tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לצבעי הכחול והאדום המיוחסים לשתי המפלגות הגדולות, הצבע הצהוב מיוחס למפלגה נוספת שמתמודדת בבחירות או למועמד עצמאי.
לדוגמה המפלגה הליברטריאנית מזוהה עם הצבע הצהוב, המפלגה הירוקה מזוהה עם הצבע הירוק ומפלגת החוקה מזוהה עם הצבע הסגול.
מדינות ואזורים המזוהים עם צבעים
רוב המדינות מזוהות באופן מסורתי עם צבע אדום או כחול מבחינה פוליטית.
לדוגמה, אזור ניו אינגלנד מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית ועם הצבע הכחול, ודרום ארצות הברית מזוהה עם המפלגה הרפובליקנית והצבע האדום וכך גם מדינות המישור ומדינות ההר.
מדינות כמו יוטה, ויומינג, טקסס, אלבמה, קנזס, אוקלהומה הן מדינות אדומות, ומדינות כמו קליפורניה, אורגון, וושינגטון הן מדינות כחולות (ואפילו מכונות בשל כך "החוף השמאלי") מלבדן, גם מרילנד, הוואי, ניו יורק ומחוז קולומביה הן מדינות כחולות.
הביטוי מדינה עברית עלייה חופשית הוא סיסמה ידועה, בה השתמש היישוב היהודי בארץ ישראל בשנות ה-40 של המאה ה-20, במסגרת המאבק נגד הבריטים ומדיניות הספר הלבן.
סיסמה זו ביטאה את שני הערכים שעמדו בבסיס החזון הציוני והמאבק לעצמאות נגד שלטון המנדט הבריטי: מדינה עברית, ועלייה חופשית של יהודי העולם לארץ ישראל.
על פניה הסיסמה מבטאת רצון פשוט – היישוב היהודי בארץ ישראל רוצה להשיג מדינה, על מנת שתהיה עלייה חופשית ארצה.
למעשה הדברים יותר מורכבים, כאשר שני חלקי הסיסמה משנים במהלך הזמן את סדר חשיבותם ואת ייעודם.
בראשית תקופת המנדט ובמשך תקופה ארוכה, כל עוד ההגבלות על העלייה לא היו משמעותיות, היישוב היהודי הבין שהעלייה ארצה והיווצרות רוב יהודי בעקבותיה, הם תנאי למדינה.
כלומר, קודם עלייה ואחר כך מדינה.
בלי רוב יהודי בארץ ישראל, אין זכות לדרוש מדינה יהודית, ואין סיכוי כי זו תקום.
הערך שהודגש היה קשור בצורכי הארץ והציונות, ופחות בצורכי היהודים בגולה.
עם הזמן, כאשר ההגבלות על העלייה התרבו, מחד, והצורך בהצלת יהודים עקב שואת אירופה גבר אך לא זכה למענה, מאידך, התהפכו היוצרות.
הדרישה התמקדה במתן היתר להקמת מדינה עברית, על מנת לאפשר עלייה חופשית למדינה זאת.
הערך שהודגש באותה העת היה הצלת היהודים וצורכי יהודי הגולה במקלט בטוח.
העליות לארץ ישראל בעת החדשה, עד סיום תקופת המנדט
במאות ה-18 וה-19 היו גלי עלייה ארצה, בהם נטלו חלק הן יחידים והן קבוצות מאורגנות.
חלקם של העולים הגיע עקב קשיים כלכליים בגולה, חלקם בשל התגברות האנטישמיות, רדיפות ופוגרומים, וחלקם מסיבות דתיות – היסטוריות.
עם עלייתה של התנועה הציונית, החלו לעלות ארצה יהודים בעלי הכרה לאומית, שחפצו לחיות בה חיי עבודה.
מקובל לחלק את גלי העלייה ארצה, החל משלהי המאה ה-19 ועד לשנת 1939, לחמש קבוצות:
העלייה הראשונה החלה בשנת 1881- תרמ"ב, במסגרתה הגיעו לארץ כ-29,000 עולים, בתוכם אף עולי תימן שהגיעו במסגרת עליית 'אעלה בתמר'.
סיומה של עלייה זו היה בשנת 1904.
העלייה השנייה מתוקפת לשנים 1904–1914, במסגרתה הגיעו ארצה כ-35,000 עולים.
רובם ממזרח אירופה ומיעוטם מתימן.
העלייה השלישית החלה עם סיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, והסתיימה בשנת 1924, עם סיום המשבר הכלכלי שלאחר מלה"ע הראשונה.
במסגרתה הגיעו ארצה 50,958 עולים, רובם מאירופה.
העלייה החמישית התחילה בשנת 1932, והסתיימה בפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. עלייה זו, בה נכללו עולים מאירופה ומאסיה, החלה כזרם קטן, שהלך והתגבר בשנים 1933–1935 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
זרם העלייה נחלש בשנת 1936 בפרוץ המרד הערבי הגדול, ושב להתגבר בשנים 1938–1939. בעלייה זו הגיעו ארצה כ-180,000 עולים, מתוכם כשליש מגרמניה.
מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לסיומה בשנת 1945, עלו ארצה 81,808 עולים.
סה"כ הגיעו ארצה החל משנת 1881 ועד למועד סיום המנדט הבריטי, 514,846 עולים.
מדיניות שלטון המנדט בשנותיו הראשונות
בקיץ 1920 הסמיך הרברט סמואל, הנציב העליון הראשון של ממשלת המנדט, את ההסתדרות הציונית להעלות לארץ ישראל 16,500 מפרנסים (ראשי בית אב), מספר שהיה קרוב מאוד לזה שביקשה ההסתדרות הציונית.
לכאורה התאפשרה עלייה חופשית ללא קריטריונים מגבילים, אולם אפשרות ההסתדרות הציונית להעלות כמות זו של אנשים, הותנתה על ידי ממשלת המנדט בכך שתובטח לעולים תעסוקה או מחיה במשך שנה אחת מיום עלייתם.
תנאי זה הוגדר על ידי סמואל, כמדיניות הגבלת העלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
ביוני 1921, לאחר מאורעות תרפ"א, הודיע סמואל כי סמכויותיה של ההסתדרות הציונית בענייני עלייה יקוצצו, וכי תגבר המעורבות הממשלתית בעלייה על בסיס העיקרון של יכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
ההכרזה הרשמית על כך שיכולת הקליטה הכלכלית תהיה אמת המידה לקביעת הממדים של העלייה היהודית ארצה, נעשתה ביוני 1922 ב'ספר הלבן של צ'רצ'יל'.
בשנות העשרים התנהלה העלייה לפי יכולת הקליטה הכלכלית, בלא לערב שיקולים פוליטיים בהסדרתה.
מכיוון שהיישוב היהודי סבל באותה העת מחולשה כלכלית, לא עלתה ארצה כמות גדולה יותר של יהודים.
באוגוסט 1929 התחוללו מאורעות תרפ"ט, דבר שהביא את בריטניה לבחון מחדש את מדיניותה הארץ-ישראלית.
הוקמה ועדת שו, שמצאה כי ההגירה היהודית ארצה ורכישת קרקעות בידי יהודים, הגבירה את החששות המדיניים והכלכליים של ערביי ארץ ישראל מפני הבית הלאומי היהודי.
בחודש מאי 1930 עירבה הממשלה, לראשונה באופן גלוי ומוצהר, שיקולים פוליטיים בענייני ההגירה היהודית.
בחודש אוקטובר 1930 הוצג 'הספר הלבן של פאספילד', לפיו יש לקחת בחשבון במכלול השיקולים בשאלת ההגירה היהודי, את הרגשתו של הציבור הערבי, לפיה המשבר הכלכלי הפוקד אותו נגרם בעיקרו על ידי הגירה יהודית, החורגת מיכולת הקליטה הכלכלית של הארץ.
כוונת הדברים הייתה שיש לנהל את ענייני העלייה לא רק על בסיס שיקולים כלכליים, אלא גם על פי שיקולים פוליטיים.
אמנם באיגרת מקדונלד מפברואר 1931 נאמר כי השיקולים הנוגעים ליכולת הקליטה יהיו שיקולים כלכליים בלבד, אולם היה ברור לכל שהממשלה מערבת שיקולים פוליטיים בקביעת ממדי 'העלייה העובדת', במטרה להנציח את מעמד המיעוט של יהודים בארץ ישראל.
תקנות ההגירה המנדטוריות הגדירו ארבע קטגוריות/קבוצות עולים ראשיות הזכאיות לסרטיפיקט:
קטגוריה A – אנשים בעלי אמצעים.
מספר האנשים בקטגוריה זו לא הוגבלה.
קטגוריה B – עולים שהזמינם גורם שהבטיח לכלכלם ושאינם אמורים להצטרף למעגל מבקשי העבודה, כגון תלמידים, אנשים שהוזמנו לתפקד בתפקידי קודש, יתומים הבאים למוסדות וכדומה.
קטגוריה C – אנשים שבאים לעבוד.
על קבוצה חלה המגבלה של יכולת קליטה כלכלית של הארץ.
קטגוריה D – אנשים התלויים למחייתם בתושבי הארץ או במהגרים משלוש הקבוצות הראשונות.
מספרם של חברי קבוצה זו לא היה מותנה ביכולת קליטה כלכלית של הארץ, והתנאי לקבלת רישיון עלייה קטגוריה זו היה יכולתו של מי שהזמינם לכלכלם.
שינוי רשמי של מדיניות ההגירה נעשה ביולי 1937, בספר לבן שפורסם בזמן הדין וחשבון של ועדת החקירה המלכותית (ועדת פיל), שהמליצה כי עליית יהודים לארץ ישראל תוגבל ל-12,000 איש לשנה לתקופה של חמש שנים, וכי לא יהיה ניתן להעלות מעבר לכמות זו.
על פי ההמלצה, לנציב העליון ניתנה סמכות להפחית את מספר היתרי העלייה שהממשלה נותנת בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית של הארץ, אך לא לחרוג מהכמות המקסימלית הנ"ל.
בקיץ 1937 החליפה 'התקרה המדינית' את עקרון יכולת הקליטה הכלכלית, ונקבעה מכסת עלייה גלובאלית לעולים מכל הקטגוריות, דבר שאף היווה מחסום לעלייה של בעלי הון לארץ ישראל.
המדיניות הציונית בראשית תקופת המנדט
עקרון יכולת הקליטה הכלכלית הנחה את ההסתדרות הציונית, כבר מראשית פעילותה המעשית בארץ ישראל בשנת 1908. עיקרון זה המשיך להדריך את ההסתדרות הציונית, גם אחרי שהבריטים קיבלו מנדט על הארץ.
בשנת 1920, לאחר שהתברר כי לא גויס סכום הכסף המצופה לשם פיתוח הארץ, הורתה ההסתדרות הציונית לסניפיה לשלוח ארצה רק רווקים ואנשים המסוגלים לעבודה פיזית קשה, והיא אף ביקשה ממשלת המנדט שלא לתת עוד אשרות כניסה לארץ ישראל.
ההסתדרות הציונית ראתה ביכולת הקליטה הכלכלית עיקרון מסדיר יעיל, נאמן לרוחה של הצהרת בלפור, וניתן להצדקה אל מול תביעות הערבים.
לתפיסתה, ניהול העלייה על פי שיקולים מדיניים היה גורם להפסקתה בלחץ הערבים, ומדיניות של עלייה חופשית היה גורם להרס המשק היהודי בארץ ישראל, שסבל מאבטלה כרונית.
לאור האמור, היה זה אך נוח להנהגה הציונית שהעיקרון אותו קבעה ממשלת המנדט, יהווה חיץ בינה ובין הדרישה הגדולה לעלייה בקרב יהודי הגולה.
ההנהגה הציונית חששה כי עלייה מעבר ליכולת הקליטה הכלכלית תגרום לקריסה כללית ולירידה גדולה, ותסתום את הגולל על המשך העלייה למשך זמן רב.
האם יכולת הקליטה הכלכלית היא קריטריון מחייב ובלעדי, או שניתן לערב גם שיקולים פוליטיים לשם הגבלת העלייה ועוד.
המוסדות הציוניים חתרו להפרדה בין משק העבודה היהודי לזה הערבי, וליצירת משק יהודי מבוסס עבודה עברית בלבד, דבר שיגביר את העלייה וייצור רוב יהודי בארץ ישראל.
לפיכך הם חתרו לניתוק הקשר בין ממדי ההגירה היהודית לממדי האבטלה בקרב הערבים, ודרשו שממדי העלייה ייקבעו רק על בסיס המשק היהודי.
בפני המוסדות הציוניים עמדו שני גורמים, ביניהם היה עליהם לתמרן.
האחד: מטרת העל של היהודים – הגדלת מספרם בארץ עד ליצירת רוב יהודי בארץ ישראל שיביא לידי ריבונות בה (או לפחות ליצור בה מסה יהודית קריטית, שתחייב התחשבות בקיומה בכל פתרון מדיני של שאלת ארץ ישראל), מהר ככל האפשר.
בתקופות של שפל כלכלי נזהרו המוסדות הציוניים שלא ייפול עליהם הנטל של קליטת העולים, ולפיכך היו שנים בהן ההנהלה הציונית כלל לא ביקשה מכסת 'עלייה עובדת' (בשנים 1927–1928), או שביקשו להעלות עולים במסגרת סעיף עובדים בעבודות ממשלתיות וציבוריות (בשנים 1932, 1936).
בתקופות של גאות כלכלית, הגישו המוסדות הציוניים בקשות ריאליות שהתבססו על נתונים נכונים ככל האפשר, אך לעיתים הם הגזימו בכמות הנדרשת.
בכל תקופת המנדט הגיעו ארצה אף עולים בלתי-לגאליים, אשר בהיותם כאלה לא חלו עליהם תקנות ההגירה של השלטונות, ולא עקרונות הברירה של המוסדות הציוניים.
שינוי הגישה בשנות הארבעים – הספר הלבן והשואה
ביולי 1937 השתנתה מדיניות ההגירה באופן רשמי, בספר לבן שפורסם עם דו"ח ועדת פיל שהמליצה להגביל את עליית יהודים לארץ ישראל ל-12,000 איש לשנה.
הממשלה הודיעה בחודש יולי 1937 כי החל מחודש אוגוסט 1937 ועד חודש מרס 1938, תוגבל כמות העולים היהודים הכוללת ל-8,000 נפש.
הגבלת הגירת היהודים נעשתה גם משיקולים מדיניים, ולא רק משיקולים כלכליים.
כך מדיניות 'התקרה המדינית' החליפה את עקרון 'יכולת הקליטה הכלכלית', ועד פרסום הספר הלבן של מקדונלד במאי 1939, נשמרה המכסה של 1,000 עולים בחודש.
בספר הלבן של מקדונלד נכתב מפורשות, כי חדלים מעיקרון יכולת הקליטה הכלכלית לטובת 'התקרה המדינית'.
ודבר זה נומק ברצון לשמור על יחסי הכוחות הדמוגרפיים בין יהודים לערבים, כך שחלקם של היהודים בארץ לא יעלה על 1/3 מכלל האוכלוסייה.
ב'ועידת אויאן' שהתכנסה בעיר אויאן שבצרפת בחודש יולי 1938 ודנה במציאת פתרון לבעיית הפליטים היהודים (ופליטים נוספים) שנמלטו מאימת הנאצים, ניתנה הבטחה אמריקאית לבריטים שלא ידונו בשאלת ארץ ישראל – תנאי שאותו העמידו הבריטים להשתתפותם בוועידה.
ועידה זו נגמרה בכישלון, כמו גם פתרונות פוליטיים נוספים לשאלת ארץ ישראל (תוכנית החלוקה, ועידות השולחן העגול).
לאחר מלחמת העולם התברר, כי לא צפוי שינוי ביחס הממשלה לטובת העלייה.
ממשלת הלייבור החדשה בבריטניה אשררה את מדיניות הספר הלבן של מקדונלד משנת 1939. עם זאת, בלחץ הממשל האמריקאי, שדרש מהבריטים הכנסת פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל, הוקמה ועדת חקירה, הוועדה האנגלו-אמריקאית, שהמליצה על העלאת 100,000 הפליטים ששהו במחנות העקורים.
המדיניות הציונית שראתה באותה העת בחיוב עלייה גדולה, נתנה את אותותיה בהרכב האנושי של העולים בשנים אחרי מלחמת העולם.
אמנם ממדי העלייה נשארו מצומצמים, אולם אוכלוסיית העולים בשנים 1945–1948 כללה חולים ונכים פליטי שואה, משפחות שלמות, וקשישים בודדים.
הן המנהיגים הציונים, והן מנהיגי העולם דוגמת הארי טרומן נשיא ארצות הברית, ראו צורך בהקמת מדינה יהודית לשם הצלת יהודים נרדפים ומתן מקלט להם.
כלומר הקמת המדינה היהודית הייתה לצורכי הצלת יהודים מרדיפה, ולא לצורכי בניית ארץ ישראל.
'עלייה חופשית' – רטוריקה ומדיניות במאבק להקמת המדינה
העלייה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, התנהלה בשני מסלולים: העלייה הלגאלית על פי רישיונות שהוציאה הממשלה, והעלייה הבלתי לגאלית – העפלה.
להעפלה לארץ ישראל נועדו שני תפקידים.
האחד בחזית המדינית חיצונית, והשני בחזית הפנימית.
בחזית החיצונית - במסגרת המאבק שניהל היישוב היהודי בארץ לאחר מלחמת העולם השנייה נגד בריטניה, רווח השימוש בסיסמה "בוז לספר הלבן!
העפלה נועדה לשמש מנוף להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, והיא הייתה אחת מארבע החזיתות בהן התנהל המאבק להקמת מדינה יהודית (יחד עם הפעילות המדינית-דיפלומטית, פעולות צבאיות והקמת יישובים).
תפקיד העפלה במאבק להקמת מדינה היה להוכיח את רצון היהודים לעלות לארץ, על אף כל המכשולים שהוערמו בדרכו.
הבאת יהודים ארצה לא הייתה המטרה הראשית של העפלה, אלא דווקא לשמר בתודעה הציבורית העולמית את בעיית העקורים היהודים, ניצולי השואה, אשר בריטניה חוסמת את דרכם ומונעת מהם מלהגיע לארץ ישראל.
בקיץ 1947 ביקרה בארץ ועדת האו"ם המיוחדת לשאלת ארץ-ישראל – אונסקו"פ (United Nations' Special Committee on Palestine – UNSCOP).
הוועדה שהתה כארץ בזמן שאוניית המעפילים אקסודוס 1947 הגיעה, ואנשיה נוכחו לראות את המאבק שהתחולל עם הגעתה.
בדין וחשבון שהגישה הוועדה היא ציינה את התרשמותה מהמאמצים להביא מהגרים יהודים לארץ ישראל למרות מאמצי המניעה הנחושים מצד הממשלה, ומהתמיכה הרחבה שמאמצים אלה מקבלים מצד היישוב היהודי בארץ-ישראל ומחוצה לה.
התרשמות זו של הוועדה מבארת את עיקר תרומתה של העפלה למאבק להקמת מדינה יהודית – היותה נושא הזוכה לתמיכה רחבה מצד הציבור היהודי בישראל ומחוצה לה.
תמיכה רחבה זו היוותה הוכחת לבגרותו האזרחית של היישוב, ובשלותו לעצמאות.
בקיץ 1947 מיצתה העפלה את תפקידה בחזית החיצונית כמנוף להקמת מדינה יהודית, וביום 29 לחודש נובמבר 1947 התקבלה החלטת האו"ם על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית בחלק ממנה.
בחזית הפנימית – באותם ימים היישוב בארץ נחלק בין אלו שקיבלו את התווית הדרך של הנהגת היישוב שדרשה לנהוג באיפוק, לבין אלו שכונו 'פורשים', אשר צידדו בפעולות אלימות נגד הממשלה.
העפלה שימשה אמצעי לליכוד שורות היישוב, לכיבוש נפש הנוער, ושכנועו לקבל עליו את המרות הלאומית.
העפלה אפשרה לשמור על אחדות היישוב, ועל קבלתו את מרות הנהגתו על אף חילוקי הדעות שהיו לגביה.
להעפלה הייתה אף תרומה לכך שהיישוב הגיע לעצמאות, ללא מלחמת אחים.
בשלהי שנת 1947 חדלה העפלה מלשמש מנוף מדיני להקמת מדינה, והיא הפכה לכלי להבאת צעירים שיצטרפו למאמץ המלחמתי שעמד בפתח, והגדלת העתודה הלוחמת של היישוב – מ'מנוף' ל'אגרוף'.
הנהגת היישוב הנחתה את הפועלים מטעמה בעלייה לשלוח ארצה צעירים המוכשרים לעבודה ולהגנה, ולא "סתם עולים" (זקנים וילדים).
העובדה שרובם של עולים אלה נשלחו לקפריסין ולא הגיעו לארץ לא מנעה את יציאתם, משום שקפריסין נמצאת במרחק שעות שיט ספורות מן הארץ.
בעקבות הספר הלבן של מקדונלד, מזכיר המושבות, שפורסם בחודש מאי 1939, בו הוגבלה העלייה כך שחלקם של היהודים בארץ לא יעלה על 1/3 מכלל האוכלוסייה, פרצו בארץ הפגנות סוערות, ואף הוכרזו ימי שביתה וצום.
המפגינים נשאו שלטי מחאה ועליהם סיסמאות כמו "עלייה חופשית", "נקרע את רוע הגזרה", "לא ניכנע", נפרוץ ונעלה".
עיריית תל אביב ערכה הפגנות בימים 17-18.5.1939, בהם השתתפו ראשי העיר ואף הרבנים הראשיים.
הפגנות דומות נערכו בירושלים ואף בערים נוספות.
המאבק לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, ידע תמורות וחילופי דגשים במהלך קיומו.
בראשית המאבק הדגש הושם על העלייה על מנת ליצור רוב יהודי בארץ, דבר שיצדיק את הדרישה להקמת מדינה יהודית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והצורך להציל את יהודי אירופה, הושם הדגש על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אשר תהווה מקום מפלט ומגן ליהודי העולם.
דבר זה אף יצר אצל חלק ממנהיגי הציונות את הגישה שכדאי לקבל את המדינה בארץ ישראל המחולקת, כהצעת ועדת פיל.
מדינול בע"מ היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בפיתוח, ייצור ומכירה של תומכנים (סטנטים) קרדיולוגיים.
את חברת "מדינול" הקימו בני הזוג ריכטר עם גרגורי פנחסיק, עולה חדש מאוקראינה, שהציג בפניו פטנט לייצור תומכן - קפיץ מתכת המושתל בכלי דם לתמיכה בהם.
אליהם הצטרף פרופ' בנעד גולדווסר.
בסוף 1995 השלימה "מדינול" את פיתוחו של תומכן קרדיולוגי, תחת המותג "ניר", על שם סרן ניר פורז, לוחם שנהרג בניסיון לחילוץ נחשון וקסמן.
החברה גם ייצרה את התומכן, ואת השיווק למוצרי החברה, שהחל בשנת 1996, עשתה חברת בוסטון סיינטיפיק האמריקאית.
"מדינול" זכתה להצלחה רבה, והשימוש בתומכנים הלך והתרחב (כתחליף לניתוח קרדיולוגי מסובך לאין שיעור מהחדרת תומכן), והכנסותיה הסתכמו במאות מיליוני דולרים מדי שנה.
לאחר סכסוך ממושך עם בוסטון סיינטיפיק, שהסתיים בשנת 2005, שילמה זו 750 מיליון דולר למדינול בגין הפרת הזכויות על הפטנט, אך בהמשך החזירה לה "מדינול" 104 מיליון דולר, בעקבות הליך בוררות ביניהן.
במהלך שנות הסכסוך הצטמצם חלקה של "מדינול" בשוק התומכנים, השותפים של בני הזוג ריכטר עזבו את החברה, והבעלות עליה נותרה בידי בני הזוג ריכטר.
גם הדגמים הבאים של החברה כללו בשמם את השם NIR.
בשנת 2008 החל ייצורו של PioNIR - תומכן עשוי מסגסוגת קובלט כרום חזקה במיוחד.
בשנת 2017 החלה החברה בייצורו של EluNIR - תומכן המשחרר תרופה שמעכבת גידול של תאי העורק, ובכך מונע היצרות חוזרת הקיימת בחלק מהמקרים.
מדינול בנוסף מפעילה את תוכנית "NIR school of the heart" שמקדמת לימודי קרדיולוגיה בילדים מחוננים ישראלים, פלסטינים, וירדנים.
הקטגוריה מדינה מתועשת חדשה (newly industrialized country, NIC), כלכלה מתועשת חדשה (newly industrialized economy, NIE) או מדינת הכנסה בינונית (middle income country) היא סיווג סוציו-אקונומי המיושם על מספר מדינות ברחבי העולם על ידי מדעני המדינה וכלכלנים פוליטיים.
הם מייצגים תת-קבוצה של מדינות מתפתחות שהצמיחה הכלכלית שלהן גבוהה בהרבה ממדינות מתפתחות אחרות, ובהן ההשלכות החברתיות של התיעוש, כגון עיור, מארגנות מחדש את החברה.
NIC הן מדינות שכלכלותיהן עדיין לא הגיעו למעמד של מדינה מפותחת, אך במובן מקרו-כלכלי עלו על מקבילותיהן המתפתחות.
מדינות כאלה עדיין נחשבות מתפתחות ונבדלות ממדינות מתפתחות אחרות רק בכך שהצמיחה הכלכלית שלהן גבוהה בהרבה משל המדינות האחרות.
אפיון נוסף של מדינות NIC הוא מדינות העוברות צמיחה כלכלית מהירה (בדרך כלל מוכוונת יצוא).
תיעוש מתחיל או מתמשך הוא אינדיקטור משמעותי היכול להצביע על NIC.
מדינות מתועשות חדשות יכולות להביא להגברת התייצבות במעמד החברתי והכלכלי של מדינה, ולאפשר לאנשים החיים בהן להתחיל לחיות איכות חיים גבוהה יותר.
מאפיין נוסף המופיע במדינות המתועשות החדשות הוא המשך ההתפתחות במבני השלטון, כמו דמוקרטיה, שלטון החוק ופחות שחיתות.
דוגמאות נוספות לשיפור באורח החיים שחווים אנשים החיים במדינות כאלה הן תחבורה טובה יותר, גישה טובה ורחבה יותר לחשמל ולמים ושיעור תמותת תינוקות נמוך בהשוואה לרוב המדינות המתפתחות.
המונח נכנס לשימוש בסביבות שנת 1970, כאשר ארבעת הנמרים של אסיה: טאיוואן, סינגפור, הונג קונג וקוריאה הדרומית, שגשגו והפכו לכוח עולמי עולה במדע, החדשנות הטכנולוגית והשגשוג הכלכלי.
כל ארבע המדינות הפכו למדינות מפותחות מתועשות, עם כלכלות עשירות בעלות הכנסה גבוהה והצלחה עולמית בהיי-טק.
ישנה הבחנה ברורה בין מדינות אלו לבין המדינות הנחשבות כיום ל-NIC.
בפרט, השילוב של תהליך פוליטי פתוח, תוצר לאומי גולמי גבוה לנפש ומדיניות כלכלית משגשגת ומוכוונת יצוא הראה שהנמרים הכלכליים במזרח אסיה הגיעו בערך לשוויון עם המדינות המפותחות של מערב אירופה, קנדה, יפן, אוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית.
כל ארבע המדינות מסווגות ככלכלות בעלות הכנסה גבוהה על ידי הבנק העולמי וכמדינות מפותחות על ידי קרן המטבע הבינלאומית (IMF) וה-CIA.
לכל ארבעת הנמרים, כמו גם למדינות מערב אירופה, יש מדד פיתוח אנושי "גבוה מאוד" על ידי האומות המאוחדות.
הטבלה שלהלן מציגה את רשימת המדינות הנחשבות באופן עקבי ל-NIC על ידי כותבים ומומחים שונים.
טורקיה, ברזיל ומלזיה אף מסווגות כמדינות מפותחות על ידי ה-CIA.
טורקיה הייתה חברה מייסדת בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ב-1961 ומקסיקו הצטרפה אליו ב-1994. קבוצת ה-G8+5 מורכבת מחברות ה-G8 המקוריות בנוסף לסין, הודו, מקסיקו, דרום אפריקה וברזיל.
הערה: תאים בצבע ירוק מציינים את הערך הטוב ביותר בטבלה (לאו דווקא הגבוה ביותר), בעוד שתאים בצבע צהוב מציינים ההפך.
עבור סין והודו, משמעות האוכלוסייה העצומה של שתי המדינות (בכל אחת מהן למעלה מ-1.3 מיליארד אנשים נכון למאי 2021) היא שההכנסה לנפש תישאר נמוכה גם אם כל אחת מהכלכלות תעלה על זו של ארצות הברית בתוצר הכולל.
כאשר התמ"ג לנפש מחושב לפי שווי כוח הקנייה (PPP), הוא לוקח בחשבון את יוקר המחיה הנמוכך יותר בכל מדינה מתועשת חדשה.
התמ"ג לנפש הוא בדרך כלל אינדיקטור גם לרמת החיים במדינה מסוימת.
ברזיל, סין, הודו, מקסיקו ודרום אפריקה נפגשות מדי שנה עם מדינות ה-G8 כדי לדון בנושאים כלכליים ובנושא שינויי האקלים, בשל חשיבותן הכלכלית בשוק העולמי וההשפעה הסביבתית שלהן, בקבוצה המכונה G8+5.
כותבים קובעים רשימות של מדינות בהתאם לשיטות שונות של ניתוח כלכלי.
לפעמים מאמר מייחס מעמד של NIC למדינה שלרוב לא זוכה למעמד כזה.
מדינות כאלה הן למשל ארגנטינה, מצרים, סרי לנקה ורוסיה.
בעוד דרום אפריקה נחשבת עשירה לפי מדד העושר לנפש, אי-השוויון הכלכלי המתמשך והעוני הקיצוני נותר גבוה במדינה.
הצמיחה הכלכלית של מקסיקו נפגעת באזורים מסוימים בשל מלחמת הסמים המתמשכת במדינה.
NIC אחרות מתמודדות עם בעיות נפוצות כמו שחיתות נרחבת וחוסר יציבות פוליטית.
"מדינה קטנה" הוא שיר שכתב דני סנדרסון והלחין יחד עם יוני רכטר ובוצע על ידי להקת כוורת.
השיר נכלל באלבומה השלישי של הלהקה, "צפוף באוזן", שיצא לאור ב-1975.
בריאיון לידיעות אחרונות ב-2022, סנדרסון הסביר שהשיר בא אחרי המערכון של כוורת "המלך סילבסטר" והשיר עסק בתיאור הממלכה במערכון.
אך עם השנים הציבור ייחס את המילים לציונות ולמדינת ישראל.
מה שהשפיע על הפופולריות שלו שנים אחר כך.
ב-2 בספטמבר 1975 נכנס השיר למצעד "הגל הקל", וב-7 באוקטובר הגיע לראש המצעד, ובמשך שבועיים היה בראשו.
לבסוף הוא יצא מהמצעד ב-18 בנובמבר.
במצעד הפזמונים העברי השנתי בשנת ה'תשל"ו, הגיע השיר למקום ה-25, יחד עם השיר "וידוי" של גילה אלמגור.
השיר בוצע על ידי שישה מתוך שבעת חברי להקת כוורת, ללא מאיר פניגשטיין (שהתגורר אז בארצות הברית), בסוף 1995 לאחר רצח יצחק רבין בעצרת לזכרו.
מדינה תומכת טרור הוא מונח המתייחס למקרים בהם טרור מבוצע בתמיכה אקטיבית של ממשלות ומוצא לפועל על ידי יחידים או קבוצות אשר משתמשים באלימות על מנת להשיג את מטרותיהם.
מדינות יכולות לתת חסות לקבוצות טרור במספר דרכים, כולל מימון ארגוני טרור, מתן הכשרה, אספקת נשק, מתן סיוע לוגיסטי ומודיעיני, ואירוח פעילי טרור במדינתם.
מגוון רחב של מדינות, הן באזורים מפותחים והן באזורים מתפתחים בעולם, עסקו לאורך השנים במתן תמיכה בארגוני טרור.
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, היו מדינות רבות יחסית שתמכו בקבוצות טרור.
מאז ועד העשור השני של המאה ה-21 כמות המדינות שתומכות בארגוני טרור דעכה בהדרגה.
אף על פי כן, משום ששיעורי גילויי האלימות גברו באופן ניכר כתוצאה ממדינות תומכות טרור התופעה נותרה סוגיה מהותית שמעוררת דאגה רבה ברחבי העולם.
ישנן לפחות 250 הגדרות למונח "טרור" בספרות אקדמית, ובמקורות ממשלתיים ובין-ממשלתיים, וחלק מהן כוללות אזכור לתמיכה מצד מדינות.
ועדת גילמור של הקונגרס האמריקאי סיפקה את ההגדרה הבאה למקרים של מדינות תומכות טרור:
הממשל האמריקאי מספק הגדרה משלו למדינות תומכות טרור ברשימת המדינות שמממנות טרור של משרד החוץ האמריקאי.
השימוש בארגוני טרור כשלוחות בסכסוכים מזוינים בין מדינות הפך אטרקטיבי יותר באמצע המאה ה-20 כתוצאה מההתפתחויות שבאו בעקבות מלחמת העולם השנייה כמו עלויות גבוהות יותר ללוחמה המסורתית והסיכון ממלחמה גרעינית.
בהתייחסו להשפעת היכולת הגרעינית על הסכסוכים הצבאיים המסורתיים, סוכן הק.ג.ב.
אלכסנדר סחרובסקי אמר כי "בעולם של היום, כאשר הנשק הגרעיני הפך את הכוח הצבאי למיושן, הטרור צריך להפוך לנשק העיקרי שלנו".
למרות שעדיין קיימות מדינות שתומכות בטרור בעידן שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, ישנם חוקרים שטוענים שהוא הפך פחות משמעותי בעידן הג'יהאדיזם הגלובלי.
מצד שני, דניאל ביימן סבור שחשיבותו עלתה.
ארגוני טרור כמו חמאס, חזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני תלויים במידה רבה בתמיכה מצד מדינות.
לפי המשרד של מתאם הלוחמה בטרור בארצות הברית תמיכה זו יכולה לכלול "כספים, כלי נשק, חומרים ואזורים מאובטחים" כאשר ארגונים משתמשים בהם ל"תכנון וביצוע פעולות".
האנציקלופדיה של מקס פלנק למשפט הבינלאומי הציבורי מציינת שלמוסדות משפטיים בינלאומיים אין כיום מנגנון להעמיד לדין מנהיגי טרור ש"מדריכים, תומכים או מסייעים" בטרור.
בסיומו של משפט לוקרבי, היו פרשנים שהעלו ספקות לגבי הלגיטימיות של ההרשעה היחידה שהושגה במהלך המשפט, וכמו גם לגבי המעורבות של לוב.
ישנם הטוענים כי במשפט לוקרבי לא היה מספיק לאמת בוודאות מי נתנו את ההוראות לפיצוע הפיגוע בטיסה 103 של פאן אמריקן.
ארצות הברית ופקיסטן האשימו את סוכנות שירות ביטחון המדינה של אפגניסטן באחריות למספר רב של התקפות טרור על אדמת פקיסטן בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
על פי דו"ח של משרד ההגנה האמריקאי, כ-90 אחוזים מ-777 מעשי הטרור שבוצעו ברחבי העולם בשנת 1987 התרחשו בפקיסטן.
לאורך השנים שירות ביטחון המדינה של אפגניסטן היה אחת מארבע סוכנויות השירות החשאי שהואשמו בביצוע פיגועי טרור במספר ערים פקיסטניות, כולל אסלאמאבאד, לאהור, קראצ'י ורוואלפינדי במהלך שנות ה-80 המוקדמות, אשר הביאו למאות נפגעים בקרב האוכלוסייה האזרחית.
בסוף שנות ה-80 האשים משרד החוץ האמריקאי את שירות ביטחון המדינה של אפגניסטן בביצוע פיגועי טרור בערים פקיסטניות.
בין סוף שנות ה-70 לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, סוכנויות הביטחון של אפגניסטן תמכו בארגון הטרור בשם אל-זולפיקאר אשר חטף מטוס של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס ב-1981.
הודו האשימה בעבר את סין בתמיכה בקבוצת מאואיסטים המכונים "נקסליטים" בהתקוממות הנקסלית-מאואיסטית.
ב-2011 האשימה המשטרה ההודית את ממשלת סין במתן מקלט למנהיגי התנועה, והאשימה את ה-ISI הפקיסטני במתן תמיכה כספית לנקסליטים.
הודו דיווחה גם על תמיכה סינית בקבוצות מורדים בכמה מהמדינות בצפון-מזרח הודו – מניפור, נאגאלנד ומיזוראם.
באמצע 2020 מיאנמר האשימה את סין בחימוש צבא אראקאן, אשר הוגדר על ידי ממשלת מיאנמר כארגון טרור.
על פי החשד, סין סיפקה לצבא ארקאן רובי סער, מקלעים, טיל הקרקע-אוויר הסיני המתקדם FN-6 אשר מסוגל להפיל מסוקים, מל"טים ומטוסי קרב.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 סוכנות הביון ההודית אגף מחקר וניתוח אימן וחימש את הארגון המיליטנטי הטמילי בסרי לנקה טיגריסי השחרור של טמיל אילם אשר חותר להקים מדינה עצמאית לטמילים בסרי לנקה, בשל האפליה המתמשכת והרדיפה האלימה של האוכלוסייה הטמילית בסרי לנקה מצד ממשלת סרי לנקה.
בסוף שנות ה-80 אגף המחקר והניתוח של הודו הפסיק לתמוך בארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם כאשר פעולות הטרור של הארגון הפכו חמורות יותר והוא יצר בריתות עם קבוצות בדלניות בטמיל נאדו שבדרום הודו.
מאוגוסט 1983 עד מאי 1987, אגף המחקר והניתוח סיפק נשק, אימונים ותמיכה כספית לשש קבוצות מורדים טמיליות בסרי לנקה, כולל ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם.
במהלך אותה התקופה הוקמו 32 מחנות אימונים בהודו כדי לאמן את 495 המורדים של ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם.
ב-4 ביוני 1987, כאשר חצי האי ג'אפנה שהיה בשליטת ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם היה נתון במצור על ידי צבא סרי לנקה, הודו סיפקה משלוח אווירי עם אספקה לחברי הארגון.
הודו הואשמה גם על ידי פקיסטן בתמיכה בטרור ובביצוע "חבלה כלכלית".
בנובמבר 2020, משרד החוץ הפקיסטני פרסם תיק שמכיל לכאורה "הוכחות בלתי ניתנות להפרכה" לכך שהוא תומכת בארגוני טרור בפקיסטן.
על פי הפרסום, התיק הכיל הוכחות לכך שהודו סיפקה תמיכה פיננסית וחומרית לארגוני טרור רבים, כולל ארגוני הטרור צבא שחרור בלוצ'יסטן, ג'מאת-אל-אהרר וטהריק-אי-טליבאן פקיסטן.
פקיסטן האשימה גם את הקונסוליות ההודיות בקנדהאר ובג'לאלבאד שבאפגניסטן, במתן נשק, אימונים וסיוע כספי לצבא שחרור בלוצ'יסטן בניסיון לערער את היציבות בפקיסטן.
נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' ווקר בוש, האשים את ממשלת איראן שהיא המדינה העיקרית בעולם שתומכת בטרור.
חיל משמרות המהפכה האסלאמית של איראן סייע בהקמה, באימון ובאספקת הציוד לארגון החזבאללה, קבוצה שהוגדרה כ"ארגון טרור זר" על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית, ואשר הוגדרה גם כארגון טרור על ידי משרד החוץ הישראלי, ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
אולם השקפה זו אינה אוניברסלית.
לדוגמה, האיחוד האירופי מבדיל בין הזרועות הפוליטיות, החברתיות והצבאיות של ארגון החזבאללה, ומגדיר רק את הזרוע הצבאית שלו כארגון טרור, בעוד שישנן מדינות שונות בעולם אשר לא מחשיבות את ארגון החזבאללה לארגון טרור.
לבנון הואשמה על ידי ארצות הברית וישראל בכך שהיא תומכת בארגון החזבאללה.
לאחר ההדחה הצבאית של המלך אידריס ב-1969, הרפובליקה הערבית הלובית תמכה במגוון כוחות צבאיים למחצה הן מהשמאל והן מהימין.
קבוצות שמאלניות וסוציאליסטיות כללו בין היתר את הצבא האירי הרפובליקאי הזמני, אט"א, חזית פוליסריו, מפלגת הפועלים של כורדיסטן, התנועה המהפכנית טופאק אמארו, הארגון לשחרור פלסטין, החזית העממית לשחרור פלסטין, תנועת השחרור של פפואה, פרטילין, הרפובליקה של דרום מאלוקו וחזית השחרור הלאומית של מורו בפיליפינים.
בשנת 2006, לוב הוסרה מהרשימה האמריקנית של מדינות התומכות בטרור לאחר שלוב הפסיקה לתמוך בקבוצות חמושות ולאחר שהיא הפסיקה לחתור לפיתוח נשק להשמדה המונית.
במסגרת בצע מרדקה מלזיה מימנה והכשירה קבוצות כמו חזית השחרור הלאומית של מורו.
לאורך השנים פקיסטן הואשמה על ידי הודו, אפגניסטן, ישראל, בריטניה וארצות הברית במעורבות בג'אמו וקשמיר וכן באפגניסטן.
ביולי 2009, נשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדארי, הודה כי במהלך שנות ה-80 ממשלת פקיסטן "יצרה וטיפחה" קבוצות טרור במטרה להשיג את יעדי מדיניות החוץ שלה.
על פי ניתוח שפורסם ב-2008 על ידי מרכז סבן למדיניות המזרח התיכון במכון ברוקינגס פקיסטן הייתה נותנת החסות ה"פעילה" ביותר בעולם לארגוני טרור, כולל סיוע לקבוצות שנחשבו לאיום ישיר על ארצות הברית.
על פי מספר דיווחים שפורסמו על ידי צוות החשיבה "Council on Foreign Relations" צבא פקיסטן וה-ISI הפקסיטני סיפקו תמיכה סמויה לקבוצות טרור הפעילות בחבל קשמיר, לרבות שלוחת אל-קאעדה ג'יש-י מוחמד.
פקיסטן הכחישה כל מעורבות בפעילות טרור בקשמיר, בטענה שהיא מספקת רק תמיכה פוליטית ומוסרית לקבוצות המבקשות להימלט מהשלטון ההודי.
לקבוצות מיליטנטיות קשמיריות רבות יש גם מטה באזור אזאד קשמיר המנוהל על ידי פקיסטן.
ה-ISI הפקיסטני הואשם לעיתים רבות בכך שלקח חלק במתקפות טרור גדולות ברחבי העולם כולל פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, פיגועי טרור בקשמיר, ההפצצות ברכבת במומבאי, מתקפת הטרור על הפרלמנט ההודי, ההפצצות בורנאסי, ההפצצות בהיידראבאד, ומתקפת הטרור במומבאי.
סוכנויות הביון האמריקאיות קבעו בעבר שה-ISI הפקיסטני עמד מאחורי המתקפה על שגרירות הודו בקאבול ב-7 ביולי 2008. נשיא אפגניסטן, חאמיד כרזאי, חזר ללא הרף על הטענות לפיהן חמושים המפעילים מחנות אימונים בפקיסטן יצאו משם לביצוע מתקפות באפגניסטן, והוא דחק בבעלי ברית צבאיים מערביים להתמקד בפעילות במקומות המסתור שלהם בפקיסטן.
ארגון ה-Human Rights Watch דיווח בעבר שפקיסטן סיפקה מקלט והכשרה לארגון הטליבאן כנכס אסטרטגי.
פקיסטן הייתה גם אחראית לפינוי של כ-5,000 מהמנהיגים הבכירה של ארגון הטליבאן וארגון אל-קאעדה כאשר כוחות נאט"ו החלו להתקרב אליהם במהלך הפלישה לאפגניסטן ב-2001. באירוע זה, אשר זכה לכינוי "הרכבת האווירית של קונדוז" , מספר מטוסי תובלה של חיל האוויר הפקיסטני ערכו לשם כך גיחות מרובות באפגניסטן במשך מספר ימים.
ב-1 במאי 2011 אוסאמה בן לאדן חוסל בפקיסטן.
בן לאדן התגורר במתחם אשר היה ממוקם במרחק של פחות מקילומטר מהאקדמיה הצבאית של פקיסטן.
גילוי זה הוביל להאשמות רבות על כך שהייתה תמיכה נרחבת באוסמה בן לאדן מצד הממשל והצבא של פקיסטן.
פרבז מושארף, נשיא פקיסטן לשעבר, הודה ב-2016 שפקיסטן תמכה והכשירה בשנות ה-90 קבוצות טרור כמו לשקאר-א-טייבה במטרה שילחמו בקשמיר.
הוא הצהיר גם שפקיסטן אימנה את לוחמי ארגון הטליבאן להילחם נגד רוסיה, ואמר כי הטליבאן, אוסאמה בן לאדן, ג'לאלודין חאקאני ואיימן א-זוואהירי היו גיבורים עבור פקיסטן אולם מאוחר יותר הם הפכו לנבלים.
מבצע מרדקה היה מיועד במקור לערער את יציבות השלטון בסבה על מנת לבסס שליטה פיליפינית בסבה.
המבצע כשל והביא בהמשך לטבח ג'בידה .
בשנת 2011 דיווח הוושינגטון טיימס שקטר סיפקה נשק ומימון לעבד אלחכים בלחאג', מנהיג הקבוצה האסלאמית הלובית, אשר הוגדרה על ידי ארצות הברית כארגון טרור.
בדצמבר 2012 פרסם ה"ניו יורק טיימס" מאמר מערכת המאשים את המשטר הקטרי במימון הארגון ג'בהת פתח א-שאם, אשר הוגדר על ידי הממשל האמריקאי כארגון טרור.
במרץ 2014, ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, האשים את ממשלת קטר בתמיכה במורדים הסונים שנלחמו בחיילים העיראקים בחלק המערבי של מחוז אנבאר.
באוקטובר 2014 משרד האוצר האמריקאי חשף כי פקיד לשעבר במשרד הפנים הקטרי ששמו סלים חסן ח'ליפה ראשיד אל-כווארי העביר מאות אלפי דולרים לארגון הטרור אל-קאעידה.
מספר אישים קטרים עשירים הואשמו לאורך השנים בתמיכה בארגון הטרור המדינה האסלאמית.
בתגובה לביקורת הציבורית על הקשרים הקטריים לארגון המדינה האסלאמית, הממשל הקטרי הכחיש שקטר תמכה בעבר בארגון.
השירותים החשאיים הסובייטים (ולאחר מכן הרוסים) פעלו בעבר להקמת רשת של חברות קש אשר תוארו כמקדמי הטרור העיקריים ברחבי העולם.
לטענת העריק הסובייטי יון מיכאי פצ'פה, הגנרל אלכסנדר סחרובסקי מהמינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב.
טען בעבר ש"בעולם של היום, כאשר נשק גרעיני הפך את הכוח הצבאי למיושן, הטרור חייב להפוך לנשק העיקרי שלנו".
פצ'פה טען גם שסחרובסקי קבע בעבר שחטיפת מטוסים היא המצאה שלו וכי ג'ורג' חבש, ממייסדי החזית העממית לשחרור פלסטין ואשר פעל תחת הדרכת הק.ג.ב., טען בעבר ש"רצח של יהודי בודד הרחק משדה הקרב יעיל יותר מרצח של מאה יהודים בשדה הקרב, משום שזה מושך יותר תשומת לב".
פצ'פה תיאר גם מבצע של הק.ג.ב.
בשם "SIG" אותו הארגון הגהה ב-1972 שמטרתו הייתה לגרום לכל העולם המוסלמי לצאת נגד ישראל וארצות הברית.
יורי אנדרופוב, הסביר לכאורה לפצ'פה ש"מיליארדי יריבים עלולים להסב נזק הרבה יותר גדול לאמריקה מאשר מיליונים בודדים.
היינו צריכים ללבות שנאה בסגנון של שנאת הנאצים ליהודים בכל העולם המוסלמי, ולהפוך את הנשק הזה של הרגשות למרחץ דמים טרוריסטי נגד ישראל והתומכת העיקרית שלה, ארצות הברית".
הארגונים הבאים הוקמו לכאורה בסיוע שירותי הביטחון של הגוש המזרחי – אש"ף, צבא השחרור הלאומי של בוליביה (נוצר ב-1964 בסיוע של צ'ה גווארה), צבא השחרור הלאומי של קולומביה (נוצר ב-1965 בסיוע מקובה), החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין ב-1969, והצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה ב-1975.
למנהיג אש"ף יאסר ערפאת היה שיתוף פעולה הדוק עם שירות מחלקת ביטחון המדינה הרומנית והק.ג.ב.
הסובייטי בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. באותה העת הק.ג.ב.
הכשיר בחשאי לוחמים של ארגון אש"ף.
עם זאת, הפעילות העיקרית של הק.ג.ב.
ומשלוחי הנשק הועברו דרך ודיע חדאד, ממייסדי ומנהיגי ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין, שבדרך כלל שהה בדאצ'ה במהלך ביקוריו ברוסיה.
תחת הנהגתו של הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס, קבוצת מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין ביצעה את הפשיטה על מטה אופ"ק בווינה ב-1975. הארגון שלח לק.ג.ב.
"כמעט בוודאות" הודעה מוקדמת על כוונתם לבצע את הפעולה.
מספר מבצעים בולטים נערכו על ידי הק.ג.ב.
במטרה לתמוך בארגוני טרור שונים ברחבי העולם כולל:
העברת מקלעים, רובים אוטומטיים, אקדחי וולטר ומחסניות לצבא האירי הרפובליקאי על ידי ספינת המודיעין הסובייטית "Reduktor" ב-1972 בעקבות פנייה אישית ממייקל או'ריורדן.
העברת משגרי RPG-7, מוקשי SNOP אשר נשלטים מרחוק באמצעות תדרי רדיו, אקדחים עם משתיקי קול, מקלעים וכלי נשק אחרים לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין באמצעות ואדי חדד אשר גויס כסוכן ק.ג.ב.
תמיכה במפלגת הפועלים של כורדיסטן, במטרה לערער את היציבות בטורקיה, אשר הייתה חברה מרכזית בנאט"ו במהלך המלחמה הקרה.
פעולות טרור בקנה מידה גדול הוכנו על ידי הק.ג.ב.
והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי נגד ארצות הברית, קנדה ואירופה, על פי הארגון "Mitrokhin Archive", העריקים מהמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי ויקטור סובורוב וסטניסלב לונב וקצין שירות ביון החוץ של רוסיה לשעבר קוזמינוב.
על פי החשד הוסתרו מצבורי נשק גדולים במדינות רבות לקראת פעולות טרור מתוכננות.
מצבורי הנשק מולכדו עם מטעני חבלה.
אחד מאותם מצבורי הנשק התפוצץ כאשר הרשויות בשווייץ ניסו לפנות אותו מאזור מיוער בפאתי ברן.
כמה מצבורי נשק אחרים במיקומים אחרים (אשר כנראה לא מולכדו) פונו בהצלחה.
על פי המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי סטניסלב לונב חלק ממצבורי הנשק החבויים לכאורה עלולים להכיל נשק גרעיני טקטי נייד המכונה "פצצות מזוודה" אשר נועדו לצורך התנקשות במנהיגי ארצות הברית במקרה של מלחמה.
לונב הצהיר שהוא חיפש באופן אישי מקומות מסתור למחסני נשק באזור עמק שננדואה וכי "קל באופן מפתיע להבריח נשק גרעיני לארצות הברית", דרך הגבול בין ארצות הברית למקסיקו או באמצעות טיל הובלה קטן שיכול להגיע לתחומי ארצות הברית מבלי שהוא יזוהה כאשר הוא משוגר ממטוס רוסי.
אולג ליאלין, אשר ערק מהק.ג.ב.
חשף ב-1971 תוכניות חבלה נרחבות בלונדון, וושינגטון הבירה, פריז, בון, רומא ובירות מערביות אחרות.
חשיפה זו גרמה לגירוש המוני של מרגלים רוסים מלונדון.
הפרעה באספקת החשמל בכל מדינת ניו יורק על ידי צוותי חבלה של הק.ג.ב.
הוכנה תוכנית "מפורטת להפליא" להשמדת בתי זיקוק ונפט וצינורות נפט וגז ברחבי קנדה מקולומביה הבריטית למונטריאול (מבצע "Cedar").
תוכנית מפורטת להשמדת נמל ניו יורק .
מרבית הנקודות הפגיעות ביותר של הנמל סומנו על גבי מפות.
אלכסנדר ג'ון מוטיל, פרופסור למדעי המדינה באוניברסיטת ראטגרס, טען שהמעורבות הישירה והעקיפה של רוסיה בעימות האלים המתמשך במזרח אוקראינה נחשבת למקרה של מדינה תומכת טרור, וכי המעורבים נחשבים ל"קבוצות טרור".
לטענת נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה התנהגותה של רוסיה כלפי המדינות השכנות לה הוא מקרה של מדינה תומכת טרור.
גריבאוסקאיטה הצהירה ש"רוסיה מפגינה את התכונות של מדינת טרור".
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, הגדיר שר ההגנה האוקראיני אולקסי רזניקוב את הכוחות הרוסיים כ"לא צבאיים – הם טרוריסטים, נציגי מדינת בטרור".
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, המדינות והארגונים הבינלאומיים הבאים הכירו ברוסיה כ"מדינת טרור" או "מדינה תומכת טרור":
אוקראינה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה
בשנת 2023 עצרו שירותי הביטחון של פולין רשת של סוכנים שגויסו על ידי המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי בתחילה לצורך מעקב אחר הובלות של הצבא, ולאחר מכן הוטל עליהם לבצע הצתות, התנקשויות, מתקפות טרור ועצירת ההובלות של אמצעי לחימה שעושים דרכם לכיוון אוקראינה.
ערב הסעודית נותרה ללא ספק נותנת החסות הגדולה ביותר לטרור האיסלאמיסטי הבין-לאומי, והיא תמכה לאורך השנים לכאורה בקבוצות שונות כמו הטליבאן באפגניסטן, אל-קאעדה, לשקאר-א-טייבה, וג'בהת פתח א-שאם.
ערב הסעודית נחשבת למקור המממן הגדול ביותר בעולם לג'יהאדיזם הסלפי אשר מהווה את הבסיס האידאולוגי לקבוצות טרור כמו אל-קאעידה, טליבאן, המדינה האסלאמית ואחרים.
בתכתובת מאוגסט 2009 שהודלפה צוין גם שארגון לשקאר-א-טייבה, אשר פועל מפקיסטן, ואשר ביצע את מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, השתמש בחברה סעודית כדי לממן את פעילותו ב-2005.
על פי שני מחקרים שפורסמו ב-2007 (האחד על ידי מוחמד חאפז מאוניברסיטת מיזורי בקנזס סיטי והשני על ידי רוברט פאפ מאוניברסיטת שיקגו), רוב המחבלים המתאבדים בעיראק הם סעודים.
15 מתוך 19 החוטפים של ארבעת מטוסי הנוסעים שהיו אחראים לפיגועי 11 בספטמבר הגיעו מערב הסעודית, שניים היו מאיחוד האמירויות הערביות, אחד ממצרים ואחד היה מלבנון.
אוסאמה בן לאדן נולד וגדל בערב הסעודית.
בין השנים 1993–2020 הממשל האמריקאי הגדיר את סודאן כמדינה תומכת טרור, והאו"ם הטיל על סודאן סנקציות ב-1996 משום שסודאן העניקה מחסה לחשודים בניסיון ההתנקשות של נשיא מצרים חוסני מובארכ.
סודאן נחשדה בכך שהיא העניקה מקלט לחברי ארגוני הטרור אל-קאעידה, חזבאללה, חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ארגון אבו נידאל, ג'מאת אל-אסלאמיה וארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי המצרי, וכן על כך שהיא תמכה בהתקוממויות באוגנדה, תוניסיה, קניה, אתיופיה ואריתריאה.
ישנם הערכות כי אוסאמה בן לאדן וארגון אל קאעידה נמצאו בתחילת שנות ה-90 בסודאן.
עד 2012 ארצות הברית וישראל ניהלו פעולות נגד מטרות סודאניות המזוהות עם קבוצות טרור.
לאחר שעומר אל באשיר הפסיק לכהן כנשיא סודאן ובעקבות ביקורו של ראש ממשלת סודאן החדש עבדאללה חמדוכ בוושינגטון הבירה, ארצות הברית ציינה שתשקול להסיר את סודאן מרשימת המדינות שתומכות בטרור.
ב-14 בדצמבר 2020, ארצות הברית הסירה רשמית את סודאן מהרשימה בעקבות הסכם ישראל–סודאן ולאחר שסודאן התחייבה לשלם 335 מיליון דולרים לקורבנות אמריקאים של פיגועי טרור.
לאורך השנים הן הנשיא ג'ורג' ווקר בוש והן מחלקת המדינה האמריקאית האשימו את ממשלת סוריה עצמה בכך שהיא מדינה תומכת טרור.
הקהילה האירופית נפגשה ב-10 בנובמבר 1986 על מנת לדון בניסיון הפיגוע בטיסת אל על מחוץ ללונדון, והמעצר והמשפט של ניזאר הינדאווי אשר קיבל לכאורה תמיכה מממשלת סוריה לאחר ההפצצה, וכנראה גם לפני כן.
התגובה האירופית הייתה הטלת סנקציות נגד סוריה והצהרה כי הצעדים הללו נועדו "לשלוח לסוריה את המסר הברור ביותר האפשרי שמה שקרה אינו מקובל".
פרנסיס ריצ'יארדון, שגריר ארצות הברית בטורקיה בין השנים 2011–2014, טען בעבר שטורקיה תמכה ועבדה ישירות עם ארגון הטרור הסורי ג'בהת פתח א-שאם ואחראר א-שאם במשך תקופה מסוימת.
סוריה, איחוד האמירויות הערביות, רוסיה, איראן ומצרים הגדירו את אחראר א-שאם כארגון טרור אך ארצות הברית נמנעה מלעשות זאת.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומדינות רבות כולל ארצות הברית הגדירו את ג'בהת פתח א-שאם כארגון טרור.
ג'בהת פתח א-שאם שימשה בפועל כסניף הסורי הרשמי של ארגון הטרור אל-קאעדה עד יולי 2016, ואז לכאורה הארגון התפצל.
טורקיה, קטר וסעודיה תמכו בצבא הכיבוש, קואליציה של קבוצות מורדים סלפים ואסלאמיסטים בסוריה שהוקמה במרץ 2015 אשר כללה את ג'בהת פתח א-שאם ואחראר א-שאם, וכמו גם פלגים איסלאמיסטיים כמו לגיון א-שאם.
בדצמבר 2015 טען משרד ההגנה הרוסי שיש בידם ראיות לגבי מעורבות של הנשיא הטורקי וקרובי משפחתו בסחר בנפט עם ארגון הטרור המדינה האיסלאמית.
הוא גם פרסם תמונות שמתיימרות להראות משאיות עם נפט אשר נוסעות ממתקני נפט שנמצאים בשליטת דאעש לתוך טורקיה.
מארק טונר, סגן דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, דחה את הטענות הללו בטענה שאין הוכחות לטענות הללו.
לפי ההצהרה של מזכיר העיתונות של הבית הלבן ג'וש ארנסט, אשר באה בהמשך, לארצות הברית יש מידע מודיעיני על כך שרוב הנפט של ארגון המדינה האסלמית נמכר לממשלת סוריה תחת הנהגתו של בשאר אל-אסד.
בשנת 2016, מלך ירדן האשים את טורקיה בסיוע למיליציות איסלאמיסטיות בלוב ובסומליה.
בשנת 2019, צבא לוב האשים את הרשויות הטורקיות בתמיכה בקבוצות טרור בלוב במשך שנים רבות.
הם הוסיפו כי התמיכה הטורקית התפתחה מתמיכה לוגיסטית בלבד להתערבות ישירה באמצעות כלי טיס צבאיים שהובילו שכירי חרב, וכמו גם ספינות שנשאו כלי נשק, כלי רכב משוריינים ותחמושת המיועדים לארגוני הטרור בלוב.
מדינות ABC (בספרות ובעיתונות העברית ניתן למצוא גם את התרגומים מדינות א.ב.צ'.
ומדינות האלפא־ביתא) הוא שם כולל למדינות אמריקה הדרומית: ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה, אשר התאגדו במחצית הראשונה של המאה ה-20 יחד להשגת אינטרסים משותפים, ואף כרתו ביניהן ברית של היעדר לוחמה ותיאום עמדות בעניין מעמדן באמריקה.
בראשית המאה ה-20 ניהלו ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה מרוץ חימוש ימי, שהחל ברכישתה של ברזיל שלושה דרדנוטים בתגובה למרוץ החימוש הימי הארגנטינאי-צ'יליאני שהסתיים זמן קצר לפני כן.
כל אחת משלוש המדינות רצתה לבסס עצמה כמעצמה אזורית, והדבר תרם למתיחות צבאית באזור.
על רקע המתיחות הזו נעשו ניסיונות דיפלומטיים לשיתוף פעולה מודיעיני, עד כדי ניסיון חתימה על אמנה משולשת.
במקביל, ההשפעה האמריקנית ההולכת וגוברת באמריקה כולה, הביאה את שלוש המדינות לפעול לדחיקתה מאמריקה הלטינית.
פרשת טמפיקו והכיבוש האמריקני של וראקרוס במהלך המהפכה המקסיקנית, דחפו את שלוש המדינות להציע את שירותי הגישור שלהן במטרה למנוע מלחמה כלל-אמריקנית.
בוועידת השלום בניאגרה פולס, שנערכה ב-20 במאי 1914 בעיירה ניאגרה פולס באונטריו שבקנדה, תיווכו דיפלומטים משלוש המדינות הסכמות בין ארצות הברית למקסיקו, אשר מנעו את הידרדרות המצב למלחמה כוללת.
באותה עת נעשה השימוש הידוע הראשון במונח "מדינות ABC".
הצלחת מאמצי הגישור פתחה חלון הזדמנויות לחתימה על הסכם משולש בין המדינות, ובמאי 1915 חתמו שרי החוץ של שלוש המדינות בבואנוס איירס על הסכם אי-לוחמה, התייעצויות ובוררות (בספרדית: Pacto de No Agresión, Consulta y Arbitraje).
ההסכם קבע כי מחלוקות בין המדינות תיושבנה בדרך דיפלומטית וכלל המלצה להקמת ועדה קבועה, שבה ישבו נציגים משלוש המדינות במונטווידאו שבאורוגוואי.
מעבר להיותו של ההסכם כלי לבקרה הדדית, הוא היה ביטוי לידידות בין המדינות.
עם זאת, ההסכם מעולם לא הגיע לכדי מימוש, שכן רק ברזיל אשררה אותו בפרלמנט.
בנוסף, הצטרפותה של ברזיל למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, בעוד ארגנטינה וצ'ילה נותרו נייטרליות, גרמה להתרחקות בין המדינות.
בשנת 1942 התיישרו שנית האינטרסים של מדינות ABC, עת תיווכו, בשיתוף עם ארצות הברית, בתנאי השלום של מלחמת פרו–אקוודור, אשר לפיהם מסרה אקוודור את כל השטח באגן האמזונס שתבעה לעצמה טרם המלחמה.
מדינה נסיכותית הייתה ישות ריבונית סמלית של האימפריה הבריטית בהודו הבריטית שלא נשלטה ישירות על ידי הבריטים, אלא על ידי שליט הודי תחת סוג של שלטון עקיף, בכפוף לברית בינו לבין הבריטים וריבונות עליונה של הכתר הבריטי.
לאורך ההיסטוריה התקיימו בהודו מספר פעמים מדינות גדולות (האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, אימפריית גופטה, האימפריה המוגולית ועוד) שהתפרקו למדינות קטנות.
תחת השליט המוגולי אורנגזב ובניו (במאות ה-17, 18) היה השלטון המרכזי מסוגל רק באופן זמני לשלוט ולנהל באופן יעיל את האימפריה העצומה; מונו מושלים מטעם השלטון המרכזי (, ) או שחלק מהסמכויות השלטון המרכזי הועבר למנהיגי צבא מקומיים ולנסיכים.
פיצול זה של צפון הודו למדינות קטנות, שהביא שוב ושוב לסכסוכי כוח אזוריים, הקל בהרבה על הבריטים להשתלט בהדרגה על השלטון במאות ה-18 וה-19.
בניגוד לפרובינציות בהודו הבריטית, שהיו תחת ממשל בריטי ישיר, למדינות הנסיכויות היו הסכמים עם בריטניה שאפשרו להן דרגות שונות של אוטונומיה אזורית.
לכל מדינה היו שליט משלה, חוקים, חגים וכו', אך הייתה תחת פיקוח והגנה בריטיים.
כאשר הודו הפכה לעצמאית ב-1947, היו 565 מדינות נסיכויות כאלה, שהיוו 48 אחוז משטחה של הודו הבריטית ו-28 אחוז מאוכלוסייתה.
עם זאת, שליש מהם היו לא יותר מאחוזות בחצי האי קתיאוואר (גוג'ראט) שעד הניצחון הבריטי על האימפריה המראטהית ב-1802 היו וסאלים של ה מפונה או של (ואדודארה), ולעיתים כללו רק כפר אחד או שני כפרים ואפילו לא הייתה להם (סמכות לפסוק על הוצאה להורג).
במאה ה-19, מתוך 610 המדינות הנסיכותיות באותה תקופה, ארבע הגדולות, כלומר היידראבאד, מייסור, קשמיר ו, היו כפופות ישירות למושל הכללי הבריטי (עד 1857 של חברת הודו המזרחית הבריטית), 168 אחרות היו כפופות לשתי סוכנויות פוליטיות, ו.
שאר 438 המדינות היו כפופות למושלי הפרובינציות, כאשר רובן המכריע היו בנשיאות בומביי (חצי האי קתיאוואר).
משנת 1921 ואילך, השליטים היו מיוצגים פוליטית ב והיה להם תפקיד מייעץ בפרלמנט ההודי.
בשנת 1947, שנת העצמאות וחלוקתה של הודו לחלק הינדי, האיחוד ההודי, והחלק המוסלמי, פקיסטן (כולל בנגלדש של ימינו), ניתנה לנסיכים הבחירה לאיזו משתי המדינות הם רוצים להצטרף.
לרוב זה לא גרם לבעיות, אבל בשלוש מדינות נסיכותיות גדולות יותר זה הוביל לסכסוכים.
המדינות הנסיכותיות הקטנות יותר חברו יחדיו כדי ליצור פדרציות ב-1947–1948 (ראג'סטן, , מאדהיה בהרט, , , , סאורשטרה, טרוונקור-קוצ'ין).
חוקת הודו, שנתקבלה ב־26 בינואר 1950, נתנה מעמד מיוחד למדינות אלו, כאשר בראשן עמד ראג'פרמוק.
ב־1956 הושווה מעמדן לשאר המדינות תחת חוק ארגון מחדש של המדינות.
ב־1969 נשלל גם מעמדם הרשמי של שלטי המדינות.
ה המוסלמי של , המדינה השנייה בגודלה בחצי האי קתיאוואר (כיום חלק מגוג'ראט), החליט להצטרף לפקיסטן, אף על פי שרוב האוכלוסייה הייתה הינדואית.
האוכלוסייה התקוממה, ואחרי מלחמה קצרה הנוואב נמלט לקראצ'י; המדינה סופחה להודו לאחר משאל עם ב-1948.
מצב דומה התרחש עם ניזאם היידראבאד במרכז הודו, שהחליט להישאר עצמאי.
לאחר משא ומתן ארוך אך עקר, הודו נקטה בכמה התקפות של מיליציות מקומיות על רכבות שעברו דרך היידראבאד כתירוץ למבצע משטרתי (מבצע פולו) וסיפחה את המדינה בכוח.
עם זאת, הניזאם המודח אוסמאן עלי ח'אן הורשה להישאר בהיידראבאד.
מ-1950 עד 1956, הוא שימש כראג'פרמוק (ראש המדינה) של מדינת היידראבאד ההודית, שפורקה ב-1956 וחולקה בין שלוש מדינות חדשות שנוצרו.
בקשמיר המוסלמית ברובה, שנשלטה על ידי מהאראג'ה הינדואי, התקוממו מיליציות מוסלמיות וקיבלו תמיכה מפקיסטן השכנה.
המהאראג'ה, שנמנע בעבר להצהיר על תמיכתו בהודו או בפקיסטן משום שרצה לשמור על עצמאותו, הכריז על הצטרפות לאיחוד ההודי כדי למנוע את הפלתו.
הדבר הוביל לסכסוך על חבל קשמיר, שנמשך עד היום, ולמלחמת הודו–פקיסטן הראשונה.
רמת האוטונומיה של מדינות הנסיכותיות הייתה תלויה בגודלן.
חלק טבעו מטבעות שהיו אמצעי תשלום מקובל במקביל למטבעות הקולוניאליים הבריטיים, רובן הפעילו שירותי דואר.
צבאות המדינות היו כבולים להגבלות רבות שהוטלו על ידי הברית עם הבריטים.
הם היו קיימים בעיקר לשימוש טקסי ולשיטור פנימי, אף על פי שיחידות מסוימות שהוגדרו כחיילות בשירות אימפריאלי, היו זמינות לשירות לצד הצבא ההודי הסדיר לפי בקשה של ממשלת בריטניה.
מדינות הציר היו המדינות שלחמו נגד בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמרכזן גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית.
המונח נולד בנאום של בניטו מוסוליני באוקטובר 1936, לאחר חתימת הסכם בין איטליה הפשיסטית לבין גרמניה הנאצית.
מוסוליני תיאר את ההסכם כיצירת "ציר רומא–ברלין", ואמר: "הקווים של רומא וברלין הם הציר שסביבו תסתובב אירופה".
שלוש המדינות העיקריות שלחמו במסגרת ברית מדינות הציר היו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית.
ניצני הברית באו לידי ביטוי בחתימת הסכם אנטי-קומינטרן ב-1936. לאחר מכן, נרקמה הברית הצבאית בין הצדדים באמצעות הסכם לשיתוף פעולה צבאי המכונה ההסכם התלת-צדדי, שנחתם ב-27 בספטמבר 1940, וביסס באופן רשמי את ה"ציר" בין רומא, ברלין וטוקיו, שהחזיקו במשותף אינטרסים אימפריאליסטיים עצמאיים.
בשיא כוחה של הברית שלטו כוחותיה בשטחים עצומים, שכללו חלקים ניכרים מאירופה, מאסיה, מאפריקה ומהאוקיינוס השקט.
שלוש המדינות הקשורות בהסכם תלת צדדי זה היו הצד התוקפני במלחמת העולם השנייה:
איטליה הפשיסטית לחמה כנגד אתיופיה, כבשה את אלבניה ופתחה במלחמת איטליה–יוון.
למלחמה באירופה הצטרפה במתקפה על צרפת לאחר שזו הוכרעה כבר על ידי גרמניה, ולא היוותה לה כל סיכון.
איטליה תכננה לכבוש חלקים נוספים מהמזרח התיכון ומזרח אפריקה אך נכשלה.
האימפריה היפנית אף היא הייתה שקועה במשך שנים לפני חתימת ההסכם במלחמת בסין ובדרום-מזרח אסיה, ובמהלך המלחמה, לאחר מתיחות עם ארצות הברית בשל חשש האמריקאים משאיפותיה האימפריליסטיות הגוברות באוקיינוס השקט, פתחה בהתקפה נגד ארצות הברית כשביצעה את המתקפה על פרל הארבור.
היפנים כבשו במהלך המלחמה את מנצ'וריה, הודו-סין, אינדונזיה והפיליפינים.
היפנים תכננו לכבוש חלקים את כל סין, הראג' הבריטי וחלקים נרחבים בסיביר.
מדינות אלו גררו אחריהן שורה של מדינות.
חלקן היו קשורות עמן בברית, והיו מדינות עצמאיות לכל דבר שלחמו לצד מדינות הציר, מתוך אינטרסים אזוריים או פוליטיים, כגון הונגריה, רומניה ובולגריה; חלקן מדינות בובה שנוצרו על ידי מדינות הציר, וחלקן מדינות נייטרליות בעלות אידאולוגיה קרובה לזו של מדינות הציר, שסייעו במידה זו או אחרת למאמץ המלחמתי של הציר.
השייכות ל"מדינות הציר" לא הייתה עניין של קבע.
ישנן מדינות שבמהלך הלחימה החליפו צד, נכנסו לבריתות עם מדינות הציר או פרשו מהן.
איטליה הפשיסטית החלה את המלחמה כבעלת ברית שוות זכויות, אחת משלוש המדינות שהרכיבו את הציר, וסיימה את המלחמה כמדינה כבושה ובה תנועה פרטיזנית הנלחמת כנגד הכיבוש הגרמני.
מדינות הציר, בהנהגת גרמניה הנאצית, היו האחראיות לייזומה ולביצועה של השואה.
השואה התבצעה בשטחי מדינות הציר, או בשטחים שהיו נתונים לשליטתן, באירופה ובמידת מה בצפון אפריקה.
גרמניה הובילה את הצעדים כנגד היהודים, מחקיקה אנטישמית ועד להשמדה, ולחצה על המדינות הקשורות עמה בברית לנקוט בצעדים דומים, ולהסגיר לידיה את אזרחיהן היהודיים לשם השמדתם.
היחס לדרישות הגרמניות נע בין הסכמה ושיתוף פעולה מלא, כדוגמת רומניה או סלובקיה, לבין ניסיונות להגן על היהודים ולמנוע גירושם, על אף קבלת חקיקה אנטישמית, כשם שהיה באיטליה.
לעיתים, רק כאשר נכנס הצבא הגרמני למדינה גרורה, בוצעה השמדת היהודים, כשם שהיה בהונגריה.
לעיתים הגנו המדינות על אזרחיהן היהודים וניסו למנוע השמדתם או לעכבה בתירוצים שונים, כפי שהיה בבולגריה.
הקשורות בהסכם המשולש במזרח הרחוק, יפן ומדינות "מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי" כפי שקראה התעמולה היפנית לשטחי הכיבוש, לא נקטו בצעדים ממשיים כנגד האזרחים היהודיים.
פליטים שהגיעו לאזורים אלו נתקלו בהגבלות ובמחסור, כגון הפליטים שהגיעו לגטו שאנגחאי, אך על אף הקרבה האידאולוגית לגרמניה הנאצית והשפעתה, לא היו יהודי המזרח הרחוק בסכנת השמדה.
מלחמת העולם השנייה הסתיימה בתבוסתן המוחלטת של מדינות הציר, בכיבושן על ידי בעלות הברית, בפירוק האימפריות שנוצרו במהלך קיומה של הברית, ובהחלפת הממשלות בעלות האידאולוגיה הנאצית, הפשיסטית או האימפריאליסטית שהנהיגו אותן.
אדולף היטלר ובניטו מוסוליני מצאו את מותם בסוף המלחמה, כמו גם רבים ממנהיגי המשטרים שהובילו, אם בהתאבדות או בהוצאה להורג.
כזה היה גם גורלם של רבים ממנהיגי יפן, כגון ראש הממשלה הידקי טוג'ו.
יוצא דופן היה גורלו של הירוהיטו קיסר יפן, שנותר לעמוד בראש המדינה גם לאחר המלחמה.
המונח "ציר" לתיאור הברית שבין גרמניה ואיטליה, הוכנס לשימוש על ידי בניטו מוסוליני בשנת 1936 כאשר דיבר על ציר רומא-ברלין לאחר חתימת הסכם הידידות בין איטליה וגרמניה ב-25 באוקטובר 1936. מוסוליני הצהיר, כי שתי המדינות תהיינה לציר סביבו יסובו שאר מדינות אירופה.
ההסכם עוצב כאשר איטליה הפשיסטית, שבעבר לא הביעה אהדה לשאיפות גרמניה, עמדה מול התנגדות של מדינות המערב ויתר החברות בחבר הלאומים, בעקבות המלחמה התוקפנית בה פתחה, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
ב-1936 חתמה גרמניה עם יפן על הסכם ידידות דומה, וכן על הסכם אנטי-קומינטרן אליו הצטרפה איטליה מאוחר יותר, במאי 1937.
במאי 1939 הפך הסכם ציר רומא-ברלין לברית צבאית לכל דבר שכונתה ברית הפלדה.
האימפריה היפנית הייתה בעלת ברית טבעית כמעט לגרמניה הנאצית.
שתי המדינות דגלו בהתפשטות טריטוריאלית על חשבון שכנותיהן.
על מנת להגשים שאיפות אלו היה על שתי המדינות להתגבר באופן כלשהו על התנגדותן של ברית המועצות ושל ארצות הברית, ואויביה של גרמניה ביבשת, המדינות הקולוניאליסטיות צרפת, בריטניה ואף הולנד, החזיקו בשטחים נרחבים בדרום-מזרח אסיה, שאליהם נשאו היפנים את עיניהם.
ברית המועצות חתמה באוגוסט 1939 על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עם גרמניה הנאצית, והתנגשות צבאית במזרח הרחוק, בשנת 1939 באזור חלקין גול הביאה ליצירת סטטוס קוו עם יפן, אותו לא העז אף צד להפר.
ארצות הברית הייתה נייטרלית לכאורה, אך אהדתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לבעלות הברית, הביאה לרצון לסייע לבריטניה ולספק לה את צורכי המלחמה הדרושים לה.
ממרץ 1941 ועד כניסתה למלחמה בפועל בסוף אותה שנה, אכן סיפקה ארצות הברית ציוד רב לבריטניה ולבעלות בריתה במסגרת מדיניות "החכר והשאל".
גם בעת חתימת ההסכם המשולש, היה ברור כי דרכה של ארצות הברית לסיוע פעיל לבעלות הברית סלולה.
ניתן היה להסיק כי כל מדינה בעלת שאיפות התפשטות תאלץ למצוא דרך, צבאית או מדינית, להכריע את ברית המועצות או את ארצות הברית, או לנטרלן מבחינה פוליטית.
כאשר נפתחה מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, היו היפנים שקועים מזה כעשור במלחמות התפשטות באסיה, בסין ובדרום-מזרח אסיה.
איטליה הצטרפה ללחימה רק ביוני 1940 כשתקפה את צרפת בעקבות התקיפה הגרמנית.
ב-27 בספטמבר 1940 נחתם ההסכם התלת-צדדי בברלין על ידי נציגי גרמניה, איטליה ויפן, והצהיר על המדיניות שהייתה קיימת בפועל.
אל ההסכם הצטרפו במהלך הזמן הונגריה, רומניה, סלובקיה ובולגריה.
יוגוסלביה הצטרפה אל ההסכם, אך הפיכה צבאית גרמה לפרישתה ממנו לאחר יומיים, ולכיבושה על ידי גרמניה לאחר זמן קצר.ההסכם נתן ממד גלובלי למלחמה, שעד אז התרכזה באירופה ובאזור הים התיכון.