tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית אושרה סופית על יד ועדת השרים ב-14 בנובמבר 1983 וגרעין המייסדים שתוכנן להתיישב במקום היה מקרב עובדי בזק וחברת החשמל, אך היזמים לא הצליחו לגייס את ההון הדרוש להקמת היישוב והפרויקט בוטל.
רק באוגוסט 1989 עלו ראשוני המתיישבים לקרקע.
עיקר התושבים הראשונים היו עולים לשעבר מברית המועצות, שעברו הכשרה בת שנה כגרעין ביישוב ניל"י הסמוך במטרה ללמוד כיצד להקים יישוב ולארגן את מוסדותיו.
בשנת 1990, עקב מצוקת הדיור שנוצרה עם גל העלייה מברית המועצות, הוקם אתר קרוואנים על הגבעה בה שוכן היישוב כיום ואוכלס בעולים חדשים.
בשנת 1993 עזבו העולים את הקרוואנים ובשנת 1995 החלה תנועת "אמנה" בבנית בתי קבע בעופרים ללא תוכנית מתאר מקומית מאושרת, רק בשנת 2015 אישרה בדיעבד מועצת התכנון העליונה את תוכנית המתאר.
טרם הועבר היישוב מרשות המועצה אזורית מטה בנימין לבית אריה בשנת 2004, גרו בעופרים כ-260 משפחות.
בשנת 2004 אוחדו היישובים הסמוכים עופרים ובית אריה.
גדר ההפרדה שנבנתה באזור הייתה אמורה לכלול את היישוב ממערב לגדר, אך בין היישוב לשטח ישראל ישנם שלושה כפרים פלסטינים, הדבר לא התאפשר והוא נותר מחוץ לתוואי, זאת בניגוד להבטחתו של ראש הממשלה, אריאל שרון.
כפשרה הוצע לגדר במעין מובלעת את בית אריה-עופרים בנפרד.
בנובמבר 2005 טען תושב שערך "משאל גלויות וולונטרי", כי מתוצאות המשאל עלה שהתושבים התנגדו בתוקף לרעיון המובלעת, ואף הצהירו באופן סמלי כי אם ייושם רעיון זה, יעדיפו להעביר את היישוב למיקום אחר.
בעופרים מוקמת הרחבה קהילתית, שכונת גופנא, המונה 80 יח"ד.
בשנת 2018 קידם מנכ"ל המועצה יוסי דרדיגר ביחד עם משרד השיכון תכנון של כ-10,000 יחידות דיור חדשות בטווח שבין היישוב עופרים לבית אריה.
המשמעות היא שבסיום האכלוס היישוב בית אריה ימנה מעל ל-30,000 תושבים.
בסמוך לבית אריה נמצא שטח אש 203, אזור אימונים שאינו פעיל מזה שנים רבות, ובו מתגוררות מספר משפחות פלסטיניות.
בשנת 2023 הוקם בשטח זה מאחז "חוות אביחי".
בפברואר 2025 גירשו חיילי צה"ל חלק מהמשפחות הפלסטיניות המתגוררות באזור.
בשנת 2010 התגוררו ביישוב כ-1,300 משפחות.
מזכירי היישוב (טרם ההכרזה כמועצה מקומית)
יהושע גן - המזכיר הראשון של היישוב, נהרג במלחמת שלום הגליל ועל שמו נקרא בית הספר של המועצה- "בית הספר על שם יהושע גן"
בית אשל היה יישוב עברי שננטש לאחר מלחמת העצמאות.
שרידיו ממוקמים כיום בחלקה הדרום-מזרחי של באר שבע והוא הוכרז אתר מלחמת העצמאות ואתר מורשת.
היישוב הוקם כאחד משלושת המצפים שהוקמו בנגב בשנת 1943. תפקידיהם היו לבחון את התכנות קיום חקלאות בנגב ולבחון את אופן המחיה באזור.
היישוב עלה לקרקע באוגוסט 1943, כ-2 ק"מ מזרחית לבאר שבע.
המייסדים היו קבוצה של עליית הנוער יוצאי אוסטריה שהתחנכו בכפר ויתקין ועברו הכשרה בשימרון.
בניגוד לקיבוצים רביבים וגבולות, תושבי בית אשל שאפו להקים במקום מושב עובדים.
היישוב התבסס על ענפי הפלחה, לול, גן ירק קטן, עיבוד צמר כבשים, פחחייה וענפי מלאכה שונים.
מעת העלייה לקרקע סבל היישוב ממצוקת מים קשה.
אף שנקדחה באר לעומק של יותר מ-70 מטר כדי שלא להיות תלויים באספקת מים במכליות, איכות המים הייתה ירודה.
תוכנן להעביר מים בשלוחה המזרחית של צינור המים מקיבוץ ניר-עם, אך בגלל קשיי המעבר בבאר שבע הערבית הצינור לא הגיע עד בית אשל ונבטים.
כתחליף לצורכי החקלאות נחפרה באר בנבטים הישנה שבנויה לפי עקרון בארות קנה המצויות במדבריות ברחבי העולם.
בניית הבאר הופסקה עם תחילת המלחמה בנובמבר 1947.
בשנת 1945 נבנה ליישוב מחנה קבע מוקף חומה, אשר יועד למגורי 25 איש, וכלל מטבח וחדר אוכל, שלושה חדרי מגורים, נשקיה קטנה ובית ביטחון בן שתי קומות ובו אף שני חדרי שינה.
את הבניה ביצעה חברת סולל בונה על פי התכנון של האדריכל יעקב מטריקין.
במסגרת ניסיונות החקלאות נבנה סכר אדמה בוואדי שגיב במקום בו מתחברים שלשה יובלים ובמקום נטעו מטעי פרי שהתבססו בעיקר על סכירת מי שיטפונות - חקלאות לימנים (ערוגות).
המטע הצליח אך נחרב כולו במלחמה.
בדצמבר 1947 הותקף היישוב השכן נבטים על ידי כמה מאות אנשי כנופיות מכפרי דרום הר חברון.
הפורעים הונסו על ידי אלתור הפעלת מטוס קל שהיה באותה עת בבית אשל ועליו העמיסו מקלע ורימונים.
הנגב נותק ממרכז הארץ וגוש נבטים-בית אשל, שהכביש אליו עבר דרך באר שבע, נותק מההתיישבות שממערב לבאר שבע.
שיירות אספקה היו צריכות להגיע באיגופים הולכים וגדלים דרך גבולות, רביבים וביר עסלוג'.
לאחר התלבטויות רבות הוחלט לפנות מהמקום את הילדים והאמהות, בעזרת קצין בריטי ידידותי בשם מייג'ור בורן.
המפונים הועמסו על שריוניות של הצבא הבריטי והועברו על ידם תוך עקיפת באר שבע ודרך חאן יונס עד ניר-עם ומשם לכפר ויתקין, שב.
שיירות אספקה אל היישוב הותקפו על ידי ערבים מהאזור והדרכים אליו נחסמו.
בחודש מאי 1948 במהלך הפלישה המצרית וקרבות מלחמת העצמאות, היישוב בית אשל היה מנותק, נתון במצור ממושך ושרוי תחת הפגזה בלתי פוסקת מצד חיל המשלוח המצרי.
מיד לאחר הפלישה המצרית התמקם כח מרגמות ותותחים מצרי בקרבת היישוב ופתח בהרעשה עזה בה נהרג מפקד המקום משה אלברט מקיבוץ עין חרוד.
חברי היישוב יחד עם אנשי הפלמ"ח ותגבורת מתנועת המושבים התחפרו עמוק באדמה וספגו במשך 5 חודשים הפגזות כבדות ביותר.
לאחר שהבינו שבית הביטחון הדו קומתי מהווה נקודת מכוון לתותחים המצריים, פוצצו אותו חברי המקום.
אספקה הובלה במטוסים גדולים למינחת שהוכשר לכך ביישוב נבטים ומשם בלילה על הגב הובלה לבית אשל.
אספקת המים הייתה מהבאר שבמקום באמצעות משאבה.
היישוב החזיק מעמד עד כיבוש באר שבע על ידי צה"ל.
באוקטובר 1948, נכבשה באר שבע, וגוש נבטים-בית אשל חובר שוב למדינת ישראל.
לאחר תום הקרבות, ולאחר שהובהר להם שאין בתוכנית להשלים את קו המים המזרחי ולפיכך אין אפשרות לפיתוח חקלאי, ובכוונת המוסדות לרכז את המאמץ ההתיישבותי ממערב לבאר שבע, החליטו החברים לעבור לעמק יזרעאל והניחו את היסוד למושב העובדים היוגב.
בסוף שנות ה-60 הוקמה עמותת בית אשל, אשר משמרת את המקום.
העמותה הוקמה בידי גדעון ספיר וחבריה הם קבוצת מתנדבים.
העמותה עוסקת בטיפוח מצפה בית אשל וסביבתו.
בפעילות העמותה מהווה המקום אתר חינוך לקבוצות של בני נוער, חיילים ומסגרות אחרות.
המבקרים מקבלים הסבר על המקום והתקופה, ועוסקים במשך מספר שעות בעבודת כפיים.
האתר מהווה חלק מפרויקט פארק נחל באר שבע.
יו"ר העמותה הנוכחי הוא זאב (דיבה) גרוזובינסקי.
בשנת 2019 התקיים באתר סיור משפחות של אנשי בית אשל, בו השתתפו חלק ממקימי היישוב ובני משפחותיהם.
בית אסיה הוא מבנה משרדים בן 7 קומות ברחוב ויצמן 4 (בסמוך לפינת שדרות שאול המלך), במרכז תל אביב.
הוא ניצב ליד מגדל אמות השקעות (בית יבמ הישן) ומול היכל המשפט, ונחשב לאחד המוכרים והמיוחדים במבני העיר.
בשנת 2008 רכשה את המבנה חברת אלרוב נדל"ן ומלונאות, והיא פועלת להוספת מגדלי מגורים מעליו.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל מרדכי בן-חורין והמהנדס יחיאל חצור ביוזמתו של שאול אייזנברג.
בנייתו החלה בשנת 1969 ונמשכה עשר שנים.
בית אסיה נפתח בינואר 1979.
הבניין מוכר בשל צורתו הייחודית הפוסט-מודרניסטית.
המבנה תוכנן ונבנה כבניין ירוק ועתיר צמחייה.
קירותיו החיצונים של המבנה מתעגלים לכל אורכו, והמבנה מתכנס אל תוך עצמו ויוצא ממנו, כך שבאזורים מסוימים הקומות הגבוהות קטנות מהקומות התחתונות ובמקומות אחרים הפוך מכך.
הקירות המתעגלים הם בצבע לבן וביניהם חלונות סרט ארוכים השקועים עמוק יותר ממישור הקירות - באופן זה מתקבל אפקט של צל באזור החלונות ולבן בוהק על הקירות היוצר בחזית מראה של פסים שחור-לבן.
ההצללה בחלונות באופן זה מונעת מאור שמש ישיר לחדור אל תוך המבנה ומונעת אפקט חממה.
קיר פורצלן בן 800 מ"ר הוקם במבנה בעזרת יחידות שיוצרו על ידי מפעל "נעמן", בעיצובו של פנחס עשת.
את לוחות הנחושת שמעטרים את המעליות במבנה יצר האמן גד אולמן, שבטכניקת צריבה שילב דימויים שונים ובהם אותיות ומספרים.
שם המבנה נקבע בהתאם לשמות המבנים הסמוכים אליו, אשר נושאים בשמם שם של יבשת: "בית אמריקה", שקדם ל"בית אסיה", ו"בית אירופה" שהוקם אחריו.
עם פתיחת המבנה שכר משרד המשפטים קומה במבנה.
כמו כן, הועברו למבנה משרדי הבנק לפיתוח התעשייה.
במבנה שוכנות מספר שגרירויות, בהן אלה של שוודיה, של וייטנאם ושל איטליה, ומכון גתה בתל אביב.
עד לשנת 2021 משרד עורכי הדין מהגדולים בארץ, "הרצוג, פוקס, נאמן ושות'", שכן בשלוש קומות במבנה.
בין השנים 2000–2012 שכן במבנה המכון הפולני בישראל.
כיום שוכנים במבנה משרדים של בית החולים איכילוב, שגרירות וייטנאם, משרדי עורכי דין ומשרדיהן של חברות הייטק.
חברת אלרוב נדל"ן ומלונאות, שרכשה את המבנה בשנת 2008, פועלת לאישור תוכנית לבניית שני מגדלים בני 30 קומות מעליו, שישמשו למגורים ולבית מלון.
בית אנגל הנמצא בלב תל אביב, בשדרות רוטשילד 84 פינת רחוב מזא"ה, הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שתוכנן על ידי האדריכל זאב רכטר ב-1933. הבניין מהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית כבניין הראשון על עמודים.
רכטר, שחזר מלימודי אדריכלות בפריז ב-1932, הושפע רבות מגישותיו של המודרניסט לה קורבוזיה.
בעוד מרבית אדריכלי התקופה הושפעו מבית ספר הבאוהאוס הגרמני, הביא איתו לארץ רכטר את גישותיו הייחודיות של לה קורבוזיה במסגרת התנועה המודרנית באדריכלות אשר באה לראשונה לידי ביטוי בבית אנגל.
הבניין הושפע ישירות מווילה סבואה שנבנתה רק שנים ספורות קודם לכן ורעיונות נוספים אשר יישם לה קורבוזיה מאוחר יותר ב"יחידת המגורים".
הבניין נקרא על שם בעלת הבית הגב' שרה אנגל (1897–1964) עולה חדשה מאנגליה שביקשה להקים בית דירות איכותי לצורכי השכרה.
היא אף התגוררה באחת הדירות.
הוא תוכנן על מגרש בגודל כפול בצורת האות "ח" הפתוחה לכיוון רחוב מזא"ה ויוצרת חצר פתוחה קטנה בחזית הבניין.
העמדתו על עמודים יצרה עבור הולכי הרגל ברחוב תחושה של המשכיות החלל ורציפות של הצמחייה שהמשיכה מתחת לבניין.
על קבלת היתר הבנייה היה מאבק ממושך בין האדריכל ועירייה שסרבה תחילה לנכות את שטח הקומה המפולשת מאחוזי הבנייה אך לבסוף השתכנעה בחשיבותה ואישרה בהמשך קומות מסוג זה באלפי בניינים נוספים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה קומת העמודים כמפקדה בריטית זמנית.
על גג המבנה הוקם חדר כושר וגינת גג משותפת לכל הדיירים אשר מעל חלקה נבנתה פרגולת בטון.
הפרגולה יצרה הצללה קלה בגג אך בעיקר נועדה להדגיש את קיומה של קומת הגג בחזית המבנה הנראית מהרחוב.
חזיתות הבניין כללו מרפסות וחלונות סרט האופייניים מאוד לסגנון הבינלאומי אשר יצרו משחקים נפחיים ומשחקי אור וצל אשר הודגשו בעזרת הטיח הלבן החלק.
האדריכל זאב רכטר שכר לעצמו בבית זה דירה מרווחת לאחר השלמתו ובין דייריו המפורסמים נמנים גם האחים שמיר, מחלוצי הגרפיקה בארץ ישראל, הפיזיקאי עמוס דה-שליט ואדיס דה פיליפ, מייסדת האופרה בתל אביב.
הבנייה על עמודים אשר יוצרת "קומה מפולשת" הייתה מקובלת מאוד בבנייה הישראלית מאז בית אנגל ועד למעשה שנות ה-80 וה-90 ורבים מבנייני המגורים בכל רחבי הארץ נבנו על עמודים.
יש גם המכנים את בית אנגל כ"בניין שהעמיד את תל אביב על הרגליים".
אולם, הצלחתו של בית אנגל כבניין מגורים בראשית שנותיו לא המשיכה כייעודה המקורי.
בניינים רבים שנבנו על עמודים מאוחר יותר ייעדו את הקומה לחניית מכוניות והגידור ההיקפי סביב כל המגרש, דבר שנעדר מהבנייה של שנות ה-30, הפך את הקומה המפולשת לאזור פונקציונלי בלבד ולא כחלל איכותי הממשיך את המרחב הציבורי.
כיום, גם בעידודה של תמ"א 38, נסגרות קומות מפולשות רבות וניתנות הקלות בנייה רבות לבניינים המבקשים לסגור את החלל שמתחתם בקירות.
לאחר שנים ארוכות בהן הוזנח וחזיתות הבניין הלבנות האפירו, בינואר 2019 הושלם תהליך שימור קפדני בן ארבע שנים למבנה על ידי משרד השימור אמנון בר אור טל גזית אדריכלים בע"מ.
כחלק מתוכנית השימור וחלק מהגדרתו כמבנה לשימור מחמיר פורקו כלל התוספות שנוספו לבניין במהלך השנים: שופצו כלל הדירות, נפתחה מחדש קומת העמודים האיקונית שנסגרה על ידי לבני סיליקט ושימשה כמקלט בהפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה ונוספו לו מספר דירות חדשות.
לאחר מספר ניסיונות שכשלו להסב את שימושו לכדי מלון בוטיק, הבניין משמש כיום כבניין מגורים ובו דירות יוקרה.
בית ארתור רופין הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב רמב"ן 30.
ארתור רופין היה ממייסדי שכונת רחביה, בהיותו זה שהחליט על רכישת הקרקע מהכנסייה היוונית אורתודוקסית על ידי חברת הכשרת היישוב.
את ביתו של רופין תכננו האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר, שתכננו מבנים רבים נוספים בשכונה.
המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי, אולם שילב מספר מוטיבים מזרחיים.
הבנייה החלה בשנת 1924 והסתיימה בשנת 1925. היה זה אחד המבנים הראשונים בשכונה שנבנה על ידי פועלים עבריים.
את פנים המבנה עיצבה רעיתו של ארתור רופין - חנה.
על בניית הבית מספר רופין סיפר בזכרונותיו:
בעת הקמתו היה לבית קומה אחת, ובגינת הבית נבנתה בקתת גנן.
הקומה השנייה נוספה בשנת 1931 והושכרה לדיירים.
בביתו נהג ארתור רופין להיפגש עם מנהיגי היישוב העברי (ובהם אחד העם וחיים ארלוזורוב) ומנהיגי המנדט הבריטי (ובהם הנציב העליון ארתור ווקופ).
ש"י עגנון נהג לבקר בבית דרך קבע.
רופין נפטר מהתקף לב בעודו עובד בגינתו, בשנת 1943. חנה רופין התגוררה בבית עד פטירתה בשנת 1985. לאחר מותה מכרו יורשיה את הבית בכמיליון דולר.
בשנת 1989 אושרה תוכנית להוספת ארבע קומות למבנה, בתכנונם של האדריכלים דורית ודורון הוק.
המבנה המקורי נהרס ברובו ורק החזיתות נותרו.
בית ארבעת המרחבים או הבית הישראלי הוא טיפוס של מבנה שהתגלה באתרי חפירה רבים ברחבי ארץ ישראל ומחוצה לה.
מקורו בתקופת הברונזה המאוחרת, ולאחר מכן הוא אומץ על ידי המתיישבים החדשים שהחלו לאכלס את אזור ההר בארץ ישראל בתקופת הברזל, ושנודעו מאוחר יותר במאה התשיעית לפני הספירה כ"ממלכת יהודה" ו"ממלכת ישראל".
משום כך הוא מהווה מאפיין של נקודת יישוב ישראלית בתקופת הברזל ("התקופה הישראלית").
הטיפוס נעלם במאה ה־6 לפנה"ס, ייתכן ובהקשר עם מלחמת בבל–יהודה.
כמשתמע משמו, בית ארבעת המרחבים מורכב מארבעה חדרים.
שלושה מהם מלבניים ושווים בגודלם.
הרביעי, מלבני אף הוא, תוחם את השלושה ואנכי להם.
המעטפת החיצונית של המבנה היא מלבנית ובחלק מהבתים ריבועית.
במבנים מלבניים, היחס בין הצלעות הארוכות לקצרות הוא כמעט שווה, ללא קשר לגודל או תפקיד המבנה.
ההפרדה בין שלושת החדרים המקבילים התבססה בדרך כלל על עמודים בלבד.
החדר הרביעי, האנכי, הופרד באמצעות קיר מלא.
במספר אתרים נמצאו גם פרטים דומים בודדים בעלי שלושה או אף שני מרחבים.
הדעות חלוקות באשר לתכלית של הבנייה בצורה זו.
חוקרים רבים קובעים שסידור זה הוא פונקציונלי טהור: החדר האנכי השמאלי היה אזור עבודה, שבו מוקמו התנור והאובניים, ובו אוחסנו חומרי הגלם להכנת המזון.
החדר האנכי המרכזי היה ללא גג ושימש כחצר, ואילו החדר האנכי הימני שימש כאזור אכילה.
לביקורת על גישה זו מספר טענות:
טענת הפונקציונליות אינה נשענת על ראיות, למעט הימצאות תנור בחדר השמאלי.
זוהי גישה השואפת ליישם גישות של פונקציונליזציה מודרנית, על בתים מתקופה קדומה, ובכך היא אנכרוניסטית.
העלמות צורת בניה זו בתקופה הבבלית בעוד שהטכנולוגיה לא השתנתה.
שתי גישות אחרות לגבי הסיבות לתכנון הבית באופן שבו תוכנן, נוטות לזהות את הבית כבית של משפחה יהודית: האחת גורסת כי תכנון הבית באופן הזה אפשר לקיים את הלכות הנידה בהידור - האישה הנידה נשארת בבית, אך באחד המרחבים הצדדיים, כך שהכניסה לבית לא תחייב היתקלות בה.
גישה אחרת גורסת כי העיצוב נעשה בהשראת בית המקדש הראשון.
כנגד שתי גישות אלה הועלתה ביקורת שלפיה זיהוי שיטת הבנייה הזו עם היהדות אינו ודאי, ולכן הן נסיבתיות.
באופן כללי, פרשנויות התאוריות הפונקציונליות הן דחוקות, הואיל ובאתרים רבים נמצאו גם מבנים ציבוריים בעלי אותם מאפיינים.
ישנם כמה גורמים שתרמו לזיהויו במחקר כמאפיין של בית ישראלי בתקופת הברזל.
ראשית, צורת בנייה זו ייחודית לארץ ישראל ולפרק הזמן המזוהה כתקופה הישראלית - המאות ה-11 עד ה-6 לפני הספירה.
שנית, הנקודות שבהן נמצאו בתים מסוג זה מתאפיינות במובהק בסימני זיהוי נוספים, המיוחסים לאוכלוסיית שבטי ישראל:
היעדר עצמות חזיר באתרים אלה (באתרים המזוהים כפלשתיים נמצא אחוז גבוה במיוחד של עצמות חזיר, ובאתרים שמזוהים כפניקיים - כנעניים שיעור עצמות החזיר שנמצאו היה רגיל, וגם אופייני לאירופה באותה תקופה).
כדים גדולים המזוהים עם העם העברי - קנקני שפת צווארון.
ארבעה מאפיינים אלה, ביחד עם הימצאות בית ארבעת המרחבים, מופיעים בעיקר בנקודות שניתן לקשר אותן למקומות הידועים כישראליים היסטוריוגרפית, אטימולוגית (כלומר על פי שמות עכשוויים של המקום ששימרו את המקור), או על פי התנ"ך.
הביקורת העיקרית כנגד טענה זו שגורה בפי חוקרים המשתייכים לאסכולה המינימליסטית בארכאולוגיה, אשר קובעת כי אי אפשר לבסס את המחקר הארכאולוגי על הכתוב בתנ"ך, וכי כל ניסיון לזהות יישוב ישראלי בארץ ישראל אשר נשען על פרשנות של התנ"ך ולא היה מתקיים בהיעדר התנ"ך איננו מדעי.
המינימליסטים מסכימים, אפוא, לזהות מאפיינים אלה כמשויכים לקבוצה מסוימת, אך מסתייגים מהקביעה כי הקבוצה הזו היא ישראלית.
לעיתים משתמשים אנשי האסכולה בכינוי פרוטו ישראלי ליישובים שמתאפיינים בבתי ארבעת המרחבים, ואשר קדמו לימי ממלכת ישראל.
בארץ ישראל המערבית נחפרו כעשרים וחמישה אתרים שבהם נמצאו בתי ארבעת המרחבים.
ממזרח לירדן נמצאו עוד כעשרה אתרים.
המקומות המרכזיים הם תל מגידו ותל קסילה - אתר המצוי כיום בתחומי מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
המעניין באתרים אלה הוא שהתקיימו בהם בתקופות מקבילות שתי נקודות יישוב - האחת מזוהה כיהודית והאחרת פיניקית או פלשתית (בהתאמה).
מקומות נוספים שבהם נמצא בית ארבעת המרחבים הם תל באר שבע, תל ערד, תל מבורך, ח'רבת ג'מה - אתר המצוי בליבה של עזה, עיר דוד בירושלים, תל רומיידה בחברון, הר עיבל סמוך למזבח, תל שקמונה בחיפה, עזבת צרטה בראש העין, שילה (יישוב מקראי) וכן בתל חצור ובמספר אתרים ברחבי הנגב.
בית ארנסט המינגוויי הוא מוזיאון, המצוי ברחוב וייטהד 907 בעיר קי וסט במדינת פלורידה שבארצות הברית.
המוזיאון ממוקם בביתו של הסופר והעיתונאי האמריקאי ארנסט המינגוויי, ונמצא למול מגדלור קי וסט.
ב-24 בנובמבר 1968 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
המינגוויי סיפר לחבריו שקנה את המבנה בסמוך למגדלור על מנת שיוכל למצוא את דרכו בשובו מהברים של רחוב דובל הסמוך.
בין השנים 1931–1939 התגורר ארנסט המינגוויי בבית זה עם רעייתו, פאולינה.
בחדר עבודתו, הממוקם בעליית הגג של מבנה המחסן בחצר הבית, כתב המינגוויי את "הקץ לנשק", "שלגי קילימנג'רו" ו"חיי האושר הקצרים של פרנסיס מקומבר".
גשר אשר חיבר את עליית הגג עם חדר השינה של המינגוויי אינו קיים כיום.
המבנה, הממוקם בגובה של חמישה מטרים מעל פני הים (המבנה השני בגובהו באי), נבנה על ידי בונה ספינות ומחלץ הספינות הטבועות אסא טיפט (Asa Tift) בשנת 1851. המבנה נבנה בסגנון קולוניאלי דרומי, מאבן שנחצבה בקרבת מקום (בשונה ממרבית מבני האי, הבנויים עץ).
בשל יציבותו הרבה של המבנה שרד המבנה את סופות ההוריקן הרבות הפוקדות את האי.
המבנה היה אחד המבנים הראשונים באי שהותקנו בו מים זורמים ושירותים פנימיים, והיה המבנה הראשון באי שהותקנה בו אמבטיה עם מים זורמים (מתוך מכלי איסוף מי גשם שהותקנו על גג הבית).
כמו כן, המבנה כלל את בריכת השחייה הראשונה שבאי - שנבנתה על ידי פאולינה.
בעוד שהמבנה עלה כ-8,000 דולר אמריקאי (וניתן להמינגוויי ואשתו כמתנת חתונה), הוציאה פאולינה על הבריכה 20,000 דולרים, בעת שהמינגוויי נסע לספרד להשתתף במלחמת האזרחים.
כאשר המינגוויי שב וראה את הבריכה אמר לפאולינה: "את בזבזת את כל כספי, יכולת לבזבז באותה מידה את הסנט האחרון שלי- הוציא מכיסו מטבע סנט וזרק על הרצפה.
פאולינה הטביעה את הסנט על הרצפה בסמוך לבריכה, ונהגה להראות אותו לאורחיה בתור "הסנט האחרון של המינגוויי".
כבר בשנת 1935 הפך המבנה לאתר תיירות - משרד התיירות של פלורידה ציין את מיקומו במדריך של העיר, והמינגוויי ביקש מחברו טובי ברוס להקים חומת אבן סביב המבנה.
סביב המבנה, בגן רחב הידיים, שתל המינגוויי צמחים טרופיים רבים שהביא מקובה.
כמו כן המינגוויי הציב בחצר המבנה שוקת לחתוליו ששימשה קודם לכן כמשתנה בבר האהוב עליו, סלופי ג'וז.
לאחר מותו של המינגוויי נמכר הבית שהוא ריק מרהיטים.
עם הקמת המוזיאון הושבו חלק מהרהיטים אל הבית.
בית אניס ג'מל, הוא מבנה המצוי ברחוב אלקלעי 9, בפינת רחוב ד'יזראלי שבשכונת טלביה בירושלים.
בית ג'מל נבנה בשנת 1934 על ידי אניס ג'מל, ערבי נוצרי אנגליקני עבור משפחתו.
ג'מל התגורר בקומה העליונה של המבנה עם רעייתו, טביתה, בת דודתו של השחקן פיטר יוסטינוב.
סביב המבנה השתרע גן נרחב.
המשפחה נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות מתקפה של ארגון הלח"י בירושלים, והארגון השתלט על המבנה והפך אותו למפקדתו.
לאחר מלחמת העצמאות הועבר המבנה לחזקתו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
בשנות ה-50 הוצע להפוך את המבנה למעון רשמי עבור ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, אולם בן-גוריון העדיף להימנע מלהתגורר ברכוש ערבי נטוש, והמבנה הפך למועדון של משרד התיירות, ובהמשך למועדון לעולים.
בדירה בקומה העליונה התגורר, בחכירה, התעשיין, אלכסנדר רפאלי.
בית ג'מאל הוא מבנה דו-קומתי, שנבנה בפאר רב, בסגנון בנייה מזרחי.
חלונות הקומה השנייה של המבנה מקושתים, וכן קשת גדולה מקיפה את הכניסה הראשית למבנה.
בשנות ה-50 נבנו בגני המבנה הנרחבים מגרשי טניס.
בית אנה פרנק (בהולנדית: Anne Frank Huis) הוא מוזיאון הממוקם על גדת הפרינסנחראכט ("תעלת הנסיך") באמסטרדם שבהולנד, המוקדש לזכרה של אנה פרנק ולהנצחת השואה.
אנה פרנק ומשפחתה הסתתרו בחלקו האחורי של הבניין במהלך מלחמת העולם השנייה עד שהוסגרו לידי הנאצים והובלו למחנות ריכוז.
כל בני המשפחה למעט אבי המשפחה נרצחו בשואה.
בעת שהותה במבנה כתבה אנה את יומנה, שהתגלה ופורסם לאחר תום המלחמה.
המוזיאון נפתח ב-3 במאי 1960. מאז שנת 2007, בה שופץ והורחב, מבקרים מדי שנה במוזיאון, שהפך לאחד הפופולריים באמסטרדם, למעלה ממיליון מבקרים.
המבנה המשמש את המוזיאון נבנה בשנת 1635 על ידי דירק ואן דלפט (Dirk van Delft).
חלקו הקדמי של המבנה, הפונה לתעלה, נבנה מחדש בשנת 1739; במסגרת השיפוץ נהרס החלק האחורי של המבנה, ונבנה המבנה האחורי הקיים עד ימינו.
במקורו היה המבנה בית מגורים פרטי, ובהמשך הפך למבנה עסק שבו אוחסנו סחורות.
בחזית היו דלתות רחבות אשר אפשרו הכנסת סוסים לאורווה אשר מוקמה בקומה הראשונה.
בראשית המאה ה-20 שימש המבנה כבית חרושת לייצור כלי בית, ובשנת 1930 שימש כמפעל לייצור חלקי פסנתרים.
המפעל פינה את המבנה בשנת 1939. ב-1 בדצמבר 1940, אביה של אנה, אוטו פרנק, העביר אל המבנה את משרדי החברה בה עבד.
בקומה התחתונה אוחסנו הסחורות הארוזות, ובמרכז הקומה היו מטחנות התבלינים.
בקומה הראשונה היו משרדי עובדי החברה, ובחלקו האחורי של המבנה נמצאה אחת משתי קומות המסתור, אשר הכניסה אליו הייתה מאחורי ארון תיוק במשרדים הממוקמים בקומה השלישית.
לאחר שנתפסה משפחת פרנק, רכוש המבנה הולאם על ידי הממשלה הגרמנית ונשלח לגרמניה.
בפ ווסקאול ומיפ חיס אשר סייעו להחביא את משפחת פרנק, החביאו חלק מחפציהם האישיים ובהם יומנה של אנה פרנק.
זמן קצר לאחר פרסום הספר, בשנת 1947, החלו רבים לבוא לבניין ולבקר באתר המסתור.
בשנת 1955, המבנה והמבנים הסובבים אותו נמכרו ליזם, שהחליט להרוס את כל גוש הבניינים, בו ממוקם המבנה, על מנת להקים במקום מפעל.
החלטה זו הביאה למחאה ציבורית רבה.
העיתון Het Vrije Volk קרא ב-23 בנובמבר 1955 להפוך את המבנה למבנה לשימור, ומפגינים התייצבו מדי יום מול המבנה ומנעו בגופם את הריסתו.
ב-3 במאי 1957 הקימו אוטו פרנק ויוהנס קליימן את קרן אנה פרנק שמטרתה לאסוף כסף על מנת לרכוש את המבנה ולשמרו.
המבנה שופץ על מנת להתאימו למספר המבקרים ההולך וגדל בשנת 1970 ובשנית בשנת 1999.
ב-28 בספטמבר 1999, בתום השיפוץ השני, נחנך המוזיאון בנוכחותה של ביאטריקס, מלכת הולנד, ונכון לשנת 2007 ביקרו בו למעלה ממיליון מבקרים.
המוזיאון מציג את המבנה המקורי המשוחזר, לרבות חדרי המחבוא, וכן תערוכה בנושא השואה ובנושא סובלנות.
עוד מוצגים תרגומים שונים של יומנה של אנה פרנק, וכן פרס האוסקר בו זכתה שלי וינטרס על תפקידה כפטרונלה ואן דאן (כינוי ביומן לאוגוסטה ואן פלס) בסרט "יומנה של אנה פרנק".
בית אסטרהאזי "גלנטאי" או בשמה המלא אסטרהאזי-גאלאנטאי (בהונגרית: -galánthai Eszterházy או Esterházy) היא משפחת אצולה הונגרית שנודעה בממלכת הונגריה מאז ימי הביניים.
נציגיה היו ברונים, רוזנים ואחר כך נסיכים.
מקור השם אסטרהאזי-גאלאנטאי, בעיירה הסלובקית גאלאנטה.
החל מהמאה ה-17 נמנו בני משפחת אסטרהאזי עם בעלי האחוזות הגדולות ביותר בממלכת הונגריה, שהייתה אז חלק מן האימפריה ההבסבורגית ולאחר מכן, עד 1918, חלק מאוסטרו-הונגריה.
בתחילה, הייתה משפחת אסטרהאזי חלק מן האריסטוקרטיה הנמוכה בחלקה הצפוני של ממלכת הונגריה (כיום דרום מערב סלובקיה).
לכן הרוזנים אסטרהאזי נקראו אסטרהאזי-גלנטה לפי העיירה הסלובקית בעלת אותו השם.
המשפחה עלתה לגדולה תחת כהונתו של הרוזן ניקולאוס או מיקלוש אסטרהאזי (1583–1645), ובנו, פאול או פאל אסטרהאזי (1635–1713).
במאה ה-17, אחרי הרחבת האחוזות של ניקולאוס, התפצלה המשפחה ל-4 שושלות עיקריות:
שושלת פורכשטיין הישנה: נוסדה בידי ניקולאוס אסטרהאזי, ומושבם הראשי היה באייזנשטט.
שושלת זבולן (בהונגרית: זויום): נוסדה בידי פאול אסטרהאזי (נפטר ב-1641).
שושלת צ'סנק: נוסדה בידי דניאל אסטרהאזי (נפטר ב-1654).
ב-1626 הורשו בני משפחת אסטרהאזי לשאת את התואר "רוזן" ובשנת 1712 קיבלו בני שושלת פורכשטיין הישנה את התואר "נסיך".
הצלחת המשפחה באה לה מצבירה מתמדת של קרקעות ומנאמנותה הן לכנסייה הקתולית והן לקיסר האוסטרי.
הגורם האחרון היה אולי המשמעותי ביותר, שכן ההיסטוריה של הונגריה רצופה מאבקים להשתחרר משלטונה של אוסטריה ושל שושלת הבסבורג; שאיפה זו הושגה רק עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
נאמנותם של נסיכי אסטרהאזי לכתר ההבסבורגי הייתה עקבית, ובמספר הזדמנויות הם עזרו לאימפריה בעיתות משבר, בין השאר בשעת המצור הטורקי על וינה ב-1683, ובעת כיבושה השלם בידי נפוליאון.
המשפחה רכשה את נכסיה הרבים בשלוש דרכים עיקריות: חלוקה מחדש של אדמות אשר נלקחו מן הפרוטסטנטים בזמן הקונטרה-רפורמציה, חלוקה של שטחים שנכבשו מן הטורקים, וקשרי נישואין מוצלחים.
רוב השטחים המדוברים נמצאים כיום באוסטריה, בסלובקיה ובהונגריה של ימינו.
המשפחה הפכה לבסוף לבעלת הקרקעות הגדולה ביותר באימפריה ההבסבורגית, והכנסתה עלתה לעיתים על זו של הקיסר עצמו.
בני אסטרהאזי קיבלו את שמם ממשכן ראשון הנמצא באזור הקרוי אסטרהאזי, ליד דונאיסקה סטרדה בממלכת הונגריה של פעם, כיום בסלובקיה.
משכן זה אינו קיים יותר ואין לבלבלו עם טירה הנושאת את אותו השם בה גרו בני אסטרהאזי מאז ימי הביניים.
החל מ-1421 הפכו בני המשפחה למחזיקי הרכוש בגאלאנטה.
משכן חשוב נוסף של אסטרהאזי, , נמצאת באייזנשטט.
הארמון נבנה במאה ה-14 ושופץ בין השנים 1663–1672. אייזנשטט נמצאת כיום באוסטריה במחוז בורגנלנד, אך בימיה של הנסיכות (עד 1920), היא השתייכה מבחינה חוקית לממלכת הונגריה.
משפחת אסטרהאזי החזיקה מספר בתים נוספים ברחבי ממלכת הונגריה ובטרנסילבניה.
הנסיכים אשר אהבו את סגנון החיים שהציעה בירת האימפריה התגוררו רוב הזמן בווינה.
הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי, שכיהן בין השנים 1761–1790 לא חיבב את השהיה בבירה, ובנה לעצמו בשנות השבעים של אותה מאה ארמון מפואר באזור פרטד של ימינו (איחוד של היישובים אסטרהאזה ושיטר), שהיה אז בממלכת הונגריה.
הארמון, הנקרא "אסטרהאזה" נבנה על האתר שבו שכן קודם בית הציד של הנסיך.
הוא המבנה המרשים ביותר שברשות המשפחה, וכונה לעיתים "ורסאי ההונגרי".
השושלת העיקרית של המשפחה דברה שתי שפות: הונגרית (שפת אימם, ברוב המקרים) וגרמנית (בהיותם אצולת האימפריה האוסטרית).
בני המשפחה אשר חיו בחלקים אחרים של הממלכה ההונגרית דיברו גם בשפות המקומיות, בייחוד שפות סלאביות באזורים הסלאביים.
כמה בני משפחה נהגו להתכנות הן בשמם ההונגרי והן בזה הגרמני.
לכן, פאל אנטאל (בהונגרית) הוא פאול אנטון (בגרמנית), ומיקלוש יוז'ף הוא ניקולאוס יוזף.
איות שם המשפחה משתנה גם הוא בהתאם לשפה.
בהונגרית הוא נכתב Eszterházy, ובגרמנית עם קריצה הונגרית Esterházy.
שם המשפחה המלא שלקחו בני המשפחה מן המאה ה-16 הוא אסטרהאזי גאלאנטאי (או אסטרהאזי פון גלנטה או אסטרהאזי דה גאלאנטה).
משפחת אסטרהאזי נודעת, אולי, בעיקר בזכות קשריה עם המלחין המפורסם יוזף היידן, אשר שרת כקאפלמייסטר בחצרם של שלושה מנסיכי המשפחה.
בשנת 1761 שכר לראשונה הנסיך פאול אנטון את היידן, אשר עבד במשך רוב שנות כהונתו שם תחת יורשו של פאול אנטון, הנסיך ניקולאוס.
במהלך כהונתו של הנסיך אנטון (1790–1794) יורשו של ניקולאוס, פוטרו נגני החצר במסגרת קיצוצי התקציב, והיידן הופרש לגמלאות, כאשר הוא מבלה את מרבית זמנו במסעותיו ללונדון.
שירותו בתקופה זו הסתכם במטלות חד פעמיות בעבור החצר.
לבסוף, בזמן כהונתו של הנסיך ניקולאוס השני (שהחלה בשנת 1794), מילא היידן בעיקר תפקיד טקסי, אשר כלל בעיקרון הלחנה של מיסה מדי שנה לכבוד יום השם של הנסיכה מריה יוזפה הרמנגילד (1768–1845) אשר גם הייתה ידידתו של היידן.
היידן המזדקן המשיך למלא את חובתו זו עד 1802, עד אשר בריאותו הרופפת מנעה זאת ממנו.
בית אנוביס היא סדרת מתח-דרמה בהפקה משותפת אמריקאית-בלגית-בריטית, המיועדת לבני נוער.
בית אנוביס עלתה לשידור ב-1 בינואר 2011 בערוץ ניקלודיאון האמריקאי וב-25 בפברואר 2011 בבריטניה.
פורמט הסדרה דומה לזה של אופרת סבון, כאשר העונה הראשונה כללה 60 פרקים ששודרו במשך שנים-עשר שבועות - שני פרקים בכל יום והעונה השנייה כללה 90 פרקים.
העונה השלישית כללה 40 פרקים בעלי 23-20 דקות ובנוסף סרט בעל שעה וחצי (90 דקות).
הסדרה מבוססת על התוכנית הבלגית/הולנדית Het Huis Anubis ששודרה בין השנים 2006 ל-2009. הסדרה עוקבת אחר תשעה בני נוער - נינה, פביאן, פטרישיה, אמבר, מארה, ג'רום, אלפי, מיק וג'וי - שרוב העלילה עוסקת בהיעדרותה מאז הפרק הראשון של הסדרה.
הילדים חיים יחדיו בפנימיית "בית אנוביס" שבבריטניה ומקימים מועדון סודי בשם "סיבונא" (היפוך אותיות של "אנוביס"), מתוך מטרה לחקור תופעות מוזרות הקורות בבית אנוביס.
גיבורת הסדרה היא נינה, שמגיעה מאמריקה בדיוק ביום שבו ג'וי (תלמידה ותיקה בפנימייה) נעלמת באופן מסתורי.
אב הבית הרגזן ויקטור, המורים ואפילו אביה של ג'וי מתנהגים כאילו ג'וי מעולם לא הייתה קיימת, וזה מאוד מחשיד את חברתה הטובה ביותר של ג'וי, פטרישיה.
נינה פוגשת בזקנה בשם שרה הטוענת שהיא מכירה אותה ומקבלת ממנה שרשרת עם קמע, עד מהרה מתגלה כקמע שאמור להגן עליה מקללות שרובצות על הפנימייה שלהם.
לפי מה שחברי סיבונא מגלים הם אמורים לחפש את הגביע של המלך תות ענח' אמון, כדי לעצור את חבורת המורים שמתכננים למצוא אותו גם הם, ולשתות ממנו שיקוי לחיי נצח.
בסדרה אם שותים שיקוי מתוך הגביע זוכים בחיי נצח.
מקור השם "בית אנוביס" באל המצרי אנוביס.
דיירי בית אנוביס מהעונה הקודמת מגיעים לאותה פנימייה משנה שעברה עם מחשבות שמה שקרה לפני שנה לא יחזור שנית, אך הם טועים.
רוח של אלה מצרית קדומה העונה לשם 'סנקרה', משתלטת על נינה ומכריחה אותה, תוך איום על חייה, חיי חבריה וחיי סבתה, להשיג למענה את מסכת אנוביס.
היא מסמנת את נינה ואת כל חברי 'סיבונא', ומאוחר יותר גם את סבתה של נינה, כך שלא יוכלו לסרב לה.
בית בובות ישן שאמבר מצאה בעליית הגג נותן להם רמזים ומפה, המגלה כי מתחת לבית ישנן מנהרות שבנה רוברט פרובישר סמייט, ובסופן מסכת אנוביס.
אך הדרך אל המסכה לא פשוטה- פרובישר סמייט הציב מכשולים רבים במנהרות, ובנוסף גם ויקטור, יחד עם אם הבית החדשה, ורה, מחפש את המסכה מכיוון שהוא צריך את דמעות הזהב שבה.
תערוכה של מוצרי אומנות מצריים עתיקים מתארחת בספריית פרובישר סמייט הישנה שליד בית אנוביס, ואחד המוצרים בתערוכה היא מסכת אנוביס מזויפת, הזהה למסכת אנוביס האמיתית.
טרודי מתפטרת כדי לעבוד בתערוכה, ובמקומה מגיעה אם בית חדשה בשם ורה דווניש.
מיק עוזב לאוסטרליה, לאחר שמארה נפרדה ממנו.
איש מסתורי הקורא לעצמו "האספן" מאיים על ג'ספר, סנדקו של פביאן האחראי על התערוכה, ומכריח אותו להשיג לו את מסכת אנוביס.
ילדה חדשה בשם פופי מגיעה לבית הספר ומתגלה כאחותו של ג'רום.
יחד עם מארה הם מחפשים את אביהם של ג'רום ופופי, שנטש אותם לפני שנים.
לאחר זמן מה הם מוצאים אותו באחד מבתי הכלא, וג'ון קלארק, אביו של ג'רום, מבקש ממנו למצוא אבן חן מסוימת ולהשיב אותה למקומה במגן פרובישר סמייט, משום שהוא הוציא אותה משם בנערותו, והוא צריך לדאוג לכך שהיא תושב למקומה כדי שתוסר מעליו הקללה של שלושים שנים של מזל רע.
תלמיד חדש בשם אדי (אדיסון) מגיע לפנימייה, ומתאהב בפטרישה.
גם היא מתאהבת בו, אך היא מפחדת לגלות לו את זאת כדי שלא תיתפס כחלשה.
בסופו של דבר הם נהיים בני זוג.
"האספן" מתגלה כרופוס זינו, הרוצה את מסכת אנוביס כדי לעבור לעולם הבא של האלים, ומשם לשלוט בכל בני האדם.
סנקרה רוצה את המסכה מאותה סיבה, ולאחר שמתברר כי היא מתכוונת להיכנס לגופה של נינה ולעבור יחד איתה אל העולם הבא של האלים, פביאן מנסה לעצור את נינה מלעשות זאת, אך ללא הצלחה, מכיוון שנינה רוצה להגן על סבתה ועל חבריה.
אדי שומע קולות מוזרים נלחשים סביבו, שאף אחד אחר לא שומע, וכשנינה בסכנה כי סנקרה השתלטה על גופה ועמדה לעבור לעולם הבא של האלים, אדי משמיד את סנקרה.
כאשר רופוס זינו לבש את מסכת אנוביס, הוא גרם למותו ונכלא ביחד עם סנקרה בעולם התחתון.
לפני שהושמדה, סנקרה הרגה את ג'וי, אך ויקטור החיה אותה בעזרת דמעת הזהב שיצאה ממסכת אנוביס, אך מאוחר יותר הוא מגלה דמעת זהב בתוך טבעת שמסר לו אביו דרך נינה.
בסוף העונה, לאחר שהוסרה הקללה מעל כל חברי 'סיבונא', אמבר ואלפי שבים להיות בני זוג, וכך גם ג'רום ומארה ונינה ופביאן.
בעונה השלישית מגיעים דיירי בית אנוביס (ללא נינה) לבית אנוביס ופביאן חושב שאדי ונינה היו מאוהבים ובגלל רגשות אשמה לא חזרה לבית אנוביס, בנוסף מגיעות קייטי וויילו.
קייטי נשלחת על ידי סבא שלה כדי לעצור רשע גדול שעומד להשתחרר (טורפת גדולה בשם אמוט שכאשר תשתחרר תתהלך על פני העולם בסופה נצחית וזה יהיה סוף העולם).
במהלך הסדרה "סיבונא" מוקמת מחדש ואדי נבחר למנהיג.
יחד הם מגלים כי המורה שלהם דנבי היא אינה מי שהיא טוענת שהיא, וכי היא מנסה לעורר את פרובישר סמייט, הם מגלים שכאשר היא תעורר אותו הוא יתעורר רשע ומנסים לעצור אותה, אך הם נכשלים ורוברט פובישר סמייט מתעורר ומנסה להעיר את אמוט.
ג'רום מתאהב בווילו ילדה חדשה ונהיה חבר שלה, בינתיים מארה אינה יודעת שהם נהיו חברים, ווילו עוברת לבית אנוביס וג'רום מבין שהוא צריך לבחור באחת מהן אך ג'וי מגלה את זה ועוצרת אותו.
ג'וי מגלה למארה ווילו והן נפרדות מג'רום ונוקמות בו.
בסוף העונה השלישית, דנבי מנסה להתאחד עם אמוט אך אדי וקייטי עוצרים אותה ואמוט לוקחת את דנבי לעולם התחתון שלשם הגיעו גם רופוס זינו והרוח המרושעת סנקרה מהעונה הקודמת.
הסרט מתרחש כאשר דיירי בית אנוביס מבקרים במוזיאון ובעל המוזיאון מסביר להם על הפירמידה העתיקה של רע, שאם פירמידה זו תבנה אז בונה הפירמידה יקבל את זהב הפירמידה ויהיה העשיר בעולם ובשביל זה צריך להקריב קורבן אנושי ואם לא הפירמידה תשמיד את העולם.
הילדה שרוצה לבנות את הפירמידה זאת סופיה, אישה מבוגרת אשר כלואה בגוף של ילדה בגלל שמשתמשת בסם החיים ששומר עליה צעירה.
קייטי ואלפי מגלים זאת כשרואים את סופיה בתמונות הכיתתיות הישנות של בית הספר, סופיה מצטרפת בחשאיות לסיבונא אך אדי מגלה כי סופיה גנבה את החלק מפירמידת רא מהמוזיאון.
נינה מרטין (נטליה ראמוס) (עונות 1-2) - נערה אמריקאית, שמגיעה לבית אנוביס באותו יום שג'וי עוזבת.
פטרישה, החברה הטובה ביותר של ג'וי מופתעת לגלות את נינה במקום חברתה הטובה ומתאכזרת אליה.
פוגשת את שרה, שמספרת לה שיש אוצר שמוחבא בבית ומעניקה לה תליון הגנה של העין של הורוס.
נהיית בת זוגו של פביאן, נפרדו בתחילת העונה השנייה אך חזרו להיות ביחד.
לא מופיעה בעונה ה-3 משום שהיא לא יכולה להיות ביחד עם האוסיריאן (אדי).
פביאן ראטר (בראד קבאנה) - ילד גאון שמתאהב בנינה ממבט ראשון ומגן עליה מאחרים.
פביאן תמיד מגלה דברים חדשים בתעלומה, בסוף העונה הראשונה נהיה בן זוגה של נינה.
בתחילת העונה השנייה הם נפרדים, אך חוזרים להיות ביחד בסופה.
היה החוטא הרביעי לפולחנה של אמוט ורוברט פרוביישר סמיית'.
הופך לבן זוגה של מארה בסוף העונה השלישית ובסרט גם כן.
אדיסון "אדי" (מילר) סוויט (ברקלי דאפילד) (עונות 2-3) - תלמיד חדש בבית אנוביס שמצטרף בעונה השנייה.
האוסיריאן ובעל יכולת לראות חזיונות.
בהמשך העונה הוא מתגלה כבנו של מר סוויט, וכמגן שנשלח להגן על נינה.
הוא מאוהב בפטרישה ונהיה בין זוגה.
בתחילת העונה ה-3 הם נפרדים אך בסוף העונה הם חוזרים.
לאחר שנינה לא חזרה בעונה ה-3 הוא נהיה הדמות הראשית ומנהיג "סיבונא" החדש.
בעונה השלישית גילה את האמת על רוברט פרוביישר סמייט והאחיות דנבי.
היה אחד מהחברים היחידים בסיבונא שלא היו חוטאים.
בסוף הסרט הציל את כולם, אך בכך איבד את כוח האוסיריאן.
פטרישה ויליאמסון (ג'ייד רמזי) - חברתה הטובה ביותר של ג'וי.
כאשר ג'וי נעלמת היא מאשימה את נינה שהגיעה "במקרה" באותו יום, ומעליבה אותה.
מאוחר יותר היא משלימה איתה ומצטרפת ל"סיבונא".
בעונה ה-2 היא מתאהבת באדי והופכת לבת זוגו.
בתחילת העונה השלישית אדי והיא מודיעים שהם נפרדו, ולבסוף הם חוזרים.
יש לה אחות תאומה בשם פייפר.
הייתה החוטאת השנייה לפולחנה של אמוט ורוברט פרוביישר סמייט.
אמבר מילינגטון (אנה מולבוי טן) - הייתה החברה של מיק ומאוחר יותר הם נפרדו.
מארה ואמבר היו חברות מאוד טובות ומאוד קרובות, עד שמיק נהיה החבר של מארה במקומה, בהמשך הולכת עם אלפי לנשף, אמבר המציאה את השם סיבונא לקבוצה.
בעונה השנייה היא הופכת לבת-זוגו של אלפי, אך הם נפרדים במהרה.
אמבר עוזבת בתחילת העונה השלישית.
מיק קמפבל (בובי לוקווד) (עונות 1-2) - הספורטאי של השכבה.
מאוחר יותר היא נפרדת ממנו והוא מתאהב במארה שעוזרת לו בלימודים ובאימונים.
מיק לא השתתף בסיבונא ולא ידע על הקבוצה.
בעונה ה-2 הוא עובר לאוסטרליה ובגלל המרחק מארה החליטה לסיים את הקשר, אך לאחר זמן מה הם חוזרים להיות ביחד.
לקראת סוף העונה השנייה מיק מבקר בבית אנוביס, והוא ומארה נפרדים.
מארה ג'פרי (טסי דהנראג') - החכמה שבשכבה, מתאהבת במיק ואחר כך נהיית בת זוגו.
מארה ואמבר חברות טובות, אבל בתחילת הסדרה מתחילות לריב ומשלימות לקראת סוף הסדרה.
מארה גילתה על סיבונא בסרט ואף הייתה חלק ממנה.
בעונה ה-2 היא נפרדת ממיק, הם חוזרים להיות ביחד, ובסופו של דבר מתאהבת בג'רום והופכת לבת זוגו.
נפרדו לאחר שג'רום בגד בה עם וילו והן נוקמות בו.
הופכת לבת זוגו של פביאן בסוף העונה ה-3 ובסרט גם כן.
ג'רום "ג'רי" קלארק (יוג'ין סיימון) - חברו הטוב של אלפי שעוזר לו בשטויות.
בנוסף הוא מנצל את אלפי למטרותיו האישיות.
בסוף העונה הראשונה הצטרף לסיבונא.
אך בעונה השנייה לא מעוניין להיות בה.הוא מתאהב במארה ולקראת הסוף של העונה השנייה הופך לבן זוגה.
היה חבר של מארה ושל וילו ביחד וג'וי סיפרה להן על בגידתו של ג'רום והן נוקמות בו.
היה חבר של ג'וי אך נפרד ממנה לאחר שגילה כי ג'וי יצאה איתו בהוראתה של מארה.
אך בסוף העונה ה-3 הופך להיות בן זוגה של ג'וי וגם בסרט.
אלפרד "אלפי" לואיס (אלכס סוייר) - מאמין ביצורים על טבעיים.
אלפי מתאהב באמבר ומנסה להיעזר בג'רום כדי להפריד בין מיק ואמבר, בעונה השנייה הופך לבין זוגה אך הם נפרדים מהר וחוזרים להיות זוג בסוף העונה ה-2 אך נפרדים בעונה ה-3 בעקבות עזיבתה של אמבר.
היה החוטא החמישי והאחרון לפולחנה של אמוט ורוברט פרובשייר סמייט.
הופך לחבר של ווילו בסוף העונה ה-3.
ג'וי מרסר (קלריזה קלייטון) - חברתה הטובה של פטרישה שנחטפת משום שחושבים שהיא "הנבחרת".
בהמשך ג'וי חוזרת לבית אנוביס.
בעונה השנייה היא חוזרת לבית אנוביס, היא מחזרת אחר פביאן אך הוא עם נינה.
לאחר שהיא כותבת על נינה כתבה שקרית באתר הבית ספרי, פטרישה כועסת עליה, אך אחר כך היא מנסה להשלים איתה והיא מסרבת.
ג'וי גילתה בעונה השלישית שג'רום בוגד במארה ווילו והן מחליטות לנקום בו אך זה התגלה וג'רום שבר לה את הלב.
בסוף העונה הם נהיים זוג.
פופי קלארק (פרנצ'ס אנסל) - אחותו הקטנה של ג'רום המופיעה רק בעונה השנייה.
קיי טי ראש (אלכסנדרה שיפ) (עונה שלישית) - תלמידה חדשה מאמריקה שהחליפה את נינה בבית אנוביס.
בתחילת העונה גילו שקייטי נשלחה על ידי סבא שלה לבית אנוביס כדי למנוע מרשע גדול לצאת אל העולם.
פטרישה הפנתה את סיבונא נגדה פעמיים.
היא מחזיקה במפתח חשוב, היא הנינה של רוברט פרוביישר סמייט.
הייתה אחת החברים היחידים בסיבונא שלא היו חוטאים.
וילו ג'נקס (לואיסה קונולי-בורנהאם) (עונה שלישית) - תלמידה חדשה מבית אייסיס שעברה לאנוביס בזכות ג'וי.הייתה חברה של ג'רום ולאחר שגילתה שיצא עם מראה באותו הזמן הם נפרדו.
ולאחר מכן הייתה חברה של אלפי בעונה 3 וגם בסרט.
גילתה ואף עזרה לסיבונא לקראת סוף העונה השלישית.
קאסי טיט (הסרט touchstone of ra) - ילדה חדשה אשר גרה בבית אנוביס, דומה באופן שלה לאמבר וכל הזמן דואגת ליופיה, בהמשך הסרט מצטרפת לסיבונא ועוזרת לחבורה לעצור את סופיה.
ארין בלקווד (הסרט touchstone of ra) - ילדה חדשה אשר גרה בבית אנוביס, חברתה הטובה של קאסי ומאוהבת בדקסטר, דומה באופן שלה למארה חכמה ודואגת לציוניה,בהמשך הסרט מצטרפת לסיבונא ועוזרת לחבורה לעצור את סופיה.
דקסטר לויד (הסרט touchstone of ra) - ילד חדש אשר גר בבית אנוביס, דומה באופן שלו לאלפי ועושה גם כן שטויות ואוהב אוכל, נשלט על ידי סופיה בסרט אך בסוף ניצל על ידי אדי, בהמשך הסרט מצטרף לסיבונא ועוזר לחבורה לעצור את סופיה.
ויקטור רודנמאר הבן (פרנסיס מגי) - אב הבית המרושע של בית אנוביס.
חושד שנינה קשורה איכשהו למה שקורה בבית.
מנסה להשיג את סם החיים ובכך לחיות חיי נצח ולהשיג נעורים.
ויקטור הוא המנהיג של המורים שמנסים להשיג את חיי הנצח('האחווה של ויקטור').
ויקטור הוא רגזן וקפדני ואינו אוהב שמחטטים לו בדברים.
בנוסף, ויקטור יודע את סוד בית אנוביס ומנסה להסתירו.
לוויקטור יש יד בדבר היעלמותה של ג'וי, ובנוסף יש לו בן לוויה בדמות עורב מפוחלץ אותו הוא מכנה בשם קורבייר.
עזר לשחרורו של רוברט פרוביישר סמייט.
היה החוטא הראשון לפולחנה של אמוט ורוברט פרוביישר סמייט.
עוזב את בית אנוביס כדי להגן על חלק מפירמידת רא כאשר מגלה שזה הייעוד שלו.
טרודי רהמאן (מינה אנואר) - אם הבית החביבה והאהובה של בית אנוביס.
לטרודי אין מושג למה שמתרחש מתחת לעיניה בעניין הסוד של הבית.
היא תמיד מציעה פתרונות לבעיות ויודעת לבשל מצוין.
בהמשך העונה הראשונה היא מפוטרת על ידי ויקטור, אך לאחר מס' פרקים חוזרת לתפקידה.
בעונה השנייה מתפטרת מתפקידה כאם הבית אבל נשארת בסדרה כי היא התקבלה לעבודה כסדרנית בספרייה של הפנימייה.
היא מגלה את ורה שעובדת בשביל רופס וורה מגלה שטרודי יודעת וחטפה אותה.
בעונה השלישית חוזרת להיות מבשלת בבית אנוביס.
אריק סוויט (פול אנטוני) - המנהל של בית הספר שבו לומדים דיירי בית אנוביס, בנוסף הוא המורה שלהם למדעים.
מר סוויט נמצא באחווה של ויקטור והוא אף חושש ממנו.
מנסה לרצות תמיד את ויקטור.
היה החוטא השלישי לפולחנה של אמוט ורוברט פרוביישר סמייט.
מיס דפני אנדרוז (ג'וליה דיקין) (עונות 1-2) - מורה לשפות וזמרה בבית הספר של דיירי הבית.
מיס אנדרוז שונאת את רופוס ובהמשך משחררת את פטרישה מידיו.
בעונה השנייה חושדת באם הבית שהחליפה את טרודי ומבקשת ממארה לעשות כתבה על העבר שלה.
בעקבות שמארה הסתבכה בעקבות הכתבה וכמעט סולקה מבית הספר, דפני אמרה לסוויט כי אם לא יטפל בוורה אז תאלץ לעזוב את בית הספר, סוויט התעלם ובעקבות כך דפני עוזבת.
רופוס זינו (רוג'ר ברקליי) (עונות 1-2) - אדם מרושע שיעשה הכול על מנת להשיג לעצמו את סוד חיי הנצח, לאחר שעזב את האחווה של ויקטור.
בעונה הראשונה התחזה לחוקר פרטי וחטף את פטרישה, לאחר שביקשה את שרותיו כדי למצוא את ג'וי.
רופוס הוא האח החורג של שרה.
ג'ספר וג'רום מגלים את האמת עליו ולאחר מכן ג'ספר חושף אותו כאספן.
נכלא ביחד עם סנקרה בעולם התחתון, שלשם גם מגיעה הגברת דנבי ביחד עם אמוט בעונה הבאה.
סנקרה (סופיה הקוואה) עונה שנייה - רוח רפאים מרושעת שמתגלה לנינה בחלום שלה ומזהירה אותה שאם היא לא תשיג לה את "מסכת אנוביס", היא תהרוג אותה ואת כל היקרים לה.
מאז אותו חלום, סנקרה רודפת אותה בחיי היומיום.
מושמדת בסוף העונה השנייה על ידי אדי ונכלאת ביחד עם רופוס בעולם התחתון שלשם גם מגיעה אמוט ביחד עם דנבי בעונה הבאה.
ורה דווניש (פופי מילר) (עונה שנייה) - אם הבית שהחליפה את טרודי לאחר שהתפטרה בעונה השנייה.
ורה משתפת פעולה עם אדם מסתורי הקורא לעצמו "האספן" שלבסוף מתגלה כרופוס זינו.
ויקטור מתאהב בה וכך היא מערימה עליו.
טרודי מקשיבה לשיחה של ורה על האספן ומספרת על כך למיס אנדרוז.
מיס אנדרוז מתחילה להיות מודאגת לגבי ורה ומבקשת ממארה לעשות עליה כתבה לעיתון בית הספר.
מארה מגלה דברים מסתוריים ואפלים אצל עברה של ורה ומפרסמת בעיתון בית הספר את הכתבה, לאחר שורה מצליחה להוכיח את חפותה באמצעות שקרים, מארה מסולקת מבית הספר על ידי מר סוויט, אך כל דיירי בית אנוביס מצליחים לאחר מאמץ רב לשכנע אותו להשאיר אותה.
לאחר שוויקטור מגלה את האמת ורה מגורשת מבית אנוביס.
אמוט (עונה שלישית) - רוח של אלה מצרייה מרושעת, שמתעוררת על ידי רוברט פרובישר סמיית' הרשע.
אף על פי שהתעוררה, אמוט עדיין זקוקה לחמישה אנשים שחטאו בחמישה חטאים שונים כדי לאכול את נשמותיהם ולהשתחרר לחופשי.
אדי וקייטי כולאים אותה ואת דנבי בעולם התחתון שלשם גם הגיעו רופוס וסנקרה בעונה הקודמת.
קרוליין דנבי (סוזי קיין) (עונה שלישית) - המורה החדשה בבית אנוביס.
הייתה השומרת של המכל שאיכסן את רוברט פרוביישר סמייט.
התחזתה וכלאה את אחותה הארייט, אשר הייתה השומרת האמיתית.
בסוף העונה השלישית אמוט לוקחת אותה לעולם התחתון שלשם גם הגיעו רופוס וסנקרה בעונה הקודמת.
סופיה דניאה (הסרט touchstone of ra) - ילדה שלומדת בבית הספר כבר המון שנים ומשתמשת בסם החיים, מתכננת לבנות את פירמידת רא ולהקריב קורבן אנושי או שפירמידת רא תשמיד את העולם, נכשלת במשימתה, נענשת על ידי רא והופכת לפסל.
שרה פרובשייר סמיית (עונה ראשונה) - זקנה שנינה פוגשת בתחילת שהותה בבית אנוביס בעונה הראשונה.
שרה מודעת לסודו של בית אנוביס ומנסה לספק לנינה את המידע לגלות את הסוד לפני מותה.
בצעירותה, שרה סבלה רבות מוויקטור ואביו שניסו להשיג את סוד בית אנוביס אחרי פטירת הוריה.
שרה נותנת לנינה תליון שבהמשך מתגלה כמפתח לדלתות מסוימות.
נוסף על כן הוריה בנו את בית אנוביס.
היא מתה לקראת סוף העונה הראשונה.
בעונה השנייה משאירה ונותנת לנינה רמזים לפיענוח המנהרות בעזרת בית הבובות של אמבר.
ג'ספר צ'אודרי (סרטאג' גרוואל) - ג'ספר הוא הסנדק של פביאן שיעשה הכל כדי להגן עליו.
ג'ספר אוים על ידי רופוס זינו הידוע בשם "האספן" ובגלל זה נאלץ לעבוד בשבילו.
ויקטור רודנמאר האב (פרנסיס מגי) עונה שנייה - אבא של ויקטור, שחוזר בתור רוח רפאים, עוזר לנינה לגלות יותר מידע על סנקרה ונותן לה טבעת שבתוכה דמעת זהב.
פייפר ויליאמסון (ניקיטה רמזי) עונה שנייה - אחותה התאומה של פטרישה.
שהיא רק הגיעה הם התחלפו ופייפר יצאה לדייט של פטרישה עם אדי.
היא הייתה מאוהבת באלפי אבל עזבה לפני שמימשה את החלום.
שהגיעה היא ואחותה התאומה, פטרישה, לא הסתדרו.
לפני עזיבתה הם השלימו ואז נפתר הסכסוך.
הארייט דנבי (ברייאוני אפרסון) (עונה שלישית) - הייתה השומרת האמיתית אך נכנסה למוסד בגלל אחותה.
נכלאה בבית השער על ידי אחותה, ברחה אך שבה לשם בזכות מר סוויט.
בהמשך, דנבי שולחת אותה למוסד שוב אך בסופו של דבר בורחת ועוזרת לאדי,קייטי ווילו בכליאתה של אמוט ולעצור את דנבי ופרובישר.
רוברט פרוביישר סמיית (ג'ון סאקוויל) - אביה של שרה פרוביישר סמייט וסבא רבא של קייטי.
הורדם בשנת 1922 והתעורר בעזרת מר סוויט, דנבי וויקטור.
הפך לרשע ואסף את ויקטור, פטרישה, מר סוויט, פביאן ואלפי בתור החוטאים.
בסוף העונה ניצל וחזר להיות עצמו (גם גופו השתנה ונראה כבן אדם שבאמת בגיל 140) בידי וילו, אדי וקייטי.
בסוף העונה השלישית חוזר למצרים ביחד עם הארייט.
האוסיריאן - לכל אחד שהוא "הנבחר" מישהו צריך לאזן אותם, כמו יין ויאנג, אדם זה נקרא האוסיריאן, האוסיריאן של "הנבחר" הוא ההפך הגמור שלהם (אישיות, מין וכו ') ומגן שלו, רופוס זנו היה האוסיריאן של שרה פרוביישר-סמיית.
זהות האוסיריאן של נינה מרטין היא אדי מילר (אם כי לאדי כבר אין את כוחותיו האוסיריים).
נינה ואדי עשויים יום אחד להפוך ליותר מחברים או אולי להתקרב מאוד אך עדיין נותרו אפלטוניים.
לאוסיריאן יש סמכויות כמו ל"הנבחר", סנקרה הצהירה ואמרה שאפשר להחליף את "הנבחר", אך אלה עדיין לא ידועים, האוסיריאן מבוסס על האל המצרי אוסיריס.
זה לא מיועד שהאוסיריאן והנבחר יהיו קשורים בצורה רומנטית, אבל זה יכול לקרות בגלל העובדה שהאוסיריאן מגן מאוד על הנבחר.
בגמר עונה 2, האוסיריאן (אדי) הורס את סנקרה (בגופה של נינה) עם כתר משלה.
למרבה האירוניה, למרות שהאוסיריאן משתוקק להגן על "הנבחר", הם לא יכולים להיות יחד.
זה מתגלה בבכורה של עונה 3, כאשר פביאן חשב שאדי מנהל מערכת יחסים סודית עם נינה, אך בהמשך מתברר שנינה לא הייתה משם כי האוסיריאן (אדי) והנבחרת (נינה) לא יכולים להיות יחד.
באצבע המגע של רא, אדי השתמש באוסיריאן שלו כדי לשבור את הפירמידה של רא ולהשמיד את סופיה דניאה.
הוא הציל את הבית מנפילתו.
האוסיריאן מת, אך הילד חי והנבחר שנותר בחיים אך ללא אוסיריאן.
הנבחר/ת - הנבחר הוא היחיד שיכול להרכיב את גביע של אנך, כאשר נשבר הגביע לשבעה חלקים, אנוביס הסכם עם אמנריס כי אחת ל-25 שנים, בתאריך מיוחד, בשעה מיוחדת, חבר בקו הדם המשפחתי של אמנריס יוכל לשחזר את גביע אנך.
אדם זה ייוולד במהלך חודש מסוים, ביום מסוים ובזמן מסוים, שכולם נופלים על אותו מספר (לדוגמה: שרה פרובישר-סמיית שנולדה במהלך החודש הראשון ביום הראשון בשעה הראשונה).
במקור האמינו כי "הנבחרת" הוא ג'וי, אך בסיום העונה הראשונה מתגלה שג'וי נולדה ביום הנכון, אך בשעה הלא נכונה (השעה ה-19 - שנקראת גם בשעה 19:00).
"הנבחרת" האמיתית היא נינה, מוצג כי לנבחר שיכול להיות כוחות הקשורים לראות רוחות ונשמות.
למי שנבחר יש גם הפוך שנקרא האוסיריאן (אדי עבור נינה).
"הנבחר" הוא גם כנראה נאמן מאוד ובעל לב טהור שכן שרה וגם נינה היו עושות הכל למען חבריהם ונינה יכולה להיכנס לחיים שלאחר המוות המצריים בזמן שרופוס לא היה יכול.
על מכתבה של נינה בעונה ה-3 נחשף כי האדם שהוא נהיה "הנבחר" והאוסיריאן לא יכולים להיות יחד כי זה מסוכן, כמו גם 'שדברים רעים יכולים לקרות'.
בית ארלינגטון (שמו הרשמי: בית ארלינגטון, אנדרטת רוברט אי לי; אנגלית: Arlington House) הוא בית אחוזה לשעבר בארלינגטון שבמדינת וירג'יניה בארצות הברית.
הבית ניצב על גבעה על גדתו המערבית של נהר הפוטומק ליד העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית, ומשקיף על הנהר, גשר הזיכרון ארלינגטון והעיר.
הוא שימש בעבר כביתו של גנרל רוברט אי לי, בכיר מפקדי צבא הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית.
כיום משמש הבית כאנדרטה ללי.
סביבו, על חלק מאדמות אחוזת לי לשעבר, משתרע בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הבית, שנקרא בעבר מעון קאסטיס-לי, נבנה בהזמנתו של ג'ורג' וושינגטון פארק קאסטיס, נכדו המאומץ של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון.
הבית נבנה בראש גבעה בתחומי אחוזה בת 4,450 דונם שרכש אביו של קאסטיס בשנת 1778.
הבניין, שתוכנן בסגנון התחייה היוונית, תוכנן על ידי האדריכל האנגלי ג'ורג' הדפילד (George Hadfield), אחד ממתכנני בניין הקפיטול בוושינגטון.
שני אגפיו הצדדיים של הבית הושלמו ב-1804, אך חלקו המרכזי הושלם רק ב-1817 ויצר עמם חזית ברוחב של 43 מטר, בה היו משולבים שמונה עמודים בקוטר של 1.5 מטרים כל אחד.
בתו של קאסטיס (היחידה מילדיו שהגיעה לגיל בגרות), מרי אנה רנדולף קאסטיס, נישאה ב-1831 לרוברט אי לי.
הזוג חי בבית ארלינגטון במשך 30 השנים הבאות (שבמהלכן גם נדד בין מקומות הצבה צבאיים שונים של לי) ובו נולדו שישה משבעת ילדיהם.
הוריה של מרי נקברו לאחר מותם בתחומי האחוזה, באתר שהוא כיום חלק מבית הקברות ארלינגטון.
הם הורישו את האחוזה לבתם.
במאי 1861, חודש לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, פרשה מדינת וירג'יניה מארצות הברית והצטרפה לקונפדרציה של מדינות הדרום.
באותו זמן החליט לי, שהסתייג מפרישת וירג'יניה מולדתו מארצות הברית, כי לא יוכל להילחם נגדה והצטרף לצבא הדרום.
מחשש לשלומה שכנע לי את אשתו לעזוב את הבית והיא גם פינתה ממנו את מרבית חפצי הערך של המשפחה, לאחר שנודע לה כי צבא הצפון צפוי לתפוס את הבית.
הבית נתפס על ידי צבא הצפון מעט לאחר יציאת לי ואשתו ממנו והפך למפקדתה של ארמיית הפוטומק של הצבא.
חלק מרכוש משפחת לי שנותר מאחור, ובו גם מזכרות מבית הנשיא וושינגטון במאונט ורנון, הועבר לוושינגטון למשמורת.
חלק אחר נבזז על ידי חיילי צבא הצפון ששהו בבית.
ב-1864 הפקיעה הממשלה הפדרלית את הבית והאחוזה שסביבו מבעליהן, מרי אנה קאסטיס לי, בנימוק שהיא לא שילמה כדין את מיסי המקרקעין שהוטלו עליו.
עד אותה שנה כבר התמלאו בתי הקברות בוושינגטון וסביבותיה בקברי חללי צבא הצפון במלחמה.
קצין האפסנאות הראשי של הצבא, גנרל מונטגומרי מיגס (Montgomery Meigs), הורה להקים בתחומי אחוזת קאסטיס-לי בית קברות צבאי חדש ובפקודתו נקברו תחילה 26 מחללי צבא הצפון בגן הורדים הידוע של הגברת לי.
מיגס (שבנו נהרג במלחמה בשלהי 1864) היה איש ג'ורג'יה ששירת בעבר תחת פיקודו של גנרל לי.
הוא תיעב את מדינות הדרום וראה בהחלטת לי לשרת בצבאן נגד האיחוד משום מעשה בגידה.
מעשהו הונע לפחות באופן חלקי מהרצון להבטיח שלי לא יוכל עוד להתגורר בבית.
זו הייתה ראשיתו של בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לאחר כניעת מדינות הדרום וסיום מלחמת האזרחים החליטו לי ואשתו שלא להיאבק נגד הפקעת הבית והאחוזה.
לי לא חזר מעולם אל הבית.
אשתו ביקרה בו פעם אחת נוספת מעט לפני מותה ב-1873.
ב-1870, לאחר מות לי, הגיש בנו הבכור, ג'ורג' וושינגטון קאסטיס לי (שהיה בעצמו קצין בכיר בצבא הדרום), תביעה לבית משפט פדרלי בווירג'יניה במטרה לבטל את ההפקעה.
ב-1882 נתן בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק דין סופי בתביעה וברוב של 5 נגד 4 ביטל את ההפקעה והורה להשיב את הבית והאחוזה ליורשי בעליהם.
בשנה שלאחר מכן מכר בנו של לי את הבית והאחוזה לממשלת ארצות הברית תמורת סכום של 150 אלף דולר (השקול ל-3.5 מיליון דולר במחירי 2011).
כיום מנוהלים הבית ושטח של כ-113 דונם סביבו על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
הבית משמש כאנדרטה וכמוזיאון ללי.
בשנת 2010 ביקרו בו למעלה מ-627 אלף מבקרים.
ב-1966 נרשם הבית במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
הבית והשטח המסופח אליו מוקפים על ידי בית הקברות הלאומי ארלינגטון, המשתרע על פני למעלה ממחצית שטח אחוזת לי לשעבר (שהיה כאמור 4,450 דונם).
דגל ארצות הברית, המונף על תורן לפני חזית הבית, נמצא בקביעות בחצי התורן, לציון היות ארלינגטון בית קברות פעיל.
למרגלות הגבעה שעליה ניצב הבית, במרחק של כ-100 מטרים ממנו, מצויה חלקת הקבורה של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי וחמשת בני משפחתו.
בשטח שלפני חזית הבית נמצא קברו של פייר שארל ל'אנפן, מתכנן העיר וושינגטון.
בשנת 2011 ניזוק הבית במהלך רעידת האדמה בווירג'יניה וחלקים ממנו נסגרו למבקרים עד להערכת הנזק ותיקונו.
בשנת 1919 נבנה בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה העתק של הבית והוא עומד שם על תילו עד היום.
בפארק לי בעיר דאלאס שבטקסס ניצב העתק נוסף של הבית, בקנה מידה של שני שלישים ממנו.
אתנחתא היא קורת גג לנוער בסיכון שהוקמה בשנת 1996, ומופעלת באמצעות עמותת "אותות".
המוסד מספק מענה חירומי וזמני לבני נוער בגילאים 13-18 ,ללא הבדל דת, גזע ומין, 365 ימים בשנה, 24 שעות ביממה.
בבית 18 מקומות לינה, וניתן לשהות בו מלילה אחד עד שלושה חודשים.
השהות ב"אתנחתא" היא רצונית, ובהסכמת ההורים או באישור גורמי הרווחה.
במהלך שהותם של הנערים והנערות ב"אתנחתא", הם מקבלים את כל הצרכים הבסיסיים הנדרשים: מיטה, אוכל, ביגוד והנעלה בהתאם לעונות השנה וטיפול רפואי במקרה הצורך.
במקביל, הם זוכים להתערבויות מקצועיות מצוות המקום, המספק להם טיפול, הקשבה ומקום למנוחה ומזור לנפש.
'אתנחתא' הוקמה בשנת 1996, ומופעלת באמצעות עמותת "אותות- דלת לחיים חדשים" אשר לה רשת של בתים לנוער במצבי קצה, ונמצאת תחת פיקוח "חסות הנוער" - משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
בכל שנה שוהים במקום כ-400 בני נוער בממוצע.
השהות הנה רצונית ונעשית בהסכמת ההורים או באישור גורמי הרווחה.
במהלך שהותם במקום מקבלים הנערים את כל הצרכים הבסיסיים הנדרשים: מיטה חמה, אוכל חם ומזין, ביגוד והנעלה לפי עונות השנה, וטיפול רפואי במקרה הצורך.
במקום אנשי צוות ומתנדבים, הנותנים מענה טיפולי מסביב לשעון, יום ולילה במגוון תחומים: לימודים, ליווי אישי, תמיכה רגשית ומהווים דמויות מבוגרות נוכחות ומשמעותיות.
סדר היום במקום כולל זמני השכמה ולינה, ארוחות מסודרות, תורנויות, פעילויות חברתיות, חוגי מוזיקה ואומנות, שיחות אישיות וקבוצתיות.
הגישה הטיפולית של אתנחתא מושתת על שותפות עם גורמי רווחה וגורמי טיפול המלווים את הנער לפני, תוך כדי, ואחרי שהותו באתנחתא, מתוך הבנה כי החזקת הרצף הטיפולי הוא קריטי לטובת הצלחתו של הנער בתהליך הטיפולי.
נערים ונערות המגיעים לאתנחתא, באים מרקעים שונים ומצבי חירום שונים ומורכבים, הנובעים מ: גיל, זמן שהות, סיפור אישי ומשפחתי ועוד.
תוכנית שבילים נועדה לסייע בהתכווננות הטיפולית המדויקת לכל נער ונערה באתנחתא, על פי צורכיהם ומצבם.
אתנחתא היא קורת גג זמנית ולכן אורך השהות בה מוגבל ל-3 חודשים.
ואורך השהות משתנה מנער לנער בהתאם לשביל שלו זקוק בתוכנית הטיפולית.
שביל השמה- שביל המיועד לנערים ונערות הזקוקים למקום קבוע וארוך טווח.