tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היהדות שיצר הירש הותאמה, כזו של הרפורמים, למעמד הבורגני שהיה להוט להשתתף בתרבות הגרמנית.
הוא סבר כי היהודים זכאים, כמו הקתולים והפרוטסטנטים, לאגודות דתיות משלהם.
הוא טען: "אנו האורתודוקסים גרמנים בני דת משה, והם הרפורמים גרמנים בני דת אחרת."
הירש סבר שאגדות חז"ל מבטאות את רוח היהדות ברמז בלבד, כי העיקר הוא התורה שבעל פה והכתובים הם רק אזכור של העיקר.
ביחס לסמכות דברי חז"ל בחלקי האגדה שבתלמוד ובמדרש, נקט הרש"ר הירש גישה מבדלת בין דברי חז"ל ההלכתיים לאלו העוסקים בענייני אגדה:
יחסו לארץ ישראל ולגלות ולשיבה לארץ ישראל
הרש"ר ראה בארץ ישראל את "ארץ התורה", המקום הייעודי – גם מבחינה גשמית גרידא – לקיום התורה.
ה' רוצה שהיא תתקיים דווקא שם, והיא איננה ברת תחליף בארץ אחרת.
הירש מכנה את הארץ "גן עדן לעם התורה האלוהית", מפני שהיא אחד משלושת העדים הנצחיים על גילוי כבוד ה' בעולם.
היא מגיבה בשפת שכר ועונש בהתאם לקיום או אי קיום התורה, דבר שלא קיים בשום ארץ אחרת.
ולכן הצעד הראשון בגאולת ישראל – וגאולת העולם בכלל – הוא כניסה לארץ ישראל.
דווקא משם יהיו אור לגוים.
מצד שני אין ארץ ישראל סיבת התאחדות שבטי ישראל, ולא מתוך הארץ נולדה האומה הישראלית, אלא דווקא במדבר.
דווקא שם, הרחק מגבול הארץ, נהיו ישראל לעם וקיבלו את החוקה, את התורה.
ניתן לקיים את התורה – אמנם באופן מוגבל – בכל תפוצות תבל.
רק אחרי שקיבלו את החובה המוטלת עליהם – עלו לארץ התורה ששם יקימו את מצוותיה.
בקיומה של התורה תלוי השגשוג של עם ישראל בארצו.
בתשובתו לאיגרת מאת הרב צבי הירש קלישר מראשוני חובבי ציון, מבטא הירש את התנגדותו לרעיון לאומי מצד עצמו, ואת חששו מפני הפיכת הרעיון הלאומי למטרה בפני עצמה שתאפיל על העיקר – קיום התורה.
לעם ישראל יש תפקיד וייעוד בגלות: גילוי מלכות ה' בעולם.
ייעוד זה יגיע לפסגתו כאשר ישוב ה' ויקבץ את עם ישראל בארץ ישראל ותוקם "מדינת התורה".
עם ישראל אינו יכול לקיים את תפקידו בשלמות כשהוא בין אומות העולם.
הדבר יתקיים דווקא בארץ ישראל, כשבני ישראל "בטח בדד עין יעקב" פרודים מן האומות.
מדברי הרש"ר בחורב וממכתבו לרב קלישר משתמעת סיבה נוספת להתנגדות לפעולה אקטיבית לקידום הגאולה, וזהו איסור שלושת השבועות שבחז"ל.
אך הוא לא שלל התיישבות של יחידים בארץ ישראל, היה שותף בפעילות הפקוא"מ שסייע ליישוב הישן בארץ, ואף פרסם קריאה לסיוע למושבה פתח תקווה.
בשנת ה'תקצ"ו 1836 פרסם רש"ר הירש (תחת שם העט "בן עוזיאל") את ספרו הראשון איגרות צפון.
הספר נכתב בגרמנית, כחליפת מכתבים בין בנימין, צעיר יהודי מתלבט, לבין חברו נפתלי, רב צעיר השומר אמונים למסורת.
בנימין שוטח את טענותיו ותלונותיו על היהדות, ונפתלי אומר לו שהיכרותו עם היהדות היא חלקית, חיצונית ושטחית, והוא לא בחן מעולם את השקפותיה של היהדות ביחס לשאלות היסוד, לתכלית האדם, ולתפקידו של עם ישראל.
נפתלי סוקר את משמעותה של היהדות ואת תפקידן של המצוות, ומשיב לתלונותיו של בנימין.
הוא מסביר שבמהלך הדורות נשמר הקיום המעשי של המצוות, אך הרוח שעומדת בבסיסן נשכחה, ובשל כך בני הדור פוגשים יהדות בלתי מובנת ורבים מהם עוזבים אותה.
הוא מציב כמשימה לדור את שאיבת רוח היהדות מתוך היהדות עצמה – התנ"ך ודברי חז"ל, ומציג את תוכניתו לכתיבת ספר שיבאר את המצוות וטעמיהן.
ואכן, "איגרות צפון" שימש כהקדמה לספרו של הירש חורב.
"איגרות צפון" תורגם לעברית מספר פעמים, על ידי מתרגמים שונים.
בהוצאה החרדית נצח הודפס החיבור עם צנזורה ועריכה של חלק מן האיגרות, כך שיסתירו את ביקורתו של הירש על החרדיות המזרח אירופית, את ריחוקו מעולמה הרעיוני והספרותי של הקבלה, את ביקורתו על הרמב"ם, ואת ביקורתו על נטיית הישיבות להתעלם מלימוד התנ"ך במקורו.
ההוצאה האחרונה (ללא כל צנזורה) היא של מוסד הרב קוק משנת תשע"ז בתרגום ד"ר אברהם פורת.
בעקבות הצלחתו של "איגרות צפון" הודפס בשנת התקצ"ז הספר חורב.
הספר – המחולק למאמרים בנושאי המצוות ו"המידה המוטלת עלינו לקיימן" – כתוב בסגנון דיבור רטורי, כנאום אל הקורא דרך דפי הספר.
"חורב" זכה לתפוצה רחבה ולביקוש רב בגרמניה ומחוצה לה.
תפוצתו הביאה למינויו של הרב הירש לתפקיד רב הקהילה החדשה האותודוקסית בפרנקפורט.
ספרי הרב הירש נחלו הצלחה כבירה.
צבי גרץ (לימים היסטוריון נודע) שהיה אז בחור צעיר, התרשם מהם כל כך עד שהגיע לביתו של הירש כדי ללמוד ממנו ועשה במחיצתו שלוש שנים.
בהמשך חייו, וגם לאחר שהיה לאויבו המושבע של הירש, כינה את הרש"ר "מורה בלתי נשכח" ו"ידיד אבהי".
בנוסף לספריו המפורסמים – "חורב", "איגרות צפון" ופירושו הגדול לתורה (שבמסגרתו תרגם את התורה ואת ההפטרות) – כתב הירש עוד מגוון גדול של ספרים ומאמרים.
חלק ממאמריו של הירש התפרסמו תחילה בכתב העת "ישורון", ולימים נאספו ופורסמו באוספים ייעודיים.
רק חלק מכתביו הנוספים של הירש תורגמו לעברית ולאנגלית ופורסמו בבמות שונות.
כלל כתביו ראו אור במקובץ בשנים 1902–1910 בדפוס קאופמן שבפרנקפורט, בשישה כרכים.
אוסף זה תורגם ברובו לאנגלית על ידי הוצאת פלדהיים בשם Collected Writings of Rabbi Samson Raphael Hirsch.
תורגם על ידי הרב פרופ' מרדכי ברויאר, הוצאת מוסד הרב יצחק ברויאר תשכ"ז–תשמ"ח.
תורגם שוב בידי הרב שמואל גלובס ופורסם על ידי הוצאת פלדהיים תשע"ב.
שמש מרפא: שאלות ותשובות, חידושי הש"ס, איגרות ומכתבים (הוצאת ארטסקרול תשנ"ב).
המצוות כסמלים – על תפקידן ומשמעותן של המצוות ועל הרלוונטיות התמידית שלהן, נכתב כחלק מפולמוסו של הירש כנגד הרפורמה.
פורסם על ידי מוסד הרב קוק.
פורסם על ידי מוסד הרב קוק בשנת תשי"ט, ועל ידי הוצאת פלדהיים בתרגום חדש בשנת תשפ"א.
סידור תפילות ישראל – פירושו של הירש על הסידור.
תורגם על ידי מוסד הרב קוק תשנ"ב.
נפתולי נפתלי – ספר הביקורת של הירש על הרפורמה של אברהם גייגר.
בהמשך פרסם הירש חיבור דומה גם על גישתו של שמואל הולדהיים.
שני החיבורים פורסמו בכרך 9 של לקט כתביו באנגלית, ובכרך ה' בעברית על ידי הוצאת פלדהיים.
חכמת משלי – ביאורים על ספר משלי, תורגם על ידי הרב משה צוריאל, יצא בהוצאת פלדהיים.
פירושו למסכת אבות – יצא לאור על ידי הרב מיכאל שרביט בהוצאת מוסד הרב קוק.
תורגם בכרך ז' בעברית על ידי הוצאת פלדהיים.
עטרת צבי – פירוש על פרקי אבות.
נמצא בפירוש של הרש"ר הירש על הסידור כנ"ל, וגם תורגם בנפרד על ידי הוצאת נצח.
יסודות החינוך – לקט של 2 כרכים המרכזים את מאמריו על חינוך, תורגם על ידי הוצאת נצח.
במעגלי השנה – לקט של 4 כרכים המרכזים את כתביו של הירש על המועדים, תורגם על ידי הוצאת נצח.
מתנה טובה, הגיונות לשבת – לקט מאמריו של הירש על השבת, תורגם על ידי הוצאת נצח.
ביקורת מפורטת על ספרו של היינריך גרץ: דברי ימי ישראל ועל ספרו של זכריה פרנקל: דרכי המשנה.
תורגם לעברית על ידי הוצאת פלדהיים, אוסף כתבי הרש"ר הירש, כרך ג.
הירש כתב מאמרים נוספים בסוגיות כגון מעמד האישה ביהדות (פורסם בלקט כתביו באנגלית ובגרמנית וכן בעברית בלקט "ישורון", הוצאת "תפוצה", 1983), ערכיו המוסריים-חברתיים של התלמוד, מעמדה של האגדה, מאמרים הקשורים לפולמוס הפרדת הקהילות, מאמרים העוסקים בתפיסתו על תורה ודרך ארץ ובנושאים אחרים כגון מאכלות אסורות.
קטעים נוספים מכתבי הירש פורסמו באנתולוגיה "באר השר" שראתה אור על ידי מוסד הרב קוק, ובתרגומו להגדה של פסח "נחלת השר", אליה הוספו קטעים ודרשות מכתביו על ידי נכדו שמשון ברויאר.
בערוב ימיו פעל הרש"ר הירש למען איחוד עולמי בין החרדים – איחוד שהיווה בסיס לאגודת ישראל.
רבים ממנהיגיה הראשונים של אגודת ישראל, אישים כמו הרב ד"ר יצחק ברויאר והרב יעקב רוזנהיים, היו תלמידיו של הירש ותלמידי שיטתו.
הירש התנגד לשלילת הגלות שאפיינה את הציונות, ותפיסתו זו עמדה בבסיס ההתנגדות של החרדים לציונות.
בראשית המאה ה־20 החלו צעירים, דור שלישי לאנשי "תורה עם דרך ארץ", להתרחק מרעיונותיו של הירש בהשפעת מה שכונה "כת האוסטיודן".
נכדו יצחק ברויאר ואחרים העריצו את יהודי מזרח אירופה, שנראו להם אותנטיים ושורשיים, בניגוד למה שתפסו כקיום מנוון ומלא סתירות של הוריהם שהיו שקועים בתרבות הגרמנית.
רגשות אלה באו לידי ביטוי בין היתר בהקמת 'אגודת ישראל' ב־1912, ובעיקר בפנייה של רבים בגרמניה לקבל חינוך בישיבות בליטא ובפולין.
הבוגרים שיצאו משם, כמו הרב יחיאל מיכל שלזינגר, תוארו על ידי מרדכי ברויאר כנציגי מגמת "הלאה מהירש!".
התגברות האנטישמיות ועליית היטלר לשלטון ב־1933 החריפו את המבוכה ואת המצוקה, ועדיין רבים הגנו על הסינתזה של הרש"ר וסירבו להסכין עם קביעת הנאצים שהיהודים זרים לתרבות אירופה; לעומתם אימצו אחרים את האתוס הלמדני המסתגר של המזרח.
בספרו "שיבה ליהדות" (Heimkehr ins Judentum) תיאר שמעון שוואב (בשנת 1934) את "תורה עם דרך ארץ" כצורך השעה שנכפה על הרש"ר בתוקף הנסיבות.
בהוויה החרדית (שיוצאי מזרח אירופה נעשו דומיננטיים בה) נדחקה דרכו של הירש הצידה והתחזקה ההתנגדות לתרבות האירופאית.
עם הזמן נמוגה כמעט כליל השפעת הנאו־אורתודוקסיה.
בעולם החרדי מתורצת כיום "תורה עם דרך ארץ" כאמצעי חירום שהיה נכון לשעתו בלבד כדי למנוע נטישה המונית של הדת.
עם זאת, בשל מעמדו המכריע של הרש"ר כמייסד ארגונים ושיטות שהיה להם חלק מרכזי בהקמת אגודת ישראל, הרש"ר מקובל עד היום בציבור החרדי והגותו נלמדת (אף שלעיתים תוך הסתייגות או התעלמות מקטעים שונים במשנתו).
בחוגים אחדים, בעיקר בקרב יוצאי גרמניה בארצות הברית, נשתמר העיון והעיסוק במורשת 'תורה עם דרך ארץ' כערך מרכזי.
נכדו של הירש, הרב יוסף ברויאר טען כי "תורה עם דרך ארץ" היא שיטה התקפה בכל מפגש חרדי עם המודרנה, ואיננה רק הוראת שעה.
רבי שלמה בן אברהם אבן אדרת, המוכר בראשי התיבות רשב"א (1220, ד'תתק"פ בקירוב – 1310, ה'ע'; ברצלונה) היה מגדולי חכמי התורה בספרד בתקופת הראשונים, וראש חכמי דורו, אבי המשפט המנהלי העברי.
השפעתו ניכרת במיוחד בתחום הפסיקה ופרשנות התלמוד, והספר 'תשובות הרשב"א' הוא ספר יסוד בפסיקת הלכה.
הרשב"א היה תלמידו של רבנו יונה גירונדי וראה בו רבו המובהק.
הוא גם היה תלמידו של הרמב"ן והושפע ממנו הן בגישתו לענייני הלכה ופרשנות התלמוד, והן בחכמת הקבלה.
כמו כן היה תלמידו של רבי יצחק בר אברהם מנרבונא.
הרשב"א היה משמונת הרבנים המוערכים ביותר על ידי רבי יוסף קארו על פי הקדמתו לספרו בית יוסף.
במקום אחר כתב עליו שבח גדול: .
הרשב"א התנגד ללימוד פילוסופיה בקהילה היהודית, ועמד בראש פולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה.
איגרותיו נכללו בחיבור בשם "מנחת קנאות" שנערך על ידי רבי אבא מארי מלוניל, שהעריך את הספר מורה נבוכים של הרמב"ם והביא אותו כמה פעמים בהקדמתו לספרו (פרק י') וקרא אותו הספר "הנכבד" למרות שהתנגד מאד ללימוד הפילוסופיה ופעל להשיג חרם נגד לימוד הפילוסופיה.
הרשב"א בסוף אף הטיל, יחד עם רבנים נוספים בני זמנו, חרם כנגד הלומדים פילוסופיה ומדעי הטבע מתחת לגיל 25, למעט ספרי הרמב"ם, וחיזק את החרם עוד פעמיים.
חילופי איגרותיו עם רבי ידעיה הבדרשי שהגן על לימוד הפילוסופיה, מצויים ב'תשובות הרשב"א'.
ברובע היהודי בברצלונה של היום, מצביעים על ביתו של הרשב"א כאשר במסמכי הנכס שם מצוינת הבעלות של משפחת 'אדרת'.
הרשב"א ומשפחתו ניהלו פעילות כלכלית ענפה אשר מתועדת במידה רבה בתעודות שבארכיון מלכות אראגון.
אחרי פטירתו של הרשב"א, הנהיג את הישיבה בנו, רבי יהודה בן הרשב"א.
הרשב"א עמד בקשרים עם רבים מבני דורו:
רבנו אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה) שהיה גם בן מחלוקתו וחיבר השגות לחיבורי ההלכה של הרשב"א;
רבנו אשר (הרא"ש) שהיגר מאשכנז לטולדו שבספרד, והביא בין השאר מסורות מפי מורו - רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג; הרא"ש אף הפנה "שאלות" לרשב"א, למשל בעניין שיעור "הפרשת חלה", המופיע במקביל בשו"ת הרא"ש ובשו"ת הרשב"א.
המאירי - רבנו מנחם בן שלמה, עמו עמד במחלוקת חריפה בעניין הפולמוס על לימוד הפילוסופיה, ומחלוקות פנימיות נוספות בתוך הקהילה היהודית.
רבי אברהם אבולעפיה - עליו חלק מרה בשאלה מהי הקבלה הנכונה.
הריטב"א, מחבר חידושים על הש"ס, ספר הזיכרון להגנת הרמב"ם מקושיות הרמב"ן עליו בפירושו לתורה ועוד.
רבי בחיי בן אשר, מחבר (בין השאר) "מדרש רבינו בחיי על התורה", כד הקמח ו"שולחן של ארבע".
רבי יהושע אבן שועיב, בעל ספר "דרשות ר"י אבן שועיב" על התורה ומועדי השנה.
רבי שם טוב אבן גאון, מחבר הספר "כתר שם טוב" - המבאר את הסודות שמביא הרמב"ן בפירושו לתורה, והספר "מגדל עוז" על הרמב"ם.
רבי קרשקש וידאל - מחבר חידושים על כמה ממסכתות התלמוד.
רבי יעקב סקילי - בעל "תורת המנחה" ועוד.
רבי אברהם בן אסמעאל - בעל "חידושי תלמיד הרשב"א והרא"ש" ועוד.
רבי מאיר בר שלום אבן סהולה בעל המחבר "אור גנוז" פי' לספר הבהיר ואחיו של רבי יצחק בר שלום אבן סהולה בעל המחבר ספר "משל הקדמוני"
רבי חיים מטודלה, מחבר הספרים "צרור החיים" ו"צרור הכסף".
יש הסבורים כי מחברו האלמוני של ספר החינוך הוא אחד מתלמידי הרשב"א.
חידושים (פירושים) על התלמוד הבבלי: הרשב"א חיבר חידושים למסכתות רבות בתלמוד.
גם על מסכת מנחות מסדר קדשים, מצוי ספר חידושי הרשב"א על מסכת מנחות, אם כי כיום מקובל כי הרשב"א איננו מחבר הספר.
חי' הרשב"א נכתבו בשלוש מהדורות לפחות.
שו"ת הרשב"א: אלפי תשובות הלכתיות, ואלה נשמרו במספר קבצים של שאלות ותשובות (שו"ת).
קובץ שאלות ותשובות שחיבר הודפס לראשונה סביב שנת ר"ל ברומא.
בכתבי יד השתמרו קבצים רבים של תשובות הרשב"א, השונים זה מזה.
פרופ' שמחה עמנואל כתב סדרת מאמרים על קובצי תשובות הרשב"א, ואף ערך טבלה של עדי הנוסח של כל תשובה ותשובה.
תורת הבית - הרשב"א חיבר ספר הלכה בשם תורת הבית עם שבעה "בתים" (פרקים) המחולקים ל"שערים" (תתי פרקים).
הספר עוסק בדיני שחיטה, כשרות המזון, תערובות, יין נסך, נטילת ידיים ודיני טהרה.
ספר זה נכתב בשתי מהדורות: מהדורה שלמה שכוללת משא ומתן תלמודי ונימוקים לתשובות (תורת הבית הארוך), ומהדורה מקוצרת שכוללת את פסק ההלכה בלבד (תורת הבית הקצר).
השפעה ניכרת יש לספר על התהליכים בספרות ההלכתית שכן זהו החיבור הראשון המשלב את הבאת המקורות והדיונים בהרחבה, יחד עם תמצות ההלכות היוצאות מדיונים אלו.
תבנית מיוחדת זו היא שהניחה את היסודות לצורת הכתיבה של רבי יוסף קארו בחיבוריו בית יוסף ושולחן ערוך.
בחלק מכתבי היד מובא גם "שער המים" לאחר הבית האחרון בתורת הבית.
גם שער המים נכתב בשתי מהדורות, קצרה וארוכה.
נגד ספר זה יצא הרא"ה בתוקף וכתב את חיבורו בדק הבית בו הוא מקשה על הרשב"א וכותב את פסיקותיו להלכה.
בתגובה לבדק הבית נכתב החיבור משמרת הבית בו הוא יוצא "לשמור" על "תורת הבית" ומשיב על קושיות הרא"ה.
החיבור נכתב בעילום שם המחבר ובהתייחסות בגוף שלישי לספר תורת הבית, אך לדעת רבים החיבור אכן נכתב על ידי הרשב"א.
ככל הנראה יצא הספר משמרת הבית לדפוס בתחילת המאה ה-17.
כל החיבורים הללו מצוטטים רבות על ידי רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף על הטור, והשפיעו על ספרו ההלכתי של הרב קארו השולחן ערוך.
ספרים נוספים שחיבר בהלכה הם
עבודת הקודש (שתי מהדורות, הקצר והארוך) על הלכות שבת ויום טוב, אך רוב המהדורה הארוכה אבדה.
פסקי חלה על הלכות תרומת חלה.
מאמר על ישמעאל ספר פולמוס בין-דתי המתמודד עם טענות האסלאם.
הכלול בתוך שו"ת הרשב"א, הספר יצא במהדורה חדשה בידי חוקר החסידות והקבלה הרב בצלאל נאור בתוספת מבוא והערות, בשנת ה'תשס"ח בהוצאת "אורות" בברוקלין.
קיים כתב יד שלו המבאר את פירוש הרמב"ן לתורה.
רשארד קיובון לואיס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפורוורד.
לואיס שיחק פעמיים במשחק האולסטאר של ה-NBA, בשנים 2005 ו-2009 וזכה עם אורלנדו מג'יק באליפות המזרח בעונת 2008–2009.
לואיס התחיל את קריירת הכדורסל שלו בתיכון אליאף אלסיק, שביוסטון, טקסס.
אחרי שסיים את התיכון קבוצות המכללות של אוניברסיטת המדינה של פלורידה, אוניברסיטת קנזס ואוניברסיטת יוסטון התעניינו בשירותו.
למרות זאת, הוא החליט לוותר על שלב המכללות ולעבור היישר מהתיכון לדראפט ה-NBA.
ביום הדראפט ניבאו שלואיס ייבחר באחת מ-15 הבחירות הראשונות, אך הוא נבחר במקום ה-32 בלבד על ידי סיאטל סופרסוניקס.
הקבוצה של עיר הבית שלו, יוסטון רוקטס, החליטה שלא לבחור בו באחת משלוש הבחירות שהיו לה בסיבוב הדראפט הראשון.
היא בחרה במייקל דיקרסון, מירסאד טורצ'אן וברייס דרו, שלא השאירו חותם ב-NBA.
בחירותיה של יוסטון גרמו ללואיס להתייפח בחדר ההמתנה, ולאוהדי הרוקטס אכזבה.
בעונת הבכורה שלו הוא קלע רק 2.4 נקודות בממוצע.
בעונתו השנייה שיפר לואיס את יכולת הקליעה, והעלה את ממוצע הנקודות שלו ל-8.2. בעונתו השלישית בסיאטל הפך לואיס לפותח קבוע בחמישייה, והעלה את ממוצע הנקודות שלו ל-14.8. בשנת 2001 נבחר לואיס לייצג את נבחרת ארצות הברית בטורניר "משחקי הרצון הטוב".
בסופו של הטורניר נבחרתו זכתה במדליית הזהב.
בשש העונות הבאות של לואיס בסופרסוניקס הוא שמר על מקומו בחמישייה, וממוצע הנקודות שלו נע בין 16 ל-22. בעונתו התשיעית בסופרסוניקס קלע לואיס את ממוצע הנקודות הגבוה ביותר בקריירה שלו, 22.4 נקודות למשחק.
לואיס נמצא במקום הראשון מבין קלעי השלשות של סיאטל בכל הזמנים, כשקלע את השלשה ה-918 במדי הסוניקס ב-13 במרץ 2007, ועקף את גארי פייטון.
אחרי תשע עונות בסיאטל סופרסוניקס ב-11 ביולי 2007 חתם לואיס באורלנדו מג'יק על חוזה של שש עונות שבו הוא יקבל 118 מיליון דולר.
במג'יק לואיס עשה הסבה מעמדת הסמול פורוורד ששיחק בסיאטל, לעמדת הפאוור פורוורד.
בפלייאוף 2009 קלע לואיס סל ניצחון בשנייה האחרונה במשחק נגד קליבלנד קאבלירס בסדרת הגמר של המזרח.
על הזריקה הזו הוא אמר שהיא הייתה הזריקה הכי חשובה בקריירה שלו.
אורלנדו נצחו את קליבלנד קאבלירס ועלו לסדרת הגמר של ה-NBA ושם הפסידו 4-1 ללוס אנג'לס לייקרס.
בשלוש שנותיו במג'יק, כשהוא משחק ליד אולסטארים כמו וינס קרטר, דווייט הווארד וג'מיר נלסון התדרדרו ממוצעיו משנה לשנה.
בעונת הוא הגיע לממוצע השפל שלו בנקודות מאז שנתו השלישית ב-NBA.
בתחילת עונת נכשל לואיס בבדיקות הסמים הרגילות שעוברים כל השחקנים.
הוא השתמש בחומר שמגביר את רמת הטסטוסטרון בדם, והושעה מעשרת המשחקים הראשונים של העונה.
לואיס אמר: "אני מקווה שהטעות הבלתי מכוונת הזו לא תשפיע לרעה על הקבוצה שלנו ועל האופי הנהדר שלה.
אני מקווה שכל ספורטאי יוכל ללמוד מהטעות שלי ולהבין שאסור לצרוך אף תוסף מזון, לא משנה עד כמה תמים הוא נראה, ללא התייעצות עם מומחה".
בסיום אותה עונה פרסם מגזין "פורבס" את רשימת עשרת השחקנים שהפער בין משכורתם לבין התועלת שהם מביאים לקבוצה הוא הגדול ביותר.
ברשימה זו לואיס היה ממוקם ראשון.
המגזין התבסס על הנוסחה שפיתח הכלכלן דייוויד בארי.
לואיס, שקיבל העונה זו 19 מיליון דולר בקירוב קלע בממוצע 14 נקודות למשחק, וחילק רק 1.5 אסיסטים.
לפי הנוסחה "תפוקת הניצחונות" שלו הייתה 0.1, מה שאומר שהוא היה שווה עשירית ניצחון למג'יק במשך כל העונה.
לפי בארי המשכורת שלו הייתה אמורה להיות 248,000 דולר בלבד.
ב-18 בדצמבר 2010 העבירה אורלנדו את לואיס בטרייד לוושינגטון ויזארדס ובתמורה הם קבלו את גילברט ארינאס.
בעונה זו הספיק לואיס לשחק באורלנדו עד הטרייד ב-25 משחקים.
לאחר שתי עונות עם וושינגטון ויזארדס, חתם לואיס לשנתיים במיאמי היט.
רש"י דאב הוא אלבום הסולו השני של הזמר יובל בנאי.
האלבום יצא ב-1999 בהוצאת הד ארצי, ויצא גם על גבי תקליט ויניל בעותקים ספורים.
בנאי כתב את כל שירי האלבום מלבד "דיקליז'אט" אותו כתב שושן.
האלבום הופק על ידי יוסי פיין.
רשאד א-שאווה היה פוליטיקאי ופעיל חברתי פלסטיני ששימש כראש עיריית עזה בשנים 1971-1982. הוא היה ידוע בעמדותיו הפרו-ירדניות.
רשאד א-שאווה נולד בשנת 1909 בעזה למשפחת הנכבדים א-שאווה.
אביו של רשאד, סעיד א-שאווה, היה ראש העירייה הראשון של עזה וחבר במועצה המוסלמית העליונה, הוא התנגד לבריטים ותמך בחאג' אמין אל-חוסייני.
יהודי מעזה העיד שהוא הציל את היהודים בעזה במאורעות תרפ"ט.
אמו של רשאד הייתה ממוצא לבנוני.
אחיו רושדי א-שאווה שימש כראש עירייה עזה מ־1958 עד 1951 וכן לתקופה קצרה תחת הכיבוש הישראלי שלאחר מלחמת סיני.
בשנת 1934 סיים א־שאווה לימודים לתואר ראשון בפוליטיקה ובכלכלה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
באותה שנה ייסד בעזה את מרכז הספורט הראשון בעיר.
בשנת 1935 התמנה למשרה דתית בחיפה, ובמהלך שהותו בעיר נוצר קשר בינו לבין המהפכן הערבי עז א-דין אל-קסאם.
במלחמת העצמאות, בעודו בחיפה, סייע א-שאווה בהברחת נשק מעיראק ומלבנון עבור צבא ההצלה של פאוזי אל-קאוקג'י.
במהלך המלחמה חזר לעזה, שהייתה אז בשלטון מצרי.
בשנת 1950 ייסד בעיר את העיתון "העם הערבי", שהחזיק מעמד לתקופה של שמונה חודשים בלבד.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים בשנת 1952 הפקידו נשיא מצרים מוחמד נגיב על "טיהור" העיר משחיתות ומכל שריד מלוכני מתקופתו של המלך פארוק.
בעקבות מלחמת ששת הימים, רצועת עזה עברה לשליטה ישראלית.
בשנת 1971 מונה א-שאווה בידי יצחק פונדק לראש עיריית עזה.
בדצמבר 1971 נודע כי החביא בביתו מחבל.
למרות זאת, החליט משה דיין בהתאם לנסיבות, שלא להדיחו.
בשנותיו בראשות העירייה הוא פעל לפיתוח חברתי וכלכלי של העיר.
הוא פעל ליצור פס ייצור של לימונים ולשווקו בעולם הערבי, ובמהלך תקופתו הוקם גם מפעל למיץ טבעי בעיר.
בספטמבר 1972 הוא ניצל מניסיון התנקשות.
באוקטובר 1972 הודח מתפקיד ראש העירייה בגלל סירובו לספוח מחנה הפליטים שאטי לעיר.
בינואר 1973 נבחר לראש ועד שכונת א-רימאל הדרומית.
באוקטובר 1976 הוא מונה שוב לראשות העיר.
בשנת 1982 הודח א-שאווה מתפקידו בגלל סכסוכים עם הממשל הישראלי.
עם זאת, נותר בעמדת מפתח בגלל השפעתו על הזרמת הכספים הירדנית לרצועה.
תמך באירועי האינתיפאדה הראשונה שפרצו בסוף 1987, למרות שנחשב למתון.
א-שאווה נחשב לתומך של ירדן, ובחזונו האמין כי הפלסטינים יוכלו לשכון תחת מסגרת פוליטית בראשות ההאשמים הירדנים.
במשך שנים נחשב כבכיר המצדדים באופציה הירדנית.
בהתאם לדעותיו, תמך א-שאווה בתוכנית הפדרציה שפרסם המלך חוסיין ב-1972, במסגרתה הגדה המערבית ורצועת עזה היו נעשות למחוז אוטונומי בשליטה ירדנית.
א-שאווה גם ראה את היתרונות הכלכליים שהיו טמונים במסגרת פוליטית זו.
אולם, נוכח התנגדות אידאולוגית חריפה ברצועת עזה לריבונות ירדנית על הפלסטינים, נאלץ א-שאווה להצניע את תמיכתו בחוסיין.
התנגדות זו לירדן נבעה מתוצאות מלחמת ששת הימים וכן מהאהדה המוגברת לאש"ף, בייחוד לאחר ספטמבר השחור.
בגלל מתינותו, הצהיר שמעון פרס ב-1987 שהוא רואה בא-שאווה את המנהיג החשוב ביותר בעזה.
ב־1987 קיבל א־שאווה את אשיור המנהל האזרחי ברצועת עזה להוציא לאור עיתון יומי בשם "אל־הודה".
רשאד א-שאווה נפטר מהתקף לב ב-28 בספטמבר 1988 בביתו שבעזה.
על שמו קיים מרכז תרבות בעזה.
בתו, ראוויה א-שאווה (2017-1944), הייתה עיתונאית וחברת המועצה המחוקקת הפלסטינית.
בעלה עון א-שאווה מונה ב-1994 לתפקיד ראש עיריית עזה בידי יאסר ערפאת.
רשאד ח'ליפה היה ביוכימאי מצרי-אמריקאי ורפורמיסט באסלאם, אשר ייסד את הזרם הרפורמיסטי הנקרא הארגון הבינלאומי של "הכנועים המאוחדים" - United Submitters International (או בקיצור: Submitters).
ח'ליפה גם תרגם את הקוראן מערבית לאנגלית מודרנית והגה ניתוח ופרשנות נומרולוגית של הקוראן באמצעות תוכנת מחשב.
רשאד ח'ליפה נולד למשפחה מוסלמית דתית בכפר אל זיאת במצרים.
אביו היה מנהיג דתי של קהילת חסידים סופים שגודלה נאמד בעשרות אלפי מאמינים.
האב קרא לקבוצה על שם בנו "רשאד".
ח'ליפה החל במסלול האקדמי וסיים את התואר הראשון בהצטיינות באוניברסיטת עין שאמס המצרית, בפקולטה לחקלאות.
בשנת 1959 היגר לארצות הברית, שם המשיך בלימודיו האקדמיים.
הוא קיבל את התואר השני בביוכימיה מאוניברסיטת המדינה של אריזונה ואת לימודי הדוקטורט למד באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית והתגורר בטוסון, אריזונה.
ח'ליפה שימש כיועץ מדעי לממשלת לוב במשך שנה ולאחר מכן עבד ככימאי בארגון האו"ם בוועדה לפיתוח תעשייתי.
בשנת 1980 עבד במשרד הממשלתי לכימיה של מדינת אריזונה, ככימאי בכיר.
במקביל לעבודתו המדעית, עסק בלימודי הקוראן ובפעילות דתית במסגרת הארגון הבינלאומי של "הכנועים המאוחדים" ופרסם מאמרים העוסקים באסלאם.
ח'ליפה החל לשאת דרשות דתיות והיה למנהיג הרוחני של המסגד בטוסון, סביבו נאספו במהלך הזמן יותר ויותר חסידים.
לאחר שקרא מספר תרגומים של הקוראן לאנגלית, החליט ח'ליפה שהתרגומים הקיימים אינם מדויקים ואינם נאמנים לרוח הקוראן ולכן החליט לתרגם את הקוראן לאנגלית בשפה נגישה יותר השומרת על רוח הקוראן.
ח'ליפה נישא ונולדו לו שני ילדים.
בן ובת - סם ובאת'.
בנו סם שיחק בקבוצת הבייסבול המקצוענית "הפירטים של פיטרסבורג" והיה השחקן הראשון ממוצא מצרי ששיחק בליגה מקצוענית בתחום זה.
ח'ליפה שלל את החדית' ואת הסונה וכל הכתבים האחרים החיצוניים לקוראן, כינה אותם "שטניים, בלתי הגיוניים ולא נאמנים להיסטוריה" וטען כי הם המצאה של אנשי דת מאוחרים, בדומה לזרם הקוראניסטים המודרני שנוסד על ידי ד"ר אחמד סובחי מנסור, מצרי אף הוא.
ח'ליפה גרס כי יש להסתמך על הקוראן בלבד, כדברי האל כפי שהתגלו לנביא מוחמד דרך המלאך גבריאל.
הוא לא כינה את עצמו "מוסלמי" ואת דתו "האסלאם" אלא הקפיד להשתמש בפירוש המילולי של המילה "אסלאם" והיא "כניעות" בפני האל.
לכן קרא לתנועתו הדתית "הכנועים המאוחדים".
בשנת 1968 הגה ח'ליפה את הרעיון שהיה מהפכני בשעתו, של צופן הקוראן: ניתוח מתמטי של הקוראן באמצעות מחשב, אשר ישווה לקוראן את משמעותו הפלאית ואת היותו נבואה אותנטית כפי שניתנה מן האל לנביא מוחמד.
הוא בחן את תכיפות הופעתן של מילים ואותיות, בקוראן.
התאוריה שלו גרסה כי הקוראן טומן בחובו מבנה וקוד מתמטי סודי המבוסס על המספר 19.
בהתייחס למספר 19, הסתמך ח'ליפה על סורה 74, פסוק 30 הנראה סתום לכאורה: "תשעה-עשר מופקדים עליה".
את עבודתו סיים ח'ליפה בשנת 1973. התאוריה, הניתוח וההנמקות מופיעים בספרו "הקוראן: הברית הסופית".
עבודתו לא זכתה להדים במערב, אך עוררה עניין רב בעולם הערבי.
מאמר על מחקרו הופיע לראשונה בינואר, 1973 בעיתון המצרי Akher Sa'a.
עדכונים לגבי מחקרו פורסמו שוב באותו עיתון, מאוחר יותר באותה שנה ושוב בשנת 1975. בשנת 1980 פורסם מחקרו לראשונה בכתב העת המערבי Scientific American.
ח'ליפה היה ליברלי מאוד בדעותיו.
הוא הטיף לשלום וסובלנות, התנגד לטרור על כל צורותיו ושלל את הג'יהאד באופן מוחלט.
הוא תמך במוזיקה ושירה וגרס כי היא "ביטוי טהור ומוחלט של האל עצמו".
גם ביחסו לנשים היה ליברלי יותר ואף תמך בתפילה מעורבת של נשים וגברים.
על פי תפיסתו של ח'ליפה, ניסיונות להשגת רווחים פוליטיים, חברתיים או אחרים באמצעות הדת, פסולים מן היסוד.
האדם מחויב ברוחו, בנפשו ובאורח חייו, מתוך כניעות מוחלטת, לאל בלבד.
בתחילה נהרו רבים לשמוע את הרצאותיו והוא קנה לו חסידים רבים.
אך בשלב מסוים טען ח'ליפה שהוא עצמו "שליח האל", אחד מתוך שלושה שליחים: אברהם אבינו שהיה שליח האל הראשון, הנביא מוחמד אחריו והוא עצמו.
טיעון זה בנוסף לתפיסתו הליברלית, קנה לו מבקרים ואויבים רבים והוא נתפס כשרלטן וככופר באסלאם.
חסידיו של ח'ליפה טענו שהוא לא אמר כי הוא נביא בדומה למוחמד, אלא "שליח" (רָאסוּל אללה) האל.
עוד טענו מבקריו שכדי להתאים את הקוראן לתאוריה שלו, הוא השמיט פסוקים מן הקוראן שלא התאימו לתאוריה.
לאחר שקיבל ממלומדים מוסלמים ידועים שבח והלל, בשל גילוי הקוד המתמטי של הקוראן, החל רשאד ח'ליפה לקבל איומים רבים על חייו מכל רחבי העולם המוסלמי בשל ההתנגדות לתורתו.
ב-19 בפברואר 1989 הוצא בערב הסעודית צו הלכה (פאתווה) באשמת כפירה באסלאם ופגיעה בקודשי האסלאם, כנגד שני אנשים.
האחד היה סלמאן רושדי על ספרו "פסוקי השטן", שעורר סערה גדולה בעולם המוסלמי ובעולם כולו.
השני היה ראשד ח'ליפה, שהיה פחות מוכר בעולם בזמנו.
צו ההלכה נגדם הוצא על ידי ועדת החוק האסלאמי של ערב הסעודית, אליה הצטרפו 38 חכמי דת נוספים.
משמעותו של צו ההלכה הייתה גזר דין מוות.
ב-31 בינואר 1990 נרצח ראשד ח'ליפה במסגדו שבטוסון, באמצעות 29 דקירות סכין.
לפי הסימנים במקום הרצח, התכוון הרוצח להצית את גופתו, אך לא הספיק לעשות זאת.
ח'ליפה היה בן 54 במותו.
חקירת הרצח הובילה לארגון אסלאמיסטי קיצוני בקולורדו, "ג'מאעת אל-פוּקְרָה" שמנהיגו, ג'יימס ויליאמס, הואשם בתכנון הרצח ונידון בבית משפט ל-69 שנות מאסר.
הוא זוכה בבית משפט לערעורים באשמת קשר לביצוע רצח, אך האשמות של זיוף ורמייה שבהן הואשם בנוסף לקשר נותרו על כנן.
החשוד ברצח עצמו, גלן קוספורד פרנסיס, מוסלמי אדוק אזרח טרינידד וטובגו, היה מבוקש מאז הרצח על ידי ה-FBI.
הוא הצליח להימלט וחי בסתר במשך שנים.
19 שנה מאוחר יותר, הוא נתפס ב-28 באפריל 2009, בקלגריי, קנדה, בגיל 52 והוסגר לארצות הברית.
פרנסיס אשר השתמש גם בשם בנג'מין פיליפס, למד אצל ח'ליפה בשנת 1990, ונעלם זמן קצר מאוד לאחר הרצח.
הוא נקשר לרצח באמצעות ראיות DNA וראיות פליליות מוצקות נוספות.
משפטו החל ב-11 בדצמבר 2012 וב-19 בדצמבר הוא הורשע ברצח מדרגה ראשונה ונידון למאסר עולם.
ערוץ החדשות CBS דיווח ב-26 באוקטובר 2001 שהאסלאמיסט הקיצוני ודיע אל-חאג' , פעיל אל-קאעידה שנידון למאסר עולם בשל חלקו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית בשנת 1998, "היה קשור להתנקשות בחייו של רשאד ח'ליפה בשנת 1990, שהיה שנוא על ידי מוסלמים שהתנגדו לתורתו.
ח'ליפה נתפס כנביא שקר על ידי מוסלמים רבים.
וואדי אל חאג' אשר נתפס כדובר שקר ביחס למקרה, אמר כי דקירתו של ח'ליפה הייתה מעשה טוב".
אם הדברים הללו נכונים, ייתכן שרשאד ח'ליפה היה האמריקאי הראשון שנרצח על אדמת ארצות הברית, על ידי פעילים של ארגון אל-קאעידה.
שבט רשאידה או בני רשיד הוא שבט ממוצא ערבי המאכלס את אריתריאה, צפון-מזרח סודאן וחצי האי ערב.
בשנת 1846 עזבו רבים מבני הרשאידה את אזור החג'אז בערב הסעודית בשל מלחמות שבטיות שפרצו שם והיגרו לאריתריאה ולסודאן.
בני הרשאידה בסודאן ובאריתריאה חיים בסמוך לבני שבט הבג'ה.
בני הרשאידה שמרו על תרבותם ועל מנהגיהם, כמו גם על לבושם המסורתי ועל זני הגמלים שלהם, אשר נחשבים למעולים ברחבי סודאן וחצי האי ערב ונמכרים במחירים גבוהים.
דתם של בני הרשאידה היא אסלאם סוני והם מדברים ערבית חג'אזית.
בנוסף, לשבט רשאידה קרבה לשבט בנו עבס.
לפושעים משבט רשאידה הייתה מעורבות עמוקה בהברחת אריתראים לישראל.
מאז הקמת גדר הגבול ישראל-מצרים ב-2012, פושעים משבט רשאידה משתפים פעולה עם בדואים מחצי האי סיני, אשר מחזיקים באריתריאים כבני ערובה ודורשים כופר תמורתם.
במדבר יהודה חי שבט קטן מבני רשאידה, משני עברי הירדן.
בשנת 1954 יצאו לטייל באזור עין גדי שושנה הר-ציון, אחותו של מאיר הר-ציון, ועודד וגמיסטר.
הם נרצחו בשטח שבו התגוררו בני שבט רשאידה.
לאחר מכן יצא מאיר הר-ציון למסע נקמת דם, בה הוא וחבריו רצחו חמישה בדואים.
הם נעצרו לחקירה, ואחרי זמן קצר שוחררו וחזרו לשרת בצה"ל.
חלק מבני רשאידה התיישב באזור תוקוע לאחר מלחמת ששת הימים, בהסכמת ממשלת ישראל.
השבט מנה כ-700 איש בשנת 2001, מהם כ-400 התגוררו בתחום מדבר יהודה וספר המדבר, והאחרים ביריחו ובעבר הירדן המזרחי.
תחום המרעה של השבט משתרע ברצועה שבין תקוע לשמורת עין גדי.
בראשית המאה ה-20 הפעילו בני השבט את טחנת הקמח העתיקה במעיין עין גדי.
עיקר פרנסתם היה מרעה והברחות.
מרכז השבט הוא בשכונה בח'רבת אלמניה המונה כ-100 בתים, וכן מרפאה, בית ספר ומסגד.
השבט הוא אחד משישה שבטי בדואים עיקריים במדבר יהודה, לצד תעאמרה, כעאבנה, סואחרה, עבידיה וג'האלין.
השבטים חילקו ביניהם את שטח המדבר במעין רצועות רוחב כשלכל שבט טריטוריה משלו על בסיס אחד הנחלים הראשיים החוצים את המדבר.
השבטים האחרים מחשיבים את בני הרשאידה כשבט "נחות" במעמדו החברתי.
השבטים האחרים נמנעים מקשרי נישואין עם בני ובנות השבט.
בספר משנת 1975 על הבדואים בישראל נכתב: "זה אולי השבט הפרא ביותר בכל מדבר יהודה.
שבט שקשה מאד היה להטיל עליו רסן, כמעט עד התקופה החדשה.
אזור הנדידה שלו היה, בהשוואה לגודלו, אחד מאזורי הנדידה הרחבים ביותר בכל אזור מדבר יהודה, והוא שלט שלטון מוחלט על הכפרים בגב ההר ממערבו".
בשנת 2014 פורסם כי ממשלת ישראל מתכוונת להעביר את בני שבט הרשאידה לצפון יריחו.
בני השבט התנגדו לתוכנית כפי שהוכנה, מכיוון שאינה מתחשבת בצרכיהם, וביקשו להכין תוכנית חלופית.
בתוכנית המקורית היו פגמים רבים, כמו בית שתוכנן על מעגל תנועה, או בית בגבול שבין שתי חלקות.
מדינת ישראל החלה בתהליכי הקמת יישובי קבע לבדואים במדבר יהודה, אך לא עשתה זאת באופן אחיד על פני כל המרחב.
הראשונים שיושבו היו חלק מבני שבט רשאידה.
הם התיישבו במקום שיועד להם, אך חזרו למקום מושבם הראשון לאחר קונפליקטים עם פלאחים ועם בדווים אחרים.
האדמות באזור נועיימן שיועדו ליישוב קבע של שבט הרשאידה עמדו ריקות בשנת 2018.
רשאד פארוד סאדיגוב (באזרית: Rəşad Sadıqov; נולד ב-16 ביוני 1982) הוא כדורגלן עבר אזרי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת זירה.
סאדיגוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של שחרור.
בשנת חתם בקבוצת הבוגרים של טוראן טובוז.
אף על פי שיחק רק 9 משחקים הוא היה שחקן הרכב בנבחרת הצעירה ובתום העונה חתם בנפטצ'י באקו במדיה רשם 24 הופעות.
כעבור שנה חזר לנפטצ'י וזכה עם המועדון בדאבל ועונה לאחר מכן באליפות שנייה ברציפות.
בינואר חתם בקייסריספור הטורקית בה לא זכה להרבה דקות משחק ובינואר חזר לקדנציה שלישית בנפטצ'י, אך במועדון לא שמו לב שהם לא הצליחו לרשום את השחקן ולכן הוא שיחק כדורסל על מנת לשמור על כושר.
ב-23 בינואר 2009 שב לטורקיה כאשר חתם בקוג'אליספור עד לסיום העונה.
יומיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון.
ביולי חתם בקרבאך במטרה לעזור למועדון במשחקי מוקדמות הליגה האירופית.
ב-23 ביולי 2009 כבש את שער הניצחון נגד רוזנבורג בלקלאב במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
גם בסיבוב שלאחר מכן בו שיחקה קרבאך נגד הונקה הוא כבש, בעקבות כך החליטו ראשי המועדון להחתימו עד לסיום העונה.
תקופתו במועדון הייתה זכורה בעיקר בשל מספר פציעות שהפריעו להשתלבות שלו לכן שוחרר מהמועדון, וב-11 בפברואר 2011 חזר לקרבאך.
סאדיגוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אזרבייג'ן ב-6 באוקטובר 2001 במשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. ב-28 במרץ 2004 הבקיע את שער הניצחון עבור אזרבייג'ן במשחק ידידות נגד שהיה גם שער הבכורה שלו בנבחרת.
בשנת סאדיגוב מונה למאמן קבוצת הנוער של קרבאך.
ב-13 בדצמבר 2017 מונה למאמן הנבחרת הצעירה של אזרבייג'ן.
אליפות אזרבייג'ן: , , ,
הכדורגלן האזרי של השנה: , , , ,
רשארד ניית'ן גריפית' הוא כדורסלן עבר אמריקאי בגובה 2.11 מטר ששיחק בעמדת הסנטר.
בצעירותו שיחק בקבוצת קינג יגוארס בליגת התיכונים של ארצות הברית, והיה שותף לזכייתה באליפות בשנת 1993. בהמשך שיחק בקבוצת הכדורסל ויסקונסין באדג'רס בליגת המכללות, ובתוך שנתיים שבר את שיא החסימות של המכללה.
בשנת 1995 נבחר גריפית' בדראפט ה-NBA על ידי מילווקי באקס בסיבוב השני במקום ה-38, אך לא קיבל חוזה בקבוצה.
בין השנים 1995 ל-1997 שיחק בקבוצת טופאש בורסה הטורקית ובמדיה זכה באליפות; בעונת 1997/1998 שיחק במכבי תל אביב תחת המאמן וינקו ילובאץ והיה שותף לזכייה בדאבל (אליפות וגביע).
לאחר מכן חזר לעוד שנתיים בטופאש בורסה.
בין השנים 2000–2002 שיחק בקינדר בולוניה.
בעונתו הראשונה, עונת 2000/2001 ביורוליג זכתה הקבוצה באליפות היורוליג וגריפית' נבחר לחמישייה השנייה של העונה, בסך הכול באותה עונה זכתה בולוניה בכתר משולש.
בעונה לאחר מכן פיספס גריפית'זכייה שנייה ביורוליג שנייה כשבולוניה אירחה את הפיינל פור והפסידה בגמר לפנאתינאיקוס.
בתקופתו בבולניה, סבל גריפית' מפציעות והרבה לבלות על הספסל.
לאחר ההצלחה שלו באירופה, בשנת 2002 רכשה אורלנדו מג'יק את זכויות הדראפט על גריפית' אך הוא מעולם לא שיחק ב-NBA.
בהמשך עבר גריפית' לטאו ויטוריה, לאחר מכן שיחק תקופה בלוטומטיקה רומא, כשהוא סוגר ממוצעים של 8 נקודות ו-7 ריבאונדים בערך בליגה האיטלקית.
לאחר מכן נדד גריפית בקבוצות נוספות, עד שבשנת 2010 פרש במדי קבוצתו האחרונה, אססופט פלוישט.
רשאד דיון מקנטס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2005–2015. ב-4 עונותיו הראשונות בקריירה שיחק בליגת ה-NBA, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים כוללים של 10.0 נקודות, 2.0 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק.
מקנטס נולד וגדל בעיר אשוויל שבקרוליינה הצפונית, ובנערותו למד ב"תיכון ניו המפטון" אשר בניו המפשייר.
בשנת 2002 הוביל את קבוצת הכדורסל של התיכון לזכייה באליפות התיכונים של ניו אינגלנד, ואף זכה בתואר ה-MVP של משחק הגמר.
בסיום אותה עונה נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית; במשחק עצמו הצטיין עם 22 נקודות ב-75% קליעה מהשדה.
בשנת 2002 החל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית, והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה יחד עם כוכבי ליגות התיכונים ריימונד פלטון ושון מיי.
כבר בעונתו הראשונה הוביל את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 17.5 נקודות למשחק, ובעונתו השנייה כבר הוביל את כל שחקני מחוז ACC בנקודות למשחק (20.0) ובאחוזי קליעה לשלוש (40.8%).
בעונת 2004/2005 היה חלק מחמישיית שחקנים דומיננטית, לצדם של פלטון, מיי, מרווין ויליאמס וג'וואד ויליאמס, אשר הוליכה את ה"טאר הילס" לזכייתם הרביעית אי פעם בטורניר אליפות המכללות.
במשחק גמר הטורניר קלע מקנטס 14 נקודות בניצחון קבוצתו מול אוניברסיטת אילינוי, בה בלטו דרן ויליאמס, לות'ר הד ודי בראון.
בדראפט ה-NBA 2005 נבחר מקנטס על ידי מינסוטה טימברוולבס בבחירה ה-14, מעט לאחר חבריו מה"טאר הילס" מרווין ויליאמס (בחירה שנייה), ריימונד פלטון (בחירה חמישית) ושון מיי (בחירה 13).
בשתי עונותיו הראשונות במינסוטה סבל ממספר פציעות, שותף ב-116 משחקים בסך הכול (מתוך 164) וקלע 7.0 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בעונת פרץ כאחד משחקני הספסל הבולטים בליגה, וקבע שיאי קריירה של 14.9 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
במהלך עונתו הרביעית עם הטימברוולבס, בפברואר 2009, הועבר לצד קלווין בות' בטרייד לסקרמנטו קינגס, תמורת שלדן ויליאמס ובובי בראון.
עד לסיום אותה עונה תרם 10.3 נקודות בממוצע למשחק עבור הקינגס, אשר סיימו עם המאזן הגרוע ביותר בליגה (17–65).
בספטמבר 2009 הצטרף מקנטס למחנה קדם-העונה של יוסטון רוקטס, אולם שוחרר מהקבוצה בשל פציעה, ולא שיחק כלל לאורך עונת .
בקיץ 2010 חתם על חוזה בקבוצת טקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובעשרת משחקיו עמה קלע 14.4 נקודות בממוצע למשחק.
בין השנים 2012–2015 שיחק לתקופות קצרות עבור קבוצות שונות בפוארטו ריקו, בפיליפינים, בסין, בברזיל, בלבנון, בוונצואלה וברפובליקה הדומיניקנית.
בקיץ 2015 פרש מקנטס ממשחק, בגיל 30.
מקנטס הוא אחיה המבוגר של שחקנית ליגת ה-WNBA רשאנדה מקנטס, ובן דודם של שחקן ליגת ה-MLB קמרון מייבין ושחקן ליגת ה-NFL ג'ון אייברי.
בין יוני 2008 לינואר 2009 היה בן זוגה של הידוענית קלואי קרדשיאן, והופיע במהלך העונה השלישית של סדרת הריאליטי "משפחת קרדשיאן".
רשאף (, בהגייה מקומית: רְשֵׁאף) הוא כפר בנפת בינת ג'בייל שבמחוז אַ-נַּבַּטִיַּה בדרום לבנון, 16 קילומטרים מגבול ישראל–לבנון.
הכפר ממוקם 106 ק"מ מביירות, על גבעה בגובה 750 מטר מעל פני הים ומשתרע על שטח של 608 דונם.
שוכן לצד הכפרים א-טירי וחדאת'א.
לפי אדוארד הנרי פאלמר, פירוש השם הוא "בִּיצה".
בשנת 1596 הופיע היישוב ברישומי המס העות'מאניים ככפר בשם א-רסאף, בתת-המחוז (נאחיה) תבנין שבמחוז (ליוואא) צפת, עם אוכלוסייה של 51 משפחות, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 25% על מוצרים חקלאיים, כגון חיטה, שעורה, עצי פרי, עיזים וכוורות, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות"; סך של 2,720 אקצ'ה.
בשנת 1881 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר כ"כפר אבן, המכיל כ-100 מתואלים, ממוקם על ראש גבעה, עם מעט ענבים, תאנים וזיתים, ועיבוד חקלאי; יש מעיין ליד הכפר ובורות מים בתוכו; וגם בריכה להשקיית בקר."
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 הפך הכפר לחלק מרצועת הביטחון.
ב-29 בספטמבר 1992, לאחר 5 ימי עימותים בין חזבאללה לצבא דרום לבנון, תקף חזבאללה עמדה של צד"ל בכפר באמצעות רקטות קטיושות.
בקרב שהתחולל לאחר מכן נהרגו 2 אנשי צד"ל ו-4 אנשי חזבאללה.
האוכלוסייה הרשומה בכפר מוערכת בכ-3,200 איש.
במהלך החורף מספר התושבים הוא כ-300, מספר העולה ל-1,500 בקיץ.
מספר התושבים הנמוך נובע מכך שהכפר היה נתון לכיבוש ישראלי, והדבר אילץ את רוב התושבים להגר לפרברים הדרומיים של ביירות, ולצור, עייתית, א-רמאדיה, סרפנד ובאזוריה.
למרות הנסיגה הישראלית בשנת 2000, המהגרים לא חזרו לכפרם.
עם זאת, התבצעו בכפר כמה פעילויות בנייה מחודשות, שבהן נבנו 200 בתים נוספים.
ישנם 250 בתים בכפר המחולקים על פני 12 רבעים: א-ד'יעה – א-סאחה, אל-ביאד', ח'לת אל-מע'ארה, סחלת א-זייתון, א-רווייס, א-דַּבְּש א-שרקי, א-דַּבְּש אל-ע'רבי, אל-עאסי, אל-מעבּור, עין ג'דיידה, א-סוואנה ואל-עקבה.
בכפר יש מועצת עירייה המורכבת מ-12 חברים.
היא נוסדה לאחרונה, בהתבסס על החלטת שר הפנים והעיריות מס.
8 מיום 13 בינואר 2004. ברשאף יש שני ראשי ערים, האחד מתגורר בכפר והשני מתגורר בפרבר הדרומי של ביירות.
ההכנסות שקיבלה העירייה ממועצת העירייה העצמאית ב-2002 עמדו על 115 מיליון לירות לבנוניות.
בכפר יש בית ספר יסודי אחד עם 26 תלמידים רשומים נכון לאוקטובר 2004 – 9 בגן ו-17 במחזור יסודי.
מספר התלמידים הכולל ברשאף הוא כ-50, רובם רשומים בבתי ספר בכפרא ובינת ג'בייל.
השטח המעובד מהווה רק 5.6% מסך הקרקע, בעוד השטח המעובד מגיע ל-37% מסך השטח.
הגידולים העיקריים הם זיתים, דגנים וטבק.
הרג'י הלבנוני לטבק וטמבק קונה את כל ייצור הטבק של 22 החקלאים בכפר.
נמכרים בכפר נפט, דגנים וסחורות חקלאיות אחרות (עגבניות, מלונים וכו').
רשאד אל-עלימי הוא פוליטיקאי תימני המכהן בתפקיד יו"ר מועצת ההנהגה הנשיאותית מ-7 באפריל 2022 ואילך.
אל-עלימי נולד ב-1954 בכפר אל-עלום אשר במחוז תעז, והוא בנו של השופט מוחמד בן עלי אל-עלימי.
אל-עלימי היה חבר בקונגרס העם הכללי, והיה שר הפנים של תימן מ-4 באפריל 2001 עד 2008. לאחר מכן הפך ליו"ר ועדת הביטחון העליונה ובמאי 2008 הפך לסגן ראש הממשלה הממונה על ענייני הגנה והביטחון.
לאחר מכן הפך לחבר בוועידת הדיאלוג הלאומי של תימן, וב-2014 הפך ליועץ של הנשיא עבד רבו מנסור האדי.
ב-3 ביוני 2011, במהלך קרב צנעא, נפצע אל-עלימי יחד עם נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח במהלך התקפה שביצעו כוחות המורדים על מסגד אל-נהדין בארמון הנשיאות.
לאחר מכן הוא הועבר לטיפול רפואי בסעודיה ובגרמניה.
הוא חזר בהמשך לצנעא ב-13 ביוני 2012. בהמשך הוא נאלץ לעזוב שוב את העיר בעקבות ההשתלטות של החות'ים על צנעא, ובעקבות כך עבר לגור בערב הסעודית ב-2015.
ב-7 באפריל 2022 אל-עלימי הפך ליושב ראש מועצת ההנהגה הנשיאותית - גוף שקיבל את סמכויותיו של נשיא תימן, על בסיס צו של הנשיא האדי אשר העביר באופן בלתי הפיך את סמכויותיו למועצה.
מקורות רבים בממשלות תימן וסעודיה ציינו כי ערב הסעודית, שבה התגורר האדי, אילצה בפועל את האדי לוותר על השלטון לאל-עלימי.
רשאד איסמאילוב (באזרית: Rəşad İsmayılov) הוא שגריר אזרבייג'ן בקטר.
איסמאילוב נולד ב-7 ביוני 1974 בבאקו, אז בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
הוא החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת באקו.
בנוסף, הוא סיים את לימודיו ב"פקולטה למימון ואשראי של האוניברסיטה הממלכתית של אזרבייג'ן לכלכלה".
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הפך לראש המחלקה למשפט בין-לאומי של הארגון.
בין השנים 2003–2005 שימש כמנהיג פרויקט "התקדמות לחיסול העוני", שאורגן על ידי נציגות אזרבייג'ן של האו"ם.
לאחר מכן, השתתף בפרויקטים שונים כמו "תוכנית התקדמות של מערכת ההגנה החברתית הלאומית" ו"התקדמות מערכת ההגנה החברתית הלאומית".
ב-10 בספטמבר 2015 הוענקה לו דרגת "שגריר יוצא דופן ובעל סמכות מדרגה ב' של אזרבייג'ן".
באותה השנה הפך לקונסול הכללי של אזרבייג'ן בבאטומי, גאורגיה.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-7 בפברואר 2018, הנשיא אילהם אלייב חתם על צו שיהפוך את איסמאילוב ל"שגריר יוצא דופן ובעל הסמכות של אזרבייג'ן בקטר".
רשא נאג'ח היא עיתונאית ואמנית סורית.
כשהייתה בת 9 רשא נאג'ח זכתה במקום הראשון בסוריה ברטוריקה ודקלום שירה.
בבגרותה היא למדה כלכלה, פיננסים ובנקאות, ובהמשך למדה תקשורת (לדיפלומה) בדמשק וכן השתתפה בקורסים לתקשורת של רשת אל-ג'זירה.
נאג'ח הגישה מספר תוכניות טלוויזיה, הראשונה שבהן הייתה "חי בפשטות" (عيش ببساطة) בערוץ הלוויני , התכנית "קשרתם אותנו" (عقدتونا) שעסקה בנושאים חברתיים, והתכנית "מבוקשים מטורפים" (مطلوب مجانين) ששודרה בערוץ וצולמה בעיר חלב.
היא השתתפה בסרט הסורי "טיפת היופי האחרונה" (آخر قطرة جمال), שזכה במקום השלישי בקטגוריית היחידים בתחרות "מצלמה" (قمرة), אך היא לא הצליחה להשתתף בטקס ההוקרה שנערך בדובאי.
האלבום "חוקי אהבה לאלו היודעים" (قواعد العشق للعارفين) צולם בעיר חלב והופץ במצרים.
בשנת 2011 העלתה נאג'ח תוכנית רשת בשם "[זו] עֵז, אפילו אם היא עפה" (عنزه ولو طارت) נגד משטרו של הנשיא הסורי בשאר אל-אסד כשהיא עוטה מסכה וכל פרק עסק בחשיפת האמת בסוגיה מסוימת, תוך הפרכת התעמולה של המשטר.
בדצמבר 2024, לאחר נפילת משטרו של אסד, היא חשפה את פניה וזהותה ואמרה: "זה הניצחון האישי שלי, שאינני צריכה עוד להסתתר...
תחושת החופש חדשה לי מאד, עכשיו יש הקלהכי אני כבר לא נרדפת...".
"רשומות" הוא העיתון המתעד הרשמי של מדינת ישראל, בו מתפרסמות מעת לעת הודעות רשמיות שונות וכן נוסח החקיקה בישראל, עם היווצרה (בראשית ימי המדינה נקרא פרסום זה "עִתון רשמי", ובחוק המעבר, התש"ט-1949 שונה שמו ל"רשומות").
פרסום "רשומות" הוא הכלי העיקרי של מדינת ישראל למסירת הודעות לציבור.
ככל שהדבר נוגע לחקיקה, משמש הפרסום ב"רשומות" גם ליישום פורמלי של כלל הפומביות, הקיים בכל שיטות המשפט, לפיו על החקיקה להיות גלויה.
קובצי ה"רשומות" מודפסים על ידי המדפיס הממשלתי, ומופצים למוסדות השלטון ולמנויים.
ברב המקרים, תפוצת הרשומות היא מועטה ובין הקוראים יימצאו בדרך כלל עורכי דין, ואנשים ומוסדות שלהם עניין בפרסומים הרשמיים.
אולם במקרים מיוחדים זכו כרכים מסוימים של הרשומות לתפוצה רבה בקהל הרחב, כמו העותק של התיקון לחוק הגנת הדייר בשנת 1954, שהביא על פי התיאור בעיתונות להשתרכות תורים ליד החנויות והיה לרב-מכר.
בשנת 2005 נחנך אתר האינטרנט של "רשומות" ומאז הוא מתעדכן באופן שוטף בעותקי PDF זהים למקור של "רשומות", ומייתר, למעשה, את ההזדקקות לגרסה המודפסת.
"ספר החוקים", שהוא מרכיב עיקרי של "רשומות", מוצג בשלמותו באתר הכנסת, אך עבור חוק שעבר תיקונים האתר לא מציג נוסח מתוקן של החוק, אלא את נוסח החוק המקורי ובנפרד את כל אחד מהתיקונים שחוקקו עליו.
לצורך זה, האתר מקשר לעמוד החוק בספר החוקים הפתוח (אשר אינו מנוהל על ידי הכנסת), שמציג את נוסח החוק התקף כולל התיקונים.
הפרסום ב"רשומות" מבוסס על תיעוד שינויים באופן תוספתי (אינקרמנטלי).
לפיכך, אי-אפשר למצוא ב"רשומות" את הנוסחים המלאים של חוקי המדינה, תקנות וכו', אלא רק את השינויים המצטברים כפי שהם מאושרים.
רשומה טיפוסית ב"רשומות" תהיה מהצורה:
"3. בסעיף 5(א) להוראת השעה, אחרי "בגלי צה"ל" יבוא "ועל שילובם באמצעים טכנולוגיים אחרים המשמשים להעברת תוכן של גלי צה"ל כאמור בסעיף 4א".
מבנה זה של מסמכי "רשומות" מקשה ואף מונע מאזרחים מן השורה לעיין באופן בהיר בחוקי המדינה ותקנותיה.
גורמים מקצועיים, כגון עורכי דין, משתמשים בשירותיהן של חברות מסחריות המנהלות עדכונים של נוסחי החוקים והתקנות המעודכנים לפי רשומות העדכונים שמתפרסמות ב"רשומות".
ב"רשומות" נכללים קבצים אחדים (שני הראשונים שבהם מתפרסמים באופן שוטף גם באתר הכנסת):
ספר החוקים: בו מתפרסמים חוקים שאושרו באופן סופי בכנסת;
הקובץ מחולק החל משנת 2003 לשני קובצי-משנה: הצ"ח הממשלה והצ"ח הכנסת.
קובץ התקנות: בו מתפרסמת חקיקת משנה: תקנות, צווים וכללים;
קובץ התקנות – חיקוקי שלטון מקומי: בו מתפרסמים חוקי-עזר של הרשויות המקומיות, הנחשבים גם הם כחקיקת משנה החייבת בפרסום.
קובץ התקנות – שיעורי מכס, מס קניה ותשלומי חובה: בו מתפרסמים שיעורי מס.
כתבי אמנה: בו מתפרסמים כתבי אמנה בין מדינת ישראל למדינות וארגונים בינלאומיים שונים, הפרסום נעשה בעברית ובשפה ההדדית של האמנה;
יומן הפטנטים והמדגמים: בו התפרסמו הפטנטים והמדגמים שנרשמו על ידי רשם הפטנטים (החל משנת 2011 מתפרסם באינטרנט, מחוץ לרשומות).
יומן סימני המסחר: בו התפרסמו סימני מסחר שנרשמו על ידי רשם סימני המסחר (החל משנת 2010 מתפרסם באינטרנט, מחוץ לרשומות).
דיני מדינת ישראל – נוסח חדש: בו מתפרסם נוסח חדש לפקודות שנחקקו בתקופת המנדט (צבעו אדום, יצא לאחרונה בשנות ה-80).
דיני מדינת ישראל – הצעת נוסח חדש: בו מתפרסמת הצעה לנוסח חדש לפקודות שנחקקו בתקופת המנדט (צבעו ירוק, יצא לאחרונה בשנות ה-80).
חוק מתחיל את חייו בצורה של הצעת חוק, המתפרסמת ב"רשומות" בקובץ "הצעות חוק".
בנוסף לנוסח החוק המוצע נכללים בפרסום זה דברי הסבר המציגים את המטרות של החוק המוצע ואת העקרונות שהנחו את המציע בניסוחו.
כמו כן מצוינים בהצעת החוק פרטי המציע: הצעת חוק עשויה להיות מטעם הממשלה, מטעם ועדה של הכנסת או מטעמו של חבר-כנסת יחיד (או ח"כים אחדים).
פרסום הצעת החוק ודברי ההסבר לה הם עניין שבנוהג.
ניסיון להפיכת נוהג זה לחובה מכוח חוק נכלל בהצעת חוק הליכי חקיקה, התשנ"ג-1993, אך לא צלח עד כה.
פרסום הצעת החוק מאפשר לציבור להשמיע את דעתו במהלך החקיקה, ובכך מגביר את השקיפות (כלל בסיסי בדמוקרטיה) של תהליך החקיקה.
בנוסף, חשיבות רבה יש לפרסום דברי ההסבר שיחד עם הצעת החוק מכיוון שהחוק עצמו מתפרסם ללא כל דברי הסבר, ופעמים רבות, כאשר לאחר קבלת החוק מתעוררת מחלוקת אודות הפרשנות הנכונה שיש לתת לו, עשויים דברי ההסבר לסייע בהבנת כוונתו של המחוקק.
מאז שנת תשס"ג (אוקטובר 2002) פוצל הקובץ לשניים: "הצעות חוק – הכנסת" ו"הצעות חוק – הממשלה", ומאז אלו שני קבצים נפרדים הנערכים וממוספרים בנפרד.
לאחר שהצעת חוק אושרה על ידי הכנסת, מתפרסם נוסח החוק בקובץ "ספר החוקים" שב"רשומות" (סעיף 2(ד) לחוק המעבר, תש"ט-1949, קובע: "כל חוק יפורסם ברשומות תוך עשרה ימים מיום קבלתו בכנסת").
בדרך כלל, נוסח החוק שנתקבל, שונה במעט או בהרבה מהנוסח המקורי שהוגש לכנסת והתפרסם ב"הצעות חוק", וזאת כתוצאה מהשינויים שהוכנסו בחוק במהלך הדיון בו בכנסת ובוועדות הכנסת.
לנוסח החוק חשיבות ראשונה במעלה ביישום החוק.
הפרשנות המשפטית לחוק, על אף שהיא אמורה להסתמך גם על "כוונת המחוקק", נסמכת דרך כלל בעיקר על לשון החוק, לעיתים בדקדקנות.
חקיקת משנה המלווה את החוק מתפרסמת אף היא ב"רשומות" (, קובע: "תקנות בנות פעל תחיקתי יפורסמו ברשומות, ותחילת תקפן ביום פרסומן, אם אין הוראה אחרת בעניין זה").
רובה (תקנות, צווים וכללים) מתפרסם בקובץ "קובץ התקנות", ומיעוטה בקובץ "ילקוט הפרסומים".
תקנות העוסקות בשיעורי מכס, מס קנייה ובלו, וכן חיקוקי השלטון המקומי מתפרסמים במסגרת סדרות "קובץ תקנות" נפרדות משל שאר התקנות.
שלא כמו חקיקה ראשית, שהכוונה לחוקקה מתפרסמת בקובץ "הצעות חוק", אין פרסום מסודר על כוונה להתקין חקיקת משנה.
אף שניתן להצדיק מצב זה בצורך שלא לעכב את תהליך החקיקה, שהרי המהירות היא מיתרונותיה של חקיקת המשנה, כתב על כך פרופ' יצחק זמיר:
חקיקת משנה שיש להביאה לידיעת הציבור קודם להתקנתה קיימת בדיני העבודה.
שר העבודה מוסמך להוציא צו הרחבה בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957, אך מחייב לפרסם ב"רשומות" הודעה על כוונה לתת צו הרחבה.
"ילקוט הפרסומים" הוא קובץ שבו מתפרסמות הודעות מנהליות שונות של מוסדות המדינה, בהתאם לסמכויות שהוענקו להם בחקיקה ובחקיקת משנה.
מבחינת נפחו זהו הקובץ הגדול ביותר מבין הקבצים המרכיבים את "רשומות".
המשפטן חיים כהן עמד על מהותו המיוחדת של הפרסום ב"רשומות":
קובע חובת פרסום ברשומות של "תקנות בנות-פועל תחיקתי".
בעבר רווחה התפיסה שתקנות שלא פורסמו אין להן תוקף, אולם כיום נוהג מבחן של "בטלות יחסית", וכל מקרה נדון לגופו.
על מנת להחשב "תקנה בת פועל תחיקתי" על התקנה לצאת מכח החוק, ליצור נורמה משפטית ולהיות מופנית אל הציבור כולו או אל חלק בלתי מסוים ממנו.
על כן, הנחיות מנהליות, אשר מותר לרשות לקובען אך היא אינה נדרשת לעשות זאת, ולא נהוג לראותן כקובעות נורמה משפטית המשנה את המשפט הנוהג במדינה, אינן נחשבות תקנות בנות פועל תחיקתי המצריכות פרסום ברשומות.
יש אף הסוברים שמבחינת הדין הרצוי פרסום ברשומות אינה הדרך המתאימה לפרסומן של הנחיות פנימיות.
גם אמנה בין מדינות אינה נחשבת "תקנה בת פועל תחיקתי" ועל כן אינה מחייבת פרסום ברשומות.
השאלה האם צריך לפרסם ברשומות תקנות הנוגעות ישירות למספר מוגבל של גופים, אך ייתכן ויש בהם גם עניין באופן עקיף לציבור הרבה יותר רחב, נתונה במחלוקת ולא הוכרעה לאור מבחן הבטלות היחסית שמייתר את ההכרעה בסוגיה.
לעומת זאת, תקנות שקבעו כללים להנחות בארנונה נקבעו כחסרות תוקף מאחר שלא פורסמו ברשומות.
התקנות דורשות שהודעות שונות יפורסמו ברשומות.
למשל, בהתייחס לבחירות לרב עיר קובעת תקנה 15 לתקנות שירותי הדת היהודיים (בחירות רבני עיר), תשס"ז-2007: "ועדת הבחירות תקבע מועד לעריכת הבחירות ומקום לכך, תודיע עליהם ברשומות, תפרסם הודעה בעיתון...".
השאלה האם ניתן לקיים את הבחירות כאשר הודעה על הבחירות לא פורסמה כנדרש לא הוכרעה.
באחסון נתונים במחשב, רשומה היא יחידה בסיסית, המורכבת ממספר שדות בעלי קשר הדוק ביניהם.
בקובץ למושג "רשומה" משמעות טכנית: רשומה היא היחידה הנקראת או נכתבת על ידי מערכת ההפעלה בעת ביצוע פעולת קלט/פלט.
רשומה כזו קרויה רשומה פיזית, כדי להבדילה מרשומה לוגית הכוללת לעיתים רשומות פיזיות אחדות בעלות קשר הדוק ביניהן.
במסד נתונים רשומה היא מכלול השדות המרכיבים פריט מידע מסוים.
שדות אלה עשויים להימצא ברשומות פיזיות רבות, בהתאם למבנהו של מסד הנתונים, אבל מבחינת המשתמש הם מהווים רשומה אחת.
רשומה במסד נתונים טבלאי מורכבת משורות בטבלאות אחדות, המקושרות באמצעות מפתח ראשי משותף.
לדוגמה, במרשם התושבים רשומת תושב תכלול את מספר הזהות שלו, שמו הפרטי, שם משפחתו, כתובתו, מספרי הזהות של הוריו, בן זוגו וילדיו, ונתונים נוספים אודותיו.
רָשׁוֹמוֹן (ביפנית: 羅生門) הוא סרט קולנוע (שגם נכתב כמחזה) נודע של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, שהופק בשנת 1950. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה בשנת 1951, זכייה שהובילה לפרסומם של קורוסאווה ושל הקולנוע היפני ברחבי העולם המערבי.
כמו כן זכה בפרס אוסקר מיוחד לסרט זר מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מבוסס על שני סיפורים מאת הסופר היפני אקוטגאווה ריונוסוקה, ומתאר פשע של אונס ורצח מבעד לעיניהם של ארבעה עדי ראייה:
טג'ומרו, הנאשם באונס וברצח (שאותו גילם טושירו מיפונה).
טקהירו, הסמוראי הנרצח, שדבריו מגיעים באמצעות מעלה באוב.
מסאקו, הנאנסת, שהיא אשתו של הנרצח.
חוטב עצים ששמו אינו ידוע, שצפה באירוע.
הארבעה מעלים מזיכרונם את הפשע.
ארבע העדויות סותרות זו את זו והצופה אינו מסוגל לגלות את האמת, ובפרט אינו מקבל תשובה לנסיבות המוות: האם היה זה מוות בדו-קרב, רצח או התאבדות?
המוות הוא נתון אובייקטיבי, אך תיאור נסיבותיו סובייקטיבי לחלוטין ומשקף את הפרשנות שנותן למאורעות כל עד ראייה (שהוא גם שותף למאורעות).
הסרט מתרחש ביפן של המאה ה-12. מסאקו ובעלה הסמוראי טקהירו נעים על דרך ראשית העוברת בין שני מקומות יישוב (האישה יושבת על סוס המובל על ידי בעלה) וחולפים על פני הפושע הנודע טג'ומרו.
הלה, עקב רצונו במסאקו, חוזר על עקבותיו ופוגש בזוג שנית, טוען בפני הבעל כי מצא טובין עזובים (חרבות ומראות) והחביאם, ומשכנע אותו לסטות מהדרך (יחד עם אשתו) ולבוא בעקבותיו כדי לקנותם ממנו בזול.
במעבה היער תוקף טג'ומרו את הבעל ומצליח לכפות אותו, ואז אונס את האישה.
בסופו של דבר הבעל נמצא מת.
טג'ומרו עומד לדין, ובעדותו הוא מכחיש את האונס וטוען שהמעשה נעשה בהסכמה הדדית, אך מאשר שלאחר מכן הרג את הבעל בדו-קרב.
האישה מעידה שטג'ומרו אנס אותה, בעלה הביט בה במבט מאשים וקר באופן בלתי פוסק שגרם לה להתעלף, וכשהתעוררה מעלפונה מצאה את הפגיון שלה נעוץ בבעלה המת.
הסתירה בין עדויותיהם של טג'ומרו ומסאקו גורמת לזימונו של טקהירו לעדות באמצעות מעלה באוב.
טקהירו מעלה גרסה שלישית, לפיה טג'ומרו שכנע את האישה להצטרף אליו לאחר האונס וזו דרשה ממנו להרוג את בעלה כדי לאפשר את נישואיהם.
טקהירו טוען שלא יכול לעמוד בהשפלה זו ודקר את עצמו בחזהו באמצעות פגיון שנשמט מידי אשתו.
חוטב העצים שהיה עד לאירוע, טוען שכל השלושה משקרים, והוא מספר את גרסתו לנזיר ולאיכר המסתתרים מפני סערת הגשם יחד איתו בשער רשומון של העיר קיוטו.
לפי גרסה זו, המשלבת קטעים מעדויות שלושת העדים, טג'ומרו רצח את הבעל לפי בקשת אשתו.
בסופו של דבר, עולה תהייה גם באשר למהימנות עדות חוטב העצים: קול בכיו של תינוק נטוש נשמע לפתע, והאיכר ממהר לקחת מהתינוק את המעיל בו הוא עטוף.
חוטב העצים גוער באיכר אך הלה משיב כי לא יאזין להטפות מוסר מחוטב העצים אשר בעצמו גנב את פגיון האישה היקר, לאחר שננעץ בגופת בעלה הסמוראי.
בסופו של הסרט מחליט חוטב העצים לאמץ את התינוק הנטוש וסערת הגשמים שוככת.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון חיפה ב-1961, בתרגומו של דן מירון, בבימויו של יוסף מילוא, ובהשתתפות חיים טופול, יצחק שילה, אילן דר, נאוה שאן, מרדכי בן-זאב, ראובן בר יותם ואחרים.
בשנת 1980 עלתה בתיאטרון החאן הפקה נוספת של ההצגה.
את המחזה תרגם מיפנית יעקב רז שגם ביים.
בעקבות הצלחתו של הסרט, משמשת המילה "רשומון" לתיאור סיטואציה שבה לא ניתן לרדת לחקר האמת עקב עדויות סותרות הניתנות על ידי עדים המדברים מנקודות מבט שונות.
בעברית יצא לאור ספר מחקרי שעשה שימוש במונח, תוך הרחבת משמעות המושג להקשר המחקרי במחקר האיכותני, "כמגוון של נקודות מבט מנומקות מבחינה תאורטית ומתודולוגית הבוחנות את אותו הטקסט".
בספר הופיעו שבעה ניתוחים שונים של שבעה חוקרים המתמקדים בטקסט אחד, קצר יחסית, של תכתובת בפורום מקוון.
רשומות מועדון הפיקוויקים הוא הרומן הראשון של צ'ארלס דיקנס.
הרעיון של המאייר רוברט סימור היה לפרסם סדרת איורים שיתארו אירועים של פעילות ספורטיבית בלווי טקסט.