tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההמון השתלט על העיר והצבא המלכותי הטיל שוב מצור על פריז.
בספטמבר 1652 דה קונדה נמלט לספרד והפך לגנרל בצבא הספרדי.
ב-1657 הקרדינל מזראן כרת ברית עם אנגליה ששלחה ששת אלפים אנשי חיל רגלים למערכה נגד ספרד בארצות השפלה.
הצרפתים והאנגלים הביסו את דה קונדה, שהיה אחד משני מפקדי הצבא הספרדי, בקרב דנקרק ב-14 ביוני 1658 שהתחולל לחופי התעלה.
אחרי שלום הפירנאים (1659) שב דה קונדה לפריז ונפגש עם המלך לואי הארבעה עשר ב-1660. ב-1668 נתמנה על ידי המלך לפקד על המערכה נגד הספרדים בפראנש-קונטה שבמזרח צרפת וכבש את הערים דול ובזאנסון.
הוא פיקד יחד עם המרשל טורן על הצבא הצרפתי שחצה את הריין ונכנס להולנד (12 ביוני 1672).
ב-1674 עצר את התקדמותו של הנסיך ויליאם מאורנז' (מאוחר יותר ויליאם השלישי, מלך אנגליה) שפיקד על הצבא ההולנדי במערכה נגד צרפת.
ב-1675 נלחם בחבל אלזס נגד האוסטרים והם נסוגו אל מעבר לנהר ריין.
זו הייתה המערכה האחרונה של דה קונדה כמצביא.
הוא פרש בגלל מחלת פרקים, ובילה את שארית שנותיו בארמון שנטיי שמצפון לפריז, בחברת משפחתו, ידידיו, סופרים ואמנים שאותם אהב.
לואי התחתן עם קלייר קלמנס דה מייה-בריז, בתם של אוברין דה מייה-בריז, מרקיז בריז וניקול דו פלסי דה רישלייה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אנרי ז'ול, נסיך קונדה (1643 – 1709), התחתן עם אנה הנרייטה מבוואריה.
לואי ויקטור ז'יל ויירן (בשם מלא בצרפתית: Louis Victor Jules Vierne; 8 באוקטובר 1870 – 2 ביוני 1937) היה נגן עוגב ומלחין צרפתי.
לואי ויירן נולד כמעט עיוור וגילה נטייה למוזיקה מגיל צעיר.
כמו גבריאל פורה, היה גם ויירן עוזר לנגן העוגב שארל-מארי וידור בכנסיית סן-סולפיס בפריז ומשנת 1900 כיהן כנגן עוגב ראשי בנוטרדאם של פריז.
ויירן נחשב לאחד מגדולי האלתור המוזיקלי בדורו.
רוב יצירותיו לא נכתבו מעולם.
היו לו סגנון הלחנה נקי ואלגנטי, שכיבד צורה מעל לכל - אפילו אותם אלתורים מעטים שלו שהשתמרו על גבי הקלטות פונוגרף מוקדמות נשמעות כחיבורים מוגמרים.
שפתו ההרמונית נשאה אופי רומנטי עשיר, אך לא סנטימנטלי או תיאטרלי כזו של מורו המוקדם סזר פרנק.
מכל נגני העוגב הצרפתים הגדולים במפנה המאה, הייתה זו אולי המוזיקה שלו שהשתמשה בניב הייחודי והמובהק ביותר לכלי הנבחר שלו והיא מהווה השראה לכל מלחיני העוגב הפריזאים הגדולים שבאו אחריו.
מכלול יצירתו לעוגב כולל שש סימפוניות, "24 קטעי פנטזיה" (בהם "פעמוני וסטמינסטר" המפורסם שלו) ו-"24 קטעים בסגנון חופשי", בין שאר יצירות.
יש גם כמה יצירות קאמריות (סונאטות לכינור וצ'לו, חמישיית פסנתר ורביעיית מיתרים, לדוגמה), מוזיקה ווקאלית וכוראלית וסימפוניה ב-לה מינור לתזמורת.
חייו של ויירן היו רצופי קשיים, הן פיזית והן רגשית, והניסיונות הרוחניים שעמד בהם משתקפים לא פעם במוזיקה שלו.
התבלולים שסבל מהם מלידה לא עיוורו אותו כליל, אבל הוא היה למה שנחשב כיום "עיוור על פי חוק".
בשלב מוקדם בקריירה שלו כתב מוזיקה על דפי תווים בגודל מיוחד וב"עיפרון גדול", כפי שתיאר ידידו מרסל דופרה.
בהמשך חייו, ככל שראייתו פחתה והלכה, פנה לכתב בראייל לרוב עבודתו.
פרידה מאשתו השפיעה עליו מאוד והוא איבד את בנו בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה.
אף כי כיהן באחת ממשרות העוגב היוקרתיות ביותר בצרפת,
העוגב בקתדרלת נוטרדאם היה במצב גרוע במשך רוב כהונתו שם.
בסופו של דבר יצא למסע קונצרטים בצפון אמריקה כדי לגייס כסף לשיקומו.
הסיור, שכלל רסיטלים חשובים על עוגבי ואנאמייקר המפורסמים בניו יורק ובפילדלפיה, נחל הצלחה רבה, אך התיש את כוחותיו.
תאונת דרכים בפריז גרמה לשבר חמור ברגלו ובמשך זמן מה חששו, שיהיה הכרח לקטוע אותה.
הרגל ניצלה, אבל ההחלמה, ומשימת הלימוד מחדש של טכניקת הדוושה שלו, גזלו שנה תמימה באחת התקופות העמוסות ביותר בחייו.
על אף קשייו, תלמידיו תיארו אותו פה אחד כמורה נוח, מתחשב, סבלני ומעודד.
אירוע מוחי פגע בויירן בשעת רסיטל לעוגב מיצירות שנות ה-50' של המאה ה-18 בקתדרלת נוטרדאם בערב ה-2 ביוני 1937. הוא השלים את הקונצרט העיקרי, ומאזינים בקהל אמרו, כי הוא הופיע בו במלוא כוחותיו - "במיטב נגינתו כמאז ומתמיד".
אחרי הקונצרט הראשי, בא קטע הסיום שנועד להכיל שני אלתורים על נושאים נתונים.
הוא קרא את הנושא הראשון בבראייל ובחר את השסתומים שיהיה זקוק להם לאלתור.
לפתע צנח קדימה, רגלו השמאלית נוחתת על דוושת "מי" הנמוכה של העוגב.
כך הגשים את חלום חייו, שעליו חזר לעיתים קרובות - למות ליד לוח המקלדת של העוגב הגדול בקתדרלת נוטרדאם.
סימפוניה שנייה ב-מי מינור, אופוס 20 (1902)
סימפוניה שלישית ב-פה# מינור, אופוס 28 (1911)
24 קטעים בסגנון חופשי לעוגב או הרמוניום, אופוס 32 (1931)
סימפוניה רביעית ב-סול מינור, אופוס 32 (1914)
פרלוד ב-פה# מינור, ללא אופוס (1914)
שלושה אלתורים (נוטרדאם של פריז, נובמבר 1928), נכתבו על ידי מוריס דיריפלה (1954):
מצבה לזכר ילד שהלך לעולמו
סימפוניה שישית ב-סי מינור, אופוס 59 (1930)
שני קטעים לצ'לו, אופוס 5
לארגו וקנצונטה לאבוב ופסנתר, אופוס 6 (1896)
"שעות ערב נוכריות" לצ'לו ופסנתר (1928)
ארבעה שירים יווניים לסופרן ונבל או פסנתר, אופוס 60 (1930)
מיסה חגיגית ב-דו# מינור ושני עוגבים, אופוס 16 (1900)
"Les Djinns" לסופרן ותזמורת, אופוס 35 (1912)
"דיכאונות ומצוקות" לסופרן ופסנתר או תזמורת, אופוס 38 (1916)
"Dal Vertice" לטנור ותזמורת, אופוס 41 (1917)
פואמה לפסנתר ותזמורת, אופוס 50 (1925)
"באלאדה למיואש" לטנור ותזמורת או פסנתר, אופוס 61 (1931)
שירים על פי פואמות מאת פול ורלן, שרל בודלר ואחרים.
אלויסיוס פאולוס מריה "לואי" ואן חאל (בהולנדית: Aloysius Paulus Maria "Louis" van Gaal; נולד ב-8 באוגוסט 1951 באמסטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן עבר ומאמן עבר הולנדי המשמש כיום כיועץ באייאקס.
ואן חאל היה כדורגלן מקצועי במהלך שנות השבעים והשמונים.
הוא התחיל ב-1972 כשחקן במועדון הכדורגל ההולנדי אייאקס אמסטרדם אך לא שיחק באף משחק של הקבוצה הראשונה.
משם עבר לשחק במועדון הכדורגל אנטוורפן הבלגי ואחריו שיחק בטלסטאר ספורטקלאב.
את מרבית הקריירה שלו העביר במועדון ספרטה רוטרדם בו שיחק בין 1978 ל-1986 ורשם 248 הופעות ליגה.
את קריירת המשחק שלו סיים ואן חאל במועדון א.ז.
את קריירת האימון החל ואן חאל בעונתו האחרונה כשחקן אלקמאר, כשבמקביל היה גם עוזר המאמן.
לאחר תקופה קצרה עבר להיות עוזרו של לאו ביינהאקר באייאקס אמסטרדם, וכשבינהאקר עזב לריאל מדריד ב-1991 מונה ואן חאל למאמן הראשי של הקבוצה במקומו.
באייאקס בנה ואן חאל קבוצה מרשימה שזכתה בתארים רבים.
שחקנים כמו אדגר דווידס, קלרנס סידורף, האחים פרנק ורונלד דה בור, מארק אוברמארס, פטריק קלויברט ואדווין ואן דר סאר, לצד יארי ליטמאנן הפיני.
בעקבות ההצלחה היה מבוקש ואן חאל בקבוצות רבות ואירופה, ולאחר ששחקנים רבים שאימן עזבו לקבוצות גדולות ברחבי היבשת עזב גם הוא לטובת ברצלונה.
כמאמן הקבוצה הקטלונית החתים ואן חאל את רונאלד קומאן הצעיר כעוזרו וצירף לברצלונה מספר שחקנים הולנדים כגון מיכאל רייזיחר, וינסטון בוחרדה, האחים דה בור, קלויברט, רוד הספ, בודווין זנדן ופיליפ קוקו.
ההצלחה הייתה מיידית, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכתה ברצלונה בדאבל הספרדי (1997/98), ובאליפות נוספת עונה לאחר מכן.
למרות ההצלחה המקומית, בהנהלת ברצלונה דרשו הצלחה במפעלים האירופאים.
בשתי עונותיו הראשונות הודחה ברצלונה מליגת האלופות כבר בשלב הבתים, ועל אף שהקבוצה העפילה לחצי הגמר בעונת 1999/00, החליטה ההנהלה להיפרד מואן חאל, שעבר לאמן את נבחרת הולנד.
בנבחרת הולנד החליף ואן חאל את פרנק רייקארד, והדריך את הנבחרת במשחקי מוקדמות מונדיאל 2002. בשלב המוקדמות סיימה הולנד במקום השלישי (אחרי נבחרותיהן של פורטוגל ואירלנד) ולא העפילה לטורניר הגמר.
בעקבות הכישלון הוחלף ואן חאל על ידי דיק אדבוקאט.
לאחר שפוטר מאימון נבחרת הולנד, חזר ואן חאל לאמן בברצלונה, אך לאחר תקופה קצרה פוטר והוחלף על ידי רדומיר אנטיץ'.
לאחר תקופה קצרה כמנהל טכני באייאקס (2004) חתם ואן חאל כמאמן אלקמאר.
את עונתו המלאה הראשונה סיימה אלקמאר במקום השלישי, אחרי פ.ס.וו.
בגמר הגביע הפסידה אלקמאר, והפסידה את ההשתתפות בליגת האלופות לטובת אייאקס במשחקי הפלייאוף.
ואן חאל הצהיר כי יעזוב את אלקמאר בסיום עונת 2007/08 בעקבות הישגיה הדלים של הקבוצה, אך הוא נשאר לבסוף בתפקידו לאחר שחלק משחקני הקבוצה הביעו את רצונם שיישאר.
בעונת 2008/09, הוביל ואן חאל את אלקמאר לזכייה באליפות השנייה בתולדותיה.
לאחר ההצלחה עם אלקמאר, עבר ואן חאל לאמן את קבוצת באיירן מינכן הגרמנית אותה הצליח להוביל לזכייה בדאבל בעונת 2009/2010 ולגמר ליגת האלופות.
ב-9 באפריל 2011 פוטר מבאיירן מינכן.
למרות התעניינות מצד ליברפול, ותכנון לפיו ואן חאל ישמש כמנהל מקצועי באייאקס החל מחודש יולי 2012, ואן חאל פנה לאמן דווקא את נבחרת הולנד לאחר התפטרותו של המאמן הקודם, בארט ואן מרוויק, לאור כישלון הנבחרת בטורניר יורו 2012 שנערך בפולין ובאוקראינה.
תחת ואן חאל צלחה נבחרת הולנד את שלב מוקדמות מונדיאל 2014, ובטורניר עצמו העפילה משלב הבתים לאחר שלושה ניצחונות בשלב הבתים, ביניהם ניצחון מרשים בתוצאה 1:5 על אלופת העולם המכהנת .
ב-9 ביולי 2014 עם הדחתה של נבחרת הולנד שהפסידה 2–4 לנבחרת ארגנטינה בדו-קרב פנדלים בשלב חצי הגמר של המונדיאל סיים ואן חאל את תפקידו בהולנד, והתפנה לאימון מועדון הכדורגל האנגלי מנצ'סטר יונייטד בו חתם ב-19 במאי 2014 על חוזה לשלוש עונות.
במשחק הבכורה שלו כמאמן בליגה הפסידה יונייטד 1–2 לסוונסי סיטי.
ב-23 במאי 2016, לאחר שהשיג תוצאות מאכזבות הן בליגה האנגלית והן במסגרות האירופאיות פוטר ואן חאל מתפקידו כמאמן מנצ'סטר יונייטד לאחר כשנתיים בתפקיד בהן זכה רק בתואר אחד, הגביע האנגלי.
ב-11 במרץ 2019 הודיע רשמית על פרישה מאימון.
ב-21 ביולי 2021 מונה שוב למאמן נבחרת הולנד, וחתם על חוזה ל-18 חודשים, במטרה לאמן את הנבחרת בשלב המוקדמות ובמהלך מונדיאל 2022. הוא העפיל עם הנבחרת למונדיאל לאחר שסיימה במקום הראשון בשלב המוקדמות, כשהיא מקדימה את נורווגיה וטורקיה.
במונדיאל 2022 הצליחה הולנד לעלות לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית ולהקדים את , ו.
בשמינית הגמר גברה הולנד על .
ברבע הגמר הולנד וואן חאל הפסידו ל אחרי שחזרו מפיגור 2-0, אולם בסופו של דבר הפסידו בפנדלים 4-2. ב-10 בדצמבר הודיע ואן חאל על עזיבה מ.
ואן חאל ידוע כמאמן קר המתייחס לשחקניו בקשיחות.
הוא ידוע כטקטיקן האוהב להפתיע, לדוגמה במשחק בין ברצלונה למנצ'סטר יונייטד במסגרת שלב הבתים בליגת האלופות בעונת 1998/99, כשהסב במהלך המשחק את לואיס אנריקה מעמדת הקשר האחורי לעמדת החלוץ.
הדבר גרם לבלבול בהגנת יונייטד, וברצלונה כבשה שני שערים מהירים בזכות אנריקה.
למרות זה מנצ'סטר יונייטד עלתה לשלב הבא בליגת האלופות ולבסוף הגיעה לגמר וזכתה בו, כאשר ברצלונה הייתה במקום השלישי והודחה.
בגיל 18 פגש ואן חאל את פרננדה אובס.
הם נישאו שלוש שנים מאוחר יותר, ונולדו להם שתי בנות, ברנדה ורנטה.
אובס נפטרה ב-1994 לאחר שחלתה בסרטן הכבד וסרטן הלבלב.
ב-2008 נישא ואן חאל לאשתו הנוכחית, טרוס.
באפריל 2022 סיפר בראיון טלוויזיה בהולנד כי הוא מתמודד עם סרטן הערמונית.
לואי ז'ורדאן היה שחקן קולנוע צרפתי.
לואי ז'ורדאן נולד בשם לואי ז'אנדר (Louis Gendre) במרסיי, צרפת, בנם של איבון (שמה לפני הנישואים היה ז'ורדאן) ושל אנרי ז'אנדר (Gendre), בעל בית מלון.
הוא למד בצרפת, טורקיה ובריטניה, והתלמד כשחקן ב- École Dramatique, הופעת הבכורה שלו בסרט הייתה ב-1939.
אחרי הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה, הוא המשיך לשחק בסרטים אבל לאחר שסירב להשתתף בסרטי התעמולה הנאצים, הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית; אביו נעצר בידי הגסטאפו.
אחרי שבעלות הברית שחררו את צרפת ב-1944, נשא ז'ורדאן את ברט פרדריק לאשה (Berthe Frederique), ממנה נולד לו בן.
ב-1947 נענה ז'ורדאן להצעה להופיע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "משפט פאראדין", בכיכובו של גרגורי פק.
בהוליווד הוא התיידד עם מספר כוכבים ונהג לשחק עמם קרוקט.
לאחר שכיכב במספר סרטים אמריקאים, הידועים שבהם הדרמה הרומנטית שלוש מטבעות במזרקה (1954), ו"הברבור" לצד גרייס קלי (1956).
הוא הופיע לראשונה בברודוויי בגלמו את התפקיד הראשי בדרמה The Immoralist של בילי רוז.
הוא שב לברודוויי למשך זמן קצר ב-1955 ובאותה שנה הופיע לראשונה בטלוויזיה בארצות הברית כמפקח בומון (The Immoralist) בסדרה Paris Precinct.
ב-1959 שיחק בסרט כל חלומותי וב-1960 שיחק בסרט קאן-קאן לצידה של שירלי מקלין.
ב-1963 שיחק לצדה של אליזבת טיילור בסרט "אנשים חשובים ביותר".
בשנים שלאחר מכן, ז'ורדאן הופיע גם בטלוויזיה, למשל בסרט הרוזן דרקולה (1977) של ה-BBC ובפרק Murder Under Glass בסדרה קולומבו.
אחרי כן הוא גילם את אנטון ארקיין (Anton Arcane) בסרט "היצור מן הביצה" בשנת 1982 ובסרט ההמשך "שובו של היצור מן הביצה" בשנת 1989.
במהלך שנות השבעים הוא דיבב אלבומים על פי ספרי מסיפורי המלך בבר אותם הפיצה חברת Caedmon Audio.
בשנת 1983 הוא לוהק לתפקיד כאמאל ח'אן, האיש הרע בסרט אוקטופוסי מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ב-1984, הוא שיחק בתפקיד פייר דה קוברטן בסדרת הטלוויזיה The First Olympics: Athens 1896 שעסקה באולימפיאדת אתונה (1896).
ביולי 2010 זכה לעיטור לגיון הכבוד.
הוא לווה לטקס שבצרפת על ידי ידידיו סידני פואטייה וקירק דגלאס.
בנו היחיד של ז'ורדאן, לואיס הנרי ז'ורדאן, מת בעקבות לקיחת מנת יתר של סמים בשנת 1981 ונקבר ב-Westwood Village Memorial Park Cemetery בלוס אנג'לס, קליפורניה.
לז'ורדאן יש שני כוכבים בשדרת הכוכבים של הוליווד, שנמצאים בשדרת הוליווד 6153 ו-6445.
הוא פרש ממשחק וחי לאחר מכן עם אשתו ברט פרדריק חי ז'ורדאן באזור לוס אנג'לס.
נפטר בפברואר 2015 בביתו בבוורלי הילס שבלוס אנג'לס.
לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום היה מפקד בצבא צרפת במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית, מרשל צרפת והדוכס השלישי מוונדום.
לואי ז'וזף נולד ב-1 ביולי 1654 בפריז, ללואי, דוכס ונדום, נכדו של המלך אנרי הרביעי ופילגשו גבריאל ד'אסטרה, וללורה מנצ'יני, אחותה הבכורה של אולימפיה מנצ'יני, שאחד מבניה היה הנסיך אויגן מסבויה, יריבו של ונדום.
הוא התגייס לצבא בגיל 18, ותוך זמן קצר התבלט בהפגנת עוצמה ואומץ אישי במלחמות שנערכו בארצות השפלה, וב-1688 הגיע להישג של דרגת לוטננט גנרל.
במלחמת תשע השנים הוא שירת בהצטיינות תחת הדוכס מלוקסמבורג בקרב סטיינקירק ותחת ניקולא קאטינא במרסאליה, וב-1695 קיבל את הפיקוד על הצבא שפעל בקטלוניה וכבש את ברצלונה כעבור שנתיים.
זמן קצר לאחר מכן הוא הועלה לדרגת מרשל של צרפת.
ב-1702, לאחר הניסיון הראשון הלא מוצלח של קאטינא ודוכס וילרואה, קיבל ונדום את הפיקוד על הצבא הפרנקו-ספרדי באיטליה.
בשלושה קרבות באיטליה הוא הוכיח את עצמו כיריב שקול לנסיך אויגן מסבויה, אותו הביס ב-1705 בקרב קאסאנו לאחר שאויגן כמעט והביס את אחיו הצעיר פיליפ.
בשנה שלאחר מכן הוא המשיך לפקד בזכות עצמו ואף זכה בניצחון נוסף בקאלצ'ינאטו.
ונדום נשלח לפלנדריה על מנת לנסות לשקם את המצב לאחר התבוסה בראמיאי שבו הובסו לחלוטין יורשיו פרדיננד דה מרסין ופיליפ השני, דוכס אורליאן.
לאחר הגעתו הוא היה לא יותר ממדריכו של דוכס בורגונדי חסר היוזמה, ולא הצליח למנוע את התבוסה בקרב אאודנארדה.
לאחר מכן פרש ונדום לאחוזותיו, אך תוך זמן קצר זומן לקבל את הפיקוד על צבאו של פיליפ בספרד, וזכה בניצחונותיו האחרונים בקרבות בריאואגה (Brihuega) ווילוויסיוסה (Villaviciosa).
הוא מת ב-11 ביוני 1712 בפתאומיות בעיירה וינארוס שבמחוז קאסטיון, זמן קצר לפני תום המלחמה, ונקבר באל אסקוריאל שבספרד.
ונדום היה אחד מהחיילים הבולטים בהיסטוריה של צבא צרפת.
בנוסף להיותו בעל כישרון ודמיון פורה שהיו דרושים למנהיג צבאי מצליח, הוא ניחן גם באומץ רב.
הצלחתו הרבה נבעה גם מיכולתו להשפיע על חייליו.
ונדום היה בקשר קרוב ביותר עם גיסו, בעלה של אחותו הבכורה, מארי ת'רזה דה בורבון, שלפי עמדת ההיסטוריונים היה מאהבו.
באופן פורמלי הוא נישא למארי אן דה בורבון (1678–1718), בתו של הנסיך אנרי ז'ול מקונדה ונכדתו של "לה גראנד קונדה".
יש טענה כי לא קיימו יחסי מין.
בפועל, מתה מארי אן בשנת 1718 ללא ילדים.
לואי השני, רוזן פלנדריה (Ludwig II) שנודע בשם לואי לה מאל (Ludwig la Male; 25 באוקטובר 1330 - 30 בינואר 1384) היה בנם של לואי הראשון, רוזן פלנדריה ושל מרגריט הראשונה מבורגונדיה.
אחרי שנפצע בקרב קרסי (26 באוגוסט 1346) שבו נהרג אביו, הוא ירש את רוזנות פלנדריה ואת אלה של נבר ושל רתל, ושימש כאביר בצבאו של פיליפ השישי, מלך צרפת.
בנובמבר של אותה שנה שב לפלנדריה, הופיע בפני נתיניו הפלמים וניסה להרחיקם מהשפעת אנגליה, אך ללא הצלחה.
אדוארד השלישי, מלך אנגליה היה כבר בשערי העיר קאלה ומאה אלף פלמים התקדמו אל עבר העיר קאסל, ובזזו והחריבו את ערי הגבול של צרפת.
הפלמים אנשי העיר גנט שעסקו בטקסטיל והיו תלויים בצמר אנגלי, דרשו מלואי לה מאל לשאת לאישה את בתו של אדוארד השלישי, ומשסירב לעשות כן הם כלאו אותו.
באביב 1347 הוא נמלט לחצר המלכות הצרפתי ואחרי כן לבראבנט, שם נשא לאישה את מרגריט, בתו של ז'אן השלישי, דוכס בראבנט, שהיה בן בריתו של מלך צרפת.
באותה שנה העיר גנט מרדה בו, אך המגפה השחורה שהגיעה לפלנדריה ב-1348, והתנגדותן של הערים ברוז', ליל ואיפר להגמוניה של גנט גרמו להחלשת המרד.
לואי לה מאל חתם עם הסכם נייטרליות עם אנגליה (25 באוגוסט 1348), ואנשי תעשיית הטקסטיל של גנט נכנעו לבסוף לכוחות אנשי תעשיית הטקסטיל של ערי פלנדריה האחרות (13 בינואר 1349).
ב-1355, אחרי מותו של ז'אן השלישי, דוכס בראבנט, לואי לה מאל דרש לעצמו את דוכסות בראבנט בשם אשתו מרגריט.
אבל גיסתו ז'ואנה שלטה בדוכסות זו ולואי לה מאל כבש מידיה את הדוכסות.
למרות שאנשי בראבנט מרדו בו (24 באוקטובר - 29 באוקטובר 1356) הוא הצליח לשמור על שלטונו בדוכסות זו.
נפתחה תחרות בין אנגליה לבין צרפת, שכל אחת מהן חפצה להגביר את השפעתה בפלנדריה באמצעות נישואים עם בתו של לואי לה מאל, מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה לעתיד, וב-19 ביוני 1369 היא נישאה לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה, שהיה בנו של ז'אן השני, מלך צרפת.
שנות שלטונו האחרונות של לואי לה מאל היו רצופות מאבקים בין הפלמים לבין הצרפתים.
ב-1379 פרץ שוב מרד בעיר גנט, ולואי לה מאל קיבל עזרה מחמיו, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה שניסה לדכא את המרד.
הפלמים בראשותו של פיליפ ואן ארטוולדה, שהיה בנו של יאקוב ואן ארטוולדה גירשו את לואי לה מאל מפלנדריה, אך בהשפעתו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, הצבא המלכותי הצרפתי בא לעזרתו והפלמים נחלו מפלה ניצחת בקרב רוזבקה (27 בנובמבר 1382).
אולם, אזרחי גנט המשיכו במרד עד אחרי מותו של לואי לה מאל ב-1384.
ב-1382 מתה אמו של לואי לה מאל והוא ירש את רוזנות ארטואה ואת רוזנות פראנש-קונטה.
אחרי מותו, בתו מרגריט השלישית ירשה את רוזנות פלנדריה, את רוזנות ארטואה ואת רוזנות פראנש קונטה בשיתוף עם בעלה, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
לואי ז'ובה היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי, במאי ומנהל תיאטרון בפריז, מורה בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה.
נולד בעיירה קרוזון שבמחוז פיניסטר, בצפון מערב צרפת.
לאחר שבגיל 14 התייתם מאביו, עבר עם אמו אל בית דודו שהיה רוקח בעיירה רתל (Rethel) שבחבל ארדן, בצפון מזרח צרפת.
ז'ובה התגלה כתלמיד שקדן וצייתן, אך משפחתו אילצה אותו ללמוד רוקחות.
החל משנת 1904 למד באוניברסיטה בפריז, אך למעשה בילה את כל זמנו הפנוי בתיאטרוני חובבים.
בהם: להקתו של ליאון נואל (Leon Noël) או תיאטרון הפעולה האמנותית (Théâtre d'Action d'Art) ונסע עימם על מנת להופיע ולשחק בפני קהלים פופולריים.
לאחר מכן הופיע בתיאטרון האמנויות (Théâtre des Arts), בתיאטרון אודיאון (Théâtre de l'Odéon), ובתיאטרון שטלה (Théâtre Châtelet) הנחשבים לתיאטראות היוקרתיים בפריז של אז והיום.
במקביל, ביקש להתקבל לקונסרבטוריון הלאומי הצרפתי לאמנות הדרמה, בפריז, ונדחה שלוש פעמים.
מן הלימודים אל התיאטרון המקצועי
בשנת 1912, קיבל תואר רוקח והתחתן עם קולין, שעמה נולדו להם שלושה ילדים.
לואי התרוצץ רבות על מנת למצוא עבודה בתיאטרון, והצליח להופיע בסרט בו השתתף גם הארי באור.
בשנת 1913, הצטרף עם חברו שארל דולן לתיאטרון וייה-קולומבייה בהנהלת הבמאי ז'אק קופו.
הייתה זו נקודת המפנה האמיתית בקריירה שלו: הוא ניהל הצגות, עסק בעיצוב במה, היה עוזר במאי ולבסוף גם שחקן.
הוא למד להסתיר את הגמגום שלו בעזרת דיקציה מיוחדת שלאחר מכן הפכה להיות סמלו המפורסם.
בשנת 1914, במלחמת העולם הראשונה, גויס ז'ובה כחובש באמבולנס, ולאחר מכן כעוזר רפואי.
הוא השתחרר ב-1917 ושב אל הלהקה.
בנובמבר 1917 עברה הלהקה לניו יורק והופיעה בתיאטרון גאריק במשך שתי עונות.
הצלחת הלהקה לא עמדה בציפיות הנהלת התיאטרון הצרפתי, וגם היחסים בין לואי לקופו התדרדרו.
בשנת 1920, חזר ז'ובה לפריז והתיאטרון בו פעל פתח שעריו מחדש.
בשנת 1922, הסתיימו יחסיו עם מנהלו ז'אק קופו.
ז'ובה החל את הקריירה שלו כבמאי, והקים את להקתו בתיאטרון שאנז אליזה (théâtre des Champs-Élysées), וכבר בשנה הראשונה הייתה ההצגה שביים, "רפואה" מאת ז'יל רומן (Jules Romains), ללהיט גדול ועלתה 1500 פעמים.
בשנת 1928, פגש את ז'אן ז'ירודו והם יצרו מספר מחזות והצגות משותפות.
משנת 1935 עמד בראש תיאטרון האתינה.
באותן שנים המטרה האידאולוגית שלו הייתה להבטיח כי התיאטרון יוצר שירה משלו, ומעלה על הבימה סופרים בני זמנו.
הוצע לו לנהל את התיאטרון הלאומי, קומדי פראנסז, אך הוא דחה את ההצעה משום שהיה עסוק מאוד בתיאטרונו המצליח.
מחזות שביים, מאת מולייר וז'אן ז'ירודו זכו להצלחה רבה.
בדרום אמריקה, בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה קבל ז'ובה על עצמו את ניהולם של מספר תיאטראות גדולים בפריז.
לאחר מכן יצא למסע עם מזכירתו שרלוט דלבו.
שרלוט שבה לצרפת והצטרפה למחתרת, כשהתברר לה ולז'ובה שהמסע שלהם הפך להיות מסע תעמולתי עבור ממשלת וישי.
נציגי גרמניה הנאצית וממשלת וישי הפיצו חומר תעמולתי באמצעות התיאטרון שלו עד לשנת 1943 שבה סירב ז'ובה להמשיך לעסוק בתעמולה.
שרלוט דלבו נעצרה בשנת 1942 ונשלחה למחנה ההשמדה באושוויץ.
ז'ובה נפגש עם מנהיג צרפת החופשית, שארל דה גול, אך נושא שיתוף הפעולה של תאטרונו עם התעמולה של משטר וישי המשיך לרדוף אותו, כמה שנים לאחר מכן.
המשוגעת משאיו הפך למחזה מוצלח בתיאטרונו של ז'ובה.
ב-1950 קבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי.
ז'ובה הצליח לקדם צעירים כמו ז'אן-לואי בארו ואנטואן ויטז.
ב-1951 העלה את מחזהו של ז'אן-פול סארטר "השטן ואלוהים הטוב".
בערב הבכורה של המחזה, היה ז'ובה בטולוז, שם לימד וייעץ לבמאי הצעיר סאראזין.
ז'ובה, שהיה חולה במחלת לב, נפטר בעקבות התקף לב בתיאטרונו בפריז, בעודו מנהל חזרה של המחזה "העוז והתהילה" (La Puissance et la Gloire), מאת גרהם גרין.
שיחק תפקידים ראשיים ב-32 סרטים שונים רובם בצרפתית.
ביים למעלה ממאה הצגות תיאטרון, שיחק בחלקן וכמו כן שיחק בהצגות אחרות בצרפתית.
לואי ז'וֹליֶיה היה מגלה ארצות צרפתי-קנדי, אשר חקר את אזור המערב התיכון באמריקה הצפונית.
בשנת 1673 היו ז'ולייה וז'ק מארקט למגלי הארצות הראשונים שחקרו את חלקו הצפוני של נהר המיסיסיפי.
לואי ז'ולייה נולד ב-1645 בהתיישבות צרפתית ליד קוויבק סיטי.
כשהיה בן שבע נפטר אביו ואמו התחתנה עם סוחר מצליח.
ברשותו של אביו החורג נמצאו אדמות רבות באזור נהר סנט לורנס - מקום מושבם של המתיישבים הקנדים הראשונים.
ז'ולייה בילה זמן רב באזורים אלו, וכבר בגיל צעיר למד שפות מקומיות רבות.
בשנות ילדותו, הייתה קוויבק מרכז סוחרי הפרוות הצרפתים, וז'ולייה גדל ולמד רבות על הילידים, שהיו חלק מרכזי בסחר היום-יומי.
ז'ולייה החל להתחנך אצל הישועים ויועד לכמורה.
הוא קיבל את ההסמכה לכמורה נמוכה ב-1662, אבל נשבה בקסמי הטבע הפראי, וב-1667 החליט לזנוח את הכמורה.
ג'ולייט נשלח על ידי מושל צרפת החדשה ז'אן טלון על מנת לגלות את היובלים העליונים של נהר המיסיסיפי עבור הצרפתים, והגיע לשם ב-8 בדצמבר 1672, כשהוא נושא עליו הוראות לז'ק מארקט מטעם רשויות הישועים שיתלווה אליו.
ב-17 במאי 1673 יצאו השניים מסנט איגנס.
מארקט וז'ולייה המשיכו לאורך הנהר וב-17 ביוני הגיעו אל נהר המיסיסיפי בסמוך למקום בו שוכנת כיום פריירי דה שייאן.
בשלב זה פגשו השניים מספר שבטים אשר החזיקו בסחורות אירופיות והם חששו כי במוקדם או במאוחר ייפגשו במגלי ארצות או מתיישבים מספרד.
בספטמבר חנה מארקט, שחלה בדיזנטריה במהלך המסע, במיסיון סנט פרנסיסקו חאווייר, הממוקם בגרין ביי של ימינו, בעוד ז'ולייה המשיך לקוויבק לבשר על תגליותיהם.
לאחר חקירת המיסיסיפי, המשיך ז'ולייה לעסוק בחקירת ובמיפוי אזורים לא מוכרים.
ב-1679, הוא ביקר במפרץ הדסון וקיבל קרקע במתנה על האי אנטיקוסטי ב-1680, שם עסק בדיג.
הוא חקר את חופי לברדור ב-1694, ובזה אחר זה היה לנווט המלכותי של הסנט לורנס והמומחה למיפוי המים בקוויבק.
במאי 1700, עזב ז'ולייה את האי אנטיקוסטי, ומניחים כי נפטר - אף על פי שמעולם לא נמצאה גופתו ומקום ותאריך פטירתו נותרו לא ידועים.
מספר אנשים טענו כי הוא נפטר ב-15 בספטמבר 1700.
משמעותו ההיסטורית של המסע הייתה בכך שלראשונה נקט השלטון הצרפתי הצעד רציני ושיטתי על מנת לחקור ולתעד את הגאוגרפיה של השטחים ממערב לאגמים הגדולים.
סוחרי פרוות צרפתיים היו שם קודם, אך איש לא פתח שם בסקירה ממשית של האזורים הללו.
ברור שמציאת היובלים העליונים של המיסיסיפי הייתה דבר חשוב, אבל חשוב עוד יותר היה לסקור סקירה ממצה של האזור.
זו הסיבה שבעטיה היה ז'ולייה איש מפתח חשוב במשלחת.
הוא היה איש יערות מנוסה, אך עם זאת הבין גם בקרטוגרפיה.
גם מארקט היה חילק חיוני כי דיבר באופן שוטף שש שפות ילידיות.
יחד הם היוו צוות טוב.
חשיבות גילוי המיסיסיפי על ידי ז'ולייה ומארקט הועמדה בסימן שאלה, וייתכן שאת המיסיסיפי התחתון כבר גילו ארננדו דה סוטו ופייר רדיסון לפניהם, אבל אין ספק שהם היו הראשונים שירדו לאורך כל הנהר וסקרו אותו למשעי.
שמו של ז'ולייה מונצח כצפוי בעיקר במערב התיכון של ארצות הברית ובאזור קוויבק הקנדי; שלוש ערים באילינוי, מונטנה וקוויבק, מכללה באילינוי ומספר תיכונים בצפון אמריקה קרויים על שמו.
לואי ויטון היה מעצב אופנה צרפתי שהקים את בית האופנה הקרוי על שמו בשנת 1854.
בית האופנה, אחד המובילים בעולם, מייצר פרטי אופנה שונים כגון ארנקים, תיקים, נעליים, שעונים, תכשיטים ומשקפיים.
לואי ויטון נולד באונשה, מזרח צרפת, בן למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה חוואי ואמו כובענית.
כשהיה בן 10, נפטרה אימו ואביו נישא בשנית לאישה שהייתה קפדנית ורעה אליו.
הילד לואי ויטון היה עקשן ושנוא על ידי אימו החורגת ומשועמם מהחיים הפרובינציאליים באונשה, ולכן החליט לברוח לבירה פריז.
ב-1835, בגיל 14, עזב את הבית וצעד ברגל לכיוון פריז.
הדרך ארכה יותר משנתיים כשהוא עובד בעבודות מזדמנות.
בגיל 16 הגיע לואי ויטון לפריז והחל לעבוד כשוליה בבית מלאכה לייצור קופסאות ואריזות של Monsieur Marechal.
במאה ה-19 יצור קופסאות ואריזות הייתה אומנות מכובדת שנדרשה לשם שימור טובין במסעות ארוכים באוניות, ברכבות ובכרכרות.
ב-1852 פתח חנות משלו, בחזית החנות תלה מוטו מקצועי וסלוגן פרסומי: "אורז בביטחה את החפצים השבירים ביותר.
תוך מספר שנים שמו של ויטון התפרסם בקרב האופנאים והוא הפך למעצב התיקים של, אז'ני דה מונטיז'ו, אשתו של נפוליאון השלישי.
ויטון מת בגיל 70 ב-1892 ובנו ג'ורג' המשיך וקידם את העסק שהקים אביו.
לואי ויטון הוא בית אופנה צרפתי אשר הוקם בשנת 1854 על ידי המעצב לואי ויטון.
ויטון הקים את המותג לואי ויטון בפריז בשנת 1854. בשנת 1885 נפתחה החנות הראשונה של המותג בלונדון.
ב-1892 נפטר ויטון, וניהול החברה הועבר לבנו, ז'ורז' ויטון.
הבן היה נחוש להפוך את החברה למותג עולמי, והחל בכך שהציג את עיצובי החברה בתערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. בשנת 1896 יצרה החברה את עיצוב האותיות המשולבות שמהוות את סמלה עד היום.
באותה שנה טייל ויטון בארצות הברית ומכר את מוצריו בערים ניו יורק, פילדלפיה ושיקגו.
בשנת 1913 נפתח הבניין של המותג לואי ויטון בשאנז אליזה שבפריז שהייתה באותה תקופה החנות הגדולה ביותר של מוצרי נסיעות.
במקביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה נפתחו חנויות של המותג בערים מרכזיות ברחבי העולם כדוגמת ניו יורק, וושינגטון די.
סי., בואנוס איירס, אלכסנדריה ומומבאי.
בשנות השלושים המשיך בית האופנה ליצור סוגים ודוגמאות חדשות של תיקים.
בשנת 1936 נפטר ז'ורז' ויטון, וניהול החברה עבר לבנו, גסטון לואיס ויטון.
במהלך מלחמת העולם השנייה בית האופנה שיתף פעולה עם הנאצים במהלך הכיבוש של צרפת.
לאחר המלחמה החל בית האופנה לשלב עור בעיצוביו.
הפופולריות של המותג גברה, והכנסתו השנתית בשנת 1977 הייתה 70 מיליון פרנק צרפתי.
שנה לאחר מכן פתח המותג את החנויות הראשונות ביפן – בטוקיו ובאוסקה.
בשנות השמונים הרחיב ויטון את נוכחותו ביבשת אסיה עם פתיחתן של חנויות בטאיפיי, בטאיוואן ובסיאול.
בשנת 1987 הוקם התאגיד LVMH ששנה לאחר הקמתו דווח שרווחיו של המותג לואי ויטון עלו ב-49 אחוז לעומת השנה שעברה.
בשנת 1989 היו למותג מעל 130 חנויות מסביב לעולם.
בתחילת שנות ה-90 מונה אייבס קרסל למנכ"ל החברה.
בשנת 1996 נערכו חגיגות לרגל ציון מאה שנה לסמל של המותג בשבע ערים שונות.
ב-1997 מונה מארק ג'ייקובס למנהל האומנותי של המותג.
ג'ייקובס הוביל את המותג למקומות חדשים עם עיצובים פורצי דרך והשקת קו אופנה לנשים ולגברים כאחד.
בשנת 2000 נפתחה חנות של המותג במרקש שבמרוקו.
בשנת 2001 עיצב ג'ייקובס קולקציית תיקים אשר כללו עיצובי גראפיטי מעל הלוגו.
באותה שנה יצר ג'ייקוב גם צמיד שהיה התכשיט הראשון שיוצר תחת המותג לואי ויטון.
בשנת 2002 הוצגה קולקציית השעונים הראשונה של ויטון.
לאחר מכן נפתחה החנות של המותג בגינזה.
ב-2003 חבר ג'ייקובס לאומן טאקאשי מורקמי כדי ליצור תבניות חדשות לסמל של לואי ויטון.
באותה שנה נפתחו חנויות במוסקבה ובניו דלהי.
בשנת 2004 חגג המותג 150 שנות פעילות.
בתחילת 2011 שכרה החברה את קים ג'ונס שהפך למעצב הראשי של בגדי הגברים של החברה.
בשנת 2013 נפתחה החנות הראשונה בישראל ברמת אביב שבתל אביב בעזרת איש העסקים ג'ייקוב דנקנר (אשקלון).
ב-2023 מונה המוזיקאי זוכה הגראמי פארל ויליאמס למעצב האמנותי של לואי ויטון לגברים.
מותג מוצרי העור של לואי ויטון כולל חנות אחת בישראל.
בעבר הייתה חנות גדולה של בית האופנה בכיכר המדינה עם קולקציות רחבות, אך ב-2013 נסגרה החנות ועברה לקניון רמת אביב, ובו היא נמצאת עד היום.
לואי ז'וזף דה מונקאלם-גוזון, המרקיז דה סנט ורן היה מצביא צרפתי אשר התפרסם בעיקר כמפקד הכוחות הצרפתיים בצפון אמריקה ("צרפת החדשה") בזמן מלחמת שבע השנים (הזירה האמריקאית של מלחמה זו נקראה "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים").
מונקאלם היה בן למשפחת אצולה, וככזה נכנס לשירות צבאי בגיל צעיר מאוד.
הוא לחם במלחמת הירושה הפולנית ומלחמת הירושה האוסטרית, ונבחר להוביל את הגנת צרפת החדשה מפני הבריטים.
מונקאלם הוביל את חייליו למספר ניצחונות, אולם נהרג בקרב מישורי אברהם, שלאחריו נפלה קוויבק סיטי בידי הבריטים.
מונקאלם נולד ב-28 בפברואר 1712, באחוזה המשפחתית של משפחת מונקאלם, באזור העיר נים שבממלכת צרפת.
אביו היה לואי דניאל דה מונקאלם, ואמו נקראה מריה תרזה דה פייר.
בשנת 1721 הוא התגייס לצבא המלכותי הצרפתי.
בשנת 1735 מת אביו, ומונקאלם ירש את התואר "מרקיז דה סנט ורן" על שלל הכיבודים הזכויות והחובות של התואר.
הוא נשא לאשה את אנג'ליק לואיז טאלון דה בוולאי, שהייתה בת למשפחה עשירה ושיפרה מאוד את מצבו הכלכלי.
הם היו זוג מסור ונאמן, ונולדו להם ילדים רבים שחמישה מתוכם שרדו עד הבגרות.
בשנת 1729, הועלה לדרגת קפטן (במידה רבה בשל עזרתו של אביו).
הוא לחם במלחמת הירושה הפולנית ולקח חלק במצור על קאל והמצור על פיליפסבורג.
כשפרצה מלחמת הירושה האוסטרית בשנת 1740, הגדוד שלו הוצב בצרפת.
הוא יצא לקרב רק בהמשך המלחמה כעוזרו של המצביא פיליפ שארל דה לה פר.
מונקאלם השתתף בין היתר במצור על פראג (1742), שם לחם לצדו פרנסואה גאסטון דה לוי, מי שעתיד להיות סגנו בהמשך.
בשנת 1743 הועלה לדרגת קולונל.
לאחר מכן הוא שרת בצבאו של המרקיז דה מאילבוס במהלך הקמפיין האיטלקי של אותה מלחמה.
בשנת 1744 הוענק לו אות מסדר סנט לואי על גבורתו.
בשנת 1746 הוא השתתף בקרב פיאז'נצה, במהלכו הצליח ללכד את אנשיו תוך שהוא סופג חמישה פצעי חרב.
במהלך הקרב הוא נפל בשבי.
לאחר מאסר של מספר חודשים הוא שוחרר על תנאי, ולאחר שחילופי שבויים אפשרו את חזרתו לשירות פעיל לקח חלק במערכה באיטליה בשנת 1747. באותה שנה הוא נפצע מכדור רובה במהלך קרב אסיאטה.
שנה לאחר מכן הגיעה המלחמה לסיומה, כאשר הצדדים חתמו על אמנת אקס לה שאפל.
לאחר מכן ניתן למונקאלם לפקד על רגימנט פרשים שלם.
בשנת 1754 פתחה פרוסיה במלחמה נגד צרפת, ספרד, רוסיה, אוסטריה, סקסוניה ושוודיה.
במקביל, פתחה בעלת בריתה של פרוסיה, בריטניה, במלחמה נגד צרפת בצפון אמריקה.
מלחמה זו נודעה בשם "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים".
בשנת 1756 שלח לואי החמישה עשר, מלך צרפת את מונקאלם כדי שיקבל פיקוד על הכוחות המגנים על המושבות הצרפתיות באמריקה שנקראו "צרפת החדשה".
כאשר הגיע מונקאלם למונטריאול, הובהר לו מיד המצב לאורך הגבול האמריקאי.
מונקאלם היה מודאג מאוד לנוכח המספר הרב של החיילים הבריטים שהתקבצו על הגבול, ויצא בעצמו לבדוק את הביצורים.
במקביל, המושל הכללי של צרפת החדשה פייר דה ריגו, מרקיז דה וודריי החל לגייס חיילים במטרה לתקוף את המצודות הבריטיות באזור ימת אונטריו.
ב-13 באוגוסט מונקאלם תקף בהפתעה את מבצר אוסווגו (Oswego), והכוח הבריטי המופתע נכנע לאחר התנגדות סמלית.
1700 אסירים נלקחו, כולל 80 קצינים, כמו גם כסף, התכתבות צבאית, מזון, רובים וסירות.
המבצר נשרף, ונמחק מעל פני האדמה.
היה זה הניצחון הראשון של מונקאלם על אדמת אמריקה, והוא הושג בקלות יחסית, מה שהבהיר לבריטים שכעת יש להם עסק עם גנרל מוכשר.
עם זאת, למונקאלם היו השגות באשר להכנותיו של וודריי, מה שגרם לסכסוך ארוך ביניהם.
הסכסוך השפיע רבות על מהלך המערכה, והיה אישי יותר ממקצועי.
כל אחד מהם הרבה להתלונן בפריז על עמיתו בתקווה לתפוס את מקומו.
בשנה הבאה (1755) הורה וודרי למונקאלם לכבוש את המבצרים הבריטיים פורט ויליאם הנרי ופורט אדוארד מדרום לאגם שמפליין.
ב-3 באוגוסט 1757 הוא תקף את פורט ויליאם הנרי עם כוח שכלל 6,200 צרפתים ו-1,800 ילידים אינדיאנים.
החיילים הבריטים התגוננו במשך מספר ימים, לפני שהמפקד המקומי ג'ורג' מונרו הסכים להיכנע.
עם זאת, כאשר הכוחות הבריטיים עזבו את פורט ויליאם הנרי בדרכם לפורט אדוארד, הפרו הילידים בצבאו של מונקאלם את הסכם הכניעה וטבחו בנסוגים.
אירוע זה היווה מאוחר יותר את הבסיס לספרו של פנימור קופר "אחרון המוהיקנים".
למרות הדמורליזציה הכללית ששררה בקרב הבריטים, מונקאלם החליט שלא להתקדם אל פורט אדוארד בטענה שהדרכים גרועות והתותחים הכבדים שלו לא יוכלו להגיע לפני שהבריטים יתגברו את המבצר.
החלטתו זו הרתיחה את וודריי והחריפה את הקרע בינו לבין מונקאלם.
ביולי 1758, וודריי שלח את מונקאלם להדוף התקפה בריטית על המבצר הצרפתי "קרוליין".
הכוח הבריטי כלל 6,000 חיילים סדירים ו-9,000 אנשי מיליציה.
בעיקר תודות לשגיאות חוזרות ונשנות מצד המפקדים הבריטיים, הצליחו הצרפתים להחזיק מעמד במבצר זמן רב למרות נחיתותם המספרית.
הקרב נחשב לניצחון צרפתי מפואר, ומונקאלם התרברב בו במסרים ששלח לפריז.
עם זאת, הבריטים התאוששו במהירות מתבוסותיהם, ושליטתם בים אפשרה להם להעביר אספקה ותחמושת בצורה סדירה למושבותיהם.
זאת בניגוד לצרפתים שהיו במובן מסוים מנותקים מאירופה.
בסוף יוני 1759 הכוחות הבריטיים בפיקודו של ג'יימס וולף פתחו בהתקפה על קוויבק סיטי.
ב-12 ביולי הוא הפגיז את העיר בעזרת תותחים, וכתש אותה לחצץ במשך חודשיים.
עם זאת, הם לא העזו לחצות את נהר סנט לורנס ולהטיל מצור ישיר על העיר, ובכל פעם שכן העזו מונקאלם הצליח להדוף אותם בהצלחה.
ב-13 בספטמבר הצליחו לבסוף הבריטים להפתיע את מונקאלם, ועוד לפני שהוא הבין מה מתרחש הם כבר היו ערוכים לקרב במישורים שמול העיר.
בקרב מישורי אברהם, הביסו את הבריטים את הצרפתים, אך אלו האחרונים הדפו אותם בשערי העיר.
בעת הנסיגה, נפגע מונקאלם בגבו מיריית רובה, ורופא שבדק אותו במהירות הודיע שהוא לא יזכה לראות את הלילה.
בלי ידיעתו, גם מפקד הכוח הבריטי, גנרל וולף, נפצע ומת מפצעיו.
למרות שלא הייתה לו סמכות לעשות זאת, שיגר מונקאלם מכתב כניעה לבריטים.
הוא מת ב-14 בספטמבר 1759 והוא בן 47. הוא נקבר במכתש של פגז תותח.
לואי ז'ול טרושו היה גנרל ופוליטיקאי צרפתי.
כיהן כנשיא "ממשלת ההגנה הלאומית" וכראש ממשלת צרפת בפועל החל מ-4 בספטמבר 1870 ועד התפטרותו ב-22 בינואר 1871 (אם כי הוא שמר על התפקיד באופן סמלי עד הבחירות בפברואר 1871).
טרושו נולד ב-12 במרץ 1815 בקומונה לה פלה הנמצאת באי בל איל שבצרפת (האי נכלל מבחינה מנהלית בחבל ברטאן).
הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1837 התגייס לצבא צרפת.
ב-1840 הועלה לדרגת לוטננט וב-1843 לדרגת קפטן.
הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה תחת פיקודו של תומאס רוברט בוז'ו, אשר בשל אומץ לבו בקרבות סידי יוסף ואיזלי ב-1844 מינה אותו לעוזרו האישי והפקיד בידיו משימות חשובות.
ב-1845 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-1853 לדרגת קולונל.
הוא התבלט במהלך מלחמת קרים, אשר בה שימש כראש מטהו של ז'ואקים לירוי דה סנט ארנו.
לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד.
ב-1859 מונה למפקד דיוויזיה במסגרת חיל המשלוח הצרפתי שהתערב במלחמת אוסטריה-סרדיניה, אשר לאחריה קיבל את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
ב-1866 הועבר טרושו למשרד המלחמה.
שנה לאחר מכן הוא פרסם חוברת בשם "L'Armée française en 1867", אשר עד 1870 כבר נמכרה בעשרים מהדורות.
עם זאת, בחוברת זו הוא גילה תמיכה בבית אורליאן הגולה (באותה עת שלט בצרפת בית בונפרטה), ולפיכך סולק מהצבא עם מחצית הפנסיה.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 הוצעו לו תפקידי פיקוד, אולם הוא סרב.
עם זאת, ככל שהמלחמה התקדמה לרעת צרפת, הוא הסכים לחזור לשירות פעיל.
נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, מינה אותו למפקד מחנה שאלון, וב-17 באוגוסט 1870 העביר אותו לתפקיד המושל הצבאי של פריז.
בעקבות התבוסה הצרפתית המוחצת בקרב סדאן, עמל טרושו קשות כדי להעמיד את פריז במצב שתוכל להגן על עצמה מפני הכוחות הפרוסיים המתקדמים.
ב-4 בספטמבר בוצעה הפיכה שהדיחה את השלטון המלוכני והוכרזה הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בנוסף לתפקידיו הלאומיים, נטל על עצמו טרושו את תפקיד נשיא "ממשלת ההגנה הלאומית", וככזה שימש כראש ממשלת צרפת בפועל.
המצור על פריז בידי הפרוסים החל ב-19 בספטמבר.
טרושו טען שיש להתמקד בעיקר בהגנה על העיר, אולם בלחץ דעת הקהל נאלץ לבצע גיחות הרות אסון.
ב-22 בינואר 1871 הוא הודיע על כוונתו להיכנע בפני הפרוסים.
במקביל, התפטר מכל תפקידיו והעביר את השלטון בפריז לגנרל ז'וזף וינואי.
טרושו המשיך לשמור על תפקיד הנשיא באופן סמלי עד הבחירות שנערכו בפברואר.
בבחירות שנערכו התמנה טרושו לחבר באספה הלאומית מטעם מחוז מורביהאן.
הוא המשיך לפרסם מחקרים שונים בנושא ביטחון צרפת.
הוא נפטר בטור ב-7 באוקטובר 1896 בגיל 81.
לואי השני, נסיך מונקו , היה נסיך מונקו בין השנים 1922–1949.
לואי נולד ב-12 ביולי 1870 בבאדן-באדן, לאלבר הראשון, נסיך מונקו ולמרי ויקטוריה דאגלס המילטון, בתם של ויליאם המילטון, דוכס המילטון האחד עשר ומריה אמליה, נסיכת באדן.
זמן קצר לאחר מכן נפרדו הוריו, ולאחר מכן לואי גדל בגרמניה עם אמו ואביו החורג, הרוזן - ולאחר מכן הנסיך - טסילו פסטטיקס פון טולנה, יחד עם אחותו למחצה, מריה מתילדה (שהייתה סבתו של איירה פון פירסטנברג), ולא ראה את אביו עד גיל 11.
אביו של לואי, הנסיך אלבר הראשון, היה אישיות דומיננטית, שהפך את מונקו למרכז של פעילות תרבותית והישגיה האינטלקטואליים הוכרו ברחבי העולם.
בשנת 1904 נסע לואי לצרפת, נרשם לאקדמיה הצבאית סן-סיר, וארבע שנים לאחר מכן, לאחר שסיים את לימודיו, הוא הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, ונשלח עמו לצפון אפריקה.
בעודו מוצב באלג'יריה, הוא פגש את מארי ז'ולייט לובה, זמרת קברט.
ז'ולייט הייתה כבר אם לשני ילדים, ז'ורז' ומרגריט, מבעלה לשעבר.
לפי הדיווחים, הנסיך לואיס התאהב עמוקות, אך אביו לא התיר את נישואיהם.
נטען כי לואי התעלם מאביו והתחתן עם ז'ולייט בשנת 1897, אולם אין כל ראיה לטענה זו.
בתם הבלתי לגיטימית, שרלוט לואיז ז'ולייט, נולדה ב-30 בספטמבר 1898 בקונסטנטין שבאלג'יריה.
במשך עשר שנים שירת לואי בצבא בהצטיינות, ואף קיבל את עיטור צלב לגיון הכבוד.
בשנת 1908 הוא חזר לביתו, תוך שהוא משאיר מאחור את פילגשו ובתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לואי לצבא הצרפתי, ולחם בגבורה כחלק מהארמייה החמישית.
הוא נעשה קצין בכיר בלגיון הכבוד ובסופו של דבר הועלה לדרגת ז'נרל של בריגדה.
מכיוון שלא היו ללואי ילדים חוקיים, היה אמור לרשת אותו לאחר מותו דודנו וילהלם קרל, דוכס אוראך, בן דודתו פלורסטין, נסיכת מונקו.
אולם, כדי להבטיח שדבר זה לא יתממש, הוא חוקק חוק בשנת 1911 אשר מכיר בבתו הלא חוקית שרלוט כיורשת העצר של מונקו, ובשנת 1918 העביר חוק נוסף לשינוי החוקים כדי לאפשר אימוץ יורש בעל זכויות ירושה.
ב-26 ביוני 1922 נפטר אביו אלבר הראשון, נסיך מונקו בפריז, ולואי עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1924 הקים לואי את מועדון הכדורגל א.ס.
מונקו, ובשנת 1929 ייסד את הגרנד פרי של מונקו.
לואי אף הביא לעזיבתו של קמיל בלאנק, שניהל את קזינו מונטה קרלו, בשל השמועות על שחיתותו.
בשנת 1931 שכר לואי את רנה בלום להקים את "בלט דה מונטה קרלו", ובשנת 1939 הקים את אצטדיון לואי השני (1939).
במהלך מלחמת העולם השנייה תמך לואי בצרפת של וישי תחת שלטון ידידו פיליפ פטן ואף קיבל את עיטור "מסדר פרנציסקה" שלהם.
בשנת 1943 נכבשה הנסיכות על ידי הצבא המלכותי האיטלקי, ולאחר פרישת איטליה מהמלחמה, כבש הוורמאכט את הנסיכות, והחל בגירוש היהודים לאושוויץ, וביניהם אף רנה בלום.
אולם, לואי הזהיר יהודים בסתר על כוונת הגסטאפו לעצור אותם ולגרשם.
בשנת 1944 ויתרה בתו הנסיכה שרלוט, דוכסית ולנטיניוס על זכויותיה כיורשת העצר, והעבירה את זכויותיה לבנה הנסיך רנייה.
לאחר שחרור הנסיכות בידי בעלות הברית, הזניח לואי את הנסיכות, ובילה את רוב זמנו בפריז.
ב-24 ביולי 1946 התחתן לואי עם גיזליין דומאנגט, אשתו לשעבר של השחקן אנדרה ברולה, והתגורר עמה באחוזתו במארשה בצרפת.
ב-9 במאי 1949 מת לואי בארמון מונקו, ונקבר בקתדרלת סנט ניקולס במונטה קרלו, ובמקומו עלה לשלטון נכדו רנייה השלישי, נסיך מונקו.
לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר , היה סבו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואי ז'אן מארי נולד ב-16 בנובמבר 1725 בטירת רמבויה, ללואי אלכסנדר, רוזן טולוז, בנו הבלתי-חוקי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמארי ויקטואר דה נואיי, בתם של אן ז'ול דה נואיי ומארי פרנסואז דה בורנונוויל.
בשנת 1737 מת אביו, ולואי ז'אן מארי ירש את תאריו, שכללו אף את התארים אדמירל צרפת, מרשל צרפת ומושל ברטאן.
בשנת 1740 הוא קיבל דרגת לוטננט גנרל בצבא הצרפתי, ובמהלך מלחמת הירושה האוסטרית הוא נלחם תחת פיקודו של דודו אדריאן מוריס דה נואיי.
בצעירותו הועלתה הצעה לחתנו עם לואיז הנרייט דה בורבון, אולם אמה העדיפה לחתנה עם לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
בשנת 1744 התחתן לואי ז'אן מארי עם מריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1754 מתה אשתו, מה שהיווה בשבילו מכה קשה, והוא לא התחתן שוב לאחר מכן.
לאחר מכן התגורר לואי ז'אן מארי בטירותיו והתרחק מחצר המלוכה בארמון ורסאי, והשקיע את מרב זמנו בפילנתרופיה.
לאחר המהפכה הצרפתית הוא העניק מקלט לסופר והמשורר ז'אן-פייר קלארי דה פלוריאן, שהיה קודם לכן עוזרו.
בשנת 1791 הוא עבר להתגורר בוורנון, ובשל פעולות הצדקה שלו לא נפגע מהרדיקלים המהפכניים.
בספטמבר 1792 נרצחה כלתו מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל באכזריות, ובינואר 1793 הוצא להורג דודנו לואי השישה עשר, מלך צרפת.
ב-4 במרץ 1793 מת לואי ז'ן מארי, ולאחר מותו פרצו מהפכנים רדיקליים לביתו, והשחיתו רבות מהיצירות שהיו מוחזקות בו.
בשנת 1744 התחתן לואי ז'אן מארי עם מריה תרזה פליסיטס ד'אסטה, בתם של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ושארלוט אגליי ד'אורליאן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
לואי אלכסנדר, נסיך למבל (1747–1768), התחתן עם מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל.
לואיז מארי אדלייד דה בורבון, דוכסית אורליאן (1753–1821), התחתנה עם לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן.
לואי מארי פליטה דה בורבון (1754).
לואי ז'אדן (בצרפתית Louis-Emmanuel Jadin; 21 בספטמבר 1768 – 11 באפריל 1853) היה מלחין ונגן צ'מבלו צרפתי.
לואי ז'אדן נולד בוורסאי כאחד מחמשת הילדים של משפחת מוזיקאים יוצאי בלגיה.
לפי מקורות אחדים אביו היה ז'אן - בטיסט ז'אדן (יליד נמור ,1744 – 1790), כנרבקפלה המלכותית של ההבסבורגים בבריסל ומלחין.
לפי מקורות אחרים - אביו היה אחיו של ז'אן-בטיסט, פרנסואה ז'אדן (יליד 1731, גרה, על יד בזנסון), נגן אבוב בגדוד הקרוי "בופרמון" ואחר כך נגן בסון בתזמורת של המלכים לואי החמישה עשר ולואי השישה עשר.
בשנת 1760 המשפחה עברה לוורסאי, שם התקבל פרנסואה כנגן בסון ראשי בקפלה המלכותית של מלכי צרפת ופעל בתפקיד זה עד מותו בשנת 1789. עוד אח של האב, ז'ורז' ז'אדן (נ' 1742)
עבד גם הוא כנגן בסון באותה קפלה בוורסאי.
לואי ז'אדן למד נניגת פסנתר אצל אחיו היאסנט ז'אדן והחל לעבור בתיאטרון Théâtre de Monsieur.
כבר בגיל 20 הוא כתב אופרה שהוצגה בוורסאי.
בשנת 1792 הוא היה מוזיקאי של המשמר הלאומי וכתב מספר יצירות לתזמורת של המשמר.
היצירה שהוא כתב בשנת 1793 זכתה להצלחה רבה.
הוא היה חשוד בתמיכה במלוכה בעקבות עבודתו בחצר המלך.
הוא נעצר ונכלא בקונסיירז'רי אך הצליח להימלט.
בשנת 1802 הוא מונה לפרופסור בקונסרבטואר של פריז.
בשנת 1806 לואי ז'אדן מונה למנהל Théâtre Molière.
בשנת 1824 לואי ז'אדן התקבל ללגיון הכבוד.
לואי ז'אדן כתב כ-40 וודווילים ואופרות שהוצגו במספר תיאטראות בפריז בנוסף לכך הוא כתב שירים פטריוטיים למקהלה, סימפוניות ומספר רב של יצירות נוספות.
לואי דה בורבון, שנקרא הטוב , היה דוכס בורבון השלישי.
לואי נולד ב-4 בפברואר 1337 לפייר הראשון, דוכס בורבון ולאיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, בתם של שארל, רוזן ולואה ומאוט משאטיון (אחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת).
הוא ירש את הדוכסות לאחר שאביו נהרג בקרב פואטייה ב-1356. לואי סבל, על פי הדיווחים, מהפרעה נפשית, ככל הנראה תכונה תורשתית, שהוכחה גם אצל אחותו ז'אן מבורבון (אשתו של שארל החמישי, מלך צרפת), אחיינו שארל השישי, מלך צרפת (המכונה "המטורף"), אביו הדוכס פייר וסבו לואי הראשון, דוכס בורבון.
לואי השיק בשנת 1390, בשיתוף עם הרפובליקה של ג'נובה, את מסע הצלב הברברי נגד החפסיים (الحفصيون) מאיפריקיה (לימים תוניסיה).
מטרתו הייתה לדכא את שודדי הים הבֶּרבֱּרים, אך המצור על בסיסם בעיר הנמל מהדיה לא צלח.
לואי מת במונלוסון ב-10 באוגוסט 1410, בגיל 73.
ב-19 באוגוסט 1371 התחתן לואי עם אן מאוברן (1358 – 1417), רוזנת פורז ובתו של ברוד השני, דופין אוברן, ואשתו הרוזנת מפורז.
לואי דה בורבון, רוזן מונפנסייה (1483 – 14 באוגוסט 1501) היה חבר בבית בורבון.
לואי נולד בשנת 1483 והיה בנם של ז'ילבר, רוזן מונפנסייה וקיארה גונזאגה, בתם של פדריקו הראשון גונזאגה, מרקיז מנטובה ומרגרטה מבוואריה, מרקיזת מנטובה.
בשנת 1496 מת אביו ולואי נהיה רוזן מונפנסייה וקלרמון-אן-אוברן ודאופין ד'אוברן ועד מותו.
הוא השתתף במלחמה האיטלקית השלישית, ונפטר במהלכה ב-14 באוגוסט 1501 בנאפולי ללא ילדים.
לאחר מותו אחיו שארל השלישי, דוכס בורבון ירש את נחלותיו ותאריו.
לואי ז'וזף, נסיך קונדה היה נסיך קונדה מ-1740 ועד מותו.
חבר בבית בורבון, החזיק בדרגה היוקרתית של נסיך הדם.
לואי ז'וזף נולד ב-9 באוגוסט 1736 בשנטילי, והיה בנם היחיד של לואי אנרי הראשון, נסיך קונדה וקרולינה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאנורה מלוונשטיין-ורטהיים.
כחבר בבית בורבון השולט, הוא היה בעל תואר נסיך הדם.
אביו לואי אנרי, היה בנם הבכור של לואי דה בורבון, נסיך קונדה ואשתו לואיז פרנסואז דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן.
בילדותו הוא היה ידוע בתור הדוכס מאנייה.
בגיל ארבע, לאחר מות אביו ב-1740, ומותה של אמו ב-1741, הוא הופקד תחת השגחת דודו מצד אביו, לואי, רוזן קלרמון, אחיו הצעיר של אביו.
ללואי ז'וזף הייתה אחות למחצה מבוגרת, הנרייט דה בורבון, מדמואזל דה ורנויל.
דרך אמו, הוא היה בן דוד ראשון של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ושל מריה תרזה לואיזה מסבויה, נסיכת למבל.
בני דודיו מצד אביו כללו את לואיז הנרייט דה בורבון, דוכסית אורליאן (אמו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן), אחותו של לואי פרנסואה, נסיך קונטי, ראש ענף צעיר נוסף של השושלת המלכותית.
ויקטוריה מהסן-רוטנבורג, הנסיכה מסוביז, הייתה בת דודה ראשונה נוספת.
לואי ז'וזף התחתן עם שרלוט דה רואן בשנת 1753, בתו של ידידו של המלך הצרפתי לואי החמישה עשר, מלך צרפת, שארל דה רואן, נסיך סוביז.
אמה של שרלוט, אן מארי לואיז דה לה טור ד'אוברן, הייתה בתו של אמנואל תאודוס דה לה טור ד'אוברן, דוכס בולון.
בני הזוג נישאו בוורסאי ב-3 במאי 1753.
יחד נולדו להם שלושה ילדים: בת, מארי דה בורבון, שמתה צעירה; בן יחיד, לואי אנרי דה בורבון, שלימים יהפוך לנסיך האחרון של בית קונדה; ובת, לואיז אדלייד דה בורבון.
ב-1770 נשא בנו לאישה את בתילד ד'אורליאן, בתו של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ואחותו של פיליפ אגליטה.
הנישואים היו אמורים לשפר את היחסים בין ענפי קונדה ואורליאן של משפחת המלוכה.
אשתו של לואי ז'וזף שרלוט נפטרה בשנת 1760, וככל שחלף הזמן, יחסיו עם מריה קתרינה בריניולה, בתם של ג'וזפה בריניולה, מרקיז גרופולי ומריה אנה בלבי, הפכו רציניים.
עד 1769, החלה מריה להקים בית במלון דה לאסאי, נספח של מעונו הראשי של הנסיך מקונדה, פאלה בורבון.
בשנת 1770, בעלה הקנאי, אונורה השלישי, נסיך מונקו, הורה לסגור את גבולות מונקו בניסיון למנוע ממנה להימלט.
היא הצליחה, בכל זאת, לחצות לצרפת ומצאה את דרכה ל-Le Mans, מדרום-מערב לפריז, שם מצאה מקלט במנזר.
בסופו של דבר, היא הצליחה לחזור לפריז.
בשל מעמדה הבלתי חוקי של מריה קתרינה כמאהבת של נסיך קונדה, המלכה הצרפתית החדשה, מארי אנטואנט בת ה-18 (אשתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת), התייחסה אליה בצורה גרועה בבית המלוכה, מה שפגע בלואי ז'וזף.
בערך בשנת 1774, לואי ז'וזף ופילגשו מריה החלו בבניית מלון דה מונקו, שהיה אמור להיות ביתה הקבוע בפריז.
הוא היה ברחוב סן דומיניק, ליד פאלה בורבון, והושלם ב-1777. לאחר מכן, הנסיך אונורה ממונקו הבין סוף סוף שמערכת היחסים שלו עם מריה קתרינה הסתיימה לחלוטין, ואז הפנה את תשומת ליבו לפרשיות האהבה שלו.
מאוחר יותר כתבה מריה קתרינה לבעלה שניתן לסכם את נישואיהם בשלוש מילים: חמדנות, אומץ וקנאה.
בתקופת שלטונו של המלך לואי ה-15 ונכדו, המלך לואי ה-16, מילא לואי ז'וזף את תפקידו של גרנד מאטר דה פראנס בבית המלוכה של המלך, ה-Maison du Roi.
בהשגת דרגת גנרל, הוא לחם במלחמת שבע השנים בהצטיינות מסוימת, ושימש לצד חותנו, הנסיך מסוביז.
הוא היה גם מושל בורגונדי.
יתר על כן, הנסיך היה מנהיג צבא המהגרים קונדה.
הוא ניצל את הונו הרב כדי לסייע במימון תנועת ההתנגדות של הקהילה הצרפתית הגולה.
בשנת 1765, בשם היורשת של דודתו מצד אביו, אליזבת אלכסנדרין דה בורבון, קיבל לואי ז'וזף קצבאות נדיבות אשר אליזבת אלכסנדרין ירשה בתורה מבת דודתה, לואיז פרנסואז דה בורבון.
באותה שנה, לואי ז'וזף רכש מחדש את ארמון בורבון, שהיה בעבר בבעלות משפחתו, מהמלך לואי ה-15, והחליט לבנות אותו מחדש מבית כפרי לארמון מונומנטלי, בסגנון התחייה הקלאסית החדשה.
מתוך מחשבה על כך, הוא רכש את מלון דה לאסי השכן ב-1768, ותכנן להפוך את שני הבניינים לאחד.
עם זאת, הארמון הסתיים רק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-18, כאשר המהפכה הצרפתית סחפה מאוחר יותר את המשטר הישן.
לאחר מכן הוא עבר מ-Hôtel de Condé, בו נולד, לפאלה בורבון.
בית המגורים הקודם נמכר מאוחר יותר למלך לואי ה-15 ב-1770, והפך לאחר מכן לאתר של תיאטרון אודאון.
בין יתר האחוזות, לואי ז'וזף ירש גם את שאטו דה שנטילי המפורסם, המושב הראשי של בית קונדה.
בשנטילי ערך הנסיך מספר שיפורים בשנים שלפני המהפכה הצרפתית.
הוא שיפץ את שאטו ד'אנייה בשטח האחוזה כדי לאכלס אורחים כאשר הנסיך אירח בשנטילי.
הוא נבנה ב-1769 על ידי האדריכל, ז'אן פרנסואה לירוי, ולאחר מכן שונה שמו ל-Château d'Enghien לכבוד נכדו, לואי אנטואן דה בורבון, דוכס אנייה, שנולד בשנטילי ב-1772. הוא גם הזמין גן גדול בסגנון אנגלי, בדומה לזה שהמלכה מארי אנטואנט הקימה בוורסאי ובטריאנון הקטן.
לואי ז'וזף חי עם פילגשו מריה בצרפת עד המהפכה הצרפתית, אז עזבו בני הזוג לגרמניה ולאחר מכן לבריטניה.
ב-1795 מת הנסיך אונורה ממונקו, וב-24 באוקטובר 1798 נישאו בלונדון נסיך קונדה ומריה.
הנישואים נשמרו בסוד במשך עשור, על פי הדיווחים הזוג נודע בגלוי כבעל ואישה רק לאחר 26 בדצמבר 1808.
במהלך המהפכה הצרפתית, לואי ז'וזף היה תומך מסור של המלוכה ואחד המנהיגים העיקריים של התנועה האנטי-מהפכנית.
לאחר ההסתערות על הבסטיליה ב-1789, הוא נמלט מצרפת עם בנו ונכדו, לפני שלטון הטרור שעצר, שפט והטיל גיליוטינה על רוב הבורבונים שעדיין חיו בצרפת: לואי ה-16, מארי אנטואנט ולואי פיליפ השני, דוכס אורליאן הוצאו להורג ב-1793, ואחותו של המלך, מאדאם אליזבת, נערפה ב-1794.
לואי ז'וזף התבסס בקובלנץ ב-1791, שם עזר לארגן ולהוביל צבא אנטי-מהפכני גדול של מהגרים.
בנוסף לנכדו של הנסיך, לואי אנטואן דה בורבון-קונדה, הדוכס ד'אנייןה, ושני בניו של בן דודו, אחיו של המלך המנוח, הרוזן ד'ארטואה, כלל החיל אריסטוקרטים צעירים רבים שבסופו של דבר הפכו למנהיגים במהלך שיקום בורבון שנים מאוחר יותר.
קבוצה זו כללה גם את ארמנד-אמנואל דו פלסיס, דוכס דה רישלייה, פייר לואי ז'אן קזימיר דה בלאקאס ופרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
צבא קונדה נלחם בתחילה בשיתוף עם האוסטרים.
אולם מאוחר יותר, עקב הבדלים עם תוכנית ההתקפה האוסטרית, נכנס הנסיך דה קונדה עם החיל שלו תחת פיקוד אנגלי ב-1795. בשנת 1796 לחם הצבא בשוואביה.
בשנת 1797 חתמה אוסטריה על הסכם קמפו פורמיו עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה, ובכך סיימה רשמית את הלחימה נגד הצרפתים.
עם אובדן בעלי בריתו הקרובים ביותר, הצבא עבר לשירותו של הצאר הרוסי, פאבל הראשון, והוצב בפולין, וחזר ב-1799 לריין בפיקודו של אלכסנדר סובורוב.
בשנת 1800 כאשר רוסיה עזבה את קואליציית בעלות הברית, הצבא נכנס מחדש לשירות אנגלי ולחם בבוואריה.
הצבא פורק ב-1801 מבלי שהשיג את שאיפתו העיקרית, להחזיר את שלטון בורבון בצרפת.
לאחר פירוק החיל, הנסיך בילה את גלותו באנגליה, שם חי עם אשתו השנייה, מריה קתרינה ברינול, אשתו הגרושה של אונורה השלישי, נסיך מונקו, לה נישא ב-1798. היא מתה בשנת 1813.
עם תבוסתו של נפוליאון, חזר לואי ז'וזף לפריז, שם חידש את תפקידיו החצרניים כ-grand maître בבית המלוכה של לואי ה-18. הוא נפטר בשנת 1818, ובנו, לואי אנרי, ירש אותו.
בתו, לואיז אדלייד דה בורבון, שהייתה נזירה והפכה לאם המנזר של מנזר רמירמונט, שרדה עד 1824. הוא נקבר בבזיליקת סן-דני.
מארי דה בורבון, מדמואזל דה בורבון (1755–1759)
לואי ז'הוט (בהולנדית: Louis Jehotte; 1803, לייז' – 1884, בריסל) היה פסל בלגי.
ז'הוט, בנו של חרט במטבעה בליייז'.
ז'הוט החל את למודיו באקדמיה לציור בלייז' אצל פרנסואה ז'וזף דוונדר .
ז'הוט המשיך את הכשרתו בפריז, אחר כך בפירנצה וברומא שם שהה מ-1824 עד 1829 הודות למענק מקרן למברט דרכיס .
ז'הוט עבד ברומא בסטודיו של מתייה קסלס ובסטודיו של ברטל תורוואלסן.
ז'הוט לימד באקדמיה המלכותית לאמנות של בריסל.
לואי ואן הייחה היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת החלוץ.
ואן הייחה התחיל את הקריירה שלו ברויאל אוניון סן-ז'ילואז ובגיל 17 הצטרף לקבוצה הבוגרת וזכה עמה ב-4 אליפויות.
בשנת חתם במילאן האיטלקית במדיה שיחק 7 עונות, בהן כבש 98 שערים.
בין השנים 1913 ל-1915 שימש כקפטן המועדון.
ואן הייחה מחזיק בשיא מועדון לכמות שערים במשחק אחד (5 שערים) ביחד עם אלדו קבניני, קרלו גאלי וז'וזה אלטפיני, אך הוא היחיד שהצליח לשחזר את השיא 4 פעמים.
בנוסף הוא מדורג במקום השישי בטבלת הכובשים בהיסטוריה של הדרבי של מילאנו עם 7 שערים ביחד עם עוד 4 שחקנים.
בשנת עזב את המועדון אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שעזב את מילאן חזר לרויאל אוניון סן-ז'ילואז עמה לקח עוד אליפות אחת.
לאחר שפרש ממשחק הוא היה סגן נשיא המועדון בין השנים 1952-63.
ואן הייחה השתתף עם נבחרת בלגיה בשני אולימפיאדות 1920 בה זכה עם הנבחרת במדליית הזהב ו-1924.
ואן הייחה הייתה קריירה שנייה בענף מזחלות הסקי.
במשחקי 1928 הוא היה בעתודה של נבחרת בלגיה, אך לא השתתף.
באולימפיאדה בשנת 1932 הוא ייצג את בלגיה והגיע למקום התשיעי.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920): מדליית זהב
לואי השני, מלך איטליה (825 – 12 באוגוסט 875), המכונה לפעמים הצעיר, היה מלך איטליה וקיסר האימפריה הקרולינגית משנת 844, שלט יחד עם אביו לותאר הראשון עד 855, ולאחר מכן שלט לבדו.
התואר הרגיל של לואי היה אימפרטור אוגוסטוס, אך הוא השתמש בתואר imperator Romanorum ("קיסר הרומאים") לאחר כיבוש בארי ב-871, מה שהוביל ליחסים גרועים עם האימפריה הרומית המזרחית.
הוא כונה imperator Italiae ("קיסר איטליה") בפרנקיה המערבית ואילו הביזנטים קראו לו Basileus Phrangias ("קיסר פרנקיה").
הכרוניקן אנדראס מברגמו, שהוא המקור העיקרי לפעילותו של לואי בדרום איטליה, מציין כי "לאחר מותו הגיעה צרה גדולה לאיטליה".
לואי נולד בשנת 825, והיה בנם הבכור של הקיסר הזוטר לותאר הראשון ואשתו ארמנגרד מטור.
אביו היה בנו של הקיסר השולט, לואי החסיד.
מעט ידוע על חייו המוקדמים, פרט לכך שהוא גדל בחצר סבו וככל הנראה פיתח חיבה חמה לקיסר שב-839 קבע את נכדו כמלך איטליה, ונתן ללואי להתגורר במדינה זו.