tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1674 נוסדה האימפריה המראטהית ההינדית על ידי שיוואג'י בחוף המערבי של תת-היבשת ההודית.
האימפריה המראטהית הצליחה בהדרגה לכבוש שטחים רבים מהאימפריה המוגולית במשך מספר עשורים.
עם היחלשותה ההדרגתית של האימפריה המראטהית במאה ה-19 הגבירו הבריטים את שליטתם בתת-היבשת ההודית באמצעות חברת הודו המזרחית הבריטית כאשר בשנת 1858 כל האזורים שהיו בשליטת האימפריה המראטהית והאימפריה המוגולית הועברו לשליטת הראג' הבריטי.
במהלך העת החדשה המוקדמת התפתחה באזור דרום אסיה דת הסיקיזם.
בשנת 1799 רנג'יט סינג הקים את האימפריה הסיקית בפנג'אב.
ב-1849 חברת הודו המזרחית הבריטית סיפחה את האימפריה הסיקית בעקבות המלחמה האנגלו-סיקית השנייה.
בשנת 1644 שושלת צ'ינג הצליחה להביס את שושלת מינג במסגרת מלחמת מינג–צ'ינג האכזרית בה נהרגו בסביבות 25 מיליון בני אדם.
שושלת צ'ינג תהיה השושלת האימפריאלית הסינית האחרונה שתשלוט בסין עד 1912. במהלך העת החדשה המוקדמת התרחשה באימפריה היפנית תקופת אזוצ'י-מומויאמה (1568–1600), ולאחר התרחשה תקופת אדו (1600–1868).
שושלת ג'וסאון הקוריאנית שלטה בקוריאה בין השנים 1392 עד 1910 והצליחה להדוף פלישות מיפן וסין במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. הסחר הימי הגדל עם אירופה השפיע באופן ניכר על סין ויפן בתקופה זו, במיוחד בזכות הפורטוגזים במקאו וההולנדים בנגסאקי.
עם זאת, סין ויפן ינקטו מאוחר יותר במדיניות של התבדלות שנועדה לחסל השפעות זרות, שזכו לכינוי חייג'ין בסין וסאקוקו ביפן.
בשנת 1511 הפורטוגזים הצליחו להפיל את סולטנות מלאקה שהתקיימה באזור בו נמצאים בימינו מלזיה וסומטרה האינדונזית.
הפורטוגזים שלטו באזור זה אשר היה בעלי חשיבות אסטרטגית רבה עד שנת 1641 כאשר האזור נכבש על ידי הולנד.
סולטנות ג'והור, שהייתה ממוקמת בקצה הדרומי של חצי האי המלאי, הפכה בהמשך למעצמת מסחר דומיננטית באזור.
הקולוניזציה האירופית באזור דרום מזרח אסיה המשיכה במהלך העת החדשה המוקדמת כאשר ההולנדים עסקו בכך באינדונזיה, הפורטוגזים עסקו בכך בטימור והספרדים עסקו בכך בפיליפינים.
במהלך המאה ה-19 ההתפשטות האירופית תשפיע על כל אזור דרום מזרח אסיה, כאשר לבריטים יהיו קולוניות בבורמה, מלאיה וצפון בורנאו, ולצרפתים יהיו קולוניות בהודו.
תאילנד תהיה המדינה היחידה באזור דרום מזרח אסיה אליה לא הגיעה הקולוניזציה האירופאית.
מגלי הארצות האירופיים הגיעו גם אל איי האוקיינוס השקט במהלך העת החדשה המוקדמת.
מגלה הארצות הפורטוגזי פרדיננד מגלן ומשלחתו היו הראשונים שהגיעו לאיי מריאנה בשנת 1521 במהלך המסע הימי הראשון בהיסטוריה שהקיף את העולם.
בשנת 1788 בריטניה הקימה את ההמושבה הבריטית הראשונה באוסטרליה.
העת החדשה המאוחרת (1800 לספירה לערך ואילך)
במאה ה-19 המהפכה התעשייתית התפשטה ברחבי העולם והיא היוותה את השינוי הגדול ביותר לכלכלה העולמית מאז המהפכה הנאוליתית.
המהפכה התעשייתית החלה בבריטניה בסביבות 1770 כאשר החל להיעשות שימוש בדרכים חדשות לייצור – במפעלים, בייצור המוני ובמיכון – במטרה לייצר מגוון רחב של סחורות באופן מואץ יותר תוך שימוש בפחות כוח אדם ממה שנדרש בעבר.
התיעוש הצליח להעלות את רמת החיים ברחבי העולם אך גם גרם לתהפוכות כאשר נוצרו עימותים בין בעלי המפעלים והעובדים על השכר ותנאי העבודה.
התיעוש הוביל גם לגלובליזציה המודרנית, והחיבור ההולך וגובר בין אזורי העולם השונים במישור הכלכלי, הפוליטי והתרבותי.
הגלובליזציה החלה בתחילת המאה ה-19 והתאפשרה בעיקר בזכות טכנולוגיות תחבורה משופרות כמו מסילות ברזל וספינות קיטור.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האימפריות האירופיות איבדו טריטוריות נרחבות באמריקה הלטינית אשר זכו בעצמאות לאחר עימותים רבים.
בתגובה האימפריות האירופיות התמקדו בהתרחבות באזורים אחרים בעולם.
בריטניה השתלטה על תת-היבשת ההודית, בורמה, מלאיה, צפון בורנאו, הונג קונג ופרובינציית עדן; הצרפתים כבשו את הודו-סין; וההולנדים ביצרו את שלטונם באינדונזיה.
הבריטים התמקדו גם בקולוניזציה של קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה כאשרמספר רב של קולוניסטים בריטים היגרו באותה העת למושבות הללו.
רוסיה ביצעה קולוניזציה לאזורים גדולים בסיביר.
בסוף המאה ה-19 המעצמות האירופיות חילקו ביניהן את רוב שטחי אפריקה הנותרים.
בעקבות כך המדינות האפריקאיות היחידות שנותרו עצמאיות היו אתיופיה וליבריה.
באירופה האתגרים הכלכליים והצבאיים הובילו להיווצאות של מדינות לאום שונות כאשר התקבצויות אתנו-תרבותיות שונות החלו לזהות עצמן כאומות ייחודיות עם שאיפות לאוטונומיה תרבותית ופוליטית.
הלאומיות הזו תהפוך חשובה במיוחד לעמים שונים ברחבי העולם במהלך המאה ה-20. הגל הראשון של הדמוקרטיזציה התרחש גם הוא בין השנים 1828 ל-1926 כאשר במסגרתו מוסדות דמוקרטיים שונים הוקמו ב-33 מדינות ברחבי העולם.
כמו כן, במהלך המאה ה-19 רוב העולם ביטל את העבדות.
בתגובה לפלישות של מעצמות אירופה מספר מדינות החלו ליישם תוכניות תיעוש וכמו גם רפורמות פוליטיות אשר דומות לאלו שהיו קיימות במדינות המערב.
רסטורציית מייג'י באימפריה היפנית זכתה להצלחה והובילה להקמת אימפריה קולוניאלית, בעוד שרפורמות הטנזימאט באימפריה העות'מאנית לא הצליחה לעצור את דעיכת האימפריה העות'מאנית.
סין זכתה להצלחה מסוימת עם תנועת ההתמערבות שלה, אך נאלצה בהמשך להתמודד עם מרד טאיפינג שהייתה מלחמת אזרחים הכי עקובה מדם בהיסטוריה האנושית במסגרתה נהרגו בין 20 ל-30 מיליון בני אדם בין השנים 1850 ל-1864.
עד סוף המאה ה-19 ארצות הברית תהפוך לכלכלה הגדולה בעולם.
במהלך המהפכה התעשייתית השנייה, סדרה חדשה של התקדמויות טכנולוגיות הכוללות בין היתר הספק חשמלי, מנוע בעירה פנימית ופס ייצור תרמו שוב לכך שהפרודוקטיביות גדלה באופן ניכר.
במקביל הזיהום התעשייתי והנזקים לסביבה, אשר היה קיימים בעולם עוד מתחילת הציוויליזציה האנושית, הואצו כעת בצורה דרסטית.
בתחילת המאה ה-20 למעצמות אירופה היה עושר וכוח עצום, וכמו גם רוב העולם היה תחת שליטה קולוניאלית ישירה או עקיפה של מעצמות אירופה.
לאזורים האחרים של העולם הייתה השפעה ניכרת של ארצות הברית ויפן.
בהמשך המאה ה-20 המערכת הגלובלית שנשלטה על ידי מעצמות יריבות הייתה נתונה למתחים עזים, ובסופו של דבר אלו הפכו למדינות לאום עצמאיות.
הטרנספורמציה הזו הפכה מואצת כתוצאה ממלחמות חסרות תקדים בהיקף הנזק והאבדות שהן גרמו.
מלחמת העולם הראשונה הובילה לקריסת ארבע אימפריות – האימפריה האוסטרו-הונגרית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית – והמחישה שהטכנולוגיה התעשייתית הפכה את הטקטיקות הצבאיות המסורתיות למיושנות.
באותה התקופה בוצעו רצח העם הארמני, רצח העם האשורי, ורצח העם היווני אשר במסגרתם בוצע רצח המוני שיטתי של אותן אוכלוסיות בתחומי האימפריה העות'מאנית כאשר במקביל אוכלוסיות גדולות גורשו גם מהאזורים בהם הם גרו.
בין השנים 1918 עד 1920 מגפת השפעת הספרדית גרמה למותם של לפחות 25 מיליון בני אדם ברחבי העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה אידאולוגיות שונות הפכו פופולריות במיוחד ברחבי העולם.
המהפכה הרוסית ב-1917 הובילה להיווצרות של המדינה הקומוניסטית הראשונה בעולם, בעוד שבשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 מפלגות פוליטיות פשיסטיות עלו לשלטון באיטליה ובגרמניה.
יריבויות מתמשכות בין מדינות העולם, אשר הוחרפו כתוצאה מהתהפוכה הכלכלית של השפל הגדול, האיצו את התהליכים שהובילו בסופו של דבר לפתיחת מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה הרוב המכריע של מדינות העולם, כולל כל המעצמות הגדולות, השתתפו בלחימה במסגרת שתי בריתות צבאיות מנוגדות – בעלות הברית ומדינות הציר.
המעצמות של מדינות הציר היו גרמניה, יפן ואיטליה, בעוד שבריטניה, ארצות הברית, ברית המועצות והרפובליקה הסינית היו ארבע המעצמות הגדולות של בעלות הברית.
הממשלות המיליטריסטיות של גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית בחרו באסטרטגיה של התפשטות אימפריאליסטית אשר במהלך גרמניה הנאצית הוציאה לפועל רצח עם של שישה מיליון יהודים וכמו גם מיליוני לא-יהודים ברחבי שטחי הכיבוש הנאצי, בעוד שהאימפריה היפנית רצחה במהלך המלחמה מיליוני סינים.
ההערכה המקובלת היא שבמהלך מלחמת העולם השנייה נהרגו בסך הכל בין 55 ל-80 מיליון אנשים.
כאשר מלחמת העולם השנייה הסתיימה ב-1945 הוחלט על הקמת ארגון האומות המאוחדות בתקווה למנוע מלחמות עתידיות נוספות, בדומה לאופן בו חבר הלאומים הוקם בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, מספר מדינות אירופיות הובילו להקמה של האיחוד האירופי אשר המשיך לגדול לאורך השנים וכולל 27 מדינות חברות.
בתום מלחמת העולם השנייה נותרו בעולם שתי מעצמות מרכזיות – ארצות הברית וברית המועצות אשר היו בעלות ההשפעה הניכרת ביותר על היחסים הבין-לאומיים.
לשתיהן היו חששות מהצד השני וחששות ניכרים מכך שהמודל הפוליטי-כלכלי של המעצמה המתחרה יהיה זה שבסופו של דבר יתפשט ברחבי העולם.
הדבר הוביל לתקופת המלחמה הקרה במסגרתה חל מרוץ חימוש בן 45 שנים בין ארצות הברית ובעלות בריתה, לברית המועצות ובעלות בריתה.
המלחמה הקרה הסתיימה לבסוף בשנת 1991 בעקבות התפרקות ברית המועצות בין השאר בשל חוסר יכולתה של ברית המועצות להתחרות כלכלית עם ארצות הברית ומערב אירופה.
ההכנות של המעצמות במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה להרתיע או להילחם באויב האיצו את הפיתוח של טכנולוגיות שונות כגון מטוסי הסילון, טילים, ומחשבים.
בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה הפיתוחים הטכנולוגיים הללו הובילו לפיתוח מטוסי הסילון המסחריים, לוויינים עם יישומים רבים כולל GPS, ושל האינטרנט.
ההמצאות הללו חוללו מהפכה באופן בו אנשים מגיעים ממקום למקום, וכמו גם במעבר של רעיונות ומידע בין אנשים ברחבי העולם.
לחידושים הטכניים הללו היו השפעות מרחיקות לכת.
במהלך המאה ה-20 אוכלוסיית העולם גדלה פי ארבעה, לשישה מיליארד בני אדם, בעוד שהתפוקה הכלכלית העולמית גדלה פי עשרים.
בעוד שבשנת 1820 בסביבות 75 אחוזים מכל אוכלוסיית העולם חיה על פחות מדולר אחד ביום, בשנת 2001 רק כ-20 אחוזים מאוכלוסיית העולם חיה על פחות מדולר אחד ליום.
במקביל, אי השוויון הכלכלי גדל באופן ניכר הן בקרב האוכלוסייה של מדינות רבות ברחבי העולם, והן בין המדינות העשירות למדינות העניות.
בעקבות כך מדינות פוסט-קולוניאליות באפריקה נאבקו להצמיח את הכלכלות שלהן, והתמודדו עם מחסומים מבניים שונים כמו הסתמכות יתר על ייצוא סחורות במקום על תעשייה.
אזור אפריקה שמדרום לסהרה היה האזור שהכי נפגע ממגפת האיידס בסוף המאה ה-20. יתרה מכך, אפריקה חוותה גם סכסוכים רבים עקובים מדם כמו מלחמת קונגו השנייה, שהתרחשה בשנים 1998עד 2003, אשר היה הסכסוך הקטלני ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
אמריקה הלטינית התמודדה גם היא עם בעיות כלכליות והסתמכות יתר על יצוא סחורות.
הקשיים בפיתוח של אמריקה הלטינית הובילו לחוסר יציבות פוליטית, שחלקה נגרמה על ידי ארצות הברית אשר הייתה מעורבת בשינויי משטר באמריקה הלטינית פעמים רבות.
בשנת 2020 מגפת הקורונה שיבשה באופן מהותי את המסחר העולמי וגרמה למיתון בכלכלה הגלובלית.
במהלך המאה ה-21 ישנן גם חששות הולכות וגוברות לאיומים ממשיים שנובעים מההשפעה האנושית על העולם ובפרט מההתחממות העולמית, בעוד שבמקביל נעשים מאמצים להפחית את הנזקים לכדור הארץ, כולל מעבר לשימוש באנרגיה בת קיימא.
ההיסטוריה של הלחם משקפת את התפתחותה של החברה האנושית מקהילות של ציידים-לקטים-נוודים לקהילות של יושבי קבע שתזונתם מבוססת על חקלאות, את הופעתם של המעמדות החברתיים, את הופעת המרכזים העירוניים והמעבר מהכפר לעיר ואת התפתחות התעשייה והמסחר.
הכנת לחם עוברת דרך מספר שלבים: ליקוט גרעיני דגנים (חיטה, דורה, שעורה, שיפון, אורז, שיבולת-שועל, דוחן, בן-חילף טף, כוסמין ותירס) או גרעינים אחרים כגון, כוסמת, חומוס או פולי סויה, טחינת הגרעינים ליצירת קמח, ערבוב הקמח עם מים ליצירת בצק ואפיית הבצק.
הכנת לחם מבצק בסיסי זה פשוטה מאוד ואפייתו אינה דורשת שימוש בתבניות או בתנור אפייה ייחודי.
על סמך ממצאים ארכאולוגיים אפשר לקבוע כי זהו הלחם הראשון שהוכן על ידי בני אדם.
גרסאות שונות של לחם שטוח זה נמצאות עדיין בתפריט היום-יומי בתרבויות שונות, דוגמת מַצִּיות (קרקרים) ורוטי, אותם מכינים מקמח דוחן או חיטה מלאה, טורטייה שבצקה עשוי מקמח תירס, לאפה (אֶשְׁתַּנּוּר), פיתה דרוזית, צ'פאטי ונאן אותם מכינים מקמח חיטה מלאה.
הוספת שמרים או מחמצת שאור לבצק שהוכן מקמח חיטה מאפשרת ליצור בצק רך ואוורירי יותר, ממנו אפשר להכין כיכרות לחם גדולים, תוך שימוש בתבניות ובתנורי אפייה ייחודיים.
חוקרים רבים סבורים כי השימוש בשמרים להתפחת הבצק התחיל במצרים העתיקה.
מניחים כי שמרי יין או בירה שנישאו באוויר חדרו לבצק וגרמו לתפיחתו.
ייתכן כי האופים במצרים העתיקה הוסיפו לבצק מעט קצף של בירה ואף הכינו מחמצת שנשמרה מיום ליום.
שרידי בצק שמרים המתוארכים לשנים 500 - 300 לפנה"ס נמצאו גם בסין.
איכות הלחם הייתה תלויה באיכות הקמח.
במצריים העתיקה, לפני כ-3,500, נעשה שימוש בנפות משיער סוס לניפוי הקמח והרחקת הסובין, הנבט וחלקים גדולים של גרעין החיטה שנותרו לאחר הטחינה.
לעיתים תהליך הניפוי והטחינה חזרו מספר פעמים לקבלת קמח דק ובהיר.
בבואם לדון בעניין המנחות, ספר שמות וספר ויקרא מזכירים סוגי הלחם, מהם כאלה שהוכנו מבצק שתפח (חמץ) כגון חלת לחם וכיכר לחם, וכאלה שהוכנו ללא שאור כגון רקיק ומצה בלולה בשמן.
אזכור לשני סוגי לחם אלה נמצא גם בהגדה של פסח "מצה זו שאנו אוכלים על שום מה?
על שום שלא הספיק בצקם של אבותינו להחמיץ עד שנגלה עליהם מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא וגאלם."
המאפים שהוגשו כמנחה וכן לחם הפנים הוכנו מסולת חיטת דורום משובחת ולא מקמח שעורים שנחשב נחות יותר.
חוקרים סבורים ששיטות טחינה, התפחה ואפיה אלה עברו ממצרים ומבבל ליוון העתיקה ומשם לאימפריה הרומית.
ידוע שהרומאים יצרו קמח בשבע דרגות טחינה, תוך שימוש בנפות עשויות שיער סוס.
בין המאות 16 - 19 עבר תהליך הניפוי שינויים רבים.
בצרפת ובאנגליה התפתח מקצוע חדש "מנפה הקמח" (באנגלית Boulter, בצרפתית Tamiseur) שתפקידו לנפות את הקמח אחרי הטחינה.
הנפות נבנו מבדי כותנה, פשתן או משי בצפיפות שונה וקיבלו צורות שונות, משקים ועד לנפות רשת עגולות או מלבניות, ותהליך הניפוי הפך בהדרגה מידני למכני.
בימי הביניים, העדיף המעמד הגבוה לצרוך לחם בהיר מקמח חיטה, אך השכבות החלשות נהגו לאפות לחם כהה מקמח שיבולת שועל או שיפון ואף להוסיף לעת הצורך קמח אורז, אפונה, עדשים או ערמונים.
הקמח השכיח ביותר בצרפת של ימי הביניים הוכן מתערובת של חיטה ושיפון.
האופים נהגו להשתמש במחמצת לצורך התפחת הבצק, מכיוון שלחם הותפח באמצעות שמרי יין או בירה נטה להעלות עובש תוך ימים ספורים.
שמירה על טריות הלחם הייתה חשובה מאוד בחברה בה כיכרות לחם שימשו גם כאמצעי תשלום.
השימוש בשמרי בירה להתפתח הבצק אפיין יישובים בודדים בגאליה בהם פעלו מבשלות בירה.
המעבר משימוש במחמצת לשימוש בשמרים חל במאה ה-18. הכנת מחמצת היה תהליך ארוך ומסובך וכך גם התפתח הבצק שהכיל מחמצת, והדבר פגע ברווחיות המאפיות.
המשווקות הראשונות של שמרים למאפיות היו מבשלות הבירה.
בסיום תהליך התסיסה נאסף עודף השמרים שצף על פני הבירה (Saccharomyces cerevisiae) ונמכר למאפיות.
בשנת 1840 מבשלות הבירה בווינה עברו לשימוש בשמרים מסוג Saccharomyces pastorianus ששקעו בתחתית המכל בסיום התסיסה.
איכותם של שמרים אלה לא התאימה להכנת לחם, דבר שגרם משבר חמור בתעשיית הלחם.
בשנת 1845 הכריזה גילדת האופים בווינה על תחרות נושאת פרסים להמצאת תהליך תעשייתי ייחודי לייצור שמרי אפייה.
זוכה הפרס היה אדולף איגנץ מאוטנר פון מארקהוף (Adolf Ignaz Mautner von Markhof) בעל מבשלת הבירה סנט מרכס.
בסוף המאה ה-19 הוקמו ברחבי העולם מפעלים רבים לייצור תעשייתי של שמרי אפייה ששווקו למאפיות בצורת שמרים דחוסים, שמרים טריים ושמרים יבשים.
בשנת 1867 הוצג ביריד הבינלאומי בפריז תנור לאפיית לחם תחת קיטור.
תהליך אפייה זה שהיה ידוע כבר משנת 1837, הוסיף לחות לבצק, אפשר תפיחה אחידה יותר של הבצק ויצר לחם אוורירי יותר ובעל קרום דק יותר.
השילוב בין שמרים תעשייתיים, קמח לבן ואפייה באווירת קיטור יצר סוג חדש של לחם בעל איכות גבוהה שכונה "הלחם הווינאי.
המהפכה התעשייתית חוללה מהפך בתעשיית הלחם.
לחמים שהיו בעבר חלק בלתי נפרד מתזונתה של מרבית האוכלוסייה הפכו ל"לחמים מיוחדים" דוגמת לחם מחמצת, לחמים עשויים מקמחים מלאים, לחם שיפון, לחם כוסמין, לחם שיבולת שועל, לחם שבעת הדגנים, לחם פומפרניקל ועוד.
תהליך ייצור הלחם היה בתחילה תהליך ביתי.
נשים או עבדים אספו את הגרעינים בשדה וטחנו אותם בעזרת אבני ריחיים או עלי ומכתש.
הבצק הוכן מסוגים שונים של גרעינים כולל חיטה, דוחן, שיפון ושעורה ונאפה בתנורים ביתיים.
במאה השנייה לפני הספירה, באימפריה הרומית, חל מעבר מייצור ביתי של לחם לייצור במאפיות ציבוריות.
רומא ניהלה מאפיות ציבוריות שחילקו לחם לעניים ולחיילים הרבים בצבא האימפריה.
בשנת 168 לפנה"ס הוקמה ברומא גילדת הטוחנים-אופים (Collegium Pistorum), שכל חבריה היו אנשים חופשיים, ונקבעו כללים לייצור ומכירת הלחם.
שלבי תהליך ייצור הלחם במאפייה ציבורית מתוארים בפרוטרוט בתבליט המקיף את מבנה קברו של מרקוס ורגיליוס אוריסצ'ס (Marcus Vergilius Eurysaces) האופה (50 -20 לפנה"ס): קבלת הגרעינים, טחינת הגרעינים בריחיים שמונע על ידי חמורים, לישת הבצק במתקני לישה גדולים מונעים גם כן על ידי חמורים, האפייה והחלוקה.
חיטה הובאה לרומא מכל שטחי האימפריה, אוחסנה באסמים ונטחנה בערי נמל דוגמת אוסטיה.
הלחם שהוכן מקמח משובח היה מיועד לאצולה, בעוד שהלחם שהוכן ממינים נחותים יותר של דגנים, דוגמת השעורה, היה מיועד לעניים ולפשוטי העם וכונה בשפה הרומית panis plebeius או panis rusticus.
מאפיות רבות מהמאה הראשונה לספירה התגלו בכל שטחיה של האימפריה הרומית, באיטליה עצמה, בספרד ואף במרוקו.
חותמות לחם שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות בארץ, באתר קסטרא שליד חיפה ובאתר חורבת עוזה ליד עכו, עליהם סמלים יהודיים, המעידים על קיום מאפיות יהודיות בשטחי ארץ ישראל בתקופה הרומית והביזנטית.
עם התפתחות המאפיות הציבוריות הפך שם המקצוע "אופה" לכינוי, באנגלית Baker, בגרמנית Bäcker, בצרפתית Boulanger, ברומנית Brutaru.
עם הפיכת הלחם למוצר מסחרי הופיע גם הכינוי "מוכר הלחם", באיטלקית Panettiere.
כינויים אלה הפכו עם הזמן לשמות משפחה נפוצים.
צמיחת המרכזים העירוניים והמעבר מהכפר לעיר יצרו ביקוש עצום לקמח ולמוצריו, אשר הניע את התפתחות הסחר העולמי בדגנים ולמיכון תהליך הטחינה.
במאה השנייה לספירה התחיל שימוש נרחב בטחנות מים, שהיו ידועות כבר במאה הראשונה לספירה.
השימוש בטחנות רוח להכנת קמח, התבסס בצפון אירופה בתחילת המאה ה-12 ויש הסבורים שהטכנולוגיה הובאה על ידי הצלבנים.
בעקבות זאת, עבר תהליך הכנת הלחם שינוי משמעותי: גרעיני דגנים מיובאים נרכשו על ידי בעלי טחנות קמח והקמח נמכר למאפיות אשר הכינו את הלחם ומכרו אותו לתושבי הערים.
מקצוע הטוחן היה מקצוע חשוב ומכובד ושם המקצוע הפך במהרה לכינוי ולאחר מכן לשם משפחה, למשל בספרדית Molinero, באנגלית Miller, בגרמנית Müller, בצרפתית Meunier, ברומנית Moraru וביידיש מילנער.
קמח שנטחן באמצעות אבני ריחיים מכונה "קמח מלא" מפני שהוא שומר על כל חלקי גרעין החיטה - הסובין, האנדוספרם והנבט.
הקמח המלא מזין, גס ובעל יכולת תפיחה נמוכה יותר מן הלבן.
המהפכה התעשייתית הביאה לשיפורים מרחיקי לכת בתהליך הכנת הקמח וכפועל יוצא באיכות הלחם.
בשנת 1785 נבנתה בלונדון טחנת קמח ראשונה עם שני מנועי קיטור שהניעו מספר רב של אבני ריחיים.
בשנת 1870 הופיעה בהונגריה טחנת הגלילים הראשונה בה אבני הריחיים הוחלפו בגלילי פלדה.
כוח הטחינה של טחנה מסוג זה מאפשר להפריד בין חלקי הגרעין, להרחיק את הסובין ואת נבט החיטה ולטחון רק את האנדוספרם.
שכלול משמעותי נוסף בתהליך הטחינה המתועש היה ניפוי הקמח בשלבי הטחינה השונים.
כך התקבל לראשונה קמח לבן דק.
בשנת 794 הוציא קרל הגדול, הקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה את התקנות הראשונות להסדרת מחירי הלחם בצרפת.
נכדו, קרל השני "הקירח" פרסם בשנת 864 את קובץ התקנות הידועה בשם L'édit de Pîtres (בלטינית Edictum Pistense) בו קבע בין היתר אמות מידה מחייבות עבור מכירת לחם, בשר ויין והסמיך את הבישופים ואת אבות המנזרים לפקח על התנהגות האופים ולהטיל עליהם עונשים במקרה של הפרה.
על קירותיהן של כנסיות רבות שעמדו בקרבת שווקים נהוג היה לפרסם את מידות הלחם התקניות ואת מחיר הלחם.
תפקיד חשוב בהסדרת מחיר הלחם שיחקו גילדות האופים.
גילדות בעלי המלאכה והסוחרים הופיעו באירופה החל מהמאה ה-11 עם התפתחות המרכזים העירוניים.
תפקידן היה לקבוע תקנים לאיכות הסחורה, לשמור על מחירים יציבים ולאכוף על חבריהם התנהגות מקצועית נאותה.
באנגליה, גילדות האופים היו קיימות מאז שנת 1155. במאה ה-14, האופים בלונדון היו מאוחדים בשתי גילדות: האופים החומים (Brown Bakers) שאפו לחם כהה מזין יותר והאופים הלבנים (White bakers) שאפו לחם בהיר, שהיה פחות מזין אבל יותר משובח.
בשנת 1569 שתי הגילדות אוחדו על ידי המלכה אליזבת הראשונה ויצרו את חברת האופים Worshipful Company of Bakers שמתקיימת עד ימינו.
עם הקמתה בשנת 1203, העיר וינצ'סטר באנגליה כללה בתקנות העירוניות את מחירי הלחם המומלצים.
בשנת 1266, בימי מלכותו של הנרי השלישי, הונהגו תקנות מחייבות שקבעו את מחיר הלחם (The Assize of Bread and Ale).
תקנות אלה נשארו בתוקף במשך 600 שנים עם שינויים ותוספות מאוחרות.
בצרפת, בשנת 1268, בתקופת שלטונו של המלך לואי התשיעי, יצאה לאור "ספר המקצועות" (le Livre des Métiers) בו הגדרה מדויקת של כל המקצועות (כולל האופים ומודדי החיטה), הגדרה של סוגי הלחם על פי צבעם, קביעה מדויקת של מחיר הלחם וצעדי הבקרה ופיקוח.
בשנת 1366, המלך שארל החמישי פרסם צו מלכותי בו קבע את משקל הלחם, את מחירו ואת סוג הקמח ממנו יש לאפות את הלחם.
בישראל של שנת 2024 מפוקחים מחירי החלות, הלחם האחיד והלחם הלבן על ידי משרד הכלכלה והמסחר, מכוח חוק פיקוח על מחירי מצרכים ושירותים, התשנ"ו,1996
שרידים של אבני ריחיים, אבקות שמקורן בצמחים עשירים בעמילן, תנורי אפייה, ציורים ופסלונים המתארים את תהליך הכנת הלחם, שרידי לחם שנמצאו באתרים ארכאולוגיים ומסמכים שונים מאפשרים להרכיב את ציר הזמן של הלחם, באמינות גבוהה מאוד.
תַאֲרִיךהתפתחותלפני 300,000 שניםבאתרי חפירה באיטליה, ברוסיה ובצ'כיה מצאו ארכאולוגים אבני ריחיים עליהן שרידים של אבקה בעלת תכולה גבוהה של עמילן.
הבדיקות המעבדתיות הראו כי מקור האבקה בשורשי שרכים וקני סוף עשירים בעמילן.
בנוסף לכך נמצאו באתר שרידים מפוחמים של בצק אפוי שהעידו על כך כי השבטים הנאטופים שהתגוררו במקום לפני כ־14,000 שנים נהגו לטחון גרעינים של חיטת הבר, להכין בצק ולאפות אותו.כ-9,000 לפנה"סביות החיטה ויצירת חיטת הלחם וחיטת הדורום.6,600 לפנה"סשרידים של בצק שתפח נמצאו בחפירות שבוצעו בצ'טלהויוק במישור קוניה בטורקיה.
לדעת החוקרים אלה השרידים העתיקים ביותר של בצק מסוג זה שנמצאו אי פעם.
בדיקות ספקטרוסקופיות של הדגימות גילו נוכחות של חיטת בר, שעורה ודוחן.2000 - 31 לפנה"סבאומנות ובספרות היוונית העתיקה (הומרוס, הרודוטוס, אוריפידס, אריסטופאנס), אפשר למצוא עדויות רבות לקיום מאפים מסוגים שונים, חלקם לשימוש יום-יומי וחלקם לשימוש כמנחות שהוגשו לאלים.
כמוכן, נמצאו בחפירות ארכיולוגיות פסלונים רבים המתארים את מלאכות הכנת הקמח, הבצק והאפייה שבוצעו על ידי נשים.
חוקרים סבורים כי היוונים למדו את מלאכת הכנת הלחם מהמצרים ומסורת זאת אומצה לאחר מכן על ידי התרבות הרומית.1550- 1069 לפנה"סבחפירות ארכאולוגיות שבוצעו באתרים מתקופת הממלכה החדשה במצרים נמצאו שרידי לחם שנאפו מקמח חיטת בר עתיקה (T.
Dicoccoides).800 לפנה"סבמסופוטמיה נתחנו הגרעינים בין שתי אבני ריחיים עגולות ושטוחות אותן סובבו חמורים או עבדים.500-300 לפנה"סבבדיקות כימיות של שרידי לחם שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות בבית קברות בסין נמצא שהבצק הוכן מדוחן ושעורה והותפח באמצעות מחמצת שהכילה שמרים וחיידקי חומצה לקטיתהמאה הראשונה לפנה"סראשית הייצור התעשייתי של הלחם.
באימפריה הרומית - יבוא של חיטה ודגנים משטחי האימפריה.168 לפנה"סהופעת הארגון הראשון של הטוחנים והאופים (Collegium pistorum)79 לפנה"סכיכרות לחם מפוחמים ששרדו את התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לפנה"ס נמצאו בתוך תנור אפייה במאפיות בפומפיי ובהרקולנאום.המאה השנייה לספירהמעבר לשימוש נרחב בטחנות קמח מונעות במים, והפרדה בין מקצוע הטוחן למקצוע האופה.
הקמח לא הוכן יותר במאפיה אלה נרכש מטוחנים.224-651 לספירהבחפירות ארכאולוגיות שבוצעו במישור דה לוראן (Deh Luran) באיראן נתגלו טחנות קמח מסוג ארובה בהן נוצלה אנרגיית המים על ידי 'הרמת' עמוד מים בחלל של ארובה ושחרורו בחלל הטחינה.
הטחנות תוארכו לתקופת האימפריה הסאסאנית.
מכירת שמרים למאפיות על ידי מפעלי בירה.1785בשנת 1785 נבנתה בלונדון טחנת קמח ראשונה עם שני מנועי קיטור שהניעו מספר רב של אבני ריחיים.1867הופעת תנור תעשייתי לאפיית לחם תחת קיטור.1870בשנת 1870 יצא לשוק בהונגריה טחנת הגלילים הראשונה בה אבני הריחיים הוחלפו בגלילי פלדה.
כך התקבל לראשונה קמח לבן.סוף המאה ה-19הופעת מפעלים לייצור תעשייתי של שמרי אפייה.
בשנת 1865 הוצג בווינה התהליך הראשון לייצור תעשייתי של שמרי אפייה.
בשנת 1868 הוקם בסינסינטי, ארצות הברית המפעל Gaff, Fleischmann & Co.
בשנת 1872, הקים הברון מאקס פון ספרינגר בפרבר של פריז את המפעל הראשון לייצור תעשייתי של שמרים בצרפת.
בשנת 1893 הוקם בעיר סולנטונה בשוודיה מפעל השמרים Jästbolaget.
ההיסטוריה המתועדת של הקפה התחילה במאה ה-12 כאשר הוקמו מטעי הקפה הראשונים בתימן.
מוצאו של צמח הקפה מסוג קפה ערביקה (שם מדעי: Coffea arabica), הסוג הנפוץ ביותר בעולם, במחוז קאפה שבאתיופיה, שם עצי הקפה גדלים בר ביערות בגובה של 1,400 - 2,100 מטר מעל פני הים.
פרי עץ הקפה דמוי דובדבן ובכל פרי, שני פולי קפה.
קיימת הסכמה לכך שהקפה הפך למצרך מבוקש רק לאחר שהסופים בתימן התחילו להכין ממנו משקה.
הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית באתיופיה ראתה בשתיית קפה סממן מוסלמי, לכן אסרה את שתייתו על הנוצרים.
אתיופיה הפכה לספקית קפה לשוק התימני, משם הובא הקפה למכה על ידי עולי הרגל, אשר לקחו אותו איתם לארצות מוצאם ג'אווה, הודו, פרס, טורקיה, וארצות צפון אפריקה.
לא ידוע מתי בוית עץ הקפה באתיופיה ומתי וכיצד הוא הועבר לתימן.
אגדות רבות מספרות על גילוי ההשפעה המיטיבה של הקפה על גוף האדם ועל האופנים בהם האתיופים ולאחר מכן התימנים השתמשו בו לראשונה.
ידוע שגידול עצי קפה בקנה מידה גדול התחיל בתימן במאה ה-12 ושהמשקה המופק על ידי הרתחת פולי קפה קלויים וטחונים התפשט בהדרגה בחצי האי ערב ומשם, עם הקמת האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-13, מצא הקפה את דרכו לכל האזורים שבשליטת האימפריה.
עד אמצע המאה ה-17 הייתה תימן המגדלת והיצואנית היחידה של קפה בעולם.
פולי הקפה הקלויים יוצאו לכל העולם דרך נמל מוח'א.
למרות השמירה הקפדנית והאיסור החמור על הברחת פולי קפה לא קלויים מתימן, היו שהצליחו להבריח זרעי ושתילי עץ הקפה ולהקים מטעי קפה באזורים אחרים שונים בעולם.
החל מאמצע המאה ה-17, ההולנדים התחילו לגדל עצי קפה מסוג קפה ערביקה זן ערביקה, בציילון ההולנדית ובאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
בשנת 1715 הצליחו הצרפתים להבריח שתילי קפה מתימן והחלו בהקמת מטעי קפה באי ראוניון (לשעבר האי בורבוון) ולאחר מכן בדרום אמריקה ובמזרח אפריקה.
שתילים אלה היו מסוג קפה ערביקה זן בורבון.
בשנת 1727, פורטוגל התחילה לפתח מטעי קפה בברזיל מזרעים שהוברחו מגינאה הצרפתית.
אתיופיה הייתה ונשארה יצרנית קטנה של קפה שרוב תוצרתה מיועדת לשימוש מקומי.
מגדלות ויצואניות הקפה המובילות בעולם עד שנת 2015 היו ונצואלה, ציילון, קובה, האיטי, ג'מייקה, אינדונזיה וברזיל.
לגידול הקפה ולסחר בו היו השלכות חברתיות ותרבותיות כבדות משקל והשפעה הרסנית על איכות הסביבה.
ההשלכות התרבותיות, החברתיות והסביבתיות של תעשיית הקפה
בתי הקפה הראשונים נפתחו במכה במאה ה-15 ומשם התפשטו לאימפריה העות'מאנית.
בעולם המוסלמי, בו שתיית משקאות חריפים הייתה אסורה, בתי הקפה הציעו מקום מפגש שקט בו אפשר היה לשתות קפה, לעשן נרגילה, לשחק משחקי לוח, דוגמת שש בש ודמקה, ולשוחח על ענייני דיומא.
בתי הקפה יצרו תרבות חברתית חדשה וייחודית על ידי התייחסות לכל הלקוחות כשווים.
בפעם הראשונה, אנשים ממעמדות חברתיים שונים ומרקעים שנים יכלו להיפגש ולהחליף דעות בנושאים שונים ומגוונים.
גם בתרבות המערבית מצאו בתי הקפה במהרה את מקומם.
הם הפכו למקומות המפגש המועדפים על סופרים ומשוררים, אנשי מדע, אך גם על ברוקרים, סוכני ביטוח, ימאים וסוחרים.
באי בתי הקפה יכלו לשמוע מוזיקה, להקשיב לסופרים שקראו מיצירותיהם, ולצפות בהדגמות של אנשי מדע, אך גם לקיים שיחות מעמיקות על פוליטיקה, פילוסופיה, מדע, ספרות, כלכלה ופיננסים.
בפריז, אפשר היה לפגוש בבתי הקפה את רוסו, וולטר, דידרו, סימון דה בוואר וז'אן פול סרטרה, כמו גם סופרים גולים כמו ארנסט המינגוויי, גרטרוד שטיין, פ.
בלונדון אפשר היה לפגוש בבתי הקפה את אייזיק ניוטון, ואת הסופרים ג'ון דריידן, אלכסנדר פופ וג'ונתן סוויפט.
בשנת 1698, נהגו לפרסם ב־Jonathan's Coffee House שערי מניות ומחירי סחורות ולארח סוחרי מניות שסולקו מהבורסה המלכותית בשל התנהגות לא נאותה.
בשנת 1692 נוסד בלונדון, בבית קפה בבעלותו של אדוארד לויד, העיתון Lloyd's List שסיפק מידע לקהילת הסחר הימי על תנועת האוניות, אבדות בים ונושאים קשורים אחרים.
בבית הקפה נוסדה גם חברת הביטוח הימי הידוע תחת השם "המועדון הימי של חתמי לויד'ס".
בשנת 1870 בניו יורק, התארגנה בבית הקפה Merchant's Coffee House קבוצת סוחרים שהקימה את בנק ניו יורק וארגנה מחדש את לשכת המסחר של ניו יורק .
למרות הפתיחות לכאורה בכל הקשור למעמד החברתי-כלכלי, בתי הקפה נשארו עד שנת 1856 מועדונים סגורים לגברים בלבד.
נשים עבדו בבתי קפה כמלצריות או קופאיות ואף ניהלו בתי קפה שהיו בבעלותן, אך לא התקבלו בהן כאורחות.
משנת 1856 הותרה כניסת נשים לבתי קפה בליווי גבר ורק שנים לאחר מכן אפשר היה לפגוש בבתי הקפה קבוצות של נשים.
בין המאה ה-15 למאה ה-17 היה הקפה, שהפצתו בעולם הייתה בשליטה הבלעדית של האימפריה העות'מאנית, מצרך נדיר ואקזוטי שיובא בכמויות קטנות ונצרך רק על ידי בעלי ממון.
הפיכתו של הקפה למוצר שווה לכל כיס, פתיחתם של בתי הקפה במאה ה-17 ושגשוגם במאה ה-18 בכל רחבי העולם התאפשרו הודות לעבודתם של עבדים ולהעסקתם של תושבים מקומיים בתנאי עבדות במטעי הקפה במושבות הפורטוגזיות, ההולנדיות הספרדיות והצרפתיות.
סחר העבדים הטרנס אטלנטי היה אחראי להעברתם של 10 עד 12 מיליון עבדים מאפריקה ליבשת אמריקה ולאיי הודו המערבית הצרפתיים וההולנדיים, כולל סורינאם, בין המאה ה-16 למאה ה-19. כבר בשנת 1480 העבירו אוניות פורטוגזיות עבדים מאפריקה למטעים שהוקמו במושבות הפורטוגזיות.
במאה ה-16 הצטרפו אליהם ההולנדים, הצרפתים והבריטים, אשר קיבלו בשנת 1713 את מונופול הסחר בעבדים עבור המושבות הספרדיות ביבשת אמריקה.
ההולנדים הקימו את מטעי הקפה שלהם בג'אווה על אדמות שהוחרמו מהאוכלוסייה המקומית תוך העסקת התושבים המקומיים בתנאיי עבדות.
הדבר היה דומה בחלק מהמושבות הספרדיות שביבשת אמריקה.
העבדים והתושבים המקומיים המשועבדים הועסקו תחילה בהכשרת הקרקע, בבניית מערכות ההשקיה ובנטיעת המטעים והטיפול בהם.
רק ארבע עד חמש שנים לאחר הנטיעה אפשר היה להתחיל בקטיף הפירות, הוצאת הגרעינים מתוך הפרי, ייבושם, קלייתם ואריזתם למשלוח.
כל התהליכים הללו, שהתבצעו באופן ידני, היו עתירי כוח אדם ודרשו הקמת מפעלים מתאימים ליד כל מטע.
מסיבה זאת נדרשו כמאה שנים מהברחת השתילים והזרעים הראשונים מתימן לאירופה ועד שצרפת, הולנד וברזיל הפכו ליצרניות הקפה המובילות בעולם.
בשנת 1789 המושבה הצרפתית סן דומינגו סיפקה 60% מצריכת הקפה העולמית.
המושבה הייתה העשירה והמשגשגת ביותר מכל המושבות בים הקריבי.
הודות לניצול עבודתם של שני מיליון עבדים אפריקאים, סיפקה ברזיל בשנת 1800 כ־30% מהקפה בעולם.
בסוף המאה ה-18, היה 7.5% מייצור הקפה של הולנד מבוסס על עבודת עבדים.
השנים 1750 - 1755 היו שנות השיא בתפוקת הקפה באיי הודו המערבית הצרפתיים וההולנדיים.
בשנת 1755, כמעט 80% מהקפה שנצרך באירופה הגיעה מאיי הודו המערבית הצרפתיים ומסורינאם.
התנאים הבלתי אנושיים בהם הועסקו העבדים והתושבים המקומיים גרמו להתקוממויות שפגעו קשה בכלכלתן של צרפת והולנד.
בשנת 1728 פרץ בג'מייקה הסכסוך הראשון בין שבטי המרונס (Maroons), אשר דרשו שיפור בתנאי עבודתם, לבין השליטים הבריטים.
הסכסוך הסתיים בשנת 1740 כאשר הממשלה הבריטית הסכימה להעניק להם הקלות מסוימות.
בין 1768 ל־1779 התרחשו התקוממויות של מרונס במטעים ההולנדיים בסורינאם שגרמו לנזקים כלכליים רבים.
בין השנים 1789 – 1804 פרץ במושבה הצרפתית סן דומינגו מרד העבדים שבסופו הפכה סן דומינגו למדינה עצמאית (האיטי).
כ-900 מטעי קפה הושמדו במהלך ההתקוממות והנזק לכלכלת צרפת היה עצום.
סחר העבדים הוצא מחוץ לחוק בצפון אמריקה בשנת 1803, בבריטניה בשנת 1833 ובברזיל ב-1888. עם זאת ייבוא כוח אדם זול והעסקתו בתנאים לא אנושיים, יחד עם העסקת תושבים מקומיים ביניהם ילדים רבים עדיין רווחים בברזיל ובארצות נוספות.
יוזמות הקיימות בתעשיית הקפה, שפותחו בשלושים השנים האחרונות, שמות דגש מיוחד על איסור עבודת ילדים, שוויון מגדרי, שיפור תנאי העבודה, תנאי החיים ושכרם של עובדי התעשייה והפעלת פרויקטים לפיתוח קהילתי.
מתן שכר הוגן למגדלים מעודד אותם להשקיע במשקיהם, לדאוג לרווחת עובדיהם ולהפעיל פרויקטים לפיתוח לטווח ארוך.
צמח הקפה הוא עץ קטן או שיח הגדל בר בצל יערות.
גידול קפה בצילם של עצים מונע התפתחות עשבייה, מפחית זיהום פתוגן, מגן על היבול מפני הכפור ומגדיל את מספר המאביקים.
לקפה שגדל בצל לוקח זמן רב יותר להבשיל דבר המקנה לו טעם מיוחד.
עם ביותו, על מנת להשיג יבולים מהירים וגדולים יותר ולמנוע את התפשטות חלודת עלה הקפה, פותחו זנים המשגשגים בתנאי שמש מלאה.
הגדלת שטחי מטעי הקפה החשופים לשמש על חשבון היערות גרמה לירידה חדה בשטחי יערות גשם על פני כדור הארץ, ובעקבות זאת לנזק סביבתי בלתי הפיך.
בירוא היערות מקטין את המגוון הביולוגי של חיות הבר והצמחים, גורם לירידה בלחות האוויר ולשינוי בהרכב הקרקע.
מאזן האורגניזמים במערכת האקולוגית של הקרקע, הכולל סוגים שונים של חרקים, בקטריות ופטריות מופר והרכיבים האורגניים של הקרקע נעלמים בהדרגה כבר במהלך חמש השנים הראשונות לעיבוד מטעי הקפה.
הדשנים בהם משתמשים לשיפור פוריות הקרקע, חומרי ההדברה בהם משתמשים למניעת התרבות העשבייה והפסולת הנוצרת בתהליך עיבוד פולי הקפה מזהמים את מקורות המים הקרובים למטעים וגורמים לתמותת בעלי החיים והצמחים הימיים.
המודעות לצורך בייצור קפה בר קיימה עלתה באופן ניכר בעשורים האחרונים.
היצרנים הגדולים החלו בהטמעת מערכות השקיה ודישון יעילות ובעיצוב תהליכי עיבוד ידידותיים לסביבה.
באזורים רבים בעולם הוקמו מטעים לגידול קפה אורגני והתרבו מטעי הקפה הגדלים בצל.
מערכות, תקנים ותוכניות קיימות רבות כגון תקני קיימות מרצון (VSS), מערכת התקנים 4C ואחרים הוקמו ונאכפים על ידי רוב יצרני הקפה הגדולים.
ציר הזמן של התפשטות השימוש בקפה וגידולו בעולם
שנהאירוע1414הצמח היה מוכר במכה והתחיל להתפשט לסולטנות הממלוכית במצרים וצפון אפריקה מנמל מוח'א שבתימן.1454עבודתו של Abd al-Qadir al-Jaziri על ההיסטוריה של הקפה היא העבודה המוקדמת ביותר שהשתמרה עד היום.
העבודה התבססה על כתביו של שהאב א-דין אבן עבד אל-גפאר אשר סיפר על הבאת הקפה מאתיופיה לעדן ועל השימוש בו כחומר ממריץ.1475נפתח בית הקפה הראשון בקונסטנטינופיל.
הסולטן סולימאן הראשון הטיל מיסים גבוהים על השימוש בקפה על מנת למתן את הביקוש.
כך נהגו גם יורשיו, הסולטן סלים השני ב-1567 והסולטן מורט השלישי בשנת 1583.1554שני אנשי עסקים סורים הביאו את הקפה לקונסטנטינופול ופתחו שם בית קפה.1563ספרו של הרופא והבוטנאי היהודי פורטוגזי גרסיה דה אורטה חלוץ ברפואה טרופית ואתנו-בוטניקה יצא לאור בגואה ותורגם ללטינית על ידי קרולוס קלוסיוס .
בשנת 1591 פרסם בוונציה את הספר De Medicina Egyptiorum המסכם את תוצאות המחקר שערך במשך שלוש שנים בנושא המסורות הרפואיות, בעלי החיים והצמחים באזור.
עבודה זאת נחשבה לעבודה הראשונה בה מתואר צמח הקפה.1616Pieter van den Broecke סוחר בדים בחברת הודו המזרחית ההולנדית הביא לגן הבוטני של אמסטרדם שיחי קפה מסוג קפה ערביקה (Coffea arabica) מהעיר מוח'א שבתימן.
הצמחים התאקלמו היטב ושגשגו בחממות של הגן הבוטני.1651נפתח בית הקפה הראשון בלונדון על ידי דניאל אדוארדס, סוחר שעבד בחברת הלבנט באיזמיר.
בית הקפה הראשון בניו יורק נפתח בשנת 1696 על ידי ג'ון האטצ'ינס בקרבת כנסיית השילוש הקדוש.1690הקפה הובא ליפן על ידי סוחרים וימאים הולנדים ופורטוגזים בעיקר לשימוש עצמי.1700על פי האגדה, פולי הקפה הראשונים הובאו לפיליפינים על ידי נזיר פרנציסקאני.
מבקריו היו בעיקר דיפלומטים זרים.1993המהנדס האיטלקי לואיג'י די פונטי מהעיר טורינו המציא את המקינטה.
ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2 היא תוכנית טלוויזיה מוגבלת אמריקאית שנכתבה והופקה על ידי מל ברוקס, וונדה סייקס, ניק קרול, ודייוויד סטאסן.
הסדרה, שהיא תוכנית מערכונים קומית, משמשת כסרט המשך לסרט הקולנוע משנת 1981 "ההיסטוריה המטורפת של העולם" שנכתב ובוים על ידי ברוקס.
כמו סרט הקולנוע המקורי, גם סדרת הטלוויזיה מציגה באמצעות מערכונים פרודיים אירועים מתקופות שונות בהיסטוריה האנושית.
הסדרה עלתה לראשונה ב-6 במרץ 2023, בהולו.
שם השחקן/ית שם הדמות/הדמויות הערות מל ברוקס המספר אורסון ולס שימש כמספר בסרט הקולנוע משנת 1981 ונדה סייקס הארייט טאבמן, בסי קולמן, שירלי צ'יזהולם ועוד ניק קרול יהודה איש קריות, גלילאו גליליי, הנרי קיסינג'ר, יפת בן נח ועוד יוליסס ס.
גרנט, אלכסנדר גרהם בל, לאון טרוצקי, תאודור רוזוולט ועוד
עוד השתתפו בתוכנית (רשימה חלקית):
למרות שמו המלא של הסרט משנת 1981 - "ההיסטוריה של העולם – חלק 1" - במקור לא היו תוכניות ליצור לו סרט המשך.
שם הסרט נגזר ממחזה מאת וולטר ראלי בשם "ההיסטוריה של העולם", שנועד במקור להתפרסם במספר כרכים אך בסופו של דבר רק הראשון הושלם.
עם זאת, באוקטובר 2021, הולו ו- הודיעו כי סדרת המשך נמצאת בתהליכי עבודה, כאשר הצילומים צפוויים להתחיל באביב 2022. עוד פורסם כי מל ברוקס יפיק ויכתוב את הסדרה יחד עם וונדה סייקס, וניק קרול, שגם יופיעו.
בארצות הברית, שני הפרקים הראשונים שודרו לראשונה בהולו ב-6 במרץ 2023, כאשר הפרקים הנותרים שוחררו בהדרגה במהלך שלושת הימים הבאים.
ברחבי העולם הסדרה הופצה באמצעות דיסני+ כסדרה מקורית תחת המותג .
על פי הולו, "ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2" היא הסדרה המקורית הנצפית ביותר בשבוע הראשון להשקתה בשנת 2023.
+שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאההערות2023פרס אמי לבידור בפריים טיים העריכה הטובה ביותר של תוכנית וראייטי אנג'ל גמבואה בריאנט, סטפני פילו, דניאל פלשר וג'ורג' מנדל קריינות רקע הטובה ביותרמל ברוקס 2024 Art Directors Guild Awards העיצוב האמנותי הטוב ביותר של תוכנית וראייטי, ריאליטי או תחרות מוניקה סוטו
ההיסטוריה הירושלמית היא כרוניקה לטינית של מסע הצלב הראשון, שנכתבה בין השנים 1107–1122 על ידי רוברט הנזיר (Robertus Monachus), ראש מנזר צרפתי.
רוברט זוהה עם ראש מנזר של סנוק ואב המנזר לשעבר של סן-רמי , שחי בסביבות 1055–1122; לכן הוא מכונה גם רוברט מריימס או רוברט מסן-רמי (Robertus Remensis).
רוברט טוען בפרולוג שלו, שהוא נכח בוועידת קלרמון בשנת 1095, וכתב את הכרוניקה בתקופת שהותו כנזיר במנזר סן רמי בריימס.
אולם אין כיום הסכמה בין החוקרים בנוגע לתאריך המדויק של כתיבת הכרוניקה, או בנוגע ליחסה למקורות אחרים.
סטיבן רנסימן תארך את הטקסט לשנים 1116–1122, ואילו ג'ורג' סטראק (Georg Strack) תארך אותו לשנת 1107.
נוכחותו של רוברט בוועידת קלרמון הופכת את תיאורו את נאום האפיפיור אורבנוס השני לתיאור של עד ראייה, אף על פי שנכתב מהזיכרון, 12 שנים או יותר לאחר הנאום.
עם זאת, מחוץ לחלק זה, אין בכוונת המחבר לכתוב על תצפיותיו שלו אלא ככרוניקאי, לאחר שהסכים לבקשת אב המנזר שלו לכתוב מחדש, בסגנון פחות "כפרי", את "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum), תיאור שנכתב על ידי חייל של בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה.
רוברט הכניס לתיאור מסע הצלב הראשון פרשנות בנדיקטינית, ואחת שכללה אלמנטים אפוקליפטיים.
תשעת הספרים של הכרוניקה מתבססים על "עלילות הפרנקים" בתיאור השנים 1095–1099.
הכרוניקה של רוברט מכילה תיאור של נאום האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון בנובמבר 1095, שהיה הקריאה לקרב לקראת מסע הצלב הראשון.
נאום זה תועד גם על ידי עד ראייה נוסף, פולכר משארטר, ורוב ההיסטוריונים נוטים לראות בגרסת פולכר כקרובה יותר לנאום המקורי, בעוד שגרסתו של רוברט נתפסת כמעוטרת ו"דרמטית" יותר, ובחלקים מושפעת מהצלחתו המאוחרת יותר של מסע הצלב הראשון.
תיאוריהם של רוברט ושל פולכר את הנאום כוללים תיאור של מצוקתם הנוראית של הנוצרים במזרח תחת הכיבושים האחרונים של הטורקים והבטחה למחילת חטאים לאלה שיבואו לעזרתם.
גרסתו של רוברט, לעומת זאת, כוללת תיאור חי יותר של הזוועות שביצעו הכובשים, המתאר את חילול הכנסיות, את המילה בכפייה, עריפת הראשים והעינויים באמצעות כריתת מעיים של גברים נוצרים ורמיזה לאונס חמור של נשים נוצריות.
לדברי רוברט, אורבנוס פנה בקריאתו במפורש לגזע הפרנקים, שהוא עצמו היה חבר בו, כשהוא מזכיר את גבורתם של אבותיהם, "תהילתו וגדולתו של המלך קרל הגדול, ושל בנו לואי", והגיע לשיאו ב"הו, חיילים אמיצים ביותר וצאצאי אבות בלתי מנוצחים, אל תהיו מנוונים, אלא זכרו את גבורתם של אבותיכם".
גרסתו של רוברט מתארת גם את התגובה הספונטנית של קהל צופיו של אורבנוס, שפרץ בקריאות "האל רוצה בכך" (Deus vult); מוטו זה וקריאת קרב נמצאים גם ב"עלילות הפרנקים", שם בצורה "וולגרית" או עממית יותר של Deus le volt.
באלמנט נוסף שלא נמצא בתיאורו של פולכר, ואולי בהשראת כישלון מסע הצלב העממי לאחר מעשה, אורבנוס מזהיר כי המסע אינו מצופה או מומלץ לזקנים או לחלשים, לאלה שאינם כשירים לשאת נשק, או לנשים, אלא לחיילים מנוסים, שאנשי דת צריכים להשתתף רק בהסכמת הבישוף שלהם והדיוטות רק בברכת הכומר שלהם.
חיבורו של רוברט היה המקור המתקבל על הדעת של חיבורו של גילו מפריז Historia vie Hierosolimitane.
מטולוס מטגרנזי , נזיר ומשורר מהמאה ה-12, עשה עיבוד לשירה לחיבורו של רוברט ב- Expeditio Ierosolimitana שלו.
הכרוניקה נהפכה במהרה לאחד המקורות הפופולריים והמועתקים ביותר על מסע הצלב הראשון.
במהלך המאות ה־15 וה־16 היא תורגמה לצרפתית, לאיטלקית ולגרמנית.
המהדורה הראשונה בדפוס של הכרוניקה יצאה לאור בבזל בשנת 1533.
מהדורה של החיבור הופקה עבור סדרת Recueil des historiens des croisades , שהופיעה בשנת 1866. מהדורה ביקורתית מודרנית של החיבור פורסמה בשנת 2013. תרגום לאנגלית הופיע בסדרת Crusade Texts in Translation בשנת 2005.
ההיסטוריה הירושלמית או עלילות הפרנקים במסעם לירושלים היא כרוניקה בשפה הלטינית של מסע הצלב הראשון, שנכתבה בין השנים 1101–1128 על ידי פולכר משארטר (Fulcherius, Foulcher de Chartres, או פולקו משארטר, נולד בשנת 1059 לערך, מת אחרי 1128), כומר שהשתתף במסע הצלב ושירת את בלדווין הראשון, מלך ירושלים, במשך שנים רבות.
הכרוניקה שלו נחשבת לאחד התיעודים הטובים ביותר של מסע הצלב הראשון.
היא חשובה מאוד, משום שפולכר היה עד ראייה לאירועים רבים, בעל מקורות מידע טובים לאירועים שבהם לא נכח, וכותב מוכשר.
פולכר ככל הנראה נכח בוועידת קלרמון בנובמבר 1095, בה קרא האפיפיור אורבנוס השני לצאת למסע הצלב, והכרוניקה של פולכר כוללת את גרסתו לנאום האפיפיור:
[...] מהרו לסייע לאחיכם השוכנים במזרח, הזקוקים לעזרתכם ואף קראו רבות לעזרה.
כי כפי שכבר נאמר לרובכם, הטורקים, עם פרסי, פלשו אל תוך גבולות רומניה ועד לים התיכון, עד המקום הנקרא "זרוע גאורגיוס הקדוש", ותפסו עוד ועוד אדמות של נוצרים, גברו עליהם, ואלה נוצחו כבר בשבעה קרבות.
הם הרגו או שבו רבים, הפכו כנסיות על פיהן, ועשו לשממה את ממלכת האל.
אם תאפשרו להם, באדישות, להמשיך בכך זמן רב, הם יכניעו את נאמני האל אף יותר".
אולם כשבלדווין הראשון נעשה מלך ירושלים, הצטרף אליו פולכר ושהה בחצרו עד שמת, ולכן תיאורו את האירועים שבין שנת 1100 לשנת 1127 מהווה מקור חשוב ויחיד במינו להיסטוריה של השנים הראשונות לקיומה של ממלכת ירושלים.
לכל המוקדם, פולכר החל לכתוב את הכרוניקה שלו בסוף הסתיו של שנת 1100, או לכל המאוחר באביב של שנת 1101, בגרסה שלא שרדה אך הועברה לאירופה במהלך ימי חייו.
גרסה זו הושלמה בסביבות שנת 1106 ושימשה כמקור עבור גיבר מנוז'ן, בן דורו של פולכר באירופה.
פולכר סיים לכתוב את הכרוניקה בסביבות שנת 1128.
פולכר החל לכתוב את חיבורו בעידוד חבריו למסע, שכנראה כללו את בלדווין הראשון.
לרשותו הייתה לפחות ספרייה אחת בירושלים, שבאמצעותה הייתה לו גישה למכתבים ולתעודות אחרות של מסע הצלב הראשון.
בספרייה זו היו בוודאי זמינים גם ה"היסטוריה של הפרנקים שכבשו את ירושלים" (Historia Francorum) של ריימונד מאגילר ו"עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum), ששימשו כמקורות לחלק ניכר מהמידע הספציפי בחיבורו של פולכר, שהוא לא היה עד לו באופן אישי.
פולכר חילק את הכרוניקה שלו לשלושה ספרים.
הספר הראשון תיאר את ההכנות למסע הצלב הראשון בקלרמון בשנת 1095 והמשיך עד לכיבוש ירושלים והקמת ממלכת ירושלים על ידי גוטפריד מבויון.
ספר זה כלל תיאור נלהב של קונסטנטינופול.
הספר השני תיאר את מעשיו של בלדווין הראשון, שירש את גוטפריד והיה מלך ירושלים בשנים 1100–1118. הספר השלישי סיפר על חייו של בלדווין השני, מלך ירושלים, עד שנת 1127, אז פרצה מגפה בירושלים, שבמהלכה ככל הנראה מת פולכר.
הספרים השני והשלישי נכתבו משנת 1109 הערך עד שנת 1115, ומשנת 1118 לשנת 1127, וקובצו למהדורה שנייה על ידי פולכר עצמו.
חיבורו של פולכר שימש כרוניקנים רבים אחרים שחיו אחריו.
ויליאם מצור וויליאם ממלמסברי השתמשו בחלק מהכרוניקה כמקור.
הכרוניקה שלו מדויקת בדרך כלל, אם כי לא לחלוטין.
היא פורסמה ב־Recueil des historiens des croisades וב"פטרולוגיה לטינה" , ומהדורה ביקורתית של הגרסה הלטינית פורסמה על ידי היינריך האגנמאייר (Heinrich Hagenmeyer) בשנת 1913.
ההכרזה המלכותית של 1763 הייתה הכרזה של הממשלה הבריטית שכוונה למתיישבים בשלוש עשרה המושבות באמריקה.
ב-1763 נחתם חוזה פריז שסיים את מלחמת שבע השנים.
החוזה העביר לשליטתה של בריטניה את מרבית השטחים באמריקה הצפונית, הרבה מעבר לשטחן של שלוש עשרה המושבות בהן שלטה בריטניה בטרם המלחמה.
בטריטוריות הרבות שעברו לידיה היו קומץ מתיישבים צרפתים באזור נובה סקוטיה (כיום פרובינציה קנדית) וכמות גדולה יחסית של אינואיטים.
ממשלת בריטניה חששה ממגמה של המושבות להתפשט מערבה וצפונה אל השטחים החדשים ולכן החליטה על ההכרזה מהטעמים הבאים – על פי הבנתה צעד כזה יגרום למרד מקומי של ילידי המקום, בדומה למרד של פונטיאק שהתרחש כמה שנים קודם לכן.
כמו כן, היה פחד מהיווצרות תחושת התמרמרות אצל הנתינים הצרפתים החדשים.
יתר על כן, היסטוריונים מסוימים כדוגמת ז'אק גודשו גורסים כי הסיבה המרכזית להכרזה הייתה רצונה של האימפריה הבריטית למשוך מתיישבים אירופאיים חדשים לאזור.
גרסה אחרת וקצת יותר ספקולטיבית, שרווחה בקרב מתנגדי השלטון הבריטי במושבות, גורסת כי ההכרזה נועדה להגביל במודע את התפתחותן של המושבות ויכולתן לייצר את צורכיהם בכוחות עצמן, וכך לאלצן להיות תלויות בבריטניה.
להכרזה כמה הוראות פרקטיות שנועדו להסדיר את היחסים ביבשת אמריקה לאחר מלחמת שבע השנים, שצימצמה את נוכחות המעצמות האירופאיות והשאירה את ממלכת בריטניה הגדולה ככוח עיקרי והכמעט בלעדי באמריקה -
אין לפגוע בזכויות הבעלות, לתפוס בעלות, לקנות או להתנחל בשטחים של האינדיאנים שלא עברו עד כה לבעלות התושבים החדשים.
לשלטונות המקומיים אסור לרשום שום שטח מצפון או ממערב על שם אזרח אמריקני אם היה לפני כן שטח של אינדיאני.
גם על שטחים ריקים שהיו בעבר מחוץ לתחום השלטון הבריטי אסור להתיישב, וזאת מפני שהממשלה הבריטית מבקשת לשמור את השטח לאינדיאנים.
הדרך היחידה לקבל בעלות או זיכיון על השטחים הללו היא קבלת רישיון מיוחד מטעם הממשל הבריטי.
על כל האירופאים שיושבים על שטחים שתוארו בסעיף הקודם לפנות את ביתם לאלתר.
קיים איסור מוחלט על כל אדם פרטי לקנות מן האינדיאנים את אדמותיהם גם אם הן בתוך אחת המושבות.
הזכות היחידה לרכישה כזו היא של השלטון הבריטי לצרכיו.
המסחר עם האינדיאנים לא יהיה חופשי.
כדי לסחור עם האינדיאנים יש צורך בקבלת אישור מיוחד מידי נציג בריטי בכיר.
קבלת הרישיון מותנית בערבות כספית ובקיום מוחלט של כל התקנות שהוציא או יוציא השלטון הבריטי.
במקרה שבעל הרישיון לא ימלא אחר התקנות הבריטיות רישיונו ישלל.
לצד המעורבות הגוברת של השלטון הבריטי בחיי היום־יום של תושבי המושבות, ההכרזה העניקה עצמאות מוגברת למושבות נוספות ביבשת: קוויבק, מזרח פלורידה, מערב פלורידה וגרנדה.
למושבות הוענקה הזכות לבחור אספה לאומית ולכונן ממשל עצמי, עם פיקוח בריטי הולם.
כך בעצם ניתנה לתושבי המושבות הללו האפשרות לחוקק מערכת חוקים ייחודית שלהם, ואיתן, זכויות שלא נפלו מזכויותיהם של האזרחים המקומיים באי הבריטי.
משמעות הדבר הייתה יוצאת דופן בנוף המקומי, שכן תושבי המושבות הבריטיות ניסו במשך שנים לקבל זכויות דומות אך כשלו.
משמעותה של ההכרזה הייתה פגיעה אנושה באמריקנים.
הפגיעה הראשונה והבולטת ביותר הייתה באוטונומיה הפנים־אמריקנית שנפגעה – עד להכרזה לא הייתה מעורבות בריטית בולטת בענייני היבשת, אך ההכרזה החלה עידן של מעורבות כזו.
מעבר לכך מדובר בפגיעה כלכלית מסיבית באמריקנים, שקיוו שעם סיום המלחמה הם יוכלו לרכוש אדמות רבות וזולות מהאינדיאנים ולהתפשט ברחבי היבשת.
ההתפשטות היא מגמה טבעית בהתחשב בנסיבות – למושבות הייתה שאיפה לפתח יכולת ייצור עצמית ורצון טבעי לגדול.
עד לחוזה פריז הייתה אפשרות להתרחב מערבה וזאת בגלל הגבולות המדיניים בדרום (קולוניות ספרדיות) ובצפון (קולוניות צרפתיות).
עם סיום המלחמה והתרחבות הגבולות התפתחה תקווה להרחבת המושבות גם צפונה (באזור קנדה של היום).
תקוות אלו לוו גם בתקוות התעשרות של יחידים שביקשו לקנות שטח מהאינדיאנים בזול ולמכור אותו ביוקר כאשר המושבה תתפשט לכיוונו.
ההכרזה המלכותית הנחיתה מכה לא רק על התקוות הללו אלא גם על ההתפשטות מערבה.
אם כן, ההכרזה סגרה את נתיבי ההרחבה של המושבות ממערב, דרום וצפון, שבנוסף למחסום הימי במזרח לא אפשרו למושבות להתרחב.
בו־בזמן ניסו התושבים המקומיים להקים מערכת אזרחית של בתי־משפט מקומיים, שיאפשרו להם הליך הוגן ותקין וחשוב מכך – את האפשרות לערער.
במערכת בתי־המשפט נעשה שימוש במהלך הניסיון לביטול חוק הבולים וחוק הסוכר, אך בסופו של דבר התושבים המקומיים נשפטו במערכת בתי־המשפט של הצי הבריטי, בה אדם שהואשם במעשה מסוים הוא "אשם עד שתוכח חפותו".
נהוג לראות בהצהרה את תחילתה של המעורבות הבריטית באמריקה שהביאה בסופו של דבר למלחמת העצמאות האמריקאית.
ההכרזה בוטלה למעשה על ידי תקנות צפון-מערב שהתקבלו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי של ארצות הברית ב-13 ביולי 1787.
ההכנות לפיגועי 11 בספטמבר הן ההכנות שהובילו לפיגועי 11 בספטמבר.
הפיגועים היו תוצאה של תכנון מדוקדק שארך שנים והתפרס על פני כמה יבשות.
מוביליו היו אוסאמה בן לאדן, ראש ארגון אל-קאעידה, ולצדו ח'אלד שיח' מוחמד, הוגה מתקפת הטרור.
הדמות הבכירה בין החוטפים הייתה מוחמד עטא, טייס המטוס הראשון שפגע במרכז הסחר העולמי.
אוסאמה בן לאדן, בן למשפחה סעודית שהתעשרה מאוד מנפט, היה ממייסדי ארגון המוג'הידין שהכשיר לוחמים מוסלמים באפגניסטן למאבק כנגד הסובייטים בשנות השמונים.
באותה תקופה נעזרו המוג'הידין בארצות הברית, שראתה בהם שותפים למאבק בברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה.
בעקבות הצלחת המאבק באפגניסטן החליט בן לאדן לנצל את ניסיונו באזורים אחרים בעולם.
ערב מלחמת המפרץ הציע לשליטי ערב הסעודית את סיועו בהגנה על הארץ מפני פלישה עיראקית, אך הממלכה העדיפה להסתמך על כוחות ארצות הברית.
בן לאדן זעם על הכנסת צבא לא מוסלמי לטריטוריה הסעודית בה שוכנות הערים המקודשות מכה ומדינה.
ברקע לזעם עמדה איבה כלפי ארצות הברית בשל תמיכתה בישראל ובמשטרים מוסלמים העוינים לאסלאם הרדיקלי, איבה שגברה בהמשך בשל הסנקציות כנגד עיראק.
על קרקע זו צמח ארגון אל-קאעידה.
אל-קאעידה התרכז בסודאן והכשיר שם לוחמים, עד שגורש משם.
בן לאדן העביר את פעילותו לאפגניסטן, בה מצא שפה משותפת עם אנשי הטליבאן שליטי המדינה.
במחנות האימונים שלו הוכשרו טרוריסטים שבאו מארצות שונות וייעדו עצמם למאבקי האסלאם הפונדמנטליסטי ברחבי העולם – בהודו, באלג'יריה, בבוסניה והרצגובינה, בפיליפינים ובמקומות נוספים.
ב-1998 הוציאו בן לאדן ואיימן א-זוואהירי, איש הג'יהאד האיסלאמי המצרי, שאיחד כוחות עם בן לאדן, פתווה שקראה לג'יהאד כנגד "היהודים והצלבנים".
הם נימקו בה את שורשי איבתם לארצות הברית.
ב-1999 ביצע אל-קאעידה את מתקפת פיגועי ההתאבדות הגדולה הראשונה שלו - הפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי, שגבו את חייהם של 300 בני אדם.
פיגוע נוסף בוצע בשנת 2000 כנגד משחתת אמריקנית בשם קול, שעגנה בנמל בתימן, ובו נהרגו 17 אמריקנים.
בן לאדן תכנן פיגועים גדולים בחגיגות תחילת המילניום בשנת 2000, בין השאר בירדן ובלוס אנג'לס, אולם תוכניותיו סוכלו.
כבר ב-1993 היו מגדלי התאומים יעד לטרור איסלאמי.
ב-26 בפברואר 1993 הוביל רמזי יוסף מכונית מסחרית עמוסה חומרי נפץ לחניון התת-קרקעי בתחתית המגדלים ונמלט.
המחבלים קיוו להביא לקריסתו של מגדל אחד שימחוץ את המגדל השני ולהרוג 250,000 איש, אולם התוכנית לא צלחה ו"רק" שישה בני אדם נהרגו וכאלף נפצעו.
בסוף שנות התשעים רמז בן לאדן שפעולתו של יוסוף היא מקור השראה עבורו, והדבר אוזכר בתדריך שנתנו סוכנויות הביטחון לנשיא באוגוסט 2001.
לאחר תפיסתו של רמזי יוסף, דודו ח'אלד שיח' מוחמד, היה ככל הנראה המוח שמאחורי פיגועי 11 בספטמבר.
שיח' מוחמד נלכד בידי ארצות הברית ב–2003 וחלק נרחב מחקירת הפיגועים מסתמכת על עדותו.
בשלב מוקדם, תכנן רמזי יוסף, בסיועו של ח'אלד שיח' מוחמד, את תוכנית בוז'ינקה.
התוכנית גרמה לפיצוץ מטען חבלה בטיסה 434 של פיליפין איירליינס, אך המטען פער חור קטן במטוס ולא הביא להתרסקות המטוס.
על פי דבריו, המניע העיקרי לפעילותו היה תמיכתה של ארצות הברית בישראל אשר לטענתו, מדכאת את הפלסטינים.
תוכניתו הגרנדיוזית הראשונית הייתה לחטוף עשרה מטוסים ולרסקם על יעדים בחוף המערבי, בנוסף ליעדים בחוף המזרחי שנבחרו בפועל, בהם תחנת כוח גרעינית.
ב-1999 נתן בן לאדן לשיח' מוחמד אור ירוק לפעולה.
לצד ההכנות שקל שיח' מוחמד פעולות נוספות, בהן שכנוע טייס קרב סעודי לפגוע באילת ופגיעה בריכוזים יהודיים בארצות הברית.
המתאבדים שסופקו לו על ידי בן לאדן עברו הכשרה ראשונית שכללה הכרת האינטרנט, הבנת לוחות הזמנים של מטוסים, צפייה בסרטים על חטיפת מטוסים ואף משחקי מחשב שעסקו בסימולציית טיסה.
בתחילה הייתה התוכנית אמורה לכלול גם חלק מזרח אסייתי – מטוסים היו אמורים להיחטף גם שם, אולם במהלך שנת 2000 החליט בן לאדן להפוך את התוכנית לפשוטה יותר ולמקד אותה בארצות הברית.
בשנת 2000 התברר כי קבוצה של ארבעה צעירים ערבים אשר חיה בהמבורג שבגרמניה מעוניינת ליטול חלק בפעולה.
אלו היו מוחמד עטא, צעיר מצרי בן שלושים, אשר רכש הכשרה הנדסית בארצו ובהמבורג וגיבש דעות אנטישמיות ארסיות, מרואן א-שחי, אזרח איחוד האמירויות הערביות, רמזי בן א-שיבה, צעיר תימני וזיאד ג'ראח, בן למשפחה לבנונית עשירה.
תהליך התגבשות החבורה הגיע לשיאו בהחלטתם לנסוע לאפגניסטן ולהתאמן אצל בן לאדן.
עם הגעתם הוכנסו הארבעה לסוד העניינים במהירות רבה.
בן לאדן ועוזרו מוחמד עאטף (נהרג במלחמת אפגניסטן) בחרו בעטא לפקד על הקבוצה ושלחו אותה חזרה לגרמניה לרכוש הכשרה בטיס.
עטא שינה את הופעתו, גילח את זקנו והתרחק מארגונים קיצוניים, כדי שלא לעורר חשד.
עד מהרה התברר שההכשרה לה נדרשה הקבוצה לא הייתה זמינה בגרמניה, והיא החליטה לחפש אותה בארצות הברית.
באותו זמן, שיקולי ביטחון לא היוו מרכיב מרכזי בהענקת ויזות אמריקניות.
באותה עת כבר שהו בקליפורניה שני מחבלים פוטנציאליים שניסו לרכוש שליטה בשפה האנגלית וללמוד טיס, אולם נחלו כישלון חרוץ.
אל חבורת המתאבדים המתוכננת הצטרף גם טייס בעל הכשרה, האני חאנג'ור, והחליף אחד מבני חבורת המבורג, רמאזי בן א-שיבה שלא הצליח לקבל אשרת כניסה לארצות הברית (לא משיקולי ביטחון, אלא מחשש שישתקע בארצות הברית בלי היתר).
בשלהי שנת 2000 כבר אחזו שלושת פרחי הטיס ברישיון למטוסים קטנים והחלו להתאמן על סימולטורים למטוסים גדולים.
במהלך שנת 2000 גייס בן לאדן בסעודיה את החוטפים האחרים, כולם צעירים בני 20 עד 28, מובטלים ורווקים ברובם.
אחדים מהחוטפים סיפרו למשפחותיהם שהם מתעתדים להתנדב למאבק בצ'צ'ניה.
בניגוד להערכה הרווחת, בן לאדן לא מימן את פעילות אל-קאעידה מכיסו, מימון הארגון בא מתורמים בארצות המפרץ.
על שלושה מהמטוסים היו חמישה טרוריסטים כל אחד, ועל המטוס הרביעי בטיסה 93 של יונייטד איירליינס, היו ארבעה טרוריסטים, וזו הייתה גם הטיסה היחידה שלא התרסקה כמתוכנן ביעד משמעותי בוושינגטון די.
סי., אלא התרסקה בשטח פתוח בשאנקסוויל, פנסילבניה.
מכאן עלתה השערה רווחת כי אדם נוסף השתתף בהכנות לפיגוע והיה מיועד להיות בין החוטפים - "החוטף ה-20".
בעוד ההכנות של אל-קאעידה בעיצומן, התקיימה בארצות הברית מערכת הבחירות הצמודה של שנת 2000 בה התמודדו אל גור וג'ורג' בוש.
נושא הטרור כמעט שלא עלה לדיון במהלכה.
גם לאחריה, בתדרוכים בענייני חוץ שניתנו לנשיא הנבחר בוש ולצוותו, היה הדגש על בעיית קוריאה הצפונית ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
לקראת קיץ 2001 הגיעו לפלורידה החוטפים שגויסו בסעודיה, ומוחמד עטא פעל כדי לאפשר את התאקלמותם המוצלחת.
בין עטא לזייד ג'אראח נתגלעו חילוקי דעות.
ג'אראח שמר על קשר עם משפחתו, ובלי ידיעת עטא אף הזמין את חברתו מגרמניה לביקור.