tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המלחמה תפסו הפרוסים 20,000 רובי שספו, אולם מכרו אותם לשאה של השושלת הקאג'ארית.
המספר המשוער של רובי שאספו שעמדו לרשות הצבא הצרפתי ביולי 1870 היה 1,037,555 יחידות.
ייצור רובה השאספו הסתיים בפברואר 1875, ארבע שנים לאחר תום מלחמת צרפת-פרוסיה.
שסטזאורוס (שם מדעי: Shastasaurus; מילולית: "הלטאה של הר שסטה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאוריה.
הוא דמה במראו לשוניזאורוס והיה מהגדולים שבזוחלים הימיים אי-פעם, אם כי היה קטן יותר מקרובו האיכתיוטיטאן.
מאובניו התגלו בארצות הברית, בקנדה ובסין.
אורכו המשוער של השסטזאורוס מהמין Shastasaurus sikanniensis הגיע ל-21 מטרים ומשקלו ל-70 טון, אך המינים הקטנים יותר הגיעו לאורך של לא יותר משבעה מטרים.
הם היו בעלי לסתות צרות שפנו מטה והכילו מעט מאוד שיניים קטנות בגודלן.
מבנה זה עזר להם לתפוס סילוניות שצפו בקרבתם.
סנפיריו הקדמיים היו גדולים מאוד אך לא היה לשסטזאורוס סנפיר גב ולא אונה תחתונה לזנבו, כמו אצל האיכתיוזאורוס.
הם היו שחיינים איטיים יחסית.
אלו היו יצורים גדולים שניזונו מדגים ורכיכות ימיות ושלטו בימים הקדמונים.
כולם נכחדו לפני סוף תקופת הטריאס.
שנתיים שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות הוא רומן משנת 2015 מאת סלמאן רושדי.
שם הספר מהווה דרך אחרת למנות אלף ואחד לילות, כהרמז ליצירה הקלאסית "סיפורי אלף לילה ולילה", על שם הלילות בהם שהרזאד בילתה בסיפורי סיפורים.
הרומן מתרחש בניו יורק בעתיד הקרוב.
לאחר סערה גדולה, נפתחים שערים בין עולם הג'ינים ועולמנו, ותופעות מוזרות מתרחשות כאשר ג'ינים אפלים פולשים לכדור הארץ.
נסיכת הג'ינים וילדיה נאלצים אפוא להילחם כדי להגן על כדור הארץ ועל בני האדם מפניהם ומפני העפרית בקרב אפי.
במקביל, מתרחש ויכוח בין הפילוסוף הגדול אבן רושד והתאולוג המפורסם אל-ע'זאלי, בדיון פילוסופי על התבונה ועל אלוהים.
אריקה וגנר כתבה בביקורת ב"גרדיאן" כי מדובר ברומן "נפלא" ושיבחה את רושדי באומרה כי: "התענוגות האפלים הנובעים מדמיונו ברומן זה הם בעלי אנרגיה מכשפת, שסימנה את מספרי הסיפורים הגדולים מאז הימים של שהרזאד".
שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום הוא כתב-עת אקדמי, היוצא פעם בשנה בנושא חקר המקרא.
השנתון החל לצאת בשנת 1975 על ידי משה ויינפלד ובעריכתו.
יונה גרינפלד היה עורך שותף בכרך הראשון.
ויינפלד ערך לבדו את עשרת הכרכים הבאים של השנתון שיצא תחת השם: "השנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום".
מכרך יב ערכה את השנתון שרה יפת, ושינתה את שמו לשנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום.
יפת ערכה את הכרכים יב–כ.
כרך כא נערך בידי יפת ונילי ואזנה.
ואזנה ערכה לבדה את הכרכים כב–כה.
כרך כו נערך בידי ערן ויזל, נפתלי ש' משל, וברוך יעקב שורץ.
השלושה עורכים גם את כרך כז.
כתב העת ראה אור במהלך השנים בסיוע גופים אקדמאים שונים, בהם קרן פרי לחקר המקרא מיסודו של ס"ש פרי - האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למדעי היהדות ע"ש ג'ף, ג'וזף ומורטון מנדל, הפקולטה למדעי הרוח, האוניברסיטה העברית בירושלים, הקרן ע"ש פולה ודוד בן-גוריון למדעי היהדות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס.
כתב העת מחולק למדורים שאינם קבועים, ובהם מדור לזכר חוקרי מקרא שנפטרו, מדור לחקר המקרא, מדור לחקר המקרא על רקע המזרח הקדום, ומדור לתולדות פרשנות המקרא.
כתב העת יוצא על ידי הוצאת מאגנס.
באתר ההוצאה מתואר כתב העת כלהלן:
בין הכותבים בכתב העת: מנחם הרן, יאיר זקוביץ, משה גרינברג, שרה יפת, אלכסנדר רופא, מרים סקלרץ, בניהו ברונר, נועם מזרחי, יהונתן יעקבס, רימון כשר, עמוס פריש, יאיר הופמן, ישעיהו מאורי, אהרן מונדשיין, ורד נעם, יעל שמש, יעקב מילגרום, יאירה אמית, אלעזר טויטו, שמואל אחיטוב, רוני גולדשטיין ואחרים.
הנהר שסטה הוא יובל של הנהר קלאמת, באורך של כ-93 קילומטרים, בצפון קליפורניה בארצות הברית.
הוא מנקז את עמק שסטה בצד המערבי והצפוני של הר שסטה ברכס קסקייד.
מקורו של הנהר בדרום מחוז סיסקיו בקצה היער הלאומי שסטה-טריניטי, כ-16 קילומטרים מדרום-מערב לעיירה .
הוא זורם בדרך כלל לצפון-מערב דרך עמק שסטה, על פני ויד, דרך העיירה ועל פני העיירה .
הוא נשפך לנהר קלאמת מדרום כ-13 קילומטרים צפונית-צפון מזרחית לוואיריקה.
הר שסטה הסמוך שולט על עמק שסטה והוא מכוסה בזלת געשית מהתפרצויות של ההר בתקופה הגאולוגית האחרונה.
היא דוגמה לחללים שנותרו לאחר שהלבה הנוזלית מאוד התנקזה מצינורות תת-קרקעיים שהוזנו מפתחים געשיים במזרח.
עמק שסטה מכוסה גבעות קטנות המשתרעות מבסיס הר שסטה צפונה ועד ממש מעבר לעיר מונטגיו, שהן הפסולת מההתנזלות של הר שסטה הקדום מתישהו במהלך 400,000 השנים האחרונות.
מקורו של הנהר במדרון המזרחי של מספר קילומטרים מערבית להר שסטה, וכ-40 קילומטרים צפונית-מערבית ל.
בהמשך הנהר זורם דרך עמק חקלאי רחב.
במסלולו צפונה, במקביל לכביש בין-מדינתי 5, במשך הקילומטרים הבאים.
היובל החשוב הראשון של השסטה, אדי קריק (Eddy Creek), נשפך אליו מצד שמאל, 60 קילומטרים מהשפך.
לאחר מכן הוא חוצה מתחת לכביש המהיר, מתפתל על פני רכס וחולף על פני העיירה ויד.
לאחר מכן הוא פונה לצפון-מזרח לאגם שסטינה (Lake Shastina), אגם מלאכותי שנוצר מסכר בקצהו הצפוני, ופונה לצפון-מערב.
הנהר עוקף את קבוצת המעיינות המכונה ביג ספרינגס (Big Springs) במרחק של 48 ק"מ מהשפך, הנהר קולט יותר נגר חקלאי כשהוא מתפתל צפונה בין שדות מושקים.
הנהר עובר בין ואיריקה למונטגיו, 16 קילומטרים מהשפך, נחצה על ידי והכביש הבין-מדינתי 5 בפעם האחרונה.
לאחר מכן הוא נכנס לקניון בהרי קלאמת, במרחק של 4.8 ק"מ מהשפך, וזורם במקביל ל.
השפך שלו הוא על הגדה השמאלית של הנהר קלאמת, במפגש בין כביש 263 ל.
אגן הניקוז של הנהר שסטה משתרע על שטח של כ-2,100 קילומטרים רבועים וכולל עמק חקלאי צחיח למחצה, כולו במחוז סיסקיו.
הוא סמוך לנהר סקוט במערב, ביוט קריק (Butte Creek) במזרח, והנהר קלאמת בצפון.
אגן הניקוז ממוקם מזרחית להרי קלאמת ומצפון-מערב להר שסטה.
חלק מהעיירות באגן הניקוז כוללות את ויד, אדג'ווד (Edgewood), גאזל (Gazelle), ביג ספרינגס, גרנדה, מונטגיו וואיריקה.
גופי מים העיקריים כוללים את אגם שסטינה (מאגר דווינל) ואגם טראוט (Trout Lake).
עמק הנהר שסטה, שרוחבו כ-50 קילומטרים מקבל רק 360 מילימטרים של גשם מדי שנה בממוצע, והוא מקבל את רוב זרימת המים העיליים שלו ממי התהום, וכיום גם נגר חקלאי.
הוא גם מקבל מעט מים ממי הפשרת השלגים בהר שסטה - הזורמים מתוך צינורות הלבה כמעיינות ומזינים את יובלי הנהר שסטה בצד המזרחי כמו ביג ספרינגס קריק (Big Springs Creek).
נהר שסטה הוא אתר הטלה לאלתית גמלונית בסכנת הכחדה.
ההערכות מצביעות על כך ש-80,000 דגים בוגרים חזרו פעם לנהר מדי שנה, האוכלוסייה החוזרת הגדולה ביותר מכל יובל באגן הניקוז של הנהר קלאמת מלבד הנהר טריניטי.
כיום, פחות מ-10% מאוכלוסייה זו עדיין חוזרת, והבצורות האחרונות פגעו קשות בשיעורי ההישרדות של דגים צעירים.
שנתון הממשלה היה כתב עת שנתי רשמי מטעם ממשלת ישראל, ובו סקירה על הפעילות העיקרית של משרדי הממשלה ושאר מוסדות המדינה בשנה החולפת.
השנתונים יצאו משנת תש"י (שיצא לאור בנובמבר 1949) ועד שנת תשס"ד – תשס"ה (שיצא לאור אוגוסט 2006).
השנתונים יצאו לאור על ידי גופים שונים הקשורים לממשלה: מזכירות הממשלה, שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה, מרכז ההסברה ומטה ההסברה במשרד החינוך.
בשנתון נכללו גם רשימות של בעלי התפקידים המרכזיים במוסדות המדינה באותה שנה.
בשנתון הובא מקבץ תמונות המתארות את פעילות משרדי הממשלה והתפתחות המדינה באותה שנה.
בסוף השנתון הובאה סדרת פרסומות וחסויות, שמימנו את הוצאת השנתון.
בפתח השנתונים הראשונים הובא נאום או מאמר של ראש הממשלה.
בחלק מהשנים קיים גם תקציר באנגלית בסוף השנתון.
בשנים המאוחרות יותר השנתון יצא בפורמט עברית-אנגלית מלא.
ב־1951 ראובן אלקלעי מונה על ידי מזכיר הממשלה זאב שרף לעורך שנתון הממשלה, תפקיד בו החזיק עד שנת 1974.
הגיליון הראשון של שנתון הממשלה יצא בכסלו תש"י (התאריך הלועזי לא נכתב בו).
הגיליונות יצאו מדי שנה וחלקם מדי שנתיים, עד לגיליון תשנ"ז-תשנ"ח (1998).
נעשה ניסיון לחדש את הופעת השנתון על ידי ממשלת ישראל השלושים ואחת, שהפיקה את גיליון תשס"ד-תשס"ה שעסק בממשלת ישראל השלושים.
הגיליון הוצא על ידי מטה ההסברה של משרד החינוך ולא על ידי מזכירות הממשלה.
שסתום סולנואיד הוא שסתום המופעל אלקטרומכנית.
שסתומים סולנואידים שונים זה מזה במאפייני הזרם החשמלי שהם משתמשים בהם, בעוצמת השדה המגנטי שהם יוצרים, במנגנון בו הם משתמשים כדי לווסת את הנוזל, ובסוג ומאפייני הנוזל שהם שולטים בהם.
המנגנון משתנה מפעולה ליניארית, מפעילים בוכנתיים ועד מפעילי אבזור עם ציר ומפעילי נדנדה.
קיימים שסתומים בעלי שתי יציאות לווסת זרימה וכן שלוש או יותר יציאות כדי להחליף זרימות בין יציאות.
שסתומי סולנואיד הם רכיבי הבקרה הנפוצים ביותר בזרימת נוזלים.
תפקידם לשחרר, למנות, לפצל זרימה או לערבב נוזלים.
הם נמצאים בתחומי יישום רבים.
סולנואידים מציעים מיתוג מהיר ובטוח, אמינות גבוהה, עמידות לאורך זמן, תאימות בינונית טובה של החומרים המשמשים, צריכת חשמל נמוכה ועיצוב קומפקטי.
שסתום משנק, או צ'וק , הוא חלק ממנוע בעירה פנימית עם קרבורטור, המשנה את לחץ האוויר בסעפת היניקה, ובכך משנה את יחס האוויר-דלק הנכנס למנוע.
שסתומי משנק משמשים בדרך כלל במנועים שאיבה טבעית כדי לספק תערובת דלק עשירה יותר בעת התנעת המנוע.
רוב שסתומי המשנק במנועים הם שסתומי פרפר המורכבים במעלה זרם סילון הקרבורטור כדי לייצר ואקום חלקי גבוה יותר, המגביר את צריכת הדלק.
בהקשרים של תעשייה כבדה או הנדסה נוזלית, כולל הפקת נפט וגז, שסתום משנק או צ'וק הוא עיצוב מסוים של שסתום עם צילינדר מוצק המונח בתוך גליל אחר מחורר.
לעיתים מותקן שסתום משנק בקרבורטור של מנועי בעירה פנימית.
מטרתו להגביל את זרימת האוויר, ובכך להעשיר את תערובת הדלק-אוויר בעת התנעת המנוע.
בהתאם לתכנון וליישום המנוע, ניתן להפעיל את השסתום באופן ידני על ידי מפעיל המנוע (באמצעות מנוף או ידית משיכה) או אוטומטית על ידי מנגנון רגיש לטמפרטורה הנקרא משנק אוטומטי.
שסתומי משנק חשובים למנועי בנזין בשאיבה טבעית מכיוון שטיפות בנזין קטנות אינן מתנדפות היטב בתוך מנוע קר.
על ידי הגבלת זרימת האוויר לתוך הקרבורטור, שסתום המשנק מפחית את הלחץ בתוך צוואר המאייד, מה שגורם לכמות גדולה יותר של דלק להידחף מהסילון הראשי לתוך תא הבעירה במהלך פעולה קרה.
לאחר שהמנוע חם (מהבעירה), פתיחת שסתום המשנק מחזירה את הקרבורטור לפעולה רגילה, ומספקת דלק ואוויר ביחס הסטוכיומטרי הנכון לבעירה נקייה ויעילה.
המונח "צ'וק" מוחל על מכשיר ההעשרה של הקרבורטור גם כאשר הוא פועל בשיטה שונה לחלוטין.
בדרך כלל, לקרבורטורים SU יש "צ'וקים" הפועלים על ידי הורדת סילון הדלק לחלק צר יותר של המחט.
אחרים עובדים על ידי הכנסת נתיב דלק נוסף לתא השקע הקבוע.
משנקים היו כמעט אוניברסליים במכונית עד שהזרקת דלק החלה להחליף את הקרבורטורים.
שסתומי משנק עדיין נפוצים במנועי בעירה פנימית אחרים, כולל רוב המנועים הניידים הקטנים, אופנועים, מטוסים קטנים מונעי מדחף, מכסחות דשא ומנועים ימיים בשאיבה רגילה.
בהפקת נפט (והקשרים אחרים של טיפול בנוזלים כבדים), שסתום משנק או צ'וק הוא מגביל זרימה מתכוונן שנועד לפעול במפל לחץ גדול, בקצב ספיקה גדול, לאורך זמן.
עיצוב המשנק המוכר ביותר הוא צילינדר מוצק שמותאם היטב בתוך גליל אחר שיש בו מספר חורים קטנים ("הכלוב").
משיכה הדרגתית של הפקק מגלה עוד ועוד חורים, ומפחיתה בהדרגה את ההתנגדות לזרימה.
אם החורים ממוקמים באופן קבוע, אז היחס בין מיקום השסתום לבין מקדם הזרימה (Cv קצב הזרימה ליחידת לחץ) הוא ליניארי בקירוב.
עיצוב אחר מציב "שרוול" גלילי צמוד סביב החלק החיצוני של הכלוב ולא תקע בתוך הכלוב.
משנק עשוי לכלול גם שסתום חרוטי ומושב שסתום, כדי להבטיח כיבוי מוחלט.
נוזלים הזורמים לתוך הכלוב (דרך כל החורים שלא מכוסים) נכנסים מכל הצדדים, ומייצרים סילוני נוזלים.
הסילונים מתנגשים במרכז גליל הכלוב, ומפזרים את רוב האנרגיה שלהם באמצעות נוזל הפוגע בנוזל, ומייצרים פחות חיכוך ושחיקת קוויטציה של גוף השסתום המתכתי.
עבור נוזלים שוחקים, משנקים יכולים להיות עשויים טונגסטן קרביד או אינקונל.
שנתו של אנדימיון הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון, מתלמידיו הבולטים של ז'אק-לואי דויד.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1791, ונחשבת לאחת מאבני הדרך במעבר האמנותי מנאו-קלאסיציזם לרומנטיקה בצרפת.
הציור מציג את אנדימיון, דמות מהמיתולוגיה היוונית - צייד או רועה בעל יופי אידיאלי, שנגזר עליו לישון שלושים שנה מבלי להזדקן.
בקרן אור של ירח, מופיעה האלה דיאנה (אלת הציד והירח), שבאה לבקרו מתוך אהבה.
דמות נוספת בציור היא זפירוס, רוח המערב בדמות אנושית, שמפנה את ענפי העצים כדי לאפשר לאור ללטף את גופו של אנדימיון.
הדמות מצוירת בעירום אידיאלי, בתנוחה רכה וחושנית, המוארת באור עדין ומטושטש.
הקומפוזיציה יוצרת תחושת חלום, שקט והתרוקנות רגשית.
הציור בוחן את הדמות הגברית לא דרך גבורה פיזית או כוח, אלא דרך פגיעות, פסיביות ויופי פיוטי.
האידיאל הגופני מלווה בתחושת כמיהה ורגש, החורגת מהאסתטיקה הנוקשה של הנאו-קלאסיציזם.
גופו של אנדימיון מוצג בעירום רך, כמעט נשי, והאור הרך שמלטף אותו מבטא את אהבתה האצילית והמרומזת של דיאנה.
זהו ציור המעביר עונג, כמיהה וחלום, תוך שבירה עדינה של גבולות מגדריים.
למרות היותו תלמיד של דויד ומושפע מהעקרונות הקלאסיים, ז'ירודה דה רוסי-טריוזון שואב השראה גם מהרנסאנס האיטלקי (למשל, הספומאטו של לאונרדו דה וינצ'י) ומהרוקוקו, במיוחד באווירה החושנית.
המראה הרך והמטושטש מבשר מגמות מוקדמות של רומנטיקה, ומתאפיין ברגש, פיוט והתרחקות מההיגיון הקר של הדור הקודם.
היצירה שונה מן האסתטיקה הגברית של ציורי אתלטים מהעת העתיקה, ויוצרת הקבלה אל הגוף הנשי - רוך, עידון, ותנוחה פתוחה וחלומית.
זהו תיעוד מוקדם של עיסוק מודע בגוף הגברי כאובייקט של תשוקה, לא של עוצמה.
שעה היא יחידת זמן, הנחשבת מבחינה היסטורית החלק העשרים וארבעה () של היממה ומוגדרת ל-60 דקות שהן 3,600 שניות במערכת היחידות הבין-לאומית.
בעוד שהיממה היא יחידת זמן טבעית (אורכה נגזר ממשך הסיבוב של כדור הארץ סביב צירו), הרי השעה (והדקה והשנייה) היא יחידת זמן מלאכותית, משום שמספר השעות ביממה הוא מספר שרירותי.
במקור השעה הוגדרה בתרבויות קדומות (לדוגמה התרבויות של מצרים, שומר, הודו וסין) כחלק השנים-עשר של הזמן מהזריחה ועד השקיעה, או כחלק העשרים וארבעה של היממה.
בכל מקרה החלוקה מקורה בשימוש הנפוץ בשיטות ספירה על בסיס 12. חשיבות הבסיס 12 בשיטות הספירה נובעת ממספר מחזורי הירח במהלך ארבע עונות השנה (בקירוב).
במצרים ובבבל הייתה נהוגה כנראה חלוקה של היממה לשניים – שעות האור ושעות החשכה – כשכל פרק זמן כזה נחלק ל-12 שעות.
כיוון שכך, אורכן של השעות לא היה קבוע, והיה תלוי בעונת השנה.
שריד לחלוקה זו של היממה קיים בהלכה היהודית.
חלק מחישובי הזמנים בהלכה נקבעים על-פי "שעות זמניות", שנגזרות מחלוקת החלק המואר של היממה ב-12. כך גם בדתות נוספות, למשל באסלאם.
חלוקת הלילה ל-12 חלקים התפתחה במצרים העתיקה, אם כי חלו מספר שינויים בחלוקה במהלך השנים.
אסטרונומים מצריים מצאו 36 כוכבים מיוחדים במהלך השנה.
הזמן מהזריחה לשקיעה חולק ל-18 בגלל התזוזה של 18 הכוכבים שהופיעו בשמיים.
18 הכוכבים הנותרים חילקו את הלילה.
משך הזמן בין הופעה של כוכב אחד בשמיים לכוכב הבא, היה כארבעים דקות מודרניות.
מאוחר יותר השיטה שונתה, ל-24 כוכבים מיוחדים, כש-12 מהם חילקו את הלילה ליחידות זמן.
בכמה מקורות יהודיים מופיעה חלוקה של היממה כולה ל-12 "שעות גדולות" שכל אחת שווה לשתי "שעות קטנות", חלוקה זו מקבילה לתנועה היומית של גלגל המזלות.
במצרים העתיקה הצפת הנילוס הייתה, ועודנה, אירוע שנתי חשוב, בעל חשיבות מכרעת לחקלאות.
היא לוותה בעלייתו של סיריוס לפני הזריחה, ובהופעת 12 קבוצות כוכבים על פני שמי הלילה, שהמצרים ייחסו להן משמעות מסוימת.
בהשפעה זו, חילקו המצרים את הלילה ל-12 מרווחים שווים.
אלו היו שעות עונתיות , כאשר בקיץ הן היו קצרות יותר מאשר בחורף.
לאחר מכן, היום חולק גם למרווחים, שבסופו של דבר הפכו חשובים יותר מהמרווחים הליליים.
חלוקות משנה אלו של יום התפשטו ליוון, ומאוחר יותר לרומא.
היוונים הקדמונים שמרו על הזמן בצורה שונה ממה שנעשה היום.
במקום לחלק את הזמן בין חצות הלילה אחד למשנהו ל-24 שעות שוות, הם חילקו את הזמן מהזריחה לשקיעה ל-12 "שעות עונתיות" (משך הזמן בפועל תלוי בעונה), והזמן מהשקיעה לזריחה הבאה שוב ל-12 "שעות עונתיות".
בתחילה, רק היום חולק ל-12 שעות עונתיות והלילה לשלוש או ארבע משמרות לילה.
בתקופה ההלניסטית גם הלילה חולק ל-12 שעות.
היום והלילה (νυχθήμερον) חולקו כנראה לראשונה ל-24 שעות על ידי היפרכוס מניקאה.
האסטרונום היווני אנדרוניקוס מקיררוס פיקח על בנייתו של הורולוגיון בשם מגדל הרוחות באתונה במהלך המאה הראשונה לפני הספירה.
מבנה זה עקב אחר יום של 24 שעות באמצעות שעוני שמש ומחווני שעה מכניים.
השעות הקנוניות עברו בירושה לנצרות הקדומה מיהדות בית שני .
עד שנת 60 לספירה, המליץ הדידכה לתלמידים להתפלל תפילת האדון שלוש פעמים ביום; תרגול זה מצא את דרכו גם לשעות הקנוניות.
עד המאה השנייה והשלישית, אבות הכנסייה כמו קלמנס מאלכסנדריה, אוריגנס וטרטוליאנוס כתבו על התרגול של תפילת שחרית וערבית, ועל התפילות בשעות השלישית, השישית והתשיעית.
בכנסייה המוקדמת, במהלך הלילה שלפני כל סעודה, נערכה משמרת.
המילה "משמרות", החלה תחילה על מסדר הלילה, והגיעה ממקור לטיני, כלומר ה-Vigiliae או שעוני הלילה או החיילים השומרים.
הלילה מהשעה שש בערב עד שש בבוקר חולק לארבע משמרות או משמרות של שלוש שעות כל אחת, המשמרת הראשונה, השנייה, השלישית והרביעית.
ההורה היו במקור האנשה של היבטים עונתיים של הטבע, לא של השעה ביום.
רשימת 12 ההורות המייצגות את 12 השעות של היום מתועדת רק בשלהי העת העתיקה, על ידי נונוס.
הראשונה והשתים-עשרה של ההורה נוספו לסט המקורי של עשר הורות:
מוזיקה (שעת בוקר של מוזיקה ולימוד)
התעמלות (שעת בוקר של פעילות גופנית)
נימפה (שעת הבוקר של שטיפות)
ספונד (משתלי מאכל שנמזג אחרי ארוחת הצהריים)
אסטרונומים מימי הביניים כגון אל-בירוני וסקרובוסקו חילקו את השעה ל-60 דקות, וכל דקה ל-60 שניות; זה נבע מהאסטרונומיה הבבלית , שבה המונחים המקבילים ציינו את הזמן הנדרש לתנועה הנראית של השמש דרך מישור המילקה כדי לתאר דקה או שנייה אחת של קשת, בהתאמה.
במונחים הנוכחיים, דרגת הזמן הבבלי הייתה אפוא באורך ארבע דקות, "דקת" הזמן הייתה אפוא באורך ארבע שניות וה"שנייה" 1/15 שנייה.
באירופה של ימי הביניים, השעות הרומיות המשיכו להיות מסומנות על שעוני שמש, אך יחידות הזמן החשובות יותר היו השעות הקנוניות של הכנסייה האורתודוקסית והקתולית.
במהלך אור היום, אלה עקבו אחר התבנית שנקבעה על ידי פעמוני שלוש השעות של השווקים הרומיים, אשר הוחלפו על ידי פעמוני הכנסיות המקומיות.
הם צלצלו בשעה 6 בבוקר, בשעה 9, ב-12 בצהריים, בשעה 15 וספרים ב-18 בערב או בשקיעה.
טקסים והלל קודמים לאלה בשעות הבוקר; תפילת נעילה עוקבת אחריהם באופן לא סדיר לפני השינה; ומסדר חצות עוקב אחרי זה.
ועידת הוותיקן השנייה הורתה על חידושם עבור הכנסייה הקתולית בשנת 1963, אם כי הם ממשיכים להיות נצפים בכנסיות האורתודוקסיות.
כאשר החלו להשתמש בשעונים מכניים כדי להראות שעות אור יום או לילה, היה צורך לשנות את המחזור שלהם בכל בוקר וערב (לדוגמה, על ידי שינוי אורך המטוטלת שלהם).
השימוש של 24 שעות למשך כל היום פירושו השתנות פחותה של השעות ומכאן שהשעונים היו צריכים להיות מתוקנים רק מספר פעמים בחודש.
אי הסדירות הקטנה של היממה השמשית לכאורה חולקה על ידי מדידת זמן באמצעות היממה השמשית הממוצעת, תוך שימוש בתנועת השמש לאורך קו המשווה השמימי ולא לאורך מישור המילקה.
אי הסדירות של מערכת הזמן הזו הייתה כה מינורית עד שרוב השעונים המחשיבים שעות כאלה לא נזקקו להתאמה.
עם זאת, מדידות מדעיות הפכו בסופו של דבר מספיק מדויקות כדי לציין את ההשפעה של האטת הגאות והשפל של כדור הארץ על ידי הירח, אשר מאריכה בהדרגה את ימי כדור הארץ.
במהלך המהפכה הצרפתית, נחקקה דצימליזציה כללית של אמצעים , כולל זמן עשרוני בין 1794 ל-1800. על פי הוראותיו, השעה הצרפתית הייתה 1⁄10 מהיום וחולקה רשמית ל-100 דקות עשרוניות (דקה דצימלית) ובאופן לא רשמי ל-10 עשיריות (דצימה).
שימוש החובה עבור כל הרשומות הציבוריות החל בשנת 1794, אך הושעה שישה חודשים לאחר מכן על ידי אותה חקיקה משנת 1795 שקבעה לראשונה את השיטה המטרית.
למרות זאת, מספר יישובים המשיכו להשתמש בזמן עשרוני במשך שש שנים לרישומי מצב אזרחי, עד 1800, לאחר הפיכת נפוליאון בברומאייר ה-18.
השיטה המטרית מבססת את מדידות הזמן שלה על השנייה ומוגדרת מאז 1952 במונחים של סיבוב כדור הארץ בשנת 1900 לספירה.
השעות שלה הן יחידה משנית המחושבת כ-3,600 שניות בדיוק.
עם זאת, שעה של זמן אוניברסלי מתואם (UTC), המשמשת כבסיס לרוב הזמן האזרחי, נמשכה 3,601 שניות 27 פעמים מאז 1972 כדי לשמור אותה בטווח של 0.9 שניות מהזמן האוניברסלי, המבוסס על מדידות של יממה שמשית ממוצעת בקו אורך 0° .
התוספת של שניות אלה מתאימה להאטה ההדרגתית מאוד של סיבוב כדור הארץ.
בחיים המודרניים, נוכחותם של שעונים ומכשירים אחרים לשמירה על זמן פירושה שפילוח הימים לפי שעותיהם הוא דבר שבשגרה.
רוב צורות ההעסקה , בין אם בשכר שבועי ובין אם בשכר חודשי, כרוכות בתגמול המבוסס על שעות עבודה מדודות או צפויות.
המאבק על יום עבודה של שמונה שעות היה חלק מתנועות פועלים ברחבי העולם.
שעות עומס לא רשמיות ושעות שמחות מכסות את השעות ביום בהן הנסיעה מואטת עקב עומס או משקאות אלכוהוליים זמינים במחירים מוזלים.
שיא השעות למרחק הגדול ביותר שעבר רוכב אופניים בטווח של שעה הוא הכבוד הגדול ביותר של רכיבה על אופניים.
ציון שעות השעון יכול לשמש כאמצעי הכוונה.
במסגרת זאת, כיוון הפנים של האדם נחשב כמכוון תמיד לשעה 12, ואחוריו לשעה 6. באמצעות ציון השעה, ניתן לכוון את האדם לכיוון הרצוי ביחס לכיוונו הנוכחי, כך שהשעה 3 למשל, מכוונת ל-90 מעלות ימינה ביחס לכיוונו הנוכחי של האדם, והשעה 6 לצד ההפוך לכיוונו הנוכחי (180 מעלות).
שעב היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, השוכנת במערב הגליל התחתון.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975. ראש המועצה הוא מחמוד בוקעי (אבו מנהל).
נכון ל-2021, כלל תושבי שעב הם ערבים-מוסלמים.
המועצה הערבית-מוסלמית כיום שוכנת במיקומה של העיירה היהודית שאב מימי הבית השני, תקופת המשנה והתלמוד והתקופה הערבית בארץ ישראל.
בספרו של יוספוס פלביוס מלחמות היהודים נזכר אלעזר בן שמי כיליד המקום שהצטיין בהגנת יודפת הסמוכה במהלך המרד הגדול ברומאים.
שאב שרדה את החורבן לאחר המרד, ונזכרת בסקר היישובים היהודיים בגליל לאחר המרד בספרו של פרופ' מיכאל אבי יונה 'גאוגרפיה היסטורית'.
בתקופת המשנה והתלמוד שאב התקיימה כעיירה יהודית בתווך שבין המרכזים היהודיים הגדולים בסכנין הסמוכה ממזרח ובכבול הסמוכה ממערב.
בין חכמי המקום נזכרים בכתבי חז"ל האמוראים מהדור השלישי והרביעי רבי זכאי דשאב ורבי מנא דשאב.
היישוב היהודי בשאב המשיך להתקיים עד התקופה הצלבנית, ועדות לכך נמצאת בתעודה מן המאה ה-11 המזכירה יהודי שנפטר במקום.
ביולי 1935 השתוללה בכפר מגפת טיפוס.
באוגוסט 1938 הרס הצבא הבריטי צריפים רבים בכפר לאחר שעקבות של מניחי מוקש הובילו אל הכפר.
בשנת 1945 היו בכפר כ-1,750 תושבים והוא נחשב אחד הכפרים העשירים ביותר באזורו.
הכפר נכבש על ידי צה"ל סמוך לסופו של מבצע דקל, רוב תושביו עזבו אותו והוא נותר עם כ-250 מתושביו המקוריים.
צה"ל לא נשאר בכפר, והערבים חזרו לשלוט בו בתחילת ההפוגה השנייה, תוך התכתשויות רבות עם צה"ל, אשר כבש סופית את הכפר במבצע חירם.
חלק מתושבי הכפר שנמצאו במקומות אחרים בתוך ישראל לא הורשו לשוב אליו.
במקום התושבים שעזבו, שוכנו בכפר עקורים ערבים מכפרים אחרים.
במרץ 1951 פונו מהשטח המפורז בגבול עם סוריה הערבים שהתגוררו במקום והועברו לשעב.
ישראל פינתה את התושבים מאזור החולה מחשש שיסייעו לסורים ויפריעו לייבוש החולה ונתנה להם אפשרות להגר לסוריה או לעבור לשעב.
בלחץ של הגנרל ויליאם אדוארד ריילי, ראש מטה משקיפי האו"ם, הסכימה ישראל להשיב את המפונים לכפריהם וקיימה בקיץ 1951 משאל בין המפונים בשעב, בו נשאלו אם רצונם לחזור לאזור המפורז או להישאר בשעב.
במשאל הביעו כ-230 תושבים רצון לחזור וכ-420 הודיעו שרצונם להישאר בשעב.
בתחילת 1961 נחנכה שכונת קבע עבורם.
בשעב שוכן המוזאון האקולוגי, שהוא אוסף יצירות ופסלים שיצר האמן ויסאם בוקאעי תושב היישוב מגרוטאות ופריטי פרסה ומתכת.
תושבי היישוב התפרנסו בעבר בעיקר מחקלאות ממטעי הזיתים הנרחבים המקיפים את המקום.
כיום הכפר מתגאה באחוז משכילים גבוה ואנשיו עוסקים במשלחי יד מגוונים.
שַׁעֲוָה היא שם כולל לקבוצת חומרים מוצקים, המתרככים בטמפרטורה נמוכה יחסית ורובם ניתכים בטמפרטורה נמוכה מ-100 מעלות.
ישנן שעוות ממקור מחצבי, צמחי, סינתטי, וגם שעוות שמקורן מן החי.
במשנה ובתלמוד שעווה היא דונג, לדוגמה: (בתרגום: שעווה היא פסולת הדבש)
רוב סוגי השעווה המלאכותיים הם חומרים אורגניים המיוצרים מנפט.
בדרך-כלל מדובר באלקאנים ארוכי שרשרת, בעלי 20 אטומי פחמן ויותר.
החומר הידוע ביותר מסוג זה הוא פרפין.
השימוש המוכר ביותר של השעווה הוא ככל הנראה ייצור נרות, ציפוי גבינות בשעווה, אך מכלול השימושים גדול יותר, וכולל בעיקר סיכוך ושימון בתעשייה.
שימוש נפוץ נוסף הוא מריחת שעווה על כלי רכב, לשם הקניית ברק והגנה.
שימוש נוסף לשעווה בתחום הקוסמטיקה הוא הסרת שיער.
על הגוף מניחים מדבקה המצופה בשעווה נוזלית.
כשהשעווה מתקררת והופכת מוצקה נלכדות השערות בתוכה; אזי יש להסיר את המדבקה מהגוף.
שיטה זו יעילה הרבה יותר מגילוח פשוט, שכן שורשי השיער מוסרים אף הם, דבר המונע גדילת שיער למשך זמן ארוך; חסרון השיטה הוא הכאב בו היא כרוכה, שנובע מכך ששורשי השיער קשורים לעצבים, ומשיכתם גורמת לכאב.
בגופם של בעלי חיים מיוצרת שעווה טבעית, בעלת הרכב אחר לגמרי.
השעווה מופרשת לעיתים קרובות על ידי בלוטות חיצוניות (באוזניים, למשל, או על-גבי העור מבלוטות הזיעה), ומשמשת להגנה פיזית, סיכוך והרחקת פתוגנים.
שעווה משמשת בכמה אופנים באמנות: כחלק משלב היציקה בפיסול.
יוצקים שעווה בזמן יצירת דפנות תבנית היציקה.
לאחר שהתבנית מוכנה מחממים את השעווה ומתיכים אותה כך שמתקבלת יציקה חלולה, דבר אשר יכול לחסוך חומר יקר וכן תורם ליציבות הפסל ולהפחתת משקל.
המושג ביוונית עתיקה "ללא שעווה" פירושו שלם או נאמן מאחר שפסל אבן שנפגם הושלם בעזרת שעווה.
ברחבי העולם קיימים מוזיאוני שעווה רבים.
הפסלים המוצגים בהם הם בדרך-כלל של אישים מפורסמים.
במוזיאונים שוררת באופן תמידי טמפרטורה נמוכה כדי למנוע מפסלי השעווה להנמס.
מוזיאון השעווה הידוע ביותר בעולם הוא מאדאם טוסו שבלונדון.
גם בישראל היה מוזיאון שעווה ותיק - במגדל שלום שבתל אביב שנסגר ב- 1995. עד ל-2015, פעל מוזיאון שעווה ברחבת The MAX באילת.
סוג אחר של עבודה בשעווה הוא ציור שבו השעווה, המגוונת בפיגמנטים, משמשת כצבע.
אמן בולט המשתמש בטכניקה זו כיום הוא הצייר האמריקאי ג'אספר ג'ונס.
ציור בעזרת שעווה היא טכניקה שהשתמשו בה במצרים העתיקה כדי לצייר על הקירות.
הפיגמנטים עורבבו בשעווה נמסה וציירו על האבן או על הטיח ולבסוף ליטשו את הציור.
שעה טובה הוא שבועון חרדי שיצא בעבר בין 1993 ל-2018, וזוהה עם הימין, העיתון נסגר עקב קשיים כלכליים.
בשנת 1987 נוסד השבועון החרדי משפחה על ידי אשר צוקרמן שפרש מיום השישי ושימש כעורכו הראשון.
צוקרמן צרף כמשקיע את יהודה פלאי שהפך לבעל השליטה בעיתון.
בטבת תשנ"ג (1993) עזב צוקרמן את משפחה, כאשר גיליון אחד הופק במקביל הן על ידי המערכת בבעלות פלאי והן בהוצאת צוקרמן.
שבוע לאחר מכן הופיעה מהדורתו של צוקרמן בשם "השבוע".
ארבל, שכתב רבי המכר "קשר גורדי" ו"בלתי הפיך", פרסם את ספריו בהמשכים בעיתון, ומאז שנת 2000 ועד 2009 התפרסמו בו סיפורי מתח בהמשכים מאת הסופר נחמן גרשונוביץ.
ב־2001 שינה הגיליון את שמו ל"כל השבוע".
ב-2003 הודיע צוקרמן על סגירת העיתון לאחר שפרסם כתבה שעסקה בסכסוך פנימי בחסידות גור, צעד שהביא להתנכלות אליו.
כשבועיים לאחר מכן החל להופיע עיתון בשם "שעה טובה", בו השתמש צוקרמן בשם עט שלא שימש אותו בעבר.
ב-2007 נרכש העיתון על ידי אשר דויטש, איש עסקים חסידי צעיר, ואשר צוקרמן, המשמש גם כעורך-עמית וככותב טור בו.
זמן קצר לאחר מכן מינו את אהרן קליגר כסמנכ"ל, ולאחר מספר חודשים הצטרף העיתונאי דוד זאב רוטנברג כיועץ תוכן וכאחראי על השבועון, אך כעבור זמן קצר פרש.
ב-2008 העיתון נקלע לקשיים כלכליים, ואיש העסקים יואל ערבליך קנה את חלקו של אשר דויטש בעיתון, והצליח לשקם אותו מבחינה כלכלית.
בתחילת מאי 2018, העיתון חדל להופיע לחלוטין לאחר ש"נעקץ", לטענת עורכו, אשר צוקרמן, על ידי אחת מהחברות שעבדה עם העיתון.
חודש וחצי לאחר מכן, פורסם כי העיתון אמור לצאת מחדש לאור, לאחר שמספר אנשי עסקים חרדים קנו אותו וערכו בו שיפורים שונים.
באמצע יולי 2018, העיתון חזר להופיע בחנויות בבעלות אלי שפירו כשמחיר העיתון יורד מ-17.90 ל-9.90, כמו כן ארבעת המוספים (שעה טובה, שעה טובה בבית, שעה טובה לילדים ושעה טובה במטבח) אוחדו לגיליון אחד.
השינוי לא צלח והעיתון נסגר.
חדשות שעה טובה - מכיל ידיעות חדשותיות חרדיות וכלליות, כתבות וטורים.
שעה טובה - מגזין נספח לעיתון החדשות שמודפס על דפי כרומו.
מכיל טורים פוליטיים, פרשנות, ראיונות, עמודי תמונות רבנים/אדמורי"ם וציטוטי מאמרים המופיעים בעיתונות הכללית אודות המגזר החרדי.
שעה טובה בבית - מוסף למשפחה, מכיל כתבות על רפואה, חינוך, עיצוב ומטבח.
שעה טובה לילדים - מוסף מנוקד לילדים.
שעה טובה במטבח - מוסף שמופיע בעיקר בחגים, ובו מתכונים המתאימים לאותו חג.
בערבי החגים, מפיק העיתון מוספי חג.
שַׁעְבַּאן הוא החודש השמיני בלוח השנה המוסלמי.
שם החודש בא מהשורש ש.ע.ב שמשמעותו להתפצל או להסתעף.
החודש נקרא כך משום שבתקופה שהוא נקבע לראשונה, נהגו הערבים הפגאנים להתפצל ולתור אחר מים.
ב-3 בשעבאן נולד האימאם השיעי השלישי חוסיין אבן עלי.
חלק מהסונים מאמינים כי חל "ליל שעב אל-ברעת" בו אללה רושם את מעשיהם של כל האנשים בשנה החולפת ומחליט מה יהיה גורלם בשנה הבאה.
השיעים לעומת זאת מאמנים כי בתאריך זה נולד האימאם הנסתר מוחמד אל-מהדי.
שעה מכושפת: אל תחשבו על זה הוא סרט טלוויזיה לפי ספרו של ר.ל.
סטיין שעלה על מסך הטלוויזיה בשנת 2007. בתפקידים הראשיים משחקים אמילי אוסמנט בתפקיד קאסי וקודי לינלי בתור שון.
הסרט יצא על גבי DVD בתאריך 4 בספטמבר 2007. הוא שודר לראשונה בקרטון נטוורק ב-7 בספטמבר 2007.
בהשראת הסרט הופקה סדרת טלוויזיה בשם "שעה מכושפת", אשר שודרה במקור החל משנת 2010 עד 2014.
קאסי (אמילי אוסמנט) היא נערה מתבגרת בת 13, גותית ומרדנית.
כאשר היא עוזבת את בית ספרה הישן ועוברת לשכונה חדשה ולבית חדש היא חייבת למצוא דרכים אחרות להעביר את הזמן והיא עושה זאת כשהיא מציקה לאחיה הקטן מקס ולילדים בבית ספרה, במיוחד למלכת נשף התחפושות, פריסילה.
כאר היא הולכת לספריה היא נתקלת בחנות מסתורית בשם: חנות ליל כל הקדושים.
היא נכנסת ונתקלת במגוון דברים מפחידים כאשר המוכר מפנה אותה לאגף הספרים.
כשהיא מגיעה לשם היא רואה שישנו רק ספר אחד ושמו: "הדבר המרושע".
היא חוזרת לביתה עם הספר ומתבשרת כי היא חייבת ללוות את אחיה הקטן לאסוף ממתקים.
כשהם חוזרים הוא הורס לה בטעות עבודה של בית-ספר והיא מחליטה לקרוא לו את הספר על אף פחדיו מסיפורים מפחידים.
היא מתעלמת מההוראה בתחילת הספר: "אל תקראו בקול רם" ומקריאה את הסיפור על חיה מפחידה שמאכילה את צאצאיה בבשר חי שהיא תופסת.
הספר מסתיים במילים: "אל תפחדו, אל תיראו ואל תשתגעו מהקריאה, החיה לא אמיתית, אלא אם כן חושבים עליה." כאשר מקס חושב על החיה היא קמה לחיים וחוטפת אותו מהמיטה.
כך היא עושה גם לשליח פיצה ולפרסילה.
כאשר שון (קודי לינלי) הילד המקובל של השכבה רואה את זה הוא רץ לקאסי והם יוצאים למסע כדי להרוג את המפלצת.
בסופו של הסיפור הם מנצחים אותה ותוך כדי גם מתאהבים זה בזה.
קאסי קלר - אמילי אוסמנט
מקס קלר - אלכס ויזנריד
שון רנפורד - קודי לינלי
פריסילה רייט - בריטני קוראן
מוכר בחנות - טובין בל
איילין קלר - מישל דאפי
ג'ון קלר - ג'ון הוקינסון
מוכר הפיצה - מייקל דיקסון ה-2
וידאוקליפ מיוחד של אמילי אוסמנט עם השיר "I Don't Think About It"
מסע לעולם הדמיון של ר.
שעבאן עבד א-רחים , כונה גם שעבולא (شعبولا), היה זמר פופ מצרי, ששילב בשיריו מסרים פוליטיים.
עבד א-רחים, יליד קהיר, עבד במשך שנים רבות במכבסה בטרם הפך לזמר פופולרי.
בשנת 2000 הקליט את השיר "אני שונא את ישראל", שכלל גם דברים בגנותם של אריאל שרון ושמעון פרס, אך גם את השורה "אני אוהב את עמר מוסא".
השיר הפך ללהיט גדול במצרים והגיע לפסגת מצעדי הפזמונים, אף שהטלוויזיה המצרית סירבה לשדר את הקליפ שלו.
מאוחר יותר טען משורר מצרי כי השיר הוא פלגיאט, וכי עבד א-רחים האנאלפבית לא מסוגל לכתוב טקסטים כאלה.
בשנת 2001 השתתף עבד א-רחים במסע פרסום לפלאפל שנמכר ברשתות מקדונלד'ס.
הוא שר ג'ינגל המבוסס על לחן השיר "אני שונא את ישראל".
מסע הפרסום בוטל בסופו של דבר, ועבד א-רחים האשים בכך גורמים יהודיים בארצות הברית, ואף טען כי המוסד מנסה להתנקש בחייו.
בהמשך הקליט עבד א-רחים שירים פוליטיים נוספים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הקליט שיר שכלל את השורה "זה היה רק מגדל, ואני נשבע שהם הפילו אותו בעצמם".
ב-2003 הקליט את השיר "אל תפגעו בעיראק", ב-2005 שיר שהתייחס לפרשת קריקטורות מוחמד, ב-2006 שיר על מלחמת לבנון השנייה (בעקבותיו הגישה ישראל מחאה רשמית למצרים) וב-2008 שיר מחאה נגד המאבק בין פת"ח לחמאס.
נפטר ב-3 בדצמבר 2019 בבית חולים צבאי בקהיר.
שעה היסטורית הייתה תוכנית רדיו שהוגשה בכל יום שישי בגלי צה"ל, בין השעות 19:00 – 20:00. התוכנית עסקה בנושאים היסטוריים, כל תוכנית עסקה בנושא אחר.
מטרת התוכנית הייתה להביא את ההיסטוריה בפני המאזינים בסגנון סיפורי משעשע ומעניין.
שידור התוכנית החל בשנת 1983 והיא שודרה ברציפות עד קיץ 2013 (כולל שידורים חוזרים).
התוכנית הוקמה ביוזמת של דן פרת ואלכס אנסקי.
במשך השנים הוגשו למעלה מ-600 תוכניות (עד ל-7 באוגוסט 2009 שודרו 628 תוכניות).
את התוכנית הנחה פרופ' מיכאל הרסגור, היסטוריון שהתמחה בהיסטוריה של ימי הביניים באירופה.
לצד הרסגור הנחו במשך השנים שלושה שדרנים.
המנחה השותף הראשון היה אלכס אנסקי, אשר הנחה את התוכנית במשך 21 שנים עד לפרישתו לגמלאות מגלי צה"ל בשנת 2005. את אנסקי החליף השדרן ערן סבאג אשר היה מנחה שותף למשך שנה ופרש ללימודי דוקטורט.
לאחר פרישתו הנחתה את התוכנית השדרנית ליעד מודריק.
בתוכנית שהוגשה ב-27 בספטמבר 2003 חגגה התוכנית 20 שנה.
התוכנית הוגשה בסגנון של שיחה בין ההיסטוריון מיכאל הרסגור למנחה הנוסף שהוא השואל התם שאינו מתמצא בנושא.
הוא שואל את השאלות והרסגור עונה ומסביר.
הרסגור ירד לפרטים קטנים, אבל עם זאת הגיש את התמונה כולה בשילוב של הומור.
בתוכנית שולבו קטעי מוזיקה המותאמים לנושא התוכנית הספציפית.
התוכניות שהוגשו לאורך השנים עסקו בעיקר בהיסטוריה של אירופה.
התוכנית זכתה להומאז' סאטירי שהפך לפינה קבועה בתוכנית הערב של שרון טייכר וערן זרחוביץ' ברדיו תל אביב.
לאחר פטירתו של הרסגור ב-2011, התוכנית המשיכה את רצף השידור, על ידי שידור חוזר של פרקים ישנים עד קיץ 2013.
שעבוד צף הוא שעבוד על נכסים בלתי מוגדרים של חברה בע"מ או אגודה שיתופית.
שעבוד זה "צף" עד שאירוע מסוים (לרוב פירוק החברה, אך גם מגוון אירועים אחרים, הנקבעים בתנאי השעבוד וקשורים בדרך כלל לחדלות פירעון של החברה) מביא להתגבשותו ולהתייחסותו לנכסים מסוימים העומדים לרשות החברה בעת קרות האירוע.
מטרת השעבוד הצף היא מתן בטוחה ראויה לנושי החברה, תוך שלחברה יש חופש פעולה בנכסיה.
בכך יתרונו של השעבוד הצף, מבחינת החברה, על השעבוד הקבוע.
בישראל, שעבוד צף מוגדר בסעיף 1, הוא סעיף ההגדרות, בפקודת החברות [נוסח חדש], התשמ"ג-1983. סעיף 1 לחוק החברות, התשנ"ט-1999 מייבא את אותה הגדרה לתוכו.
על פי המשפט האנגלי, היה שעבוד קבוע על נכס מסוים של חברה, לרוב נכס מקרקעין, גובר על שעבוד צף אף אם השעבוד הצף נרשם לפניו.
סעיף 169 לפקודה, החל גם לאחר חקיקת חוק החברות, מסדיר מצבים של התנגשות בין שעבוד צף ושעבוד קבוע במספר מקרים.
הוא קובע כי שעבוד צף המכיל הגבלה על זכות החברה ליצור שעבודים, שנרשם כדין, יגבר על שעבוד קבוע שנוצר בניגוד לאותה הגבלה לאחר הרישום.
כן קובע הסעיף קדימה של שעבוד נכס שנעשה להבטחת אשראי שאפשר רכישתו, על גבי שעבוד צף קודם.
עיקר פועלו של השעבוד הצף הוא ביצירת קדימות לבעליו בעת פירוק.
כאמור, שעבוד צף עם הגבלה על יצירת שעבודים גובר, על פי סעיף 169 לפקודה, על שעבוד קבוע, לרבות משכנתא.
אולם, שעבוד קבוע על נכס שנעשה להבטחת אשראי גובר על שעבוד צף קודם.
בנוסף, שעבוד צף נמצא בסדר החלוקה מתחת לחובות בדין קדימה (לדוגמה, שכר עובדים).
חוק החברות כולל מספר התייחסויות למצב של שעבוד צף במיזוג חברות.
על פי סעיף 325 לחוק, שעבוד צף בחברה אחת המתמזגת עם האחרת אינו גובר על שעבוד על נכסי החברה האחרת שנוצר קודם למיזוג.
בעת הבראת חברה, בית המשפט רשאי, לפי סעיף 350(ו) לחוק החברות, לגבש שעבוד צף לבקשת נושה.
כמו כן, ניתן לאפשר לנושה לממש נכס מהנכסים שעליהם חל השעבוד הצף, בתנאים הנקובים בסעיף.
סעדים אלו עשויים להינתן לנושה בתור הגנה הולמת על בטוחתו, אותה בדרך כלל לא ניתן לממש בעת הליך הבראת חברה, עקב הקפאת ההליכים.
ב-1968 קבע בית המשפט העליון כי לא ניתן לגבש שעבוד צף על נכסי יחיד.
פסק דין זה עסק בהתחייבות שניתנה קודם לחקיקת חוק המשכון בשנת 1967. מאז, נשמעה הדעה כי על פי חוק המשכון ניתן לגבש שעבוד צף על נכסי יחיד.
בשנת 2005 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי בדומה למוסד אחריות נכסים במשפט העברי, ניתן לרשום שעבוד צף על נכסי יחיד.
בערעור על פסק דין זה קבע בית המשפט העליון (ברוב קולות של השופטים אליעזר ריבלין ויוסף אלון ובניגוד לדעתו של השופט סלים ג'ובראן) כי לא ניתן לרשום שעבוד צף על נכסי יחיד.
על פסק דין זה הוגשה בקשה לקיום דיון נוסף, שנדחתה על ידי הנשיאה דורית ביניש, בנימוק שפסק הדין של הרוב ממשיך את ההלכה הנוהגת במשך שנים רבות.
שעבוד הוא מונח משפטי המתאר ייחודם של נכס או קבוצה של נכסים כבטוחה לקיומו של חיוב.
נהוג להתייחס למספר סוגים של שעבוד, בהתאם למהות הבטוחה שמובאת עמם.
חלוקה אפשרית נוספת היא לפי היתרון שמוענק למלוה מסוים על פני נושים אחרים.
כלומר, לפי סדר הנשיה שהוא מאלץ.
שעבוד מתאפיין בדרך כלל בהגבלות על עבירות הנכס המשועבד, כך שבעל השעבוד, הנושה, יוכל לממש את השעבוד במקרה שבו אין החיוב מקויים.
כן מאופיין השעבוד במתן זכות קדימה ביחס לנכס המשועבד על פני נושים שאינם מובטחים בשעבוד, בהליכים כפירוק חברה, הוצאה לפועל או פשיטת רגל.
מטרת השעבוד היא בראש ובראשונה להבטיח לנושה אמצעים מהם הוא יכול ליטול את המגיע לו אם החיוב אינו מקויים.
עם זאת, יש הרואים כמטרה לגיטימית של השעבוד יצירת לחץ על בעל הנכס המשועבד, המנוע מלבצע עסקאות מסוימות בנכס המשועבד, כדי שיקיים את החיוב.
משכון הוא שעבוד הנעשה מרצונו של החייב, בעוד עיכבון הוא שעבוד הנעשה על ידי בעל החיוב, במקרה בו החיוב לא קויים.
שעבוד צף מתאר שעבוד של כלל נכסיו של תאגיד.
מבחינים, בין היתר, בשעבוד סמלי, שעבוד ספציפי, שעבוד צף ושעבוד שלילי.
לרוב דורש השעבוד רישומו במקום המיועד לכך כלשכת רישום המקרקעין, רשם המשכונות או רשם החברות וזאת כתנאי לתוקפו כלפי צד ג' שעליו לדעת על השעבוד.
אם נרשם השעבוד, הוא דבק בנכס גם אם זה נמכר לצד ג', דהיינו: הנושה רשאי לממש את השעבוד ולגבות את חובו אף אם הבעלות בנכס המשועבד עברה לצד ג'.
אותו נכס עצמו ניתן לשעבוד מספר פעמים לנושים שונים, בדרגות שונות, כאשר זכותו של נושה לו שעבוד מדרגה ראשונה קודמת לזכותו של נושה לו שעבוד מדרגה שנייה, וכן הלאה.
המונח "פארי פאסו" (pari passu) מתייחס לשעבודים שונים על אותו נכס שדרגתם שווה.
חוק החברות מתייחס לשלושה סוגי שעבודים - שעבוד קבוע, שעבוד צף, שעבוד צף עם מגבלה ושסל"ן (שעבוד ספציפי לרכישת נכס).
שעבוד קבוע (לעיתים, שעבוד ספציפי) הוא כינויו של שעבוד של רכוש ספציפי של החברה, ובא להבטיח לנושה שיוכל לקבל את המשועבד אם הלווה לא יוכל להחזיר את חובותיו (ולתת לנושה עדיפות על נושים אחרים במקרה של פירוק החברה)
השעבוד נרשם ברשם החברות, ולעיתים ברשמים נוספים במידת הצורך.
(למשל, שעבוד מקרקעין צריך להירשם הן ברשם החברות והן במרשם המקרקעין) השעבודים הרשומים עבור כל חברה ניתנים לבירור (בתשלום עמלה) ברשם החברות.
שעבוד צף ושעבוד צף עם מגבלה
מוגדר בסעיף 169 לפקודת החברות.
מציין שעבוד על כלל נכסי החברה אשר לא שועבדו באופן ספציפי.
כשלעצמו אינו מונע שעבוד לאחרים של הנכסים שמכוסים תחת מטרייה זו, כך שבפועל, ניתן עדיין לשעבד אותם בשעבודים קבועים, ולצמצם דרמטית את הבטוחות אותן מספק שעבוד זה.
על מנת למנוע זאת, ניתן להשתמש לצרך לשעבוד מגבלה על שעבודים עתידיים בעת יצירתו ללא בעל השעבוד.
שעבוד עם מגבלה זו מכונה לרוב פשוט שעבוד צף עם מגבלה, ומתואר בסעיף 169(ב) לפקודת החברות.
שסל"ן - שעבוד ספציפי לרכישת נכס
נוסף על השעבודים האמורים, ניתן למנות שעבוד ספציפי לרכישת נכס (שסל"ן בקיצור), אשר מצוין בסעיף 169(ד) כי הוא קודם לשעבוד צף עם מגבלה אשר נקבע לפניו, היות ששעבוד זה ניתן בצמוד להגדלת נכסי החברה (ההלוואה שנלקחה) באותו השיעור או גדול ממנו.
(כמו גם השיקול הפרקטי שאחרת, מרגע הטלת שעבוד צף עם מגבלה לא תוכל החברה להצמיד כל שעבוד עתידי להלוואותיה, מה שמצמצם את אפשרותה להמשיך ולנהל עסקים)
שעוביה היא תנועה תרבותית-פוליטית של מוסלמים לא ערבים, נגד מעמדם לעיתים ב"אומה" האסלאמית.
המונח מתייחס במיוחד לתנועה לאומית פרסית שהתקיימה במהלך המאות ה-8 וה-9 בעולם האסלאמי.
התנגדות דומה לדומיננטיות הערבית הייתה קיימת גם באל-אנדלוס, בשני המקרים בתקופת שלטון בית עבאס.
חלק מן הערבים כינו את חברי התנועה "עג'אם", כינוי גנאי אסלאמי שמשמעותו אדם שאינו שולט היטב בשפה (הערבית), ואילם והכינוי הפך לכינוי גנאי רווח לפרסים בעולם המוסלמי.
אכן הנכבד בכם לפני אלוהים הוא הירא (אותי) בכם").
בעוד שהמונח "שבטים" מתייחס לערבים, המונח "עמים" מתייחס ללא-ערבים.
למרות שהמונח מתייחס בעיקר לתנועה שקמה כנגד בית עבאס בפרס ובאנדלוס, יש למונח שורשים בתחילת האסלאם.
הח'וארג' פרשו מן האסלאם עוד במהלך המאה ה-7 על רקע טענותיהם של בני שבט קורייש על מעמד מועדף בתוך ה"אומה", קהילת המאמינים האסלאמית.
בתקופה המודרנית, נעשה שימוש במונח "שעוביה" ככינוי גנאי למה שמוגדר בעיני הדובר כ"אנטי-ערבי".
כנעאן מקייה מתאר בספרו "רפובליקת הפחד" כיצד נעשה שימוש מגמתי ופוליטי בכינוי נגד מתנגדי מפלגת הבעת' העיראקית
שעה של אור הוא אלבום האוסף הראשון של הזמר עמיר בניון.
האלבום מסכם את עשר שנות פעילותו במוזיקה, והוא יצא לאור בשנת 2009 כאלבום כפול.
באלבום מופיעים להיטיו הגדולים של בניון, ובהם ביצועים חדשים לשבעה מהם, ביניהם "רק את", "ניצחת איתי הכל", ו"כשאת עצובה".
בנוסף, מופיעים באלבום מספר שירים חדשים.
ההופעה זכתה להצלחה רבה ועל פי הערכות נכחו בה למעלה מ-4,000 אנשים.
באלבום הוקלטו גם שירים חדשים שלא יצאו לפני כן.
אחד מהביצועים החדשים הוא השיר "געגועים לדמיון", שיצא לתחנות הרדיו וזכה להצלחה.
בנוסף מופיע השיר -"בחייאת", המדבר על אוסף שמועות ומשפטים ששמע בניון מפגישות שונות עם מעריצים.
שירים 1-7 מופיעים באוסף בביצועים חדשים
שירים 5-11 לראשונה על גבי אלבום
שעה טובה הייתה תוכנית ראיונות ובידור דו שבועית בערוץ הראשון ששודרה בין ספטמבר 1979 עד יולי 1984 וצולמה בפני קהל.
החל מאוקטובר 1983 הנחה אותה מאיר שלו, שבתקופתו עלו טענות מצד ימין על כיוון יותר שמאלני בתוכנית, מה שהוביל בין היתר להורדת התוכנית ביולי 1984. בתוכנית שולבו לצד הראיונות קטעי בידור ושירה של אומנים שונים.
בתוכנית הזו החל שלמה ניצן את הפינה הסאטירית שלו ("נו..."), שנכללה בהמשך גם בתוכנית "סיבה למסיבה", ממשיכתה של תוכנית זו.
מלבד אנשי ציבור ישראלים, בין האורחים שהתראיינו בתוכנית נמנו גם מספר מפורסמים מהעולם בעת ביקורם בישראל, בהם הבמאי פרנסואה טריפו (1980), וולטר מתאו וג'ק למון בראיון משותף (1982), ברוק שילדס (1983) וצ'אן קנסטה (1983).
בשיר "שירים פשוטים" מאת שלמה גרוניך מופיע הבית:
שעבוד שלילי היא התחייבות שלא לתת שעבוד חדש לצד שלישי.
במסגרת שעבוד שלילי מתחייב לווה, במסגרת הסכם ההלוואה, שלא לשעבד נכס כלשהו, או קבוצה של נכסים, שבבעלותו למלווים אחרים, מבלי שקיבל את הסכמת המלווה (בדרך כלל תוך הבטחת תנאים דומים) או כל עוד לא פרע את חובו למלווה.
אין בשעבוד השלילי כדי להעניק למלווה יתרון על נושים אחרים של הלווה.
אולם במקרה בו הפר הלווה את התחייבותו כאמור, יוכל המלווה לנקוט בהליכים משפטיים כדי למנוע את רישום השעבוד הספציפי המאוחר בזמן.
מסיבה זו רבים אינם רואים בשעבוד השלילי, כשלעצמו, בטוחה לקיום החיוב.
למעשה, שעבוד שלילי הוא מועיל רק כאשר הוא מלווה בדרישות נוספות.
למשל, קבלת שעבוד שלילי תגן על מלווה שלטובתו נרשם גם שעבוד צף מאפשרות שבעתיד ירשום הלווה שעבוד ספציפי לטובת מלווים אחרים על אותה קבוצת נכסים.
בשנת 2010 פורסם דוח ועדת חודק, שהוקמה לבקשת הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר.
הוועדה נדרשה לצורך גיבוש מסקנותיה באשר להתייחסות גופים מוסדיים המעמידים אשראי לגופים שונים באמצעות רכישת איגרות חוב קונצרניות.
הוועדה המליצה, בין היתר, כי יש לקבוע שגופים מוסדיים יוכלו לרכוש איגרות חוב שמפיקיהן התחייבו שלא לתת שעבוד חדש לצד שלישי לאחר מועד ההנפקה.
המלצה זו אומצה על ידי הממונה כפי שבאה לביטויה בחוזר גופים מוסדיים - "השקעות באיגרות חוב שאינן ממשלתיות" בה נקבע כי התניה על שעבוד שלילי היא אחת מהתניות החוזיות שעל גוף מוסדי לכלול במסגרת מדיניות השקעה שיגבש באיגרות חוב קונצרניות, בשוק הראשוני והן בשוק המשני.
הפרה של התחייבות זו אף יכולה להוות עילה להעמדת איגרות החוב לפירעון מיידי.
שעבוד האישה הוא ספר עיון פילוסופי, הטוען בעד שוויון בין המינים, שכתב הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל, ייתכן תוך כדי שיתוף עם אשתו הרייט טיילור מיל, בשנת 1869.
שעבוד האישה הניח את היסודות הפילוסופיים למהפכה הפמיניסטית, ולכן נחשב לאחד החיבורים החשובים ביותר בהגות הפמיניסטית.
כאשר הספר יצא לאור לראשונה, הוא התקבל בסערה ועורר מחלוקת עזה, משום שהוא נתפס כפוגעני כלפי הנורמות המקובלות שהסדירו את מעמדם של הגברים והנשים בחברה האירופאית.
ג'ון סטיוארט מיל זקף לזכותה של אשתו, הרייט טיילור מיל, את השתתפותה בכתיבת הספר, ומספר טיעונים המופיעים בו, דומים לטיעונים שהעלתה הרייט טיילור מיל בספרה 'זכות בחירה לנשים' שפורסם בשנת 1851. עם זאת, מספר חוקרים טוענים כי ג'ון סטיוארט מיל היה מחברו היחיד של הספר.
במאה ה-19, הדמות הארכיטיפית של האישה האידיאלית כאמא, כרעיה וכעקרת בית הייתה מושרשת חזק מאוד בחברה המערבית.
אישה הייתה כפופה לרצונו של אביה או של בעלה, בהתאם לתפיסות המקובלות לפיהן נשים נחותות מגברים פיזית ומנטלית, ולכן צריך לקחת עליהן אחריות ולדאוג להן כמו שיש לנהוג עם ילדים.
תאוריות חברתיות שתרמו לתפיסות אלו הן 'הישרדותם של המתאימים ביותר' ודטרמיניזם ביולוגי.
בנוסף, תפיסות דתיות תמכו גם הן במבנה משפחתי היררכי ופטריארכלי.
אחד הטיעונים ששימשו להצדקת שעבוד הנשים היה הפנייה אל הטבע: "נשים נחותות מגברים באופן טבעי, לכן שלטון הגברים על הנשים הוא טבעי, ומכאן – הוא ראוי".
מיל תקף טיעון זה בטענה כי החברה לא יודעת את המסוגלות הנשית, מהסיבה הפשוטה שהיא מעולם לא אפשרה להן להדגים את כישוריהן.
השאלה האם נשים כשירות או לא כשירות לביצוע פעולות מסוימות צריכה להיות מוכרעת על ידי הניסיון.
למעשה, טוען מיל, אין אנו יודעים מהו טבען של הנשים משום שהוא עטוף בפרקטיקות הנורמטיביות עליהן גדלו.
לא ניתן להכריע בנושא ללא ראיות אמפיריות, ואסור לעצור מבעדן של הנשים לנסות להפגין את כישוריהן, רק משום שאולי הן לא יוכלו להפגין אותם.
טיעון המבוסס על פיזיולוגיה ספקולטיבית – הוא ספקולטיבי בעצמו.
לטענתו, גברים סותרים את עצמם משום שהם טוענים שנשים לא מסוגלות לעשות פעולות מסוימות, ועם זאת הם אוסרים עליהן מלעשותן.
מיל מבקש להראות שהגברים למעשה מודים שנשים אכן מסוגלות לבצע פעולות שונות, אך הגברים אינם רוצים שהן יבצעו אותן.
אם החברה באמת ובתמים רוצה לגלות את טבעם של היחסים בין המינים, עליה לאפשר שוק חופשי בו נשים יוכלו להפגין את כישוריהן, ובמסגרתו תובטח להן תמורה כלכלית הוגנת עבור תרומתן לחברה.
רק מצב זה, ישקף את האינטרסים והכישורים האמיתיים שלהן.
מיל טען כי אפילו במדינות לא שיווניות כמו אנגליה וצרפת, בהינתן ההזדמנות, נשים יכולות להצטיין.
כדוגמה הוא ציין את המלכה אליזבת הראשונה, המלכה ויקטוריה וז'אן ד'ארק.
כאשר ההזדמנות לשוויון ניתנת, נשים מפגינות את כישוריהן, ולכן יש לאפשר להן שוויון הזדמנויות.
כתועלתן, מיל היה משוכנע כי התפתחותה המוסרית והאינטלקטואלית של האנושות, תעלה בהכרח את רמת האושר של כלל החברה.
העובדה שכמחצית מן האנושות לא תורמת לחברה במרחב הציבורי נתפסה על ידי מיל כמכשול להתפתחות האנושית.
פתיחה של שערי מוסדות ההשכלה עבור נשים תוביל להתפתחות אינטלקטואלית של כלל החברה.
נשים מתחנכות להתנהג כחלשות, רגשניות וכנועות, לפי הדעות הקדומות המסורתיות.
אם נאפשר חברה שוויונית, טוען מיל, אנו נראה שהנשים ירוויחו מכך כאינדיבידואליות.
הן ישתחררו מהדיכוי לפיו הן צריכות לנהוג כפי שהגברים מצווים עליהן, ובכך החברה תרוויח מאוד.
שוויון יכפיל את הכישורים המנטליים הזמינים לשירות האנושות.
הפוטנציאל של חצי מהאוכלוסייה יבוא לידי ביטוי, ויתרום רבות להתפתחות ולקדמה האנושית.
מיל טען כי שחרור האישה יועיל גם לגברים.
על ידי שחרור האישה, נשים יוכלו לתקשר ולהתחבר ברמה האינטלקטואלית טוב יותר עם בעליהן, דבר אשר ישפר את היחסים בין זוגות נשואים.
מיל תוקף את חוקי הנישואים, אותם הוא מקשר לשעבוד האישה, ותומך ברפורמות שיבטלו את ההגבלות על נשים נשואות.
בין הצעותיו: שינוי חוק הירושה שיאפשר לנשים להחזיק ברכושן גם לאחר מות בעליהן, ופתיחת שוק העבודה גם לנשים על מנת שיוכלו להבטיח לעצמן יציבות ועצמאות כלכלית.
מיל טען כי לאנשים צריכה להיות שמורה זכות הבחירה על מנת להגן על זכויותיהם ולהיות עצמאיים, הן מוסרית והן אינטלקטואלית.
טיעון זה תקף לגברים ולנשים כאחד.
נשים מהוות כמחצית מהאוכלוסייה, ומשום שהכרעות פוליטיות משפיעות גם על נשים, מגיע גם להן לקבל את זכות הבחירה.
מיל מניח כי רוב הגברים מצביעים עבור מתמודדים לפרלמנט שתומכים בהמשך שעבוד האישה, ולכן נשים חייבות לקבל את זכות הבחירה כדי להגן על האינטרסים שלהן.
מיל לא עסק בשחרור האישה רק ברמה התאורטית אלא גם ברמה הפרקטית.
הוא היה נשיא NSWS - הארגון הסופרג'יסטי הלאומי הראשון בבריטניה שדרש זכות בחירה לנשים, וניצל את מעמדו כחבר בפרלמנט הבריטי כדי לדרוש זכות זו.
במותו, הוריש מחצית מהונו לקידום השכלת נשים.
הספר תורגם במלואו לעברית: ג'ון סטיוארט מיל, שעבוד האישה (תרגום: שונמית ליפשיץ, עריכה מדעית והערות: עמוס הופמן, הקדמה: יופי תירוש וזהר כוכבי), הוצאת רסלינג, 2009.
חלקים מהספר תורגמו גם על ידי דפנה רוזנבלוט ופורסמו ב-2006 במסגרת מקראה בנושא פמיניזם.
שעבוד בני ישראל במצרים הוא סיפור מקראי, המתואר בפרקים הראשונים של ספר שמות, ומהווה פרק מכונן בתולדות עם ישראל, בו היו בני ישראל משועבדים למצרים.
השעבוד כלל מס עובד של עבודות כפייה, עבודת פרך וגזירות שונות, כגון רצח התינוקות הזכרים, והוא הסתיים עם מכות מצרים ויציאת בני ישראל ממצרים.
במחקר המדעי הביקורתי, רבים מהחוקרים האקדמיים אינם מקבלים את ההיסטוריות של מסורות השעבוד, כמו גם של תקופת האבות שלפניו ושל יציאת מצרים שבסופו; זאת בשל אנכרוניזמים מאוחרים רבים בסיפורים, והיעדר כל ממצא היסטורי, אפיגרפי או ארכיאולוגי אשר תומך בהיסטוריות של תקופות מקראיות אלה.
במעמד ברית בין הבתרים המתואר בספר בראשית, התגלה ה' אל אברהם וכרת עמו ברית לפיה זרעו יירש את ארץ כנען.
באותו מעמד הוא הוסיף לבשר לו שזרעו ישועבד בארץ זרה, שם הם יהיו עבדים ויעונו במשך 400 שנה, ולאחר מכן ייצאו ברכוש גדול ויזכו לירושת הארץ:
קרוב ל-200 שנה אחרי ברית בין הבתרים, על פי הכרונולוגיה המקראית הפנימית, בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו למצרים בגלל הרעב ששרר בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף, המשנה למלך מצרים, בארץ גושן בברכתו של פרעה.
משבעים נפשות הם התרבו לכדי מאות רבות של אלפים ומילאו את הארץ.
לאחר מות יוסף "וכל הדור ההוא", קם במצרים "מלך חדש" ש"לא ידע את יוסף".
הוא חשש מהתרבותם המהירה בני ישראל, ומחשש שמא ילחמו נגד העם המצרי ויגרשו אותו ממצרים.
בין היתר הוא חשש שישראל עלולים לשמש כגיס חמישי במלחמה עתידית, ולהצטרף לאויבי מצרים.
עקב כך גזר עליהם גזירות על מנת לבלום את הריבוי שלהם.
על פי חז"ל, בהתחלה עם ישראל עבדו בהתנדבות, ולאחר מכן העבודה הפכה לעבודת כפייה.
וַיָּשִׂימוּ עָלָיו שָׂרֵי מִסִּים לְמַעַן עַנֹּתוֹ בְּסִבְלֹתָם וַיִּבֶן עָרֵי מִסְכְּנוֹת לְפַרְעֹה אֶת פִּתֹם וְאֶת רַעַמְסֵס - בגזירה הראשונה חויבו בני ישראל לבנות לפרעה ערים לאוצרות המלוכה, שנקראו 'פיתום ורעמסס'.
שעבוד זה כלל גם ביצוע עבודות השדה השוטפות בממלכה תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש אותם ולמעט את הילודה בקרב בני ישראל.
בעקבות גזירה זו ציפה העם המצרי להפחית את הילודה בבני ישראל מחמת העינויים והעמל, אך באורח ניסי המשיכו בני ישראל להתרבות וכפי שנאמר בתורה: .
וַיַּעֲבִדוּ מִצְרַיִם אֶת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בְּפָרֶךְ - לאחר שראו שלא פחתה הילודה, נתנה רשות למצרים להעביד את בני ישראל בעבודת פרך כפי רצונם, ואכן המצרים מיררו את חיי בני ישראל בעבודה קשה בחומר ובלבנים, ובעבודות השדה.
במדרש ר' סימאי סבר שהרעיון לשעבד את עם ישראל היה של בלעם, שהיה היועץ של פרעה יחד עם איוב ויתרו.
לאחר שהתוכנית התקבלה יתרו התפטר מתפקידו, אבל איוב רק שתק.
על פי חז"ל, שבט לוי, שבט מנשה ושבט אפרים היו פטורים מהשעבוד.
משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה לצמצום הילודה, צווה על כל עמו להשליך ליאור ולרצוח כל תינוק עברי זכר שנולד, ולהחיות רק את הבנות.
התורה לא הסבירה מדוע גזר פרעה לרצוח דווקא את הבנים ולא את הבנות.
שאלה זו הועלתה אצל חז"ל בתחילת תקופת התלמוד.
הדעות נחלקו רק באשר לשאלה על מה בא העונש:
בביקורת המקרא, נהוג להשתמש במונח החז"לי 'מעשה אבות סימן לבנים' כדי להסביר את טעם הסיפור: השעבוד במצרים הוא עונש לאברם על ירידתו למצרים וחטאו כלפי ה' וכלפי שרי אשתו בבראשית י"ב, כשכל אחד מן הפרטים בסיפור של בראשית י"ב חוזר בדיוק בסיפורי ספר שמות.
לעומת מעמד ברית בין הבתרים המופיע בספר בראשית, שבו נאמר לאברהם כי צאצאיו יגלו לארץ זרה ויהיו שם עבדים במשך ארבע מאות שנה, בספר שמות נאמר כי גלות בני ישראל במצרים נמשכה כולה 430 שנה:
נראה כי קיים הפרש של שלושים שנה בין פרקי הזמן שמציינים שני מקורות אלה, אולם יש הטוענים שהם מתייחסים לכל משך הגלות במצרים, ולא לתקופת השעבוד שהיא קצרה יותר.
הדעה הרווחת בקרב חז"ל באה לידי ביטוי ביצירה "סדר עולם רבה", שמיוחסת לרבי יוסי בן חלפתא.
על פי מקור זה, 430 השנים שצוינו בספר שמות נמנו החל מברית בין הבתרים ולא מירידת יעקב ובניו למצרים:
בהמשך "סדר עולם" נכתב כי 400 השנים שנובאו לאברהם בברית בין הבתרים נמנו רק מהולדת יצחק, 30 שנה מאוחר יותר, וכך מיושבת הסתירה בין המספר הנתון בספר בראשית לזה שמצוין בספר שמות:
פירוש זה משתקף גם בטעמי המקרא, אשר מפרידים את המילים "ארבע מאות שנה" משאר הפסוק, ומעלים את האפשרות שהן מציינות תאריך יעד ליציאה ממצרים ולא את משך הזמן של הגלות והשעבוד.
על פי "סדר עולם" הגלות החלה בפועל עם ירידת בני ישראל למצרים, ונמשכה רק 210 שנים.
החישוב מתבסס על משך חייו של יעקב, ועל עדותו שלו לגבי גילו בפגישתו עם פרעה מיד לאחר הירידה מצרימה:
בהמשך מחושב כי משך תקופת השעבוד בפועל היה בין 87 ל-116 שנים:
"סדר עולם" מציג גם את שושלת היחס של משה כדי לתמוך בחישוב שנות הגלות:
גם רש"י מצטט את סדר עולם רבה בשינויים מסוימים.
היו שחלקו על הפרשנות שהובאה ב"סדר עולם רבה": לדעת הגר"א, המנין של ארבע מאות ושלושים השנים החל מניסיון כבשן האש של אברהם ולא מברית בין הבתרים.
אליבא דרבי יהודה הנשיא במכילתא, אין סתירה בין תיארוך "דור רביעי" לבין אותן "ארבע מאות שנה", משום שהתאריכים תלויים במעשיו של עם ישראל:
נראה שלשיטתו התקיים בסופו של דבר התאריך המוקדם, ורק ארבעה דורות ישבו במצרים, משום שבני ישראל חזרו בתשובה מבעוד מועד.
לדעת שד"ל אין מנוס מלפרש את המספר 430 כפשוטו ומוכיח ממניית בני משפחת קהת (אחת משלוש המשפחות המרכיבות את שבט לוי) בספר במדבר שמלבד האנשים המצוינים כאבותיו של משה בפרשת וארא היו אנשים נוספים שאינם מוזכרים, ומשמקבלים הנחה זו אין צורך לקצר את שנות השעבוד מ-430 ל-210.
בעיצומו של השעבוד, נולד משה לעמרם ויוכבד משבט לוי וניצל ממוות בזכות תושייתן של אמו ואחותו מרים.
הוא הפך לבן חסות של בת פרעה וגדל בארמון.
בבגרותו הציל עברי שהוכה בידי נוגש מצרי על ידי הריגתו של האחרון, וכאשר הסתבר לו שפשעו ידוע בקרב העברים, ברח למדין מחשש להלשנה.
על פי חז"ל, הוא הצליח לשכנע את פרעה שייתן לעם ישראל את יום השבת כיום מנוחה.
לאחר שנים רבות במדיין, נגלה אליו אלוהים בסנה בוער, וציווה עליו לגאול את ישראל בעזרת אהרון אחיו וכמה אותות ומופתים שניתנו בידו.'
משסירב פרעה להישמע להפצרותיהם של משה ואהרון לשלח את בני ישראל לחופשי, הם הטילו על מצרים מכות שמימיות שונות על מנת שלא להותיר לו ברירה.
תשע מכות שנחתו על מצרים לא הצליחו לשכנע את פרעה.
לאחר המכה העשירית, המתת הבכורות, ציווה פרעה על בני ישראל לצאת מארצו.
בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מגיל עשרים ומעלה וכן נשים וטף, יצאו ממצרים אל המדבר, כשעמוד האש ועמוד הענן הנסיים ליוו אותם.