tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי מומחים משפטיים, השימוש בתואר "הנשיא הנבחר" הוא במרבית המקרים לא רשמי ורק מעיד על המועמד שצפוי לזכות בהצבעה חבר האלקטורים.
עם זאת, המועמד אינו הופך רשמית לנשיא הנבחר עד לאחר סיום ספירת הקולות והתוצאות הסופיות בבחירות, לאחר מכן דרושה הצבעת חבר האלקטורים כדי לאשר את בחירתו של הנשיא ולבסוף הצבעת הקונגרס, שנערכת במרבית המקרים ב-6 בינואר ומאשרת באופן סופי את התוצאות.
כמו כן הנשיא הנבחר עשוי גם להיקבע עוד לפני ההודעה הרשמית על תוצאות הבחירות וזאת על ידי מנהלו (ה-Administartor) של הגוף הקרוי "מינהל השירותים הכלליים" GSA וזאת על פי חוק העברת הנשיאות (1963).
חוק זה מסמיך את המנהל של מינהל השירותים הכלליים להוציא "מכתב וודאות".
מכתב זה מזהה את הזוכים לכאורה של הבחירות הכלליות בנובמבר; זה מאפשר לנשיא הנבחר, סגן הנשיא הנבחר וצוותי המעבר למטרות קבלת מימון מעבר פדרלי, שטחי משרד ושירותי תקשורת לפני תחילת הממשל החדש והשבעת הנשיא ב-20 בינואר.
הנשיא הנבחר וסגן הנשיא הנבחר מאובטחים על ידי השירות החשאי של ארצות הברית.
קנדי ב-1968, מועמדים מהמפלגות הגדולות זוכים להגנה כזו גם במהלך מערכת הבחירות.
תהליך המעבר הנשיאותי בארצות הברית מעוגן במערכת חקיקה שהתפתחה מאז 1963, המסדירה את העברת השלטון בין ממשלים.
המסגרת החוקית, שהחלה בחוק המעבר הנשיאותי המקורי והתעדכנה לאחרונה בשנת 2022, מגדירה תהליך בן שלושה שלבים: שלב טרום-בחירות המתחיל באביב שנת הבחירות, שלב המעבר בין הבחירות להשבעה הנמשך כ-75 ימים, ושלב היישום במאתיים הימים הראשונים של הממשל החדש.
החוק מסדיר את פעילות הנשיא היוצא, שממשיך בתפקידו במלוא הסמכויות עד להשבעת מחליפו, תוך חובה לסייע בהעברת המידע והסמכויות לממשל הנכנס.
מינהל השירותים הכלליים (GSA) ממלא תפקיד מרכזי בתהליך המעבר, כשסמכויותיו הורחבו לאורך השנים באמצעות תיקוני חקיקה.
המינהל אחראי על הקצאת משאבים ותמיכה לוגיסטית לצוות המעבר של הנשיא הנבחר, תיאום העברת מידע בין סוכנויות הממשל, וקביעת "המועמד המצליח הנראה לעין" לאחר הבחירות.
תהליך המעבר כולל הקמת צוותי סקירה המבקרים בכ-40 סוכנויות ממשל, תדרוכי ביטחון לנשיא הנבחר, והכנת תשתית לאיוש כ-4,000 משרות פוליטיות בממשל החדש, מתוכן כ-1,200 הדורשות אישור סנאט.
במספר נאומים ומסיבות עיתונאים שערך בסוף 2008, הנשיא הנבחר, ברק אובמה נפרסה מאחוריו כרזה עם הכיתוב "משרד הנשיא הנבחר".
הוא השתמש במונח גם באתר האינטרנט שלו.
הנשיא הנבחר הבא אחריו, דונלד טראמפ, עשה שימוש דומה במונח מ-11 בינואר 2017 עד השבעתו.
הנשיא הנבחר וסגן הנשיא הנבחר מקבלים הגנה בעזרת השירות החשאי של ארצות הברית.
מאז ההתנקשות ברוברט קנדי במהלך התמודדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1968, הוחלט כי כל מועמדי המפלגות הגדולות יהיו זכאים להגנה במהלך כל מערכת הבחירות בה הם מתמודדים, היות שכל אחד מהם עשוי להיות הנשיא הבא של ארצות הברית.
הנשיא (בפינית: Presidentti) היא סדרת דרמה פוליטית פינית, ששודרה ברשת Yle TV1 בין ה־5 בפברואר ל־23 באפריל 2017. את הסדרה ביים לורי נורקס, נכתב על ידי קירסטי מנינן ואנטי פסונן והופק על ידי חברת Zodiak Finland עבור ערוץ Yle 1 בטלוויזיה הפינית.
בשנת 2018, איש העסקים המצליח הנרי טלביו, המועמד למפלגה בשם Liike ("התנועה"), נבחר לנשיא פינלנד.
בעת כהונתו הוא מתמודד עם משברים קשים גם בפוליטיקה וגם בחייו הפרטיים.
סמולי אדלמן - הנרי טלביו, הנשיא
לאורה מלמיווארה - אנה לביו, אשת הנשיא
אינקה קאלן - פטרה פנאנן, ראשת הממשלה
טומי ארונן - ארטו ראהיקאינן, מנהל התקשורת של הנשיא
אנטי וירמווירטה - פנטי סירליוס, מזכיר הביטחון של ראש הממשלה
ריאה מאוראנן - מריאטה קואוסיסטו, ראש הסגל הנשיאותי
מיקו לפילאמי - יאני ארונן, יועץ תעשיית האנרגיה ומאהבה של ראשת הממשלה
יואל מאקינן - אליאס טלביו, יושב ראש "התנועה" ובנו של הנשיא
מאטס לאנגבאקה - אריק ברגהולם, שר החוץ
כריסטינה הלטו - קמילה ברגהולם, אשת שר החוץ
אסקו סלמינן - ואינו ואלגרן, לוביסט תקשורת, הבעלים של מגזין Saldo
סאמולי נייטימאקי - ריקו להטינן, עורך מגזין Saldo
אידה-מריה הינונן - לינס, עוזרת לנשיא
אידה לאמפלה - מאי, עוזרת לנשיא
אולאבי אואוסיווירטה - קאלה קיוויארבי - שר האוצר ויושב ראש מפלגת הסביבה
מריאנה מיאלה - סארי פוהאקה, עורכת ערוץ Yle
לוטה לינדרוס - אניקה פיטקאנן - סגנית יושב ראש "התנועה"
הנשים הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1957 בבימויו של ג'ורג' קיוקור, עם ג'ין קלי, קיי קנדל, טיינה אלג ומיצי גיינור בתפקידים הראשיים.
קול פורטר כתב 12 שירים לסרט (מילים ומגינה) מהם מושמעים חמישה.
זה הסרט האחרון לו כתב שירים וזה גם הסרט האחרון של ג'ין קלי בחברת מטרו גולדווין מאייר.
קיי קנדל וטיינה אלג זכו במשותף בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
אורי קלי זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר.
העלילה היא על להקה של שלוש נשים רקדניות וזמרות המופיעות בתיאטרון וודביל בפריז בניהולו ובהשתתפותו של אמרגן תקיף עם כל ההסתבכויות הרומנטיות ביניהם.
היא מתוארת בשיטת פלאשבק ומתחילה במשפט דיבה נגד אחת הרקדניות שבמהלכו מתוארים האירועים שקרו ללהקה מבחינת מבטם השונה של כל אחת ואחד כמו בסיפור רשומון.
בארי ניקולס (ג'ין קלי) הוא רקדן, כוריאוגרף וזמר אמריקאי שנמצא כעת בפריז שם הקים להקה של שלוש רקדניות וזמרות בשם "הנשים" ("Les Girls") והם מופיעים במסגרת תיאטרון וודביל בפריז.
השלושה הן סיביל (קיי קנדל), אנג'לה (טיינה אלג) וג'וי (מיצי גיינור).
בארי מופיע אתן בקטע "הנשים" והן שרות ביחד על "גבירות המלך" ("Ladies in Waiting").
הלהקה מצליחה ומופיעה ברחבי אירופה.
בארי מתחיל עם אנג'ל אבל נאלץ להפסיק לאחר שמתברר שהיא מאורסת לפייר דקרו (ז'ק ברז'רק).
הוא מתחיל עם סיביל אבל נאלץ להתעמת עם החבר שלה הלורד רן (לסלי פיליפס), מילולית ופיזית.
פייר והלורד מבקשים ממנו שישחרר את חברותיהם והוא מחליט להראות להן שהוא חולה ונאלץ לפרק את הלהקה.
באותו זמן הוא מתחיל עם ג'וי שהיא אמריקנית כמוהו.
סיביל ואנג'ל עצובות ובארי מוצא אותן בדירתן ללא הכרה כתוצאה מקלקול בציוד הגז לחימום.
הלהקה מתפרקת, בארי וג'וי נישאים ועוברים לארצות הברית.
כעבור זמן סיביל מתחתנת עם הלורד רן ומפרסמת ספר זכרונות על להקת "בארי ניקולס והנשים" ובה היא כותבת כי אנג'לה ניסתה להתאבד לאחר שבארי עזב אותה.
אנג'לה תובעת אותה למשפט בבית המשפט המלכותי בלונדון על הוצאת דיבה.
כל אחת מתארת בבית המשפט את הקורות מבחינתה ולבסוף מעיד בארי ונשבע שזאת האמת לאמיתה וכי אף אחת מהן לא ניסתה להתאבד.
אנג'לה מבטלת את התביעה וכולן משלימות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ין קליבארי ניקולסקיי קנדלסיביל רןטיינה אלגאנג'ל דקרומיצי גיינורג'ויז'ק ברז'רקפייר דוקרולסלי פיליפסלורד ג'רלד רן
הנשיקה (נקרא גם נשיקת מיי אירווין או נשיקת רייס-אירווין, באנגלית: The Kiss או The May Irwin Kiss או The Rice-Irwin Kiss) הוא סרט רומנטי אילם קצר משנת 1896, אותו ביים ויליאם הייז עבור חברת ההפקות של תומאס אדיסון.
"הנשיקה" נחשב לסרט הרומנטי הראשון בהיסטוריה, הוא הסרט הראשון בהיסטוריה שהציג נשיקה, ומבין הסרטים הראשונים בעולם שהוקרנו על מסך.
"הנשיקה" נחשב אחת מאבני הדרך בהיסטוריה של הקולנוע.
בשנת 1999, הסרט נבחר לשימור על ידי ספריית הקונגרס בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 צילם הממציא האמריקאי תומאס אדיסון סרטים קצרים לתצוגת המצאתו החדשה הקינטוסקופ.
באמצעות מכשיר זה, ניתן לצפות בסרטים בצפייה יחידנית על ידי השחלת מטבע והצצה בעינית.
בשנת 1895 פיתחו הממציאים האמריקאים צ'ארלס פרנסיס ג'ניקס ותומאס ארמט את מקרן הקולנוע – הפנטוסקופ .
בניגוד לקינטוסקופ, הפנטוסקופ הקרין סרטים על מסך, כך שאנשים רבים יכלו לצפות באותו הסרט יחדיו.
אנשי העסקים נורמן רף ופרנק גמון (שקידמו את סרטיו של אדיסון) זיהו את הפוטנציאל הכלכלי הטמון בפנטוסקופ, ורכשו מג'ניקס וארמט את הזכויות עליו בתנאי שמקרן זה יוצג כהמצאה חדשה של אדיסון תחת השם ויטסקופ .
לצורך קידום המצאת הוויטסקופ, תוכנן אירוע הקרנת סרטים בו יוצג לראשונה הוויטסקופ לציבור.
התוכנייה של אירוע ההקרנה כללה סרטים שהופקו מחוץ לארצות הברית (דוגמת Rough Sea at Dover ).
רף וגמון חשו שיש צורך להפיק עבור האירוע סרטים חדשים העוסקים בנושאים חדשים שטרם הוסרטו.
הנושא שנבחר לסרט חדש הוא נשיקה בין גבר לאישה, המשחזרת סצנה מתוך המחזמר הקומי 'האלמנה ג'ונס' .
מחזמר זה עלה ב-16 בספטמבר 1895 בתיאטרון ביז'ו בברודוויי שבניו יורק בכיכובם של שחקני התיאטרון מיי אירווין וג'ון רייס .
יוצרי הסרט לא הקדישו מחשבה מרובה לתוכן הסרט, משום שהוא נתפס כתעלול יחצ"ני עבור אירוע ההקרנה, אולם המעבר של סצנת הנשיקה ממדיום התיאטרון אל מדיום הקולנוע סימל את הפוטנציאל הרב הגלום בקולנוע.
הסרט הופק על ידי תומאס אדיסון.
לפי היסטוריון הקולנוע, צ'ארלס מסר , ההפקה נערכה בשיתוף פעולה עם העיתון New York World שגייס את כוכבי 'האלמנה ג'ונס', מיי אירווין וג'ון רייס, לצילומי הסרט.
הצילומים נערכו באפריל 1896 באולפן הקולנוע הראשון בארצות הברית, מריה השחורה, אותו הקים תומאס אדיסון.
השחקנים, שהתבקשו לשחזר רק את סצנת הנשיקה מהמחזמר, עשו מספר חזרות על סצנת הנשיקה עם הבמאי, ויליאם הייז, ולאחר מכן הוא צילם את הסצנה פעם אחת בלבד.
הסרט צולם במדיום שוט אחד, בקצב של 30 פריימים לשנייה, ואורכו 18 שניות.
באמצעות צילום המדיום שוט ניתן היה להגדיל ולהבליט את פעולת הנשיקה, זאת בניגוד לפעולת הנשיקה במחזמר שבו היא הוצגה לקהל הצופים בתיאטרון בגודל טבעי כאשר המרחק בין הבמה לצופים לא מאפשר להבליט אותה.
סרט 'הנשיקה' הוא הדוגמה המשמעותית הראשונה לאחד מהעקרונות הבסיסיים של אמנות הקולנוע: היכולת לבודד רגע מסוים בצילום אחד.
עלילת הסרט משחזרת את הסצנה האחרונה של המחזמר 'האלמנה ג'ונס'.
בסרט, כמו גם במחזמר, מיי אירווין מגלמת אישה נשואה בגיל העמידה המתחזה לאלמנה שירשה הון מבעלה ש"טבע", והיא מתחמקת ממחזריה שרוצים להניח את ידם על הונה.
ג'ון רייס מגלם את בעלה ה'טובע' שמתאחד איתה, ומתפתחת ביניהם סצנת אהבים שבה הם לוחצים את הלחיים שלהם זה אל זה ומתלחששים כשצידי הפה שלהם נוגעים זה בזה.
נראה כי הם חוזרים על דיאלוג מתוך המחזמר.
לפתע הם מפסיקים לדבר, מביטים האחד בשנייה ומתכוננים לנשיקה.
כחלק מההכנות, רייס מסדר את שפמו ומרים אותו הרחק מהשפה.
לאחר מכן הוא אוחז בפניה של אירווין, מתקרב אליה, הם מחייכים ומתנשקים בשפתיים.
הסרט הוקרן תחילה לציבור במסגרת אירועי הקרנה שנועדו להציג את המצאת הוויטוסקופ.
אירוע ההקרנה הראשון שהציג את הוויטוסקופ נערך ב-23 באפריל 1896 בתיאטרון קוסטר ובייל .
עם צאת הסרט, הוא הפך במהרה לסרט הפופולרי ביותר מבין כל הסרטים שהוצגו ועורר כותרות רבות.
כמו כן, היה זה הסרט המצליח ביותר של אדיסון לשנת 1896 .
הנשיקה, שארכה לא יותר משתי שניות, יצרה סנסציה עולמית.
הייתה זו הפעם הראשונה שנשיקה הוסרטה וכן הפעם הראשונה שנשיקה הוצגה לציבור באקרנים.
לפי חברת תומאס אדיסון , הציבור צבא על האולמות בהם הסרט הוקרן כדי לחזות בנשיקה.
קהל הצופים מצא את הסרט חדשני ומשעשע, והסרט הקצר, שאורכו 18 שניות, הוקרן באולמות שוב ושוב במעגליות.
מספר חודשים לאחר שהסרט יצא לאקרנים, אוהדיו דרשו מהשחקן ג'ון רייס לשחזר את הנשיקה מהסרט בזמן אמת כשהוא עלה על במה עם אשתו, השחקנית סאלי כהן.
הם צעקו לעברו "איפה נשיקת האלמנה ג'ונס?".
כהן סירבה לקחת חלק בשחזור, אולם גברת צעירה מהקהל התנדבה לשחזר עם רייס את הסצנה.
בעיתון ה-New York World התפרסמה ב-26 באפריל 1896 סקירה על הסרט שנפרסה כמעט על דף שלם, תחת הכותרת 'האנטומיה של נשיקה'.
בסקירה נכתב: "בפעם הראשונה בהיסטוריה העולמית, ניתן לראות איך נשיקה נראית.
לכל אורכו של סרט הצילום כל שלב בנשיקה מוצג בבירור מדהים.
הנשיקה האמיתית היא תגלית של ממש, ולרעיון של הנשיקה הקינטוסקופית יש אפשרויות בלתי מוגבלות".
ב-18 בנובמבר 1896, בביקורת על הופעת הבכורה של הוויטוסקופ שהתפרסה בעיתון The Atlanta Journal-Constitution נכתב: "אבל הטוב מכולם היה הנשיקה המפורסמת מתוך 'האלמנה ג'ונס' שהלהיבה את הצופים והוצגה מספר פעמים".
לאחר שאירוע ההקרנה נערך בבוסטון, נכתב בעיתון Boston Herald : "מבין כל עשרת הסרטים שהוצגו אתמול בתכנייה, אין צל של ספק איזה סרט גרם לצחוק הרב ביותר בקהל".
בביקורת נוספת נכתב שהסרט התקבל על ידי הציבור ב"שאגות של צחוק".
חוקרת הקולנוע, לינדה ויליאמס , טוענת כי הצחוק של הצופים עשוי להיות תגובה המעידה על שעשוע אך גם על שוק.
בשנת 1897, הסרט הוקרן בעיר היפנית אוסקה באמצעות מקרן הוויטסקופ והפך ללהיט.
למשטרה היפנית, שהגיעה לאולם, הייתה הסמכות להפסיק את ההקרנה בטענה לפגיעה במוסר הציבורי, אולם המקרין באולם טען שכשם שחברים ותיקים ביפן מברכים זה את זה באמצעות טפיחה על השכם, כך המערביים נוהגים לברך זה את זה באמצעות נשיקה.
השוטרים קיבלו את ההסבר שמדובר בסרט תעודה המציג מנהגים של תרבות זרה ולא בסרט עלילתי, התיישבו וצפו בו.
טענות בדבר קריאות להטלת צנזורה
ב-15 ביוני 1896, הצייר ג'ון סלואן פרסם במגזין The Chap-Book ביקורת שלילית על הסרט בה כתב: "אתם עשויים להזכר בנשיקה המפורסמת מהמחזמר 'האלמנה ג'ונס' שבה משתתפים מיי אירווין וג'ון רייס.
אף אחד מהם לא מושך פיזית, והמחזה הזה שבו השפתיים שלהם נוגעות זו בזו הוא קשה לצפייה.
כל עוד היה מדובר בפעולה שנעשית בגודל טבעי, היה הדבר חייתי בלבד, אבל זה כלום לעומת המחזה הנוכחי.
מוגדל לממדים מפלצתיים וחוזר על עצמו שלוש פעמים.
כל שביב של עידון או קסם נעלם מגברת אירווין, והמופע הזה הופך למגונה בכך שהוא מעצים את הוולגריות.
כאלו דברים דורשים את התערבות המשטרה".
היסטוריון הקולנוע, טרי רמזי , טוען שסרט 'הנשיקה' היה הסרט הראשון בהיסטוריה שהוביל לקריאות להטלת צנזורה בקולנוע, אולם חוקר הקולנוע ראלף דנגלר (Ralph S.J.
המקור היחידי שרמזי נשען עליו כדי לבסס את הטענה שלו הוא הביקורת של הצייר ג'ון סלואן שהתפרסה במגזין The Chap-Book, אולם זוהי ביקורת שנכתבה בעוקצנות מתוך סלידה לשחקנים בטענה שאינם מושכים.
דנגלר מציג ביקורות אחרות מאותה התקופה לפיהן הקהל קיבל את הסרט בהתלהבות רבה.
בנוסף, רמזי רמז שנשלחו מכתבים למערכות העיתונות הקוראים לצנזורה של הסרט, אולם בדיקה של הארכיונים של מערכות העיתונים מאותה התקופה לא מצאה מכתבים כאלו.
דנגלר טוען כי התזה של רמזי (שהספיקה להתפשט במחקר הקולנוע) לפיה סרט 'הנשיקה' היה הראשון שהוביל לקריאות לצנזורה היא לא יותר ממיתוס.
לדבריו, הביקורת שהתפרסמה ב-The Chap-Book אינה קוראת לצנזורה והיא אינה מספיקה כדי לבסס את התזה של רמזי.
כסרט הנשיקה הראשון בהיסטוריה, הוא הוביל להרבה חיקויים ושחזורים.
חברת ההפקה Lubin Manufacturing Company יצרה את הסרט הזה מחדש.
בשנת 1898, יצא לאקרנים הסרט Something Good – Negro Kiss שהציג נשיקה בין גבר לאישה שחורים.
בשנת 1899, יצא לאקרנים הסרט The Kiss in the Tunnel המציג נשיקה בין גבר לאישה במנהרת רכבת.
בשנת 1900, תומאס אדיסון הוציא את סרט ההמשך 'The New Kiss' (בעברית: 'הנשיקה החדשה').
בשנת 1905, תומאס אדיסון יצר את הסרט שבעת העידנים בו רואים שחקנים בגילים שונים מתנשקים.
היוצא מן הכלל הוא סרט בריטי-אמריקני אשר הופץ בישראל בשם הנשיקה האחרונה של הקיסר (The Kaiser's Last Kiss).
הסרט עוסק בשנותיו האחרונות של וילהלם השני, קיסר גרמניה, כגולה בארמון דורן שבהולנד.
עלילת הסרט מבוססת על ספרו של אלן ג'וד "הנשיקה האחרונה של הקיסר".
אף על פי שהעלילה מתרחשת בהולנד, הוא צולם בבלגיה במהלך שישה שבועות בשנת 2015. הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-12 בספטמבר 2016.
בשנות מלחמת העולם השנייה, שטפן ברנדט (ג'יי קורטני) הוא האופטמן בוורמאכט אשר נפצע במהלך המערכה בפולין.
הוא פטריוט גרמני ומאמין ברוחו של הוורמאכט, אך סולד מפשעי המלחמה הגרמניים.
מאז פציעתו הוא ממלא עבור הצבא עבודות משרדיות.
ב-1940, בעקבות הקרב על הולנד, הוא מקבל משימה מיוחדת.
הוא אמור לפקד על קבוצת חיילים שתדאג לביטחונו של וילהלם השני, קיסר גרמניה הגולה שנמצא כבר למעלה מעשרים שנה באחוזת דורן שבהולנד, אולם עדיין מהווה סמל לאומי בעיני גרמנים רבים.
ברנדט מגיע לאחוזה ומתוודע שם לקיסר הזקן (כריסטופר פלאמר), לרעייתו הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (ג'נט מק'תיר), ולמנהל משק הבית הקיסרי אוברסט זיגורד פון אילזמן (בן דניאלס).
הוא נפגש עם מפקד הגסטאפו המקומי שמודיע לו כי יש חשש שסוכן בריטי חדר לאחוזה על מנת להתנקש בקיסר.
ברנדט נפגש גם עם מיקה דה יונג (לילי ג'יימס) הולנדית העובדת כמשרתת באחוזה, והם מתאהבים.
מיקה מספרת לברנדט שהיא יהודייה אולם הוא משיב שזה לא מעניין אותו.
עם זאת, ברנדט מגלה שמיקה נפגשת בחשאי עם הכומר המקומי של העיירה.
אשתו של הקיסר מקווה להשתמש בשלטון הנאצי במטרה להחזיר את משפחתה לשלטון בגרמניה.
היא מארגנת ביקור באחוזה של היינריך הימלר (אדי מארסן) אשר נפגש עם הקיסר ומודיע לו שהיטלר החליט לאפשר לו לחזור לשלטון בגרמניה בתור מונרך חוקתי.
לאחר מכן נפגש הימלר עם ברנדט ומספר לו שההצעה של היטלר היא למעשה תרמית שנועדה לחשוף את אחרוני המלוכנים הגרמנים.
במקביל, אנשי הגסטאפו מגלים שהכומר המקומי מעביר תשדורות לבריטים, ומבין שמיקה היא למעשה המרגלת שחדרה לאחוזה.
הוא מתעמת אתה אולם מחליט שלא להסגיר אותה.
לאחר מכן מתקיימת אוכל הימלר ארוחת ערב עם המשפחה הקיסרית, ומספר בהנאה על השמדת יהודים ובעלי מוגבלויות.
הקיסר מזדעזע, אולם לא אומר דבר.
לאחר ארוחת הערב יוצא הקיסר לבדו אל היער, ומיקה פוגשת אותו ומוסרת לו הצעה מווינסטון צ'רצ'יל לחזור לשלטון בגרמניה לאחר המלחמה אם יעבור לשתף פעולה עם בעלות הברית.
הקיסר חוטף התקף לב ומיקה רצה לחפש עזרה.
במקביל, הכומר נשבר בחקירת הגסטאפו ומספר להם שמיקה היא המרגלת.
אנשי הגסטאפו נכנסים לאחוזה במטרה לחפש את מיקה, אולם ברנדט מסתיר אותה בתוך הטנדר שעליו הוא מעמיס גם את הקיסר החולה במטרה להבריח אותו לבית החולים.
הקיסר משתף פעולה עם התרמית ולא חושף את מיקה.
כשהם מתרחקים מהאחוזה, מיקה נמלטת ואומרת לברנדט לחפש אותה לאחר המלחמה.
בסוף הסרט מקבל ברנדט מסר ממיקה דרך הצלב האדום, ומגלה שהיא הגיעה בשלום ללונדון.
לאחר מכן מראית מיקה עצמה ממתינה לפגישה עם צ'רצ'יל, ומתגלה כי היא בהריון.
הנשמה בקרבי הוא אלבום הבכורה של הזמר החסידי מוטי שטיינמץ, האלבום זכה להצלחה מסחרית גבוהה והגיע למעמד אלבום פלטינה.
את האלבום הפיק יוסי רובין, והוא יצא בשנת ה'תשע"ח (2017) ושווק על ידי חברת התקליטים שנקיס.
הלחנים באלבום הם של מוטי אילוביץ, פינקי ובר, משה לאופר, יוסי גרין, יעקב יהודה דסקל בני הרשקוביץ, שמשי ניימן, רולי (ישראל) אזרחי ואלי קליין.
ועל העיבודים משה לאופר, נפתלי משה שניצלר, רובי בנט ואחרים.
בפברואר 2017 (אדר ה'תשע"ז) הוציא מוטי את הסינגל-קליפ הנשמה בקרבי מתוך האלבום.
בספטמבר 2017 הוציא את הסינגל-קליפ השני מהאלבום בשם זכור ברית.
לחלק מהשירים באלבום בוצעו גרסאות כיסוי על ידי זמרים שונים, בהם: השיר ויהי נועם בוצע כקאבר על ידי מלחין השיר יעקב יהודה דסקל וילד הפלא דודי פולק.
כמו כן יצא כקאבר באלבום קומזיץ 3 של לחיים טיש שוב בשירתו של דסקל.
השיר בריוועלע יצא בגרסת כיסוי על ידי מלחין השיר מוטי אילוביץ.
כמו כן על ידי ילד הפלא אברהם חיים גרין ומקהלת שירה.
השיר ואני בוצע כקאבר על ידי אהרלה סמט באלבום לחיים שמחה טיש של יוסף משה כהנא.
"הנשיקה הראשונה" הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית גילה אדרי.
הוא פורסם בשנת 1965 בהוצאת התקליט חיפה, לאחר שני מיני-אלבומים בשם "את אהבתי" ו"יקירי".
פרט ל"הנשיקה הראשונה" (מילים: אברהם בן זאב, לחן: אילן נובקוביץ'), "יקירי", "מכל רגשותיי" ו"עשר ורבע בערב" (מילים ולחן: חיים קינן) כל רצועות האלבום הן גרסאות כיסוי לשירים בין-לאומיים, בעיקר מז'אנר השאנסון הצרפתי ומהג'אז האמריקאי.
ניגון הנשמה יורדת הוא ניגון חב"די אשר מיוחס לדור הראשון של חסידי חב"ד.
באלבום "ניגוני חב"ד 7" של ניח"ח נכתב כי זהו ניגון עתיק אשר מיוחס לדור הראשון של חסידי חב"ד.
תווי הניגון הופיעו בספר הניגונים - חב"ד מספר ק"ז (107).
ביומן שכתב ישראל יעקבסון את זיכרונותיו משנת תרע"ד (1914), הוא מביא שהמשפיע שלהם בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ' לימד אותם את הניגון הזה.
מילות הניגון מבטאים התעוררות תשובה פנימית, כתוצאה מהרגשת האחריות בעת ירידת הנשמה למטה לעולם הגשמי, שהיא לצורך עליה.
משמעות הניגון היא נחמה לנשמה שצריכה להיאסף ממקומה הבטוח בעולם של גן עדן, לרדת לתוך גוף האדם שהיא לא מכירה; הנשמה משוכנעת שהגוף לא יידע להתייחס אליה בכבוד הראוי, 'ירידה זו צורך עלייה עד שכל זה הוא כדאי', מנחמים את הנשמה.
בכתבי החסידות יש שאלה שחוזרת פעמים רבות; לשם מה ירדה הנשמה לעולם הזה?
קודם ירידתה הייתה הנשמה בעולמות עליונים, נהנתה מזיו השכינה, ופתאום הורידו אותה לתוך גוף האדם, והוא מוצאת את עצמה עסוקה כל היום בטרדות גשמיות ובצורכי הגוף.
והתשובה הניתנת על כך היא; 'ירידה זו צורך עלייה'.
היא מתחברת עם הקב"ה עצמו על-ידי קיום התורה והמצוות בעולם הזה דווקא.
העובדה שהשאלה חוזרת מעידה שזאת לא שאלה אינטלקטואלית המצפה לתשובה מושכלת, אלא כעין מוטו שעל האדם לשים כל הזמן לנגד עיניו; האם אני ממלא את תפקידי בעולם, כדי שאכן תושג המטרה של 'ירידה זו לצורך עלייה'.
יוסף ארנפלד מערוץ 7 תיאר את הניגון בתור שיר שקט וכסוג של בלדה, ולירון נגלר-כהן מאתר ynet כתב כי הניגון מתאר את "הפגישה הכואבת של הנשמה עם הגוף ברגע הלידה".
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד 7" של ניח"ח.
בשנת 2009 הופיע באלבום יענקל יענקל של הזמר האמריקאי אברהם פריד.
ב־2019 בוצע במופעי צמאה על ידי כמה זמרים יחדיו במופעים משותפים; מופע אחד על ידי הזמרים אברהם פריד, אביתר בנאי ושולי רנד.
מופע שני על ידי הזמרים שולי רנד, אביתר בנאי, אברהם פריד ונעם בנאי.
ומופע שלישי על ידי הזמרים נתן גושן, שולי רנד, אברהם פריד ושי צברי.
ב־2023 בוצע על ידי נאור כרמי יחד עם מקהלת מלכות.
ב־2015 יצא על ידי בית הספר לקולנוע יהודי תורת החיים כגרסת כיסוי מלאה, ב־2018 הופיע באלבום צמאה 5 בגרסת כיסוי בביצוע הזמר הישראלי שולי רנד.
ב־2009 בוצע כגרסת כיסוי על ידי מתי קובלר, ב־2018 בוצע על ידי קובלר באנסמבל סירנות של מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה ובמופעים נוספים.
ישנו ניגון בשם "מפני מה" בעל אותם מילות תוכן אך בלחן אחר, יש אומרים שהוא גם ניגון חבד"י.
ישנו ניגון חב"די אחר, ללא מילים, בשם 'ניגון ירידת הנשמה בגוף'.
כמו כן ידוע שהיה לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב ניגון "והוא רחום" המתאר את ירידת הנשמה, אך לא ידוע מהו הניגון, יש אומרים שייתכן שיש קשר בין הניגון של רבי לוי יצחק, ל"ניגון הנשמה יורדת" או ל"ניגון ירידת הנשמה".
"הנשיקות עליי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-12 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
נכתב על ידי אדם, לצד יונתן קלימי ותמר יהלומי, שגם הפיקו אותו.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-4.2 מיליון השמעות.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-12 באוקטובר, יום צאת השיר.
זהו סרטון מילים אנימטורי שהופק על ידי AVOXVISION.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-15 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם12 באוקטובר 2020הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
הנשים הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2008 בבימויה של דיאן אינגליש.
הסרט מהווה עיבוד מחודש לסרט הקלאסי משנת 1939 באותו שם, המבוסס על מחזהו של קלייר בות' לוס.
בסרט מככבות מג ראיין, אנט בנינג, אווה מנדז, דברה מסינג וג'יידה פינקט סמית'.
ההפקה של הסרט החלה בשנות ה-90 עם ניסיונות להביא את הסרט למסך הגדול בעיבוד מודרני.
לאחר מספר עיכובים בליהוק ובמימון, הסרט צולם ויצא בשנת 2008. הוא זכה להצלחה בקופות עם הכנסות בגובה 50 מיליון דולר אל מול תקציב של 16 מיליון דולר.
הסרט עוקב אחר קבוצה של נשים במנהטן, המתמודדות עם משברים בחייהן האישיים, בעיקר סביב בגידה רומנטית והחיים המשפחתיים.
העלילה מתרכזת במרי היינס (מג ראיין), אשת חברה שמגלה שבעלה בוגד בה עם מוכרת יוקרתית בשם קריסטל אלן (אווה מנדז).
חברותיה הקרובות מנסות לתמוך בה, וכל אחת מתמודדת עם חייה האישיים המורכבים.
מג ראיין בתפקיד מרי היינס.
אנט בנינג בתפקיד סילביה פאולר.
אווה מנדז בתפקיד קריסטל אלן.
דברה מסינג בתפקיד אדית' פוטר.
ג'יידה פינקט סמית' בתפקיד אלכס פישר.
הנשיקה הוא ציור שמן על בד, שהושלם בשנת 1897 על ידי האמן הסימבוליטי הנורווגי אדוורד מונק.
הציור הוא חלק מסדרת "פריזת החיים", המתארת שלבים שונים במערכות יחסים בין גברים ונשים.
"הנשיקה" היא מימוש של מוטיב שאותו חקר מונק כבר משנת 1888/89 – זוג מתנשק, שפניהם נטמעים זה בזה לישות אחת, כסמל לאחדותם.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1903, וכיום היא שמורה במוזיאון מונק באוסלו.
"הנשיקה" הוא ציור שמן על בד בגודל 81 על 99 סנטימטרים.
הציור מתאר זוג המחובק בתוך מרחב חשוך, כאשר רק פס אור דק חודר מבעד לחלון המכוסה ברובו בווילון.
הם מחזיקים חיבוק כשהם לכאורה מתמזגים לאחד, פניהם צורה אחת וחסרת תכונה.
בני הזוג נראים מתמזגים זה בזה, עד שפניהם הופכים לצורה אחת וחסרת תווים.
מבקרת האמנות רוברטה סמית ציינה כי מונק השתמש ב"משיכות מכחול ארוכות ומעט מטושטשות, שנראות יותר כמו כתמים מאשר כמו שכבות צבע מובחנות".
הציור דומה, אך פשוט יותר, לגרסה אחרת של אותו מוטיב שמונק יצר באותה תקופה.
נשיקה ליד החלון (1892), עיבוד מוקדם יותר של מוטיב ה"נשיקה"
אדוורד מונק (1863–1944), האמן הסימבוליסטי הנורווגי, התמודד עם מחלות, מחלות נפש ומוות במשפחתו, כמו גם עם אב נוקשה ודתי מאוד.
במהלך חייו חווה אכזבות רומנטיות ובריאות רופפת, שלוו בפרצי מלנכוליה והתמכרות לאלכוהול.
חוויות אלו השפיעו על יצירתו האמנותית ועל העולם הרגשי המובע בציוריו.
רוברטה סמית כתבה כי "רוב הדמויות של מונק אינן מטורפות, אך הן משותקות על ידי רגשות עזים של צער, קנאה, תשוקה או ייאוש, שרבים מצאו כמטרידים – בין אם בשל האירוטיות שלהן, הסגנון הגס או הרמזים לחוסר יציבות נפשית".
על אף זאת, ציוריו מאופיינים בכנות רגשית ובאינטגריטי שהופכים אותם לחוויה מרתקת.
מונק חקר את מוטיב הזוג המתנשק בציוריו ובתחריטי עץ כבר בשנים 1888–1889. ברבים מגלגוליו של מוטיב זה ניכר ניגוד בין העולם הפנימי לחיצוני: העולם שבחוץ מתואר כחי ותוסס, בעוד פנים החדר קפוא בזמן, כאשר בני הזוג לכודים בחיבוקם.
המיזוג בין פניהם של בני הזוג מסמל את תחושת האחדות והשייכות שלהם.
בגרסאות מאוחרות יותר של המוטיב התמזגו לא רק פניהם, אלא גם גופם כולו.
מוטיב זה היה חלק מסדרה רחבה יותר שמונק כינה "פריזת החיים", שעליה עבד למעלה מ-30 שנים.
מחזור יצירות זה עוסק בשלבי מערכות היחסים בין גברים לנשים, אשר תיאר מונק כ"קרב בין גברים לנשים, הנקרא אהבה".
הסדרה כוללת תיאורים של משיכה, חיזור, מימוש ואכזבה.
על פי המוזיאון לאמנות מודרנית, האווירה הקודרת של "הנשיקה" משקפת את התחושות המורכבות של מונק כלפי אהבה ורומנטיקה.
חוקר האמנות ריינהולד הלר מציין כי בגרסה מ-1897, "כמעט בלתי אפשרי להבחין בין שתי הדמויות, במיוחד במקום שבו פניהם נפגשות והופכות לישות אחת".
לדבריו, התמזגות זו מבטאת את אחדותם של האוהבים, אך בו בזמן רומזת לאובדן זהות ולביטול קיומו של היחיד – מעין רמז למוות.
הסופר סטניסלב פז'יבישבסקי מתח ביקורת על הדימוי של הפנים הממוזגות, ותיאר אותו כ"נראה כמו אוזן ענקית...
הסופר אוגוסט סטרינדברג (1849–1912) חלק דעה דומה, וכתב כי בני הזוג בציור הופכים ל"ישות אחת, כאשר הקטנה יותר, בצורת קרפיון, נראית מוכנה לבלוע את הגדולה".
בשל הדמיון בין חדר הציור "הנשיקה" לבין חדרו האישי של מונק, כפי שתואר בציורו "לילה בסן-קלו", מבקר האמנות אולריך בישוף סבור כי ליצירה יש ממד אוטוביוגרפי.
"הנשיקה" הוצגה בשנת 1903 בתערוכתו של מונק "התעוררות האהבה", לצד עותק מציורו "מדונה".
הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון מונק באוסלו, נורווגיה – מוזיאון המוקדש למונק וליצירותיו.
הנשים מארל ) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הפוסט-אימפרסיוניסטי פול גוגן, ואחד מתוך שבעה-עשר ציורים שיצר במהלך ביקור קצר אך סוער אצל וינסנט ואן גוך בעיר ארל שבדרום צרפת, בשנת 1888. הציור מציג את הגן הציבורי שמול ביתו של וינסנט ואן גוך, הידוע כבית הצהוב.
הקומפוזיציה בציור משקפת תכנון מדוקדק, בניגוד לספונטניות המאפיינת את גרסתו של ואן גוך לאותו נושא, המוצגת במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
הסגנון בציורו של גוגן מתאפיין בשטחים רחבים של צבע אחיד, עיבוד שרירותי של המרחב ודמויות סמליות ומסתוריות, ומשקף את שאיפתו להרמוניה ציורית ולתוכן סימבולי עמוק.
במרכז היצירה נראות ארבע נשים עטופות בשאלים, צועדות באטיות בשבילי הגן.
שתי הנשים הקרובות יותר למתבונן מסיטות את מבטן ומכסות את פיהן בתנועה מעוררת סקרנות.
צלליתן הכהה מהדהדת את שני החרוטים הכתומים שבשולי הגן, ככל הנראה שיחים מכוסים להגנה מפני הכפור.
הספסל בפינה השמאלית העליונה של הציור עולה בזווית תלולה הסותרת את חוקי הפרספקטיבה, ותורם לתחושת אי-הוודאות.
בצדו השמאלי של הציור מצויר שיח מסתורי ובתוכו צורות המזכירות עיניים ואף, רמז מודע של גוגן לנוכחות צופה ואולי אף מאיימת.
המתח הרגשי, האווירה הסמלית והמבנה החזותי הלא שגרתי הופכים את Arlésiennes (Mistral) לביטוי מרוכז של השאיפה של גוגן לחקור את המסתורין, הרגשות והעמימות שמאחורי מראית העין.
היצירה "זיכרון הגן באטן" (1888) של וינסנט ואן גוך משקפת את השפעתו של פול גוגן על סגנונו של ואן גוך בתקופה שבה שהו שני האמנים יחד בארל.
במהלך תקופה זו ניכרת התרחקותו של ואן גוך מן הריאליזם שאפיין את יצירותיו הקודמות, ופנייתו לעבר סגנון סימבוליסטי יותר, המאופיין בהשטחת הצורות, בשימוש בצבעוניות עזה ובמרכיבים סגנוניים שאפיינו את יצירתו של גוגן.
הקשר בין שני האמנים, שהתחזק במהלך מגוריהם המשותפים, תרם להתפתחות הסגנונית של ואן גוך ולבחירה בתכנים אינטימיים ובעלי משמעות רגשית.
בציור זה ניכרת גישה חדשה של ואן גוך למרחב הזיכרון האישי, תוך שילוב של יסודות נאו-אימפרסיוניסטיים וג'פוניסטיים, אשר היו מזוהים עם גוגן ועם אמיל ברנאר.
אף כי יש מחלוקת באשר למידת השפעתו הישירה של גוגן על יצירתו של ואן גוך, ניכר כי המפגש ביניהם תרם להבשלה סגנונית ולשילוב אלמנטים מודרניים בציוריו של ואן גוך בשנים המאוחרות לחייו.
הנשיאה לבית הכנסת הוא ציור שמן על קנבס משנת 1869 מאת האמן היהודי-גרמני מוריץ דניאל אופנהיים.
הציור מתאר טקס מעבר ייחודי ליהדות גרמניה במאה ה-19, שבו בא ילד לביקורו הראשון בבית הכנסת ומביא עמו את הווימפל שלו.
שם הטקס (ושם הציור), 'הנשיאה לבית הכנסת', עשוי להתייחס להורים הנושאים את ילדם אל בית הכנסת, או לילד עצמו הנושא את הווימפל.
הציור מתמקד ברגע בו אב גאה מביא את בנו הפעוט לבית הכנסת, כחלק ממנהג מסורתי שבמהלכו תורמים ההורים וימפל — סרט בד המשמש לכריכת ספר תורה, אשר נתפר מבד החיתולים ששימש בברית המילה של הילד.
הווימפל נושא את שם הילד, תאריך לידתו, ואיחול שיגדל ללמוד תורה, להינשא ולעשות מעשים טובים.
בעת הבאתו לבית הכנסת, היה מכובד הילד לאחוז את עצי החיים של ספר התורה בעת ביצוע הגלילה.
אחיזת עצי החיים נחשבה לשיאו של הטקס, ובציור ניתן לראות את האב מרים את ילדו כדי שיוכל לאחוז בעצי החיים.
בסצנה מתוארת האם משקיפה מהגלריה העליונה, בחלק המיועד לנשים, מנסה לראות טוב יותר את הטקס.
הילד מושיט את ידו לעבר עצי החיים המעוטרים, בעוד האב אוחז בו בגאווה.
רוב הנוכחים בבית הכנסת מרוכזים בטקס, אך אופנהיים מוסיף נופך מקומי בדמות שני גברים המשוחחים ביניהם בצד, ברגע של חולין בתוך האירוע הקדוש.
על גבי הווימפל הכרוך על ספר התורה, ניתן להבחין בשמו של הצייר עצמו: 'משה בן כ"ה גדליה אפפענהיים'.
בצד הבימה מונח וימפל נוסף, מגולגל.
לאחר פטירתו של אופנהיים, נמסר הציור למשפחתו ונרכש על ידי הרמן קראמר.
לאחר מותו עבר לאשתו הדוויג, ולאחר מכן לבנם סאלי קראמר ובהמשך לנכדו רוברט.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נמכר ככל הנראה בלונדון, והיה בבעלותו של אוסקר גרוס בניו יורק עד 1999.
הנשיקה היא ציור שמן מאת האמן האקדמי הצרפתי קארולוס-דוראן , אשר נוצר בשנת 1868. היצירה מתארת את האמן עצמו בחיבוק אוהב עם רעייתו הטרייה, פולין קרואזט, ומהווה דיוקן עצמי יוצא דופן ברגישותו.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון פאלה דה בוז-אר בליל , עיר הולדתו של האמן בצפון צרפת.
הציור מתאר סצנה אינטימית ורומנטית בין גבר ואישה.
הדמות המרכזית היא של אישה צעירה הלבושה בלבן, הבולטת על רקע כהה.
המרקם והצבעוניות בציור מאופקים ומצומצמים, דבר המכוון את תשומת הלב אל שתי הדמויות המרכזיות.
צעיף אדום ושושנה אדומה בשערה של האישה מרמזים בעדינות על תשוקה ואהבה הקיימות בין הדמויות.
האמן ניגש לתיאור הסצנה בגישה מאופקת ורגישה, אך עם דבקות בריאליזם, בהשפעת גוסטב קורבה.
עבודתו מתאפיינת בדיוק בפרטים ובהעברת תחושת אינטימיות אמינה בין הדמויות.
זהות הגבר והאישה בציור אינה מוצהרת במפורש, אך רמזים ביצירה מצביעים על פרשנות אישית מאוד.
לדמות הגבר יש דמיון בולט לציור אחר של קארולוס-דוראן, "הגבר הישן", שנוצר שבע שנים קודם לכן ונמצא אף הוא באוסף המוזיאון בליל.
על פי השוואה זו, הדמות הגברית מזוהה עם קארולוס-דוראן עצמו.
האישה שבחיקו היא, ככל הנראה, רעייתו הצעירה של האמן – פולין קרואיזט, ציירת מוערכת שהתמחתה בציורי פסטל ומיניאטורות.
השניים הכירו בעת ביקור במוזיאון הלובר.
פולין היוותה מקור השראה משמעותי בקריירה האמנותית של קארולוס-דוראן, והוא צייר אותה פעמים רבות.
הנשיקה מציגה רגע אינטימי ואישי במיוחד - חגיגת האהבה הנשואה של בני הזוג, נושא נדיר באמנות של המאה ה-19 ובלתי שכיח גם כיום.
קארולוס-דוראן מתאר את עצמו אוחז ברכות בראש רעייתו, בעוד ידה מושטת אל מאחורי ראשו – תנועה שמדגישה קרבה רגשית עדינה.
פולין קרואיזט הייתה אמנית בזכות עצמה שהתמחתה במיניאטורות ובציורי פסטל.
בהמשך שימשה כמודל ומוזה ביצירתו של בעלה, והופיעה בין היתר בדיוקן הידוע הגברת עם הכפפה (La Dame au gant), ציור שתרם משמעותית לביסוס שמו בעולם האמנות.
הנשיקה מתאפיינת בשימוש ברוך קומפוזיציוני ובצבעוניות מאופקת.
לצד הצמד האוהב, מופיעים אלמנטים סמליים: שושנה ורודה גדולה המעטרת את שערה של פולין, וזוג ורדים נוספים המונחים ברקע מאחור – כולם מחזקים את מוטיב הרומנטיקה.
בין הדמויות שורר מתח של עדינות ויושר רגשי, אשר מעיד על השפעתו של האמן הריאליסטי גוסטב קורבה על סגנונו של קארולוס-דוראן.
הנשיקה הגנובה הוא ציור מאת ז'אן-אונורה פרגונאר בסביבות שנת 1760, שייך לתחילת דרכו של האמן הצרפתי ונחשב לאחת מיצירותיו הראשונות שבוצעו בהזמנה פרטית.
בניגוד לסגנונו המאוחר והחופשי המזוהה עם מכחול רופף ותחושת קלילות, היצירה מציגה טכניקה מוקפדת וברמת גימור גבוהה, שמדגימה את יכולתו הטכנית המרשימה בשלב מוקדם בקריירה.
זוהי סצנה אינטימית, בעלת אופי חושני ורומנטי, אשר מהדהדת את רוח הרוקוקו ומבשרת את הסגנון ההדוניסטי שיאפיין את עבודותיו המאוחרות יותר.
הציור מתאפיין בגימור מוקפד ובזוהר כמעט על-טבעי, המעידים על שליטתו המרשימה של ז'אן-אונורה פרגונאר באמצעים טכניים מגוונים.
אף שפרגונאר מזוהה בדרך כלל עם מכחול חופשי ודינמי, ביצירה זו ניכרת השפעה ניכרת של הציור ההולנדי בן המאה ה־17, המתבטאת במרקם צבע קשה ומהודק.
נושא הציור, נשיקה גנובה המושגת בכפייה - ככל הנראה בעקבות ניצחון במשחק קלפים - שואב השראה מהמורה של פרגונאר, פרנסואה בושה.
היצירה צוירה בתקופת שהותו הראשונה של האמן באיטליה, והייתה אחת ההזמנות הפרטיות הראשונות שקיבל, ככל הנראה מן הנציג המלטזי בוותיקן, הבאי דה־ברטיי.
הציור מתכתב עם מסורת הגלנטיות הצרפתית ומושפע ישירות מהאסתטיקה של פרנסואה בושה, מורו של פרגונאר.
הוא מדגים את מעברו של האמן מציור דתי והיסטורי לעולם האינטימי והחילוני.
הבחירה בנושא רומנטי פרטי, יחד עם טכניקת ציור מוקפדת שמושפעת מציור הולנדי בן המאה ה־17, מייצגת את המתח שבין מסורת לצעדי פריצה אישיים.
פרגונאר היה עדיין בראשית דרכו, אך כבר כאן ניתן לזהות את ההדוניזם והקלילות שיאפיינו את יצירתו הבוגרת.
הנשיקה הגנובה הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונאר, שנוצר בסביבות שלהי שנות ה־1780. הציור מציג רגע אינטימי של זוג נאהבים הנתפסים במבט הצופה באמצע נשיקה חשאית, ומייצג שילוב בין הסגנון הרוקוקו לבין השפעות סגנוניות מאוחרות יותר.
הציור מתאר רגע אינטימי בין זוג צעיר בחדר מהודר.
במרכז הסצנה נראה גבר המתכופף לעבר אישה צעירה כדי לגנוב ממנה נשיקה.
האישה נשענת לעברו, אולם פונה במבטה לאחור לעבר דלת פתוחה, דרכה נראים דמויות נוספות בחדר סמוך.
דמותה לבושה שמלה בהירה ורחבת־היקף בעלת קפלים עשירים, החורגת אל קדמת הציור ותופסת חלק ניכר מהקומפוזיציה.
לצידה ניכר כיסוי ראש או צעיף המשתלשל לצד ימין.
מתחת לרגלי הזוג פרוש שטיח מעוטר, והריהוט והעיטורים בחדר משדרים אווירה של פאר וחיים אריסטוקרטיים.
האור נופל על דמות האישה, ומדגיש את שמלתה ואת פניה, בעוד יתר החלל נתון בצללים רכים.
הציור "הנשיקה הגנובה" נתפס כביטוי לנושא של אהבה חשאית ותשוקה חולפת, כאשר הצופה מפתיע את הזוג ברגע אינטימי.
יש בו חן ותמימות, אך גם ממד שובב המאפיין את סגנון הרוקוקו.
שמלתה של האישה מתוארת בפירוט יוצא דופן, עד שהיא הופכת לאלמנט מרכזי בפני עצמו, המבליט את הדגש על מראה חיצוני והדר.
בתוך כך, הקומפוזיציה מדגישה את הניגוד בין עולמם הנסתר של האוהבים לבין החברה הנראית ברקע.
בפרשנות מאוחרת הוצע כי במבטה הערמומי של האישה ניתן לחוש מודעות לעתיד, כביטוי לנפילת האריסטוקרטיה הצרפתית ולאובדן ההדוניזם שקדמו למהפכה.
כך משלב הציור בין ז'אנר של סצנה אירוטית לבין מימד היסטורי, החורג מעבר לנושא הרומנטי הצר.
מן המאנייריזם ניכרים קווי גוף מאורכים, תנוחה נוקשה ואצבעות מחודדות, כפי שמופיעים אצל פארמיג'אנינו, רוסו פיורנטינו ויאקופו פונטרמו.
מן הציירים ההולנדים, בהם רובנס ופרנס הלס, ניכרים הגימור המבריק, משיכות המכחול המלוטשות ותשומת הלב המדויקת לפרטים, בעיקר בבדים ובשטיחים.
לצד זאת משתקפת גם השפעת הנאו־קלאסיציזם, עם קווים נקיים וטון מאופק המזכירים את יצירותיו של ז'אק-לואי דויד.
כל אלה ממחישים את המשכיותו של הנושא בתולדות האמנות, ואת הדרכים השונות שבהן אומנים העניקו לו פירוש חזותי.
הנשים של דוקטור טי הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2000 בבימויו של רוברט אלטמן, עם ריצ'רד גיר, פארה פוסט והלן האנט בתפקידים הראשיים.
ריצ'רד גיר היה מועמד לפרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי.
הסרט צולם ברובו בדאלאס והעלילה היא אודות גינקולוג מצליח שרוב עולמו הוא נשים והוא עמוס בבעיות אישיות.
רוברט אלטמן היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ד"ר סאליבן "סאלי" טראוויס המכונה דוקטור טי (ריצ'רד גיר) הוא גינקולוג מצליח ומפורסם בדאלאס ומרפאתו הומה נשים מהמעמד הגבוה.
מזכירתו קרוליין (שלי לונג) מנסה לעגוב עליו כל הזמן.
הוא נשוי לקייט (פארה פוסט) ואב לדידי (קייט הדסון) וקוני (טארה ריד).
בזמנו החפשי הוא עוסק בצייד עם חבריו הרלן (רוברט הייז), אלי וביל ובמשחק גולף.
הוא נאלץ לשכן בדירתו את גיסתו פגי (לורה דרן) עם שלושת בנותיה.
פגי היא שתיינית שזה עתה התגרשה.
קייט סובלת מבעיה נפשית, מתרחקת ממנו ומסרבת לקיים אתו יחסים.
לאחר שהיא מתפשטת בפומבי היא מאושפזת במוסד לחולי נפש והפסיכיאטרית ד"ר הרפר (לי גרנט) מספרת לו שהיא סובלת מ"תסמונת הסטיה" שבה היא חוזרת לילדות ונמנעת מיחסי מין כדי לשמר את בתוליה.
היא אומרת לו שהטיפול בה יהיה ממושך ורצוי שתישאר במוסד.
עם הזמן מבקשת קייט להתגרש.
דידי, העובדת כמעודדת בקבוצת הפוטבול של דאלאס, עומדת להתחתן.
היא הזמינה את חברתה הטובה מרילין (ליב טיילר) לחתונתה כשושבינה.
בתו השנייה קוני, מגלה לו לדאבונו כי בין דידי ומרילין יש יחסים לסביים.
במגרש הגולף הוא פוגש את מדריכת הגולף ברי דייוויס (הלן האנט) ומתפתח ביניהם רומן.
בעת החתונה פורצת סופה וכולם בורחים.
דידי בורחת ונצמדת למרילין ולא לחתן המיועד.
דוקטור טי המיואש מגיע לברי בגשם שוטף ומבקש ממנה שתצטרף אליו לנסיעה לכל מקום שתרצה.
היא מסרבת ומיואש הוא חוזר למכוניתו בזמן הסופה ונוסע לכיוון מקסיקו.
הוא נקלע לסופת טורנדו והמכונית מתרסקת.
בבוקר הוא מתגלה על ידי שלוש בנות מקסיקניות שלוקחות אותן לכפרן שם הוא מתכבד ליילד אישה הכורעת ללדת.
יוצא ולד זכר בריא והדוקטור שמח וחוזר לעצמו במה שהוא יודע הכי טוב להיות - רופא נשים ומיילד.
שם השחקן שם הדמות הערותריצ'רד גירד"ר סליבן "סאלי" טראוויספארה פוסטקייט טראווסהלן האנטברי דייוויסלורה דרןפגישלי לונגקרוליןקייט הדסוןדידי טראוויסליב טיילרמריליןטארה רידקוני טראוויסרוברט הייזהרלןחבר של סאלילי גרנטד"ר הרפרפסיכיאטרית
הנתיב הזוהר (בספרדית: Sendero Luminoso) הוא ארגון גרילה וטרור קומוניסטי מאואיסטי קיצוני בפרו,
המכנה עצמו "המפלגה הקומוניסטית של פרו".
שמו של הארגון נגזר מאמירה מפורסמת של חוזה קרלוס מריאטגי, מייסד המפלגה הקומוניסטית הפרואנית הראשונה: "המרקסיזם-לניניזם יפתח את הנתיב הזוהר למהפכה".
ההשראה לשם נלקחה ממערכת הדרכים של האינקה מבוליביה לקולומביה שסומנו באבני ריצוף כך ששליחים יכלו ללכת בהן גם בלילה.
מטרת הארגון, שנוסד בידי , הייתה להחליף את הבורגנות בפרו בשלטון מהפכני קומוניסטי עממי של האיכרים, על ידי שימוש בכל אמצעי אפשרי.
מעריכים שהארגון רצח עשרות אלפי אזרחים.
הארגון גייס לשורותיו בכפייה, ואף חטף ילדים במטרה להופכם לחיילים-ילדים במלחמתו נגד הצבא.
אלו שברחו הוקעו כבוגדים והוצאו להורג.
הצבא שהגיע לאזורים הכפריים שבהם הארגון ניסה לבסס את שליטתו, פעל ביד קשה כדי לדכא את הארגון, ואף הרג חלק מאנשי הארגון על ידי הטלתם ממסוקים.
לעיתים קרובות לא הבחין הצבא בין כפריים תמימים לבין אנשי הארגון, ואנשים חפים מפשע נפגעו בידי הצבא.
ב-15 בפברואר 1992, נרצחה על ידי הארגון מריה אלנה מויאנו לעיני ילדיה באירוע רב משתתפים בעיר וילה אל סלבדור.
המתנקשים ירו בה תחילה ולאחר מכן פוצצו את גופתה בחומר נפץ.
לפי הערכות, 300,000 איש השתתפו בהלוויה של מריה אלנה מויאנו.
לצד לכידתו של מנהיג הנתיב הזוהר, אבימאל גוזמן, בספטמבר 1992, הזעם על רצח מויאנו נתפס כצעד מרכזי בירידה בתמיכה במחתרת.
הנשיא פדרו פבלו קוצ'ינסקי העניק לאחר מותה את אות מסדר ההצטיינות הפרואני על שירות מכובד.
את האות קיבלה אימהּ בשנת 2017.
פעילותו של הארגון גרמה לנסיגה בדמוקרטיה של פרו.
נשיא פרו אלן גרסיה החיל ב־1985 את החוק הצבאי על כמחצית מהאזרחים.
כאשר אזרחים החלו למאוס בפעילותו של הארגון ולהסגיר את אנשיו, המאבק הוקצן והארגון החל לתקוף את לימה בסדרת פיגועים של מכוניות תופת.
הפחד הביא לבחירתו של אלברטו פוג'ימורי שהפך לדיקטטור, פירק את הפרלמנט, והשאיר את פרו במשטר צבאי, גם לאחר לכידתו של מנהיג הארגון, אבימאל גוסמן, ורוב ראשיו ב־1992 במבצע משטרתי.
מאז לכידת ראשיו פעל הארגון לעיתים רחוקות בלבד, אך עדיין תיירים מוזהרים שלא לבקר באזור עמק אואייאגה העילי, הנמצא בשליטת הארגון.
בנובמבר 2000 התקומם העם נגד עריצותו של פוג'ימורי והלה התפטר וברח ליפן (משפחתו היא ממוצא יפני).
הוקמה ועדה לחקר כל האירועים שנקראה ועדת האמת, והיא מצאה לאחר שנתיים של חקירה, הן את הארגון הנתיב הזוהר והן את פוג'ימורי, כאשמים ברודנות ועריצות כלפי העם הפרואני.
האידאולוגיה והטקטיקה של הארגון הועתקו על ידי קבוצות גרילה מרקסיסטיות אחרות, כגון המורדים המאואיסטים בנפאל.
מחלקת המדינה של ארצות הברית כוללת את הארגון ברשימת ארגוני הטרור הזרים שלה.
גם האיחוד האירופי ובריטניה מחשיבות אותו כארגון טרור ואוסרות להעניק לו תמיכה או סיוע כספי.
הנשרים פשטו עם שחר הוא סרט פעולה משנת 1968, המבוסס על הספר "הצונחים אל המוות" של אליסטר מקלין.
במאי הסרט הוא בראין האטון ומשחקים בו בין השאר גם ריצ'רד ברטון, קלינט איסטווד ומרי יור.
עלילת הסרט מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
גנרל ג'ורג' קרנבי מצבא ארצות הברית, המעורב בתכנון הפלישה של בעלות הברית לאירופה, נופל בשבי הגרמנים בחורף 1943 - 1944, לאחר שמטוסו הופל במהלך טיסה לכרתים.
הגנרל מועבר למתקן מעצר וחקירה הממוקם ב"טירת העיט" המבודדת, בקצה הרי האלפים שבבוואריה.
אדמירל רולנד (מייקל הורדרן) וקולונל טרנר (פטריק וימרק) מ-MI6 הבריטי מקימים קבוצה של שבעה אנשי קומנדו, היוצאים למבצע חילוץ.
בראש קבוצת הקומנדו עומד רב-סרן סמית (ריצ'רד ברטון) הנעזר באיש הריינג'רס האמריקני, סגן שייפר (קלינט איסטווד).
בתחילת המשימה נהרגים שניים מאנשי הקומנדו באופן מסתורי.
סמית ושייפר המחופשים לקצינים גרמניים מסגירים את עצמם ואת שלושת חברי הצוות לגרמנים ונלקחים לחקירה כאשר הם מופרדים משלושת הנותרים.
במהלך נסיעה הם מצליחים להתגבר על שוביהם, ולעלות בהיחבא באמצעות רכבל אל הטירה שבראש ההר הגבוה.
סמית ושייפר מסתייעים לצורך החדירה לתוך הטירה במרי (מרי יור), סוכנת נוספת של המודיעין הבריטי, והיידי (אינגריד פיט), סוכנת מקומית.
במהלך חקירתו של קרנבי בטירה נכנסים לחדר סמית ושייפר, כאשר סמית המציג את עצמו כסוכן של המודיעין הצבאי הנאצי.
בתרגיל מתוחכם הוא חושף את הגנרל האמריקני כשחקן בשם קרטרייט ג'ונס שאינו אלא חייל רגיל בדרגת רב"ט, ובמקביל, את רשימת הסוכנים הגרמנים המושתלים בשורות המודיעין הבריטי, ובראשם הסוכן הבכיר ביותר.
בשלב זה מופיע רס"ן וון האפן (דרן נסביט), קצין גסטפו, הדורש הסברים לכינוס.
סמית ושייפר מחסלים אותו ואת הקצינים הגרמנים האחרים ונמלטים ביחד עם מרי, היידי, ג'ונס, ושלושת המרגלים השבויים אשר התגלו כבוגדים.
בתחנת הרכבל מצליחים שניים מן השבויים לנטרל את שייפר ונמלטים ברכבל.
סמית מזנק אל גג הרכבל היורד ומכריע את השניים.
הצוות עושה את דרכו החוצה מן הטירה באמצעות הרכבל ובהגיעו לעמק ממשיך בבריחה באמצעות אוטובוס המאובזר במתקן לפינוי שלג, שהוסתר מבעוד מועד.
הגרמנים מבצעים מרדף אחרי האוטובוס הנמלט אך נבלמים באמצעות מחסומים שהוכנו מראש על ידי סמית ושייפר.
האוטובוס מגיע לנקודת מפגש עם מטוס חילוץ בשדה התעופה המקומי, והם ממריאים בדרכם לבריטניה.
במטוס החילוץ ממתין להם קולונל טרנר, ולהפתעת כולם סמית חושף אותו כסוכן הגרמני הבכיר ביותר בבריטניה.
טרנר מנסה לאיים עליהם בנשק, אך משמתברר לו כי הנשק לא תקין, הוא מעדיף להתאבד בקפיצה מן המטוס על פני התייצבות בפני משפט צבאי שסופו מוות בתלייה.
הפקת הסרט החלה לאחר שריצ'רד ברטון והמפיק אליוט קסטנר שכנעו את אליסטר מקלין לעבד תסריט המבוסס על סיפרו בעל אותו השם.
שמו של הספר עצמו לקוח מתוך שם הסצנה השלישית במערכה הראשונה של המחזה "ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר.
צילומי הסרט החלו ב-2 בינואר 1968 באוסטריה והסתיימו ביולי אותה שנה.
במהלך צילומי הסרט השתמש הבמאי בטכנולוגיה החדשנית לזמנה של הקרנה קדמית המוכרת כיום יותר כ"מסך ירוק", בעיקר לצורך צילומי המאבק על גג הרכבל.
ההכנסות מן הסרט עמדו על כ-21 מיליון דולר כאשר שכרו של ברטון 1.2 מיליון דולר ואילו איסטווד הסתפק ב-800 אלף דולר.
צילומי הסרט בטירה התקיימו ב"טירת הוהנוורפן" (Burg Hohenwerfen) הממוקמת כ-40 ק"מ מדרום לזלצבורג.
הרכבל הוא ה-Feuerkogel Seilbahn באבנזה (Ebensee) באזור זלצמרקגוט.
שדה התעופה ממוקם באזור שטיריה ובעורפו אפשר לראות את הר דאכשטיין הגבוה.
צילומי הפנים בוצעו באולפני בורהאמווד בהרטפורדשייר.
הנשף במולן דה לה גאלט הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר משנת 1876. הציור מוצג כיום במוזיאון ד'אורסיי שבפריז.
רנואר צייר העתק קטן יותר של יצירה זו, הנקראת באותו שם, והנמצאת כיום באוסף פרטי.
יצירה זו הייתה המורכבת ביותר והשאפתנית ביותר שצייר רנואר עד אותה עת.
היצירה מתארת נשף ריקודים של בני המעמד הבורגני, המתרחש במונמארטר בסמוך למולן דה לה גאלט, בשעות אחר הצהריים של יום ראשון.
היצירה, בסגנון האימפרסיוניסטי כוללת מספר רב של דמויות, חלקן רוקדות, חלקן עומדות וחלקן ישובות תחת שולחנות.
מעל הקבוצה עצים המסוככים עליהם, ומאפשרים מעבר קרני שמש מועטות המאירות על הדמויות, ומנקדות אותן בנקודות אור.
הדמויות בציור נקטעות, דבר היוצר אשליה של תמונה רגעית – חלק מאירוע גדול יותר המתרחש מחוץ לגבולות התמונה.
הדמויות בתמונה מביטות לכיוונים שונים – ואף אל מחוץ לתמונה, ובכך מפנות את תשומת לבו של המתבונן לאירועים שונים בתמונה.
הגדולה מבין שתי היצירות בשם זה מוצגת במוזיאון ד'אורסיי.
הקטנה נמכרה ב-17 במאי 1990 על ידי הבעלים של היצירה, אלמנתו של ג'ון היי ויטני, באמצעות בית המכירות סותבי'ס שבניו יורק בסכום של 78 מיליון דולר.
בעת ביצוע המכירה הפומבית הייתה זו היצירה שנמכרה בסכום השני בגובהו מאז ומעולם.
היצירה נרכשה על ידי רייאואי סאייטו, יושב ראש חברת דיישווה.
הנתיב המהיר בכביש 1 הוא נתיב אגרה בכביש 1 לכיוון מערב, ממחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות באורך של 13 קילומטר.
הנתיב נפתח לתנועה בינואר 2011 ונועד לשרת עד 3,800 כלי רכב בשעה.
הנתיב משולב בחניון חנה וסע ממזרח למחלף שפירים.
הפרויקט הוקם בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT) על ידי בעלת הזיכיון, קבוצת שפיר הנדסה ותעשייה, בעלות של כ-756 מיליון ש"ח, תמורת הכנסות מאגרה לתקופה של שלושים שנה, מתוכן שתיים וחצי שנות הקמה.
עם פתיחת הנתיב המהיר צומצם מספר הנתיבים בתוואי כביש 1 באזור מחלף קיבוץ גלויות משלושה לשניים, כדי לאפשר השתלבות חלקה מהנתיב המהיר בחזרה לכביש 1. הרשות הממונה מטעם הממשלה על הפרויקט היא חברת כביש חוצה ישראל בע"מ.
ראשיתו של הנתיב המהיר בהחלטת ממשלת ישראל מאוגוסט 1997 וחוק נתיבים מהירים לרכב ציבורי (נתיבי אגרה) (הוראת שעה), התש"ס-2000, שנחקק בעקבותיה בשנת 2000. תוכנית הנתיב המהיר אושרה בשנת 2004 כפרויקט בנה-הפעל-העבר (BOT).
התוכנית כללה הקמת נתיב מהיר וחניון.
עתירתה של עמותת "אדם טבע ודין" בסוף אותה שנה במועצה הארצית לתכנון ולבנייה, חייבה את המדינה לשלב בחניון גם תחנת רכבת על תוואי המסילה הוותיק שעובר במקום.
המדינה התנגדה להקמת תחנת רכבת כיוון שתחנת הרכבת כפר חב"ד ממוקמת במרחק של פחות משני קילומטרים.
באוגוסט 2007 חתם משרד האוצר חוזה לבניית הנתיב עם קבוצת שפיר הנדסה ותעשייה, אף על פי שלפני החתימה הציע משרד הפנים לבטל את הפרויקט עקב התנגשות תכנונית בין קצהו המערבי של הנתיב המהיר לתוואי מסילת הרכבת הרביעית המתוכננת במסילת איילון.
במסגרת הזכייה במכרז הציעה החברה הזוכה למדינה תמלוגים בסך של 182 מיליון שקל, עם סיום הקמת הפרויקט.
עם חתימת החוזה החלו עבודת ההכשרה בשטחי הפרדס שהיה בין נתיבי כביש 1 ממזרח למחלף שפירים.
שטח זה, שהיה קיים בין נתיבי הכביש מאז הקמתו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נוצר במקור כדי לאפשר למסילת הרכבת מתל אביב-יפו ללוד לעזוב את תוואי כביש 1 ולעבור דרומה מתחת לנתיב לכיוון מזרח.
במקביל החלו עבודות ההכשרה מצפון לכביש 1 לבניית נתיב נוסף בכיוון מערב, בצד הצפוני של הכביש.
לשם בניית נתיב רביעי בתוואי זה, נעשו מספר שינויים בגשרים החוצים את התוואי.
גשר במקוה ישראל נהרס ונבנה מחדש בשנת 2005 ומפתח של גשר ביילי סמוך הורחב.
הנתיב הרביעי שנבנה בשולי הכביש הימניים לא יועד להיות הנתיב המהיר אלא נתיב חלופי לנתיב השמאלי הקיים, שבשטחו נסלל הנתיב המהיר.
לשם הקלה על ביצוע העבודות בנתיב המהיר, נסללה בחלקו הצפוני של הכביש רצועת דרך רחבה המסוגלת לאכלס באופן זמני יותר מנתיב אחד ולעיתים אף שלושה.
הקמת תחנת הרכבת המיועדת בשטח החניון לא החלה עד לחנוכת הנתיב, אף על פי שלפי החלטת ועדת התכנון והבנייה, לא ניתן להפעיל את הנתיב ללא תחנת רכבת.
משרדי הממשלה השונים עדיין עומדים בסירובם להקמת התחנה שעלותה מוערכת ב-100 מיליון שקל והם פועלים לשינוי החלטת הוועדה.
בינואר 2009 פורסם כי הבנק המלווה את הפרויקט עצר את המימון עקב החשש ליכולת החברה לגבות את האגרה במלואה.
חברת שפיר המשיכה לקדם את הפרויקט באמצעות כספים מהונה העצמי, עד להסדרת מנגנון פיצוי המקובל על הבנק, היזם ומשרד האוצר.
במאי 2009 הודיע הזכיין על הפסקת כל העבודות ומשרד האוצר הודיע כי מדובר בהפרת הזיכיון.
העבודות בפרויקט התחדשו לאחר מספר שבועות, וביולי 2009 הוסטה התנועה בכביש 1 לכיוון מערב אל הנתיבים הצפוניים שהתווספו.
עם הסטת הנתיבים החלה הריסה והסרה של המקטע ששימש כנתיב השמאלי לכיוון מערב, לקראת בנייתו מחדש כנתיב המהיר.
לקראת סוף שנת 2009 הופסקו העבודות שוב, ובתחילת 2010 הודיעה הזכיינית שהיא ממתינה לאישור המדינה למתן פיצוי כספי על היעדר היכולת לבנות את 600 המטרים האחרונים של הנתיב המהיר בסמוך למחלף קיבוץ גלויות.
המחלוקת לגבי קטע זה נובעת מטעות תכנונית במכרז של הפרויקט, שהובילה עוד בתחילת 2009 להפסקת המימון של הבנקים המלווים.
הזכיינית הודיעה למדינה שהיא מבקשת לפרוש מבניית הפרויקט אם לא יאושר הפיצוי.
במרץ 2010 הסכימו המדינה והזכיינית על המשך העבודה בפרויקט.
הנתיב נחנך לבסוף באיחור קל, ב-7 בינואר 2011. יום לפני חנוכת הנתיב הושלמו העבודות בקטע הנתיב האחרון וסומנו הנתיבים בכביש 1 מחדש.
במסגרת הסימון בוטל אחד משלושת הנתיבים של כביש 1 באזור מחלף קיבוץ גלויות לאורך קטע של כמה מאות מטרים.
במחצית השנייה של 2011 התבצעו עבודות להרחבת גשר ונתיבים בקטע הסמוך למחלף קיבוץ גלויות.
עבודות אלו אפשרו את החלפת גדר ההפרדה הרכה בין הנתיב לכביש בגדר הפרדה קשיחה בקטע זה וכך השלימו גדר קשיחה רצופה לכל אורך הנתיב.
גם לאחר הרחבת הכביש בקטע זה, נותר בו קטע בן כמה מאות מטרים עם שני נתיבי נסיעה בלבד לנוסעים לכיוון תל אביב.
בינואר 2013 העביר משרד התחבורה מימון לצורך תכנון קומה נוספת לחניון הנתיב המהיר, על מנת להכפיל את תכולתו ל-4,000 מקומות חניה.
ההרחבה תתבצע באמצעות בניית קומה שנייה מעל החניון הקיים.
באותה עת אף החליט שר התחבורה להתחיל בתכנון פרויקט נתיב מהיר דומה במערב ראשון לציון.
בעת העבודות לבניית החניון בן ארבע הקומות, נסלל חניון זמני מדרום לכביש 1. השלב הראשון של החניון נחנך בתחילת 2022, ובמקביל המשיכו העבודות להרחבתו לכיוון מזרח ומערב.
ביולי 2021 נחסמה הכניסה לנתיב במחלף בן-גוריון והועברה כחמישה קילומטרים מערבה, בסמוך לחניון הנתיב המהיר.
החסימה הזמנית נועדה לצורך עבודות בכביש 1 באזור כפר חב"ד, לשם הקמת מחלף נתב"ג מערב.
תוואי הנתיב הושב לקדמותו באפריל 2022.
הנתיב המהיר נסלל על גבי הנתיב השמאלי הקיים בקטע כביש 1 ממחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות.
באמצע הדרך, ממזרח למחלף שפירים, משתלב הנתיב במערכת כבישים וגשרים לכניסה ויציאה מחניון חנה וסע המיועד לכ-2,100 מכוניות.
הקמת הכניסות והיציאות הייתה כרוכה בבניית שישה גשרים חדשים, מתוכם שניים המיועדים ליציאה לכביש 1 בכיוון מערב, אחד מתחבר לכביש הרגיל בנתיב הימני ואחד מתחבר לנתיב המהיר בצד שמאל.
הנתיב המהיר מופרד מהנתיבים הרגילים באמצעות גדר הפרדה קשיחה, למעט בחצי הקילומטר האחרון שלו, שם ההפרדה היא באמצעות עמודי פלסטיק.
הכניסה לחניון לנוסעים מכיוון מזרח למערב בכביש 1 אינה מתאפשרת בסמוך לחניון אלא דרך הכניסה הראשית לנתיב, בסמוך למחלף בן-גוריון.
החונים בחניון אינם מחויבים בעלות הנסיעה בקטע זה.
החניון משמש את הנוסעים בנתיב כנקודת היציאה היחידה עד לסיומו, כלומר, לנוסעים ממחלף בן-גוריון אין אפשרות יציאה ישירה במחלפי שפירים, גנות וקיבוץ גלויות.
המשתמשים בנתיב המהיר נדרשים לשלם אגרה, פרט לכלי תחבורה ציבורית, מכוניות פרטיות המסיעות ארבעה נוסעים או יותר ומכוניות המשמשות נכים.
בניגוד להחלטה המקורית של ועדת הכנסת, אופנועים אינם פטורים מתשלום אגרה ונדרשים לשלם מחצית מהסכום המלא.
גביית האגרה מסתמכת על מצלמות ומערכות זיהוי אוטומטיות (בדומה לגבייה בכביש 6), והמשתמשים בנתיב יכולים להירשם מראש כמנויים ולנסוע בנתיב המהיר ללא מעבר במתחם "חנה וסע", בו ממוקמת עמדה המאפשרת תשלום באמצעות מכונות אוטומטיות.
משתמשים שאינם מנויים מחויבים בקנס בנוסף לתשלום הרגיל, אם לא עצרו ושילמו את אגרת הנסיעה בעמדת תשלום בחניון חנה וסע.
בחניון מוצבת גם עמדת זיהוי המיועדת לבדיקת מכוניות פרטיות שנהגיה מבקשים לקבל פטור מתשלום בזכות הסעת ארבעה נוסעים או יותר (או שלושה בשעות שפל).
גובה האגרה הוא דינמי, וגדל ככל שעומס התנועה בנתיב גדל.
הנוהגים בכביש 1 מקבלים מידע על גובה האגרה הנכון לאותו רגע בשלט אלקטרוני הממוקם כקילומטר לפני הכניסה לנתיב המהיר.
עם הפעלת הנתיב המהיר עמד גובה אגרת הנסיעה המינימלית על שישה שקלים והאגרה המקסימלית עמדה על 75 שקלים, מאז התעריף המקסימלי עלה ועמד על 97 שקלים, ביולי 2015 המחיר עלה ל-105 שקלים.
שינוי התעריף בהתאם לעומס התנועה נועד לשמור על מהירות מינימלית של 70 קילומטר לשעה בנתיב, בכל שעות היממה.
במהירות זו מוערכת הדרך ממחלף בן-גוריון לחניון שפירים בחמש דקות, ומשם למחלף קיבוץ גלויות בתל אביב, בשש דקות נוספות.
במסגרת תנאי הזיכיון הבטיחה המדינה לזכיין מקור הכנסה נוסף, מעבר לגביית האגרה, והוא תשלום (מהמדינה) בגין כל כלי רכב שחונה במתחם "חנה וסע" בשעות הבוקר.
כן הבטיחה המדינה לזכיין תשלום במסגרת מנגנון של הבטחת יעד הכנסות שנתי.
בפברואר 2015 בוטלה אגרת הנתיב בקטע בן-גוריון עד חניון שפירים.
הסיבה לביטול היא תדירות גבוהה של תפוסה מלאה בחניון.
מצב זה עלול לגרום לחיוב מיותר של נוסעים שנמנעה מהם האפשרות לחנות ולהשתמש בשירותי התחבורה הציבורית.
מערכת הגשרים שהוקמה מאפשרת רציפות בכניסות והיציאות מהחניון, ללא שימוש בצמתים או רמזורים.
בחניון הוקם אולם המתנה שמשרת את הנוסעים ללא תשלום באוטובוסים הייעודיים הנוסעים הלוך וחזור בין החניון לאזור הקריה בתל אביב-יפו ולמתחם הבורסה ברמת גן.
האולם ישמש גם את תחנת הרכבת, אם תוקם.
שירות האוטובוסים, שכולל בשעות העומס נסיעה מדי חמש דקות, ממומן מתשלומי האגרה של המשתמשים בנתיב המהיר.
בנוסף, חברות תנופה וקווים מפעילות ארבעה קווי אוטובוס (100,102,112,886) מהחניון לירושלים ומודיעין עילית במסלולים שונים.