tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתיאור המצור על גזר נאמר ששמעון עשה לו "הלפוליס" – מגדל המצויד במכונות להתקפת חומות.
מתברר אם כך שבשלב זה כבר היה צבאו של שמעון מצויד בציוד מלחמה הלניסטי.
בגרסת תרגום הוולגטה ללטינית, נאמר כי טריפון רצח גם את שני בניו של יונתן, ששמעון מסר לו כבני ערובה.
יוחנן בן שמעון מכונה אצל יוסף בן מתתיהו גם "הורקנוס", שם שאינו נזכר כלל בספר מקבים א.
שמעון כובש את יפו, וכך יש לממלכת יהודה נמל ימי.
ראשי ספרטה שולחים לשמעון אגרות ידידות.
שמעון שולח לרומי שי - מגן זהב גדול (באמצעות נומניוס, הנזכר בפרק יב), כדי לקיים את הברית עם רומי.
בני העם מחליטים, כהכרת תודה למשפחת החשמונאים על פעלם למען עם ישראל, למנות את שמעון נשיא וכהן גדול לעולם, וכן להיות שר הצבא והאחראי על המקדש.
מסמך ההחלטה על מינוי שמעון (פסוק 27) ניתן בי"ח באלול שנת 172 למניין הסלאוקי – השנה השלישית לכהונת שמעון, כלומר ה-13 בספטמבר 140 לפנה"ס.
זוהי העדות היחידה על השימוש במניין שנות שלטונו של שמעון.
מבנה התעודה זהה למקובל בהחלטות דומות בעולם ההלניסטי.
המשפט הפותח את התעודה מסתיים במילה "באסרמל".
את מילה חסרת פשר זו הוצע לשחזר לעברית הן כשם המקום בו נתקיימה האספה והן כשם תואר של שמעון.
בין ההצעות: "חצר עם אל", "עזרה גדולה" או "שר עם אל".
שתי ההצעות הראשונות רומזות על כך שהאספה נערכה בחצר בית המקדש או בעזרה הגדולה שלו.
לא ידוע מה היה הביטוי המקורי בעברית של הגוף שהחליט.
ביוונית נעשה שימוש במילה "סינאגוגֵי".
מנחם שטרן תרגם "כנסת גדולה".
אוריאל רפפורט התנגד לזיהוי עם מוסד הכנסת הגדולה שנזכר בספרות חז"ל ותרגם "אספה גדולה".
מילה יוונית זו משמשת בתרגום השבעים למילים עבריות שונות, כגון קהל ועדה.
ההחלטה ממנה את שמעון "לעולם", אך מסייגת: "עד אשר יקום נביא אמת" (פסוק 41).
אנטיוכוס בן דמטריוס שולח מכתב לשמעון ובו הבטחה לשמור על כל הזכויות שניתנו לו בעבר, וכן לכבד את שמעון ואת עם יהודה כבוד גדול.
הרומאים שולחים בידי נומניוס מכתבים לכל מלכי האזור, ובהם דרישה שלא להילחם עם היהודים ולא לסייע לנלחמים בהם.
שמעון שולח אלפיים חיילים לסייע לאנטיוכוס במצור שלו על טריפון בדֹאר, אך הוא מסרב לקבלם, ואף שולח לשמעון שליח המאשים אותו בהשתלטות על ערי ממלכתו - יפו וגזר.
טריפון בורח, ואנטיוכוס מנסה לרדוף אחריו.
הוא בינתיים שולח את קנדבאיוס עם כוחות צבא ליהודה, וזה מתחיל "להרגיז את העם, ולנחול ביהודה, ולקחת את העם בשבי, ולהרוג".
שליחו של אנטיוכוס לשמעון, אַתֶנוֹבִּיוֹס, מעמדו בחצר המלוכה היה של "רע המלך".
הוא אינו ידוע ממקור אחר.
שמעון מנה את שני בניו הגדולים, יהודה ויוחנן, להילחם בקנדבאיוס.
הם נלחמים עמו באזור מודיעין, ומנצחים בקרב.
תלמי בן חבּובּ , חתנו של שמעון ונציב (סטרטגוס) על בקעת יריחו, מארח את שמעון ואת שני בניו, יהודה ומתתיה, במבצר דוק שבנה מעל יריחו.
במהלך משתה, מתוך מגמה לעשות הפיכה ולעלות לשלטון, הוא הורג את שמעון ובניו.
הוא שולח שליחים כדי להרוג גם את יוחנן, אך הדבר נודע ליוחנן והוא הורג את האנשים שנשלחו להמית אותו.
בסיום הספר - הפניה ל"ספר ימי כהונתו הגדולה" של יוחנן, שם מתוארים "דברי יוחנן ומלחמותיו וגבורותיו אשר עשה, ובניין החומות אשר בנה, ומעשיו".
מתתיה, בנו של שמעון, נזכר רק כאן.
אין עוד עדות לקיומו של ספר על תולדות יהודה בימי יוחנן.
ייתכן שמדובר במעין יומן שנמצא בארכיון ונרשמו בו אירועי התקופה (כמקובל אצל שליטים הלניסטיים ואחרים), ולא עובד עד אז לחיבור היסטורי.
ייתכן שהמשפט "ויתר דברי יוחנן...
כתובים בספר" הוא חיקוי ספרותי בלבד של נוסח הסיום הרווח בספר מלכים.
אולם אם כך, הרי שבספר מקבים א נעדר משפט הסיום בנוסח ספר מלכים "וישכב...
עם אבותיו", מה שעשוי ללמד על כך שהספר כולו נכתב עוד בימי חייו של יוחנן.
ספר מקבים א', פרקים א-יג, היה המקור העיקרי של יוסף בן מתתיהו בכותבו את ההיסטוריה של תקופת החשמונאים והפרקים המקבילים בספרו "קדמוניות היהודים" מבוססים על ספר מקבים א' כמקור עיקרי או אף יחיד.
ספר מקבים א' נחשב למקור עיקרי בתיאור מרד החשמונאים וקרבות יהודה המכבי.
הספר נחשב לאמין מאוד ומדויק מאוד, וניכר כי את רוב תיאורי הקרבות כתב המחבר מגוף ראשון (ואף נטל חלק במספר קרבות), או לכל הפחות היה לו ידע ממקורות ממדרגה ראשונה.
ניכר שהמחבר מכיר היטב את הטופוגרפיה של אזורי הקרבות, את הרכב הצבא הסלווקי, פיקודו, חימושו, דרכי פעולתו, והשתלשלות הקרבות.
ברוב הקרבות (למעט קרב אלעשה) מספר החיילים היהודים נחשב למהימן.
לעומת זאת בדיוק המספרי של הצבא הסלווקי (למעט קרב אלעשה) ניכרת הגזמה רבה, שמטרתה העיקרית היא להעטיר הילה מיוחדת על החשמונאים.
בצלאל בר כוכבא אף כותב כי חלק מתיאורי הקרבות כמו קרבות אמאוס, בית זכריה ואלעשה, כמו גם הקרבות של יהונתן ושמעון, יכולים להימנות על מיטב ההיסטוריוגרפיה הצבאית בעת העתיקה.
אחד ההסברים הוא שבעקבות מרידות היהודים התכופות (המרד הגדול, מרד התפוצות ומרד בר-כוכבא), החליט השלטון הרומאי כי סיפור החשמונאים הוא המקור למרדנות היהודים ולשאיפות השחרור הלאומי שלהם ואסר על המשך הפצתו.
הספר שרד משום שנכלל בכתבי היד של תרגום השבעים ליוונית (מהמקור העברי).
הוא אינו נמצא בכתב היד B (קודקס ותיקנוס), אך נמצא בשלושה כתבי יד עיקריים אחרים: A (אלכסנדרינוס ), S (סינאיטיקוס) והוֶנֶטוס (Venetus, מהמאה ה-8).
גם לתרגום ללטינית יש חשיבות, משום שהוא מבטא מסורת טקסטואלית שאינה תלויה בכתבי היד היווניים המצויים בידינו, ומקורה בנוסח יווני קדום יותר, משנת 200 לספירה לערך, שלעיתים עדיפה על המסורת היוונית שבכתבי היד שבידינו.
הספר תורגם לסורית מיוונית ולא מעברית.
יש הסבורים כי בעת כתיבת "קדמוניות היהודים", עמד לפני יוסף בן מתתיהו גם המקור העברי, מלבד התרגום היווני.
בשנת תרנ"ו נתפרסם נוסח עברי של חלק גדול מספר מקבים א מכתב יד שבפריז ("שריד ופליט" מאת ד' חוואלזאהן), שנכתב כנראה בוורמס או בסביבותיה במאה ה-12. אין זה הנוסח העברי המקורי, אלא תרגום לעברית מן התרגום הרומי שנעשה כנראה באיטליה במאה ה-10.
בעת החדשה הספר תורגם לעברית שלוש פעמים.
בשנת 1937 בתרגומו של אברהם כהנא עם מבוא ופירוש מפורט.
בשנת 1958 בתרגומו של אליה שמואל הרטום עם פירוש קצר.
בשנת 2004 בתרגומו של אוריאל רפפורט עם מבוא מקיף ופירוש מפורט, בהוצאת יד בן צבי.
המקור העברי של ספר מקבים א' אבד במרוצת הדורות, ונשתמרו נוסחים יוונים שלו מתרגום השבעים (הספטואגינטה).
בראשית המאה הרביעית לספירה הוא תורגם ללטינית על ידי הירונימוס במהדורת הוולגטה שלו (לדבריו, הוא נסמך על מקור עברי של החיבור), ובהמשך תורגם הספר לשאר השפות.
לעברית תורגם הספר לראשונה במאה ה-19 (1850).
מכבים א (μακκαβαιων α) בקודקס סינאיטיקוס (יוונית, המאה ה-4 לספירה).
ספר מקבים א (LIBER PRIMUS MACCABAEORUM), מהדורת "נאו-וולגטה", באתר הוותיקן.
תרגומו של יצחק זעקיל פרענקיל (מגרמנית, לייפציג 1830).
"ספר חשמונאים א", בתוך: כתובים אחרונים, תרגום: יצחק זעקיל פרענקיל, Fridericum Fleischer, Lipsiae (לייפציג) תק"צ 1830. (עמודים 3-68)
(מהדורת אינטרנט, עורך: יהודה איזנברג) חשמונאים א, מבוסס על תרגומו של יצחק זעקיל פרענקיל, ווארשא 1855.
"מקבים א'" (מבוסס על תרגומו של יצחק זעקיל פרענקיל), בתוך: ספרים חיצוניים, עורך אחראי: דב איכנולד, מבוא: יוסף דן ויהושע גרינץ, סדרת "עם הספר", ידיעות ספרים, הוצאת משכל, תל אביב תשס"ט 2009. .
שריד ופליט מתרגום עברי ישן לספר הראשון מספרי החשמונאים / י"ל על פי כתב יד משנת 1160-1180 לערך, על ידי ד.
חוואלזאהן, ברלין: הוצאת מקיצי נרדמים, תרנ"ה.
נדפס במהדורת א"ש הרטום, כנספח לס' חשמונאים ב' (עמ' 78 - 88).
הרטום הוסיף ניקוד ופיסוק, וציין את הקטעים שאינם נמצאים בנוסח היווני שבידינו.
נוסח של מגלת בני חשמונאי ע"פ כתב-יד, ערוך על ידי משה גסטר; בתוך: "Studies and Texts in..., Hebrew Apocrypha".
תרגומו של אברהם כהנא (1937) (ניסיון לשחזור המקור העברי, להערכת המהדורה ולניסיונות נוספים ראו בהערת שוליים).
"ספר המקבים" בתוך: הספרים החיצונים לתורה לנביאים לכתובים ושאר ספרים חיצונים, עורך: אברהם כהנא, הוצאת "מקורות", תל אביב, תרצ"ז.
ספר המקבים, תרגום אברהם כהנא, הוצאת מסדה, ירושלים, תשכ"ב.
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, ימי יהודה המקבי, הוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון, ירושלים, תשמ"א/1980. - טקסט הספר מבוסס על מהדורת א' כהנא, עם תיקונים ושיפורים של ב' בר-כוכבא.
תרגומו של אליה שמואל הרטום (1958) (תרגום עממי, ללא יומרה מדעית.
הספרים החיצוניים; מפרשים פרוש חדש בצירוף מבואות על ידי א"ש הרטום, (כרך ב', ספר א'), הוצאת יבנה, תל אביב, תשכ"ג-תשכ"ט.
ספר מקבים, סדרת "תרמיל" (מהדורת כיס) (עורך הסדרה: חיים פסח), הוצאת בבל, תל אביב, תשס"ג/2002. (64 עמודים) (ביקורת ספרים: ).
תרגומו של אוריאל רפפורט (2004) (מהדורה מדעית).
ספר מקבים א, מבוא, תרגום ופירוש: אוריאל רפפורט, סדרת ספרים: "בין מקרא למשנה", הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ד 2004. (414 עמודים) (הספר זמין לצפייה למנויים לאתר כותר).
מגילת חנוכה, חגי בן ארצי, הוצאת ספריית בית אל, 2007 (תורגם לאנגלית ולצרפתית).
ספר מקבים א, תורגם מיוונית ללשון הקודש על ידי אברהם כהנא, עם הערות וביאורים והשוואות לדברי חז"ל ולספרי יוסף בן מתתיהו הכהן בתוספת תמונות, מפות ותרשימים.
נערך על ידי לוי יצחק חריטן, ירושלים תשע''ח.
ספר מיכה כולל בתוכו, על פי המסורת, את דברי הנביא בלבד.
עיקרם נבואות, אך ישנם גם קטעים אשר אפשר לראות כתפילות או קינות.
אין בו חזיונות או סיפורים, ואין בו תיעוד של מעשים סמליים שנעשו על ידי הנביא - פרט לדברי הנבואה עצמם.
ספר מיכה נמצא בקובץ התרי עשר, בין ספר יונה לספר נחום.
הסיבה למיקום זה היא, כנראה, רצון לשימו אחרי ספר עמוס, אלא שבאמצע נכנסו, מסיבות שונות, ספר עובדיה וספר יונה.
בתרגום השבעים ממוקם ספר מיכה שלישי, על פי הסדר הכרונולוגי.
הספר, המכיל 105 פסוקים, מחולק לשבעה פרקים, ולשני סדרים (פרט לפסוק האחרון בספר, השייך לסדר הבא).
מבחינה תוכנית אפשר לחלק את הספר לשלוש או ארבע חטיבות עיקריות, שמורכבות בעיקרן מתוכחה, נחמה, תוכחה ונחמה (כאשר הנחמה בסוף הספר יכולה להוות חטיבה בפני עצמה או חלק מחטיבת התוכחה שלפניה).
החטיבה הראשונה מתחילה בפרק א' (שהוא, בעיקרו, פורענות כפועל יוצא של תוכחה), ונגמרת בפרק ג', החטיבה השנייה היא פרקים ד'-ה', והחטיבה השלישית היא פרקים ו'-ז', כאשר אפשר להתייחס לחציו השני של פרק ז' כחטיבה בפני עצמה.
לא תמיד ברור היכן נגמרת כל נבואה והיכן מתחילה הנבואה הבאה.
יש קובעים כי נבואותיו של מיכה קצרות מאוד, ויש מחברים קטעי נבואות לנבואות ארוכות יותר.
לא ברור מהו הקשר ביניהן ומדוע סודרו כפי שסודרו.
אי אפשר לדעת מתי נאמרה כל נבואה, ולכן אין לדעת האם הסדר קשור לסדר הכרונולוגי בו נאמרו הנבואות.
אפשר לנחש שהסדר קשור באסוציאציות בין הנבואות של המסדר, זאת בשל שימוש בביטויים דומים בנבואות קרובות – אך אין לדעת דבר בוודאות.
ייתכן שהשימוש באותם ביטויים קשור בסדר כרונולוגי דווקא, ואולי בגורם אחר.
מיכה, אמנם, הוא היחיד שבכותרת ספרו כתוב כי חזה על שומרון וירושלים.
לאחר מכן מתחילות הנבואות בספר:
חטיבה ראשונה (פרקים א'-ג'): בפרק א' עוסק הספר בגורל שומרון וירושלים, כאשר בתחילת הפרק נוגעת הנבואה בשומרון, ובהמשכו - בירושלים.
בפתיחת הנבואה הוא שואל ועונה לעצמו: "מִי-פֶשַׁע יַעֲקֹב?
בחלקו השני של הפרק מקונן הנביא על חורבנן של ערים רבות בממלכת יהודה.
ייתכן כי חלק זה מאוחר יותר, ומשתייך למסע כיבוש מאוחר יותר של צבא אשור.
מקובל להניח כי הערים אשר מונה מיכה - תוך משחקי מילים ואותיות על שמותן של הערים - הן בסדר מסעו של סנחריב ביהודה (דומה מאוד, אם כי לא אותו המסע, למתואר ב).
רתימת המרכבה לרכש היא פעולה שנועדה לקדם את פני האויב הבא לעיר או, אולי, כדי לברוח ממנו בזריזות.
פרק ב', שרובו תוכחה על רקע חברתי ל"חֹשְׁבֵי-אָוֶן וּפֹעֲלֵי רָע", מכיל בין נבואה אחת לשלוש.
לשיטת המחלקים את הפרק לנבואות שונות, ישנן שתי נבואות תוכחה (פס' א-ה;ו-יא), ונבואת נחמה אחת (יב-יג) או שנבואת הנחמה היא חלק מנבואת התוכחה השנייה.
בתחילת הפרק מבטיח הנביא לאנשים אשר "...חָמְדוּ שָׂדוֹת וְגָזָלוּ" (פס' ב) שיבוא יום בו יבכו הם על מר גורלם.
באירוניה חדה מבטיח להם מיכה שמה שעשו הם לעניים יהיה גורלם הם: "לָכֵן לֹא-יִהְיֶה לְךָ מַשְׁלִיךְ חֶבֶל בְּגוֹרָל בִּקְהַל ה'" (ה).
הנבואה השנייה נפתחת בציטוט של מתנגדי הנביאים בפי מיכה: "אַל-תַּטִּפוּ".
מרבית הפרשנים מסווגים קטע נחמה זה כציטוט ישיר של מיכה עצמו, אך ישנם גם כאלה אשר מחשיבים מילים אלו כציטוט של נביא השוא מן הפסוק הקודם.
בפרק זה בולט הדו-שיח בין מיכה למתנגדיו: בגרסה המרחיבה של הפרשנות, הדו-שיח נמשך מפסוק ה' עד פסוק ח'.
בפרק ג' ישנה חלוקה ברורה לשלוש נבואות, המיועדות למנהיגי העם, אשר מועלים בתפקידיהם; הראשונה (פס' א-ד) פונה ל"רָאשֵׁי יַעֲקֹב וּקְצִינֵי בֵּית יִשְׂרָאֵל" (א) אשר "שֹׂנְאֵי טוֹב וְאֹהֲבֵי רעה (רָע)" (ב).
יבוא יום, אומר מיכה, בו יזעקו אל ה', אך הוא יסתיר פניו מהם.
הנבואה השנייה (פס' ה-ז\ח) מפנה אצבע מאשימה אל "הַנְּבִיאִים הַמַּתְעִים אֶת-עַמִּי".
להם חוזה מיכה במילים קשות כי לא יהיה להם מַעֲנֵה אֱלֹהִים.
נבואה זו הייתה הראשונה בהיסטוריה, ככל הנראה, בה חזה נביא את חורבן ירושלים, וכפי שמשתקף בירמיהו פרק כו, עשתה רושם כביר על שומעיה.
חטיבה שנייה (פרקים ד'-ה'): פרק ד' נפתח בנבואה המיועדת לאַחֲרִית הַיָּמִים.
נבואה זו, המופיעה בשינויים קלים גם בספר ישעיה ב' ב-ד, קובעת כי יבואו ימים בהם יבואו גויים ללמוד את תורת ה' בירושלים, וישרור שלום בעולם: "לֹא-יִשְׂאוּ גּוֹי אֶל-גּוֹי חֶרֶב, וְלֹא-יִלְמְדוּן עוֹד מִלְחָמָה; וְיָשְׁבוּ אִישׁ תַּחַת גַּפְנוֹ וְתַחַת תְּאֵנָתוֹ, וְאֵין מַחֲרִיד" (ג-ד).
בסופה של נבואה זו מופיעה תוספת שאינה באה בספר ישעיה.
התוספת ממתנת את האווירה האוניברסלית שיוצרת הנבואה, ומזכירה לכולם שלפחות ברגעים אלו, של מסירת הנבואה, "כָּל-הָעַמִּים יֵלְכוּ אִישׁ בְּשֵׁם אֱלֹהָיו; וַאֲנַחְנוּ נֵלֵךְ בְּשֵׁם ה' אֱלֹהֵינוּ לְעוֹלָם וָעֶד" (ה).
יש הטוענים שאין מקומה של נבואה זו בספר מיכה, כיוון שבשאר ספרו אין הוא נוגע בגורל ממלכות זרות (פרט לאשור), וזוהי נבואה כללית.
מאידך, אפשר שמיכה קיבל נבואה זו מידי מורו, ישעיהו בן אמוץ, ושיבצה בין נבואותיו.
לאחר נבואה זו באות נבואות נחמה נוספות (ד': ו-ז, ח-יד או ח-י, יא-יד; ה: א-ה, ו, ז-יד) אשר עוסקות ברובן בקיבוץ נדחי ישראל ויהודה ומצב עתידי של שלום.
פסוקים ח-יד בפרק ד' קשים לפירוש.
ברור כי מיכה קורא לבת-ציון לצאת לבבל, ושם תבוא הגאולה.
המצב הרע הנוכחי, מבטיח מיכה - בהתייחסו, כנראה, למצור על ירושלים בימי חזקיה - יסתיים בטוב.
כיוון שבהמשך טוען מיכה שהגויים שנאספו סביב ירושלים ימותו במהרה (כפי שאכן קרה, במגפה המתוארת במלכים ב' י"ט לה), אפשר שמדובר בשתי נבואות שונות שנאמרו בהתייחסות לאירועים שונים, וקובצו יחדיו מסיבות שאינן ברורות.
הנבואות בפרק ה' חוזות ליהודה ולשְׁאֵרִית יַעֲקֹב עוצמה צבאית: "וְהָיָה שְׁאֵרִית יַעֲקֹב...
הנבואה הראשונה בפרק זה נוקבת פעמיים בשם 'אשור' כממלכה (בפעם האחרת בספר, ז' יב, כשם ארץ).
במחקר המקרא של המאה ה-19 הועלתה ההשערה שהנבואה הראשונה בפרק היא תוספת מאוחרת, השייכת לימי החשמונאים.
רמז לכך הן המילים "שִׁבְעָה רֹעִים וּשְׁמֹנָה נְסִיכֵי אָדָם" המכוונים לאנשי בית חשמונאי (לשיטת המפרשים אחרת, שִׁבְעָה רֹעִים וּשְׁמֹנָה נְסִיכֵי אָדָם הם כינוי כללי ולא בני אדם מסוימים).
הנבואה האחרונה בפרק (ז-יד) מבטיחה רע לעובדי העבודה הזרה, מעם ישראל ומהעולם כולו: "וְהִכְרַתִּי פְסִילֶיךָ וּמַצֵּבוֹתֶיךָ...
חטיבה שלישית (פרקים ו'-ז'): בחלקו הראשון של פרק ו' מקיים מיכה כעין משפט בין ה' ובין העם.
ההרים והגבעות נקראים להשתתף כעדים.
מיכה מזכיר לעם את הטובות שעשה לו ה' בעבר הרחוק, ומזכיר את משה, אהרן ומרים, וכנגדם את בלק בן ציפור ובלעם.
בכך חוזר מיכה על עקרונות שכבר נאמרו על ידי נביאי דורו כנגד הקרבת קרבנות שאין מאחוריהם מעשים נוספים (למשל בעמוס ה, כב-כו; ישעיה א י-יז).
בהמשך הפרק מדבר מיכה נגד העוולות החברתיות בעיר אשר "עֲשִׁירֶיהָ מָלְאוּ חָמָס".
הוא מבטיח להם שיקבלו עונשים כבדים: "אַתָּה תֹאכַל וְלֹא תִשְׂבָּע...
בסופה של הנבואה בא אזכור של בית אחאב, דבר שגרם לכמה מהפרשנים לטעון שנבואה זו נאמרה לאנשי שומרון, בירת ממלכת ישראל.
בפרק ז' א-ח בא קטע קינה וצער אישי של מיכה, על כך ש"אָבַד חָסִיד מִן-הָאָרֶץ" (ב).
האויבת, על פי הפרשנות, היא אויבת אישית או לאומית.
הפסקה שאחר-כך מרמזת שמדובר באויבת לאומית, כנראה אשור: "זַעַף ה' אֶשָּׂא כִּי חָטָאתִי לוֹ...
חטיבה רביעית (פרק ז', ט-כ; יש המחשיבים חטיבה זו כחלק מהחטיבה שלישית): מורכבת משתי פסקאות (ט-יג; יד-כ).
בראשונה מבטיח מיכה שיבוא יום, רחוק אמנם, בו תהיה ארץ האויב לשממה ופזורי ישראל ישובו לארצם.
מבארים ששלושת הפסוקים האחרונים (מי,ישוב,תתן) כנגד י"ג מידות של רחמים
ישנם כמה רעיונות מרכזיים השזורים לאורכו של ספר מיכה:
מלחמה בעוולות החברתיות: בספר ישנן נבואות רבות כנגד ראשי העם ושופטיו, שאינם דואגים למעמדות הנמוכים ואף עושקים אותם.
מידה כנגד מידה: אם ילך עם ישראל בדרך ה', יזכה לעתיד טוב.
אם לא, יבוא יום בו יהיה טוב, אך הוא יהיה רחוק יותר, ועד אליו יעבור העם מסלול רצוף ייסורים.
פשטות: מה שנדרש מהאדם הוא "עֲשׂוֹת מִשְׁפָּט, וְאַהֲבַת חֶסֶד, וְהַצְנֵעַ לֶכֶת עִם-אֱלֹהֶיךָ" - אין צורך בטקסים ראוותניים ובהקרבת קורבנות מפוארים.
הרעיונות לעיל מופיעים גם בדברי נביאים אחרים אשר קדמו למיכה.
ישנם גם רעיונות המופיעים לראשונה אצל מיכה, וחוזרים אצל נביאים מאוחרים יותר:
קיבוץ הגויים: הגויים מתאספים למקום אחד על מנת שייטבחו על ידי ה' ושליחיו.
רעיון זה חוזר אצל נביאים כצפניה ויחזקאל.
חורבן ירושלים: מיכה הוא הראשון שמדבר על חורבן הבית.
אחריו דיבר על כך ירמיהו.
בפתיחת ספרו של מיכה מסופר שהתנבא "בִּימֵי יוֹתָם אָחָז יְחִזְקִיָּה", וייתכן שניבא גם בימי מנשה (דבר המשתלב עם הכלל המופיע בסדר עולם רבה פרק כ', בנוגע לנביאים אחרים, "מפני שלא היה מלך כשר לא נקראו על שמו").
אולם, לא מתואר מתי נאמרה כל נבואה ונבואה בספר, ואין לדעת אם התנבא בתקופה זו ברצף או שחלו בפעילותו הנבואית הפסקות.
יתרה מזאת, לא ידוע לנו אם נקבצו בספרו כל נבואותיו או רק חלקן (ואפשר להניח שרק חלקן, על פי הכלל החז"לי הקובע כי "נבואה שהוצרכה לדורות נכתבה ושלא הוצרכה לא נכתבה" [בבלי, מגילה יד.]).
ישנם חוקרים ופרשנים המנסים להעריך, על פי רמזים שונים והקשר הדברים, את זמנה של כל נבואה ונבואה.
על פי דברי הזקנים בירמיהו כ"ו, שייכת הנבואה במיכה ג' ט-יב לימי חזקיהו המלך.
יש המשייכים אף את כל פרק א לימי חזקיהו, על סמך העובדה שחורבן שומרון, שמיכה חוזה בפרק א', אירע בימיו.
גם מסע סנחריב, המופיע בחלקו השני של פרק א', עשוי להתאים לימי חזקיהו.
רמז להקרבת קרבנות אדם - אשר מקובל שהוקרבו, בתקופת מיכה, רק בימי אחז ומנשה מלכי יהודה - נמצא בפרק ו' פסוק ז: "הַאֶתֵּן בְּכוֹרִי פִּשְׁעִי, פְּרִי בִטְנִי חַטַּאת נַפְשִׁי?"; דבר זה מאפשר לשייך את נבואה זו לימי אחז או מנשה.
בחקר המקרא ישנן מספר הערכות שונות לגבי זמן כתיבת הנבואות.
ישנם חוקרים שמקבלים הערכות מסורתיות יותר לכתיבת הספר סביב חורבן שומרון במאה ה-8 לפני הספירה.
חוקרים אחרים ייחסו את המזמורים שבסוף הספר ואת החלקים המדברים על עתיד טוב יותר לתקופות מאוחרות הרבה יותר של ימי גלות בבל, או אף לאחר שיבת ציון, במאה הרביעית לפני הספירה.
על פי תומכי אסכולה זו, רק שלושת הפרקים הראשונים בספר משויכים למיכה, והשאר לנביאים אחרים, בעיקר כאלו שחיו מאוחר יותר.
חוקרים אלו הסתמכו על כך שלא מתאים לנביא תוכחה כמיכה לומר דברי נחמה.
מצד שני, אין בספר אנכרוניזמים ברורים או ראיות חותכות לאיחור חלקים בו.
נכון לתחילת המאה ה-21, הערכה מקובלת בחקר המקרא היא שהספר נכתב בהדרגה וחלקים שונים של הספר הצטרפו לאורך תקופות שונות, כאשר המחלוקת בתחום ביקורת המקרא היא בעיקר סביב כמות הטקסט שנכתבה בשלב המוקדם לבין זו המאוחרת יותר.
רובו המוחלט של הספר כתוב בצורת שירה.
הוא עשיר בתיאורים חיים של מושאי הנבואה: "קוּמִי וָדוֹשִׁי, בַת-צִיּוֹן!
הספר כתוב בגוף ראשון (פרט לכתובת הבאה בראשו, שהיא, כנראה, מעשה ידי העורך).
דבר זה נועד לעורר הזדהות עם הדובר אצל הקורא.
דבריו ערוכים לעיתים בצורת ויכוח בין הנביא ובין שומעיו.
כמה אמצעים אמנותיים מקראיים באים לידי ביטוי בספר.
צימוד, ובמיוחד על שמות מקומות יישוב:
יש המפרשים אף את המילה בָּכוֹ כרומזת לשם מקום (ייתכן שעכו).
שאלות רטוריות, המופנות אל העם: "עַמִּי, מֶה-עָשִׂיתִי לְךָ?
לעג, המכוון כלפי אנשי המעמד הגבוה בעם.
בספר ניכר חוסר התאמה בין שם עצם למספרו או מגדרו, למשל: "לְמַעַן תִּתִּי אֹתְךָ לְשַׁמָּה, וְיֹשְׁבֶיהָ לִשְׁרֵקָה" (ו' טו), דבר שגרם לחוקרים רבים לתקן תיקונים בנוסח המסורה, ולתרגם בחזרה מיוונית פסוקים מתרגום השבעים, שככל הנראה נשען על נוסח עברי שונה.
בעקבות מה שנראה כמו חוסר התאמה סגנונית של חלק מהמשפטים לשאר הטקסט, החל מאמצע המאה ה-19 החלו לראשונה חוקרים שונים להעלות ספק בדבר היות מיכה כותב הנבואות בפועל.
עם התפתחות תחום ביקורת המקרא במחצית השנייה של המאה ה-20, רוב חוקרי המקרא החלו לתמוך בהערכה לפיה מיכה לא כתב את הספר בשלמותו, ושהמסרים רוככו בהמשך כדי לאזן את אופיו הקשה של הספר.
החוקרים חלוקים ביניהם לגבי כמות הטקסט שנכתבה על ידו בפועל.
בסך הכל מסכימים רוב החוקרים לגבי כמה משפטים מסוימים שהם כנראה אכן נכתבו על ידו, ולגבי כמה אחרים שכנראה שלא, ועיקר המחלוקת מתמקדת בשאר הטקסט, שהוא עיקר הספר.
פרשנות שהציעה התאולוגיה לחוסר ההתאמה הזה, היא שהסגנונות השונים הם השתקפויות שונות של הטבע של האינטראקציה של האל עם עמו.
במאה העשרים נמצאו כמה כתבי יד של הספר מתקופת בית שני, אשר הנוסח שלהם דומה מאוד לנוסח המסורה.
ספר משחק הוא ספר בעל קו עלילה מתפצל ואינטראקטיבי, המאפשר ליצור סיפור שונה בקריאה חוזרת.
מקובל לציין כשחר ספרי המשחק הראשונים את סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 עם ספרים כדוגמת Lucky Les ו-State of Emergency, אשר איפשרו התקדמות מקו עלילה אחד לאחר לפי החלטות הקוראים.
ספרים אלה לא זכו לקהל גדול מאד, אך הסגנון זכה להצלחה רבה יותר עם סדרות אחרות בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם הצלחת בחר לך דרך להרפתקה ואף יותר בשנות ה-80 עם אימוץ רעיונות ממשחקים כדוגמת מבוכים ודרקונים לתוך ספרי משחק בסדרות שונות ובמיוחד לסדרת Fighting Fantasy הבריטית.
סדרות משחקים אלה זכו ליתרון על מערכות מורכבות יותר כדוגמת מבוכים ודרקונים בכך שאיפשרו משחק עצמאי ולא דרשו משתתף מומחה אחד אשר יוביל את המשחק.
עם זאת, עקב האטה כלכלית ובהמשך גם תחרות גוברת מצד משחקי המחשב, קלפי משחק (כדוגמת Magic: The Gathering) ותחרות עזה בשוק הספרים עצמו שייצר ספרי משחק רבים באיכויות מגוונות, דעכה פופולריות מרבית סדרות ספרי המשחק, והפצתם נפסקה.
ספר משחק סטנדרטי מחולק לקטעים ממוספרים, המסתיימים בהפניה לקטע חדש או בשורה של בחירות.
חלק מספרי המשחק משלבים בתוכם גם טכניקות של משחקי תפקידים, ולוקחים בחשבון גורמים כמו יכולותיו של הגיבור, החפצים שהוא סוחב עמו ומידת הקושי של פעולותיו.
לרוב מתבקש הקורא לבצע מעקב מתמשך אחר דמותו: מצב בריאותה (בנקודות פגיעה), מיומנותה בכישרונות שונים, החפצים שברשותה, ועוד.
המעקב מתבצע באמצעות דף דמות.
ספרי משחק כוללים סופים שונים:
לפחות סוף אחד טוב, בו הקורא מגיע לפתרון הרצוי: הגיבור משיג את מטרתו.
סופים של כישלון, בהם הגיבור בדרך כלל מת.
לעיתים קטעים כאלו ינחו את הקורא להתחיל את הספר מחדש.
סופים שאינם הפתרון האידיאלי, אך מהווים סיום לסיפור.
עם זאת, חלק מסדרות הספרים מכילות סיפור אשר חוצה מספר ספרים: סדרות ספרים כמו הזאב הבודד, 4 הספרים הראשונים מסדרת כישוף!
(מתוך Fighting Fantasy) איפשרו התקדמות מספר אחד לאחר עם התקדמות המשחק, בעוד שסדרת הארצות הקסומות לקחה נושא זה צעד נוסף ואיפשרה גם תנועה אחורה בין הספרים, כאשר כל ספר לא מתאר שלב בתוך נראטיב ארוך יותר אלא מקביל לאזור גאוגרפי שניתן לעזוב ולחזור אליו שוב ושוב במהלך המשחק.
חלק קטן מספרי המשחק שיצאו לאור בארצות הברית תורגם לעברית.
עד היום תורגמו כעשרים ספרים מסדרת "בחר לך דרך להרפתקה", כמה עשרות מתוך סדרת "עשה לעצמך צמרמורת" (ספרי משחק מסוגת האימה תחת הלוגו של סדרת "צמרמורת" של ר.ל.
סטיין), שני ספרים מסדרת "אתגר בחלל" ("Star Challenge") מאת כריסטופר בלאק, שני ספרים ראשונים מסדרת "הזאב הבודד" של ג'ו דבר, וארבעה ספרים מסדרת "הארצות הקסומות" של דייב מוריס וג'אמי טומסון תורגמו והוצאו לאור על ידי הוצאת אסטרולוג.
בארצות הברית, תחת המותג Fighting Fantasy, יצאו לאור כמה עשרות ספרים שתורגמו לעברית תחת שתי הוצאות שונות.
"המכשף מפסגת הר האש", "מסעות החללית 'הנודד'", "מסעות החללית 'הנודד' 2", "מאבק הנסיכים" (2 כרכים) ו"רוצח בחלל" יצאו לאור תחת הוצאת עם עובד.
לעומת זאת, סדרת הספין אוף של סטיב ג'קסון שנקראה "Sorcery!" ולה ארבעה ספרים המתארים הרפתקה אחת בהמשכים, יצאה לאור בעברית תחת הוצאת "אופוס" והמותג כישוף!
תחת אותה סדרה בעברית, תורגמו שבעה ספרי משחק נוספים של Fighting Fantasy העומדים בפני עצמם ואף שיטת משחקי תפקידים של Fighting Fantasy, שתורגמה לספרים מספר 6 ו-7 של כישוף!.
כמה ספרי משחק מקוריים יצאו לאור בעברית, הראשון הוא "האבן השחורה מקברי הקודש" מאת ערן רביב ויואב ירסקי, השני הוא "שכחו אותי במדבר - אתה הגיבור 3" מאת אבנר גפני ובשנת 2006 יצא ספר משחק ישראלי רחב יריעה (776 קטעים), הנקרא "לשחק באור המנסרה", מאת דסי אלבר.
ב-2022 יצא ספר משחק מקורי נוסף, "הפללה בשלושה נעלמים" מאת נחמן גרשונוביץ, ספר זה אינו בסוגת הפנטסיה או המדע הבדיוני אלא בסוגת המסתורין-חקירה, בו נכנס הקורא לנעליו של חוקר פרטי בניסיון לפתור פרשיית רצח.
ספר מצוות קטן (סמ"ק) (בשמו המקורי 'שבעת עמודי גולה') הוא ספר הלכה שחובר על ידי רבי יצחק מקורביל ופורסם במאה השלוש עשרה.
נדפס לראשונה בקושטא בראשית המאה ה-16.
רבי יצחק מקורביל מצהיר בתחילת ספרו שהספר מהווה סוג של קיצור לספר מצוות גדול (סמ"ג) של רבי משה מקוצי:
לאור הדברים הללו עולה כי מטרת הספר הייתה כנראה להוות ספר פשוט ללומדי תורה.
הספר נמנע מהאריכות שבה מובאים הדיונים בספר הסמ"ג ובספר מצוות קטן הדברים מובאים בפשטות ובקיצור.
הספר חולק לשבעה "עמודים", ומטרת המחבר שבכל יום ילמדו עמוד אחד, ובכך ההלכות הבסיסיות יהיו שגורות בפי כולם.
רבי יצחק מקורביל נשען בייחוד על מנין המצוות של רבי משה מקוצי, אך אין בסמ"ק את כל המצוות המנויות בסמ"ג אלא רק את אלו הנהוגות בזמן הזה לאחר חורבן בית המקדש.
בספר הסמ"ק מופיעות גם מצוות דרבנן השייכות לנושא בו הוא דן.
בכך שונה הסמ"ק מהסמ"ג שכן הסמ"ג הביא את המצוות מדרבנן רק בסוף ספרו ולא באמצעו.
רבי יצחק מספר בהקדמתו לספר שהוא חילק את הספר לשבעה חלקים, על מנת שאדם ילמד בכל יום בשבוע חלק אחד.
כך אמור הקורא להשלים בכל שבוע את סבב הלימוד בספר זה:
כמו כן מספר רבי יצחק בהקדמתו לספר שהוא שלח את הספר לכמה קהילות יהודיות בצרפת, על מנת שהספר יועתק בכמה שיותר עותקים רבים:
הספר אכן זכה לפופולריות ולתפוצה רבה בקהילות ישראל השונות.
ייתכן שהסיבה לכך היא שבספר ישנם גם דברי מוסר, אגדה ואף משלים.
לצד הפופולריות של הספר בקרב פשוטי העם זכה הספר להערכה רבה אף מצדם של גדולי ישראל.
היו ראשונים שקבעו את הספר בתוך סידורי התפילה והמליצו על לימוד בספר במקום קריאת תהילים.
כך למשל כתב הרשב"ץ בתשובה על הסמ"ק כי .
דברי הסמ"ק מובאים פעמים רבות בטור, בבית יוסף ובדרכי משה, ולעיתים קרובות הם נפסקו להלכה.
הפופולריות של הספר ותפוצתו הביאו לכך שהספר הפך לספר הפסיקה הבסיסי במקומות רבים.
בעקבות כך בכל מקום היו מוסיפים בגיליון הספר דינים שלא הובאו בגוף הספר.
ההגהות המפורסמות ביותר הן הגהות רבנו פרץ, שעם השנים עורבבו עם דבריו של רבי יצחק עצמו.
מהדורה של הסמ"ק ב-1935 (התרצ"ה) שהוצאה לאור על ידי דוד הרפעניס ניסתה להבדיל בין הגהותיו של רבנו פרץ לבין דבריו המקוריים של הסמ"ק.
הגהות נוספות שנדפסו הן הגהות רבי משה מצוריך.
הגהות אלו ארוכות מאוד, וכוללות בעיקר פסקי בעלי התוספות, והכרעה במחלוקותיהם.
ספר ניצחון ישן, הוא ספר מסוגת ספרי ויכוח (ניצחון=התנצחות) שנכתב על ידי יהודים במסגרת הפולמוס היהודי-נוצרי.
הספר נכתב ככל הנראה בתחילת המאה ה-14, והוא כולל אסופת טענות אנטי-נוצריות שנלקחו, בין היתר, מספר יוסף המקנא (אמצע המאה ה-13) ומספר הטענות לר' משה מסאלרנו.
לדעת אפרים אלימלך אורבך, סגנון הספר, תוכנו ולשונו מלמדים כי הוא נערך בגרמניה.
עיקרו של הספר הוא פירוש לפסוקי התורה, שמתמודד עם פרשנותם של אבות הכנסייה לכל פסוק.
הספר מציג הפרכה כנגד כל פירוש נוצרי, ומעמיד את הפרשנות היהודית.
פעמים רבות מתוך עמדה אירונית ואף פרודית, המציגה את הפירוש הנוצרי כאבסורדי.
מרדכי ברויאר, ספר נצחון ישן : ספר ויכוח נגד הנוצרים, רמת גן 1978
ספר מצוות גדול (סמ"ג, מכונה גם ספר הדרשן) הוא ספר הלכה המבאר את יסודות תרי"ג מצוות לפי התלמוד והפוסקים.
הספר נכתב בידי רבי משה מקוצי בשנת 1250 (ה' אלפים י') והודפס לראשונה בשנת 1488.
דברי הרמב"ם מצוטטים כמעט בכל עמוד מעמודי הספר אם כי לאו דווקא באזכור שמו של הרמב"ם לצדם, ורבי משה הוסיף לכל הלכה את מקורם בדברי חז"ל.
שני ספרים נוספים המהווים מקור עיקרי לסמ"ג הם ספר יראים וספר התרומה.
כמו כן מוזכרים בספר דברי חז"ל ודברי ראשונים נוספים מצרפת ואשכנז.
רבי משה כותב בהקדמה לחיבורו שבעקבות דרשות על קיום מצוות שמסר בציבור הרבה אנשים ביקשו ממנו לכתוב יסודות לתרי"ג מצוות.
לאחר שסירב מספר פעמים ראה מראה בחלום, וכך הוא מתאר:
רבי משה מוסיף עוד בהקדמה שהוא כתב את הספר כדי לתת כלי עזר לרוצים לקיים את מצות תלמוד תורה בשלמות.
פירושים רבים נכתבו על ספר זה, ביניהם הערות של רבי אייזיק שטיין, ופירושיהם של הרב אליהו מזרחי ומהרש"ל, וכן הספר "ברית משה" שנכתב על יד רבי משה חיים בן רבי אברהם אהרן.
הספר המפורסם ביותר שנכתב על "ספר מצוות גדול" הוא ספר מצוות קטן שנכתב על ידי רבי יצחק מקורביל כקיצור של הספר, עם הגהות של רבנו פרץ שנדפסו איתו ואף התערבבו במקרים רבים עם גוף דבריו, וכן עם הגהות נרחבות מאת רבי משה מציריך המכונות הסמ"ק מצוריך.
קיצור ספר מצוות גדול מאת רבי אפרים בן אברהם, נדפס על ידי יהושע הורביץ בקובץ על יד תשס"ד, וכספר נפרד בהוצאת מאגנס, וכן קיצור סמ"ג אשר יצא לאור על ידי סבסטיאן מינסטר יש אומרים שהוא גם מחברו ויש אומרים שהוא רק המוציא לאור, ומחבר אלמוני או רבי אברהם סבע.
ספר מקבים ב', הידוע גם בשם ספר חשמונאים ב' או קיצור מעשה יהודה, הוא אחד מן הספרים החיצוניים.
הספר הוא סיכום היסטורי של מאורעות שראשיתם סיפור ימיו האחרונים של סלאוקוס הרביעי, 175 לפני הספירה, ואחריתם ניצחון יהודה על צבאות ניקנור, 161 לפני הספירה.
הספר סוקר מאורעות שהתרחשו על פני חמש עשרה שנה.
על פי סגנונו, הספר נכתב ביוונית קוינה, כנראה באלכסנדריה שבמצרים, במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
מנחם שטרן מעריך את חיבור היצירה המקורית סביב שנת 100 לפנה"ס.
החיבור מבוסס על ספר ארוך יותר שאבד, שחיבר יאסון מקירנה.
מחבר הקיצור מגדיר את ספרו "סיכום" (אפיטומה) ולכן כינויו הרווח במחקר הוא ה"אפיטומאטור".
על פי הנאמר בסוף הספר, "ומן הימים ההם הייתה העיר בידי העברים", יוצא כי התקציר יצא לאור בזמן שבית המקדש היה קיים.
מכיוון שמחבר ספר מקבים ד' השתמש בספר זה, יש לקבוע את זמנו לכל המאוחר לתחילת התקופה הרומית בארץ ישראל.
בכתבי אבות הכנסייה מופיעים השמות Μακκαβαïκά או Μακκαβαῖοι (תעתיק: מקבּאיוֹי, מקבּאיקַה) בהתייחס לכלל ספרי המקבים, ובמיוחד לגבי מקבים ב.
בשנת 1546, לאחר דיונים רבים, נכלל הספר בכתבי הקודש של הכנסייה הקתולית, אך הוא מעולם לא נכלל בכתבי הקודש של הכנסיות הפרוטסטנטיות או של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בשני הפרקים הראשונים בספר מובאות אגרות שנשלחו ליהודי מצרים מאחיהם שבארץ ישראל על מנת להפיץ את חגם החדש של החשמונאים – חנוכת בית המקדש.
באגרות אלה מופיע התאריך 188 למניין השטרות, שנת 125/124 לפנה"ס.
שתי האגרות הן תוספת על ספרו המקורי של יאסון.
מלבד שתי האגרות הללו, מכיל הספר עוד חמש תעודות: מכתב של אנטיוכוס (פרק ט) וארבע אגרות (פרק יא).
מתתיהו הכהן אינו נזכר כלל בספר.
מהפרק השלישי ועד סוף הספר ניתן להבחין בשני נושאים עיקריים:
השתלשלות המאורעות ביהודה שהביאו לקביעת חג החנוכה.
המאורעות שהביאו לקביעת יום ניקנור.
איגרת מאת יהודי ירושלים ויהודה (פסוקים א–י) המזמינה את יהודי מצרים לחוג את חג החנוכה במשך שמונה ימים לאחר שמשך שמונת ימי סוכות לא נחגג חג בבית המקדש בשל הטומאה ששררה בו.
חג החנוכה מכונה בו "חג הסוכות של חודש כסלו" (פסוק ט).
איגרת שנייה (פסוק יא ואילך) מבקשת מיהודי מצרים להכיר בקדושתו של בית המקדש השני בירושלים בטענה כי ההשגחה האלוהית מונחת עליה ומות אנטיוכוס אפיפנס במזרח הוא עונש על המלחמה שלו בירושלים.
לדעת החוקר אליהו ביקרמן, האיגרת הראשונה היא אותנטית.
באיגרת זו נזכר בפסוק ז מכתב שנכתב ליהודי מצרים בשנת 169 למניין בית סלאוקוס בזמן המלך דמטריוס השני, כלומר בשנת 143 לפנה"ס.
לדעת אליה שמואל הרטום, לאחר המילים "כתבנו לכם", מובא ציטוט מאותו מכתב (פסוקים ז–ח).
בפסוק י מסתיימת האיגרת הראשונה ובשני כתבי יד מסיימות אותה המילים "שנת 148" (למניין בית סלאוקוס).
דניאל שוורץ מאמץ את הנוסח הזה ומתרגם: "כדי שתחגגו את ימי הסוכות של חודש כסלו של שנת 148", כלומר: שנת 164 לפנה"ס, היא שנת החנוכה של יהודה המקבי.
אולם נהוג לאמץ נוסח אחר, "בשנת 188" (למשל אצל שטרן והרטום), כלומר: שנת 124 לפנה"ס היא שנת כתיבת האיגרת.
אלא ששוורץ טוען כי לא הייתה סיבה מיוחדת לשלוח איגרת כזו בשנת 124 לפנה"ס ולכן הוא סבור כי "שנת 169" (143 לפנה"ס) מתייחסת למועד כתיבת האיגרת ולא למועד כתיבת המכתב שנזכר בה.
לדעת יהושע אפרון, איגרת זו "מפוקפקת, כנראה בדויה".
לדברי הרטום, האיגרת השנייה מופיעה ללא תאריך, אולם נראה כי היא נכתבה מספר ימים לפני חידוש העבודה בבית המקדש לאחר גזירות אנטיוכוס, ביום כ"ה בכסלו שנת 164 לפנה"ס.
האיגרת השנייה היא מאת היהודים "אשר בירושלים וביהודה ומועצת הזקנים ויהודה אל אריסטובולוס מורה המלך תלמי...
בפסוק כג נזכר "יונתן", שאינו מזוהה.
ייתכן שהכוונה לכהן הגדול יונתן הנזכר בספר נחמיה () כבנו של יהוידע ואביו של ידוע, ומכונה שם בהמשך גם "יוחנן" ().
המשך האיגרת השנייה (עד פסוק יח).
הכותבים מתארים את האש הקדושה שהייתה במזבח הראשון בירושלים, שנגנזה על ידי ירמיהו ביחד עם כלי המקדש, חודשה בימי נחמיה.
אש זו נשלחה מהשמיים למזבח במקדש כפי שמתועד בכתובים.
בשל כך על יהודי כל העולם לחגוג את טיהורו של בית המקדש.
הקדמה לסיפור כולו (פסוקים יט–לב).
המחבר מצהיר כי חיבור זה הוא קיצור של חיבור ארוך יותר, בחמישה ספרים, מאת יאסון מקירני.
לדברי מנחם שטרן, האיגרת השנייה היא בדויה ובתוכנה יש סתירה לדברים שנאמרים בגוף הספר לגבי מותו של אנטיוכוס אפיפנס.
מתוך כך, אין להניח, לדברי שטרן, כי היא נתחברה על ידי המחבר-המקצר עצמו.
בפסוק כא נמצא המופע הקדום ביותר של המונח "יהדות" , שמוצג כאן כמקבילה מול "יוונוּת" ("הלניסמוס"), שמופיע בפרק ד, פסוק יג.
לפני גזירות אנטיוכוס שררה העיר ירושלים בשלום כללי, ואפילו מלכים זרים חלקו לה כבוד.
בשל ריב אישי, אדם בשם שמעון משבט בנימין סיפר כי חוניו הכוהן הגדול מחזיק באוצר המקדש סכומי כסף עצומים שיכולים לבוא לידי המלך.
עקב כך נשלח הליודורוס, השר הממונה על ענייני המדינה, במטרה להחרים כספים אלו, אלא שרובם היה פיקדונות של יתומים ואלמנות.
השמועה על כך גרמה ליהודי ירושלים להתחנן לה'.
בשל כך הגיע מהשמים פרש אלוהי והכה את הליודוס ומלויו ורק תפילתו של הכוהן הגדול הצילה את חייו.
הליודורוס נכנע ובישר ברבים את עוצמתו של האל היחיד.
למרות זאת, החתרנות של שמעון לא פסקה וגרמה לחוניו לפנות אל המלך הסלווקי.
יאסון, אחיו של חוניו, ניצל את היעדרות הכוהן הגדול על מנת לפנות אף הוא למלך והציע כי מינוי שלו לכוהן גדול יבטיח למלך כי ירושלים תהפוך לעיר בעלת אופי הלניסטי.
המלך הסכים ויאסון מונה לכוהן גדול במקומו של חוניו, וירושלים הפכה לעיר הלניסטית והכוהנים המשרתים בבית המקדש נהו אחר אורחותיהם.
בפרק זה גם מוסברים כיצד יכלו היהודים להיות חלק פעיל באימפריה ההלניסטית גם מבלי לקחת חלק בעבודה זרה.
לאחר מכן פנה מנלאוס למלך אנטיוכוס והציג אף הוא כסף רב למלך על מנת שימונה לכהן גדול במקומו של יאסון שנאלץ לברוח לעמון.
מנלאוס מצידו לא העביר את הכספים המובטחים למלך.
חוניו עצמו נרצח לאחר שניסה להציל את קדושת בית המקדש.
הרשע המשיך לפעול בירושלים, האלימות הגואה ושוד אוצרות המקדש נחשב לדבר שבשגרה.
בפסוק יא נזכר יוחנן "אבי אופולמוס".
יוחנן היה נציג היהודים שקיבל את כתב הזכויות מאנטיוכוס השלישי.
בנו, אופולמוס, נשלח על ידי יהודה המקבי לרומא בשנת 161 לפנה"ס.
מדובר אם כן במשפחה של דיפלומטים, ששירתה את היהודים במגעים עם בית סלאוקוס ולאחר מכן עם הרפובליקה הרומית.
בפסוק ל נזכרת "אנטיוכיס פילגש המלך".
היא אינה ידועה ממקור אחר, אולם ידוע על מספר נסיכות סלווקיות בשם זה.
בשלב זה יצא המלך אנטיוכוס למצרים, אולם תושבי ירושלים לא ידעו אם פעילות זו היא לרעתם או לטובתם.
יאסון שב מעמון וניסה להשתלט על העיר אולם נכשל.
אולם כשהשמועות על המלחמה בעיר הגיעו לאוזני אנטיוכוס שעלה עם צבאו לירושלים ובזז אף הוא את המקדש.
בפסוק כז בסוף הפרק, נזכר יהודה "המכונה גם מקבי" שברח עם אנשיו אל ההרים, וכדי שלא ליטול חלק בטומאה, הם אכלו מזון עשבי.
דניאל שוורץ מתרגם שסביב יהודה הייתה קבוצה "של כעשרה", ולדעתו זו אחת העדויות הקדומות ביותר (לצד סרך היחד) למושג ה"מניין" של עשרה גברים יהודים.
אנטיוכוס שם חיל מצב בעיר ירושלים, גזר גזירות נגד היהדות, ודרש מהיהודים להשתתף בטקסים אליליים.
העוברים על חוקי המלך הוצאו להורג או נמלטו.
כמו כן מסופר על אלעזר הזקן שסירב לאכול בשר חזיר או אף להעמיד פנים שהוא אוכל אותו - והוא הוצא להורג בעינויים.
בפסוק א נאמר כי המלך שלח "זקן" איש אתונה (אולי חבר מועצת הזקנים; או את "גרון האתונאי") כדי לכפות את הגזרות ביהודה.
אולם לפי תרגום לטיני השליח היה זקן אנטיוכני, כלומר, חבר המועצה העירונית של אנטיוכיה.
הבנים הוכרחו לאכול בשר חזיר ואם לא יעשו זאת יוצאו להורג בעינויים.
הבנים סירבו והומתו בזה אחר זה, כשאימם מעודדת אותם תוך כדי אמונה בתחיית המתים באחרית הימים.
תחילת ההתנגדות לשלטון הנוכרי ביהודה.
יהודה המקבי ותומכיו קוראים למגר את ההשפעות האליליות על יהודה, ירושלים והמקדש.
יהודה לוחם בנוכרים וצבא סלאוקי בראשות ניקנור פולש ליהודה.
יהודה המקבי עם 6000 לוחמים מביס את ניקנור בקרב אמאוס בזכותו של האל, אולם הניצחון לא מושלם בשל שמירת השבת.
השלל מחולק לצבא יהודה ולנזקקים.
ניקנור המובס מכיר בעליונותו של ה'.
פסוק כב מספר כי יהודה חילק את צבאו לארבעה חלקים, שכל אחד מהם תחת פיקוד אחד מאחיו: שמעון, יוסף, יונתן ואלעזר.
השמות הללו מקבילים לרשימה המופיעה במקבים א (ב, א), אולם כאן (וכן בפרק י, פסוק יט) מופיע "יוסף" במקום "יוחנן".
מותו של אנטיוכוס במזרח (שנת 164 לפנה"ס).
מותו מוסבר כעונש מידי שמיים.
על ערש דווי מכיר גם המלך בעליונותו של אלוהי היהודים ומצטער על העוולות שגרם להם.
מכתבו של אנטיוכוס אפיפנס אל היהודים (פסוק יט) אינו אותנטי.
לאחר שחרור ירושלים מיד הנוכרים, פונים יהודה המקבי ואנשיו לטהר את המקדש וקובעים את חג החנוכה בכ"ה בכסלו במשך שמונה ימים לזכר חג סוכות שחולל.
לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס, עולה לשלטון בנו אנטיוכוס אופאטור.
יהודה ואנשיו מתחילים להילחם באדומים השכנים ששיתפו פעולה עם הסלווקים וההצלחה בקרבות היא בזכותו של האל.
הפרק נפתח במשפט "ומקבי ואלה אשר עמו".
זוהי הפעם היחידה שבה מופיע שם זה ללא יידוע ("המקבי").
בפסוק יט נאמר שיהודה השאיר במצור על האדומים "את שמעון ואת יוסף, וגם את זכאי".
שמעון ויוסף נזכרים כבר בפרק ח, אולם זכאי אינו ידוע משום מקום אחר.
ליסיאס, ראש חילות הסלווקים מטעם המלך, מנסה להשתלט שוב על יהודה אולם הוא ניגף בפני יהודה וצבאו בקרב בבית צור.
ליסיאס נכנע ומנסה להגיע להסדר עם היהודים.
ההסדר בא לידי ביטוי ב-4 איגרות.
3 מטעם שליטים סלווקים ואחת מטעם הרומאים שהתערבו לטובת היהודים.
לדברי מנחם שטרן, לארבע התעודות הללו "יש ערך ממדרגה ראשונה" והן תואמות בצורתן לדיפלומטיה ההלניסטית ובתוכנן לרקע המדיני של סוף ימיו של אנטיוכוס הרביעי ותחילת תקופתו של אנטיוכוס החמישי.
בתעודה השנייה לא נזכר שום תאריך, אולם ברור כי מדובר באגרת מאת אנטיוכוס החמישי והיא מזכירה במפורש את מות אביו (אנטיוכוס הרביעי מת בסתיו 164).
תאריך התעודות האחרות הוא שנת 148 למניין בית סלאוקוס, כלומר בין סתיו 165 לסתיו 164 לפנה"ס.
בפסוק יז נזכרים השליחים "יוחנן ואבשלום", שאינם ידועים ממקום אחר.
בפסוק לד נזכרים שמותיהם של שני הצירים הרומיים, קוינטוס ממיוס וטיטוס מניוס.
למרות זאת, לא פסקו הקרבות, והם התנהלו בשתי ערי החוף המערבי.
יהודה ממשיך ולוחם באויבים אחרים השואפים לשנות את אורח החיים היהודי ביהודה.
מפלות מסוימות בקרב מוסברות בחטאים של העם כנגד ה'.
בפסוק יז נזכרים "יהודים המכונים 'טוביאנים'", כלומר אנשי טוביה, ונראה שהם קשורים למושבה הצבאית שבראשה עמדו בעבר יוסף בן טוביה ובנו הורקנוס.
בפסוק לז מסופר שיהודה המקבי פתח בקריאת קרב "בשפת האבות בצווחה המלווה במזמורים".
לדעת שוורץ, הכוונה היא ככל הנראה לעברית, משום שזו שפת התפילה, וייתכן שזהו רמז לכך ששפת הדיבור הייתה אחרת, ארמית ("סורית").
הסלווקים לא אמרו נואש ויצאו לקרב נוסף בהנהגת המלך ושר צבאו ובעזרתו של מנלאוס.
אלם יהודה לא חשש מצבא זה ובאישון לילה הכה במפתיע את צבאם.
אנטיוכוס לא אמר נואש וניסה להתקיף את ירושלים מדרום.
כשנכשל שוב פנה להסכם עם היהודים ושב לארצו.
רשע נוסף בשם אלקימוס שאף אף להשיג את הכהונה הגדולה, פנה אל דמטריוס המלך ובעזרתו אסף צבא עם פילים להשתלטות על יהודה.
ניקנור בעצת המלך קרא ליהודים להסגיר את יהודה המקבי שאלמלא כן יעלה הוא וצבאו על ירושלים.
בפסוק ו מדבר אלקימוס בפני המועצה של המלך דמטריוס על "אלה מן היהודים הנזכרים 'חסידים', אשר מנהיגם יהודה המקבי, מנהלים מלחמה ומורדים".
זהו האזכור היחיד של ה"חסידים" בספר מקבים ב.
בפסוקים לז ואילך, מסופר על "ראזיס, אחד מזקני ירושלים", שמתוך אהדת אנשי עירו אליו, כונה "אבי היהודים", וזאת "כי בזמני המחלוקת שהיו הוא הביא הכרעה למען היהדות, ובמלוא המסירות היה מסכן גוף ונפש למען היהדות".
מוצא השם "ראזיס" אינו ברור.
ניקנור יוצא למלחמה ביהודה המקבי.
יהודה מספר לעם על ההתגלות שבאה לו בחלום, שבו חוניו הכהן הגדול וירמיהו הנביא הושיטו לו חרב לקראת הקרב, ובזכות כך העם מתמלא אמונה ומביס את הצבא הסלווקי.
ניקנור עצמו נהרג וראשו וזרועו הכרותים מוצגים בפני יושבי החקרא.
בפסוק כט מסופר כי לאחר שלוחמי יהודה זיהו את גופת ניקנור, "הם בירכו את השליט בשפת האבות".
גם כאן, לדעת שוורץ הכוונה היא לעברית, שפת התפילה.
"השליט" הוא האל השולט בכל.
בפסוק לו נזכרת השפה הארמית (במקור ביוונית: "סורית").
השימוש בכינוי "סורית" מסייע להנחה ש"שפת האבות" בספר זה היא עברית.
ספר מקבים ב' ששרד, הוא סיכום של חמישה ספרים שלא שרדו, שכתב יאסון מקירנה.
זהו הסופר היהודי–הלניסטי היחיד שידוע לנו מגולה זו.
קירנה היא, ככל הנראה, מקום יישוב בחבל קירנאיקה, לוב, של ימינו.
יש דעות שאומרות שהספר נכתב על ידי יהודי משכיל בן הגולה, ודעות אחרות מייחסות את הסיכום לארץ ישראלי בן כת הפרושים.
המסכם היה דובר השפה הבינלאומית דאז – יוונית, היא שפת המקור של יצירת יאסון.
ההערכה היא שהמסכם נותר נאמן לטקסט המקורי ולא נדרש בסיכומו למקורות נוספים מלבד עבודתו המקורית של יאסון.
שיטת עבודתו של המסכם אינה אחידה.
לעיתים נגרר אחרי יאסון לספר את הדברים בפרוטרוט ולעיתים קיצר בצורה בולטת.
אין כל רמז לכך שהאידאולוגיה של המסכם הייתה מנוגדת לזו של יאסון (השקפת המחבר על האלוהות רחוקה מכל הגשמה, בית המקדש מובלט בכל חלקי הספר).
לדעת כריסטיאן האביכט, זמן מה לאחר שפורסם התקציר נעשתה עריכה סופית על ידי אדם שלישי.
כך עולה, לדבריו, משום שהספר כולל קטעים אחדים שדי ברור שלא נלקחו מתיאורו של יאסון ושהמקצר עצמו לא היה יכול להוסיף אותם, ויש לכך אף רמזים נוספים, כמו סתירות בסיפור.
כדי להעצים את הרושם של מות הקדושים (פרקים ו–ז), המאורעות מתוארים כמתרחשים בנוכחות אנטיוכוס, וזאת בניגוד לאמת ההיסטורית.
ההבדלים בין ספר מקבים ב לספר מקבים א
אין כל רמז לכך שיאסון מקירנה הכיר את ספר מקבים א.
מקבים ב' נכתב מנקודת מבט דתית-מוסרית השונה מזו של מקבים א.
במקבים ב' בולטים הדת היהודית ומאפייניה - שמירת שבת (כפי שעשו יהודה וחייליו), ואמונה בעולם הבא.
ירושלים ובית המקדש זוכים לביטויי הערצה.
מקבים ב' מתאר אמונות עממיות שמקרבות את אלוהים לעם (כגון: אלוהים שולח מלאכים ברגל או על סוסים שמשגיחים ממרום ונלחמים את מלחמתו).
לעומת זאת בספר מקבים א שולט הרציונל ואלוהים מתואר כרחוק מהעם ונשגב מכדי להיתפש על ידי הגיונם של בני תמותה; כלומר פועל בדרכים נסתרות.
מקבים ב', שנכתב במקור ביוונית, מושפע מסגנון הרטוריקה היוונית ואילו מקבים א' שנכתב במקור בעברית (אם כי נוסח זה אבד), מושפע מסגנון לשון המקרא.
מחבר מקבים ב' לא היה היסטוריון מקצועי, בניגוד למחבר מקבים א' שניכר כי היה היסטוריון מיומן.
ידוע מי כתב את המקור (יאסון מקירני) ששימש את המסכם האלמוני של ספר מקבים ב', ומאידך לא ידוע שם מחבר מקבים א'.
ספר מקבים ב חסר בכתב היד S (קודקס סינאיטיקוס) של תרגום השבעים.
הספרים החיצוניים: חשמונאים ב, מתֻרגם ומפֹרש על ידי א.
הרטום, הוצאת יבנה, תל אביב 1967.
ספר מקבים ב', מבוא תרגום ופירוש: דניאל שוורץ, סדרת "בין מקרא למשנה", הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשס"ה 2005. (350 עמודים) (הספר באתר "כותר")
ספר מקבים ב', נערך על ידי לוי יצחק חריטן, הוצאה לאור צוף, ירושלים תשפ"ה (2024).
(מהדורה תורנית, על בסיס תרגום אברהם כהנא)
"ספר מתנה" הוא כינוי לספר מהודר שנהוג לתת כמתנה.
למעשה כל ספר ניתן לתת כמתנה, בהתאם לטעמם של הנותן והמקבל, אך השם "ספר מתנה" יוחד לספרים מהודרים, בפורמט אלבומי, המודפסים על נייר כרומו, בכריכה קשה, עשירים בתמונות, שהדרם הופך אותם למתנה המכבדת הן את הנותן והן את המקבל.
נושאים אופייניים לספרי מתנה: אמנות, צילום, אדריכלות, עיצוב, גאוגרפיה וטיולים, בישול ושירה.
הסופרת שהם סמיט אפיינה ספרי מתנה:
ברי שהדבר המשותף לכל הספרים בסוגת "ספרי המתנה" הוא מאמץ עליון (ממש כמו בליל הסדר) לא להרגיז, לשאת חן, להציג עולם יפה, שופע כל טוב ונטול קונפליקטים - ומודפס על נייר כרומו.
באנגלית קרוי פורמט זה בשם "Coffee table book", המציג אותו כספר שניתן להניחו על שולחן הקפה ומשמש מקור לנושאי שיחות בעת אירוח.
בנוסף לכל המאפיינים של ספר מתנה, "ספר שולחן קפה" הוא פעמים רבות כבד במיוחד ואינ נייד, לכן יש יתרון בהנחתו על שולחן הקפה ולא בארון הספרים.
דובי טל ומוני הרמתי, קו האופק, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990 – ספר תצלומים מנוף ישראל, שצולמו ממטוס מנמיך טוס.
כל תצלום מלווה בטקסט בן כשלוש מילים המתאר את תוכנו; תוכן זה הופך את הספר לשווה לכל נפש.
נורית בת יער, שיכרון עיצובים - אמנות האופנה בישראל, רסלינג, 2010 – ספר עשיר בצילומי אופנה, המלווים בטקסט נרחב על האופנה בישראל.
442 עמודיו, המודפסים על נייר כרומו הופכים אותו לכבד במידה שהופכת אותו ל-Coffee table book – ספר שמוטב להניחו על שולחן קבוע ולא לטלטלו.
ספר מקבים ג' הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר אירועים שונים מימי תלמי הרביעי, מלך מצרים (222–205 לפנה"ס): ניסיון חילול בית המקדש, התנכלות ליהודי מצרים והצלתם על ידי אלוהים.
הספר נכתב כנראה במאה ה-1 לפנה"ס וגם בו מסופר על מסירות דתית של יהודים בזמן השלטון היווני.
מפני שהספר אינו עוסק בתקופת החשמונאים, סוברים ששמו ניתן לו באופן שרירותי רק מכיוון שהוא מופיע בספרות החיצונית לאחר ספר מקבים ב' ולפני ספר מקבים ד'.
ספר מקבים ג' כולל בתוכו שני סיפורים נפרדים מימי תלמי הרביעי.
הראשון (עד פרק ב, פסוק כד) מתרחש בארץ ישראל והשני במצרים.
הסיפור הראשון מתאר את קרב רפיח, הצלתו של המלך בידי יהודי מומר, בשם דוסיתיאוס בן דרימילוס, וביקור המלך תלמי הרביעי בירושלים, שבמהלכו הוא מנסה לחלל את המקדש, לאחר שהיהודים לא התירו לו להיכנס לשם; הביקור מסתיים בריב ורוגז.
הסיפור השני הוא על גזרותיו של תלמי הרביעי על יהודי מצרים.
הסיפור הקודם על ניסיונו של המלך לחלל את המקדש מוצג כרקע להתנכלויותיו ליהודי מצרים; המלך מתחיל במסע רדיפות נגד היהודים, מכיוון שנמנע ממנו להיכנס אל פנים המקדש.
בגזרותיו, המלך תובע מהיהודים להצטרף לפולחן דיוניסוס.
חלק מהיהודים נענה לתביעה זו, וחלק מסרב בתוקף.
המלך מתכנן להוציא להורג המוני יהודים בכיכר מרוצי הסוסים שבסכדיה (מחוז ליד אלכסנדריה) על ידי שימוש בחמש מאות פילי מלחמה שסוממו ביין ולבונה, עליהם נחבשו "כלים נוראיים".
על פי הספר, נדחה ביצוע הטבח פעמיים, ובפעם השלישית מסוכלת באופן סופי כוונתו של המלך, כאשר שני מלאכים יורדים מהשמיים ברגע האחרון ומונעים מהפילים לרמוס את היהודים, ואז מחליט גם המלך לחונם.
לדעת החוקרים לא ברור מתי נכתב הספר, מכיוון שהוא לא מתאר מציאות המוכרת לנו מכתבים אחרים, ולכן חלק מהחוקרים מעריכים שהספר נכתב במאה ה-1 לפני הספירה.
חלק מהחוקרים טוענים שהספר אינו היסטוריוגרפי, אלא היסטורי, העושה שימוש בעובדות ומאורעות, אך לא מחויב לאמיתות כל דבריו.
הספר נכתב במקור ביוונית ומזכיר בסגנונו את ספר מקבים ב'.
החלקים היחידים שמזכירים כתיבה עברית הן התפילות המובאות בפשטות אופיינית, ולא בהגזמות הלניסטיות.
תחילת הספר לקוחה ממקור הלניסטי, אך בהמשך האמת ההיסטורית מיטשטשת, ואפילו התעודות המובאות בספר מזויפות (פרק ג, יב–ל; פרק ז, א–ט).
מחבר הספר הוא יהודי אדוק, המתפלל לאלוהיו ומטיף גם לאחרים לעשות כמוהו.
המרת הדת אינה אופציה, והאמונה הרווחת היא שאלוהים יציל את עמו מיד רודפיהם.
לדעת מנחם שטרן, ספר מקבים ג' נכתב במצרים בסוף תקופת שלטון יוון או בתחילת ימי השלטון הרומי, והוא מתאר את רדיפת היהודים תחת שלטון בית תלמי.
הספר נכתב על ידי מחבר יהודי ומבטא את עמדתם של "חוגים יהודים בגולה המצרית", שאמצו את השפה היוונית ובמידה מסוימת גם את תרבותם – אך לא היו מוכנים לוותר על אמונתם ואורח חייהם הדתי.
סיפור הפילים המתואר בספר נזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו מסוף המאה הראשונה לספירה, "נגד אפיון", אולם שם הוא מתרחש בתקופת מלכותו של תלמי אחר.
הספר מופיע בכתב היד A (קודקס אלכסנדרינוס ) של תרגום השבעים ובוֶנֶטוס (Venetus, מהמאה ה-8).
הוא אינו נכלל בתרגום הוולגטה ללטינית.
מרון פיוטרקובסקי ביקש לטעון כי מקבים ג' הוא חיבור אנטי-חשמונאי ומהווה תגובה שלילית של בית חוניו נגד התעמולה הפוליטית של ספר מקבים ב' החשמונאי.
נח חכם הסכים כי מקבים ג' מגמד את קדושתו וחשיבותו של המקדש בירושלים, וכן אף קורא תיגר על התפישה הפטרונית של יהודי ארץ ישראל עם המקדש במרכזה, אך לא קיבל את טיעוני פיוטרקובסקי לפיהם מדובר בחיבור תועמלני של בית חוניו.
ספר מלחמות ה' הוא ספר אשר נזכר בתנ"ך פעם אחת בלבד, בספר במדבר (), ואבד.
בשאלת קיומו ותכניו עסקו הן פרשני המקרא המסורתיים והן חוקרים מאוחרים.
ספר מלחמות ה' נזכר בספר במדבר פעם אחת בלבד, במסגרת תיאור המסעות האחרונים של בני ישראל בדרכם ממצרים לארץ כנען, בשנה הארבעים למסעם:
בתרגומים העתיקים למקרא, תרגום השבעים ותרגום אונקלוס משתקפת גרסה זהה לזו המופיעה בנוסח המסורה באשר למונח "ספר מלחמות ה'" (באונקלוס: ספרא קרבין עבד ה') אם כי התרגומים להמשך הפסוק משקפים את הקושי שעמד בפני המתרגמים בהבנתו.
עם זאת, עיון בתרגום ירושלמי א' וב' מלמד כי תפיסת המתרגם הייתה כי אין במילים "ספר מלחמות ה'" כדי הפניה לספר אחר, חיצוני למקרא, אלא לספר התורה עצמו, והוראת המילה "ספר" כאן היא במשמעות סיפור.
בתרגום ירושלמי א (המיוחס ליונתן) מתורגמת ראשיתו של הפסוק כך: (בתרגום לעברית: על כן יאמר בספר התורה ששם כתובות מלחמות ה').
בתרגום ירושלמי ב' ביתר פירוט: (בתרגום לעברית: על כן יאמר בספר תורת ה' המשול (או: המכונה) כספר מלחמות, נסים וגבורות שעשה ה' לעמו).
בגישה זו אשר איננה רואה ב"ספר מלחמות ה'" הפניה לספר חיצוני החזיק חוקר המקרא נפתלי הרץ טור סיני, אולם מרבית הפרשנים המסורתיים וחוקרי המקרא סוברים כי בעת כתיבת התורה התקיים ספר עצמאי בשם זה אשר עקבותיו אבדו.
רש"י בפירושו מפרש את המילה "ספר" במונח של סיפור דברים, כלומר על כן ייאמר כשמספרים את מלחמות ה', ולא שיש אכן ספר כזה.
עם זאת, פרשני פשט אחרים ראו במונח "ספר מלחמות ה'" הפניה לספר חיצוני למקרא שאבד.
רב סעדיה גאון מתרגם את המונח "ספר ניצחונות ה'".
גם ר' אברהם אבן עזרא מפרש כי .
את שיטת הפשטנים מסכם הרמב"ן כך:
עם זאת, היקף הציטוט מספר מלחמות ה' איננו מוסכם.
יש מהפרשנים המזהים את בלבד כמצוטט מספר מלחמות ה'.
יש המצרפים לו גם את ויש המוסיפים גם את שירת הבאר () ואת שיר המושלים ().
מרבית חוקרי המקרא מסכימים עם פרשני ימי הביניים ורואים בספר מלחמות ה' ספר עצמאי אשר עמד בפני מחבר פרק זה, בעת שזה נכתב.
גם בקרב החוקרים קיימת המחלוקת בדבר היקף הציטוט.
ניתוח תוכן הציטוטים בפרק כ"א והמקצב בו הם כתובים הביא רבים מהחוקרים לזהות את ספר מלחמות ה' כשירת עלילה קדומה ובה תיאור מלחמות ה' ועמו קודם כיבוש עבר הירדן המערבי.
לאור זאת, יש מהחוקרים המזהים כמובאות מספר מלחמות ה' גם קטעי שירה נוספים במקרא ובהם שירת הבאר, שיר המושלים, חלקים משירת הים, קללת עמלק, שיר הארון, משלי בלעם, ברכת יעקב וברכת משה.
גם ציטוטים דוגמת (בשירת הים) ו (קללת עמלק) נתפסים כסיוע להשערה זו.
לאור זאת, ומתוך הנחתו של משה דוד קאסוטו על קדמותה של שירת העלילה ביחס לפרוזה המקראית, יש המתארכים ספר זה לתקופת השופטים, בניגוד לדעתו של יוליוס ולהאוזן ואחרים, המאחרים את זמן החיבור לאחר ימי דוד.
לדעת יחזקאל קויפמן, ספר מלחמות ה' דומה באופיו לחיבור אחר הנזכר במקרא – ספר הישר, ואילו לדעת מובינקל ספר הישר וספר מלחמות ה' חיבור אחד הם.
ספר מקבים ד' הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר אירועים שונים מימי גזירות אנטיוכוס, שהוטלו על היהודים על ידי אנטיוכוס הרביעי "אפיפנס" בשנת 167 לפנה"ס.
הספר השתמר בגרסאות אחדות של תרגום השבעים, אך לא נכלל בקאנון של הכנסיות הנוצריות, מלבד הכנסייה הגאורגית.
מקבים ד' מתוארך לתקופה שבין המאה ה-1 לפני הספירה לבין המאה ה-1 לספירה.
הוא נתחבר ביוונית קוינה, ככל הנראה באזור סוריה, ומחברו היה יהודי הלניסטי, שהושפע מן הפילוסופיה היוונית ומרעיונות סטואים בני התקופה.
מנחם שטרן מתארך את הספר למאה ה-1 לספירה, לפני חורבן בית המקדש בשנת 70. לטענתו, אין להקדים אותו לתקופה ההלניסטית, משום שהוא כולל שימושי לשון מסוימים שלא היו שגורים בתקופה זו.
מלבד זאת, שטרן מצביע על כך שהמחבר מדגיש כי חוניו השלישי קיבל את הכהונה הגדולה "לכל ימי חייו" (פרק ד, פסוק א), והדבר מוכיח, לדבריו, כי המחבר לא קדם לתקופת שלטון הורדוס (37–4 לפנה"ס), מאחר שרק בתקופה זו "נתגבש הנוהג להחליף כהנים גדולים בעודם בחיים".
בניגוד לספרי מקבים א' ו-ב', מקבים ד' אינו עוסק כלל במרד החשמונאים, אלא ברדיפה הדתית שקדמה לו.
שמו המקורי של החיבור היה, ככל הנראה, "על שלטונה הבלעדי של התבונה" (περι αυτοκρατορος λογισμος), וכך הוא מכונה בכתביהם של אבות הכנסייה אוסביוס מקיסריה והירונימוס, אם כי אוסביוס מציין כי הוא כונה בעבר גם "ספר המקבים".
אוסביוס והירונימוס אף ייחסו אותו, שלא בצדק, ליוסף בן מתתיהו, והוא נכלל בכמה מהדורות מוקדמות של חיבוריו.
למרות השימוש ברעיונות ובתבניות סגנוניות הלניסטיות, החיבור פונה בבירור לקהל יהודי.
האופי הלשוני והרטורי של החיבור, השימוש התכוף בגוף ראשון והפנייה לנמען בגוף שני רבים מציעים שהטקסט נכתב כדרשה שנועדה להינשא בציבור, והיו ששיערו שמקבים ד' אינו אלא דרשה לכבוד חנוכה.
אך העובדה שהטקסט אינו מצטט פסוקים מקראיים מקשה על ההנחה שמדובר בדרשה שנועדה להינשא בבית הכנסת, ועל כן דחו חוקרים רבים את ההשערה.
הספר בנוי כדרשה פילוסופית המהללת את עליונות השכל והאמונה על היצרים.
בהתאם לסטנדרטים מקובלים של הרטוריקה ההלניסטית, הוא מורכב מפתיח ומשני חלקים מרכזיים.
בפתיח (פרק א עד פסוק יב) מעלה המחבר את הטענה הפילוסופית בדבר שלטון התבונה האמונית על היצרים.
בחלק הראשון (פרק א, פסוק יג עד פרק ג, פסוק יח) הוא מפתח אותה ומגדירה באופן מפורט יותר, ומציג דוגמאות מהמקרא ומחוקי התורה.
החלק השני הוא רובו של הספר (פרק ג, פסוק יט ואילך) ובו הוא מציג דוגמאות נרטיביות המוכיחות את תקפותה.
לאחר סקירה קצרה של תולדות ארץ יהודה עד לגזירות (פרק ג, פסוק יט עד פרק ד, פסוק כב), מתוארות הגזירות עצמן.
לאחר מכן ישנם דברי סיכום (פרק יז, פסוק יא עד פרק יח, פסוק ה; פרק יח, פסוקים כ עד כד), שבאמצעם מופיעים דברים מפי אם שבעת הבנים (פרק יח, פסוקים ו עד יט), אולם קטע זה של דברי האם נראה כתוספת מאוחרת.
מבחינה סגנונית, מדובר בחיבור יהודי-הלניסטי מובהק, המשלב מוטיבים יהודיים במוטיבים השאולים מן הפילוסופיה היוונית, ועושה שימוש בתבניות אופייניות לרטוריקה היוונית.
תורת משה מוצגת בו כתורה הפילוסופית של היהודים, ומצוותיה הן אמצעי להשגת התכלית הסטואית של ריסון היצרים, שליטה עצמית ושלמות רוחנית.
הספר מופיע בשלושה מכתבי היד של תרגום השבעים: קודקס סינאיטיקוס, קודקס אלכסנדרינוס וונטוס (Venetus, מהמאה ה-8).
הוא אינו נכלל בתרגום הוולגטה ללטינית, אך קיים בתרגום לטיני עתיק ותורגם לסורית.
במסורת היהודית לא השתמרה כל התייחסות למקבים ד', אך בנצרות הקדומה מילא החיבור תפקיד חשוב.