tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרלינגר הגיש תביעת גירושין, אשר הוגשה ביולי 1916, בעילה של נטישה.
ריד שכר חדר עבור בראיינט ליד דירתו בכיכר וושינגטון 43. החיים המשותפים שלהם בעודם לא נשואים עוררו מעט סקרנות בקרב חבריו של ריד בוילג', רבים מהם דחו את מוסד הנישואים ונורמות אחרות של מעמד הביניים.
הם היו מאוחדים סביב "אווירה של חופש אינטלקטואלי, לסה פר מוסרי ואחווה", רובם היו מעורבים בעיסוקים ספרותיים, אמנותיים או פוליטיים בשכונה בוהמית שדמתה במובנים מסוימים לגדה השמאלית של פריז.
בעת ביקור בניו יורק, פילד לקח את בראיינט לפגישה של הטרודוקסי , קבוצת נשים שכללה את הפמיניסטית שרלוט פרקינס גילמן, העיתונאית מרי היטון וורס , הפעילה הפוליטית קריסטל איסטמן, השחקנית אידה ראו , הסופרות זונה גייל ומרי אוסטין ורבות נוספות.
בין חברותיה החדשות של בראיינט היו הפמיניסטיות אינז מילהולנד , אינז גילמור ודוריס סטיבנס.
אישים בולטים נוספים שהסתובבו בוילג' כללו את אמה גולדמן, המחזאי יוג'ין או'ניל, ואחת ממאהבותיו לשעבר של ריד, פטרונית האמנויות מייבל דודג' .
בבניין המגורים של הזוג, המשיכו בראיינט וריד בעבודה העיתונאית בחדרי עבודה נפרדים.
ארבעה חודשים לאחר עזיבה של בראיינט את אורגון, פורסמו כתביה לדפוס במאמר על שני שופטים בפורטלנד, אחד מהם דחה תיק שהוגש נגד גולדמן בגין הפצת מידע למניעת הריון.
הוא פורסם בתור "שני שופטים" בגיליון אפריל 1916 של ההמונים, בעריכת מקס איסטמן, אחיה של קריסטל איסטמן.
בינתיים, ריד, שדיווח אודות שביתת המשי של פטרסון ב-1913, על פנצ'ו וייה בשנים 1913–1914 והמלחמה המתמשכת (מלחמת העולם הראשונה) באירופה, יצא למשימה בשליחות "קוליירס" לראיין את ויליאם ג'נינגס בריאן בפלורידה.
מאוחר יותר באותו אביב בראיינט וריד נענו לקריאתה של וורס לבלות את העונה החמה בפרובינסטאון , מסצ'וסטס, בקצה קייפ קוד, ולקחת חלק בהפקות התיאטרון הקהילתיות של שחקני פרובינסטאון.
אחרים מהוילג' הצטרפו גם הם לקבוצה, שאורגנה ב-1915 על ידי ג'ורג' קראם קוק ואשתו, סוזן קיטינג גלספל, ששאפו להפיק מחזות פוליטיים ואמנותיים כאחד.
בין היצירות שהקבוצה העלתה לבמה ב-1916 היו "דה גיים" (The Game; בעברית: המשחק) של בראיינט, שבו דמויות בשם לייפ (Life; בעברית: חיים) ודת' (Death; בעברית: מוות) משחקות בקוביות על חייהם של יות' (Youth; בעברית: צעיר) (משורר) וגירל (Girl; בעברית: ילדה) (רקדנית).
המחזה הופיע באותה הכרזה של "לא חכם" (Not Smart) מאת ווילבור סטיל ו-"בכיוון מזרח לקרדיף" (Bound East for Cardiff) מאת או'ניל.
במהלך הקיץ, ריד עזב את קייפ קוד כדי לסקר את ועידת המפלגה הפרוגרסיבית בשיקגו, ובפעמים אחרות הוא נסוג מקבוצת השחקנים כדי לעבוד על מאמרים עבור קוליירס ומגזין מטרופוליטן .
במהלך ההיעדרויות הללו, בראיינט ואו'ניל הפכו למאהבים.
ריד, שגילה על מערכת היחסים החדשה, הגיב בכך שהזמין את או'ניל להתחיל לאכול את ארוחותיו יחד איתם.
בהערה לפילד, בראיינט אמרה שמערכת היחסים שלה עם ריד הייתה .
לאחר שבילו את חודש ספטמבר 1916 בקוטג' שקנו בטרורו , בראיינט וריד חזרו לגריניץ' וילג', שם תכנן קולקטיב הפרובינסטאון פליירס להקים אלטרנטיבה לתיאטראות ברודוויי.
בסופי שבוע הם לנו בקרוטון על ההדסון, במעלה הנהר מניו יורק, שם היו לתושבי הווילג' וביניהם איסטמן, דודג' והמאייר בורדמן רובינסון ואשתו, קוטג'ים.
באוקטובר, בראיינט וריד קנו מבנה משלהם בקרוטון-און-הדסון.
בינתיים, לריד שסבל ממחלות כליות מילדותו נאמר על ידי רופאיו כי הוא יצטרך לבצע ניתוח להסרת כליה.
הניתוח, שנחשב ל"רציני ביותר", נקבע לאמצע נובמבר.
ריד הפך את בראיינט ליורשת החוקית שלו, והשניים נישאו ב-9 בנובמבר במשרדו של פקיד המחוז בפיקסקיל לפני שריד עזב ב-12 בנובמבר לניתוח בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור.
מערכת היחסים המתמשכת של בראיינט עם או'ניל ובעיות גינקולוגיות בגינן טופלה בזמן שריד שהה בבית החולים הוסיפו לקשיים שחווה הזוג במערכת היחסים.
כשחזר מבולטימור באמצע דצמבר, הזוג נסוג במשרה מלאה לקרוטון-און-הדסון על מנת להתאושש ולהתמקד בכתיבה.
הם תכננו לנסוע לסין בשנת 1917 כדי לסקר אירועים עבור פרסומים אמריקאים, אמנם בינואר התוכניות נפלו כאשר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה נגד גרמניה הפכה בסבירות גבוהה.
(ארצות הברית נכנסה למלחמה ב-6 באפריל) על מנת לשפר את מצבם הכלכלי, הזוג מכר את הקוטג' בטרורו למרגרט סנגר, וריד משכן את שעון הזהב של אביו.
במקביל, עמדותיו האנטי-מלחמתיות החזקות, שהובעו ב-ההמונים ובמקומות אחרים, הרחיקו את רוב מעסיקיו, והפחיתו עוד יותר את הכנסתו.
נוסף על לחצים אלו, הודאתו של ריד בפני בראיינט כי קיים מערכות יחסים מרובות, והאומללות שבה שררה מערכת היחסים ביניהם לאחר מכן הובילה לפרידה זמנית.
כשהביעה בראיינט רצון לנסוע לאירופה, ריד סייע לה בשכנוע ג'ון נ.
ווילר , שהקים זמן קצר קודם לכן את סינדיקט בל , להוציא עבורה תעודת עיתונאית.
ריד שילם עבור נסיעתה, ובראיינט הפליגה ביוני על מנת לסקר את המלחמה בצרפת.
לפי הביוגרפית וירג'יניה גרדנר, נסיעה זו לוותה בחרטה:
במסע מעבר לאוקיינוס האטלנטי, בראיינט ראיינה חיילי שירות רפואי ונוספים על סיפון האספנייה (Espagne) וכתבה ידיעות אודותיהם ואודות האיום מהתקפות טורפדו.
כאשר הגיעה לפריז, בראיינט ניסתה במשך מספר שבועות לקבל אישור מהרשויות הצרפתיות לבקר בחזית המערבית, אך לא הצליחה במשימתה בעקבות הניסיון המוגבל שלה בעיתונאות ומינה.
לבסוף, היא אספה מידע אודות המלחמה ממקורות רבים ככל שיכלה לפגוש בפריז, ושלחה את ידיעותיה לריד, שערך אותן והעביר אותם לווילר.
באמצע אוגוסט, כשבראיינט חזרה מצרפת, ריד פגש אותה ברציף ואמר לה להתכונן לנסוע לפטרוגרד ארבעה ימים לאחר מכן על מנת לסקר את המהפכה הרוסית.
איסטמן מ-ההמונים גייס כספים על מנת לשלם את הוצאות הנסיעה של ריד, וסינדיקט בל הטיל על בראיינט לדווח על המלחמה "מנקודת מבט של אישה".
השניים עזבו את ניו יורק ב-17 באוגוסט, והגיעו לפטרוגרד, בירת רוסיה אז, כחצי שנה לאחר שהצאר הרוסי האחרון, ניקולאי השני, הוכרח לפרוש.
בראשות אלכסנדר קרנסקי, הממשלה הזמנית שירשה את הצאר כבר שרדה ניסיון הפיכה של האלוף לבר קורנילוב.
בראיינט וריד נכנסו לעיר לאחר פרשת קורנילוב ולפני שהבולשביקים הפילו את ממשלת קרנסקי במהפכת אוקטובר .
בראיינט סיקרה את פגישות הדומה, סעדה באולמות ערב ציבוריים עם חיילים ופועלים, וראיינה נשים מהפכניות, ביניהן יקטרינה ברשקובסקיה, הידועה כ"סבתא של המהפכה", מריה ספירידונובה, שלדעת בראיינט הייתה לאישה החזקה ביותר ברוסיה, ואלכסנדרה קולונטאי, שהפכה לקומיסרית העממית לרווחה חברתית והאישה היחידה בקבינט הבולשביקי.
תוך זאת, בראיינט צברה אמון ציבורי בכישורי הדיווח המקצועיים שלה.
עד לחזרתה לניו יורק, עבודתה כבר נקראה ברחבי צפון אמריקה.
בראיינט עזבה את רוסיה לפני ריד, שרצה לדווח על הוויכוח הבולשביקי על ההשתתפות הרוסית במלחמה עם גרמניה, בראיינט חזרה לניו יורק, והגיעה ב-18 בפברואר 1918. היא הבחינה כי הגריניץ' וילג' השתנה מאוד בעקבות המלחמה: חברים ותיקים שלה עזבו את השכונה, דמי השכירות בשכונה עלו, ותיירים החליפו את הבוהמיינים.
תחת לחץ ממשלתי, ההמונים נסגר.
היא עבדה מתוך חדר במלון ברוורט, וכתבה מאמרים אודות מהפכת אוקטובר ונאומים או מבזקים שדחקו בתמיכה בממשלת הפועלים ברוסיה.
בינתיים, ריד, שניסה להגיע הביתה, לא הצליח לקבל אישור של מחלקת המדינה לקבלת ויזה, והוא נעצר באוסלו (שנקראה אז כריסטיאניה), נורווגיה, במשך יותר מחודש.
מכתביו צונזרו, ובראיינט לא שמעה ממנו באופן ישיר עד אפריל.
בהוראת אדגר סיסון מהוועדה האמריקאית למידע ציבורי, כל מסמכיו של ריד הוחרמו כשהגיע לניו יורק ב-28 באפריל.
ריד לא הצליח לכתוב על מהפכת אוקטובר ללא מסמכיו, ובמקום זאת נאם בעד הכרתה של ארצות הברית בממשלה החדשה ברוסיה.
באותו קיץ, הזוג עזב לקרוטון-און-הדסון.
באוגוסט, במהלך סוף שבוע במושבת האמנויות בוודסטוק, בראיינט החלה במה שהיה אמור להיות רומן אהבה ארוך טווח, לסירוגין, עם הצייר אנדרו דסבורג, אליו הייתה קרובה במשך כמה שנים.
כשחזרו לווילג' בספטמבר, בראיינט וריד שכרו בית קטן בפאצ'ין פלייס 1. בהמשך החודש, ריד נעצר על שנשא נאום שבו גינה את השימוש בכוחות בעלות הברית ברוסיה ; האשמה כנגדו הייתה השימוש ב-"שפה לא נאמנה, נבזית ופוגענית על כוחות הצבא והימי של ארצות הברית".
הוא שוחרר בערבות של 5,000 דולר.
באותה השנה, ריד הועמד בנוסף לדין יחד עם איסטמן, פלויד דל ואחרים מהצוות לשעבר של ההמונים בגין קשירת קשר למניעת גיוס גברים להילחם במלחמת העולם הראשונה ובגין עבירות נוספות לכאורה הקשורות למאמרים שפורסמו וקריקטורות.
הפשע שבו הואשם ריד במקרה האחרון היה מתן הכותרת, (בעברית: סרוג כותנת משוגעים לבנך החייל), למאמר אודות מחלות נפש בקרב החיילים האמריקאים.
בראיינט נחקר בתיקי ההמונים אך לא הואשם.
בשני התיקים שעסקו ב-ההמונים, חבר המושבעים לא הגיע להסכמה וכתוצאה מכך הנאשמים שוחררו לחופשי.
באוקטובר, ספרה הראשון של בראיינט, "שישה חודשים אדומים ברוסיה", פורסם וזכה ל-"ביקורות חיוביות בעיקר", בעוד שריד חידש את עבודתו על "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לאחר שהממשלה החזירה את רשימותיו.
הספר פורסם רק באפריל 1919.
בפברואר 1919, בעודה בניו יורק, בראיינט נסעה לוושינגטון די.
על מנת לדבר, יחד עם אלברט ריס ויליאמס , על המצב ברוסיה.
היא נשארה בוושינגטון מספיק זמן כדי להשתתף בעצרת למען זכות הבחירה של מפלגת הנשים הלאומית, במהלכה נעצרה, הועמדה לדין ונידונה לחמישה ימי מאסר.
ההאשמות כנגדה ואחרים, ששרפו פסלון בדמותו של הנשיא וודרו וילסון על מדשאת הבית הלבן, "הבערת שריפות על רכוש ממשלתי, עמידה על השטח מסביב לבית הלבן, או ניסיון לשאת נאומים פרועים".
יחד עם קבוצת נשים שסירבה לערבות, היא ישבה לפחות שלושה ימים בכלא, במהלכם השתתפה בשביתת רעב.
עם שחרורה, היא התעקשה להעיד כעדה בפני ועדת אוברמן ועדת משנה של הסנאט שהוקמה בספטמבר 1918 כדי לחקור השפעה זרה בולשביקית בארצות הברית.
בעוד שהסיטה שאלות לגבי אמונתה הדתית, נישואיה ועניינים אישיים אחרים במהלך שני ימי עדותה, בראיינט ניסתה לשכנע את ועדת המשנה, בראשות הסנטור לי סלייטר אוברמן , שלרוסיה הייתה זכות להגדרה עצמית.
זמן קצר לאחר מכן, היא יצאה לסיבוב הרצאות ברחבי ארצות הברית, בשם "האמת על רוסיה" (The Truth About Russia), שאורגן על ידי אנה לואיז סטרונג , ובמהלכו היא פנתה לקהל גדול במספר ערים אמריקאיות וביניהן דטרויט, שיקגו, ספוקיין, סיאטל, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
לפי גרדנר, בראיינט הייתה האישה הראשונה שהגנה על לנין וטרוצקי במפגשים פוליטיים ברחבי ארצות הברית.
לאחר שבראיינט חזרה מסיבוב ההרצאות שלה במאי, היא וריד בילו את החודשים לאחר מכן בעיקר בכתיבה, בגינון בקרוטון-און-הדסון, ובמקרה של ריד, בהחלמה משפעת.
בסוף אוגוסט, ריד, שהצטרף למפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, נבחר על ידי אחת מסיעותיה, מפלגת הלייבור הקומוניסטית של אמריקה (CLP), לבקר במוסקבה כדי לבקש הכרה ב-CLP כנציגה הבלעדית של האינטרנציונל הקומוניסטי (קומינטרן) בארצות הברית.
בניגוד לריד, בראיינט נמנעה מחברות במפלגה.
ממשלת ארצות הברית הוציאה במהירות אל מחוץ לחוק את ה-CLP ואת המתחרה שלה, המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, בראשות לואיס ק.
ריד, שהיה בסכנת מעצר ולא היה יכול להשיג דרכון על מנת לנסוע לרוסיה, עזב את ארצות הברית בסוף ספטמבר 1919 בספינה סקנדינבית לכיוון אירופה, מחופש לכבאי אש.
במהלך ימי פשיטות פאלמר והבהלה האדומה החל בנובמבר 1919, ריד הואשם בקשירת קשר להפלת הממשלה בכוח.
במרץ 1920, לאחר ביקור במוסקבה, הוא נעצר ונכלא בפינלנד בדרכו הביתה.
שלושה חודשים לאחר מכן, הוא הוחזר למוסקבה בחילופי שבויים בין הפינים הלבנים (האנטי-בולשביקים) של מלחמת האזרחים הפינית לבין הבולשביקים.
מרוול (כיום: טאלין), אסטוניה, ריד שלח לבריאנט,
בראיינט, גם היא חסרת דרכון, נסעה מחופשת לאשתו של איש עסקים שוודי, והגיעה לפטרוגרד בסוף אוגוסט 1920. כאשר בראיינט הגיעה לפטרוגרד, ריד היה בבאקו, והשתתף ב"קונגרס הראשון של עמי המזרח" (הקונגרס המזרחי), יחד עם הוועד הפועל של הקומינטרן.
הוא השאיר לה מכתב עם מספר אפשרויות ללינה, אחת מהן הייתה חדר שסידר לה במלון דילובוי במוסקבה.
במלון זה, ב-15 בספטמבר, נפגשו השניים מחדש, בילו יחד את הימים שלאחר מכן וביקרו את לנין, טרוצקי, המהפכן ההונגרי בלה קון, ואנוור פאשה, שר מלחמה לשעבר באימפריה העות'מאנית .
בראיינט החלה להגיש כתבות חדשותיות במוסקבה עבור שירות החדשות הבינלאומי , שהעסיק אותה לפני שעזבה את ניו יורק.
במכתב מיום 14 בנובמבר 1920, היא הסבירה את נסיעתה והפגישה המחודשת עם ריד:
שבוע לאחר שובו של ריד מבאקו, הוא החל לחוות סחרחורת וכאבי ראש, שנחשבו תחילה כתסמינים של שפעת.
חמישה ימים לאחר מכן, כשהחל להזות, הרופאים אבחנו אותו כחולה בטיפוס ושלחו אותו לבית החולים.
שם, עם בראיינט לצידו, הוא נפטר ב-17 באוקטובר 1920, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-33.
ביום הלווייתו של ריד, בהתאם למנהג הרוסי, הלכה בראיינט לבדה למאחורי קרון המתים, בראש מסע הלוויה.
היא התמוטטה במהלך הקבורה מהתקף לב.
היא התעוררה בחדר המלון שלה.
בין אלה שלצד מיטתה היו אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, שנעצרו בארצות הברית וגורשו לרוסיה בסוף 1919.
לאחר מותו של ריד, בראיינט השיגה את אישורו של לנין לטייל בגבולות דרום רוסיה ובמדינות השכנות.
היא נסעה ברכבת לאורך הערבה הקזחית , דרך אזורים שנפגעו קשה מרעב, לטשקנט, לבוכרה ולגבולות איראן ואפגניסטן, ראיינה ורשמה הערות.
היא חזרה לארצות הברית במהלך קיץ 1921, ונשארה שם כשנה, במהלכה פגשה לראשונה את ויליאם כריסטיאן בוליט ג'וניור , שהיה אז עורך מנהל של סיפורי סרטים בסרטי פרמאונט, בניסיון לשכנע אותו להפוך את "עשרת הימים שזעזעו את העולם" לסרט.
בוליט, בוגר אוניברסיטת ייל ממשפחה עשירה שמקורה בפילדלפיה, עבד כעיתונאי ענייני חוץ, ולאחר מכן כדיפלומט במחלקת המדינה של ארצות הברית, עד שפרש זמנית מהפוליטיקה והחל לעבוד בפרמאונט.
מאוחר יותר חזר לעסוק בפוליטיקה והפך לשגריר ארצות הברית הראשון בברית המועצות.
לבריאנט ולבוליט היו תחומי עניין משותפים ברוסיה, עיתונאות וג'ק ריד, שבוליט העריץ.
אף על פי שפארמאונט לא המשיכה בפרויקט "עשרת הימים שזעזעו את העולם", בוליט הוקסם מבראיינט והחל לחזר אחריה, מרדף שלאחר כשנתיים הסתיים בנישואיהם.
באוגוסט החל העיתון "ניו יורק אמריקן", עיתון של תאגיד הרסט , לפרסם סדרה של 16 מאמרים של בראיינט המתארים את הרעב ברוסיה, המדיניות הכלכלית החדשה של לנין, סוף מלחמת האזרחים ברוסיה, ונושאים קשורים.
באופן כללי, הטון של מאמרים אלה היה "מפוכח ולא חסך בפרטים, בניגוד לדיווחיה הנלהבים לעיתים קרובות בסיפוריה מ-1918".
באוקטובר הייתה בראיינט לדוברת הראשית באנדרטה לזכר ריד בעיר ניו יורק, והיא בילתה חלק מזמנה באיסוף מסמכיו של ריד לצורך פרסום אפשרי.
היא גם קבעה עם סינדיקט קינג פיצ'רס , סוכנות נוספת של הרסט, במטרה לחזור לרוסיה כדי לכתוב דיוקנאות של רוסים.
הראשון שבהם הופיע בדפוס ביוני 1922 והוביל לבסוף לכתיבת ספרה השני, "מראות מוסקבה", בשנת 1923. מסעותיה של בראיינט באירופה כללו הפעם את מוסקבה, ברלין, לונדון, פריז וערים נוספות.
בסוף אוקטובר הייתה ברומא יחד עם בוליט.
שם, בסוף 1922, כתבה אודות בניטו מוסוליני, המנהיג הפשיסטי שעלה באותו זמן לשלטון, אשר הצליחה לראיין.
לאחר איסוף חומרים ממגוון מקורות, כולל אשתו של מוסליני, רייצ'ל מוסוליני, כתבה בראיינט מאמר בשם "מוסוליני מסתמך על יעילות כדי לשחזר את איטליה", שפורסם בניו יורק אמריקן בתחילת 1923. היא תיארה את הדיקטטור העתידי כך:
מבסיסה בטורקיה, היא נסעה לפלרמו כדי לראיין את מלך יוון המודח, קונסטנטינוס הראשון, ולאתונה כדי לראיין את בנו, גאורגיוס השני.
זמן קצר לאחר מכן, בראיינט השהתה את הקריירה העיתונאית שלה כדי להתמקד במשפחתה.
מאוחר יותר ב-1923, בראיינט ובוליט עברו לפריז, שם נישאו בדצמבר, כחודשיים לאחר מכן, בראיינט ילדה את בתה היחידה, אן מוהן בוליט (1924–2007).
בשנת 1925 היא ובוליט צירפו למשפחתם ילד בן 8, רפיק איסמעילי ביי, אותו הכירו בטורקיה.
כאשתו של אדם עשיר, לבריאנט היו תפקידים הקשורים לניהול משק בית מהמעמד הגבוה: .
היא אמרה למבקר בביתה שהיא רואה את חייה החדשים כ-"חסרי תועלת", ונישואי בראיינט-בוליט החלו להתערער.
ב-"לואיז בראיינט מזדקנת" (Louise Bryant Grows Old), ההיסטוריונית כריסטין סטנסל בוחנת את השינויים הגדולים בחייה של בראיינט לאחר נישואיה לבוליט:
אף על פי שבראיינט המשיכה לכתוב, מעט מעבודותיה לקראת סוף חייה פורסמו.
כתבת העיתונות האחרונה שלה, "גירושים טורקיים", על יחסו של אטאטורק לנשים, הופיעה ב-"דה ניישן" (The Nation) באוגוסט 1925. עד שנת 1926, בראיינט, שבדרך כלל נמנעה מאלכוהול בצעירותה, סבלה בראיינט מההפרעה אדיפוזיס דולורוזה , מחלה כואבת וחשוכת מרפא שבעקבותיה שתתה בתדירות גבוהה.
בוליט, ציטט את השתייה של אשתו וטען שהיא הייתה מעורבת במערכת יחסים לסבית עם הציירת והפסלת האנגלית גוון לה גאליין , בתו החורגת של הסופר ריצ'רד לה גאליין .
בוליט התגרש מבראיינט ב-1930 וזכה למשמורת בלעדית על אן.
בראיינט נשארה בפריז, לעיתים ייעצה לסופר קלוד מקיי , וסייעה לזמן קצר לחוקרים מאוניברסיטת הרווארד בשימור מאמרים של ריד.
בראיינט נפטרה ב-6 בינואר 1936 מדימום מוחי בסוור , שבפרברי פריז, ונקברה בבית הקברות דה גונר בוורסאי.
בשנת 1998, שלושה מתנדבים מהוועדה למורשת תרבותית של אורגון נסעו לפריז כדי למצוא את קברה וגילו שהוא מתפורר, ללא תאריך, ומתוכנן להסרה.
באמצעות מאמצי הוועדה וכן תרומות, חלקן מקרובי משפחתם של בראיינט ובוליט, שוחזר הקבר.
הסיפור של בראיינט-ריד מסופר בסרט אדומים משנת 1981, בכיכובם של דיאן קיטון בתור בראיינט ווורן ביטי בתור ריד.
שחקני המשנה כוללים את ג'ק ניקולסון בתפקיד יוג'ין או'ניל, מורין סטייפלטון בתפקיד אמה גולדמן, יז'י קוסינסקי בתפקיד גריגורי זינובייב (אחד המנהיגים הבולשביקים), ואדוארד הרמן בתפקיד מקס איסטמן.
המסמכים האישיים של בראיינט הועברו לבוליט, איתו נשארו עד שבתם אן תרמה את האוסף לאוניברסיטת ייל ב-2004. הם קיימים כאוספים נפרדים, המסמכים של לואיז בראיינט (MS 1840) והמסמכים של ויליאם כ.
בוליט (MS 112) בספרייה לזכר סטרלינג בייל .
המסמכים של לואיז בראיינט מורכבים מכ-5.8 מ' של מכתבים, טקסטים, תצלומים, אמנות וחומרים אחרים שיצרה או אספה בין השנים 1916 ל-1936.
עבודתה העיתונאית המוקדמת של בראיינט הופיעה בפרסומים בקולג' ובעיתונים - הפורטלנד ספקטייטור, שבו בראיינט הייתה לעורכת, והאורגוניאן, עבורו היא עבדה כפרילנסרית - בפורטלנד.
עבודות מאוחרות יותר הופיעו במגזינים עצמאיים, כולל ההמונים והליברייטור (The Liberator.
חלקם, שנכתבו עבור פרסומי הניו יורק אמריקן ושאר פרסומי הרסט, הועברו לסינדיקציה לעיתונים ברחבי אמריקה הצפונית.
אוספי מאמריה הופיעו כספר ב-1918 וב-1923. להלן רשימה חלקית של עבודתה שפורסמה.
"האכלה בית ספרית: ההיסטוריה והפרקטיקה שלה בבית ומחוצה לה"
"המשחק: מחזה מוסר במערכה אחת"
"הימים האחרונים עם ג'ון ריד: מכתב מלואיז בראיינט"
לואיז מריה הנסון (בשוודית: Louise Maria Hansson; נולדה ב-24 בנובמבר 1996) היא שחיינית שוודית.
אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-100 מטר גב, סגנית אלופת עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-100 מטר פרפר וזוכת מדליית ארד באליפות עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-50 מטר גב.
שותפה לשיא עולם בבריכת 25 מטר במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב.
אביה, לארס אולף הנסון, מאמן שחייה במועדון השחייה שבו התאמנה בעיר מגוריה.
אחותה הצעירה, סופי הנסון אף היא שחיינית אלופה ושיאנית עולם במשחה שליחות בבריכת 25 מטר ואלופת אירופה במשחה ל-100 מטר חזה.
היא למדה ושחתה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
באליפות אירופה שנערכה בדברצן הונגריה במאי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.72 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.80 דקות ופעמיים במקום עשירי, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.79 שניות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.11 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם מישל קולמן, יני יוהנסון ושרה שסטרם בשיא אירופה חדש של 3:55.24 דקות, אחרי סין (3:54.41 דקות) ולפני אוסטרליה (3:55.56 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.59 שניות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:45.34 דקות, אחרי הולנד (1:44.85 דקות) ולפני איטליה (1:45.73 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:07.96 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא אליפות חדש של 2:02.53 דקות ושיבון-מארי אוקונור מבריטניה (2:05.13 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 59.47 שניות, במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.74 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.16 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה פעמיים במקום חמישי, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:35.90 דקות, כשחיינית רביעית היא שחתה תוצאה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 54.54 שניות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי 7:50.26 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:59.72 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.45 דקות, כשחיינית רביעית היא שחתה תוצאה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.00 שניות, במקום 31 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.73 שניות ובמקום 29 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.66 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בקופנהגן, דנמרק 2017 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ביחד עם מישל קולמן, שרה שסטרם ונטלי לינדבורג בתוצאה של 1:35.92 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא עולם חדש של 1:33.91 דקות ולפני דנמרק (1:36.02 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.56 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.19 שניות.
אלופה ושיאנית עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-7 מדליות, 3 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
לואיז אדולפה לה בו הייתה מלחינה גרמנית של מוזיקה קלאסית.
היא נולדה ב, הדוכסות הגדולה של באדן – נפטרה בבאדן-באדן.
היא למדה עם המוזיקאים הבולטים קלרה שומאן ופרנץ לכנר, אך המדריך העיקרי שלה היה .
כמו מלחינות רבות אחרות במאה ה-19, היא החלה את דרכה במוזיקה כפסנתרנית, ומאוחר יותר התפרנסה מהוראה, ביקורת ונגינה.
יש לראות את מעמדה של לואיז אדולפה לה-בו כמלחינה מקצועית לאור הקשיים שניצבו בפני נשים בהתבססותן במקצוע זה.
היא בין המלחינות הראשונות שבחלק מיצירותיה שוברות את התבנית של צורות הלחנה "נשיות" מבוססות, כגון שירים אמנותיים וקטעי פסנתר ויצרה גם יצירות מתוזמרות עשירות שדורשות ביצוע בפומבי.
למלחינות אז חסרה הייתה לעיתים קרובות הרשת החברתית הדרושה לארגון הביצוע של יצירות כאלה והן גם נחשבו גם כחסרות הכישורים הדרושים לכך.
המיומנויות הנחוצות של תזמור וידע פורמלי נמנעו מהן בכוונה לעיתים תכופות, הן לא הורשו להשתתף בשיעורי ההלחנה באקדמיות ולכן לא יכלו לעסוק בניצוח.
היא הייתה חלוצה בחינוך מוזיקלי לנשים.
היא ייסדה את "הקורס המוזיקה הפרטי לבנות השכבות המשכילות".
מטרתה של לואיז אדולפה לה בו הייתה להכין את בנות המעמד המשכיל למקצוע המוזיקה בצורה מוסמכת.
היא חייבה את תלמידותיה להתאמן בפסנתר לפחות שעתיים מדי יום, ובניגוד למקובל בחינוך המוזיקלי לבנות, לימדה אותן גם תיאוריה.
מטרותיה היו להעניק לצעירות השכלה מוצקה שיאפשר להן לנצל את הידע הנרכש תמורת שכר וגם להעלות את קרנה של מקצוע המדריכה למוזיקה בציבור זה ולכן גם הצטרפה ל"אגודה למורים ומורות" במינכן ב-1885, שנועדה להגן על מורים ומורות מוסמכים למוזיקה.
לואיז אדולפה לה בו נולדה כלואיז קרוליין מארי הנרייט אדולפה לה בו ב-25 באפריל 1850 ב, הדוכסות הגדולה של באדן.
היא הייתה בתם היחידה של קצין הצבא וילהלם לה בו ואשתו קרוליין (לבית ברק).
לאחר פרישתו של ויליאם לה בו מצבא באדן ב-1856, שני ההורים הקדישו את עצמם לחינוך הכללי של בתם.
מאביה וויליאם, מוזיקאי ומלחין, קיבלה לה בו שיעורי פסנתר החל מגיל חמש.
לה בו הלחינה את היצירה הראשונה שלה בגיל שמונה.
היא למדה שפות מ-1863 עד 1866 כאורחת בבית הספר המקומי לבנות.
בגיל שש עשרה סיימה את לימודיה עם תואר ממוסד פרטי לבנות, ומכאן ואילך התמסרה למוזיקה.
לאחר קונפירמציה שלה בחג הפסחא של 1865, החלה לה בו לקחת שיעורי פסנתר אצל וויליאם קאליוודה בקרלסרוהה.
היא גם קיבלה שיעורי שירה .
בשנת 1868 היא הופיעה לראשונה כפסנתרנית עם קונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן ואת קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 מאת פליקס מנדלסון בקרלסרוהה.
בשנת 1870 פגשה את פרנץ לכנר ואנטון רובינשטיין.
לה בו הגישה בקשה לשיעורי פסנתר אצל קלרה שומאן ב-1873 כדי ללמוד אתה בבאדן-באדן.
לימודיה אצל שומאן נמשכו קיץ אחד בלבד, בסך הכל שנים עשר שיעורים, בשל שיטות ההוראה של שומאן והבדלי אישיות בין שני המוזיקאים.
בסיבוב קונצרטים בפברואר 1874 הופיעה לה בו בחמש ערים בהולנד.
הסיור החל באוטרכט, עבר דרך ארנהם ורוטרדם להאג והגיע לבסוף לאמסטרדם.
לה בו סיפרה בספר זיכרונותיה שבריאותה "לא יציבה ולא מתאימה לסיבוב הופעות".
עם מכתב המלצה מאת הפסנתרן והמנצח הנס פון בילוב, החליטה משפחת לה בו לעבור למינכן כדי לאפשר ללואיז ללמוד אצל המלחין ב-1876. בשל התקנות של בית הספר המלכותי למוזיקה, לה בו חונכה בנפרד מהתלמידים הגברים.
ריינברגר ולה בו פיתחו מערכת יחסים קרובה, וריינברגר הקדיש לה את "טוקטה לפסנתר" שלו אופוס 104. בהיותה בבית הספר המלכותי למוזיקה, המורה שלה לקונטרפונקט, הרמוניה וצורה היה , ופרנץ לכנר ביקר רבות מיצירותיה.
השנים שבעקבות המעבר למינכן עד 1885 היו לתקופה היצירתית ביותר של לה בו.
ב-1877 היא יצאה למסע הופעות עם הזמרת והכנרת ברתה האפט.
הן ביקרו בכמה עיירות בבוואריה, שבהן ניגנה לואיז את יצירותיה המקוריות.
לה בו עבדה גם כמבקרת, וכתבה ביקורות עבור ה-"Allgemeine Deutsche Musik-Zeitung" בברלין החל משנת 1878. לה בו הפסיקה בסופו של דבר לערוך את הביקורות המוזיקליות כשהעורכת שלה תיקנה וקיצרה את מאמריה לעיתים קרובות למדי.
ב-1878 היא גם ייסדה את "קורס המוזיקה הפרטי שלה לבנות השכבות המשכילות".
שיעורים אלו נועדו להכין נשים לעיסוק בהוראת פסנתר.
לה בו התמקדה יותר במלחינים אחרים (כולל ברליוז, וגנר, שופן, שומאן) והתנתקה בהדרגה מ, עד סיום יחסי ההוראה ביניהם ב-1880. בקיץ 1882 כתבה את הפרטיטורה של "אופ' 27, רות - סצנות תנ"כיות לסולנים, מקהלה ותזמורת".
כריסטיאן פרידריך קאהנט מלייפציג פרסם את היצירה, והיא הוצגה בבכורה ב-5 במרץ 1883 במינכן.
גם במהלך 1882, זכתה בפרס הראשון עבור ה"סונטת צ'לו אופ.17" בתחרות הלחנה בינלאומית.
באותה שנה פגש לה בו את פרנץ ליסט בויימאר.
היא התאכזבה מהמפגש שלה עם ליסט, שכן זה לא סייע לה ברכישת קשרים, וגם כישורי הפסנתר שלה לא התפתחו יותר.
"הרביעייה אופ' 28 לפסנתר, כינור, ויולה וצ'לו" של לה בו הועלתה בבכורה בגוונדהאוס בלייפציג.
ב-1884 היא פגשה את הסופרת לואיז היץ והלחינה כמה משיריה.
גם באותה שנה נסעה לזלצבורג ולווינה, שם הכירה את אדוארד הנסליק ויוהנס ברהמס.
בשל השבריריות ההולכת וגוברת של הורי לה בו וקשייה של לואיז במינכן למצא מוזיקאים לעבוד איתם, עברה המשפחה לוויסבאדן ב-1885. כמה מיצירותיה הושמעו בוויסבאדן.
שם גם לימדה תורת מוזיקה והציעה שיעורים ווקאליים.
בויסבאדן החלה לה בו להלחין את יצירותיה חדומות, Op.
40 ו- קונצ'רטו לפסנתר, Op.
37. יצירותיה של לה בו החלו להיות מושמעות גם מחוץ לאירופה, והגיעו עד לסידני וגם לקונסטנטינופול.
בשנת 1890 נאלצה המשפחה לעבור לברלין.
לה בו החלה ללמוד תולדות המוזיקה בספרייה המלכותית.
מאוחר יותר היא הפקידה את המוזיקה שלה בידי הספרייה המלכותית לשימור.
בברלין היא פגשה מוזיקאים נוספים, ביניהם , יוזף יואכים ו.
במהלך תקופה זו, צמצמה לה בו את ההוראה לכמה תלמידים בלבד כדי שתוכל להתמקד בהלחנה ובשכפול של הפרטיטורה של "חדומות".
, חבר באקדמיה המלכותית לאומנויות בברלין מינה את לה בו לתפקיד יו"ר של בית הספר המלכותי למוזיקה אך מינוי זה בסופו של דבר לא יצא לפועל שכן מעולם מונתה אישה לתפקיד זה.
לה בו ומשפחתה עברו מגורים שוב ב-1893, והתיישבו בבאדן-באדן.
בשנים הבאות היא כתבה עוד מספר יצירות, ביניהן "סימפוניה אופ' 41 לתזמורת" שהושמעה בבכורה ב-1895 בבאדן-באדן.
לאחר שבץ מוחי, אביה ויליאם לה בו מת ב-1896, והותיר את לואיז להיות המטפלת היחידה של אמה, שהפכה כמעט עיוורת.
בקיץ 1897 סיימה לה בו את עבודתה על הפרטיטורה של הפואמה הסימפונית "הוהנבאדן", שהופיעה בבכורה ב-25 בפברואר 1898 בבאדן-באדן.
היצירה הקאמרית הגדולה האחרונה של לואיז אדולפה לה בו, "חמישיית מיתרים, אופ.54 ל-2 כינורות, ויולה ושני צ'לו" נרשמה ב-1901, אך לא פורסמה.
ב-1902 הלחינה לה בו את האופרה על אגדת "הח'ליף המכושף, אופ' 55", אותה הקדישה להוריה.
יצירות אחרות (אופ' 56 עד אופ' 65) הולחנו בבאדן-באדן במהלך השנים הבאות.
בטיול לרומא בשנת 1902, פגש לה בו את הזמר אלפרדו דה ג'ורג'יו.
ב-1910 פרסמה לה בו את האוטוביוגרפיה שלה, Lebenserinnerungen einer Komponistin ( זכרונותיה של מלחינה).
הזיכרונות כללו סיפורים על הקונצרטים שלה, חוויותיה והקשרים שלה עם עמיתים ועמיתות כאחד - חייה האישיים, כולל תהליך ההלחנה וההשראות שלה, הוזכרו רק בקצרה.לאורך כל ספר זיכרונותיה היא נעזרה ביומניה על מנת לדייק בסיפור חייה.
למרבה הצער נראה כי היומנים עצמם לא השתמרו.
בשנותיה האחרונות ערכה מסעות, עסקה בהוראה והלחנה, הופעות בקונצרטים וכתיבת ביקורות מוזיקה עבור העיתון בבאדן-באדן.
בתקופה זו החל לה בו לתת קונצרטים בבאדן-באדן.
היא גם כתבה מאמר על המוזיקה בבאדן-באדן עבור "באדבלט" לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1922, אביו של אחד מתלמידיה לשעבר הציע לה פנסיה למשך כל חייה.
ביום הולדתה ה-75, נתנה לה בו קונצרט של יצירותיה לפסנתר.
ב-17 ביולי 1927 נפטרה לואיז אדולפה לה בו בגיל 77 בבאדן-באדן.
היא נקברה ליד הוריה בבית העלמין בעיר.
לזכרה של המוזיקאית, העיר באדן-באדן קראה על שמה את ספריית המוזיקה שלהם, וב-23 ביולי 2004 הותקן לוח זיכרון ברחוב Lichtenaler Straße 46, הבניין שבו התגוררה ולאחר מכן נפטרה.
מבחינה סגנונית, היא העדיפה נושאים תמציתיים ודיוק צורני, תוך הקפדה על המסורת הקלאסית.
לסאונד שלה יש גוון רומנטי חזק, אם כי קיפאון מסוים מורגש בשנים המאוחרות יותר.
לואיז אדולפה לה בו הלחינה כ- יצירות מוזיקליות מקוריות.
שםשנההערותהח'ליף המכושף, אופ' 551901לפי הסיפור "סיפור הח'ליף חסידה'" של וילהלם האוף, הקדישה להוריה
נשארו בכתב יד12.שמונה שירי ילדים52פסנתרהולחנו ב-1881/99
נשארו בכתב יד13.שני שירים56קולות גובים, לווי פסנתרהולחנו ב-1901/3
נשארו בכתב יד14.שלוש מנגינות לשירים58הולחנו ב-1903
מוקדש למאסטרו הזמר המכובד סיניור אלפרדו דה ג'ורג'יו.15.מזמור תהילים ק62סופרן עם פסנתר אן עוגבהולחן ב-1921, כתב יד
מוקדש לחברתי הצעירה והיקרה, גב' מארי ברבק16."לילה טוב"ללאקולות עמוקים עם פסנתרמילים לשיר "לילה טוב" של תאודור שטורם, נכתב ב-1912,
כתב יד17."הריין"ללאקולות בגובה בינוני, לווי פסנתרמילים לשיר של לואיז היץ, הולחן ב-1886, כתב יד
מס'שםאופ'הרכב כליהערות1.פתיחה קונצרטית40תזמורת גדולהנוצר ב-1880, מוקדש לדוכס הגדול פרידריך ולדוכסית הגדולה לואיז מבאדן2.פנטזיה25פסנתר בלווי תזמורתנוצר ב-18813.קונצ'רטו ברה מינור37פסנתר בלווי תזמורת1887/18884.סימפוניה בפ מז'ור41תזמורת גדולה1895, כתב יש5."הוהנבאדן", פואמה סימפונית43תזמורתנוצר ב-1896–1897, כתב יד
מס'שםאופ'הרכב כלישנת פרסוםהערות1.טריו ברה מינור15פסנתר, כינור, צ'לו1880מוקדש למוזיקאי הקאמרי המלכותי הבווארי מר פרנץ ברוקנר2.רביעייה בפה מינור28פסנתר, כינור, ויולה, צ'לו1885מוקדש למאסטר הנערץ מאוד, המנהל הכללי ד"ר.
פרנץ לכנר3.רביעייה בסול מינור342 כינורות, ויולה, צ'לונוצר ב-1885, כתב יד4.חמישייה542 כינורות, ויולה, 2 צ'לי או 2 כינורות, ויולה, צ'לו, בסנוצר ב-1900
מס'שםאופ'שנת פרסוםהערות1.שלושה קטעי פסנתר (קטע פנטזיה, שיר, לחן),118762.אטיוד קונצרט לפסנתר21876מוקדש לפרופ' יוסף ריינברגר3.נושא מקורי עם וריאציות לפסנתר31877מוקדש לדר.
בית ספר לפסנתר תאורטי מעשי.
קלן: Tonger בערך 1895.18.קדנס לפרק הראשון של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 בדו מינור[אופ.
37] מאת ל' בטהובןללאכתב יד.19.קדנצות לפרק הראשון והשלישי של הקונצ'רטו לפסנתר ב־rv מינור של מוצרט [KV 466]ללאכתב יד.
מס'שםאופ'שנת פרסום1.שלושה יצירות לוויולה (קטע לילי, חלום בהקיץ, פולונז) בליווי פסנתר261884
מס'שםאופ'שנת פרסוםהערות1.סונטה בדי מז'ור לצ'לו ופסנתר171882עובד גם לכינור2.ארבעה קטעים (רומנסה, גאבוט, שיר ערש, מזורקה) לצ'לו בליווי פסנתר241882
מס'שםאופ'הערות1.רומנסה לנבל31הולחנה ב-1884, כתב יד
"ליל ערפל", "עכשיו הוא כבר לא מוותר" למקהלה מעורבת, ללא אופוס
ברקרולה לכינור וצ'לו בליווי פסנתר
הנזיר בלילה, "בואי נחמת העולם" (שירה)
במותו של הקיסר פרידריך, שיר בליווי פסנתר, כתב היד נשרף.
יצירות מאת אביה וילהלם לה בו פורסמו תחת שמה של לואיז אדולפה לה בו לפי בקשתו
כל היצירות פורסמו תחת שמה של לואיז אדולפה עם מספרי אופוס של יצירותיה לפי בקשת אביה
מס'שםאופ'שנת פרסוםהערות1."באולם הזמרים", בלדה מאת אוסקר רדוויץ לבריטון או אלט בליווי תזמורת221880, כתב יד2.שני שירים ("On the Banks of the Ayr", "O return soon") לקול נמוך בליווי פסנתר29מילים: [2]Thomas Moore[1], Robert Byrns
לואיז מרגרט הייג היא פוליטיקאית בריטית שכיהנה כשרת התחבורה הבריטית מ-5 ביולי 2024 ועד 29 בנובמבר 2024. היא חברת פרלמנט מטעם מפלגת הלייבור המייצגת את מחוז שפילד מאז 2015.
סבה ודודה היו פקידי איגוד מקצועי.
היא למדה בתיכון פרטי ולאחר מכן החלה בלימודי ממשל וכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון אך עזבה לפני שסיימה כדי ללמוד פוליטיקה באוניברסיטת נוטינגהאם.
לאחר סיום לימודיה עבד הייג במחלקת הנוער של המועצה המקומית בשנים 2006–2008, ואז עברה לעבוד כמתאמת השדולה העל-מפלגתית לאחריות תאגידית בינלאומית בפרלמנט.
מ-2009 עד 2011 התנדבה כשוטרת במשטרת לונדון.
מ-2012 ועד לבחירתה לפרלמנט ב-2015 עבדה הייג בחברת הביטוח אביבה כמנהלת מדיניות ציבורית והייתה אחראית לנושאי ממשל תאגידי ומדיניות השקעות אחראית.
הייג נבחר כמועמדת מפלגת הלייבור במחוז שפילד הילי במאי 2014, ונבחרה כנציגת המחוז לפרלמנט בבחירות הכלליות של 2015.
בספטמבר 2015 מונתה הייג לשרה לענייני שירות המדינה ורפורמה דיגיטלית בממשלת הצללים של ג'רמי קורבין.
בפברואר 2016 נבחרה הייג לחברת הפרלמנט "החרוצה ביותר" מין חברי הפרלמנט החדשים שנבחרו ב-2015. הייג מילאה תפקיד מרכזי בספטמבר 2016 בחשיפה של הפסקת הטבות במס למאות נשים, שנבעה מטעות מצד חברת Concentrix, קבלן משנה של רשות המיסים בבריטניה.
בעקבות החשיפה הופסקה ההתקשרות של הרשות עם החברה.
בדצמבר 2016 קיבלה הייג איומים על חייה לאחר שקראה לקיים דיון על איסור פעילותה של קבוצת הימין הקיצוני של בריטניה פירסט.
משטרת דרום יורקשייר התקינה לחצני מצוקה במשרדה של הייג וכן תגברה את אבטחתה באמצעות שוטרים במדים ושוטרים סמויים.
באוקטובר 2016 מונתה הייג לשרה לענייני כלכלה דיגיטלית בממשלת הצללים.
במסגרת תפקידה קידמה מספר תיקונים לחוק הכלכלה הדיגיטלית שעבר ב-2017, בין היתר חובה לתחנות טלוויזיה לכלול כתוביות בתוכן מקוון.
כמו כן פעלה להעלאת מודעות לצורך בהגנה על ילדים באינטרנט וברשתות חברתיות.
הייג שמרה על מקומה בפרלמנט גם בבחירות הבזק של 2017, ואחריהן מונתה לשרת המשטרה בממשלת הצללים.
הייג קראה להגביר את ההגנה לשוטרים המעורבים במרדף אחר כלי רכב, העלתה לסדר היום את הדאגה לבריאות הנפשית של קציני משטרה, והאשימה את הממשלה באחריות לעלייה בפשיעה בשל הקיצוץ בתקציבי המשטרה ושירותים ציבוריים אחרים.
באוקטובר 2018 הביעה הייג את דאגתה מהצורך של המשטרה להקצות מהתקציב הכללי שלה את תשלומי הפנסיות לעובדיה על חשבון ההגנה על הציבור, וכן מכך שהמשטרה נאלצת להתמודד בכוחות עצמה עם בריאות הנפש של עובדיה, בשל החוסר במימון של מערכת שירותי הבריאות הממלכתית (NHS).
גם בבחירות הכלליות של 2019 נבחרה הייג מחדש, ובאפריל 2020 החליפה את טוני לויד, שאושפז לאחר שנדבק בקורונה, בתפקיד שרה לענייני צפון אירלנד בממשלת הצללים, האישה השנייה אי פעם בתפקיד.
ב-29 בנובמבר 2021, במסגרת סבב מינויים של ממשלת הצללים, עברה הייג לשמש כשרת התחבורה.
לאחר ניצחון הלייבור בבחירות הכלליות של 2024 מונתה הייג לתפקיד שרת התחבורה בממשלתו של קיר סטארמר, והושבעה כחברה במועצה המלכותית.
ב-29 בנובמבר 2024 הודיעה לראש הממשלה סטארמר על התפטרותה, יממה אחרי שפורסם כי דיווחה בשנת 2013 על גניבת מכשיר סלולרי אך לא עדכנה את הגורמים הרלוונטיים כשגילתה שהמכשיר לא נגנב.
בתפקיד שרת התחבורה החליפה אותה היידי אלכסנדר.
לואיז לוסיו רייס ז'וניור (בפורטוגזית: Luiz Lúcio Reis Júnior; נולד ב-14 בינואר 2001 בפיקוס שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ויאריאל מלה ליגה.
ז'וניור גדל במחלקת הנוער של מיראסול, ובשנת 2019 הצטרף למחלקת הנוער של פמליקאו.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית.
ב-7 בנובמבר 2023 חתם על חוזה חדש לחמש שנים במועדון.
בסך הכל ערך 121 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-20 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לשש שנים בוויאריאל מלה ליגה.
ב-29 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–6 על פובלנסה במסגרת הסיבוב הראשון של גביע המלך הספרדי לעונת 2024/2025. ב-8 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–2 לאתלטיק בילבאו במסגרת המחזור ה-16 לעונת 2024/2025. בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה בעונה זו.
לואיזה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Luisa di Savoia; 11 בספטמבר 1476 – 22 בספטמבר 1531), הייתה אמו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
לואיזה נולדה ב-11 בספטמבר 1476 במחוז אַן, כבתם הבכורה של פיליפו השני, דוכס סבויה, ואשתו הראשונה מרגריט מבורבון.
אחיה הצעיר, פיליברטו, ירש את אביהם כשליט דוכסות סבויה וכראש בית סבויה.
לואיזה נישאה בשנת 1488, בגיל 12, בפריז לשארל, רוזן אנגולם.
שארל היה אז בן 29 והיו אלו נישואיו השלישים.
לזוג נולדו שני ילדים: מרגריט בשנת 1492, ופרנסואה בשנת 1494.
לואיזה הייתה בקיאה בפוליטיקה ודיפלומטיה והייתה מעורה בהתחדשויות האמנותיות והמדעיות שהגיעו מאיטליה של עידן הרנסאנס.
היא גם וידאה כי ילדיה יחונכו ברוח הרנסאנס האיטלקי.
היא התאלמנה בגיל 19 והקדישה את מאמציה להבטחת עתיד מוצלח לילדיה.
לשם כך העבירה את משפחתה לחצר המלך לואי השנים עשר, בן דודו של בעלה.
פרנסואה הצעיר הפך לחביב המלך, שהשיא אותו לבתו הבכורה קלוד בשנת 1514, ובכך הפך אותו למעשה ליורשו.
עם מותו של לואי בשנת 1515 פרנסואה הוכתר למלך צרפת.
כחודש לאחר הכתרתו פרנסואה העניק לאמו את התואר "דוכסית אנגולם" ומאוחר יותר את התואר "דוכסית אנז'ו".
אמה של לואיזה, מרגריט מבורבון, הייתה אחותם של דוכסי בורבון האחרונים, שמתו ללא יורשים זכרים.
עם מותה של אחייניתה סוזן, דוכסית בורבון בשנת 1521, לואיז החלה לטעון לבעלות על דוכסות אוברן ועל שטחים אחרים שבבעלות בית בורבון.
טענות אלו, שנתמכו על ידי בנה המלך, גרמו ליריבות בינם לבין אלמנה של סוזן, שארל השלישי, דוכס בורבון.
שארל כרת ברית עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועם הנרי השמיני, מלך אנגליה במטרה לפלוש לצרפת ולהפיל את המלך, אולם פרנסואה גילה את דבר הקנוניה וגירש את שארל מצרפת.
כך לואיזה קיבלה גם את דוכסות אוברן.
הנסיכה לואיזה שימשה פעמיים כעוצרת הכתר הצרפתי, בזמן שבנה המלך לחם בשווייץ ובאיטליה.
כשפרנסואה נלקח בשבי על ידי מלך ספרד בשנת 1525 היא שמרה על חוזקה של צרפת וכן החלה במשא ומתן דיפלומטי למען שחרור בנה.
בעזרת הנרי השמיני, מלך אנגליה וסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית היא הצליחה להחזיר את פרנסואה מהשבי.
לואיזה שיחקה תפקיד דיפלומטי חשוב גם כאשר פרנסואה שהה בצרפת.
בשנת 1529 היא ניהלה משא ומתן מול גיסתה, מרגרטה לבית הבסבורג, והשתיים הביאו להסכם שלום בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה, הסכם שנקרא גם "שלום שתי הגבירות".
לואיזה מתה בשנת 1531 ונקברה בבזיליקת סן-דני.
לאחר מותה כל אדמותיה עברו לבנה והפכו לרכוש הכתר הצרפתי.
לואיזה (שם מדעי: Aloysia) היא סוג ממשפחת הורבניים הכולל 35 מינים שונים.
המוכר ביותר הוא לואיזה לימונית.
רוב מיני הלואיזה מזוהים כשיחים בעלי פרחים קטנים וצפופים, הזקוקים לכמות רבה של מים וחום.
בישראל ובעולם הערבי השימוש העיקרי הוא בחליטת עלי הצמח, לרוב כתוסף לעשב לימון.
באירופה משתמשים בה ליצור של תרכיזים, סורבים, גלידות ואף לרטבים אשר מוגשים עם מנות בשר.
השיח מוכר ברפואה העממית והאלטרנטיבית כצמח מרפא לטיפול בהפרעות במערכת העיכול ונגד כאבי גרון.
לואיז (מקלור) שץ נולדה ב-1916 בוונקובר, קנדה.
בגיל שלוש עברה עם משפחתה למינסוטה, ארצות הברית.
אביה, במאי תיאטרון, השתלב בבוהמה המקומית ובילה בסיבובי הופעות באמריקה.
ב-1939 היא סיימה תואר שני באמנות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שם רכשה את מיומנותה בצבעי מים.
בזמן מלחמת העולם השנייה היא עבדה לפרנסתה כשרטטת של בוני הספינות במפרץ סן פרנסיסקו שם הכירה את בעלה לימים בצלאל שץ.
לאחר שנות המלחמה עבדה לואיז בקבוצת האמנים "שבעה מקליפורניה".
שם יצרה הדפסים ומתווים לבדים.
בצלאל שץ ולואיז חיו בסן פרנסיסקו בשכנות עם אמנים ויוצרים רבים, בהם גם הסופר הנרי מילר, שהפך מאוחר יותר לבעלה של איב, אחותה של לואיז.
הנרי מילר, שהתחבר אדוקות עם לואיז ובצלאל באותה תקופה הגדיר אותה כ"שקופה, חמקנית, חולמנית, עורגת, צלולה כפעמון וברורה כקורי עכביש נוצצים...".
בצלאל ולואיז נישאו ב-1948 ועברו לישראל ב-1951, שם ייסדו את הסדנה לאמנות שימושית "יעד" יחד עם זהרה שץ ואמנים נוספים.
מטרת הסדנה הייתה לייצר ולסחור באומנות שימושית שתהווה מעין תחליף למזכרות בסגנון המוסד "בצלאל".
הם חיו בירושלים בבית שץ ובביתם בעין הוד שתכנן האדריכל דוד רזניק.
גם בעין הוד השתייך הזוג בצלאל ולואיז לקהילת האמנים המקומית.
למרות עדינותה, שקיפותה ורגישותה הייתה לואיז מעורבת מאוד בקהילה, וזאת בעיקר בזכות לשכנם וחברם מרסל ינקו, שהוביל את רעיון "כפר האמנים – עין הוד".
אך בניגוד לבעלה בצלאל שץ, חיבקה הביקורת הישראלית את לואיז והרעיפה עליה שבחים.
"לואיז שץ שייכת לסוג הנדיר של ציירים שסגנונם נובע רק מתכנותיהם הנפשיות.
טכניקה מושלמת ומועודנת להפליא עומדת לרשותה..." (מרים טל, מעריב).
על אף השתייכותה של לואיז למשפחת שץ, ולמרכז חיי האמנות בארץ של אותה תקופה, היא שמרה על פרטיותה ומיעטה להתראיין.
עיקר עבודותיה בצבעי מים, עבדה גם בקולאז'ים, קיסאין, עיטורים לספרים ומרשמי אמנות שימושית.
עיטרה בציורי קיר את אוניות הנוסעים של "צים", "שלום" ו"תיאודור הרצל", יחד עם בעלה בצלאל שץ, משרד אל על בלונדון, תערוכת העשור כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל בירושלים, קירות קרמיקה למדרשת עמליה ירושלים וספריית בית העם בירושלים.
תכננה כלי נחושת שהוצגו בשנת 1954 בטריאנלה העשירית של מילאנו וזיכוה במדליית כסף.
זכתה בפרס "מעל לתחרות" עבור מתווי בדים בבית הנכות בצלאל ב-1952, פרס בית האמנים בירושלים ע"ש שן 1970. פרס ירושלים לציור לשנת 1973. וכן פרס ע"ש מרדכי איש שלום על תרומה מיוחדת לאמנות.
השתתפה בתערוכות רבות בישראל ובשאר העולם.
עבודותיה נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות ובאוספים פרטיים בישראל, ארצות הברית, אנגליה, שווייץ, צרפת ואיטליה.
לאחר פטירת בעלה, בצלאל בשנת 1978 היא המשיכה להתגורר לצד גיסתה זהרה שץ.
לואיז שץ נפטרה בירושלים בשנת 1997 בגיל 81.
לואיז פלטשר הייתה שחקנית אמריקאית זוכת הפרסים: אוסקר, גלובוס הזהב, באפט"א וסאטורן.
הייתה ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של האחות ראטשד בסרט "קן הקוקייה", וגילום דמותה של וין אדאמי בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
פלטשר נולדה בברמינגהאם שבאלבמה, לאסטל קלדוול ורוברט קייפרס פלטשר, איש דת אפיסקופלי שהקים יותר מ-40 כנסיות לאנשים חירשים.
שני הוריה היו חירשים, ועבדו עם אנשים בעלי לקות בשמיעה.
פלטשר ושלושת אחיה נולדו ללא לקות שמיעה.
דודתה לימדה אותה לדבר והכירה לה את אמנות המשחק.
ב-1957 קיבלה תואר ראשון בדרמה מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס שם עבדה כמזכירה ביום ולקחה שיעורי משחק בלילה.
את קריירת המשחק שלה החלה פלטשר בהופעות בסדרות טלוויזיה.
כאשר נישאה לג'רי ביק, היא לקחה פסק זמן מן הקריירה כדי לגדל את שני ילדיה.
בשנת 1974 חזרה לעבוד בסרטים, ושיחקה בסרט "גנבים שכמונו", שבעלה השתתף בהפקתו לצד רוברט אלטמן שגם ביים את הסרט.
כאשר לשניים היה ריב בפרויקט הבא של אלטמן, "נאשוויל", ליהק אלטמן לתפקיד אותו יצר במקור לפלטשר, את לילי טומלין.
בינתיים, הבמאי מילוש פורמן שראה אותה בסרט "גנבים שכמונו", ליהק אותה לתפקיד האחות ראטשד בסרטו "קן הקוקייה", שעליו זכתה בפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בנאום הזכייה שלה באוסקר, השתמשה פלטשר בשפת הסימנים כדי להודות להוריה.
לאחר מכן שיחקה בסרטים רבים, בין הבולטים ביניהם הם: "סערת מוחין" משנת 1983 עליו זכתה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר, "פרחים בעליית הגג" משנת 1987 עליו הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר ו"משחקי פיתוי" משנת 1999.
היה לה תפקיד חצי קבוע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בין השנים 1993–1999, והיא הרוויחה שתי מועמדויות לפרס אמי, אחת על הופעת האורח שלה ב"סודות העיר" (1996) והשנייה על הופעתה ב"ג'ואן מארקדיה" (2004).
פלטשר נשאה ב-1960 לג'רי ביק, סוכן ספרותי ומפיק, והתגרשה ממנו ב-1977. לזוג שני ילדים, שלמען גידולם לקחה פלטשר פסק זמן בן 11 שנים מן הקריירה שלה.
חשבון השטן (1999) - סרט טלוויזיה
יותר כלבים מאשר עצמות (2000)
חג המולד של דניס המאיים (2007)
לואיז ריינר הייתה שחקנית יהודייה-גרמנייה שזכתה פעמיים ברציפות בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
היא האדם הראשון אי פעם שזכה בפרס האוסקר פעמיים ברציפות.
הפרס הראשון שקיבלה היה עבור תפקידה בסרט המוזיקלי "זיגפלד הגדול" (1936), והשני היה עבור תפקידה כאיכרה סינית בסרט "האדמה הטובה" (1937).
שנה לאחר מכן פרשה מהקריירה ההוליוודית שלה, לאחר 3 שנים בלבד בתחום.
בשארית חייה התגוררה בעיר לונדון ונפטרה מדלקת ריאות בגיל 104.
לואיז דורותי ריטר היא אתלטית אמריקאית בעבר, אלופה אולימפית (סיאול 1988) בקפיצה לגובה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכתה ריטר במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר, לפני בת ארצה פמלה ספנסר (1.87 מטר) ודבי בריל מקנדה (1.85 מטר).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה ריטר במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר, אחרי טמרה ביקובה מברית המועצות (2.01 מטר) ואולריקה מייפארת ממערב גרמניה (1.99 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיימה ריטר במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה ריטר במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
המנצחת בתחרות הייתה סטפקה קוסטדינובה מבולגריה שקבעה שיא עולם חדש של 2.09 מטר, השיא הנוכחי, לפני ביקובה (2.04 מטר).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול (1988) שנערכו באוסטין טקסס ביולי אותה שנה קבעה ריטר בקפיצה לגובה שיא אישי של 2.03 מטר.
במשחקים עצמם ריטר וקוסטדינובה (אלופה ושיאנית העולם) סיימו בצוותא את התחרות לאחר שעברו כל אחת גובה של 2.01 מטר, ללא פסילות בשיא אולימפי חדש ולא הצליחו לעבור את הגובה הבא של 2.03 מטר בשלושה ניסיונות.
ההכרעה ביניהן הועברה לקפיצה נוספת בגובה של 2.03 מטר אותו עברה ריטר וקבעה שיא אולימפי חדש וזכייה במדליית הזהב, לעומת קוסטדינובה שלא הצליחה וזכתה במדליית הכסף (2.01 מטר) ובמדליית הארד זכתה ביקובה (1.99 מטר).
לואיז ריצ'רדסון היא פרופסור למדע המדינה שמתמחה בחקר הטרור.
כיום היא סגנית נשיא אוניברסיטת אוקספורד.
בעבר שימשה כנשיאת אוניברסיטת סנט אנדרוז, וכן לימדה באוניברסיטת הרווארד, וכיהנה בה כדיקנית .
ריצ'רדסון, ילדית ב במחוז ווטרפורד שבאירלנד, למדה בתיכון סנט אנג'לה, אורסולין קונבנבט, במחוז ווטרפורד, והמשיכה לתואר ראשון בהיסטוריה בטריניטי קולג' שבדבלין.
היא בעלת תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ותואר שני (1984) ודוקטורט (1989) בממשל מאוניברסיטת הרווארד.
היא זכתה בפרס הקיץ לעבודת הדוקטורט הטובה ביותר "שעוסקת בכל סוג שהוא של אמצעים שמסייעים למנוע מלחמה ולהנחיל שלום כלל עולמי."
בשנים 1981–2001 הייתה ריצ'רדסון מרצה ואחר-כך פרופסור חבר בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד (HKS), לימדה קורסים ביחסים בינלאומיים - במיוחד בנושאי הטרור, ביטחון בינלאומי וארצות הברית ומדיניות חוץ משווה.
במהלך תקופה זו גם שימשה במשך שמונה שנים כראש התוכנית ללימודי התואר הראשון בבית הספר לממשל.
היא כיהנה בתפקידים מנהליים רבים באוניברסיטת הרווארד בכללם מועצת הפקולטה וועדות אחרות הנוגעות ללימודי התואר הראשון, מעמד הנשים וזכויות האדם.
ביולי 2001, מונתה ריצ'רדסון לדיקן מכון רדקליף ללימודים מתקדמים.
עבודתה האקדמית של ריצ'ר'דסון מתמקדת בביטחון בינלאומי עם דגש על תנועות טרור.
היא הורתה בקורס גדול לתלמידי תואר ראשון בהרווארד על תנועות טרור ביחסים בינלאומיים, שעליו היא זכתה בפרס לבנסון, אותו מעניקה מועצת התלמידים לתואר ראשון למורה הטוב ביותר באוניברסיטה.
שיעור זה, ביחד עם קורסים רבים אחרים לתארים מתקדמים על תנועות טרור וטרור אירופי, היו במשך שנים רבות הקורסים היחידים שהוצעו בנושא בהרווארד.
בנוסף לפרס לבנסון, ריצ'רדסון זכתה בפרסי הוראה מ (APSA) ומ (PSA) על הצטיינות בהוראה במדע המדינה; פרס אברמסון כאות הוקרה על "הצטיינותה ורגישותה בלימודי התואר הראשון" ופרסים רבים אחרים ממרכז בוק למצוינות בהוראה.
לאחר מינויה לדיקן רדקליף ב-2001, היא המשיכה ללמד, גם בהרווארד קולג' וגם בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד (HLS).
ב-2009 מונתה לואיז ריצ'רדסון לנשיאת אוניברסיטת סנט אנדרוז, בכך ירשה את .
היא האישה הראשונה, והקתולית הראשונה בעת החדשה שכיהנה בתפקיד.
היא מונתה לפרופסור ליחסים בינלאומיים בסנט אנדרוז בנובמבר 2010.
ריצ'רדסון היא מחברת הספר "מה הטרוריסט רוצה", שנכתב אחרי פיגועי 11 בספטמבר וכולל תיאור מקיף של הטרור.
מחקרים אחרים שלה כוללים את: "כשבעלי ברית חלוקים בדעתם: יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת במשברי סואץ ופוקלנד", "שורשי הטרור" (עורכת) ו"הדמוקרטיה וטרור-הנגד: לקחים מהעבר" (עורכת-שותפה ביחד עם רוברט ארט).
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת, בנוסף להוראתה ותפקידיה המנהליים, נשאה מעל 300 הרצאות בנושאי טרור וטרור-נגד בפני קבוצות אקדמיות ופרטיות כמו גם בפני קובעי מדיניות, אנשי צבא ומודיעין, ואנשי עסקים.
היא העידה בפני הסנאט של ארצות הברית והופיעה ב-CNN, ב-BBC, ב-PBS, ב-NPR, בפוקס ניוז ובערוצים נוספים.
לואיז ריצ'רדסון נשואה לתומס ג'בון, רופא, ולזוג יש שלושה ילדים.
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג , הייתה רעייתו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
לואיזה נולדה ב-9 במרץ 1756 בגותה, והייתה ילדתם הצעירה של יוהאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג ולואיזה, רוזנת רויס-שלייץ, בתם של היינריך הראשון, רוזן רויס-שלייץ ויוליאנה דורותיאה לואיזה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג.
ב-31 במאי 1775 התחתנה לואיזה עם הנסיך פרידריך פרנץ ממקלנבורג שוורין, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1785 מת דודו של בעלה פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ובעלה עלה לשלטון במקומו בדוכסות מקלנבורג-שוורין.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שמר פרידריך פרנץ על נייטרליות, אולם לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הוא הצטרף לקונפדרציה של הריין.
ב-1 בינואר 1808 מתה לואיזה בארמון לודוויגסלוסט, לודוויגלוסט, ובקונגרס וינה בשנת 1815 קיבל בעלה פרידריך פרנץ יחד עם בן דודו קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, מעמד של דוכס גדול.
ב-31 במאי 1775 התחתנה לואיזה עם הנסיך פרידריך פרנץ ממקלנבורג שוורין.
פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין (13 ביוני 1778 - 29 בנובמבר 1819), התחתן עם ילנה פבלובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (19 בנובמבר 1779 - 4 בינואר 1801), התחתנה עם אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין (4 בדצמבר 1784 - 13 ביולי 1840), התחתנה עם כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
וילהלמינה פרדריקה אלכסנדרינה אנה לואיזה, נסיכת הולנד (בהולנדית: Wilhelmina Frederika Alexandrine Anna Louise van Oranje-Nassau; 5 באוגוסט 1828 - 30 במרץ 1871), הייתה נסיכה הולנדית בתו של פרדריק, נסיך הולנד, ואשתו של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה.
לואיזה נולדה ב-5 באוגוסט 1828 בהאג שבהולנד לפרדריק, נסיך הולנד ואשתו לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
לואיזה חונכה על ידי אומנתה הבלגית ויקטואר ואותיר, ולמדה צרפתית, גרמנית, אנגלית, רוסית ונגינה בפסנתר.
באוגוסט 1849 נפגשה לואיזה עם קרל, נסיך הכתר השוודי-נורווגי והתאהבה בו מיד, אך קרל היה מאוכזב מהופעתה, אולם למרות זאת התארס עמה בפברואר 1850. במהלך תקופת האירוסים למדה לואיזה את ההיסטוריה והשפה השוודית, ומכיוון שהנישואים נעשו באישור הפרלמנט ההולנדי, לא איבדה את זכותה לרשת את הכס ההולנדי.
בקיץ 1850 הגיעה לואיזה לשוודיה בליווי הוריה ואחותה, וב-19 ביוני התקיים טקס הנישואים.
בין קרל ולואיזה היה שוני רב.
בעוד שהיא הייתה מאוהבת בבעלה, הוא העדיף נשים אחרות.
בין פילגשיו הידועות נמנו הרוזנת ז'וזפין ספארה, וילהמינה שרדר והשחקניות האנה סטירל ואליזה האוסר.
בשנת 1851 ילדה לואיזה את בתם לוביסה, נסיכת שוודיה, ובשנת 1852 ילדה את בנם הנסיך קרל אוסקר, דוכס סדרמנלנד.
בעקבות סיבוכים שהיו במהלך הלידה, לא יכלה לואיזה ללדת יותר ילדים.
בשנת 1854 מת בנם קרל אוסקר, וקרל לקח זאת באופן קשה, מכיוון שפירוש הדבר היה שצאצאיו לא יוכלו לעלות על כס המלוכה לאחר מותו.
לואיזה הציעה לקרל להתגרש כדי שיוכל לשאת אישה אחרת, אולם הוא דחה את ההצעה.
בנוסף הייתה לואיזה ביישנית ושקטה, ולא מילאה את תפקידה כראוי.
ב-8 ביולי 1859 מת חמיה אוסקר הראשון, מלך שוודיה, ובעלה קרל עלה במקומו לשלטון כקרל החמישה עשר, מלך שוודיה.
ב-5 באוגוסט 1860 הוכתרה לואיזה בנורווגיה כמלכת נורווגיה, ובכך הייתה למלכה הראשונה מתקופת ימי הביניים שהוכתרה בנורווגיה.
לואיזה לא התערבה בפוליטיקה ובענייני הממשל, והעבירה את זמנה בפעילות פילנתרופית.
לואיזה התעניינה במוזיקה והיסטוריה, ולקחה שיעורים בפסנתר מהפסנתרן השוודי אדולף פרדריק לינדבלאד.
בנוסף תרגמה יצירות מאנגלית והולנדית לשוודית, ומכרה אותם למטרות צדקה.
לואיזה ובתה היו תלמידות של ננסי אדברג, חלוצת שחייה לנשים: השחייה בתחילה לא נחשבה למעשה ראוי לבנות, אך כאשר המלכה ובתה הנסיכה לוביסה תמכו בה על ידי השתתפות בתחרות שחיה בשנת 1862, נעשתה השחייה אופנתית, והפכה במהירות למקובלת אף לנשים.
לואיזה העדיפה חיי משפחה שקטים, והשתדלה להימנע מכל טקס רשמי ומהחובות הייצוגיות.
קרל שאהב מסיבות ובילויים העדיף להתרחק מאשתו, והעביר את זמנו יחד עם פילגשיו, אולם את בתו לוביסה מאוד אהב ושמר עמה על קשר חזק ביותר.
לואיזה סבלה מבריאות לקויה, ואפשר שהיה זאת מחמת התרחקות בעלה ממנה.
בשנת 1870 ביקרה לואיזה בהולנד, כדי להיות נוכחת במות אמה.
בשובה לסטוקהולם חלה קרל והיא טיפלה בו.
כתוצאה מתשישותה הרבה חלתה בדלקת ריאות, וב-30 במרץ 1871 מתה בסטוקהולם.
מנישואיה לקרל החמישה עשר, מלך שוודיה נולדו לה שני ילדים:
לוביסה, נסיכת שוודיה (1851 – 1926), התחתנה עם פרדריק השמיני, מלך דנמרק
לואיזה, נסיכת הסן-קאסל , הייתה אשתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
לואיזה נולדה בקאסל ב-7 בספטמבר 1817, לוילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, נכדתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
בהיותה בת שלוש עברו הוריה להתגורר בדנמרק, ולכן הרגישה את עצמה דנית ולא גרמנית, ומשום כך בבגרותה לא נמנעה להיכנס לסכסוכים עם המדינות הגרמניות.
ב-26 במאי 1842 התחתנה לואיזה בקופנהגן, עם בן דודה מדרגה שנייה, כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
ההצדקה לבחירה זו הייתה נישואיו ללואיזה, שכאחייניתו של כריסטיאן השמיני, קדמה לבעלה בסדר הירושה לכתר הדני.
בשנת 1863 תבע לעצמו פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (מי שלימים יהיה חמיו של וילהלם השני, קיסר גרמניה), את התואר פרידריך השלישי, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
פרידריך השלישי מונה לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין, לאחר שאביו, בתמורה לפיצוי כספי, ויתר על תביעותיו כראשון בתור לרשת את שתי הדוכסויות.
קרובות המשפחה הקרובות ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי, היו דודתו מצד אביו, הנסיכה לואיז שרלוט, שנישאה לוילהלם, נסיך הסן-קאסל, ובנותיה.
יחד עם בת נוספת חשוכת ילדים, וילהמינה, דוכסית גליקסבורג, היורשת הבאה הייתה לואיז, אחותו של פרדריק השישי, שנישאה לדוכס אוגוסטנבורג.