מתפללים בכל התפילות תפילת שבע כאשר ברכת קדושת היום היא אתה בחרתנו.
לאחר התפילה אומרים הלל שלם, תוך אחיזת ארבעת המינים ונענועם במהלך אמירת ההלל (כשחל בשבת, אומרים הלל בלי לולב).
קריאת התורה היא ב"פרשת המועדות" שבפרשת אמור, ונוהגים לקרוא למפטיר את פרשת קרבן מוסף היום מפרשת פינחס.
ההפטרה היא ב (ובנוסח רומניא סיימו ) המתאר את המלחמה שלעתיד לבוא, משום שנאמר בו שלעתיד לבוא כל הגויים יעלו לרגל לירושלים בחג הסוכות.
ביום טוב שני בחו"ל, קוראים בתורה כמו יום הראשון ומפטירים אצל אשכנזים וספרדים ב (וכן נהגו בנוסח רומניא, אלא שסיימו ב ), אצל איטלקים עד , ואצל תימנים ב עד .
בנוסף, אומרים הושענות, שהן הקפת הבימה תוך אחיזת ארבעת המינים ואמירת פיוטים מיוחדים.
יש האומרים הושענות מיד אחר ההלל, ויש האומרים אותם לאחר תפילת מוסף.
כאשר חל יום טוב ראשון של סוכות בשבת, כיום, שאין בית המקדש קיים, לא נוטלים ארבעת המינים ולא מקיפים איתם את הבימה, ובמקום פיוטי הושענות הרגילים אומרים פיוטי הושענות המותאמים לשבת.
ברכת שהחיינו על ארבעת המינים נאמרת ביום השני של החג.
בשנה כזו מוסיפים בקידוש ובתפילות אזכרות המיוחדות לשבת.
בארץ ישראל, המנהג האשכנזי הרווח הוא לקרוא בשבת זו את מגילת קהלת, משום שהשבת הבאה תהיה שמחת תורה.
בחוץ לארץ נוהגים האשכנזים לקרוא את המגילה בשבת הבאה, שמיני עצרת.
בנוסח אשכנז (המערבי והמזרחי כאחד), נאמרת המערבית "אוחזי בידם ארבעה מינים" מאת רבי יוסף טוב עלם.
כאשר חל בשבת, יש האומרים מערבית כרגיל, יש שאין אומרים כלל, ויש האומרים מערבית של ליל שני.
אומרים יוצר "אַכְתִּיר זֵר תְּהִלָּה", אופן 'אאמיר אותך סלה', זולת 'אנא הושיעה נא'.
לא ידוע בבירור מחברם, אך הם מיוחסים לרבי אלעזר הקליר.
הקדושתא ליום א' של סוכות היא "אֻיַּמְתִּי בְּחִיל כִּפּוּר", וכשחל בשבת, נוהגים לומר "ארחץ בניקיון כפות" (הקרובה של יו"ט שני בחו"ל).
שתי הקרובות נתחברו על ידי רבי אלעזר הקליר.
בהושענות אומרים במנהג אשכנז המזרחי "למען אמתך", ובמנהג אשכנז המערבי אומרים "אערך שועי", ואם חל בשבת אומרים בשני המנהגים "אֹם נצורה".
לפי מנהג וורמייזא אומרים פיוטי קדושה במוסף.
ביום טוב שני בחו"ל, במנהג אשכנז המזרחי אומרים את המערבית 'ישמחו בחגיהם ידידים ונעימים' לר' יחיאל בן יצחק, ובמנהג אשכנז המערבי אומרים 'חג האסיף תקופת השנה' לר' אלעזר בר' שמשון.
ביוצר אומרים בשני המנהגים 'אאמיץ לנורא ואיום', אופן 'אאמיר אותך סלה', זולת במנהג המערבי 'אנא הושיעה נא' (כדאתמול) ובמנהג המזרחי 'אנא תרב עליצותיך'.
פיוטים אלו מיוחסים לרבי אלעזר הקליר.
הקדושתא היא "ארחץ בניקיון כפות", ואם חל יום ראשון של סוכות בשבת שאמרו "ארחץ בניקיון כפות" אתמול, אומרים "אֻיַּמְתִּי בְּחִיל כִּפּוּר".
בהושענות, אומרים במנהג המזרחי "אבן שתייה", ובמנהג המערבי "אל למושעות"; אם אתמול היה שבת, אומרים "למען אמתך" ו"אערך שועי" (בהתאמה) כמו שעושים ברוב השנים ביום הראשון.
רבי יום טוב בן רבי יהודה מפלייזא (Falaise, לפעמים נכתב פלנצי או פלנו), היה אחד מבעלי התוספות בצרפת.
אביו הוא ריב"ן, שהיה חתנו של רש"י, לאחיו קראו רבי אליעזר.
לדעת אפרים אלימלך אורבך רבי יום טוב העתיק מקום מושבו לפריז, שם הוא מוזכר בין זקני העיר אליהם כותב רשב"ם.
בניו הם רבי יהודה ב"ר יום טוב, שהיה חמיו של ר"י הזקן, ורבי יוסף.
מצאצאיהם היו רבי יהודה בן יצחק מסר לאון, נכדו של רבי יהודה ב"ר יום טוב, וכן בילא, בתו הצעירה של רבי יוסף ב"ר יום טוב, שנישאה לדודה רבי אליעזר בן רבי יהודה ב"ר יום טוב.
הובא בתוספות במספר מקומות, כמו כן הוזכר מספר פעמים בספר הישר ובמרדכי למסכת שבת.
גם רבי קלונימוס בן רבי עובדיה הזכירו.
בתוספות ובמקומות נוספים כמו בספר אור זרוע, מוזכר "רבי יום טוב בן רבי יהודה" ומספר חוקרים זיהו אותו עם רבי יום טוב מפלייזא, וכך גם דעת י"נ אפשטיין.
רבינו תם כותב לו ביחס של כבוד: "אלופי ומיודעי מורי הרב ר' יום טוב, איני כדאי ששלחת לי אלא כך דעת תלמידך נוטה".
למרות זאת הוא דוחה בחריפות את עמדתו לפסול גט של משומד מטעמים שונים ולהותיר את אשתו עגונה: "דעת החיצונה ורוח אחרת אשר לקחת לעגן בת ישראל ולתלות בדבר הבאי, ולא טוב הדבר אשר אתה עושה...
יום יפה היום () הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בשנת 1954 בספר Star Science Fiction Stories No.3, קובץ סיפורים קצרים שנערך על ידי פרדריק פול.
הסיפור תורגם לעברית, ויצא לאור בהוצאת מסדה בשנת 1980 בספר אין איש פה, פרט...
בשם כל כך יפה היום, ושוב בהוצאת מובי דיק בשנת 2010 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 2.
הסיפור מתרחש בשנת 2117, במחוז א-3, שנבנה לאחרונה בפרבר של סן פרנסיסקו, והיא הקהילה הראשונה בעולם שמתניידת רק באמצעות דלתות, שיטה של נסיעה בעזרת טלפורטציה.
כאשר הדלת שמשגרת אותו מהבית לבית הספר מתקלקלת, ריצ'רד "דיקי" הבן מפסיק לאהוב את השיטה ומתחיל לטייל בחוץ בשטח הפתוח.
כאשר הוא מצטנן, אמו גברת הנשו מזדעזעת ומביאה אל ביתה את ד"ר סלואן, פסיכיאטר, מאחר שהיא חוששת כי הנדודים של הבן שלה ב"חוץ" נובעים מהפרעה נפשית.
ד"ר סלואן מזמין את ריצ'רד ללכת איתו לטיול באוויר הפתוח, וסלואן לומד להבין ולהעריך את הסלידה של הנער מנסיעה על ידי טלפורטציה ואת העניין שלו באוויר הפתוח.
ד"ר סלואן ממליץ לגברת הנשו לא להסתייג מהתחביב המוזר של ריצ'רד וכך להסיר את ההילה של מרד הנעורים מהמעשה, כך ריצ'רד יפסיק את התעסקותו בתחביב ויעבור לתחביבים יותר "נורמלים".
בסוף הייעוץ של ד"ר סלואן לגברת הנשו, נכנע ד"ר סלואן להשקפתו של ריצ'רד ואומר, "את יודעת, יום יפה היום.
יום טוב של ראש השנה תרס"ו הוא שמה של סדרת מאמרים ('המשך', בעגה החב"דית) בת שישים מאמרי חסידות, שנכתבו על ידי אדמו"ר הרש"ב במהלך שנות ה'תרס"ו-ה'תרס"ח (1906-1908).
כינויה הרווח בחסידות חב"ד הוא המשך סָמֵ"ך וָא"ו.
המאמרים שבסדרה עוסקים בנושאים בעלי משמעות רחבה במשנת חב"ד.
בעיקרם מוסברת סיבת בריאת העולם בהתאם למשנת ספר התניא.
סדרת מאמרים זו נחשבת ליסודית ולעיונית בתורת חב"ד.
במחקר ישנה התייחסות לנושאים במאמרים בענייני הבנת האלוהות ומושגים כמו אור אין סוף, אין סוף ועוד.
החוקרים מצביעים על כיווני התפתחות ברעיונות הללו הכתובים במאמר, רעיונות שנוסחו בקצרה במאמריו של אדמו"ר הזקן.
הרבי מלובביץ' אמר באחת משיחותיו:
לפי המבואר בסדרת המאמרים, תכלית כוונת בריאת העולם היא המשכת גילוי אור אין סוף שהיה קודם הצמצום בעולמות באופן שהנבראים יכילו את הגילוי, וזאת באמצעות קיום התורה והמצוות על ידי עם ישראל.
בנוסף, על ידי קיום התורה והמצוות יימשך גם גילוי אלוהי נעלה אף יותר מכמו שהיה קודם הבריאה.
אידיאל זה הוא מפני שהקב"ה 'נתאווה שתהיה לו דירה בתחתונים', כלומר שגילוי האלוהות יוחדר במציאות הגשמית.
בסדרה מובאות שתי סיבות לבריאת העולם, שנכתבו בספרי קבלה שונים:
גילוי כוחו של הקב"ה באמצעות הבאתו לידי מימוש.
יידוע נבראים על אודות קיומו של הקב"ה.
קודם הבריאה הוא היה לבדו; אחריה יש מי שיכולים להיות מודעים לקיומו.
אלא שלדברי הרבי הרש"ב, שתי הסיבות הללו אינן מסבירות כראוי את הבריאה: כוחותיו של הקב"ה אינם חסרים את השלימות הקיימת במימושם בפועל, ולפיכך דבר לא מתווסף בהם בבריאה.
כמו כן, הנבראים המודעים לקיומו של הקב"ה ומכירים את כוחותיו הם דווקא אלו שבעולמות העליונים, ובריאת העולם הזה הגשמי אינה מוסברת.
לפיכך מסיק כי הבריאה היא מפני תשוקתו של הקב"ה, ולא ייתכן הסבר שכלי-אנושי לתשוקה זו, "הוא למעלה מטעם ודעת (וכמו שאמר רבינו ז"ל על זה ), רק שנתאווה שיהיה מציאות תחתונים, ויומשך בחינת עצמות אור אין סוף למטה, שזה ביכולת להמשיך למטה בעולם התחתון דוקא".
המקובלים הראשונים (הרמ"ק, הרמ"ע והאר"י) דנו בביאור השם אור-אין-סוף, שנקרא בשם 'אין סוף' ולא 'אין תחילה', דעת הרמ"ק היא שדרגה זו היא הבורא, דעת הרמ"ע היא שזהו הרצון, דעת האר"י היא שזה נעלה מהרצון, אך אינו עצמות הבורא.
לדעת הרמ"ק זהו מפני שאין לתת קדמות לשום דבר חוץ מעצמותו.
אך הרבי לא מקבל זאת, מפני שאין הקב"ה עצמו יכול להיות מקור לעולמות, כי בבריאתן הוא יוכרח להשתנות לפיהן.
ולכן לדעת רבינו ההתהוות יש מאין היא מהאור, שהוא אין ואפס לגבי עצמות הבורא, ומכל מקום יש בו כח אין-סוף (בדוגמת משל מאור שהוא מעין המאור).
הספר מורכב משישים ואחד מאמרים שנאמרו על סדר השנה, בכתיבתם האריך הרבי הרש"ב יותר מהנאמר.
לאורך הספר ישנן הגהות מאת הרבי הרש"ב.
החלק האחרון של הספר נקרא 'השלמת הדרוש' והוא לא נאמר בעל פה.
על קטעים מסוימים מתוך המאמרים רשם כי אין להעתיקם.
אך הרבי מלובביץ' הורה להדפיסם בשולי הגיליון ולציין שנרשם עליהם "אין צריך להעתיק".
המאמרים משנות אמירת וכתיבת המאמר, שאינם מה'המשך' נדפסו בנפרד, 'ספר המאמרים תרס"ו-תרס"ז', בעריכת הרב יהונתן דוד רייניץ (משפיע בישיבת תומכי תמימים בניו הייבן וחבר מערכת אוצר החסידים).
מעת אמירת המאמרים למדו את המאמרים האלו מתוך העתקות כתב יד או כתובים במכונת-כתיבה.
לראשונה הספר נדפס בשנת תשל"א על ידי הוצאת קה"ת, בהוראה ישירה מהרבי מלובביץ'.
הספר חזר ונדפס בשנים הבאות עם הוספות שונות.
בשנת תשע"א הוציאה קה"ת לאור מהדורה חדשה של הספר.
חברי המערכת של מהדורה זו: הרב דוד אולידורט (חבר מערכת אוצר החסידים), הרב דוד פלדמן (חבר מערכת ועד הנחות בלה"ק), הרב יהונתן דוד רייניץ והרב אהרן לייב רסקין (משפיע בקראון הייטס וחבר מערכת אוצר החסידים).
הערות וביאורים להתחלת המשך תרס"ו, מאדמו"ר הריי"צ
תוכן העניינים (בסוף מהדורת קה"ת, תשע"א), נכתב על ידי הרב דוד פלדמן
שערי עיונים בדא"ח, ארבעה כרכים, מאת הרב מיכאל חנוך גולומב (משפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית - 770)
שיעורים בחסידות, מאת הרב זלמן גופין (משפיע בישיבת ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בכפר חב"ד)
שיעורים בתורת החסידות - המשך תרס"ו, מאת הרב יואל כהן (משפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית - 770)
שני קבצים בשם "ניצוצי דא"ח", שיצאו לאור על ידי "מפעל החסידות"
יום יוליאני הוא ספירת ימים רציפה המשמשת באסטרונומיה ובתוכנות לחישוב קל של ימים שחלפו בין שני אירועים (למשל תאריך ייצור ותאריך אחרון לשיווק).
היום היוליאני נכתב כשבר עשרוני של מספר הימים שחלפו מיום שני, 1 בינואר 4713 לפני הספירה, בשעה 12 בצהריים בגריניץ'.
במקרים מסוימים הפחיתו מהמספר 2,400,000 או 2,440,000 כדי לחסוך זיכרון מחשב.עכשיו
היום היוליאני הומצא על ידי יוזף סקליגר בשנת 1583 בעקבות המעבר ללוח הגרגוריאני שיצר קושי בחישוב תאריכים לטווח ארוך והפרש הימים המדויק ביניהם.
סקליגר קבע את נקודת ההתחלה בשנה שבה התלכדו מחזור השמש, המחזור המטוני ומחזור המס הביזנטי .
מחזור השמש (הנוצרי) מתחיל בשנה מעוברת שמתחילה ביום שני (בלוח היוליאני), המחזור המטוני מתחיל בשנת 17 במחזור העיבור היהודי.
ביחד הם יוצרים תקופה של 7980 שנה שתסתיים בשנת 3268. השם 'יום יוליאני' אינו על שם אביו של סקליגר אלא בגלל ההתאמה ללוח היוליאני.
בהתחלה תחילת היום חושבה לפי קו האורך של אלכסנדריה = קו אורך 30 מזרח, שהיה מקובל על האסטרונומים לציון זמנים.
כשהתקבל שעון גריניץ' כשעון האוניברסלי עברו לחשב לפי קו האורך של גריניץ' = קו אורך 0.
האסטרונום ג'ון הרשל הנהיג את השימוש בשיטה באסטרונומיה.
המרת תאריך לועזי ליום יוליאני
המרת יום יוליאני לתאריך לועזי
המרת תאריך עברי ליום יוליאני
קוד מקור בשפת JavaScript (מותאם ל-6:00 בבוקר UTC).
המרת יום יוליאני לתאריך עברי
קוד מקור בשפת JavaScript (לפי השקיעה הממוצעת בירושלים - 17:39:03.1).
יום כינויי הגוף הבין-לאומי הוא אירוע שנתי המתקיים ביום רביעי השלישי של אוקטובר.
מטרתו להפוך את הפנייה בכינוי גוף אישי מועדף ומכבד למקובל ומוכר בציבוריות ברחבי העולם.
יום זה צוין בפעם הראשונה בשנת 2018 ובאותה שנה היו בו משתתפים מ-25 מדינות ומכל יבשות העולם, פרט לאנטארקטיקה.
ישנם מספר כינויי גוף מסוגים שונים באנגלית ובשפות אחרות.
אך יום כינויי הגוף הבינלאומי מתמקד במיוחד בהתייחסות לכינויי גוף שלישי יחיד ורבים המשמשים לתיאור א/נשים.
א/נשים טרנסג'נדרים ובעלי מגדר לא בינארי נפגעים/ות במיוחד כשפונים אליהם ואליהן בכינויי גוף לא נכונים.
טרנסג'נדרים, במיוחד כאלו שהמגדר שלהם לא בינארי, סובלים מהתעללויות ויחס עוין מהסביבה.
לעיתים קרובות ההתנכלות מתבטאת בשימוש מכוון או חוזר ונשנה בכינויי גוף לא נכונים.
אלימות אנטי טרנסג'נדרית משפיעה באופן לא פרופורציונלי על נשים טרנסג'נדריות ועל פמיות (femmes) של צבע.
לאלו שסובלים מהתעללויות, השימוש בכינויי גוף הוא צעד מהותי בהכרה באנושיות של טרנסים וא-בינארים.
יום כינויי הגוף הבינלאומי נוסד על ידי מועצה עצמאית.
מטרתה היא להעלות את המודעות ליחס מכבד לכינויי הגוף האישיים המועדפים, במיוחד לטרנסג'נדרים או לא-בינאריים.
יום יום עם מיה היא סדרת הנפשה לילדים, אשר עוקבת בילדה שאהבתה לחיים דובקת בכל מי שסביבה.
הסדרה הייתה מועמדת בשנת 2019 לפרס התסריט הטוב ביותר לסדרת פרה-סקול, בטקס פרסי האנימציה באירלנד.
מיה אור היא ילדה חייכנית בעלת תחביב מיוחד - גילוי דברים חדשים.
בזכות יצר ההרפתקנות שלה, היא מגלה בכל יום משהו חדש.
ההנאה הגדולה של מיה, ללמוד מהתרחשויות שהיא חווה בפעם הראשונה, סוחפת בעקבותיה את כל הסובבים אותה.
מיה גרה בעיר יום-יום הסואנת, יחד עם משפחתה: אמא, אבא, אחיה התינוק והכלב שלה.
בכל פרק היא יוצאת לחקור משהו חדש על העולם, נתקלת באירועים מרתקים ונהנית ממגוון עשיר של הפעילויות הכיפיות שחיי היומיום יכולים להציע לה.
הרב יום טוב מורינו קריספין (קרישפין) היה פוסק ודיין באזמיר ומחבר שו"ת בגדי יום טוב.
נולד למזל טוב ולרבי יהושע אברהם קריספין באזמיר.
למד בישיבת מגן שאול בעיר.
סבל מייסורים רבים "ממינים שונים, מבית ומחוץ קשים ומרים כלענה", כעדותו בספרו:
כיהן כדיין וכמסדר גיטין באזמיר, בשנת תרל"ט ישב בהרכב בית דינו של רבי חיים מודעי.
מרן החבי"ף, בהסכמתו לאחד מפסקיו של רבי יום טוב, מכנהו:.
הוציא לאור את ספר אברהם במחזה לאביו, וכן הגיה את ספריהם של אחיו, רבי אהרן ורבי שמואל.
נפטר בי"ב באלול תרס"ט ונטמן באזמיר.
שכל בתוך שלושה ימים את בנו שמואל ואת בתו מרים במגפה שפרצה באזמיר בשנת התרכ"ה.
בנו, רבי אברהם, נפטר בעודו צעיר לימים בז' בטבת התרל"ב.
אחיו היו רבי אהרן קריספין, רבי שמואל קריספין, ורבי יצחק קריספין, מחבר ספר 'שמו יצחק'.
גיסו היה רבי חיים בנימין פונטרימולי, מחבר ספר פתח הדביר.
שו"ת בגדי יום טוב שני חלקים (אזמיר תרל"ד, אזמיר תרמ"ז) - שו"ת בד' חלקי שו"ע.
מקצת מהסימנים הם חידושי הלכה.
חלק א: (דף א-קיא): או"ח - לב סימנים; יו"ד – מג סימנים; אה"ע - כג סימנים; חו"מ - יז סימנים; דף קיב-קבב: מפתחות.
בסוף הספר, (דף א-יב): הספדים.
דף מא-מז ע"א (בתוך חלק אה"ע): "מזכרת מקצת גטין" שסידר המחבר בבית דינו (עשרים גיטין).
דף מז ע"ב – סד ע"א: "ודרך אגב קצת חידושי דיני גטין" ושמות אנשים על סדר אלפא ביתא.
דף פ' ע"ב – פב ע"א: הספד על בת המחבר מרת קאדין.
פתיחת ההספד היא בלאדינו, והמחבר מתנצל על כך שנעתר לבקשת בני הנפטרת.
צידה לדרך ביום טוב שני חלקים (אזמיר תרל"ז, אזמיר תרמ"א) על עשרת הדיברות בלאדינו, חלק ב' מכיל גם מוסר למועדים שונים.
בן אברהם (אזמיר התרל"ו) - דרושים.
לספר הסכמה משותפת מאת רבני אזמיר: רבי אברהם פאלאג'י ורבי יהושע שלמה ארדיט.
חידושים וליקוטי עניינים נפלאים, השגות, והערות, יישובים, וביאורים בדברי רבותינו ראשונים ואחרונים, בהלכה אגדה ודרוש, ארבעה כרכים הנמצאים באוסף חברת אהבת שלום.
חלקם נדפסו במקבציאל (מאסף תורני) י"ג.
"יום יום אני הולך למעונך" הוא שיר שכתב המשורר יעקב פיכמן ב־1907 – 1908. המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי הלחין וביצע את השיר עבור ערב שירי משוררים שערכה תחנת הרדיו גלי צה"ל ב־1973. שלוש שנים מאוחר יותר נכלל השיר באלבומו השני של כספי, "מתי כספי (הפעמון)", שיצא לאור ב־1976.
יעקב פיכמן כתב את השיר בתרס"ח (1907 — 1908), ופרסם אותו לראשונה כשנה מאוחר יותר בכתב העת הספרותי "רשפים" א' חוב' כ"ה (תרס"ט – 1908 — 1909), וכשנתיים מאוחר יותר (בגרסה זהה, למעט שורה 11) בקובץ שיריו הראשון, "גבעולים" (תרע"א – 1911), שהתפרסם בוורשה.
ב־1935 פרסם פיכמן גרסה מעט שונה בספר שיריו "צללים על שדות" (תרצ"ה).
השיר נכתב מנקודת מבטו של בחור מאוהב, שחושש לגלות לאישה שהוא אוהב את אהבתו.
יום יום הוא הולך למעונהּ של אהובתו בביטחון שהיום זה היום, היום הוא יאזור אומץ ויאמר לה את שעל ליבו, אך אינו מצליח להתגבר על ביישנותו, והוא חוזר הביתה במפח נפש.
השיר הולחן לראשונה על ידי יוסף אחרון ב־1922. הלחן הזה לא הופץ באופן מסחרי.
הלחן והביצוע המוכרים לשיר הם של מתי כספי, שהלחין את השיר עבור ערב שירה מולחנת שערכה תחנת גלי צה"ל ב־1973. כספי הלחין את השיר לפי הגרסה שבספר השירים של פיכמן "צללים על שדות" (1935), בדילוג שתי השורות הראשונות שבבית האחרון.
שלוש שנים מאוחר יותר כלל כספי את השיר באלבומו השני, "מתי כספי (הפעמון)", שהתפרסם ב־1976.
נעמי פולני אמרה על כתיבתו של פיכמן בשיר שהיא "דרך מרתקת לכתיבה".
שי להב מ־ynet תיאר את שירו של כספי במילה "נפלא".
בביקורת על מופע משותף של מתי כספי עם שלום חנוך, ציין יאיר שלג ממקור ראשון את השיר כאחד מ"עשרות [משירי השניים] שהפכו ממש לנכסי צאן ברזל".
מבקר המוזיקה גיא טנא כתב על השיר שהיה "אחת מפסגות סדרת הערבים ואחד מהשירים הטובים, המקוריים והמרתקים של מתי כספי הצעיר [...] השימוש של כספי בכלי הנשיפה מיוחד ומרגש ואפילו סימני עידן הדיסקו שהתגנבו באפקט או שניים לא גורעים.
המילים של פיכמן, בשנות העשרים לחייו, עדיין נע במשולש אודסה־וילנה־ורשה, מרטיטות ממש ובתור מי שעבר כמעט את אותה חוויה אני מצדיע לשיר".
המבקר עמוס אורן התייחס לעברית של כספי בתוך ביקורת על מופע של כספי עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית לציון 50 שנות קריירה לכספי: "אני לא נוהג להתייחס לעברית בהופעה, אבל אי אפשר שלא, אצל מתי כספי.
רק תורמת לערב תרבותי מענג.
לרגע לא מתנשא או נפוח מחשיבות, ותמיד תמיד מבודח במידה.
השיר נכנס למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל ב־2 באפריל 1973 במקום ה־17. הוא הגיע למקום החמישי, מיקום השיא שלו, ב־28 במאי, וב־25 ביוני 1973 יצא מהמצעד בתום תשעה שבועות צעידה.
יום יום הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1998 שנכתב ובוים על ידי עמוס גיתאי, עם משה איבגי וג'וליאנו מר בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת חיי יום יום בחיפה בה חיים יהודים וערבים זה לצד זה במשפחות מעורבות של יהודים וערבים.
מוש/משה/מוסא (משה איבגי) בן 40, הוא בנם היחיד של חנה (חנה מרון) היהודיה ויוסוף (יוסף אבו ורדה) המוסלמי.
למשפחה יש מאפייה בשוק של חיפה.
משה נשוי חמש שנים, ולא באושר, לדידי (דלית קהן).
אין להם ילדים והיא מאשימה אותו שהוא עקר.
משה מתנחם בזרועותיה של גרישה (נטלי עטיה).
הוא גם היפוכונדר ומתאהב ברופאה שלו (אן פטי לגראנז').
משה מבלה הרבה עם חבר ילדותו ג'וליאנו/ג'ול (ג'וליאנו מר), גם הוא בן למשפחה מעורבת.
לג'ול יש חנות לחפצים משומשים בשוק חיפה.
הם גם עושים מילואים משעשעים ביחד.
גם ג'ול זוכה לחסדיהן של גרישה ודידי.
מימי (קרן מור) היא דודנית של חנה ועובדת משועממת במרכז בקרת הרמזורים של העירייה.
היא איטית בעבודתה וכאשר היא מבחינה בשוד בבנק בו נמצא משה היא מדווחת רק כשהשודדים ברחו.
שמול (שמואל קלדרון) הוא אחיו של ג'ול וקבלן גדול בחיפה.
באמצעות המתווך נאדים (גסאן עבאס) אחיו של יוסף, הוא מנסה לשכנע את יוסף למכור את בית הסבא ושטח צמוד כדי לבנות עליו קניון גדול.
חנה נפטרת באופן פתאומי ויוסוף משתכנע למכור את הבית אבל ברגע האחרון הוא מסרב בגלל קשר נפשי למקום.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 1998: לסרט; לבמאי - עמוס גיתאי; לתסריט - עמוס גיתאי; לשחקן הראשי - משה איבגי; לשחקן המשנה - ג'וליאנו מר; לשחקנית המשנה - דלית קהן.
עמוס גיתאי זכה בפרס וולג'ין לסרט ולתסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים של שנת 1998.
ב בנאנט 1998 היה הסרט מועמד לסרט הטוב ביותר ומשה איבגי זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמשה איבגימשה/מוש/מוסאג'וליאנו מרג'ול/ג'וליאנויוסף אבו ורדהיוסוף/יוסףחנה מרוןחנהנטלי עטיהגרישהקרן מורמימידלית קהןדידיאשתו של משהשמואל קלדרוןשמולקבלןגסאן עבאסנאדיםמתווךאן פטי לגראנז'רופאה(Anne Petit-Lagrange)
יום יום הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר שפורסם ב-2 באפריל 2006, בהוצאת חברת התקליטים NMC.
באפריל 2006 יצא אלבום האולפן החמישי של ברגר, יום יום, הפעם בהפקתו המוזיקלית של לואי להב.
ברגר ביצעה את שיר הנושא של הסדרה, "כאילו אין מחר", וגם המשיכה במשחק בעונתה השנייה של הסדרה.
יום יום היה עיתון ערב שיצא בישראל בין פברואר 1948 לאוגוסט 1949.
העיתון יצא לאור ביוזמת לייב מאירסון, שרכש את השבועון "השבוע" והפך אותו לעיתון יומי.
מו"ל העיתון היה הוצאת עיתון הארץ.
במאמר המערכת בצאת העיתון לראשונה, ב-15 בפברואר 1949, נכתב:
"יום כיפור" הוא שיר של הזמרת-יוצרת הישראלית יסמין מועלם.
השיר נכתב והולחן על ידי יסמין מועלם, הופק בידי ישי סוויסה ויצא לאור כסינגל ב-8 בפברואר 2024.
השיר נכתב והולחן על ידי מועלם ובוצע על ידה במספר הופעות בשנים שלפני צאתו כסינגל.
"יום כיפור" יצא לאור בהפקתו של ישי סוויסה כסינגל ב-8 בפברואר 2024, וביום יציאתו כתבה מועלם:
השיר הוא שיר בלדה אשר מילותיו עוסקות בפרידה מעוררת רגשות כואבים אצל הצד הנפרד, שמתגלמים בפנטזיות נקמה אלימות, ונחמתה היא באהבה עצמית ובשירים.
ברדיו "כאן 88" צוין כי מועלם בביצוע השיר משלבת בין שירה דיבורית לבין פריייזינג שמזכיר זמרות נאו-סול כמו סולאנג' נואלס ו-syd.
בן שלו מ"הארץ" ציין כי התו הראשון של המנגינה נופל אחרי הביט באופן שמערער את הקצב המרובע וכן המעבר בין הבית לפזמון לא שגרתי, מה שמטשטש את החציצה בין שני חלקי השיר.
הוא ציין כי הכותבת מפרה לא מעט חוקים בלחן השיר כגון ההיזרקות של המנגינה למקום לא צפוי ממש לפני סוף הפזמון.
כמו כן הוא כתב כי הלחן הזעיר והלא שגרתי מחייב את מועלם להיות גמישה מבחינה ווקאלית באופן שדומה לשירה "כמה מתוק".
בן שלו מ"הארץ" כתב כי השיר פורט באופן עדין ומדויק על המיתר הרגשי של הישראלים בתקופה של מלחמת חרבות ברזל.
וכן גם שמו של השיר מרמז על זיקה לאסון הלאומי הקודם שפקד את מדינת ישראל, מלחמת יום כיפור, או גם לעובדה שאסון השביעי באוקטובר התרחש בחג שמחת תורה, לכאורה היפוכו של כיפור.
על פי יוסי חרסונסקי המנגינה והטון מגיעים ממקום עמוק, כשיסמין משדרת אמת ומבליטה את עוצמת הכאב.
ברדיו "כאן 88" נאמר כי אף שעל פניו נראה השיר כבלדה טיפוסית, ככל שמתעמקים במרכיבים שלה מגלים יצירה שמצליחה לחדש בכמעט בכל אספקט.
"יום יפה בשכונה" הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2019 על מגיש הטלוויזיה פרד רוג'רס.
הסרט בוים על ידי מריאל הלר על בסיס תסריט מאת מיכה פיצרמן-בלו ונואה הרפסטר, בהשראת המאמר במגזין אסקווייר משנת 1998 "האם אתה יכול לומר ...
בסרט מככבים טום הנקס, בתפקיד פרד רוג'רס, המנחה האהוב של תוכנית הטלוויזיה לילדים "השכונה של מר רוג'רס", ומת'יו רייס בתפקיד העיתונאי לויד פוגל.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-22 בנובמבר 2019. הסרט גרף 68 מיליון דולרים ברחבי העולם.
עלילת הסרט מתרחשת ב-1998, ומתמקדת בעיתונאי הציני לויד פוגל אשר נדרש לכתוב כתבה על פרד רוג'רס, המנחה האהוב של תוכנית הילדים "השכונה של מר רוג'רס".
לויד, לגיליון "גיבורים" של המגזין אסקווייר.
לויד, אשר נודע בשל סגנון הכתיבה הציני שלו, מטיל ספק לגבי הפרסונה של רוג'רס ובשל כך נרתע בתחילה מהמשימה.
חייו האישיים של לויד סוערים, במיוחד בשל מערכת היחסים המנוכרת שלו עם אביו, ג'רי, שנטש את אמו של לויד, לילה, לאחר שהיא חלתה בסרטן וגססה.
הכעס והטראומה של לויד חוזרים אליו לאחר שהוא לוקח חלק בחתונה של אחותו לוריין, והדבר מוביל לעימות אלים עם ג'רי.
הצלקות הפיזיות והרגשיות מהמפגש הזה מתרחשות לקראת המפגש שלו עם רוג'רס.
כאשר לויד מראיין את רוג'רס, הוא מופתע מהאדיבות, הסבלנות והחוכמה האמיתית של רוג'רס, במיוחד כאשר רוג'רס מגלה עניין בפצעים הגלויים של לויד ובפצעים הרגשיים העמוקים יותר שיש לו.
בזכות האינטראקציות ביניהם, פוגל מתעמת עם העבר של עצמו, ובמיוחד מערכת היחסים הבעייתית שלו עם אביו המנוכר.
מת'יו ריס בתפקיד לויד פוגל - עיתונאי ציני שנדרש לכתוב כתבה על פרד רוג'רס עבור המגזין אסקווייר.
דמותו הבדיונית של לויד מבוססת באופן רופף על העיתונאי טום ג'ונוד, אשר ראיין את רוג'רס עבור כתבה למגזין אסקווייר.
טום הנקס בתפקיד פרד רוג'רס - היוצר והמנחה של תוכנית הילדים "השכונה של מר רוג'רס".
סוזן קלצ'י ווטסון בתפקיד אנדריאה פוגל - עורכת דין, אשתו של לויד, ומעריצה של התוכנית "השכונה של מר רוג'רס".
כריס קופר בתפקיד ג'רי פוגל - אביו המנוכר של לויד אשר בגד באשתו הגוססת ונטש את לויד ולוריין בילדותם.
מריאן פלנקט בתפקיד ג'ואן רוג'רס - אשתו של פרד.
פלנקט נפגשה עם ג'ואן רוג'רס כאשר היא התכוננה לתפקיד.
אנריקו קולנטוני בתפקיד ביל איסלר - הנשיא והמנכ"ל של "Family Communications".
וונדי מק'קנה בתפקיד דורותי פוגל - אשתו השנייה של ג'רי.
תמי בלנשרד בתפקיד לוריין פוגל - אחותו של לויד ואשתו של טוד.
נואה הרפסטר בתפקיד טוד - בעלה של לוריין וגיסו של לויד.
קריסטין לאטי בתפקיד אלן - העורכת של לויד.
"יוֹם יָבוֹא" הוא שיר שכתב דן אלמגור והלחין ועיבד בני נגרי, עבור המחזמר "אל תקרא לי שחור" שהופיע בארץ בשנת 1972. השיר מבוסס על נאומו של פעיל זכויות האדם, ד"ר מרטין לותר קינג.
המחזמר "אל תקרא לי שחור" היה מבוסס על שירים בסגנון הגוספל האפרו-אמריקאי וביטא את הערכים של שוויון ושלום בין בני האדם, שהופיעו בשנות ה-60 עם תנועת "ילדי הפרחים".
המחזמר הופק ב"התיאטרון הצעיר" על ידי מנחם נוביק.
השירים וקטעי הקישור נכתבו על ידי דן אלמגור והולחנו על ידי בני נגרי, והוא בוים על ידי דני ליטאי.
השיר "אל תקרא לי שחור" נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-24 ביולי 1972, זכה להצלחה גדולה וצעד 12 שבועות, עד 23 באוקטובר 1972. שלושה שבועות רצופים מתוכם עמד בראש המצעד, החל מ־28.8.1972. במצעד השנתי תשל"ב (1972) של הגל הקל דורג השיר במקום ה־16.
האחיות אופירה ורוית יוספי ביצעו בשנת 1989, גרסה מחודשת לשיר, יחד עם המנהל המוזיקלי שלהם, יגאל בשן.
"דומינוער", להקת הנוער של דימונה, ביצעה את השיר בתחילת שנות ה-90.
להקת גאיה הקליטה את גרסתם לשיר באלבומם "גאיה" משנת 1999.
שרה'לה שרון הקליטה את השיר באלבומה "שרה'לה שרון והדור הצעיר בשירה חיה", משנת 2002.
נינט טייב ובן שרעבי ביצעו את השיר בעונה הראשונה של תוכנית המציאות המוזיקלית "כוכב נולד" בשנת 2003.
עוזי פוקס, רותי נבון, גבי שושן ושרי ביצעו השיר מתוך המופע המשותף שלהם משנת 2003.
גרסה של השיר מופעיה בדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו" משנת 2004.
ניצן אשל, אדיר מור, דנה קבסה ואברי ארבל שרים מתוך המופע "שירי מחזות זמר" משנת 2010.
הזמרת קרן הדר שרה את השיר במופע מחווה לדן אלמגור, בשנת 2012.
הזמרת דין דין אביב שרה את השיר במופע מחווה לדן אלמגור, בשנת 2012.
שירי מימון שרה מתוך המופע "70 שנים לצה"ל" בשנת 2018.
יונית שקד גולן ואלי גורנשטיין שרו במסגרת שידורי "ישראל מחוברת" בשנת 2020.
מאיה בוסקילה שרה מתוך המופע "כל הכבוד!
- מחווה למחזמר בתיאטרון ובקולנוע הישראלי" בתיאטרון הלאומי הבימה, בשנת 2021.
פרודיה על השיר בוצעה בתוכנית החרצופים.
יום ללא קניות הוא אירוע של מחאה נגד תרבות הצריכה, שהמשתתפים בו נמנעים, על-פי הצהרתם, מקניה למשך יום אחד.
יום זה נוסד על ידי "מכסחי הפרסומות" הקנדיים (Adbusters).
בארצות הברית מקיימים את האירוע בבלאק פריידיי, יום השישי הראשון שאחרי חג ההודיה ולפני חג המולד ובמקומות אחרים בעולם בשבת האחרונה של חודש נובמבר, במקביל לתקופת הקניות העמוסה של השנה.
יום ללא קניות מצוין בקנדה, ארצות הברית, בריטניה, ישראל, אוסטריה, גרמניה, ניו זילנד, יפן, הולנד, צרפת, נורווגיה ושוודיה ומדינות נוספות.
היום הוכרז לראשונה בוונקובר שבקנדה בספטמבר 1992, כיום שבו "החברה צריכה לבחון את סוגיית צריכת היתר".
בשנת 1997 האירוע הועבר לראשונה לבלאק פריידיי, שהוא אחד מעשרת ימי הקניות העמוסים ביותר בארצות הברית.
היום חל ביום שישי גם בישראל הואיל ויום שישי נחשב ליום קניות מובהק.
פרט לצפון אמריקה ולישראל, יום ללא קניות חל ביום השבת שלמחרת.
"מכסחי הפרסומות" הקנדים ניסו לפרסם את האירוע באמצעות פרסומות בכלי התקשורת הציבוריים, אך מרביתם מנעו את הפרסום בשל המחלוקת שהתעוררה סביב הפגיעה בחנויות הגדולות.
רשת CNN לעומת זאת כן איפשרה את הפרסום.
האירוע תפס תאוצה וקמפיינים הופיעו בארצות הברית, בריטניה, ישראל, אוסטריה, גרמניה, ניו זילנד, יפן, הולנד ונורווגיה.
כיום באירוע משתתפות למעלה מ-65 אומות.
חיצי ביקורת רבים הושמעו כנגד יום ללא קניות, ועיקרם שמה שהצרכנים לא יקנו ביום זה הם יקנו ביום שלאחר מכן.
מול טענות אלו, "מכסחי הפרסומות" גרסו שהכוונה היא להתחיל ביום זה שינוי מתמשך באורח החיים ולא רק להימנע מקניות ליום בודד.
במקומות מסוימים בעולם מתארגנות פעילויות חלופיות במהלך היום ללא קניות, למשל אירוע ה-"Buy Nothing Day Hike" (צעדת יום ללא קניות).
ביקורת אחרת על יום ללא קניות התייחסה לעובדה שמדובר בפעילות שמבוססת על חוסר פעולה, שמשכיחה את העובדה שאוכלוסיות רבות לא יכולות להרשות לעצמן להיות חלק מתרבות הצריכה, ולמעשה מקיימות את יום ללא קניות על בסיס יומי ולא מבחירה.
קבוצת פעילים במונטריאול קידמה בתגובה את יום הגנבה (Steal Something Day).
יום ללא קניות הראשון צוין בישראל בשנת 1998 על ידי חברים מעמותת אנימלס, אך האירוע שהתקיים עסק בעיקר בזכויות בעלי חיים ורק בעקיפין נגע בתרבות הצריכה.
הציון המשמעותי הראשון של יום ללא קניות חל שנה לאחר מכן ב-1999 בתל אביב ובירושלים.
עם השנים ירדה הפעילות במסגרת היום ללא קניות.
מספר פעמים הוצע לקיים "יום ללא קניות" ישראלי שיחול לקראת פסח כחג החירות, או יום כיפור, כדי לתת ליום נופך מקומי יותר.
אך דבר זה לא התקיים מעולם.
גופים אקדמיים בישראל פרסמו חומרי הסברה בנושא "יום ללא קניות" ובהם אוניברסיטת בר-אילן, מכון דוידסון לחינוך מדעי, מכללת אורות ישראל, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, המרכז האקדמי לוינסקי־וינגייט ועוד.
במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל, יום סיירות, או בשמו הרשמי יום שדה, הוא יום המשמש למיון מיועדים לשירות ביטחון (מלש"בים) טרם גיוסם ליחידות המיוחדות, בהן סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג, 669, קורס חובלים, שייטת הצוללות של חיל הים, אגוז, יחידת מגלן, יהלום, דובדבן ויחידה 504.
לאחר סיום מוצלח של יום סיירות המועמדים יזומנו לגיבוש שהותאם להם לפי תוצאות יום השדה.
בין הגיבושים: מטכ"ל, שייטת, חובלים, צוללות וכו'
כדי לקבל זימון ליום הסיירות על המועמד להיות כשיר מבחינת נתונים פיזיים, המתבטאים בפרופיל שנע בין 82 - 97 וללא סעיפים פוסלים (למשל: קוצר ראייה, אסתמת ילדות).
תנאים נוספים הם התאמה לקצונה על פי הנתונים האישיים שנתקבלו בצו הראשון וקב"א של לפחות 52. מלש"בים אשר נתוניהם אינם מתאימים ליום הסיירות יכולים להתמיין לקורס חובלים ושייטת הצוללות (שייטת 7) דרך מאותר צדדי, או לנסות להגיש בקשת חריג יום סיירות.
במשך השנה ישנם שני מחזורים של ימי סיירות, בינואר ובאוקטובר.
יום הסיירות מועבר על ידי מגבשים בוגרי היחידות המיוחדות ומתבצע במטווח 24. במשך היום מלשבי"ם המועמדים לשירות ביטחון עוברים פעילויות גופניות, ובסופו הם מחולקים לגיבושים השונים שיבוצעו כמה חודשים לאחר מכן.
התכנסות ראשונית וחלוקת מספרי גב (כל מועמד מקבל מספר שנרשם על גבו בטוש)
ריצת 3,000/2,000/1,000 מטר לדירוג לקבוצות ולסינון ראשוני (הריצה מכונה "בוחן בר-אור").
פעילויות גופניות - ריצות ללא דירוג, ריצות עם דירוג, זחילות, סחיבת שקי חול לאורך מסלול קבוע, כריית בורות "מטר־על־מטר־על־מטר", תרגיל "אלונקה סוציומטרית", ועוד.
אופי הפעילות הגופנית משתנה מדי פעם וייתכנו גיוונים.
מטרת התרגילים הגופניים היא לבדוק את יכולותיו הפיזיות והמנטאליות של המועמד, ובתוך כך את התאמתו לשירות ביחידה מובחרת.
המועמדים נדרשים למלא שאלון סוציומטרי על חברי הקבוצה כעוד כלי מסנן בתהליך המיון.
שיחת סיכום עם מדריכי הקבוצה ופרסום התוצאות
יום עדין הוא האלבום השני של להקת בוטן מתוק בקרקס.
שם האלבום קרוי על שיר הנושא שלו.
האלבום יצא ב-2005 לאחר 10 חודשי הקלטה.
אל תהיה כל כך עצוב
גדי אלטמן - גיטרה אקוסטית, גיטרה סלייד, טמבורין ב-"כוכבים", שירה
מיקה שדה - קולות ב-"נשרפת"
גבע אלון - טמבורין ב-"כוכבים"
אמיר בן עמי - גיטרות נוספות ב-"בוא ותראה" וב-"מפנטזת"
אמילי קרפל - שירה ב-"יום עדין"
יום מיוחד (באיטלקית: Una giornata particolare) הוא סרט קולנוע בבימויו של אטורה סקולה מ-1977, זוכה פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ופרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר.
זהו סרט קאמרי, נטול אפקטים, ומה שנותן לו את הנפח הוא משחקם המרשים של שני השחקנים הראשיים.
עלילת הסרט מתרחשת ב-6 במאי 1938, יום ביקורו של היטלר ברומא אצל מוסוליני, וכריתת הברית בין איטליה וגרמניה.
כל דיירי הבניין במחוז סאן ג'ובאני ברומא יוצאים להשתתף בטקס מלבד שני אנשים.
אנטונייטה (סופיה לורן), האידיאל הנשי של המשטר הפשיסט, עקרת בית קשת יום ואם לשישה ילדים שנאלצת להישאר על מנת לסיים את עבודות הבית, וגבריאלֶה (מרצ'לו מסטרויאני), הומוסקסואל שפוטר מעבודתו כשדרן רדיו, ונותר בבית על מנת לארוז את חפציו לקראת מעצרו הקרב.
השניים נפגשים במקרה, ומבלים ביחד במשך כמה שעות, שבמהלכן הם עוברים תהליך של גילוי עצמי ובחינה מחדש של מערכת האמונות והערכים שלהם.
הסרט מראה את החדירה של התחום הפוליטי והשפעתו המדכאת על התחום האישי.
את האופן בו המשטר מדכא את השונה, את הפרטי, ואינו מאפשר לו לבטא את עצמו.
יום ליום הוא שבועון חרדי ספרדי המופץ בדיוור ישיר למנויים.
העיתון הוקם במרץ 1993 בהוראת הרב עובדיה יוסף.
בשנים הראשונות הוא פעל כיומון ולאחר מכן הפך לשבועון.
במשך שנים היה השבועון מזוהה עם מפלגת ש"ס, רבניה והעומדים בראשה.
בשנת 2003, לאחר שהעיתון נקלע לקשיים כלכליים וצבר חובות של כ-10 מיליון שקל, הוא נקנה בידי איש העסקים קובי מימון, שהעביר את מערכת העיתון למטה קבוצת אקויטל שבעלותו בפתח תקווה.
בשנת 2017 נקנה העיתון בידי נעמה עידן.
בעקבות חילוקי דעות בין הנהלת העיתון והמפלגה, הודיע אריה דרעי על ניתוק הזיקה הרשמית בין שני הגופים ועל ייסוד עיתון חדש בשם "הדרך".
ב-2019, נרכש העיתון על ידי הבעלים של קו עיתונות דתית.
לעיתון היו בעבר ארבעה חלקים:
מוסף שבועי ובו כתבות מגזין וראיונות, מדורים קבועים כגון "במה מדליקין" של קובי לוי, מדורים לנשים וצרכנות.
בפתיח המוסף "מאמר פותח" של העורך יצחק קקון.
חדשות, כתבות חדשותיות ואקטואליה, בפרט ביחס למפלגת ש"ס ולרב עובדיה והקשורים אליו, וכן מאמרי השקפה ודעות, בעריכת הרב משה שפיר.
כמו כן קיימים בו מדור כלכלה, יחצנות.
בעבר כלל העיתון גם מוסף אקטואלי ובו כתבות, טורים ופרשנויות, בפרט טורים של מרדכי קידר ושל קובי לוי.
במהלך שנת 2016 צורף מוסף זה לחלק החדשות.
עונג שבת, מגזין תורני בעריכה של הרב משה שפיר ובו כתבות היסטוריות ואקטואליות בנושאי קהילות, ישיבות, רבנים והלכה של יהדות ספרד, וכן מאמרי הלכה והשקפה, תוך הדגשת פסיקתו של הרב עובדיה יוסף ובניו.
במגזין מדור דרשה לפרשת שבוע מהרב שלום כהן.
עד לחודש סיוון תשע"ז הופיע במשך כמה שנים טור הלכתי של הרב יצחק יוסף.
יום צעיר, מגזין ילדים ובו כתבות, סיפורים, ציורים, חידות וקומיקס בעיצובו של יואב ון-דן-ברג.
העיתון כולל גיליון חדשות, ומגזין שבועי ו"עונג שבת" שאגודים בחוברת אחת.
לקראת חגים מצורפים לעיתון מוספים נוספים.
מנכ"ל העיתון היה עו"ד רונן פרץ.
העיתון היה במשבר כלכלי, אולם מצבו שופר לאחר שרכש אותו קובי מימון.
ביוני 2017 רכשה את העיתון נעמה עידן.
באוגוסט 2017, הודיע עורך העיתון מ-1999, יצחק קקון, בטור מיוחד שלאחר 23 שנה בעיתון הוא עובר לעיתון הדרך.
כמה ימים לאחר מכן מונה שלמה בניזרי לעורך העיתון.
לאחר 8 שמונה חודשים התפטר בניזרי מהתפקיד, לאחר שלא הסתדר עם נעמה עידן.
בראש חודש חשוון התשע"ח החל העיתון להוציא מהדורה חודשית בתפוצה של 50,000 עותקים.
בינואר 2018 הצטרפו כותבים חדשים לעיתון, בהם חגי הוברמן.
את העיתון עורך מרדכי הללויה (אחיין של אלי ישי), תחת שם העט "יוחאי דנינו".
חצי שנה לאחר רכישת העיתון, פתחו עובדי העיתון בשביתה בטענה לפגיעה בזכויותיהם בגיבוי הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
ביולי 2019 הוגשה בקשה לפירוק העיתון על ידי חברת הדפוס החדש בשל חדלות פירעון, ובחודש יוני 2019 מינה בית המשפט המחוזי מפרק זמני לעיתון, בהתאם לבקשת הכונס הרשמי.
בספטמבר 2019 נרכש העיתון על ידי יוסי שינובר ואריאל קוניק, מבעלי רשת קו עיתונות דתית.
סמוך לכך פרש משה שפיר מהעיתון.
בנוסף למאפיינים הרגילים של העיתונות החרדית, העיתון דירג רבנים, מ"מאור ישראל", או "מרן" (כינויים של הרב עובדיה יוסף והרב שלום כהן, נשיא מועצת חכמי התורה), ועד "הרה"ג" (הרב הגאון) לאברך כולל תלמיד חכם.
בעיתון לא צוינו בדרך כלל בגלוי מחלוקות פנימיות בש"ס, אך הוא היווה זירה חשובה למאבקי כוח פנימיים, המתבטאים במדרג תוארי הרבנים ובדיווח או בהשתקה של פעילות.
לעומת זאת הובלטו בעיתון קריאות תיגר של הנהגת המפלגה על זרמים חרדיים ואחרים.
כמקובל בעיתונות החרדית, גם "יום ליום" אינו מפרסם תמונות של נשים, מדיניות שהתבטאה בין השאר בפרסום תמונת ממשלת ישראל ה-34 תוך מחיקת השׂרות המכהנות בה.
לאחר רכישת העיתון על ידי נעמה עידן, הושקה אפליקציה לעיתון.
כותבים בו אנשים חילוניים טורי דעה, וכן כותבות בו נשים גם בגיליון החדשות ומופיעים בו דיונים הקשורים לאינטרנט ולרשתות חברתיות.
בהלכה היהודית, יום ליקוט עצמות הוא היום בו אוספים את עצמות הנפטר מקברו הזמני, ומעבירים אותן אל קבר קבוע.
על-פי ההלכה, יום זה הוא מעין יום קבורה, והקרובים נוהגים בו מקצת מנהגי אבלות.
במשנה במסכת מועד קטן (פרק א, משנה ה) נחלקו ביניהם התנאים האם מותר ללקט עצמות בחול המועד.
רבי מאיר סבר שהדבר מותר "מפני ששמחה היא לו".
כלומר ליקוט העצמות הוא מאורע משמח ולכן מותר לעשותו בתקופה שמחה, בחול המועד.
לעומתו, רבי יוסי סבר שליקוט העצמות הוא מאורע של אבלות ולכן אין לעשותו בימי חול המועד.
ההלכה נפסקה כרבי יוסי וביום ליקוט עצמות יש לנהוג מנהגי אבלות מסוימים.
דבריו של רבי מאיר שיום ליקוט העצמות הוא יום שמחה נראים תמוהים במבט ראשון.
ההסבר המובא להם בתלמוד הירושלמי על המשנה במסכת מועד קטן הוא שכל עוד לא לוקטו העצמות הרי שהמת עדיין סובל מחיבוטי הקבר ולאחר ליקוט העצמות מסתיימים ייסוריהם.
בלשון התלמוד הירושלמי "שנינוחו אבותיו מן הדין" כלומר שהתקופה בה התייסר הנפטר על חטאיו תמה ולכן יש לשמוח.
(בתלמוד הבבלי על משנה זאת (מסכת מועד קטן, דף ח, עמוד א) הוסברו דברי רבי מאיר באופן אחר).
הברייתא המובאת בתלמוד הירושלמי שהוזכר לעיל מאזנת בין שתי התחושות ומורה על יום אבל ביום ליקוט העצמות ויום שמחה ביום שלאחר מכן.
ההלכות הקשורות ביום ליקוט עצמות מופיעות בספר הטור ובשולחן ערוך בסימן תג, הסימן החותם את חלק יורה דעה.
ההלכה מחייבת לנהוג מנהגי אבלות אם כי מנהגי האבלות ביום ליקוט עצמות פחות חמורים ממנהגי האבלות הנהוגים בשבעת ימי האבל.
הראשונים נחלקו ביניהם האם ביום ליקוט העצמות נוהגים גם מנהגי אנינות כל עוד לא נטמן הנפטר במקומו החדש.
בטור מובאים דברי המהר"ם מרוטנברג ולפיהם
הטור גם הביא את דברי אביו הרא"ש ולפיהם:
הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך פסק בסוגיה זאת כדעת הרא"ש.
הסיבה לצורת הקבורה הדו־שלבית הזאת היא שבתקופה הראשונה היו ממתינים עד שיתאכל הבשר מגופת הנפטר.
לאחר התאכלות הבשר ולאחר שמגופת המת נותרו רק העצמות, היו אוספים את העצמות ומעבירים אותם אל המקום המיועד להם - חדר ובו עצמות כל מתי המשפחה ("מאספה") בתקופת בית ראשון, וגלוסקמאות בתקופת בית שני.
ארון הקבורה היה נטמן באדמה או במערה ובכך היה בא אל סופו תהליך קבורת הנפטר.
מטבע הדברים כשפסק המנהג לקבור את הנפטר באופן דו שלבי פחת השימוש בהלכה של יום ליקוט עצמות.
למרות זאת הלכה זאת מצויה בשימוש גם בימינו אנו.
בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות נאספו עצמות נרצחי כפר עציון ועצמות חללי לטרון ומקומות נוספים והובאו לקבורה.
ביום הבאתן לקבורה היו מקרובי החללים שנהגו מנהגי אבלות עקב היותו של יום זה מעין יום ליקוט עצמות.
גם בביצוע תוכנית ההתנתקות נזקקו חלק ממפוני גוש קטיף להלכה זאת.
בית הקברות היהודי שבגוש קטיף פונה וגופות הנפטרים הובאו לקבורה מחודשת בהר הזיתים.
ביום הוצאת המתים מקברם היו מקרובי הנפטרים שנהגו מנהגי אבלות עקב היותו של יום זה מעין יום ליקוט עצמות.
בשנים האחרונות מתקיים שיח על חידוש מנהג ליקוט העצמות, ופיילוט ראשון נערך בקבוצת יבנה.
יום מרטין לותר קינג הוא יום חג לאומי בארצות הברית, המציין את הולדתו של הכומר האפרו-אמריקאי מרטין לותר קינג ג'וניור.
נחגג ביום שני השלישי בחודש ינואר, בסמוך ליום הולדתו האמיתי של קינג (15 בינואר).
זהו אחד משלושת החגים הפדרליים המוקדשים לאדם יחיד (שני האחרים הם יום קולומבוס ויום הולדתו של וושינגטון, שהפך דה פקטו ליום הנשיאים).
קינג היה הדובר הראשי של התנועה לזכויות האזרח, אשר מחתה נגד אפליה על רקע גזעי במשפט הפדרלי והמדינתי, ודגל במאבק בלתי אלים.
נרצח בשנת 1968. המערכה למען הכרה בחג פדרלי לכבודו של קינג החלה זמן קצר לאחר הרצח.
נציג מדינת מישיגן בבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קוניירס, הגיש הצעת חוק להכרה בחג לאומי, תוך הדגשת פעילותו של קינג למען ארגוני עובדים.
מרכז קינג החל לגייס תמיכה ביוזמה בקרב הציבור בכללותו.
במסגרת המערכה למען הכרה ביום חג מיוחד ביצע הזמר סטיבי וונדר בשנת 1980 את השיר Happy Birthday לכבודו של קינג ובשנת 1981 ארגן מסיבת עיתונאים גדולה לכבודו תחת הכותרת Rally for Peace.
רונלד רייגן חתם על החוק שהכיר ביום חג זה ב-2 בנובמבר 1983, והוא נחוג לראשונה ב-20 בינואר 1986. תחילה, חלק מהמדינות הסתייגו מקיום החג לכבודו של קינג והשתמשו בכינויים אחרים או שילבו אותו בחגים אחרים.
הפעם הראשונה שבה החג נחוג באופן רשמי בכל 50 המדינות הייתה בשנת 2000.
יום ניקנור הוא יום טוב קדום בי"ג באדר, שנקבע לרגל ניצחונו של צבא יהודה המכבי על ניקנור, מצביא סלאוקי בתקופת מרד החשמונאים, וצבאו בקרב חדשה בשנת 161 לפנה"ס.
ספר מקבים א' מספר על הניצחון ועל קביעת החג:
גם יוסף בן מתתיהו מציין את האירוע ואת קיומו של החג מדי שנה.
נוסח הסיפור בסכוליון למגילת תענית:
בעבר צוינו ימים רבים נוספים המפורטים במגילת תענית, כדוגמת "יום ניקנור", ויום כ"ג באייר לציון הרס מצודת החקרא על ידי החשמונאים בשנת 141 לפני הספירה.
אולם בעקבות חורבן בית המקדש השני בטלה מגילת תענית ובטלו מועדים אלה שמלכתחילה נקבעו בעקבות אירועים מקומיים ובעלי חשיבות פחותה ובאותו תאריך נקבעה תענית אסתר.
למעשה מלבד פורים וחנוכה לא נותרו ימים אחרים בעלי מחויבות דתית מדרבנן.
נראה כי בארץ ישראל ציון יום ניקנור כיום שמחה המשיך גם לאחר החורבן, ועל כן תענית אסתר נדחתה אצלם לאחר פורים.
"יום מושלם לדגי בננה" הוא סיפור קצר מאת ג'יי די סלינג'ר, שפורסם לראשונה בגיליון 31 בינואר 1948 של המגזין "ניו יורקר".
הסיפור נכלל גם באנתולוגיה "55 סיפורים קצרים מהניו יורקר" שיצאה לאור בשנת 1949, ובספרו של סלינג'ר "תשעה סיפורים", שיצא לאור בשנת 1953. זהו הראשון בסיפורים העוסקים במשפחת גלאס, המופיעה בכמה מסיפוריו הקצרים של סלינג'ר.
הסיפור עוקב אחר סימור גלאס ואשתו מיוריאל בירח הדבש השני שלהם בפלורידה.
הסיפור "יום מושלם לדגי בננה" הוא מהחשובים בקריירה של סלינג'ר.
"הניו-יורקר", שפרסם עד אז רק אחד מסיפוריו, קיבל את "יום מושלם לדגי בננה" לפרסום מיידי, ובזכות איכותו חתם עם סלינג'ר הסכם המעניק ל"ניו-יורקר" זכות סירוב ראשונה על כל סיפור עתידי שלו.
עם פרסומו זכה הסיפור לתגובות נלהבות.
לדברי פול אלכסנדר, כותב הביוגרפיה של סלינג'ר, "זה הסיפור שישנה לתמיד את מעמדו של סלינג'ר בקהילה הספרותית".
מיוריאל מבלה את יומה במלון בשיחת טלפון עם אמהּ על בגדים ועל מצבו הנפשי של סימור והתנהגותו.
האם מודאגת מאד ואילו מיוריאל מתוארת כמי שהתרגלה למוזרויותיו של בעלה.
האם מעלה בפני מיוריאל שלל מעשים מדאיגים של סימור, עליהם סיפר אביה לרופא: "העצים.
הדברים הנוראיים שהוא אמר לסבתא על התוכניות שלה להסתלק מהעולם.
מה שהוא עשה עם כל התמונות המקסימות האלה מברמודה - הכול." מיוריאל מנסה להרגיע את אמהּ, ולהסיט את השיחה לזוטות כגון השמלה שלבשה אורחת אחרת במלון.
מיוריאל שואלת על מקום הימצאו של ספר מאת משורר גרמני שסימור שלח לה אך מעולם לא קראה.
מהשיחה, המתקיימת בשנת 1948 מתברר שסימור גויס למלחמת העולם השנייה, ולאחריה היה מאושפז בבית חולים צבאי.
לדברי מיוריאל, בעת השיחה סימור שוהה בחוף, לבוש בחלוק רחצה שנועד להסתיר קעקוע, שאין לו.
שיחתן מסתיימת בדרישת האם ממיוריאל להודיע לה על כל מעשה מוזר או אמירה מוזרה של סימור, ותגובת הבת: "אמא, אני לא מפחדת מסימור".
בחוף הים נמצאת ילדה בשם סיביל קרפנטר, השואלת את אמהּ: "ראית את שׂים אור"?
גם אמהּ מדברת על אופנה ובגדים, בדומה למוריאל.
סימור מתבודד על חוף הים.
סיביל ניגשת אליו ומשוחחת איתו על שלל נושאים.
תשובתו לשאלתה של סיביל "איפה הגברת?" מבהירה שהוא מיואש ממנה.
הם נכנסים לים, וסימור מספר לסיביל על דגי בננה, השוחים לתוך מחילה, שבתוכה הם אוכלים יותר מדי בננות ומשמינים, כך שאינם יכולים לצאת מהמחילה והם מתים מקדחת הבננות.
סימור מציע לסיביל לחפש דגי בננה.
"זהו יום מושלם לדגי בננה", הוא אומר.
סימור חוזר לחדרו במלון, ובדרכו מתלונן בפני נוסעת במעלית על כך שהיא מביטה ברגליו בצורה מוזרה.
הנוסעת מורה בחופזה לבחורה שמפעילה את המעלית שתתן לה לצאת, ויוצאת בלי להסתכל לאחור.
כשסימור מגיע לחדרו, מוריאל נמה באחת המיטות.
הוא מוציא אקדח, דורך אותו, מביט במיוריאל, ויורה לתוך רקתו הימנית.
חלק ראשון, המתאר שיחת טלפון בין מוריאל, המתארחת במלון, לאמהּ.
בשיחה הן מרבות לקטוע זו את זו.
חלק שני, המתרחש בחוף הים, שתחילתו שיחה בין הילדה סיביל קרפנטר לאמהּ, והמשכו במפגש בין סיביל לסימור.
חלק שלישי, שבו סימור (המכונה "הבחור") חוזר מחוף הים למלון, נכנס לחדרו, רואה את אשתו הנמה ויורה בעצמו.
סיפור זה ידוע בשל הישגו הטכני ובהומור המקברי, שנמצא ביצירותיו של סלינג'ר.
סלינג'ר השתמש בדיאלוג בחלקה הראשון של היצירה כדי לתאר את הרדידות של מוריאל ואמהּ, העוסקות באופנה תוך כדי שאלות על מצבם של סימור ושל אביה של מוריאל.
יש פרשנויות רבות למניעי ההתאבדות של סימור בסוף הסיפור ולפחות אחת משווה את אשתו ה"וולגרית והרסנית" לסיביל ה"טהורה ונקייה".
הפרשנות המקובלת לסיפור רואה בתנהלותו של סימור ביטוי לPTSD שבו לקה עקב השתתפותו במלחמת העולם השנייה, מצבו הנפשי המעורער של סימור אינו יכול לסבול את הפער בין העולם החומרני והוולגרי של אשתו ומשפחתה, וכן חלק גדול מהתרבות האמריקנית שאחרי המלחמה, לבין עולם עמוק ורוחני.
מבקרת הספרות אריאנה מלמד כתבה:
עדיין, שלושים שנה אחרי שקראתי אותו לראשונה, אני חושבת ש"יום נפלא לדגי בננה" הוא אחד הסיפורים הקצרים הטובים ביותר שנכתבו מעולם.
לא רק בגלל הטלטלה הרגשית העזה המזומנת לקורא בו לראשונה, אלא גם בגלל שלל הקונבנציות האמנותיות שסאלינג'ר שבר בו בחן בלתי מצוי.
אם אאלץ לגלות לאי בודד ולקחת איתי לשם רק סיפור קצר אחד, זה יהיה הסיפור.
כל הדמויות שבסיפור, מלבד אמהּ של מוריאל, מתארחות בבית מלון בפלורידה.
סימור גלאס: הגיבור העיקרי של הסיפור - הסיפור עוסק בשעותיו האחרונות של סימור.
סימור עצמו מופיע רק בחלק השני של הסיפור, אך עיקר המידע עליו ניתן לקורא בחלק הראשון, בשיחת הטלפון בין מוריאל לאמהּ.
משיחה זו מתברר שסימור הוא אדם רגיש, הסובל מבעיות נפשיות ואף אושפז עקב כך.
אמהּ ואביה של אשתו חרדים מאוד לגורלו.
מוריאל גלאס: אשתו של סימור.
אל מול דאגותיה של אמהּ היא מפגינה אמון רב בסימור.
סימור מכנה אותה "הזונה הרוחנית של 1948".
סיביל קרפנטר: ילדה בת 4 בערך, המחבבת את סימור, אותו פגשה במלון.
היא מתייחסת אליו בשם חיבה, שׂים אור, ומחפשת את חברתו בשפת הים.
"יום מושלם לדגי בננה" הוא הראשון בסיפוריו של סלינג'ר העוסקים במשפחת גלאס.
סיפורים מאוחרים יותר סיפקו מידע נוסף על סימור.
סימור גלאס (1917-1948) הוא הבן הבכור והדמות הראשית בסיפורים.
סימור אינטליגנטי במידה יוצאת דופן ובאותה מידה גם רגיש.
הוא מאמין בזן בודהיזם ועוסק בכך באדיקות.
ב-1942 נישא למוריאל, אישה שטחית וצבועה, ולמרות אהבתו אליה הוא מודע לשוני הרב ביניהם וחש בדידות עצומה.
משפחתה של מיוריאל אינה רואה את הקשר ביניהם בעין יפה ורואים בו אדם חריג ומוזר עד כדי סכנה, שאינו יאה לבתם.
זאת בעיקר כי שכנע את מיוריאל לברוח איתו ביום חתונתם, תקרית המתוארת בסיפור "הרימו את קורת הגג, נגרים".
סימור מגויס במלחמת העולם השנייה וחוזר הביתה אל מוריאל בשנת 1948 עם נפש מצולקת ממראות המלחמה.
התנהגותו שהפכה פרועה אף יותר מעוררת במשפחתה של מיוריאל חשש כי יפגע בבתם, ומנסים לגרום לה להיפרד ממנו.
סימור אינו פוגע במיוריאל, אך מתאבד בירייה.
הספר "תשעה סיפורים" ובו גם הסיפור "יום נפלא לדגי בננה", יצא לאור בעברית בשנת 1979, בשם "לאסמה באהבה ובסאוב : תשעה סיפורים".
את תשעת הסיפורים בספר תרגמו לעברית מתרגמים שונים.
את הסיפור "יום נפלא לדגי בננה" תרגם אילן תורן.
תרגום נוסף, מעשה ידי אסף גברון, בשם "תשעה סיפורים", יצא לאור בשנת 2005, ובו נקרא הסיפור "יום מושלם לדגי בננה".
שני שמות אלה מתקיימים גם במקורו באנגלית: תקופה מסוימת נקרא הסיפור A Fine Day for Bananafish, אך בגרסאות מאוחרות הוא נקרא A Perfect Day for Bananafish.
התנועה למען יום עבודה בן 8 שעות, או שבוע עבודה בן 40 שעות, הייתה תנועה חברתית שנאבקה למען הגבלת יום העבודה ל-8 שעות.
מקורה של התנועה בתקופת המהפכה התעשייתית בבריטניה, שבה הייצור התעשייתי במפעלים גדולים שינה את אורח החיים של האדם העובד, וכפה שעות עבודה ארוכות, ותנאי עבודה קשים.
תנאי העבודה היו ללא פיקוח, וכתוצאה מכך נפגעה בריאותם ורווחתם של העובדים.
בתקופה זו, העסקת ילדים הייתה דבר שבשגרה, ויום העבודה ארך בין 10 ל-16 שעות, שישה ימים בשבוע.
הסוציאליסט, רוברט אואן, העלה את הדרישה ליום עבודה בן 10 שעות בשנת 1810, ויישם אותו בבית החרושת שלו בניו לאנארק.
בשנת 1817 הוא ניסח את הדרישה ליום עבודה בן 8 שעות.
נשים וילדים באנגליה קיבלו את הזכות ליום עבודה בן 10 שעות בשנת 1847. העובדים בצרפת זכו ביום עבודה בן 12 שעות לאחר הקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה.
הדרישה לקיצור יום העבודה ושיפור תנאי העבודה הייתה חלק מהמאבק הכללי של הצ'ארטיסטים והתאגדויות העובדים הראשונות.
הסתדרות הפועלים הבינלאומית אימצה את הדרישה ליום עבודה בן 8 שעות בקונגרס הראשון שלה בעיר ז'נבה, ואף הגדירה אותו כתנאי הכרחי, שבלעדיו לא יתאפשרו שיפור תנאי העבודה ושחרורו של מעמד הפועלים.
על אף שהיה מספר מצומצם של עובדים מיומנים בניו זילנד ואוסטרליה שזכו ליום עבודה בן 8 שעות בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, הזכות הזו אושרה בצורה נרחבת בעולם המערבי, רק בתחילת ואמצע המאה ה-20.
בשנת 1899, לאור מחאת תושבי האי, המושל בפוארטו ריקו החליט לתת לתושבים זכויות רבות בכל תחומי החיים, ביניהן גם הזכות ל-8 שעות עבודה ביום.
בכך, פוארטו ריקו הייתה הישות הראשונה בעולם אשר העובדים בה קיבלו את זכות זו.
השביתה הכללית בברצלונה בשנת 1919 הביאה לכך שספרד הייתה המדינה הראשונה בעולם בה הושגה הסכמה ליום עבודה של שמונה שעות בלבד.
לאחר המהפכה המקסיקנית בעשור השני של המאה העשרים, אומצה במקסיקו חוקה חדשה בשנת 1917, בה ניתנו לעובדים זכויות רבות, ביניהן יום עבודה בן 8 שעות.
בצרפת, חוק 40 השעות נחקק בשנת 1936.
הצלחת המאבק לקחה חלק מחגיגות האחד במאי הראשונות במדינות ותרבויות רבות.
קרל מרקס ראה את יום העבודה בן 8 השעות כנושא בעל חשיבות רבה לבריאות העובדים, וכתב בקפיטל: "על ידי הארכת יום העבודה, ולכן, ייצור קפיטליסטי ...
לא רק מייצר הידרדרות של כוח עבודת אדם על ידי שדידת תנאיו הנורמליים, הפיזיים והמוסריים, אלא גם מייצר את התשישות ואת המוות בטרם עת של כוח העבודה הזה עצמו.
יום נפלא ללב שבור הוא מחזה שנכתב בשנת 1979 על ידי טנסי ויליאמס.
המחזה מתרחש בארצות הברית בדירה בשכונת מצוקה ועוסק בארבע נשים.
דורותיה (דותי) מורה לאזרחות שמפתחת תקוות שוא ליחסים רומנטיים עם מנהל בית ספר התיכון בו היא עובדת.
היא גרה עם בודי, אישה גרמניה מבוגרת וטובת לב שמנסה לשדך לה את אחיה התאום (באדי).
דותי מפחדת להישאב לחיים של שיגרה חסרת תשוקה ולכן לא מעוניית בשידוך.
שכנתן, סופיה גלוק, אף היא גרמניה סובלת מפגיעה נפשית, כנראה בהקשר למות אמה הלוט בערפל כשנתיים לפני התרחשות המחזה ורואה רוחות רפאים.
לסיטואציה זאת מצטרפת הלנה, מורה לתולדות האומנות, קולגה של דותי בתיכון, המייצגת את היפוכה של בודי: מטופחת, קרה, מחושבת וסרקסטית.
האינטרס שלה הוא לשכנע את דותי לעבור לגור עימה בדירת יוקרה, כדי לחסוך בהוצאות.
המחזה כולו מתרחש ביום אחד בו מתוכנן פיקניק על שפת אגם קרב-קיור (משמעות השם היא לב שבור בצרפתית).
במהלך היום מתגלה לנו עברה הרומנטי של דותי, תקוותיה של בודי להיות דודה לאחר שהתיאשה מלהיות אמא בעצמה, ניסיונותיה להגן על דותי מפני הלנה ועל סופי מפני פחדיה.
לקראת סוף העלילה דותי מגלה שאהובה תעתע בה והוא עתיד לשאת אישה אחרת ממעמד חברתי גבוה יותר.
המחזה מציג חיי שיגרה של נשים קשות יום המשתוקקות לאהבה וזוגיות.
דרכן לשרוד בעולם קשה מבטאת גישה אופטימית של המחזאי.
המחזה הועלה ב-1991 ב"סמינר הקיבוצים", בבימויה של דורית ירושלמי ובתרגומה של שרון פרמינגר ("יום נפלא לשברון לב").
המחזה הוצג בשנת 2010 על ידי תיאטרון מיקרו.
יום נישואין הוא יום בו נהוג לציין מדי שנה את נישואיהם של בני זוג, בתאריך שבו נערכה חתונתם.
בחלק מהמדינות בעולם המערבי, בהן ארצות הברית ובריטניה, קיימים שמות מסורתיים ייחודיים לכל יום נישואים, לפיהם נהוגה הענקת מתנות הדדית של בני הזוג בהתאם (או הבאת מתנות ברוח זו על ידי אורחי בני הזוג במקרה שנערכת מסיבה לציון יום הנישואים).
מדינות רבות נבדלות במתנות הנהוגות בהן מדי שנה, אך לאורך השנים התבססו מתנות קבועות יחסית המשותפות לרוב המדינות, במיוחד בימים כגון יום השנה ה-5 (בו נהוגה מתנה העשויה מעץ), ה-10 (מתנה העשויה מבדיל), ה-15 (בדולח), ה-20 (פורצלן), ה-25 (כסף), ה-30 (פנינה), ה-40 (אבן אודם), ה-50 (זהב) וה-60 (יהלום).
שרידיו של מנהג זה מצויים גם כיום בתרבות הישראלית, והם חגיגות "חתונת כסף" במלאת 25 שנות נישואים ו"חתונת זהב" במלאת יובל לנישואים.
60 שנות נישואים נקראו בעבר "חתונת שוהם" ובימינו "חתונת היהלום" (באנגלית - Diamond Wedding).
סמלים אלו השתנו לאורך השנים, למשל היהלום היה סמל ידוע עבור יום הנישואים ה-75, אך הוא עבר ליום הנישואים ה-60 לאחר שוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, חגגה בסוף המאה ה-19 את שנת ה-60 למלכותה ביום שזכה לכינוי "יובל היהלום".
בממלכות חבר העמים הבריטי עשויים בני זוג לקבל מכתב ברכה מראשי הממלכה לרגל יום הנישואים ה-60, ה-65 וה-70 שלהם (זאת לאחר שביצעו רישום בארמון בקינגהאם או במשרד המושל הכללי של מדינתם).
בקנדה עשויים בני הזוג לקבל מכתב ברכה מהמושל הכללי החל מהשנה ה-50 לנישואיהם, מדי חמש שנים, ובאוסטרליה וארצות הברית החל מהשנה ה-50 מדי שנה.
נוצרים קתולים יכולים להירשם במחוז הבישוף המקומי כדי לקבל את ברכת האפיפיור לרגל ימי נישואים מיוחדים (ה-25, ה-50, ה-60 וכו').
יום המוֹל הוא יום חג לא רשמי הנחגג מדי שנה לכבוד המול.
תאריך החג הוא 23 באוקטובר בין 6:02 בבוקר לבין 6:02 בערב.
המול הוגדר בשל צורך להמציא יחידת מידה המגדירה מספר גדול של חלקיקים.