tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם סבל ממכות קשות מידי היפנים, ושם נותר עד ששוחרר במסגרת עסקת חילופי אסירים נדירה בשלהי 1943.
לאחר מכן הפליג כהן חזרה לקנדה, התיישב במונטריאול ונישא לג'ודית קלארק (Judith Clark), שהייתה מנהלת של בוטיק נשים מצליח.
הוא נהג לבקר על בסיס קבוע בסין, בקוותו להקים קשרי מסחר או לייסד מיזמים עסקיים חדשים.
עם זאת, לרוב ביקר שם את ידידיו הוותיקים, ונהג לשבת באולמות הלובי של מלונות, שם היה מספר לנוכחים סיפורים על קורותיו - רבים מהם היו גוזמאות.
כך יצר מיתוסים רבים, ואף קיווה לעודד אחרים לרקום מעשיות הקשורות בשמו, וזו הסיבה למידע המוטעה הרב הקשור בשמו של כהן, החל בטענה שהיה מעורב בהקמת סין המודרנית, ועד לטענות מסולפות כגון שניהל רומן עם אשתו של סון יט-סאן, סונג צ'ינג-לינג, ושהייתה לו רעיה בקנדה עוד בשנות ה-20.
תרומתו לשינוי החלטת סין בהצבעה על תוכנית החלוקה
התנגדות של סין בהצבעה מוקדמת במועצת הביטחון הייתה מונעת את קיום ההצבעה בעצרת הכללית.
מנהיגי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית ניסו ליצור מגע עם המשלחת הסינית לאו"ם - אך ללא הצלחה.
הרב ישראל גולדשטיין, ממנהיגי התנועה הציונית בסן פרנסיסקו, נזכר במוריס כהן, יהודי חם, מוערך על ידי מנהיגי סין ממשיכי דרכו של סון יאט סן והזעיק אותו מקנדה לדבר על ליבו של שגריר סין לאומות המאוחדות.
סין הסירה את התנגדותה במועצת הביטחון, ואילו בהצבעה בעצרת הכללית, בכ"ט בנובמבר - נמנעה.
לאחר המהפכה הקומוניסטית בסין ב-1949, כהן נמנה עם האנשים הבודדים שהייתה להם אשרת מעבר קבועה בין טאיוואן לשטחי סין.
בעקבות היעדרויותיו הארוכות התרופפו יחסיו עם רעייתו, וב-1956 התגרש.
לאחר מכן התיישב כהן, יחד עם אחותו האלמנה לאה קופר (Leah Cooper), בסלפורד, אנגליה.
שם היה מוקף בבני משפחתו: אחים, אחיינים ואחייניות.
שירותו כעוזר נאמן לסון יט-סאן סייע לו בהקמת קשרים טובים הן עם מנהיגים טאיוואנים והן עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של סין, והוא פיתח קריירת ייעוץ לחברות כמו ויקרס (מטוסים), רולס-רויס (מנועים) ודקה ראדאר (Decca Radar).
ביקורו האחרון בסין היה בראשית מהפכת התרבות בסין, כאורח הכבוד של ג'ואו אנלאי.
מוריס כהן נפטר ב-1970 בסלפורד.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בלייקלי (Blakeley) במנצ'סטר.
הסרט "The General Died at Dawn" (בתרגום חופשי: הגנרל מת עם שחר) משנת 1936 שאב השראה מסיפורו של כהן, ובו גילם גרי קופר הרפתקן אירי-אמריקאי בסין.
מוריס ז'אנו (נולד ב-8 במאי 1958) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, משחקניה הבולטים של הפועל תל אביב בשנות ה-80,.
ז'אנו נולד במרוקו ובגיל צעיר עלה לישראל וגדל באשקלון למשפחה בת תשעה ילדים.
ז'אנו החל לשחק כדורגל בהפועל אשקלון וכבר בגיל 16 הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת, שהייתה אז בליגה א'.
לאחר שהתגייס לצבא ניגש למבחנים לאליפות חיל האוויר בכדורגל, שם פגש את כדורגלן הפועל תל אביב יעקב אקהויז, שהמליץ לו להגיע ולהיבחן בקבוצתו.
לאחר שהתאמן בשורות הפועל תל אביב ביקשה הקבוצה להחתימו, אך באשקלון הערימו קשיים על המעבר, וז'אנו נכנס לשנת הסגר.
במהלך השנה בה לא שיחק ניתק הקשר בינו לבין הפועל תל אביב, ובשנת 1980 הוא חתם בהפועל באר שבע, שם ערך את הופעתו הראשונה בליגה הבכירה.
במחזור ה-24 כבש שער יתרון מול הפועל תל אביב, שנלחמה באותה העת על האליפות.
בתום המשחק ניצחה הפועל תל אביב 2–1 ומאמן הקבוצה, דוד שווייצר, ניגש לז'אנו וביקש ממנו שיצור איתו קשר בתום העונה.
לאחר שזכתה באליפות, החתימה הפועל תל אביב את ז'אנו בקיץ 1981.
כבר במשחק הבכורה שלו בהפועל תל אביב, כבש ז'אנו שער 8 דקות מפתיחת המחזור הראשון של הליגה, מול הפועל ירושלים באצטדיון בלומפילד.
בעונתו השנייה בקבוצה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב.
ז'אנו היה שחקן מגוון ששיחק הן כקשר התקפי והן כחלוץ, ובמהלך שנות ה-80 כיכב בהפועל תל אביב לצידם של משה סיני, אלי כהן, גילי לנדאו ושבתאי לוי, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות (ב-1986 וב-1988).
ב-1989 ירד ז'אנו עם הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה, ובעונה שלאחר מכן כבש 15 שערים, כולל שלושער במחזור האחרון מול מכבי רמת עמידר, ותרם רבות לעלייתה של הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה.
בנוסף הבקיע ז'אנו במדי הפועל תל אביב 39 שערים בליגה הבכירה, ובסך הכל 69 שערים בכל המסגרות.
ז'אנו שיחק עוד עונה אחת בהפועל תל אביב ובשנת 1991 עזב את הקבוצה לאחר ששיחק 10 שנים במדיה.
במשחקו האחרון בקבוצה כבש צמד בניצחון 4–1 על הפועל כפר סבא.
לאחר שעזב את הקבוצה שיחק בהפועל אשדוד ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
ז'אנו הופיע 5 פעמים במדי נבחרת ישראל.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-15 בפברואר 1983, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה, ולאחר מכן הופיע בארבעה משחקים נוספים במסגרת הטורניר הקדם-אולימפי, האחרון שבהם מול נבחרת פורטוגל ב-11 בינואר 1984.
לאחר שפרש אימן מספר קבוצות בליגות נמוכות, ובקיץ 2012 מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
לאחר עונה אחת סיים ז'אנו את תפקידו.
ב-15 ביוני 2015 מונה למאמנה של הפועל אשדוד, שהוקמה מחדש בליגה ג'.
ז'אנו סיים את תפקידו במועדון כעבור שני מחזורים.
ביוני 2017 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל אשקלון.
ז'אנו נשוי ואב לשלושה ילדים.
נכון ל-2023 הוא בעל פיצרייה, כותב במקומון האשקלוני 'סקופ' ומפרשן כדורגל ברדיו המקומי.
מוריס סמדג'ה (ספטמבר 1932 – 6 בספטמבר 2023) היה ג'ודוקא, מאמן ג'ודו וממייסדי ענף הג'ודו התחרותי בישראל.
חתן פרס מפעל חיים בספורט של משרד התרבות והספורט לשנת 2022.
סמדג'ה נולד בתוניסיה, בנם של גיזלה ושארל.
עד לעלייתה ארצה של המשפחה בשנת 1961, נזקפו לזכותו של סמדג'ה זכיות רבות בג'ודו בתחרויות שונות בצפון אפריקה.
לאחר העלייה לישראל, עברה המשפחה להתגורר במעברת "משק עזר", שבבאר שבע, וסמדג'ה החל לעבוד כחשמלאי במפעל "חרות".
מבאר שבע יצא סמדג'ה לתור אחר עזרה לפעילותו בענף הג'ודו.
בשותפות עם מאמן מירושלים, הוא הקים את ענף הג'ודו התחרותי בישראל.
תחילה הקימו מועדון עם מזרנים משאריות בדים בבית הספר "נתיבות" בשכונה ב' בבאר שבע, ולאחר מכן קיבלו תרומה מעולי צרפת ובעזרתה קנו מזרנים חדשים למועדון.
בפברואר 1967 עבר סמדג'ה את המבחן הראשון בישראל לחגורות שחורות ביחד עם עמוס גילעד, ושניהם קיבלו את דרגת דאן 1. בשנת 1970 סיים את קורס המאמנים הראשון בישראל.
סמדג'ה אימן במועדון "נעורים" בשכונה ד'.
תלמידים רבים שלמדו אצלו הפכו בהמשך לאלופי ישראל, ומועדון הפועל באר שבע בו אימן הגיע בשנות ה-70 וה-80 לצמרת הענף בישראל.
באותן שנים כיהן גם כמאמן נבחרת ישראל וניהל את קורסי מדריכי הג'ודו במכון וינגייט.
נבחרת ישראל באותן שנים השתתפה בתחרויות רבות בחו"ל וזכתה במדליות, וכך קיבל ענף הג'ודו הישראלי הכרה בעולם הג'ודו.
בשנת 2011 התמנה איגוד חדש שבו יו"ר האיגוד, מנכ"ל האיגוד ומאמן נבחרת ישראל הם חניכיו הישירים של שיהאן מוריס סמדג'ה.
בשנת 1997 קיבל סמדג'ה דרגת דאן 6 ובשנת 2007 קיבל דרגת דאן 7. בשנת 2015 קיבל את דרגת דאן 8, והיה הג'ודאי הבכיר בישראל.
בשנת 2022 זכה בפרס מפעל חיים בספורט של משרד התרבות והספורט, למאמן, שמוענק במסגרת חגיגות 65 שנה למכון וינגייט.
בשנת 1952 נשא לאישה את חיה.
בני הזוג גרו בעיר אריאנה, 6 ק"מ מהבירה תוניס.
בנו, אורן סמדג'ה, זכה במדליית ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992), והיה הספורטאי הישראלי השני שזוכה במדליה אולימפית, אחרי יעל ארד (גם היא בברצלונה 1992).
מוריס סמדג'ה נפטר ב-6 בספטמבר 2023, בגיל 91, והובא למנוחות בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה.
מוריס כהן היה מטלורג אמריקאי יהודי, מומחה למטלורגיה של פלדה ופרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
כהן נולד ב-1911 בעיר צ'לסי שבמדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית, בנם של אליס לבית אוֹבְסון וג'וליוס כהן.
בשנת 1933 קיבל תואר בוגר במדעים ב-MIT, ובשנת 1936 קיבל תואר דוקטור למדעים מהמכון.
ב-1937 הצטרף לסגל המכון כמרצה למטלורגיה במחלקה להנדסת חומרים, וב-1946 התמנה לפרופסור מן המניין למטלורגיה פיזית.
ב-1962 זכה ב-Ford professorship, וב-1974 הפך לפרופסור של המכון (Institute Professor – הדרגה הגבוהה ביותר הניתנת לחברי סגל המכון; מקביל לפרופסור מחקר).
בשנת 1982 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה כהן חבר הנהלת פרויקט מנהטן.
הוא ועמיתיו פיתחו את מוטות דלק עבור הכור הגרעיני הראשון של אנריקו פרמי, פרופסור במכון ללימודי הגרעין באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1968 זכה במדליית זהב מחברת ASM International (לשעבר האגודה האמריקנית למתכות).
ב-1970 זכה במדליית זהב מהמכון למתכות של יפן.
בשנת 1976 זכה במדליה הלאומית למדעים "על מחקר מקורי וקידום הידע על אודות המטלורגיה הפיזית והמכנית של ברזל ופלדה, ובמיוחד על עבודתו בתחום הטרנספורמציה המרטנזיטית בהקשחת פלדה".
ב-1987 זכה בפרס קיוטו לטכנולוגיה מתקדמת, על תרומתו היסודית לפיתוח חומרים חדשים.
מוריס כהן נפטר ב-2005, בביתו שבסוומפסקוט, בגיל 93. במותו הניח את בנו ג'ואל וכלתו, נכדים ונינים.
ב-24 בינואר 1937, נישא כהן לרות קרֶנצמן, והיה אב לשניים: ברברה נורווינד וג'ואל כהן.
בראשית שנות ה-50, היה ממייסדי בית הכנסת "סיני" (Temple Sinai) שבמַרבּלהֶד , מסצ'וסטס (המשרת את מרבלהד וסווֹמפּסקוט ), ובין השנים 1955–1957 כיהן כנשיאו.
הרב מוריס יעקב רפאל היה רב יהודי-אמריקני אורתודוקסי.
אביו היה בנקאי של מלך שוודיה, בגיל 9 היגר עם אביו לקופנהגן שבדנמרק, שם התחנך בבית ספר היהודי.
בגיל 14 עבר לאנגליה ולמד בישיבה, ובגיל 23 עבר לגרמניה ולמד שפות באוניברסיטת ארלנגן.
לימים קיבל דוקטורט מאוניברסיטת גייסן בעבור פרסום התרגום שלו לתרגום ה-18 של המשנה.
בהמשך התחיל לתרגם גם את חמישה חומשי תורה אבל פרסם רק את הספר הראשון.
בגיל 26 שב לאנגליה והתחתן.
בשנת 1832 התחיל להרצות על שירה תנ"כית.
בשנת 1834 הקים את ה"היברו רביו" (Hebrew Review).
בשנת 1840 נסע לסוריה על מנת לחקור את הפרעות שבוצעו ביהודים במדינה, וחיבר כתב הגנה מפני עלילת הדם בדמשק.
לאחר שחזר בשנת 1841 הוא התמנה לרב של בית הכנסת של העיר ברמינגהאם ושימש כרב העיר במשך 8 שנים.
פעל נגד אפליית יהודים באנגליה ולקח חלק בהקמת בית הספר היהודי בברמינגהאם, Hebrew National School.
עוד שימש כעוזר לרב הראשי ליהודי בריטניה, שלמה הירשל.
בשנת 1849 הפליג לניו יורק ומונה לרב של בית הכנסת האנגלו-גרמני ברחוב גרין, הידוע בשם קהילת בני ישורון.
הוא שימש כרב בית הכנסת עד לשנת 1866.
רפאל הכניס שורה של שינויים להנהגות בית הכנסת שלו.
בין השאר, אסר על מכירת כיבודים בבית הכנסת, הקים מקהלת גברים, וקבע קוד לבוש לחזן ולרב הקהילה, אך כל השינויים היו במסגרת ההלכה האורתודוקסית.
בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים האמריקנית חיבר מסה בשם "Bible view of Slavery" אודות העבדות בראיית היהדות.
ב-4 בינואר 1861 חודשיים לפני כניסתו לתפקיד של לינקולן, קרא נשיא ארצות הברית היוצא ג'יימס ביוקנן הבן, ליום של צום והתבוננות במטרה לצנן את המתח במדינה, עוד באותו ערב התכנסו קהילת "בני ישורון" כדי לשמוע את דרשת ערב שבת מפי רבם, הרב מוריס יעקב רפאל.
הרב שהיה מודע היטב לכך שבניו יורק, מדינה צפונית, הייתה התנגדות לעבדות דרש:
במסה הוא הראה שאין קשר בין השקפת כתבי הקודש על העבדות ובין העבדות שהתרחשה בפועל במדינות הדרום.
כאשר בנוסף (כנאמר בציטוט), הרב רפאל בעצמו לא הזדהה עם מוסד העבדות, אך לא את דעותיו האישיות בא לדרוש אלא את הבירור שעשה בהשקפת התורה על העבדות.
בכך הוא ביקש לבטל את הקשר הלא מוכרח שנעשה בין עבדות לפשעים מוסריים, ובכך לנסות למנוע את שפיכות הדמים שתתרחש לאחר מכן במלחמת האזרחים.
הוא טען שלא את עצם מוסד העבדות יש לבטל דווקא אלא יש לשנות את התצורה שלו, וממילא לא כל מי שמחזיק בעבדים הוא מושחת באופן מוסרי.
ובכן, המסה כולה באה לדון רק בהיבט התורני של הוויכוח, ובו הוא מראה שהיהדות איננה אוסרת את העבדות.
הדרשה הייתה כה מוצלחת עד שהוא התבקש לשאת אותה שוב כעבור אחד עשר יום בפני החברה ההיסטורית של ניו יורק
רפאל היה היהודי הראשון שנשא תפילה בפתיחת ישיבת הקונגרס של ארצות הברית, ב-1 בפברואר 1860.
מוריס מותמד (בפרסית: موریس معتمد; נולד ב-1945) היה נציג הקהילה היהודית במג'לס - הפרלמנט האיראני.
מותמד נבחר למג'לס בשנת 2000 ושוב בשנת 2004. הוא ייצג את יהודי איראן מתוקף חוק שנשמר בחוקה האיראנית המחייב לשריין מושב בפרלמנט בעבור המיעוטים הרשמיים זורואסטרים, יהודים ונוצרים; חוק זה חל גם בחוקה הקודמת משנת 1906.
בפרלמנט האיראני, מותמד היה פעיל בהגנה על יהודים, נוצרים וזורואסטרים נגד אפליה.
הוא גם לקח חלק משמעותי במאמצים להקלת המשפטים נגד חלק מחברי הקהילה היהודית באשמת ריגול לא חוקי, או ניסיון הימלטות מהמדינה.
כמו כן הוא השתתף גם כחבר בוועדת האנרגיה הפרלמנטרית באיראן.
באמצעי תקשורת שונים, מותמד הביע באופן קבוע את תמיכתו בעמדות הרשמיות של ממשלת איראן לעניינים בינלאומיים, על מנת להדגיש את הנאמנות הלאומית של יהודי איראן למדינה, כולל תמיכה בתוכנית הגרעין של איראן.
בהתייחס להערות הכחשת השואה שנאמרו על ידי נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, מותמד הפגין חששות משמעותיים וציין כי .
הוא גם מתח ביקורת על הטלוויזיה האיראנית בעקבות שידור תוכניות אנטישמיות אך הוסיף כי .
בשנת 2005 הוא גינה שידור סדרה עיניה הכחולות של זהרה האנטישמית בטלוויזיה.
ביולי 2007 התראיין לתקשורת אודות יוזמה של הסוכנות היהודית למתן סכום של כ-10,000 דולר לכל יהודי איראני שיעלה לישראל והתנגד להצעה.
מותמד אמר "ההצעה מרמזת כי אפשר לעודד את יהודי איראן להגר באמצעות כסף.
יהודי איראן הורשו תמיד להגר ושלושה רבעים עשו זאת לאחר המהפכה.
אולם 70% מהם העדיפו לצאת לאמריקה ולא לישראל".
מוריס סוואדש היה בלשן יהודי אמריקאי משפיע ושנוי במחלוקת.
סוואדש התפרסם בעקבות עבודתו הנועזת והשנויה במחלוקת בתחום הבלשנות ההיסטורית, בה ניסה למצוא קישורים גנטיים רחוקים בין שפות באמצעות דמיון בין מילים בסיסיות בשפה, לשם כך יצר סוואדש רשימה בעלת מספר מועט של מילים לא תלויות תרבות, שיוכלו לשמש לו להשוואות אלה, מה שמכונה רשימת סוואדש.
הוא נחשב לאחד החלוצים בתחום הלקסיקוסטטיסטיקה והגלוטוכרונולוגיה.
בעבודתו, ניסה סוואדש להחיל מושגים בסיסיים בבלשנות היסטורית על שפות הילידים באמריקה.
בשנת 1930 עבד סוואדש עם ממשלת מקסיקו בניסיון לשמר חלק משפות הילידים במקסיקו, אך עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה חזר סוואדש לארצות הברית ועבד עבור צבא ארצות הברית והמשרד לשירותים אסטרטגיים.
בשנת 1937 התחיל לעבוד סוואדש כמרצה לבלשנות ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ויסקונסין למשך שנתיים.
ב-1949 פוטר מעבודתו בסיטי קולג' של ניו יורק בשל האשמות בקומוניזם.
בשנת 1956 היגר למקסיקו סיטי, תחילה עבד במכון הלאומי לחקר ילידים (Instituto Nacional Indigenista), לאחר מכן התקבל לעבודה כחוקר במשרה מלאה באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM).
בנוסף לימד סוואדש גם בבית הספר הלאומי לאנתרופולוגיה והיסטוריה (Escuela Nacional de Antropología e Historia) וחי במקסיקו סיטי את שארית חייו.
מוריס לורה סיים אקול פוליטקניק ב-1936 בתפקיד מהנדס ועבד בשירות הדואר והטלפון של צרפת.
ב-1952 נעמד במחלקת המיסים שהיה שותף להקמתה.
ב-1954 הוא יזם מס עקיף על צריכה שבהמשך נקרא בשם "מס על מחיר".
תחילה הוא נוסה בשטח חוף השנהב שאז היה שייך לצרפת.
הרעיון אומץ בהצלחה, כיוון שמשלמי המיסים חויבו לתעד ולערוך את הנהלת החשבונות שלהם בכל שלבי תהליך הייצור, וזאת במקום להטיל את מלוא כובד המס על הקמעונאים בלבד.
ב-1958 הוא הוכנס למיסוי בצרפת האירופאית.
בהמשך עבר לעבוד לשוק הפרטי ועמד בהנהלות סוסייטה ז'נרל ורשת קמעונאית "נובל גאלרי".
שמו מקושר גם ל"מס לורה" שהוא המס המוטל על ייבוא מוצרים ממדינות שבהן יש עדיפות במשכורות ובתנאיי העבודה.
העמותה הפיסקלית הבינלאומית הכריזה ב-2011 פרס על שמו בתחום חקר המיסוי העקיף.
מוריס סטוקס היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 3 עונות בקבוצת רוצ'סטר/סינסינטי רויאלס מליגת ה-NBA.
הקריירה של סטוקס נגדעה בסיום עונתו השלישית, לאחר שסבל מפגיעה בראשו שגרמה לאנצפלופתיה טראומטית.
בשלוש עונותיו ב-NBA רשם ממוצעים של 16.4 נקודות, 17.3 ריבאונדים ו-5.3 אסיסטים למשחק.
בשנת 2004 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
סטוקס נולד בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת סנט פרנסיס שבעיר לורטו, פנסילבניה, בין השנים 1951–1955.
סטוקס נבחר בבחירה השנייה בדראפט ה-NBA 1955 על ידי קבוצת רוצ'סטר רויאלס.
הוא המשיך לשחק בקבוצה בשלוש העונות הבאות, גם לאחר מעבר המועדון לעיר סינסינטי בשנת 1957, והפך במהרה לאחד מכוכבי הקבוצה לצד הסמול פורוורד ג'ק טוויימן.
בעונת הרוקי שלו הוביל את הליגה עם 16.3 ריבאונדים בממוצע למשחק, אליהם הוסיף 16.8 נקודות למשחק.
בסיום העונה זכה בפרס רוקי השנה ונבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בעונה הבאה קבע שיא NBA לריבאונדים בעונה, כשהוריד 1,256 כדורים חוזרים בסך הכול (בעונה הבאה שבר וילט צ'מברלין את השיא).
בכל שלוש עונותיו בליגה נבחר סטוקס לחמישייה השנייה של העונה וזומן להשתתף במשחק האולסטאר.
לאורך אותן שלוש עונות, 1956–1958, הוריד סטוקס יותר ריבאונדים מכל שחקן אחר (3,492), ומסר הכי הרבה אסיסטים (1,062) מלבד בוב קוזי.
סטוקס הוא אחד משישה שחקנים בתולדות ה-NBA שהשיגו טריפל דאבל בארבעה משחקים רצופים (יחד עם וילט צ'מברלין, אוסקר רוברטסון, מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון וראסל וסטברוק).
במשחק האחרון של עונת מול מיניאפוליס לייקרס, ב-12 במרץ 1958, נחבט ראשו של סטוקס ברצפת המגרש לאחר ניסיון חדירה, והוא איבד את ההכרה.
לאחר שטופל באמצעות מלחי הרחה חזר סטוקס למגרש והמשיך לשחק כרגיל.
גם במשחק הפלייאוף הראשון של קבוצתו מול דטרויט פיסטונס, שלושה ימים מאוחר יותר, השתתף סטוקס וקלע 12 נקודות.
בסיום אותו משחק חש ברע, וזמן מה לאחר מכן סבל מפרכוס אפילפטי שאחריו הפך למשותק.
הוא אובחן בהמשך כסובל מאנצפלופתיה טראומטית, אשר פוגעת במערכת המוטורית.
על אף השיתוק ממנו סבל, שמר סטוקס על צלילות והצליח לתקשר עם הסובבים אותו בעזרת מצמוצי עיניים.
לאורך שנות ה-60 התדרדר מצבו באופן הדרגתי, ו-12 שנים לאחר פציעתו, ב-6 באפריל 1970, חטף סטוקס התקף לב ומת, בגיל 36.
מאז פציעתו של סטוקס טיפל בו חברו לקבוצה ג'ק טוויימן, שהפך לאפוטרופוס החוקי שלו על מנת לדאוג להוצאותיו הרפואיות.
טוויימן ארגן את "משחק ההוקרה השנתי למוריס סטוקס" כדי לאסוף תרומות עבור סטוקס ועבור שחקני עבר נוספים שנזקקו לטיפולים רפואיים.
טוויימן המשיך לדאוג לסטוקס ולשמש כאפוטרופוס שלו עד מותו של סטוקס בשנת 1970.
בשנת 2004, כשהוצג סטוקס כחבר היכל התהילה, טוויימן קיבל בשמו את הפרס.
מוריס הוברט סטאנס היה רואה חשבון ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כאחראי על המימון ב"וועדה לבחירה מחדש של הנשיא" ריצ'רד ניקסון, והיה דמות פריפריאלית בפרשת ווטרגייט.
סטאנס נולד ב-22 במרץ 1908 בעיר שקופי שבמדינת מינסוטה, לג'יימס הוברט סטאנס ומטילדה ניסן סטאנס.
אביו היה בנם היחיד של יאן הנדריק סטנס ומריה קתרינה קריינס, זוג בלגי שעלה לארצות הברית בשנת 1880. את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1925.
הוא עבד בבית היציקה המקומי לפני שנסע לשיקגו שבאילינוי כדי למצוא עבודה עם חברו.
באותה השנה הוא החל לעבוד כסטנוגרף וכמנהל חשבונות של יבואן משיקגו, בעודו לומד שיעורי ערב באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1928 הוא הצטרף לחברת רואי החשבון המוסמכים של שיקגו, והמשיך את לימודיו הזמניים באוניברסיטת קולומביה בעת שעבד במשרד בניו יורק.
באוניברסיטת קולומביה למד בשנים 1928-1930. הוא היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין אלכסנדר גרנט ושות' מ-1940 עד 1955. הוא היה רואה חשבון מוסמך ומורשה במדינת ניו יורק, אוהיו ווירג'יניה והיה נשיא המכון האמריקאי לרואי חשבון בשנים 1954-1955. הוא צורף להיכל התהילה של החשבונאות בשנת 1960.
מאוחר יותר הוא כיהן כסגן מנהל שירות הדואר של ארצות הברית בשנים 1955-1957, בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
שימש כסגן מנהל משרד הניהול והתקציב 1957-1958, וכמנהל המשרד בשנים 1958-1961, עדיין תחת הנשיא אייזנהאואר.
הוא הצטרף לממשלו של ריצ'רד ניקסון כמזכיר המסחר של ארצות הברית בשנים 1969-1972. בשנת 1961, סטנס היה אחד ממייסדי קרן חיות הבר האפריקאיות.
באמצע פברואר 1972 התפטר מתפקידיו כמזכיר המסחר וכאחראי המימון של "ועדה לבחירה מחדש של הנשיא" ריצ'רד ניקסון.
בחשבון הבנק של אחד מן הפורצים למתחם ווטרגייט נתגלתה המחאה על סך 25,000 דולר, שיועדה במקורה לוועדה לבחירה מחדש של הנשיא.
הקשר אל מטהו של הנשיא החל להתבהר מכמה כיוונים; הסתבר שההמחאה נכתבה לפקודתו של מזכיר המסחר סטאנס.
התובע הכללי ג'ון מיטשל וסטאנס זוכו מהאשמות לקשירת קשר ולשיבוש הליכי חקירה בבית המשפט המחוזי בניו-יורק.
מוריס סטאנס נפטר בעיר פסדינה שבקליפורניה ב-14 באפריל 1998, בגיל 90, מאי-ספיקת לב.
מוריס לוקאס היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1974–1988, בעמדת הפאוור פורוורד.
לאורך הקריירה בשתי הליגות רשם ממוצעים של 14.6 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
לוקאס נולד וגדל בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ולמד ב"תיכון שנלי" המקומי.
בשנת 1972 החל ללמוד באוניברסיטת מרקט אשר במילווקי, ושיחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה בין השנים 1972–1974. בעונת 1973/1974 קלע 15.7 נקודות והוריד 10.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, והוביל את אוניברסיטת מרקט להישג השיא שלה - העפלה לגמר אליפות המכללות.
במשחק הגמר קלע לוקאס 21 נקודות, אך קבוצתו הפסידה לאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, אותה הוביל דייוויד תומפסון, בתוצאה 64–76.
בשנת 1973, בעודו סטודנט באוניברסיטת מרקט, נבחר לוקאס על ידי קבוצת ספיריטס אוף סנט לואיס בדראפט ה-ABA, ושנה לאחר מכן נבחר על ידי שיקגו בולס בבחירה ה-14 של דראפט ה-NBA.
בסיום לימודיו בחר לשחק עבור סנט לואיס מליגת ה-ABA, ובעונתו הראשונה בקבוצה קלע 13.2 נקודות בממוצע למשחק.
במהלך עונתו השנייה נשלח בטרייד לקנטקי קולונלס, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד ארטיס גילמור ולואי דמפיר.
באותה עונה קלע 17.0 נקודות והוריד 11.3 ריבאונדים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA.
בעת פירוק ליגת ה-ABA בשנת 1976 נערך "דראפט פיזור", במסגרתו הועמדו שחקני קבוצות קנטקי וסנט לואיס לבחירה על ידי קבוצות ה-NBA.
לוקאס נלקח בבחירה השנייה של דראפט הפיזור (אחרי ארטיס גילמור), על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס אשר רכשה את הבחירה מאטלנטה הוקס בתמורה לקלע ג'ף פיטרי.
לאורך סדרת הגמר רשם לוקאס שורה סטטיסטית של 19.7 נקודות (ראשון בקבוצה), 10.7 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-1.5 חטיפות למשחק, אך חברו לקבוצה ביל וולטון הוא שזכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר.
בעונת שיפרו הטרייל בלייזרס את שיאם מאשתקד עם מאזן 58–24, ולוקאס נבחר לחמישייה השנייה של העונה, לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה, וסיים במקום השישי בהצבעות לתואר ה-MVP של העונה.
לקראת סיום אותה עונה נפצע כוכב הקבוצה ביל וולטון, ובהיעדרו הפסידה פורטלנד כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול סיאטל סופרסוניקס.
בעונה הבאה נעדר וולטון הפצוע מהקבוצה, ולוקאס הוביל אותה עם ממוצעים של 20.4 נקודות ו-10.4 ריבאונדים למשחק.
במהלך עונת הועבר בטרייד לניו ג'רזי נטס החלשה, במדיה שיחק במשך עונה וחצי.
בעונת שיחק עבור ניו יורק ניקס, ובסיומה נשלח בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לטראק רובינסון.
בעונתו הראשונה בפיניקס השלים חמישייה פותחת גבוהה ומוכשרת לצדם של דניס ג'ונסון, וולטר דייוויס, לארי נאנס ואלבן אדמס, אשר הובילה את הקבוצה למאזן 53–29 בעונה הסדירה.
באותה עונה רשם לוקאס ממוצעים של 16.5 נקודות ו-10.4 ריבאונדים, ונבחר בפעם הרביעית והאחרונה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר.
בעונת העפיל עם הסאנס לסדרת גמר המערב, אך קבוצתו הפסידה ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
לקראת עונת נשלח לוקאס בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, בשיאה של תקופת ה"שואו טיים".
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 10.2 נקודות כמחליפו של קורט רמביס מהספסל, ועזר לקבוצה להעפיל לגמר המערב בו הפסידו ליוסטון רוקטס.
בעונה הבאה הגיע לאותו מעמד, זו העונה השלישית ברציפות, כשחקן סיאטל סופרסוניקס, ובעונתו האחרונה בליגה חזר לשחק עבור הטרייל בלייזרס בפורטלנד.
בעונת שימש לוקאס כעוזר מאמן בפורטלנד טרייל בלייזרס תחת מייק שולר, ולאחר מכן תחת ריק אדלמן.
בין עונות – היה עוזר המאמן של נייט מקמילן בפורטלנד.
במאי 2010 התפטר מתפקידו בעקבות גילוי של סרטן שלפוחית השתן, וב-31 באוקטובר 2010 נפטר בביתו שבפורטלנד, לאחר מאבק של כשנתיים במחלת הסרטן.
בנובמבר 1988 העלו הטרייל בלייזרס את גופייתו, עם המספר 20, לתקרת אולמם הביתי כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
בשנת 1997 נבחר כאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
חברו הטוב, ביל וולטון, קרא לבנו לוק וולטון על שמו של לוקאס.
מוריס נומד היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות (British Motor Corporation" (Australia" האוסטרלית, בין השנים 1969–1972.
דגם ה-"מוריס נומד" התבסס על דגם "מוריס 1,500 סדאן" (BMC ADO16), שיוצר בבריטניה על ידי חברת המכוניות "British Motor Corporation Limited (BMC) 1963-1968" ו-"British Leyland 1968-1974".
סך הכול יוצרו 24,931 יחידות.
מוריס מרשל היא מכונית משפחתית גדולה, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות British Motor Corporation" (Australia)" האוסטרלית, בין השנים 1957–1960.
דגם ה-"מוריס מרשל" שיוצר באוסטרליה, הוא גרסת "Austin A95 Westminster" שיוצר ב-בריטניה על ידי יצרנית המכונית "British Motor Corporation Limited (BMC)" בין השנים 1954–1956.
מחיר ה-"מוריס מרשל" (סדאן) בהשקה, בשנת 1957 עמד על 1,458 לירות שטרלינג, באוסטרליה.
מוריס יאמֶאוֹגוֹ היה נשיאה הראשון של וולטה עילית (כיום - בורקינה פאסו).
יאמאוגו נולד בעיר קודוגו (Koudougou ) והשתייך לשבט המוסי, קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר בטריטוריה.
הוא למד בבתי ספר של המיסיון ובסמינר לכמרים במטרה להיות כומר קתולי.
אולם בשלב מסוים החליט לעזוב את המסלול לכמורה, להיכנס לשירות הציבורי ולהתחתן.
בשנת 1946 נבחר לחבר הפרלמנט שהוקם בוולטה עילית הצרפתית מטעם המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (Parti Démocratique Unifié) וב-1948 נבחר לחבר מועצת אפריקה המערבית הצרפתית כנציג תנועת איגודי העובדים.
ב-1954 התמנה ליו"ר קונפדרציית העובדים הנוצרים (Confédération française des travailleurs chrétiens; CFTC) האיגוד המקצועי הגדול בוולטה עילית.
ב-1957 ייסד את התנועה הדמוקרטית הוולטאית (Mouvement Démocratique VoltaÏque), שזכתה ל-26 מושבים מתוך 70 בפרלמנט (מול "העצרת האפריקאית הדמוקרטית" -RDA - Rassemblement Démocratique Africain שזכתה ל-36 מושבים), והפך לשר החקלאות בממשלה קואליציונית שניהלה את האוטונומיה המקומית של וולטה עילית, תחת שליטה צרפתית.
ב-1958 עבר ל-RDA והתמנה לשר הפנים.
בספטמבר אותה שנה, לאחר מותו של דניאל קוליבאני (Daniel Ouezzin Coulibaly), היה יאמאוגו ליושב ראש האספה המחוקקת של וולטה עלית (ראש ממשלה בפועל).
בתפקידו זה ביקש להוביל את ארצו לאיחוד עם הפדרציה של מאלי (במסגרת זו הובטחה לו משרת סגן יושב ראש האספה המחוקקת הפדרלית).
אולם שוכנע על ידי פליקס הופואה-בואני להצטרף, יחד עם חוף השנהב לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה), מסגרת כלכלית-מדינית תחת חסות צרפתית, שתאפשר מתן שלטון ריבוני למדינות.
יאמאוגו חתם על ההסכם בדצמבר 1958 וולטה עילית זכתה בשלטון ריבוני, בדרך לעצמאות מלאה.
לקראת הבחירות שהתקיימו במרץ 1959 הקים יאמאוגו את מפלגת האיחוד הדמוקרטי וולטאי (UDV - Union Démocratique VoltaÏque) וזכה לניצחון סוחף עם 64 מושבים מתוך 75. ב-5 באוגוסט 1960 זכתה וולטה עילית לעצמאות (יחד עם שאר "מדינות ההסכמה") ויאמאוגו היה לנשיא המדינה.
הוא אסר את ראשי מפלגת האופוזיציה בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית והוציא אותה מחוץ לחוק.
מפלגות נוספות שהתקיימו נאסרו או מוזגו לתוך UDV, כך שהמשטר במדינה היה הלכה למעשה משטר חד-מפלגתי, בעל זיקה לצרפת ולמערב וקשר הדוק עם מדינות ההסכמה (חוף השנהב, דהומיי, וניז'ר).
כן כיהן כנשיא מדינות ההסכמה.
ב-3 באוקטובר 1963 נערכו "בחירות" בהן היה יאמאוגו מועמד יחיד וזכה ב-99.9% מהקולות.
בשלהי 1965 עוררה מנהיגותו הסמכותנית גל של ביקורת, הפגנות ושביתה כללית.
ב-3 בינואר 1966 אולץ יאמאוגו להתפטר.
מחליפו היה סנגולה למיזאנה (Sangoulé Lamizana ).
יאמאוגו נשלח לכלא בו היה במאסר עד 1968. בשנת 1983 נאסר שוב, על ידי המהפכנים שהעלו לשלטון את תומא סנקרה.
ב-1985 שוחרר ויצא לגלות בחוף השנהב ממנה שב ב-1990. יאמאוגו נפטר בואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו, ב-9 בספטמבר 1993.
יאמאוגו היה אחד מידידי ישראל באפריקה, בתקופה שבה הייתה צרפת ידידתה הקרובה של ישראל.
מוריס יאמאוגו ביקר בישראל ב-5 ביולי 1961 כנציג ארצו וארבע מדינות ההסכמה.
מוריס סמואל היה סופר, מתרגם ומרצה יהודי-אמריקאי ממוצא רומני.
נולד בעיירה מצ'ין, במחוז טולצ'ה שברומניה, ליצחק סמואל ופאני אקר.
כשהיה בן חמש עברה משפחתו לפריז וכשנה לאחר מכן למנצ'סטר.
למד באוניברסיטת ויקטוריה, שם הכיר את חיים ויצמן שהיה מרצה לכימיה.
בשנת 1914 עזב את האוניברסיטה לפני שהשלים את לימודיו והיגר לארצות הברית.
בשנת 1917 התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח לצרפת.
ב-1919 שימש מתורגמן בוועידת פריז ובוועדת מורגנטאו לחקר הפוגרומים ביהודי פולין.
בשנת 1921 חזר לארצות הברית והצטרף לארגון ציוני אמריקה.
בשנת 1927 עזב את תפקידו בארגון, ובמשך עשרות שנים היה סופר עצמאי ומרצה מבוקש.
זכה בפרס אניספילד-וולף לשנת 1943 על ספרו "עולמו של שלום עליכם", בפרס סטיבן שמואל וייז בשנת 1956, ולאחר מותו בשנת 1972 זכה בפרס איציק מאנגר לספרות יידיש.
Web of Lucifer, 1947; עבותות שטניים, הוצאת מסדה, מאנגלית: דניאל שר.
Certain People of the Book, 1955; דמויות מספר הספרים, הוצאת מסדה, מאנגלית: נפתלי גולן.
שמריהו לוין, Childhood in Exile (מיידיש), 1929.
שמריהו לוין, Youth in Revolt (מיידיש), 1930.
שמריהו לוין, The Arena (מיידיש), 1932.
רחל כצנלסון-שזר (עורכת), דברי פועלות (מעברית); The Plough Woman , 1932.
ישראל יהושע זינגר, יאשע קאלב (מיידיש); The Sinner , 1933.
ישראל יהושע זינגר, די ברידער אשכנזי (מיידיש); The Brothers Ashkenazi , 1936.
ישראל יהושע זינגר, The River Breaks Up (מיידיש), 1938.
ישראל יהושע זינגר, East of Eden (מיידיש), 1939.
שלום אש, דער מאן פון נצרת (מיידיש); The Nazarene , 1939.
שלום אש, What I Believe (מיידיש), 1941.
שלום אש, The Apostle (מיידיש), 1943.
שמריהו לוין, Forward from Exile (מיידיש), 1967.
מוריס מרינה היא מכונית משפחתית אשר יוצרה במספר גרסאות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited חברת בת של הקוֹנְגְּלוֹמֵרָט הבריטי British Leyland אשר יוצרה בין השנים 1971–1980 בבריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מלטה ומלזיה.
מוריס מיינור היא מכונית סופרמיני אשר יוצרה בין השנים 1948–1971.
בין השנים 1948–1952 "מוריס מיינור" יוצרה על ידי יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors .
בין השנים 1952–1968 "מוריס מיינור" יוצרה על ידי British Motor Corporation.
בין השנים 1968–1971 "מוריס מיינור" יוצרה על ידי הקוֹנְגְּלוֹמֵרָט British Leyland .
דגמי "מוריס מיינור" יוצרו בבריטניה, אירלנד, דנמרק, מלזיה, אוסטרליה וניו זילנד.
דגם "מוריס מיינור" הוצג לראשונה ב-20 בספטמבר 1948 בתערוכת המכוניות במרכז התערוכות ארלז קורט בשכונת ארלז קורט ברובע קנזינגטון וצ'לסי של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות קבריולה.
מחיר היחידה בשנת 1950 עמד על 382 לירות שטרלינג (כולל מיסוי, בבריטניה).
תצורות: 2 דלתות סדאן, 4 דלתות סדאן, 2 דלתות קבריולה, 2 דלתות סטיישן.
ארצות ייצור: בריטניה, אירלנד, אוסטרליה.
ארצות ייצור: בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, דנמרק.
מוריס מיינור (1928) ) היא מכונית קטנה אשר יוצרה במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1928 – 1934 בבריטניה.
2 דלתות, 4 מושבים, דגם "fabric saloon" - סדאן.
2 דלתות, 4 מושבים, דגם "tourer" .
2 דלתות, 2 מושבים - סמי ספורט.
2 דלתות - קופה מיוחדת (Special Coupé).
ב-39,087 יחידות הורכבו מנועי "מוריס", ב-47,231 יחידות הורכבו מנועי "וולסלי".
פיר מדחף: בתוך צינור מומנט.
מוריס סלובודסקוי היה מחזאי, תסריטאי, משורר סובייטי יהודי.
מוריס סלובודסקוי נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית יוצאי וילנה.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לעבוד כעיתונאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה עיתונאי בעיתון צבאי בו פרסם את כתביו ויצירות ספרותיות.
על פעילותו במהלך המלחמה הענקו לו מספר עיטורים.
בשנת 1945 הוא התחיל לשתף פעולה עם ולדימיר דיחוביצ'ני וביחד הם עבדו כ-18 שנים.
בתקופה זו הם כתבו מילים למספר רב של שירים וזכו לפופולריות ברחבי ברית המועצות.
הם גם כתבו תסריטים למספר הצגות סאטיריות.
בשנת 1947 הוא לראשונה כתב תסריט לסרט.
מוריד סלובובדסקוי היה שותף לכתיבת תסריט לסרטים כמו מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק ויד היהלום של לאוניד גאידאי.
מוריס מייג'ור היא מכונית משפחתית קומפקטית, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות British Motor Corporation (Australia) האוסטרלית, חברת בת של (British Motor Corporation Limited (BMC בין השנים 1958–1964 באוסטרליה.
מוריס דה שון טיילור הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1997–2010. ממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו בליגת ה-NBA הם 11.0 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
טיילור נולד וגדל בדטרויט שבמישיגן, ובין השנים 1994–1997 למד באוניברסיטת מישיגן.
לאורך 3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה ("מישיגן וולברינס") שיתף פעולה עם השחקנים טאריק עבדול-ואהד, מייסאו באסטון, רוברט טריילור ולואיס בולוק, ורשם ממוצעים כוללים של 12.9 נקודות ו-6.1 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1997 נבחר טיילור על ידי לוס אנג'לס קליפרס, בבחירה ה-14. בעונתו הראשונה עם הקליפרס קלע 11.5 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בשתי העונות הבאות היה הקלעי המוביל של קבוצתו, עם ממוצעים של 16.8 ו-17.1 נקודות למשחק, בהתאמה, אולם מאזן הקבוצה בשתי העונות עמד על 18.2% בלבד.
ב-16 בפברואר 1999 אסף שיא קריירה של 20 ריבאונדים, במשחק קבוצתו מול ונקובר גריזליס.
לקראת עונת חתם טיילור על חוזה ביוסטון רוקטס.
באותה עונה שימש כשחקן חמישייה קבוע וקלע 13.0 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה חתם ביוסטון על הארכת חוזה ל-6 עונות נוספות, עבור כ-48 מיליון דולר.
בספטמבר 2001 נפצע בגיד האכילס במהלך משחק אימון, ונאלץ להחמיץ את כל עונת .
בשתי העונות העוקבות קלע 10.0 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל ביוסטון.
בפברואר 2005 הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, תמורת וין בייקר, מוצ'י נוריס ובחירת דראפט עתידית.
ב-94 משחקיו עם הניקס תרם 6.4 נקודות למשחק, בטרם שוחרר בקיץ 2006.
לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, אך שוחרר ממנה כבר בינואר 2007, לאחר 12 משחקים בלבד.
בשנים 2009 ו-2010 שיחק עבור הקבוצות אולימפיה מילאנו ובנטון טרוויזו מליגת העל האיטלקית, ושאנשי ברייב ליונס מליגת העל הסינית, בטרם פרש ממשחק.
מוריס לואיס ברנשטיין (Morris Louis Bernstein; 28 בנובמבר 1912 – 7 בספטמבר 1962), המכונה מקצועית מוריס לואיס, היה צייר אמריקאי.
במהלך שנות החמישים הפך לאחד האמנים הראשונים שייצגו ציורים בסגנון אמנות שדות הצבע, בזמן שחי בוושינגטון הבירה, הקימו לואיס, קנת' נולנד וציירים נוספים, תנועת אמנות הידועה בשם אסכולת הצבע של וושינגטון.
בשנים 1929–1933 למד ב"מכון מרילנד לאמנויות יפות ושימושיות" (כיום המכללה לאמנות במרילנד), אך עזב זמן קצר לפני שסיים את התוכנית.
לואיס עבד בעבודות שונות כדי לפרנס את עצמו בזמן הציור, ובשנת 1935 היה נשיא התאחדות האמנים בבולטימור.
בשנים 1936 עד 1940 התגורר בניו יורק ועבד באגף הציורים במיזם האמנות של מינהל קידום העבודות הפדרלי.
בתקופה זו הוא הכיר את ארשיל גורקי, דוד אלפארו סיקירו וג'ק טוורקוב.
באותה תקופה גם הוריד את שם משפחתו.
הוא שב לבולטימור בשנת 1940 ולימד באופן פרטי.
בשנת 1948 הוא היה חלוץ השימוש בצבע מגנה – צבע אקרילי מבוסס שמן שפותח לאחרונה על ידי חבריו, יצרני הצבעים לאונרד בוקור וסם גולדן.
בשנת 1952 לואיס עבר לוושינגטון הבירה.
בזמן התגוררותו שם, היה מנוכר מהסצנה בניו יורק ועבד ברובו לבד.
במהלך שנות החמישים הוא וחבורת אמנים שכללו בין השאר את קנת' נולנד, ג'ין דייוויס, טום דאונינג, האוורד מרינג, אן טרויט והילדה ת'ורפ, היו מרכזיים בפיתוח סגנון הציור של שדות הצבע.
הנקודה הבסיסית ביצירתו של לואיס ואחרים בסגנון, המכונה לפעמים אסכולת הצבע של וושינגטון בניגוד לרוב הגישות החדשות האחרות של סוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, היא שהן פישטו מאוד את הרעיון של מהו המראה של ציור גמור.
הם המשיכו במסורת ציור שהדגימו ג'קסון פולוק, בארנט ניומן, קליפורד סטיל, מארק רותקו, רוברט מאת'רוול ואד ריינהרדט .
ביטול ציור חיבורי, קומפוזיטיבי, לטובת משטחים גדולים של קנבס גולמי, מישורים מוצקים של צבע דליל ונוזל, תוך שימוש אקספרסיבי ופסיכולוגי בצבע שטוח, אינטנסיבי וחסר גבולות.
אחת מסדרות הציורים החשובות ביותר של לואיס בשדות הצבע היו ה- Unfurleds ("נפרשים").
מוזיאון סולומון גוגנהיים, ניו יורק, 1963
המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, 1967
הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון, 1976
הוא התחתן עם מרסלה סיגל בשנת 1947. היא תמכה בו לאורך הקריירה שלו ולזכרו תמכה באמן אחד מדי שנה באמצעות מלגת מוריס לואיס באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
מוריס לואיס אובחן כחולה בסרטן ריאות בשנת 1962 וזמן קצר לאחר מכן נפטר בביתו בוושינגטון הבירה ב־7 בספטמבר 1962. הסיבה למחלתו יוחסה לחשיפה ממושכת לאדי צבע.
עזבונו של מוריס לואיס מיוצג אך ורק על ידי דיאן אפרייט (Diane Upright), פרופסורית לשעבר לאמנות באוניברסיטת הרווארד.
מוריס מאירסון (17 בדצמבר 1893 – 25 במאי 1951) היה בעלה של גולדה מאיר (לימים ראש ממשלת ישראל).
מאירסון נולד ב-17 בדצמבר 1893 בשיקגו, אילינוי, ליצחק וללסה רבקה לבית פליישמן.
מאירסון אהב מוזיקה ושירה ובבחרותו הצטרף לחבורת הצעירים היהודים הסוציאליסטים.
בשנת 1915 הכיר מאירסון את גולדה מאבוביץ' בתקופה בה שהתה גולדה אצל אחותה ובעלה.
בהשפעת בואם למילווקי של מבקרים מארץ ישראל כדוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, התגבשה בגולדה נחישות לעלות לארץ ישראל, והיא הצליחה לשכנע את מוריס לעלות עימה בעתיד.
ב-24 בדצמבר 1917 התחתנו השניים בבית הוריה של גולדה במילווקי, ועל אף שהעדיפה חתונה אזרחית, שוכנעה על ידי אמה לערוך נישואים יהודיים.
בחורף 1918 זכתה גולדה להכרה על פעילותה כשנבחרה על ידי הקונגרס היהודי האמריקאי לאחת מהצירות של מילווקי.
ב-1921 הפליגו מאירסון יחד עם אחותה של גולדה ומשפחותיהן לארץ ישראל בספינה רעועה בשם "פוקהונטס"
הנסיעה, שהייתה צפויה לארוך שבועיים, ארכה 44 ימים והייתה רצופת אסונות ואירועים מוזרים אחרים, בהם שביתת מלחים, התאבדותו של רב החובל, והתערערות נפשו של אחיו.
הספינה הגיעה ליפו, אולם הסבלים הערבים סירבו להוריד את העולים לחוף, והספינה המשיכה לנמל אלכסנדריה שבמצרים.
משם הגיעו מאירסון ושאר העולים ביולי 1921 ברכבת לתל אביב.
עם הגעתם לארץ ישראל התגוררו שתי המשפחות בדירה שכורה בתל אביב.
מתל אביב עברו הזוג מאירסון למרחביה בעמק יזרעאל, שבו היה לזוג מאירסון ידיד ותיק מאמריקה.
מוריס התקשה להסתגל לתנאי החיים הקשים ולחוסר הפרטיות.
הוא גם סירב בעקשנות להביא ילד לעולם כל עוד התגוררו בקיבוץ, ויאלצו לגדלו בדרך השיתופית שהייתה נהוגה בקיבוץ.
בעקבות מחלתו ונפילתו למשכב למשך כמה שבועות, המליץ להם הרופא לעזוב את מרחביה בהקדם האפשרי.
במרץ 1923, לאחר שהות של כשנה וחצי בקיבוץ, חזר הזוג לתל אביב ואחר כך עבר לירושלים, שם סידר להם דוד רמז עבודה במשרדי סולל בונה.
בירושלים נולדו להם בן ובת - מנחם ושרה.
ב-1928 הציע לה דוד רמז, שהתיידד עמה, היה ער למצוקתה, ולימים אף הפך למאהב שלה, לשמש מזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות.
תפקיד זה הפך את מאירסון, שהייתה שייכת למפלגת "אחדות העבודה" שלימים הפכה למרכיב מרכזי של מפא"י, לראש ארגון נשים ציוני גדול.
מפאת העבודה היה עליה לעבור ב-1928 לתל אביב עם ילדיה.
באותה תקופה בעלה פקד אותה רק בסופי שבוע.
חיי הנישואים שלהם החלו להתפורר, ובשנת 1943 נפרדו במוצהר, אולם הם מעולם לא התגרשו, ונותרו נשואים עד לפטירתו.
ב-25 במאי 1951 נפטר מוריס מאירסון בגיל 57 בעת שביקר בביתה של מאיר בירושלים, כאשר התכוננה לחזור ארצה מניו יורק ולא שהתה בביתה.
מוריס סלים הוא בריגדיר בדימוס בצבא לבנון, המשמש מאז 10 בספטמבר 2021 כשר ההגנה.
סלים נולד בכפר שימא שבמחוז הר הלבנון ב-5 בפברואר 1954. משפחתו משתייכת לקהילה הנוצרית-אורתודוקסית בלבנון.
ב-1975 התגייס לצבא לבנון ולמד במכללה הצבאית הלבנונית ולאחר מכן במכללה הצבאית האמריקנית בפורט לינוורת'.
הוא שירת בצבא במשך ארבעים שנים, הגיע לדרגת בריגדיר וזכה בעיטורים רבים.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד בית החולים הצבאי החל משנת 2009. ב-2012 פרש מהצבא, וב-10 בספטמבר 2021 מינה אותו ראש הממשלה נג'יב מיקאתי לשר ההגנה.
ב-10 באוגוסט 2023 ניצל מניסיון התנקשות, כאשר קליעים חדרו למכוניתו.
מוריס כץ (נולד בשם משה כץ; 5 במרץ 1932 – 12 בנובמבר 2010) היה צייר יהודי-אמריקאי ממוצא פולני.
החזיק בשני שיאי גינס כצייר המהיר ביותר בעולם והאמן הפורה ביותר.
נודע בכינויים "מלך אמנות השלוק" ו"מלך אמנות נייר הטואלט" בשל טכניקת הציור הייחודית שלו, בה השתמש בסכין פלטה ונייר טואלט במקום מכחול.
כץ היה גם קומיקאי ואישיות טלוויזיה, כשהנחה והפיק מעל 600 תוכניות טלוויזיה בהן השתמש בשיטת האמנות המיידית שלו.
ב-1 באוקטובר 1985, שבר מוריס את שיאו של פבלו פיקאסו כאמן הפורה ביותר בעולם, באירוע שנערך ב .
כניצול השואה, מוריס הביע את הכרת תודתו לארצות הברית באמצעות הפרויקט הארוך והיקר ביותר ללבו – אוסף הנשיאים.
באמצעות שיטת "האמנות המיידית" שלו, מוריס הקדיש שש שנים לציור כל אחד מנשיאי ארצות הברית בסגנון "האמנים הישנים", כשהוא משקיע בממוצע 200 שעות בכל דיוקן.
כל דיוקן כולל את דגל ארצות הברית עם המספר המדויק של כוכבים המייצגים את המדינות בתקופת כל נשיא.
האוסף זכה לפופולריות ברחבי העולם.
הוא מכר מיליוני גלויות לאספנים.
בשנת 1965, מוריס הוזמן על ידי הוותיקן לצייר דיוקן של האפיפיור פאולוס השישי, שנמכר ב-3 מיליון עותקים ברחבי העולם.
כץ נולד ב-1932 בגליציה, אז תחת שליטת פולין, למד אצל ד"ר הנס פוקלר מהאקדמיה לאמנויות יפות במינכן כבר מגיל 13. במהלך השואה, שרד במחנות ריכוז נאציים ואיבד את רוב משפחתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא חי במחנה עקורים שם השיג דיפלומה בנגרות.
מאוחר יותר נהג לומר שנייר טואלט היה "הדיפלומה שלו באמנות".
בשנת 1949, היגר לארצות הברית והתפרנס כנגר בזמן שהמשיך לעסוק באמנות.
הוא החל להשתמש בסכין פלטה במקום במכחולים בשנת 1956, ואחר כך ניסה להשתמש בסמרטוטים לפני שעבר לנייר טואלט, כשהוא משתמש בכמעט 10,000 גלילים בשנה לציוריו.
ב-9 במאי 1988, כץ קבע שיא עולם חדש בגינס בציור קנבס בגודל 12 על 16 אינץ' של ילד בתוך 30 שניות בלבד.
הוא כינה את שיטתו "אמנות מיידית" בשל המהירות בה השלים את ציוריו.
כץ נפטר ב-12 בנובמבר 2010, בגיל 78 לאחר שלקה בשבץ.
אחת מהודעות הפטירה תיארה אותו כמי שיצר אמנות מיידית ובידר דורות של אורחים במלונות "חגורת הבורשט" הישנים.
מוריס סמית היה אתלט יהודי-דרום אפריקאי.
אלוף המכביה השנייה (1935) בריצת 100 מטר.
מוריס חן (נולד ב־5 בינואר 1964) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת תת־ניצב.
ב-1982 התגייס לשייטת 13 לחם במערב ביירות, עבר לסיירת מטכ"ל למסלול לוחם, משם יצא לקורס קצינים אותו סיים בהצטיינות ובהמשך חזר ליחידה.
הוא שירת באמ"ן במספר תפקידים, בהם ראש מדור התרעה בזירת הטרור.
ב-1990 מונה לקצין מודיעין חטיבת גבעתי במלחמת המפרץ, וב-1992 הקים את גוף המודיעין בפיקוד הדרום מול רצועת עזה.
ב-1996 מונה לקצין המודיעין של אוגדת יהודה ושומרון, ולאחר מכן מונה לקצין המודיעין של אוגדה 162 ושירת בתפקיד זה במבצע "חומת מגן".
ב-2006 שימש כקצין המודיעין של פיקוד העורף במלחמת לבנון השנייה.
הוא פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
ב-2010 התגייס למשטרת ישראל בדרגת ניצב משנה, בתפקיד ראש מחלקת תכנון וחירום באגף המבצעים.
הוא היה אמון על הכנת המשטרה למצבי חירום ועמד בראש מטה יחידות היס"מ.
ב-2014 ליווה את משפחות החטופים באירוע "שובו אחים".
ב-2016 מונה למפקד מרחב חברון במהלך גל הפיגועים.
ב-2017 ייסד את תחנת המשטרה הראשונה בעיר חרדית (ביתר עילית).
באותה שנה המרחב בראשותו זכה בפרס מרחב מצטיין ארצי.
ב-2019 קודם לדרגת תת-ניצב, ומונה לראש חטיבת האבטחה והרישוי ועסק בגיבוש תפיסת האבטחה הארצית.
על חלקו באסון הר מירון בשנת 2021, ועדת החקירה הממלכתית הטילה עליו אחריות אישית, והמליצה שהכשלים שנעשו תחת פיקודו יובאו בחשבון בכל דיון על קידום בדרגה או על שיבוץ לתפקידים בהמשך שירותו במשטרה.בשנים 2020–2021, במהלך מגפת הקורונה, הופיע מדי יום בתקשורת כמסביר מטעם המשטרה.
ב-2021 מונה לסגן ראש אגף המבצעים, וב-2022 מונה לסגן מפקד מחוז יהודה ושומרון.
חן נולד בישראל, מתגורר בכפר האורנים, נשוי לרונית, אב לארבע בנות.
ב-1991 קיבל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2007 קיבל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו; וב-2010 הוסמך כעורך דין.
ב-2013 קיבל תואר שני בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2025 סיים קורס תא"לים בצה"ל.
מוריס ג'יימס מרפי הבן היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, אשר כיהן למשך חודש אחד כתובע הכללי של ניו המפשייר, ולמשך כ־11 חודשים כחבר הסנאט של ארצות הברית במינוי.
מרפי נולד ב-3 באוקטובר 1927 בעיר דובר שבניו המפשייר.
הוא השלים את לימודיו בתיכון דובר ובאקדמיית סנט מרי.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בקולג' הוליקרוס, וב־1953 השלים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של בוסטון קולג'.
בשנת 1955 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק בעריכת דין בעיר פורטסמות'.
הוא שירת כחייל בשירות סדיר בצבא ארצות הברית בשנים 1946–1947 ושוב בשנים 1953–1954.
בשנים 1957–1958 שימש מרפי כיועץ המשפטי של הסנאט של ניו המפשייר, ולאחר מכן כעוזרו המנהלי של מושל המדינה בשנים 1959–1961. לאחר שכיהן מספר חודשים כסגן התובע הכללי, מונה מרפי בידי המושל פאוול לתפקיד התובע הכללי של ניו המפשייר, ונכנס לתפקידו ב־4 בנובמבר 1961.
שלושה שבועות בלבד לאחר מכן נפטר במהלך כהונתו הסנאטור הרפובליקני השמרני סטיילס ברידג'ס, שהיה הסנאטור המכהן הוותיק ביותר בארצות הברית.
ב־7 בדצמבר 1961 מינה המושל פאוול את מרפי לחבר הסנאט של ארצות הברית, עד לקיום בחירות מיוחדות בנובמבר 1962.
המו"ל רב־ההשפעה, ויליאם לואב, פרסם מאמר מערכת חריף בעמוד הראשון של העיתון Manchester Union Leader, שבו תקף את פאוול על כך שלא מינה את אלמנתו של הסנאטור המנוח, דולוריס ברידג'ס.
משקיפים פוליטיים רבים ציפו כי דווקא היא תקבל את המינוי.
במהלך כהונתו בסנאט הצביע מרפי בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.
מרפי התמודד בבחירות 1962 בניסיון לשמור על מושבו בסנאט, אך נתקל במאבק קשה בפריימריז הרפובליקניים.
בין יריביו היו דולוריס ברידג'ס וחברי הקונגרס ו.
מרפי סיים במקום השלישי, אחרי באס וגברת ברידג'ס.
גם המושל פאוול עצמו הפסיד בפריימריז.
בנאום ההפסד שלו בליל הבחירות התייחס להתנגדותו של לואב למינוי ואמר כי
בשנים שלאחר מכן שימש מרפי כחבר בוועדה הכלכלית של פורטסמות', ברשות הדיור העירונית, ונבחר ליו"ר מועצת המנהלים של ועדת שירותי הביטחון פורטסמות'–קיטרי, גוף שנקרא כיום 'איגוד מספנת סיקוסט'.
כמו כן כיהן כחבר בוועדת הגבולות של ניו המפשייר בשנים 1973–1975.
מרפי חזר לעסוק בעריכת דין, וכיהן כיו"ר דירקטוריון וכיועץ המשפטי הראשי של בנק החיסכון של פורטסמות' בשנים 1968–1988. בעת מותו ב-27 באוקטובר 2002 התגורר בעיירה סטרת'האם שבניו המפשייר.
הוא נטמן בבית הקברות פרוספקט היל בעיירה גרינלנד, ניו המפשייר.
מרפי היה נשוי למרי א.
דודי, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
אשתו הלכה לעולמה בשנת 2016.
מוריס ז'וזף ראוול היה מלחין צרפתי, נחשב לאחד משני המלחינים המרכזיים בזרם האימפרסיוניסטי של המוזיקה הצרפתית (ביחד עם קלוד דביסי).
מוריס ראוול נולד בסיבור (Ciboure), באזור ביאריץ (Biarritz) שבחלק הצרפתי של חבל הבסקים, על גבול ספרד.
אימו הייתה עקרת בית בסקית ואביו היה ממציא ותעשיין שווייצרי, שכמה מהמצאותיו זכו להוקרה בינלאומית.
כאשר מלאו לראוול שבע שנים, עברה המשפחה לפריז ושם התחיל הילד מוריס ללמוד פסנתר.
לאחר שש שנות לימוד החל להלחין יצירות שחשפו כישרון מוזיקלי יוצא דופן.
הוריו, שהתגאו בבנם המוכשר, עודדו אותו לפתח את כישרונו ושלחו אותו ללמוד בקונסרבטואר של פריז, שם למד ארבע עשרה שנים תחת הוראתו של גבריאל פורה.
במהלך לימודיו בפריז הצטרף ראוול לקבוצה של אמנים צעירים ומרדניים, אשר כינו את עצמם "חוליגנים" ובילו את מיטב שעותיהם בשתיית אלכוהול ובבתי הזונות של פריז.
במהלך לימודיו המאוחרים, ניסה ראוול פעמים רבות לזכות בפרס רומא (פרס הניתן מדי שנה לתלמידים מצטיינים בתחומי האמנות, וכדי לקבלו יש לעבור סדרה של מבחנים קשים), אך ללא הצלחה.
לאחר שהפסיד את הפרס לויקטור גלואה ב-1905, אף על פי שזכה בתואר "חביב הקהל", הקים ראוול סקנדל גדול והחליט לעזוב את הקונסרבטוריון.
ראוול היה פסנתרן מחונן, ויצירותיו הרבות לפסנתר ידועות בווירטואוזיות בלתי רגילה.
הסונטינה שלו, הפאוואן לנסיכה שהלכה לעולמה ובייחוד "גספאר של הלילה", אחת היצירות הקשות ביותר ברפרטואר לפסנתר, ממחישות זאת.
בנוסף, הוא היה בדומה לדביסי מתזמר מחונן (הוא תזמר את היצירה הידועה "תמונות בתערוכה" של המלחין הרוסי מוסורגסקי, שידועה היום בעיקר בזכות התזמור יוצא הדופן), והשתמש בצורה יצירתית מאוד בכלי העץ ובמיתרים כדי ליצור את הגוונים הצליליים שהפיק בפסנתר.
בנוסף, הוא הרבה להשתמש בנבל ובכלי הקשה.
דביסי הביקורתי, שקטל בביקורותיו מלחינים גדולים ונערצים כמו צ'ייקובסקי וברהמס, אף הרחיק לכת וכתב עליו שיש לו את "האוזן הטובה ביותר בנמצא", מחמאה אדירה ממלחין ומתזמר דגול כמו דביסי, שבעצמו היה חדשן מאוד.
יצירתו הגדולה ביותר היא הבלט "דפניס וכלואה" שכתב לכוריאוגרף הנודע סרגיי דיאגילב.
יצירה זו, המורכבת ממערכה אחת בשלוש תמונות ומשכה הכולל כשעה, מציגה באופן הטוב ביותר את ההרמוניות הנועזות של ראוול, שאף התעלו על "אבי תנועת האימפרסיוניסטים", דביסי, וגם את תזמורו הנועז, תוך כתיבת תפקיד וירטואוזי ביותר לחליל.
בשנת 1920 לאחר שעבד עם סרגיי דיאגילב, העניקה הממשלה הצרפתית לראוול את אות לגיון הכבוד, אך הוא סירב לקבלו בעקבות סכסוכו עמם.
ראוול ידוע בעיקר בזכות יצירתו המפורסמת "בולרו".
למרות שזוהי יצירה שכלל לא מאפיינת את סגנון כתיבתו.
זוהי ראשית ראשיתה של תנועת המינימליזם, אך בצורה קליטה ויפהפייה שבזכותה היצירה ידועה עד היום.
היצירה מורכבת משתי נעימות נושא, שעוברות בין הכלים השונים, שבכל פעם הליווי לנושא הולך וגדל.
בתחילה, הנושא עובר בין הכלים השקטים, כמו חליל, אבוב וטרומבון, ולאחר מכן עובר לכלים היותר חזקים, כמו הקלרינט והחצוצרה, וגם לכלים לא שגרתיים לתזמורת, כמו צ'לסטה.
לבסוף, כל התזמורת מנגנת ביחד את נעימות הנושא, ובמעבר נועז (מסולם דו מז'ור לסולם מי מז'ור) ובמטח כלי הקשה וכלי נשיפה ממתכת, מסתיימת היצירה בעוצמה.
היצירה שובצה וצוטטה בפעמים רבות מאז נכתבה, למשל בסרטים רשומון ו-"10".
בשנת 1928 פתח ראוול בסיבוב ההופעות הראשון שלו בארצות הברית.
בניו יורק, כך סיפר, הוא זכה לתשואות ולהערצה גדולה יותר מבכל מקום בו הופיע בצרפת.
באותה שנה, זכה לתואר כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
ראוול מעולם לא נישא, ולא ידוע כי היה אי פעם במערכת יחסים אינטימית עם מישהי או מישהו.
בשנת 1932 נקלע ראוול לתאונת דרכים שבעקבותיה סבל מאפזיה, שמנעה ממנו לדבר ולהלחין.
הוא נפטר בשנת 1937, בעקבות ניתוח כושל לתיקון הנזק למוחו.
סטרווינסקי אמר על מותו: "דיאגילב מת בצרחות, גוגול מת בקול צחוק, אך ראוול מת לאט, וזהו המוות הקשה מכול".
ראוול היה ביסודו מלחין קלאסיציסט, בכך שהשתמש בצורות המוזיקליות הקלאסיות (דוגמת הקונצ'רטו) כדי להציג את חידושיו ההרמוניים.
ראוול ידוע במיוחד במוזיקה האימפרסיוניסטית שחיבר, שבה שילב מרכיבים של ג'אז אמריקני, שירי עם בסקיים ומוזיקה ממזרח אסיה.
עם זאת, ראוול המשיך גם את המסורת הפסנתרנית הווירטואוזית של ליסט אל תוך המאה ה-20.
יש אומרים כי ראוול הושפע רבות מן המלחין קלוד דביסי, בעוד ראוול בחר לציין דווקא את השפעתם של מוצארט וקופרן מהתקופה הקלאסית ומתקופת הבארוק, על יצירתו, השפעה שבא לידי ביטוי, בין היתר, בבחירת הנושא ליצירה "קברו של קופרן".
בזמנו עלו טענות כאילו גם ראוול וגם דביסי פיתחו את סגנונם התזמורתי בהשראת המלחין המבריק והשכוח ארנסט פנלי, אך הללו הכחישו את הדבר בתוקף.
פוואנה לנסיכה המתה (פסנר) (1899)
גספאר של הלילה (שלוש פואמות לפסנתר על פי אלואיזיוס ברטראן, 1908) (Gaspard de la Nuit)
דפניס וכלואה (בלט, 1909) (Daphnis et Chloé), ראוול עיבד מהבלט שתי סוויטות לתזמורת
לה וולס ("פואמה כוראוגרפית" לתזמורת, 1919–1920) (La Valse)
ציגאן (כינור ופסנתר, 1924) (Tzigane)-ראוול עיבד זאת לתזמורת וכינור
אלבוראדה דל גראציוסו לפסנתר (1904, עובד לתזמורת ב-1918)
פתיחה ואלגרו, לנבל, כלי נשיפה וכלי מיתר (1906).
חובר קודם כשביעייה לנבל, קלרינט, חליל ורביעיית מיתרים ואחר כך עובד על ידי ראוול לתזמורת גדולה
מוזיקה קאמרית: רביעיית מיתרים, טריו לפסנתר כינור וצ'לו, סונטה לכינור וצ'לו, סונטה לכינור
הילד והקסמים, אופרה במערכה אחת לפי טקסט של קולט.
מאירקה מיין זון''', השיר במקור בשפת יידיש, ומנגינתו ומילותיו חוברו על ידי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
מוריס פאפון היה מושל מחוז צרפתי ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית בפעולותיה להשמדת היהודים במהלך השואה.
בשנת 1961 פיקד והורה למשטרת פריז לבצע את הטבח בפריז.
הוא הורשע באיחור רב על פשעיו נגד האנושות במהלך מלחמת העולם השנייה, ושוחרר טרם ריצוי מלוא עונש המאסר שנגזר עליו, בנימוק שמצב בריאותו איננו תקין.
שנותיו הראשונות ותקופת מלחמת העולם השנייה
בגיל 20 נכנס לשירות הציבורי והתקדם במרוצת השנים בתפקידיו, עד שבשנת 1942, בימי צרפת של וישי הגיע לדרגת מושל המחוז של חבל בדרום-מערב צרפת בסביבות העיר בורדו.
בתוקף תפקידו היה אחראי לענייני היהודים, ותוך שיתוף פעולה עם הנאצים הורה על גירוש המוני של יהודים להשמדה, על ידי כליאתם במחנה דראנסי, ששימש כתחנת מעבר בדרכם לאושוויץ.
מאמצע שנת 1944, כשהיה כבר ברור שהגרמנים הולכים להפסיד במלחמה, החל פאפון להזרים מידע על הגרמנים לתנועת ההתנגדות הצרפתית, ("הרזיסטנס").
לאחר המלחמה הוענקה לפאפון תעודת לוחם במחתרת, והוא הצטרף אל הממסד החדש.
בשנת 1958 הוא נתמנה למפקד משטרת פריז.
כמפקד המשטרה, הורה בשנת 1961 לכוחותיו לתקוף קהל מפגינים אלג'יראי לא חמוש במה שנודע כטבח בפריז (1961).
מספר הקורבנות בטבח הוערך בין 70 ל-200.
בשנת 1963 הוזכר כמועמד לכהן כשגריר בישראל.
בשנת 1966 הגיע לביקור פרטי בישראל, ותואר כ"ידיד נאמן של ישראל".
בשנה זו הוזכר שמו כאחד המעורבים בפרשת בן ברקה.
בשנת 1968 נכנס פאפון לחיים הפוליטיים.
הוא היה השר הממונה על התקציב בתקופת נשיאותו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
כל אותה עת הצליח פאפון לשמור על סודו ולהעלים את עובדת השתתפותו בגירוש היהודים להשמדה, אך בשנת 1981 נחשפו מעשיו, כאשר מאות מסמכים נמצאו במקרה בארכיב של עיריית בורדו, ובהם צווי הגירוש שנחתמו על ידי פאפון.
המסמכים פורסמו בעיתון צרפתי נפוץ, החלה חקירה משפטית ופאפון נאלץ לעזוב את תפקידו.
בשנת 1983 הוגש כתב אישום נגד פאפון אך בשנת 1987 נמחק כתב האישום בנימוקים משפטיים טכניים.
בשנת 1988 הוגש כתב אישום חדש ופאפון הואשם בביצוע פשעים נגד האנושות.
חלפו שנים וכתב האישום תוקן בשנת 1995 ל"שותפות בפשעים נגד האנושות".
פאפון נקט בהליכים ובערעורים לביטול האישום נגדו, אך לבסוף הועמד לדין בשנת 1997.
משפטנים צרפתיים הביעו השערה כי הממשלה נקטה בצעדים שנועדו למשוך את ההליכים המשפטיים, בגלל רתיעתה מחשיפת עומק שיתוף הפעולה הצרפתי בימי צרפת של וישי.
העיכובים נמשכו גם במהלך המשפט, שפאפון נעדר מישיבותיו עקב מצב בריאותו הרעוע.
במשפט טענה התביעה כי פאפון גרם לשילוחם של 1,560 יהודים, לרבות נשים, זקנים וטף אל מותם.
ההגנה התבססה על קשיים בזיהוי ובפרשנות של ראיות מלפני חמישים שנה.
פאפון אף טען כי המשיך במילוי תפקידו כדי לעזור למחתרת במאבקה להצלת יהודים.
כן טען כי לא ידע לאן מובלים היהודים ברכבות.
המשפט הסתיים בהרשעתו של פאפון בשיתוף פעולה בביצוע פשעים נגד האנושות.
רק משתף פעולה צרפתי אחד לפניו, פול טובייה, מפקד המיליציה של וישי, הורשע על ביצוע פשעים נגד האנושות.
משפטו של פאפון עזר להפריך את הטענה כי תנועת ההתנגדות הצרפתית בימי צרפת של וישי הייתה תנועת המונים.
העיתונות העריכה כי המשפט ארך זמן כה רב בהשפעתו של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן (שהיה בעצמו פקיד בכיר בממשל של וישי) במטרה לטשטש את זיכרון העבר.
בשנת 1998 נדון פאפון ל-10 שנות מאסר.
פאפון הגיש ערעור, ובזמן הדיון בערעור נמלט לשווייץ.
הערעור נדחה מאחר שהחוק הצרפתי מחייב מערער שנדון למאסר להיות נתון במאסר בלילה שלפני הדיון בערעור ואילו פאפון שהה בשווייץ.
שלטונות שווייץ החזירו את פאפון לצרפת לריצוי עונשו.
בהיותו במאסר שלל ממנו נשיא צרפת ז'אק שיראק את כל אותות הכבוד שהוענקו לו.
בשנת 2002 הגיש פאפון בקשה לשחרור מוקדם עקב מצב בריאותו אך הנשיא שיראק דחה את בקשתו.
פאפון הגיש ערעור על ההחלטה לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
בית המשפט קיבל את ערעורו ופסק לו הוצאות משפט בסכום נכבד.