tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויליאמס נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית ב-1946, כשהביס את הסנאטור הדמוקרטי האמריקאי ג'יימס טאנל.
בקדנציה זו כיהן עם סיעת הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-80, אך היה חלק מסיעת המיעוט בקונגרסים ה-81 וה-82. הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1952 לאחר שביס את הדמוקרטי אלכסיס א.
דו פונט בייארד, ושוב כיהן עם סיעת הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-83, אך כחלק מסיעת המיעוט בקונגרסים ה-84 וה-85. ויליאמס נבחר לכהונה שלישית ב-1958 ולקדנציה רביעית ב-1964, בשתי הפעמים ניצח את הדמוקרטי אלברט קארוול, שבזמן הבחירות ב-1964 היה מושל דלאוור.
במהלך הקדנציות הללו כיהן ויליאמס עם סיעת המיעוט הרפובליקני בקונגרסים ה-86 עד ה-91. בסך הכול כיהן במשך 24 שנים, מ-3 בינואר 1947 ועד 31 בדצמבר 1970, אז התפטר ממש לפני תום כהונתו הרביעית.
הוא כיהן בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית הארי טרומן, דווייט אייזנהאואר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון.
ויליאמס היה הסנאטור הראשון מטעם דלאוור שכיהן ארבע קדנציות.
בסנאט ביסס ויליאמס את עצמו כמתנגד לבירוקרטיה ממשלתית בזבזנית.
בתור חסיד של שווקים חופשיים, הוא התנגד להמשך מדיניותו של הנשיא טרומן למדיניות הניו דיל ומלחמת העולם השנייה.
ויליאמס תמך בהורדת מיסים, התנגד להמשך בקרת המחירים, והציע שניתן יהיה לאזן את התקציב הפדרלי על ידי קיצוץ מיליון משרות פדרליות שלדעתו מיותרות לאחר השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
מ-1947 עד 1948 פעל ויליאמס למיגור השחיתות ברשות המיסים, וחשף את הפעילויות הבלתי חוקיות של מאתיים עובדים במשרד האוצר.
באוקטובר 1963, בתקופה שבה הרהר הנשיא קנדי בעתידו של סגן הנשיא שלו, לינדון ג'ונסון, ויליאמס חשף שחיתות בלשכתו של עוזר הסנאט בובי בייקר, בן חסותו של ג'ונסון.
ב-1967 עזר ויליאמס להביס את ההצעה לשינוי החוק שהיה מחסל את הפיליבסטר, כלי שהועיל לו מאוד בחשיפת פסולת ממשלתית והתנהלות לא נכונה.
בשנת 1968, ללא יכולת להביס את העלאת המס שהציע הנשיא ג'ונסון, עבד ויליאמס עם הסנאטור האמריקני הדמוקרטי ג'ורג' סמאטרס מפלורידה כדי לקצץ בו זמנית בהוצאות הפדרליות ב-60 מיליארד דולר.
ויליאמס, לצד עמיתו לסנאט פרסקוט בוש מקונטיקט, נחשב למועמד אפשרי לסגנו של מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, דווייט ד.
אייזנהאואר, בשנת 1952, אך הסיר את מועמדותו.
הוא נחשב גם כמועמד אפשרי למקום ברשימת המפלגה הרפובליקנית בבחירות של 1964, וכן כמחליף אפשרי לספירו אגניו לאחר שהתפטר מתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1973. ויליאמס היה ציר בוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1948 ו-1956.
ב-1965 החל ויליאמס ללחוץ על חוק שיקבע גיל פרישה חובה של 65 לכל נבחרי הציבור.
אף על פי שפרישת חובה מעולם לא עברה כחוק, הכריז ויליאמס ב-1969 שהוא לא יבקש כהונה חמישית בסנאט.
ב-31 בדצמבר 1970 התפטר מהסנאט ממש לפני תום כהונתו, מה שאפשר לבן טיפוחיו, הרפובליקני הטרי, ויליאם רות', לקבל ותק נוסף כלפי שאר הסנאטורים החדשים.
בספטמבר 1966 תקף ויליאמס את התוכנית נגד האינפלציה של ממשל ג'ונסון כ"גישה חלקית" לנושא גדול יותר ותמך בהעלאת מס של חמישה אחוזים, כמו גם בקונגרס לחידוש תפקיד מנהיגותי בנושא חקיקת "תרופות הכרחיות כדי למנוע קריסה פיננסית שעלולה לבלוע אותנו".
ויליאמס מת ב-11 בינואר 1988 בבית חולים בלוז שבדלאוור ונקבר בבית הקברות מילסבורו, במילסבורו.
הוא היה חבר בכנסייה המתודיסטית, הבונים החופשיים והשרינרים.
במהלך הקריירה שלו בסנאט האמריקני, ויליאמס כונה "חוקר הזאב הבודד", "כלב השמירה של משרד האוצר", "ג'ון הישר", "מר יושרה", ולרוב, "המצפון של הסנאט".
הקטע של כביש 24 של דלאוור בין מילסבורו למידוויי נקרא לכבודו הכביש המהיר של ג'ון ג'יי ויליאמס.
ג'ון ג'ורג' סטיוארט היה אדריכל ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור וכאדריכל הקפיטול.
סטיוארט נולד ב-2 ביוני 1890 בווילמינגטון שבדלאוור, ולמד בבתי הספר הציבוריים של ווילמינגטון ובאוניברסיטת דלאוור בניוארק.
הוא עבד בעסקי בניית תשתיות מ-1919 עד 1942, ובמהלך השנים היה חבר בוועדת האתלטיקה של דלאוור מ-1931 עד 1934, ונציב בוועדת החירום של דלאוור ב-1934.
סטיוארט נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1934, כשהביס את הדמוקרטי ג'ון ק.
הוא כיהן עם סיעת המיעוט הרפובליקנית בקונגרס ה-74 מ-3 בינואר 1935 עד 3 בינואר 1937, בתקופת כהונתו הראשונה של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הפסיד בהתמודדותו לכהונה שנייה ב-1936 לדמוקרטי ויליאם פרנקלין אלן.
סטיוארט מת ב-24 במאי 1970 בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות התחתון ברנדיווין, ליד סנטרוויל, דלאוור.
ג'ון ג'ורג' טיילור היה דיפלומט בריטי וארכאולוג שחקר עתיקות במזרח התיכון וכן עבד בחברת הודו המזרחית הבריטית.
הוא היה מראשוני הארכאולוגים שחקרו תלי קבורה חשובים באזור המפרץ הפרסי.
טיילור היה בנו של קפטן (לימים קולונל) רוברט טיילור, שהיה עוזר השליח הפוליטי הבריטי בבצרה מ-1818 עד 1822. קולונל טיילור היה זה שרכש ב-1830 את מנסרת סנחריב (אשר לאחר מותו נרכשה מאלמנתו והועברה למוזיאון הבריטי).
ג'ון טיילור מונה כסוכן של חברת הודו המזרחית הבריטית, ושירת בתפקיד סגן הקונסול הבריטי בבצרה בין משנת 1851 עד 1858. בבצרה, הוא למד אצל המנדאי (הכוהן הגדול) אדם יוהנא, אביו של את השפה המנדית וכן את כתבי הקודש כמו: .
טיילור אסף כתבי יד מנדאיים, שבהמשך הועברו לספרייה הבריטית.
החל מ-1859 טיילור היה הקונסול הכללי הבריטי בכורדיסטן והתגורר לסירוגין בדיארבאקיר ובארזורום.
הוא נסע רבות באזור הקונסולרי שלו ופרסם כמה מדיווחי הטיולים שלו ב.
בשנת 1866 היה בין הזרים הראשונים שחדרו לאזור טונג'לי.
הדיווח שלו על מסע זה ("יומן סיור בארמניה, כורדיסטן ומסופוטמיה העליונה, עם הערות מחקרים בדיירסים דאג") נחשב כאחד המקורות המוקדמים ביותר להיסטוריה, גאוגרפיה ואנתרופולוגיה של אזור זה.
טיילור עבד בעיראק תחת פיקוחו של הנרי רולינסון, הידוע בכינוי "אבי האשוריולוגיה".
בין השנים 1853–1854 טיילור חפר וחקר באתר אור מטעם המוזיאון הבריטי.
טיילור מצא גלילי חרס בארבע הפינות של הבמה העליונה של הזיקורת שעליהן היו כתובות של נבונאיד, המלך האחרון של בבל מתפלל עבור בנו בלשצר.
בכל רחבי העיר, טיילור מצא גם שרידים רבים של קבורה מתקופות מאוחרות יותר.
בשנת 1855 חפר טיילור גם בארידו וב תל אל-לחם, עיר שומרית במרחק כ-35 קילומטרים מאור.
בשנת 1861 הוא חקר בכורח (Kurkh) ליד דיארבקיר, שם גילה את האסטלה של אשורנצירפל השני וכן את האסטלה של שלמנאסר השלישי - המונולית מכורח שבו, באשורית מתואר קרב קרקר.
שתי האסטלות נמצאות במוזיאון הבריטי.
ג'ון הנרי ג'ארמן השני היה חבר בבית הנבחרים האמריקאי מאוקלהומה במשך 26 שנים, מ-1951 עד 1977.
ג'ארמן נולד בסאליסאו, אוקלהומה, ב-17 ביולי 1915, וסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל ב-1937 ואת בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1941. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1941 והחל את עריכת הדין שלו באוקלהומה סיטי.
ג'ארמן התגייס לצבא ארצות הברית בינואר 1942, כחודש לאחר המתקפה על פרל הארבור.
הוא שירת בחיל המודיעין הביטחוני במהלך מלחמת העולם השנייה והשתחרר משירות צבאי בדצמבר 1945.
הוא התחתן עם רות וירג'יניה בוולי והיו לו שלושה ילדים: ג'ון הנרי ג'ארמן השלישי, סוזן ג'ארמן וסטיב ג'ארמן.
ג'ארמן נבחר מאוחר יותר לבית הנבחרים של אוקלהומה ולאחר מכן לסנאט של מדינת אוקלהומה.
ג'ארמן נבחר לבית הנבחרים האמריקאי בשנת 1950 כדמוקרטי.
ג'ארמן לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956 והצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1960, התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, וחוק זכות ההצבעה משנת 1965 אך לא בעד חוקי זכויות האזרח משנת 1957, 1964, ו-1968.
ג'ארמן נבחר מחדש 11 פעמים ללא קושי רציני, אפילו כשאזור אוקלהומה סיטי הפך ליותר ויותר רפובליקני ברמה המקומית.
למרות שהמחוז תמך בדמוקרט לנשיאות רק פעם אחת מאז הארי טרומן, רוב התפקידים המקומיים עדיין היו בידי הדמוקרטים.
עם זאת, בשנות ה-70, הרפובליקנים החלו להשיג הישגים ברמה המקומית.
לדוגמה, בשנת 1974, ג'ארמן כמעט הובס על ידי נציג חדש רפובליקני, מייקי אדוארדס, למרות שהרפובליקנים נענשו בחומרה באותה שנה על שערוריית ווטרגייט.
ב-24 בינואר 1975, ג'ארמן החליף מפלגה והפך לרפובליקני במחאה על הדחתם של פ.
אדוארד הברט, רייט פטמן וויליאם ר.
פואג' מראשות הוועדה שלהם.ג'ארמן טען כי השדולה הדמוקרטית בבית הנבחרים השתנתה במהלך השנים והיו בה גורמים ש"כופים את דעותיהם הליברליות על הקונגרס הזה ועל המדינה הזו על ידי ביטול שיטת הוותק והענשת מי שלא דבק בקו המפלגה הליברלית כפי שנקבע על ידי אספת המפלגה".
הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1976. אדוארדס זכה במושב, והמחוז נשאר בידיים הרפובליקניות עד שקנדרה הורן הדיחה את סטיב ראסל בבחירות אמצע הקדנציה של 2018, כ-42 שנים מאוחר יותר.
ג'ארמן סירב להיבחר מחדש לבית הנבחרים בשנת 1976. לאחר שעזב את הקונגרס, הוא החליט לחדש את עריכת הדין באוקלהומה סיטי, עד שמת שם ב-15 בינואר 1982.
ג'ון ג'יימס "ג'ון הישר" פטרסון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
פטרסון נולד ב-8 באוגוסט 1830 וגדל בווטרלו, יישוב במחוז ג'וניאטה, פנסילבניה, הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן בג'פרסון קולג' בקנונסבורג.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 עסק בעיתונים ובבנקאות בפנסילבניה; הוא פרסם את ה-Juniata Sentinel ב-1852 וב-1853 הפך לעורך ובעלים חלקי של ה-Harrisburg Telegraph בהאריסברג, בירת המדינה.
הוא נכנס לראשונה לפוליטיקה בשנת 1859 כאשר נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה, בו כיהן עד 1861 כאשר החלה מלחמת האזרחים.
הוא הצטרף לצבא ארצות הברית ושירת כקפטן ברגימנט הרגלים ה-15 של ארצות הברית (הסדיר).
הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1862, אך הפסיד.
לאחר המלחמה עבר פטרסון לקולומביה שבקרוליינה הדרומית, ועסק בבניית מסילות ברזל.
לאחר מכן נכנס שוב לפוליטיקה ובשנת 1873 נבחר על ידי בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא ספג ביקורת מהקו קלוקס קלאן בקרוליינה הדרומית על היותו מה שנקרא "צקלונאי".
פטרסון היה יושב ראש הוועדה לחינוך ועבודה מ-1875 עד 1877 וחבר בוועדה לטריטוריות מ-1877 עד 1879. הוא נודע כמי שהתבטא נגד אירועים כמו הטבח בהמבורג ותמך בזכויותיהם של אפרו-אמריקאים בקרוליינה הדרומית.
עד שהסתיימה כהונתו ב-1879, הסתיימה תקופת השיקום והדמוקרטים השתלטו מחדש כמעט על כל השלטון בקרוליינה הדרומית, כך שלפטרסון לא הייתה תקווה להיבחר מחדש.
לאחר שעזב את הסנאט הוא המשיך להתגורר בוושינגטון הבירה ועסק במפעלים פיננסיים.
בשנת 1886, הוא עבר למיפלינטאון, פנסילבניה, שם התגורר עד מותו.
הוא המשיך להיות פעיל בעסקים, במיוחד בניהול חברה שהתקינה נורות חשמליות.
הוא נפטר ב-28 בספטמבר 1912 ונקבר בבית הקברות הפרסביטריאני של וסטמינסטר.
ג'ון ג'רמיה ג'ייקוב היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1868 ו-1879, וכמושל וירג'יניה המערבית הרביעי בשנים 1871–1877.
ג'ון ג'ייקוב נולד בעיירה גרין ספרינג שעל גדת נהר הפוטומק, מצפון לעיירה רומני שבווירג'יניה, כיום בתחומי וירג'יניה המערבית.
שורשיו במחוז המפשייר, הפכו אותו לראשון מושלי וירג'יניה המערבית שנולד על אדמת המדינה.
הוא התחנך באקדמיית רומני ולמד בדיקינסון קולג' שבקרלייל, פנסילבניה.
ג'ייקוב עסק בעריכת דין ולימד בבית ספר במחוז המפשייר לפני שקיבל ב-1853 משרת הוראה באוניברסיטת מיזורי.
ב-1858 הוא נשא לאישה את ג'יין בירד.
ג'ייקוב עבד כעורך דין במיזורי במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית ושב לרומני ב-1865 לאחר המלחמה כדי להקים בה משרד עורכי דין.
ב-1868 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית מטעם מחוז המפשייר.
ב-1870 נבחר ג'ייקוב לתקופת כהונה של שנתיים כמושל וירג'יניה המערבית, ובכך הוא היה הראשון מבין שישה מושלים רצופים מהמפלגה הדמוקרטית שכיהנו במדינה.
הוא תמך בכל החוקים שנותרו אשר הפלו את אנשי הקונפדרציה לשעבר.
ג'ייקוב גם ניהל את ההקמה של מוסדות חדשים לטיפול בחולי הנפש ולהקמת בתי ספר להכשרת מורים ברחבי המדינה.
רובם של בתי ספר אלו עדיין קיימים כחלק ממערכת המכללות המדינתית.
במהלך תקופת כהונתו של ג'ייקוב כמושל, נכתבה מחדש חוקת וירג'יניה המערבית.
אישים מתונים ותומכים לשעבר של הקונפדרציה האמינו שהחוקה המקורית של 1863 הייתה מוטת לטובת תומכי האיחוד.
ועידת חוקה חדשה, שנשלטה על ידי הדמוקרטים, התכנסה ב-1872 בצ'ארלסטון.
החוקה החדשה הגבילה את כוחו של בית המחוקקים והאריכה את משך הכהונה של המושל משנתיים לארבע שנים, אך הגבילה את כהונת המושל ללא יותר מתקופת כהונה רצופה אחת, החל מהבחירות של 1876.
ב-1872 לא עלה בידו של ג'ייקוב לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית, שנשלטה על ידי התעשיין ג'ונסון קמדן.
לפיכך הוא התמודד מטעם מפלגה שהוקמה אד הוק בשם "מפלגה העם העצמאית" שנתמכה על ידי המפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בהפרש של 2,400 קולות מול קמדן שנבחר כמועמד הדמוקרטים, וכיהן ארבע שנים נוספות כמושל.
עם זאת, אנשיו של קמדן שלטו בבית המחוקקים, והעבירו חוקים ששללו מג'ייקוב את סמכויותיו למנות בעלי תפקידים.
ב-1875 העבירה וירג'יניה המערבית את בירתה מצ'ארלסטון לבירה הקודמת וילינג שבמחוז אוהיו.
לאחר שסיים ג'ייקוב את כהונתו כמושל, הוא נשאר בווילינג, וב-1879 כיהן שוב בבית הנבחרים של המדינה, הפעם מטעם מחוז אוהיו.
הוא גם כיהן כשופט המחוז בשנים 1881–1888. לאחר מכן הוא המשיך לעסוק בעריכת דין בווילינג עד מותו.
ג'ון ג'ייקוב נפטר בווילינג ב-24 בנובמבר 1893. הוא נטמן בבית הקברות אינדיאן מונד שברומני.
ג'ון לסטר ברסטו היה איש חינוך, חוואי, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1864–1866, לאחר מכן ועד 1868 כחבר הסנאט של ורמונט, כסגן מושל ורמונט ה-33 בשנים 1880–1882, ולאחר מכן ועד 1884 כמושל ורמונט ה-39.
ג'ון ברסטו נולד בעיירה שלברן שבוורמונט, כבנם של הימן ולוריין (לבית ליון) ברסטו.
לאחר שלימד בבית ספר מקומי החל מגיל 15, הוא עבר מערבה לדטרויט, שם הוא המשיך לעסוק בהוראה.
ב-1857 הוא שב לוורמונט כד לסייע להוריו שהיו בערוב ימיהם בחווה המשפחתית.
ב-1861 מונה ברסטו כעוזר הפקיד של בית הנבחרים של ורמונט.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס ברסטו כסמל לוגיסטיקה, אך מיד לאחר מכן, בפברואר 1862, מונה כשליש של רגימנט הרגלים השמיני של ורמונט.
במאי 1863 ניתן לו הפיקוד על פלוגה K בדרגת קפטן, ובינואר 1864 הוא קודם לדרגת מייג'ור והוא שב למטה הרגימנט.
ביוני אותה שנה הוא שוחרר יחד עם כל אנשי הרגימנט.
ברסטו זכה להערכה רבה מצד חבריו לנשק, ולאות הוקרה הוא קיבל שתי חרבות טקסיות, האחת כאשר קודם לדרגת מייג'ור, והשנייה כאשר הרגימנט שוחרר מהשירות.
כמעט שלוש שנים של שירות מאומץ בביצות ובאקלים הלח של לואיזיאנה פגעו בבריאותו של ברסטו, ובמשך שנים רבות היו מקרים רבים בהם הוא לקה במלריה ונמנע ממנו להיכנס לפעילויות עסקיות כלשהן.
זמן קצר לאחר שפורק הרגימנט, הציע לו פיטר וושבורן השליש הראשי של המילציה של ורמונט, תפקיד במערך הגיוס, אך הוא דחה את ההצעה עקב מצב בריאותו.
בספטמבר 1864 נבחר ברסטו לבית הנבחרים של ורמונט, אשר היה מכונס ב-19 באוקטובר אותה שנה כאשר התרחשה הפשיטה על סנט אלבנס .
ברסטו נשלח לזירת האירוע, ובהמשך יצא לקנדה למשימה מיוחדת, ובסופו של דבר פיקד כבריגדיר גנרל על אחת הבריגדות של המיליציה שגויסו כתגובה לפשיטה.הוא פיקד על הכוחות בגבול הצפון-מערבי של ורמונט עד אשר הוחלף בינואר 1865 על ידי ג'ורג' ג'.
בספטמבר 1865 נבחר ברסטו פה אחד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים של ורמונט.
בשנים 1866–1868 הוא כיהן כחבר הסנאט של ורמונט מטעם מחוז צ'יטנדן.
ב-1870 מינה אותו הנשיא יוליסס ס.
גרנט כסוכן הגמלאות של ארצות הברית בברלינגטון, משרה בה הוא החזיק במשך שמונה שנים.
מאמציו לבצוע רפורמות במערכת הגמלאות זכו לשבחים במכתב תודה של מזכיר הפנים קארל שורץ.
ב-1879 מונה ברסטו על ידי המושל רדפילד פרוקטור לשמש כאחראי מטעם מדינת ורמונט לחגיגות המאה לכניעתו של צ'ארלס קורנווליס במצור על יורקטאון שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1880 הוא נבחר כסגן מושל ורמונט.
ב-1882 נבחר ברסטו כמושל ורמונט לאחר שזכה פה אחד במינוי המפלגה הרפובליקנית כמועמד לתפקיד בוועידה המדינתית שלה.
הוא היה ראשון מושלי ורמונט שהסב את תשומת הלב לתעריפי ההובלה המפלים והמופרזים לכאורה של חברות הרכבות, וקרא להקמת נציבות רכבות יעילה.
במהלך תקופת כהונתו פרצו מהומות של עובדי מכרה אלי קופר בוורשייר לאחר חודשים שעברו מבלי ששולמו להם משכורותיהם.
תגובתו של ברסטו לאירוע כללה את שליחת המיליציה, שאנשיה הגיעו למקום וגילו שהטענות למעשי אלימות היו מוגזמות.
כחלק מפתרון המשבר, דרש ברסטו מבעלי המכרה לשלם את משכורות העובדים, וכך הוא זכה לאהדה ברחבי ארצות הברית.
החלטת בית המחוקקים של ורמונט ב-1884, על פיה התבקשה משלחת המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית לעשות את מיטב מאמציה להבטיח את העברתו של חוק הסחר הבין-מדינתי, התקבלה ביוזמתו של ברסטו.
עם תום תקופת כהונתו של ברסטו כמושל, הביע העיתון Rutland Herald את הדעה הכללית בקרב קהל מצביעיו ש"הוא היה זהיר, עצמאי, מוכשר ויעיל כמושל באופן שוורמונט התענגה ממנו במשך עשרים שנה".
ב-1891 מונה ברסטו על ידי הנשיא בנג'מין הריסון, יחד עם הגנרל אלכסנדר מקדואל מק'קוק מצבא ארצות הברית, כחבר הוועדה שטיפלה בעם הנאוואחו.
ב-1893, לבקשת המושל לוי פולר, הוא התמנה כחבר בוועד המנהל של הוועידה הלאומית למאבק בהגבלים העסקיים.
ברסטו היה חבר באגודת מפגש הרעים של קציני ורמונט , הצבא הגדול של הרפובליקה , ובמסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית .
הוא היה אפיסקופלי באמונתו הדתית, וחבר הבונים החופשיים החל מ-1853.
ב-1858 נשא ברסטו לאישה את לאורה מאק, גם היא ילידת שלברן, ולשניים נולדו שני בנים: פרדריק פאק ברסטו, וצ'ארלס לסטר ברסטו.
פרדריק ברסטו למד באוניברסיטת ורמונט, עבד כמהנדס אזרחי, והתנדב לשירות במלחמת ארצות הברית-ספרד.
הוא שירת כלוטננט ראשון ברגימנט המהנדסים המתנדבים השלישי כאשר לקה בטיפוס הבטן.
בתחילה הייתה סברה שהוא לקה במלריה, וכאשר הוא אובחן כראוי ושב לוורמונט, החמיר מצבו והוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
צ'ארלס ברסטו סיים לימודים ביוניון קולג' ועבד בתעשיית הוצאות הספרים.
במהלך הקריירה שלו הוא היה סופר ועורך של הוצאות לאור כמו Harper & Brothers ו-The Century Company.
ג'ון ברסטו נפטר בשלברן ב-28 ביוני 1913. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
ג'ון ג'ונס מקריי היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיסיסיפי.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בבית הנבחרים של מיסיסיפי, בסנאט של ארצות הברית, וכן כמושל מיסיסיפי.
מקריי נולד ב-10 בינואר 1815 בסנידסבורו שבקרוליינה הצפונית.
בשנת 1817 עבר עם הוריו לווינצ'סטר שבמיסיסיפי.
בשנת 1834 יסד את העיר אנטרפרייז שבמחוז קלארק.
מקריי ניסה לשוט בספינת קיטור על נהר צ'יקאסוהאי, ובשנת 1842 הפליג בספינת קיטור מאגם פונטצ'רטריין לאנטרפרייז.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מיסיסיפי בשנים 1847–1851. בתקופה זו סייע בהקמת אוניברסיטת מיסיסיפי.
בנוסף, ייצג את מיסיסיפי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1851–1852, בקונגרסים ה־35 וה־36, ובקונגרס הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
מקריי נפטר ב-31 במאי 1868 במהלך ביקור בהונדורס הבריטית (כיום בליז), שם חי בגלות אחיו קולין מקריי.
ג'ון ג'וזף גראהי היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1969–1977, ולאחר מכן ועד 1985 כמושל רוד איילנד ה-69.
ג'ון ג'וזף גראהי נולד בפרובידנס, רוד איילנד, כבנם של ג'ון ג'וזף גראהי ושל מרגרט מ.
הוא למד בבית הספר התיכון אקדמיית לה סאל שבפרובידנס, ובגיל 16 הגיע לדרגת "צופה העיט" בצופי אמריקה.
לאחר סיום לימודיו הוא התגייס למשמר הלאומי האווירי של מדינת ניו יורק, וב-1952 החל ללמוד באוניברסיטת באפלו.
ב-1953 הוא החל ללמוד באוניברסיטת רוד איילנד.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, שם הוא שירת עד 1955, היה מוצב בתפקידי לוגיסטיקה באפסטייט ניו יורק, והגיע עד לדרגת סמל צוות (staff sergeant).
לאחר שירותו הצבאי נשא גראהי לאישה את מגרטי דה פיטרו, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
הוא פיתח קריירה עסקית, בעיקר כאיש מכירות בחברת הבירה של נאראגאנסט.
ב-1962 נבחר גראהי לסנאט של רוד איילנד, וכיהן בו בשנים 1963–1968. בעת כהונתו בסנאט הוא היה סגן מנהיג סיעת הרוב.
ב-1968 נבחר גראהי כסגן מושל רוד איילנד, וכיהן בתפקיד בשנים 1969–1977 תחת המושלים פרנק ליקט ופיליפ נואל.
בנובמבר 1976 נבחר גראהי כמושל רוד איילנד ה-69, לאחר שהביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'יימס טאפט בבחירות הכלליות לאחר שגרף 54 אחוזים מהקולות.
הוא הושבע לכהונתו בינואר 1977 וכיהן עד 1985, לאחר שנבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1978, 1980 ו-1982. בתום תקופת כהונתו הייתה הפופולריות שלו בשיאה.
במותו, הוא הוזכר כ"מושל של העם" וכידיד מעמד העובדים.
בתקופת כהונתו כמושל נאבק גראהי לניקוי הזיהום במפרץ נאראגאנסט, פעל לשימור מרחבי הנופש, שיפר את מערך הטיפול בילדים בעלי מוגבלות התפתחותית, קידם תוכניות למען הקשישים, פעל להעברת אנשים בעלי מוגבלויות ממוסדות לטיפול ביתי, והוביל מאמצים למשיכת חברות היי-טק לרוד איילנד.
האירוע המרכזי בתקופת כהונתו של גראהי כמושל הייתה סופת השלגים שהתחוללה בצפון-מזרח ארצות הברית בפברואר 1978 .
הסופה שיתקה את כל שטח רוד איילנד עם שכבות שלג של עד 56 אינץ' (142 ס"מ).
במשך שלושה ימים שהה גראהי ברציפות בלשכתו שבבית המדינה של מדינת רוד איילנד בפרובידנס, עד שהושגה שליטה על המשבר.
הוא זכור עקב כך שהוא לבש חולצת פלנל משובצת בצבעים אדום ושחור במשך כל ימי הסופה.
החולצה הייתה מקושרת לגראהי בזיכרון הציבורי, וב-2000 הוא תרם אותה לאגודה ההיסטורית של רוד איילנד, שם היא נמצאת בתצוגה.
הטיפול של גראהי בסופה היה לדוגמה לפקידי הממשל הציבורי שהגיבו למצבים דומים.
התנהגותו השקולה והאישיות הנעימה שלו העניקו נחמה לרבים מתושבי רוד איילנד שסבלו ממוראות הסופה ומהמצב שאחריה.
ב-1988 הוכנס גראהי להיכל התהילה של מורשת רוד איילנד .
החל מ-1992 הוא היה חבר במועצת המנהלים של חברת הרכבות פרובידנס וווסטר .
הוא היה פעיל במסדר אבירי קולומבוס ובעל תואר "קומודור של רוד איילנד" .
בעונות הקיץ שהה גראהי בפלורידה.
ג'ון ג'וזף גראהי נפטר בוסט פאלם ביץ' ב-24 בינואר 2012. הוא נטמן בבית הקברות סנט פרנסיס החדש שבסאות' קינגסטאון, רוד איילנד.
ג'ון ג'ונס טריג היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
לאחר שלחם כחייל מיליציה של וירג'יניה במלחמת העצמאות האמריקאית, כיהן בשני בתי האספה הכללית של וירג'יניה, ובהמשך שירת בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1797 ועד מותו.
ג'ון נולד ב-1748 בחוות אביו סמוך לניו לונדון במושבת וירג'יניה, באזור של מחוז לוננבורג שהפך במהלך נעוריו למחוז בדפורד.
אביו, ויליאם, שימש במשך שנים רבות כשופט במחוז בדפורד, שנוסד בשנת 1754 מחלק ממחוז לוננבורג.
אחיו אברם שירת עמו בקונגרס, ואח נוסף, סטיבן טריג, שעבר לקנטקי ושימש שם כנציב קרקעות, נהרג בקרב בלו ליקס.
אח אחר, ויליאם טריג, היה אביהם של ושל ויליאם רוברטסון טריג.
סבו, אברהם טריג, היגר מקורנוול שבאנגליה בסביבות שנת 1710. גם אבות משפחת ג'ונס מצד אמו הגיעו לווירג'יניה מאנגליה באמצע המאה ה-17.
עם החרפת העימות עם בריטניה, הרחיבה וירג'יניה את המיליציה שלה.
בשנת 1775 סייע טריג להקים פלוגת מיליציה חדשה במחוז בדפורד והפך לאחד מקציניה בדרגת לוטננט.
הוא נשאר ביחידה זו לאורך כל המלחמה והשתתף בכמה עימותים מקומיים.
כמייג'ור של ארטילריה במצור על יורקטאון באותה שנה, נכח טריג בעת כניעתו של הלורד צ'ארלס קורנווליס.
לאחר המלחמה המשיך טריג לשרת במיליציה של וירג'יניה.
בשנת 1791 קודם לדרגת לוטננט קולונל, וב־1793 שירת כמייג'ור בגדוד השני של הרגימנט העשירי של מיליציית וירג'יניה.
בסביבות 1781 מונה טריג לשופט שלום במחוז בדפורד, תפקיד שבאותה תקופה כלל גם אחריות ניהולית על המחוז.
בוחרי בדפורד בחרו בו כנציגם לבית הנבחרים של וירג'יניה, והוא נבחר מחדש מספר פעמים וכיהן במשרה חלקית משנת 1784 ועד 1792. בשנת 1788 ייצג את מחוז בדפורד בוועידת וירג'יניה שדנה באשרור חוקת ארצות הברית.
עם זאת, טריג הצביע יחד עם פטריק הנרי והאנטי-פדרליסטים נגד האשרור.
הוא שירת כחבר הסנאט של וירג'יניה משנת 1792 ועד 1796.
בשנת 1796 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כרפובליקני ג'פרסוניאני.
טריג נבחר מחדש שלוש פעמים וכיהן בקונגרס החל מ־1797. הוא הגיע לישיבת הקונגרס החמישי ביום השני לכינוסו, ב-16 במאי 1797, והספיק לשמוע את נאום הנשיא החדש בפני הקונגרס בנוגע למדיניותו כלפי צרפת.
באותה עת היה טריג, דמוקרטי־רפובליקני ואנטי־פדרליסט, חבר במפלגת מיעוט, שכן בית הנבחרים והנשיא ג'ון אדמס היו פדרליסטים.
לאחר נאום הנשיא, שעורר זעם בקרב האנטי־פדרליסטים בשל היעדר אהדה מספקת לצרפת ונימה לוחמנית מדי, דן הבית עד 31 במאי בתגובה לנאום.
התגובה, בצירוף תיקון, תמכה למעשה בעמדת הנשיא.
טריג הצביע נגד התגובה, בעוד שאחיו אברם הצביע בעדה.
כאשר נפתח המושב השני של אותו קונגרס בנובמבר, הגיע טריג באיחור של שלושה ימים, ב־16 בנובמבר 1797.
כמו אביו, אחיו ואחרים ממעמדו, עסק טריג בחקלאות תוך שימוש בעבודת עבדים.
במפקד המס של וירג'יניה בשנת 1787 החזיק בתשעה עבדים בני נוער, שמונה עבדים בוגרים, שישה סוסים, כרכרה דו־גלגלית ו־40 ראשי בקר במחוז בדפורד.
באותו מחוז החזיק ויליאם טריג, ייתכן אביו או אחיו, בשמונה עבדים בני נוער, שמונה עבדים בוגרים, עשרה סוסים ו־33 ראשי בקר.
ב־17 בדצמבר 1770 נישא ג'ון לדיאנה איירס, והשניים התיישבו במטע שלהם שנקרא 'Old Liberty' סמוך למה שהפך לימים לעיירה ליברטי (כיום בדפורד, וירג'יניה).
טריג נפטר בביתו שבמחוז בדפורד, וירג'יניה ב־17 במאי 1804, ונקבר בחלקת קבורה משפחתית במקום.
אלמנתו, דיאנה, האריכה ימים אחריו לפחות שלוש שנים.
ג'ון ג'ורג' ג'קסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה, וכן שופט מחוזי פדרלי בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז המערבי של וירג'יניה.
ג'קסון נולד ב־22 בספטמבר 1777, סמוך לבקהנון שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
בשנת 1784 עבר עם הוריו לקלארקסבורג שבווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), שם קיבל השכלה באנגלית והוכשר כמהנדס אזרחי.
בשנים 1796–1798 שימש כסוקר אדמות ציבוריות ממערב לנהר אוהיו.
בשנת 1801 למד משפטים בדרך של התמחות.
ג'קסון נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כנציג מחוז הבחירה הראשון של וירג'יניה לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס השמיני, ולאחר מכן לשלושה קונגרסים עוקבים.
במהלך כהונתו בקונגרס השתתף בדו-קרב עם חבר הקונגרס מקרוליינה הצפונית, ובירי השני נפצע בירכו.
בשנת 1812 שימש כבריגדיר גנרל במיליציה של וירג'יניה.
לאחר מכן נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז הראשון של וירג'יניה, בקונגרסים ה־13 וה־14, וכיהן מ־4 במרץ 1813 ועד 3 במרץ 1817. בשנת 1816 סירב להתמודד מחדש לקונגרס ה־15.
ב־20 בפברואר 1819 מינה הנשיא ג'יימס מונרו את ג'קסון לשופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז המערבי של וירג'יניה, למשרה חדשה שאושרה בחוק.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו ב־24 בפברואר 1819, ובאותו יום קיבל את כתב המינוי.
כהונתו הסתיימה ב־28 במרץ 1825 עקב מותו בקלארקסבורג.
הוא נקבר בבית העלמין הישן של משפחת ג'קסון בקלארקסבורג.
ג'קסון היה בנו של ג'ורג' ג'קסון, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה; אחיו של אדוארד ברייק ג'קסון, גם הוא חבר קונגרס; וסבו של ויליאם תומאס בלנד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי.
לפני נישואיו נולד לו בן, הגנרל ג'ון ג'יי ג'קסון, שהיה אביו של ג'ון ג'יי ג'קסון הבן.
אשתו הראשונה, מרי 'פולי' פיין, הייתה אחותה הצעירה של דולי מדיסון.
השניים נישאו בשנת 1800. מרי נפטרה בשנת 1808 משחפת ונקברה בבית העלמין של משפחת ג'קסון בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית.
גם לאחר מותה של אשתו ושל אחותה המשיך ג'קסון להתכתב עם דולי מדיסון.
ב־11 ביוני 1810, זמן קצר לפני שנישא לאשתו השנייה, מרי סופיה מיגס – בתו של ריטרן ג'יי.
מיגס הבן – כתב לדולי כי אשתו לעתיד 'דומה מאוד בגודלה למרי היקרה שלנו, ובעלת אופי דומה'.
ב־26 בדצמבר 1811 ניצל ג'קסון משרפה קטלנית שפרצה בתיאטרון בעיר ריצ'מונד, אסון שבו נספו רבים, בהם גם מושל וירג'יניה ג'ורג' ויליאם סמית'.
ג'ונתן דוס סנטוס רוזה (בפורטוגזית: Jhonatan dos Santos Rosa; נולד ב-9 בספטמבר 2002), הידוע בכינויו ג'ון ג'ון (Jhon Jhon), הוא כדורגלן מקצועני ברזילאי, המשחק כקשר התקפי בזניט סנקט פטרבורג.
ג'ון ג'ון, שנולד בויטוריה, בירת מדינת אספיריטו סנטו, במזרח ברזיל, הוא כינויו של הכדורגלן, שנגזר משמו הפרטי, ג'ונתן דוס סנטוס רוזה.
אביו, מרסלו פלה, היה כדורגלן מקצועי ושיחק כחלוץ.
לג'ון ג'ון יש גם אח, מרסלינו, המשחק במועדון הברזילאי ויטוריה.
קרוב משפחה נוסף שלו, ניימאר, מפורסם הרבה יותר והוא קרוב משפחה רחוק שלו.
אביו של ניימאר הוא אחיינה של סבתו של ג'ון.
ג'ון ג'ון הוא תוצר של קבוצת הנוער של פרימאוורה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הקבוצה הבוגרת בשנת 2021. באותה שנה הוא הושאל לפלמיירס.
ב-10 בדצמבר, במשחק נגד סיירה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת הסרייה א' הברזילאית ובתום תקופת ההשאלה, המועדון רכש את השחקן.
במדי פלמיירס הוא זכה בשתי אליפויות ובליגת פאוליסטה.
בשנת 2024, ג'ון ג'ון עבר לרד בול ברגנטינו.
ב-25 ביולי, במשחק בקופה סודאמריקנה נגד ברצלונה מגואיאקיל, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגרים.
באותו משחק, הוא כבש את שערו הראשון עבור רד בול ברגנטינו.
בינואר 2026 חתם בזניט סנקט פטרבורג הרוסית תמורת 18.5 מיליון יורו עם חוזה ל-5 שנים, עד סוף עונת 2030/2031. הוא שותף בטורניר החורף של הליגה הרוסית במשחק מול דינמו מוסקבה, שבו הוא בישל שער.
אליפות הסופרקאפ הברזילאי (1): 2023
סר ג'ון גילגוד היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי, מבכירי שחקני התיאטרון בזמנו.
גילגוד הוא אחד מהאנשים היחידים שקיבלו את כל פרסי תעשיית הבידור האמריקאי.
ג'ון גילגוד נולד בדרום קנזינגטון שבלונדון, והוא אחיין של שחקנית התיאטרון האנגלייה אלן טרי.
הוא בוגר RADA ("האקדמיה הבריטית המלכותית לאמנויות"), והופעותיו הראשונות בתיאטרון היו בתפקידים קלאסיים.
גילגוד גילם תפקידים רבים בהצגות של הלהקה השייקספירית המלכותית, וגם ביים הצגות ללהקה.
תפקידו כהמלט בשנת 1936 נחשב למשובח במיוחד.
אחר כך שיחק במחזות של צ'כוב ואיבסן.
על אף שהופיע בסרטים כבר בשנות השלושים, לא בלט בתחום עד לתקופה מאוחרת יותר בחייו.
בין תפקידיו הידועים בקולנוע :
בנג'מין דיזראלי בסרט "ראש הממשלה"
גאיוס קסיוס לונגינוס בסרט "יוליוס קיסר"
הדוכס קלרנס בסרט "ריצ'רד השלישי" לצידו של לורנס אוליבייה.
גילגוד, בניגוד לאוליביה, היה בעיקר שחקן תיאטרון.
במשך השנים התאים את עצמו לאופנות המשתנות בתיאטרון, בהופעתו במחזות של הרולד פינטר.
הוא נודע אף כבמאי תיאטרון, עם הפקות משל צ'כוב, שייקספיר וגרהם גרין.
בשנת 1981 זכה גילגוד בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו כראש המשרתים בסרט "ארתור", לצדם של דאדלי מור ולייזה מינלי.
הוא זכה לשבחים רבים על תפקידיו בסרטים "ניצוצות", "לחפש את ריצ'רד" ו"אליזבת" (בו הופיע בתפקיד האפיפיור).
בין התפקידים הבולטים שגילם בטלוויזיה היו בסדרות "חמדת ימים", "מלחמה וזיכרון" ו"מרלין".
גילגוד קיבל תואר אבירות בשנת 1953, ב־1977 קיבל אות Companions of Honour, וב־1996 את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit).
הוא הופיע כ-80 שנים מחייו עד כמעט חודש לפני מותו בגיל 96. גילגוד לא נישא מעולם ושמר בקנאות על פרטיותו, אף שידוע היה ברבים כי הוא 'מתגורר עם מזכירו האישי'.
עם מותו נחשפו יומניו ובהם לבטיו באשר להומוסקסואליות שלו.
מרבית מבקרי בריטניה הגדירוהו כ- "..בעל הקול המושלם ביותר מבין שחקני בריטניה, בכל הזמנים;".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1924 Who Is the Man?
ג'ון סטיבן גודמן הוא שחקן אמריקאי הידוע בתפקידיו הקומיים, ובפרט הופעותיו ברבים מסרטיהם של האחים כהן ותפקידו בסדרת הטלוויזיה "רוזאן".
זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
גודמן נולד באפטון, מיזורי, ארצות הברית.
לגודמן אחות בשם אליזבת ואח בשם לזלי.
משפחתו נוצרית והוא ממוצא אנגלי, גרמני וולשי.
הוא זכה במלגה ללימודי פוטבול באוניברסיטת דרום-מערב מיזורי.
במהלך אותה תקופה, החליט גודמן כי הוא רוצה להיות שחקן ועבר לניו יורק ב-1975.
הוא החל להופיע בתיאטראות ופרסומות טלוויזיה, ובתחילת שנות ה-80, הוא התחיל לשחק בקולנוע.
גודמן התפרסם בזכות תפקידו כדן קונר בקומדיית מצבים המצליחה "רוזאן", אשר שודרה בין השנים 1988–1997 ברשת ABC.
הוא הופיע בסיטקום משלו, "נורמל, אוהיו", שם הוא גילם הומוסקסואל שחזר לעיירת הולדתו כדי להתחיל חיים חדשים.
למרות שהסדרה העבירה מסר חיובי לקהילה ההומו-לסבית, היא לא זכתה במעריצים רבים מקהילה זו, והיא נקטלה על ידי המבקרים.
גודמן הוא מנחה אורח שכיח בסאטרדיי נייט לייב, והוא הופיע בתפקיד זה פעמים רבות.
ג'ון גודמן גם גילם תפקיד בסדרה "הבית הלבן" במשך מספר פרקים.
ב-2006 התארח בסדרה הדרמה קומית "סטודיו 60" ב-NBC, שעל תפקידו זה זכה גודמן בפרס אמי לשחקן אורח מצטיין בסדרת דרמה.
בשנת 2011 השתתף גודמן בסרט האילם "הארטיסט" בתפקיד מנהל הסטודיו אל זימר.
באפריל 2013 החל לשחק בתפקיד ראשי בסאטירה הפוליטית "בית אלפא" בתפקיד של ג'יל ג'ון ביגס, סנאטור רפובליקני מטעם צפון-קרוליינה.
באוקטובר 2014 עלתה העונה השנייה והאחרונה של הסדרה.
בשנת 2015 שיחק בדמותו של דוני בחידוש של וסט אנד למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
ב-2017 שיחק בסרט הדרמה "הגיבורים של בוסטון", באותה שנה השתתף גם בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג.
ב-2018 החל לככב בסיטקום של ABC, "משפחת קונר", בתפקיד הראשי של דן קונר.
בשנת 2025 הוא צפוי לדבב בסרט "דרדסים" את דרדסבא.
סיפור הדינוזאורים (1993) - דיבוב
בית ספר לריקודים סלוניים ולנימוסים של גב' הוצ'קיס (2005)
קרוב להפליא ורועש להחריד (2011)
משאלת חג המולד של פלנקטון!
בית ספר למפלצות (2013) - דיבוב
כולם אוהבים את הקופרס (2015)
רובוטריקים: האביר האחרון (2017) - דיבוב
פרצוף הזעם (1983) - סרט טלוויזיה
השנה ללא סנטה קלאוס (2006) - סרט טלוויזיה של NBC
ג'ון גולסוורתי היה סופר ומחזאי בריטי זוכה פרס נובל לספרות, עיקר פרסומו בזכות סדרת ספרי "ההגדה לבית פורסייט".
ג'ון גולסוורתי נולד בקינגסטון-היל, סארי שבאנגליה, אביו היה עורך דין אמיד.
התחנך בבית הספר הארו ובאוקספורד.
הוסמך כעורך-דין אך לא עסק במקצוע זה וגילה התעניינות בספרות ובכתיבה.
הוא הרבה לקרוא מספריהם של גוסטב פלובר, רודיארד קיפלינג, טורגנייב, טולסטוי ואמיל זולא.
ב-1893 בעת מסע בים הדרומי פגש את הסופר ג'וזף קונרד ששכנע אותו להתמסר לכתיבה ספרותית.
גולסוורתי החל לכתוב סיפורים בשם העט ג'ון סינג'ון (John Sinjohn), ב-1897 פרסם על חשבונו את קובץ הסיפורים הראשון שלו "מארבע רוחות השמים".
ב-1904 פרסם תחת שמו את הרומן The Island Pharisees.
באותה שנה מת אביו וגולסוורתי נשא לאישה את עדה פרסון-קופר, איתה חי בסתר כעשר שנים, בגלל התנגדות אביו לנישואיהם.
עדה הייתה נשואה לפני כן לבן-דודו של גולסוורתי, נישואיה האומללים היוו את הבסיס לרומן "בעל הנכסים" (The Man of Property) שהיה הראשון בסדרת הספרים "ההגדה לבית פורסייט", רומן על תולדות שלושה דורות של משפחה בריטית מהמעמד הבינוני.
ב-1906 החל גולסוורתי להצליח גם כמחזאי עם המחזה "קופסת הכסף".
במחזותיו הנושאים העיקריים היו האדם ברחוב, העוני, אפליה, אי-צדק, והבדלים במעמדות החברתיים.
מחזהו "Justice" משנת 1910 הוביל לרפורמה בבתי הכלא בבריטניה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה מבוגר מכדי להשתתף בלחימה, הוא מסר את ביתו לשימוש הצבא הבריטי כבית הבראה, ונסע לצרפת לעבוד בבית-חולים בטיפול בחיילים נכים.
גולסוורתי גויס על ידי משרד התעמולה לכתיבת מאמרים מטעם הממשלה בעיתונים, בניגוד לכותבי מאמרים אחרים סירב להסית נגד הגרמנים, ועודד את הטיפול בחיילים פצועים ונכים.
דעותיו על המלחמה באו לידי ביטוי במחזות "האספסוף" (The Mob) מ-1914 ו-The Skin Game מ-1920, האחרון צולם לקולנוע על ידי אלפרד היצ'קוק בשנת 1931. שני מחזות נוספים שלו עובדו לקולנוע, "אמונים" Loyalties 1922, העוסק בנושא האנטישמיות, ו"בריחה" Escape 1926.
15 שנה אחרי פרסום "בעל נכסים", חזר גולסוורתי לתולדות משפחת פורסייט.
ב-1922 כונסו שלושת ספרי הטרילוגיה וביססו בכך את עתידו הספרותי של גולסוורתי.
סיפור "ההגדה לבית פורסייט" עובד לקולנוע בשנת 1949 בסרט "נשות פורסייט" עם ארול פלין וגריר גרסון, וב-1967 לסדרת טלוויזיה בהפקת ה-BBC.
עיבודים נוספים לסדרות טלוויזיה יצאו לשידור בשנת 2002 ובשנת 2025.
ספריו הבאים "הקוף הלבן" (1924), "כף הכסף" (1926), שהיו חלק מהטרילוגיה השנייה "קומדיה מודרנית", העלו את הפופולריות של גולסוורתי, הקהל קיבל את תיאורי החברה הוויקטוריאנית בסקרנות ובנוסטלגיה.
בניגוד לפופולריות שלו אצל הקוראים, ההערכה הספרותית אליו החלה לרדת, סופרים צעירים כמו ד.ה.
לורנס ווירג'יניה וולף ביקרו את כתיבתו, והאשימו אותו שהוא משקף את הערכים שאותם הוא כביכול תוקף.
ב-1921 ייסד גולסוורתי את PEN, ארגון בין-לאומי של סופרים, שמומן מאוחר יותר מכספי פרס נובל.
בשנת 1932 זכה בפרס נובל לספרות, הוא נפטר שנה אחר-כך ב-30 בינואר 1933.
"שומרי אמונים", מחזה, תרגם שמעון הלקין, הוצג בתיאטרון הבימה, בשנת 1936.
"בעל הנכסים", ספרי גדיש (תשט"ו)
עומד לשכירה", נ' טברסקי (תש"ה)
"סטואיקן", תרגם פסח גינזבורג, מצפה, (תרפ"ט), 1929.
"כף הכסף", קומדיה מודרנית, מאנגלית – חלק ראשון עמיהוד טוראי, [תבור], חלק שני יעקב אורלנד, תל אביב, 1946.
"הקוף הלבן", תרגם אליעזר לובראני, נ' טברסקי תש"ו, 1946.
"שירת הברבור", מאנגלית יעקב אורלנד, נ' טברסקי (תש"ו)
"הראשון והאחרון", תרגם פנחס לנדר, ירושלים: עופר, תש"ו, 1946.
"הפרח האפל", תרגם שאול קנצלר, ש' פרידמן (תשט"ו)
"עץ התפוח", עברית – יותם ראובני, עורכת – דורית פרידמן, ספרית פועלים, בני ברק, 2005.
"ההגדה לבית פורסייט", תרגם מאנגלית י"ל ברוך, טברסקי, תל אביב, 1945.
"ההגדה לבית פורסייט", תרגום נוסף, תרגם פ' דן, רמדור (1970)
"מדבר פורח", מאנגלית טלה בר, אור עם (תשמ"ו 1985)
ג'ון הנרי גילכריסט השלישי הוא כדורסלן אמריקאי.
הוא שיחק במסגרת ליגת המכללות האמריקנית במדי אוניברסיטת מרילנד בין השנים 2003 עד 2005. ב-2004 זכה עם נבחרת המוסד שלו באליפות ה-ACC.
באותו טורניר אף נבחר לשחקן המצטיין.
בתום עונתו שבר את הברך וסירב להקשיב למאמניו לחכות עוד שנה עם יציאה לקריירה מקצוענית לה שאף בליגת ה-NBA.
למרות הצטיינותו במכללות והשוואות לכוכב ה-NBA סטפון מרבורי בידי פרשנים, גילכריסט לא נבחר בדראפט של ליגת ה-NBA בשל ירידה ביכולתו הגופנית בתום השנה השלישית בשל פציעה בברכו שממנה לא החלים לחלוטין.
למרות שקיבל זימון למחנה האימונים של קליבלנד קאבלירס בקיץ לא קיבל חוזה בשורות קבוצות מליגה זו.
לאחר מכן עבר גילכריסט לשחק במכבי ראשון לציון, בה שיחק במשך עונה אחת בהצטיינות ואז עבר לזמן קצר לקבוצת היורוליג פו אורטז הצרפתית, במהרה חזר לישראל למדי עירוני נהריה, ממנה שוחרר בינואר 2007 לאחר שהציג יכולת לא משכנעת ואיבד את מקומו לרכזים הישראלים רביב לימונד ועמית בן-דוד.
ב-2007 שיחק בליגת הפיתוח של ה-NBA בקבוצות לוס אנג'לס די-פנדרס ואיידהו סטמפיד.
באוגוסט 2007 חתם על חוזה לעונה אחת בונטספיליס מצמרת הליגה בלטביה אך שוחרר ממנה בנובמבר וחזר לעירוני נהריה.
בעונת 2009/2010 המשיך לאדלאייד 36' מהליגה האוסטרלית, בה הוביל את קבוצתו לסדרת חצי הגמר אך נפצע בברכו וסיים את העונה.
בעונת 2011/2012 שיחק בסיגל פרישטינה מקוסובו ונבחר לנבחרת המצטיינים של הליגה באתר יורובאסקט.
בעונת 2012/2013 שיחק בקבוצת SZTE מהעיר סגד שבהונגריה.
בעונת 2013/2014 חזר לארצות הברית ושיחק במדי צפון דאלאס ואנדלס מליגת ה-ABA החצי מקצוענית.
בעונת 2014/2015 שיחק במדי דארקהן גאריד ממונגוליה.
ב-2016 פתח מחנה קיץ לאימוני כדורסל לשחקנים צעירים שפורסם באתר ESPN אולם לא הודיע על פרישה רשמית ממשחק פעיל.
ג'ון גַאוור היה משורר אנגלי בן זמנו של ויליאם לנגלאנד וחברו האישי של ג'פרי צ'וסר, מחבר סיפורי קנטרברי.
הוא זכור בעיקר הודות לשלוש יצירות עיקריות, ה-Speculum Meditantis, Vox Clamantis, Confessio Amantis, שלושה שירים ארוכים הכתובים צרפתית, לטינית ואנגלית ביניימית בהתאמה, המאוחדים סביב אותם הרעיונות המוסריים והפוליטיים.
פרטים מעטים ידועים כיום על נעוריו של גאוור.
הוא נולד ככל הנראה למשפחה אמידה מקנט (שבדרום-מזרח אנגליה), ואפשר שהיה בעל-אדמות.
נראה שעסק בתחום המשפט בלונדון או בסביבותיה.
בעודו שוהה בלונדון, הוא נעשה מקורב לאצולת התקופה.
נראה שהוא הכיר אישית את המלך ריצ'רד השני: בפתח-הדבר למהדורה הראשונה של ה-Confessio Amantis, הוא מספר כיצד המלך, שנקרה בדרכו על התמזה (כנראה בסביבות שנת 1385), הזמין אותו לעלות על הדוברה המלכותית, וכיצד שיחתם הולידה את ההקצאה הכספית שנדרשה לשם חיבור היצירה שתקרא מאוחר יותר ה-Confessio Amantis.
בחלוף שנים, נאמנותו החליפה צדדים ועברה אל המלך-לעתיד הנרי הרביעי, לו הוא הקדיש מהדורות מתקדמות יותר של ה-Confessio Amantis.
ידידותו של גאוור עם צ'וסר מתועדת היטב.
כאשר צ'וסר נשלח כשליח דיפלומטי לאיטליה בשנת 1378, גאוור היה אחד האנשים אותם הוא הסמיך לטפל ברכושו וענייניו באנגליה למשך העדרו.
שני המשוררים גם הרעיפו אחד על השני שבחים מחורזים: צ'וסר הקדיש את טרוילוס וקרסידה גם ל"גאוור המוסרי", והלה השיב לו כגמולו על ידי שימת נאום הלל לצ'וסר בפיה של ונוס, נאום החותם את Confessio Amantis.
לקראת סוף ימיו עבר להתגורר בחדרים שסיפק לו מנזר סנט מרי אוברי (כיום קתדרלת סאת'ק).
ב-1398, בעודו שוהה שם, הוא נשא לאישה, ככל הנראה בנישואים שניים, את אגנס גרונדולף, שנועדה לשמשו בימי חוליו.
בשנותיו האחרונות, ואפשר שכבר החל משנת 1400, הוא איבד את מאור-עיניו.
לאחר מותו, בשנת 1408, נטמן גאוור בקבר ראוותני בכנסיית פריורי, שנותר עומד שם עד היום.
חרוזיו של גאוור הם לפרקים דתיים, פוליטיים, היסטוריים ומוסריים - הגם שהוא הוגדר באופן צר כ"גאוור המוסרי" מאז שצ'וסר תיאר אותו כך.
שיטתו העיקרית היא אלגוריה, על אף שהוא נרתע מהפשטות ארכניות ומבכר על פניהן את הסגנון הפשוט של מספר הסיפורים.
יצירותיו הראשונות היו ככל הנראה בלדות באנגלו-נורמנית (ניב של צרפתית עתיקה), וייתכן שחלקן מצאו את דרכן אל תוך יצירתו ה-Cinkante Ballades.
יצירתו הראשונה שנמצאת בידינו כיום גם היא כתובה באותה השפה: זוהי ה-Speculum Meditantis, הידועה גם על פי שמה בצרפתית, Mirour de l'Omme, שיר שאורכו כמעט 30,000 שורות, הטומן בחובו אקספוזיציה צפופה של דת ומוסר.
יצירתו השנייה בחשיבותה, ה-Vox Clamantis, נכתבה בלטינית: נושאה הוא אנגליה, והיא כוללת פרשנות על מרד האיכרים שהתרחש במהלך חיבורה.
גאוור צידד באצולה, ומהשיר עולה הרושם שהוא העריך את השיטות שעשה בהן שימוש המלך ריצ'רד השני לדיכוי המרד.
יצירתו השלישית היא ה-Confessio Amantis, פואמה הכתובה אנגלית ובת כ-30,000 שורות, בזוגות משפטים מחורזים בני שמונה הברות, העושה שימוש במבנה הווידוי הנוצרי (המוצג אלגורית כווידוי על חטאים נגד אהבה) כמסגרת סיפורית שבה מספר רב של סיפורים מגוללים.
כביצירותיו הקודמות, הנושא מתמקד בהטפת מוסר, אפילו כאשר לסיפורים עצמם ישנה נטייה לתאר התנהגויות לא-מוסריות במידה רבה.
אחד המשכילים קבע ש-Confessio Amantis "כמעט בלעדית" אחראית ל"מוניטין הפואטיים" של גאוור.
מקץ שנים, גאוור חיבר מספר יצירות נוספות בכל שלוש השפות דלעיל: ה-Cinkante Ballades, סדרה של בלדות בצרפתית בנושאים רומנטיים, ומספר שירים שנושאם הוא המלך החדש הנרי הרביעי - בתמורה לכך הוא זכה לקצבה, בדמות הקצאה שנתית של יין.
שירתו של גאוור זכתה לביקורות מעורבות.
במאה החמש-עשרה, הוא נחשב בדרך-כלל לאבי השירה האנגלית, לצד ג'פרי צ'וסר.
אולם, בחלוף השנים, המוניטין שלו הלכו ונשחקו, בעיקר הודות לשעמום ולדידקטיות שיוחסו לו.
במהלך המאה העשרים הוא קיבל יותר הכרה, במיוחד על ידי ק.ס.
אולם, הוא לא זכה לאותה מידת התקבלות לה זכו משוררים אחרים בני התקופה.
ג'ון רושוורת' ג'ליקו , הרוזן ג'ליקו הראשון, אביר מפואר של מסדר האמבט (GCB), היה אדמירל הצי בצי הבריטי (Admiral of the Fleet), הדרגה הבכירה ביותר בצי, ומפקד הצי בעת מלחמת העולם הראשונה.
ג'ליקו נולד בסאות'המפטון למשפחה של יורדי ים.
הוא התגייס לצי הבריטי כצוער ב-1872. בשנת 1882 השתתף לראשונה בפעילות מבצעית, בעת המלחמה האנגלו-מצרית.
ב-1888 קודם ג'ליקו לתפקיד באדמירליות (הימיה) הבריטית.
ג'ליקו היה קצין מסור ונבון.
הוא היה אהוד בקרב המלחים עליהם פיקד, ודאג רבות לרווחתם ולמורל שלהם.
הוא נודע כמפקד שיורד לפרטי פרטים, ולעיתים מגיע עד אפיסת כוחות בשל עבודה מאומצת מאד.
ג'ליקו לא הואשם באחריות לתאונה.
לאחר מכן מונה למפקד אוניית הדגל החדשה, אה"מ ראמיליס, באוקטובר 1893.
בשנת 1897 קודם ג'ליקו לדרגת קפטן ומונה למפקד האונייה אה"מ סנטוריון ולראש מטהו של האדמירל אדוארד סימון במהלך מרד הבוקסרים.
בשנת 1900 השתתף ג'ליקו במשלחת שנועדה לחלץ את אזרחי המערב מבייג'ינג בעת מרד הבוקסרים.
ג'ליקו הפגין אומץ לב יוצא דופן בעת הקרבות, ונפצע קשה.
תחת פיקודו של אדמירל ג'ון פישר, הבארון פישר הראשון, מונה ג'ליקו למנהל נושא החימוש הימי בשנים 1905 – 1907. במהלך מילוי תפקיד זה קודם לדרגת אדמירל משנה.
תפקידו הבא היה המפקח על הצי, בין השנים 1908 – 1910. בתפקיד זה היה ג'ליקו אחראי על הרכש והציוד בצי.
הוא עשה רבות כדי להשיג מימון למודרניזציה של הצי, ותמך בפיתוח אוניות דרדנוט חדשות וצוללות.
ג'ליקו צבר ידע רב במקצועו, יותר מכל מקביליו; נושא שעסק בו רבות היה בהערכת חוזקותיו של הצי הקיסרי הגרמני.
ג'ליקו תמך ברפורמות שנערכו באותה עת בצי הבריטי לגבי שיפור יכולת התותחנות והתקנת מערכות בקרת אש, ואף תמך בהתקנת "שולחן בקרת ירי", מעין מחשב אנלוגי מכני שנועד לתת נתוני ירי נכונים לאוניות מלחמה.
מבקריו של ג'ליקו הצביעו על חולשתו העיקרית: נטייתו להעמיס על עצמו את רובה של העבודה, והעובדה שאינו דורש מספיק ממטהו ומהמפקדים הכפופים אליו.
הטענה הייתה, שכאשר יגיע לפיקוד על שייטת גדולה תעמוד תכונה זו בעוכריו.
ביום הכתרתו של המלך ג'ורג' החמישי, ב-19 ביוני 1911, הוכתר ג'ליקו בתואר אביר מסדר האמבט.
ב-1911 מונה ג'ליקו כסגנו של מפקד צי מימי המולדת של הצי הבריטי (Home Fleet), הצי האחראי על הגנת בריטניה עצמה, ובמאי 1912 מונה למפקד שייטת אוניות המערכה השנייה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ב-4 באוגוסט 1914, הועבר מפקד הצי מתפקידו על ידי הלורד הראשון של הימיה, וינסטון צ'רצ'יל.
ג'ליקו, שדרגתו הייתה כעת תת-אדמירל, קודם לדרגת אדמירל ומונה למפקד צי הבית; צי זה נקרא כעת ה"גרנד פליט" (Grand Fleet).
האחריות שהוטלה על כתפיו של ג'ליקו (שהיה מזועזע מהדרך שבה נהגו בקודמו) הייתה עצומה; צ'רצ'יל תיאר מאוחר יותר את ג'ליקו כ"האדם היחיד בשני הצדדים שהיה יכול להפסיד במלחמה באחר צהריים אחד" ('the only man on either side who could lose the war in an afternoon').
מאידך, ברמה האסטרטגית, הצי הגרמני לא יצא עוד מבסיסיו עד תום המלחמה, והבריטים הצליחו לשמור על שליטתם בים.
ניהול הקרב על ידי ג'ליקו שנוי במחלוקת; כמה היסטוריונים מטילים את האשמה לתוצאות הקרב על משנהו של ג'ליקו, אדמירל דייוויד ביטי, שפיקד על שייטת סיירות המערכה בקרב; יש המבקרים את ג'ליקו עצמו.
מכל מקום, ג'ליקו לא עשה טעויות משמעותיות בעת הקרב: הוא ניחש נכונה את מהלכי הגרמנים, בהתבסס על מידע חלקי בלבד, וערך את ה"גרנד פליט" בדרך הנכונה, כך ששורת הקרב של הבריטים תהיה ניצבת לטור הגרמני (תמרון קלאסי שנקרא "חציית ה-T").
ג'ליקו אכן לא ביצע רדיפה כזו, משום שחשש מהתקפת משחתות לילית על אוניותיו.
בנובמבר 1916 מונה ג'ליקו ללורד הראשון של האדמירליות (First Sea Lord), הסמכות המקצועית העליונה של הצי.
הפיקוד על ה"גרנד פליט" עבר לסר דייוויד ביטי.
חודשים ספורים לאחר שנכנס לתפקידו פתחו הגרמנים בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת.
אבדות הבריטים היו גבוהות מאוד, ולכאורה לא היו בידיהם אמצעים כדי להתמודד עם האיום החדש; ג'ליקו היה פסימי מאוד, וחשש שבריטניה עומדת להפסיד במלחמה.
האמצעי להתמודד עם הצוללות היה השיירה, ועם הפעלתה ירדו האבדות והסכנה חלפה.
ראש הממשלה הבריטי, דייוויד לויד ג'ורג', טען מאוחר יותר שרק לחצו שלו הביא להפעלת השיירות, בעוד האדמירליות הייתה מאובנת וחסרת אונים, ואולם נראה שאין ממש בטענות אלה.
אך מכל מקום, הפסימיות של ג'ליקו הביאה להחלפתו באופן מפתיע על ידי אריק גדס ביולי 1917.
ב-1918 הוכתר ג'ליקו כוייקונט, ובאפריל 1919 קודם לדרגת אדמירל הצי, יחד עם אדמירל דייוויד ביטי.
הוא שימש בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד מספטמבר 1920 עד נובמבר 1924. עם שובו לאנגליה, בתחילת 1925, הועלה לתואר אצולה גבוה יותר - רוזן.
הוא היה דמות שנויה במחלוקות בצי הבריטי שלאחר המלחמה, כאשר חלק תומכים בו וחלק בביטי.
חלק מהוויכוח נבע מכך שג'ליקו סירב לקחת חלק במהלכים הפוליטיים שנדרשו בתפקיד כזה.
לג'ליקו היו חמש בנות ובן אחד, הצעיר ביותר.
בנו של ג'ליקו, ג'ורג' ג'ליקו, הרוזן ג'ליקו השני (4 באפריל 1918 – 22 בפברואר 2007), לחם במלחמת העולם השנייה במצרים, בים האגאי וביוון במערכת הדודקאנס, ביחידות שהיו לאחר מכן גרעין ה-SAS.
הוא השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת סגן-אלוף, וזכה באות השירות המצוין (DSO), ובצלב הצבאי (MC).
לאחר המלחמה עבר לשירות החוץ הבריטי, בו שירת בתפקידים שונים בין 1947 ל-1958. לאחר שפרש משירות החוץ, החל בקריירה פוליטית; הוא היה חבר בבית הלורדים במפלגה השמרנית ואף כיהן כשר בכמה ממשלות.
הוא זכור ביותר הודות ל"אופרת הקבצנים" (1728), שאת המוזיקה לה כתב יוהאן כריסטוף פפוש.
הדמויות, ביניהן קפטיין מקהית' ופולי פיצ'ם, היו לשמות שגורים בפי כל.
גיי נולד בבארנסטייפל, אנגליה ולמד בבית הספר העירוני.
לאחר סיום בית הספר היה לשוליה אצל סוחר משי בלונדון, אבל מאס, לדברי סמיואל ג'ונסון, "או במגבלות או בכניעות שכפה עליו עיסוקו", ולאחר זמן קצר חזר לבארנסטייפל, שם עשה זמן מה עם דודו, הכומר ג'ון האנמר, כהן הדת הלא-קונפורמיסטי של העיר ואחר חזר ללונדון.
הקדשתו את "ספורט כפרי" שלו משנת 1713 לאלכסנדר פופ הייתה ראשיתה של ידידות בת-קיימא בין השניים.
ב-1714 כתב גיי את "שבוע של רועה", סדרה של פסטורלות מחיי הכפר האנגלי.
פופ דחק בגיי לקבל עליו את המשימה הזו מתוך קנאת סופרים, כשהמניע שלו לשים ללעג את "הפסטורלות הארקדיות" של אמברוז פיליפס, שה"גרדיאן" שיבח בעודו מתעלם מטענותיו של פופ למעמדו כראשון כותבי הפסטורלות בדורו וממשיך דרכו האנגלי האמיתי של תאוקריטוס.
הפסטורלות של גיי השיגו מטרה זו בשלימות, אבל תיאוריו המגוחכים את הכפריים האנגליים ואהובותיהם נמצאו משעשעים בזכות עצמם.
גיי אך זה התמנה למזכיר לשגריר הבריטי בחצר הנובר, הודות להשפעתו של ג'ונתן סוויפט, ולא עברו אלא שלושה חודשים ופטירתה של המלכה אן (ב-1 באוגוסט 1714) שמה קץ לכל תקוותיו למינוי רשמי.
ב-1715, כנראה בעזרה מסוימת מפופ, הפיק את "איך קוראים לזה?" פרודיה דרמטית על הטרגדיה באותם ימים, שכללה התייחסות מיוחדת ל-Venice Preserved של תומאס אוטוויי.
פשרה האמיתי של הפרודיה נשאר חתום בפני הקהל, עד כדי כך, שלואיס תיאובלד ובנג'מין גריפין ראו לנכון לפרסם "מפתח שלם ל'איך קוראים לזה?'", כדי לבאר את היצירה.
ב-1716 הופיעה ה"טריוויה, או אמנות ההליכה ברחובות לונדון" שלו, פואמה בשלושה כרכים, שלכתיבתה, כך הודה, קיבל אי-אילו רמזים מסוויפט.
היצירה מכילה תיאורים גרפיים והומוריסטיים של לונדון באותה תקופה.
בינואר 1717 הפיק גיי את הקומדיה "שלוש שעות אחרי הכלולות", שהתבלטה (על פי מוסכמות התקופה) בחוסר צניעות בוטה שאין בו כדי לשעשע, והייתה כישלון גמור.
הוא נעזר בכתיבתה בפופ ובג'ון ארבוטנוט, אבל שניהם הניחו לציבור להאמין, שגיי היה מחברה היחיד.
גיי הרוויח הון בכתיבת פואמות ומכירתן למנויים, אך איבד את כל הונו בהשקעות לא מוצלחות.
הזעזוע הפיל אותו למשכב, אבל ידידיו ופטרוניו, בני אצולה ואנשי רוח, לא נטשו אותו.
בשנת 1727 כתב בשביל הנסיך ויליאם חמישים ואחד "משלים מחורזים" וקיווה לשפר בזכותם את מעמדו, אם כי לא מעט נאמר בהם על הכנעתם של אנשי חצר מתרפסים ועל יוהרת השווא שבכיבודי החצר.
הוצעה לו משרת מלווה לנסיכה לואיזה, שהייתה עדיין ילדה.
הוא דחה את ההצעה, שכל ידידיו ראו בה, מסיבה לא ברורה, פחיתות כבוד.
הוא לא סיפק מעולם שום שירותים מיוחדים לחצר המלכות.
נעלה מכל ספק, שיצירתו הבאה, אופרת הקבצנים, לא נועדה לשפר את מעמדו בעיני השלטונות.
דרמה לירית זו, שעלתה על הבימה ב-29 בינואר 1728 בהפקת ג'ון ריץ', שמה את סר רוברט וולפול ללעג ולקלס.
היצירה המפורסמת, שעליה נאמר כי היא "made Rich gay and Gay rich" (שימחה את ריץ' והעשירה את גיי) היוותה חידוש במובנים רבים.
הסאטירה של המחזה מכילה אלגוריה כפולה.
דמויותיהם של פיצ'ם ומקהית' מייצגות את שודד הדרכים והגנגסטר המפורסם ג'ונתן ויילד ואת הפורץ הקוקני ג'ק שפארד, אך במקביל היה ברור, כי ג'ונתן ויילד מייצג את רוברט וולפול, שממשלתו גילתה סובלנות כלפי מעשי הנוכלות והרמיה של ויילד והניחה למנהלי ההשקעות, שבעטיים איבד גיי את הונו, לחמוק מעונש.
חלק מהצלחתה של "אופרת הקבצנים" אפשר לזקוף למשחקה של לאוויניה פנטון, שהייתה בהמשך לדוכסית בולטון, בתפקיד פולי פיצ'ם.
ההצגה עלתה על הבימה במשך שישים ושניים ערבים מוצלחים, ואם כי נאמר שסוויפט הציע את הנושא ופופ וארבוטנוט
יעצו לגיי בקביעות במשך כל תקופת העבודה, גיי הוא לכל הדעות מחברו היחיד של הטקסט לאופרת הקבצנים.
על אופרת הקבצנים מבוססת אופרה בגרוש, יצירתם של קורט וייל וברטולט ברכט.
גיי כתב יצירת המשך, "פולי", המספרת את הרפתקות פולי פיצ'ם בהודו המערבית; ראש לשכת המלך אסר על הפקתה, מן הסתם בהשפעת וולפול.
פעולת "דיכוי" זו לא גרמה כל נזק לגיי.
הייתה זו פרסומת יוצאת מן הכלל ל"פולי", שהתפרסם למנויים בשנת 1729 והכניס למחברו כמה אלפי לירות שטרלינג.
הדוכסית מקווינסברי פוטרה מן החצר בגין גיוס מנויים בארמון המלוכה.
דוכס קווינסברי שיכן את גיי בביתו והדוכסית המשיכה להעניק לו חסות אוהדת עד מותו, ב-4 בדצמבר 1732. הוא נקבר בכנסיית וסטמינסטר.
את הכתובת על מצבתו חיבר פופ ואחריה מתנוססת אמרתו המחורזת, הלגלגנית של גיי עצמו:
החיים הם בדיחה, הכל על כך מצביע.
תמיד חשבתי כך, עכשיו אני יודע.
"מצבה הנכחי של השנינות, - 1711
"טריוויה, או אמנות ההליכה ברחובות לונדון" - 1716
"פואמות על אירועים אחדים" - 1720
"חמישים ואחד משלים מחורזים" - 1727
ג'ון נאנס גארנר השלישי היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט (1933–1941) וקודם לכן יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית (1931–1933).
גארנר נולד בסמוך לעיר דטרויט שבטקסס לג'ון נאנס גארנר השני ולשרה לבית גסט.
הוא החל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת ואנדרבילט ולאחר מכן למד משפטים ובשנת 1890 הוסמך לעריכת דין ועסק בתחום בעיר אוּואלד.
בשנים 1893–1896 הוא שימש בתפקיד המנהלי הבכיר לארגון מערכת המשפט במחוז.
המועמדת המובילה כנגדו לתפקיד, מרייטה ריינר, נישאה לו בשנת 1895. בשנים 1898–1902 כיהן גארנר בבית הנבחרים של טקסס ובתקופה זו הוא זכה לכינוי "קקטוס ג'ק", בשל תמיכתו בקקטוס שהועמד לבחירה כצמח הלאומי של טקסס.
בשנת 1902 נבחר גארנר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז מגוריו בטקסס.
הוא נבחר לתפקידו זה 14 פעמים רצופות וכיהן בו עד 1933, עת נבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
משנת 1929 כיהן כיו"ר האופוזיציה מטעם המפלגה הדמוקרטית ובשנת 1931 נבחר לשמש יו"ר בית הנבחרים.
לאורך שנות כהונתו בבית הנבחרים שימשה רעייתו כמזכירתו האישית.
בשנת 1932 התמודד גארנר על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
מועמדותו הוסרה על ידו לבסוף בתמורה להבטחת המועמד המוביל, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לבחור בו כמועמד למשרת סגן הנשיא.
כהונתו נמשכה בין השנים 1933–1941, בעקבות בחירתם לתפקיד במערכות הבחירות של 1932 ו-1936. בשנת 1939 היה גארנר פעיל במאבק לביטול האמברגו על משלוח נשק לבריטניה וצרפת.
גארנר טען שמשלוח נשק לבעלות הברית תראה לגרמניה שאין לה סיכוי לנצח במלחמת העולם השנייה וכך תמנע את כניסת ארצות הברית למלחמה.
במהלך כהונתם השנייה היו דעותיהם של גארנר ורוזוולט חלוקות במספר נושאים ויחסיהם נפגעו כתוצאה מכך.
בין חילוקי הדעות נכללו נכונותו של גארנר להתערב באופן ממלכתי בשביתת איגוד עובדי תעשיית הרכב, התנגדותו למינוי שופטים נוספים לבית המשפט העליון של ארצות הברית והתנגדותו להתערבות הממשל האמריקני בעבודת הקונגרס.
גארנר התמודד בשנת 1940 כנגד רוזוולט על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
נוסף על חילוקי הדעות המהותיים שנתגלעו ביניהם על עבודת הממשל, יצא גארנר כנגד התקדים שביקש רוזוולט ליצור ולהתמודד בפעם השלישית על משרת הנשיא.
רוזוולט ניצח הן בבחירות המפלגתיות והן בבחירות לנשיאות, בעוד גארנר פרש מפעילות פוליטית ושב לטקסס שבה ניהל חברה לאחזקת נדל"ן.
בכירים במפלגה הדמוקרטית, דוגמת הארי טרומן וג'ון פיצג'רלד קנדי, המשיכו להיוועץ בו לאורך השנים.
ג'ון ג'ררד (מחוז צ'שייר 1545 - לונדון פברואר 1611/12) היה בוטניקאי אנגלי.
ג'ררד נולד בננטוויץ' ולמד בבית ספר בעיירה הסמוכה וילסטון.
בשנים 1562–1568 הוא למד את מקצוע הרפואה כמתמחה של הרופא־ספר אלכסנדר מסון.
בשנת 1569 הוא התקבל לאיגוד הרופאים־ספרים.
למשך מספר שנים הוא עבד כרופא של ספינה.