tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התסריט של רונלד הארווד מבוסס על הרומן תיאטרון (Theatre) של סומרסט מוהם משנת 1937. העלילה מתרחשת בלונדון, 1938 ומתרכזת בשחקנית תיאטרון מפורסמת שמרגישה עצמה מבוגרת ועייפה ורומן עם מאהב צעיר מפיח בה כוחות חדשים.
אנט בנינג הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ג'וליה למברט (אנט בנינג) היא שחקנית תיאטרון מפורסמת בלונדון בעשור החמישי לחייה.
בעלה מייקל גוסלינג (ג'רמי איירונס) הוא המנהל האמנותי של התיטארון והאלמנה העשירה דולי דה פריס (מרים מרגוליס) שותפה לו בניהול התיאטרון מבחינה כספית.
לבני הזוג יש גם בן בגיל ההתבגרות בשם רוג'ר (טום סטארידג').
ג'וליה מרגישה עייפות ושעמום בחייה.
יחסיה עם מייקל הם על רקע מקצועי בלבד.
היא דורשת ממנו לתת לה פסק זמן כדי להתאושש.
כל מחשבותיה של ג'וליה מגולמות ברוחו של ג'ימי לנגטון (מייקל גמבון) שהיה המנטור שלה ותמך בה כשחקנית כשהייתה צעירה.
מייקל מכיר לה בחור אמריקאי צעיר בשם טום פנל (שון אוונס) שמחזר אחריה בהתלהבות למרות שגילו כמחצית מגילה.
הוא מקיים אתה יחסי מין סוערים שממלאים מרץ ושמחה בג'וליה.
דולי דה פריס מזהירה את מייקל אבל הוא לא מתרגש ומסכים לארח את טום בביתם בכפר.
טום מתיידד עם רוג'ר שמכיר לו שחקנית צעירה בשם אביס קרייטון (לוסי פאנץ').
טום מתחיל לחזר אחריה וג'וליה מתעמתת אתו.
טום מתגלה כג'יגולו החי על כספי נשים אך זה לא אכפת לג'וליה.
היא לוקחת חופשה ונוסעת לאי ג'רסי לנוח בבית אנה (רוזמרי האריס) ודודתה (ריטה טאשינגהם).
לאי מגיע גם ידידה הוותיק לורד צ'ארלס (ברוס גרינווד) והיא מנסה להתחיל אתו יחסים אך הוא מגלה לה שהוא גיי.
ג'וליה חוזרת ללונדון ומתכננת את נקמתה.
היא מבקשת ממייקל שיקבל את אביס לתפקיד חשוב במחזה חדש בו היא אמורה לשחק בתפקיד ראשי.
אביס "עוברת" את האודישן של מייקל ושתיהן עורכות חזרות על סצנה משותפת.
לפני הפרמיירה מחתים מייקל את אביס על חוזה והיא פורצת בשמחה.
בהצגה מפתיעה ג'וליה את אביס בבגדים שמשווים לה דמות שטנית.
היא צועקת עליה ומשנה את הטקסט בהצגה.
אביס נשארת המומה והקהל מקבל את משחקה הפרוע של ג'וליה בהתלהבות.
מייקל מבהיר לאביס כי היא חתומה על חוזה לכל העונה ועליה להמשיך בהופעות עם ג'וליה.
ג'וליה יושבת במסעדה, לוגמת בירה בהנאה ומודיעה שלא תשתתף במסיבת הבכורה של ההצגה, הנקמה הושלמה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאנט בנינגג'וליה למברטג'רמי איירונסמייקל גוסליןשון אוונסטום פנללוסי פאנץ'אביס קרייטוןג'ולייט סטיבנסוןאיוויעוזרת אישית של ג'וליהמרים מרגוליסדולי דה פריסתומכת בתיאטרוןטום סטארידג'רוג'ר גוסליןברוס גרינוודלורד צ'ארלסרוזמרי האריסאמא של ג'וליהריטה טאשינגהםדודה של ג'וליהמייקל גמבוןג'מי לנגטוןמנטור מנוח של ג'וליהמרשה פיצאלןפלורנסידידה של ג'וליה ומייקל
"להיטי הזהב של אילנית" הוא אלבום האוסף השלישי של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1978 לאור חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BAN-14719. כלולים בו שני השירים ייצגה את ישראל באירוויזיון בשנים 1973 ו-1977: "אי שם" ו"אהבה היא שיר לשניים".
להיינה (בהוואית: Lāhainā, באנגלית: Lahaina) הוא יישוב במחוז מאווי, הוואי, ארצות הברית, הכולל את אתרי הנופש קאנאפאלי וקפאלואה.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020, אוכלוסיית להיינה מנתה 12,702 תושבים.
להיינה הייתה בירת ממלכת הוואי מ-1820 עד 1845, אז עברה הבירה להונולולו.
באוגוסט 2023, שרפת חורש הרסה את רוב להיינה.
נכון ל-13 באוגוסט, אושרו לפחות 93 מקרי מוות ויותר מ-1,000 בני אדם נעדרים.
ללה היה השם ההוואי המקורי והעתיק של להיינה והיא הייתה ידועה בעצי הלחם שלה.
על פי האגדה, אליאי קירח שחי בעמק קאואאולה הלך בלי כובע וקילל את השמש החמה: ("איזו שמש חסרת רחמים").
בהוואית פירושו "שמש אכזרית או חסרת רחמים", והשם בא לתאר את האקלים היבש שטוף השמש במקום.
השם ללה אומץ בתקופת שלטונו של השליט העליון הידוע כקאקאאלנאו.
הוא החזיק בלהיינה את חצרו במהלך השלטון המשותף עם אחיו, בעודו חי על גבעה בשם קקה.
קאקאאלנאו הוא ששתל לראשונה את עצי הלחם.
לפני איחוד האיים, היישוב נכבש על ידי קמהאמהה הראשון.
להיינה הייתה בירת ממלכת הוואי מ-1820 עד 1845. המלך קמהאמהה השלישי, בנו של קמהאמהה הראשון, העדיף את העיר על פני הונולולו ההומה.
הוא בנה ארמון על האי מוקו אולה מוקף בבריכה בשם מוקו הינה, לכבוד קיוואיהנה, מגן רוחני של מאווי ושל הקו המלכותי פיללני, ליד מרכז העיר.
בשנת 1824, לבקשת הצ'יפים, המיסיונרית בטסי סטוקטון פתחה את בית הספר הראשון של המיסיון הפתוח לפשוטי העם.
במאה ה-19 המקום היה יעד חשוב עבור צי צייד הלווייתנים, דבר שהוביל לעיתים קרובות לסכסוכים עם המיסיונרים הנוצרים שחיו שם.
יותר מפעם אחת הסכסוך היה כה חמור עד שהוביל להתפרעויות מלחים ואף להפגזה על להיינה על ידי צייד הלווייתנים הבריטי ג'ון פאלמר ב-1827.
בתגובה, בנה מושל מאווי האפילי את מבצר להיינה הישן בשנת 1831 כדי להגן על העיירה מפני מלחים מתפרעים.
בשנת 1845 הועברה בירת הוואי חזרה להונולולו.
במאה ה-19 הייתה להיינה מרכז תעשיית ציד הלווייתנים העולמית, עם אוניות מפרש רבות שעגנו על קו המים שלה.
עץ בניאן (פיקוס בנגלי) ניטע באתר הארמון של קמהאמהה הראשון על ידי ויליאם אוון סמית' ב-24 באפריל 1873, לציון יום השנה ה-50 להגעתם של מיסיונרים נוצרים.
ב-1 בינואר 1919, שרפה גדולה הרסה יותר משלושים בניינים בלהיינה לפני שכובתה על ידי התושבים.
השרפה ב-1919 הובילה להקמת מחלקת הכבאות של מאווי ברחבי האי ולאימוץ תקני בטיחות אש חדשים בלהיינה.
ב-8 באוגוסט 2023 פרצה שרפה בלהיינה כתוצאה מיובש, רוח, תופעות אקלימיות אופייניות, וצמחייה פרועה שצמחה סביב עמוד חשמל מרכזי שקרס.
חלק גדול מהאי נהרס, והשריפה השתוללה עד ל-14 באוגוסט.
נכון לינואר 2025, 102 בני אדם מתו בבתיהם או בניסיון לברוח,ושניים נעדרים; לפחות 11,000 בני אדם נאלצו להתפנות.
FEMA העריכה כי כמעט 3,000 מבנים נהרסו והעמידה את אומדן הנזק על 5.52 מיליארד דולר נכון ל-11 באוגוסט 2023. ראש העיר של מחוז מאווי אמר: "שום דבר מזה לא נמצא שם.
הכל נשרף עד היסוד." בין המבנים שנהרסו היו כנסיית וואיולה ופונדק החלוצים (פיוניר אין).
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח כולל של 24.1 קמ"ר, מתוכם 20.2 קמ"ר קרקע ו-3.9 קמ"ר, או 16.26%, הם שטח מימי.
להיינה היא אחד המקומות היבשים ביותר בהוואי מכיוון שהיא נמצאת במדבר צל הגשם של הרי מאווי המערביים.
ישנם סוגי אקלים רבים ושונים במחוזות השונים של לאהינה.
הרובע ההיסטורי הוא היבש ביותר מבחינת משקעים ובו נמל הסירות הקטנות.
קאנפאלי נמצאת צפונית לקו רוח ויש לה כפול מכמות המשקעים השנתית ובריזות תכופות.
באזורי קפאלואה ונאפילי יש כמעט פי ארבעה מכמות המשקעים השנתית בהשוואה למחוז ההיסטורי של להיינה.
ללהיינה אקלים צחיח למחצה (לפי שיטת קפן) עם טמפרטורות חמות כל השנה.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020 בארצות הברית אוכלוסיית להיינה מונה 12,702 איש.
34.8% אסייתים, 27.9% לבנים, 0.1% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.1% ילידים אמריקאים או ילידי אלסקה, 10.5% ילידי הוואי ואיי פסיפיק אחרים, ו-24.7% היו מעורבים.
היספנים ולטיניים היוו 11.5% מהאוכלוסייה.
רחוב פרונט הוא אטרקציה פופולרית עם חנויות ומסעדות וכנקודת המוקד של הרובע ההיסטורי של לאהינה עם מוזיאון ביילי, בית המשפט להיינה והכלא.
הרובע ההיסטורי כולל 60 אתרים היסטוריים בשטח קטן.
רחוב פרונט דורג כאחד מ"עשרת הרחובות היפים ביותר" על ידי איגוד התכנון האמריקאי.
פארק בניאן כולל את עץ הבניאן הגדול ביותר בארצות הברית, בגובה 60 רגל (18 מטר) עם 46 גזעים המשתרעים על שטח של 1.94 דונם (0.78 הקטרים).
מנובמבר עד מאי, טיולי צפייה בלווייתנים פופולריים בקרב תיירים.
עונת השיא של צפייה בלווייתנים בלהיינה היא ינואר עד מרץ.
לווייתן הגבן הוא המין הנפוץ ביותר שנמצא במימי הוואי, אם כי היו תצפיות נדירות של לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן מינקי, לווייתן בריד, לווייתן כחול ולווייתנים מצפון האוקיינוס השקט.
ליל כל הקדושים הוא חגיגה גדולה בלהיינה, עם קהל ממוצע של בין עשרים לשלושים אלף איש.
הערב מתחיל בסגירת רחוב פרונט לרכבים כדי להתחיל את "מצעד הקייקי" של ילדים בתחפושות.
בהמשך הערב גם מבוגרים בתחפושות מצטרפים.
יש המתייחסים לליל ליל כל הקדושים בלהיינה כ"מרדי גרא של האוקיינוס השקט".
בשנת 2008 החגיגה צומצמה עקב התנגדויות של יועצי תרבות שחשו כי ליל כל הקדושים הוא עלבון לתרבות הוואי.
בשנים שלאחר מכן הייתה השתתפות דלה באירוע, מכיוון שהרחוב לא היה סגור ולא התקיימה תחרות תחפושות.
בשנת 2011, בגלל חששות כלכליים, המחוז התיר את חידוש האירוע במלואו.
סרטים רבים צולמו בלהיינה, ביניהם מכאן והלאה של קלינט איסטווד (2010), שבו צונאמי מפלצתי הורס את רחוב פרונט.
1961 - השטן בשעה 4 בכיכובם של ספנסר טרייסי ופרנק סינטרה
1970 - The Hawaiians בכיכובו של צ'רלטון הסטון
1973 - פפיון בכיכובם של סטיב מקווין ודסטין הופמן, צולם בהאנה.
1992 - בארכה, צולם בפארק הלאומי הליאקלה
1997 - פאוור ריינג'רס טורבו - הסרט, צולם בעמק איאו
2002 - למות ביום אחר - סרט של ג'יימס בונד
2003 - הענק הירוק, צולם בקאקאהולה
2007 – שודדי הקאריביים: סוף העולם, צולם בפוקאלאני
השיר "להיינה" של לוגינס ומסינה מתוך אלבומם Full Sail משנת 1973
להיינה מוזכרת גם בשיר "The Last Resort" של האיגלס מאלבומם מ-1976, Hotel California .
במשחקי הווידאו פוקימון שמש וירח ופוקימון אולטרה שמש ואולטרה ירח, העיר קוניקוני מבוססת על להיינה.
להיות גודריץ' הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2024, בכתיבה ובימוי של האלי מיירס-שאייר, עם מייקל קיטון ומילה קוניס בתפקידים הראשיים.
אנדי גודריץ' (מייקל קיטון) הוא בעל גלריה לאמנות בלוס אנג'לס.
הוא נשוי לנעמי (לורה בנטי) הצעירה ממנו בשנים רבות ולהם תאומים בני 9 - בילי (ויויאן לירה בלייר) ומוס (ג'ייקוב קופרה).
אנדי השקוע רוב הזמן בעבודתו, מקבל בלילה שיחה דחופה מנעמי שמגלה לו כי היא מכורה לתרופות משככות כאב, אשפזה את עצמה במוסד פרטי לגמילה ואיננה מעוניינת שיבקר אותה.
אנדי ההמום מגיע למוסד אך נאסר עליו ליצור מגע עם נעמי.
לבילי ומוס הוא משקר בעניין נעמי אך הם מגלים זאת עם הזמן.
אנדי מתקשה להסיע ולקחת את ילדיו לבית הספר ומוזהר.
בין ההורים הוא מתיידד עם טארי (מייקל לורנזו אוריה) הומוסקסואל שמגדל לבדו את בנו אלכס הסובל מאפילפסיה.
אנדי נעזר בשמרטפית טלי (נועה פישר) ובבתו גרייס (מילה קוניס) מגרושתו אן (אנדי מקדואל).
גרייס בת 36 ונמצאת בהיריון מבעלה פיט (דני דפרני) שהוא רופא אף אוזן וגרון.
נוסף לכל צרותיו, עסק הגלריה צובר חובות ועומד לפני סגירה.
שותפו סיי (קווין פולאק) מציע לו ליצור קשר עם לולה תומפסון (כרמן אג'וגו) בתה של הציירת המנוחה והמפורסמת תרזה תומפסון כדי שתיתן לו זיכיון על מכירת ציורי אמה.
אנדי מוצא חן בעיני לולה והיא מסכימה לתת לו את הזיכיון.
הוא מכין את הגלריה לקראת תערוכת ציוריה של תומפסון אך ברגע האחרון מודיעה לו לולה כי החליטה להעביר את הזיכיון לגלריה גדולה ומפורסמת יותר.
אנדי נאלץ לצערו לסגור את הגלריה שלו.
נעמי חוזרת לאחר 90 ימי אשפוז ומודיעה לו על רצונה להתגרש.
בתקופה קשה זו מתהדק הקשר בינו לבין גרייס למרות שהיא מלאה טענות קשות נגדו על שהזניח אותה והיה שקוע כל הזמן בעבודתו.
אנדי לא נכנס לדיכאון אלא מתנחם בזה שהוא מלווה את גרייס בשלבי ההיריון ואוחז בשמחה את נכדתו הראשונה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמייקל קיטוןאנדי גודריץ'מילה קוניסגרייס גודריץ'כרמן אג'וגולולה תומפסוןקווין פולאקסיישותף של אנדימייקל לורנזו אוריהטאריאנדי מקדואלאןגרושתו של אנדילורה בנטינעמיאשתו של אנדיויויאן לירה בליירביליבתו של אנדיגייקוב קופרהמוסבנו של אנדידני דפרניפיטבעלה של גרייסנועה פישרטלישמרטפית
"להיות שלך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרות הישראליות עדן בן זקן ומאיה דדון.
את השיר הוציאו ב-15 בספטמבר 2022 לאור חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק כסינגל הראשון מתוך אלבומה השביעי של בן זקן, 7, וכסינגל החמישי מתוך אלבום הבכורה של דדון, "חוץ ממך".
"להיות שלך" נכתב והולחן על ידי אושר כהן, שגם הפיק אותו מוזיקלית לצד לידור עייש.
השיר מתאר מערכת יחסים כואבת ומורכבת, שבה הדוברת מתמודדת עם פרידה ועם הקושי לשחרר את אהובה שלה לחברה שהייתה קרובה אליה.
הטקסט מציג רגשות עזים של כאב ותסכול, כאשר היא מדגישה את ההקרבה שעשתה עבור בן הזוג: "הכל עשיתי בשבילך, תפרתי ת'שריטות שלך".
במקביל, יש תחושת בגידה, כאשר למרות כל מאמציה, הקשר ביניהם נשבר.
החזרה על משפטים כמו "כואב לי לא להיות שלך" משקפים את הקושי שלה להשלים עם המציאות ואת התהום שנפערה ביניהם.
בחלקו השני, השיר מעמיק בתהליך ההתמודדות הפנימית שלה.
היא מודה שקשה לה לנתק את עצמה מהזיכרונות ומהכאב, כשהראש שלה "מלא בך" והלב שלה "שבור ממך".
המילים "ואלף פעמים רציתי לדבר איתך" מבטאות את הגעגוע ואת הצורך לסגור מעגל רגשי, לצד ההבנה שהקשר היה רעוע מלכתחילה.
"להיות אבא" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אליעד נחום.
את השיר הוציאה ב-2 בפברואר 2025 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"להיות אבא" נכתב על ידי נועם חורב, והולחן על ידי סתיו שמש ואליעד נחום.
על הפקתו המוזיקלית היה אחראי אלון פרץ.
השיר מתאר את חוויית האבהות כתהליך למידה מתמשך, מלא בחששות, ניסיונות והתמודדויות.
הדובר מודה שאיש לא הכין אותו לתפקיד, והוא מגלה אותו דרך החוויות המזדמנות עם ילדו.
השיר מציג את הקשר הרגשי העמוק בין אב לבנו, תוך הדגשת האחריות הרבה המוטלת עליו – הדאגה, הלילות ללא שינה והשיחות הפנימיות עם עצמו ועם אלוהים.
לצד הפחדים והטעויות, האבהות מוצגת כדרך של צמיחה הדדית, שבה גם האב לומד, מתנסה ונותן את כולו.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הורכב מסרטונים שונים של אבות ישראלים עם ילדיהם.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר שלושה כוכבים מתוך חמישה וכתב: .
"להיות אבא" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
הוא הגיע למקום השביעי במצעד הפזמונים השבועי של "מדיה פורסט ישראל", המבוסס על נתוני איירפליי בתחנות הרדיו.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-320 אלף צפיות ביוטיוב.
מעבר לסדר: 12 כללים נוספים לחיים הוא ספר עזרה-עצמית רב מכר, משנת 2021 מאת הפסיכולוג הקליני הקנדי, אישיות היוטיוב ופרופסור לפסיכולוגיה ג'ורדן פיטרסון, ומהווה המשך לספרו משנת 2018 12 כללים לחיים.
בעברית יצא הספר בהוצאת סלע מאיר ב-2021.
העניין הראשוני של פיטרסון בכתיבת ספרו הקודם, 12 כללים לחיים, נבע מתחביב אישי של מענה על שאלות באתר Quora; אחת השאלות שהופנו אליו הייתה: "מהם הדברים החשובים ביותר שכל אחד צריך לדעת?", ופיטרסון השיב לה באמצעות 42 כללים.
הכללים, במהותם, נועדו להיות פסיכולוגיים ומעשיים, ומובאים דרך אפיזודות ספציפיות מניסיונו הקליני של פיטרסון.
לדבריו, הכללים נוסחו "במפורש כדי לסייע בהתפתחותו של הפרט", אף כי עשויים להיות שימושיים גם ב"רמות של ארגון חברתי הכוללות את הפרט".
פיטרסון טוען כי שני ספריו מבוססים על הרעיון שכאוס וסדר הם "שני מרכיבי היסוד של המציאות", וכי "בני אדם מוצאים משמעות כאשר הם מאזנים ביניהם בצורה מיטבית".
ההבדל בין שני הספרים, לדבריו, הוא שהראשון מתמקד "בסכנות שבעודף כאוס", ואילו השני עוסק יותר "בסכנות שבעודף סדר".
פיטרסון מוסיף כי 12 כללים "מציג את מעלותיה של השקפה שמרנית יותר על העולם", ואילו מעבר לסדר "מציג את מעלותיה של השקפה ליברלית יותר".
הספר מחולק לפרקים, כאשר כל פרק מייצג כלל אחד מתוך שנים-עשר הכללים, המוסברים בצורת מאמר:
אל תבזה בקלות דעת מוסדות חברתיים או הישגים יצירתיים.
דמיין מי תוכל להיות ואז חתור לכך בנחישות ממוקדת.
אל תסתיר דברים בלתי רצויים בערפל.
שים לב שהזדמנויות מסתתרות היכן שאחרים נטשו אחריות.
אל תעשה את מה שאתה שונא.
עבוד קשה ככל שתוכל לפחות על דבר אחד וראה מה יקרה.
נסה להפוך חדר אחד בביתך ליפה ככל האפשר.
אם זיכרונות ישנים עדיין מטרידים אותך, כתוב אותם בזהירות ובמלאת.
תכנן ועבוד במאמץ לשמר את הרומנטיקה בזוגיות שלך.
אל תיתן לעצמך להפוך לנוטר, שקרן או יהיר.
היה אסיר תודה למרות סבלך.
בעת כתיבת הספר, אשתו של פיטרסון אובחנה עם סרטן כליות סופני, אך לבסוף החלימה.
במקביל, טיפולים תרופתיים לדיכאון גרמו לפיטרסון להתמכרות לבנזודיאזפינים, בגינה טופל במרכזי גמילה ברוסיה ובסרביה, שם עבר בין השאר טיפול בקטמין ותרדמת יזומה.
במהלך מגפת הקורונה בשנת 2020, דווח על ידי בתו כי נדבק גם בקורונה.
בנובמבר 2020, זמן קצר לאחר ההכרזה על הספר, מחו מספר עובדים בסניף הקנדי של הוצאת פינגווין רנדום האוס על פרסום הספר.
נשלחו לפחות 70 הודעות אנונימיות לוועדת הגיוון וההכלה של ההוצאה, כאשר "זוג" מהן דווקא תמכו בפרסום.
מעבר לסדר יצא לבסוף לאור במרץ 2021.
ג'יימס מריוט מעיתון הטיימס כתב כי "רעיונות שמנצנצים ומרצדים בסרטוני הווידאו של פיטרסון נראים נפוחים ומתים כאשר מהודקים לדף".
מריוט טען כי פיטרסון התפרסם בזכות אישיותו ולא בזכות הפילוסופיה ה"משוגעת" שלו, וציין שפיטרסון "ייתכן ובלבל בין אישיותו לבין שיטה פילוסופית", תוך שהוא מוצא את ניתוחו של פיטרסון להארי פוטר ככולל את "האבסורדים המשעשעים ביותר בספר".
אנדרו אנתוני מהגארדיאן כתב כי: "במבט מחמיא, הכללים של פיטרסון הם ניסיון למקם אנשים בתוך החברה, להכיר במערכות ובמבנים שהתקיימו לאורך זמן, ובמקום לקרוא להרוס אותם, לעודד את הקוראים למצוא את מקומם הפונקציונלי ביותר בתוכם".
עם זאת, מתח ביקורת על כך ש"הבעיה נוצרת כאשר אוסף האמירות השגרתיות הללו מתקבלות כמעין אוונגליון".
מנגד, לריסה נולאן מ-Irish Independent כינתה את הספר "ספר פסיכולוגיה במישור אחר, ספר עזרה עצמית מעומק התהום, מפרי מוח יפהפה.
עצם כתיבתו במהלך המשבר הגדול בחייו מעידה על עוצמת הדברים שהוא מטיף להם".
הלן לואיס מהאטלנטיק ציינה כי פופולריותו של פיטרסון נובעת דווקא מ"הסתירות והחולשות האנושיות שלו".
לואיס כתבה כי: "הוא אחד הדמויות הבולטות הבודדות המוכנות להתמודד עם השאלות הקיומיות הבסיסיות ביותר...
הוא אינו מציע תוכניות להתעשרות מהירה או טכניקות להתחיל עם נשים.
הוא אינו ליברטריאני ואינו הדוניסט.
הוא מבטיח שהחיים הם מאבק, אך שהמאבק שווה את זה בסופו של דבר".
סוזן מור מהטלגרף העניקה לספר דירוג של ארבעה מתוך חמישה כוכבים, וציינה שפיטרסון "במיטבו כאשר הוא מספר סיפורים מתוך ניסיונו הקליני", ושהספר, כמו קודמו, כולל "חכמת חיים מעט בנאלית אך משולבת בעצות טובות".
עם זאת, טענה כי "אין כאן כמעט דבר לנשים" או "ניתוח ממשי של איך פועל כוח", וש"הכללים עצמם אינם שנויים במיוחד במחלוקת".
עמוס פריבס מהארץ כתב "ניכר שפיטרסון נהנה מאוד ממעמדו כדמות שנויה במחלוקת ומקפיד לתחזק אותו בפעילותו הענפה ברשתות החברתיות, בשעה שהוא משתף בלהט כל פרובוקציה שמייצרים תומכיו או מתנגדיו (כמו שורה של סרטונים קצרים שמציגים אותו כנבל בסרטי קומיקס).
עם זאת, לא ברור עד כמה קשורה הסערה שהתפתחה סביבו למה שהוא כותב בספריו.
האם באמת הרעיונות הטיפוליים שהוא מקדם והעצות שהוא מנסח כה קונפליקטואליים?" במקור ראשון ובמגזין אפוק שיבחו את הספר וציינו אותו לטובה.
באתר מאקו נכתב "ככל הנראה פיטרסון הוא פסיכולוג טוב, כי לפחות אפשר לומר שהחלקים הרגשיים בספרו מעניינים יותר מההגות החברתית."
מעבר לסדר ספג ביקורת מצד מבקרי ספרות בשל הדרך בה הוצגו דבריהם על כריכת הספר.
בפוסט ברשתות החברתיות, ג'יימס מריוט, שכינה את פילוסופיית פיטרסון "משוגעת" במספר הזדמנויות, שיתף תמונה של גב הספר, שם צוטט כאילו אמר כי מדובר ב"פילוסופיה של משמעות החיים".
הוא תיאר את השימוש בדבריו כ"משעשע".
יוהנה תומאס-קור מה-New Statesman תיארה את השימוש המחמיא בדבריה כ"מזעזע" וכ-"עיוות גס".
לאחר תלונות המבקרים, פרסם ארגון Society of Authors הצהרה בה תיאר את השימוש הלא-מדויק בביקורות על כריכות הספר כ"מעשה מפוקפק מוסרית".
מנכ"לית הארגון, ניקולה סולומון, אמרה כי "קוראים וסופרים ראויים לשיווק הוגן וכנה מצד ההוצאות.
אי אפשר להשיג זאת על ידי עיוות דבריו של סופר אחד כדי להעלות את מכירות ספרו של אחר.
הדבר מרתיע מבקרים מלבקר וקוראים מלקרוא".
למרות שלהטוטנות בצורתו המערבית, הכולל אביזרים כגון כדורים, טבעות וקלאבים מבוצע רק לעיתים רחוקות בסין המודרנית, בתקופות מסוימות בהיסטוריה הסינית הוא היה פופולרי הרבה יותר.
למעשה, חלק מהלהטוטנים המוקדמים ביותר הידועים בעולם היו לוחמים ובדרנים סיניים, שחיו בתקופת האביב והסתיו בהיסטוריה הסינית.
אזכורים לאמנים אלה בספרות הסינית העתיקה שימרו תיעוד של הישגיהם המדהימים.
מאזכורים כאלה, נראה שג'אגלינג היה צורה מוערכת ומפותחת מאוד של אומנות סינית עתיקה.
שִׁיוֹנְג יִלִיּאָוֹ (סינית: 熊宜僚), היה לוחם צ'ו מפורסם שלחם תחת המלך ג'ואנג מצ'ו (אשר שלט בין השנים 613–591 לפנה"ס) בתקופת האביב והסתיו של ההיסטוריה הסינית.
תולדות סיניות עתיקות מציינות שהוא תרגל "נונגוואן" (מסינית: "זריקת חפצים מרובים למעלה ולמטה מבלי ליפול"), והוא מצוטט לעיתים קרובות כאחד מהלהטוטנים הראשונים הידועים בעולם.
במהלך קרב בסביבות שנת 603 לפנה"ס בין מדינות צ'ו וסונג, שיונג יליאו יצא בין הצבאות וליהטט בתשעה כדורים, וכבש את תשומת ליבם של חיילי סונג.
צבא צ'ו ניצל הזדמנות זו כדי לשגר מתקפת פתע ולהביס את צבא סונג.
שו ווגאי (סינית: 鬼; תעתוק: "Xú Wúguǐ") מספר בפרק 24 של ג'ואנגזי, "ילאו משינאן שיחק בכדורים, והסכסוך בין שתי המדינות הסתיים".
לאנזי (סינית: 蘭子; תעתוק: Lánzi), היה להטוטן נוסף מתקופת האביב והסתיו בסין.
הוא חי בתקופת שלטונו של הדוכס יואן משולשלת סונג (531-517 לפנה"ס).
בתרגום גס, בפרק 8 של הליזי, אוסף עתיק של אמרות דאואיסטיות, קורא כדלקמן:
בשושלת סונג חי לו אדם בשם לאנזי.
השליט יואן משושלת סונג זימן אותו עקב כישרונו, ולאנזי הופיע עם קביים שהיו ארוכים פי שניים מאורך גופו, ואחזו בו ברגליו.
הוא הלך ורץ עליהם, וליהטט 7 חרבות – כאשר חמש מהם היו באוויר בכל זמן.
השליט יואן הורשם, והביא ללאנזי מתנה: זהב ומשי.
מאוחר יותר, לאנזי חזר להופיע לשליט יואן.
השליט יוא אמר בכעס: "לפני כן, הופתעתי למדי מיכולתך, ושמחתי לתת לך זהב ומשי.
עכשיו איני מרוצה שחזרת בתקווה לקבל עוד מתנות." לאנזי נאסר, והיה תכנון להוציאו להורגת אבל לאחר חודש, שוחרר.
המקטע מציין שלאנזי ליהטט ג'יאן (סינית: 劍; תעתוק: "jiàn"), חרב ישרה דו צדדית אשר שימשה בתקופת האביב והסתיו.
על פי ג'יאן ג'או בספרו "הלוחם המוקדם ולידת השיה", לאנזי היה מונח כללי לבדרנים נודדים בתקופות שלפני צ'ין והאן.
דיאבולו התפתח מהיו-יו הסיני העתיק, אשר נהיה סטנדרטי במקור במאה ה-12.
להיות נאהבת הוא סרט דרמה נורווגי משנת 2024 בבימויה של ליליה אינגולפסדוטיר.
זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של הבמאית, והוא עוסק באישה המתמודדת עם גירושין, מערכות יחסים ואמיתות עמוקות על עצמה.
סרט הביכורים של ליליה אינגולפסדוטיר זכה עם צאתו לאקרנים בפרס השחקנית הטובה ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל קרלובי וארי.
המבקרים שיבחו את המקוריות והאינטליגנציה של הסיפור, את הבחינה הכנה של מערכות יחסים, ואת המשחק המשובח של הלגה גורן בדמותה של מריה.
מריה, גרושה טרייה, פוגשת את זיגמונד – מוזיקאי נאה – ומתחילה איתו קשר רומנטי, הריון ונישואין מהירים.
שבע שנים מאוחר יותר, היחסים לא מה שקיוו וזיגמונד מבקש להתגרש.
כעת מריה נותרת לבד ויוצאת למסע פנימי לבחינת חייה, פחדיה והבחירות שהיא עושה בחייה.
זהו סרט על בעיות בחיי הנישואין בו אישה בוגרת נאלצת להתמודד עם מהלכים הרסניים בתוכה.
המקוריות שלו נובעת מן הדרך בה הסרט בוחן את העניין הפסיכולוגי, ומתפתח למסע של גילוי עצמי של הגיבורה.
אינגולפסדוטיר מתארת את הסרט כניסיון להאיר את התכנות הפסיכולוגי שמוביל להתנהגות הרסנית במערכות יחסים.
לדבריה, הסיפור עוסק פחות בזוגיות ויותר בקשר של האישה עם עצמה, תוך בחינה מחודשת של דימוי האישה המודרנית.
"מריה היא גיבורה שמכילה את הפחדים שלה – בעיקר את הפחד מנטישה – ומבקשת להשתחרר מתפקיד הקורבן", אומרת הבמאית.
"אני מנסה להעביר באמצעות הסרט דימוי של אישה מודרנית.
בדיקה של מה המשמעות של העוצמה הזו.
במקום להפוך אותה לקורבן או לאישה עצמאית עם מאפיינים גבריים רציתי לצור אישה שיש בה את העוצמה והחוכמה להתמודד עם הפגיעות שלה.
לעמוד מול פני הפחד הגדול ביותר שלה ובסופו של דבר להכיל את הכאב הגדול ביותר שלה.
הפחד מנטישה שגרם לה לקבל החלטות בחייה.
עבורי מריה היא גיבורה אמיתית הגבורה שלה מעוגנת ביכולת שלה להתמודד עם הבושה וההרסנות הקיימים בה.
ודרך זה גם להבין איך היא יכולה לשבור את תפקיד הקורבן ולהפוך להחלטית בחיים שלה עצמה.
תסריט, בימוי ועריכה: ליליה אינגולפסדוטיר; שחקנים: הלגה גורן – מריה; אודגייר טונה – זיגמונד; אליזבת סאנד – אמה של מריה.
ההפקה: צילום: אויסטין ממן; הפקה: נורווגיה 2024;
הפצה בישראל: קולנוע חדש בע"מ
פסטיבל הסרטים בקארלובי וארה 2024 : פסטיבל Karlovy Vary : פרס חבר השופטים, פרס השחקנית, פרס הוועד האקומני, ופרס מועצת העיתונות ‑FIPRESCI
פסטיבל הסרטים Les Arcs (צרפת): פרס עבור שחקנית מובילה (Helga Guren) ופרס חבר השופטים
Beijing IFF (26.4.2025): ארבעה פרסים בטקס Tiantan – כולל סרט, בימוי, משחק ותסריט
להציל את טוראי ריאן הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של סטיבן ספילברג, שעלילתו מתרחשת במהלך הפלישה לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.
הסרט מפורסם בחלקו בזכות עוצמת המראות והקולות של עשרים הדקות הראשונות של הסרט, המתארות את הנחיתה בחוף אומהה ב-6 ביוני 1944. לאחר מכן עוקב הסרט אחר יחידה של שמונה לוחמים העוסקת בחיפוש אחר חייל מסוים מהדיוויזיה המוטסת ה-101.
הסיפור המרכזי של הסרט, כפי שהכותרת מרמזת, הוא משימה שמטרתה להחזיר הביתה חייל שנשאר אחרון לאמו לאחר ששלושת אחיו נהרגו במלחמה.
משימה זו מונהגת על ידי קפטן ג'ון מילר (טום הנקס).
הסרט מתחיל עם הטוראי ג'יימס פרנסיס ריאן המבוגר, כשהוא מבקר עם משפחתו בבית קברות האמריקאי בנורמנדי את קברי חבריו שנפלו במלחמה.
ריאן המבוגר מתמוטט מול אחד הקברים, ומכאן הסצנה מתחלפת לתחילת הפלישה לנורמנדי ולנחיתת הכוחות הראשונים בחוף אומהה.
הכוחות שנחתו שם נתקלים בהתנגדות קשה ביותר מבונקרים ועמדות של הצבא הגרמני, סובלים מאבדות רבות ומתקשים להתקדם אל עבר היבשה.
קפטן מילר, מפקד פלוגה בגדוד הריינג'רס השני, אוסף קבוצה קטנה של חיילים ומתחיל אט אט להתקדם לעבר עמדות הגרמנים תחת אש כבדה, עד שהם מצליחים לפרוץ את אחת היציאות מהחוף.
לאחר הפלישה, בארצות הברית מגלים ששלושה בנים ממשפחת ריאן נהרגו כולם בשבוע האחרון, ומיקומו של האח הרביעי, טוראי ג'יימס פרנסיס ריאן (מאט דיימון) אשר צנח עם הדיוויזיה המוטסת ה-101 בקוטנטן, אינו ידוע.
מילר מקבל פקודה לאסוף צוות לוחמים מפלוגתו ולצאת לחפש אותו.
מילר יוצא למשימה עם 7 חיילים נוספים, ללא כל מודיעין על מיקומו של ריאן.
הצוות עובר בכמה עיירות קטנות ובדרך מאבד את טוראי אדריאן קפרזו (וין דיזל) שנהרג מירי צלף.
מילר מגיע עם הצוות למקום התרסקות של דאון תובלה שהפך למקום כינוס פצועים, שם הוא פוגש מספר חיילים אמריקאים ובהם אחד מחבריו של ראיין שמדווח שהוא וקבוצת צנחנים מגנים על גשר אסטרטגי על נהר המרדה בעיירה ראמל.
היחידה נעה לכיוון העיירה, כשבדרך הם נתקלים בעמדה גרמנית, עליה הם מסתערים ומשמידים אותה.
במהלך הקרב נהרג ארווין וויד (ג'ובני ריביסי), החובש של הצוות.
הצוות, שכעת מונה רק שישה חיילים, פוגש בריאן ובשאר הצנחנים, ומילר מבשר לריאן על מות שלושת אחיו ועל הפקודה להביאו הביתה.
ריאן, למרות הבשורה המרה, מסרב לעזוב את הגשר ולנטוש את אחיו לנשק ומתעקש להישאר ולהילחם.
מילר, שהוא הקצין הבכיר בשטח, מסכים בסופו של דבר, נוטל את הפיקוד על הכוח כולו ומציב מערך הגנה על הגשר מפני הכוחות הגרמניים.
הגרמנים מגיעים לאחר זמן קצר בכוחות עדיפים בהרבה ועם ארבעה טנקים, ובהדרגה הם משמידים כמעט את כל הכוח האמריקאי, שנסוג אל הגשר במטרה לפוצץ אותו.
שארית הכוח נסוגה אל הצד השני של הגשר כשטנק גרמני מתחיל לחצותו.
בניסיון כושל אחרון לפוצץ את הגשר, מילר נפצע אנושות.
ברגע האחרון מגיעים מפציצים של חיל האוויר האמריקני ועמם כוח קרקעי של חיילים אמריקאים, ואלו הודפים את הגרמנים.
ברגעיו האחרונים, לוחש מילר לריאן "הרווח את זה".
בסופו של דבר, מיחידתו של מילר נותרים בחיים ריאן (שזה עתה צורף אליה), טוראי ריצ'רד רייבן (אדוורד ברנס) והמתורגמן רב"ט טימותי א.
האפהם (ג'רמי דייוויס) שגויס על ידי מילר למשימה עקב שליטתו בצרפתית וגרמנית.
הסרט מסתיים בחזרה לריאן הזקן העומד בבית הקברות מול קברו של מילר, ומנסה "להראות" למילר שהוא אכן "הרוויח את זה", כלומר חי חיים מלאים וראויים עם משפחתו, אשר עומדת שם לצידו.
סיפור הסרט מבוסס על מקרהו האמיתי של סמל פרדריק נילנד מהדיוויזיה המוטסת ה-101, אשר בהתאם למדיניות ה"ניצולים יחידים" של משרד ההגנה האמריקני (שנקבעה בעקבות המקרה של חמשת האחים סאליבן), אכן הוחזר מהחזית לארצות הברית.
יש טענה כי הקשר עם פרדריק נילנד נותק, ושהוא התגלה בכפר צרפתי מספר חודשים אחרי הפלישה כשמצבו היה טוב ושהוא לא היה מעורב בקרבות.
נראה שטענה זו היא חסרת בסיס, שכן על פי מקורות אמינים יחסית – ספריו של ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז – אותר נילנד בשורות הדיוויזיה בה שירת תוך זמן קצר לאחר שיצאה ההוראה להחזירו לארצות הברית.
ישנם הבדלים רבים בין הסיפור בסרט לבין המקרה עליו הוא מבוסס, ביניהם הסיפור על יחידת החילוץ שלא היה ולא נברא, וכן העובדה שאחד מאחיו של נילנד התגלה בשבי היפני בשלב מאוחר יותר.
התסריט העלה שאלות מוסריות מהותיות ביותר, של יחס לשבויים, יחס לאוכלוסייה אזרחית בזמן מלחמה ומעל הכול השאלה האם סביר להעמיד בסכנה חמורה את חייהם של שמונה חיילים על מנת להציל את חייו של חייל אחד.
סצנת הפתיחה שמתארת את נחיתת הגל הראשון בחוף אומהה, נחשבת נאמנה מאוד למקור.
לוחמים רבים שהשתתפו בפלישה וכן היסטוריונים מפורסמים הכריזו כי הסצנה בסרט היא הקרובה ביותר למציאות מבין הסרטים שנעשו עד אז על הקרב.
לשם יצירת מראה אמין ומדויק ככל האפשר גויסו כ-1,000 חיילים מהצבא האירי להשתתף בסצנה.
הסצנה נחשבה למהפכנית באותה תקופה מפני שבניגוד לסרטים קודמים שתיארו את המלחמה, הלוחמים הוצגו בפן אנושי ופחות "הירואי": חיילים שמקיאים על הסירה בדרך לחוף ממחלת ים, לוחמים לוקים בהתקף חרדה ובהלם קרב, השפעות נזקי הרעש מההפצצות סביב (עליית דופק, בלבול וטנטון) ועוד.
הסרט זכה לביקורות טובות והצלחה קופתית, היה מועמד ל־11 פרסי אוסקר, וזכה בחמישה: על בימוי, עריכה, צילום, קול ועריכת אפקטים קוליים.
בנוסף, זכה הסרט במספר פרסי גלובוס הזהב.
עקב הצלחת הסרט, ספילברג המשיך לעסוק במערכת נורמנדי במיני-סדרה בשם "אחים לנשק", שאותה יצר יחד עם טום הנקס, שמגלם בסרט "להציל את טוראי ריאן" את דמותו של ג'ון ה' מילר.
גם בסדרה הזו, דייל דיי, שגילם בסרט את קולונל רוברט סינק, מפקד הרג'ימנט 506 שבדיוויזיה המוטסת ה-101, המשיך לשחק באותו תפקיד.
הסדרה זכתה להצלחה רבה, וזכתה בשישה פרסי אמי.
בעקבות הצלחת הסדרה נוצרה המיני סדרה- הפסיפיק, שגם היא הייתה תחת הפקתם של טום הנקס וסטיבן ספילברג.
בעוד ש-"להציל את טוראי ריאן", ו-"אחים לנשק" התמקדו במערכת נורמנדי, הפסיפיק מתמקדת בסיפורם של יוג'ין סלדג', רוברט לאקי וג'ון בזילון, במאבקם נגד האימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפסיפיק זכתה להצלחה רבה ולשמונה פרסי אמי.
השניים הפיקו יחד סדרה מלחמתית נוספת בשם "אדוני האוויר".
טום הנקס - קפטן ג'ון ה.
אדוורד ברנס - טוראי ריצ'רד רייבן
טום סייזמור - סמל מייק הורבאת'
ברי פפר - טוראי דניאל ג'קסון
מאט דיימון - טוראי ג'יימס פרנסיס רייאן
אדם גולדברג - טוראי סטנלי מליש
ג'ובני ריביסי - טוראי ארווין וייד
וין דיזל - טוראי אדריאן קפרזו
ג'רמי דייוויס - רב"ט טימותי אפהאם
טד דנסון - קפטן פרד המיל
פול ג'יאמטי - סמל ויליאם היל
בריאן קראנסטון - קולונל איי.
דייל דיי - רוברט סינק
הריסון יאנג - ראיין הקשיש
את המוזיקה לסרט, לרבות היצירה Hymn to the Fallen, כתב והלחין ג'ון ויליאמס, אשר הלחין מוזיקה לסרטים אחרים של שפילברג.
סטיבן אמברוז (2002), יום הפלישה, אור יהודה: זמורה-ביתן.
סטיבן אמברוז (2005), אחים בקרב, אור יהודה: כנרת, זמורה ביתן, דביר.
להק האוויר היא יחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי.
הלהק אחראי לפעילות האימונים, להדרכה ולפעילות השוטפת של חיל האוויר.
ראש הלהק הוא איש צוות אוויר וקצין בדרגת תת-אלוף, והוא מכונה רל"א.
להק האוויר הוא גלגול של מחלקת האוויר, שנוצר בעת ארגונו מחדש של מטה חיל האוויר לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ב-15 בדצמבר 1983 הוקם להק ראש המטה וחלק מתחומי האחריות של להק האוויר הועברו אליו.
בראשית 1998, בעקבות מסקנות ועדת עברי שחקרה את נסיבות אסון המסוקים, הוקם להק האוויר למסוקים אליו הועברו תחומי האחריות הקשורים במדיניות הטיסה של מערך המסוקים.
ב-2014 פוצל הלהק והוקם להק מבצעי אוויר שאליו הועברה האחריות על הפעילות המבצעית של החיל.
להק המודיעין (בראשי תיבות: למד"ן) הוא יחידה ראשית במטה חיל האוויר הישראלי.
הלהק מגבש ויוצר את תמונת המודיעין למשימות חיל האוויר, ומשתתף ביצירת תמונת המודיעין הכוללת, כחלק מקהילת המודיעין.
ראש הלהק הוא קצין בדרגת תת-אלוף, והוא מכונה רלמד"ן.
עד ל־2024 ראש הלהק היה איש צוות אוויר, ומאז הוא קצין מודיעין.
בשנת 2023 הוחלף סמל הלהק, שעוצב על ידי המעצב הישראלי בן דרור.
במהלך מלחמת העצמאות פעל מודיעין האוויר כאגף עצמאי במטה החיל, בסוף 1949 הוכפף כמחלקה לאגף אוויר וב־1952 כענף במחלקת אוויר (אוויר 4).
הלהק הוקם בראשית שנות ה־70 במסגרת ארגון מחדש שהנהיג מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, כגלגול של מחלקת המודיעין (מחמ"ן אוויר), שבראשה עמד קצין בדרגת אלוף-משנה.
הלהק כולל מספר יחידות לאיסוף ומחקר מודיעין אודות נושאים שונים הקשורים ללוחמה אווירית בזירת המזרח התיכון ועל־פי צי"ח שהוגדר.
מחלקת מחקר: עוסקת במידע על איומים ואמצעים: כלי טיס, טילי אוויר-אוויר, טילי אוויר-קרקע, מערכות נ"מ וטילי קרקע-אוויר (טק"א), טילי קרקע-קרקע (טק"ק), שדות תעופה, מערכות ל"א ועוד.
מחלקת מודיעין למשימות (מל"ם): אוספת מידע למשימות חיל האוויר - יעדים לתקיפה, מידע למבצעים מיוחדים ומידע לסיוע לכוחות הקרקע.
מחלקת הפעלה: עוסקת בהוצאה לפועל של משימות איסוף מודיעין.
אחת מיחידות הלהק היא יחידת שט"ל האחראית למודיעין החזותי (ויזינט) בחיל האוויר.
לְהַסָה (בטיבטית: ལྷ་ས་; בסינית מפושטת: 拉萨; בסינית מסורתית: 拉薩; בפין-יין: Lāsà; תעתיק: לָאסָה) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האוטונומי הטיבטי שבמערב הרפובליקה העממית של סין.
להסה היא גם המרכז הדתי והפוליטי של העם הטיבטי והבודהיזם הטיבטי ומקום מושבו ההיסטורי של הדלאי לאמה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 867,891 תושבים, מתוכם 648,044 בשלושת הרבעים.
המשמעות המילולית של המילה להסה היא "מקום מושבם של האלים", אם כי מסמכים טיבטיים עתיקים מגלים ששמו המקורי של המקום היה ראסה, שמשמעותו "מקום החצר" או "מקום העיזים".
העיר הוקמה באמצע המאה ה-7 על ידי מייסד האימפריה הטיבטית, סונגטסאן גאמפו, ובמהרה הפכה למרכז הפוליטי והדתי של האימפריה.
לאחר נפילת המונרכיה הטיבטית ב, ירדה קרנה של העיר, והיא חזרה למעמדה החשוב רק החל מהמאה ה-15, ובעיקר משנת 1642, אז שחרר הדלאי למה החמישי את טיבט, קבע את מקום מושבו בלהסה, ובנה את ארמון הפוטאלה על גבעה שמעל העיר.
ארמון זה הפך למרכז הדתי-תרבותי של טיבט ומקום משכנם של הדלאי למה עד לשנת 1959. בעקבות ניסיון התנקשות כושל של סין בדלאי לאמה ה-14 והנוכחי, טנזין גיאטסו, ברח האחרון בשנה זו מלהסה לעיירה דרמסאלה שבצפון הודו וזו הפכה למעונה של הממשלה הטיבטית הגולה.
בנוסף לארמון הפוטאלה, בעיר נמצאים אתרים היסטוריים ודתיים רבים הכוללים את מקדש ג'וקהנג החשוב, מקדש סרה ואחרים.
רבים מהאתרים ההיסטוריים הושמדו בתקופת מהפכת התרבות שהתחוללה בסין בשנות ה-60. השפעת הבנייה הסינית המודרנית ניכרת במערב העיר, בעוד חלקה המזרחי שמר במידה רבה על אופיו המסורתי.
אל להסה עולים לרגל צליינים טיבטים והיא משמשת כבסיס יציאה והתארגנות לטיול ברחבי טיבט.
ביולי 2006 נחנכה מסילת הרכבת שבין שבמחוז צ'ינגהאי ללהסה.
בעקבות כיבוש שטחי טיבט על ידי צבא השחרור העממי של סין הקומוניסטית, נחתם בשנת 1951 הסכם "17 הנקודות" בין המפלגה הקומוניסטית הסינית לבין שליחיו של הדלאי לאמה כנציגי ממשלת טיבט.
הסכם זה העביר את השליטה דה פקטו בטיבט לרפובליקה העממית של סין.
בשנים שלאחר ההסכם החלו התפרעויות במחוזות קאם (Kham) ואַמְדוֹ, וקמו מחתרות אלימות כנגד הסינים.
בשנת 1959 הוזמן מנהיג העם הטיבטי, הדלאי לאמה, בידי נציג מהממשל הסיני לאירוע תרבותי, אולם נאסר עליו להביא מאבטחים חמושים.
דרישה זו עוררה חשש גדול בידי טיבטים רבים אשר פחדו שהסינים מתכננים לחטוף את מנהיגם, ולמרות הפצרותיהם של יועציו, לא ביטל הדלאי לאמה את ביקורו.
השמועה על הפגישה התפשטה בכל להסה, ובבוקר יום הפגישה, ב-10 במרץ 1959, התאספו כ-30,000 טיבטים עם רובים, חרבות ואלות מחוץ לארמון פוטאלה וקראו לדלאי לאמה לא לצאת לאירוע.
במהומות נרצח אדם בהאשמה ששיתף פעולה עם הסינים וגופתו הוצגה לראווה ברחובות העיר.
בעקבות המהומות בוטל האירוע, אך הרוחות לא שקטו.
במהלך הימים הבאים המשיכו המהומות בלהסה נגד הסינים וקמו קולות שדרשו לעצמאות טיבט.
ב-17 במרץ, לאחר ששני מטענים התפוצצו בקרבת ארמון פוטאלה, עזב הדלאי לאמה את להסה בחיפוש אחר מקלט בהודו.
עזיבתו של מנהיגם הסלימה את הפרות הסדר של הטיבטים, עד שב-21 במרץ הפציץ צבא השחרור העממי את העיר, בזז מנזרים, עצר כ-8,000 איש והביא למותם של כ-85,000 איש (על פי ממשלת טיבט הגולה).
כמו כן החלו הסינים ברפורמות נרחבות בלהסה ובטיבט אשר חיזקו את אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית באזור.
הנציבות העירונית להסה משתרעת על פני 29,680 קמ"ר בדרום-מרכז המחוז האוטונומי הטיבטי וגובלת בנציבויות העירוניות מצפון, מדרום, ממזרח ו ממערב.
העיר ממוקמת צפונית להרי ההימלאיה, ב שבמזרח הרמה הטיבטית, המוקף הרים מושלגים.
גובהה של להסה הוא כ-3,650 מ', והיא אחת מערי הבירה הגבוהות בעולם.
בשל גובהה הרב, האוויר בה דליל ומכיל רק 68% חמצן בהשוואה למצוי בגובה הים.
האקלים בעיר הוא צחיח למחצה קר, הגובל באקלים סובטרופי הררי (על סמך כמות המשקעים) ובאקלים יבשתי (על סמך הטמפרטורות).
הקיץ חמים וגשום באופן יחסי (כתוצאה מהמונסון) וחורף קר ויבש.
העיר שופעת בשעות שמש, עם 3027 שעות שמש בשנה.
שלג יורד בדרך כלל באביב (מרץ-אפריל) אך בכמויות נמוכות בשל החוסר במשקעים.
הטמפרטורה המקסימלית היומית הממוצעת בחודש יוני עומדת על 23.9 מעלות, ובחודש ינואר על 8.3 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 473 מילימטרים.
הנציבות העירונית להסה מחולקת לשלושה רבעים וחמש נפות:
להעיר את נד הוא סרט קולנוע אירי משנת 1998 בכיכובם של איאן באנן, דייוויד קלי, פינולה פלנגן, ג'יימס נסביט וסוזן לינץ'.
דייוויד קלי היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על תפקידו בסרט.
את המוזיקה לסרט חיבר המלחין האירי שאון דיווי (Shaun Davey).
צילומי הסרט נערכו בכפר קרגניש ואתרים נוספים באי מאן.
ג'קי אושיי (איאן באנן) ומייקל או'סאליבן (דייוויד קלי) הם שני קשישים, חברים טובים מאז ילדותם, המתגוררים בכפר (הבדיוני) טאלימור שבאירלנד, שבו 52 תושבים בלבד.
כאשר נודע להם שהזוכה בפרס הגדול בלוטו הלאומי של אירלנד הוא תושב טאלימור, הם מחליטים, יחד עם אנני (פינולה פלנגן), אשתו של ג'קי, לגלות מיהו הזוכה.
אחרי שהם עורכים סעודה ומציעים עוף לכל תושבי הכפר ואינם מגלים את זהות הזוכה, הם מבקרים בלילה את נד דיוויין, קשיש תושב הכפר וידיד טוב של השניים, שהוא היחיד שלא הגיע לארוחה.
נד נמצא מת בביתו כשכרטיס הלוטו הזוכה עדיין בידו - הזכייה גרמה לו להתרגשות רבה שהביאה למותו.
לנד אין קרובי משפחה שידרשו את הפרס במקומו, ונראה שהזכייה תרד לטמיון.
בעקבות חלום שחלם על בילוי משותף שלו ושל נד בדיג, ג'קי משוכנע שנד היה רוצה שכולם יחלקו בזכייה שלו.
הוא ומייקל חוזרים עוד באותו הלילה לביתו של נד כדי לאסוף כמה שיותר מידע אישי עליו, בניסיון לדרוש את כספי הזכייה במקומו.
הם מחליטים להערים על הלוטו ולדרוש את כספי הזכייה תוך שמייקל מתחזה לנד.
במקביל, תושבת הכפר הצעירה מגי אוטול (סוזן לינץ') מקיימת קשר סוער עם פין (ג'יימס נסביט), חוואי מקומי המגדל חזירים, ומכונה בשל כך "פיג" פין.
פין משוכנע שהוא אביו של מוריס, בנה של מגי, ובעוד השניים מעוניינים זה בזו - נרתעת מגי מריח החזירים שדבק בפין דרך קבע, ומתלבטת בין פין לבין מחזר נוסף.
לאחר שג'קי ומייקל מתקשרים למשרדי הלוטו ודורשים את כספי הזכייה, נשלח מפקח מטעם הלוטו אל הכפר כדי לוודא את זהותו של נד.
הוא פוגש את ג'קי על חוף הים ומבקש ממנו להנחות אותו לביתו של נד.
בעוד ג'קי לוקח את המפקח בדרך עוקפת כדי לעכבו, ממהר מייקל אל ביתו של נד ופורץ פנימה, כדי שיוכל לפתוח את דלת הבית ולהעמיד פנים שהוא נד.
כל התושבים מסכימים לתוכנית, פרט לאישה אחת, ליזי קווין, קשישה נרגנת.
היא דורשת מיליון לירות איריות מכספי הזכייה, ומאיימת שאם לא תמולא דרישתה, תדווח למשרדי הלוטו על התרמית ועל ידי כך תקבל עשרה אחוז מכספי הזכייה תוך סיבוכו של הכפר כולו בפלילים.
הכפר כולו, למעט ליזי, משתתף במאמץ להסתיר מהמפקח את זהותו האמיתית של מייקל.
כאשר הכפר כולו מתכנס בכנסייה לרגל טקס האשכבה של נד, נכנס המפקח במקרה לכנסייה, ולאחר שהתושבים מבחינים בו כיוון שהתעטש עקב אלרגיה ממנה הוא סובל - מעמיד ג'קי, הנואם את נאום האשכבה, פנים כאילו הטקס הוא לכבודו של מייקל.
הוא נושא כביכול הספד למייקל ומדבר בשבחו של מייקל והחברות ארוכת השנים ביניהם, מול מייקל ושאר אנשי הכפר המתרגשים בעליל מדבריו.
המפקח בא על סיפוקו ומשתכנע שמייקל הוא נד, נותן למייקל המחאה על סכום הפרס, ואנשי הכפר מתכנסים בפאב המקומי לחגוג את קבלת כספי הפרס.
באותו זמן עושה ליזי קווין את דרכה באיטיות אל הטלפון הקרוב ביותר, טלפון ציבורי הנמצא מחוץ לכפר על קצה צוק, כדי לדווח על התרמית למשרדי הלוטו.
בעודה מחייגת, עושה את דרכו המפקח של הלוטו במכוניתו אל מחוץ לכפר, ושוב מתעטש.
ההתעטשות גורמת לו לאבד את השליטה על ההגה, והוא מתחמק בקושי מתאונה חזיתית עם מכונית המגיעה מולו - מכוניתו של הכומר של טאלימור החוזר לכפר משנת שבתון.
מכוניתו של הכומר שנאלצה לחמוק מהתאונה מתנגשת בתא הטלפון בו נמצאת ליזי, ותא הטלפון, וליזי בתוכו, נופל במורד הצוק ומתרסק.
בחגיגה בפאב מאתר ג'קי את מגי המאושרת, שיכולה כעת לממש את אהבתה לפין לאחר שחלקו בכספי הזכייה מאפשר לו לעזוב את גידול החזירים.
היא מגלה לג'קי את סודה - נד הוא אביו האמיתי של מוריס, כך שמבחינה טכנית מוריס הוא יורשו של נד וזכאי לכל כספי הפרס.
ג'קי דוחק בה לדרוש בשמו של מוריס את הכסף במלואו, אך מגי מסרבת, כיוון שגילוי הסוד יגרום לפרידתה מפין, ומוריס יגדל ללא אב.
בסצנה המסיימת את הסרט יוצאים ג'קי ומייקל, עם מוריס וחלק מתושבי הכפר, אל צוק המשקיף אל הים, כשבידיהם כוסות משקה.
הם מרימים את כוסותיהם לשמיים לכבודו של נד דיוויין, ומודים לו על המתנה שהעניק לכפר כולו עם מותו.
"להפסיק לאכול עוגות" הוא אלבום האולפן השלישי והאחרון של להקת הפאנק-רוק הישראלית שייגעצ, אשר יצא לאור ב-24 בנובמבר 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת יובל שפריר, שנתיים לאחר אלבומה השני של הלהקה, "משקאות חריפים".
הסינגל הראשון של האלבום, "התחרות האולימפית", יצא במרץ 2006. הסינגל השני של האלבום, "המילים הכי יפות", יצא באוקטובר 2006 לקראת יציאת האלבום וזכה להצלחה רבה.
הסינגל השלישי, "אם את בעניין", יצא בינואר 2007 והסינגל הרביעי, "לא בא לה", יצא במרץ 2007. באלבום השתתפו חברי ההרכב: יובל מנדלסון שכתב, שר והלחין את כל השירים למעט אחד, שיקו פלדמן, אבי מרקוביץ ואסף רייז.
יובל שפריר עיבד את האלבום ביחד עם חברי להקת "שייגעצ".
לָהסַה דֶה סלַה (בספרדית: Lhasa de Sela; 27 בספטמבר 1972 — 1 בינואר 2010), הידועה בכינויה להסה, הייתה זמרת ילידת ארצות הברית, שגדלה בילדותה במקסיקו ובארצות הברית והתגוררה במשך חייה הבוגרים בקנדה ובצרפת.
להסה ידועה בקולה הייחודי ובשירתה בשפות שונות.
להסה נולדה בביג אינדיאן, מדינת ניו יורק, לאב מקסיקני ממוצא פנמי-פולני-צרפתי-ספרדי, ולאם אמריקאית יהודייה ממוצא לבנוני-סקוטי-רוסי.
בעשור הראשון לחייה נדדה עם משפחתה ברחבי ארצות הברית באוטובוס ילדים שהוסב למטרה זו, ולמדה יחד עם שלוש אחיותיה בחינוך ביתי.
כשהייתה להסה בת שלוש עשרה התחילה לשיר בבית קפה יווני בסן פרנסיסקו.
האלבום יצא לאור תחת חברה עצמאית ממונטריאול, בשם אודיוגרם (Audiogram) וזכה להצלחה רבה.
ב-1999, אחרי מסע הופעות ממושך באירופה ובאמריקה הצפונית, עזבה להסה את קריירת השירה שלה ועברה לצרפת על מנת להצטרף לשלוש אחיותיה בחברת קרקס-תיאטרון בשם פּוֹצֶ'רוֹס (Pocheros).
לאחר זמן מה חזרה למרסיי ושבה לכתיבת שירים.
היא חזרה למונטריאול להפיק את אלבומה השני, The Living Road, שיצא בשנת 2003. בעוד ש-La Llorona נכתב רובו בספרדית, The Living Road כלל גם שירים בצרפתית.
לאחר הוצאת האלבום יצאה להסה עם להקתה לסיבוב הופעות בן שנתיים, בשבע עשרה מדינות.
היא הייתה זמרת אורחת של הלהקה האנגלית טינדרסטיקס (Tindersticks) ברצועה 'Sometimes it hurts' מתוך אלבומם 'Waiting for the moon', ומאוחר יותר הצטרפה לסולן הלהקה סטיוארט סטייפלס (Stuart Staples) לדואט ברצועה 'That Leaving Feeling', מתוך אלבומו 'Leaving Songs'.
כמו כן היא התארחה באלבומים של הזמרים הצרפתיים ארתור ה' (Arthur H) וג'רום מינייה (Jérôme Minière), ובלהקה הצוענית צרפתית Bratsch.
אלבומה La Llorona זכה בפרס פליקס (Félix Award) עבור "Artiste québécois — musique du monde" בשנת 1997, ופרס ג'ונו (Juno Awards) הקנדי עבור זמרת מוזיקת עולם הטובה ביותר בשנת 1998.
להסה קיבלה את פרס מוזיקת העולם של ה-BBC עבור האומן הטוב ביותר באמריקה לשנת 2005. מכירות שני אלבומיה יחד מתקרבות לסף המיליון ומקודמות בעיקר מפה לאוזן.
להסה נפטרה בביתה שבמונטריאול ב-1 בינואר 2010, לאחר 21 חודשי מאבק במחלת סרטן השד.
להק הוא יחידה ארגונית בחיל אוויר.
בחיל האוויר של ארצות הברית מהווה הלהק יחידה מבצעית, במדרג נמוך מכנף ובו מספר טייסות, בחיל האוויר המלכותי וצי ארצות הברית להק נמצא במדרג גבוה מכנף.
בלופטוואפה הגרמני, להק מקביל לטייסת בחיל האוויר המלכותי (או בחיל האוויר של ארצות הברית) וכפוף לכנף (Geschwader) המקבילה ללהק בחיל האוויר של ארצות הברית.
בחיל האוויר הישראלי הוקם הלהק לאחר מלחמת יום הכיפורים כיחידת-מטה במפקדת חיל האוויר.
בראש הלהק ניצב קצין בדרגת תת-אלוף (או דרגה אווירית מקבילה לבריגדיר גנרל בצבאות העולם).
להקים במפקדת חיל האוויר הישראלי:
להק תובלה אווירית – להק בתפיסה של חיל האוויר האמריקאי ולא יחידת מטה.
פעל במלחמת העצמאות והיה הבסיס לטייסת 106 ולאל על.
להק הדרכה – יחידת מטה בעבר, הלהק נוסד ב-1949 מתוך אגף הדרכה (אוויר 5) על פי המלצות ועדת שמשוני, היה בשם זה עד מלחמת ששת הימים, לאחר מכן הפך למחלקת ההדרכה במחלקת אוויר.
לאורך ההיסטוריה של חיל האוויר המלכותי הוקמו עשרות להקים, רובם הוקמו בסוף מלחמת העולם הראשונה או לקראת ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
להקים אלו פיקדו על מספר כנפות/טייסות לרוב בעלות אזור פעילות וייעוד מבצעי דומה, והם כפופים לאחד מפיקודי החיל או ישירות למטה החיל.
כיום כולל החיל חמישה להקים, כאשר שניים מהם להקי טיסה מבצעיים (להק 1 ולהק 2), ושלושה נוספים; להק 11 (לוחמה אלקטרונית והגנת סייבר), להק 22 (הכשרה ואימון), ולהק 83 (זירת המזרח התיכון).
להציל את מיסטר בנקס הוא דרמה קומית ביוגרפית אמריקאית משנת 2013, אשר עוסק בהפקת הסרט הפופולרי "מרי פופינס" של אולפני וולט דיסני משנת 1964 ובעימות מול מחברת הספר, פמלה לינדן טרוורס.
הסרט עובר בין ילדותה של טרוורס בקווינסלנד, אוסטרליה, לבין המשא ומתן על הזכויות להפקת הסרט ועל תהליך ההפקה.
הסרט בוים על ידי ג'ון לי הנקוק, והוקדש לדיאן דיסני מילר, בתו של וולט דיסני שנפטרה באותה שנה בגיל 79.
הסרט נפתח בלונדון בשנת 1961. הסופרת פמלה טרוורס נמצאת במצב כלכלי דחוק והסוכן שלה מאיץ בה לנסוע ללוס אנג'לס לפגישה עם וולט דיסני.
דיסני ניסה מזה עשרים שנה לרכוש את הזכויות להפקת סרט המבוסס על ספרה "מרי פופינס", אך טרוורס סירבה בעקביות.
לאחר שהובטחה לה התחייבות לשני תנאים - לא יהיה שימוש בהנפשות והתסריט יהיה כפוף לאישורה - היא מסכימה לנסוע.
באולפני דיסני היא פוגשת את הצוות שכבר החל לעבוד על פיתוח הסרט: התסריטאי דון דה גראדי, המלחינים ריצ'רד ורוברט שרמן, ו-וולט דיסני עצמו.
מערכת היחסים של טרוורס עם דיסני נתקלת בקשיים כבר בהתחלה: ההתנהלות הקלילה והאווירה האישית שבין אנשי הצוות אינן מוצאות חן בעיניה והיא מדכאת בעקביות צורות התנהגות לא רשמיות.
בנוסף, טרוורס מתעקשת שדמותה של מרי פופינס מייצגת את ההתמודדות המציאותית והכנה עם העולם ומנוגדת לרגש ולגחמנות, בעוד שדיסני ואנשיו מבולבלים מהזלזול שמפגינה טרוורס כלפי אלמנטים של פנטזיה שהם מציעים, בהתחשב בטיב הסיפור.
טרוורס פוסלת הצעות מתוך דקדקנות והיצמדות לפרטים שנראים שוליים ומנגד מציבה דרישות מוזרות, מוגזמות ולעיתים בלתי אפשריות.
ניכר שהיא לא עושה כל מאמץ להתפשר על מנת להוציא את ההפקה לפועל.
טרוורס מתנגדת במיוחד לאופן שבו משורטטת דמותו של ג'ורג' בנקס, אביהם המנוכר והמרוחק של הילדים.
פלשבקים שמשתלבים במהלך העלילה חושפים בהדרגה את מערכת היחסים של טרוורס עם אביה, טרוורס רוברט גוף.
גוף היה מנהל בנק, אבל סוג העבודה הטכני והרשמי דיכא את אופיו הנלהב ומלא הדמיון, והוא סבל מבעיית שתיה שהביאה לפיטוריו, לפגיעה במערכת היחסים שלו עם אשתו ולהתערערות כללית של משק הבית ומצב המשפחה.
אף על פי כן התקיים קשר חזק של חיבור ואהבה הדדית בינו לבין טרוורס הילדה, שמעריצה את אביה.
טרוורס גוף נפטר משחפת כשפמלה הייתה בת שבע, וזמן קצר לאחר מכן מגיעה לביתם דודתה אלי, אחותה הנוקשה והמעשית של אמה, שמהווה את מוקד ההשראה העיקרי לדמותה של מרי פופינס שנים לאחר מכן.
בהדרגה מבינים אנשי הצוות עד כמה הסיפור חשוב לטרוורס, שנשארת מרוחקת ככל שהיא שוקעת בכאב של זכרונותיה.
היא מתקרבת דווקא לנהג הלימוזינה שלה, ראלף, שמספר לה על בתו הנכה, ומסירותו נוגעת ללבה.
כמו כן דיסני לוקח אותה לסיור בדיסנילנד בניסיון לעורר את הצד הילדי שבה, צוות ההפקה עורך מספר שינויים בדמותו של מר בנקס, וטרוורס המרוככת מתחילה לשתף פעולה.
בהמשך העבודה מגלה טרוורס שעל אף ההסכם הראשוני התווספו קטעי אנימציה לסרט והיא מתעמתת עם דיסני בזעם ואז עוזבת וחוזרת לביתה.
דיסני מגלה ששמה האמיתי של טרוורס הוא למעשה הלן גוף, ו"פמלה לינדן טרוורס" הוא שם עט, ובאמצעות המידע החדש הוא מברר פרטים נוספים בנוגע לעברה.
הוא מופיע על סף דלתה של טרוורס בלא הודעה מראש, ומשתף אותה בפרטי הילדות שלו עצמו, בדגש על אביו הנוקשה.
הוא מתייחס לטראומת העבר המשותפת שלהם העוסקת באכזבה סביב דמות האב, אבל מדגיש את הצורך שלא להניח לעבר להכתיב את ההווה.
התובנה החדשה מתקשרת לקווים קודמים בדמותו, כגון העובדה שהתעקש להפיק את הסרט כיוון שהבטיח זאת לאחת מבנותיו והעיד על עצמו שמעולם לא הפר הבטחה שנתן להן, וכמו כן הנחייתו לכך שלמר בנקס שבסרט יהיה שפם - בדומה לדיסני עצמו.
הוא מתייחס להערה מוקדמת של טרוורס על כך שמרי פופינס לא באה להציל את הילדים, ממשיך אותה ומבין שהיא באה להציל דווקא את האבא - ומבטיח שיציג את הדמות כראוי.
באותו לילה חותמת טרוורס על הענקת זכויות ההסרטה.
שלוש שנים מאוחר יותר, טרוורס מתחילה לכתוב ספר נוסף בסדרת מרי פופינס, בשעה שהקרנת הבכורה של הסרט עתידה להיערך.
דיסני לא מזמין את טרוורס לאירוע מחשש מהאופן שבו תתנהג מול העיתונאים וגורמי התקשורת, אך היא מגיעה למשרדו והוא מעניק לה הזמנה.
בתחילת הסרט עדיין ניכרת הסתייגותה של טרוורס מאלמנטים שהתנגדה להם, אבל בהדרגה ואל מול ציטוטים מסוימים הנוגעים למר בנקס ולקווי הדמיון שלו לאביה, יחסה מפשיר ומתחמם, ובסופו של דבר היא דומעת אל מול תהליך הגאולה שעוברת דמותו.
ב-2011, התסריט של קלי מרסל הוגדר בסקר "הרשימה השחורה" של פרנקלין לאונרד כאחד התסריטים הטובים ביותר שלא היו בשימוש.
בנובמבר 2011, שון ביילי, המשמש כ-"President of Production" באולפני וולט דיסני, אישר כי זמינות זכויות ההסרטה לתסריטו של מרסל.
ביילי דן בפוטנציאל של הפקת הסרט עם מנהלי האולפנים, כולל מנכ"ל דיסני, בוב איגר, ויו"ר הסטודיו, אלן הורן, שהתייחסו לסרט כאל "הפקדת מותג", מונח שאומץ מסטיב ג'ובס.
איגר אישר את הסרט ולאחר מכן יצר קשר עם טום הנקס על מנת להציע לו לשקול לשחק את וולט דיסני בסרט.
זהו הסרט העלילתי הראשון בו הוצגה דמותו של דיסני.
הנקס קיבל את התפקיד וראה בו "הזדמנות לשחק אדם ששינה את העולם, כמו פיקאסו או צ'פלין".
הנקס ערך עבודת תחקיר במהלכה פגש כמה מקרובי משפחתו של דיסני, וביניהם בתו, דיאן דיסני מילר, וכן כמה מעובדיו-לשעבר של דיסני.
בחודש אפריל 2012, אמה תומפסון נכנסה למשא ומתן על משחקה בסרט כפמלה לינדן טרוורס, אחרי שהאולפן לא הצליח לשכנע את מריל סטריפ לגלם את התפקיד.
עם יציאת הסרט לאקרנים תיארה תומפסון את התפקיד כאחד הקשים ביותר שהיא שיחקה.
הסרט מתאר כמה אירועים בצורה שונה מהאופן שבו התרחשו במציאות.
לאורך רוב הסרט נראה שדיסני צריך לשכנע את טרוורס לחתום על הענקת זכויות ההסרטה, עד לסצנה שבה הוא מצליח בסופו של דבר.
למעשה, דיסני הבטיח לעצמו את הזכויות - בכפוף לאישורה של טרוורס לתסריט - כבר כשהגיעה לעבוד עם צוות ההפקה.
דיסני עצמו היה בחופשה במהלך חלק מימי העבודה על התסריט, והסצנות שהציגו אותו בסרט התבססו על מכתבים, מברקים ושיחות טלפון בינו לבין טרוורס.
בניגוד לרושם המרוכך והידידותי שמשאיר הסרט, טרוורס לא הסכימה עם הפרשנות של דיסני לדמותה של פופינס, שהשמיטה את הקווים הנוקשים והקשוחים יותר באופיה.
היא נשארה ספקנית גם בנוגע למוזיקה, ומעולם לא אישרה את השימוש באנימציה.
דיסני ביטל את התנגדויותיה באמצעות התייחסות לתנאי החוזה שהעניקו לו זכויות עריכה סופית.
על אף שהסרט הציג את טרוורס מתרגשת במהלך ההקרנה, אחד התסריטאים השותפים וכמה מבקרים ציינו שהרגשות בפועל שהפגינה היו שילוב של כעס ותסכול.
על פי דיווח עיתונאי, בסיום הפרימיירה ניגשה טרוורס לדיסני ואמרה לו שיש להסיר את קטעי האנימציה מהסרט, והוא ענה ש"הספינה הזאת כבר הפליגה." טרוורס הרגישה שהסרט חטא ליושרה האמנותית של הסיפור והדמויות, וסירבה לאשר לדיסני לעבד כל אחת מיצירותיה האחרות לכל מטרה שהיא.
צוואתה של טרוורס אסרה על כל עיבוד אמריקני ליצירותיה.
עם זאת, הכותב האנגלי בריאן סיבלי מספר שבזמן שצפה יחד עם טרוורס בסרט, שנים לאחר הקרנת הבכורה, היא הפגינה התלהבות לנוכח כמה חלקים שחשבה שהיו מצוינים, לעומת אחרים שהיו לא מוצלחים.
דמותו של ראלף, נהג הלימוזינה שהועמד לשירותה של טרוורס, היא דמות בדויה שמבוססת על מיזוג של נהגי הסטודיו.
טרוורס אכן לא הוזמנה לפרימיירת הסרט, והשיגה את ההזמנה מאחד המנהלים בחברת דיסני, פעולה שהוצגה בסרט כאילו התרחשה מול דיסני עצמו.
במציאות התבססה דמותה של מרי פופינס על הלן מורהאד, דודתה של אמה, שהוצגה בסרט כדודתה של טרוורס, אחותה של אמה.
להציל את מארק וואטני הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2015. הסרט, בבימויו של רידלי סקוט, מבוסס על הספר "לבד על מאדים" מאת אנדי ויר שפורסם ב-2011. בסרט מככב מאט דיימון בתור מארק וואטני, אסטרונאוט שננטש לבדו בכוכב הלכת מאדים.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2035. משימת Ares III למאדים נקלעת לסופת חול עזה על פני כוכב הלכת.
חברי הצוות נאלצים לנטוש את עמיתם מארק וואטני, שהקשר עמו נותק, ולעזוב את הכוכב כשהם משוכנעים שמת.
וואטני חוזר להכרתו ומגלה שנפצע מרסיסים בבטנו שגם השביתו את משדר סימני החיים שלו.
הוא מצליח להגיע למודול המגורים, אך הוא מאפשר תנאי מחיה לכחודש ימים בלבד.
הוא לא מצליח ליצור קשר עם איש על מנת שיבואו לחלצו ומודע לכך שהמשלחת המתוכננת הבאה למאדים תגיע רק בעוד כ-4 שנים.
הוא מחליט לנצל את כישוריו כמהנדס מכונות וכבוטנאי ולנסות לשרוד על אף כל הקשיים.
על מנת לדאוג לאספקת מזון הוא מגדל תפוחי אדמה בתוך המגורים על מצע עפר שאסף ממאדים ובדישון מהפרשות חברי הצוות שנאספו בזמן שהותם.
את המים משיג משרפת הידרזין עודף.
הוא יוצר קשר עם כדור הארץ לאחר שמצליח לאתר ולהפעיל מחדש את החללית מארס פאת'פיינדר שנחתה על מאדים ב-1997 והרובר הנלווה שלה סוג'ורנר.
אנשי נאס"א מתכננים יחד עם צוות מהמעבדה להנעה סילונית תוכנית חילוץ, אך היא נכשלת.
ריץ' פרנל, מומחה לאסטרודינמיקה, מציע לעשות שימוש בחללית הרמס עמה חוזרים עמיתיו לצוות של וואטני לכדור הארץ על מנת לחלץ את חברם.
הוא מציע את "תמרון פרנל" בו תעשה ההרמס שימוש בכדור הארץ כבמקלעת כבידתית במטרה לחזור למאדים, אך התוכנית לא מאושרת על ידי ראש נאס"א מחשש לסיכון שאר האסטרונאוטים.
מנהל הטיסה של Ares III מעביר בחשאי את התוכנית לצוות ההרמס והם מחליטים להוציאה לפועל למרות הסכנה לחייהם, אף על פי שהדבר יאריך משמעותית את שהותם בחלל ואף על פי שהם מודעים לכך שנאס"א תשעה אותם מכל פעילות עתידית.
סיוע לא צפוי מתקבל גם ממינהל החלל הסיני, שמקריב משימה סודית אליה התכונן במשך שנים על מנת שהמשגר שלה ישמש לשיגור אספקה ל"הרמס" בטרם תעזוב את סביבת כדור הארץ בדרכה בחזרה למאדים.
הוא מתנייד באמצעות רובר המיועד לנסיעה של עד 35 קילומטר בלבד ואספקה דלילה.
בלית ברירה הוא נעזר לשם כך בגנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי תוך חשש מהרעלת קרינה.
וואטני חובר לרכב עזיבת מאדים ונאלץ לפרקו על מנת להיפטר ממשקל עודף, כך שיוכל להיות משוגר למסלול גבוה בחלל ולחבור להרמס.
אף על פי שרכב עזיבת מאדים אינו מגיע לגובה הרצוי, מצליח צוות ההרמס לחבור ולחלץ את וואטני בעזרת הליכת חלל.