tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל במתן סדרות הרצאות ושיעורים, בליווי שקופיות, לאברכים ולנשים.
סיכומי שיעוריו הועלו על הכתב והופצו ברבים, ולימים שימשו הבסיס לסדרת ספריו "בדיקת המזון כהלכה".
בתקופה שבה טרם גודלו ושווקו ירקות ללא חרקים, הוא פרסם חוברת הדרכה לבדיקת חסה מתולעים.
במשך מספר שנים הוא עסק בבירור פרטי ההלכות אצל פוסקים חרדים בולטים ובראשם הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יוסף שלום אלישיב.
כתיבת ספרו נעשתה במסגרת לימודיו בכולל של בית מדרש גבוה להלכה בהתיישבות החקלאית, והמאמרים הראשונים בספר התפרסמו בחוברות "הליכות שדה" שבהוצאת המכון לחקר החקלאות על פי התורה.
הסדרה "כשרות המזון בהלכה" כוללת שלושה כרכים: הראשון – הלכות תולעים ובדיקת ירקות, השני – בדיקת פירות וכשרות הדגים והשלישי – בדיקת מזון יבש.
בספר משולבות תמונות רבות והוא תורגם לאנגלית.
כמו כן הוציא הרב ויא את החוברת "קיצור בדיקת המזון כהלכה" והיא תורגמה לכמה שפות ובהן צרפתית, ספרדית ופורטוגזית.
הרב ויא עומד בראש המכון להנחלת ההלכה.
הוא מייעץ לחברות ולגופים שונים בתחום כשרות המזון ועוסק במתן כשרות על מוצרי ירקות ללא חרקים.
בדיקת החסה לליל הסדר ולכל ימות השנה, תל אביב תשמ"ט
בדיקת מזון מתולעים: הדרכה מעשית, ירושלים תשנ"ב (שתי מהדורות) וירושלים תש"ס
בדיקת המזון כהלכה, מהדורה ראשונה (כרך א, ירושלים תשנ"ח, מבוא, הלכות, ירקות; כרך ב, תשס"ד, פירות, מזון מן החי; כרך ג, תשס"ז, מזון יבש, מפתחות [בשפות שונות]); מהדורה שנייה עם תמונות צבע (כרך א, ירושלים תשס"ה, מבוא, הלכות, ירקות; כרך ב, תשע"ד, פירות, מזון מן החי)
קיצור ספר בדיקת המזון כהלכה: הדרכה מעשית מקוצרת, ירושלים תשס"ד, תשס"ח, תשע"ג, תשע"ז
פסח כשר ושמח: הלכה למעשה, תשע"ד
כשרות המזון: תרומות ומעשרותכשרות המזון: בשר בחלב''', תשפ"ד
הרב ד"ר משה ונטורה היה פילוסוף, איש חינוך ומנהיג ציוני שכיהן כרב הראשי של יהודי אלכסנדריה בשנים 1938–1948.
משה בן יעקב ורושה ונטורה נולד בשנת 1892 באיזמיר, האימפריה העות'מאנית, בן לענף ממשפחת ונטורה שמוצאה ממגורשי ספרד.
בנעוריו למד בתלמוד תורה ובבית ספר של כל ישראל חברים בעיר מולדתו.
לאחר מכן נסע ללימודים בבית המדרש לרבנים בבירה איסטנבול והוסמך כרב.
במלחמת העולם הראשונה גויס כקצין לצבא העות'מאני ונשלח במסגרת תפקידו לבגדאד, שם הוצב עד לכניעתו של הצבא העות'מאני.
לאחר תום המלחמה נשאר בבגדאד למשך שלוש שנים נוספות, שבהן הורה עברית בבית ספר מקומי ופעל להפצת הרעיון הציוני בקהילה.
במהלך שהותו בבגדאד חיבר והוציא לאור ספר לימוד "עברית בעברית" (1919) מודרני בן ארבעה חלקים, עבור מוסדות החינוך של הקהילה.
עניינו הרב בפדגוגיה הביאו במהלך חייו לכתוב יותר משמונה ספרי לימוד נוספים, רובם ספרי לימוד עברית וחלקם לימוד יהדות ומחשבת ישראל.
לאחר שלוש שנים בבגדאד עבר לביירות, בה קיבל לניהולו את תלמוד התורה המקומי שגם אותו ניהל ברוח ציונית-עברית.
בשנת 1922 נסע ללימודים בפריז ולמד פסיכולוגיה ופילוסופיה בסורבון ובמקביל פדגוגיה במכון לפדגוגיה בעיר.
הוא הצטיין בלימודיו והשלים דוקטורט (doctorat d'État) בסורבון עם דיסרטציה שעסקה בפילוסופיה של סעדיה גאון (עבודתו פורסמה כספר בשנת 1934).
באותה שנה פרסם ספר נוסף בצרפתית, בשם: "הכלאם ותורת אריסטו על פי הכוזרי".
במהלך שהותו בצרפת פרסם תרגום לצרפתית של ספר הכוזרי לר' יהודה הלוי ושל "מילות ההגיון" לרמב"ם.
כמו כן חיבר מספר ספרים ללימוד עברית לדוברי צרפתית, והיה העורך של עיתון נוער יהודי בשם Eliacim.
ונטורה שלט היטב במספר שפות – עברית, צרפתית, ערבית, טורקית עות'מאנית, גרמנית, לאדינו ואנגלית.
בשנת 1937 הוזמן לאלכסנדריה שבמצרים כדי לכהן בתפקיד הרב הראשי של הקהילה היהודית המקומית.
אחד הפרויקטים החשובים שיזם כרב הקהילה היה הקמת בית ספר תיכון יהודי ע"ש הרמב"ם בעיר, בו חינך דורות של תלמידים; בין התלמידים שטיפח נמנה גם אלי כהן.
בתפקידו כרב קהילת אלכסנדריה הנהיג קו ציוני וחיזק את הרעיון הלאומי היהודי בקהילתו ועשה רבות בתחום החינוך ולימודי העברית.
בהשקפתו, התחייה הלאומית היהודית, הציונות, הייתה חלק אינטגרלי מתהליך תחייה כולל של עמי המזרח, ולכן הרבה לנאום על הצורך לשיתוף פעולה בין העמים השמיים השונים ובפרט בין "בני ישראל ובני ישמעאל".
כמה מהנאומים שנשא סביב נושאים אלו באלכסנדריה בשנות מלחמת העולם השנייה קובצו לאחר מכן לספר בשם "אנחות ותקוות: הדים של המלחמה 1939–1945" (Soupirs et espoirs : échos de la guerre 1939–1945).
בזמן שהותו במצרים הוא הוציא לאור גם מספר חיבורים תורניים, פרשנות למקרא ולמסכת אבות, מהם המבוססים על הדרשות השבועיות שנשא בבית הכנסת "אליהו הנביא" בעיר.
בשנת 1948 גורש ממצרים בהוראת השלטונות בגין פעילותו הציונית.
מספר שנים לימד בישיבה יוניברסיטי בארצות הברית, ולאחר מכן ניהל מטעם הסוכנות היהודית את בית המדרש למורים "מונטיפיורי קולג'" בבריטניה.
בסביבות 1953 עלה לישראל ועסק בפעילות חינוכית ומחקרית.
תחילה ניהל מוסד תורני בכפר סבא, ולאחר מכן התיישב בירושלים.
הוא לימד פילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן וכן המשיך בעיסוק תורני ומחקר.
בתחילת שנות ה-60 הוצע לו להיות הרב הראשי הספרדי של תל אביב, אך הוא לא נענה להצעה.
בשנותיו בישראל פרסם בין היתר את הספרים "מבוא למחשבת ישראל" (1959) ו"פסיכולוגיה למורים" (1966).
ונטורה נפטר ב-1978 בישראל, בגיל 86. במותו הותיר את אשתו מרים (שנפטרה שנתיים אחריו) ואת ארבעת ילדיהם.
בתל אביב ובירושלים נקראו רחובות על שמו.
משה ונטורה (בינטורה), עברית בעברית, 4 חלקים, בגדאד: דפוס עזרא ראובן דנגור, 1919.
שעורים לשבת על ירמה, אלכסנדריה: הוצאת רמב"ם, 1941.
שעורים לשבת על פרקי אבות, אלכסנדריה: הוצאת רמב"ם, 1943.
שעורים לשבת על משלי, אלכסנדריה: הוצאת רמב"ם, תש"ג.
שעורים לשבת על תהילים, אלכסנדריה: הוצאת רמב"ם, 1946.
מבוא למחשבת ישראל, תל אביב: מחברות לספרות, 1959.
הרב משה ונטורה (עורך), קיצור משנה תורה להרמב"ם, 2 כרכים, תל אביב: א' ציוני, 1961.
פסיכולוגיה למורים, תל אביב: תרבות וחינוך, 1966.
הרמב"ם, מלות ההגיון; עם הערות וביאורים מאת הרב משה ונטורה, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ט.
משה וישגרודסקי, הוא רוכב אופניים בעבר, 3 פעמים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1950–1952).
וישגרודסקי נולד וגדל בלודז' פולין, וניצול מחנה הריכוז אושוויץ.
וישגרודסקי עלה לישראל משוודיה בשנת 1950 והתאמן בקבוצת הפועל חיפה.
בשנים 1950–1952 זכה וישגרודסקי באליפות ישראל במרוץ אופני כביש.
לאחר שפרש מספורט תחרותי הפך וישגרודסקי למאמן ולשופט.
משה (מויש'לה) ויינקרנץ (נולד ב-3 במאי 1953) הוא מאמן כדורסל ישראלי לשעבר.
בשנות ה-80 וה-90 נחשב לאחד מבכירי המאמנים בכדורסל הישראלי כאשר הגיע ארבע פעמים (עם שלושה מועדונים שונים) לגמר הפלייאוף ופעם אחת לגמר הגביע, אם כי מעולם לא זכה בתואר.
הוא מזוהה בעיקר עם מכבי ראשון לציון אותה אימן במשך שמונה עונות שהתפרסו על פני ארבע קדנציות.
שימש כעוזר מאמן במכבי תל אביב, כעוזר מאמן ומאמן נבחרת הגברים של ישראל ומאמן נבחרת הנשים.
בשנים 2012–2016 כיהן ויינקרנץ כראש הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל.
ויינקרנץ נודע כאחד ממקבלי השכר הגבוה בכדורסל הישראלי.
תחילת הקריירה ועוזר מאמן במכבי תל אביב
ויינקרנץ, בן לפליטי שואה מפולין, גדל בתל אביב ובגיל 10 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי תל אביב.
הוא פרש ממשחק בגיל צעיר לאחר ששיחק גם במכבי דרום, שם גם שימש כמאמן.
בעונות 1981/2-1982/3 אימן את בית"ר תל אביב שסיימה את שתי העונות במקום השמיני.
בשלוש העונות הבאות שימש ויינקרנץ כעוזרו של צביקה שרף במכבי תל אביב שזכתה באותן שנים בשלוש אליפויות ושלושה גביעי מדינה.
לקראת עונת 1986/7 התמנה ויינקרנץ למאמנה של הפועל תל אביב בה שיחקו בין השאר לבאן מרסר, מייק לארגי, עמוס פרישמן, שמעון אמסלם ודון רובינזון.
הפועל סיימה את העונה הסדירה במקום השישי עם מאזן של 12 ניצחונות לעומת 10 הפסדים.
בפלייאוף גברה הפועל 0–2 על גליל עליון בסדרת רבע הגמר ו-1–2 על הפועל חיפה בחצי הגמר.
בסדרת הגמר התמודדה הפועל תל אביב מול מכבי תל אביב וניצחה במשחק הראשון בסדרה בנקודה לאחר סל בשנייה האחרונה של מייק לארגי אך הפסידה בשני המשחקים הבאים ומכבי זכתה באליפות.
הפועל התמודדה במסגרת גביע קוראץ' באותה עונה והודחה בשלב המוקדמות השני על ידי וארזה.
לארגי עזב את הקבוצה בתום העונה והצטרפו אליה ג'ון דלזל ולינטון טאונס וחיים זלוטיקמן חזר לסגל לאחר פציעה ממושכת.
את העונה הסדירה של 1987/8 סיימה הפועל במקום השני עם מאזן של 17 ניצחונות לעומת 5 הפסדים.
במהלך העונה התקיים הדרבי המאה בין הפועל למכבי ביד אליהו והפועל ניצחה ב-20 נקודות הפרש.
הפועל אף הדיחה את מכבי תל אביב מגביע המדינה בכדורסל בשלב שמינית הגמר אך הפסידה בהמשך לאליצור נתניה (גליל עליון זכתה בגביע באותה עונה).
בפלייאוף גברה הפועל 0–2 על מכבי חיפה בסדרת רבע הגמר ו-1–2 על הפועל חולון בחצי הגמר.
בפעם השנייה ברציפות התייצבה הפועל לסדרת הגמר מול מכבי תל אביב.
מכבי ניצחה במשחק הראשון לאחר סל של קווין מגי בשנייה האחרונה ואילו הפועל ניצחה במשחק השני לאחר סל של חיים זלוטיקמן בשנייה האחרונה.
מכבי ניצחה במשחק השלישי וזכתה באליפות מס' 19 ברציפות.
במסגרת גביע קוראץ הגיע הפועל לחצי הגמר והודחה בהפסד כפול על ידי ציבונה זאגרב אשר בשורותיה שיחק דראז'ן פטרוביץ' שקלע 59 נקודות במשחק הראשון ביד אליהו.
קדנציה ראשונה במכבי ראשון לציון והפועל חולון
לאחר מכן עבר ויינקרנץ לאמן את מכבי ראשון לציון בה שיחק מיקי ברקוביץ'.
ראשון סיימה את העונה במקום השישי עם 11 ניצחונות לעומת 11 הפסדים והשתתפה בפלייאוף התחתון.
לאחר מכן עבר ויינקרנץ לאמן את הפועל חולון אליה גם עבר עמוס פרישמן.
חולון סיימה את העונה במקום השביעי עם מאזן של 9 ניצחונות לעומת 11 הפסדים ובגביע קוראץ' הגיע לבית רבע הגמר אותו סיימה במאזן של שני ניצחונות לעומת 4 הפסדים.
בתום העונה חזר ויינקרנץ לראשון לציון.
קדנציה שנייה ושלישית במכבי ראשון לציון
בעונת 1990/91 שיחקו בראשון לציון בין השאר מיקי ברקוביץ', מוטי ארואסטי, יוג'ין בנקס, אנדרה ספנסר וחיים זלוטיקמן.
ראשון סיימה את העונה הסדירה במקום השני, המיקום הגבוה ביותר בהיסטוריה של הקבוצה עד אז, עם מאזן של 16 ניצחונות לעומת 4 הפסדים.
ויינקרנץ נבחר למאמן העונה על ידי עיתון מעריב בעוד מיקי ברקוביץ' ויוג'ין בנקס נבחרו לחמישיית העונה של מעריב ואנדרה ספנסר לחמישיית העונה של הארץ.
בפלייאוף גברה ראשון על הפועל תל אביב 0–3 בסדרת חצי הגמר והתייצבה לסדרת הגמר מול מכבי תל אביב.
ראשון הפסידה במשחק הראשון והשלישי ביד אליהו וניצחה במשחק השני בגן נחום והייתה קרובה לנצח במשחק מס' 4 אך לבסוף מכבי ניצחה בו בהארכה ולראשונה בהיסטוריה חגגה אליפות מחוץ ליד אליהו.
את עונת 1991/2 סיימה ראשון שוב במקום השני עם מאזן של 14 ניצחונות לעומת 8 הפסדים וגם הגיעה לגמר גביע המדינה שם הפסידה להפועל גליל עליון.
למרות יתרון הבייתיות הודחה ראשון על ידי הפועל תל אביב בסדרת חצי גמר הפלייאוף בארבעה משחקים.
באירופה השתתפה ראשון בליגה האירופית (גלגול קודם של היורוליג) והודחה בשלב המוקדמות השני על ידי דן הלדר ההולנדית ונשרה לגביע אירופה לקבוצות (שכונה בעבר גביע אירופה למחזיקות) והודחה בשלב הבתים אותו סיימה עם מאזן של 3 ניצחונות לעומת 7 הפסדים.
את עונת 1992/3 סיימה ראשון במקום השביעי, עם מאזן של 15 ניצחונות לעומת 11 הפסדים, שהוביל לפלייאוף התחתון.
באירופה הודחה ראשון מגביע קוראץ' בשלב המוקדמות השלישי על ידי פנרבחצ'ה.
בתום העונה הוחלף ויינקרנץ על ידי פיני גרשון שזכה באליפות היסטורית בעונה הקודמת עם הפועל גליל עליון אך לאחר 13 מחזורים עזב פיני גרשון את התפקיד וויינקרנץ התמנה מחדש למאמן הקבוצה בה שיחק אז כוכב העבר של מכבי תל אביב קווין מגי.
ראשון סיימה את העונה במקום השביעי עם מאזן של 14 ניצחונות לעומת 12 הפסדים.
בעונת 1994/5 שיחקו בראשון בין השאר הזרים ג'יימס גאלי וג'ראלד פאדיו לצד הישראלים תומר קרני, דני גוט, ניב בוגין ואסף ברנע.
ראשון התחילה את העונה עם 9 ניצחונות רצופים אך בעקבות הפסדים לקראת סוף העונה סיימה אותה במקום החמישי והחמיצה את הפלייאוף.
באירופה הודחה ראשון מגביע קוראץ' בשלב המוקדמות השלישי על ידי פאניוניוס אתונה.
ויינקרנץ עזב את הקבוצה בקיץ 1995 לאחר שיוברט רוברטס שוחרר בניגוד לדעתו.
קדנציה שנייה בהפועל תל אביב והפועל אילת
לאחר ארבעה מחזורים בעונת 1995/6 החליף ויינקרנץ את יאיר שרון בהפועל תל אביב שהפסידה בכל משחקיה עד אז.
בקבוצה שיחקו אז בין השאר מאיר טפירו, רדנקו דובראש, ננאד מרקוביץ', אנדרה ספנסר ולייזי גורדון.
מאזנו של ויינקנץ עמד על 9 ניצחונות לעומת 9 הפסדים עד תום העונה אותה סיימה הפועל במקום התשיעי.
לקראת עונת 1996/7 מונה ויינקרנץ למאמן הפועל אילת בה שיחקו אז מאיר טפירו, שמעון אמסלם, ג'ו דאוסן, אמיר כץ, ארי רוזנברג, ננאד מרקוביץ' וקורי גיינס.
אילת סיימה את העונה הסדירה במקום הרביעי עם מאזן של 12 ניצחונות לעומת 8 הפסדים ולראשונה בתולדותיה הגיעה לחצי גמר הפלייאוף שם הפסידה למכבי תל אביב בשלושה משחקים.
בעונת 1997/8 הצטרפו לקבוצה דרק המילטון, ישראל אלימלך ואדי אליסמה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי עם מאזן של 15 ניצחונות לעומת 7 הפסדים.
בסדרת רבע הגמר הפלייאוף גברה אילת על ראשון לציון בחמישה משחקים ובסדרת חצי גמר הפלייאוף גברה על רעננה בארבעה משחקים והגיעה לסדרת הגמר שם נוצחה על ידי מכבי תל אביב בשלושה משחקים.
אדי אליסמה סיים את העונה במלך הריבאונדים ונבחר לחמשיית העונה של ספסל ומעריב.
במסגרת היורוקאפ באותה עונה הגיע אילת לשלב שמינית הגמר והודחה על ידי פנאתינייקוס.
קדנציה אחרונה בראשון לציון ובני השרון
זמן קצר לאחר תחילת עונת 1998/9 התפטר פיני גרשון מאימון ראשון לציון ובפעם השנייה בקריירה החליף ויינקרנץ את גרשון במכבי ראשון במהלך עונה.
בראשון שיחקו אז בין השאר דורון ג'מצ'י, מוטי דניאל וג'ו דאוסן.
ראשון סבלה מבעיות כלכליות באותה תקופה, בעקבותיהן עזב ג'מצ'י את הקבוצה.
ראשון סיימה את העונה במקום התשיעי ולאחר שהפסידה בחמשת המשחקים הראשונים של עונת 1999/2000 ויינקרנץ התפטר והוחלף על ידי חנן קרן.
ויינקרנץ חזר לליגת העל ב-2008 כאשר התמנה למאמן בני השרון במקומו של אפי בירנבוים שעבר לאמן את מכבי תל אביב.
ויינקרנץ שב לשתף פעולה עם מאיר טפירו אותו אימן בשנות ה-90 בהפועל תל אביב והפועל אילת.
לאחר שהפסיד בשני המשחקים הראשונים, ויינקרנץ התפטר ומאז לא שב לאמן בליגת העל.
אריאל בית הלחמי מונה במקומו למאמן בני השרון.
ויינקרנץ נודע לאורך השנים כאחד ממובילי השכר בקרב מאמני הכדורסל בישראל.
ב-1987 פורסם כי בזמן ששימש כעוזר מאמן במכבי תל אביב, הוא השתכר יותר מהמאמן הראשי צביקה שרף ובעונת 1987/8 כאשר היה מאמנה של הפועל תל אביב היה למאמן הראשון שמרוויח 100 אלף דולר לעונה.
על כך אמר ויינקרנץ בריאיון לאלי סהר ב"הארץ" ב-2001: "אם אני משדרג את הקבוצה, מגיע לי להיות מתוגמל על זה.
כולם מדברים על החוזה הגדול ב-1988 בהפועל תל אביב, אבל באותה עונה הגענו לחצי גמר גביע קוראץ'.
אני חושב שאני סחורה מעולה ובעדה צריך לשלם."
בצעירותו אימן ויינקרנץ נבחרות צעירות בגילאים שונים: קדטים, נוער, עתודה וכן את נבחרת אס"א.
באמצע שנות ה-80 שימש כעוזרו של צביקה שרף בנבחרת ישראל והיה שותף לזכייתה של ישראל במקום השביעי באליפות העולם שנערכה בספרד ב-1986. ב-1987 לאחר שנבחרת ישראל סיימה את אליפות אירופה במקום הלפני האחרון ונפלה לדרג ב' מונה ויינקרנץ למאמן במקומו של שרף.
ויינקרנץ הדריך את הנבחרת בטורניר שהתקיים בעיר פלאבן בבולגריה.
ישראל ספגה בטורניר הפסד מביך לפינלנד שנחשבה אז לחלשה ובסיום הטורניר הדרדרה לדרג ג'.
רלף קליין התמנה כמאמנה הראשי של הנבחרת וויינקרנץ חזר לעמדת עוזר המאמן לכשלוש שנים נוספות.
ב-2001 מונה ויינקרנץ למאמן נבחרת הנשים של ישראל והוביל את הנבחרת להשתתפות באליפות אירופה בפעם השלישית בתולדותיה.
הנבחרת סיימה את טורניר אליפות אירופה ביוון במקום האחרון לאחר שהפסידה בכל משחקיה.
לאחר הטורניר התגלה כי בעת שהנבחרת שהתה במחנה אימונים ברוסיה לקראת האליפות, במהלך ארוחת ערב אמר ויינקרנץ לשבתאי קלמנוביץ' שהשתתף בארוחה: "הבאתי את הזונות שלי מהארץ".
חברת הכנסת זהבה גלאון קראה להשעייתו ומאמנת הכדורסל אורנה אוסטפלד קראה לו להתפטר.
ויינקרנץ טען כי הדברים נאמרו בהומור ובדיון בוועדת המשנה לספורט בכנסת זכה לגיבוי מצידה של שחקנית הנבחרת לירון כהן שאמרה: "אני אשה ואני לא נפגעתי משום דבר שנאמר שם.
נראה שאף אחת מהשחקניות לא נעלבה, עובדה שאף אחת לא התלוננה באותו ערב.
זה היה ערב הווי אחרי טורניר קשה, לא הורגש פער מעמדות בין המאמן לשחקניות.
ויינקרנץ זכה לגיבוי מאיגוד הכדורסל וועדת הבדיקה שהוקמה החליטה שלא להדיח אותו מתפקידו.ב-2005, על רקע חילוקי דעות בינו לבין איגוד הכדורסל לגבי מינוי מאמנים לנבחרות הצעירות התפטר ויינקרנץ מתפקידו כמאמן הנבחרת והוחלף על ידי אלי רבי.
בסוף שנת 2010 נבחר ויינקרנץ ליושב ראש ארגון מאמני הכדורסל בישראל.
בסוף שנת 2014 נבחר רובי בלינקו להחליפו בתפקיד.
בפברואר 2012, עם תחילת כהונתו של אבנר קופל כיו"ר איגוד הכדורסל, נבחר ויינקרנץ לשמש כיושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל.
ביוני 2016 הוחלף ויינקרנץ על ידי עמוס פרישמן.
בנובמבר 2017 התמנה ויינקרנץ כחבר בדירקטוריון מנהלת הליגה,תפקיד בו החזיק עד 2021. בינואר 2021 מונה ויינקרנץ למנהל מקצועי באגף הנשים במקומו של טל נתן.
הרב משה ויינברגר (ל"ג בעומר, י"ח באייר ה'תרי"ב, 7 במאי 1852 – ז' בסיוון ה'ת"ש, 13 ביוני 1940) היה רב, דרשן פובליציסט הונגרי-אמריקאי, ופעיל ציוני.
נולד ליששכר דוב ויינברגר בעיירה זבורוב (שהייתה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית), בבחרותו למד אצל רבי אלעזר לעוו באונגוואר.
בשנת ה'תר"ם, 1880, היגר לארצות הברית וזמן מה לאחר בואו התמנה כרבם של המהגרים היהודים יוצאי הונגריה בניו יורק, כרב בית המדרש הגדול "אנשי אונגארן" [=הונגריה].
לחוגים מסוימים בין יהודי העיר, נחשב כרב ראשי לניו יורק.
ומאוחר יותר כיהן כרב קהילת "אוהב שלום" בפילדלפיה.
בתקופת הקמת ישיבת רבינו יצחק אלחנן, תמך בהקמתה וסבר שעל כל עדות החרדים להתאחד סביבה, הוא עודד בחורים ממוצא הונגרי שלמדו בישיבת רבינו שלמה קלוגר, להמשיך את לימודיהם בישיבה הליטאית.
אך לאחר 1915 ומינויו של הרב דב רבל לעמוד בראש הישיבה, התנגד הרב ויינברגר למהלך הכנסת ההשכלה הכללית לתוכנית הלימודים בישיבה, למרות שנעשתה בתחילה בבית ספר שסונף לה ולא בישיבה עצמה; הוא נעשה מתנגד של הישיבה ופעל בקרב תלמידי ישיבת רבינו שלמה קלוגר שלא יבואו ללמוד בה.
ב-1915 התפטר מתפקידיו הרבניים וחזר לניו יורק, הוא הקים מאפיית מצות לפסח ברחוב פיט וממנה התפרנס.
הוא כיהן כמזכיר האגודה הציונית "ציון המצוינת" שבראשה עמד הרב ד"ר הלל קליין, אך בשנת ה'תרפ"ב, 1922, התגלעה ביניהם מחלוקת חריפה על רקע היתר שנתן הרב ויינברגר, שלטעמו של הרב קליין היה שגוי.
בתו נישאה לצבי הירש אייזנשטיין, אחיו של יהודה דוד אייזנשטיין.
הרב ויינברגר הדפיס ספרים וקונטרסים:
, יצא גם בדפוס צילום מצומצם (ברוקלין, תשנ"ג).
דברי שלום ואמת, (ניו יורק תרס"ח, 1908)
גר צדק, סיפור שתורגם על ידי הרב משה ויינברגר (מונקרטש, תרל"ח, 1878)
מלבד ספריו, כתב הרב ויינברגר מאמרים בכתבי עת כמו: המאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, "הפסגה" ו"העברי".
משה וינשטוק (נולד ב-27 בנובמבר 1972) הוא איש חינוך ישראלי, סופר, וד"ר למחשבת החינוך, ששימש בתפקיד יושב ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך בשנים 2016–2018.
וינשטוק נולד וגדל באלון שבות.
בנם של שרון ודב (דובק וינשטוק).
הוא למד באוניברסיטה העברית, בבית מורשה בירושלים, במכללת הרצוג, ובמכינה הקדם-צבאית בני דוד.
אחיו יצחק נרצח בפיגוע טרור בשנת תשנ"ד (1993).
בשנת 2009 קיבל דוקטורט במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט זכתה ב-2011 בפרס המרכז להגות בחינוך היהודי על שם דב רפל.
בשנים 2013–2016 עסק בסדרת מחקרים בנושא חוויית הלמידה המשמעותית ביחד עם ד"ר אורית פרנפס.
בשנת 2015 עסק וינשטוק במחקר פוסט דוקטורט בנושא "למידה דיגיטלית משמעותית" במכון מופ"ת בהנחיית פרופ' ברוך שוורץ מהאוניברסיטה העברית.
וינשטוק לימד וחינך במגוון בתי ספר, כיהן כסגן מנהל התיכון בישיבת מקור חיים.
ריכז את בית המדרש בבית מורשה, והיה מרצה מן המניין וראש מערך הוראה ולמידה במכללת הרצוג.
בשנים 2010–2016 הקים וניהל וינשטוק את מיזם "לב לדעת", במסגרתו נכתבו תוכניות לימודים, הוכשרו מפקחים, מנהלים ומורים.
במקביל, באותן שנים, שימש וינשטוק בתפקיד מוביל הלמידה במנהל החמ"ד.
ב-29 במרץ 2016 נבחר וינשטוק פה אחד על ידי ועדת איתור לשמש כיושב ראש המזכירות הפדגוגית.
הממשלה אישרה את מינויו ב-4 באפריל.
הוא שימש בתפקיד עד אוגוסט 2018, אז החליפה אותו ד"ר מירי שליסל.
כיו"ר המזכירות הפדגוגית הוביל וייסד וינשטוק את תחום הדעת "תרבות יהודית ישראלית" בבתי הספר הממלכתיים, ייסד ופיתח קורסים מקוונים בסגנון mooc המהווים תחליף לבחינות הבגרות, יזם והקים את המרכז להעצמת הרוח בספריה הלאומית.
וינשטוק הוביל הכנסת שאלות חשיבה העוסקות בערכים, מעורבות ורלוונטיות – לבחינות הבגרות בכל תחומי הדעת.
במסגרת תפקידו הוא גם הוביל את יישום מסקנות ועדת ביטון.
וינשטוק היה מיוזמי ומובילי "מגילת היעוד המשותף", שנחתמה בחנוכה 2020 בבית הנשיא על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ראש הממשלה החלופי בני גנץ, שרת התפוצות עומר יענקלביץ, וח"כ נפתלי בנט.
בשנת 2022 פורסם ספר הפרוזה של משה וינשטוק, "שפת התהומות", בהוצאת ידיעות אחרונות.
וינשטוק שירת בצה"ל כקצין קרבי בסדיר ובמילואים.
בנוסף, היה ממובילי החיפושים שהביאו למציאת גופות שלושת הנערים בקיץ 2014.
שפת התהומות, הוצאת ידיעות ספרים, 2022
אומן, המסע הישראלי לקברו של רבי נחמן מברסלב, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
לב לדעת – "לקראת למידה משמעותית", הוצאת משרד החינוך
משה ורדי (רוזנבלום) (30 בנובמבר 1937 – 18 באפריל 2017) היה עיתונאי והעורך הראשי של העיתון "ידיעות אחרונות".
אביו של ורדי היה העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום, העורך הראשי של העיתון "ידיעות אחרונות" בשנים 1948–1986, ומחותמי מגילת העצמאות (בשם המְעוּבְרַת הרצל ורדי), אמו הייתה ד"ר הלנה רוזנבלום.
בתחילת עבודתו העיתונאית עבד בעיתון "הַבֹּקֶר".
מאפריל 1960 עד נובמבר 1961 היה סופר "הבקר" בלונדון, כאשר במהלך אוגוסט 1961 היה גם שליח העיתון בגרמניה.
בשנת 1962 הצטרף ורדי לעיתון "ידיעות אחרונות", למרות שאביו, שהיה אז העורך הראשי של העיתון, לא היה מעוניין בכך.
בשנת 1962 התמנה לחבר מערכת "ידיעות אחרונות" ובהמשך היה לראש דסק החדשות.
ב-1986 הורעו היחסים בין ורדי לעורך יודקובסקי.
ורדי דרש את תפקיד רכז המערכת, ומשהתברר לו, שלא יקבל את התפקיד, איים בהתפטרות.
שלושה חודשים אחר כך הגיש ורדי את התפטרותו.
הוא עבר לעיתון "הארץ", שם כיהן עד 1989 כסגן עורך ואחראי על עמודי החדשות.
ב-1989 שב ל"ידיעות אחרונות" והתמנה לעורך הראשי של העיתון.
ב-1996 עזב את תפקידו, בעקבות הגשת כתב אישום נגדו בפרשת האזנות הסתר שנחשפה ב-1994. ורדי ביקש לאתר מקור הדלפות של מידע מהעיתון, בין היתר בוצעה האזנה לקודמו בתפקיד דב יודקובסקי.
ב-1999 חזר לתפקיד העורך הראשי של העיתון, במקומו של אילון שליו, לאחר שבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל החליט כי הרשעתו אינה מהווה עבירה שיש עמה קלון למקצוע העיתונות.
עם זאת נדרש לשלם ליודקובסקי פיצוי של 50 אלף שקל בתביעה אזרחית נגדו.
בסוף 2004, בגיל 67, פרש מתפקידו כעורך הראשי של העיתון והוחלף בידי רפי גינת.
נפטר ב-18 באפריל 2017 לאחר שהיה מאושפז במשך כמה שבועות בבית החולים איכילוב.
הותיר אחריו רעיה ושלושה ילדים, בהם העיתונאית שרית רוזנבלום, כתבת בריאות ב"ידיעות אחרונות".
ב-20 באפריל 2017 נטמן בבית העלמין קריית שאול.
משה ויגדור (נולד ב-1947 בירושלים) שימש כמנכ"ל האוניברסיטה העברית בירושלים, מנכ"ל הסוכנות היהודית ומנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה.
מאז 2012 משמש כמנכ"ל קרן מנדל ישראל.
משה ויגדור נולד בירושלים בשנת 1947 והשתחרר משירות סדיר בדרגת סגן בשנת 1968. במילואים קודם לדרגת סגן-אלוף בחיל האוויר.
בשנת 1974 סיים לימודי מוסמך למדעים בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון והחל לעבוד בחברת יישום, החברה לפיתוח המחקר של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1983 מונה למנהלה הכללי ושימש בתפקיד זה עד 1992.
ב-1992 מונה למנכ"ל האוניברסיטה העברית.
שימש בתפקיד זה עד שנת 2004 תחת נשיאותיהם של פרופ' יורם בן פורת, פרופ' חנוך גוטפרוינד ופרופ' מנחם מגידור.
בשנות כהונתו כמנכ"ל היה אחראי על הגידול בהכנסות האוניברסיטה מפטנטים ממיליון דולר בשנה ל-44 מיליון דולר, הפך את האוניברסיטה ל"אוניברסיטה יזמית" ואיזן את תקציבה.
בין השנים 2005 ו-2010 שימש ויגדור כמנכ"ל הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
ב-2010 גויס על ידי יו"ר המועצה להשכלה גבוהה ושר החינוך דאז גדעון סער ויו"ר ות"ת דאז (פרופ' מנואל טרכטנברג) לשמש כמנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה בישראל (מל"ג) והוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
מסוף 2012 משמש משה ויגדור כמנכ"ל קרן מנדל ישראל.
משה ויגדור הוא חבר המועצה להשכלה גבוהה מ-2017.
חבר מועצת יד ושם החל משנת 2022.
נציג ציבור ברשות האסדרה החל משנת 2022.
חבר בוועדה למינויים בכירים בחברות ממשלתיות ובתאגידים הציבוריים בראשות השופטת שולמית דותן החל משנת 2022 (היה חבר בוועדה זו בראשות עו"ד טנה שפניץ במשך 6 שנים החל משנת 2005).
יו"ר הקרן לחינוך יהודי בתפוצות ע"ש ל"א פינקוס החל משנת 2021.
בוגר מצטיין של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב" עבור מפעל חיים 2019.
עמית כבוד של מכללת עזריאלי להנדסה ירושלים 2013.
יועץ מיוחד לאונסקו (UNESCO — IIEP) בתחום העברת ידע מהאקדמיה לתעשייה (1996–2005).
בינואר 2023 נבחר לאחד מ-12 יקירי העיר ירושלים על תרומתו לקידום ירושלים במוסדות שניהל, ועל התנדבותו כחבר במועצות מנהלים והנהלות של מוסדות וארגונים בירושלים התורמים תרומה ישירה לפיתוח העיר.
במרוצת השנים שימש בהתנדבות כחבר במועצות מנהלים ובהנהלות של חברות וארגונים, בהם הנשיאות של ארגון הגג של התעשייה המתוחכמת בישראל, ועדת המחקר והפיתוח של המי"ל, חברת קריית תעשיות המדע בהר החוצבים, מוזיאון המדע בירושלים, חֶבר הנאמנים של בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, דירקטוריון הספרייה הלאומית ועוד.
משה ויגדור נשוי למגי לבית גוטליב, אב לשלושה, ומתגורר בירושלים.
הרב משה ויזגאן (שבט ה'תרס"ד, 1904 – ז' בשבט ה'תשנ"ו, ינואר 1996) היה רב ודיין באסואירה (מוגדור), אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במחצית השנייה של המאה העשרים.
נולד באסואירה (מוגדור) שבמרוקו לחנניה הויזגאן, סוחר.
אביו לא רצה שבניו ילמדו בבית הספר של אליאנס בעיר, ושכר להם מורה פרטי.
כשהיה בן 11 נפטר אביו ולא היה מי שישלם למורה הפרטי, ולשם כך הקים שכנו הרב נסים אסבאג את ישיבת עץ חיים בעיר, שם למד (כתלמיד יחיד, בתחילה) אצל רבי שמעון אביקציץ, ובהמשך, אצל הרב דוד עטר.
באלול ה'תרפ"ז נשא את אסתר, בתו של רבי מרדכי לחמי ממקנס.
לאחר נישואיו למד בישיבתו של הרב יצחק סבאג במקנס, שם נקשרו קשרי ידידות בנו לבין הרב שלום משאש.
לימד בישיבה הקטנה במקנס ובצפרו וכן בתלמוד תורה של הרב משאש במקנס.
בחודש שבט ה'תש"ו (ינואר 1946) התמנה לדיין שלישי בבית דינו של הרב אהרן בן חסין באסואירה.
החל משנת ה'תש"ך, משנותר דיין לבדו בעיר, שימש בפועל גם כרבה הראשי.
בשנת ה'תשכ"ו, כשעלה לישראל הרב מכלוף אבוחצירא, ביקש מהרב ויזגאן להחליפו כרב ראשי ואב בית הדין במרקש.
בתפקיד זה כיהן עד שנת ה'תשמ"ג, אז עלה לישראל והתיישב בשכונת רמות בירושלים.
בירושלים החל ללמוד בישיבת המקובלים "נחלת יצחק", אצל הרבנים יצחק כדורי ושמואל דרזי.
התכתב בהלכה עם חכמי מרוקו בדורו, ובראשם הרב שלום משאש והרב יהושע מאמאן
נפטר בירושלים בז' בשבט ה'תשנ"ו, ונקבר בהר המנוחות.
בשנת ה'תשמ"ה הדפיס בנו הרב חנניה את תשובותיו בשם "ויגד משה".
בסוף הספר נספחו שני מאמרים: ייחוס עי"ת מראקש על הקהילה היהודית במרקש ויחוס עי"ת אצווירא על הקהילה היהודית באסואירה.
בספר "מטה אהרן" מאת ר' אהרן בן חסין הובאו כמה פסקי דין ממנו בהיותו דיין באסואירה.
בנו הרב חנניה ויזגן, מחבר הספר "אמרי חן" על התורה.
נכדו הרב יהושע ויזגן - ראש ישיבת אור יעקב, רב קהילת "חניכי הישיבות" ומחבר הספר "בחגוי הסלע".
חתנו הרב שלמה טולידנו כיהן כרבה של מקנס.
נכדו הרב יוסף טולידנו - ר"מ בישיבת חזון ברוך בגני, צרפת.
נכדו הרב אברהם טולידנו - רב קהילה בפריז.
נכדו הגאון הרב ימין טולידאנו שליט"א מראשי הכולל של סלבודקא ודיין של סלבודקא
משה וייס (נולד ב-1937) הוא נכה צה"ל בעל עיטור העוז.
שחקן כדורשער בנבחרת העיוורים של ישראל ב.
וייס עבר את מלחמת העולם השנייה בבלגיה.
אביו נספה והוא נותר עם אמו ואחיו והסתתרו בכפר בחסות הכומר המקומי.
לאחר שעלה לארץ היה בחברת הנוער של קיבוץ רוחמה ומאוחר יותר התגייס לשירות בגדוד נח"ל מוצנח.
בספטמבר 1956 השתתף במבצע לולב, נפגע מרסיסי רימון ואיבד את מאור עיניו.
על פעולה זו עוטר וייס בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר ב-1973 לעיטור העוז, בהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל שהתקבל באותה שנה.
וייס למד פיזיותרפיה ולאחר מכן עבד במשך מספר שנים כמעסה בבית"ר ירושלים ובמלון שרתון.
בצרפת הוא הוסמך בלימודי פיזיותרפיה לעיוורים ובשנת 1978 החל לעבוד בבית החולים תל השומר.
התמחה בשיקום פציעות ידיים ועבד במכון לשיקום חיילים.
במסגרת פעילותו בבית הלוחם היה חבר נבחרת כדורשער לעיוורים והשתתף כחבר בנבחרת ישראל למשחקים הפאראלימפיים בהולנד.
וייס נישא לרוחמה אביטבול ולהם שלושה ילדים.
גיסיו הם הרבנים מאיר אליטוב ושמעון אליטוב.
משה וקסלר (לעיתים: וכסלר, 1848 – 26 במאי 1911) היה ראש הוועד השמיני בראשון לציון בשנים 1903–1904, מראשוני תנועת חיבת ציון וממייסדי ראשון לציון.
וקסלר נולד ביאשי, מולדובה למשפחת רבנים חסידים והתחנך כחסיד.
וקסלר התמחה בתחום הנומיסמטיקה למטבעות עבריים, יווניים ורומאים ועסק כחלפן מטבעות הוא נהג לרכוש מטבעות עתיקים מהערבים שחיו בפלשתינה, בה ביקר פעמים אחדות.
בשובו לאירופה מכר את המטבעות למוזיאונים בבריטניה ובצרפת.
וקסלר היה מראשוני תנועת "חיבת ציון".
עם התעוררות התנועה, בשנת 1882, עלה ארצה עם רעייתו ליפשה, שלושת בניהם ושתי בנותיהם.
הם התיישבו במושבה ראשון לציון, שם נטע וקסלר כרם.
בבואו למושבה נרתם לעזור בחפירת הבאר והמקווה שנבנה לידה.
וקסלר עסק גם כפעיל ציבורי, הוא חתום על ספר התקנות השני (1897), משגיח על בית המרחץ והמקווה, חבר בוועד המושבה.
נבחר גם לכהן כראש הוועד בשנים 1903 - 1904, שמנה את סגנו אריאל ליב גיסין ואת חברי הוועד: ברלניצקי נתן, בירגר גרשון, גינזבורג נח, הלל נפתלי אברהם, יודילוביץ' דוד, קנר יעקב, פוחצבסקי מיכל, צלליכין יהודה ורוזן שרגא פיבל.
למשה וקסלר ואשתו נולדו חמישה ילדים: בת שבע (וקסלר) סגל, חנוך הינייך וקסלר, מרדכי וקסלר, אהרון וקסלר ורבקה (וקסלר) סגל.
אשתו, ליפשה, נפטרה מכוויות שנגרמו עקב נפילה למים הרותחים במקווה, בת 36 במותה.
קברה היה לקבר הראשון שנכרה בבית העלמין בראשון לציון, ולזכרה נקראת הנכדה "ליפשה".
לאחר מותה של אשתו, וקסלר התחתן בשנית עם חנה פיגה וקסלר.
במרכז ראשון לציון, בסמוך לבניין העירייה ולגן העיר, קרוי רחוב על שמו.
רבי משה בן יוסף ונטורה מטיבולי (נפטר אחרי 1624) היה רב העיר סיליסטרה שבאימפריה העות'מאנית (כיום בבולגריה) בראשית המאה ה־17.
מוצא המשפחה מטיבולי שעל יד רומא.
כנראה שבעקבות גירוש יהודי מדינת האפיפיור ב־1569 עזבה המשפחה את העיר.
משה גדל בארץ ישראל ובה למד תורה, לאחר מכן עבר לבלקן והשתקע בסיליסטרה, שנחשבה למרכז הלכה אשר נוסד בעת שהתגורר בה רבי יוסף קארו והתגוררו בה כ-1,000 יהודים.
הוא נשא אישה מבנות המקום, והיה מלמד שם בישיבה.
בשלב מסוים שהה גם בניקופול, בה כיהן אחיו רבי רפאל וינטורה מטיבולי כראש ישיבה, ושחט בה אווז.
ב־1624 הדפיס במנטובה את ספרו "ימין משה", הכולל את הלכות שחיטה ובדיקה וטריפות מהשולחן ערוך עם הגהות הרמ"א והערות המחבר.
הספר חזר והודפס פעמים נוספות (אמסטרדם, 1718; האג, 1777).
החיד"א שיער שהוא רבי משה טיוולי שחיבר הגהות והשגות על החיבור "בית יוסף" לרבי יוסף קארו (ההגהות צוטטו על ידי רבי אהרן אלפנדרי בספרו "יד אהרן").
לדעת מאיר בניהו הזיהוי שגוי.
משה ברגמן המוכר בשם העט משה ויסברג (נולד ב-23 באוקטובר 1986) הוא עיתונאי חרדי ישראלי, עורך אתר "בחדרי חרדים".
נולד בבני ברק בשנת 1986 למשפחה חרדית-ליטאית.
אביו הוא בנו של הרב מאיר צבי ברגמן, חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בבחרותו למד בישיבת באר יעקב.
לאחר שהתחתן עבר לגור במודיעין עילית, ובשנת 2022 שב לגור בבני ברק.
את דרכו בתקשורת התחיל בקוי הנייעס "הקול החרדי" ו"קו הציבור", לאחר מכן שימש ככתב לענייני חסידויות באתר "טוג" של יעקב לבין (אז מנכ"ל יתד נאמן).
בינואר 2011, לאחר שהאתר "טוג" נסגר, עבר לשמש ככתב באתר בחדרי חרדים.
ב-2019, לאחר שעורך "בחדרי חרדים" יעקב גרודקה פרש מתפקידו, מונה ויסברג לעורך הראשי של האתר.
במקביל שימש ככתב גם בקו הסקופים.
ויסברג מפעיל חשבון טוויטר ובו מציג תיעודים מהתרבות החרדית בכלל והחסידית בפרט.
בנוסף, הגיש בעבר את הפודקאסטים "פראנצ'עס" ו"זיכרון מוישה".
ויסברג נשוי ואב לשישה ילדים.
משה וסרצוג (ביידיש: וואסערצוג; בגרמנית: Moses Wasserzug; ~ה'תק"כ, 1760 – י"ג באב ה'תקצ"ב, 8 באוגוסט 1832) היה שוחט, שליח ציבור, משגיח כשרות ונאמן קהילה בעיירות שונות, הידוע בעיקר בזכות ספר זיכרונותיו המהווה מקור ייחודי לתקופתו.
משה וסרצוג נולד בשנת 1760 בעיירה סקוקי הסמוכה לפוזנן, להוריו ישראל איסר וצפורה.
עסק במסחר בצמר ובבגדים, ובביתם קיבל חינוך יהודי מסורתי רחב.
בגיל 18 נשא לאשה את קילא בתו של יצחק בן אברהם.
לאחר פטירת אביו, ומשלא הצליח להמשיך במסחר בדרכו, נסע לפוזנן ללמוד להיות שוחט, עם קבלת ה"קבלה" לשחיטה, בין קהילות שונות בחיפוש אחר משרה קבועה.
תחילה נסע ליריד בפרנקפורט על האודר לחפש עבודה, ומשם הוזמן לשמש שוחט בקהילת קערלין .
בהמשך עבר לגרייפנהאגן , שם שימש בתפקידים רבים, שוחט הקהילה, שליח ציבור, נאמן הקהילה ו"ממונה" על ענייני הסוחרים היהודיים, מתווך בין הסוחרים לבין שלטונות המכס.
לאחר כשנתיים וחצי הפסיד את כל כספו בעקבות עסקי הלוואות, וחזר לסקוקי ואף נאלץ למכור נכסי ירושה לשם פרנסת משפחתו.
ב-1791 התקבל לתפקיד שוחט בקהילת קורניק הסמוכה לפוזנן — מן הקהילות המרכזיות במחוז.
ובשנת 1793 בעת חלוקת פולין נפלה העיר לממלכת פרוסיה ובזכות שליטתו בגרמנית שימש גם "נאמן הקהילה" מול שלטונות פרוסיה בענייני מיסים וניהול.
ב-1797 נדרשו יהודי פרוסיה לבחור "שם משפחה".
וסרצוג בחר בשם וואסערצוג (Wasserzug) משני טעמים:
בילדותו ניצל מטביעה, ולכן בחר בשם שפירושו "נמשך מן המים".
כמעין זיקה לשמו "משה", שנאמר עליו "כי מן המים משיתיהו".
כעבור חמש שנים בקורניק התפטר בעקבות מריבה עם הקצבים.
ובערך בשנת 1796 קיבל התפקיד "נאמן קהילה" בפלוצק.
סמוך לאחר מכן קיבל מינוי רשמי.
בפלוצק שימש כנאמן הקהילה מול שלטונות פרוסיה הדרומית, משגיח כשרות על מערכת השחיטה, שליח ציבור, פקיד קהילתי בכיר.
בפלוצק חווה את תקופת המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1803 יצא מביתו בעקבות פרשה ציבורית, ולשם בניית עסק חדש רכש מגרש גדול מחוץ לחומות העיר, לקח הלוואות מבנקים שונים, ואף מבנק בברלין, והקים:
בית גדול בן 35 חדרים
זיכיון לגביית דמי שחיטה בפלוצק
וסרצוג נפטר בפלוצק בשנת 8 באוגוסט 1832.
לקראת סוף ימיו כתב וסרצוג את זכרונותיו בכתב־יד עברי קורסיבי.
כתב היד עבר בירושה דרך משפחתו:
אחיינתה הרב ברוך מנחם אויערבאך
חתנו ד"ר היינריך לוה שפרסם את כתב היד בשנת 1911
הזכרונות מהווים מסמך נדיר על:
חיי הקהילות היהודיות בסוף המאה ה־18
משה וסרצוג נשא את קילא, בת יצחק בן אברהם.
בת, אידל, שנישאה לרב ברוך מנחם אויערבאך, לימים ראש בית דין של קהילת פלוצק.
הרב ברוך מנחם אויערבאך רבה של פלוצק נולד שם בדצמבר 1843, נשא את מרים (מירל) שנולדה ב־12 בדצמבר 1846 בעיר ווצלאבק שעל נהר הוויסלה.
בתו של, אליהו הכהן שפירא.
קורות משה וואסערצוג, ברלין תרע"א.
משה ולוחות הברית הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי־צרפתי פיליפ דה שאמפן, המתוארך לשנת 1663 ונושא מונוגרמה ותאריך בפינה השמאלית התחתונה.
היצירה שמורה במוזיאון פיקארדי בעיר אמיין והיא רכוש עיריית אמיין.
הציור מציג את משה לאחר קבלת עשרת הדיברות.
הסצנה מתוארת לאחר יציאת מצרים, כאשר משה מוביל את בני ישראל לעבר הארץ המובטחת.
האל מתגלה אליו בהר סיני ומוסר לו את עשרת הדיברות כסימן לברית שנכרתה עם ישראל.
משה נראה בחצי גוף מאחורי מעקה שיש, שעליו מונחות לוחות הברית, והוא מחזיק אותם בזרועו השמאלית.
בידו השמאלית הוא אוחז בשרביט, ואילו בידו הימנית הוא מצביע על הכתוב בלוחות.
ברקע נראה נוף הררי בשעת דמדומים, המזוהה עם הר סיני.
משה מתואר כדמות בעלת תפקיד כפול של נביא ומחוקק.
פניו מוארים והוא מתואר כבעל קרני אור, בהתאם למסורת המקראית המתארת את פניו כזוהרים לאחר ירידתו מן ההר.
תנועת היד המונפת לפני הלוחות והצל שהיא מטילה עליהם פורשו במחקר כסימן של סמכות ושל כוח, ואף כהדהוד למוטיב הקרניים כסמל של כבוד ועוצמה.
הלוחות נושאים כתובת מפורטת של עשרת הדיברות בצרפתית עתיקה, תוך ציון מפורש של האיסור על עבודת אלילים.
הציור נושא מונוגרמה ותאריך 1663, אך במחקר הועלו ספקות ביחס לייחוסו ולתיארוכו.
ברנאר דוריבל, במחקרו משנת 1976, הכיר באיכות הביצוע ובדיוק מחוות היד המצביעה על הדקלוג, אך טען כי פרטים אחדים אינם תואמים את ידו של דה שאמפן, ובהם צורת המונוגרמה וסידור הדיברות על הלוחות.
בשל כך סבר כי מדובר ביצירה של תלמיד או ממשיך, ייתכן על פי תחריט של מקור אבוד של דה שאמפן.
לעומתו, לורנצו פריקולו הציע בשנת 2003 תיארוך מוקדם יותר, סביב 1645, והדגיש את העושר האיקונוגרפי ואת המורכבות הסמלית של היצירה, תוך ראייתה כביטוי חזותי מקודד של אמת בלתי ניתנת לאמירה.
פיליפ דה שאמפן צייר יצירות נוספות המתארות את דמותו של משה.
היצירה הידועה ביותר מביניהן צוירה בשנת 1648 והיא שמורה במוזיאון האמנות של מילווקי, ובה מודגש תפקיד הדיבור וההתגלות המילולית של הנביא.
גרסה נוספת, עם שינויים אחדים, מצויה באוסף מוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
כמו כן מיוחס לדה שאמפן רישום של דמות המחוקק השמור בלובר.
במחקר הושוותה היצירה גם לדמות פאולוס הקדוש שבמוזיאון טרואה, אשר סגנונה קרוב לציור מאמיין ונחשבת לבת התקופה.
הציור מתואר כיצירה של אמן שצמח במסורת הפלמית אך מגלם מידה ואיזון המזוהים עם האמנות הצרפתית של המאה השבע עשרה.
הוא מאופיין באיפוק, בריסון ובהיעדר אפקטים ראוותניים, תוך שילוב בין עבודה קפדנית לאור פנימי.
היצירה מציגה את משה כאחת הדמויות המרכזיות במיסטיקה של המאה השבע עשרה, וממחישה גישה אמנותית השואפת לשמש אמצעי למדיטציה דתית ולא לחוויה חושנית.
הציור הוא שמן על בד, מידותיו מאה ושבעה עשר נקודה שש סנטימטרים גובה ושמונים ותשעה נקודה חמש סנטימטרים רוחב.
מספרי האינוונטר הם M.P.684 ו־2083. היצירה הייתה בבעלות אוספים פרטיים ממשפחת קורנה ולאחר מכן בבעלות אלכסיס דה בוטרה, אשר התחייב כי לאחר מותו ומות רעייתו תעבור היצירה לעיריית אמיין.
בשנת 1922 נכנסה היצירה לאוסף מוזיאון פיקארדי.
משה זְמוֹרָה היה נשיא בית המשפט העליון הראשון של מדינת ישראל.
משה זמורה נולד בקניגסברג שבממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית, להורים שהיגרו מרוסיה: אליעזר, סוחר ועסקן, ממשפחה חסידית, ופנינה (פרל) בת רבי נחמן נתן טרשדינסקי, ממשפחת משכילים.
בצעירותו רכש את השפה העברית (בין היתר בעזרת "אגודת דוברי עברית" בשם "עבריה" בראשות יצחק וילקנסקי) וקנה בה שליטה מצוינת שאפשרה לו להורות אותה לאנשים כגרשם שלום וחיים ארלוזורוב.
חתנו השופט העליון חיים כהן אמר עליו: "אני חושב שאין סופר עברי שלא קרא מאל"ף עד תי"ו, ובוודאי שאין מקור מן המקורות שלנו שאותו לא למד וקרא".
התחנך בגימנסיה והמשיך ללימודים גבוהים בכמה אוניברסיטאות, כמקובל בזמנו: קניגסברג, מינכן, ברלין, גיסן, היידלברג ופרנקפורט.
קיבל תואר דוקטור למשפטים בקניגסברג.
מנעוריו נמשך לרעיון הציוני והיה חבר באגודת הסטודנטים הציוניים (ק.
בשנת 1912 גויס לשירות בחיל התותחנים של הצבא הגרמני, שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפצע בחזית המזרחית.
בשנת 1919 הוא הקים בית ספר ללימוד עברית בברלין, מאיר פרנקל היה בין התלמידיו הראשונים.
ב-1920 קיבל הסמכה כעורך דין והחל לעבוד במשרדו של עורך דין לבנפלד בברלין, אולם הוא סירב להירשם כעורך דין, אלא התמסר אך ורק לעבודה משפטית מדעית ותאורטית.
בשנים 1921–1922 החל לעסוק בלימוד שפות, בעיקר שפות שמיות, באוניברסיטאות בגיסן, פרנקפורט והיידלברג..
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל, בהשפעת אשתו הציונית..
בנובמבר 1922, לאחר זמן קצר לאחר שהגיע ארצה, קיבל תחילה משרה בתור גובה מיסים של ההסתדרות בירושלים, עם משכורת חדשית של 6 ל"י.
עם זאת, בין ארבעת המקצועות בהם השיב על השאלות היו גם סדרי הדין האזרחי, שעמדו אז עדיין לגמרי תחת השפעת החוק הצרפתי.
שבועות אחדים לאחר הבחינות קיבל זמורה את ההודעה כי לתשובותיו על הדיון האזרחי קיבל את המספר המקסימלי של נקודות.
ימים אחדים לאחר מכן קיבל מפרופ' פרדריק גודבי, שהיה מנהל בית ספר המנדטורי למשפטים של ממשלת המנדט הבריטי בירושלים להיות מורה ובוחן בדין האזרחי.
פרופ' גודבי אמר שבפעם הראשונה ראה בבחינה בארץ-ישראל תשובות בעלות רמה מדעית אירופית, לכן מינה את זמורה כמרצה בבית הספר למשפטים.
משנת 1923 הרצה על דיני חברות בבית הספר המנדטורי למשפטים, ורכש לעצמו שם כמרצה פופולרי ומוכשר.
את התפקיד מילא זמורה עד שנת 1948, במקביל לעיסוקיו האחרים.
ב-1924 הוא פתח משרד עורכי דין ונטל לעצמו מתמחה, חיים קרונגולד, שהפך אחר כך לשותף.
בהמשך הצטרפו למשרד פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן) וישראל בר-שירה (בשרובקר) והמשרד פעל בשם "זמורה, קרונגולד, רוזנבליט ובר-שירה".
בין התיקים בהם טיפל היה ייצוג של קיבוץ קריית ענבים בתביעה תקדימית לקבל מעמד של אישיות משפטית, כאגודה קואופרטיבית.
אף על פי שהיה אז ברור כי פקודה החוקית התאימה יותר לצרכניות ולקופות מלוה וחסכון קואופרטיוביות, הוא הצליח לשכנע את שלטונות המנדט שגם קיבוץ יקבל מעמד של קואופרטיב.
בשנות ה-30 שימש זמורה כעורך הדין של המשרד לעבודות ציבוריות ובנין של הסתדרות העובדים הכללית ושל ההסתדרות הכללית.
כן היה חבר בית הדין העליון של ההסתדרות.
בנוסף, היה חבר ועד שכונת בית הכרם.
בשנת 1923 נבחר לחבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים"..
בשנת 1933 הוא התמנה לחבר המועצה המשפטית.
באותו זמן רכש מוניטין בחוגים ציוניים והתמנה ליו"ר בית הדין של ההסתדרות הציונית.
במקביל הוא עסק בפעילות ציבורית.
בין השאר היה חבר בשנת 1936 בוועד "מפעל היישוב" בירושלים שגבה מס לחיזוק היישוב.
כיהן כיו"ר הוועד המנהל של האקדמיה למוזיקה בירושלים.
זמורה היה חבר מפא"י וככזה נבחר בידי דוד בן-גוריון לשמש כראש ועדת המצב המשפטית בטרם הקמת המדינה ואחר כך כאחד מחמשת השופטים הראשונים של בית המשפט העליון, אשר מונו ב-22 ביולי 1948. תרמה לכך גם העובדה ששותפו למשרד עורכי הדין היה פנחס רוזן שמונה לכהן כשר המשפטים הראשון.
המינוי התקבל בחיוב על ידי פוליטיקאים, משפטנים והציבור מאחר שזמורה נחשב עילוי משפטי.
זמורה הזהיר את ידידו רוזן "מפני האפשרות שהקשר ביניהם ייתן פתחון פה, ובמטרה למנוע שהבריות ירננו ולזות שפתיים".
בהיותו זקן השופטים, מונה זמורה לנשיא הראשון של בית המשפט העליון.
זמורה התעקש שבניין בית המשפט יהיה בירושלים ולא בכרמל בחיפה, היכן שבן-גוריון חפץ למקמו.
היה חבר הוועד הפועל של האוניברסיטה העברית בירושלים במשך שנים רבות.
ב-1 באוגוסט 1954 פרש מכהונתו כנשיא בית המשפט העליון אחרי שלקה בשבץ חמור.
הרחוב הסמוך לבית משפט השלום בירושלים אשר במגרש הרוסים קרוי על שמו.
בשנת 1989 הונפק בול דואר לזכרו, ערכוֹ 90 אגורות.
ב-6 בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת שם רחוב על שמו בשכונת "כוכב הים" במערב העיר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נישא זמורה לאסתר, בתו של מיכאל הורביץ, סוחר עצים ידוע וציוני ותיק (אחותה ג'ני נישאה לקורט בלומנפלד).
נישאה לשופט בית המשפט העליון חיים כהן בחתונה קונסרבטיבית בניו יורק, מאחר שבהיותה גרושה, נישואים אלו אסורים על פי ההלכה היהודית.
עדה מירב - רופאה בבית החולים בילינסון.
משה חוֹבַב (7 בפברואר 1930, ט' בשבט תר"צ – 2 באוקטובר 1987, ט' בתשרי תשמ"ח) היה מבכירי קרייני החדשות של קול ישראל וממניחי היסוד של קריינות הרדיו בישראל.
חובב נולד בירושלים לחיים ומזל מחבוב (לבית חוטר), במשפחה בת שבעה ילדים.
משפחת מחבוב עלתה מתימן בסוף המאה ה-19. אביו היה סופר סת"ם וחזן ואמו הייתה עובדת משק בגימנסיה העברית, שהקפידה להנהיג את ביתה על טהרת השפה העברית.
אחיו הצעיר היה עמנואל (עמי) חובב.
גדל עם משפחתו בדירת חדר עם מטבח ושירותים בחוץ בשכונת הבוכרים, למד בבית-ספר דתי ושימש מדריך בתנועת בני עקיבא.
בתום לימודיו בתיכון סיים סמינר מקוצר להוראה ויצא לשנת שירות במסגרת הפלמ"ח כמורה בבית ספר יסודי בחדרה.
הצטרף עם אחותו הבכירה, ראומה, ל"".
במלחמת העצמאות לחם בשורות פלוגת יהונתן בירושלים.
בשנת 1951 החל לעבוד בקול ישראל.
באותה תקופה נערכו מבחנים לקבלת קריינים למדור פרקי היום בתנ"ך.
אחותו הבכירה ראומה אלדר, שעבדה כקריינית בקול ישראל עוד משנת 1948, המליצה לו לגשת למבחן.
הוא עבר את המבחן בהצלחה, והצטרף לסגל הקריינים של קול ישראל.
ב-1956 היה למנהל מחלקת הקריינים בירושלים.
בתחילת עבודתו בקול ישראל הכיר את דרורה ("דרור") בן-אב"י, בתו של איתמר בן-אב"י ונכדתו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה, שעבדה בתקליטיית הרדיו.
משה חובב נודע בקולו העמוק ונחשב מופת של היגוי מדויק, המבטא את האותיות הגרוניות.
בגלל קולו הדרמטי, נבחר לקרוא מהדורות חדשות בעלות חשיבות מיוחדת, ובהן הודעה על מותם של ראשי המדינה.
בתחילת שנות ה-60 יצא על חשבונו להשתלמות בחו"ל בתחום הטלוויזיה (שעדיין לא שידרה בישראל).
זמן קצר לאחר הקמת הטלוויזיה הישראלית, ב-1968, הוזמן חובב להקים את שירותי ההפקה של התחנה החדשה.
לאחר מספר חודשים, שב לרדיו, כיוון שלא מצא את מקומו במדיה החדשה.
בצד הקריינות מילא משה חובב תפקידים ניהוליים בקול ישראל.
הוא היה מנהל מחלקת הקריינים בקול ישראל, מנהל חטיבת הביצוע, ולבסוף מנהל קול ישראל.
בשנת 1978 סיים את תפקידו כמנהל הרדיו, אך המשיך להגיש את מהדורת החדשות בערב שבת ואת המהדורה הפותחת של מוצאי השבת.
באותה עת מונה לאחראי על השידורים לחוץ-לארץ מטעם הסוכנות היהודית.
רעייתו, דרורה בן אב"י, נפטרה בסוף 1981. בסביבות 1982 נישא בשנית לחנה, אזרחית דנית, אותה הכיר במקרה בירושלים זמן קצר לפני כן.
לאחר הנישואים יצא עם רעייתו לשליחות בסקנדינביה מטעם הקרן הקיימת, והשניים התגוררו בקופנהגן.
בשנת 1987 עבר ניתוח לב בישראל.
משה חובב נפטר בערב יום הכיפורים תשמ"ח מהתקף לב בקופנהגן, לאחר טיסה מישראל.
נטמן בהר המנוחות לצד רעייתו הראשונה.
עד היום, למעלה משלושים שנה לאחר מותו, פותח קולו את שידורי הבוקר של כאן ב' בפסוקי קריאת שמע.
על שמו נקראו רחוב בשכונת רמת בית הכרם בירושלים ורחוב בבאר-שבע.
לחובב נולדו מרעייתו, דרורה בן אב"י, שני בנים.
בנם הבכור, איתמר חובב (הנקרא על שם סבו), הוא בעל חברת התקליטים IMP רקורדס.
בן נוסף הוא העיתונאי והבשלן גיל חובב.
אחותו הבכירה של משה הייתה הקריינית ראומה אלדר.
בת אחותו הדסה היא הזמרת דפנה ארמוני.
מרעייתו השנייה, חנה (האנה), נולד לו הבן דרור אדם, שנקרא על שמה של דרורה בן אב"י.
האנה נולדה בדנמרק כנוצרייה, ועלתה לישראל עם בעלה הראשון ב-1973. לימים עברה עם משפחתה לירושלים והתגוררו בשכירות באותה דירה, בה התגוררו משה חובב ומשפחתו לפני כן.
משה זנבר (29 במרץ 1926, י"ד בניסן תרפ"ו – 1 באוקטובר 2012, ט"ז בתשרי תשע"ג) היה כלכלן ואיש ציבור ישראלי.
לאחר עלייתו לישראל כניצול השואה מהונגריה, השתלב בתחום המחקר הכלכלי וכעובד בכיר במשרד האוצר.
היה הממונה על התקציבים ושימש יועצם הכלכלי של לוי אשכול ופנחס ספיר, תחת האחרון כיהן בפועל גם כשר המסחר והתעשייה (1970–1971).
בשנים 1977–1981 עמד בראש הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי ("ועדת זנבר").
את דרכו המקצועית החל באקדמיה, כחוקר וסטטיסטיקאי במכון למחקר חברתי שימושי בירושלים, בו מונה לסגן מנהל המכון.
כמו כן לימד סטטיסטיקה ושיטות מחקר באוניברסיטאות.
עם כניסתו לשירות המדינה, שימש מנהל מחלקת המחקר במשרד האוצר (1958–1960) סגן מקצועי של הממונה על הכנסות המדינה (1960–1963) ולאחר מכן בתפקיד הממונה על תקציבים ויועץ כלכלי של משרד האוצר (1963–1968).
לאחר פרישתו מהמשרד המשיך לשמש כיועץ כלכלי של שר האוצר ספיר ויושב ראש המועצה הכלכלית המייעצת לשר האוצר.
בשנות השמונים החל לפעול לרווחת ניצולי השואה בישראל ובעולם וכיהן במשך שלושה עשורים בתפקידים בכירים: הקים את מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל ואת הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל, היה גזבר עולמי ויושב ראש הוועד המנהל של ועידת התביעות, ונשא ונתן עם ממשלות אירופה על השבת רכוש יהודי.
משה זנבר נולד ב-29 במרץ 1926 בקצ'קמט שבהונגריה לשלמה זנדברג ומרים לבית קלאוזנר, שנספו בשואת יהודי הונגריה בשנת 1944. אביו שימש נציג משפחתו בהונגריה בעסקי ייבוא וייצוא סחורה חקלאית.
בשנת 1941 נלקח על ידי הנאצים למחנה עבודה ושוחרר עקב גילו המתקדם, עד למעצרו ב-1944 ומותו במחנות.
אמו התייתמה מהוריה בילדותה וגדלה בבית יתומים בגרמניה.
לאורך השנים עסקה בהנהלת החשבונות של עסקי המשפחה, עד למעצרה ב-1944 ומותה בתאי הגזים באושוויץ.
בנעוריו היה זנבר ספורטאי פעיל ועסק בטניס שולחן, סיף, היאבקות וכדורגל.
כמתאבק זכה באליפות בתי הספר בדרום הונגריה במשקל נוצה.
בעקבות פלישת גרמניה להונגריה במרץ 1944, הורחקו היהודים מנבחרות הספורט ובתגובה היה זנבר שותף בארגון ליגת כדורגל מיוחדת לשחקנים יהודים מרחבי המדינה.
זאת לאחר שמגיל צעיר היה קשר ימני בנבחרת הנוער של דרום הונגריה.
בגיל 17 זכה בפרס הקהילה היהודית בעירו על כתיבת מחזה בנושא ארץ ישראל.
בראשית יוני 1944 גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) וכעבור חודשים ספורים הוסגרה יחידתו לידי הגרמנים והם הועברו למחנה הריכוז דכאו.
באפריל 1945 הועלה על "רכבת מוות" לכיוון הרי האלפים, אשר שוחררה ב-2 במאי בעיירה זסהאופט בדרום בוואריה על ידי צבא ארצות הברית.
לאחר השחרור שהה בבית חולים שדה ובו חלה בטיפוס הבהרות.
את קורותיו בפלוגות העבודה ובמחנה תיעד בספר "שנה לאין קץ", מראשוני ספרי הזכרונות שנכתבו לאחר השואה.
לאחר תקופת התאוששות, זנבר חזר להונגריה והחל בלימודי כלכלה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
עוד בטרם פרצה המלחמה היה חבר בחוג נוער מחתרתי שהקים בעיר הולדתו אריק מולנר ובו נחשף לרעיונות הסוציאליזם והמרקסיזם, אם כי התרחק מהשקפות אלו על רקע המציאות בה נתקל במשטר שהתפתח בהונגריה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
זנבר הצטרף לתנועת "העובד הציוני" ובהמשך נתמנה ראש מחלקת ההכשרה של התנועה.
היה חבר הנהלת ההסתדרות הציונית בהונגריה.
בראשית 1948 התנדב לשורות ההגנה בהונגריה ובמסגרת המוסד לעלייה ב' ארגן והיה חלק מקבוצה של 60 צעירים ששאפו לעלות לארץ.
הוא עלה לישראל באוניית המעפילים האחרונה "Fabio" (שמה הוסב בהמשך ל"קרבות עמק איילון").
כעשרה ימים לאחר הגיעו לישראל נשלח לקרבות לטרון ונפצע קשה.
בסיום שירותו, כנכה צה"ל, החל בלימודי כלכלה, סטטיסטיקה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שהעניקה לו תואר מוסמך בשנת 1953.
בשנת 1951 נישא לברכה רבינוביץ', ספרנית בכירה ומרצה לספרנות מחלוצות תחום הקטלוג בישראל, ולהם שתי בנות.
פעילות מחקרית והמכון למחקר חברתי שימושי
בשנים 1951–1958 עבד כחוקר וכסטטיסטיקאי ב בירושלים שבהנהלת לואי גוטמן.
ב-1956 מונה לסגן מנהל המכון.
זנבר התמחה במתודולוגיה של מחקרים חברתיים וכלכליים והיה מחלוצי החוקרים של תחום כלכלת צרכנים.
מחקרו בדבר התפלגות ההכנסות בישראל לצורכי מדיניות מיסים ומדיניות חיסכון היווה בסיס לשורת מחקרים עוקבים בתחום ולסדרת מאמרים ברבעון לכלכלה.
אחד ממאמריו, "חלוקת ההכנסות וההתפתחות הכלכלית", בו ציין את הקשר הכלכלי בין אי שוויון לגובה החיסכון, העלה עליו ביקורת משמאל שטענה להשתלטות המחשבה הכלכלית הבורגנית.
דו"חותיו של זנבר על התפלגות ההכנסות בישראל היוו מקור נתונים לטענות השמאל על הפערים הגדולים בהכנסות בישראל.
חשיבות מחקרו הייתה בעצם קיומו לנוכח מיעוט מדינות העולם בהן בוצע סקר מעין זה.
בשנים 1957–1962 שימש גם כמרצה לסטטיסטיקה ב.
לאחר כניסתו לשירות המדינה, המשיכו להופיע מאמריו המחקריים בכתבי עת מקצועיים: רבעון לכלכלה, רבעון לבנקאות, בטאון לשכת רואי החשבון בישראל, רבעון לענייני מיסים, נתיבי ארגון ומינהל, ואחרים.
בשנת 1958 החל זנבר לעבוד במשרד האוצר והקים את מחלקת המחקר של מינהל הכנסות המדינה.
לאחר מכן שימש סגן הממונה על המינהל והיה אמון על מדיניות המיסים של הממשלה.
במסגרת תפקידו הצדיק זנבר את מדיניות הטבות המס של הממשלה לתחומים ספציפיים מטעמים סוציאליים, עידוד העבודה, פיזור אוכלוסייה, עידוד חסכון ועידוד הייצוא ומשיכת השקעות חוץ.
בהמשך למחקרו הראשוני בתחום זה משנת 1954 במסגרת המכון למחקר חברתי-שימושי, זנבר המשיך לחקור בתחום גם במינהל הכנסות המדינה וכממונה על התקציבים.
הוא פרסם מחקרים שונים בתחום חלוקת הכנסות וחלוקה מחדש של הכנסות באמצעות מיסוי ושירותים שונים המסופקים לאזרח באמצעות תקציב המדינה.
מחקריו אלו שירתו את קביעת מדיניות האוצר לאורך זמן, בין היתר בתפקידו כמרכז הוועדה לבדיקת חלוקת ההכנסה הלאומית בישראל שפעלה בשנים 1962–1966.
מתוקף תפקידיו במשרד האוצר פעל בשנות השישים גם במסגרת חברות ממשלתיות שונות והיה חבר מועצות המנהלים של החברה למימון תעשיות, מקורות, כימיקלים לישראל וחברות נוספות.
היה חבר מועצת המנהלים של אל על ועמד מספר שנים בראש ועדת הכספים של החברה.
לאחר שפעל להקמת המועצה להסדר ההימורים בספורט מתוקף חוק, מונה ב-1967 ליושב ראש הראשון שלה.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1968.
בקיץ 1963 מונה לוי אשכול לראש ממשלת ישראל ופנחס ספיר לשר האוצר.
זנבר נתמנה ליועץ כלכלי של משרד האוצר ומספר חודשים לאחר מכן לממונה על התקציבים, מינוי שנכנס לתוקף ב-1 ביוני 1964. במסגרת תפקידיו אלו הנהיג חידושים שונים, כגון הכנת תקציב ארבע שנתי משולב בתוכניות פיתוח ענפיות ארוכות טווח.
בנושא זה התבקש לכתוב ספר הדרכה בנושא תכנון ותקצוב רב-שנתי עבור המחלקה הכלכלית של האו"ם.
כממונה על התקציבים, חידושו העיקרי כלל בהצעת התקציב מדי שנה פרסום והצגת אומדן בדבר השפעת התקציב על מצבן הכלכלי של קבוצות ההכנסה השונות.
כמו כן שם זנבר דגש על ייעול פעילותם של משרדי הממשלה.
עקב כך הוקמה ועדת הייעול הבין-משרדית, בראשותו של זנבר, שקבעה לה כמטרה לייעל את השירותים והתפוקה תוך כדי שיפור איכותם.
באותה עת עמד גם בראש ועדת האוטומציה ופעל לגיבוש תוכנית אב עבור המינהל הממשלתי.
במסגרת מאמצים אלה יזם שינויי חקיקה ובכך הניח יסודות להקמת ולהרחבת תעשיות עתירות מדע (היי-טק).
בנוסף, זנבר פעל לקידום ייצוא שירותים וידע מישראל במנעד רחב של תחומים, מענף הסרטים ועד לייצוא שירותי הנדסה ועבודות הנדסיות.
במהלך שנות השישים היה אחראי על מדיניות השכר של הממשלה, לא רק כלפי עובדי המדינה אלא גם כלפי כלל העובדים במשק.
בין השנים 1963–1965 היה נושא השכר רגיש ביותר ונרשמו שביתות עובדים רבות.
בסערת מערכת הבחירות לכנסת השישית מונו זנבר ועודד מסר, מנכ"ל משרד העבודה, כמכריעים בלעדיים בכל סכסוכי העבודה במשק.
כיועץ כלכלי של האוצר הוא היה בין יוזמי ומתכנני מדיניות המיתון בשנת 1965.
לאחר מלחמת ששת הימים עסק זנבר בגיבוש מדיניותה הכלכלית המעשית של ישראל כלפי שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
מלבד פעילותו זו, הטילה עליו הממשלה את ריכוז הצוות לתכנון חיבורו של הר הצופים עם ירושלים, בחינת היוזמה להפיכת רחבת הכותל המערבי למקום מרכזי ליהודים, פתיחת הציר לשער ציון, שיקום הרובע היהודי בעיר העתיקה ויצירת "חגורה ירוקה" סביב חומות העיר העתיקה.
את תפקידו כממונה על התקציבים סיים באפריל 1968 ואת תפקידו כיועץ כלכלי לשר האוצר כעבור שלושה חודשים נוספים.
בעקבות הוועידה הכלכלית שאירחה ישראל באותה תקופה, הוקמה החברה לישראל וזנבר נענה לבקשת ראש הממשלה ולדרישת משקיעי החוץ, לשמש כסגן יושב ראש החברה והאחראי על השקעותיה.
בשנת 1968, זנבר מונה על ידי שר האוצר זאב שרף למועצת המנהלים של הבנק לפיתוח התעשייה, תחילה כסגן יושב ראש ההנהלה ישעיהו פורדר ולאחר פטירתו בשנת 1970 מונה רשמית למחליפו.
בתוך כך, בפברואר 1971 מונה ליושב ראש החברה למימון תעשיות, כחלק ממהלך לאיחוד בין הנהלות החברה למימון תעשיות והחברה להשקעות של הבנק לפיתוח התעשייה.
בראש הנהלת הבנק כיהן כשלוש וחצי שנים, עד מינויו לנגיד בנק ישראל.
בשנים 1970–1971 שימש בפועל כשר המסחר והתעשייה, כממלא מקומו של פנחס ספיר שכיהן באותה עת גם כשר האוצר.
בתקופה זו נוצר מתח ביטחוני עם מצרים והממשלה נאלצה להטיל מיסים חדשים, בעקבותיהם הייתה סכנה של היווצרות ספירלה אינפלציונית של מחירים.
על זנבר הוטל לרכז את פעילות הממשלה בנושא.
כחלק מסוגיה זו, בשנת 1970 יזם את "עסקת החבילה" המוצלחת בין הממשלה, ההסתדרות וארגוני המעסיקים.
עסקת החבילה נועדה לספק מענה לצרכים הסותרים בשל דרישת העובדים במשק לתוספות שכר בצד הצורך הממשלתי בהעלאת מיסים ובעקבותיהם עליית מחירים.
ההסתדרות והממשלה התפשרו בדרישותיהם על רקע נכונות לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים לספיגת חלק מן ההתייקרויות במשק.
ביוזמת המשרד קודמה בתקופה זו תוכנית חקיקה שעיקרה הגנת הצרכן ומניעת תחרות שאינה הוגנת.
עוד קידם המשרד מינוי נציב לריכוז תחום הצרכנות.
בתקופה זו היה זנבר חבר הצוות המצומצם שהמליץ על פיתוח טנק מרכבה, למען עידוד הפיתוח של ענפי ייצור חדשים.
באותה עת המשיך לשמש גם כיועץ מקצועי לפנחס ספיר במשרד האוצר, תקופה במהלכה עמד בראש המועצה הכלכלית המייעצת לשר האוצר.