tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מת בשנת 1986 בכלא הפולני.
אריך קוּנְצֶל היה מנצח אמריקאי.
בעת לימודיו בבית הספר התיכון בגריניץ' שבקונטיקט, למד קונצל לנגן על פסנתר, קונטרבס וטימפני.
את התואר הראשון במוזיקה קיבל מדארטמות' קולג' ובהמשך למד באוניברסיטת הרווארד ובראון.
בשנים 1960 עד 1965 ניצח על התזמורת הפילהרמונית של רוד איילנד.
בשנים 1965 עד 1977 היה מנצח עמית של התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
מאז 1977 הקליט קונצל מוזיקה קלאסית פופולרית לחברת טלארק, בדרך כלל עם התזמורת הקלה של סינסינטי, שהוקמה אותה שנה עם קונצל כמנצחה הקבוע.
במשך תקופה זו עמד בראש סדרת הקונצרטים הפופולריים של שעה 8:00. כמו כן השתתף בהקלטות ג'אז פורצות-דרך עם דייב ברובק ודיוק אלינגטון.
קונצל ניצח גם על התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בקונצרטים המשודרים בטלוויזיה ביום הזיכרון וביום העצמאות של אמריקה מדי שנה.
במשך השנים הצליח קונצל להביא את התזמורת הקלה למעמד של הרכב בעל שם בינלאומי, שלשמו חצי תריסר הקלטות רבות מכר בשנה וקונצרטים למנויים מדי שבוע כמעט.
קונצל, שהיה פעם מראשי המתמודדים על תפקיד היורש לארתור פידלר בתזמורת הטיילת של בוסטון, נודע ברחבי העולם בהקלטותיו הפופולריות למוזיקה קלאסית, מחזות זמר של ברודוויי, פסקולי סרטים ועוד.
התזמורת הקלה של סינסינטי פופולרית בעיקר באסיה, שם סיירה פעמים אחדות במשך השנים.
קונצל והתזמורת הקלה של סינסינטי נכנסו להיסטוריה כתזמורת הקלה האמריקאית הראשונה שהופיעה בסין, באוקטובר 2005. ב-2006 זכה קונצל במדליית האמנויות הלאומית, אותה קיבל ב-2007 מידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש.
אריך שמידט היה ארכאולוג אמריקאי ממוצא גרמני.
הוא נולד בעיר באדן-באדן בגרמניה.
התמחה בארכאולוגיה של המזרח התיכון והיה לימים פרופסור במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו
שמידט לחם במלחמת העולם הראשונה.
החל את לימודיו באוניברסיטת הומבולט בברלין, ובשנת 1923 היגר לארצות הברית ולמד אנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
שימש כסגן מנהל המשלחת לחקר החתים של המכון האוריינטלי.
שמידט חפר באיראן באתר טפה היסר בחיפוש אחרי העיר הקדומה הקטומפילוס וכן ניהל חפירה בריי.
בשנת 1932 חפר בעיראק באתר העיר שורופק במשך 6 שבועות בצוות משותף של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ואוניברסיטת פנסילבניה.
שמידט ניהל את החפירה, ושמואל נח קרמר שימש אפיגרף.
החפירה המפורסמת ביותר שלו הייתה בפרספוליס בין השנים 1934–1939.
שמידט היה מהחלוצים בשימוש בצילום אוויר באתרים ארכאולוגיים.
ב-1935 השיג את אישורו של שליט איראן רזא שאה פהלווי לבצע טיסות צילום לצורכי מחקר ומיפוי.
אריך שמידט מת בשנת 1964 בסנטה ברברה, בקליפורניה.
אריך פְּריבְּקֶה היה האופטשטורמפיהרר בוואפן אס אס, אשר הורשע בשנת 1996 בפשעי מלחמה עבור השתתפותו בטבח בפוסה ארדיאטינה ברומא בשנת 1944. דינו נגזר למאסר עולם שאותו ריצה במעצר בית בשל גילו המתקדם.
פריבקה נולד בהניגסדורף (עיר בברנדנבורג שהייתה אז בממלכת פרוסיה).
מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות.
הוא טען שהוריו מתו כשהיה צעיר ושהוא גודל בעיקר על ידי דודו.
הוא התפרנס כמלצר בברלין, בלונדון ובריביירה האיטלקית.
בשנת 1936 החל לעבוד כמתורגמן בשביל הגסטפו, ובשל ידיעת השפה האיטלקית הוא התבסס משנת 1941 ברומא.
ב-23 במרץ 1944 נהרגו 33 חיילי ורמאכט על ידי פרטיזנים איטלקים.
הם הניחו פצצה סמוך למקום בו היו רגילים לצעוד חיילים גרמנים ברחוב רסֵלַה במרכז רומא.
למחרת, על פי פקודת מפקד הגסטאפו של רומא הרברט קפלר, תפסה חוליה של חיילי האס אס בראשות אריך פריבקה וקרל הס את המועמדים להריגה בקרב האוכלוסייה האזרחית והובילה אותם למערות פוסה ארדיאטינה בקבוצות של חמישה.
הם נורו בעורפם כאשר ידיהם קשורות לאחור.
פריבקה אף נכנס פנימה עם הקבוצה השנייה או השלישית וירה באופן אישי בשני אנשים.
במהלך ההוצאה להורג התגלה כי ישנם חמישה אנשים מיותרים מעבר למכסה שהוקצבה, אך גם הם נורו.
בסך הכל הוצאו להורג באותו מקום 335 אזרחים איטלקים, 75 מתוכם יהודים, כולל ילדים, נשים וזקנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה פריבקה היה אמור להישפט על חלקו בטבח, אך ב-1946 הצליח לברוח ממחנה שבויים בריטי באיטליה הצפונית ושהה בעיר בולצנו.
בעזרתו האדיבה של אלויס הודאל, הגמון בותיקן שעזר לפושעים נאצים להימלט והקים רשת הברחה לפושעי מלחמה שזכתה לשם "נתיבי העכברושים", קיבל ויזה לארגנטינה, שם חי כאדם חופשי במשך קרוב ל-50 שנה ושימש כמורה בבית ספר.
בשנת 1994 התגלה פריבקה בארגנטינה על ידי צוות טלוויזיה של רשת ABC בראשות הכתב סם דונלדסון, אשר עשה סדרת תחקירים על נאצים נמלטים.
דונלדסון וצוותו ארבו לו ברחוב ליד בית ספר בו לימד והכתב עימת אותו בשאלות על הטבח בו השתתף.
פריבקה דיבר איתו בגלוי, הצדיק את מעשיו ואמר כי הוא רק מילא את פקודותיו של ראש הגסטאפו של רומא, הרברט קפלר.
הוא טען כי הקורבנות לא היו אלא "טרוריסטים" ואף הודה כי הוא זה שחיבר את הרשימות של מי שיהיו מוצאים להורג.
שידור הכתבה עורר תגובות סוערות על ידי רבים באיטליה.
בלחץ הציבורי שהופעל על שלטונות ארגנטינה, נעצר פריבקה והושם במעצר בביתו בארגנטינה.
הסגרתו של פריבקה לאיטליה עוכבה במשך למעלה משנה על ידי עורכי דינו, תוך כדי הסתמכות על החוק הקובע כי על מקרי רצח חלה התיישנות לאחר 15 שנים.
במאי 1995 קיבל שופט פדרלי בארגנטינה את התביעה האיטלקית להסגרה בטענה כי על פשעים נגד האנושות לא חלה התיישנות.
התהליך התגלגל לבית המשפט העליון של ארגנטינה שקיבל את טענת ההסגרה.
פריבקה הצהיר בפתיחת משפטו באיטליה כי הוא אינו אשם.
הוא לא הכחיש את מעשיו, אך האשים באחריות למעשי הטבח את הפרטיזנים האיטלקים (שהגדירם "המחבלים האיטלקים") על הרג 33 חיילי הוורמכט.
הוא טען כי הצו להריגה הגיע ישירות מהיטלר, והוא חשב שזה היה עונש לגיטימי על מה שביצעו האיטלקים.
במהלך המשפט התברר כי הוא עצמו ירה בשני איטלקים, כפי שמסר גם בעדותו משנת 1946 לפני שהצליח להימלט.
חרף הודאתו על השתתפותו בטבח, קיבלו השופטים בפסק הדין את טענתו כי הוא רק מילא פקודות הממונים עליו והוא שוחרר.
זיכויו של פריבקה עורר תגובות חריפות באיטליה, בעיקר מקרב בני משפחתם של הקורבנות, אשר טענו כי לשופטים אין שום ערך לחיי אדם.
מנהל מרכז שמעון ויזנטל, אמר כי עם מתן פסיקה זו, איטליה מתירה פשעים נגד האנושות.
גרמניה החלה בניסיונות להסגירו אליה, אך נוכח הלחץ הציבורי באיטליה הוא נעצר שוב.
בית המשפט העליון האיטלקי החליט לפסול את שחרורו של פריבקה ולערוך לו משפט חדש בטענה כי לאדם יש אחריות אישית על מעשיו וכי אין לקבל את טענתו שהיה מוצא להורג אילו היה מסרב לציית לפקודות.
במשפט החדש נמצא פריבקה אשם ונידון ל-15 שנים, שקוצרו לבסוף ל-10 שנים עקב גילו ומצב בריאותו.
במרץ 1997 נדחתה הסגרתו לגרמניה ובמרץ 1998 דן בית המשפט לערעורים אותו ואת קרל הס שהשתתף יחד עמו בטבח למאסר עולם.
עקב גילו המתקדם הוא הושם במעצר בית.
פריבקה טען במשפטו כי הוא היה קורבן של שנאה עזה, וכי הוא מואשם כמייצג את כל הזוועות שנעשו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא טען כי "נתתי לארגנטינה 50 שנים מהחיים שלי, והם לא רוצים אותי...
לחמתי למען גרמניה בזמן המלחמה, ועכשיו הם רוצים להעמיד אותי שם לדין על ציות לפקודות".
ביוני 2007 קיבל פריבקה אישור לעזוב את ביתו על מנת לעבוד במשרד של עורך הדין שלו ברומא.
צעד זה הוביל מחאה נזעמת, בין היתר מצד קבוצות יהודיות, והחלטת השופט בוטלה.
מחאה נוספת מצד הקהילה היהודית וארגונים אנטי-פאשיסטיים ארעה ביולי 2013, כאשר חגג את יום הולדתו ה-100, ועשרות מפגינים מחו מול ביתו.
פריבקה מת בביתו בגיל מאה באוקטובר 2013. ארגנטינה, גרמניה ועיריית רומא סירבו לקבור אותו בתחומן.
בתחילת חודש נובמבר 2013 נקבר בחשאי בקבר ללא שם בבית קברות שנמצא בין כותלי בית סוהר נטוש באיטליה.
אריך קוּלְקָה (בצ'כית: Erich Kulka; 18 בפברואר 1911 – 12 ביולי 1995) היה סופר צ'כי-ישראלי, היסטוריון ועיתונאי ששרד את השואה.
נולד בווסטין (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום צ'כיה).
בשנת 1939, לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים, נאסר על ידי הגסטפו ונכלא בכלא שפילברק (Špilberk) בברנו.
מאוחר יותר נשלח אל מחנות הריכוז דכאו, זקסנהאוזן, נויינגאמה, ובשנות 1942–1945 למחנה ההשמדה אושוויץ.
באושוויץ-בירקנאו עבד יחד עם אוטה קראוס ועוד אסירים יהודיים במסגריה.
הודות לכך הייתה לו גישה לרוב המחנות בבירקנאו, כך שהיה יכול לעזור לאסירים אחרים.
במהלך הפינוי של אושוויץ בינואר 1945, הצליח קולקה לברוח מ"מצעד המוות" יחד עם בנו בן השתים עשרה אוטו דב.
קולקה ובנו הסתתרו בלילה הראשון בביתו של ד"ר יאנסה פרמיסל ובהמשך הסתתרו אצל וצלב יורן.
המשפחה האחרונה שהסתירה אותו ואת בנו עד סוף המלחמה, הייתה משפחת טקאדלצ'ק.
לאחר תום המלחמה כתב עם חברו למאסר אוטה קראוס את הספר בית חרושת למוות, שכיום נחשב לספר תיעוד קלאסי על אושוויץ.
פרק מיוחד בספר מוקדש לתולדותיו ולחיסולו של "מחנה המשפחות" בבירקנאו, המתאר השמדתם של רבבות יהודי צ'כיה.
הספר יצא לאור בשבע מהדורות מורחבות בצ'כית ותורגם לשפות רבות.
ספר נוסף, לילה וערפל (עם אוטה קראוס), הוא מחקר על המערכת הכלכלית של מחנות הריכוז הנאציים והמניעים לרצח עם.
יצירתו שופטים, קטגורים, סנגורים עוסקת ב"משפט פרנקפורט" נגד פושעי אושוויץ.
במשפט זה שנערך בשנת 1964 בפרנקפורט בגרמניה העידו הוא ובנו, אוטו דב קולקה (לימים היסטוריון באוניברסיטה העברית בירושלים).
בפרסומים אחרים מתקופה זו הוא כיסה את משפטו של אדולף אייכמן בירושלים.
בנובלה ההיסטורית הבריחה ממחנה המוות, תיאר בריחה של אסיר צ'כי בשם זיגפריד לדרר (Vítězslav Lederer) מה"מחנה המשפחות" בבירקנאו, ואת ניסיונו להזהיר את יהודי גטו טרזין והציבור העולמי על השמדת יהודים בידי הנאצים.
לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968, היגר קולקה מצ'כוסלובקיה לישראל והמשיך בפעילות המחקר שלו באוניברסיטה העברית ובמוסד יד ושם.
התוצאה היא מחקר, המתייחס בפעם הראשונה להשתתפות המשמעותית של יהודי צ'כיה וסלובקיה במלחמת העולם השנייה למען שחרורה של צ'כוסלובקיה: היהודים בצבא סוובודה בברית-המועצות והיהודים בצבא צ'כוסלובקי במערב.
בישראל נמנה בין החברים הפעילים ביותר ב"התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה" וב"ליגה לידידות ישראל-צ'כוסלובקיה".
בשנת 1977 היה בין מניחי הייסוד של מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס.
פרויקטים אחרים כללו הקמת האגודה העולמית של ניצולי אושוויץ והוצאה לאור של כתב העת הקול של ניצולי אושוויץ (The Voice of Auschwitz Survivors), באנגלית, בעברית ובגרמנית.
לאחר "מהפכת הקטיפה" בשנת 1989 בצ'כוסלובקיה, פעל להתחדשות החיים היהודיים בקהילה היהודית בפראג, השתתף בכנסים בינלאומיים ומסר הרצאות בצ'כיה ובסלובקיה.
בתקופה זו יצאו לאור מהדורות חדשות ומורחבות של ספריו ופרסומיו בצ'כית.
ביוזמתו נבנתה אנדרטה בעיר הולדתו וסטין, באתר בו עמד בית כנסת שנשרף על ידי הנאצים, וכן לוחות אבן על קיר בית הקברות היהודי, בהן נחרטו שמותיהם של קורבנות השואה מוסטין וסביבתה.
עד שנתו האחרונה היה מעורב באופן פעיל בשיקום היחסים הפוליטיים, המדעיים והתרבותיים בין ישראל לבין צ'כיה.
על מפעל חייו הוענק לו בשנת 1989 תואר דוקטור לשם כבוד על ידי האוניברסיטה האמריקאית מכון ספרטוס בשיקגו.
בשנת 1993 ייסד קולקה באוניברסיטה העברית בירושלים קרן הנושאת את שמו.
הקרן מעניקה מלגות על עבודות מחקר מצטיינות לדוקטורנטים בהיסטוריה של יהודי צ'כיה והשואה.
חתני פרס זה משמשים כיום כמרצים באוניברסיטאות בישראל, בהרווארד ובמוסקבה.
אריך קולקה הלך לעולמו בירושלים בשנת 1995, בן 84 היה במותו.
ספרייתו המדעית נשמרת בבית טרזין בגבעת חיים איחוד והארכיון שלו נמצא בארכיון המרכזי של יד ושם בירושלים ובארכיון "מורשת" שבגבעת חביבה.
בנובמבר 2004 נחנך לזכרו פסל (דיוקן מפסל צ'כי יוזף וייצה – Josef Vajce) ב"מוזיאון גטו טרזין" בצ'כיה.
במלאת מאה שנה להולדתו בשנת 2011, יצא לאור על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים והמוזיאון היהודי בפראג, קובץ מאמרים לזכרו בצ'כית, באנגלית ובעברית, בשם: "אריך קולקה 1911-1995, החיים כשליחות לזכר אלו שאינם".
(!My mrtví žalujeme, מחבר נוסף אוטה קראוס), בצ'כית: וסטין 1945
לילה וערפל (Noc a mlha, מחבר נוסף אוטה קראוס), בצ'כית: פראג 1958, 1966; בהונגרית: בודפשט 1961; בגרמנית: ברלין 1963
משפט פרנקפורט (Frankfurtský proces), בצ'כית: פראג 1964
שופטים, קטגורים, סנגורים (Soudcové, žalobci, obhájci), בצ'כית: פראג 1966; בסלובקית: ...Tu sa končia stopy SS, ברטיסלבה 1965
הבריחה ממחנה המוות (Útěk z tábora smrti), בצ'כית: פראג, 1966, 2011; באנגלית: Escape from Auschwitz, דרום האדלי, ארצות הברית, 1986
החטיפה מסן פרננדו (Únos ze San Fernanda, מחברת נוספת: ורה טרוכטובה - Věra Trochtová), פראג 1968
אוסף עדויות ומסמכים : על חלקם של יהודי צ'כוסלובקיה במאבק בגרמניה הנאצית, ירושלים 1976
: The answer of Auschwitz survivors), באנגלית: תל אביב 1977; בגרמנית: ירושלים, 1975, תל אביב 1977
היהודים בצבא סוובודה בברית-המועצות : לחימת יהודי צ'כוסלובקיה בנאצים במלחמת-העולם השנייה (Židé v československé Svobodově armádě), בצ'כית: טורונטו 1979, סמיזדאט (Charta 77), פראג 1981, פראג 1990; בעברית: ירושלים 1977; באנגלית: Jews in Svoboda's army in the Soviet Union, ירושלים, לונדון, ניו יורק 1987
אריך שמיד היה מלחין ומנצח שווייצרי.
הוא למד הלחנה אצל ברנהרד זקלס בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט ובהמשך אצל ארנולד שנברג.
בין משרות הניצוח הרבות שלו, היה מנצח ראשי של תזמורת טונהאלה בציריך משנת 1949 עד 1957.
אריך שמיד מת בציריך בשנת 2000.
גנרל פריץ אריך פלגיבל היה מפקד חיל הקשר ויחידת ההאזנה ופענוח הצפנים של צבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
פלגיבל פיתח את הדוקטרינה ליצירת והפעלת יחידות האזנה בצבא מודרני בעל פיקוד ושליטה מבוסס קשר רדיו.
הוא היה בין הקצינים השותפים לקשר העשרים ביולי נגד אדולף היטלר והוצא להורג לאחר כישלון הקשר.
נולד למשפחת בעלי אחוזות ממזרח לנהר האלבה, לא רחוק מברסלאו, למעמד השמרני שהיווה את חוט השדרה של הצבא הפרוסי.
בגיל 18 התגייס לחיל הקשר כצוער ולמד לימודים טכניים במקביל להתמקצעות בפיקוד.
במלחמת העולם הראשונה פיקד על יחידת רדיו במפקדת גיס הפרשים של גנרל גאורג פון דר מרוויץ.
בחזית צרפת היה עד לכישלון מערך הרדיו וההצפנה הגרמני, כשל מערכתי שדרבן אותו כל חייו לשילוב הניידות והתוקפנות של חיל הפרשים עם יכולות הפיקוד והשליטה המודרניות מחד ואפשרות ההאזנה לאויב מאידך.
במלחמת העולם הראשונה זכה לעיטורי צלב הברזל וצלב הכבוד.
במסגרת החשאית למחצה של הרייכסווהר של שנת העשרים פיתח יכולות האזנה ופיענוח.
הוא שירת כקצין מטה וקצין מודיעין של גיס וכך הכיר מקרוב את צורכי הדרג המערכתי.
עליית הנאצים לשלטון, הקמת הוורמאכט והזרמת התקציבים אפשרה לו להתקדם ולהתפתח.
הוא היה אחד הקצינים הבודדים שהיה אהוד על היטלר והתקדם במהירות בסולם הדרגות.
ב-1938 התמנה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה) ובאותה שנה קודם לדרגת מאיור-גנרל (תת-אלוף) ומפקד חיל הקשר.
באוגוסט 1940 מונה לגנרל חיל הקשר ( General der Nachrichtentruppe), תפקיד בדרגת אלוף-רב־אלוף, כפוף למפקד מטה הכללי של חילות היבשה (ה-OKH) גנרלאוברסט פרנץ הלדר.
פלגיבל ערך רפורמה ביחידות ההאזנה והפענוח.
במהלך המלחמה הצליח מערך ההאזנה להשיג הישגים מודיעיניים רבי חשיבות וערך, בעיקר במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ובמערכה במדבר המערבי.
כבר ב-1938 היה שותף לקשר יחד עם ארווין פון ויצלבן לכיבוש ברלין ערב ועידת מינכן והסרת היטלר והמפלגה הנאצית מהשלטון.
ביולי 1944 היה שותף ל"מבצע ולקיריה", קשר של קצינים שביקשו להציל את גרמניה על ידי התנקשות בחייו של היטלר.
תפקידו של פלגיבל בתוכנית היה טכני - ניתוק כל אמצעי הקשר שחיברו את מוצב הפיקוד של היטלר "מאורת הזאב" לעולם, בד בבד עם הטמנת פצצה במקום על ידי קלאוס שנק פון שטאופנברג.
למרות שניתק את קווי התקשורת הידועים לו, לא ניתק קו תקשורת סודי של האס אס שקישר את היטלר אל משרדו של יוזף גבלס.
הוא נשפט על ידי "בית הדין העממי" ונידון למוות ב-10 באוגוסט 1944. הוא הוצא להורג כשלושה שבועות מאוחר יותר בכלא פלצנזה בברלין.
בסרט מבצע ואלקירי גילם את דמותו השחקן אדי איזרד.
אריך פוקס היה חייל נאצי בדרגת אס-אס שארפיהרר שלקח חלק בתוכנית T4 - אותנסיה ובמבצע ריינהרד במהלך השואה.
פוקס החל את הקריירה שלו כמכונאי רכב והצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולאס אה במאי 1933. בשנת 1940 שובץ בתוכנית T4 אותנסיה, ושימש כנהגו האישי של אירמפריד אברל כשאברל היה המנהל האחראי של מרכזי ההמתה בברנבורג ובברנדנבורג.
פוקס נכח בהוצאות רבות להורג בגז של נכים ומוגבלים.
בפברואר 1942 שובץ במחנה ההשמדה בלז'ץ למשך שישה שבועות על מנת להתקין את תאי הגזים במחנה.
לאחר מכן, באפריל עבר למחנה סוביבור למשך ארבעה שבועות.
בעודו בסוביבור, פוקס הפעיל את המנוע בהמתות נוספות בגז.
לאחר שהועלה לדרגת אס-אס שארפיהרר, נשלח למחנה טרבלינקה תחת פיקודו של מנהלו הקודם אברל.
לקראת סוף 1942 פוקס חזר לזמן קצר למרכז האותנסיה בברנבורג.
בהמשך, מדצמבר עד פברואר 1943 הוצב במוסד פסיכיאטרי בגרמניה, שם היה מעורב ב"מחקר אותנסיה" ושוב נכח בפעולות של המתה הגז.
במרץ 1943 פוקס הוצא מתוכנית האותנסיה ופועלו ברצח המוני וברצח העם היהודי הסתיים.
לאחר המלחמה עבד כנהג משאית, מכונאי רכב ואיש מכירות כלי רכב.
פוקס הועמד לדין במשפט בלז'ץ שנערך במינכן בשנים 1964-1963 אך זוכה.
הוא נעצר שוב והועמד לדין במסגרת משפט סוביבור בהאגן.
ב-20 בדצמבר 1966 פוקס נמצא אשם בסיוע לרצח המוני של 79,000 אנשים ונידון לארבע שנות מאסר בלבד.
אריך קוֹש (בסרבו-קרואטית: Erih Koš, בסרבית קירילית: Ерих Кош; 15 באפריל 1913, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 25 במאי 2010, בלגרד, סרביה) היה סופר ומתרגם יוגוסלבי ממוצא יהודי, חתן פרס נין ל-1967 ומבולטי אנשי הרוח של יהדות יוגוסלביה וסרביה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אריך קוש נולד בסרייבו ובה רכש השכלה תיכונית.
בהמשך, רכש תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף קוש לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר שחרור יוגוסלביה השתלב קוש במנגנון הממשל היוגוסלבי וכיהן במספר תפקידים מינהליים בתחום התרבות והאמנות במדינה.
במקביל, פרסם קוש 12 רומנים, 10 אסופות של סיפורים קצרים וכן מספר רב של מאמרים ותרגומים.
הוא זכה למספר פרסים ביוגוסלביה ובכלל זה פרס נין על ספרו "הרשת" (בסרבו-קרואטית: "Mreža").
ספריו פורסמו גם מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה בארצות הברית, בברית המועצות, בגרמניה המערבית, בבריטניה ובצ'כוסלובקיה.
קוש היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
אריך קוש הלך לעולמו בבלגרד ב-2010 והוא בן 97 שנים.
דְּרוֹֹרֵי וָאן פֶּה, תרגמה מסרבית דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2019
עכברים, תרגמה מסרבית דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2022
אריך פריד (Erich Fried; 6 במאי 1921 – 22 בנובמבר 1988) היה משורר, סופר ומתרגם אוסטרי-בריטי ממוצא יהודי.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה פריד מבטאה הראשי של השירה הפוליטית בגרמניה.
נולד בווינה ב-6 במאי 1921 להוגו פריד, משלח בינלאומי ונלי פריד, מעצבת גרפית.
בגיל חמש בלבד הפך לשחקן-ילד והופיע על במות שונות ברחבי וינה.
ב-1938, לאחר האנשלוס, עצרו הנאצים את אביו לחקירה.
במהלך החקירה, שנמשכה יומיים, הכו כוחות הגסטפו את האב נמרצות, והובילו למותו.
לאחר מותו של האב, נמלט אריך ללונדון דרך בלגיה, ומאוחר יותר הצליח למלט גם את אמו ללונדון.
בזמן מלחמת העולם השנייה, עבד כספרן, ככימאי חלב וכפועל בבית-חרושת.
בלונדון הצטרף לארגון "אוסטריה הצעירה", תנועת נוער שמאלית של אוסטרים גולים באנגליה, ולליגת הנוער הקומוניסטית, אותה עזב ב-1943 בשל הנטיות הסטליניסטיות שלה.
ב-1944 נישא למריה מרבורג, זמן קצר לפני לידת בנם המשותף האנס.
באותה שנה הוציא לאור את ספר השירה הראשון שלו, "גרמניה", ושנה לאחר מכן את ספר השירה השני, "אוסטריה".
באותה שנה נישא לנאן שפנס אייכנר, איתה הביא לעולם שני ילדים נוספים - דוד וקתרין.
אריך ונאן התגרשו ב-1965, ובאותה שנה נישא אריך בפעם השלישית, לקתרין בוזוול, איתה היו לו עוד שלושה ילדים - פטרה, קלאוס ותום.
לאחר המלחמה, בין השנים 1952 ל-1968 עבד בBBC כפרשן פוליטי בגרמנית בשידורים לגרמניה.
פריד התפרנס מתרגום ספרות אנגלית לגרמנית, ולהפך.
בין השאר תרגם את שייקספיר, טי אס אליוט, דילן תומאס, גרהם גרין וסילביה פלאת' לגרמנית, ואת גתה ושילר לאנגלית.
כמו כן היה המתרגם לגרמנית של שיריו של דוד רוקח.
הוא טס תכופות לגרמניה להקריא שירה או להרצות על נושאים שונים, רואיין תכופות בטלוויזיה הגרמנית והציבור הרחב הכיר אותו היטב.
בתקופת מלחמת וייטנאם הלך בראש הפגנות סטודנטים בברלין נגד המלחמה.
שורה אחת בפואמה אומרת: "כשדיכאו אתכם הייתי אחד מכם, איך אוכל להישאר כזה כשהפכתם למדכאים?", ומסתיימת במילים "טביעות הרגליים היחפות בחול הישימון, יאריכו ימים יותר מעקבות הפצצות והטנקים שלכם".
השיר עורר את זעם הישראלים, ממשלת ישראל הזדעזעה ששיר תוכחה מוסרית נגדה נכתב על ידי יהודי ניצול שואה, ומתפרסם בגרמניה.
שיר נוסף ב"שמע ישראל" הוא שיר מחאה כנגד הקמתה של נצרת עילית כ"קריה יהודית" מעל נצרת הערבית, ושיר אחר הוא שיר מחאה על הקמתו של מלון הילטון על גבי בית קברות מוסלמי ליד גן העצמאות בתל אביב ("יישנו, אורחי ציון, יישנו בשקט מעל קברים מחוללים").
בקרב צעירי גרמניה, שהתבגרו בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, שימש אריך כמורה דרך מוסרי, שהעניק להם הערכה מוסרית על מלחמת וייטנאם, על הסכסוך הישראלי-ערבי, ועל בעיות חברתיות שונות בארצותיהם.
בעת מרידות הסטודנטים של שנות השישים והשבעים היה פריד המשורר הפופולרי בקרב הסטודנטים ושיריו שוכפלו בעלונים ונתלו על קירות בגרמניה.
על חומת ברלין נצבע מכתם שלו באותיות ענק: "מי שרוצה שהעולם יישאר כפי שהוא, אינו רוצה שהוא יישאר בכלל".
גם אולריקה מיינהוף, שהתפרסמה כחברת המחתרת השמאלנית הרדיקלית "כנופיית באדר-מיינהוף", הכירה את אריך בשנות ה-60, שערכה את הירחון "קונקרט", שאריך כתב בו, לפני שהצטרפה לפעילות של סיעת הצבא האדום.
לאחר מיינהוף התאבדה בכלא ב-1976, כתב אריך שהוא רואה בה ממשיכת דרכה של רוזה לוקסמבורג.
הוא שלל את המאבק המזוין של הקבוצה, אך זה לא מנע ממנו להעריך את מיינהוף באופן אישי.
המלחין הנס ורנר הנצה הלחין שניים משיריו וכלל אותם באוסף יצירות שפרסם ב-1973, תחת השם "קולות".
ב-1979 הוציא לאור ספר שירי אהבה, ספר שהפתיע את קוראיו, הפך לאחד הספרים המצליחים ביותר בשירת גרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, וחשף את שירתו של פריד לקהל רחב יותר מבעבר.
לאחר מכן, פרסם ספרי שירה נוספים שעסקו באהבה, חיים, תקווה ומוות, בהם שירים שזכו להצלחה, כמו "זה מה שזה".
ב-1982 השיב לעצמו את אזרחותו האוסטרית, תוך שמירה על אזרחותו הבריטית, שניתנה לו ב-1949.
ב-22 בנובמבר 1988 נפטר מסרטן המעי הגס בבאדן-באדן, והובא לקבורה בלונדון.
פרס ספרותי אוסטרי נקרא על שמו - פרס אריך פריד.
אריך פון גינדל היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוסים ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית.
פון גינדל נולד ב-13 באפריל 1854 בגוסלאר שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
בשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20, ובשנת 1913 פרש לביתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון גינדל למפקד קורפוס המילואים ה-5, שהיה חלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
בפברואר 1916 לחם פון גינדל עם הקורפוס שבפיקודו בקרב ורדן, ועל הצלחתו בקרבות קיבל פון גינדל ב-28 באוגוסט 1916 את העיטור פור לה מריט.
ב-3 בספטמבר 1916 מונה פון גינדל למפקד פלגת הארמייה B, ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
אריך דאגוברט פון דריגאלסקי היה גאוגרף, גאופיזיקאי ומדען קטבים גרמני.
בשנים 1882 עד 1887 למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת קניגסברג, בבון, בברלין ובלייפציג.
את התזה שלו לדוקטורט כתב בנושא מגיני קרח באזורים צפוניים מ-1885 עד 1891, היה עוזר במכון לגאודזיה ובמשרד המרכזי לגאודזיה בינלאומית בברלין.
דריגאלסקי עמד בראש שתי משלחות בין 1891 ל-1893, שציידה האגודה למדעי כדור הארץ בברלין.
אחת המשלחות עשתה את החורף של 1892–1893 במערב גרנלנד.
במהלך 1889 הקדיש את זמנו ללימוד החומר המדעי שצבר בתחומי הגאוגרפיה והגאופיזיקה.
בשנת 1898 היה לפרופסור חבר וב-1899 לפרופסור מיוחד לגאוגרפיה ולגאופיזיקה בברלין.
דריגאלסקי עמד בראש משלחת גאוס, המשלחת הגרמנית הראשונה אל הקוטב הדרומי, שיצאה באונייה "גאוס" לחקור את האזור הלא-נודע של אנטארקטיקה המשתרע דרומית לאיי קרגלן.
המשלחת הפליגה מקיל בקיץ 1901. קבוצה קטנה מאנשי המשלחת הוצבה באיי קרגלן, ועיקר המשלחת התקדמה דרומה.
דריגאלסקי עצר גם לביקור קצר באי הרד, וסיפק לראשונה מידע מדעי מקיף על הגאולוגיה, החי והצומח של האי.
אף כי האונייה הייתה לכודה בקרח במשך קרוב ל-14 חודשים, עד פברואר 1903, הצליחה המשלחת לגלות טריטוריה חדשה באנטארקטיקה, שלה נתנו את השם ארץ קייזר וילהלם השני ובה ההר לו נתנו את השם הר גאוס.
המשלחת חזרה לקיל בנובמבר 1903. בהמשך כתב דריגאלסקי את סיפור המשלחת, וערך את שפע הנתונים המדעיים שנאספו.
בין 1905 ל-1931 פרסם דריגאלסקי עשרים ספרים ושני אטלסים לתיעוד המשלחת והיה הזוכה במדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית לשנת 1933.
מאוקטובר 1906 עד לפרישתו, כיהן דריגלסקי כפרופסור במינכן, והיה גם נשיא המכון הגאוגרפי שייסד, עד מותו.
בשנת 1910 השתתף במשלחת של גראף פרדיננד פון צפלין לשפיצברגן ובהמשך במשלחות אחרות לצפון אמריקה וצפון מזרח אסיה.
דריגאלסקי מת במינכן בשנת 1949.
האי דריגאלסקי, לשון הים דריגאלסקי באיי ג'ורג'יה הדרומית, ושדרה בחלקה הדרומי של מינכן נקראו על שמו, כמו גם מכתש דריגאלסקי על הירח.
שני קרחונים, קרחון דריגאלסקי (אנטארקטיקה) וקרחון דריגאלסקי על מדרונות קילימנג'רו בטנזניה קרויים גם הם על שמו.
ארכיב באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן מתעד את מעלליו החלוציים.
גם עכביש דרום-אפריקאי נושא את שמו, Araneus drygalskii, על סמך חומר שנאסף במשלחת גאוס.
אריך ריבק הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני.
ריבק נודע בהצלחתו כמאמן כאשר זכה עם באייר לברקוזן בגביע אופ"א בשנת 1988. ריבק אימן קבוצות נוספות בבונדסליגה כבורוסיה דורטמונד, באיירן מינכן, איינטרכט פרנקפורט וקייזרסלאוטרן, ובנוסף, אימן גם את נבחרת גרמניה בין השנים 1998 ו-2000, שזה היה תפקיד האימון האחרון שמילא.
ריבק שיחק ככדורגלן בתחילת שנות ה-60 בוופרטאלר ובוויקטוריה קלן.
בשיאו ככדורגלן שיחק ריבק באוברליגה, שהייתה אז ליגת המשנה בגרמניה.
בשנת 1965 פרש ריבק ממשחק פעיל, והחל לעבוד כעוזר מאמן בבורוסיה מנשנגלדבך, תפקיד שמילא עד לשנת 1967. בעונת החל לאמן את רוט-וייס אסן, ששיחקה אז בליגת המשנה בגרמניה, והצליח לסיים עמה במקום השני ולהתברג למבחני העלייה לבונדסליגה, אך הקבוצה הפסידה בהם להרטה ברלין.
בתום עונה זו חתם ריבק באיינטרכט פרנקפורט, ולראשונה כיהן כמאמן ראשי בבונדסליגה.
ריבק אימן בפרנקפורט במשך חמש עונות, ושחקניו העיקריים בקבוצה היו ברנד הולצנביין, ברנד ניקל ויורגן גרבובסקי.
בשתי עונותיו הראשונות בפרנקפורט, הקבוצה סיימה במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונתו השלישית של ריבק בקבוצה, , נאבקה פרנקפורט בתחתית ונשארה בליגה על חודה של נקודה אחת.
בעונת ריבק ופרנקפורט סיימו במקום החמישי והעפילו לגביע אופ"א, אך הודחו כבר בסיבוב הראשון על ידי ליברפול.
בתום עונת , בה פרנקפורט סיימה שמינית, עזב ריבק את המועדון לאחר חמש עונות.
בקיץ 1973 חתם ריבק בקייזרסלאוטרן, ואימן במועדון במשך חמש עונות.
שחקניו העיקריים של ריבק בקבוצה היו קלאוס טופמולר, יוזף פירונג ורולאנד סנדברג.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1973/74, סיים ריבק עם קייזרסלאוטרן במקום השישי, ובעונת 1974/75 סיימה הקבוצה במקום ה-13. בעונת 1975/75 סיימו ריבק וקייזרסלאוטרן במקום השביעי בבונדסליגה, והגיעו לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה הקבוצה 2-0 להמבורג.
בעונת 1976/77 סיימו ריבק וקייזרסלאוטרן במקום ה-13, נקודה אחת בלבד מעל הקו האדום.
עונתו האחרונה של ריבק בקייזרסלאוטרן הייתה 1977/78, בה סיימה הקבוצה במקום השמיני בבונדסליגה.
בתום עונה זו, עזב ריבק את קייזרסלאוטרן.
בשנת 1978 מונה ריבק כעוזרו של יופ דרוואל, מאמנה של נבחרת גרמניה המערבית.
ריבק כיהן בתפקיד זה במשך שלושה טורנירים, כאשר הנבחרת זכתה ביורו 1980, הפסידה בגמר מונדיאל 1982 לנבחרת איטליה, וכשלה ביורו 1984, בו לא עברה את שלב הבתים.
באותו קיץ, ריבק אימן את נבחרת גרמניה המערבית האולימפית באולימפיאדת לוס אנג'לס, שם הודחה גרמניה המערבית ברבע הגמר לאחר תבוסה 5-2 לנבחרת יוגוסלביה.
לאחר הכישלונות ביורו ובאולימפיאדה, עזב ריבק את הנבחרת, ומונה כמאמן בורוסיה דורטמונד לעונת 1984/85. כבר באוקטובר 1984 פוטר ריבק מהקבוצה לאחר עשרה מחזורי ליגה, בהם דורטמונד הפסידה שבע פעמים.
בקיץ 1985 מונה ריבק כמאמן באייר לברקוזן, שם אימן שלוש עונות בהצלחה רבה, כששחקניו העיקריים היו רודיגר פולבורן, תומאס הורסטר, וולפגנג רולף, פאלקו גץ, הרברט ואס וצ'ה בום קון.
בעונת 1985/86 סיימו ריבק ובאייר לברקוזן במקום השישי בבונדסליגה, והעפילו לגביע אופ"א, אך הודחו בשלב מוקדם.
בעונת 1986/87 שוב סיימו ריבק ולברקוזן במקום השישי המוביל לגביע אופ"א, אך הפעם הקמפיין היה מוצלח בהרבה, כאשר באייר לברקוזן זכתה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול על אספניול.
במפגש זה אספניול ניצחה 3-0 במשחק הראשון, ולברקוזן ניצחה בתוצאה זהה בגומלין, ולאחר מכן בבעיטות ההכרעה.
באותה עונה, לברקוזן סיימה במקום השמיני בבונדסליגה.
בתום עונת 1987/88 עזב ריבק את באייר לברקוזן, ולקח הפסקה קצרה מאימון.
במרץ 1992 מונה ריבק כמאמנה של באיירן מינכן, שסבלה מעונה חלשה, על אף שבשורותיה שיחקו אוליבר קרויצר, שטפן אפנברג, כריסטיאן ציגה, אולף תון ורולאנד וולפארט, והייתה ממוקמת במקום העשירי בלבד עת הגעתו של ריבק.
הקבוצה נשארה במקום זה גם בתום העונה, אך ריבק המשיך לעונה נוספת, בה באיירן מינכן סיימה שנייה, מרחק נקודה אחת מהאלופה ורדר ברמן.
בדצמבר 1993, לאחר פתיחת עונה חלשה יחסית של באיירן מינכן, פוטר ריבק מהקבוצה, שזכתה באליפות בתום עונה 1993/94. באפריל 1995 חזר ריבק לבאייר לברקוזן, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בבונדסליגה, ופתח את עונת 1995/96 במועדון.
ריבק פוטר באפריל 1996 מבאייר לברקוזן, לאחר שהקבוצה נקלעה למאבקי תחתית.
לאחר יורו 2000 התפטר ריבק מאימון הנבחרת.
מאזנו של ריבק בנבחרת גרמניה בקדנציה זו עמד על עשרה ניצחונות, שש תוצאות תיקו ושמונה הפסדים.
מאזן זה נחשב לחלש ביותר בין כל מאמני נבחרת גרמניה לדורותיהם.
לאחר פרישתו, ריבק שב לגור באיים הקנריים, וכיום מתגורר לסירוגין בטנריפה ובפולהיים שבגרמניה.
גנרל אריך שטראובה (בגרמנית Erich Straube; 11 בדצמבר 1887 – 31 במרץ 1971) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שטראובה נולד ב-11 בדצמבר 1887 באלסטרוורדה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-24 בדצמבר 1914 הועלה שטראובה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
בדצמבר 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים של המשמר, וביוני 1918 מונה לקצין מטה בחיל המילואים.
לאחר המלחמה הצטרף שטראובה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1929 הועלה שטראובה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-82. ב-15 בספטמבר 1938 מונה שטראובה למפקד בית הספר הצבאי במינכן, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה מונה שטראובה למפקד הדיוויזיה ה-268, שהייתה בעתודת הארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עימה כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה, ועל כך קיבל ב-19 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בספטמבר 1940 נשלח עם הדיוויזיה שבפיקודו כחיל כיבוש בפולין, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם שטראובה עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עימה כחלק מהקורפוס ה-20 במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-21 באפריל 1942 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-13, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
שטראובה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-20 בפברואר 1943 נפצע בקרב והועבר לעתודת המילואים.
ב-27 ביולי 1943 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-74 בברטאן, שהיה חלק מהארמייה השביעית, וב-30 בספטמבר 1944 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 בדצמבר 1944 מונה שטראובה למפקד הקורפוס ה-86, שהיה חלק מארמיית הצנחנים הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות H, ובינואר 1945 הועבר עם הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות G.
בפברואר 1945 נשפט שטראובה על איבוד עמדה חזקה על נהר המז, אולם לא הורשע בדין.
ב-28 באפריל 1945 מונה שטראובה למפקד ארמיית הצנחנים הראשונה, שהייתה חלק מה-OB Nordwest, ובסוף המלחמה נכנע בראש כוחותיו והלך לשבי הבריטי.
שטראובה שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר שטראובה באוסטרודה על ההארץ, וב-31 במרץ 1971 מת, והוא בן 83 שנים.
אריך סטיבן גרואן הוא היסטוריון אמריקאי יליד אוסטריה.
גרואן הוא פרופסור להיסטוריה של יוון ורומא, ולימד במשרה מלאה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בין השנים 1966–2008.
גרואן נולד בווינה בירת אוסטריה במאי 1935. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת אוקספורד ותואר דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד ב-1964. הוא גם קיבל את מלגת רודז היוקרתית.
ב-1966 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1968 יצא לאור ספרו הראשון העוסק בפוליטיקה ובתי המשפט ברומא העתיקה.
מחקריו הבאים התמקדו בעיקר ברפובליקה הרומית המאוחרת.
ב-1974 יצא לאור ספרו המפורסם ביותר: "הדור האחרון של הרפובליקה הרומית" .
ספר זה נחשב לעיתים בתור תשובה לספרו של רונלד סיים "המהפכה הרומית".
מסקנתו של סיים הייתה שהמבנה של הרפובליקה והסנאט לא היו מתאימים לצורכי השלטון הרומי, וכי אוגוסטוס שהפך את רומא מרפובליקה לקיסרות, פשוט ניסה לנקוט בצעדים הנחוצים על מנת להשיב את חיי הציבור לתקנם.
גרואן לעומת זאת סבור שהרפובליקה לא הייתה בהכרח במצב של ריקבון והתפוררות הדרגתית כפי שסיים טען, והיא יכלה בהחלט להמשיך לשרוד עם מוסדותיה המסורתיים ולא נזקקה ל"הצלה" מידי אוגוסטוס.
מחקריו הבאים עסקו בעיקר בעולם ההלניסטי.
הוא אף כתב שני ספרים על מעמד היהודים והיהדות בעולם העתיק.
במחקריו בנושא זה הוא מצייר דיוקן חיובי של הפזורה היהודית ברומא ובעולם ההלניסטי, וסבור שהיהודים הצליחו לחיות חיים נוחים למדי בגולה מבלי להתפשר על דתם ולהיטמע באוכלוסייה המקומית.
ב-1998 קיבל גרואן את "העיטור האוסטרי למדע ואומנות".
גרואן פרש מההוראה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-2008, אולם הוא עדיין מפקח על עבודות דוקטורט והוא מבוקש מאוד כמרצה אורח.
בעבר הוא גם הורה באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולורדו ואוניברסיטת קורנל.
לטענתו, הניסיון המרשים ביותר בהוראתו, היה תקופה קצרה בה הרצה לפני האסירים בכלא סן קוונטין בסוף שנת ה-2000.
גרואן, גולה: יהודים בין יוונים ורומאים, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, 2004.
ארילפיס זוניפר (שם מדעי: Erilepis zonifer) הוא מין יחיד בסוגו של דג מסדרת העקרבנונאים.
מין זה הוא הגדול בבני סדרתו ויכול להגיע לאורך של 1.81 מטרים ולשקול עד 91 ק"ג.
הדגים הצעירים לבנים אך בבגרותם הם הופכים לאפורים כהים, עם פסים חיוורים אופקיים מעל הזנב עד לסנפיר החזה שלהם.
דג זה שוכן קרקעית ולא שחיין חזק.
הדג מצוי סביב הקרקעית הסלעית של מעמקי צפון האוקיינוס השקט עד עומק 440 מטרים.
הוא צד בשקט דגים קטנים יותר ורכיכות, אותם הוא הורג בלסתותיו החזקות.
אריך צייזל היה מלחין יהודי-אמריקאי ממוצא אוסטרי.
צייזל נולד למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני בווינה, בן לקמילה (פייטלר) וזיגמונד צייזל.
הכישרון המוזיקלי שגילה בגיל צעיר אִפשר לו להתקבל לאקדמיה למוזיקה של וינה (בניגוד לרצון הוריו) בגיל 14, אז התפרסם שירו הראשון.
בשנותיו באקדמיה למד אצל ריכרד שטהר, יוזף מרקס והוגו קאודר.
הוא זכה בפרס ממשלתי על מוזיקה לרקוויאם בשנת 1934, אבל מוצאו היהודי הִקשה עליו להשיג עבודה ולהוציא את יצירותיו לאור.
לאחר האנשלוס ב-1938 נמלט, תחילה לפריז, שם החל לעבוד על אופרה המבוססת על "איוב", ספרו של יוזף רות, ומשם לניו יורק.
בהמשך עבר להוליווד, שם עסק בכתיבת מוזיקה לסרטים, אך חש מבודד וסלד מדרישות מעסיקיו.
בין הסרטים שלהם כתב מוזיקה "הדוור מצלצל פעמיים" (1946), ו"אבוט וקוסטלו פוגשים את האיש הבלתי-נראה" (1951).
סגנונו של צייזל היה טונאלי בעיקרו ושמרני בהשוואה לבני-זמנו כמו ארנולד שנברג, וכיוון שכך לא סתר לגמרי את ציפיות ההלחנה לסרטים, אבל הוא שאף למשהו אחר.
בשלב אחד הוזמן לערוך את המוזיקה להצגת במה, שחרגה מאוד מן הדיוק, על חייו של צ'ייקובסקי, "שיר ללא מילים".
מצוקתו לנוכח העיבוד שנדרש לבצע למוזיקה כזאת (יחד עם התלאות שמלחינים מהגרים באמריקה היו קורבנות להן באותו זמן) ניכרת בבירור במכתב שכתב לחבר בשנת 1945:
מכל מקום, במשך הזמן הצליח צייזל למצוא משרות אקדמיות ופנאי להלחנה בסגנונו הוא.
יצירותיו אלה כוללות מגוון מוזיקה קאמרית, קונצ'רטו לפסנתר, קונצ'רטו לצ'לו שנכתב בשביל גרגור פיאטיגורסקי, ומוזיקה למקהלה, סולנים ותזמורת למזמור תהילים צ"ב בעברית, שאותו הכתיר בשם Requiem Ebraico ("רקוויאם עברי"), שנכתב בשנת 1944–1945, לזכר אביו.
וריאציות לתזמורת המבוססות על שיר חג המולד It Came Upon A Midnight Clear.
האופרה שלו "איוב" לא הושלמה.
אריך פרובסט היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פרובסט נולד ב-5 בדצמבר 1927 בווינה שבאוסטריה.
הוא החל את דרכו באדמירה ויין שם תפס מקום קבוע בקבוצה בגיל 17 בלבד.
בקיץ 1950 עבר פרובסט לראפיד וינה לאחר ששיחק זמן קצר בווינה הראשונה, והוא זכה עימה באותה עונה בתואר האליפות בו הוא ורוברט דינסט, מלך שערי הליגה לאותה עונה, היוו חלק משמעותי בזכייה.
בנוסף לכך היה שותף להצלחה הגדולה שלה עם הזכייה בגביע זנטרופה בו לקח חלק עם חמישה שערים בשתי הופעות.
עונת 1951/52 הצליחה עבור פרובסט גם כן עם זכייה נוספת באליפות כשהוא כובש 28 שערים ב-18 הופעות בלבד.
ב-9 באוגוסט 1951 כבש את השער 2,600 של הקבוצה בליגה מאז הקמתה בניצחון 0–4 על שטורם גראץ.
למרות כי גם עונה אחר כך הציג יכולת כיבושים טובה מעולם לא זכה בתואר מלך שערי הליגה כי ארנסט סטויזפל ורוברט דינסט סיימו לפניו.
פרובסט יצר לעצמו שם בינלאומי גדול אך נשאר נאמן לראפיד עד 1956, אז עבר לשחק בגרמניה.
במדי נבחרת אוסטריה ערך פרובסט 19 הופעות וכבש 17 שערים בין השנים 1951–1960. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות במאי 1951 נגד סקוטלנד.
במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ היה פרובסט בין החלוצים המובילים של הטורניר כשכבש 6 שערים וסיים עם אוסטריה במקום השלישי.
הוא גם כבש שער אחד במשחק בין אוסטריה לשווייץ המארחת, במשחק שזכור עם כמות השערים הרבה ביותר בהיסטוריית המונדיאל, 12 שערים.
הוא סיים במקום השני מבחינת כיבושים יחד עם מקס מורלוק הגרמני ויוזף הגי השווייצרי.
את משחקו האחרון בנבחרת שיחק ביורו 1960, היורו הראשון בהיסטוריה, נגד צרפת.
פרובסט נפטר ב-16 במרץ 1988 היכן שנולד בגיל 60.
מקום שלישי בגביע העולם: 1954
מלך השערים בגביע מיטרופה: 1951
ארה התפרסמה באלבניה כאשר זכתה בעונה השנייה של ה-X Factor האלבני בשנת 2013 כאשר הייתה בת 15 בלבד.
בפברואר 2014 ארה הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה "Aeroplan", אשר זכה להצלחה גדולה באלבניה.
ב־2016 זכתה במקום השלישי בפסטיבל Kënga Magjike.
עד כה הוציאה ארה לאור 17 סינגלים.
ב-2019, היא הייתה שופטת בעונה השלישית של The Voice Kids Albania .
אריך קורדט (גרמנית: Erich Kordt; 10 בדצמבר 1903 - 11 בנובמבר 1969) היה פעיל בהתנגדות הגרמנית לנאצים.
שימש כיועץ צעיר של שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ.
כדיפלומט צעיר קורדט עשה חיל במשרד החוץ הגרמני.
קורדט גם שימש כמרגל למחתרת האנטי-נאצית.
קורדט שדיבר אנגלית מושלמת למד באוניברסיטת אוקספורד באנגליה והצטרף למשרד החוץ הגרמני ב-1928. הוא הוצב בז'נבה ואז בברן בשווייץ.
לאחר מכן הוא שימש כמדריך בשגרירות לונדון תחת השגריר יואכים פון ריבנטרופ ופיתח כלפיו סלידה אישית וזלזול מקצועי.
למרות זאת ב-1937 הפך קורדט לחבר במפלגה הנאצית וכאשר בפברואר 1938, ריבנטרופ הפך לשר חוץ, נקרא אריך קורדט לשמש כראש "לשכת השרים" של משרד החוץ, היות ששר החוץ החדש של גרמניה ריבנטרופ שנזקק לעזרה מקורדט ביקש שיסייע לו בפענוח מסמכים ויתרום מהידע ומהניסיון שלו לדיפלומטיה הבינלאומית.
קורדט שהיה עוזר שר החוץ נחשף במהלך תפקידו למסמכים סודיים ביותר, אותם לקח וסיפק לקולונל הנס אוסטר שהיה ראש קבוצת אופוזיציה אנטי- נאצית "קונספירציית אוסטר".
זה היה מידע סודי מלב המערכת הנאצית שהפך את קורדט לפעיל מרכזי במחתרת.
אריך קורדט ואחיו תיאדור לקחו חלק בקונספירציית אוסטר בשנת 1938. קונספירציית אוסטר הייתה חלק מתוכנית שהמטרה שלה הייתה לעצור את גרמניה מלצאת למלחמה עם צ'כוסלובקיה על שטח חבל הסודטים.
התוכנית הייתה להתנקש בחייו של אדולף היטלר.
תיאדור קורדט שימש כקונסול בשגרירות לונדון, ויצר קשרים עם הבריטים, שבהם הייתה תלויה הצלחת הקשר.
הקושרים היו צריכים שהבריטים יתנגדו בנחרצות לתפיסת חבל הסודטים.
אריך קורדט השתמש באחיו (תיאדור) כשליח כדי לבקש ולנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה לעמוד מול היטלר.
התקווה הייתה שבשילוב המשבר עם צ'כוסלובקיה, קציני הצבא יבצעו הפיכה נגד היטלר.
אך ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין, חשש מהאפשרות שתהיה מלחמה וניהל משא ומתן ארוך וממושך עם היטלר ולבסוף נכנע לו, מה שהרס כל סיכוי שהקונספירציה תצליח.
בגרמניה בשלב זה היטלר נתפס כ"מדינאי הגדול בכל הזמנים ברגע הניצחון הגדול ביותר שלו".
ולכן הקשר לא יצא לפועל.
בשנת 1939, קורדט נסע ללונדון כדי להעביר מידע סודי ליועץ הדיפלומטי של ממשלת בריטניה (רוברט ונוסרט) על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין גרמניה ורוסיה.
משנת 1941 ועד שנת 1944 קורדט נשלח מטעם משרד החוץ הגרמני ליפן ולאחר מכן הועבר לסין ותוך כדי ריגל עבור הרוסים.
ובשנת 1948 קורדט העיד במשפטי נירנברג בעד שר החוץ של גרמניה ריבנטרופ שהואשם ונידון למוות.
לאחר שקורדט העיד, לא ניתן לו לשוב לתפקיד בשירות החוץ הגרמני.
אריך מוריץ פון הורנבוסטל היה אתנו-מוזיקולוג וחוקר מוזיקה יהודי-אוסטרי.
הורנבוסטל ידוע בעיקר בזכות עבודתו החלוצית בתחום המוזיקולוגיה ובזכות מערכת סיווג כלי הנגינה הורנבוסטל-זאקס שפיתח יחד עם קורט זאקס.
הורנסבוטל נולד בשנת 1877 בווינה, אמו הייתה יהודייה ואביו היה נצר למשפחת אצולה ממוצא סקסוני, הוא השלים דוקטורט בכימיה מאוניברסיטת וינה והיגר לברלין, שם עסק בתחום האתנו-מוזיקולוגיה והמוזיקולוגיה עד 1933, אז פוטר מכל משרותיו האקדמיות והמקצועיות בשל אמו היהודייה.
הוא היגר לקיימברידג' שבאנגליה, שם עבד על ארכיון הקלטות מוזיקה עממיות לא-אירופיות.
אריך סלומון היה צלם חדשות יהודי גרמני הידוע בתמונותיו בתחומי הדיפלומטיה והמשפט ובשיטות החדשניות בהן השתמש.
הוא למד משפטים, הנדסה וזואולוגיה עד מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה עבד במחלקת השיווק של בית ההוצאה לאור אולשטיין ועסק בעיצוב פרסומות ושלטי החוצות של ההוצאה.
הוא החל לעסוק בצילום בשנת 1927, כשהיה בן 41, כדי לתעד דיונים משפטיים וזמן קצר לאחר מכן החביא מצלמת Ermanox בכובע הבאולר שלו.
על ידי חיתוך חור בכובע עבור העדשה, צילם סלומון תמונה של רוצח שוטר שעמד למשפט בבית משפט פלילי בברלין.
משנת 1928 עבד סלומון כצלם בעיתון Berliner Illustrirte Zeitung של בית ההוצאה אולשטיין.
בזכות יכולתו הרב-לשונית וההסתרה החכמה, המוניטין שלו נסק באירופה.
כאשר נחתם הסכם קלוג-בריאן ב-1928, סלומון נכנס לחדר החתימה, תפס את מקומו הפנוי של הנציג הפולני וצילם מספר תמונות.
הוא אחד משני האנשים הידועים היחידים שצילמו ישיבה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, ברח סלומון להולנד עם אשתו והמשיך בקריירת הצילום שלו בהאג.
סלומון דחה הזמנה מהמגזין לייף לעבור לארצות הברית.
הוא ומשפחתו נלכדו בארצות השפלה לאחר פלישת גרמניה ב-1940. סלומון ומשפחתו הוחזקו במחנה המעבר וסטרבורק, ולאחר מכן במשך כמעט חמישה חודשים בגטו טרזין, משם גורשו למחנה המשפחות בטרזינשטט במאי 1944. סלומון נספה באושוויץ ב-7 ביולי 1944.
פרס ד"ר אריך סלומון הוא פרס על מפעל חיים לצלמי עיתונות שמוענק על ידי החברה הגרמנית לצילום.
ועידת הפסגה (1928; מציגה את שרי החוץ של צרפת, גרמניה, בריטניה, פולין, יפן ואיטליה רגע לפני שחתמו על הסכם קלוג-בריאן).
המונח אריכות חיים מתייחס לאנשים מסוימים שחיו חיים ארוכים במיוחד, בעוד שהמונח "תוחלת החיים" מתייחס למספר השנים הממוצע מבחינה סטטיסטית שנותרו לאדם לחיות בגיל נתון.
לדוגמה, תוחלת החיים של כל האוכלוסייה שנולדה בשנה מסוימת תהיה זהה לגיל הממוצע שאותו השנתון אמור למות מבחינה סטטיסטית.
מחקרים העוסקים באריכות חיים עשויים לכלול שיטות שונות, אשר לפי ההשערות בהווה עשויות לסייע בהארכת החיים.
אריכות חיים הוא נושא שמעסיק לא רק את הקהילה המדעית, אלא גם סופרים שכתבו לאורך השנים ספרי מסעות, מדע בדיוני ורומנים אוטופיים.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס, בן המאה החמישית לפנה"ס, היה זה שכתב במקור על מעיין הנעורים ביצירותיו.
ישנם קשיים באימות תוחלת החיים הארוכה ביותר של בני אנוש, בשל מקרים רבים מדיי של מידע סטטיסטי לא מדויק אודות תאריכי הלידה של אנשים בעבר.
כמו כן, בעבר במקרים רבים בסיפורת, באגדות ובפולקלור היה נהוג לציין שאנשים רבים היו מסוגלים לחיות כמות גדולה במיוחד של שנים בהשוואה לכמות השנים שאנשים רבים חיו בפועל (כפי שידוע כיום כל סמך בדיקות שאומתו בעת המודרנית).
תוחלת החיים בעולם נכון ל-2010
גורמים שונים תורמים לאריכות החיים של אנשים אינדיבידואלים.
הגורמים המשמעותיים שמשפיעים על תוחלת החיים הם מגדר, גנטיקה, גישה לשירותי בריאות, היגיינה, משטר התזונה של האדם, אספקת כל חומרי המזון הנחוצים, פעילות גופנית, אורח החיים של האדם, ושיעורי הפשיעה במיקום בו האדם גר.
לפי הערכה משנת 2010 תוחלת החיים במדינות המפותחות הייתה בין 77 ל-90 שנים (למשל תוחלת החיים בקנדה הייתה 81.29 שנים).
לפי הערכה משנת 2010 תוחלת החיים במדינות המתפתחות הייתה בין 32 ל-80 שנים (למשל תוחלת החיים במוזמביק הייתה 41.37 שנים).
באופן כללי אריכות החיים של האוכלוסייה גדלה ככל שתוחלת החיים ברחבי העולם גדלה:
לפי הערכה משנת 2010 תוחלת החיים באוסטרליה הייתה 80 שנים ב-2002, בעוד שהיא הייתה 81.72 שנים ב-2010.
אינדיבידואלים להם הייתה אריכות חיים גדולה במיוחד
הגבר ההולנדי חירט אדריאנס בומחארט (1788–1899, חי במשך 110 שנים ו-135 ימים) – האדם הראשון שהגיע לגיל 110 (ב-21 בספטמבר 1898) וגילו ידוע בוודאות.
האישה הצרפתייה ז'אן לואיז קלמן (1875–1997, חיה במשך 122 שנים ו-164 ימים) – קלמן היא האדם המבוגר ביותר שחי מאז ומעולם, וגילו ידוע בוודאות.
האישה האמריקנית שרה נאוס (1880–1999, חיה במשך 119 שנים ו-97 ימים) – האדם השלישי בזקנותה לאחר ז'אן לואיז קלמן וקנה טנקה בעת החדשה והיא האדם האמריקאי המבוגר ביותר שחי מאז ומעולם שגילו ידוע בוודאות.
הגבר היפני ג'ירואמון קימורה (1897–2013, חי במשך 116 שנים ו-54 ימים) – היה הגבר המבוגר ביותר מאז ומעולם שגילו ידוע בוודאות.
האישה היפנית קנה טנאקה (1903–2022, חיה במשך 119 שנים ו-107 ימים) – הייתה האדם השני במיקומו ברשימת האנשים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם, שגילם ידוע בוודאות והאדם היפני המבוגר ביותר שחי מאז ומעולם שגילו ידוע בוודאות.
מחקרים המתבססים על עדויות מצביעים על כך שאורך החיים מבוסס על שני גורמים עיקריים: גנטיקה ואורח חיים.
מחקרי תאומים העריכו כי בסביבות 20 עד 30 אחוזים מהשונות בתוחלת החיים של האדם יכולה להיות קשורה לגנטיקה של האדם, בעוד שהגורמים האחרים שמשפיעים במיוחד על תוחלת החיים של האדם קשורים לדפוסי ההתנהגות של אינדיבידואלים וגורמים סביבתיים שונים אשר ניתנים לשינוי.
למרות שמעל ל-200 וריאנטים שונים של גנים קשורים לאריכות החיים על פי הנתונים של מחקר אמריקאי-בלגי-בריטי הממוקד בוריאנטים הגנטיים של בני האדם, מידע זה מספק הסבר רק לחלק קטן מהגורמים שעוברים בתורשה.
שורות תאים הלימפובלסטאידיים שנבדקו בדגימות דם של אנשים בני מאה פלוס מעידים על פעילות גבוהה באופן משמעותי של החלבון PARP אשר אחראי לתיקון ה-DNA בהשוואה לשורות תאים לימפובלסטאידיים של אנשים צעירים יותר (בגילאים 20 עד 70).
לתאים הלימפוציטים של בני מאה פלוס יש מאפיינים אופייניים לתאים הלימפוציטים של אנשים צעירים, הן ביכולתם לקדם את מנגנון התיקון לאחר שנגרם נזק ל-DNA על ידי מימן על-חמצני והן לרמה בה הגן האחראי לקידוד חלבון ה-PARP פעיל בתוך התאים.
הממצאים הללו מצביעים על כך שיש רמת פעילות גבוהה מהרגיל לגן שאחראי על קידוד חלבון ה-PARP והדבר ממלא תפקיד מרכזי באריכות החיים בקרב אנשים אשר מעל לגיל מאה, בהתאם לתאוריית נזקי ה-DNA בתהליך ההזדקנות .
ביולי 2020 מדענים שהסתמכו על נתונים ביולוגיים ציבוריים של קרוב ל-1.75 מיליון אנשים הצליחו לזהות 10 לוקוסים גנומיים אשר לפי ההערכות משפיעים באופן מהותי על אריכות החיים של בני האדם.
המחקר הצביע על כך שכנראה רמות גבוהות של ברזל בדם, והגנים המעורבים בחילוף החומרים של הברזל, עשויים להגדיל את כמות השנים הבריאות של בני אדם.
אריכות החיים קשורה גם לסגנון החיים של האדם, ובפרט ההתמדה או אי ההתמדה של האינדיבידואל בעיסוק בפעילות גופנית, השמירה או אי השמירה של האינדיבידואל על הרגלי תזונה בריאים, תנאי המחיה של האינדיבידואל, וכמו גם השימוש או השימוש בתרופות, ותוספי מזון.
מחקר משנת 2012 מצא שאפילו כאשר אדם בוחר לשלב בחייו כמות קטנה יחסית של פעילות גופנית בשעות הפנאי, יכולה להיות לכך השפעה רבה ותוחלת החיים של האדם יכולה כתוצאה מכך לגדול ב-4.5 שנים.
במחקרים שנעשו בקהילות של האזורים הכחולים, אותם אזורים בהם אחוז האנשים מעל גיל 100 הוא הגבוה בעולם, נמצא שאחד המאפיינים באוכלוסיות אלו הוא קיומן של פעילויות קהילתיות מאורגנות.
הפרטים בקהילות אלה לוקחים חלק פעיל וקבוע במפגשים יזומים, בחוגים שונים (כמו ריקוד, משחקי חברה ועוד).
בנוסף, מחקרים מצביעים על קשר בין חיים משפחתיים וזוגיות חיי חברה לבין אושר, וכי קיים קשר בין מדד האושר האישי ושביעות רצון לבין תוחלת חיים.
נכון לשנת 2021, אין ראיות קליניות חד משמעיות לכך שמשטרי תזונה מסוימים תורמים לאריכות החיים של בני אדם.
מנגנון האוטופגיה, אשר גורם להרס ופירוק של מרכיבים תאיים, ממלא גם תפקיד מרכזי בתוחלת החיים של בני אדם ותורם לאריכות החיים של אנשים.
אריך ציגלר היה פוליטיקאי ופעיל התנגדות גרמני בתקופת המשטר הנאצי.
הוא היה פעיל ב"קבוצת היינץ קאפלה" בשנות השלושים.
לאחר המלחמה היה ציגלר מנהיג בולט של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של מערב ברלין (SEW).
ציגלר נולד בנויקלן וגדל במשפחה ממעמד הפועלים.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר (Volksschule) והפך לשוליית אופים.
ב-1929 הוא היה עד לעימותים בין שוטרים למפגינים באחד במאי בנויקלן.
הוא הצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה של גרמניה באותה שנה.
אשתו, אלי (לבית פוקס), הייתה פעילה של נוער הפועלים הסוציאליסטי (אגף הנוער של ה-SPD).
אריך ואלי ציגלר המשיכו בפעילותם הפוליטית לאחר ההשתלטות הנציונל-סוציאליסטית ב-1933. ציגלר פוטר מעבודתו.
בסתיו 1934 פתחו בני הזוג שתי חנויות ספרים, שתפקדו כמרכזי הפצה של תעמולה אנטי-פשיסטית מחתרתית.
כדי להתפרנס, ציגלר עבד בשנים אלו גם בחלוקת עיתונים.
עם התקרבות מלחמת העולם השנייה, ציגלר והיינץ קאפלה הקימו קבוצת התנגדות בברלין.
הקבוצה כללה פעילים מהליגה הקומוניסטית הצעירה, נוער הפועלים הסוציאליסטי וקבוצות נוער קתוליות.
לאחר פרוץ המלחמה ב-1939, הקבוצה שאליה השתייכו בני הזוג ציגלר החלה להפיץ תעמולה אנטי-מלחמתית בברלין, בקריאה להפלתו של אדולף היטלר, ודרשה להפסיק את פעולות האיבה עם המדינות השכנות.
בין 15 ל-17 באוקטובר 1939 פעלו רשויות המדינה נגד פעילי ההתנגדות בברלין.
הקבוצה שציגלר השתייכה אליה התפרקה.
אריך ואלי ציגלר נעצרו ב-17 באוקטובר 1939. הם ישבו חודשים בשבי הגסטפו לפני משפטם בפברואר 1941. ציגלר הוחזק בכלא מואבית (Moabit).
במשפטם נדון היינץ קאפלה למוות ואריך ציגלר למאסר עולם.
אלי ציגלר נידונה לשלוש שנות מאסר, ונאשמים אחרים נידונו לתקופות מאסר שנעו בין שנה לעשר שנים.
לאחר השחרור, הקים ציגלר את ועדת הנוער האנטי-פשיסטית של ברלין-נויקלן.
בתקופה זו עבד בשיתוף פעולה עם מזכיר הנוער של המפלגה הקומוניסטית, אריך הונקר.
הם היו ביחסים לבביים עם סוציאל-דמוקרטים צעירים, איתם חלקו חוויות ממאבק ההתנגדות.
ציגלר השתתף בבניית הנוער הגרמני החופשי ותנועת הספורט הדמוקרטית של ברלין רבתי.
בין 1950 ל-1954 ציגלר כיהן כמזכיר הראשון של סניף טמפלהוף של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED), ובין 1954 ל-1959 - כמזכיר הראשון של SED ברובע ודינג בברלין.
בשנת 1959 נכלל בהנהגת מערב ברלין של SED - Westberliner Leitung der SED - בתור המזכיר השני שלה.
כאשר נוסדה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה-מערב ברלין (ששמה שונה מאוחר יותר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של מערב ברלין, SEW) כמפלגה עצמאית ב-1962, מונה ציגלר למזכיר השני של נשיאות המפלגה.
בין מאי 1967 לאפריל 1977 כיהן כסגן יו"ר המפלגה.
ציגלר הוביל את משלחת SEW בוועידת 1976 של מפלגות קומוניסטיות ופועלים באירופה, שהתקיימה במזרח ברלין.
לאחר פרישתו מפוליטיקה במשרה מלאה, המשיך ציגלר בפעילויות פוליטיות, ונתן הרצאות לתנועות נוער על חוויותיו במאבק המחתרת נגד משטר היטלר.
בזמן מותו ב-2004, הוא היה השורד האחרון מקבוצת היינץ קאפלה.
אריך קאהן (1904–1979) היה אמן אקספרסיוניסטי יהודי- גרמני וניצול הרדיפות הנאציות נגד יהודים בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
אריך קאהן נולד בשטוטגרט ב-1904 למשפחה יהודית.
בין השנים 1921–1925 למד באקדמיה הממלכתית לאמנויות היפות בשטוטגרט, שם התמחה באיור וגרפיקה בהנחיית ארנסט שניידלר.
הוא הושפע מקבוצת "Üecht" שפעלה בשטוטגרט, וכן מביקור לימודי בפריז בשנת 1926, שעיצב את נטייתו לסגנון אקספרסיוניטי מאוחר.
עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 הפכה את קאהן למטרה לרדיפות.
במהלך ליל הבדולח, הוא נעצר ונכלא במחנה ריכוז בואלצהיים, אך שוחרר ב-16 בדצמבר 1938. ביולי 1939 הצליח להגר לבריטניה.
לאחר פרוץ המערכה הגרמנית במערב אירופה בשנת 1940, קאהן, כמו שאר "נתיני מדינות אויב", נעצר על ידי השלטונות הבריטיים.
ביולי 1940 נשלח למחנה המעצר האצ'ינסון באי מאן, שכונה גם "מחנה האמנים" בשל חיי התרבות והאמנות העשירים שהתפתחו בו.
בין חבריו בתקופה זו היו האמן קורט שוויטרס, שצייר את דיוקנו, וכן הפסלים פאול האמן וקלאוס הינריכסן.
קאהן תיעד את חיי המחנה באמצעות רישומים ויצירות גרפיות אקספרסיביות.
בפברואר 1941 שוחרר מהמעצר ושב ללונדון, שם היה פעיל באיגוד התרבותי של גרמנים חופשיים.
בשנת 1944 הציג תערוכה במתחם האיגוד לצד האמנים איגנה בת', רנה גרץ ודורותיאה ווסטן.
למרות קשיים כלכליים ממושכים, החל מסוף שנות ה-50 החלה יצירתו של קאהן להתאפיין בקו אמנותי מופשט יותר.
הוא נפטר בלונדון, בגיל 75.
חלק ניכר מיצירותיו של קאהן אבד.
הוא נמנה עם מה שכונה "הדור הנשכח" – אמנים יהודים-גרמנים שהושפעו מהאקספרסיוניזם ונולדו בראשית המאה ה-20, אך עליית הנאציזם פגעה קשות בקריירותיהם.
בשל רדיפות המשטר הנאצי נאלצו לצאת לגלות ולהתנתק מעולמם הקודם, כשהם "לכודים בין העבר לעתיד".
אוסף ברארדו רכש חלק ניכר מיצירותיו של קאהן, המהוות עדות לעושר יצירתו ולמסלול חייו הייחודי.
הביוגרפיה A Painter's Life and Time, שנכתבה על ידי ההיסטוריון לאמנות קלאוס הינריכסן, שהיה חברו הקרוב במשך שנים רבות, מביאה את סיפורו האמנותי והאישי.
אריך פינסוס ובארצות הברית אריק פינצ'לי היה מתאבק יהודי-אוסטרי.
ייצג את אוסטריה במשחקים האולימפיים (ברלין 1936) ואלוף המכביה הראשונה (1932) והשנייה (1935) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה.
פינסוס התאמן בקבוצת "הכח וינה".
ב שנערכה בשנת 1932 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה לפני נוימן מישראל.
ב שנערכה בשנת 1935 הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל נוצה לפני אלכסנדר רייכנברג מצ'כיה וסטדינסקי מישראל ובכך הגן על תוארו.
פינסוס סירב להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) לפי החלטת מכבי העולמי והוא הוצא מקבוצתו הכוח וינה.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום 15 בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל עד 61 ק"ג לאחר שהפסיד בשני הקרבות הראשונים שלו.
בקרב הראשון הוא הפסיד לאלוף אירופה ארנה רייני מפינלנד שבהמשך הטורניר זכה במדליית הכסף ובקרב השני הוא הפסיד לניקולאוס ביריס מיין.
בהמשך הוא חזר לקבוצתו הכוח וינה.
כיהודי, נמלט פינסוס לארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ואימץ את השם האמריקאי אריק פינצ'לי.
ארימא (Arimaa) הוא משחק לוח המיועד לשני שחקנים.
כללי המשחק פשוטים מספיק להבנה על ידי ילדים מחד, ומאידך הם גורמים לקושי רב לתכנות מחשב.
המשחק תוכנן על ידי עומר סייד (Omar Syed), מהנדס מחשבים המתמחה בבינה מלאכותית, בהשפעת תבוסתו של גארי קספרוב על ידי מחשב השח "כחול עמוק" (Deep Blue).
לבנו של סייד, אאמיר (Aamir), שהיה באותה תקופה בן ארבע, הייתה השפעה רבה על פיתוח המשחק.
שם המשחק "ארימא" בא מהיפוך "אמיר" והוספת "א" לתחילת השם.
ב-2002 פרסם סייד את חוקי המשחק והכריז על פרס של 10,000 דולר, אותו היה ניתן לקבל עד שנת 2020, לתכנת המחשב הראשונה שתצליח להביס שחקן אנושי בעל דרגה גבוהה בארימא בקרב בן שישה משחקים או יותר.