tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פטירתו השאיר אחריו את רעייתו, פלה פולישוק, שנפטרה ב-2022, ואת ילדיו, ליאורה גושן ואביגדור דורות.
זאב "לופטי" פרוידנטל (1929 – 2017) היה חייל צה"ל, שעוטר בעיטור המופת בעקבות פעולתו במלחמת סיני.
זאב פרוידנטל נולד בעיר קאסל שבגרמניה בשנת 1929. ב-1935 עלה לארץ ישראל.
התגייס לצה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
שירת במילואים עד לשנת 1977 והגיע לדרגת רב-סמל.
היה בעל עסק לממכר מיקסרים ומכונות לעיבוד מזון למוסדות.
היה נשוי לטובה ואב לבת ולבן.
בשנת 2016 יצא לאור ספר אודות חייו פרי עטה של אירה כהן.
נפטר בשנת 2017 והובא לקבורה בבית הקברות שיכון ותיקים בנתניה.
במהלך מלחמת סיני שירת פרוידנטל בחיל התותחנים.
במהלך נסיעה בסיני התהפך הזחל"ם שבו נסע.
אחד מנוסעי הזחל"ם נהרג ואחרים נפצעו.
פרוידנטל וחייל נוסף נלכדו תחת הזחל"ם ההפוך.
חבריו הצליחו לחלצו והוא ביחד עם חייל נוסף יצאו להזעיק עזרה לפצועים.
פרוידנטל שבר צלעות בתאונה וסבל מכאבים.
השניים צעדו במזג אוויר שרבי ובשטח קשה.
מסעם נמשך שש וחצי שעות לאורך 40 קילומטר.
במהלך המסע התעלף פרוידנטל, אבל למזלם מצאו הוא וחברו מים והמשיכו בדרכם, עד שהגיעו אל יחידת האם שלהם.
בזכותם ניצלו חייו של הפצוע שנלכד תחת הזחל"ם ההפוך.
על פעולתו ניתן לפרוידנטל ציון לשבח, שהומר בשנת 1973 בעיטור המופת.
זאב רֶכטֶר (2 באפריל 1899 – 18 בדצמבר 1960) היה מחשובי האדריכלים בישראל ומאבות הסגנון הבינלאומי בארץ.
ראשון בוני הבניינים על עמודים בארץ ישראל.
זאב רכטר נולד בקובלבקה (Ковалевка) שבפלך חרסון של רוסיה (בתחומי אוקראינה של ימינו).
החל ללמוד אדריכלות בפוליטכניון של ניקולאייב.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל באונייה "רוסלאן" שם גם פגש את אשתו לעתיד, פולה (לבית זינגר).
עם עלייתו עבד במשרדו של המהנדס סשה חיסין.
עבודתו הראשונה במשרד חיסין הייתה מלאכת מדידת רחוב אלנבי כהכנה לתכנונו ובנייתו.
לאחר מכן עבר רכטר לירושלים, שם עבד שנה כשרטט במשרדו של האדריכל בנימין חייקין.
מאורעות תרפ"א השיבו את רכטר ומשפחתו להתגורר בתל אביב ושם זכה לראשונה לעבודת תכנון עצמאית: בניין מגורים בפינת הרחובות נחלת בנימין ורמב"ם.
רכטר העניק למבנה זה, אשר כונה "בית הכדים", את הרוח האקלקטית אשר נשבה ברחובות העיר באותה העת (1924), לאחר מכן הוסיף לבנות בתל אביב הקטנה עד לסוף שנת 1926 עשרה מבנים נוספים.
בשנת 1927 החליט רכטר להשלים את לימודי האדריכלות שהחל בניקולאייב, וללמוד בבית הספר להנדסה ברומא.
את לימודי ההמשך באדריכלות החל רכטר בבית הספר הממלכתי להנדסה בפריז (1929–1932).
עם שובו ארצה בשנת 1932, חזר רכטר להתגורר בתל אביב, וחידש את פעילותו המקצועית בישראל.
במשרדו ששכן תחילה בבית אנגל והחל משנת 1952 בכיכר מלכי ישראל, הועסקו לאורך השנים אדריכלים צעירים שעתידים היו להוביל תוך זמן קצר את הענף בישראל, ובכללם: דוד רזניק, דן איתן, צבי הקר וממשיך השושלת – יעקב רכטר.
יחד עם אדריכלים נוספים ייסד רכטר את "חוג הארכיטקטים".
בין האדריכלים הצעירים שאליהם חבר רכטר ניתן למצוא את יוסף נויפלד, אריה שרון, קרל רובין, דב כרמי, שמואל ברקאי, וכן ישראל דיקר ויוליוס פוזנר, שאף ערכו את עיתון הקבוצה.
רכטר הוא אחד מראשיה של התנועה המודרנית באדריכלות בארץ ומייבאה של תפישתו החלוצית של האדריכל לֶה קוֹרְבּוזְיֶה לישראל.
רכטר היה הראשון ש"הרים" את בנייניו על עמודים, בדומה לכמה ממבניו של לה קורבוזיה: בית אנגל, הניצב בשדרות רוטשילד ופינת רחוב מזא"ה (1933), הוא למעשה הבניין הראשון בתל אביב שנבנה על גבי עמודים.
קומת העמודים המפולשת במפלס הקרקע יוצרת מקום פתוח ומגונן, מרחיבה את חלל הרחוב וחושפת אותו לתנועת הרוח.
כיום קומת עמודים זו אטומה (האטימה בוצעה בידי חיילי המפקדה הבריטית ששכנה במקום בשנות הארבעים).
בשנת 1957 זכה בפרס רוקח על תכנון שיכון צבא הקבע בשכונת מעוז אביב.
רכטר נאם בטקס היובל של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל בתל אביב, בחג החנוכה, בשנת 1960, ונפטר יום לאחר מכן מהתקף לב, בן 61 במותו.
זכרו של רכטר הונצח בבול דאר ישראלי, במסגרת סדרה ( מס' 9) שהוקדשה לאדריכלות הישראלית .
ב- 12 בדצמבר 1990, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של זאב רכטר שעליו מופיע ציור של "בית אנג'ל" שרכטר תכנן אותו בשנת 1933. על השובל מופיע צילום של הבניין.
עיריית תל אביב קראה על שמו של רכטר רחוב בעיר, בשכונה הצפון-מזרחית שיכון דן.
בנובמבר 2009 הוצגה בחלל דירת הגג בבניין שתוכנן על ידי רכטר ברחוב הירקון 70, תערוכה מעבודותיו שהתבססה על ארכיון משרדו.
על שמו הקימו משרד השיכון, חברת עמידר ומשפחתו קרן לחלוקת פרס דו־שנתי בסך 3,000 לירות, שנקראה פרס רכטר.
היה נשוי לפולה, ואב לבן, האדריכל יעקב רכטר, ולשתי בנות שהאחת נישאה לאדריכל משה זרחי ושנייה למהנדס מיכה פרי.
מעונות "הבימה", בקרן הרחובות הוז-גורדון-פרוג (1934–1936)
בית דבוילייצקי, רחוב הירקון 70 (1934)
בית פריד, רחוב אחד העם 93 פינת רחוב החשמונאים, (1937)
בית הבראה בקיבוץ מעלה החמישה (1947)
היכל התרבות בתל אביב, בשיתוף האדריכל דב כרמי (1951–1957)
בית מגורים, רחוב רוטשילד 22, כפר סבא (1952)
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב, בשיתוף האדריכל דב כרמי (1952–1959)
שכונת מגורים מעוז אביב, תל אביב (1952)
בית הספר לארכאולוגיה בגבעת רם, ירושלים (1956)
בית הבראה ע"ש שפרינצק בנצרת (1958, נטוש)
בית המשפט בתל אביב, בצומת הרחובות שאול המלך וויצמן, בשיתוף בנו האדריכל יעקב רכטר (1959–1960)
מרכז רכטר ובניין עיריית אילת (1967-1958)
זאב רַבָּן (22 בספטמבר 1890, לודז' – 19 בינואר 1970, ירושלים) היה צייר, גרפיקאי ומעצב תעשייתי עברי.
מאבות האמנות הארץ ישראלית בתקופת היישוב.
רבן נולד בשם ווֹלְף (זאב) רָבִיצְקי בלודז' בשנת 1890. אביו, יחיאל רביצקי, יליד קאליש, היה רב חרדי ובילדותו למד רבן בחדר.
אמו רייזל בסר באה ממשפחת סוחרים משכילית, ואביה לימד את רבן עברית.
החל את לימודי האמנות בעירו, ובגיל 16 יצא ללמוד פיסול ועיטור אדריכלי דקורטיבי במוסדות שונים לאמנויות - תחילה למד במינכן (1906–1907).
בהמשך השתלם בפריז בפיסול נאו-קלסי אצל אנטואן מרסייה , עד 1909, ובבריסל למד במשך שלוש שנים, עד 1911. כשסיים את לימודיו שב ללודז', ומשם המשיך לפריז.
השם "רבי צבי בצלאל" המופיע על לא מעט ספרים שאייר הוא שם עט של זאב רבן.
בהשפעת מנהל בית הספר לאמנות בירושלים "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", האמן בוריס שץ, שאותו פגש בפריז, עלה רבן לארץ ישראל בשנת 1912 ושימש כמורה ב"בצלאל" עד שנת 1929. בבצלאל לימד פיסול, ריקוע וחקיקה ולימים מונה למנהל הזמני של המוסד.
החל מ-1914 ניהל את מחלקת המיקשה בבית הספר לאמנות.
בין תלמידיו ב"בצלאל" נמנו ראובן רובין, נחום גוטמן, אביגדור סטימצקי ומרדכי אבניאל.
השתתף בשנת 1921 בתערוכה ההיסטורית שבה הציגו לראשונה בארץ ישראל אגודת אמנים עברית.
תערוכה זו התקיימה במגדל דוד שבעיר העתיקה בירושלים, והייתה הראשונה מסדרת תערוכות שנתיות שנקראו "תערוכות אמני מגדל דוד".
ב-1922 הקים בשיתוף עם האמן מאיר גור אריה "בית עבודה לאמנות אינדוסטריאלית" (קרי תעשייתית), שפעל עד לשנות ה-60 של המאה העשרים.
בשנות העשרים והשלושים עסק רבות בעיצוב סמלים ותעודות לעסקים ומוסדות וכן בעיצוב פנים.
אריחי קרמיקה שעיצב מעטרים חזיתות בתים רבים בתל אביב (כמו למשל, בית לדרברג).
רבן עיטר ועיצב בתי כנסת בארץ ישראל ומחוץ לה ויצר להם ריהוט ותשמישי קדושה.
בשנת 1931 עיצב את החלונות הצבעוניים בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
היה ממייסדי לשכת הבונים חופשיים "אלומה".
היה ממקימי שכונת בית הכרם בירושלים.
ציוריו של רבן, חפצי החן שיצר, עיטוריו לספרים וכרזות פרסומת שעיצב, היו ברוח אסכולת ה"אר נובו" (Art Nouveau) שרווחה באירופה בסוף המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים, שהיה בה יסוד דקורטיבי חזק.
כן שילב רבן ביצירותיו יסודות מזרחיים האופייניים לארץ ישראל וממוטיבים תנ"כיים ותיאר את נופי הארץ ואנשיה.
יצירותיו מרובות הסמלים הוגדרו כ"סימבוליזם עברי".
רבן נחשב אחד מיוצרי "סגנון בצלאל".
ב-1982 נערכה תערוכת ציורים ומתווי עבודות עיצוב של רבן (מן השנים 1915–1940) בגלריה דבל בירושלים (בעקבות תערוכה קודמת שם אודותיו מ-1981).
בשנת 1993 נערכה בגלריה "מעיינות" בירושלים תערוכה רטרוספקטיבית, שבה הוצגו לראשונה כ-250 מעבודותיו של זאב רבן שנאספו בעולם.
בשנת 2001 התקיימה תערוכה רטרוספקטיבית מקיפה לעבודותיו ופועלו של רבן במוזיאון תל אביב לאמנות, לרגל ציון 70 שנים למוזיאון.
איורים למקורות: שיר השירים, מגילת אסתר, מגילת רות, הגדה של פסח, חד גדיא, מכבים.
איורים לספרים מאת חיים נחמן ביאליק, לוין קיפניס, שמואל יוסף עגנון, בוריס שץ.
קלפי משחק עם דמויות מן המקרא.
עבודות אבן פיסוליות לבניין ימק"א ברחוב דוד המלך בירושלים.
עיצוב פנים של מלון המלך דוד בירושלים.
שער אבן ודלתות פליז לבית הספר בצלאל.
דלתות פליז לבית החולים ביקור חולים.
דלתות נחושת לבניין בצלאל בירושלים.
חלונות ויטראז' ודלתות עץ לבית הכנסת הגדול (תל אביב) ברחוב אלנבי.
סמלים לחברות ולמוסדות: "הסנה", מכון ויצמן למדע, מע"צ (מחלקת עבודות ציבוריות), נשות הדסה, המשטרה, תנועת הצופים ועוד.
לוחיות סמלי מדינות ארצות הברית ל-"יד קנדי" שבהרי ירושלים, בתכנון האדריכל דוד רזניק.
הציור על קופסת נרות החנוכה המסורתית.
תמונת קרמיקה לפי ציור של ירושלים, מעשה ידיו של זאב רבן בשנת 1925, הופיעה על גליונית מזכרת שהופקה על ידי דאר ישראל לרגל תערוכת בולים בין לאומית ב־18 במרץ 2001. האמן יגאל גבאי עיצב את הגליונית.
זאב (זאביק) נחום רווח (15 באוגוסט 1940 – 18 בינואר 2025) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי, זמר, מפיק, תסריטאי, במאי קולנוע ותיאטרון וצייר ישראלי.
רווח היה שחקן בולט במיוחד בז'אנר סרטי הבורקס וחלקם, כמו "חגיגה בסנוקר" ו"צ'רלי וחצי", הפכו לסרטי פולחן בישראל.
בנוסף לקריירת המשחק, רווח גם כתב וביים מעל לתריסר סרטים, בעיקר קומדיות, בהם הוא גם כיכב.
רווח זכה בסך הכול בשלושה פרסי אופיר – שניים כשחקן הראשי הטוב ביותר ואחד על מפעל חיים ונחשב לאחד האישים המשפיעים והחשובים בקולנוע הישראלי.
רווח נולד בשנת 1940 ברבאט שבמרוקו הצרפתית לחנה ולרב יצחק ריוח והוא היה הבכור מתוך שמונה ילדים.
הוא נקרא על שמם של זאב ז'בוטינסקי ונחום סוקולוב.
בשנת 1948, בהיותו בן שמונה, עלה יחד עם משפחתו לישראל.
בתחילה התגוררה המשפחה במעברה בחיפה.
מגיל תשע עד גיל 13 התגורר עם משפחתו בשכונת מוסררה שבירושלים, שם אביו הקים בהמשך בית כנסת.
מאוחר יותר עברה המשפחה להתגורר בשכונת קריית היובל בירושלים.
בגיל 13 החל רווח ללמוד בישיבה התיכונית-חקלאית בכפר חסידים.
את שירותו בצה"ל עשה בחטיבת הנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי למד רווח בבית הספר למשחק "בית צבי".
בשנים 1963–1966 שיחק בתיאטרון אֹהל, בין היתר במחזות "האידיוטית", "שלושת המלאכים" ו"בלי עין הרע".
בהמשך רווח הצטרף לתיאטרון הקאמרי שם הוא שיחק בין השנים 1966 עד 1973. בתיאטרון הקאמרי רווח שיחק במגוון תפקידים בולטים, בהם דמותו של לאונרדו ב"חתונת הדמים", דמותו של אובו ב"אובו המלך" (לצידה של דבורה קידר), הנסיך האל ב"הנרי הרביעי", סר לאנסלוט ב"הדרקון", פיגארו ב"נישואי פיגארו" והמפקח אזולאי ב"המפקח".
כמו כן הוא שיחק גם בהצגות "הו אבא אבאל'ה עלוב, אמא תלתה אותך בארון ואני כל כך עצוב", "מדיאה" לצידה של חנה מרון, ו"בוטיק השקרים" לצידה של דליה פרידלנד.
דיבב בהצגת הילדים "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" שהועלתה בתיאטרון הבובות הישראלי.
בנוסף שיחק בהצגה "הכושי עשה את שלו", פרי עטו של יוסף (טומי) לפיד – הפקה אותה הוא העלה שוב בסוף שנות ה-90 כשחקן וכבמאי.
בשנת 1988 רווח שיחק במחזמר המצליח "סאלח שבתי" בתיאטרון הלאומי הבימה.
בהפקה זו, אשר בוימה על ידי אפרים קישון וכללה מוזיקה שהולחנה על ידי נורית הירש, רווח שיחק לצד גאולה נוני וחני נחמיאס.
המחזמר כלל את הלהיט "אח יא ראב".
המחזמר הוצג 172 פעמים ברחבי ישראל וזכה להצלחה רבה.
בשנת 1995 שיחק בתפקיד ראשי לצידה של גליה סודרי בתיאטרון באר שבע בהצגה "אשת האופה", שבה גילם את דמותו של כאמבלה.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "מריוס", שבה גילם את דמותו של סזאר.
בשנת 1997 גילם את קפטן הוק במחזמר לילדים "פיטר פן", לצידו של גיל ססובר.
בשנת 2003 גילם את מנהיג ארבעים השודדים סבאח אל פול במחזמר "עלי בבא וארבעים השודדים", לצידו של צביקה הדר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 רווח החל גם לביים הצגות תיאטרון.
בשנת 2004 הוא ביים ושיחק בהצגה "בנים גידלתי ורוממתי" ובה גילם את דמותו של שמעון בוסקילה.
בהפקה זו כיכבו גם השחקנים ריטה שוקרון, אריק משעלי, מעיין הרוש וצחי נוי.
בשנת 2010 שיחק בתיאטרון בית ליסין בהצגה "ולנטינו" בה הוא גילם את אלברטו, ובהצגה "סוחרי גומי" של המחזאי חנוך לוין בה הוא גילם את יוחנן.
בשנים 2011–2012 שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "עוד חבר כזה ואבדנו".
בשנת 2013 רווח חזר לגלם את דמותו של חנוכה בעיבוד התיאטרלי לסרט "חגיגה בסנוקר".
באותה השנה הוא שיחק גם בהצגת הבידור "עוד חבר כזה ואבדנו", לצד יוסי וידר.
בשנת 2014 הוא ביים ושיחק במופע "מומו שיפוצים".
בשנת 2019 הופיע בהצגת הבידור "זקנים חסרי מנוח", לצד אריה מוסקונה ועירית ענבי.
לאורך הקריירה הקולנועית הפורה שלו, שנפרשה על פני מעל לחמישה וחצי עשורים, שיחק רווח בלמעלה מ-40 סרטי קולנוע, ביים 15 סרטים, לקח חלק בכתיבת התסריטים ל-16 סרטים, וביסס את עצמו כאחד מהאישים הבולטים ביותר בקולנוע הישראלי.
על אף שלאורך השנים הוא גילם תפקידים ראשיים בסרטים ובהצגות מז'אנרים רבים ומגוונים, הוא נודע במיוחד ככוכב של ז'אנר סרטי הבורקס.
בסרטים הללו רווח גילם מגוון רחב של דמויות קומיות סטריאוטיפיות וגרוטסקיות של יהודים מזרחים בשולי החברה הישראלית.
לעיתים רבות הדמויות הללו היו של אנדרדוגים, לא יוצלחים, נוכלים או אנשים עם מוגבלות שכלית, אשר נקלעו לעיתים רבות לסיטואציות הומוריסטיות וכאוטיות.
חלק גדול מהדמויות אותם גילם בסרטי הבורקס לעיתים רבות השתמשו בתחפושות והחליפו זהויות (אשכנזי/מזרחי, גבר/אישה, עשיר/עני, תאומים ועוד).
סרטיו של רווח שיקפו במקרים רבים את הדינמיקה החברתית בישראל, תוך שימוש בהומור על מנת לחקור נושאים רציניים כמו עוני והמאבקים של קהילות מודרות.
רווח החל את הקריירה הקולנועית שלו באמצע שנות ה-60 כאשר הוא הופיע בתחילה בסרט "סבינה והגברים" (1966) ולאחר מכן בסרט "סיירים" (1967).
הקריירה המוקדמת שלו כללה גם השתתפות בסרט האיטלקי "חמישה ימים בסיני" (1968) אשר יצא לאקרנים באיטליה ובישראל.
באותה שנה שיחק גם בסרט הקצר "הצד השני" בבימויו של אורי זוהר.
בשנת 1969 השתתף בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע הרומנטי "להט במים" יחד עם עירית שילה ואחרים.
סרטו העלילתי הראשון של הבמאי יעקב המאירי.
במהלך שנות ה-70 רווח שיתף פעולה עם הבמאי בועז דוידזון בשלושה סרטים אשר הניבו כמה מההופעות האייקוניות ביותר של רווח.
שני האחרונים, אשר הפכו עם השנים לסרטי פולחן בישראל, חיזקו במיוחד את המוניטין של רווח כאחד מהשחקנים הקומיים המובילים בישראל.
בנוסף לתפקידים האיקוניים הללו, במהלך העשור רווח שיחק גם בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" (1971) בו הוא גילם את אלימלך זורקין ובהפקה האמריקנית "תיק ירושלים" (1972) בבימויו של ג'ון פלין.
באמצע שנות ה-70 החל רווח לביים סרטים בהם הוא גם כיכב.
סרט הבכורה של רווח כבמאי היה הסרט "רק היום" (1976) בו הוא גם כיכב בתפקיד הראשי.
ההצלחה של הסרט סימנה את תחילתה של תקופה פורה בקריירה של רווח במסגרתה עוד במהלך העשור הוא יביים וישחק בתפקיד הראשי גם בסרטים "הגונב מגנב פטור" (1977), "שרגא קטן" (1978), "טעות במספר" (1979), ו"לא לעלות יותר" (1979).
במחצית השנייה של שנות ה-70, מלבד הסרטים אותם הוא ביים, רווח שיחק גם בסרט "יופי של צרות" (1976) בבימויו של אסי דיין ובסרט "חמש מאות אלף שחור" (1977) בבימויו של שייקה אופיר.
במהלך שנות ה-80 רווח היה שותף לכתיבת התסריט וגילם את התפקיד הראשי בסרט הסאטירי "האיש שבא לקחת" (1981) בבימויו של פרוספר פריינטה.
בנוסף, בשנת 1987 הוא שיחק גם בסרט הצרפתי "אם אתה מגיע לריו...
אתה מת" שצולם בברזיל, בו הוא גם לקח חלק בכתיבת התסריט.
במהלך שנות ה-90 רווח שיחק במספר סרטים ההוליוודיים בהם סרט הפעולה "התקווה לניצחון" (1996) בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם, סרט הדרמה "הבריחה מערב הסעודית" (1998) ובתחילת העשור הבא שיחק גם בסרט הפעולה "הסיור האחרון" (2000) בכיכובו של דולף לונדגרן.
בנוסף, במהלך העשור הוא גם ביים את הסרטים "טיפת מזל" (1992) ו"פעמיים בוסקילה" (1998) בהם הוא גם שיחק בתפקיד ראשי.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 רווח גם החל לשחק בתפקידים דרמטיים יותר כאשר שיחק בתפקידים ראשיים בסרטים "בית"ר פרובנס" (2002), "יהיה בסדר" (2008), ובסרט דרמת הפשע של חיים בוזגלו "כבוד" (2009).
בשנת 2012 יצא הסרט התיעודי על רווח "בן הארץ - וִוילְד אל-בְּלַד" (yes-דוקו) בבימויה של סיגלית בנאי, המתעד את נסיעתו למרוקו בחיפוש אחר שחקן מרוקאי לסרט הבורקס האחרון אותו חלם לביים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21 רווח דיבב את הדמות בן-גמלא בסרט הדרמה ההיסטורית האפי המונפש "אגדת חורבן" (2021) בבימויו של גידי דר, ובהמשך כיכב בסרט "שער הפרחים" (2022).
בנוסף, בשנת 2021 השתתף רווח גם בווידאו קליפ לגרסת הכיסוי של אייל גולן לשיר "ימים טובים" שהלחין במקור יאיר רוזנבלום למילים של יורם טהרלב.
הגרסה המקורית של השיר שימשה במקור כשיר הפתיחה של הסרט "רק היום" ובוצעה במקור על ידי אחיו הצעיר של רווח, הזמר אורי רווח.
בווידאו קליפ, אשר היווה הומאז' למורשת הקולנועית של רווח, גולן ורווח צופים בקטעים מהסרט "רק היום".
בשנת 2025 יצא הסרט התיעודי "ימים טובים: סיפור של זאב רווח", בבימויו של אלון גור אריה.
הסרט עוסק בחיים ובקריירה הענפה של רווח והוא כולל גם ראיונות עם רווח.
הסרט נבחר להשתתף בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בפסטיבל דוק אביב גליל, ובפסטיבל קולנוע דרום.
הסרט שודר בערוצים HOT8 וערוץ YES ישראלי.
ואף על פי שלא תוכנן כך, הסרט יצא בעת פטירתו של רווח, ושימש כסרט להנצחת פועלו.
מאז סוף שנות ה־70 הופיע זאב רווח במגוון הפקות טלוויזיה וקולנוע, לעיתים גם כבמאי.
ב־1978 שיחק בסרט הטלוויזיה "חפיף".
ב־1994 ביים ושיחק בתפקיד הראשי בסדרה "פאפא" בערוץ 2. בשנים 1999–2000 הנחה את "בטברנה" בערוץ הראשון.
ב־2002 ביים ושיחק באחד התפקידים הראשיים, לצד יוסף שילוח ועדי ב"סוחרי גומי" המבוסס על מחזה בעל אותו השם.
התסריט לסרט נכתב בשיתוף פעולה בין אסי דיין וזאב רווח.
בין השנים 2002–2004 גילם את דמותו של אברהם אלגרבלי בסדרת הדרמה "המשאית" ששודרה בערוץ 2. ב־2003 הנחה תוכניות ספיישל על הקולנוע הישראלי לדורותיו.
ב־2010 חזר לגלם את אלימלך זורקין ב"חסמבה דור 3", דמות אותה הוא גילם במקור בשנת 1971 בסרט "חסמבה ונערי ההפקר".
באותה השנה שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הפשע "הכבוד של מרציאנו", המבוססת על הסרט "כבוד".
רווח זוהה פוליטית עם הימין בכלל ועם מפלגת "הליכוד" בפרט.
ב-1992 הופיע בתשדירי הבחירות של המפלגה.
ב-2003 התמודד על מושב במועצת עיריית רמת גן מטעם רשימת הליכוד.
בשנת 1967 נישא לשחקנית שולה רווח.
לבני הזוג נולדו שתי בנות והם התגרשו בשנת 1982. באותה השנה התחתן רווח עם מלי אנג'לו, אותה הכיר רווח על סט הצילומים בסרטו "פצעי בגרות 80", כשהייתה מזכירה מטעם חברת ההפקה "סרטי רול".
עם אנג'לו הביא לעולם שלושה ילדים.
רווח התגורר עם משפחתו ברמת גן.
שתי בנותיו מנישואיו הראשונים חזרו בתשובה ורווח תמך בכך.
רווח, שהיה מעשן כבד, עבר ביוני 2019 אירוע מוחי, ולאחר כשנתיים עבר אירוע מוחי נוסף, שהוביל להתפתחות דמנציה.
בי"ח בטבת ה'תשפ"ה, 18 בינואר 2025, נפטר רווח בשנתו בביתו ברמת גן, בגיל 84. הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול, על מצבתו נחרט משפטו המפורסם שאמר בערב ההוקרה להיותו בן 70: .
בשנת 2002 הוענק לרווח פרס אופיר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "בית"ר פרובנס".
בשנת 2010 הוענק לרווח פרס אופיר על מפעל חיים בקולנוע מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, כהוקרה על תרומתו המשמעותית לקולנוע הישראלי.
בשנת 2014 הוענק לרווח פרס אופיר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "מיתה טובה".
באפריל 2018 הדליק משואה ביחד עם השחקנית ליא קניג בטקס הדלקת המשואות של חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
בינואר 2025 החליטה עיריית פתח תקווה לקרוא על שמו של רווח ספרייה עירונית ברחוב מבצע יפתח.
בפברואר 2025 החליטה עיריית בת ים לקרוא רחוב על שמו של זאב רווח, בשכונת פארק הים.
הסרט לשחרר את שולי סאן (2025) הוקדש לזכרו.
שנה שם הסרט תפקיד הערות 1966 "סבינה והגברים" 1967 "סיירים" אלי בבימויו של מיכה שגריר על פי תסריט מאת אברהם הפנר 1968 "חמישה ימים בסיני" הפקה איטלקית.
רווח היה שותף לכתיבת התסריט 1982 "אדון ליאון" ליאון מויאל רווח ביים ושיחק בסרט 1984 "ספר נשים" ויקטור / מישל רווח ביים ושיחק בסרט 1987 "המובטל בטיטו" ששון בטיטו רווח ביים ושיחק בסרט 1987 "בובה" בובה (יהודה) רווח ביים ושיחק בסרט 1987 "אם אתה מגיע לריו...
על תפקידו בסרט זכה בפרס אופיר 2017 "כבוד אחרון" 2021 "אגדת חורבן" בן-גמלא 2022 "שער הפרחים" שאוויל 2024 "ימים טובים: סיפורו של זאב רווח" סרט תיעודי
שנה שם הסרט תפקיד הערות 1978 "חפיף" רפי סרט טלוויזיה בבימויו של איאן מקנוטון 1994 "פאפא" לאון "פאפא" בן נעים סדרת טלוויזיה בבימויו של זאב רווח2002"סוחרי גומי"סרט טלוויזיה בבימויו של זאב רווח2002"המשאית" אברהם אלגרבליסדרת טלוויזיה2003"צימרים"קרול ברשנובסדרת טלוויזיה.
תפקיד אורח2005"החיים זה לא הכל"בתפקיד עצמוסדרת טלוויזיה.
בוים על ידי שרון מימון וטל גרניט2009"תמיד אותו חלום"ז'אק אברמסוןמיני-סדרה.
תפקיד אורח2011"החברים של נאור"בתפקיד עצמוסדרת טלוויזיה.
תפקיד אורח2011"הכבוד של מרציאנו"לאון מרציאנוסדרת טלוויזיה2013"חסמבה דור 3"אלימלך זורקיןסדרת טלוויזיה2013"מלבי אקספרס"הרב שריקיסדרת טלוויזיה.
תפקיד אורח2016"סופשלי"סופשליסדרת טלוויזיה2017"שמחות"מרדכי בליליסדרת טלוויזיה2018"שלטון הצללים"מני גרציאנוסדרת טלוויזיה2018"האוצר שלנו"זאביק בר-יוסףסדרת טלוויזיה
שנהשם הסרטתפקידהערות1966"הו אבא אבאל'ה עלוב, אמא תלתה אותך בארון ואני כל כך עצוב"לצד שושיק שני ואורנה פורת1969"הרפתקאות גידי ורותי בחלל"דיבוב (קול)1971"בוטיק השקרים"ג'קיתפקיד ראשי"מדיאה"לצד חנה מרון, בבימויו של יוסי יזרעאלי1988"סאלח שבתי"סאלחתפקיד ראשי.
מחזמר מאת אפרים קישון1995"אשת האופה"כאמבלהתפקיד ראשי1996"מריוס"סזארתפקיד ראשי1997"פיטר פן"קפטן הוקתפקיד ראשי2003"עלי בבא וארבעים השודדים"סבאח אל פולתפקיד ראשי2004"בנים גידלתי ורוממתי"שמעון בוסקילהרווח ביים ושיחק בהצגה2010"סוחרי גומי"יוחנןמאת חנוך לוין"ולנטינו"אלברטו2013"חגיגה בסנוקר"חנוכהתפקיד ראשי"עוד חבר כזה ואבדנו"תפקיד ראשי, לצד יוסי וידר2014"מומו שיפוצים"מומורווח ביים ושיחק בהצגה2019"זקנים חסרי מנוח"תפקיד ראשי, לצד אריה מוסקונה ועירית ענבי
סרטים אותם ביים או לקח חלק בכתיבת התסריט
אתה מת" סרט צרפתי שצולם בברזיל 1989 "תלווה לי את אשתך" 1992 "טיפת מזל" 1995 "קהילת קדושים" סרט תיעודי שיצא בקלטת וידאו וב-DVD המתאר את החיים במרוקו 1998 "פעמיים בוסקילה" 2002 "סוחרי גומי" סרט טלוויזיה
זאב רוזנשטיין (נולד ב-3 בדצמבר 1954 ביפו ד') הוא עבריין ישראלי שהורשע בסחר בסמים, והתפרסם בשל היקף פעילותו.
נודע בעבר כ-"יעד מספר 1 של משטרת ישראל".
רוזנשטיין נולד ביפו לשלמה רוזנשטיין, ניצול שואה שעלה מרומניה, ולמזל שם טוב שעלתה מהקווקז.
הוריו התפרנסו מעבודתם כשכירים ובנוסף זכו לפיצויים מגרמניה.
רוזנשטיין לא השלים את לימודיו התיכוניים ועבד בחנות למוצרי חשמל ברחוב אלנבי בתל אביב עד גיוסו לצה"ל.
רוזנשטיין שירת בקריה ועזב את הצבא מבלי שהשלים את תקופת השירות הצבאי.
עד לכניסתו לכלא, התגורר רוזנשטיין בהוד השרון.
את הפעילות הפלילית שלו החל רוזנשטיין בצעירותו בפריצות קטנות ובשוד בנק שביצע ובגינו ישב בכלא.
בתחילת שנות התשעים החלה יריבות בין זאב רוזנשטיין וחייליו, לבין משפחת אסלן, ששיאה היה רצח העבריין יחזקאל אסלן בתל אביב בשנת 1993. המשטרה שייכה את רצח אסלן לרוזנשטיין, אך לא הצליחה להוכיח ראייה ממשית בכדי להעמידו לדין.
ב-2007 הורשע רוזנשטיין בקשירת קשר לביצוע רצח.
בנוסף, הואשם בישראל ובחו"ל בהפעלת עסקי סמים ובמספר ניסיונות חיסול של יריביו.
עקב מעמדו בעולם התחתון, הוא הוגדר על ידי משטרת ישראל כראש המאפיה הישראלית, קיבל את הכינוי "היעד המשטרתי מספר 1" והיווה יעד לניסיונות חיסול כושלים רבים, שחלקם הסתיימו בפגיעה ואף מוות של עוברי אורח.
בנובמבר 2004 נעצר רוזנשטיין בשיתוף פעולה בין משטרת ישראל וארצות הברית.
הוא הוסגר ב-2006 לארצות הברית בידי מדינת ישראל, שם הועמד למשפט בבית משפט אמריקאי באשמת הפצת מיליוני כדורי אקסטזי.
ב-16 בינואר 2007 נידון ל-12 שנות מאסר, 3 שנים על תנאי וקנס כספי של 17,500 דולר אמריקאי על עבירה זו, בה הודה באשמה במסגרת עסקת טיעון.
רוזנשטיין ריצה את תקופת המאסר בבית כלא בישראל.
במסגרת עסקת הטיעון הודה רוזנשטיין בישראל בקשירת קשר לביצוע רצח.
הוא הודה בכך שהוא שילם לרוצחים שכירים מבלארוס על מנת שירצחו את האחים יעקב ונסים אלפרון.
זו הייתה הפעם הראשונה בה הודה רוזנשטיין במעורבות במלחמות בין ארגוני פשע.
עד הודאה זו הכחיש כל מעורבות בסכסוכים בין עבריינים, גם כאשר היה בעצמו קורבן לניסיונות התנקשות.
לפי תנאי העסקה, שאושרה על ידי השופטת מרים דיסקין, נידון רוזנשטיין לחמש שנות מאסר בפועל, שנוספו על עונש המאסר שנגזר עליו בארצות הברית.
בסך הכל ריצה רוזנשטיין 17 שנות מאסר.
עד אוקטובר 2017 לא הורשה רוזנשטיין לצאת לחופשות רגילות מהכלא בגלל סיווג מסוכנות גבוה.
ב-14 בפברואר 2021, הורתה ועדת השחרורים לשחררו בשחרור מוקדם.
וב-21 בפברואר, שוחרר רוזנשטיין תחת תנאים מגבילים לאחר שריצה 16 וחצי שנות מאסר בפועל.
הוחלט שרוזנשטיין ישהה תחת פיקוח איזוק אלקטרוני במעצר בית לילי.
מלבד זאת, יצטרך רוזנשטיין לחתום בתחנת המשטרה הקרובה למקום מגוריו תוך 48 שעות ממועד יציאתו משערי הכלא ולאחר מכן, פעם בשבוע.
במהלך שעות היום הוא יעבוד בתפקיד משרדי במוסך בתל אביב-יפו, והרשות לשיקום האסיר תדווח על כל הפרה של תנאי השחרור.
עוד נקבע בתנאי השחרור כי רוזנשטיין לא יתרועע עם עבריינים, למעט במסגרת טיפולית.
הוא לא יצא לחו"ל ללא אישור הוועדה וניתן לו צו עיכוב יציאה מהארץ עד תחילת חודש נובמבר 2021. כמו כן, הוא מחויב להחזיק ברשותו בכל עת את פנקס רישיון האסיר שלו.
אם יפר את תנאי השחרור, הוא מסתכן בביטול שחרורו, ובאפשרות שיצטרך להשלים את ריצוי עונשו מאחורי סורג ובריח.
חבר הכנסת, מראשי תנועת העבודה ומזכיר הממשלה הראשון.
שרף נולד בכפר איזבור (כיום איזבוארלה-סוצ'ביי) במחוז סלטין שבחבל בוקובינה, אז תחת השלטון הקיסרי האוסטרי בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בנם של רחל לבית פומרנץ ומאיר צבי שרף (Schärf).
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ובצעירותו עבד כפועל, כפקיד וכאיש ארגון בתפקידים מזדמנים והשתלב בחוגי אחדות העבודה ובהמשך במפא"י.
שרף היה פעיל בתנועת הנוער של "פועלי ציון", ואף היה מראשי ומייסדי תנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית".
במחצית השנייה של שנות ה-30 היה בין מקימי "הפועל" וכיהן כמזכיר מרכז "הפועל" במשך 6 שנים.
במלחמת העולם השנייה שירת שרף במפקדת "ההגנה", והיה ממפקדי הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) מהקמתו בשנת 1940 ובמשך 5 שנים עד 1945. בין השנים 1945–1947 כיהן בתפקיד מזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנת 1940 עבר עם משפחתו להתגורר בירושלים בשכונת בית הכרם, ובהמשך השתקעו בשכונת קריית היובל.
היה נשוי להניה (בת משה אודבין) במקור מהעיר קלם שבליטא.
שלושת ילדיהם: יאיר, צפור וצבי-משה (צבילי).
בנו הבכור מנישואיו הראשונים היה הרופא ד"ר קלונימוס (נימוס) שרף.
נינתו היא עיתונאית המוזיקה שירה נאות.
בדצמבר 1947 נתמנה שרף למזכיר "ועדת המצב", שהייתה הוועדה אשר התכוננה לקראת קום המדינה והכינה את הקמתו של מנגנון המדינה.
בשנת 1948 נתמנה למזכיר הממשלה הזמנית, הכין וניהל את טקס הכרזת המדינה, ובהמשך כיהן בתפקיד מזכיר הממשלה בין השנים 1948–1957, בממשלותיהם של דוד בן-גוריון ומשה שרת.
בשנת 1954 מונה שרף ממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר, והנהיג מדיניות תקיפה של גביית מיסים לאור הצורך לארגן מחדש את מנהל המיסים ומודל המיסוי הישראלי.
לאחר שבע וחצי שנים, באוגוסט 1961, התפטר מתפקיד זה, לאחר שהתנהלות מדיניות המיסים של ישראל נכנסה לשגרה.
עם פרישתו של טדי קולק מתפקיד מנכ"ל משרד ראש הממשלה ב-1964 מונה שרף ליועץ כללי לראש הממשלה, כמינוי זמני עד לבחירות לכנסת, ובהתנדבות למשך שנה.
בבחירות לכנסת השישית בשנת 1965 נבחר שרף לראשונה כחבר הכנסת, וכיהן עד 1974. בראשית ימי הכנסת השישית כיהן שרף כחבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים.
ב-22 בנובמבר 1966 התמנה שרף לתפקיד שר המסחר והתעשייה בממשלת אשכול, וב-5 באוגוסט 1968 התמנה לתפקיד שר האוצר בנוסף על תפקידו הקודם.
שרף המשיך לכהן בשני תפקידים אלו גם בממשלה שהקימה גולדה מאיר לאחר מכן.
לאחר הבחירות לכנסת השביעית, והקמת הממשלה בשנית בידי גולדה מאיר, התמנה שרף לתפקיד שר השיכון, בו כיהן לאורך כל ימיה של אותה הממשלה (עד 10 במרץ 1974).
בזמן כהונתו נתן עדיפות לבעיות הזוגות הצעירים, וגם מצוקת השכונות הייתה לנגד עיניו, ולכן המליץ להקים ספריות עשירות במאגרי מידע, כדי לאפשר הכנת שיעורים גם לתלמידים ממשפחות קשות יום ומרובות ילדים.
יושב ראש הוועד המנהל של תיאטרון החאן בירושלים.
היה בין מארגני אניית המעפילים הראשונה "וולוס" א.
יושב ראש הוועדה לבחינת שיטות ההערכה והגבייה של מס הכנסה (1954).
המנכ"ל הראשון של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1963–1966).
חבר בוועדת ידין-שרף לחקירת החשד למעורבות ישראלית בפרשת בן ברכה (1966–1967).
היושב ראש הראשון של מועצת העיתונות.
יושב ראש הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית.
זאב שרף נפטר בירושלים, ונטמן לצד רעייתו הניה שרף בהר המנוחות בעיר.
החוגר – מדריך הכשרת מגן, סודר על ידי זאב שרף, הוצאת מרכז "הפועל" תל אביב התרצ"ח 1938.
שבטי ערב, תרגום מאנגלית: זאב שרף, מיור צ.ס.
ז'ארויס, הוצאת עפר, ירושלים 1946.
יומן ירושלים, חיים ארלוזורוב, הביא לדפוס זאב שרף, הוצאת מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1949.
זאב שֶׁפֶר (פינשטיין) (14 בנובמבר 1891 – 10 באפריל 1964, כ"ח בניסן ה'תשכ"ד) היה חבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת השנייה.
זאב פיינשטיין נולד ב-14 בנובמבר 1891 בעיר אוּמַן שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, בתחום המושב היהודי (כיום אוקראינה).
עלה לארץ ישראל בשנת 1913, הצטרף ל"צעירי ציון" והיה פעיל ב"פועל העברי".
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי, ואחר כך הצטרף לקיבוץ איילת השחר והיה חבר בו עד מותו.
כתב את "50 לאיילת השחר", אך לא הספיק לסיימו, והקיבוץ סיים את כתיבת הספר.
שפר השתתף בוועידת היסוד של ההסתדרות ב-1921, והיה מזכיר מועצת פועלי יפו-תל אביב וחבר מועצת עיריית תל אביב בשנת 1929. יצא בשליחות לפולין בענייני "החלוץ" ועלייה ב' בין השנים 1933–1939, וב-1939 התנדב לצבא הבריטי, ושירת בו עד 1945. ב-1946 התמנה לממלא מקום ראש המפקדה הארצית של "ההגנה".
בשנת 1951 נבחר שפר לכנסת השנייה מטעם סיעת מפא"י, וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת וחבר בוועדת הכספים, ועדת הכלכלה, וועדת הכנסת.
זאב שפר נפטר בצפת בכ"ח בניסן ה'תשכ"ד לאחר התקף לב.
הובא למנוחות בקיבוצו איילת השחר .
ספר ההתנדבות: פרשת ההתנדבות הצבאית של יהודי ארץ ישראל במלחמת העולם השנייה (כינס ותיכן: זאב שפר; עריכה ספרותית: יצחק למדן), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט-1949.
חברה בצמיחתה: הקיבוץ, תל אביב: עם עובד, תש"ך.
זאב שפר, כתבים ודברים (בעריכת ברכה חבס), תל אביב: הוצאת עיינות, תשכ"ו.
זאב תדמור (נולד ב-6 בפברואר 1937) הוא מדען ישראלי, פרופסור אמריטוס מחקר, בפקולטה להנדסה כימית בטכניון.
תדמור נולד ברומניה ועלה ארצה ב-1950. תדמור קיבל תואר ראשון ותואר שני בהנדסה כימית מהטכניון, ולאחר מכן תואר דוקטור מהמרכז הטכנולוגי ע"ש סטיבנס בניו ג'רזי, ארצות הברית.
הוא פרופסור מחקר בגמלאות בטכניון וכיהן כדיקן הפקולטה להנדסה כימית בטכניון.
לאחר מכן נבחר לשתי כהונות כנשיא הטכניון.
תדמור הוא הנשיא הראשון של הטכניון שקיבל בו את התואר הראשון שלו.
מכהן כיושב ראש מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה בטכניון.
תדמור הוביל, החל משנות ה-90 של המאה ה-20, פרויקטים במדעי המחשב ובתחומים נוספים, בהם נערך שיתוף פעולה בין הטכניון לבין חברות היי-טק בישראל.
בין הדוקטורנטים שלו ניתן למנות את משה פבלוקיס.
תדמור ממשיך להרצות וללמד בתחומיו הרבים, הוא מוזמן להרצאות במיוחד בארצות הברית ובטכניון.
תדמור עוסק במחקר בתחום הפולימרים והחומרים הפלסטיים.
הוא זכה בפרס אגודת הפלסטיקה של ארצות הברית על הישגיו בתחום, כמו כן זכה בפרס רוטרי לתרומה מצטיינת להשכלה הגבוהה בישראל.
נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1984 והוא זוכה פרס א.מ.ת.
תדמור היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכך הלאה) ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
הוא ממייסדי בשער, עמותה של חברי סגל אקדמי לקידום החברה בישראל, והיה יושב-הראש הראשון של העמותה.
זאב שְׁטֶרְנְהֶל (Sternhell; 10 באפריל 1935 – 21 ביוני 2020) היה פרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחה בחקר הפשיזם.
חתן פרס ישראל לחקר מדע המדינה לשנת ה'תשס"ח 2008. נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 2010 וכחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2016.
זאב שטרנהל נולד בעיר פשמישל שבפולין כבן זקונים למשפחה יהודית אמידה.
במלחמת העולם השנייה נרצחו אמו ואחותו בידי הנאצים (אביו מת קודם לכן), ושטרנהל ניצל לאחר שהתחבא עם דודו ודודתו בלבוב.
לאחר המלחמה עבר לצרפת ברכבת ילדים של הצלב האדום, ולמד בבית ספר תיכון באביניון.
לפני תום לימודיו, ב-1951, עלה לישראל בגפו, והתחנך במוסד של עליית הנוער במגדיאל (שמאוחר יותר הפך לכפר הנוער ע"ש ב.צ.
לימים סיפר על ההחלטה לעלות: "מלחמת העצמאות הציתה את דמיוני: ההחלטה לעלות הייתה החלטה אישית, שנבעה הן מהיסטוריה משפחתית ציונית והן מרצוני ליטול חלק בבניית מדינת היהודים." בתום הכשרתו במגדיאל יצא עם גרעין התיישבותי לקבוצת אושה.
תוך כדי עבודה בקיבוץ למד בבית ספר ערב בחיפה.
לאחר עזיבת הקיבוץ סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה ביאליק.
במסגרת שירותו הסדיר בצה"ל שירת כקצין בדרגת סגן משנה בחטיבת גולני ופיקד על מחלקה במבצע קדש.
במסגרת שירות מילואים השתתף במלחמת ששת הימים, כאחד מעוזריו של האלוף ישראל טל, על הזחל"ם שלו כמפקד אוגדת הפלדה, במלחמת יום הכיפורים (כקצין המבצעים של חטיבת השריון 274) ובמלחמת לבנון הראשונה (קצין מבצעים במפקדת גיס משוריין 446).
כאשר הקים האלוף טל, כאיש מילואים, את הגיס הצפוני, שימש שטרנהל כמפקד החפ"ק שלו.
שטרנהל קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ב-1960, בהיסטוריה ומדע המדינה.
קיבל תואר שני במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית ב-1965, ודוקטורט במכון הלאומי למדע המדינה בפריז ב-1969, בהדרכת ז'אן טושה.
נושא עבודת המחקר שלו היה: "הרעיונות החברתיים והפוליטיים של מוריס בארס".
ב-1969 מונה למרצה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
כיהן כמנהל המכון למחקר חברתי על שם לוי אשכול בשנים 1975–1977, וכראש המחלקה למדע המדינה בשנים 1974–1978. בשנת 1976 מונה לעורך משותף של כתב העת Jerusalem Quarterly, תפקיד שבו נשא עד 1990. ב-1982 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1989 הופקד על הקתדרה על שם לאון בלום למדע המדינה באוניברסיטה העברית והתמנה לחבר מערכת כתב העת History and Memory, ב-1996 הפך לחבר מערכת של כתב העת Journal of Political Ideologies.
שימש כעמית מחקר או פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, מכון למדע המדינה בפריז, קולג' סנט אנתוני באוקספורד, מרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז (פעמיים), אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, מכון למחקר מתקדם פרינסטון, מרכז וודרו וילסון בוושינגטון, מכון ההולנדי ללימודים מתקדמים ואסנאר ובמכון רימרק באוניברסיטת ניו יורק.
ב-28 בספטמבר 2008 נפצע קל ברגלו מפיצוץ של מטען צינור בפתח ביתו בירושלים.
ב-2009 נעצר יעקב טייטל בחשד שביצע את המעשה ובינואר 2013 הורשע.
זאב שטרנהל היה בעלה של זיוה שטרנהל, מרצה ומבקרת אדריכלות באקדמיה לאמנות בצלאל ולהם שתי בנות: טלי ויעל.
יעל היא מנחת טלוויזיה בעבר והיסטוריונית בהווה.
עבודתו של זאב שטרנהל חיברה בין פוליטיקה, היסטוריה ופילוסופיה פוליטית ומשלבת ביניהן.
היסטוריה היא החומר שבאמצעותו הוא עוסק באידאולוגיות פוליטיות, בדפוסי חשיבה התורמים לעיצוב המציאות הפוליטית.
לפי תפישתו, המחשבה המדינית היא כלי אופטימלי להתבוננות בעצם מהותו של הסדר הפוליטי וחקר הפשיזם, הלאומיות והמאבק נגד הנאורות, כלומר נגד התשתית האינטלקטואלית של הליברליזם והדמוקרטיה, מהווה עיסוק בשאלות היסוד של הפוליטיקה של 250 השנים האחרונות.
כל עבודתו בנויה על התפישה לפיה קיימת זיקה ישירה בין פוליטיקה, היסטוריה של הרעיונות ותרבות.
עבודתו המדעית הייתה עשויה רבדים-רבדים.
זהו מחקר הפרוש על מאתיים וחמישים השנים האחרונות והוא מבקש להבין את הממד האינטלקטואלי של תופעות היסטוריות, פוליטיות וחברתיות מורכבות שעיצבו את העולם המודרני.
מתחילת דרכו התעניין בחקר המשבר האירופי של המחצית הראשונה של המאה ה-20. השאלה בה עסק לכל אורך מחקריו היא איך ולמה קרס הסדר הליברלי והדמוקרטי המודרני באירופה של המאה ה-20, מה יכול היה להביא לכך שתתחולל שם קטסטרופה כל כך גדולה.
על מנת להשיב על השאלות האלה הוא פנה לעסוק בשאלות של לאומיות, ההתקוממות נגד מורשת הנאורות, לחקר הימין המהפכני והפשיזם.
תחילה פנה אל תקופת המעבר שבין המאות ה–19 וה-20, והקדיש את עבודת הדוקטור שלו ל"מוריס בארס והלאומיות הצרפתית".
בהמשך יצר את המושג "ימין מהפכני": זהו הכותר של הספר השני וזאת הייתה פריצת דרך: חידוש קונספטואלי זה איפשר לארגן ולהבין בצורה שונה את המציאות של סוף המאה ה-19, כולל את הסיבות לעובדה שהמוני בני אדם נכונים היו לדחות את הליברליזם ואת הדמוקרטיה המודרנית בשם הערכים הפרטיקולריים של הלאום.
שטרנהל החל אז לפקפק בהנחה המקובלת שהלאומיות נולדה בשמאל, הייתה בתחילה כוח של השמאל ובתהליך, אשר קשה להסבירו, עברה לימין או נכבשה על ידי הימין.
המושג "ימין מהפכני" הכין את השטח ל"לא ימין ולא שמאל" שיצר כבר הדים רבים.
שלושת ההיבטים של תרומתו למחקר
הוא גם שלל את המימד השני של גישה זו אשר הבליט את אופיו האופורטוניסטי וחסר התכנים האידאולוגיים של הפשיזם.
שטרנהל הציג את הפשיזם כדרך שלישית להתבוננות בחברה הבורגנית, באידאולוגיה הליברלית ובכלכלה הקפיטליסטית.
הדרך האחת הייתה לקבל את הקפיטליזם והליברליזם כמקשה אחת: זו הייתה דרכם של הליברלים ולמעשה גם של הסוציאל-דמוקרטים של תקופת המעבר בין המאה ה-19 והמאה ה-20. הדרך השנייה הייתה הדרך המהפכנית של המרקסיזם.
לעומת זאת, הפשיזם הפריד בין תכניו האינטלקטואליים של הליברליזם שאותם שלל מכל וכל, לבין הכלכלה הקפיטליסטית שאותה קיבל, לא מתוך אהבה, אלא מתוך הכרה שאין לכלכלה הקפיטליסטית תחליף.
כך באה לעולם תפישה מהפכנית חדשה: המהפכה שתבוא תהיה מהפכה פוליטית, תרבותית ופסיכולוגית, אך לא מהפכה כלכלית וחברתית.
הפשיזם נתן מענה להרגשת רבים שהמודרניזציה אינה פועלת נגד הסדר הבורגני, כפי שסבר מרקס, אלא לטובתו.
אולם, וזאת נקודת מפתח, ההתקפה על תכניה האינטלקטואליים של הדמוקרטיה הליברלית החלה במקביל לחיסול תכניו הרציונליסטיים וההגליניים של המרקסיזם.
מהמרקסיזם לא נותרה אלא "סוציולוגיה של אלימות" כפי שסברו ז'ורז' סורל ותלמידיו האיטלקים.
ההתקפה על הרציונליזם, הן הדמוקרטי-ליברלי והן המרקסיסטי, הייתה עמוד התווך הראשון של הפשיזם.
הלאומיות האורגנית, על הרלטיביזם ההיסטורי והמוסרי שלה, על פולחן הייחודי והאיבה לאוניברסלי הגלומים בה, הייתה עמוד התווך השני.
יסודות אלה השתלבו כדי מהפכה אינטלקטואלית שלמה וקוהרנטית שעלתה ממעמקי התרבות האירופית והייתה חלק בלתי נפרד ממנה.
ניתוח זה של מהות המהפכה הפשיסטית, כולל דחיית הטענה שהפשיזם הוא השלכה של המרקסיזם או נובע ממנו, הטענה הנאו-שמרנית המושמעת היום, כחלק של המלחמה בעבר הקומוניסטי, מכתיב ראייה חדשה לא רק של הפשיזם אלא של ההיסטוריה והפוליטיקה של המאה ה-20.
הנקודה השלישית: היסודות למהפכת הימין הונחו קודם בצרפת; כי זו הייתה החברה הליברלית המתקדמת ביותר ביבשת אירופה, ובה משבר הליברליזם הקדים ארצות אחרות, ורק אחר כך, בעשור שלפני 1914 התפתחה תופעה זו גם באיטליה.
שלושת הספרים הראשונים, המהווים היום טרילוגיה שיצאה בשנת 2000 במהדורה חדשה, הפנו את המבט לכיוון שונה; ופרצו את המסגרת המחשבתית שמיקדה את כל תשומת הלב באיטליה.
ההשוואה עם הסביבה האיטלקית והגרמנית, מצביעה על עובדת מפתח: למרות השוני הגדול במהלך ההיסטוריה הלאומית של כל אחת משְלוש הארצות הגדולות של מערב אירופה, סביב שנת 1900 כל אחת מהן פיתחה סוג דומה של רדיקליזם לאומי, איבה דומה לסדר הדמוקרטי, ותביעות דומות לאוטרקיה תרבותית.
צרפת שימשה כאן קבוצת ביקורת לגרמניה ולאיטליה, וההתפתחות בה מאשרת את אופייה האירופי הכללי של תופעת המרד בנאורות הרציונליסטית והאוניברסליסטית.
צרפת הייתה עריסת הפשיזם מהבחינה האינטלקטואלית והאידאולוגית, אך ככוח פוליטי המהפכה הלאומית בוצעה בה רק אחרי המפלה ב-1940, ולא בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
צרפת יצאה כמנצחת מהמלחמה, ולכן באיטליה ובגרמניה, הבשילו התנאים מוקדם יותר.
בעיקרו של דבר ניתוח זה הראה שהפשיזם הוא אידאולוגיה לא פחות מגובשת ולא פחות אוטונומית מסוציאליזם ושהפער בין אידאולוגיה ומעשה לא היה בפשיזם גדול יותר מבכל אידאולוגיה אחרת.
שטרנהל הבחין עוד בין פשיזם לנאציזם, הוא טען שהפשיזם זה הגרעין הקשה של המלחמה בנאורות ובמורשת הנאורות, ולעומת זאת הנאציזם זוהי מלחמה במין האנושי.
זוהי עבודת הדוקטורט של שטרנהל שפורסמה לראשונה ב-1972, הודפסה ארבע פעמים, כאשר המהדורה האחרונה, המכילה מבוא חדש, ראתה אור בשנת 2000. מוריס בארס (1862–1923) היה סופר, פוליטיקאי ופובליציסט מפורסם.
הוא היה אבי הרומן הפוליטי הצרפתי והאידאולוג המובהק ביותר של הלאומיות הצרפתית בעשור האחרון של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. עד לעבודתו של שטרנהל הלאומיות של בארס נתפשה כתגובה להשפלה במלחמת צרפת–פרוסיה של 1870 ואובדן אזור אלזס-לורן והעיר שטרסבורג במרכזו.
שנה לפני בואו של שטרנהל לפריז פרסם מי שיהיה מדריכו בעבודת הדוקטור, פרופ' ז'ן טושר, מאמר במסגרת קובץ שהוקדש למאה שנה להולדתו של בארס, שבו הגדיר את הלאומיות של בארס כתגובה של "ילד מושפל".
גישה זו הייתה הגישה המקובלת: הלאומיות הצרפתית של סוף המאה ה-19 נתפשה כתגובה למפלה במלחמה נגד גרמניה בשנת 1870, שהייתה עד למפלה של 1940, הכבדה ביותר שידעה צרפת בהיסטוריה המודרנית שלה.
שטרנהל חשף דמות אחרת לגמרי, אומנם מורכבת ועשויה כמה רבדים, אך כאידאולוג פוליטי הוא היה, בראייה כוללת, אנטי-רציונליסט, רלטיביסט מוסרי, שלל עקרונות אוניברסליים והיה אנטישמי קיצוני.
לאומן רדיקלי זה, האידאולוג המובהק של האנטי-דרייפוסיזם, התעניין הרבה יותר במלחמה ביהודים, במרקסיסטים ובדמוקרטיה הליברלית מאשר בגרמנים, ופיתח אידאולוגיה של "האדמה ואבותינו הקבורים בה" [LA TERRE ET LES MORTS] שהיא המקבילה הצרפתית של "Blut und boden" ("דם ואדמה" בגרמנית).
שטרנהל ניסה להראות בספרו דבר שהמחקר לא הבחין בו קודם לכן, שישנה לאומיות צרפתית רדיקלית, קרובה מאוד ברוחה ללאומיות הגרמנית.
הוא הראה שיש ללאומיות זו אידאולוגיה סדורה, ועמד על חשיבותה בתרבות הפוליטית הצרפתית, עובדה אשר כשלעצמה הצביעה על ממדיה של התופעה כתופעה אירופית.
הדעה המקובלת הייתה שצרפת הייתה שונה מגרמניה בזכות המסורת הרפובליקנית שלה ושצרפת, שהיא מולדת זכויות האדם, לא ידעה את התופעות הרדיקליות-קיצוניות של הלאומיות הגרמנית.
הספר עורר עניין רב בחוגים המקצועיים והניח את היסודות לספרו השני שזכה גם הוא לתהודה ציבורית רחבה.
הימין המהפכני 1885–1914: המקורות הצרפתיים של הפשיזם
ספר זה יצא לאור לראשונה ב-1978, הוא הודפס שבע פעמים, כשמהדורה מורחבת, עם מבוא חדש, יצאה לאור בשנת 2000; הספר תורגם לאיטלקית ב-1997. שטרנהל יצר בספר את המושג "ימין מהפכני" ששבר את המוסכמות של ימין ושמאל, כי בהיסטוריוגרפיה היה מקובל לחשוב שהמהפכה הייתה תמיד בצד שמאל, ואילו הימין הוא ריאקציוני.
שטרנהל הביא תפישה אחרת: ישנו גם ימין מהפכני הנלחם נגד הליברליזם, הדמוקרטיה והמרקסיזם בעת ובעונה אחת; ושנית, לפשיזם יש מקורות בצרפת.
שני גורמים אלו עוררו הד רב והדבר בא לידי ביטוי בביקורות נלהבות מחשובי המלומדים של הזמן.
בצרפת שלטה אז תפישה מבית מדרשו של פרופ' רנה רמון שפרסם בשנת 1954 בהוצאת AUBIER את ספרו הידוע ביותר "La Droite en France".
ספר זה זכה למהדורות רבות, האחרונה בשנת 1998. מאז 1982 הספר יצא לאור תחת הכותר: "Les Droites en France".
בשנת 2005, פרסם רמון, אז כבר חבר האקדמיה הצרפתית, ספר חדש: "Les Droites Aujourd'hui", שבו הוא מתמודד עם ניתוחו של שטרנהל, המוגדר על ידו כ"ההעמדה בספק הרצינית ביותר של הבחנתי המשולשת" על סוגי הימין.
אכן, רמון סבר שמאז תחילת המאה ה-19 ועד היום ישנם בצרפת שלושה סוגים של ימין:
שטרנהל טען שתפישה זו נכונה עד סוף המאה ה-19, אך לא מעבר לכך: במציאות של חברה מתועשת, בתנאים של דמוקרטיה ליברלית, הבחנה זו אינה תופשת יותר.
מאז המשבר הראשון של הדמוקרטיה הליברלית לדעת שטרנהל נוצרו בצרפת שני סוגי ימין: האחד, ימין ליברלי, שיכול היה להיות גם ליברלי וגם שמרני, אלא שבעיקרו של דבר הוא מקבל את הסדר הדמוקרטי; ואילו הימין השני הוא ימין מהפכני, שמבקש לחסל את הסדר הדמוקרטי.
שטרנהל טען שהמאבק המהפכני נגד הדמוקרטיה תחילתו כבר בסוף המאה ה-19, הוא מתנהל עד מלחמת העולם השנייה ושיאו הוא במשטר וישי.
לא ימין ולא שמאל: האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת
ספרו זה של שטרנהל יצא לאור לראשונה ב-1983 בצרפת, ובעברית בהוצאת עם עובד בתל אביב בשנת 1988, תחת הכותרת "לא ימין ולא שמאל, האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת".
בשנת 1990, בבואו לסכם את שנות ה-80, המוסף הספרותי של לה מונד מ-24 במרץ 1990
הכליל את הספר ברשימת ארבעים הספרים החשובים ביותר שפורסמו בצרפת בשנות ה-80. מדוע דווקא 40?
כי בצרפת מתפרסמים במשך עשור 40,000 ספרים.
במאמרו של רוברט טומבס ב–The Times Literary Supplement ב-14 ספטמבר 2001, המוקדש לשלושת הספרים, הוא מציין במיוחד שמחקרים אלה כבר הולידו ספרות משנית משל עצמם.
הספר טוען שהפשיזם הוא הדרך השלישית בין ימין לשמאל, והוא עומד על שני יסודות: לאומיות רדיקלית שביטויה הפוליטי הוא הימין המהפכני שעליו כתב בספר הקודם, והיסוד השני הוא רוויזיה אנטי-רציונליסטית של המרקסיזם, שיוצרת סוציאליזם מסוג חדש, אנטי-מרקסיסטי וגם אנטי-דמוקרטי.
בעוד הסוציאל-דמוקרטיה ראתה את עצמה כיורשת תכניו האינטלקטואליים של הליברליזם שאימצה את הדמוקרטיה, הפשיזם יצא למלחמה בערכים אלה, אך לא בקפיטליזם עצמו.
הספר הראה שצרפת הייתה זו שבה תהליכי גיבוש האידאולוגיה הפשיסטית הבשילו מוקדם יותר.
הספר גם עומד על כך שחוגים רחבים של האינטליגנציה הצרפתית, מבלי לאמץ את כל תכניו של הפשיזם, השתתפו בהתלהבות במרד הפשיסטי נגד התרבות הבורגנית ונגד הדמוקרטיה הליברלית.
פרק 7 בספר נקרא "פשיזם ספיריטואליסטי" ובו ניתוח של כוח המשיכה של הפשיזם ביחס לשמאל הקתולי של הפילוסוף עמנואל מוניה.
מוניה ואנשיו השתתפו ב"מהפכה הלאומית" של וישי ורק בתחילת 1943 עברו למחתרת.
כאן עורר שטרנהל נקודה כואבת: האם העובדה שאנשים החלו את דרכם כשותפים ל"מהפכה הלאומית" של וישי, שכללה את חוקי הגזע משנת 1940, היא בעלת משמעות היסטורית ומוסרית או שעובדה זו נמחקה על ידי לחימתם במחתרת?
באותו זמן נשיא צרפת היה פרנסואה מיטראן שעבר בדיוק את אותו המסלול.
כאן ההתנגדות הייתה קשה ותלמידיו וידידיו של מוניה התגייסו להגנתו ולמעשה להגנה על עברם.
בעיקרו של דבר, ספר זה העלה גם את השאלה של "סוד הקסם של הפשיזם" או את שאלת כוח משיכתו של הפשיזם אצל אינטלקטואלים רבים, כולל בשמאל הקתולי הלא-קונפורמיסטי.
נקודה זו הייתה כואבת במיוחד, כי היה בה כדי להצביע על עומק האיבה כלפי הסדר הליברלי–דמוקרטי של שנות ה-30 בצרפת ולהסביר את התמיכה הרחבה שזכה בה המשטר של וישי.
כך כותב שטרנהל ("לא ימין ולא שמאל", ע' 355, במהדורה העברית): "האידאולוגיה שניצחה ב-1940, מתוקף היותה רווחת במשך כחמישים שנה, הייתה לדעה מקובלת על רקע המפלה הגדולה.
כמו בגרמניה ובאיטליה, מלוא משקלה ההיסטורי הורגש רק לאחר התבוסה של 1940." ובהמשך: האינטלקטואלים הפשיסטים "כלל לא הסתגרו בסלונים ספרותיים ולא התמקדו בוויכוחים תאורטיים.
הם היו חלק בלתי-נפרד מהחיים האינטלקטואלים והפוליטיים.
כתביהם, כתבי-העת שלהם, עיתוניהם, הפכו לעיתים תכופות לרבי-מכר.
כעבור מחצית המאה ההשפעה המצטברת מורגשת במלואה."הספר חולל מחלוקת וויכוח שנמשך עד היום.
כפי שציין פרופ' שאול פרידלנדר במאמר ביקורת "הדרך לוישי":
"רק לעיתים נדירות טופלו הבעיות שהועלו בספרו הבלתי רגיל של שטרנהל בקפדנות ובשיטתיות דומה.
אפשר לסכם את טיעונו במשפט אחד: נוכחות הפשיזם בקרב החברה הצרפתית, במיוחד בקרב האינטלקטואלים הייתה הרבה יותר עמוקה ממה שהיסטוריונים מאז המלחמה היו מוכנים להודות."
ספר זה נפתח בפרק מבוא העוסק ב"פשיזם כתרבות פוליטית חלופית" ומסתיים באחרית דבר "ממשבר של תרבות למשבר פוליטי".
הוא יצא לראשונה בצרפתית ב-1989, מהדורתו השנייה ראתה אור ב-1998 וב-2010 עתידה לצאת מהדורה חדשה.
הספר תורגם לעברית, אנגלית (בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון ב-1994), איטלקית, ספרדית, גרמנית, פורטוגזית וכעת הוא בתהליכי תרגום לבולגרית.
באנגלית ובצרפתית הוא קרוי: "לידת האידאולוגיה הפשיסטית".
שטרנהל כתב את הספר הזה בשיתוף עם שניים מתלמידיו: מריו שניידר, היום פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית וראש המחלקה למדע המדינה וד"ר מאיה אשרי.
הספר מתרכז בתקופה שמן סוף המאה ה-19 עד למלחמת העולם הראשונה, והוא עוקב אחרי התגבשותה של האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת ובאיטליה.
המחברים מצביעים על החשיבות המכרעת של הרוויזיה של המרקסיזם שעשה אותה ז'ורז' סורל הצרפתי, אך פותחה ומומשה באיטליה והפכה לכוח פוליטי בקרב הסינדיקליזם המהפכני האיטלקי.
מוסוליני, מנהיג השמאל המהפכני במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ועורך יומונה "אוונטי!" התפתח בשולי הסינדיקליזם המהפכני והיה לשותף לרוויזיה האנטי-רציונליסטית של המרקסיזם.
המחברים מראים איך עוד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה החל מוסוליני מתנתק מהמרקסיזם ומתקרב למורדים הסורליאנים שגורשו בהדרגה מהמפלגה הסוציאליסטית והיו לכוח עצמאי.
כאן היה השלב המכריע: עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, תוך כדי תהליך הרוויזיה של המרקסיזם הגיעו הסורליאנים למסקנה המהפכנית שאין אלטרנטיבה לקפיטליזם, אבל יש אלטרנטיבה לתכנים האינטלקטואלים של הליברליזם.
כלומר, הם הפרידו בין הקפיטליזם לליברליזם; את הקפיטליזם, השוק החופשי והרכוש הפרטי הם קיבלו מתוך תפישה שאין אלטרנטיבה לקפיטליזם, אבל את החופש הפוליטי, את הערכים האינטלקטואליים והמוסריים של הליברליזם, את זכויות האדם הם חיסלו.
בעת ובעונה אחת הם גילו גם את כוחה של הלאומיות.
אחד הפרקים בספר נקרא: "צומת הדרכים ושמו מוסוליני".
סביב מוסוליני וכתב העת "אוטופיה" שהוא היה עורכו התרכזו בשנתיים שקדמו למלחמת העולם הראשונה כל המהפכנים, אלה מהשמאל שנשארו נאמנים למרקסיזם, ולימים ייסדו את המפלגה הקומוניסטית, ואלה מהאגף הסורליאני שיהיו מייסדי המפלגה הפשיסטית.
הסורליאנים הקדימו את מוסוליני בכך שפרשו או גורשו מהמפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית.
עם פרוץ המלחמה, פרש גם מוסוליני מהמפלגה שהתנגדה למלחמה והצטרף לסינדיקליסטים המהפכנים.
אלה היו עתה לכוח מהפכני לאומני ואנטי-מרקסיסטי קיצוני.
כך השיב ספר זה מראש לטענה הניאו–שמרנית המאוחרת יותר, לפיה לנין היה רק תלמידו של מוסוליני.
הספר הראה איך המהפכנים שבאו מהשמאל ויתרו על עיקרי המרקסיזם, על עצם השאיפה למהפכה חברתית וכלכלית ושאפו למהפכה פוליטית ואינטלקטואלית, ואילו המהפכה הבולשביקית הייתה מהפכה קלאסית של המאה ה-19: מהפכה כלכלית, חברתית ופוליטית גם יחד.
זה היה ההבדל הגדול בין הפשיזם לבין הלניניזם, בין מהפכה המשנה את סדרי החברה, הכלכלה והפוליטיקה לבין מהפכה שהיא פוליטית ותרבותית ואינה מערערת על התשתית הכלכלית והחברתית של החברה הבורגנית.
ג'יימס גרגור מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כתב במאמר ביקורת על "יסודות הפשיזם" כי הספר "מהווה תפנית פרדיגמטית" בחקר הפשיזם.
גם רוברט פקסטון עומד על תרומת המחקר אף על פי שבספר שיצא בשנת 2005 הוא חולק על תפישתו של שטרנהל שהפשיזם הוא אידאולוגיה כמו כל אידאולוגיה אחרת.
לפי שטרנהל הפשיזם אינו השלכה או צל או ריאקציה לבולשביזם, לא סוכן של הקפיטליזם ושל ההון הגדול של הימין, אלא תופעה העומדת ברשות עצמה ונהנית מאותה מידה של אוטונומיה אינטלקטואלית ואידאולוגית כמו הליברליזם או הסוציאליזם.
הפשיזם אינו "פרזיט" ומייסדי התנועות לא היו סתם אופורטוניסטים.
האידאולוגיה שלו אינה פחות משמעותית מהליברליזם ומהסוציאליזם.
בניין אומה או תיקון חברה
הדגש כאן על המילה "או" כי האבות המייסדים של המפעל הציוני בארץ-ישראל הבינו מהר מאוד שמימוש שתי המשימות בעת ובעונה אחת אינו אפשרי וכי הציונות מחייבת לבחור ולקבוע סדר עדיפויות.
זהו הספר היחיד שכתב שטרנהל בעברית והוא יצא לאור בהוצאת עם עובד ב-1995, תורגם לאנגלית (פרינסטון 1998), צרפתית ואיטלקית.
מקורו של ספר זה ברצונו של שטרנהל לברר לעצמו את הסיבה לכך שעם עלייתו לארץ בשנת 1951, בטרם מלאו לו 16, הוא לא מצא את אותה החברה עליה שמע וקרא כל כך הרבה ואשר הציתה את דמיונו: חברה סוציאליסטית, חברה שוויונית, מופת לעולם כולו.
בעיה זו הטרידה אותו שנים ארוכות ובשנות ה-90 לקח פסק זמן מעבודתו על המחשבה המדינית האירופית, וניסה להבין, בספריות ובארכיונים, מה קרה לה לאותה חברה סוציאליסטית ולאן נעלמה.
כאשר חקר את התפתחותה של תנועת העבודה מאז ימי העלייה השנייה, הוא ביקש להבין תחילה איך פתרה הציונות הסוציאליסטית את המתח ההכרחי, שקיים בכל מקום בעולם, בין הערכים הפרטיקולריים של הלאומיות לבין הערכים האוניברסליים של הסוציאליזם.
שטרנהל הכיר היטב את תהליך המרקסיזציה שעברה מפלגת העבודה הבריטית בהשפעתו של הרולד לסקי, מלומד ידוע, פרופסור בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון.
שטרנהל ביקש להבין איך התמודדה תנועת העבודה הישראלית שמפא"י עמדה במרכזה, עם תביעותיו האוניברסליות של הסוציאליזם שעה שמטרתה האחרת הייתה כיבוש הארץ למען העם היהודי.
את התשובה הראשונה מצא שטרנהל אצל א.ד.
גורדון וזו שיקפה, אם כי בצורה ממותנת בהרבה את "הלאומיות האינטגרלית" האירופית: גורדון תבע מחבריו בני העלייה השנייה "לאומיות מלאה וגמורה", "לאומיות שלמה ומלאה מן הקצה אל הקצה".
תפישתו של גורדון מבוססת על ראיית האומה כ"משפחה גדולה".
בניגוד לחברה שאינה בעיניו אלא "קיבוץ מלאכותי, בלי רוח חיים" האומה "קשורה בטבע" והיא מקור החיים, היא קודמת ליחיד כי היא זו שיצרה אותו וממנה הוא יונק את ישותו.
גורדון שלל את התפישה הליברלית של האומה כמכלול של יחידים.
הלאומיות של גורדון הייתה לאומיות אורגנית, היא זו שיצרה את החיים האנושיים.
התפישה הלאומית של גורדון שאומצה על ידי הגופים הפוליטיים שיסדו אנשי העלייה השנייה לא הייתה אלא אחת הווריאציות הרבות של הלאומיות הרדיקלית האירופית.
באותו זמן, בדצמבר 1922, בדבריו בפני באי הוועידה השלישית של מפלגת "אחדות העבודה" פרס בן-גוריון את האידאולוגיה אשר, לשיטתו של שטרנהל, עתידה הייתה להנחותו לאורך כל חייו: "לא מתוך חיפוש ובקשת דרך לסדר חיינו על יסודות הרמוניים של יצירה חברתית-כלכלית משוכללת אנו קובעים את קו פעולתנו.
הדאגה הגדולה האחת השלטת במחשבתנו ועבודתנו היא - כיבוש הארץ ובניינה בכוח עליה רחבה.
כל השאר אינו אלא פרפראות ומליצות..."; ובהמשך הוסיף: "אין אנו חובשי בית המדרש המתפלפלים בהלכות יצירה עצמית - אנו כובשי ארץ שהועמדו בפני קיר ברזל ועליהם לנפצו".
בלשון דומה נקט ברל כצנלסון: "המפעל הציוני", כתב, הוא "מפעל כיבוש".
ומייד הוסיף: "לא במקרה אני משתמש לגבי היצירה היישובית במונחים צבאיים".
אצלו כל השיקולים הכלכליים והחברתיים היו כפופים לשיקול הלאומי: כיבוש הארץ וישובה בכוח עלייה רחבה.
אכן, "בשבילנו", כתב "העלייה היא הקריטריון לכל, וכל שיטה כלכלית תבחן בזה אם היא מביאה לריבוי העבודה".
שטרנהל טען, באופן זה התברר במהלך עבודתו, כי הסוציאליזם והשוויון לא היו מטרה: המטרה הייתה בניית הכוח הלאומי באמצעות קליטת עלייה, הקפיטליזם והרכוש הפרטי לא היו פסולים כל עוד שירתו את המטרה הלאומית.
כך התברר, שלא זו בלבד שלא הייתה בארץ ישראל חברה שוויונית או סוציאליסטית, אלא שהמייסדים לא נשאו את עיניהם לשוויון ולא זו הייתה מטרתם.
הם לא שללו שום שיטה כלכלית ובלבד שתשרת את המטרה של בניית האומה.
נוסף לכך, על מנת לבנות את האומה דרוש היה שיתוף פעולה בין-מעמדי.
הסוציאליזם לא היה אלא מיתוס מגייס, ואילו המושג של שלטון הפועלים היה בבחינת מילה נרדפת לשלטון הביורוקרטיה של ההסתדרות.
על בסיס זה נסגרה העסקה ההיסטורית שבין מפלגות ההסתדרות לבין הבורגנות הארץ-ישראלית: השמאל לא תבע את שינוי הסדר החברתי, ואילו הימין לא תבע לעצמו את השליטה הפוליטית ביישוב.
חלוקת עבודה זו התקיימה בכל התקופה שלפני הקמת המדינה ובשנים הראשונות לקיומה.
שטרנהל הראה בספר שמאחר שהאבות המייסדים כמו ברל כצנלסון ובן-גוריון כלל לא שללו את הרכוש הפרטי, הסוציאליזם היה מוגבל למסגרת הקיבוץ; שיתוף היה קיים גם במידה מסוימת במושב, אך לא מחוץ להם.
מאחר שרק בין 6%–8% מהאוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל בשנות ה-30 ובשנות ה-40 חיו בחברה שיתופית, בעוד ש-90% מהאוכלוסייה חיו חיים של חברה בורגנית רגילה, אבסורד הוא לדבר על חברה סוציאליסטית בארץ-ישראל.
מסיבות אלה חינוך בבית ספר תיכון היה מותרות של עשירים.