tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריצ'רד אדמונד ניל נולד בפברואר 1949, בווסטר שבמסצ'וסטס, הבכור מבין שלושת ילדיהם של מרי ה.
הוא ושתי אחיותיו הצעירות התחנכו בספרינגפילד בידי אמם עקרת הבית ואביהם, אפוטרופוס על נכסי זרים בחברה "MassMutual".
סבו וסבתו מצד אמו היו מצפון אירלנד והורי אביו הגיעו מאירלנד ומקורנוול שבאנגליה.
אמו של ניל מתה מהתקף לב כשהיה בן 13, והוא למד בתיכון הטכני של ספרינגפילד כשאביו האלכוהוליסט נפטר גם הוא.
ניל ושתי אחיותיו הצעירות עברו לגור עם סבתם ומאוחר יותר עם דודתם, ונאלצו לחיות על קצבאות של ביטוח לאומי בנעוריהם.
משהשלים את לימודיו התיכוניים, למד ניל במכללה הקהילתית הוליוק ולאחר מכן במכללה האמריקאית הבין-לאומית בספרינגפילד, בסיוע הטבות ליתומים.
בשנת 1972 השלים את לימודיו הגבוהים עם תואר ראשון במדע המדינה.
לאחר מכן למד בבית הספר למנהל עסקים ומנהל ציבורי ע"ש בארני באוניברסיטת הרטפורד, שם קיבל ב-1976 תואר שני במנהל ציבורי.
בראשית הקריירה המקצועית שלו לימד ניל היסטוריה בבית ספר תיכון.
ניל החל את הקריירה הפוליטית שלו כיו"ר-עמית של מטה הבחירות הנשיאותי של מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ורג' מקגוורן במערב מסצ'וסטס, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972. בשנת 1973 מונה לעוזרו של ראש עיריית ספרינגפילד ויליאם סאליבן.
הוא נבחר למועצת העיר ספרינגפילד ב-1978, וכבר ב-שנה העוקבת נבחר לנשיא מועצת העיר.
ב-1980 היה ציר מטעמו של המועמד הנשיאותי טד קנדי בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה.
בעודו חבר מועצת העיר, ניל לימד היסטוריה בבית הספר התיכון קת'דרל (Cathedral High School), והיה מרצה מן החוץ במוסדות שונים להשכלה גבוהה במסצ'וסטס.
בשנת 1983 תכנן ניל להתמודד נגד תיאודור דימאורו, ראש עיריית ספרינגפילד המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
התחרות מצדו של ניל אילצה את דימאורו לפרוש מתפקידו וניל נבחר לראשות העיר.
כראש עיר פיקח ניל על תקופה של צמיחה כלכלית משמעותית בספרינגפילד, שכללה למעלה מ-400 מיליון דולר אמריקאי של פיתוח והשקעות בעיר ואף עודף בתקציב העירוני.
הוא פעל לשיפור פני העיר של ספרינגפילד, דחף להחיות ולשמר את הבתים ההיסטוריים של העיר ויזם קמפיין ציבורי עירוני להפחתת שיעור הפסולת ברחובות.
בבחירות 1988 התמודד ניל על ייצוג מחוז הקונגרס השני של מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שנציג המחוז המכהן מזה 36 שנה, אדוארד בולנד, , הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בולנד התריע בפני ניל על פרישתו הקרבה ובאה במטרה להעניק לו יתרון החתלתי במערכת הבחירות.
ניל גייס כספים בסך 200 אלף דולר כתרומות למסע הבחירות שלו, ואסף חתימות של מצביעים בטרם הכרזתו הרשמית של בולנד על הפרישה.
בבחירות המקדימות התמודד ללא התנגדות, ויריבו היחיד בבחירות הכלליות היה לואיס ר.
גודנה, מועמד המפלגה הקומוניסטית, אותו ניצח עם למעלה מ-80% מקולות הבוחרים.
ניל הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 1989.
לניל דפוס הצבעה ליברלי באופן כללי.
הוא קיבל 100 אחוז "מנה ליברלית" מהארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (Americans for Democratic Action) עבור דפוס הצבעותיו במהלך 2008, והארגון כינה אותו כאחד מ"גיבורי ה-ADA" של השנה.
בקונגרס ה-111 של ארצות הברית הצביע ניל עם הנהגת המפלגה הדמוקרטית ב-95% מהמקרים.
עם זאת, בחלק מהסוגיות מפגין ניל עמדות שמרניות יחסית: ב-1993 התנגד לאשרור הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה בשל גישתו לסחר חופשי, ובהתייחסו להפלות טען כי הוא מתנגד למימון ציבורי של הפלות, בין היתר משום שמחוז הבחירה שלו מאופיין באוכלוסייה קתולית רבה.
במהלך כהונתו בקונגרס נודע כמתנגד למלחמת עיראק, וגרס שהיא מבוססת על מודיעין כוזב.
הוא הצביע נגד אישור הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003 והתנגד לבקשת נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ב-2006 לשלוח חיילים נוספים לעיראק.
בשנת 2017 תמך ניל בחוק איסור החרם על ישראל.
ריצ'רד נוויל, הרוזן ה-16 מווריק , שכונה "ממליך המלכים", היה אציל אנגלי, מנהלן ומנהיג צבאי בתקופת מלחמות השושנים באמצע המאה ה-15. כוחו, עושרו ומעמדו הקנו לו מעמד מרכזי בתקופה זו של מלחמות שושלתיות.
בתחילה תמך בבית יורק, אך לאחר מכן עבר לתמוך בבית לנקסטר, ובשל מעורבותו בהדחתם של שני מלכים, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה והנרי השישי, מלך אנגליה כונה "ממליך המלכים".
בסופו של דבר הובס בקרב בארנט ונהרג באפריל 1471.
ברומן "דם ואש" של הסופר ג'ורג' ר.
מרטין דמותו של סר קריסטון קול ממשמר המלך מבוססת על ריצ'רד נוויל, ואף מכונה גם הוא "ממליך המלכים".
ריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג' היה בנם השני של אדמונד מלנגלי, הדוכס הראשון מיורק, ושל איזבלה מקסטיליה, הדוכסית מיורק.
ראשו נערף בשל חלקו במזימת סאות'המפטון, מזימה נגד המלך הנרי החמישי.
הוא היה אביו של ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק, וסבם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
ריצ'רד מיורק נולד ב-20 ביולי 1385 בטירת קוניסברו, יורקשייר, והיה בנם השני של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, ושל אשתו הראשונה, איזבלה מקסטיליה.
מצד אביו, הוא היה נכדם של המלך אדוארד השלישי ושל פיליפה מאנו, ומצד אמו, נכדם של פדרו האכזר, מלך קסטיליה ולאון, ושל המאהבת האהובה עליו, מריה דה פדילה.
הסנדק שלו היה המלך ריצ'רד השני.
אין תיעוד על לידתו או הטבלתו ויש הטוענים כי לידתו הייתה בערך בשנת 1375. ריצ'רד השני היה ביורק ב-20 ביולי 1385, ובשנת 1375 היה המלך לעתיד רק בן שמונה; לא היה סביר שהוא היה סנדק בגיל הזה, וכאשר אביו עדיין היה בחיים.
ריצ'רד היה צעיר ב-12 שנים מאחיו, אדוארד.
באופן מוזר, ריצ'רד לא קיבל קרקעות מאביו ולא הוזכר לא בצוואת אביו ולא בצוואת אחיו.
נסיבות אלו נתפסו על ידי ג.ל.
האריס כאינדיקציה לכך שאביו ואחיו של ריצ'רד לא הכירו בו כקרוב משפחה מלא, ושייתכן שהוא היה ילד לא חוקי של אמו ואחיו למחצה של המלך ג'ון הולנד.
תאוריה זו זכתה לחיים חדשים בעקבות מחקרי ה-DNA של שרידי ריצ'רד השלישי בשנת 2014.
למרות שאדמונד מלאנגלי לא דאג לריצ'רד בצוואתו מ-25 בנובמבר 1400, אמו איזבלה כינתה את המלך ריצ'רד השני כיורש לפני מותה ב-23 בדצמבר 1392 וביקשה ממנו להעניק לבנה הצעיר קצבה של 500 מארק.
ב-3 בפברואר 1393, הוא סיפק לבן הסנדקות שלו קצבה של 100 ליש"ט מההכנסות ביורקשייר שקיבלה איזבלה בעבר, וב-16 במרץ 1393, הוא סיפק לו קצבה נוספת של 350 מארק (233 ליש"ט) מהאוצר.
Pugh, ניתן היה לצפות למענק נוסף מהמלך כאשר ריצ'רד הגיע לבגרות; עם זאת, ריצ'רד השני הודח ב-1399. לדברי ג.ל.
האריס, ריצ'רד מיורק 'לא קיבל טובות הנאה מהמלך החדש, הנרי הרביעי'.
לאחר עלייתו לשלטון של הנרי הרביעי, קצבאותיו של ריצ'רד, מקור הכנסתו היחיד, שולמו באופן לא סדיר, או שלא שולמו כלל.
מאפריל 1403 עד אוקטובר 1404, ריצ'רד פיקד על כוח קטן שהגן על הרפורדשייר נגד מנהיג המורדים הוולשי אווין גלינדור, אך חוץ מזה לא ביצע שירות צבאי ראוי לציון.
עם זאת, בתקופה זו, לפי T.B.
Pugh, ריצ'רד כונן את היחסים עם משפחות מורטימר וצ'רלטון שהביאו לנישואיו עם אן דה מורטימר.
המינוי המשמעותי היחיד של ריצ'רד בתקופה זו הגיע באוגוסט 1406 כאשר, יחד עם הבישוף של באת', לורד פיצהו ולורד סקרופ, הוא נבחר ללוות את בתו של הנרי הרביעי, מלך אנגליה פיליפה לדנמרק לרגל נישואיה למלך אריק.
ריצ'רד זכה לתואר אבירות ביולי אותה שנה, אולי בציפייה לשליחות זו.
פו מציין שבמהלך שלושת החודשים האלה של השליחות בדנמרק, ריצ'רד הכיר היטב את לורד סקרופ, שנישא לאמו החורגת של ריצ'רד ג'ואן הולנד בספטמבר 1411, ואיתו היה ריצ'רד מעורב מאוחר יותר במזימת סאות'המפטון של 1415 שעלתה לשניהם בחייהם.
בפרלמנט של 1414, קיבל ריצ'רד את התואר רוזן קיימברידג', תואר שהחזיק בעבר אחיו הבכור, אדוארד, הדוכס השני מיורק, שקודם לכן הפסיק להיות רוזן קיימברידג' או על ידי התפטרות או שלילת התואר.
אולם, מינויו של ריצ'רד כרוזן מקיימברידג' בשנת 1414 לא הביאה איתה כל הענקה נלווית של אדמות, ולפי האריס, קיימברידג' הייתה 'הענייה מבין הרוזנויות' שהיו אמורים לצאת לפלישה של הנרי החמישי לצרפת.
כתוצאה מכך, חסרו לו המשאבים להצטייד כראוי למשלחת.
אולי חלקית מסיבה זו, ריצ'רד קשר קשר עם לורד סקרופ וסר תומאס גריי להדיח את הנרי החמישי, מלך אנגליה ולהציב על כס המלוכה את אחיה של אשתו המנוחה אן, אדמונד מורטימר, רוזן מרץ' החמישי.
ב-31 ביולי חשף מורטימר את המזימה למלך.
מאוחר יותר, הוא כיהן בוועדה שדנה את ריצ'רד למוות.
למרות שריצ'רד התחנן בפני המלך בבקשת חנינה, ראשו נערף ב-5 באוגוסט 1415 והוא נקבר בקפלה של בית אלוהים בסאות'המפטון (כיום כנסיית סנט ג'וליאן, סאות'המפטון).
הצי הפליג לצרפת כמה ימים לאחר מכן, ב-11 באוגוסט 1415.
מזימת סאות'המפטון מומחזת בהנרי החמישי של שייקספיר, ובמחזה האנונימי, ההיסטוריה של סר ג'ון אולדקאסל.
למרות שתוארו של קיימברידג' חולט, לא הוטל עליו קלון, ובנו ריצ'רד בן הארבע ירש אותו.
תוך שלושה חודשים, אחיו הבכור של קיימברידג', אדוארד מנוריץ', הדוכס השני מיורק, נהרג באז'נקור, ובנו בן הארבע של קיימברידג' ירש בסופו של דבר את התארים והאחוזות של דודו וכן את אלו של אביו.
בפרלמנט של 1461, המלך אדוארד הרביעי ביטל את גזר הדין שנגזר על סבו, ריצ'רד, רוזן קיימברידג', כ"לא סדיר ולא חוקי".
בתחילת 1408 התחתן ריצ'רד עם אן מורטימר, הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של רוג'ר מורטימר, רוזן מרץ' הרביעי, ואלינור הולנד.
אן הייתה אחייניתה של אמו החורגת של ריצ'רד ג'ואן הולנד ונכדה של בת דודתו הראשונה, פיליפה מקלרנס.
לפיכך, ריצ'רד ואן הם בני דודים ראשונים משני צדדים, אך היו קרובים בגילם; ריצ'רד למעשה היה מבוגר ממנה רק בשלוש שנים.
הנישואים התקיימו בחשאי, ללא הסכמת ההורים, ואושרו ב-23 במאי 1408 על ידי האפיפיור.
זה לא הביא לריצ'רד שום תועלת כלכלית, שכן הכנסתה היחידה של אן הייתה קצבה בסך 50 ליש"ט שניתנה לאחזקתה על ידי הנרי הרביעי ב-1406
מאשתו הראשונה, היו לריצ'רד שני בנים ובת:
איזבל מיורק (1409 - 2 באוקטובר 1484), אשר בשנת 1412, בגיל שלוש, התארסה עם סר תומאס גריי, בנו ויורשו של סר תומאס גריי מהיטון בנורהם, נורת'מברלנד, ואשתו, אליס נוויל, בתו של ראלף נוויל, הרוזן הראשון מווסטמורלנד, שלפיו נולד לה בן אחד.
לפני ה-25 באפריל 1426, נישאה איזבל שנית להנרי בורצ'יר, הרוזן הראשון מאסקס, ממנו נולדו לה שבעה בנים ובת אחת.
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק (22 בספטמבר 1411 – 30 בדצמבר 1460), אשר התחתן עם ססילי נוויל, בתו הצעירה של ראלף נוויל, רוזן וסטמורלנד הראשון, והיה אביהם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
אן מורטימר מתה ב-22 בספטמבר 1411 זמן קצר לאחר לידת בנה ריצ'רד.
לאחר מותה של אן מורטימר, ריצ'רד התחתן עם מוד קליפורד, אשתו הגרושה של ג'ון נוויל, הברון השישי לטימר, ובתו של תומאס דה קליפורד, הברון השישי דה קליפורד, ואליזבת, בתו של תומאס דה רוס, הברון הרביעי דה רוס, מהלמסלי.
לאחר מותו של ריצ'רד ב-1415, התגוררה אשתו השנייה, מוד קליפורד, חיה בטירת קוניסברו ובמקומות אחרים.
היא מתה ב-26 באוגוסט 1446 ונקברה במנזר Roche, יורקשייר.
ריצ'רד מוינאן היה צייר אירי.
מוינאן נולד בדבלין ולמד שם בבית הספר המטרופוליטן.
מוינאן הלך במקור ללמוד רפואה, אך בחר בקריירה באמנויות זמן קצר לפני בחינות הגמר שלו.
הוא נרשם לבית הספר לאמנות של דבלין (המכללה הלאומית לאמנות ועיצוב) בסתיו 1879 וזכה להצלחה מהירה על ידי זכייה בתחרויות טיילור וקאופר (המוענקות לתחרויות הציור הטוב ביותר מ"החיים").
בשנת 1883 למד מוינאן באקדמיה באנטוורפן יחד עם רודריק אוקונור והנרי אלן.
הוא למד שם עד שעבר לפריז ב-1885. בסוף שנות ה-80 חזר מוינאן לדבלין כדי להציג את ציוריו, והפך לחבר באקדמיה המלכותית היברניאן ב-1890.
בשנת 1884, הוא התחתן עם בת דודתו סוזנה מרי מוינאן בביתה ב-9 באפריל.
היו לו שני ילדים, איילין נורה ופרנסיס הנרי, בני 13 ו-9 כפי שמראה מפקד האוכלוסין ב-1901. משפחתו התגוררה בשדרת גרוויל מס' 15, יחד עם משרת בית.
ב-1887 הוא הועסק בדבלין בעיתון The Union, כקריקטוריסט פוליטי.
כקריקטוריסט, הוא השתמש בשם העט "לקס".
הוא היה מציג מוביל באקדמיה המלכותית היברניאן עם יצירות כמו "בית קודר", "מופע נודד" ו"תמרונים צבאיים".
למוינאן היו בעיות עם שחפת, מה שהוביל בסופו של דבר לירידה בבריאותו והשפיע על הקריירה.
בשנים האחרונות לחייו, הייתה לו עבודה מועטה ונותר רק ציור אחרון שהוגש לאקדמיה בשנת 1902 בשם "מות המלכה" אשר תיאר את מותה של המלכה ויקטוריה ואת תגובתם של אנשים בדבלין שעמדו סביב ילד שמכר עיתונים.
ב-10 באפריל 1906, הוא מת במעונו ונקבר בהר ג'רום ב-12 באפריל בגיל 50.
לאחר מותו, עבודתו הוצגה בתערוכות שונות כמו "הקשר הצרפתי" ב-2010 ו"אירלנד: עמה והנוף שלה" ב-2012. לעבודתו היו נושאים עקביים של ילדי רחוב ואיגודים מקצועיים.
ריצ'רד קאן מקמלן היה תעשיין ופוליטיקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-59 בשנים 1937–1941.
ריצ'רד מקמלן נולד בעייר פורטרס שבדלאוור, כבנם של ג'יימס ושרה בולדן מקמלן.
הוא עבד כעוזר בחווה כדי לממן את לימודיו בקולג' המסחרי גולדי.
ב-1895 הוא נשא לאישה את פלורנס האצ'ינסון, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
מקמלן למד בורסקאות והשתלב בעסקי תעשיית העור כאשר עבד במפעל העור מאלין ופירסון, שבהמשך הייתה לחברת העור המאוחדת.
ב-1917 ייסדו הוא ושני שותפיו את חברת סטנדרד קיד.
בהמשך הוא היה לסגן הנשיא שלה, ולאחר מכן המנהל הכללי של חברת אלייד קיד בווילמינגטון.
חברות אלו היו החברות המובילות לייצור עור.
כאיש עסקים בולט, שימש מקמלן שתי תקופות כהונה כחבר מועצת העיר וילמינגטון, והיה חבר הוועדה לתשתיות ציבוריות וביטוח האבטלה.
הוא דחה הצעה להיבחר כראש העיר.
לאחר שהסכים באי-רצון להתמודד על משרת מושל דלאוור, ניצח מקמלן ב-1936 את מועמד המפלגה הרפובליקנית הארי ל.
שורט, רפובליקני שהתמודד כמועמד עצמאי.
מקמלן היה מושל דלאוור הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית לאחר 36 שנים, ובמשך כל תקופת כהונתו הוא היה מתוסכל על אי יכולתו להחליף את יריביו הפוליטיים בממשלת המדינה.
בשל העובדה שתקופת כהונתו הייתה במהלך השלבים האחרונים של השפל הגדול, התנהלו מיזמי עבודות ציבוריות ברחבי דלאוור, כולל פתיחת מפרץ רוזוולט בעיר לואס, בניית גשר חדש על המפרץ של נהר אינדיאן, ובניית כמה תחנות חדשות של משטרת המדינה.
בבחירות של 1940 נבחר מקמלן שוב כמועמד הדמוקרטים למשרת המושל, אך חודש לפני הבחירות הוא לקה בהתקף לב ופרש מהמרוץ.
ריצ'רד מקמלן נפטר בווילמינגטון ב-18 בפברואר 1944. הוא נטמן בבית הקברות ריברוויו שבעיר.
ריצ'רד לואיס ניוברגר היה עיתונאי, סופר ופוליטיקאי אמריקאי במחצית המאה ה־20. הוא עבד ככתב עבור הניו יורק טיימס לפני ואחרי שירותו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, נכנס לפוליטיקה באורגון עם בחירתו לבית הנבחרים המדינתי ובהמשך נבחר לסנאט של ארצות הברית.
לאחר מותו ירשה את מושבו רעייתו, מורין ניוברגר.
ניוברגר נולד ב־26 בדצמבר 1912 בחלק הכפרי של מחוז מולטנומה שבאורגון, לרות (לואיס) וליצחק נויברגר, בעלי מסעדה.
כל סביו וסבתותיו היו מהגרים יהודים מגרמניה.
הוא גדל בפורטלנד הסמוכה, וסיים את לימודיו באוניברסיטת אורגון בשנת 1935, שם שימש כעורך העיתון הסטודנטיאלי Oregon Daily Emerald.
כבר במהלך לימודיו החל לכתוב לניו יורק טיימס, וב־1939 מונה לכתב העיתון בצפון-מערב ארצות הברית.
ב־1940 נבחר לבית הנבחרים של אורגון.
הקריירה הפוליטית שלו נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובשנים 1942–1945 שירת כקצין בצבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה חזר לעבוד בעיתונות, לכתוב ספרים ולהתמודד שוב בזירה הפוליטית.
ב־1946 הפסיד בבחירות לסנאט המדינתי, אך בשנת 1948 נבחר אליו.
יחד עם הסנאטור רוברט הולמס (לימים מושל אורגון), היה ממובילי האגף הליברלי בבית מחוקקים שנשלט אז בידי הרפובליקנים.
במהלך המושב של 1949 הצליחו הדמוקרטים להעביר חוק חלוצי בתחום שוויון הזדמנויות בתעסוקה – אם כי בגרסה מרוככת בשל התנגדות הרוב הרפובליקני.
ב־1954 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון – חבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שזכה במושב זה מאז 1914. הוא כיהן עד מותו בשנת 1960, והיה ידוע כליברל תקיף ורהוט.
ב־1955 אף קרא בפרוטוקול הסנאט לביטול מוחלט של מרוצי המכוניות בארצות הברית.
ב־1958 אובחן כחולה בסרטן האשכים, מחלה שהפכה סופנית ב־1960 אך הוסתרה מהציבור.
בראשית אותה שנה שהה בביתו בפורטלנד, כביכול בשל מחלת שפעת, אך למעשה אושפז שם במצב קשה.
אף על פי שהמשיך להציג עצמו כמועמד לבחירה מחדש, רמז לאנשיו כי רעייתו תוכל לרשת את מקומו.
ב־9 במרץ 1960 נפטר מדימום מוחי בבית החולים "גוד סמאריטן" בפורטלנד, והוא בן 47 בלבד.
הלווייתו נערכה במעמד משלחת סנאטורים בראשות מנהיג הרוב לינדון ג'ונסון.
הוא נקבר בבית העלמין בית ישראל בעיר.
לקראת סוף שנות ה־50 הידרדרו יחסיו עם ויין מורס, הסנאטור הוותיק של אורגון, עד לעימות פומבי מתמשך.
השניים הכירו עוד מ־1931, כאשר מוריס היה דקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת אורגון וניוברגר היה סטודנט צעיר שהואשם בהעתקה.
מורס הגן עליו והציל אותו מהדחה, אך בהמשך נתן לו ציון נמוך בקורס שלו – צעד שיצר משקעי טינה ארוכי שנים.
גם כאשר כיהנו יחד בסנאט, היחסים הפכו למאבק יומיומי, עד כדי חילופי מכתבים עוקצניים שהועברו ביניהם מדי יום באמצעות שליחים.
העימות הסתיים רק עם מותו של ניוברגר.
אחד מפירות פעילותו בסנאט היה יוזמתו להקמת אזור הנופש הלאומי דיונות אורגון בחוף האוקיינוס השקט.
הצעת החוק הוגשה לראשונה ב־1959, נדחתה 12 פעמים ברציפות, ורק בשנת 1972 עברה והפכה לחוק.
הוא היה שותף גם לניסוח ראשוני של חוק בריאות הנפש של אלסקה בשנת 1956.
ב־1945 נישא למורין בראון, לימים סנאטורית בעצמה, שנבחרה במקומו לאחר מותו.
בשנת 1972 נקרא על שמו בניין Neuberger Hall באוניברסיטת המדינה בפורטלנד, ששימש כמרכז אקדמי מרכזי.
לאחר שיפוץ מקיף ב־2018 שונה שם המבנה, אך השם "ניוברגר" הועבר למבנה מרכזי אחר בקמפוס – מרכז ריצ'רד ומורין ניוברגר.
ריצ'רד ובסטר לצ'ה היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-44 בשנים 1936–1939. לצ'ה התפטר מתפקידו כמושל, וזמן קצר לאחר מכן הורשע בבית משפט פדרלי בגין שימוש לרעה בכספים פדרליים.
הוא היה הראשון מבין מושלי לואיזיאנה שריצה עונש מאסר.
ריצ'רד לצ'ה נולד בניו אורלינס, כבנם של איש המכירות יוסטייס לצ'ה, ושל המורה סטלה אלואיס (לבית ריצ'רד) לצ'ה.
לאחר שהתחנך בבתי ספר מקומיים, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון וורן איסטון שבעיר הולדתו, החל לצ'ה ללמוד באוניברסיטת טוליין ב-1916. לימודיו נקטעו כשהוא התגייס לצבא ארצות הברית כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
לאחר ששוחרר מן השירות כשלמעשה לא השתתף בקרבות, עבר לצ'ה לזמן קצר לשיקגו, שם הוא עבד במכירת חלקי חילוף למכוניות.
הוא שב ללואיזיאנה, שם הוא למד משפטים וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת לויולה.
ב-1923 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
ב-1928 התמודד לצ'ה ללא הצלחה על מושב בסנאט של לואיזיאנה.
ב-1930 הוא כבר עבד יחד עם המושל יואי לונג, וניהל את מסע הבחירות שלו לסנאט של ארצות הברית.
כשנבחר לונג לסנאט ב-1932, הוא מינה את לצ'ה כמזכירו של אוסקר אלן שהחליף את לונג כמושל.
תפקידו של לצ'ה היה לפקוח עין על אלן ולדווח ללונג על בסיס יומי.
ב-1934 השיג לונג ללצ'ה מינוי כשופט בבית המשפט לערעורים בניו אורלינס.
לאחר רצח לונג בספטמבר 1935, נותר המנגנון הפוליטי שבראשו הוא עמד ללא מנהיג וללא מועמד לבחירות למשרת מושל לואיזיאנה של 1936. במהלך תקופה של תמרונים מאחורי הקלעים, בחרו מנהיגי סיעתו של לונג את לצ'ה, שהיה זוטר באופן יחסי ומועמד של פשרה.
מנהיגים אלו כללו את ראש עיריית ניו אורלינס רוברט מסטרי , המושל היוצא אוסקר אלן, סגן המושל (ולאחר פטירתו של אלן, המושל) ג'יימס נואי, איש העסקים וידידו של לונג סימור וייס והפוליטיקאי ידידו של לונג היהודי-אמריקאי אברהם "אייב" שושן .
על אף אלמוניותו היחסית, הביס לצ'ה את מועמד סיעת מתנגדי לונג, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית קליבלנד דיר , בסיוע המנגנון הפוליטי של לונג שהיה עדיין בעל עוצמה.
לצ'ה הצליח לזכות ב-67 אחוזים מהקולות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ונראה היה שסיעת מתנגדי לונג הייתה רחוקה מהתאוששות.
חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה היוצא מייסון ספנסר , שבאופן מוזר חזה את רצח לונג חמישה חודשים לפני התרחשותו, פרש מהמרוץ לתפקיד המושל והעביר את תמיכתו לדיר, אך עדיין זכה בכמעט 2,000 קולות, שכן פרישתו מהמרוץ הייתה מאוחרת מדי כדי להסיר את שמו מפתקי ההצבעה.
באותה תקופה היו רוב האפרו-אמריקאים מנועים מלהשתתף בבחירות עקב חוקי ג'ים קרואו, ולפיכך ניצחון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים היה למעשה ניצחון בבחירות הכלליות שבהן התמודד לצ'ה ללא יריבים.
לצ'ה הושבע כמושל כשארצות הברית הייתה בעיצומו של השפל הגדול, והוא התווה תוכנית של 26 נקודות לשיפור מצבה של לואיזיאנה, כולל התחייבות להמשיך את רוב התוכניות של לונג.
הוא הציע הטלת מס על משקאות קלים, פטור ממס רכוש לבתים של עד 2,000 דולר, הרחבת הפטור על מס לאלמנות ואלמנים, שמירת השכר הציבורי בשיעור גבוה כדי למנוע אבטלה, והקמת מחלקת המסחר והתעשייה של לואיזיאנה.
בעוד שלצ'ה המשיך בביצוע התוכניות של לונג לסלילת כבישים, חלוקת ספרי לימוד חינם, והרחבת בתי החולים ומוסדות החינוך, הוא וממשלו היו מחויבים הרבה פחות לתוכניות לחלוקת העושר והרווחה.
הוא הפסיק את המתקפות על תעשיית הנפט, העניק פטור ממס לעסקים חדשים ולתעשיות חדשות, והפעיל את מס המכירות הרגרסיבי.
צעדים אלו הקנו ללצ'ה תמיכה מהעיתונות ומקהילת העסקים, שניים מהמגזרים שהיו התקיפים ביותר כלפי לונג.
אף על פי כן, כמו לונג, היה לצ'ה פרוגרסיבי מבחינה פוליטית, ותמך בצעדים כמו חקיקה שנועדה לשיפור תנאי העבודה.
ב-1938 הוא הביע את תמיכתו בחוק שעות העבודה של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך נאום שנשא בפני פדרציית העבודה האמריקאית באותה שנה, וכן שיבח את רוזוולט על כך שתיאר את הדרום בתור "הבעיה הכלכלית מספר אחת של האומה".
לצ'ה עצמו זכה לתשבחות מנשיא פדרציית העבודה ויליאם גרין כאיש ממשל "עם גישה פרוגרסיבית וליברלית כלפי הבעיות החברתיות והכלכליות של העת המודרנית".
ואכן, מספר חוקי עבודה פרוגרסיביים הוגשו במהלך תקופת כהונתו של לצ'ה כמושל.
חוק שאושר בפברואר 1938 הציב מגבלות על עבודת לילה ועל עבודת נשים במגוון תחומי עבודה, וכן צייד את נציב העבודה בכלים לשמירת בטיחות הדודים במפעלים.
חוק שעבר ביוני אותה שנה קבע את הקמתה של חטיבת שכר המינימום במחלקת העבודה, מתוך מטרה להציב סטנדרטים לתנאי העבודה ולשכר המינימום לנשים ולנערות שעבדו בכל ענף תעשייתי בערים עם אוכלוסייה של מעל 100,000 איש.
שחיתות הפכה גם היא למאפיין מרכזי של ממשלו של לצ'ה.
כצעד של פיוס עם ממשלו של הנשיא רוזוולט, הבטיח לצ'ה לחדול משימוש ברטוריקת "חלקו את העושר שלנו" של לונג ולתמוך בתוכניות הניו דיל.
בתמורה, הפסיק רוזוולט את החקירה של המנגנון הפוליטי של לונג באשמת העלמות מס, והשיב את הפטרונות הפדרלית על לואיזיאנה.
שטף הכספים הפדרליים שהגיע כתוצאה מכך, שלווה בשחיתות ובמעשי שוחד נרחבים, זכה לכינוי "רכישת לואיזיאנה השנייה" על ידי בני התקופה.
בעוד שחלק מהמימון הפדרלי הגיע ממנהל העבודות הציבוריות כדי לבנות בניינים חדשים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ולהרחיב את בית החולים לצדקה של ניו אורלינס, לצ'ה ואנשי ממשלו התייחסו לפיוס עם רוזוולט כהיתר לגנוב כמה שיותר.
עם זאת, מרגע שהשחיתות נעשתה בוטה מדי, הואשמו לצ'ה וכמה מקורביו, כולל המפקח הראשי על הבנייה ג'ורג' 'קולדוול ונשיא אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ג'יימס מונרו סמית', במה שזכה ב-1939 למינוח "שערוריות לואיזיאנה".
כשהחל להיות מותקף על שערוריות והאשמות, התפטר לצ'ה מתפקידו כמושל ב-26 ביוני 1939. במקומו הושבע כמושל סגנו ארל לונג, אחיו של יואי לונג המנוח.
צרותיו המשפטיות של לצ'ה החלו כאשר צ'סטר מרטין, מהנדס דרכים ששכרו קוצץ בעיתונו של לצ'ה, הציג קבלות של התשלומים וסיכום בכתב של טענותיו.
הוא השאיר אותם על שולחנותיהם של כל אחד מחברי בית המחוקקים המדינתי בבוקר שלפני התכנסותו.
באותו יום פוטר מרטין מעבודתו, ואף אחד בלואיזיאנה לא היה מוכן להעסיקו עד להגשת התביעה הפדרלית נגד לצ'ה.
את השנה הזאת ניצל מרטין להשגת התואר שלו במשפטים מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, והוא עסק בעריכת דין עד לפרישתו.
ההתפטרות לא שמה קץ לבעיות המשפטיות של לצ'ה.
ב-1940 הוא הורשע בהונאת דואר .
פרטי האישום כללו תוכנית למכירת משאיות למחלקת הכבישים של לואיזיאנה.
סעיפי אישום אחרים כללו את השימוש במשאבים גנובים של מינהל קידום העבודות כדי לבנות בתים פרטים לו ולבני בריתו, הפקת רווחים ממכירת "נפט חם", נפט שהופק באופן בלתי חוקי כעודף מהמכסות המדינתיות וכך להימנע מתשלום מס, ושימוש לרעה בכספי אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
תחזיתו של יואי לונג - "אם הבחורים האלה ינסו אי פעם להשתמש בכוחות שנתתי להם בלעדיי כדי לעצור אותם; כולם יגיעו לכלא" - הוכחה כנבואית.
לאחר שנדון לעשר שנות מאסר בבית הכלא הפדרלי באטלנטה, שוחרר לצ'ה על תנאי ב-1945. ב-1953 הוענקה לו חנינה מהנשיא הארי טרומן.
הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בניו אורלינס עד למותו.
ריצ'רד לצ'ה נפטר בניו אורלינס ב-22 בפברואר 1965. הוא נטמן בבית הקברות מטרי שבעיר.
מדליון גדול באצטדיון של האוניברסיטה הדרום-מזרחית של לואיזיאנה מנציח את לצ'ה.
כשישים שנה לאחר הרשעתו של לצ'ה, היה אדווין אדוארדס למושל לואיזיאנה השני שנדון למאסר.
ריצ'רד פיליפס פיינמן היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1965 על עבודתו בתחום האלקטרודינמיקה הקוואנטית.
תרם רבות לפיתוחה של תורת האלקטרודינמיקה הקוונטית בפרט, לפיזיקה בכלל, וכן היה מרצה רב-השראה.
היה שותף ב"פרויקט מנהטן" לפיתוח הפצצה האטומית, וחבר בולט ב"ועדת רוג'רס" שחקרה את נסיבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
לפרסומו של פיינמן הוסיפו גם הרפתקאותיו ועלילותיו השונות, כפי שתוארו בספריו "אתה בטח מתלוצץ, מיסטר פיינמן!" ו"מה אכפת לך מה חושבים אחרים?".
ריצ'רד פיינמן, שגם בסביבה ליברלית כמו האקדמיה נחשב לפורץ גבולות בחשיבתו וליוצא דופן בהגיגיו, הקדים פעמים רבות את זמנו, וחזה התפתחויות טכנולוגיות עתידיות שנים רבות ואף עשרות שנים לפני שאלה באו לעולם.
בין תחזיותיו: המצאת הטרנזיסטור, המחשב הקוונטי, והננוטכנולוגיה.
פיינמן נולד בפאר רוקאוויי ברובע קווינס שבניו יורק, בן בכור להוריו, יהודים חילוניים ממוצא ליטאי.
כצעיר הושפע מאביו אשר עודד אותו לשאול שאלות על מנת לצאת מגבולות החשיבה המסורתית.
אמו תרמה לאישיותו את חוש ההומור שלו, שנשאר איתו כל חייו.
בתור ילד התעניין בתיקון מקלטי רדיו, ניחן בחוש הנדסי, ואף בנה לעצמו מעבדת כימיה ביתית.
בצעירותו גם התעניין במתמטיקה ופיתח נושאים שונים, כמו נגזרת חלקית בשימוש בסימנים שהוא המציא, עוד לפני שנכנס לקולג'.
פיינמן קיבל תואר ראשון מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1939, ותואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון ב-1942. מנחה התזה שלו היה ג'ון ארצ'יבלד וילר.
אחרי שסיים את כתיבת התזה שלו על מכניקת הקוונטים, הראה אותה וילר לאיינשטיין, אך האחרון פקפק בה.
בזמן מחקר הדוקטורט, נשא פיינמן לאישה את ארלין גרינבאום אשר אובחנה כחולת שחפת, מחלה חשוכת מרפא באותה תקופה.
פיינמן ספג ביקורת בנושא יחסו לנשים כפי שתיאר אותו בספרו "אתה בטח מתלוצץ, מיסטר פיינמן!".
לפי הביקורת, בספר תיאר פיינמן כי מכר לימד אותו שכדי לגרום לנשים לשכב איתו עליו להתייחס אליהן כחסרות ערך, וכך הוא עשה, אבל גם סיפר שנטש את השיטה הזו בסופו של דבר מהטעמים המובנים.
הוא גם תיאר איך נהג לעבוד ולערוך ישיבות במועדוני חשפנות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, כיצד בעודו פרופסור בקאל-טק צייר דיוקנאות עירום של סטודנטיות מהמוסד, וכיצד סיפר לנשים שלא האמינו שהוא פרופסור בגלל גילו הצעיר שהוא סטודנט לתואר ראשון, כדי שיסכימו לרקוד איתו.
בעקבות כתבת דיוקן מחמיאה במלאת מאה שנים להולדתו בכתב העת המדעי הנחשב Nature, שהזכירה באופן כללי ביקורת על התנהגותו כלפי נשים אך לא פירטה לגביה, טענה לילה מקניל כי פיינמן מהווה דוגמה ליחס הסלחני על פגיעה בנשים שמקבלים מדענים גברים הנחשבים לגאונים בתחומם.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במעבדות לוס-אלאמוס במסגרת פרויקט מנהטן לפיתוח פצצת האטום.
אשתו הראשונה התגוררה בבית חולים סמוך, אך נפטרה במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת קורנל.
בשנת 1951, לאחר שנת שבתון בברזיל, עבר ללמד במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), שם לימד רוב ימיו.
ב-1978 עבר פיינמן ניתוח להוצאת גידול סרטני מבטנו, שפגע בכלייתו.
הוא עבר ניתוחים נוספים ב-1986 וב-1987, אך בפברואר 1988 אושפז בבית החולים של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עקב סיבוך בכליות, ונפטר לאחר שנים-עשר ימים.
עיקר עבודתו של פיינמן הייתה בתחום מכניקת הקוונטים.
הוא פיתח מספר גישות לחשוב על הדינמיקה הקוונטית, כאשר הבולטת שבהם היא האינטגרל המסילתי והפרופגטור.
לפי גישת אינטגרל המסלול של פיינמן, מערכת קוונטית מתקדמת בזמן בין נקודות שונות במרחב דרך כל המסלולים האפשריים, כאשר כל מסלול משוקלל במופע (פאזה) מרוכבת שפרופורציונית לפעולה הקלאסית של המסילה, כלומר: לאיבר .
מגישה זו אפשר לקבל את עקרון הפעולה המינימלית הקלאסי כאשר לוקחים בחשבון את ההתאבכות בין המסלולים.
מסלולים יתאבכו בצורה בונה סביב מסלול מסוים, רק אם כל הפאזות במסלולים קרובים אליו יהיו דומות מאוד לפאזה המקורית.
כלומר, השינוי בפאזה - שהוא השינוי בפעולה יהיה אפס.
בשנת 1939 הוא הוכיח משפט הלמן-פיינמן.
פיינמן גם הציע את פירושו לפתרונות בעלי האנרגיה השלילית של משוואת דיראק, הלא הם האנטי-חלקיקים.
לפי פיינמן, אנטי-חלקיק הוא בעצם חלקיק רגיל שנע אחורה בזמן ובא אלינו מהעתיד.
פיינמן גם הוכיח שפרשנות זו עקבית עם כל התכונות שנצפו עבור אנטי-חלקיקים ושקולה להתייחסות אליהם כאל "חורים".
מאמצו הגדול ביותר, עליו קיבל את פרס נובל לפיזיקה, הוא פיתוח תורת אלקטרודינמיקה קוונטית (Quantum Electrodynamics או בראשי תיבות QED) המטפלת בתופעת האלקטרומגנטיות באופן קוונטי מלא.
בין השאר ביצע פיינמן קוונטיזציה של השדה החשמלי והמגנטי והציג אותם כ"קוואזי"-חלקיקים נושאי כוח הנקראים "פוטונים".
עבודתו של פיינמן הפכה בהמשך בסיס למודל הסטנדרטי כאשר גם הכוחות הגרעיניים טופלו בצורה זו.
פיינמן ידוע בשל תרומתו הרבה להוראת הפיזיקה.
סדרת הספרים שנכתבה בעקבות הרצאותיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה - הרצאות פיינמן על פיזיקה (לא תורגמו לעברית) - היא אחת מסדרות הספרים הפופולריות והמוערכות ביותר בקרב הפקולטות לפיזיקה.
ספרים אלה נחשבים למאתגרים במיוחד, ורמתם גבוהה מרמת הלימודים הממוצעת בתואר ראשון.
כפיצוי על כך, הם כוללים דיונים מעניינים ונקודות מבט חדשות.
בשנת 1959 הוא הציע אחסון נתונים דיגיטליים על גבי DNA.
בשנות ה-60 הוא השתתף בניסויים פסיכולוגיים של חברו ג'ון סי.
המתמטיקאי הפולני-אמריקאי מארק כץ אמר: "יש שני סוגי גאונים.
הגאון ה'רגיל', העושה דברים, אך משאיר לך את האפשרות לחשוב שגם אתה היית יכול לעשותם, אילו רק השתדלת, וישנו ה'קוסם', זה שאין לך מושג איך הוא עושה דברים...
ריצ'רד פיינמן הוא קוסם מהדרגה הגבוהה ביותר".
לאחר אסון התרסקות המעבורת "צ'לנג'ר" ב-1986, התבקש פיינמן להשתתף בוועדת חקירה לבירור נסיבות התאונה.
פיינמן התגייס למשימה בהסתייגות רבה, משום שהיה בשלבים אחרונים של מחלת הסרטן.
הוא למד את התחום במהירות, בעיקר באמצעות תחקור ישיר של מהנדסי נאס"א.
בשלב מסוים הגיע פיינמן למסקנה שראשי הוועדה שבה השתתף לא היו מעוניינים להגיע לחקר האמת, אלא ביקשו לסיים את החקירה ללא מהומות.
הסיבה להתפוצצות המעבורת הודלפה לפיינמן על ידי חברים בוועדה שחששו למסור את המידע ישירות עקב חששם פן יבולע להם.
פיינמן הדגים את הסיבה להתפוצצות באופן פרובוקטיבי בניסוי פיזיקלי פשוט ששודר בטלוויזיה.
הסיבה לפיצוץ נבעה מהטמפרטורה הנמוכה ששררה בעת המראת המעבורת, שגרמה לחלק מהאטמים להפוך לקשיחים ולאבד מגמישותם ומיעילות האטימה שלהם, ובשל כך נגרמה דליפת דלק.
מלבד המסקנות הפיזיקליות, היו לפיינמן גם מסקנות בתחום הארגוני.
לדעתו, האווירה ששררה בנאס"א הייתה כזו, שמנהלים בכירים בנאס"א העדיפו "שקט תעשייתי" על פני הקשבה לחששות המהנדסים.
באופן זה, יכולים היו המנהלים להגן על עצמם מפני מחדלים ותביעות אפשריות.
המהנדסים, מצידם, למדו עם הזמן שאם הם מעוררים דאגות ומפנים אותן כלפי מעלה, הדבר לא מתקבל בעין יפה.
באופן זה, לטענת פיינמן, אף על פי שהיו מהנדסים שחששו שכשל באטמים עלול לגרום לאסון, לא ננקטה כל פעולה ממשית על מנת למנוע אותו.
חקירת אסון המעבורת ומסקנותיה מתוארות בספרו של פיינמן "מה אכפת לך מה חושבים אחרים?".
התאוריה המוזרה של אור וחומר, יצא לאור בישראל בשנת 1988, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, בתרגומו של דוד פונדק ומסביר את התאוריה של אלקטרודינמיקה קוונטית לציבור הרחב.
"אתה בטח מתלוצץ, מיסטר פיינמן!", יצא בישראל בשנת 1995, בהוצאת מחברות לספרות, בתרגומו של עמנואל לוטם
מה אכפת לך מה חושבים אחרים?, הוצאת מחברות לספרות בשנת 1996, בתרגומו של עמנואל לוטם
המשמעות של כל זה - הרהורים של מדען אזרח, יצא בישראל בשנת 1999, בהוצאת מחברות לספרות, בתרגומו של יונתן פרידמן
החדווה שבגילוי דברים, יצא בישראל בשנת 2006, בהוצאת מחברות לספרות, בתרגומו של עמנואל לוטם
ריצ'רד מת'יו סטולמן הוא פעיל למען תוכנה חופשית ומתכנת מחשבים אמריקאי ממוצא יהודי.
בשנת 1983 יזם את פרויקט GNU ליצירת מערכת הפעלה חופשית, דמוית יוניקס ומשמש מאז כארכיטקט המוביל שלה.
העקרונות הרעיוניים אותם ביטא סטולמן כשייסד את GNU, מהווים את התשתית לתנועה חברתית בשם תנועת התוכנה החופשית.
סטולמן הוא הוגה רעיון רישיונות ה־copyleft (כגון ה־GPL) וכותב הגרסאות המקוריות של העורך Emacs, המהדר GCC ומנפה השגיאות GDB.
ב־1985 ייסד סטולמן גם את המוסד לתוכנה חופשית (FSF) ופרסם את המנשר של GNU.
סטולמן נולד במנהטן, ניו יורק, לאליס ליפמן ודניאל סטולמן.
ב־1958 התגרשו הוריו, המשמורת התחלקה ביניהם והוא התגורר במהלך השבוע עם אמו במנהטן ובסוף השבוע עם אביו בקווינס.
בגיל 12 התקבל לתוכנית מדעית של אוניברסיטת קולומביה לילדים מחוננים, שם נחשף לעולם המחשבים.
בשנתו השלישית בתיכון, כאשר המחשב האישי היה עדיין חזון רחוק, ריצ'רד סטולמן זכה לגישה למחשב כאשר התקבל לעבודה במרכז המדעי של IBM במנהטן וכתב תוכנות למחשב IBM 7094. סטולמן הקדיש את הקיץ שלאחר סיום התיכון לכתיבת קדם־מעבד לשפת התכנות PL/I עבור מחשב IBM System/360.
בשנת 1971, בתור סטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד, הצטרף סטולמן למעבדת המחקר לבינה מלאכותית של MIT בתור מתכנת.
הוא בילה שנים רבות במעבדה, בה התגבשה תרבות של האקרים.
סטולמן נודע באותה תקופה כ־RMS, ראשי התיבות של שמו, ששימשו גם כשמו בחשבונות המחשב.
ב־1974 קיבל תואר ראשון בהצטיינות יתירה בפיזיקה והמשיך בעבודתו ב־MIT.
בראשית שנות השמונים, החל תהליך מסחור תוכנה במעבדה, ומספר קבוצות חוקרים פרשו והקימו את החברות "סימבוליקס" ו"ליספ משינס".
חלק גדול מהחוקרים במעבדה גויסו לסימבוליקס.
במהלך שנתיים, החל מ־1982 ועד סוף 1983, סטולמן פיתח בעצמו תוכנה שהתחרתה ביכולותיה בתוכנה שפותחה על ידי כל המתכנתים בסימבוליקס.
לאחר שהתבקש לחתום על הסכמי סודיות ולבצע פעולות אחרות שהיו בניגוד לעקרונותיו ולעמדותיו לגבי הפתיחות שאמורה להיות במחקר מדעי, פרש סטולמן מעבודתו והכריז על מיזם GNU שמטרתו הייתה ליצור גרסה חופשית של UNIX.
ב־1985 פרסם את המנשר של גנו (GNU Manifesto), בו פרש את מניעיו בנוגע למיזם גנו.
אחד מהם היה "להחזיר את תחושת שיתוף־הפעולה אשר שלטה בקהילת המחשוב בימים עברו".
כדי להבטיח שהתוכנה של GNU תישאר חופשית לכל משתמשיה "להרצה, העתקה, שינוי והפצה", היא הופצה עם רישיון אשר מיועד לתת לכל אחד את ההיתרים הנ"ל, בעת שהוא גם מונע מכולם להוסיף הגבלות משל עצמם לרישיון המקורי.
רעיון זה, אשר זכה לכינוי כ־copyleft (משחק מילים באנגלית עם הביטוי "copyright", אשר מתורגם כ"זכויות יוצרים"), הפך מאוחר יותר לבסיס ה־GPL, הוא "הרישיון הציבורי הכללי של GNU".
על פי הגדרה זו, תוכנית מוגדרת תוכנה חופשית אם היא מעניקה למשתמשיה ארבעה חירויות:
חירות 0: החופש להריץ את התכנית כרצון המשתמש, לכל מטרה.
חירות 1: החופש ללמוד כיצד התוכנה עובדת, ולשנות אותה כדי שתרוץ כפי רצון המשתמש.
גישה לקוד המקור הכרחית לטובת חירות 1.
חירות 2: החופש להפיץ עותקים כדי לסייע לאחרים.
חירות 3: החופש להפיץ עותקים שנערכו על ידי משתמש לאחרים.
בכך ניתנת תרומת משתמש של יצירה נגזרת באופן פומבי לטובת הכלל.
באותה שנה סטולמן הקים את "המוסד לתוכנה חופשית" (FSF), מוסד ללא כוונת רווח, כדי לספק תמיכה לוגיסטית, חוקית ופיננסית לפרויקט גנו.
הוא משמש כנשיאה ללא שכר עד היום.
סטולמן כתב חלק משמעותי מגנו בעצמו.
בשנת 1991 הוא כתב "שיר התוכנה החופשית".
סטולמן מגדיר עצמו כאתאיסט, וכן כסוציאליסט.
הוא תומך במפלגת הירוקים של ארצות הברית.
סטולמן מתנגד לשימוש בשם "לינוקס" על מנת לתאר מערכת GNU הכוללת גרעין לינוקס ומעדיף את השם גנו\לינוקס .
סטולמן טוען כי הגרעין "לינוקס" הוא אכן חשוב ומרכזי, אך הוא עדיין מהווה רק חלק ממערכת גדולה יותר.
חשיבות השם, לדברי סטולמן, היא בהכרה של ציבור המשתמשים בערכים והרעיונות האתיים אותם מייצג מיזם GNU.
סטולמן מבקש לקרוא למערכת ההפעלה GNU/LINUX, GNU+Linux או כל צירוף אחר שייתן קרדיט לשני המיזמים.
סטולמן סבור כי אוניברסיטאות צריכות לעודד תוכנה חופשית למען קידום הידע האנושי, בדיוק כפי שהן מעודדות חוקרים לפרסם את עבודותיהם לאותו צורך.
יחד עם זאת, לטענתו היחס לתוכנה נוטה להיות תועלתני וכמקור הכנסה, יותר מאשר כתרומה להרחבת הידע האנושי.
בהרצאה ששודרה באתר Mashable ב־2010 אמר: .
ב־2011 הוזמן סטולמן על ידי פעילי תוכנה חופשית פלסטינים להרצות באחת האוניברסיטאות הפלסטיניות.
לרגל הביקור הוא ביקש מפעילים ישראלים לארגן עבורו הרצאות, שהיו אמורות להינתן באוניברסיטת חיפה ובשנקר.
כאשר נודע למארגנים הפלסטינים, אשר היו תומכי BDS, על תוכניותיו, הם התנו את מימון הטיסה בכך שלא ירצה באוניברסיטאות בישראל.
סטולמן הסביר בבלוג שלו כי אינו תומך בחרם כולל על ישראל, אבל נעתר לבקשת מארחיו הפלסטינים והודיע לפעילים בישראל כי נאלץ לבטל את ההרצאות: בהמשך ארגן מפגשים נפרדים ביפו ובחיפה.
ב־16 בספטמבר 2019 הודיע סטולמן על התפטרותו מתפקידו ב־MIT ו-FSF, לאחר שהגן על מרווין מינסקי שנחשד בתקיפה מינית בפרשת ג'פרי אפשטיין.
במרץ 2021 הודיע על חזרתו אל דירקטוריון קרן התוכנה החופשית.
ארגוני תוכנה חופשית שונים גינו או מחו על חזרתו ומספר חברות הפסיקו את המימון שהעניקו לקרן (כ-3% בלבד מהכנסות הקרן).
סטולמן טבע את המונח POSIX – תקן ה־API שממומש על ידי מערכות UNIX.
סטולמן מעביר הרצאות ברחבי העולם באנגלית, ספרדית וצרפתית.
סטולמן מביע התנגדות לשימוש בטלפונים סלולרים בגלל בעיות של פגיעה בפרטיות המשתמשים.
סטולמן קיבל תשעה תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות אקדמיים שונים.
ריצ'רד סטיבנס , מחברם של ספרים בנושאי מערכת ההפעלה UNIX ו-TCP/IP.
בעיני רבים, סטיבנס נחשב ל-"גורו" של ה-"גורו-ים" בתחום ה-UNIX, ועבודתו סייעה, ונכון לתחילת המאה העשרים ואחת - עדיין מסייעת, למתכנתים רבים בסביבת מחשוב זו.
סטיבנס נולד בשנת 1951 בלאונשייה שבצפון רודזיה (כיום זמביה), שם עבד אביו בתעשיית הנחושת.
סטיבנס למד במכללה צבאית בווירג'יניה, וקיבל בשנת 1973 תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת מישיגן ותואר שני בשנת 1978. בהמשך, קיבל סטיבנס תואר ד"ר בהנדסת מערכות מאוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1975 עבר לטוּסון שבאריזונה, שם הועסק כמתכנת במצפה הכוכבים הלאומי קיט פיק עד לשנת 1982. משנת 1982 ועד 1990 שימש כסגן נשיא לשירותי מחשוב ב-Health Systems International, בניו הייבן שבקונטיקט.
בשנת 1990 הוא עבר חזרה לטוּסון והתמקד בקריירה שלו ככותב וכיועץ.
סטיבנס היה גם חובב טיסה מושבע ומדריך טיס.
סטיבנס נפטר בשנת 1999, בגיל 48. לאחר מותו, הוענק לו בשנת 2000 פרס Lifetime Achievment של אגודת Usenix.
סטיבנס השתתף בכתיבתם של מספר מסמכי RFC עבור ה-IETF, מסמכי מידע שתארו את העדכונים לממשק תכנות היישומים Berkeley Sockets בשל הרחבתו לתמיכה גם ב-IPv6, ומסמך התקנים עבור פרוטוקול בקרת הצפיפות של TCP.
ריצ'רד אלן פוזנר הוא משפטן יהודי-אמריקאי, שופט לשעבר בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית ופרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
שמו של פוזנר ידוע בעולם כאחד מאבות תורת הניתוח הכלכלי של המשפט, בספרים ומאמרים שכתב, וכן כמחבר ספרים משפיעים על משפט, ביטחון לאומי ואינטלקטואלים ציבוריים.
משנת 2004, פוזנר, יחד עם הכלכלן זוכה פרס נובל גארי בקר, חיבר בלוג משפטי בעל תהודה ציבורית, The Becker-Posner Blog שכתיבתו נקטעה בסוף שנת 2014 עקב מותו של בקר.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, סמואל אליטו קרא לו "האיש החכם ביותר בעולם".
על פי כתב העת המשפטי "The Journal of Legal Studies", פוזנר הוא המשפטן המצוטט ביותר של המאה ה-20, עם למעלה מ-145 אלף ציטוטים.
לפוזנר רעיונות רבים שנחשבים ליוצאי דופן.
בין השאר, הוא מאמין בשוק לזכויות הוריות, מה שמבקריו מכנים "מכירת תינוקות", ובכך ששלטון החוק הוא אלמנט שניתן לוותר עליו.
פוזנר נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
הוא קיבל תואר ראשון באנגלית בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת ייל ב-1959 והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, שגם אותם סיים בהצטיינות יתרה ב-1962. בתקופה זו היה עורך כתב העת המשפטי של הרווארד.
הוא התמחה אצל שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם ברנן ואחר כך עבד כיועץ משפטי לראש ועדת הסחר הפדרלית (Federal Trade Commission), גוף שלימים טען שצריך לבטלו.
הוא המשיך לעבוד במחלקת המשפטים של ארצות הברית במשרדו של הפרקליט הראשי (Solicitor General) ת'ורגוד מרשל.
ב-1968 מונה למשרת הוראה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד וב-1969 עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם הוא מלמד במשרה חלקית.
הוא ייסד את כתב העת "Journal of Legal Studies" ב-1972. ב-1981 מונה על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן כשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים.
ב-1 בספטמבר 2017 הודיע במפתיע על פרישה למחרת היום מכס השיפוט.
בשנת 1982 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1987 נבחר כחבר האקדמיה הבריטית.
ריצ'רד פוזנר נשוי ואב לשני בנים.
אחד מהם, אריק פוזנר, מכהן גם הוא גם כמרצה למשפטים באוניברסיטת שיקגו, ובלוגר בעבור המגזין סלייט.
פרגמטיזם והביקורת על הפילוסופיה המוסרית
פוזנר ידוע בביקורתו על פילוסופים של המוסר בכלל ועל אינטלקטואלים ציבוריים בפרט.
בספרו The Problematics of Moral and Legal Theory, פוזנר מבקר בחריפות פילוסופים של המוסר, כדוגמת עמנואל קאנט, ג'ון רולס ורונלד דבורקין, וטוען שהפילוסופיה המוסרית שלהם אינה מסוגלת ואינה צריכה לשכנע איש, ושהיא אינה יותר ממסווה להעדפות הפוליטיות שלהם.
פוזנר טוען שפילוסופים של המוסר טועים באמונתם שלשאלות מוסריות יש תשובות אובייקטיביות.
מול פילוסופיה מוסרית, פוזנר מעמיד כאלטרנטיבה את הפרגמטיזם (או את הסגנון שלו של פרגמטיזם, מכיוון שהוא אומר ש"המונח מכסה חטאים רבים"), הדוגל בחיפוש אחר תשובות תוך תשומת לב מרבית לעובדות ולא למטאפיזיקה.
פוזנר מתח ביקורת על הוועדה לחקר אירועי ה-11 בספטמבר, ומתנגד לגישה לאיסוף מודיעין שקוראת להקמת "צאר מודיעין" (Intelligence Czar).
פוזנר טוען שארצות הברית זקוקה ליותר תחרות בין גופי המודיעין שלה, ולא להפחתה בתחרות ביניהם ולקול אחיד.
ביקורתו של פוזנר על הוועדה התפרסמה בניו יורק טיימס, ולאחר מכן הוא הרחיב את הביקורת בספרו "Preventing Surprise Attack".
פוזנר כתב שני ספרים נוספים על המודיעין האמריקני והמלחמה בטרור, "Uncertain Shield", שהתמקד בכישלון המודיעיני לקראת המלחמה בעיראק, ו-"Countering Terrorism".
בישראל התפרסם פוזנר, בין היתר, בעקבות סקירה ביקורתית מאוד שפרסם באפריל 2007 בעיתון ניו ריפבליק, על ספרו של אהרן ברק, "שופט בחברה דמוקרטית", ועל דרכו של ברק בכלל.
בחודש דצמבר 2007 ביקר פוזנר בישראל וקיים דיון-עימות עם אהרון ברק באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
הביקורת של פוזנר פורסמה שוב כחלק מספרו "כיצד חושבים שופטים" (How Judges Think), שכולל בין השאר ביקורות על ספר של שופט בית המשפט העליון האמריקני סטיבן ברייר.
בספרו זה טען פוזנר כי השופט אהרן ברק אינו רואה עצמו כפוף למחוקק באופן אבסולוטי ואף לא יחסי, אלא בדרך של הסתכלות על החוק כטיוטה ראשונית בלבד; כלומר, כנקודת מוצא ולא כנקודת סיום.
פוזנר כינה את ברק "פיראט שיפוטי" (legal buccaneer), מונח שבו השתמש בעבר כדי לתאר את השופט האמריקני ג'ון מרשל.
התקפתו של פוזנר על ברק היא חלק מתפיסה רחבה יותר שלו, ושל משפטנים שמרנים אחרים, שמתנגדת לתת לפסיקות של בתי משפט זרים מעמד בשיטת המשפט האמריקנית.
לשיטתו של פוזנר, אזכור של פסיקה זרה כתקדים הוא מעשה אנטי-דמוקרטי, מאחר שבתי משפט זרים אינם חלק מהמערכת המשפטית האמריקנית.
פוזנר הגיב למשבר הכלכלי של 2008 בשורה של דרכים, כולל מאמרים בעיתונות ופוסטים בבלוג המשותף לו ולגארי בקר.
הוא גם פרסם ספר, "כישלון של קפיטליזם: המשבר של 08' וההתדרדרות שבעקבותיו", שבו טען שהמשבר הוא כישלון של השוק החופשי.
הספר זכה לתשומת לב רבה ולביקורות בעיתונים המובילים, כאשר תשומת הלב התמקדה בכך שפוזנר, איש הימין הכלכלי, מבקר את השוק החופשי.
פוזנר פתח בלוג מיוחד שבו הוא מתעתד "לעדכן" את ספרו.
לאחר מכן כתב ספר נוסף על אותו נושא, "משברה של הדמוקרטיה הקפיטליסטית".
ריצ'רד סנדרסון הוא זמר בריטי.
סנדרסון נולד בטאפלו שבאנגליה לאב סקוטי ולאם צרפתייה.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל 5 ובגיטרה בגיל 15.
ידוע במיוחד כמבצע השיר Reality, שהיה שיר הנושא של פסקול הסרט "שיגעון של מסיבה" בשנת 1980 וזכה להצלחה ניכרת באירופה במהלך 1982. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעדים בחמש-עשרה מדינות, לרבות גרמניה, אוסטריה, שווייץ, ואיטליה, ונמכר ביותר משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם.
חרף הצלחתו העצומה באירופה הקונטיננטלית, סנדרסון כמעט בלתי ידוע בממלכה המאוחדת.
הוא הוציא מספר אלבומים, לרבות אלבום המאגד שירים יהודיים מסורתיים (Visiting the Testament), והלחין את הפסקול של ארבעה סרטים צרפתיים.
נשוי ואב לשלוש בנות, ומתגורר בפריז.
(1980): Reality - פסקול הסרט שיגעון של מסיבה (סנדרסון תרם שיר אחד בעל אותו שם)
ריצ'רד סימונס היה מדריך כושר גופני אמריקאי שקידם תוכניות כושר להרזיה.
המוּכרת ביותר מבין תוכניות אלו היא "Sweatin' to the Oldies" – סדרה לפעילות אירובית בת חמישה חלקים שיצאה בוידאו וב-DVD.
בנוסף, כתב לפחות 12 ספרים, והוציא יותר מ-40 קלטות ותקליטורי DVD.
סימונס החל את הקריירה שלו בפתיחה של חדר כושר בבוורלי הילס שבקליפורניה, והפך מפורסם דרך הופעותיו בטלוויזיה וקו המוצרים שלו.
הוא היה ידוע באופן ההגשה שלו ובאופיו האקסצנטרי והמוחצן.
אישיותו המוחצנת הפכה אותו לאייקון תרבות ואורח פופולרי בתוכניות אירוח, וגם גררה התייחסויות פארודיות רבות.
סימונס נולד בשם מילטון טיגל סימונס בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית.
הוריו היו אנשי עסקים בתחום הבידור והוא חונך כקתולי.
הוא סבל בילדותו מהשמנת יתר חולנית ושקל מעל ל-120 קילו.
הוא עבר לניו יורק לאחר שסיים תואר ראשון באומנות, שם עבד במגוון עבודות.
בין היתר, עבד בתעשיית הפרסום, כמלצר ואף בחברות קוסמטיקה שונות ובכללן "רבלון".
בשנות ה-70 עבר ללוס אנג'לס והחל לעסוק במסעדנות כמארח ('Maître d) בבוורלי הילס.
עם המעבר ללוס אנג'לס, החל סימונס להתעניין בכושר גופני והשיל כמחצית ממשקלו.
בהמשך פתח בעיר חדר כושר משלו, תחת השם "The Anatomy Asylum", מקום שהתמקד בפעילות גופנית לצד תזונה נכונה ובו פעלה גם מסעדה בסגנון בר סלטים.
עם הצלחת מועדון הכושר שלו, שבהמשך שונה שמו ל-"Slimmons", החל סימונס לקבל תשומת לב תקשורתית.
הוא הופיע בתוכניות אירוח רבות, כמו אלו של דייוויד לטרמן וג'יי לנו, גילם את דמותו בקומדיות מצבים שונות (למשל, הופיע בסדרת הטלוויזיה סיפורים מופלאים בשנת 1986 (בפרק העשירי בעונה הראשונה)), השתתף בתוכניות כמו "של מי השורה הזאת בכלל?", הפך אורח קבוע בתוכניתו של הווארד סטרן והופיע בפרסומות.
סימונס יצר אימונים קבוצתיים שמחים ומהנים, בגישה קלילה ועם תוכניות אימון נגישות, מכר קלטות ווידאו במיליונים והשפיע על אופן ההתייחסות לפעילות הגופנית.
בעקבות הנגשת הכושר הגופני על ידי סימונס בארצו, גם בישראל הועלתה בטלוויזיה החינוכית תוכנית בסגנון דומה בשם "שעת כושר".
הוא העיד על עצמו כאדם ללא חברים רבים, "אין לי הרבה להציע לאדם אחד, יש לי הרבה להציע להרבה אנשים".
למרות שספקולציות על נטיותיו המיניות היו עולות באופן תדיר בשיח אודותיו, הוא עצמו מעולם לא התייחס לנושא באופן פומבי.
החל מפברואר 2014 סימונס לא נראה בציבור והפסיק לצאת מביתו.
הוא הפסיק להתקשר ולשלוח מכתבים, וסגר את מכון הכושר שלו.
במרץ 2016 אף הועלו תאוריות שהוא מוחזק בביתו נגד רצונו.
בתגובה העניק ריצ'רד סימונס ראיון קולי בתוכנית "Today Show" והכחיש את השמועות.
בפברואר 2017 החל פודקאסט בשם Missing Richard Simmons לחקור מדוע עזב את החיים הציבוריים בצורה כל כך חדה.
ריצ'רד אלן "ריק" סטנגל הוא סופר, עיתונאי ועורך עיתונות אמריקאי, המכהן החל מ-11 בפברואר 2014 כסגן שר החוץ של ארצות הברית.
קודם לכן כיהן כעורך הראשי השישה עשר של טיים מגזין.
ב-2010 הציב אותו השבועון המתחרה "ניוזוויק" במקום ה-41 ברשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
נולד בניו יורק, ב-1955. למד באוניברסיטת פרינסטון, שבניו ג'רזי וסיים תואר ראשון בהצטיינות, ב-1977. קיבל את מלגת רודז ובעזרתה למד באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה, ספרות והיסטוריה.
שימש תקופה מסוימת, בנוסף לעבודתו העיתונאית גם כמרצה באוניברסיטת פרינסטון.
נשוי למרי (לבית פפאף), ילידת דרום אפריקה ואב לשני בנים.
נלסון מנדלה הוא הסנדק של הבן הבכור.
סטנגל הצטרף למגזין החדשות טיים, כעיתונאי, ב-1981 והתקדם בהדרגה עם השנים.
עם זאת, הוא הירבה לכתוב כתבות ומאמרים גם לעיתונים אחרים ובהם הניו יורק טיימס, רולינג סטון, הניו יורקר, הניו ריפבליק, ואחרים, והופיע בטלוויזיה כפרשן, ב-MSNBC ועוד.
ב-1999 עשה הפסקה קצרה מעיסוקיו העיתונאיים, כשהצטרף למרוץ הכושל של ביל בראדלי למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
משנכשל בראדלי במירוץ, חזר סטנגל ב-2000, לטיים, הפעם כבר כעורך בכיר.
הוא עשה הפסקה קצרה נוספת בקריירה שלו בטיים, כשמונה במרץ 2004 למנכ"ל ארגון "מרכז החוקה הלאומי", המפעיל מוזיאון בשם זה ומטרתו לקדם את המודעות לחוקה האמריקאית, אך חזר כעבור כשנתיים, ביוני 2006, לטיים, הפעם בתור העורך הראשי השישה עשר של המגזין, תפקיד בו כיהן עד פברואר 2014.
סטנגל היה סופר הצללים שכתב יחד עם נלסון מנדלה את האוטוביוגרפיה של האחרון, שיצאה לאור ב-1993 בהוצאת ליטל, בראון - Long Walk to Freedom.
הספר יצא לאור גם בישראל, בתרגום לעברית בהוצאת כתר, ב-1994. כשנתיים מאוחר יותר, ב-1996 היה סטנגל מפיק שותף של הסרט הדוקומנטרי מנדלה, שהיה מועמד לפרס אוסקר.
בנוסף, סטנגל כתב גם שלושה ספרים, שלא כסופר צללים אלא תחת שמו -
(עם הקדמה מאת נלסון מנדלה)
ב-1999 עשה סטנגל הפסקה קצרה מעיסוקיו העיתונאיים, כשהצטרף למרוץ הכושל של ביל בראדלי למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, בתור יועץ בכיר וכותב הנאומים.
העמדה הפוליטית הכללית של בראדלי הייתה שמאלית יותר מזו של אל גור, והאחרון ניצח אותו וזכה במועמדות (גור עצמו הפסיד בסופו של דבר לג'ורג' בוש (הבן) בבחירות הכלליות).
משנכשל בראדלי במירוץ, חזר סטנגל ב-2000, לטיים.
במירוץ לנשיאות ארצות הברית ב-2008, בעימות באוניברסיטת קולומביה בין שני המועמדים לנשיאות, ברק אובמה וג'ון מקיין, היה סטנגל אחד משני המנחים.
ב-11 בפברואר 2014 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לתפקיד סגן שר החוץ לדיפלומטיה ועניינים ציבוריים, תחת שר החוץ ג'ון קרי.
ריצ'רד אנדרסון פאלק הוא פרופסור אמריטוס למשפט בינלאומי באוניברסיטת פרינסטון ממוצא יהודי-אמריקאי.
הוא מוכר ככותב ועורך של עשרות ספרים וכפעיל בולט בזירה הבינלאומית.
בין השנים 2008 ל-2014 כיהן כדווח המיוחד לשטחים הפלסטיניים הכבושים מטעם האו"ם, תפקיד במסגרתו פרסם דוחות שעוררו מחלוקת עזה וספגו ביקורת אף מצד מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון.
פאלק עומד בראש הארגון Euro-Mediterranean Human Rights Monitor מיום היווסדו בנובנמבר 2011, על ידי רמי עבדו.
לאורך השנים ספג פאלק ביקורת חריפה על עמדותיו.
מבקריו טוענים כי הוא מחזיק בדעות אנטי-ישראליות ואנטישמיות, הכוללות תמיכה בטרור פלסטיני והפצת תאוריות קשר נגד העם היהודי, ובגין כך אף הוכרז כאישיות בלתי רצויה בישראל.
פאלק מצדו דוחה את ההאשמות באנטישמיות.
מרטין גריפית' כתב שפאלק תיאר את הרקע המשפחתי שלו כ"יהודי מתבולל תרבותית עם הכחשה מדומה אפילו של הצד האתני שביהדות".
בשנת 2007 תיאר עצמו כ"יהודי אמריקני", וכתב על זהותו היהודית.
לפאלק תואר ראשון בכלכלה מבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה, תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת ייל ותואר שלישי במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
שימש משנת 2008 עד 2014 כדווח המיוחד לשטחים הפלסטיניים הכבושים מטעם האו"ם וספג ביקורת רבה על פעילותו, הואשם באנטישמיות, והוכרז כאישיות בלתי רצויה על ידי ישראל וארגונים יהודיים בעולם .
כיום הוא עומד בראש הארגון Euro-Mediterranean Human Rights Monitor שנוסד על ידי רמי עבדו.
לאורך שנות פעילותו, עוררו התבטאויותיו של פאלק פולמוס נרחב בזירה הבינלאומית.
ביוני 2007 פרסם מאמר תחת הכותרת "הולכים ברישול לעבר שואה פלסטינית", בו טען כי המדיניות הישראלית כלפי רצועת עזה מביאה את תושביה אל "סף רעב קולקטיבי" ואל "קיום תת-אנושי" הנושא מאפיינים של רצח עם.
פאלק הוסיף וטען כי אין לראות בחמאס ארגון טרור, שכן לגישתו מעשיו הם הכלי היחיד העומד לרשות הפלסטינים במאבקם נגד ישראל.
בתגובה לדברים אלו, האשים שגריר ישראל למוסדות האו"ם בז'נבה, יצחק לבנון, את פאלק בהצדקת פיגועי התאבדות.
בשנת 2008 הוכרז פאלק כ"אישיות בלתי רצויה" בישראל ונאסרה כניסתו למדינה ולשטחי יהודה, שומרון ועזה, בעקבות מה שממשלת ישראל הגדירה כעמדותיו החד-צדדיות בסכסוך.
בדצמבר 2008, כאשר נחת בנמל התעופה בן-גוריון במטרה לבצע שליחות מטעם מועצת זכויות האדם, עוכב פאלק למשך 30 שעות, שלאחריהן גורש לז'נבה.
נציבת זכויות האדם של האו"ם, נאווי פילאי, הביעה מורת רוח מצעד זה, אך ישראל עמדה על סירובה.
פאלק ספג ביקורת חריפה על תמיכתו בתיאוריות קונספירציה.
בנובמבר 2008 טען כי בגרסה הרשמית של ממשל ארצות הברית לפיגועי 11 בספטמבר קיימים "חורים וסתירות", וקרא לחקירה מחודשת לאור טענות שהעלו גורמים לא רשמיים.
מזכ"ל האו"ם דאז, באן קי-מון, גינה התבטאויות אלו.
בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, האשים פאלק את ישראל בביצוע פשע נגד האנושות וקרא להעמיד את האחראים לדין בגין הפרת החוק ההומניטרי הבינלאומי.
בשנת 2011, בעקבות פרסום דו"ח פאלמר שקבע כי הסגר הימי על רצועת עזה הוא חוקי, פרסם פאלק יחד עם ארבעה שליחי או"ם נוספים הודעת הסתייגות, בה טענו כי מסקנות הדו"ח מוטעות והסגר אינו חוקי.
בשנת 2011, ספג פאלק ביקורת על פרסום קריקטורה בעלת אופי אנטישמי בבלוג האישי שלו, אירוע שהצטרף לשורה של גינויים על השוואת מדיניות ישראל למשטר הנאצי.
בדצמבר 2012 דרש ארגון "UN Watch" את פיטוריו מארגון "משמר זכויות האדם" בשל עבודתו באו"ם במקביל, ופאלק אולץ לפרוש.
בשנת 2013, טען פאלק כי הפיגוע במרתון בוסטון, פעולת תגמול למדיניות הכוחנית של ארה"ב בעולם, המושפעת לדבריו משליטתה של ישראל בממסד הפוליטי האמריקני.
דבריו אלו הוגדרו על ידי המשלחת הבריטית לאו"ם כהערות אנטישמיות שאינן מקובלות על שליח בארגון.
במרץ 2017 חיבר דו"ח עבור סוכנות ECSWA של האו"ם המאשים את ישראל בניהול משטר אפרטהייד.
הדו"ח נדחה על ידי מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש, וגונה בחריפות על ידי שגרירת ארצות הברית באו"ם, ניקי היילי.
באוגוסט 2022 שב פאלק על עמדותיו ותיאר את המצור על עזה כ"הקדמה לרצח עם", ובפברואר 2024 דחה את התפיסה הרווחת לגבי חמאס כ"פרוקסי" של איראן, בטענה כי מדובר ב"תעמולה מדינתית" המיועדת לקדם עמדות לוחמניות.
האשמה בדבר פרסום קריקטורה אנטישמית
ב-29 ביוני 2011 פרסם ריצ'רד פאלק בבלוג שלו רשומה שרמזה כי כתב האישום נגד מועמר קדאפי בבית הדין הפלילי הבינלאומי נובע ממניעים פוליטיים.
הרשומה כללה קריקטורה של כלב חובש כיפה עם סוודר שעליו הכיתוב "ארצות הברית".
הכלב השתין על פסל החירות בעודו אוכל עצמות אדם מגואלות בדם.
ארגון UN Watch, המקושר עם הוועד היהודי-אמריקני, יצר קשר עם נאווי פילאי, נציבת האו"ם לזכויות האדם, בנוגע לקריקטורה.
ב-6 ביולי הכיר פאלק בכך שהקריקטורה הייתה אנטישמית והתנצל על פרסומה.
אברהם פוקסמן מהליגה נגד השמצה קרא לפאלק להתפטר מתפקידו כמשקיף מיוחד מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים בהצהירו כי "הקריקטורה הייתה אנטישמית בצורה בוטה ומעבירה את המסר כי ליהודים ואמריקאים אכפת מעט מאוד לגבי צדק ומוסר", וכן כי "מסר השנאה שבקריקטורה מתנגש ישירות בעקרונות המועצה לזכויות אדם והאו"ם".
שליח ארצות הברית לאו"ם, ג'וזף מ.
טורסלה, אמר כי פרסום הקריקטורה היה "מביש ושערורייתי" וכן "מביך לארצות הברית" וקרא לפאלק להתפטר.
נציגת ארצות הברית, אליאנה רוס-לאטינן, יושבת ראש הוועדה לענייני חוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית, קראה גם היא לפאלק להתפטר.
ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון הורה לנציג בריטניה להביע דאגה בנוגע לקריקטורה ואמר שהוא "ימשיך לעקוב מקרוב אחרי פעולות ואמירות נוספות שמר פאלק עשוי לעשות".
נציבת האו"ם לזכויות אדם, נאווי פילאי, הכירה בכך ש"הקריקטורה הייתה אנטישמית ומעוררת התנגדות", אך לא קראה להתפטרותו של פאלק בשל התנצלותו הפומבית ובשל העובדה שהסיר במהירות את הקריקטורה מהבלוג שלו.