tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גנשובקה (בפולנית: Gęsiówka) היה מחנה ריכוז גרמני בוורשה הכבושה בשנים 1943-1944.
מחנה גנשובקה הוקם בקיץ 1943 בוורשה כשלוחה של מחנה מיידנק.
המחנה הוקם בשטח בו שכן גטו ורשה עד להחרבתו על ידי הגרמנים במרד גטו ורשה באפריל-מאי 1943. כחודשיים לאחר הקמת המחנה הועברו אליו מאושוויץ קבוצות של אסירים יהודים.
אסירים יהודים אלה עבדו בפירוק הריסותיו של גטו ורשה ובהכנתם לשימוש כחומרי בניה.
לשם כך בחרו הגרמנים להעביר מאושוויץ אסירים שאינם פולנים, וזאת כדי שאסירים אלה לא יוכלו לדבר עם תושבי המקום ולחבור אליהם נגד הגרמנים.
רובם של אסירים אלה גורשו לאושוויץ מיוון, בהם רבים מסלוניקי.
לפני מלחמת העולם השנייה, גנשובקה היה בית כלא צבאי של הצבא הפולני ברחוב Gęsia (כיום רחוב אנילביצ'ה), ליד ההצטלבות עם רחוב אוקופובה ובית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה.
החל משנת 1939, עם הכיבוש הגרמני של פולין, הוא הפך למחנה חינוך מחדש של משטרת הביטחון הגרמנית (Arbeitserziehungslager der Sicherheitspolizei Warschau).
ב-1943 הפך הכלא למחנה ריכוז, בעיקר לאסירים יהודים ממדינות אחרות מלבד פולין, בעיקר מיוון והונגריה.
במהלך הפעלתו, המחנה, המכונה מחנה הריכוז ורשה, הכיל כ-8,000–9,000 אסירים, שעסקו בעבודות כפייה.
על פי ההערכות, 4,000 עד 5,000 אסירים מתו במחנה, במהלך צעדת המוות מהמחנה, במהלך מרד ורשה ותוך כדי מסתור לאחר המרד.
גנשובקה הוא כיום האתר של מוזיאון פולין לתולדות יהודי פולין.
האסירים היהודים מיוון לא היו רגילים לאקלים הקר של פולין, ולאחר כשנה במחנה נספו מחציתם, כ-800 איש, בקור, ברעב ובמחלות.
עקב כך הועברו באביב 1944 לגנשובקה יהודים הונגרים וכן יהודים אחרים מאושוויץ.
ביולי 1944, עם התקרבות הצבא האדום לוורשה, פונה מחנה גנשובקה מחלק מאסיריו, ואלה הועברו למחנה דכאו במסע רגלי שבו נספו רבים מהם.
מחנה גנשובקה שוחרר במרד ורשה באוגוסט 1944 על ידי קבוצה של המחתרת הפולנית ארמייה קריובה, בה לחמה פלוגת יהודים בפיקודו של שמואל קניגסוויין, במסגרת גדוד בפיקודו של פליקס צ'יווינסקי, לימים חסיד אומות העולם.
רק שני לוחמים פולנים נהרגו בהתקפה.
ניצלו ממוות בטוח 348 אסירים יהודים כשירים שהוחזקו על ידי הגרמנים לאחר חיסול גטו ורשה ב-1943, ונשארו מאחור לאחר פינוי רוב האסירים במחנה גנשובקה ביולי 1944.
רבים מהאסירים היהודים הצטרפו לשורות המורדים, ורובם נהרגו בתשעת השבועות הבאים של הלחימה, וכך גם רוב משחרריהם (גדוד "זוסקה" איבד 70% מחבריו במרד).
גסוזאורוס (שם מדעי: Gasosaurus; מילולית: "לטאת גז") הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודים אשר חי באסיה באמצע היורה לפני 171.6-162.1 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו במחוז סצ'ואן שבמערב סין.
מקור שמו הוא על חברת הבנזין שגילתה את מאובניו כשבנו מעליה מתקן גז וחשפו מאובני עצמות שונות כמו עצמות ירכיים וגפיים אך חסרי גולגולת.
חוקרים שהגיעו לחקור קבעו שמדובר על מין חדש מקבוצת הטטנורים.
הגסוזאורוס הגיע לאורך 3.5-4 מטר ולמשקל 150 ק"ג.
מדידות חדישות מעריכות שהגיע למשקל 400 ק"ג במקום.
הוא היה בעל זרועות קצרות והיה די נמוך.
לא ברור איך נראה הראש כיוון שלא נמצאה גולגולת.
בעבר סברו שדינוזאור זה היה קרוב של המגלוזאורים ובהמשך עבר לקבוצת הקרנוזאוריה, בה האלוזאורוס.
כיום מעריכים שהוא היה קרובו של הקאיג'יאנגוזאורוס ושל טטנורים פרימיטיביים נוספים.
גנתוזאורוס (שם מדעי: Gnathosaurus; מילולית: "לסת לטאה/זוחל") הוא סוג של פטרוזאור בן למשפחת הקטנוצ'סמטיים אשר חי בסוף היורה באירופה.
הממצאים שלו התגלו לראשונה בתצורת זולהופן , שבבוואריה, גרמניה ותוארו בידי החוקר הגרמני כריסטיאן אריך הרמן פון מייר .
המין אליו השתייך המאובן נקרא: Gnathosaurus subulatus.
מין נוסף מהסוג, Gnathosaurus macrurus, התגלה לחופי דורסט שבדרום אנגליה.
שם הסוג נקבע כבר בשנה קודמת לכך, אך על סמך טעות של זיהוי לסת טלאוזאור אשר הוחלף כסוג של תנין נכחד.
הגנתוזאורוס היה פטרוזאור בינוני עם מוטת כנפיים של 1.7 מטר בממוצע.
הוא היה בעל גולגולת באורך 28 סנטימטרים שהסתיימה בלסת ישרה ובתוכה מעל 130 שיניים חרוטיות שדמו ללסתות גוויאל הודי.
לסתות אלה כנראה נועדו לתפוס ולשלות דגים מהמים.
המבנה גם הזכיר מקור של כפן שטובל את לסתותיו לאורך הגדות וסוגר אותם כשמשהו נתקל בהם.
הוא עצמו נטרף בידי זוחלים ימיים כמו הדקוזאורוס כאשר הנמיך עוף לעבר המים.
מבנה גופו של הגנתוזאורוס דמה לזה של הפטרודקטיל ושל פטרוזאורים קדומים מקבוצת הפטרודקטיליים בהתבסס על מבנה הלסתות והכנפיים.
לצידו של הגנתוזאורוס התגלו שרידים של קרוב משפחתו - הקטנוצ'סמה ששרד עד תחילת הקרטיקון.
גנרל על הכוונת הוא סרט מלחמה, מתח ופעולה אמריקאי משנת 1978 בכיכובם של ג'ון קסאווטס, סופיה לורן, ג'ורג' קנדי, רוברט ווהן ומקס פון סידוב.
הסרט הופץ על ידי סינמה אינטרנשיונל קורפוריישן.
בשנת 1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה, שדדה קבוצת קצינים בצבא ארצות הברית רכבת בגרמניה שהכילה משלוח זהב שנועד להימסר לצבא האדום.
במהלך השוד נרצחו בגז 59 חיילי המשטרה הצבאית ששמרו על הרכבת.
השוד היה זהה במתכונתו לפשיטה על רכבת של הצבא הגרמני באיטליה במהלך המלחמה.
הקולונל רוברט דאוסון (ברוס דוויסון), עוזרו של הגנרל ג'ורג' פאטון (ג'ורג' קנדי), הטיל על איש המשרד לשירותים אסטרטגיים, רב-סרן ג'ו דה-לוקה (ג'ון קסאווטס), שבין פשיטות חבלה שאותן תכנן ועליהן פיקד מאחורי הקווים של הוורמאכט תכנן וביצע את הפשיטה באיטליה, לחקור ולפענח את הפרשה.
עד מהרה התברר לדה לוקה כי מאחורי השוד עומדים מספר קצינים בכירים במפקדתו של פאטון שבשירותם עובד מתנקש קטלני (מקס פון סידוב), שעמו עבד בתקופת המלחמה.
גנתבלודון (שם מדעי: Gnathabelodon) הוא סוג של יונק קדום ממשפחת הגומפותריומיים שבסדרת הפילאים שהתקיים באמריקה הצפונית של המיוקן, לפני כ-10 מיליון שנה.
יונק זה היה קרוב של הפלטיבלודון ודמה לו במראהו עם לסת מוארכת כפופה ונטולת ניבים וזוג חטים גדולים ישרים.
פיל זה הגיע לאורך של 4.5 מטרים, לגובה 2.2 מטרים ולמשקל של 3.2 עד 4.5 טונות.
ככל הנראה הוא חי בביצות והשתמש בחטיו כדי לחפור בקרקעית בחיפוש מזון וייתכן שמבנה הלסת דמה לזה של שקנאי ועזר לאסוף את המזון לעבר פיו.
המאובנים שלו התגלו בקנזס וטקסס ותוארו ב-1935 בידי צ'ארלס הזליוס סטרנברג ותומאס ברבור ונכלל בו מין אחד - Gnathabelodon thorpei.
לעיתים מכלילים את המין עם הסוג הקרוב בלנקותריום (Blancotherium).
גנתוסטומולידה או תולעי לסת (שם מדעי: Gnathostomulida) היא מערכה המונה 100 מינים של בעלי חיים קטנים דמויי תולעת החיים באוקיינוסים.
בעבר הגנתוסטומולידים השייתכו למערכה תולעים שטוחות (Platyhelminthes) אך על פי מחקרים מולקולריים הם נחשבים כקרובים יותר למערכת הגלגיליות (Rotifera).
הגנתוסטומולידים בעלי גוף שקוף ודק מאוד ודומים לתולעים.
אורכם 0.5 עד 1 מילימטר.
הגוף של הגנתוסטומולידים מחולק ל4 חלקים: ראש, גב, בטן וזנב.
הם חסרי חלל גוף , מערכת נשימה ומחזור דם אך הם בעלי מערכת עיכול קטנה חסרת פי טבעת אמיתי.
מערכת העצבים של הגנתוסטומולידים מוגבלת לחלק האחורי של הגוף.
איברי החישה היחידים של הגנתוסטומולידים הם ריסים שנמצאים באזור הראש.
הגנתוסטומולידים בעלי אשכים ושחלות יחד וכמו מרבית בעלי החיים הקיימים הם בעלי סימטריה דו-צדדית.
הגנתוסטומולידים מטילים ביצים שמהם בוקעות גרסאות קטנות של הבוגר ללא שלב הפגית.
הגנתוסטומולידים חיים בקרקעית הים וניזונים בעזרת הפה שנמצא מאחורי הראש מאורגניזמים קטנים אחרים החיים בחול.
מערכת גנתוסטומולידה מונה שתי סדרות:
גסט (בהונגרית: Geszt) הוא כפר גדול בנפת שרקד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בגסט נמצא בירידה.
שמו של הכפר מופיע לראשונה במקורות כתובים משנת 1213
יהודים ישבו בגסט במאה ה-19 ובשנת 1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
גסטון לואי אלפרד לרו היה עיתונאי וסופר צרפתי.
ידוע בעיקר עקב הרומן הגותי פנטום האופרה אותו חיבר.
לרו למד משפטים בפריז והשלים את לימודיו בשנת 1889. הוא ניהל חיים בזבזנים עם ירושתו עד שכילה את כספו ואז החל לעבוד ככתב בבתי המשפט וכמבקר תיאטרון, ואחר כך ככתב זר עבור היומון הפריזאי "לה מטן".
בשנת 1905 כיסה בתפקידו זה את המהפכה הרוסית של שנת 1905. פרשה אחרת עליה כתב הייתה הגילוי כי במרתפו של בית אופרה שהפך לאולם בלט נהגו להחזיק כלואים מן הקומונה הפריזאית.
בשנת 1907 נטש לרו את עבודתו העיתונאית והחל לכתוב ספרות ובשנת 1919 הקים חברת סרטים משלו.
הרומן הראשון שלו הוא סיפור מסתורין בשם "מסתרי החדר הצהוב" (Le Mystère de la chambre jaune), שהוא אחד הסיפוריים הבלשיים הראשונים עם "תעלומת החדר הנעול", שהפכה לסימן הכר של הז'אנר.
הסיפור הידוע ביותר שכתב לרו הוא "פנטום האופרה", סיפור שזכה למספר רב של עיבודים לבמה ולקולנוע (בהם הסרט המפורסם פנטום האופרה (1925)).
"פנטום האופרה" הוא רומן גותי הכתוב כסיפור בלשי ובו הכותב מתחקה אחר תעלומה של רוח רפאים המתגוררת במרתפי האופרה גרנייה ומתנכלת להנהלה וצוות העובדים שם כדי לכפות את רצונותיה.
הסיפור מתפתח לרומן כאשר אותה "רוח רפאים" מתגלה כגאון מוזיקלי והנדסי מעוות שמתאהב בזמרת האופרה הצעירה, היפה והתמה כריסטין דָאֵי.
הסיפור זכה לעיבודים רבים, הידוע שבהם הוא המחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר.
גסטון נורברטו גאודיו (ספרדית: Gastón Norberto Gaudio; נולד ב-9 בדצמבר 1978) הוא טניסאי ארגנטינאי שבשנת 2005 דורג במקום החמישי בדירוג ה-ATP.
הישגו הבולט ביותר בקריירה הוא הניצחון על גיז'רמו קוריה בגמר אליפות צרפת הפתוחה ("רולאן גארוס") בשנת 2004.
גאודיו, יליד במפרליי שבפרובינציית בואנוס איירס, למד לשחק במרכז הטניס Temperley Lawn שבעיר הולדתו, ומאמנו הראשון היה רוברטו קארותרס.
בילדותו שיחק גם כדורגל ורוגבי, אך לבסוף בחר בטניס על מנת לסייע להוריו שנקלעו לקשיים כלכליים.
גאודיו מיטיב לשחק על משטח חימר ונחשב לשחקן בעל יכולת לא צפויה, המסוגל להפגין רמת משחק גבוהה אך לא מצליח לשחק בה בעקביות.
שיחק בנבחרת ארגנטינה בגביע דייוויס בין 2001 ל-2003, ובסך הכל ב-9 מפגשים.
מאזנו עומד על 13 ניצחונות ו-3 הפסדים.
גאודיו פרש מטניס מקצועני ב-30 באוגוסט 2011.
תחרות 2006 2005 2004 2003 2002 2001 2000 1999 זכיותאליפות אוסטרליה הפתוחהסיבוב שלישיסיבוב שלישיסיבוב שניסיבוב שניסיבוב שלישיסיבוב ראשוןסיבוב ראשון-0אליפות צרפת הפתוחהסיבוב רביעיסיבוב רביעיזכייהסיבוב שלישיסיבוב רביעיסיבוב ראשוןסיבוב שניסיבוב שלישי1אליפות וימבלדוןסיבוב שני--סיבוב ראשוןסיבוב שניסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשון0אליפות ארצות הברית הפתוחהסיבוב שלישיסיבוב ראשוןסיבוב שניסיבוב ראשוןסיבוב שלישיסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשון0גביע המאסטרסחצי גמרסיבוב ראשון-----0
2000: שטוטגרט (הפסיד לפרנקו סקילארי)
2001: ויניה דל-מאר (הפסיד לגיז'רמו קוריה)
2002: גשטאט (הפסיד לאלכס קורצ'ה)
2004: ברצלונה (הפסיד לטומי רוברדו)
2004: בסטאד (הפסיד למריאנו זבאלטה)
2004: שטוטגרט (הפסיד לגיז'רמו קאנאס)
2004: קיצבהייל (הפסיד לניקולאס מאסו)
2005: שטוטגרט (הפסיד לרפאל נדאל)
2004: ויניה דל-מאר (עם חואן איגנסיו צ'לה)
2004: אשטוריל (עם חואן איגנסיו צ'לה)
2006: שטוטגרט (עם מקס מירני)
גסטון סלווטורה (בספרדית: Gaston Salvatore) היה סופר צ'יליאני בגרמנית.
גסטון סלווטורה הוא צאצא של משפחה איטלקית בצ'ילה, הוא אחיין של סלבדור איינדה.
אחרי שלמד בצ'ילה משפטים, היגר בשנת 1965 לגרמניה.
הוא למד סוציולוגיה ומדע המדינה בברלין והיה פעיל כחבר קרוב של רודי דוצ'קה בתנועת הסטודנטים של שנות ה-60 של המאה ה-20. מאז 1969 הוא חי באיטליה.
סלווטורה קיבל מספר פרסים ספרותיים על יצירותיו.
גסטון ניקולאס פרננדס (בספרדית: Gastón Nicolás Fernández; נולד ב-12 באוקטובר 1983 בלאנוס שבפאתי בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
פרננדס החל לשחק בריבר פלייט וערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה במהלך 2002. הוא היה בסגל הקבוצה שזכתה באליפות הקלאוסורה לשנת 2003. בשל גילו הצעיר, הושאל לשנה לראסינג קלוב והצטיין בשורותיה.
הוא בלט בזכות מהירותו והשליטה הטובה בכדור.
הוא חזר לריבר פלייט ב-2005 ושיחק בה במשך שנתיים אך לא הצליח להפוך לשחקן מרכזי בקבוצה למרות הציפיות הרבות ממנו.
הוא הושאל בשנית, הפעם לקבוצת מונטריי ממקסיקו ונחל בה הצלחה.
ב-2007 הוא הובא לסן לורנסו תמורת 1.5 מיליון דולר, זאת על פי דרישתו של מאמן הקבוצה דאז רמון דיאס.
פרננדס הבקיע 9 שערים והפך למלך השערים של הקבוצה ולאחד הגורמים העיקריים לזכייתה באליפות הקלאוסורה.
מצבה הכלכלי של הקבוצה לבסוף הביאה לשחרורו ופרננדס עבר בפעם השנייה בקריירה שלו לליגה המקסיקנית, הפעם לקבוצת טיגרס ששילמה עבור כרטיסו 3.3 מיליון דולר.
הוא שיחק בה עונה אחת לפני שעבר לאסטודיאנטס לה פלאטה בה הפך לשחקן הרכב חשוב בקבוצה שהגיעה לגמר גביע סודאמריקנה 2008 וזכתה בגביע ליברטדורס 2009, כשפרננדס מבקיע את אחד מהשערים בגמר בברזיל מול קרוזיירו.
באותה שנה הוא חזר לטיגרס וזכה איתה בסופרליגה הצפון אמריקנית.
ב-2010 הוא שב לשחק באסטודיאנטס וזכה איתה באליפות האפרטורה, תוך שהוא הופך למלך השערים של הקבוצה עם 6 כיבושים.
עקב יציאתו הבעייתית מטיגרס הוא נקנס ונמנע ממנו להשתתף בטורניר איניסיאל 2013. ב-2014 עבר לפורטלנד טימברס מה-MLS.
פרננדס שיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה ונחשב לאחד הכישרונות העולים בכדורגל הארגנטינאי אך אופיו הבעייתי ונטייתו להסתכסך עם מאמניו פגעו בהתקדמותו.
גסטון אנרי ביוט היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוט נולד ב-10 בפברואר 1875 בסומוואל שבמחוז אוב בחבל שמפאן-ארדן בצפון צרפת.
לאחר שסיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר, בשנת 1896, הצטרף לצבא הצרפתי.
הוא נשלח לטונקין ולסין, ולאחר מכן הוא חזר לצרפת ולמד בבית הספר למלחמה (מחזור 1907–1909).
הוא חזר לטונקין כמפקד גדוד בשנים 1911 עד 1913, לאחר מכן למרוקו עד 1915 במסגרת חיל הכיבוש.
כלוטננט-קולונל בשנת 1915, הוא הוצב במפקדה הכללית, ראש המדור החיצוני של זירת המבצעים (TOE).
הוא הועלה לדרגת קולונל ב-1916 ומונה לראש המשרד השלישי של הקבוצה הקדמית.
בשנת 1918 פיקד על גדוד חי"ר ונפגע בגז חרדל בקמלברג.
אחרי המלחמה, בין אפריל 1919 לדצמבר 1920, הוא היה חלק מהמשלחת הצבאית הצרפתית בפולין במהלך מלחמת רוסיה–פולין ב-1920. פולין מינתה אותו למח"ט בצבאה.
הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה של הצבא הצרפתי ביולי 1920.
בין פברואר ליוני 1921, הוא היה מפקד חטיבת הרגלים הראשונה של תוניסיה, ומיוני 1921 לנובמבר 1924, הוא היה מפקד דיוויזיית הלבנט השנייה.
לאחר מכן ערך מסע במרוקו במשך כמעט שנה בשנים 1925–1926 במהלך מלחמת הריף.
באפריל 1927 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, והוצב במפקדת הכוחות הקולוניאליים.
בדצמבר 1927, הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-10 ולאחר מכן במאי 1929 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים הקולוניאלית השלישית.
ב-1930 מונה למפקד כוחות הצבא הצרפתי בהודו סין, וב-1937 מונה למפקד הצבא באזור פריז.
בשנת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועמד ביוט בראש קבוצת הארמיות הראשונה של הצבא הצרפתי, שלה היה כפוף אף חיל המשלוח הבריטי.
קבוצה זו נועדה להגן על גבול צרפת במקום שבו הפסיקה בניית קו מאז'ינו, דרומית לגבול הבלגי.
תוכנית המערכה הצרפתית דרשה תזוזה של הארמיות צפונה, אל תוך בלגיה והולנד, ומפגש עם הגרמנים על אדמת בלגיה.
עם תחילת המערכה על צרפת, ב-10 במאי 1940 הבקיע השריון הגרמני מבקע עמוק בעורף קבוצת הארמיות של ביוט שנעה כמתוכנן אל תוך בלגיה, והצליח לחדור דרך יער הארדנים ומשם מערבה, בתנועת כיתור שאיימה לכתר את קבוצת הארמיות בשטח בלגיה.
ב-19 במאי נפצע ביוט קשה בתאונת דרכים, בדרכו מפגישה עם מפקדי הצבא באיפר.
הוא מת מפצעיו ב-21 במאי.
בנו הוא איש הצבא והפוליטיקאי הצרפתי פייר ביוט.
גסטון לנוטר היה שף קונדיטור, יוצר שוקולדים, איש עסקים ומחבר צרפתי, אחד ממחדשי האמנות הקולינרית הצרפתית במחצית השנייה של המאה ה-20. בית ספרו היוקרתי, "אקול לנוטר" שעל יד פריז, העמיד דורות של שפים וקונדיטורים.
לפי הערכתו של בוקיז חשיבותו של לנוטר בהיסטוריה של הפאטיסרי הצרפתית משתווה לזו של קארם מהמאה ה-19.
גסטון לנוטר ואחיו מרסל היו בניו של גסטון לנוטר האב, אמן הרטבים ("סוֹסֶר") (sauceur) של המלון "גראן הוטל דה פארי", ושל אשתו אלאונור, אחת ה"שפיות" הראשונות בצרפת, שעבדה אצל המשפחות רוטשילד ופרייר, בווילות שלהן בפריז ובבורדו.
גסטון הבן נולד בשנת 1920 בסן ניקולא די בוסק, במחוז אר, בנורמנדיה עילית.
בנעוריו התלבט בין מקצוע יצור הרהיטים ובין הפאטיסריה.
מאמו גסטון לנוטר למד לא מעט מסודות המקצוע, בין היתר, מתכונים של ה"פטי סאבלה" ועוגות האורז שלה.
בשנת 1947 פתח בעצמו קונדיטוריה ("פאטיסרי") ביישוב פונט-אודמר (Pont Audemer) ברחוב גמבטה מס.8 וניהל אותה במשך עשר שנים.
לאחר מכן מכר אותה ופתח "בוטיק פאטיסרי" בפריז, ברחוב אוטיי.תוך פרק זמן קצר הפך לספק העוגות והמאפים של המשפחות האמידות דאסו, ארסאן ולאגארדר.
הלקוחות התלהבו מקינוחי השארלוט, בוואריה, המוסים והמקרון, וגם מהמצאותיו בתחום העוגות הקלות המערבבות טעמים חדשים, כמו למשל ה"אופרה" (שילוב של שוקולד וקפה) ו"סיקסה" (Succès) ("הצלחה" בצרפתית, על בסיס פסטה וקרם נוגטין).
ידוע בפרפקציוניזם ובקפדנות שלו, הנדרשת במיוחד במקצוע הקונדיטוריה
("משקל, מידות, דיוק", כפי שנהג לציין), לנוטר השתמש בעבודתו בשיטות ידניות גם כשהיה צריך להכין מנות לאלפי אורחים.
בנוסף, הקים בשנות השישים עסק קייטרינג (טרֶטֶר) (traiteur).
בשנת 1968 עבר עם המטבחים והמעבדה שלו פלזיר, במחוז איבלין ופתח שם את בית הספר "לנוטר" בשנת 1971. המקום הפך בקרוב למוסד בעל שם במילייה בתחום האומנות הקולינרית.
משורות חניכיו יצאו שפים מפורסמים כמו למשל אלן דיקאס, מישל רישאר קונדיטורים כמו פייר ארמה, ז'ראר מילו, מארק אברלן, רז'יס מארקון, רישאר קוטאנסו או איב טיריאס.
גם אחיינו, פטריק לנוטר הוא שף ידוע, שמסעדותיו זכו בסך-הכול בשבעה כוכבים במדריך מישלן האדום והצטיין במיוחד כפטיסייה בעת עבודתו במסעדת "לה פביליון דה פרנס" (Le pavillon des Princes) בפריז.
החל משנת 1975 גסטון לנוטר פתח סניף בחנות הכלבו KaDeWe בברלין.
מאז עסקיו התפשטו בשלוש-עשרה ארצות, כולל יפן, ארצות במזרח התיכון, לאס וגאס בארצות הברית וכו'.
החל משנת 1985 החברה של גסטון לנוטר נמצאת בשליטת קבוצת אקור (Accor).
גסטון לנוטר הלך לעולמו ב-8 בינואר 2009 בביתו בסולון (Sologne).
כנס הלוויה התקיים בכנסיית נוטר דאם דה לה קוטיר ביישוב ברנה (המחוז אר) והוא נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות של היישוב קוטיר.
גסטון לנוטר היה נשוי והשאיר שלשה ילדים.
גסטון קאמי שארל מַסְפֵּרוֹ היה אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי.
שימש במשך שנים רבות כמנהל מחלקת העתיקות המצרית.
הוא טבע את המונח "גויי הים" בהתייחסו לקואליציית השבטים שתקפה את מזרח הים התיכון ואת מצרים במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס.
מספרו חיבר למעלה מ-1,200 מאמרים על מצרים העתיקה.
מספרו נולד בפריז להורים שמוצאם ממחוז לומברדיה באיטליה.
עוד בשנותיו המוקדמות בבית הספר הוא התעניין בהיסטוריה ובכתב החרטומים המצרי.
בשנת 1867 בעת לימודיו באקול נורמל סופרייר פגש את האגיפטולוג אוגוסט מארייט.
מארייט נתן לו שני טקסטים בכתב חרטומים שהתגלו זמן קצר לפני כן.
מספרו פענח אותן תוך שבועיים.
פרסום פיענוח הטקסטים ביסס את מעמדו האקדמי.
בשנת 1869 הפך למרצה לשפות מצריות קדומות וארכאולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 1874 קיבל מינוי בקתדרה על שם ז'אן-פרנסואה שמפוליון בקולז' דה פראנס.
בשנת 1880 נסע למצרים בראש משלחת ארכאולוגית מטעם ממשלת צרפת.
משלחת זאת הפכה במשך הזמן למכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית.
מספר חודשים לאחר מכן נפטר מארייט ומספרו החליפו כמנהל מחלקת העתיקות המצרית.
עבודתו הראשונה במצרים הייתה בסקארה תוך שהוא ממשיך את עבודתו של מארייט.
בהיותו יותר בלשן מאשר ארכאולוג, העדיף להתרכז בחפירת 5 קברים מתקופת הממלכה הקדומה אשר על גביהם נכתבו טקסטים ארוכים בכתב חרטומים.
בחפירות אלה מספרו מצא מעל 4,000 שורות בכתב חרטומים.
במסגרת תפקידו ניהל מספרו מאבק כנגד הברחת עתיקות מצריות מתוך מצרים אשר נעשתה על ידי סוכנים של מוזיאונים גדולים באירופה ובארצות הברית, תיירים ואספנים.
הוא הקים ברחבי מצרים רשת של מפקחי עתיקות שתפקידם היה לפקח על עבודת החופרים הזרים ולדווח לו על מעשים בלתי חוקיים.
הבעיה העיקרית נוצרה באזור תבאי שהפכה להיות כמקום עיקרי של שוד קברים, זיופים ומעשי מרמה.
במסגרת מאבקו שלח מספרו ללוקסור סוכן שהתחפש לתייר עשיר.
הסוכן עלה על עקבותיהם של האחים עבד אל-רוסול שעסקו זמן רב בהברחת עתיקות שנחפרו ללא רישיון.
לאחר עינויים הודה אחד האחים בהברחת עתיקות והסכים להראות את מקור השלל.
האח הוביל את עוזרו של מספרו למנהרה בדיר אל-בחרי שאורכה היה 60 מטר והיא הכילה ארונות קבורה ומומיות של פרעוני מצרים הגדולים כגון: רעמסס השני, סתי הראשון, תחותמס השלישי ועוד, סה"כ נמצאו במנהרה למעלה מ-40 מומיות של מלכים.
המנהרה הכילה גם ממצאים רבים נוספים.
המומיות הועברו לקהיר כדי להגן עליהם מפני שודדים.
התגלית הבהירה מדוע קברים רבים בעמק המלכים נמצאו ריקים.
הכוהנים המצרים כבר בעת העתיקה העבירו את המומיות למקום נידח כהגנה מפני שודדים.
למרות מאבקו במבריחים, מספרו היה אהוד על אוצרי מוזיאונים והאספנים בגלל מדיניותו הפרגמטית אשר אפשרה להם להוציא ממצרים עתיקות אשר הוא לא ייעד להציג במוזיאון המצרי.
מדיניות זאת לא נמשכה על ידי המנהלים אחריו.
מספרו היה ראשון אשר הנהיג גביית דמי כניסה מתיירים לאתרים ארכאולוגים.
בשנת 1886 לאחר שעזב את תפקידו כמנהל מחלקת העתיקות, המשיך את עבודתו של מארייט בחפירת הספינקס ליד קהיר.
במסגרת החפירה הוא הסיר 20 מטר של חול בניסיון למצוא את פתחי הקברים בספינקס (הוא לא הצליח למצוא את הפתחים והם נמצאו בחפירה מאוחרת יותר).
בשנת 1886 חזר לפאריס ועבד שם עד לחזרתו למצרים בשנת 1899, לתפקיד מנהל מחלקת העתיקות המצרית.
ב-3 אוקטובר 1899, שנת חזרתו למצרים ארעה רעידת אדמה בכרנך, 11 עמודים באולם העמודים (היפוסטיל) במתחם של אמון-רע קרסו.
בעת כהונתו הקודמת ביצע מספרו עבודות שימור באתר.
בעקבות רעידת האדמה הקים מספרו צוות שעסק בהקמת העמודים מחדש תחת פיקוח של צוות אגיפטולוגים צרפתיים.
לפעולות אלה הייתה התנגדות של כמה רומנטיקנים אשר העדיפו להשאיר את העמודים במצב של קריסה.
בשנות היעדרותו של מספרו ממצרים גדל מאוד אוסף המוזיאון המצרי בקהיר.
מספרו פעל להרחבת האוסף ולהעברת המוזיאון בשנת 1902 מאזור גיזה לכיכר א-תחריר.
הגידול באוסף הביא לגידול בכמות העובדים.
אחד העובדים היה הווארד קרטר אשר עבד במוזיאון בגיל 17. בתקופה מאחרת יותר, המליץ מספרו על קרטר בפני לורד קרנארבון כמתאים לנהל את החפירות שהביאו למציאת קברו של תות ענח' אמון.
בתקופת ניהולו פעל לקדם את הדפסת הקטלוג של המוזיאון.
עד שנת 1909 המוזיאון פרסם 24 כרכים.
מספרו לא העריך נכונה את חשיבותם של ציורי דיוקנאות המומיות מפיום.
הארכאולוג פלינדרס פיטרי שלח שישים דיוקנאות למוזיאון המצרי בקהיר.
לאחר מכן הוא גילה שמספרו לא העריך את חשיבותם והשאיר אותם בחצר המוזיאון מוזנחים ונתונים לפגעי מזג האוויר.
כאשר נודע הדבר לפיטרי הוא כעס מאוד ודרש אותם בחזרה, והכריח את מספרו לבחור 12 דיוקנאות להצגה במוזיאון ואת יתרת 48 הדיוקנאות להחזיר לו.
פעילותו כמנהל מחלקת העתיקות כללה גם הקמת רשת של מוזיאונים מקומיים ברחבי מצרים במטרה לעודד את המצרים לקחת אחריות רבה יותר על שמירת המורשת שלהם.
בשנת 1912 הצליח להעביר במצרים שורת חוקים שטיפלו בבעיית שוד העתיקות.
מספרו פרש מתפקידו כמנהל מחלקת העתיקות המצרית בשנת 1914. ביוני 1916 נפטר ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
זהו אחד מפרסומיו הידועים ביותר.
הספר פורסם בשלושה כרכים בפארי בין השנים 1895–1897. הספר מציג את ההיסטוריה של המזרח הקרוב מתחילתו ועד תקופת אלכסנדר מוקדון.
הכרך הראשון תורגם לעברית בשנת 1897: תולדות עמי המזרח הקדמונים / מאת ג' מספירו; תֻּרגם לעברית על ידי אברהם ליודביפול, בעזרת הפרופיסור יוסף הלוי; על פי המהדורא החדשה היוצאת כעת בפריז בהוספות ושִנוים גדולים מאת המחבר, ורשה: אחיאסף, תרנ"ז.
פורסם בפאריס בשנת 1893. הספר עסק בדת המצרית העתיקה והכיל אוסף של מאמרים שפורסמו לפני כן בכתבי עת שונים.
לספר יצאו מספר מהדורות נוספות בתרגום לאנגלית.
המהדורה הראשונה באנגלית יצאה בשנת 1907 ולוותה בהערותיו של פלינדרס פיטרי.
Popular Stories of Ancient Egypt - פורסם בשנת 1915. ספר זה כולל תרגום של סיפורים ממצרים העתיקה, ביניהם הסיפורים שהופיעו על גבי פפירוס האריס 500.
בנוסף פרסם מספרו את כתב העת "Bibliothèque égyptologique" שהוקדש למאמריהם של אגיפטולוגים צרפתיים.
וכן את השנתון "Annales du service des antiquités de l'Egypte" שהכיל את הפרסומים של החפירות הארכאולוגיות הרשמיות של מחלקת העתיקות במצרים.
גסטון מוריס ז'וליה היה מתמטיקאי צרפתי שבמאמר מ-1918 הציג לראשונה את קבוצת ז'וליה הקרויה על שמו.
רעיונותיו פותחו מאוחר יותר בידי בנואה מנדלברוט שביסס עליהם את מושג הפרקטל - מאבני היסוד של תורת הכאוס.
ז'וליה נולד בעיר סידי בל-עבאס שבאלג'יריה, שמיום הקמתה שימשה את הצרפתים כמרכז שלטוני במדינה.
ציוניו הגבוהים אפשרו לו ללמוד באקול פוליטקניק בפריז, והוא אכן החל ללמוד שם ב-1914, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוא גויס ונשלח לחזית.
בינואר 1915 הוא נפצע באופן חמור בפניו, וכתוצאה מהפציעה איבד את אפו.
למרות ניתוחים חוזרים ונשנים, לא עלה ביד הרופאים לשחזר את אפו, וז'וליה נאלץ להסתובב עד סוף ימיו עם מסכת עור במקום אף.
במהלך אשפוזו הממושך התיידד ז'וליה עם מריאן שוסון, אחת האחיות בצוות הרפואי (וביתו של המלחין הצרפתי ארנסט שוסון), והשניים נישאו.
ז'וליה המשיך במחקריו המתמטיים בתחום החזרור של פונקציות רציונליות, וב-1918 פרסם מאמר בז'ורנל למתמטיקה טהורה ושימושיה, בו הציג את הרעיון של איטרציות בפונקציות רציונליות.
פייר פאטו, מהחוקרים הבולטים בתחום זה באותה העת, הכיר בחשיבותו של המאמר, ובעקבות המלצתו הוענק לז'וליה הגרנד-פרי באותה שנה.
על אף שהמאמר הכה גלים בקהילה המתמטית, נראה כי איש לא הכיר אז בחשיבותן של איטרציות בפונקציות רציונליות.
היה זה בנואה מנדלברוט ופרסומיו בשנות השבעים שהצליחו להחיות את הנושא.
ב-1919 הצטרף ז'וליה לצוות ההוראה של האקול פוליטקניק כמתרגל בקורס של ז'אק אדמר, ומאוחר יותר הפך למרצה - משרה ששמר עד פרישתו ב-1965. במהלך תקופה זו התקבל גם כמרצה בסורבון, וכן קיבל פרסים אקדמיים רבים, בהם פרס האקדמיה הצרפתית למדעים ב-1934.
גסטון סלמון היה סייף יהודי-בלגי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה סלמון במדליית זהב בתחרות דקר קבוצתי לפני בריטניה והולנד.
לזכייה במדליית זהב הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: בני הדודים פאול והנרי אנספך וז'אק אוקס (אמן מפורסם).
נוסף לכך, הוא השתתף בתחרות רומח אישי ובתחרות דקר אישי בשתיהן לא עבר את הסיבוב הראשון.
גסטון בשלאר היה פילוסוף צרפתי.
עיקר תרומתו הייתה בחקר הפואטיקה והפילוסופיה של המדע.
בשלאר הניח את היסודות לניתוח הקשיים של תורת ההכרה (Obstacle épistémologique) אותם כינה "השבר ההכרתי" (Rupture épistémologique).
בשלאר היה מבכירי האקדמיה הצרפתית למדעים, והשפיע רבות על פילוסופים צרפתיים אחרים כגון מישל פוקו, לואי אלתוסר, ז'אק דרידה ודומיניק לקור.
גסטון בשלאר נולד ב-27 ביוני 1884 בכפר בר-סור-אוב (Bar-sur-Aube) שבחבל שמפיין כבן למשפחת סנדלרים.
בשנים 1895–1902 התחנך בבית הספר היסודי שבכפר, ולאחר מכן הועסק כמתלמד בבית הדואר.
בשנים 1906–1907 גויס לשירות בצבא כמפעיל טלגרף, ועם סיום שירותו חזר לפריז והועסק שוב בתחום התמחותו כמפעיל טלגרף בדואר.
תוך כדי מהלך עבודתו בשנים 1907–1912 קיבל תואר ראשון במתמטיקה והמשיך להתמחות כמהנדס טלגרף.
בשנת 1914 מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נישא בשלאר, ומייד לאחר מכן גויס לשירות צבאי קרבי בחזית הגרמנית.
בשנת 1919 עם סיום המלחמה, חזר לאקדמיה ועד שנת 1930 הועסק כמורה לפיזיקה וכימיה בבית הספר שבכפר הולדתו.
בשנת 1920 ותוך כדי עבודתו כמורה, השלים תוך שנה אחת תואר בפילוסופיה והמשיך בלימודים וניסויים מדעיים עד שבשנת 1927 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הסורבון.
לאחר קבלת התואר החל לשמש כמרצה בפקולטה למדעי הרוח של דיז'ון, ובין השנים 1930–1940 שימש שם כפרופסור.
בשנת 1937 זכה בשלאר בעיטור אביר לגיון הכבוד.
משנת 1940 ועד 1955 שימש כפרופסור בסורבון והממונה על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה.
בשנת 1951 זכה בעיטור קצין לגיון הכבוד, ובשנת 1954 הוכתר כפרופסור כבוד של הסורבון.
בשנת 1955 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים ובשנת 1960 הוכתר כמפקד לגיון הכבוד.
בשלאר נפטר בפריז בשנת 1962 ונקבר בכפר הולדתו.
עבודתו של בשלאר התקבלה בספקנות, ולא הובנה במלואה בעולם דובר האנגלית.
מחקריו של בשלאר אודות ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע כגון "הרוח המדעית החדשה" (Le nouvel esprit scientifique) משנת 1934 ו"היווצרות הרוח המדעית" (La formation de l'esprit scientifique) משנת 1938 התבססו על תפיסתו אודות ההיסטוריה של תורת ההכרה כסוג של פסיכואנליזה מדעית, או כגורמים פסיכולוגיים המשפיעים על ההתפתחות המדעית.
כדוגמה לכך משתמש בשלאר בפרקים הראשונים מתוך עבודתו של ורנר הייזנברג בנושא מכניקת הקוואנטים.
הוא מציע לחלופין, להשתמש בתאוריה הקורפוסקולרית ובתאוריה האנדולטורית המשלימות אחת את השנייה.
לטענתו זוהי דוגמה מצוינת לחשיבות השילוב של הידע הפסיכולוגי במדע, מכיוון שהיא יוצרת תיקון ספונטני של שגיאות באמצעות הצגת העמדה המנוגדת.
בשלאר טוען כי ההתקדמות המדעית עלולה להיעצר כתוצאה ממבנים נפשיים מסוימים אשר יוצרים את מה שהוא מכנה "מחסום הכרתי".
משימתה של תורת ההכרה הוא לסלק את המבנים הנפשיים המשפיעים על המדע במטרה לסייע למדענים להתגבר על מחסומי הידע.
השבר ההכרתי והשפעתו על ההתקדמות המדעית
בשלאר מבקר את משנתו הפוזיטיביסטית של אוגוסט קונט הרואה במדע תהליך מתמשך.
לטענתו, פיתוח מדעי כמו תורת היחסות של איינשטיין מדגימה היטב את חוסר הקשר הטבוע בתהליך ההיסטוריה של המדע.
לכן, מודלים הרואים את ההתפתחות המדעית כתהליך הם פשטניים ושגויים.
מהותו של השבר ההכרתי אותו מפתח בשלאר היא חוסר הקשר וההמשכיות של ההיסטוריה המדעית.
אף על פי שהוא עצמו לא הרבה להשתמש במונח, הרי שהפילוסוף לואי אלתוסר דווקא הרבה להשתמש בו.
הוא הוכיח כי תאוריות חדשות משתלבות בתוך הישנות ליצירת שינויים בתפיסת רעיונות שונים.
כך לדוגמה השימוש באופנים שונים של המונח מסה על ידי ניוטון ואיינשטיין, או העובדה כי גאומטריה לא אוקלידית אינה עומדת בניגוד לגאומטריה האוקלידית אלא משתלבת בתוכה ליצירת מסגרת מחשבתית רחבה יותר.
בשלאר היה רציונליסט בהתאם למשנתו של רנה דקארט.
הוא השווה את הידע המדעי לידע רגיל מבחינת הדרך שבה הוא נתפס, וראה את השגיאות האפשריות כאשליה.
לטענתו, תפקידה של תורת ההכרה הוא להראות את ההיסטוריה של תהליך הגיבוש של הרעיונות המדעיים.
הוא אינו רואה במדע רעיון תאורטי בלבד אלא משלב בתוכו גם אלמנטים מעשיים, טכניים, וחינוכיים.
כדוגמה לכך מביא בשלאר את רעיון פיתוח הנורה החשמלית המשלבת רעיון תאורטי על בסיס ידע מדעי ליצירת חפץ לשימוש מעשי.
מכאן נובע כי תורת הכרה אינה רק רעיון פילוסופי המשמש להצדקת תהליך מדעי אלא שהיא מהווה חלק ממשי ממהותה של התפתחות ההיסטוריה המדעית.
בשלאר מאבחן כי תאוריות מדעיות מהפכניות נתפסות לעיתים כשינוי בתפיסה המדעית.
כך לדוגמה הוא טוען כי תורת ההסתברות היא למעשה הצגה מורכבת של המציאות באמצעות ניתוח רציונלי מעמיק.
בשלאר טוען כי המדע המודרני הוא תחליף האונטולוגיה של החומר באונטולוגיה של יחסיות שניתן להתייחס אליה כאל תהליך פילוסופי.
כך לדוגמה הוא טוען כי המונחים הפיזיקליים של חומר וקרינה הם דומים למונחים של עצם ותנועה, אך בעוד הפילוסופיה הקלאסית מבחינה בין השניים, הרי שעל פי המדע המודרני אין הבחנה ביניהם.
לכן, הוא טוען כי לא ניתן לבחון באופן מדעי חומר במצב סטטי שאינו בתנועה, והדבר עומד בניגוד גמור לתנאי הבחינה הקלאסיים על פי תורת ההכרה.
בנוסף לעיסוקו בתורת ההכרה גילה בשלאר עניין בתחומים נוספים ובהם שירה, חלומות, פסיכואנליזה ודמיון.
פרסומיו "הפסיכואנליזה של האש" משנת 1938, ו"הפואטיקה של החלל" משנת 1958 הם שתיים מעבודותיו הפופולריות ביותר.
גסטון אסקיאל ראמירס פריירה (בספרדית: Gastón Ezequiel Ramírez Pereyra; נולד ב-2 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בוירטוס אנטלה מהסרייה ג'.
שיחק בנבחרת אורוגוואי וערך במדיה 43 הופעות בינלאומיות.
ראמירס נולד בפריי בנטוס שבאורוגוואי.
ראמירס התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת הנעורים שלו, פניארול.
בעונת כבש ראמירס 6 שערים ב-30 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות אורוגוואי.
באוגוסט 2010 חתם ראמירס בבולוניה מהסרייה א' האיטלקית, תמורת סכום של 2.5 מיליון אירו.
ב-26 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק החוץ נגד קטאניה, שנגמר בשוויון 1:1. בעונתו הראשונה בבולוניה הופיע ב-25 משחקים בליגה, בהם כבש 4 שערים ובישל 2, ובנוסף כבש 3 שערים ב-2 הופעות בקופה איטליה.
בעונה הבאה המשיך ראמירס להיות שחקן חשוב בהרכב בולוניה, כאש כבש 8 שערים ב-33 הופעות.
ב-31 באוגוסט 2012 עבר ראמירס לסאות'המפטון, העולה הטרייה לפרמייר ליג, תמורת 12 מיליון לירות שטרלינג.
ראמירס חתם בקבוצה על חוזה ל-4 שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-15 בספטמבר בתבוסה 6:1 לארסנל, כאשר עלה כמחליף בתחילת המחצית השנייה.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בסאות'המפטון ב-29 בספטמבר, בהפסד 3:1 לאברטון.
בסך הכל, בעונתו הראשונה בסאות'המפטון כבש 5 שערים ב-26 משחקים.
בעונתו השנייה בסאות'המפטון, ב-18 בינואר 2014, נפצע ראמירס במהלך משחק ליגה נגד סנדרלנד בקרסול, פציעה שבעקבותיה נעדר השחקן חודשיים מהמגרשים.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל ראמירס להאל סיטי.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה כשעלה כמחליף בתיקו 2:2 נגד ווסטהאם יונייטד.
ב-26 בדצמבר 2014 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3:1 על סנדרלנד.
ב-26 בינואר 2016 הושאל ראמירס למידלסברו עד לסוף העונה.
ב-9 בפברואר 2016 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1:1 נגד מילטון קינס דונס.
ב-23 בפברואר הבקיע את שערו הראשון בניצחון 3:1 על קארדיף סיטי.
ב-20 ביולי חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם ראמירס בסמפדוריה.
ב-7 בדצמבר 2021 חתם במונצה מסרייה ב'.
בשנת 2009 שיחק ראמירס באליפות העולם עד גיל 20, כאשר הגיעה אורוגוואי לשלב שמינית הגמר, שם הפסידה 3:1 לברזיל.
ראמירס הופיע לראשונה במדי נבחרת אורוגוואי הבוגרת ב-8 באוקטובר 2010, במשחק ידידות נגד .
ראמירס זומן לסגל אורוגוואי לאולימפיאדת לונדון.
הוא זומן גם לסגל אורוגוואי לגביע הקונפדרציות 2013, ופתח בהרכב במשחקים נגד ו.
ראמירס זומן לסגל אורוגוואי למונדיאל 2014. משחקו הראשון בטורניר היה נגד , שהיה המשחק האחרון בשלב הבתים.
הוא נכנס כמחליף לכריסטיאן רודריגס בדקה ה-78. בדקה ה-81, 3 דקות לאחר שנכנס, בעט ראמירס בעיטת קרן, שמצאה את ראשו של דייגו גודין, שהכניס את הכדור לשער.
שער זה העלה את אורוגוואי לשלב שמינית הגמר.
גסטון צבי איצקוביץ (נולד ב-1974) הוא אמן ישראלי יליד ארגנטינה החי ועובד בישראל.
על יצירתו זכה בשנת 2010 בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות.
גסטון צבי איצקוביץ נולד בבואנוס איירס, ועלה בשנת 1980 עלה עם משפחתו לישראל.
בשנת 2000 סיים איצקוביץ בהצטיינות את לימודי הצילום בבית הספר מוסררה.
בוגר התוכנית ללימודי המשך של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל לשנת 2009. תצלומיו של איצקוביץ הוצגו באופן נרחב בישראל ובמדינות אחרות, בין היתר במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון על התפר, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון אשדוד, מוזיאון מאקרו ברומא וגלריה הברס + פרטנר בווינה.
זוכה פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר מטעם מוזיאון ישראל לשנת 2008 ופרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות לשנת 2010.
ב 2024 ניפתחה תערוכת יחיד של עבודותיו במוזיאון ישראל.
עבודתו של איצקוביץ מתמקדת בנוף ובמרחב לצד עיסוק בהוויה אנושית הממלאת את המקום והמתחים הנבנים ביניהם בהקשרים פוליטיים וחברתיים.
נילי גורן, אוצרת הצילום של מוזיאון תל אביב כותבת:
1997-2000 המחלקה לצילום, מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, ירושלים
2006-2008 לימודי מתקדמים באמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, תל אביב-יפו
2024 - "שדה", מוזיאון ישראל, אוצרים: תמרה אברמוביץ' וגלעד רייך
2013 - "האבן והסלע" גלריה בזל, תל אביב
2011 - "לפני הספירה", מוזיאון תל אביב לאמנות
2010 - "אמה, רגל, זרת", גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב
2007 - "תחומים", גלריה טבי דרזדנר, תל אביב
2005 - "פרקים מתוך התנחלות", מוזיאון חיפה לאמנות
גסטון ניקולס סופריטי (בספרדית: Gastón Nicolás Soffritti, נולד ב-13 בדצמבר 1991) הוא שחקן ומוזיקאי ארגנטינאי.
סופריטי ידוע בעיקר בתפקידיו בטלנובלות של כריס מורנה: "פינת אור", "פלוריסיינטה" ו"קטנטנות".
בשנים 2001- 2002 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Yago, pasión morena" ("יאגו, תשוקה אפלה"), בה גילם את דמותו של מתאו.
בשנת 2003 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "פינת אור", בה גילם את דמותו של חבודבודין/גיז'רמו.
בשנת 2005 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בה גילם את דמותו של טיאגו.
בשנת 2006 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "קטנטנות", בה גילם את דמותו של פדריקו (פולגס) רומרו.
בשנים 2007–2008 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו", בה גילם את דמותו של מתיאס.
בשנת 2012 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Graduados" ("בוגרים") בה גילם את דמותו של מרטין.
בשנים 2013–2014 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Los vecinos en guerra" ("השכנים במלחמה"), בה גילם את דמותו של לוקאס.
בשנים 2014–2015 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "יום ולילה", בה גילם את דמותו של בנחמין.
בשנת 2017 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-12, והוא פרש באמצע העונה.
בשנים 2018–2021 כיכב לצד ניקולאס ריירה בשלוש עונות של הטלנובלה "Millennials" שמדברת על שישה חבר'ה צעירים בני דור המילניום ועל חייהם, האהבות שלהם, האינטרסים שלהם והקונפליקטים שלהם.
בעוד באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בתור רומאו גריקו בטלנובלה "Simona" של אל טרסה, לצדם של חואן דרטס, רומינה גאטני ואנה מריה אורוסקו.
גסטורניס (שם מדעי: Gastornis; בעבר נקרא דיאטרימה) הוא סוג נכחד של עוף ענקי חסר יכולת תעופה מעידן הקנוזואיקון שהתגלה בכמה אתרים באירופה, מזרח אסיה ומין אחד באמריקה הצפונית.
הוא היה בגודל של יען או של עוף המואה הנכחד וגובהו הגיע לשני מטרים.
הגסטורניס דמה מאוד לעופות האימה הטורפים מאמריקה הדרומית, אך היה קרוב יותר לאווזים של היום.
הוא היה בעל מקור עצום שהיה ארוך, רחב ודחוס ביותר וגולגולת ועיניים קטנות יותר.
הכנפיים היו קטנות עד זעירות והרגליים ארוכות מאוד.
קיימת מחלוקת ממה ניזון הגסטורניס: בעבר הוא נחשב לצייד שהזכיר את עופות האימה, אך לאחר שלא מצאו פריטי עצמות או שרידי חיות במאובנים הנפוצים שלו, נטען שהמקור הותאם לליקוט עלים וזרעים קשיחים מהענפים.
עם זאת, ייתכן שעקב גודלו הוא גיוון בתזונתו וצד כמה יונקים קטנים וזוחלים ששוטטו ביערות באותה תקופה.
המאובנים נמצאו בעיקר באירופה, וכמה התגלו במזרח אסיה (בעיקר בסין).
עם זאת מין אחד הצליח לעבור את מצר ברינג ולהגיע לאמריקה הצפונית.
כל מיני הגסטורניס נכחדו בתקופת האאוקן לפני 45 מיליון שנה מהיום.
את המאובנים הראשונים של העוף הפרהיסטורי גילה בשנת 1855 הפיזיקאי והממציא הצרפתי גסטון פלנטה, שהמציא את סוללת עופרת-חומצה שהייתה הסוללה החשמלית הנטענת הראשונה.
הגסטורניס נראה במספר תוכניות וסרטים:
בסדרה "Valley of the Dinosaurs" ישנו פרט גסטורניס באחד הפרקים.
הגסטורניס משוחזר בפרק הראשון של הסדרה ללכת עם חיות.
הוא מוצג שם כטורף-העל של תקופת האאוקן וצד את היונקים הקדומים כמו הלפטיקטידיום והפרופלאותריום.
ככל הנראה הגסטורניס לא היה טורף כמו שהוא מוצג בסדרה.
בסרטי עידן הקרח נראים פרטי גסטורניסים, אשר חיים לצד חבורת יונקים צמחוניים.
הם מוצגים דומים מעט ליענים ואחת מהם מנסה לתקוע את ראשה באדמה.
הגסטורניס נראה במשחקי המחשב Jurassic Park Builder ובעולם היורה: המשחק, שם הוא מוצג כטורף גדול הדומה לפורוסרקוס, בניגוד למה שמסיקים שהוא כיום.
בסדרה "Life After Dinosaurs" מוצג גסטורניס בקטעים מאוד דומים לקטעים בהם הוצג ב"ללכת עם חיות".
גסטון גורוסאגה (בספרדית: Gastón Guruceaga; נולד ב-15 במרץ 1995 בארטיגס שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת דפורטיבו קאלי מליגת העל הקולומביאנית.
ב-16 באוגוסט 2015 ערך גורוסאגה את הופעת הבכורה שלו בפניארול מליגת העל האורוגוואית, כששיחק 90 דקות בניצחון 3-0 על סרו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך גורוסאגה 31 הופעות ליגה, וזכה עם קבוצתו באליפות אורוגוואי.
גורוסאגה זומן לראשונה לסגל נבחרת אורוגוואי לקראת המשחק נגד נבחרת ונצואלה ב-7 באוקטובר 2016 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018, אך לא שיחק במשחק.
גסטון דלמאו (בספרדית: Gaston Dalmau; נולד ב-23 בנובמבר 1983) הוא שחקן וזמר ארגנטינאי המוכר מסדרת הילדים והנוער "כמעט מלאכים", שם גילם את דמותו של רמירו "רמה" אורדונייז, והיה חלק מלהקת הטין אנג'לס.
גסטון דלמאו נולד בעיר בואנוס איירס, ארגנטינה.
כיום גר עם בן זוגו בלוס אנג'לס.
בשנת 2005 שיחק את לאוקו בסדרה "פלורסיינטה" שנוצרה על ידי קבוצת כריס מורנה.
בשנת 2006 שיחק את ניקו בסדרה "חיים שלי" בתפקיד קטן לכמה פרקים
לאחר מכן בשנת 2007 שיחק בסדרת הנוער המצליחה "כמעט מלאכים" וגילם את דמותו של רמירו "רמה" אורדונייז.
את דמות זה גילם בתפקיד הראשי למשך 4 עונות עד 2010, הסדרה זכתה לפופולריות רבה בקרב מדינות רבות,בין היתר בישראל.
בשנת 2019 חזר לתודעת הציבור הארגנטינאי כאשר שיחק בסדרת הטלוויזיה "בשאר העולם".
בשנת 2021 גסטון זכה במקום הראשון בעונה השנייה של תוכנית הריאלטי "מאסטר שף סלבריטי ארגנטינה".
בעונה השלישית הצטרך כמנחה דיגיטלי של התוכנית.
בשנת 2022 צפוי לככב בסדרת הדרמה הפוליטית Medusa לצד קנדלה וטראנו.
דלמאו עבד על אפקטים חזותיים במספר שוברי קופות אמריקאיים - ביניהם קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים, צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים, דוקטור סטריינג' וקפטן מארוול.
בשנים 2007 -2012 היה חלק מלהקת הטין אנג'לס, שנוצרה בעקבות הסדרה כמעט מלאכים, יחד עם השחקנים הראשיים הנוספים מהסדרה מריאנה אספוסיטו, אאוחניה סוארס (שהוחלפה ברוסיו איגרסבל ב-2011), ניקולס ריירה, וחואן פדרו לנזאני.
שני האלבומים הראשונים של הלהקה, טין אנג'לס וטין אנג'לס 2, הגיעו במהירות למעמד פלטינה במכירות, בעוד האלבום השלישי, טין אנג'לס 3, היה האלבום הנמכר ביותר החמישי בארגנטינה לשנת 2009.
הקבוצה הופיעה מספר פעמים בגראן רקס, התיאטרון בבואנוס איירס והופיעה לא רק בארגנטינה, אלא גם בספרד, ישראל ומספר מדינות בדרום-אמריקה.
בשנת 2009 זכתה הלהקה בפרס "האומן הטוב ביותר בארגנטינה".
ביולי 2012 הלהקה הציגה מופע חדש בגראן רקס שנקרא: "הטין אנג'לס בגראן רקס 2012: הפרידה".
המופע האחרון שלהם התרחש ב-8 באוקטובר 2012 בקורדובה.
בסוף 2012 עבר להתגורר בארצות הברית על מנת לקדם את הקריירה האמנותית שלו.
בספטמבר 2019 קיבל דלמאו אזרחות אמריקאית.
דלמאו הוא הומוסקסואל ומאז שנת 2014 נמצא במערכת יחסים עם חוסה נברו, אותו הכיר בניו יורק.
גסטון הוא דמות בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה השלושים של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" שיצא לאקרנים לראשונה בשנת 1991. הדמות דובבה על ידי השחקן והזמר האמריקאי ריצ'רד וייט.
גסטון הוא צייד יהיר ונרקסיסט, שרגשותיו הנכזבים כלפי בל היפהפייה והאינטלקטואלית מושכים אותו בסופו של דבר לנסות ולרצוח את מתחרהו על ליבה של בל, החיה, ברגע שהוא מבין שבל מאוהבת בחיה ודואגת לשלומו.
גסטון משמש כנמסיס עבור דמותו של החיה, אך בעוד שבסיס האישיות של החיה וגסטון זהים בשורשם (בתחילה, שניהם נרקיסיסטיים, אנוכיים ויהירים), גסטון משתנה לרעה אף יותר ומשתנה לכדי נבל מפלצתי ושטני ואילו החיה, בעזרתה של בל, משתנה לטובה ולומד לרחם ולחמול על הבריות.
הבדל זה בין גסטון לחיה הופך את גסטון לאנטגוניסט האולטימטיבי והמושלם לדמויותיהם של בל והחיה.
גסטון הוא דמות מקורית שאינה מופיעה באגדה המקורית של "היפה והחיה" מאת ז'אן-מארי לפרינס דה בומונט, שעליה מבוסס הסרט.
לעומת זאת, גסטון נוצר בהשראתו של אבננט, דמות שהבמאי ז'אן קוקטו יצר במיוחד עבור העיבוד שלו לאגדה משנת 1946. השראה נוספת לדמותו של גסטון נלקחה אף מבני זוגה לשעבר של התסריטאית לינדה וולברטון.
גסטון נוצר במיוחד עבור עיבודם של אולפני דיסני עבור האגדה "היפה והחיה", משום שהאולפנים חשו שהסרט יוכל להפיק יותר תועלת מנבל לגיטימי וכן מהקניית תחושה אמיתית של סכנה לגורל התאהבותם של היפה והחיה, שני אלמנטים אשר היו חסרים באגדה המקורית.
כשהדמות שוכתבה מחדש ושונתה מאריסטוקרט צרפתי ולא מאיים לצייד יהיר, שמחפש ללא הרף את ידה של בל, גסטון החליף בסופו של דבר את מקומה של מרגריט, דודתה של בל, אשר יוצרי הסרט יצרו במקור על מנת שתשמש בתפקיד האנטגוניסטית הראשית של הסרט.
גם אולפני דיסני, וגם האנימטור הממונה על דמותו של גסטון, אנדראס דג'ה, התמודדו בתחילה עם הנפשת גבר נאה ויפה תואר בתפקיד הנבל של העלילה, וזאת בעיקר מפני שדבר זה לא היה קיים אז בסרטיו של דיסני.
בסופו של דבר, דז'ה ביסס את הופעתו של גסטון בהשראתם של הופעות של שחקני אופרות סבון נאים, על מנת ליצור גרסה גרוטסקית של דמותו של האביר על הסוס הלבן, בעוד שחלק מהגינונים האופראטיים של וייט עצמו שולבו בדמות.
גסטון, הן פיזית והן רגשית, מגלם כל כולו בהופעתו אישיות היפר גברית.
בניגוד ישיר לנמסיס שלו, החיה, גסטון מתואר כגבר נאה ויפה תואר, אך עם אישיות לא מושכת.
גסטון זכה לרוב לביקורות חיוביות מצד הקונצנזוס של מבקרי הקולנוע, אם כי חלק מהם נתנו לדמות ביקורת שלילית והחשיבו את הדמות כנבל נחות ובלתי זכירה שנוצר כתוצאה ממאמציה הקודמים של אולפני דיסני.
כאחד שנחשב לאחד מהנבלים המפורסמים ביותר של אולפני דיסני וכן לחבר עיקרי ומשפיע בזיכיון "נבלי דיסני", גסטון מדורג לעיתים קרובות בתוך עשרת הגדולים ברשימת "נבלי דיסני" שמתפרסמים פעם אחר פעם על ידי גופים שונים בתקשורת האמריקאית.
בשנת 1989, התסריט שוכתב מחדש, ודמויותיהם של שלושת המחזרים רוכזו לתוך דמותו של מחזר אחד, שנקרא גסטון.
בתסריט המשוכתב, דמותו המקורית של גסטון נשאה תואר אצולה כמרקיז צרפתי, ושיחק בתפקיד הנבל יחד עם דודתה של בל, מרגריט, שבחרה בו כמחזר פוטנציאלי עבור בל כנקמה במוריס, אחיה הסוחר שאיבד את כל עושרו בים.
בנקודת השיא של התסריט, גסטון נוסע אל טירת החיה, במטרה להילחם באופן אישי מול החיה על ליבה של בל והוא פוגש במותו לאחר שנאכל על ידי זאבים.
כמרקיז צרפתי, מראהו החיצוני של גסטון היה שונה לחלוטין: הוא היה גבוה ורזה עם שומה בצד השמאלי של פניו ואף עקום.
לבושו האצילי כלל מעיל בצבע כחול-שמים ופאה אבקתית ותקופתית הקשורה בסרט אדום.
מראהו החיצוני של גסטון כמרקיז הקנו לו מראה דומה במידה מסוימת לאצילים צרפתים, כגון ז'אן-ז'אק רוסו או נפוליאון בונפרטה.
בדומה ליצירת דמותו של אבננט בידי קוקטו עבור סרטו, גסטון נוצר עבור סרט האנימציה, מפני שאולפני דיסני חשו כי הסיפור יוכל להפיק תועלת מנבל לגיטימי וכן מהקניית תחושה אמיתית של סכנה לגורל התאהבותם של היפה והחיה, שני אלמנטים אשר היו חסרים באגדה המקורית.
כשדמותה של מרגריט נמחקה לחלוטין, גסטון החליף אותה בדמות האנטגוניסט הראשי של הסרט.
היצ'אק ציין כי גסטון עצמו פותח כ"סוג חדש של נבל דיסני", וזאת משום שהוא מוצג כאדם בלתי מזיק, ואף קומי, אך עם התקדמות הסרט, הוא משתנה ומתפתח לדמות הרבה יותר מרושעת.
יחד עם נבל נאה ויפה תואר וגיבורה ליברלית, שמתפתחים שניהם במהלך הסרט ליותר מדמויות חד־ממדיות, הפקת הסרט "היפה והחיה" סוף סוף החל להתגבש.
עם זאת, כמה יוצרי סרטים המשיכו להתווכח אם גסטון הוא למעשה נבל חזק מספיק.
בנוסף להוצאת דמויותיהן של אחיותיה של בל אל מחוץ לתסריט, התסריטאית לינדה וולברטון הציגה את גסטון כ"מחזר אטום וחסר רגישות" עבור בל, וציינה כי דמותו מתבססת על בני זוגה לשעבר.
בנוסף, מספר אלמנטים אפלים יותר שנועדו להדגיש את רשעותו של גסטון ושנכתבו במקור עבור הסרט, ביניהם הרעיון של גסטון לבקר במוסד לחולי הנפש, נחתכו לבסוף בגרסה הסופית של הסרט.
במהלך הקרב הסופי בין החיה לגסטון, השורה שדמותו של גסטון הייתה צריכה לצעוק במקור אל עבר החיה, הייתה "זמן למות!", אבל בסופו של דבר, התסריטאים, יחד עם וולברטון, החליפו את השורה הזו בשורה "בל שלי!" על מנת להחזיר חלק מהמוקד של הסצנה אל גיבורת הסיפור, שעליה השניים נלחמים.
התסריטאים דנו אף גם בהתאבדותו של גסטון לאחר שהוא מבין כי בל לעולם לא תאהב אותו, אך רעיון זה גם הוא גם ירד מהפרק במהירות.
במקום זאת, גולגולות קטנות צוירו כהשתקפויות בעיניו של גסטון בזמן נפילתו מהטירה של החיה על מנת לרמז עבור הצופים כי הוא אכן מת מנפילתו.
במהדורות הפלטינום והיהלום של הסרט הסופי, נחשף כי שם משפחתו המקורי של גסטון נועד להיות לה-גום.
שם משפחתו נועד להיות משחק מילים על דעותיו ואישיותו הקטנוניות (לה-גום; בתרגום חופשי מצרפתית, "ירקות", משל למשהו זניח ועלוב).
במהלך הפקת הסרט, אולפני דיסני ערכו אודישנים פתוחים עבור דיבוב הדמות.
השחקן וזמר האופרה האמריקאי, ריצ'רד וייט, נבחר לדבב את גסטון.
האודישן הראשוני שלו הוקלט לראשונה על קלטת, אשר עותק ממנו הועבר לאחר מכן לאולפני דיסני.
שנים לאחר מכן, השחקן נזכר ודיבר על כיצד התמלילן והמלחין הווארד אשמן הנחה אותו לדיבוב דמותו של גסטון כפי שאמורה להישמע מבלי לומר לו בדיוק איך לעשות זאת.
אף על פי שוייט לא הרגיש שיש צורך בכך שהוא "יהפוך לגסטון" על מנת לדבב את קולו, בדיעבד, הוא הודה בכך שהוא אימץ לעצמו את אישיותו של גסטון במהלך הדיבוב.
הכתב דייב קהר מ"שיקגו טריביון" השווה את הביצועים הווקאליים של וייט לשל השחקן הווארד קיל.
אנדראס דג'ה שימש בתפקיד האנימטור הראשי של גסטון.
דמותו של גסטון הייתה הדמות הראשונה שהוקצתה לדז'ה על ידי אולפני דיסני.
וייט הסכים בכך שגסטון "מלא בעצמו, כמובן, אך הוא לא מרושע," עד שדעותיה וציפיותיה של בל נחקרו עוד יותר.
דז'ה נאבק בתחילה עם התפיסה של עיצוב נבל נאה ויפה תואר, הוראה ספציפית ונקודתית שניתנה לו על ידי קצנברג, אך בסופו של דבר, דז'ה הבין את התפיסה יותר טוב כאשר בחן את הנושא הבסיסי של הסרט - לא להסתכל בקנקן, אלא במה שבתוכו.
דז'ה הסביר כי הוא הבין את נושא הסרט מבחינה רעיונית וסיפורית, אך בהבנת הנושא מבחינה חזותית הוא התקשה, ולעיתים הוא אף התווכח עם קצנברג על השאלה אם הדמות נאה מספיק.
כמה ממנהלי אולפני דיסני גם הם היססו בראשונה לגבי מראהו של הדמות.
לבסוף, דז'ה התגבר על קשייו בהנפשת הדמות על ידי הדמייתו לשחקני אופרות סבון נאים, החלטה יצירתית שקצנברג אישר לבצע, ונימק זאת בכך כי
ליהוקו של וייט לתפקיד, השפיע על עיצובו של גסטון; האנימטורים התאימו את מראה הדמות לאחר ששמעו את קולו האופראי של וייט בפעם הראשונה, מה שהפך את גסטון לדמות יותר אופראית בתנועותיו, במחוותיו ובגינוניו.
לדברי וייט, העיצובים המוקדמים של גסטון נראו בתחילה "הרבה יותר ברוטאליים" לפני שהאנימטורים החליטו ללכת לכיוון שונה יותר, ולבסס את הדמות על "גרסה גרוטסקית" יותר של דמות האביר על הסוס הלבן.
וייט תיאר את תהליך העיצוב של הדמות כשיתוף פעולה בין שחקן לאנימטור, וייט רשם את השורות של הדמות בעוד האנימטור צייר את דמותו, וכך לסירוגין הלוך וחזור במשך כמה חודשים.
תהליך זה איפשר לאנימטורים לשלב את ביצועי המשחק של וייט בדמותו של גסטון.
כיוון שוייט המשיך להופיע בברודוויי באותו הזמן שבו עבד על דיבוב דמותו של גסטון עבור הסרט, אולפני דיסני התאימו את עצמם אליו על ידי שכירת סטודיו במקום בו הוא שיחק על הבמות.
בספרו "Tradigital Animate CC: 12 Principles of Animation in Adobe Animate", המחבר סטיבן ברוקס ציין כי האתגר של דז'ה היה לתת לקהל לדעת שגסטון אינו אמיץ כמו שכולם אומרים שהוא...
אך גם לשמור על דמותו כאיום ממשי ואמין, שכן הוא עדיין נחשב נבל.
גם אישיותו וגם מראהו הגופני של גסטון התפתחו באופן דרמטי במהלך ההפקה שנמשכה שנתיים וחצי.
במקור, גסטון צויר על ידי דז'ה כדמות ברוטאלית.
וייט חשף כי גרסאות קודמות של גסטון השתנו מ"שמן ומרושל" לדמות המבוססת על השחקן ארול פלין עם שפם.
דז'ה שילב תכונות פיזיות של כמה מהנבלים ה"קלאסיים" ביותר של אולפני דיסני על מנת לעצב את דמותו של גסטון, במיוחד החזה הרחב והלסת המרובעת שהושאלו מדמותו של קפטן הוק מפיטר פן.
אתגר מסוים שהתגלה במהלך הנפשת אופי ריאליסטי למראהו של גסטון היה הקושי לבטא דרכו רגשות מסוימים באופן שלא יגרמו לו להיראות כקריקטורה, אך באותו הזמן יגרמו לו להיראות "חי".
תגובותיו של גסטון היו מוגזמות עד כדי כך שהן חרגו מהנורמה.
דז'ה הצהיר כי הוא כל הזמן הלך על קו דק בהנפשתו של גסטון באופן מתוחכם, אך גם ככזה המסוגל לבטא רגשות כמו יהירות, כעס ורע.
על מנת להפוך את גסטון לאופי רבגוני ורב ממדי, דז'ה עמל קשות על מנת לשלב "ביטויים שונים, בעיקר סרקזם והתבטאות, שזכר האלפא הנאה מגיע אליהם לעיתים רחוקות".
לדבריו של סיימון ברו מ"הוצאת דניס", דז'ה הגזים גם בפרופורציות של גסטון על מנת לעזור לקהל להאמין כי הדמות מסוגלת למעשה להתמודד עם החיה בקרב אחד על אחד.
בזמן שעשה מחקר, דז'ה חיפש השראה מתושבי לוס אנג'לס, אשר תמיד מעריצים את עצמם, מתבוננים בעצמם כשהם מסדרים את שערם ומתפעלים מול המראות, והסביר כי
יצירת שיער החזה של גסטון, שנחשפת במהלך השיר "Gaston", היווה נושא ענייני בקרב האנימטורים.
דז'ה תיאר את הרגעים הראשונים של הופעת שיער החזה של הדמות כ"מוזרה" בעיקר בגלל הדרך שבה שיער החזה כביכול מגיע "מבפנים החוצה".
הגרסה הסופית נקבעה באמצעות תחרות, בה האנימטורים התחרו כדי לקבוע מי יוכל לעצב את שיער החזה של גסטון יותר טוב.
האנימטורים השתמשו בצבעים שונים על מנת להצביע על רגשותיהם של הדמויות השונות והשתייכותם בסרט; אך למרות זאת, במספר פעמים אותו הצבע שימש למטרות מנוגדות; למשל, בעוד חליפת הציד של גסטון בצבע אדום כדי לייצג את הרוע, גלימת החורף של בל וכן הגלימה של החיה צבועים באדום כדי לייצג את הטוב.
בעקבות ההצלחה בהנפשתו של גסטון, דז'ה פיתח מוניטין בהנפשתם של כמה מנבלי דיסני המפורסמים ביותר, ביניהם ניתן למנות את ג'אפר מ"אלאדין" ואת סקאר מ"מלך האריות".
בכל העיבודים של "היפה והחיה", גסטון מתואר כאדם מאוד נרקיסיסטי, אגואיסטי ושטחי, המונע על ידי קנאה קיצונית לאהבתה של בל אל החיה ולא אליו, וכן הוא מונע מאהבה אובססיבית כלפיה.
במהלך השיר "The Mob Song", גסטון משתמש בכריזמה שלו על מנת לשכנע את תושבי הכפר להסתער על הטירה של החיה ולהרוג אותו, אם כי נבלותו ורשעותו נרמזים לראשונה במהלך ניסיון הצעת הנישואין שלו לבל.
סיימון ברו מ"הוצאת דניס" ייחס את נבלותו ההולכת וגוברת של גסטון ל"קנאתו הבלתי מעורערת וחוסר הביטחון שלו כלפי בל, מה שבסופו של דבר הופך אותו לאנטגוניסט של הסיפור, לאחר שהוא נכנע לבסוף ל'נסיבות חייו'".
שיא הנבלות והנבזיות של גסטון משתקפת בסצנה בה הוא מנסה להכניס את מוריס למוסד לחולי הנפש, אם כי הטרנספורמציה שלו עדיין רחוקה מלהיות שלמה.
ההבחנה בין גסטון לבין הנבלים ב"שלגיה ושבעת הגמדים","היפהפייה הנרדמת " ו"בת הים הקטנה", מתבטאת בכך כי גסטון, בניגוד למלכה הרעה, מליפיסנט ואורסולה, אינו עובר טרנספורמציה פיזית לפני מותו, אלא נפשית.
לגסטון גם אין כוחות קסם או השפעה פוליטית בולטת (בניגוד לשאר הנבלים).
אהוב כמעט על כל דמות בסרט, מבוקש על ידי כל הנשים הרווקות ונחשב לכליל השלמות על ידי אוכלוסיית הגברים של העיר, מבקר הסרטים הבכיר סטיבן ד.
גרידנוס הסכים כי גסטון בתחילה דומה ל"מטומטם האולטימטיבי"; מבנה הגוף של גסטון משמש כהגזמה מכוונת ל"דימוי הסטריאוטיפי של היופי הגברי"; הסופר ג'רי גריזוולד השווה את מראהו למראיהם של שחקנים כדוגמת סילבסטר סטאלון וארנולד שוורצנגר, בעוד שג'ין סיסקל מ"שיקגו טריביון" תיארה אותו כ"רוברט גולט על סטרואידים".
הסופר סטיבן ברוקס השווה את הבעות הפנים המוגזמות של גסטון לאופן שבו אנשים "מביעים את השקרים שלהם כשהם מנסים להגזים".
על פי הסופרת אליזבת בל, גסטון מתפקד כאנטיתזה לחיה, בכך שאישיותו מסייעת להפוך את החיה לגיבור מושך יותר, אף על פי שלחיה ישנם עדיין פגמי אופי.
בעוד החיה לומד להשתנות ושומר על "לב הזהב" שלו למרות היותו מחריד חיצונית, גסטון מתגאה במראהו החיצוני, אך נשאר "רקוב מבפנים"; החיה מסתכנת בהידמותו לגסטון מבפנים באם הוא לא ישנה את דרכיו האנוכיות.
גסטון מייצג "את ההבדל בין יופי החיצוני ליופי הפנימי", שזהו אחד מהנושאים המרכזיים של הסרט.
העובדה שאופיו האכזר של גסטון אינו משתקף בחיצוניותו הנאה, רק מדגישה עוד יותר את המסר של הסרט על היופי הפנימי.
המסר של הסרט מודגש אף יותר בסוף הסרט, כשעל אף שגסטון פוצע בקרב את החיה, הוא עדיין אינו מסוגל להרוג את האדם המתחיל לשגשג בתוך החיה.
בסופו של דבר, גסטון הוא זה שהופך למפלצת שאותה ייצג החיה במקור, וכישלונו "להפוך לאדם אחר" מוביל בסופו של דבר למותו שלו.
בה בעת, פחדנותו של גסטון מתבטאת בהחלטתו לדקור את החיה בגב מיד לאחר שהחיה מציע לו לעזוב ללא פגע.
מוקדם מאוד במהלך הסרט, קהל הצופים מבין כי האובססיה של גסטון לבל היא זו המניעה אותו להילחם בחיה, שבעקבות אהבתו לבל, הופך למגינה.
על אף ההבדלים הברורים ביניהם, לגסטון ולחיה ישנם מספר קווי דמיון, כלומר האינטרס המשותף שלהם בבל - המאבק האקלימי של גסטון בחיה מונע על ידי העובדה ששתי הדמויות מאוהבות באותה האישה, אם כי כל אחד מאוהב בה אחרת.
בנוסף, שתי הדמויות משתמשות בנאמנות של בל אל אביה כדי לתמרן או לנצל אותה.