tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במבצר קיים מוזיאון וחנות ספרים וניתן להישאר לישון במקום בתנאי קמפינג וכן לשכור ציוד צלילה.
פורט המילטון הוא מחנה צבאי שהחל להיבנות בתחילת המאה ה-19 בשולי שכונת ברוקלין בניו יורק (ארצות הברית) והורחב לאורך השנים.
המחנה הוקם בנקודה אסטרטגית הצופה על מצר הנארוז ויחד עם פורט לה פאייט שנבנה ממערב לו ופורט וודסוורת' (שנבנה בסטטן איילנד מעבר למיצר), הוא שומר על אחד משני מעברי הים לכוון ניו יורק ונהר ההדסון המוליך לפנים היבשת.
המחנה הוחזק על ידי כוחות האיחוד בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית ושימש בהמשך את צבא ארצות הברית במהלך המלחמות.
כיום משמש כבסיס הצבאי של המשמר הלאומי, צבא המילואים של ארצות הברית ויחידות נוספות.
רק במהלך המאה ה-20 נקרא המקום על שמו של אלכסנדר המילטון.
הפוטנציאל של הנקודה האסטרטגית בקצה ברוקלין נוצל כבר במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כשסוללת תותחים אמריקאית התבצרה במקום ופתחה באש על שיירת אוניות בריטיות שעברו במיצר.
בעקבות מלחמת 1812, במהלכה התמודדה ארצות הברית עם תקיפות ימיות, נפלה ההחלטה בממשלה להשקיע בחיזוק קווי ההגנה לאורך החופים.
למהלך זה, שנקראה "הקמת קו ההגנה הימי השלישי" , הקצתה הממשלה כ-800,000 דולר.
ב-11 ביוני 1825 החל קצין הצבא סיימון ברנרד לבנות את פורט המילטון.
המבצר נחנך ב-1831 בהשקעה של חצי מיליון דולר.
חלק זה נקרא עם סיומו "פורט קייסמייט" והפך לליבו של מחנה המילטון שהחל להתפתח ממבצר זה.
עם סיום הבנייה הוצבה המקום סוללה ארטילרית שמטרתה הייתה להגן על מעבר המים אך גם על מעגן ועל מבצר נוסף (פורט לה פאייט) שהוקם ממערב על אי בקרבת החוף.
ב-1839 הפך המבצר לבסיס האימונים הראשון של המשמר הלאומי של ארצות הברית וב-1840 מונה קפטן רוברט אי.
לי מחיל ההנדסה לנהל את הרחבת המחנה בתקציב של 20,000 $.
בהמשך שימש לי כמהנדס המבצר עד 1846 כשבתקופה זו הקים עוד מספר מבצרים באזור ניו יורק.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית חיזקו כוחות האיחוד את המבצרים סביב מצר הנארוז ופורט המילטון ביניהם נגד אפשרות פלישה של צי הקונפדרציה לכוון ניו יורק.
בעקבות השיפור בכוח האש של התותחים הימיים היה צורך לחזק את חומות המבצר על ידי הערמת סוללות אדמה והצבת התותחים מאחוריהן.
הפיתוח והחיזוק של המבצר המשיך גם לאחר המלחמה אך באיטיות בגלל מחסור כספי.
ב-1863, במהלך המלחמה, נשלחו חיילים מהמבצר לסייע בדיכוי מהומות הגיוס בניו יורק.
ב-1885 הסמיכה מועצת הביצורים האמריקאית את מזכיר המלחמה ויליאם אנדיקוט לבחון את מערכת הביצורים של חופי ארצות הברית ולהציע שיפורים.
במסגרת זו הציעה הוועדה של אנדיקוט גם את חידוש הביצורים של פורט המילטון.
בין 1898 ל-1905 נערכו שינויים רבים במבצר שכללו הריסת חלק מהביצורים הישנים, בניית ביצורי בטון חדשים, הצבת תותחים חדשים והכפפת המבצר לפיקוד הצבאי של דרום ניו יורק.
במסגרת שינויים אלו הוצבו במבצר המשודרג 41 תותחים ומרגמות מודרניים מסוגים שונים וסוללות ההגנה שנבנו עבור התותחים חרגו מעבר למבצר ההיסטורי.
בחלק מהתותחים נעשה שימוש בטכנולוגיית "תותחים נעלמים" המאפשרת להעלות ולהוריד את התותח דבר המאפשר הגנה טובה יותר עליו.
במלחמת העולם הראשונה נערכו שינויים רבים במבצר.
מגויסים חדשים רבים הגיעו להתאמן בבסיס הצבאי ולשם כך הוקמו במקום מבניים זמניים.
במקביל הועברו החיילים שהיו מוצבים במבצר ליחידות ארטילריה ביבשת ובהמשך הועברו לחזית המערבית.
גם רבים מהתותחים והמרגמות נלקחו לטובת המאמץ המלחמתי באירופה כשחלקם הורכבו על רכבות ואחרים על עגלות.
בסיום מלחמת העולם הראשונה לא הוחזרו למבצר התותחים שנלקחו משם במלחמה ותהליך צמצום הארסנל במבצר נמשך כשעוד תותחים הועברו למבצרים אחרים ו-2 תותחים הועברו למטרת אימונים במכללת ווסט פוינט.
צמצום כוחו של המבצר הביא להפיכתו למבצר של הקו השני במערכת ההגנה על ניו יורק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כללה מצבת התותחים במבצר 4 תותחים בלבד.
המחנה שימש בעיקר כמרכז גיוס ובהמשך הוצבו במקום תותחי נ"מ 90 מ"מ .
לאחר מלחמת העולם השנייה החליט צבא ארצות הברית שתותחים להגנת חופי המדינה אינם נדרשים עוד ואחרוני התותחים הוצאו מהמבצר.
בתחילת שנות ה-50 הוצבו במקום ארבעה תותחי נ"מ 120 מ"מ כחלק מהמלחמה הקרה אך בתחילת שנות ה-60 הוצאו גם הם מהמבצר.
נכון להיום משמש המחנה כבסיס למספר יחידות של צבא ארצות הברית כולל בסיס קליטה ומיון, מפקדה של חיל ההנדסה, תובלה וטיפול רפואי מוטס וכן בסיס של צבא המילואים של ארצות הברית והמשמר הלאומי.
המבנה ההיסטורי המקורי של המצודה הפך תחילה למועדון קצינים וכיום משמש כמועדון קהילתי.
המוצב הקדמי בחזית המבנה ההיסטורי הפך למוזיאון צבאי .
גם ביתו של רוברט אדוארד לי שוחזר ופתוח לביקורים.
עם בניית גשר וראזאנו נארוז בשנות ה-60 נהרסו חלק מהמבנים של המחנה לטובת תשתית הגשר אך המבצר המקורי שרד.
המבצר ההיסטורי נרשם ב-1974 ב.
מספר תותחים עתיקים הובאו והוצבו במחנה הצבאי ובסביבת האתר ההיסטורי כדי להנציח את מורשתו.
המבנה המקורי של המבצר היה בצורת האות C כשהצד הקעור פונה לכוון הים והצד הקמור לכוון היבשת.
המבנה בנוי כחומת סוגרים בת שתי קומות כשבכל קומה וכן על הגג הוצבו תותחים.
בנוסף לפתחים בחומה עבור תותחים נפערו בה גם חלונות שאיפשרו לחיילי המבצר לירות החוצה.
בצידה הקמור נחפרה תעלת הגנה כשבתוכה הוקמה עמדה שנועדה להגן מפני תנועת חיילי אויב בתעלה עצמה.
בחזית המבצר הוקם מבצר קדמי שהגן על הכניסה למבצר מכיוון היבשה והוגן גם הוא על ידי תעלה.
במבצר צולם חלק מפרק 18 בעונה 19 של הסדרה חוק וסדר
עלילת הספר "מילת כבוד" מאת הסופר נלסון דה מיל מתרחשת במצודה וסביבתה.
בסרט "דה לורד אוף פלטבוש" מ-1974 משרת אחד מגיבורי הספר בפורט המילטון.
פורט ג'יי הוא מבצר צבאי מדגם כוכב הנמצא על האי גברנרז איילנד שבניו יורק ונחשב למבנה העתיק ביותר שקיים על האי.
בניית המבצר החלה ב-1776 והוא שופר וחוזק עם השנים ויועד להגנה על נמל ניו יורק שנבנה כקילומטר ממנו.
הבסיס הצבאי במקום פעל עד 1997 כשצבא ארצות הברית פינה אותו לטובת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
המבצר נכלל ב-1974 ב של ארצות הברית.
המבצר נקרא על שם ג'ון ג'יי שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
ב-1776, בתקופת המהפכה האמריקאית ולאחר פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, החל גנרל ישראל פטנאם להקים את המבצר מסוללות עפר בצידו הצפון מזרחי של האי כדי להגן על נמל ניו יורק והציב בו 8 תותחים.
ב-12 ביולי 1776 פתחו התותחים באש על שתי ספינות מלחמה בריטיות ששטו לכוון נמל ניו יורק ואילצו אותן לסגת
בספטמבר 1776, לאחר נסיגת כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון מניו יורק, נסוג גם הכוח ששהה על האי והבריטים השתלטו עליו, חיזקו את ביצורי המבצר והפכו את המקום לבית חולים שדה.
ב-25 בנובמבר 1783 נסוגו הבריטים מהאי ומניו יורק במסגרת "יום הפינוי" .
לאחר נסיגת הבריטים מהאי וסיום המלחמה נזנח המבצר וחלה שחיקה בסוללות העפר של המבצר.
ב-1794 החלה מועצת העיר ניו יורק לחזק את המבצר וב-1797 הקצתה כ-30,000$ למימון העבודות.
ב-1800 החליטה מועצת העיר למכור את המבצר יחד עם כל גברנרז איילנד לממשלת ארצות הברית תמורת דולר אחד.
ב-1806, עם התחזקות המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והחלשות המפלגה הפדרליסטית, ירדה קרנו של ג'ון ג'יי הפדרליסט והוחלט לקרוא למבצר "פורט קולומבוס" על שם כריסטופר קולומבוס.
בשנה זו החל תהליך שדרוג של המבצר בהובלתו של המהנדס ג'ונתן ויליאמס .
השדרוג כלל הרחבת המבצר, החלפת סוללות העפר בקירות אבני גרניט ולבנים, חפירת חפיר ויצירת שיפועים.
השדרוג הושלם ב-1808 והמבצר הפך לחלק מקו ביצורים ימיים שהגן על ערי החוף המזרחי של ארצות הברית.
עד פריצת מלחמת 1812 כנגד בריטניה הקימו האמריקאים שורה של מבצרים שהגנו על ניו יורק.
בין השאר נבנו "פורט ווד" על ליברטי איילנד, "פורט גיבסון" על אליס איילנד, מבצר קלינטון בדרום מנהטן, טירת ויליאמס בגברנרז איילנד.
ביצורים חזקים אלו הביאו את הבריטים להימנע מלתקוף את ניו יורק ולהפנות את המאמץ המלחמתי לגזרות אחרות כמו האגמים הגדולים, וושינגטון די.
בחצי הראשון של המאה ה-19 שימש המבצר כמקום הצבה ראשון של רבים מהקדטים שהשלימו את הכשרתם ב בווסט פוינט.
בין השאר עברו במבצר יוליסס ס.
לי, תומאס ג'ונתן ג'קסון ואחרים.
עם הקמת המבצרים פורט המילטון ופורט וודסוורת' בכניסה למצר הנארוז הצטמצם הצורך למגן את המבצרים הקרובים יותר לנמל ניו יורק ופורט ג'יי הפך למחנה צבאי סטנדרטי.
ב-1833 הוקמו במקום 4 קסרקטינים מאבן למגורי חיילים וכן מחסן נשק גדול.
ב-1852 הקים צבא ארצות הברית במקום מרכז קליטה לחיילים חדשים מצבא הרגלים.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית (ב-12 באפריל 1861) נשלחו 2 כוחות מהמבצר לתקוף את פורט סאמטר (ליד צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית).
הכוחות נהדפו אך האירועים האלו היו בין הטריגרים לפרוץ המלחמה.
בתחילת המלחמה שימשו המבנים במצודה כמקום מעצר זמני לשבויים מצבא הדרום עד העברתם לבתי כלא קבועים בעורף האיחוד וכן הוקם במקום בית חולים צבאי לטיפול בשבויים.
בשלבים המאוחרים של המלחמה (ובשנים שלאחריה) הוצבו במקום כ-50 תותחים בקטרים של 10 ו-15 אינץ'.
בשנים שלאחר המלחמה שימש המבצר כמחסן תחמושת מרכזי וכן כמאגר נשק שיצא מגלל שימוש ויועד למיחזור או מכירה לצבאות זרים.
בשלהי המאה ה-19 החל הצבא האמריקאי בהוצאת כוחותיו מהאזורים העירוניים של ניו יורק וסביבתה וריכוזם בפורט ג'יי.
במסגרת זו הוקם באי הפיקוד האטלנטי של צבא ארצות הברית שהפך בהמשך לפיקוד המזרחי .
בין מפקדי פיקוד זה ששירתו במקום היו ג'ורג' מיד, וינפילד סקוט הנקוק וג'ון סקופילד.
ב-1904 הורה רוט להחזיר למבצר את שמו המקורי "פורט ג'יי".
עם תחילת המאה ה-20 נוצר קונפליקט בין צבא ארצות הברית למועצת העיר ניו יורק שדרשה לפנות את האי על מנת להפוך אותו לפארק עירוני.
אליהוא רוט, מזכיר המלחמה של ארצות הברית, טען שקיים עדיין צורך צבאי באי כדי להגן על המרכז הכלכלי והמסחרי בדרום מנהטן.
רוט הורה להרחיב את גודל האי ובמסגרת פרויקט ההגדלה הובאו למקום אדמה וסלעים שנחפרו עבור הרכבת התחתית של ניו יורק ולצורך ניקוי והעמקת נמל ניו יורק.
פעולות אלו הביאו להרחבת שטח גברנרז איילנד מ-60 דונם ל-172 דונם.
רוט שכר גם את שירותיה של חברת תכנון לפתח את המחנה הצבאי שבאי כשבסופו של תהליך נהרסו כל המבנים במחנה למעט הביצורים המקוריים ומבני מגורי החיילים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוסבו מבני המגורים של החיילים לדירות מגורים למשפחות אנשי צבא קבע ולשם כך הורחבו החניות למכוניות פרטיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך המקום למפקדה של הארמייה הראשונה של ארצות הברית ובהמשך גם למפקדת "הפיקוד המזרחי" שהייתה אחראית להגנת חופיה במזרחיים של המדינה.
ב-1942 נלקחו כל התותחים ההיסטוריים שהוצבו במבצר (למעט ארבעה) ונשלחו למפעלי פלדה להתכה וייצור נשק חדש למאמץ המלחמתי.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל צבא ארצות הברית ברויזיה של המחנות הצבאיים שברשותו וב-1964 הוחלט לאחד את פיקוד הארמייה הראשונה עם פיקוד הארמייה השנייה ולהעביר אותן לפורט מיד שבמרילנד.
האחריות על המבצר עברה למשמר החופים של ארצות הברית שהמשיכה לפעול מהאי עד 1996 אז עזב גם משמר החופים את האי.
בינואר 2001 הוכרזו כ-100 דונם מגברנרז איילנד כאתר לאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
בשטח זה נכללו פורט ג'יי וטירת ויליאמס .
פורט גיינס הוא מבצר צבאי היסטורי שנבנה ב-1821 על האי דופין ביציאה ממפרץ מוביל באלבמה.
המבצר נקרא על שם אדמונד גיינס שהיה קצין בדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית (1849-1777).
יחד עם פורט מורגן, מצידו השני של המפרץ, שמרו שני המבצרים על הגישה למפרץ מוביל ולנמל העיר מוביל.
המבצר התפרסם בעקבות מעורבותו בקרב על מפרץ מוביל שהתחולל ב-1864 .
המבצר הוכרז כאתר מורשת היסטורי לאומי ומשמש בחלקו כמוזיאון.
המבצר נבנה ב-1821 כלקח ממלחמת 1812 והיה חלק משורה של מבצרים שבנה צבא ארצות הברית כדי להגן על חופי המדינה.
המבצר, שתוכנן על ידי הארכיטקט ג'וזף טוטן, נבנה בצורת מחומש כשבכל פינה של המבנה נבנתה עמדת תותחים.
כמו כן נבנו עמדות לסוללות תותחים מסביב למבצר.
המבצר נבנה כ-10 ק"מ מערבית לפורט מורגן דבר שאפשר שמירה מרבית על המפרץ.
המבצר נבנה מלבנים ובנוסף לחומה ההקפית נבנו במרכז המבצר מבני מגורים ושירות.
מלחמת האזרחים האמריקנית נפתחה רשמית ב-12 באפריל 1861 אך כבר ב-3 בינואר אותה שנה כבש כוח של צבא הקונפדרציה, בפיקודו של קולונל ג'ון טוד, את פורט גיינס ופורט מורגן כחלק מחיזוק ההגנות על נמל העיר מוביל.
הצבא הדרומי חיזק את פורט גיינס והציב במקום 26 תותחים וכ-600 חיילים וכן פיזר כ-70 מוקשים ימיים בכניסה למפרץ.
בנוסף העביר הדרום צי קטן של כשש ספינות מלחמה למפרץ בפיקודו של אדמירל פרנקלין ביוקנן .
עם פרוץ המלחמה הועבר הפיקוד על המבצר לידי בריגדיר גנרל ריצ'רד לוסיאן פייג' וסגנו קולונל צ'ארלס ד.
ההיערכות של צבא הדרום באזור אפשרה, בתחילת המלחמה, למעבר של ספינות אספקה ושירות של הקונפדרציה אל העיר מוביל וממנה עם מספר נפגעים נמוך.
ב-1862 כבש צבא הצפון את נמל ניו אורלינס ובכך הפך הנמל של מוביל לנמל היציאה העיקרי של צבא הדרום למפרץ מקסיקו.
מצב זה הביא לניסיונות של צי הצפון להטיל סגר על כניסת ויציאת אוניית מנמל מוביל אך במספר מקרים הצליחו ספינות הדרום לעבור את הסגר ללא הפרעה.
צבא הצפון הקצה לטובת הסגר על מפרץ מוביל וכיבוש המבצרים 18 ספינות מלחמה וכוח רגלי בהיקף של כ-2,000 חיילים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד קנבי שמטרתו הייתה לנחות מהים ולכבשו את המבצרים גיינס ומורגן.
ב-3 באוגוסט 1864 נחתו כ-1,500 מחיילי הצפון, בפיקודו של מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר, כ-15 ק"מ ממערב למצודת גיינס והחלו להתקדם רגלית לכוון המצודה ועם הגיעם הטילו מצור עליה .
ב-5 באוגוסט 1864 בבוקר תקף צי של ספינות מלחמה של צבא הצפון, בפיקודו של אדמירל דייוויד פראגות', את מפרץ מוביל .
לאחר קרב ימי שערך כשלוש שעות נכנע צי הדרום ומפקד מצודת גיינס, צ'ארלס ד.
אנדרסון, הבין שהוא מכותר מהים ומהיבשה וב-8 באוגוסט החליט להיכנע.
לאחר נפילת מבצר גיינס התפנה חלק מהצי, בפיקודו של מייג'ור גנרל גורדון גריינג'ר, להטיל מצור על פורט מורגן .
המצור נמשך כשבועיים במהלכם הפציץ צי הצפון את המבצר ללא הפסקה עד כניעתו של מפקד המבצר, פייג', ב-23 באוגוסט 1864.
לאחר כיבוש המבצר שימש הנמל שלידו כנקודת יציאה לפשיטות של צי צבא הצפון ליעדים צבאיים של צבא הדרום באזור מוביל כשבין השאר תקף צי הצפון את הפורט הספרדי ואת פורט בלייקלי .
פעילות זו נמשכה עד 9 במאי 1965 כשהדרום חתם על הסכם כניעה.
מאחר שמפקד המבצר נכנע לפני שהחלו הקרבות על המבצר ניצלו חלקים גדולים ממנו מהרס (בניגוד לפורט מורגן שסבל מהרס רב לאחר שבועיים מצור והפגזות).
על אף השליטה במפרץ לא מיהרו מפקדי צבא הצפון לכבוש את נמל מוביל, דבר שאירע רק באפריל 1865 לקראת סיום המלחמה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד בשלהי המאה ה-19 שופץ חלק מהמבצר.
שם המבצר נקבע כ"פורט גיינס" ב-1853.
המבצר הוכרז ב-1976 כאתר מורשת היסטור לאומי על ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בחלק מהמבצר הוקם מוזיאון המציג מידע וחפצים הקשורים למלחמת האזרחים האמריקנית וביניהם תותחים שפעלו מהמבצר והעוגן הראשי של ספינת הקרב הרטפורד שהייתה ספינת הדגל של מפקד הקרב מטעם האיחוד אדמירל דייוויד פראגות'.
כמו כן מוצג במוזיאון מידע על התקופה הקולוניאלית שבה שלטו הצרפתים בחלקים מדרום ארצות הברית.
כמו כן מתקיימים במבצר טקסים לציון אירועים היסטוריים.
המבצר סבל לאורך השנים מפגעי מזג האוויר שאופייניים למפרץ מקסיקו ודורש, לכן, תחזוקה מתמדת.
ב-2009 הוכנס המבצר לרשימת "עשרת אתרי מורשת מלחמת האזרחים שבסיכון גבוה" שמנוהלת על ידי "הקרן לאתרי קרבות" .
ב-2011 הוכנס המבצר לרשימת 11 האתרים בסיכון הגבוה ביותר שמנהלת הקרן הלאומית לשימור היסטורי.
פורט בנגלורו הוא מבצר שנבנה בעיר בנגלורו שבהודו ושירת בעיקר את שליטי ממלכת מייסור.
בנייתו החלה ב-1537 וחיזוקו המשיך עד נפילת בנגלורו בידי צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השלישית.
כיום רק חלקים מהמבצר השתמרו והמקום פתוח לביקורי מטיילים.
המבצר הראשון הוקם ב-1537, בתקופת אימפריית ויג'איאנגר, על ידי קמפה גאודה הראשון .
גאודה, שהיה צאצא לבית אצולה, נחשב למייסד בנגלורו ההיסטורית ואף שלט בה בהמשך.
לפני הקמת בנגלורו כבש גאודה את השטחים שהקיפו את בנגלורו.
המודל לפיו רצה גאודה לבנות את בנגלורו הייתה העיר האמפי שהייתה בירת אימפריית ויג'איאנגר ואותה ביקר לפני הקמת בנגלורו.
כדי להגן על העיר הקים במרכזה מבצר מוקף בחומה מאדמה בה נקבעו תשעה שערים.
החומה הוקפה בחפיר אותו מילאו במים.
ממלכתו של קמפה גאודה המשיכה לשלוט על בנגלורו וסביבתה גם לאחר מותו ב-1569. ב-1637–1638 עלו על ממלכתו של גאודה כוחות של סולטנות ביג'אפור (Sultanate of Bijapur) בפיקודו של Rustam i Zaman ולאחר משא ומתן כבשו את בנגלורו ללא קרב.
לאחר הקרב הפכה העיר והמבצר למפקדה הראשית של הסולטנות.
ב-1673 עברה העיר לידי Chikkadeva Raya משושלת וודיאר שהחל להרחיב את המבצר, תהליך שהמשיך עד 1704.
ב-1761, עם עלייתו לשלטון של חיידר עלי, החל תהליך שיקום המצודה כשבמסגרת פעולה זו הוחלפו חומות האדמה באבני גרניט.
במהלך המלחמות האנגלו-מייסוריות, שפרצו ב-1767 התחוללו מספר מערכות בין חיילי ממלכת מייסור לחיילי חברת הודו המזרחית הבריטית והמצודה נפגעה עקב הפגזה של תותחי הבריטים.
טיפו סולטאן, בנו של חיידר עלי, הצליח לתקן את חומות המצודה אולם בתחילת 1791, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השלישית, הטיל מפקד הכוחות הבריטים, לורד צ'ארלס קורנווליס, מצור על המבצר.
לאחר שישה שבועות של מצור הצליחו הבריטים לפרוץ את חומות המבצר ולכבוש אותו ואת העיר.
במסגרת ההסכם שסיים את מלחמת אנגלו-מייסור השלישית נסוגו הבריטים וטיפו סולטאן חזר לעיר.
ב-1799, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית, כבשו הבריטים בשנית את העיר.
לאחר אירוע זה לא שימש המבצר לצרכים צבאיים.
לאחר כיבוש המבצר על ידי הבריטים ב-1791 הם החלו בתהליך איטי של פירוק חומות המבצר לטובת דרכים ומבנים חדשים כשבמקביל החלו חלק מהמבנים הצבאיים שבתוך המבצר לשמש למטרות אזרחיות.
המבצר בוני מחומות בהיקף ומבנה מרכזי עשויים מאבני גרניט (שהחליפו את חומות האדמה).
גובה החומות והמבנים כ-10 מטר וצורת המבצר ריבוע כשאורך כל צלע שלו כ-450 מטר.
לאורך החומות נקבעו 26 מגדלי שמירה וכן שבעה פתחים מוגנים בשערים כבדים.
במרכז החצר היו מבנים ששימשו את החיילים ששירתו במבצר וכן הוקם בו ארמון הקיץ של טיפו סולטאן.
שערי העיר קושטו במוטיבים אמנותיים שעדיין ניתן לראותם ליד השער שנותר.
המבצר נבנה במרכזה של העיר בנגלורו כשהתפיסה של בוניו הייתה שבמקרה של התקפה על העיר ימצאו אנשיה מקלט במבצר כדי להנות מההגנה שסיפק.
המבצר וסביבתו כוללים מספר אתרים היסטוריים:
מקדש Kote Venkataramana : מקדש הינדי שנבנה ב-1689 כחלק מהעיר העתיקה של בנגלורו.
כנסיית המבצר : כנסייה פרוטסטנטית שנבנתה בתחומי המבצר ב-1808 על ידי חיילי צבא בריטניה כדי להנציח את הניצחון של הבריטים ב-1799 במהלך המצור על בנגלורו במלחמת אנגלו-מייסור השלישית.
בחצר הכנסייה נקברו קצינים בריטים שנהרגו במלחמה הזו.
בעקבות צמצום השימוש בכנסייה היא נמכרה על ידי הכנסייה האנגליקנית לממשלת מייסור שהרסה את הכנסייה ובית הקברות ב-1932 והקימה במקום שלוחה של בית חולים .
לשימור זיכרון הנופלים האנגלים במלחמת אנגלו-מייסור השלישית הוקם בסביבות 1912 סנוטף בקרבת כנסיית הדסון בעיר.
ב-1964, בעקבות הפגנות של לאומנים הודים שגרמו נזק למבנה, ולמרות מחאות של חובבי היסטוריה, נהרס הסנוטף.
לאחר הליך זה לא נשאר זיכרון לחללי הקרב לכיבוש בנגלורו.
בית הספר של המבצר: נבנה בשלהי המאה ה-19 סמוך ובאחריות כנסיית המבצר.
בית ספר בשם זה עדיין קיים באתר אחר.
ב-1930 החליטה מועצת בנגלורו לעצור את תהליך הריסת המבצר.
בשלב זה שרדו ממנו רק קטע מהחומה ובה שער (שער דלהי), שני מבצרי משנה בחצר הפנימית, מרתף עינויים ושער למרתף.
מבנים אלו הפכו לאתרי תיירות.
ב-2012, במהלך חפירת תשתיות למטרו עירוני נמצאו שני תותחים מתקופתו של טיפו סולטאן.
בנגלורו והמבצר תועדו בציורים של ג'יימס הנטר ששירת כצייר צבאי בהודו בתקופה בה נכבש המבצר על ידי הבריטים.
פורט ולור הוא מבצר שנבנה ב בלב העיר ולור שבמדינת טמיל נאדו, הודו על ידי שליטי אימפריית ויג'איאנגר, ושימש תקופה מסוימת כבירת האימפריה.
לאחר התפוררות אימפריית ויג'איאנגר עבר המבצר לשליטה של כמה ממלכות ובסופו של דבר נשלט על ידי האימפריה הבריטית עד הכרזת העצמאות של הודו.
המבצר התפרסם בגלל החומות המפוארות שלו, החפיר הרחב והבנייה החזקה.
בתחומי המבצר נבנו כמה אתרי מורשת והוא משמש כיום כאתר תיירותי הפתוח לביקורים.
המבצר נבנה ב-1566 על ידי שני ראשי שבטים (Chinna Bommi Reddy ו-Thimma Reddy Nayak) שחיו תחת הנהגתו של קיסר אימפריית ויג'איאנגר, סאדאשיווה ראיייה .
בהמשך עלתה חשיבות המקום לאחר שבעקבות תבוסת האימפריה בקרב טליקוטה הוקמה בירתה בעיר השכנה צ'נדגירי .
ב הפכה שושלת ארווידו את העיר לבירתה.
ב-1614 פרץ מרד באימפריה והמורדים הוציאו להורג את הקיסר סרירנגה השני ובני משפחתו, ורק בנו רמה דבה ראיה הצליח לחמוק מהטבח.
אירועים אלו היו תחילתו של קרב טופור , שפרץ ב-1616 ושהיה מרד פנימי וסימן את סופו של תהליך התפרקותה של האימפריה.
במהלך שליטת אימפריית ויג'איאנגר בממלכתה היא ניהלה קרבות עם אימפריות אחרות, וביניהן סולטנות ביג'אפור יחד עם השבטים הכפופים לה, למשל, מאדורי נאיק , נאיק מגינג'י ועוד.
ב-1640, במהלך שלטונו של סרירנגה השלישי , כבשה סולטנות ביג'אפור את המבצר, אך הוא שוחרר לאחר זמן מה על ידי בת הברית של אימפריית ויג'איאנגר, ממלכת ת'אנג'בור מאיק .
ב-1650 כרת שליט אימפריית ויג'איאנגר, סרירנגה השלישי , ברית עם שליטי מייסור ושליטי ת'נג'בור כדי לתקוף את שליטי גינג'י ושליטי מאדוראי מדרום.
השליטים המותקפים פנו לעזרה לסולטאן ביג'אפור וזה תקף את מצודת ולור, בירת אימפריית ויג'איאנגר, וכבש אותה.
בהמשך יצא סולטן ביג'אפור כנגד צבא ויג'איאנגר והביס אותו.
היה זה האות לסיום דרכה של אימפריית ויג'איאנגר בהיסטוריה.
סולטנות ביג'אפור שלטה 20 שנה במצודת ולור.
ב-1676 יצא שליט האימפריה המראטהית, שיוואג'י, למערכה נגד הממלכות שמדרום לו, וביניהן סולטנויות ביג'אפור ומאדוראי.
ב-1677 הטילו כוחות מהאימפריה המראטהית מצור על מבצר ולור, שנמשך 14 חודשים והסתיים ב-1678. לאחר כיבוש המבצר פעלו הכובשים לחזק את המבצר.
בתקופת שלטון האימפריה המראטהית במבצר היא ניהלה מלחמות כנגד האימפריה המוגולית בהנהגתו של המלך אורנגזב.
ב-1707, לאחר מותו של אורנגזב, מלך האימפריה המוגולית, כבש דאוד חאן פאני , ראש הצבא של האימפריה המוגולית, את מבצר ולור, תוך שהוא מביס את צבא האימפריה המראטהית.
האימפריה המוגולית הייתה מוסלמית בדתה וכיבוש מבצר ולור היה חלק מהתנופה והגידול של האחיזה המוסלמית במרכז הודו.
במסגרת הסכמים הועבר המבצר ב-1710 לידי סולטני קרנטיקה .
החדירה הבריטית להודו החלה באמצע המאה ה-17, באחיזה בחוף של העיר מדראס על ידי חברת מזרח הודו הבריטית.
בעזרת הסכמים מדיניים וכוח צבאי התחזקה והתרחבה האחיזה הבריטית.
ב-1744 פרצו המלחמות הקרנטיות, שבהן היו מעורבות כמה ממלכות הודיות, האימפריה הבריטית והאימפריה הצרפתית, ובמסגרת מלחמות אלו השתלטה חברת מזרח הודו הבריטית על מבצר ולור.
ב-1780 ניסתה ממלכת מייסור, בהנהגתו של חיידר עלי, להשתלט על המבצר במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השנייה.
המייסורים הטילו מצור על המבצר שנמשך כשנתיים, אך כוח המגן במבצר החזיק מעמד והמבצר לא נפל.
ב-1792, בעקבות הניצחון של הבריטים בהנהגת צ'ארלס קורנווליס על ממלכת מייסור במלחמת אנגלו-מייסור השלישית, לקחו הבריטים שניים מילדיו של טיפו סולטאן כבני ערובה למילוי הסכם השלום והחזיקו אותם במבצר ולור.
ב-1806 הורה המפקד העליון של הכוחות הבריטים במדראס וסביבתה לשפר את הופעתם הצבאית של חיילי הרגלים ההודים של הצבא הבריטי.
ההוראה כללה החלפת הטורבן בכובע, גילוח הזקנים והסרת קישוטים.
חיילי הרגלים ראו בהוראה זו פגיעה באמונתם הדתית, כשהשימוש בעור פרה בכובע שקיבלו רק הגביר את הכעס.
כעס זה הביא לפרוץ מרד חיילי הרגלים ההודים שהוצבו במבצר ולור ביולי 1806. כ-800 מורדים פרצו למגורי החיילים הבריטים במבצר והרגו כ-15 קצינים וכ-100 חוגרים.
המורדים אף קראו לשני בניו של טיפו סולטאן, שהוחזקו במבצר, להנהיג את המרד.
עם היוודע דבר המרד נשלחו פרשים וסוללות תותחים מהבסיס הצבאי בארקוט לדכא את המרד, במחיר של כ-350 חיילי רגלים הרוגים ומספר דומה של חיילים פצועים.
בעקבות המרד הורחקו ילדיו של טיפו סולטאן לכלכותא והושמו שם בבידוד.
הבריטים המשיכו לשלוט במבצר עד סיום שליטתם בהודו ב-1947.
המבצר נבנה מאבני גרניט בצורת מלבן והתפרש על שטח של כ-130 דונם.
לאורך החומה נבנו מספר מצדים עגולים ומחוץ לחומה נחפר חפיר שמולא במים.
בגבולות המבצר נבנו מספר מבנים וביניהם:
מקדש ג'אלאקאנגסוווארר שהוקדש לאל שיווה
מסגד שנבנה בתקופת שלטון האימפריה המוגולית המוסלמית וסגור כיום לטקסים דתיים למרות הפגנות מחאה של מוסלמים
כנסיית סנט ג'ון שנבנתה בתקופת שלטון הבריטים במבצר
הכלא המלכותי בו הוחזקו תחילה בניו של טיפו סולטאן (שנמסרו לבריטים לאחר מלחמת אנגלו-מייסור השלישית) ובהמשך שאר בני המשפחה (שנפלו בשבי בעקבות מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית).
לאחר מרד החיילים הרגליים ההודים ב-1806 הוגלתה המשפחה לכלכותא.
כמו כן נאסר במבצר ונפטר בו מלך סרי לנקה סרי ויקראם רג'סינה ומצבתו נמצאת ליד המבצר
המבצר עבר שימור בחסות האגודה לארכאולוגיה של הודו ופתוח לביקורי תיירים.
כמו כן נפתח במקום מוזיאון.
ב-1984 הנפיק השירות הבולאי ההודי בול לציון המבצר
פורט דינדיגול הוא מבצר שנבנה ב-1605 בעיר דינדיגול במדינת טמיל נאדו שבהודו.
המבצר נבנה על סלע גדול לכן הוא נקרא לפעמים מבצר הסלע.
המבצר נמצא בחסות ובאחריות הסקר הארכאולוגי של הודו.
ב-1378 השתלטה אימפריית ויג'איאנגר על חלקים גדולים ממדינת טמיל נאדו, כולל בדינדיגול .
ב-1559 שלטה בדינדיגול שושלת Madurai Nayak שהפכה אותה לעיר מרכזית בממלכתה.
ב-1602 עלה לשלטון המלך Muthu Krishnappa Nayakar מאותה שושלת והוא זה שבנה ב-1605 את המבצר.
ב-1742 השתלט צבא ממלכת מייסור, בהנהגתו של Venkata Raya (כשליחו של המהראג'ה של מייסור), על העיר והמבצר.
ב-1755 נמסרה העיר לשלטונו של חיידר עלי כשבתקופת שלטונו חוזק המבצר.
ב-1783 פלשו הבריטים לעיר וכבשו את המבצר אולם ב-1784 נחתם הסכם בין הבריטים לממלכת מייסור והמבצר הוחזר למייסורים.
ב-1788 ירש בנו של חיידר עלי, טיפו סולטאן את ההמלכת מייסור ואת השלטון בעיר ובמבצר.
ב-1790, במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השנייה השתלטה צבא האימפריה הבריטית על המבצר מידי ממלכת מייסור והפכה אותו למרכז צבאי חשוב.
ב-1798 חיזקו הבריטים את ביצורי המבצר והציבו בו תותחים.
במהלך מלחמות פוליגאר מילא המבצר תפקיד מרכזי ובסיום המערכה השתלטו הבריטים על חלקים ניכרים ממדינת טמיל נאדו.
ב-1859 עבר מרכז השליטה הצבאי של הבריטים לעיר מאדוראי וחשיבותו הצבאית של המבצר פחתה.
ב-1947, עם הכרזת העצמאות של הודו, עזבו הבריטים את המבצר.
המבצר נבנה על גבי סלע שמתנשא לגובה של כ-270 מטר מבסיסו כשאל המצודה הוליכו כ-800 מדרגות.
שטח המבצר כ-600 דונם והוא מוקף בחומה כפולת קירות עשויה אבן כשבפינות המבצר בנו הבריטים עמדות שמירה.
לאורך החומה נבנו עמדות עבור תותחים.
למבצר נבנו שני שערים כשהשער הראשון הוצב בקצה גרם המדרגות והוא הוביל לחצר פנימית בה היה שיר נוסף שהוביל לפנים המבצר.
במבצר נבנו 48 חדרים, שחלקם עשויים מלבנים ששימשו מגורים, מאסר שבויי מלחמה ועבדים, מטבח, אורווה, אולם ישיבות ועוד.
בוני המבצר ניצלו את שיפועיו כדי לאגור מי גשמים לשימוש יושבי המבצר.
שם העיר והמבצר נגזר מהשם Dindo בטמילית שפירושו כרית כצורת הסלע עליו נבנה המבצר.
המבצר הוגדר כמונומנט מוגן והאחריות והחסות עליו הועברה ל"סקר הארכאולוגי של הודו".
המבצר שומר ופתוח לביקורי תיירים כשבין השאר מוצגים בו מבנים דתיים וכן מוצג בו אחד מהתותחים שהגנו על המבצר.
עלתה ביקורת על מיעוט מבקרים באתר וכן דווח שמחסור בכספים הביא להזנחת המבצר ולשימוש לא חוקי על ידי תושבי האזור.
ב-2005 גידרה האגודה את המבצר ושיפצה מספר מבנים בו.
שימש כבית כלא צבאי בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1960 נהרס המבצר והאי עליו עמד שימש בסיס למגדל המזרחי של גשר וראזאנו נרוז.
החשיבות האסטרטגית של המעבר הימי לניו יורק (מצר הנארוז) הובן כבר במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובהתאם לכך התגבר הצורך להגן עליו כשתותחים הוצבו לחוף ברוקלין כדי לירות על אוניות אנגליות שהפליגו במצר.
ב-1815, במהלך מלחמת 1812, החל צבא ארצות הברית לבנות את המבצר על אי קטן בשם "הנדריקס ריף", כ-400 מטר מחופי ברוקלין.
המבצר נבנה באבן חול ולבנים.
ב-1822 הסתיימה הבניה ובגלל צורת המבנה המתומנת שלו הוא כונה תחילה "פורט דיאמונד" אך ב-1823 שונה שמו ל"פורט לה פאייט" על שם הקצין הצרפתי המרקיז דה לה פאייט שסייע לארצות הברית המלחצת העצמאות.
במבצר הוצבו 72 תותחים בשתי קומות של חומת סוגרים ובעמדות על גג המבנה.
התותחים שהוצבו במבצר פנו לכוונים דרום-מערב, מערב וצפון-מערב כדי לקדם אוניות שעוברות במצר.
נקודת התורפה של המבצר הייתה מכוון מערב לכן הושלמה ב-1830 הקמת פורט המילטון ממזרח למבצר כשבין השאר הגן על פורט לה פאייט.
ב-1840 מונה קפטן רוברט אי לי מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית לבצע תיקונים ושיפורים במבצר.
ב-15 ביולי 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, החליטה הנהגת צבא הצפון (בהוראתו הישירה של גנרל אדוארד טאונסנד ) שעל אף החימוש הכבד שהוצב במבצר הוא ישמש ככלא צבאי עבור שבויי הקונפדרציה ואזרחים תומכי הדרום.
בתקופה פעילותו נכלאו בו עד 150 אסירים בו זמנית ואף הוצאו מספר אסירים להורג בתחומו.
בתקופה זו התפרסם המבצר בשם "הבסטיליה האמריקאית".
המבצר היה אחד ממספר בתי כלא שניהל צבא הצפון והוא היה האחרון ממנו השתחררו אסירים כשהאסיר האחרון השתחרר ב-1866.
ב-1868 פרצה במבצר שריפה גדולה שהצריכה עבודות שיפוץ נרחבות.
ב-1883 פעל במקום המהנדס אדמונד זלינסקי שחקר חומרי נפץ וניסה להכניס שיפורים בתותחים.
החל מ-1898 ועד 1946 שימש המבצר לאחסנת חומרי נפץ.
ב-1946 ננטש המבצר וב-1948 מסר אותו הצבא לרשות העיר ניו יורק.
ב-1960 נהרס ועל האי עליו עמד נבנתה העמוד המזרחי (הצד של ברוקלין) של גשר וראזאנו נרוז החוצה את המצר.
המבצר נבנה כמתומן כשארבע מצלעותיו ארוכות יותר.
גובה החומות הגיע לכ-12 מטר ועוביין לשמונה מטר.
המבנה כלל שלוש קומות כשקומת הגג חופתה על ידי גג מעץ.
במרכז המבצר הייתה רחבה של כ-1,500 מ"ר שהוקפה בשביל.
פורט טוטן היה מבצר צבאי שנבנה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית לחופי רובע קווינס כדי לשמור על הגישה לנמל ניו יורק דרך האיסט ריבר.
המבצר נקרא על שם המהנדס הראשי של צבא ארצות הברית ג'וזף גילברט טוטן שתכנן את המבצר.
בשלהי המאה ה-18 ותחילת ה-19 קיבלה ממשלת ארצות הברית החלטה אסטרטגית לחזק את ההגנה על חופיה של המדינה על ידי הקמת ביצורים ימיים לאורכם.
תהליך בנייה זה נמשך עשרות שנים והתבצע במספר גלים.
ב-1816 החלה בניית מבצרי הגל השלישי (Third System) שתקציבם אושר בעקבות מלחמת 1812. במסגרת פרויקט זה הוקמו כ-35 מבצרים ימיים וביניהם פורט פוינט, פורט פולאסקי, פורט מורגן, פורט ג'פרסון, פורט סאמטר ופורט טוטן.
ב-1857 רכשה ממשלת ארצות הברית קרקע פרטית של משפחת Willets במקום שנקרא Willets Point בחלקה הצפון מזרחי של קווינס וב-1861 קראה לאזור "קמפ מורגן" על שם מושל ניו יורק באותה תקופה, אדווין מורגן.
ב-1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, החלה בניית המבצר במטרה להגן על הגישה של ספינות לנמל ניו יורק דרך האיסט ריבר.
כדי לחזק הגנה זו הוקם מצידו השני של האיסט ריבר (ברובע ברונקס) מבצר סקיילר .
את התכנון הראשוני של המבצר הכין, ב-1857, רוברט אי.
לי והתוכניות שונו בהמשך על ידי המהנדס הראשי של צבא ארצות הברית ג'וזף גילברט טוטן (שב-1898 נקרא המבצר על שמו).
בניית המבצר, שהחלה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, נעצרה לאחר בניית שתי קומות (מתוך הארבע המתוכננות).
ב-1869 החל לפעול במבצר בית ספר להנדסה צבאית, בפיקודו של בריגדיר גנרל הנרי לרקום אבוט .
אחת המשימות הראשונות של היחידה הייתה פיתוח שדות מוקשים ימיים.
ב-1890 ערכו מהנדסי בית הספר ניסויים בטורפדו חשמלי.
ב-1870 נבנו מסביב למבצר עמדות לשתי סוללות ארטילריה (סוללה א' של 26 תותחים וסוללה ב' של 16 מרגמות).
ב-1871 נחפרה מנהרה שחיברה את סוללה א' למבצר.
ב-1885 מינה נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד, מועצה צבאית-אזרחית לבחון את הגנת חופי המדינה.
המועצה, שנקראה מועצת אנדיקוט על שם ראש המועצה ומזכיר המלחמה של ארצות הברית ויליאם אנדיקוט, הגישה שורה של המלצות.
בין השאר המליצה המועצה על שדרוג פורט טוטן וב-1897 החל תהליך שדרוג המבצר ועמדות התותחים שמסביבו והחלפת התותחים בדגמים חדשים.
החל מ-1900 הצטמצמה חשיבותו של פורט טוטן בהגנה על נמל ניו יורק לאחר שצבא ארצות הברית החל לחזק את ההגנה על איסט ריבר ונמל לונג איילנד ממזרח לפורט טוטן .
בהתאם לשינוי זה הוצאו חלק מהתותחים מהמבצר.
ב-1901 הועבר בית הספר להנדסה צבאית, שפעל במבצר, לוושינגטון די.
והוא הועבר לאחריות חיל התותחנים החופי של צבא ארצות הברית.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה גיבש הפיקוד האמריקאי תפיסה שהסכנה מאוניות גרמניות מינימלי ולכן החל תהליך העברת תותחים והמרגמות ממבצרי החוף (ופורט טוטן ביניהם) לתמיכה במערכה בחזית המערבית באירופה.
תותחים אלו הפכו לתותחי שדה נגררים או הורכבו על גבי רכבות.
במקביל הפך המבצר למחנה לקליטת חיילים חדשים, אימונם וציודם לקראת היציאה למלחמה באירופה.
לאחר סיום המלחמה המשיך תהליך צמצום הארטילריה הכבדה בפורט טוטן כשחלק מהתותחים הוחלף בתותחי נ"מ.
עד 1935 הוצאו מהמבצר כל תותחי החוף.
במלחמת העולם השנייה קלט המבצר כ-900 חיילים של מפקדת ההגנה האווירית של החוף המזרחי .
מפקדה זו נסגרה במאי 1944.
ב-1954, בתקופת המלחמה הקרה, הפך פורט טוטן לאחת מהמפקדות של פרויקט ניקה לפיתוח טילי קרקע-אוויר.
ממפקדה זו ניהל פיקוד ההגנה האווירית את הטילים ותותחי הנ"מ שהוצבו באתרים שונים באזור ניו יורק.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הצטמצמה המתיחות בין ברית המועצות וארצות הברית וצבא ארצות הברית החליט לסגור את פרויקט ניקה ולהעביר את האחריות על פורט טוטן מהצבא הסיר לכוחות המילואים.
נטען שבאותן שנים שימש חלק מהמבצר מחסה ממשלתי להגנה על ג'וזף וולאצ'י שהיה איש המאפיה הראשון ששבר את קוד השתיקה וחשף את קיומה של המאפיה האמריקאית ואת קשריה לקוזה נוסטרה.
רובו של שטח המבצר, כולל סוללות התותחים ההקפיות הפכו לפארק הפתוח לכלל האזרחים באחריות "מחלקת הפארקים של העיר ניו יורק" .
במרכזו של הפארק נבנה מרכז מבקרים הכולל מוזיאון המציג ממצאים ומידע על המבצר.
מספר מבנים משמשים ארגונים ממשלתיים כמו משטרת ניו יורק, מחלקת כיבוי אש של ניו יורק, צבא המילואים של ארצות הברית ומשמר החופים של ארצות הברית.
המבנה העיקרי והמרשים ביותר במבצר הוא מועדון הקצינים שתוכנן על ידי רוברט אי.
לי ונבנה ב-1870. ב-1986 נכלל המבנה ב ומשמש כיום כמקום מושבה של האגודה Bayside Historical Society.
המוטיב הבולט במבנה הם שלושת הצריחים שנבנו לסמל את חיל ההנדסה ששכן במבצר בתקופה בה נבנה המועדון והיה מעורב בתכנונו.
על פי התוכניות המקוריות שהכין ג'וזף גילברט טוטן אמור היה המבצר לכלול ארבע קומות של עמדות עבור 68 תותחים שפניהם לכוון הנהר.
תכנון זה היה חריג בין מבצרי הגל השלישי ורק עוד שני מבצרים תוכננו כך.
בפועל נמשכה בניית המבצר מעבר לסיום מלחמת האזרחים האמריקנית ולאור הנזקים שנגרמו לחלק מהמבצרים במהלך המלחמה השתנתה התפיסה בפיקוד הצבאי בנוגע לחשיבות המבצרים ותקציבי הבנייה צומצמו.
החלטה זו הביאה לכך שבסופו של דבר נבנו רק שתי קומות בפורט טוטן.
בהיקפו של שטח המבצר נבנו יסודות עבור סוללות תותחים.
תחילה נבנו מעפר ובעקבות ועדת אנדיקוט חוזקו בבטון.
פורט טילדן הוא מבצר ימי שבנה צבא ארצות הברית, בתחילת המאה ה-20, לחופי האוקיינוס האטלנטי בחלקו הדרומי של רובע קווינס בעיר ניו יורק כדי להגן על מפרץ ניו יורק והנמל.
המבצר הכיל תותחי 16 אינץ' שכוונו דרומה והוא נקרא על שם סמואל טילדן שהיה מושל ניו יורק ומועמד המפלגה הדמוקרטית ב.
מהווה כיום חלק מפארק הנופש גייטווי אבל המבנה עצמו סגור למבקרים.
לאחר מלחמת 1812 החלה ארצות הברית לבצר את חופיה הדרומיים של קווינס אולם רק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החל צבא ארצות הברית לבנות את המבצר במתכונתו המבוצרת.
שלושת המבנים של המבצר, שיועדו לסוללות תותחים ומרגמות, נבנו ב-1917 עם כניסת ארצות הברית למלחמה.
תחילה הוצבו בהם מרגמות 12 אינץ' ותותחי 6 אינץ' שהובאו מפורט המילטון ומפורט סלוקום.
מאחר שליד המבצר נבנה בסיס של חיל האוויר נוצר חשש שהירי יגרום נזקים לבסיס לכן התותחים והמרגמות, שהוצבו תחילה על בסיסים קבועים, הורכבו על מסילות שאיפשרו הזזת כלי הנשק בזמן ירי וצמצום נזק אפשרי לבסיס חיל האוויר.
ב-1918 הוצבה בשטח המבצר סוללת תותחי נ"מ 3 אינץ' ונשארה עד 1919.
ב-1921 הוחלפו התותחים של המבצר בשני תותחי חוף 16 אינץ' שהיו הגדולים ביותר בצבא ארצות הברית באותה תקופה.
גודל התותחים אילץ את צבא ארצות הברית לבנות אתר חדש עבור התותחים שאיפשרו מרחב תנועה משמעותי יותר לתותחים הגדולים.
ב-1941, עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, החל הצבא לבצר את סוללות התותחים במבצר טילדן.
פרויקט זה היה חלק ממהלך נרחב יותר של הוספת סוללות תותחים בפורט טילדן ובחיזוק הביצורים והחלפת התותחים בשאר המבצרים שהגנו על ניו יורק וביניהם פורט וודסוורת', פורט האנקוק, פורט סטורי ופורט המילטון.
בנוסף הובאו לקרבת המבצר מספר ספינות טורפדו .
לאחר סיום המלחמה החליט צבא ארצות הברית שחימוש המבצר מיותר ועד 1948 פורקו כל התותחים מהמבצר ונשלחו לגריטה.
ב-1950, עם עליית המתח בין ארצות הברית וברית המועצות, במסגרת המלחמה הקרה הוצבו 16 תותחי נ"מ 90 מ"מ במבצר.
ב-1955 הוחלפו תותחי הנ"מ בטילי קרקע אוויר מדגם "נייק-אייקס" .
ב-1958 הוחלפו טילים אלו בדגם מתקדם יותר "נייק-הרקולס" בעלי יכולת נשיאה של ראש חץ גרעיני.
טילים אלו הוצאו מהשירות ב-1972.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 הועבר המבצר לרשות מערך המילואים של צבא ארצות הברית והיווה בסיס ליחידות מילואים של חיל הרגלים, הארטילריה, ההנדסה והתקשורת.
ב-1978 הפסיק הבסיס לשמש את הצבא ונמסר לאחריות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
המבצר וסביבתו החופית הפכו לחלק מפארק גייטווי המוכרז .
רוב המבנים ששימשו את החיילים ננטשו ולא עברו תהליך שימור.
מצודות הבטון בהן הוצבו התותחים נסגרו לקהל כשעל גגו של אחד מהם נבנה מצפור.
חלק ממבנים האחרים ששימשו כמחסנים ולמגורים שופצו ומשמשים לקהילות אמנים.
סביבתו החצי פראית של הפארק מושכת בעלי חיים שמקננים שם כשבין השאר נצפו במקום ציפורים ממשפחת הפסרליים ושחפיות ים.
ציפורים אלו נקבעו על ידי מדינת ניו יורק כחיות שמורות לכן מוטל קנס על מי שפוגע בהן, בגוזליהן או בקיניהן.
ב-2014 יצא לאקרנים הסרט "פורט טילדן" המספר על שתי נערות במסען מניו יורק לחוף של פורט טילדן.
פורט וורדן הוא בסיס צבאי של בוושינגטון שנועד להגן על מפרץ פיוג'יט.
הבסיס נקרא על שמו של אדמירל משנה , שהיה מפקד אוניית הקיטור מוניטור במהלך קרב המפטון רודס שנערך במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הבסיס נבנה בין 1898 ל-1920 והיה לאחד המבנים המבוצרים הגדולים ביותר בזמנו.
פורט גרין הוא מתקן מילואים של צבא ארצות הברית באזור פוינט ג'ודית בנאראגאנסט, רוד איילנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1940, שימש המבצר להגנה על החוף, ויחד עם פורט צ'רץ' בליטל קומפטון שממזרח לו הם החליפו את כל ההגנות הקודמות של תותחים כבדים בהגנת הנמל הטבעי של מפרץ נאראגאנסט.
המצודה נקראת על שם הגנרל נתנאל גרין ממלחמת העצמאות של ארצות הברית, שנולד ברוד איילנד.
פורט גרין נבנה כחלק ממודרניזציה כללית של הגנות החוף בארצות הברית, שהחלה בשנת 1940, עם פרוץ המלחמה באירופה והמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
המטרה הייתה להחליף את כל כלי הנשק הכבדים הקודמים, שרובם היו בני יותר מ-35 שנים, בתותחים ארוכי טווח לשעבר של חיל הים בקליבר 16 אינץ'/50 מארק 2. כלי נשק קלים יותר הוחלפו בתותחי 6 אינץ' על מיגון בזווית גבוהה.
ותותחי 16 אינץ' הוצבו בבונקרים מכוסים, כדי להגן מפני תקיפה אווירית.
המצודה נועדה להגן על הגישות למפרץ נאראגאנסט כחלק מהגנת הנמל של מפרץ נאראגאנסט, ועם טווח של למעלה מ-40 קילומטר, הוא יכול היה להגן גם על הגישות המזרחיות למצר לונג איילנד.
כך גם מפורט צ'רץ' שבליטל קומפטון ליד סאקונאט פוינט.
לצורך זה הוצבו בפורט גרין גם תותחי 155 מ"מ נגררים, על פלטפורמות בטון מעגליות.
בשנים 1939-1942 נרכשו שלוש שמורות עבור פורט גרין, אשר נודעו בתחילה בשם השמורה הצבאית פוינט ג'ודית.
השמורה המזרחית הייתה במרכז השמורה הנוכחית, המשמשת כמתקן המילואים של הצבא בפורט גרין; השמורה המערבית היא הפארק הלאומי של הדייגים הנוכחי; והשמורה הדרומית הייתה ליד המגדלור של פוינט ג'ודית.
ב-1947, עם סיום המלחמה, נגרטו התותחים של פורט גרין יחד עם כמעט כל שאר כלי הנשק הארטילרי של הגנת החוף של ארצות הברית.
סוללת תותחים 16 אינץ' לשעבר (BCN 109), שמעולם לא הייתה חמושה, נמצאת במגרש הקמפינג של Fishermen's Memorial State Park בשמורה המערבית לשעבר, יחד עם בונקר מערכת בקרת האש של ארטילרית החוף.
מתקן המילואים של הצבא בפורט גרין, בשמורה המזרחית, כולל את הסוללה לשעבר בגודל 16 אינץ' המילטון.
סוללת התותחים 6 אינץ' לשעבר (BCN 211) נותרה ליד המגדלור של פוינט ג'ודית, בשמורה הדרומית לשעבר, שגם היא חלק מהפארק הלאומי.
אנדרטת הדייגים נמצאת בסמוך לבונקר, ואחד מקוביות התותחים נמצא בחוף (השחוק מאד) מול BCN 211 .
פורט דבאנאהאלי (בקאנדה: ದೇವನಹಳ್ಳಿಯ ಕೋಟೆ) הוא מבצר במדינת קרנאטקה שבדרום הודו, כ-35 ק"מ מדרום לבנגלורו.
נבנה תחילה בבוץ ב ונבנה מחדש מלבנים ב.
בקרבת המבצר נמצא מקום היוולדו של שליט ממלכת מייסור, טיפו סולטאן ושני אתרים אלו הוגדרו כאתרים היסטוריים על ידי סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו.
שטח המבצר משמש כיום למבני מגורים והאתרים ההיסטוריים שבו (החומות, השערים, המצודות ומבני הדת) נגישים אך אינם מתוחזקים כיאות.
בתחילת המאה ה-16 שלטה אימפריית ויג'איאנגר בדבאנאהאלי ולפי המסורת המבצר נוסד בעיר זו ב-1501 על ידי מאלא באיר גוואדה (Malla Baire Gowda), בנו של ראנא באיר גוואדה (Rana Baire Gowda) שהוא ומשפחתו היו פליטים באזור לאחר שנמלטו ממדינת טמיל נאדו.
המבצר נבנה במקור מבוץ והיה בשימוש משפחת באיר גוואדה עד אמצע המאה ה-18.
ב-1747 נכבש המבצר על ידי שליטי ממלכת מייסור שביצרו אותו כפי שהוא נראה כיום.
לאחר כיבושו נערכו מלחמות שליטה על המבצר בין המייסורים ל.
בהמשך אותה מאה שלט במבצר מלך מייסור חיידר עלי כשבנו, טיפו סולטאן, ששלט בממלכה אחריו, נולד בקרבת המבצר.
במהלך מלחמת אנגלו-מייסור השלישית (1792-1789) הוביל צ'ארלס קורנווליס את ניצחון צבאה של חברת הודו המזרחית הבריטית על ממלכת מייסור והמבצר עבר לשליטת הבריטים.
ב-1947 עזבו הבריטים את הודו והמבצר נמסר לממשלת הודו.
בהמשך הוגדר כאתר היסטורי ועבר לאחריותה של סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו.
על אף סווג כאתר היסטורי המבצר לא מתוחזק כראוי ונמצא בתהליך התפוררות כשהערבוב של אתרים היסטוריים ובתי מגורים תורם לתהליך הפגיעה במבצר ואתריו.
בתחילת המאה ה-21 החלה בנגלורו להתפתח כבירת התוכנה של הודו.
תהליכים אלו הביאו לפיתוח עירוני מואץ שכלל כבישים, בתי מגורים ומשרדים והשפיע משמעותית על בנגלור ו"גלש" ליישובים סמוכים כמו דבאנאהאלי שמצפון לבנגלור.
תוכניות פיתוח אלו מאיימות הן על המבצר והן על מקום הולדתו של טיפו סולטאן.
למבצר צורה אובלית ושטחו כ-80 דונם.
שטח זה הוקף בחומה שלאורכה נבנו, במרחקים שווים, 12 מצודות חצי עגולות עליהן נבנו עמדות תותחים כשהחומה והמצודות נבנו מטיט ולבנים.
בשני קצות הציר המרכזי של המבצר נבנו שני שערים, קטנים יחסית, המאפשרים מעבר סוסים ועגלות.
בשטח המבצר נבנו מספר מבנים דתיים, חלקם מתקופת אימפריית ויג'איאנגר.
במשך השנים נוצל השטח שבין החומות לבניית בתי מגורים רגילים וכיום המבנים המקוריים נבלעים בין הבנייה החדשה.
מבנים אלו מנציחים אלים שונים באמונה ההינדית והם כוללים את:
מקדש קוטה וונוגופאלאסוואמי (Kote Venugopalaswamy Temple) הוא בין המבנים העתיקים ביותר שקיימים במתחם המבצר.
על קירותיו ועמודיו מתוארות סצנות מהראמאיאנה ובמיוחד של האל קרישנה.
מקדש סידלינגשווארה (Siddalingeshwara Temple) נמצא מטרים ספורים ממקדש וונוגופאלאסוואמי וגם בו ציורים דתיים.
מקדש צ'נדרמולשווארה (Chandramouleshwara Temple) אף הוא מקדש עתיק שנבנה בתקופת אימפריית ויג'איאנגר ומכיל לינגאם (סמל פולחן לאל שיווה) וכן פסלים של האלים גנש ופרוואטי.
מקדש סרוואראנג'ניה (Sarovaranjaneya temple) מוקדש לאל הקוף הנומאן.
מקדש נאנג'ונדהשווארה (Nanjundeshwara Temple) נחשב למקדש העתיק ביותר המתחם המבצר.
מקום הולדתו של טיפו סולטאן
כ-150 מטר מדרום למבצר, ומחוץ לחומותיו, נמצא מקום הולדתו של שליט ממלכת מייסור, טיפו סולטאן, שנולד ב-1750 ומהווה דמות נערצת על המקומיים.
זוהי חצר מוקפת קיר אבנים ובמרכזה מבנה אבן בגובה כשני מטר המרכב מארבעה עמודים וגג.
במקום מוצבים שלטים במספר שפות המנציחים את האתר.
פורט דיסני הוא אתר נופש של חברת וולט דיסני שתוכנן אך לא יצא לפועל.
הפארק אמור היה להשתרע על פני 1.79 קמ"ר בשטח המקיף את מפרץ קווינסוויי ליד נמל לונג ביץ' בלונג ביץ' שבקליפורניה בארצות הברית.
האתר יועד לכלול פארק שעשועים בסגנון ימי, מרינה, נמל לאוניות תענוגות, אזור קמעונאות ובידור מיוחד, ומלונות.
באתר היו אמורים להכלל האונייה "קווין מרי" ומטוס היוז H-4 הרקולס (שכונה "ספרוס אווז"), שניהם נרכשו על ידי דיסני ברכישת חברת Wrather בשנת 1989.
ההכרזה הראשונה על הפארק הוכרזה ביולי 1990, והוצגה במקור בפני פקידי העיר והנמל בפגישות סגורות, ולאחר מכן מאוחר יותר באותו חודש נחשף הפארק בפומבי.
בשנה שאחרי ההכרזה פורסם ה"פורט דיסני ניוז", שנשלח ישירות לבתים בשנת 1991 כדי לגייס את תמיכת הציבור.
עלויות גוברות והתנגדות מקומית הובילו לביטול הפרויקט בדצמבר 1991, וחבקת דיסני הפנתה את מאמציה להקמת פארק השעשועים וסטקוט באנהיים בקליפורניה.
חלק מהאלמנטים המתוכננים של הפארק שולבו מאוחר יותר בפיתוח הפארק טוקיו דיסני-סי ביפן, שנפתח בשנת 2001.
במרץ 1992, דיסני הודיעה על תוכניות לסיים את חוזה החכירה שלה על האונייה "קווין מרי", המטוס ספרוס גוס, תוך ויתור על זכויות הפיתוח של כל נכסיה בלונג ביץ'.
פארק פורט דיסני היה אמור להיבנות בשני שלבים:
השלב הראשון של הבנייה היה אמור להתבצע בין השנים 1995–1999 לקראת פתיחה בשנת 2000
ההרחבת הפארק הייתה אמורה להתבצע בין השנים 2007–2009 לקראת פתיחה בשנת 2010
הבנייה הסופית המתוכננת של פורט דיסני כללה עבודות פיתוח משני צידי מפרץ קווינסוויי, בשפך נהר לוס אנג'לס.
הצד הצפוני של מפרץ קווינסוויי (בסמוך למרכז העיר לונג ביץ') הנקרא "צד העיר", והצד הדרומי (בסמוך לנמל המטענים הקיים בלונג ביץ') הנקרא "צד הנמל".
פארק פורט דיסני הוכרז בפומבי ב-31 ביולי בשנת 1990, והיה אמור לכלול את האטרקציות הבאות לאחר סיום הבנייה במלואה בשנת 2010:
פארק השעשועים דיסני-סי (בצד הנמל)
חמישה מלונות נופש חדשים (3,900 חדרים חדשים בסך הכל) ומסעדות על קו המים
מלון שורליין ומרכז קניות/בידור (בצד העיר)
400 מקומות חנייה חדשים למרינה (250 מקומות חנייה לטווח ארוך ו-150 מקומות חנייה לאורחים, בשתי מרינות חדשות הממוקמות בצד השמאלי)
רציף המעבורות של וורלדפורט (לשירות מעבר למפרץ קווינסוויי), נמל ספינות היסטורי, ושייט בנמל מקומי (מחוז אורנג') (בצד הנמל)
הרציף, המציע טיולים, סירות ארוחת ערב והשכרת סירות (בצד הנמל, צמוד למלון פורט)
נמל של חמישה מקומות חניה עבור אוניות תענוגות ליעדים מרוחקים (מקסיקו, סיאטל, סן דייגו; צד הנמל)
מונורייל המחברת את צדדי העיר והנמל של מפרץ קווינסוויי
אתר הנופש המתוכנן היה אמור להשתלט על השטח שתפס המטוס ספרוס גוס, כאשר גורל המטוס אינו ידוע, וכן להשתלט על שני חלקים משטחי פארק עירוני.
3,900 החדרים החדשים המוצעים היו כמעט מכפילים את הקיבולת הכוללת של כל המלונות והמוטלים בעיר לונג ביץ' באותה תקופה שעמדה על 4,800 חדרים.
התוכנית כללה גם מילוי 250 אקרים של שטח אוקיינוס עם 20 מיליון יארד מעוקב של חומר וביקשה מהעיר להרחיב כבישים ולשפר את התשתיות כדי להכיל תחזית של 13 מיליון מבקרים בשנה, בעלות מוצעת כוללת של 2 מיליארד דולר (שווה ערך ל-4,813,600,000 דולר בשנת 2024).
אוניית "קווין מרי" הייתה אמורה להיות מוזזת לעגינה חדשה.
מורכבות הפיתוח המוצע גרמה לכך שיהיה צורך להגיע להסכם בין דיסני, העיר לונג ביץ', נמל לונג ביץ', ועדת החוף של קליפורניה וחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
פארק השעשועים היחיד שזכה לביקורות חיוביות בפארק המתוכנן היה אמור להיקרא דיסני-סי.
עם זאת, הפארק שתוכנן להבנות בלונג ביץ' בפורט דיסני היה שונה מהפארק דיסני-סי שנבנה בסופו של דבר בטוקיו.
האטרקציות שתוכננו להיבנות בפארק דיסני-סי בלונג ביץ' כללו:
אוקיאנה, המרכז האדריכלי של דיסני-סי, המורכב מקומפלקס של בועות ובתוכן "אוקינריום" בן שתי קומות המתאר את התפתחות הימים.
"מרכז המחקר לעתיד", מרכז מפגשים עובד לחוקרי אוקיינוגרפיה
"מרכז ההסברה לאוקיינוס", "הספרייה חינוכית של הים"
האי המסתורי, שחזור של אטלנטיס עם מתקן ריגוש תלוי בשם "ספינת הלבה של נמו"
טיילת עם מתקני שעשועים המזכירים את חוף לונג ביץ' בימי הזוהר של דה פייק
ציי הפנטזיה, נמל עם העתקים של ספינות המציעות מתקנים ומסעדות
גיבורים או נמל הגיבורים, מתקנים המעוצבים עבור הרפתקנים מיתולוגיים כמו סינבד ואודיסאוס
שוניות ונצ'ר, לגונה קריבית הכוללת שוניות טרופיות מלאכותיות וחוויית צלילה בכלוב כרישים
תוכנית מומחשת של הפארק פורסמה בעיתון "חדשות פורט דיסני" שחולק לתושבי לונג ביץ' וכללה פריסה שונה ושמות שונים במקצת עבור חלק מהאטרקציות המוצגות.
'מלון התעלה' חולק כעת לשני מלונות, מלון רגטה (בצד המערבי) ומלון התעלה (בצד המזרחי).
בנוסף, "הרציף" הפך כעת לפארק סגור ושמו שונה לפארק לגונת האוצר.
בשנת 1981 חכר תאגיד "ריטר" את האונייה "קווין מרי" מעיריית לונג ביץ' והוסיף את המטוס ספרוס גוס בשנה שלאחר מכן, ריטר הרוויחה כ-7 מיליון דולר (שווה ערך ל-21,190,000 דולר בשנת 2024) עד שנת 1984, אך השקיעה 40 מיליון דולר (שווה ערך ל-116,900,000 דולר בשנת 2024) בשיפוץ ושיפור שתי האטרקציות.
ההצעה זכתה לתמיכת נמל לונג ביץ'.
דיסני רוכשת את תאגיד Wrather
בנוסף לחכירת האטרקציות אונית "קווין מרי" והמטוס ספרוס גוס בלונג ביץ', תאגיד וראת'ר.
היה גם הבעלים של מלון דיסנילנד באנהיים מאז בנייתו, מה שהפך אותו למטרה שאי אפשר לעמוד בפניה עבור דיסני.
תאגיד Wrather נרכש בסוף ספטמבר 1987 על ידי חברה חדשה שהוקמה כשותפות שווה בין חברת וולט דיסני לבין חברת Industrial Equity (Pacific) Ltd.
IEP עצמה נשלטה על ידי רונלד בריירלי וכבר צברה 28% מכ-10.1 מיליון מניות של תאגיד וראת'ר הנסחרות בבורסה.
Wrather דחה בעבר הצעה בלתי רצויה באוגוסט 1987 מדיסני בסך 21.50 דולר (שווה ערך ל-59.51 דולר בשנת 2024) למניה.
בכך, דיסני השיגה בעלות בלעדית על חוזי השכירות של מלון דיסנילנד והאטרקציות בלונג ביץ'.
עד יוני 1989, דיסני כבר קידמה קונספט לפארק שעשועים על שפת האוקיינוס המשתמש באוניית "קווין מרי" כרקע.
כצעד ראשון, דיסני זכתה בזכות לפתח מלון על שטח של 14.8 האקרים באתר ליד צומת שדרות פיין ושורליין דרייב, מעבר למפרץ קווינסוויי מול "קווין מרי".
בינואר 1990, דיסני הודיעה כי פארק שעשועים חדש בשווי מיליארד דולר ייבנה בלונג ביץ' או באנהיים, כאשר יו"ר דיסני, מייקל אייזנר, הודיע כי "זה תלוי מאוד איזו קהילה מעונינת בנו יותר".
בעוד שדיסני החזיקה רק 66 האקרים באנהיים לפיתוח (עם רכישת מלון דיסנילנד), היו לה אפשרויות גדולות בהרבה בלונג ביץ': חכירות "קווין מרי" וספרוס גוס לשעבר של Wrather עבור 55 האקרים ואופציה לפיתוח 256 האקרים של אוקיינוס.
חבר מועצת העיר לונג ביץ', Evan Anderson Braude, התפאר בתשתיות ובתחבורה הקיימות.
אייזנר ציין כי הכביש המהיר לונג ביץ', המסתיים במפרץ קווינסוויי, הוא אחד הכבישים המהירים הפחות מנוצלים באזור לוס אנג'לס.
פקידי העיר לונג ביץ' התפארו בהזדמנות הייחודית לפתח את המיקום על שפת האוקיינוס ושקלו מילויים הנדסיים, פטורים ממס וחניונים כדי למשוך את פארק השעשועים החדש, אך נמנעו מתמיכה מלאה ברעיון, באומרם כי ההשפעות על הכלכלה והתנועה ייחקרו תחילה.
ראש עיריית לונג ביץ', Ernie Kell, אמר:
("האדמות [של מפרץ קווינסוויי] הן מהאדמות היוקרתיות בעולם, ויש להן שימושים רבים.
כן, דיסני תהיה מפתח (להצלחת העיר).
אבל אם דיסני תחליט לא להגיע לכאן, זה לא סוף העולם.")
לעומת זאת, ראש עיריית אנהיים, פרד האנטר, ניצל את "ההזדמנות הראשונה עוד קודם מועצת עיריית לונג ביץ' לומר שהתשובה היא 'כן, כן, כן'", ואנהיים "נשבעת לעשות 'כמעט הכל' כדי להיות בחירתה של דיסני", אף על פי שראש העיר האנטר האמין ששני הפרויקטים יבנו בסופו של דבר.
כל אחד מהפרויקטים היה צפוי להביא מיליוני דולרים בהכנסות ממסים לעיר הזוכה.
משא ומתן רשמי על האחריות הפיננסית בין דיסני ללונג ביץ' היה אמור להתחיל ב-12 בספטמבר 1990, לאחר שהעיר תבחן את תוכניותיה של דיסני.
פורט סעיד היא עיר נמל בצפון-מזרח מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר שוכנת על שפת הים התיכון בסמוך לתעלת סואץ, כ-165 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קהיר.
יש לה עיר תאומה בצדה השני של תעלת סואץ בשם פורט פואד.
לפורט סעיד מעמד של אזור סחר חופשי.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 אוכלוסיית העיר מונה 791,749 בני אדם, והיא העיר החמישית בגודלה במצרים (אחרי קהיר, אלכסנדריה, גיזה ושוברא אל-ח'ימה).
העיר הוקמה בעת חפירת תעלת סואץ.
היא תוארה בשנת 1878 על ידי אליעזר גרייבסקי שביקר בה בשנת 1873: "היא בנויה בנאוה לפי חוקי ומשטרי בונים חדשים".
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה עיר זו הגדולה והמבטיחה מבין שלוש ערי התעלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא האימפריה העות'מאנית פלש לעיר בניסיון להשתלט על התעלה, אך נהדף בידי הבריטים ששלטו במצרים.
בעיר היו מתדלקים את האוניות שהגיעו מאירופה ומציידים אותן במים ובמזון וכמו כן, נבנתה בה מספנה גדולה והוקמו בה מפעלים לעיבוד כותנה, מזון ומוצרים שהגיעו מאסיה כגון: אורז וטבק כך שהתפתח בה בסיס כלכלי יציב עד מלחמת ששת הימים (1967).
במבצע מוסקטר, שנערך בנובמבר 1956, השתלטו על העיר כוחות של בריטניה וצרפת.
ישראל ניצלה השתלטות זו למבצע תושייה, להעלאת יהודי פורט סעיד ופורט פואד לישראל.
לנוכח התנגדות בינלאומית נסוגו הכוחות הבריטים-צרפתים מפורט סעיד בדצמבר 1956.
בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה שבאה אחריה (1970-1968) נהרסה העיר כמעט לחלוטין ונעזבה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים (1973) ופתיחתה המחודשת של תעלת סואץ (1975) חזרה העיר לתפקודיה הקודמים והתפתחותה נמשכת, אם כי בקצב נמוך יחסית ובפיגור ביחס ליתר ערי מצרים בבחינת הפיתוח הכלכלי-חברתי.
זירת קרבות בין ישראל למצרים
פורט סעיד שימשה זירה לקרבות אחדים בין ישראל למצרים:
בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים ערכה שייטת 13 של חיל הים הישראלי את פעולת פורט סעיד, שבמהלכה חדרו שני זוגות צוללים לנמל פורט סעיד אך לא מצאו מטרות צבאיות וחזרו כלעומת שבאו.
ב-21 באוקטובר 1967 ירו ספינות טילים מצריות שעגנו בנמל פורט סעיד טילים שגרמו לטיבוע המשחתת אילת.
ב-31 במאי 1970 ערך חיל האוויר הישראלי את המבצע לניתוק פורט סעיד, שנמשך שלושה ימים ונועד לניתוק יבשתי של פורט סעיד והפצצה כבדה של מתקנים צבאיים שונים בסביבתה.
בסך הכל הטילו מטוסי חיל האוויר כ-4,000 פצצות.
העיר פורט סעיד, שמנתה אז כ-25,000 תושבים, ומחנות צבאיים בגזרת התעלה הצפונית והמרכזית נותקו למעבר יבשתי ונותקה אספקת המים אליהם.
במהלך המבצע ולאחריו נעשה מאמץ מצרי לספק מים לעיר באמצעות סירות ובאמצעות הובלת כדי מים שנשאו חיילים ואזרחים בהליכה רגלית, בעיקר בשעות הלילה.
קרב פורט סעיד הוא הקרב הימי הראשון בין חיל הים הישראלי לחיל הים המצרי במלחמת יום הכיפורים.
הקרב נערך בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר בין ספינות טילים ישראליות לספינות טילים מצריות בקרבת נמל פורט סעיד.
השתתפו בו גם ספינת מטולי רקטות מצריות ומטוסי F-4 פנטום וסקייהוק של חיל האוויר הישראלי.
בקרב הוטבע סטי"ל מצרי מדגם אוסה.
בהמשך מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973, ערך חיל הים הישראלי את מבצע ליידי, שבו פשטו לחמי שייטת 13 על נמל פורט סעיד.
הקהילה היהודית בפורט סעיד החלה סמוך לתחילת עבודות כריית תעלת סואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19. עם פתיחתה והקמת הנמל ב-1869 החלו להגיע סוחרים ובעלי מקצוע חלקם מאירופה וחלקם מעדן הבריטית.
בשלב מאוחר יותר הגיעו גם יהודים נתיני האימפריה העות'מאנית, בעיקר מטורקיה וארץ ישראל.
בימי פריחתה הגיע מספרם ליותר מאלף נפש והיו בה בית ספר, שני בתי כנסת ורב ששימש גם כמוהל ושוחט.
הבולט שביהודיה היה סיימון ארצט (Simon_Arzt) שהקים בה בית כל בו גדול אותו ניהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 גדליה ניימן (אביהם של יובל נאמן ורות בן-ישראל).
אחרי הקמת מדינת ישראל נותרו בה כ-300 יהודים וכולם עזבוה בעקבות מבצע סיני.
היהודים ממוצא עדני שהיו בעלי נתינות בריטית פונו על ידי הבריטים והתיישבו רובם באנגליה.
בעלי נתינויות אחרות פונו על ידי הצרפתים ו-68 הועלו על ידי חיל הים הישראלי במבצע תושייה.
הערים התאומות של פורט סעיד הן:
פורט מורסבי היא עיר הבירה של פפואה גינאה החדשה.
העיר ממוקמת ליד המפרץ של פפואה.
נכון לשנת 2011 אוכלוסיית פורט מורסבי מנתה 364,125 תושבים.