tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבירה הקולוניאלית הגרמנית, רבאול, נחשבה לבסיס פעולות סביר עבור פון שפה, ופאטי הרכיב תוכנית לפינוי הנמל.
תפקידה של אוסטרליה היה לתפוס עמדה מאחור: אם הסיירות המשוריינות SMS שרנהורסט ו-SMS גנייזנאו יהיו נוכחות, שאר אוניות הצי המלכותי האוסטרלי ימשכו אותם לטווח של סיירת המערכה.
המבצע הלילי בוצע ב-11 באוגוסט, אולם לא נמצאו ספינות גרמניות בנמל.
במהלך היומיים הבאים, אוסטרליה והספינות האחרות חיפשו ללא הצלחה במפרצים ובקו החוף הסמוכים אחר הספינות הגרמניות ותחנות אלחוטיות כלשהן, לפני שחזרו לפורט מורסבי לתדלק.
בסוף אוגוסט, אוסטרליה ומלבורן ליוו כוח כיבוש ניו זילנדי לסמואה הגרמנית.
פאטי האמין שסביר להניח שהצי הגרמני יהיה במזרח האוקיינוס השקט, וסמואה הייתה מהלך הגיוני.
סיירת המערכה עזבה את פורט מורסבי ב-17 באוגוסט ופגשה את מלבורן בדרך ב-20 באוגוסט.
למחרת הם הגיעו ל-Nouméa ולכוח הכיבוש הניו זילנדי, המורכב מספינות הכוחות מוראקי ומונווואי, הסיירת הצרפתית Montcalm, ושלוש הסיירות מסדרת פלורוס.
עלייתה של מונווואי על שרטון עיכבה את יציאת המשלחת עד ל-23 באוגוסט; הספינות הגיעו לסובה, פיג'י ב-26 באוגוסט, והגיעו לאפיה מוקדם בבוקר של 30 באוגוסט.
העיר נכנעה ללא קרב, ושחררה את אוסטרליה ומלבורן לצאת בצהריים ב-31 באוגוסט לפגוש את הכוח האוסטרלי לכיוון רבאול.
כוח הפלישה האוסטרלי התגייס מחוץ לארכיפלג לואיסיאד עד 9 בספטמבר; הספינות כללו את אוסטרליה, הסיירות סידני ואנקאונטר, המשחתות פרמאטה, וורגו ויארה, הצוללות AE1 ו-AE2, סיירת העזר HMAS ברימה, אוניית האספקה SS אאוראנגי, שלושה מובילות פחם ומכליות נפט.
הכוח הפליג צפונה, ובשעה 06:00 ב-11 בספטמבר פרסה אוסטרליה שתי סירות כדי לאבטח את מפרץ קארוויה עבור ספינות ההובלה והאספקה של כוח המשלחת.
מאוחר יותר באותו יום לכדה אוסטרליה את ספינת הקיטור הגרמנית סומטרה ליד כף טאווי.
לאחר מכן, סיירת המערכה תפסה עמדה, למקרה שתידרש להפגיז את אחת משתי התחנות האלחוטיות שכוח הכיבוש ניסה לכבוש.
המושבה הגרמנית נכבשה, וב-15 בספטמבר יצאה אוסטרליה לסידני.
נוכחותה של אוסטרליה סביב המושבות הגרמניות לשעבר, בשילוב עם הסבירות שיפן תכריז מלחמה על גרמניה, הניעו את פון שפה להסיג את ספינותיו מהאזור.
ב-13 באוגוסט, שייטת מזרח אסיה - למעט SMS אמדן, שנשלחה לתקוף את הספנות הבריטית באוקיינוס ההודי - החלה לנוע מזרחה.
לאחר שהופיע ליד סמואה ב-14 בספטמבר, ואז תקף את טהיטי שמונה ימים לאחר מכן, הוביל פון שפה את כוחו לדרום אמריקה, ומשם תכנן להפליג לאוקיינוס האטלנטי.
פאטי הצטווה ב-17 בספטמבר לחזור צפונה עם אוסטרליה וסידני כדי להגן על כוח המשלוח האוסטרלי.
ב-1 באוקטובר, אוסטרליה, סידני, מונקלם ואנקאונטר פנו צפונה מרבאול כדי למצוא את הספינות הגרמניות, אך הסתובבו כדי לחזור בחצות, לאחר שקיבלו הודעת אדמירליות על התקפת טהיטי.
למרות שפאטי חשד שהגרמנים הולכים לדרום אמריקה ורצה לעקוב אחריהם עם אוסטרליה, האדמירליות לא הייתה בטוחה שהמודיעין היה מדויק, והטילה על סיירת המערכה לסייר ברחבי פיג'י למקרה שיחזרו.
אוסטרליה הגיעה לסובה ב-12 באוקטובר, ובילה את ארבעת השבועות הבאים בפטרול במים סביב פיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה: למרות רצונותיו של פאטי להתרחק רחוק יותר, פקודות האדמירליות החזיקו אותו בשלשלאות לסובה עד תחילת נובמבר.
כפי שחזה פאטי, פון שפה המשיך מזרחה, ורק לאחר שכוחו הנחיל את התבוסה הראשונה לצי המלכותי מזה 100 שנים בקרב קורונל, הורשתה אוסטרליה להמשיך.
ביציאה ב-8 בנובמבר, סיירת המערכה טענה פחם מקולייר שהוצבה מראש ב-14 בנובמבר, והגיעה למפרץ צ'מלה (ליד מנסניו, מקסיקו) 12 ימים לאחר מכן.
פאטי מונה למפקד שייטת רב-לאומית שתפקידה למנוע מהשייטת הגרמנית להפליג צפונה למימי קנדה, או לעקוב אחריהם אם ינסו להיכנס לאוקיינוס האטלנטי דרך תעלת פנמה או סביב כף הורן.
הספינות של פאטי כללו את אוסטרליה, הסיירת הקלה הבריטית אה"מ ניוקאסל והסיירות היפניות איזומו, אסאמה ואוניית המערכה הרוסית לשעבר היזן.
הספינות יצאו לאיי גלאפגוס, שנערכו חיפושים בהם בין 4 ל-6 בדצמבר.
לאחר שלא מצאו זכר לכוחו של פון שפה, האדמירליות הורתה לפאטי לחקור את החוף הדרום אמריקאי מהאי פרלס ועד למפרץ גואיאקיל.
השייטת הגרמנית הפליגה לאוקיינוס האטלנטי דרך כף הורן, והובסה על ידי צי בריטי לאחר שניסתה לפשוט על איי פוקלנד ב-8 בדצמבר.
לשייטת של פאטי נודע על כך ב-10 בדצמבר, כשהיה מחוץ למפרץ פנמה; אנשי הצוות של אוסטרליה התאכזבו מכך שלא הייתה להם הזדמנות להתמודד עם שרנהורסט וגנייזנאו.
אף על פי כן, נוכחותה של סיירת המערכה באוקיינוס השקט במהלך 1914 סיפקה קונטרה חשובה לסיירות השריון הגרמניות, ואפשרה לצי המלכותי האוסטרלי להשתתף באסטרטגיה העולמית של האדמירליות.
יתרה מכך, אין זה סביר שהמתקפה על רבאול הייתה יוצאת לפועל אלמלא אוסטרליה הייתה זמינה להגן על הכוח הנוחת.
מאחר שהאיום של מתקפה ימית גרמני הוסר על ידי השמדת שייטת מזרח אסיה, אוסטרליה הייתה חופשית לפריסה במקומות אחרים.
בתחילה, סיירת המערכה הייתה אמורה לשמש כאוניית הדגל של שייטת הודו המערבית, עם המשימה לרדוף ולהשמיד כל כלי שיט גרמני שהתחמק מחסימות הים הצפוני.
במהלך המעבר ניזוק אחד המדחפים של ספינת המלחמה, והיא נאלצה לצלוע לאיי פוקלנד במהירות מופחתת.
בוצעו תיקונים זמניים, ואוסטרליה עזבה ב-5 בינואר.
כלי שיט מרוחק מאוד מנתיבי השיט הרגילים זוהה אחר הצהריים של למחרת, וסיירת המערכה ניסתה לרדוף אחריו, אך נכשלה בשל המדחף הפגוע.
משלא הצליחה לצמצם את הפער לפני השקיעה, נורתה יריית אזהרה מצריח 'A', מה שגרם לספינה - אוניית הנוסעים הגרמנית לשעבר, וכעת בשירות הצי הקיסרי הגרמני, אלאונורה וורמן - לעצור ולהילוכד.
מכיוון שאוסטרליה לא יכלה לחסוך מספיק כוח אדם כדי לאבטח ולהפעיל את ספינת הסוחר, ואלאונורה וורמן הייתה איטית מכדי לעמוד בקצב של סיירת המערכה, הצוות הגרמני הועלה על סיפונה והספינה הוטבעה.
בעקבות קרב שרטון דוגר, האדמירליות ראתה צורך בשייטות סיירות מערכה ייעודיות במימי בריטניה, וייעדה את אוסטרליה להוביל אחת מהן.
ב-11 בינואר, בעודה בדרך לג'מייקה, אוסטרליה הופנתה לגיברלטר.
כשהגיעה לשם ב-20 בינואר, נצטוותה סיירת המערכה להמשיך לפלימות', לשם הגיעה ב-28 בינואר ועברה בה שיפוץ קצר.
העגינה הושלמה ב-12 בפברואר, ואוסטרליה הגיעה לרוזית' ב-17 בפברואר לאחר שהפליגה בסערה.
היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה השנייה של צי הקרב, חלק מהצי הגדול הבריטי, ב-22 בפברואר.
תת-אדמירל פאטי מונה לפקד על השייטת הזו.
בתחילת מרץ, כדי למנוע עימות ותק בין פאטי לבין מנהיג צי סיירות המערכה, תת-אדמירל דייוויד ביטי, פאטי הוצב מחדש באיי הודו המערבית, ואדמירל משנה ויליאם פאקנהאם הניף את דגלו על סיפונה של אוסטרליה.
על ספינות בריטיות ושאר מדינות ההסכמה שנפרסו לים הצפוני הוטלה המשימה להגן על האי הבריטי מפני התקפת הצי הגרמני, ולשמור על צי הים הפתוח הגרמני במימי אירופה באמצעות מצור מרוחק תוך ניסיון לפתות אותם לקרב מכריע.
במהלך תקופתה בשייטת סיירות המערכה השנייה, הפעילות של אוסטרליה כללה בעיקר אימונים (אם לבד או עם אוניות אחרות), סיורים באזור הים הצפוני בתגובה לתנועות גרמניות בפועל או נתפסות, וכמה פעולות ליווי.
החובות האלו היו כל כך מונוטוניות, שימאי אחד יצא מדעתו.
זמן קצר לאחר הגעתה לבריטניה היו 259 מקרים של מחלות בדרכי הנשימה מכיוון שהצוות לא היה רגיל למזג האוויר הקר יותר.
מגפת חצבת שלאחר מכן ביוני 1915 אילצה את האדמירליות להגיע למסקנה שלרופאי האונייה אין מומחיות בהיגיינת אוניות, מה שאילץ אותם למנות מנתח צי בכיר שיסייע בשיפור התנאים על האונייה.
אוסטרליה הצטרפה לצי הגדול בגיחה ב-29 במרץ, בתגובה למודיעין לפיו הצי הגרמני עוזב את הנמל כמבשר על מבצע גדול.
עד למחרת הלילה, הספינות הגרמניות נסוגו, ואוסטרליה חזרה לרוזית'.
ב-11 באפריל שוב הוצא הצי הבריטי לפעולה בשל המודיעין שכוח גרמני מתכנן מבצע.
הגרמנים התכוונו להטיל מוקשים בשרטון סווארט, אך לאחר שצפלין תצפית איתר שייטת סיירות קלות בריטיות, הם החלו להתכונן למה שלדעתם הייתה מתקפה בריטית.
ערפל כבד והצורך בתדלוק גרמו לאוסטרליה והאוניות הבריטיות לחזור לנמל ב-17 באוגוסט, ולמרות שהן נפרסו מחדש באותו לילה, הן לא הצליחו למנוע משתי סיירות קלות גרמניות להניח את שדה המוקשים.
בין 26 ל-28 בינואר 1916, שייטת סיירות המערכה השנייה הוצבה מול הסקאגרק בעוד שייטת הסיירות הקלות הראשונה סרקה את המצר בחיפוש לא מוצלח של מקשת אפשרית.
התנגשות עם אה"מ ניו זילנד
שתי האוניות הגיעו לעצירה מוחלטת בערך 30–40 יארד (27–37 מטרים) בנפרד בעוד הקצינים שלהם העריכו את הנזק.
אוסטרליה לא הייתה מסוגלת לעזוב את ניוקאסל על הטיין עד 13:30 ב-1 במאי, ובלי ידיעה הפליגה דרך שדה מוקשים כדי לעגון בהאמבר ליד אוניית המגדלור של נור.
הם יצאו ב-3 במאי, ובזמן עיגון לילה בדאל, הצוות היה עד לתקיפה אווירית על מזח דיל לפני עגינה של סיירת המערכה בדבונפורט בשעה 13:00 ב-6 במאי.
בזמן עגינת האונייה היא זכתה לביקור של ראש ממשלת אוסטרליה בילי יוז, מלווה על ידי הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה אנדרו פישר והסנאטור אלן מקדוגל.
לאחר השלמת התיקונים יצאה סיירת המערכה מדבונפורט בשעה 11:00 ב-31 במאי, והפליגה מערבה סביב אירלנד כדי להגיע לסקפה פלו בשעה 06:30 ב-3 ביוני וחזרה לרוזית' ב-9 ביוני, ובכך החמיצה את קרב יוטלנד.
בשנת 1917 נמשכה שגרת התרגילים והסיורים של סיירת המערכה לים הצפוני, עם תקריות מועטות.
במהלך השנה הפעילות של אוסטרליה הוגבלה להפלגות אימון בין רוזית' וסקפה פלו וסיורים מזדמנים לצפון-מזרח בריטניה בחיפוש אחר פושטות גרמנות.
בחודש מאי, בעת הכנת ספינת המלחמה לעמדות קרב, פגז בקוטר 12 אינץ' נתקע בהנפת הפגז כאשר המרעום שלו נתקע בזיז.
לאחר פינוי המחסנים, לוטננט קומנדר פ.
דארלי טיפס במורד המנוף והסיר בהצלחה את המרעום.
ב-26 ביוני, המלך ג'ורג' החמישי ביקר באונייה.
ב-12 בדצמבר, אוסטרליה הייתה מעורבת בהתנגשות שנייה, הפעם עם סיירת המערכה אה"מ ריפאלס.
בעקבות תאונה זו, היא עברה שלושה שבועות של תיקונים מדצמבר 1917 ועד ינואר 1918. במהלך תקופת התיקון, אוסטרליה הפכה לאוניית הצי המלכותי האוסטרלי הראשונה שהשיקה מטוס, כאשר סופווית' פאפ המריא מסיפון הרבע שלה ב-18 בדצמבר.
ב-30 בדצמבר, אוסטרליה הפגיזה בשל חשד למגע צוללת, הפעם היחידה במהלך פריסתה עם שייטת סיירות המערכה השנייה שהיא ירתה על האויב.
בפברואר 1918 יצאה הקריאה למתנדבים להשתתף במשימה מיוחדת לסגירת נמל זבריחה באמצעות ספינות חסימה.
למרות שרבים על סיפון אוסטרליה התנדבו למשימה בניסיון להימלט מעבודת הפרך של סיורי הים הצפוני, רק 11 אנשי צוות - 10 מלחים ומהנדס מיומן נבחרו לפשיטה, שהתרחשה ב-23 באפריל.
המהנדס המיומן הוצב בחדר המכונות של המעבורת שנתפסה אה"מ איריס השנייה.
שאר האוסטרלים שובצו בחדרי הדוודים של ספינת החסימה תטיס, או כחלק מפלוגת סער לאורך השומה.
כל המתנדבים שרדו - אוסטרליה הייתה האונייה היחידה שלא היו לה נפגעים מהפשיטה, כאשר אחד קיבל את צלב השירות המצוין (DSC), שלושה את מדליית השירות המצוין (DSM), בעוד ששלושה נוספים אוזכרו בשדרים.
חמשת המלחים נרשמו בקלפי לקבלת צלב ויקטוריה, אך לא קיבלו את העיטור.
במהלך 1918, אוסטרליה ואוניות הראשה האחרות של הצי הגדול שימשו מדי פעם לליווי שיירות בין בריטניה לנורווגיה.
מ-8 במרץ ואילך, סיירת המערכה בדקה את היכולות של מטוסים ששוגרו מסיפוני טיסה המורכבים מעל צריחי "P" ו-"Q".
אוסטרליה, יחד עם שאר הצי הגדול, יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 במרץ 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
שייטת סיירות המערכה השנייה הפליגה שוב ב-25 באפריל כדי לתמוך במקשות, ואז לחפות על אחת מהשיירות הסקנדינביות למחרת.
לאחר השיגור המוצלח של מטוס סיור סופווית' 1½ סטראטר עמוס במלואו ב-14 במאי, החלה אוסטרליה לשאת שני מטוסים - סטראטר לסיור ומטוס קרב סופווית' קאמל - והפעילה אותם עד סוף המלחמה.
כאשר נחתמה שביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918 לסיום מלחמת העולם הראשונה, אחד התנאים היה שצי הים הפתוח הגרמני ייכלא בסקפה פלו.
הצי הגרמני חצה את הים הצפוני, וב-21 בנובמבר הפליג הצי הגדול הבריטי לקראתו; אוסטרליה הובילה את הפלגה השמאלית של הצי.
אוסטרליה ליוותה את של סיירת המערכה SMS הינדנבורג לסקפה פלו, והוקצתה כמשמר כלי השיט הגרמני.
אוסטרליה הייתה לאחר מכן חלק מהכוח ששמר על צי הים הפתוח במהלך סוף 1918 ותחילת 1919, ובילתה חלק ניכר מזמנה או במעגן בסקפה פלו, או בביצוע סיורים בים הצפוני.
חובה מונוטונית זו תרמה למורל נמוך בקרב חלקים מסוימים מצוות האונייה.
לאחר שנפרדה רשמית מנסיך ויילס ולורד הים הראשון רוסלין ומיס ב-22 באפריל 1919, יצאה אוסטרליה מפורטסמות' לביתה למחרת.
היא הפליגה בחברת HMAS בריסביין לחלק הראשון של ההפלגה, אבל הסיירת הקלה נאלצה מאוחר יותר להתנתק כדי לגרור את הצוללת J5. אוסטרליה הגיעה לפרימנטל ב-28 במאי 1919, הפעם הראשונה שהאונייה ראתה את המים הביתיים מזה ארבע שנים וחצי.
למרות החזרה הביתה, סיירת המערכה נותרה בשליטה של האדמירליות עד 1 באוגוסט 1919.
אוסטרליה לא זכתה באף תואר קרב רשמי, למרות שאנשי צוות על סיפון סיירת המערכה ויורשתה הגדירו את המבצעים באוקיינוס השקט, את חובות הסיור של הים הצפוני, ואת נוכחותה של סיירת המערכה בכניעת צי הים הגרמני כתואר קרב לא רשמי.
לאחר ארגון מחדש של תוארי הקרב של הצי המלכותי האוסטרלי בשנת 2010, הוענקו רטרואקטיבית אות הכבוד "רבאול 1914" ו"הים הצפוני 1915–18" ב-1 במרץ 2010.
הצוות של אוסטרליה סבלה באופן עקבי ממורל נמוך מאז כניסת הסיירת לשירות, ושיעור המלחים של אוסטרליה שהועמדו לדין משמעתי במהלך מלחמת העולם הראשונה היה מהגבוהים בצי המלכותי האוסטרלי.
רבים מהמלחים האוסטרליים התרעמו על חומרת המשמעת הימית ומה שהם ראו כעונש מופרז על הפרות קלות; דוגמה אחת הייתה של מלח שהואשם בעריקה, נכלא לשלושה חודשים, והפסיד את כל שכרו על שהתייצב מאוחר מדי ביום שביתת הנשק.
גורמים שתרמו למורל נמוך ולמשמעת ירודה כללו תסכול על אי השתתפות בקרב יוטלנד, שיעורי מחלות גבוהים, הזדמנויות מוגבלות לחופשה, עיכובים או חוסר מוחלט בשכר ומזון באיכות ירודה.
המשך השגרה והמשמעת הנוקשה בזמן המלחמה לאחר שביתת הנשק תסכל את צוות האונייה.
הייתה גם תפיסה שאנשי הצוות הבריטיים של אוסטרליה מקודמים מהר יותר מעמיתיהם האוסטרליים ושולטים בעמדות הפיקוד.
הגעתה של סיירת המערכה לפרימנטל ב-28 במאי התקבלה בהכנסת אורחים נרחבת, אשר הוחזרה במידת האפשר על ידי המלחים עם הזמנות וסיורים בכלי השיט שלהם.
היו הזדמנויות לחופשה מהחוף, אך אלה היו מוגבלות מכיוון שאוסטרליה הייתה בנמל רק שלושה ימים, ונאלצה להפליג מוקדם ב-1 ביוני למלבורן.
נציגי צוות האונייה פנו לקפטן קלוד קמברלג' כדי לבקש עיכוב של יום אחד ביציאה; זה יאפשר למלחים לקבל סוף שבוע שלם של חופש, ייתן לאנשים ילידי פרת' את ההזדמנות לבקר את משפחותיהם, ולתת לצוות הזדמנות נוספת להזמין אנשים לסיפון.
קמברלג' השיב כי מכיוון שלאוסטרליה יש לוח זמנים צפוף של ביקורי "ברוכים הבאים הביתה", אי אפשר אפילו לשקול עיכובים כאלה.
למחרת בבוקר, בסביבות השעה 10:30, התאספו בין 80 ל-100 מלחים מול צריח 'P', חלקם במדי עבודה, אחרים שזה עתה חזרו מהחוף שהו עדיין באסדת ה-libertyman.
קמברלג' שלח את הקצין המבצע לברר מדוע התאספו אנשי הצוות, ומשנודע שהם חוזרים על הבקשה של היום הקודם לעיכוב היציאה, ירד לפנות אליהם.
בנימה חוקית קפדנית, הוא הודיע למלחים שדחיית אוסטרליה היא בלתי אפשרית, והורה להם להתפזר.
הקבוצה צייתה לפקודה זו, למרות שחלקם היו קולניים במורת רוחם.
זמן קצר לאחר מכן, אוסטרליה הייתה מוכנה ליציאה, אך כאשר ניתנה הפקודה לשחרר את כבלי העגינה ולצאת לדרך, הודיעו לקמברלג' שהמסיקים נטשו את חדרי הדוודים.
לאחר האספה על הסיפון, כמה מלחים התחזו במטפחות שחורות, ועודדו או הפחידו את המסיקים התורנים לעזוב את עמדותיהם, כשהם משאירים את אוניית הדגל של הצי תקועה ליד המצוף, לעיניהם של נכבדים והמונים על הרציף הסמוך.
בכירי המש"קים, יחד עם מלחים שגויסו ממחלקות אחרות, נשלחו לחדר הדוודים כדי להניע את אוסטרליה, והיציאה מפרימנטל נדחתה רק בשעה.
ההיסטוריונים הימיים האוסטרליים דייוויד סטיבנס וטום פריים חלוקים בדעתם לגבי מה שקרה אחר כך.
סטיבנס מצהיר כי קמברלדג' כינס את צוות האונייה בשעות אחר הצהריים המוקדמות, קרא את תקנון המלחמה, הרצה בפניהם על חומרת הסירוב לתפקיד, ואז הורה למסיקים ללכת לעמדות שלהם, מה שעשו בשקט.
פריים טוען שהמסיקים חזרו לשירות חופשי ברגע שסיירת המערכה יצאה לדרך, לפני שקמברלדג' פינה את הסיפון התחתון ודיבר עם המלחים.
לאחר שפנה אל המלחים, קמברלדג' אסף את הקצינים הבכירים של האונייה לחקירה.
חמישה אנשי צוות, כולל אחד ממועמדי צלב ויקטוריה מהפשיטה על זבריחה, הואשמו בהסתה למרד ונעצרו עד למשפט צבאי, שנערך על סיפון HMAS אנקאונטר ב-20 ביוני, לאחר שהגיעה אוסטרליה לסידני.
הפסיקה הייתה כי חמשת הגברים "הצטרפו למרד, לא מלווה באלימות", והם נידונו למאסר בכלא גולבורן: שניים לשנה, אחד לשמונה עשר חודשים, ושניים לשנתיים עם עבודת פרך.
מספר מלחים אחרים הואשמו בהשתתפות במרד, אך שוב, סטיבנס ופריים חלוקים בדעותיהם: הראשונים טוענים כי 7 אנשי צוות הורשעו, בעוד שהאחרון אומר ש-32 מלחים זוכו לאחר מכן ממרד, אך לאחר מכן הורשעו בסירוב פקודה.
שני המחברים מסכימים שאנשי הצוות הללו נשפטו על ידי הקפטן בעוד אוסטרליה עדיין בים, ונענשו ב-90 יום כל אחד בתאים.
בעקבות בית המשפט הצבאי של חמשת ראשי המנהיגים, התקיים ויכוח בציבור, בתקשורת ובתוך הממשלה על גזרי הדין; בעוד שרובם הסכימו שהתרחש מרד, היו חילוקי דעות לגבי הקלות או חומרת העונשים שהוטלו.
אהדת הציבור הייתה עם המלחים, וכמה פוליטיקאים לחצו על הממשלה והאדמירליות לחון את האנשים.
האדמירליות חשבה שהעונשים הוגנים, אך ב-10 בספטמבר הודיעה שהם יקוצצו בחצי בהתחשב בצעירותם של המלחים.
למרות זאת, המחלוקת נמשכה עד 21 בנובמבר: לאחר שממשלת אוסטרליה פנתה ישירות לאדמירליות, הוסכם כי המלחים ישוחררו ב-20 בדצמבר.
עם זאת, הממשלה הכעיסה את מועצת הצי כשפנתה לאדמירליות מבלי להתייעץ עם המועצה תחילה.
מפקד הצי המלכותי האוסטרלי, אדמירל משנה פרסי גרנט ומפקד הצי, קומודור ג'ון דומארסק, הגישו את התפטרותם במחאה, שכן הם חשו שהפגנת הרחמים תוביל להתמוטטות במשמעת, וכי אם הממשלה תמשיך לתקשר עם האדמירליות מבלי להתייעץ עם המועצה, היא תערער את סמכות המועצה.
שני הקצינים שוכנעו מאוחר יותר לחזור בהם מהתפטרותם לאחר שקיבלו הבטחות שהדירקטוריון ייוועץ לפני כל הודעות ממשלתיות עתידיות לבריטניה בנוגע לצי המלכותי האוסטרלי, וכי בכל האוניות יתפרסמו הודעות המסבירות שהמשפטים היו צודקים, אך תחילתו של עידן שלום הובילה לחנינה במקרה הספציפי הזה.
במאי 1920, אוסטרליה השתתפה בחגיגות ובפעילויות ימיות הקשורות לביקורו של נסיך ויילס.
מיולי עד נובמבר 1920, מטוס צף אברו 504 של חיל האוויר האוסטרלי הועלה לאוסטרליה כחלק מסדרת ניסויים שנועדו לסייע ביצירת זרוע תעופה ימית.
המטוס אוחסן על הסיפון הסמוך לצריח "Q", וטופל על ידי עגורן.
יריבות בין-זרועית והשבתת האונייה בספטמבר מנעו פעולות נוספות.
לאחר הסתלקות הכוח הימי הגרמני באוקיינוס השקט, רעיון יחידת הצי כבר לא נתפס כרלוונטי, ולאוסטרליה לא היה תפקיד ברור.
כתוצאה מכך, קיצוצים בתקציב לאחר המלחמה הניעו את הצי המלכותי האוסטרלי להוציא את סיירת המערכה משירות פעיל, שכן ניתן יהיה לנצל טוב יותר את החלק הגדול של המשאבים וכוח האדם שצורכת אוסטרליה במקומות אחרים בצי המלכותי האוסטרלי.
באוגוסט 1920 דורגה סיירת המערכה על ידי מועצת הצי כ-11 מתוך 12 העדיפויות של הצי המלכותי האוסטרלי.
בהתאם לכך, צוות האונייה צומצם מאוחר יותר באותה שנה והיא שובצה במספנת הצי פלינדרס כספינת אימון ירי וטורפדו.
במקרה של סכסוך גדול, אוסטרליה הייתה אמורה לשרת בתפקיד הדומה לתותחי החוף.
עם זאת, היא לא נחשבה לעתודה בשלב זה, מכיוון שלא היה אפשרי עבור הצי המלכותי האוסטרלי לספק השלמה מאומנת בהתראה קצרה.
אוסטרליה חזרה לסידני בנובמבר 1921, והועברה לעתודה בדצמבר.
בשלב זה, סיירות מערכה שנבנו לפני קרב יוטלנד נחשבו מיושנות, ואין תיעוד של האדמירליות שהציעה לאוסטרליה לרכוש תחליף.
יתרה מכך, אין זה סביר שממשלת אוסטרליה הייתה מסכימה להצעה כזו בהתחשב בתנאים הפוליטיים והפיננסיים ששררו.
מכיוון שהאדמירליות החליטה להוציא בהדרגה את תותחי ה-12 אינץ' והפסיקה את ייצור הפגזים לנשק זה זמן קצר לאחר המלחמה, היה צורך להחליף את החימוש הראשי של אוסטרליה ברגע שמלאי הפגזים של הצי יגיע לתאריך התפוגה.
מאחר שלא ניתן היה לייצר פגזים חלופיים באוסטרליה וזה גם לא היה אפשרי מבחינה כלכלית עבור הממשלה, במיוחד לאור חוסר העניין של הצי המלכותי האוסטרלי בשמירה על האונייה.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 היה הסכם הגבלת ופירוק נשק הדדי בין חמש המעצמות הימיות הגדולות של אותה תקופה: בריטניה, ארצות הברית, יפן, איטליה וצרפת.
אחד ההיבטים העיקריים של האמנה היה ההגבלה על מספר וגודלן של אוניות ראשה שהחזיקה כל אומה; מכיוון שהצי המלכותי האוסטרלי נספר כחלק מהצי המלכותי למטרות האמנה, אוסטרליה הייתה אחת מסיירות המערכ שמועמדות לפירוק כדי לעמוד בגבול הבריטי.
נוצר אילוץ להפוך את סיירת המערכה לבלתי שמישה לפעילות מלחמתית בתוך שישה חודשים מאישור האמנה, ולאחר מכן להטביעה, מכיוון שלאוסטרליה לא היו המתקנים לפרק אותה לגרוטאות, והחלק הבריטי של ספינות המטרה נלקח על ידי כלי השיט של הצי המלכותי.
זו הייתה הפעם היחידה בה הושפע הצבא האוסטרלי מאמנת פירוק נשק עד לאמנת אוטווה משנת 1997 האוסרת על שימוש במוקשים נגד אדם.
כאשר אוסטרליה הוצאה משימוש ב-1921, חלק מהציוד שלה הוסר לשימוש בספינות אחרות, אך לאחר החלטת הקבינט מנובמבר 1923 שאישרה את הטבעת האונייה, אנשי הצי המלכותי האוסטרלי וקבלנים פרטיים החלו להסיר צנרת ואביזרים קטנים אחרים.
בין נובמבר 1923 לינואר 1924, ציוד בשווי 68,000 ליש"ט הוחזר; יותר ממחציתם נתרמו למרכזי חינוך על-תיכוניים (שחלקם עדיין היו בשימוש בשנות ה-70), ואילו השאר סומנו לשימוש בספינות מלחמה עתידיות, או נמכרו כמזכרות.
ניתן שיקול מסוים לשימוש חוזר בתותחי ה-12 אינץ' של אוסטרליה בביצורי החוף, אך הדבר לא קרה מכיוון שהתחמושת לנשק אלו לא יוצרה עוד על ידי הבריטים, והעלות של בניית מבנים מתאימים הייתה מוגזמת.
במקום זאת הוחלט להטביע את צריחי התותחים והקנים הרזרבים עם שאר האונייה.
הייתה גם הצעה להסיר את מגדל הניווט של אוסטרליה ולהתקין אותו על חוף נמל סידני; למרות שזה לא יצא לפועל, הרעיון שימש מאוחר יותר כאשר העמוד הקדמי של HMAS סידני הוקם כאנדרטה בבראדליס הד.
המדחף השמאלי החיצוני של האונייה מוצג באנדרטת המלחמה האוסטרלית, בעוד חפצי אמנות אחרים נמצאים באוספים של אנדרטת המלחמה, המוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה ומרכז מורשת הצי המלכותי האוסטרלי.
ההטבעה תוכננה במקור ליום אנזא"ק (25 באפריל) 1924, אך הוקדמה ל-12 באפריל, כך ששייטת השירות המיוחד הבריטי המבקרת תוכל להשתתף.
ביום הטביעה, אוסטרליה נגררה החוצה לנקודה השוכנת צפון מזרחית לסידני הדס.
על פי תנאי הסכם וושינגטון, היה צורך להטביע את סיירת המערכה במים שהיו עמוקים מספיק כדי שלא יהיה אפשרי להציף אותה מחדש במועד עתידי.
אוניית הדגל לשעבר לוותה על ידי ספינות המלחמה האוסטרליות מלבורן, בריסביין, אדלייד, אנזק וסטלוארט, אוניות שייטת השירות המיוחד וכמה מעבורות אזרחיות שהובילו נוסעים.
צוותים רבים התנדבו להיות חלק מצוות ההטבעה, אך רק אלו ששירתו בה נבחרו.
בשעה 14:30 קבע הצוות את המטענים, פתח את כל ברזי הים ופינה את האונייה.
מטעני חבלה פוצצו חור בגוף האונייה כעבור מספר דקות, אך נדרשו 20 דקות עד שכניסת המים הביאה חורים שנפערו בשלבים העליונים של סיירת המערכה אל קו המים.
זווית הנטייה גדלה באופן משמעותי, מה שגרם לשלושת קני תותחי ה-12 אינץ' הרזרבים המוצמדות לסיפון להשתחרר ולהתגלגל, לפני שאוסטרליה התהפכה לחלוטין והחלה לשקוע בירכתיים.
אוסטרליה שקעה לחלוטין ב-14:51; מטוס של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפיל זר במקום שבו ספינת המלחמה טבעה, בעוד שבריסביין ירתה מטח הצדעה של 21 תותחים.
עם זאת, היו סתירות עם מקורות אחרים, והמיקום המדויק של אוסטרליה לא היה ידוע.
ישנן שתי אסכולות סביב ההחלטה להטביע את סיירת המערכה.
הראשונה שהטבעת אוסטרליה הייתה מכה קשה ליכולתה של האומה להגן על עצמה.
בעקבות הטבעת סיירת המערכה, ספינות המלחמה החזקות ביותר בצי המלכותי האוסטרלי היו ארבע סיירות קלות ישנות.
סיירת המערכה שימשה גורם מרתיע לפעולה הימית הגרמנית נגד אוסטרליה במהלך המלחמה, ועם המתיחות הגוברת בין יפן לארצות הברית, ייתכן שההרתעה הייתה נדרשת אילו האומות היו עוינות בגלוי זו כלפי זו או כלפי אוסטרליה.
הטענה המנוגדת היא שאמנם היה אובדן רגשי וסמלי, אולם האונייה הייתה מיושנת, והייתה גוזלת משאבים.
תפעול ותחזוקת ספינת המלחמה היו מעבר ליכולות התקציבים של הצי המלכותי האוסטרלי לאחר המלחמה, מה שחייב את הפחתת מעמדה של האונייה ב-1920 והקצאה למילואים ב-1921. לא יוצרו עוד תחמושת וקני חילוף לתותחים הראשיים.
כדי להישאר יעילה, אוסטרליה דרשה מודרניזציה גדולה (כולל מכונות הנעה חדשות, שריון וחימוש מוגברים, ומערכות בקרת אש חדשות) במחיר שווה ערך לסיירת מסדרת קאונטי חדשה.
בשנת 1990, ספינה טרופה גדולה, לא ידועה, נמצאה על ידי ספינת סקר הים של פוגרו MV Moana Wave 1 בזמן שסקרה את נתיב כבל התקשורת PacRimWest.
אחד מצוות ספינת הסקר שיער שהאונייה, שנמצאת ב-33°51′54.21″ דרום 151°44′25.11″ מזרח בעומק 390 מטר (1,280 רגל) של מים, היא אוסטרליה, אך פוגרו שמרה את המידע לעצמה עד 2002, כשהסניף האוסטרלי של החברה הזכיר את הגילוי במהלך כנס.
זה עורר את התעניינותו של חבר במשרד המורשת של ניו סאות' ויילס, שביקש עותקים של נתוני החברה.
גודלה ומיקומה של הספינה הצביעו על היותה אוסטרליה, אך העומק פירושו שאימות באמצעות בדיקה ניתן היה להשיג רק עם רכב מופעל מרחוק (ROV).
בשנת 2007 פנו לצי המלכותי האוסטרלי לסיוע, אך למרות שהם תמכו בפרויקט, לצי המלכותי האוסטרלי לא היה את הציוד לסייע.
צילומי וידאו שצולמו על ידי ה-ROV אפשרו למשרד למורשת NSW לאשר שהאונייה הטרופה היא אוסטרליה על ידי התאמת מאפיינים כמו מבנה העל והתרנים לתמונות היסטוריות.
למרות שבתחילה טבעה עם ירכתיים תחילה, סיירת המערכה התיישרה כשטבעה, כשהתורן האחורי היה הראשון שפגע בתחתית.
לאחר הפגיעה בקרקעית הים, אוסטרליה גלשה כ-400 מטר (1,300 רגל) למקום מנוחתה האחרון.
אתר שרידי האונייה מוגן תחת חוק הספינות הטרופות ההיסטוריות הפדרלי משנת 1976.
ניתן למצוא את המדחף השמאלי החיצוני של אוסטרליה בשטח אנדרטת המלחמה האוסטרלית, בין הבניין הראשי לאולם אנזא"ק.
מאמינים שזהו החילוף של אה"מ אינדפטיגבל שהותקן לאוסטרליה לאחר התנגשותה עם אה"מ ניו זילנד ב-1916.
לפני הטבעת האונייה הועבר פעמון האונייה לאנדרטת המלחמה האוסטרלית.
עד 1927 צלצל הפעמון באנדרטה לציון תחילתן וסיומן של שתי דקות הדומיה המסורתיות ביום הזיכרון.
הוא עדיין מוצג באנדרטת המלחמה האוסטרלית, אך אינו מופעל עוד.
פגז חודר שריון בקוטר 12 אינץ' מאוסטרליה מוחזק על ידי אנדרטת המלחמה האוסטרלית.
אוסטריה הייתה חלק מגרמניה הנאצית מ-13 במרץ 1938 (אירוע המכונה "אנשלוס") ועד ל-27 באפריל 1945, כאשר אוסטריה הכבושה בידי בעלות הברית הכריזה על עצמאות מגרמניה הנאצית.
חיילי גרמניה הנאצית שנכנסו לאוסטריה ב-1938 זכו לתמיכה נלהבת של רוב האוכלוסייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחמו 950,000 אוסטרים למען הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית.
אוסטרים אחרים השתתפו בממשל הנאצי, והיו בהם מאנשי מחנות המוות הנאציים ועד להנהגה נאצית בכירה; רוב הביורוקרטים שיישמו את הפתרון הסופי היו אוסטרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אוסטרים רבים חיפשו נחמה במיתוס של אוסטריה בתור הקורבן הראשון של הנאצים.
למרות שהמפלגה הנאצית נאסרה מיידית, לא נערך באוסטריה אותו תהליך יסודי של דה-נאציפיקציה שנכפה על גרמניה שלאחר המלחמה.
בהיעדר לחץ מבחוץ לרפורמה פוליטית, ניסו פלגים בחברה האוסטרית במשך זמן רב לקדם את הדעה שהאנשלוס היה רק כפיית שלטון על ידי גרמניה הנאצית.
ב-1992, נושא המיעוט הקטן שכונן התנגדות אוסטרית, לעומת הרוב המכריע של האוסטרים שהשתתפו במכונת המלחמה הנאצית, הפך לעניין בולט בשיח הציבורי.
בכנסת ישראל ב-1993 הכיר קנצלר אוסטריה פרנץ ורניצקי באחריות המשותפת של האוסטרים לפשעי הנאצים.
המפלגה הפוליטית הפופולרית ביותר באוסטריה נכון ל-2023, ה-FPÖ, הואשמה על ידי ועדת מאוטהאוזן האוסטרית במעורבות בקיצוניות ימנית ובבעלת אידאולוגיה נאו-נאצית.
מקורו של הנאציזם באוסטריה שנוי במחלוקת והוא ממשיך להיות נתון בוויכוח.
פרופסור אנדרו גלדינג ווייטסייד ראה בהופעתה של גרסה אוסטרית של הנאציזם תוצר של הסכסוך הגרמני-צ'כי של האימפריה האוסטרית הרב-אתנית ודחה את הדעה כי הוא מבשר את הנאציזם הגרמני.
SDAP, GVP ו-DNSAP בבירור, אם כי מסיבות שונות, העדיפו איחוד של אוסטריה הגרמנית עם המדינה הגרמנית, שגם הייתה רפובליקה באותה תקופה (רפובליקת ויימאר).
גם ה-CS נטו להעדיף את האיחוד, אבל היו חלוקים בהתחלה בנושא אחר - הם היו מפוצלים לגבי הרעיון של המשך המלוכה במקום רפובליקה.
בעוד שרק ה-KPÖ דיבר באופן נחרץ נגד הסיפוח במהלך שנות ה-20 וה-30, המלוכנים התנגדו במקור לסיפוח ומאוחר יותר היו בעדו, לאחר שהרפובליקה הסובייטית הבווארית נכשלה, ולגרמניה קמה ממשלה שמרנית.
חוזה סן-ז'רמן, שנחתם ב-10 בספטמבר 1919 על ידי קרל רנר (SDAP), הקנצלר הראשון של הרפובליקה, אסר בבירור כל איחוד עם גרמניה, ביטל את המלוכה והצהיר בבירור על הרפובליקה האוסטרית הראשונה כמדינה עצמאית.
הרפובליקה האוסטרית הראשונה הכעיסה הרבה פאן-גרמנים אוסטרים שהעלו את הטענה שהרפובליקה הפרה את ארבע עשרה הנקודות שהוכרזו על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון במהלך שיחות השלום, ובמיוחד את הזכות ל"הגדרה עצמית" של כל האומות.
החיים והפוליטיקה בשנים הראשונות התאפיינו בבעיות כלכליות חמורות (אובדן אזורי תעשייה ומשאבי טבע בצ'כוסלובקיה העצמאית באותה תקופה), היפר-אינפלציה ומתיחות גוברת מתמדת בין הקבוצות הפוליטיות השונות.
מ-1918 עד 1920 הובילה את הממשלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולאחר מכן הובלה הממשלה על ידי המפלגה הנוצרית-סוציאלית בקואליציה עם הלאומנים הגרמנים.
ב-31 במאי 1922, פרלט איגנץ זייפל הפך לקנצלר של הממשלה הנוצרית-סוציאליסטית.
הוא הצליח לשפר את המצב הכלכלי בעזרתו הכספית של חבר הלאומים (רפורמה מוניטרית).
מבחינה אידאולוגית, זייפל היה אנטי-קומוניסט מובהק ועשה כל שביכולתו כדי לצמצם, ככל שניתן, את השפעת הסוציאל-דמוקרטים – שני הצדדים ראו בכך עימות בין שני מעמדות חברתיים.
צבא אוסטריה הוגבל ל-30,000 איש על ידי בעלות הברית וכוח המשטרה היה מצויד בצורה גרועה.
כבר ב-1918 הוקמו שומרי הבית הראשונים כמו ה-Kärntner Abwehrkampf.
בשנת 1920 בטירול הוכנס ה-Heimwehr הראשון לתפקיד בפיקודו של ריכרד שטיידל בסיוע הארגון הבווארי Escherich.
עד מהרה באו מדינות אחרות.
בשנת 1923 חברי הארגון המונרכיסטי "אוסטרה" ירו למוות בעובד והסוציאל-דמוקרטים הקימו ארגון מגן משלהם.
קבוצות צבאיות למחצה אחרות הוקמו מחיילים פעילים לשעבר וחברי הכנסייה הקתולית.
ה-Vaterländische Schutzbund (מגיני המולדת) היו נציונל-סוציאליסטים.
מאוחר יותר הם הקימו את ה-Sturmabteilung האוסטרי (SA).
מפלגת הפועלים הגרמנית נוסדה בבוהמיה כבר ב-1903. זה היה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא תמכה בלאומיות גרמנית ובאנטי -קלריקליזם, אך בהתחלה לא הייתה אנטישמית במיוחד.
מפלגה זו עמדה בעיקר על הפיכת אוסטריה והגרמנים האוסטרים לחלק מגרמניה.
ב-1909, עורך הדין ולטר ריהל הצטרף למפלגה והוא הפך למנהיג ב-1918. זמן קצר לאחר מכן שונה השם למפלגת הפועלים הלאומית-סוציאליסטית הגרמנית (Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei; DNSAP).
לאחר נפילת המלוכה התפצלה המפלגה למפלגה צ'כוסלובקית ולמפלגה אוסטרית בפיקודו של ריהל.
משנת 1920 ואילך מפלגה אוסטרית זו שיתפה פעולה הדוק עם מפלגת הפועלים הגרמנית (DAP) שהוקמה במינכן ולאחר מכן עם מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei; NSDAP), שאדולף היטלר הנהיג לאחר 1921. ב-1923 מנתה מפלגתו של ריהל כ-23,000 חברים והיא הייתה גורם שולי בפוליטיקה האוסטרית.
בשנת 1924 חל פיצול נוסף וקרל שולץ הוביל קבוצת פיצול.
בשנת 1926 ייסד ריכרד זוכנווירת את הענף האוסטרי של המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית הגרמנית של היטלר בווינה.
בערך באותה תקופה בניטו מוסוליני הקים את הדיקטטורה הפשיסטית שלו באיטליה והפך לבעל ברית חשוב של הימין הקיצוני.
הנציונל-סוציאליסטים האוסטרים הקשורים להיטלר (נאצים) קיבלו רק 779 קולות בבחירות הכלליות של 1927. הקבוצה החזקה ביותר מלבד הסוציאל-דמוקרטים הייתה קואליציית האחדות בראשות המפלגה הנוצרית-סוציאלית אך כללה לאומנים גרמנים וקבוצות של ריהל ושולץ.
במהלך השנים הללו היו תכופות מעשי אלימות חמורים בין הפלגים החמושים השונים ואנשים נהרגו באופן קבוע.
בבחירות הכלליות של 1930, הסוציאל-דמוקרטים היו המפלגה הגדולה ביותר.
המפלגה הנוצרית-חברתית הגיעה למקום השני אך נשארה בתפקיד בקואליציה עם מפלגות קטנות יותר.
הנציונל-סוציאליסטים האוסטרים הקשורים ל-NSDAP של היטלר קיבלו רק 3.6% מהקולות ולא הצליחו להיכנס לפרלמנט.
בשנים הבאות זכו הנאצים בקולות על חשבון הקבוצות הלאומיות הגרמניות השונות, שרצו גם הם באחדות עם גרמניה.
לאחר 1930 ה-NSDAP של היטלר הכפיל את מספר חבריו מדי שנה בגלל המשבר הכלכלי.
אחת הסיסמאות שלהם הייתה, "500,000 מובטלים - 400,000 יהודים - מוצא פשוט; הצביעו נציונל-סוציאליזם".
דיקטטורה, מלחמת אזרחים ואיסור על הנאציונל-סוציאליסטים
המפלגה הנוצרית-חברתית שלטה מ-1932 והקנצלר אנגלברט דולפוס הנהיג אותם מ-1932. הסוציאל-דמוקרטים כבר לא היו האיום היחיד שלהם.
הקנצלר לשעבר איגנץ זייפל פעל למען מדינה אוטוריטרית.
זייפל ביסס זאת על האנציקליקים האפיפיורים, Rerum novarum (1891) ו־Quadragesimo anno (1931).
לשם כך היה צורך בביטול השיטה הפרלמנטרית.
משבר בפרלמנט האוסטרי ב-4 במאי 1933 העניק לדולפוס את ההזדמנות שרצה.
מאוחר יותר במאי 1933 הוסב האיחוד הנוצרי-חברתי לחזית הפטריוטית.
החזית הפטריוטית הייתה ארגון פוליטי, כביכול מעל שיקולים מפלגתיים, קתולי ואנטי-מרקסיסטי בתוקף.
הוא התיימר לייצג את כל האוסטרים שהיו נאמנים לארץ מולדתם.
תוך שבוע נאסרה המפלגה הקומוניסטית האוסטרית, ולפני סוף החודש נאסרו הארגון החצי-צבאי הרפובליקאי וארגוני החושבים החופשיים יחד עם קבוצות רבות אחרות.
הנאצים לא הצליחו להשיג יותר מ-25% מהקולות בבחירות המקומיות ברוב האזורים.
בצווטל ובאינסברוק לעומת זאת, הם קיבלו יותר מ-40%, והם ניסו למנף זאת לבסיס לתסיסה נגד החזית הפטריוטית השלטת.
תומכי הנאצים יצרו גל של טרור שהתגבר בתחילת יוני עם ארבעה הרוגים ו-48 בני אדם נפצעו.
בגרמניה היטלר הפך לקנצלר בתחילת 1933. הסוציאל-דמוקרטים מחקו כל כוונה לשתף פעולה עם גרמניה מתוכנית המפלגה שלהם.
הנאצים נמלטו לבוואריה לאחר שמפלגתם נאסרה באוסטריה והקימו שם את הלגיון האוסטרי.
לנאצים היו שם מחנות בסגנון צבאי ואימונים צבאיים.
טרוריסטים נאצים באוסטריה קיבלו תמיכה כספית, לוגיסטית וחומרית מגרמניה.
ממשלת גרמניה הכפפה את אוסטריה לתסיסה שיטתית.
לאחר גירוש שר המשפטים הבווארי במאי 1933 נדרשו אזרחים גרמנים לשלם אלף מארק לממשלת גרמניה לפני נסיעה לאוסטריה.
המפלגה הנאצית האוסטרית נאסרה ביוני לאחר התקפת רימון יד בקרמס.
הטרור הנאצי פחת לאחר מכן, למרות שחמישה בני אדם נוספים נהרגו ו-52 נפצעו עד סוף השנה.
ב-12 בפברואר 1934 נערך בלינץ עימות אלים עם השלכות חמורות.
חברי קבוצה חצי-צבאית הפועלת לסייע למשטרה רצו להיכנס לבניין השייך לסוציאל-דמוקרטים או לביתו של חבר מפלגה.
הם רצו למצוא כל נשק השייך לצבא הסוציאל-דמוקרטי שעד אז נאסר.
האלימות התפשטה לכל הארץ והתפתחה למלחמת אזרחים.
המשטרה ותומכיה החצי-צבאיים יחד עם הצבא ניצחו בעימות עד ה-14 בפברואר.
בתי המשפט לחוקה בוטלו, האיגודים המקצועיים והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית נאסרו, ועונש המוות הוכנס מחדש.
לאחר דיכוי האופוזיציה הפוליטית, הרפובליקה האוסטרית הפכה ל-Ständestaat האוסטרו-פשיסטית.
ה- Maiverfassung הסמכותי (חוקת מאי) הוכרזה ב-1 במאי.
ניסיון הפיכה נאצי והשפעה גרמנית גוברת
הפעם התמקדו מוסדות ממשלתיים בהרבה יותר מיחידים.
במחצית הראשונה של 1934 נהרגו 17 בני אדם ו-171 נפצעו.
ב-25 ביולי ניסו הנאצים לערוך הפיכה בהנהגת האס אס האוסטרי.
כ-150 אנשי אס אס נכנסו בכוח לתוך משרדו של הקנצלר בווינה.
דולפוס נורה ומת כמה שעות לאחר מכן מפצעיו.
קבוצה אחרת כבשה את בניין הרדיו הלאומי האוסטרי וניסחה הצהרה שממשלת דולפוס נפלה ואנטון רינטלן הוא ראש הממשלה החדש.
אנטון רינטלן השתייך למפלגה הנוצרית-חברתית אך נחשד באהדה למפלגה הנאצית.
דיווח כוזב זה נועד להתחיל בהתקוממות נאצית ברחבי הארץ אך הוא הצליח רק בחלקו.
נערכו קרבות ניכרים בחלקים של קרינתיה, שטיריה ואוסטריה עילית והתנגדות מוגבלת בזלצבורג.
בקרינתיה ובשטיריה הלחימה נמשכה בין ה-27 ל-30 ביולי.
כמה מחברי הלגיון האוסטרי ניסו להתקדם מבוואריה מעל ה-Mühlviertel, חלק מאוסטריה עילית, ולכיוון לינץ.
הם נאלצו לחזור לגבול בקולרשלאג.
ב-26 ביולי נעצר בלדר גרמני במעבר קולרשלאג באוסטריה עילית.
היו עמו הנחיות מתועדות למרד.
מה שנקרא מסמך קולרשלאג זה הדגים בבירור את הקשר של מרד יולי לבוואריה.
הצבא, הז'נדרמריה והמשטרה דיכו את המרד עם אבדות כבדות.
בצד הממשלתי היו עד 104 הרוגים ו-500 פצועים.
בצד המורדים היו עד 140 הרוגים ו-600 פצועים.
13 מורדים הוצאו להורג ו-4,000 איש נכלאו ללא משפט.
אלפי תומכים של המפלגה הנאצית נעצרו.
עד 4,000 ברחו מעבר לגבול לגרמניה ויוגוסלביה.
קורט שושניג הפך לקנצלר החדש.
בבוואריה קבוצות רבות של הלגיון האוסטרי נסגרו רשמית.
במציאות הם רק נדחקו צפונה יותר ושמן שונה, "סיוע צפון-מערב".
היטלר הורה להניע כוחות לגבול האוסטרי, והתכונן להתקפה צבאית בקנה מידה מלא לתוך אוסטריה כדי לתמוך בנאציונל-סוציאליסטים.
איטליה הפשיסטית הייתה קשורה יותר למשטר בווינה ושלחה חיילים לגבול האוסטרי במעבר ברנר כדי להרתיע את החיילים הגרמנים מפלישה אפשרית לאוסטריה.
היטלר בהתחלה נקרע בין המשך הפלישה, או יציאה מהגבול.
היטלר הבין שהצבא הגרמני לא מוכן להתמודד גם עם האוסטרים וגם נגד הצבא האיטלקי.
היטלר הורה להסיג את הכוח מהגבול האוסטרי.
ממשלת גרמניה הצהירה שאין לה שום קשר למרד.
גרמניה רק הודתה שהיא מנסה לערער את המערכת הפוליטית האוסטרית באמצעות אנשים מהימנים.
הם המשיכו לתמוך במפלגה הנאצית הבלתי חוקית אבל האוהדים שלא השתייכו למפלגה היו משמעותיים יותר.
זה כלל בין היתר את טאראס בורודייקביץ', אדמונד גלייז-הורסטנאו, פרנץ לנגות', ולטר פמבואר וארתור זייס-אינקווארט.
כדי להניח את דעתו של שושניג, הצהיר היטלר בפני הרייכסטאג במאי 1935: "גרמניה לא מתכוונת ולא רוצה להתערב בענייניה הפנימיים של אוסטריה, לספח את אוסטריה או לערוך אנשלוס".
איטליה החלה בכיבוש אתיופיה (המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה) באוקטובר 1935. לאחר מכן מוסוליני היה מבודד בזירה הבינלאומית וחיזק את יחסיו עם היטלר.
החזית הפטריוטית האוסטרית השלטת איבדה בעל ברית חשוב.
למרות רצח אנגלברט דולפוס, יורשו הקנצלר קורט שושניג נאלץ לשפר את היחסים עם ממשלת גרמניה.
כמו קודמו הוא רצה לשמור על עצמאותה של אוסטריה.
הוא ראה באוסטריה את המדינה הגרמנית השנייה ואת המדינה הטובה יותר שכן היא הושתתה על הנצרות הקתולית.
ביולי 1936 קיבל שושניג את הסכם יולי עם גרמניה.
נאצים כלואים שוחררו וכמה עיתונים נאצים, שנאסרו, הורשו להיכנס לאוסטריה.
שושניג התחייב להמשיך ולאפשר לשני אנשים שהנאצים סמכו עליהם להיכנס לממשלה.
אדמונד גלייז-הורסטנאו הפך לשר לעניינים לאומיים וגידו שמידט הפך למזכיר המדינה במשרד החוץ.
ארתור זייס-אינקווארט נכנס למועצת המדינה המחוקקת.
גרמניה ביטלה את הדרישה לתשלום של אלף מארק עבור כניסה לאוסטריה.
השינוי של המדינה האוסטרופשיסטית באמצעות הנאצים התקדם יותר ב-1937 כאשר התאפשר להם להצטרף לחזית הפטריוטית.
ברחבי אוסטריה הוקמו יחידות פוליטיות וחלקן הונהגו על ידי נאצים.
זה היה מסווה משפטי לארגון מחדש.
היטלר יליד אוסטריה כתב במיין קאמפף בעמוד הראשון של הספר: "אוסטריה הגרמנית חייבת לחזור למולדת הגרמנית הגדולה" ו"דם משותף שייך לרייך משותף".
משנת 1937 היה ברור לנאצים שלא יעבור זמן רב עד שאוסטריה תתאגד בגרמניה הנאצית.
האסטרטגיה שלו, שהותוותה בוועידת הוסבאך, כללה את סיפוח אוסטריה וחבל הסודטים של צ'כוסלובקיה כדי לזכות ב-Lebensraum ("מרחב מחיה").
היטלר אמר לגבלס בסוף הקיץ שאוסטריה תילקח במוקדם או במאוחר "בכוח".
בפברואר 1938 פרנץ פון פאפן, שגריר גרמניה בווינה, ארגן פגישה בין היטלר לשושניג באוברזלצברג בגאדן בבוואריה.
היטלר איים שוב ושוב לפלוש לאוסטריה ואילץ את שושניג ליישם שורה של צעדים חיוביים כלפי הנאציזם האוסטרי.
הסכם גאדן הבטיח למפלגה הנאצית האוסטרית חופש פוליטי וסייע לארתור זייס-אינקווארט בהפיכתו לשר הפנים (Innenminister).
שושניג השתדל לשמור על היושרה הלאומית האוסטרית למרות ההשפעה הגרמנית הגוברת בהתמדה.
ב-9 במרץ 1938 הודיע כי ברצונו לקיים משאל עם מייעץ על עצמאות אוסטריה ביום ראשון הבא.
היטלר הגיב בגיוס הארמייה השמינית לפלישה המתוכננת.
אדמונד גלייז-הורסטנאו שהיה באותה עת בברלין הביא משם את האולטימטום של היטלר וגרינג חיזק אותו בהודעה טלפונית לשושניג.
ממשלת גרמניה דרשה לדחות או לנטוש את משאל העם.
שושניג נכנע ב-11 במרץ אחר הצהריים ואז היטלר דרש את התפטרותו בעקבות מה שקרה באותו ערב.
לאחר ששושניג עזב את תפקידו, הנשיא הפדרלי וילהלם מיקלס ביקש מארתור זייס-אינקווארט להקים ממשלה חדשה כפי שדרשו הגרמנים.
בין 11 ל-13 במרץ הוא הוביל את ממשלת אוסטריה והשלים את האנשלוס.
בבוקר ה-12 במרץ חצו חיילים ושוטרים גרמניים חמושים בכבדות את הגבול האוסטרי, בסך הכל כ-25,000 לוחמים.
חלקים גדולים מהאוכלוסייה האוסטרית שמחו מאוד לראות אותם.
בווינה פגש אספרן את היינריך הימלר מהאס אס מלווה בשוטרים רבים ואנשי אס אס כדי להשתלט על המשטרה האוסטרית.
תומכי המפלגה הנאצית האוסטרית יחד עם חברי האס אס והאס אה כבשו מבני ציבור ומשרדים ברחבי אוסטריה ללא תקופת מעבר שתוכננה מראש.
על הקמת הרייך הגרמני הגדול הוכרז ממרפסת בית המועצה בלינץ.
למחרת, 13 במרץ 1938, העביר המושב השני של הממשלה את "חוק האיחוד עם גרמניה".
הנשיא הפדרלי מיקלס סירב לאשר זאת והתפטר.
זייס-אינקווארט פעל כעת כראש המדינה.
הוא יכול לחוקק חוקים משלו ולפרסם אותם.
לפני שהערב הסתיים, היטלר חתם על חוק שהפך את אוסטריה למחוז גרמני.
החל מ-12 במרץ ובשבועות שלאחר מכן נעצרו 72,000 בני אדם, בעיקר בווינה, ביניהם פוליטיקאים מהרפובליקה הראשונה, אינטלקטואלים ובעיקר יהודים.
יוזף בירקל, בעבר רייכסקומיסר של הפרוטקטורט של הסאר, מונה על ידי היטלר לארגן מחדש את המפלגה הנאצית באוסטריה וב-13 במרץ כ"רייכסקומיסר לאיחודה מחדש של אוסטריה עם האימפריה הגרמנית".
במרץ 1938 נשא הגאולייטר המקומי מגמונדן, אוסטריה עילית, נאום בפני האוסטרים המקומיים ואמר להם כי יש להשליך את ה"בוגדים" של אוסטריה למחנה הריכוז מאוטהאוזן שנפתח לאחרונה.
התחושה האנטי-צוענית של גרמניה הנאצית יושמה בתחילה בצורה הקשה ביותר באוסטריה שסופחה לאחרונה, כאשר בין השנים 1938 ל-1939 עצרו הנאצים כ-2,000 גברים צוענים שנשלחו לדכאו ו-1,000 נשים צועניות שנשלחו לראוונסבריק.
בסוף אוקטובר 1939, כל הצוענים האוסטרים נדרשו להירשם.
בין השנים 1938–1939 ערכו הנאצים בדיקות גזעיות נגד האוכלוסייה הצוענית.
עד 1941 הנאצים עשו הבחנה בין "צוענים טהורים" ל"צוענים מישלינג".
עם זאת, מחקר הגזע הנאצי הגיע למסקנה ש-90% מהצוענים היו ממוצא מעורב.
כך, לאחר 1942, הנאצים הפלו את הצוענים באותה רמה של היהודים עם מגוון חוקי אפליה.
משאל עם לאשרור הסיפוח נקבע ל-10 באפריל, שקדם לו מסע תעמולה גדול.
היטלר עצמו, יוזף גבלס, הרמן גרינג, רודולף הס ודמויות מובילות רבות אחרות של המשטר הנאצי נשאו נאומים.
העיתונות והרדיו המבוקרים פעלו למען הצבעת כן ל"איחוד המחודש של גרמניה ואוסטריה".
אוסטרים בולטים כמו הקרדינל תאודור איניצר, שחתם על הצהרת הבישופים עם הייל היטלר, והסוציאל-דמוקרטי קרל רנר קידמו את האישור.
הבישופים של אוסטריה אישרו את האנשלוס.
בתגובה לבקשת הממשלה הנאצית, יום לפני משאל העם, כל הכנסיות באוסטריה צלצלו בפעמוניהן בתמיכה בהיטלר.
לפי רישומים רשמיים 99.73% הצביעו כן באוסטריה ובגרמניה 99.08% הצביעו בעד הסיפוח.
במשאל העם לא נכללו כ-8% מהמצביעים האוסטרים: כ-200,000 יהודים וכ-177,000 מישלינגה (אנשים להורים יהודים ו"אריים" כאחד) וכל אלה שכבר נעצרו מסיבות "גזעיות" או פוליטיות.
לאנטישמיות נגד יהודי אוסטריה הייתה היסטוריה ארוכה באוסטריה; אלימות אנטישמית המונית התרחשה מיד לאחר שהגרמנים חצו את הגבול לאוסטריה.
ביום שאחרי משאל השאלות העריך כתב בריטי כי 100,000 וינאים השתוללו ברובע היהודי וצעקו "מוות ליהודים!" ברובע העשיר Währing נשים יהודיות נצטוו ללבוש את מעילי הפרווה שלהן ולקרצף את הרחובות בזמן שפקידים השתינו עליהן, כשהמוני אוסטרים וגרמנים הריעו.
תהליך האריזציה החל מיד, כ-1,700 כלי רכב נתפסו אצל בעליהם היהודים בין ה-11 במרץ ל-10 באוגוסט 1938. עד מאי 1939 תפסה הממשלה כ-44,000 דירות שהיו ברשות יהודים.
רבים נושלו מחנויותיהם ודירותיהם, שאליהם עברו אלה ששדדו אותם, בסיוע האס אה וקנאים.
היהודים נאלצו ללבוש את מיטב בגדיהם ועל ידיהם וברכיהם נאלצו לנקות את המדרכות במברשות מסיסמאות נגד אנשלוס.
הפוגרומים של ליל הבדולח בנובמבר 1938 היו אכזריים במיוחד באוסטריה; רוב בתי הכנסת של וינה נשרפו לעיני הציבור ומכבי האש.
האנטישמיות הייתה נפוצה אפילו במשרדי הממשלה הגבוהים ביותר.
קרל רנר, שהיה הקנצלר הראשון של אוסטריה הרפובליקנית, קיבל את פני האנשלוס ב-1938. לאחר המלחמה הפך רנר שוב לראש המדינה האוסטרי; הוא נשאר אנטישמי, אפילו עם חוזרים יהודים וניצולי מחנות ריכוז.
מרקו פיינגולד, ניצול מחנה הריכוז ונשיא הקהילה היהודית בזלצבורג, הצהיר ב-2013: "קרל רנר, אחרי הכל הנשיא הפדרלי הראשון של הרפובליקה השנייה, היה ידוע במפלגה זה מכבר כאנטישמי.
הוא לא רצה אותנו ניצולי מחנות הריכוז בווינה אחרי המלחמה והוא גם אמר בכנות שאוסטריה לא תחזיר להם כלום".
למרות פעולותיו השנויות במחלוקת, מקומות רבים באוסטריה ממשיכים לשאת את שמו; על שמו גם קיים פרס קרל רנר.
השתתפות אוסטרית בשואה והכוחות המזוינים הנאצים
רוב הביורוקרטים שיישמו את הפתרון הסופי היו אוסטרים.
לדברי תומאס ברגר, פרופסור ליחסים בינלאומיים בבית הספר ללימודים גלובליים של פרדריק ס.
פארדי באוניברסיטת בוסטון, האנשים שהיו מעורבים בפתרון הסופי היו אוסטריים בצורה לא פרופורציונלית.
לדבריו, "אוסטריה ייצגה כ-8% מאוכלוסיית הרייך השלישי, אבל כ-13% מהאס אס, כ-40% מאנשי מחנות הריכוז, ועד 70% מהאנשים שעמדו בראש מחנות הריכוז היו מרקע אוסטרי".
מדען המדינה דייוויד ארט מאוניברסיטת טאפטס קובע גם כי האוסטרים היוו 8 אחוזים מאוכלוסיית גרמניה הנאצית, אולם היוו 13 אחוזים מהאס אס ו-40 אחוז מהצוות במחנות המוות; ואולם מוסיף ש-75 אחוז ממפקדי מחנות הריכוז היו אוסטרים.
מחנה הריכוז הגדול ביותר באוסטריה היה מתחם מאוטהאוזן-גוזן, עם יותר מ-50 מחנות משנה, ביניהם מחנה הריכוז אבנזה, KZ – Nebenlager Bretstein, תת-מחנה שטייר-מינכהולץ ו-AFA-Werke.
רצח המוני בוצע בטירת הרטהיים ליד לינץ, שם התקיימה תוכנית ההרג Action T4 (המתת חסד לא רצונית), ובמרפאת אם שפיגלגרונד בווינה, שם נרצחו יותר מ-700 ילדים נכים.
לפני האנשלוס, הזרוע הצבאית של המפלגה הנאצית האוסטרית, האס אס האוסטרי, היה ארגון טרור פעיל.
לאחר האנשלוס, הצבאות האוסטריים והגרמנים של היטלר השתלבו במלואם.
במהלך המלחמה, 800,000 אוסטרים התנדבו לוורמאכט ועוד 150,000 אוסטרים הצטרפו לזרוע הצבאית של המפלגה הנאצית, הידועה בשם הוואפן אס אס.
האוסטרים הבאים היו בין אלה שנטלו חלק פעיל במשטר הנאצי:
ארנסט קלטנברונר החליף את היידריך בינואר 1943 כמנהיג המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA).
ארתור זייס-אינקווארט ארגן או סיקר כמה פשעים נאצים בהולנד.
אודילו גלובוצניק היה מנהיג האס אס והמשטרה משנת 1939 בפולין, שם פיקח על בניית ארבעת מחנות ההשמדה הנאצים בבלז'ץ, סוביבור, טרבלינקה ומיידנק.
הוא היה אחד האחראים העיקריים לרצח כ-2 מיליון יהודים פולנים ("מבצע ריינהרדט").
פרנץ יוזף הובר, מונה למפקד משטרת הביטחון (משטרת הביטחון; SiPo) והגסטפו עבור וינה, אזורי "הדנובה התחתונה" ו"הדנובה העליונה".
אוגוסט אייגרובר, גאולייטר של אוסטריה עילית.
אלכסנדר להר, מפקד צי האוויר הרביעי, אשר ערך את הפצצת בלגרד באפריל 1941.
הרמן נויבאכר היה פוליטיקאי נאצי אוסטרי שמילא מספר תפקידים דיפלומטיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא מונה לפקיד משרד החוץ הגרמני ביוון ובבלקן (כולל סרביה, אלבניה ומונטנגרו).
לותר רנדוליץ היה מפקד קבוצת ארמיות בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
רנדוליץ היה אחד משלושה אוסטרים שעלו לדרגת גנרל-אוברסט בכוחות המזוינים הגרמניים.
השניים האחרים היו אלכסנדר להר וארהרד ראוס.
וולפגנג אבל, פרופסור לביולוגיה גזעית באוניברסיטת ברלין, היה מעורב בעיקור כפוי של מה שמכונה ממזרי ריינלנד.
במהלך המלחמה הוא ביצע ניתוחי גזע ל-7,000 שבויי מלחמה סובייטים מטעם הפיקוד העליון של הצבא.
היינריך גרוס כתב מומחיות על "קיום שאינו ראוי" וביצע ניסויים קטלניים באם שפיגלגרונד עם ילדים נכים.
אלויס ברונר היה קצין אס אס אוסטרי שעבד כעוזרו של אדולף אייכמן.
קרל זילברבאואר עצר את אנה פרנק ב-1944.
אוטו סקורצני אובר-שטורמבאנפיהרר בוואפן אס אס.
אדמונד גלייז-הורסטנאו היה קצין אוסטרי בצבא האוסטרו-הונגרי, סגן הקנצלר האחרון של אוסטריה לפני האנשלוס ב-1938, היסטוריון צבאי, ארכיונאי וגנרל בוורמאכט הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
גם הגאולייטרים האוסטרים הוגו יורי, פרנץ הופר ופרידריך ריינר השתתפו בפשעי הנאצים.
פרידריך פרנק גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
מיעוט קטן מהאוכלוסייה האוסטרית השתתף באופן פעיל בהתנגדות נגד הנאציזם.
ההיסטוריון האוסטרי הלמוט קונרד העריך שמתוך אוכלוסייה אוסטרית של 6.8 מיליון בשנת 1938, היו כ-100,000 מתנגדים אוסטרים למשטר שהורשעו ונכלאו, וחברות אוסטרית במפלגה הנאצית של 700,000.
קבוצות ההתנגדות האוסטריות היו לעיתים קרובות מופרדות אידאולוגית ושיקפו את קשת המפלגות הפוליטיות לפני המלחמה.
בנוסף לקבוצות התנגדות חמושות, הייתה קבוצת התנגדות קומוניסטית חזקה, קבוצות המקורבות לכנסייה הקתולית, קבוצות הבסבורגיות וקבוצות התנגדות בודדות בוורמאכט הגרמני.
רוב קבוצות ההתנגדות נחשפו על ידי הגסטפו והחברים הוצאו להורג.
הקבוצה הפרטיזנית המרהיבה ביותר של המחתרת האוסטרית הייתה זו סביב הכומר היינריך מאייר.
מצד אחד, קבוצת ההתנגדות הקתולית המצליחה הזו רצתה להחיות מונרכיה הבסבורגית לאחר המלחמה (כפי שתוכנן על ידי וינסטון צ'רצ'יל ולאחר מכן נתקלה בהתנגדות של יוסיף סטלין) והעבירה בהצלחה רבה תוכניות ומתקני ייצור עבור רקטות V-2, טנקי טייגר וכלי טיס (מסרשמיט Bf 109, מסרשמיט Me 163 וכו') לבעלות הברית.
בעזרת סקיצות המיקום של מתקני הייצור, הצליחו מפציצי בעלות הברית לבצע תקיפות אוויריות מדויקות ובכך להגן על אזורי מגורים.
בניגוד לקבוצות התנגדות גרמניות רבות אחרות, קבוצת מאייר הודיעה מוקדם מאוד על רצח המוני של יהודים באמצעות קשריה עם מפעל סמפריט ליד אושוויץ.
סימן להתנגדות האוסטרית היה O5, כאשר ה-5 מייצג E ו-OE הוא הקיצור של Österreich עם Ö כ-OE.
ניתן לראות את השלט הזה בשטפנסדום בווינה.
ממרץ עד נובמבר 1938 הצליחו 130,000 איש להימלט מאוסטריה באופן חוקי או בלתי חוקי.
בין האמנים המהגרים המפורסמים ביותר, היו המלחינים ארנולד שנברג ורוברט שטולץ, יוצרי הסרטים ליאון אסקין, פריץ לאנג, יוזף פון שטרנברג, בילי ויילדר, מקס ריינהרדט, השחקנים קרל פרקאס וגרהרד ברונר והסופרים הרמן ברוך, רוברט מוסיל, אנטון קו ופרנץ ורפל.
פרידריך טורברג, שהיה עד לפלישה הגרמנית ("אנשלוס") בפראג, לא חזר לווינה.
אריך פריד טס עם אמו ללונדון לאחר שאביו נהרג על ידי הגסטפו במאי 1938 במהלך חקירה.
שטפן צווייג ברח דרך לונדון, ניו יורק, ארגנטינה ופרגוואי לברזיל שם התאבד בפברואר 1942, יחד עם אשתו שרלוט אלטמן.
חתן פרס נובל לרפואה 1936 אוטו לואי נאלץ להחזיר את כספי הפרס שלו לפני שהיגר.
מדענים נוספים שיצאו לגלות היו זיגמונד פרויד, ארווין שרדינגר, קורט גדל, מרטין בובר, קרל פופר וליזה מייטנר.
ברונו קרייסקי, שנאלץ לעזוב את הארץ מסיבות פוליטיות ובגלל מוצאו היהודי, היגר לשוודיה.
לאחר הקאמבק שלו, כיהן כקנצלר אוסטריה בין 1970 ל-1983.
"אוסטריה – הקורבן הראשון של הנאצים" הייתה סיסמה פוליטית ששימשה לראשונה בוועידת מוסקבה ב-1943, שהמשיכה והפכה לבסיס האידאולוגי של אוסטריה ולתודעה העצמית הלאומית של האוסטרים בתקופות הכיבוש של בעלות הברית של 1945–1955 והמדינה הריבונית של הרפובליקה האוסטרית השנייה (1955–1980).
מייסדי הרפובליקה האוסטרית השנייה פירשו את הסיסמה הזו כך שהאנשלוס ב-1938 היה מעשה של תוקפנות צבאית של גרמניה הנאצית.
המדינה האוסטרית נקטעה ולכן אוסטריה שהתחדשה לאחרונה ב-1945 לא יכלה ולא צריכה להיות אחראית בשום צורה לפשעי הנאצים.
"תאוריית הקורבן" שנוצרה ב-1949 עמד על כך שכל האוסטרים, כולל אלה שתמכו בתוקף בהיטלר, היו קורבנות לא מרצון של משטר נאצי ולכן לא היו אחראים לפשעיו.
"תאוריית הקורבן" הפכה למיתוס יסוד של החברה האוסטרית.
היא אפשרה למתנגדים פוליטיים מרים בעבר – כלומר הסוציאל-דמוקרטים והקתולים השמרנים – להתאחד ולהחזיר את הנאצים לשעבר לחיים החברתיים והפוליטיים לראשונה בהיסטוריה של אוסטריה.
במשך כמעט חצי מאה, המדינה האוסטרית הכחישה כל המשכיות של המשטר הפוליטי של 1938–1945, שמרה באופן פעיל על מיתוס ההקרבה העצמית של הלאום האוסטרי, וטיפחה רוח שמרנית של אחדות לאומית.
הדה-נאציפיקציה שלאחר המלחמה נפגעה במהירות; ותיקי הוורמאכט והוואפן אס אס תפסו מקום מכובד בחברה.
המאבק על הצדק של קורבנות הנאציזם בפועל - קודם כל יהודים - נדחה כניסיון להשיג התעשרות אסורה על חשבון העם כולו.
בשנת 1986, בחירתו של קצין מודיעין לשעבר של הוורמאכט, קורט ולדהיים, לנשיא אוסטריה העמידה את אוסטריה על סף בידוד בינלאומי.
לחץ חיצוני חזק ודיון פוליטי פנימי אילצו את האוסטרים לשקול מחדש את יחסם לעבר.
החל מהממשל הפוליטי של שנות ה-90 ואחריו רוב העם האוסטרי עד אמצע שנות ה-2000, האומה הודתה באחריותה הקולקטיבית לפשעים שבוצעו במהלך הכיבוש הנאצי ונטשה רשמית את "תאוריית הקורבן".
בשנת 1984 בלקנבך, כמעט 40 שנה לאחר תום המלחמה נחשפה אנדרטת זיכרון ל"זיגאונר-אנהלטלאגר" צועני.
עדיין לא הוחל בהקמת אנדרטה בקמטן.
לפני המלחמה חיו בקמטן 200 צוענים.
באמצע 2004, השאלה כיצד לחגוג את יום השנה ה-60 למותו של רוברט ברנרדיס, שנורה ב-8 באוגוסט 1944 לאחר שהיה מעורב בקשר העשרים ביולי, הובילה לסכסוך פוליטי.
פוליטיקאים של האופוזיציה (SPÖ, Grüne) וכן כמה מפורסמים הציעו לשנות את שמו של הבסיס ל"רוברט ברנרדיס-קאסרנה", אשר נדחה על ידי המפלגות השולטות ה-ÖVP וה-FPÖ.
שר ההגנה גינטר פלאטר (ÖVP) החליט לבסוף לבנות אנדרטה בחצר ה-Towarek-Barrack באנס.
הפוליטיקאית הירוקה תרזיה שטויסיץ ציינה כי בסיס נקרא על שמו של הסמל האוסטרי אנטון שמיד בגרמניה ב-8 במאי 2004. שמיד נידון למוות על ידי בית משפט צבאי בוורמאכט ונורה ב-13 באפריל 1942, לאחר שהציל את חייהם של מאה יהודים בגטו וילנה.
בשנים הראשונות שלאחר המלחמה נבנו בכמה מקומות אנדרטאות רבות, לזכר החיילים ההרוגים של מלחמת העולם השנייה שנלחמו לכאורה למען ארצם.
עבור קורבנות המשטר הנאצי, אנדרטאות הנצחה נבנו רק בזמן הרבה יותר מאוחר.
מאז 1992, ישנה אפשרות לעשות את Zivildienst (שירות לאומי חלופי) בשירות שרות למען זיכרון השואה באוסטריה.
כ-15 איש פרוסים בארכיון אנדרטת מחנה הריכוז מאוטהאוזן ולחלופין במחנה עצמו.
ב-1 בספטמבר 1992, איש הזיכרון לשואה האוסטרי הראשון החל לעבוד במוזיאון הממלכתי של אושוויץ-בירקנאו.
אנדריאס מייזלינגר קיבל לידיו את הרעיון משירות אות הכפרה והשלום.
מדי שנה נשלחים כ-30 עובדי מדינה לאנדרטאות השואה ולמוסדות מחוברים באירופה, ישראל, ארצות הברית, דרום אמריקה וסין על ידי שירות הזיכרון לשואה.
האנדרטה האוסטרית הגדולה ביותר לזכר הפשעים הנציונל-סוציאליסטים היא מחנה הריכוז מאוטהאוזן-גוזן.
חלק מהמוזיאון להיסטוריה של אבנזה, צמח ביוזמה פרטית בשנת 2001 וזוכר את קורבנות מחנה הריכוז אבנזה.
מחקר שנערך ב-2019 של ועידת התביעות הראה כי 56% מהאוסטרים אינם יודעים ש-6 מיליון יהודים נרצחו בשואה וכי 42% אינם מכירים את מחנה הריכוז מאוטהאוזן, הממוקם 146 ק"מ מווינה.
אוסטרליה השתתפה באולימפיאדת אתונה (1896), בין 6 ל-15 באפריל 1896. ספורטאי אחד מוויקטוריה, מושבה בריטית שלימים תהווה חלק מאוסטרליה, התחרה באותם המשחקים.
אדווין פלאק נולד אומנם באנגליה והתגורר בלונדון בשנת 1896, אך את מרבית שנות חייו בילה באוסטרליה ולכן נחשב לספורטאי אוסטרלי על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי.
היוניון ג'ק שימש כדגל המושבות האוסטרליות באולימפיאדת אתונה, כמו גם של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בסיום האולימפיאדה דורגה אוסטרליה במקום השמיני בטבלת המדליות עם סך של 2 מדליות (2 מדליות זהב).
פלאק זכה גם במדליית ארד בטניס, אך הוא זכה בה בעת שהתחרה עבור נבחרת מעורבת, ולכן היא לא נספרת עבור אוסטרליה.
מדליה שם ענף תחרות תאריך אדווין פלאק אתלטיקה ריצת 800 מטר 9 באפריל אדווין פלאק אתלטיקה ריצת 1500 מטר 7 באפריל אדווין פלאק טניס זוגות 9 באפריל
אוסטרליה הדרומית היא מדינה בדרום מרכזה של אוסטרליה, הגובלת באוקיינוס הדרומי.