tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכרך הראשון, "הצעיר", יצא לאור בשנת 1977 ועניינו בן-גוריון בצעירותו.
הכרך השני, "איש מרות", שיצא לאור בשנת 1980, עוסק בשנים 1919–1933 ודן בתהליך הקמת ההסתדרות וגיבושה.
הכרך הרביעי גם דן בהעפלה לארץ, ובניסיונות ההצלה של יהודי אירופה בזמן השואה, במאבק עם המחתרות אצ"ל ולח"י ובגיבוש כוחו הצבאי של היישוב ובהכנת האושיות למדינת ישראל הממשמשת ובאה.
בנוסף לכך, כתב עוד חמישה ספרים נושאיים שקשורים בבן-גוריון:
"בן-גוריון וערביי ארץ ישראל", המבוסס על סמינר בנושא, אותו לימד סטודנטים לתואר שני באוניברסיטת תל אביב.
במרכז הספר דיון בעמדותיו של בן-גוריון בנושא הסכסוך, תוך הבחנה שהציע טבת בין מרכיבים "תכסיסיים" לבין מרכיבים מהותיים במשנתו של בן-גוריון.
בין השאר הראה טבת כי בן-גוריון הבין כבר ב-1916, שבע שנים לפני שז'בוטינסקי פרסם את מאמרו 'קיר הברזל', כי אין סיבה להניח כי הערבים יקבלו את הציונות בברכה, וכי אין ברירה אלא לבנות את הבית הלאומי עד שיהפוך לעובדה קיימת.
"השנים הנעלמות והחור השחור", הדן בשני נושאים: בשנות בחרותו של בן-גוריון שלגביהן קיימת מעט אינפורמציה אודותיו, ובעיקר בהדיפת הטענות כאילו היישוב העברי ובן-גוריון בראשו לא עשה דיו להציל את היהודים מתופת השואה במלחמת העולם השנייה.
"הפצע ועוללותיו" - ספר על פרשת לבון.
"הדרך לאייר" - תקציר תולדות בן-גוריון מצעירותו עד הקמת המדינה.
"עונת הגז", ספר המשלב את משפט טוביאנסקי והעסק הביש בקורות חייו של בנימין ג'יבלי
גם ספריו האחרים של טבת עסקו בסוגיות הנוגעות לחיי היישוב והמדינה: "רצח ארלוזורוב", שבעקבות פרסומו הוקמה ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית בנושא; "חשופים בצריח" ; "קללת הברכה" על תחילת הממשל הצבאי באיו"ש (עד 1968); "שעשוע ובתו", רומן שעניינו תרבות העוני בישראל; וביוגרפיה של משה דיין שיצאה בשיא כוחו של הלה.
לצד ספריו העוסקים בחקר תולדות היישוב והמדינה, פרסם שבתי טבת בשנת 1954 ספר הומוריסטי בשם "המשפחה הגדולה של שין טית" (ראשי התיבות של שמו) ובו אוסף סאטירות על דמויות ומעשים בחיי היום-יום של המדינה בשנותיה הראשונות.
טבת נחשב לאחד מראשי המתנגדים להיסטוריונים החדשים, והיה מהראשונים "לבחון את מידת ההתאמה בין תוכן המסמכים כפי שהוא מוצג במחקרים של חברי קבוצה זו, לבין תוכנם האמיתי של מסמכים אלה".
1965 - פרס כינור דוד על מחזהו "אל תגעו בנוימן", שהוצג ב"תיאטרון העונות".
1967 - פרס איטליה (יחד עם ורדה קלג ויצחק הרדן), על תוכנית רדיו שעסקה באסיר העולם רפאל בליץ, שהורשע ברצח המהנדס פיאטלי.
1988 - פרס הספר היהודי הלאומי
1990 - פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
2005 - פרס ישראל למפעל חיים.
המשפחה הגדולה של שין טית.
הילד שקראו לו רבקה: מסיפורי השכונה, דביר, תשט"ו
שפע וחרדה: מסע בארצות הברית.
קנאת דוד: חיי דוד בן-גוריון (ארבעה כרכים).
ירושלים, שוקן, תשל"ז 1977, ואילך.
בן-גוריון וערביי ארץ-ישראל: מהשלמה למלחמה.
הפצע ועוללותיו: (אלוף הרכבי ופרשת לבון).
תל אביב, רמות, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ד 1994.
שבתי בן דב (31 במאי 1924 – 29 בדצמבר 1978) היה לוחם בארגון הלח"י, הוגה דעות וחוקר המשפט העברי, ומשפטן בשירות המדינה.
שבתי בן דב נולד בווילנה שבליטא בשנת 1924 כשבתי דרביינסקי.
הוא עלה לארץ ישראל עם אמו בשנת 1935 ולמד בבית הספר התיכוני למסחר; אביו, דב, נפטר לפני כן.
כנער הצטרף לארגון צבאי לאומי כדי להילחם בשלטון המנדט הבריטי, והתפלג ממנו יחד עם קבוצת אברהם שטרן (יאיר) בעת הקמת מחתרת לח"י.
כשהיה בן שמונה עשרה כבר היה אסיר.
ישב במאסר בכלא עכו, בלטרון במזרע, באריתריאה, בסודאן, בקניה ובעתלית.
הוא שוחרר רק עם קום מדינת ישראל ולחם לשחרור הנגב בגדוד 89 של צה"ל.
בשנות מאסרו העמיק והרחיב בן דב את השכלתו הכללית, אך רק כאשר למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, בתחילת שנות ה-50, חל מִפנה עמוק באישיותו והוא עבר לעסוק באינטנסיביות, בהגיון ובשיטה המשפטית של תורת ישראל; בחודשים ספורים למד אז את מסכתות סדר נזיקין בתלמוד הבבלי.
בשנת 1954 החל לעבוד במשרד המשפטים במחלקת החקיקה, בה פיתח טיוטה לפיתוח חוק דיני ממונות על בסיס המשפט עברי.
בן דב ביצע מחקר מקיף השוואתי בין שיטות המשפט האנגלית, גרמנית, צרפתית, רומית, שווייצרית וזו הנהוגה במשפט הישראלי.
הצעתו נגנזה עקב התנגדות שר המשפטים דאז, דב יוסף.
בן דב עזב את משרתו במשרד המשפטים ועבר לשמש יועץ משפטי במשרד המסחר והתעשייה.
בשנת 1966 שימש עוזר בכיר במחלקת חקיקה אצל היועץ המשפטי לממשלה.
היה נשוי ליעל לבית ברנדווין, לוחמת לח"י שהייתה אמורה להתנקש בגנרל אוולין יו בארקר, וכן בשחרורו של ישראל אלדד מידי הבריטים.
לשבתי וליעל נולדו 2 ילדים.
ב-1968 הייתה משפחת בן-דב אחת משבע המשפחות שרכשו את "בית השבעה" בית מגורים בשכונת בית חנינא ועברו להתגורר בו.
בבית זה התגורר עד לפטירתו.
המסה הראשונה שכתב – מכוח התוודעותו אל עולמה של היהדות – היא: "הקדמות לחירות המחשבה העברית" (בהוצאת סולם, ה'תשי"ג, 1953), לאחר מכן כתב במשך חמש שנים את ספרו העיקרי: "גאולת ישראל במשבר המדינה", אשר הכנתו הסתיימה בראשית שנת ה'תשי"ח (1957) והוא ראה אור ב"הוצאת המתמיד", (ה'תש"ך, 1960).
שלושה חלקים בספרו זה: "שורשים ציוניים", "משבר המדינה" (משבר המצמית, לשיטתו, כל אפשרות של התקדמות לגאולה), ולבסוף – "המוצָא".
בפרק אחרון זה מצביע בן דב על הדרך "להבראת האומה מניוונה התרבותי ולחילוצה מן החול הטובעני אל תנופת הקודש, לשחרור ארצי ורוחני.
שחרור אשר יעלה את העם היהודי אל אופקיה של מלכות ישראל היעודה, הראויה לבוא, החבויה עדיין עמוק בשכבות מי-התהום של התודעה".
בן דב המשיך ופיתח את שיטתו זו במשך שלושה עשורים של כתיבה אינטנסיבית.
יותר משלושים חיבורים יצאו מתחת ידו, מקצתם בהיקף של ספרים.
זוויות המבט בכתיבתו משתנות: בחלק מהמקומות מוצגת שיטתו לאור ניתוח דברי ימי בית שני ולעיתים לאור ניתוח תולדות הציונות, לעיתים מבחינה מדינית ביטחונית וכלכלית ולעיתים מבחינה משפטית או אמנותית, לעיתים נדון סיבוכה של היהדות בפילוסופיה ובקבלה ולעיתים נדון סיבוכה בתרבות אירופה.
בשבט ה'תשס"ז הופיעו כל כתבי הגותו הלאומית של שבתי בן דב בהוצאת "סולמות" ובעריכתו של יהודה עציון.
במהלך עבודתו במחלקה לתכנון החוק במשרד המשפטים משנת תשי"ד ואילך הכין שב"ד שתי הצעות חוק המבוססות לחלוטין על המשפט העברי.
הצעה מקיפה ביחס לדיני הקניין במקרקעין והצעת חוק הבוררות.
במסגרת הכנת החוקים הוא ערך מחקר ענק מונומנטלי בו הוא ערך השוואה בין דיני הקניין בשבע שיטות משפט (האנגלי, הצרפתי, הגרמני, האיטלקי, והשווייצרי והמשפט הנוהג במדינת ישראל) לבין משפט התורה - המשפט העברי.
מחקר זה מחולק ל-4 ספרים: ספר א' - מושג הקנין ומערכת זכויות הממון, ספר ב' - ההחזקה ודיניה, ספר ג' - דיני הקנין במוחזק וספר ד' - דיני הקנייה.
ספרים אלו פורסמו במרשתת בשנת תשע"ט באתר "משפט התורה" על ידי מיכאל פואה.
הרב שבתי משורר בַּס (ה'ת"א, 1641 - כ"ב בתמוז ה'תע"ח, 1718) היה תלמיד חכם, חזן, בעל בית דפוס, מחבר הפירוש הפופולרי על פירוש רש"י לתורה שפתי חכמים.
נולד בקאליש שבפולין לרבי יוסף.
בהיותו בן 15 נהרגו הוריו במלחמת רוסיה-שוודיה, והוא עבר לגור בפראג, שם למד תורה ומדעים, ושם ככל הנראה קיבל את הכינויים "" ו"בס", לאחר ששימש כחזן בבית הכנסת אלטנוי שול, והוא שר בקול בס.
מורו בתלמוד היה הרב מאיר וֶרטֶרס ומורו בשירה היה לייב שיר השירים.
אחיו הוא 'איש האלוקי' רבי יעקב שטרימרש שעלה לארץ ישראל, כנזכר בהסכמות לספר שפתי ישנים.
בהמשך עבר למרכזי תורה אחרים בפולין ובארצות נוספות, עד שהגיע לאמסטרדם, שם ניסה להקים בית דפוס שבו יוכל להדפיס את ספריו, אולם ניסיונו נכשל והוא פנה לברסלאו, ובשנת 1689 הקים בית דפוס בדיהרנפורט הסמוכה לברסלאו, וייסד בה קהילה יהודית.
בדיהרנפורט בשנת תע"ב נרדף על ידי כמרים נוצרים, שהאשימו אותו בפעילות אנטי נוצרית.
הם טענו כי ראשי התיבות "עכו"ם" בספרים שהדפיס כ"עובדי כריסטוס ומריה", והוא נכלא למשך כשלושה חודשים.
בסוף חייו עבר לקרוטושין שבפולין, שם נפטר בשנת 1718.
שפתי חכמים ר' שבתי נודע בעיקר בזכות חיבור ספר זה שמכיל פירוש על פירוש רש"י לתורה, המלוקט ממפרשי רש"י שקדמוהו ובפרט מהרא"ם.
הספר נדפס לראשונה באמסטרדם ת"מ (1680).
ברוב החומשים כיום מודפס הפירוש עיקר שפתי חכמים שהוא קיצור של שפתי חכמים.
שפתי ישנים - זהו ספר ביבליוגרפי בעברית, ובו רשם ר' שבתי את שמות הספרים העבריים שהיו ידועים לו ואת שמות המחברים, שנת ההוצאה לאור של הספרים, המקום שבו נדפסו, ואת תוכנם בקצרה.
דרך ארץ - ספר זה נכתב ביידיש ומתחלק לשלושה חלקים - בחלק הראשון ישנם תפילות להולכי דרכים, בחלק השני נרשמו מידות, משקלים, סוגי מטבעות ועוד, ובחלק השלישי נרשמו הדרכים המוליכות לערים הגדולות ואורכן.
שבתאי שיכמן (10 בספטמבר 1915 – 9 בינואר 1987) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל.
שיכמן נולד בקולקי שבפלך ווהלין בשנת 1915. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לעיר קובל שבווהלין, שם סיים את לימודיו ב"תרבות"- הגימנסיה העברית בקובל.
בנעוריו היה פעיל בתנועת בית"ר, והיה מפקד קן התנועה בקובל, חבר מפקדת התנועה בווהלין ומפקד פלוגת הכשרה של התנועה.
בקובל נבחר לסגן יו"ר המפלגה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1935 עלה שיכמן לארץ ישראל, ועד 1941 שימש בתפקיד מזכיר "העובד הלאומי".
בשנת 1949 נמנה עם מייסדי חברת השיכון "סלע" ועמד בראשה כמנהל כללי.
פעילותו בתנועה נמשכה במסגרת תנועת החרות, שמטעמה נבחר בשנת 1959 לכהן כחבר הכנסת בכנסת הרביעית.
כהונתו נמשכה לאורך הכנסת החמישית, ולאורך שנות כהונתו הוא היה חבר ועדת הכספים.
שבתי דון-יחיא (נקרא גם ש.
רבינסון) (כ"ה בטבת תרס"ט, 18 בינואר 1909 – כ"ג בכסלו תשמ"ב, 19 בדצמבר 1981) היה עיתונאי ואיש ציבור ישראלי, עורך עיתון "הצופה" וחבר הכנסת השישית למשך 10 ימים.
משפחתו, משפחת דון-יחיא, הייתה משפחת רבנים ידועה בליטא ובלטביה.
אביו, הרב בן ציון דון-יחיא, היה רב עיר הולדתו ובהמשך רב העיר לודזה (ובשנת ה'תש"א נספה עם בני קהילתו בשואה).
אמו חיה הייתה בתו של הרב יצחק ציוני, מחבר הספר "עולת יצחק".
סבו מצד אביו היה הרב אליעזר דון יחיא, רבה של לוצין ומרבותיו של הרב קוק.
בשנת 1931 עלה דון-יחיא לארץ ישראל, והחל את לימודיו בישיבת מרכז הרב.
מאוחר יותר למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך להוראה.
שימש כמורה בכפר יעבץ ובכפר חסידים והחל לכתוב בעיתון "הצופה" מיום היווסדו.
לאורך השנים היה גם חבר הפועל המזרחי ומפד"ל.
דון-יחיא היה עורך העיתון "הצופה" בשנים 1949–1981. כמו כן עסק בחיבור ביוגרפיות של אישים מהציונות הדתית, דוגמת האדמו"ר החלוץ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שמואל חיים לנדוי (שח"ל), משה חיים שפירא ומשה קלמר.
בשנת 1965 נבחר דון-יחיא לכהן מטעם המפד"ל בכנסת השישית, בה היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, אך שבועות ספורים לאחר כינונה של הכנסת בחר להתפטר והוחלף על ידי פריג'א זוארץ.
הוא התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו שבתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, נפתלי קראוס, דוד לאזר וברוך אדלר.
הוא נפטר בגיל 72 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו הוא עורך הדין בני דון-יחיא, המומחה לדיני משפחה וירושה, אשר משמש פרקליטם של ידוענים רבים.
נכדו, הרב יונתן דון יחיא, הוא רב מושב הזורעים.
על שמו - רחוב בדרום תל אביב ליד שכונת נווה צדק.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב הפלמ"ח 13.
רבי אליעזר דון יחיא: מגילת חייו - על סבו הגדול, ירושלים תרצ"ב (1932)
הרב קוק - ספרו הראשון שעוסק בדמות של הרב קוק, בהוצאת "אורים", ירושלים תרצ"א (1931).
הרב רבי יעקב משה חרל"פ : לצורתו הרוחנית - על גדול תלמידיו של הרב קוק וראש ישיבת "מרכז הרב" אחריו, בוצאת "דפוס העברי", ירושלים תרצ"ו (1936).
ר' ישעיהו שפירא: פרקי חיים - על המנהיג הרוחני של הפועל המזרחי, בהוצאת ההנהלה הארצית לארגון בני עקיבא בארץ ישראל, תל אביב תש"ו.
אדמו"ר חלוץ: עלייתו של ר' ישעיהו שפירא - בהוצאת "הספרייה הציונית של הסוכנות היהודית ומורשת", תל אביב תשכ"א (1961).
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל חייו ומשנתו - על אחד מהרבנים הראשיים הספרדיים לישראל, בהוצאת "המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית", ירושלים תשט"ו (1955).
אנשי תורה ומלכות: שבעה אישים ודבריהם על מדינת ישראל - על שבעה אישים דתיים לאומיים: הרב חרל"פ, הרב עוזיאל, הרב זאב גולד, ר' יעקב פרידמן מהוסיאטין, ד"ר אהרן ברט, הרב שמואל ברוט והרב יהודה לייב פישמן מיימון.
ר' שמואל חיים לנדוי ז"ל, למלאת עשר שנים לפטירתו תרפ"ח - ט"ו סיון - תרצ"ח - על אחד ממנהיגיה הבולטים של "הפועל המזרחי", בהוצאת ההנהלה הארצית של ארגון בני עקיבא בארץ ישראל, ירושלים תרצ"ח.
המרד הקדוש: שמואל חיים לנדוי ופעלו - הוצאת "מורשת", תל אביב תש"ך (1960).
השר חיים משה שפירא : דיוקנו של מדינאי דתי - על פועלו השר מטעם המפד"ל, משה חיים שפירא, תל אביב תש"ם.
בעול העשיה: משה קלמר ופעלו - על משה קלמר שכיהן כחבר כנסת מטעם המפד"ל.
באהלי תורה ועבודה : פרקי-הוי מיישובי הפועל המזרחי בארץ ישראל - על חיי חלוצי "הפועל המזרחי", בהוצאת ההנהלה הראשית של תנועת תורה ועבודה, ירושלים תרצ"ח (1938).
רחל ברקמן: תולדותיה, הערכות, זכרונות - הספר נערך על ידיו ועוסק בחלוצה הדתית הראשונה ומקימת ארגון הפועלות הדתיות.
בהוצאת "מועצת הפועלות של הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל", ירושלים תרצ"ט (1939).
הרב שבתי בורנשטיין (כ"ד בכסלו תרנ"ב, 25 בדצמבר 1891, סוכטשוב - ג' בטבת תשל"ב, 21 בדצמבר 1971, ירושלים) היה רב ומרצה, מחבר התלמוד המפוסק.
נולד בלודז' שבפולין בכ"ד כסלו תרנ"ב.
אביו היה ר' מנחם מנדל בנו של הרב מאיר בורנשטיין, אחיו וחתנו של האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, ואמו הייתה יוטא פייגא בת הרב יצחק חיים רפפורט מקרקוב, שכיהן כרבה של אוסטרובה.
בילדותו למד אצל הרב יהודה ליבוש רוזנברג, דיין בלודז' ובישיבת הרב שמואל מנחם מנדל בנדר בקדרנזוי, שניהם מתלמידי האדמו"ר רבי מאיר יחיאל האלשטוק מאוסטרובצה.
לאחר מכן למד בקינצק אצל הרב יואב יהושע וינגרטן, מחבר ספר "חלקת יואב" ובנשלסק, אצל הרב יעקב אורנר, מחבר ספר "טהרת אזוב", ביאור לספר "אגודת אזוב" של סבו, הרב זאב נחום בורנשטיין.
למד גם בסוכטשוב אצל אבי-סבו, האדמו"ר מסוכטשוב.
בורנשטיין בלט מילדותו בידיעותיו התורניות.
מספר תשובות אליו מופיעות בספרו של סבו בעל ה"אבני נזר".
דברים ממנו נדפסו בקבצים התורניים החרדיים בפולין עוד בגיל 16. נמצאת תשובה גדולה שכתב לו סבו, הרב רפפורט הנ"ל, והוא בגיל בר-מצווה.
חידושים רבים מתקופה זו נותרו בעזבונו, בהם: חידושים על מספר מסכתות וסוגיות ושו"ת "שיבת ישורון" שכתב כשהיה בן 16, כולם בכתב-יד.
בשנת ה'תרע"א (1910) נישא לחיה פייגה ליטמנוביץ, נינת הרבי מראדומסק מחבר הספר תפארת שלמה ועקר לראדומסק.
בראדומסק החל בפעילות ציבורית כשהצטרף לתנועת "אגודת ישראל" שנוסדה באותה עת, ושימש כראש הסניף במקום.
כעבור זמן מה פרש ממנה עקב יחסם הצונן לעלייה לארץ ישראל.
העלייה לארץ הייתה בראש מעייניהם של חסידי סוכטשוב, שרבותיהם אף קנו בה נחלה, ובמספר ניסיונות - גם ניסו להתיישב בה.
ר' שבתי נעשה פעיל באגודות שונות של חובבי ציון והודות לנאומיו הנלהבים שהיה נושא - בכל מקום שאליו היה בא לרגל עיסוקיו - מאות יהודים נדבקו ברעיון זה ועלו ארצה.
בראדומסק עסק מעט במסחר ביין, ובמקביל המשיך את למודיו, וחידושיו מתקופה זו התפרסמו גם הם בקבצים התורניים החשובים של התקופה, כ"שערי תורה" הוורשאי וב"הפרדס".
גם מכתיבה לירית לא משך ידו, ושירים ממנו התפרסמו גם הם, כגון ב"דגלנו".
בתקופה זו כתב מספר חיבורים, ובהם: "קנה בשם" פירוש על שו"ת מן השמים, ועודו בכתב יד.
לאחר הצהרת בלפור התחזקה בו שאיפתו לעלות לארץ-ישראל.
בתחילה גר בתל אביב, אולם זמן קצר לאחר מכן עלה לירושלים.
בירושלים החל לכהן כראש ישיבה בישיבת שפת אמת שהוקמה באותן שנים, אולם כעבור כמה שנים עזב את הישיבה.
לקראת סוף שנות ה-20 התמסר לפרויקט שאפתני - רעיון התלמוד המפוסק, כחלק משאיפתו להדפיס את כל ספרי תורה שבעל פה בסימני פיסוק מודרניים.
לספרים צירף גם כללים, ולוחות ראשי תיבות, מקומות, אישים מוזכרים וכדומה, כאשר כל העבודה נעשית על ידו בלבד.
בעיתונות התקופה התפרסמו מאמרי-בקורת רבים ששיבחו את העבודה המדעית שעשה, ואף הביעו השתוממות על כך שהמפעל נעשה על ידי אדם שאינו בעל רקע מדעי.
לצורך מימון המפעל הקים את חברת "טעם ודעת", שזכתה להסכמות מכל חוגי הרבנים, בארץ ובגולה, כמו גם להסכמת אישי ציבור וסופרים רבים, כחיים נחמן ביאליק, פרופ' יוסף קלוזנר, דוד ילין, שמריהו לוין ואז"ר.
בשנת תרצ"ז יצא מן הארץ למשך שנה וחצי על מנת לגייס תמיכה למפעלו.
במסגרת ביקוריו בערי צרפת, אנגליה ודרום-אפריקה גם נאם הרבה על המצב המדיני שבארץ.
דבריו עוררו הדים ואף התפרסמו בעיתונות המקומית.
לאחר שהוציא מספר מסכתות מפוסקות על פי שיטתו (ברכות, בשנת תרצ"ב; מכות, בשנת תרצ"ה וראש השנה, בשנת תרצ"ט), פסקה החברה מפעילותה מחוסר אמצעים כספיים.
גם בזמן זה המשיך לפרסם מחידושיו התורניים והספרותיים בקבצים התורניים, ומאמרים ממנו נתפרסמו בקובץ "קול תורה" הרבני-הירושלמי, וכן ב"בית אברהם" הפולני ועוד.
הרב בורנשטיין היה ידוע כבעל השקפות לאומיות ובשנות ה-30 פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה, דתיים וכלליים, ובעיקר בעיתונות הרוויזיוניסטית (כגון: דאר היום, הירדן, העם, חזית העם, היסוד, ההד, קול יעקב), ורבים מהם אף בעילום שם, בעיקר תחת הכינוי "אחד הרבנים".
היה כותב בעברית רהוטה ונאה, ואף פרסם יצירות ספרותיות בעיתונים הנ"ל.
מזכירו האישי של הנציב העליון התלונן בפניו שמאמריו גורמים לו טרחה רבה, מכיוון שעקב תלונות הערביים (שלא הבינו, מה לחרד ול"התלהמות רוויזיוניסטית", כפי שנכתב באחד מעיתוני "פלשטין" היפואי) נאלץ לתרגמם לפניו.
מה גם, שבמאמרים רבים היה תוקף את הממשלה האנגלית בפני עצמה.
כך גם היה מרחיב על הטעות בסיסמה ששלטה בחוגים רחבים כי "הציונות אין לה יחס אל הדת".
בשנת תרצ"א היה ממקימי הצה"ר הדתי - ארגון הנוער הדתי הרוויזיוניסטי - ושימש כיו"ר הארגון.
בעיתונים הרוויזיוניסטים היו מתפרסמים דבריו, בהם היה מלהיב את הנוער הדתי לנאמנות לעם ולתחית-הקודש.
לאחר מספר שנים, כאשר פסק הארגון מלפעול, נמנה גם על מקימי ארגון אחדות ישראל שבצ"ח.
בשל כך הותקף על ידי אגודת ישראל.
לקראת סוף שנות ה-30 החל להתרחק מפעילות בעלת אופי מפלגתי, לאחר שיחסם אל הדת לא השביע את רצונו.
באותה תקופה היה חבר לארגון "המאבק בחינוך הזר", שהקים א' טביאן.
אמנם, גם בשנים מאוחרות יותר לא זנח את פעילותו הלאומית, וביתו שבעיר העתיקה שימש כמרכז ל"הגנה", ואף הוא עצמו היה מקשר ומעביר נשק תחת בגדיו.
עם עלייתו לארץ החל להתקרב לחוגי הרב קוק והרב יעקב משה חרל"פ, שאף סמכוהו לרבנות (יחד עם ידידו הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב והרב אריה מרדכי רבינוביץ) בשנת תרצ"ג.
לאחר זיכויו של אברהם סטבסקי במשפט רצח ארלוזורוב, כינה הרב בורנשטיין את הרב קוק במכתב פומבי ה"לוחם האמיץ לאמת, עטרת תפארת ישראל וגאון עוזו, מורנו ורבנו רבי אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי לארץ ישראל".
לאחר פטירתו של הרב קוק כתב קונטרס "דרכי הגאולה" לבאר את שיטתו כיצד להביא את העם לתיקונו.
היה ידוע כמרצה מחונן, והעביר בביתו שיעורים בהלכה ובמחשבה: בתלמוד, ברמב"ם, בהכוזרי בספרי מהר"ל (אשר מהווים מרכיב יסודי במשנת חסידות פשיסחה וחסידות סוכטשוב), בתניא, בזוהר ועוד.
שיעוריו היו מיועדים הן לצעירים והן לקהל הרחב.
תלמידיו אלה ראו בו רב ומורה דרך, כאשר חלקם אף נהג בו כמנהג חסיד אל רבו.
אליעזר שטיינמן, בספרו "באר החסידות - אדמורי גליציה והונגריה", מתאר בפרק "שיחה עם החסיד ר' שבתי", שיחה שניהל עמו, ואת ההרגשה המופלאה שהיו מעוררים בו דבריו.
נמנה עם חוגי המקובלים בירושלים, ובספר "מפולין לארץ ישראל" (א' אלברט) מסופר על השתתפותו, בתוך חבורת מקובלים, בתפילה בקבר רחל בזמן השואה, שלאחריה ניגף ארווין רומל בצפון-אפריקה.
בקום המדינה היהודית ראה יום חג של ממש, ואף כתב קונטרס "יום טוב העצמאות" לבאר את מהותו מבחינה הלכתית.
לאחר קום המדינה כיהן כראש ישיבת "הר ציון" וכרב ביהכנ"ס "המזרחי" בירושלים.
בשנת תשכ"ט (1969) קבל את תואר "יקיר ירושלים", על חלקו בבניין העיר.
נפטר בג' בטבת תשל"ב ונקבר בירושלים, בהר המנוחות.
בנו יחידו, הרב אברהם בן-ציון בורנשטיין, רבה של בנימינה ומחבר ג' כרכי "רסיסי טל" (על התורה, על המסורה ועל תקופות השנה) נפטר על פניו בשנת תשכ"ג, בראש-חודש אלול.
בתו של הרב אברהם היא החוקרת ד"ר לאה בורנשטיין מקובצקי, אשתו של הרב אהרן מקובצקי.
אחותו מצד האב הרבנית מצאנז זמיגראד הרבנית ברכה הלברשטאם אשת הרבי אריה לייבוש הלברשטאם (צאנז-ז'מיגרד)
הרב שבתי יגל (תרל"ה, 1875 – י' בטבת ה'תשי"ח, 2 בינואר 1958) היה ראש ישיבת סלונים וחבר במועצת גדולי התורה.
נולד בעיירה פיאסק שליד וילקובישק.
הוא למד ב"קיבוץ הפרושים" בעיירה איישישוק ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין עד שנסגרה.
הוא נישא לבתו של אליעזר יוסף קלצקין מסלונים, עבר לגור בסלונים והצטרף לעסקי היערנות של חותנו.
בשנת תרס"ו נתמנה לר"מ בישיבת סלונים, ואחר כך לראש ישיבה.
הרב יגל היה פעיל גם מחוץ לישיבה, בוועד הקהילה של סלונים, באגודת ישראל ובוועד הישיבות.
בשנת תרפ"ט ביקר בארץ ישראל במשך כשלושה חודשים, עליהם כתב שהיו הימים המאושרים בחייו בהם נהנה מטוב הארץ וקדושתה.
זמן קצר לאחר הביקור נרצח בנו שלמה בטבח חברון (תרפ"ט).
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נמלט הרב יגל לוילנה ומשם הגיע לארץ ישראל, התיישב ברמת גן והקים בה ישיבה בה לימד במשך 17 שנה עד פטירתו.
בישראל הוא היה חבר במועצת גדולי התורה.
לרבי שבתי נולדו שישה ילדים:
רבקה - נישאה לרב צבי מרקוביץ, מרבני רמת גן וראש ישיבת קרלין-סטולין.
הרב אברהם - ר"מ בישיבת סלונים.
הרב פרץ - ר"מ בישיבת סלונים ולאחר מכן בוחן בישיבת רבנו יצחק אלחנן וחבר נשיאות אגודת ישראל בארצות הברית.
דניאל - התגורר ברמת גן והיה ממייסדי בית הכנסת הגדול בעיר.
פלטה יגל (פנינה אבטיחי) - לימדה בבית ספר "תרבות" בפיאסק, עלתה לארץ ב-1922 ולימדה בבית הספר של חנה מייזל שוחט..
שלמה (נולד בכ"ד אלול תרס"ה) - נרצח בתרפ"ט בטבח בעיר חברון.
אחיינו היה הרב יהושע יגל.
"שבתות וחגים" הוא שיר שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט, הולחן ובוצע לראשונה על ידי יהודית רביץ ומזוהה עמה עד היום.
פרסומו הראשון של השיר היה באלבום "באה מאהבה" בשנת 1987.
השיר דורג במקום 29 במצעד הפזמונים העברי השנתי 1988.
השיר בנוי כמונולוג של אישה המספרת על מערכת יחסים סודית שלה עם גבר נשוי, בעודו מקיים במקביל מערכת יחסים אחרת, פורמלית וגלויה, עם אשתו.
השיר מתאר את הכמיהה של הדוברת אל הגבר, המתואר כבעל וכאָב מושלם, ואת קשייה ובדידותה בצל הסוד.
בראיונות מאוחרים תיארה רביץ את כתיבת השיר, וסיפרה שהגיעה אל המשורר רוטבליט עם שלד הסיפור, המדבר על אישה הנמצאת במערכת יחסים סמויה, בקשר "שאין בו כניסה בשבתות וחגים", ולפי הרעיון שהביאה נכתב השיר.
בבית הראשון מתארת הדוברת את געגועיה אל אהובה, איש משפחה ואב למופת, שילדיו קופצים עליו והוא מספר להם סיפור.
רק מילה אחת מקשה על תמונת המשפחה הנהדרת: הבית נפתח במילים "עכשיו אתה בבית, עכשיו אתה שם".
המילה "שם" מעמידה את הקורא בתחושת אי בהירות ופליאה: מדוע המשמעות של להיות בבית זה להיות שם?
עדיין לא ניתן לדעת לפי הכתוב מי הדובר ומדוע הבית אינו שייך אליו.
בתחילתו חוזרת הדוברת על תיאור הגבר המושלם, משכמו ומעלה, ועל אהבתו למשפחתו.
אולם אז חוזרת הדוברת על המילים "עכשיו אתה בבית - עכשיו אתה שם", המפרידות בין המשפחה הנהדרת לבינה, והפעם מרחיבה:
במילים אלה מתחיל להתבהר לקורא כי בסיפורו של איש המשפחה למופת שני חלקים: החלק המואר, בו נמצאת המשפחה המושלמת; ובניגוד אליו החלק הסמוי, הנמצא בצל, מאחור, בו נמצאת הדוברת.
בהמשך השיר מתואר הסבל העובר על הדוברת, לא רק בשבתות וחגים, אלא גם במהלך היומיום, בו היא נדרשת להסתיר את זהותה ולהתכחש לה בפומבי:
השיר מתייחס לחוויית בדידות בשבתות ובחגים של הדוברת.
לכאורה, של אישה המנהלת רומן עם גבר נשוי ונותרת לבד במשך רוב הזמן.
אולם התקבלותו של השיר מיוחסת לאוניברסליות שלו ולהתאמתו לציבור נרחב שמסיבות שונות חש בודד.
בחברה האנושית המוכוונת למשפחתיות וקבוצתיות, מהווה הבדידות מועקה כבדה הנופלת בחלקם של אנשים שמסיבות שונות אין להם בני זוג או משפחה, או שאינם יכולים להיראות עמם מסיבות חברתיות שונות.
חוויית הבדידות המתוארת והזדהותה של רביץ כלסבית, שנים לאחר יצירת השיר, תרמה להתקבלותו בספרות להט"ב.
בשנת 2024 הקליטו קורין אלאל וערן צור גרסת כיסוי לשיר, שנכללה באלבומו של האחרון, "סימנים מקדימים".
בשנת 2025 ביצע השחקן יניב ביטון גרסה פארודית של השיר במסגרת התכנית "ארץ נהדרת"
שבתי זכריה (20 ביולי 1921 – כ"ז בתמוז ה'תשע"ז, 21 ביולי 2017) היה עורך דין, סופר וחוקר תולדות ירושלים.
זכריה נולד בפולין ועלה בשנת 1936 לארץ ישראל.
התיישב בירושלים והיה לחבר ב"הגנה".
במלחמת העצמאות שירת כלוחם בירושלים.
במהלך המלחמה נהרג אחיו, חבר האצ"ל ראובן זכריה, בקרב על מלחה.
הוא נרשם ללימודי המשפטים במחזור הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1949, עם קבלת רישיון לעריכת דין, החל לעבוד בתור קצין משפטים בפרקליטות הצבאית בירושלים.
משנת 1961 ובמשך 17 שנים, עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז ירושלים במשרד המשפטים, שם כיהן כעוזר פרקליט המחוז וכסגן בכיר לפרקליט המחוז.
בתקופה זו הופיע מטעם המדינה במשפטים רבים בעיקר בעניינים פליליים, בבתי המשפט בכל הערכאות.
בשנת 1978 פרש ופתח משרד עצמאי בו הוא עבד עד שנותיו האחרונות.
מתום מלחמת ששת הימים חקר שבתי זכריה את תולדות היישוב היהודי, בדורות האחרונים בירושלים שבין החומות ומחוצה לה.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושא בירחונים שונים, וחיבר והוציא שמונה ספרים על ירושלים.
במשך למעלה מ-35 שנים הדריך זכריה, מטעם החברה להגנת הטבע, מאות סיורים בירושלים העתיקה והחדשה.
בשנת 2004 קיבל את עיטור "יקיר ירושלים", ובשנת 2011 קיבל את עיטור יקיר לשכת עו"ד של מחוז ירושלים.
שבתי זכריה היה נשוי למרגלית, להם שלושה ילדים.
שוק הכותנה - ה"חנויות" בירושלים העתיקה, ירושלים: הוצאה פרטית, תשמ"ז 1987.
יהודים ומוסדות יהודיים ברחוב השלשלת, 1995.
"מרכז ההשכלה הירושלמי" שכונת החבשים וסביבתה בעבר, 1996.
ירושלים הבלתי נודעת - פרקים בתולדות היישוב היהודי בעיר העתיקה בדורות האחרונים, 1998.
חצר "כולל גליציה" וחצר הירשנזון בירושלים העתיקה, 1999.
סוחרים ובעלי מלאכה יהודים בירושלים העתיקה בעבר, 2002.
"ירושלים של מטה" שכונות ירושלים וסיפוריהן, 2003.
סיפורי חצרות ובתים בין החומות, 2006.
הרב שבתי בנימין יודלביץ (תרפ"ו, 1926 – כ"ב בכסלו תשנ"ז, 3 בדצמבר 1996) היה דרשן נודע בירושלים.
נולד בירושלים לרב שמואל אהרן יודלביץ ולרשא, בתו של הרב אריה לוין.
למד בישיבת עץ חיים ובישיבת מרכז הרב.
במהלך מלחמת העצמאות עסק בטיפול בפינוי חללים שנהרגו כתוצאה מהפגזות בירושלים.
היה מתמיד גדול והעיד עליו רבו הרב חיים ברים שהיה לומד 18 שעות ברציפות.
אשתו הראשונה אושפזה לעיתים תכופות בבית חולים לתשושי נפש.
אביו לחץ עליו להינשא בשנית, כדי לקיים מצוות פרו ורבו, אך הוא סירב מחשש שאם אשתו תשמע זאת היא עלולה למות משברון לב.
לאחר תקופה, אביו החליט להפסיק לשוחח עמו לחלוטין עד שישנה את דעתו.
בשנות ה-70 לאחר חודשים ארוכים של נתק מאביו, נכנע לבסוף וקיבל היתר מאה רבנים, ונישא בשנית ללאה (לוסיל), עולה מצרפת הצעירה ממנו בעשרות שנים, ואשר ילדה לו תשעה ילדים.
חששו התאמת כאשר מאן דהוא סיפר בטעות לאשתו הראשונה על נישואיו של בעלה, והיא נפטרה תוך ימים ספורים.
במשך שנים נודע כדרשן בירושלים, וכונה "המגיד הירושלמי" (לצד עמיתו הרב שלום מרדכי שבדרון).
בשנות החמישים והשישים סבב בערי ישראל ודרש בפני אוכלוסיות שונות ובהן עולים חדשים מהעלייה מתימן וצפון אפריקה.
נפטר בכ"ב בכסלו תשנ"ז, ונקבר בהר המנוחות.
דרשות המגיד - דברי חיזוק והתעוררות מאוצר שיחותיו ודרשותיו של המגיד הירושלמי הרב שבתי בנימין יודלביץ, הוצאת יפה נוף (3 כרכים)
רבי דוד שבתי ונטורה (ה'תצ"ב, 1732 בערך – לפני תקנ"ט, 1799) היה רב ופוסק הלכה בדלמטיה, רבה של העיר ספליט (בכינויה היהודי: איספלטרו).
נודע על שם חיבורו נהר שלום על שולחן ערוך אורח חיים.
נולד לרב אברהם ונטורה, למד באיספאלטרו אצל רבי דוד פארדו, רבה של העיר.
הרב פארדו עבר לכהן כרבה של סרייבו, ובשנת תקל"ג (1773) כשנפטר רבה של איספלטרו, רבי אברהם דוד פאפו, מינה תחתיו את תלמידו לכהן כרבה של העיר.
לפי אגדה המסופרת אודותיו עלה לארץ ישראל, אך אברהם יערי שולל אגדה זו, וסבור כי נפטר בדרכו לארץ ישראל בעת שהותו בעיר וידין, בולגריה.
בתו נישאה לאחיו ותלמידו, הרב אליהו ונטורה, מחבר הספר "כוכבא דשביט" (שאלוניקי תקנ"ט).
בנו, הרב אברהם ונטורה היה בסוף ימיו רבה של הקהילה הספרדית בבוקרשט.
ספרו נהר שלום ראה אור בשנת תקל"ה, בשנת תקל"ב קיבל המחבר בוורונה את הסכמותיהם של צמד שד"רי ארץ ישראל, רבי יעקב חזן ורבי יום טוב אלגאזי, באותה שנה הצטרפו בליוורנו להסכמות אלו גם השד"רים, רבי יצחק זאבי ורבי חיים רחמים בג'יו.
הספר זכה לפרסום רחב באירופה כולה, לאחר שרבי ישראל מאיר הכהן הסתמך עליו רבות בספרו משנה ברורה.
תלמידו רבי אברהם יונה כתב הקדמה לספרו זה.
הרב שבתי בוחבוט (1870, כ"ג בשבט ה'תר"ל – 26 באפריל 1948) היה אב בית דין ביפו, רב הקהילה היהודית בקיליס שבסוריה, הרב הראשי של חלב שבסוריה, ובהמשך הרב הראשי של יהדות לבנון.
אביו, הרב שלמה בוחבוט, היה מקובל מישיבת חסד אל בירושלים, שעלה בצעירותו לארץ ישראל מרבאט שבמרוקו.
בילדותו למד לימודי חול בבית ספר אליאנס, לצד לימוד תורה מפי מלמדים ורבנים בני העדה הספרדית ביפו.
בנוסף, למד במשך הזמן שפות שונות, ושלט באנגלית, צרפתית וטורקית (לצד עברית, לאדינו וערבית).
בגיל בגרות עבר לירושלים ונישא למזל בת עזריה די-בוטון (מעולי סלוניקי).
בשנים הבאות למד ש"ס ופוסקים מפי הראשון לציון הרב יעקב מאיר, וכן הוסמך לרב בבית המדרש לרבנים באיסטנבול.
בשנת 1906 מונה לחבר בית הדין ביפו ובהמשך לאב בית הדין.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הוגלה לסוריה, ושימש כרב הקהילה היהודית בקיליס שבצפון-מערב המדינה (כיום חלק מטורקיה).
בעקבות יציאתו של הרב חזקיה שבתי לבואנוס איירס בשליחות גיוס כספים עבור בית יתומים בשנת 1921, מונה הרב בוחבוט לכהן במקומו כרבה הראשי של חלב.
בשנת 1924 פרש מתפקידו, לאחר שהרב חזקיה שבתי חזר משליחותו ודרש לשוב ולקבל את המינוי, על אף שנבחר ברוב גדול להמשיך לכהן בתפקיד.
החל משנת 1925 ועד פטירתו בשנת 1948, כיהן בביירות כרבה הראשי של לבנון, לאחר שהוזמן לכהן במשרה על ידי בני הקהילה היהודית בעקבות הדחתו של הרב שלמה טאג'ר מרבנות העיר.
לאורך שנות כהונתו עודד את חברי הקהילה לגלות עניין רב יותר ביהדות ולחזק את זיקתם למסורת, לצד הפתיחות למודרנה ולהשכלה כללית.
כן פעל לחיזוק הקשרים עם היישוב היהודי בארץ ישראל ולתרומה לבניינו.
הלך לעולמו בביירות בשנת 1948 (י"ז בניסן ה'תש"ח) ונקבר בה.
בשתדלנות של בנו בן-ציון בחבוט, הובא לקבורה בירושלים בכ"ז באדר ב' ה'תשי"א, על אף המתיחות בגבולות באותה תקופה.
במהלך חייו חיבר ספרים רבים על תורה, הלכה מוסר ופיוטים, אך מרביתם נותרו בכתב יד.
כן חיבר דיוואן שירים, כתב מאמרים לכתבי העת המאסף, עם וספר ולמספר קובצי מאמרים רבניים.
חלק מתשובותיו הודפסו בספר "ישכיל עבדי" מאת הרב עובדיה הדאיה.
שפתי צדק - ארבעה חלקים
שירים - מוסר בחרוזים ע"ד "בחינת עולם" מאת ידעיה הפניני, חלקו הודפס ב"קול ששון"
רבי שבתי זוסמן הכהן היה רב בפולין ובהולנד, מחבר הספרים מאיר נתיב ועמודי כסף.
נולד לרבי אליעזר זוסמן נכדו של רבי מאיר כ"ץ, אביו של בעל הש"ך.
כפי הנראה בצ'חנוביץ שבפולין שם גם כיהן ברבנות.
משנת תקל"א עד תקל"ב שימש ברבנות בסוקולוב שבפולין, ואחר כך בלייוורדן שבהולנד.
החיבור "מאיר נתיב" (ג' חלקים, אלטונא תקנ"ג-תקס"ב) נדפס בחייו הוא ציונים לכל הלכות הש"ס המבוארות ברש"י ובתוספות במקומות ובמסכתות אחרות, וכן הוספות ל"מסורת הש"ס".
החיבור הודפס בשנית בתלמוד בבלי דפוס זיטאמיר וכן בחלק ממהדורות דפוס וילנא, אך לא במהדורה השלישית והנפוצה של ש"ס וילנא.
וכן נדפס במספר מהדורות חדשות של הש"ס.
ספרו בהלכה "עמודי כסף" על דיני נדה וטריפות ושו"ת, נדפס על ידי נכדו משה ישראל בווארשה תרמ"ד.
הרב שבתי אטון (כ"ב בתשרי ה'תרפ"ו, 10 באוקטובר 1925 - י"ב בשבט ה'תשס"ו, 10 בפברואר 2006) היה משגיח בישיבת פורת יוסף, חבר מועצת חכמי התורה, מייסד וראש ישיבת "ראשית חכמה" בירושלים.
נולד בעיר העתיקה, לרב בן-ציון אטון, מרבני ישיבת פורת יוסף ולאסתריא.
מוצא משפחת אטון הוא מקהילת האי רודוס.
בצעירותו למד בישיבת פורת יוסף, וכן מספר שנים בישיבת מרכז הרב (בין היתר אצל הרב צבי יהודה קוק).
נישא לקלרה, בתו של הרב יוסף חיים שרבני, שהיה גם חותנו של הרב בן-ציון אבא-שאול.
לאחר נישואיו התמנה לרב שכונת מלחה.
בשנת ה'תשי"ז מונה למנהל רוחני בישיבת פורת יוסף.
נהג לשלוח תלמידים מהישיבה להפיץ תורה בבתי כנסיות.
בשנת תשי"ט נפטרה בפתאומיות קלרה אשתו, בגיל 26. לאחר כמה שנים נישא בשנית לבתו של הרב חדד.
באותה שנה, ייסד את ישיבת "ראשית חכמה", על שם ספרו של רבי אליהו די וידאש, ועמד בראשה.
בניין הישיבה היה בשכונת מקור ברוך, ובהמשך היא עברה לרחוב הרב בן-ציון אטון, שנקרא על שמו של אביו, בשכונת סנהדריה.
נכון ל-2018 מונה הישיבה כ-140 בחורים, בנו הרב בן ציון עומד בראשה.
מונה לחבר מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס כשהוקמה.
ערך את כתב העת התורני בהלכה ובאגדה "משואות".
נפטר ב-10 בפברואר 2006 י"ב בשבט ה'תשס"ו ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
בי"ב בשבט ה'תשס"ח הוכנס להיכל ישיבת "ראשית חכמה" ספר תורה לעילוי נשמתו.
בין תלמידיו הרב בן-ציון מוצפי, ראש ישיבת "בני ציון".
בנו בכורו הרב בן-ציון, ממלא מקומו בראשות ישיבת "ראשית חכמה" בירושלים.
בנו עקיבא, מנכ"ל חברת "יובל ירדן" וממקימי עיתון הדרך ביטאונה של תנועת ש"ס.
בתו תמר נשואה לרב שלמה חנניה, ראש כולל מדרש בית חנניה וכולל שערי ניסים בירושלים.
בתו כוכבית נשואה לרב שמעון זיאת, משגיח בישיבת "ראשית חכמה".
רוח חכמה - ליקוט על התנ"ך, הש"ס וסדר התפילה, ירושלים ה'תשע"א
ראשית דעת - משיחותיו, ירושלים ה'תשס"ט
הרב שַׁבְּתַּי טַיָּאר (יש המאייתים: שבתאי) היה דיין בקהילת טריפולי שבלוב, מקובל ומשורר.
טיאר נולד לדיין רבי דוד טיאר מתוניס.
בנו היה רבי יצחק טיאר מאלג'יר.
חי במפנה המאות ה-17 וה-18, והיה עד לפורים אשריף.
היה רבו של החכם והמשורר הטריפולטאי רבי אברהם כלפון.
מפורסמים ממנו שני שירים: מי כמוך אשריף, ו"תלאות הזמן".
השיר "מי כמוך אשריף", בנוי במתכונת השיר "מי כמוך ואין כמוך" של רבי יהודה הלוי.
השיר הוא בן 45 בתים, הנפתחים באקרוסטיכון אלפביתי ולאחריהם מופיעה באקרוסטיכון חתימת המחבר אני שבתי בירבי דוד טייאר חזק.
כל בית מכיל ארבע צלעות, שלשת הראשונות מתחרזות ביניהן והצלע הרביעי הוא פסוק מן התנ"ך המסתיימת במילה "שם".
בשיר מסופר באריכות על הנסים שקרו לעדה הטריפולטאית בפורים אשריף.
את השיר נהגו יהודי לוב לשיר בשבת שלפני כ"ג בטבת, נהגו להקדים לפני אמירת השיר הקדמה שחיבר רבי יעקב רקח ולאחריו אמרו נוסח השכבה למחבר הפיוט - רבי שבתי - ולרבי יעקב רקח.
השיר המתחיל "תלאות הזמן הרבו פצעי", הוא שיר בעל אופי מוסרי, המתאר בצורה מליצית את אפסיות האדם ועל הדין והחשבון שימסור בשמים לאחר מותו.
בשיר זה כתב כתב חידה בו רמז את שמו:
פתרון החידה הוא, שבראש השם יש את האות ש' הדומה למזלג.
ואחריה באה המילה בית הנמצאת תחת העלייה,
על ידי שכותבים את האות האחרונה שבבית לפני האות י' שבאמצעיתה.
ושם החניכה הוא "טיאר", שמשמעותה "מעופף" בערבית (=לשון הגרי).
שבתון הוא עלון שבת הפונה למגזר הדתי לאומי ומחולק מדי שבוע בבתי כנסת.
העלון נוסד בשנת תש"ס (2000) על ידי העיתונאי מוטי זפט, ששימש לימים כממלא מקום ראש עיריית פתח תקווה.
בעלון מאמר מרכזי שכותבו משתנה (בין השאר כתבו בו הנשיא ראובן ריבלין, מפכ"ל המשטרה ואחרים).
רוב תוכן העלון מוקדש לדברי תורה ולכתבות בנושאי פרשת שבוע ויהדות ליברלית.
הרב שבתי הלוי היה אב בית הדין בקושטא וממלא מקום החכם באשי של האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
חי ופעל בקושטא שבטורקיה, וכיהן תחילה כממונה איסור והיתר בעיר, סביב שנת 1894 (ה'תרנ"ד).
בשנה זו, ובשנים 1897 (ה'תרנ"ז) ו-1905 (ה'תרס"ה), כיהן כחבר בוועד הרוחני של הקהילה היהודית.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) מונה לכהן כאב בית הדין של קושטא, וכיהן בתפקיד במשך שנה.
בחודשים מרץ–מאי 1910 החליף את הרב חיים נחום אפנדי בתפקיד החכם באשי, ופעם נוספת בחודשים מרץ–יולי ובחודש אוגוסט 1912. בשנים אלו המשיך לכהן בתפקידו גם בוועד הרוחני, עד לשנת 1918.
נמצא חתום בראש הוועד הרוחני בין השנים 1912–1918, ובראש רבני העיר על תקנות הרבנות המקומית והרבנות הראשית בשנת 1914, תחת הרב חיים נחום.
אחיו היה הרב משה הלוי, שכיהן גם הוא בתפקיד החכם באשי של האימפריה העות'מאנית.
הרב שבתי ליפשיץ (ה'תר"ה – כ' באדר ב' ה'תרפ"ט, 1929) היה ראש בית דין בקהילת אורשיווא ומחבר ספרים רבים, נודע בעיקר בעד ספרו "סגולות ישראל".
נולד ברוהאטין שבגליציה לרב יעקב יצחק (בנו של רבי שבתי ליפשיץ מרוהאטין), משם ברח כדי להימלט מפני פחד הצבא שהיה מרחף עליו, והגיע ליולניצה הקרובה לאורשיווא שבהרי הקרפטים.
בשנת ה'תרכ"ה התמנה לכהן כדומ"ץ ביולניצה, תפקיד שמילא משך 42 שנים עד שנת ה'תרס"ז.
אחר כך התמנה לכהן כראב"ד באורשיווא, תפקיד שמילא עד פטירתו.
נשא לאישה את הרבנית העניא מאליא, שעסקה בפרנסה כדי לאפשר לבעלה לעסוק בתורה.
היא נפטרה בי"א בטבת, ה'תרפ"ה.
רבי יוסף מאיר וייס מספינקה
בנו, רבי אברהם ליפשיץ, מו"צ בבילקה , מחבר ספר ילקוט אברהם
חתנו, רבי אברהם ליפשיץ, שו"ב בדולהה
בנו, רבי נחום אורי, שו"ב בראצפרט
בנו, רבי שלום, שו"ב בטיססלקה
בנו, רבי שלמה ישעיהו, שו"ב ברומניה
בנו, רבי שמואל לייב, שו"ב באורשיווא
ברית אבות, על הלכות ברית מילה
מקור חיים, פירוש על ספר חסידים
ספר האשל הנקרא לקוטי שושנים, ערכים על סדר אלפביתי
קול תודה, על מגילת אסתר
שמירה מעליא, פירוש על ספר "שמירת הנפש" (מרבי ישראל מתתיהו אוירבך) על ענייני שמירה מסכנה
תפארת יעקב, על חמישה חומשי תורה
הרב שבתי זליקוביץ (ט"ו באדר ה'תרצ"ז, 26 בפברואר 1937 - כ"ב בחשוון ה'תשפ"ה, 23 בנובמבר 2024) היה רב ישראלי ופעיל ציבורי אשר הקים וניהל ישיבות ומוסדות חינוך ועלייה, ביניהם קריית החינוך "קול מבשר" במבשרת ציון וישיבת "בית יהודה" ליד כפר מימון.
שבתי זליקוביץ נולד בשנת ה'תרצ"ז (1937) בתל אביב לישראל ואהובה זליקוביץ.
למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והיה בן שבט איתנים וגרעין גחל"ת (ראשי תיבות: גרעין חלוצי לומד תורה).
לצד ידידיו הרב צפניה דרורי והרב יעקב פילבר, נשלח בידי הרב נריה בכיתה י' להקים במירון את ישיבת בני עקיבא מירון לילדי עולים.
בשנת ה'תשי"ד היה ממקימי ישיבת ההסדר כרם ביבנה, ובהמשך למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק והרב אברהם אלקנה שפירא.
בשנת ה'תשכ"א החל הרב זליקוביץ לשמש כר"מ בישיבת כפר הרא"ה בה למד.
לאחר כשנתיים, עם חבריו הרב יוסי שריד והרב אליהו סופר, הקים את הישיבה התיכונית בני עקיבא "בית יהודה" בכפר מימון, אשר פעלה בתחילה בחוסר אמצעים מוחלט, אולם התפתחה במהירות.
בהמשך הועמד בראש הישיבה הרב יעקב אריאל.
בשנת ה'תשכ"ט (1969), לאחר שישיבת "בית יהודה" בכפר מימון התבססה, הקים הרב זליקוביץ עם הרב סופר והרב יוסי שריד, את הישיבה התיכונית "קול מבשר", על שם ספרו של הרב משולם ראטה, במבשרת ציון ועמד בראשה.
בכסלו ה'תשל"ג (1972), נערכה הנחת אבן הפינה לקריה החינוכית "קול מבשר", בסיוע חבר הכנסת אברהם עופר, חבר נאמנים, ועולי העיירה צ'ורטקוב, אשר היו מתלמידיו של הרב ראטה.
הקריה התפתחה משנה לשנה וכוללת מוסדות חינוך כגני ילדים, בתי ספר, ישיבה תיכונית, כיתות עולים, כולל ועוד.
בראש הקריה עמד הרב זליקוביץ.
בשנת ה'תשל"ד (1974), לצד הרב אורי כהן, ייסד הרב זליקוביץ בקריית "קול מבשר" את כולל מר"ץ (ראשי תיבות: מרכז צוותים), הנחשב כגרעין התורני הראשון, ואשר נועד בין השאר להכשרת מורים בפריפריה.
הוביל את הבאת הרב סיני אדלר ללמד בכולל מר"ץ.
בשנת ה'תשמ"ה, עם עליית יהודי אתיופיה במבצע משה, עסק במבצע לוגיסטי מורכב לגיוס תרומות ובגדים לעולים, והקים בית תבשיל מיוחד, אשר סייע בתקופה מסוימת לאלפי עולים.
חמש שנים לאחר מכן, בשנת ה'תש"ן, הקים בקריית החינוך במבשרת ציון את בית הספר "לה"ב לבנות ולהבנות" (ראשי תיבות: ללימוד מקצועות הבנייה), תוך מטרה לבסס את עתידם המקצועי של בני העולים.
בשנת ה'תשפ"א (2021) זכה הרב זליקוביץ בפרס ירושלים על מפעליו החינוכיים והתורניים.
הרב זליקוביץ היה נשוי לאיילה ואב לתריסר ילדים (בת אחת הלכה לעולמה לאחר לידת בנה).
התגורר בעבר במבשרת ציון ולאחר מכן בקריית ארבע.
שבתי בן ישעיה כהן בַּלְבּוֹ (המחצית השנייה של המאה ה-14 – ז' באב ה'רט"ז, 1456) היה מעתיק ופילוסוף יהודי בן כרתים, חי ופעל במאה ה-14 וה-15.
שבתי ובנו מיכאל היו מבניה הבולטים של משפחת הכוהנים בלבו שאחדים מבניה נטלו חלק בהנהגת הקהילה היהודית רומניוטית בקנדיאה במאה ה-15.
כתבי היד שהותיר אחריו והשתמרו עד ימינו (תצלומיהם ב) כוללים ספרי פרשנות פילוסופית דוגמת ביאורו של ר' משה נרבוני למורה הנבוכים והעתק החיבור כוונות הפילוסופים של אל גזאלי, פירושים ואגרות משל חכמי ספרד ואשכנז, לצד יצירות עצמיות שלו.
שבתי כתב גם מעט קטעי שירה, והעתיק שירי קודש וחול, ליקוטי מעשיות, בדיחות ודברי שחוק וקלות דעת.
צבי מלאכי העריך, כי הנהגתו זו ואולי גם דברים קבליים שרשם על סגולות והשבעות עוררו כנגדו התנגדות וזלזול.
בנו מיכאל נולד בשנת 1411 (ב' בניסן ה'קע"א) שימש כדרשן וכאחד ממנהיגי ופרנסי ('קונדישטבלו') קהילת יהודי רנדיאה ועמד בקשר גם עם חכמי יהדות קושטא.
ידוע ויכוח גדול שלו על האמונה בגלגול נשמות שניהל עם רבי משה אשכנזי.
שַׁבְּתַי צְבִי (ט' באב ה'שפ"ו, 1 באוגוסט 1626 – י' בתשרי ה'תל"ז, 17 בספטמבר 1676) היה יהודי יליד איזמיר, שנחשב לאחד ממשיחי השקר המפורסמים ביותר בהיסטוריה של עם ישראל.
סביב דמותו נרקמה תנועת השבתאות שהקיפה כמעט את כל העולם היהודי במשך מספר שנים, ושהתקיימה בקרב קבוצות מאמינים ניכרות במאות ה-17 וה-18. ספיחיה שרדו עד ימינו.
שבתי צבי, יליד איזמיר, עסק בצעירותו במיסטיקה ובקבלה ונתן העזתי שכנע אותו בדבר היותו משיח.
שבתי צבי סבב בעולם ואסף תומכים ומאמינים רבים.
באותה תקופה הוא תיקן תקנות, ביטל מנהגים דתיים ומינה את אחיו ואת מכריו ל"מלכים".
שבתי צבי נאסר על ידי העות'מאנים ב-1666 בעקבות האשמות של מקובל בשם נחמיה כהן.
לשבתי צבי ניתנה אפשרות לבחור בין התאסלמות למיתה.
הוא בחר להתאסלם, ולאחר מכן קיבל את השם עזיז מוחמד אפנדי, ואחריו התאסלמו חלק מתלמידיו.
הדבר הכה בתדהמה את קהל מאמיניו.
רבים ממאמיניו של שבתי צבי היו ניצולי פרעות ת"ח-ת"ט אשר במהלכן נטבחו כחמישים אלף יהודים במזרח אירופה.
לפיכך כששבתי צבי נתפס והתאסלם חוו יהודים רבים מטורקיה ואיטליה ועד רוסיה וליטא משבר גדול.
בעקבות המקרה, הוטלו הגבלות במזרח אירופה על לימוד הקבלה, והשם שבתי צבי הפך לשם גנאי.
שבתי נפטר בגלות באולצין שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית וכיום נמצאת במונטנגרו, בגיל חמישים.
שבתי צבי נולד באיזמיר (או בעיירה תירה הסמוכה לה) בשבת, ט' באב ה'שפ"ו (1 באוגוסט 1626).
הוא היה בנו השני של מרדכי צבי, סוחר עופות וביצים, כנראה ממוצא רומניוטי, שהתעשר והיה לסוכן של סוחרים אירופיים.
שמו, שבתי, ניתן לו על פי המנהג לקרוא לילד שנולד ביום השבת בשם שבתי.
בילדותו או בנעוריו חווה שבתי צבי חוויה מינית קשה ולא ברורה, שהותירה מום פיזי באיבר מינו.
אירוע זה השפיע עליו באופן טראומטי, והוא סבל כל ימיו מפחדים ודמיונות בכל הכרוך במין.
יש התולים בכך את נישואיו הכושלים.
בצעירותו למד שבתי אצל רבני איזמיר, רבי יוסף איסקפה, ורבי יצחק די אלבה.
הוא נסמך לתואר "חכם" בידי רבי יוסף איסקפה, והיה מקובל בין חכמי איזמיר.
בתחילת שנות העשרים לחייו נישא פעמיים, אך נאלץ להתגרש, מאחר שלא התקרב כלל לנשותיו.
בני איזמיר תלו את התנהלותו זו בגודל קדושתו ופרישותו.
גרשום שלום העלה טענה כי שבתי סבל בתקופה זו מהפרעה דו-קוטבית.
נראה שבעיסוקיו בקבלה הוא לא עסק בכתבי הרמ"ק שהיו נפוצים אז בין המקובלים, ואף לא בכתבי האר"י שהחלו להיות נפוצים אז וזכו לעניין רב בקרב המקובלים, אלא נטה לעיסוק מעמיק בכתבי המקובלים הקדמונים, כספרות הזוהר וספרי הקנה והפליאה.
שבתי צבי עצמו התנגד לקבלת האר"י ולעיסוק הרחב שלה ב"כוונות".
בשנים אלו החל מגבש שבתי צבי את משנתו הקבלית הקיצונית, שטענה לקיומן של שתי ישויות אלוהיות נפרדות, חייבה "עבירה לשמה" כצורך חיוני לתיקון העולם, ואפשרה התרת איסורים הלכתיים עם תיקון העולם.
שבתי צבי ידע היטב שמשנתו זו לא תתקבל בברכה בידי רבני זמנו, ובמשך שנים לימד אותה אך ורק את תלמידיו הקרובים ביותר.
בכ"א בסיוון ה'ת"ח (1648 שבועיים אחרי חג השבועות תחילת פרוץ גזירות ת"ח ות"ט באוקראינה) חווה שבתי צבי התפרצות גדולה של ההתקפים מהם סבל, ובחזונו נאמר לו כי הוא משיח ישראל.
נטייה זו מוסברת בכך שבתלמוד נאמר כי בימות המשיח יבוטא השם המפורש ככתבו ולא כמו שהוא מבוטא כיום (באותיות השם אדנ"י).
שבתי צבי האמין כי הוא המשיח, ומאחר שהגיע זמן התגלותו הגיעה גם העת שבה יש לבטא את השם המפורש ככתבו.
התאריך כ"א בסיוון, שבו "התגלה" שבתי צבי, נחגג בידי מאמיניו במשך שנים רבות.
התפרצותו זו לא זכתה להתייחסות מיוחדת מצד רבני איזמיר, שלא הזדהו איתו וזלזלו בכוח השפעתו.
במהלך השנתיים שלאחר ההתפרצות וההתגלות הוא ישב באיזמיר ועסק עם תלמידיו וחסידיו בלימוד עיוני של קבלה ובריבוי בסיגופים ובטבילות.
במהלך שנים אלו הוא חווה טראומה נוספת, כאשר במהלך טבילה בחוף הים באיזמיר נקלע למערבולת ובקושי ניצל.
יום הצלתו, ט"ז בכסלו, נקבע על ידו כיום חג למאמיניו.
באחד הימים עלה עם תלמידיו אל אחת הגבעות בסמוך לאיזמיר וניסה לעצור את מהלך השמש בדומה למעשהו של יהושע בן נון.
עם החרפה זו פקעה סבלנותם של רבני איזמיר, ובראשם רבו, רבי יוסף איסקפה, ורבי אהרן לפפה, והם החלו ברדיפות נגדו על מנת שיעזוב את איזמיר.
במועד כלשהו בין השנים 1651–1654 גורש שבתי צבי מן העיר.
שבתי צבי נסע ראשית לסלוניקי, בה נוספו לו תלמידים ומעריצים רבים.
אך גם בסלוניקי לא נגמל ממנהגיו הזרים.
יום אחד סידר לעצמו טקס נישואין, כאשר הכלה איננה אלא ספר תורה, כאקט של משיחיות, כביכול המשיח הוא בעלה של התורה.
בסלוניקי פרצה סערה עזה בעקבות המעשה, ושבתי צבי התנצל בפני רבני העיר וטען כי כל אדם מישראל נחשב לבעלה של התורה.
התנצלויותיו לא סייעו לו והוא גורש מן העיר.
לאחר כמה שנות נדודים בערי יוון, הגיע שבתי צבי בשנת 1658 לקושטא עם קהל מעריציו.
בקושטא הנהיג מפגני ראווה פומביים, כאשר יום אחד שוטט בחוצות קושטא עם דג ענקי בעריסת תינוק, ונימק זאת בטעמים קבליים.
לאחר מכן חגג את שלוש הרגלים ביום אחד, כחלק מנטייתו לערבוב תאריכים, כאשר ישב בסוכה, חגג בה את ליל הסדר וקרא בתיקון ליל שבועות.
בתקופה זו הופיעה נטייתו לברך בעת הפרות הלכתיות את הברכה החביבה עליו "ברוך מתיר איסורים" – כפרפרזה לברכה הנאמרת בעת ברכות השחר – על בסיס מדרש קדום ממנו הסיק כי בימות המשיח יותרו איסורים הלכתיים.
גם את קושטא נאלץ לעזוב תוך זמן קצר, והוא חזר לעיר מולדתו איזמיר.
בימי שהותו באיזמיר שקע שבתי צבי ככל הנראה בדיכאון, ואחיו שהתביישו באחיהם ציידו אותו בכסף למחייתו ושלחו אותו לארץ ישראל.
בדרכו לארץ ישראל, בשנת 1662, עבר ברודוס ובמצרים, שבה הצליח לשבות בקסמו את שר האוצר היהודי, הצ'יליבי (תוארו של ראש יהודי מצרים לאחר ביטול משרת ה"נגיד") רפאל יוסף.
רפאל יוסף התרשם מאוד מדמותו הססגונית של שבתי צבי ופרש עליו את חסותו.
בהיותו במצרים הגיעה לאוזניו של שבתי צבי שמועה בדבר אשה תימהונית בשם שרה המתגוררת בליוורנו, וטוענת כי התגלה לה שהיא תהיה אשתו של המשיח.
שבתי גילה עניין רב בשמועה, ולפי בקשתו הגיעה שרה למצרים.
לאחר פגישה קצרה נישאו שבתי ושרה, שנקראה בידי חסידיו "המלכה".
על שרה זו יצאו רינונים בדבר פריצותה, שלא הוכחשו מעולם בידי תומכיו של שבתי צבי, והם תלו את נישואיו לפרוצה בנבואת הושע: .
ממצרים המשיך שבתי צבי לירושלים, בה עסק בסיגופים ובלימוד קבלה.
מעמדו היה נכבד, והוא נבחר לשד"ר שיצא בשליחות ירושלים למצרים.
ככל הנראה נבחר הוא לשליחות מאחר שקרבתו אל הצ'יליבי רפאל יוסף העשיר ביהודי מצרים הייתה ידועה.
הוא יצא למצרים בסוף 1664, וככל הנראה הצליח ביותר בשליחותו ואסף סכום כסף נכבד.
בעת שהותו של שבתי צבי במצרים חל בארץ ישראל אירוע ששינה את מהלך חייו.
אברהם נתן בן אלישע חיים הלוי אשכנזי (1643–1680), היה חכם צעיר יליד ירושלים, שלמד בישיבות ירושלים מפי רבי יעקב חגיז.
על אף שהותו בירושלים בתקופה בה שהה שבתי צבי בעיר, לא ידוע לנו על קשר כלשהו ביניהם בתקופה זו, אך לא מן הנמנע ששמו של שבתי צבי הגיע לאוזניו.
עם נישואיו (בערך 1664) העתיק את מקום מגוריו לעזה והתכנה "נתן העזתי".
שם החל לעסוק באינטנסיביות במיסטיקה ובקבלה, ובעיקר בכתבי האר"י ובתורת "העלאת הניצוצות" שלו.
לדבריו, החלו פוקדים אותו חזיונות וחלומות, ויום אחד התגלתה לו במראה הנבואה דמותו של שבתי צבי, ונאמר לו כי איש זה הוא המשיח.
כמו כן, נאסר עליו לספר לאיש על חזיונו, עד אשר יופיע בפניו האיש אותו ראה בחלומו.
נתן העזתי עצמו תיאר באגרותיו את סדר נבואתו, אותה הוא מתמצת במשפט הבא:
נתן העזתי החל מתפרסם כנביא, ואנשים נהרו אליו על מנת שייתן תיקון לנפשם ויורה להם את דרך התשובה.
השמועה על הנביא בעזה הגיעה למצרים בשנת 1665, ושבתי צבי שחיפש מנוח לנפשו, מיהר לעזה לפגוש בנתן.
פגישה זו, שהתרחשה בשנת 1665, הייתה האפיזודה הראשונה בסדרה של התרחשויות, שעתידות היו לחולל טלטלה עצומה בקהילות ישראל בשנים שלאחר מכן.
נתן העזתי שכנע את שבתי צבי כי הוא אכן המשיח המובטח, וגילה באוזניו את נבואותיו, ושבתי צבי מצידו ציווה עליו לשנות את שמו מאברהם נתן לנתן בנימין.
שבתי צבי יצא לירושלים להביא את בשורתו, ואילו העזתי הפיץ את הידיעה לכל קהילות ישראל במכתבים, והציג את עצמו כנביא המנבא את משיחיותו של שבתי:
נתן העזתי הוסיף להתנבא ולחזות חזיונות משיחיים.
שבתי התרשם מאוד מהמגילה, והעזתי טרח להפיצה בציבור.
כמו כן הורה העזתי, כי מאחר שהגיעו "ימות המשיח" הרי שהתבטלו כוונות התפילה של האר"י, שנועדו לתיקון עולמות בזמן הגלות, ואין לכוון יותר בתפילה כוונות קבליות אלא את כוונת המילים הפשוטה.
בכך יישב העזתי את הסתירה שבין תפיסתו הקבלית הלוריאנית העוסקת בתיקון העולמות, ובין התנגדותו של שבתי צבי לגישה זו ועיסוקו בהתבוננויות מיסטיות פנימיות.
שבתי צבי שב לירושלים, אך לא זכה בה לקבלת פנים אוהדת.
ליצני העיר התלוצצו על חשבונו ואמרו: "הלך שליח ובא משיח".
בשל נטישתו החפוזה את שליחותו והליכתו לעזה, טענו בירושלים כי הכסף שאסף במצרים לא הגיע בשלמותו, והוא נתבע לדין על ידי ראשי ה"כוללות" בפני הקאדי.
למזלו נטה הקאדי לקבל את גרסתו ושחרר אותו מכל אשמה, ולפי מסורת השבתאים אף התיר לו לרכוב על סוס בחוצות העיר, מעשה שהיה אסור בתכלית על יהודים.
לאחר תקופה קצרה התחוללה בעיר שערורייה סביב מנהגיו החריגים, ורבני ירושלים, ובראשם רבי יעקב חגיז ורבי יעקב צמח, נקטו בקו תקיף ופרסמו נגדו חרם חמור, ולמרות האהדה הציבורית הוא נאלץ לעזוב את העיר.
הוא החל במסעו לאיזמיר, ועבר בדרכו בצפת, דמשק, ובחלב בה שהה מספר חודשים ובה גייס תמיכה עצומה מרבני העיר.
ההתפשטות המהירה של האמונה המשיחית בשבתי צבי זכתה להסברים שונים בידי ההיסטוריונים.
צבי גרץ גרס בשעתו כי משיחיותו של שבתי צבי התקבלה בעיקר בהשפעת פרעות ת"ח ות"ט שהתרחשו במזרח אירופה ב-1648 וב-1649, והותירו את היהודים במצב כלכלי, דתי וחברתי קשה.
היהודים באירופה פירשו את מצבם כחבלי משיח והאמינו שהגאולה קרובה.
גרשם שלום הפריך במידה רבה טיעון זה, וגרס תחתיו שהתפשטות השבתאות בעולם היהודי כולו נבעה במישרין מן המתח המשיחי הרב שעוררה קבלת האר"י שנעשתה פופולרית בעשורים שקדמו להופעתו של שבתי צבי.
שלום עצמו לא ביטל כלל את חשיבותם של הגורמים החברתיים והכלכליים הסובבים, אף שהמניע הרוחני המשיחי היה התורם העליון בעיניו.
טיעוניו של שלום נחשפו לביקורת כבדה ונדחו בתורם, כשחוקרים אחרים מיעטו מאוד בחשיבותה של קבלת האר"י והמשיחיות הכרוכה בה כגורם להתפשטות השבתאות.
משה אידל, זאב גריס ויהודה ליבס הפריכו את הקביעות שלאסכולת האר"י הייתה השפעה רבה על הציבור מחוץ לחוגי המקובלים שעסקו בה, או שהייתה משיחית יותר מזרמים קבליים אחרים, כולל אלו שקדמו לגירוש ספרד; יעקב ברנאי הדגיש את הדפוסים הקהילתיים-חברתיים שאפשרו את ההתפוצצות השבתאית.
מכל מקום, ההקשר החד-ממדי שסיפק שלום נדחה על ידי החוקרים.
חסידיו כינו אותו 'אמיר"ה' (ראשי תיבות של "אדוננו מלכנו ירום הודו") כפרפרזה לכינויים של הח'ליפים המוסלמיים המוקדמים "אמיר המאמינים".
בארץ ישראל נהרו יהודים לעזה, בה פעל נתן העזתי ונתן לכל אחד "תיקון" לנשמתו.
תנועת תשובה המונית שלא הייתה כמותה התעוררה בארץ ישראל וגרפה בעקבותיה את יהדות התפוצות.
הודפסו "תיקונים" רבים שכללו סדרי תפילות ותחינות על פי הוראותיו של נתן העזתי.
שנים לאחר התפוגגות התנועה המשיחית עדיין הזכירו רבנים רבים בערגה את תנועת התשובה שהתעוררה בימי שבתי צבי.
יהודים רבים בכל רחבי העולם מכרו את כל נכסיהם ועסקו בתפילות ובסיגופים בציפייה להופעתו של שבתי צבי שיעלה את היהודים לארץ ישראל.
בעקבות פעילות זו התעוררה ברחבי אסיה הקטנה והבלקן תנועת "נבואה" המונית, כאשר אנשים, נשים וילדים רבים התנבאו על משיחותו של שבתי צבי ועל הגאולה הקרובה.
בין המתנבאים היו רבנים ידועי שם, והידוע שבהם היה רבי משה סרוואל מקושטא, אשר נבואותיו הופצו ברחבי טורקיה.
בעוד העולם היהודי מתענג על חודשים של אופוריה משיחית, שב שבתי צבי על גלי האהדה הציבורית לאיזמיר בספטמבר 1665. במשך חודשיים ישב במנוחה בביתו, ובחנוכה ה'תכ"ו באה מצדו התפרצות משיחית גדולה.
הוא שב לחזונותיו, והתהלך בחוצות איזמיר כמלך בראש תהלוכות גדולות.
כאשר נודע לו כי רבני העיר מתייעצים כיצד לפעול בעניינו, הכריז על יום תפילה למאמיניו ביום שישי 11 בדצמבר 1665. במהלך יום זה התרחשו התנגשויות אלימות באיזמיר בין מאמיני שבתי צבי ובין מתנגדיו, בעקבות ידיעות שדלפו כי חלק מהרבנים מבקשים להרוג את שבתי צבי.
למחרת, ביום שבת, התגברו האירועים האלימים באופן משמעותי.
לאחר תפילת שחרית יצא שבתי צבי בראש כמה מאות ממאמיניו לכיוון בית הכנסת של העדה הפורטוגלית, בו התפללו ראשי מתנגדיו.
מתפללי בית הכנסת נעלו את עצמם מבפנים כדי למנוע ממנו להיכנס, אך שבתי צבי ניפץ את הדלת בגרזן ונכנס לבית הכנסת, הפסיק בכוח את התפילה והכריח את המתפללים לשמוע את דרשתו.
לאחר הדרשה הוציא תורה מודפסת והכריז כי קריאת התורה תעשה מתוכו, ולא מתוך ספר תורה כתוב על קלף כפי שההלכה דורשת.
במהלך קריאת התורה קרא לעלות לתורה לשבעה ממקורביו ולאחר מכן לשבע נשים, כאשר הוא מאלץ את כולם להגות את השם המפורש בעת קריאתם בתורה.
את כל העולים לתורה במעמד זה הכתיר שבתי צבי ל"מלכים" במקומות שונים בעולם, ואת אחיו אליהו צבי למלך טורקיה.
לאחר קריאת התורה ביים תקיעת שופר כאשר הוא תוקע בידיו ולא באמצעות שופר, ולאחר מכן חירף וגידף במשך שעה ארוכה את רבני איזמיר שנכחו במקום ובראשם רבי חיים בנבנישתי, מחבר הספר "כנסת הגדולה", שלימים יהיה מראשי תומכיו.
לסיום ריקד בבית הכנסת עם ספר תורה בידו כאשר הוא מזמר שיר אהבה בספרדית שהיה אהוב עליו ביותר ותלה בו סודות קבליים רבים.
לאחר השבת החריפה התפרצותו של שבתי צבי, ורוב בני העיר עברו למחנה תומכיו, כולל רבני העיר אותם תקף.
באותם ימים הייתה יריבות קשה בין רבני העיר רבי חיים בנבנישתי ורבי אהרן לפפה, כאשר האחרון היה מראשי רודפיו של שבתי צבי.
שבתי צבי הודיע על הדחתו של הרב לפפה שנאלץ להימלט מהעיר, ומינה את הרב בנבנישתי, שעבר למחנה תומכיו, לרבה של העיר.
בימים אלו התיר שבתי צבי איסורים הלכתיים רבים, ואף התייחד עם שתי גרושותיו, מה שעורר עליו את חמת מתנגדיו ביתר שאת.
הוא הכריז על ביטולו של צום עשרה בטבת, ביצע "מינויים" רבים נוספים של תומכיו למלכים על חלקים בעולם, ועל אחרים הכריז כי הם גלגולים של מלכים שונים ממלכי יהודה וישראל.
התפרצותו הגיעה לשיאה כאשר יצא את איזמיר לכיוון קושטא ב-30 בדצמבר 1665, לדברי חסידיו על מנת להסיר את כתרו של הסולטאן מהמט הרביעי ולמלוך תחתיו.
עדויות מהתקופה על ההתלהבות וההתנגדות
גליקל מהמלין, אשת עסקים אלמנה מהמבורג, מספרת בספר זכרונותיה על ההתלהבות שאחזה בקהילה עת נפוצו השמועות על שבתי צבי בשנים 1665 - 1666.
ההתלהבות שסחפה את הקהילה והאמונה בגאולה הקרובה לבוא משתקפת מתאוריה של גליקל.
אך היא מסכמת את הופעת משיח השקר בדימוי: "היינו דומים לאשה היושבת על המשבר כל היום וסובלת ייסורים ומכאובים נוראים וחושבת כל הלילה כי אחרי כל הייסורים והמכאובים היא תשמח בילדה, אבל כשהאיר היום היא ילדה רוח".
הציפייה הגדולה ששבתי צבי יגאל אותם הסתיימה במפח נפש.
עדות נוספת, שגם היא מקורה בהמבורג, מגיעה מאחד המתנגדים החריפים לשבתי צבי: רבי יעקב ששפורטש.
הרב הגיע בשנת 1665 להמבורג מלונדון, שם שימש כרב הקהילה הספרדית, עד אשר פרצה בעיר מגפת הדבר והוא נמלט עם משפחתו להמבורג.
ששפורטש, תלמיד חכם, נצר לרמב"ן, יליד מרוקו - שימש בגיל צעיר כרב בקהילות מרוקאיות נכבדות, אך נמלט בנסיבות לא ברורות מהשלטון המקומי.
במשך שנים רבות היווה סמכות תלמודית באמסטרדם, לונדון, המבורג וליוורנו.
הוא היה ידוע כתלמיד חכם מובהק ועמידתו האיתנה כנגד הזרם האדיר שסחף את הציבור היהודי בתקופתו של שבתי צבי – מעוררת תשומת לב.
בספרו הידוע: "ציצת נובל צבי" תיעד ששפורטש את התעודות שהיו תחת ידיו על המלחמה במשיח השקר.