tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת למנוע אפשרות שאסאניה יבקש לפטר את נגרין, תוך ניצול המשבר הממשלתי, נגרין והקומוניסטים הפעילו את הצבא באופן מאיים
ב-7 בפברואר 1939, עם נפילת ברצלונה לידי צבאו של פרנסיסקו פרנקו אסאניה ברח לצרפת והתמקם בשגרירות ספרד בפריז.
ב־27 בפברואר 1939, לאחר שבריטניה הכירה בשלטונו של פרנקו, התפטר אסאניה מנשיאות הרפובליקה בטענה שהמלחמה אבודה ואין טעם לשפוך עוד דם.
לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים, נפתח נגד אסאניה ב-26 באוגוסט 1939 חקירה בספרד בהתאם לחוק להענשת תומכי הרפובליקה והמסייעים לה, אולם החקירה לא הגיעה לסיומה לפני מותו.
אסאניה עצמו התמקם בעיירה בדרום צרפת, בה נפטר בתחילת נובמבר 1940. למרות בקשות תומכיו, ממשלת וישי סירבה לאפשר את כיסוי ארונו בדגל הלאומי של ספרד.
אסאניה ניהל יומנים שכללו פירוט על ההבדלים בין השקפותיו לבין השקפות עמיתיו.
במהלך מלחמת האזרחים אסאניה כתב מחזה בשהותו בברצלונה במאי 1937.
מנואיל (עמנואל) שכטמן, בן יוסף (גם מנחם-מנדל, מנואיל בן אוסיף 1900, ליפניקי, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 1941, מחוז מוסקבה) היה גרפיקאי, צייר ומעצב תיאטרון יהודי אוקראיני.
אחיה של המשוררת בת-חמה (מלכה שכטמן).
בילדותו גדל בבית סבו בעיר נורינסק, שם למד ב"חדר".
במשפחה טיפחו אצל הילדים אהבה לספרות עברית.
בשנת 1913 התקבל למכללה לאמנות בקייב, אותה סיים בשנת 1920.
לאחר מהפכת אוקטובר חבר לקבוצת אנשי רוח שהייתה קשורה לאגף הימני של "פועלי ציון" ולפלגים קיצוניים בתנועת הנוער הציוני "צעירי ציון".
עבור ספר שירים בעברית, "געש" (קייב, 1923) מאת אחד המשוררים של הקבוצה, מ.
נובק, עיצב שכטמן את העטיפה תוך כדי שימוש בכתב עברי מסוגנן.
בשנים 1921-1919 שיתף פעולה עם סניף של ארגון "תרבות" בקייב, ואף עיצב מופעים ופורים שפילים בסטודיו התיאטרלי שלו, "אמנות".
בשנים 1926-1922 למד באקדמיה לאומנות בקייב, בכיתה של האידאולוג ומנהיגה של תנועת האמנות הלאומית האוקראינית, מ' בויצ'וק.
בשנת 1928 היה חבר המשלחת של קבוצת בויצ'וק, יחד עימה לקח חלק בציור פרסקאות בבית נופש לאיכרים בעיר אודסה (הפרסקאות "שיעבוד" ו"חגיגת התבואה" לא נשתמרו).
בשנת 1926 הפך שכטמן לחבר בעמותת האמנות המהפכנית של אוקראינה והשתתף במספר תערוכות שהציגו אמני העמותה.
עבודותיו אף הוצגו בתערוכות כלל-רוסיות ובינלאומיות (הביאנלה של ונציה, 1930, תערוכת האמנות הסובייטית, ציריך, 1931, טוקיו, 1932).
עד תחילת שנות ה-30 שכטמן לקח חלק פעיל בחיי מוסדות התרבות היהודיים.
בשנים 1927-1925 לימד ציור בבית יתומים יהודי בקייב.
לוקומניק הפכו להיות ציירים מקצועיים.
משנת 1927 עד שנת 1934 היה חבר מזכירות של סניף הארגון הכלל-אוקראיני "גזלקולט" (הארגון לתרבות יהודית-פרולטרית), מטעמו משנת 1929 מילא תפקיד מנהל אמנותי במוזיאון לתרבות ע"ש מנדלי מוכר ספרים בעיר אודסה.
שכטמן הגדיל באופן ניכר את האוסף האמנותי של המוזיאון, רכש ואף קיבל כתרומה עבודות רבות של ציירים יהודיים.
בשנת 1928 הוא מונה לאחראי על ההפקה בתיאטרון היהודי לנוער עובד "יוגראט" בקייב וביצע תפאורה לשורה של הצגות ("גולדשפינר" על-פי יצירותיו של שלום עליכם, 1929, "הערבה" על-פי מחזה של נ.
בשנת 1930 החלה להתנהל מערכה הרסנית נגד מ.
בויצ'וק והסטודיו שלו, אליו השתייך גם שכטמן.
הצייר הגיב ברגשנות רבה על החיסול הברוטאלי של מוסדות התרבות היהודיים, ובתגובה - הודח מכל תפקידיו.
בשנת 1934 נאלץ שכטמן לעבור למוסקבה, שם עבד במסגרת של קבוצה שעסקה בעיצוב תהלוכות חגיגיות וקישוט פארקים.
בשנת 1938 הוא ערך נסיעת היכרות לקולחוזים בקרים (אוקראינה), שם ביצע שורת סקיצות גרפיות וצייר סדרת תמונות ("הקולחוז היהודי בקרים", 1938, המוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב, "המהגרים בהמתנה", אוסף מרק שכטמן, באר שבע).
בשנת 1939 עיצב שכטמן עבור התיאטרון היהודי הממלכתי תפאורה להצגה "הרשל'ה מאוסטרופולי" על-פי מחזה מאת מ.
הרשנזון (הבמאי – בנימין זוסקין).
ביסודן של הגישה הפדגוגית והקונספציה האמנותית של שכטמן עמד הרעיון ליצור צורה אמנותית לאומית מודרנית המבוססת על ראייה חדשה של אמנות הרנסאנס המוקדמת האיטלקית והביזנטית והאמנות האוקראינית העממית מהמאות ה-18-16 כהמשכה הטבעי.
בויצ'וק, לבעיות של לאומיות, שמצאה את ביטויה באמנות, וכן משיכתו הטבעית לפלסטיקת המזרח העתיק עוררו אצל שכטמן הזדהות עם שייכותו הלאומית ליהדות.
כבר בעבודותיו העצמאיות הראשונות (עבודת גמר – תמונת "דינה", דיוקנה של אשת הצייר, 1926, אוסף מרק שכטמן, באר שבע) הוא הצליח ליצור סימביוזה מקורית של שיטות אמנותיות, אשר אופייניות רק לחברי האסכולה של בו'יצוק (העבודה באמצעות הטמפרה, הסטאטואריות והמונומנטליות של הצורה, הצבע הלוקאלי החשוף), עם היהדות.
כך, לדוגמה, הצגת פוגרום יהודי ברקע של "דיוקנה של האם" (1927-1926, המוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב) מהווה בתמונתו של שכטמן ציטוט מתוך התמונה האוקראינית העממית הידועה "הקוזאק מאמאי".
היהדות הפכה לנושא המרכזי ביצירותיו של שכטמן.
בעיקר היה זה הביטוי האמנותי לרגעים הטראגיים מתוך ההיסטוריה הלאומית הלא רחוקה – הפוגרומים.
לנושא זה הוקדשו יצירותיו החשובות ביותר מן התקופה ההיא – "קורבנות הפוגרום" (1926) ו"המהגרים" (1929), שתי תמונות שנמצאות במוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב.
את חשיבותו של הנושא הדגיש הצייר בעצמו, כאשר איחד את היצירות האלה לסדרה בשם "קורות חיי" וצירף אליה תמונות על נושאים מתוך ילדותו ("עגים בצק", 1927, אוסף מרק שכטמן, באר שבע).
בשנת 1939, על-פי הזמנת המוזיאון הממלכתי להיסטוריה דתית, צייר מנואיל שכטמן את התמונה "ליל ברתולומאוס הקדוש", אשר בה ניתן לראות חזרה מיוחדת במינה על נושא הפוגרומים.
נבואת הלב הטראגית של השואה המתקרבת מצאה את ביטויה בסדרתו הגרפית "הגירוש", אותה סיים ערב מלחמת העולם השנייה (1941-1939).
לוקומניק לפני רבים אחרים הבין שכטמן את הסכנה לעם היהודי הטמונה בנאציזם, והבנה זו השפיעה על החלטתו להתנדב אל הצבא האדום עם פרוץ המלחמה.
בנובמבר 1941 הוא נהרג במהלך הקרב על מוסקבה
מנואל דה אלמֶידָה (בפורטוגזית: Manuel de Almeida; 1580, יזאו, פורטוגל - 1646, גואה, תת-היבשת ההודית) היה מיסיונר פורטוגזי.
בגיל צעיר הצטרף דה אלמיידה למסדר ישו והפליג להודו כמיסיונר.
מסופר כי בשנותיו במזרח הוא גם ביקר באתיופיה, באריתריאה ובאגם טאנה, שם בנה מספר כנסיות ומנזרים, בפרט באיים הקטנים של האגם.
ב-1622, בחר ראש מסדר ישו באלמיידה לשמש כשגריר אצל סוסניוס, קיסר אתיופיה.
הקיסר קיבל אותו בסבר פנים יפות ובחצרו גברה השפעת הישועים הפורטוגזים, שבשיאה המרתו הדתית של הקיסר לאמונה הקתולית.
יורשו של סוסניוס, פאסילידס הגלה את אלמיידה, יחד עם חבריו למסדר, לפרמונה שבמחוז תיגראי.
לבסוף גם גירש אותם מקיסרות אתיופיה ב-1632. עם חזרתו לגואה, לאחר 13 שנות היעדרות, הוא מונה על ידי המסדר כאב מנזר וכאינקוויזיטור.
בהסתמך על ניסיונו הוא ועל כתביהם של מיסיונרים שקדמו לו, דוגמת פדרו פאיש, כתב דה אלמיידה על ההיסטוריה של אתיופיה בחיבורו Historia de Etiopía a Alta ou Abassia.
תוכן נבחר מחיבורו זה תורגם לאנגלית בידי ס.
הטינגפורד ופורסם בספר Some Records of Ethiopia, 1593-1646 שיצא לאור בלונדון ב-1954, בידי הוצאת "Hakluyt Society".
דה אלמיידה העיד כי בימיו יהודי אתיופיה דיברו עברית:
מנואל גולמאיו טוריאנטה (בספרדית: Manuel Golmayo de la Torriente; 12 ביוני 1883, הוואנה – 7 במרץ 1973, מדריד) היה שחמטאי ספרדי-קובני.
מנואל גולמאיו טוריאנטה היה בנו של סלסו גולמאיו ואחיו של סלסו גולמאיו טוריאנטה.
(+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1922 הפסיד טוריאנטה מיני-דו-קרב לאלכסנדר אלכין בתוצאה +0-1 =1 במדריד.
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה שנערכה בפריז, הגיע טוריאנטה למקום השמיני.
בשנת 1928 הגיע טוריאנטה למקום הרביעי באליפות העולם לחובבים שהתקיימה בהאג.
טוריאנטה ייצג את ספרד בשלוש אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -4 =9. בין היתר ניצח את זיגברט טאראש וסיים בתיקו עם בוריסלב קוסטיץ', ג'ורג' קולטנובסקי, ארנסט גרינפלד, פרדריק ייטס ו.
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח השני השיג תוצאה של +3 -4 =3.
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +3 -5 =7. בין היתר ניצח את הנס יונר וסיים בתיקו עם עקיבא רובינשטיין, ארנסט גרינפלד, גדעון סטולברג, ולדאס מיקאנס, ועם אלוף העולם אלכסנדר אלכין.
בשנת 1951 העניקה פיד"ה לטוריאנטה תואר שופט בינלאומי.
מנואל ריברו אלמוניה (מספרדית: Manuel Almunia Rivero, נולד ב-19 במאי 1977 בפמפלונה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כשוער.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית עשה אלמוניה עם קבוצת הכדורגל הספרדית רקראטיבו ולבה.
לאחר מכן, עבר אלמוניה לסלטה ויגו, שם במהלך יותר משנה לא שיחק עד שהושאל לאלבסטה ב-1 בנובמבר 2003, בעוד הוא מבסס את מעמדו בהרכב הפותח ומשלים 24 הופעות בלה ליגה.
ב-14 ביוני 2004 הוחתם לארסנל עבור סכום לא ידוע.
קודם לכן, שימש אלמוניה בדרך כלל כשוער ארסנל במשחקי הגביע בלבד, שם ניתנה ההזדמנות לבסס את מעמדו כשוער, כולל בניצחון על שפילד יונייטד במסגרת גביע ה-FA, שם ביצע שתי הצלות בקרב הפנדלים אחרי משחק בן 120 דקות שתוצאתו הייתה 0-0, והביא את התותחנים לרבע גמר הטורניר.
את גמר ליגת האלופות, בשנת 2006, נגד ברצלונה, התחיל אלמוניה בישיבה על הספסל אך נכנס כמחליף לאחר שהשוער הגרמני, להאמן, הורחק עקב הכשלה של חלוץ ברצלונה, סמואל אטו.
במחצית השנייה, עשר דקות לפני סוף המשחק, כשהתוצאה הייתה 1-1, הכריע ז'וליאנו בלטי את המשחק לטובת ברצלונה.
למרות ההפסד לברצלונה, קיבל אלמוניה מקום קבוע בהרכב הפותח של ארסנל לעונת 2007/8, עקב טעויות חוזרת ונשנות של השוער הגרמני, להאמן.
בעונת 2006/7, בעודו משמש כמחליפו של להאמן בארסנל, שותף אלמוניה במשחק נגד ליברפול, משום שלהאמן היה חולה, ושמר על רשת נקייה.
בתחילתה של עונת 2007/8, נפצע להאמן רבות וניתנו לאלמוניה הזדמנויות רבות בליגה.
לאחר כמה משחקים, הפך אלמוניה לבחירתו הטבעית של ארסן ונגר בשער.
בספטמבר 2011 הושאל לשישה שבועות לווסטהאם יונייטד.
ביולי 2012 חתם בווטפורד מליגת המשנה.
באוגוסט 2014 פרש ממשחק פעיל בשל בעיות שהתגלו בלבו בעת בדיקות רפואיות.
מנואל אלוורס בראבו (ספרדית: Manuel Álvarez Bravo; 4 בפברואר 1902 – 19 באוקטובר 2002) היה צלם מקסיקני.
הוא נולד במקסיקו סיטי למשפחה שחיבבה אמנות, עסקה בה ועודדה אותה.
אביו היה מורה וצייר חובב וכן עסק בספרות ובצילום וסבו היה צייר פורטרטים במקצועו.
בראבו היה חשוף לאמנות בת תקופתו במקסיקו והושפע מאמנים שפגש, ביניהם הצלמת טינה מודוטי (Modotti) והצייר דייגו ריברה.
מ-1928, ובמהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, הוא נחשב לצלם המשפיע ביותר במקסיקו ולאחד מהמטמיעים של יסודות הצילום המודרני בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בראבו ידוע בתמונותיו הפואטיות של ילידים (אינדיאנים) ושל מקומות במקסיקו.
הוא היה חלק מהתחייה האמנותית שחלה אחרי המהפכה המקסיקנית (1910-1921), ומודרניסט שהושפע מהתפתחויות אמנותיות בעולם, בייחוד מפיקטוריאליזם ומסוריאליזם.
בתקופת בית-הספר היסודי, קרבות רחוב של המהפכה המקסיקנית וסצנות מוות השאירו על בראבו רושם משמעותי.
בגיל 13 עזב את בית-הספר לטובת עבודה, ומאז רכש השכלה בכוחות עצמו.
באותה שנה הכיר בראבו לראשונה את יסודות הצילום באמצעות מצלמת דאגרוטיפ של חבר מבית הספר.
הוא החל מתעניין לעומק בתהליך הצילום: עשה ניסויי צילום בביתו באמצעים ביתיים, יצר חדרי חושך ולמד לפתח סרטי צילום בעצמו.
תמונותיו הראשונות צולמו ברחוב ובמסדרון.
בראבו למד חשבונאות במטרה לרכוש מקצוע, וב-1916 החל לעבוד עבור משרד האוצר המקסיקני.
מ-1917 החל ללמוד ספרות ומוזיקה ב"אקדמיה סאן קרלוס" ובמקביל למד ציור ב- Academia Nacional de Bellas Artes (האקדמיה לאומית לאמנויות יפות).
ב-1922 עבד כאסיסטנט של הצלם הוגו קונוויי, פגש והתיידד עם האמנית והצלמת טינה מודוטי, שהתגוררה במקסיקו אז, ונחשף לעבודותיה ודרכה לתצלומיו של אדוארד וסטון (Weston), בן זוגה.
שנה לאחר מכן רכש את מצלמתו הראשונה, Century Master 25, אך החל לעסוק בצילום מקצועי רק לאחר שנתיים, אז החל גם לכתוב על אסתטיקה ועל עבודת הצילום הטכנית.
בתקופה זו החל בראבו להתנסות בצילום תמונות בסגנון פיקטוריאליסטי.
בשנת 1925 התחתן בראבו עם לולה והשניים ועברו לוואחקה (Oaxaca), שם עבד במשרד האוצר המקסיקני.
בתקופה זו צילם בראבו בשחור לבן בעקבות דלות החומרים שעמדו לרשותו.
שנתיים אחר כך נולד בנו, מרטינס, והמשפחה הרחבה חזרה למקסיקו סיטי.
לולה אלוורס בראבו, שהייתה צלמת בעצמה, ומנואל פתחו גלריה בטאקובאיה והציגו בה תערוכות של אמנים בני התקופה, ביניהם דייגו ריברה ופרידה קאלו.
ב-1930 גורשה טינה מודוטי ממקסיקו, והעבירה לו את עבודתה במגזין "Mexican Folkways", בו צילמה ציירי קיר (Murals) של התקופה.
עבודתו של בראבו עבור המגזין כללה צילום תיעודי של ילידים מקסיקנים וצילום פורטרטים של כותבי מאמרים או של אמנים שנכתב עליהם במגזין.
ב-1931 רכש המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק כמה עבודות של בראבו (אותם קיבלו כתרומה מאספן).
ב-1932 הציג בראבו את תערוכת היחיד הראשונה שלו ב"גלריה פוסדה" במקסיקו סיטי.
ב-1935 הציג ב"גלריית ג'וליאן לוי" בניו יורק, יחד עם ווקר אוונס ועם אנרי קרטייה ברסון, שהעריץ אף הוא את בראבו.
באותה שנה נסע בראבו לשיקגו והציג בה שתי תערוכות.
הוא לימד בבית-הספר לאמנות "הול האוס" בשיקגו בשנת 1936, ובין השנים 40–1938 לימד ב"אקדמיה סאן קרלוס" במקסיקו.
ב-1938 הכיר דייגו ריברה לבראבו את אנדרה ברטון, אבי התנועה הסוריאליסטית, בעת ביקורם בביתו.
דרך ברטון נחשף בראבו לרעיונות הסוריאליסטים, שהשפיעו על תצלומיו למשך תקופה מסוימת.
ברטון אהב את עבודתו של בראבו, והציג תמונות משלו בתערוכה שהעלה בפריז ב-1939.
בשנת 1933 פגש בראבו בצלם פול סטרנד, שעסק אז בצילום סרטו, "The Wave", במקסיקו, והעריץ את עבודתו של הצלם המקסיקני.
דרך סטרנד החל בראבו להתעניין בקולנוע.
בשנים 31–1930 צילם בהפקת הסרט שלא הושלם של סרגיי אייזנשטיין "Que Viva Mexico!".
ב-1934 הפיק בראבו את סרטו באורך-מלא הראשון והיחיד "Tehuantepec", המתמקד באזור מטריארכלי בדרום מקסיקו.
בשנה זו גם נפרד מאשתו, לולה.
ב-1942, השנה בה נפטרה טינה מודוטי, התחתן בראבו עם דוריס היידן (Heydn), סופרת, ארכאולוגית וצלמת.
בין השנים 59–1943 לימד בראבו צילום ועבד כצלם סטילס בתעשיית הקולנוע במקסיקו.
הוא עזב משרה זו כדי להצטרף לצוות ה-Fondo Editorial de la Plastica Mexicana, כחבר הצוות הטכני, וכצלם הראשי של הקרן.
עבודותיו של בראבו נכללו בתערוכה של המוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה ב-1945, וב-1955 נבחרו שניים מתצלומיו להציג בתערוכה החשובה "משפחת האדם", שאצר אדוארד סטייכן במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנות ה-60 החל בראבו לצלם בצבע תמונות מסובייקטים מופשטים ועד נופים ותמונות רחוב.
ב-1970 חידש נגטיבים מוקדמים וחדשים יותר בטכניקת הדפסי פלטינום ופלדיום (Palladium).
בשנת 1976 צילם סדרה חדשה של צילומי עירום בביתו ובחצר, בהן תמונתו המפורסמת, "La Buena Fama Durmiendo" ("מוֹנִיטִין הטובה ישנה")
בשנת 1987 קיבל את אות הכבוד Master of Photography על ידי המרכז הבינלאומי לצילום (International Center of Photography) בניו יורק.
בשנת 2002 נפטר מנואל אלוורס בראבו.
בראבו קיבל השראה ממגוון מקורות מודרניסטיים.
מחד, הייתה לו משיכה לסימנים סוריאליסטיים מצויים, שניתן למצוא, למשל, בשלטים (כמו, למשל, בתצלום Parábola optica מ-1931, או Dos pares de piernas מ-1928).
מאידך, הייתה לו נטייה לסוג של פורמליזם, האופייני לקוביזם ולאמנות מופשטת.
אך למרות ההשפעה הרבה שהייתה לאמנות האירופאית על תצלומיו, להשפעה זו קשר זניח יחסית למראה תמונותיו.
בראבו עצמו טען שעבודתו "קשורה יותר לאמנות המקסיקנית ולחיים במקסיקו מאשר למסורת של הצילום".
בראבו תרגם ואיחה בתצלומיו השפעות אירופאיות עם השפעות מקומיות, ובחר לצלם נושאים ותמות מקסיקניות במובהק.
הצלם הגרמני המוביל במקסיקו, בתקופה בה החל בראבו לצלם, הוגו ברהם (Brehme), היה הצלם הראשון ממנו הושפע.
השניים נפגשו ב-1923 – בראבו השקיף על ברהם בעבודתו בחדר-החושך, ואחרי זמן קצר גם רכש את מצלמתו הראשונה.
הוא העיד כי סדרת תצלומיו הראשונה נעשתה בסגנון פיקטוריאליסטי בהשפעת ברהם.
ב-1927 פגש את טינה מודוטי, שהכירה לו כשנתיים אחר כך את דייגו ריברה.
לטענת בראבו, החברות עם טינה מודוטי בשנות העשרים הייתה זו שהובילה אותו לראות את תמונותיו המודרניסטיות של שותפה, אדוארד וסטון.
חברויות אלה ואחרות ביססו אצל בראבו אידאולוגיה וכריזמה חברתית שייצגו וייחדו את עבודתו: תכנים עמוקים שמעבר לתיעוד המלווים בדמיון ובמתן ביטוי לתרבות ולזהות המקסיקנית, תיעוד חיי האורבניים וחיי הכפר, הדת, המסורת והנוף.
במהלך עבודתו עבור המגזין Mexican Folkways מ-1930, התעמת בראבו עם נושא פישוט הצורה כאשר צילם עבודות של ציירי-קיר כמו ריברה, חוזה קלמנטה אורוסקו (Clemente Orozco) ודוויד אלפרו סיקיירוס.(Alfaro Siqueiros).
בראבו הושפע מאוד מעבודתו של הצלם הצרפתי אז'ן אטז'ה בעקבות רכישת ספר שלו (1930).
אטז'ה שימש לו מודל חשוב ביותר לעיצוב מחשבתו ונקודת מבטו, להעלאת מודעותו למקומות בהם הוא מסתובב ולדברים אותם הוא רואה.
דרכו הגדיר בראבו את סגנונו האמנותי בעבודתו: נושא הצילום של תרבות עשירה ועתיקה, והבנת הצילום כאמנות גבוהה אקפרסיבית.
הצלם פול סטרנד השווה בין שני הצלמים דרך יחסם למקום, כשטען שבראבו "שואף לדבר על מקסיקו באותה החמימות בה אטז'ה דיבר על פריז".
בראבו הושפע גם מעבודותיו של הצלם אלברט רנגר-פטש (Renger-Patzsch), המביא אסתטיקה מודרניסטית המבוססת על צורות נקיות ופשוטות, ומהצייר רופינו טאמאיו (Tamayo) בגישתו לאמנות ולמהפכה המקסיקנית בשנות ה-20.
ניתן למצוא השפעות סוריאליסטיות רבות בעבודתו של בראבו, שהחלו בעקבות הכרותו עם אנדרה ברטון, ומאוחר יותר דרך הכרותו עם צלמים סוריאליסטים אחרים.
כך, למשל, אפשר למצוא זיקות בין תצלומי ציורי הקיר של בראבו לתצלומי קירות של בראסאי, או ברגישות לדרמות קטנות של חיי היום יום בין תצלומי הרחוב של שני הצלמים הללו.
יכולתו להגיב לניואנסים במחוות ואינטראקציות אנושיות הזכירה למבקרי צילום מסוימים את עבודתו של הצלם אנדרה קרטש.
גם בחירת שמות התמונות של בראבו מזכירה כותרות של עבודות סוריאליסטיות, בעיקר בכך שהן אינן חוזרת על תוכן הנראה בתצלום, אלא מדגישות או מרחיבות את משמעותם המטאפורית.
על-אף שבעבודותיו הקומפוזיציות הלא-טבעיות מזכירות את המראה המסתורי והמוזר של הסוריאליזם, בראבו טען בתוקף שלסוריאליזם הייתה דווקא השפעה מינימלית על עבודתו.
על כותרות תצלומיו אמר בראבו: "אין כל ספק שהכותרת המומצאת, ולא הברורה מאליה, היא האמיתית ביותר - והיא זו שמגדירה טוב יותר את התצלום".
לבראבו ולאנרי קרטייה ברסון יש תמונות דומות להפליא, של נושאים זהים ושל אותם מקומות.
לא ידוע כמה ואם בכלל השפיעו אמנים אלו זה על זה, אך בראבו טען באחד הראיונות שהם לא צילמו יחד אך הלכו באותם רחובות וצילמו דברים דומים רבים.
במקור אחר נאמר כי בראבו וקרטייה-ברסון פעלו באופן הדדי והשפיעו זה על זה בעבודותיהם.
כבר בשנות פועלו המוקדמות כצלם קיבל בראבו הכרה נכבדת בעבודתו.
בשנת 1928, תערוכת הצילום הראשונה והחשובה של ה-Primer Salon Mexicano de Fotografia במקסיקו סיטי הציגה עבודות שלו.
תמונותיו המודרניסטיות אפיינו אותו כצלם הנמנה עם אמני האוונגרד של התקופה.
ב-1939 הכניס אנדרה ברטון את בראבו למרכז עולם האמנות כיוצר אוניברסלי, כשהציג עבודה שלו בתערוכת סוריאליזם בפריז.
המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA) רכש תשע עבודות של בראבו לאוסף המוזיאון ב-1942.
אלוורס בראבו טען כי: "עבודתי מתייחסת יותר לאמנות מקסיקנית ולחיים המקסיקניים מאשר למסורת הצילום".
תפיסת אמנות הצילום החדשה אותה אימץ בראבו משליכה על ההיסטוריה, התרבות והזהות של מקסיקו, ומתחברת לתפיסה החדשה של הצילום כמדיום גמיש המשקף רגעים מחיי היומיום הנתפסים בעינו העירנית של הצלם, והופכים לסימנים של חוויות או לסיפורי-בדיה.
מהפכה זו במבט הצילומי התבססה בחלקה על השפעת ההמצאה של מצלמת הכיס (פורמט קטן, 35 מ"מ) בתחילת המאה ה-20. המצאה זו שינתה את אופן הצילום ואת תפיסתו: היות שפעולת הצילום הפכה לפשוטה ומהירה, הצלם יכול לצלם ללא תכנון מוקדם והתמונה יכולה להיות מקרית.
על-אף שצילום מסוג זה נעשה כבר מהמצאת הצילום, המצלמה הקטנה, שהפכה גם נפוצה, יכלה לתפוס רגע בקלות יתרה וליצור מערכות-יחסים שייחודיות לצילום: נוצרו אסוציאציות כמו הומור, אלימות, חברה וסקס, ופתאום כל דבר נהיה פוטנציאל לדימוי צילומי.
עם כל אופני הצילום השונים שלו, התמקד בראבו בתרבות המקסיקנית.
הוא התעניין באינטראקציה האנושית, בייחוד זו של המעמד החברתי הנמוך, ויצר תמונות רגישות של חלומות, מוות או רגעי יומיום מעניינים.
מעבר לתיעודם הישיר, בצילומיו למגזין Mexican Folkways בשנות ה-30, אפיין בראבו את הפורטרטים שצילם, והוסיף להם מימד שנון כך שכל אדם הופך לאינדיבידואל.
בין היתר, עסק בראבו בעבודותיו במעמד הפועלים ובנושא המוות, והחדיר בהן אווירה של מסתוריות וסוריאליזם (באופן לא ישיר).
1935 – הציג יחד עם אנרי קרטייה ברסון (Cartier-Bresson) במקסיקו סיטי ב-Palacio de Bellas Artes.
תערוכה זו עברה גם לניו יורק אל גלריית ג'וליאן לוי.
1939 – אנדרה ברטון מציג עבודה של בראבו בתערוכת הסוריאליזם Mexique, המוצגת בפריז ב-Galerie Renou et Colle.
1945 – התערוכה הגדולה La fotografia como arte ("הצילום כאמנות" – בתרגום חופשי), בה החברה לאמנות מודרנית הציגה הומאז' לבראבו.
1955 – התערוכה הבינלאומית הגדולה "משפחת האדם" שאצר אדוורד סטייכן (Steichen) ב-MoMA בניו יורק מציגה שלושה תצלומים של בראבו תחת קטגוריות כמו "לידה" ו"מוות".
1976-1982 נפתח חדר המוקדש לעבודתו במקסיקו סיטי ב-Museo de Arte Moderno.
1978 – רטרוספקטיבה גדולה בוושינגטון בארצות הברית ב-Corcoran Gallery of Art.
מנואל (במלטית ובאנגלית: Manoel) הוא אי קטן בשטח של 0.3 קמ"ר השוכן בנמל מרסמשט בצפון-מזרח מלטה.
בדרך כלל מכנים תושבי האזור את האי בכינוי "איל-גזירה" (II-Gżira - "האי"), וכינוי זה היה לשמה של העיר גזירה (Gżira) שבשטחה שוכן האי.
אורכו של האי ממזרח למערב הוא כ-1,050 מטרים ורוחבו המרבי מדרום לצפון עומד על כ-450 מטרים.
מצפון לאי הוא מופרד מהאי מלטה באמצעות ערוץ סלימה (Sliema Creek) ומדרום לו באמצעות ערוץ לצרטו (Lazzaretto Creek).
האי מחובר אל יתר שטחו של האי מלטה באמצעות גשר קטן בקצהו המערבי.
במקור נקרא האי בשם "אי הבישוף" (איטלקית "l'Isola del Vescovo"; מלטזית "il-Gżira tal-Isqof").
בשנת 1643 הקימו בו האבירים ההוספיטלרים את בית החולים "לצרטו די סאן רוקו" (Lazzaretto di San Rocco) ששימש כמחנה הסגר, במטרה למנוע חדירת מגפות דבר וכולרה אל מלטה.
ספינות שהגיעו מאזורים נגועים נאלצו לעגון משך מספר ימים לאורך חופו הדרומי של האי כדי להסיר חשש לזיהום.
שרידי בית החולים שוכנים עדיין בצידו הדרומי של האי.
ב-1723 הקים הגראנד מאסטר מנואל דה ויליינה (Manoel de Vilhena) מצודה על האי עבור כ-500 לוחמים, והמצודה כמו גם האי, נקראו על שמו.
המצודה הוקמה בצידו המזרחי של האי, הצופה לעבר בירת מלטה, ולטה, והקמתה הסתיימה ב-1755. למצודה תבנית של כוכב בעל ארבעה קודקודים ובמרכזה רחבה גדולה, המוקפת בארקדה בת שתי קומות.
חלקים מהמבנה ומהחפירים שבו נחצבו בסלע הבסיס של האי.
עוד שכנה במצודה קפלה שהוקמה בסגנון אדריכלות הבארוק והייתה מוקדשת לאנטוניוס מפאדובה.
במלחמת העולם הראשונה וכן בשנת 1936, שוב פעל בית החולים באי כתחנת הסגר.
במלחמת העולם השנייה שימשו האי והמצודה את חיל הים המלכותי וסוללת תותחי נ"מ פרסה סביב המצודה.
האי ספג הפצצות כבדות של מטוסי הלופטוואפה, המצודה ניזוקה באורח קשה, ובאחת ההפצצות בחודש מרץ 1942 הקפלה נהרסה לחלוטין.
לאחר המלחמה שכנה באי מעין שמורת טבע לא רשמית לעופות מים, אשר תוחזקה על ידי מתנדבים מקומיים ומומנה מכספי תרומות.
המצודה מוקפת ברצועת גן משלושת עבריה שאינם פונים אל הנמל.
לאורך חופו הדרומי של האי מעגן יאכטות, ובחלקו המערבי מבנים ומגרשי אחסנה לסירות.
עוד שוכן באי "מועדון היאכטות המלכותי של מלטה" (Royal Malta Yacht Club).
בסוף שנת 2006 החל שיפוצה של המצודה והוא אמור להסתיים בשנת 2010. קיימות תוכניות שנויות במחלוקת להקמת בתי מגורים בשטחו של האי וכן מתחם למסחר ולתיירות.
מנואל רולאנדו איטורה אורוטיה (בספרדית: Manuel Rolando Iturra Urrutia; נולד ב-23 ביוני 1984 בטמוקו שבצ'ילה) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק הקשר האחורי.
הופיע 34 פעמים בנבחרת צ'ילה.
איטורה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של אוניברסידד דה צ'ילה.
ב-2003 עלה לראשונה לבוגרים של המועדון כשהוא רק בן 19. את הפריצה שלו, עשה איטורה בעונת 2009 כאשר עזר לקבוצתו לזכות באליפות בפעם ה-13 בתולדותיה.
בינואר 2011 חתם באוניאו דשפורטיבה דה לייריה.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-12 בפברואר 2012 נגד נסיונאל מדיירה.
איטורה הפך לשחקן משמעותי בקבוצה ועזר לה להישאר בליגה ולסיים במקום ה-10. בקיץ 2012 הושאל איטורה לריאל מורסיה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-28 באוגוסט 2012 חתם במאלגה הספרדית כמחליפו של אנצו מרסקה שעבר לסמפדוריה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-18 בספטמבר 2012 במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות נגד זניט סנקט פטרבורג בו ניצחה מאלגה 0–3, כאשר איטורה הוחלף במחצית על ידי פרנסיסקו פורטיאו.
ב-22 ביולי 2015 חתם באודינזה האיטלקית.
ב-31 בינואר 2016 הושאל לראיו ואיקאנו.
ב-30 בינואר 2019 חתם עד תום העונה, עם אופציה לעונה נוספת, בקבוצת מכבי חיפה.
בחודש מאי, לאחר ששותף רק בשני משחקים שוחרר מהקבוצה וחתם בדפורטס איקיקה מליגת העל הצ'יליאנית.
ב-18 באוגוסט 2005 ערך איטורה את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת נגד .
ב-24 במאי 2006 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת בניצחון 0–1 על .
איטורה זכה להיות עם הנבחרת בקופה אמריקה 2007 והגיע איתה עד לרבע הגמר.
מנואל חוסה חואקין דל קורסון דה חסוס בלגראנו (בספרדית: Manuel Belgrano; 3 ביוני 1770 – 20 ביוני 1820) היה אינטלקטואל, כלכלן, עיתונאי, פוליטיקאי, עורך דין ואיש צבא של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה – לימים ארגנטינה.
השתתף בהגנת בואנוס איירס במהלך הפלישות האנגליות, במהפכת מאי 1810, במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ובמלחמות האזרחים הארגנטיניות לאחר מכן.
הוא עיצב את דגל ארגנטינה.
בלגראנו היה הנציג הבולט של האוכלוסייה הקריאולית (צאצאי האירופאים שנולדו בדרום אמריקה) של בואנוס איירס, ומהמובילים להתנתקות מספרד ויסודה של ארגנטינה.
יחד עם אחרים הוביל את מהפיכת מאי 1810 בה הודח המשנה למלך הספרדי – בלטאסאר אידיאלגו דה סיסנרוס, והקים את החונטה הראשונה שתפסה את השלטון במקומו.
פיקד על צבא הצפון שפעל באזורים שנמצאים כיום בצפון מערב ארגנטינה ובבוליביה, ולמרות תבוסתו מול הספרדים – הניח את היסודות להצהרת העצמאות של פרגוואי ב-1811.
ב-1812 יצר את דגל ארגנטינה במקום בו שוכנת כיום העיר רוסאריו, הוביל לפינוייה בכפייה של העיר חוחוי נוכח הגעתם של הכוחות הספרדיים מכיוון פרו, והביס אותם בשני קרבות מכריעים בטוקומן ובסלטה.
בלגראנו ניסה להפעיל את השפעתו על הקונגרס ששכן באותה תקופה בטוקומן שייסד מונרכיה חוקתית שתהווה המשך קריאולי של ממלכת האינקה שנחרבה בידי הספרדים במאה ה-16 – כשלוש מאות שנה קודם לכן – אך הדבר לא עלה בידו.
הוא ניסה לקדם יעדים חינוכיים בתקופה בה שהה בספרד.
נולד בבואנוס איירס ב-3 ביוני 1770 והוטבל כנוצרי למחרת.
הוא נחשב לקריאולי במערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית, למרות מוצאו האיטלקי של אביו.
אמו הייתה ילידת בואנוס איירס ומוצא משפחתה מסנטיאגו דל אסטרו.
לאחר שובו מאירופה שימש בלגראנו כמזכיר הקונסולדו (אגודת הסוחרים הסיטונאיים) שטיפלה באותה עת במסחר בין ארגנטינה שהייתה אז עדיין מושבה ספרדית נידחת לספרד ולאירופה; כל זה במהלך השנים 1794–1810.
המסחר התנהל באוניות הקטנות והאיטיות בנות אותה תקופה שהפליגו בין בואנוס איירס לקדיס - עיר הנמל הספרדית לחוף האוקיינוס האטלנטי, ועל פי חוקים שהגבילו את המסחר החופשי והיו מבוססים על פרוטקציות למקורבים לשלטון, מיסים ומכסים; והקונסולדו ששלטה בכל זה - כללה בעיקר מקורבים לסוחרים וקידמה את המונופול שלהם.
נלסיונותיו להוביל לליברליזציה ולתחרות חופשית - רעיונות שנחשבו אז לחדשניים ולא מקובלים - עלו בתוהו.
בנוסף הוא יסד שני כתבי עת- אחד פוליטי שנסגר יותר מאוחר בידי הספרדים בגלל הביקורת שלו על השלטון, והשני מקצועי חקלאי.
במהלך כהונתו אובחנה אצלו מחלת הבצקת ממנה ימות בגיל צעיר יחסית - 50, אך הדבר לא מנע ממנו מלהיות מעורב בשנים הבאות בשלבים המכריעים של הכרזת העצמאות של ארגנטינה.
בלגראנו יועד לעמוד בראש המיליציות העירוניות של בואנוס איירס בשנת 1797 על ידי המשנה למלך (המושל מטעם הכתר הספרדי) פדרו דה מלה, בשעה ששימש עדיין בתפקידו בקונסולאדו, אף על פי שלא היו לו כל שאיפות לקריירה צבאית.
הניסיון הקרבי הראשון שלו נרכש ב-1806 כשהתבקש להכשיר מיליציה לנוכח התקפה אנגלית צפויה שיצאה אל הפועל בנחיתה של 1600 חיילים בפיקודו של ויליאם קאר ברספורד.
ללא כל ידע וניסיון קודמים בתחום הם יצאו לקרב לא מאורגנים, ונסוגו לאחר הפגז האנגלי הראשון והעיר נכבשה על ידי האנגלים.
ההנהגה המקומית נדרשה להישבע אמונים לדגל האנגלי, ובלגראנו יחד עם המשנה למלך העדיפו לגלות מהעיר.
הוא חזר אליה רק לאחר שהיא נכבשה מחדש על ידי הספרדים בפיקודו של המשנה למלך סנטיאגו דה ליניירס, קיבל תפקיד לוגיסטי בכוח, והשתתף בהדיפה
של ניסיון פלישה נוסף של האנגלים.
יותר מאוחר הוא דחה הצעה לשתף פעולה עם האנגלים בתמורה לתמיכה בדרישה לעצמאות מספרד, והעדיף לא להיות מעורב בקונפליקטים הפנים-אירופאיים.
בתקופת כיבושה של ספרד בידי נפוליאון בונפרטה (1808-1814) והכתרתו של ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד במקום פרננדו השביעי, מלך ספרד שנכלא, מעמדן של המושבות הספרדיות הפך לבעייתי שכן נציגי הכתר הספרדי והצבא שסר לפיקודם נשארו נאמנים למלך המודח, יצאו נגד המלך בפועל, ולהלכה התנתקו מספרד והפכו לישויות מדיניות עצמאיות.
הנסיכה קרלוטה חואקינה מספרד לבית בורבון, אחותו של פרננדו השביעי, חיה אז בריו דה ז'ניירו, הועלה הרעיון להמליך אותה על המושבות הספרדיות באמריקה, ויוזמה זו כונתה קרלוטיזם.
בלגראנו עמד בקשר של מכתבים עם קרלוטה והיה הנציג הבולט של הקרלוטיזם בבואנוס איירס.
הקרלוטיזם דעך מכיוון שלקרלוטה עצמה היו שאיפות אבסולוטיות אותן רצתה לקדם ולא את העצמאות של המושבות, והיא הייתה נשואה ליורש העצר הפורטוגלי שדאג לעתיד האימפריה שלו.
בלגראנו שכנע את סיסנרוס לתת לו רישיון לעריכת עיתון מקומי (לאחר שהקודם נסגר על ידי הספרדים) שנוצל על ידו לקידום רעיונותיו, והוא התפטר מתפקידו בלשכת המסחר.
הוא נתקל לראשונה בוכח ספרדי בקמפיצ'ואלו (Campichuelo) שבפרגוואי אותו הוא הביס, אולם בהמשך, בתחילת 1811, הוא הובס פעמיים על ידי כוחות עדיפים מבחינה מספרית בפראגוארי (Paraguarí) ובטאקוארי (Tacuarí); ונאלץ לסגת.
הגם שהספרדים ניצחו לכאורה, כתוצאה מהקרב המרד התפשט גם לפרגוואי ותושביה הכריזו על עצמאות.
בלגראנו ניסה להוביל לאיחוד של פרגוואי וארגנטינה (שבאותם הימים נקראה עדיין "הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה") אך הדבר לא יצא אל הפועל, וזו הייתה תחילתה של ההסתגרות של פרגוואי שעיצבה את דמותה לעתיד.
חרף התבוסה הוא זכה לגיבוי מקציניו נוכח הביקורת שהוטחה בו בבואנוס איירס וזכה לניצחון תדמיתי.
לאחר מכן הוא מינה את חוסה חרוואסיו ארטיגס – יליד מונטווידאו שעבר לבואנוס איירס לאחר מהפיכת מאי ולימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי - לעמוד בראש כח משימה שישחרר את מונטווידאו שהפכה לבירת מלכות המשנה לאחר התנתקותה של בואנוס איירס.
דגל ארגנטינה בצבעי תכלת לבן (אָלבּיסֶלֶסטֶה) הונף לראשונה ברוסריו, על גדות נהר הפראנה, שם בלגראנו נערך למנוע פלישה אפשרית של הצבא המלוכני (הספרדי) שהגיע מהבנדה אוריינטל.
לימים, החל משנת 1938, נקבע יום פטירתו של בלגראנו (20 ביוני 1820) כיום הדגל בארגנטינה.
מיד לאחר הנפת הדגל, בלגראנו קיבל את הפיקוד על צבא הצפון (צפון מערב ארגנטינה כיום), שחנה אז סמוך לסלטה, נוכח הגעתם של המלוכנים מכיוון פרו.
הוא התקדם איתו צפונה לחוחוי, אבל אז קיבל פקודה מבואנוס איירס לסגת דרומה עד לקורדובה.
כדי למנוע אספקה מהמלוכנים היא הורה על פינוי בכפייה של חוחוי על כל תושביה לסלטה, והותיר שם אדמה חרוכה.
חרף היותו של צעד זה שנוי במחלוקת – הוא נתפס כיום בארגנטינה כמעשה גבורה פטריוטי.
הוא החל מנהל קרבות נסיגה מול האויב המתקדם: את סלטה לא היה כבר די זמן לפנות, ונסיגה עמוקה עד לקורדובה הייתה מעמידה אותו בנחיתות טקטית כי היה קשה יותר להגן עליה, ומאפשרת למלוכנים להגיע עד לבואנוס איירס.
משלחת מטעם תושבי טוקומן שכנעה אותו להיערך מול המלוכנים בעירם ולא להמשיך לסנטיאגו של אסטרו, ובעזרת המקומיים הוא בלם את האויב בקרב שנחשב למכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ב-24 בספטמבר 1812.
מטוקומן בלגראנו התקדם צפונה לסאלטה, ושם הביס פעם נוספת את הספרדים ב-20 בפברואר 1813 תוך שהוא מניף את דגל התכלת לבן והופך אותו בכך לסמל פטריוטי.
לאחר ניצחונו הוא חתם על השכם שביתת נשק עם הגנרל הספרדי.
אלטו פרו (Alto Perú) הוא מושג גאוגרפי המתייחס לרמה ולרכס הרי האנדים של צפון ארגנטינה, בוליביה ופרו.
בתקופה הקולוניאלית התחלק האזור בין מלכויות המשנה של פרו ושל ריו דה לה פלטה.
פרו עלית הייתה היעד הבא של בלגראנו.
לאחר ניצחונותיו על הספרדים בטוקומן (1812) ובסלטה (1813) התקדם בלגראנו צפונה לפרו עלית (בוליביה של היום), שבה התרחשו באותה תקופה מרידות של הילידים האינדיאנים נגד הספרדים, והגיע לעיר מכרות הכסף פוטוסי, אזור שהיה חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
הוא ארגן את האזור מבחינה מנהלית ומינה מושלים מטעמו במקום אלו של הספרדים.
זה היה ניסיונם השני של הארגנטינאים (אז עדיין הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) לכבוש את האזור מידי הספרדים, לאחר שהניסיון הקודם - שנים ספורות קודם לכן, בידי קסטלי - נכשל כישלון חרוץ עקב תככים פוליטיים.
בינתיים גם הספרדים ארגנו את כוחותיהם, המצביא הכושל גויינצ'ה (Goyenche) הוחלף בחואקין דה לה פאסואלה (Joaquín de la Pazzuela) שארגן צבא גדול משל בלגראנו, ולמרות העזרה שקיבל מהאוכלוסייה האינדיאנית המקומית - הוא הובס ב-1 באוקטובר 1813 בקרב בווילקפוחיו (Vilcapugio), ואיבד כמחצית מכוחו.
פאסואלה העריך שבלגראנו מצפה לתגבורת ולכן הזדרז ליזום קרב נוסף באיוֹאוּמה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813, הכה אותו פעם נוספת, ואילץ אותו לסגת לפוטוסי ומשם לחוחוי.
בוליביה נשארה בידי הספרדים עוד שנה עד שפסואלה נסוג ממנה, הכוחות המקומיים המשיכו להילחם באופן לא מסודר בספרדים, ובוליביה הפכה למדינה עצמאית בנפרד מארגנטינה.
מחוחוי המשיך בלגראנו לסלטה, וב-1814 העביר שם את הפיקוד לחוסה דה סן מרטין שהגיע מאירופה עם ניסיון צבאי רב שבא לידי ביטוי במסעות השחרור המוצלחים שניהל לאחר מכן.
בלגראנו עצמו היה כבר חולה באותה תקופה, הוא לא התגלה כמצביא גדול וניגף בחלק גדול מהקרבות בהם נטל חלק, אך לזכותו כגנרל נזקפים הקרבות בטוקומן ובסלטה, וכן העובדה שלמרות כישלונותיו בפרגוואי ובבוליביה - הוא עורר בהן את המרד נגד הספרדים שהוביל לבסוף לעצמאותן.
בשנים 1814–1815 יצאו בלגראנו וברנרדינו ריבדביה לשליחות דיפלומטית לאירופה כדי לזכות בהכרה בינלאומית במעמדן של הרפובליקות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
אירופה באותה תקופה הייתה מונרכית, ולמרות רוחות המהפכה הצרפתית בסוף המאה הקודמת - היא הצטיירה אז ככישלון בעקבות מפלתו של נפוליאון בונפרטה, והברית הקדושה ייצגה את הלכי הרוח הריאקציוניים דאז.
הצעותיו כללו מצד אחד הקמה של מונרכיה עצמאית ברשות נסיך ספרדי או אנגלי, או לחלופין בראשות אחד מצאצאי האינקה - אחיו של טופאק אמארו השני: הצעה שנועדה פחות לאוזניים אירופאיות ויותר לאוזני האוכלוסייה האינדיאנית בדרום אמריקה.
עם חזרתו מאירופה, בלגראנו נשלח לטוקומן (1816) בה התכנס הקונגרס עם נציגי הפרובינציות, אם כי בתפקיד צבאי, אך חרף רצונו הוא לא יצא למשימות צבאיות נוספות - הן בשל מחלתו והן בשל מלחמת האזרחים שארגנטינה הייתה שקועה בה אז.
הקונגרס שהכריז ב-9 ביולי באותה שנה על עצמאות ארגנטינה (להבדיל מהדחת המשנה למלך והקמת החונטה הראשונה ב-25 במאי 1810) כלל נציגים מחלק גדול מהפרובינציות דאז (כולל מבוליביה) אך ללא פרגוואי המתבדלת וקבוצת פרובינציות בצפון מזרח ארגנטינה ובאורוגוואי של היום שהיו במצב מלחמה עם השלטון המרכזי בבואנוס איירס.
מאוחר יותר סן מרטין יחצה את האנדים לצ'ילה, ומשם יפנה צפונה לאלטו פרו.
בלגראנו נקרא לחזור לבואנוס איירס ב-1819 עקב מלחמת האזרחים שהתחוללה אז, אולם הוא כבר היה חולה מאוד, והלך לעולמות ב-20 ביוני 1820; לימים יקבע יום זה כיום הדגל של ארגנטינה.
המילים האחרונות המיוחסות לו היו "הו מולדתי" (Ay, Patria mía).
בשנת 1792 בגיל 22 הוא הכיר את מריה חוספה אסקורה (María Josefa Ezcurra).
אביה התנגד לקשר עם בלגראנו מכיוון שאביו פשט רגל באותה תקופה וחיתן אותה עם קרוב משפחה מספרד.
מאוחר יותר אביה של מריה אסקורה היגר לספרד בשל התנגדותו למהפכת מאי, ואמהּ אפשרה לה לחדש את הקשר עם בלגראנו, והיא אף התלוותה אליו כאשר קיבל את הפיקוד על צבא הצפון.
למריה אסקורה נולד בן מבלגראנו ב-1813 - פדרו פבלו - והוא אומץ בידי אשתו של חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas, לימים- המושל של פרובינציית בואנוס איירס ושל הקונפדרציה הארגנטינאית).
לבלגראנו הייתה מערכת יחסים גם עם מריה דולורס אלגרו (María Dolores Helguero) מטוקומן, קשר שנמשך חרף נישואיה לאדם אחר בהמשך; וממנה נולדה לו בת בשם מנואלה מוניקה בשנת 1818.
בלגראנו לא הכיר בבנו ובבתו שנולדו כתוצאה ממערכות יחסים ללא נישואים.
על שמו של בלגראנו נקראו מספר אוניות בצי הארגנטינאי, לרבות סיירת, שהוטבעה במהלך מלחמת פוקלנד.
מנואל אווילה קמאצ'ו (בספרדית: Manuel Ávila Camacho, [נהגה: maˈnwel ˈaβila kaˈmatʃo]; 24 באפריל 1897 – 13 באוקטובר 1955) היה נשיא מקסיקו ה-45. קמאצ'ו היה פוליטיקאי מקסיקני, שכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1940–1946. הוא היה נשיא קתולי, לאחר שורה של נשיאים במחצית הראשונה של המאה ה-20 בעלי עמדה אנטי-דתית מוצהרת.
בשנת כהונתו האחרונה העביר רפורמה פוליטית מקיפה, שנועדה למנוע ממפלגות פוליטיות קיצוניות משני צדי המפה הפוליטית להתארגן בצורה חופשית, על ידי הצבת סף מינימום גבוה של מספר החברים הנדרש כדי לאשר את חוקיותה של התארגנות פוליטית.
מנואל אווילה קמאצ'ו נולד בפואבלה, מקסיקו, בשנת 1897, להורים בני מעמד הביניים.
אווילה קמאצ'ו הצטרף לצבאו 'החוקתי' של ונוסטיאנו קאראנסה בשנת 1914, במסגרת המהפכה המקסיקנית, ועלה במהירות בין שורות ההנהגה.
כמארגן ומנהל מיומן, הוא מונה לראש משרד המלחמה והחיל הים תחת הנשיא אבלרדו רודריגס ושר ההגנה הלאומי תחת הנשיא לאסרו קארדנאס בשנת 1937. בהתפטרותו מתפקידו בשנת 1939, הוא זכה במועמדות לנשיאות מטעם המפלגה הממשלתית; ה-PRM - מפלגת המהפכה המקסיקנית (Partido de la Revolución Mexicana).
אווילה קמאצ'ו נבחר לנשיא מקסיקו בשנת 1940 לאחר הבחירות הכלליות בהם הייתה הונאה נרחבת שהוצאה לפועל מטעם המפלגה.
כנשיא, אווילה קמאצ'ו ניהל מדיניות פנים של מתינות והתקדמות יציבה.
לאחר סדרת נשיאים מתנגדי-דת חריפים, הגיע אווילה קמאצ'ו לפשרה עם הכנסייה הקתולית ויצא בהכרזה פומבית על דתו.
הוא גם הרחיב את מערכת בתי הספר, בנה בתי חולים, אישר חקיקה לביטחון סוציאלי ותמך ברפורמה מוגבלת של חלוקת אדמות.
אולם ממשלו זכור בעיקר בזכות היחסים החדשים ששוקמו עם שכנתה של מקסיקו מצפון, ארצות הברית.
המחלוקת ארוכת השנים סביב ארצות הברית המופקעת נכסי נפט הוסדרו; מקסיקו סיפקה עבודה חקלאית וחומרי גלם הדרושים למאמץ המלחמתי של בעלות הברית, והיא הכריזה מלחמה על מדינות הציר בשנת 1942, ואף שלחה טייסת לשרת במערכה באוקיינוס השקט במסגרת מלחמת העולם השנייה.
לאחר נשיאות של לאסרו קארדנאס שייצג את השמאל הקיצוני הפוליטי במקסיקו בין השנים 1934 עד 1940, משטרו של אווילה קמאצ'ו ייצג פנייה פוליטית ימינה, ייצוב דחף הרפורמה ומיסוד ההתקדמות החברתית.
לאחר פרישתו מהנשיאות בשנת 1946, נותר אווילה קמאצ'ו כח פוליטי מרכזי ודמות רבת השפעה בתוך המפלגה השלטת למשך שארית חייו.
הוא קבע למועמד הנשיאות אחריו את מיגל אלמאן ולדס.
מנואל אמורוס הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת המגן הימני, וכיום מאמן כדורגל.
ככדורגלן שיחק אמורוס בחלק מהקבוצות הבכירות ביותר בצרפת, וזכה עימן במספר תארים, החשוב בהם היה ליגת האלופות עם אולימפיק מרסיי בעונת .
כמו כן, רשם אמורוס 82 הופעות בינלאומיות, זכה עם נבחרת צרפת ביורו 1984, ובין היתר היה לשחקן הצעיר המצטיין במונדיאל 1982, ולחלק מנבחרת הטורניר של מונדיאל 1986.
כמאמן, הוביל אמורוס בין היתר את נבחרות ו האפריקאיות.
אמורוס, צרפתי ממוצא ספרדי, החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של מונקו.
לאחר ששיחק עונה אחת בקבוצת המילואים של המועדון בליגה השלישית, עלה אמורוס בן ה-18 לקבוצה הבכירה של המועדון בעונת .
הוא רשם כבר בעונת הבכורה שלו 18 הופעות ליגה במדי מונקו, וסייע לה לסיים את העונה במקום הרביעי בליגה הבכירה.
עונה אחר כך כבר היה אמורוס לשחקן מפתח בהגנת מונקו, שספגה 29 שערים בלבד, הכמות המעטה בליגה, וזכתה בתואר האליפות בהפרש נקודה מסגניתה, סנט אטיין.
במקביל ליכולותיו ההגנתיות, הפגין אמורוס גם יכולת התקפית משכנעת שהתאפיינה בהגבהות מדויקות, וכן בכיבוש שערים, תכונות שמאפיינות יותר שחקני הגנה מודרניים.
בשתי העונות הבאות במדי מונקו, כבש אמורוס 14 שערי ליגה ב-70 הופעות.
בעונת בה כבש שמונה שערי ליגה - שיא קריירה עבורו, החמיץ אמורוס עם קבוצתו את תואר האליפות לבורדו בפער שערים שערים בלבד, על אף שמונקו ספגה שוב 29 שערים בלבד, והייתה להגנה הטובה בליגה.
עונה אחר כך, זכה אמורוס לראשונה בקריירה בגביע הצרפתי, כשפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1-0 בגמר המפעל על פריז סן-ז'רמן.
אמורוס הוסיף להיות שחקן מפתח בהגנה, ופתח במרבית משחקיה של קבוצתו גם במהלך העונות הבאות, ואף זכה בתואר שחקן השנה בצרפת ב-1986, גם בזכות הופעותיו המוצלחות במונקו וגם בזכות הצטיינותו במונדיאל 1986. בעונת זכה עם מונקו בפעם השנייה באליפות צרפת, כשתרם שישה שערי ליגה במהלך העונה.
אמורוס סיים את דרכו בקבוצה עם סיום עונת , לאחר תשע עונות במדי הקבוצה, בהן רשם 349 הופעות בכל המסגרות וזכה בשתי אליפויות וגביע.
הוא ממוקם במקום הרביעי בכל הזמנים בטבלת ההופעות של המועדון.
לקראת עונת , עבר אמורוס לאולימפיק מרסיי.
כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה זכה עימה אמורוס באליפות צרפת.
בעקבות הזכייה באליפות, השתתפה הקבוצה עונה אחר כך בטורניר גביע אירופה לאלופות.
מרסיי רשמה קמפיין מוצלח, בו הדיחה בין היתר את האלופה המכהנת מילאן, והעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר, שם פגשה בקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
אמורוס פתח בהרכב קבוצתו בגמר, וסייע לה לשמור על רשת נקייה במשך 120 דקות, שהסתיימו בשוויון 0-0. בדו-קרב הפנדלים היה אמורוס לבועט הראשון של קבוצתו, אך הבעיטה שלו נהדפה על ידי שוער הכוכב האדום.
לאחר שלא נרשמו יותר החטאות בדו-קרב הפנדלים, הפסידה קבוצתו את התואר.
אמורוס היה שחקן מפתח בהגנת הקבוצה גם בשתי העונות הבאות, שהסתיימו שתיהן בזכייה באליפות.
בשתיהן סיימה קבוצת האם של אמורוס, מונקו, במקום השני.
בעונת הייתה מרסיי לקבוצה הצרפתית הראשונה בהיסטוריה שזוכה באליפות אירופה.
אמורוס נטל חלק פעיל בכל שלבי העונה האירופית של קבוצתו, אך לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מרסיי 1-0 את מילאן.
עונה אחר כך אמורוס כבר היה לשחקן מחליף ורשם 12 הופעות ליגה בלבד.
מרסיי אמנם סיימה את העונה במקום הראשון, אך האליפות נשללה ממנה בעקבות חשיפת פרשת שחיתות ושוחד בה הייתה מעורבת.
לקראת עונת עבר אמורוס לאולימפיק ליון.
הוא שיחק במדיה במשך שתי עונות, בהן היה שחקן קבוע בהגנת הקבוצה.
בעונת חזר למרסיי, ששיחקה אז בליגת המשנה בעקבות אותה פרשת שחיתות, לעונה שבסיומה פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
אמורוס זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת על ידי המאמן מישל הידלגו בגיל צעיר יחסית.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-23 בפברואר 1982, 21 ימים בלבד לאחר יום הולדתו ה-20, כשפתח בהרכב צרפת בניצחון 2-0 על במשחק ידידות בפארק דה פראנס.
אמורוס שמר על מקומו בסגל וזומן על ידי הידלגו לטורניר מונדיאל 1982 בספרד.
הוא לא שותף בהפסד של צרפת 3-1 ל בפתיחת שלב הבתים, אך שיחק לאורך כל שני המשחקים הנותרים בשלב זה, בהם ניצחה צרפת 4-1 את וסיימה בשוויון 1-1 עם .
אמנם, בשני משחקים אלו ספג אמורוס כרטיס צהוב, ולכן החמיץ את הניצחון 1-0 על בפתיחת שלב הבתים השני.
הוא חזר להרכב בניצחונה של צרפת 4-1 על , שהעלה אותה לשלב חצי הגמר, שם פגשה את .
אמורוס פתח בהרכב, וחצי דקה לסיום תוספת הזמן, במצב של 1-1, כמעט והעלה את קבוצתו לגמר, אך כדור שלו פגע בקורת השער והמשחק עבר להארכה.
גם ההארכה הסתיימה בשוויון, 3-3, והמשחק עבר להכרעה בדו-קרב פנדלים.
אמורוס פתח פעם נוספת בהרכב כשנבחרתו הפסידה 3-2 ל במשחק על המקום השלישי, וסיים עם נבחרתו במקום הרביעי.
הוא שיחק חמישה משחקים מלאים מתוך השבעה של צרפת בטורניר, ונבחר לשחקן הצעיר המצטיין של הטורניר.
אמורוס זומן על ידי הידלגו לסגל צרפת גם לטורניר יורו 1984 הביתי.
אמורוס עלה בהרכב במשחק הפתיחה של צרפת בטורניר, מול .
בדקה ה-87 הוא תוקל בעוצמה מאחור על ידי ייספר אולסן.
בתגובה, נגח אמורוס בפניו של אולסן והורחק בכרטיס אדום ישיר.
הוא הורחק בעקבות האירוע לשלושה משחקים, ולכן החמיץ את שני משחקיה הנותרים של צרפת בשלב הבתים, וכן את שלב החצי הגמר.
הוא עלה כמחליף בדקה ה-73 של משחק הגמר מול , שהסתיים בניצחונה של צרפת 2-0 ובזכייה בתואר אלופת אירופה.
אמורוס היה הבחירה הראשונה של המאמן החדש, הנרי מישל, בעמדת המגן הימני במונדיאל 1986 במקסיקו.
צרפת כולה, ואמורוס בפרט, רשמו טורניר מוצלח.
אמורוס פתח בכל משחקיה של צרפת בטורניר ולא הוחלף כלל במהלכו.
הוא סייע לקבוצתו להעפיל משלב הבתים לאחר ניצחונות על (1-0) ועל (3-0), ותוצאת שוויון אחת מול (1-1).
צרפת הוסיפה להתקדם עם ניצחון בשמינית הגמר 2-0 על , וברבע הגמר משחקה מול הסתיים בשוויון 1-1 בתום הארכה.
בדו-קרב הפנדלים, כבש אמורוס את הבעיטה השנייה של צרפת בדרך לניצחון.
כמו במונדיאל הקודם, גם הפעם מסעה של צרפת נעצר עם הפסד ל בחצי הגמר, הפעם בתוצאה 2-0. בניגוד למונדיאל הקודם, הפעם צרפת הצליחה לנצח במשחק על המקום השלישי.
היא גברה על 4-2 בהארכה, במשחק בו כבש אמורוס את שערו היחיד בקריירה הבינלאומית, בפנדל בדקה ה-111, שקבע את תוצאת המשחק.
בסך הכל שיחק אמורוס שבעה משחקים מלאים בטורניר, ונכלל בסיומו בנבחרת הטורניר בזכות הופעותיו.
בעקבות כישלונה של צרפת להעפיל ליורו 1988, התמנה מישל פלאטיני לתפקיד מאמן הנבחרת ב-1988. עם הגיעו, בחר פלאטיני באמורוס לתפקיד קפטן נבחרת צרפת, במקומו של לואיס פרננדס.
הנבחרת כשלה להעפיל למונדיאל 1990, אך הצליחה להעפיל לטורניר יורו 1992, בו הוביל אמורוס את סגל הנבחרת כקפטן.
אמורוס פתח ושיחק לכל אורך משחקיה של צרפת בשלב הבתים, אך שתי תוצאות תיקו (1-1 מול , 0-0 מול ) והפסד (2-1 ל) חרצו את גורלה של צרפת כבר בשלב הבתים.
ההפסד לדנמרק היה משחקו ה-82 והאחרון של אמורוס במדי נבחרת צרפת.
אמורוס החל את קריירת האימון בשנת 1998, ואימן במשך מספר שנים בליגות הנמוכות בצרפת ובליגה הבכירה בתוניסיה.
פרס השחקן הצעיר: מונדיאל 1982
מנואל דל רפוחיו גונסאלס פלורס (בספרדית: Manuel del Refugio González Flores; 18 ביוני 1833 - 10 באפריל 1893) היה גנרל ופוליטיקאי מקסיקני, נשיא מקסיקו ה-31.
גונסאלס נולד בעיר מטמורוס שבמדינת טמאוליפס ב-18 ביוני 1833. לפני כהונתו כנשיא המדינה מילא גונסאלס תפקידים חשובים, בעיקר צבאיים; הוא שירת כלוטננט במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ובמלחמת הרפורמה כגנרל בשירות המפלגה השמרנית.
הוא החל לעסוק בפוליטיקה, תחילה המדינתית ואחר כך הארצית וכיהן במשרות רמות: מושל מיצ'ואקאן (1877) ומושל גואנחואטו (1885), ושר המלחמה והצי בשנים 1878–1879.
כשנבחר גונסאלס בשנת 1880 לנשיאות מקסיקו, היה הראשון האדם הראשון מטמאוליפס שנבחר לנשיאות בקולות הבוחרים בבחירות דמוקרטיות.
תושב אחר של המדינה, אמיליו פורטס חיל, היה לנשיא ביניים של המדינה ב-1928 לאחר רצח אלווארו אוברגון.
לאחר פרישתו בתום קדנציה אחת מן הנשיאות, בשנת 1884, נבחר גונסאלס "פה אחד" לכהן שוב כמושל מדינת גואנחואטו, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-10 באפריל 1893.
מנואל אמצ'סורה גואסו (בספרדית: Manuel Amechazurra Guazo; 8 במרץ 1888 - 13 בפברואר 1965), לעיתים נקרא בשם מנולו (Manolo), היה כדורגלן ספרדי-פיליפיני ששיחק בראשית המאה ה-20 כבלם.
אמצ'סורה שיחק במספר קבוצות ברחבי אנגליה וקטלוניה, כשהבולטת שבהן היא ברצלונה, שם שיחק בשתי קדנציות: בין 1906 ל-1908 ובין 1909 ל-1915.
אמצ'סורה נולד בלה קרלוטה, נגרוס שבפיליפינים בפיליפינים לאב ממוצא בסקי ולאם ממוצא קנטברי.
משפחתו והוא היגרו כשהיה בגיל צעיר לברצלונה, בירת קטלוניה שבספרד.
בברצלונה החל לשחק כדורגל, כבלם, וב-1902 הצטרף לקבוצה המקומית אייריש.
באייריש שיחק במשך 4 שנים, וב-1906 עבר לקבוצה הבכירה בעיר ובאזור, ברצלונה.
ב-1907 הפך גם לחבר הנהלה במועדון, ושנה לאחר מכן עבר מברצלונה לאנגליה, שם שיחק במספר קבוצות לתקופות קצרות.
כך הוא למד טכניקות וטקטיקות משחק מתקדמות, שכן הכדורגל באנגליה היה מפותח יותר מבספרד בתקופה זו.
כששב לספרד ב-1909 הוא יישם את הידע שרכש במהלך נסיעתו.
תחילה שיחק לפרק זמן קצר באירון שמחבל הבסקים, לפני שחזר לברצלונה.
אמצ'סורה עזר לברצלונה לזכות במספר רב של תארים בקדנציה השנייה שלו בקבוצה.
בזירה המקומית, זכה עם הקבוצה 4 פעמים באליפות קטלוניה.
ב-1910 נערכה המהדורה הראשונה של גביע הפירנאים, שהיה הטורניר הבינלאומי הראשון בעולם בכלל ובאירופה בפרט.
אמצ'סורה זכה עם ברצלונה ב-4 המהדורות הראשונות של הטורניר, תוך שהוא פותח בכל משחקי הגמר, מ-1910 ועד 1913. הטורניר עצמו הופסק ב-1914 בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, ב-1910 היה שותף לראשונה לזכייה בגביע הספרדי.
הוא פתח בהרכב ברצלונה במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה 3-2 את אספניול מדריד.
ב-1912 וב-1913 סייע לקבוצתו לזכות בגביע פעמיים ברציפות, כשגם במשחקי גמר אלו הוא פתח בהרכב ואף שימש קפטן הקבוצה.
בנוסף ב-1913 חלה באופן חמור והיה אף חשש לחייו, אך הוא הצליח להתאושש.
אמצ'סורה נחשב לשחקן המקצועי הראשון בברצלונה, בתקופה בה הכדורגל היה עדיין חובבני.
על אף התנגדותו של נשיא המועדון ז'ואן גאמפר, שילמו לו חלק ממנהלי המועדון כסף.
על מנת להימנע מבעיות בכך שהמועדון מעסיק מקצוען, המשכורת הוצהרה כאילו הייתה עבור לימוד אנגלית.
מספר חודשים לאחר מכן החלו שחקנים נוספים במועדון לקבל תשלום בדרכים מוסוות.
במקביל לכך שהיה שחקן ברצלונה, השתתף אמצ'סורה במספר משחקים במדי נבחרת קטלוניה, בין 1910 ל-1912.
ב-1915 עזב את ברצלונה, כשלזכותו 137 הופעות במדיה, בהן כבש 20 פעמים.
ב-1916 היה לתקופה קצרה שחקן-מאמן במנרסה, ובהמשך השנה שפט מספר משחקים בקטלוניה.
לאחר מכן עזב את ספרד וחזר לארץ מולדתו, הפיליפינים.
הוא שב לספרד רק כ-30 שנים לאחר מכן, ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה.
אמצ'סורה נפטר ב-13 בפברואר 1965 בברצלונה.
נסיעותיו הרבות באנגליה ובספרד הקנו לו את הכינוי "ההרפתקן".
מנואל אלקסלסי ורדי (נולדה בתל אביב ב-30 בינואר 2007) היא שחקנית ישראלית.
בשנת 2009 הבליחה אלקסלסי בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "לחיות מחדש" של חיים בוזגלו בתפקיד תינוקת.
בשנת 2013 השתתפה בסרטו של מיקי פולונסקי "אלבינה 12", בסרטה של דקלה אלקסלסי "הרי אני...הרי אתה..." וב"עקידה" של הבמאי אילן רובינפלד - סרטי סטודנטים קצרים שהופקו במסגרת בית הספר מנשר לאמנות.
ב-2014 גילמה מנואל את תפקיד מרכזי בסרטו הקצר תום שביים אסף עייני.
ב-2015 גילמה את הילדה מיקה, בעונה השנייה של סדרת הדרמה היומית שוברי גלים, בבימוי דקלה אלקסלסי ומרקו כרמל.
בסוף שנת 2016 נבחרה מנואל על ידי mako לאחת הישראלים המשפיעים בשנת 2016.
ב-2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מראות שבורות".
לצד שירה האס ויפתח קליין.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "דרייבר" של הבמאי יהונתן אינדורסקי, בו היא מככבת בתפקיד ראשי.
הסרט התמודד בתחרות פרס אופיר 2017.
מנואל השתתפה בסרט הקולנוע "אין בתולות בקריות" של הבמאית קרן בן רפאל.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בטרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן 2018.
לצד הופעותיה בקולנוע, מנואל הופיעה גם בטלוויזיה: בתפקיד מרכזי כנכדתו של אלון אבוטבול בסדרה הרמון בבימוי מרקו כרמל וגדי טאוב, בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה מתים לרגע בבימוי יואב ודורון פז, וכדמות חדשה בעונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים" בבימוי יריב הורוביץ וירון ארזי.
כמו כן הופיעה בסרט הקצר "שיר" של השחקן והבמאי מיכאל אלוני בו היא מגלמת את דמותה של שיר בצעירותה.
אימה היא הבמאית והשחקנית דקלה אלקסלסי.
רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ הם קרובי משפחתה (סבתה ואמם אחיות).
שנהשם הסרטשם הבמאי/תתפקיד הערות2017דרייבריהונתן אינדורסקיחנימראות שבורותאמרי מטלון, אביעד גבעוןרעותאין בתולות בקריותקרן בן רפאלתמרשירמיכאל אלונישיר הצעירהסרט קצר2018תחנהחווה לוי רוזלסקינועה הצעירהסרט קצר2021משחקי קיץיונתן גולשטייןדמות ראשית
שנהשם הסדרהשם הבמאי/תתפקיד הערות2009לחיות מחדשחיים בוזגלותינוקת2015שוברי גליםדקלה אלקסלסי, מרקו כרמלמיקהעונה שנייה 2017מתים לרגעיואב ודורון פזהדרהרמוןמרקו כרמל, גדי טאובשבת2017–2019נעלמיםיריב הורוביץ, ירון ארזינוגהעונות 2–3
מנואל אורנטס (בספרדית: Manuel Orantes; נולד ב-6 בפברואר 1949) הוא טניסאי עבר ספרדי.
היה פעיל בעיקר בשנות ה-70. זכה רק פעם בטורניר גראנד סלאם ובנוסף לזה זכה 36 פעמים בתחרויות שונות.
כבר בגיל 19 מנואל אורנטס הוזמן לנבחרת גביע דייוויס של ספרד.
בשנת 1973, כאשר החלו פרסומים רשמיים של דירוג השחקנים, הוא קיבל מקום שני (לאחר איליה נסטסה).
הוא העפיל לגמר תחרות יחידים של גראנד סלאם רק פעמיים - בשנת 1974 באליפות צרפת הפתוחה הוא הפסיד לביורן בורג, ובשנת 1975 באליפות ארצות הברית הפתוחה הוא ניצח את ג'ימי קונורס.
בשנת 1978 בתחרות לזוגות גברים הוא העפיל לגמר באליפות צרפת הפתוחה, אך הפסיד.
מנואל אורנטס השתתף רק פעם באליפות אוסטרליה הפתוחה והגיע לרבע הגמר.
מנואל בולנס פריאטו (בספרדית: Manuel Bulnes; 25 בדצמבר 1799–18 באוקטובר 1866) הוא פוליטיקאי צ'יליאני אשר כיהן כנשיא צ'ילה בשנים 1841–1851.
נולד ב-25 בדצמבר 1799 בקונספסיון שבמרכז צ'ילה.
בגיל 16 נכלא על ידי השלטונות הספרדיים, אך השתחרר במהרה והצטרף לכוחותיו של חוסה דה סן מרטין.
בשנת 1831 הועלה לדרגת בריגדיר-גנרל ונלחם למען שחרור צ'ילה מן האימפריה הספרדית.
בשנת 1841 בולנס נבחר לנשיא.
נשיאותו התאפיינה בחיזוק האקדמיה הצ'יליאנית ויישוב סכסוכים חברתיים בין קבוצות שונות בצ'ילה.
בשנת 1843 חיזק את ההתיישבות באזור פונטה ארנס על מנת ליצור ריבונות צ'יליאנית באזור מצר מגלן
נפטר ב-18 באוקטובר 1866 בבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
מנואל אובפמי אקאנג'י הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הבלם באינטר מילאנו, בהשאלה ממנצ'סטר סיטי ובנבחרת שווייץ.
אקאנג'י נולד בשווייץ לאב ניגרי ולאם שווייצרית.
הוא החל את הקריירה כילד במועדון פ.צ.
בגיל 12 החל לשחק בפ.צ.
וינטרטור, בה העביר את שנות נעוריו, ועלה בשנת 2014 לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת המשנה השווייצרית.
בעונת 2014/15 היה אקאנג'י שחקן הרכב קבוע בקבוצה, שסיימה במקום הרביעי בליגה.
באפריל 2015 חתם אקאנג'י בפ.צ.
בזל מליגת העל השווייצרית, והחל לשחק בה בעונת 2015/16. אקאנג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית במדי בזל בספטמבר 2015, במשחק מול פ.צ.
בתום עונת 2015/16, זכה אקאנג'י עם בזל באליפות הליגה.
בעונת 2016/17 זכה אקאנג'י עם בזל באליפות נוספת, ובנוסף, זכה גם בגביע השווייצרי, לאחר ניצחון 0–3 בגמר על פ.צ.
בעונת 2017/18 השתתף אקאנג'י עם בזל בליגת האלופות, והעפיל עם הקבוצה לשמינית הגמר, לאחר ששיחק 90 דקות בכל ששת משחקי הקבוצה והציג יכולת טובה מאוד, כשקבוצתו ספגה חמישה שערים בלבד בשישה משחקים.
בפגרת החורף של עונת 2017/18, נמכר אקאנג'י לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה תמורת 18 מיליון אירו, וחתם על חוזה עד לקיץ 2022. עד לתום עונת 2017/18 ערך אקאנג'י 11 הופעות במדי בורוסיה דורטמונד, אך הקבוצה הציגה במחצית עונה זו יכולת לא משכנעת, שאף כללה תבוסה 0–6 לבאיירן מינכן, לה אקאנג'י היה שותף.
את העונה הזו סיימו דורטמונד ואקאנג'י במקום הרביעי בבונדסליגה.
ב-1 בספטמבר 2022 עבר אקאנג'י למנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 17 מיליון ליש"ט.
ב-6 בספטמבר הוא ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–4 על סביליה בליגת האלופות.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל אקאנג'י לאינטר מילאנו מהסרייה א'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באינטר ב-13 בספטמבר בהפסד 4-3 ליובנטוס במסגרת המחזור הרביעי של הסרייה א'.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022. והבקיע גול בשמינית הגמר נגד נבחרת פורטוגל.
מנואל אוליברס (בספרדית: Manuel Olivares Lapeña; 2 באפריל 1909 – 16 בפברואר 1976) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
אוליברס נולד ב-2 באפריל 1909 בסון סרביירה שבספרד.
הוא התחיל את קריירת המועדונים שלו בקבוצה דפורטיבו אלאבס שמחבל הבסקים בשנת 1928. אוליברס ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בעונת 1930/1931 וכבש באותה עונה 10 שערים ב-14 הופעות ואלאבס בסיום העונה סיימה במקום השמיני (מתוך 10 קבוצות).
לאחר עונה זאת חתם בריאל מדריד.
במהלך תקופתו בריאל זכה אוליברס בשתי אליפויות ספרד ברצף ובגביע הספרדי בשנת 1934. בעונת 1932/1933 בלה ליגה כבש 16 שערים ב-14 משחקים, דבר שהקנה לו את תואר הפיצ'יצ'י לכובש המצטיין של העונה.