tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום 30 באפריל 1996 נהרגו חמישה מטפסי הרים על שפת לוע ההר בהתפרצות פתאומית.
בדצמבר 2000 פונו עשרות אלפי תושבים מן האזור לאחר שמדענים הזהירו מפני התפרצות נוספת קרובה.
ביום 29 בינואר 2001, התפרץ ההר בעצמה שלא נראתה כמוה במקום, מזה אלפי שנים.
זרם פירוקלסטי ירד במורד ההר לאורך 8 ק"מ וגרם להמסת הקרחון על מורדותיו.
פרק נוסף של פעילות החל ב-19 באפריל 2012 כאשר החלו להיפלט מההר גושי סלע לוהטים, אדי מים ואפר געשי – 15 פעמים במהלך אותה יממה.
פעילותו של ההר נמשכה תוך התרוממות של עמודי התפרצות שהגיעו עד לגובה של 2 ק"מ, שהמטירו אפר געשי עד למרחק של 23 ק"מ.
רצף אירועים זה – הדומה בקנה המידה שלו לזה שהחל בדצמבר 2000 – עשוי לעודד את השלטונות לפתוח בפינוי סביבתו הקרובה של הר הגעש.
פופו נמצא רק שבעים ק"מ מדרום-מזרח למקסיקו סיטי, וממנה ניתן לראות את פסגתו בימים שבהם הראות טובה (אולם אלה נדירים בעיר זו שבה זיהום אוויר קשה).
ההר שוכן 40 ק"מ ממערב לעיר פואבלה (בת מיליון וחצי תושבים), ותושביה יכולים לצפות על ההר והקרחון היורד ממנו, כמעט בכל עונות השנה.
הכובשים הספרדים טיפסו לראשונה לפסגת ההר במשלחת בראשות דיאגו דה אודז, בשנת 1519. המנזרים שנבנו במאה השש-עשרה על מורדות ההר הוכרזו כאתר מורשת עולמית.
במיתולוגיה האצטקית פופוקטפטל היה לוחם שאהב את איצטקיהואטל.
סיפור שונה מסופר על ידי תושבי טטלסינגו מורלס, דוברי נהואטל.
לפי סיפור זה איצטקיהואטל הייתה אשתו של פופו, אבל נבדו דה טולוקה (ההר הרביעי בגובהו במקסיקו) רצה אותה ולכן הוא ופופו זרקו אבנים האחד על משנהו.
כך נוצר רכס הרי הרוקי של יבשת צפון אמריקה וטבעת האש החוצה את מקסיקו.
לבסוף, פופו בהתקף זעם, זרק על נברו דה טולוקה גוש קרח ענק וערף את ראשו.
זו הסיבה שפסגתו של נברו דה טולוקה שטוחה, עם כתפיים רחבות וללא ראש.
נראה שאגדה זו משמרת זיכרון של התפרצויות עצומות של פופו.
פופוניה (שם מדעי: Bactris gasipaes) הוא מין דקל נפוץ באזורים הטרופיים ממרכז אמריקה עד יער האמזונאס.
הוא מהווה חלק חשוב בתזונת העמים הילידים באזורי תפוצתו.
עקב התפוצה הרחבה, לצמח שמות שונים באזורים שונים ובשפות שונות.
בספרדית: pejibaye (בקוסטה ריקה וניקרגואה), chontaduro or chantaduro (בקולומביה ואקוודור), pijuayo (בפרו), pijiguao (בוונצואלה), tembé (בבוליביה), pixbae (יש לבטא: pibá) (בפנמה), ו-cachipay (בקולומביה).
בפורטוגזית: pupunheira (העץ), and pupunha (הפרי) (בברזיל).
גובה העץ עד 20 מטר.
לכול עץ ייתכנו מספר גזעים.
אורך הכפות כמטר וחצי, על בסיס עלה באורך של כמטר אחד.
לרוב, בסיס העלה מכוסה קוצים ארוכים וחדים, אך קיימים פנוטיפים ללא קוצים.
הפופוניה פורחת ומניבה לאורך כל השנה, אבל עיקר הפריחה באוגוסט עד דצמבר, והפירות מבשילים מדצמבר עד יולי.
הפירות דמויי טיפה בקוטר של 3-5 ס"מ ובאורך של 4-6 ס"מ, הקליפה בגוונים של ירוק, צהוב, כתום או אדום על פי מידת הבשלות.
הציפה בצבע כתום (גם כאשר הקליפה ירוקה).
העץ צומח תחת שמש ישירה, בכל הקרקעות, החל מגובה פני הים ועד לגובה של 800 מטר מעל פני הים.
הפופוניה צומחת באופן טבעי באזורים בהם יורדים 1,900 עד 6,000 מ"מ גשם בשנה.
הפופוניה היא צמח שניתן לנצל את כל חלקיו, אבל רובם אינם מנוצלים בצורה מסחרית.
בחקלאות האינדיאנית המסורתית, הפופוניה גודלה בעבור פריה, אבל היום, הפופוניה מגודלת בעיקר עבור הפקה של לבבות דקל.
לפופניה יתרון בהפקה של לבבות דקל.
ניתן לבצע קציר ראשון של לבבות הפופוניה כבר 18 עד 24 חודשים לאחר הנטיעה.
כל עץ יכול להוציא עד 15 ייחורים, כך שתפוקת הלבבות לעץ גבוהה.
מכל הקטר של פופוניה מפיקים בין 5,000 ל-12,000 לבבות דקל בשנה.
התחזית לעליה עולמית בצריכת לבבות דקל הביאה לנטיעה מסיבית של מטעי פופוניה בברזיל מהצפון עד לסאו פאולו.
הפרחים הזכריים, לאחר שהם נושרים, נטחנים ומשמשים לתיבול.
לפירות טעם דומה לתירס טרי, ומרקם דומה לתפוח אדמה מבושל.
את הפירות אוכלים לרוב מבושלים במים.
מהפרי המבושל ניתן להכין קמח, גלידה, ריבות, מחית, לשלב בתבשילים שונים (כמו עוף בפופוניה ודבש), ומזון לבעלי חיים.
העצה של הפופוניה בצבע חום כהה.
ניתן להשתמש בעץ לבניה, יצור חכות, ולהכנת תכשיטים.
השורש של הפופוניה משמש כורמיציד (קוטל תולעים).
עלי הפופוניה משמשים לסכך, ולקליעה של סלים.
פופולארים, או הסיעה הפופולארית (לטינית: Populares), היה שמה של אחת משתי הקבוצות הפוליטיות העיקריות שפעלו ברפובליקה הרומית, מחצייה השני של המאה ה-2 לפנה"ס ועד לימיה האחרונים של הרפובליקה, באמצע המאה ה-1 לספירה.
הפוליטיקאים הרומיים שכונו והתכנו פופולארים היו אלו שפעלו, או התיימרו לפעול, להגן על זכויותיו של העם הרומי ושל המעמדות הנמוכים שלו מפני המעמדות הגבוהים ברומא, והסתמכו על תמיכתם בקידום הקריירה הציבורית שלהם.
הפופולארים, ויריביהם האופטימטים, אנשי האוליגרכיה השלטת ברומא ותומכיהם שדגלו בהגברת השפעתו של הסנאט ובהשארת המצב הפוליטי הקיים על כנו, לא היו מפלגות פוליטיות במובן המודרני המקובל כיום.
הם חסרו מסגרת פוליטית מאורגנת, ולרוב פעלו כיחידים או כסיעות קטנות שהקשר ביניהם היה קשר משפחתי או ידידות אישית, והם חלקו באופן רופף השקפת עולם משותפת.
אומנם תאודור מומזן, מגדולי ההיסטוריונים של רומא העתיקה בעת החדשה, מפרש את המצב הפוליטי של התקופה כמאבק בין שתי מפלגות – הפופולארים והאופטימטים, ואולם גישה זו, המייחסת מאפיינים מודרניים לכוחות הפוליטיים של התקופה, אינה נחשבת מקובלת עוד במחקר המודרני..
השקפת עולמם של הפופולארים הייתה מבוססת, כפי שנאמר לעיל וכפי שמתפרש בשם בו כונו (populus – "עם"), על "קיום רצונם של כלל הציבור".
הפופולארים סברו שפעולותיהם ישפרו את חייו של העם וחלקם סברו שקיומה של רומא מותנה בפעולות של קיום רווחה בסיסית לפשוטי העם.
השקפה זו דגלה, בין השאר, בהפיכת אספת העם הרומאית למוסד הדומיננטי במשטר הרומי ובהחלת עקרון ההצבעה החשאית בו, בהגדלת כוחו וסמכותו של מוסד הטריבון, בצמצום סמכויות הסנאט, בבחירה למגיסטראטיות השונות על פי כישורים ולא על פי ייחוס אבות, בחלוקת אדמה לעם, ובייסוד קולוניות ומכירת תבואה זולה לכלל הציבור.
ההיסטוריון ישראל שצמן מבהיר ומחדד את ההבדל העיקרי בין שני המחנות וכותב כי:
האישים שהיו פופולארים לא היו בני המעמדות התחתונים.
חלקם היו "אנשים חדשים", וחלקם היו אנשי אצולה שלא הצליחו לקדם את עצמם ואת השקפותיהם במסגרת הקיימת של השלטון; הם אימצו את ההשקפה הפופולארית כדי להשיג השפעה ומקורות כוח חדשים שמקורם בציבור הרחב.
גם אלו שאכן דגלו בעקרונות או ברעיונות של השקפה זו, ניסו במקביל לשפר את מעמדם הפוליטי, החברתי והכלכלי.
במידה רבה המאבק הפופולארי היה מאבק להרחבת מעגל ההשפעה והכוח בתוך האצולה הרומית, שהיה מרוכז בידיהן של כמה עשרות משפחות, לפתיחת "מסלול המשרות" לחברים חדשים מקרב השכבות העליונות ולהרחבת המעגל שנהנה כלכלית מיתרונות השלטון..
במקרים רבים היו פוליטיקאים שאימצו לכאורה את דעותיהם של הפופולארים בתחילת דרכם הציבוריות, ולאחר שהצליחו להשיג לעצמם מעמד והשפעה, אימצו את השקפת האופטיאמטים, שכאמור שאפו לשמור על המצב הפוליטי הקיים ולמנוע מאחרים להיכנס למעגל הכוח וההשפעה.
היסטוריונים עתיקים ומודרניים כאחד, כמו סאלוסטיוס ומומזן, מצביעים בכתביהם על הצביעות ועל חוסר התוכן הממשי בשני המחנות, שהשתמשו במאבקם למען "הסנאט" או "העם" רק על מנת לקדם את עצמם באופן אישי.
מומזן, בחיבורו "דברי ימי רומא", מתאר היטב את טבעו של מצב זה:
מלחמת האזרחים הרומית של שנת 88 לפנה"ס הייתה, לפי כמה גישות מחקריות שתיאודור מומזן הוא הנציג הבולט שלהן, שיאו של המאבק הסיעתי בין הפופולארים לאופטימאטים, ואז הוא הגיע לנקודת הרתיחה שלו.
עם זאת לפי גישות אחרות המלחמה הייתה אחד מסימני המאבק בין מעמד האצולה הסנאטורי הרומי למעמד הפרשים.
גם ישראל שצמן אינו מסכים שהעימות בין פופולארים לאופטימאטים היה הגורם העיקרי למלחמה; הוא סבור שהמלחמה הייתה עימות אישי בין שני מחנות פוליטיים, אחד שהתגבש סביב לוקיוס קורנליוס סולה, והשני שהתגבש סביב גאיוס מריוס, ולכל מחנה הצטרפו אנשים ממגוון מעמדות החברה הרומית, איש איש בהתאם למטרותיו האישיות..
הפופולארים המפורסמים והבולטים ביותר היו האחים הגרקכים: טיבריוס גרקכוס, שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס, ואחיו הצעיר גאיוס גרקכוס, שכיהן כטריבון ב-123 לפנה"ס וב-122 לפנה"ס.
הגרקכים היו למעשה הפופולארים הראשונים ומנהיגי התנועה בתחילת דרכה.
עיקר פעולתם התרכזה ברפורמה אגררית, חלקות אדמות, ניסיון לספק פרנסה ותנאי חיים משופרים לפשוטי העם, וצמצום כוחו של הסנאט.
רבות מן השיטות שהם השתמשו בהן אומצו כדרך הפעולה של הבאים אחריהם.
שני האחים סיימו את חייהם בנסיבות טראגיות, כאשר הסנאט ונציגיו האופטימאטים הגיבו באלימות ובכוח לאיום של האחים על הסדר הפוליטי הקיים: טיבריוס נרצח, וגאיוס ככל הנראה התאבד.
מנהיגים פופולארים מפורסמים נוספים היו גאיוס מריוס, המצביא המפורסם, לוקיוס אפוליוס סטורנינוס וגאיוס סרביליוס גלאוקיה.
שלישייה זו הגיעה לשיא כוחה בסוף המאה ה-1 לפנה"ס, ופעלה להגברת כוחם ואי-תלותם של המגיסטראטים הרומים, להעצמת השפעתן של אספות העם, להורדת הסנאט הרומי ממעמדו כגוף השולט ברפובליקה למעמד של יועץ לשלטון, ולביטול הדרגתי של ההבדלים בין מעמד האזרחים ובין מעמדם של בני הברית האיטלקים והנתינים הרומים.
קרע שנתגלה בין המנהיגים הוביל לעצירת הרפורמות שערכו, וגאיוס מריוס עבר, לפחות זמנית, לצד האופטיאמטים, שטבחו בשני שותפיו לשעבר ובפופולארים רבים נוספים.
מריוס חזר לשורות הפופולארים במהלך מלחמת האזרחים הרומית של שנת 88 לפנה"ס והנהיג אותה עם מנהיג מפורסם נוסף, לוקיוס קורנליוס קינה.
פופולארים מפורסמים נוספים היו קווינטוס סרטוריוס, גאיוס מריוס הבן וגנאיוס פאפיריוס קארבו.
גאיוס פלאמיניוס, אף שמת מאה שנה לפני תקופתו של טיבריוס גרקכוס, נחשב לסמלם של הפופולארים עד ימיו של קיקרו.
פלאמיניוס היה קונסול וטריבון רומי בסוף המאה ה-3 לפנה"ס – מדיניותו כללה חלוקת אדמות נרחבת.
מדיניות זו, יחד עם יכולתו לארגן שכבות חברתיות חדשות ולהגביר את השפעתן, דמתה מאוד לדרך הפעולה של הגרקכים שבאו מאה שנה אחריו ובכך הפך לסמלם ולסמל האידאולוגיה שהם ייצגו.
יוליוס קיסר, לפחות בצעירותו, היה קשור לסיעה הפופולארית, אם לא חבר בה.
הוא היה אחיינה של אשת מאריוס ואף היה נשוי לקורנליה, בתו של לוקיוס קורנליוס קינה.
לפי סויטוניוס, סולה והאופטיאמטים, שהיו הצד המנצח במלחמת האזרחים, החשיבו את קיסר הצעיר לאחד מ"אנשי המפלגה היריבה"..
פופו היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים בת 46 פרקים שהופקה לטלוויזיה על ידי האנה ברברה בין השנים 1986 - 1988, אשר מבוססת על קומיקס בלגי מאת המאייר פרדי מוניקנדאם (יוצר סדרת ה"הזרבובים").
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בדיבוב לעברית ב-1990.
את שיר הפתיחה של התוכנית בגרסתה העברית ביצעה חני נחמיאס.
לאורך השנים, יצאו לשווקים בארצות הברית חלק גדול של פרקי הסדרה על גבי קלטות וידאו.
עלילת הסדרה מתמקדת בכלב ציד כחול ורזה בשם פופו.
לאחר שבעליו של פופו מת, פופו הופך ליורש החוקי של בית גדול ומפואר.
האפוטרופוסית האחראית לקיום הצוואה - גברת אסקרו איננה מרוצה מסידור זה ומשום כך מנסה למכור את הבית.
לפופו מגוון רחב של חברים המתגוררים איתו בביתו (בנוסף לפופו חיים איתו בבית 5 כלבים וחתול):
בת אחיו (גרסה קטנה של פופו), כלבת קוקר ספניאל מתנשאת בשם הייזל ובעלה פריץ-קרלוס (כלב קטן עם שפם), כלב בולדוג ענק בשם לואי, כלבת רועים בשם אנאבל (אשר מאוהבת בלואי) וחתול רחוב הלובש בנדנה ובעל מיומנויות קארטה בשם פנסר.
גברת אסקרו איננה יודעת על כך שחבריו של פופו מתגוררים בבית יחד עמו.
לעיתים קרובות כלבת הצ'יוואווה של גברת אסקרו מנסה לחשוף בפני גברת אסקרו את שותפיו של פופו ללא הצלחה.
אף על פי שגברת אסקרו מנסה למכור את הבית, פופו וחבריו מצליחים בשיתוף פעולה להפחיד את כל הקונים הפוטנציאליים מבלי שהיא יודעת שהם אחראים לכך.
בנוסף, בכל פרק נאלצת הכנופיה להתמודד עם שני תופסי כלבים בשם מל והארווי.
פּוֹפּוֹבוֹ (בבולגרית: Попово) היא עיר בצפון מזרח בולגריה, השנייה בגודלה מבחינת כמות אוכלוסין במחוז טרגובישטה, ממוקמת 31 ק"מ מבירת המחוז טרגובישטה ו-248 ק"מ צפונית מזרחית לבירה סופיה.
פופובו ממוקמת על שתי גבעות נגדיות הניצבות על גדות נהר פופוסקה ושמה נגזר מהמילה כומר בבולגרית.
ראשית ההתיישבות האנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים לתקופת הברונזה המאוחרת.
במקום קיימים שרידים ארכאולוגיים מהמאה ה-4 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית.
בפאתי העיר נמצאו שרידי חווה חקלאית מהמאה ה-3 עת שלטה במקום האימפריה הרומית.
בפרברים המערביים של העיר נמצאו שרידי כפר קטן מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה.
במקום הוקם יישוב בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה והוא נפל בידי האימפריה העות'מאנית ב-1388. היישוב מתועד תחת השם פופ אלאגוז בתעודות עות'מאנית מ-1555 כחלק ממערכת גביית המיסים של סנג'ק (מחוז) ניקופול.
ב-15 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב בידי צבא האימפריה הרוסית והפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
עם השחרור מנתה אוכלוסיית היישוב כ-1,200 תושבים.
ב-1883 זכה למעמד של עיירה.
ב-1899 הושלמה מסילת הרכבת בין וארנה לסופיה, שנתיבה חלף בסמיכות לפופובו וכתוצאה מכך חל פיתוח כלכלי וגידול מואץ בכמות האוכלוסין.
בסוף שנות ה-20 נמנו בפופובו 5,000 תושבים והיא הפכה למרכז מסחר אזורי.
ב-1926 חוברה העיירה לתשתית חשמלית.
ב-1960 זכתה למעמד של עיר.
ב-7 בדצמבר 1986 אירעה רעידת אדמה בפופובו ונגרמו נזקי רכוש רבים.
בעיר מרכז תעשייה שהוקם בראשית שנות ה-70 ומספק מקומות תעסוקה לתושבי העיר והכפרים סמוכים.
באזור הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת ומראשית המאה ה-21 ממצבת עצמה פופובו כיעד תיירותי.
העיר מצויה בסמיכות ל-3 עורקי תחבורה פנים בולגריים המקשרים אותה לוארנה, רוסה ווליקו טרנובו.
בפופובו תחנת רכבת הממוקמת בתוואי הקו הישיר בין סופיה לווארנה.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה ובשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה.
עד למלחמה העות'מאנית-רוסית שהובילה לעצמאות בולגריה הורכבה מרבית אוכלוסיית פופובו מצ'רקסים וטטרים שיושבו במקום על ידי העות'מאנים.
לאחר המלחמה החלה הגירה הדרגתית אל העיר של תושבים ממוצא בולגרי.
במקביל החל משטרו של טודור ז'יווקוב לרדוף את המיעוט הטורקי במסגרת תהליך שכונה "בולגריזציה".
בני המיעוט הטורקי אולצו לשנות את שמותיהם לשמות בעלי קונוטציה סלאבית והוטלו עליהם מגבלות שונות.
כתוצאה מרדיפות אילו היגרו בהדרגה מאות מתושבי העיר לטורקיה וכך קטנה בהדרגה כמות האוכלוסין.
משבר כלכלי ואחוזי אבטלה גבוהים הביאו להגירה נוספת מהאזור.
בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית העיר ב-11.24%.
בימינו מורכבת האוכלוסייה מרוב בולגרי, מיעוט גדול טורקי וכעשירית מהאוכלוסייה הם צוענים.
בפופובו שורר אקלים ממוזג וישנם הפרשי טמפרטורות משמעותיים בין החורף לקיץ.
החורפים מושלגים והטמפרטורה הממוצעת לעונת החורף היא מינוס 3oc.
באמצע מרץ מתחילה עונת האביב בה הטמפרטורה הממוצעת עומדת על 5oc.
בעונת הקיץ, בחודשים יולי ואוגוסט מאמירה הטמפרטורה הממוצעת ל-28oc.
פופוזאורוס (שם מדעי: Poposaurus) הוא סוג של ארכוזאור מתקופת הטריאס, שהיה דומה לדינוזאור ואולי עמד זקוף על שתיים.
הוא התגלה בארצות הברית בשנת 1915 על ידי מ.ג.
מהל בתצורת פופו אגייה שבויומינג.
אורכו של הפופוזאורוס היה כ-4 מטרים.
הליכתו של הפופוזאורוס הייתה מהירה יחסית, ולעיתים אף קיפץ ממקום למקום בדומה לארנב כדי לזוז מהר יותר.
למרות הדמיון לדינוזאור הוא השתייך לקבוצה קדומה יותר, הקרובה לתנינאים.
הוא היה קרוב במיוחד לסוג אפיגיה מניו מקסיקו.
פופי אנג'לה דלווין היא דוגמנית ושחקנית קולנוע בריטית.
דלווין נולדה בלונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת.
בתם של פנדורה אן דלווין ויזם הנדל"ן צ'ארלס האמר דלווין.
היא למדה בבית הספר הפרטי בית הספר בידלס בהאמפשייר.
יש לה שתי אחיות- קלואי, והדוגמנית והשחקנית קארה דלווין.
סבה מצד אמה של דלווין הוא סיר ג'וסלין סטיבנס, לשעבר יושב הראש של המורשת האנגלית.
סבתה מצד אמה הייתה העוזרת האישית של הנסיכה מרגרט.
סבי סביה מצד אימה הם הברונטים לבית פאודל-פיליפס, ודרכם יש לדלווין שורשים אנגלו-יהודיים.
באוקטובר 2012 היא התארסה לג'יימס קוק, והם נישאו במאי 2014.
דלווין הוחתמה על ידי סוכנות הדוגמנות סטורם ב-2008.
היא דגמנה למותגים כמו שיאצי צ'ן, לורה אשלי, אניה הינדמרץ', מנגו, אלברטה פרטי וברברי.
היא הלכה בתצוגות אופנה של מותגים שונים, ביניהם ג'וליאן מקדונלד, ועבדה עם צלמים, ביניהם טרי ריצ'רדסון.
היא הייתה הפנים של לואי ויטון בקולקציה של קיץ 2012.
דלווין היא השגרירה הצעירה של מועצת האופנה הבריטית וכן שגרירת המותג של שאנל.
בנוסף לקריירת הדוגמנות, דלווין שיחקה בתפקיד זוטר בסרט האפוס-היסטורי "קינג ארתור: אגדת החרב" שביים וכתב גאי ריצ'י, ושיחקה בסרט האקשן "קינגסמן 2: מעגל הזהב" לצידה של האלי ברי.
פופיים (שם מדעי: Bucconidae) הht משפחת עופות מסדרת הנקראים, קרוביהם הרחוקים של הנקרים.
הפופיים חיים ביערות ממקסיקו עד לדרום אמריקה הדרומית.
לפופיים עיניים גדולות, מקור חזק ועבה, רגליים קטנות עם אצבעות מפושקות ודמות מסיכה סביב עיניהם.
הם חיים בעיקר סביב אגן האמזונאס ברחבי אמריקה הדרומית וצפונה עד למקסיקו.
הם חיים ביערות, ערבות טרופיות, כרי דשא והרים.
הם חיים על ענפי עצים ושם מחפשים חרקים קטנים ופרוקי-רגליים נוספים, אותם הם תופסים עם מקורם החזק.
סוג ומין יחיד פופין אדום גרון (Hypnelus ruficollis)
סוג ומין יחיד פופין לבן פנים (Hapaloptila castanea)
סוג ומין יחיד פופין סנוניתי (Chelidoptera tenebrosa)
פופולריות היא תכונה המגדירה את מידת האהדה, ההערצה, הפרסום או הקבלה, שציבור נרחב רוחש לאדם, מוסד, רעיון, מושג, סוגה אמנותית, מוצר וכדומה, ואת מידת השפעתם של אלו בקרב הציבור.
תרבות פופולרית היא התרבות השולטת בחברה מסוימת.
תוכן התרבות הפופולרית נקבע על ידי אינטראקציות, צרכים ורצונות יום-יומיים – ה'רגעים' התרבותיים שמרכיבים את חיי היומיום.
היא עשויה לכלול פעילויות כמו סריגה, בישול, סיפור סיפורים, משחקי קלפים או משחקי כדור.
בחברות מודרניות ופוסט-מודרניות תרבות פופולרית מושפעת משמעותית מתעשיות שמפיצות חומר תרבותי, למשל תעשיות הקולנוע, הטלוויזיה והפרסום, וכן תעשיית החדשות.
מוזיקה פופולרית היא מוזיקה המשתייכת לאחד ממגוון סגנונות מוזיקליים הנגישים לקהל הרחב ולרוב מופצים בצורה מסחרית.
בהקשר זה, להיט מתייחס לשיר או נעימה, הזוכה להצלחה רבה בקרב ציבור מסוים.
רב-מכר הוא ספר פופולרי שנמכר בעותקים רבים.
בדומה ל"שובר קופות" בקולנוע ו"אלבום זהב" במוזיקה.
מדע פופולרי הוא דיווח על רעיונות מדעיים ותגליות מדעיות באופן המובן לקהל הרחב ולהדיוטים.
המדע הפופולרי מופץ לציבור בטורים ומדורים בעיתונים הפונים לקהל הרחב, במגזינים פופולריים המיוחדים לענייני מדע (להבדיל מכתבי עת מדעיים), בספרי עיון, בפינות בתוכניות טלוויזיה ורדיו, בתוכניות מדע פופולרי וכמעט בכל מדיום הפונה אל ההמונים.
Google Trends הוא שירות אינטרנטי הניתן על ידי חברת גוגל, אשר מאפשר מחקר של פופולריות של מונחים שונים בקרב משתמשי האינטרנט ברחבי העולם בתקופות שונות.
פופיXי (באיטלקית: PopPixie) היא סדרת הנפשה איטלקית מסוגת פנטזיה, קומדיה והרפתקאות, המהווה ספין אוף לסדרת ההנפשה "מועדון ווינX" ששודרה לראשונה בשנת 2004 והופצה ברחבי העולם.
הסדרה נוצרה, בוימה ונכתבה על ידי איג'יניו סטראפי, והופקה על ידי Rainbow S.p.A.
עלילת הסדרה עוקבת אחר הפיקסים, יצורים קסומים החיים בעיר פיקסי, שם בכל פרק הם עוברים הרפתקה חדשה ומיוחדת.
במהלך הסדרה הדמויות זוכות לכוח המכונה "מג'יק פופ", לאחר שהן משתמשות בכישרון שלהן לטובה.
בעזרת המג'יק פופ הדמויות יכולות לטפל בבעיות שונות ולהילחם מול השדונים.
על פי יוצרי הסדרה, הסדרה נועדה לטפח רגשות של חברות, אמונה ואופטימיות.
הסדרה שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן צרפת, איטליה, רוסיה, ארצות הברית וישראל.
המדינה הראשונה שבה הסדרה שודרה הייתה צרפת, בה הסדרה שודרה בצרפתית ב-14 באוגוסט 2010 בערוץ France 3. באיטליה הסדרה שודרה לראשונה באיטלקית ב-10 בינואר 2011 בערוץ Rai 2.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים החל משנת 2010 עד שנת 2011, ולאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים בערוץ זום.
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
המדבבים בשפה העברית כוללים את דור סרוגו, ספיר דרמון, איטן גרינברג ויואב בר-לב.
את שיר הפתיחה והסיום של הגרסה העברית ביצעה מיכל רשף.
לסדרה הופקו שתי עונות הכוללות 52 פרקים באורך 13 דקות.
על בסיס הסדרה נוצרו מוצרים שונים הכוללים בובות, מגזינים, ספרים, בגדים, חפצי בית ו-DVD שהופצו ברחבי העולם.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של הפיקסים החיים בעיר פיקסי, שם הם חיים יחד עם חיות קסומות, גמדים ושדונים.
השדונים שונאים את הפיקסים, ולכן כל פעם הם מנסים לפגוע בהם ולקלקל את חייהם.
במהלך הסדרה הפיקסים זוכים לכוח המכונה "מג'יק פופ", כדור קסום אותו מקבלים מעץ החיים לאחר שהם משתמשים בכישרון שלהם לטובה.
את המג'יק פופ לא ניתן להעביר לאף אחד, והוא מאפשר לפיקסים לקבל שינוי קסום.
בעזרת המג'יק פופ הפיקסים יכולים לטפל בבעיות שונות ולהילחם מול השדונים.
הפיקסים הם יצורים קסומים דמוי פיות קטנים.
לפיקסים יש בעלי חיים ועבודות שונות בעיר פיקסי.
ברגע שהם משתמשים בכישרון שלהם לטובה הם יכולים לקבל מעץ החיים קסם המכונה "מג'יק פופ".
אמור (באיטלקית: ג'ולנדה גרנדו, בעברית: אלה פטר) - הבעלים של חנות האהבה, חנות בעיר פיקסי המתמחה ביצירת שיקויי אהבה.
לאמור יש כוח המכונה "פופיXי רגשות".
קרמל (באיטלקית: לורה אמדיי, בעברית: לורין מוסרי) - הבעלים של המאפייה הכי מפורסמת בעיר פיקסי.
לקרמל יש כוח המכונה "כוח על פופיXי".
צ'אטה (באיטלקית: פרלה ליברטורי, בעברית: ענת אלפן) - שדרנית ברדיו של העיר פיקסי.
לצ'אטה יש כוח המכונה "פופיXי כוח קולי".
שרי (באיטלקית: אילריה לטיני, בעברית: מאיה בר שלום) - הפיקסית הכי עשירה בעיר פיקסי.
לשרי יש כוח המכונה "פופיXי מזג האוויר".
פיקסי (באיטלקית: דויד גרבולינו, בעברית: תומר גלר) - עובד בחנות צעצועים, שם הוא משתמש בכישרונו להכנת צעצועים מדהימים.
לפיקסי יש כוח המכונה "פופיXי טכנו קסם".
דיג'יט (באיטלקית: ג'מה דונטי) - כמו פיקסי, יש לו כוח המכונה "פופיXי טכנו קסם" המאפשר לו להשתמש בטכנולוגיה.
במועדון ווינX דמותו הייתה בת.
ליבי (באיטלקית: פאולו די סנטיס, בעברית: איטן גרינברג) - בעל כוח המכונה "פופיXי מהירות על".
לוקט (באיטלקית: לאורה לנאי, בעברית: מאי יעקובסון) - עובדת במלון בעיר פיקסי.
ללוקט יש כוח המכונה "פופיXי הכוונה".
מרטינו (באיטלקית: רנאטו נובארה, בעברית: דור סרוגו) - אחיה התאום של קרמל.
למרטינו יש כוח המכונה "פופיXי אקרובטיקה".
פאם (באיטלקית: סינזיה מסירוני, בעברית: הילי ישראל) - עובדת במספרה המוצלחת ביותר בעיר פיקסי.
לפאם יש כוח המכונה "פופיXי זריזות ידיים".
פיף (באיטלקית: גאיה בולוגנזי) - ילדה קטנה.
לפיף יש כוח המכונה "פופיXי שינה מתוקה".
לעומת מועדון ווינX, בסדרה פיף דיברה לראשונה וראו את שיערה.
גלים - ראש תחנת הכוח של העיר.
בעל כוח המכונה "פופיXי אנרגיה".
כמו פיף, במועדון ווינX דמותו לא דיברה ולא ראו את שערו, בנוסף הוא היה בת.
טון (באיטלקית: אווה פדואן, בעברית: ספיר דרמון) - מורה בבית ספר בעיר פיקסי.
בעלת כוח המכונה "פופיXי כוח קולי".
הנסיך ארסניו - האקס של שרי.
הפיקסי היחיד ששבר לשרי את הלב.
קמילה (באיטלקית: אילריה ג'ורג'ינו) - אחת מהתלמידים של טון.
בעלת כוח המכונה "פופיXי אשליות".
פרח - פיקסית העובדת בעיתון של העיר פיקסי.
ג'יגה - בן דוד של לוקט.
בעל כוח המכונה "פופיXי גדילה".
ג'ולי - מומחה בהכנת מסיבות והופעות.
בעל כוח המכונה "פופיXי בידור".
מלווה תמיד על ידי שומרי הראש שלו.
רובינסון (באיטלקית: ג'אנלוקה קריספי) - שומר היער של העיר פיקסי.
הוא ואמור מחבבים אחד את השנייה אך מתביישים לומר זאת.
מורפו (באיטלקית: אמנואלה רוזזה) - פיקסי בעל כוח שינוי צורה, דבר המנצל אותו בשביל למתוח אחרים.
יש לו כוח המכונה "פופיXי שינוי צורה".
זינג - פיקסי שאוהב חרקים.
בעל כוח המכונה "פופיXי חרקים".
פלאסטו (באיטלקית: אנדראה לבגנינו) - פיקסי גמיש שיכול להתמתח למרחבים רחוקים.
בעל כוח המכונה "פופיXי גמישות".
נימפיאה (באיטלקית: ביאטריס מרג'וטי, בעברית: מאיה בר שלום) - מלכת הפיקסים.
ג'סטין נימבל (באיטלקית: פאולו די סנטיס) - זמר פופ מפורסם בעיר פיקסי.
אלרגי לקופים המגמגמים, למרות שהוא אוהב אותם.
הוא משמש פרודיה לזמר ג'סטין ביבר.
מולה (באיטלקית: ורוניקה פוצ'יו) - חברה טובה של ליבי וצ'אטה.
בעלת כוח המכונה "פופיXי חפירות".
השדונים הם תושבים בעיר פיקסי.
הם שונאים את הפיקסים ולכן הם עושים הכל בשביל לפגוע בהם.
רקס (באיטלקית: דניאלה רפאלי, בעברית: איטן גרינברג) - שדון יהיר שאוהב רק את עצמו.
בעל מוח מבריק, איתו הוא מציע תוכניות ומזימות.
מקסין (באיטלקית: עמנואלה פקוטו) - שדונית שחושבת שהיא הכי יפה מכל השדונים.
נרסיסה (באיטלקית: דבורה סיקקורלי) - שדונית עצלנית ומוזרה.
חולמת לחיות חיים של גברת נהדרת.
זפטו - מעריץ של צ'אטה.
פלוקסי (באיטלקית: גבריאל פטריארקה) - שדון צעיר ואינו בוגר.
לני (באיטלקית: אלסיו ניסולינו) - שדון מטורף וחסר אחראיות שאוהב לקחת סיכונים.
יוקה (באיטלקית: אלונורה רטי) - שחצנית וקלת דעת.
דמיאן - ילד שדון טיפוסי שאוהב להציק לילדים אחרים.
ההורים של דמיאן - שדונים אגואיסטים שרשמו את דמיאן לבית ספר בשביל שיהיו יכולים לצאת לחופשה.
הגמדים הם תושבים בעיר פיקסי.
מר גריינד (באיטלקית: מימו סטראטי) - מנהל הבנק של העיר פיקסי.
גמד קמצן שלא מוכן לתת הלוואות.
מר רולו (באיטלקית: פירלויגי אסטור, בעברית: יואב בר-לב) - מנהל את בית המלון הכי מפורסם בעיר פיקסי.
אוגוסטוס (באיטלקית: ולדימירו קונטי) - בעלים של חנות צעצועים בעיר פיקסי.
רונף (באיטלקית: ולדימירו קונטי) - גמד עצלן שכל הזמן רוצה לישון.
בעלי החיים הם חיות אשר חיות עם תושבי העיר פיקסי.
לרוב לבעלי החיים יש כנפיים ואותו אופי כמו לבעלים שלהם.
גוזמן (בעברית: יואב בר-לב) - הקוף של לוקט אשר עובד איתה בבית המלון.
לולו - החתולה של שרי והעוזרת האישית שלה.
אוטיס (בעברית: בר כספי) - ההיפופוטם של אמור אשר עובד איתה בחנות האהבה.
טינה (בעברית: ספיר דרמון) - חזירת המחמד של קרמל אשר עובדת איתה במאפייה.
טינה - ארנבת המחמד של פיף.
קלאופטרה - הנמרה של רקס.
לוסילה - התנינה של נרסיסה.
רודריגו - הקוברה של מקסין.
טיטו - העטלף של יוקה.
וולפגנג - הזאב של לני.
אך מפני שהיא לא יודעת לשחות היא יצרה שיקוי שיגרום לה לשחות כמו דג, ובמקום זה היא נהפכה לדג.3מזג אוויר מטורףCherie, una Pixie tempestosa12 בינואר 2011פיקסית חדשה בשם שרי מגיעה לעיר.
לוקט יוצאת לחקור את העניין.23אתה מפוטר!Sei licenziato9 בפברואר 2011גוזמן פוטר מבית המלון של העיר פיקסי, לכן הוא מנסה למצוא עבודה חדשה, אך הוא נכשל בכל ניסיונותיו.
במקום לקנות דעלת מרטינו מביא לקרמל דלעת מקוללת.44ההתקררות החמורה של פיקסי ומרטינו!Un brutto raffreddore per Fixit e Martino10 במרץ 2011הפיקסים עושים פיקניק על שפת האגם, שם מרטינו ופיקסי מאתגרים זה את זה בתחרות צלילה.45עונת הקאפקייקס של כרמלLe tortine zuccherose di Caramel11 במרץ 2011קרמל הביאה לפיקסים בעיר פיקסי קאפקייק מלאים בסוכר.
השדונים מנצלים את המאורע בשביל לעשות דברים נוראיים.52מצילים את עץ החיים!!Salviamo l'Albero della Vita22 במרץ 2011לאחר שכבשו את העיר פיקסי, השדונים מאיימים להרוס את עץ החיים.
במאי 2009, חברת Rainbow S.p.A הודיעה שהיא הולכת להפיק את הסדרה.
איג'יניו סטראפי החליט ליצור לפיקסיות סדרה נפרדת מכיוון שהדמויות זכו לאהבה רבה מהצופים.
קהל היעד העיקרי של הסדרה הוא ילדים בגילאי 5-9. לדברי פרנצ'סקו ארטיבאני, אחד הכותבים של הסדרה, "פופיXי" נועדה להציג את הפיקסיות בעולמם.
הסדרה רוצה להעביר מסר שלכולם יש כישרונות, אך כדי להגשים אותם צריכים להיות בעלי ביטחון.
היוצרים מיקדו את הסדרה לא רק לבנות, אלא גם לבנים.
הצוות הצליח ליצור סדרה שונה ממועדון ווינX מבחינת הדיאלוגים, המקומות והדמויות הלא שגרתיות.
הפקת הסדרה ארכה יותר משנה.
היה רצון להוציא צעצועים בהשראת המג'יק פופ, אבל היפנים שהרישיון היה בבעלותם רצו לעשות משהו מסורתי יותר, לכן הרעיון לא יצא לפועל.
סטראפי הביע על כך חרטה מפני שבשנת 2016 הושק לשווקים המוצר "!L.O.L.
Dolls" על ידי MGA Entertainment שהיה דומה לרעיון שבוטל וזכה להצלחה רבה.
הסדרה מתמקדת בפיקסיות, דמויות שהצטרפו לסדרת הטלוויזיה "מועדון ווינX" בתחילת העונה השנייה.
הפיקסיות התגוררו באלפיה במהלך העונה השנייה ועד סיום העונה השלישית מפני שכפר הפיקסים, האזור בו הן חיות, היה בסכנה.
לקראת סיום העונה השלישית הפיקסיות חזרו לכפר הפיקסים (בסדרה: עיר פיקסי), המקום בו מתרחשת הסדרה, ולכן ניתן להסיק שהסדרה מתרחשת בזמן שהן התגוררו שם.
עם זאת, יש מספר דברים שונים מן סדרת המקור:
במועדון ווינX כל הפיקסיות היו נקבות, ובסדרה התברר שיש גם פיקסים זכרים.
בנוסף מספר קטן של פיקסיות שהיו בנות במועדון ווינX הוצגו בסדרה כבנים.
עץ החיים מעניק לפיקסים את המג'יק פופ, דבר שלא הוזכר במועדון ווינX.
הדמויות הראשיות בסדרה מוצגות יותר בגרות מאשר ממועדון ווינX, שם הן הוצגו כיותר צעירות.
בעיר פיקסי מתגוררים גם שדונים וגמדים בנוסף לפיקסים, דבר שלא הוזכר במועדון ווינX.
בעונה השישית של "מועדון ווינX" הבגדים של הפיקסיות השתנו לבגדים שהן לבשו בסדרה, בנוסף הפיקסיות של טקנה ומוזה, דיג'יט וטון, הוחלפו בלי הסבר בשרי ובקרמל, דמויות שהופיעו לראשונה בפופיXי, דבר שהיה נראה מוזר לצופים בסדרה.
בעונה השמינית של "מועדון ווינX" הופיעו לראשונה הגמדים, שביניהם מר גריינד, אוגוסטוס ורונף.
מַרְקוּס קְלָאוּדִיוּס פּוּפֶּיָאנוּס מַקְסִימוּס נבחר כקיסר משותף של רומא ביחד עם בלבינוס על ידי הסנאט בשנת 238.
המידע על קורות חייו של פופיאנוס מוגבל ביותר, ונסמך על ההיסטוריה אוגוסטה - אוסף של ביוגרפיות של קיסרי רומא, שנכתבה בסוף המאה ה-4 ומהימנותה מוטלת בספק בידי חוקרי תולדות ימי רומא.
על פי מקור זה, פופיאנוס היה ממוצא פשוט ועממי - בנו של נפח; הוא נולד בין השנים 160 עד 165, ככל הנראה בשנת 164, קרוב לוודאי בוולטרה בחבל אטרוריה, לאביו קלודיוס מקסימוס ולאמו פרימה.
הוא אומץ על ידי אישה הידועה רק בשמה, פסקניה מרקלינה (Pescennia Marcellina).
בשנת 185 הוא החל בקריירה צבאית.
הוא מתואר כאיש צבא מוכשר, שהתקדם במעלה הדרגות והסולם החברתי הידוע בשם מסלול המשרות , זכה לשרת כקנטוריון ולאחר מכן כטריבון צבאי, תפקיד שהיה אחת משלוש המשרות הצבאיות שהיו חייבים בני מעמד הפרשים לשרת בהם, על מנת שיוכלו לאחר שירותם הצבאי לשרת בממשל הקיסר.
ואכן, בשנות ה-90 קודם למשרה השיפוטית של פראיטור.
הקריירה הפוליטית-צבאית של פופיאנוס הייתה מרשימה; הוא מילא שורת תפקידים רמי מעלה תחת שלטון הקיסרים הסוורים, כפרומגיסטראט וקונסול (כלומר, מושל) של הפרובינקיות החשובות גאליה נארבוננסיס, ביתיניה ואכאיה.
לאחר מכן שימש כמושל שליח הקיסר (Legatus Augusti pro praetore) לפרובינקיות בגרמניה, וככל הנראה קיבל לגיון תחת פיקודו בגזרת הנהר דנובה, ואף הביא את לוחמיו לניצחונות כנגד השבטים הסרמטים הפולשים.
בשנת 217 מונה לקונסול מוסף.
בשנות ה-20 שימש בדרגת פרוקונסול מושל של הפרובינקיה אסיה.
בשנת 234 הוא מונה על ידי הקיסר אלכסנדר סוורוס בשנית לתפקיד קונסול והפך למושל האזרחי של רומא (praefectus urbi).
ככל הנראה, דרכיו הנוקשות וקפדנותו הביאו לסלידת אזרחי העיר ממנו.
לפופיאנוס נולדו שני בנים ובת מנישואים לאישה ששמה לא ידוע.
הבכור, טיטוס קלודיוס פופיאנוס , כיהן כקונסול בשנת 235, תחת אלכסנדר סוורוס או מקסימינוס; בנו הצעיר, מרקוס פופיאנוס אפריקנוס מקסימוס , היה קונסול בשנת 236, תחת קיסרות מקסימינוס.
עוד ידוע כי שם בתו היה פופיאנה סקסטיה פאולינה.
במהלך חילופי הגברי התכופים של שנת 238 (הידועה כשנת ששת הקיסרים ) תפס מקסימינוס תראקס את כס הקיסר כנגד רצון הסנאט.
שלטונם של הגורדיאנים ארך כחודש, ותבוסה צבאית סמוך לעיר קרתגו קטעה את שלטונם וחייהם.
על מנת לקדם את פני מקסימינוס תראקס שעתה עלה על רומא עם הלגיונות הנאמנים לו, מינה הסנאט את פופיאנוס ובלבינוס לקיסרים משותפים ביום 22 באפריל 238.
בלבינוס, שהיה כבן שבעים וחסר ניסיון צבאי, נשאר ברומא, ופופיאנוס צעד בראש הצבא הנאמן לסנאט לכוון רוונה, שם זכה לראות את תבוסתו ומותו של מקסימינוס תראקס במהלך המצור על אקוויליה.
צבאו של מקסימינוס תראקס נכנס לאיטליה מהצפון, ובהגיעו אל מול חומות העיר אקוויליה ציפה כי שערי העיר יפתחו לפניו ללא התנגדות.
את הכף הכריעו השמועות כי צבא הנאמן לסנאט נאסף וצועד צפונה על מנת להתעמת עם חיילות הקיסר ולהכריעם, מה שגרם למקסימינוס להבין כי סיכוייו מועטים; בסופו של דבר, במהלך חודש מאי בעת הפוגה בקרבות נרצח מקסימינוס תראקס באוהלו בידי חייליו, ועימו נרצחו בניו והקצינים הנאמנים לו.
פופיאנוס הבין את מצבו הנואש, מנותק משומרי ראשו ומבודד בארמון באופן שהותיר אותו נתון לחסדי אויביו; ולכן פנה לבן בריתו היחיד, בלבינוס, וביקש ממנו להכניס את שומרי הראש הגרמנים לאחוזה.
פּוֹפּוּליזם ימני (נקרא גם: פופוליזם מודרני ופופוליזם תרבותי) הוא אוסף של מתודות פוליטיות הפונות אל רגשות לאומיים בקרב קבוצות תרבותיות, דתיות או אתניות בציבור, שמוגדרים כ"עם" האותנטי, ומעודדות זהות לאומנית וחשדנות כלפי קבוצות בעלות מאפיינים אחרים תרבותיים, דתיים או אתניים, שמוצגים כגורמים חיצוניים ל"עם" ומאיימים על הזהות הלאומית.
הפופוליזם מבקר לפעמים גם אליטות תרבותיות וכלכליות, יריבים פוליטיים וגורמי חוץ שמוצגים כמשתפים פעולה עמם או שתומכים בזכויותיהם.
במערב מזוהה הימין הפופוליסטי עם תמיכה בגישה חברתית ימנית-שמרנית, לדוגמה התנגדות לשוויון זכויות ללהט"ב, עלייה מחודשת של לאומיות ולפעמים של ערכים דתיים, והתנגדות לגלובליזציה ולהגירה חופשית.
חרף התנגדותו המסורתית של הימין להרחבת מדיניות הרווחה, בימין הפופוליסטי מקובל רעיון מדינת רווחה המפלה לטובה חלק מאזרחיה, כלומר לטובת "העם".
בשל הקשת הרחבה של התנועות שמוגדרות כ"ימין פופוליסטי", השימוש שנעשה במונח אינו עקבי, ולא אחת הוא מוחלף במונחים שאינם זהים לו, ואף בכאלו שמנוגדים לו אידאולוגית באופן מוחלט – מה שמבלבל את הדיון עוד יותר.
עם המונחים הללו נמנים "ימין חדש", "פופוליזם לאומי", "פופוליזם לאומני", "נאו-לאומיות", "נאו-ליברליזם", "ליברטריאניזם", ואף "סמכותנות" ו"נאו-פשיזם".
מן הנמנע הוא להפריד ביניהם, לפחות במשמעות שבה הם משמשים בפועל.
חלק מהמונחים מנוגדים זה לזה, ולכן לא קיימת מפלגה שכל המונחים הללו נכונים לגביה.
באירופה נעשה שימוש במונח לתיאור קבוצות, מפלגות ואישים שידועים בהתנגדותם להגירה ובתמיכתם בגישה חשדנית כלפי האיחוד האירופי.
מפלגות הימין הפופוליסטי הראשונות הוקמו בשנות ה-90, ובאותו עשור אף נכנסו חלקן לבתי המחוקקים.
במקביל התפשטו בארצות הברית תנועות ימין קיצוני שיש המציעים לשייכן לימין הפופוליסטי, אך שיוך זה אינו מקובל על דעת הרוב.
על כל פנים, התנועות האמריקאיות שאין חולק על זהותן הימנית-פופוליסטית קרובות מאוד לזרם הפלאו-שמרנות.
הימין הפופוליסטי האמריקאי נבדל מהשמרנות בתכניו ובסגנונו, אך רבים מציעים לראות בה את מקורו.
אף שחילוקי דעות רבים סובבים סביב הימין הפופוליסטי, פלג אחד בו שנוי במחלוקת מיוחדת: מפלגות שמעריכות או מעריצות תנועות פשיסטיות מהתקופה שבין מלחמות העולם.
פיארו איגנזי מחלק את מפלגות הימין הפופוליסטי, שאותן הוא מכנה "מפלגות ימין קיצוני", לשתי קטגוריות: מפלגות שהיו בעבר חלק מהימין המסורתי, ומפלגות שהתפתחו באופן עצמאי.
הוא כולל את המפלגה הלאומית הבריטית, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה ומפלגת המרכז ההולנדית בקטגוריה הראשונה.
בקטגוריה השנייה הוא כולל את החזית הלאומית בצרפת, הרפובליקנים בגרמניה, הדמוקרטים של המרכז בהולנד, מפלגת הקדמה בדנמרק, מפלגת הקדמה בנורווגיה, ומפלגת החירות האוסטרית.
עם מפלגות הימין הפופוליסטי הבולטות בעולם נמנות מפלגת העצמאות הבריטית, מפלגת "ניו זילנד תחילה" ומפלגת "וילרוס" בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית והמפלגה השמרנית בקנדה כוללות מאפיינים ימניים-פופוליסטיים, ולדעת אחדים אף פלגים ימניים-פופוליסטיים מובהקים.
בעשור השני של המאה ה-21 גדלה התמיכה הציבורית בתנועות הימין הפופוליסטי באירופה.
מקובל להניח שתי סיבות עיקריות לכך: ההגירה הגוברת מהמזרח התיכון ומאפריקה, וחוסר שביעות רצון מהמדיניות הכלכלית של האיחוד האירופי.
מפלגת החירות האוסטרית הוקמה ב-1955 על ידי קצין אס-אס לשעבר, שטען שהיא מייצגת את "הדרך השלישית" (מרכז פוליטי), בין המפלגה הסוציאליסטית למפלגת העם האוסטרית.
היא ירשה את מקומה של מפלגת "התאחדות הגרמנים" שהוקמה אחרי מלחמת העולם השנייה, ואימצה את הלאומנות הגרמנית שלה.
מצעה הלאומני לא הקנה לה די תומכים, והיא החלה להצטרף לקואליציות על מנת לחזק את כוחה.
בשנות השמונים אימצה המפלגה מצע ליברלי יותר.
ב-1983 הייתה לחברה בקואליציה של הסוציאליסטים, ויושב הראש שלה מונה לסגן הקנצלר.
אך דרכה הליברלית הייתה קצרה: ב-1986 נבחר ירג היידר למנהיג המפלגה, ותחת מנהיגותו שבה המפלגה לשורשיה.
אלא שירג היידר לא היה ריאקציונר ותו לא; הוא הביא עמו סגנון חדש, והוביל את המפלגה למאבק במערכת הפוליטית.
המאבק התנהל בעיקר נגד השיטה הוותיקה, לפיה מחולקות המשרות הבכירות בשירות המדינה בין המפלגות בהתאם לאחוז שזכו בבחירות, בטענה שהיא לוקה בשחיתות ובנפוטיזם.
כבר ב-1986, במערכת הבחירות הראשונה שלו, הוביל היידר את המפלגה להישג כפול.
אז החלה תנופת המפלגה, שהגיעה לשיאה בבחירות הכלליות ב-1999, בהן זכתה מפלגת החירות ב-27% מהקולות והייתה למפלגה השנייה בגודלה במדינה.
בבחירות שלאחר מכן צנחה המפלגה ל-10%, אך מאז עולה התמיכה בה באופן הדרגתי.
בבחירות 2017 זכתה המפלגה ב-26% מהקולות, נכנסה לקואליציה וזכתה למחצית ממושבי הקבינט.
בבחירות מוקדמות שנערכו בספטמבר 2019 נחלשה המפלגה ואיבדה שליש מכוחה.
היינץ כריסטיאן שטראכה נבחר ליושב ראש המפלגה ב-2005.
מפלגת הימין הפופוליסטי העיקרית באוסטרליה היא "אומה אחת" (One Nation), שמונהגת על ידי פולין הנסון, סנאטורית מטעם קווינסלנד.
על פי רוב חברה המפלגה בקואליציה.
מפלגות נוספות בבית המחוקקים האוסטרלי, שמזוהות עם הימין הפופוליסטי, הן "השמרנים האוסטרלים" שמונהגת על ידי קורי בראנרדי, סנאטור מדרום אוסטרליה, "המפלגה הדמוקרטית-ליברלית" שמונהגת על ידי דייוויד ליונהלם, סנאטור ממזרח אוסטרליה, ומפלגת הקאטרים (The Katter's), שמונהגת על ידי חבר הפרלמנט בוב קאטר.
מפלגת השמרנים האוסטרלים והמפלגה הדמוקרטית-ליברלית נוהגות להצביע יחד בסנאט.
מספר אנשים במפלגה הליברלית של אוסטרליה תוארו כאנשי ימין פופוליסטי, בהם ראש הממשלה לשעבר טוני אבוט.
מפלגת הימין הפופוליסטי הבולטת באיטליה היא הליגה הצפונית.
המפלגה דוחה את שיוכה לימין הפוליטי, אך לא את הגדרתה כפופוליסטית.
"הליגה הצפונית" הוקמה ב-1991, כאיחוד מפלגות ברמת המחוז.
תוכניתה הגדולה היא הפיכת איטליה לפדרציה, שבה יזכו המחוזות ליתר עצמאות, בייחוד בצפון המדינה.
ב-1996 אף פרסמה המפלגה מסמך בשם "הכרזת העצמאות והריבונות של פדניה", והצהירה לא אחת על תמיכתה בהקמת מדינה עצמאית נפרדת בצפון המדינה.
המפלגה מפגינה עוינות רבה כלפי דרום איטליה ותושביה.
חבריה ידועים בהתנגדותם להגירה מהדרום לצפון, ובתליית צרותיה הכלכליות של המדינה בפערים בין הדרום לצפון.
כן מזלזלת המפלגה בטבעם של אנשי הדרום, בטענה שהם עצלנים נטולי חינוך ומוסר ראויים לשמם.
חבריה ידועים גם בשימושם בשם-התואר "טֶרְרוֹנֶה", השם ללעג את תושבי הדרום.
גם רומא לא חומקת משבטם, בשל ריכוז הכוח והמוסדות הפוליטיים שבה – המנוגד לעקרון הפדרציה וּמַקשה על יישומו.
חרף עמדה זו, המפלגה מפגינה גם לאומיות איטלקית כללית, וקושרת קשרים עם עמיתותיה בימין הפופוליסטי האירופי.
בשנות ה-90 גדלו משמעותית ממדי ההגירה לאיטליה.
הליגה הצפונית החלה מבקרת את האסלאם, ומרכזת תשומת לב רבה יותר לסוגיית ההגירה הלא חוקית.
כן תומכת הליגה ביציאה מגוש האירו.
כשאר מפלגות הימין הפופוליסטי באירופה, גם הליגה הצפונית אינה תומכת גדולה של האיחוד האירופי, וככזו הצטרפה לקבוצת "אירופה של חירות ודמוקרטיה" בבית המחוקקים האירופי.
בבחירות הכלליות האחרונות באיטליה, שנערכו ב-2018, זכתה המפלגה לתוצאה הגבוהה בתולדותיה – 17% מהמושבים – והפכה למפלגה השלישית בגודלה באיטליה.
בבחירות לבית המחוקקים האירופי, שנערכו אף הן ב-2018, נסקה המפלגה בשיעור דומה.
במרכז איטליה ובדרומה בולטות מספר מפלגות שמרניות, שיש המגדירים אותן כימניות-פופוליסטיות.
רובן צמחו משרידיה של "התנועה החברתית האיטלקית", מפלגה נאו-פשיסטית קטנה בזירה הארצית.
בהן בולטות שתיים: "הברית הלאומית", שזכתה ב-15.7% מהקולות בבחירות 1996, אך התפרקה עשור לאחר מכן, ו"האחים של איטליה", שמחזיקה – נכון ל-2018 – ב-4.4% מהמושבים בבית המחוקקים.
סילביו ברלוסקוני, מנהיג מפלגת "קדימה איטליה" וראש ממשלת איטליה לשעבר, תואר על ידי רבים, ובהם גם חברי מפלגתו, כאיש ימין פופוליסטי.
עם זאת, מפלגתו בדרך כלל אינה מגדירה אותו ככזה.
עליית כוחן של האליטות בחיי המדינה והחברה, וההתנגדות הפופוליסטית לכך, הובילו להתפתחות זרמים חדשים בפוליטיקה האמריקנית.
עם זאת, עד לפני יובל לא ייצגו שתי המפלגות הגדולות את שני הצדדים של המפה הפוליטית; כל אחת מהן הייתה כאי נפרד, שכל קשת הדעות התקיימה בו.
ולכן, כשהפופוליזם החל להתפשט, השתמשו בו שתי המפלגות.
בין הבולטים שבאנשי הימין הפופוליסטי ניתן למצוא דמוקרטים ורפובליקאים כאחד.
אך בעוד שבמפלגה הדמוקרטית התגבשה סיעה פופוליסטית מוחשית, במפלגה הרפובליקאית רק הושפעו מהרעיון החדש.
תנועת מסיבת התה תוארה על ידי מתנגדיה כתנועת ימין פופוליסטי בשל התנגדותה לממסד, על אף שהיא תומכת ברעיונות שמנוגדים לימין הפופוליסטי, כמו ליברליזם כלכלי.
מספר חוקרים אמריקאים אף הצהירו: "מדינתנו נמצאת בעיצומו של מרד פופוליסטי, שאנשיו מבקשים להוכיח קבל עם ועולם את זכותם להפגין".
במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות, נשא דונלד טראמפ נאומים רבים נגד הממסד ונגד ההגירה הלא-חוקית, ונקט בכך שתי עמדות שאופייניות לימין הפופוליסטי.
טראמפ ניצח בבחירות בשנת 2016, אך סירב להכיר בהפסד בבחירות 2020, ופעל לסכל דבר זה.
לפני, במהלך ואחרי הבחירות לנשיאות 2020, פעלו טרמאפ ותומכיו במגוון דרכים כדי להכחיש את תוצאת הבחירות ולהפוך את תוצאתן.
אלו כללו טענות לפיהם הבחירות נגנבו באמצעות מכונות הצבעה מזויפות, הונאה בבחירות וקנוניה קומוניסטית בינלאומית.
גם לאחר העברת השלטון המשיך טרמאפ ורבים מתומכיו להצהיר כי הבחירות זויפו.
חודשים לפני בחירות 2020 הודיע טראמפ בטוויטר, בראיונות ובנאומים שאם יובס הוא עשוי לסרב להכיר בתוצאות הבחירות.
טראמפ חזר וטען בפני קהלו שהדרך היחידה שהם יפסידו היא אם הבחירות יזויפו, ומאן להתחייב להעברת שלטון מסודרת אחרי הבחירות.הצהרות אלה של טראמפ תוארו כאיום על הסדר החוקתי.
מעט לאחר תום הבחירות טען טראמפ טענות דומות בעלות מאפיינים פופוליסטיים מובהקים, ביניהן ש"השמאל הקיצוני והחברות הפרטיות שברשותו [של ג'ו ביידן] שינו את ההצבעות".
במקביל לכך התקיימה ההסתערות על הקפיטול, ובה מאות מתומכי טרמאפ הסתערו על הקפיטול במטרה להכחיש את הפסדו של טראמפ בבחירות ולעצור את הישיבה המשותפת של בתי הקונגרס, הסנאט ובית הנבחרים, שבה נספרו קולות האלקטורים.
האירוע החל בהפגנה של טראמפ בוושינגטון הבירה במטרה למחות על תוצאות הבחירות ולתמוך בתביעתו של טראמפ מסגן הנשיא מייק פנס לדחות את ניצחונו של הנשיא הנבחר ג'ו ביידן.
לאחר פרסום תוצאות הבחירות הגישו טראמפ ואנשיו מעל שלושים תביעות משפטיות במדינות שונות, בטענות על אי-סדרים במהלך הבחירות ובספירת הקולות.
המחלקה לביטחון המולדת והסוכנות לאבטחת סייבר ותשתיות, שהיו בין הגופים הפדרליים האחראים לאבטחת קיומן של בחירות סדירות ואמינות, פרסמו הצהרות שדוחות את הטענות לאי-סדרים, ומצביעות על צעדים רבים שבוצעו כדי להבטיח את אמינותן של הבחירות בנסיבות המיוחדות ב-2020.
טרמאפ פיטר את מנהל הסוכנות לאבטחת סייבר ותשתיות CISA, כריס קרבס, אחרי שקרבס סתר הצהרות כוזבות של טרמאפ ותומכיו על פרצות באבטחה האלקטרונית של הבחירות.
ג'פרי רוזן החל את תפקידו כתובע הכללי בפועל, בשבועות האחרונים לנשיאותו של דונלד טראמפ.
ב-22 בינואר 2021 פורסם כי טראמפ שקל לפטר את רוזן, ולהחליף אותו באדם מטעמו שיבטל את תוצאות הבחירות.
מפלגת "הגוש הפלמי", שנוסדה ב-1978, תומכת בחיזוק שלטון החוק, במאבק בהגירה (ובייחוד בהגירה מוסלמית), ובפרישת מחוז פלדנריה מן המדינה.
המפלגה טוענת כי על המחוז להסתפח להולנד, בשל הקרבה התרבותית והלשונית אליה, והריחוק התרבותי והלשוני משאר חלקי בלגיה.
בסופו של דבר נתקלה ההצעה בקיר הברזל של רב התרבותיות במדינה, ונכשלה.
עם זאת, בבחירות לבית המחוקקים של פלנדריה, שנערכו ב-2004, זכתה המפלגה ב-24% מהקולות והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
בנובמבר של אותה שנה פורקה המפלגה על ידי הממשלה, בטענה שעברה על חוק נגד גזענות, לאחר שהציעה להקים בתי ספר נפרדים לאזרחים ולמהגרים.
המפלגה הוקמה מחדש תוך שבוע, תחת השם "העניין הבלגי".
מצעה נותר דומה, אך מוּתן מעט.
המפלגה המשיכה להביע את עמדה, כי המהגרים לפלנדריה צריכים להיטמע בתרבותה וללמוד את שפתה.
חרף האשמות מסוימות באנטישמיות מצד הקהילה היהודית המקומית, הפגינה המפלגה תמיכה איתנה בישראל, כחלק ממאבקה באסלאם.
נכון ל-2018, למפלגה 5% מהמושבים בבית המחוקקים הפלמי, 2% מהמושבים בבית התחתון של בית המחוקקים הלאומי ו-3% מהמושבים בבית העליון שלו.
מפלגת הימין הפופוליסטי הבולטת בגרמניה היא אלטרנטיבה לגרמניה.
בבחירות הכלליות האחרונות, שנערכו ב-2017, נכנסה המפלגה לראשונה לבית המחוקקים וזכתה ב-13% מהמושבים.
כך הייתה למפלגת הימין הפופוליסטי הראשונה שנכנסה לבית המחוקקים הלאומי, כמו גם למפלגה השלישית בגודלה בגרמניה.
לפני ניצחונה, פעלו מפלגות ימין פופוליסטי ברמה המדינתית (גרמניה היא פדרציה, ולכל מדינה בית מחוקקים משלה).
ברמה המדינתית הצליחו מפלגות הימין הפופוליסטי לנחול הצלחות מסוימות.
אחדות ממדינות גרמניה חזו בנוכחות נציגיהן בבית המחוקקים, ובהמבורג הן אף היו לחלק מהקואליציה.
ב-1989 זכתה התנועה בשישה מושבים בבית המחוקקים האירופי.
ברמה הארצית בלט הישגה של המפלגה הנציונל-דמוקרטית, הנחשבת למפלגה נאו-נאצית, ואף על פי כן זכתה במאות אלפי קולות בשלוש מערכות בחירות רצופות.
בבחירות לבית המחוקקים האירופי, שנערכו ב-2014, הצליחה המפלגה לזכות במושב אחד.
ב-2005 נוסדה בגרמניה "התנועה האזרחית הפרו-גרמנית".
התנועה מורכבת ממפלגות מקומיות קטנות, ארגוני בוחרים ואגודות שונות, ועורכת תעמולה נגד אסלאם קיצוני והגירה מוסלמית.
בנוסף תומכת התנועה במאבק חסר פשרות בשחיתות.
התנועה שוללת את רעיון החברה הרב-תרבותית, ומתנגדת בחריפות לאיסלאמיזציה שלדעתה עוברת גרמניה.
עמדות אלו מובילות אותה לימין הקיצוני.
בשנות ה-70, דנמרק הייתה ביתו של הימין הפופוליסטי באירופה.
בארבע מחמש מערכות הבחירות באותו עשור זכתה "מפלגת הקדמה" באחוז דו-ספרתי של קולות.
לקראת סוף המאה דעכה התמיכה במפלגה, והיא הוחלפה ב"מפלגת העם הדנית".
זו המשיכה את מסורתה במילניום החדש, וזכתה באחוז דו-ספרתי של קולות בארבע מערכות בחירות רצופות – עד שבבחירות 2015, זכתה המפלגה ב-21% מהקולות והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
המפלגה תומכת בצמצום ההגירה, בעיקר ממדינות שאינן מערביות, ובהטמעה תרבותית של מהגרים כבר בדור הראשון.
המפלגה מבקשת לשמר את התרבות והמסורת הלאומיוֹת, ומתנגדת לעקרון הרב-תרבותיות.
כן תומכת המפלגה בחיזוק שלטון החוק ומערכת החינוך, ובשמירה על מערכת הרווחה, על מנת לקדם את הצמיחה הכלכלית.
המפלגה מכירה בחשיבות השמירה על הסביבה, ועם זאת טוענת שהמאבק באבטלה חשוב יותר.
בהולנד מפלגות ימין פופוליסטי מיוצגות בבית המחוקקים מאז 1982, אז זכתה מפלגת "המרכז" במושב יחיד.
בעשור שלאחר מכן זכתה מפלגת "הדמוקרטים של המרכז" בשלושה מושבים.
הפריצה הגדולה התרחשה ב-2002, כשזכתה "רשימת פים פורטאון" בשישית מהמושבים ונכנסה לקואליציה.
שבוע לפני הבחירות נרצח מנהיגה, פים פורטאון, על ידי איש שמאל הולנדי.
המפלגה למען החירות מיוצגת בבית המחוקקים מאז 2006. לאחר הבחירות הכלליות ב-2010, הקימו מפלגות הימין ממשלת מיעוט בהולנד.
המפלגה, שזכתה ב-24 מושבים, השתתפה בקואליציה.
עמדותיה החשדניות כלפי האיחוד האירופי השפיעו רבות על היחסים בין האיחוד האירופי ובין הולנד, והשפעתה זו גברה ב-2009, כשזכתה במקום השני בבחירות לבית המחוקקים האירופי בהולנד.
עיקר פועלה של המפלגה בסוגיית ההגירה: היא מתנגדת להגירה מוסלמית ולהגירה מהמדינות החדשות באיחוד האירופי, ופועלת להטמעה תרבותית של המהגרים.
כן מתנגדת המפלגה לכניסת טורקיה לאיחוד האירופי, ומבקשת להוציא את הולנד מגוש האירו.
ב-2012 הפסיקה המפלגה למען החירות לתמוך בקואליציה המכהנת, בשל חוסר הסכמה על צעדי הצנע שקידמה האחרונה.
הממשלה התפרקה ונערכו בחירות מוקדמות, אך המפלגה איבדה תשעה מושבים ונשארה באופוזיציה.
בבחירות 2017 זכתה המפלגה בעשרים מושבים והייתה למפלגה השנייה בגודלה.
ב-2016 החלה לפעול בהולנד מפלגת ימין פופוליסטי בשם "הפורום לדמוקרטיה".
בבחירות 2017 זכתה המפלגה בשני מושבים.
רבים רואים בה כוח עולה בימין ההולנדי, או לפחות בזרם הפופוליסטי שלו.
מפלגת העצמאות הבריטית היא מפלגת הימין הפופוליסטי הגדולה בבריטניה.
מנהיגה הקודם, נייג'ל פרג', הוא אחד ממנהיגי הזרם האירוסקפטי בפוליטיקה האירופית.
במשאל העם על החברות באיחוד, הייתה המפלגה אחד הגורמים המרכזיים במחנה שתמך בעזיבה.
המפלגה תומכת במנגנון הגירה נוקשה יותר, שייטיב עם משכילים ואמידים.
חברי המפלגה השמרנית סוטים לא אחת מעמדת מפלגתם ומצביעים עם מפלגת העצמאות, בעיקר בסוגיות שנוגעות לאיחוד האירופי, להגירה ולזכויות להט"ב.
מנהיג המפלגה השמרנית, בוריס ג'ונסון – ראש הממשלה לשעבר וראש עיריית לונדון לשעבר – היה ממנהיגי המחנה שתמך בעזיבת בריטניה את האיחוד, ובמהלך הקמפיין לקראת משאל העם הביע עמדות שתוארו כימניות-פופוליסטיות.
בצפון אירלנד, מפלגת הימין הפופוליסטי המרכזית היא המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית.
ביוון שתי מפלגות ימין פופוליסטי בולטות, היוונים העצמאים והשחר המוזהב.
לשתיהן ייצוג קטן בבית המחוקקים, אך רק הראשונה חברה בקואליציה.
המשבר הכלכלי ביוון השפיע רבות על הפוליטיקה הפנימית שלה; אחת ההשפעות הללו היא עלייתו של הימין הפופוליסטי.
ב-2012, השנה שבה נחתם הסדר החוב (והמאבק הגיע לשיאו), זכה הימין הפופוליסטי ביוון בחמישית ממושבי בית המחוקקים.
נכון ל-2018 הוא מחזיק במחצית מכך.
"היוונים העצמאים" בולטים יותר בשיח הציבורי, בשל היותם חלק מהממשלה, אך הממשלה ביוון אינה מוסד אהוד במיוחד, וככל שנוקף הזמן מצביעים רבים יותר עוברים לשחר המוזהב.
"השחר המוזהב", כעמיתותיה בימין הפופוליסטי, שנויה במחלוקת.
שתי סיבות אפשריות לכך, הן תמיכתה בהחזרת אזורים באלבניה ובטורקיה לשליטת יוון; ונוהגה להתגרות במוסדות הפוליטיים.
דוגמה אחת לכך, מ-2013, היא הקמת "מטבח האנשים העניים" מול בית המחוקקים באתונה, על מנת למחות נגד מדיניות הצנע הממשלתית.
במטבח חולק אוכל לאזרחים יוונים בלבד, כמחאה נגד הגירה.
בסופו של דבר סגרה המשטרה את המקום תוך שימוש בכוח.
למפלגת הליכוד האורתודוקסי העממי נציג אחד בבית המחוקקים הלאומי.
קודם לכן לא יוצגה בו המפלגה, אך לבית המחוקקים האירופי דווקא הצליחה לשלוח נציג ואפילו זוג נציגים.
המפלגה מתנגדת לגלובליזציה ולהצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי, ותומכת בהורדת מיסים.
בולטת גם התנגדותה של המפלגה לשמה של רפובליקת מקדוניה.
המערכת הפוליטית בישראל מאופיינת בין השאר גם במפלגות שמבקשות לייצג ציבורים בעלי מאפיינים עדתיים, דתיים או תרבותיים.
כאשר מפלגות כאלו מאמצות טקטיקות פופוליסטיות ימניות, הן נוטות להציג את הציבור שאותן הן באות לייצג כ"עם" האמיתי אך המקופח, שזכויותיו נפגעות כתוצאה מפעילות של אליטות הגמוניות.
מנחם בגין השתמש ברטוריקה כזאת כדי לגייס תמיכה של מצביעים בני עדות המזרח.
כיום, מפלגה פופוליסטית ימנית בולטת מסוג זה היא ש"ס, המעלה על נס את הפילוג העדתי ואת הפערים הכלכליים ובעולם שוויון ההזדמנויות בין "מזרחים" ל"אשכנזים".
גם במפלגות נוספות יש נטייה לפופוליזם ימני, למשל במפלגות החרדיות דגל התורה ואגודת ישראל, שמעלות על נס את הפילוג הדתי בין חרדים לבין חילונים.
מבחינה כלכלית, מפלגות מסוג זה תומכות בהעלאת שכר המינימום, בהגדלת הקצבאות הממשלתיות לילדים, עניים ואברכים, ובפרוטקציוניזם, וזאת על חשבון הגדלת הגירעון והחוב הציבורי והגדלת הפערים במיסוי הפרוגרסיבי.
בעבר זכתה להצלחה אלקטורלית גם מפלגת שינוי (בגלגול המאוחר שלה, בהנהגת יוסף (טומי) לפיד ואברהם פורז) שדגלה בפופוליזם ימני הפוך, לפיו ה"עם" האמיתי הם הציבור החילוני-מסורתי העובד, המשרת בצבא והתורם למדינה, וה"אחרים" הם החרדים שלכאורה אינם תורמים לנשיאה בנטל.
כל הגישות הללו הן וריאציות של פופוליזם מכיל, כלומר שמטרתו המוצהרת, לאחר פירוק האליטות לכאורה וביטול ההגמוניה שלהן, היא לצרף את הציבור המקופח לציבור ההגמוני, וליצור "עם" מאוחד.
סוג נוסף של פופוליזם ימני במערכת הפוליטית בישראל מגדיר את "העם" כציבור היהודי שדוגל בלאומיות יהודית ובדת היהודית.
הציבור הערבי (ערבים אזרחי ישראל, ערביי יו"ש ועזה ומדינות ערב), ולצדם אותם חלקים בציבור היהודי שמכיר בזכויות הערבים (ה"שמאל") אינם חלק מהעם, וכך גם המהגרים הבלתי חוקיים לישראל.
גישה זו היא גישה של פופוליזם מדיר, שכן היא אינה שואפת לשלב את "האחרים" ב"עם" אלא להדיר את ה"אחרים" כליל.
מפלגת ישראל ביתנו ואביגדור ליברמן העומד בראשה, היו חלוצים בהקצנת השיח הפופוליסטי הלאומני בכך שדרשו הדרה מוחלטת של הערבים תושבי יו"ש ועזה ואזרחי ישראל גם יחד.
הסלוגן "בלי נאמנות, אין אזרחות" מדגיש את האלמנט הפופוליסטי של המפלגה, וכך גם ההשוואה של ארגוני שמאל לארגוני טרור.
מעט אחריה אימצו גם מפלגות הציונות הדתית את הקו הפופוליסטי הלאומני, ואחריהן אימצה אותו גם הליכוד כרטוריקה מובילה.
הרטוריקה הזאת יצרה הקבלה בין כל הגורמים בשרשרת ה"אחרים", החל מאיראן, דאעש וחזבאללה, המשך בחמאס, הרשות הפלסטינית והערבים אזרחי ישראל, וכלה בשמאל הישראלי.
מול כל אלה, ניצב "העם האמיתי" בהנהגת בנימין נתניהו, ורק הם לכאורה נאמנים באמת לארץ ישראל, לדת ישראל וללאום הישראלי.
את הרטוריקה הזאת מדגימה למשל האמירה של נתניהו בסרטון שהופץ ביום הבחירות ב-2015 כי "המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי.
עמותות השמאל מביאות אותם באוטובוסים.
לנו אין V15, לנו יש צו 8, לנו יש רק אתכם.
מפלגת הימין הפופוליסטי העיקרית בצרפת היא החזית הלאומית.
ב-2011 החליפה מארין לה פן את אביה כראש המפלגה, ומאז צמחה המפלגה והייתה לאחת המפלגות העיקריות בצרפת.
רבים רואים בה את מפלגת הימין הפופוליסטי המצליחה באירופה.
עם זאת, בשל שיטת הבחירות שנהוגה בצרפת, החזית הלאומית מחזיקה בנציגות זניחה בבית המחוקקים הלאומי.
בבתי המחוקקים המקומיים, לעומת זאת, נהוגה שיטת בחירות ישירה יותר, ובהם מחזיקה המפלגה בחמישית מהמושבים.
מנהיגת המפלגה, לה פן, הגיעה למקום השני בבחירות לנשיאות ב-2017, והפסידה לעמנואל מקרון.
ניתן להניח אפוא כי המפלגה זוכה לתמיכה עממית רחבה חרף שיטת הבחירות האזורית, שמקשה עליה את ההצלחה בזירה הלאומית.
לקנדה היסטוריה עשירה של פוליטיקת ימין פופוליסטי, בעיקר במערבה.
מפלגת "הזכות החברתית של קנדה" זכתה למושבים בפרלמנט המקומי בקולומביה הבריטית, באלברטה ובססקצ'ואן, אבל דעכה בשנות ה-70. שני עשורים לאחר מכן נסקה המפלגה הרפורמית, בהנהגת פרסטון מאנינג, ובשיאה החזיקה בחמישית ממושבי בית המחוקקים.
הצלחתה פגעה קשות במפלגה "השמרנית-פרוגרסיבית", שלפנים הייתה המפלגה השלטת במערב המדינה.
ב-2003 הן התאחדו ויצרו את המפלגה השמרנית של קנדה.
נכון ל-2018 מחזיקה המפלגה השמרנית ב-32% מהמושבים, ונמצאת באופוזיציה.
אחדים מחבריה זוהו על ידי התקשורת עם הימין הפופוליסטי.
בבחירות הכלליות ב-2015, מפלגה העם השווייצרית זכתה ב-29% מהקולות והקימה ממשלה.
הפרשנים חלוקים בנוגע לסיווגה; רובם טוענים שהיא מפלגה שמרנית-לאומית טיפוסית, אך חלקם מבקשים להגדירה כמפלגת ימין קיצוני, ואף כמפלגת ימין-פופוליסטי קיצוני.
המחלוקת עומדת בעינה, אך אין ספק שהמפלגה היא בעצם קואליציה של הימין כולו: דרים בה בכפיפה אחת מתונים וקיצונים.
בשווייץ עבר הימין הפופוליסטי תהפוכות לא מעטות.
ב-1971 זכה ב-10% מהקולות, ב-1979 התרסק ל-2%, וב-1991, בעקבות איחוד שתי מפלגות הימין הפופוליסטי, זכתה התנועה ב-10% מהקולות ושבה למעמדה הקודם.
תחת מנהיגותו של כריסטוף בלופר הפכה המפלגה מהרביעית בגודלה לשנייה בגודלה – ולהבטחה הגדולה של הפוליטיקה השווייצרית.
ההבטחה התגשמה בבחירות 2015, כשמפלגת העם השווייצרית זכתה לתוצאה הגבוהה בתולדות המדינה: 32% מהמושבים.
פופיגרוס (שם מדעי: Puppigerus) הוא סוג של צב ים קדום שחי בתקופת האאוקן לפני 50 מיליון שנה.
מאובנים של צב זה נמצאו בארצות הברית, בריטניה, בלגיה, דנמרק ואוזבקיסטן.
צב זה הגיע ככל הנראה לאורך של 90 סנטימטרים והגיע למשקל 9–14 קילוגרם בממוצע.
הוא היה קרוב לצבים הימיים המודרניים בניגוד לצבי ים קדומים יותר ולעיתים גם גדולים יותר שחיו בקרטיקון.
היה לצב שריון קמור ושטוח יחסית, עיניים מגודלות מאוד ומקור קרני.
ייתכן מאוד שהיה הרביוור בדומה לצב ים ירוק.
עצמות הרגליים האחוריות מרמזות על כך שהיה בנוי גם לחיים על היבשה ולא רק עלה לחופים להתרבות.
צב ים זה תואר על ידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ ב-1870.
צבי ים אלה נכחדו לחלוטין לאחר תקופת האאוקן.
פופי מילר היא שחקנית אנגלייה.