tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, שיטה זו דורשת זיכרון משל עצמה ומעצם כך לוקחת משאבי זיכרון מלכתחילה (שאותם היא מנסה לחסוך).
בנוסף לכך היא גם עלולה להתחרות עם התוכנה, לה היא מנסה לעזור בניהול הזיכרון, על זמן ריצה על המעבד.
זיכרון וירטואלי היא שיטה להפרדה בין ארגון הזיכרון, לחומרה פיזית (זיכרון פיזי).
אפליקציות ותוכנות פועלות ומשתמשות בזיכרון בעזרת כתובות זיכרון וירטואליות.
כל ניסיון של האפליקציה לגשת לכתובת זיכרון וירטואלית ספציפית גורמת למעבד לתרגם את כתובת הזיכרון הווירטואלית לכתובת זיכרון פיזית ממשית.
בצורה זו מערכת ההפעלה מגבילה את האופן שבו תהליך כלשהו יכול לגשת לזיכרון.
תכונה זו, הנקראת הגנת זיכרון, מונעת מתהליך לקרוא או לכתוב לזיכרון אשר אינה הוקצה עבורו, ובכך למנוע מקוד זדוני או לא תקין בתוכנית אחת להפריע לפעולתה התקינה של תוכנית אחרת.
על אף שבאופן רגיל הזיכרון אשר מוקצה לתהליכים ספציפיים בדרך כלל מבודד, תהליכים לעיתים זקוקים ליכולת לשתף מידע ביניהם.
זיכרון משותף הוא אחת הטכניקות המהירות יותר עבור תקשורת בין תהליכים.
זיכרון לרוב מסווג על ידי קצב הגישה אליו, לשתי קטגוריות - אחסון ראשי ואחסון המשני.
מערכות ניהול זיכרון, בנוסף לפעולות אחרות, גם מטפלות בהעברת מידע בין שתי רמות זיכרון אלו.
ניהול זיכרון במערכות OS/360 ובמערכות מבוססות בהמשך
מערכת IBM/360 לא תומכת בזיכרון וירטואלי.
בידוד זיכרון בין תהליכים מושג לעיתים בעזרת שימוש במפתחות הגנה, המקצים מקום אחסון ומפתח שונה עבור כל תהליך, כאשר המקום 0 מוקצה לתהליך המשגיח על המערכת ולשאר התהליכים נשארים המפתחות 1–15. התהליך המשגיח הוא האחראי על ניהול הזיכרון של כל שאר התהליכים במערכת.
תהליך יכול לבקש זיכרון בעזרת שימוש במאקרו GETMAIN, ולשחרר אותו בעזרת שימוש במאקרו FREEMAIN.
אלו מביאים לקריאה לתהליך המשגיח (SVC) אשר מבצע את הפעולה.
פרטי המימוש המדויקים משתנים כתלות באופן יצירת המערכת, למשל PCP, MFT, MVT (כולן מערכות מבוססות OS/360).
במערכת OS/360 MVT, הקצאת משנה בתוך אזור תהליך או אזור תור המערכת (SQA) מבוססת על בריכות משניות, אזורים שהם מכפלות של 2KB בגודלן – גודל אזור בריכת משנה המוגן על ידי מפתח הגנה.
בריכות משנה ממוספרות מ-0 עד 255. בתוך אזור, לבריכות משנה מוקצת הגנת האחסון של התהליך או המפתח של המשגיח, מפתח 0. בריכות משנה 0–127 מקבלות את מפתח ההגנה של התהליך.
בתחילה, רק בריכת משנה אפס נוצרת, וכל בקשות אחסון על ידי המשתמש נענות על ידי בריכת משנה 0, אלא אם כן מצוין מספר בריכת משנה אחרת בבקשת הזיכרון.
בריכות משנה 250–255 נוצרות בעזרת בקשות זיכרון על ידי המשגיח אך מטעם התהליך.
לרוב הבקשות הללו מוקצה מפתח 0, על אף שחלק מקבלות את המפתח של התהליך.
מספרי בריכות המשנה רלוונטיות גם בMFT, אך שם הפרטים הרבה יותר פשוטים.
MFT משתמש במחיצות קבועות אשר ניתנות להגדרה מחדש על ידי המפעיל, במקום אזורים דינמיים, ולPCP יש בכלל רק מחיצה אחת.
כל בריכת משנה ממופה על ידי רשימה של בלוקי שליטה המזהים בלוקי זיכרון מוקצים ופנויים בתוך בריכת המשנה.
זיכרון מוקצה על ידי מציאת אזור פנוי בגודל מספק, או על ידי הקצאת בלוקים נוספים בתוך בריכת המשנה, לכל היותר עד לגודל אזור התהליך הכולל.
אפשרי לפנות את כל או חלק מאזור זיכרון מוקצה.
הפרטים במימוש של OS/SV1 דומים לאלו של MFT ושל MVT; הפרטים עבור OS/VS2 זהים לאלו של MFT, מלבד העובדה שגודל דף זיכרון הוא 4KB.
עבור OS/VS1 וגם עבור OS/VS2 אזור תור המערכת המשותף (SQA) לא ניתן לחלוקה לדפי זיכרון.
ב-MVS, מרחב הכתובות כולל אזור משותף נוסף אשר ניתן חלוקה לדפי זיכרון, אשר נקרא אזור האחסון המשותף (CSA), וכן אזור פרטי נוסף, אזור התהליך של המערכת (SWA).
כמו כן, מפתחות הזיכרון 0–7 כולם שמורים לשימוש של קוד בעל הרשאות גבוהות.
ניהול גרסאות תוכנה הוא תהליך של הקצאת שמות גרסאות ייחודיים או מספרי גרסאות ייחודיים למצבים ייחודיים של תוכנת מחשב.
בתוך קטגוריית מספרי גרסה נתונה (למשל, עיקרית או מינורית), מספרים אלה מוקצים בדרך כלל בסדר הולך וגדל ומרמזים על פיתוחים חדשים בתוכנה.
ברמה מפורטת יותר, בקרת גרסאות משמשת למעקב אחר גרסאות מידע שונות בהדרגה, בין אם מידע זה הוא תוכנת מחשב ובין אם לאו, על מנת להיות מסוגלים לבטל שינויים ולחזור למצב קודם.
לעיתים קרובות עוקבים אחר תוכנות מחשב מודרניות באמצעות שתי שיטות שונות של ניהול גרסאות תוכנה: מספר גרסה פנימי שעשוי להיות מוגדל פעמים רבות ביום אחד, כגון מספר ממערכת בקרת גרסאות, וגרסת מהדורה שבדרך כלל משתנה בתדירות נמוכה יותר, כגון ניהול גרסאות סמנטיות או שם קוד של פרויקט.
מספרי קבצים שימשו במיוחד במינהל הציבורי, כמו גם בחברות, לזיהוי ייחודי של קבצים או תיקיות.
עבור קובצי מחשב נוהג זה הוצג לראשונה עם מערכת הקבצים ITS של MIT, מאוחר יותר מערכת הקבצים TENEX עבור PDP-10 בשנת 1972.
מאוחר יותר נוספו רשימות של קבצים כולל גרסאותיהם והתלות ביניהם.
הפצות לינוקס כמו Debian, עם ה-dpkg שלה, יצרו בשלב מוקדם תוכנה לניהול חבילות שיכולה לפתור תלויות בין החבילות שלהן.
הניסיון הראשון של דביאן היה שחבילה הכירה חבילות אחרות התלויות בה.
משנת 1994 הרעיון הזה שונה, כך שחבילה צריכה לדעת בעצמה את החבילות שהיא צריכה.
בעת התקנת חבילה, נעשה שימוש בפענוח תלויות כדי לחשב אוטומטית מהן החבילות הדרושות, ולהתקין גם אותן עם החבילה הרצויה.
כדי להקל על השדרוגים, נעשה שימוש בגרסאות מינימום של חבילות.
לפיכך, שיטת המספור הייתה צריכה לדעת איזו גרסה חדשה יותר מהגרסה הנדרשת.
נוצרו מגוון שיטות מספור גרסאות כדי לעקוב אחר גרסאות שונות של תוכנה.
נוכחותם של מחשבים בכל מקום הובילה לשימוש בשיטות אלה בהקשרים מחוץ למחשוב.
בשיטות ניהול גרסאות מבוססות רצף, לכל מהדורת תוכנה מוקצה מזהה ייחודי המורכב מרצף אחד או יותר של מספרים או אותיות.
זהו הדבר היחיד המשותף; קיימות שיטות שונות מאוד בנוגע למספר הרצפים, ייחוס המשמעות לרצפים השונים והאמצעים להגדלת הרצפים.
בחלק מהשיטות, משתמשים במזהים מבוססי רצף כדי להעביר את המשמעותיות של שינויים בין מהדורות.
השינויים מסווגים לפי רמת חשיבות, וההחלטה איזה רצף לשנות בין מהדורות מבוססת על משמעות השינויים מהמהדורה הקודמת, לפיה הרצף הראשון משתנה עבור השינויים המשמעותיים ביותר, ושינויים ברצפים לאחר הרצף הראשון הם שינויים בעלי משמעות פוחתת.
גרסאות סמנטיות (באנגלית Semantic Versioning או בקיצור SemVer) היא שיטת גרסאות בשימוש נרחב המקודדת גרסה לפי מספר גרסה של שלושה חלקים (עיקרי.מינורי.תיקון ובאנגלית: Major.Minor.Patch), תג טרום-הפצה אופציונלי ומטא תג בנייה אופציונלי.
בשיטה זו, סיכון ופונקציונליות הם המדדים למשמעות.
שינויים שוברים מסומנים על ידי הגדלת המספר העיקרי (סיכון גבוה); תכונות חדשות, לא שוברות, מגדילות את המספר המינורי (סיכון בינוני); וכל שאר השינויים הלא-שוברים מגדילים את מספר התיקון (הסיכון הנמוך ביותר).
הנוכחות של תג טרום-הפצה (-alpha, -beta) מעידה על סיכון משמעותי, וכך גם מספר עיקרי של אפס (), המשמש לציון עבודה בתהליך שעשויה להכיל כל רמה של פוטנציאל שבירת שינויים (הסיכון הגבוה ביותר).
כדוגמה להסקת תאימות מגרסת SemVer, תוכנה המסתמכת על גרסה 2.1.5 של ממשק תכנות יישומים תואמת לגרסה 2.2.3, אך לא בהכרח ל-3.2.4.
גישה שונה היא להשתמש במספרים העיקריים והמינוריים יחד עם מחרוזת אלפאנומרית המציינת את סוג השחרור, למשל "אלפא" (a), "בטא" (b), או "מועמד לשחרור" (rc).
חלק מהפרויקטים משתמשים במספר הגרסה הראשי כדי לציין מהדורות לא תואמות.
לעיתים קרובות מתכנתים כותבים תוכנה חדשה כך שתהיה תואמת לאחור, כלומר, התוכנה החדשה נועדה לקיים אינטראקציה טובה עם גרסאות ישנות יותר של התוכנה (באמצעות פרוטוקולים ישנים ופורמטים של קבצים) והגרסה העדכנית ביותר (באמצעות הפרוטוקולים והפורמטים העדכניים ביותר).
לדוגמה, IBM z/OS תוכנן לעבוד כראוי עם 3 גרסאות עיקריות רצופות של מערכת ההפעלה הפועלת באותו סיספלקס.
זה מאפשר לאנשים שמפעילים אשכול מחשבים בזמינות גבוהה לשמור על מרבית המחשבים פועלים בזמן שמכונה אחת בכל פעם מכובה, משודרגת וחוזרת לפעולה.
לעיתים קרובות כותרות של מנות (packet headers) ופורמט קובץ כוללים מספר גרסה - לפעמים זהה למספר הגרסה של התוכנה שכתבה אותו; פעמים אחרות "מספר גרסת פרוטוקול" ללא תלות במספר גרסת התוכנה.
תוכנה בשלבים ניסיוניים (אלפא או בטא) משתמשת לעיתים קרובות באפס במיקום הראשון ("העיקרי") של הרצף כדי לקבוע את מעמדו.
עם זאת, שיטה זו שימושית רק בשלבים המוקדמים, לא עבור מהדורות עתידיות עם תוכנות מבוססות שבהן מספר הגרסה כבר עבר את ה-0
מספר שיטות משמשות לציון הסטטוס של מהדורה חדשה יותר:
סיומת אלפאנומרית היא שיטה נפוצה שאומצה על ידי שיטת גרסאות סמנטיות.
בשיטה זו, נוסף לגרסאות מקף בתוספת כמה תווים אלפאנומריים כדי לציין את הסטטוס.
סטטוס מספרי הוא שיטה המשתמשת במספרים כדי לציין את המצב כאילו הוא חלק מהרצף.
בחירה טיפוסית היא המיקום השלישי עבור גרסאות בארבעה חלקים.
Numeric 90+ היא שיטה נוספת שמשתמשת במספרים, נעשה שימוש במספר גדול במיקום האחרון, בדרך כלל 90 ומעלה.
זה משמש בדרך כלל על ידי פרויקטים ישנים יותר בקוד פתוח כמו Fontconfig.
שתי הצורות המספריות גרידא מסירות את המנגנון המיוחד הנדרש לטיפול בהשוואה של "alpha < beta < rc < no prefix" כפי שנמצא בגרסה סמנטית, במחיר הבהירות.
ישנן שתי אסכולות בנוגע לאופן ההגדלה של מספרי גרסאות מספריים.
גרסאות עשרוניות היו נפוצות בשנות ה-80, למשל עם NetWare, DOS ו-Microsoft Windows, אך אפילו בשנות ה-2000 השתמשו בהן, למשל ב-Opera ו-Movable Type .
בשיטה העשרונית, 1.81 היא הגרסה המינורית שלאחר 1.8, בעוד שחרור תחזוקה (כלומר תיקוני באגים בלבד) עשוי להיות מסומן בסיומת אלפביתית, כגון 1.81a או 1.81b.
שיטת המספור הסטנדרטית של GNU היא major.minor.revision, אך Emacs היא דוגמה בולטת לשימוש בשיטה אחרת שבה המספר הראשי (1) נשמט ונוספה גרסת אתר משתמש שהיא תמיד אפס בחבילות Emacs המקוריות אבל גדל על ידי מפיצים.
באופן דומה, מספרי חבילות דביאן מקבלים קידומת "עידן" אופציונלי, המשמש כדי לאפשר את שינוי שיטת הגרסאות.
במקרים מסוימים, מפתחים עשויים להחליט לאפס את מספר הגרסה הראשית.
זה משמש לפעמים לציון שלב פיתוח חדש שמתפרסם.
לדוגמה, Minecraft Alpha רץ מגרסה 1.0.0 ל-1.2.6, וכאשר בטא שוחררה, היא איפסה את מספר הגרסה הראשית ורצה מ-1.0 ל-1.8. לאחר שהמשחק שוחרר במלואו, מספר הגרסה הראשית שוב התאפס ל-1.0.0.
בעת הדפסה, הרצפים עשויים להיות מופרדים באמצעות תווים.
בחירת התווים והשימוש בהם משתנה בהתאם לשיטה.
הרשימה הבאה מציגה דוגמאות היפותטיות של שיטות הפרדה לאותה מהדורה (הגרסה השלוש-עשרה של הרמה השלישית לגרסה הרביעית של הרמה השנייה לגרסה השנייה של הרמה הראשונה):
הפרדה לא עקבית, כגון הפרדה בין רצפים מסוימים אך לא אחרים: 2.413
בחירת התווים עשויה להיות לא עקבית בתוך אותו מזהה: 2.4_13 (לדוגמה, Minecraft Beta גדל מ-1.7 ל-1.7_01 ל-1.7.2)
לפעמים יש מספר רביעי, שלא מפורסם, שמציין את בניית התוכנה (כך במיקרוסופט).
Adobe Flash הוא מקרה בולט שבו מספר גרסה של ארבעה חלקים מצוין בפומבי, כגון 10.1.53.64. חלק מהחברות כוללות גם את תאריך הבנייה.
מספרי גרסה עשויים לכלול גם אותיות ותווים אחרים, כגון Lotus 1-2-3 Release 1a.
חלק מהפרויקטים משתמשים במספרי גרסאות שליליים.
דוגמה אחת היא מהדר SmartEiffel שהתחיל ממינוס 1.0 ונספר כלפי מעלה עד 0.0.
פרויקטים רבים משתמשים בשיטת גרסאות מבוססת תאריך בשם Calendar Versioning (המכונה CalVer).
אובונטו היא דוגמה אחת לפרויקט המשתמש בגרסת לוח שנה; אובונטו 18.04, למשל, שוחרר באפריל 2018. יש לזה את היתרון של קישור בקלות ללוחות זמנים של פיתוח וזמני תמיכה.
חלק ממשחקי הווידאו משתמשים גם בתאריך כגרסאות, למשל משחק הארקייד Street Fighter EX.
בעת האתחול הוא מציג את מספר הגרסה כתאריך בתוספת קוד אזור, למשל 961219 ASIA.
בעת שימוש בתאריכים בניהול גרסאות, למשל, שמות קבצים, מקובל להשתמש בסכמת ISO 8601 YYYY-MM-DD, מכיוון שכך קל למיין בקלות מחרוזות בסדר עולה או יורד.
פרויקט Wine השתמש בעבר בסכמת גרסאות תאריך, שכללה שנה ואחריה חודש ואחריו יום השחרור; לדוגמה, "Wine 20040505".
מספרי ה-build של Microsoft Office הם תאריך מקודד: שתי הספרות הראשונות מציינות את מספר החודשים שחלפו מינואר של השנה שבה התחיל הפרויקט (כאשר כל מהדורה עיקרית של Office היא פרויקט שונה), בעוד שתי הספרות האחרונות מציינות את היום באותו חודש.
אז 3419 הוא היום ה-19 של החודש ה-34 לאחר חודש ינואר של השנה שבה הפרויקט התחיל.
דוגמאות נוספות המזהות גרסאות לפי שנה כוללות את Adobe Illustrator 88 ו-WordPerfect Office 2003. כאשר שנה משמשת לציון גרסה, זה בדרך כלל למטרות שיווק, וקיים גם מספר גרסה אמיתי.
לדוגמה, Windows 95 הוא בגרסה פנימית של MS-DOS 7.00 ו-Windows 4.00; כמו כן, Windows 2000 בגרסה פנימית הוא NT 5.0.
הפצת SUSE Linux התחילה בגרסה 4.2, כמחווה ל-42, "התשובה לשאלה האולטימטיבית של החיים, היקום והכל" המוזכרת במדריך הטרמפיסט לגלקסיה של דאגלס אדמס.
מפרט ה-Tagged Image File Format השתמש ב-42 כמספר גרסה פנימי מאז יצירתו.
ניהול אירועים הוא יישום של ניהול פרויקטים ליצירה ופיתוח של אירועים אישיים או עסקיים בקנה מידה קטן או גדול, כגון פסטיבלים, כנסים, טקסים, חתונות, מסיבות, קונצרטים ועוד.
התהליך כולל חקר המותג, זיהוי קהל היעד, פיתוח קונספט האירוע ותיאום ההיבטים הטכניים לפני השקת האירוע בפועל.
תעשיית האירועים כיום כוללת אירועים בכל הגדלים, מאולימפיאדה ועד פגישות עסקיות בארוחת בוקר.
תעשיות רבות, ידוענים, ארגוני צדקה וקבוצות עניין מקיימים אירועים על מנת לשווק את המותג שלהם, לבנות קשרים עסקיים, לגייס כספים או לחגוג הישגים.
תהליך תכנון ותיאום האירוע מכונה בדרך כלל תכנון אירועים ויכול לכלול תכנון תקציב, קביעת לוח זמנים, בחירת מיקום, השגת היתרים נדרשים, תיאום תחבורה וחניה, סידור דוברים או מבדרים, סידור עיצוב, אבטחת האירוע, קייטרינג, תיאום עם ספקים חיצוניים ותוכניות חירום.
כל אירוע שונה באופיו ולכן תהליך התכנון והביצוע של כל אירוע שונה בהתאם לסוג האירוע.
מנהל האירוע הוא האדם שמתכנן, דואג לקיום האירוע ולוקח אחריות על האלמנטים היצירתיים, הטכניים והלוגיסטיים.
זה כולל עיצוב כללי של האירוע, בניית המותג, אסטרטגיית שיווק ותקשורת, הפקה אודיו-ויזואלית, כתיבת תסריטים, לוגיסטיקה, תכנון תקציב, משא ומתן ושירות לקוחות.
ניהול אירועים יכול להיות כלי לשיווק ותקשורת אסטרטגיים, המשמש חברות בכל הגדלים.
חברות יכולות להפיק תועלת מאירועים קידומיים כאמצעי לתקשר עם לקוחות קיימים ופוטנציאליים.
לדוגמה, אירועים ממוקדי פרסום יכולים להתקיים כמסיבות עיתונאים, אירועים קידומיים או השקות מוצרים.
מנהלי אירועים עשויים להשתמש גם במדיה חדשותית מסורתית כדי למקד את הקהל שלהם, בתקווה ליצור סיקור תקשורתי שיגיע לאלפים או מיליוני אנשים.
הם יכולים גם להזמין את הקהל שלהם לאירועים ולהגיע אליהם באירוע עצמו.
מקום האירוע יכול להיות מיקום באתר או מחוץ לאתר.
מנהל האירועים אחראי על הפעילות במקום אירוע או מקום בידור מושכר, כיוון שהוא מתאם ישירות עם בעל הנכס.
מנהל האירועים יפקח על כל היבטי האירוע באתר.
חלק מהמשימות המפורטות בהקדמה עשויות לעבור לניהול המקום, אך בדרך כלל בתשלום נוסף.
מנהלי אירועים עסקיים מזמינים מקומות לאירועים כדי לארח פגישות ארגוניות, כנסים, אירועי נטוורקינג, תערוכות, השקות מוצרים, ריטריטים לבניית צוות או מפגשי הדרכה בסביבה מותאמת יותר.
ניהול מסורתי הוא צורת ניהול הכולל קבלת החלטות, תכנון ובקרה.
תפקיד המנהל הוא להוות מודל מנהיגות ומודל לחיקוי מוסר עבודה, התנהלות אישית ושיטות עבודה לעובדים כהנעה לעבודה.
על מנהל להכיר את דרישות החוק והאתיקה הארגונית והמקצועית בהתייחס לעבודה המקצועית של הארגון ודיני עבודה, להיות מותאם מקצועית ואקדמית בתחום הניהול ובכל תחומי עבודת הצוות שתחתיו במטרה להטיב בעבודתו העצמית ולהיות מסוגל להטיב ולבצע בקרה מעשירה גם לעובדים שתחתיו.
בניהול המסורתי המנהל לא רק מנהל את עצמו ואת עבודתו, אלא גם מבצע פעולות של האצלת סמכויות כחלק מחלוקת עבודה, הערכת עובדים, חקר ביצועים, קידום מקצועי, קבלת החלטות, עבודת צוות וקידום רווחה ארגונית ואושר ארגוני כמו חדשנות ארגונית לארגון ולעובדים תחתיו כניהול מלמעלה למטה.
בשונה מבעבר בו המנהל היה לוקח את הקרדיט ואת האחריות על פעולות ועבודת העובדים שתחתיו, מתוקף קבלתו אותם לעבודה תחתיו.
כיום תפיסה זו כבר איננה רווחת, שכן הגדרת תפקידו של המנהל הוא לנהל את העובדים תחתיו תוך הענקת כל הכלים, מענים, מיומנויות, הכשרות, תקציב נדרש, הכוון פעולות ובקרה, כשלאחר שאלו נמסרו וניתנו במלואן האחריות על התנהלות העובד ועמידה בדרישות התפקיד בו הוא מועסק היא על העובד בלבד: הצלחות ככישלונות.
הניהול המסורתי מחייב היכרות, שיחות ובקרה על העובדים הישירים תחתיו - תוך קידום מחויבות ארגונית והזדהות ארגונית כמו פעולות למניעת שחיקת עובדים אפשרויות קידום מקצועי, ניידות עובדים, תגמולים ואפשרויות קידום פנים ארגוניים למניעת אבטלה סמויה והגעה למצבי עבריינות תעסוקתית.
תוך מחויבות לחוק ולדיני עבודה ורווחתם האישית, פיזית ונפשית של העובדים.
פיתוח תהליכי שיפור שיטות ונוהלי עבודה, הערכת ובקרת ביצועי עובדים וניהול קשרי לקוחות אם קיימים, תוך מיתוג הארגון והצוות.
יש מנהלים שיעדיפו צוותים גדולים במטרה לחלק ולהוריד עומס בעבודה כחלוקת עבודה.
לחלופין קיימים מנהלים המעדיפים לתת שעות נוספות ולהעסיק צוותים קטנים יותר, במטרה למקצע רוחבית את העובדים כמו להימנע מבטלה חברתית, הסתמכות בלעדית על עובדים ספציפיים, בעיית הטרמפיסט ואבטלה סמויה.
נִיהִילִיזְם היא תפיסה פילוסופית השוללת את כל הערכים והמוסדות המסורתיים ומאמצת צורת חשיבה הדוחה אמונה ושוללת את הצורך בה כדי להגיע למימוש או לגאולה.
לעיתים קרובות תפיסה זו מזוהה עם פסימיות פילוסופית, ספקנות קיצונית וציניות.
עמדות ניהיליסטיות שונות טוענות באופן שונה כי ערכי האדם הם חסרי בסיס, שהחיים חסרי משמעות, שידע הוא בלתי אפשרי, או שמערכת כלשהי של ישויות אינה קיימת, ושהיא חסרת משמעות או חסרת טעם.
לפי הניהיליסטים, לא רק שאין משמעות ביקום, אלא גם אין טעם לנסות לבנות את עצמנו, לשנות או לקבל משהו, כי זה כשלעצמו הוא חסר משמעות.
ניהיליסטים שוללים ערכים ואמונה מאחר שאלה (לפי השקפתם) נטולי מהות אובייקטיבית.
על פי הניהיליזם אמונה מהווה סכנה ליחיד ולחברה מאחר שהיא מחייבת את ביטול ההיגיון ואת השבתת הניתוח הביקורתי.
לפי ציטוט ידוע של ניטשה בנושא זה, האמונה היא חוסר רצון לדעת.
ניהיליזם פוסל גם את האמונה בכוונה או מטרה סופיים.
מרבית האמונות והתנועות הפילוסופיות נגועות, על פי הניהיליזם, בטלאולוגיה.
כלומר, באמונה בגורל או ייעוד היסטוריים.
הטלאולוגיה מנוצלת על ידי רודנים וחולמים אוטופיים כאחד מאמצעי הכפייה, וכך אלו מוליכים שולל את האנושות.
אלא שעל פי הניהיליסטים אין היום, ומעולם לא היו מטרה או כיוון יחידים ליקום.
ההשתחררות מן הטלאולוגיה מעצימה את האדם, ומשחררת אותו לחקור את האמת.
בשימוש פופולרי, המונח מתייחס בדרך כלל לצורות של ניהיליזם קיומי, לפיהם החיים הם ללא ערך מהותי, משמעות או מטרה.
עם זאת, ניתן לחלק את הניהיליסטים לקבוצות שונות:
ניהיליזם קיומי (אקזיסטנציאליסטי): ניהיליזם קיומי הוא העמדה לפיה לחיים אין משמעות או ערך מהותיים.
ביחס ליקום, ניהיליזם קיומי טוען שאדם בודד או אפילו המין האנושי כולו הוא חסר משמעות, חסר תכלית, וסביר שלא ישתנה במכלול הקיום.
בשימוש פופולרי, "ניהיליזם" מתייחס כיום לרוב לצורות של ניהיליזם קיומי.
ניהיליזם קוסמי: ניהיליזם קוסמי הוא העמדה לפיה המציאות או הקוסמוס אינם מובנים לחלוטין או באופן משמעותי וכי הם אינם מספקים בסיס למטרות ועקרונות אנושיים.
במיוחד, היא עשויה להתייחס לקוסמוס כעוין או אדיש באופן מובהק לאנושות.
לעיתים קרובות הניהיליזם הקוסמי קשור לניהיליזם קיומי, כמו גם לקוסמיסיזם (Cosmicism).
הניהיליזם האתי או ניהיליזם מוסרי: הוא השקפה הגורסת שאין דבר לא מוסרי, כלומר שאין למוסר משמעות.
זאת בניגוד לספקנות אתית/מוסרית, השקפה שמייצגת מגוון סוגים שונים של ספקות לגבי אתיקה (האם כדאי בכלל להיות מוסרי, האם יש "ידע מוסרי" וכו'), למעט הספק המבטא הניהיליזם האתי.
ניהיליזם אפיסטמולוגי: ניהיליזם אפיסטמולוגי הוא צורה של ספקנות פילוסופית לפיה ידע אינו קיים, או, אם הוא קיים, הוא בלתי ניתן להשגה עבור בני אדם.
אין לבלבל אותו עם ספקנות אפיסטמולוגית, לפיה כל הידע אינו ודאי.
ניהיליזם פוליטי: ניהיליזם מסוג זה הוא אקטיבי ומהפכן.
ניהיליזם פוליטי הוא עמדה שאינה מחזיקה במטרות פוליטיות כלשהן, למעט הרס מוחלט של כל המוסדות הפוליטיים הקיימים - יחד עם העקרונות, הערכים והמוסדות החברתיים המקיימים אותם.
אף על פי שקשור לעיתים קרובות לאנרכיזם, הוא עשוי להיות שונה בכך שהוא אינו מציג שיטת ארגון חברתי לאחר שלילת המבנה הפוליטי הנוכחי.
מקור המונח 'ניהיליזם' הוא מלטינית: nihil – אין, אפס.
המושג "ניהיליסט" זכה לפופולריות בעקבות ספרו של איוון טורגנייב "אבות ובנים" (1861).
הסופר כינה כך את גיבורו של הספר, יבגני בזארוב, סטודנט צעיר לרפואה שבז לחברה הרוסית הישנה ולערכיה.
דמותו של בזארוב סימלה את הלך הרוח החדש והמהפכני שהתגבש בקרב הדור הצעיר אז.
הניהיליזם התפשט בקרב הדור הצעיר והמשכילים ברוסיה במחצית השנייה של המאה ה-19.
הניהיליסטים ברוסיה שאפו לקדמה, שלא תושג לטענתם בלא הרס המוסדות הקיימים.
יתרה מכך, הם שאפו להרוס את כל סדר העולם הישן, ושללו את המוסר המקובל ואת הסמכויות השונות.
בין הערכים שהם שללו היו: אמת, יופי ואהבה, ולכן גם הם התאפיינו באמירות בוטות ובחוסר רגישות קיצוני.
מאוחר יותר הכינוי "ניהיליסט" הושאל לאדם השולל ערכים מכל וכל.
ניהול פרויקטים הוא ענף במדעי הניהול העוסק בתכנון ובקרה של מיזמים (פרויקטים), לרוב בעלי מרכיב גבוה של אי-ודאות או סיכון כלכלי.
ניהול פרויקטים מבוסס כיום במידה רבה על סטנדרטים בינלאומיים, כאשר הבולט שבהם הוא גוף הידע בניהול פרויקטים (PMBOK - Project Management Body of Knowledge), המפורסם על ידי המכון לניהול פרויקטים (PMI).
מתודולוגיה זו מגדירה את השפה המקצועית המשותפת למנהלי פרויקטים ברחבי העולם.
העמותה לניהול פרויקטים בישראל פועלות כל העת מתוך שאיפה להוביל את התחום בישראל.
מטרה מוגדרת: נועד ליצור מוצר או שירות או תוצאה; לאחר שהלה הושג, הפרויקט מסתיים.
ייחודי: יחיד במינו (לא מדובר במאמץ שגרתי או בתפעול, היות שאינם ייחודים).
תחום בזמן: בעל נקודת התחלה ונקודת סיום.
חמשת שלבי החיים של הפרויקט
על פי מתודולוגיית ה-PMI, מחזור חיי הפרויקט מחולק לחמש קבוצות תהליכים עיקריות (Process Groups):
שלב שבו עולה הרעיון לפרויקט ובוחן את הבעיה ואת הצורך המניעים את פתיחת פרויקט.
בשלב היזום מוגדרות המטרות העסקיות ברמת המקרו, מטרות טכנולוגיות, לוחות זמנים נדרשים שאותם מגדירים עם בעלי העניין השונים (כגון הלקוח).
שלב זה נוטה להיות מעורפל אך בסיומו מתקבלות תשובות לשאלות כגון: מיהו הלקוח; מהו הצורך; מה הם יעדי המיזם; מיהו המבצע; מהו הפתרון הנדרש; מיהם בעלי העניין במיזם, וכדומה.
מידע שמסייע לשלב זה הוא מידע היסטורי, הנחות יסוד, מדיניות ארגונית ועוד.
תוצרי השלב הם החלטה על פתיחת פרויקט, מסמך תכולת פרויקט ראשוני ומינוי מנהל פרויקט.
טעות בהגדרת הפרויקט בשלב זה תוביל בסבירות גבוהה לכישלון הפרויקט בפועל.
שלב התכנון הוא השלב המהותי ביותר בפרויקט.
הצלחה בתכנון תוביל לסיכוי רב הן לעמידה ביעדי הפרויקט, שביעות רצון לקוח, עמידה בלוחות הזמנים, עמידה באיכות ועוד.
שלב זה מתחיל במהלכו של שלב הייזום ומסתיים לקראת סיום הפרויקט.
יש להקפיד להשלים את התכנון הנדרש ביסודיות (דילוג על שלב זה יוביל בפועל לכישלון בביצוע).
שלב זה כולל בניית תוכניות עבודה רבות, מומלץ שיהיו תוכניות לנושאים הבאים:
תכנון תכולת העבודה, הן תכנון-על והן תכנון פרטני של חבילות העבודה בפרויקט, חלוקת אחריות וכיצד לעדכן על שינויים.
תכנון לוחות זמנים, משימות לביצוע, סדר משימות, תזמון למשימות, תלויות, אילוצים ונתיב קריטי.
תכנון עלות: הכנת תוכנית תקציב והערכות כספיות.
אפיון איכות המוצר או השירות וכיצד לוודא שתתקבל האיכות הרצויה.
תוכנית איוש כוח אדם: בניית הצוות המקצועי שיוביל את הפרויקט לסיומו המוצלח.
תכנון תקשורת: קישור מוצלח של כלל הגורמים לעבודה משותפת.
ניהול סיכונים: איתור סיכונים, הערכת סיכונים על סך סבירות והשפעה, החלטה במה לטפל וכיצד.
תכנון רכש: האם לרכוש או לייצר?
תוכנית אינטגרציה: כיצד ינוהל הפרויקט בפועל וכיצד כל מרכיביו משתלבים אלה באלה.
השלב היקר ביותר בפרויקט, שלב זה כולל הפעלת אנשים ומשאבים שונים לפי תוכניות העבודה שנקבעו.
בשלב זה מבוצעת בקרה (תכנון מול ביצוע בפועל) וכתוצאה מכך תיתכן בקשת שינוי תכולה, לו"ז, עלויות וגורמים נוספים.
בפועל בשלב זה מופצת תקשורת רבה בין הגורמים השונים ומופעלים החוזים וקבלני המשנה לטובת השגת היעדים השונים.
שלב זה מתחיל בסמוך לזמן תחילת התכנון ומסתיים בשלב הסגירה של הפרויקט.
בשלב זה מתקבלים תוצרי הפרויקט בפועל.
שלב זה מספק משוב לאינטגרציה של כלל החלקים ובדיקה שהתכולה הושלמה ובאיכות הנדרשת, לבקרה על הלו"ז, עלויות, ניהול משאבים וכוח-אדם, דיווחים לבעלי העניין, בקרה על קבלנים וחוזים וניהול סיכונים.
מטרת שלב הבקרה היא לדגום ביצועים כל העת, ולבצע תיקון בזמן, אם קיימת סטייה מן התכנון.
שלב זה כולל את סיום הפרויקט וסגירת החוזים המשפטיים הרלוונטיים.
שלושה משתני מפתח בפרויקט והם נקראים גם משולש הזהב:
הזמן המושקע בפרויקט, משתי בחינות:
זמן קלנדרי: הזמן החולף מתחילת הפרויקט ועד לסיומו.
זמן אדם וזמן מכונה: מספר שעות העבודה המושקע בפרויקט על ידי האנשים והציוד המשתתפים בו.
עלות: ההוצאה הכוללת להגשמת הפרויקט.
תכולה: תוצרי הפרויקט וחבילות העבודה.
כמו כן נוספו למשולש הזהב עוד שלושה משתני מפתח והם:
איכות רמת התוצר שהופק בפרויקט.
שביעות רצון לקוח: רמת עמידה בציפיות הלקוח.
ניהול סיכונים: כיצד מנוהלים איומים שעלולים לפגוע/לקדם את הפרויקט.
מטרת המתודולגיה לניהול פרויקטים היא סיום הפרויקט בלוח הזמנים הנדרש, עמידה ביעדי הפרויקט, באיכות הנדרשת, תוך מזעור עלות הפרויקט והשגת שביעות רצון לקוח.
מקצוע ניהול הפרויקטים עוסק בהגדרת שיטות שתפקידן לוודא שהיעדים מושגים.
הפרויקט עשוי להיות פרויקט פיתוח בעל מרכיב גבוה של אי-ודאות טכנולוגית, או פרויקט בינוי בעל מרכיב גבוה של סיכון כלכלי, או אף פרויקט חינוך - ובלבד שהמרכיבים הבסיסיים של תכולה מוגדרת, זמן ותקציב יוגדרו כולם.
על ניהול הפרויקט יכול להיות שיופקד:
מי שמומחיותו בשיטות של תעשייה וניהול – דהיינו ללא ידע מעמיק בתכנים המקצועיים של הפרויקט.
במקרים אלו עיקר עיסוקו - המרת המשוב מאנשי המקצוע השונים לנתוני זמן וקישור בין פעילויות בשלב התכנון, ולאחר מכן בקרה על ביצוע הפעולות והצפת בעיות לדרג מחליט.
במקרים רבים יופקד על ניהול הפרויקט אדם המיומן בהיבטים המקצועיים השונים של הפרויקט, ובמקרים אלו יורחב תפקידו ויכיל גם מרכיבים של קבלת החלטות בשלבים השונים.
קיימות שיטות רבות, המשתנות ומתפתחות לאורך השנים מתוך ניסיון בפיתוח מערכות מורכבות שונות.
בין השיטות האופייניות לניהול פרויקטים: ניהול על פי נתיב קריטי וניהול על פי השרשרת הקריטית, המהווה יישום של תורת האילוצים.
במשך השנים פותחו כלים רבים לניהול פרויקטים, החל מכלים המשמשים ליצירת תרשימי גאנט ופרט, וכלה בכלים לתזמון של פרויקטים רבים בסביבה מרובת פרויקטים.
בשנים האחרונות רווחת גם התפיסה בדבר הצורך בהקמת מנהלת ניהול פרויקטים ארגונית, שתהווה הגוף הארגוני המרכזי העוסק בפיתוח והטמעת שיטות וכלים לניהול פרויקטי הארגון.
רֶשֶׁת פֶּרְט ותרשים גאנט הם כלים כמותיים-ויזואליים שהיו בשימוש לפני עידן המחשוב אך הואצו מאוד עם התפתחות המחשב האישי.
כלים אלו מבוססים על פרוק המיזם לפעילויות, קביעת זמני התחלה וסיום של כל פעילות, הגדרת קשרים ותלויות בין הפעילויות, והקצאת משאבים הדרושים לביצוע כל פעילות.
אחת השיטות הנפוצות בניהול רשת מיזם מתבססת על זיהוי הנתיב הקריטי, כלומר רצף פעילויות הארוך ביותר ששינוי במשך הביצוע של כל אחת מהן ישפיע על מועד סיום המיזם כולו.
שיטה שנכנסה לשימוש בתחילת שנות ה-2000 לניתוח רשתות ניהול פרויקטים, ושפותחה על ידי טל לבנון, היא שיטת "נתיבים קריטיים נסתרים" (HCP - Hidden Critical Paths).
לתכנון ובקרה של ניהול המיזם משמשות תוכנות לניהול מיזם, שהידועות שבהן הן MS-Project מתוצרת מיקרוסופט, Primavera מתוצרת אורקל, PS-Next ה-PPM של HP', ביזמו, Basecamp ואחרות.
OKRs - בשנים האחרונות רווח שימוש במתודת ה-OKRs כגישה גמישה יותר לניהול פרויקטים, בייחוד בחברות טכנולוגיה (דוגמת אינטל, גוגל, לינקדאין ועוד).
הגישה מייצרת מבנה מדורג של יעדים (Objectives) והישגי מפתח (Key Results) מדידים, הנקבעים ומבוצעים במעגלי תכנון קצרים יחסית.
ארגונים ממשלתיים, מסחריים ואחרים דורשים הסמכת PMP מאיש שמונה לנהל את הפרויקט כדי לשפר את הסיכוי להצלחה של פרויקט, בכל תחומי הידע, על ידי קביעת סטנדרטיזציה משתפרת והולכת לקבוצת עקרונות של ניהול פרויקטים כפי שבאה לידי ביטוי בספרות PMBOK.
המכון העולמי לניהול פרויקטים (PMI) והסניף הישראלי שלו - העמותה לניהול פרויקטים בישראל הוא הארגון המקצועי המוביל בעולם לניהול פרויקטים, המעניק הסמכות מקצועיות (כגון ה-PMP).
הסניף בישראל הוקם במטרה לקדם את מקצועיות ניהול הפרויקטים במשק הישראלי.
העמותה מקיימת כנסים מקצועיים, מפגשי למידה (Meetups) ומעודדת אימוץ סטנדרטים בינלאומיים בקרב חברות טכנולוגיה, גופי ביטחון ומשרדי ממשלה בישראל.
ישנם ארגונים המכשירים אנשים לניהול פרויקטים, כחלק מתוכניות פיתוח מנהיגות או הכשרת מנהלים.
זאת לאחר שאותרו ונמצאו כבעלי מומחיות מספקת להוביל פרויקט בתחום נדרש בארגון.
קרי לנהל כמנהל פרויקט תחום בו נמצא מומחה או הוכשר להוביל כמומחה.
לדוגמה ניסיון מספיק טוב בשפת תכנות, מערכות מידע, שיווק, או בנייה.
לרוב לקוחות יבקשו ניהול פרויקט אג'ילי, כלומר, דינאמיות, פעולה, ביצוע והתעדכנות בדרישות החדשות והעדכניות בהתייחס לפרויקט תוך כדי הפרויקט עצמו מהלקוח.
ניו-ג'ורנליזם ) הוא סגנון כתיבה ותפיסה עיתונאית המאופיין בכתיבה חופשית ואישית המעמידה את האובייקטיביות בספק ואת העיתונאי ועולמו במרכז כבעלי עמדה ותפקיד חברתי.
זהו זרם בעיתונות הרואה בדיווח יצירה סובייקטיבית, המפגינה מודעות עצמית לתהליכי הכתיבה העיתונאית.
העיתונות החדשה נעזרת בסגנונות כתיבה ספרותיים ובדיוניים כדי להעביר את מסריה.
זוהי תגובת נגד לסגנון השואף לאובייקטיביות, לנייטרליות ולנאמנות לעובדות, הדורש מן הכותב להעלים את נקודת מבטו האישית מן הכתיבה והדיווח.
הניו-ג'ורנליזם ממקם את הכותב כגיבור הסצנה העיתונאית ומקנה לו תפקיד חשוב בתוך השיח הציבורי.
נקודת המבט האישית, המקורית, הנרקיסיסיטית לעיתים, מחליפה את היומרה לדיווח שתוצאתו פענוח "האמת".
הניו-ג'ורנליזם הוא כתיבה המתענגת על עצמה שערכה נשפט על-פי עוצמתה הרטורית.
תומפסון נחשב לאבי ז'אנר הניו-ג'ורנליזם (או, בשם שהוא נתן לו, "עיתונות הגונזו") בשורת כתבות שהתפרסמו במגזין "רולינג סטון" בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה ה-20.
ספרו "פחד ותיעוב בלאס וגאס" (1972) נחשב לקלאסיקה של הז'אנר, והוא למעשה כינוס של סדרת כתבות שהתפרסמו קודם לכן בעיתונות (ב-1998 עיבד טרי גיליאם את הספר לסרט קולנוע).
נקודת ציון נוספת בהגדרת הז'אנר היא פרסום מאמרו של הסופר טום וולף ב"ניו יורק מגזין" ב-1972 שעסק בכתיבה העיתונאית החדשה ובאפיונה.
הז'אנר היה בתהילתו בעיתונות המגזינים האמריקאית בשנות השבעים, ועם כותביו מזוהים (בנוסף לתומפסון) העיתונאים ג'ו אסטרהאז וטרומן קפוטה.
כגישה פוסט מודרנית מאופיין ז'אנר הניו-ג'ורנליזם בוויתור על הדיווח האובייקטיבי, לטובת עמדת הכותב הסובייקטיבית.
הגישה דוגלת בכך שהעיתונאי אינו עוד דמות אובייקטיבית ובלתי תלויה, אלא אישיות שהיא חלק בלתי נפרד מההתרחשות.
עיתונאי הניו-ג'ורנליזם הם הסיפור בעצמם, בצורה שבה הם חווים את האירועים, ובצורה שבה הם מספרים לקוראים על ההתרחשות מנקודת מבטם הסובייקטיבית במודע.
הגישה מעודדת אותם להתערב בדברים שעליהם הם כותבים, לא לעמוד מהצד אלא לקחת חלק בהתרחשויות, בשל כך רבות מהכתבות הן למעשה תחקירים עיתונאיים בתחום החברתי.
הכתיבה הניו-ג'ורנליסטית שונה גם בסגנון הכתיבה.
מאפייניו הם שפה משוחררת, קלילה ואסוציאטיבית יותר מקודם, תוך שימוש נרחב בסלנגים ובמונחים משפת הדיבור היומיומית.
הכתיבה האישית מציגה את עולמו של הכותב, את האירועים שהוא חווה ואת שפתו וסגנונו שלו.
העיתונות הישראלית אימצה את הז'אנר החדש עם היווצרו, והוא היה נפוץ בכתיבה של שנות השבעים (על אף שאת ההשפעות הניו-ג'ורנליסטיות המשמעותיות בארץ ניתן לראות דווקא בכתיבת המקומונים בכלל והעיר בפרט בשנות התשעים).
בין העורכים והכתבים שעודדו את הז'אנר בעיתונות הישראלית ניתן למנות את: עירית לינור (ב"כותרת ראשית" וב"חדשות"), גל אוחובסקי (ככותב וכעורך 'תרבות מעריב' והעיר), רינו צרור, רונאל פישר, אדם ברוך (בתחילת דרכו ככותב וכעורך מוניטין), אורי לוטן ורון מיברג.
כיום נחשב הניו-ג'ורנליזם כז'אנר בדעיכה, אך רבות מהנורמות שעיצב משפיעות על עולם העיתונות והתקשורת הנוכחי: ברמת סובייקטיביות הדיווח וגם בסגנון הכתיבה האישי.
תופעת העיתונאים-כוכבים (כדוגמת דנה ספקטור) נזקפת לזכות הניו-ג'ורנליזם שקידם את הכותב ועולמו והציב אותם במרכז הבמה הכתובה.
בנוסף, צמחו סדרות רשת עיתונאיות המדווחות מהשטח תוך השתתפות בחוויה של מושא הסיקור, כגון דוקותיים של איתי אשר.
ניהול תוכן (content management או בקצרה CM) הוא מערכת של תהליכים וטכנולוגיות, בהם משתמשים כדי לקיים מחזור החיים של מידע דיגיטלי.
דוגמאות למערכות ניהול תוכן הן מערכת ויקיפדיה, מערכות לניהול תכנים של אתרי אינטרנט, ומערכות טיפול בידיעות עיתונאיות.
מחזור החיים של המידע הדיגיטלי (contents) מורכב משישה שלבים עיקריים: יצירה, עדכון, פרסום, תרגום, ארכיבאות והפרשת המידע.
בשלב הראשון נוצר המידע, ובשלב האחרון מופרש המידע מהמערכת לאחר שהתיישן או שאיננו רלוונטי יותר, מכל שיקול שהוא.
את שלבי הביניים חוזרים ומפעילים (בעלי התפקידים) על התוכן על פי הצורך.
מערכות ניהול תוכן מספקות כלים להפעלת כל אחד מהשלבים אשר עובר פריט תוכן במהלך קיומו הדיגיטלי.
ניהול תוכן הוא ביסודו תהליך שיתופי.
בדרך כלל נוטלים בו חלק בעלי תפקידים מוגדרים מראש.
נפוץ מאוד להגדיר חמישה סוגי תפקידים כאלו, כאשר כל אחד מהמשתמשים במערכת ניהול התוכן מסווג לפחות לאחד מהתפקידים:
יוצר/כתב (author/creator) - אחראי ליצירת תוכן חדש ועריכתו, או כל אדם בעל הרשאה לייצר תוכן חדש.
עורך (editor) - אחראי לטיוב (שיפור ובדיקה) של התכנים שנוצרו במערכת, ולעיתים גם על התאמת סגנון הגשתם.
מפרסם (publisher) - אחראי לאישור או שחרור התכנים לשימוש שאר המשתמשים לאחר עריכתם.
מנהל המערכת (administrator) - אחראי לפעילותה התקינה של המערכת, ומטפל בתפעול ובתחזוק השוטף שלה.
מנהל המערכת איננו מנהל בדרך כלל את התכנים עצמם, אלא רק את המערכות הטכנולוגיות וההגדרות התומכות בהם.
צרכן המידע (consumer) - המשתמש הסופי אשר קורא או צופה בתכנים הדיגיטליים שמגישה מערכת ניהול התוכן, לאחר שהללו פורסמו.
פריט תוכן עשוי לעבור גלגולים רבים במהלך חייו הדיגיטליים, אולם רק שלב אחד חייב לעבור כל פריט: שלב היצירה.
בשלב היצירה, מידע חדש מתקבל במערכת על ידי אדם או על ידי תהליך אוטומטי כלשהו.
לדוגמה, כתב מזין ידיעה עיתונאית למערכת העיתון, או פקיד סורק מסמך אל תוך מערכת ניהול המסמכים הארגונית.
כל עוד הפריט רלוונטי לצרכני המידע, המידע עשוי להתעדכן על ידי עורכי תוכן ולהתפרסם על ידי בעלי התפקידים המורשים לאשר אותו לפרסום.
בדוגמת העיתון, כתבים יכולים לעדכן ידיעה או סיפור מתפתח, ועורכים ומגיהים עוברים על הידיעה טרם פרסומה, כאשר העורך מאשר אותה סופית לפרסום.
לעיתים משתתפים אנשים נוספים: גרפיקאים מוסיפים תמונה או איור, וכתבים אחרים מוסיפים פרטים נוספים.
לעיתים פריט תוכן מתאים לקבוצה מסוימת אך דורש תרגום על מנת שקבוצת צרכנים שונה תפיק ממנו תועלת.
השימוש המיידי לתרגומים הוא פשוטו כמשמעו - תרגום תוכן משפה אחת למשנייה.
בנוסף, תרגום פירושו גם ביצוע המרות.
למשל, מערכות ניהול תוכן מסוימות מסוגלות להמיר סרטי וידאו (תוכן מקורי) ולייצר סדרת תמונות (תוכן מתורגם).
מערכות ניהול תוכן מתקדמות מאפשרות ניהול גרסאות (version control): האפשרות לראות את כל גרסאותיו של פריט תוכן אחד, או קבוצת פריטי תוכן.
תכונה זו לעיתים משולבת עם "ארכיון", בו ניתן לצפות בגרסאות הקודמות.
בהיעדר תקן אחיד לארכיון, כל יצרן מגדיר את שיטת הארכוב בעצמו: לעיתים אוגרת בו המערכת את כל הגרסאות הקודמות של כל הפריטים, לעיתים רק פריטים אשר סומנו במיוחד על ידי עורכים ומפרסמים (או מנהלי מערכת), ולעיתים ישנן מערכות ארכיון אשר מוחקות פריטים שהופרשו מהמערכת.
תוכן שאין בו צורך עובר תהליך של הפרשתו מהמערכת.
מערכות מתקדמות בדרך כלל ישמרו, למעשה, את פריט התוכן (בהתאם לחוקים ותקנות רלוונטיים בחלק מהמדינות, דבר זה הכרחי ונדרש), אך יסמנו אותו כפריט מופרש.
תוכן שהופרש מהמערכת לא יוצג בעתיד לצרכנים ולא יופיע, למשל, בתוצאות חיפוש בתוכה.
סוגי מערכות קשורות לניהול תוכן
ניהוניום הוא יסוד מלאכותי ממתכות המעבר העמידות, שסמלו הכימי Nh ומספרו האטומי 113. זהו היסוד ה-10 בסדרת היסודות העל-כבדים וה-21 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
ב-1 בפברואר 2004 הודיע צוות רוסי-אמריקני על גילוי היסודות אונונטריום ואונונפנטיום, בצוות מדענים רוסים מהמכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה ואמריקנים מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
היסוד נוצר על ידי הפצצת 234Am ביוני 48Ca במאיץ חלקיקים.
מההפצצה נוצר אטום 287Uup ו-3 אטומי 288Uup.
כל ארבעת האטומים דעכו בתוך זמן קצר לאטומי ניהוניום תוך פליטת קרינת אלפא.
היסוד החדש התפרק ליסודות טבעיים לאחר 1.3 שניות.
ב-28 בספטמבר 2004 הודיע צוות מדענים יפני ממכון RIKEN שבטוקיו כי יצר את היסוד החדש.
במאי 2006 אומתה יצירת היסוד בשיטה אחרת (זיהוי כימי של התוצרים הסופיים של דעיכת היסוד) במכון המשותף למחקר גרעיני בדובנה.
אונונטריום היה השם הסיסטמטי הזמני שהעניק IUPAC ליסוד החדש, עם הסימון Uut.
מדענים מיפן הציעו את השם "Japonium", עם סימול כימי Jp, או "Rikenium", עם הסימול Rk.
בחלק מהמחקרים היסוד כונה "eka-thallium".
ב-30 בנובמבר IUPAC הכריז כי השם הוא "ניהוניום", (Nihonium), על שם יפן, "ארץ השמש העולה".
בכך הם מקווים לציין את העובדה שזה היסוד הראשון שהתגלה במדינה אסייתית.
לניהוניום יש עד כה כ-3 איזוטופים שונים:
ניהול קשרי לקוחות (Customer relationship management, מקובל להשתמש בקיצור CRM) הוא תחום העוסק בשירות לקוחות ובהבנה וניתוח של צורכיהם באמצעות כלים של טכנולוגיית המידע.
התחום כולל מתודולוגיות, תוכנות מחשב וחומרות מחשב המסייעות לארגון לנהל את הקשר עם לקוחותיו.
המערכת משלבת בין פעולות שיווקיות ללקוחות חדשים לבין פעולות לשימור לקוחות ופיתוח בסיס הלקוחות הקיים, תוך בחינת הערך הנוצר לארגון כתוצאה מתהליכים אלו.
מערכות קשרי לקוחות ממוחשבות עשויות לכלול את המרכיבים הבאים:
מידע על הלקוח, שמאפשרת לבנות הבנה של הלקוח.
המידע יכול לכלול פרטים כגון:
כגון: גיל, תחום עיסוק, מצב המשפחתי.
לגבי לקוח ארגוני עשוי המידע לכלול: תחום עיסוק, בעלי תפקידי מפתח, מיקום גאוגרפי של סניפים או מפעלים וכיוצא בזה.
כך למשל מערכת קשרי לקוחות של בנק עשויה לכלול מידע ביחס למוצרים בנקאיים אותם מעדיף הלקוח על פי התנהגותו בעבר.
העדפות כגון: סוגי המוצרים שמעדיף הלקוח, ערוצי ההתקשרות המועדפים עליו: פגישה אישית עם נציג של הארגון, טלפון, אינטרנט, טלפון חכם, רשת חברתית ממוחשבת, דואר וכיוצא בזה.
האם מדובר בלקוח מרוצה שעשוי להרחיב את פעילותו עם הארגון או להמליץ לחבריו על שירותי הארגון?
או האם מדובר בלקוח לא מרוצה השוקל לנטוש את הארגון לטובת מתחרה?
שירות: מה הם השירותים שנותן הארגון?
מה הם מאפייני המוצרים שמוכר הארגון?
מי מספק שירות מסוים לאותו לקוח ומה הם פרטי ההתקשרות שלו?
המרכיב של השירות צריך לספק מענה לשאלות אלה ושאלות דומות אחרות.
שיווק והאופן בו משווקים מוצרים או שירותים, למשל: פילוח הלקוחות (סגמנטציה) לקבוצות להן כדאי להציע שירות מסוים או מוצר מסוים, קמפיין (Campaign) שיווקי עבור פלח שוק מסוים, מבצעים וכדומה.
BI - ניתוח של נתוני לקוחות, התנהגות לקוחות, נטיית לקוחות וכו' - באמצעות כלים של בינה עסקית.
מוקד שירות - מוקד אליו יכול לקוח לפנות לצורך קבלת שירות
הרחבת האינטראקציה עם הלקוחות לנושאים נוספים, מעבר לשירות ולשימוש במספר ערוצי התקשרות במקביל במהלך פניה שלו לארגון או פניה של הארגון אליו.
אוטומציה של תהליך המכירה - ניהול אוטומטי של כל השלבים של תהליך המכירה במטרה להביא למינימום את הזמן שיקדישו אנשי המכירות בכל שלב.
מרכזיות הלקוח - מיקוד מאמצי הארגון סביב לקוחות (בניגוד למיקוד הקלאסי סביב מוצרים או מותגים).
שונות לקוחות - הלקוחות אינם שווי ערך בעיני הארגון, יש לקוחות בעלי רווחיות גבוהה מאוד, יש לקוחות בעלי פוטנציאל גבוה מאוד, יש לקוחות בעלי רווחיות בינונית ופוטנציאל בינוני ויש לקוחות שגורמים לארגון הפסדים.
על מנת להשיא רווחים על הארגון להתייחס ללקוחות בצורה מבודלת.
תהליך לטווח הארוך - קשר אינו דבר רגעי על כן ניהול קשרי לקוחות דורש יצירת מערכת יחסים עם הלקוחות, המערכת כוללת:
פיתוח לקוחות קיימים - מכירת כמויות יותר גדולות, מכירה של מוצרים נוספים, שדרוגים.
שימור לקוחות קיימים לאורך זמן - מניעת נטישה לפני התרחשותה, חקירת מקרי נטישה והחזרת לקוחות שנטשו (win-back).
ניהול קשרי לקוחות מבוסס על הערך שארגון מוצא בלקוח ובפרט בערך חיי הלקוח, הערך הנוכחי של תזרים התקבולים החזוי מהלקוח.
סכימה של כל ערכי חיי הלקוחות של הארגון נותנת את נכסיות הלקוחות או הון הלקוחות, כלומר את אותו החלק בהון החברה הנובע מהלקוחות.
לפני התפתחות הייצור ההמוני, מרבית העסקים היו עסקים קטנים בהם פעלו מוכרים קבועים וקונים קבועים.
בסיטואציה זו התפתחו יחסים בין-אישיים בין המוכרים לקונים וכל קונה קיבל יחס אישי מהמוכר באופן קבוע.
עם המעבר לצריכה המונית והגידול בחברות התאגידיות, נוצר נתק בין המוכרים לקונים.
מסיבות טכניות רבות, כגון חוסר בכוח חישוב ותשתיות תקשורת, התמקד תחום השיווק במוצרים ומותגים.
היחס ללקוחות היה מצרפי בלבד, ועם הזמן החלו בפעולות פילוח שחילקו את הגוף הצרכני לקבוצות גדולות.
נהוג לציין את חברות השיווק הישיר בארצות הברית כחלוצות ההתייחסות האישית ללקוחות.
במחצית השנייה של המאה העשרים החלו חברות אלו לדרג באופן אישי את הלקוחות הקונים מהקטלוגים שלהם, על פי שלושה פרמטרים בשיטה הידועה כ-RFM:
Recency - מתי הייתה הקנייה האחרונה
Frequency - תדירות הקנייה של הלקוח בעבר
Monetary - סך הקניות של הלקוח בעבר
הדירוג לימד את המשווקים הישירים רבות על לקוחותיהם ואיפשר להם להתאים הצעות שיווקיות מבודלות ומותאמות אישית ללקוחות שונים, דבר שהוביל לשיעור תגובה טוב יותר ולרווחיות גבוהה יותר.
לקראת סוף שנות השמונים של המאה העשרים הביא השילוב של כוח מחשוב זול יותר, קומודטיזציה של מוצרים וגדילה משמעותית במוצרי שירות לעניין גדול ביכולת להבדיל בין הלקוחות ולנהל איתם מערכת יחסים.
לתוצאה זו תופעות לוואי חיוביות רבות כגון חיזוק תקשורת פה לאוזן חיובית, צמצום התלונות והקטנת העומס על עובדי שירות הלקוחות.
הגדלת היכולת של הארגון לייצר ללקוחותיו עונג (delight).
מחקרים אמפיריים הראו שעונג, תחושה של הפתעה חיובית מפעולות הספק, מביאה לחיזוק נאמנות הלקוחות בצורה משמעותית הרבה יותר, אפילו משביעות רצון גבוהה.
הבנה טובה יותר של הלקוחות וצרכיהם.
יכולת מדידה כמותית של מהלכים שיווקיים.
בארגונים גדולים מהלך ההטמעה ידרוש, בדרך כלל, שינוי ארגוני ועשוי להיות מסובך וקשה.
לאחר ההטמעה קשה ומסוכן עסקית להפסיק את היחס האישי וההטבות ללקוחות.
ניהול ידע שמתבצע רק על בסיס השדות שנבחרו מראש ואילו ידע שנוצר מתוך תהליכי העבודה יורד לטמיון.
בארגונים מסוימים קשה להגדיר בצורה ברורה את הלקוח.
האם תהיה ההגדרה על פי המשתנים: יחידת מוצר, פרט, משק בית וכו'?
בבנק למשל, האם היחס המועדף יינתן ללקוח, לפי תעודת זהות, או לחשבון.
הגדרה לא נכונה עלולה לגרום לתסכול של הלקוחות.
למשל, במקרה שללקוחה חשבון עסקי מצליח וחשבון פרטי צנוע, האם יינתן לה יחס של לקוחה מועדפת רק בחשבון העסקי?
מהלכי השיווק בשיטה זו לרוב נעשים באופן פרטי (BTL - Below The Line) ואינם זוכים להד תקשורתי.
החקיקה נגד דואר זבל מקשה על התקשורת עם הלקוחות.
יצרנים בולטים של תוכנת CRM
אורקל - בנוסף לתוכנה שלה רכשה חברות שמכרו גם תוכנה מסוג זה.
הרכישה המשמעותית הייתה של חברת Siebel Systems.
המוצר של חברת Siebel היה לפני הרכישה מוצר מוביל בשוק העולמי של מוצרים מסוג זה.
לאחר הרכישה היה המוצר העיקרי של אורקל בתחום זה.
Vtiger CRM ברישיון קוד פתוח
ניהיליזם מוסרי היא השקפה מטא-אתית לפיה טענות מוסריות-נורמטיביות הן בהכרח שגויות.
יש להבחין בין ההשקפה הזו לבין נון-קוגניטיביזם, סובייקטיביזם מוסרי ורלטיביזם מוסרי, שאינם מקצים ערך-אמת סטטי כלשהו לטענות מוסריות.
כל עוד לא ידוע על טענה שגויה, ניהליסטים מוסריים תמיד יהיו ספקנים מוסריים (אך לא להפך).
ניקולו מקיאוולי מוצג לעיתים כאבטיפוס לניהיליזם מוסרי, אך קביעה זו מוטלת בספק.
ספרו "הנסיך" (Il Principe) לא עסק כלל בענייני מוסר, מה שערער מסורת אירופאית שבמהלך ימי הביניים כללה את הפילוסופיה של המוסר בתוך הפילוסופיה המדינית.
אך החרשה בענייני מוסר אינה בבחינת ניהיליזם גמור.
מקיאוולי אמנם אומר שעל הנסיך לזנוח מניעים מוסריים לטובת מניעים כוחניים הגלומים במדינאות, אך הוא מוסיף ואומר, במיוחד בחיבוריו האחרים, שעל השליט המצליח להיות בעל מעלות-טובות פגניות, ולא נוצריות.
הנה כי כן, מקיאוולי מציג חלופה לתורות המוסר של התקופה, ולא דוחה את עצם קיומה של המוסריות.
קרוב יותר להוות דוגמה לניהיליזם מוסרי הוא תרסימכוס (Thrasymachus), כפי שהוא מתואר ב"פוליטיאה", ("המדינה") ספרו של אפלטון.
עם זאת, אפשר לפרש את משנת תרסימכוס ככזו המציעה דין-וחשבון רוויזיוניסטי ביחס למושג הצדק, במקום דחייה מוחלטת של מוסריות ודיון נורמטיבי.
המגן הידוע ביותר על הניהיליזם המוסרי הוא אולי הדמות הבדיונית בזרוב בספרו של איוון טורגנייב, "אבות ובנים".
התהליך של הפיכתו של מקום עבודה למקום עבודה שמתנהל תחת ניהול עצמי (תהליך הידוע גם בשם "דמוקרטיזציה של העבודה"), יכול להעשות הן ביוזמתם של העובדים עצמם (דבר שנעשה בדרך כלל בניגוד לרצון ההנהלה והבעלים), והן ביוזמת ההנהלה, שרואה בדמוקרטיזציה של מקום העבודה כיתרון.
לתהליך שכזה יכולות להיות מטרות שונות כגון הגברת שביעות הרצון של העובדים, שיפור ביצועי העובדים, שיפור יחסי העבודה והגברת הסיכויים לשקט תעשייתי, ושינוי איכותי בחברה כולה או בחלק ממנה.
ניהול עצמי היא בדרך כלל המודל בו משתמשים בהתארגנויות כלכליות שיתופיות, כגון קואופרטיבים של עובדים, מועצות עובדים, המודל הכלכלי, כלכלה השתתפותית, והתארגנויות נוספות בהן מקום העבודה פועל ללא מנהל.
ההבדל בין מקום עבודה בניהול עצמי לבין קואופרטיב הוא שקואופרטיבים רבים, למרות שהם בבעלות העובדים, מקיימים מודל עבודה היררכי, כאשר רק מועצת המנהלים נבחרת בבחירות דמוקרטיות.
לעומת זאת, במקומות עבודה בניהול עצמי, החלטות מהותיות מתקבלות בצורה דמוקרטית על ידי כל העובדים, ולא על מנהלים מקצועיים, ובמקרים רבים, העובדים מחליטים שכל העובדים יקבלו שכר שווה.
מבקרי השיטה טוענים שהתייעצות עם כלל העובדים על כל נושא היא שיטה שמבזבזת זמן ולכן בלתי יעילה.
אולם, בפועל, רק החלטות מהותיות מתקבלות על ידי כלל העובדים במהלך אספת עובדים, והחלטות קטנות יותר נעשות על ידי אלו שמיישמים את ההחלטות המהותיות, בעודם פועלים בתיאום עם שאר הגורמים, ועל פי סיכומים כלליים שהוחלט עליהם בשיתוף.
מקורו של המושג "ניהול עצמי" הוא בתאוריה האנרכיסטית.
על פי האנרכיזם, משמעותו של ניהול עצמי של העובדים, היא שלכל העובדים המושפעים מהחלטה מסוימת, יש קול שווה בקבלת ההחלטה, על פי הבסיס של "עובד אחד, קול אחד".
התאוריה האנרכיסטית ראתה בניהול עצמי של העובדים אלטרנטיבה ואנטי-תזה לקפיטליזם, היררכיה וסמכותנות.
כיום, לעומת זאת, ניהול עצמי של העובדים איבד ממשמעותו המקורית, והפך לחלק מהשיח הקפיטליסטי המרכזי.
הוא משמש לעיתים ככלי להגברת מוטיבציה של עובדים או להפחתת הניכור, ולא כמטרה בפני עצמה, הנובעת מהחלטה ערכית.
כך, לדוגמה, עובדים לוקחים היום חלק בקבלת החלטות לגבי שיפור המוצר והגברת היעילות אך לא לגבי אילו מוצרים לייצר, היכן לייצר אותם, וכיצד יחולקו הרווחים.
הבטים שונים של ניהול עצמי ושיתוף עובדים
ישנן צורות שונות של ניהול עצמי ושל שיתוף עובדים בקבלת החלטות, והן משתנות בהתאם לרצון השותפים במקום העבודה, למבנה ולאופיו של מקום העבודה.
על מנת לדון בסוגים שונים של ניהול עצמי, יש לעשות הבחנה בין הבטים שונים של הדמוקרטיזציה של העבודה.
ההבט הראשון מבחין בין בעלות לבין ניהול.
שיתוף בבעלות משמעו שלעובדים ישנה בעלות מלאה או חלקית על מקום העבודה.
דוגמאות לכך הן קיבוצים או קואופורטיבים מסוימים, או עצמאי שאינו מעסיק עובדים.
שיתוף בניהול משמעו שלעובדים יש חלק מלא או חלקי בניהול מקום העבודה.
שיתוף זה יכול להיות קשור לבעלות בניהול, אבל אינו הכרחי.
ייתכן מצב בו קיים שיתוף מלא בבעלות, אך השיתוף בניהול מוגבל בכך שמנהל החברה הוא אדם מן החוץ שאינו שותף לבעלות.
שיתוף פורמלי מול שיתוף לא פורמלי
ההבט השני דן בהבחנה בין שיתוף פורמלי ושיתוף לא-פורמלי.
שיתוף לא פורמלי מתבסס לרוב על יחסים בין אישיים.
כך, מנהל שנמצא ביחסים טובים עם העובדים הכפופים לו, ישתף אותם ויתייעץ עימם בקבלת החלטות שונות, אף על פי שלא קיימת מדיניות פורמלית של שיתוף.
בצורה זו, המנהל נתפס כמנהל משתף, אך ההחלטה הסופית נותרת בידיו.
לעומת זאת, שיתוף פורמלי מתבסס על מקורות לגיטימציה פורמליים כגון חוזים ארציים או מגזריים, חוקים, או מדיניות מוצהרת וכתובה של מקום העבודה.
גישה מבנית-פוליטית מול גישה פונקציונלית-מוטביציונית
הבט זה קשור קשר הדוק להבט השני.
בעוד הגישה המבנית-פוליטית תבוא לידי ביטוי בחוקים או במדיניות מוצהרת, הגישה הפונקציונלית-מוטביציונית שמה דגש על מקום העבודה עצמו, והיא באה לשפר את תפקוד מקום העבודה ואת המוטיבציה של העובדים.
הראשון שדיבר בצורה תאורטית על ניהול עצמי של עובדים, הוא האנרכיסט, פייר-ז'וזף פרודון, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. לאחר מכן, ניהול עצמי הפך למטרה עיקרית של איגודי עובדים, במיוחד אלו בעלי אוריינטציה סינדיקליסטית מהפכנית.
התקופה והמקום בהיסטוריה בה התקיים ניהול עצמי של עובדים בצורה רחבה ביותר, היו בעת מלחמת האזרחים בספרד, במיוחד באזורים בהם שלטו האנרכיסטים הספרדיים.
לאחר תבוסת האנרכיסטים במלחמה, דעך גם הרעיון של ניהול עצמי של העובדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שינה הרעיון את משמעותו המקורית, וחזר בגרסה מתונה יותר.
כעת תמכו בו איגודי עובדים ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות, וראו כלי לשיפור תנאי העובדים, והיחסים בין העובדים להנהלה.
השימוש במושג "ניהול עצמי" פחת ומושגים כמו "שיתוף עובדים", "דמוקרטיזציה" ו"העצמה" תפסו את מקומו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, יחד עם תרבות מחאה שהתפתחה כנגד הקפיטליזם ודרך החיים המערבית, החלה התעניינות מחודשת בצורות ארגוניות שמהוות חלופות רדיקליות לחברות קפיטליסטיות וממשלתיות, כגון צורות שונות של קואופרטיבים והמערכת הכלכלית בניהול עצמי ביוגוסלביה.
שנות ה-70 הביאו התקדמות גדולה בתחום של שיתוף עובדים במספר מדינות.
המאפיין את תקופה זו היא התפתחות של הגישה המבנית-פוליטית של שיתוף עובדים ושל הגישה הפונקציונלית-מוטיבציונית, כאשר במדינות רבות ידה של הגישה החוקתית הייתה על העליונה.
הגישה המובהקת ביותר של הגישה המבנית-פוליטית היא שיטת "שיתוף במועצות מנהלים", ב-Codetermination הגרמנית.
שיטה זו נוצרה אומנם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אולם מערכת החוקים שנתקבלה בשנות ה-70 הרחיבה אותה ומיסדה אותה הרבה יותר.
המאפיינים המרכזיים שלה הם נציגות עובדים במועצות המנהלים של המפעלים הגדולים יותר, וסמכויות נרחבות למדי למועצות עובדים גם במפעלים קטנים יותר.
המכנה המשותף של כל הגישה הפוליטית-מבנית הוא כי ההחלטות נתקבלו ברמה של חוק, כלומר, השיתוף הוא ברמה הכוללת של המפעל, ולא חלו שינויים במסגרת זאת במקום העבודה, בקבוצות העובדים.
הגישה השנייה, הפונקציונלית-מוטיבציונית, שמה את הדגש על מקום העבודה עצמו.
המטרה הייתה לשפר את תפקוד מקום העבודה ולהגביר את המוטיבציה של העובדים.
אם רוב היוזמים בגישה הראשונה היו מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ואיגודי עובדים, הרי בגישה השנייה היו אלה המעבידים עצמם.
הסמכות העיקרית נשארה בידי המעבידים וחלק מהתוכניות לא הקיפו כלל את כל עובדי החברות, אלא רק קבוצות מסוימות.
לעומת היסוד הקבוע של המסגרת החוקתית, המאפיין את הגישה המוטבציונית היה טווח הזמן הקצר.
נעשו גם ניסיונות לשלב בין שתי הגישות, דהיינו לתת בסיס חוקתי לפעולה הפונקציונלית-מוטיבציונית.
ניסיון אחד כזה נעשה בשוודיה בהצלחה די רבה.
החוק קבע מה הן צורות העבודה אשר פוגעות בצרכים אנושיים לגיטימיים, כגון צורות עבודה הדורשות קצב יותר מידי מהיר, שיש בהם שעמום רב מידי, או אשר, באופן כללי, יוצרות תחושה של ניכור בעבודה.
בחוק שהתקבל נקבעו סטנדרטים כאלו, והוטל על המפעל ליצור שיתוף פעולה עם האיגוד המקצועי בביצוע שינויים אשר ימנעו או לפחות יצמצמו תופעות מסוג זה.
מלבד המסגרת החוקתית לשינויים בצורות העבודה, גם חייב החוק נציגות לעובדים במועצת המנהלים של החברות הגדולות.
ניסיון נוסף של אינטגרציה נעשה בצרפת, אך היה מוגבל יותר מהחוקים בשוודיה.
הדבר המאפיין הראשון את שנות ה-80, הוא שלא הייתה למעשה שום התקדמות במישור הפוליטי-מבני.
לא חלו שום שינויים נוספים בשיטה הגרמנית, על אף ניסיונות "להוריד" את השיתוף למקום העבודה עצמו, לסדנה, לקבוצת העבודה.
לא היו מדינות נוספות שקיבלו חוקים במישור הזה.
בשנות ה-80 ובשנות ה-90, ההוגה הפוליטי, מייקל אלברט והכלכלן הרדיקלי, רובין האנל, פרסמו את התאוריה הנקראת "כלכלה השתתפותית".
התאוריה מבוססת על עקרונות של ניהול עצמי רדיקלי של יצרנים וצרכנים, וגם מספקת פלטפורמה לשיטת ניהול של מקום עבודה.
עקב התפתחות התאוריה, קמו מספר מקומות עבודה בארצות הברית ובקנדה המבוססים על עקרונות הכלכלה ההשתתפותית.
כיום, הרוב המוחלט של איגודי העובדים אינו שואף לניהול עצמי מלא, אלא מסתפק בהגנה על זכויות העובדים, מאבק על שיפור תנאים והעלאת רמת השיתוף בין ההנהלה לעובדים.
אחד מאיגודי העובדים המפורסמים ששם לו למטרה להפוך את כל מקומות העבודה למקומות עבודה בניהול-עצמי מלא הוא ארגון "פועלי התעשייה של העולם".
יחד עם זאת, באמריקה הלטינית קמות תנועות רחבות השבות לדרוש ניהול עצמי מלא של מקומות עבודה, ובארצות הברית ובאירופה, התנועה האנרכיסטית ממשיכה להפיץ את רעיון הניהול עצמי המלא של מקומות עבודה, כחלק מתפיסה הדוגלת בניהול עצמי מלא של כל תחומי החיים.
הרעיון של הדמוקרטיזציה של העבודה בישראל התפתח עוד מלפני קום המדינה.
קיבוצים, מושבים שיתופיים, מושבי עובדים והקמת קואופורטיבים הם ביטוי מובהק לרעיון הדמוקרטיזציה של העבודה בישראל.
באופן טבעי, הייתה הסתדרות העובדים הכללית מוקד של פעילות למען ניהול עצמי במקום העבודה.
יוזמות כמו מועצות ייצור, הנהלות משותפות וכן שיתוף עובדים במועצות מנהלים של החברות ההסתדרותיות הן הביטויים להתליכים אלו.
כמו כן, גם הקמתו של האגף לדמוקרטיה תעשייתית היא תוצר של תהליך זה.
אולם, למרות העיסוק הרב בנושא השיתוף, בסופו של דבר, מרבית הניסיונות לעודד שיתוף עובדים בניהול בחברת העובדים נכשלו.
תהליך זה הגיע כמעט לקיצו עם המשבר במשק ההסתדרותי בסוף שנות השמונים.
שלהי המאה העשרים ותחילת המאה ה-21 התאפיינו בקריסה מואצת של רעיון הניהול העצמי בישראל.
קיבוצים רבים הפכו ליישובי קהילתיים, ובמרבית האחרים הונהגו ניהול הירארכי ושכר דיפרנציאלי.
קואופרטיבים הפכו לחברות בע"מ, וחבריהם הפכו לשכירים בחברות אלה.
תופעת ההשתלטות על מקומות עבודה בארגנטינה איננה תופעה חדשה.
אולם, תנועות חברתיות שתמכו בשיטה זו פורקו לחלוטין בזמן המלחמה המלוכלכת בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, אירעו תהליכים כלכליים ופוליטיים דרמטיים במחוז נוואקן שבדרום ארגנטינה.
על אף שהתהליך החל במפעל יחיד, בשנת 2005 מרבית המפעלים במחוז היו כבר תחת שליטה מלאה של העובדים.
בתחילת המשבר הכלכלי בארגנטינה בשנת 2001, כ-200 מפעלים "שוקמו" על ידי עובדיהם והפכו לקואופורטיבים, לאחר שהמפעלים פשטו את הרגל והעובדים פוטרו.
דוגמאות בולטות הן מפעל ברוקמן, מלון בוואן ומפעל פאסינפאט (שהיה ידוע בשם "זאנון").
על פי נתונים בנאספו בשנת 2005, כ-15,000 עובדים ארגנטינאים עובדים במפעלים תחת ניהול עצמי של העובדים.
התפשטות התופעה הובילה ליצירתה של "תנועת המפעלים המשוקמים", שמקיימת קשרים פוליטיים מגוונים עם פרוניזם, אנרכיסטים, וקומוניסטים.
התנועה עוזרת לעובדים המעוניינים להשתלט בחזרה על מקומות העבודה מהם פוטרו עקב פשיטת רגל.
באוקטובר 2005, התקיים כנס של איגוד המפעלים המשוקמים של אמריקה הלטינית בוונצואלה, בו השתתפו נציגים מ-263 חברות שונות שנשלטות על ידי עובדיהם.
אחד הקשיים הבולטים שהתנועה עומדת מולם, הוא היחס כלפי השיטה הכלכלית הקלאסית, מאחר שרוב החברות המנוהלות באופן ההיררכי המסורתי סירבו, מסיבות שונות (ביניהם גם עוינות אידיאולגית לרעיון השליטה העצמית), לעבוד ולסחור עם מפעלים משוקמים.
לכן, מפעלים משוקמים מבודדים מעדיפים לעבוד ביחד במטרה לבנות מערכת כלכלית אלטרנטיבית, וכך להגיע למסה קריטית שתאפשר להם לשאת ולתת עם חברות קפיטליסטיות רגילות.