tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכלכלה בעיר נשענת על תעשיות כבדות, תעשיות פטרוכימיות, דשנים, בית זיקוק, ומפעל המטוסים Utva.
קיים תיעוד ליישוב במקום החל מימי הביניים.
בין המאה ה-9 למאה ה-11 שלטו ביישוב לפרקים הממלכה הבולגרית הראשונה, האימפריה הביזנטית וממלכת הונגריה.
בהמשך נכללה העיר בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה הכניעה אותה תוך ימים אחדים.
יוגוסלביה חולקה לאזורי שליטה בין מדינות הציר ואזור פנצ'בו נותר בחזקה גרמנית.
ב-1909, נחנך בית הכנסת המרכזי והוקמו אגודת נשים ואגודה ציונית.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על יוגוסלביה ולווה בתהליך הגירה פנימי מקהילות קטנות יחסית לקהילות גדולות ומבוססות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בפנצ'בו 548 יהודים.
פנפלורידול (בלועזית: Penfluridol), ידוע גם בשמות המסחריים Semap, Micefal, Longoperidol, Acemap הוא תרופה אנטיפסיכוטית מן הדור הראשון של תכשירים נוגדי פסיכוזה, תרופה אנטיפסיכוטית פומית ראשונה בעלת פעלה ממושכת (long-acting) הודות לתכונותיו הליפופיליות.
נתגלה על ידי חברת יאנסן פרמסאוטיקל (Janssen Pharmaceutica) בשנת 1968. לפנפלורידול, הקרוב במבנהו לתרופות דיפנילבוטילפיפרידינים אחרות כמו פימוזיד (Imap) ופלוספירילן, יש בהפרשתו מחצית חיים ארוכה ביותר וההשפעה שלו נמשכת ימים רבים אחרי מנה פומית אחת.
חוזקו האנטיפסיכוטי דומה לזה של הלופרידול או של הפימוזיד.
הוא סדטיבי בצורה קלה, אך עלול בדומה לתכשירים אנטיפסיכוטיים אחרים מן הדור הראשון לגרום לתופעות לוואי אקסטרפירמידליות כמו אקתיסיה, דיסקינזיה ופסאודו-פרקינסוניזם.
פנפלורידול מומלץ כטיפול אנטיפסיכוטי של חולי סכיזופרניה ממושכת והפרעות פסיכוטיות דומות.
הודות להשפעתו ארוכת הטווח, הוא ניתן תכופות במינון של טבלייה אחת, שתיים או שלוש בשבוע.
סקירה משנת 2006 בדקה את השימוש בפנפלורידול בסכיזופרניה.
פנפלורידול חוסם את הקולטן בתר-סינפטי לדופמין במערכת הדופמינרגית המזולימבית ואינו מאיץ את שיעור המחזור של הדופמין.
מעכב שחרורם של הורמונים היפותלמיים וביתרת המוח.
בדרך פומית המולקולה נספגת בקלות במערכת העיכול.
היא מגיעה לשיא הריכוז בפלזמה שעתיים אחרי הבליעה.
היא עוברת מטבוליזציה של מעבר ראשון במעי ובכבד, תהליכים של דה-אלקילציה.
ההפרשה נעשית דרך הצואה (בה ניתן למדוד את המטבוליט תוצר ה- N-אלקילציה) ובשתן.
מחצית החיים של ההפרשה היא בין 66–120 שעות.
התרופה משמשת בהפרעות פסיכוטיות עם מחשבות שווא או הזיות, כולל בטיפול אחזקתי-מונע בסכיזופרניה.
מכיוון שההיענות בטיפול התרופתי הקבוע היא חיונית במצבים אלה, ההשפעה הממושכת של פנפלורידול יכולה לעזור מאוד במקרים של מטופלים שאינם רוצים טיפול תרופתי יומיומי או טיפול בזריקות לטיפול ארוך טווח.
במהלך הטיפול ניתן לראות סוגים שונים של תופעות לוואי, כמו עם תרופות נוירולפטיות, בעיקר מן הדור הראשון.
הפרעות נוירולוגיות כמו הרגעת יתר (סדאציה) או ישנוניות, דיסקינזיות מוקדמות (טורטיקוליס - כיווץ שרירי הצוואר), משבר אוקולוגירי, טריסמוס, הפרעות חוץ פירמידליות (היפרטוניה, היוקינזיה, אקינזיה, או היפרקינזיה כמו רעד, תנועות דמויי-מחולית (קוראיפורמיים), אטטוזיס, המיבליזם, טיקים, דיסקינזיה מאוחרת.
הפרעות אנדוקריניות ומטבוליות: הפרעה בזקפה, הפרעה בזקפה, פריגידיות, אמנוראה, גלקטוראה, גינקומסטיה, היפרפרולקטינמיה וגליקוזוריה.
הפרעות קשורות למערכת העיכול - חוסר תיאבון, ריור (סיאלוראה), דיספפסיה, בחילות, הקאות, שלשולים
אסתניה, תת-לחץ דם, טכיקרדיה, פלפטציות, פריחה עורית.
גם פנפלורידול, כמו תרופות רבות אחרות, יכול לגרום לתסמונת נוירולפטית ממארת המתאפיינת בחום גבוה, נוקשות שרירים, חוסר יציבות אוטונומית - דופק ולחץ דם בלתי יציבים ואי-ספיקת כליות
בחשד הכי קטן של תסמונת ממארת יש צורך בהפסקה מידית של הטיפול ותמיכת בפונקציות החיוניות.
פנצ'ל (בהונגרית: Fancsal) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בפנצ'ל התגוררו יהודים בודדים ובמקום עדיין קיים בית קברות יהודי מוזנח ובו כ-7 קברים.
פנסילבניה גאזט היה אחד העיתונים הבולטים של ארצות הברית משנת 1728, לפני תקופת המהפכה האמריקאית, ועד 1800.
את העיתון הוציא לאור לראשונה סמואל קיימר בשנת 1728, בשם "The Universal Instructor in all Arts and Sciences: and Pennsylvania Gazette"; היה זה העיתון השני שפורסם בפנסילבניה.
ב-2 באוקטובר 1729 קנו בנג'מין פרנקלין ויו מרדית' את העיתון וקיצרו את שמו.
הם ויתרו גם על תוכניתו הגרנדיוזית של קיימר להדפיס בתוך העיתון את ציקלופדיית צ'יימברס.
פרנקלין לא רק הדפיס את העיתון, אלא גם כתב לעיתים קרובות מאמרים תחת שמות עט.
עיתונו הפך במהרה לעיתון המצליח ביותר במושבות.
ב-19 באוקטובר 1752 פרסם פרנקלין סיפור בגוף שלישי על ניסוי העפיפונים החלוצי שלו בעיתון, מבלי להזכיר שהוא עצמו ביצע אותו.
סוחרים ואנשים פרטיים הודיעו בעיתון על משרות, סחורה למכירה וחפצים שאבדו ונמצאו; העיתון הדפיס גם חדשות מארצות אחרות.
מרבית הכתבות כללו סיפורי נסיעות.
העיתון הדפיס את איור העיתונות הראשון באמריקה, "הצטרף, או מוּת" , שאותו כתב פרנקלין עצמו.
פרסום העיתון נפסק בשנת 1800, עשר שנים לאחר מותו של פרנקלין.
נטען כי הפרסום התחדש מאוחר יותר, בהוצאתו של העיתון "Saturday Evening Post", החל בשנת 1821.
כיום משמש השם "פנסילבניה גאזט" את מגזין הבוגרים הדו-חודשי של אוניברסיטת פנסילבניה, שאותה ייסד פרנקלין.
הארכיונים זמינים באינטרנט תמורת תשלום.
פנסלק (בהונגרית: Penészlek) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פנסלק קטנה עם השנים.
יהודים התיישבו בפנסלק בראשית המאה ה-19 ובמקום היה בית קברות יהודי
באפריל 1944, כחודש לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי פנסלק לגטו במאטסלקה ובסוף מאי שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
פנפארה הוא מונח המציין הרכב מוזיקלי המבוסס על כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה או מוזיקה המבוצעת על ידי הרכבים כאלה.
לעיתים משתמשים במונח זה גם עבור תזמורת צועדת או תרועה מוזיקלית.
לא ידוע המקור הלשוני של הפנפארה, יש הטוענים שמדובר במילה ספרדית אונומטופאית ויש המוצאים לה מקורות בערבית.
כלי נשיפה המשמיעים תרועה מופיעים על עמוד טראיאנוס.
עוצמת הצליל של כלי הנשיפה המתכתיים הובילה לשימוש בהם לצורכי צבא ולצורכי ציד.
התרועות מוזכרות במאה ה-14 בהסכמי ציד.
האוספים העתיקים ביותר הידועים של אותות ותרועות הם של החצוצרנים הסקסוניים הנדריך ליבק (1598) ומגנוס תומסון (כ-1600), שהכינו בשירות כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, שני כתבי יד.
פנפארה צ'יוקרליה (ברומנית: Fanfare Ciocârlia) הוא הרכב מוזיקלי צועני מרומניה, מהיישוב זצ'ה פרז'ין (Zece Prăjini) ("עשרה כלונסאות") שבכפר דאגצה שבמחוז יאשי בחבל מולדובה.
ההרכב המוזיקלי, הכולל 12 נגנים, הורכב ב-1996 על ידי מהנדס הקול הגרמני ארנסט הנרי (Henry Ernst), שהפך לאמרגן ההרכב.
מאוחר יותר, ב-1997, ארנסט הנרי יחד עם חברו הלמוט נוימן, הקימו את בית ההפקות אספלט טנגו רקורדס, במיוחד כדי להפיק הקלטות של פנפארה צ'יוקרליה.
בשנת 1997 הם הקליטו את האלבום הראשון ב"Electrecord".
ההרכב פנפארה צ'יוקרליה יצא לסיבוב הופעות בגרמניה ובצרפת ולאחר הצלחתו נוצר ביקוש להופעותיהם.
הם הופיעו מאות פעמים בעשרות מדינות, כולל מדינת ישראל.
הם הוזמנו להופיע בטקס של הענקת פרס נובל לשלום ולאחר הופעתם זכו למחמאות גם ממלך נורווגיה.
פֶּנְצ'וֹ פֶּטְקוֹב סְלָאבֶיְקוֹב (בבולגרית: Пенчо Петков Славейков; 27 באפריל 1866 O.S.
- 10 ביוני 1912 היה משורר בולגרי נודע.
בנו הצעיר של הסופר, הפובליציסט והמדינאי הבולגרי פטקו סלאבייקוב.
פנזינג הוא הרובע ה-14 של וינה ומורכב מהיישובים פנזינג, ברייטנזה, באומגרטן, הוטלדורף והדרסדורף-וידלינגאו.
במערב הוא חולק גבול עם פורקרסדורף ומוארבאך.
חלק גדול מהמחוז מורכב משטחים ירוקים, כולל פארק שטיינהוף, דהנהפארק וחלק מהווינרוואלד.
אחוזת פוקס: אחוזה וסטודיו של הצייר ארנסט פוקס
בית החולים אוטו וגנר: בניין בית החולים שהוקם בשנים 1904 עד 1907 בשם Niederösterreichische Landes-Heil- und Pflegeanstalt für Nerven- und Geisteskranke 'Am Steinhof''' ("מוסד לריפוי וטיפול ממלכתי של אוסטריה תחתית לחולים עצבניים ונפשיים Am Steinhof ").
בתכנון השתתף אדריכל היוגנדשטיל המפורסם אוטו וגנר.
המתחם כולל את כנסיית סטנהוף, תיאטרון יוגנדסטיל (Jugendstiltheater'') ואתר הנצחה לפשעי הנאצים ברפואה.
פורמנהאוס: הבניין העתיק ביותר שעדיין קיים במערב וינה עם אולם פרסקו בארוק.
ווסטסטדיום : אצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל ראפיד וינה.
פנץ (בהונגרית: Penc) הוא כפר השוכן במחוז פשט, נפת ואץ בהונגריה.
היישוב ממוקם כ־9 קילומטרים מזרחית לעיר ואץ, למרגלותיהם הדרומיים של מערכת הרי הצ'רהאט, קרוב להר נסאי.
היישובים השכנים הם: קסג מצפון, נז'ה מצפון־מזרח, צ'וואר ממזרח ועוד.
בכביש, הכפר נגיש הכי קל מכביש 2 ומהכביש המהיר M2, באמצעות כביש המשנה 2106. אותו כביש מחבר אותו עם צ'וואר ועם הכפרים של הרי הצ'רהאט מזרחה יותר.
הוא מחובר לקסג בכביש 2107.
בתקופת הברזל (המאה ה-6 לפנה"ס), הסקיתים התיישבו גם באזור פנץ, כבני העם הנוודים על סוסים שהיו הראשונים להתיישב באגן הקרפטים.
הם הכינו את כליהם כבר על דיסק קדרות מסתובב.
היה להם גם מתקן התכה של ברזל (קטן).
בין שרידי בית המלאכה לעיבוד מתכת מצאו הארכאולוגים גם צינור מפוח באורך 6.5 ס"מ.
היה להם יישוב למרגלות ההר ואיפשהו בקרבת מקום היה להם בית קברות.
אחד הממצאים הבולטים ביותר מתקופתם מגיע מהכפר פנץ, חרב סקיתית שמצא הארכאולוג פאל פטאי במהלך חפירותיו בשנת 1958 (ניתן לראות עותק שלה במוזיאון הכפר פנץ).
שמו של היישוב הוזכר לראשונה במקורות המתועדים הידועים בשנת 1326 בשם Pynch.
באותה שנה, קארוי הראשון, מלך הונגריה, נתן את האחוזה סביב הכפר לבאלאז' פוני, אדון המבצר פילק (לאחר שהבעלים הקודם נפטר ללא יורש), ואת הכפר עצמו לאחיו הצעיר זונק.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1329, הוזכר כומר הכנסייה של הכפר בפסק דין של תביעה כלשהי.
במאה ה-16 מוזכרים במסמכים מאזור זה שני יישובים: פנץ הקטן ופנץ הגדול.
במהלך התקופה העות'מאנית, שני הכפרים בשם פנץ נהרסו ויושבו שוב רק במאה ה-17.
שנדור פטפי (המשורר הלאומי של הונגריה) ביקר בפנץ מספר פעמים אצל דודתו מצד אמו, אווה הרוז, שעבדה בכפר כמשרתת אצל עורך הדין אימרה קוסטולאני, אך לפטפי היו בכפר גם חברים סטודנטים.
הוא בילה במקום את חג המולד של 1835 ואת הקציר של 1838.
הכנסייה הקתולית, שנבנתה בשנת 1769, אך יש בה גם חלקים רומנסקיים (החפירה עדיין נמשכת).
מצפה כוכבים גיאודטי קוסמי הממוקם בפאתי הכפר.
מרתף Osztrolenszky, הקמרון שלו מזכיר את ימי הביניים: נבנה במאות ה-15–16.
הבניין הקלאסיציסטי בצורת "L" בקומת הקרקע של אחוזת קלמנהאזי נבנה בסביבות 1810. הוא מיושב עד היום.
בחצרה ניתן לראות מרפסת עם עמודים טוסקניים.
רוז'י שנפלד (1898 – 1980) הייתה רופאה יהודייה-הונגרייה זוכת פרס המדינה, רופאת נשים-מיילדת.
היא נקראה על שם פנסילבניה, היא הונחה במספנת Newport News Shipbuilding and Drydock Company באוקטובר 1913, הושקה במרץ 1915 ונכנסה לשירות ביוני 1916. מצוידת במערכת הנעה שורפת נפט, פנסילבניה לא נשלחה למימי אירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, מכיוון שהמזוט הדרוש לא היה זמין כמו פחם.
במקום זאת, היא נשארה במימי אמריקה והשתתפה בתרגילי אימון; ב-1918, היא ליוותה את הנשיא וודרו וילסון לצרפת כדי להשתתף במשא ומתן לשלום.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, פנסילבניה שימשה כספינת הדגל של הצי האטלנטי הראשון, ולאחר מיזוגו עם צי האוקיינוס השקט ב-1921, של צי הקרב.
במשך רוב התקופה הזו, האונייה הוצבה בקליפורניה, ובסיסה היה בסן פדרו.
פנסילבניה הייתה עסוקה בשגרה בזמן שלום של אימונים (כולל בעיות הצי השנתיות), ביקורי נמלים והפלגות זרות, כולל ביקור באוסטרליה ב-1925. האונייה עברה מודרניזציה בשנים 1929–1931. האונייה נכחה בפרל הארבור בבוקר 7 בדצמבר 1941; היא הייתה במבדוק יבש עם זוג משחתות כשהיפנים פתחו במתקפת הפתע שלהם על הנמל.
היא ספגה נזק קל יחסית בהתקפה, כשהיא מוגנת מפני טורפדות על ידי המבדוק היבש.
בזמן שהתיקונים בוצעו, האונייה קיבלה סוללת נ"מ מודרנית כדי להכין אותה לפעולות בזירת האוקיינוס השקט.
פנסילבניה הצטרפה לצי בסדרה של מבצעים אמפיביים, שעיקרם התפקיד לספק תמיכה בירי.
הראשון שבהם, הקרב על האיים האלאוטיים, התרחש באמצע 1943, ואחריו התקפה על מקין מאוחר יותר באותה שנה.
במהלך 1944, היא תמכה בנחיתות על קווג'לין ואניווטוק באיי מרשל ובמערכה על איי מריאנה ופלאו, כולל קרבות סאיפאן, גואם, פלליו וקרב אנגאור.
במהלך המערכה בפיליפינים, בנוסף לתפקידיה האופייניים להפגזת החוף, היא השתתפה בקרב על מצר סוריגאו, אם כי בשל המכ"ם הבלתי מתאים שלה, היא לא הצליחה לאתר מטרה ולא ירתה.
במהלך קרב אוקינאווה, היא טורפדה על ידי מפציץ טורפדו יפני וניזוקה קשות, מה שאילץ אותה לסגת לתיקונים ימים לפני תום המלחמה.
היא הוקצתה לצי המטרה לניסויים הגרעיניים של מבצע צומת דרכים בשנת 1946, פנסילבניה תוקנה מספיק כדי לאפשר לה לבצע את ההפלגה לאתר הניסוי, אטול ביקיני.
היא שרדה את שני הפיצוצים, אבל זוהמה קשות בנשורת רדיואקטיבית מהבדיקה השנייה, וכך נגררה לקווג'לין, שם נחקרה במשך השנה וחצי הבאות.
הספינה הוטבעה בסופו של דבר במים עמוקים מחוץ לאטול בפברואר 1948.
כחלק מסדרת אוניות המערכה הסטנדרטיות, אוניות סדרת פנסילבניה היו גדולות משמעותית מקודמותיהן, סדרת נבדה.
פנסילבניה הייתה באורך כולל של , רוחב של (בקו המים), ושוקע של במעמס מלא.
זה היה יותר ארוך מהאוניות הישנות.
הדחק האונייה היה בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא, מעל יותר מהאוניות הישנות.
לאונייה היו ארבע מערכות טורבינות קיטור של קרטיס עם הנעה ישירה, שכל אחת מהן הניעה מדחף בקוטר .
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 34,000 כוחות סוס (25,000 קילוואט), למהירות מתוכננת של 21 קשרים (39 קמ"ש).
היא תוכננה לשאת בדרך כלל של מזוט, אך הייתה בעלת קיבולת מקסימלית של .
בתפוקה מלאה, הספינה יכלה להפליג במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש) לטווח של 7,552 מיילים ימיים (13,990 ק"מ).
היו לה ארבעה גנרטורים טורבו בהספק של 300 קילוואט (402 כוחות סוס).
פנסילבניה נשאה 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ)/ 45 קליבר בצריחי תותחים משולשים.
הצריחים ממוספרים מ-I עד IV מלפנים לאחור.
התותחים לא יכלו להתרומם באופן עצמאי והוגבלו להגבהה מקסימלית של +15° מה שהעניק להם טווח מרבי של .
בהגבהה של 15°, היה להם טווח מרבי של .
הספינה הרכיבה ארבעה תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 50 קליבר, אם כי רק שניים הותקנו כאשר הושלמה האונייה.
פנסילבניה הרכיבה גם שני צינורות טורפדו שקועים, אחד בכל צד רוחב, ונשאו עבורם 24 טורפדות.
חגורת השריון של קו המים של שריון קרופ הייתה בעובי וכיסתה רק את חללי המכונות ומחסני התחמושת של האונייה.
גובהה הכולל היה , מתוכם היה מתחת לקו המים; בגובה מתחת לקו המים, החגורה הצטמצמה לעובי המינימלי שלה של .
המיגון בחזית צריחי התותחים היה בעובי בעוד הצדדים היו בעובי וגגות הצריח היו מוגנים בעובי של שריון.
השריון של הברבטות היה בעובי .
מגדל הניווט היה מוגן בעובי של שריון והיה לו גג בעובי 8 אינץ'.
סיפון השריון הראשי כלל שלוש לוחות בעובי כולל של ; מעל גלגל ההיגוי השריון גדל ל- בשתי לוחות.
מתחתיו היה סיפון הפיצול שהיה בעובי בין .
קולטי הדוודים היו מוגנים על ידי מעטה חרוטי בעובי בין .
מחיצת טורפדו בעובי 3 אינץ' הוצבה בתוך האונייה מצד האונייה ובנוסף הייתה לאונייה תחתית כפולה מלאה.
בדיקה באמצע 1914 גילתה שמערכת זו יכולה לעמוד בפגיעת ראש נפץ במשקל TNT.
השדרית של פנסילבניה הונחה ב-27 באוקטובר 1913 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות ורציף יבש של ניופורט ניוז, וירג'יניה.
האונייה הושקה ב-16 במרץ 1915, ולאחר מכן החלה השלמת האונייה.
העבודה על האונייה הסתיימה באמצע 1916, והיא נכנסה לשירות ב-12 ביוני בפיקודו של קפטן הנרי ב' וילסון.
הספינה הוקצתה לצי האטלנטי ולאחר מכן השלימה את ההתאמה הסופית מ-1 עד 20 ביולי.
פנסילבניה החלה לאחר מכן בניסויים ימיים ב-20 ביולי, תחילה לשטחי הקידוח הדרומיים ליד כף וירג'יניה ולאחר מכן צפונה לחוף ניו אינגלנד.
נייט וקצינים ממכללת המלחמה של הצי עלו על הסיפון ב-21 באוגוסט כדי לצפות באימוני הצי.
שלושה ימים לאחר מכן, ביקר את האונייה פרנקלין דלאנו רוזוולט, אז עוזר מזכיר הצי.
מאיו עבר לפנסילבניה ב-12 באוקטובר, מה שהפך אותה לספינת הדגל של הצי האטלנטי.
בסוף השנה היא נכנסה למזח יבש במספנת הצי של ניו יורק לצורך תחזוקה.
לאחר שיצאה מהמספנה בינואר 1917, היא יצאה דרומה כדי להצטרף לתרגילי צי בים הקריבי, במהלכם עצרה ב: קולברה, פוארטו ריקו; סנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית; ופורט-או-פרנס, האיטי.
בעודה בפורט-או-פרנס, פנסילבניה שוב אירחה את רוזוולט, שנפגש עם נשיא האיטי על סיפון האונייה.
אוניית המערכה חזרה ליורקטאון, וירג'יניה ב-6 באפריל, באותו היום שבו הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה, והכניסה את המדינה למלחמת העולם הראשונה.
מאחר שפנסילבניה הונעה בנפט, היא לא הצטרפה לספינות של פלגת אוניות המערכה התשיעית, מכיוון שהבריטים ביקשו אוניות מערכה המונעות בפחם כדי לתגבר את הצי הגדול.
כתוצאה מכך, היא נשארה במימי אמריקה ולא ראתה שום פעולה במהלך המלחמה.
באוגוסט, פנסילבניה השתתפה בביקורת ימית עבור הנשיא וודרו וילסון.
קציני חיל הים הזרים ביקרו בספינה בספטמבר, כולל התת-אדמירל היפני איסאמו טאקשיטה והתת אדמירל הרוסי אלכסנדר קולצ'אק.
במשך שאר השנה ולתוך 1918, פנסילבניה נשמרה במצב של מוכנות באמצעות תרגילי צי ואימוני ירי במפרץ צ'ספיק ובלונג איילנד סאונד.
היא התכוננה לאימון קרב לילה ב-11 בנובמבר 1918, כאשר שביתת הנשק עם גרמניה נכנסה לתוקף, וסיימה את הלחימה.
לאחר מכן היא חזרה לביקור נוסף במספנת הצי של ניו יורק לצורך תחזוקה שהסתיימה ב-21 בנובמבר.
היא החלה את המסע לברסט, צרפת, ב-2 בדצמבר דרך טומקינסוויל, ניו יורק, יחד עם אוניית התובלה ג'ורג' וושינגטון שהובילה את וילסון לצרפת כדי להשתתף במשא ומתן לשלום; הם קיבלו ליווי על ידי עשרה משחתות.
האוניות הגיעו ב-13 בדצמבר ולמחרת, פנסילבניה החלה את המסע חזרה לניו יורק עם פלגות אוניות המערכה ה-9 וה-6. אוניות המערכה הגיעו ליעדן ב-26 בדצמבר, שם השתתפו בחגיגות הניצחון.
פנסילבניה ושאר הצי האטלנטי יצאו ב-19 בפברואר, לכיוון האיים הקריביים לסבב נוסף של תרגילים במימי קובה.
הספינה חזרה לניו יורק ב-14 באפריל, ובהיותה שם ב-30 ביוני, מאיו הוחלף בתת-אדמירל הנרי וילסון.
ב-8 ביולי בטומקינסוויל, משלחת המורכבת מ: סגן הנשיא תומאס מרשל; ג'וזפוס דניאלס, מזכיר חיל הים; קרטר גלאס, שר האוצר; ויליאם ב' וילסון, שר העבודה; ניוטון בייקר, שר המלחמה; פרנקלין ק.
ליין, שר הפנים; והסנאטור צ'אמף קלארק עלתה על האונייה לשייט חזרה לניו יורק.
הצי ביצע מערך תמרונים נוסף באיים הקריביים מ-7 בינואר עד אפריל 1920, פנסילבניה שבה למעגן בניו יורק ב-26 באפריל.
לאחר מכן תרגילי אימון באזור, וב-17 ביולי היא קיבלה את מספר הגוף BB-38.
ב-17 בינואר 1921 עזבה פנסילבניה את ניו יורק, עברה דרך תעלת פנמה לבלבואה, פנמה, שם הצטרפה לצי האוקיינוס השקט, שיחד עם מרכיבי הצי האטלנטי סומן מחדש כצי הקרב, עם פנסילבניה כספינת הדגל שלו.
ב-21 בינואר, הצי עזב את בלבואה ויצא דרומה לקייאו, פרו, לשם הגיעו עשרה ימים לאחר מכן.
לאחר מכן הספינות הפליגו צפונה בחזרה לבלבואה ב-2 בפברואר, והגיעו ב-14 בפברואר.
פנסילבניה חצתה בחזרה דרך התעלה כדי להשתתף בתמרונים מול קובה וב-28 באפריל היא הגיעה להמפטון רודס, וירג'יניה, שם הנשיא וורן הרדינג, אדווין דנבי, מזכיר הצי, תאודור רוזוולט הבן, עוזר מזכיר המדינה הצי, ואדמירל רוברט קונץ, ראש המבצעים הימיים (CNO), עלו על הסיפון.
הכשרה נוספת נערכה בין 12 ל-21 ביולי בקריביים, ולאחר מכן חזרה לניו יורק.
ב-30 ביולי היא המשיכה לפלימות', מסצ'וסטס לביקור שנמשך עד 2 באוגוסט.
תקופת רציף נוספת בניו יורק נמשכה בין 5 ל-20 באוגוסט.
פנסילבניה עזבה את ניו יורק לאחר מכן, לכיוון האוקיינוס השקט; היא עברה בתעלת פנמה ב-30 באוגוסט ושהתה בבלבואה במשך שבועיים.
ב-15 בספטמבר, היא חידשה את המסע ויצאה צפונה לסן פדרו, לוס אנג'לס, אליה הגיעה ב-26 בספטמבר.
הספינה בילתה את רוב שנת 1922 בביקור בנמלים לאורך החוף המערבי של ארצות הברית, כולל סן פרנסיסקו, סיאטל, פורט אנג'לס וסן דייגו, ומ-6 במרץ עד 19 באפריל, היא עברה שיפוץ במעגן הצי של פוגט סאונד.
היא זכתה בפרס יעילות הקרב לשנת האימונים 1922. היא חזרה לפוגט סאונד ב-18 בדצמבר, ונשארה שם עד 1923. היא עזבה את המספנה ב-28 בינואר ויצאה דרומה לסן דייגו, שם שהתה בין 2 ל-8 בפברואר, לפני שהמשיכה לתעלת פנמה.
לאחר שעברה, היא יצאה לקולברה לביקור קצר.
לאחר מכן, הספינה עברה בחזרה דרך התעלה והגיעה חזרה לסן פדרו ב-13 באפריל.
החל ממאי, היא ביקרה בנמלים שונים באזור במהלך שאר שנת 1923, מלבד סבב אימוני צי מ-27 בנובמבר עד 7 בדצמבר.
היא סיימה את השנה עם סיבוב נוסף בפוגט סאונד מ-22 בדצמבר עד 1 במרץ 1924.
הספינה הגיעה לסן פרנסיסקו ב-3 במרץ, שם העמיסה תחמושת לפני שהצטרפה לצי הקרב בסן דייגו ב-9 במרץ.
הצי שייט דרומה למפרץ פונסקה, ואז המשיך דרומה ועבר דרך תעלת פנמה למפרץ לימון.
הספינות ביקרו במספר נמלים באיים הקריביים, כולל באיי הבתולה של ארצות הברית ופוארטו ריקו לפני שחזרו לאוקיינוס השקט בתחילת אפריל.
פנסילבניה חזרה לסן פדרו ב-22 באפריל, שם נשארה עד 25 ביוני, אז יצאה צפונה לסיאטל.
בשלב זה, היא שימשה כספינת הדגל של פלגת אוניות המערכה 3 של צי הקרב.
בהיותה באזור סיאטל, היא השתתפה בתרגילי אימון עם ספינות הפלגה שלה שנמשכו עד 1 בספטמבר.
תרגילי אימון נוספים התקיימו בין 12 ל-22 בספטמבר ליד סן פרנסיסקו.
לאחר מכן היא השתתפה באימונים משותפים עם הגנות החוף סביב סן פרנסיסקו בין 26 ל-29 בספטמבר.
האונייה עברה זוג שיפוצים בין 1 ל-13 באוקטובר וב-13 בדצמבר עד 5 בינואר 1925. פנסילבניה יצאה לאחר מכן ל-Puget Sound ב-21 בינואר לשיפוץ שלישי שנמשך בין 25 בינואר ל-24 במרץ.
פנסילבניה חזרה לסן פדרו ב-27 במרץ ולאחר מכן הצטרפה לצי בסן פרנסיסקו ב-5 באפריל.
הספינות יצאו להוואי לתרגילי אימון לפני שיצאו ב-1 ביולי לשייט גדול על פני האוקיינוס השקט לאוסטרליה.
הם הגיעו למלבורן ב-22 ביולי, וב-6 באוגוסט יצאה פנסילבניה לוולינגטון, ניו זילנד, שם שהתה בין 11 ל-22 באוגוסט.
במסע חזרה לארצות הברית, הם עצרו בפאגו פאגו שבסמואה האמריקאית והוואי, לפני שהגיעו לסן פדרו ב-26 בספטמבר.
פנסילבניה נסעה לסן דייגו לאימון מטרה בין 5 ל-8 באוקטובר, ולאחר מכן חזרה לסן פדרו, שם נותרה בטלה ברובה למשך שארית 1925. היא עזבה את סן פדרו עם צי הקרב ב-1 בפברואר 1926 לביקור נוסף בבלבואה, במהלכו ערכו הספינות אימונים טקטיים בין 15 ל-27 בפברואר.
פנסילבניה בילתה את תחילת מרץ בקליפורניה לפני שיצאה לפוגט סאונד ב-15 במרץ לשיפוץ נוסף שנמשך עד 14 במאי, ואז היא חזרה לסן פדרו.
סיור נוסף בנמלי החוף המערבי החל ב-16 ביוני והסתיים ב-1 בספטמבר בחזרה בסן פדרו.
פנסילבניה נשארה בסן פדרו מ-11 בדצמבר עד 11 בינואר 1927, כאשר היא עזבה לשיפוץ נוסף בפוגט סאונד שנמשך עד 12 במרץ.
היא חזרה לסן פרנסיסקו ב-15 במרץ ולאחר מכן עברה לסן פדרו למחרת.
היא עזבה כדי להצטרף לאימונים מחוץ לקובה ב-17 במרץ; היא עברה בתעלה בין 29 ל-31 במרץ והגיעה למפרץ גואנטנמו ב-4 באפריל.
ב-18 באפריל, היא עזבה את קובה כדי לבקר בגונאיב, האיטי, לפני שיצאה לניו יורק, והגיעה לשם ב-29 באפריל.
לאחר סיור בחוף המזרחי במאי, היא יצאה לתעלה, אותה חצתה ב-12 ביוני.
היא נשארה בבלבואה עד 12 ביוני, ואז עזבה לסן פדרו, והגיעה ב-28 ביוני.
האונייה בילתה את שארית 1927 עם הכשרה, תחזוקה וסיור בחוף המערבי.
היא נסעה לפוגט סאונד לשיפוץ ב-1 באפריל 1928 שנמשך עד 16 במאי, ולאחר מכן נסעה לסן פרנסיסקו.
עם זאת, היא עזבה באותו יום וחזרה צפונה כדי לבקר בוויקטוריה, קולומביה הבריטית.
היא נשארה שם מ-24 עד 28 במאי ולאחר מכן חזרה לסן פרנסיסקו.
היא בילתה את יוני בביקור בנמלים שונים, ובאוגוסט היא העלתה את דווייט פ.
דייוויס, שר המלחמה, בסן פרנסיסקו; היא נשאה אותו להוואי, עזבה ב-7 באוגוסט והגיעה ב-13. פנסילבניה חזרה לסיאטל ב-26 באוגוסט.
הפלגה נוספת לקובה התקיימה בינואר 1929, ולאחר מכן היא הפליגה למעגן הצי של פילדלפיה ב-1 ביוני לצורך שיפוץ ומודרניזציה.
היא קיבלה מספר שינויים, כולל שריון גג סיפון וצריח מוגבר, בליטות נגד טורפדו, טורבו-גנרטורים חדשים, טורבינות חדשות ושישה דוודים חדשים עם שלושה תופים.
צריחי הסוללה העיקריים שלה שונו כדי לאפשר להם להתרומם ל-30 מעלות, מה שהגדיל משמעותית את טווח התותחים שלה, והסוללה המשנית שלה שונתה.
מספר תותחי ה-5 אינץ' צומצם ל-12, ותותחי ה-3 אינץ' שלה הוחלפו בשמונה תותחי 5 אינץ'/25 קליבר.
צינורות הטורפדו שלה הוסרו, וכך גם תרני הסריג שלה, שהוחלפו בתרני חצובה חזקים יותר.
הגשר שלה גם הורחב כדי להגדיל את המקום הפנוי למטה של אדמירל, שכן היא שימשה כספינת דגל.
שטח המחיה שלה הוגדל ל-2,037 אנשי צוות ונחתים, והיא צוידה בשתי מעוטים למטוסים ימיים.
פנסילבניה חזרה לשירות ב-1 במרץ 1931 והיא ערכה ניסויים במפרץ דלאוור במרץ ובאפריל.
לאחר מכן היא יצאה דרומה לקובה ב-8 במאי לשייט אימונים לפני שחזרה לפילדלפיה ב-26 במאי.
הפלגה נוספת לקובה התרחשה ב-30 ביולי; האונייה הגיעה לשם ב-5 באוגוסט והפעם היא עברה את האיים הקריביים אל תעלת פנמה, שאותה עברה ב-12 באוגוסט כדי לחזור לצי הקרב.
היא הגיעה לסן פדרו ב-27 באוגוסט, שם נשארה לשארית השנה.
היא סיירה בחוף המערבי בינואר 1932 ולפני שחצתה לפרל הארבור, לשם הגיעה ב-3 בפברואר.
שם, היא השתתפה בתמרוני צי נרחבים כחלק מבעיית הצי XIII.
היא חזרה לסן פדרו ב-20 במרץ, ונשארה שם עד 18 באפריל, אז החלה בשייט נוסף לאורך חופי קליפורניה.
היא חזרה לסן פדרו ב-14 בנובמבר ונשארה שם עד סוף השנה.
האונייה יצאה מסן פדרו ב-9 בפברואר כדי להשתתף בבעיית הצי XIV, שנמשכה בין 10 ל-17 בפברואר.
היא חזרה לסן פרנסיסקו ב-17 בפברואר ולאחר מכן הפליגה לסן פדרו ב-27 בפברואר, ונשארה שם עד 19 ביוני.
שייט נוסף בחוף המערבי נמשך בין 19 ביוני ל-14 בנובמבר, ולאחר שחזרה לסן פדרו, פנסילבניה נשארה שם לא פעילה עד תחילת מרץ 1934. בין 4 ל-8 במרץ היא ערכה ביקור קצר במספנת הצי Hunters Point בסן פרנסיסקו ולאחר מכן חזרה לסן פדרו.
משם, היא הפליגה להצטרף לצי עבור בעיית הצי XV, שנערך בקריביים באותה השנה; היא עברה בתעלה ב-24 באפריל, התמרונים החלו כבר ב-19. הם נמשכו עד 12 במאי, אז הפליגה פנסילבניה לגונאיב עם שאר הצי, שהמשיך לניו יורק, לשם הגיעו ב-31 במרץ.
שם, פנסילבניה הובילה את הצי במסקר ימי עבור הנשיא פרנקלין ד.
ב-15 ביוני, אדמירל ג'וזף מ.
ריבס קיבל את הפיקוד על הצי על סיפון פנסילבניה, שהייתה שוב ספינת הדגל של הצי.
ב-18 ביוני עזבה פנסילבניה את ניו יורק לאוקיינוס השקט, ועצרה בהמפטון רודס ב-20 ביוני.
היא עברה דרך התעלה ב-28 ביוני והגיעה לסן פדרו ב-7 ביולי.
לאחר מכן היא הפליגה לפוגט סאונד לשיפוץ שנמשך מ-14 ביולי עד 2 באוקטובר.
האונייה עזבה את המספנה ב-16 באוקטובר וחזרה לסן פרנסיסקו יומיים לאחר מכן, החלה תקופה של הפלגות מול חופי קליפורניה וביקורים בערים במדינה.
היא סיימה את השנה בסן פדרו, נשארה שם או בסן פרנסיסקו עד 29 באפריל 1935, אז השתתפה בבעיית הצי XVI באיי הוואי.
התמרונים נמשכו עד 10 ביוני, והיו מערך התרגילים הגדול ביותר שערך הצי האמריקני באותה תקופה.
לאחר מכן חזרה הספינה לסן פדרו ב-17 ביוני ויצאה לשייט בחוף המערבי למשך מספר חודשים; ב-16 בדצמבר היא הפליגה לפוגט סאונד לשיפוץ נוסף שנמשך מ-20 בדצמבר עד 21 במרץ 1936. בעיית הצי XVII התרחשה בין 27 באפריל ל-7 ביוני, הפעם כשהיא נעצרה ליד בלבואה.
היא חזרה לסן פדרו ב-6 ביוני ובילתה את שארית השנה באימונים מול החוף המערבי והוואי, וסיימה את תוכנית האימונים לשנה בסן פדרו ב-18 בנובמבר.
הספינה נשארה בנמל עד 17 בפברואר, אז יצאה לסן קלמנטה, קליפורניה בתחילת סיור לאורך החוף המערבי.
היא השתתפה בבעיית הצי XVIII, שנמשכה בין 16 באפריל ל-28 במאי.
סיבוב נוסף בפוגט סאונד החל ב-6 ביוני והסתיים ב-3 בספטמבר, כשחזרה לסן פדרו.
היא בילתה את שאר השנה בסירוגין בין סן פדרו לסן פרנסיסקו, והשתתפה בפעילות מועטה.
היא עשתה גיחה קצרה לסן פרנסיסקו בפברואר 1938 והשתתפה בבעיית הצי XIX מ-9 במרץ עד 30 באפריל.
תקופה נוספת בסן פדרו הגיעה לאחר מכן עד 20 ביוני, ולאחר מכן היא יצאה לשייט של חודשיים לאורך החוף המערבי שהסתיים בשהייה נוספת בפוגט סאונד ב-28 בספטמבר.
לאחר שסיימה את תיקוניה ב-16 בדצמבר, היא חזרה לסן פדרו דרך סן פרנסיסקו, והגיעה ב-22 בדצמבר.
בעיית הצי XX התרחשה מוקדם יותר בשנה מאשר הפעמים הקודמות, והתרחשה בין 20 ל-27 בפברואר 1939 במימי קובה.
במהלך התרגילים, פרנקלין רוזוולט ואדמירל ויליאם ד' לייהי, ה-CNO, עלו לסיפון פנסילבניה כדי לצפות בתמרונים.
לאחר מכן, האונייה הפליגה לקולברה ב-27 בפברואר, ויצאה ב-4 במרץ לביקור בפורט-או-פרנס, האיטי בין 6 ל-11 במרץ.
שהות במפרץ גואנטנמו לאחר מכן בין 12 ל-31 במרץ, ולאחר מכן נסעה לבקר באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס ב-5 באפריל.
פנסילבניה החלה את המסע חזרה לאוקיינוס השקט ב-18 באפריל ועברה דרך התעלה בסוף החודש, ובסופו של דבר הגיעה חזרה לסן פדרו ב-12 במאי.
סיור נוסף בחוף המערבי הגיע לאחר מכן, שכלל עצירות בסן פרנסיסקו, טקומה וסיאטל, והסתיים בסן פדרו ב-20 באוקטובר.
היא נסעה להוואי כדי להשתתף בבעיית הצי XXI ב-2 באפריל 1940. התרגילים נמשכו עד 17 במאי, ולאחר מכן הספינה נשארה בהוואי עד 1 בספטמבר, אז עזבה לסן פדרו.
לאחר מכן נסעה אוניית המערכה לפוגט סאונד ב-12 בספטמבר שנמשכה עד 27 בדצמבר; במהלך השיפוץ, היא קיבלה עוד ארבעה תותחי 5 אינץ'/25 קליבר.
היא חזרה לסן פדרו ב-31 בדצמבר.
בעיית הצי XXII תוכננה לינואר 1941, אך התרחבותה של מלחמת העולם השנייה בשלב זה הביאה את הפיקוד הימי לבטל את התרגילים.
ב-7 בינואר יצאה פנסילבניה להוואי כחלק ממה שהיה שוב צי האוקיינוס השקט, שבסיסו בפרל הארבור.
במהלך השנה היא פעלה מחוץ לפרל הארבור ועשתה מסע קצר לחוף המערבי של ארצות הברית בין 12 בספטמבר ל-11 באוקטובר.
בבוקר 7 בדצמבר פנסילבניה הייתה במעגן היבש מס' 1 בפרל הארבור תוך כדי שיפוץ; שלושה מתוך ארבעת המדחפים שלה הוסרו.
גם המשחתות קאסין ודאונס היו איתה ברציף.
כשהתברר שהנמל נתון להתקפה אווירית של הצי היפני, הצוות של פנסילבניה מיהרו לעמדות הקרב שלהם, ובין השעות 08:02 ל-08:05 החלו תותחי הנ"מ שלה לירות לעבר מטוסי האויב.
מפציצי טורפדו יפנים ניסו ללא הצלחה לטרפד את דופן המזח היבש כדי להציף אותו; לאחר שנכשלו, כמה מטוסים הפציצו את פנסילבניה.
בשעה 08:30 החלו מספר מפציצים בגובה רב בסדרת תקיפות על האונייה; במהלך חמש עשרה הדקות הבאות, חמישה מטוסים ניסו לפגוע בה מכיוונים שונים.
אחד המפציצים היפניים פגע בדאונס ואחד קלע פגיעה בפנסילבניה שעברה דרך סיפון הסירה והתפוצצה בקזמט מס' 9. תותחי הנ"מ של פנסילבניה ירו לעבר כל המטוסים הללו אך לא הצליחו לפגוע באף אחד מהם, ככל הנראה בגלל הגדרות מרעומים שגויות שגרמו לפגזים להתפוצץ לפני שהגיעו לגובה הנכון.
התותחנים אכן הצליחו להפיל כלי טיס נמוך שניסה לפגוע באונייה; הם טענו שהפילו עוד חמישה מטוסים, אבל החקירה של הפעולה ציינה שסביר להניח שרק שני מטוסים נפגעו מתותחי פנסילבניה.
בשעה 09:20, שתי המשחתות עלו באש מפגיעות פצצות והאש התפשטה לפנסילבניה, כך שהרציף הוצף כדי לסייע בבלימת האש.
עשר דקות לאחר מכן החלו המשחתות להתפוצץ כשהשריפות התפשטו למחסני תחמושת, ובשעה 09:41 התפוצצה דאונס בפיצוץ שפיזר חלקים מהאונייה באזור.
אחד מצינורות הטורפדו שלה, במשקל , שוגר לאוויר ופגע בסיפון הקדמה של פנסילבניה.
כאשר חלק מהצוות שלה נלחם בשריפה בחרטומה, אנשי צוות אחרים השתמשו בסירות האונייה כדי להעביר תחמושת נ"מ ממחסנים באגם המערבי של פרל הארבור.
החל מהשעה 14:00 החל הצוות בעבודות הכנה לתיקון נזקי הפצצה; תותח 5 אינץ'/25 קליבר ותותח קזמט 5 אינץ'/51 קליבר נלקחו מאוניית המערכה הפגועה וירג'יניה המערבית כדי להחליף כלי נשק שניזוקו על סיפון פנסילבניה.
במהלך המתקפה, נהרגו בפנסילבניה 15 אנשי צוות (כולל הקצין המנהל שלה), 14 נעדרים ו-38 פצועים.
ב-12 בדצמבר, פנסילבניה הוצפה מחדש והוצאה מהרציף; לאחר שניזוקה קלות בלבד בהתקפה, היא הייתה מוכנה לצאת לים.
היא עזבה את פרל הארבור ב-20 בדצמבר והגיעה לסן פרנסיסקו תשעה ימים לאחר מכן.
היא נכנסה למזח יבש ב-Hunters Point ב-1 בינואר 1942 לצורך תיקונים שהסתיימו ב-12 בינואר.
האונייה עזבה את סן פרנסיסקו ב-20 בפברואר והחלה באימוני ירי לפני שחזרה לסן פרנסיסקו למחרת.
הכשרה נוספת התבצעה במרץ, ומ-14 באפריל עד 1 באוגוסט היא השתתפה בתמרונים נרחבים מול חופי קליפורניה; במהלך תקופה זו, היא עברה שיפוץ במספנת הצי מארה איילנד בסן פרנסיסקו.
העבודה כללה חיזוק ניכר של יכולות הנ"מ של הספינה, עם עשרה צריחים מרובעי קנים של תותחי בופורס 40 מ"מ וחמישים ואחת צריחי תותחי אורליקון 20 מ"מ בודדים.
התורן הראשי של החצובה הוסר, כאשר הגדם הוחלף בבית סיפון שמעליו שכנה כיפת מנהל הסוללה הראשית האחורית.
אחד מהמכ"מים החדשים של CXAM-1 הותקן מעל הכיפה.
התותחי הישנים 5 אינץ'/51 קליבר בקזמטים ותותחי הנ"מ 5 אינץ'/25 קליבר הוחלפו בתותחי אש מהירה של 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה תושבות צריחים תאומים.
התותחים הדו-תכליתיים החדשים בקוטר 5 אינץ'/38 קליבר יכלו להתרומם ל-85 מעלות ולירות בקצב של מטח אחד כל ארבע שניות.
האונייה יצאה לזמן קצר לים במהלך קרב מידוויי כחלק מכוח משימה 1, בפיקודו של תת-אדמירל ויליאם ס.
פיי, אך האוניות לא השתתפו בפעולה במהלך המבצע.
ב-1 באוגוסט עזבה פנסילבניה את סן פרנסיסקו, לכיוון פרל הארבור.
היא הגיעה לשם ב-14 באוגוסט ונטלה חלק באימונים נוספים, כולל טקטיקות שמירה של כוחות המשימה של נושאות מטוסים.
שיפוץ נוסף התרחש בסן פרנסיסקו בין 3 ל-10 בינואר 1943. לאחר הכשרה נוספת ומבחנים בסן פרנסיסקו ובלונג ביץ' שנמשכו עד אפריל, היא עזבה כדי להצטרף לקרב על האיים האלאוטיים ב-23 באפריל.
היא הפגיזה את מפרץ הולץ ונמל צ'יצ'אגוף ב-11–12 במאי כדי לתמוך בכוחות שעלו לחוף באי אטו.
בזמן שהיא עזבה את האזור ב-12, הצוללת היפנית I-31 שיגרה טורפדו לעבר האונייה, אשר נצפתה על ידי ספינה מעופפת מסיירת PBY קטלינה.
הקטלינה שידרה ברדיו לפנסילבניה, שערכה תמרוני התחמקות ונמלטה ללא פגע; לאחר מכן, זוג משחתות בילו את עשר השעות הבאות בציד הצוללת לפני שגרמו לה נזק חמור ואילצו אותה לעלות על פני השטח.
I-31 הוטבעה מאוחר יותר על ידי משחתת אחרת למחרת.
פנסילבניה חזרה למפרץ הולץ ב-14 במאי כדי לבצע הפגזה נוספת לתמיכה במתקפת חיל רגלים בצד המערבי של המפרץ.
היא המשיכה בפעילות באזור עד 19 במאי, אז יצאה לאי אדאק להתקפה אמפיבית נוספת.
במהלך הדרך, אחד מתאי אחסון הבנזין שלה התפוצץ, מה שגרם לנזק מבני, אם כי איש לא נפגע בתאונה.
היא נאלצה לעזוב את אדאק ב-21 במאי לצורך תיקונים בפוגט סאונד שנמשכו בין 31 במאי ל-15 ביוני; במהלך השיפוץ, פיצוץ מקרי נוסף הרג אדם אחד ופצע אחר.
היא יצאה מהנמל ב-1 באוגוסט, לכיוון אדאק, לשם הגיעה ב-7 באוגוסט.
שם, היא הפכה לספינת הדגל של אדמירל פרנסיס וו.
רוקוול, מפקד כוח המשימה שהיה אמור לתקוף את קיסקה.
הכוחות עלו לחוף ב-15 באוגוסט אך לא נתקלו בהתנגדות, היפנים התפנו מבלי שכוחות ארצות הברית באזור היו מודעים לכך.
פנסילבניה סיירה ליד קיסקה במשך מספר ימים לפני שחזרה לאדאק ב-23 באוגוסט.
יומיים לאחר מכן, יצאה אוניית המערכה מאדאק לפרל הארבור, והגיעה לשם ב-1 בספטמבר.
היא יצאה עם קבוצה של 790 נוסעים לפני שהפליגה ב-19 בספטמבר, לכיוון סן פרנסיסקו.
היא הגיעה לשם שישה ימים לאחר מכן והורידה את נוסעיה לפני שחזרה לפרל הארבור ב-6 באוקטובר כדי להשתתף באימוני הפצצות בין 20 ל-23 באוקטובר וב-31 באוקטובר – 4 בנובמבר.
כעת, כאוניית הדגל של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר, מפקד הכוח האמפיבי החמישי, שהיה חלק מכוח התקיפה הצפוני, היא עזבה ב-10 בנובמבר את פרל הארבור כדי לתקוף את אטול מקין, חלק מאיי גילברט.
הצטרפו אליה שלוש אוניות מערכה נוספות, ארבע סיירות, שלוש נושאות ליווי, ואוניות תובלה ומשחתות רבות; הם הגיעו לחופי מקין ב-20 בנובמבר, ופנסילבניה פתחה באש על האי בוטאריטארי באותו בוקר בטווח של , תחילת קרב מקין.
מוקדם בבוקר של 24 בנובמבר, האונייה הטלטלה בפיצוץ מהחרטום הימני שלה; תצפיות דיווחו כי נושאת הליווי Liscome Bay טורפדה והתפוצצה.
מפציצי טורפדו יפניים ביצעו התקפות לילה חוזרות ונשנות ב-25 וב-26 בנובמבר, אך הם לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי בצי האמריקאי.
פנסילבניה עזבה את האזור ב-30 בנובמבר כדי לחזור לפרל הארבור.
בתחילת 1944, פנסילבניה הייתה בפרל הארבור; במהלך השבועיים הראשונים של ינואר, היא השתתפה בתמרונים לקראת נחיתות בקווג'לין באיי מרשל.
היא עזבה את פרל הארבור ב-22 בינואר יחד עם צי הפלישה, וב-31 בינואר היא החלה את ההפגזה המכינה שלה על האטול כדי להתחיל את קרב קווג'לין.
הכוחות עלו לחוף למחרת, ופנסילבניה נשארה צמוד לחוף כדי לספק תמיכה ארטילרית לנחתים בזמן שנלחמו לאבטחת האי.
עד הערב של 3 בפברואר, המגינים היפנים הובסו, מה שאפשר לספינה לצאת לאטול מג'ורו כדי לחדש את מלאי התחמושת שלה.
היא עזבה זמן קצר לאחר מכן, ב-12 בפברואר, כדי לתמוך בהתקפה הגדולה הבאה על אניווטוק באיי מרשל; חמישה ימים לאחר מכן היא הגיעה אל מחוץ לאי, קרב אניווטוק כבר היה בעיצומו, ובמהלך 20 ו-21 בפברואר, הפגיזה את האי בכבדות כדי לתמוך באנשים שנלחמו על החוף.
ב-22 בפברואר היא תמכה בנחיתה באי פארי, חלק מהאטול אניווטוק.
ב-1 במרץ, פנסילבניה הפליגה בחזרה למג'ורו לפני שהמשיכה דרומה לנמל הוואנה באי אפאט בהברידיים החדשים.
היא נשארה שם עד 24 באפריל, אז עזבה לביקור קצר בסידני, אוסטרליה בין 29 באפריל ל-11 במאי, אז חזרה לאפטה.
לאחר מכן היא יצאה לפורט פורוויס באי פלורידה, באיי שלמה, כדי להשתתף בתרגילי תקיפה אמפיביים.
לאחר חידוש תחמושת ואספקה באפאטה, היא עזבה ב-2 ביוני, לכיוון רואה, והגיעה לשם שישה ימים לאחר מכן.
ב-10 ביוני היא הצטרפה לכוח של אוניות מערכה, סיירות, נושאות ליווי ומשחתות שהתאספו למערכה במריאנה.
בעודה בדרך באותו לילה, אחת המשחתות המלוות דיווחה על מגע סונאר וספינות הצי ערכו תמרוני התחמקות; בחושך, פנסילבניה התנגשה בטעות בספינת תובלת החיילים טאלבוט.
פנסילבניה ספגה נזק קל בלבד והצליחה להמשיך עם הצי, אך טאלבוט נאלצה לחזור לאניוטוק לצורך תיקוני חירום.
פנסילבניה החלה את ההפגזה שלה על סאיפאן ב-14 ביוני כדי להכין את האי לתקיפה שהגיעה למחרת.
היא המשיכה להפגיז את האי תוך כדי שיוט מול טיניאן ב-15 ביוני כשספינת התקיפה עלתה לחוף.
ב-16 ביוני היא תקפה עמדות יפניות ב-Orote Point בגואם לפני שחזרה לסאיפאן.
היא עזבה את האזור ב-25 ביוני כדי למלא אספקה מחדש באניווטוק, וחזרה להצטרף להפגזת ההכנה של גואם ב-12 ביולי.
ההפגזות נמשכו במשך יומיים, ובסוף 14 ביולי, היא יצאה לסאיפאן כדי לחדש שוב את התחמושת שלה.
היא חזרה לעמדה שלושה ימים לאחר מכן, והמשיכה להפגיז את האי עד 20 ביולי.
עבודה זו כללה גם דיכוי תותחים שירו על פלוגות חבלה שעלו לחוף כדי להרוס מכשולי נחיתה.
בבוקר 21 ביולי, פנסילבניה תפסה את עמדת ההפגזה שלה מול אורוט פוינט בזמן שמטוסי התקיפה התכוננו לצאת להתקפה.
האונייה פעלה מחוץ לאי ותמכה באנשים שנלחמו שם במשך השבועיים הבאים.
פנסילבניה עזבה את גואם ב-3 באוגוסט כדי למלא אספקה מחדש באניווטוק, והגיעה לשם ב-19 באוגוסט.
משם, היא יצאה לאספיריטו סנטו בהברידיים החדשים לפני שהצטרפה לאימוני נחיתה מול גוודלקנל.
האונייה יצאה ב-6 בספטמבר כחלק מקבוצת התמיכה בהפצצות ואש לפלישה לפלליו.
היא הפגיזה את האי בין 12 ל-14 בספטמבר ותמכה בנחיתות למחרת.
היא הפגיזה את האי אנגואר ב-17 בספטמבר ונשארה שם שלושה ימים, ויצאה משם ב-20 בספטמבר.
לאחר מכן היא הפליגה לנמל סידלר במאנוס, אחד מאיי האדמירליות לצורך תיקונים.
ב-28 בספטמבר היא הגיעה לשם ונכנסה לרציף יבש צף ב-1 באוקטובר לתיקונים של שבוע.
פנסילבניה יצאה ב-12 באוקטובר יחד עם אוניות המערכה מיסיסיפי, טנסי, קליפורניה, מרילנד ווירג'יניה המערבית, בפיקודו של אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף.
אוניות אלו, שכונו קבוצת משימה 77.2, יצרו את קבוצת התמיכה באש לפעולות הקרובות בפיליפינים.
הם הגיעו ליד לייטה ב-18 באוקטובר ותפסו עמדות הפגזה; במהלך ארבעת הימים הבאים, הם חיפו על את צוותי ההריסה התת-מימיים, פעולות סיור חופים ושולות מוקשים שפינו את הדרך לכוח הנחיתה.
ב-24 באוקטובר, דיווחים על כוחות הצי היפני שהתקרבו לאזור הובילו את ספינותיו של אולדנדורף להתכונן לפעולה ביציאה ממצר סוריגאו.
אחת המשחתות הללו טרפדה את פוסו והשביתה אותה, אף על פי שנישימורה המשיך לעבר מטרתו.
בשעות המוקדמות של 25 באוקטובר, הכוח הדרומי בא במגע עם אוניות המערכה של אולדנדורף, שהתמקמו כדי לחצות את ה-T של נישימורה.
בשעה 03:53, וירג'יניה המערבית פתחה באש, ואחריה כמה מאוניות המערכה האחרות, אם כי פנסילבניה התקשתה לאתר מטרה בחושך עם מכ"ם החיפוש שלה.
מכ"ם ה-Mark 3 הישן שלה לא היה יעיל כמו המכ"מים המודרניים יותר בווירג'יניה המערבית וכמה מאוניות המערכה האחרות.
אוניות המערכה של קבוצת משימה 77.2 השמידו למעשה את פלגת ספינת הקרב 2; כוח הפגיעה השני של שימה נקלע לפיגור ועדיין לא נכנס למערכה.
יאמאשירו הוצתה ולאחר מכן התפוצצה; היא פנתה לברוח, עם חיפוי של מטח טורפדות מהמוגאמי הבוערת, אבל אוניות המערכה האמריקאיות הצליחו להתחמק מהן ללא נזק.
מאוחר יותר היא הוטבעה, וכך גם שלוש מתוך ארבע המשחתות.
מאוחר יותר ב-25 באוקטובר, תותחי הנ"מ של פנסילבניה עזרו להפיל ארבעה מטוסים שתקפו משחתת סמוכה.
בסוף 28 באוקטובר הפילה פנסילבניה מפציץ טורפדו.
הספינה נשארה בעמדה ליד לייטה עד 25 בנובמבר, אז יצאה למנוס, ממנה יצאה לנתיבי קוסול מול פלאו ב-15 בדצמבר כדי למלא מחדש את מחסני התחמושת שלה.
היא ערכה אימוני ירי ב-22 בדצמבר, וב-1 בינואר 1945, פנסילבניה הצטרפה מחדש לקבוצת התמיכה באש של אולדנדורף בדרך למפרץ לינגאיין למבצע הגדול הבא בפיליפינים.
במהלך 4–5 בינואר, מטוסים יפניים תקפו שוב ושוב את הספינות, כולל קמיקזות שהרסו את נושאת הליווי Ommaney Bay.
פנסילבניה החלה להפגיז עמדות יפניות באי סנטיאגו בכניסה למפרץ לינגאיין ב-6 בינואר לפני שנכנסה למפרץ באותו לילה כדי לדכא את התותחים היפניים בזמן ששולות מוקשים פינו את האזור.
למחרת בבוקר, שאר הספינות של אולדנדורף הצטרפו אליה במפרץ כדי להתחיל בהפצצת ההכנה העיקרית, שנמשכה עד 8 בינואר.
ב-9 בינואר, ההתקפה האמפיבית החלה כאשר כוחות הארמייה השישית עלו לחוף.
מטוס יפני פגע בצי הפלישה ב-10 בינואר, וארבע פצצות נחתו קרוב לפנסילבניה, אף על פי שהיא לא נפגעה.
מאוחר יותר באותו יום, יחידת בקרת אש הנחה את פנסילבניה להפגיז קבוצת טנקים יפניים שהתאספו כדי לפתוח במתקפת נגד על ראש החוף.
האונייה סיירה מחוץ למפרץ בין 10 ל-17 בינואר, כשחזרה למפרץ; עם זאת, היא לא ראתה שום פעולה נוספת, והיא עזבה ב-10 בפברואר לתחזוקה במנוס.
משם היא יצאה ב-22 בפברואר לסן פרנסיסקו, ועצרה בדרך במארשל ובפרל הארבור.
לאחר שהגיעה ב-13 במרץ, היא עברה שיפוץ יסודי, כולל החלפת הסוללה הראשית השחוקה והתותחים המשניים שלה.
היא גם קיבלה מנהל בקרת אש חדש לסוללה הראשית של Mk.34, שהיה מצויד במכ"ם בקרת האש האחרון של Mk.8, על המבנה האחורי שלה.
מתוך מחשבה על איום הקמיקזה, חימוש הנ"מ שלה הוגדל ל-71 תותחי 20 מ"מ ב-27 תותחים בודדים ו-22 בצריחים כפולים.
זוג נוסף של תותחי 40 מ"מ הותקן על גבי צריח 2 הותקנו תותחי בופורס בצריחים כפולים, בסך הכל 42 תותחים.
עם העבודה שנעשתה, היא יצאה לניסויי ים ליד סן פרנסיסקו, ולאחר מכן אימנה בסן דייגו.
היא עזבה את סן פרנסיסקו ב-12 ביולי והגיעה לפרל הארבור ב-18, שם עסקה באימונים נוספים בין 20 ל-23 ביולי.
למחרת, היא עזבה כדי להצטרף לצי הפלישה מול אוקינאווה.
בזמן מעבר באוקיינוס השקט, היא עצרה להפגיז את האי וייק ב-1 באוגוסט.
בדו-קרב הארטילרי עם תותחי החוף היפניים, אחד הפגזים שלהם התפוצץ קרוב מספיק כדי שרסיסים השביתו את אחד ממנהלי בקרת האש של האונייה עבור תותחי ה-5 אינץ' שלה.
אחד מה-Curtiss SC Seahawks שלה ניזוק בים סוער, והמשחתת Ordronaux חילצה את הטייס.
הטורפדו פער חור בערך בקוטר , מה שגרם לחדירה לאונייה של כמות ניכרת של מים והיא התחילה לשקוע בירכתיים.
צוותי בקרת נזקים הצליחו לעצור את ההצפה.
20 גברים נהרגו ועוד עשרה נפצעו בפגיעה, כולל אולדנדורף, שהיה על הסיפון באותה עת וסבל מכמה צלעות שבורות.
פנסילבניה הייתה ספינת המלחמה האמריקאית הגדולה האחרונה שניזוקה במלחמה.
למחרת, גוררות חילוץ גררו אותה למים רדודים, שם ניתן היה לבצע תיקונים זמניים.
ב-15 באוגוסט נכנעו היפנים, וסיימו את המלחמה.
פנסילבניה נגררה על ידי זוג ספינות גוררות ב-18 באוגוסט, בכיוון של Apra Harbor, גואם, לשם הגיעו ב-6 בספטמבר.
למחרת, היא נלקחה למזח יבש צף, שם רותך טלאי פלדה גדול על חור הטורפדו, שיאפשר לאונייה לעשות את ההפלגה חזרה לתיקונים קבועים.
אוניית המערכה מיזורי החליפה את פנסילבניה כספינת הדגל ב-15 בספטמבר, וב-2 באוקטובר היא הצליחה לעזוב את הרציף היבש.
יומיים לאחר מכן, פנסילבניה יצאה מגואם, לכיוון פוגט סאונד, שם יתבצעו תיקונים.
היא לוותה על ידי הסיירת הקלה אטלנטה והמשחתת Walke.
בעודה בדרך ב-17 באוקטובר, גל המדחף מספר 3 של האונייה החליק מאחור.
צוללנים נשלחו לחתוך את גל ההנע; לפנסילבניה היה כעת רק מדחף תפעולי אחד, וציר המדחף הפתוח איפשר כעת למים לדלוף לתוך גוף האונייה.
היא בכל זאת השלימה את המסע לפוגט סאונד, והגיעה ב-24 באוקטובר.
האונייה קיבלה שם את ציון יחידת הצי על שירותה בזמן המלחמה ב-3 בנובמבר.
ב-16 בינואר 1946, פנסילבניה נועדה להיות מופצת כספינת מטרה לניסוי פצצת אטום של מבצע צומת דרכים באטול ביקיני שיבוצע מאוחר יותר באותה שנה.
התיקונים הושלמו מספיק כדי לאפשר לה להפליג לאיי מרשל, והיא עזבה את פוגט סאונד ב-24 בפברואר.
לאחר עצירה בפרל הארבור, היא הגיעה לאטול ביקיני ב-31 במאי, שם עגנה יחד עם עוד שמונים ושלוש ספינות מלחמה.
הפיצוץ הראשון, Test Able, התרחש ב-1 ביולי, והיה פיצוץ אווירי.
לאחר שבדיקות קבעו שהספינה לא זוהמה בקרינה, חזר הצוות לאונייה בין 3 ל-24 ביולי.
הפיצוץ השני, Test Baker, נעשה למחרת.
זה היה פיצוץ תת-מימי, ופנסילבניה עגנה רק מנקודת הפיצוץ.
היא נפגעה קלות בלבד מהפיצוץ, אך גל המים גרם לזיהום רדיואקטיבי משמעותי; צוותי עבודה עלו על האונייה בין 17 ל-21 באוגוסט כדי להכין את האונייה לגרירה, וב-21 באוגוסט היא נלקחה לגרירה על ידי ספינת התובלה Niagara, שלקחה אותה לקווג'לין, שם הוצאה משימוש ב-29 באוגוסט.
מחקרים רדיולוגיים ומבניים שונים הושלמו במהלך השנה וחצי הבאות עד שהיא הוטבעה מחוץ לקווג'לין ב-10 בפברואר 1948. היא נמחקה רשמית ממרשם כלי השיט הימי ב-19 בפברואר.
פעמון האונייה מוצג באוניברסיטת מדינת פנסילבניה ליד הכניסה הראשית של בניין וגנר, הבית של תוכניות ה-ROTC של האוניברסיטה.
היא הושאלה לצמיתות לאוניברסיטה ממחלקת מחלקת הצי מאז 1955. שניים מתותחי ה-14 אינץ' של הספינה שהוחלפו במהלך השיפוץ של 1945 מוצגים בחוץ במוזיאון הצבאי של פנסילבניה בבולסבורג, פנסילבניה.
פַנְצֶ'טָה (באיטלקית: Pancetta; נקראת גם Ventresca di maiale, כלומר: בטן חזיר) היא מוצר בשר מעובד איטלקי (salume) מבשר חזיר.
מכינים אותו מחלק הבטן (pancia - פאנצ'ה) של החיה.
חלקי הבטן של החזירים נחתכים ומפולטים.
שימור עור הבטן שעל הבשר תלוי בסוג ההכנה המתוכננת לפנצ'טה.
גזירי השומן של הפנצ'טה (lardelli) משמשים לחלק השומני של הסלמי או להכנת גלדי שומן חזיר.
לאחר החיתוך ממליחים את הפנצ'טה.
על ידי פיזור מלח בישול (באזורים מסוימים, בנוסף למלח מוסיפים גם ניחוחות ותבלינים - למשל לעיתים קרובות פלפל שחור, לעיתים רחוקות ניחוחות אחרים כמו ציפורן ואגוז מוסקט) ומניחים את החלקים לנוח כמה ימים.
הנקניק שמתקבל לאחר מכן משתנה מאזור לאזור ובהתאם ליעד הסופי, והוא יכול להיות:
מגולגל כמו סלמי גדול (עם או בלי העור).
אם מסירים את העור, ממלאים את הפנצ'טה במעטפת טבעית (קרום חיצוני) או מלאכותית גדולה וקושרים; אם מכניסים לתוכו גוש נקניק בשם קופה (נקרא גם "קפוקולו" - Capocollo) אז יהפך ל"פנצ'טה קופאטה" (pancetta coppata).
סטקטה (Steccata), עם עור (מקופלת ונכבשת בין שני לוחות יציבים המוחזקים יחדיו בחוזקה).
הפנצ'טה המתוחה, כלומר לא זו המגולגלת (סטקטה או סטזה) היא מקבילית שטוחה בצורתה הדומה לקותל חזיר.
לאחר שלושת סוגי ההכנה לעיל, מתחילה ההבשלה/התיישנות בפועל שיכולה להימשך בין 60-50 ימים עבור הפנצ'טה המתוחה לחתיכות הקטנות ממנה, עד 90–120 יום עבור החתיכות הגדולות יותר.
מוצרים עם כינוי מקור מוגן ומוצרי מזון חקלאי איטלקי מסורתיים
שני מוצרים יכולים להתהדר באיטליה בכינוי מקור מוגן (DOP):
הפנצ'טה נפוצה כל כך באיטליה שהיא נכללת גם ברשימת מוצרי המזון החקלאי המסורתיים של 12 אזורים:
בזיליקטה, קלבריה, קמפניה, אמיליה-רומאניה, פריולי-ונציה ג'וליה, ליגוריה, לומברדיה, מרקה, טוסקנה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, אומבריה, ונטו.
הפנצ'טה והחוזה העתידי הקשור אליה נסחר בבורסת הסחורות של שיקגו (CME) מאז 1961.
פבלו גונסאלס Gonzáles, Pancho Gonzales; 9 במאי 1928 – 3 ביולי 1995) היה טניסאי אמיריקאי ממוצא מקסיקני.
הוא זכה במקום ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
בשנת 1950 הוא עבר למקצוענים והיה בין הטניסאים הבולטים.
פנצ'ו גונסאלס נולד בלוס אנג'לס בשנת 1928 למשפחת מהגרים ממקסיקו.
בגיל 14 הוא עזב את בית ספר והקדיש את עצמו לאימוני טניס.
עזיבת בית ספר גרמה לכך שהוא היה יכול להשתתף בחלק מתחרויות.
כמו כן הוא נעצר על גניבה ונשפט.
בהתאם להחלטת איגוד הטניס הוא הוצא משורות הארגון.
גונסאלס שירת שנתיים בצי ארצות הברית.
לאחר שחרור מהצבא הוא חזר להתחרות.
בשנת 1947 גונסאלס קיבל הזמנה להשתתף בתחרויות ולייצג את מקסיקו אך סירב.
בשנת 1948 הוא ניצח בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1949 הוא שיחזר את ההישג.
בשנת 1949 גונסאלס ניצח בתחרויות זוגות גברים באליפות וימבלדון ובאליפות צרפת הפתוחה.
באותה שנה הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית שזכתה בגביע.
בשנת 1949 בהמלצת בובי ריגס הוא עבר לטנסי מקצועי וחתם על חוזה בגובה 75 אלף דולד.
אמנם בסבב הופעות הראשון נגד ג'ק קרמר הוא הפסיד עם תוצאה 27-96.
בהמשך במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 גונסאלס ניצח בתחרויות רבות בהם השתתפו דון בדג', טוני טרברט, פרנק סג'מן, קן רוזוול ושחקנים בולטים נוספים.
בשנת 1968 כאשר למקצוענים היה מותר להשתתף בתחרויות גראנד סלאם גונסאלס הגיע לחצי הגמר באליפות צרפת הפתוחה.
משנת 1970 ועד ל-1985 גונסאלס היה מאמן במועדון טניס בבית מלון Ceasars Palace בלאס ווגאס.
פנצ'ו גונסאלס נפטר בשנת 1995 מסרטן.
פֶנֶק או שועל המדבר (מערבית: فَنَك, תעתיק: פַנַכּ; אנגלית fennec; שם מדעי: Vulpes zerda; שם נרדף Fennecus zerda) הוא המין הקטן מכל השועלים ומכל המינים במשפחת הכלביים.
משקלו הממוצע של פנק בוגר הוא כ־1 ק"ג.
אזורי המחיה הטבעיים שלו הם מדבריות צפון אפריקה (סהרה), חצי האי ערב וחצי האי סיני.
גרעיני רבייה של הפנק הוקמו גם בערבה וב על ידי גיורא אילני.
קרובו האבולוציוני הקרוב ביותר של הפנק הוא שועל צוקים, אולם הפנק שונה באופן מהותי משאר מיני השועלים, הן גנטית והן התנהגותית.
לפנק 32 זוגות כרומוזומים, לעומת 35 ו־39 בשאר מיני השועלים.
הפנק חי בלהקות, בעוד שאר מיני השועלים הם חיות מתבודדות.
לפנק דרכים רבות לשרוד במזג אוויר המדברי העוין.
ביום הוא מתחפר במהירות בחולות ויוצר שם מנהרות המשמשות הגנה הן מטורפים והן מהשמש.
הוא צד את טרפו בלילות.
מזונו מורכב מכל הבא ליד, ומאחר שאינו יכול להיות בררן במדבר, הוא צד אף בעלי חיים הקרובים לגודלו, כגון נחשים ועקרבים.
מזון שאינו נאכל בו־במקום נשמר במחילות.
סימן ההיכר של הפנק הוא אוזניו הגדולות במיוחד.
בנוסף להיותו בעל חוש שמיעה מצוין, משמשות האוזניים לקירור גופו, בשל היותן משטח נרחב הבא במגע עם האוויר.
הפנק כמעט ואינו מקרר את גופו כדרך הכלביים (על ידי הלחתה – אידוי מים מדרכי הנשימה), ומחקרים הראו כי בשיטה זו הוא חוסך נוזלים רבים.
עיניו הגדולות והחומות ואפו הקטן משווים לו מראה גורי.
הפנק מסוגל לקפוץ ממצב מנוחה לגובה מטר.
כך הוא יכול לתפוס חרקים במהירות, בלי להבריח אותם בתנועות מיותרות.
עונת הייחום מתרחשת בחודשים ינואר–פברואר.
הזכר מגן על השטח באגרסיביות רבה ומונע כניסת זרים לתחומו.
הוא חופר את המחילות בסביבות חודש מרץ, מעט לפני הולדת הצאצאים (2–5 גורים בהמלטה).
הזכר הוא שמביא מזון לאם ולוולדות בזמן ההמלטה ולאחריה.
פנקוטה (באיטלקית: Panna cotta) הוא קינוח איטלקי קלאסי המבוסס על שמנת, ג'לטין, סוכר ווניל.
הכנת הפנקוטה כוללת בישול של השמנת, הסוכר והווניל יחדיו ולאחר מכן הוספת הג'לטין כשהוא מומס.
הפנקוטה מוגשת לאחר קירור במרקם של רפרפת.
מוצא הפנקוטה הוא בצפון איטליה באזור פיימונטה, כאשר ישנה מחלוקת על הופעתה הראשונית אך ניתן לומר בבירור כי היא מוזכרת בספרי הבישול האיטלקיים כבר משנת 1960.
כיום, לפנקוטה ישנם סגנונות רבים ושונים כאשר כלל המתכונים הללו מבוססים על הרכיבים המצוינים מעלה.
ברוב הווריאציות החדשות המתכונים כוללים רוטב, למשל קרמל, דבש או קולי.
פַּנְקוֹ הוא רובע גדול בצפון-מזרח ברלין, בירת גרמניה.
השם פנקו הוא ממוצא סלאבי ומבוסס על שמו של נחל הפַּנְקֶה (Panke) הזורם בשטחו.
בשנת 2001, במסגרת רפורמת הרבעים של ברלין, אוחדה פנקו עם רובע פרנצלאואר ברג ווייסנזה לישות מנהלתית אחת.
הרובע המאוחד קרוי גם הוא פנקו.
הרובע גובל במזרח בווייסנזה (Weißensee), בדרום בפרנצלאואר ברג (Prenzlauer Berg), בדרום-מערב בגזונדברונן (Gesundbrunnen), במערב ברייניקנדורף (Reinickendorf), בצפון-מערב בנידרשנהאוזן (Niederschönhausen) ובצפונה בפרצזיש בוכהולץ (Französisch Buchholz).
הרובע מורכב ברובו מרחובות מגורים, ומתאפיין בשטחים פתוחים רבים ובבנייה לא צפופה.
בפאנקו נמצא פארק התושבים פנקו (Bürgerpark Pankow).
פַּנְקִיסִי (בגאורגית: პანკისი או ערוץ פנקיסי (בגאורגית: პანკისის ხეობა, פַּנְקִיסִיס חֶאוֹבָּה) הוא עמק-ערוץ נהר בגאורגיה בחלקו העליון של נהר האלזני דרומית למחוז ההיסטורי תושתי, בין הרי בּוֹרבַּלוֹ וחורבות מבצר בַּאחטְרִיוֹנִי .
מבחינה מנהליתית הוא נמצא בנפת אחמטה בצפון קאחתי.
רוב תושבי האזור הם כיסטים ממוצא צ'צ'ני, והעמק נמצא סמוך לגבול של גאורגיה עם צ'צ'ניה.
במהלך העימות הרוסי–צ'צ'ני ומלחמת צ'צ'ניה השנייה טענו הרוסים כי מורדים צ'צ'נים מצאו מקלט בקרב הכיסטים בגאורגיה הסמוכה והשתמשו בערוץ פנקיסי כבסיס למעבר, הכשרה ומשלוח נשק ומימון על ידי מורדים צ'צ'נים ומיליטנטים אסלאמיים, כולל לוחמים זרים, שרבים מהם באו בעקבות רוסלן גלייב.
עד למעורבותה של ארצות הברית היה הממשל הגאורגי חסר יכולת לטפל בפעילות באזור, גם לא למראית עין ולמעשה נמנע מלהתקרב לאזור כלל.
התגברות הפעילות האיסלאמית באזור גרמה למשבר פנקיסי .
בשנת 2002, בניגוד להתעלמות של ארצות הברית מטענות הרוסים קודם לכן, הזהירה ארצות הברית כי העמק הנידח הפך לבסיס של לוחמים ערבים בעלי ברית לאל-קאעדה.
כחלק מהמלחמה העולמית בטרור שלחה ארצות הברית, בסוף פברואר 2002, כ-200 אנשי הכוחות המיוחדים לאזור, הקצתה 64 מיליון דולר לטובת אימונים בנשק ורכישת ציוד צבאי לגאורגיה.
בתחילת מרץ של אותה שנה נפגש ולדימיר פוטין עם אדוארד שוורדנדזה בקזחסטן והבטיח תמיכה בפעולה האמריקאית.
הצעתה של רוסיה, להכניס את צבא רוסיה לאזור לייצוב, נתקלה בהתנגדות גאורגית.
באוגוסט של אותה שנה שלח הנשיא פוטין כלי טיס רוסיים להפציץ בסיסי מורדים לכאורה בערוץ לאחר שהאשים את הממשל הגאורגי בחוסר מעש.
הפעולות של הרוסים והצעותיהם גרמו למתיחות באזור.
הגאורגים האשימו את הרוסים בהפצצות שפגעו באזרחים גאורגים.
הפעילות המשותפת של ארצות הברית וגאורגיה כנגד הפעילים הצ'צ'נים נמשכה עד לשנת 2005.
פנקס חד-פעמי הוא שיטת הצפנה שהומצאה בשנת 1917 ומבוססת על צופן ורנם.
ייחודה בכך שקיימת הוכחה מתמטית לכך שאם המפתח המשמש להצפנה נבחר באקראי והשימוש בו הוא חד-פעמי, ההצפנה בלתי ניתנת לשבירה אפילו ליריב בעל עוצמת חישוב בלתי מוגבלת.
שיטה זו היא הדוגמה הבולטת והפשוטה ביותר של שיטת הצפנה מושלמת (Perfect secrecy).
למרות זאת מספר בעיות שיובהרו בהמשך מונעות שימוש נרחב בה.
לצורך הפשטות מניחים שהמסר להצפנה מיוצג כמחרוזת בינארית (שהוא הייצוג הטבעי במחשב).
המפתח המשמש להצפנה מיוצג גם הוא כמחרוזת בינארית שאורכה כאורך הקלט.
ההצפנה מבוצעת על ידי פעולת XOR (חיבור מודולו 2 המיוצג באמצעות הסמל ) של המסר עם המפתח סיבית אחר סיבית.
הפענוח מבוצע באותה דרך, אך עם הצופן והמפתח.
לדוגמה אם נתון המסר והמפתח שניהם באורך 32 סיביות תוצאת ההצפנה של עם היא כך:
שם המשתנה בסיס בינארי בסיס הקסדצימלי
יש לשים לב שאם מזה נובע בהכרח ש-.
כדי שההצפנה תהיה בטוחה על התנאים הבאים להתקיים:
מפתח ההצפנה צריך להיבחר באקראי מתוך מקסימום טווח המפתחות האפשריים באופן כזה שכל מפתח יכול היה להיבחר במידה שווה.
אורך המפתח חייב להיות לפחות כאורך המסר עצמו.
אסור להשתמש במפתח אחד יותר מפעם אחת.
מהדרישה השלישית נגזר שמו של הצופן.
שימוש חוזר במפתח יהפוך את הצופן לקל מאוד לשבירה: בהינתן שני מסרים שהוצפנו עם אותו מפתח, ביצוע חיבור בינארי (XOR) בין שניהם יחזיר את תוצאת XOR של שני המסרים כשהם לא מוצפנים, כלומר יבטל את השפעת המפתח עליהם ואז בהינתן אחד מהם ניתן לחשוף את השני בקלות.
יתרה מזו, מצב זה משמר את תדירויות המסרים המקוריים, וקיימות שיטות פשוטות יחסית המבוססות על ניתוח סטטיסטי של תדירויות השפה, להפרדתם זה מזה.