tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הניתוח האקדמי המשולב בספר מעיד המספר עצמו: "אני מנסה להתמקד בסצנה הקשה, אבל קשה לי.
עובדה: אני בורח לסוגיות אקדמיות."
בספר נעשה שימוש בשבעה גופנים שונים, לשם זיהוי הדוברים השונים: גופן אחד (פרנק-ריהל) למספר, שני (אהרוני) לאחותו, שלישי (הדסה) לאמם, רביעי לאביהם, חמישי (דוד) לסיפור של רות אלמוג, שישי למשפטים המצוטטים ממנו, ושביעי (חיים) למובאות מיצירות ספרותיות אחרות.
מקדש פורטונוס (באיטלקית: Tempio di Portuno) או מקדש פורטונה ויריליס ("גורל גברי") הוא מקדש רומאי, אחד השמורים ביותר מכל מקדשי רומא ששרדו עד ימנו.
שמו המקורי אינו ודאי והמקורות העתיקים מזכירים מספר מקדשים באזור זה של רומא בלי להוסיף מספיק פרטים שיאפשרו זיהוי מדויק.
המקדש נקרא מקדש פורטונה ויריליס בתקופת הרנסאנס אך היום הוא מוכר יותר כמקדש על שם פּוֹרְטוּנוּס - אל המפתחות, הדלתות, משק-החי והאסמים.
המקדש נמצא בפורום בואריום (פורום הבקר) קרוב לנהר הטיבר ובעת העתיקה צפה על נמל טיברינוס במקום בו הנהר מתעקל באופן חד.
מכאן פורטונוס היה יכול לצפות על הדוברות נושאות הבקר עם הגיען לעיר מכוון נמל אוסטיה.
מקדש הרקולס המנצח העגול עומד מעט דרומה למקדש פורטונוס, גם כן בפורום בואריום.
המקדש נבנה במקור במאה השלישית או הרביעית לפנה"ס (כלומר בתקופת רומא הרפובליקאית) אך נבנה מחדש בין השנים 80-120 לפנה"ס.
המקדש בנוי לפי הסדר האיוני של הארכיטקטורה היוונית.
המבנה המלבני כולל פורטיקו (מבנה כניסה נישא על עמודים) טטרסטילי (כלומר בעל ארבעה עמודים) המוביל אל נאוס (או צ'לה - ההיכל הפנימי המרכזי של המקדש בו נמצא פסל האל).
המבנה הוגבה על פודיום והגישה לכניסה הייתה דרך גרם מדרגות ששרד.
לרוחב חזית האכסדרה כאמור ארבעה עמודים מהמסדר האיוני ועומק האכסדרה הוא של 2 עמודים, בדומה לאכסדרה של המזון קארה שבנים בצרפת.
ארבעת העמודים בחזית הם חופשיים בעוד חמשת העמודים הנותרים מכל צד טמונים בחציים בתוך הקיר.
סגנון זה מכונה פסאודו-פריפטרוס, להבדיל ממקדש פריפטרוס כמו הפרתנון באתונה המוקף כולו בעמודים העומדים חופשי.
העמודים האיונים שבצדדים שונים במקצת מעמודי החזית, ומכותרות העמודים האיוניות (בעלות זוג ספירלות) של העמודים הפינתיים בולטת הספירלה החיצונית בזווית של 45 מעלות החוצה.
זהו פרט נפוץ בארכיטקטורה הרומית.
המקדש בנוי מאבני טוף וטרוורטין וצופה בעבר בסטוקו (מעין חומר מליטה לחיפוי ועיצוב קירות) שאבד מאז.
המקדש שרד בצורה מרשימה יחסית מכיוון שהוסב לשימוש ככנסייה נוצרית ("מריה הקדושה ממצרים") בשנת 872. המסדר האינוי של המקדש עורר הערצה, צויר והועתק רבות מאז המאה ה-16 .
הפולי (מבנה "הבל" למטרות קישוט) "מקדש להרמוניה" מהמאה ה-18 בסאמרסט שבאנגליה מבוסס על מקדש פורטונוס.
"מקהלה עליזה" הוא שיר ילדים עברי שכתבה לאה נאור והלחינה נורית הירש.
השיר יצא לאור בשנת 1967, וביצעה אותו לראשונה חוה אלברשטיין.
בקצה חצר הבית בו גרה ניצב עץ ברוש וסביבו היו מתקבצות ציפורים רבות.
על התרחשות זו כתבה נאור את השיר.
הבית בו גדלה נהרס בהמשך, ונבנו עליו בנייני דירות, אך הברוש עליו נכתב השיר לא נפגע.
ב-2019 נכנס עץ הברוש לתוכנית שימור אתרים היסטוריים של עיריית הרצליה.
ב-2022 הוצב לידו שלט הסבר ברחוב העצמאות 51 בהרצליה.
הציפורים המופיעות בשיר: עפרוני, פשוש, בולבול, סנונית, תוכי ודרור.
השיר מאניש את הציפורים ואת הברוש, המשוחחים ביניהם, אך כולל גם קולות ציפורים "ציף ציף, שריק שרק / בול בול בול בול ביל בל (או: בול בול ביל בל לה לה לה...) / לה לה לה...".
בשיר ארבעה בתים, שלאחר כל שניים מהם בא פזמון חוזר.
השיר היה הראשון בו לאה נאור שיתפה פעולה עם נורית הירש ועם חוה אלברשטיין.
הוא נכלל בתקליטה של אלברשטיין "בשירים עבריים" משנת 1967. בביצוע הזה, בולט עיבודו התזמורתי המיוחד והיוצא דופן באיכותו, של ד"ר חנן וינטרניץ.
השיר היה נעימת הפתיחה של תוכנית הרדיו לילדים בשם זה ששודרה בגלי צה"ל בבוקר יום שבת בשנים 1980–1996.
ירדנה ארזי הקליטה את השיר לאלבומה "אברא קדברא – אוסף שירי ילדים" שיצא בשנת 2014.
ביצועים נוספים לשיר הם של טוביה צפיר, אסף אשתר, מתן אריאל, גיא פרידמן, שרית חדד, דורי בן זאב ובביצוע משותף של עירית ענבי, חני נחמיאס ועופר שלחין בקלטת השלישית של "שירים קטנים" מ-1991.
בשנת 1969 חיים טופול הקליט גרסה באנגלית לשיר ברדיו בי.בי.סי בלונדון.
באוקטובר 2020 הקליטה הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל את "מקהלה עליזה" ביחד עם שחר חסון ו-BEMET, כחלק מהפרויקט "צו השעה – צו שני".
מַקְהֵלֹת הוא אתר מקראי מתחנות נדודי בני ישראל במדבר.
בני ישראל הגיעו אל מקהלות מחרדה, לאחר מכן המשיכו במסעם וחנו בתחת.
יש הטוענים כי מקהלות היא קהלתה, אחת התחנות הקודמות של בני ישראל במסע, המוזכרת מעט קודם לכן – ב.
בתרגום השבעים ובתרגום המיוחס ליונתן נקראת גם קהלתה "מקהלת".
מקדש פאן הוא מקדש פולחן שהורדוס חידש ובנה מחדש לכבוד אל הרועים פאן במערת הבניאס.
הכנענים הקימו במערת הבניאס מקדש לאל בעל גד.
בתקופה ההלניסטית, במאה השנייה לפני הספירה הוחלט להקים במערת הבניאס מקדש חדש לכבודו של אל רועי הצאן ועדריהם, פאן.
המיקום שנבחר להקמת המקדש, מערה, לא היה מקרי - האל פאן חי במערות.
המקדש הוקם במערה ושימש למטרות פולחן והערצת האל.
מכאן שמו של הנחל והאתר הארכאולוגי השוכנים במקום, "פניאס".
שם זה השתבש בתקופת התלמוד ל"פמיאס" (כפי שהשם מופיע במסכת בכורות), ובהגיה הערבית המשבשת את האות פ', הפך שמו של המקום ל"בניאס".
השם בניאס השתרש ונעשה לשם המקובל למקום.
הורדוס ובעקבותיו פיליפוס בנו, בנו מחדש את המקום, וקראו לו "קיסריה של פליפוס" לכבודו של אוגוסטוס קיסר.
שם לראשונה נאמר על ידי פטרוס לישו שהוא המשיח ובו ניתנו לפטרוס מישו "מפתחות השמים והארץ" כמתואר בבשורה על פי מתי, פרק 16:
כיום המבנה הוא חלק משמורת נחל הבניאס.
חמש הגומחות החצובות במצוק שליד מערת הבניאס הן שרידים מהמקדש המקורי ובהן הונחו פסלים של האל פאן.
מקדש פומונה הוא ביתן קטן על המדרון של גבעת פפינגסטברג, מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
גבעת פפינגסטברג היא הנקודה הגבוהה ביותר (76 מטרים) בחלק של פוטסדאם ממערב לנהר האבל.
המבנה שייך למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
מקדש פומונה נחשב למבנה הראשון שתכנן קארל פרידריך שינקל בן ה-19, שעדיין לא היה ידוע באותה תקופה.
הלקוח להקמת הבניין היה היועץ המלכותי הפרוסי קרל לודוויג פון אוספלד (Carl Ludwig von Oesfeld; 1741–1804).
הוא נבנה בסביבות 1800 כביתן תה בצורה קלאסית קפדנית המבוססת על מודלים עתיקים.
בחירת השם למקדש כנראה קשורה למיקומו, הכרם הפרטי הגדול בעבר באוספלד.
במיתולוגיה הרומית פומונה היא אלת הפירות.
פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
רכש את הנכס עם המבנה העתיק למראה בשנת 1817, והוא שימש את משפחת המלוכה לשהייה מזדמנת.
לאחר מלחמת העולם השנייה הביתן נשכח, עקב מעבר אנשי הצבא הסובייטי לאזור הווילות שמתחת לפפינגסטברג – והלך ונהרס משנת 1961 לאחר שהבלוודרה הסמוכה נסגרה משום שממנה אפשר היה לצפות על המתקנים של חומת ברלין, ועל מערב ברלין.
בשנת 1992–93 נבנה מקדש פומונה מחדש בעזרת קרן הרמן רמסטמה (Hermann Reemtsma Stiftung).
המקדש נמצא בבעלות , אך נתמך על ידי עמותת פפינגסטברג בפוטסדאם (Pfingstberg in Potsdam) שפעלה לשחזורו, והיא מארגנת תערוכות אמנות מתחלפות של אמנים אזוריים בביתן.
שינקל בחר בצורת מקדש יווני לביתן התה, כמו חזיתו הצפונית של הארכתאון על האקרופוליס באתונה.
לביתן יש תוכנית כמעט ריבועית.
בצידי המבנה הקובייתי מוביל גג קטן אל האכסדרה בחזית ובה ארבעה עמודי עץ יוני תומכים ההסדר היוני.
גמלון משולש שטוח הפתוח מאחור מקשט את החלק הקדמי.
מרפסת הגג מאחור מסתיימת במעקה.
את גג אוהל השמש העשוי מבד בפסים כחול לבן על מרפסת הגג בקיץ בקושי ניתן לתארך.
אל הגג השטוח ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות לולייני מתוך הרחבה המעוגלת מאחור.
הכניסה היחידה אל החלל הפנימי היא מהאכסדרה.
דלת צרפתית בקירות הצדדיים מכניסה אור לחלל הפנים.
האח מול דלת הכניסה מוקף על ידי שתי גומחות צרות וגבוהות.
בשנת 2011, עיצבה האמנית הברלינאית אליזבת זונק (Elisabeth Sonneck) את פנים המקדש בגוונים כחולים בהירים.
מקדש פומונה נכלל בתכנון של פטר יוזף לנה לגנים של הבלוודרה.
מקדש רודרשווארה המוכר יותר כמקדש רמאפה (טלוגו రామప్ప దేవాలయం) על-שם האדריכל שבנה את המבנה, הוא מקדש הינדי מהמאה ה-13 השוכן בכפר פלמפט שבמדינת טלנגאנה, כ-200 ק"מ צפונית-מזרחית לבירתה היידראבאד.
רודרשווארה הוא המקדש הראשי המוקדש לאל שיווה במתחם מקדשים מוקף חומה, הכולל מקדשים נוספים קטנים יותר ומנדאפה.
המקדשים נבנו בזמנה של שושלת קקטיה (1123-1323) בידי האציל רצ'ארלה רודרה, ולפי כתובת בת 204 שורות על אחד העמודים במתחם, הבנייה החלה ב-1213 ונמשכה כ-40 שנה.
בשנת 2021 הוכרז המקדש כאתר מורשת עולמית.
מקדש רודרשווארה שוכן במרכזו של מתחם מקדשים מוקף חומה, שבו מבנים נוספים ובהם מקדש קטשווארה ומקדש קמשווארה המכונה כעת קליאנה מנדאפה (בשל היעדר קודש הקודשים).
כל המבנים באתר בנויים על ציר מזרח-מערב ופונים מזרחה לעבר השמש העולה.
מקדש רודרשווארה המוקדש לשיווה בנוי בתבנית כוכב, וניצב על משטח חול שתואר כהמצאה מתקופת קקטיה שנועדה להגן עליו מפני רעידות אדמה.
המבנה נבנה מאבן חול אדמדמה עם קורות ועמודים עשויים גרניט שחורה.
באולם שבקדמת קודש הקודשים ישנם מספר עמודים הממוקמים כך שייצרו אפקט של אור וחלל.
מעל קודש הקודשים ניצב וימאנה בצורת פירמידה בת חמש קומות, עשוי מלבנים קלות המכונות "לבנים צפות".
הווימאנה, החריטה המסוגננת באבן החול ודמויות הנערות הנושאות את הפורטיקו, הם מאפייניו העיקריים של המבנה.
העמודים המסוגננים מעוטרים בצורות גאומטריות, בבעלי חיים מיתולוגיים ובמוטיבים מן הצומח, אך כוללים גם זיקה לריקוד הטקסי של שיווה, בדמות דמויות נשים רוקדות.
ריקוד זה שנתפס כבסיס לקשר שבין חומר ואנרגיה, היה מקובל בתקופת שושלת קקטיה כריקוד הכנה למלחמה.
המתחם ממוקם בסמיכות לאזור מיוער, בין שדות חקלאיים, בסמוך למאגר רמאפה שנבנה גם הוא בתקופת קקטיה, ובחירת המיקום נעשתה בהתאם לעקרון שמקדשים צריכים לקום בסביבה טבעית.
מקדש צ'נאקשווה (בקאנדה: ಚೆನ್ನಕೇಶವ ದೇವಾಲಯ) הוא מקדש הינדי מהמאה ה-12 הממוקם ב במדינת קרנאטקה שבהודו.
הוא נבנה בהוראת המלך והושלם בשנת 1117 לספירה, על גדות הנהר ב, הבירה המוקדמת של .
המקדש נבנה במשך שלושה דורות ונדרשו 103 שנים לסיים אותו.
הוא ניזוק ונבזז שוב ושוב במהלך מלחמות, נבנה שוב ושוב ותוקן במהלך ההיסטוריה שלו.
הוא נמצא במרחק של 35 קילומטרים מהעיר וכ-220 קילומטרים מבנגלורו.
צ'נאקשווה (מילולית, "קשווה נאה") היא צורה של האל ההינדי וישנו.
המקדש מוקדש לווישנו, והוא מקדש הינדי פעיל מאז הקמתו.
הוא מתואר ביראת כבוד בטקסטים הינדיים מימי הביניים, ונשאר אתר עלייה לרגל חשוב בווישנויזם.
המקדש יוצא דופן בשל האדריכלות שלו, הפסלים, התבליטים, האפריזים, כמו גם האיקונוגרפיה, הכתובות וההיסטוריה שלו.
יצירות האמנות של המקדש מתארות סצנות של חיים חילוניים במאה ה-12, רקדנים ומוזיקאים, כמו גם דימויים מטקסטים הינדיים כמו הראמאיאנה, המהאבהארטה וה באמצעות אפריזים רבים.
זהו מקדש וישנויזם הכולל נושאים רבים משיוויזם ושאקטיזם, כמו גם דמויות של ג'ינה מהג'ייניזם והבודהה מהבודהיזם.
מקדש צ'נאקשווה הוא עדות לנקודות המבט האמנותיות, התרבותיות והתאולוגיות בדרום הודו של המאה ה-12 ושלטון אימפריית הויסלה.
בשל האדריכלות יוצאת דופן, הפסלים ההיפר-ריאליסטיים וגילופי אבן, נוסף מקדש זה, יחד עם מקדש הויסלשוורה ב ומקדש קשווה ב, לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, בשם "מכלולי ההויסלה הקדושים", ב-17 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
מקדש צ'נאקשווה ממוקם ב במחוז האסן שבמדינת קרנאטקה בהודו.
הוא נמצא כ-35 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר .
המקדש נמצא במרחק של כ-16 קילומטרים ממקדש הויסלשוורה ב.
האסן היא העיר הקרובה ביותר ליד בלור המחוברת ברשת רכבות לערים הגדולות של קרנאטקה.
מקדש צ'נאקשווה הוא מקדש הינדי פעיל ואתר עלייה לרגל מרכזי של וישנויזם.
הוא ממוקם על גדות הנהר י (נקרא גם נהר בדארי בטקסטים היסטוריים), יובל של נהר המוואטי.
תקופת הויסלה בהיסטוריה של דרום הודו החלה בערך בשנת 1000 לספירה ונמשכה עד 1346. בתקופה זו נבנו כ-1,500 מקדשים ב-958 מרכזים.
בלור הייתה קרויה בלוהור, ולור או ולאפורה בכתובות עתיקות ובטקסטים של תקופת ימי הביניים.
זו הייתה הבירה המוקדמת של מלכי הויסלה.
העיר הייתה כה מוערכת על ידי מלכי הויסלה, עד שהיא הייתה מכונה " ארצית" (משכנו של וישנו) ו"דקשינה ואראנסי" (העיר הקדושה הדרומית של ההינדים) בכתובות מאוחרות יותר.
הוא הורה להקים את מקדש צ'נאקשווה שהוקדש לווישנו בשנת 1117 לספירה, מקדש שנחשב כאחד מ"חמשת היסודות" של מורשתו.
לדברי דאקי (Dhaky) - חוקר של אדריכלות המקדשים ההודיים ותולדות המקדשים, מקדש זה משקף את העושר העולה, העוצמה הפוליטית, המסירות הרוחנית העמוקה לסרי וישנויזם של וזו יצירת המופת שלו.
המקדש הראשי נקרא "ויג'איה-נראיאנה" והמקדש הקטן יותר שלידו שנבנה על ידי מלכתו סנטלה דווי נקרא צ'נאקשווה בכתובות של תקופתו, אך שני המקדשים הללו נקראים כיום מקדש צ'נאקשווה ומקדש צ'ניגאראיה בהתאמה.
מקדש צ'נאקשווה הראשי בבלור הושלם ונחנך בשנת 1117 לספירה, אם כי המתחם המשיך להתרחב במשך 100 שנים הבאות.
וישנווארדהנה העביר את בירתו לדוראסמודרה (המכונה גם דוואראסמודרה, כיום ), המפורסמת בזכות מקדש הויסלשוורה המוקדש לשיווה.
אימפריית הויסלה ובירתה נבזזו והושמדו בתחילת המאה ה-14 על ידי , מפקד צבא סולטנות דלהי של עלאא א-דין אל-ח'לג'י.
בלור והלבידו הפכו ליעד לביזה והרס בשנת 1326 לספירה על ידי צבא אחר של סולטנות דלהי בראשות הסולטאן מוחמד אבן טוגלאק.
על השטח השתלטה אימפריית ויג'איאנגר.
היסטוריונים מצאו במתחם המקדש 118 כתובות, המתוארכות בין 1117 למאה ה-18, והמתארות את ההיסטוריה של המקדש, המענקים שניתנו למקדש צ'נאקשווה לשם אחזקתו והתיקונים בתקופות מאוחרות יותר.
כתובת שנמצאה על הקיר המזרחי סמוך לכניסה הצפונית של המנדאפה הראשית של המקדש מציינת כי וישנווארדהנה הזמין את המקדש עבור האל ויג'יאנארייאנה בשנת 1117 לספירה.
כמה היסטוריונים פירשו את הכתובת הזו כמציינת שמקדש צ'נאקשווה הושלם בשנת 1117 לספירה.
מקדש צ'ניגאראיה נבנה במקביל למקדש הראשי, והמלכה נתנה לו חסות.
נראשימה הראשון משושלת הויסלה חילק מענקים למקדש עבור תחזוקתו ותפעולו.
בלאלה השני הוסיף בשנת 1175 מבני מקדש למטבחים ולאחסון תבואה בפינה הדרום-מזרחית, ומכל מים בפינה הצפון-מזרחית של המקדש.
המקדש המקורי היה ללא חומת גבול.
המנדאפה הראשית הייתה פתוחה גם עבור המאמינים לצפות ולהעריך את הגילופים המורכבים בתוך המקדש.
למען אבטחת המקדש, נבנתה חומה גבוהה מסביב למקדש, שער מעץ ולבנים ודלתות שנוספו על ידי סומאייה דנאיקה בתקופת שלטונו של (1292–1343), בנוסף גם המנדאפה הפתוחה כוסתה עם מסכי אבן מחוררים.
המסכים החדשים החשיכו את פנים המקדש והקשו על ראיית אוצרות האמנות אך אפשרו מספיק אור לדארשן של ("קודש הקודשים").
המקדש ניזוק והשער שלו נשרף בפשיטה של צבאו של המצביא המוסלמי סלאר שפעל בשירות הסולטאן מוחמד אבן טוגלאק (1324–1351).
המקדש תוקן על ידי אימפריית ויג'איאנגר בחסות של (1377–1404).
ב-1381 הוסיפו ארבעה עמודי גרניט; בשנת 1387, מצופה זהב נוספה על ידי מלאגארסה למגדל חדש מעל קודש הקודשים; ב-1397 נבנה חדש מלבנים של שבע קומות שהחליף את השער ההרוס.
מקדש , מקדש סאומיאניאקי, הדיפא-סטמב בכניסה, מקדשי ראמה ו נוספו בתקופת אימפריית ויג'איאנגר.
במקדש הראשי הייתה (מגדל מעל קודש הקודשים) אך כעת היא איננה והמקדש נראה שטוח.
המגדל המקורי, כפי שמספרות הכתובות, היה עשוי משילוב של עץ, לבנים וטיט.
הוא נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים.
אימפריית ויג'איאנגר נתנה חסות להוספת מקדשים קטנים יותר המוקדשים לאלות ולמנדאפה נאגאניאקנה בתוך מתחם המקדש.
אלה נבנו על ידי איסוף חומרי בנייה ממקדשים אחרים שנהרסו במלחמה באזור בלור ושימוש חוזר בהם.
שטחי המקדש ניזוקו שוב לאחר הרס אימפריית ויג'איאנגר על ידי קואליציה של סולטנויות הדקאן.
התיקונים הראשונים בוצעו ב-1709, ואחריהם הוספות ב-1717 וב-1736. המקדש תוקן בשנת 1774 על ידי קצין של חיידר עלי בתקופה שבה חיידר עלי היה השליט בפועל מטעם שושלת ואדיאר.
בסוף המאה ה-19, הוסר המגדל המט ליפול מעל קודש הקודשים כדי להציל את המפלסים הנמוכים ולא הוחלף מעולם.
ב-1935 נוקו ושוחזרו חלקים מהמקדש במימון ממשלת מייסור ומענקים של שושלת ואדיאר.
מקדש צ'ניגאראיה נבנה מחדש, פסלים של רמאנוג'ה וגארודה נוספו יחד עם שיפורים רבים אחרים במתקן ותיקונים למתחם.
תיקונים אלה נכתבו באבן לתיעוד היסטורי, בדיוק כמו כתובות קודמות.
מתחם צ'נאקשווה בבלור מורכב מחצר בגודל 135 על 121 מטרים עם מספר מקדשים הינדים ומקדשים קטנים בתוך מתחם מוקף חומה.
הכניסה למתחם ממזרח דרך שהתווסף במהלך התיקונים של תקופת אימפריית ויג'איאנגר.
המקדשים והמונומנטים שנמצאו בתוך המתחם המוקף חומה הם:
מקדש צ'נאקשווה, המכונה גם מקדש קשווה, הוא המקדש הראשי.
הוא נמצא באמצע המתחם, פונה מזרחה, מול הגופורם.
מידותיו, כולל השיפורים שנוספו מאוחר יותר, הם 54 על 47.5 מטרים.
המקדש ניצב על טרסת במה רחבה () בגובה של כמטר.
המקדש מוקדש לווישנו בצורתו כ.
מדרום למקדש קשווה נמצא מקדש קאפה צ'ניגאראיה בגודל 38 על 32 מטרים.
יש בתוכו שני קודש קודשים, האחד מוקדש לוונוגופאלה (אחד משמותיו של וישנו) והשני לצ'ניגאראיה (שם עממי מקומי של צ'נאקשווה, וישנו).
המקדש נקרא קאפה צ'ניגאראיה מכיוון שלפי אגדה מקומית נמצאה פעם קאפה (צפרדע) ליד הטבור שלו.
מקדש קטן יותר זה נבנה על ידי המלכה במקביל למקדש הראשי, ומאמינים שהוא גרסה דומה קטנה יותר.
לוח אבן עם זוג שעומד זה לצד זה בתנוחת נמסטה מתחת לחופה.
ממערב למקדש קשווה נמצא מקדש וירנאראיינה (אחד משמותיו של וישנו) בגודל 21 על 17 מטרים.
זהו מקדש קטן, אך שלם עם נבארנגה ו ("קודש הקודשים") עם 59 תבליטים גדולים על הקירות החיצוניים.
תבליטים אלו מוקדשים לווישנו, שיווה, ברהמה, בהיראווה (שיווה כועס), לקשמי, פרוואטי, סראסווטי ואחרים.
חלק מהלוחות מתארים את סיפורו של בְּהִימַה מהמהאבהארטה.
גם מקדש זה מתוארך למאה ה-12.
מדרום-מערב למקדש קשווה נמצא מקדש קטן המוקדש לסומיאניאקי (אחת מצורות האלה לקשמי), גם הוא מתוארך למאה ה-12. עם זאת, המקדש הורחב ועבר שיפורים מאוחר יותר.
מקדש זה בולט מכיוון שהמסורת המקומית גורסת שהמגדל שלו הוא גרסה מיניאטורית של המגדל הגדול שהתנשא פעם מעל מקדש קשווה הראשי.
מקדש , הנקרא גם מקדש רנגנאיאקי, נמצא מצפון-מערב למקדש קשווה.
הקיר החיצוני שלו מעוטר ביצירות אמנות כמו פילים וטבע.
הוא גם מציג 31 תמונות גדולות של אלוהויות ממסורות הווישנויזם, השיוויזם והשאקטיזם של ההינדואיזם.
יש בו גם פסלים מגולפים מורכבים של ונוגופאלה (אחד משמותיו של וישנו), לקשמי ו, כמו גם אפריזים המציגים אגדות מה.
ממזרח למקדש קאפה צ'ניגאראיה נמצאים מקדשים לראמה, , ג'יאר ו של תנועת הבהקטי.
ממזרח למקדש אנדל נמצאים מקדשים לקרישנה, והמלומדים של הווישנויזם: דסיקר, בהאשיאקרה וראמנוג'ה הידוע מפילוסופית ה של מסורת הוודאנטה.
על בסיס המקדשים לאלווארים יש אפריזים המציגים סיפורים מהראמאיאנה.
כמה ממקדשים אלה נוספו מאוחר יותר מכיוון שרק מעטים מהמלומדים הללו כמו דסיקר חיו לאחר המאה ה-12.
שני סטמב (עמוד מעוטר) עיקריים נמצאים במתחם המקדש.
העמוד הפונה למקדש הראשי, סטמב גארודה (נשר) הוקם בתקופת אימפריית ויג'איאנגר, ואילו העמוד מימין, הדיפא-סטמב (עמוד עם מנורה) מתקופת הויסלה.
ליד מקדש וירנאראיינה נמצאת מנדאפה שבה אוחסנו באופן מסורתי רכבי של תהלוכה השנתית ורכבי מקדש.
במתחם יש אולם נוסף לטקסים, קליאנה-מנדאפה בפינה הדרום-מזרחית.
בפינה הצפון-מערבית של המתחם נמצא אסם לאחסון עתודות מזון.
יש שער צפוני קטן יותר למתחם, בסמוך לו פקאסלה (מטבח קהילתי) שנבנה במאה ה-13. מכל מים מדורג, הנקרא בכתובות קאליאני או ואסודווה-סרווארה, נמצא בפינה הצפון-מזרחית עם שני פילי אבן בצדו.
במתחם יש עוד הרבה מונומנטים וסממנים קטנים, כמו אנֶה-בגילוּ או "שער הפיל" ממש דרומית לגופורם ואנדרטה לחורבן העבר בדמות עמודים ופסלים בחלק הצפון-מערבי של המתחם.
המקדש הוא בעיצוב בסגנון אקאקוטה (מקדש יחיד) בגודל 10.5 מטרים על 10.5 מטרים.
הוא משלב אלמנטים של אדריכלות בסגנון נגארה של צפון הודו וסגנון קרנאטקה של דרום הודו קרנאטה.
המקדש ניצב על במה פתוחה ורחבה שנועדה להיות שביל מקיף סביב קודש הקודשים.
המקדש והבמה היו ללא חומות והבמה הקיפה מנדאפה פתוחה, על פי קו המתאר של המקדש.
מבקר היה יכול לראות את העמודים המעוטרים של המנדאפה הפתוחה מהבמה.
מאוחר יותר נוספו קירות ומסכי אבן, שיצרו פרוזדור סגור ומנדאפה, מספקים ביטחון אך יוצרים יותר מדי אפלה מכדי להעריך את יצירות האמנות שבתוכו.
הפרוזדור מחבר את הבמה המקיפה את המקדש אל המנדאפה (אולם).
יש שפע של יצירות אמנות מורכבות הן מבחוץ והן בתוך המקדש.
למקדש יש תוכנית הויסלה פשוטה הכוללת "קודש קודשים" אחד.
חומר הבניין המשמש במקדש צ'נאקשווה הוא שיסט כלוריטי, הידוע יותר בשם אבן סבון.
הוא רך בעת חציבה ומאפשר לאמנים לגלף פרטים בקלות רבה יותר.
מקדש הויסלה זה, על פי מבקר האמנות וההיסטוריון סֶטאר (Settar), העסיק את האמנים מ ואת המסורת שלהם שהתפתחה במקור ב, בדאמי ופטאדקל.
הוא פשוט יותר ממקדשי הויסלה המאוחרים יותר (כולל מקדש הויסלשוורה ב ומקדש קשווה ב).
המקדש בנוי על (מילולית, "עולמי"), במה המסמלת את העולם עם מרחב הליכה רחב להליכה סביב סביב (פראדקשינה-פאתה) יש גרם מדרגות אחד המוביל לג'אגטי ועוד גרם מדרגות אל המנדאפה.
הג'אגטי מאפשר למאמין את ההזדמנות לתרגל פראדקשינה סביב המקדש לפני הכניסה אליו.
הג'אגטי עוקב בקפידה אחר העיצוב הריבועי המדורג של המנדאפה וצורת הכוכב של המקדש.
המבקר חוזה ביצירות אמנות רבות במהלך הקפת המקדש מעל במת הג'אגטי ברצועות אופקיות.
הרצועה התחתונה היא של פילים בעלי הבעות שונות, כתומכים סמליים של המבנה כולו.
מעליה רצועה ריקה ולאחריה קרניז עם פני אריה בסגנון התקופה.
מעליה רצועה נוספת של מגילה ולאחר מכן רצועת קרניז, למעט בחלק האחורי של המקדש שבו מתוארת שורה של פרשים בתנוחות רכיבה שונות.
הרצועה המגולפת החמישית היא של פסלונים קטנים, רובם נקבות עם הבעות שונות הפונות אל הצופה, בעוד שמדי פעם הרצועה כוללת יאקשות הפונות לכיוון פנים המקדש.
ברצועה זו יש גם רקדנים ומוזיקאים רבים, כמו גם אנשי מקצוע עם הכלים שלהם.
ברצועה למעלה יש פילסטרים שבין חלקם דמויות חילוניות מגולפות בעיקר נקבות וזוגות.
רצועת טבע ומטפסים עוטפת את המקדש מעל רצועת הפילסטרים, עם סצנות של אפוס הראמאיאנה כלולות ברצועה זו.
מעל שכבה זו יש סצנות מהחיים היום יומיים המתארים קאמה, ארתה ודהרמה.
כאן נכללים זוגות בחיזור, ארוטיקה וסצנות מיניות, ואחריהם זוגות עם ילדים, פעילויות כלכליות וחגיגיות.
לכיוון הקיר החיצוני הצפוני, אפריזים המתארים סצנות מהמהאבהארטה.
מעל הרצועות הללו יש בנייה מאוחרת יותר שהוסיפה עשר חלונות ומסכים מחוררים מאבן לצד הצפוני ועשר לצד הדרומי של המקדש.
האמנים המאוחרים חרטו סצנות מהפורנות בעשר מהתוספות המאוחרות הללו, ולעשר האחרות יש עיצובי פרחים גאומטריים.
המסכים המחוררים עם דמויות מראים:
סצנת חצר הויסלה, עם המלך, המלכה, הקצינים, המלווים ושני גורואים עם תלמידיהם
הגמד , מאגדת באלי וטריוויקרמה,
האגדה של קרישנה קליאמרדנה, שיווה על עם גנש וקרטייקיה
האגדה של קרישנה הורג את
הנומאן וגארודה נלחמים על אגדת שיווה לינגאם.
מעל המסכים המחוררים, על כותרות של העמודים התומכים, מופיעות דמויות מדנאקאי.
במקור היו 40 מדנאקאי, מתוכם 38 שרדו במצב פגום או טוב.
שתיים מהן הן האלה דורגה, שלוש ציידות (עם קשת), אחרות הן רקדניות בתנוחת משחק, מוזיקאים, נשים שמתלבשות או מתאפרות, אישה עם תוכי מחמד, גברים מנגנים מוזיקה.
רוב דמויות המדנאקאי הללו מגולפות גם למיניאטורות ברצועה השישית של הקיר החיצוני מסביב לפראדקשינה-פאתה.
חלק מהפסלים מציגים פרטים יוצאי דופן.
לדוגמה, דמות מדנאקאי אחת מוצגת עם חופת עץ פרי, שבה מוצג זבוב קטן יושב על הפרי ובסמוך לטאה מתכוננת להסתער על הזבוב.
באחר, נראה נשר תוקף , שבתורה תוקפת אריה, שבתורו מתנפל על פיל, אשר בעצמו תופס נחש, שבתורו מוצג בפעולת בליעת חולדה - מראה הכולל חכם מהורהר.
חיים חילוניים מוצגים בתמונות אלה, כמו אמן שיוצר ציור או מוזיקאים השקועים במוזיקה שלהם.
תמונה בולטת היא התיאור של (סוג של כלי נגינה) מהמאה ה-12 ותנוחת ריקוד .
כלולה גם דמות של ג'ינה מהג'ייניזם.
הקיר החיצוני בצד הכניסה המזרחית למקדש שבתוכו מראה את בהאירווה ודורגה.
הקיר החיצוני בצד הכניסה הדרומית למקדש מציג את טנדאווסורה ו.
הצדדים החיצוניים בכניסה הצפונית למקדש מציגים את וישנו ומהישסורמרדיני.
למקדש צ'נאקשווה שלוש כניסות ובפתחים שלהם יש פסלים מעוטרים הנקראים דוורפאלה (שומרי דלתות) משני הצדדים.
האולם המרכזי (נבארנגה) היה במקור פתוח מכל הצדדים מלבד המערב שבו נמצא "קודש הקודשים", אך כל הצדדים נסגרו מאוחר יותר במסכים מחוררים.
זה הפחית את כמות האור באופן משמעותי וקשה להעריך את עבודת האמנות המורכבת ללא אור משני.
היצירה מתחילה בכניסה לשלוש הכניסות לאולם.
כל אחת מהן מובילה למרפסות מוגבהות משני הצדדים.
באולם עמודים מגולפים שבמרכזם תקרת כיפה גדולה.
מקדש הנבארנגה במקדש קשווה בבלור הוא הגדול ביותר מכל מקדשי הויסלה, הוא בעל תוכנית בצורת יהלום (, לפי ג'יימס הארלה.
באולם נבארנגה יש ארבעים ושמונה עמודים.
כולם פרט לארבעה המרכזיים מגולפים בצורה ייחודית.
ארבעת המרכזים הם תוספות מאוחרות יותר, שנוספו בשנת 1381 לספירה בתקופת אימפריית ויג'איאנגר, כדי לתמוך במבנה הפנימי של מקדש שניזוק.
האחד הוא מה שנקרא עמוד נרסימהה המגולף בדמויות מיניאטוריות מלמעלה למטה, כמו שור זעיר (קאדלה בסבה).
האגדה המקומית מספרת שעמוד זה יכול היה להסתובב פעם בגלל האופן שבו הוא נתמך, אבל לא ניתן עוד לסובב אותו.
העמוד השני הוא עמוד המוהיני.
מלבד האווטאר הנשי של וישנו, לעמוד יש שמונה רצועות של גילופים, כולל אלה של ברהמה, וישנו, שיווה, ולאחר מכן עשרה אווטארים של וישנו, שמונה אלוהויות הכיוון, בעלי חיים מיתולוגיים עם גוף של אריה אך פנים של חיות בר אחרות.
ארבעת העמודים המרכזיים בולטים בכך שהם מגולפים ביד ואילו האחרים נעשו במחרטה.
במרכז האולם יש כיכר גדולה פתוחה, שמעליה תקרת כיפה בקוטר של כ-3.5 מטרים ובעומק של 2 מטרים.
בחלק העליון נמצא ניצן לוטוס שעליו מגולפים ברהמה, וישנו ושיווה.
בתחתית הכיפה יש סדרת אפריזים עם סיפור הראמאיאנה.
על הכותרות של ארבעת העמודים נמצאים דמויות {מדנאקאי.
אחת מייצגת את סראסווטי הרוקד, האל ההינדי של ידע, אומנויות ומוזיקה.
האחרים הם רקדנים רגילים, אבל עם הבעות שונות.
אחת מעצבת את שערה, השנייה בתנוחת , ולרביעית יש תוכי יושב על ידה.
תכשיטי הראש והצוואר עשויים מסלע מותקנים בחופשיות וניתנים להזזה.
עיצוב התקרה עוקב אחר הטקסטים ההינדיים, והוא סגנון אוטקסיפטה שונה עם דמויות המוצבות בטבעות קונצנטריות.
תבליטים אחרים בתוך האולם כוללים תמונות גדולות של אוואטרים של וישנו, אפריזים של ההיסטוריה הוודית והפוראנית, וסצנות נוספות של הראמאיאנה.
המנדאפה מובילה אל על פני העמודים ופתח.
משני צדי הדלת נצבים שני דוורפאלה (שומרי דלתות), ג'יאה וויג'איה.
במרכז הגמלון יש את הזוג .
מתחתם נגנים מנגנים בכלי נגינה מהמאה ה-12. בצד יש שני מקארות עם וארונה ו ביחד רוכבים עליהן.
בתוך "קודש הקודשים" הריבועי נמצאת דמותה של קשווה, או כפי שכתובות מכנות אותה "ויג'יאנארייאנה".
הוא עומד על כן בגובה מטר, גובהו כ-2 מטרים עם הילה.
יש לו ארבע ידיים, עם ו (קונכייה) בידיים העליונות ו (אַלָּה הודית) ולוטוס בידיו התחתונות.
להילה יש גילוף מחזורי של עשרת האוואטרים של וישנו - מטסיה, קורמה, וארהה, נאראסימה, ואמנה, פאראסורמה, ראמה, קרישנה, בודהה וקלקי.
המקדש הוא בית תפילה פעיל, עם קשווה לבוש ומקושט, נוכחים כוהנים וחסידים שעושים דארשן.
למקדש היה מגדל, שניזוק ונהרס שוב ושוב, נבנה מחדש ושוחזר.
בשחזורים מהמאה ה-19, המקדש נותר ללא מגדל.
לפי פוקמה (Foekema), המגדל, כשהיה קיים, היה בסגנון ולא המגדל הרגיל בצורת כוכב שמקביל לצורת ה.
מגדלי בהומיג'ה, שלמים על המקדשים המיניאטוריים בכניסה לאולם הם למעשה סוג של מגדל נגארה (מצפון הודו), בעלי צורתם המעוקלת.
צורה זו של מגדל היא די נדירה ב טהורה.
כמה מאמני הויסלה חתמו על עבודתם בצורת כתובות.
בכך הם חשפו לעיתים פרטים על עצמם, על משפחותיהם, על הגילדות ועל מקום מוצאם.
כתובות אבן וכתובות לוחות נחושת מספקות מידע נוסף עליהן.
רובארי מלליטמה היה אמן פורה שמיוחסים לו יותר מ-40 פסלים.
דאסוג'ה ובנו צ'וואנה שהיו מ ב של ימינו תרמו תרומות חשובות.
לצ'וואנה מיוחסת עבודה על חמש מדנאקאי ודאסוג'ה פיסלארבע מהן.
מליאנה ונגוג'ה יצרו ציפורים ובעלי חיים בפסליהם.
לאמנים כמו צ'יקאהמפה ומאלוג'ה מיוחסים לכמה מהפסלים במנדאפה.
אמנים אלה תרמו גם ליצירות האמנות שנמצאו במקדשי הויסלה גדולים אחרים שנמצאו במרחק של 50 קילומטרים מבלור.
מקדש קשווה המכונה גם מקדש צ'נאקשווה (בקאנדה: ಚೆನ್ನಕೇಶವ ದೇವಸ್ಥಾನ) הוא מקדש הינדי מזרם הווישנויזם על גדות הנהר ב שבמדינת קרנאטקה שבהודו.
המקדש נחנך בשנת 1258 לספירה על ידי סומנתה דנדנאיאקה, מצביא של .
הוא ממוקם 38 קילומטרים מזרחית לעיר מייסור.
המקדש המעוטר הוא דוגמה של .
המקדש תחום בחצר עם מסדרון עמודים של מקדשים קטנים (פגומים).
המקדש הראשי במרכז נמצא על במה גבוהה בצורת כוכב עם שלושה קודש קודשים סימטריים (), הממוקמים בריבוע המכוון לאורך הצירים מזרח–מערב וצפון–דרום.
קודש הקודשים המערבי היה עבור פסל של קשווה (חסר), קודש הקודשים הצפוני של ג'נרדהאנה וקודש הקודשים הדרומי של וונוגופאלה, כל צורותיו של וישנו.
שלושת קודש הקודשים חולקים אולם קהילתי משותף (סבהה-מנדאפה) עם עמודים רבים.
הקירות החיצוניים, הקירות הפנימיים, העמודים ותקרת המקדש מגולפים בצורה מורכבת באיקונוגרפיה תאולוגית של ההינדואיזם ומציגים אפריזים נרחבים של טקסטים הינדיים כמו הראמאיאנה (החלק הדרומי), המהאבהארטה (החלק הצפוני) והבהאגווטה פוראנה.
(החלק המערבי של המקדש הראשי).
מקדש קשווה, קובע ג'ורג' מיטשל (George Michell), מייצג את שיא ההתפתחות בסגנון מקדש הויסלה, ועם זאת הוא גם ייחודי במובנים רבים.
בשל האדריכלות יוצאת דופן, הפסלים ההיפר-ריאליסטיים וגילופי אבן, נוסף מקדש זה, יחד עם מקדש צ'נאקשווה ב ומקדש הויסלשוורה ב לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, בשם "מכלולי ההויסלה הקדושים", ב-17 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
העיירה סומנאתפורה נוסדה במאה ה-13 על ידי מצביא בשם סומנאתה (סומיה דנדנאיאקה בכמה כתובות).
סומנאתה יצר , חלקת קרקע המוענקת לברהמינים ומשאבים מוקדשים לבנייה ולתחזוקה של מקדשים בה.
העיירה (פּוּרָה) נודעה על שם הפטרון, בשם סומנאתה-פורה.
המיקום נקרא גם על ידי איות חלופי, כגון סומנאתפור.
באמצע היישוב החדש, בנה סומנאתה את מקדש קשווה וקידש אותו בשנת 1258 לספירה.
זה היה מקדש ממסורת הווישנויזם.
בנוסף למקדש זה, קידש סומנאתה את מסורת השיוויזם הקשורה במקדש פנצ'לינגה (מילולית, "מקדש חמש הלינגאם") בפינה המזרחית-צפון-מזרחית של מענק הקרקע.
הוא גם בנה חומת מבצר מסביב לשטח, אך אלה כיום הם הריסות.
על פי הכתובות והעדויות הטקסטואליות, סומנאתה בנה בנוסף את מקדשי פוראהרה, נרסימהשוורה, מוראהרה, לקשמינרסימהה ויוגאנראיאנה בסגנון הויסלה באזור, אך כל המקדשים הללו מלבד לקשמינרסימהה נעלמו, לאחר שמלחמות בין הממלכות ההינדיות והסולטאנים המוסלמיים הרסו את אזור.
משאר המקדשים שנעלמו, תמונת קודש הקודשים של מקדש יוגאנראיאנה ידועה רק מיצירות אמנות ששרדו, אבל גם הם במצב פגום.
גם מקדש קשווה ניזוק קשות, על פי כתובות מהמאה ה-15. הוא תוקן במאה ה-16 עם תמיכה כספית ומענקים על ידי קיסרי אימפריית ויג'איאנגר.
על התיקונים מעידים הצבע השונה של האבנים ואיכות העבודה בבמה ובחלקים מהמגדל והבמה הצפוניים של המקדש הראשי.
המקדש המתוקן ניזוק במאה ה-19, ולאחר מכן תוקן שוב בתחילת המאה ה-20 על ידי ממשלת מייסור בעידן הקולוניאלי.
מקדש קשווה הוא אחד מכ-1,500 מקדשים הינדים וג'יינים שנבנו על ידי קיסרי בחלקים שונים של ממלכתם.
מקדשי הויסלה האחרים שנחקרו היטב כוללים את אלה ב וב.
המקדש נהרס במהלך התקפות מוסלמיות בממלכות הויסלה.
המתקפה הראשונה הייתה על ידי מאליק קפור, המצביא של עלאא א-דין אל-ח'לג'י ב-1311 וב-1326 הרס מוחמד אבן טוגלאק את המבנים שנותרו.
חלקים מסוימים של המקדשים שוחזרו על ידי קיסרי אימפריית ויג'איאנגר ומאוחר יותר על ידי מלכים מ של מייסור.
כמה מהתאריכים והנסיבות ההיסטוריים המשמעותיים סביב מקדש קשווה כתובים על שמונה לוחות אבן בחלקים שונים של דרום הודו.
ארבע מהכתובות נמצאות על לוחות אבן סבון בפתח המקדש.
שתי כתובות נמצאות בתקרות הבמה המקיפה את המקדש, האחת ליד הפינה הדרום-מזרחית והשנייה בפינה הצפונית-מערבית.
כתובת נוספת נמצאת ליד על גדות הנהר .
הכתובת השמינית נמצאת במקדש שיווה בשולי מענק הקרקע המקורי, מקדש פנצ'לינגה.
רוב הכתובות הללו מאשרות שהמקדש פעל בערך באמצע המאה ה-13. שתי כתובות, אחת מתוארכת לשנת 1497 לספירה ואחרת לשנת 1550 לספירה מתארות את הנזק והתיקונים שנעשו במקדש זה.
במקדש יש כתובות קטנות רבות שהן או הלוגו של גילדות הבונים או שמו של האומן שגילף את הגוש, העמוד או יצירות האמנות.
קשווה, ונוגופאלה וג'נרדהאנה הם שמות המצויים בבהגווד גיטא, כולם בהקשר של קרישנה.
פירוש המונח צ'נאקשווה הוא "קשווה נאה".
מקדש הקשווה בסומנאתפורה הוא מקדש של מסורת הווישנויזם בתוך ההינדואיזם, ואחד ממקדשי קשווה רבים שנבנו במאה ה-13 או לפני כן בחלקים שונים של הודו, וכן בבלור בשנת 1117 לספירה, כ-170 קילומטרים ממקדש קשווה.
מקדש קשווה בסומנאתפורה פונה מזרחה והוא תחום בחצר מוקפת חומה עם שער מרכזי (מהדווארה).
מחוץ לחומות שלפני השער ניצב עמוד גבוה (סטמב), שפעם היה עליו פסל גארודה, שאיננו יותר.
בתוך השער, משמאל אבני כתובות עומדות אנכיות.
לאבנים אלו יש צורה של אבני הגיבור, כאשר החלק העליון מעוטר באיקונוגרפיה הינדית וכן תבליטים מיניאטוריים של קשווה, ונוגופאלה וג'נרדהאנה.
המנדאפה בכניסה הקטנה נתמכת על ידי עמודי אבן סבון מגולפים במחרטה.
המקדש מגולף בשיסט כלוריטי, הידוע יותר בשם אבן סבון בצבע ירוק-אפור, רך במחצבה אך מתקשה כאשר הוא נחשף לאוויר.
סלע זה לא זמין מקומית ובטח יובא מחלק אחר של דרום הודו.
הוא אפשר לאומנים לעצב ולגלף פרטים מורכבים עבור יצירות האמנות.
למקדש יש חצר ציבורית פתוחה גדולה המוקפת במתחם החומה, ובמרכזו המקדש הראשי בעל שלושה מגדלים.
קיר החצר ממסגר מרפסת מלבנית ומערך של מקדשים קטנים.
השורה הצפונית והדרומית של מקדשים קטנים בתוך מסדרון חצר העמודים מורכבת משמונה עשר מקדשים יחידים ומקדש כפול מחובר כל אחת.
המקדש הכפול נמצא בפינות הצפון-מערביות והדרום-מערביות של החצר.
השורה המערבית מורכבת מארבעה עשר מקדשים קטנים, ואילו השורה המזרחית מורכבת משמונה מקדשים קטנים בודדים ושני מקדשים מחוברים-כפולים.
בסך הכל, מקדש קשווה מורכב מ-58 מקדשים קטנים, ארבעה מקדשים כפולים-מחוברים, שניים קרוב לכניסה והמקדש המרכזי המרכזי.
64 מקדשי המסדרון כללו פעם אלוהויות ודיות ו וחדרים לצליינים.
הפסלים במקדשים הקטנים יותר הושחתו, איבריהם נשברו או נהרסו.
חלק מהחתיכות השבורות שנמצאו נמצאות בערימה בתוך המקדש.
האוסף כולל פסלי ג'אינה בתנוחת וכן פסלים הינדים רבים.
על התקרה של מערך המקדשים הדרומי יש גילופים על התקרה, במערבית אין, ובמקום זאת יש כתובת הקשורה לתיקון מתקופת אימפריית ויג'איאנגר.
גם המערך הצפוני חסר ברובו כל עבודת אמנות תקרה מלבד ליד המדרגות באמצע, בעוד המערך המזרחי מציג את סימני הנזק והשיקום הגדולים ביותר כאשר ברוב המקדשים הקטנים חסרים עבודות האומנות למעט סימנים לתשתית שלהם.
המקדש הראשי בנוי על (מילולית, במה עולמית), המסמל במה ארצית.
גובהו כמטר, והוא בצורת כוכב ובקצהו המזרחי יש מדרגות אבן המאפשרות למבקר לטפס אליו.
ליד המדרגות, מכל צד יש שני מקדשי דוורפאלה (שומר) אך אלה ניזוקו.
במת הג'אגטי המוגבהת סובבת סביב המקדש הראשי עם מרחב הליכה רחב.
שנועדה למבקר ללכת ולצפות ביצירות האמנות עם כיוון השעון תוך השלמת ההקפה של שלושת קודש הקודשים, פולחן המכונה "פראדקשינה-פאתה".
המאמין אמור ללכת בכיוון השעון כדי לקרוא בצורה ציורית את אגדות הראמאיאנה, המהאבהארטה והבהאגווטה פוראנה ברצף הנכון.
הצד המזרחי של הבמה מלבני, בעוד שהשטח שמתחת ל (מגדל המקדש) משקף את צורת הכוכב המחודד של המגדל, עם תשעה חודים בכל צד ושני חודים מקשרים (בסך הכל 29).
פיל אבן עמד במקור בכל קצה כוכב של הרציף, אך רק 11 מתוך 15 המקוריים שרדו במצב פגום.
בצידי צד הכוכב ובמקום שבו שני כוכבים של במת הג'אגטי נפגשים היו 14 תבליטים בגודל בינוני כנראה של נאגה ו-58 תבליטים של יאקשות אבל כל זה חסר כעת.
בשטח המקדש מאוחסנים 7 מהחתיכות השבורות שנמצאו בתחילת המאה ה-20.
הבמה נראית מרחוק כחמש ערימות מהעיצוב המוקפד.
ממפלס הג'אגטי, ישנן ארבע מדרגות אבן המובילות את המאמין אל תוך סבהה מנדאפה של המקדש.
האולם נראה מלבני, אך מורכב משני ריבועים מאוחים וממלבן.
ריבוע קטן נמצא בכניסה, הריבוע הגדול ביותר באמצע, ומלבן הפונה לשלושת קודש הקודשים (גרבה-גרייה), כולם נתמכים על ידי עמודים מגולפים בצורה מורכבת.
האולם המרכזי נפתח לכל קודש קודשים דרך פוג'ה מנדאפה בצורת ריבוע קטן.
שלושת קודש הקודשים מאכלסים את קשווה (הפסל אבד), ונוגופאלה וג'נרדהאנה.
מעל כל אחד מהקודשים הללו מתנשא המגדל בצורת כוכב עם 16 חודים בסגנון צפון הודו ().
הקיר החיצוני של המקדש הראשי מורכב מרצועות אופקיות מקבילות של יצירות אמנות מגולפות מעל הבמה המקיפה.
יש לו שלושה חלקים עיקריים, רצועת התחתונה, רצועת הקיר והרצועה העליונה.
הרצועה הנמוכה ביותר בקטע הנמוך היא בגובה של כ-6 סנטימטרים ומראה שורה של פילים צועדים ברובם שמאלה בכיוון השעון שהמאמין אמור ללכת.
הפילים אינם עותקים מדויקים אחד של השני, אלא מראים ביטויים טבעיים שונים ומשחקיות של פילים.
חלקם מראים פילים במלחמה, מטיחים אויבים; בעוד שאחרים מראים אותם מתגרים ברוכבים מלפנים.
הרצועה מעל הפילים היא של סוסים עם רוכבים חמושים, המתארת צעדה צבאית.
במקומות מסוימים, גמלים מחליפים סוסים, דבר המצביע על כך שההויסלה אימצו גמלים לצבאם.
חלק מהמקומות מציגים גם סצנת קרב עם סוסים.
במקומות שונים הוסיפו האומנים הומור על ידי הצבת גמדים וקופים שתומכים ברגל המוגבהת הקדמית של הסוסים.
הרצועה שמעל אפריזי הפרשים היא מגילת טבע.
מוצגים בה פרחים, פירות, מדי פעם כמה טווסים וחיות בר.
הרצועה שמעליה היא אפריז המיתולוגיה.
גובהה כ-18 סנטימטרים, בסביבות 75 סנטימטרים מעל הבמה, והיא מתארת את האגדות והסיפורים הרוחניים שנמצאו בראמאיאנה (עד חזית 5), הפוראנות, במיוחד הבהאגווטה פוראנה (מחזית 6 עד 11) ולבסוף המהאבהארטה.
ישנם לוחות רבים מסביב למקדש המספרים את האגדות והסיפורים ההינדיים השונים.
מעל הרצועה של המפלס התחתון עם אפריזים המתארים את האגדות ההינדיות יש רצועה של מקארות מיתולוגיות (יצור המבוסס על מיזוג של בעלי חיים שונים) ולאחר מכן רצועת טווסים דקורטיביים.
מעל רצועת הטווס של כמעט 200 גילופי תבליט יש שורות של חיים חילוניים של האנשים ותבליטי אלוהות בגודל קטן העוטף רק את חלק הסבהה מנדאפה (היכל הקהילה) של המקדש הראשי.
התבליטים הקשורים לאלוהויות הם בעיקר וישנו המוצג בהיבטים השונים שלו ובאווטארים שלו במסורת הווישנויזם, אך הם כוללים את שיווה ממסורת השיוויזם, ממסורת השאקטיזם וסוריה ממסורת הסאורה של ההינדואיזם.
לדוגמה, מבין הלוחות כאשר נספרים בכיוון השעון מהכניסה, מספר 12 הוא של סאורה, מספר 23 הוא של דורגה בצורת מהישסורמרדיני שלה, מספר 25 עד מספר 28 הם של מסורת שיווה.
התבליטים המציגים את החיים המשותפים של האנשים כוללים סצנות חגיגיות, רקדנים במודרות שונות, מוזיקאים עם כלי נגינה מהמאה ה-13, זוגות בסצנות חיזור ומיניות, אימהות מיניקות תינוקות, ציידים ואנשי מקצוע אחרים עם חיות מחמד כגון כלבים, חיילים, יוגי, רישי (חכמים), יחידים בתנוחת נמסטה, זוגות מתפללים ואחרים.
תבליטים אלה כוללים גם אפריזים רבים המציגים את סיפורם של , ו, אווטאר של וישנו.
במקרה של שלושת המגדלים, מעל רצועת הגילופים של הטווסים נמצאת שורה של תבליטי אלוהויות בגודל גדול יותר העוטפת את המקדש.
ישנם כ-90 תבליטים המציגים בעיקר את וישנו עם לקשמי, כמו גם שאקטי, שיווה, ברהמה, סראסווטי, אינדרה, , , ואחרים.
רובם גם מושחתים חלקית כמו אף שבור, גפיים קצוצות, תכשיטי אבן חתוכים ומראים צורות אחרות של נזק.
שישים התבליטים הראשונים ושישים האחרונים הם בעלי גימור ופרטים מעולים, בעוד שהפאנלים של שישים וחמישה (#61 עד #134) האמצעיים פחות מפורטים.
חלק מהפאנלים חתומים למטה על ידי האמן.
לתבליטי הקיר הגדולים בשלושת מבני המגדל הזהים יש קשת (טוראנה) למסגרת התמונה.
בצד המערבי יש קשתות שטוחות או גאומטריות פשוטות, בעוד שבצד הצפוני והדרומי יש נושאי טבע מגולפים בצורה מורכבת, כמו פירות תלויים, פרחים ומטפסים עמוסי פרחים.
חלקם כוללים ניצנים ושלבי התפתחות טבעית בצמחים פורחים, בעוד שחלקם כוללים חיות בר כגון אריה במרכז.
המגדל עצמו משלב יצירות אמנות מורכבות, בתוכנית המחליפה ריבועים מסתובבים עם פרחי לוטוס בני 16 עלי כותרת בצורת כוכב.
כאשר המגדל מתרומם, שיקארות ביניים מכוסות ב (עציצים הנפוצים בטקסים הינדים).
כל שלושת המגדלים באותו גובה.
התוכנית שלהם משתמשת בלוטוס עם הרחבה מוארכת, ארבעה סטים של צריחים נוי, מצטמצמים באופן קצבי בגובה ומכוסים על ידי קלאשה מאבן.
הגילופים על המגדל כוללים רקדנים, , יאקשות, , פני אריות וחיות מיתולוגיות כמו מקארות.
החלק העליון של כל מגדל מעוצב כפרח לוטוס פורח הפוך.
בראש המגדלים המקוריים היה לכל אחד קלאשה גדולה מאבן, אך אלה ניזוקו יחד עם ה, והמקדש היה בלעדיהם.
שיקום אחרון החליף את הקלאשה הגדולה החסרה בקלאשה קטנה מבטון.
אל המקדש הראשי נכנסים מפתחו המזרחי.
חסרה לו דלת, אבל הסקר הארכאולוגי של הודו המנהל את המקדש הוסיף דלת עץ למקדש.
מעבר לדלת נמצא הנבארנגה עם תשעת הריבועים הרגילים שהוצעו בטקסטים הינדיים עתיקים על עיצוב מקדש.
הפורמט המרובע נמתח על ידי מתן שלוש במות אנקאנות וג'אגלי עבור המאמינים המבקרים לישיבה.
האדריכלים האירו את האולם על ידי שילוב מסך מחורר על הקיר.
לפי קרישנה, הפריסה של שלושה פתחים בפנים ושתי גומחות שפסליהן חסרים כעת מעידה על כך שחלקו הפנימי של המקדש הזה תוכנן לפי ארכיטקטורת שנמצאה ב ההינדית.
המנדאפה (האולם) נתמכת על ידי עמודים מגולפים על ידי מחרטה.
העמודים, למעט שניים מהם, באותו גודל.
לכולם, למעט ארבעה במרכז, יש חמישה עיצובים מתוך נושאים נפוצים מגובבים ברצף: דיסק, פעמון, סיר, גלגל ומטרייה.
לארבעת העמודים המרובעים המרכזיים של הנבארנגה יש יאקשות ומשענות, שניזוקו או נעלמו.
שני העמודים ממזרח לכיכר המרכזית מעוצבים ככוכב בעל 32 חודים.
תקרת הנבארנגה מורכבת מ-16 ריבועים, תשעה בסבהה-מנדאפה, ושבעה הנותרים בהרחבה ליד הכניסה המזרחית.
כל אלה מגולפים, כל אחד שונה, כל אחד עם מוטיבים מוטבעים של טבע וסמליות תאולוגיה הינדית.
ביניהם נושא של עלי דקל, שלבים שונים של פתיחת לוטוס, הקשר הבלתי נגמר המסמל קארמה וסמסרה, אחד עם רקדנים, מוזיקאים, חיילים עם וישנו ושיווה עומדים בצורות שונות, מרישים במבנה הטנטרי של ואחרים.
בין העמודים, התקרה בצורת כיפה ומעוטרת בצורה מורכבת.
עיטורים אלה יכולים לכלול לוטוסים מרובי עלי כותרת, מוטיבים של ניצני בננה על בריכות מדורגות וקשרים דמויי נחש (אננטה) (המסמלים את הנצח).
בתוך המקדש, לכל וימאנה יש פרוזדור המחבר אותה למנדאפה (האולם) המלבנית הראשית.
לנבארנגה יש אפריזים המציגים סצנות מהראמאיאנה ומהמהאבהארטה.
מבין שלושת קודש הקודשים, היכל אחד מוקדש ל"", אך הפסל אינו קיים עוד.
שני קודש הקודשים האחרים מכילים פסלים של ג'נרדהאנה וקרישנה בתור ונוגופאלה (כל שלוש הדמויות הן צורות של האל ההינדי וישנו).
בכניסה הדרומית להיכל יש שתי דוורפאלות (שומרים): בהדרה וסובהדרה.
המשקוף מעל הכניסה מציג את ונוגופאלה.
גילוף של בני הזוג מהמאה ה-13 מוצג בתנוחת יוגה של סוקהסאנה, איתו , (קונכייה), לוטוס ו.
מעבר לסוקנאסה, נמצאות שתי דוורפאלות: , בעוד שהמשקוף מציג וישנו יושב והחופה מראה וישנו רוקד.
המידות של הגרבה גרייה הדרומית הן 2.4 על 2.4 מטרים, אבל היא כוללת גומחות לתוך הקיר ליותר מקום.
גובה הפסל של קרישנה בקודש הקודשים הוא מטר וחצי.
הוא עונד עגילים, שרשראות, צמידי זרוע, צמידים, טבעות לאצבעות, טבעות לבהונות, צמידי קרסול, חגורה וכתר משובץ.
רגליו שלובות, ראשו כפוף מעט כשהוא מנגן בבנסורי (חליל) שהוא מחזיק בשתי ידיו.
אצבעותיו נמצאות בעמדת נגינה, וכל היצורים - מבני אדם ועד פרות, אלים ועד אלות בתוך קודש הקודשים מתוארים כנטמעים במוזיקה האלוהית.
כמה דמויות מוצגות אצות להאזין למוזיקה, בגדיהן נשמטים.
מעל לבני הבית, ה והפרות מוצגים כמה רישי (חכמים) שגם הם הלכו לאיבוד בעוצמת החוויה.
בשולי הטוראנה של הפסל (קשת למעלה) מגולפים עשרת האווטארים של וישנו ברצף: מטסיה, קורמה, וראהה, נרסימהה, ואמנה, פאראסורמה, ראמה, בלאראמה, הבודהה וקלקי.
גם בכניסה לקודש הקודשים הצפוני יש שתי דוורפאלות: בהדרה וסובהדרה.
המשקוף מעל הכניסה מציג את ג'נרדהאנה בעוד שהחופה מציגה שוב את לקשמי נראיאנה.
מעבר לסוקנאסה, המשקוף מציג לקשמי יושבת והחופה מציגה יוגהנארייאנה שעושה יוגה.
בגרבה גריהה יש פסל בגובה 2 מטרים, שבו כן גארודה הוא בגובה חצי מטר, והפסל של ג'נרדהאנה בגובה 1.5 מטר.
הוא עונד תכשיטים, ובשוליים של הטוראנה של דמותו מגולפים שוב עשרת האווטארים של וישנו.
הכניסה להיכל המערבי דומה לקודש הקודשים הדרומי בגודלה וכוללת עיטורים.
המשקוף מעל הכניסה מציג קשווה עומד ואילו החופה מציגה את .
לסוקנאסה, המשקוף מציג את (המשכן של וישנו) יושב על אננטה והחופה מציגה וישנו בתנוחת יוגה של סוקהסאנה.
לגרבה גרייה יש כן גארודה הוא בגובה חצי מטר אבל הפסל כבר לא קיים.
מקדש פוּשִׁימי אִינָארִי (ביפנית: 伏見稲荷大社) הוא המקדש המרכזי של הקאמי אינארי, שנמצא בפוּשִׁימִי-קוּ, קיוטו שבמחוז קיוטו, יפן.
המקדש נמצא בבסיס ההר, שגם קרוי אינארי, המתנשא לגובה של כ-233 מעל פני הים ובו נמצאים שבילים באורך 4 קילומטרים שמובילים אל מקדשים קטנים יותר.
משך הטיול למעלה ההר הוא שעתיים בערך.
אינארי היה בעבר ונחשב גם היום לקאמי האורז והחקלאות, אבל הוא גם משמש כפטרון על עסקים עבור סוחרים.
את כל אחד מתוך 10,000 שערי הטוריאי תרם עסק יפני, ובערך 800 מהם עומדים בשורה וכך מהווים את ה"סֶנְבּוֹן טוֹרִיאִי", מבנה דמוי מנהרה.
המקדש זכה לחסות קיסרית בתקופת הייאן המוקדמת.
בשנת 965, קבע הקיסר מורקמי שעל שליחים להביא עדויות כתובות על אירועים חשובים לאלים המגינים על יפן.
העדויות הכתובות, או "הֵיְיקָאקוּ", הובאו ל-16 מקדשים, ביניהם מקדש פושימי אינארי.
מ-1871 עד 1946 היה מקדש פושימי אינארי באופן רשמי חלק מה"קָאנְפֵּיי-טָאִיְשָׁה" (官幣大社) - משמע היה בקבוצה הנחשבת ביותר של מקדשים שנהנו מתמיכה ממשלתית.
בשונה מרוב מקדשי השינטו, הפריט הקדוש ביותר, המראה, מוצג לעיני כל - כפי שנהוג במקדשים המיוחסים לקאמי אינארי.
כמה מיליוני מתפללים מגיעים למקדש במהלך חג השנה החדשה היפני.
לפי דיווח משטרתי, ב-2006 הגיעו 2.69 מיליון איש במהלך שלושה ימים, כמות שיא במערב יפן.
המבנים המוקדמים ביותר נבנו בשנת 711 על גבעת אִינָארִייָמָה בדרום מערב קיוטו, אבל המקדש עבר מיקום בשנת 816 לבקשתו של הנזיר קוּקָאי.
מבנה המקדש המרכזי נבנה ב-1499. בתחתית הגבעה נמצא השער המרכזי (楼門, רוֹמוֹן, שער מגדל) והמקדש המרכזי (御本殿, גוֹ-הוֹנְדֶן).
מאחוריהם, באמצע ההר, אפשר לגשת למקדש הפנימי (奥宮 אוֹקוּמִיָה) דרך שביל מעוטר באלפי טוריאי.
בראש ההר יש עשרות אלפי גבעות (塚, צוּקָה) עליהן ניתן להתפלל בפרטיות.
נקודת השיא במקדש היא השורה הארוכה של שערי הטוריאי, או "סנבון טוריאי".
המנהג של תרומת טוריאי החל בתקופת האדו.
מתפללים תורמים שער כדי לבקש משאלה או כדי להודות על משאלה שהתגשמה, ותורמים מכירי תודה ממשיכים להוסיף שערי טוריאי עד היום.
לאורך השביל המרכזי ישנם בערך 800 שערי טוריאי.
המקדש נמצא ממש מחוץ לתחנת אינארי שעל קו נארה של חברת הרכבות המערבית של יפן (West Japan Railway Company) - נסיעה של חמש דקות מתחנת קיוטו.
המקדש במרחק הליכה קצרה מתחנת פושימי אינארי שעל הקו המרכזי של חברת הרכבות החשמליות קֵייהָאן (Keihan Electric Railway).
המקדש פתוח 24 שעות ביממה, והדרך אליו, כמו כן ההונדן, מוארים לאורך כל הלילה.
בקרב המקדש עומדות כמה חנויות ממתקים שמוכרות טְסוּגִ'יאוּרָה סֶנְבֵּיי (辻占煎餅), סוג של עוגיית מזל שמקורה במאה ה-19. ישנם כאלו שאומרים שממנה הגיעה עוגיית המזל האמריקאית.
מקדשי שמש מצריים היו מקדשים מצריים עתיקים לאל השמש רע.
המונח נועד להתייחס בעיקר למקדשים שנבנו על ידי שישה או שבעה פרעונים מהשושלת החמישית בתקופת הממלכה הקדומה.
עם זאת, מקדשי שמש הופיעו מחדש אלף שנים מאוחר יותר תחת שלטון אחנתון מתקופת הממלכה החדשה עם בנייתו של מקדש כרנכ בתבאי.
מקדשי שמש של השושלת החמישית נבנו בשני יישובים, אבו גורב ואבו סיר, במרחק של קילומטר אחד זה מזה וכ-15 קילומטרים דרומית לקהיר של ימינו.
ייתכן שהם עוצבו לפי מקדש שמש מוקדם יותר באון.
החוקרים סבורים שנבנו שישה או שבעה מקדשים כאלו, אך רק שניים נחשפו: זה של אוסר כאף וזה של נ-אוסר.
ששת השליטים הקשורים לבניית מקדשי שמש הם: אוסר כאף, סחו רע, נפריר כא רע, שפסס כא רע או נפרף רע, נ-אוסר, ומנכאו ח'ר.
נראה שצ'ד כא רע, השליט השמיני של השושלת החמישית, עצר בפתאומיות את בניית מקדשי השמש.
מקדש השמש של נ-אוסר החשוף שליד הכפר אבו גורב עדיין מכיל שרידים מרשימים, ובמיוחד המזבח המרכזי הכולל מזבח קורבן שמור היטב המורכב ממספר חלקי בַּהַט.
שני מקדשי השמש שנמצאו (עד כה) נהרסו עד כדי כך שחופרים מסתמכים בעיקר על הסימנים ההירוגליפים בשמות המקדשים על מנת לשחזר את צורתו של מקדש שמש מצרי ומאפיינים כמו האובליסק.
עם זאת, ההריסות מרמזות כי הפולחן התבצע באוויר הפתוח במקום במבנה סגור.
על פי המַעֲשִׂיָּה מתקופת הממלכה התיכונה, "סיפורו של ג'די והקוסמים" (Tale of Djedi and the Magicians), השליטים הראשונים של השושלת החמישית היו שלישיות וצאצאיו האמיתיים של אל השמש רע.
נראה שיש אמת מסוימת מאחורי המיתוס הזה: לא רק שהשליטים השני והשלישי של השושלת החמישית היו אחים, אלא שליטים אלה גם התחילו מסירות חזקה בצורה יוצאת דופן לרע שנמשכה לאורך כל השושלות החמישית והשישית.
המשמעות וההתפתחות של מקדשי השמש מושרשות הן בהיסטוריה האדריכלית והן בהיסטוריה הדתית של הממלכה הקדומה, במיוחד בתקופות שושלת החמישית והשושלת השישית של מצרים.
מקדש השמש הראשון התגלה בסוף המאה התשע-עשרה.
הראשון מבין המקדשים הללו שהתגלה היה של נ-אוסר.
חפירת הגילוי השנייה הייתה של אוסר כאף.
מחקר של סוג זה של מקדש לא התחיל באופן רציני עד שנות החמישים של המאה העשרים.
קיים פולמוס לגבי מה בדיוק היו תפקידיהם של מקדשים אלה, שכן נראה שהם נועדו ליותר מאשר רק למטרות הלוויה מלכותית, בניגוד לפירמידות המצריות, אך עם זאת נראה שהם היו חלק מעבודת הפולחן למלכות, שכן היה זה חיוני שלכל שליט יהיה מקדש אישי.
לפי הארכאולוג מסימיליאנו נוצולו (Massimiliano Nuzzolo), בתקופת השושלות החמישית והשישית, "נראה שהפרעה קיבל משמעות חברתית-דתית חדשה כ'מלך השמש' ו'אל השמש'".
השערה זו מותאמת היטב עם העובדה שמקדשי שמש אלו הם המקרים הראשונים שנמצאו של מלכים מצריים שהקדישו מבנים גדולים העשויים מאבן ונפרדים לחלוטין מפירמידות קבורה.
בשל העובדה שיש שישה עד שבעה שמות שונים של מקדשי שמש המוזכרים במקורות ראשוניים מתקופה זו, מוצע שיש לפחות שישה מקדשים שונים.
עם זאת, אין מונח ספציפי למקדש שמש במצרים העתיקה.
המקדשים היו גם מקור לעושר וחשיבות רבה במצרים העתיקה.
מייסד השושלת החמישית, אוסר כאף, בנה את המקדש הראשון לרע באבו סיר, כמה קילומטרים צפונית לנקרופוליס של סאקרה, שם בנה את הפירמידה שלו.
בסך הכל נבנו המקדשים הבאים:
מקדש "מבצר רע" (Nekhenre (Nekhen-Ra)), שנבנה על ידי אוסר כאף.
מקדש "שדה רע" (Sekhetre), שנבנה על ידי סחו רע.
מקדש "מקום הלב של רע" (Setibre), שנבנה על ידי נפריר כא רע (קאקאי).
מקדש "מקום המנחה של רע" (Hetepre), שנבנה על ידי נפרף רע
השערה: מקדש "מרוצה הוא הלב של רע" (Hotepibre), התחיל על ידי שפסס כא רע
מקדש "שמחת הלב של רע" (Shesepibre), שנבנה על ידי נ-אוסר
מקדש "האופק של רע" (Aketre), שנבנה על ידי מנכאו ח'ר.
רק מקדשי השמש של אוסר כאף ונ-אוסר התגלו עד היום.
מקדש נ-אוסר מכיל קטלוג גדול של כתובות ותבליטים מתקופת שלטונו.
מקדשי השמש נבנו על הגדה המערבית של הנילוס וכמו לפירמידות הייתה כניסה אחת ויציאה אחת.
נראה שלכל מקדש שמש היו שלושה חלקים עיקריים: ראשית, נראה שהיה מקדש עמק קטן ליד תעלה או אתר טיפוח; שנית, שביל קצר הוביל אל המדבר ממקדש העמק הקטן; על הרמה המדברית ניצב החלק השלישי והחשוב ביותר, מקדש השמש עצמו.
מקדש קָאסוּגָה (ביפנית: 春日大社) או קָאסוּגָה-טָאישָה, הוא מקדש שינטו הממוקם בעיר נארה, שבמחוז נארה, יפן.
המקדש הוקם במקור על ידי משפחת פוג'יווארה ב-768, וחודש לאורך ההיסטוריה בהתאם למסורת הבניה המחודשת של מקדשים.
לכן, על אף שהמבנה הנוכחי עצמו אינו עתיק, צורתו והטכניקות בהן הוא נבנה משמרות מסורות עתיקות יומין.
המקדש נבנה בסמוך למקדש קוֺפוּקוּ-גִ'י הבודהיסטי, שהוקם אף הוא על ידי הפוג'יווארה, ועימו היה למקדש קאסוגה קשר דתי עמוק עד לעת החדשה.
מקדש קסאוגה וכן היער הראשוני קָאסוּגָאיָאמָה (春日山) הסמוך אליו, רשומים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כחלק מהמונומנטים ההיסטוריים של נארה העתיקה.
המבנה המרכזי של מקדש קאסוגה, "הוֹנדֵן" ביפנית (本殿), הוא מקור שמו של סגנון האדריכלות "קָאסוּגָה-זוּקוּרִי".
שער המקדש, הטוריאי במקדש קאסוגה, הוא אחד העתיקים ביפן והשפיע על סגנון הבנייה של טוריאי הנראה ברחבי יפן.
בין השאר, ידוע המקדש במנורות הברונזה שמעטרות את המבנה הפנימי, בכשלושת אלפי פנסי האבן שמוצבים לאורך הדרך אל המקדש, ובעצי הוויסטריה הרבים השתולים בו ופריחתם היפה.
הדרך המובילה אל המבנה המרכזי של המקדש עוברת דרך פארק איילים.
בפארק משוטטים בחופשיות איילי סיקה הודות לאיסור עתיק על פגיעה בהם.
האיסור הוחל כיוון שהאיילים באזור זה נחשבים לשליחים קדושים, "שִינְשִי" ביפנית, של אלי השינטו המאכלסים את המקדש ואת השטח ההררי שמסביב.
האיילים הקדושים הפכו לסמל של המקדש ומופיעים בציורים ושירה עליו, כולל מספר ציורים ויצירות אמנות מתקופת נמבוקוצ'ו.
גן בוטני שנבנה בצמוד למקדש ב-1932 קרוי הגן הבוטני מָאניוֹ או גן קאסוגה ומכיל מעל ל-300 זני צמחים שהוזכרו בשירי המָאניוֹשוּ , אוסף השירה היפנית העתיק ביותר שקיים בימינו, שגרסתו המוכרת נחתמה בשנת 759. ליד כל אחד מהצמחים שלט עם שמו ועם השיר מאוסף השירה שמזכירו.
מקדש קאסוגה הוקם כמקדש המשפחתי של משפחת פוג'יווארה ב-768, במקביל למקדש קופוקו-ג'י הסמוך לו.
עד לעת החדשה, היה הפולחן בשני המקדשים קשור דרך התפיסה הדתית של איחוד האלוהויות הבודהסטיות עם הקאמי, אך בתקופת מייג'י (1868–1912) הופרד הפולחן.
על פי האגדה, הקאמי הראשי של מקדש קאסוגה, טָאקֶמִיקָאזוּצִ'י (קרוי גם טָאקֶמִיקָאזוּצִ'י-נוֹ-מִיקוֹטוֹ), הגיע ממקדש קאשימה כדי להגן על נארה.
מסופר שטאקמיקאזוצ'י רכב על אייל לבן לפסגת הר מיקאסה, שפסגתו המעוגלת הפכה לסמל של המקדש.
מיקום המקדש זכה לראשונה לתמיכה מצד המשפחה הקיסרית בתקופת הייאן בשל כוחה העולה של משפחת פוג'יווארה וכן של הקיסרית שוטוקו.
בין השנים 1871 ל-1946, מקדש קאסוגה הוכרז רשמית כאחד מה"קָאנְפֵּיי-טָאִיְשָׁה" (官幣大社), כלומר הוא השתייך לקבוצה של מקדשים שנבחרו לקבל תמיכה ממשלתית.
שינוי מעמדו הרשמי של המקדש היה קשור בשינויים העצומים שחלו ביפן בתקופת מייג'י (1868-1912), אשר כללו, בין השאר, את החלת השינטו הממלכתי כדת מדינה וההפרדה הכפויה בין שינטו לבודהיזם.
מקדש קאסוגה החל כמקדש משפחתי, אבל הוא הפך למקדש מרכזי עם שלוחות ברחבי יפן.
ארבעת הקאמי העיקריים המקודשים בקאסוגה הם טאקמיקאזוצ'י-נו-מיקוטו, אָמֶה-נוֹ-קוֹיָאנֶה, הִימֶגָאמִי, ופוּצוּנוּשִי-נוֹ-מִיקוֹטוֹ.
למרות היותן הישויות האלוהיות המרכזיות של מקדש קאסוגה, הן מקובצות לעיתים קרובות יחד כאלוהות סינקרטית משולבת המכונה קאסוגה דָאיְמיוֹגִ'ין (大明神).
האלוהות קאסוגה דאימיוג'ין כוללת בנוסף לחמשת הקאמי גם חמש אלוהויות בודהיסטיות מקבילות.
כלומר, ישות הדאימיוג'ין כוללת חמישה זוגות של אלוהויות, כשכל זוג כולל קאמי ואלוהות בודהיסטית.
חשיבותה של הישות הסינקרטית הייתה בכך שהוא הפך לתבנית עבור מתפללים עתידיים שרצו לשלב מספר אלוהויות כדי להתפלל אליהן בו זמנית.
הקאמי החמישי, אָמֶה-נוֹ-אוֹשִיקוּמוֹנֶה, נוסף במאה ה-12 ותואר כצאצא האלוהי של אמה-נו-קויאנה והימגאמי.
בעת החדשה ממשלת מייג'י כפתה הפרדה בין פולחני הקאמי והפולחנים הבודהיסטיים כשהחילה את השינטו הממלכתי.
בתהליך זה, מקדש קאסוגה זכה לכבוד כאחד המקדשים שנבחרו תמיכה ממשלתית, אך גם נדרש לשנות את מסורות הפולחן בו.
מקדש קאסוגה היה מוקד עלייה לרגל כבר מימי הביניים, וגם בעת החדשה המוקדמת (תקופת אדו) היה מקום ידוע והופיע בהדפסי עץ רבים.
עם השנים, האמונה בקאסוגה דאימיוג'ין התפשטה, ומקדשי עזר הוקמו עבור מאמינים שלא יכלו לעלות לרגל לקאסוגה.
קיימים כ-3,000 מקדשי עזר ברחבי יפן.
המבנה האדריכלי של ההיכל הראשי של מקדש קאסוגה (הונדן) השפיע רבות על אדריכולת מקדשי השינטו ביפן, ונתן את שמו לסגנון האדריכלות "קאסוגה-זוקורי" (מילולית: צורת קאסוגה).
מתחם המקדש מוקף על ידי ארבעה קלויסטרים וכולל מקדש ראשי, בית אוצרות, מספר אולמות ושערים גדולים.