tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 במאי 1979 התאחדו ארבעה משטחי החסות: יאפ, צ'וק, פונפיי קוסראה ואישרו חוקה חדשה ל"פדרציה של מיקרונזיה".
המחוזות השכנים: פלאו, איי מרשל ואיי מריאנה הצפוניים החליטו לא להיות שותפים למהלך.
המדינה החדשה חתמה על חוזה האסוציאציה החופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית ב-1982, שנכנס לתוקפו ב-3 בנובמבר 1986, שעל פיו על ארצות הברית מוטלת האחריות המלאה על הגנת המדינה והיא מתחייבת לסייע לה מבחינה כלכלית ובתמורה יכולה ארצות הברית להקים בסיסים באזור.
הטמפרטורה הממוצעת בצ'וק נעה בין 24°C ל-31°C לאורך כל השנה.
החודשים החמים ביותר הם בדרך כלל מיוני עד ספטמבר והחודשים הקרים ביותר הם מדצמבר עד פברואר.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-5,000 מ"מ.
החודשים הרטובים ביותר הם מיולי עד אוקטובר, במהלך עונת המונסון הדרום-מערבית, כאשר האזור חווה סופות גשמים טרופיות.
בעונה היבשה, מדצמבר עד אפריל, יש פחות גשמים, אך גם בה יש כמות ניכרת של משקעים.
בשל מיקומה הטרופי, רמות הלחות בצ'וק, גבוהות לאורך כל השנה.
השילוב של טמפרטורות גבוהות ולחות יכול לגרום לאקלים להרגיש חם יותר ממה שהוא באמת.
הרוחות ממלאות תפקיד משמעותי באקלים של צ'וק.
רוחות מזרחיות עקביות לאורך כל השנה, עם מהירויות הנעות בין 16 ל-32 קמ"ש, מספקות בריזה מרעננת ועוזרות למתן את הטמפרטורות הגבוהות.
במהלך עונת המונסון הרוחות מתחזקות ובזמן טייפונים, המשבים מגיעים עד 97 קמ"ש.
טמפרטורת הים בצ'וק נשארת חמה לאורך כל השנה, ונעה בין 27°C ל-30°C.
הראות מתחת למים מצוינת בשל יציבות הטמפרטורות והיעדר זרמים.
ב-2 ביולי 2002, גשמים עזים מהסופה הטרופית צ'אטאן גרמו ליותר משלושים מפולות שהרגו ארבעים ושבעה בני אדם ופצעו עשרות אחרים, באסון מזג האוויר הקטלני ביותר במדינה.
חלק מהמפולות אירעו בהפרש של דקות ספורות זו מזו.
צ'וק היא המדינה המאוכלסת ביותר ב-FSM.
רוב אוכלוסיית המדינה היא נוצרית, כתוצאה מפעילותן של קבוצות מיסיונריות, תחילה מספרד ולאחר מכן מגרמניה וארצות הברית.
הקתוליות הונהגה בתקופת הקולוניזציה הספרדית, ולאחר מכן הגעתן של קבוצות פרוטסטנטיות שונות.
על אף זאת, אמונות מסורתיות בידיעת רוחות המתים קיימות עדיין בצ'וק.
הרוחות משתלטות (לכאורה)על נשים ומדברות דרכן, בדרך כלל מזהירות את בני המשפחה להתייחס זה לזה בצורה טובה יותר.
תושבי המדינה דוברים את השפה הצ'וקזית, שפה מיקרונזית.
צ'וק היא יעד תיירות, בעיקר לחובבי צלילה והיא מארחת את מספר התיירים הגדול ביותר מכל המדינות במיקרונזיה.
עם זאת, התיירות יחסית לא מפותחת, עקב: חוסר בתשתיות, בפרט מעבורות לא סדירות בין האיים, אספקת חשמל שאינה סדירה בכל האיים מלבד וונו.
האי וונו, שבו שוכנת בירת צ'וק נמצא בתוך לגונה גדולה שהייתה אתר של קרבות חשובים במלחמת העולם השנייה.
בלגונה נמצאים שרידים של ספינות ומטוסים יפניים טבועים, והאזור משמש כיעד צלילה, בין המפורסמים בעולם.
צ'ורו חינם הוא הפרק השישי בעונתה החמישית של סדרת ההנפשה האמריקאית "בוג'ק הורסמן", והפרק ה-54 בסדרה כולה.
הפרק נכתב בידי יוצר הסדרה, רפאל בוב-וקסברג, בוים בידי איימי וינפרי, ועלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-14 בספטמבר 2018, לצד שאר פרקי העונה החמישית.
במרכז הפרק עומד בוג'ק הורסמן (בדיבובו של ויל ארנט), הנושא הספד לאמו, ביאטריס.
במהלך הנאום הוא מתקשה להחליט כיצד לדבר עליה, לנוכח ההתעללות הרגשית והנפשית שחווה בילדותו, וסוטה שוב ושוב להומור שחור, אנקדוטות מעולם הטלוויזיה, וכן לסיפור על קופאית שנתנה לו צ'ורוס בחינם בדרכו להלוויה.
לכל אורך הפרק מנסה בוג'ק לפענח את משמעות מילותיה האחרונות של אמו.
ויל ארנט, המדבב גם את אביו של בוג'ק, באטרסקוץ' הורסמן, בהופעת פתיחה קצרה, הוא המדבב היחיד המופיע בפרק.
הפרק זכה לשבחי הביקורת על מימושו של רעיון נרטיבי שאפתני ועל הופעת הדיבוב של ארנט.
הוא נכלל ברשימות סוף השנה של פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר לשנת 2018, היה מועמד לפרס אמי בפריים-טיים בקטגוריית סדרת האנימציה הטובה ביותר, וארנט זכה בפרס אנני על עבודת הדיבוב שלו בפרק.
בקטע הפתיחה המתרחש בפלשבק, באטרסקוץ' הורסמן מסיע את בוג'ק הצעיר הביתה מאימון כדורגל.
במהלך הנסיעה הוא מתלונן על כך שאשתו, ביאטריס, הסתגרה בחדר השינה לאחר שצפתה במחזה "בית בובות" מאת הנריק איבסן, ולכן נגזר עליו לאסוף את בוג'ק במקומה.
המוסר שהוא מבקש להנחיל לבנו הוא שעל האדם להבין שאיש לא ידאג לו מלבד עצמו.
בהווה, בוג'ק נושא הספד לאמו בבית הלוויות.
הוא פותח בסיפור על כך שעצר בחנות הנוחות "Jack in the Box" בדרכו להלוויה, וכאשר סיפר לקופאית לאן הוא הולך – קיבל ממנה צ'ורוס בחינם.
במהלך ההספד בוג'ק מתבדח עם נגן העוגב, מחקה את הבעת פניה המעוותת של אמו ברגע מותה, ומספר סיפורים מחייו, על אמו ועל סדרות טלוויזיה כמו "בקר" וסדרת הפריצה שלו עצמו, "על הסוס".
בשלב מסוים הוא מספר סיפור שנשמע תחילה כמחווה חיובית לביאטריס, אך מיד חושף כי מדובר בסיפור שהועתק מפרק של הסדרה "מוד".
רבים מהסיפורים מתארים את ההתעללות שספג משני הוריו, וכן את מותו של אביו בדו-קרב.
במקביל הוא מנסה להבין את משמעות מילותיה האחרונות של אמו: "I see you" ("אני רואה אותך").
לקראת סיום הפרק מבין בוג'ק כי ביאטריס לא דיברה אליו כלל, אלא קראה את האותיות "ICU" (יחידה לטיפול נמרץ) שעל קיר החדר שבו אושפזה.
כשהוא מבין שמילותיה האחרונות היו חסרות משמעות רגשית, הוא מתפרץ בכעס וטוען שהקופאית שנתנה לו צ'ורוס בחינם גילתה כלפיו יותר חמלה ממה שאמו גילתה לו אי-פעם.
לאחר שהוא נרגע, בוג'ק משלים עם העובדה שלעולם לא יזכה למערכת היחסים שייחל לה עם ביאטריס, ושגם הוא עצמו אינו מבין מה היא רצתה באמת – אך מכיר בכך שמגיע לה ארון פתוח, כפי שביקשה.
כשהוא פותח את הארון, מתגלה הטוויסט האחרון: בוג'ק נמצא למעשה בהלוויה הלא-נכונה, ונשא את ההספד בפני אולם מלא בשממיות.
הפרק נכתב בידי יוצר הסדרה "בוג'ק הורסמן", רפאל בוב-וקסברג, ובוים בידי איימי וינפרי.
זהו הפרק השישי בעונה החמישית והפרק ה-55 בסדרה כולה.
כל פרקי העונה החמישית, ובהם הפרק, עלו לשידור בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-14 בספטמבר 2018.
האתגר המרכזי בהפקת הפרק היה שמירה על עניין הצופים לאורך מונולוג רציף שאורכו כעשרים דקות.
לצורך השראה צפה בוב-וקסברג בפרק מתוך הסדרה "מוד" בשם "Maude Bares Her Soul", אשר מורכב כמעט כולו מדבריה של הדמות הראשית, בגילומה של בי ארתור, בשיחה עם הפסיכולוג שלה.
לדבריו, הצפייה בפרק סייעה לו להבין כיצד ניתן לבנות בתוך מונולוג יחיד בתוך ציר "עלילת A, עלילת B ועלילת C".
ניסיונותיו של בוג'ק לפענח את משמעות מילותיה האחרונות של אמו שימשו כ"עלילת A" – הציר שאליו שב המונולוג שוב ושוב.
מכיוון שההספד מתרחש כולו בחדר אחד, כאשר בוג'ק עומד מאחורי דוכן, בחרה וינפרי להשתמש בשלוש זוויות מצלמה מובחנות, שכל אחת מהן ייצגה סגנון שונה במונולוג של בוג'ק: דיבור על אמו, אלתורים והסתעפויות, וסיפורים קומיים.
מתוך רצון לאפשר לתסריט של בוב-וקסברג ולדיבובו של ויל ארנט לשאת את הפרק, וינפרי בחרה ב"החלטות מתוחכמות אך פשוטות" שנועדו להשלים את הכתיבה והדיבוב ולא להאפיל עליהם.
עקב המרחב המצומצם, התנועה המוגבלת ומיעוט זוויות הצילום, התמקדו וינפרי ושאר צוות ההנפשה בעיקר במה שבוב-וקסברג כינה "משחק פנים" – הנפשה מדויקת של הבעות פנים.
צוות ההפקה חשש שהפרק יהיה "משעמם לצפייה – אדם אחד שמדבר חצי שעה", ואף שקל לשלב קטעי פלשבק מונפשים המלווים בקריינותו של ארנט, בדומה לשחזורים בסדרה "היסטוריה שתויה" מבית קומדי סנטרל.
רעיון זה נזנח, לטובת הצגת הפרק בצורה "טהורה" ומינימליסטית.
אף שקהל המשתתפים בהלוויה אינו נראה עד לצילום הסיום, עיצוב הסאונד שונה כך שירמוז על נוכחות אנשים נוספים בחדר, לאחר שהמפיק בפועל נואל ברייט ציין כי המיקס המקורי נשמע יותר כמופע יחיד מאשר כהספד.
בוב-וקסברג ראה בפרק מעין היפוך לפרק "דג מחוץ למים" מהעונה השלישית, שהוא כמעט נטול דיאלוג לחלוטין.
ויל ארנט הוא המדבב היחיד המופיע בפרק, ומשמיע את קולו הן לבוג'ק והן לאביו, באטרסקוץ'.
ארנט סיפר כי "מעולם לא קרא דבר דומה" לתסריט של הפרק, וכי לא ידע למה לצפות במהלך הקריאה הראשונה.
בניגוד לפרקים אחרים של הסדרה, שבהם כל שורת דיאלוג מוקלטת פעמים רבות, את הפרק הקליט ארנט במקטעים ארוכים, כמעט ללא הנחיה מצד צוות היצירה.
הפרק נחשב לאחד הפרקים הניסיוניים והמוערכים ביותר בסדרה, בשל הפורמט החריג שלו: מונולוג רצוף ובלתי מופרע של הדמות הראשית לאורך כ-20 דקות.
יוצר הסדרה, רפאל בוב-וקסברג, הסביר כי הצוות חיפש דרכים חדשות לאתגר את המדיום בכל עונה; בפרק זה, הבחירה הייתה "לקשור זרוע מאחורי הגב" של צוות ההנפשה – במקום להישען על החזות הוויזואלית העשירה המאפיינת את הסדרה, הצוות צמצם את החזות למינימום והתמקד בלעדית בכוחה של המילה הכתובה.
הכותבים שאבו השראה מפרקים טלוויזיוניים קודמים המבוססים על מונולוג, דוגמת הפרק "Maude Bares Her Soul" מהסיטקום "מוד" (1975), שבו בי ארתור נוכחת ומדברת לבדה עם פסיכיאטר.
בוג'ק אף מציין את הסדרה במפורש במהלך ההספד.
מבחינה מבנית, הפרק נחשב ל"יצירה משלימה" לפרק "דג מחוץ למים" מהעונה השלישית; בעוד שהאחרון התבסס על שתיקה מוחלטת, "צ'ורו חינם" מבוסס על עודף מילולי, ושניהם יחד מדגימים את יכולתה של הסדרה להתנסות בפורמטים קיצוניים של תקשורת.
הפרק נבנה סביב מערכת היחסים המורכבת והטראומטית של בוג'ק עם אמו המנוחה, ביאטריס.
ציר העלילה המרכזי נסוב סביב ניסיונו של בוג'ק לפענח את מילותיה האחרונות של אמו: "I see you" ("אני רואה אותך").
המונולוג בנוי כזרם תודעה מתוחכם המשלב פגיעות, כעס והומור ציני, תוך שימוש בהדהודים לרגעים מוקדמים בסדרה ובדיחות פנימיות.
הסיום המפתיע של הפרק – הגילוי שבוג'ק נשא את ההספד בחדר הלא נכון – משמש כפאנץ'-ליין שמבטל או "מנפח" את חשיבותו של המונולוג שקדם לו.
בוב-וקסברג ציין כי סיום זה הלם את נושאי הפרק, שכן הוא משלב שיא רגשי עם האבסורד המאפיין את חייו של בוג'ק.
הפרק התקבל בשבחי הביקורת, כאשר מבקרים רבים הגדירו אותו כנקודת השיא של העונה.
אלן ספינוול מ"רולינג סטון" ורייצ'ל סיים מ-"The New Republic", למשל, כינו את הפרק "הישגה הגדול ביותר" ו"שיא" העונה החמישית, בהתאמה.
דון טרמבור מ-"Collider" כתב לקוראיו כי גם "אם לא תצפו בשום פרק אחר של בוג'ק הורסמן – עשו לעצמכם טובה וצפו בפרק הזה".
רבקה ניקולסון מ"הגארדיאן" שיבחה את מימוש הרעיון של הפרק, וציינה כי מדובר ב"סדרה נדירה שמסוגלת להקדיש 30 דקות למונולוג מבלי לבחון את סבלנות הצופים".
לסטר פביאן בריית'ווייט, בכתיבתו ל-"The Observer", ציין כי האיזון הטרגי-קומי שבהספד של בוג'ק "מזקק את מה שהופך את סדרת האנימציה של רפאל בוב-וקסברג בנטפליקס לאחת הטובות בטלוויזיה".
חלק מהמבקרים התייחסו במישרין לאופן שבו הפרק מתמודד עם נושאו האפל.
רבקה פאטון מ-"Bustle" כתבה כי הפרק "קולע בול" לתחושת האבל על אדם "נוראי" כמו ביאטריס הורסמן.
דניאל קורלנד מ־Vulture הביע את הערכתו לכך שהפרק "מעיר הערה רהוטה על כך שלמעשה לאיש אין תשובות בכל הנוגע למוות".
גם ביצועיו ויל ארנט זכו לשבחים: דניאל פיינברג מ"הוליווד ריפורטר" כתב כי מדובר ב"עבודת דיבוב ברמה הגבוהה ביותר שניתן להגיע אליה", וגרג קוויק מ-"Slant Magazine" הכריז כי פרק זה הוא "שיא הקריירה של ארנט".
אמילי ואנדרוורף מ-"Vox" הרחיקה לכת וטענה כי יהיה זה "עוול גדול מהרגיל" אם ארנט לא יזכה בפרס אמי על הופעתו.
Club" העניק לפרק ציון A, וציין כי "ניתן לשמוע כל שמץ של קלילות מאולצת, טינה וכאב אמיתי כאשר בוג'ק מנסה למצוא דרך כלשהי להשלים עם מותה של אמו – ועם רגשותיו, או היעדרם, בנושא".
הפרק הופיע ברשימות רבות של פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר לשנת 2018. ג'ון מאהר מ-"Paste" כינה אותו "מרהיב לחלוטין", ג'ודי ברמן מ"טיים" תיארה אותו כ"נוגה, מריר, מצחיק ומטא-טקסטואלי לעומק", וקרוליין פרמקי מ"וראייטי" הגדירה את העלילה כ"דרך מתפתלת ומפתיעה שאינה מאבדת לרגע את יעדה".
ג'ס ג'והו, בכתיבתה ל-"Mashable", כתבה כי מדובר ב"אחד הדיוקנאות האפלים והמציאותיים ביותר של ייסוריו של אדם הנפרד מהורה מתעלל".
מרגרט ליונס מ"הניו יורק טיימס" כינתה את "צ'ורו חינם" "הפרק הטוב ביותר מכל דבר שראיתי ב־2018", וכן "תמצית של כל מה שבוג'ק הורסמן עושה נכון".
גם כאן זכו בוב-וקסברג וארנט לשבחים: ברמן הודתה להם על "פרק שגרם לי לשכוח שאני צופה בסוס מצויר", ולניקה קרוז מ-"The Atlantic" כתבה כי "בעולם אידיאלי, 'צ'ורו חינם' היה מבטיח פרס אמי לוויל ארנט על הדיבוב ולסדרה עצמה על הכתיבה".
הפרק היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית "תוכנית האנימציה הטובה ביותר" בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-71. זו הייתה המועמדות הראשונה של "בוג'ק הורסמן" בקטגוריה זו, אף שקריסטן שאל הייתה מועמדת בעבר לפרס על דיבוב דמותה של שרה לין בפרק "".
בטקס עצמו הפסיד הפרק לפרק "Mad About the Toy" של "משפחת סימפסון".
בטקס פרסי אנני ה-46 זכה ויל ארנט בפרס "הישג יוצא דופן בדיבוב להפקת טלוויזיה מונפשת", על הופעתו בפרק.
הוא גבר על דבי דריברי, ג'ולייט דוננפלד, פטריק וורברטון וטארה סטרונג.
צ'זארה פבזה (באיטלקית: Cesare Pavese; 9 בספטמבר 1908 – 27 באוגוסט 1950) היה סופר ומשורר איטלקי, חוקר ואיש הגות, ומן החשובים שבסופרי איטליה במאה העשרים.
פבזה כתב רומנים, סיפורים קצרים ושירה, ונודע גם כמתרגם וכמבקר ספרותי.
בין היתר פרסם "אנתולוגיה אמריקנית" בעריכתו של אליו ויטוריני ותרגם יצירות קלאסיות כגון מובי דיק מאת הרמן מלוויל, ויצירות שונות מאת ג'ון דוס פאסוס, ויליאם פוקנר, דניאל דפו, ג'יימס ג'ויס וצ'ארלס דיקנס.
פבזה היה מזוהה עם השמאל באיטליה.
בעבודתו כמבקר תרם ליצירתו של "מיתוס אמריקני" באיטליה של אמצע שנות השלושים.
פבזה פעל בתחום ההוצאה לאור, בהוצאת אֶינַאוּדי, והביא אל התרבות האיטלקית כתבים בנושאים שעד אז לא היו חלק מן השיח הציבורי באיטליה (אידיאליזם, מרקסיזם, נושאים דתיים, אתנולוגיים ופסיכולוגיים).
לאורך חייו ניסה להתגבר על בדידות פנימית, שבה ראה גזרת גורל וייעוד.
בגיל 41, ב-27 באוגוסט 1950, זמן לא רב לאחר פרידה מן השחקנית האמריקנית קונסטנס דאולינג - שלה הקדיש את השירים האחרונים בספרו "יבוא המוות ועיניו יהיו עיניך" - הוא שלח יד בנפשו בחדר קטן בקומה השלישית של מלון רומא שבטורינו.
פבזה נולד בשנת 1908 בעיירה סאנטו סטפנו בֶּלְבּו שבנפת קוּנֶאוֹ ("קוֹנִי" בצרפתית, בפיימונטזית, באוקסיטנית ובפורטוגזית).
מותו של האב היה טראומה עבור פבזה הצעיר, שנאלץ לגדול תחת חינוכה הנוקשה של האם.
הוא השלים את לימודי התיכון בטורינו אצל אאוגוסטו מונטי שהיה שותפו של העיתונאי והפוליטיקאי פיירו גוֹבֶּטי, סופר, מחנך וחוקר.
היה זה הקשר הראשון של פבזה עם עולמם של אנשי רוח ואינטלקטואלים, אנשים בעלי שיעור קומה כגון לאונה גינצבורג, טוליו פינלי, ויטוריו פואה ונורברטו בוביו.
בשנות לימודיו באוניברסיטה פבזה פיתח עניין בספרות האמריקנית.
בשנים אלה שימש מתרגם ומורה לשפה האנגלית.
בסיום לימודיו באוניברסיטה כתב עבודת תזה על המשורר וולט ויטמן.
השירים בספרו "מעייף לעבוד" ("Lavorare stanca") משנת 1936 היו מרעננים בחדשנותם.
שיריו ויצירות הסיפורת שלו משכו קהל רחב.
בשנת 1950 זכה פבזה בפרס סְטְרֶגָה בזכות הרומן בשלושה חלקים (טריפטיכון) "הקיץ היפה" ("La bella estate").
ידידו של פבזה, הסופר דאווידה לאיולו, תיאר בספרו "ההרגל הרע האבסורדי" את הכאב הקיומי שתמיד אפף את פבזה.
ידידתו וחברתו לעבודה בהוצאת "אינאודי", הסופרת נטליה גינצבורג תיארה אותו:
"מעייף לעבוד", ספר שירים, ראה אור לראשונה ב-1936 בפירנצה.
מהדורה מורחבת - טורינו 1943.
"חופשת אוגוסט", רומן, טורינו 1946.
"בטרם יקרא התרנגול", רומן, טורינו 1949.
"יבוא המוות ועיניו יהיו עיניך", ספר שירים, טורינו 1951.
הירח והמדורות, תרגמה רות עטרון, הספריה לעם, עם עובד, תל אביב, תשל"א 1971.
הבהוב השחר, שישה שירים, תרגמו טל ניצן וז'ק וענבל ארביב, מהדורה דו-לשונית עברית-איטלקית, אבן חושן, רעננה, 2008.
הקיץ היפה, תרגום ענת שפיצן, גבריאלה פדובאנו; עריכת תרגום ואחרית דבר אריאל רטהאוז, ירושלים: כרמל, תשע"א 2011.
צ'זארה בורג'ה (באיטלקית: Cesare Borgia; 13 בספטמבר 1475 - 12 במרץ 1507), דוכס ולנטינו (Duca Valentino), היה בנו של רודריגו בורג'ה (לימים, האפיפיור אלכסנדר השישי) ופילגשו וָנוֹצַה דֶיי קָטָנִי.
הוא היה קרדינל וקונדוטיירו (מנהיג שכיר חרב) איטלקי.
משפחתו הגיעה לאיטליה מספרד ב-1443, בעקבות הכיבוש הספרדי.
בעקבות לחץ מצד אביו מונה בגיל שבע למשרה ציבורית שבצידה תגמול כספי.
באיטליה של אותה תקופה, שחיתות שכזו הייתה עניין של יום יום.
הוא טופח מגיל צעיר לקריירה כנסייתית, ולמד משפטים ותאולוגיה באוניברסיטת ספיאנצה.
אביו דאג לו בגיל 15 למשרת בישוף, ובגיל 17 למשרת ארכיבישוף.
בגיל 18, בעת שאביו הוכרז כאפיפיור, הוא מינה אותו לקרדינל.
ב-17 באוגוסט 1498, צ'זארה התפטר ממשרה זו, והחליף את חיי הכנסייה בקריירה צבאית.
באותו יום, לואי ה-12 מצרפת קרא לצ'זארה להצטרף לשורותיו.
הקריירה של צ'זארה הושתתה על כוחו של אביו, כמו גם על בריתו עם צרפת (שנחתמה על ידי נישואיו עם שרלוט ד'אלבר, אחותו של ז'אן השלישי מנווארה), במהלך מלחמות איטליה.
מנישואין אלה נולדה לו בת אחת.
בנו מחוץ לנישואים המשיך בדרכו של אביו ונודע כרוצח.
בשלב זה נתן לו אביו מדינה קטנה באיטליה, שאותה ניסה להרחיב על ידי הקמת צבא משלו.
לצורך ביסוס שלטונו של בנו, ביטל האפיפיור את כל מינויי הכמרים במדינה, וצ'זארה נתפס על ידי האוכלוסייה המקומית כמושיע, שכן אותם כמרים היו מושחתים.
צ'זארה ניהל כמה וכמה מלחמות במקומות שונים ברחבי איטליה וספרד, חלקן בשירות האינטרסים של הכתר הצרפתי.
הוא נודע באכזריותו, וברצח מתנגדיו.
בספרו "הנסיך", מוזכר צ'זארה כמודל לדמות הנסיך, העושה כל מה שמועיל לשלטונו ולארצו, גם במקרה של סתירה עם עקרונות דתיים ואתיים, ולהפריד בין מוסר לפוליטיקה.
עם זאת, מקיאוולי משתמש בבורג'ה כדוגמה כדי להבהיר את הסכנות שברכישת נסיכות תוך הישענות על כוח חיצוני.
צ'זארה סייע לתככי אביו ואף הוסיף משלו.
הוא הואשם בכך ששכב עם אחותו ומהרומן נולד בנה ג'ובאני בורג'ה.
צ'זארה נהג לשעשע את תושבי רומא במחזות פומביים דוגמת הוצאה להורג של פושעים על ידו.
אדם שפרסם ביקורת על מעשיו הוטבע בנהר.
בעקבות מחלת קשה צולקו פניו.
צ'זארה החל ללבוש על פניו מסיכות, דבר שהוסיף לתדמיתו השלילית.
לאחר מות אביו ב-1503 ירד כוחו של צ'זארה, הוא איבד את ממלכתו וברח לנאפולי, לאחר שנתפס שם הועבר לספרד ומשם ברח אל ממלכת נווארה, שם מת כשניהל קרב בשירות גיסו, מלך נווארה.
צ'וּרְצְ'חֵלָה (בגאורגית: ჩურჩხელა) הוא ממתק מסורתי שאוכלים כקינוח.
מקורו בקווקז הגאורגי, והוא מצוי גם בטורקיה וברוסיה.
צ'ורצ'חלה עשוי מאגוזי מלך (ולעיתים מאגוזים אחרים, משקדים או מפירות מיובשים אחרים), השזורים זה לזה בחוט (בעזרת חוט ומחט), שטובלים בדבש ענבים ותולים לייבוש בשמש.
מראה הצ'ורצ'חלה שנוצר דומה לנקניקייה, ומכאן שמו בטורקית Cevizli Sucuk, שמשמעותו "נקניק אגוז".
ממתק הצ'ורצ'חלה קיים בגאורגיה מאות שנים ונמכר כמעט בכל מקום במדינה.
צ'וֹרִיסוֹ (בספרדית: Chorizo) הוא שמם של מגוון נקניקים ונקניקיות חזיר שמקורם בספרד, ובכולם נעשה שימוש בפלפל אדום יבש מעושן, המעניק להם את הצבע האדום.
באירופה מדובר בדרך כלל בנקניק, הנפרס ונאכל כפי שהוא או בתוך כריך.
במקומות אחרים צ'וריסו הן נקניקיות שיש לבשלן במים (או כנזיד בסיידר), לטגנן בשמן, או לצלותן על הכיריים או בגריל.
ניתן אפילו להשתמש בצ'וריסו כתחליף לבשר טחון בתבשילים מסוימים.
נעשה בדרך כלל מבשר חזיר שומני, קצוץ במרקם גס, ומתובל בצ'ילי או בפפריקה.
קיימת גרסה חריפה וגרסה מתונה בחריפותה.
ישנם סוגים המשומרים על ידי תלייתם במקום קר ויבש, כמו שעושים עם "חמון סראנו" (שינקן).
הוא מכיל לעיתים גם טפלי בשר, כגון לחיים, בלוטות רוק וקשרי לימפה.
בגרסה של פמפלונה הבשר קצוץ יותר.
באזורים מסוימים, כגון אקסטרמדורה, בהם החזיר היה מזון בסיסי במשך מאות שנים, מקובל המאכל "ביצים וצ'וריסו".
מאכל זה כולל נקניקיית צ'וריסו (ולא נקניק) מטוגנת בשמן זית או בשומן חזיר וביצים מטוגנות בשמן עמוק לוהט עד כי הוא מעלה עשן.
נקיני צ'וריסיו הם חלק במאכל קפארונס.
נקניקי צ'וריסו פרוסים פופולריים מאוד בטאפס בר.
הצ'וריסו פופולרי גם במטבח הבסקי.
נקניק מורסון הוא בעל מתכון דומה.
הצ'וריסו בפורטוגל עשוי מבשר חזיר, שומן, פפריקה, יין ומלח.
את התערובת דוחסים לתוך מעי (טבעי או מלאכותי), ומייבשים באיטיות בעישון.
הוא משמש גם בפיצות ובכריכים.
קיימות גרסאות רבות שלו, השונות בצבען, צורתן, תיבולן וטעמן.
עושים בו שימוש בתבשילים פורטוגזיים רבים, ביניהם הנזיד המסורתי "קוסידו א פורטוגזה" (Cozido à portuguesa).
הגרסאות המקסיקנית והקריבית מוכרות גם בארצות הברית ואף באירופה.
הן מבוססות על הצ'וריסו הספרדי הבלתי מבושל, מבשר חזיר שמן, טחון ולא קצוץ, ומתובל בתבלינים נוספים מלבד צ'ילי.
קיימות גם גרסאות בשר בקר, בשר אייל ואף גרסאות כשרות.
במקסיקו צבע הצ'וריסו לרוב אדום עז, אך יש גם גרסאות ירוקות הפופולריות באזור העיר טולוקה במקסיקו.
בדרום-מערב ארצות הברית נמכרות גם גרסאות במרקם של בשר טחון, אך בצבע הקרוב לכתום יותר מאשר לוורוד.
בארצות הברית צ'וריסו נחשב כנקניק לארוחת בוקר, אם כי במסעדות מקסיקניות (גם במקסיקו וגם בארצות הברית) מכינים טאקוס, בוריטוס וכריכי "טורטה" עם צ'וריסו מבושל.
במקסיקו מכינים צ'וריסו עם ביצים לארוחת בוקר, על ידי ערבוב פרוסות צ'וריסו בביצה מקושקשת.
לעיתים מטגנים את פרוסות הנקניק לפני הוספת הביצה.
מאכל זה נאכל לעיתים עם בוריטוס או טאקיטוס.
מאכל מקסיקני נוסף הוא צ'וריסו עם גבינה - פרוסות צ'וריסו קטנות מוגשות בתוך או על גבינה שהומסה, ונאכלות עם טורטייה.
"לונגניסה" הם צ'וריסו פיליפיניים, המתובלים בתבלינים מקומיים.
בכל אזור מתמחים בהכנת סוג מקומי, בין השאר באזור לוקבן מתמחים בתיבול עם שום, בגואגואה מתבלים במלח, והטעם מעט חמוץ.
לעומת זאת ל"לונגניסה חמונדה" טעם מתקתק.
בפיליפינים משתמשים גם בבשר בקר, עוף ואף טונה להכנת הלונגניסה.
בארגנטינה ושאר מדינות אמריקה הלטינית, צ'וריסו הוא שמן של כל הנקניקיות העשויות מבשר קצוץ באופן גס.
בארגנטינה הן עשויות לרוב בשר חזיר ואינן חריפות מאוד.
נקניקיית צ'וריסו צלויה בגריל, המוגשת בתוך לחמנייה מכונה "צ'וריפאן" (הֶלְחֵם של צ'וריסו ו"פאן" - לחם).
הפופולריות הגוברת של טאבס בר בממלכה המאוחדת, והתיירות הרבה של בריטים בספרד, תרמו לפופולריות של הצ'וריסו הספרדי, והוא אף הפך לפריט בסיסי בחלק ממעדניות המרכולים.
בישראל משווקות כמה גרסאות צ'וריסו מיצור מקומי, הן מבשר חזיר, והן גרסאות כשרות, מבשר בקר או תחליף בשר טבעוני.
בדרום קליפורניה משווקים שלושה מותגים של מוצר סויה המחקה את הצ'וריסו במראה, במרקם ובטעם.
צ'זארה בקאריה (באיטלקית: Cesare Beccaria; 15 במרץ 1738, מילאנו - 28 בנובמבר 1794, מילאנו), או בשמו האמיתי - צ'זארה בונסאנה, מרקיז דה בקאריה (באיטלקית: Cesare Bonesana, marchese di Beccaria), היה משפטן, פילוסוף, כלכלן ואיש ספרות איטלקי, שנמנה עם נציגי עידן הנאורות במילאנו.
בקאריה הדגיש את חשיבות מניעת הפשיעה.
כונה "רוסו של האיטלקים" והיה דמות מכוננת בתולדות המשפט הפלילי, הפנולוגיה והקרימינולוגיה.
נולד במילאנו כבן הבכור במשפחה אריסטוקרטית.
בין השנים 1747–1755 למד במכללה ישועית בעיר פארמה, שם הצטיין בעיקר במתמטיקה.
מאוחר יותר תיאר את החינוך שם כ"קנאי" ומדכא את הרגשות.
מנעוריו הצטייר כבעל מזג משתנה, ככל הנראה ציקלותימי עם תקופות של התלהבות ורוממות רוח ותקופות של דיכאון וחוסר פעילות.
היכרות עם כתביו של מונטסקיה הביאה אותו להתעניין בכלכלה.
ב-1758 סיים לימודיו באוניברסיטת פאביה עם תואר במשפטים - משפט קנוני ומשפט רומי.
מרד באביו וב-1761 נשא לאשה את תרזה די בלסקו, בת 17, ללא הסכמת הוריו.
בתחילת דרכם בני הזוג חיו בעוני.
לאחר מכן, התפשר אביו והסכים לקבל את הכלה הצעירה לחיק משפחתו.
ב-1762 נולדה להם בת, הראשונה מבין שלושת ילדיהם.
בחזרתו למילאנו השתתף בקאריה בחוג האחים הרוזנים פייטרו ואלסנדרו ורי (Verri), כתב מאמרים בכתב העת "Il Caffé" "איל קפה" ("בית הקפה") הבנוי לפי דוגמת העיתון האנגלי "The Spectator" ולקח חלק בהקמת "האקדמיה דיי פוניי" Accademia dei Pugni ("אקדמיית האגרופים") שבה נידונו בוויכוחים, לעיתים סוערים (משם שמה), סוגיות פילוסופיות, פוליטיות וספרותיות.
במיוחד תחת השראתו ובעידוד של אלסנדרו ורי, מגן האסירים, החל בקאריה להתעניין במצב המשפט בארצו.
הוא למד על הגותם של לוק, הלווטיוס, קונדייאק ואחרים.
ואף פרסם מספר מסות בתחום הכלכלה, כולל פמפלט על הרפורמה המוניטרית (1762).
הספר "על פשעים ועל עונשים"
בשנת 1764 פרסם בקארה את הספר הקצר "על פשעים ועל עונשים" ("Dei delitti e delle pene") שבו גינה בחריפות את העינויים ואת עונש המוות כ"ברבריים" אף והגדיר את ההוצאות להורג כ"פשע משפטי".
הספר, שאותו חיבר כשהיה רק בן 26, זכה בהצלחה גדולה בכל אירופה ובפרט בצרפת, שם תורגם ב-1766. בהמשך תורגם לשפות רבות בהן, אנגלית, גרמנית, ספרדית, הולנדית, פולנית.
נהנה מההערכה הנלהבת של הפילוסופים האנציקלופדיסטים, של וולטר ודני דידרו, והוגים אחרים שהחשיבו אותו כיצירת מופת.
ספר זה נחשב הניסוח המתומצת והשיטתי הראשון של עקרונות הענישה הפלילית.
בכך הוא בישר את תורתו של פאול יוהאן אנסלם פון פוירבך, שניסח את העיקרון: nullum crimen, nulla pœna sine lege praevia "אין פשע, אין עונש ללא חוק".
שיקולים רצוניים (תוך הרחקת שיקולים רגשיים ודתיים).
עקרון התועלתנות לפיו מדיניות השלטון צריכה לשאוף אל "הטוב ביותר למרבית האנשים".
התבססות על תורת האמנה החברתית (contractualism) הגורסת כי החברה האנושית מושתתת על אמנה שמטרתה להגן על זכויות הפרט ובו זמנית להבטיח שמירת הסדר והביטחון של חבריה, בקאריה הגדיר את העבירה (delitto) כהפרה של אותה אמנה.
הספר נפתח בהתייחסות לעיקרון הפילוסופי של האמנה החברתית, שפיתחו הוגים כתומאס הובס וז'אן ז'אק רוסו.
ברעיון האמנה החברתית טמונה הנחה שבבסיס הקיום, במצב הטבעי, כל בני האדם הם חופשיים לחלוטין אך חשופים למאבק מתמיד עם בני אדם אחרים ולכוחות האנרכיים של הישרדות בטבע.
מעבר ממצב של חירות מוחלטת למצב של כפיפות לחוק נעשה מתוך הסכמה משותפת, ולכן מתארים אותו ההוגים הקלאסיים כמעין חוזה חברתי.
המוטיבציה המשותפת היא תוצר של הכרה תבונית ביתרונות הגלומים בכפיפות לחוק לצורך השגת ביטחון אישי.
ברעיון זה שלובה גם הנחה בדבר זכויות טבעיות ושוויון בזכויות פוליטיות בין כל בני האדם.
לאחר הצגת רעיון האמנה החברתית עובר בקאריה להגדרת שני הנושאים המרכזיים בספר: הסבר לסיבה או למוטיבציה להתנהגות עבריינית; והתייחסות לתפקידה החברתי החשוב של מערכת ענישה, שמטרתה לווסת ולהפחית את העבריינות.
לדבריו, הגורם לעבריינות נגזר מהטבע האנושי הדוחף למקסום התועלת האישית.
כדי לווסת פיתוי זה יש הכרח ליצור תג עונשי, שיהיה ברור ובעל נראות גבוהה, הפועל באופן חד על החושים.
העונש, או החשש מפניו, נועדו להרתיע ולמתן את הרצון האגואיסטי של הסובייקט להיטיב את מצבו גם באמצעות הפרת החוק.
מכאן מגיע בקאריה למסקנה שמנגנון ענישה פורמלי, במסגרת הדין הפלילי, הוא אמצעי הכרחי להבטחת סדר חברתי, ביטחון ונוחות לכלל האנשים — ולכן מוצדק מבחינה מוסרית.
לאחר שביסס את היסודות המצדיקים את קיומן של מערכת חוקים ושל ענישה, מניח בקאריה יסודות תאורטיים לרעיון שיש להגביל את כוח השלטון.
יסוד ההסכמה, המכונן את האמנה החברתית ואשר יוצר את סמכות הריבון ומעניק לו את כוחו, הוא גם זה שמגביל ותוחם את עוצמתו.
בניגוד להובס, בקאריה טוען שהפרטים מסכימים לעשות רק את הוויתור הקטן ביותר הנדרש כדי להשיג את הביטחון שהם מבקשים לקבל באמצעות יצירת הריבונות.
עיקרון זה מחייב את השלטון להפעיל את סמכויותיו באופן מידתי, הן מבחינת חקיקה והן מבחינת ענישה.
הפעלת כוח מעבר למידה הנדרשת היא בגדר אכזריות לא מוצדקת.
לחברה זכות להגנה עצמית על ידי ענישה ההולמת את העבירה (מידתיות העונש) (proporzionalità) ולפי עקרון האמנה הקובע כי אין לאיש זכות לבעלות על חיי הזולת.
חומרת הענישה צריכה להיות רק במידה שהיא מבטיחה את היעדים של ביטחון וסדר.
מה שמעבר לכך מאפיין את הרודנות.
בקאריה הוא הראשון שדרש את ביטול עונש המוות שלדעתו איננו מונע את הפשעים ואינו מרתיע את הפושעים.
הדגיש את חשיבות מניעת העבריינות, כשהגיע למסקנה שחשובה יותר ודאות העונש (הסיכוי שהעבריין נתפס ויענש) מאשר חומרתו.
(עקרון בו דגל לראשונה האנגלי רוברט פיל).
לדעתו, עונש ההוצאה מחוץ לחברה, אל בית הכלא, קשה יותר מעונש המוות.
הוא הטיל ספק בכוחה של ההוצאה להורג כגורם מחנך ומרתיע.
זאת מפני שזיכרון התמונה הטראומתית, האכזרית, נוטה מסיבות של הגנות פסיכולוגיות להשכח ובעיני הצופים אין קשר ברור בין ההוצאה להורג לזיכרון האשמה, כשהם לא נכחו בדיונים המשפטיים.
בספרו, מתייחס בקאריה לערך החינוכי של העונש, זאת בעקבות השקפתו של תומאזו קמפנלה שנאסר בעצמו לזמן רב וחקר את הכלא מבפנים.
בקאריה מצביע כי בשביל עבריינים קטנים העובדה שהכלא מספק אוכל וקורת גג גורמת לפעמים לאינטרס לבצע עבירות נוספות רק על מנת להיכנס אליו מחדש.
הגורם המרתיע יותר אינו דווקא עוצמת העונש אלא וודאות הענישה.
באקריה העריך כי פשיעה תימנע באופן יעיל יותר באמצעות ודאות הענישה ולא באמצעות רמת החומרה, וכי הוודאות של עונש קטן מותירה רושם גדול יותר מאשר הפחד מעונש חמור יותר, המלווה בתקווה להימלט ממנו.
יעילות העונש קשורה גם לביצועו המהיר, קרוב ככל האפשר בזמן לשעת העבירה.
עונש המוות יכול להתקבל על הדעת רק במקרים שבהם הבריחה מהמאסר מעמידה בסכנה את ביטחון החברה.
הספר "על העבירות ועל העונשים" השפיע רבות על הפילוסוף התועלתני הבריטי ג'רמי בנת'ם ועל תלמידו סמואל רומילי שדגלו בביטול עונש המוות בממלכה המאוחדת.
גם בארצות אחרות, עקרונות הענישה של בקאריה עוררו עניין רב, למשל אצל הקיסרית יקתרינה השנייה אצל קיסר אוסטריה יוזף השני, אצל ג'פרסון וג'ון אדמס ושאר אבות החוקה האמריקאית, והשפיעו על הרפורמות בתחום החוק והמשפט.
הדוכסות הגדולה של טוסקנה תחת שרביטו של פייטרו לאופולדו די לורנה הפכה ב 3 בנובמבר 1788 למדינה הראשונה שביטלה את עונש המוות.
בקאריה צידד בחופש נשיאת נשק, עקרון שהתקבל בברכה בארצות הברית הצעירות.
הוא חשב שאיסור נשיאת הנשק מפלה לרעה ומפקיר את שומרי החוק.
אף על פי ששום דבר ממה שכתב אינו עולה בחשיבות על ספרו "על העבירות ועל העונשים", תרם בקאריה תרומות לא מבוטלות גם בתחומים אחרים, למשל כחלוץ של האנליזות הכלכליות.
עוד בעבודתו מ-1762 על הרפורמה המוניטרית "Del Disordine e dei remedi delle Monete" הראה שערך הסחורות נמצא ביחס הפוך לכמותן ולמספר מוכריהן וביחס ישר לתחרות הקונים, למסים, לכוח העבודה לאמצעי התובלה.
במאמרו מ-1764 "Tentativo analitico sui Contrabbandi" ניתח יחסים בין תעריפים ובין הברחות.
טען שמכסים גבוהים מעלים את התמריץ להבריח סחורות ועל ידי כך מביאים לירידת ההכנסות.
הרצאותיו בבית הספר הפאלאטיני במילאנו, שם כיהן כפרופסור לכלכלה ציבורית ומסחר בשנים 1768–1770, נקבצו בספר שהופיע בשנת 1804, אחרי מותו, תחת הכותרת "יסודות הכלכלה הציבורית" (Elementi di economia pubblica).
בהרצאות אלה שהושפעו על ידי רישאר קנטיון (Cantillon) פיתח מושגים שהקדימו כמה מרעיונותיו של אדם סמית ותומאס מלתוס כמו מושג חלוקת העבודה והיחס בין אספקת המזון והאוכלוסייה.
נכתב רבות על ביקורו של בקאריה בפריז בשנת 1766 שקוצר, ככל הנראה, עקב געגועיו לבית ולאשתו הצעירה.
עזיבתו את פריז בחפזון לאחר שלושה שבועות הביאה לריב עם חברו הטוב פייטרו ורי.
על אף קבלת האורחים הנלהבת לה זכה, היו בין בני שיחו הצרפתיים שהתאכזבו ממנו עקב חוסר הברקתו האינטלקטואלית לכאורה.
ייתכן כי לרושם הזה גרם אופיו הביישני ואולי אף אפיזודה מלנכולית שפגעה בו באותם ימים.
בשנת 1771 מונה על ידי השלטונות האוסטריים חבר במועצה הכלכלית העליונה של מילאנו ונשא בתפקידים ציבוריים עד יום מותו.
לקח חלק פעיל בנקיטת החלטות ורפורמות חשובות בתחום המטבע, יחסי העבודה והחינוך הממלכתי.
ב-1791 השתתף בוועדה לרפורמת קודקס החוקים.
דוח שכתב השפיע על אימוץ שיטת המדידה המטרית בצרפת.
בחייו האישיים התמודד עם בעיות משפחתיות ובריאותיות רבות.
אשתו תרזה נפטרה בשנת 1774 אחרי מחלה ממושכת.
בקאריה התחתן שנית שלושה חודשים לאחר פטירתה.
במשך מספר שנים נאלץ לעמוד במאבקים משפטיים על ירושה שניהלו נגדו שני אחיו ואחותו.
קיבל בשמחה את המהפכה הצרפתית אך התאכזב עמוקות משיטות הטרור של שלטון המהפכנים.
בתו ג'וליה בקאריה הייתה אמו של הסופר אלסנדרו מנצוני.
היו לתורה המשפטית של בקאריה מבקרים בחייו ואחרי מותו, לא רק מצד נציגי הריאקציה הפאודלית מזמנו.
חלק מהביקורות נובעות מנקודות מבט של עידנים מודרניים ואינן לוקחות בחשבון את התקופה שבה חי ופעל.
היו שטענו שהיה "מחבר של ספר אחד" ושתורתו אינה מקורית אלא תמצות של דעות ורעיונות נאורים של האחים ורי והוגים, איטלקים ואחרים.
נטען כי בעת חיבורו את ספרו המפורסם לא היה לו די ניסיון משפטי.
הקפדתו על עקרון ההפרדה בין הרשויות גרמה לכך שלא השאיר מקום לגמישות בעבודת השופטים שהיו אמורים לפי שיטתו לפסוק פסקי דין קבועים לפי חוקים נוקשים בהתאם לסוג העבירות.
התברר מאוחר יותר שיישום עקרונות אלה בתחום הענישה לא היה מעשי והיה צורך להנהיג רפורמות נוספות - למשל שקילת נסיבות מקלות בכל מקרה בהתאם לנסיבות.
בדיעבד טענה אחרת כלפי בקאריה הייתה שלא התייחס מספיק לנושא שיקום העבריינים.
לזכרו אסטרואיד 8935 נקרא בקאריה.
המהדורה האיטלקית של Dei delitti e delle pene (על פשעים ועל עונשים), 1764
צ'זארה בקריה, על פשעים ועל עונשים, תרגמה עתליה זילבר, הוצאת שלם, 2018.
(1804, פורסם לאחר מותו) (Elementi di economia pubblica (יסודות כלכלה ציבורית)
צ'זארה לומברוזו (באיטלקית: Cesare Lombroso, נולד כאזקיה מרקו לומברוזו; 6 בנובמבר 1836 – 19 באוקטובר 1909) היה קרימינולוג יהודי-איטלקי ומייסד האסכולה האיטלקית בקרימינולוגיה.
לומברוזו דחה את ההנחה העומדת ביסוד הקרימינולוגיה הקלאסית של ימיו, שלפיה הפשע הוא נטייה המצויה בטבע האדם.
במקומה הגה תאוריה מורכבת, השואבת אלמנטים מהפיזיונומיה, האאוגניקה, הפסיכיאטריה והדרוויניזם החברתי.
התאוריה של לומברוזו (השייכת כיום לתחום הקרימינולוגיה האנתרופולוגית) טוענת כי הנטייה לפשע היא מורשת וכי מי ש"נולד פושע" ניתן לזיהוי על ידי מאפיינים חיצוניים, שבבסיסם ההנחה כי הנטייה לפשע היא אטביסטית.
התאוריה זכתה בזמנה להצלחה, ובמשך זמן מה היוותה בסיס למחקרים נוספים, ולחקיקה שהתקבלה במדינות שונות שנועדה להגביל ולסמן את הפושעים מטבעם.
הנחות היסוד שלה הם: האדם הוא יצור דטרמיניסטי; העבריין נולד עבריין (עבריינים מלידה) והעבריין סובל מאטביזם.
צ'חאלתָה (בגאורגית: ჩხალთა, באבחזית: Чҳалҭа) הוא כפר באבחזיה גאורגיה והיישוב הגדול ביותר בקודורי עילית ובירת המחוז הגאורגי אבחזיה עילית.
הכפר שוכן על גדות הנהר שנקרא אף הוא באותו שם למרגלות רכס צ'חאלתה.
המעבר היחיד לכפר עובר דרך מערה עמוקה ואפשר לעבור בדרך רק בעזרת סוסים או רכב שטח.
שמונה חודשים במהלך השנה הדרך לכפר מכוסה שלג וניתן להגיע אליה רק בעזרת הליקופטרים.
האזור בכללו הוא אזור רגיש לרעידות אדמה.
רעידת האדמה האחרונה התרחשה ב-16 ביולי 1963 והייתה בגובה 6.4 בסולם ריכטר.
לפני שנכבשה באוגוסט 2008 על ידי הבדלנים האבחזים נשלט אזור עמק קודורי כולו על ידי הממשל הגאורגי כולל הכפר צ'חאלתה.
לאחר משבר קודורי מיולי 2006 פוזרה מיליציית מונאדירה הגאורגית ששלטה באזור והנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, החליט לקרוא לאזור היחיד מאבחזיה שהיה באותה תקופה בשליטה הממשל הגאורגי, אבחזיה עילית.
יתר שיטחי אבחזיה נכבשו על ידי הבדלנים האבחזים במהלך מלחמת אבחזיה, 1992-1993. בספטמבר 2006, הועבר הממשל הגולה של אבחזיה שישב בטביליסי לכפר צ'חאלתה.
אולם מצב זה השתנה עם פלישת רוסיה לקודורי ולמערב גאורגיה, באוגוסט 2008, במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה, כאשר אבחזיה עילית נכבשה על ידי צבא הממשלה הבדלנית של אבחזיה ובכך השלימה את שליטתה המלאה בכל חלקי אבחזיה.
צ'זארה מלדיני (באיטלקית: Cesare Maldini; 5 בפברואר 1932 – 3 באפריל 2016) היה כדורגלן ומאמן כדורגל איטלקי.
מאלדיני העביר את מרבית הקריירה בקבוצת מילאן, איתה זכה בארבע אליפויות איטליה ובגביע אירופה אחד.
בנו, פאולו מלדיני, הוא כדורגלן עבר ומחזיק בשיא ההופעות של כל הזמנים במילאן עימה זכה בשלל תארים, ונכדיו, כריסטיאן ודניאל, משחקים שניהם בקבוצת הנוער של מילאן (כריסטיאן), ובקבוצה הבוגרת של מילאן (דניאל).
מלדיני נולד בטריאסטה, והחל את הקריירה שלו ככדורגלן במועדון המקומי טריאסטינה ב-1952. בשנת 1954 הוא עבר למילאן, במדיה שיחק במשך מרבית הקריירה שלו - 12 שנים.
ב-1973 החל מלדיני לשמש כמאמנה של מילאן, אך כעבור שנה עבר לאמן בקבוצת פוג'ה, ואימן בהמשך גם את קבוצות טרננה קלצ'ו ופארמה.
לאחר מכן מונה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית לתפקיד עוזר המאמן של נבחרת איטליה, והיה חלק מהצוות המקצועי של הנבחרת שזכתה במונדיאל 1982.
ב-1986 מונה מלדיני למאמן הראשי של הנבחרת הצעירה של איטליה, תפקיד בו כיהן במשך כעשור.
באותו טורניר הודחה איטליה ברבע הגמר על ידי צרפת בדו-קרב בעיטות עונשין.
לאחר אותו טורניר סיים מלדיני את תפקידו בהתאחדות האיטלקית.
הוא אימן לתקופה קצרה את מילאן בשנית ב-2001, ותפקידו האחרון כמאמן היה בנבחרת פרגוואי, אותה הצעיד בטורניר מונדיאל 2002.
ב-3 באפריל 2016 הלך מלדיני לעולמו.
היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי: 2016
צ'זרה קלאודיו פראנדלי (באיטלקית: Cesare Claudio Prandelli; נולד ב-19 באוגוסט 1957 באורזינובי, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ומאמן.
כיהן בעבר כמאמנה של נבחרת איטליה.
את קריירת האימון שלו החל פראנדלי בקבוצת הנוער של אטלנטה ב-1990 ואימן אותה במשך שבע שנים.
לאחר מכן אימן במועדונים כמו לצ'ה, ורונה, ונציה ופארמה.
ב-2004 מונה למאמנה של רומא, אך עזב את הקבוצה באותה שנה עקב החמרת מצבה הבריאותי של אשתו.
ב-2005 מונה למאמנה של פיורנטינה ואימן אותה במשך חמש שנים.
בתחילת 2009, קיבל את פרס 'אוסקר דל-קאלצ'ו' על בחירתו למאמן השנה בליגה בעונת 2007/2008.
ב-30 במאי 2010, התאחדות הכדורגל האיטלקית הודיעה כי פראנדלי יהיה מאמנה של ה'אזורי', נבחרת איטליה בכדורגל, אחרי מונדיאל 2010. תחת הדרכתו הגיעה איטליה לגמר יורו 2012 ולמונדיאל 2014, שם הודחה בשלב הבתים.
פראנדלי התפטר מאימון הנבחרת מספר שעות לאחר ההדחה.
ב-5 ביולי מונה למאמן גלאטסראיי הטורקית.
ב-27 בנובמבר 2014 פוטר בשל חוסר הצלחתו בקבוצה.
ב-28 בספטמבר 2016 מונה למאמן ולנסיה.
ב-30 בדצמבר התפטר מתפקידו לאחר עשרה משחקים.
ב-21 בינואר 2018 פוטר מתפקידו.
ב-9 בנובמבר 2020 חזר פרנדאלי לאימון פיורנטינה.
ב-23 במרץ 2021 התפטר מאימון הקבוצה.
צ'ורטקוב (באוקראינית: Чортків, צ'ורטקיב, ברוסית: Чортков; בפולנית: Czortków, ביידיש: טשאָרטקאָוו) היא עיר במחוז טרנופול במערב אוקראינה, המשמשת כמרכז מינהלי ומסחרי של מחוז צ'ורטקוב.
בעבר השתייכה צ'ורטקוב לחבלי פודוליה וגליציה המזרחית.
העיר צ'ורטקוב שוכנת בבקעה עמוקה על גדות נהר סרט ונחשבת לעיר הראשית בחבל פודוליה.
תיעוד היסטורי ראשון ביחס לצ'ורטקוב נמצא בכתב-הכנעה משנת 1437 שניתן למלך פולין, ולדיסלב יגיילו, מאת אצילי הערים באזור, ובו נזכר גם בעל כפר בשם צ'רטקובסקי.
ב-1522 קיבל בעל האחוזה בשם צ'רטקובסקי אישור מזיגמונד הראשון, מלך פולין לייסד עיר ולקרוא אותה בשם צ'ורטקוב.
מאז נמכרה העיר ונקנתה על ידי משפחות שונות לבסוף נרכשה בידי משפחת פוטוצקי ששלוחותיה השונות שלטו כמעט בכל הערים והאחוזות ברוסיה, פודוליה ואוקראינה.
מראשית היווסדה סבלה צ'ורטקוב מהתקפות הטטרים שהחריבו אותה ולקחו את תושביה בשבי.
ב-1672 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית, ורק ב-1699, כתוצאה מהסכם קרלוביץ וחזרת חבל פודוליה לשלטון פולין, שבה צ'ורטקוב לרשות משפחת פוטוצקי.
לאחר החלוקה הראשונה של פולין ב-1772 עברה צ'ורטקוב לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הייתה צ'ורטקוב תחת שלטון הרוסים, ולאחר המלחמה ב-1918, הפכה, יחד עם כל חבל גליציה, לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-17 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פלש הצבא האדום לצ'ורטקוב בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
העיר הייתה תחת שליטת ברית המועצות עד ליוני 1941, אז כבש הצבא הגרמני את צ'ורטקוב מידי הרוסים.
לאחר המלחמה חזרה צ'ורטקוב לשליטת ברית המועצות.
רוב האוכלוסייה הפולנית עזבה את העיר ועברה לתחומי פולין.
ב-1991, בעקבות התפרקות ברית המועצות, זכתה אוקראינה לעצמאות, וצ'ורטקוב היא חלק מאוקראינה העצמאית.
צ'ורטקוב משמשת מרכז מינהלי ומסחרי של המחוז וקיימים בה כמה מפעלים תעשייתיים.
אתרי התיירות בעיר הם המבצר העתיק מהמאה ה-17 וכנסיית העץ מהמאה ה-17 וה-18. בנוסף פועל בעיר מוזיאון היסטורי.
במשך מאות שנים ישבו יהודים בצ'ורטקוב.
תיעוד קורותיהם משקף במידה רבה את חייהן של קהילות יהודיות רבות באזור.
לראשונה מוזכרים יהודים החיים בצ'ורטקוב בשנת 1616, 94 שנה לאחר היווסדה של העיר, אולם על פי ד"ר אפרים זוננשיין יש להניח שיהודים גרו במקום שנים רבות קודם לכן.
מספר השו"ת "משאת בנימין" שחיבר הרב בנימין סלניק מפודהייצה עולה, כי באותה תקופה עסקו יהודי צ'ורטקוב כמו שאר יהודי הערים בסביבה במסחר ביין ולשם כך נהגו לנסוע לארצות ולאכיה בשיירות ובעגלות רבות כדי להביא חביות יין.
בבית הקברות הישן קיימות מצבות מלפני שנת ת"ח (1648).
כיתר קהילות פודוליה, חרבה גם קהילת צ'ורטקוב במהלך גזירות ת"ח ות"ט.
עדויות מתקופה זו מספרות כי היהודים סבלו לא רק מהקוזאקים אלא גם מאדוני העיר הפולנים שחשדו בהם בשיתוף פעולה עם הקוזאקים.
בשנת תס"ה (1705) פנה שר העיר ליהודים וביקש שישובו לצ'ורטקוב, אך נראה שבודדים התיישבו בעיר כבר לפני הפניה הרשמית.
צו המסדיר את זכויותיהם וחובותיהם של יהודי העיר ביחס למושל העיר ניתן בשנת תפ"ב (1722).
בראש הקהילה עמדו הרב ופרנסי הקהילה, ואף שהייתה נחשבת לקהילה עצמאית, היא נשמעה להוראות מקהילת לבוב.
בשנת תפ"ו (1726) התמנה לרב הקהילה הרב צבי הירש הלוי הורוביץ, בנו של ר' מאיר הלוי הורביץ מטיקטין ממשפחת רבנים ידועה ומגדולי הרבנים בפודוליה בעת ההיא, שהניח את היסודות הדתיים של הקהילה.
שני בניו, הרב פנחס ורבי שמואל (שמעלקא) היו מגדולי תנועת החסידות במאה ה-18. בתקופת הנהגתו של הרב צבי הורוביץ התפשטה בפודוליה תנועתו של יעקב פרנק, אולם נראה שבשל מעמדו והשפעתו של הרב הורוביץ השפעתה על קהילת צ'ורטקוב הייתה מועטת.
בדמותו של הרב הורוביץ נקשרו אגדות וסיפורי מעשיות, בהם הוא תואר כצדיק וקדוש.
אגדה מפורסמת קושרת את עושרה של משפחת רוטשילד, בברכה שקיבל מאיר-אנשיל אבי השושלת מפי הרב הורביץ.
על שמו נקרא אחד מבתי הכנסת של הקהילה, "בית המדרש של רבי הירשלי".
מספר בתי היהודים בצ'ורטקוב בשנת 1722 היה 110, לעומת 142 בתי הנוצרים.
בשנת 1765, גרו בעיר 812 יהודים בנוסף ל-56 שהתגוררו בכפרי הסביבה.
ב-1797 היו בצ'ורטקוב 121 בתים של יהודים ו-232 בתים של נוצרים.
ב-1865 רכש רבי דוד משה פרידמן, בנו של רבי ישראל מרוז'ין, טירה בעיר והפך אותה למרכז החצר החסידית שהקים, "חסידות צ'ורטקוב".
הקמת החצר שנחשבה כאחת החצרות החסידיות הגדולות והמרכזיות, הביאה לפרסומה של העיר בקרב יהדות מזרח אירופה כולה.
לאחר פטירתו של רבי דוד משה פרידמן ב-1903 החליף אותו בנו רבי ישראל מצ'ורטקוב שהיה מחשובי האדמו"רים של יהדות פולין קודם השואה וממנהיגיה של תנועת אגודת ישראל.
כמו רבים אחרים הוא נאלץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה לעבור לווינה, אולם הוא נהג לשהות בתקופות החגים בצ'ורטקוב.
הקמת החצר החסידית בצ'ורטקוב לוותה בהתנגדות מצד רב העיר, הרב ישעיה מאיר שפירא וחסידיו, שנבעה מסיבות מגוונות ונמשכה לאורך שנים ארוכות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה צ'ורטקוב מרכז לפעילות ציונית ותרבותית ענפה אשר התקיימה לצד מוסדות הקהילה המסורתיים.
הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-6 ביולי 1941, החלו אלו בביצוע מעשי רצח ביהודיה, וב-10 בחודש רצחו אוקראינים מקומיים כ-300 מיהודי העיר.
ב-28 ביולי רצחו שוטרים גרמנים כ-150 יהודים נוספים מהעיר ביער סמוך.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, גיוס לעבודות כפייה והחרמת רכוש.
ב-12 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-200 משכילים יהודים מהעיר, ובהם חלק מחברי היודנרט שאך מונה בעיר.
יודנרט חדש שמונה בעיר נצטווה לספק לגרמנים מאות עובדי כפייה יהודים לעבודות פרך, בהן רבים מתו.
בראשית אפריל 1942 רוכזו יהודי העיר וסביבתה בגטו צפוף שהוקם בה, בו מתו רבים מהם כתוצאה מתנאי המחיה הקשים.
ביוני 1942 נרצחו כמה מאות מיהודי הגטו.
ב-27 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה גדולה, בה רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-600 ילדים, קשישים וחולים יהודים בשטח הגטו, ושילחו כ-2,500 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר מכן, צמצמו הגרמנים את שטח הגטו, הקיפו אותו בגדר תיל, וסגרו את שעריו.
בתקופה זו החלו לפעול בגטו מספר קבוצות מחתרת, אשר רוב חבריהן נלכדו ונורו.
ב-5 באוקטובר 1942 נערכה בגטו אקציה נוספת, בה שולחו כ-500 איש נוספים לבלז'ץ.
ב-23 ביוני 1943 רצחו הגרמנים כ-500 עד 700 יהודים נוספים מהגטו ביער סמוך, ובספטמבר 1943 חוסל סופית הגטו בעיר, תוך הצתת בתיו.
לאחר מכן הוכרזה העיר רשמית כ"נקייה מיהודים".
ספר יזכור להנצחת קהילת צ'ורטקוב יצא לאור בשנת 1967 בעריכת ד"ר ישעיהו אוסטרידן, והוא כולל מידע רב על העיר ועל הקהילה היהודית, מוסדותיה ואנשיה לאורך הדורות.
חלק מהמאמרים בספר נכתבו ביידיש ובסופו קיים גם מדור באנגלית.
בפתח הספר מובא חיבורו של הרב ד"ר אפרים זוננשיין המתאר את קורות הקהילה כפי שתועדו בפנקס הקהילה החל משנת תצ"ח.
חיבורו של זוננשיין התפרסם לראשונה ב-1939 בוורשה וצורפה אליו הקדמה מאת פרופ' מאיר בלבן.
צ'ורוס הוא מאכל מתוק העשוי מרצועות של בלילה מתוקה המטוגנת בשמן עמוק.
המאכל פופולרי בספרד, פורטוגל, הפיליפינים, אמריקה הלטינית, ארצות הברית, צרפת ואיטליה.
מקובל לאכול את הצ'ורוס לארוחת בוקר ולטבול אותם בשוקולטה חמה.
להכנת צ'ורוס מוזלפת הבלילה עם מזלף בצורת כוכב היישר אל תוך סיר בו שמן רותח, לטיגון קצר של מספר דקות, עד הזהבה.
בדרך כלל מקובל לאכול את הצ'ורוס מייד לאחר הכנתם כדי שלא יאבדו את פריכותם.
כיוון שרצועות הצ'ורוס חלולות, יש הממלאים אותן בריבת חלב.
לעיתים מפזרים עליהן אבקת סוכר או סוכר קינמון או מזליפים עליהם שוקולד, סירופ מייפל או ריבת חלב.
צ'ורוס הן מאכל נפוץ בירידים, קרנבלים ופארקי שעשועים.
צ'זרה קרדיני (באיטלקית: Cesare Cardini; 24 בפברואר 1896 – 3 בנובמבר 1956) היה שף ובעל מלון אמריקאי ממוצא איטלקי.
קרדיני נודע כממציא המאכל סלט קיסר, הקרוי על שמו.
קרדיני נולד בסמוך לאגם מג'ורה שבצפון איטליה.
לקרדיני היו שני אחים ושתי אחיות.
בעוד שהאחיות נותרו באיטליה שלושת האחים היגרו לאמריקה ופתחו מסעדה במקסיקו סיטי.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 היגר צ'זרה לארצות הברית ופתח מסעדה בסקרמנטו שבקליפורניה, לאחר מכן עבר לסן דייגו ופתח בה מסעדה.
במקביל פתח בטיחואנה שבמקסיקו מסעדה ומלון, וזאת על מנת שלא להיות מוגבל בשל האיסור על מכירת אלכוהול בארצות הברית בשנים אלו.
בשנת 1929 פתח בהוליווד מסעדה ומלון הקרויים על שמו.
קרדיני נשא לאישה את אקמיל ונולדה להם בת – רוזה מריה קרדיני (1928–2003).
בשנת 1935 עברה המשפחה ללוס אנג'לס.
המאכל סלט קיסר אותו המציא קרדיני, זכה להצלחה רבה בהוליווד ובהמשך ברחבי ארצות הברית.
קרדיני נפטר ב-3 בנובמבר 1956 בלוס אנג'לס בעקבות שבץ מוחי, ונקבר בבית הקברות אינגלווד.
צֶ'זֶנָה (באיטלקית: Cesena) היא עיר וקומונה (מועצה מקומית) במחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה, מדרום לרוונה וממערב לרימיני, על נהר סאביו.
זו אחת משתי הערים בראשיות בנפת פורלי-צ'זנה.
היא שוכנת לרגלי האפנינים, כ-15 קילומטרים מן הים האדריאטי.
צ'זנה הייתה בראשיתה עיר אומברית או אטרוסקית, ונקראה קַייסֶנָה (Caesena).
אחרי תקופה קצרה תחת שלטון גאלי, היא נכבשה בידי הרומאים במאה השלישית לפני הספירה.
היא שימשה כמושבו של חיל מצב רומי בגלל מיקומה האסטרטגי, ונחרבה בקרבות בין גאיוס מריוס ללוקיוס קורנליוס סולה.
פליניוס הזקן מזכיר את היינות המקומיים כטובים ביותר.
צ'זנה הייתה על הגבול בין אקסארכיית רוונה ובין הלומברדים.
היא ניתנה על ידי כובשיה הפרנקים במתנה למדינת האפיפיור בשנת 754, ועברה פעם אחר פעם מרשותם של האפיפיורים לרשות בישופות רוונה.
לתקופה קצרה (1183–1198) הייתה צ'זנה עיר מדינה עצמאית.
לאחר מכן הייתה במשך תקופה ארוכה מושא לסכסוך בין האפיפיורים לבין קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
אחרי תקופה קצרה שבה נשלטה על ידי בית אוֹרְדֶלָאפִי מפורלי, נכבשה שנית באכזריות על ידי חילות האפיפיור, לאחר מצור ארוך.
ב-1377 התקוממה העיר שנית במסגרת מלחמת שמונת הקדושים.
הפעם נכבשה העיר על ידי כוחותיו של רובר, קרדינל ז'נבה (מאוחר יותר האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי), שפעל עדיין כשליחו של האפיפיור גרגוריוס האחד עשר.
רובר היה אחראי לרציחתם של בין 2500 ל-5000 אזרחים, מעשה שקיבל את השם "מרחץ-הדמים של צ'זנה".
כעבור שנה ניתנה העיר לגאלֵאוֹטוֹ הראשון מאלאטסטה.
בין השנים 1379 ל-1465 התאוששה העיר ושגשגה בשלטון בית מאלאטסטה, שבנו מחדש את המבצר (Rocca Malatestiana) המשקיף על העיר.
ספריית מלאטסטיאנה, שנבנתה ליד המבצר על ידי מלאטסטה נובלו (1429), נחשבת לדוגמה משובחת של ספרייה רנסאנסית, ויש בה כתבי-יד יקרי ערך.
אחרי מותו של נובלו (1465) חזרה צ'זנה לשלטון מדינת האפיפיור, אבל נכבשה שנית על ידי שליט מקומי, צ'זרה בורג'ה, בשנת 1500, ונעשתה לבירת הדוכסות שלו, שהייתה חזקה מאוד אך לא החזיקה מעמד זמן רב.
בשנת 1535 יצא ממנה דוד די רוסי, סוחר וחבר הקהילה היהודית, אל ארץ ישראל.
לאחר מכן הפכה צ'זנה לעיר משנית בחשיבותה במדינת האפיפיור.
האפיפיורים פיוס השישי ופיוס השביעי נולדו בעיר, וכמו כן שימש פיוס השמיני כבישוף העיר, מה שהעניק לה את הכינוי "עיר שלושת האפיפיורים".
במהלך מלחמות נפוליאון איבדה העיר רבים ממנזריה וכנסיותיה.
כמה מאזרחיה מילאו תפקידים חשובים בעת איחוד איטליה במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה.
במלחמת העולם השנייה הייתה צ'זנה ליד הקו הגותי (חזית קרבות מרכזית באיטליה) וספגה הפצצות רבות.
ב-1992 הפכה העיר לבירה-במשותף של הנפה, נוסף לעיר פורלי.
כיום, עיקר פרנסתה של העיר על התיירות.
במהלך 2015 עלתה העיר למודעות בינלאומית בזכות וידאוקליפ שצולם בפאתי העיר, ובו השתתפו 1000 איש (כנגנים וזמרים) בביצוע משותף של השיר Learn to fly של להקת ה-Foo fighters, בניסיון לשכנע את חברי הלהקה לבוא ולהופיע בצ'זנה.
הווידאו צבר עשרות מיליוני צפיות באתר YouTube, ובעקבותיו הלהקה אכן הגיעה והופיעה בצ'זנה בסיום סיבוב ההופעות שבא לאחר מכן.
צ'וֹשוּ (ביפנית: 長州藩) היה האן פאודלי בתקופת אדו, במקום בו שוכן היום מחוז ימאגוצ'י.
ההאן מילא תפקיד חושב בהדחת שוגונות טוקוגאווה בסוף תקופת אדו, ותושבי ההאן היו ממובילי רסטורציית מייג'י.
שליטי האן צ'ושו היה צאצאיו של המצביא מתקופת סנגוקו מוטונארי מורי.
לאחר מותו התמנה נכדו, טרומוטו מורי, לדאימיו של ההאן ובא בברית עם טויוטומי הידיושי, ברית שהתבררה בהמשך כטעות.
לאחר שהביס טוקוגאווה איאיאסו את צבאו של טויוטומי בקרב סקיגהארה ב-1600 נאלץ מורי לעזוב את מקום מושבה המסורתי של משפחתו באקי ולעבור למחוז נאגטו (שהיה ידוע גם כצ'ושו) ולוותר על רבים מנכסיו.
שבט מורי ראה בגזירה זו בגידה בשבט, ומנקודה זו ואילך מיצב עצמו האן צ'ושו כגורם אנטי-טוקוגאווה.
עמדה זו השתרשה במסורת ההאן, ובפגישות ראש השנה החדשה נהגו נציגי ההאן לשאול את הדאימיו האם הגיעה העת להדחת השוגונות, והוא נהג לדחות את ההצעה בטענה שהממשל עדיין חזק.
מסורת זו הפכה למציאות 260 מאוחר יותר כשחבר ההאן להאן סצומה ולחברי אצולה במטרה להדיח את השוגון.
הם הובילו את המאבק כנגד צבאות השוגון-לשעבר במלחמת בושין, הביסו אותם והשיבו את השלטון לקיסר.
בזכות ברית זו בין שני ההאן, נהנו ילידי המחוזות מהשפעה פוליטית וחברתית בתקופת מייג'י, ובנוסף, היוו צבאות צ'ושו וסצומה את השלד עליו נבנה הצבא היפני הקיסרי.
בירת ההאן הייתה העיר האגי, והשליטה עליו נותרה בידי שבט מורי במהלך תקופת אדו.
הדאימיו מינה קבוצת יועצים, קָרוֹ (家老), שישבה באדו ותיווכה בין ההאן לממשלה.
בצ'ושו התחלקו תוארי הקרו לשני סוגים: תואר קרו העובר בירושה במשפחה, וקרו לכל ימי חייו של היועץ, אך לא עובר בירושה.
המשפחות שקיבלו את התואר בירושה היו לרוב ענפים שונים של שבט מורי או צאצאים של המצביאים והיועצים הקרובים ביותר של מוטונארי מורי.
הקרו מן הסוג השני היו סמוראים מדרג נמוך או בינוני שהוכיחו עצמם בתחום הכלכלי והפוליטי, ואת התואר קיבלו מידי הדאימיו.
צֶ'זָארֶה בּוּרָלִי-פוֹרְטִי (באיטלקית: Cesare Burali-Forti; 23 באוגוסט 1861, ארצו, איטליה – 21 בינואר 1931, טורינו, איטליה) היה מתמטיקאי איטלקי.
בורלי-פורטי נולד בעיר ארצו ולמד באוניברסיטת פיזה עד 1884. מייד לאחר מכן לימד בבית ספר.
בשנת 1887 עבר לטורינו, שם התמנה למורה באקדמיה צבאית.
בורלי-פורטי לימד שם גאומטריה פרויקטיבית עד סוף ימי חייו.
בעקבות תמיכתו הנלהבת בשימוש בווקטורים לא הוצעה לו משרת הוראה באוניברסיטה.
באותם הימים השימוש בווקטורים עורר התנגדות רבה.
לרוע מזלו, דעות אלו היו מקובלות ביותר אצל ועדת הדוקטורט שלו והוא נכשל בקבלת התואר ולא ניסה להשיג אותו שוב.
בין השנים 1893 ועד ל 1894 הוא נתן הרצאות בלתי רשמיות בלוגיקה מתמטית באוניברסיטת טורינו.
לאחר הקורס הרצאותיו נאספו לספר ובורלי-פורטי הציג עותק שלו לאקדמיה למדע של טורינו ביוני 1894.
בורלי-פורטי היה לעוזרו של המתמטיקאי ג'וזפה פאנו בטורינו מ-1894 ועד ל-1896. בזמן הזה הוא ניסח את הפרדוקס של בורלי-פורטי אותו הציג בשנת 1897.
הכנס המתמטי הראשון התקיים בציריך מה-9 באוגוסט ועד ל-11 באוגוסט 1897. בורלי-פורטי השתתף בכנס והציג את המאמר The postulates for the geometry of Euclid and of Lobachevsky.
בורלי-פורטי היה מתמטיקאי פורה ופרסם למעלה מ-200 מאמרים, ומלבד זאת התעניין מאוד בהוראת מתמטיקה.
הוא הצטרף לאגודת מת'סיס בין השנים 1897–1898.
אסוצ'יאציונה קלאצ'יו צ'זנה (באיטלקית: Associazione Calcio Cesena), הידוע בשם המקוצר צ'זנה, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר צ'זנה.
המועדון הוקם בשנת 1940 ועלה לראשונה לליגה א' בשנת 1973. מאז, המועדון שיחק בליגה א' במשך 11 עונות, כאשר ההישג הגבוה שלו היה בשנת 1976, כאשר סיים במקום השישי.
המועדון הוקם בשנת 1940 ועלה לליגה ב' בשנת 1968 ובשנת 1973 עלה לליגה א'.
בעונה הראשונה בליגה א', המועדון הסיים במקום ה-11, וגם בעונה השנייה.
בעונת , צ'זנה סיים במקום השישי והבטיח לעצמו מקום במסגרת גביע אופ"א בעונת .
בסיבוב הראשון בגביע אופ"א הפסידה לקבוצת פ.צ.
מגדבורג ממזרח גרמניה והודחה מהטורניר.
בעונה הבאה ירדה צ'זנה בחזרה לליגה ב'.
העלייה השנייה לליגה א' הייתה בשנת 1981, אז סיים המועדון במקום העשירי.
כעבור שנתיים, ירד המועדון ליגה שוב ונשאר בליגה ב' במשך ארבע שנים.
לאחר שניצחו בפלייאוף, המועדון עלה שוב לליגה א' בעונת ונשאר בליגה למשך ארבע שנים נוספות.
בשנת 1991 הקבוצה שוב ירדה שוב ליגה .
בשנת 1994 לא הצליח המועדון לחזור לליגה א'.
הפסד זה השפיע על הקבוצה, שירדה ליגה נוספת, הפעם לליגה השלישית, בשנת 1997.
בעונת 2009/2010 חזרה צ'זנה לליגה א', ובתום העונה השנייה ירדה חזרה לליגה ב'.
בעונת 2013/2014 חזרה צ'זנה לליגה א' אך כעבור עונה אחת שוב ירדה לליגה ב'.
צ'ושירו הייאשי (ביפנית: 林 忠四郎; 25 ביולי 1920 - 28 בפברואר 2010) היה אסטרופיזיקאי יפני.
מסלול הייאשי בדיאגרמת HR וגבול הייאשי קרויים על שמו.
צ'ושירו הייאשי נולד בקיוטו ב-1920 וקיבל תואר ראשון באוניברסיטת טוקיו ב-1942. החל מ-1945 עבד באוניברסיטה זו תחת הנחייתו של הידקי יוקאווה, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1949. באותה השנה הייאשי השלים את הדוקטורט וב-1954 קיבל דרגת פרופסור.
תחום מחקרו העיקרי של הייאשי היה אסטרופיזיקה תאורטית וקוסמולוגיה, העבודה המפורסמת ביותר היא פיתוח מתמטי של מסלול התפתחות של קדם-כוכב בדיאגרמת HR, שלימים נקרא על שמו - מסלול הייאשי.
עבודה מפורסמת נוספת הייתה מציאת רדיוס מקסימלי של כוכב עבור מסה נתונה, הנקרא גם כן על שמו - גבול הייאשי.
בנוסף, חקר הייאשי התפתחות כוכבים בשלבים צעירים וננסים חומים ותרם את חלקו לפיתוח מודל הנוקליאוסינתזה (יצירת יסודות) במפץ הגדול, שהרחיב את המאמר המפורסם אלפר-בתא-גאמוב .
זוכה מדליית אדינגטון לשנת 1970, פרס קיוטו לשנת 1995 ומדליית ברוס בשנת 2004.
צ'ורנומורסק (באוקראינית: Чорномо́рськ) היא עיר במרכז מחוז אודסה שבדרום אוקראינה, כעשרים קילומטרים דרומית לעיר אודסה.
היא שוכנת לחופי הים השחור.
באזור בו שוכנת העיר היו כפרים קטנים שראשיתם במאה ה-18. בשנת 1950 בנו הסובייטים מפעל צבאי במקום, ובשנת 1952 הוגדרה כעיר.
שם העיר, איליצ'יבסק, ניתן לה על שם ולדימיר איליץ' לנין, מייסד ברית המועצות.
העיר היא עיר מתוכננת שנבנתה על מנת לשמש בסיס לחברת הספנות "Black Sea Shipping Company", אז חברת הספנות הגדולה בעולם.
ב־2016 הראדה העליונה של אוקראינה שינתה את שם העיר לצ'ורנומרסק, על שם הים השחור, במסגרת שינוי כל שמות המקומות באוקראינה שנקראו על שם אישים ואירועים קומוניסטיים.
הנמל הימי בעיר, שהוא אחד הנמלים החדשים בים השחור, נבנה בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים בתקופת אוקראינה הסובייטית.
אל הנמל מגיעה מסילת רכבת המקשרת אותו לקייב, מינסק, וילנה וקלייפדה.
בנמל פועלים קווי מעבורת בינלאומיים לורנה שבבולגריה, ופותי ובתומי שבגאורגיה.
צ'זארה בּוֹבֿוֹ (באיטלקית: Cesare Bovo; נולד ב-14 בינואר 1983) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם.