tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו, החל להתאמן לקראת תחרויות לפיתוח גוף.
מוריס זכה בכל תחרות גדולה בחוף המזרחי, ובשנת 1969 עבר להתגורר בלוס אנג'לס כדי להתאמן עם מפתח הגוף ביל פרל וללמוד מניסיונו.
בשנת 1973 פגש את הזמר אלטון ג'ון במסיבה בהוליווד והחל מאז להיות שומר ראשו האישי למשך 15 שנה.
בין השנים 1978 - 1985, ניהל מוריס חדר כושר בבעלותו במערב הוליווד.
מוריס התחרה לראשונה בפיתוח גוף באופן מקצועני בשנת 1966, בגיל 31 וזכה בתואר 'מר ניו יורק'.
שנה לאחר מכן, זכה בתואר הלאומי הראשון שלו 'מר ארצות הברית הצעיר' מטעם איגוד האתלטים החובבים.
בשנת 1973, בגיל 37, זכה בתואר 'מר אמריקה' ובכך היה לאפרו-אמריקאי השני לזכות בתחרות זו
בתחרות זו זכה ב-30 נקודות שיפוט ובכך שבר את שיא הניקוד שניתן אי פעם עבור מפתח גוף (שיא הניקוד הגבוה ביותר לפניו עמד על 21 נקודות ונשמר במשך 39 שנה).
מוריס שבר בתחרות זו שלושה שיאים: שיא הניקוד למפתח גוף, ההומוסקסואל הגלוי הראשון שזכה בתחרות וכן האדם המבוגר ביותר שזכה בתחרות.
נכון לשנת 2014, שיאים אלו טרם נשברו.
מוריס טוען כי תחרות זו הייתה אחת החוויות הגרועות בחייו.
במעמד הזכייה, הוא ספג קריאות בוז מהקהל, כלי התקשורת פקפקו בהצדקת זכייתו וכן בניקוד הגבוה שזכה לו ותמונתו לא הופיעה בשער המגזין שנהג בקביעות לפרסם על שערו בכל שנה את תמונת הזוכה בתחרות 'מר אמריקה'.
מוריס חש כי עובדת היותו אפרו-אמריקאי הומוסקסואל גלוי מנעה ממנו לקבל את ההכרה על הישגיו יוצאי הדופן.
מקום שלישי - מר מטרופולין ניו יורק, איגוד האתלטים החובבים (1966)
מקום שמיני - מר אמריקה הצעיר, איגוד האתלטים החובבים (1967)
מקום ראשון -מר ארצות הברית הצעיר, איגוד האתלטים החובבים (1967)
מקום ראשון - מר מטרופולין ניו יורק, איגוד האתלטים החובבים (1967)
מקום ראשון - מר מדינת ניו יורק, איגוד האתלטים החובבים (1967)
מקום תשיעי - מר ארצות הברית, איגוד האתלטים החובבים (1967)
מקום עשירי - מר אמריקה, איגוד האתלטים החובבים (1968)
מקום חמישי - מר אמריקה הצעיר, איגוד האתלטים החובבים (1969)
מקום שמיני - מר אמריקה (השרירי ביותר), איגוד האתלטים החובבים (1970)
מקום שביעי - מר אמריקה, איגוד האתלטים החובבים (1970)
מקום ראשון - מר קליפורניה (הכי שרירי), איגוד האתלטים החובבים (1970)
מקום ראשון - מר קליפורניה, איגוד האתלטים החובבים (1970)
מקום ראשון - מר לוס אנג'לס, איגוד האתלטים החובבים (1970)
מקום שני - מר אינטרנשיונל, הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (1971)
מקום שלישי - מר אמריקה (הכי שרירי), איגוד האתלטים החובבים (1972)
מקום שלישי - מר אמריקה, איגוד האתלטים החובבים (1972)
מקום ראשון - מר ארצות הברית (הכי שרירי), איגוד האתלטים החובבים (1972)
מקום ראשון - מר ארצות הברית, איגוד האתלטים החובבים (1972)
מקום ראשון - מר אמריקה (הכי שרירי), איגוד האתלטים החובבים (1973)
מקום ראשון - מר אמריקה, איגוד האתלטים החובבים (1973)
מקום ראשון - מר אינטרנשיונל, World Bodybuilding Guild (1974)
מקום ראשון - מר יוניברס (Tall Class), האגודה הלאומית של מפתחי הגוף לחובבים (1977)
מקום ראשון - מר אולימפיה (מאסטר), מעל גיל 60, הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (1996)
מקום עשירי - מר אולימפיה (מאסטר), הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (1996)
בשנת 1978 נבחר להיות חבר בהיכל התהילה 'Physical Fitness' ביחד עם ביל פרל, סרג'יו אוליבה וג'ק ללן.
בשנת 2015 נבחר להיות חבר בהיכל התהילה 'Muscle Beach'.
ג'ים טיילור הוא תסריטאי ומפיק אמריקאי.
נודע בשיתופי הפעולה שלו עם הקולנוען אלכסנדר פיין.
ב-1984 סיים תואר ראשון בפומונה קולג' שבקליפורניה.
הוא עבד בסין עבור קנון גרופ.
לאחר שובו לארצות הברית פגש את אלכסנדר פיין, השניים הפכו לשותפים למגורים וליצירה של סרטים קצרים.
הוא זכה בתוכנית הטלוויזיה גלגל המזל, מה שאפשר לו ב-1992 ללמוד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת ניו יורק.
יחד עם פיין כתב את התסריט לסרט הקולנוע "החברות של רות" מ-1996. הוא המשיך לשתף פעולה עם פיין גם בסרטיו הבאים.
בשנת 2000 היה מועמד עם פיין לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על התסריט לסרט "בחירות או לא להיות" וזכה עמו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
ב-2003 זכה עם פיין בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר על הסרט "אודות שמידט".
ב-2005 זכה יחד עם פיין בפרסים רבים עבור כתיבת התסריט לסרט "דרכים צדדיות", בהם: פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר, בפרס באפט"א לקולנוע, בפרס אינדפנדנט ספיריט, בפרס סטלייט, בפרס גילדת הכותבים של אמריקה ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
ב-2012 היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע ולפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר על הפקת הסרט "היורשים".
החברות של רות (1996) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
בחירות או לא להיות (1999) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
פארק היורה 3 (2001) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין ופיטר ביוקמן
אודות שמידט (2002) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
דרכים צדדיות (2004) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
אני מכריז עליכם צ'אק ולארי (2007) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
סידר רפידס (2011) - מפיק יחד עם אלכסנדר פיין, אד הלמס, ג'ים בורק ובריאן בל
לחיות בקטן (2017) - תסריט יחד עם אלכסנדר פיין
ג'ולייט, הגרסה העירומה (2018) - תסריט יחד עם תמרה ג'נקינס, פיל רובינסון ואוונג'ינה פרז
ג'יימס "ג'ים" לוסקוטוף הבן היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת בוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA בין השנים 1955–1964. ב-7 מתוך 9 עונותיו זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA, וממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 6.2 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק.
בשנת 1964 ביקשו הסלטיקס להפריש את גופייתו עם המספר "18", כהוקרה על תרומתו למועדון, אך משסירב הופרשה לבסוף גופייה עם כינויו "LOSCY".
לוסקוטוף נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובין השנים 1948–1950 למד ב"מכללה הטכנולוגית גרנט" שעל יד סקרמנטו.
בשנת 1950 עבר ללמוד באוניברסיטת אורגון, אך לאחר שנה אחת התגייס לצבא ארצות הברית, במדיה שירת במשך כשלוש שנים.
בשנת 1954 חזר לאוניברסיטת אורגון, וכשחקן קבוצת הכדורסל שלה קלע 19.6 והוריד 17.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1955 נלקח לוסקוטוף בבחירה השלישית, על ידי בוסטון סלטיקס.
בעונתו השנייה עם הסלטיקס הוצב בחמישייה הפותחת לצד ביל ראסל, טום היינסון, ביל שרמן ובוב קוזי, ורשם שיאי קריירה של 10.6 נקודות ו-10.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לקראת סיום ההארכה השנייה של המשחק השביעי והמכריע בסדרת גמר פלייאוף 1957, מול סנט לואיס הוקס, קלע לוסקוטוף שתי זריקות עונשין אשר קבעו את תוצאת המשחק: 125–123 לזכות בוסטון, אשר זכתה באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה.
לאורך עונת , בסיומה הפסידה בוסטון בסדרת הגמר, שותף לוסקוטוף בחמישה משחקים בלבד בשל פציעה.
בין העונות – זכה עם הסלטיקס בשש אליפויות NBA רצופות, כשחקן ספסל בכיר.
בקיץ 1964, לאחר 9 עונות עם הסלטיקס, פרש ממשחק.
ב-1 בדצמבר 2015 נפטר לוסקוטוף כתוצאה מסיבוך במחלת פרקינסון ודלקת ריאות, בגיל 85.
פרנק ג'יימס סנסנברנר הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת ויסקונסין, ברציפות מאז 1979 ועד 2021. חבר המפלגה הרפובליקנית, סנסנברנר היה מהוותיקים שבחברי בית הנבחרים בפרט ובחברי הקונגרס בכלל, ובבית הנבחרים היה שני מבחינת ותק רק לדון יאנג מאלסקה.
בשנים 1979–2003 נספר מחוז הקונגרס שייצג כמחוז הקונגרס התשיעי.
בשנים 1997–2001 היה יושב ראש ועדת המדע של בית הנבחרים, ובשנים 2001–2007 היה יושב ראש ועדת המשפט.
סנסנברנר נולד בשיקגו, הגדולה שבערי אילינוי.
סבא רבא שלו המציא את התחבושת ההיגיינית של חברת קוטקס (Kotex) והיה הנשיא השני של חברת קימברלי קלארק.
סנסנברנר גדל בשורווד שבדרום-מזרח ויסקונסין, וב-1961 סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון במילווקי.
ב-1965 סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד, ושלוש שנים אחר כך, ב-1968, קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הוא היה עוזר בסגל של חבר בית הנבחרים ג'.
ארתור יאנגר מקליפורניה ועבד אצל חבר הסנאט של ויסקונסין ג'ריס לאונרד.
ב-1968 נבחר סנסנברנר לבית המחוקקים של מדינת ויסקונסין, אותה השנה בה סיים את לימודי המשפטים שלו.
באספה הכללית כיהן עד 1975, ולאחר מכן כיהן בסנאט של ויסקונסין בשנים 1975–1979.
ב-1978 הודיע בוב קאסטן, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של ויסקונסין, על פרישתו מהקונגרס, וסנסנברנר הודיע על כוונתו להתמודד על מושבו.
ראשית, הוא גבר על יריבתו בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית, סוזן אנגליטר, בפער של 589 קולות וזכה ב-43% מקולות הבוחרים.
אחר כך הוא ניצח את יריבו בבחירות הכלליות, מועמד המפלגה הדמוקרטית מאט פלין, עם 61% מהקולות.
לאחר הבחירות ב-1978 בהן נבחר בפעם הראשונה — נבחר עוד 16 פעמים לבית הנבחרים, לעיתים ללא התנגדות ממשית ואף ללא התנגדות כלל, כשהפעם האחרונה בה נבחר הייתה בבחירות 2018. לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך בשנת 2000, נספר מחוזו מחדש כמחוז הקונגרס החמישי של ויסקונסין.
סנסנברנר הציג בפני בית הנבחרים את חוק הפטריוט ב-23 באוקטובר 2001. אף שהמנסח הראשי של החוק היה ויט דין, עוזר התובע הכללי של ארצות הברית, סנסנברנר נתפש כ"אחד האדריכלים של חוק הפטריוט".
בנובמבר 2004 התנגדו סנסנברנר וחבר הקונגרס דאנקן האנטר מקליפורניה להצעת החוק שיצרה את תפקיד ראש המודיעין הלאומי, שהייתה המלצה מרכזית של הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר.
ב-2005 כתב סנסנברנר את "חוק הזיהוי האמיתי", המחייב בדיקת אזרחות בטרם הנפקת רישיון נהיגה במטרה להקשות על טרוריסטים ופושעים לשנות את זהותם באמצעות מסמכים מזויפים.
ב-2006, איגוד הרובאים הלאומי שידל בהצלחה את סנסנברנר להוסיף הוראה לחוק הפטריוט שתחייב את אישור מינויו של מנהל הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ בידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-17 ביוני 2005, סנסנברנר, אז יושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים, סיים במפתיע ישיבה של הוועדה בה התעמתו והתנצחו הרפובליקנים עם הדמוקרטים על חידוש חוק הפטריוט ועזב את אולם הוועדה כתגובה לחברי הוועדה הדמוקרטים שדנו בהפרות זכויות אדם במתקן המעצר בגואנטנמו ובמלחמת עיראק המתמשכת.
הוא הורה לרָשַׁם להפסיק את רישום הפרוטוקול ולרשת הטלוויזיה C-SPAN לכבות את מצלמותיה.
סנסנברנר נימק את פעולותיו בכך שקבע כי הדמוקרטים והעדים הפרו את כללי בית הנבחרים כשהחלו להתדיין בסוגיות שאינן קשורות לנושא הישיבה.
הדמוקרטים טענו מגד כי מעשיו היו מנוגדים לנוהל הפרלמנטרי של הקונגרס.
בדצמבר 2005 הוא הצליח להעביר בבית המחוקקים תיקונים לחוק ההגירה.
העברת החוק גרמה להמחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית ונושא לא קיבל אישור הסנאט.
במרץ 2007 הצביע סנסנברנר בעד הצעת חוק שביקשה הכרה רשמית מצד ארצות הברית בשואת הארמנים.
ב-2008 היה סנסנברנר הרפובליקני היחיד שהצטרף למשלחת הקונגרס בהובלתה של יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי לפגישה עם הדלאי לאמה טנזין גיאטסו בדרמסאלה שבהודו על רקע הפגנות של בני העם הטיבטי נגד ממשלת סין.
לאחר מותו של נלסון מנדלה ב-2013, התנגד סנסנברנר להחלטתו של הנשיא ברק אובמה להוריד את דגלי ארצות הברית לחצי התורן כאות אבל על מותו של מנדלה בטענה כי יש להוריד את דגל ארצות הברית לחצי התורן רק עבור אמריקאים.
ב-4 בספטמבר 2019 הודיע סנסנברנר כי אין בכוונתו להתמודד בבחירות 2020 לתקופת כהונה נוספת, 22 במספר, וכהונתו נתחמה בראשית ינואר 2021 עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ג'ים וילסון הוא מפיק ובמאי אמריקאי.
הוא זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר על "רוקד עם זאבים", שאותו חלק עם קווין קוסטנר.
מאז שנות ה-80 מחזיק וילסון בתפקידים שונים בתעשיית הקולנוע.
הוא למד בקולג' אנטיוק ובמכון הקולנוע של ברקלי.
בשנת 1990 הפיק וילסון את "רוקד עם זאבים" – שאת התסריט שלו כתב מייקל בלייק, על סמך הרומן שלו באותו השם.
זה היה המערבון המכניס ביותר בכל הזמנים, עם הכנסות של 424.2 מיליון דולר ברחבי העולם, והוא זכה ב-7 פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר, הפסקול הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
בעקבות ההצלחה של "רוקד עם זאבים" הפיק וילסון בשנת 1992 להיט נוסף, "שומר הראש", בכיכובם של קווין קוסטנר וויטני יוסטון.
הפסקול "The Bodyguard" הוא הפסקול הנמכר ביותר בתולדות הקולנוע, ונמכר ביותר מ-44 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הוא זכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
וילסון המשיך להפיק סרטים, כולל "ואייט ארפ", "הדוור" ו"מכתב בבקבוק".
בטלוויזיה היה וילסון העורך בפועל של המיני-סדרה "" עטורת הפרסים עבור CBS.
בנוסף להפקה, וילסון ביים מספר סרטים, בהם "Stacy's Knights" בכיכוב קווין קוסטנר, "ראש מעל המים" עם קמרון דיאז והארווי קייטל, "Whirlygirl" עם מונה מזור והסרט התיעודי "Laffit - All About Winning".
בשנת 2014 ביים את "", על קבוצה לא-תוצלח של בוקרים בניו מקסיקו.
Smart Alec (1986, מפיק / במאי / תסריטאי)
ג'יימס "ג'ים" מקמילן היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1970–1981. בעונת זכה באליפות ליגת ה-NBA כשחקן לוס אנג'לס לייקרס, ולאורך 9 עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 13.8 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
מקמילן נולד בעיר רייפורד שבקרוליינה הצפונית, ובנערותו למד ב"תיכון תומאס ג'פרסון" אשר בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1966 החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה, ובין השנים 1967–1970 שיחק בקבוצת הכדורסל שלה – "קולומביה ליונס".
בכל 3 העונות הוביל את קלעי הליונס, עם ממוצע כולל של 22.8 נקודות למשחק, ובעונת 1967/1868 הוליך את הקבוצה להעפלתה השלישית אי פעם לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen).
בעת סיום לימודיו היה הקלעי המוביל בתולדות הקבוצה, עם 1,758 נקודות בסך הכול.
בדראפט ה-NBA 1970 נבחר מקמילן בבחירה ה-13, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בעונת קלע 18.8 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן חמישייה קבוע לצדם של ג'רי וסט, וילט צ'מברלין, גייל גודריץ' והאפי היירסטון, וסייע ללייקרס לזכות באליפות ה-NBA השישית של המועדון; בפלייאוף 1972 המשיך להצטיין מקמילן כקלעי השלישי של קבוצתו, אחרי וסט וגודריץ', עם ממוצע 19.1 נקודות למשחק.
בעונה העוקבת קלע 18.9 נקודות למשחק והעפיל על הלייקרס פעם נוספת לגמר ה-NBA, אולם הפעם הפסידה קבוצתו בסדרת הגמר מול ניו יורק ניקס, בתוצאה 1–4.
לקראת עונת הועבר בטרייד לבאפלו ברייבס, בתמורה לאלמור סמית'.
ב-3 עונותיו בבאפלו היה אחד השחקנים הבולטים של הברייבס, לצדם של בוב מקאדו ורנדי סמית', אשר הובילו את הקבוצה ל-3 העפלות רצופות לחצי גמר המזרח בפלייאוף.
לאורך התקופה רשם מקמילן ממוצעים של 16.4 נקודות ו-6.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-3 בנובמבר 1973 קלע שיא קריירה של 48 נקודות בהפסד קבוצתו מול גולדן סטייט ווריורס.
בספטמבר 1976 נמכר לניו יורק ניקס, במדיה שיחק במשך שתי עונות.
בדצמבר 1978 חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס, אך כבר לאחר 23 משחקים שוחרר מהקבוצה ועזב את ליגת ה-NBA.
בפברואר 1979 חתם על חוזה בקבוצת וירטוס בולוניה האיטלקית.
באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל האיטלקית, והעפיל עמה לבית הגמר בטורניר גביע אירופה לאלופות.
בעונת 1979/1980 הוביל את בולוניה לגמר גביע אירופה, עם 19.7 נקודות בממוצע למשחק, אולם בשל פציעה לא השתתף במשחק הגמר עצמו, בו הפסידה קבוצתו מול מכבי תל אביב בתוצאה 79–80. בסיום אותה עונה פרש מקמילן ממשחק, בגיל 33.
ב-16 במאי 2016 נפטר מקמילן, כתוצאה מאי-ספיקת לב, בגיל 68.
ג'יימס פרנסיס "ג'ים" ליינאם הוא מאמן ומנהל קבוצות כדורסל אמריקאי.
ליינאם נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובין השנים 1959–1963 למד באוניברסיטת סנט ג'וזף אשר בפילדלפיה.
בעונת 1960/1961 העפיל עם קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (ה"הוקס") לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, לראשונה בתולדותיה.
במשחק חצי הגמר הפסידו ההוקס בתוצאה 69–95 מול אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בה שיחקו ג'ון האבליצ'ק, ג'רי לוקאס, לארי זיגפריד ובוב נייט.
במשחק על המקום השלישי קלע ליינאם 31 נקודות, וקבוצתו גברה על אוניברסיטת יוטה בתוצאה 127–120. בעונת 1962/1963 העפיל עם הקבוצה לשלב שמינית גמר טורניר המכללות, תחת המאמן ג'ק רמזי.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 1963, פתח ליינאם בקריירת אימון.
בשנת 1968 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פיירפילד אשר בקונטיקט, ובשתי עונותיו בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן של 23 ניצחונות ו-29 הפסדים.
בין השנים 1973–1978 אימן את קבוצת אמריקן יוניברסיטי, אשר העמידה תחתיו מאזן כולל חיובי 70–61. בין השנים 1974–1977 שיחקו בקבוצה השחקנים האווי לאסוף ובראד גרינברג.
בסיום עונת 1977/1978 עזב את תפקידו, ובמקומו מונה חבר היכל התהילה של הכדורסל לעתיד גארי ויליאמס.
בשנת 1978 מונה למאמן קבוצת אוניברסיטת סנט ג'וזף, בה שיחק בעברו כסטודנט באוניברסיטה.
בעונת 1980/1981 הדריך את הקבוצה להעפלתה השנייה אי פעם לרבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), בו הודחה על ידי האלופה שבדרך אוניברסיטת אינדיאנה.
לאורך 3 עונותיו של ליינאם בקבוצה, עמד מאזנה על 65 ניצחונות לעומת 28 הפסדים.
לקראת עונת עבר לשמש כעוזר מאמן בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, תחת ג'ק רמזי אשר היה מאמנו בליגת המכללות.
בשנת 1983 מונה למאמן הראשי של קבוצת סן דייגו קליפרס, במקומו של פול סיילאס.
בעונתו הראשונה בלטו בקבוצה צמד הפורוורדים הצעירים טרי קאמינגס וטום צ'יימברס, אך הקליפרס ניצחו ב-30 משחקים בלבד.
במרץ 1985, כאשר עמד מאזן הקבוצה בעונת על 22 ניצחונות ו-39 הפסדים, פוטר מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו דון צ'ייני.
בין השנים 1985–1988 שימש כעוזרו של מאט גוקאס, מאמן פילדלפיה 76'.
באמצע עונת החליף את גוקאס כמאמן הראשי של פילדלפיה, ונשאר בתפקיד זה עד לסיום עונת .
בעונות ו- הוביל כוכב הקבוצה צ'ארלס בארקלי את הסיקסרס לסיבוב השני של הפלייאוף, אלם בשתי הסדרות הודחה פילדלפיה על ידי שיקגו בולס בתוצאה 1–4. לאורך 4 וחצי עונותיו כמאמן הקבוצה, העמידה פילדלפיה מאזן כולל של 194 ניצחונות ו-173 הפסדים.
במאי 1992 עבר לשמש כג'נרל מנג'ר של הסיקסרס, ומינה במקומו את דאג מו כמאמן הקבוצה.
כחודש לאחר מינויו, העביר את צ'ארלס בארקלי בטרייד לפיניקס סאנס, תמורת ג'ף הורנסק, אנדרו לאנג וטים פרי.
לקראת עונת עזב את פילדלפיה ומונה למאמן הראשי של וושינגטון בולטס, במדיה בלטו כריס ובר וג'וואן הווארד הצעירים.
בשתיים וחצי עונותיו בתפקיד רשמו הבולטס מאזן שלילי 82–128, בטרם פוטר ליינאם והוחלף על ידי ברני ביקרסטאף.
מאז עזיבתו את הסיקסרס בסיום עונת , לא חזר ליינאם לאמן באופן מקצועי.
ג'יימס אדוארד מקגריווי הוא פוליטיקאי אמריקאי וחבר המפלגה הדמוקרטית לשעבר, שכיהן כמושל ניו ג'רזי ה-52 משנת 2002 ועד התפטרותו ב-2004 בעקבות חשיפת פרשת אהבים מחוץ-לנישואין עם פקיד שמינה תחתיו כמושל.
ב-2001 התמודד בשנית על התפקיד, והפעם נבחר ברוב גדול.
בתקופת כהונתו כמושל מינה מקגריווי — שהיה אז נשוי — את מאהבו הסודי, גולן ציפל הישראלי, אל היועץ לביטחון המולדת של המושל חרף היעדר ניסיון או כישורים רלוונטיים מצדו של ציפל.
ב-12 באוגוסט 2004, בעקבות איומים בתביעה שעשויה הייתה לתת פומבי לפרשת האהבים, מקגריווי יצא מהארון כהומוסקסואל והודה בקיום הקשר הרומנטי עם ציפל, והודיע באותה נשימה כי יתפטר מתפקידו כמושל החל מ-15 בנובמבר.
בשנת 2006 מקגריווי הוציא לאור ספר זיכרונות בשם "הווידוי", על אודות הפרשה.
מאוחר יותר הוא הוסמך לכומר בכנסייה האפיסקופלית והשלים לימודי תואר שני באלוהות מסמינר לכמרים בניו יורק, אך הכנסייה סירבה להסמיך אותו רשמית לכומר.
ביולי 2013 מונה לראש תוכנית התעסוקה וההכשרה של ג'רזי סיטי (JCETP), ומילא תפקיד זה עד שלהי 2019.
מקגרי נולד בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי, בנם של ורוניקה, אחות, וג'ק מקגריווי, מדריך תרגילים ימיים ששירת במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
משפחתו הייתה אירית קתולית, והוא גדל בעיר קרטרט (Carteret) הסמוכה.
בעיירה זו הוא למד בבית הספר היסודי סנט.
ג'וזף ולאחר מכן בתיכון סנט ג'וזף במאטאצ'ון (Metuchen).
סיים תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה ותואר שני במשפטים מהמרכז למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
כעבור שנה קיבל תואר שני נוסף בחינוך מאוניברסיטת הרווארד.
כמו כן, הוא בוגר תוכנית דיפלומה במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
טרם כניסתו לפוליטיקה של ארצות הברית, היה מקגריווי עוזר תובע ומנהל בכיר בוועדת השחרורים של מדינת ניו ג'רזי.
אחרי חייו הפוליטיים, באוניברסיטת קיין שבעיר יוניון בניו ג'רזי לימד מקגריווי אתיקה, משפטים ומנהיגות.
בשנים 1990–1992 היה חבר האספה הכללית של ניו ג'רזי, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה.
במקביל החל לכהן כראש העיר וודברידג', החל מ-1 בינואר 1992. בראשית 1993 החל את כהונתו כחבר הסנאט המדינתי כנציג מחוז הבחירה ה-19 במשך תקופת כהונה בת ארבע שנים, כשבמקביל הוא נבחר מחדש לראשות העיר ב-1995 וב-1999.
מקגריווי התמודד לראשונה על תפקיד מושל ניו ג'רזי בשנת 1997, אך הובס במירוץ צמוד (47% מול 46%) על ידי המושלת הרפובליקנית המכהנת כריסטין טוד וייטמן .
מורי סברין, מועמד המפלגה הליברטריאנית, קיבל מעט יותר מ-5% מקולות הבוחרים.
מקגריווי התמודד שוב אל משרד המושל ב-6 בנובמבר 2001 והפעם גרף 56% מקולות הבוחרים, ונהפך אותו למושל הראשון שזכה במרב קולות הבוחרים מאז ג'יימס פלוריו ב-1990.
לאחר שנהושבע לתפקידו כמושל המדינה בראשית 2002, ירש מקגריווי מקודמתו בתפקיד גירעון תקציבי בסך 5 מיליארד דולר אמריקני.
במהלך כהונתו העלה מקגריווי את המס על סיגריות והגדיל את מס ההכנסה של המדינה עבור התושבים האמידים.
על אף שגדל על ברכי הנצרות הקתולית, מקגריווי תמך בזכות להפיל והצהיר שממשלו לא יתיר אוכריסטיה בשירותי הכנסייה הציבוריים.
מקגריווי ספג ביקורת על מינויו של גולן ציפל לתפקיד היועץ לביטחון המולדת עבור המושל, משום שהיה חסר ניסיון או כישורים לתפקיד.
בנוסף, ציפל לא יכול היה לקבל אישור ביטחוני מהממשלה הפדרלית של ארצות הברית, מכיוון שהיה אזרח ישראלי ולא אמריקאי.
מקגריווי פגש אותו בישראל במהלך טיול שערך שם בשנת 2000. ציפל היה אז דובר עיריית ראשון לציון, והשניים נפגשו לראשונה במהלך ביקור שערך מקגריווי בראשון לציון.
נוסף על כך, מקגריווי ניהל עמו פרשת אהבים בסתר.
על פי מקגריווי בספר הזיכרונות שלו, "הווידוי", העיתון "The Record" היה כלי התקשורת הראשון שפרסם את הידיעה על מערכת יחסים אינטימית בינו לבין ציפל.
מקגריווי העלה את שמו של ציפל לראשונה ב-14 בפברואר 2002, שישה שבועות לאחר תחילת ממשלו, בראיון עם מועצת העריכה של העיתון במשרדיו ואמר:
ריאיון עיתונאי זה עורר חקירה של העיתונות על אודותיו של ציפל.
ב-21 בפברואר פרסם העיתון "The Record" פרופיל של ציפל, בו תויג כ"מלח" ו"משורר".
במאמר נכתב: "דמוקרטים המקורבים לממשל טוענים כי מקגריווי וציפל התקשרו זה בזה תוך ידידות קרובה ופעמים תכופות נסעו יחד, מה שגרם לאמו של מקגריווי עצמו להתעמת עמו על נטייתו המינית".
יתר על כן, ארגוני תקשורת שונים שלחו עיתונאים לישראל על מנת לתהות על קנקנו של ציפל.
באוגוסט 2002, לבקשתו של מקגריווי, פרש ציפל מתפקידו כיועץ לביטחון המולדת.
ג'ים ולנטינו הוא כותב, עפרונאי, עורך ומוציא לאור של קומיקס אמריקאי, הנודע בעיקר בזכות עבודתו על "שומרי הגלקסיה" משנת 1990–1992 עבור מארוול קומיקס, ובהיותו בין מיסדיה של אימג' קומיקס, חברה המוציאה לאור קומיקס בבעלות היוצרים.
באימג', ולנטינו פרסם מספר ספרי קומיקס כמו גיבור העל ShadowHawk, ואת הקומיקס האוטוביוגרפי-למחצה "מגע של כסף" ב-1997. ולנטינו שימש גם כמוציא לאור של אימג' בין השנים 1999–2003, במהלכו הוא היה אחראי על הגיוון בהוצאות של אימג' באמצעות גילויו של יוצרים כמו רוברט קירקמן, שיצר את הכותר "המתים המהלכים".
ולנטינו החל את הקריירה שלו בסוף שנות השבעים ופרסם בעיקר בפנזינים קומיקס אוטוביוגרפי.
תחילת-אמצע שנות השמונים הוציא לאור את normalman אשר הופיע לראשונה כסיפור גיבוי ב סרבוס מהוצאת Aardvark-Vanaheim.
דייב סים ודני לוברט (אשתו של סים באותה תקופה) החלו להוציא לאור את normalman בהוצאתם ארדווארק-וונהיים כסדרה מוגבלת של 13 גיליונות, אך רק עשו זאת עד מספר 8, אז החלה לוברט הוצאה לאור משלה, Renegade Press, שסיימה את הסדרה.
Renegade הוציאה לאור גם שלושה גליונות של הסדרה Jim Valentino האוטוביוגרפי של ולנטינו, באמצע סוף שנות השמונים.
בסוף שנות השמונים ולנטינו החל לעבוד עבור מארוול קומיקס על כותרי גיבורי העל שלהם.
הוא היה סופר / אמן בסדרה " שומרי הגלקסיה" העתידנית, הגיליונות נבחרים של What if...?, ומילוי בשעת הצורך על רוב הכותרים הגדולים של מארוול.
ולנטינו, מעריץ ותיק של שומרי הגלקסיה, הגיש את הפיץ' שלו לסדרה חדשה של הקבוצה לעורך הראשי טום דפלקו ב- WonderCon ב -1989. בצירוף מקרים, דפלקו כבר כתב הצעה משלו לסדרת שומרי הגלקסיה חדשה, אך העדיף את הצעתו של ולנטינו, ואישר את ההצעה במקום שלו.
הכותר הושק ביוני 1990 ורץ 62 גליונות.
סדרה זו נכתבה ואוירה בתחילה על ידי ולנטינו, שהעניק לה בכוונה תחושה "כיפית" עם הרבה אקשן, שבלטה יחסית לקומיקס הטיפוסי "האפרורי" של שנות התשעים.
אף על פי שולנטינו תכנן את הסדרה קדימה עד גיליון מס 50, הריצה שלו נקטעה כאשר הוא הקים את אימג' קומיקס.
לאחר שלקח על עצמו שתי סדרות חדשות מקוריות והקמה של חברת הוצאה לאור, שאל ולנטינו את העורך קרייג אנדרסון אם הוא יוכל לצמצם את חובותיו על הכותר רק לכתיבה, אך במקום זאת פוטר מהסדרה.
הוא עזב את מארוול בשנת 1992 והקים יחד את אימג' יחד עם וילס פורטסיו, אריק לארסן, ג'ים לי, רוב ליפלד, טוד מקפרלן ומארק סילבסטרי.
ולנטינו יזם מספר פרויקטים באימג', אותם השיק באמצעות חותם משלו בשם Shadowline.
בניגוד למארוול, שם עבד ולנטינו על דמויות שבבעלות אותה חברה, כותרי Shadowline המקוריות היו כולן בבעלות היוצרים.
הכותר הראשון שלו תחת אימג' היה סדרת גיבורי העל ShadowHawk, שבה שימש גם כותב וגם אמן.
בשנת 1997 החל סדרה נוספת בשחור לבן בשם A touch of silver, ספר אוטוביוגרפי למחצה על חובב קומיקס צעיר שהתבגר בשנות השישים.
כמו כן, במהלך תקופה זו ארז מחדש את מרבית עבודתו האוטוביוגרפית הקדומה באוגדן בשם Vignettes, עם הקדמה מאת דייב סים .
בשנת 1999 הוא הפך למו"ל של אימג'.
תחת הנהלתו, החברה הרחיבה את הקו שלה במידה ניכרת.
מצד אחד מאמציו של ולנטינו הובילו לגילוים של מספר יוצרים מוכשרים, ביניהם רוברט קירקמן ובריאן מייקל בנדיס.
מצד שני, עם עזיבתו הקודמת של Top Cow של מארק סילבסטרי מ- אימג' ומכירת WildStorm של ג'ים לי ל-DC קומיקס ב-1999, אימג' ספגה ירידה במכירות.
ובכל זאת, הוא הצליח לייצר את הרווח הראשון של החברה זה קרוב לעשור על ידי פתיחת זרמי הכנסות חדשים כמו מכירות לחנויות ספרים וספריות מסורתיות.
החברה הצליחה לשמור על מעמדה כחברה השלישית בגודלה בנתח השוק הכולל.
בשנת 2003 הוחלף ולנטינו כמוציא לאור של אימג' בידי אריק לארסן, מייסד שותף נוסף של החברה.
מאז ולנטינו הקים לתחייה את הסטודיו והחותם שלו Shadowline, ופרסם מגוון רחב של ספרים כולל סדרת ShadowHawk מחודשת, אוגדן של normalman, ספר אוטוביוגרפי חדש, Drawing From Life וכן יצירות בבעלות היוצרים, כולל Bomb Queen, After the Cape, ו-Sam Noir.
הוא מכהן גם בדירקטוריון ארגון הצדקה "The Hero Initiative" של תעשיית הקומיקס ובוועדת התשלומים שלה.
בשנת 2008 ולנטינו יצר את קו הספרים Silverline Books, חותם לכל הגילאים לרומנים גרפיים מקוריים.
לוולנטינו שלושה בנים ושתי בנות, ויש לו שלושה נכדים.
הוא מתגורר כיום במדינת אורגון.
ג'ים ואן אוס או בשמו המלא יוהנס יאקובוס ואן אוס (בהולנדית:Johannes Jacobus (Jim) van Os, נולד ב-8 באפריל 1960) הוא פסיכיאטר ואפידמיולוג הולנדי, פרופסור לאפידמיולוגיה פסיכיאטרית ולבריאות הנפש הקהילתית במרכז הרפואי של אוניברסיטת אוטרכט.
ג'ים ואן אוס נולד בשם יוהאנס יאקובוס ואן אוס בעיר אוטרכט בהולנד בשנת 1960. בשנים 1978–1984 הוא למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, אחר כך התמחה בפסיכיאטריה טרנסתרבותית בג'קרטה (1985) ובקזבלנקה (1986), ובשנים 1987–1991 בפסיכיאטריה כללית בבורדו ובמכון לפסיכיאטריה ובבית החולים המלכותי מודסלי/בדלם בלונדון.
בהמשך בשנים 1991–1995 השתלם באפידמיולוגיה בבית הספר לתברואה ולרפואה טרופית בלונדון.
ואן אוס לימד בשנים 1995–2017 באוניברסיטת מאסטריכט.
כיום הוא מכהן כפרופסור לאפידמיולוגיה פסיכיאטרית ולבריאות הנפש הקהילתית וראש המחלקה למדעי העצב (neuroscience) במרכז הרפואי של אוניברסיטת אוטרכט.
כמו כן הוא פרופסור אורח במחלקה לרפואה פסיכולוגית במכון לפסיכיאטריה בדה קרספיני פארק בלונדון, אנגליה.
בשנים 2010–2015 פעל ואן אוס כמתאם המיזם EU-GEI לזיהוי אינטראקציות בין גנים לסביבה המעורבות בהפרעות הפסיכוטיות, שנתמך על ידי האיחוד האירופי.
טיעונים בעד ההערכה מחדש של המונח "סכיזופרניה" ושל השימוש בו
ואן אוס חקר את ההבדלים במועדות לסכיזופרניה בסביבה הכפרית לעומת העירונית ומצא כמו חוקרים לפניו שהסביבה העירונית מעלה את הסיכון.
בשנת 2009 הציע ואן אוס לוותר על השימוש באבחנה "סכיזופרניה" הניתנת בחלק גדול מההפרעות הפסיכוטיות.
לדבריו יש בתווית האבחנתית "סכיזופרניה" בעיות תוקף, וסיכון לטעות ייחוס בסיסית.
תווית זו עלולה ליצור קשיים בתקשורת של הקלינאי עם האדם המאובחן, בגלל הדעות הקדומות הכרוכות בתווית.
במקום האבחנה "סכיזופרניה" הציע ואן אוס הגדרה תסמונתית רחבה וכללית, למשל "תסמונת ספקטרום הפסיכוזה" המתאימה יותר לאבחון האישי, והעשויה להפחית את טעות הייחוס.
הוא ציטט מחקר של חוקרים אחרים שהסבירו את הפסיכוזה כליקוי בוויסות של בולטות מוטיבציונית או תפיסתית פגומה (aberrant salience)
בשנת 2015 כתב ואן אוס מאמר בעיתון שבו קידם את סוגיית עזיבת התוויות "סכיזו" והחלפתן במינוח יותר מדעי ויותר ידידותי למטופל.
כעבור שבוע הגיבו באותו עיתון עמיתיו רנה קאהן, איריס זומר ודמיאן דניס והאשימו אותו בגישה "אנטיפסיכיאטרית"
ב־2016 פרסם ואן אוס מאמר ראשי שבו טען כי הסיווגים הפסיכיאטריים היו צריכים לוותר על המושג "סכיזופרניה" בגלל היותו "תיאור בלתי מועיל של התסמינים".
לדברי ואן אוס לא מדובר בשינוי סמנטי בלבד או בניסיון להוריד סטיגמה חברתית בלבד אלא בהסרת תווית יאתרוגנית ובשינוי תפיסה מהותית, לרבות הסרת בלבול בין תסמונת למחלה.
בסוף שנת 2015 יחד עם פיליפ דלדפול, וילמה בובינק, מיכאל מילו ופרנק סכאלכן, התחיל ואן אוס ב-"תנועה לטיפול חדש בבריאות הנפש" Die Neeuwe GGZ" הנעזרת באתר Psychose Net anal שמשך 140,000 ביקורים בחודש נכון לשנת 2020
ואן אוס נשוי לנורטייה ויש להם שני ילדים: לאורה ויוהאן.
עם תחביביו נמנים שיט, ריצה וגולף.
2011 - חבר באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים
2015-2014 - שמו נרשם ברשת למדע תומסון-רויטרס Thomson-Reuters Web of Science ברשימת "המוחות המדעיים המשפיעים ביותר של זמננו"
ג'ים יוסביץ' הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר ופאוור פורוורד.
יוסביץ' נולד וגדל בהנטינגטון ביץ' שבקליפורניה.
הוא החל לשחק בקבוצת הכדורסל של תיכון אושן וייו והעמיד ממוצעים של 21 נקודות ו-14 ריבאונדים בממוצע למשחק בשנתו האחרונה בתיכון.
לאחר סיום לימודי התיכון הצטרף לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת בריגהאם יאנג בשורותיה שיחק כשתי עונות בהן העמיד ממוצעים של 14.8 נקודות ו-7.2 ריבאונדים.
לאחר שסיים את שנותיו באוניברסיטה נשלח כמסיונר מטעם הכנסייה המורמונית לניו זילנד.
לאחר מכן החליט יוסביץ' לנסות את מזלו בכדורסל המקצועני והצטרף להפועל חיפה מליגת העל, בעונתו בחיפה העמיד ממוצעים של 19 נקודות בעונה הסדירה ו-18 נקודות בפלייאוף בו העפילה הקבוצה לחצי הגמר בו הפסידה למכבי תל אביב מסל שנקלע עם באזר של לבן מרסר.
משחק השיא של יוסביץ' היה נגד הפועל תל אביב במסגרת המחזור ה-17 בו קלע 31 נקודות.
לאחר העונה המוצלחת בחיפה עבר יוסביץ' לשחק במדיה של א.א.ק.
אתונה מהליגה היוונית במדיה שיחק עונה בודדת.
לאחר עונה זו חזר לארצות הברית והצטרף לקבוצת הלוס אנג'לס קליפרס אך שוחרר טרם תחילת העונה והצטרף ל"טרי סיטי" מליגת ה-CBA בה העמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 8.3 ריבאונדים, 2.2 חסימות ו-1.8 אסיסטים למשחק ב-56 משחקים.
לאחר מכן, עוד באותה העונה, עבר לשחק במדי דינמו סאסארי האיטלקית במדיה שיחק 12 משחקים והעמיד ממוצעים של 17.7 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-1.8 חסימות.
לאחר מכן חזר לישראל והצטרף להפועל גבעתיים.
במדי גבעתיים העמיד ממוצע של 20 נקודות למשחק ב-26 משחקי ליגה.
בעונתו האחרונה בקריירה שיחק באקלסיור בריסל מליגת העל הבלגית ובסיום עונה זאת פרש מכדורסל.
ג'יימס אלכסנדר ווטסון (נולד ב-30 ביולי 1961) הוא ראש העיר הנוכחי של העיר אוטווה, בירת קנדה.
כיהן כחבר מועצת עיריית אוטווה לשעבר (1991–1997) וכראש העיר בשנים 1997–2000, לאחר מכן ייצג את אזור אוטווה ווסט - נפיאן באספה המחוקקת של אונטריו (2003 - 2010).
כיהן בקבינט של ראש ממשלת קנדה לשעבר דלטון מקגווינטי קיבל לידי את תיקו שירותים לצרכנים ועסקים (2003 - 2005), קידום בריאות (2005 - 2007) וענייני עירייה ודיור (2007 - 2010).
הוא התפטר בינואר 2010 כדי להתמודד בהצלחה על ראשות העיר בבחירות המוניציפליות של אוטווה ב-2010. לאחר מכן הוא נבחר פעמיים נוספות לראשות העיר ב-27 באוקטובר 2014 וב-22 באוקטובר 2018.
ב-17 באוגוסט 2019, במאמר ל"אזרח אוטווה", הודיע ווטסון שהוא יוצא מהארון, והופך לראש העיר הגאה הראשון של אוטווה.
ב-20 במרץ 2021, ווטסון הפך לראש העיר המכהן הארוך ביותר בתולדות העיר, בכך לקח את התואר מסטנלי לואיס שכיהן בתפקידו בין השנים 1936–1948 .
ווטסון נולד במונטריאול, קוויבק למשפחת פרנסס (לבית מרדוק).
בתחילה גדל בלאצ'וט, בהמשך עברה משפחת פרנסס לביקונספילד למען עבודתו של האב.
ווטסון סיים את לימודיו בתיכון בקולג' הצפוני בסרניה.
מאוחר יותר עבר ווטסון לאוטווה על מנת ללמוד באוניברסיטת קרלטון וסיים את לימודיו ב-1983 עם תואר ראשון בתקשורת המונים מהפקולטה לענייני ציבור.
הפעם הנראשונה שבה נכנס לתחום הפוליטי הייתה במהלך שנת הלימודים השנייה שלו ב-1982, כששימש כנשיא איגוד המגורים של רידו (אזור).
ווטסון החל את הקריירה שלו בעיתונאות עבור כמה עיתונים מקומיים בסרניה, ולאחר מכן נכנס לשירות הציבורי הפדרלי, שם עלה לתפקיד מנהל התקשורת של יושב ראש בית הנבחרים.
ווטסון התמנה לראשונה לתפקיד ציבורי בשנת 1991 כאשר נבחר למועצת העיר של אוטווה.
ב-1992 ווטסון החל לפעול להפחתת משכורות ועלויות תפעול העירייה.
הפעולה הישירה הראשונה שלו נגד הוצאות עירוניות מוגזמות הייתה החלטתו החד-צדדית לתרום את תוספת השכר השנתית שלו בשיעור של 2%, בסך של 700 דולר, לצדקה.
לאחר התפטרותו ממועצת העיר ב-1994, במהלך מסע הבחירות תרם ווטסון את פיצויי הפיטורים שלו בסך 5200 דולר לארבעה ארגוני צדקה מקומיים.
במהלך הקדנציה השנייה שלו כחבר מועצה, ווטסון הפחית את שכרו ב-13% מ-51,000 דולר ל-45,000 דולר, תוך שהוא הצביע להפחתת התקציב והשכר של משרד ראש העיר.
בשנת 1996, הוא תמך בהצעה של דלטון מקגווינטי להוביל את המפלגה הליברלית של אונטריו, אם כי באותה תקופה הוא עדיין ראה את עצמו כנושא אידאולוגית ה"טורי אדום", באידאולוגיה זו תמך עוד מימי האוניברסיטה שלו כשהיה חבר בקבוצת השמרנים הפרוגרסיביים.
כהונה ראשונה לראשות העיר (טרום האיחוד)
ב-1997, ווטסון התמודד לראשות עיריית אוטווה, וניצח עם רוב גדול של 83% מהקולות.
כך הפך ווטסון לראש העיר הצעיר ביותר אי פעם של אוטווה כשהוא רק בגיל 36.
במהלך כהונתו כראש העיר, התמקד ווטסון בקיום הבטחתו שהעירייה תאמץ מדיניות ניהול פיסקלית בת קיימא שתאפשר ירידה בעלויות התפעול הכוללות תוך הפחתת הגירעונות התקציביים ונטל החוב של העירייה.
במקביל, ווטסון הצליח להקפיא את שיעורי הארנונה למשך שנתיים רצופות.
הוא גם דגל בתוכנית עם שני חברי מועצה אחרים, פיטר הום וג'ון אוניל, להציל את ביתן אברדין ההיסטורי מהריסה.
ווטסון התפטר מתפקיד ראש העיר ב-14 באוגוסט 2000 לטובת מינוייו כנשיא ומנכ"ל ועדת התיירות הקנדית .
בתקופתו בתאגיד הכתר הפדרלי, ווטסון השיג מימון נוסף לתעשייה בעקבות משבר פיגועי 11 בספטמבר והתרככות תעשיית התיירות העולמית.
בשנת 2003, עזב ווטסון את השירות הציבורי כדי להמשיך בקריירה בתקשורת כמנחה של CHRO-TV The New RO @ Noon .
הוא גם היה תורם קבוע לתחנת הרדיו של אוטווה CFRA ול- Ottawa Citizen .
ווטסון כיהן במועצת המנהלים ויו"ר של מספר ארגונים קהילתיים, ביניהם בית החולים ריברסייד, המרכז הלאומי לאמנויות, איגוד התערוכות המרכזי של קנדה, חילופי חג המולד של אוטווה והפורום לקנדים צעירים.
הוא כיהן כיו"ר הקמפיין של United Way ב-2002, שגייס שיא של 21 מיליון דולר.
בבחירות המחוזיות של 2003, ווטסון ניצח את מועמד המפלגה השמרנית הפרוגרסיבית של אונטריו, גארי גוזו המכהן, ומונה להיות חבר הפרלמנט המחוזי (MPP) עבור אזור אוטווה מערב-ניפיאן ומונה על ידי ראש ממשלת אונטריו דלטון מקגווינטי לשר לצרכנות ושירותים עסקיים.
וב־23 באוקטובר 2003. הוא הפך לשר קידום הבריאות הראשון של אונטריו ב-29 ביוני 2005.
במשך תפקודו כשר הצרכנות, עבד ווטסון לצד משטרת המחוז של אונטריו (OPP) על יצירת "לוח שנה ללא הונאה" במטרה לסייע בהגנה על צרכנים, במיוחד קשישים, מפני טקטיקות מכירה בלחץ גבוה, שלעיתים קרובות מובילות לרכישות דחף .
באביב 2004, הממשלות הפדרליות והמחוזיות חתמו על הסכם אספקת שירותים משותף, שיצר "חנות אחת" בקהילות רבות לשירותים פרובינציאליים ופדרליים.
הסכם זה כלל מאוחר יותר עיריות, על מנת לספק שירותים ממשלתיים רבים במקום אחד, למשל בניין עיריית אוטווה .
לאחר בירושה של צבר עצום בבקשות לתעודות לידה, ווטסון נקט בפעולה לייעל את תהליך המסירה עבור מועמדים מקוונים.
לאחר עירוב בקבינט, דלטון מקגווינטי וג'רי פיליפס יישמו ערבות להחזר כספי לאנשים שלא קיבלו תעודת לידה בתוך 15 יום מהבקשה המקוונת, שיזם ווטסון.
ווטסון יזם מחקר שנועד לעזור לאונטאריים להפסיק לעשן.
ה-STOP - טיפול בעישון לחולי אונטריו - הציע טיפול תחליפי ניקוטין בחינם ל-14,000 מעשנים ברחבי המחוז.
ב-31 במאי 2006 נכנס לתוקף חוק אונטריו ללא עשן, שאסר על כל עישון באזורים ציבוריים במחוז, כולל במסעדות, ברים, בתי קזינו וכו'.
ווטסון זכה להכרה כמי שפעל רבות לקידום החוק.
ביוני באותה שנה, חשף ווטסון תוכנית אכילה בריאה וחיים פעילים בסך 10 מיליון דולר.
התוכנית נועדה לסייע בטיפול בהשמנה בקרב ילדים, שכללה פרויקט פיילוט בבתי ספר בצפון, המציעה פירות וירקות לתלמידים ותוכנית שמטרתה לפתח ולשפר רכיבה בטוחה על אופניים והליכה לבתי ספר וממנו.
בשנת 2006, ממשלת אונטריו השיקה פרויקט אשר סיפק סיוע כספי לספורטאים של אונטריו המעוניינים להופיע ברמה הלאומית והבינלאומית.
Quest For Gold היא כעת חלק מתוכנית הסיוע לאתלטים באונטריו (OAAP), הממומנת על ידי ממשלת אונטריו, באמצעות משרד התיירות, התרבות והספורט.
התוכנית סיפקה סיוע כספי ישיר לספורטאי אונטריו באמצעות כינוי "כרטיס אונטריו".
כוונת ה-OAAP היא לספק מימון לספורטאים בודדים על סמך המחויבות המוכחת שלהם להתקדמות בתחום הספורט, ולאפשר להם לשאוף למצוינות אתלטית ברמות הגבוהות ביותר של תחרות לאומית ובינלאומית.
לאחר הבחירות ב-2007, מונה ווטסון לשר לענייני עירייה ושיכון.
במהלך כהונתו כאיש הקשר הרשמי של קווינס פארק עם עיריות אונטריו, ווטסון הצליח ליישם מדיניות מהותית כדי להקל על הלחץ הפיסקאלי על ערים.
בפברואר 2008, ווטסון הקדים את תוכנית ההשכרה למשפחות אונטריו (ROOF) המסייעת למשפחות מעוטות הכנסה עם מענק לשילום שכר דירה על פני תקופה של חמש שנים.
באוקטובר באותה שנה, יושמה מדיניות שנועדה לתמוך בהעלאת תוכניות התומכות בארנונה מתקציבי העיריות של אונטריו לתקציב הפרובינציאלי.
במסגרת מדיניות זו, המחוז לקח בחזרה תוכניות בשווי 1.5 מיליארד דולר שמומנו על ידי העיריות של אונטריו, תוך ביטול הורדה קודמת של אחריות פרובינציאלית שהתרחשה במהלך כהונתו של מייק האריס כראש הממשלה.
ממשלת המחוז קיבלה על עצמה את האחריות לשירותי הסיוע הסוציאלי של Ontario Works, שירותי פרמדיק, בריאות הציבור, תחבורה, תוכניות הטבות בסמים, תוכנית התמיכה לנכים אונטריו, שירותי בתי המשפט והערכת מס רכוש.
בנוסף, ווטסון חתם על הסכם הדיור הפדרלי-פרובינציאלי ב-2008, הסכם הדיור הגדול ביותר מסוגו עד כה.
כהונתו השנייה בראשות העיר אוטווה
ב-12 בינואר 2010, התפטר ווטסון מהקבינט על מנת להתמודד על שוב על משרת ראשו העיר אוטווה בבחירות המוניציפליות של ב-2010. ווטסון ניצח בבחירות עם כמעט 50% מהקולות.
עם כניסתו לתפקיד, הקפיא ווטסון את המשכורת שלו וקיצץ את תקציב המשרד שלו ב-10%.
כראש עיר, הוא התחייב להגביל את העלאות המס ללא יותר מ-2.5%, וכך עשה, והביא את התעריפים הנמוכים ביותר מזה מספר שנים.
הוא גם חוקק מערך של צעדי יושרה ושקיפות לציבור, כולל שכירת נציב יושרה, השקת מרשם לוביסטים ודרישה לפרסום הוצאות משרדי נבחרי הציבור באינטרנט.
הוא גם הקפיא את דמי הבילוי הקהילתיים למשך ארבע שנים, וצמצם את היקף כוח האדם בעיר פעמיים, בפעם הראשונה שזה נעשה מאז האיחוד.
ווטסון ומועצת העיר אוטווה גם השקיעו 340 מיליון דולר בפרויקטים של חידוש תשתיות כגון כבישים, מדרכות, שבילים וביוב וסכום שיא ביוזמות תשתיות לרכיבה על אופניים.
ווטסון עזר לקדם שני פרויקטים גדולים של בנייה בעיר שנתקעו במשך מספר שנים: החייאה של לנסדאון פארק והכנסת רכבת קלה.
באוקטובר 2012 אישרה מועצת העיר את התוכנית הסופית של לנסדאון פארק, הסכם עם קבוצת אוטווה ספורט ובידור לבניית אצטדיון חדש בעיר, הגדלת שטחים ירוקים, והוספת שטחי דיור וקמעונאות .
בדצמבר 2012, מועצת העיר הצביעה פה אחד להתקדם עם קו הקונפדרציה, 12.5 קו מעבר של רכבת קלה בק"מ מ-Tunney's Pasture במערב לבלייר במזרח, שיופעל במלואו עד 2018.
ווטסון גם סייע ביצירת Invest Ottawa, סוכנות הפיתוח הכלכלי של העיר, שתוכניותיה ויוזמותיה מגדילות את המומנטום היזמי, העושר והמשרות באוטווה.
ווטסון ניצח במירוץ לראשות העיר ב-2014 עם 76.20% מהקולות, והביס שמונה מועמדים אחרים.
פיתוח שיתוף פעולה כלכלי בינלאומי
ב-16 בנובמבר 2015, ווטסון הוביל תוכנית כלכלית עם רשויות סין ותאילנד בתקווה לקדם את אוטווה כמרכז חדשנות בקנדה, ליבא השקעות לעסקים באוטווה ולעודד תיירות לבירת המדינה.
ווטסון וחמישה עשר מנהלי עסקים מקומיים החלו את המשימה בבייג'ינג, העיר התאומה היחידה של אוטווה, שם חתמו על "הסכם חילופי ושיתוף פעולה" עם ראש עיריית בייג'ינג, גואו ג'ינלונג, וקבעו יעדים משותפים מרכזיים בעסקים, במסחר ובמינהל עירוני.
ההסכם קובע תמיכה הדדית של מפעלים מקומיים להשקיע זה בערים של זה, כמו גם שיתוף פעולה מורחב בתעשיית ההייטק.
שנה לאחר מכן, ב-17 באפריל 2016, הוביל ווטסון משלחת של 35 משקיעים בתעשיות העסקיות והטכנולוגיה במטרה לייצר הזדמנויות השקעה משותפות בטכנולוגיה, חינוך, הפקות קולנוע ותיירות .
מאז 2014, ווטסון הוביל פרויקטים משמעותיים רבים בעיר.
העיר, שעתידה להפוך לאחד מפרויקטי התשתית הגדולים בהיסטוריה של העיר, השיגה יותר מ-1.15 מיליארד דולר מהממשלה הפדרלית כדי לסיוע בהרחבת רשת התחבורה הציבורית (LRT) של קו הקונפדרציה שהושלם, שתניע את התחבורה הציבורית מזרחה, דרומה ומערבה .
ווטסון דחף שראשי הערים של אוטווה וגטינו יצטרפו לוועדת ההון הלאומית (NCC) ב-2016. באותה שנה, ווטסון וראש עיריית גטינו, מקסים פדנאוד-ג'ובין, הוזמנו להצטרף כחברים ללא הצבעה.
העיר השקיעה מאז 2014 מספר שיא של 80 מיליון דולר עבור מסלולים לטובת רכיבה על אופניים והולכי רגל.
מועצת העיר אישרה פה אחד את מסלול האופניים השני של אוטווה ב-2015 ובנתה את עמוד השדרה של 2.5 ק"מ לרכיבה מצפון לדרום בין גבעת הפרלמנט לפארק לאנסדאון ברחוב אוקונור.
בנוסף, ה-NCC פעל לצד ווטסון, כמו גם נטלי דס רוזייר ואליזבת מור אובין, לפתיחת נתיב אופניים נוסף בשדרת מקנזי, יצירת סביבה בטוחה יותר לרוכבי אופניים באזור אוטווה.
ווטסון מילא תפקיד מפתח בפתיחת מרכז החדשנות ב-Bayview Yards, הבית החדש של Invest Ottawa ומרכז יזמות לאזור אוטווה.
מרכז זה צפוי להעסיק מעל 1200 עסקים בתוך העיר, לסייע להם לצמוח ולפתח את המוצרים שלהם, כמו גם ליצירת למעלה מ-280 מקומות עבודה באזור הבירה.
ווטסון והעיר אוטווה עבדו יחד כדי להפחית את ההשפעה של גלישת ביוב ומי סערה אל נהר אוטווה.
תוכנית הפעולה לטובת נהר אוטווה (ORAP) מורכבת מ-17 פרויקטים בודדים שמטרתם לשפר את בריאותו של נהר אוטווה ולהגן על סביבת המים של אוטווה .
ווטסון תמך בקהילת האמנויות לקראת פיתוח מחדש של בית המשפט לאמנויות והרחבת גלריית האמנות של אוטווה.
הפרויקט הוא חלק מחזון להחייאת מרכז העיר באוטווה.
הפרויקט כולל חללי תצוגה ואוצרות בשליטה סביבתית, מתקני אירועים וחינוך, בית קפה וחנות מתנות.
כשקנדה חגגה 150 לקונפדרציה, עיריית אוטווה הקימה צוות שאחראי לתוכנית שנה שלמה של פעילויות ואירועים.
לשכת אוטווה 2017, בפיקודו של גאי לאפלם, הייתה אחראית לארגון אירועים לאורך כל השנה, ומשכה מיליוני מבקרים אשר באו לאוטווה כדי לחוות אותם.
ב-22 באוקטובר, ניצח ווטסון במירוץ לראשות העיר 2018 עם 71.03% מהקולות, והביס אחד-עשר מועמדים אחרים.
ג'ים ווטסון פיקח על השקת מערכת ה-LRT (רכבת קלה) שנפתחה לציבור ב-14 בספטמבר 2019. הוא גם מילא תפקיד אינסטרומנטלי בפתיחת ספרייה מרכזית חדשה במרכז העיר ב-LeBreton Flats - מתקן אפס פחמן נטו חדיש.
במהלך הקדנציה הזו, במאמר שפורסם ב-Ottawa Citizen ב-17 באוגוסט 2019, ווטסון יצא כהומו לאחר 40 שנה שהיה בארון.
מאז 2018, ווטסון הוביל את העיר דרך אסונות טבע, כולל שני שיטפונות, טורנדו ומגפה עולמית (COVID-19).
ב-20 במרץ 2021, ווטסון הפך לראש העיר המכהן הארוך ביותר של אוטווה, ועבר את השיא הקודם של JE סטנלי לואיס.
מאז בחירתו מחדש, חברי מועצה רבים הביעו דאגה מהחוסר דמוקרטיה לכאורה של ווטסון ביחס לכמה חברי מועצה אחרים.
בעקבות הפיצול העירוני-פרברי בין חברי מועצה רואה את ווטסון מצדד בחברי מועצה פרבריים יותר, אותם הוא ממנה ליו"ר כל ועדה.
בחירות 2007 במחוז אונטריו, אוטווה מערב-ניפיאן
בחירות 2003 במחוז אונטריו, אוטווה מערב-ניפיאן
1997 בחירות לעיריית אוטווה, ראש העיר
1997 בחירות מוניציפליות באוטווה, ראש העיר מוּעֲמָד הצבעות % ג'ים ווטסון 54,148 81.56 רוברט ג.
1994 בחירות לעיריית אוטווה, קפיטל וורד
1991 בחירות לעיריית אוטווה, קפיטל וורד
מאז 2019 הוא יו"ר ועדת הכללים של בית הנבחרים, השולטת באילו חקיקות מועברות להצבעה במליאת הקונגרס.
ג'יימס פטריק מקגוורן נולד בווסטר שבמסצ'וסטס בנובמבר 1959, שם התחנך וגדל בעוד אמו הייתה מדריכת ריקוד ואביו בעל חנות משקאות.
בנוסף היה מנהל "האיחוד הפוליטי ע"ש קנדי", לשכת הדוברים המנוהלת בידי הסטודנטים באמריקן יוניברסיטי.
כאשר ג'ורג' מקגוורן התמודד שוב על המועמדות לנשיאות בבחירות 1984, היה ג'ים מקגוורן מנהל מטה הבחירות שלו במסצ'וסטס ואף ניסח את הנאום שנשא בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
בשנת 1981 הצטרף מקגוורן לסגל של חבר הקונגרס ג'ו מוקלי בגבעת הקפיטול.
ב-1990 מונה בידי מוקלי להוביל כוח משימה של בית הנבחרים לחקר הירצחם של שישה כמרים ישועים ושתי נשים נוספות באל סלוודור ב-1989 על ידי "גדודי אטלקטל".
מאוחר יותר תמך מקגוורן בהפסקת המימון הפדרלי של ארצות הברית למכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני, שם הוכשרו חלק מחברי הגדוד.
ב-1996 עזב מקגוורן את משרדו של מוקלי ושב לווסטר, שם התמודד לראשונה לקונגרס.
הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית ללא התנגדות, ובבחירות הכלליות התמודד מול פיטר בלוט .
הוא ביסס את מצע הבחירות שלו על רצונו להדיח את יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ניוט גינגריץ' בסיסמה: "כדי להדיח את ניוט יש להדיח את בלוט".
בלוט אמנם נתמך בידי העיתון המשפיע במסצ'וסטס "בוסטון גלוב" וחמישה עיתונים מקומיים אחרים, אך מקגוורן ניצח בבחירות עם 53% מקולות הבוחרים.
הוא מעולם לא ניצב בפני התנגדות כה רצינית, ומאז נבחר למעלה מעשר פעמים לקונגרס.
מקגוורן הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 1997. "חוק ההשכלה הגבוהה" משנת 1998 כלל תיקון של מקגוורן שהכפיל את המימון ל"מענקי פֶל" למשך שנתיים עבור סטודנטים שמסיימים את לימודיהם בעשירון העליון של עמיתיהם לספסל הלימודים.
ב-2009 תמך בחבילת התמריצים של ממשל ברק אובמה משנת 2009. בסוגיות חברתיות אחרות הביע תמיכה בזכות להפיל, בזכויות להט"ב בארצות הברית, בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ובנישואים של זוגות מאותו המין.
יחסו למדינת ישראל כולל תמיכה בפתרון שתי מדינות לשני עמים, אם כי הצהיר שהוא תומך בזכותה של ישראל להגן על עצמה.
במהלך נאומו של בנימין נתניהו בפני הקונגרס האמריקאי ב-2015, בחר מקגוורן להיעדר מהנאום.
ב-12 בינואר 2021 מונה מקגוורן לאחד מתשעת "מנהלי בית הנבחרים" במהלך משפט ההדחה השני של דונלד טראמפ.
מוקד מרכזי נוסף בקריירה שלו היה עיסוק בזכויות אדם בין-לאומיות.
הוא חבר בשדולה הפרוגרסיבית בקונגרס, ודורג כאחד החברים הליברליים ביותר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ג'ים ות'רבי הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
הוא פיקד על 5 משימות של מעבורת חלל.
ג'ים ות'רבי נולד בקווינס, ניו יורק.
לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד באוניברסיטת נוטרדאם אותה סיים בשנת 1974 עם תואר בהנדסת אווירונאוטיקה.
בשנת 1975 הוא התגייס לצי ארצות הברית וסיים קורס טיס בשנת 1976. הוא היה טייס ווט A-7 קורסייר II ושירת בנושאת מטוסים John F.
בשנת 1981 הוא סיים קורס טייסי ניסוי.
בשנת 1984 ות'רבי נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1990 הוא השתתף במשימת STS-32 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (דניאל ברנדנסטיין) היה מפקד צוות.
המטרה העיקרת של הטיסה הייתה הצבת לוויין Syncom IV-F5 במסלול.
במשימת STS-52 בנובמבר 1990 הוא היה מפקד צוות שטס על מעבורת החלל קולומביה.
צוות ביצע מספר ניסויים עם לוויינים שהוכנו על ידי סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל האיטלקית.
בשנת 1992 הוא טס בפעם השלישית על סיפון מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-63. המעבורת התחברה לתחנת החלל מיר וצוות פעל לפי תוכנית ניסויים.
בשנת 1997 ות'רבי טס לחלל בפעם הרביעית ובפעם השלישית כמפקד צוות.
מעבורת החלל אטלנטיס התחברה לתחנת החלל מיר והביאה לתחנת החלל ציוד חיוני.
בשנת 2001 ות'רבי טס לחלל בפעם החמישית.
הוא מפקד מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-102. המעברות התחברה לתחנת החלל הבינלאומית והביאה לתחנת החלל ציוד חיוני.
בשנת 2002 ות'רבי טס לחלל בפעם השישית תוך מפקד מעבורת החלל אנדוור במשימה STS-113. המעברות התחברה לתחנת החלל הבינלאומית והביאה לתחנת החלל ציוד חיוני.
לאחר פרישה מסוכנות החלל ות'רבי היה יועץ בטיחות עד לפרישה בשנת 2014.
ג'יימס ראלף סאסר היה פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין אמריקאי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן סאסר שלוש קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בין השנים 1977 ל-1995, והיה יושב ראש ועדת התקציב של הסנאט.
מ-1996 עד 1999, בתקופת ממשל קלינטון, היה שגריר ארצות הברית בסין.
ג'יימס ראלף סאסר נולד בממפיס שבטנסי ב-30 בספטמבר 1936. הוא למד בבתי ספר ציבוריים בנאשוויל, והשלים את לימודיו בתיכון הילסבורו בשנת 1954. מ-1954 עד 1955 למד באוניברסיטת טנסי, ב-1958 קיבל את תואר ראשון מאוניברסיטת ואנדרבילט וב-1961 קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
התקבל ללשכת עורכי הדין בטנסי והחל לעסוק בעריכת דין בנאשוויל.
מ-1957 עד 1963 שירת בסגל המילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית.
סאסר היה פעיל דמוקרטי במשך שנים רבות וב-1970 ניהל את מסע הבחירות הכושל של אלברט גור האב.
כעורך דין במקצועו, ניסה סאסר להיבחר בעצמו ונבחר למועמדות הסנאט מטעם מפלגתו ב־1976. בין יריביו היה גם ג'ון ג'יי הוקר, יזם ועורך דין מממפיס, שעדיין נחשב למועמד רציני בזכות אישיותו החזקה, עושרו, וקשריו עם משפחת סייגנטלר השולטת בעיתון The Tennessean.
בנו, גריי סאסר, גם הוא עורך דין, כיהן בעבר כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של טנסי.
לאחר שנבחר כמועמד הסנאט מטעם מפלגתו, התקיף סאסר את הרקורד של הסנאטור המכהן ביל ברוק, יורש הון עסקי הממתקים של צ'טנוגה.
סאסר הדגיש את קשריו של ברוק לנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון ואת ניצול הוראות קוד מס הכנסה על ידי ברוק, שהביאו לכך שעל אף עושרו הרב והכנסותיו הגבוהות, שילם פחות מ־2,000 דולר במס הכנסה בשנה הקודמת.
סאסר הצליח לנצל את נושא המס על ידי הדגשה שברוק שילם פחות מאזרחים רבים בטנסי שהכנסותיהם היו נמוכות בהרבה.
המאבק של סאסר נתמך מאוד גם על ידי הסנאטור לשעבר אלברט גור האב.
ברוק ניצח את גור האב בבחירות לסנאט ב־1970 בעיקר בשל התנגדותו של גור למלחמת וייטנאם.
סאסר ניצח את ברוק בקלות וכיהן שלוש קדנציות בסנאט.
ב־1982 הביס סאסר את המתמודד הרפובליקני, רובן בירד, שכיהן חמש קדנציות בבית הנבחרים, וגרף למעלה מ-61% מקולות הבוחרים.
בבחירות 1988 יריבו הרפובליקני, ביל אנדרסן, היה כמעט לא מוכר, ומסע הבחירות הדל שלו היה חסר סיכוי לחלוטין.
שני אירועים בלתי צפויים פגעו בפופולריות של סאסר.
חלק מהבוחרים בטנסי היו מאוכזבים מהשנתיים הראשונות של ממשל ביל קלינטון, בעיקר בשל הצעת מערכת בריאות לאומית בקידומה של הילרי קלינטון, והעברת חוק האיסור הפדרלי על נשק התקפי.
האירוע השני היה מינויו המפתיע במידה מסוימת של ביל פריסט, מנתח השתלות לב מנאשוויל, כמתמודד הרפובליקני על המושב.
פריסט היה טירון פוליטי חסר ניסיון, אך הגיע ממשפחת רפואה עשירה ומכובדת בנאשוויל, מה שנתן לו הכרה בשם ומשאבים להשוות אל מול המתמודד הוותיק שכיהן כבר שלוש קדנציות.
בנוסף, מסע הבחירות של פריסט הסתייע במקביל עם מסע הבחירות של פרד תומפסון על המושב השני בטנסי.
סאסר נחשב ללא כריזמטי במיוחד, ורשתות רדיו בנאשוויל לעגו לו במהלך הקמפיין.
בבחירות הכלליות בנובמבר 1994, הפסיד סאסר למועמד פריסט בהפרש של 211,062 קולות.
סאסר והאריס וופורד מפנסילבניה היו המושבים היחידים שאיבדו את מושבם בבחירות 1994. נכון ל־2025, סאסר הוא הדמוקרטי האחרון שייצג את טנסי בסנאט.
עם פרישתו של הסנאטור לוטון צ'יילס ב־1989, מונה סאסר ליו"ר ועדת התקציב של הסנאט.
בתפקיד זה שירת כבן ברית מרכזי של מנהיג הרוב בסנאט, ג'ורג' מיטשל ממיין.
סאסר סייע במשא ומתן על הסכם פסגת התקציב של 1990 עם הנשיא ג'ורג' בוש האב.
ב־1993 יזם את העברת תקציבו הראשון של הנשיא ביל קלינטון, שהקטין את הגרעון ב־500 מיליארד דולר בעשור, אך התקבל ללא קולות הרפובליקנים.
סאסר כיהן כשגריר בסין בתקופת פרשיות ריגול גרעיני ומימון מסע בחירות בממשל קלינטון.
סאסר זכה שוב לתשומת לב תקשורתית כאשר שגרירות ארצות הברית בבייג'ינג הוקפה לאחר שמטוסי מלחמה אמריקאים הפציצו בטעות את שגרירות סין בבלגרד במהלך מלחמת קוסובו.
זמן קצר לאחר הסרת המצור, פרש סאסר מתפקידו וחזר לארצות הברית.
לאחר פרישתו מתפקיד השגריר, עבד סאסר כיועץ בטנסי ובוושינגטון, וגם הרצה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בהמשך מונה לפרופסור באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
ב-1962 התחתן סאסר עם מרי גורמן, ונולדו להם שני ילדים.
הוא מת מהתקף לב בביתו בצ'אפל היל שבקרוליינה הצפונית ב-10 בספטמבר 2024, בגיל 87, 20 יום לפני יום הולדתו ה־88.
ג'יימס ויליאם טרנר, הידוע בשם ג'ים טרנר , הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי עבור מחוז הקונגרס השני של טקסס מ-1997 עד 2005.
טרנר נולד בפורט לואיס, וושינגטון, אך גדל בקרוקט שבמחוז יוסטון במזרח טקסס.
הוא קיבל תואר ראשון בעסקים, ובמקביל קיבל תואר MBA ותואר JD, כולם מאוניברסיטת טקסס באוסטין.
לאחר סיום הלימודים, הוא הוסמך כקצין בצבא ארצות הברית ושירת שמונה שנים (בקבע ומילואים), והשיג דרגת קפטן.
הקריירה המשפטית שלו בטקסס כללה משרד משלו בעריכת דין בעיר הולדתו קרוקט, שותפותו במשרד באוסטין של יוז אנד לוס, LLP ושירות היועץ המשפטי עם Hance Scarborough, LLP.
לפני שנבחר לקונגרס, טרנר כיהן במספר תפקידים מדינתיים ומקומיים.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של טקסס מ-1981 עד 1984, ראש עיריית קרוקט מ-1989 עד 1991, וחבר בסנאט של טקסס מ-1991 עד 1996. הוא החליף את קנט קפרטון מבריאן בסנאט.
קפרטון לא ביקש להיבחר מחדש ב-1990, וטרנר ניצח את הרפובליקני לו זאסקה, גם הוא מבריאן, ראש התנועה האנגלית בטקסס בלבד.
במשך שנתיים, טרנר היה עוזר בכיר של מושל טקסס, מארק וייט.
בשנת 1996, נציג המחוז השני של ארצות הברית, צ'ארלי וילסון, הידוע בתפקידו במימון ההתנגדות לממשלה הקומוניסטית של אפגניסטן, החליט שלא להתמודד לכהונה שלוש עשרה.
טרנר זכה במועמדות הדמוקרטית להחליף אותו ונבחר בנובמבר 1996, כאשר ביל קלינטון נבחר מחדש לנשיא ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים ללא התנגדות מהותית.
חבר הקונגרס טרנר ישב בוועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים, והיה החבר המדורג בוועדת ביטחון המולדת של בית הנבחרים.
טרנר, שנחשב דמוקרט מעט שמרני מבחינה כלכלית, עמד בראש קואליציית הכלב הכחול והיה חבר בקואליציה הדמוקרטית החדשה.
בשנת 2003, טרנר היה אחד המטרות של חלוקה מחדש שנויה במחלוקת מאוד שהונדסה על ידי טום דיליי.
בית המחוקקים של טקסס פירק את המחוז שלו, שכיסה חלק גדול ממזרח טקסס המשתרע מלופקין ועד לפרברי יוסטון, ופיצל את שטחו בין שלושה מחוזות.
החלק הגדול ביותר הועבר למחוז ה-8, המיוצג על ידי הרפובליקני קווין בריידי, שנבחר באותה שנה כמו טרנר.
בעוד טרנר ייצג יותר את המחוז ה-8 החדש מאשר בריידי, רוב ההצבעות של ה-8 התקבלו במחוז מונטגומרי הרפובליקני, שיש בו כמות תושבים כמו שאר המחוז גם יחד.
ביתו בקרוקט נזרק למחוז השישי בפורט וורת' / ארלינגטון, אזור רפובליקני אפילו יותר שמיוצג על ידי ג'ו ברטון שכיהן כבר עשר קדנציות.
ברטון ייצג 96 אחוז מאוכלוסיית המחוז החדש.
בהאמינו שאין לו סיכוי ריאלי להישאר בקונגרס, טרנר החליט שלא להגיש מועמדות לקדנציה חמישית ב-2004.