tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה מאוחר יותר ביקשו נכבדי הקהילה לבנות מחדש את בתי המדרש והמלדארי שחרבו בשרפה ופנו לוועד שליחי הקהילות לסיוע, אך פניהם הושבו ריקם.
סירובם של אנשי מונטיפיורי וראשי קהילת לונדון לממן את בנייתם מחדש של המלדארי, חיזק את מגמת השינוי בחינוך.
בהמשך החלו חלק מילדי הקהילה ללמוד בבתי ספר דתיים-נוצריים ובכללם בית הספר של מסדר סנט לזרוס שנפתח ב-1868 ובית הספר הפרוטסטנטי האמריקני, וזאת בשל רמת ההשכלה בהם.
תועדו ניסיונות להמרת דת בקרב התלמידים, אך במרבית המקרים ללא הצלחה.
בסך הכל למדו בבית הספר של סנט לזרוס 150 תלמידים יהודיים עד ראשית המאה ה-20. ב-1884 נפתחו שני בתי ספר יסודיים קהילתיים (כיתות א'–ד') ובכל אחד למדו 150 תלמידים, וכן פרו-גימנסיה בה למדו 160 תלמידים (כיתות ה'–ז').
כן למדו מקצת מבני הקהילה בית הספר התיכון העות'מאני בעיר.
עד לראשית המאה ה-20 נשות הקהילה לא היו אורייניות ודיברו לאדינו בלבד.
הן עסקו במטלות הבית בתנאי הדוחק בהם התגוררו בני הקהילה, וכמעט ולא יצאו מתחומי הקורטיז'וס.
הבנות היו מאורסות על ידי הוריהן בגיל מוקדם ומחותנות כבר בגיל 14, כך שהן נותרו מחוץ למעגל החינוך.
ב-1893 הקימה רשת אליאנס מסגרת לימודית מקצועית לבנים ובו למדו נגרות, נפחות ובניין כרכרות.
ב-1895 הקימו רשת אליאנס וההתאחדות האנגלו-יהודית, בית ספר יסודי לבנים ובו למדו 150 תלמידים.
בבית הספר לימדו עברית, טורקית ויוונית.
ב-1903 נפתח בית ספר יסודי לבנות ובו לימדו שפות ותפירה.
הקמת בתי הספר עוררה עימות בתוך הקהילה בין חסידי הקו השמרני ששלחו את בניהם למלדארי לבין המשפחות ששלחו את ילדיהם לבתי הספר של אליאנס.
ב-1904 למדו בבתי הספר של אליאנס 357 תלמידים ובמלדארי 254 בנים, ב-1909 למדו בבתי הספר של אליאנס 372 תלמידים (144 בנות ו-228 בנים) ובמלדארי למדו 250 תלמידים.
החל משנה זו ועד למלחמות הבלקן נשלחו התלמידים הבולטים מבתי הספר של אליאנס לבתי הספר מקוה ישראל בארץ ישראל.
רמת ההשכלה הגבוהה בבתי הספר של אליאנס אפשרה לתלמידים בולטים להמשיך ללימודים גבוהים באירופה ובעיקר בצרפת, וכשחזרו הביאו עימם את המטען התרבותי שרכשו.
מימון בתי הספר של הרשת נחלק באופן שווה משכר הלימוד ששילמו ההורים, ממימון רשת כי"ח ומקופת הקהילה.
בבית הספר לבנים לימדו גם טורקית, יוונית, והחל משנת הלימודים 1913 גם סרבית.
הלימודים עצמם התנהלו ברובם בצרפתית.
רשת אליאנס פעלה בביטולה עד 1914.
לאחר מלחמות הבלקן ומעברה של ביטולה לחזקת סרביה עמדו בתי הספר של אליאנס ותלמודי התורה תחת הפיקוח של משרד החינוך הסרבי.
השלטונות דרשו ללמד בסרבית בלבד, ולהכניס תוכני היסטוריה וגאוגרפיה של הממלכה לתוכניות הלימוד.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקה הפעילות בבתי הספר של רשת כי"ח.
לימודי העברית פסקו, בהיעדר מורים.
לאחר המלחמה השתלבו בני ובנות הקהילה במסגרת החינוך העירונית.
מערכת זו התבססה על 12 כיתות, 4 יסודיות כחינוך חובה ו-8 תיכוניות.
לימודי התיכון היו בשכר, ובשל מצבם הכלכלי של בני הקהילה, מעטים הצליחו להשתלב בכיתות התיכון ויצאו למעגל העבודה בגיל ילדות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חרבו בתי הספר של אליאנס ותלמודי התורה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותר בית ספר אחד בבעלות הקהילה ובפיקוח ממשלתי.
בבית הספר היו 5 כיתות מעורבות, 4 כיתות יסודי וכיתת פרו-גימנסיה.
ב-1920 למדו 400 מילדי הקהילה בבתי הספר היסודיים הממלכתיים.
לתוכנית הלימודים הוספו תוכני דת על ידי 4 מורים יהודיים שקיבלו את משכורתם ממשרד החינוך.
בתקופה שלאחר המלחמה היה יצחק אליצפאן מבין הפעילים הבולטים.
אליצפאן, שהיה חזן הקהילה וגם מורה, ניהל בית ספר דתי בעיר, וכן פעל להקמת תיאטרון יהודי שהציג תכנים בעברית בעלי אופי ציוני.
הוא עלה לישראל ב-1932 ונפטר בחיפה ב-1948. ב-1932 עמד שיעור התלמידים שהמשיכו מבית ספר יסודי (כיתות א'–ד') לפרו-גימנסיה (כיתות ה'–ז') על 4 אחוזים בלבד.
ב-1924 מונה הרב שבתאי ג'אין לרב הראשי לקהילה, ועם מינויו פעל לקידום מערכת החינוך בעיר, תוך הכשרת הנוער לעלייה לארץ ישראל.
במסגרת זו הובאו מורים וגננות מארץ ישראל אשר לימדו עברית.
מביניהם ניתן למנות את הגננת הראשונה שלימדה עברית לאה בן-דוד, אשר זכתה בקרב ילדי הקהילה לכינוי "לָה גברת".
בן דוד לימדה שנתיים בביטולה ועזבה בחזרה לארץ-ישראל.
ניסיונות להבאת מורים לעברית מארץ ישראל נתקלו בהתנגדות השלטונות היוגוסלביים ומוֶרה וגננת שהגיעו לעיר ב-1927 גורשו על ידי השלטונות.
במקביל, נשלחו מקצת מבני הקהילה לרכישת השכלה בארץ ישראל במספר מוסדות ובכללם מקוה ישראל ובית הספר אליאנס בירושלים.
ב-1936 למדו בבתי ספר יסודיים עירוניים 625 מילדי הקהילה, ומתוכם 20 (3.2%) המשיכו ללימודי תיכון.
כאמור, לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה הקהילה במצב קשה הן מההיבט הקהילתי והן מההיבט הקהילתי.
מצב זה משך את הדור הצעיר לרעיונות התנועה הציונית והסוציאליזם ובהמשך התנועה הקומוניסטית שהציעו אלטרנטיביות אידאולוגיות, חברתיות ואישיות למצב, ובכלל זה עלייה לארץ ישראל.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 בגבור הפעילות הציונית בעיר הוקמו בעיר סניפים של תנועות נוער.
מרבית בני הנוער הצטרפו לקן השומר הצעיר וכונו "שומרי המולדת".
תנועת השומר הצעיר אשר שילבה בין ציונות לסוציאליזם, הפכה לדומיננטית בקרב הקהילה.
פעילות חבריה כללה בין השאר שעורי עברית על ידי פעילים מארץ ישראל והכשרה לעלייה לארץ ישראל.
בביטולה פעל סניף קטן של תנועת "תכלת לבן" וחברי התנועה כונו "הדגל העברי".
בהמשך, הצטרפו חלק מחברי השומר הצעיר כגון בנו רוסו, אסתר עובדיה ואברהם סדיקריו לתנועת הנוער הקומוניסטית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בכל תנועות הנוער כ-800 חברים.
עוד פעלו 4 אגודות ספורט: מכבי, שלוחת הספורט של אגודת התקווה (אספרנסה) שהפעילה קבוצת כדורגל בעיר, טרומפלדור ואולימפיק.
בשלהי המאה ה-15 התיישב במונסטיר הרב דוד בן לב, וב-1505 נולד בנו יוסף, אשר נודע לימים כמהר"י בן לב.
מהר"י בן לב עמד בראש בית מדרש שפעל בעיר, עד שעזב לסלוניקי.
במהלך המאה ה-16 כיהן כרב העיר שלמה הכהן המכונה המהרש"ך, מגדולי הפוסקים הספרדים בתקופתו.
עוד נודעו במאה זו הרבנים: יוסף אלרואיטי, דוד לוקה, שמואל נחמיאס ובנימין גסקון.
במחצית הראשונה של המאה ה-17, כיהן הרב בנימין מדינה, תלמידו של מרדכי קלעי ולאחריו ב-1643 כיהן אברהם פאלקון, מחשובי חכמי סלוניקי כרב הראשי לקהילת מונסטיר.
במאות ה-16 וה-17 תועדה תסיסה משיחית בעיר.
בשנות ה-20 של המאה ה-16 התיישב בעיר האנוס שלמה מולכו, שם כתב את ספרו "ספר המפואר" ובו חישב את הקץ.
מתועדת הגירת יהודים לעיר בעקבותיו.
הספר נדפס והופץ בסלוניקי לאחר שעזב את העיר.
במהלך המאה ה-17 ביקר במונסטיר בתכיפות נתן העזתי, שהיה מעמודי התווך של תנועת השבתאות בבלקנים וגרף רבים אל התנועה.
בספרי שאלות ותשובות קיימים אזכורים רבים ליהודי מונסטיר החל מאמצע המאה ה-16 ועד לסוף המאה ה-19 והם עוסקים בדיני אישות, דיני כשרות, הגירה, הונאה, המרת דת, ירושה, מסחר, עלייה, נדוניה והתרת עגונות.
במהלך המאה ה-18 כיהנו בנימין מדינה, אברהם בן יהודה די בוטון בעל "מחזה אברהם", ודוד די בוטון כרבני הקהילה.
באמצע המאה ה-19 כיהן ברבנות אברהם בן בנבנישתי גטניו בעל "צל הכסף" אשר נהרג ב-1859 בדרכו לסלוניקי.
עוד כיהן כרב הקהילה הרב אברהם גר-צדק (1800 מונסטיר – 1875 סלוניקי) נוצרי אורתודוקסי אשר התגייר, הפך לדיין ובהמשך לרב הקהילה.
בעוד מונסטיר עצמה עברה תהליך התמערבות מתוארת הקהילה כאדוקה מאוד, נאמנה למסורת ולא פתוחה לחידושים.
הממסד הרבני תואר כבעל השפעה מכריעה על הקהילה והגישה הייתה נוקשה נגד התערות בחברה הנוצרית.
עוד תוארו נציגי קהילה שתפקדו כסוג של משמרות צניעות וכונו "בירורי עבירות" אשר סיירו בקורטיז'וס ודיווחו לראשי הקהל על עבירות הלכתיות שבוצעו בקהילה.
כמו כן לנשות הקהילה היה כיסוי ראש.
לאחר שריפת הענק של 1863 החל תהליך מדורג של שינוי במעמד רבני הקהילה ולקראת ראשית המאה ה-20 הם פסקו מלהיות ראשי הקהילה.
מ-1854, כיהן הרב יעקב בן יוסף ישראל בעל ה"יגל יעקב", כמורה צדק ורבה הראשי של העיר.
ב-1888 הקימו לכבודו יוצאי מונסטיר ברחוב הקראים אשר בעיר העתיקה בירושלים סמוך לבית הכנסת החורבה, את בית הכנסת יגל יעקב.
ב-1902 התמנה דוד פאפו לרב הראשי של העיר והוא כיהן שנתיים במשרתו ועבר לבגדאד.
בהמשך ולאורך מספר שנים לא מונה רב ראשי לקהילה.
המצב הכלכלי והביטחוני הורעו מאוד, בעיקר לאחר מרד אילינדן.
מוסדות הקהילה כמעט ופסקו מלתפקד ונוצרו בעיות כגון היעדר שחיטה כשרה.
הועברה פנייה לרב יעקב מאיר מסלוניקי להתערב בדחיפות בנעשה.
בהמשך, פנו יהודי העיר לרב חיים נחום אפנדי מקושטא שיתערב בנושא, ובעקבות כך מונתה ועדת איתור לרב ראשי.
בפועל, מונה רב ראשי רק לאחר מלחמת הבלקן השנייה.
לאחר מלחמות הבלקן וסיפוח ביטולה לממלכת סרביה מונה הרב אריאל בן ציון לרב הראשי לקהילה.
בן ציון היה בן למשפחה ספרדית-ירושלמית המיוחסת לאברהם אבן חסדאי וכיהן כשנה במשרתו.
בהמשך, ושוב, לאורך תקופה ארוכה לא מונה רב ראשי בעיר.
הממשל התייחס ליהודים כקבוצה דתית.
כל יהודי נדרש להשתייך לקהילה כגון קהילת ביטולה, והקהילה נדרשה להיות מאוגדת תחת פדרציית קהילות יהודיות.
הקהילה אימצה את המבנה הקהילתי של הקהילות הגדולות כגון: בלגרד וסרייבו.
ב-1924 התמנה שבתאי ג'אין (חאין) לרבה הראשי של הקהילה.
ג'אין כיהן 4 שנים במשרתו ובתקופת כהונתו עשה נפשות לתנועה הציונית, פעל להרחבת תוכני החינוך של בני הקהילה לכיוון האוניברסלי ובכלל זה הבאת מורים וגננות מארץ ישראל.
בהמשך, פעל לגידור ושימור בית העלמין היהודי במקום בשל הנזק שנגרם לו במהלך המלחמות השונות, והן בשל שדידת מצבות מהמקום לשימוש משני על ידי תושבי הסביבה.
הרב ג'אין יצא לסיור בארצות הברית ומדינות אמריקה הדרומית בהסכמת ועד קהילת ביטולה, כדי לפעול בקרב יוצאי הקהילה לסיוע לקהילה בשל מצבה.
הרב לא שב מסיורו ומונה לרב הספרדי הראשי של יהודי ארגנטינה.
לאחר עזיבתו נותרה הקהילה במשך 3 שנים ללא רב ראשי, וב-1931 מונה הרב אברהם רומנו לרב הראשי.
רומנו הגיע לקהילה כאשר הייתה במצב קשה מהיבטים רבים ופעל בקרב קהילות יוגוסלביה במטרה לסייע לה.
הרב כיהן עד לתקופת השואה, גורש לטרבלינקה ושם נרצח.
לאחר הגעת מגורשי ספרד נבנו בעיר שני בתי כנסת מרכזיים: "קהל אראגון" ו"קהל פורטוגל".
בית הכנסת קהל פורטוגל היה מבנה רחב ממדים וגבוה יחסית למבנים אחרים.
בית הכנסת "קהל אראגון" היה מבנה רחב ממדים שנבנה בסגנון אדריכלי אסלאמי ותקרתו נתמכה ב-4 עמודי תמך.
ב-1871 נחנך בית הכנסת "איל קאל די אבאשו" (בלאדינו: "קהל של מָטָה") בתוך אולם בבניין בן שלוש קומות ויועד לעניי הקהילה.
בקומת הקרקע של המבנה שכן מלדארי ובשעתו שכן בתוך אזור צפוף של חנויות ובתי מלאכה בבעלות יהודית.
קיר המבנה מעל ארון הקודש עוטר בציורי מקומות קדושים מארץ ישראל.
ב-1964 המבנה היה עדיין קיים ושימש מחסן.
בתי הכנסת: קהל אראגון, קהל פורטוגל ובית הכנסת של הפורטוגלים ("מראנוס") היו הגדולים והמרכזיים שביניהם.
עם גידול אוכלוסיית הקהילה, ב-1907 הוקם בית הכנסת "עוזר דלים" בבניין דו קומתי קטן.
בנוסף פעלו בעיר 4 בתי מדרש נוספים.
עוד פעלו בתי תפילה בבתים של נכבדי הקהילה כגון בית תפילה "איל קאל די ארואסטי" ששכן בביתה של משפחת ארואסטי.
בהמשך הוקם בתי הכנסת על שם שלמה הלוי, על שם יצחק הלוי ועל שם יחיאל הלוי.
עוד פעלו בית תפילה במתחם הקורטיז'וס שנקרא "קאל די לה חברה קדישא" ובית כנסת לילדים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו קשות בתי הכנסת של הקהילה.
בתי הכנסת "קהל פורטוגל" ובית הכנסת של הפורטוגלים חרבו לחלוטין.
לאחר מלחמת העולם שוקם בית הכנסת "קהל אראגון" והפך לבית הכנסת המרכזי של הקהילה.
כן שוקמו בתי הכנסת "חברה קדישא" ו"עוזר דלים".
במהלך הכיבוש הבולגרי במלחמת העולם השנייה, החריבו הבולגרים את מבנה בית הכנסת "קהל אראגון" והפכו את המקום לבית מטבחיים לחזירים.
לאחר המלחמה, ב-1947 נהרס המבנה על ידי השלטונות.
בית הכנסת "עוזר דלים" נפגע קשות במהלך המלחמה וב-1950 נהרס כליל.
כל שאר בתי הכנסת נחרבו עד היסוד עוד במהלך המלחמה.
בית העלמין היהודי נוסד ב-1497 והוא מן הקדומים בבלקן העומד על תילו.
לאחר השמדת הקהילה בשואה, נזנח בית העלמין.
חלק מהמצבות נותצו או נגנבו ובשטח גדלה צמחייה.
ב-2000 חולל בית העלמין ונגרמו נזקים כבדים בשטחו.
לאחר האירועים הכריז משרד התרבות של מקדוניה על בית העלמין כאתר לאומי, והקצה תקציב לשיקומו ותחזוקתו.
בית העלמין משתרע על שטח של 43,000 מטרים רבועים ומוקף בחומה.
בשטחו פזורות מספר אלפי מצבות אשר חלק לא מבוטל מהן שחוקות או שבורות.
המצבות אשר ניתן לקרוא את הכיתוב עליהן מתוארכות החל מהמאה ה-17. ב-2015 נחתם הסכם בין משרד החוץ הישראלי, עיריית ביטולה, נציגי הקהילה היהודית במקדוניה וארגונים מקומיים בדבר התנעת פרויקט שיקום בית העלמין והקמת פארק זיכרון לקהילה היהודית.
למקום מגיעות משלחות בני נוער מישראל ומהעולם והם מסייעים בעבודות השיקום.
סבורים כי במקום ישנן מספר שכבות של קבורה.
החל משלהי המאה ה-19 חלה הרעה כלכלית בקרב בני הקהילה אשר חפפה לתהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית שלווה בחוסר סדר ופגיעה בביטחון האישי.
מצב זה יצר צורך נרחב בסיוע לנזקקים אשר מספרם הלך והאמיר.
ב-1894 הנהיגה אגודת "עוזר דלים" דמי חבר פרוגרסיביים בקרב חבריה.
באמצעות המימון הושג טיפול רפואי לחברים באגודה, מומנו הוצאות אשפוז ותרופות ונרכשו מוצרי מזון.
בהמשך הוקם בית הכנסת "עוזר דלים" שהכנסותיו מתרומות הועברו לאגודה.
בעיר פעלו שתי חברות קדישא, האחת של קהל אראגון והשנייה של קהל פורטוגל והונהגו דמי קבורה פרוגרסיביים.
עוד פעלה בקרב הקהילה אגודת "מלביש ערומים" שנסמכה בעיקר על תרומות של יוצאי הקהילה שהיגרו לארצות הברית, ועסקה ברכישת ציוד לבתי ספר שחולק לעניים, וכן בחלוקת ארוחות חמות ליתומים ונזקקים.
אגודת "מתנות לאביונים" דאגה לארוחת צהריים חמה ל-200 תלמידים מבני הקהילה.
קרן "ביקור חולים" טיפל במשפחות שהמפרנס העיקרי שלהן חלה.
"אגודת הנשים היהודיות" סייעה להכנסת כלות ממשפחות עניות.
תור הזהב המאוחר אותו חוותה הקהילה באמצע המאה ה-19 כלל גם פריחה תרבותית.
במועד זה תועדו שירים, סיפורים עממיים, פתגמים ורומנסות בלאדינו, חלקם מגולת ספרד וימי הגירוש, אשר רבים מהם כבר נשכחו על ידי קהילות ספרדיות בבלקן.
בשל בידודה הגאוגרפי והתרבותי היחסי של מונסטיר לעומת קהילות גדולות כגון בקושטא, אדירנה או סלוניקי נשתמר ניב לאדינו ייחודי בגרסתו המוקדמת והוא לא עבר התפתחות והשפעה של שפות מקומיות כפי שקרה בקהילות הגדולות.
הדפסה של חומר בעברית נעשתה בכתב רש"י וכתב יד בוצע בכתב מחובר סוליטריאו.
נשות הקהילה, שעד לראשית המאה ה-20 דיברו רק לאדינו וכמעט ולא עזבו את תחומי הקורטיז'וס, היו אלו ששימרו והנחילו לדורות הבאים את הפולקלור הקהילתי, השירים, הרומנסות והפתגמים.
יעקב אברהם יונה, שנולד במונסטיר ב-1847 ועזב עם משפחתו לסלוניקי לאחר השרפה הגדולה ב-1863, היה ממתעדי הפולקלור הבולטים של תרבות הקהילה.
בירושלים התגוררו מקצת מבני הקהילה בשכונת אהל משה, וההווי של המקום שימש השראה ליצחק נבון בכתיבת המחזה בוסתן ספרדי.
החוקר נסים יושע מציין כי:
הסופר אורציון ישי, יליד ירושלים ובן להורים ילידי מונסטיר, הרבה לכתוב ביצירותיו על האווירה היהודית-ספרדית של ירושלים, על הווי יוצאי מונסטיר וניב הלאדינו הייחודי שלהם.
הקהילה מוזכרת גם בספרה של שרית ישי לוי "אישה מעבר לים".
מלחמת ששת הימים הובילה למספר תמורות נרחב ביחס החברה הערבית ליהודי ארצות האסלאם.
הפסדן המכריע של מצרים, סוריה, ירדן ויתר מדינות ערב במלחמה שבר את רוחה הלאומית של החברה הערבית.
רצון הנקמה ותחושות האיבה התעצמו והובילו לגילויים אנטי יהודיים באופן תדיר.
רדיפת היהודים התבטאה בפרעות ואירועי אלימות קשים מחד גיסא, ופעולות הסתה ענפות נגד היהודים מאידך גיסא.
ראשי המשטרים הערביים ליבו תחושות השנאה כלפי היהודים ואף שידלו את עמיהם לפרוע בהם, פרט לשלטונות מרוקו תוניסיה .החברה הערבית ראתה בקהילות היהודיות כקושרות קשרים חשאיים עם מדינת ישראל.
יהודים רבים הואשמו בפעילות ריגול תחת המשטרים הערביים, נשלחו למעצר ואף הוצאו להורג.
קהילת יהודי עיראק מנתה כ-3000 איש ערב מלחמת ששת הימים.
יהודים אלו היו לנרדפים על ידי השלטונות בעיראק עוד בטרם פרוץ המלחמה.
על היהודים הוטלו הגבלים רבים, אשר הלכו והחריפו עם חילופי השלטון התכופים במדינה.
נאסר על היהודים להגר מעיראק ולמכור את רכושם ונכסיהם.
הוטלה עליהם חובת נשיאת תעודה צהובה שנועדה לזהותם ולבדלם מן האוכלוסייה בעיראק.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים הוחזקו היהודים במעצר בית.
"רדיו בגדד" הפיץ ידיעה כי הרב הראשי של קהילת יהודי עיראק תמך בכוחות הצבא העיראקים הנלחמים בישראל, הביעה סלידה עמוקה מתוקפנותה של מדינת ישראל והכיר תודה על תמיכת ראשי המשטר העיראקי בקהילה היהודית.
תקיפת ישראל בבסיס חיל האוויר העיראקי H-3 השוכן במדבר העיראקי, גברו הקולות השטנה הקוראים לפגוע ביהודים על היותם גורמי ביון של ישראל בלב עיראק.
גל מעצרים נרחב התרחש בכל רחבי המדינה.
עשרות יהודים נעצרו, סבלו מעינויים ונדרשו לשלם סכומי כסף גבוהים למען שחרורם.
השלטונות העיראקים החמירו את ההגבלים על היהודים.
קווי הטלפון של היהודים נותקו ונאסר עליהם ליצור קשר עם חברי קהילתם.
רכושם הוחרם ונאסר עליהם להחזיק בנכסי מקרקעין.
חשבונות בנקם נחסמו והוקפאו פרט לסכומי כסף זעומים אשר נועדו לכלכלם בדוחק.
יהודים אשר עבדו בשירות הציבורי פוטרו מעבודתם, בתי העסק יהודים נסגרו ונאסר עליהם לעסוק במסחר.
משרד הביטחון העיראקי החרים את מגרש הספורט של הקהילה היהודית, בטענה כי המקום מהווה מפגש של חברי הקהילה לתכנון פעולות הפוגעות בביטחון הלאומי.
פעילות ההסתה נגד היהודים נעשה רווחת בכלל אמצעי התקשורת.
ערוצי הטלוויזיה בעיראק שידרו תוכניות שעשוע המציגות דמויות בעלות שמות יהודיים נפוצים כמקור לחתרניות וחוסר נאמנות לאומית.
הקהילה היהודית ספגה התקפה חריפה במהלך שידור רדיו "צוות אל ערב" מתאריך ה-17 ביוני, בו חברי הקהילה הואשמו בקשירת קשרי ריגול עם מדינת ישראל והציונות.
פעילות הטפה נרחבת התקיימה במסגדים ברחבי עיראק, בה היהודים תוארו כנגיפים מסוכנים אשר יש להוקיע אותם.
רוחות השנאה כלפי היהודים גברו עם היבחרו המחודשת של טאהר יחיא לראש ממשלת עיראק.
הוטלו על היהודים גזרות נוספות וקשות.
נאסר עליהם ללמוד באוניברסיטאות, למכור את רכושם האישי, לעסוק בתחום הרוקחות ולהפעיל בתי מרקחת בעיראק.
יהודים אשר עבדו בעסקים מסחריים פוטרו מעבודתם.
רכוש רב של הקהילה היהודית הוחרם.
בסוף שנת 1968 רדיפת היהודים הייתה למשמעותית ונרחבת ביותר.
המשטר העיראקי הביא למעצר עשרות יהודים בגין ריגול למען מדינת ישראל.
במשפט שנערך באופן חשאי, קבוצה של 14 גברים, מתוכם 11 יהודים, נידונו למוות בעוון בגידה וריגול למען ישראל.
תשעה יהודים הוצאו להורג בתלייה בתאריך ה-27 בינואר שנת 1969. ההוצאה להורג התקיימה בכיכר "אל-תחריר" (השחרור) בבגדד.
התקשורת העיראקית שלהבה ועודדה את הציבור להגיע ולחזות בתלייתם בכיכר העיר.
ערוצי הטלוויזיה העיראקים שידרו את גופות הנידונים למוות התלויות.
לאחר מכן, ב-26 באוגוסט 1969, שני היהודים הנותרים הוצאו להורג בתלייה.
מעשי התלייה גונו מכל וכל על ידי הקהילה הבין לאומית.
מהקהילה היהודית המשיכה לסבול מגלי מעצרים רבים, רציחות ומעשי התנכלויות רבים.
בהשפעת לחץ בין לאומי שרידי הקהילה היהודית בעיראק חולצו והיגרו מעיראק במהלך שנות השבעים.
קהילת יהודי מצרים מנתה כ־2500 נפש, כ-1500 יהודים התגוררו בקהיר וכ-1000 יהודים באלכסנדריה.
רוחות השנאה נשבו בחברה המצרית והקהילה היהודית הייתה לנרדפת.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים, שלטונות מצרים יצאו במסע מעצרים נרחב של מאות מבני הקהילה היהודית.
כל בני הקהילה הזכרים בני 16 עד 60 שנים נעצרו ונשלחו למאסר חשאי.
בבתי המאסר סבלו היהודים מעינויים קשים, תנאי מאסר קיצוניים והשפלה בוטה.
כ-600 יהודים נכלאו בכלא "אבו ז'באל" מחוץ לקהיר, בו עונו היהודים באופן קיצוני, בין היתר באלימות קשה, ביצוע מעשי אונס הומוסקסואליים באופן תדיר בהוראת סוהרי הכלא וכדומה.
על רבה הראשי של קהיר- חיים דואק ונשיא הקהילה האשכנזית בעיר נגזר לשהות במעצר בית.
כ-200 יהודים נכלאו בכלא "אל- ברגה" באלכסנדריה.
במשך תקופה ממושכת הממשל המצרי אסר על ארגונים הומניטריים כדוגמת הצלב האדום לבקר את האסירים היהודים.
לאחר מאמצים רבים של מספר ארגונים וממשלות, שוחררו מספר קטן של יהודים מן המאסר.
ראשי השלטונות המצריים, ובראשם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, ראו כמטרה לנקום ביהודי מצרים על תבוסת מצרים במלחמה.
רכוש היהודים הוחרם על ידי הממשלה.
בשנת 1970 ניתן האישור לאחרוני הקהילה היהודית במצרים לעזוב את המדינה, ללא אפשרות לקחת עימם את רכושם.
בשנת 1967 מנתה קהילת יהודי לוב כ־4500 יהודים.
עוד בטרם מלחמת ששת הימים, קהילה זו סבלה מהתנכלויות ויחס מפלה מהחברה בלוב.
יחס זה הושפע רבות מפעולות הסתה כנגד היהודים בעולם הערבי, מהסכסוך הישראלי-ערבי, מהצטרפותה של לוב לליגה הערבית ועוד.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים פרצו פרעות קשים ביותר ופרעות אלימות ביהודי לוב.
קהלים שלמים החלו ברדיפת היהודים.
הפורעים הביאו לידי רציחתם של יהודים בהשלכתם ממרפסות הבתים.
חנויותיהם ובתי עסקיהם של היהודים נופצו, נבזזו ונשרפו.
בתי הכנסת של הקהילה היהודית חוללו ונשרפו עד היסוד.
הרדיפות לוו בקריאות שטנה נגד היהודים וישראל.
יהודי לוב נאלצו להתפנות מבתיהם ופונו לבסיס צבאי לובי- מחנה "גורג'י" בפאתי טריפולי.
חלק מהיהודים שנשארו להתגורר בעיר הסתגרו בביתם.
עם היוודע על תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים, החלו מתגברות הפרעות נגד היהודים.
כ-18 יהודים נרצחו ובתי יהודים רבים נבזזו ונהרסו.
במהלך הפרעות נרצחו שתי משפחות על ידי קצין לובי.
הקצין שיטה באותן משפחות כי יוביל אותן למחסה מן הפוגרומים, ובפאתי העיר טריפולי רצח את כל בני המשפחות, 13 נפשות במספר.
הפרעות התרחשו במהלך שבוע הזדהות בפלסטינים אשר הוכרז ב-3 ביוני ונמשך מה-5 עד 12 ביוני, בתמיכת ממשלת לוב והמיעוטים במדינה.
בתאריך ה-17 ביוני שלטונות לוב אישרו ליהודים להגר זמנית מן המדינה לאיטליה.
כ-4000 יהודים שמו פעמיהם אל עבר חוף המבטחים באיטליה.
יהודים אלו אחזו בתקווה כי ההגירה הייתה זמנית עד הרגעות הרוחות, אך כאשר הגישו בקשה להארכת דרכונם הלובי לא קיבלו מענה.
ערב מלחמת ששת הימים קהילת יהודי סוריה מנתה כ־4300 איש.
יהודי סוריה סבלו מיחס עוין מצד החברה הסורית והממשל עוד בטרם פרוץ מלחמת ששת הימים.
עם פרוץ המלחמה הומטרו מטחי אבנים על בית כנסת, אך הוא לא חולל.
פרעות והפגנות התחוללו בסוריה כנגד הקהילה היהודית.
בקאמישלי נרצחו כ-57 יהודים בפרעות.
שיכון היהודים לצד פליטים פלסטינים הגביר את חשש היהודים מפני התפרעויות.
הפליטים הפלסטינים התנכלו ליהודים, איימו עליהם וביצעו מספר מעשי פשיעה כנגדם.
צעירים פלסטינים חמושים פרצו לבתי היהודים וחיפשו אחר טייס ישראלי אשר צנח בסוריה, בעקבות שמועה שהופצה בקרב תושבי דמשק.
במהלך החיפושים האלימים נהרג רופא יהודי.
נערות יהודיות היו נתונות למעשי אונס רבים.
יהודי סוריה חששו לצאת מביתם לאור רוחות השנאה נגדם.
בעקבות הפסדה של סוריה במלחמת ששת הימים, הותקנו תריסר תקנות חדשות על היהודים בסוריה.
בין היתר נאסר עליהם להגר מסוריה, להרחיק לכת מרחק של יותר משלושה קילומטרים מביתם, לצאת מביתם החל משעות הלילה, תעודות זהותם סומנו בחותמת מיוחדת ליהודים וכדומה.
השלטונות בסוריה חייבו למנות מנהל מוסלמי בכל בתי הספר בסוריה.
יהודי סוריה לא הורשו להגר מהמדינה במשך שנים ארוכות על אף הלחץ הבין לאומי הרב.
רק בשנת 1991 אישר הממשל בסוריה ליהודי סוריה להגר מן המדינה, פרט לישראל.
קהילת יהדות תוניסיה מנתה כ־20,000 יהודים ערב מלחמת ששת הימים.
במשך שנים מספר התעצמה בתוניסיה התנגדות ליהודי המדינה, ברוח המשבר הערבי ישראלי ובצל המשבר הכלכלי במדינה.
תהליך זה הוביל לשיעורי הגירה הולכים וגוברים עם חלוף השנים.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים החלו פרעות בקהילה היהודית.
הפורעים שרפו את בית הכנסת המרכזי, פורץ ושורף חנויות ובתי עסק יהודים, מחריב כתבי דת ומגילות יהודיות ומעלה באש מוסדות יהודים.
במהלך הפוגרומים יהודי אחד ונהרג ויהודים רבים נפצעו.
ראשי הממשל בתוניסיה עמדו לצד היהודים, הבטיחו להגן עליהם, לפצותם על הנזקים הכבדים שספגו ולהעמיד לדין את הפורעים.
שגריר תוניסיה בפריס התנצל בפני היהודי תוניסיה בצרפת על המאורעות הקשים.
ורשויות הדין והמשפט בתוניסיה העמידו לדין שני פורעים אשר היו מעורבים בהצתת בית הכנסת הגדול, ופורעים נוספים אשר פגעו בקהילה היהודית ובשגרירויות שונות ברחבי תוניסיה.
על אותם פורעים הוטלו עונשי מאסר ועבודות פרך.
מרבית הקהילה היהודית היגרה מתוניסיה לאחר אירועי מלחמת ששת הימים.
מלחמת ששת הימים הובילה לגל הגירה רחב ממדים של יהודים מכלל ארצות ערב, ולמעשה מסמלת את קצן של קהילות עשירות ועתיקות יומין אלו.
דיון הגדרת מהגרים אלו כפליטים נידון במשך שנים ארוכות.
בשנת 2010 נחקק "חוק לשמירה על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן", במסגרתו מוגדרת דמותו של הפליט מארצות האסלאם וזכויותיו בנושא פיצויים על רכושו שהוחרם.
יהדות אסטוריאס היא תפוצה יהודית-ספרדית, שהתקיימה בין האלף הראשון לספירה עם הגעת היהודים לאסטוריאס שבצפון חצי האי האיברי עד אמצע האלף השני לספירה, עת גורשו יהודים אלה בגירוש ספרד.
יהודי אסטוריאס דיברו אסטורית וספרדית וייתכן שגם גליסיאנית עם שכניהם; וג'ודזמו ועברית וארמית עם קהילות יהודיות אחרות.
כיום חיים בחבל ארץ זה יהודים שלאו דווקא צאצאי יהודי אסטוריאס הקדומים, חלקם אף מהגרים מיהדות מזרח אירופה לאחר השואה ומהגרים מיהדות אמריקה הלטינית, בעיקר בעיר אוביידו שבה נאמדה ב-2019 קהילה יהודית בת 130 נפש.
לפי ממצאים ארכאולוגיים כגון שקלים עתיקים שנטבעו בתקופה הרומית בארץ ישראל, ראשית היישוב היהודי בספרד הוא מן המאה השנייה לאחר שגולים מפרובינקיית יהודה הגיעו לשם במטרה להימלט מן המצב בארץ ישראל לאחר חורבן בית המקדש השני.
תחת הנצרות באלף הראשון לספירה
יש הטוענים כי יהודים חיו באסטוריאס ככל הנראה מהתקופה הרומית בספרד עת הגיעו היהודים לראשונה לחצי האי האיברי, ייתכן שעם משלחות מסחר פינקיות.
לא ברור מתי הגיעו היהודים הראשונים לאסטוריאס אולם במאה השמינית ידוע כי היהודים הם כבר חלק מן האוכלוסייה במקום, תחת השלטון של הויזיגותים שהיגרו לספרד מגרמניה.
חלקם עסק במטלורגיה ובצורפות - שכן מכרות (ובעיקר זהב) נפוצים מאוד בחבל ארץ זה ונודעו ככאלה עוד מימי פליניוס הזקן - וחלקם עסק בחקלאות.
במאה השמינית היו מלכי אסטוריאס שליטים וסאלים של האימפריה הקרולינגית, ושטחם היה עני וחלש מבחינה מדינית (דל באוכלוסין), כך שיהודים רבים בחרו שלא לחיות שם.
במאה התשיעית התחוללו תמורות לרעה מצד השליטים הנוצרים באסטוריאס, שהייתה לממלכה ענייה ומקום לא מתועדף למחיה (יהודים למשל, העדיפו לחיות באיטליה של האימפריה הביזנטית שהקלה כלפי יהודים עם נושא מיסוי), בעוד שבממלכות המוסלמיות וב שאף נגסה בחלקים ממזרח ספרד וגבלו באסטוריאס הוחלה מדיניות שסייעה ליהודים שם להתבסס כלכלית.
המלכים האסטוריאנים החריבו בתי כנסת, שרפו את ספרי הקודש של היהודים שנכתבו בעברית ורצחו מנהיגי קהילה יהודיים שחיו תחת שליטתם.
בימי המאה העשירית התפתח ז'אנר הרומאנסה בארבעה חבלי ארץ בספרד ובהם אסטוריאס (רמון מננדס-פידל חשד שהז'אנר התפתח באסטוריאס עצמה או בקסטיליה), שתפס את מקומו גם בקרב היהודים ולאחר הגירוש נדד עמם בשירתם לארצות אשר בהם התיישבו.
בשנת 1050 הוציאה הדיוקסיה של אוביידו מסמך של ישיבת מועצת קויאנזה שטוען בפרק 4:
ב-1133 נחתמו מספר מסמכי תרומות כספים והלוואת כספים על ידי עדים יהודים, מה שמעיד כי כבר במאה ה-12 היו חלק מן היהודים באסטוריאס עשירים.
מסמך מ-Valle de Toranzo שבקנטבריה מעיד על כך שיהודים מאסטוריאס הלוו כסף לנוצרים בני המקום.
בשנת 1274 הקימה מועצת אוביידו את הגטו, שכונה בספרדית "ג'ודריה", המשתרע מפוארטה דל קסטיליו לפוארטה נואבה דה סוסקאסטיילו.
הצו הגביל את הקהילה עד 500 איש ולכ-50 בתים.
מבקרים היום יכולים לטייל ברובע היהודי הישן בו סוחרי הדייג והקצבים המודרניים בנו את עסקיהם.
במאה ה-19, אדריכלים בנו את תיאטרון קמפואר מעל בית הקברות היהודי, שאדמתו נרכשה על ידי הרופא דון יוסף כחלקת אדמה לבתו ולבעלה, וכמה מהם לוחיות עומדות כיום בתיחום של הרובע היהודי לשעבר.
הנוכחות היהודית באסטוריאס התחזקה עד למאה ה-13, בית כנסת גדול היה ממוקם בקזינה דל פונטן ברובע ההיסטורי היפהפה, ועד הרבע האחרון של המאה ה-13, יהודים נעו בחופשיות בתוך חומות העיר והתגוררו ברחבי העיר לצד שכניהם הנוצרים.
במהלך המאה ה-14 חלה עלייה באנטישמיות ובמעשי הפגיעה ביהודים בממלכת אסטוריאס, מלובה בידי המלך, אנריקה השני, מלך קסטיליה, שישב באסטוריאס.
אנריקה האשים במזיד את אחיו-למחצה, פדרו האכזר, כי הוא "מפחד מהיהודים שבקטסטיליה ומעדיף אותם על פני תושביו הנוצרים".
אנריקה ביסס בקרב האצולה הקסטיליאנית פחד מהיהודים שם והעצים את הקנאה הקיימת שם בעושר היהודים.
ב-1360 פלש אנריקה לקסטיליה וטבח ביהודיה כדי לזכות באהדה מהציבור הרחב בספרד ואף המשיך אל עבר רצח פדרו.
שמות משפחותיהם של יהודים מרחבי העולם כגון: לוגסי, מיארה, פוזו, מהון ונהון מעידים על שורשיהם מחבל הארץ הזה בטרם גירוש ספרד.
שמותיהם לא מתועדים כמעט בקהילות יהודיות היסטוריות אחרות בספרד לפני גירוש ספרד, מה שמציע כי ייתכן וכי מעולם לא הרגישו צורך להגר לקהילות אחרות ולהתפרס על חצי האי האיברי - כמו שקרה ליהודים מקהילות שונות בספרד.
לכשנשאלו אנוסים רבים בספרד על מוצאם בשל חוקי טוהר הדם, נהגו לשקר כי הם "נוצרים מימים ימימה וכי שורשיהם מאסטוריאס" מכיוון שרוב הספרדים הנוצרים לא ידעו על קיומה של הקהילה היהודית הקטנה שהתקיימה באסטוריאס טרם הגירוש וכי האזור נחשב כ"נוצרי טהור מאז עליית הנצרות".
לאחר שהתברר הנושא לקהל הרחב בשל הסברי האינקוויזיציה, התגלגלה בדיחה בספרד כי אם אדם טוען כי שורשיו מאסטוריאס ייתכן כי הוא יהודי מומר.
בטרם הגירוש מתועדת אמונת הפולקלור של יהודי ספרד שבארצות אחרות ביצורים תת-קרקעיים וקונדסיים אשר עבורם נטבע המונח באסטוריאנית: "la buena Xente", "העם הטוב", ידוע באסטוריאס שבספרד, ובהיותם נאמנים למסורת הספרדית (ההיספאנית) עדיין קוראים היהודים הספרדים ליצורים הקטנים "la buena gente" בארצות אשר הגיעו המגורשים.
ב-1972 קמה מחדש הקהילה היהודית באוביידו.
הקהילה שומרת על קשר עם ישראל ומפגינה תמיכה בה בהמלכיה ולוקחת חלק בהסברה הישראלית.
ב-2008 נערך מחקר גנטי לחקר מורשתם התורשתית של יהדות ספרד והמורים בקרב תושבי חצי האיברי המודרניים לאחר ששתי אוכלוסיות אלו גורשו על ידי האינקוויזיציה הספרדית, ממנו עלה כי 42% מהדגימות כרומוזום Y שנלקחו מאסטוריאס העידו על מוצא יהודי-ספרדי.
החוקרים הציעו כי סך הדגימות שנלקחו מאסטוריאס הוא מאוד קטן וכנראה מאזור שבו התגוררו יהודים רבים בטרם הגירוש והמרות הדת ההמוניות לנצרות קתולית ולכן סביר שהנדגמים הם צאצאיהם מבלי שידוע להם על כך.
ב-2017 חוותה הקהילה היהודית באוביידו אירוע אנטישמי של ריסוס כתובת נאצה על בית הכנסת שלהם.
ביוני 2018, עם עליית רמת האנטישמיות בספרד, אימצה עיריית אוביידו את המלצות מדיניות ה-BDS כי יש להחרים מופעי תרבות ישראלים וביטלה קונצרט של התזמורת הקאמרית נתניה, שהיה צפוי להתקיים בעיר בסתיו 2019. במקביל ביטלה העירייה גם מופע בלט ישראלי.
ב-2019 חיו באוביידו 130 יהודים בלבד אך במקום מתקיים פסטיבל סרטים יהודיים בכל שנה בחודש מאי.
באריתריאה התקיימה כמאה שנה קהילה יהודית קטנה אשר מנתה כמה מאות אנשים בשיאה.
יהודים הגיעו לאריתריאה לראשונה במאה ה-19, מעדן שבתימן.
המהגרים הגיעו מסיבות כלכליות וכדי לברוח מרדיפות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו לאריתריאה גם יהודים אירופאים שנמלטו מהנאצים באירופה.
עם קום מדינת ישראל עלו רבים מבני הקהילה במסגרת מבצע על כנפי נשרים, והנותרים עזבו את המדינה בשנות ה-70 בעקבות מלחמת העצמאות של אריתריאה והמאבק נגד אתיופיה.
היהודים הראשונים הגיעו לאריתריאה בסוף המאה ה-19, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי האימפריה האיטלקית והקמת אריתריאה האיטלקית .
רוב היהודים הגיעו מהקהילה היהודית בעדן.
במפקד שנערך באריתריאה ב-1 בינואר 1905, התגוררו 120 יהודים באריתריאה.
83 מתוכם במחוז שבירתו אסמרה, 27 במאסאווה, 7 התגוררו בעיר קרן ו-2 בעיר אסאב, בשנים שלאחר מכן סבלו היהודים שם מהתנכלויות ועלילות דם.
בשנת 1906 הושלם בית הכנסת אסמרה באסמרה, הבירה.
הוא כולל מקדש ראשי, שיכול להכיל עד 200 אנשים, כיתות לימוד, ובית קברות יהודי קטן.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, קיבלה הקהילה היהודית חיזוק, כאשר יהודים אירופאים רבים היגרו לאריתריאה, כדי להימלט מרדיפות הנאצים באירופה.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 כבשו הבריטים את אריתריאה.
בתקופת הממשל הבריטי באריתריאה, שימשה אריתריאה לעיתים קרובות כמקום מעצר של אנשי האצ"ל והלח"י שנלחמו למען עצמאות היהודים וכנגד שלטונות המנדט הבריטי.
בין הכלואים היו ראש ממשלת ישראל לעתיד, יצחק שמיר וחיים קורפו, לימים חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
סמוך לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו יהודים אריתראים רבים לישראל, בעיקר במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
בשנות החמישים עדיין חיו 500 יהודים במדינה.
החתונה היהודית האחרונה בבית הכנסת אסמרה נחגגה במהלך אותו עשור.
בית הכנסת שימש גם יהודים שהגיעו מכל רחבי אפריקה כדי לקיים שם את הימים הנוראים.
בשנת 1961 החלה מלחמת העצמאות של אריתריאה לאחר שאריתריאה סופחה על ידי אתיופיה, ואריתריאים החלו להילחם למען העצמאות.
היהודים החלו לעזוב את אריתריאה.
בתחילת שנות ה-70 גברה ההגירה היהודית בגלל התגברות האלימות בין אריתריאה לאתיופיה, ומשום שההחונטה הצבאית האתיופית ששלטה גם באריתריאה, הנהיגה את מדיניות הסוציאליזם האתיופי שמטרתה הייתה להלאים את הרכוש הפרטי ולהנהיג משטר סוציאליסטי.
בשנת 1975 פונו הרב הראשי וחלק גדול מהקהילה.
יהודים אריתראים רבים על לישראל, ואילו אחרים נסעו לאירופה או לצפון אמריקה.
עד אז נותרו רק 150 יהודים במדינה.
אריתריאה רשמית קיבלה את עצמאותה בשנת 1993. באותה שנה הקימו אריתריאה וישראל יחסים דיפלומטיים מלאים.
באותה תקופה נותרו רק קומץ יהודים באריתריאה.
כולם, למעט אחד, נפטרו או היגרו.
כיום נותר באריתריאה רק יהודי יליד אחרון, סמי כהן, שמנהל עסק ייבוא וייצוא, ומבקר בקביעות בבית הכנסת אסמרה.
ישנם גם כמה יהודים שאינם ילידי אריתריאה המתגוררים באסמרה, חלקם ישראלים הקשורים לשגרירות ישראל באריתריאה.
היהדות אינה אחת מארבע הדתות המוכרות על ידי הממשלה האריתראית.
יהדות בולוניה היא הקהילה התשיעית בגודלה מתוך 21 הקהילות היהודיות באיטליה המאוגדות תחת ה-UCEI.
שורשי הקהילה המתועדים מגיעים אל המאה ה-14 ועדויות מסוימות מצביעות על קיום הקהילה עוד מהמאה ה-4. נכון להיום מונה הקהילה היהודית של בולוניה כ-220 איש.
הראיה המוקדמת ביותר על התיישבות יהודית בבולוניה מגיעה מאיגרת ששלח בישוף מילאנו אמברוזיוס בשנת 393 וממנו עולה כי נמצאו שרידי גופותיהם של שני נוצרים שנקברו בבית הקברות היהודי של בולוניה.
כבכול הערים באותה תקופה קיומם של היהודים היה רצוף ייסורים ולא מתועד.
ישנה השערה כי ב-1171 גורשו היהודים ולאחר זמן מה חזרו עד 1366 עת נכלאו ברובע נפרד.
ישנם תיעודים מסוף המאה ה-14 על התיישבות יהודית עשירה בעיר ובסביבתה כאשר למאה זו מיוחסים גם העדויות הראשונות המתועדות בכתב על התיישבות יהודית בבולוניה.
הגעתם של היהודים אל העיר מקושרת אל זרם ההגירה מרומא, ממרכז איטליה וצפונה.
ב-1387 ישנה עדות לקיומן של 35 משפחות יהודיות בעיר.
הקהילה היהודית המתחדשת הורכבה ברובה ממשפחות שעסקו בהלוואת כספים.
לעומתם גאיו פיניצי, מי שנחשב ליהודי הראשון שהתיישב בעיר ב-1353, מוזכר כסוחר בגדים משומשים, עיסוק מוכר באותה תקופה ששאב אל בולוניה משפחות רבות נוספות.
המסחר בבגדים משומשים בבולוניה היה כה נפוץ בקרב היהודים עד שהוקמה אגודה מקצועית בשם "איגוד יצרי האריגים, סוחרי הבדים המשומשים וסוחרי החפצים הנוודים והיהודים".
בשנת 1417 נחקק חוק "הסימן היהודי" ובו הוטלה חובת לבישת עיגול לגברים ורעלה לנשים אותה רעלה שזונות הוכרחו ללבוש.
בתחילה צבע הסימן היה צהוב ולבסוף הוחלף לאדום.
עם תחילת המאה ה-15 הפכה בולוניה למרכז יהודי כה חשוב עד כי ב-1416 נערך בה קונגרס של רבנים איטלקיים כדי לנסח בקשה שתוגש לאפיפיור מרטינוס החמישי.
תיעוד מ-1460 מצביע על בית כנסת, ששכן בקפלת סן ברתולומאו (כיום Via S.
Vitale 18), בביתו של יעקב מאנקונה.
משפחות שונות, שהגיעו במחצית השנייה של המאה ה־15, עברו לעיר מפבריאנו, פזארו, אורבייטו, פרוג'ה, מצ'רטה ורימיני.
כאשר המסחר והפעילות הכלכלית שלהן ושל יתר יהודי העיר תרמו להתפתחות החברתית והכלכלית שלה.
בין השנים 1477-1482 נפתחו מספר בתי דפוס יהודיים בעיר שפעלו עד אמצע המאה ה-16. מן התקופה הזו ידועה מהדורת תורה וכמה אינקונבולים של יוסף מונטרו דה ונטורה ושל אברהם בן חיים דה טינטורי מפזארו.
בתי דפוס עבריים נוספים פעלו באזור סן ניקולו דֶלי אלבּרי.
בין ספרי התפילה שהודפסו בידי אגודה יהודית נודע במיוחד מחזור בולוניה.
בנוסף נקרמו קשרים הדוקים עם אוניברסיטת בולוניה שהובילו ב-1468 לפתיחת משרת מרצה לשפה העברית וב-1488 לפתיחתה של הקתדרה להיסטוריה יהודית באוניברסיטה.
סטודנטים יהודים רבים למדו רפואה ורבים הוזמנו לשמש כפרופסורים, טקסטים של מדענים יהודים (בעיקר הרמב"ם) אומצו בלימודים, וחוקרים יהודים תרגמו ספרי רפואה מערבית לעברית וללטינית ומלטינית לעברית וערבית.
ב-1492 עם גירוש ספרד הגיעו משפחות יהודיות נוספות לעיר ובניהם הרב יעקב מנטינו נקרא ללמד רפואה לבקשת האפיפיור קלמנטה השביעי, ומרצה נוסף, שנשאר אנונימי כנראה בגלל יהדותו, נקרא ללמד ספרות עברית.
ב-1527 הגיע להתיישב בעיר רבי עובדיה ספורנו (המכור בשם "הספורנו"), פילוסוף, פרשן מקרא, רב, פילולוג ורופא, שייסד וניהל בבולוניה בית מדרש ללימודי תלמוד ופתח בית דפוס בעיר לאחר שהיגר מרומא עם אחיו חננאל בעקבות רדיפות אנטישמיות.
בית כנסת המתועד לאורך סוף המאה ה־15, בפיאצה סנטו סטפנו, שייך למשפחת הרב.
בתקופה זו אף נדפס מחזור שמהווה עדיין מקור הלכתי חשוב לנוסח בני רומא.
בחלקה השני של המאה ה־16 הושפעו חיי הקהילה היהודית משורה של אירועים, כאשר העיקריים שבהם, המעבר ב-1504 משלטון בני בנטיבוליו לשלטון מדינת האפיפיור ושריפת התלמוד ב-1553. ב-1555 ציווה האפיפיור פאולוס הרביעי בבולה האפפיורית Cum Nimis Absurdum, על הקמת גטאות בשטחים האפיפיוריים וב-1556 נבחר שטחו של הגטו בבולוניה.
עוד קודם להכנסת היהודים לגטו פרסם האפיפיור פיוס הרביעי את הבולה "Dudum a felicis" שפטרה את היהודים מסמני היכר והתירה להם את כל סוגי המסחר אך הותירה את גזירת הגטו על כנה.
ב-1566 מגיע נציב האפיפיור, אנג'לו אנטיונו אמטי, כדי לפקח על יישום הוראות הקמת הגטו ובמאי של אותה שנה נכלאים היהודים בגטו, למעט כמה משפחות שכבר התגוררו בו קודם לכן ואחדים הצליחו להימלט לפרארה ולמנטובה.
לאחר הקמת הגטו הנציב הורה על פשיטה לילית בבתי יהודי הגטו לצורך חיפוש והרחמת ספרי קודש.
הגטו של בולוניה שכן במרכז העיר, ליד שני המגדלים, והיו לו שלוש דלתות.
שערי הגטו נפתחו עם שחר ונסגרו בשקיעת החמה, והם נשמרו בלילה בידי שומרים שעל הקהילה היהודית הוטל לשלם את שכרם.
יהודים שעברו דרך בולוניה הורשו ללון רק בפונדק "קפלו רוסו" (כובע אדום) שבvia Fusari מספר 9, הקיים עד היום.
הפונדק נקרא כך על שם הסימן האדום שהיהודים חויבו לשאת עד אותה תקופה.
הקמת הגטו הביאה עמה גם איסור החזקת נכסים ואיסור לעסוק בכל הפעילויות המסחריות פרט לעסקי יד שנייה.
ב־26 בפברואר 1569, עם פרסום הבולה Hebraeorum gens sola quondam a Deo dilecta, שהוציא האפיפיור פיוס החמישי, גורשו כל היהודים שנותרו בעיר שמספרם הוערך בשמונה מאות איש.
בצאתם נאלצו להשאיר קנס של ארבעים אלף סקודי.
הנמלטים פנו, מלבד לרומא ולאנקונה, גם לפזארו, אורבינו, ערי טוסקנה ומילאנו.
צו הגירוש כלל גם את החרמת בית הקברות, שהיה ממוקם כנראה בvia Orfeo, ושטחו הוענק על ידי האפיפיור לנזירות מנזר סן פייטרו מרטירה תוך ציווי להרוס את המצבות ולפזרן.
תחת שלטונו של האפיפיור סיקסטוס החמישי שבו היהודים בהמוניהם לבולוניה.
בבולה Christiana Pietas מ-22 באוקטובר 1586, שנכתבה לשם שינוי באיטלקית ולא בלטינית על מנת שכולם יבינו, הותר להם שוב להתגורר בכל מקום שיחפצו, ליהנות מזכויות אזרח מלאות ולנוע ללא "הסימן היהודי".
אולם בשנת 1593 הגיע גירוש חדש עם הבולה Caeca et obdurata שהוציא האפיפיור קלמנס השמיני.
מספרם המוערך של המגורשים עמד על תשע מאות איש, וכיוון שבית הקברות נהרס כבר בגירוש הקודם, לקחו עימם המגורשים את עצמות מתיהם וקברו אותן בפיֵבה די צ'נטו.
ידיעה זו הוזכרה בעיקר בידי ויטורה ראווה, היסטוריון יהדות מקומי בן המאה ה־19. בשנת 1639 ציווה אורבנוס השמיני שכל יהודי מדינת האפיפיור ירוכזו בשלושה גטאות: בפרארה, בלוגו ובצ'נטו.
מנפוליאון ועד מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1796, בולוניה שוחררה עם התקדמותו של נפוליאון.
הגנרל סליצ'טי פרסם מנשר מבולוניה ובו הבטיח ליהודים חופש פולחן.
היהודים יכלו אפוא לשוב לעיר, רובם מערים קרובות: צ'נטו, מודנה ורג'ו אמיליה.
הקבוצה החדשה התיישבה באופן ספונטני במערב המרכז העירוני, בין Piazza Malpighi לVia Lame ו-Via Marconi.
חובת המגורים בגטו ו"הסימן היהודי" בוטלו.
קונגרס וינה שנערך בין השני 1814-1815 התאמץ להחזיר את החלוקה הטריטוריאלית באירופה למצב שהיה לפני המהפכה הצרפתית, ובולוניה שבה להיות חלק מהמדינה האפיפיורית.
במרכזים היהודיים הגדולים לא נשמרו עוד אותן גזירות דרקוניות שעדיין התקיימו ברומא, אך התקיימו תקנות מטרידות כגון החובה להשתתף בדרשות להמרת דת, נוסף על הלחץ ההולך וגובר להתבוללות.
ב-1829 ייסד אנג'לו קארפי בית כנסת ב-via Gombruti ובית קברות לקהילה המתחדשת.
ב-9 בפברואר 1949 במסגרת אחד מן הניסיונות לאיחוד איטליה הוכרזה הרפובליקה הרומית, כאשר אחד מנציגי האספה מבולוניה הוא היהודי לאונה קארפי.
ביוני 1858 ילד בן שש בשם אדגרדו מורטארה, בנו של מומולו מורטארה, נלקח באישון ליל מביתו בידי הז'נדרמריה האפיפיורית.
הוא הועבר מיידית לרומא ונכלא במוסד נוצרי דתי, מנותק לחלוטין מהוריו.
אלה נאבקו בכל כוחם להשיב את הבן, אך לשווא.
הנימוק שניתן לחטיפתו היה כי חמש שנים קודם לכן, כאשר האומנת הנוצרייה חשבה שהתינוק אדגרדו עומד למות, הטבילה אותו בסתר.
לפרשה נרתמו מלכים קתוליים ופרוטסטנטים באירופה, אישים ודיפלומטים מכל העולם, כדי לנסות לשכנע את הכנסייה לסגת מעמדתה, ללא הועיל.
אדגרדו, משהתבגר, נכנס למסדר האוגוסטינים וסיים את חייו לאחר שביצע פעילויות רבות כמיסיונר.
ב־12 ביוני 1859 במסגרת אירועי איחוד איטליה התקוממה בולוניה נגד המדינה האפיפיורית, וב־10 באוגוסט הוכרז השוויון הדתי.
היהודים, שהפכו לאזרחים איטלקים בעלי שוויון זכויות, מילאו בכבוד כל המקצועות.
ב-1866 מונה הרב מרקו מומיליאנו, פיימונטזי, לרב הקהילה משנת עד 1899. לרב מומיליאנו היו קשרים רבים עם מוסדות העיר שהבשילו ב-1869 לכדי הקמת בית הקברות היהודי בתוך בית הקברות צ'רטוזה, שעדיין פעיל, בניית בית כנסת ובית ספר יהודי.
בספרו "אוטוביוגרפיה של רב עירוני", שיצא לאור לפני שנים בהוצאת סלריוֹ, מתאר בפירוט רב את חיי בולוניה בסוף המאה ה־19 ובין הייתר מספר כי בהגיעו לעיר ב-1866 היו בעיר כשלוש מאות יהודים.
ב-1877 הוקם בית הכנסת הגדול של בולוניה בעיצובו של גואידו ליסי ב-1911 הוכרה רשמית קהילת בולוניה וקיימה את טקסיה בבית הכנסת שהוקם ב-1829. יורשו של הרב מומיליאנו היה הרב אלברטו אורבייטו, שחנך ב־4 בנובמבר 1928 את בית הכנסת החדש בעיצובו של איטיליו מוג'יאה.
בשנת 1938, עם חקיקת חוקי הגזע, סבלו גם יהודי בולוניה מרדיפות קשות.
בעקבות גירוש מורים ותלמידים מבתי הספר הציבוריים ואוניברסיטאות, הוקמו על ידי הקהילה בתי ספר יסודיים וחטיבת ביניים יהודיים.
באוניברסיטת בולוניה לימדו באותה עת 11 פרופסורים יהודיים מתוך כ-90. 14 רופאים ו-12 עורכי דין יהודים נושלו מתארם האקדמי ועוד 6 רופאים ו-6 עורכי דין ששפר עליהם מזלם סווגו כ"מופלים לרעה" ו-5 קצינים יהודים הודחו מהצבא.
היהודים הורחקו מכל מרכזי החיים האזרחיים: האיגוד הלאומי של הקצינים המשוחררים, מועדון הסוחרים, מועדון הטניס, ועוד.
בין בספריית האוניברסיטה, ספרים שחוברו בידי יהודים נדרשו לשאת על הכריכה, על עמוד השער, על הדש האחורי ועל כרטיס הקטלוג את הכיתוב האדום "Lib.
Sg." – כלומר "ספר בלתי רצוי"!.
צעד נוסף אסר על מתן רישיונות מסחר ליהודים; אחר חייב את מחיקת שמותיהם ממדריכי הטלפונים; אחר אסר על מסחר בספרי לימוד שנכתבו בידי יהודים.
ולבסוף, הגיעו אפילו עד לשינוי שם "רחוב היהודים" ל"רחוב שני המגדלים".
בנוסף זרם פליטים גובר החל להגיע מהארצות מעבר להרי האלפים שהיו בשליטה נאצית ויהודי המקום התגייסו על מנת לעזור לפליטים חסרי אמצעים שנזקקו לעזרה.
בפעילות זו השתתפו רבים – גם נוצרים – שסיכנו את חייהם כדי להציל משפחות יהודיות.
הארגון סיפק לפליטים את צורכיהם.
השופט והמוזיקאי היהודי מריו פינצי שעבד עבור הארגון נלכד בידי הגרמנים וגורש לגרמניה, על שמו קרויה כיום הדרך המובילה לבית הכנסת.
כחלק מההתמודדות עם המצב נקטו היהודים 3 אסטרטגיות לשיפור מעמדם: התנצרות, קבלת מעמד "ארי" וקבלת "החרגה".
בין השנים 1938-1941 התנצרו ע"פ רישומי הכנסייה 198 יהודים כשרבים מהם שבו ליהדותם לאחר המלחמה.
לצורך קבלת מעמד "ארי" היה צורך בהוכחת אב ארי קדמון או בלידה כ"בן ממזר" לאב ארי ואם יהודיה, את הבקשה ניתן היה להגיש ל"בית דין לגזע" במשרד הפנים האיטלקי.
תנאי אחרון זה, עמום ולא ברור, נחשב כשמור רק לאלו שהיו להם או שיכלו להשיג "ידידים בעלי השפעה".
ב־10 ביוני 1940 נכנסה איטליה למלחמה, וכל היהודים הזרים נעצרו והועברו למעצר.
אך גם ההוראות נגד יהודים האיטלקים הוחמרו: החרמת מכשירי רדיו, איסור לפרסם מודעות אבל בעיתונים והדרה מכל מופעי הבידור.
ב-6 במאי 1942 הודיע משרד הפנים האיטלקי כי כל האזרחים האיטלקים השייכים לגזע היהודי גברים ונשים בגילאי 18-55 חייבים להתייצב לעבודת חובה.
בבולוניה, כמעט כל היהודים נפטרו ממילוי החובה "מטעמי בריאות", הודות לרופא המחוזי פרנצ'סקו אדרי שהצליח להכריז כי מ"ספר מועט ביותר של יהודים כשירים לעבודה".
ב-8 בספטמבר 1943, ממשלת ויטוריו אמנואלה חתמה על הפסקת אש עם בעלות הברית, וכל צפון ומרכז איטליה נכבשו על ידי הגרמנים.
בנובמבר 1943 החליטה ממשלת מוסוליני שהפכה לממשלת בובות של היטלר, כי "היהודים הם זרים ובמהלך המלחמה הזאת הם שייכים לאומות אויבות".
לקרת מימוש הפתרון הסופי באיטליה החלו הנאצים בעריכת מפקדי יהודים, ב-16 באוקטובר החל הפקד הראשון ברומא ומשם התפשט לשאר הערים.
בבולוניה, היהודים לא נשארו אדישים והתכוננו למצב.
רבים מהם, שכבר מזמן שכרו בתים או מקומות מבודדים ורחוקים ממרכזי יישוב, מיהרו לעזוב את העיר.
אחרים שנשארו בבולוניה, הצליחו להסתתר אצל אזרחים אריים.
הדבר התאפשר משום שרוב מוחלט של תושבי בולוניה היו אנטי־גזענים וגילו סימפתיה כלפי היהודים.
הסתרת היהודים נעשתה תוך סיכון לעונשים חמורים אם יתגלו.
תושבי בולוניה לא רק הסתירו אותם והעניקו להם מקלט, אלא גם פרנסו אותם במידת הצורך, עד סוף המלחמה.
כך, כאשר ב־7 בנובמבר ערכו הגרמנים, בשיתוף הפשיסטים, את הסריקה הראשונה, רוב היהודים כבר נעלמו מן הכתובות שצוינו ברשימות שסיפקה המשטרה.
המעטים שנתפסו – ככל הנראה 17 – הועלו מיד לרכבת שהגיעה מרומא, מלאה כבר ביהודים, בדרכה לאושוויץ.
הגירושים הנאצו-פשיסטים, שהחלו ב-7 בנובמבר 1943, פגעו קשות בקהילה, שאיבדה 84 נפשות.
ולפי ספירה אחרת 114 כאשר רק 36 מתוכם עברו לפני כן בכלא סן ג'ובאני במונטה.
בין הנספים היו גם הרב אלברטו אורבייטו ואשתו מרגריטה קנטוני, הרב אורבייטו היה רבה הראשי של בולוניה במשך 44 שנה ברציפות מ-1899 עד למותו ב-1943. למרות הפגיעה הקשה בקהילה מתוך 864 היהודים שהיו בבולוניה ערב הכיבוש הגרמני, רק כ־10% נספו, הודות לעזרת כל תושבי העיר שקלטו אותם והגנו עליהם.
חלק מהיהודים, במקום להסתתר, בחרו להצטרף למאבק הפרטיזני וללחום למען חירותם.
שניים בולטים מיהודי בולוניה שהשתתפו במאבק הפרטיזנים הם פרנקו צ'זנה - הפרטיזן הצעיר ביותר באיטליה ועורך הדין מריו יאקיה.
עם שחרור העיר ב־21 באפריל 1945, שרידי הקהילה היהודית בבולוניה ניסו לשוב לחיים.
רבים כבר לא חזרו – נרצחו במחנות, או נעלמו בגירושים.
אלה ששרדו מצאו את עצמם מול קהילה קטנה מאוד, מוחלשת, שבורה, אך נחושה לשקם את עצמה.
נעשה ניסיון לאסוף את היהודים שנותרו או חזרו לבולוניה, כדי לפתוח מחדש באופן רשמי את משרדי הקהילה היהודית ברחוב גומברוטי, אך רק מעט יהודים שבו לעיר.
לאורך המלחמה הרב נספה, ומועצת הקהילה חדלה מלהתקיים.
בית הכנסת נהרס ולא היו מבנים לראויים למפגש.
החיים היהודיים התחדשו סביב בית הכנסת שנחנך מחדש, והקהילה הקטנה חידשה את מוסדותיה.
דגש רב הושם על הנצחת הזיכרון: הוקמו מצבות ואנדרטאות, נערכו טקסי זיכרון, ונעשו מאמצים לשמר את שמותיהם וסיפוריהם של בני הקהילה שנספו.
במשך השנים שלאחר המלחמה, המשיכה הקהילה להיאבק על קיומה, תוך שמירה על המסורת הדתית, לצד השתלבות בחיי התרבות והחברה של העיר.
האוניברסיטה, שהייתה זירה מרכזית לרדיפת היהודים, הפכה למקום לשימור הזיכרון – בלוחות זיכרון ובפרסומים מדעיים, שנועדו להזכיר את הפרופסורים והתלמידים היהודים שגורשו ונרצחו.
בית הכנסת הגדול שחודש בשנת 1877 ובשנת 1928 נפגע קשה בהפצצות על העיר ב-1943 ועל כן חודש בשלישית לאחר המלחמה ב-1953 ומשמש את הקהילה גם כיום.
יהדות בוקובינה מנתה בשיאה כ-128 אלף איש.
מועד הגעתם של ראשוני היהודים לבוקובינה לוט בערפל.
עם זאת, מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי אזור דוברוג'ה שבדרום רומניה, היה מאוכלס ביהודים כבר כשהיה נתון למרותה של פרובינקיית דאקיה הרומית ב לספירה.
בראשית המאה ה-15 עודדו הנסיכים המולדבים את התיישבותם של סוחרים יהודים בבוקובינה.
ב-1774 נכבשה בוקובינה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי, ומיד החלה בה מדיניות של "גרמניזציה", במטרה להפוך את התרבות המקומית לגרמנית.
במסגרת המדיניות הוטלו גזרות על היהודים כדי לצמצם את מספרם.
ב-1786 החליטה מלוכת הבסבורג על סיפוח בוקובינה וצירופה לגליציה.
ב-1789 הוחל בבוקובינה "כתב הסובלנות", ששינה את מעמדם של היהודים בממלכה וביטל חלק מההגבלות שהוטלו עליהם.
בעקבות אירועי אביב העמים ב-1849 הוענקה אמנציפציה ליהודים של בוקובינה.
היהודים השתלבו בחיי החברה והתרבות באימפריה ומספרם גדל.
תקופה זו קרויה "תור הזהב של יהודי בוקובינה".
היחסים בין יהודים לגרמנים האתניים בבוקובינה ידעו תהפוכות לאורך השנים.
לאחר מתן האמנציפציה יהודים משכילים ואמידים במחוז אימצו את הגרמנית כשפת דיבור.
שיתוף הפעולה התרבותי בין גרמנים ליהודים בא לידי ביטוי בעיתונאות, בתיאטרון ובשפת ההוראה בבתי ספר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה השליטה בבוקובינה מיד ליד בשל קרבתה לאזור הקרבות, והעיירות החסידיות שבה חרבו כמעט כליל.
ב-1918, עם תום המלחמה, פלש הצבא הרומני לבוקובינה.
עוד בראשית ימיו של השלטון הרומני במחוז החל תהליך ה"רומניזציה": השפה הרומנית הפכה לשפה הרשמית לפי חוק, פוטרו מורים ועובדי ציבור שנכשלו בבחינות הבקיאות ברומנית, ויהודים שהחזיקו במשרות במגזר הציבורי הוחלפו ברומנים.
בבוקובינה התגבשו מפלגות יהודיות שהשפיעו על הפוליטיקה הרומנית.
התרבו תנועות ציוניות, סוציאליסטיות וחרדיות, ואף נוסדו חסידויות חדשות.
ביוני 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, בותרה בוקובינה לשניים, וחלקה הצפוני סופח לברית המועצות.
במהלך הנסיגה מצפון בוקובינה, ערך הצבא הרומני פרעות ביהודים תושבי העיירות והכפרים.
השלטון הסובייטי החדש נהג יד קשה ביהודים.
בורגנים ופעילים ציוניים רבים בבוקובינה נכלאו, נחקרו וגורשו מהמחוז.
ב-1941, בראשית מבצע ברברוסה, רומניה, שהייתה ממדינות הציר, שבה לשלוט בצפון בוקובינה.
ההשתלטות של הצבא הרומני על צפון בוקובינה לוותה בטבח יהודים.
כעשרת אלפים יהודים נרצחו בחודש הראשון לכיבוש צפון בוקובינה.
בשל כוונתה של רומניה לטהר אתנית את בוקובינה מיהודים הוחלט לגרש את יהודי המחוז לטרנסניסטריה.
היהודים רוכזו בגטאות שבערים הגדולות, ומיד לאחר מכן החל גירושם לטרנסניסטריה.
הגירוש לטרנסניסטריה לווה במעשי אכזריות, ובמהלכו נטבחו ונשדדו יהודים רבים.
רבים מצאו את מותם במחנות העבודה בטרנסניסטריה.
רק ב-1944 שוחרר מחוז בוקובינה משליטתן של מדינות הציר.
לאחר המלחמה החלו יהודים לשוב לבוקובינה, ומשם היגרו רבים לארץ ישראל וארצות הברית.
מועד הגעתם של ראשוני היהודים לבוקובינה אינו ידוע.
עם זאת, מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי אזור דוברוג'ה שבדרום רומניה היה מאוכלס ביהודים כבר כאשר היה נתון למרותה של פרובינקיית דאקיה הרומית, במאה ה-2 לספירה.
אזור דוברוג'ה, שהדלתה של נהר הדנובה נמצאת בתחומו, היה צומת מסחר חשוב באותה עת.
במאה ה-3, נסוגו הרומאים מן האזורים שמצפון לדנובה, והדנובה נקבעה כגבול הרומאי בדאקיה.
במאה ה-6, בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, הוקמו מצפון לדנובה מבצרים.
שמו של אחד המבצרים, "מגדל היהודים", מהווה עדות לנוכחות יהודית באזור.
במאה ה-8, בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי לאון השלישי חויבו היהודים בבחירה בין טבילה לנצרות לבין גרוש מן האימפריה הביזנטית.
רבים העדיפו להגר ומצאו מקלט בחבלי דאקיה שמצפון לדנובה (רומניה ומולדובה של המאה ה-21).
ידוע כי בעיר הנמל אקרמן שבמחוז אודסה, שהייתה בשליטת הטטרים הקומנים, התקבצו יהודים ברובע מיוחד משלהם עוד ב.
בהסתמך על עדויות אלה, טען ההיסטוריון הרומני יון ניסטור כי יהודים שכנו במחוז מולדובה, הסמוך לבוקובינה, כבר ב.
ג'ורסקו סבור כי יהודים שהו בבוקובינה לפני היווסדה של נסיכות מולדובה (1359), ששטחי בוקובינה היו בשליטתה.
התבססות הנסיכות הקלה על התיישבות יהודים בבוקובינה.
בראשית המאה ה-15 עודדו הנסיכים המולדבים את הגירתם של סוחרים יהודים מפולין לנסיכות כדי שיסייעו בפיתוח הכלכלה, והעניקו למתיישבים חדשים פטור ממיסים.
בבוקובינה עברו שלוש דרכי מסחר.
סוחרים יהודים הקימו פונדקים לאורך נתיבי הסחר, שהפכו אט אט לעיירות, שמרבית תושביהן יהודים.
ב-8 באוקטובר 1408 נחתם חוזה בין אגודת סוחרים מלבוב לבין אלכסנדרו הטוב, הווֹיֶווֹד (שליט) של נסיכות מולדובה, ששלטה בבוקובינה.
הסכם זה אפשר ליהודים לקיים מסחר בתחום הערים חוטין וצ'רנוביץ, שבבוקובינה עצמה.
ההגירה היהודית מפולין למולדובה התעצמה לא רק הודות להטבות שהעניקו השליטים המולדבים, אלא גם בשל קשיים בפולין.
כך, למשל, בתקופת שלטונו של מלך פולין ולדיסלב השלישי בוטלו ההטבות הכלכליות להן זכו היהודים במקומות מגוריהם, בלחץ קציני צבא קתוליים בכירים.
ההגירה לבוקובינה גברה לאחר גירוש ספרד ב-1492, ובבוקובינה פעלו סוחרים יהודים ממוצא ספרדי, לצד סוחרים אשכנזיים.
בשל חששם של התושבים המקומיים מפני תחרות כלכלית, הוציא הוויווד שטפניצה ב-20 בספטמבר 1525 צו המורה להחרים קרקעות בבעלות יהודית.
ב-8 בינואר 1579 הורה הוויווד פטרו הפיסח לגרש את כל היהודים המתגוררים בנסיכות, בשל השתלטותם על המסחר.
צו זה לא מומש מעולם, עקב תלותם הכלכלית של הבויארים - בני מעמד האצולה ובעלי הקרקעות - ביהודים, שסייעו להם בניהול אחוזותיהם ובבניית פונדקים ומזקקות.
ב-1612 שלח הוויווד שטפאן טומשה השני איגרת לאגודת הסוחרים היהודים בלבוב, המאפשרת להם לסחור באין מפריע בנסיכות.
חלוקת פולין בשנות ה-70 של המאה ה-18 חוללה שינויים רבים בגבולות בוקובינה.
ב-1772 סופחה גליציה אל ממלכת הבסבורג האוסטרית.
כתוצאה מהסיפוח, חתרה ממלכת הבסבורג לשליטה בשטחי בוקובינה, שהשתייכה לנסיכות מולדובה, כדי לגשר בין גליציה לטרנסילבניה - שני אזורים שהיו תחת שליטתה.
ב-31 באוגוסט 1774 נכבשה בוקובינה על ידי צבאות אוסטריה מידי נסיכות מולדובה, אז מדינת חסות של האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הייתה בוקובינה נתונה תחת כיבוש רוסי.
משום כך, הן כלכלת האזור והן כוחה הצבאי של האימפריה העות'מאנית נפגעו.
הפגיעה באימפריה העות'מאנית נתנה לאוסטרים יד חופשית להשתלט על בוקובינה, וזו הסכימה לפלישה האוסטרית למקום, כמחווה של רצון טוב.
הגנרל גבריאל פון ספלני, שהוביל את כיבוש המחוז, מונה למושל הצבאי שלה.
האוסטרים ביקשו להחיל בבוקובינה מדיניות של "גרמניזציה", במטרה להפוך את התרבות המקומית לגרמנית, לשלב את בוקובינה באימפריה, ובכך להקל על השליטה בה.
במסגרת מדיניות זו, עודדו השלטונות הגירה של גרמנים מאזור שוואביה לבוקובינה, ועל היהודים הוטלו גזירות כדי לצמצם את מספרם במחוז ולהגדיל את שיעורם של הגרמנים.
באותן שנים הייתה בוקובינה מוקד הגירה של יהודים מגליציה, בשל מיסוי גבוה וגיוס החובה לצבא.
בעקבות גלי ההגירה לבוקובינה, מספר המשפחות היהודיות במחוז שילש את עצמו בין 1768 ל-1776. בניסיון לבלום את גלי ההגירה, הורתה ב-4 באוגוסט 1776 מועצת המלחמה בווינה, האחראית על השטחים הכבושים בממלכה, לאסור על בעלי האחוזות והנהלות הכפרים לקלוט מהגרים יהודים.
אך גם צעדים אלה לא הצליחו לבלום את גלי ההגירה.
באפריל 1778 התמנה קרל פון אנצנברג למושל בוקובינה.
הוא יישם ביתר שאת את תוכנית ה"גרמניזציה" של המחוז וניסה לבלום את ההגירה היהודית, ולהביא לעזיבתם של יהודים.
על הגזירות שהטיל אנצנברג על היהודים ניתן למנות איסור על בניית בתים חדשים, העלאת מיסים, איסור הלוואה בריבית, הגבלות על נישואים, ביטול הקהילות היהודיות והצבת שופט מיוחד בכל משפט העוסק בענייני יהודים.
עוד הורה אנצנברג לאסור על החכרת קרקעות ועסקים - אכסניות, טחנות קמח ובתי מרזח.
אנצנברג הורה לבטל הסכמי החכרה ליהודים שהיגרו לבוקובינה מ-1768 ואילך.
כיוון שהצעדים העקיפים לגירוש היהודים מבוקובינה לא הועילו, החל אנצנברג לנקוט בצעדים ישירים לגירושם.
באפריל 1780 הוא הורה לכונן ועדה שתברר את מועד הגעתן של המשפחות היהודיות בבוקובינה.
מהגרים שהגיעו במהלך הכיבוש הרוסי ולאחריו גורשו.