tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהות התפילה היא ברכה למי ששומר פיו ולשונו ואינו מדבר בשעת התפילה וקריאת התורה, בקצת מקומות נהוגים לאומרו לאחר קריאת התורה:
בשבת שלפני תענית בה"ב נהוג שהחזן מכריז בתפילה על התעניות על ידי ברכה של אלו שיתענו.
במנהג אשכנז המזרחי, נוהגים לומר מי שברך מיוחד לפני החזרת ספר התורה לארון הקודש, ואילו במנהג אשכנז המערבי, נוהגים להוסיף את הברכה לנוסח המי שבירך שאחר יקום פורקן.
האחרונים כתבו שמי שעונה אמן אחרי ברכה זו, אינו צריך לקבל על עצמו את התענית בתפילת המנחה ביום שלפני התענית כדין תענית יחיד, אך הדגישו שאין עניית אמן על ברכה זו מחייבת את העונה להתענות אם לא התכוון לכך.
לאחר שמשבר האיידס החל בארצות הברית בשנת 1981, גרסאות של תפילת "מי שברך" ותפילות ריפוי קהילתיות אחרות החלו להיאמר בקהילות רפורמיות וביהדות הליברלית, במיוחד בבתי כנסת של הקהילה הגאה.
מספר שנים לאחר תחילת המגפה, קהילת "שער זהב" (Sha'ar Zahav), קהילה רפורמית בסן פרנסיסקו שהשתמשה בסידור משלה (נייטרלי מגדרית ומכיל את הקהילה הגאה), החלה לומר "מי שברך" קהילתי שנכתב על ידי גארי קניגסבורג והרב יואל קאהן, בתפילה לרפא "את כל החולים בינינו, וכל אלה שנפגעו מאיידס ומחלות קשורות".
מכיוון שבאותה תקופה לא היה טיפול יעיל ל-HIV, ולפי המסורת אין להתפלל תפילת שווא, הגרסה של "שער זהב" הדגישה ריפוי רוחני לצד ריפוי פיזי.
באותה תקופה, הרבה מרגרט וניג , פעילת זכויות להט"ב, החלה לכלול "מי שברך" בתפילות עם קהילתה בניו יורק, אם כי לא במסגרת של תפילת ריפוי בלבד.
בבית הכנסת של הקהילה הגאה "בית חיים חדשים" (Beth Chayim Chadashim ) בלוס אנג'לס, סידור משנת 1985 בפיקוחה של הרבה ג'נט מרדר כלל מספר תפילות ריפוי, כולל ברכת "מי שברך" שבירכה את כל הקהילה בבריאות, הצלחה וסליחה.
מאחר שמדובר בתפילה פשוטה שאין בה הזכרת "שם ומלכות" – מתחברים נוסחים רבים בלי שניתן יהיה להתחקות אחר מחברם, ולפי הערכות שונות קיימים למעלה מ-80 סוגי "מי שברך" שונים – מברכת העלייה לתורה וברכות לחתן ועד לברכה למי שהגיע לגיל מופלג או למי שעומד להתגייס לצבא.
"מי רוצה להיות גיבור על?" היא תוכנית מציאות שהגה יוצר הקומיקס סטן לי.
בסדרה מתחרים 11 מתמודדים שונים אשר ממציאים להם דמות גיבור על, מכינים את התחפושת שלה ומתנהגים כמוה.
מכיוון שלא ניתן לבחון כישורים של גיבורי על (מבחני תעופה וכוח למשל), המשימות בתוכנית מתרכזות בבחינת התכונות האישיות של כל מתמודד.
חלק מהתכונות שנבחנות, נבדקות בחשאיות מבלי שהמתמודדים יודעים על כך.
לדוגמה במשימה שבה על המתמודדים לעבור במהירות ובחשאיות מבגדי אזרחים לחליפת גיבורים ולהגיע במהירות לנקודת הסיום, מושתלת ילדה בוכה.
המטרה האמיתית של המשימה היא לעזור לילדה הבוכה ולא לסיים את המשימה כמה שיותר מהר.
בעונה הראשונה זכה גיבור העל "פידבק".
ששת הפרקים של העונה הראשונה שודרו בארצות הברית ביולי-ספטמבר 2006. המנצח הגדול של העונה השנייה היה גיבור העל "המגן" או באנגלית, "The Defuser".
הסדרה שודרה בישראל בערוץ AXN וסטאר וורלד שבכבלים.
מי שהיה נשוי (ל)שלוש נשים הוא משפט הפתיחה של משנה בסדר נשים, , העוסקת בחלוקת רכוש בין מספר נשים.
המשנה דנה בדוגמה של חלוקת עזבונו של אדם בין שלוש אלמנותיו, אולם מציינת שאותו הכלל תקף גם למקרים כגון פירוק שותפות.
במשנה מוצג אופן החלוקה בשלושה מקרים שבהם העיזבון אינו גדול דיו כדי לכסות את הסכום שהובטח בכתובה לכל אחת מהנשים.
התלמוד ובעקבותיו פרשני המשנה התקשו למצוא את הכלל המנחה שעל פיו נקבעו מקרים אלו, ונזקקו להוסיף לדיני המשנה תנאים ואוקימתות, כך שהמשנה נותרה ללא פירוש פשוט.
בשנת 1985 הציעו ישראל אומן ומיכאל משלר פתרון אפשרי לבעיה, שמבוסס על הכללת שיטת החלוקה שמתוארת במשנת שניים אוחזין, הפותחת את מסכת בבא מציעא.
הפתרון הוא יוצא דופן בכך שהוא התגלה באמצעות הפעלת כלים מתורת המשחקים המודרנית (תחום מומחיותם של אומן ומשלר), על טקסט מן המשנה.
למעשה, לדיון בפירוש המשנה אין השלכות על קביעת ההלכה, כיוון שהרמב"ם והשולחן ערוך כלל לא פסקו להלכה את דברי המשנה, אלא פסקו כדעת רבי יהודה הנשיא המובאת בתלמוד, כפי שפירש אותה הרי"ף, שיש לחלק את העיזבון בשווה בין כל הנשים.
המשנה אינה מתייחסת לסדר קדימויות כלשהו שעשוי להתקיים בין הנשים (למשל, כזה שנקבע על פי הסדר שבו נישאו לנפטר), ועל כן החלוקה שמוצגת בה מתבססת אך ורק על גודל הכתובה של כל אחת מהנשים.
שוויו של ה"מנה" הוא מאה דינרי כסף, ושוויו של דינר זהב הוא 25 דינרי כסף.
סיכום של המשנה מופיע בטבלה הבאה, המציגה את חלקה של כל אישה בהתאם לסכום שבכתובּתה ולגודל העיזבון:
העיקרון הכללי שמנחה את החלוקה אינו ברור.
כאשר גודל העיזבון הוא 100 דינרים, מתבצעת חלוקה שווה – כל אחת מהנשים מקבלת אותו הסכום מהעיזבון.
כאשר גודל העיזבון הוא 300, מתבצעת לכאורה החלוקה על פי כלל אחר – כל אישה מקבלת סכום השקול לגודלה היחסי של כתובתה.
במקרה שבו גודל העיזבון הוא 200, לא ברור אם יש כלל פשוט שיסביר את החלוקה המתקבלת, שבה מקבלות שתי הנשים בעלות הכתובה הגבוהה יותר סכום זהה, הגדול מזה של בעלת הכתובה הקטנה יותר.
התלמוד הבבלי () מתקשה בהסברה של המשנה, ומעמיד אותה כמתקיימת במקרים חריגים בלבד.
לפי התלמוד, העיקרון המנחה של המשנה הוא פריסת השעבודים בעיזבון לפי התביעות, כך שכל מאה תתחלק בשווה בין הנשים שתובעות אותה.
שלוש הנשים תובעות את המאה הראשונות, ולכן הן יתחלקו בה בשווה, בעלות הכתובה בת ה-200 והכתובה בת ה-300 תובעות גם את המאה השנייה ולכן הן יתחלקו בה בשווה, ואילו רק בעלת הכתובה בת ה-300 תובעת את המאה השלישית ולכן היא תקבל את כולה.
ניתן להמחיש את צורת החלוקה לפי עיקרון זה בטבלה הבאה:
צורת חלוקה זו אינה תואמת את הנאמר במשנה ולכן חכמי התלמוד העמידו שתי אוקימתות לדין האמור במשנה.
שיטתו של האמורא שמואל היא שהדין אמור רק במקרים שבהם בעלת אחת הכתובות מוותרת לשנייה על הסכום שזו תובעת.
לפי שני הפירושים מתקיים העיקרון הבסיסי של חלוקה לפי שעבודים.
בסופו של הדיון מובאת ברייתא בה נאמר שדין המשנה אינו מוסכם, ודעתו של רבי יהודה הנשיא (המכונה בה 'רבי'), היא שיש לערוך חלוקה שווה בשווה: .
פירוש המשנה עורר קושי גם בין פרשני המשנה והתלמוד המאוחרים יותר, שהתקשו למצוא לה הסבר המניח את הדעת כשלעצמו מחד, ומתיישב עם דברי התלמוד מאידך.
לדוגמה, הרי"ף, שבדרך כלל מסתפק בציטוט מתומצת של קטע הגמרא הנפסק להלכה, הקדיש לסוגיה שלושה עמודים, ופתח במילים ("משנה זו והגמרא שלה נשאו ונתנו בה הקדמונים ז"ל, ולא עלתה בידם כל עיקר").
בפירושו הוא מזכיר ניסיון קדום להסבירה לפי משנת "שניים אוחזין".
לדבריו, רב האי גאון סבר ששתי המשניות מבוססות על כלל אחד, אך הוא שמע שחזר בו בסוף ימיו.
בנספח שכתב הרי"ף בערבית, הוא היקשה על סברתו, בין השאר מתוך דברי התלמוד: לפי הברייתא במסכת כתובות, רבי יהודה הנשיא חולק על משנת שלוש הנשים, בעוד שבמקום אחר () התלמוד מניח שהוא אינו חולק על משנת שניים אוחזין.
מכאן הסיק הרי"ף ששתי המשניות אינן מבוססות על כלל אחד.
לעומת זאת, רס"ג כתב, בהתייחסו לניסיון אחר להסביר את המשנה שלא לפי העמדת התלמוד, שההלכה אומנם נפסקת לפי התלמוד, אך אין מניעה לפרש את המשנה בניגוד אליו.
שתי שיטות הראשונים בהסבר שיטת רבי
השיטה שנתקבלה להלכה היא שיטת רבי, ובהבנתה יש שתי פרשנויות.
הפרשנות של הרי"ף ושל הרמב"ם השולחן ערוך ועוד היא שהחלוקה נעשית באופן שווה מבחינה מספרית, עד למצב בו אחת הנשים מקבלת את מלא כתובתה.
ניתן להמחיש זאת בטבלה הבאה:
לעומת זאת, יש הסוברים שבאופן זה "מידת הדין לוקה", כיון שבעלת הכתובה הקטנה יותר אינה מפסידה באחוזים זהים להפסד של בעלת הכתובה המרובה.
לכן, לשיטת רבנו חננאל כל אישה מקבלת חלק בעיזבון השקול ליחס בין כתובתה לשלוש הכתובות יחד, או בניסוח אחר – כל אישה מקבלת מכתובתה רק את החלק השקול ליחס בין גודל העיזבון לשלוש הכתובות יחד.
ניתן להמחיש את שיטת החלוקה הזו בטבלה הבאה:
ישראל אומן החל לעסוק במשנה לאחר שבנו הביא אותה לתשומת לבו, בעת דיון שניהלו השניים על מאמר שעסק במספר בעיות תלמודיות אחרות.
אומן יחד עם מיכאל משלר, ניסה לפתור את הבעיה באמצעות כלים מתורת המשחקים, שלא היו זמינים למפרשי התלמוד וסייעו לשפוך אור חדש על הבעיה.
התברר כי החלוקה שמוצגת במשנה תואמת את אחת משיטות הפתרון שבהן עוסקת תורת המשחקים השיתופיים – שיטה המבוססת על מושג הנקרא "גרעינון של משחק".
אף שהמושג מורכב למדי ולא סביר שהיה מוכר בכלליותו לתנאים, ניתוח התכונות שלו סייע במציאת העיקרון שלדעתם הנחה את המשנה.
בשנת 1985 פרסמו אומן ומשלר מאמר בכתב העת Journal of Economic Theory ובו הציגו את הבעיה והציעו לה פתרון, אשר מתבסס על שיטת החלוקה המוצגת במשנת "שניים אוחזין" שבמסכת בבא מציעא.
כאן מוצג מקרה פשוט יותר, שניתן לראותו כעוסק בחלוקת רכוש בין שני טוענים.
כלל החלוקה במקרה זה הוא של חלוקה שווה של הסכום השנוי במחלוקת: האדם שטוען לבעלות על מחצית מהטלית מסכים כי המחצית השנייה שייכת לאדם השני, ולכן הסכום השנוי במחלוקת במקרה זה הוא רק מחצית הטלית.
מחצית זו מחולקת שווה בשווה בין שני הטוענים – וכך האחד נותר עם רבע טלית, והשני עם שלושת רבעי טלית.
אומן ומשלר שמו לב לכך שהחלוקה המוצעת במשנה עבור שלוש הנשים מקיימת את התכונה הבאה: לכל זוג אלמנות מתקיימת חלוקה על פי כלל "שניים אוחזין", כאשר מחלקים ביניהן את הסכום שנותר לאחר שהאלמנה השלישית קיבלה את חלקה.
בניסוח חלופי: הסכום שמקבלת כל אשה מתאים לכך שהסכום הנשאר מתחלק בין השתיים הנותרות על פי כלל "שניים אוחזין".
למשל, במקרה שבו גודל העיזבון הוא 200 דינרים, אם נותנים לאלמנה השלישית את הסכום שהובטח לה בחלוקה בהתאם למשנה (75) נותרים עם סכום של 125 לחלק בין שתי הנותרות.
מכיוון שהאישה הראשונה תובעת סכום של 100 והשנייה סכום של 200, ישנם 25 דינרים שאינם שנויים במחלוקת (האישה הראשונה מסכימה שהם שייכים לאישה השנייה) ולכן על פי שיטת "שניים אוחזין", 100 הדינרים השנויים במחלוקת יתחלקו שווה בשווה בין שתי הנשים.
לכן הראשונה תקבל 50 והשנייה תקבל בסך הכול 75 – בדיוק כפי שמוצג בטבלה.
בדומה, אם נותנים לאלמנה הראשונה את הסכום שהובטח לה בחלוקה בהתאם למשנה – 50 דינרים – נותרים עם סכום של 150 לחלק בין שתי הנותרות.
במקרה זה כל הסכום שנוי במחלוקת (כי האחת דורשת 200 והשנייה 300) ולכן כולו יתחלק שווה בשווה, ושוב תתקבל אותה החלוקה שכבר כתובה בטבלה.
לא קשה לראות כי תכונה זו מתקיימת לכל זוג אפשרי מתוך הטבלה.
הם הוכיחו כי לכל גודל של עיזבון ולכל מספר של נושים קיימת חלוקה שהיא תואמת שניים אוחזין, וכי החלוקה הזו היא יחידה, דהיינו אין שתי חלוקות שונות עבור אותו עיזבון ואותם נושים ששתיהן בעלות התכונה של "תואמת שניים אוחזין".
כמו כן, הם הציעו שיטה לחשב אותה באופן מעשי.
המחשת שיטת החלוקה והוכחת תכונותיה
ניתן להמחיש בצורה ויזואלית את שיטת החלוקה, כמו גם להוכיח את תכונותיה, באמצעות חוק הכלים השלובים.
לכל אישה יש כלי משלה, אשר הקיבולת שלו שקולה לגודל הכתובה של האישה.
הכלים כוללים שני חלקים (עליון ותחתון) שווים בגודלם המחוברים ביניהם בצינורית דקה בעלת קיבולת זניחה.
הכלים של כל הנשים הם בעלי גובה ורוחב שווים ונבדלים בגובה הצינורית הדקה .
הכלים מחוברים זה לזה בתחתיתם בצינורית דקה בעלת קיבולת זניחה, כך שנוזל המוכנס אליהם יתחלק לפי עקרון הכלים השלובים.
כמות הנוזל שמוכנס לכלים שקול לגודל העיזבון וגובהו יהיה שווה בכל הכלים.
הנוזל יתחלק בהתאם לכלל של המשנה, כך שכל אישה תקבל בדיוק את המגיע לה.
נדון קודם במקרה בו ישנן שתי נשים בלבד, מכיוון שבעזרתו ניתן להוכיח את המקרה הכללי.
נפריד בין שלושה מקרים אפשריים:
במקרה א', העיזבון קטן יותר מכל אחת מהכתובות של הנשים.
באיור הדבר מתבטא בכך שגובה פני הנוזל לא מגיע אף למחצית הכלי הקטן יותר, ועל כן הוא מתחלק באופן שווה בין הכלים, בהתאם לכלל שנגזר ממשנת "שניים אוחזין" עבור המקרה שבו כל הסכום שנוי במחלוקת.
החלוקה השווה של הנוזל בין הכלים נפסקת כאשר מתמלא חלקו התחתון של הכלי הקטן, ונותר עוד נוזל לחלוקה.
זה קורה כאשר הכמות הכוללת של הנוזל גדול מהקיבול של הכלי הקטן כולו – כלומר, כאשר גודל העיזבון גדול מהכתובה הקטנה יותר.
במקרה ב', העיזבון גדול מהכתובה של האישה הראשונה, אך קטן מהכתובה של האישה השנייה.
כאן ניתן להבחין בשני מצבים שונים בכלים השלובים:
בכלי הגדול יותר, הנוזל לא ממלא את כל חציו התחתון וגם לא נוגע כלל בחציו העליון.
אבל בכלי הקטן הוא ממלא לחלוטין את החצי הראשון אך עדיין לא מתחיל להיכנס לחצי השני.
הכלי הגדול מתחיל להתמלא גם בחציו העליון, בעוד הכלי הקטן מלא רק עד חציו הראשון.
בכל המקרים הללו העיקרון דומה: כל הנוזל שמתווסף בשלב זה מתווסף רק לכלי הגדול יותר (שכן בכלי הקטן יותר הדבר היחיד שמתמלא הוא הצינורית, שאנו מניחים שמכילה כמות זניחה של נוזל).
הדבר מתאים לחלוקה שאמורה להתקיים בשלב זה: העיזבון גדול מהכתובה של האישה הראשונה, והיא אינה מתייחסת לסכום הנוסף כאל סכום שנוי במחלוקת, ולעומת זאת האישה השנייה תובעת גם אותו, ולכן כולו הולך אל האישה השנייה.
המקרה השלישי הוא המורכב מבין השלושה.
כאן העיזבון הכולל גדול הן מהדרישה של האישה הראשונה והן מהדרישה של האישה השנייה (אך עדיין אינו גדול מספיק כדי לכסות את הדרישות של שתי הנשים גם יחד).
בתור דוגמה ניתן להתבונן במצב בו שתי הכתובות הן בסך 100 ו-150, ואילו העיזבון הוא בגודל 200. במקרה זה האישה הראשונה (הקו האדום באיור) דורשת 100 זוזים בלבד ולכן היא מוותרת לרעותה על ה-100 הנותרים, והשנייה (הקו הכחול באיור) לוקחת 150 בלבד ולכן מוותרת לרעותה על ה-50 הנותרים.
לכן נותרו 50 זוזים בלבד השנויים במחלוקת (באיור: שטח החפיפה בין שתי הדרישות), שמחולקים שווה בשווה (והחלוקה המתקבלת היא 75 לראשונה, 125 לשנייה).
בדוגמה ניתן לראות כי ההפרש בין הכתובות הוא גם ההפרש בין החלוקה שבוצעה.
זוהי תכונה כללית המאפיינת את מקרה ג': הסכום עליו מוותרת האישה השנייה לרעותה הוא ההפרש בין הכתובות של שתיהן, ואילו שאר הסכום (השנוי במחלוקת) מתחלק ביניהן שווה בשווה.
כלומר, גודל ההפרש בין מנת החלוקה שתקבל האישה הראשונה ומנה שתקבל האישה השנייה שווה בגודלו לסכום שעליו ויתרה האישה השנייה.
הסיבה לכך היא שהחלק העליון של שני הכלים זהה ברוחבו, ולכן מרגע שחלק זה התחיל להתמלא בשני הכלים, כל תוספת נוזל תתחלק שווה בשווה בין שניהם.
הכללה של הבעיה, שבה יש קבוצה מגודל כלשהו של נשים שלכל אחת כתובה משל עצמה, אינה שונה בבסיסה מהמקרה הפרטי של שתי נשים.
כדי להיווכח כי החלוקה שנוצרת על ידי הכלים היא אכן "תואמת שניים אוחזין", די לראות כי אם בוחנים כל זוג כלים בנפרד ומנתקים אותו מהיתר, שני הכלים מתאימים לאחד משלושת המקרים שתוארו למעלה, ולכן מצייתים לכלל "שניים אוחזין".
יתר על כן, ברור כי החלוקה שמושרית על ידי הכלים היא החלוקה היחידה שמקיימת את התכונה הזו – בכל חלוקה אחרת גובה פני הנוזל לא יהיה אחיד לכל הכלים, וכשנבחן זוג כלים שבו פני הנוזל אינם באותו הגובה נקבל שבזוג כלים זה החלוקה אינה על פי "שניים אוחזין".
תיאור פורמלי של שיטת החלוקה
אף שההמחשה באמצעות חוק הכלים השלובים שהוצגה קודם מסייעת רבות להבנת הפתרון, היא אינה מאפשרת ישירות את ביצוע החישוב שמוצא, בהינתן אוסף כתובות וגודל עיזבון, את החלוקה המבוקשת.
האלגוריתם מפריד בין שני מקרים – במקרה הראשון, העיזבון קטן יותר ממחצית סכום כל הכתובות, ובשני הוא גדול יותר.
במקרה הראשון מתחילים ממצב בו "הכלים ריקים" – אף אישה לא קיבלה דבר.
בכל סיבוב של האלגוריתם, מחולק זוז נוסף מהעיזבון שווה בשווה בין כל הנשים, עד אשר חולק לכל אחת מהנשים סכום השווה למחצית הכתובה של האישה בעלת הכתובה הקטנה ביותר (כלומר, החצי התחתון של הכלי שלה התמלא).
לאחר מכן ממשיכים את החלוקה שווה בשווה בין שאר הנשים עד אשר מחולק להן סכום השווה למחצית הכתובה השנייה בקוטנה, ואז מוציאים גם אותה מהחלוקה, וכן הלאה.
הטיפול במקרה השני דומה, אלא שבמקרה זה מתחילים ממצב בו "הכלים מלאים" – כל הנשים קיבלו את כל כתובתן, ומתחילים לחסר מהן שווה בשווה, כאשר מפסיקים לחסר מאישה שהגיעה למחצית כתובתה.
בקובץ 'בית אהרון וישראל' פורסמו בשנת תשס"ז (2007) שני מאמרים, מאת הרבנים שלום מרדכי סגל ונתן פרלמן, המתנגדים לשיטת אומן בהסבר המשנה.
הטענה הראשונה: אין לדמות את סוגייתנו לסוגיית "שניים אוחזים" ולכן אין להשתמש בעקרון החלוקה של "שניים אוחזים" כאן.
במשנת "שניים אוחזים" כל אחד מהצדדים הטוען לבעלות על החפץ טוען שאין לצד השני חלק בחלק עליו הוא טוען לבעלות.
החלק אותו שני הצדדים חולקים הוא חלק שכל אחד טוען שאינו שייך לשני.
במשנתנו אין ויכוח בין הנשים לגבי עצם הזכות שלהן בירושה, כל אחת מודה שמגיע לשנייה את חלקה בכתובה, אמנם הדיון הוא כיצד לחלק את הכתובה במקרה שאין בירושה את כל הסכום.
הטענה השנייה: גם במקרה של ויכוח על בעלות (שלדעת הכל יש לו דין של משנת "שניים אוחזים") בין שלושה, הדין אינו כפי שהציע פרופ' אומן, אלא כפי שיטת המהרי"ל דיסקין בדיני "שלושה אוחזים".
הטענה השלישית: לא ייתכן לתת למשנה הסבר שלא על פי ההבנה של הגמרא, יתר על כן לשיטת אומן, הפירוש הנכון במשנה נעלם מעיני חכמי התלמוד.
הגמרא בעצמה לא מצאה הסבר אחיד בהבנת דברי המשנה ולכן העמידה את המשנה באוקימתות, כיצד ייתכן להביא הסבר שיפרש את דברי המשנה כביכול כפשוטן, אך בשונה ממה שהעלתה הגמרא על דעתה.
תשובותיו של אומן לטענות אלו
אומן התייחס לטענות נגדו בקובץ 'המעיין' שנת תש"ע (2010).
לגבי הטענה הראשונה: אומן מוכיח שעיקרון זה מיושם במספר מקומות בתלמוד גם במקרים בהם אין ויכוח בין שני צדדים.
כמו כן טוען אומן כי כבר היו מהגאונים שניסו להסביר את משנתנו לפי עקרון "שניים אוחזים".
לגבי הטענה השנייה: אכן, טוען אומן, אין ליישם את שיטת המשנה להלכה במקרה של שלושה אוחזים כיוון שאכן משנה זו לא התקבלה להלכה אלא ההלכה היא כשיטת רבי.
לגבי הטענה השלישית: כותב אומן שהטוענים לא הבינו את דבריו בהסבר הגמרא.
שיטתו אינה מנסה להביא הסבר אחר נוסף לגמרא.
אלא שלשיטתו לאחר שהובאה בגמרא שיטת רבי, חוזרת הגמרא להסביר את המשנה כפשוטה.
טענה זו כתובה לדברי אומן בדברי רבנו חננאל בסוגיה.
מי סודה (ובקיצור סודה) הם משקה המכיל מים שבהם מומס פחמן דו-חמצני, ליצירת תחושה תוססת בפה.
תהליך המסת הפחמן הדו-חמצני במים יוצר חומצה פחמתית שנוסחתה: H2CO3.
מי סודה נמצאים בטבע באגמי סודה על פני כדור הארץ.
את מי האוקיינוס של אנקלדוס, אחד מירחי שבתאי, כינו "מי סודה".
סודה הייתה מיוצרת בקיוסקים העוסקים במכירתה ממכונות מתאימות, וכן ניתנת לייצור ביתי באמצעות מכשיר ביתי ליצירת סודה.
הסודה התעשייתית עשויה להיות מורכבת אך ורק ממים ופחמן דו-חמצני, או להכיל בנוסף לכך כמות קטנה של מלח בישול וכדומה.
תפקידם של תוספים אלה הוא לחקות את הטעם המעט מלוח של סודה תוצרת בית.
סודה מהווה מרכיב מרכזי במשקאות ממותקים רבים.
ג'וזף פריסטלי היה הראשון שמצא שיטה להמיס פחמן דו-חמצני במים, כאשר הניח קערת מים מעל מכל בירה במבשלת בירה מקומית בלידס.
האוויר שכיסה את הבירה התוססת היה ידוע בכך שחיסל עכברים.
פריסטלי מצא את המים ש"טופלו" באופן זה טעימים ולכן הציע את התערובת הזו לחבריו כמשקה מרענן.
בשנת 1772 פריסטלי פרסם מאמר בשם "הרווית מים עם פחמן דו-חמצני", ובו תיאר הזלפת שמן של חומצה גופרתית על גיר כדי ליצור פחמן דו-חמצני, וכמו כן כדי לעודד את הגז להתפזר בתוך קערת מים תוססים.
בשנת 1771 הכימאי הבריטי טוברן ברגמן המציא באופן עצמאי תהליך דומה ליצירת מי סודה.
בשל בריאותו המעורערת הוא ניסה להפיק מחדש מי מעיינות תוססים באופן טבעי, שנחשבו בשעתו כיעילים לבריאות.
כיום, מי סודה מיוצרים על ידי הכנסת פחמן דו-חמצני דחוס למים.
הלחץ מגביר את המסיסות ומאפשר ליותר פחמן דו-חמצני להתמוסס מאשר היה קורה בתנאים של לחץ אטמוספירי.
כאשר בקבוק סודה נפתח, הלחץ משתחרר, דבר המאפשר לגז לצאת החוצה מהתמיסה וכך מופיעות הבועות.
לסודה היו מספר כינויים במהלך השנים.
עד מלחמת העולם השנייה היא נקראה Soda water.
בשנות החמישים צצו כינויים חדשים כגון Sparkling water ו-Seltzer water.
המונח Seltzer water מקורו בכפר הגרמני Nieder-Selters , שבו נמצאים מעיינות הסלצר המפיקים מים תוססים טבעיים.
בארצות הברית מכונה הסודה Club soda, כאשר השם "סודה" מתייחס לכלל המשקאות המוגזים.
לעיתים קרובות מבוססים משקאות ממותקים על מי סודה, בתוספת סוכר, חומרי טעם, צבעי מאכל וכדומה.
כמו כן, לעיתים נעשה שימוש במי סודה לטיפול בכתמים, על ידי שפיכתם על הכתם וייבוש.
סודה מהווה גם מרכיב בכמה קוקטיילים אלכוהוליים.
"מי ציוני ומי לא" הוא שמו של מיצב של האמן הישראלי משה גרשוני, אשר הוצג בגלריה ג'ולי מ.
במסגרת התערוכה, נצבעו על קירות הגלריה אותיות גדולות בגירי פסטל שמן ("פנדה") בצבע ורוד-אדום.
האותיות יצרו את המשפט "מי ציוני ומי לא" על גבי שני קירות המקבילים זה מול זה.
מלבד הכיתוב הוצבו בגלריה גם פנסי תאורה בעוצמה גבוהה.
הפרדיגמה העומדת בפני הצופה בעבודה, כאפשרות לפרשנות של העבודה, מרמזת להיבט חברתי-פוליטי.
הצופה בעבודה הוזמן לבחינה של מושג ה"ציונות" ללא כל עזרים נוספים זולת הטקסט שעל הקיר.
חלוקת המשפט לשני חלקים מנוגדים הדגישה ממד זה.
בו בזמן, הצפייה בטקסט לא יכולה הייתה להימנע מהתייחסות לערכים האסתטיים אשר באו לביטוי במילוי האותיות בגירי הפסטל, טכניקה המדגישה את מגע היד של הצייר ואת הטקסטורה המועצמת על ידי הצבע העז והתאורה החמה.
מי קולחים הם מי שפכים (ביוב, פסולת תעשייתית וכו') אשר עברו תהליכי טיהור וסינון על מנת לבצע בהם שימוש חוזר.
המים מוזרמים באמצעות צינורות ממערכת הביוב לנקודות הטיפול השונות.
מפעלי טיהור עורכים בשפכים תהליכי סינון, שיקוע ופירוק שונים, אשר מעלים את איכות המים בהם בעשרות מונים.
השימוש העיקרי של מי קולחין הוא בענף החקלאות, בו לא נדרשים מים באיכות המקסימלית.
"מי קולחין להשקיה", כלומר מי שפכים שטוהרו תחת פיקוח, משמשים להשקיית גידולים חקלאיים, ביניהם המיועדים למאכל אדם.
שמותסינית:米黻פין-יין:'' Mǐ Fúשם כבוד:Yuán Zhāng (元章)ידוע גם כ:מי המשוגע (米顛)
מִי פֿוּ (בסינית: 米黻, בפין-יין: Mǐ Fú; 1107-1051) היה קליגרף, משורר וצייר סיני שנולד בטָאיְוֵאן שבמחוז שאנשי בתקופת שושלת סונג.
כצייר התפרסם בסגנונו בציור נופים מעורפלים.
סגנון זה כונה סגנון "מי פו", והתבסס על שימוש בנקודות לחות גדולות של דיו שנוצרו בעזרת מכחול שטוח.
סגנון השירה שלו התבסס על סגנון השירה של לי באי והקליגרפיה שלו על זו של וָאנְג שִׂיגְ'ה.
בחצר שושלת סונג היה מי פו בלתי-רצוי בשל סגנונו שלוח הרסן.
הוא ידוע בעיקר בזכות הקליגרפיה שלו, ונחשב לאחד מארבעת הקליגרפים הגדולים של תקופת שושלת סונג.
סגנונו מבוסס על סגנונם של קליגרפים מהשושלות הקודמות, עם חותם אישי משלו.
כאישיות היה מי פו ידוע בהתנהגותו האקסצנטרית.
הוא זכה לכינוי "מי המשוגע", משום שהיה אחוז בולמוס לאיסוף אבנים, ואפילו הכריז על אחת האבנים כעל אחיו.
מכאן שנהג להשתחוות לאבן "אחיו", סוג של מתן כבוד לאח בוגר.
הוא היה ידוע גם כשתיין כבד.
גם בנו, מי יוז'ן, היה צייר ידוע שעשה שימוש בסגנון האמנותי של אביו.
שלא כאביו זכה מי יוז'ן לחיים ארוכים ומת בגיל 79.
על פי המסורת היה מי פו ילד פיקח שגילה עניין באמנויות ובספרות, ובעל יכולת מדהימה של שינון.
בגיל שש היה מסוגל ללמוד 100 שירים ביום, ולאחר שעבר עליהם בשנית היה מסוגל לדקלם את כולם מהזיכרון.
אמו שירתה את אשת הקיסר זֶ'נְדְזונְג משושלת סונג, והוא החל בחצר הקיסרות את הקריירה שלו כמבקר ספרים, אחר כך היה מורה לציור וקליגרפיה בבירה, מזכיר משרד הטקסים והמושל הצבאי של חְווָאייָאנְג.
החלפה תכופה זו של משרות ציבוריות נבעה מלשונו החריפה של מי פו והביקורת הגלויה על המנהל הציבורי.
נאמר כי היה מנהל מוכשר מאוד, אך כיוון שלא ציית לכללים המוסכמים, והפגין עצמאות, נגרמו לו קשיים רציניים.
מי פו היה ייחודי ביותר במנהגיו ובדרך בה נהג להתלבש.
לאן שהלך משך אחריו קהל.
הוא היה גם נקיין כפייתי.
הוא נהג לשמור כד מים לצדו בזמן שעבד משום שנהג לרחוץ את פניו מדי פעם.
הוא לא התרחץ בכלי שנעשה בו שימוש על ידי אדם אחר ולא לבש בגדים שאדם אחר לבש לפניו.
מי פו פיתח תאווה מיוחדת לאיסוף ציורים וכתבי יד עתיקים.
גם כאשר התבזבז העושר המשפחתי על תמיכה בשארי בשר המשיך מי פו להוסיף פריטים לאוסף והקריב כל קורבן אפשרי על מנת להשיג את הפריטים בהם חשק.
בהדרגה הפך האוסף שלו לאוצר גדול, וביתו הפשוט למקום מפגש של המלומדים הגדולים של תקופתו.
חלק מהקליגרפיות באוסף שלו היה ירושה וחלק רכש.
הוא גם נהג להיפטר מהקליגרפיות הטובות פחות על מנת לרכוש חדשות טובות יותר.
הוא כתב "כשאדם בן ימינו רוכש פריט כה ישן הוא נראה לו חשוב יותר מחייו, וזה מגוחך.
זהו הטבע האנושי, שדברים המהנים את העין, כאשר מביטים בהם זמן רב מתחילים לשעמם, ולכן יש להחליפם בדוגמאות חדשות, המהנות כפליים.
זוהי הדרך האינטליגנטית לעשות שימוש בציורים."
מי פו היה אובססיבי לגבי הגנה, ניקוי והצגה של הציורים שלו.
הוא חילק את האוסף שלו לשני חלקים, האחד שנשמר בסוד או שהוצג למספר ידידים מצומצם, והשני שהיה מראה למבקר רגיל.
לאחר התנופה הגדולה של ציור הנוף, נוצרו ציורים כלליים יותר באופיים והם כללו מלבד ציורי נוף, נושאים ארוטיים או דתיים, ציורי ציפורים, פרחים וציורי חזרן.
ליצירות אלו היו אחראים מלומדים שציור לא היווה עבורם עיסוק מקצועי אלא רק אחת הדרכים בהן יכלו לבטא את התחושות שלהם כאינטלקטואלים לחוויות החיים והטבע באמצעות סמלים חזותיים.
שירה וכתיבה יוצרת היו במידת מה חשובים להם יותר מציור, והם התפרנסו כפקידי ממשל בולטים פחות או יותר או שהסתמכו על העושר המשפחתי.
אפילו אם חלקם היו אמנים של ממש בציור בדיו כמו גם בקליגרפיה, הם נמנעו מהמעמד והכבוד שלהם זכו אמנים מקצועיים והיו ידועים כ"אדונים-ציירים".
עיסוקים אמנותיים כדוגמת ציור או קליגרפיה היוו עבורם פעילויות שיש לבצען בשעות הפנאי מחובותיהם הרשמיות או מעיסוקים מעשיים אחרים.
עם זאת, הבסיס ליכולת הטכנית שלהם היה בכתיבה, כשהם מתאמנים בקליגרפיה שאפשרה להם להביע את הגיגיהם בסמלים טבעיים באותה הקלות בה הביעו אותם בתווים של הכתב הסיני.
אמנותם הפכה לסוג מיוחד מאוד של הבעה אישית, או כתיבת-דעה כפי שנקראה אמנות זו בתקופות מאוחרות יותר.
היופי של אמנות זו קשור במישרין לקלות המוחשית שבה נוצרה, אבל בסופו של דבר לא הייתה מושגת בלא אימונים ארוכים ומחשבה מעמיקה.
מי פו היה אחד מהמוכשרים ביותר בין הציירים-אדונים.
הוא לא היה משורר או פילוסוף, אך היה אינטלקטואל מבריק.
כישרון ההתבוננות האמנותית החד שלו יחד עם חוש ההומור ויכולתו הספרותית העניקו לו מקום של כבוד בין ההיסטוריונים-אמנים הסיניים.
לתרומותיו בשטח זה יש עדיין הערכה רבה, משום שהיו מבוססות על מה שראה בעיניו ולא על דברים עליהם שמע או למד מקודמיו.
למי פו היה האומץ לבטא את דעותיו, גם כשהיו שונות מהמקובל או מהקו הרשמי.
היסטוריונים של האמנות מוצאים עניין רב ברשימותיו על ציור וקליגרפיה, משום שהיו ביטויים ספונטניים של ההבחנות שלו ושל דעותיו העצמאיות ועזרו לאפיין אותו, כמו גם את האמנים שבעבודותיהם דן.
חשיבותו כצייר קשורה יותר לעובדה שמבקרי אמנות מאוחרים יותר כיבדו אותו כאחד המייצגים החשובים ביותר של ציורי נוף של בית הספר הדרומי".
לרוע המזל, לא ניתן יותר לומר זאת בוודאות מהציורים המיוחסים לו שהגיעו לידינו.
אין מחסור בעבודות כאלה, ורובן מייצגות סוג מוגדר או סגנון ציור שהתקיים גם במאות שבאו אחר כך, אך נשאלת השאלה באיזו מידה אפשר להיות בטוחים בוודאות כי הן אכן יצירות של מי פו.
במילים אחרות, המאפיינים הכלליים של סגנונו ידועים, אך בלתי אפשרי להיות בטוחים שהציורים המיוחסים לו מייצגים את הקצב והרוח של עבודת המברשת האישית שלו כפי שניתן להיות בטוחים לגבי האותנטיות של דוגמאות הקליגרפיה שלו שעדיין קיימות.
משום כך הוא ידוע יותר כקליגרף מוכשר או בשל השפעתו כמבקר וככותב על אמנות מאשר כצייר נוף מוכשר.
מי פו נמנה עם אלו שעבורם כתיבה או קליגרפיה הייתה קשורה באופן אינטימי עם כתיבת שירה או שרטוט.
הם דרשו חדות מחשבה ורוח, שהוא חשב כי הדרך הטובה ביותר להשיגם היא על ידי שתיית יין.
באמצעותה הוא הגיע למצב של התלהבות ולא של שכרות.
סו שה, שהיה חברו של מי פו, העריץ אותו וכתב כי המברשת שלו היא כמו חרב חדה ביד מיומנת בקרב או כמו קשת היכולה לירות חץ למרחק של אלף לי, כשהוא חודר כל דבר הניצב בדרכו, וכך כתב "זו הייתה השלמות הגבוהה ביותר באמנות הקליגרפיה".
מבקרים אחרים טענו כי רק מי פו היה מסוגל לחקות את הסגנון של הקליגרפים הגדולים של שש השושלות.
נראה שאכן היה מי פו חקיין מצוין, כמה מחיקויים אלו הם כה טובים עד שטועים בינם לבין המקור.
בנו של מי פו העיד שאביו נהג להציב תמיד יצירות מופת קליגרפיות מתקופת שושלת טאנג או מתקופת שושלת צ'ין על שולחנו כמודל.
בלילה נהג להניחן בקופסה לצד הכרית.
על פי כמה מהכתובים יצר מי פו את רוב ציוריו במהלך שבע השנים האחרונות לחייו, והוא בעצמו כתב כי "הוא בחר כמודלים את האמנים הקדומים ביותר וצייר כשרק גאוניותו מנחה אותו ולא מורה כלשהו ובכך הוא ייצג את האנשים הנאמנים של הזמן העתיק".
הציורים שעדיין נושאים את שמו של מי פו מייצגים רכסים של גבעות מיוערות או פסגות הרים שצורתם חרוטית, המתנשאים מתוך שכבות של ערפל צמרי.
למרגלותיהם ייתכנו מים, וקרוב לחזית הציור מקבצים של עצים כהים.
אחת הדוגמאות הטובות ביותר של סוג זה של סגנון מי פו היא ציור קטן במוזיאון הארמון המוכר כ"הרים ואורנים באביב".
הציור הוא בגודל של דף באלבום, אך בקצה הציור נוסף שיר שנאמר כי נכתב על יד הקיסר גָאוֹדְזונְג משושלת סונג.
ההרים והעצים מתנשאים מעל שכבת ערפל עבה הממלאת את העמק.
הם מצוירים בגוונים של דיו כהה בתוספת קלה של צבע מרפרף באופן המסתיר את המבנה שלהם.
הערפל הוא היצור החי בתמונה.
למרות ההבדל הבולט שבין הגוונים הבהירים והכהים, האפקט הכללי של הציור הוא עמום, כנראה כתוצאה מבלאי וריטוש.
בין הציורים המיוחסים למי פו יש כנראה חיקויים, גם אם הם מצוירים בסגנון זהה עם מברשת רחבה ורכה.
ייתכן כי הם מתקופת סונג הדרומי, או מתקופת שושלת יואן, שבה חלק מהציירים המובילים השתמשו בסגנון של מי באופן חופשי על מנת לבטא רעיונות משלהם.
רוב החיקויים הם כנראה מהתקופה המאוחרת של שושלת מינג, שבה קמה כת של מעריצים של מי פו שהעריכו אותו כנציג החשוב ביותר של "האסכולה הדרומית".
מי פו ראה גם הוא חיקויים רבים, ייתכן שאפילו של עבודותיו, וראה כיצד חובבים עשירים הוציאו את מיטב כספם על שמות נודעים, במקום על עבודות אמנות מקוריות.
הוא כתב "הם מאחסנים את הציורים שלהם בשקים רקומים בזהב המקושטים בשרשרות של אבני ירקן כאילו שהיו אוצרות יקרי ערך, אך כאשר הם פותחים אותם אי אפשר להתאפק מלפרוץ בצחוק".
סגנון הציור של מי פו אופיין על ידי כותבים שהכירו אותו מצפייה אישית או משמועות.
נאמר כי הוא צייר תמיד על נייר שלא הוכן בעזרת שרף או אלום; אף פעם לא על משי או על קירות.
בנוסף, הוא לא השתמש בהכרח במברשת בציור בדיו.
לעיתים עשה שימוש במקלות נייר או בקנה של קנה הסוכר שהמוהל מוצה ממנו, או בעלה גביע של צמח הלוטוס.
למרות שמי פו היה בעיקר צייר נוף, הוא צייר גם פורטרטים ודמויות בסגנון הישן.
עם זאת, נראה כי השקיע את רוב זמנו בחקר דוגמאות של קליגרפיה וציורים עתיקים ולא ביצירת ציורים משל עצמו.
ספרו על ההיסטוריה של הציור מכיל רמזים מעשיים כיצד לאסוף, לשמר, לנקות ולתלות תמונות.
מי פו היה ללא ספק בר סמכא מעולה שהכיר איכות באמנות.
אך עם כל רוחו המרדנית, גישתו הבסיסית הייתה שמרנית למדי.
הוא העריך כמה מהקלאסיקות הידועות היטב של האמנים הקדומים וזלזל באמנים בני זמנו.
הוא התקשה לעיתים להודות בערכם של אחרים, ונהנה יותר מהשמעת הערות סרקסטיות ועוקצניות מאשר מביטוי מחשבותיו באופן צודק ומאוזן.
לדעת מי פו היו כל סוגי הציור נחותים בהשוואה לציורי נוף; כשהוא חושף בכך את מגבלותיו ואת הכיוון הרומנטי בקו המחשבה שלו: "מחקר ציורי הבודהה מעיד כי יש בהם עצה מוסרית; הם הסוג הנעלה ביותר.
אחריהם באים ציורי הנוף, ואחריהם ציורי חזרן, עצים, קירות ואבנים, ואז באים ציורים של פרחים ועשב.
בנוגע לציורים של גברים ונשים, ציפורים וחיות, אלו נועדו לשעשע את בני האצילים ואינם משתייכים למחלקה של אוצרות האמנות."
מי סוכר הם תערובת של מים וסוכר.
כדי להמס את הסוכר ולהפוך אותו לנוזלי, יש להרתיח תחילה מים ולפזר את הסוכר לתוכם לאט, תוך כדי ערבוב.
נהוג להשתמש במים וסוכר ביחס של 1:1 כך שעל כל 1 קילוגרם סוכר משתמשים ב-1 ליטר מים.
מי סוכר ממתיקים נוזלים ומשמשים בעיקר לקוקטיילים וקפה:
ניתן "לתקן" קוקטיילים בעזרת מי סוכר ולהפוך אותם לטעימים יותר לשתייה מפני שהם עוזרים להסוות את טעם האלכוהול.
ניתן להמתיק משקאות קפה קרים עם מי סוכר, שכן לגרגירי סוכר לוקח זמן רב להתמוסס בתוך נוזל קר.
ניתן להמתיק שייקים על ידי הוספת מי סוכר.
ניתן גם להבריש מאפים במי סוכר כדי לתת להם ברק ולהמתיקם.
מֵי נֵטֶל הם מי ים (ובנהרות ובאגמים - מים מתוקים) המשמשים לייצוב אונייה בעת הפלגתה ללא מטען או עם מטען חלקי.
מכלי מי הנטל הם מכלים ייעודיים בתחתית אונייה, שניתן למלאם במי ים או לרוקנם באמצעות משאבות גדולות ומיוחדות לכך, הנקראות "משאבות מי נטל".
מכלי מי הנטל משמשים לייצוב האונייה על ידי הגדלת השוקע כאשר היא מפליגה ריקה או טעונה חלקית, לחלוקה נכונה של המשקל והעומס הפועל על גוף האונייה כאשר היא מובילה מטענים במשקלים שונים בכל אחד משני צדדיה, לשינוי השוקע ולהגדלת השקיעה של המדחף במים.
הוספת מי הנטל מתחת למרכז הכובד האנכי של כלי השיט מעלה את יציבותו.
היתרון של המים הוא שניתן למלא ולרוקן את המכלים בקלות יחסית על ידי שאיבה.
החיסרון הוא במשקלם היחסי של המים שדורש מכלים גדולים יחסית, לאחסון.
כאשר האונייה מוסיפה מטען, היא נפטרת ממי הנטל העודפים, ומאחר ומדובר במים שנאספו באזור אחר בעולם, המים הנשפכים לים עלולים לכלול מגוון של אורגניזמים ביולוגיים, כולל צמחים, בעלי חיים ומיקרואורגניזמים, שאזור הריקון של מכלי המים אינו בית הגידול הטבעי שלהם.
אלה כוללים מינים אקזוטיים העלולים לגרום נזק אקולוגי רב למערכות אקולוגיות ימיות.
מי נטל הם ככל הנראה המקור העיקרי של מינים פולשים ימיים במימי העולם.
בעיה זו הביאה את ארגון הימאות הבינלאומי (IMO) להחליט ב-2004 על אימוץ אמנה בינלאומית הקובעת כי ספינות יידרשו להתקין מערכות לטיפול וסינון מי נטל.
הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה שחורה בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
תסריט הסרט מבוסס על נובלה בעלת אותו שם של ג'ק טרוור סטורי משנת 1950. הסרט הוקרן לראשונה על ידי אולפן הקולנוע "סרטי פרמאונט" בשנת 1955, אך זכויות הסרט נקנו על ידי "סרטי יוניברסל" בשנת 1984. בסרט משחקים אדמונד גוון, ג'ון פורסיית', שירלי מקליין וג'רי מאת'רס.
זוהי הופעתם הקולנועית הראשונה של מקליין ומאת'רס.
הסרט מגולל את סיפורה של עיירה באזור ורמונט, שביער הסמוך לה מתגלה גופתו של הארי וורפ.
במהלך הסרט ג'ניפר, וויז וגרייבלי קוברים ומוצאים מקברו את גופתו של הארי בעזרת הצייר סאם מרלו (ג'ון פורסיית') תוך כדי ניסיון להתחמק בחקירותיו של סגן השריף קלווין וויגס (רויאל דאנו).
לבסוף מתברר על ידי בדיקת רופא הכפר, ד"ר גריינבאו (דווייט מארפילד), שהארי נפטר מהתקף לב ללא שום קשר לאף אחת מהדמויות החשודות.
אדמונד גוון - קפטן אלברט וויז
ג'ון פורסיית' - סאם מרלו
שירלי מקליין - ג'ניפר רוג'רס
מילדרד נטוויק - אייבי גרייבלי
מילדרד דאנוק - גברת וויגס
ג'רי מאת'רס - ארני רוג'רס
רויאל דאנו - קלווין וויגס
דווייט מארפילד - ד"ר גריינבאו
למרות שזוהי אחת מקומדיות הבודדות של אלפרד היצ'קוק הסרט נחל אכזבה יחסית בקופות בארצות הברית.
אולם הסרט הוקרן לאורך זמן רב בצרפת, ברומא ובממלכה המאוחדת.
הסרט נודע בעיקר עקב הדיאלוגים הישירים והבוטים ביותר יחסית לשנות ה-50. במהלך הסרט סאם מרלו (ג'ון פורסיית') מציעה לג'ניפר רוג'רס (שירלי מקליין) שהוא יצייר אותה בעירום.
בנוסף סאם רומז לג'ניפר מספר פעמים על יחסי מין.
גופתו של הארי גולמה על ידי פיליפ טרוקס.
הסרט היה מועמד לשני פרסי באפט"א; הסרט הטוב ביותר מכל סוג והשחקנית הזרה הטובה ביותר עבור שירלי מקליין.
אלפרד היצ'קוק היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר של איגוד הבמאים האמריקאי.
בשנת 2005 הסרט היה מועמד ביחד עם סרטים נוספים של היצ'קוק כמו "החבל", "פסיכו", "האיש שידע יותר מדי", "חלון אחורי" וכדומה לפרס הלווין בקטגוריית ה-DVD הטוב ביותר של השנה.
היא סדרה קומית ישראלית ששודרה בערוץ 1 בשנת 2014. יוצרות הסדרה הן דניאלה דורון (שגם כתבה את הסדרה), טליה לביא ומיכל ויניק.
העורך והמפיק הראשי של הסדרה הוא יואב גרוס והבמאי הוא ירון שילון.
הסדרה שודרה בתקופת המונדיאל, זאת בשל עלייה בצופי הערוץ הראשון בתקופה זו.
הסדרה עוקבת אחרי שלוש חברות שעוברות טלטלות בחייהן האישיים.
הסדרה נוגעת בצורה קלילה בנושאים כמו להט"ב, טבעונות, ברית מילה, היריון, לידה ועוד.
אוריאלה אהרון (שמרית לוסטיג) - אוריאלה היא בת עשירים מפונקת, נכה רגשית ומרוכזת בעצמה.
בן זוגה הוא רובנס, עשיר אף הוא, ובפרק הראשון של הסדרה הוא מבקש להינשא לה.
היא מסרבת, ובעקבות כך אמה זורקת אותה מהבית עד שתסכים להתחתן איתו.
היא מפטרת את איציק, נהג הלימוזינה שלה שהיא הרכוש היחיד שנשאר לה.
היא מקבלת השראה משכנתה טלי לפתוח את "חוג הסילון": הסעת ילדי עשירים לחוגים.
לשם כך היא צריכה נהג ולכן עושה אודישנים לנהגים שונים ומפטרת את כולם מסיבות שונות ומשונות.
לבסוף היא מקבלת את טוטו, נהג איטלקי.
כשהיא מגלה שיש לו זקן היא רוצה לפטר אותו אך מבינה שאין לה ברירה.
במהלך הסדרה היא הופכת מבטלנית וריקנית לאישה שמסוגלת לכלכל את עצמה, עושה ויתורים ומגלה רגשות ורצונות.
ריקי (לירון וייסמן) - מורה לנהיגה ברכב אוטומט שמצפה לילדה מבת זוגה חווה.
כדי לברוח מהמצב המשפחתי הלוחץ, ובעיקר מבת זוגה ההולכת ותופחת, מדישון – תורם הזרע ומהעובדה שמדובר בבן ולא בבת (משמע שתצטרך לעשות לו ברית מילה), ריקי שוקעת בעבודה.
העניינים מסתבכים כש'הכחולה' – תלמידה יוצאת דופן ומופרעת, עם שיער כחול וגישה אקטיביסטית לחיים – נכנסת לה למכונית ולא יוצאת לה מהראש.
ריקי נכנסת לסבך הבגידה, ההסתרה, גילויה והפיכת היחסים לשלישייה.
חנין (מונא חוא) - תמיד חלמה להפסיק להיות מוקדנית בעסק המשפחתי שאומרת "חמש דקות" ולהתחיל להחזיק את ההגה, אבל אבא שלה, עמאר הגדול, אימת נהגי תחנת המוניות שלו, ממש לא מתכוון לתת לה אותו.
אחרי תאונת שרשרת בין שלוש החברות, שמשתקת את עמאר, לא תהיה לו ברירה, וחנין תצא להרפתקת חייה, שתכלול התאהבות חד פעמית וחד כיוונית, בתחילה עם ה"סטודנט" – סוחר סמים בטראנס.
אבל חנין, שאבא שלה תמיד קרא לה "נסיכה שלי" ומסתבר שלא בכדי – תיאלץ לבחור בינו ובין הנסיך יפה התואר משארדה שנכנס לחייה ומציע לה חיי אושר ועושר ומעמד של מלכה רחוק מישראל.
ציפי קוזניצקי-אהרן (חני נחמיאס) - אמא של אוריאלה.
רוצה שבתה תתחתן עם רובנס, וכדי לגרום לזה לקרות לוקחת לה את הכרטיס אשראי ומגרשת אותה מביתה, ובהמשך מתארסת לרובנס.
רובנס קראוס (נירו לוי) - החבר של אוריאלה.
בן למשפחה עשירה ביותר, המחזיקה בים המלח.
רוצה להתחתן ולעשות ילד עם אוריאלה, וכשהיא לא מסכימה לוקח לה את כרטיס האשראי וחובר לאמא שלה, ובהמשך אף מתארס לה.
חווה (נעמי פרומוביץ') - בת הזוג של ריקי.
בתחילה אומרים להן שזו בת ובהמשך מתברר שיש לה בן.
קונה הרבה דברים לתינוק ומתעסקת רק בזה למורת רוחה של ריקי.
דישון (שלומי ברטונוב) - תורם הזרע.
נוכח יותר מדי בזוגיות של חווה וריקי, לדעתה של ריקי.
"הסטודנט" גרשון (אסף פריינטא) - סוחר סמים בוטיק במקצועו אך מספר לחנין שהוא סטודנט.
לאחר שאביה של חנין מגלה זאת הוא סוחט אותו ומסיע אותו לבאר שבע כל יום שני.
כאשר עמאר חולה, חנין מסיעה את גרשון, אך הוא לא נותן לה לנהוג.
בין השניים מתפתח רומן סוער ומלא תהפוכות.
"הכחולה" (יוליה פלוטקין) - אקטיביסטית של ארגון 269, המאהבת של ריקי.
מתפרצת לרכבה של ריקי כשהיא מחכה לחווה ובורחת איתה.
מסתבר שריקי הייתה מדריכה שלה בנוער העובד.
כדי להמשיך להיפגש ריקי מתחילה ללמוד אצל ריקי נהיגה.
ובהמשך אף מנהלת שלישייה עם ריקי וחווה.
טוטו (דוד אינפנטינו) - הנהג האיטלקי של אוריאלה.
התקבל כי הוא "שקט כמו קיפוד, מריח כמו תמרוקיה, בולם כמו חמאה" ובמהלך הסדרה הוא ואוריאלה נהפכים לזוג.
הנסיך אילחדיל (ג'לאל מסארווה) - נסיך שארדה, נסיכות במפרץ הפרסי, מאורס לחנין, ומגיע במפתיע לארץ, בעקבות קריאתו של עאמר, אביה של חנין.
זאת בעקבות היסוסיה של חנין בקיומו של הנסיך.
השניים מתחילים לבנות את עתידם יחד, אך הרומן של חנין עם הסטודנט מפריע לסיפור האהבה שלהם.
מֵי נִמְרִים (או: נִמְרִים) היה נחל איתן ואולי גם יישוב מקראי במואב, הנזכר פעמיים בתנ"ך.
היישוב נזכר כחלק מ"משא מואב" שנשאו הן ישעיהו הנביא והן ירמיהו הנביא:
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי היישוב היה מיושב בימיו, ושכן באזור צוער.
לפי הסברה, שמה של העיר השתמר עד ימינו בשם הנחל "ואדי נמירה", הנשפך לים המלח בדרום מואב, בקרבת צוער.
היה שעשועון קומי, מסוגת מצלמה נסתרת, ששודר בזכיינית ערוץ 2, רשת בשנת 2010, בהנחיית הקומיקאי ליאור כלפון.
כמו כן, הייתה בתוכנית "פינת הסיבוב המהיר", בה קומיקאי אורח מתחפש ומסתיר זהותו ושואל כמה שיותר שאלות עובר אורח במשך שתי דקות ועל כל תשובה נכונה שקיבל חילק 200 שקלים.
"מי שטוב לו ושמח" הוא שיר משחק עברי שהוא תרגום-עיבוד מאת דתיה בן דור לשיר הילדים האמריקאי "If You're Happy and You Know It".
השיר האמריקאי התפרסם בשלהי שנות ה-50, בלחן אמריקאי עממי.
על בסיס השיר כתבה בן דור את הגרסה העברית, שבוצעה ב-1977 בתוכנית הטלוויזיה "מה פתאום?" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית בהנחייתה של נירה רבינוביץ' ובשיתוף הבובה קישקשתא (בפרק 18: "יום הולדת לקישקשתא", שהיה בסימן חגיגה).בעקבות התוכנית הקליטה רבינוביץ את התקליט "שירי משחק" שבו הופיע השיר.
השיר בוצע גם ב-1998 בסרט "ההרפתקה הגדולה של ברני", ובפרסומת לחטיף הבוטנים "שוש".
בערוץ "בייבי" בוצע השיר בארבע גרסאות:
הגרסה הראשונה ששודרה בקלטת " השפן הקטן", הגרסה השנייה הייתה באנימציה והייתה מכונה "שיר השמחה", הגרסה השלישית בגרסת קטני והגרסה הרביעית בגרסת השירים בהנפשה ממוחשבת.
ילדות ישראלית, בפרק "ביפ" מהסדרה "ארתור", בפרק "פיק אפ בר" מהסדרה "החברים של נאור", במופע "מותק בארץ הילדים" שאת השיר ביצע אותו יובל המבולבל (יובל שם טוב), במופע הילדים "נעמה סופר על בממלכת גיבורי השמש", ובהצגת הילדים "זהבה ושלושת הדובים" בכיכובה של נתי הגעתי הופעתי (עינת מדני).
בשיר חמישה בתים הכוללים הוראות ל"מי שטוב לו ושמח".
בבית הראשון של השיר מתבקש מי שטוב לו ושמח למחוא כף.
בבית הרביעי לקרוא או לצעוק "היי הופ", או "היי הו".
הבית החמישי של השיר כולל קריאה להתחיל ולעשות את הכל מהתחלה.
מי שטוב לו ושמח - כף ימחא!
מי שטוב לו ושמח, שטוב לו ושמח
שטוב לו ושמח - כף ימחא!
מי שטוב לו ושמח, מי שטוב לו ושמח
ברחוב הישראלי נפוצות גרסאות וולגריות של השיר, שמילותיהן משתנות בהתאם לאזור הגאוגרפי אך כולן פותחות בשורה "מי שלא מוחא כפיים - בן זונה!".
גרסה זו זכתה לעיבוד סאטירי ב-2024 על ידי איש המדיה יוני חרל"פ.
מי מתגורר בבית היל היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת אימה על-טבעית, שנוצרה על ידי מייק פלנגאן.
היא מבוססת על סיפור משנת 1959 באותו שם שנכתב על ידי שירלי ג'קסון, ועל הסרט "הרדיפה" משנת 1999 ששודר בנטפליקס.
העונה הראשונה כוללת עשרה פרקים ושודרה לראשונה ב-12 באוקטובר 2018.
לאור הצלחת הסדרה הוכרזה סדרת ההמשך "מי מתגורר באחוזת בליי" שתתבסס על הסיפור "טבעת החנק" (תורגם גם כ"פיתול כפול", באנגלית "The Turn of the Screw") של הסופר הנרי ג'יימס משנת 1898. הסדרה לא תהווה המשך לסיפור על בית היל, אם כי חלק מצוות השחקנים יחזור לשחק בה בתפקידים אחרים.
צילומי הסדרה יחלו בספטמבר 2019 בוונקובר.
בקיץ 1992, יו ואוליביה קריין עוברים זמנית לאחוזה, בית היל, יחד עם חמשת ילדיהם: סטיבן, שירלי, תיאודורה (תיאו), לוק ואלינור (נל).
הם חווים הופעות פרנורמליות ואובדן טראגי, שמכריחים אותם לצאת מהבית.
באוקטובר 2018, 26 שנה אחרי הרדיפות, האחים קריין ואביהם המנוכר, יו, התאחדו שוב לאחר שהכה עליהם שוב אסון, ואילצו אותם להתעמת עם השדים הפנימיים שלהם מילדותם המשותפת תוך התאבלות על אבדותיהם.
מיכיל האוסמן מגלם את סטיבן קריין, הבן הבכור של המשפחה.
כאדם מבוגר הוא סופר, מפורסם בכתיבה על חוויית משפחתו בבית היל.
פקסטון סינגלטון מגלם את סטיבן הצעיר.
אליזבת ריזר מגלמת את שירלי האריס (ממשפחת קריין), הבת הבכורה של המשפחה, לה ולבעלה יש בית לוויות.
יש לה בן אחד ובת אחת משלה.
לולו וילסון מגלמת את שירלי הצעירה.
קייט סיגל מגלמת את תיאודורה "תיאו" קריין, הילדה האמצעית מתוך החמש.
מקנה גרייס מגלמת את תיאו הצעירה.
אוליבר ג'קסון-כהן מגלם את לוק קריין אחד מהתאומים, שני הילדים הצעירים ביותר במשפחה.
הוא נאבק בהתמכרות לסמים כבוגר.
ג'וליאן היליארד מגלם את לוק הצעיר.
ויקטוריה פדרטי מגלמת את אלינור "נל" ואנס (ממשפחת קריין), התאומה של לוק.
היא מעולם לא התגברה לגמרי מהרדיפה שחוותה כשהתגוררה בבית היל.
ויולט מקגרו מגלמת את נל הצעירה.
קארלה גוג'ינו מגלמת את אוליביה קריין, אם המשפחה, שעיצבה בתים.
טימותי האטון מגלם את יו קריין, אב המשפחה, בונה בתים.
הנרי תומאס מגלם את יו הצעיר.
אנתוני רוביבר מגלם את קווין האריס, בעלה של שירלי.
סמנתה סלויאן מגלמת את ליי.
אנבת' גיש מגלמת את קלרה דאדלי.
רוברט לונגסטריט מגלם את מר דאדלי
הוא סיטקום בריטי ששודר בערוץ BBC Three בשנת 2012.
הכותבות שרון הורגן והולי וולש נפגשו באמצעות הסטנדאפיסטית ג'ו קולפילד, שלה תוכנית ברדיו 4 של ה-BBC.
וולש והורגן עבדו שתיהן בתוכנית, וולש ככותבת והורגן כשחקנית.
הורגן העלתה רעיון לכתוב סיטקום על מישהו שתקוע בבית סוהר על פשע שלא ביצע.
היא שאלה את וולש אם תרצה לעבוד איתה, והתהליך כולו מהרעיון עד השידור נמשך שנתיים וחצי.
שרון הורגן – הלן סטיבנס
ג'ניפר סונדרס – מנהלת בית הסוהר מרגרט
ליזי רופר – טופ דוג
אייסלינג ביאה – לורה סטיבנס
אמה פירסון – גברת איליין ברידג'ס
"מי נהר" הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית ענת בן חמו.
השיר יצא לאור ב-8 במרץ 2009, כסינגל החמישי מתוך האלבום "בין קירות ביתי", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד השבועי של רשת ג', ושהה שם למשך כ-12 שבועות.
במצעד הפזמונים השנתי של התחנה, דורג השיר במקום ה-16. במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ דורג השיר במקום ה-15.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ של השיר באתר יוטיוב עומד על כ-2 מיליון.
כמו כן, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כחצי מיליון.
היא הגרסה הישראלית לשעשועון הטלוויזיה הבריטי "מי רוצה להיות מיליונר?".
התוכנית שודרה בישראל, בין השנים 1999–2007, בתחילה במסגרת שידורי רשת בערוץ 2. לאחר מספר עונות סיימה התוכנית את שידוריה בערוץ זה, והיא הורדה מהמסך לתקופה ארוכה, עד שחזרה להיות משודרת בערוץ המתחרה, ערוץ 10. בשני הערוצים הנחה את התוכנית השדרן יורם ארבל.
התוכנית זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2000 בקטגוריית תוכנית שעשועון.
ב-16 ביולי 2020 עלתה עונה חדשה בהנחיית ארז טל בקשת 12.
התוכנית יצרה בישראל תקדים, כאשר בפעם הראשונה בטלוויזיה הישראלית מומש הסעיף בחוזה המשתתפים, המתנה את קבלת פרס הזכייה בשידור התוכנית.
מספר תוכניות אשר צולמו באולפני הרצליה ולא שודרו בשל צניחת הרייטינג של התוכנית, הביאו לכך שהזוכים באותן תוכניות לא קיבלו את הפרס, כפי שסוכם בחוזה שלהם עם הפקת התוכנית.
התוכנית עלתה לשידור, תחילה בשם "מיליונר", במסגרת שידורי רשת בערוץ 2, ב-25 בנובמבר 1999, וזכתה תחילה לרייטינג גבוה של כ-27%.
המשתתף היחיד שזכה בפרס המרבי בפורמט הישראלי הוא יזהר נבו, איש מחשבים בעיסוקו ויליד שנת 1972, שעשה זאת באוגוסט 2000. "שאלת חצי המיליון" שלו הייתה: "מבין ארבעת המלכים האנגליים, מי מלך לפני כל האחרים?".
נבו השתמש בגלגל ההצלה, גלגל ה-50:50 ונותר עם התשובות: "בעט אלון, בעט!" ו"הכדור בפנים...לא!".
אז נבו הטיל מטבע בשיטת "עץ או פלי" התשובה שיצאה הייתה "בעט אלון, בעט!" ובכך הפך לראשון והיחיד שזוכה במיליון ש"ח בפורמט הישראלי של התוכנית.
שנים אחר-כך טען נבו בראיון טלוויזיוני, כי למעשה ידע את התשובה על השאלה האחרונה מיד כאשר הוצגה, אולם כדי ליצור עניין בתוכנית, הציג את בחירתו ככזו המבוססת לכאורה על הטלת מטבע.
מלבד הזוכה בפרס המרבי היו גם משתתפים בולטים נוספים, בהם בין היתר המשתתפת המפורסמת ביותר שלקחה חלק בתוכנית כמשתתפת רגילה, הייתה הסופרת והעיתונאית עירית לינור אשר זכתה בסכום של 250,000 ש"ח בשנת 2000, ושברה שיא מקומי עד אותה תוכנית.
היא פרשה בשאלה: "מי טען בביקורת מכס: אין לי על מה להצהיר אלא על גאוניותי?" (התשובה: אוסקר ויילד), וכן השתמשה בחבר הטלפוני נועם זיו בשאלה: "מי כתב את האוטואמנציפציה?" (התשובה: יהודה לייב פינסקר).
מלבד לינור השתתפו ידוענים נוספים, כמו יאיר לפיד, אדיר מילר וגדי סוקניק.
בשנת 2002 רשת החליטו להשיב למרקע את "מי רוצה להיות מיליונר" עם מספר חידושים כמו צופים שיקבלו שיחת טלפון מיורם ארבל, והתמודדו מולו בטלפון, והפורמט נשאר בערוץ 2 עד 2004. בנוסף חברות הכבלים והלוויין העלו ערוץ של משחקי "מי רוצה להיות מיליונר".
ההצטרפות למשחק נעשתה בעזרת השלט הדיגיטלי ועלותה הייתה חמישה שקלים.
בשנת 2006 רכש ערוץ עשר את הזכויות לפורמט, אך התוכנית זכתה לרייטינג נמוך, ושידורה הופסק לאחר שנה.
ביולי 2020, בעת התפשטות מגפת הקורונה חודשה התכנית בגרסה חדשה, העונה עלתה לשידור ב-16 ביולי בערוץ קשת 12 ומנחה אותה ארז טל.
לכבוד חזרת התוכנית, קשת 12 העלו פרק פיילוט בו טל שואל כמה מאנשים הבולטים של הערוץ כמו חיים אתגר וניב רסקין, מספר שאלות בנושאים נרחבים.
ב-16 ביולי 2020 שודרה התוכנית הראשונה של הגרסה המחודשת.
כל מתמודד נשאל 15 שאלות שאם יענה על כולן נכונה, הוא יזכה במיליון שקלים.
אם הוא שגה בתשובה אחת, הוא יוצא מהמשחק ללא הכסף.
השאלות בסגנון אמריקאי כאשר לכל שאלה מוצגות למתמודד 4 תשובות אפשריות, והוא נדרש לבחור את הנכונה שבהן.
בחמש השאלות הראשונות הזמן למתן התשובה הנכונה קצוב ל-30 שניות, אם תם הזמן, דינו כמי שענה תשובה שגויה.
בשאר השאלות הזמן אינו מוגבל.
אם המתמודד בחר להפעיל גלגל הצלה בשאלות הראשונות, מונה הזמן נעצר עד למימוש הגלגל.
לרשות המתמודד עומדים שלושה גלגלים הצלה והמתמודד רשאי להיעזר בגלגלי הצלה בכל שלב לפי בחירתו.
50:50 המערכת מוחקת מן אפשרויות התשובה 2 תשובות לא נכונות.
קהל הקהל מצביע על סקר מהי התשובה הנכונה.
חבר טלפוני המתמודד זכאי להתיעץ עם חבר שבחר מראש, ונמצא בחדר מבודד באולפן, למשך 30 שניות.
למרות האמור לעיל, יש שתי "רשתות ביטחון" שאם המתמודד עבר אותן, הוא מקבל כסף בטוח, בשאלה החמישית והעשירית.
המתמודד רשאי לפרוש בכל שלב, לפני שענה תשובה שגויה, אף לאחר שהוצגה בפניו השאלה.
ואם בוחר בכך, הוא זוכה בכסף שהספיק לצבור.
היא סדרת טלוויזיה ישראלית המשודרת בערוץ כאן חינוכית.
הסדרה עלתה לשידור ב-1 באוגוסט 2021 בערוץ כאן חינוכית.
הפרק הראשון עלה ליישומון הערוץ מספר ימים לפני כן, ב–28 ביולי.
יוצרי הסדרה הם שירילי דשא, רועי שגב ויגאל שפירא.
ב-8 בספטמבר 2021 כאן חינוכית הודיעה כי לא יהיו יותר עונות לסדרה.
העלילה מספרת על שלושה יזמים צעירים בני 16 – שלי, שי וגומא.
השלושה מנהלים ערוץ יוטיוב "דאחקות" אשר ברוב הסרטונים שמועלים אליו מצולמות כפות הרגליים של שלושת השותפים הזוכה לצפיות רבות ברשת.
מנכ"לית חברת נעליים מפורסמת בשם "נעלי זאוס", שנחשפה לסרטון פופולרי מהערוץ, מעוניינת ש"חברת הפרסום" שיצרה אותו תפיק פרסומת עבור מוצריה, זאת מבלי לדעת שלא מדובר כלל בחברת פרסום.
כאשר מנכ"לית חברת הנעליים מבקשת לפגוש את המנכ"ל והילדים לא יודעים מה לעשות, במקרה פוגש שי את סגל – שחקן כושל אשר פוטר מסוכנות השחקנים בה היה מוחתם לאחר שזז כשביצע תפקיד של גופה.
סגל, "שחקן בנשמה", נכנס לדמותו של המנכ"ל, ובעזרת אוזנייה שדרכה מעבירים הילדים לסגל מסרים, מצליח להרשים את מנכ"לית חברת הנעליים ולמכור לה פרסומת שנוצרה למעשה על ידי גומא.
בעקבות הפרסומת המצליחה מחליטים החבורה לפתוח משרד פרסום בשם "שש רגליים" על שם הסרטון הפופולרי ביותר שלהם.
אל המשרד מתחילות לזרום הצעות נוספות, וסגל מוצא את עצמו כשותף.
ככל שהמשרד גדל, כך גם כמות הדמויות אותן נאלץ סגל לגלם גדלה.
בהמשך מצטרפות למשרד גם אנה, המעצבת, וחמוטל, מזכירת המשרד.
שלי (אביב פנקס) – המנהלת בפועל של משרדי "שש רגליים".
שי (עמית הכטר) – חבר ילדות של שלי וגומא כבר מגיל צעיר.
מאוהב בשלי ובנוסף מאוהב במלצרית בשם נועה אך אינו מצליח לכבוש את לבה.
גומא (שחר טבוך) – תלמיד תיכון.
יצירתי, וחברם הטוב ביותר של שלי ושי.
מעריץ מושבע של תוכנית הטלוויזיה "קליפסו".
מאוהב באנה, נוהג לכנות אותה בשם "מליפיסנט", נוהג לומר "פאפאוו" על מה שהוא חושב שמדהים.
אלון סגל (מריאנו אידלמן) – שחקן המצטרף ל"שש רגליים" כמנכ"ל.
מקבל מהילדים הנחיות בעזרת אוזנייה כאשר הוא נפגש עם לקוחות במגוון תחפושות.
אלרגי לצמר של יאק ולאבק.
חמוטל (ליאת הר לב) – מצטרפת בפרק השני לחברה בתור המזכירה של "שש רגליים", אף על פי שהיא לא מבינה בטכנולוגיה.
אנה (טוהר צפריר) – המעצבת הגרפית של "שש רגליים".
מצטרפת לחבורה בפרק השלישי ומאוד לא מוצאת חן בעיני גומא.
צופה מושבעת של סדרת הטלוויזיה "קליפסו", ומעריצה של להקת "להקת".
נוהגת לעשות מניפולציות למטרות כלשהן.
רועי מרציאנו (חי מאור) – שוטר החוקר את סגל בתחנת המשטרה.
גיל שוורץ (לירון ברנס) – בעל משרד פרסום בשם "פרסום שוורץ", באותו בניין של "שש רגליים".
מעריץ של גדעון סגל (אביו של סגל).
מתניה - החבר לשעבר של חמוטל.
עזב אותה יום לפני החתונה בוואטסאפ.
נועה שוורץ (רביד רונן) – מלצרית בבית קפה "קופי פייסט".
לא זוכרת את השם של שי.
פטריס לוי (נדב אסולין) – "שמפיון" אלוף באר טוביה בשח.
דגנית פיחוטקה (עירית בנדק) – ילדה שלמדה בכיתה של סגל והציקה לילדים מכיוון שהיא הייתה הכי גבוהה בכיתה.
אוראל וקנין () – שחקן שמנמן שתמיד מלוהק לתפקיד המצחיק ורוצה פעם אחת להיות הרומנטיקן.
גדעון סגל (אבי פניני) – אבא של סגל.
פרסומאי מצליח שרוצה שגם בנו יהיה פרסומאי.
כתב רבי–מכר כגון "איך למכור מתוך שינה".
דנדוש (עדן אלנה) – זמרת פופ מצליחה.
המשוררת האהובה עליה היא לאה גולדברג.
זהבי (יובל ינאי) – נציג של חברת טלפונים ניידים מסין.
גידי (גלעד קלטר) - לקוח של דברים דיגיטליים.
זיווית (שירילי דשא) – לקוחה שרוצה לעבוד רק עם משרד ירוק.
גונטר האמיץ (גלעד קלטר) - דמות ממשחק העוסק בהקמת אימפריה של ויקינגים.
דניאלה (נינה זריפין) – אחותה של שלי.
תמיר (רועי שגב) – לקוח ממועצת הפירות והירקות.
יהלומה אבן-משיח – כביכול המעצבת הגרפית של "שש רגליים".
יש לה ארבעה חתולים שאחד מהם צולע.
גרה בכפר האומנים עין הוד.
גומז קפיטלוניק – כביכול אחראי הפרסומות של "שש רגליים", ארגנטינאי.
אריאלה בנג'ו – כביכול המוזיקאית של "שש רגליים".
דגנית פיחוטקה – כביכול הסמנכ"לית של "שש רגליים".
אישה דעתנית וחזקה, מבוססת על ילדה שלמדה עם סגל.
ששי ספילברג – כביכול במאי פרסומות האוכל מספר אחת בארץ.
מבוסס על במאי הקולנוע המצליח סטיבן ספילברג.
ליליאן – מופיעה בפרק 13. כביכול המנקה של המשרד.
אם חד הורית, שעלתה מצרפת וגרה ברעננה.
אוהבת מחזות זמר ואוהדת שרופה של מכבי.
דודו לוסטיג – כביכול אחראי על איכות הסביבה במשרד ואחראי הבטיחות במשרד.
מספר הפרק שם הפרק1שש רגליים2חמוטל3המעצבת4משו5מי פה הבוס באמת?6ההפסד של שלי7דנדוש8בריון במשרד9ינשוף המזל10לא גיבור על11אבא של סגל12התפקיד הראשי13אישה פשוטה ושמה ליליאן14גומא המיוחד15מחתרת הכוסות16.ט"ו באב17.הוויקינגים18.אחות של שלי19.הסלב20תפקיד חייו של סגל21מאחורי הקלעים
מי קולון הם מי בושם גרמניים, בעלי אחוזי אלכוהול גבוהים, שמקורם בעיר קלן.
מי קולון מכילים תערובת של שמני הדרים הכוללת: לימון, תפוז, קלמנטינה, תפוז ברגמוט, ליים, אשכולית, תפוז דם, חושחש, שמן לבנדר, רוזמרין, טימין, אורגנו, יסמין, זית וטבק.
בשנים האחרונות הפך המושג מי קולון לשם גנרי לבושם המשווק לגברים בלבד.
הבושם מוזכר לראשונה במאה ה-18 ונרקח על ידי יצרן בשמים איטלקי בשם יוהאן מריה פארינה (Johann Maria Farina).
בשנת 1708 כתב פארינה לאחיו ז'אן בפטיסט: "מצאתי ניחוח שמזכיר לי בוקר אביבי איטלקי של נרקיסים הרים ופרחי תפוז לאחר הגשם".
בשנת 1709 פתח פארינה את החנות הראשונה שלו בעיר קלן, ברחוב אובנמרשפורטן (Obenmarspforten), בה מכר את הבושם.
בשנת 1797, בעקבות התגברותה של דוקטרינת השוק החופשי בקלן, החלו אנשי עסקים נוספים למכור בשמים משלהם תחת השם מי קולון.
בשנת 1799 רקח וילהלם מולהנס (Wilhelm Mülhens) בושם שנמכר בשם גלוקנגאסה 4711 (Glockengasse 4711), על שם המקום בו נרקח לראשונה.
מי שטוב לו ושמח כף ימחא - שירי משחק של דתיה בן דור היא קלטת ילדים שהופקה על ידי "קלסיקלטת", וים הפקות ויצאה בשנת 1994 על גבי קלטות וידאו, קלטת שמע ואלבום פסקול.
מאוחר יותר הופקה כתקליטור DVD, ובהמשך עובדה להצגת ילדים.
עכבר העיר ועכבר הכפר מוזמנים לחגיגת שירים קצבית ועליזה עם גיבורי האגדות המוכרים והחביבים.
רמי ברוך – עכבר העיר
סער בן יוסף – עכבר הכפר / אבא דוב
דפנה ארמוני – אחות חורגת / יהושוע הפרוע / מכשפה / אמא דובה
אלינור אהרון – כיפה אדומה / לכלוכית / טינקרבל / דובון
דדי זהר – נסיך / פיטר פן
לינוי רייך - זהבה (מהאגדה של "זהבה ושלושת הדובים")
רחל שיין ארגמן - אחות חורגת של סינדרלה
דתיה בן דור - בתפקיד עצמה
בעבר שירי הקלטת היו משודרים בערוץ הופ!, בערוץ בייבי, בערוץ לולי ובערוץ הופ!
שלום לכן בנות שלום לכם בנים
הקלטת עובדה ב-2006 להצגת ילדים בהפקת תיאטרון "נדנדה", שנכתבה על ידי בן-דור ובוימה בידי אבי מלכה.
ההצגה הוצגה ברחבי הארץ במתכונת משולבת עם שחקנים וקטעי וידאו-ארט המוקרנים על ספר ענק כחלק מהתפאורה.
בן-דור התארחה גם כן בהצגה כחלק מקטעי הווידאו-ארט.