tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית החולים היהודי בראשותו של ד"ר קליינברגר עבר על ציודו לתוך הגטו עם הקמתו.
כמו כן, פעל בגטו הקטן בית חולים נוסף.
בית האבות הנוצרי ובית החולים למחלות נפש שכנו בתוך תחומי הגטו ואילו בית האבות ובית היתומים היהודיים נותרו מחוץ לגטו.
באקציה הראשונה בפברואר 1942 נשלחו כ-40 פעילי תנועות שמאל לשעבר למחנה השמדה.
ב-28 באפריל התחולל "יום רביעי הארור".
ביום זה הגיעו אנשי אס אס לגטו והוציאו מבתיהם, לפי רשימות שהיו בידיהם, פעילי בונד, קומוניסטים לשעבר ו-20 שוטרים.
בנוסף נעצרו גם ראש היודנראט דיאמנט, שלושה מעוזריו הבכירים ומפקד המשטרה גייגר.
חלק מן העצורים נורו בפתח ביתם והשאר נלקחו למאסר.
באקציה זו פורק למעשה היודנראט.
כוונת הנאצים הייתה למנוע ארגון התנגדות אפשרית לגירוש בקנה מידה גדול יותר.
בעקבות אקציה זו רבו השמועות בגטו על גירוש כללי קרוב ועקב כך עלה הביקוש לאישורי עבודה מחוץ לגטו, שנחשבו מעין "תעודת ביטוח" כנגד גירוש.
במאי נדרש היודנראט להכין מפות מפורטות של כל גטו על רחובותיו, הכבלו על הבתים, מיקום העסקים ובתי המלאכה ופרטים נוספים.
כמו כן דרשו הנאצים לשלוח פועלים על מנת לפנות את מבני החברה לעיבוד עור "קורונה" מציודם ולהכינם לשימוש כמבני אחסון.
בתחילת הקיץ אותה שנה שלח אודילו גלובוצניק את קצין האס אס אוברשטורמבאנפיהרר וילהלם בלום (Wilhelm Blum) לגטו והטיל עליו את התכנון הביצוע של גירוש יושביו להשמדה.
ב-4 באוגוסט 1942 בשעות הערב נקראו השוטרים היהודים למטה המשטרה ונדרשו להכין את כל הגברים בגטו הקטן למשלוח למחנות עבודה.
בהמשך הערב הוקף הגטו הקטן בכוחות גרמנים ואוקראינים בפיקודו של קצין האס אס אונרשטורמפיהרר פרנץ שיפרס (Franz Schipers) ובחצות החלה אקציית חיסול הגטו, כאשר כל התושבים הוצאו מבתיהם על ידי השוטרים היהודים לצורך בדיקת אישורי עבודה.
בעלי אישורי עבודה תקפים, כ-1,000 יהודים, רוכזו ברחוב אחד והועברו אחר כך לגטו הגדול.
כל האחרים, כ-4,000 רוכזו ברחוב אחר ונשלחו על ידי השוטרים ואנשי אס אס לתחנת הרכבת.
בשלב זה נורו כ-60 איש.
על המבצע פיקחו בנוסף לשיפרס גם קציני האס אס וילהלם בלום (Wilhelm Blum), פאול פויכט (Paul Feucht) ופאול פוקס (Paul Fuchs).
על מנת למלא את מכסת המשלוח שנקבעה מראש הורה פאול פויכט להוציא מן הגטו הגדול 2,000 יהודים נוספים, שהוצאו משם בברוטליות תוך כדי מעשי רצח.
הם צורפו ל-4,000 היהודים שהוצאו מהגטו הקטן וכולם נשלחו ב-5 באוגוסט ברכבת בקר בת 60 קרונות למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אלה שניסו להימלט נורו אף הם ורק מעטים הצליחו להימלט או להסתתר.
לאחר שהגטו הקטן רוקן מתושביו הורה האופשטורמפיהרר פויכט על השוטרים היהודים לאסוף את כל גופות הנרצחים.
הגופות הועמסו על עגלות, הועברו לגטו הגדול והוחזרו לבסוף לגטו הקטן, שם נקברו בקברי אחים על ידי כ-100 עובדי כפייה ליד מפעל "לנץ".
לאחר שסיימו את קבירת הנרצחים חויבו העובדים לאסוף את הרכוש היהודי מן הבתים ולהביאו למחסנים בשטח מפעל "קורונה".
בעקבות האקציה בגטו הקטן פשטה פאניקה בקרב יושבי הגטו הגדול.
היו שניסו להסתתר מחוץ לגטו, בצד הפולני של העיר.
רבים החלו להכין לעצמם מקום מסתור בתחומי הגטו וחלק אף ניסו להבריח ילדים לכפריים פולנים בכפרים סמוכים.
האקציה בגטו הגדול החל 11 ימים לאחר מכן, ביום א', 15 באוגוסט, במתכונת דומה.
בבוקר נכנסו לגטו יחידות צבא גרמני שתלו תאורה חזקה במקומות מרכזיים בגטו.
מנהל בית החולים היהודי כינס את הצוות והודיע להם על הגירוש הקרב וביקש לשמור על סודיות מוחלטת.
לאחר חצות, שערי הגטו נסגרו ויחידת שוטרים מלווה בכוחות עזר אוקראינים נכנסה לגטו הגדול והחלה לפנות את תושביו מבתיהם.
היהודים התבקשו לקחת מזוודה לא גדולה לאדם, כסף, חפצי ערך ומזון לשלושה ימים.
בית החולים פונה כאשר הפצועים קל נשלחו לתחנת הרכבת ואילו החולים המרותקים למיטתם, כ-60 במספר, רוכזו בכניסה לבית החולים.
מאוחר יותר הועברו לשטח מפעל לנץ.
קצין האס אס פויכט ציווה על השוטרים היהודים לרכז את תושבי הגטו בכיכר העיר הישנה.
שם נערכה סלקציה - המיועדים לגירוש נשלחו סמוך לבניין המשטרה היהודית ואילו בעלי אישורי עבודה נשלחו סמוך לכניסה לבית החולים.
בעלי האישורים עברו סלקציה נוספת על ידי האס אס.
לבסוף הועברו בסביבות אחת בלילה 1,800 יהודים בעלי אישור עבודה לשטח מפעל עיבוד העור גלקה (Gelka).
לאחר מכן החלו הנאצים והשוטרים היהודים בחיפוש מבית לבית אחר יהודים.
כל מי שהתגלה נורה במקום.
בבוקר 17 באוגוסט נשלחו בעלי אישור עבודה למגורים ברחוב שווארליקובסקה (Szwarlikowska), בתחומי הגטו הגדול, והמיועדים לגירוש, כ-20,000 מתושבי הגטו, לתחנת הרכבת.
משם יצאו בשלושה משלוחים למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
הנאצים לקחו קבוצת יהודים ודרשו מהם לכרות קברי אחים בשטח מפעל לנץ.
בפתח קברי האחים נורו החולים מבית החולים היהודי ושם גם נקברו כ-400 יהודים שנורו במהלך האקציה.
כ-200 עובדים גויסו לצורך איסוף הרכוש היהודי מן הבתים וממקום הריכוז בעיר.
חלק מן הרכוש נמכר וחלקו חולק חינם לפולנים תושבי ראדום.
הרכוש יקר-הערך רוכז במחסני מפעל "קורונה" ומוין בידי נשים.
גם רכושם של היהודים המגורשים ממחוז ראדום הובא למפעל "קורונה".
עם תום הגירושים נותרו בגטו הקטן כ-2,000 עובדים ובני משפחותיהם, כ-300 שוטרים ובני משפחותיהם ו-3 חברי יודנראט - לודוויג פסמן, ד"ר נחום סנדרוביץ' וד"ר ציבנר.
כמה מאות יהודים נוספים, שהצליחו לחמוק מן האקציות, חזרו בסתר לשטח הגטו.
בסך הכל שכנו בגטו כ-4,000 יהודים.
לראשות היודנראט מונה ד"ר לודוויג פסמן, שנשאר בתפקידו עד ינואר 1943 עת גורש גם הוא לאושוויץ.
זמן קצר לאחר האקציות נחקרו ד"ר ציבנר ואשתו על ידי הגסטפו בחשד שהבריחו את ילדיהם למשפחות פולניות.
עקב כך התאבדו בני הזוג.
מקום העבודה העיקרי של יושבי המחנה היה בית החרושת לנשק ותחמושת ויטבורניה (Wytwornia) שבו עבדו כ-1,000 יהודים במשמרות בנות 12 שעות.
בנוסף הועסקו היהודים גם בכמה מוסכים לרכב וציוד של האס אס.
בתוך המחנה פעלו נגריה, סנדלריה ומתפרה שעסקו בעיקר בשיפוץ ותיקון רכושם של מגורשי הגטו.
האחראים במפעל הנשק והשומרים שם, ביניהם מנהל המפעל פרנץ ינקו, ראש המחלקה רוברט מילר ואחרים, בעיקר אוטו פרקוניג, התעללו בעובדים בדרך קבע.
השפלות, מכות ואונס עובדות היו מעשים שבשגרה.
בתוך המחנה היו אנשי האס אס מתעללים באסירים ורוצחים בהם באופן אקראי.
בבוקר 3 בדצמבר נכנסה לגטו הקטן יחידת שומרים אוקראינים מלווה באנשי אס אס.
תושבי הגטו נדרשו להתייצב בקבוצות בנות 5 אנשים לצורך עריכת מפקד ובדיקת אישורי עבודה.
לאחר המפקד נשלחו כ-800 יהודים ברגל לעבודות כפייה בעיירה שידלוביץ שבקרבת העיר קיילצה, מרחק של כ-30 קילומטרים מראדום.
השומרים האוקראינים ששמרו על הקבוצה התעללו ביהודים בדרך ואף הרגו כמה מהם.
בדצמבר 1942 נפוצה השמועה שהנאצים מעוניינים לשלוח את כל יהודי המחנה לארץ ישראל במסגרת חילופי שבויים עם הבריטים (במהלך המלחמה אכן נערכו חילופים מסוג זה עם טמפלרים מארץ ישראל).
זמן קצר לאחר מכן התבקשו המעוניינים לעלות לארץ ישראל להרשם ביודנראט.
כחצי מיושבי המחנה עשו כן.
ב-13 בינואר 1943 הוקף המחנה ברחוב שווארליקובסקה באנשי אס אס שהפרידו את יושביו ל-2 קבוצות: ה"עולים" והאחרים.
בסופו של דבר, החליטו הנאצים להשאיר את אלו שרצו לעלות בגטו ואילו כ-1,600 האחרים נשלחו להשמדה בטרבלינקה.
במאי 1943 נשלחה קבוצת יהודים ובה ראשי ופקידי היודנראט למחנה עבודה בקרבת העיירה וולנוב ולראשות היודנראט התמנה ראש המשטרה היהודית לאון סיטנר.
לאחר מכן הפך הגטו למחנה לעובדי כפייה תחת ניהול האס אס, בפיקודו של קצין האס אס פרנץ שיפרס.
כל העובדים נרשמו מחדש וקיבלו מספרי עובד שנרשמו בתעודות הזיהוי שלהם.
באותה עת הגיעו למחנה כמאה יהודים ממיידנק ואלה נשלחו כבר ביולי לאושוויץ.
בתחילת נובמבר 1943 הודיעו הגרמנים על מבצע "הומניטרי" שבו עתידים היו היהודים בגטו לעבור לאתר זמני ברחוב שקולנה.
ב-8 בנובמבר נערכה האקציה בנוכחותו של סגן ראש האס אס בראדום אוברשטורמבאנפיהרר וילהלם בלום.
במהלכה צעדו כל יושבי הגטו, בלא ליווי שומרים לפאתי העיר, למחנה שהוקם ברחוב שקולנה.
כאשר הגיעו לאתר החדש, התיר אוברשטורמבאנפיהרר בלום לזקנים, לחולים ולנשים על ילדיהם להיכנס לצריפים ולנוח שם.
תקוותם של אלה לעתיד טוב יותר, שהתבססה על יחסו הדואג של בלום לחלשים, נתבדתה עד מהרה, כאשר שלח את כל יושבי הצריפים (כמאה זקנים, נשים, וילדים) למבנה סמוך, שם נורו כולם למוות.
הגברים המתינו כולם מחוץ לצריפים ותוך זמן הגיעו אנשי אס אס ברכבים ולקחו את החזקים שבהם לעבודה במתקנים לייצור גז בשני יישובים סמוכים.
בכך בא הקץ על מחנה הכפייה.
המחנה כלל 20 צריפים, הוקף בגדרות תיל ומגדלי שמירה וחולק למגורי גברים ונשים.
השמירה על המחנה הוטלה על האס אס.
יהודי בשם יחיאל פרידמן מונה כנציג היהודים.
מפקד המחנה מטעם האס אס נקרא הקר (Haker).
בסך הכל התגוררו במחנה כ-2,450 גברים וכ-400 נשים, רובם הגיעו מגטו ראדום ומיעוטם מן הגטאות שחוסלו בקיילצה ובטומאשוב וממחנה החוץ בליז'ין (Bliżyn).
האס אס השאיל את אסירי המחנה לחברות שונות בעיר עבור תשלום.
בינואר 1944 הועבר המחנה מידי האס אס המקומי לידי "המשרד הראשי למשק ולמנהל" של האס אס (WVHA) שישב בברלין.
מחלקה זו הפכה את המחנה למחנה-חוץ של מיידנק.
למחנה מונה מפקד חדש - אוברשטורמפיהרר פרידריך וילהלם סיגמן (Siegmann) שהביא עמו מלובלין גם צוותי מנהלה ושמירה חדשים.
תנאי המחיה במחנה לא השתפרו עקב שינוי זה.
במרץ אותה שנה נמנו במחנה 2,200 אסירים ואילו ב-22 ביולי 2,900.
עקב התקדמות הצבא האדום מכיוון מערב והתקרבות החזית החליט האס אס ביולי 1944 על חיסול מחנה שקולנה ומחנה החוץ שלו קוליובה 18 (Kolejowa).
בימים 26–29 ביולי נשלחו בין 2,500 ל-3,000 אסירי המחנה לצעדת מוות בת שלושה ימים לכיוון טומאשוב מאזובייצקי, מרחק של כ-100 קילומטרים.
רבים מן האסירים נורו בדרך על ידי מלווי האס אס.
מטומאשוב הועברו הנותרים, כ-200 יהודים, ברכבת לאושוויץ.
באושוויץ נשארו הנשים והילדים, שנשלחו לעבודות שונות ואילו הגברים המשיכו ברכבת למחנה ויזנגרונד, מחנה-חוץ של נאצוויילר-שטרוטהוף, סמוך לעיירה פייהינגן (Vaihingen), בקרבת שטוטגרט.
קבוצה קטנה של יהודים נותרה בראדום לצורך פירוק מפעל התחמושת.
אלה שוחררו על ידי הצבא האדום, כשזה כבש את העיר בינואר 1945.
גטו ריגה היה גטו גדול בריגה, בירת לטביה, שהקימו הנאצים.
גטו ריגה מוזכר לעיתים כישות אחת, אולם למעשה היו גטאות אחדים בריגה.
הראשון היה הגטו הגדול (או הגטו הלטבי) שהיה קיים כחודש אחד.
הוא הוקם באוקטובר 1941 כאשר העבירו הנאצים את כל היהודים מריגה והסביבה לגטו המגודר.
מרבית יהודי לטביה, כ-24,000 בני אדם, נרצחו לאחר זמן קצר בטבח יער רומבולה.
אחר כך, 4,500 יהודים לטבים שלא נכללו בטבח רוכזו בשטח קטן יותר בתוך הגטו המקורי, אשר נודע בשם "הגטו הקטן".
אזור "הגטו הגדול" הוקצה מחדש ליהודים שגורשו מגרמניה, והיה ידוע בשם "הגטו הגרמני".
3,800 יהודים מתוכו נרצחו בטבח נוסף ליד ריגה.
בתחילת יולי 1941, משטר הכיבוש הנאצי ארגן את שריפת בתי הכנסת בריגה, וניסה בדרגות שונות של הצלחה, להסית את הלטבים לפעולה רצחנית כנגד האוכלוסייה היהודית.
בסוף חודש יולי, הממשל העירוני עבר מהצבא הגרמני למנהל האזרחי.
בשלב זה הוציאו הגרמנים תקנות וצווים חדשים כדי להסדיר את נידוי היהודים ואת בידולם משאר האוכלוסייה.
תקנה ראשונה אסרה את כניסת היהודים למקומות ציבוריים, כולל מתקנים בעיר, פארקים ובריכות שחייה.
התקנה השנייה דרשה שהיהודים יענדו את הטלאי הצהוב על בגדיהם.
ומי שהפר תקנה זו דינו היה מוות.
גזירות נוספות דרשו מהיהודים לענוד טלאי צהוב שני באמצע גבם, על מנת לבלוט בתוך הקהל ולא להתהלך על המדרכות.
ליהודים הוקצתה רק מחצית כמות המזון בהשוואה לאוכלוסייה הלא-יהודית.
בגסטפו הוקמה מנהלה מיוחדת לענייני יהודים שריכזה את החקירות והעינויים שבוצעו במרתף הבניין.
לאחר מכן העצורים נשלחו לכלא שבו הורעבו למוות.
הנאצים הקימו לאחר מכן את ממשלת הבובות של לטביה.
הממשלה הלטבית קבעה תקנות בסגנון חוקי נירנברג, אשר ניסו לכפות על הנשואים ליהודי או ליהודיה להתגרש, אחרת יעברו עיקור.
על הרופאים היהודים נאסר לטפל במי שאינם יהודים, ועל רופאים שאינם יהודים נאסר לטפל ביהודים.
ב–21 ביולי 1941, הוחלט לרכז את היהודים בגטו וכל היהודים נאלצו להרשם ב"מועצה היהודית".
ב-23 באוקטובר 1941 שלטונות הכיבוש הנאצי הוציאו צו לפיו כעבור יומיים, ב-25 באוקטובר, יש להעביר את כל היהודים ל"שכונת מוסקבה" בפרברי העיר, מדרום לעיר העתיקה של ריגה.
בעקבות זאת, כ-30,000 יהודים רוכזו ב"אזור 16", אזור קטן אותו הנאצים גידרו עם גדר תיל.
מי שהלך בסמוך לגדר נורה על ידי השומרים הלטבים, שגם נהגו לערוך ירי אקראי במהלך הלילה.
היהודים הורשו לקחת מעט מאוד מרכושם אל הגטו, והציוד והחפצים שלהם נלקחו וטופלו על ידי שלטונות הכיבוש הנאצי (שכונה בשם "משרד הנאמנות").
והגרמנים התעלמו מגנבת הרכוש הפחות יקר שבוצע בחסות המשטרה הלטבית.
בחודש פברואר 1942 גורשו כ-500 יהודים ליטאים מגטו קובנה ל"גטו הגדול" (או "הגטו הלטבי").
הם היו בעלי מלאכה מיומנים שלא נרצחו בהרג ההמוני שהתרחש במבצרי הפורט התשיעי.
"הגטו הגדול" התקיים 37 ימים.
בספטמבר 1941, ציווה היטלר על גירוש יהודי גרמניה מזרחה.
היעד המתוכנן, מינסק היה כבר צפוף, ורכבות גירוש נוספות יצאו לגטו ריגה, שבעצמו היה צפוף.
על מנת לפנות ליהודי גרמניה מקום, רצחו הנאצים ב-30 בנובמבר וב-8 בדצמבר כ-27,500 יהודים לטבים מהגטו ביער רומבולה הסמוך לגטו.
רק כ-4,500 בחורים "כשירים לעבודה" שרדו את הטבח, ונשארו לעבודות ב"גטו הקטן".
לאחר ההרג ההמוני ביער רומבולה,
כרזות גדולות הוצבו סביב ריגה, עליהן נכתב כי "כל המדווח לרשויות על אדם חשוד או יהודי מתחבא יקבל סכום כסף גדול, מענקים וזכויות רבות".
הונפקו דרכונים פנימיים שימשו כדי לשלוט באוכלוסייה, למשל, על מנת לקבל מרשם רפואי.
בדומה ל"גטו הגדול", הפך "הגטו הקטן" למתחם מאובטח על ידי לטבים חמושים.
בתוך הגטו הייתה קבוצה מיוחדת של שומרים, שהורכבה משוטרי גדנסק.
הגרמנים והמקומיים שאפו לאסוף את הרכוש הגדול של היהודים שנהרגו ביער רומבולה.
יהודים רבים ניסו לחזור לגטו הגדול לאסוף את רכושם המוסתר, אולם השומרים מיהרו לירות בכל יהודי מ"הגטו הקטן" אשר יצא ל"גטו הגדול" ללא אישור.
במקרים אחרים, שלטונות הצבא הגרמני שלחו משאיות כדי להעמיס ריהוט ופריטים רבים.
יהודים מגרמניה, אוסטריה, צ'כיה ומורביה, שכונו "יהודי הרייך", החלו להגיע לריגה ב-3 בדצמבר 1941. הם לא שוכנו מיד בגטו, אלא נשארו במחנה הריכוז הזמני שהוקם ביונגפרנהוף בפיקוח רודולף לנגה.
המשלוח הראשון עם 1,053 יהודי ברלין הגיע לתחנת רכבת ריגה ב-30 בנובמבר 1941. כולם נרצחו באותו יום ביער בבורות ירי.
ארבעת המשלוחים הבאים הגיעו עם כ 4,000 נפשות ששוכנו במחנה הריכוז יונגפרנהוף.
המשלוח הראשון שעבר ישירות אל "הגטו הגרמני" הגיע ב-13 בדצמבר 1941, והורכב מיהודים מקלן.
משאית גז שימשה בריגה "לסנן" כמה משלוחים בטרנספורט האחרון מגרמניה.
במזג אוויר חורפי, אנשים נלקחו לגטו באותו יום בו הם הגיעו, ללא רכוש מלבד לבושם, תחת משמר כבד של חיילי האס אס.
הם לא קיבלו מזון מכל סוג שהוא, ונאלצו לחיות זמן מה מכל מה שיכלו למצוא במה שהתפנה מהגטו הגדול, עד לארגון הגטו מחדש.
חודש לאחר מכן הגיעו רכבות מווינה, האנובר, בילפלד, המבורג, בוואריה, סקסוניה, וממחנה הריכוז טרזין, שהורכב מיהודים צ'כים, שהגיעו במקור מפראג.
באותם משלוחים הגיעו גם כמה נשים גרמניות לא יהודיות, שהיו נשואות לגברים יהודים וסירבו לעזוב אותם.
בשונה מהיהודים הלטבים, יהודי גרמניה לבשו רק כוכב אחד - על חזם, עליו נכתבה המילה jude .
היהודים הגרמנים התארגנו על פי הערים מהם הגיעו.
לכל קבוצה היה נציג במועצה היהודית, היודנראט.
בניגוד ליהודים הלטבים, היהודים הגרמנים היו כפופים ישירות לסמכותו של הגסטאפו, אשר הקים משרד בגטו הגרמני, והוקמה גם משטרה יהודית של היודנראט.
"הגטו הלטבי" ו"הגטו הגרמני" היו כפופים כל אחד לפקידים אחרים, אף על פי שרשות העבודה משכה אנשים משני הגטאות.
גם בגטו הלטבי הקטן וגם בגטו הגרמני הוקמו "מועצות יהודיות", היודנראט, שריכזו את כל ענייני היהודים והתקשורת עם השלטונות הנאצים.
חלק מאנשיהם עבדו ביעילות על מנת לנסות לשפר את מצבם של היהודים, אולם הם גם איימו על תושבי הגטו ביד קשה, בעיקר כאשר הנאצים החליטו שהגטו נעשה צפוף מדי, שמצריך לטעמם הרבה מזון ומעט ייצור.
כמו בכל גטו, גם כאן היו מי שטענו כי כל קיומו של היודנראט במחנה היה לסייע לנאצים לארגן את השמדת האוכלוסייה היהודית.
בשני הגטאות הקימו היודנראטים כוחות שיטור משלהם.
מיכאל רוזנטל, צורף מריגה, מונה כמפקד "שירות הסדר היהודי", והוא גייס כמה גברים צעירים לפעול כשוטרים.
הם לבשו מדים כחולים וכובעים עם מגן דוד.
מרבית השוטרים היהודים-לטבים בגטו היו חברי תנועת בית"ר.
צו מיוחד קבע באופן רשמי על החרמת כל פריט בעל ערך שבידי היהודים.
כתוצאה מכך, הסתירו האסירים דברי רכוש ודברי ערך ככל שיכלו במקומות מסתור בתוך הגטו.
על פי התקנות, היה אפשר להשיג מזון בגטו אך ורק באמצעות תלושים, בחנויות מיוחדות שהוקמו לצורך כך.
היודנראט הקצה תלושי מזון על פי יעילות העבודה של האסיר לשלטונות הכיבוש הגרמנים.
מנות המזון ל"גטו הגרמני" בשנת 1942 היו 220 גרם לחם ליום, מנה אחת בשבוע של דג מקולקל ומדי פעם מנות של לפת, כרוב או תפוחי אדמה קפואים.
מדי פעם היה בשר סוס.
ילד בגטו קיבל במשך השבוע גם ליטר חלב ללא שומן.
במקום התפתח גם שוק שחור של מזון.
אנשים שעבדו מחוץ לגטו ניסו להבריח מזון, אבל ההברחה הייתה קשה מאוד לביצוע, עקב המחסום המשטרתי בכניסה לגטו.
שומרי הגטו חיפשו אצל האסירים שחזרו בתום יום העבודה, וכל אחד שניסה להבריח מזון הוכה ולפעמים נורה למוות.
בעיית הדיור בגטו הייתה חמורה.
בבתים רבים לא היה חשמל, אינסטלציה, גז או הסקה מרכזית.
רק כמה אלפי אנשים חיו ב"שכונת מוסקבה" לפני שיועד להיות גטו.
ולאחר הפיכתה לגטו, הייתה הצפיפות רבה.
לכל אדם הוקצו רק 4–6 מטרים רבועים לשטח מגורים פרטי.
גם בתחום המגורים היו הטבות לאנשים "מיוחסים": פקידים נאצים בכירים בלחץ היודנראט נתנו את הדירות הטובות ביותר ליהודים שעבדו עבורם.
הנאצים הקימו רשות לעבודה שאוישה בידי נציגים של הצבא הגרמני, הוורמאכט.
כל בוקר היו צוותי העבודה מתאספים ברחובות על פי משימותיהם.
עבור עבודתם זו לא ניתן להם תשלום או מזון.
המשימות הראשונות שהוטלו על היהודים הגרמנים היה לנקות את הדירות שהיו שייכות ליהודים הלטבים ש"פונו", או לפרוק את המטען בנמל.
בעלי מלאכה מיומנים עבדו למען המאמץ הגרמני בתפקידים שונים, להם היה סיכוי טוב יותר לשרוד עקב מקצועם המבוקש והם קיבלו תעודות עבודה מיוחדות.
רבים מיהודי גרמניה לא היו בעלי ידע בעבודות מלאכה, ולכן שיעור ההישרדות שלהם היה לכאורה קטן יותר מאשר הלטבים.
אתרי העבודה מחוץ למחנה כללו את משרדי המטה, מחלקת השיכון, הגסטאפו, בתים של אנשי אצולה לטבים ועוד.
אנשים אחרים עבדו בתוך הגטו, למשל במכבסה או בבניית הצריפים.
רשות העבודה הוציאה כמות מוגבלת של היתרי עבודה בצבע צהוב.
העבודה לא תמיד היוותה הגנה מפני רצח.
היו מקרים רבים של רציחות הקשורות לעבודה במהלך ההיסטוריה של גטו ריגה.
כך לדוגמה, כ-30 נשים צעירות ושני גברים שעבדו ביער ליד ריגה, נרצחו בסוף יום העבודה בידי השומרים הלטבים שלהם.
ליהודים הגרמנים הותר להקים בתי ספר לילדים בגילאי 5–14, וכך הקימו קבוצות גדולות של אסירים בתי ספר לילדיהם.
משום שנראה כי הדרך היחידה לשרוד היה לגייס את המספר הגדול ביותר של גברים לעבודה עבור הגרמנים מחוץ לגטו, ההוראה בבתי הספר נמסרה בידי הנשים.
עקב מחסור בנייר, הלימוד נעשה בעיקר על ידי שינון, והוטל על הילדים הגדולים לעזור לקטנים יותר.
בין האסירים היה פרופסור אלפרד למברגר, שלימד בבית ספר תיכון אקדמי בווינה.
והוא פיתח מערכי שיעור נפרדים לכל תלמיד בגטו.
אקדמאים אחרים נתנו שיעורים פרטיים למבוגרים ולילדים תמורת אוכל.
למרות ההלם על רצח מספר גדול של הורים וילדים קטנים בטבח דונמונדה בגטו, אוחדו בתי ספר נפרדים והלימודים המשיכו כסדרם.
המורים לא קיבלו מזון כי לא נחשבו ליצרניים, אולם האסירים האחרים דאגו להם בהברחת מזון אליהם.
חלק מהיהודים הלטבים, שביניהם היו מספר גדול של בעלי מלאכה מיומנים, סייעו ליהודים הגרמנים ללמוד את מקצועם על מנת להבטיח את הישרדותם.
נפתחו שיעורי נגרות, שרברבות, חשמלאות, מכונאות, רתכות ותפירה.
אסירי הגטו הגרמני, שבהם ישבו יוצרים וצרכני תרבות רבים, עשו מאמצים רבים לבצע יצירות מוזיקליות והצגות, אותם העלו בתוך מפעל נטוש.
אפילו הנאצים הבכירים במחנה נכחו בהם ביושבם בשורה הראשונה.
במהלך קיץ 1942 נערכו גם אירועי שירה בחוץ.
הצעירים קיימו ריקודים בעזרת פטיפון ותקליטים שהוברחו לגטו.
בגטו הלטבי "הגדול" הייתה רק מרפאה זמינה אחת לטיפול רפואי.
אף כי גטו זה היה קיים רק לזמן קצר, נדרשה אספקה רפואית.
אנשים היו גם תחת לחץ נפשי קיצוני והתרחשו התאבדויות.
אחד מניצולי הגטו שיבח את הטיפול הרפואי שניתן בו: "...
הרופא ד"ר יוזף ניסה בכל כוחו כדי להקל על הסבל שלנו.
במהלך חייו הקצרים של הגטו הרופאים שלנו ביצעו מעשים לא אנושיים כמעט, כי לא היה מקום במרפאה עבור כל המטופלים.
הם טיפלו בחולים אחרים בבית, בהתנדבות וללא תשלום".
לאחר ששרידי היהודים הלטבים הועברו ל"גטו הקטן", היהודים הגרמנים השתלטו על המרפאה ב"גטו הגדול" והוא אויש ברופאים שטיפלו ביהודים הגרמנים והלטבים.
מבחינת הגיינה, המועצה היהודית הקימה רשות טכנית, שניסתה להקים בית מרחץ.
עיריית ריגה סירב לפנות אשפה מהגטו.
הדיירים נאלצו לחפור בורות ענק לאשפה בחצרות, אבל זה לא הספיק.
העריכו כי אם הגטו היה ממשיך להתקיים היו פורצות בו מגפות עקב התנאים הסניטרים הגרועים.
בכמה בניינים בגטו הייתה אינסטלציה, אולם גם היא נכשלה במהלך מזג אוויר קר.
הביוב שימש דשן, והריח היה נורא.
ילדים לא היו אמורים להיוולד בגטו.
לאחר טבח יער רומבולה, מעט מאוד נשים שרדו בגטו הלטבי, והן שוכנו בנפרד מן הגברים.
ב"גטו הגרמני" לא הייתה הפרדה בין המינים אך הגרמנים אסרו על קיום יחסי מין.
עם זאת, הפלות רבות בוצעו בידי הרופאים היהודים במצוות הנאצים.
כמה ילדים שנולדו בגטו בשנה הראשונה, נהרגו על ידי הזרקת רעל.
הפלה שנייה גררה עונש של עיקור.
בחודש מרץ 1942, החליטו מפקדי גטו ריגה שנעשה צפוף מדי בגטו, והם ארגנו שני מעשי טבח בקרב היהודים הגרמנים.
מעשי ההרג הללו נודעו בשם "פעולות דונמונדה" בהם נהרגו 3,800 אנשים, בעיקר ילדים, קשישים וחולים.
הפעולה הראשונה התרחשה ב-15 במרץ 1942, והשנייה בוצעה ב-26 במרץ 1942.
כ-1,900 אנשים נהרגו בפעולה הראשונה ו-1,840 בשנייה.
הקורבנות פותו על ידי הבטחה כוזבת שהם יקבלו עבודה קלה במתקנים (שאינם קיימים) ליד העיר הלטבית לשעבר דונמונדה.
במקום זה הם הוסעו ליער ביקרניקי ליד ריגה, שם הם נורו ונקברו בתוך בורות, חלקם בעודם בחיים.
הרשויות הנאציות הקימו כלא ב"גטו הגרמני", ויהודים גרמנים ולטבים רבים נכלאו בו בחשד הכי קטן של הפרת הכללים בגטו.
רבים מהם מעולם לא נראו שוב.
השומרים נהגו לבצע חיפושים רבים בקרב האסירים ומי שנמצא עם אוכל, אפילו עם קליפות תפוחי אדמה, נעצר.
סחר חליפין או הברחות מזון לתוך הגטו, שהיו הכרחיים להישרדות, גררו עונש מוות אם מישהו נתפס.
התליות היו תכופות בגטו, כמעט לתופעה יומיומית.
בדרך כלל גברים נתלו, ואילו הנשים נלקחו לבית הקברות ונורו על ידי מפקד הגטו קראוזה.
ב-2 באפריל ו-4 במאי 1942 נלקחו מהגטו הגרמני שני משלוחים של 900 גברים יהודים למחנה הריכוז סלספילס לצורך עבודות כפייה.
התנאים שם היו קשים ורק כשליש מהם חזר לגטו כעבור מספר חודשים.
רבים מאלה ששבו סבלו מבריאות לקויה ומתו תוך זמן קצר.
בינואר 1943 התמנה אדוארד רושמן למפקד הגטו במקומו של קורט קראוזה.
הוא היה זהיר וקפדני יותר מקודמו אך מצבם של היהודים תחת פיקודו לא השתפר, ומספר האנשים שנהרגו כבודדים היה אפילו גדול יותר מאשר תחת פיקודו של קראוזה.
אחת מניצולות הגטו תיארה זאת כך: "קראוזה, פסיכופת וסדיסט, פעל באופן ספונטני, מסר את פסקי הדין שלו בלי הסבר מפורט של המצב וביצע אותם באופן מיידי.
רושמן המשפטן התלבט במשך זמן רב, האסירים נחקרו ביסודיות ובכך משך אותם עוד ועוד למטה עד כדי מוות".
בסך הכל הובאו לגטו הגרמני 20,057 מיהודי הרייך.
יהודי הגטו הגרמני לא ידעו תחילה כי רבע מהם כבר הושמדו.
להם היה ברור שהם נחוצים בתור עובדי כפייה ולכן הם קיוו כי כוחם יישמר עד שהמלחמה תסתיים.
אולם, לאחר מכן החלה לצוץ אצלם השמועה כי הגרמנים הביאו אותם לריגה לשם השמדה.
כמה מהם עבדו במטה כוח המשימה למיון בגדים ותכשיטים שנלקחו מן הקורבנות של מעשי הטבח בלטביה.
חפצים אישיים רבים של הקורבנות הגיעו אל ריגה, בהם מזוודות עם השמות והכתובות עליהם.
עובדי הכפייה החלו לחשוד כי הם הבאים בתור.
הנאצים נתנו את המשימה של חפירת קברים לקבוצה בשם "פקודת קראוזה השנייה" שהייתה מורכבת מ-38 גברים יהודים, שקיבלו הוראה לא לספר על ההרג ההמוני.
16 גברים ששרדו וחזרו לגטו הגרמני, סיפרו לאסירים על ההרג ההמוני שבוצע ביערות סביב ריגה.
ביוני 1943 הורה מפקד האס אס, היינריך הימלר, להקים בסמוך לריגה מחנה ריכוז על מנת למיין את החפצים שהותירו הקורבנות וטרם נלקחו לגרמניה או נבזזו בידי הלטבים, כגון בגדים וציוד, ואת היהודים הנותרים יש לשלוח למחנה השמדה במזרח.
לצורך כך נבנה בפרבר של ריגה מחנה הריכוז קייזרוולד עם שמונה צריפים לאסירים.
המשלוח הראשון, שכלל 400 יהודים, הועבר מן הגטו ביולי 1943.
מתקופה זו החל פירוק הדרגתי של גטו ריגה.
כ-2,000 אסירים מבוגרים, ילדים וחולים הועברו ברכבת בנובמבר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ ועד סוף נובמבר כל היהודים שלא הושמדו הועברו אל מחוץ לגטו.
בשנת 1989 הוקם מוזיאון יהודי קטן לזכר הגטו.
בשנת 1993 הוקמה "עמותת ניצולי גטו ריגה" העוסקת בתמיכה כספית בניצולים.
ב-ספטמבר 2010 בסמוך למקום בו היה הגטו נפתח "מוזיאון גטו ריגה ושואת יהודי לטביה".
באתר שוחזר רחוב אחד עם שער וגדר תיל.
וכן הוצב בו קרון רכבת מדגם זהה לזה ששימש לשליחת יהודים אל מחנות ההשמדה, ובו מיצג זיכרון.
לאורך הרחוב - שלטים עם שמות של יותר מ-75,000 יהודים לטביים שנספו בשואה וכן תמונות מאותם הימים.
לאתר הועבר צריף שהיה בגטו.
הצריף שופץ ובקומת הקרקע מוצבת תערוכת דגמים מיניאטוריים של בתי כנסת שהיו בלטביה.
בקומה העליונה שוחזרה דירה יהודית כפי שהייתה בימי השואה.
בנוסף לכך במקום מספר תערוכות על יהדות ריגה לפני השואה.
ביער רומבולה הוקם אתר הנצחה ליהודים שנטבחו במקום, שבליבו אנדרטת זיכרון בצורת מנורה ומסביבה אבנים מסודרות בצורת מגן דוד ועליהן חקוקים שמות הנרצחים.
גטי אימג'ס (Getty Images) היא סוכנות צילום ותמונות שבסיסה בסיאטל שבארצות הברית.
החברה הוקמה בשנת 1993 על ידי מארק גטי, מיורשיו של ג'יי פול גטי וג'ונתן קליין.
בעזרת סדרה של רכישות ומיזוגים הפכה החברה למחזיקה במאגר התמונות מהגדולים בעולם, אם לא הגדול מביניהם.
בשנת 1997 התמזגה עם חברת PhotoDisc והחברה הממוזגת נקראה Getty Images.
בשנת 2009 רכשה את חברת Jupitermedia.
בשנת 2008 נרכשה על ידי קרן ההשקעות הפרטית Hellman & Friedman, כשערכה הוערך ב-2.4 מיליארד דולר.
במרץ 2014 הודיעה החברה כי ניתן לשבץ תמונות מהמאגר שלה, ללא תשלום, באתרים פרטיים ובבלוגים (אך לא באתרים עסקיים).
המתחרה הגדולה ביותר של גטי בתחום התמונות הייתה חברת "קורביס", עד שבינואר 2016 רכשו במשותף ויז'ואל צ'יינה גרופ וגטי אימג'ס את קורביס ובמהלך 2016 אמורים התכנים של קורביס להיקלט באתר גטי אימג'ס.
מאז שנת 2000 מיוצגת גטי אימג'ס בישראל על ידי אימג'בנק ישראל בבעלות והנהלת אביבה וינמן.
ביולי 2016 דווח כי הצלמת האמריקאית קרול הייסמית תבעה את החברה על סך מיליארד דולר, לאחר שגילתה כי גטי אימג'ס שחררה לרשות הציבור תמונות שהייסמית צילמה על בסיס היומרה שיש לחברה זכויות יוצרים עליהן, ובהתאם דרשה הייסמית תשלום עבור שימוש בהן.
רוב סעיפי תביעתה נדחו על ידי בית המשפט בטענה שהיא תרמה תמונות רבות למוסדות ציבור.
גטינגן (גרמנית: Basketballgemeinschaft Göttingen) היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר גטינגן, המתמודדת בליגת העל הגרמנית בכדורסל.
המועדון נוסד ב-1974 ומשתתף בליגה הראשונה בגרמניה החל מעונת .
הקבוצה אמנם מעולם לא זכתה בתואר בגרמניה, אך כבר בעונתה הראשונה אי פעם במפעל אירופאי, מחזיקה הקבוצה בתואר גביע היורוצ'לנג' מעונת 2009/10 כשזכתה בו לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת קרסניה קריליה סמרה הרוסית 75-83.
בעונת 2010/11 השתתפה הקבוצה ביורוקאפ והגיעה עד לשלב רבע הגמר.
ובליגה הגרמנית עד לרבע גמר הפלייאוף.
בעונת 2011/12 השתתפה הקבוצה ביורוצ'לנג'.
ובסיום העונה ירדה לליגה השנייה ולאחר מספר עונות חזרה לליגה הבכירה.
גטסבי הגדול (במקור: The Great Gatsby) הוא סרט דרמה אוסטרלי-אמריקאי המבוסס על ספרו של סקוט פיצג'רלד, בבימויו של באז לורמן ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו, קארי מאליגן, טובי מגווייר, איילה פישר ואמיטאב באצ'אן.
על הפקת הסרט הוכרז כבר בדצמבר 2008, אולם הצילומים החלו רק ב-5 בספטמבר 2011 באוסטרליה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2012, אך נדחה לקיץ 2013. הקרנת הבכורה נערכה בניו יורק ב-10 במאי 2013, וכמה ימים אחר כך נערכה הקרנה חגיגית שלו בפסטיבל קאן.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ובפרס אוסקר לעיצוב הפקה הטוב ביותר.
הסרט מתאר את חייו של ג'יי גטסבי (שמו האמיתי הוא ג'יימס גץ) מנקודת מבטו של ניק קארווי.
עלילת הסיפור מתמקדת בחייהם של חמש הדמויות הראשיות של הסיפור ומותחת ביקורת על החיים באותה תקופה (על הדור האבוד של האנשים שגדלו במהלך מלחמת העולם הראשונה, על הרדיפה אחרי הכסף, חוסר המוסריות וחוסר השיווין של אותה תקופה).
ניק (המספר, בן דודה של דייזי) עובר להתגורר בווסט אג, ניו יורק, בצריף קטן והוא מגלה במהרה שהוא מתגורר בשכנות עם ג'יי גטסבי העשיר.
ניק מתגורר למרגלות אגם אשר בדיוק מולו מתנוססת האחוזה העצומה באיסט אג, לונג איילנד, שם גרים דייזי, בעלה טום ובתם.
יום אחד ניק מקבל הזמנה לאחת המסיבות אשר גטסבי עורך כמעט כל ערב.
ניק פוגש בו ומוזמן לבילוי איתו ביום המחרת.
בעקבות בקשתו של גטסבי, מזמין ניק את דייזי לביתו להיפגש עם גטסבי.
אז מסתבר שלפני שגטסבי יצא להילחם במלחמת העולם הראשונה הוא ודייזי היו מאוהבים, אך מאחר שהיא לא שמעה ממנו בתום המלחמה, היא התחתנה עם טום כדי לרצות את הסובבים אותה.
דייזי וגטסבי נפגשים בתיווכו של ניק ומתאהבים מחדש.
"הלוואי שנוכל להמשיך ככה לעד" היא אומרת לו, והם ממשיכים ברומן האסור שלהם במשך זמן מה.
יום אחד החמישייה הולכת למלון בניו יורק ודייזי מספרת לטום על רצונה לעזוב אותו, אלא שאז טום חושף את האמת על גטסבי, הרוחות מתלהטות וג'יי ודייזי עוזבים בסערה.
במהלך הנסיעה דייזי דורסת והורגת את הפילגש של טום שרצה אל עבר הרכב בו נהגה, והם ממשיכים לנסוע ולברוח מזירת הדריסה.
כשטום מגיע לזירת הרצח הוא מפנה את וילסון (בעלה של הפילגש) אל גטסבי, ולמחרת יורה וילסון בג'יי והורג אותו, ולאחר מכן מתאבד.
טום ודייזי עוזבים את ניו יורק למערב.
מעטים מופיעים בהלווייתו של ג'יי, וניק חוזר לבית הוריו בצפון מערב אמריקה ומנתק קשר עם כולם, מפני שהם "סתם אנשים עשירים שבורחים מהבעיות שלהם".
שם השחקן שם הדמות לאונרדו דיקפריו ג'יי גטסבי קארי מאליגן דייזי ביוקנן טובי מגווייר ניק קרוויי ג'ואל אדגרטון טום ביוקנן אליזבת דביקי ג'ורדן בייקר איילה פישר מירטל וילסון ג'ייסון קלארק ג'ורג' וילסון אמיטאב באצ'אן מאיר וולפסהיים
השחקן הראשון שלוהק לסרט היה לאונרדו דיקפריו.
דיקפריו משחק בסרט בתפקיד ג'יי גטסבי, מיליונר צעיר ומסתורי המעורב בעסקים מפוקפקים ואשר מאוהב באופן אובססיבי בדייזי ביוקנן, שאותה הכיר כאשר היה קצין צעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
טובי מגווייר לוהק לתפקיד ניק קרוויי, העובד כסוחר באיגרות חוב והוא גם המספר בסרט.
בנובמבר 2010 דיווח המגזין Deadline Hollywood כי לורמן ערך אודישנים לשחקניות רבות לתפקיד של דייזי ביוקנן, ביניהן קירה נייטלי, רבקה הול, אמנדה סייפריד, בלייק לייבלי, אבי קורניש, מישל ויליאמס וסקרלט ג'והנסון, וכמו כן שקל גם לבחור בשחקנית נטלי פורטמן.
ב-15 בנובמבר 2010 הודיע לורמן כי השחקנית הבריטית קארי מאליגן תגלם את דייזי ביוקנן, לאחר שעברה את מבחן הבד שהתקיים ב-2 בנובמבר בניו יורק.
לורמן התייחס לתהליך הליהוק של דייזי באומרו "הייתה לי הזכות לחקור את הדמות יחד עם חלק מהשחקניות המוכשרות ביותר בעולם, כאשר כל אחת סיפקה פרשנות מיוחדת משלה לדמות, כאשר כולן היו לגיטימיות ומרגשות.
עם זאת, במסגרת ההפקה של הסרט גטסבי הגדול, התרגשתי לצלצל לפני שעה לשחקנית הבריטית הצעירה אשר הייתה מועמדת לפרס האוסקר קארי מאליגן ולומר לה: "שלום, דייזי ביוקנן".
במהלך אפריל 2011 דווח כי השחקן בן אפלק מועמד מוביל לגלם את דמותו של טום ביוקנן.
אף על פי כן, לבסוף הוחלט כי הוא לא ישתתף עקב מחויבויות קודמות של אפלק.
כעבור מספר שבועות הוחלף אפלק בג'ואל אדגרטון.
שחקנית אוסטרלית נוספת שמשחקת בסרט היא איילה פישר אשר לוהקה לתפקיד מירטל וילסון, אשר הייתה פילגשו של טום ביוקנן.
בתחילה תוכנן כי הסרט יצולם בניו יורק שם מתרחשת עלילת הרומן.
בתחילת 2011 החליט לורמן כי הסרט יצולם במקום זאת בסידני.
הצילומים לסרט החלו ב-5 בספטמבר 2011 באולפני פוקס המאה ה-20 שבסידני.
הצילומים הסתיימו ב-22 בדצמבר 2011 כאשר מספר סצנות נוספות צולמו במהלך ינואר 2012.
גָּטצ'ינה היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז המוניציפלי של גטצ'ינה.
העיר נחשבת לעיר הגדולה ביותר במחוז לנינגרד וממוקמת בחלקו הדרום-מערבי של המחוז; אוכלוסיית העיר מונה 95,623 תושבים (נכון לשנת 2016).
שוכנת במרחק 42 קילומטרים ממרכז העיר סנקט פטרבורג.
גטצ'ינה נמצאת בתוככי שמורת-מוזיאון גטצ'ינה ונמצאת ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשל היותה חלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
מאז אפריל 2023, גטצ'ינה מהווה למרכז האדמיניסטרטיבי, התרבותי, המדעי והתעשייתי של מחוז לנינגרד.
העיר גטצ'ינה הוקמה מתוך כפר ששכן על אדמות העיר בעבר בשם חוטצ'ינו והייתה חלק ממחלוקות טריטוריאליות בין שוודיה לרוסיה.
אוזכרה לראשונה בשנת 1500 ככפר הטצ'ינו ואוזכרה שוב ככפר הוטזינו מרישומי השוודים מהשנים 1618–1623. במהלך מלחמת הצפון, הכפר נכבש באוגוסט 1702 על ידי רוסיה והחל להיקרא גטצ'ינה.
בשנת 1765 יקטרינה הגדולה העניקה את הכפר כשי למאהב שלה הרוזן גריגורי אורלוב.
בקיץ 1766 החלה בנייתו של ארמון גטצ'ינה הגדול, על פי פרויקט של האדריכל האיטלקי אנטוניו רינאלדי.
לאחר מותו של אורלוב ב-1783 הכפר עבר לידי הנסיך הגדול פאבל פטרוביץ' ולאדריכל ראשי מונה וינצ'נצו ברנה שקידם בניית גנים ופארקים רבים וב-1795 בוצע שיפוץ בארמון.
בנובמבר 1769 גטצ'ינה הפכה לעיר.
ב-1798 האדריכל ניקולאי לבוב קידם את בניית ארמון המנזר שהפך לאחד מסמלי העיר גטצ'ינה.
לאחר רצח פאבל הראשון במרץ 1801 העיר עברה לשליטת אלמנתו מריה פיודורובנה, לאחר מכן לידי בנה ניקולאי הראשון ויורשיו: אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי.
בשנת 1853 נחנכה מסילת ברזל בעיר וב-1881 הופיעו פנסי רחוב חשמליים בעיר.
בשנת 1910 נחנך שדה תעופה צבאי בגטצ'ינה ולצדו בית ספר לטיס הראשון מסוגו באימפריה הרוסית.
ב-1 במרץ 1917 גדוד האוויר המערבי פתח במרד שהביא לפירוק המינהל הקיסרי והוחלף בוועדה אזורית.
באוקטובר אותה שנה העיר עברה לשליטת ועדת מהפכנים צבאית, על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה והיוותה מוקד קרבות בין צבאו של יודניץ לצבא האדום.
ב-1923 העיר שינתה שמה לטרוצק על שם לב טרוצקי.
ב-1929 שינתה את שמה לקראסנוגווארדייסק וב-13 בספטמבר 1941 נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ושמה שונה ללינדמאנשטט (Lindemannstadt) על שמו של מפקד הארמייה ה-18 של הוורמאכט, גאורג לינדמאן.
ב-23 בינואר 1944, לאחר ששוחררה העיר מידי הנאצים, הוחזר לה שמה היסטורי "גטצ'ינה".
לאחר מלחמת העולם השנייה גטצ'ינה שוקמה הופיעו שיכונים חדשים, נחנכו מפעלי תעשייה ומכון לפיזיקה גרעינית.
עד ל-2010 גטצ'ינה החזיקה במעמד כיישוב היסטורי.
ב-2015 הוענק לה תואר "עיר תהילה צבאית" בשל שחרורה מעול הכיבוש הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2017 מושל מחוז לנינגרד, אלכסנדר דרוזדנקו, הודיע על תוכניות ממשלת המחוז להעברת המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז מהעיר סנקט פטרבורג אל העיר גטצ'ינה ולהעברת משרדי ממשלת המחוז אל גטצ'ינה.
באפריל 2023 גטצ'ינה הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי (עיר בירה) של מחוז לנינגרד ומשרדי הממשלה בתהליכי מעבר אליה.
העיר גטצ'ינה היא חלק מהיישוב העירוני גאצ'ינה (שכולל גם את הכפר בולשאיה זגבוזדקה).
השלטון המקומי מיוצג על ידי מועצת הצירים, המורכבת מ-33 צירים.
בראש מועצת הצירים עומד ראש העיר, הנבחר על ידי חברי מועצת הצירים.
הגוף הביצועי והמנהלי של הממשל העצמי המקומי הוא העירייה, רשמית "המינהל של המחוז המוניציפלי גטצ'ינה".
העיר מהווה למרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז לנינגרד ובהדרגה מועברים אליה משרדי ממשלת מחוז לנינגרד.
גטר יאני (באסטונית: Getter Jaani; נולדה ב-3 בפברואר 1993) היא זמרת אסטונית.
ב-2009 השתתפה בעונה השלישית של "Eesti otsib superstaari", הגרסה האסטונית של אמריקן איידול שם הייתה במקום הרביעי.
השתתפותה בתוכנית הובילה לקבלת תפקיד שארפיי בהפקה האסטונית של היי סקול מיוזיקל.
היא ייצגה את אסטוניה באירוויזיון 2011 עם השיר Rockefeller Street, היא עלתה לגמר התחרות אך בגמר הייתה במקום ה-24.
באותה שנה גם לקחה חלק בגרסה האסטונית של "רוקדים עם כוכבים".
באירוויזיון 2012 הציגה את הניקוד של אסטוניה.
ב-2013 שיחקה את סנדי במחזמר גריז.
נפת גָּטְצִ'ינָה הוא מחוז משנה בחלק המרכזי של מחוז לנינגרד.
המרכז האדמיניסטרטיבי הוא העיר גטצ'ינה, ומכאן שמה של הנפה.
הנפה הוקמה בספטמבר 1927, במקום חבל גטצ'ינה, שנוצר בנובמבר 1922 ושמו שונה בשנת 1923 למחוז טרוצקי (פטרוגרד לשעבר).
תושבי האזור למדו על תחילתה של המלחמה הפטריוטית הגדולה לאחר השעה 12 בצהריים ב-22 ביוני 1941. כבר באותו יום החלו המתנדבים הראשונים להגיע לשני משרדי הגיוס הצבאיים שהיו באזור.
ב-28 ביוני הוחלט על גיוס האוכלוסייה לעבוד על הקמת אזור מבוצר כהגנה מפלישה.
ההפצצות הראשונות של התעופה הגרמנית בשטח הנפה בוצעו ב-5 ביולי.
ב-15 באוגוסט החל פינוי הרכוש החקלאי לאזור וולוגדה, למחרת הועלתה הכוננות האזורית והמתקפה הגרמנית באזור החלה מדרום וממערב.
בסוף אוגוסט קרבות כבר התנהלו בסביבתה הקרובה של מרכז האזור - העיר גטצ'ינה.
בתחילת ספטמבר נכבשו יישובים גדולים עם תחנות רכבת - סיברסקי וויריצה.
ב-13 בספטמבר נכבשה גטצ'ינה, וב-15 בספטמבר נכבשה הנפה לחלוטין על ידי חיילים גרמנים המורכבים מארמייה ה-18 וארמיית הטנקים הרביעית.
המטה של מפקד ארמייה 18, הגנרל גאורג לינדמן היה ממוקם בכפר סיברסקי.
במהלך הכיבוש שטחו של האזור היה תחת ממשל צבאי.
תוכנן לכלול אותו יחד עם שטחים כבושים אחרים של רייכסקומיסריאט מוסקוביה.
רשת מחנות ריכוז נוצרה בשטח הנפה, המרכזי שבהם היה מחנה "דולאג-154", שהיה ממוקם בגטצ'ינה (שנקראה אז קרסנוגווארדייסק).
ב-21 בספטמבר 1943 הוציאו הרשויות הגרמניות צו לפנות את האוכלוסייה הכפרית אל גרמניה, אוסטריה והמדינות הבלטיות.
שחרור האזור החל ב-20 בינואר 1944. שלושה ימים לאחר מכן, ב-23 בינואר, על פי צו ממשלת ברית המועצות שונה שם העיר קרסנוגווארדייסק לגטצ'ינה, ונפץ קרסנוגווארדייסקי הפכה לנפת גטצ'ינה.
גטצ'ינה שוחררה לאחר שלושה ימים של לחימה עזה ב-26 בינואר, והיישובים האחרונים באזור שוחררו ב-3 בפברואר.
מיד לאחר השחרור החל האזור להתאושש - חוות קולקטיביות החלו לעבוד, בתי הספר נפתחו והפיתוח גדל.
לאחר המלחמה בוצע שיקום מאסיבי של האזור כולו, שנמשך עד התפרקות ברית המועצות.
מוקד התחבורה העיקרי של האזור הוא העיר גטצ'ינה.
שדה התעופה סיבוריצי ממוקם בכפר ניקולסקוי ומועדון התעופה ROSTO פועל בתחומו.
יש שדה תעופה צבאי סגור בסיברסקי.
נמל התעופה הבינלאומי פולקובו ממוקם במרחק 18 ק"מ מהגבול הצפוני של הנפה.
הסעות הנוסעים באוטובוסים מתבצעות בעיקר על ידי החברות הבאות: Trans-Balt, Piteravto Gatchinamarshrutavto ועוד.
המותגים העיקריים של האוטובוסים הם PAZ, GolAZ ו-LiAZ.
מפעילת התחבורה הציבורית היא חברת "שירות לארגון הסעות אוטובוסים לנוסעים" (Служба организации пассажирских автобусных перевозок).
האורך הכולל של הכבישים המהירים הנפה הוא 107 ק"מ של כבישים פדרליים, 693 ק"מ כבישים אזוריים ו-1,135 ק"מ של דרכים עירוניות.
התעשייה והחקלאות מפותחים מאוד בנפה, כאשר מרכזי התעשייה העיקריים הם הערים - גטצ'ינה וקומונאר (המהווה מרכז תעשיית הנייר).
בגטצ'ינה פועלים מפעלים תעשייתיים מגוונים.
מפעלים גדולים להנדסת מכונות כמו "מפעל קריסו", "מפעל בורבסטניק", "אלקטרוניסטנדרט" ו"מפעל גטצ'ינה לייצור ציוד ניסיוני".
בנוסף פועלים בה חברות לייצור רהיטים, ציוד קמפינג, קרניז ופירוטכניקה.
תעשיית המזון מיוצגת על ידי חברות כגון Galaktika, Bodegas Valdepablo-Neva ועוד.
בשנת 2007 נשלחו סחורות בייצור עצמי בשווי של יותר מ-27 מיליארד רובל, כלומר 22.5% יותר מאשר בשנת 2006.
מרכז התיירות הראשי של האזור הוא העיר גטצ'ינה.
בכפר רוז'דסטוונו יש אחוזת מוזיאון של ולדימיר נבוקוב בשם "רוז'דסטוונו", ובכפר סיברסקי ממוקם מוזיאון היסטורי.
יש 7 סוכנויות נסיעות, מספר מלונות בגטצ'ינה ומלון בנובי סבט לתיירים.
בשנת 1990, מספר מונומנטים היסטוריים ותרבותיים של הנפה נכללו ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ובנפה יש 26 אחוזות היסטוריות מהמאה ה-19.
ישנם גם מוזיאונים הקשורים לאלכסנדר פושקין בכפר וירה, בכפר קוברינו ואחוזת "סווידה" ששימשה את אברם גניבל.
הגוף המייצג של השלטון העצמי המקומי הוא מועצת הצירים.
הכוללת 2 נציגים מכל יישוב בנפה: ראש היישוב ואחד הצירים שנבחרו על ידי מועצת צירי היישוב.
בראש מועצת הצירים עומד ראש הנפה, שנבחר על ידי המועצה.
בשנת 2019 נבחר לראש הנפה ויטלי אנדרייביץ' פילוננקו (מטעם רוסיה המאוחדת).
הגוף המבצע של השלטון העצמי המקומי הוא הממשלה.
ראש ממשלת הנפה מתמנה על ידי מועצת הצירים מבין מועמדים שנבחרו על ידי ועדה מיוחדת, שחבריה ממונים על ידי מועצת צירי המחוז באישור מושל מחוז לנינגרד.
בעיר הגדולה בנפה, גטצ'ינה, ממוקם המכון לפיזיקה גרעינית של פטרבורג על שם ב.פ.
ובעיר בלוגורקה ממוקם מכון המחקר הצפון-מערבי להורטיקולטורה.
גטו שימלאו (או גטו צ'היי) הוקם בתקופת השואה ליד העיר סילאג'-שימלאו (בהונגרית: Szilágy-somlyó; ברומנית: Șimleu Silvaniei; בכתב העברי שנהג אז: שׁאֹמְלוֹיא) שבצפון טרנסילבניה, הונגריה.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתגברות האנטישמיות הכללית באירופה החלו מדינות רבות, ביניהן ממשלת הונגריה, להגביל את זכויות היהודים בגבולותיהן.
כתוצאה מידידותה של הונגריה עם גרמניה הנאצית זכתה הונגריה בשנת 1940 (במסגרת תכתיב וינה) בשטחי צפון טרנסילבניה, שהיו עד אז בשליטת רומניה, ובתוכם בעיר שימלאו-סילבאניי.
במרץ 1944 פלשה גרמניה הנאצית אל הונגריה במבצע מרגרטה, וכבשה אותה ללא התנגדות.
עם הפלישה, שכפתה על עוצר הונגריה מיקלוש הורטי את הממשלה הנאצית הקיצונית בראשות הגנרל פושע המלחמה דֶמֶה סטויאי, נכנסה שואת היהודים בהונגריה לשלב המזורז של "הפתרון הסופי".
במהרה נכנסה תוכנית ההשמדה של היהודים לפעולה בהונגריה, ושלב הביניים בתוכנית - לאחר שנוצל כוח העבודה של היהודים עד תום, ולפני שילוחם אל מחנות ההשמדה או חיסולם בדרכים שונות - היה ריכוז וכליאת היהודים בגטאות.
בשם "גטו" כינו הנאצים רחובות ורבעים מגודרים שבהם רוכזו יהודי הסביבה לפי צווים מיוחדים שהודפסו בכרוזים.
במסגרת תוכנית ההשמדה הוחלט להקים במהירות גטו ליהודי מחוז סילאג'.
ההחלטה על הקמת הגטו בשימלאו התקבלה בוועידה שהתקיימה ב-26 באפריל 1944 בעיר סאטו מארה (סאטמר).
האיספאן של מחוז סילאג', הברון יאנוש יושיקה (János Jósika), עודכן בהחלטה בידי גאזדה, ובתגובה הודיע על התפטרותו מתפקידו, עקב התנגדותו המוסרית להחלטה.
יושיקה הוא אחד הגורמים ההונגרים הבודדים שהעזו לנקוט עמדה ציבורית נגד פעולות אנטישמיות בתקופת השואה, הרואה את הפעולות כבלתי מוסריות ובלתי חוקיות.
יושיקה הוחלף על ידי הגנרל דמה סטויאי בלאסלו שלאבי (László Szlávi), ששיתף פעולה באופן מלא עם התוכנית.
לאחר שיבת הפקידים האחראיים מסאטו מארה התקיים דיון במשרדי מושל המחוז, בֶּלה סאמי (Béla Sámi), בנוגע למיקומו של הגטו.
בדיון השתתפו בין היתר בכירי ענף הבריאות בסילאג' וכן ראש העיר הפאשיסטי של שימלאו, לאסלו קראסנאי (Laszlo Krasznai).
לבסוף הוחלט להקים את הגטו סמוך לשימלאו, בכפר צ'היי (בהונגרית: Cehei; ברומנית: סליליצ'היי, Slylycsehi) שעל יד העיר.
קיבוץ היהודים החל לצאת אל הפועל.
מפקדי המשטרה פטש ואלקס היו אחראים על ריכוזם של יהודי שימלאו וזלאו, ובשאר המחוז נאספו היהודים בהוראתו של עוזר המושל גאזדה ובפיקוחו הישיר של מפקד הז'נדרמריה מאריסקה.
במחוז סילאג', לפי מפקד ממשלת רומניה משנת 1930, חיו כ-14,000 יהודים, אולם באפריל 1944 נותרו רק כ-8,500 יהודים במחוז, והם שהובאו כולם אל הגטו.
הירידה במספר יהודי המחוז באה כתוצאה מהדיכוי שחוו היהודים בשנים הקודמות, ובפרט כתוצאה מעבודות הכפייה בחזית הרוסית, בגבול אוקראינה, אליהן נשלחו יהודי המחוז מגיל 16 עד 60 בשנים 1942–1943. מסיבה זו, נלקחו לגטו בעיקר ילדים, נשים, קשישים או חולים.
יהודי שימלאו רוכזו בגטו בכפייה החל מאסרו חג של פסח, 16 באפריל 1944. עד 3 במאי (י' באייר ה'תש"ד) היו כבר כל יהודי שימלאו בגטו.
לפני כניסתם של היהודים לגטו עשקו מהם ההונגרים את כל חפצי הערך והתכשיטים שנשאו עליהם.
במהלך מאי ויוני של אותה השנה הצטרפו אליהם מרבית התושבים היהודיים של מחוז סילאג' (מהערים טושנאד, ז'שיבוי, קראסנה, זלאו, צ'הו-סילבאניי ועוד), ביניהם:
רבי שלמה זלמן אהרנרייך, רבה של שימלאו
חתנו הרב אשר אנשיל כץ, רבה של דונאיסקה סטרדה
מהר"ם בריסק, רבה של טושנאד
רבי אשר אנשיל וייס, רבה של נאג'פאלו
אלי ברקוביץ'-גרוס, לימים סופרת ומשוררת
אווה מוזס קור, מתאומי מנגלה ופעילה להנצחת ולתיעוד השואה
בנוסף שהו בגטו רבני הערים קרסאנה, זלאו, ועוד.
כל הרבנים שהוזכרו לעיל נרצחו זמן קצר לאחר מכן, מייד עם הגיעם למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
בשיאו התגוררו בגטו שימלאו, בתנאים קשים וסדיסטיים, למעלה מ-8,500 יהודים מכל מחוז סילאג'.
היהודים שוכנו במתחם בית החרושת ללבנים "קליין" (שהיה בבעלות אשר קליין היהודי) ששכן בכפר צ'היי הסמוך לשימלאו, באזור ביצתי המרוחק כחמישה קילומטרים ממרכז העיר שימלאו.
בית החרושת לא הכיל יותר ממחצית ממספר היהודים, ומשפחות רבות נאלצו להתגורר תחת כיפת השמיים, בבוץ ובקור.
שטח הגטו כולו היה זעיר – רחבו היה 200 מטר וארכו 700 מטר בלבד.
על התנאים בגטו שימלאו נאמר כי הם היו הגרועים ביותר בכל טרנסילבניה.
היהודים בגטו סבלו מצפיפות חמורה וממחסור חריף במזון ובשתייה, וסבלם הוכפל עקב ההתעללויות שספגו.
מפקד הגטו היה ראש העיר לאסלו קראסנאי, שנודע כאחד ממפקדי הגטאות האכזריים ביותר בהונגריה; הוא פיקד על יחידת ז'נדרמריה מיוחדת שהובאה מבודפשט לשמירה על תושבי הגטו.
בפיקודו, התעללו ההונגרים הפאשיסטים ביהודי הגטו: הם שלחו אותם לעבודות מפרכות, הכו אותם וגזלו את חפציהם.
בין היתר פקד קראסנאי לצלם את היהודים בעת עשיית צורכיהם ולהציג את התמונות בפומבי לצד כיתוב אנטישמי, להכות אותם בפומבי כדי שיגלו את מקומות המסתור של חפצי הערך שלהם, ועוד.
בגטו הוקם גם חדר עינויים מיוחד ובו עונו היהודים כדי שיסגירו את המקומות בהם הסתירו את רכושם.
עונש מקובל בגטו, גם על עבירות פעוטות, היה תלייה מעץ בכפיתת ידיים ורגליים במשך שעות, ובמידה והנענש היה מתעלף היו ההונגרים שופכים עליו מים קרים כדי שיתעורר, וחוזר חלילה.
במיוחד התנכלו ההונגרים לרבנים שהיו כלואים בגטו: הם גילחו בפומבי את זקנם של מהר"ם בריסק והרב אהרנרייך, ושרפו את כתביו של הרב אהרנרייך לעיניו.
הזוועות בגטו שימלאו הדהימו אפילו את קפטן אבומאל (Abumall) מהגסטפו שביקר בגטו, הזדעזע ממראה עיניו ואמר כי יש לו עשרים וארבעה מחנות תחת פיקודו, אולם אין אף אחד מהם שמצבו כה עלוב ותנאי החיים בו כה אכזריים כגטו שימלאו.
עקב מצבם הבריאותי החמור של יהודי הגטו - שנגרם מעינויים פיזיים, רעב, ואי-אספקת מים כמעט מוחלטת - היהודים ששהו שם הגיעו לאושוויץ במצב גרוע במיוחד, ומסיבה זו אחוז גבוה בצורה יוצאת-דופן מתוכם נשלחו בסלקציה ישירות אל תאי הגזים, מייד עם הגעתם למחנה.
בחג השבועות של אותה השנה, כעבור שישה שבועות מהקמת הגטו, נלקחו ברכבת טרנספורט (בקרונות ששימשו להובלת בקר) הראשונים מבין יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, על ידי הז'נדרמים ההונגריים בפיקודו של קראסנאי.
בהמשך החודש בוצעו עוד שני משלוחי מוות, שרוקנו את יהודי הגטו כולו אל מותם.
הטרנספורטים יצאו מהמחנה בתאריכים: 29 במאי (ז' סיון, יו"ט שני של שבועות), 3 ביוני ו-6 ביוני 1944.
כל קרון מקרונות רכבת הטרנספורט שהובילה את יהודי סילאג' לאושוויץ היה יכול להכיל בתנאים רגילים כ-40 איש, אולם בפקודת קראסנאי הכניסו ההונגרים לכל קרון בין שבעים לשמונים יהודים.
בנוסף, ההונגרים לא סיפקו ליהודי סילאג' אף פירור מזון או שתייה לכל אורך הנסיעה אל אושוויץ.
לאחר צאת הטרנספורט השני גילה הלוטננט קולונל של הז'נדרמים את הדרך הברברית בה הכניסו ההונגרים את היהודים לקרונות, ועם צאת הטרנספורט השלישי ציווה להכניס רק 40 יהודים בכל קרון ולצייד אותם במזון ובשתייה לדרך.
כל זה לא עזר כמובן לנוסעים, שעם הגיעם לאושוויץ נספו כולם בתאי הגזים.
תנאי המחיה הקשים והעינויים בגטו, לצד תנאי הנסיעה הבלתי-אנושיים בטרנספורט אל אושוויץ, הובילו לכך שרבים מאוד מיהודי מחוז סילאג', ובפרט ילדים, קשישים וחולים, נשלחו לתאי הגזים מייד עם הגיעם לאושוויץ.
גם מתוך אלו ששרדו את הסלקציה ונשלחו למחנות עבודה, נספו רבים בגלל מחלות, רעב ותת-תזונה.
בסיכום כולל, מתוך למעלה מ-8,500 יהודי גטו שימלאו שרדו רק כעשרה אחוזים.
רוב ככל ניצולי שארית הפליטה היגרו (חלקם מייד לאחר תום המלחמה, וחלקם שבו לערי הולדתם והיגרו במהלך השנים הבאות) לישראל או לארצות הברית.
עד שנות האלפיים נותרו פחות מחמישים יהודים במחוז סילאג' כולו, ובשימלאו-סילבאניי עצמה חיים כיום כעשרה יהודים.
גטו שווינציאן היה הגטו בעיר שווינציאן בליטא, בזמן שהייתה כבושה בידי הנאצים (לפני המלחמה - שווינציאן הייתה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה, ולאחר המלחמה - הייתה בשטח ליטא הסובייטית).
הגטו התקיים מיולי 1941 עד אפריל 1943. בשיאו התגוררו בו כ-1,500 אסירים.
במקומו היום קיים פארק עירוני.
לזכר הגטו, המקום מסומן בחנוכיית עץ, שגולפה על ידי יוזפס יקשטס (Juozapas Jakštas) בתחילת שנות התשעים ובשנת 2011.
לפני המלחמה היו בשווינציאן כ-9,000 תושבים, מתוכם שליש יהודים.
הגטו הוקם זמן קצר לאחר שגרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות ב-22 ביוני 1941. בסוף ספטמבר 1941 הועברו 1,000 עד אלפיים מיהודי שווינציאן לצריפים של שטחי אימונים צבאיים לשעבר ליד שוונצ'יונייליאי.
גם שם נאספו יהודים מיישובים סמוכים אחרים.
יהודים אלה נטבחו ב-9–10 באוקטובר על ידי נאצים וליטאים מיחידת רצח ליטאיות בשם Ypatingasis būrys .
הגטו בשווינציאן הוקף בגדר תיל ונשמר על ידי שומרים חמושים.
השטח חולק לארבעה רבעים, ולכל אחד מהם היה מפקד יהודי.
בנוסף, היה בגטו יודנראט (מועצה) בן חמישה חברים.
על פי מפקד האוכלוסין באוגוסט 1942, היו בגטו 566 יהודים, בהם 353 עובדים ועובדות.
אסירים צעירים החלו לרכוש נשק וליצור קשרים עם הפרטיזנים הסובייטים שהיו פעילים באזור (כיום מזרח ליטא ומערב בלארוס).
מספר יהודים ברחו והצטרפו לפרטיזנים היהודים באזור.
בכירים נאצים נאלצו לחזק את אמצעי הביטחון.
הצעד הראשון היה חיסול גטאות קטנים בערים שונות.
כ-1,000 יהודים מהגטו בווידזה (כיום בלארוס) הועברו לשווינציאן.
עקב צפיפות ומחסור באמצעי היגיינה ציבורית פרצה מגפת טיפוס בקרב האסירים.
המגפה נבלמה בעזרת קבוצת רופאים יהודים שנשלחה מגטו וילנה.
בסוף 1942 פעלו באזור שלושה גטאות קטנים נוספים: מיכלישקי, סולי ואשמיאני.
בשל פעילות פרטיזנית מוגברת הוחלט לחסל את ארבעת הגטאות באביב 1943. כדי למזער את ההתנגדות הובאו שוטרים יהודים מגטו וילנה.
כ-2,700 יהודים בעלי כושר עבודה הועברו גטו וילנה או למחנות עבודה בז'ייז'מריאי, ז'וסלה או קנה (Kena).
ב-4 באפריל עלו היהודים שנותרו לרכבת משא בשוונצ'יונייליאי.
נאמר להם שהם יועברו לגטו קובנה.
במקום זאת, הרכבת עצרה בפונאר.
חמישה קרונות רכבת הופנו למחנה עבודה בבזדוניס ושני קרונות נוספים עם אנשי היודנראט הובלו לגטו וילנה.
מעטים הצליחו להימלט, אך הרוב המכריע נורה על ידי שוטרים גרמנים וליטאים.
על פי מקורות נאציים, כ-4,000 יהודים נרצחו ב-5 באפריל 1943 בפונאר.
ג'סטין קלארק , הידוע בשם הבמה גטס (Ghetts), הוא ראפר ופזמונאי השר בסוגת הגריים .
גטס היה חבר בקולקטיב הגריים "NASTY Crew", אולם עזב אותו, לדבריו, בגלל מספר חברים בקולקטיב.
בהמשך, יצר את קולקטיב הגריים "The Movement".
בשנת 2008, הועמד גטס לפרסי ה-BET בקטגוריית האמן הבינלאומי הטוב ביותר מבריטניה, לצד צ'יפמונק, גיגס וסקפטה, אך בסופו של דבר הפסיד לגיגס.
בשנת 2014, לאחר צאתם של מספר מיקסטייפים, יצא אלבום הבכורה של גטס, Rebel with a Cause, באמצעות חברת התקליטים "Disrupt".
האלבום הגיע למקום ה-23 במצעד האלבומים הבריטי.
ב-2018 יצא אלבומו השני, Ghetto Gospel: The New Testament, המהווה המשך למיקסטייפ שלו, Ghetto Gospel, משנת 2007. האלבום הגיע למקום ה-30 במצעד האלבומים הבריטי.
ב-2021 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Conflict of Interest, שהיה לראשון שלו שפורסם תחת חברת התקליטים וורנר רקורדס.
האלבום זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי, זכה לשבחים רבים ולציון של 95 מתוך 100 באתר הביקורות Metacritic.
מתוך האלבום הצליח הסינגל "Skengman" בהשתתפות סטורמזי, שהגיע למקום ה-50 במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2024 שיחק בסדרת גיבורי העל הבריטית "סופסל (אנ') של נטפליקס בדמותו של קרייג "המשוגע".
גטו רגין (ברומנית: Ghetoul Reghin) היה גטו בשואה שהוקם על ידי הנאצים ליהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הגטו היה ממוקם ברגין, מחוז מורס, ממלכת הונגריה (כיום: רגין, מחוז מורס, רומניה) מכוון שהשטח הפך לחלק מהונגריה בעת התרחשות תכתיב וינה בצפון טרנסילבניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
הגטו היה פעיל מאביב 1944, לאחר מבצע מרגרטה, עד סוף 1944.
הגטו שכן במפעל ללבנים שאינו היה מתאים למגורים, שנבחר על ידי ראש העיר אימרה שמידט ומפקד המשטרה יאנוס דודאס.
יחד עם עוזרו של אדולף אייכמן, לסלו אנדרה, שניהם השתתפו בוועידת תכנון בטרגו מורש ב-28 באפריל.
בענייני בחירת אתר לגטו ופעולת איסוף יהודים, נעזרו בלאסלו קומארומי, ראש יחידת הצבא המלכותי ההונגרי בעיר; בסגן מפקד יחידת הז'נדרמריה המקומית, קלמן סנטפאלי וביועץ העירייה וה-"מומחה" המקומי לענייני יהודים, ג'נו קסורדקסיקס.
רוב היהודים שוכנו במבנים ללא קירות, ששימשו בעבר לייבוש לבנים.
חלקם נאלצו לגור בחוץ, ואילו מעטים הורשו להתגורר בבתים ליד הגטו וקצה העיר.
בשיאו אכלס הגטו 4,000 איש, מתוכם כ-1,400 הגיעו מהעיר עצמה, והשאר הובאו מהחלק המזרחי של מחוז מארוס-טורדה ומצפון מחוז צ'יק.
גם תושבי גטו סנט ג'ורג' הגיעו לגטו זה.
יהודי ג'אורג'ני נלקחו מאזור מגורם בפיקוח של ראש העיר מתיאס תוץ' ומפקד המשטרה שלו גזה פולאנקאי.
הקהילה כולה הושמה בבניין בית ספר יסודי, שם הוביל השוטר המקומי בלה פרנצי את החיפוש אחר חפצי ערך.
לאחר שבילו שלושה ימים בבניין כמעט ללא מזון, הועברו היהודים לגטו של רג'ין.
התנאים היו דומים לאלו שנמצאו בגטאות אחרות באזור.
משטרה מקומית ויחידה מיוחדת של ארבעים ז'נדרמים מסגד פיקחו על הגטו.
אנשים אלה חיפשו ביהודים חפצי ערך, בסיועם של שוטרים מקומיים אחרים שהיו חברי יחידות חקירה מיוחדות מהז'נדרמריה.
בלה פרנצי התבקש להגיע מג'אורג'ני לרג'ין על מנת לסייע בחקירת יהודים מעיר מולדתו.
אירמה לובס הובילה בדיקות נרתיק לאיתור סחורות נסתרות.
הגטו היה בפיקודו הישיר של יאנוס דודאס.
ב-4 ביוני יצאו 3,149 יהודים מהגטו ברכבת לכיוון מחנה הריכוז אושוויץ.
גטסבי הגדול הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1974 בבימויו של ג'ק קלייטון, עם רוברט רדפורד, מיה פארו, סם ווטרסטון וברוס דרן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי פרנסיס פורד קופולה והוא מבוסס על הרומן גטסבי הגדול של סקוט פיצג'רלד משנת 1925. עיבודים נוספים לקולנוע היו ב-1926 (סרט אילם), ב-1949, ב-2000 (סרט טלוויזיה) וב-2013.
העלילה מתרחשת בניו יורק ובלונג איילנד וממוקמת תרבותית וכרונולוגית במה שנודע כשנות העשרים הסוערות.
ניק קארוויי (סם ווטרסטון) הוא סוכן איגרות חוב, שעבר לגור בבית קטן בעיירה ווסט אג בלונג איילנד.
צמוד לביתו נמצאת אחוזה מפוארת שבה גר אדם עשיר בשם ג'יי גטסבי (רוברט רדפורד), הנוהג לערוך בביתו נשפים שאליהם מוזמנים ידוענים ואנשי חברה ידועים.
הוא אינו מתערב בין החוגגים אלא משקיף מחדרו על האורחים הלבושים לפי האופנה האחרונה, רוקדים צ'ארלסטון על הדשא ובבריכה, ומשתכרים.
איש אינו יודע מה מקור עושרו של גטסבי, והשמועות עליו הן רבות.
מול ווסט אג נמצאת העיירה איסט אג, שאליה מגיע ניק בסירת מנוע כדי לבקר את דודניתו דייזי ביוקנן (מיה פארו).
דייזי גרה באחוזה מפוארת עם בעלה טום ביוקנן (ברוס דרן) ועם בתם.
ניק פוגש שם גם את חברתה הקרובה ג'ורדן בייקר (לואיס צ'ילס), שהיא גולפאית מקצועית.
טום ביוקנן מקיים רומן מחוץ לנישואין עם מירטל וילסון (קארן בלק), אשתו של ג'ורג' וילסון (סקוט וילסון), בעל מוסך ותחנת דלק סמוכים.
מירטל מקווה שיום אחד הוא יתגרש ויתחתן איתה אבל הוא מוכן רק שתשמש לו פילגש.
יום אחד מוזמן ניק לנשף אצל גטסבי ואז מתחילה היכרות ביניהם.
גטסבי רוצה להכניס אותו לעסקים ומכיר לו את שותפו מאיר וולפשהיים (הווארד דה סילבה), שהוא למעשה מהמר וגנגסטר ש"סידר" את תוצאת אליפות הבייסבול ב-1931, והרוויח על כך הון.
ג'ורדן מגלה לניק על הקשר הרומנטי שהיה בין גטסבי ודייזי ומשכנעת אותו להסכים לפגישה ביניהם בביתו כהפתעה לדייזי.