tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית מחזיקה בגואטמלה שגרירות בגואטמלה סיטי בלבד.
גואטמלה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.סי ו-25 קונסוליות באטלנטה, שיקגו, דל ריו, דנוור, פורט לודרדייל, יוסטון, לייק וורת', לוס אנג'לס, מדיסון, מקאלן, ממפיס, מיאמי, ניו יורק, אוקלהומה סיטי, פילדלפיה, פיניקס, פורטלנד, פרובידנס, ראלי, רוק היל, סן ברנרדינו, סן פרנסיסקו, סיאטל, סילבר ספרינג וטוסון.
ראשית היחסים עד מלחמת העולם הראשונה
מיסיונרים ובתי ספר אמריקאים בבולגריה
הקשר הראשון בין האמריקאים והבולגרים מתוארך לראשית המאה התשע עשרה ונוצר באמצעות ספרים ומיסיונרים אמריקאים.
הספרות האמריקנית הראשונה שתורגמה לבולגרית הייתה מבוא של בנג'מין פרנקלין ל"האלמנך של ריצ'רד המסכן" ("Poor Richard's Almanack"), בשם "הדרך אל העושר" ב-1837. ב-1839 שלחה מועצת הנציבים האמריקאית לשליחויות זרות, תנועה דתית-פרוטסטנטית את המיסיונרים הפרוטסטנטים הראשונים לאימפריה העות'מאנית, שם נתנה להם הממשלה העות'מאנית רשות להטיף לאוכלוסייה הנוצרית.
אחד המיסיונרים האלה, אליאס ריגס, למד בולגרית ופרסם את המדריך הראשון לדקדוק הבולגרי עבור לא-דוברי בולגרית ב-1843. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 הדפיסו מיסיונרים אמריקאים את גרסת הביבליה בלהג הבולגרי-מקומי.
צ'ארלס מורס פרסם ספר לימוד מלא של הדקדוק הבולגרי ב-1860, וערך את המילון הבולגרי-אנגלי הראשון.
בשנת 1860 נוסד בפלובדיב בית הספר האמריקאי הראשון (שכיום נקרא "המכללה האמריקאית בסופיה") על ידי מיסיונרים מהכנסייה הקהילתית.
מלבד הוראה דתית, בבית הספר נלמדו מקצועות המתמטיקה, כימיה, פיזיקה, והשפה האנגלית.
בשנת 1863 נפתח בית ספר לנשים צעירות בסטארה זאגורה.
שני בתי הספר התמזגו ועברו לסמוקוב ב-1869. בית הספר האמריקאי בסאמוקוב הציע חינוך בסגנון אמריקאי, שנלמד באנגלית עבור הבולגרים.
מכללת רוברט, סניף של אוניברסיטת מדינת ניו יורק בטורקיה, מילאה גם היא תפקיד חשוב בחינוך האליטה הבולגרית החדשה.
הקמפוס של המכללה נחנך לראשונה באיסטנבול בשנת 1863 ובו נלמדו מקצועות המתמטיקה, היסטוריה טבעית, כלכלה, לוגיקה, היסטוריה פוליטית, משפט בינלאומי פומבי, פילוסופיה והשפה האנגלית.
ב-1868, מחצית מהסטודנטים במכללה היו בולגרים.
קונסטנטין סטואילוב וטודור איבנצ'וב, שיכהנו לימים כראשי ממשלת בולגריה למדו במכללה זו.
המיסיונרים האמריקנים הקימו גם את כתב-העת "זורניצה" (Zornits), אשר יצא לאור במשך 76 שנים ובו פורסמו ונכתבו מאמרים בתחומי המדע, היסטוריה ותאוריות ופרקטיקות של הדמוקרטיה המערבית.
המודל של הרפובליקה האמריקאית נדון לעיתים תכופות על ידי האינטלקטואלים הבולגרים כמודל לבולגריה עצמאית.
למיסיונרים הפרוטסטנטים הייתה הצלחה מוגבלת בבולגריה.
עבודתם נתקלה בהתנגדות על ידי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית ועל ידי מנהיגים רבים בתנועת השחרור הלאומית-ליברלית הבולגרית, שלא רצתה לראות את בולגריה מחולקת לדתות.
אך, בתי הספר והעיתונים שהקימו המיסיונרים תרמו להתעוררות הלאומית בבולגריה ואותם מיסיונרים ששבו לאמריקה נהפכו לעיתים תכופות לדיפלומטים בלתי-רשמיים לבולגריה.
דיפלומטים ועיתונאים אמריקאים והעצמאות הבולגרית
באפריל 1876, קבוצה של לאומנים בולגרים הובילה התקוממות נגד השלטון העות'מאני, מה שנודע כמרד אפריל.
ההתקוממות תוכננה היטב אם כי נחלה כישלון.
בעקבות המרד בוצעו פעולות תגמול ומעשי פוגרום בידי חיילים טורקים.
סטודנטים בולגרים במכללת רוברט שבאיסטנבול הביאו את סיפורי מעשי הפוגרום לידיעת ד"ר אלברט לונג ונשיאה בפועל של המכללה, ג'ורג' וושבורן.
וושבורן כתב סדרת מכתבים אל הכתב לענייני איסטנבול של העיתון "דיילי ניוז" הבריטי אדווין פירס.
ב-23 ביוני נכתב המאמר הראשון בנדון תחת הכותרת "זוועות בולגריה".
המאמר הגיע אל הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, ואף ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, בנג'מין דיזראלי, קרא לחקירה רשמית של מעשי הפוגרום.
הקונסול הכללי האמריקני באיסטנבול, יוג'ין סקיילר, נסע לשטחי בולגריה של האימפריה העות'מאנית ביולי ובאוגוסט 1876 במטרה לחקור את הדיווחים על מעשי הפוגרום.
אליו הצטרף עיתונאי אמריקאי בשם ינואריוס מקגאהן, מטעם משלחת הדיילי ניוז לבולגריה.
מקגאהן כתב שורה של מאמרים על מעשי הפוגרום, בעיקר על מה שהתחולל בכפר באטאק, שם דיווח מקגאהן על כי כל הכפר נבזז והושחת על ידי הטורקים.
דיווחים אלו, שהתפרסמו בעיתונות הבריטית והאירופית ואחר-כך נדפסו בחוברות, הובילו להתפרצות זעם רב-נגד הממשלה העות'מאנית.
בנובמבר 1876 פרסם הקונסול הכללי סקיילר את חוויותיו המלאות מהביקור בבולגריה בדין וחשבון, והעריך כי חמישה-עשר אלף בולגרים קיפחו את חייהם בעקבות המרד (דו"ח של הדיפלומט הבריטי וולטר ברינג, שפורסם באותו הזמן, אמד את מספר הקרבנות בכשנים-עשר אלף).
בנוסף על תיאור פעולות התגמול ומעשי הפוגרום, הכל המסמך את המפה הראשונה של האוכלוסייה הבולגרית באזור.
ממשלת רוסיה דרשה מממשלת האימפריה העות'מאנית לבצע שורת רפורמות על-מנת להגן על הבולגרים ועל לאומים אחרים בתוך האימפריה העות'מאנית.
כאשר הממשלה העות'מאנית מיאנה לדרישת הרוסים, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על העות'מאנים.
ב-1877 צעד צבא האימפריה הרוסית דרך רומניה, חצה את הדנובה והביס את צבא האימפריה העות'מאנית, לאחר קרבות ארוכים בפלבן ומעבר שיפקה.
ההתקדמות של הצבא הרוסי סוקרה בידי מקגאהן ועיתונאים אחרים עבור העיתונות הבריטית.
בעיקר בזכות הדיווחים של מקגאהן ומיסיונרים אמריקאים בבולגריה, גילה הציבור האמריקאי אהדה לעם הבולגרי.
הממשלה העות'מאנית האשימה את הקונסול הכללי סקיילר בכך שהטה את הבולגרים נגדה והפר כללים ברורים של הדיפלומטיה.
למען ביטחונו האישי, הוצא סקיילר מאיסטנבול על ידי הקבינט של ארצות הברית במאי 1878.
עם ניצחון האימפריה הרוסית, נאלץ הסולטאן העות'מאני מחמד סאוופט פאשה לחתום על חוזה סן סטפנו, שהעניק שטחים נרחבים לבולגריה העצמאית.
עם זאת, ממשלות הממלכה המאוחדת, הקיסרות הגרמנית והרפובליקה הצרפתית השלישית סירבו להכיר במדינה החדשה שהייתה מדינת חסות רוסית.
בשנת 1878 נערך קונגרס ברלין, אשר נוסח בעיקר על ידי קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, וראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי, ושרטט מפה חדשה של בולגריה.
בכך השיבו לעצמם הבולגרים שטחים נרחבים מהמזרח והדרום כמו גם את כל האזור הגאוגרפי החוצץ בין טורקיה ומקדוניה, וקיבלו חלקים מאזור הדוברוג'ה.
קונגרס ברלין יצר את נסיכות בולגריה, תחת שלטון עות'מאני.
אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה עמד בראש הנסיכות.
ארצות הברית ובולגריה קיימו יחסים דיפלומטיים במשורה במהלך המאה התשע עשרה, בניגוד לקשרי התרבות והמסחר בין שתי המדינות.
לדוגמה, בולגריה לקחה חלק צנוע בתערוכה העולמית של שיקגו ב-1893. הסופר הבולגרי אלקו קונסטנטינוב ביקר בתערוכה וכתב ספר, "לשיקגו ובחזרה", שבו הציג את אמריקה כאומה מובילה בתחום הטכנולוגיה וכארץ ההזדמנויות.
הספר הרשים מאוד אינטלקטואלים בולגרים רבים, ועיצב את דמותה אמריקה במחשבתם.
ב-1887 ממשלת רוסיה, שחשדה כי הנסיך אלכסנדר באטנברג מתחיל לקדם ולגלות עמדות ליברליות, ארגנה הפיכה בבולגריה.
אלכסנדר יצא לגלות, והממשלה הבולגרית בפרדיננד הראשון, מלך בולגריה כראש המדינה החדש.
ארצות הברית ניסתה באופן מהוסס לכונן יחסים דיפלומטיים עם בולגריה ב-1901, אך הדיפלומט שנשלח מוושינגטון הבירה (שמו לא ידוע) נדחה על ידי ממשלת בולגריה, שכן הוא התגורר באיסטנבול ולא בנסיכות.
ג'קסון, השליח המיוחד של ארצות הברית והציר המוסמך לממלכת יוון, ממלכת רומניה וממלכת סרביה, את תעודותיו הדיפלומטיות ואת כתב ההאמנה שלו מאת נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, למלך פרדיננד.
בארמונו שבסופיה ערך פרדיננד הרמת כוסית לכבוד נשיא רוזוולט שנתקיימה כולה באנגלית, ולהקה ניגנה מוזיקה אמריקנית.
למרות כל זאת, ארצות הברית עדיין לא הכירה בבולגריה כאומה עצמאית באורח רשמי, שכן היא עדיין הייתה על פי קונגרס ברלין כנסיכות אוטונומית תחת ריבונות האימפריה עות'מאנית.
ב-1908, כשדעת המעצמות הגדולות הוסחה בעקבות משבר בוסניה שנוצר עם סיפוחה של בוסניה והרצגובינה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריז הנסיך פרדיננד על בולגריה כמדינה עצמאית לחלוטין, והכריז על עצמו כמלך.
זמן קצר לאחר מכן, הנשיא ויליאם הווארד טאפט החליט להכיר בבולגריה העצמאית הכרה דיפלומטית מלאה.
בשנים 1912 ו-1913, בולגריה נלחמה שתי מלחמות במטרה להחזיר את שטחיה שתבעה מהאימפריה העות'מאנית.
במלחמת הבלקן הראשונה (1912), כרתה בולגריה את ברית הליגה הבלקנית עם סרביה, יוון ומונטנגרו וארבע האומות כבשו בהצלחה את מקדוניה ותראקיה מהעות'מאנים.
עם זאת, במלחמת הבלקן השנייה (1913) עלו יחסי בולגריה עם שאר חברות הליגה על שרטון ולבסוף נלחמה נגד חברות הברית, נוסף על האימפריה העות'מאנית ורומניה.
בולגריה איבדה את רוב תראקיה לטובת יוון ולטורקיה; העיר סיליסטרה ודרום דוברוג'ה לטובת רומניה, ואת מרבית שטחי מקדוניה לטובת סרביה.
בשתי המלחמות נותרה ארצות הברית נייטרלית.
ארצות הברית ובולגריה במלחמת העולם הראשונה
כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה באוגוסט 1914, הן ממלכת בולגריה והן ארצות הברית היו נייטרליות.
בעוד ארצות הברית נמנעה מהתערבות בכל סכסוך אירופי, בולגריה בחנה איזו ברית - מדינות ההסכמה או מעצמות המרכז, תסייע לה בהחזרת תראקיה, דוברוג'ה ומקדוניה.
ב-22 בדצמבר 1914 הציג סטפן פנרטוב, פרופסור לשעבר ממכללת רוברט שבאיסטנבול, את כתב האמנתו לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ובכך התמנה לשגריר בולגריה הראשון בארצות הברית.
חודשים אחדים לאחר מכן, ב-1915, נתמנה דומיניק מרפי לקונסול הדיפלומטי של ארצות הברית בסופיה, והיה לדיפלומט האמריקאי הראשון בבולגריה.
הדיפלומט האמריקאי צ'ארלס וופיקה, שסיקר את בולגריה עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית, כתב למזכיר המדינה רוברט לנסינג בנובמבר 1914: .
כשהגיעו הכוחות המזוינים של בריטניה לכבוש את הדרדנלים ואת איסטנבול באביב 1915, שקלה בולגריה להצטרף אל הברית המשולשת.
אך הממלכה המאוחדת, צרפת ורוסיה לא מוכנות היו לתת חסות הרחק מבעלות בריתן רומניה, סרביה ויוון.
מאידך גיסא, גרמניה הבטיחה להעניק לבולגריה את הגבולות המקוריים שהיו לה אחרי חוזה סן סטפנו.
בולגריה חתמה על ברית עם גרמניה ב-6 בספטמבר 1915, גייסה את כוחותיה המזוינים והכריזה מלחמה על סרביה ב-14 באוקטובר.
בריטניה, צרפת ואיטליה, בנות בריתה של סרביה, הגיבו בהכרזת מלחמה על בולגריה.
באוקטובר 1915 שלחה מחלקת המדינה האמריקאית את לואיס איינשטיין, דיפלומט משגרירות ארצות הברית באיסטנבול, לסופיה.
הוא נועד עם ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב, שאמר לו כי בולגריה רוצה לשמור על יחסים ידידותיים עם ארצות הברית, וציין כי מדינתו הצטרפה למלחמה באי-רצון.
הוא אישר לאיינשטיין שהמטרה העיקרית של בולגריה במלחמה היא לשמור על השטחים שאיבדה מכוח הסכם בוקרשט ב-1913. הצבא הבולגרי, הגדול בצבאות מדינות חבל הבלקן, כבש תחילה את סקופיה ואת רוב החלק הסרבי של מקדוניה, ולאחר מכן נכנס למקדוניה היוונית וכבש את דוברוג'ה מהרומנים בספטמבר 1916.
ב-6 באפריל 1917 החליטה ארצות הברית להכריז מלחמה על הקיסרות הגרמנית.
ארצות הברית לא הכריזה מלחמה על בולגריה או על בעלות בריתה של גרמניה, שכן בולגריה לא החזיקה צי צוללות ולא איימה באופן ישיר על האינטרסים האמריקאיים.
ראש ממשלת בולגריה רדוסלאבוב הזעיק את הקונסול האמריקאי דומיניק מרפי והבטיח לו כי בולגריה מעוניינת לשמור על יחסים דיפלומטיים טובים עם ארצות הברית.
חרף העובדה כי בולגריה וארצות הברית היו חברות בבריתות שונות ואויבות במלחמה, נשמרו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות ידידותיים.
עם זאת, על הנשיא וודרו וילסון הופעל לחץ פוליטי מחברי קונגרס אחדים, בהם הסנאטור הנרי קבוט לודג' ממסצ'וסטס והנשיא לשעבר תאודור רוזוולט, שדרשו להכריז מלחמה על בעלות הברית של בולגריה וגרמניה.
העיתון הניו יורק טיימס האשים את בולגריה בהתאחדות עם "השטן" ומסירת הערכת מודיעין לגרמנים.
הנשיא וילסון ניסח הצהרה לקונגרס בדצמבר 1917, שאמר כי הוא "ממליץ שהקונגרס יכריז, באופן מיד, מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית, האימפריה העות'מאנית ובולגריה".
מועצת הנציבים האמריקאית למשימות חוץ והנדבן האמריקאי קליבלנד דודג', יושב ראש מועצת המנהלים של מכללת רוברט, כתבו לווילסון וביקשו ממנו שלא להכריז מלחמה על בולגריה.
הם קבלו כי הכרזת מלחמה על בולגריה לא תשפיע באופן ממשי על מהלך הלחימה, אך תפגע בעבודת מיסיונרים, מוסדות חינוך ואזרחים אמריקאים בבולגריה ובטורקיה.
בעקבות הפניות של המועצה ושל דודוג', הסכים וילסון לשקול מחדש את המלצתו לקונגרס.
בהודעתו האחרונה לקונגרס, ב-4 בדצמבר 1917, קרא וילסון להכרזת מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית, והוסיף "אותו ההיגיון יוביל גם להכרזת מלחמה על בולגריה והעות'מאנים.
אמנם הן גרורות של גרמניה, אך הן לא עומדות בפני האינטרסים האמריקאים.
אנחנו נלך לפי מה שרוחות המלחמה ינשבו, אם כי אני מאמין שעלינו ללכת רק כאשר השיקולים המידיים והמעשיים מובילים אותנו.
לאחר שנערך דיון בנושא, קיבל הקונגרס את משנתו של וילסון והכריז מלחמה על אוסטריה-הונגריה, אך לא על בולגריה או על האימפריה העות'מאנית.
בנקודה מספר אחת עשרה מתוך תוכנית ארבע עשרה הנקודות שהציג וילסון בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918, קבע וילסון כי "יחסי מספר אומות בלקניות זו לזו יוכרעו על ידי מדיניות ידידותית והתחשבות בגבולות היסטוריים של נאמנות ולאומיות".
בפברואר 1918 הוסיף עוד ארבעה עקרונות, שאחד מהם קבע כי "כל הסדר טריטוריאלי המעורב במלחמה זו חייב להיעשות למען האינטרסים ולטובת האוכלוסייה הנוגעת בדבר".
הצהרות אלו של וילסון הפיחו תקווה בקרב הבולגרים לפיהן ארצות הברית תראה באור חיובי את תביעותיה לשטחים שאיבדה במרוצת השנים.
ועידת השלום בפריז וחוזה ורסאי
כאשר החל המשא ומתן על עתיד אירופה בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, מצאה בולגריה את עצמה בין המדינות המובסות.
אף על פי כן, ממשלת בולגריה הרגישה כי וילסון וארצות הברית ייראו באור חיובי את תביעותיה הטריטוריאליות.
וילסון מינה ועדת חקירה לבדיקת המפה העתידית-אפשרית של חבל הבלקן.
(4) הגישה הימית הטובה ביותר עבור סרביה היא דרך סלוניקי; (5) לא ניתן לקבוע את ההסדר הסופי של מקדוניה ללא חקירה נוספת; (6) אלבניה עצמאית היא ישות פוליטית בלתי רצויה באופן כמעט ודאי.
תביעותיה הטריטוריאליות של בולגריה ניצבו נגד טענותיהן של רומניה, יוון, טורקיה, ובמיוחד נגד סרביה.
עם חתימת הסכם השלום הסופי בין מדינות ההסכמה לבולגריה, שב הנשיא וילסון לוושינגטון הבירה, שם ניצב בפני התנגדות חריפה מתוך הסנאט של ארצות הברית ליוזמתו להקים את חבר הלאומים.
הבולגרים תבעו להשיב אליהם את חבל דרום דוברוג'ה, בתואנה כי מרביתו מיושב בידי בולגרים אך ניתן ניתנה לרומניה ב-1913 חרף עובדה זו.
המשלחת האמריקאית לוועידת השלום בפריז עמדה בפני התנגדות מאוחדת של צרפת, בריטניה, יפן ואיטליה.
ההסכם הסופי בין מדינות ההסכמה לבולגריה העניק ליוון שטחים בולגרים לשעבר לאורך הים האגאי בתראקיה, בהבטחה שלבולגריה תהיה גישה חופשית אל הים האגאי דרך סלוניקי, ובאמצעות מצרי הים הטורקיים.
בעיצומי הגנתו על חוזה ורסאי, נתקף וילסון שבץ מוחי.
וילסון לא הגיע לפשרה עם הסנאט, ושם החוזה נדחה.
במרץ 1921 נבחר וורן הרדינג לבית הלבן, וארצות הברית שבה למדיניות חוץ בדלנית והתנערה מענייני אירופה ובלקן.
אמנם חוזה ורסאי הפחית את שטחה של בולגריה, אך הוא לא פתר אף אחת מהעימותים הטריטוריאליים בחבל בלקן.
החוזה יצר מדינה חדשה ורבת עוצמה בשם ממלכת יוגוסלביה ליד בולגריה, שטענה כי השטחים המקדוניים שבבולגריה חשו שייכים לה.
החוזה הביא למבול של פליטים בולגרים מחוץ ליוגוסלביה המקדונית, תראקיה ושל פליטים יוונים מבולגריה, ויצר מתחים שיסייעו לבולגריה וארצות הברית להיות בצדדים נפרדים גם במלחמת העולם השנייה.
היחסים הדו-צדדיים בין שתי המלחמות
התקופה שבין 1919 ל-1939 הייתה קשה מאוד עבור בולגריה ושאר אירופה.
אירופה ידעה דיכאון כלכלי ועליית מפלגות קיצוניות מימין ומשמאל.
בולגריה הובלה בראש ובראשונה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי והאיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה.
הרפורמות הסוציאליסטיות של סטמבוליסקי לא תאמו את דעת המלך בוריס השלישי, ומדיניות הפיוס שלו עם יוגוסלביה עוררה את חמתן של תנועות לאומיות כארגון המהפכני הפנים-מקדוני, שנוסד על ידי בולגרים מאזור מקדוניה (שלאחר המלחמה הייתה לחלק מיוגוסלביה), ושתבע מבולגריה להשיב את מקדוניה מיוגוסלביה בכוח.
כאשר סטמבוליסקי הכיר באופן רשמי בגבול עם יוגוסלביה והחרים את הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ב-1923, הוא הודח בהפיכה אלימה וראשו נערף.
המפלגה הקומוניסטית של בולגריה דוכאה, ומנהיג המפלגה הקומוניסטית גאורגי דימיטרוב נס על נפשו ליוגוסלביה לאחר שניסה לחולל הפיכה נוספת שדוכאה בידי הצבא.
מעין מלחמת אזרחים מדומה פרצה בעקבות האירועים.
המפלגה הקומוניסטית או בנות בריתה ניסו להתנקש בחייו של המלך בוריס השלישי, כולל פיצוץ כנסיית סווטה נדליה בשנת 1925, שהביא למותם של 160 נפשות.
עם זאת, האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה נותר פופולרי, והמפלגה זכתה בבחירות 1931. במדיניותה הבדלנית, ארצות הברית שיחקה תפקיד קטן באירועים הפוליטיים שאירעו בחבל הבלקן, אם כי התקדמה אל עבר טיפוח יחסים דיפלומטיים נורמליים יותר עם הממשלות הבולגריות המשתנות.
סדרה של אמנות נחתמה ואושררה בין שתי המדינות, כולל הסכמי שירותי דואר וכיוצא בזה.
בשנות העשרים של המאה העשרים, חוותה בולגריה גאות כלכלית, ושיעור המסחר עם ארצות הברית החל לגבור.
חברות אמריקאיות בנויות מעליות תבואה, מעגנים, ומתקני נמל בנמל ורנה.
בשנת 1928 בולגריה הייתה היצואנית הגדולה ביותר של שמן ורדים (המשמש לייצור בשמים) לארצות הברית, וגם היצואן העיקרי של טבק לארצות הברית.
ב-1922 חתם משרד האוצר הבולגרי על הסכם עם חברת המטבע האמריקאית להנפקת כמות גדולה של מטבע בולגרי בארצות הברית.
ב-1928 סיפקו האמריקנים סיוע הומניטרי בעקבות רעידת אדמה גדולה בדרום בולגריה.
גם בבולגריה פעלו קרנות אמריקאיות; קרן רוקפלר תמכה במימון מוסדות חינוך בבולגריה, בנתה בית ספר לפקולטה לאסטרונומיה באוניברסיטת סופיה.
קרן רוקפלר השקיעה בבולגריה כשלוש מאות אלף דולר אמריקני, שלחה שלושים רופאים בולגרים ללמוד בארצות הברית, התחלקה בעלות הקמת מכון הבריאות הלאומי של בולגריה והובילה מסע פרסום גדול לחיסול המלריה.
בשנת 1925 היו בבולגריה רק 125 אחיות מוסמכות.
הצלב האדום האמריקאי הקים בית ספר סיעודי להכשרת צוותים רפואיים חדשים.
"קרן המזרח הקרוב", שנוסדה ב-1930, בנתה 14 מגרשי משחקים בסופיה ושלושים וארבע ברחבי בולגריה עצמה.
גם בתי הספר האמריקאים המשיכו למלא תפקיד חשוב ביחסי ארצות הברית–בולגריה.
ב-1935 למדו 254 סטודנטים ו-237 סטודנטיות מכל רחבי בולגריה במכללה האמריקאית בסופיה.
כאשר מלחמת העולם השנייה פרצה בספטמבר 1939, הן בולגריה והן ארצות הברית היו מדינות נייטרליות.
כמו במלחמת העולם הראשונה, חיפשה בולגריה בעלת ברית שתסייע לה להחזיר את האדמות אותן תבעה מיוגוסלביה, רומניה ויוון.
בספטמבר 1940 הצליחה בולגריה לנהל משא ומתן, בעזרת גרמניה הנאצית, אודות החזרת דרום דוברוג'ה מרומניה לבולגריה - החלטה שנתקבלה לפי הסכם קראיובה.
מעורבותה של בולגריה במדינות הציר
במרץ 1941 ביקש צבא גרמניה הנאצית להעביר את כוחותיו דרך בולגריה במטרה לתקוף את יוון, שהתנגדה בהצלחה לפלישת איטליה הפשיסטית לשטחיה במהלך מלחמת איטליה–יוון.
בוריס השלישי, מלך בולגריה אישר לנאצים לתקוף את יוון ויוגוסלביה דרך מדינתו, וב-1 במרץ 1941 אפשרה בולגריה לגרמנים לעבור בשטחה ובכך הצטרפה בולגריה למדינות הציר.
בולגריה נטלה על עצמה תפקיד פסיבי בשעה שהכוחות המשולבים של גרמניה, איטליה והונגריה פלשו ליוגוסלביה ויוון והביסו את צבאותיהן.
לאחר מכן, באפריל 1941, סיפחה בולגריה את חבל וורדר בנובינה, המהווה כיום את הרפובליקה של מקדוניה, ואת מערב תראקיה.
כשמדינות אחרות שיתפו פעולה עם גרמניה הנאצית, לא הצטרפה בולגריה אל מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ואף לא הכריזה עליה מלחמה.
בדצמבר 1941, לאחר שגרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית, החלה בולגריה להתחקות אחר פעולות גרמניה הנאצית באופן אקטיבי: ב-13 בדצמבר ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית, והכריזה עליה מלחמה.
למרות זאת, ארצות הברית לא הכריזה על בולגריה מלחמה באופן מידי.
רק ביוני 1942 קרא נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, להכריז על הבולגרים מלחמה.
ב-2 ביוני 1942 שלח הנשיא רוזוולט את המסר הבא לקונגרס האמריקאי:
קרבות ישירים בין ארצות הברית לבולגריה
הקרב הראשון בין הכוחות המזוינים של ארצות הברית לאלו של בולגריה התרחש במהלך הפשיטה האמריקאית על קומפלקס בית הזיקוק הרומני בפלוישט במהלך 1943. ב-1 באוגוסט 1943 המריאו 117 מפציצים כבדים מסוג "ליברטור" (B-24 Liberator), כשעליהם 1,726 אנשי צוות שמטרתם הייתה להפציץ את בית הזיקוק בפלוישט.
בבית זיקוק זה יוצרו 60% ממוצרי הדלק והנפט לשם המאמץ המלחמתי של גרמניה הנאצית.
המפציצים טסו מעל יוון ובולגריה בדרכם אל המטרה.
בגלל המרחק - כאלף מיל - לא היה להם ליווי לוחמני.
בשל עננים שהתגבשו עננים מעל שמי בולגריה, רבים המטוסים החלו תועים בדרך והתפזרו.
מכ"ם גרמני זיהה את כלי הטיס שנכנסו לבולגריה, והמפציצים האמריקאים הפעילו את הגנותיהם נגד אש הנ"מ.
הפשיטה גרמה נזק כבד למתחם בית הזיקוק, אך מחיר ההפסד היה גבוה - 50 מטוסים ניזוקו ו-532 אנשי צוות קיפחו את חייהם.
במהלך הטיסה חזרה התרסקו מספר מטוסים בבולגריה.
מטוס אחד יורט ונורה בידי ארבעה לוחמים בולגרים, והתרסק בשדה סמוך לכפר סוהוזם שבמחוז פלובדיב.
אמריקאי אחד נהרג, וכך גם שבעה איכרים שעבדו בשדה.
כמה חודשים לאחר מכן, בולגריה עצמה הפכה ליעד.
בין 14 בנובמבר 1943 ל-10 בינואר 1944 הפציץ חיל האוויר של ארצות הברית את סופיה שש פעמים.
התקיפות הובילו למותם של 1,374 בני אדם, ופגעו בבניינים רבים במרכז העיר.
הספרייה הלאומית נהרסה, התיאטרון הלאומי והמוזיאון להיסטוריית הטבע, לצד בניינים חשובים אחרים במרכז העיר ניזוקו קשות.
כמו כן, אלפי אזרחים פונו לאזורי הכפר.
מטוסים אמריקאים רבים אבדו בתקיפות, חלקם הופלו בידי טייסים בולגרים.
בין 1943–1944, 329 טייסים של בעלות הברית ואנשי צוותים אוויריים משבע מדינות, בעיקר אמריקאים, נתפסו ונכלאו במחנה שבויי-מלחמה שנמצא כיום סמוך לשטחי העיר שומן.
המצב הפוליטי בבולגריה במהלך המלחמה
התקיפות האמריקאיות על בולגריה זעזעו את הציבור והממשל הבולגרי, שציפו להימלט מן ההשפעה הישירה של המלחמה.
זמן קצר אחר כך קיימה בולגריה מגעים דיפלומטיים לא רשמיים עם ארצות הברית.
מגעים אלו כללו משא ומתן חשאי בקהיר שבמצרים, במטרה להביא לפרישת בולגריה מברית מדינות הציר.
האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה והמפלגה הקומוניסטית של בולגריה, יחד עם כמה קציני צבא, ארגנו והקימו מחתרת בשם חזית המולדת של בולגריה נגד הגרמנים והממשלה הבולגרית ב-1943. המלך בוריס מת בפתאומיות באוגוסט 1943, לאחר ביקור אצל אדולף היטלר בגרמניה.
הוא הוחלף באורח רשמי בידי בנו בן שש, סימאון סקסקובורגותסקי, כאשר קיריל, נסיך בולגריה תפקד כעוצר של בולגריה.
ככל שהצבא האדום התקרב לגבול הצפוני של בולגריה בספטמבר 1944, הודיעה ממשלת בולגריה על נסיגתה החד-צדדית מהברית של מדינות הציר.
היא הוציאה את כוחותיה מיוון ומיוגוסלביה, ולאחר מכן הכריזה מלחמה על גרמניה, בתקווה להימנע מכיבוש סובייטי.
הצבא האדום המשיך להתקדם אל עבר בולגריה.
עם זאת, הסובייטים חצו את נהר הדנובה בספטמבר ונכנסו לסופיה ב-16 בספטמבר 1944. חזית המולדת ביצעה הפיכה והקומוניסטים הפכו לחלק מהממשלה החדשה.
הסכם שביתת הנשק בין בולגריה לבעלות הברית
ב-28 באוקטובר 1944, במוסקבה, חתם שר החוץ הבולגרי פטקו סטיינוב על הסכם שביתת נשק עם נציגים מארצות הברית, ברית המועצות והממלכה המאוחדת.
לוטננט גנרל ג'יימס גמל, נציג המפקד העליון של כוחות הברית לים התיכון, וג'ורג' קנאן, הממונה על היחסים האמריקאי במוסקבה, חתמו על ההסכם בשם ארצות הברית.
תחת שביתת-הנשק הבטיחה בולגריה להעמיד את כוחותיה המזוינים תחת פיקוד בעלות הברית עד שגרמניה הנאצית תובס, ואחר-כך להגיש עצמה לפיקוח מטעם בעלות הברית.
בולגריה נאלצה גם לסלק את חייליה ואת פקידי הממשלה מיוון ויוגוסלביה שנכבשו על ידי כוחותיה, להוציא את הבולגרים שהתיישבו בשטחים אלה לאחר ינואר 1941 ולבטל את החוקים שסיפחו שטחים לא-בולגרים לבולגריה.
כאשר המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות יוסיף סטלין, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל התכנסו ביאלטה שבחצי האי קרים ב-1945, נכבשה בולגריה בידי הצבא הסובייטי, והוקמה ממשלה פרו-סובייטית.
עניין בולגריה עלה רק פעם אחת בוועידת יאלטה, כאשר שר החוץ הבריטי אמר כי אסור לבולגריה הסובייטית לרקום ברית עם יוגוסלביה, שם הקים המשטר של יוסיפ ברוז טיטו משטר קומוניסטי.
אף שהמפלגה הקומוניסטית של בולגריה הייתה באורח רשמי שותפה אחת בקואליציה החדשה של הממשלה, ביחד עם הגורמים הסובייטים בבולגריה היוותה המפלגה את הכוח האמיתי במדינה.
הקומוניסטים הבולגרים ביחד עם הסובייטים בבולגריה איחדו כוחות במטרה להתנכל למפלגות האופוזיציה וטיהרו בהדרגה את יריביהם.
בפברואר 1945 נעצר העוצר הבולגרי, הנסיך קיריל, ביחד עם עשרות שרים ופקידים מששירתו את המשטר הישן, נשפטו בעוון פשעי מלחמה והוצאו להורג.
אחרי כניעת גרמניה הנאצית במאי 1945 הוקמה בסופיה ועדה מבקרת מטעם בעלות הברית.
מיינארד ברנס, נציגה של ארצות הברית בסופיה, ניסה לשכנע את ממשלת בולגריה לנקוט באידאולוגיה דמוקרטית אך מאמציו לא הניבו פירות.
בספטמבר 1946 בוטלה באופן סופי המונרכיה בבולגריה, והמלך סימאון סקסקובורגותסקי יצא לגלות.
ממשלה קומוניסטית בראשות הנשיא וסיל קולארוב וראש הממשלה גאורגי דימיטרוב תפסו את השלטון.
מנהיג האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה, ניקולה פטקוב, מיאן לשתף פעולה עם הקומוניסטים ובעקבות זאת נעצר והוצא להורג.
בשלהי 1947, בולגריה הייתה מדינת חסות של ברית המועצות באופן כוללני.
כאשר דונלד הית' מונה בידי מחלקת המדינה של ארצות הברית לנציג ארצות הברית בבולגריה בספטמבר 1947, הוא מצא שממשלת דימיטרוב, בעקבות האידאולוגיה הסטליניסטית בה נקטה, עוינת יותר ויותר כלפי אמריקה והעולם המערבי.
הכרזתו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן על דוקטרינת טרומן, לפיה ארצות הברית תומכת בממשלת יוון במאבקה נגד מורדים קומוניסטים שנתמכו על ידי העריץ יוסיפ טיטו שליט יוגוסלביה, הגבירה עוד יותר את המתיחות ביחסי ארצות הברית–בולגריה.
ביולי 1949 הלך גאורגי דימיטרוב לעולמו ובשנה העוקבת הוחלף בסטליניסט אחר — וולקו צ'רבנקוב.
עם זאת, באותה התקופה התגלעו חילוקי דעות משמעותיים בין יוסיף סטלין לטיטו ביוגוסלביה, שרצה לאמץ סוג אחר של קומוניזם.
כאשר טיטו גורש מהקומינפורם על ידי סטלין, הממשלה הבולגרית נותרה נאמנה לסטלין.
ממשלת בולגריה החלה בטיהור של תומכי טיטו מה שהוביל לביטול חברותם של בין 60,000 ל-70,000 בולגרים במפלגה הקומוניסטית, ולמעצרו, משפטו והוצאתו להורג בדצמבר 1949 של סגן ראש הממשלה טרייצ'ו קוסטוב.
במהלך משפטו של קוסטוב בעוון בגידה, הוזכר לעיתים קרובות שמו של הציר האמריקאי הית' כידידו הקרוב של קוסטוב.
הית' הואשם בבגידתו לכאורה של קוסטוב ובקשירת קשר להפלת הממשלה הבולגרית, ובשימוש בצירות האמריקאית כמרכז ריגול.
ארצות הברית הגיבה להאשמות אלה באמצעות ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם בולגריה ב-22 בפברואר.
הית' ו-43 חברי הסגל הדיפלומטי האמריקאים עלו על האוריינט אקספרס ב-23 בפברואר ועשו דרכם לטורקיה.
ממשלת בולגריה הוקיעה את ניתוק היחסים ותפשה מהלך זה כשלב חדש ב"מאבקם של האימפריאליסטים האמריקאים נגד חזית השלום והדמוקרטיה".
לאחר מכן, שגרירות פולין בוושינגטון די.
ייצגה את האינטרסים הבולגריים בארצות הברית, ושגרירות שווייץ בסופיה ייצגה את האינטרסים האמריקאים בסופיה.
יחסי ארצות הברית עם בולגריה תחת שלטון ז'יבקוב
לאחר מותו של סטלין ב-1953 החלה המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לחפש אחר מנהיג חדש שיחליף את צ'רבנקוב הנוקשה.
במרץ 1954 חיפושים אלה מוצו כאשר טודור ז'יבקוב, חבר פוליטביורו בגיל 41, עלה להנהגת המפלגה הקומוניסטית.
ז'יבקוב שימש כמזכיר המפלגה במשך 33 שנים, והוא נמנה בין מנהיגי השלטון בעלי התקופה הארוכה ביותר בכל הגוש המזרחי.
ז'יבקוב סטה מעט המדיניות הסטלניסטית, כשהוא "מתחרט" באופן רשמי על רדיפתם והוצאתם להורג של קוסטוב ותומכי טיטו ואף סגר מספר מחנות עבודה, אך המשטר המשיך לדכא בחומרה את כל החוגים שהתנגדו לשלטון.
בבולגריה לא נרשמו התקוממויות אנטי-קומוניסטיות מהסוג של המרד ההונגרי ב-1956 והאביב של פראג ב-1968.
ז'יבקוב שמר על משטר בסגנון סובייטי קפדני ומדכא, אך הוא גם ניסה, בעקבות הנהגתו של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, לבנות יחסים טובים יותר עם ארצות הברית.
ב-1957 העניק ז'יב'קוב ריאיון עיתונאי להריסון סליסבורי, כתב בעיתון הניו יורק טיימס — הראיון הראשון שלו לעיתונות אמריקאית, וקרא לחידוש מידי של היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית.
בספטמבר 1960 ביקר ז'יבקוב בארצות הברית במטרה לנאום, יחד עם עשרות מנהיגי מדינות אחרים, בפתיחת העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
ז'יבקוב שהה כמעט חודש בארצות הברית.
הוא ביקר במפעלים לעיבוד מזון וביקר גם באטלנטיק סיטי, שם התרשם ממלונות הנופש הענקיים.
הוא אמר לעיתונאים כי בולגריה שוקלת להקים בית מלון או שניים בני 8 עד 10 קומות לחופי הים השחור, בדומה לאלה שראה בניו ג'רזי.
בשלהי נובמבר 1966 העלו ארצות הברית ובולגריה את דרג נציגויותיהן הדיפלומטיות מצירות לשגרירות, והתקיימו טקסי חילופי שגרירים.
קשרים כלכליים, טכניים, מדעיים ותרבותיים חודשו אט אט.
חרף גישתו הדיפלומטית החדשה, ז'יבקוב לא התיר שום התנגדות לשלטון או את חופש הדיבור בבולגריה.
לראיה, השידורים של קול אמריקה בשפה הבולגרית שובשו, דיפלומט אמריקאי נעצר בגין הפצת ספרות אמריקאית בעיירה פלובדיב ב-1960, וכל קשר עם אמריקאים היה מסוכן עבור בולגרים מהשורה.
ז'יבקוב טיפח קשרים אישיים עם מנהיגי ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב וליאוניד ברז'נייב, ושמר על יחסים קרובים ביותר עם ברית המועצות.
ב-1957 למדו כאלף סטודנטים בולגרים באוניברסיטאות סובייטיות, ועוד עשרת אלפים צעירים בולגרים נסעו לברית המועצות למטרות עבודה.
בולגריה הפכה לחברה בברית ורשה ב-14 במאי 1955. אף כי לא הוצבו חיילים סובייטים על אדמת בולגריה, ב-1968 שלח ז'יבקוב אוגדה בולגרית להצטרף לכוחות צבא פולנים, הונגרים וסובייטים כמאמץ לדכא את האביב של פראג.
ב-1978, המשטרה החשאית הבולגרית הייתה מעורבת בהתנקשות בחייו של גאורגי מרקוב בלונדון, דיסידנט בולגרי שהיה כתב במדור הבינלאומי של BBC, ברדיו דויטשה ולה וברדיו אירופה החופשית שמומן בידי ממשלת ארצות הברית.
עליית התנועות הדמוקרטיות ברחבי מזרח אירופה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות ב-1985 ונפילת חומת ברלין ב-1989 הביאו לנפילתו של טודור ז'יבקוב, שהתפטר ממנהיגות המפלגה הקומוניסטית ב-10 בנובמבר 1989. אחריו הגיחו להנהגה הבולגרית דור מנהיגים חדש, שהפנה את בולגריה לעבר דמוקרטיה וכלכלת שוק.
מפלגות אופוזיציה ותקשורת עצמאית החלו לנסוק בסופיה, והמנהיגים החדשים החלו לקרב מחדש את בולגריה לארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
הקונגרס של ארצות הברית הגיב לשינויים בבולגריה ובמזרח אירופה בכך שהעביר את חוק התמיכה בדמוקרטיות מזרח-אירופיות (SEED) ב-1989, שנועד לסייע למדינות מזרח ומרכז אירופה למסד את הדמוקרטיה בהן.
הסיוע החוץ-ממשלתי האמריקאי לבולגריה הסתכם ב-2007 בסכום של יותר מ-600 מיליון דולר אמריקני.
האוניברסיטה האמריקאית בבולגריה הוקמה ב-1991 בסיוע הקבינט של ארצות הברית, כדי לספק חינוך לאומנויות ליברליות עבור סטודנטים מבולגריה ומדינות אחרות בחבל הבלקן.
מתנדבי חיל השלום החלו להגיע לבולגריה כדי ללמד אנגלית ולסייע בפיתוח קבילות, ובהמשך נוסדה תוכנית פולברייט למתן מענקי מימון לחילופי סטודנטים, חוקרים ומרצים, אשר נחשבת לאחת מתוכניות המלגות היוקרתיות ביותר בעולם.
הבחירות בבולגריה ביוני 1990 ובאוקטובר 1991 הביאו להקמת ממשלה חדשה בבולגריה שהעדיפה לטפח יחסים קרובים יותר עם נאט"ו, האיחוד האירופי וארצות הברית.
נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב ביקר בארצות הברית וניהל שיחות עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1990, ואחריו הגיע סגן הנשיא דן קווייל לביקור רשמי בסופיה.
ב-1999 היה הנשיא ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית הראשון שביקר בבולגריה.
במהלך ביקורו בבולגריה, קלינטון נאם בפני קהל עצום בקתדרלת אלכסנדר נבסקי.
כדי להראות את מחויבותה ליחסים קרובים עם ארצות הברית ורצון כנה להיות חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי, תרמה בולגריה כוחות צבא של צבא בולגריה למשימת שמירת השלום של האו"ם בבוסניה והרצגובינה, החל מ-1996 ועד לסיום המשימה ב-2004.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, שלחה הממשלה הבולגרית חיילים לכוחות נאט"ו באפגניסטן שלחמו בשלטון הטליבאן.
ביולי 2003, לאחר שארצות הברית ובעלות בריתה פלשו לעיראק, שלחה בולגריה כ-400 חיילים לקואליציה בת 9,200 חברים רב-לאומיים תחת פיקוד פולני.
הגדוד הבולגרי סיפק תמיכה לוגיסטית ולחם קרקעית בדרום עיראק.
משלחת החיילים הבולגרים נפגעה עם נפילתם של 13 חיילים ומותם של שישה אזרחים, לפני שנסוגה ממלחמת עיראק ביוזמת הממשלה הסוציאליסטית בהובלת סרגיי סטאנישב.
עם זאת, ב-2006 הצביע הפרלמנט הבולגרי בעד שליחת חיילים לשמירה על מחנה הפליטים אשרף צפונית לבגדאד.
יחסי ארצות הברית–גבון הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הגבונית.
היחסים בין ארצות הברית לגאבון החלו בעקבות קבלת העצמאות של גבון מצרפת בשנת 1960. למרות העצמאות של גבון שתי המדינות נותרו בעלות ברית קרובות ובשנות השישים של המאה העשרים צרפת הסתמכה על גבון כמקור האורניום היחיד שלה וכמקור נפט עיקרי.
בפברואר 1964 סייעו כוחות צרפתים להפיל את המשטר הגבוני במהלך ההפיכה של גבון ב-1964 ואזרחים צרפתים הפיצו שמועות על מעורבות אמריקאית בהפיכה שהובילה הפצצת השגרירות האמריקאית בליברוויל בשנת 1964.
לאחר עלייתו של עומר בונגו לשלטון בשנת 1967, המשיכה ארצות הברית ביחסים דיפלומטיים למרות נטיותיו האוטוקרטיות של בונגו.
בשנת 1987 ערך הנשיא בונגו ביקור רשמי בוושינגטון הבירה.
בספטמבר 2002 ערך מזכיר המדינה קולין פאוול ביקור קצר והיסטורי בגבון במטרה להדגיש את ההגנה והשמירה על הסביבה באזור מרכז אפריקה.
בהמשך ערך הנשיא בונגו ביקור בבית הלבן במאי 2004. ארצות הברית מייבאת אחוז ניכר מהנפט הגבוני והמנגן הגבוני ומייצאת לגבון ציוד בנייה כבד, מטוסים ומכונות.
באמצעות תוכנית חינוך והכשרה צבאית בינלאומית צנועה, ארצות הברית מספקת אימונים צבאיים לחברי הכוחות המזוינים הגבוניים מדי שנה.
סיוע דו-צדדי אחר בין המדינות הוא מימון מענקים קטנים למען הדמוקרטיה וזכויות האדם, עזרה עצמית ופרויקטים לשימור תרבות.
נציגות ארצות הברית הרשמית בגבון כוללת את:
סגן ראש המשלחת, נתן הולט.
קציין ענייני ציבור / כלכלי / מסחרי, ג'ון קוראו.
שגרירות ארצות הברית ממוקמת בליברוויל שבגבון.
יחסי ארצות הברית–גאנה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין גאנה.
היחסים היו בדרך כלל ידידותיים מאז עצמאותה של גאנה, למעט תקופה של יחסים מתוחים במהלך השנים המאוחרות יותר של משטר נקרומה.
גאנה הייתה המדינה הראשונה שאליה נשלחו מתנדבי חיל השלום ארצות הברית בשנת 1961. גאנה וארצות הברית חתומות על עשרים אמנות והסכמים הנוגעים לסחורות חקלאיות, תעופה, הגנה, שיתוף פעולה כלכלי וטכני, חינוך, הסגרה, ענייני דואר, טלקומוניקציה וחובות הסכם.
הסירוב של ארצות הברית להצטרף להסכם הקקאו הבינלאומי, נוכח התלות הכבדה של גאנה ביצוא קקאו להרוויח מטבע קשה, הוא הנושא הדו-צדדי החמור ביותר בין המדינות.
היחסים בין ארצות הברית לגאנה היו סוערים במיוחד בתחילת שנות השמונים, ככל הנראה בגלל קשריה של גאנה עם לוב.
ממשלת PNDC החזירה את היחסים הדיפלומטיים עם לוב זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון.
לוב עזרה לגאנה זמן קצר לאחר מכן באמצעות מתן סיוע כלכלי נחוץ.
ג'רי רולינגס תמך בעמדת לוב, לפיה יש להעמיד לדין שני לובים המואשמים בהפצצת טיסה של פאן אמריקן איירליינס מעל לוקרבי, סקוטלנד, בשנת 1988 במדינה נייטרלית ולא בבריטניה או בארצות הברית.
היחסים בין ארצות הברית לגאנה היו מתוחים עוד יותר כתוצאה משורה של אירועים דיפלומטיים באמצע שנות השמונים.
ביולי 1985 נעצר בארצות הברית קרוב משפחה רחוק של רולינגס, מייקל סוסודיס, והואשם בריגול.
למרות הרשעתו של סוסודיס, הוא הוחלף בחודש דצמבר שלאחר מכן בכמה סוכנים מסוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) באקרה, אך לא לפני שדיפלומטים נוספים גורשו הן באקרה והן בוושינגטון.
במרץ 1986 נתפסה על חופי ברזיל אונייה רשומה בפנמה שנשאה נשק ומספר שכירי חרב וותיקי ארצות הברית ממלחמת וייטנאם.
ה-PNDC האשים כי הנשק והחיילים נועדו לגאנה וכי הם מומנו על ידי מתנגד גאני בעל קשרים ל-CIA.
במהלך משפטם, כמה אנשי צוות הודו כי האישומים היו אמיתיים.
על אף תקריות אלה, היחסים בין ארצות הברית לגאנה השתפרו במידה ניכרת בסוף שנות השמונים.
נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר ביקר בגאנה בשנת 1986 ושוב בשנת 1988 והתקבל בחום על ידי ה-PNDC.
התוכנית החקלאית הגלובלית לשנת 2000, הפופולרית למדי בקרב חקלאים גאנים, מסייעת לקידום יחסים טובים עם ארצות הברית.
בשנת 1989 קיצצה ארצות הברית 114 מיליון דולר מהחובות הזרים של גאנה, חלק ממאמץ גדול יותר להקלה על חובות מצד מדינות המערב.
ארצות הברית העדיפה את מדיניות הרפורמה הכלכלית והפוליטית של גאנה, ומאז הולדת הרפובליקה הרביעית וחזרתה של גאנה לשלטון חוקתי הציעה סיוע לגאנה בהתמסדות וגיבוש צעדיה לקראת ממשל דמוקרטי.
בשנת הכספים 1994 הסתכמם הסיוע לפיתוח של ארצות הברית בכ-38 מיליון דולר; בנוסף, סיפקה ארצות הברית יותר מ-16 מיליון דולר עבור סיוע במזון.
אלפי גאנים למדו רכשו השכלה בארצות הברית.
יחסים קרובים וחזקים נשמרים בין מוסדות חינוך ומדע, וקשרים תרבותיים, ובמיוחד בין הגנאים לאפרו-אמריקאים.
באמצעות תוכנית המבקרים הבינלאומית של ארצות הברית, חברי פרלמנט גאנים ובעלי ממשל אחרים התוודעו לנוהלי החקיקה של הקונגרס והמדינה בארצות הברית והשתתפו בתוכניות שנועדו לטפל בסוגיות אחרות שיש בהן עניין.
צבאות ארצות הברית וגאנה שיתפו פעולה בתרגילי אימונים משותפים רבים, שהגיעו לשיאם בהשתתפותם של הגאנים ביוזמת התגובה למשבר האפריקאי, פעילות בינלאומית בה ארצות הברית מאפשרת פיתוח יכולת שמירה על שלום הדדית בין מדינות אפריקה.
שיתוף הפעולה הצבאי של ארצות הברית וגאנה נמשך במסגרת התוכנית החדשה להכשרה וסיוע בפעילות מגירה אפריקאית; צבא גאנה היה מהראשונים שעשו אימוני ACOTA בתחילת 2003. בנוסף, קיימת תוכנית חינוך והכשרה צבאית בינלאומית דו צדדית.
כמו כן, גאנה היא אחת ממדינות אפריקה הבודדות שנבחרו לתוכנית השותפות הממלכתית, שתקדם קשרים כלכליים גדולים יותר עם מוסדות ארצות הברית, כולל המשמר הלאומי.
ארצות הברית נמנית עם שותפי המסחר העיקריים של גאנה.
משרד נשיא גאנה פעל בשיתוף פעולה הדוק עם שגרירות ארצות הברית באקרה להקמת לשכת המסחר האמריקאית שתמשיך לפתח קשרים כלכליים קרובים יותר במגזר הפרטי.
מחברות אמריקאיות מרכזיות הפועלות במדינה נמנות CMS אנרגיה, קוקה-קולה, SC ג'ונסון, ראלסטון פורינה, סטארקיסט, AH רובינס, סטרלינג, פייזר, IBM, מוטורולה, סטיוארט וסטיבנסון, PriceWaterhouseCoopers ונשיונל קאש רג'יסטר.
מספר חברות אמריקאיות ביצעו לאחרונה או שוקלות השקעות בגאנה, בעיקר בכריית זהב, מוצרי עץ ונפט.
ענקית הכרייה האמריקאית ניומונט נכנסה לענף הכרייה של גאנה בשנת 2004 ומתכוונת להשקיע עד מיליארד דולר.
מספר חברות נפט אמריקאיות עוסקות גם בחיפושי חוץ מהחוף בגאנה, אך עד כה ללא הצלחה.
סיוע הפיתוח של ארצות הברית לגאנה בשנת הכספים 2007 הסתכם ביותר מ-55.1 מיליון דולר.
גאנה הייתה המדינה הראשונה בעולם שקיבלה את מתנדבי חיל השלום והתוכנית נותרה מבין הגדולות.
נכון לעכשיו, ישנם יותר מ-150 מתנדבים בגאנה.
כמעט מחציתם עובדים בחינוך, והאחרים בתחומי החקלאות, פיתוח עסקים קטנים, חינוך לבריאות, תברואה במים ופיתוח נוער.
כיום, שגרירת ארצות הברית בגאנה היא סטפני ס.
יחסי ארצות הברית–ברזיל הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין ברזיל.
ליחסים בין המדינות היסטוריה ארוכת טווח.
ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות ברזילאית, וברזיל הייתה האומה הדרומית אמריקאית היחידה ששלחה כוחות להילחם לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
אף על פי שמעולם לא התעמתו באופן גלוי זו עם זו, שתי המדינות ניהלו יחסים רחוקים יחסית, עם תקופות קצרות של שיתוף פעולה.
מתח זה נסוג מעט בשנת 2014 לאחר שהתברר כי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לא היה מעורב ישירות בתוכניות המעקב.
היחסים השתפרו במידה ניכרת מאז ביקורה של רוסף ב-30 ביוני 2015 בארצות הברית, כמעט שנתיים לאחר ביטול הביקור הקודם בעקבות שערוריות הריגול.
בשנת 2019, עם ניצחונו של ז'איר בולסונארו, שתי המדינות נועדו שוב, וחתמו על עסקאות והסכמים בתחומי המחקר, הביטחון וההגנה, בולסונארו וטראמפ נחשבים לבעלות ברית אזוריות.
בנוסף, שתי המדינות חולקות חברות במגוון ארגונים בינלאומיים, בהם האו"ם, ארגון הסחר העולמי, ארגון המדינות האמריקאיות, ה-G-8+5, וה-G-20. ברזיל היא אחת מהמדינות הפרו-אמריקאיות בעולם.
על פי סקר דעת הקהל העולמי, 65% מהברזילאים ראו את ארצות הברית באופן חיובי בשנת 2014, והמספר עלה ל-73% בשנת 2015. בשנת 2015, טענו 63% מהברזילאים שהם בטוחים שאובמה יעשה את הדבר הנכון בענייני עולם.
בסקר אחר שנערך בסוף 2013, 61% מהאמריקאים ראו את ברזיל באופן חיובי, ו-15% ראו אותה באופן שלילי.
לאחר העברת חצר המלוכה הפורטוגזית לריו דה ז'ניירו ופתיחת הנמלים לאחר מכן לספינות זרות, ארצות הברית הייתה בשנת 1815 המדינה הראשונה שהקימה קונסוליה בברזיל, בעיר רסיפה, מחוז פרנמבוקו.
זו הייתה גם האומה הראשונה שהכירה בהכרזת העצמאות של ברזיל משנת 1822 מפורטוגל בשנת 1824. הכרה בעצמאותן של מדינות אמריקה מהשליטה האירופיות בהן הייתה מדיניות של ארצות הברית, שקיוותה לערער את ההשפעה האירופית באזור.
במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה העשרים, האינטראקציה בין השתיים הוגבלה לפורומים רב-צדדיים, כמו ועידת המדינות האמריקאיות.
בכנס הפאן-אמריקני הראשון בשנת 1890, מדינות רבות באמריקה, בהן ארצות הברית וברזיל, דנו בשורה של פרויקטים לאינטגרציה אזורית.
אלו נעו משילוב צבאי וכלכלי.
ארצות הברית תכננה ליצור גוש כלכלי פאן-אמריקני, אנטי-אירופי, ואיחוד מכס.
הכוונה הייתה להשעות את המכסים החיצוניים שיוחלו על סחר בין אמריקני, אך לא על סחר אירופי-אמריקני.
המהפכה הברזילאית בשנת 1930 הפילה את בעלי מטעי הקפה האוליגרכים והביאה לשלטון מעמד בינוני עירוני ואינטרסים עסקיים שקידמו את התיעוש והמודרניזציה.
קידום אגרסיבי של התעשייה החדשה קוים בכלכלה עד שנת 1933, ועודד את המשקיעים האמריקאים.
מנהיגי ברזיל בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים החליטו כי מטרת מדיניות החוץ המרומזת של ארגנטינה היא לבודד את ברזיל דוברת הפורטוגזית משכנותיה דוברות הספרדית ובכך להקל על הרחבת ההשפעה הכלכלית והפוליטית הארגנטינאית בדרום אמריקה.
חמור מכך, היה החשש שצבא ארגנטינאי חזק יותר יפתח במתקפת פתע על צבא ברזיל החלש.
כדי להתמודד עם איום זה יצרה ברזיל קשרים הדוקים יותר עם ארצות הברית.
בינתיים, ארגנטינה התקדמה בכיוון ההפוך.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ברזיל הייתה בעלת ברית איתנה של ארצות הברית ושלחה את צבאה להילחם נגד גרמניה.
ארצות הברית העמידה סכום של 100 מיליון דולר במלווה חכירה בתמורה לשימוש בשדות תעופה למעבורת חיילים ואספקה ברחבי האוקיינוס האטלנטי ובסיסים ימיים להילחם בסירות הגרמניות.
לעומת זאת, ארגנטינה הייתה נייטרלית באופן רשמי, אם כי לעיתים הביעה העדפה ותמיכה בגרמניה.
האינטראקציות בין ברזיל לארצות הברית התגברו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942, במהלך המנדט הראשון של גטוליו ורגאס (1930–1945), תרמה ברזיל תרומות מסוימות לבעלות הברית - ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה מול מדינות הציר.
זה הוביל להקמתה של ועדת ההגנה המשותפת בין ברזיל – ארצות הברית, בראשות ג'יימס גאריש ארד ופעלה לחיזוק הקשרים הצבאיים בין שתי המדינות, וצמצמה את הסבירות להתקפות מדינות הציר על הספינות בארצות הברית כשחיילים נסעו לאורך האוקיינוס האטלנטי לאפריקה ואירופה, ומזערה את השפעת מדינות הציר בדרום אמריקה.
ברזיל ויתרה באופן זמני עבור ארצות הברית על שטח כלשהו בצפון מזרח ברזיל, כך שהאומה הצפון אמריקאית תוכל לשגר את מטוסיה להילחם בציר באירופה ובאפריקה (קו החוף הצפון-מזרחי של ברזיל הוא הנקודה המזרחית ביותר ביבשת אמריקה).
בשנת 1944 שלחה ברזיל גם את כוח המשלחת הברזילאי שיפקד על ידי צבא ארצות הברית באירופה.
ורגאס היה מרוצה מההבטחה של פרנקלין רוזוולט כי לברזיל תוענק מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם, ההבטחה שארצות הברית לא הצליחה מאוחר יותר לקיים עקב התנגדות ברית המועצות ובריטניה.
נשיאותו של יוריקו גספאר דוטרה (1946–1951) הובילה לתקופה קצרה של שלטון דמוקרטי לאחר הדחת ז'טוליו ורגאס.
במהלך ממשל דוטרה, מדיניות החוץ של ברזיל הייתה בקו אחד עם המדיניות של ארצות הברית.
דוטרה הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB) בשנת 1947 וניתק את היחסים עם ברית המועצות.
בניגוד ללאומיות הכלכלית של קודמו, הוא פתח את המדינה להשקעות זרות, בעיקר מארצות הברית.
אולם, שובו של ז'טוליו ורגאס לשלטון בשנת 1951 - כיום באופן דמוקרטי - סימן את התקררות היחסים וחזרה ללאומיות כלכלית.
ורגאס האשים את ארצות הברית בהדחתו בשנת 1945 ופנה ללאומיות הברזילאית.
במנדט ורגאס החדש, המתיחות הישנה חזרה במלוא עוצמתה - במיוחד לאחר שניסה ליישם הצעת חוק שמונעת את שליחתם של 90% מההון המיוצר במדינה לבנקים בינלאומיים.
כתוצאה משערוריות רבות במנדט השני שלו - שערוריות שחיתות, מתחים עם הצבא וכו', ורגאס התאבד בשנת 1954. הוא הותיר אחריו מכתב התאבדות, בו הוא מצביע על ההשמדה התקשורתית ולחץ מצד בנקים זרים כאשמת הדיכאון והמוות שלו.
כמו ורגאס, גם לקוביצ'ק הייתה מדיניות כלכלית פרו-תעשייתית.
הוא כינה אותה "נשיונל דיבלופמנטליזם" (בתרגום חופשי: התפתחותיות לאומית).
אך בניגוד לתוכניתו של ורגאס (ולמרות שמה של המדיניות), התוכנית של קוביצ'ק הייתה פתוחה להשקעות של הון זר.
אף שחיזק את היחסים עם אמריקה הלטינית ואירופה, קוביצ'ק ביקש גם לשפר את הקשרים עם ארצות הברית.
מדיניותו הכלכלית משכה השקעות ישירות אדירות של הון זר, שרבים מהם הגיעו מארצות הברית.
הוא גם הציע תוכנית שאפתנית לסיוע בפיתוח של ארצות הברית באמריקה הלטינית, המבצע "פאן-אמריקה".
הממשל היוצא של הנשיא דווייט אייזנהאואר מצא את התוכנית חסרת עניין, אך ממשל הנשיא ג'ון פ.
קנדי ניכס כספים בשנת 1961 לברית להתקדמות.
בשנת 1961 הסתיימה בניית בניין שגרירות ארצות הברית בברזיליה.
היחסים התקררו מעט לאחר שהנשיא ז'אניו קואדרוס נכנס לתפקידו, כאשר שלט בברזיל לאורך מספר חודשים בודדים ב-1961. הקמפיין של קוואדרוס זכה לתמיכה מהאיחוד הלאומי הדמוקרטי, מפלגת הימין הגדולה בברזיל אז.
מדיניות החוץ של קוואדרוס - בשם "מדיניות חוץ עצמאית" - שחקה מהר את תמיכתו השמרנית.
בניסיון ליצור קשרים עם שותפויות סחר חדשות, נשיא ברזיל ניסה ליצור קשרים הדוקים יותר עם כמה מדינות קומוניסטיות, בהן קובה.
קוואדרוס תמך בגלוי בפידל קסטרו במהלך הפלישה למפרץ החזירים שהובלה על ידי ארצות הברית.
הנשיא ביקר במדינה הקריבית לאחר האירוע, ועוטר בתואר הכבוד הגבוה ביותר של ברזיל.
כתוצאה מחוסר היציבות הפוליטית במדינה - דבר שגרם להתפרקותו עם ה-UDN והמתחים עם הצבא - התפטר קוואדרוס.
באותה עת היה סגן הנשיא ז'ואאו גולאר בשליחות דיפלומטית בסין הקומוניסטית.
עם זאת, חוסר היציבות הפוליטית המשיך להיות גבוה - שכן לא רק שגולאר שמר על מדיניות החוץ הלא שגרתית של קוואדרוס (שהעיתונות הברזילאית כינתה כ"הסתננות קומוניסטית"), אלא שהוא גם הראה רצף שמאלי ברור בענייני פנים.
הוא תמך באיגוד עובדים והגדיל את שכר המינימום.
בסוף 1963, החלישה ארצות הברית את יחסיה עם ברזיל וצמצמה את הסיוע למדינה.
הדאגות בוושינגטון היו שברזיל תהפוך למעצמה מתפתחת שלא תתייצב כמו מצרים.
אולם הדאגות הללו התפוגגו ב-31 במרץ 1964. באותו יום בו ההפיכה צבאית הפילה את הממשלה האזרחית, ומשטר צבאי ידידותי לארצות הברית החליף אותו.
תמיכת ממשלת ארצות הברית בהפיכה
אף על פי שמעולם לא התוודה על ידי ממשלת ארצות הברית, זו סיפקה בסתר נשק ותמיכה אחרת למזמני ההפיכה הצבאית.
מסמכי ממשלת ארצות הברית שפורסמו ב-31 במרץ 2004, 40 שנה להפיכה הברזילאית, חושפים את תפקיד ארצות הברית.
קלטת שמע שיצאה באותו יום, למשל, הציגה את נשיא אמריקה לינדון ב.
ג'ונסון (1963–1969) שהורה לעזור בברזיל, ונשמעו דבריו: "אני חושב שאנחנו צריכים לעשות כל צעד שאנחנו יכולים, להיות מוכנים לעשות כל מה שאנחנו צריכים לעשות." ממשל קנדי בראשות קודמו של ג'ונסון, ג'ון פ.
הנשיא קנדי החל בהכנות להפיכה ביולי 1962. שגריר ארצות הברית בברזיל, לינקולן גורדון, והיועץ הראשי של אמריקה הלטינית ריצ'רד נ'גודווין קיימו פגישה עם הנשיא כאשר ההכנות להפלה החלו ביולי 1962. היועץ המשפטי לממשל האמריקני רוברט קנדי, אחראי נוסף בממשל קנדי ואחיו של הנשיא המנוח, התלהב מאוד מההפיכה.
קלטת שמע שפורסמה במלאת 50 שנה להפיכה בשנת 2014 חשפה שרוברט קנדי אפיין את גולארט כפוליטיקאי "מרושע" ש"מדמה שהוא תפס אותנו בישבן".
ארבעה ימים לפני ההפיכה כתב גורדון לסוכני ה-CIA בפירוט כיצד ארצות הברית צריכה לעזור לקושרים: "אם השפעתנו היא לסייע במניעת אסון גדול כאן - מה שעלול להפוך את ברזיל לסין של שנות השישים - כאן אני וגם כל היועצים הבכירים שלי מאמינים שיש לתמוך בתמיכה שלנו".
כדי להבטיח את הצלחת ההפיכה, המליץ גורדון "לנקוט בצעדים המהירים ביותר כדי להיערך למסירה חשאית של נשק ממוצא שאינו אמריקני, שיועמד לרשות תומכי קסטלו ברנקו בסאו פאולו".
כדי להסתיר את תפקיד ארצות הבריתה, המליץ גורדון על מסירת הנשק באמצעות "צוללת לא מסומנת שיועמסה בלילה בנקודות חוף מבודדות במדינת סאו פאולו דרומית לסנטוס."
בשנת 2001 פרסם גורדון ספר - "ההזדמנות השנייה של ברזיל: בדרך לעולם הראשון" - על ההיסטוריה של ברזיל מאז ההפיכה הצבאית, בה הכחיש את תפקידו בפרשה.
עם זאת, על חשיבותו של גורדון לתנועת ההפיכה, ג'יימס נ.
ארצות הברית הכירה מיד בממשלת הביניים החדשה, וביום ההפיכה עגן כוח המשימה הימי של ארצות הברית בסמוך לנמל ויטוריה.
ממשל ג'ונסון (וקרן המטבע הבין-לאומית) העמיד הלוואות גדולות לממשלת קסטלו ברנקו החדשה (1964–1964).
יחסי ממשלת ארצות הברית עם הממשלה הצבאית
הנשיא הצבאי החדש נקט מדיניות של התאמה כמעט מוחלטת עם ארצות הברית.
"מה שטוב לארצות הברית, טוב לברזיל", טען מאגאלהאס, שר יחסי החוץ של ממשלת קסטלו ברנקו.
בראשותו של הכוח עומד ארגון המדינות האמריקניות, ותפקידו העיקרי יהיה להתערב בכל אומה באזור שיש סכנה למהפכה שמאלנית.
כשגיבש את צוותו הכלכלי, לקח קסטלו ברנקו את עצתו שניתנה לו על ידי גורמים אמריקאים.
ניתן לראות זאת בהתוויה שלו למשרד התכנון של רוברטו קמפוס, כלכלן מונטריסטי משכיל מארצות הברית.
יחד עם שר הכספים אוטביו בולהוס, יישם קמפוס רפורמות כדי להפחית את האינפלציה וכן להפוך את הסביבה הברזילאית פתוחה יותר להון זר.
אלה כללו: קיצוץ בהוצאות הציבוריות, העלאות מס על צרכנים והקפאת שכר להפחתת האינפלציה; הפרטה מסיבית; ביטול ההגבלה על העברת הון לבנקים זרים; הפחתת מס לרווחים רב-לאומיים; והוצאת הסובסידיות והחקיקה שהגנו על תעשיות לאומיות מפני תחרות זרה.
לעומת 82% בשנת 1963, האינפלציה השנתית ירדה ל-22.5% בשנת 1967. בשנת 1966 הגירעון התקציבי עמד על 1.1% מהתמ"ג, לעומת 3.2% ב-1964. לכן, אם לוקחים בחשבון את מטרותיה של מדיניות כלכלית כזו, ניתן לחשוב עליהן כיעילות.
לאחר מותו בשנת 1967, קסטלו ברנקו הוחלף על ידי הגנרל ארטור דה קוסטה אה סילבה.
קוסטה אי סילבה זכה לתמיכה מתעשיינים ברזילאים ומהאגף הלאומני של הצבא.
נאמר כי עוד לפני כניסתו של קוסטה אה סילבה לתפקיד, הוא דרש משגריר ארצות הברית לינקולן גורדון לעזוב את ברזיל לפני שהגנרל ייכנס לנשיאות.
זה התגרה על ידי ניסיון לכאורה של גורדון לשכנע את קוסטה אה סילבה שלא לשנות את המדיניות הכלכלית של קסטלו ברנקו ולהקים מחדש את המדיניות הסטטיסטית, ההתפתחותית שהוטלה בעבר בידי נשיאים לשעבר.
גורדון הוחלף על ידי השגריר ג'ון ו.
באישור משרד החוץ האמריקני, הפעיל תות'יל את מבצע טופסי, נוהל שנועד לצמצם את כוח האדם האמריקני המועסק בשגרירות ארצות הברית בברזיליה.
כפי שהסביר במאמר שפורסם במהדורה של המגזין "מדיניות חוץ" ב-1972, "האומניפרסנט" של עובד השגרירות האמריקנית בזירה הפוליטית הברזילאית הפך לגורם לגירוי בקרב האוכלוסייה האנטי-אמריקאית ההולכת וגוברת והצבא הברזילאי, שהצביע כי מאז שהחליף קוסטה אה סילבה את קסטלו ברנקו, המדינה תעקוב אחר האסטרטגיה שלה בעניינים פוליטיים וכלכליים.
רוב ממשל ניקסון (1969–1973) נותר מבט חיובי על הדיקטטורה הברזילאית.
צמיחה גבוהה במהלך קוסטה אי סילבה ומדיסי עוררה את התקוות הלאומיות הברזילאיות לתפקיד בינלאומי גדול יותר - תקוות שארצות הברית תמכה בהן, שכן ברזיל נחשבה עדיין לאחת המדינות המתפתחות שמאד אוהדות את ארצות הברית.
עם זאת, התקיימה התקררות בשני הצדדים.
טקטיקות הדיכוי של מדיסי נגד פעילי שמאל התעוררו בעקבות מעשי הגרילה הסוציאליסטים העירוניים שהחלו לפרוח לאחר ההפיכה ב-1964. אחד היעדים החביבים על קבוצות כאלה היו דיפלומטים אמריקאים.
מהצד הברזילאי, הקירור היה קשור בגורמים רבים.
אחד מהם היה מלחמת וייטנאם וההפסד האמריקני הקרוב, אך כבר ברור היה שזהו אירוע שיקל על צמצום שיתוף הפעולה עם האומה הצפון אמריקאית.
הכוונה להגדיל את פרופיל המדינה על ידי זיוף שותפויות חדשות והכנסת ערכים חדשים במדיניות החוץ שלה.
לממשלת ברזיל היו תקוות למלא תפקיד בינלאומי גדול יותר.
זאת, סברו הלאומנים שצריך להשיג זאת על ידי הפיכתם למנהיג בקרב המדינות המתפתחות.
לשם כך, ברזיל נאלצה לשחרר את קשריה עם המעצמה הקפיטליסטית והעולם המפותח בכלל.
"העולם השלישי" היה סימן מסחרי של הרטוריקה של משרד החוץ, וברזיל החלה להתקרב לאפריקה ולמזרח התיכון.
בפורומים כלכליים רב-צדדיים פעלה הדיפלומטיה הברזילאית, שביקשה לקדם את האינטרסים הכלכליים שלה כמדינה מתפתחת, בסינרגיה עם הודו ועם המדינות הבלתי-מזדהות באימוץ עמדה רוויזיוניסטית כלפי המדינות העשירות.
אי-התערבות הוכנסה כערך מפתח במדיניות החוץ של ברזיל - לא רק כאמצעי לנדוד למדינות מתפתחות אחרות, אלא גם להגן על ברזיל עצמה מפני ביקורת על הפוליטיקה הפנימית שלה.
כתוצאה מכך היא החלה להתנגד להקמתו מחדש של כוח השלום הבין אמריקני (שהתפרק עד 1967).
ברזיל סירבה לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT).
היא טענה שהאמנה מפלה משום שהיא חילקה שלא בצדק את העולם לשני סוגים שונים של מדינות: ראשית, המדינות שניתן היה לסמוך עליהן ישתמשו בכלי הנשק שלהן באחריות.
אלה היו בדיוק אותן מדינות שעד אז כבר התבססו כמדינות נשק גרעיני: ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה, צרפת וסין.
ושנית, היה גם שאר העולם, המדינות שיצטרכו לוותר על האפשרות לפתח טכנולוגיה גרעינית ולהעשיר אורניום בכוחות עצמן.
ממשלת ברזיל דחתה את ההצעה בטענה שזוהי הפרה של ריבונות.
למרות זאת, בעוד שאפילו מרבית מדינות אירופה, כמו בריטניה הגדולה וצרפת סירבו לעשות זאת, ברזיל הייתה אחת המדינות המערביות הבודדות שהצביעו לצד ארצות הברית נגד הצטרפותה של הרפובליקה העממית של סין לאו"ם, כתמיכת בעלת ברית בארצות הברית, בהחלטת האספה הכללית של האו"ם 2758 משנת 1971.
ממשל גייזל (1974–79) סימנה קירור מוחלט של היחסים בין ברזיל – ארצות הברית.
כאשר ארצות הברית החלה להחיל מכסים גבוהים על מוצרים מיוצרים מתוצרת ברזיל, ארנסטו גייזל חיפש שותפים חדשים לסחר.
את אלה, הוא היה מחפש בעיקר במדינות העולם השלישי האחרות (למשל, באפריקה).
אך בניגוד לקוסטה אה סילבה ומדיסי, גייסל החל לפנות גם למדינות קומוניסטיות.
בשנת 1975, ארבע שנים לפני ארצות הברית, ביססה ברזיל קשרים דיפלומטיים עם סין.
זו מיד הכירה בעצמאות דוברות הפורטוגזית אנגולה ומוזמביק, שתי מדינות אפריקאיות שעצמאותן הובאה מידי פורטוגל באמצעות מהפכות סוציאליסטיות וסיוע מקובה ומברית המועצות.
בשנת 1975 הצביעה ברזיל בעד החלטה 3379, החלטת האו"ם בחסות מדינות מוסלמיות שהשוותה בין ציונות לגזענות.
רק שתי מדינות אחרות באמריקה הלטינית - קובה ומקסיקו - הצביעו בעד הצעת החוק.
בתמיכתה על חשבון ישראל, כבר אז בת ברית אמריקאית מרכזית, הייתה כוונת ברזיל לחפש קשרים הדוקים יותר עם מדינות ערביות עשירות נפט.
באותה תקופה ייבאה ברזיל 80% מהנפט שצרכה, אם כי הושפעה במיוחד ממשבר הנפט ב-1973, אירוע שהשפיע לרעה מאוד על השגשוג השוטף של ברזיל והיווה איום גדול על צמיחתה המהירה במהלך שנות מדיסי.
כאשר ממשל קרטר החליפה את זו של ג'רלד פורד, שני נושאים רגישים מאוד - זכויות אדם ושגשוג גרעיני, הגיעו לחזית ביחסים בין ממשלת ארצות הברית לברזיל.
בשנת 1975 חתמו ברזיל ומערב גרמניה על הסכם שיתוף פעולה באנרגיה גרעינית למטרות שלום.
ההסכם היה להעביר לברזיל את כל מחזור הייצור הגרעיני ומפעל של כורים גרעיניים.
המפעל יאפשר ייצור עצמאי של כורים גרעיניים כבר בשנת 1978.
במרץ 1977 נקט ג'ימי קרטר צעדים נגד ברזיל וגרמניה כאחד: הוא לחץ על שני בנקים אמריקאים, בנק צ'ייס מנהטן והאקסימבנק, כדי להפסיק את כל פעילויות המימון שניהלו משא ומתן עם ברזיל, והפסיק את אספקת האורניום המועשר לגרמניה.
הוא רצה להכריח את שתי המדינות לוותר על ההסכם או לשנות אותו כדי לתת מקום להכנסת אמצעי הגנה מקיפים הדומים לאלה שהוקמו על ידי ה-NPT.
הוא אף רצה שבניית מפעלי הכורים הגרעיניים תבוטל.