tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 בינואר 1930 מתה אליזבת פרנציסקה בזירגנשטיין כתוצאה מדלקת ריאות, ושנתיים מאוחר יותר התחתן בעלה עם אחותה גרטרוד.
ב-19 בספטמבר 1912 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם גאורג, רוזן ואלדבורג, צייל והוהנמס, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פרידריך סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1927–1999)
מריה ולריה, רוזנת ואלדבורג-צייל (1913–2001)
פרנץ יוזף, רוזן ואלדבורג-צייל (נולד ב-1927)
אליזבט ליאונרד סקוט הייתה סטטיסטיקאית, מתמטיקאית ואסטרונומית אמריקנית.
סקוט גדלה בברקלי, קליפורניה, ולמדה באוניברסיטה שם מתמטיקה ואסטרונומיה.
היא קיבלה את תואר הדוקטור ב-1949. במהלך לימודיה למדה מספר קורסים בסטטיסטיקה, אם כי העניין הראשוני שלה בסטטיסטיקה היה לצורך ניתוח נתונים אסטרונומיים.
מאחר שבאותה תקופה הייתה קיימת אפליה חזקה נגד נשים בתחום (על נשים נאסר להשתמש בטלסקופ שבהר וילסון, ונשים לא מונו למשרות אקדמיות בתחום), החליטה להתרכז בסטטיסטיקה, וב-1948 (עוד לפני שסיימה את לימודי הדוקטורט) מונתה למרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת ברקלי, ושם הגיעה עד לדרגת פרופסור בין 1968 ל-1973 הייתה יו"ר המחלקה לסטטיסטיקה.
בשנות מלחמת העולם השנייה הייתה עוזרת המחקר של ג'רזי ניימן, שעסק בתכנון אופטימלי של תוכניות הפצצה.
במהלך עבודתה המשותפת עם ניימן התפתחו ביניהם גם קשרי ידידות אמיצים.
הקריירה המדעית של סקוט עסקה בסטטיסטיקה, אסטרונומיה, ובתחומים המשותפים לשני התחומים.
ב-1948 פרסמה מאמר משותף עם ניימן שהראה כי בתנאים מסוימים אמד נראות מקסימלית עשוי להיות לא עקיב.
בין 1952 ל-1964 סקוט וניימן פרסמו 26 מאמרים משותפים שעסקו בניתוח נתונים אסטרונומים של גלקסיות, חלקם בשיתוף פעולה עם ק.
שיין, מנהל מצפה הכוכבים בהר ליק.
בנוסף לכך, עסקה גם בחקר מזג האוויר, ובייחוד בטכנולוגיה של זריעת עננים, ופרסמה 30 מאמרים שעסקו בתחום זה (חלקם בשיתוף פעולה עם ניימן).
כן הייתה מעורבת במחקר לזיהוי גורמי סיכון של סרטן העור, וערכה מחקר שעסק באי השוויון בשכר בין גברים ונשים באקדמיה.
סקוט הייתה עמיתה במכון לסטטיסטיקה מתמטית וכיהנה כנשיאת המכון בשנים 1977-1978.היא הייתה נשיאת המכון הבינלאומי לסטטיסטיקה בשנים 1981–1983, ונשיאת אגודת ברנולי בשנים 1983–1985. כן הייתה סגנית נשיא האיגוד האמריקני לקידום המדע בשנים 1970–1971. היא נבחרה לעמיתת החברה המלכותית לסטטיסטיקה בשנת 1981.
ב-1992, ועדת הנשיאים של ארגוני הסטטיסטיקה (COPSS) הכריזה פרס על שמה המוענק עבור קידום נשים בתחום הסטטיסטיקה.
הזוכה הראשונה בפרס הייתה פ.
אליזבת ג'ין פרטרוביץ' , בת אומת הטלינגיט, הייתה פעילה לזכויות האזרח; היא עבדה למען שוויון עבור ילידי אלסקה .
היא הייתה הכוח המניע מאחורי חקיקת החוק הטריטוריאלי נגד אפליה של שנת 1945, החוק הראשון נגד אפליה בארצות הברית.
פרטרוביץ' נולדה ב-4 ביולי 1911, בפטרסבורג, אלסקה, כבת לשבט לוקאקס אדי, מצד העורב של אומת הטלינגיט.
היא התייתמה בגיל צעיר ואומצה על ידי אנדרו ומרי ונמייקר.
הזוג ונמייקר היו מיסיונרים פרסביטריאנים בני שבט הטלינגיט.
אליזבת גדלה במספר ערים קטנות באלסקה – פטרסבורג, קלאוק, וקטצ'יקן, שם סיימה את לימודי התיכון.
היא למדה במכללת שלדון ג'קסון בסיטקה, ובמכללה לחינוך בבלינגהאם, שבוושינגטון (עכשיו חלק מאוניברסיטת וושינגטון המערבית).
ב-15 בדצמבר 1931 נישאה אליזבת לרוי פרטרוביץ' (1908–1989), גם הוא בן הטיגליט, ממוצא ילידי וסרבי.
הם למדו יחד במכללה, וחלמו להיות מורים.
אך בשל השפל הכלכלי באזור, לא הצליחו להגשים את תוכניתם.
הם חזרו לקלאווק, שם רוי עבד במפעל שימורי דגים.
הוא נבחר ארבע פעמים לתפקיד ראש העיר.
היה זה בקלאווק שהשניים התחילו להיות מעורבים באחוות ילידי אלסקה, ארגון שמטרתו להיאבק באפליה נגד ילידים.
כדי לקדם את פעילותם הפוליטית, ובחיפוש אחר הזדמנויות טובות יותר בתעסוקה ולשיפור חיי שלושת ילדיהם, עברה המשפחה לג'ונו ב-1941, שם פגשו במעגל חברתי נרחב יותר, וכן באפליה גזעית בוטה יותר.
הם התקשו למצוא דיור והרבו לראות שלטים האוסרים על כניסת ילידים למתקנים ציבוריים.
שלטים בחנויות ובתי עסק בסגנון "אין כניסה לילידים" ו"אין כניסה לכלבים או ילידים" היו נפוצים בעיר וברחבי המדינה.
מאוחר יותר, עברה המשפחה לאנטיגוניש, שבנובה סקוטיה, קנדה, שם רוי סיים תואר בכלכלה באוניברסיטת סנט פרנסיס אקסבייר.
משם הם עברו לדנבר, קולורדו, שם המשיך רוי את לימודיו.
בשנת 1950 הם עברו לאוקלהומה, ואז חזרה לאלסקה.
אליזבת פרטרוביץ' נפטרה ממחלת הסרטן ב-1 בדצמבר 1958.
ההיסטוריה של ילידי אלסקה דומה במידה רבה לזו של האינדיאנים האמריקאים, וכוללת כיבוש, רצח המוני, שעבוד, הפקעת אדמות והכחדה תרבותית.
התוצאה של אירועים מתמשכים אלה הייתה, בתורה, צמיחה בתופעות האלכוהוליזם, אלימות, ומחלות כרוניות.
ילידים יותר עשויים לחוות עוני, להיות מופלים בתעסוקה, ולהיות קורבנות לפשע מכל קבוצה אתנית אחרת באלסקה.
תחילה נכבשה אלסקה על ידי הרוסים באמצע המאה ה-18, כאשר אלה ביקשו להרחיב את תעשיית ציד כלבי הים, ושיעבדו את הילידים, ובעיקר את אומת האלאוט.
בנוסף, כפו הרוסים על הילידים המרה דתית לכנסייה הנוצרית האורתודוקסית.
כעבור כמאה שנים, קנתה ארצות הברית את הטריטוריה, בשנת 1967. תחילה, ארצות הברית בעיקר התעלמה מהקולוניה.
אך בהלת הזהב של שנות ה-1890 הביאה עמה הגירה גדולה של אזרחים לבנים, אשר פיתחו מרכזים עירוניים כגון אנקורג', פיירבנקס וג'ונו.
אלו הביאו עמם את הגישות הרווחות בארצות הברית לגבי ילידים וזכויותיהם, ולא היססו להפקיע אדמות או להשתלט על משאבי ציד ודיג.
אך כאשר כריית הזהב פסקה, שוב הממשלה בעיקר זנחה את אלסקה, מצב שנמשך על למלחמת העולם השנייה, אז הכירה המנהיגות הצבאית את הפוטנציאל של הטריטוריה.
ב-1959 הפכה אלסקה למדינה ה-49 של ארצות הברית.
עם הגברת המיסוד של אלסקה לתוך ארצות הברית, כך גם גדלו הפערים בין הילידים והלבנים שבאו בעקבות התעשיות השונות שפותחו באזור (החל מכריית זהב, לתעשייה הצבאית, ומאוחר יותר – נפט).
גורם ראשי של אפליה נגד ילידים הייתה גישת העליונות הלבנה שרווחה אז, לפיה צאצאי מהגרים מאירופה הם "בני תרבות" ואילו ילידים הם "פראיים" שאותם צריך "לתרבת".
בנוסף, המבנה הייחודי של אלסקה – שהיא מבחינת שטח המדינה הגדולה ביותר בארצות הברית, אך מבחינת אוכלוסייה הקטנה ביותר – יצר בעיות אחרות, בעיקר הבדל ניכר בשירותים ציבוריים בין הערים (הלבנות בעיקר) והפריפריה הגאוגרפית (הילידית בעיקר).
בין המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה, קבוצה בעלת כוח מיוחד בטריטוריה הייתה המיסיונרים הפרסביטריאנים שהגיעו לעשות עבודת המרה באלסקה, ובדרך כלל החזיקו בה בעת בתפקידים רשמיים באדמיניסטרציית הקולוניה.
בשנות ה-1920 הם הקימו את אחוות ילידי אלסקה (שני ארגונים-אחים, אחוות גברים ואחוות נשים), במטרה "לתרבת" את הילידים ולהחיל עליהם את התרבות הלבנה – אסרו עליהם לערוך טקסים מסורתיים או לדבר בשפתם, למשל.
אך הילידים השתמשו במנגנון הארגוני באופנים אחרים, והחלו לשתף במסגרתו מידע לגבי הדיכוי והאפליה שהם חווים, והתארגנו להיאבק בהם.
הארגונים הפכו לנציגים העיקריים של המאבק הילידי למען הזדמנויות, גישה לחינוך והשכלה, שימור התרבות, וצדק עבור מי שזכויותיהם ורכושם הופקעו מהם.
בהתאם לתרבות ולחוק ששררו באלסקה, גם פרטרוביץ' ומשפחתה סבלו מאפליה ודיכוי.
לאחר שנמנע מהם לשכור דירה בג'ונו, וחוויות אחרות של הדרה, הם החליטו לכתוב מכתב פתוח למושל הטריטוריה, ארנסט גרונינג, ובו ציינו מספר צורות של אפליה וקראו לביטולן, וביניהן:
שלטים האוסרים על כניסת ילידים לבתי עסק ומתקנים ציבוריים.
הדרת ילדים ילידים מבתי ספר, על אף שתושבים ילידיים נדרשים לשלם מיסי חינוך.
גיוס חובה "שווה" לגברים ילידיים, ללא מתן זכויות שוות בקבלת שירותים.
הגיוס האזרחי לטובת המלחמה הפך לכר פורה לקריאה למען זכויות.
החלו להופיע טורי דעה, מכתבים למערכת, ופעילויות אחרות בתקשורת.
פרטרוביץ' וחברותיה מהאחווה הילידית ערכו הפגנה, בה דרשו שאם יתאפשר לבתי עסק לתלות שלטים האוסר כניסת ילידים, שייתלה אחד כזה גם במשרד הגיוס.
בינתיים, המושל ארנסט גרינינג הביע תמיכה במאמצים אלו, ועבד מאחורי הקלעים עם אליזבת ורוי כדי לחזק את ההתארגנות הילידית, ולקדם שינויים בממשל שיאפשרו חקיקה עתידית נגד אפליית הילידים.
גרינינג היה בעל ברית מוצהר של הילידים, ונהג להתערב במקרים של אפליה, והרבה לכתוב מכתבים לבעלי תפקיד – כולל הנשיא רוזוולט – לדרוש את התערבותם או לנזוף בהם כשנמנעו מכך.
הם יזמו אסטרטגיה כפולה: רוי ואליזבת נסעו ברחבי אלסקה כדי לאסוף ראיות לאפליה, לערוך פעילויות חינוכיות בקהילות בהן ביקרו, ולהקים סניפים של האחווה; ובינתיים גרונינג פעל מול בית הנבחרים האמריקאי כדי להרחיב את המחוקק הטריטוריאלי מ-24 מושבים ל-40, כדי לאפשר ייצוג נרחב יותר לילידים במוקד קבלת ההחלטות.
שינוי זה אכן נערך בשנת 1944.
בינתיים, הצעת חוק נגד אפליה הוגשה למחוקק הטריטוריאלי בשנת 1943. ההצעה הועלתה מספר פעמים קודם לכן, אך הובסה באופן גורף.
הפעם, הזוג פרטרוביץ' עשו פעילות שתדלנית נרחבת, והיה נראה שהחוק יעבור, אם כי בקושי.
אך ברגע האחרון נציג מאנקורג' שינה את הצבעתו, לאחר שורה של עדויות בשימועים לקראת ההצבעה על הנחיתות של הילידים, ופראותם, וההצעה הובסה.
אך לאחר הרחבת הגוף המחוקק, עלתה שוב הצעת החוק.
פרן אולמר, לימים מושלת אלסקה, אמרה בשנת 1992 את הדברים הבאים על נאומה של פרטרוביץ':
החוק עבר ברוב גדול, והיה לחוק הראשון בארצות הברית שאוסר על אפליה על בסיס גזע, כעשרים שנים קודם לחוק הפדרלי באותו הנושא, חוק זכויות האזרח של שנת 1964.
ב-6 בפברואר 1988, בית המחוקקים של אלסקה הצהירה על ה-16 בפברואר (היום ב-1945 בו נחתם החוק נגד אפליה) כ"יום אליזבת פרטרוביץ'", כדי לכבד אותה עבור: "עבודתה האמיצה, בה עסקה ללא לאות, כדי למגר את האפליה ולהביא שוויון זכויות לאלסקה" (חוקי אלסקה 44.12.065).
פרס אליזבת פרטרוביץ' נוסד על שמה מטעם אחוות הנשים של ילידי אלסקה.
ב-1992, גלריה ב' של אולם המליאה של בית הנבחרים של אלסקה נקרא על שמה.
ב-2003, פארק במרכז העיר אנקורג' נקרא על שמם של אליזבת ורוי פרטרוביץ'.
הפארק כולל את המדשאה שסובבת את בניין העירייה הישן, עם אמפיתיאטרון קטן שבו מתקיימות הופעות.
בשנת 2009 יצא סרט תיעודי אודות עבודתה פורצת הדרך של פרטרוביץ' למען זכויות האזרח, בשם For the Rights of All: Ending Jim Crow in Alaska.
בשנת 2009, הוכנסה פרטרוביץ' להיכל התהילה לנשים של אלסקה, תוך הכרה בעבודתה למען זכויות האזרח.
ב-2017, נקרא על שמה התיאטרון במרכז התגליות של דרום-מזרח אלסקה אשר בקטצ'יקן; הטקס פתח תערוכה אשר חקרה את תפקידה של פרטרוביץ' במאבק לזכויות ילידיות באלסקה.
בשנת 2018, אליזבת פרטרוביץ' נבחרה על ידי פרויקט היסטוריית הנשים הלאומי בתור אחת הנשים המצוינות במהלך חודש היסטוריית הנשים בארצות הברית.
אליזבת ספראג קוּלידג' , שנולדה בשם אליזבת פן ספראג, הייתה פסנתרנית אמריקאית ופטרונית מוזיקה, בעיקר של מוזיקה קאמרית.
אביה של אליזבת ספראג קולידג' היה סיטונאי עשיר בשיקגו.
הילדה ניחנה בכישרון מוזיקלי ולמדה נגינה בפסנתר והלחנה.
היא נישאה לרופא פרדריק שורטלף קולידג', שמת מעגבת שנדבק בה מחולה בעת ניתוח, והותיר אותה עם בנם היחיד, אלברט.
זמן מה אחר כך מתו גם הוריה.
דודניתה של קולידג' הייתה לוסי ספראג מיצ'ל, מייסדת המכללה לחינוך בבנק סטריט.
קולידג' העניקה למיצ'ל מימון לייסוד בית הספר בשנת 1916.
אליזבת ספראג קולידג' ירשה מהוריה הון נכבד והחליטה להוציאו על קידום מוזיקה קאמרית, משימה שבה התמידה עד מותה בגיל 89 בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
מתוך כבוד למקצועו של בעלה, העניקה תמיכה פיננסית גם למוסדות רפואיים.
משאביה הכספיים של קולדיג' לא היו בלתי-נדלים, אבל בתוקף אישיותה ואמונתה הפנימית, הצליחה לרומם את מעמד המוזיקה הקאמרית בארצות הברית, שם הייתה העדפה קודמת לכתיבת מוזיקה תזמורתית, מקוריוז לתחום הלחנה מקורי וצומח.
המניע לדבקותה במוזיקה ולנדיבותה למוזיקאים היה ניסיונה שלה כמוזיקאית מבצעת: היא הופיעה כפסנתרנית עד שנות ה-80' לחייה, כמלווה לנגנים בעלי שם עולמי.
קולדיג' ייסדה את רביעיית המיתרים ברקשייר בשנת 1916 וכעבור שנתיים יזמה את פסטיבל ברקשייר למוזיקה בסאות' מאונטיין, פיטספילד, מסצ'וסטס.
מפסטיבל זה צמח פסטיבל המוזיקה בטנגלווד, שגם בו תמכה כספית.
היא נבחרה לחברה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1951.
בנה היחיד של אליזבת, אלברט, סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד כפיזיקאי כימי והיה פעיל חברתי וליברטריאן אזרחי.
בשנת 1932 ייסדה קולידג' את "מדליית אליזבת קולידג' ספראג" לשירות מצוין למוזיקה קאמרית".
המדליות ניתנו תחילה על ידי ספריית הקונגרס.
קולדיג' ייסדה בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה קרן לתמיכה במוזיקה קאמרית והקימה שם אולם קטן לקונצרטים קאמריים.
1919 ארנסט בלוך: פרס למוזיקה קאמרית על פסטיבל ברקשייר
1922 לאו ויינר: פרס למוזיקה קאמרית על פסטיבל ברקשייר
1936 יז'י פיטלברג: רביעיית מיתרים מס' 4
מדליות אליזבת ספראג קולידג' על שירותים מצוינים למוזיקה קאמרית
לואיס גרינברג, רביעיית מיתרים "Four Diversions", חוברה ב-1930
1942 רוי האריס "סונאטה לכינור ופסנתר"
מדליית אליזבת ספראג קולדג' למנצחים
מדליית אליזבת ספראג קולדג' לביצוע מצטיין של מוזיקה מודרנית
מדליית אליזבת ספראג קולדג' לרביעיית המיתרים המצטיינת באירופה
אליזבת פרימן וכ"מאמבת" (MumBet); נולדה בשנת 1744 לערך, ונפטרה ב-28 בדצמבר 1829) הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה בחירות (שחרור מהעבדות), לאחר מאבק משפטי במסצ'וסטס.
בית המשפט הגבוה פסק לטובתה, וקבע כי עבדות מנוגדת לחוקה של המדינה.
פסק הדין של בית המשפט הגבוה, נחשב לסופה של העבדות במדינה.
פרימן הייתה סמל למאבק האדם למען השוויון והחירות.
פרימן הייתה אנאלפביתית ועל כן לא נותר שום תיעוד כתוב עליה.
ההיסטוריה המוקדמת של חייה נאספה במחקר עכשווי שכלל איסוף מידע אודותיה ממקורות שונים, כולל רשומות היסטוריות.
פרימן נולדה לתוך עבדות בסביבות שנת 1744, בחווה בבעלות פיטר הוגבום בקלווראק ניו יורק ונקראה בת.
כאשר בתו של הוגבום, חנה, התחתנה עם ג'ון אשלי משפילד, מסצ'וסטס אליזבת ואחותה ליזי עברו להתגורר איתם, כשבת הייתה בגיל שבע בלבד.
היא נשארה אצל משפחת אשלי עד שנת 1781. בתקופה הזו היא ילדה ילד, אף על פי שאין רישומים על נישואיה.
מי שהיה אמור להיות בעלה, כנראה, נהרג במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ג'ון אשלי שהיה עורך דין בוגר אוניברסיטת ייל, היה איש עשיר ובעל קרקעות, ומנהיג בקהילתו.
בבית התנהלו דיונים פוליטיים ערים שהביאו לפרסום הצהרת שפילד, שהייתה עצומה נגד עריצות בריטית ומניפסט לזכויות הפרט.
פרימן שמעה את הדיונים שהובילו לניסוח ההצהרה שעסקו בחופש ושוויון בין בני האדם.
פרימן התעמתה עם הבעלים שלה, חנה אשלי, כאשר הגנה על ילדה צעירה שעבדה גם היא במשק הבית של המשפחה.
היא הצילה את הילדה אך נפצעה בזרועה.
אחרי שהפצע החלים, פרימן הקפידה לחשוף את הצלקת כך שתשמש כעדות לאלימות שחוותה.
הסופרת קתרין סדג'וויק שהכירה את פרימן מאז ינקותה כאישה משוחררת, מצטטת את פרימן: "מאז, הגברת לא הרימה יד על ליזי.
כל החורף הזרוע שלי הייתה פצועה אבל הגברת הייתה במצב הרבה יותר גרוע.
ושאנשים היו שואלים אותי לפני הגברת: בתי, מי פגע לך בזרוע?
הייתי עונה תשאלו את הגברת!
[שידעו] מי כאן העבד ומי כאן הגברת האמיתית".
לאחר התקרית עם חנה אשלי, פרימן עזבה את בית המשפחה.
ג'ון אשלי דרש את חזרתה ופנה לבית המשפט.
פרימן פנתה לעורך הדין תיאודור סידגוויק, פעיל למען ביטול העבדות, שייצג אותה בית המשפט בדרישה לשחרורה מעבדות.
תיאודור סידגוויק ביקש את סיועו של טאפינג רייב (Tapping Reeve), עורך דין ומייסד בית הספר הראשון למשפטים בארצות הברית.
הדיון בבית המשפט התקיים באוגוסט 1781, בבית המשפט המחוזי בגרייט ברינגטון, מסצ'וסטסס.
לתביעה הצטרף עבד נוסף בשם ברום.
דגוויק ורייב טענו לתנאי חוקתי אם "כל בני האדם נולדים חופשיים ושווים" הרי שלמעשה העבדות מבוטלת במדינה.
כאשר חבר המושבעים פסק לטובתה של בת וברום, הם הפכו לאפרו-אמריקאים הראשונים ששוחררו מעבדות על בסיס החוקה של מסצ'וסטס.
בית המשפט פסק פיצויים על סך שלושים שילינג.
אשלי חשב לערער על ההחלטה, אך נמלך בדעתו, ככל הנראה מאחר שפסק הדין שפסק על בסיס החוקה, הסופי ומחייב.
לאחר המשפט אשלי הציע לפרימן לחזור לעבוד בשכר בביתו, אך היא סרבה ובחרה לעבוד אצל תיאודור סידגוויק.
פרימן עבדה אצל משפחת סידגוויק עד 1808 כמשרתת בכירה ואומנת לילדי המשפחה.
הסופרת קתרין סידגוויק, כתבה ספר על חיי האומנת שלה.
אליזבת ניגמן היא ספרנית גרמנייה, והמנהלת הראשית של הספרייה הלאומית של גרמניה משנת 1999 ועד 2019.
ניגמן נולדה בדורטמונד, לאחר התיכון היא למדה ביולוגיה ואנגלית וקיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה בביולוגיה מטעם אוניברסיטת רוהר בוכום.
ב-1987 החלה לעבוד בספריית הרפואה הלאומית של גרמניה ושם שימשה כראש מחלקת הרכישות.
ב-1989 החלה את תפקידה כאחראית על הקיטלוג ואינדקס הנושאים בספריית אוניברסיטת דיסלדורף.
במקביל מ-1990 ועד 1995 לימדה במחלקה לספרנות ומידענות של אוניברסיטת דיסלדורף.
ב-1999 החלה לכהן כמנהלת הראשית של הספרייה הלאומית של גרמנייה.
כספרנית, היא מתמחה בתחום של שימור ודיגיטציה של יצירות וחומרים ספרותיים.
מ-2005 ועד 2011 היא עמדה בראש הוועדה של הספריות הלאומיות של אירופה, והיא נמנתה בין מקימי Europeana.
היא הייתה בין מארגני ההסכם בין הספרייה הלאומית הגרמנית לבין אוניברסיטת אוקספורד על שימור מסמכים ממלחמת העולם הראשונה.
היא כתבה מספר מאמרים ודוחות אקדמאיים בנושאי ספרנות ומורשת תרבותית.
אליזבת ג'וי פייטון היא ציירת אמריקאית, שהתפרסמה באמצע שנות ה-90. היא אומנית עכשווית הידועה בעיקר בזכות ציור פורטרטים מסוגננים ובעלי מראה אידיאלי שבהם מוצגים בני זוג וחברים קרובים, זמרי רוק ובני משפחת המלוכה האנגלית.
פייטון חיה ועובדת בעיר ניו יורק.
פייטון נולדה בשנת 1965 בדנברי שבקונטיקט, וכבר בצעירותה החלה לרשום ולצייר פורטרטים.
בין שנת 1984 לשנת 1987 למדה פייטון אמנות בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק.
יצירתה של פייטון כוללת בעיקר דיוקנאות קטני ממדים.
היא מציינת בין מקורות השראתה את צילומי הפורטרטים שנערכו בסטודיו של האומנים נדאר, אלפרד סטיגליץ ורוברט מייפלת'ורפ, אשר צילמו את חבריהם ואת הקרובים אליהם.
עבודתה מבוצעת לרוב בצבעי שמן, המונחים על הבד במשיחות מכחול מדוללות ומימיות שלעיתים נוזלות באופן מכוון.
בנוסף עובדת פייטון בצבעי מים, בעפרון ובשיטת תחריט.
ציוריה מתאפיינים בדמויות דקות ומוארכות בעלות מראה אנדרוגיני.
לעיתים קרובות מודגשות בציוריה איכויות נשיות ועמימות מגדרית.
עבודותיה מזכירות לפעמים איורי אופנה.
האומנית התראיינה לקטלוג התערוכה "ציירת החיים המודרניים" (The Painter of Modern Life) שהתקיימה בגלריה הייוורד בלונדון בשנת 2007, ובראיון הכירה בחשיבות הצילום כמקור השראה ליצירתה.
בהתאם, פייטון עובדת לרוב על פי צילומים.
לפני שעברה לצילום במצלמה דיגיטלית, צילמה פייטון את מושאי עבודתה במצלמת 35 מ"מ פשוטה או במצלמת פולארויד, והקדישה תשומת לב מועטה לקומפוזיציה או תאורה.
חלק מהתמונות מטושטשות או מעט לא בפוקוס.
למן שנת 1998, אז הזמין ממנה מגזין "פרקט" עבודת ליתוגרפיה, יצרה פייטון מגוון הדפסים רחב, לרבות מסוג מונוטייפ, ליתוגרפיות ותחריטי עץ.
היא מתנסה בטכניקות שונות ומשמשת בנייר מסוגים שונים ונייר בעבודת יד, וכן במגוון סוגי דיו צבעוני ומונוכרומטי.
מושאי הפורטרטים שלה מופיעים הן בציורים והן בהדפסים.
הסגנון המעוצב והאידיאליזציה של מפורסמים בציוריה גרמו לכמה מבקרים לאפיין את עבודותיה כממשיכות את המסורת של אנדי וורהול.
האומנית ציינה את השפעתו של דייוויד הוקני.
דמויות המפורסמים בציוריה כללו בין היתר את דייוויד בואי, נואל וליאם גלאגר מלהקת הרוק אואזיס, קורט קוביין, הנסיכים ויליאם והארי מבית המלוכה הבריטי ובני משפחת קנדי.
ציור של פייטון מופיע על כריכת אלבום האוסף "המיטב של סווייד." המוזיקאים והאומנים הצעירים הללו כמעט שלא מופיעים בציוריה של פייטון בעמידה והיא לא מתארת אותם בפעולת נגינה או אמנות; במקום זאת הם נראים ישנים, נחים או יושבים.
משנת 2007 נוסף הטבע הדומם למגוון נושאי עבודתה של פייטון.
בין ציורים אלו ניתן לציין את העבודות הבאות: באלזאק + ורדים (2008); פלובר + מאדאם בובארי (פילים)(2008); קאמי קלודל ופרחים (טבע דומם) (2009); אקטאון, ג'סטין ביבר וורדים אפורים (2010); ליכטנשטיין, פרחים, פרסיפל (2011) ועוד.
תערוכת הפריצה השנייה של פייטון בעיר ניו-יורק התקיימה בחדר במלון צ'לסי בשנת 1993 וכללה בעיקר רישומים.
מבקרים שהיו מעוניינים לצפות בתערוכה נדרשו לגשת לקבלה ולבקש את מפתח החדר; פחות מ-50 אנשים ראו את רישומי הדיו והפחם בהם רשמה פייטון את דיוקנאותיהם של נפוליאון, מארי אנטואנט והמלכה אליזבת השנייה.
בשנת 1998 היא הציגה בגלריית סאצ'י לצד לאורה אוונס ואמנים נוספים.
תערוכת אמצע-קריירה הסוקרת את עבודותיה נפתחה במוזיאון החדש לאמנות עכשווית בעיר ניו יורק באוקטובר 2008, ולאחר מכן הוצגה במרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס, בגלריה וייטצ'אפל בלונדון ובמוזאון בונפנטן במאסטריכט (2009–2010).
תערוכה זו הציגה לראשונה את עבודותיה של פייטון במוסד אמריקאי, ונכללו בה הפורטרטים העדכניים של פייטון שבהם שמה הציירת דגש רב יותר על הפסיכולוגיה של הדמויות.
תערוכות יחיד נוספות התקיימו בשנת 2009 באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, במוזיאון האירי לאמנות מודרנית, במרכז Deichtorhallen בהמבורג וב-Salzburger Kunstverein בזלצבורג.
בשנת 2011 התקיימה התערוכה "רוח רפאים: אליזבת פייטון," (Ghost: Elizabeth Peyton), רטרוספקטיבה שכללה עבודות הדפס של האומנית, והוצגה במקביל במוזיאון מילדרד ליין קמפר וב-Opelvillen בעיר רוסלסהיים בגרמניה.
בגלריית האמנות בבניין המטרופוליטן אופרה ב-2011 הוצגה תערוכתה "ואגנר", שכללה עבודות בהשראת מחזור האופרות "טבעת הניבלונג" של המלחין ריכארד ואגנר.
בשנת 2014 השתתפה בתערוכה נוספת בגלריית המטרופוליטן אופרה, הפעם בנושא האופרה "הנסיך איגור" מאת אלכסנדר בורודין.
לאחרונה הציגה פייטון במוזיאון הארה לאמנות עכשווית ביפן את תערוכתה "אליזבת פייטון: טבע דומם", וכן הציגה בשנת 2017 את התערוכה "אליל נצחי" (Eternal Idol) בוילה מדיצ'י ברומא.
פייטון השתתפה בנוסף בתערוכות קבוצתיות רבות במדינות שונות.
עבודותיה של פייטון כלולות באוספיהם של מוסדות אמנות כגון מרכז פומפידו בפריז, המוזיאון לאמנות בוולפסבורג, מוזיאון בזל לאמנות, המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, מוזיאון קרנגי לאמנות בפיטסבורג, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית ומוזיאונים נוספים.
המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק רכש כ-30 רישומים וציורים של פייטון במהלך השנים האחרונות.
בשנת 2006 קיבלה פייטון את פרס לארי אולדריץ' שמוענק מדי שנה לאומן או אומנית בעלי השפעה על התרבות החזותית.
בשנת 2007 זכתה בפרס המצוינות מטעם הקרן למחקר איידס amfAR, עבור תרומה אומנותית למאבק באיידס.
פייטון מציגה באופן קבוע בגלריה גאווין בראון בניו יורק ובגלריה נויגרימשניידר בברלין מאז שנת 1995, בגלריה סיידי קולס בלונדון משנת 1998 , ובגלריות נוספות.
ספרים על עבודתה של פייטון פורסמו בהוצאת ריזולי (Rizzoli), שהוציאה לאחרונה את הספר Dark Incandescence הסוקר את יצירתה של פייטון (2017); ספרים נוספים יצאו בהוצאות בגרמניה וכן בהוצאת פאוור האוס (PowerHouse) הניו יורקית.
אליזבת קתרין תומאס קארנה הייתה סופרת בריטית, גאולוגית, אספנית מינרלים ופילנתרופית.
בשנים מאוחרות יותר, לאחר מות אביה, היא גם הפכה לבנקאית.
בהווה היו משייכים את תרומתה למדע בתחום אקולוגיה אנושית.
קארנה הייתה הילדה החמישית מבין שמונה ילדים (שלושה בנים וחמש בנות) שנולדה לג'וזף קארנה, ואשתו מרי תומאס מגלמורגן.
אליזבת נולדה בסמוך להייל בקורנוול, והוטבלה בכנסיית פילק ב־15 במאי 1820. הבית בו נולדה היה בבעלות "חברת הנחושת קורניש", ואביה היה מנהל החברה.
מרתפי הבניין הותאמו למעבדות בהן נבדקו תהליכי התכה של נחושת ופח, ונבדקו מינרלים וסלעים על מרכיביהם.
למעבדה ההיא הגיע, לפני שנולדה, דייוויס גילברט והביא עימו את האמפרי דייווי הצעיר לראות את הפעילות שנעשית שם.
אליזבת נולדה למשפחה מתודיסטית חשובה ועשירה של אנשי תעשייה וסוחרים.
היא הייתה מודעת לכל אורך חייה לעוני ולמחסור המלווים את אזורי המיכרות, ואת הצורך החשוב בחינוך ובתמיכה חברתית לאנשים שאינם בני מזל כמוה.
היא קראה הרבה, למדה מתמטיקה, ולימודים קלאסיים, וכן לדבר ולכתוב בכמה שפות.
סבה הוגדר לעיתים קרובות כאבי המתודיזם של קורניש, גם אביה היה מנהיג כיתת מתודיסטים נמרץ ופעיל בכנסייה האנגלית.
חדר הספרים המתודיסטי המקומי הוצב בביתם.
היא התחנכה עם אחיותיה בביתם.
היא סייעה לאביה באוספי המינרלים הנרחבים שלו, והייתה שותפה להתעניינותו העזה בתצורות הגאולוגיות ותופעותיהן.
עם מות אביה בשנת 1858, היא קיבלה ירושה גדולה, והשתמשה בה בהתאם למורשת משפחתה - לצורכי צדקה.
היא העבירה סכומי כסף גדולים למטרות חינוכיות ופילנתרופיות אחרות.
היא קנתה את האתר לבית הספר של סנט פול שנפתח, לאחר מותה, בפנזנס (Penzance) ב־2 בפברואר 1876, והקימה בתי ספר בשלושה מחוזות דלי אוכלוסייה בפנזנס.
היא נתנה תרומה שאפשרה את רכישת האדמה שעליה נבנה בניין סנט ג'ון (בית העירייה) ובנתה בנפרד מוזיאון בסמוך לביתה, בו הציגה את אוסף המינרלים העשיר שלה ושל אביה.
קארנה מילאה את מקומו של אביה משנת 1858 ועד מותה, כראש בנק פנזנס שהקים סבה, ויליאם קארנה, בשנת 1795. היא גם ירשה את אהבתו של אביה לגאולוגיה, וכתבה ארבעה מאמרים בכתב העת של החברה הגאולוגית המלכותית של קורנוול.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כחברה של החברה המלכותית הגאולוגית של קורנוול.
היא גם הייתה עם חברותיה קרוליין פוקס ואנה מריה פוקס, בחברה המלכותית הפוליטכנית של קורנוול בפלימות', קורנוול.
מאמרים נוספים היא תרמה לכתבי עת מדעיים בלונדון, וכן חיברה מספר ספרים.
אליזבת קארנה, נפטרה בפנזנס ב־7 בספטמבר 1873, ונקברה בפילק, חמישה ימים לאחר מכן, ב־12 בספטמבר.
אליזבת קאבוט קרי אגאסי (Elizabeth Cabot Cary Agassiz ; 1822 – 1907) הייתה מחנכת אמריקאית, חוקרת טבע, סופרת, המייסדת והנשיאה הראשונה של מכללת רדקליף.
חיברה ספרים על ההיסטוריה של הטבע עם בעלה לואי אגאסי, ובנה החורג אלכסנדר אגאסי.
אליזבת אגאסי ליוותה את בעלה לואי אגאסי, במסעו לברזיל בשנים 6–1865 וכן במשלחת האסלר בשנת 2–1871. על קורותיה במשלחת השנייה, היא כתבה דיווחים לעיתונות.
היא פרסמה את הספר "שיעור ראשון בתולדות הטבע" (בוסטון, 1859) וערכה סקיצות גאולוגיות (1866).
אליזבת קאבוט קרי נולדה ב־5 בדצמבר 1822 למשפחה אריסטוקרטית.
היא נולדה בבית סבה, תומאס הנדסיד פרקינס, בבוסטון, מסצ'וסטס.
הוריה היו מרי אן קושינג פרקינס קרי ואביה תומאס קברס קרי (שהיה בוגר אוניברסיטת הרווארד בשנת 1811).
משפחות הוריה - קרי ופרקינס היו מאנגליה, והגיעו למסצ'וסטס במהלך המאה השבע-עשרה.
אליזבת קרי הייתה השנייה מבין חמש בנות ושבעה ילדים והיא כונתה "ליזי" על ידי משפחתה הקרובה.
בגלל בריאותה השברירית, חינכו אותה בבית.
החינוך הביתי היה רחב אופקים - כלל לימוד שפות, רישום, מוזיקה וקריאה.
בנוסף היא קיבלה שיעורי היסטוריה לא רשמיים מאליזבת פייבודי.
היא נסעה עם בעלה ומשפחתה לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה לצורך קבלת הפרופסורה שלו בבית הספר לרפואה במהלך 1851–1853. היא גם ביקרה איתו באירופה בשנת 1859. היא עבדה בצמוד לבעלה במחקר המדעי שלו.
באופן ספציפי, היא ליוותה אותו ככותבת הראשית והמתעדת של המשלחת לברזיל, מאפריל 1865 עד אוגוסט 1866, ומשלחת האסלר שעברה דרך מצר מגלן, מדצמבר 1871 עד אוגוסט 1872.
בשנת 1856, בביתם בקיימברידג', הקימה אגאסי בית ספר לבנות מבוסטון.
בעלה תמך בה על ידי מתן קורסים וכן סידור קורסים של פרופסורים אחרים מהרווארד.
לאחר סגירת בית הספר בשנת 1863 סייעה לארגן ולנהל את המשלחת של בעלה, אותו ליוותה לברזיל (1865–1866).
משלחת זו, הגיעה מניו יורק לריו דה ז'ניירו בשבוע האחרון של מלחמת האזרחים האמריקאית.
היא גם סייעה בארגון וניהול המשלחת הבאה (משלחת האסלר בשנים 1871–1872), שהייתה המשלחת הימית החשובה הראשונה של הממשל האמריקני.
לאחר מות בעלה בשנת 1873 פרסמה מספר ספרים על היסטוריה של הטבע, סיכומי מחקריה במשך שנים רבות.
אליזבת אגאסי תרמה להקמת בית הספר להיסטוריה של הטבע ע"ש אנדרסון.
היא הייתה (משנת 1869) בין הנשים הראשונות באגודה הפילוסופית האמריקאית (עם מרי פיירפקס סומרוויל ומריה מיטשל).
בשנת 1879, היא הייתה אחת משבע נשים שניהלו בית ספר פרטי לנשים שהיה נספח להרווארד.
המוסד הזה סיפק חינוך לנשים משכילות שהתכוונו להמשיך בקידום השכלתן בקיימברידג', את האפשרות לקבל הכשרה פרטית ממרצים מהרווארד.
אגאסי יזמה את שינוי המעמד של המוסד הזה, בשנת 1894 והפכה אותו למכללת רדקליף לנשים.
משנת 1894 עד 1900 היא ניהלה את המכללה ובין השנים 1900–1903 הייתה נשיאת הכבוד שלה.
בעזרת היכולות שלה וכישוריה בגיוס כספים, היא קידמה את המכללה ותרמה משמעותית להמשכיותה.
אגסי הפכה לחברה בוועדת הניהול של גן ילדים לעיוורים, בחסות מוסד פרקינס לעיוורים.
היא שימשה כגזבר סניף הוועדה בקיימברידג' עד שחלתה בשנת 1904.
ניתן ללמוד על מחקריה בעזרת ספריה שפורסמו, בנוסף ליומניה שמתארים את מיזמיה הגלובליים.
פרסומיה כוללים "שיעור ראשון בתולדות הטבע" (1859) ו"לימודי חוף הים בהיסטוריה טבעית" (1865), בהם נעזר בנה החורג, אלכסנדר עמנואל אגאסי.
אליזבת אגסי פרסמה במקור את ספרה הראשון תחת שם העט Actaea.
בנוסף, אליזבת אגסי כתבה יחד עם בעלה על המסע בברזיל (1868) [5] וערכה ופרסמה ביוגרפיה על בעלה - לואי אגסי בשנת 1885. הביוגרפיה על אליזבת קאבוט אגאסי, נכתבה לימים על ידי אחותה אמה פ.
קרי ולוסי אלן פטון, שפורסם באביב 1917 בסיוע מועצת מכללת רדקליף.
בעקבות נישואיה של אחותה הגדולה מרי לפרופסור מהרווארד, קורנליוס קונווי פלטון (לימים נשיא אוניברסיטת הרווארד), היא החלה להתרועע עם קבוצת אינטלקטואלים בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 1846 היא פגשה את המדען לואי אגאסי בארוחת ערב עם מרי ובעלה.
אף על פי שהם רצו להתחתן, הוא היה עדיין נשוי עם שלושה ילדים בשווייץ.
אשתו נפטרה בשנת 1848. בדצמבר 1849 אביה של ליזי נתן את ברכתו.
הם נישאו ב־25 באפריל 1850 בבוסטון, מסצ'וסטס.
אליזבת אגאסי ארגנה את משק הבית ודאגה לכספים ולילדים.
היא פיתחה קשרים חזקים עם ילדיה החורגים, אלכסנדר, אידה ופאולין, ונכדיה.
לא היו לה ילדים משלה.
לאחר מות בעלה בשנת 1873, היא המשיכה להקדיש זמן לעבודה ולמשפחתה.
היא נפטרה ב־27 ביוני 1907 בארלינגטון, מסצ'וסטס.
היא קבורה בבית הקברות בהר אובורן יחד עם בעלה.
האנדרטה על קברם היא סלע שנבחר ממורנה של קרחוני אהרה, בסמוך למקום בו התגוררה בעבר עם משפחתה .
אליזבת נורס הייתה ציירת ז'אנר, דיוקן וציירת נוף בסגנון ריאליסטי.
נורס הייתה האישה האמריקאית הראשונה שהתקבלה לחברה לאמנויות יפות בצרפת.
הסגנון של נורס תואר על ידי מבקר לוס אנג'לס, הנרי ג'י סלדיס, כמבשר ציור של הריאליזם החברתי."
אליזבת ואחותה התאומה, אדלייד, נולדו למשפחתם הקתולית של אליה נורס ואליזבת לברטון רוג'רס נורס ב־26 באוקטובר 1859. אליזבת ואחותה התאומה, אדלייד, היו הצעירות מבין עשרה ילדים.
היא למדה בבית הספר לעיצוב מקמיקן בסינסינטי (האקדמיה לאמנות בסינסינטי) בגיל חמש עשרה, הייתה בין הנשים הראשונות שהוכנסו לשיעור ציור מודל נשים שהוצע שם בהוראת תומאס סאטרוויט נובל.
היא תרגלה גם ציורי בצבעי מים בזמן שהייתה שם.
היא למדה בבית הספר במשך שבע שנים ואף הוצעה לה משרת הוראה, אותה סירבה, כי רצתה להתמקד בציור שלה.
בשנת 1882 נפטרו שני הוריה, ובסיוע של פטרון אמנות, היא נסעה לעיר ניו יורק כדי להמשיך בלימודים, בליגה לסטודנטים לאמנות.
כאן, היא פגשה את ויליאם מריט צ'ייס וביקרה אותו באולפן שלו.
בשנת 1883 היא חזרה לסינסינטי והתפרנסה בקישוט פנים בתים ובציור דיוקנאות.
בשנים 1884 - 1886 בילתה את רוב הקייצים שלה בטנסי בהרי האפלצ'ים בציירה נופים בצבעי מים.
בשנת 1887 עברה לפריז, צרפת יחד עם אחותה הגדולה לואיז, שעתידה הייתה להיות בת לווייתה לכל חייה, מנהלת עסקים, עוזרת בית ומארחת.
בפריז היא השתתפה באקדמיה ז'וליאן ולמדה אצל גוסטב בולנגר וג'ולס לפבר.
בזמן לימודיה בפריז, אליזבת נורס התוודעה אל הציירת קרוליין אוגוסטה לורד.
כשהיית כבר מיומנת היא סיימה במהרה את לימודיה, חזרה לביתה ופיתחה את הסגנון שלה בסינסינטי, ופתחה סטודיו משלה.
בשנת 1888, עבודותיה הוצגו בתערוכה הגדולה הראשונה שלה בצרפת.
הנושאים שלה היו לרוב נשים, בעיקר איכרים, ותיאורי חיי הכפרים בצרפת.
אף שהמשיכה לחיות ולעבוד בעיקר בפריז, נסעה נורס רבות ברחבי אירופה, רוסיה וצפון אפריקה וציירה את האנשים שפגשה.
היא הייתה אחת "הנשים החדשות" - אמניות נשים מצליחות במאה ה-19 שלא הוכשרו מעולם, כמו אלן דיי הייל, מארי קאסאט, אליזבת קופין וססיליה בו.
אלן הייל, ואליזבת נורס "יצרו דיוקנאות עצמיים משכנעים שבהם הן הציגו את עצמן ללא מורא כאינדיבידואליות המוכנות להתייחס לקודים חברתיים ולאתגר רעיונות מקובלים ביחס למקום האישה בחברה.
אכן, דיוקנאות הנשים החדשות של שנות ה-80 וה-1890 הן פרשנויות של נשים אנרגטיות, בעלות ביטחון עצמי ומיומנות."
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אתגרה נורס את נטייתם של מרבית הציירים האמריקאים לחזור הביתה והיא נשארה בפריז, שם עבדה לסייע לפליטי המלחמה ואספה תרומות מחבריה בארצות הברית ובקנדה לטובת אנשים שחייהם הופרעו מהמלחמה.
בשנת 1921 הוענקה לה מדליית Laetare על "שירות מכובד לאנושות", פרס שנתי מטעם אוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה.
נורס פרשה ונכנסה לדיכאון כשאחותה נפטרה בשנת 1927.
בשנת 1920 נותחה בסרטן השד ובשנת 1937 חזר הסרטן.
היא נפטרה ב־8 באוקטובר 1938.
אליזבת אדלה פורבס הייתה ציירת קנדית, שפעלה בעיקר בבריטניה.
לעיתים קרובות היא הציגה ילדים בציוריה.
היא התיידדה עם האמנים ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ולטר סיקרט, שניהם השפיעו על יצירתה.
לאחר שלמדה ועבדה באירופה, התיישבה אליזבת פורבס בניולין, אנגליה, שם גידלה את בנה והקימה בית ספר עם בעלה, סטנהופ פורבס.
העבודות שלה הוצגו בתערוכות בולטות וזכתה במדליות על עבודותיה.
אליזבת ארמסטרונג, ילידת קינגסטון, אונטריו, הייתה הילדה הצעירה ביותר של ויליאם ארמסטרונג, עובד ממשלת קנדה.
היא התחנכה באופן פרטי בקנדה ואז הורשתה להמשיך את לימודי האמנות באנגליה עם אמה כתומכת.
היא למדה בבית הספר לאמנות דרום קנזינגטון (המכללה המלכותית לאמנות).
אביה נפטר חודשיים לאחר שהן נסעו, והיא ואמה התגוררו עם הדוד שלה בצ'לסי, לונדון.
לאחר מכן היא חזרה לקנדה.
בשנים 1877–1880 למדה בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק אצל ויליאם מריט צ'ייס, שהמליץ לה ללמוד במינכן.
בעקבות הייעוץ, ארמסטרונג נסעה לגרמניה ולמדה אצל ג'יי פרנק קורייר ופרנק דובנק בראשית שנות השמונים.
בשנת 1882 למדה לצייר במושבת האמנים בפונט אוון שבבריטני.
מבריטני שלחה ציורים ללונדון למכירה במכון המלכותי וכל הציורים ששלחה נמכרו ביום הפתיחה של התערוכה.
בשנה שלאחר מכן היא הייתה בלונדון, שם עבדה בהדפסים והצטרפה לאגודת החרטים.
בקיץ 1884 למדה ליד הארלם, הולנד, אצל ויליאם מריט צ'ייס.
היא עבדה בצבעי שמן, בצבעי מים ופסטלים ויצרה תחריטים של ילדים, נופים וסצנות דייג.
עבודותיה הוצגו בלונדון במכון המלכותי לציירים בצבעי מים ובאקדמיה המלכותית.
כמה תחריטים שלה, שהושפעו מג'יימס אבוט מקניל וויסלר ולטר סיקרט, נאספו על ידי החונך שלה בפונט-אוון, מורטימר מנפס.
בסתיו 1885, ארמסטרונג ואמה עברו להתגורר בניולין בקורנוול.
היא הקימה סטודיו שם, כשהיא חלקה את הבניין עם דייג שאחסן ותיקן רשתות בבניין.
היא זכתה במדליה בתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1891 ובמדליית זהב לציור שמן בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. בין 1893 ל־1899 השתתפה בלמעלה מ-63 תערוכות בלונדון.
אחרי ניולין, ארמסטרונג התגוררה בסנט איבס, שם פגשה את הצייר סטנהופ פורבס, איתו התחתנה בשנת 1889. בנם, אלק, נולד בשנת 1893. בשנת 1904 היא ובעלה התיישבו בבית חדש שעיצבו ובנו לעצמם.
אליזבת פורבס, המשיכה להיות אמנית פעילה ומצליחה לאחר הנישואין בניגוד לתפקידים החברתיים שיועדו לנשים נשואות.
יתרה מזאת, בשנת 1899 היא ובעלה סטנהופ פורבס פתחו את בית הספר לאמנות בניולין.
הם גם סייעו ביצירה ובהצלחה מתמשכת של גלריית האמנות החדשה בניולין.
יצירות האמנות שלה, רבות מהן ציורים של ילדים, כולל בנה אלק, הושפעו מהריאליזם הצרפתי.
היא הייתה אמנית מצליחה והיה לה מוניטין לאומי.
העבודות של בני הזוג היו פופולריות מכיוון שהנושאים שבהם תאמו את הקטגוריות המסורתיות של ציור הז'אנר הוויקטוריאני.
הם גם הציגו את הדימוי החיובי והנוסטלגי של חיי המחוז ואת הערכים המוסריים שהקהל העירוני חפץ בהם.
אליזבת איירה ספרי ילדים וכתבה שירה, בשנים 1904–1908. בשנת 1910 בתערוכה של האגודה המלכותית הבריטית, זכתה פורבס בפרס.
בשנת 1909 היא טופלה בסרטן בצרפת ובלונדון, אבל נפטרה בשנת 1912. בהספד עליה היא כונתה "מלכת ניולין" על תרומתה למושבה לאמנות.
בעלה התחתן בשנית לאחר מותה.
בשנים 1990–1991 הוצגו עבודותיה בתערוכת "ארבע מאות שנות אמנות נשית: המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות".
כמו כן הוצגה תערוכה של עבודותיה בגלריה ובמוזיאון בית פנלי בשנת 2000.
אליזבת פון איקן הייתה ציירת נוף גרמנית.
אליזבת פון איקן נולדה כבתם השלישית של הרמן וילהלם פון איקן (1816–1873) ואנה אליזבת בורכרס (1836–1916) במילהיים על הרוהר.
היא למדה בליציאום העירוני "לואיסנשול" בעיר הולדתה בשנים 1871 עד 1878. לאחר לימודיה במראנו, מנטון, ז'נבה וברלין המשיכה את הכשרתה בפריז אצל אדמונד יון.
בתקופה זו היא הושפעה מאוד, בציור הנוף שלה, מאסכולת ברביזון ומאלפרד סיסלי.
משנת 1894 עבדה כפרילנסרית במושבת האמנים בארהנסופ ובברלין-גרונוולד.
בשנת 1894 היא בנתה בית בארנשופ, שם הייתה קרובה למייסדי מושבת האמנים, ביניהם פאול מילר-קמפף, פרידריך וכנהוזן, אנה גררסהיים ופריץ גריבה.
בברלין היא הציגה באופן קבוע, משנת 1894, בתערוכת האמנות הגדולה בברלין, וגם בתערוכות אמנות בינלאומיות, כולל במינכן, פריז וסנט לואיס.
היא הייתה חברה באיגוד אמניות האישה בברלין ובקואופרטיב הכללי לאמנויות גרמניות.
בשנת 1895 התחתנה עם הנרי אדלר פון פאפה, בעל אחוזה במקלנבורג.
אפילו במהלך הנישואין, כשילדה שתי בנות ובן, היא נותרה פעילה אמנותית והמשיכה להשתמש בשם נעוריה פון איקן.
אחוזת בעלה נמכרה בשנת 1905 ומאז המשפחה גרה בברלין-גרונוולד.
אליזבת פון איקן עסקה גם בתחומי אמנות אחרים: בקרמיקה, בצביעת חרסינה ובריהוט חדרים.
בתערוכה העולמית בסנט לואיס שנערכה ב-1904 קיבלה מדליית זהב עבור מספר עבודות.
היא נפטרה בשנת 1940 ולבקשתה נקברה בבית העלמין בארנשופ.
אליזבת פלורנס קולסון הייתה פרופסור אמריקאית לאנתרופולגיה העוסקת באנתרופולוגיה חברתית.
קולסון שימשה כפרופסור ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה ברקלי.
קולסון הרצתה במוסדות אקדמיים נוספים בארצות הברית ומחוצה לה, וחקרה קבוצות ותופעות שונות.
קולסון ביקרה וחקרה קבוצות אתניות רבות, אך היא ידועה בעיקר בשל מחקרה המעמיק סביב שבעמק גוומבה בזמביה ובזימבבואה.
מחקריה של קולסון התמקדו בהשלכות של יישוב מחדש בכפייה על החברה והפרט, בתחומי התרבות, הכלכלה, המשפחה, הפוליטיקה והדת.
אליזבת קולסון נולדה בהוויט שבמינסוטה וגדלה עם הוריה, אחיה ושתי אחיותיה בעיר וודנה (Wadena).
אביה לואיס היה בנקאי ואמה מאטה (Metta) הייתה מוזיקאית ומורה.
קולסון נולדה למשפחה משכילה מבחינה אקדמית ועוד מילדותה חלקה עם שאר בני משפחתה אהבה משותפת לקריאה.
אמה של קולסון נהגה להביא לביתם ספרים ומגזינים רבים, ביניהם כרכים של חוברות National Geographic.
בעת החופשות המשפחתיות בחודשי הקיץ, העדיפה קולסון לבלות את זמנה בגילוי הריסות של מבצר ישן.
דרך כרכי הספרים וההרפתקאות בחופשות הקיץ, גילתה קולסון את החיבור שלה לטבע ואת הרצון להיות ארכאולוגית.
רצון זה הביא אותה לקרוא יותר ולהתחיל להתעניין בתחומים אקדמיים.
בשנת 1936, שנה לאחר שקולסון סיימה את לימודיה בתיכון, היא התחילה את לימודי התואר הראשון והשני שלה באוניברסיטת מינסוטה.
במהלך לימודיה, למדה קולסון תחת המרצים ווילסון ורות ווילס, שני דוקטורים לאנתרופולוגיה, ושם שינתה את מסלול לימודיה למחקר בתחום זה.
ב-1938 קולסון סיימה את התואר הראשון והחלה לעבוד במוזיאון פיבודי בהרווארד.
ב-1939, סיימה לימודי שדה באוקיה קליפורניה לצד שבט הפומו האינדיאני, והחלה לעבוד בספרייה של אוניברסיטת קליפורניה.
לאחר סיום לימודי התואר השני המשיכה ללימודי תואר שני נוסף במכללת רדקליף, אותו השלימה בתוך שנה בלבד.
בשנת 1945 סיימה קולטון את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה.
בין השנים 1941–1942 חקרה קולסון בשטח את שבט המאקה במפרץ נה, מחקר שהשפיע עליה רבות.
לאחר מכן, חקרה את מחנה הרילוקיישן האמריקאי שריכז יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1942–1943. בשלב זה קולסון קיבלה מלגה מ בכדי לסיים את מחקרה ולקבל את הדוקטורט.
כאשר קולסון סיימה את כתיבת הדיסרטציה על נשות שבט המאקה וקיבלה את הדוקטורט, היא החלה לעבוד במכון רודוס ליווינגסטון בזמביה.
מכון זה עורך מחקרים סביב סוגיות חברתיות באפריקה.
באפריל 1946 עזבה קולסון את אמריקה לקייפטאון שבדרום אפריקה.
כשהגיעה, החלה לחקור את מקדשי הגשם בשבט הפלאטאו טונגה, בהנחיית האנתרופולוג מקס גלקמן.
אחרי שנה של מחקר ובעקבות אילוצים, הגיעה קולסון ביחד עם צוותה לאוניברסיטת אוקספורד להשלים את כתיבת מחקרם.
באוקספורד פרסמה קולסון את מחקריה, מאמרים ויומנים המתארים את הבעיות בחברה הבריטית בדרום אפריקה.
כל אלו זכו להערכה רבה בקרב קהילות אנתרופולוגים ברחבי העולם.
בין השנים 1947–1951 קולסון שימשה כמנהלת במכון רודוס ליווינגסטון, ובין השנים 1951–1953 הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת מנצ'סטר.
בשנת 1953 חזרה קולסון לארצות הברית ומונתה לפרופסורית שותפה במכללת גושה שבבולטימור מרילנד, תפקיד בו כיהנה עד 1955. לאחר מכן, החלה את מחקרה המעמיק על אנשי הטונגה בזמביה.
מחקר זה נמשך לאורך שליש מחייה של קולסון.
בין השנים 1959–1963 קולסון החלה את עבודתה כפרופסורית באוניברסיטת ברנדייס שבוולת'ם מסצ'וסטס.
בשנת 1966 קולסון יצאה למחקר שדה נוסף בדרווין שבאוסטרליה.
מחקר זה עסק בצמיחתה של העיר דרווין והפיכתה מקולוניה בריטית לעיר מודרנית.
כאשר קולסון חזרה לארצות הברית ב-1964, מקס גלקמן, המנחה שלה לשעבר, המליץ עליה לצוות האקדמי של אוניברסיטת קליפורניה ברקלי.
קולסון השתקעה באוניברסיטת קליפורניה והמשיכה לחקור ולהרצות כאפריקנית ואנתרופולוגית.
קולסון פעלה כך עד 1984, ומאז היא שימשה כפרופסור אמריטוס (בדימוס).
32 שנים לאחר מכן, קולסון נפטרה מדום לב בביתה בזמביה, בגיל 99.
מחקרה של קולסון - גוומבה טונגה
בשנת 1956 נשלחה אליזבת קולסון ביחד עם ת'ייר סקאדר כדי לחקור את ההשפעות האפשריות שיש לבניית סכר בנהר הזמבזי על שבט הגוומבה טונגה של צפון רודזיה (זמביה, כיום).
המחקר נכתב כמחקר אורך על ההשפעות של התפתחות בקנה מידה גדול (במקרה זה - בניית סכר קאריבה), ועל השפעת ההצפות בעמק זמבזי שהביאו ליישוב מחדש של כ-57,000 אנשי גוומבה טונגה.
קולסון תיארה בדו"ח הפרויקט שלה את התגובות החברתיות שנצפו במהלך היישוב מחדש של השבט, וביניהן: טלטלה חברתית, עוינות כלפי השלטון, אובדן לגיטימציה של מנהיגים מקומיים שתמכו ביישובם מחדש של גוומבה, הגברת הכוח מצד המנהיגים, וחוסר יציבות כללית בגוומבה.
בנוסף להיותו אחד ממחקרי האורך המעטים ביותר במדעי החברה, הוא המחקר הארוך, המתמשך והשיטתי ביותר באפריקה.
המחקר הוא יוצא דופן מפני שהוא עקב אחר האוכלוסייה כאשר היא התפזרה אל מעבר לאתרי המחקר המקוריים ליעדים עירוניים וגבוליים אחרים.
מחקר זה תרם לדיונים האקדמיים על יישוב מחדש, הגירה וקהילות פליטים באנתרופולוגיה.
אליזבת קולסון קידמה לאורך שנים מחקר בתחום האנתרופולוגיה החברתית שהעשיר את העולם האקדמי.
בהתאם לכך, ב-1951 מונתה קולסון לעמיתה בכירה באוניברסיטת מנצ'סטר, וב-1967 מונתה לעמיתה בכירה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1942 קולסון קיבלה מלגה ונבחרה כעמיתה באיגוד האמריקני לנשים אקדמיות.
ב-1977 קולסון נבחרה לשמש כחברה באקדמיה הלאומית למדעים, ובשנת 1978 כעמיתה של האקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים.
ב-1979 נבחרה כדוקטורית לשם כבוד באוניברסיטת בראוון, וכעמיתת כבוד במוסד האנתרופולגיה.
ב-1982 זכתה בפרס על הישגים יוצאי דופן מהארגון-women's geographical society.
באותה שנה, זכתה במדליה לזכרו של ויליאם ריוורס ממוסד האנתרופולוגיה.
ב-1985 זכתה בציון לשבח מאוניברסיטת קליפורניה על תרומתה למוסד, ושלוש שנים מאוחר יותר זכתה בפרס האפריקנים מהאגודה ללימודי אפריקה.
אליזבת נולטניוס הייתה ציירת גרמנייה.
נולטניוס נולד ב-24 בינואר 1888 בברמן שבגרמניה.
תחילה למדה תחריט אצל הנס אם אנדה ופיסול אצל קלרה וסטהוף.
בשנת 1911 נסעה למינכן כדי ללמוד באקדמיה לנשים (Damenakademie).
לאחר מותם של אחיה, אחותה, אביה וארוסה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזרה לברמן כדי לפרנס את עצמה ואת אמה.
במשך זמן מה היה לה סטודיו בעיר מיינבורג הסמוכה.
היא ציירה בעיקר נופים, טבע דומם ודיוקנאות.
בשנים שבין מלחמות העולם נסעה נולטניוס לצרפת (בפרט לפריז), להונגריה, לאיטליה, לנורווגיה ולספרד כדי לצייר.
היא נשארה בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא ניסתה להגן על חברתה ועמיתתה האמנית דורה ברומברגר מפני רדיפות הנאצים.
היא ארגנה תערוכות בניסיון להציל את ברומברגר מגירוש, אך למרות מאמציה ברומברגר גורשה ונרצחה במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ בשנת 1942.
הסטודיו של נולטניוס בברמן ומרבית היצירות שהיו בו נהרסו בהפצצה על העיר ב-1944. לאחר המלחמה היא בנתה סטודיו חדש במיינבורג בשנת 1949.
נולטניוס מתה ב-22 בפברואר 1964 בברמן.
יצירותיה מוצגות במוזיאון פוק בברמן ובמוזיאון לאמנות בברמן.
אליזבת ברכּס פרילוגר היא עורכת דין שכיהנה כפרקליטת המדינה של ארצות הברית.
היא כיהנה בתפקיד בפועל החל מ-20 בינואר 2021, עם תחילת ממשל ג'ו ביידן, ומינויה אושר על ידי הסנאט ב-11 באוגוסט 2021. היא הוחלפה על ידי שרה מ.
האריס ב-20 בינואר 2025, עם תחילת כהונתו השנייה של דונלד טראמפ כנשיא.
פרילוגר נולדה בבויסי שבאיידהו בשם אליזבת ברכּס.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים, למדה פרילוגר ספרות אנגלית וספרות רוסית באוניברסיטת אמורי.
היא סיימה את לימודיה באמורי בהצטיינות ולאחר מכן למדה כתיבה יוצרת באוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד.
לאחר מכן למדה משפט בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, שם שימשה גם כעורכת במערכת של Harvard Law Review.
היא זכתה במלגת לימודים לסטודנטים המעוניינים להיות עיתונאים וללמוד מחוץ לארצות הברית, על בסיס מאמר שכתבה על צנזורה ברוסיה.
היא דוברת רוסית באופן שוטף.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות עם תואר JD בשנת 2008.
פרילוגר נבחרה בתחרויות יופי כ"מיס איידהו ארצות הברית" בשנת 2001 ו"מיס איידהו" בשנת 2004.
לאחר לימודיה הייתה פרילוגר עוזרת משפטית של מריק גרלנד בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה (2008–2009) ושל שופטות בית המשפט העליון של ארצות הברית רות ביידר גינסבורג (2009–2010) ואלנה קגן (2010–2011).
לאחר מכן עבדה פרילוגר במספר משרדי עורכי דין והתמקדה בליטיגציה בבית המשפט העליון.
היא לימדה קורס בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ולקחה מספר תיקים פרו בונו.
בשנים 2014–2019 כיהנה פרילוגר כעוזרת פרקליט המדינה של ארצות הברית.
במסגרת תפקיד זה היא טענה בבית המשפט העליון.
בנוסף היא הייתה חלק מצוות החקירה של התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, שהוביל רוברט מולר.
עם כניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית, מינה ג'ו ביידן את פרילוגר כסגנית ראשית של פרקליט המדינה של ארצות הברית, והיא כיהנה בפועל בתפקיד פרקליטת המדינה.
היא כיהנה בתפקיד ללא מינוי רשמי במשך כשבעה חודשים, תקופה שנחשבת לארוכה יחסית.
ב-10 באוגוסט 2021 הכריז ביידן רשמית שפרילוגר היא מועמדתו לתפקיד, ובאותו היום הוצגה מועמדותה בפני הסנאט.
ב-7 באוקטובר אישרה ועדת המשפט של הסנאט את מועמדותה ברוב של 13 תומכים מול 9 מתנגדים, וב-28 באוקטובר אישר הסנאט את המינוי, ברוב של 53 תומכים מול 36 מתנגדים.
היא האישה השנייה שמכהנת בתפקיד (הראשונה הייתה אלנה קגן).
אליזבת סטראוט היא סופרת אמריקאית, ידועה ברומנים ובסיפורים הקצרים שלה.
סיפוריה ממוקמים בעיירות קטנות בארצות הברית, והעיירה הבדיונית "שירלי פולס" במדינת מיין משמשת תפאורה לארבעה מתוך תשעת הרומנים שכתבה.
הגיבורות והגיבורים של סטראוט, שרבים מהם - למשל אוליב קיטרידג' ולוסי בארטון - אפשר לפגוש שוב ושוב בספריה בתקופות שונות, הם לעיתים קרובות דמויות פגומות ואף אקסצנטריות, אך אנושיות ומעוררות חמלה ואהדה.
אליזבת סטראוט נולד בפורטלנד, מיין, וגדלה בעיירות קטנות במיין ובדורהאם, ניו המפשייר.
אִמה הייתה פרופסור לספרות אנגלית ולימדה גם כתיבה בבית ספר תיכון סמוך.
לאחר שסיימה לימודים לתואר ראשון בספרות אנגלית במכללת בייטס בלואיסטון, מיין, בילתה סטראוט שנה באוקספורד.
ב־1982 היא סיימה לימודי משפטים בהצטיינות.
לדבריה, היא הייתה "עורכת דין איומה".
בשנה זו היא פרסמה לראשונה סיפור קצר, ובשנים הבאות המשיכה לפרסם סיפורים בכתבי עת שונים בזמן שלימדה ספרות אנגלית בקולג'.
את הרומן הראשון שלה, איימי ואיזבל (1998), כתבה סטראוט בגיל 42, והוא זכה לשבחי הביקורת, היה לרב מכר ועובד לסרט בכיכובה של אליזבת שו.
בשנת 2008 התפרסם ספרה אוליב קיטרידג', אשר הגיע לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס וזיכה את סטראוט בפרס פוליצר לספרות לשנת 2009. הספר עובד למיני סדרה זוכת פרסי אמי בכיכובה של פרנסס מקדורמנד.
ספר זה, ספרה השלישי, הוא אוסף של 13 סיפורים קצרים מקושרים העוסקים באוליב, בבני משפחתה ובדמויות אחרות המתגוררות בעיירת החוף קרוסבי, מיין.
לדברי ועדת הפרס, אוליב קיטרידג' שופע תובנות עמוקות על המצב האנושי - על שלל הקונפליקטים, הטרגדיות ורגעי האושר הגלומים בו.
בשנת 2013 פרסמה סטראוט את האחים ברג'ס ובשנת 2016 את הרומן שמי לוסי בארטון.
ספר המשך לאוליב קיטרידג', שכותרתו Olive, Again, ראה אור ב־2019. הרומן !Oh William פורסם בשנת 2021 והגיע לרשימה הקצרה של פרס בוקר.
סטראוט זכתה בפרס זיגפריד לנץ בשנת 2022.
איימי ואיזבל, תרגום: בלהה רוזנפלד, הד ארצי 2001.
אוליב קיטרידג', תרגום: אילה שלו, אופוס 2009.
שמי לוסי בארטון, תרגום: עידית שורר, משכל 2017.
האחים ברג'ס, תרגום: עידית שורר, משכל 2019.
אוי וויליאם, תרגום: עידית שורר, ידיעות 2025
אליזבת נלסון אדמס הייתה אמנית חזותית, משוררת, סופרת, ומנהלת ליהוק בקולנוע, ילידת קולומביה, דרום קרוליינה.
אדמס למדה באוניברסיטת דרום קרוליינה, שם קיבלה את תואר הב.א שלה בשנת 1961. מאוחר יותר היא קיבלה את התואר השני שלה בשפה האנגלית (1987) ואת הדוקטורט שלה עשתה בכתיבה יצירתית (1989) מאוניברסיטת דרום קרוליינה.
היא הייתה נשואה לווסטון אדמס (דיפלומט), והיו להם ארבעה ילדים.
מ-1995 עד 2000, אליזבת אדמס כיהנה בוועדת האמנויות של דרום קרוליינה.
היא כיהנה במועצת המנהלים של בית הספר לאמנויות ומדעי הרוח של דרום קרוליינה.
אליזבת אדמס, הייתה משוררת וסופרת פוריה, היא הייתה המחברת של Gathering the Rain (1990), וספרים נוספים.
כציירת מצליחה, אדמס הציגה תערוכות ברחבי דרום קרוליינה, בלוס אנג'לס, פאלם ביץ', ננטקט ולילונגווה, מלאווי, אפריקה.
בשנים 2007 ו-2009, היא ערכה תערוכות אמנות בלוס אנג'לס כדי לגייס כסף עבור שמורת טבע בקליפורניה.
"שמורת שמבלה" היא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי השחקנית טיפי הדרן בשנת 1983, אשר מטפל בחתולים גדולים אקזוטיים הנמצאים בסכנת הכחדה כגון אריות אפריקאים, נמרים סיביריים, נמרים בנגליים, נמרים וחתולים גדולים אחרים.
בין 1984 ל-1986 בילתה אדמס את זמנה בציור ובכתיבה במלאווי, אפריקה.
ציוריה תיעדו את הנוף ואת אנשי המושבה הבריטית לשעבר.
באותה תקופה כתבה את הספר "חמישה סופרים מלאוויים: מסה בחקר אישי" (1987).
היא למדה את תרבות מלאווי, מלילונגווה, לצפון רמת נייקה, לאגם מלאווי ועד לדרום רמת זומבה.
מסעותיה הנרחבים בזמביה, זימבבואה, דרום אפריקה ומדינות אפריקאיות אחרות באות לידי ביטוי ביצירתה.
הליטוגרפיה הפכה לטכניקה המועדפת שלה בשנות ה-90, כפי שניתן לראות בסדרת הליטוגרפיות האיטלקיות שלה.
היא טיילה רבות באיטליה, מטוסקנה ועד אגם קומו, ותיעדה את הארכיטקטורה, הנופים והאנשים של המדינה בציוריה, בליטוגרפיות, בפיסול ובשירה שלה.
האמנות של אדמס הוצגה גם בפסטיבל פיקולו ספולטו, בארצות הברית בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
שירתה של אליזבת אדמס פורסמה במספר רב של ספרי שירה וזכתה בביקורות ברחבי ארצות הברית.
אליזבת אדמס הייתה גורם מרכזי בפיתוח והפקה של הסרט העלילתי The Last Confederate: The Story of Robert Adams -ThinkFilm (2007).
עם הידע שלה על ההיסטוריה ושל התרבות הדרומית, אדמס השפיעה על כתיבת הסיפור בשלב התסריט, הליהוק ועיצוב ההפקה של הסרט.
היא הייתה מנהלת הליהוק של הסרט, והביאה כישרון כמו טיפי הדרן, שגילמה את הסבתא אדמס, ואדווין מקיין, שגילם את בלכר בסרט.
אליזבת אדמס שיחקה גם בתפקיד מאדאם בונאו.
אליז֛בת סמית' פרידמן הייתה קריפטואנליסטית (מנתחת צפנים) ומחברת אמריקנית שפיענחה צפני אויב בשתי מלחמות העולם וסייעה בפתרון מקרי הברחה בין-לאומיים בתקופת היובש.
במהלך הקריירה שלה, היא עבדה עבור משרד האוצר של ארצות הברית, משמר החופים, הצי, הצבא, וקרן המטבע הבינלאומית.
היא כונתה "הקריפטואנליסטית האמריקנית הראשונה".
פרידמן נולדה ב, לג'ון מריון סמית', רפתן קווייקר, בנקאי ופוליטיקאי, וסופיה סמית' (לבית סטרוק).
היא הייתה הצעירה מבין תשעה ילדים ששרדו (העשירי מת בינקותו) וגדלה בחווה.
מ-1911 עד 1913 למדה פרידמן בקולג' וסטר באוהיו, שאותו עזבה כשאמה חלתה.
בשנת 1913, היא עברה לקולג' הילסדייל במישיגן, שהיה קרוב יותר לבית.
ב-1915 סיימה את לימודיה במגמת ספרות אנגלית.
היא הייתה חברה ב-Pi Beta Phi.
מאחר שהראתה עניין בשפות, היא למדה גם לטינית, יוונית וגרמנית, והתמחתה התמחות משנית ב"עוד הרבה דברים".
רק היא ועוד אַחַאי אחד למדו בקולג'.
בשנת 1938 העניק לה הילסדייל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים.
בסתיו 1915 התמנתה פרידמן לממלאת מקום של מנהל בבית ספר תיכון ציבורי ב, אולם התפקיד היה קצר מועד, שכן באביב 1916 היא התפטרה ושבה לגור עם הוריה.
מעבדות ריברבנק ומלחמת העולם הראשונה
אליזבת סמית' החלה לעבוד ב ב, בשנת 1916. זה היה אחד המתקנים הראשונים בארצות הברית שנוסדו ללימודי קריפטוגרפיה.
קולונל , סוחר טקסטיל עשיר, היה הבעלים של מעבדות ריברבנק והתעניין בשייקספיר.
פרידמן חיפשה עבודה וביקרה ב בשיקגו, שם שוחחה עם ספרנית שידעה על התעניינותו של פביאן.
הספרנית התקשרה לפביאן, שהופיע בלימוזינה שלו והזמין את אליזבת לבלות לילה בריברבנק, שם שוחחו על איך ייראו החיים באחוזתו הגדולה שלו שנמצאת בז'נבה, אילינוי.
הוא הציע שהיא תסייע לאישה מבוסטון, אליזבת וולס גאלופ, ולאחותה בניסיון של גאלופ להוכיח שסר פרנסיס בייקון .
העבודה תכלול פענוח של מסרים מוצפנים שהיו אמורים להיות כלולים בתוך המחזות והשירים.
חבר בצוות ריברבנק היה גם האיש שאליזבת תינשא לו במאי 1917, , ביולוג צמחים שהפך למעורב בפרויקט בייקון-שייקספיר אף הוא.
מעבדות ריברבנק אספו מידע היסטורי על כתיבה סודית.
לאחר מלחמת האזרחים הוסר הדגש מההצפנה הצבאית עד כדי כך שהיו רק שלושה או ארבעה אנשים בכל ארצות הברית שידעו משהו על הנושא.
שניים מהאנשים האלה היו אליזבת וויליאם פרידמן.
כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה, פביאן הקים מחלקת צפנים חדשה בריברבנק שעליה היו בני הזוג פרידמן האחראים, והציע את שירותיהם לממשלה.
במהלך המלחמה פיתחו בני הזוג פרידמן רבים מעקרונות הקריפטולוגיה המודרנית.
כמה מחלקות ממשלתיות בארצות הברית ביקשו עזרה ממעבדות ריברבנק או שלחו לשם צוות להדרכה.
בין אלה הייתה , שהגיעה מטעם הצי האמריקני.
בני הזוג פרידמן עבדו יחד במשך ארבע השנים הבאות במתקן הקריפטוגרפי היחיד במדינה, עד שנוסד מה שהיה קרוי "" של כ-MI8, לשכת הצופן של הצבא, ב-1919. ב-1921 עזבו בני הזוג פרידמן את ריברבנק כדי לעבוד עבור מחלקת המלחמה של ארצות הברית בוושינגטון.
מאמציהם הקודמים לעזוב סוכלו על ידי פאביאן, שיירט את הדואר שלהם.
חוק האיסור הלאומי משנת 1919, הידוע גם כחוק וולסטד, אסר על ייצור, מכירה או סחר של משקאות חריפים בארצות הברית.
עם זאת, האיסור, שהיה בתוקף בין 1920 ל-1933, לא עצר את הביקוש למשקאות אלכוהוליים, ומשמר החופים הופקד על עצירת המבריחים לאורך החופים.
מבריחים הביאו משקאות חריפים וחומרים לארצות הברית, כמו גם פריטים שהיו מחויבים במס כבד לו יובאו בגלוי, כמו בושם, תכשיטים ואפילו שעועית פינטו.
המבריחים השתמשו רבות בהודעות רדיו מוצפנות של קוד מורס כדי לנהל את פעולותיהם.
בתגובה, שכר משמר החופים את אליזבת פרידמן, שעזבה את עבודתה ב-1922, זמנית כדי לפענח את צבר ההודעות הבלתי מפוענחות שלהם.
בסופו של דבר, היא וצוות קטן של קריפטאנליסטים שהכשירה הובילו את המאמץ נגד הברחות בינלאומיות והפצת סמים.
בעוד שקודים וצפנים מוקדמים היו בסיסיים מאוד, בהמשך העלייה במורכבות שלהם ובהתנגדות לפענוח הייתה חשובה לצמיחה הפיננסית של פעילות ההברחה.
מידת התחכום לא הציבה בעיה גדולה עבור פרידמן; היא הצליחה בהתקפות מוצלחות נגד צפני החלפה וצפני שחלוף פשוטים, כמו גם נגד הצפנים המורכבים יותר שנכנסו בסופו של דבר לשימוש.
בשנת 1927, לשכת האיסור והמכס של משרד האוצר האמריקאי יסדה מאמץ משותף עם חטיבת המודיעין של משמר החופים של ארצות הברית לפיקוח על הברחות בינלאומיות, הפצת סמים ופעילות פלילית מקומית ועולמית.
מ-1927 עד 1939, היחידה, שהייתה בעלת חשיבות קריטית, הייתה חלק ממשמר החופים האמריקאי.
פרידמן פענחה בעצמה את עיקר היירוטים של תחנות משמר החופים בסן פרנסיסקו ופלורידה.
ביוני 1928, היא נשלחה ללמד את סי.
האוסל, שהוצב אצל המתאם הפרטי בחוף האוקיינוס השקט, כיצד לפענח הודעות של מבריחים.