tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסחת דעת!1212החברה-אויבת החדשה של מאיה1313חזרתה של רג'ינה1414בלגן הקריסטלים המלכותיים1515בחזרה לספלנדוריוס
מספר הפרק בסדרה מספר הפרק בעונה שם הפרק שידור מקורי בנטפליקס 161חברים חדשים, אויבים ישנים10 בנובמבר 2017172החוק הראשון של גליטר פורס!183מקנזי מאבדת את זה194אלו שמגינים עלייך205מחפשים חלום216חולשתה הסודית של אייס227מראת הקריסטל238האפלה מתקרבת249חנית האור2510משמעותה של משפחה2611כתר החוכמה המוזהב2712סיפורה של ספלנדוריוס2813תחילת הסוף2914המלך שבפנים3015הקרב האחרון
הסדרה שודרה בערוץ בבעלות של "Asahi Broadcasting Corporation" ובתחנות "All-Nippon News Network" אחרות בין ה-3 בפברואר 2013 עד ה-26 בינואר 2014. Marvelous AQL הפיץ את הסדרה ב-DVD החל מה-29 במאי 2013, וב-Blu-ray החל מה-27 בספטמבר 2013.
סרט המבוסס על הסדרה בשם "DokiDoki!
Precure the Movie: Memories for the Future" הופץ ב-26 באוקטובר 2013. הפסקול הרשמי של הסרט הופץ ב-23 באוקטובר 2013.
במהלך הסדרה יש 3 שירי נושא.
Precure" השומע במהלך כל הסדרה.
עד פרק 26 שיר הסיום היה "Kono Sora no Mukō" ובשאר הפרקים שיר הסיום היה "Love Link".
שירי הסיום בוצעו על ידי היטומי יושידה.
אלבום שירי הסדרה הופץ ב-29 במאי 2013.
בגרסה האמריקאית שיר הפתיחה "Glitter Force: Doki Doki Theme Song" השומע במהלך כל הסדרה.
בעונה הראשונה שיר הסיום היה "You And I", ובעונה השנייה שיר הסיום היה "L-O-V-E".
בעברית שירי הסדרה לא דובבו, בשונה מהסדרה "גליטר פורס".
עיבודים של מאנגה המבוססת על הסדרה פורסמו על ידי "Futago Kamikita" במגזין "Nakayoshi" של "Kodansha" החל ממרץ 2013 עד פברואר 2014.
במהלך שידור הסדרה הופצו מוצרים שונים של הסדרה, בניהם שעונים, מעילי גשם, צעצועים ובובות.
הדמויות בסדרה מופיעות במשחק הריקודים "!PreCure All Stars: Everyone Gather Let's Dance" שפורסם ב-28 במרץ 2013. משחק המבוסס על הסדרה בשם "!Dokidoki!
PreCure Narikiri Life" הופץ על ידי "Bandai" עבור נינטנדו 3DS ב-1 באוגוסט 2013.
גלייסון ברמר סילבה נסימנטו (בפורטוגזית: Gleison Bremer Silva Nascimento; נולד ב-18 במרץ 1997) המכונה ברמר, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם ביובנטוס ובנבחרת ברזיל.
ב-2016 הושאל ברמר לסאו פאולו לשנה אחת מספורט ברזיל, בה החל לשחק בצעירותו, ובהתחלה שובץ לסגל עד גיל 20. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עם המילואים ב-12 באוקטובר של אותה שנה.
במרץ 2017, עבר לאתלטיקו מיניירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה שלו ב-25 ביוני בניצחון 0–1 על שאפקואנסה.
ב-10 ביולי 2018 חתם לחמש שנים בטורינו מהסרייה א'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם ב-12 באוגוסט בגביע איטליה נגד קוסנזה.
ב-19 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–1 לרומא.
ב-30 בנובמבר 2019 כבש עשר בכורה בניצחון 0–1 על גנואה.
ב-2 בפברואר 2022 האריך ברמר את חוזהו במועדון עד 2024. בתום עונת 2021/2022 זכה בתואר שחקן ההגנה של העונה בסרייה א'.
ב-20 ביולי 2022 חתם ביובנטוס תמורת 41 מיליון יורו.
ב-15 באוגוסט ערך הופעת בכורה, בניצחון 0-3 על ססואולו.
ב-11 בספטמבר כבש שער בכורה בקבוצה, בתיקו 2-2 עם סלרניטנה.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך ברמר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בניצחון 3-0 על נבחרת גאנה במשחק ידידות.
הם מוזכרים כ-Gallitae על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה) ועל כתובת.
נראה שהשם גליטאה מבוסס על השורש הקלטי gal(l), שפירושו 'כוח, יכולת', שניתן למצוא גם בשמות האתניים גאלי (גאלים) וגלאטאי (גלטים).
בני הגליטאה חיו בעמק העליון של הנהר בלאון, בארץ שנקראה מאוחר יותר "איגר גלאדיוס" בימי הביניים המוקדמים (813–814 לספירה).
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת צפונית לבודיונטיקי, מזרחית לסוגיונטי ולסבאגני, מערבית לאגואיטורי, דרומית לאדאנאטס.
הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום.
גַּלִילֵאוֹ גַּלִילֵיי (באיטלקית: Galileo Galilei; 15 בפברואר 1564 – 8 בינואר 1642) היה פיזיקאי, אסטרונום, מתמטיקאי ופילוסוף איטלקי.
הישגיו כוללים גילויים אסטרונומיים רבים שגילה באמצעות הטלסקופ שבנה, וחיזוק המודל ההליוצנטרי, לפיו כוכבי הלכת, ובהם כדור הארץ, נעים סביב השמש שהיא מרכז היקום.
בין היתר חקר גלילאו את מופעי נוגה, גילה את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק, את הכתמים על פני השמש ואת ההרים על פני הירח.
גילויים אלה הובילו אותו לעימות חריף עם הכנסייה הקתולית, שבשיאו נשפט ונגזר עליו מאסר ללא הגבלת זמן.
גלילאו היה בין מניחי היסודות למדע המודרני בתרבות המערבית, המבוסס על ניסויים ותצפיות ועל ניסוח תאוריות המסבירות תופעות נצפות.
גלילאו נחשב ל"אבי המדע המודרני" ו"אבי הפיזיקה המודרנית" בתקופה הקלאסית שלה, ולאחד מאנשי המדע הדגולים בכל הזמנים.
גלילאו גליליי נולד בפיזה, איטליה, ב-15 בפברואר 1564, בן בכור מתוך ששה ילדים לוינצ'נצו גליליי, מוזיקאי שתרם רבות להתפתחות התאוריה המוזיקלית.
כשהיה בן שמונה עברה משפחתו לפירנצה, אך הוא נשאר בפיזה תחת השגחתו של קרוב משפחה.
בהיותו כבן עשר הצטרף לאביו בפירנצה.
בשנים 1575–1578 למד גלילאו במנזר ואלומברוזה (Vallombrosa).
גלילאו הצעיר שאף להיות נזיר כמו מוריו במנזר ואלומברוזה, אך אביו שלח אותו, בשנת 1581, ללמוד רפואה באוניברסיטת פיזה.
לאחר זמן קצר שכנע גלילאו את אביו שיאפשר לו לשנות כיוון וללמוד מתמטיקה ומדעים.
בשנת 1585 עזב גלילאו את האוניברסיטה ללא תואר, והחל במחקר עצמאי.
מהר מאוד החל לעסוק בהמצאות (ביניהן דגם קדום של מדחום) ואף פרסם ב-1586 ספר על הידרוסטטיקה.
בשנת 1589 קיבל גלילאו משרת הוראה כפרופסור באוניברסיטת פיזה, ובשנת 1592 עבר לאוניברסיטת פדובה כפרופסור לגאומטריה, מתמטיקה ואסטרונומיה.
בפדובה הכיר את מרינה גמבה, שאיתה ניהל מערכת יחסים, ועל אף שהשניים מעולם לא נישאו, נולדו להם שלושה ילדים: בשנת 1600 נולדה בתם הבכורה וירג'ינה (שבהמשך שינתה את שמה למריה סלסט); הבת השנייה, ליוויה, נולדה ב-1602; ובשנת 1606 נולד הבן וינצ'נצו.
משום שנולדו שלא במסגרת נישואין, הוגדרו בנותיו של גלילאו כ"בלתי ניתנות לנישואין" ונשלחו למנזר סאן מטאו, שם גרו עד סוף חייהן.
בנו של גלילאו הותר לנישואין ונשא לאישה את ססטיליה בוקינרי.
כתב היד המוקדם ביותר של גלילאו שנמצא בידינו נכתב ב-1585. בכתב יד זה מוזכרת האסטרונומיה של קופרניקוס אך נדחית בתוקף, ואין בו כל ערעור על עקרונות "הפילוסופיה הטבעית" של אריסטו.
בחיבור "דה מוטו" (אנ'), שנכתב אף הוא בפיזה, בערך בשנת 1590, עדיין הסכים גלילאו שהארץ היא מרכז היקום, אך אחדים מפרקיו מוקדשים להתקפה על הפיזיקה של אריסטו.
בחיבור זה טוען גלילאו כי זמני נפילה של גופים העשויים אותו חומר ונופלים דרך אותו תווך, שווים, ללא קשר למשקלם.
המסה המקורית הראשונה של גלילאו נכתבה בשנת 1586 בנושא שיווי משקל הידרוסטטי.
גלילאו מצא דרך מעשית לקבוע את מרכז הכובד של מוצקים מסוימים, מה שזיכה אותו בהכרה רחבה.
הפעמים הראשונות הידועות בהן ביטא העדפה קופרניקאית היו מכתב אל מדוני ב-1597, בו השווה את אפלטון לאריסטו, ומכתב תודה ליוהאנס קפלר, שהיה תומך נלהב של קופרניקוס.
אז כבר הודה בקבלת "האסטרונומיה החדשה".
בשנת 1592 החל ללמד באוניברסיטת פדובה, בה נותר 18 שנה.
בפדובה לימד גאומטריה, מתמטיקה ואסטרונומיה עד שנת 1610. במהלך תקופה זו גילה תגליות משמעותיות בתחומים שונים, בהם תורת התנועה ואסטרונומיה, ופיתח טלסקופ מתקדם.
בנוסף התמחה באסטרולוגיה, תחום שנקשר בזמנו ללימודי מתמטיקה ואסטרונומיה.
ביוני 1610 עזב את משרתו בפדובה, לשם קבלת משרת המתמטיקאי הבכיר באוניברסיטת פיזה.
שנה לאחר מכן הוזמן על ידי פדריקו צ'זי להיות החבר השישי באקדמיה דיי לינצ'יי שברומא.
בשנת 1609 נתקל גלילאו בטלסקופ, מכשיר שבנוגע להמצאתו אין תמימות דעים, אך ידוע כי אל גליליי הגיעו שמועות על דגם הולנדי, שעל מסמכיו חתום הנס ליפרסהיי.
באותה שנה, לאחר שחקר את ההמצאה, התחיל גליליי לבנות טלסקופים בעצמו.
בתחילה נקרא הטלסקופ שלו Perspicillum - עדשת מעקב, ואחר כך השתמש במונח הלטיני טלסקופיום, ממנו נגזרים שמות המכשיר בשפות שונות.
הוא בנה את המכשירים שלו תוך שימוש בזכוכית משלו, בעיבוד עצמי של העדשות, מבלי להיעזר בעדשות של יצרנים אחרים.
הטלסקופים שלו היו בעלי יכולות אופטיות טובות פי 10 מהמכשירים שקדמו להם.
גליליי ערך שורה של ניסויים ופיתוחים כדי להוכיח שהדמויות הנראות בטלסקופ אינן תוצאה של פגמים אופטיים או של אשליות הנוצרות על ידי העדשות.
הוא שיפר את הרזולוציה של הטלסקופ והפחית את האפקטים הנגרמים עקב "קרני האור האלכסוניות" כפי שקרא להן, הידועות היום כסטיות אופטיות.
בנוסף לטעויות שמקורן בטבעו של האור ובחוש הראייה, ועם שכלול המכשיר האופטי החדש, נוצר צורך לפתור בעיות הכרוכות באופן שבו ניתן לפרש תמונה ויזואלית כידע פיזיקלי.
ב-10 במרץ 1610 פרסם גליליי את ספרו "Sidereus Nuncius" (השליח הכוכבי), אותו הקדיש לפטרונו קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, בו חשף את תגליותיו באמצעות הטלסקופ, ובכך הפך למדען הראשון שפרסם תצפיות אסטרונומיות המתבססות על שימוש בטלסקופ.
באמצעות הטלסקופ גילה גליליי כי:
עד זמנו הייתה מקובלת התפיסה האריסטוטלית כי פני הירח חלקים, אבל לגליליי התגלה כי קיימים על פניו הרים ומכתשים.
באוסף איורים מ-1616 , תיעד את התפלגותו הבלתי שווה של אור השמש המגיע אל פני הירח ומוחזר מאלמנטים טופוגרפיים שונים על פניו.
התצפיות הטלסקופיות אותן ערך אל הירח ואל גרמי שמיים אחרים, עזרו לשכנע את מלומדי המאה ה-17 לזנוח את התפיסה לפיה גרמי השמים הם מושלמים ובלתי משתנים, תפיסה שמקורה אידאולוגי.
בתקופה שקדמה לתצפיות באמצעות טלסקופ, היו אסטרונומים ישועים אשר סברו כי הירח שטוח, בהסבירם את הכתמים הנראים לעין כנובעים משינויים בצפיפות או כתופעה אופטית כלשהי.
גלילאו תכנן עבודת תצפית ואיור נרחבת יותר, אך משמצא התנגדות מועטה לסברה כי פני הירח אינם חלקים, ויתר על הכנת איורים נוספים של פני הירח.
בראשית ינואר 1610 גילה גליליי ארבעה ירחים המלווים את צדק, גילוי שסתר את טענת הפילוסופיה הטבעית (שרווחה באותה עת), לפיה הארץ היא מרכז כל התנועות השמיימיות, ולא ייתכנו הקפות מסלוליות סביב גרמי שמים אחרים.
גלילאו כינה אותם כוכבי מדיצ'י, לכבודם של בני משפחת מדיצ'י מפירנצה.
בתמורה למחווה זו מונה לפילוסוף החצר של המשפחה, מינוי שאפשר לו לפרוש מהוראה באוניברסיטה ולהתמסר למחקר.
תצפיות אלה הוכיחו, לדברי גליליי, כי אותם חוקי פיזיקה שולטים בשמיים ובארץ, וכי תנועת גרמי השמיים אינה כולה סביב כדור הארץ.
תגליות אלו היוו לדעתו הוכחה לכך שהקוסמולוגיה ההליוצנטרית הקופרניקאית היא אמת, ואינה רק מודל תאורטי.
לתגלית בדבר ירחיו של צדק הייתה חשיבות גם משום שבעזרתה התברר, שהארץ אינה הגוף השמיימי היחיד שיש לו ירח, וכי לכוכב לכת עשויים להיות אף יותר ירחים מאשר לארץ.
לפי התאוריה התלמאית, לנוגה שני מופעים בלבד, בניגוד למה שנתגלה לעיני גליליי דרך הטלסקופ, לפיו לנוגה מופעים דומים לאלה של הירח הארצי, וכי הוא סובב סביב השמש (מסקנה הנובעת ממופעים משתנים - ראה להלן).
גליליי גילה כתמים כהים על פני השמש (שנתפסה אף היא כגרם שמיימי מושלם).
באמצעות תצפיות טלסקופיות וחישובים מתמטיים וגאומטריים, הראה גליליי כי מדובר בכתמים שנמצאים על פני השמש, ולא בכוכבי לכת זעירים החגים סביב כדור הארץ או סביב השמש כפי שטענו מתנגדיו.
בנוסף, גילה כי השמש עצמה משלימה סיבוב סביב צירה במשך חודש ימים.
בספרו "השליח הכוכבי" מופיע חידוש נוסף, והוא תיעוד חזותי של המראות שנגלו לגליליי דרך עדשת הטלסקופ (עוד בטרם הומצא הצילום).
בתקופה שקדמה לפרסום ספרו, אסטרונומים המחישו את רעיונותיהם באמצעות תרשימים פרי מחשבה בלבד, אך לא היה תיעוד נאמן של הנשקף דרך מכשיר כלשהו.
גליליי המשיך לנהוג כך גם ב"מכתב על כתמי השמש", אותו פרסם בשנת 1613, בו צייר את המופעים היומיים של השמש, ברצף כמעט מלא של יותר מחודש, מה שמאפשר להתרשם מצורתם המשתנה של כתמים אלה ומהתקדמותם לרוחב פניה של השמש.
ישנם חוקרים הסבורים כי השימוש שעשה גליליי בציורים נועד לשכנע את קוראי הספר באמיתות טענותיו ובאמינות מכשירו בדרך חזותית, בשל חוסר יכולתו לתת הסבר מדעי של פעולת המכשיר.
פרסום הספר עורר סערה גדולה ונתקל בהתנגדות, שהובילה את גליליי למסע נמרץ לאישור תגליותיו ולקבלת הטלסקופ ככלי חדש לצפייה ברקיע.
שכן העולם האקדמי דחה את גילוייו של גליליי לא רק משום טבעם יוצא הדופן, אלא גם משום שנעשו באמצעות מכשיר שנתפס כלא אמין וכמיועד ליצירת אשליות.
במסגרת ניסיונותיו לבסס את מעמדו ומהימנותו של הטלסקופ ככלי מדעי, שלח גליליי את הטלסקופים שייצר לאסטרונומים חשובים, כדי שיוכלו לצפות במו עיניהם בתגליותיו, ובכך יאשרו ויתַקְּפו את תצפיותיו.
התשובה שקיבל מכמה עמיתים הייתה מפתיעה.
חלק מדעני הטבע (natural philosophers) פשוט לא מצאו לנכון להביט דרך הטלסקופים שלו, משום שמלכתחילה התנגדו למכשירים אלה ופקפקו באמינותם.
הם סירבו מראש להאמין למה שהם עתידים לראות בטלסקופ, משום שחשבו שהדימויים שמראה המכשיר אינם רק משתקפים דרכו אלא נוצרים על ידו (בדומה לאפקט הקליידוסקופ).
מחקריו של גלילאו על התנועה
עד 1602 עסק גלילאו בפדובה בעיקר במחקרים מעשיים ולא תאורטיים.
הוא ביצע ניסויים בנפילת גופים על גבי מישורים משופעים ובשלהי 1602 כתב לגואידובלדו דל מונטה על תגליותיו והוסיף השערה, שגוף הנופל מכל נקודה שהיא על מעגל מאונך, יגיע לנקודה הנמוכה ביותר במעגל בזמנים שווים.
באותו מכתב ציין גלילאו כי אין לצפות לדיוקים מתמטיים מלאים.
הבסיס לגילויו של גלילאו היה מדידה קפדנית ורציפותה של המהירות האחידה בקו ישר.
תגלית זו הפכה לאבן פינה בפיזיקה הניוטונית.
על פי הפיזיקה של גלילאו, גוף כבד צריך להגביר או לאבד מהירות לפי מרחקו ממרכז כדור הארץ.
ניוטון הרחיב את חוק ההתמדה לכל הגופים כאשר גילה את הכבידה.
עקרון הפעולה של המדחום מבוסס על כושר הציפה.
הטמפרטורה מחוץ למדחום משפיעה על הטמפרטורה בתוך המבחנה, וכאשר טמפרטורת הנוזל בתוך המבחנה משתנה, משתנה גם צפיפות הנוזל, וכתוצאה מכך ניכרת עלייה או ירידה במפלס הנוזל.
בנוסף, פיתח גלילאו משקפות לשימוש צבאי וגאומטרי.
גלילאו מכר מכשירים אלו יחד עם "מדריך למשתמש" ואף העביר קורסים בתשלום לשימוש במכשירים אלו.
פרשת משפטו של גליליאו נחשבת לאחד העימותים המפורסמים בהיסטוריה בין דת ומדע.
אך למעשה, עד שלב מסוים גילתה הכנסייה הקתולית יחס חיובי וסובלני לעבודתו, ולגלילאו היו יחסים קרובים וחבריים עם בכירים בכנסייה.
עיקר ההתנגדות אליו נבעה מתמיכתו במודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, והיא באה משורות התאולוגים הכנסייתיים, שחשבו שגלילאו פולש לתחומם.
אולם השפעתם של אלה הייתה מועטה.
בדצמבר 1613 כתב גלילאו מכתב למי שהיה בעבר תלמידו, בנדטו קסטלי, ובאביב של שנת 1615 כתב את ה"איגרת לכריסטינה די לורנה" (שהייתה מופנה, בעקיפין, גם לתאולוגים הכנסייתיים).
במכתבים אלה כתב גלילאו שהוא רואה במודל ההליוצנטרי מציאות פיזית ולא רק אמצעי לחישוב מתמטי, כפי שמודל זה נתפס על ידי הכנסייה באותם ימים.
עוד טען, כי יש לפרש את הקטעים בכתבי הקודש שמדברים על מהלך השמש פירוש אלגורי ולא לקבל אותם כפשוטם.
בנוסף שטח את תקוותו כי הכנסייה תשנה את עמדתה בנוגע לאיסור הספרים הקופרניקאיים, כי לדעתו אסור לאמונה הנוצרית להישען על עובדות המדע.
בשנה שבה נכתב המכתב השני (1615) הוגשו שתי תלונות לאינקוויזיציה של רומא בעניין דברי הכפירה שמפיץ גלילאו.
את התלונות הגישו הנזירים הדומניקנים ניקולו לוריני ותומאסו קאצ'יני.
האינקוויזיצה פתחה בחקירה שנמשכה כשנה.
ואולם כבר בדצמבר 1615 נסע גלילאו מיוזמתו לרומא, כדי להגן על עמדותיו.
בהגיעו לרומא טען בזכות האסטרונומיה הקופרניקאית ונגד הכנסת "על הקפות כיפות השמים" של קופרניקוס לאינדקס הספרים האסורים.
חשמני האינקוויזיציה שדנו בעניינו קבעו, ב-24 בפברואר 1616, כי על גלילאו ייאסר להחזיק, להגן או ללמד את התורה הקופרניקאית.
יומיים אחר כך נשלחו שני קציני מעצר להביא את גלילאו למעונו של החשמן רוברטו בלרמינו, שם הודיע לו בלרמינו על ההחלטה.
ב-1623 התמנה מפאו ברבריני, תומך נלהב של גלילאו, לאפיפיור אורבנוס השמיני וגלילאו הוזמן לשיחות רבות עמו ואף הותר לו לפרסם את הספר "דיאלוג (על שתי מערכות העולם הראשיות: של תלמי ושל קופרניקוס)", שבו הוצגו היתרונות והחסרונות של התפיסה שהארץ נעה והיתרונות והחסרונות של התפיסה הגיאוצנטרית.
הספר נכתב בצורת דיאלוג בין שלושה משתתפים: דמות אחת מייצגת את הגישה הקופרניקנית, דמות שנייה מייצגת את העמדה הגיאוצנטרית המסורתית שהיא עמדת הכנסייה, ודמות שלישית נייטרלית.
הנושאים העיקריים בהם דן הספר הם: ההבחנה בין האסטרונומיה הישנה לחדשה, תנועת כדור הארץ והתופעות הקשורות בתנועה זו, והסבר תופעת הגאות והשפל (בהקשר של תנועת כדור הארץ).
גלילאו כתב את הספר במשך שש שנים, וסיים אותו לבסוף ב-1630. הוא ניסה לשלוח את הספר לאישור הצנזורה ברומא, אבל הקשר בין רומא ופירנצה היה בעייתי, ולכן ביקש מהצנזורה בפירנצה לאשר את הספר.
לאחר מספר הסתייגויות הוחלט לפרסמו, אך גלילאו נאלץ להדגיש שבהצגת הגישה ההליוצנטרית מדובר בהיפותזה בלבד ולא במציאות פיזיקלית, וכן שהדיאלוג ביקורתי כלפי שתי התפיסות המוצגות בו.
הספר ראה אור בשנת 1632, אך מעט לאחר מכן הורתה הכנסייה להחרימו.
סיבה אחת להחרמה הייתה הטענה שבפרסום הספר פעל גלילאו בניגוד לצו משנת 1616 שאסר עליו לעסוק ולפרסם דבר הקשור בתפיסה ההליוצנטרית.
הסיבה השנייה הייתה, שהדמות שייצגה בדיאלוג את עמדת הכנסייה, הוצגה לדעת האפיפיור בצורה נלעגת, והוא ראה בכך כפיות טובה מצד גלילאו.
האינקוויזיציה זימנה את גליליי להופיע בפניה לבירור, אך בגלל מחלה נבצר ממנו להגיע לרומא עד 1633.
ההליך המשפטי נגד גלילאו החל באפריל 1633 ונמשך עד 22 ביוני שנה זו.
במהלכו השתמשה הכנסייה גם באיום של עינויים, אך איום זה לא מומש.
גלילאו הגן על עמדתו, אך הודה שבחלק מ"הדיאלוג" הרחיק לכת.
בסופו של דבר נגזר עליו מאסר ללא הגבלת זמן.
על פי מיתוס נפוץ אשר מקובל על חלק מן ההיסטוריונים, בסוף המשפט הכריז גלילאו "ואף על פי כן נוע תנוע" (כרומז לתנועת הארץ סביב השמש) וישנן עדויות על התבטאותו כך בפני חבריו לאחר מכן.
השורה מופיעה בציור ספרדי שתוארך לשנת 1643 או 1645, בו נראה גלילאו בצינוק.
בשלהי 1633 קיבל גלילאו היתר לחזור לביתו ליד פירנצה בתנאי מעצר בית, שם גר עד סוף חייו תחת השגחה של קציני אינקוויזיציה.
בווילה שלו ליד פירנצה המשיך גלילאו את עבודתו כשהוא סובל מבעיות בריאות.
הוא איבד בהדרגה את מאור עיניו, ומשנת 1638 היה עיוור לחלוטין.
בשנת 1634 נפטרה בתו האהובה וירג'יניה לבית גמבה (שינתה את שמה למריה סלסט), ששמרה על קשר אתו במהלך כל שנות מאבקו בכנסייה.
מכתביה הם אחד המקורות המעניינים לחייו האישיים של גלילאו.
גלילאו נאלץ בשנים אלה לפרנס אחדים מבני משפחתו של אחיו מיקלאנג'לו, ששרדו את מגפת הדבר במינכן.
לפי תיאור מהלך עיוורונו, אבחנו אופטלמולוגים בני זמננו את מחלתו כדלקת ענבייה דו-צדדית.
גלילאו היה עיוור לגמרי בארבע שנות חייו האחרונות.
מצבו הגופני הידרדר במהירות, וחוקרי רפואה העלו את הסברה שהוא סבל ממחלה חיסונית בשם דלקת מפרקים תגובתית.
אינקוויזיטור שנשלח לברר את מצבו של גלילאו מצא כי הוא סובל מנדודי שינה חמורים, וכי הוא "נראה כמו פגר יותר מאשר כמו אדם חי".
במהלך מאסרו (בשנת 1638) כתב גלילאו את ספרו "הרצאות והוכחות מתמטיות סביב שני מדעים חדשים".
הספר, שהוא דיאלוג בין אותם הדוברים בספרו "דיאלוג", מהווה את תרומתו החשובה ביותר למדע הפיזיקה.
לאחר שכתיבת הספר הושלמה, הוא הוברח להולנד ושם פורסם.
ב-1640 כתב גליליי תוכניות לבניית שעון המטוטלת הראשון.
לאחר מותו ניסה בנו לבנות את השעון, אך ללא הצלחה.
גלילאו חלה בקדחת בנובמבר 1641, והלך לעולמו במוצאי 8 בינואר 1642, כנראה מחמת אי-ספיקת לב מגודש ודלקת ריאות.
ב-31 באוקטובר 1992, 350 שנה לאחר מותו של גלילאו גליליי, נשא האפיפיור יוחנן פאולוס השני נאום, שבו הודה בטעויות הכנסייה הקתולית בפרשנות שניתנה לכתביו של גליליי.
גלילאו הונצח באופנים רבים, במדינות שונות, וגם מחוץ לגבולות כדור הארץ.
בתי ספר נקראים על שמו בעולם, בין השאר בדנוויל ארצות הברית והאקדמיה למדעים וטכנולוגיה בסן פרנסיסקו.
נמל התעופה פיזה נקרא על שמו.
רחובות על-שמו בערי איטליה, במילאנו, מונצה, ליבורנו, בולצנו ובאחרות.
גם וינה, אמסטרדם, בקיימברידג' ועוד.
מכתש על הירח קרוי "מכתש גלילאו".
פסלו של גלילאו מוצב בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה ובפיזה.
מוזיאון גלילאו- מוזיאון להיסטוריה של המדע בפירנצה.
נאס"א שיגרה בשנת 1989 גשושית לצדק (יופיטר), הנושאת את שמו של גלילאו.
תוכנית של מדע לילדים ונוער בטלוויזיה החינוכית בישראל קרויה "גלילאו".
גלילן שחור (שם מדעי: Holothuria atra) הוא מלפפון ים מסוג גלילן.
תפוצתו באוקיינוס השקט, באוקיינוס ההודי, ובים סוף, כולל מפרץ אילת.
אורך גופו מגיע עד 50 ס"מ.
צבעו חום-שחור וגופו גלילי, ארוך ושרירי ובו שני פתחים.
בצד הקדמי נמצא הפה וסביבו ערוכים בחנינים מורחבים (מעין משושים), המשמשים לליקוט המזון והעברתו פנימה.
מן הפה ועד לביב עובר מעי ארוך.
לאורך הגב והגחון ישנה מערכת של תעלות מים.
בעזרת הבחנינים הוא מעביר אל הפה סחופת הכוללת אצות, שיירי צמחי מים, שברי אלמוגים ועוד.
במעי נספגים חומרי המזון ולקט אורגאני וכל השאר מופרש דרך הביב כגלילים רבים.
הרבייה משתנה בהתאם לעונות השנה.
בעונה החמה הרבייה היא מינית.
הזכרים והנקבות פולטים את תאי הביצה ותאי הזרע למים.
הזחלים שבוקעים שוחים בחופשיות עד סיום הגלגול ואז יורדים לדור בקרקעית.
בעונה הקרה ההתרבות היא א-מינית ונעשית על ידי ניתוק מקטע מאמצע הגוף אשר ממנו מתפתחים יתר האיברים, עד להיווצרות גלילן שלם.
משך תהליך זה אורך כחודשיים.
הגלילן השחור מצוי עד עומק של 25 מטר.
שוכן קרקעית ומשתמש בחול כדי להסתתר מפני טורפים, בכך שהוא עורם חול על גבו, עד שכמעט לא ניתן לראותו.
הוא נע במים בתנועות גליות איטיות ומתגונן כנגד טורפים על ידי הפרשת רעלים בעלי ריח דוחה.
גלילה רון־פדר–עמית (נולדה בי"ט בתשרי ה'תש"י, 12 באוקטובר 1949) היא סופרת ישראלית.
פרסמה כ-400 ספרים, מרביתם לילדים ולבני נוער, וכמה מהם למבוגרים.
גלילה רון־פדר–עמית נולדה בשם גלילה רון בשנת 1949 בחיפה, וגדלה בשכונת אחוזה.
אביה, משה רון (לוסטיגמן), היה מנהל בנק, ואמה, מזל (גליקה) לבית טאומן תאומים, הייתה מורה.
למדה בבית הספר הריאלי והייתה חניכה בשבט כרמל של תנועת הצופים.
את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובמקרא, והפכה לסופרת ילדים ומבוגרים.
בילדותה ובנערותה, כפי שהעידה על עצמה, כתבה כ-700 מחברות, שלא יצאו לאור.
בנערותה, כשנחשפה לסיפורם של ז'בוטינסקי ומחתרות האצ"ל והלח"י, כתבה במשך ארבע שנים ספור אהבה על נערה המאוהבת באיש אצ"ל.
בתום כתיבת הספר, וכדי לפרסמו, יצרה קשר עם מנחם בגין, ששימש שר בממשלת ישראל באותם ימים.
הספר אמנם לא יצא לאור, אך ההיכרות האישית וארוכת השנים עם בגין הובילה אותה לכתיבת רומן היסטורי עליו.
בנוסף, עיסוקה במחתרות הפורשות, אצ"ל ולח"י, הביא לקרבה רבה בינה לבין מנחם בגין, שעודד אותה בכתיבתה עד יומו האחרון.
בשנת 1972 התפרסם ספרה הראשון "ילדי השכונה במחתרת".
הסדרה שהקנתה לה את מקומה כאחת היוצרות הפופולריות היא סדרת "ילדים אלמונים", שיצאה במהלך שנות השבעים, בין השנים 1972–1977, בהוצאת הספרים "מלוא".
בשנת 1974 פורסם בהמשכים בשבועון "הארץ שלנו" הסיפור "אל עצמי".
גיבור הסיפור הוא ציון כהן מבית שאן, ילד מבית הרוס שאביו עבריין ואמו מכורה לסמים, הנשלח למשפחה אומנת בחיפה.
בראיונות שנתנה גלילה לד"ר שי רודין, חוקר ספריה ומחבר המונוגרפיה "אל עצמה: עיונים ביצירתה של גלילה רון־פדר–עמית", היא מגלה שציון כהן, גיבור הספר, נולד בגלל היחס המתנשא של החברה האשכנזית-בורגנית, חברה שממנה היא עצמה באה.
באמצעות ציון היא הצביעה על הליקויים והצביעות של הקבוצה האליטיסטית הזו.
ציון היה מבחינתה מעין חלום, חלום על ילד מרקע קשה, שלמרות כל המכשולים מגיע לפסגתו של מגדל השן של הבורגנות האשכנזית ובסופו של דבר נהיה טייס.
בנוסף, חשפה גלילה רון־פדר–עמית את מקורות ההשפעה שלה: "טום סוייר" של מארק טוויין, וספרו של ויליאם פוקנר, "הבלתי מנוצחים", שבו סבתא תוקפנית שנוהגת בעגלה רתומה לסוסים צועקת על כולם.
ממנו שאבה את ההשראה לסבתא הנחושה לקדם את נכדה.
יעקב אשמן עורך "הארץ שלנו", שליווה את הכתיבה, העיר הערות ונתן עצות.
הספר, שזכה להצלחה רבה והיה מעין רוח גבית לילדים שבאו משכבות חלשות, הוקדש לזכרו של יעקב אשמן.
בעקבות מכתבים רבים שהתקבלו מקוראי "הארץ שלנו" שביקשו להמשיך ללוות את ציון, נוספו עוד תשעה ספרים, ונוצרה הסדרה "סיפורו של נער עזוב".
"אל עצמי" תורגם לתשע שפות, ואף הופק כסרט קולנוע, "אל עצמי", באורך מלא.
כמו כן, הופק הספר כהצגה בתיאטרון לילדים ולנוער, ושודר בהמשכים ברדיו, וכסדרה בהפקת yes.
כמו כן, יצאו גם ספרים מקבילים לסדרת הספרים המדברת על ציון - סדרת ספרים מנקודת מבטה של בתיה, בת זוגו לאורך השנים, וניר, הבן הביולוגי של משפחת האומנה שבה ציון התגורר.
גם בסדרה "עירית", ששודרה ברדיו וזכתה להצלחה, יש לגלילה רון פדר עמית אמירה: כדי שילד שבא מרקע קשה יצליח בחייו הבוגרים, לא נדרש להוציא אותו מהבית.
תמיכה של מדריכים, או מורים, או בוגרים קרובים וחיוביים יכולה להביא לאותן תוצאות.
במקביל לשתי הסדרות האלה החלו לראות אור ספרים שעל פי ד"ר רודין, שייכים לסוגת "ספרות בעיה", המאפיינת את כתיבתה של גלילה רון פדר עמית: "מסטול" – על הידרדרותו של נער לסמים; "מקפיצים טקילה" – על אלימות בעקבות אלכוהול; "למרות כל האכזבות" – על התאבדות בני נוער; סדרת "להתבגר", ועוד.
הספרים האלה היו לרבי-מכר וזכו למקומות ראשונים במצעדי הספרים בבתי הספר.
כתיבה על אישים ודמויות מפתח בהיסטוריה הציונית
בהמשך, כתבה על אישים ודמויות מפתח בהיסטוריה הציונית, כגון: זאב ז'בוטינסקי – "באור ובסתר"; מנחם בגין – "בעוז ובהדר"; ביאליק – "אומרים אהבה יש"; א.ד.
גורדון – "העורג"; יצחק נבון – "לעלות אל העם"; "המורד" על אברהם שטרן (יאיר); "משה דיין"; "לא בובה על חוט" – סיפור חייה של רחל ינאית בן-צבי; "פלדה רכה" – סיפורה של גולדה מאיר.
כתיבה על יחסים בין יהודים לערבים
נושא נוסף העולה בספריה נוגע ליחסים בין יהודים לערבים, שעומדים במרכזם של הספרים "נאדיה" ו"ילדי קו התפר", שאף הם תורגמו לשפות אחרות.
הסדרות פופולריות שלה שהיו לרבות-מכר הן "ג'ינג'י", "מנהרת הזמן", "משימה עולמית" ו"סיירת המדע".
כתיבת תסריטים והפקת יצירות המבוססות על ספריה
אחדים מספריה עובדו לסדרות טלוויזיה, סרטים והצגות.
סרטי הקולנוע "בחינת בגרות", "נאדיה" ו"אל עצמי" מבוססים על ספרים שכתבה.
בשנת 1987 עובדה הסדרה "ג'ינג'י" למחזה בכיכובו של דב נבון.
היא כתבה גם את התסריטים לסדרות הטלוויזיה "ג'ינג'י", "הסודות של כנרת", "משפחה וחצי", "להתבגר", "ד.נ.
גליל מערבי",, עוד משפחה וחצי, ו"שולחן לשישה".
בהמשך דרכה החלה לכתוב גם למבוגרים, ופרסמה ספרים כגון "יש אישה אחרת", "רצח בצמרת המשטרה" ו"אמא של תרמילאי".
בשנת 2006 כתבה את ספרה "חיפושים", על גיבורה של סדרת טלוויזיה פופולרית בשם רננה, המחליטה בגיל חמישים לעזוב משפחה, מאהב וקריירה ולנסוע למרכז מדיטציה בבורמה כדי לנסות ולהבין מדוע חרף כל הישגיה אין לה שום תחושת סיפוק.
ב-2020 יצא ספרה האוטוביוגרפי, "היא - סיפור חיי".
הייתה העורכת הראשונה של הירחון "פשוש" ועורכת השבועון "ראש צעיר".
בנוסף, היא כתבה בעיתון "אותיות וילדים".
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 הוצבה על ידי הרמטכ"ל לשעבר יגאל ידין במקום ה-111 הסמלי ברשימת ד"ש לכנסת.
בשנים האחרונות תורמת לפעילות השומר החדש.
בשנת 1970 נישאה לאבי פדר, קצין משטרה, ושינתה את שמה לגלילה רון־פדר, ולהם שלושה ילדים, מתוכם שניים מאומצים.
בין השנים 1972–1978 הייתה אם אומנת לעשרה ילדים, בהם הזמר והיוצר מיכה ביטון.
לאחר גירושיה מאבי פדר, נישאה בשנית ב-1992 לניצב משולם עמית והייתה נשואה לו עד מותו ב-3 ביולי 2024.
מתגוררת בשכונת בית הכרם בירושלים.
רון־פדר–עמית מעידה על עצמה שכתיבתה מתרחשת כאשר היא עוברת שינוי אישיותי, המאפשר לה להיכנס לדמויות שלה, להזדהות עמן ולחוש את תחושותיהן, לעיתים עד כדי טשטוש ההבדל בינה לבינן.
רון־פדר–עמית נעזרה בפופולריות שלה כדי לעסוק בנושאים שהיוו טאבו, כגון שימוש בסמים או מין בגיל ההתבגרות.
רבים מספריה משתייכים לסוגה הקרויה "ספרות בעיה": ספרים ריאליסטיים, המתרחשים כאן ועכשיו, ובמרכזם ילדים ובני נוער שנאלצים להתגבר על קושי בחייהם הפרטיים או בחיי המשפחה.
הספרים נכתבים לעיתים קרובות מתוך גישה חינוכית, המבקשת להקנות לקוראים ערכים וכלים להתמודדות פסיכולוגית עם מצוקות ההתבגרות.
הספר "בחינת בגרות", לדוגמה, עוסק בשני תלמידי תיכון המתמודדים עם היריון לא מתוכנן; הספר נכתב תוך התייעצות עם הגינקולוג ד"ר עמירם אדוני, ומכיל מידע רב אודות שימוש באמצעי מניעה.
בספרה "מסטול" תיארה נער בן טובים המידרדר לסמים לאחר שחווה אהבה נכזבת.
ספריה נחקרים גם באקדמיה, נלמדים בבתי הספר, ונקראים על ידי קוראים רבים, גם בני הדור השני.
רון־פדר-עמית זכתה בפרסים רבים ובהוקרה, בהם:
2001, "אות מסך קסם" "על תרומתה לילדי ישראל לדורותיהם בתחום הספרות, הקולנוע והטלוויזיה", במסגרת פסטיבל הקולנוע לילדים ולנוער בחולון.
2008, הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות של חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
2016, פרס בגין, על תרומה לעם ישראל ועשייה ציונית.
2018, פרס היצירה לסופרים עבריים
2018, פרס מפעל חיים מטעם המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך, על שהיא מהווה מקור השראה לכתיבה יצירתית בקרב ילדות וילדים.
2021, פרס מפעל חיים מטעם "פרס סאסא סטון לספרות ילדים, על שם פיליפ ז"ל והילדה סטון".
2022, דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
2022, פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר.
2023, פרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש דליה רביקוביץ'.
2025, עיטור נשיא מדינת ישראל.
2025, פרס מולטידע לספרות ע"ש שלמה מנצור ז"ל מטעם המרכז לספריות וספרות בישראל, הזוכה הראשונה בפרס זה.
ילדי השכונה במחתרת (1972) – הרפתקה של ילדים ירושלמיים בימי המנדט
ילדים אלמונים (1972–1977) – סדרת ספרים הכוללת עשרה ספרים ומספרת על הרפתקאותיה של קבוצת בנים ובנות מילדי חיפה, המסייעת ללוחמי כל המחתרות בתקופת המאבק בבריטים.
המורד אברהם (יאיר) שטרן - הוגה ולוחם (1973) – סיפור חייו של אברהם ("יאיר") שטרן
אני צמחתי מן היער (1973) – סיפור בעל רקע אוטוביוגרפי של רוני, שנולדה בטעות בת ועושה מאמצים בהתנהגותה הנערית לתקן טעות זו
השלושה שלא נטשו (1974) – קורות שלושה ילדים שנשארו בקיבוצם הנטוש ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים
יהודי בעל-כרחו (1974 עם חיים מסינג) – קורות ילד יהודי ברוסיה
יואב מחפש את השלום (1979) – ילד יהודי וילד ערבי מקימים חבורה לטיפוח ידידות בין העמים
החלום של רוני כרמלי (1980) – המשך קורותיה של "אני צמחתי מן היער"
באור ובסתר (1981) – סיפור חייו של זאב ז'בוטינסקי
עירית נשארת בקטמון – בת למשפחה מרובת-ילדים מפלסת דרכה ומצליחה להגיע לרדיו
אני זוכר את מצדה (1982) – נער מניצולי מצדה מספר על אחרית המבצר הנצור
החלוצים (1980–1981 עם יעקב לורך) – סיפורים ביוגרפיים על חלוצי מדע:
להיות אני: סיפורה של נעמה
להיות שונה: סיפורו של אביתר
להיות הכי מקובלת: סיפורה של נופר
להיות הכי מקובל: סיפורו של דין
להיות יוצאת דופן: סיפורה של מאיה
להיות מקצועי: סיפורו של אופיר
להיות בחרדה: סיפורה של יעל
להיות מחונן: סיפורו של אבנר
להיות מעשן: סיפורו של תומר
להיות בת יחידה: סיפורה של גל
להיות נחוש: סיפורו של נבו
להיות מתוחכמת: סיפורה של סתיו
להיות בריא: סיפורו של ירון
להיות חדשה: סיפורה של דנה
להיות מגניב: סיפורו של דותן
להיות מאומצת: סיפורה של אבישג
להיות חייב: סיפורו של ברק
להיות מאוהבת: סיפורה של ספיר
להיות חברה של תומר: סיפורה השני של נעמה
להיות אחרת: סיפורה הנוסף של נופר
להיות אחר: סיפורו הנוסף של דין
להיות מפורסם: סיפורו השני של אביתר
אל עצמי – יומנו של ציון, בן למשפחה הרוסה בבית-שאן, שעבר לגור אצל משפחה אומנת בחיפה
ילד חוץ: סיפורו של ילד עזוב
ג'ינג'י (1980–2019) – סדרת ספרים המתארת את הרפתקאותיו של אודי, קונדס ירושלמי ששואף להיות בלש
כס"ח / חבורת ידיעת הארץ (1982–2010) – סדרת ספרים המתארת חבורת ילדים היוצאים לסיורים ברחבי הארץ ונקלעים להרפתקאות
טולי תעלולי (1990–2010) – סדרת ספרים המתארת את קורותיה של ילדה שובבה המתגוררת בכפר-הנופש אותו מנהל אביה
מנהרת הזמן (1997–) – סדרת ספרים המתארת את קורותיהם של ילד וילדה העוברים הרפתקאות בתקופות שונות בזמן
סיירת המדע (2004-2019) – הרפתקאותיהם של ילד ואחותו הלומדים דברים בכל הרפתקה - בסדרה 31 ספרים
משימה עולמית (2007–) – הרפתקאות ילדה וחברהּ מסביב לעולם ועזרתם לזולת
בחינת בגרות (1982 – עם עמירם אדוני עובד לסרט קולנוע) – לבטי אהבה והתבגרות של נער ונערה, תלמידי תיכון.
ב-1984 יצא לאור ספר ההמשך בשם "סוף הקיץ".
משה דיין (1984) – קורותיו של משה דיין
נאדיה (1985) – קורותיה של ילדה ערבייה העוזבת את כפרה במטרה ללמוד בבית-ספר יהודי
כמעט אבוד (1986) – קורותיו של נער בשם דני אהרוני שהתדרדר לעבריינות לאחר שעבר צרות בחיים
המפקדת הקטנה (1986) – קורותיה של פאני בן-עמי, שכנערה צעירה הנהיגה ילדים צעירים ממנה במסע מילוט בתקופת השואה
השומרת הניפה סמרטוט עברי (1989)
אלכס כבר לא עולה חדש (1990) – קורותיו של ילד עולה חדש בשם אלכס והסתגלותו לחיים במדינת ישראל
מסטול (1991) – קורותיו של נער בשם יוגב מרינסקי שהתדרדר לסמים
יומן מלחמה פרטי (1992) - קורותיו של ילד בשם עודד לוין בתקופה של סיום המנדט הבריטי ובמהלך מלחמת העצמאות בירושלים
לכבוש את ההר (1992) – סיפור חייו של שלמה בן יוסף
פוזה (1992) – סיפור חייו של חיים פוזננסקי
פתאום באמצע גיל ההתבגרות (1997) – קורותיו של נער בשם ארבל עציון שאביו החליט לחזור בתשובה למורת רוחו של ארבל
להשתנות (2000) – קורותיו של נער אלים ופרוע בשם אדם גרין הלומד בכיתה ט' המחליט לשנות את דרכיו הרעות
בעוז ובהדר: סיפורו של מנחם בגין (2011)
השקופים (2012–2017) – סיפורם של רוחות רפאים מתקופת התנ"ך החוזרות לעולם החיים
אומרים אהבה יש: סיפורו של חיים נחמן ביאליק (2012)
אור ומור עולים לכיתה א' (2013)
החגים שלנו – ראש השנה - יום הכיפורים - סוכות - שמחת תורה \ חנוכה – ט"ו בשבט – פורים \ פסח - יום העצמאות – ל"ג בעומר – שבועות (2016)
העורג: סיפור חייו של א"ד גורדון (2017)
לעלות אל העם: סיפורו של יצחק נבון (2019)
גם עני הוא בן מלך - סיפור חייו של זאב ז'בוטינסקי (2020)
לא בובה על חוט: סיפור חייה של רחל ינאית בן-צבי (2021)
פלדה רכה: סיפורה של גולדה מאיר (2022)
הילדה שלא ויתרה- סיפור חייה של גולדה מאיר (2023)
האוצר הנסתר – סיפור חייו של יצחק נבון (2023)
אספן החלומות – סיפור חייו של בנימין זאב הרצל (2024)
קוסם המילים – סיפור חייו של מנחם בגין (2025)
יש אישה אחרת, הוצאת מודן, 1994
זייפנו כל כך, הוצאת מודן, 1995
נישואים חורגים, הוצאת מודן, 1996
משוחררת לעוף, הוצאת מודן, 1997
רצח בצמרת המשטרה, הוצאת מודן, 1999
אמא של תרמילאי, הוצאת מודן, 2002
היא - סיפור חיי, הוצאת מודן, מושב בן שמן, 2020, אוטוביוגרפיה
הכלה האחרת, הוצאת מודן, 2024 - רומן היסטורי
שבועת אישה, הוצאת מודן, 2025
גְּלִיל-יָם הוא קיבוץ באזור השרון, ליד הערים הרצליה ורמת השרון, מדרום לכביש 541. הקיבוץ שייך למועצה אזורית חוף השרון ומהווה היישוב הדרומי ביותר בה.
הקיבוץ נוסד ב-13 בפברואר 1932, כקיבוץ עירוני בתל אביב, בידי 5 עולים חדשים מברית המועצות במסגרת תנועת הבחרות הסוציאליסטית של תנועת העבודה, שעסקה בהגשמה של התארגנויות פועלים במסגרת עירונית.
החברים התיישבו ב-2 צריפים בשכונת מחלול, שהייתה ממוקמת ליד חוף הים.
ביולי 1933, כשהיו כבר 12 חברים בקבוצה, הם עברו לשכונת בורוכוב בגבעתיים (רחוב בן צבי בגבעתיים), וגרו שם בצריפים ובאוהלים וניהלו חיי שיתוף שכללו גם בית ילדים.
הקבוצה האמינה בכיבוש העבודה העברית בתוך הערים, והחברים עבדו בנמל יפו בסבלות, ועם הקמת נמל תל אביב עברו לעבוד בו.
בנות הקבוצה עבדו במפעל הטקסטיל לודז'יה ובחלוקת עיתון "דבר".
בעקבות המרד הערבי הגדול, עובדים ערבים עזבו את שירות הרכבת המנדטורית, חברי הקבוצה נכנסו לעבודה במקומם, וחבר הקיבוץ מיזיה דקל היה לנהג הקטר העברי הראשון.
במסגרת זו הם הצליחו להעלות בחשאי 1,000 עולים מקהיר.
בנוסף סייעו בהברחת נשק עבור ההגנה.
הקבוצה גדלה במהירות, וב-1940 מנתה כ-300 חברים.
כדי שיהיה לכל החברים מקום, וגם כדי להתקרב לעבודה בנמל תל אביב, חלק מחברי הקבוצה עברו לשלושה בנייני שיכון על גדות הירקון (ברחוב בני דן בתל אביב).
בשני האתרים שבהם חיו החברים היו תנאים תברואתיים קשים, המגורים היו ארעיים וצפופים, והיה מחסור באוכל.
בנוסף, החלוקה ל-2 מחנות לא אפשרה ליכוד חברתי וארגון חיי משפחה בריאים.
בעקבות כך, בשנים אלו הייתה עזיבה גדולה וב-1942 נשארו בקיבוץ רק 50 חברים.
במקביל למגורים בתל אביב, חברי הקבוצה חיפשו שטח קרוב שבו יוכלו להתגורר, להתרחב ולעבוד בחקלאות, ורכשו בשיתוף הקרן הקיימת לישראל קרקע בשטח של 420 דונם מהכפר הערבי "אג'ליל", ליד הרצליה.
תחילה רק עיבדו את הקרקע ולא גרו במקום.
הקבוצה עלתה על הקרקע ב-7 בינואר 1943. בטקס העלייה על הקרקע נכחו ראשי מוסדות ההסתדרות, נציגים של יישובי הסביבה, ונכבדים ערבים מהכפרים השכנים.
עם העלייה על הקרקע הוקמו 24 צריפים.
הקיבוץ באותן השנים היה חבר בתנועת הקיבוץ המאוחד.
השם "גליל ים" נזכר בספרות השומרונית והוא השתמר כנראה בשם הכפר הערבי "אג'ליל", ששכן באזור עד שנחרב בעקבות מלחמת העצמאות, והוא נבחר כשם הקיבוץ.
עוד לפני העלייה על הקרקע, הפקיעו שלטונות המנדט הבריטי, חלק מהשטח.
גבעה שעליה הוקם מחנה של חיל האוויר המלכותי ובו מכ"ם, כחלק ממערך ההגנה במהלך מלחמת העולם השנייה לגילוי מטוסי מדינות הציר, בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב.
על המתקן שמרו חיילים מאוגנדה הבריטית.
לכן חברי הקיבוץ התיישבו תחילה בשיפולים הדרומיים של הגבעה.
לאחר פינוי המחנה ב-1944, הושב השטח שהופקע לקיבוץ.
מיד לאחר הקמת המדינה, הערים הסמוכות הרצליה ורמת השרון החלו להתרחב לכיוון הקיבוץ.
שטח השיפוט של הרצליה הוגדל פי שלושה, וכלל שטחים הצמודים לקיבוץ ממזרח ומצפון.
בהם הוקמו שכונת מגורים ואולפני הרצליה.
רמת השרון התרחבה דרומה ומערבה, אך גם הקיבוץ קיבל שטחים נוספים לעיבוד חקלאי בסמוך.
בנוסף הוקמה מעברת גלילות מדרום מערב לקיבוץ, במקום בו שכן הכפר הערבי "אג'ליל".
אחר כך הוקמו באזור זה מחנות גלילות והוא סופח לרמת השרון.
כך שהקיבוץ הוקף בשטח עירוני תוך שנים ספורות.
בשנת 1950 עבר לגור בקיבוץ, ד"ר פאול רייך, רופא ילדים, שביקש להשתקע בקיבוץ.
רייך לפני בואו לקיבוץ, אסף פרפרים מכל העולם בעת ששימש כרופא על אוניה וביקר בארצות רבות.
הוא שימר בביתו את אוסף הפרפרים, שהיה הגדול במזרח התיכון.
האוסף הוצג מספר פעמים לציבור הרחב.
לאחר מותו ב-1960 הועבר אוסף הפרפרים למבנה ארכיון הקיבוץ, ובהמשך נתרם לאוניברסיטת תל אביב.
הקיבוץ קיבל תחילה מעמד של מועצה מקומית עצמאית, אך בסוף 1963 סופח לשטח מועצה אזורית חוף השרון.
בשנים שלאחר הקמת המדינה הוקם בקיבוץ אולפן עברית בו למדו אלפי עולים חדשים, בית ספר ו"חברת נוער", מסגרת בה נקלטו בקיבוץ כל 4 שנים קבוצה של בני נוער בכתה ט'.
בשנות ה-80 נקלע הקיבוץ לחובות, בדומה לקיבוצים רבים אחרים במשבר הקיבוצים.
בשנת 2009 אושרה הקמת בניית שכונה מגורים חדשה בתחומו של הקיבוץ, שבה 52 יחידות דיור.
הקיבוץ הוא המקרה היחיד בישראל שיישוב שנמצא במחוז מסוים (מחוז תל אביב) משתייך למועצה אזורית שנמצאת במחוז אחר (מחוז המרכז).
בשנת 2025 הוקם לראשונה בקיבוץ בית הכנסת.
בשנת 1991, נרקם הסכם בין הקיבוץ מינהל מקרקעי ישראל, עיריית הרצליה, מועצת רמת־השרון וחברת נתיבי איילון, לשנות את ייעודם של מאות דונמים של קרקע חקלאית שברשות הקיבוץ לקרקע לבנייה, ולמכור אותה ליזם פרטי לצורך בנייה למגורים.
היוזמה לעסקה הייתה עקב הצורך להפקיע חלק מקרקעות הקיבוץ לשם סלילת המשך נתיבי איילון, הרחבת רצועת מסילת החוף והקמת בית קברות ומכון טיהור שפכים להרצליה.
ההסכם נועד לעקוף את הליכי ההפקעה והפיצוי, ולחסוך את הזמן והכסף הכרוך בהם.
בשנת 1997 החליט הקיבוץ שחלק מהכנסות המיזם יעברו למטה הסדר חובות הקיבוצים, במסגרת הסעיף לסיוע ההדדי בהסדר המשלים לחובות הקיבוצים.
עם זאת מימוש ההסכם התעכב במשך כ-25 שנים, עקב מספר גורמים: סכסוך עם מינהל מקרקעי ישראל על היקף הבנייה ושטח הקרקע שיקבל הקיבוץ במסגרת המיזם.
עיכובים והתנגדויות במהלך אישור תוכנית הבנייה, סכסוך בין הרצליה ורמת השרון על שטח השיפוט של המיזם, ותביעה של קבוצת יוצאי הקיבוץ לחלק מההכנסות, כולל השחקן ששי קשת, שהוריו היו ממייסדי הקיבוץ אך הוא עזב אותו מיד לאחר השירות הצבאי.
חלק מחברי קבוצה זו, זכו לקבל חלק מההכנסות.
עיכוב משמעותי נוסף בקידום המיזם נגרם בעקבות בג"ץ הקרקעות, שהוגש על ידי ארגון הקשת הדמוקרטית המזרחית נגד החלטה של מינהל מקרקעי ישראל שנתנה הרשאה לקיבוצים ומושבים לשינוי יעוד של קרקע חקלאית.
החלטת המינהל התקבלה לאחר שנחתם ההסכם עם קיבוץ גליל-ים, אך העתירה הביאה לביטול ההחלטה, בנובמבר 2002, ולפתיחת ההסכם עם הקיבוץ.
החלטת בג"ץ ניתנה זמן קצר לאחר שהוועדה המקומית לתכנון ובנייה של הרצליה אישרה את השלב הראשון של התוכנית.
בספטמבר 2008, חתם לבסוף הקיבוץ על הסכם עם מינהל מקרקעי ישראל, בו צומצם משמעותית היקף הבנייה שהובטח לקיבוץ תמורת הקרקעות, לכ-700 דירות בלבד בשטח שמצפון לקיבוץ, מתוך המיזם שבו ייבנו יותר מ-4,000 דירות וכן שטחים מסחריים שינוהל על ידי המינהל.
המשך קידום התוכנית נעשה במסגרת הוועדה לדיור לאומי, לאחר שעתירה שהוגשה נגדו לבג"ץ נדחתה.
במאי 2014, זכתה חברת אפריקה ישראל מגורים במכרז לבניית 270 דירות לשכירות ארוכת טווח בשכונת גליל ים של הרצליה.
בדצמבר 2015, נחתם "הסכם גג" בין משרדי האוצר והשיכון, רשות מקרקעי ישראל ועיריית הרצליה, שכלל בין היתר מימון הקמת התשתיות ומבני הציבור בשכונה.
ביוני 2016, פרסמה רשות מקרקעי ישראל מכרז במסגרת תוכנית "מחיר למשתכן", לבניית 1,468 דירות בשכונה.
בעת הקמת הקיבוץ הקרקע החקלאית שעמדה לרשותו הייתה בשטח מצומצם, ונוסף על המשק החקלאי (שכלל לול ורפת), הקים מספר מפעלי מלאכה, כולל בית אריגה בשם "גיזה", נגריה, מכבסה לעבודות-חוץ ומתפרה.
בנוסף עסק הקיבוץ בדיג, אך ספינת הדיג שהפעיל טבעה במאי 1945 מול חופי העיירה הערבית אל־מג'דל, כל אנשי הצוות ניצלו בסיוע תושבי המקום, והקיבוץ לא חזר לעסוק בדיג.
בשנת 1947 הוקם בקיבוץ מפעל טקסטיל בשם "תנחום", על שם תנחום כהן, נדבן ציוני מארצות הברית, שהיו לו עסקים בענף הטקסטיל וביקש להקים מפעל לפיתוח הענף בארץ ישראל, כולל סדנא להכשרת עובדים.
קיבוץ גליל-ים נבחר כמיקום למפעל, מאחר שלחברים היה כבר ניסיון בתעשיית הטקסטיל.
המפעל הורחב בשנת 1951, אך בשנת 1955 נסגר, בעקבות תחרות וגם בעקבות לחץ של התנועה הקיבוצית לסגור אותו (עקב כך שהיה מבוסס בעיקר על עבודה שכירה).
בשנת 1962 רכש הקיבוץ את מפעל "מדגל" למדי מים, מפעל שפעל בתל אביב ובעליו ביקש למכור אותו, והקיבוץ העביר אותו למבנה ששימש קודם את מפעל "תנחום".
המפעל הוקם על בסיס ידע שנרכש ממפעל בשווייץ.
התחרות העזה בתחום מדי המים מצד מפעל "ארד" של הקיבוצים דליה ורמות מנשה גרם ל"מדגל" להפסדים שבעקבותיהם בשנות ה-70 נסגר המפעל.
על בסיס המבנה הקיים, הוקם באותן שנים מפעל לייצור מוצרי פלסטיק בהזרקה, שהתבסס על קבלנות משנה.
בשנת 1973 הוקם במפעל קו ייצור לברזים מפלסטיק, שעשה חיל, הגיע לייצוא שנתי של מיליוני דולר, והיה לענף מרכזי של הקיבוץ.
בשנת 2015 מוזג מפעל "מדגל" עם חברת פלסאון תעשיות של קיבוץ מעגן מיכאל.
אחרי הקמת המדינה קיבלה גליל ים השלמה למשבצת הקרקע הקטנה שהייתה לה, לפיתוח ענף החקלאות.
ענפי החקלאות שהוקמו בקרקע זו כללו את ענפי המספוא, הפלחה, תפוחי אדמה, בוטנים, בטטות, תירס, פרדס, אבוקדו, אפרסמון, בננות ומשתלת פרחים.
בשנות ה-2000, עם צמצום שטחי החקלאות של הקיבוץ לטובת פיתוח עירוני, סלילת כבישים ותשתיות, צומצם המשק החקלאי של הקיבוץ במידה ניכרת.
גלילאו היא גשושית שנשלחה על ידי נאס"א לחקור את כוכב הלכת צדק ואת ירחיו.
הגשושית נקראה על שמו של האסטרונום ואיש תקופת הרנסאנס גלילאו גליליי, שגילה בין היתר את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק.
היא שוגרה ב-18 באוקטובר 1989 מסיפון מעבורת החלל אטלנטיס בטיסה STS-34 והגיעה לצדק ב-7 בדצמבר 1995, למעלה משש שנים לאחר שיגורה.
לצורך כך היא נעזרה בכוח המשיכה של כוכב הלכת נוגה, על ידי שימוש בשיטת האצה של מקלעת כבידתית.
הגשושית ביצעה את הטיסה הראשונה אי פעם בקרבת אסטרואיד, גילתה ירח ראשון של אסטרואיד, והייתה הגשושית הראשונה לחוג במסלול סביב צדק וכן שיגרה גשושית לעבר האטמוספירה שלו.
ב-21 בספטמבר 2003, לאחר 14 שנים בחלל ו-8 שנים של חקר מערכת צדק, הופסקה משימת גלילאו על ידי נאס"א והיא נשלחה למסלול שהחדיר אותה לתוך אטמוספירת צדק במהירות 50 ק"מ בשנייה.
זאת על-מנת למנוע חשש של זיהום אחד הירחים בחיידקים ארציים, אם הייתה מתרסקת על אחד מהם.
במיוחד הייתה דאגה מזיהום הירח מכוסה הקרח אירופה, שהודות לגילויי גלילאו חושבים כיום המדענים כי מתחת למעטה הקרח שלו קיים אוקיינוס נוזלי.
שיגורה של הגשושית התעכב זמן רב בשל אסון הצ'לנג'ר.
הליכי בטיחות חדשים שנקבעו בעקבות האסון חייבו את נאס"א להשתמש בטיל האצה חלש יותר במקום בטיל הקנטאור לשיגור הגשושית מהמעבורת אטלנטיס ולכן הגשושית שוגרה לעבר נוגה וכוּונה גם לשני מפגשים עם כדור הארץ.
תמרונים אלה סיפקו את המהירות הנוספת שנדרשה כדי להגיע לצדק.
בדרך חקרה הגשושית את האסטרואידים גספרה ואידה השייכת למשפחת האסטרואידים קורוניס, וגילתה את ירחו של אידה, שזכה לשם דקטיל (Dactyl).
ב-1994 הייתה גלילאו במיקום טוב כדי לצפות בהתרסקות רסיסי השביט שומייקר-לוי 9 על צדק.
טלסקופים קרקעיים חיכו להמשך סחרורו הצירי של צדק כדי לצפות באזורי ההתרסקות כמה דקות לאחר ההתרסקויות עצמן.
הגשושית תוכננה לחקור את מערכת צדק במשך כשנתיים.
היא הקיפה את צדק במסלולים אליפטיים מוארכים, כאשר כל הקפה נמשכה כחודשיים.
המרחקים השונים מצדק במסלול זה אפשרה לגלילאו לחקור חלקים שונים של המגנטוספירה החזקה של כוכב הלכת.
המסלולים תוכננו כך שהגשושית תעבור בקרבת ירחיו הגדולים.
מיד כשהסתיימה משימתה העיקרית, הוחלט על הארכת המשימה החל ב-7 בדצמבר 1997. הגשושית ביצעה כמה התקרבויות מסוכנות-יחסית לירחים אירופה ואיו.
ההתקרבות הגדולה ביותר הייתה כשהגיעה ב-15 באוקטובר 2001 למרחק של 180 ק"מ מאיו.
סביבת הקרינה ליד איו חזקה במיוחד והיא הזיקה למערכות גלילאו, וזו הסיבה שהתקרבויות אלה נשמרו לשלב ההארכה של המשימה, שבו אובדן אפשרי של הגשושית לא יגרום נזק ניכר.
ב-17 בינואר 2002 הושבתו מצלמותיה של גלילאו לאחר שספגו נזקי קרינה שלא אפשרו לתקנן.
המהנדסים הצליחו לתקן מרחוק את מכשיר ההקלטה האלקטרוני, ואז חזרה גלילאו לשדר לכדור הארץ את הנתונים המדעיים משאר המכשירים, עד שהוחלט לרסקה על צדק ב-2003, כשהיא מבצעת ניסוי מדעי אחרון – מדידת מסת הירח אמלתאה, כשגלילאו חלפה לידו.
הגשושית נבנתה על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) אשר גם ניהלה את המשימה עבור נאס"א.
מרכז המחקר איימס של נאס"א ניהל את משימת הגשושית הקטנה שחדרה לאטמוספירת צדק, שנבנתה על ידי חברת יוז איירקראפט.
בעת השיגור היה משקל המערך המשולב של הגשושית וטיל ההאצה 2,564 ק"ג וגובהו היה שבעה מטרים.
חלק אחד של הגשושית הסתחרר במהירות שלושה סיבובים לדקה, וכך שמר על יציבות הגשושית והחזיק את ששת המכשירים שאספו נתונים מכיוונים שונים, לרבות מכשירים שמדדו את החלקיקים.
חלקו השני של הגשושית שמר על יציבות ובו אוחסנו המצלמה וארבעה מכשירים שנדרשו כדי להצביע במדויק על מטרת הצילום בעוד הגשושית טסה בחלל.
זו הייתה המשימה של מערכת בקרת הגובה.
בנוסף לתוכנות המחשב שהפעילו את הגשושית ואשר עדכונים שלהן שודרו אליה מדי תקופה, השתמשו אנשי הבקרה בתוכנה שכללה 650 אלף שורות קוד ששלטו על רצף הפעולות במסלול, 1,615,000 שורות קוד במערכת פרשנות הטלמטריה, וכ-550 אלף שורות קוד לצורך הניווט.
מערכות המחשוב של הגשושית לא היו מתקדמות במיוחד.
המעבד המרכזי היה מדגם RCA 1802 במהירות 1.6 מגה-הרץ, שבו נעשה שימוש בחלליות וויאג'ר 1, וויאג'ר 2 וויקינג בשנות ה-70.
התקלה הגדולה ביותר בפרויקט הייתה השבתת האנטנה בעלת השבח הגבוה (High gain antenna) של הגשושית, שהייתה אמורה להיפרש כמטריה.
מסיבות שאינן מובנות כל צרכן, לא נפתחה האנטנה כראוי.
אנטנה זו אמורה הייתה להעביר לכדור הארץ שידורים בקצב 134 קילו-ביט בדקה – תמונה בכל דקה.
התקלה אילצה את נאס"א להסתמך על אנטנה השבח הנמוך (Low gain antenna), שתפקידה היה למצוא את כדור הארץ אם הגשושית חלילה תאבד את הכיוונים.
בנאס"א הבינו מייד את משמעות התקלה.
מכיוון שהאנטנה הקטנה לא הייתה אמורה להעביר מידע מדעי, יהיה ניתן לשלוח באמצעותה תמונות בקצב של 10 ביט בדקה – תמונה אחת בחודש.
לאחר שבועות ארוכים של חרדה, נמצא הפתרון.
מנהלי המשימה החליטו לטעון למחשב הגשושית תוכנה חדשה, שתאפשר את דחיסת המידע שישודר מהאנטנה המשנית.
חלפו שנים עד שהתוכנה נטענה למחשב.
לאחר מכן, הסתבר שהיא מסוגלת לשלוח כ-200 תמונות בחודש.
אומנם קצב זה היה נמוך מהמתוכנן, אך הוא הציל את המשימה מכישלון צורב.
הקרינה החזקה בקרבת צדק נתנה גם היא את אותותיה על החלקים האלקטרוניים בגשושית, שקיבלה את האנרגיה שלה מפלוטוניום רדיואקטיבי.
בין התמונות המרהיבות ביותר מבין 14 אלף התמונות שהעבירה גלילאו, בולטות אלו שצולמו בירח איו.
הגשושית קלטה כמה מ-150 הרי הגעש הוולקנים על הירח בעת פעילותם, יורקים לבה לוהטת וענני אבק וגזים.
בין השאר חשפו תמונותיה ירחים רבים החגים סביב צדק, שהיו קטנים מכדי להיראות מכדור הארץ.
על-פי ההערכה הנוכחית, לצדק לא פחות מ-61 ירחים.
בנוסף, צילמה הגשושית כמה אסטרואידים וכן את השביט שומייקר-לוי 9, וגילתה כי סביב אחד האסטרואידים חג ירח.
חצי שנה בטרם הגיעה לצדק, שחררה הגשושית לווין מחקר קטן במשקל 339 ק"ג, שתפקידו היה להיכנס לאטמוספירת צדק (חצי שנה לאחר השחרור).
לאחר החדירה לאטמוספירה שלח הלוויין אל הגשושית במשך שעה נתונים לגבי המבנה הכימי של צדק, הרוחות, הקרינה וסביבתו הטבעית.
ללווין המחקר לא הייתה מערכת ניווט משל עצמו וכאשר שוחרר מהגשושית היא הייתה בנתיב התרסקות על צדק, ולאחר השחרור תיקנה הגשושית כיוון כדי להיכנס למסלול סובב צדק בלא התנגשות.
ב-1996 שידרה הגשושית תמונות של הירח אירופה, שהובילו את המדענים למסקנה כי מתחת למעטה הקרח המכסה אותו, נמצאים מים.
ממצאים אלה הובילו לדיון על השאלה אם בתוך המים אפשרית הייתה התפתחות חיים.
תמונות אלו שכנעו את המדענים לרסק את גלילאו על צדק, מחשש שהגשושית, שמשקלה 1,300 ק"ג, תתרסק על הירח אירופה.
תגליות מדעיות עיקריות מחוץ לצדק
לאחר הגעתה לצדק ב-7 בדצמבר 1995, והשלמת 35 הקפות סביב צדק עצמו במשך כשמונה שנות המשימה, רוסקה הגשושית בצורה מבוקרת על צדק ב-21 בספטמבר 2003. במהלך שנים אלה שינתה גלילאו את הדרך שבה הבינו המדענים את המתרחש במערכת צדק וירחיו וסיפקה כמות נתונים עצומה על הירחים המקיפים את צדק.
גילוי מרחוק של חיים (על כדור הארץ)
בשנות ה-80 העלה האסטרונום קרל סייגן את השאלה האם החיים על כדור הארץ יכולים להתגלות מן החלל, והציע סדרת ניסויים אותם ניתן היה לבצע תוך שימוש במערכות החישה של גלילאו.
הניסוי התבצע במהלך ההתקרבות הראשונה של גלילאו לכדור הארץ בדצמבר 1990. לאחר ביצוע המדידות ועיבודן, פרסמו סייגן ועמיתיו מאמר בכתב העת "נייצ'ר" ב-1993 ובו פירטו את תוצאות הניסוי.
הניסוי של גלילאו היה הניסוי המבוקר הראשון במדע החדש של חישה מרחוק לצורכי אסטרוביולוגיה.
ב-29 באוקטובר 1991, חודשיים לאחר כניסתה לחגורת האסטרואידים, ביצעה גלילאו את משימת המעבר הראשונה אי-פעם של גשושית ליד אסטרואיד.
היא חלפה 1,600 ק"מ מהאסטרואיד 951 גספרה במהירות יחסית של 8 ק"מ בשנייה.
כמה מהתמונות של גספרה צולמו ביחד עם מדידות שנעשו באמצעות מכשיר NIMS, כדי לקבוע את הרכבו הכימי ותכונותיו הפיזיקליות של האסטרואיד.
שתי התמונות האחרונות, שהן גם טובות ביותר, שודרו לכדור הארץ בנובמבר 1991 וביוני 1992.
התמונות חשפו גוף שמימי מלא מכתשים ובעל צורה לא סדירה בגודל 19 על 12 על 11 ק"מ.
שאר הנתונים שנאספו, לרבות תמונות ברזולוציה נמוכה של חלקים נוספים מפני השטח, שודרו לכדור הארץ בסוף נובמבר 1992.
22 חודשים לאחר המפגש עם גספרה, ב-28 באוגוסט 1993, התקרבה גלילאו למרחק של 2,400 ק"מ מהאסטרואיד 243 אידה.
הגשושית גילתה כי לאידה יש ירח קטן שזכה לשם דקטיל (Dactyl).
קוטרו של דקטיל 1.4 ק"מ בלבד, והוא ירח האסטרואיד הראשון שהתגלה.
הגשושית ביצעה מדידות במכשיר ההדמיה במצב מוצק, במגנטומטר ובמכשיר NIMS.
מניתוח של הנתונים העוקבים, התברר שהירח שונה מאוד מהאסטרואיד עצמו.
המדענים מעריכים שדקטיל נוצר כתוצאה מהתכה של שברי אסטרואיד שממנו נוצרו גופים המכונים משפחת גופי קורוניס.
גם אידה עצמו שייך לאותה משפחה הנעה בחגורת האסטרואידים העיקרית בין מאדים לצדק.
אידה ניצל ככל הנראה מגורל דומה והוא לא הותך.
גלילאו הוא שמה של מערכת ניווט לוויינית של האיחוד האירופי שתוכל להוות חלופה למערך לוויני.
האיחוד האירופי וסוכנות החלל האירופית חתמו בשנת 2002 על הסכם להקמת החלופה האירופית ל-GPS המכונה גלילאו.
עלות המערכת כ-4 מיליארד דולרים.
שני לוויינים ראשונים שוגרו בשנים 2005 ו-2008 (הלוויין הראשון, GIOVE-A, שוגר ב-28 בדצמבר 2005).
לוויינים אלו אינם מבצעיים, אלא נועדו לשמור על התדרים שהוקצו למערכת.
שני לוויינים מבצעיים ראשונים שוגרו ב-21 באוקטובר 2011.
גלילאו צפויה להתחרות על יישומי הדור הבא של מערכות ה-GPS, שהלוויינים שיפעילו אותם יהיו זמינים בשנת 2012. המקלטים שיוטמעו בכלי רכב, במטוסים, בספינות ואף במכשירי טלפון סלולרי אישיים, יוכלו לשלב את האותות מ-30 לווייני גלילאו ו-28 לווייני ה-GPS האמריקנים וכן מלווייני GLONASS הרוסיים כדי להשיג דיוק רב יותר.
מערך "גלילאו" הציב לעצמו דרישה של דיוק במדידת זמנים בסדר גודל של ננו-שניות.
בכל לוויין "שעון מייזר מימן סביל" המודד זמן בסטייה של 0.45 ננו-שניות ב-12 שעות.
בנוסף בכל לוויין שעון אטומי מבוסס רובידיום הפועל עצמאית וסטייתו 1.8 ננו-שניות ב-12 שעות.
כל לוויין משדר אות ובו מיקום המדויק ורגע שליחת האות, למעשה שולח ארבע קוארדינטות, נתונים אלה יחד עם קבוע מהירות האור מאפשרים לחשב היכן, בדיוק רב, הלוויין בכל רגע נתון.
כמו כן בשל הסטייה המצטברת במדידות לאורך זמן, מסונכרנים השעונים באופן תכוף עם מדידת הזמן בתחנת הקרקע על ידי שעון אטומי מבוסס צזיום, השעון המדויק ביותר כיום והמשמש כתקן המקובל (לפרטים ראו).
אותות המערכת ישודרו באמצעות אנטנת "L-BAND" שתוכננה לכסות את כל השטח הנראה מן הלוויין בכל רגע נתון.
שני מכשירים ינטרו את סוגי הקרינה שאליה חשוף הלוויין במהלך חייו.
הלוויין הראשון הוא לוויין נסיוני והוא אמור לשרוד רק כשנתיים.
מערכת גליליאו מיועדת לשמש כמערכת הניווט הלווייני של אירופה, בהפעלה אזרחית לחלוטין (בניגוד למערך לווייני GPS או GLONASS, שאותם מפעילים גורמי ביטחון בארצות-הברית וברוסיה, בהתאמה).
המערכת תציע שילוב מלא עם מערכות GPS ו-GLONASS, לשם הגדלת זמינות האותות מן הלוויינים וכן להשגת שיפור בדיוק המדידה.
לווייני גליליאו משדרים בו-זמנית בשני תחומים של גלי רדיו, הפתוחים לכלל המשתמשים, היבט טכני שצפוי לתת דיוק ברמה של כמטר אחד, דיוק גבוה יותר מזה המוצע למשתמשים הרגילים של מערכת GPS למשל.
השילוב עם מערכות ניווט לווייני אחרות יאפשר למשתמשים בגליליאו זמינות כמעט בלתי מוגבלת של איכון מיקום - למעט תנאים חריגים ביותר.
המערכת האירופית גם תיידע את המשתמשים בתוך שניות על כשל בלוויין השייך למערכת.
זהו יישום חשוב במיוחד למשימות שבהן למיקום המדויק חשיבות רבה - למשל לניטור של תנועת רכבות, להנחתה של מטוסי נוסעים ולהנחיית אמבולנסים ורכב הצלה אחר.
מערכת גליליאו, לכשתושלם, תכלול 27 לוויינים פעילים ועוד שלושה לוויינים רזרביים - לוויינים שישייטו במסלוליהם בחלל אך יהיו במצב "שינה" וישמשו גיבוי ללוויינים אחרים אם יתגלו בהם כשלים.
בגלל הגובה הנמוך יחסית של לווייני הניווט, אורך חייהם אינו גדול במיוחד, ולכן יהיה צורך לתחזק את מערכת גליליאו בשיגורים תכופים של לוויינים חלופיים.
ב-15 בדצמבר 2016, הכריז האיחוד האירופי כי מערכת גלילאו מבצעית ויכולה לתת שירותים ראשוניים.
נכון ליולי 2018 שוגרו 26 לוויינים מתוך ה-30. רק 22 מתוכם פעילים ותקינים, 2 במצב בדיקה ו-2 תקולים.
במרץ 2021 הזמין האיחוד האירופי עוד 12 לוויינים משתי חברות, 6 מכל אחת - חברת איירבאס (Airbus) גרמניה ומחברת ת'אלס (Thales) איטליה.
לוויינים אלו הם לוויני הדור השני של המערכת והראשונים מהם אמורים להיפרס כבר בסוף 2024.
השם גלילים (TA: Ossa digitorum; Phalanges) ניתן לעצמות המרכיבות את שלד אצבעות הידיים ואצבעות כף הרגל.
בפרימטים, דוגמת האדם והקופים, לאגודל ולבוהן ברגל שני גלילים וליתר האצבעות שלושה גלילים.
אין לכל גליל שם משלו.
הגלילים נקראים לפי האצבעות שהם מרכיבים.
בנוסף, מכונים הגלילים לפי מרחקם מהגוף.
כך למשל, הגליל שנמצא בקצה הזרת, מכונה הגליל המרוחק של האצבע החמישית (האגודל הוא האצבע הראשונה, האצבע המורה היא האצבע השנייה וכן הלאה) ובהמשך לו, לכיוון הגוף, יתר גלילי האצבע החמישית: הגליל האמצעי והגליל המקורב (הקרוב ביותר לגוף, המופרק עם עצם המסרק החמישית).
השורה המקורבת - כוללת את כל הגלילים המופרקים עם עצמות המסרק (של כף היד ושל כף הרגל).
השורה האמצעית - הגלילים בהמשך לגלילים של השורה המקורבת.
מופרקים בשני קצוותיהם עם השורה המקורבת והשורה המרוחקת.
לאגודל ולבוהן של כף הרגל אין גליל אמצעי.
השורה המרוחקת - הגלילים שבקצות כל האצבעות.
מופרקים עם הגלילים של השורה האמצעית.