tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1960, איירס הוכנסה לשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרות הוליווד 6504 על תרומתה לתעשיית הקולנוע.
לביתה מריה ריאצ'י היה תפקיד קטן בסרט איסט סייד, ווסט סייד (1949).
אגני (בסנסקריט: अग्नि) הוא אל השמש בהינדואיזם.
האטימולוגיה של האל אגני משמעה, בפשטות, "אש", ואותו השם נובע במקורו מפרוטו-הודו-אירופית, והוא בעל מקבילות בשפות הודו-אירופיות שונות.
כך, למשל, באיטלקית המילה Igne משמעה "אש".
תפקידו של אגני הוא סיוע בהעברתם באש של הקורבנות, וכן בתור ייצוגו של אש הקמין.
ברבות השנים נזנח תפקידו של אגני במיתולוגיה ההינדואית.
אגני מופיע למכביר בריג ודה, שנמנה עם כתבי הקודש של ההינדואיזם, והוא אף מופיע במזמור הראשון באותם כתבי הקודש.
לפי אחד המזמורים בריג ודה, אגני הוא בנו של האל דיאוס פיטה.
אגני אף מכונה שם כ"אדון הבית".
הודו ייצרה סדרת טילים בליסטיים הקרויים על שמו של אגני, שעמם נמנים הטילים אגני-5 ואגני-6.
אַגְנֶס הקדושה (Agnes), או אגנס מרומא, היא מרטירית מהתקופה הרומית, המוכרת כקדושה בנצרות הקתולית ובכנסיות המזרחיות.
היא משמשת בעיקר כפטרונית של הבתולות והגננים, וכן כפטרונית של ילדות, זוגות מאורסים וקורבנות אונס.
באופן פלאי איש לא העז לחללה; היחיד שהתקרב אליה נפל לארץ ומת.
אלא שהנס שנעשה בה לא הצילהּ מהמרטיריום.
היא הועלתה על המוקד, וכשהאש לא נגעה בה, פקעה סבלנותו של הנציב הרומי, והוא ערף את ראשה בחרבו.
פולחן הקדושה אגנס עתיק מאוד, וכבר קונסטנטינה, בתו של קונסטנטינוס, הורתה להקים לכבודה כנסייה במקום קבורתה בוִיָה נומנטנה (via Nomentana) ברומא.
כנסייה זו נקראת כיום Sant'Agnese fuori le mura (אגנס הקדושה שמחוץ לחומות).
כן מוקדשת לה הכנסייה סַנְט'אַנְיֶיזֶה אִין אָגוֹנֶה (S.
Agnese in Agone) שבפיאצה נאבונה, אף היא ברומא.
האטריבוט (הסימן המזהה) שלה באיקונוגרפיה הנוצרית הוא טָלֶה, על שום דמיון שמה למילה הלטינית agnus (טלה).
כמו כן היא מצוירת לעיתים קרובות עם ענף הדקל שמסמל את המרטיריום.
אגנש סאבאי (בהונגרית: Szávay Ágnes; נולדה בקישקונהלש ב-29 בדצמבר 1988) היא שחקנית טניס הונגרייה.
דורגה בשיאה במקום 13 בעולם בדירוג ה-WTA.
סאבאי החלה לשחק טניס בגיל 6 במועדון טניס מקומי.
בשנת 2003 היא שיחקה לראשונה בסבב ה-ITF בטורניר בפורטוגל על סך 10,000 דולרים, והפסידה בו במוקדמות.
ב-2004 זכתה סאבאי בתואר יחידות ראשון בקריירה, בטורניר מסבב ה-ITF בצ'אמפינו, איטליה על סך 10,000 דולרים.
בנוסף הגיעה סאבאי לגמר הזוגות בטורניר ה-WTA שנערך בבודפשט (דרג 3) בצוותא עם ויראג נמת'.
ב-2005 הגיעה סאבאי לחצי גמר ראשון בסבב ה-WTA, בטורניר שנערך במודנה.
בנוסף, הגיעה סאבאי שוב לגמר זוגות בטורניר WTA (בהסלט, בלגיה - טורניר מדרג 3 ביחד עם מיכאלה קרייצ'ק).
סאבאי זכתה גם בתואר ITF זוגות ראשון (דינאן, צרפת על סך 75,000 דולרים ביחד עם מיכאלה קרייצ'ק).
ב-2006 הוסיפה לעצמה סאבאי שני תוארי ITF נוספים : תואר יחידות אחד (יוסטון, על סך 50,000 דולרים) ותואר זוגות אחד (ויטל, צרפת, על סך 50,000 דולרים, ביחד עם יוליה בייגלזימר).
כמו כן הגיעה סאבאי לגמר טורניר ה-WTA לזוגות בבוגוטה (דרג שלישי) ביחד עם יסמין וור.
2007 מהווה את שנת הפריצה של סאבאי.
ההישג הראשון שלה היה הגעה לחצי גמר טורניר בודפשט (דרג 3).
לאחר מכן זכתה סאבאי בתואר הכפול (גם יחידות וגם זוגות) בטורניר ה-ITF בזאגרב (על סך 75,000 דולרים; שותפתה בזוגות הייתה אמה ליין).
ברולאן גרוס הגיעה סאבאי לראשונה להגרלה הראשית, והפסידה בסיבוב השני.
לאחר מכן הגיעה לרבע גמר טורניר ברצלונה (דרג 4), כשהיא מנצחת בדרך את פרנצ'סקה סקיאבונה, שדורגה ראשונה בטורניר.
באליפות וימבלדון שהתקיימה לאחר הטורניר בברצלונה הגיעה סאבאי לסיבוב השני.
חודש לאחר מכן זכתה סאבאי בתואר ה-WTA הראשון בקריירה שלה, בטורניר פלרמו (דרג רביעי).
לאחר מכן הגיעה סאבאי לגמר טורניר ניו הייבן (דרג 2), ממנו נאלצה לפרוש במהלך המשחק מול סבטלנה קוזנצובה (שדורגה ראשונה בטורניר) עקב פציעה.
לאחר מכן שיחקה סאבאי באליפות ארצות הברית הפתוחה והגיעה להישג השיא שלה עד כה בטורניר גראנד סלאם - שלב רבע הגמר.
לאחר הטורניר בארצות הברית זכתה סאבאי בטורניר בייג'ינג (דרג 2), כשהיא מנצחת בגמר את ילנה יאנקוביץ', שדורגה שנייה בטורניר.
שנת 2007 הייתה טובה לסאבאי גם מבחינת תחרויות הזוגות.
בצוותא עם ולדימירה אולירובה היא הגיעה לחצי גמר הזוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה, לגמר הזוגות בטורנירים בדוחה (דרג ראשון) ובבאד גאסטיין (דרג 3) וזכתה בטורניר בודפשט (דרג 3).
את שנת 2007 סיימה סאבאי במקום ה-20 בעולם, שיפור של 187 מקומות לעומת השנה הקודמת.
גם בדירוג הזוגות התקדמה סאבאי רבות, ודורגה בסוף שנת 2007 במקום ה-26 בעולם, שיפור של 78 מקומות לעומת השנה הקודמת.
את עונת המגרשים הקשים של שנת 2008 פתחה סאבאי בצורה לא כל כך טובה.
לצד הגעה לגמר בפריז (דרג 2; הפסידה לאנה צ'קבטדזה), סאבאי הודחה בסיבוב הראשון של טורנירים רבים.
כך היה בטורניר בגולד קוסט, אוסטרליה (דרג 3; זכתה בטורניר הזוגות ביחד עם דינארה סאפינה), באליפות אוסטרליה הפתוחה, באנטוורפן (דרג 2), דוחה (דרג 1), דובאי (דרג 2) ומיאמי (דרג 1).
עונת החימר הביאה עימה מפנה מסוים בהישגיה של סאבאי.
היא הגיעה לשלב רבע הגמר בטורנירים באמילייה איילנד שבארצות הברית (דרג 2), צ'ארלסטון, (דרג 1) וברלין (דרג 1).
בתוך כך הגיעה סאבאי לדירוג השיא בקריירה שלה עד כה - מקום 13 בעולם.
באליפות צרפת הפתוחה היא הגיעה עד לסיבוב השלישי.
באליפות וימבלדון היא הגיעה עד לסיבוב הרביעי.
לחצי גמר ראשון בשנה זו היא הגיעה בטורניר בבאד גאסטיין, שם הפסידה לפאולין פרמנטייה.
בטורניר הטניס האולימפי באולימפיאדת בייג'ינג הפסידה סאבאי בסיבוב ה-1 לג'י ג'נג.
לאחר האולימפיאדה חלה ירידה חדה בכושרה של סאבאי.
למעט הגעה לשלב רבע הגמר בטורניר בניו הייבן סאבאי הפסידה בשלבים המוקדמים בטורנירים בבייג'ינג, אליפות ארצות הברית הפתוחה (בשניהם בסיבוב שני), טוקיו, שטוטגרט, ציריך ולינץ (בכולם בסיבוב הראשון).
בשנת 2009 זכתה סאבאי בטורניר WTA נוסף, שלישי במספר.
הזכייה הייתה בטורניר בודפשט (הקטגוריה הבינלאומית; ניצחה את פטי שנידר בגמר).
באליפות צרפת הפתוחה היא הגיעה עד להישג השיא שלה בטורניר זה עד כה - סיבוב רביעי.
סאבאי הפסידה לדומיניקה ציבולקובה לאחר שניצחה בסיבוב השלישי את ונוס ויליאמס.
בשנת 2010 שחזרה סאבאי את הישג השיא שלה משנת 2009, וזכתה שוב בחודש יולי בטורניר בודפשט, בו ניצחה, כמו בשנת 2009, את פטי שנידר בגמר.
שבוע לאחר מכן זכתה סאבאי גם בטורניר פראג (הקטגוריה הבינלאומית) לאחר ניצחון בגמר על ברבורה זאהלבובה סטריצובה.
הופעת הבכורה של סאבאי בגביע הפדרציה הייתה באפריל 2005, אז היא ניצחה במשחק זוגות ביחד עם שותפתה זוג שחקניות אסטוניות בניצחון של הנבחרת ההונגרית על זו של אסטוניה.
המאזן של סאבאי בגביע הפדרציה עומד על 16 ניצחונות (8 ביחידות ו-8 בזוגות) מול 8 הפסדים (3 ביחידות ו-5 בזוגות).
ביולי 2007 הפכה סאבאי לשגרירה של ארגון Habitat for Humanity International בהונגריה.
בפברואר 2008 נבחרה סאבאי לאתלטית השנה בהונגריה על ידי פדרציית הספורט הלאומית של הונגריה.
במרץ 2008 נבחרה סאבאי לתגלית השנה בסבב ה-WTA, על הישגיה בשנת 2007.
מס'תאריךטורנירמשטחיריבה בגמרתוצאה 1.25 באוגוסט 2007 ניו הייבן, ארצות הברית קשה סבטלנה קוזנצובה4-6, 3-0 - סאבאי פרשה 2.10 בפברואר 2008 פריז, צרפת קשה אנה צ'קבטדזה6-3, 2-6, 6-2
אגנס קלטי (בהונגרית: Ágnes Keleti, ההיגוי ההונגרי: קלטי אגנש; שם משפחתה המקורי היה קליין (Klein); 9 בינואר 1921 – 2 בינואר 2025) הייתה מתעמלת הונגרייה-ישראלית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956) בעלת עשר מדליות אולימפיות ובהן חמש מדליות זהב וגם אלופת עולם (רומא 1954).
כלת פרס ישראל בתחום הספורט לשנת ה'תשע"ז (2017).
קלטי היא הישראלית שזכתה בהכי הרבה מדליות אולימפיות אישיות, ויותר מדליות מבין כל הספורטאים היהודים, פרט למארק ספיץ.
היא נחשבת לאחת הספורטאיות היהודיות הטובות בהיסטוריה.
מבין כל המתעמלים במשחקים האולימפיים, מדורגת קלטי במקום ה-11 בכל הזמנים, לפי מספר מדליות הזהב שצברה, ובמקום ה-12 בכל הזמנים, לפי סך כל המדליות שצברה, ולכן היא נחשבת על ידי רבים כאחת המתעמלות הגדולות בכל הזמנים.
מבין כלל הספורטאים במשחקים האולימפיים היא מדורגת במקום 55 בכל הזמנים, לפי מספר מדליות הזהב שצברה, ובמקום ה-34 בכל הזמנים, לפי סך כל המדליות שצברה ולכן היא נחשבת כאחת הספורטאיות הגדולות בכל הזמנים.
בתום הקריירה הספורטיבית שלה עלתה לישראל בשנת 1957, ופיתחה בה את תחום ההתעמלות כמאמנת ומורה.
קלטי נולדה בבודפשט למשפחה יהודית מבוססת, בשם אגנס קליין לפרנץ יליד סגד, ורוז'ה.
היא החלה להתאמן בהתעמלות בגיל ארבע במועדון ספורט יהודי.
מגיל 6 עד 17 הקדישה את עיקר זמנה לנגינה בצ'לו במוסד ללימודי מוזיקה.
מגיל 16 החלה להתאמן בקביעות בהתעמלות והייתה לאלופת הונגריה.
בתקופת שואת יהודי הונגריה נישאה קלטי בנישואים פיקטיביים לספורטאי ההונגרי אישטוואן שארקאן .
שארקאן השתתף באולימפיאדת ברלין ב-1936. נישואים אלה נועדו למנוע אפשרות של גירוש למחנות לעבודת כפייה.
השניים נותרו נשואים למשך חמש שנים.
בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה ב-1944 התחבאה באמצעות מסמכים מזויפים (בשם הבדוי "יוהאס פירושקה") כמשרתת בכפר ואחר כך כפועלת בבית חרושת לתחמושת.
אביה ודודים שלה ומשפחותיהם נשלחו לאושוויץ ושם נספו.
אמה ואחותה ניצלו הודות ל"דרכוני הגנה" שקיבלו מהנציגות השוודית עקב מאמציו של ראול ולנברג.
לאחר המלחמה חידשה קלטי את אימוניה.
בשנת 1946 זכתה לראשונה באליפות הונגריה בהתעמלות, בתרגיל על מקבילים מדורגים.
בשנת 1947 זכתה להצלחה הבינלאומית הראשונה שלה כשהייתה למתעמלת הדומיננטית באליפות מרכז אירופה בהתעמלות.
קלטי לא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948) עקב פציעה.
ב (טרום האוניברסיאדה) שנערך בבודפשט בשנת 1949 זכתה קלטי בשש מדליות מהן ארבע זהב אישיות (קורה, קרקע, מקבילים מדורגים וקרב-רב אישי), מדליית כסף (קבוצתי) ומדליית ארד (קפיצות).
באולימפיאדת הלסינקי שנערכה בשנת 1952, זכתה קלטי בגיל 31 בארבע מדליות.
מדליית זהב בתרגיל קרקע, מדליית כסף בתחרות הקרב-רב קבוצתי ושתי מדליות ארד בתרגיל המקבילים המדורגים ובתרגיל עם מכשירים קבוצתי.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על הקורה ובמקום שישי בתחרות הקרב-רב אישי.
באליפות העולם שנערכה ברומא בשנת 1954 זכתה קלטי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בתרגיל על מקבילים מדורגים, מדליית כסף בתחרות הקבוצתית ומדליית ארד בתרגיל על הקורה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל הקרקע.
באולימפיאדת מלבורן שנערכה בשנת 1956 זכתה קלטי בגיל 35 בשש מדליות.
ארבע מדליות זהב, שלוש אישיות (מקבילים מדורגים, קורה וקרקע – האחרונה במשותף עם לאריסה לטינינה, מתחרתה הראשית באולימפיאדה) ובתרגיל עם מכשירים קבוצתי.
שתי מדליות כסף, בתחרות קרב-רב אישי ובתחרות קרב-רב קבוצתי.
בזמן אולימפיאדת מלבורן התרחש המרד ההונגרי, וקלטי, כמו ספורטאים הונגרים רבים, נשארה באוסטרליה וקיבלה מקלט מדיני.
ב-1957 הגיעה קלטי לישראל, למשחקי המכביה החמישית, והחליטה להישאר בארץ.
בישראל עבדה במכון וינגייט, וכן שימשה כמאמנת נבחרת המתעמלות של ישראל.
ב-1960 הובילה כמאמנת שלוש מתעמלות למשחקים האולימפיים ברומא: רותי אבלס (פלד), מרים קארה (נוי) ורלי בן יהודה (בר גורן).
קלטי הקימה גם את הנבחרת הראשונה למופעי התעמלות שייצגה את ישראל בגימנסטראדות האירופיות החל מ-1964.
בשנת 1989, אחרי נפילת הקומוניזם בהונגריה, חזרה קלטי לבקר שם וזכתה בהוקרה רבה מהמשטר הדמוקרטי החדש.
אחרי שעלתה לישראל נישאה בשנית בשנת 1959 לרוברט בירו (Bíró Robert), מורה לחינוך גופני, יליד הונגריה אף הוא, שעיברת את שמו לראובן שופט.
לזוג נולדו שני בנים: דני ורפי.
בגיל 96, לאחר 60 שנה בישראל, שבה קלטי להתגורר בהונגריה כדי להיות קרובה לבנה רפי.
ב-8 בספטמבר 2023 הפכה קלטי לאלופה האולימפית הוותיקה ביותר, כשמלאו לה 102 שנים ו-242 ימים.
היא נפטרה ב-2 בינואר 2025, בעקבות אי ספיקת לב וקשיי נשימה שהתפתחו כתוצאה מדלקת ריאות ממנה סבלה, שבוע לפני יום הולדתה ה-104.
1981 – נבחרה להיכל התהילה של הספורט היהודי
1981 – נבחרה להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות
1991 – נבחרה להיכל התהילה של הספורט ההונגרי
2017 – זכתה בפרס ישראל לספורט ותרבות הגוף
2021 – הוחלט כי אליפות ישראל בהתעמלות מכשירים לנשים תיקרא מעתה על שם אגנס קלטי
אגנש גרגֶיי (במקור גוטמן, בהונגרית: Gergely Ágnes; נולדה ב-5 באוקטובר 1933) היא משוררת, סופרת, מסאית ומתרגמת יהודייה-הונגרייה.
גרגיי, ילידת העיירה גיומנדרד שבדרום-מזרח הונגריה, למדה אנגלית והונגרית באוניברסיטת בודפשט, ועבדה שנים רבות בהוראה ובעריכה.
למן שנת 1988 התפרנסה מן הכתיבה, ובשנת 2000 זכתה בפרס קושוט, הפרס הספרותי החשוב ביותר בארצה.
אגנס (אנייס) מקורטניי (צרפתית: Agnès de Courtenay; 1136–1184) הייתה אצילה צלבנית, בת לרוזן אדסה, שנישאה לנסיך העצר של ממלכת ירושלים אמלריך הראשון.
על מנת לעלות לכיסא המלוכה נאלץ אמלריך לגרש את אגנס, אך השפעתה על חצר המלוכה לא פגה.
עם מותו של אמלריך חזרה אגנס למרכז הכוח וחצר המלוכה הירושלמית כמלכה – אם לבלדווין הרביעי, מלך ירושלים.
היא לא הסתפקה ביוקרה בלבד אלא ריכזה סביבה את האצילים החזקים בממלכה ותוך ניצול מחלת המלך משכה בחוטים ובחשה בתככים תוך שהיא מעלה לשלטון את בתה סיביל ובעלה.
היא נפטרה זמן קצר לאחר מכן מבלי לחזות בהתפרקות הממלכה בשנת 1187.
בשנת 1098 בשעה שצבא הצלבנים עשה את דרכו לעבר ירושלים כחלק ממסע הצלב הראשון, פרשו ממנו אציל בשם בלדווין (לימים יהפוך לבלדווין הראשון, מלך ירושלים), ועמו מספר אצילים נוספים מקרב הכוחות הצלבנים שנעו מאסיה הקטנה דרומה לכיוון אנטיוכיה וירושלים.
לאחר שעברו בשערי קיליקיה הגיעו הצלבנים לעיר אדסה, שם שכנע בלדווין את מושל העיר טורוס לאמצו כבנו החוקי וכיורשו.
בשנת 1100 הוכתר בלדווין למלך ממלכת ירושלים לאחר מות אחיו, גוטפריד מבויון.
רוזנות אדסה עברה לידי דודנו של בלדווין, בלדווין מבורק, ועמו שלט ז'וסלין דה קורטניי.
בשנת 1131 נהרג ז'וסלין בקרב והרוזנות עברה לידיו של בנו, ז'וסלין השני.
באותו הזמן איחד השליט המוסלמי זנגי את ממלכות חלב ומוסול והחל מאיים על הרוזנות הנוצרית.
ז'וסלין השני נישא לביאטריס אלמנתו של ויליאם אדון סאון (מצודת צלאח א-דין) ולזוג נולדו 2 צאצאים: זוסלין השלישי רוזן אדסה ואגנס מקורטניי שנולדה בסמוך לשנת 1136.
זנגי הטיל מצור על אדסה בשנת 1144 ולכד אותה ב־24 בדצמבר של אותה השנה.
עוד בשנת 1149, או לפני כן נישאה אגנס לרנו ממרעש - וסאל של הרוזנות, והתאלמנה עם מותו בקרב אינב בו הובס צבא נסיכות אנטיוכיה בידי נור א-דין.
על פי המקורות הצלבניים אגנס התארסה להוגו מאיבלין אך השאלה האם נישאה לו נותרה ללא מענה.
בשנת 1157 התחתנה אגנס עם אמלריך, רוזן יפו ואשקלון - אחיו הצעיר של המלך הצלבני בלדווין השלישי, מלך ירושלים - על פי גרסה רומנטית במיוחד חטף אמלריך את אגנס ואז נשא אותה לאישה, אך על הנישואים העיב צל הביגמיה בין אירוסיה (ואולי חתונתה) הקודמים.
סיביל, מלכת ירושלים (נולדה בין השנים 1158–1160)
בלדווין הרביעי, מלך ירושלים נולד ב-1161
ילדה נוספת הידועה בשם אליס מתה בטרם הגיעה לבגרות.
בלדווין נפטר ב־10 בפברואר 1162, כשנה לאחר מות אמו מליסנדה, מלכת ירושלים.
נישואיו לא הניבו צאצאים, והיורש המיועד היה אמלריך הראשון.
בין אמלריך וכס המלוכה עמדה המועצה הפיאודלית של הממלכה, בה ישבו נציגי מעמד האצולה והפטריארכיה הלטינית של ירושלים.
גופים אלו התנגדו להמלכתו לפני שיבטל את נישואיו לאגנס.
המועצה, שאישרה את הנישואין כאשר בלדווין השלישי היה בין החיים ויכול היה להעמיד יורש, סירבה לאחר מותו להכיר בהם בטענה של נישואי קרובים - מאחר שבני הזוג היו בני דודים מדרגה רביעית, אך סביר להניח שצל הביגמיה שנח עליהם הבאישו את ריח הנישואים.
במחקרו המונומנטלי על מסעי הצלב "מלחמת האלוהים" מציין החוקר הבריטי כריסטופר טיירמן כי מהלך נישואיו וגירושיו של אמלריך הראשון חושף דינמיקה בתוך אליטה של ממלכת ירושלים המחשבת בקור רוח רווחים אישיים ומיידיים גם על חשבון המערכת הפוליטית שכוחם נובע בסיכומו של דבר מתוכה.
לפי טיירמן, לגירושים היו סיבות עמוקות יותר - ירידה בכוח ובהכנסות הפיאודליות של אצילי הממלכה שהביא למאבק ותחרות על הקרבה לכיסא המלוכה והחשש של האצילים של ממלכת ירושלים כי האצילים הפליטים מרוזנות אדסה שעתה שהו בתחומי הממלכה ימצאו חסות בדמות אגנס מקורטניי, שתנצל את מעמדה להעניק נתחים ואחוזות לאצילי אדסה.
סיבה נוספת המועלית היא הניסיון הצלבני למצוא כלה עם קשרים בעלי ערך כלכלי ופוליטי העשויים לשפר את יכולת התמרון של המלוכה הצלבנית - כפי שאכן אירע עם נישואיו של אמלריך הראשון עם מריה קומננה הנסיכה הביזנטית.
בסופו של דבר גברה ההתנגדות הציבורית ואמלריך הומלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס.
אגנס מצידה המשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, ואף קיבלה קצבה חודשית מהכנסות הרוזנות.
זמן קצר לאחר ביטול הנישואין והמלכתו של אמלריך, נישאה אגנס להוגו מאיבלין, מי שהיה ארוסה טרם נישואיה לאמלריך.
על אף ביטול הנישואים הוכרזו ילדיהם של אמלריך ואגנס כצאצאים חוקיים וכך הוסר החשש כי לא יוכלו לרשת את המלך בשעת הצורך.
דרך ילדיה המשיכה אגנס להחזיק בהשפעה רבה על החצר בירושלים, וזאת למשך שנים רבות.
בתקופה זו הגיע בשנת 1174 אציל צרפתי בשם אמלריך מליזיניאן לחופי ממלכת ירושלים ורקם קשרי ידידות אמיצה עם אגנס.
בזכות קשריו עימה זכה אמלריך בשנת 1179 בתפקיד הקונטאבל של הממלכה – מפקד הצבא והאחראי על התשלומים לגייסות ושכירי החרב.
עם זאת, כל זמן מלכותו של אמלריך הראשון, היו קשרי אגנס עם ילדיה רופפים ביותר.
בלדווין גדל תחת פיקוחו של ויליאם מצור בחצר המלכות שבירושלים וסיביל גדלה במנזר סנט לזרוס שבסמוך לירושלים בפיקוח של איווט מבית עניה.
בשנת 1163 חזרה אגנס לבית הוגו מאיבלין, ארוסה או בעלה לשעבר, אך הוא נפטר בשנת 1169 בעת מסע צליינות אל סנטיאגו דה קומפוסטלה.
בשנת 1170 התחתנה אגנס עם רגינלד מצידון, נישואים שנסתיימו 14 שנה לאחר מכן עם מותה בשנת 1184.
בתקופת שלטונו של בלדווין הרביעי
אמלריך הראשון נפטר בשנת 1174 ולכס המלכות עלה בלדווין הרביעי, מלך ירושלים בנה של אגנס.
הוא היה קטין חולה בצרעת ושלט בממלכה באמצעות עוצרים.
תחילה מילא את התפקיד מילו מפלנסי יועצו של אמלריך שהיה שנוא על אצילי הממלכה ולאחר מכן שימש רמון השלישי מטריפולי בתפקיד העוצר.
סביבו התקבצה מפלגה שכונתה על ידי חוקרי ממלכת הצלבנים כמפלגת החצר.
אגנס מקורטניי חזרה לחצר המלוכה כאימו של המלך ונטלה תפקיד מרכזי בניהול הממלכה ושימשה כאחד מעמודי התווך של מפלגת החצר.
בעוד צרתה מריה קומננה נדחקת לשולי הזירה הפוליטית וגולה לשכם.
ההיסטוריון הבריטי כריסטופר טירמן טוען כי בלדווין הרביעי היה בעיקר שליט בובה, בעוד ענייני ממלכת ירושלים נקבעים על ידי אמו, תומכיה והעוצרים שמונו על ידיהם.
על מנת להבטיח את השלטון גם לאחר מותו הצפוי של בלדווין הרביעי נישאה סביליה אחותו של המלך לגי דה ליזיניאן בשנת 1180, בהסכמתו של המלך ובתיווך של אמו אגנס מקורטניי.
מתוך רצון לשמור על יציבות חוקית בתהליך הירושה של הכתר מול מפלגת האבירים המקומית בראשותו של ריימונד השלישי מטריפולי, שקידם את האינטרסים של משפחת איבלין והעמיד עצמו לרשות מריה קומננה ובתה, המועמדת אף היא לרשת את הכתר, איזבל.
בספטמבר 1183 נכנס צבא מוסלמי אל תוך שטח ממלכת ירושלים.
בלדווין, שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו, העביר את השליטה והפיקוד על הצבא לידי גיסו גי דה ליזיניאן.
הצבאות עמדו זה מול זה ליד עין חרוד, עד שהמוסלמים נסוגו לדמשק מבלי שהעזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים.
טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך, שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי, ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיביל מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ב-20 בנובמבר 1183.
היחסים בין בלדווין הרביעי וגי דה ליזיניאן הגיעו לשפל המדרגה, המלך דרש מהפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיביל ובמקביל ערך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תימסר לידיו, אך המלך נפטר ממחלתו בשנת 1185 בטרם יצליח להגשים את תוכניתו.
בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר, ריימון מטריפולי ובוהמון השלישי מאנטיוכיה הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיביל לבלדווין מאיבלין-רמלה.
במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיביל לגי דה ליזיניאן ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית.
חפזון בו נערכו הנישואים, יפי תארו של החתן והעובדה כי הנישואים נערכו בשבוע הפסחא בו קיים איסור לערוך טקסי נישואים יצרו את השמועה כי הידידות בין גי לסיביל עברה את גבולות המותר וכי החתונה הוקדמה על מנת למנוע מבוכה בחצר.
כך או כך נישואי סיביל וגי היו חוקיים ושמו קץ למחול השדים סביב השאלה מי יירש את המלך המצורע בלדווין הרביעי ומנעו אפשרות למחטף מצד האצולה המקומית.
עתה התגבשה באופן ברור מפלגת החצר ובראשה סיביל ובעלה גי דה ליזיניאן שאתה נשא את התואר רוזן יפו ואשקלון, אגנס ואחיה ז'וסלין (רוזן אדסה וסינישאל הממלכה ) דה קורטניי, הקונטאבל אמלריך דה ליזיניאן, ורנו (ריינולד) משטיון, שליט נסיכות עבר הירדן.
היא נפטרה בעכו בשנת 1184.
אגנס סמית' לואיס (Agnes Smith Lewis; 1843–1926) ומרגרט דנלופ גיבסון (Margaret Dunlop Gibson; 1843–1920) היו פילולוגיות של שפות שמיות, וחוקרות כתבי הקודש.
הן היו תאומות זהות ילידות סקוטלנד, ושמות נעוריהן היו אגנס ומרגרט סמית'.
הן דיברו 12 שפות, כולל עברית, ערבית וארמית, וגילו וחקרו כתבי יד עתיקים, ובייחוד כתבים דתיים, בשפות אלה.
אחד מהישגיהן הבולטים היה גילוי התרגום העתיק ביותר המוכר של הברית החדשה בסורית (ניב של ארמית) בספריית מנזר סנטה קתרינה בחצי-האי סיני.
נודע להן גם תפקיד מרכזי בגילוי גניזת קהיר.
האחיות סמית' היו גם נדבניות.
בין השאר, הן רכשו את הקרקע והקימו את המבנה הראשון עבור קולג' וסטמינסטר באוניברסיטת קיימברידג', והן נודעו גם בתור "האחיות מווסטמינסטר".
אגנס רוברטסון מורהד הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת 2 פרסי גלובוס הזהב, זוכת פרס אמי ומועמדת לארבעה פרסי אוסקר.
התפרסמה בארצות הברית בשנותיה המאוחרות בקומדיית המצבים "מעשי כשפים" בתפקיד המכשפה אנדורה.
מורהד נולדה בעיירה קלינטון, מסצ'וסטס לג'וש הנדרסון מורהד ולמילדרד מקאולי.
לאחר שעברה עם משפחתה לסנט לואיס שאפה מורהד להיות שחקנית מפורסמת ונהגה לחקות אנשים בחיק משפחתה.
בגיל צעיר הצטרפה להרכב האופרה המוזיקלי המקומי בסנט לואיס שנקרא "המוני".
על אף שאיפותיה ללמוד ולפתח קריירת משחק בגיל צעיר, הורייה של מורהד דחפו אותה ללימוד פורמלי ב"מכללת מוסקינגום" שבאוהיו משם קיבלה תואר בביולוגיה.
למורהד היו תארים נוספים בספרות אנגלית מ"אוניברסיטת ווינסקונסין" ובמגמת משחק מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה.
מורהד החלה את דרכה המקצועית בהוליווד בגיל מאוחר בסרטיו הקלאסיים של אורסון ולס "האזרח קיין", בו שיחקה בתפקיד מרי קיין אימו של איל העיתונות צ'ארלס פוסטר קיין ו"האמברסונים המופלאים" שעל הופעתה בסרט בתפקיד פאני הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1944 השתתפה בדרמה "הצלב השביעי" בתפקיד מאדאם מרלי, בעיבוד קולנועי לרומן "ג'יין אייר" בתפקיד גברת ריד
ובדרמות "זרע דרקון" ו"מאז שהלכת".
ב-1945 זכתה מורהד בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "גברת פרקינגטון" בתפקיד הברונית אספסיה קונטי, את פרס האוסקר הפסידה בשנה זו לאת'ל ברימור.
ב-1947 שיחקה מורהד במותחן "מעבר אפל".
ב-1949 הועמדה בפעם השלישית באותו עשור לפרס האוסקר לשחקנית המשנה על תפקידה בדרמה "ג'וני בלינדה" בתור אגי דודתה של האילמת חירשת בלינדה מקדונלד (ג'יין ויימן), כמו כן הנחתה מורהד בשנה זו את טקס האוסקר לצידו של השחקן דיק פאוול.
הופיעה בנוסף בדרמת הספורט "סיפורו של סטראטון" בתפקיד אימו של שחקן הבייסבול מונטי סטראטון (ג'יימס סטיוארט).
בתחילת שנות ה-50 הופיעה מורהד בדרמות "כלא" בתפקיד רות בנטון,
"14 שעות" בתפקיד כריסטין היל אימו של הצעיר רוברט קוסיק, "הצעיף הכחול", "סיפור שלוש האהבות" ובעיבוד הקולנועי למחזמר "ספינת השעשועים".
בהמשך הופיעה בדרמות הרומנטיות של הבמאי הגרמני דאגלס סירק "השגעון הנפלא" ו"כל שהשמים מרשים" ובסרטו של אדוארד דמיטריק "ידו השמאלית של אלוהים".
ב-1957 שיחקה בדרמה "מחוז ריינטרי" ובפנטזיה "סיפורה של האנושות" בתפקיד מלכת אנגליה אליזבת הראשונה.
ב-1960 השתתפה מורהד בעיבוד הקולנועי לספר הילדים "פוליאנה" בתור גברת סנואו.
ב-1963 הופיעה לצידו של ג'רי לואיס בקומדיה "מי משגיח על החנות?".
מורהד זכתה בפרס גלובוס הזהב השני שלה בקטגוריית שחקנית המשנה בשנת 1964 על הופעתה בתור מנהלת משק הבית ולמה קרוטר במותחן של רוברט אולדריץ' "שרלוט המתוקה", על ההופעה הועמדה מורהד גם לפרס אוסקר רביעי אותו הפסידה ללילה קדרובה הרוסייה.
ב-1967 זכתה מורהד בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בתור אמה ולנטיין בסדרה "The Wild Wild West".
מורהד חתמה את קריירת הקולנוע הענפה עם הופעות בקומדיה של הנרי קוסטר "הנזירה המזמרת" בתפקיד האחות ובמותחן האימה "מה קרה להלן?" בתפקיד האות האוונגליסטית אלמה.
בשנת 1964 קיבלה מורהד את תפקיד המכשפה אנדורה בקומדיית המצבים "מעשי כשפים".
הסדרה הייתה להצלחה ברחבי ארצות הברית ובזכות התפקיד עצמו הגיעה מורהד לרמת פרסום לו לא הייתה רגילה לפני כן, למרות היותה כוכבת קולנוע באותה התקופה בעלת מוניטין רב בהוליווד.
על הופעותיה במשך 8 עונות הסדרה הועמדה מורהד לשישה פרסי אמי.
הייתה נשואה פעמיים במהלך חייה לשחקן ג'ק לי במשך 22 שנים, איתו אימצה ילד אחד ולשחקן רוברט גיסט במשך ארבע שנים.
מורהד מתה ב-30 באפריל 1974 בגיל 73 ממחלת הסרטן.
אגנר קרארוף ארלנג (בדנית: Agner Krarup Erlang; 1 בינואר 1878 - 3 בפברואר 1929) היה מתמטיקאי, סטטיסטיקאי ומהנדס דני, שפיתח את תורת התורים והיה מחלוצי הנדסת התחבורה.
ארלנג פיתח שיטות לניתוח רשתות טלפון.
בעבודתו חקר את השימוש בחיבורי רשת הטלפון בקהילות קטנות על מנת להבין כיצד ליצור רשתות בצורה יעילה.
מחקר זה הוביל ליצירת נוסחת ארלנג.
על מנת לתכנן את כוח האדם הדרוש להקים מוקד טלפוני מקובל להשתמש בנוסחאת ארלנג עם הפרמטרים הבאים כאשר הפרמטר המבוקש נשאר ריק (חופשי):
אורך שיחה ממוצעת + זמן תיעוד ממוצע
יעד אחוזי מענה תוך X שניות או זמן המתנה ממוצע למענה
אגנש נמש נאג' (בהונגרית: Nemes Nagy Ágnes; 1922, בודפשט – 1991, בודפשט) הייתה סופרת, משוררת, מתרגמת וחסידת אומות העולם מהונגריה.
אגנש נמש נאג' למדה באוניברסיטת בודפשט לטינית ותולדות האמנות.
באביב 1942 הכירה נמש נאג' את המשורר, הסופר וחסיד אומות העולם בלז' לנגייל והתגוררה עמו בבודפשט.
היא הייתה שותפה לחלק ממעשי הצלת היהודים שביצע.
בתקופת שלטון צלב החץ בסוף 1944 עברו נמש נאג' ובעלה לנגייל לכפר הקטן אלשומיהאיפאלבה (Alsómihályfalva) בדרום מערב הונגריה (כיום הכפר דוני מיהאלייבץ (Donji Mihaljevec) בצפון קרואטיה).
לנגייל הבריח יהודייה לכפר זה ונמש נאג' והוא הסתירו אישה זו למרות הסיכון לחייהם.
נמש נאג' הייתה עורכת שותפה עם בעלה לנגייל בכתב העת הספרותי "Újhold" ("ירח חדש"), בו היו נותני הטון יאנוש פילינסקי ואיוואן מנדי .
היא פרסמה ספר שירה ובשנת 1947 קיבלה מלגה ונסעה עם בעלה לרומא ולפריז.
בשנת 1948 השתלטה המפלגה הקומוניסטית על הונגריה ובשנת 1949 נאסר על נמש נאג' לפרסם את כתביה.
היא סירבה לכתוב בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
אחרי המרד ההונגרי הכושל של 1956 החלה ליברליזציה מתונה ואטית בהונגריה, ונוצר סגנון ממשל קומוניסטי שנודע בשם "קומוניזם של גולאש" .
במסגרת זו התאפשר לנמש נאג' לחזור לפרסם.
בין יתר כתביה פרסמה תרגומי שירה ודרמות מצרפתית, מיצירותיהם של ז'אן רסין, מולייר ו-ויקטור הוגו.
כן פרסמה תרגומים מגרמנית, מיצירותיהם של ריינר מריה רילקה, ברטולט ברכט ופרידריך דירנמט.
בשנת 1958 התגרשה נמש נאג' מלנגייל.
בשנת 1993 זכתה נמש נאג' בפרס לאומי הונגרי בתחומי המדע והאמנות, פרס קושוט, על שם לאיוש קושוט.
בשנת 1998 הוכרה נמש נאג' בתור חסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
אגנס סמית באדן-פאוול (16 בדצמבר 1858 – 2 ביוני 1945) הייתה אחותו הצעירה של רוברט באדן-פאוול, הברון ה-1 באדן-פאוול, וזכורה בעיקר בזכות עבודתה על הקמת תנועת הצופות הבנות בתור תנועת אחות נשית לתנועת הצופים.
אגנס, ילידת פדינגטון בלונדון, הייתה התשיעית מתוך ארבעה-עשר ילדים, והבת השלישית של אביה, רברנד באדן פאוול, שהיה פרופסור לגאומטריה באוניברסיטת אוקספורד.
בין אחיה היו וורינגטון באדן-פאוול, סר ג'ורג' באדן-פאוול, פרנק באדן-פאוול ובאדן באדן-פאוול.
אמא שלה, הנרייטה גרייס סמית, הייתה אשתו השלישית של רברנד באדן פאוול.
הנרייטה גרייס הייתה מוכשרת בתור מוזיקאית ואמנית והייתה בתו של אדמירל ויליאם הנרי סמית ושל אנרלה וורינגטון.
כאשר אגנס הייתה רק בת שנתיים, אביה רברנד באדן פאוול נפטר.
על מנת לכבד אותו לאחר מותו, אמה של אגנס הוסיפה את השם "באדן" לשם המשפחה ומאז, ענף זה של המשפחה ידוע בתור באדן-פאוול.
מותו של באדן השאיר את המשפחה תחת חינוכה של הנרייטה, אשר הייתה נחושה להנחיל לילדיה את הרצון להצליח.
אחיה של אגנס, רוברט, צוטט באומרו, "כל סוד ההצלחה שלי מתבסס על אמא שלי."
אגנס היתהת מוזיקאית מוכשרת, ניגנה על אורגן, פסנתר, וכינור.
תחומי העניין המגוונים שלה כללו היסטוריה ואסטרונומיה, והיא אספה בביתה דבורים, ציפורים ופרפרים.
באפריל 1901 אגנס התארסה לסר ויליאם ביסט ברי, יושב ראש הפרלמנט של דרום אפריקה, אבל הם לא התחתנו.
כמה שנים מאוחר יותר היא התיידדה מאוד עם גוליילמו מרקוני.
עם אחיה באדן פלטשר סמית באדן-פאוול אגנס עבדה ויצרה כדורים פורחים, והם בילו יחד בטיסות רבות.
מאוחר יותר היא עזרה לו בבניית מטוסים.
אגנס הייתה חברת כבוד של החברה האווירונאוטית המלכותית משנת 1938.
היא הייתה במשך כמה שנים נשיאת סניף ווסטמינסטר של הצלב האדום, ועבדה בליגת הרחמים ועבור גילדת הרקמה של המלכה מרי.
בעקבות הקמת תנועת הצופים, רוברט באדן-פאוול ארגן אספה של הצופים בקריסטל פאלאס בלונדון ב-1909. הוא היה נסער לראות בקרב רבים מהצופים, קבוצה קטנה של צופות בנות שהגיעו לאירוע בלי כרטיסים.
הדעה הרווחת בשלב זה הייתה נגד פעילויות מעורבות של בנים ובנות, אך לחץ גובר והולך שכנע את רוברט באדן-פאוול לשקול הקמה של ארגון נפרד עבור הצופות.
מכיוון שנתקל בסירוב על ידי ארגוני עזרה ראשונה, הוא ניגש אל אחותו, אגנס, שהסכימה בחוסר רצון לקחת על עצמה את הארגון החדש של תנועת הבנות המדריכות.
אופייה של אגנס באדן-פאוול היה שימושי לנטרול הדעות השליליות על תנועת הבנות המדריכות.
חבר כתב לה:כל מי שהיה נתקל בהשפעתה העדינה, עניינה בכל האמנויות הנשיות, אהבתה לציפורים, חרקים ופרחים, היה מלגלג על הרעיון שהיא נשיאה של סוג כזה של גדודי אמזונות.בשנת 1909, רוברט באדן-פאוול הוציא לאור שני פרסומים אודות תנועת המדריכות הבנות.
כתבים אלו היו סימנים מקדימים לחוברת ההדרכה הראשונה.
עד אפריל 1910 היו 6,000 נערות צעירות רשומות בתור בנות מדריכות.
ב-1912, אגנס הקימה את חברת הבודדות הראשונה (1st Lone Company) והייתה למעשה לנשיאה של אגודת הבנות המדריכות.
במהלך הזמן הזה, אגנס הגדירה ויצרה את חוברת ההדרכה הראשונה של הבנות המדריכות.
The Handbook for the Girl Guides or How Girls Can Help to Build Up the Empire, שפורסם ב-1912, והיה עיבוד מחדש של צופיות לבני הנעורים שנכתב על ידי רוברט כמה שנים קודם לכן.
תנועת הבנות המדריכות קיבלה הכרה רשמית בשנת 1915. ב-1916 נציבי המחוז החדשים בחרו באוליב באדן פאוול לראשות הבנות המדריכות, ולאגנס הוצע תפקיד של כבוד בתור נשיאה, שהיא קיבלה בחוסר רצון.
בשנת 1917, בעקבות לחץ, אגנס פרשה מן הנשיאות לטובת הנסיכה מרי, שהייתה תומכת נלהבת של הצופות.
אגנס המשיכה בתפקיד סגנית-הנשיאה עד מותה ב-1945.
אגנס מבוהמיה (בצ'כית: Anežka Přemyslovna; 20 ביוני 1211 – 2 במרץ 1282), הידועה גם כאגנס מפראג, הייתה נסיכה בוהמית שבחרה בחיי פרישות, והוכרזה כקדושה של הכנסייה הקתולית.
אגנס הייתה בתם של אוטוקאר הראשון, מלך בוהמיה, ואשתו קונסטנצה, שהייתה אחותו של אנדראש השני, מלך הונגריה.
מצד אביה הייתה צאצאית של וצלאב ולודמילה, הקדושים הפטרונים של בוהמיה.
מצד אמא הייתה דודנית של אליזבת הקדושה מהונגריה.
אגנס נולדה בפראג, והחל מגיל 3 גודלה על ידי נזירות ציסטרציאניות.
בשובה לפראג חזרה להתחנך במסגרת כנסייתית דומה.
בגיל 8 נערכו אירוסין בין אגנס לבין היינריך בן ה-10 בנו של הקיסר פרידריך השני ולימים קיסר בעצמו, אך אירוסין אלו בוטלו כעבור 6 שנים.
לאחר מכן תוכננו עבורה נישואים להנרי השלישי, מלך אנגליה, אולם הקיסר הטיל וטו על נישואים אלו מאחר ששאף לשאת את אגנס בעצמו.
בשלב מסוים אגנס מאסה בשידוכים הפוליטיים והחליטה להקדיש את חייה לכנסייה.
בהתערבותו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי שחרר אותה הקיסר מכוונת הנישואים.
בשנת 1234, בגיל 23, נכנסה למנזר של "מסדר קלרה הקדושה", שאותו הקימה, ושם נשארה עד סוף ימיה.
בשנת 1232 הקימה בית מחסה על שם פרנציסקוס הקדוש, על קרקע שנתרמה על ידי אחיה, מלך בוהמיה, וצלאב הראשון.
המוסד טיפל בחולים, נכים, עניים, ונוסעים, ובהמשך הקימה אגנס ליידו מכללה ואחר כך כנסייה של מסדר "האבירים של הכוכב האדום" שחבריו שימשו כצוות בית החולים..
באמצעות הקשרים הפרנציסקניים נודע לה על קלרה מאסיזי שאיתה יצרה קשר מכתבים, קשר שנמשך כשני עשורים.
קלרה שלחה אליה חמש נזירות מאסיזי שיחד אתן הקימה ב-1234 מנזר של המסדר שלימים יקרא "מסדר קלרה הקדושה".
אגנס הייתה נערצת כקדושה כבר זמן קצר לאחר מותה.
למרות זאת הוכרה רשמית כקדושה רק כעבור כ-700 שנה.
אחת הסיבות לעיכוב הייתה ששרידיה נעלמו לאחר פינוים מן המנזר בעת השיטפונות בשנים 1323-1322. בסופו של דבר המלכה אלישקה פשמיסלובנה החלה את הליך ההקדשה בשנת 1328. אולם רק בשנת 1874 האפיפיור פיוס התשיעי הכריז עליה כ"מבורכת".
ההליך הסתיים ב-12 בנובמבר 1989, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכריז עליה כקדושה.
יום החג שלה הוא ה-2 במרץ.
אגנס ברניס מרטין הייתה ציירת אמריקאית בסגנון מופשט (אבסטרקט) אקספרסיבי.
בשנת 1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות בארצות הברית.
מרטין נולדה בחוות מקלין בסאסקצ'וואן (Saskatchewan), באזור הכפרי של קנדה, ובשנת 1919 עברה עם משפחתה לוונקובר.
מרטין היגרה לארצות הברית בשנת 1931 מסיבות משפחתיות, אך קיבלה אזרחות אמריקנית רק בשנת 1950. בין השנים 1954 ל-1957 גרה בטאוס שבניו מקסיקו.
בשנים האחרונות לחייה חזרה להתגורר בטאוס.
היא המשיכה לצייר עד למותה בגיל 92.
בשנת 1942 למדה מרטין חינוך והוראת אומנות במכללה לחינוך ווסטרן וושינגטון ואחר כך, בשנת 1947, קיבלה תואר שני בהוראת אמנות מאוניברסיטת קולומביה.
בשנים אלו ציירה בעיקר טבע דומם ופרחים בסגנון שונה מזה שהתפרסמה בזכותו.
כשנהייתה אמנית אבסטרקט השמידה הרבה מציוריה הריאליסטיים.
בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה לרעיונות הזן, עליהם שמעה באוניברסיטה, ויצירותיה הושפעו מעקרונות אלה.
לאחר לימודיה עברה להתגורר במדבריות מקסיקו והחלה לצייר צורות מהנוף של טאוס.
ציוריה משכו את תשומת לבה של בטי פרסונס (Betty Parsons), בעלת גלריה מניו-יורק.
קשר זה הוביל את האמנית להתגורר במנהטן, ניו-יורק, בשנת 1957 לצד אמנים נוספים.
ציוריה מתקופה זו מתאפיינים בגוונים של כחול ואפור.
בשנות ה-60 המוקדמות התקבע סימן ההיכר של מרטין כציירת אבסטרקט אקספרסיוניסטי עם זיקה למינימליזם: היא חרטה על בדים מרובעים בעזרת עפרונות וכיסתה את כל החריטה בשכבה עדינה של צבע יסוד מסוג "ג'סו".
בין השנים 1967 ל-1974 טיילה מרטין ברחבי מקסיקו, ולא יצרה דבר, עקב התפרצות של מחלת נפש.
כשחזרה ליצור יצירותיה השתנו ודמו יותר ליצירות הגאומטריות המוקדמות שלה.
בשנת 1958 לראשונה הציגה את עבודותיה בתערוכה אישית.
מאז היא השתתפה בתערוכות אישיות וקבוצתיות רבות.
היא הציגה מספר פעמים בביאנלה של ונציה.
בנוסף למרטין בתערוכה זו הוצגו עבודות של לי קרסנר, הלן פרנקנטלר, גגו ואמניות בולטות נוספות.
בניו יורק התבססה מרטין כאמנית יוצרת בזרם המופשט.
אחת מיצירותיה הראשונות שצוירו בסגנון מופשט גאומטרי, בהשראת טאוס, נקראת הרבור 1 (Harbor Number 1) ונמצאת כיום באוסף של מוזיאון מומה שבניו-יורק.
בשנת 1958, התקיימה לראשונה תערוכת יחיד של מרטין, בגלריה של פרסונס בניו יורק.
בשנת 1976 הפיקה סרט הנקרא גבריאל.
בשנת 1989, התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנות.
בשנת 1991, התקיימה תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלה מחוץ לארצות הברית, במוזאון האמנות של אמסטרדאם, בה הציגה ציורים ממסעותיה באירופה.
זכתה בפרס אוסקר קוקושקה של ממשלת אוסטריה בשנת 1992. באותה שנה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה גדולה שלה במוזאון ויטני לאמנות בארצות הברית.
בשנת 1998 זכתה במדליה מהקרן הלאומית לאומנויות בארצות הברית.
אגנס סמפסון הייתה מרפאה (הילרית) סקוטית ומיילדת שהואשמה בכישוף.
הייתה מוכרת בשם "האישה החכמה מקית'".
סמפסון הייתה מנאשמות משפט המכשפות בצפון ברוויק בסוף המאה השש-עשרה.
היא נחשבה לבעלת כוחות ריפוי ושימשה מיילדת בחברה המקומית.
באביב 1590, המלך ג'יימס השישי חזר מאוסלו אחרי שהתחתן עם אן, בתו של מלך דנמרק-נורווגיה.
חצר המלוכה הדני היה עסוק מאוד באותה עת במשפטים כנגד מה שהגדירו כמעשי כישוף ומגיה שחורה, מה שהשפיע, מן הסתם, על המלך הצעיר ג'יימס.
במסע המלכותי חזרה מדנמרק היה מזג אוויר קשה וסערות.
כמה חודשים אחר כך נערך ציד מכשפות בקופנהגן.
אחת הקורבנות הראשונים שלו הייתה אנה קולדינגס, אשר, תחת לחץ, חשפה שמות של חמש נשים אחרות, כולן הודו בגרימת סערות על ידי כישוף, ומשלוח שדים לספינת המלכה אן במסעה, כדי לאיים על שלומה.
בספטמבר נשלחו שתי נשים לשריפה כמכשפות בעיר קרוננבורג.
המלך ג'יימס שמע את החדשות הללו מדנמרק והחליט להקים בית דין משלו בנושא.
בתוך כמה חודשים סערה סקוטלנד במצוד מכשפות.
רבות מהן נחקרו על ידי המלך עצמו.
אגנס סמפסון הואשמה על ידי גיליס דאנקן ונעצרה יחד עם אחרות בחשד להשתתפות בגיוס הסערה בים.
היא נחשדה בכישוף משום ש"ריפאה אנשים".
יש סברה כי היא ואחרות סומנו על ידי הכנסייה המקומית בשל שימוש בעשבי מרפא.
היא עברה עינויים קשים, נקשרה והוכתה, ראשה ושיער גופה גולחו ונבדקו סימני מגע עם השטן בחלקי גופה המוצנעים.
בתחילה הכחישה אך בשלב מסוים נשברה והודתה בכל ההאשמות נגדה.
בעיתוני התקופה נכתב כי סיפרה בעדותה באופן חופשי דברים מפלילים ומדהימים על פעולות הכישוף שלה, וכדי לשכנע באמיתות אשמתה אף העידה על תוכן שיחות פרטיות בין המלך הצעיר לכלתו במסעם, באופן שלא הותיר ספק ביכולות הכישוף שלה.
על פי הגרסה הרשמית, המלך ג'יימס לא היה בטוח שאגנס סימפסון אשמה, אך הווידוי האחרון שכנע אותו.
סמפסון נלקחה למצודת קסטלהיל, ושם שרפו אותה על המוקד.
יש שמועות כי רוח רפאים המופיעה כגופה העירום והמעונה של אגנס נראתה משוטטת בארמון הולירוד.
דמותה של סמפסון נבחרה על ידי האמנית הפמיניסטית ג'ודי שיקגו לעבודת מיצג בשם "ארוחת הערב".
בעבודה, שהועלתה בין השנים 1974–1979, הועלו דמויות של נשים אמיתיות ומיתולוגיות מן ההיסטוריה האנושית, וכן נכתבו שמות 999 נשים נוספות על הרצפה.
הועלה מחזה אודותיה, "סימן המכשפה", על ידי טימותי נאוורס, בפסטיבל בלונדון ב-2017.
סמפסון מוזכרת מספר פעמים בספר "צילו של הלילה", מעין סיפור אגדה למבוגרים על מפגש יצורים דמיוניים עם אנשים, שכתבה דבורה הרקנס.
האחות אגנס וולש , נולדה בשם קלרה וולש (1896 – 1993, באנגלית: Clara Walsh), נזירה בריטית, חסידת אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה משפחה יהודית ממוות בידי הנאצים.
האחות אגנס וולש נולדה בשם קלרה וולש בשנת 1896. וולש נולדה בהאל או בשמה המלא קינגסטון אפון האל , עיר היסטורית באנגליה הנמצאת על שפך נהר האמבר שבמחוז מזרח יורקשייר.
בשנת 1916, הצטרפה אגנס לארגון הכנסייתי בנות הצדקה (Daughters of Charity) .
ארגון זה הוקם בשנת 1633 בצרפת על ידי סנט וינסנט דה פול (St Vincent de Paul) וסנט לואיז דה מריאק (St Louise de Marillac), במטרה לעזור לעניים ולחלשים בחברה באמצעות פתיחת בתי ספר חדשים להשכלתם ומפעלים להעסקתם.
במהלך עבודתה במסגרת הארגון, הוצבה אגנס לעבודה בפלשתינה ובאירלנד.
במהלך שליחותה, נפלה אגנס ונחבלה ובעקבות כך נשלחה למנזר סנט וינסנט דה-פול בקדואן (Cadouin) שבדורדון (Dordogne) שבצרפת כדי להתאושש.
מלחמת העולם השנייה פרצה באותה עת ולכן אגנס מצאה את עצמה בשטח כבוש.
הפעילות להצלת יהודים בתקופת השואה
במהלך מלחמת העולם השנייה, בצרפת הכבושה, האחות אגנס מונתה כעוזרת של הממונה העליונה, האחות גרנייר (Sister Granier) במנזר בו התאשפזה קודם לכן.
בדצמבר 1943, במהלך חיפוש שביצעו הנאצים אחר היהודים באזור המנזר, ביקש יהודי צרפתי בשם פייר קרמייה (Pierre Cremieux) מהנזירות להסתיר את אשתו, יחד עם בנם אליין (Alain) בן השבע וילדיהם התאומים בני הארבעה חודשים.
אליין סיפר כי הוא זכה לקבלת פנים חמה במנזר.
אמו הוצגה כקרובת משפחה רחוקה של האחות אגנס, שהגיעה למנוחה אחרי לידת התאומים.
רבות מן האחיות לא ידעו את הסיבה האמיתית בגינה האם וילדיה הגיעו למנזר ושהו בו.
האחות אגנס העמידה פנים שהיא ממוצא אירי, ולא אנגלי באמצעות דרכון אירי שהיה ברשותה מתקופת שהותה באירלנד.
בתקופת המלחמה, כאנגליה, היא נחשבת לנתינה של מדינת אויב ולפיכך נוכחותה עלולה הייתה לסכן את קהילת הנזירות.
משפחת קרמייה שרדה בזכות האחות אגנס ושמרה עמה על קשר באמצעות מכתבים, עד מותה.
ב-1 במרץ 1990 הכיר יד ושם באחות אגנס כחסידת אומות העולם.
היא אחת מ-21 הבריטים בלבד שזכו להוקרה זו, ושמה רשום על האנדרטה ביד ושם.
בשנת 2009, הקרן לחינוך השואה (Holocaust Education Trust) השמיטה את שמה בטעות מרשימת חסידי אומות העולם הבריטים.
שמה הוסף לרשימה לאחר שנודע לקרן על טעותה.
בשנה שלאחר מכן, היא הוכרזה כ"גיבורה בריטית של השואה", פרס אשר נוצר על ידי גורדון בראון, ראש ממשלת בריטניה דאז.
במכתב התודה שכתבה האחות אגנס ליד ושם כתבה:
אגנס מקפייל הייתה פוליטיקאית קנדית אשר הייתה האישה הראשונה שכיהנה בפרלמנט הקנדי, בשנים 1921–1940. לאחר מכן היא כיהנה כחברה בפרלמנט של פרובינציית אונטריו (1943-1945, 1948-1951).
חוץ מחקיקיה, מקפייל עסקה גם באקטיביזם ובכתיבה.
הייתה ידוע בשל עמדות הפרוגרסיביזם והסוציאליזם שלה.
מקפייל נולדה ב-24 במרץ 1890 בדרום אונטריו.
היא התחנכה בכנסייה המתודיסטית וסיימה את לימודיה בשנת 1910. לאחר הלימודים, עבדה מקפייל בהוראה במספר כפרים שונים.
בתקופתה כמורה, החלה מקפייל בפעילות פוליטית ולכתוב.
בשנת 1921 נבחרה לראשונה לפרלמנט ונבחרה שוב לתפקיד בשנים 1925, 1926, ו-1930. בשנת 1935 לא נבחרה לתפקיד ועזבה את הפרלמנט.
בשנת 1940 היא ניסתה להיבחר שוב לפרלמנט הפדרלי, אך נכשלה ולא התמודדה שוב לתפקיד.
מקפייל שימשה כנציגתה הראשונה של קנדה בחבר הלאומים בז'נבה, ולמרות עמדותיה הפציפיסטיות, היא תמכה בכניסת קנדה למלחמת העולם השנייה.
היא גינתה רבות את המכללה המלכותית הצבאית של קנדה, בטענות פציפיסטיות וכי מכללה זו מהווה "חינוך זול וסנובי לילדי העשירים".
בשנת 1943 נבחרה מקפייל לפרלמנט המקומי של אונטריו.
היא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה (בנוסף על ריי לאקוק שנבחרה באותה השנה).
היא הפסידה בבחירות שהתקיימו בשנת 1945 אך חזרה לפרלמנט בשנת 1948 וכיהנה בו עד שנת 1951. באותה השנה לא הצליחה להיבחר שוב לתפקיד.
בשנותיה האחרונות, מקפייל הצליחה בקושי רב להתפרנס מעיתונאות.
נפטרה ב-13 בפברואר 1954 בטורונטו ונקברה בעיר בחלקה עם בני משפחתה.
אגנס ג'יברן הייתה סופרת בריטית שכתבה ספרי ילדים על אסטרונומיה וספרות בדיונית בנושאים מוסריים או דתיים.
ג'יברן נולדה בעיר בלגום שבהודו למשפחה נוצרית.
היא חונכה בביתה על ידי הוריה (אשר גילו אהדה רבה כלפי התחביבים והשאיפות שלה) ועל ידי מורים שביקרו אותה בביתה.
היא יחסה את "רגישותה הספרותית לאימה, ואת סקרנותה המדעית לאביה".
ג'יברן החלה לכתוב מגיל צעיר.
נאמר שהיא פרסמה סיפורי ילדים עם ה-SPCK (האגודה לקידום הידע הנוצרי) בגיל שבע עשרה (כלומר, בסביבות 1863), אך פרסומים שונים טוענים כי היא עשתה זאת שנה או שנתיים קודם לכן.
לאחר שאביה, רב-סרן צ'ארלס ג'יברן, יצא לגמלאות משירותו בהודו ומשפחתה עברה מהודו לבריטניה, החלה ג'יברן לכתוב סיפורים תחת השם A.G, אשר חלקם היו מיועדים לחברה דתית.
מאוחר יותר החלה ג'יברן לחתום בשמה המלא על ספריה ועל עבודותיה בנושא אסטרונומיה ועולם הטבע.
ג'יברן הייתה אסטרונומית חובבנית אשר עבדה בוועדה שהקימה את אגודת האסטרונומיה הבריטית, והפכה לחברה מייסדת באגודה בשנת 1890.
שני התחומים, האסטרונומיה והכתיבה, באים לידי ביטוי בספר המאויר הפופולרי שלה: " Sun, moon, and stars " הודפס בכמה מהדורות ונמכר בכ-24,000 עותקים ב-20 השנים הראשונות להפצתו.
הספר כלל הקדמה של צ'ארלס פריצ'רד.
מאוחר יותר, ג'יברן כתבה ספר נוסף בשם "Among the stars" אשר הוא גרסה של " Sun, moon, and stars " לילדים צעירים יותר, כפי שהסבירה במבוא.
עלילת הספר מדברת על ילד בשם איקון שמתעניין מאוד בכוכבים ופוגש פרופסור אשר מסביר לי על מערכת השמש והכוכבים.
ג'יברן נפטרה ב-20 באוגוסט 1939 (גיל 94) בבית אבות באיסטבורן.
סיפורים רבים שג'יברן כתבה, הם רומנים שיועדו לבני נוער ומבוגרים צעירים, אשר התאפיינו בסצנות פתיחה שמבססות היטב את אופי הדמויות ורקע העלילה.
בספריה, ג'יברן עוסקת בקצרה בנושאים מדעיים חדשים.
לדוגמה בספרה "The Mists of the Valley" היא מתייחסת לספר "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין:
אגנס ג'ורג' דה מיל הייתה רקדנית וכרואוגרפית אמריקאית, אשר שילבה טכניקות של בלט קלאסי, מחול מודרני ופולק.
היא שינתה את פני מחזות הזמר של אמריקה, זכתה בפרסים רבים וכתבה ספרים.
אגנס ג'ורג' דה מיל נולדה ב-18 בספטמבר 1905 במשפחה העוסקת בתיאטרון.
אביה היה ויליאם דה מיל, מחזאי בברואדווי (Broadway) ותסריטאי קולנוע.
אימה, אנה ג'ורג' דה מיל, ביתו של הנרי ג'ורג', סוציאליסט וכלכלן.
אח של אביה היה ססיל ב.
דה מיל, מגדולי במאי הקולנוע של התקופה.
במהלך ילדותה, דה מיל שהתה בעיקר בניו יורק, עם אביה ובעיירת קיץ הנקראת "מריוולד" (מקום שבו שהו בעיקר אמנים).
דה מיל תיארה את המקום הזה כ"המקום שבו צמחו הכנפיים".
שם היא רקדה בזמנה החופשי והרגישה שהיא מיועדת להיות אמנית.
כשדה מיל הייתה צעירה, אביה עבר עם משפחתו לקליפורניה כדי לעבוד בעולם הקולנוע עם אחיו.
הוא נסע במטרה להישאר שם שנה, אך נשאר שם כל חייו, בעוד דה מיל, אחותה ואימה נסעו ממקום למקום לאחר הגירושין.
אחרי שמשפחתה של דה מיל עברה להוליווד ב-1914 היא נחשפה למופעי ריקודים רבים, בייחוד בלט, בעקבותיהם החליטה שהיא רוצה להיות רקדנית.
היא ואחותה, מרגרט, למדו בבתי ספר מקומיים לבלט.
אביה של דה מיל לא רצה שהיא תהפוך ריקוד לקריירה שלה, אך דה מיל סרבה לקבל את הדין המשפחתי ובחרה לרקוד בבקרים לפני שבני משפחתה התעוררו.
במקביל, למדה אנגלית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם ערכה את עיתון בית הספר וספר המחזור.
היא גם נבחרה לשחקנית הטניס הטובה ביותר ול-'סגן נשיא' במועדון הדרמה.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות.
אימה של דה מיל תמכה יותר מאביה ברצונותיה האמנותיים.
קרוב למועד תום לימודיה, הוריה התגרשו.
אימה לקחה אותה ואת אחותה ונסעו בחזרה לניו-יורק.
שם, אחותה למדה בקולג' בזמן שדה מיל חיפשה עבודה בתיאטרון.
כשלא מצאה עבודה, התחילה לרקוד בעצמה, תכננה לעצמה ריקודי סולו, תלבושות ומוזיקה.
מבקרי אומנות הריקוד שצפו בה, התלהבו ברובם, אך הופעותיה לא נמכרו, לכן בחירתה עלתה לה בהתרוששות כלכלית.
בעקבות זאת, דה מיל עזבה ללונדון יחד עם אמה.
שם שוב זכתה לביקורות אוהדות על הופעות הסולו שלה, אך שוב, ללא קבלה כספית הולמת.
דה מיל שהתה ופעלה בלונדון במשך חמש שנים.
דה מיל התחתנה עם וולטר פרוד (Walter Prude), מנהל אמני קונצרטים, ב-14 ביוני 1943. השניים היו נשואים משנת 1943 עד מותו ב-1988. נולד להם בן, ג'ונתן, ולו שני בנים.
בשנת 1928 דה מיל יצרה את עבודתה הראשונה ככרואוגרפית, ריקוד סולו שנקרא "פחד במה", דמות המושפעת מפסל של אדגר דגה, המדגים רקדנית צעירה וביישנית.
כאשר גרה בלונדון, הייתה נוסעת לאמריקה לעיתים על מנת לבנות כוריאוגרפיות.
ביניהם הגרסה של ברודוויי ב-1936 ל"המלט", והגרסה הקולנועית של MGM ל"רומיאו ויוליה".
לבסוף, בנובמבר 1938 היא נשארה באמריקה.
דה מיל הוזמנה לבנות כוריאוגרפיות בשביל קבוצה בשם "תיאטרון בלט" (Ballet Theater), לרגל העונה הראשונה שלהם ב-1940. התוצאה הייתה "פולחן שחור" (Black Ritual), ריקוד שכל הצוות בו היה אפרו אמריקאי, משהו שהיה נדיר בבלט באותה התקופה.
שנה לאחר מכן, ביימה את המופע "שלוש בתולות ושטן" (Three Virgins and a Devil) עם הקבוצה, קומדיה ימי בניימית.
בשנת 1941, דה מיל יצרה את הכרואוגרפיה לריקוד "Drums Sound in Hackensack", עבור חברת ריקוד מודרני, מה שהפך אותה לאחת הכוריאוגרפים הראשונים אי פעם שעבדו גם עם קבוצות קלאסיות וגם עם קבוצות מודרניות.
ההצלחה הראשונה של דה מיל, הגיעה בשנת 1942, כשתכננה את הריקוד "רודיאו" (Rodeo) לקבוצת הבלט "Ballet Russe de Monte Carlo".
"רודיאו" הוביל להצלחה הבאה של דה מיל.
קבוצה אנשים מארגון התיאטרון ביקשו ממנה להכין את הריקודים למופע.
התוצאה הייתה אחד מהלהיטים הגדולים ביותר בהיסטוריה של הקומדיה המוזיקלית באמריקה: "אוקלהומה!" (Oklahoma!).
המופע יצא לאור ב-1943 והמשיך לרוץ יותר מחמש שנים.
משם דה מיל המשיכה ליצור ולביים וליצור לעצמה שם חשוב בעולם התיאטרון המוזיקלי.
לקראת סוף שנות השבעים דה מיל קיבלה שבץ מוחי, מאז היא הפסיקה לרקוד והתמקדה בכתיבה.
דה מיל כתבה בעיקר ספרים, חלקם היו ספרי זכרונות.
והשאר, ספרים על ריקוד, ביקורות ודעות על רקדניות מפורסמות.
הבלט האחרון של דה מיל היה "האחר" ("The Other"), מופע שה-"American Ballet Theater" פרסם ב-1992.
פרסים בהם דה מיל זכתה
נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון ב-1973
Handel Medallion – 1976 - הפרס הכי נחשב בהקשר להישגים אומנותיים בניו יורק.
אגנס סמדלי הייתה עיתונאית וסופרת אמריקאית, ידועה ברומן האוטוביוגרפי למחצה שכתבה "בת הארץ", וכן על סיקורה האוהד את הכוחות הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא פעלה בארצות הברית למען עצמאותה של הודו מבריטניה, וקיבלה תמיכה כספית מממשלת גרמניה.
לאחר מכן, נסעה לסין, שם היא נחשדה כפעילה עבור הקומוניסטים.
היא הייתה המאהבת של רב המרגלים הסובייטי ריכרד זורגה בשאנגחאי בתחילת שנות השלושים וסייעה להצלחתו הגדולה בטוקיו.
היא פעלה גם ממניעים אחרים כולל זכויות נשים, אמצעי מניעה ורווחת ילדים.
סמדלי כתבה שישה ספרים, ביניהם רומן, דיווח וביוגרפיה של הגנרל הסיני ז'ו דה, שדווח בעיתונים גדולים כמו "ניו יורק קאל", "פרנקפורטר צייטונג" ו"מנצ'סטר גארדיאן", וכתבה לכתבי עת אחדים.
אגנס סמדלי נולדה באוסגוד, מיזורי, ב-23 בפברואר 1892, השנייה מבין חמישה ילדים.
בשנת 1901, בגיל תשע, היא ומשפחתה עברו לטרינידד, קולורדו, שם היו עדים לאירועים רבים בזמן שביתת כורי הפחם 1903 - 1904. אביה עבד בכמה מחברות הפחם בקולורדו, והמשפחה עברה הלוך ושוב ברחבי דרום קולורדו.
בגיל 17, סמדלי עברה את הבחינה המחוזית של מורה ולימדה בבתי ספר כפריים ליד ביתה.
היא שבה לביתה כאשר אמה, שרה, חלתה ומתה בתחילת 1910.
מאוחר יותר באותה שנה, בעזרתה של דודה, נרשמה סמדלי לבית ספר לעסקים בגרילי, קולורדו, ולאחר מכן עבדה כסוכנת מכירות.
היא פרסמה את כתביה הראשונים כעורכת כתב עת של הקולג' שלה, שהיה בעיר טמפה.
בטמפה היא התיידדה עם אישה בשם ת'ורברג ברונדין ואחיה ארנסט ברונדין.
שניהם היו חברים במפלגה הסוציאליסטית של אמריקה וחשפו לראשונה את סמדלי לרעיונות סוציאליסטיים.
כאשר הם עזבו את טמפה ועברו לסן פרנסיסקו, הם הזמינו את סמדלי לבוא להישאר איתם, ובאוגוסט 1912 נישאה סמדלי לארנסט.
אבל הנישואים לא החזיקו מעמד, הם התגרשו וב-1917 עברה סמדלי לניו-יורק.
גיסתה של סמדלי, ת'ורברג ברונדין, הגיעה גם היא לניו יורק, וסמדלי הצליחה להישאר איתה בקשרים במשך החודשים הראשונים שלה בניו יורק.
במהלך השהות איתם, סמדלי התוודעה למספר מכריה של ברונדין, ביניהם הפמיניסטיות הנרייטה רודמן ומרגרט סנגר.
באותה תקופה, סמדלי הייתה במגעים עם מספר מהפכנים הודים מבנגל שעבדו בארצות הברית, כולל מ'נ'רוי וסילנדרנט גוס.
שני פעילים אלה רצו להפיל השלטון הבריטי בהודו, והם ראו במלחמת העולם הראשונה הזדמנות לממש את עניינם.
הם החלו לשתף פעולה עם גרמניה, שראתה בפעולות המהפכנים הזדמנות להסיח את דעתה של בריטניה מהחזית האירופית.
שיתוף הפעולה בין המהפכנים לגרמניה נודע בשם "הקונספירציה ההינדית-גרמנית", וממשלת ארצות הברית נקטה במהרה פעולה נגדם.
רוי וגוזה עברו שניהם למקסיקו, וגייסו את סמדלי כדי לסייע בתיאום פעילותה של הקבוצה בארצות הברית בהיעדרם, כולל הפעלת משרד קבלה לקבוצה ופרסום תעמולה אנטי-בריטית.
רוב הפעילויות הללו המשיכו להיות ממומנות על ידי גרמניה.
גם המודיעין הצבאי האמריקאי וגם הבריטי התעניינו במהרה בפעילותה של סמדלי.
כדי למנוע מעקב אחריה, סמדלי שינתה את מגוריה לעיתים תכופות, ועברה עשר פעמים דירות בתקופה שבין מאי 1917 למארס 1918, לפי הביוגרפית רות פרייס.
במארס 1918, סמדלי נעצרה לבסוף על ידי המודיעין האמריקאי.
הוגש נגדה כתב אישום בגין הפרת חוק הריגול, תחילה בניו יורק ומאוחר יותר בסן פרנסיסקו, והיא נכלאה למשך חודשיים, ושוחררה בערבות באמצעות מאמצי חברים.
סמדלי בילתה את השנה וחצי הבאות במאבק בכתבי האישום שהיו נגדה.
סמדלי המשיכה לעבוד ב-1920 בשם ההודים שהוגש נגדם כתב אישום במשפט הקנוניה ההינדי-גרמני.
לאחר מכן היא עברה לגרמניה, שם פגשה קומוניסט הודי, וירנדרנאת צ'אטופדייאיה, שבא להתגורר בגרמניה זמן מה, עם גורמי שמאל שונים.
בשנת 1928 סיימה את כתיבת הרומן האוטוביוגרפי "בת הארץ" לאחר מכן היא עזבה את גרמניה ועברה לשאנגחאי, בתחילה ככתבת בעיתון גרמני ליברלי.
בשנות השלושים, לסמדלי הייתה מערכת יחסים אישיים עם ריכרד זורגה, רב המרגלים הסובייטי, בעודו בשאנגחאי, וכנראה גם עם אוזאקי הוטסומי, שהיה כתב של עיתון יפני גדול.
מאוחר יותר הוא תרגם את ספרה של סמדלי ליפנית.
היא הכירה את זורגה לאוזקי, שהפך למודיע החשוב ביותר של זורגה ביפן.
בנוסף לכך, היא הכירה לזורגה את אורסולה קוצ'ינסקי, שלימים הפכה לאחת המרגלות החשובות ביותר של המודיעין הסובייטי.
וילגבי, ששירת עם ראש המודיעין של גנרל דאגלס מקארתור, טען שסמדלי הייתה חברה ברשת הריגול האנטי-יפנית שהקים זורגה.
לאחר המלחמה איימה סמדלי לתבוע את וילובי על האשמותיו.
רות פרייס, מחברת הביוגרפיה העדכנית והמקיפה ביותר על סמדלי, כותבת כי יש עדויות רבות מאוד בארכיונים הסובייטיים לשעבר, כי סמדלי הייתה אכן מרגלת שעסקה בריגול למען הקומיניסטים הסיניים ולמען ברית המועצות.
בסין שימשה סמדלי ככתבת עבור העיתון "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג" ועבור "מנצ'סטר גארדיאן".
היא כיסתה נושאים רבים, כולל מלחמת האזרחים הסינית.
בשנת 1936, היא הייתה בשיאן במהלך התקרית של ניסיון הפיכה נגד הממשלה הלאומנית וגרמו לה לסייע בשידורים באנגלית עבור המורדים.
לאחר מכן היא דיווחה על המלחמה נגד יפן במהלך תקופת החזית המאוחדת השנייה - כשהקומוניסטים הסינים והלאומניים איחדו כוחות בשנים 1937 - 1941. היא נסעה לאזורי הקרבות עם היחידות הסיניות הקומוניסטיות, אבל גם ביקרה ביחידות של הצבא הסיני הלאומני.
בשנות השלושים היא הגישה מועמדות כחברה במפלגה הקומוניסטית הסינית, אך נדחתה בשל ההסתייגויות שהיו כלפיה - על חוסר המשמעת שלה ועל עצמאותה המוגזמת.
סמדלי הייתה מאוכזבת מדחייה זו, אבל נשארה נאמנה ומחויבת לרעיון הקומוניסטית הסיני.
סמדלי ארגנה אספקה רפואית והמשיכה לכתוב.
בין השנים 1938–1941, היא ביקרה גם את הכוחות הקומוניסטיים וגם את כוחות הלאמניים באזורי המלחמה.
היא שעתה עם הכוחות הקומוניסטיים ביונאן, אחרי "המצעד הארוך".
במצעד הזה נסוגו הכוחות הסינים הקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג, מערבה כ-10,000 ק"מ, מלחץ הכוחות הלאומניים.
היא ניהלה ראיונות נרחבים עם גנרל ג'ואו דה, ראיונות שהיו הבסיס לספר שלה עליו.
היא נעזרה בספרה על ידי השחקנית והסופרת וואנג יינג שהתגוררה בארצות הברית בשנות הארבעים.
היא חזרה לארצות הברית, לעיר הבירה וושינגטון כדי לסנגר על סין וכתבה כמה עבודות על המהפכה של הסינית.
בשנות הארבעים היא התגוררה ביידו, מושבת סופרים אומנים בצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 1947 היא הואשמה בריגול, עזבה את ארצות הברית בסתיו 1949 ועברה לברטניה, שם נפטרה בשנת 1950 לאחר ניתוח בכיב קיבה.
סמדלי נקברה בבית העלמין המהפכני בבאבאושן בבייג'ינג בשנת 1951.
אגנש הלר (בהונגרית: Heller Ágnes; 12 במאי 1929 – 19 ביולי 2019) הייתה פילוסופית יהודייה-הונגרייה, ממייסדי אסכולת בודפשט.
הלר נולדה בבודפשט למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
אביה, שהיה דובר גרמנית ובעל השכלה משפטית, סייע לרבים להגר מאזור הכיבוש הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1944 גורש לאושוויץ, שם מת לפני תום המלחמה ושואת יהודי הונגריה.
אחרי מלחמת העולם השנייה כבר בשנת 1946 הכירה את אישטוואן (שלמה) הרמן (שהפך לימים לבעלה הראשון).
שניהם השתייכו אז לתנועת "הנוער הציוני" בהונגריה.
שלמה הרמן היה חבר הנהלת התנועה ושניהם היו ציונים נלהבים.
הרמן הדריך קבוצות ילדים וקיים מפגשים רבים ב"קן" של התנועה בבודפשט.
עם הזמן התרחקו מהציונות ביחד עם אגנש הלר ושניהם הצטרפו למפלגה הקומוניסטית, בעוד חברם לתנועה ניסן הירשמן עלה לישראל בשנת 1948.
בשנת 1947 החלה הלר ללמוד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת אטווש לוראנד, אך עברה ללימודי פילוסופיה בעקבות הרושם שהותירה עליה הרצאה של הפילוסוף ג'רג' לוקאץ'.