tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעשה משועבד האדם הקפיטליסטי לחוקי התחרות והניכוס, ולא לאף אדם, ארגון או מוסר.
שעבוד זה יוכל להיפתר רק בפרקסיס הקומוניסטי, כאשר פעילותו תהיה בלתי תכליתית.
מרקס מגדיר אדם המתנכר לגורם במציאות, כאדם אשר הופך גורם זה לאמצעי ולא למטרה.
האדם המנוכר יוצר פונקציונליזציה של הגורם אליו הוא מנוכר, ואינו תופס אותו במלואו.
הניכור בחברה הקפיטליסטית מתבטא בדרכים רבות:
ניכור לעבודה ולתוצריה: אדם מתייחס אל העבודה כאל פעילות שהוא נדרש לעשותה על מנת לזכות בדבר מה אחר, בעיקר ממון (לעיתים סיפוק, הנאה, תחושת שיוך חברתי וכדומה).
עם הניכור לעבודתו, מתנכר האדם גם לתוצר העבודה, ואינו מכיל ברצונותיו את הרצון האמיתי שהמוצר יהיה קיים וישפיע על המציאות.
ניכור לחברה: אדם תופס את החברה על פי יחסי הגומלין אתה - לקוח/מעסיק (הקונים ממנו דבר מה תמורת ממון) או ספק (המוכר לו דבר מה תמורת ממונו).
בשני המקרים, מדובר בפונקציה בלבד, והאדם המנוכר אינו תופס את בני האדם שסביבו כבני אדם.
את החלוקה הבסיסית הזו בין אדם/פונקציה הקונה מהפרט לבין אדם/פונקציה המוכר לו, ניתן להשליך גם על מצבים שאין בהם ממון, לדוגמה:
האדם משלם מיסים כי זהו חלקו בהסכם (כלומר, מתוך הכרח או מתוך הגינות) ומקבל את המגיע לו בהסכם בצורת שירותים ממשלתיים, ומטרת האדם להגדיל את החלק שהוא מקבל ולהקטין (בהגבלת בית משפט או חוקי יושר) את החלק שהוא חייב לתת.
האדם מקבל הנאה משהייה עם חברו, ולכן מנסה לצרוך כמה שיותר ממנה (על חשבון פעילות אחרת, שיכולה להיות זמן עבודה או צריכה מסוג אחר).
לשם כך עליו לספק בתמורה צורך כלשהו של חברו, לרוב יהיה זה הצורך המקביל בהנאה משהייה עמו.
אם ההסכם לא ישתלם לאחד הצדדים, הוא יפסיק את הקשר.
צורה נוספת בה אדם מתנכר לחברה, היא בכך שכל פעילות שהוא מקיים משפיעה עליה.
מכיוון שזוהי השפעה סטיכית (לא מכוונת) מבחינתו, שכן הוא מעוניין בתועלת לעצמו, הוא מתנכר אליה.
ניכור לעצמו: אדם מתנכר ליכולותיו, כישרונותיו ואף לזמן מחייו, שכן הוא מוכר את כל אלו על מנת לזכות בתמורה כלשהי.
מכיוון שכל פעילות, צריכה או ייצור, מעצבת את האדם, האדם הקפיטליסטי מתנכר לעצמו, שכן עיצוב זה הוא סטיכי מבחינתו.
החוש היחיד העומד בידיו על מנת לחוות את יחסיו עם העולם הוא חוש הניכוס.
בכך מבדיל האדם את עצמו מיכולותיו ומצרכיו: הוא מנכס אותם, והם לא חלק ממנו המעצב אותו אלא קניינו.
לפי מרקס, עם עליית הקומוניזם וביטול העבודה ייעלם הניכור.
אדם ייחווה את מכלול חייו, עולמו והאנשים סביבו באופן מלא וכפי שהם.
הוא לא יתייחס לאף אדם כאל פונקציה, אלא כאל שותף לעיצוב העולם, לטובת הכל.
בפרקסיס זה תופס האדם את עצמו כפרט עצמאי, נבדל לחלוטין מהחברה.
את מגעו עם החברה הוא תופס כיחסים תכליתיים, כלומר- משרתים אינטרס אישי בלבד.
החברה הקפיטליסטית היא מסגרת לסחר-מכר עבור האדם, בין אם בצורתה התחרותית הפשוטה, ובין אם בני אדם יוצרים הסכמים לרווחת כולם.
בכל מקרה, מטרת כל פעילות היא הגדלת הקניין של הפרט, חומרי או רוחני.
פטישיזם לפי הגדרת המרקסיזם, הוא תהליך הפיכת האמצעי למטרה.
החברה הקפיטליסטית פטישיסטית בהכרח, שכן כמעט כל הפעילויות הן אמצעיות (מתווכות על ידי כסף).
במציאות זו אגירה או חיסכון בכסף נעשה חשוב יותר מהפעילות עצמה.
אין מדובר ברדיפת בצע במובן הלא-רציונלי של מונח זה, אלא במובנו השפוי- על האדם להשיג ממון על מנת שצרכיו יסופקו, ולכן עליו להתייחס אל הממון כאל מטרה בזכות עצמה (על אף שהיא רק אמצעי).
פעולת הבורגנות מביאה את קיצה
על פי מרקס, החברה הקפיטליסטית מאופיינת בשתי צורות של סתירות:
סתירה בין היכולות של החברה לייצר את מוצריה השונים לבין השיטות המביאות את בני האדם לעסוק בייצור זה.
גידול בעושר של מעטים לעומת התפשטות העוני בקרב רבים.
תחזיתו של מרקס היא שסתירות אלו מביאות באופן בלתי נמנע לקריסת הקפיטליזם.
המרקסיזם מתאר כי תהליך ניצולם של העובדים ילך ויקצין, ויפער פער מכריע בין המעמדות, תוך ירידה של תת--מעמדות ביניים (עוסקים זעירים) למעמד הפרולטריון.
מתוך מצוקות הפועלים תצמח מרידה חברתית, אשר תפיל את הקפיטליזם ותקרא לשוויון חברתי, כלומר לייסוד חברה קומוניסטית.
המרקסיזם הקלאסי מתאר את כיוון ההיסטוריה כמוביל לכינונה של חברה קומוניסטית מלאה.
הנאו-מרקסיזם מתפצל בנקודה זו מהתפיסה הקלאסית, ומתאר התפתחות היסטורית שונה.
מנגנון קריסת הקפיטליזם טבוע בשיטה הקפיטליסטית, ומביא אותה בהכרח להרס העצמי שלה.
דיאלקטיקה חברתית, כלומר - היחס בין הקבוצות השונות המרכיבות את החברה.
הדיאלקטיקה החברתית שתביא להתפרקות הקפיטליזם מורכבת משני תהליכים עיקריים:
פרולטריזציה – ככל שיגבר הניצול יותר אנשים ממעמד הביניים יהפכו לפרולטריון.
התרוששות - הפרולטרים יהיו יותר ויותר עניים.
מצב עניינים זה יביא לאי שביעות רצון הולכת וגדלה, להתקוממות כנגד הקפיטליסטים.
דיאלקטיקה כלכלית, כלומר - היכולת של החברה לספק את צרכיה.
על פי הדיאלקטיקה הכלכלית המתרחשת בחברה הקפיטליסטית, ההכנסות של העם לא יספיקו לרכוש את המוצרים בשל מנגנוני הניצול של העובדים, עד לנקודה בה המנגנון הכלכלי יהיה משותק.
לדעתו של מרקס השיפורים הטכנולוגיים יביאו לרמה גבוהה של אבטלה והעלייה ברמת החיים תביא לעליה בילודה.
מסיבה זו, קריסת הקפיטליזם היא תוצאה של התמרדות המוני העם.
כל חברה מעמדית שהייתה עד היום, הבטיחה למעמד המדוכא תנאים בהם הוא יכול להמשיך בחיי העבדות שלו.
הפועל המודרני, לעומת זאת, נעשה עני יותר ממה שהיה קודם עד כי הוא לא יכול עוד להבטיח את קיומו.
כתוצאה מכך מעמד הפועלים אינו יכול לרכוש עוד מוצרים (כי אין לו לקיומו שלו).
חוסר היכולת לרכוש מוצרים מביא לכך שהבורגנות לא מרוויחה כסף (שכן מקור הכנסותיה העיקרי הוא כוח הקנייה של המוני העם).
הבורגנות, אשר יכולת ההתעשרות שלה נפגעת - סופה להיכלות.
הבורגנות כורה לעצמה את הקבר בכך, עצם הבסיס שעליו היא מייצרת ורוכשת את המוצרים נשמט תחת רגליה.
עם התפתחותה של התעשייה, תנאי החיים בקרב הפרולטריון הולכים ומשתווים (כלומר - מתבטלים המעמדות הפנימיים בתוך הפרולטריון), מערכת המכונות מטשטשת יותר ויותר את ההבדלים בין המינים והגילים, ומורידה את השכר לרמה נמוכה אחת.
תהליך זה מייצר את העיקרון לפיו ככל שמתפתחת הבורגנות, כך מתפתח גם הפרולטריון, ועימו התודעה המעמדית הדורשת שינוי.
התפתחות זו של הפרולטריון מתרחשת בשלבים שונים: תחילה נאבקים הפועלים כבודדים, אחר כך פועלי בית חרושת אחד, אחר כך פועלי ענף עבודה שלם, עד שלבסוף יתאחד כל מעמד הפועלים מבחינת ארגונו.
בעוד שמעמד הבורגנות נמצא במאבקים בלתי פוסקים (נגד האצולה, נגד חלקים בבורגנות שהאינטרסים שלהם מנוגדים להתפתחות התעשייה ונגד הבורגנות של כל ארצות החוץ), מעמד הפרולטריון הולך ומתאחד.
בניגוד לעליית הבורגנות, שארגונה דרש מאות שנים, התארגנות הפרולטריון תהיה מהירה אודות ליכולות הארגון המשופרות ביחס לתקופות קודמות (תחבורה, דפוס, ידע וכו').
יכולות אלו, שנוצרו על ידי התעשייה הגדולה ומקשרות בין פועלי המקומות השונים, למעשה נוצרו על ידי פעולת הבורגנות.
לפיכך, הבורגנות בהשתלטותה על חלקים נוספים, מאפשרת בעצם את איחודם של הפועלים.
מאבק הפרולטריון אינו נמנע, שכן ככל שמתפתח הקפיטליזם, כך הופך הפרולטריון להמוני יותר (ולכן בעל כוח רב יותר), מנוצל יותר (ולכן ישאף לשינוי חברתי מקיף) ומודע יותר.
את המודעות הפוליטית של הפרולטריון למצבו מגביר מאבק המעמדות העליונים להגדלת רווחיהם, שכן מעמדות אלו זקוקים למודעות פוליטית בקרב ההמון לצורך מאבקיו נגד אויביו.
כמו כן, תורמת נפילתם המתמידה של מעמדות הביניים בעלי השכלה חלקית למודעות זו.
כלי הנשק שבהם הכריעה הבורגנות את הפאודליזם מכוונים עתה נגד הבורגנות עצמה.
כלומר, כתוצאה מהתפתחות הבורגנות מתפתח מעמד הפרולטריון.
באופן גס, ניתן לחלק את העולם המודרני לשתי מגמות-על:
הבורגנות – המעמד השליט – חייבת ליצור מהפכות באמצעי הייצור.
כוחות הייצור שיחוללו את המשטר הסוציאליסטי נמצאים בתהליך הבשלה.
הקפיטליזם מכיל בתוכו, בשל הסתירות הפנימיות שלו, את זרעי המהפכה הסוציאליסטית.
על פי תיאור זה, דרוש כי הקפיטליזם יגיע לכלל מימוש או מיצוי כוחותיו, כדי שיבקעו התנאים להופעת המהפכה.
המהפכה על פי מרקס היא הכרחית ובלתי נמנעת והיא זו שתביא לשינוי התודעה של הפרולטריון, ולא להפך, כלומר - השינוי התודעתי אינו קודם למהפכה.
למאבק זה פנים רבות, ביניהם התאגדויות מקצועיות, מפלגות פועלים וכו'.
עם זאת, תפקיד מפתח יהיה לתנועה הקומוניסטית - הפלג הרדיקלי במאבק הפועלים, השואף לשינוי כולל של השיטה הכלכלית.
מטרת הקומוניזם היא לעצב את הפרולטריון למעמד, למגר את שלטון הבורגנות, ולהביא לכיבוש השלטון הפוליטי על ידי הפרולטריון.
עיקר פעולתו של הקומוניזם הוא ביטול הקניין הפרטי, ובמרכזו ההון, אך הוא מכיל גם צעדים נוספים, כגון שימת דגש על חינוך מקצועי וביטול המשפחה הבורגנית, שגם היא על פי מרקס סוג של קניין פרטי.
עם ביטול הקניין הפרטי תחדל כל פעילות, שכן הפועלים יחדלו מרכישה, ובכך יפגעו היכולות של הבורגנות להשיג את הונה, ויביאו לסופה.
ההון, למעשה, יהפוך למשותף, ובכך יאבד את אופיו המעמדי.
מרקס טוען כי בכל מקום יהיה צביון המאבק שונה, בהתאם לתרבות המקומית, אך בכולן תהיה לו את אותה התוצאה: עליית מעמד הפועלים לשלטון, הפקעת ההון והקמת דיקטטורת הפרולטריון דיקטטורה זו תוחזק על ידי מובילי המאבק, אשר יתכננו את עתיד החברה.
מובילים אלו יהוו אליטה משרתת, המסתמכת על המוני העובדים המנוצלים לשעבר, אשר יהוו בסיס הכוח של המהפכה.
אליטה זו היא חלק קטן מן המעמד הבורגני, שהצטרף למאבק הפרולטריון.
דיקטטורת הפרולטריון תהיה רק שלב מעבר, אשר יתפתח אט-אט לעבר מיסוד חברה קומוניסטית אמיתית, על ידי הרגלה הדרגתית של ההמון לפרקסיס חופשי.
"פועלי כל העולם - התאחדו!"
בססמה "פועלי כל העולם - התאחדו!" (מתוך המניפסט הקומוניסטי) קורא מרקס למעמד הפועלים להתאגד על-פי שיוכו המעמדי והחזון הקומוניסטי, בניגוד לשיוך המפלגתי, הלאומי או הדתי.
הססמה הפכה לדגל למאבקים קומוניסטים ברחבי העולם, ונחשבת לאמירתו המפורסמת ביותר של מרקס.
על פי החקירה המרקסיסטית, בחברה הקומוניסטית מכיל האדם את החברה כחלק מהתהליכים שהוא שותף להם.
בכך הוא תופס את תוצרי הפעילות (עיצוב העולם החומרי, עיצוב החברה ועיצוב עצמו) כמטרותיה מבחינתו.
כלומר- הפעילות היא בלתי-תכליתית (שתוצריה הם כוונתו של העושה אותה) ובלתי-אמצעית (שאין אמצעי, כמו כסף או כפייה חיצונית, המפריד בין הרצון האמיתי של האדם לבין פעילותו בפועל).
האדם מסוגל לתפוס את תהליך הייצור שלו כמספק את צרכיו וצורכי אחרים ולא כסחורה אותה הוא מוכר; ואת הצריכה כסיפוק צרכיו על ידי החברה, הנעשה מעצם העובדה שהם קיימים ולא כי הוא קנה את הסיפוק מהחברה.
תהליך זה, של הפיכת העבודה התכליתית לפעילות בלתי תכליתית, מכונה ביטול העבודה.
האדם תופס את החברה כאורגניזם של שותפים, המעבדים את הטבע על מנת לספק את צורכיהם.
כחלק מזה, תופס האדם את הצרכים שמכתיבה הסינרגיה החברתית (כמו ייצור הסמלה משותפת, משימות לאומיות וכו') כחלק מצרכיו ולא כסותרים אותם.
לפי מרקס, החברה הקומוניסטית תבטל את חלוקת העבודה, ובכך תממש את מקסימום הפוטנציאל הניתן למימוש של תהליך האוניברסליזציה.
במצב כזה לא יהיה האדם מוגבל לתחום צר של הקיום האנושי, אלא יוכל לעסוק במגוון רחב של פעילויות, ולהרחיב את עולמו.
בחברה הקומוניסטית לא יתקיימו לא דת ולא לאום (ועמם כל המאבקים והמתחים בין דתות ולאומים שונים).
בחברה הקומוניסטית, לפי מרקס, ינוצל ערך העבודה העודף לשימושם של העובדים.
מכיוון שאין אינטרס עבור העובדים להגדלת ממלכת הכורח בלא צורך, תתפתח ממלכת החירות המאפשרת לעובדים לתכנן את קיומם ולהגשים את שאיפותיהם האמתיות, שאינן קשורות אך ורק בהגדלת מוצרי הצריכה.
בעוד מרקס הצעיר מתאר את הקומוניזם כאוטופיה אליה מכוונת ההיסטוריה, עם התבגרותו ככותב מציב מרקס סייגים לאידיאל זה:
לעולם תתקיים מידה זו או אחרת של ממלכת כורח – כלומר, תחום של הפעילות האנושית שהאדם חייב לבצעו על מנת להתקיים אף על פי שהוא לא מבטא במלואו את ההגשמה העצמית שלו.
עם זאת, טוען מרקס, ממלכת הכורח תקטן בצורה יחסית עם צמיחת עושרה של החברה.
פיתוח אמצעי הייצור (שיפור הטכנולוגיה ובניית מכשירים נוספים המשפרים את הייצור), דורש השקעה לזמן ארוך, כלומר יצירת הון.
יצירת ההון תצריך פרקסיס של צבירת רכוש לשם צבירתו – כלומר, הפיכת התוצר לקניין ופטישיזציה שלו (במקום התעסקות בעיצוב העולם לטובת האדם).
עבודה תעשייתית דורשת חוקי עבודה סדירים (שעות עבודה מוגדרות וחלוקת עבודה יעילה), המקבעים את מחשבת האדם ומצמצמים את תפיסתו כך שאינו יכול להכיל בתוכו את מכלול יחסיו עם החברה, אלא רק את תפקידו המצומצם בתוכה, כנותן שירות ומקבל שכר עבור שירותו לחברה.
לעולם תהיה חלוקה בין יצרנים (העוסקים בייצור), לבין נהלנים (העוסקים בפיקוח וניהול), ואין יכולים כל בני האדם להיות שותפים באותה מידה לניהול המשק.
חלוקת עבודה זו תיצור פרקסיס של קונפליקט בין היצרן (המייצג את צרכיו ורצונותיו האישיים בלבד) לבין הנהלן (המייצג את צורכי 'המערכת').
ככל שתגדל ממלכת החירות, כלומר: ככל שיעצבו העובדים יותר את המשק, ייעשה תכנון מכוון של המשק.
תכנון זה תלווה באופן בלתי ניתן לביטול מערכת ביורוקרטיה.
סביב הביורוקרטיה ההולכת וגדלה, יתפתח פרקסיס המקטין את האדם ומציב בפניו מערכת נוקשה של כללים שאינו יכול להכילה, להבין את מטרותיה ולמצוא בה את הגשמתו.
תהליך הייצור ההולך ומשתכלל דורש זמן התמקצעות רב יותר.
משך זמן זה, הבא לידי ביטוי בבתי הספר המקצועיים, יקבע את האדם בתפקידו ולא יאפשר לו להכיל את המורכבות החברתית.
על פי תפישה זו, הנחשבת למאוחרת בהגותו של מרקס, יהיה מאבק מתמיד על קיום החברה הקומוניסטית כחברה חופשית אמיתית, ולא כחברה המקדשת את העבודה (במקום לבטלה), זאת בניגוד לתפיסה הרואה בקומוניזם חברה אוטופית.
מָרֵשָׁה (נכתב גם מָרֵאשָׁה) הוא אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה.
שטחו של תל מרשה הוא כ־24 דונם בלבד, אך סביבו נפרשים שרידים במרחב של כ־400 דונם המכונים "העיר התחתית".
במרשה התגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה המאוחרת ועד לימי הביניים.
בתקופה ההלניסטית העיר התרחבה אל מעבר לתל והוקמה העיר התחתונה.
ייחודה של מרשה בחפירת חללים תת־קרקעיים מתחת לבתי העיר.
חללים אלה שימשו למחסנים, מאגרי מים, מתקני מסתור ועוד.
התל נחפר לראשונה בשנת 1889 על ידי שני ארכאולוגים בריטים, פרדריק ג'ונס בליס ורוברט מקאליסטר, מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל.
עיקר הממצאים מרוכזים כיום במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול שבטורקיה.
ביוני 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על מרשה ועל בית גוברין הסמוכה כאתר מורשת עולמית.
מרשה הייתה אחת מערי יהודה בימי בית ראשון, והיא נזכרת במקרא כאחת מערי שבט יהודה בספר יהושע, ברשימת ביצורי רחבעם, ובתיאור הקרב בין זרח הכושי ואסא מלך יהודה במאה ה־9 לפנה"ס.
כמו ערים אחרות בשפלת יהודה (לכיש, עזקה, מורשת גת ועוד) נפגעה גם מרשה בעת מסע סנחריב מלך אשור ליהודה, לאחר מרד חזקיהו (701 לפנה"ס).
במאה ה־6 לפנה"ס מרד צדקיהו מלך יהודה בשלטון הבבלי, ומלך בבל – נבוכדנצר – כבש את הארץ מחדש והגלה את תושביה.
באותה העת, עם חורבן בית ראשון, התרוקנה גם מרשה מתושביה היהודים.
הנביא מיכה היה כנראה ממרשה ונקרא 'מיכה המורשתי'.
כן כתב הרד"ק (מיכה א' א): "ונקרא מורשתי על שם עירו מרשה, כמו שתרגם יונתן 'דמן מרשה' והיא בערי יהודה".
גם הנביא אליעזר בן דודוהו הגיע ממרשה.
בין הממצאים מימי בית ראשון ניתן למנות ממצאי חרס המראים זיקה לפנים הארץ כגון, חותמות "למלך".
כן נמצאה במרשה חומה המתוארכת לתקופת הברזל מחוץ למגדל הצפון מערבי של העיר ההלניסטית־אדומית.
לאחר הכרזת כורש ושיבת ציון (538 לפנה"ס) לא נכללה מרשה באוטונומיה היהודית יהוד מדינתא, משום שנכלל באזור אידומיאה, במהלך התקופה הפרסית וההלניסטית (המאות ה־6–1 לפנה"ס).
לאחר גלות בבל התיישבו אדומים, ששהו עד אז באזור בקעת באר שבע וערד, באזורים שהתפנו מיושביהם בשפלה, בשל דחק הנבטים שפלשו לארצם.
מרשה הייתה מיושבת בעיקר באדומים, ויחד עם אדוריים שבדרום הר חברון, הייתה העיר המרכזית באדומיאה.
בתקופה הפרסית סיפקו הפיניקים לפרסים שירותים צבאיים במאבק נגד מצרים, ועל כך תוגמלו בשליטה בערי החוף הדרומיות.
התפשטות הפיניקים דרומה כללה גם התפשטות לפנים הארץ, שם קיימו מושבות מכרו את סחורתם מהחוף ומעבר לים.
בין הערים בפנים הארץ בהם התיישבו הפיניקים הייתה מרשה, וממצאי התקופה הפרסית בה מראים חרסים יווניים, המעידים על קשרי מסחר עם החוף.
לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון (332 לפנה"ס) התפתחה בעיר קהילה יוונית, שהורכבה מאזרחים ואנשי צבא בדימוס, והעיר קיבלה מעמד של פוליס.
העיר הייתה לבירתה של אידומיאה, וקשריה מחוץ לחבל הארץ הפכו אותה לקוסמופוליטית יותר.
הפיניקים, כסוחרים, היוו גורם חשוב בתיווך בין התרבויות.
סמוך לתל ישנה מערת קבורה מהתקופה ההלניסטית הקדומה המכונה "מערת אפולופאנס", על שם אחד הנקברים בה, אפולופאנס בן ססמי ראש העדה הצידונית.
במערה ציורי קיר משוחזרים מרשימים המעידים על השפעות צידוניות־הלניסטיות מעורבות, וכוכים המלמדים על מנהגי הקבורה בתקופה ההלניסטית.
הכתובת היוונית הארוכה על קברו של אפולופאנס היא:
אפולופאנס הוא שם יווני, אך ססמי הוא שם פיניקי מוכר.
שמות נוספים שהתגלו במערות הקבורה מעידים על גיוון אתני, הכוללים שמות פיניקיים נוספים, שמות אדומיים ושמות יווניים.
לעיתים קרובות שם הבן הוא יווני, בעוד שם האב הוא פיניקי, והדבר מעיד על הלניזציה הדרגתית.
שמות אדומיים במשפחות פיניקיות מעידים על היטמעות הדרגתית של הפיניקים באדומים שבקרבם חיו.
בקבר א' נמצאה כתובת אהבה הידועה כגראפיטו הארוטי שבקברו של אפולופאנס.
כתובת זאת היא למעשה שיחה בין שני אוהבים.
כתובת אחרת ביוונית, קשה לפענוח, משקפת מצוקה של אדם, שככל הנראה כלוא בבית הסוהר ומתחנן לעזרה.
ליד מערת אפולופאנס, נמצאת מערת קבורה נוספת המכונה "מערת הנגנים" על שם ציור קיר שנמצא בה ושוחזר בשנת 1993. שתי המערות מכונות גם "מערות הקבורה הצידוניות".
באתר נמצאה כתובת הליודורוס, כתובת מלכותית משנת 178 לפנה"ס, המכילה 23 שורות שנחקקו ביוונית על לוח אבן.
הכתובת, היא הכרזה של המלך סלאוקוס הרביעי, אחיו של אנטיוכוס הרביעי, בנוגע למינוי "אחראי על המקדשים" במחוז "קוילה־סוריה ופויניקיה".
מחוז זה כלל בתוכו את ארץ ישראל, שנשלטה באותם ימים על ידי המלכים היוונים־סֶלֶווקים, יורשי אלכסנדר הגדול.
בכתובת, מודיע המלך על המינוי למשנה שלו – הליודורוס, "הממונה על העניינים".
שרידי מקדש אדומי בתוך חצר נמצא בפסגת התל סמוך לקארדו שבמרכז העיר.
ממצא חשוב שנחשף בחפירות העיר ב-1989 הוא מטמון של 25 טטרדרכמות סלבקיות ממטבעת אשקלון.
חשיבותו המיוחדת נובעת מעזרתו בתיארוך מועד כיבוש העיר בידי יוחנן הורקנוס הראשון אשר בהתחשב במועד המטבע המאוחר ביותר במטמון.
בימי מרד החשמונאים (המאה ה־2 לפנה"ס) היוותה העיר בסיס להתקפות היוונים על צבאו של יהודה המכבי.
השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס כבש את העיר בשנת 111 לפנה"ס, וגייר את תושביה.
מרשה התנגדה לכיבוש ולגיור וספגה מכה קשה, וכך לאחריו הלכה העיר ודעכה.
המצביא הרומי פומפיוס, שכבש את הארץ בשנת 63 לפנה"ס ניתק את אדומיאה, ובכללה מרשה, מהמדינה היהודית, והחזיר לה את עצמאותה.
אולם הבנייה שנחשפה במרשה, אותה ניתן לייחס לתקופה זו, התקופה ההלניסטית המאוחרת, היא דלה מאוד.
העיר מרשה חרבה בשנת 40 לפנה"ס, על ידי הפרתים, במסגרת המאבק בין החשמונאי מתתיהו אנטיגונוס השני לבין הורדוס, קודם לעלייתו לשלטון.
במקום המשיך להתקיים יישוב דליל עד המאה השנייה לספירה, אך העיר איבדה מחשיבותה, בעוד ששכנתה – בית גוברין, עלתה לגדולה.
במהלך מרד בר כוכבא (בשנים 132–136) נחפרו מחילות בין החללים התת־קרקעיים של העיר הקדומה, והמקום שימש כבסיס להתקפות המורדים על הצבא הרומי, וכמקום מסתור.
החפירות הארכאולוגיות רחבות ההיקף בתל מרשה
עמוס קלונר התחיל במרשה בדיקות וסקרים מצומצמים בשנים 1972, 1980, 1985–1984, ואחר כך ערך חפירות רחבות היקף מ־1989 עד 2001. בתקופה זאת ערך מדי שנה עונת חפירות שארכה עד שישה חודשים, ואסף מידע רב על העיר בתקופות קיומה שהן תקופות הברזל (ימי הבית הראשון), התקופה הפרסית והתקופה ההלניסטית.
בתקופה ההלניסטית העיר הייתה מורכבת משני חלקים עיקריים: התל הגבוה שנחפר כולו ב־1900 על ידי בליס ומקאליסטר מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), והעיר התחתית.
קלונר פרסם שני כרכים עם תוצאות החפירות, שיצאו לאור בשנים 2003 ו־2008 (Maresha Excavations: Final Report).
בחפירות הוא עבד בעיקר בחלק של העיר התחתית, שמקיפה את התל הגבוה ומשתרעת על פני 320 דונמים.
בעיר התחתית נמצאו בתי מגורים מהמאות ה־3 וה־2 לפנה"ס.
בשטח העיר התחתית חצובות בסלע כמאה וששים מערכות תת־קרקעיות מורכבות ביותר שהירידה אליהן הייתה מבתי מגורים שהיו בעיר.
בסך הכל נמנים כ־2,500 חללים תת־קרקעיים בסדרי גודל שונים ובתפקודים מגוונים בתת־הקרקע של העיר התחתית.
העיר כולה הייתה בנויה מבתים ומתחת לבתים היו חצובות בסלע 160 המערכות התת־קרקעיות.
המושג "מערכת תת־קרקעית" פירושו שאפשר לזחול ולעבור מחדר לחדר בלי לצאת החוצה והן כוללות לפעמים 60 או 70 חדרים מסדרי גודל שונים.
במערכות התת־קרקעיות נתגלו כל אמצעי היצור של תושבי מרשה בתקופה ההלניסטית, כולל כ־200 בורות מים, 85 מתקני קולומבריה (שובכים לגידול יונים), 22 בתי בד ליצור שמן, 4 אורוות, עשרות מחסנים, ומחצבות.
כל גושי האבן שהוצאו מהמערות שימשו לבניית הבתים שעל פני השטח.
כמו כן נמצאו במרשה גם שלושה בתי קברות שהקיפו את העיר התחתית בצד המזרחי, הדרומי–מערבי והצפוני.
בחפירות מרשה התאפשר להכיר את האוכלוסייה של האזור שנקראה אדומים, שהתיישבה במקום במהלך התקופה הפרסית ואליה נוספו צידונים ויוונים שייבאו את התרבות היוונית שהתלכדה עם האדומים במקום וייצרה את המיזוג התרבותי המכונה הלניסטי.
האדומים דיברו וכתבו בלשון הארמית והאוכלוסייה הפיניקית, בעיקר צידונית והיוונית השתמשה בשפה היוונית, שהייתה השפה הבינלאומית בעת ההיא.
החפירות במרשה הניבו כמות ממצאים שאין כדוגמתה לא רק בארץ ישראל אלא בכל הלבנט (הצד המזרחי של הים התיכון) מבחינת כלי חרס, נרות שמן לתאורה, אמפורות (כלים גדולים שהביאו בהם יין וייצאו בהם שמן), קערות מעשה דפוס שנקראות "קערות מגאריות", אוסטרקאות (חרסים כתובים בארמית וביוונית), צלמיות חרס ומתכת.
אלה הן דוגמאות להשפעה יוונית שחדרה לאוכלוסייה האדומית שדרה במקום.
למרות שהיה להם אל מקומי ששמו קוס, אודותיו אין לנו פרטים, כי דמותו הייתה סכמטית.
החפירות של מרשה חושפות עיר מהתקופה ההלניסטית שאין כדוגמתה מבחינת ידיעתנו את חיי היום־יום בתקופה ההלניסטית, לא רק בישראל.
כיום מרשה היא חלק מהגן הלאומי – בית גוברין – מרשה, וניתן לראות בה מערות קולומבריום גדולות.
באתר נמצאו עצמות תרנגולים בכמות גדולה, מה שמלמד על גידול מסחרי קדום של העוף.
עלתה אף השערה שמערות הקולומבריום שימשו לגידול תרנגולים.
שרידים של בתי בד רבים מעידים כי יצוא שמן היה אחד מענפי הכלכלה המרכזיים בעיר.
נמצאו גם בתי מגורים ובורות מים.
זה מספר שנים מבקרים מוזמנים להשתתף בחפירות ארכאולוגיות המתבצעות באזור תחת רישיון רשות העתיקות.
מְרָרִי, הוא דמות מקראית, בנו השלישי של לוי בן יעקב ואחיהם של גרשון, קהת, ויוכבד.
הוא מכלל 70 נפש שירדו עם יעקב למצרים.
מררי היה גם אבי אחד הפלגים המרכזיים בשבט לוי שהיה אחראי על הצד הרוחני בקרב בני ישראל בתקופת המקרא ובית שני והיו אחראים בעיקר על בנייתו של המשכן.
ישנה סברה שהשם מררי הוא שם מצרי, היות ששם זה נמצא על קברים באל-עמארנה עירם של אחנתון ונפרטיטי.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י"א' מקור השם הוא במילה מרות.
לפי קטע בארמית מצוואת לוי שנמצא בגניזת קהיר, מררי נקרא על שם המרירות שהייתה לאביו כשכמעט מת בלידתו.
לפי אותו מקור נולד בשנת 40 לחיי אביו, שמונה שנים לפני ירידת יעקב למצרים, באחד בחודש השלישי (א' בסיוון) או הרביעי (א' בתמוז).
במניין בני ישראל בספר במדבר, בני מררי מנו 6,200 גברים מגיל חודש ומעלה.
נשיא השבט היה צוריאל בן אביחיל.
עקב כך שבני מררי היו משבט לוי, הם היו ממונים על נשיאת המשכן.
תפקידם היה לשאת את קרשי המשכן, הבריחים, עמודי המשכן והאדנים.
מי שנשא את המשכן היו אך ורק הגברים שהיו בני שלושים עד חמישים ומספרם היה 3,200, והממונה על נשיאת המשכן היה איתמר בן אהרון הכהן, שהיה גם ממונה על בני גרשון.
עבודתם לא הייתה נשיאת כלי הקודש כמו בני קהת, לכן כאשר הנשיאים נתנו ללויים שש עגלות צב ושנים עשר שוורים לצורך נשיאת המשכן, הם קיבלו ארבע עגלות צב שנמשכו על ידי שמונה שוורים.
לבני גרשון, שעבודתם הייתה קלה יותר- כי הם לא נשאו קרשים אלא יריעות, נתן משה רבנו שתי עגלות.
בחנייתם של בני ישראל במדבר, בני מררי חנו בצד צפון של המשכן, שם חנה גם דגל מחנה דן.
במסעות, בני מררי נסעו יחד עם בני גרשון, כשהם נושאים את המשכן, אחרי דגל מחנה יהודה ולפני דגל מחנה ראובן.
לפי רבי אלימלך מליז'נסק, מררי מרמז על צדיק שמסגף עצמו בתעניות וסיגופים מרים מרוב יראתו ופרישותו.
מְרָרִית מצויה (שם מדעי: .Picris rhagadioloides (L.) Desf) מין צמח עשבוני חד-שנתי זיפני, זקוף, גובהו 40 עד 100 ס"מ וצהוב פרחים ממשפחת המורכבים.
היא נפוצה בכל ישראל ובעיקר באזורים לא מדבריים בגינות, באשפתות, בצדי דרכים ובשדות בור.
פריחתה מאמצע מרץ עד תחילת יוני והבשלת הפרי מסוף אפריל.
השם המדעי Picris altissima Delile מצוי באתרים הישראלים ובמגדיר של זהרי מיכאל ומגדיר הצהוב.
השם המדעי Picris sprengeriana בפרק 3 בפלורה.
השם "מררית" ניתן למין Picris sprengeriana, המוכר בימינו כמררית מצויה, במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 435) משנת 1930 בהתאם להמלצתו של אפרים הראובני, וניתן כשם הסוג במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 696. השם המלא "מררית מצויה" אושר ברשימת שמות צמחי ארץ ישראל משנת 2003.
השם המדעי של הסוג Picris משמעותה ביוונית מרירות משום הטעם המר בחלק ממיני הסוג.
מררית מצויה היא מין צמח עשבוני חד-שנתי זיפני, זקוף, גובהו 40 עד 100 ס"מ ממשפחת המורכבים.
מין זה מכוסה בזיפים מאונקלים בראשם (בשונה משן-ארי).
הגבעול עגול ומסתעף בדלילות בחלקו העליון.
העלים מסורגים פשוטים (אינם מחולקים) מרוכזים בבסיס הגבעול ופזורים גם לאורכו (בשונה משן-ארי).
עלי הגבעול חסרי פטוטרות, מפורצים בבסיסיהם לזוג אוזניות שחובקות את הגבעול; זקופים וצידם העליון מפונה וצמוד אל הגבעול ושפתם משוננת.
אורך הטרפים 20 עד 60 מ"מ לעיתים רחוקות 90 מ"מ ורוחבם 5 עד 20 מ"מ ויותר.
בחלקו העליון של הגבעול ישנם חפים אחדים, קרובים לקרקפת, אך מחוצה לה.
הקרקפת נפתחת במלואה וכל פרחיה דו-מיניים, צהובים, לשוניים ונראים היטב מבחוץ.
אורך הקרקפת 10 עד 15 מ"מ ורוחבו 6 עד 9 מ"מ והם גדלים עם הבשלת הפרי.
המעטפת דמוית גביע, עם הבשלת הזרעים ניכר כיווץ באמצעה.
הזרעונים קירחים, מקומטים מאוד לרוחבם, חסרי מקור ובקודקודם ציצית של זיפים.
הזרעונים ההיקפיים שונים מהמרכזיים בצורת הציצית.
הציצית נשירה, עשויה 8 או יותר זיפים ארוכים, מנוצים, מורחבים בבסיסם ומאוחים לטבעת בסיסית.
ציצית זרעוני ההיקף קצרה הרבה יותר מזאת של זרעוני המרכז.
מרקקה היא כלי קיבול שנועד לכך שירקו לתוכו, בעיקר טבק לעיסה.
מרקקות משמשות גם ברפואת שיניים.
בדרום-מזרח אסיה השתמשו במרקקות במשך מאות שנים.
הן הופיעו בארצות הברית ובבריטניה בסביבות שנת 1840.
לקראת סוף המאה ה-19 היו מרקקות פריט נפוץ בבתי מרזח, מלונות, חנויות, בנקים, קרונות רכבת, ומקומות אחרים שבהם נהגו אנשים (בעיקר גברים) להתכנס.
מרקקות יוצרו לרוב מפליז, אך גם מחומרים פשוטים כמו ברזל ועד זכוכית מעוצבת ופורצלן.
במקומות מפוארים כמו מלונות פאר היו מרקקות מקושטות בהידור.
למרקקה יש תחתית שטוחה וכבדה, כדי למנוע התהפכות, עם שפה פנימית כדי להקשות עוד יותר על גלישת הרוק במקרה של התהפכות.
ישנן מרקקות בעלות מכסה, אך רובן נטולות חלק זה.
ישנן גם מרקקות בעלות פקק בתחתיתן, כדי להקל על הניקוז והניקוי.
השימוש במרקקות נחשב לשיפור בהרגלי הציבור ובבריאותו, שכן קודם לכן נהגו לירוק על הרצפה ועל המדרכות ברחובות.
במקומות רבים נחקקו חוקים נגד יריקה בציבור שלא במרקקה.
חקיקה זו עוררה התנגדות בשעתה, שכן היא נתפשה, בקרב חלק מהציבור, כפגיעה בזכויות הפרט.
עם זאת, רוב הציבור האמריקאי תמך בשימוש במרקקות, ונערי הצופים ארגנו פעילויות לצביעת הודעות "DO NOT SPIT ON THE SIDEWALK" (לא לירוק על המדרכה) על מדרכות הערים.
בשלט שיוצר בכמות גדולה והיה נפוץ בבתי מרזח רבים נכתב:
מרקקות היו שימושיות במיוחד לאנשים שסבלו משחפת, אשר פלטו ליחה בעת השיעול.
במרקקות ציבוריות נהגו לשים לפעמים תמיסות חומר מחטא כמו פנול כדי למנוע התפרצות מחלות.
בתחילת המאה העשרים המליצו רופאים לחולי שחפת לשאת עמם "מרקקת כיס" ולא להשתמש במרקקות ציבוריות.
היו אלו צנצנות בעלות מכסה הדוק אשר החולים יכלו לקחת לכל מקום.
ישנם חולי שחפת אשר משתמשים במרקקות אישיות כאלו גם כיום.
לאחר מגפת השפעת הספרדית של 1918, פחת הנוהג של יריקה בפומבי, הן בשל מודעות גוברת להיגיינה והן מסיבות של נימוסין בציבור.
גומי לעיסה החליף את הטבק כחומר הלעיסה הנפוץ בקרב צעירים.
סיגריות נחשבו היגייניות יותר מאשר טבק הלעיסה.
מרקקות היו עדיין נפוצות בסוף שנות השלושים, אולם רובן נעלמו עם מסעי איסוף המתכות בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסין בזמן שושלת צ'ינג הייתה מונחת לפני הקיסר מרקקה עשויה זהב בטקסים רשמיים.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית הסינית בשנת 1949 נפוצו מרקקות בכל קרן רחוב, כמו גם בבתים.
היצור ההמוני של מרקקות היה חלק מניסיון לחנך את הציבור הסיני לא לירוק על הרצפה - מנהג שהיה נפוץ בקרב הסינים.
המרקקות הסיניות היו עשויות מפורצלן לבן, ולעיתים קושטו מבחוץ במוטיבים סיניים.
מרקקות היו בשימוש בטקסים רשמיים, גם על ידי מנהיגי סין; אולם הנוהג היה לשנינה בתקשורת העולמית, והמרקקות נעלמו גם מנוף סין לקראת סוף שנות השמונים.
מרקקות הן מראה נדיר כיום.
הן עדיין משמשות ייננים הטועמים יין, אשר טועמים לגימה קטנה ויורקים אותה למרקקה המלאה בנסורת, כדי למנוע שכרות.
גם טועמי קפה ותה מקצועיים משתמשים במרקקות.
רופאי שיניים מספקים מרקקות למטופלים.
מרקש היא עיר מדברית בדרום-מערב מרוקו ובירת מחוז מרקש-אספי.
העיר שוכנת למרגלות הרי האטלס, כ-300 ק"מ דרום-מערבית לבירה רבאט, בגובה 465 מטרים מעל פני הים.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו במרקש כמיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר הרביעית בגודלה במרוקו (אחרי קזבלנקה, טנג'יר ופאס).
העיר, המכונה גם "העיר האדומה" על שם צבעם האופייני של בנייניה (בעיקר בעיר העתיקה), מוגדרת משנת 1985 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
תיירים רבים פוקדים אותה מדי שנה והיא זכתה לכינוי "פריז של מרוקו" הודות לפניני האדריכלות הרבות בה.
העיר מחולקת לשתיים: העיר העתיקה (המדינה) והעיר החדשה (Ville Nouvelle) – המכונה גם גיליס (Gueliz) על שם של אחת השכונות.
העיר העתיקה ידועה בסמטאותיה ובשווקיה הצבעוניים.
בניגוד לרבאט, שהיא הבירה הפוליטית ולקזבלנקה, הבירה הכלכלית, מרקש היא הבירה ההיסטורית והתרבותית של מרוקו.
בכל ערב, עם שקיעה, מתאספים כמה מאות רוכלים, מספרי סיפורים, מרפאים, מכשפים, להטוטנים, רקדנים, מתופפים, מאלפי נחשים, שחקנים, מציגים ואחרים, אפופים עשן סמיך מעשרות דוכני המזון והגריל בכיכר המרכזית של העיר העתיקה.
הכיכר, "ג'אמע אל-פנא", מוארת במאות נורות והופכת למקור משיכה לתושבי העיר, לבני יישובים אחרים ולתיירים המרותקים למספרי הסיפורים.
העיר הוקמה בשנת 1069 על ידי יוסוף בן תאשפין ובן דודו אבו בכר בן עומר משושלת מוראביטון והייתה בירת האימפריה.
העיר התפתחה כעיר מסחר בין ערי החוף המרוקאיות שלחוף האוקיינוס האטלנטי לבין "אפריקה השחורה".
העיר מָראכֶּש שמשה מאות בשנים בירת הממלכה המרוקנית על כן היא נחשבת למרוקו בזעיר אנפין.
נוסף על כך מקור שם המדינה "מרוקו", במרבית השפות המערביות ובהן בעברית הוא משם העיר "מרקש".
תחילתה של העיר בכך שיוסוף אבן תשפין בנה מסגד גדול וכמה מבנים קבועים וחומה ובכך שינה את אופיו הנוודי של שבטו.
בשנת 1072 מָראכֶּש הייתה כבר עיר בהתהוות ובן תאשפין שליטה הבלתי מעורער.
במשך 37 שנות שלטונו הפך בן תאשפין את מָראכֶּש למרכז מסחרי חשוב עם עורף חקלאי איתן, הוא בנה מערכת השקיה מתוחכמת, שחלקה בשימוש עד היום, המפריחה את המישורים הפוריים.
בעיר קבורים שבעת הקדושים של מרקש.
במאות ה-16 וה-17 שלטה בעיר השושלת הסעדית.
הסולטן אחמד אל-מנסור בן השושלת הסעדית בנה את קברי הסעדים הבנויים בארכיטקטורה אנדלוסית ומעוטרים במוזאיקה מאריחים חתוכים, שם קבורים מלבדו עוד כ-60 מבני המשפחה.
החל משנת 2001 מתקיים פסטיבל הסרטים הבין-לאומי במרקש.
שוקי העיר מרקש הם מהססגוניים במרוקו ובעולם.
אלפי סמטאות המחולקות לרבעים על פי עיסוק, הופכות את העיר העתיקה לשוק אחד, חי ותוסס.
חלק גדול מהחנויות הם בתי המלאכה עצמם.
השוק חב את ססגוניותו להיסטוריה של העיר ולהשפעות התרבותיות של המדינה.
המיקום, בין אירופה לסהרה, על סף אחד ממעברי האטלס, הביא לעיר שיירות רבות, שגרמו להתפתחות תעשייה שלמה לסיפוק צורכי שיירות מחד, ולמסחר ער בסחורות מאידך.
מרקש חולשת על צומת דרכים חשובות שקשרו אותה עם פריפריה שהשתרעה על שטח גדול שהוא מעל שליש משטחה של הממלכה כולה.
היא נמצאת במרכז התחברותם של העמקים באטלס הגבוה שבהם עברו דרכים טבעיות שהובילו למאלי ולמאוריטניה ומצד שני לערי החוף במרוקו, סאפי, מזאגן ומוגדור.
המקום הגאוגרפי והדרכים הטבעיות הפכו את מרקש מאז ייסודה לצומת דרכים ראשי לשיירות המסחר ולמרכז כלכלי חשוב לכל מחוז הדרום.
בנוסף לחשיבותה הכלכלית הייתה לעיר גם חשיבות פוליטית.
מרקש היא אחת מערי הבירה העתיקות של הממלכה.
בזכות אקלימה המדברי נהגו השליטים העלאווים לשהות בה בחודשי החורף וכך הפכו אותה לבירה החורפית של הממלכה.
הסולטאן מולאי חסן ישב בה דרך קבע.
אזורי הפריפריה שלה כללו אזורים גאוגרפיים הנוגדים זה לזה, המישור, ההר, הערבה ומבואות הסהרה.
מאחר שכל אחד מאזורים אלה מתאים לסוג מסוים של גידולים, שמשה העיר מרכז גדול שבו החליפו הכפריים את סחורותיהם אלה עם אלה.
תושבי הפריפריה לא היו הומוגניים, וכללו ערבים נוודים, שהתפרנסו מגידול צאן, ברברים תושבי האטלס שפרנסתם הייתה על חקלאות ומלאכה זעירה, ונוודים מהסהרה אליהם נוספו במשך השנים שחורים מסודאן וממאוריטניה.
מרקש, העיר שרכזה עד המאה העשרים את מספר התושבים הגדול ביותר במרוקו, נעדרה כל יסוד בורגני מוסלמי העוסק במסחר.
הסוחרים היהודים היו האדונים הבלעדיים והיחידים המספקים את הסחורות החיוניות לקיומה של המדינה, אם כסוחרים סיטונאים ואם כסוחרים קמעוניים.
המלאח היהודי הוא המפרנס והמלביש את המדינה ושם גם נמצאים הקליינטים הטובים ביותר של הסוחרים היהודים.
המסחר התפתח בזכות הקשרים המיוחדים בין יהודי המחוז הכפריים שמנו במאה ה-19 כ-46 כפרים לבין הסוחרים היהודיים במרקש.
בשנת 1393 הגיע לעיר רבי אפרים אנקווה ומצא שם קהילה יהודית מאורגנת ומסר בה דרשות.
בשנת 1492, כשהציף זרם מגורשי ספרד את ארצות צפון אפריקה הגיעו גליו עד למרקש, שהתחילה להתפתח אז בתור בירת השושלת הסעדית.
הסולטאן קרא ליהודים לבוא ולהתיישב בה, ובהוראתו החלו לבנות את המלאח היהודי.
הבניה החלה ב-1578 והסתימה ב-1622 עם בניית שער למלאח.
בעבר היו בתי המלאח מסוידים בכחול ולבן, לרובם היה חצר והם היו בוהקים ונקיים.
עד היום נותר במלאח שער בצבע ירוק על שם ר' מרדכי בן עטר.
היהודים עסקו במסחר בעיקר, וכיום רובם עזבו.
אלה שעדיין מתגוררים שם מבוגרים מאוד ובחלקם נזקקים ומתקיימים מתרומות הקהילה הגדולה בקזבלנקה.
כאשר הגיעו מגורשי ספרד למרקש, וביקשו להתפלל בבית הכנסת של המקומיים, על שם ר' מרדכי בן עטר במלאח הקדום של מרקש, לא קיבלו אותם המקומיים בטענה שסגנון תפילתם שונה.
לאחר חיכוכים רבים בין שני המחנות קמו המגורשים, שבראשם עמד רבי יצחק דלויה, ובנו בית כנסת לעצמם, והם נקראו "המגורשים" או "המתבדלים".
בית הכנסת צלאת אל עזמה נבנה סמוך לתאריך בניית המלאח.
הוא נמצא בתוך בית חצרים גדול, שבקומתו השנייה היו חדרי כיתות ללימוד תורה לילדים.
כיום מתגוררת בבית החצרים משפחה מוסלמית השומרת על המקום.
החצר הגדולה ואגף אחד שלה הוא בית הכנסת, מפואר, מסודר ומרווח, מצויד בכל הציוד שדורש בית כנסת בסגנון המזרחי.
צלאת אל עזמה שנבנה כנראה בשנת 1496 נחשב אצל יהודי מרקש בתור בית הכנסת הקדום ביותר, פירוש שמו הוא בית כנסת המתבדלים.
מלבד צלאת אל עזמה, פעלו במרקש, בשיא תפארתה של הקהילה היהודית בעיר, כ־34 בתי כנסת.
בבתי הכנסת במרקש, ובייחוד בצלאת אל עזמה, פעלו ישיבות גדולות, שהיוו מרכזי תורה אזוריים שהכשירו רבנים, מלמדי תינוקות, מוהלים, שוחטים וסופרי סת"ם לכל האזור.
ישיבות מרקש נודעו בשיטת הלימוד העמקנית והחריפה שלהן.
בין ראשי הישיבות הנודעים במרקש היו רבי יצחק דלויה, רבי יעקב פינטו, ר' אהרן חרוש, ר' אלעזר הלוי בעל "עבודת הלוי" על הש"ס, רבי דוד שלוש (אביו של הרב יוסף שלוש), רבי אברהם אביטבול, רבי יעקב דהאן, רבי שלמה הכהן, רבי דוד סויסה ועוד.
כיום, חיים במרקש כ-200 יהודים.
שני בתי כנסת פעילים בעיר באופן קבוע, צלאת אל עזמה (בית כנסת מגורשי ספרד) ובית הכנסת בית אל גיליז'.
בקצה המלאח היהודי שוכן בית הקברות היהודי של מרקש הנקרא "מעארה" ובית החיים, הפעיל מאז המאה ה-12. בית הקברות משתרע כל פני שטח של כ-2800 דונם, וקבורים בו מעל ל-10,000 יהודים, בהם עשרות רבנים וראשי ישיבות, שעל קברי חלקם הוקמו 'אוהלים'.
בשנים האחרונות, עובר בית הקברות שיפוץ ושימור, בשנת 2016 נדפס הספר "מצבות מראכּש" ובו צילומים תיעודיים וחקר בית העלמין ותולדות רבני העיר בשפה העברית והצרפתית (הוצאת קהילות ישראל).
בין רבניה הראשיים של העיר נמנים יצחק דלויה, שלמה עמאר, אברהם פינטו, יעקב פינטו משה זריהן, מכלוף אבוחצירא, מרדכי קורקוס, חיים סירירו, משה ויזגאן, דוד עובדיה, יהושע מאמאן ויצחק חרוש.
2-מרקפטואתנול (ידוע גם כβ-מרקפטואתנול), תרכובת כימית בעלת הנוסחה HOCH2CH2SH.
לעיתים מסומנת בקיצור ME או βME.
מרקפטואתנול משמש להפחתת הקשרים הדיסולפידיים ויכול לפעול כנוגד חמצון ביולוגי.
המרקפטואתנול מצוי בשימוש נרחב מאחר שקבוצת ההידרוקסיל בו מעניקה לחומר מסיסות במים ומקטינה את נדיפותו.
מקרפטואתנול נוצר בתגובה בין אתילן אוקסיד למימן גופרי:
חלבונים עוברים תהליך של דנטורציה בנוכחות מרקפטואתנול הודות ליכולתו לפרק קשרים דיסולפידיים:
בשל יכולת זו, נעשה שימוש במרקפטואתנול לשם אנליזה של חלבונים.
מרקסטון ניהול והשקעות (ישראל) או מרקסטון קפיטל גרופ הייתה קרן השקעות פרטיות ישראלית המאוגדת כחברה פרטית בע"מ.
הקרן הוקמה ב-2004 על ידי רון לובש, לשעבר בנקאי השקעות בליהמן ברדרס; אמיר קס (נהרג בתחילת 2014 בתאונת דרכים), וג'רי שטוך, לאחר שהשלושה גייסו 786 מיליון דולר ממשקיעים שונים, רובם משקיעים מוסדיים מארצות הברית ויתרתם משקיעים מוסדיים מישראל.
בין ההשקעות הראשונות של הקרן היו השקעות בדפי זהב, בחברת הייעוץ פי.אר.אס ואחריהן ב"זרעים גדרה" וכן השקיעה בנילית ברשת סטימצקי ובנטפים.
במחצית 2007 מכרה מרקסטון ברווח גדול את ההשקעות בזרעים גדרה ובדפי זהב.
מרקסטון קנתה את מגנוליה תכשיטי כסף
, את אלרן נדל"ן ואת טומקאר.
בשנת 2006 הקימה הקרן את בית ההשקעות "פריזמה".
הקרן גייסה עובדים ממרבית בתי ההשקעות האחרים בישראל וגרמה לעליית שכר של אנליסטים ועובדים אחרים בתחום.
פריזמה רכשה את 'פק"ן' – בית ההשקעות של בנק הפועלים, את "להק", אף היא של בנק הפועלים, ואת בית ההשקעות "רקיע – שוקי הון".
רכישת פק"ן התבצעה במשותף עם חברת אנטר הולדינגס שבשליטת עמית ברגר, אולם במהרה התגלעו סכסוכים בין השותפים.
פריזמה הפסידה כספים מהרגע הראשון.
הפסד משמעותי היה בעקבות הימור כושל על אופציות שביצע בן גביזון, מנהל ההשקעות בקופת הגמל "חרמון" ובקרן ההשתלמות "תבור", שהיו בניהול פריזמה.
בתחילת 2009 החליטה מרקסטון לפרק את פריזמה.
היא מכרה את קרנות הנאמנות ותעודות הסל לבית ההשקעות "אקסלנס", את קופות הגמל ל"פסגות" ואת ניהול התיקים ל"איילון פתרונות פיננסיים".
חלק מהבעלות על פסגות קופות הגמל נשמר בחברה, תחת שמה החדש "פנומנל החזקות בע"מ" וההחזקות של מרקסטון בענף הפיננסים הוצגו בדוחות הקרן תחת חברת AMFIC.
יו"ר הקרן (לשעבר) אליוט ברוידי הואשם במתן שוחד לאישי מפתח בארצות הברית, כדי לסייע לו בגיוס כספים לקרן.
ברוידי הוחלף כיו"ר מרקסטון בדני גילרמן, לשעבר שגריר ישראל באו"ם, ומרקסטון הגיעה להסדר פשרה שלפיו תשלם סך של 18 מיליון דולר לקרן הפנסייה של עובדי מדינת ניו יורק, בתמורה לסיום ההליכים המשפטיים נגדו.
בדוחות הכספיים של החברה לשנת 2013 נכללה הערת עסק חי.
באוגוסט 2015 דווח שהקרן הפסידה 75.3% מהונה, ושדמי הניהול שקיבלו מנהליה לאורך השנים הגיעו לסך 140 מיליון דולר.
הקרן, שהרבתה להשתמש במינוף, לקחה הלוואות מבנקים כדי לבצע את השקעותיה ולא השתמשה רק בכספי המשקיעים, ספגה את ההפסד הגדול ביותר באמפיק, חברת הבת שהקימה את בית ההשקעות פריזמה בהשקעה של 334.4 מיליון דולר.
נוסף על כך הפסידה החברה מהשקעותיה בסטימצקי (שאת החזקתה בה מכרה בסופו של דבר) ובחברת המכוניות תומקאר, ואילו השקעתה בחברת נטפים הניבה רווח.
בתחילת 2016 מכרה החברה את שליטתה ברשת התכשיטים מגנוליה.
ביולי 2018, בכתבה מקיפה באתר דה מרקר, נכתב שהקרן "אינה פעילה כבר כמה שנים" ושקרסה, לאחר ש"בזמן פעילותה ביצעה החלטות כושלות רבות [ונלוו להקמתה] מעשים פליליים".
בשנת 2019 הטילה רשות המסים על רון לובש וחברת מרקסטון ניהול והשקעות תשלום כופר בסך 29,000 ש"ח, כ"חשודים בהעלמת עסקאות בשנת 2013, בסכום מס של 144,465 ש"ח."
מרקס אנד ספנסר היא רשת חנויות בריטית המוכרת בגדים ומזון.
לרשת 703 חנויות באנגליה ועוד 361 חנויות מפוזרות ב-40 מדינות ברחבי העולם.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בלונדון והיא חלק ממדד FTSE 100.
מטה החברה ממוקם בסיטי של וסטמינסטר שבלונדון.
מרקס אנד ספנסר היא שותפות שהוקמה בין מייקל מרקס, יזם יהודי-פולני מסלונים (כיום בבלארוס), ותומאס ספנסר, קופאי אנגלי מיורקשייר.
בהגיעו לאנגליה החל מרקס לעבוד בחברת באראן בעיר לידס, אשר נהגה להעסיק פליטים.
בשנת 1884, בעת שחיפש עבודה, פגש מרקס באייזק דיוהרסט, שהלווה לו 5 פאונד לפתיחת באזר "הכל בפני" (Penny Bazaar) בקירקגייט-מרקט בלידס.
אייזק גם לימד את מרקס אנגלית והכיר לו את תומאס ספנסר, שהיה הקופאי שלו וגם מנהל חשבונות מצוין.
אשתו של ספנסר עזרה למרקס לשפר את האנגלית.
בשנת 1894, אחרי שמרקס רכש דוכן קבוע בשוק הנחשק של לידס, הוא הזמין את ספנסר להיות שותפו.
בשנים שלאחר מכן פתחו מרקס וספנסר דוכנים דומים בשווקים ברחבי צפון-מערב אנגליה והעבירו את הדוכן המקורי מהשוק בלידס למנצ'סטר.
סימון מרקס, בנו של מייקל מרקס, נפטר בשנת 1964 אחרי 56 שנה של שירות בחברה.
את מקומו כיושב-ראש הרשת תפס הלורד ישראל משה זיו, חתנו של מייקל, ובעלה של בתו, רבקה זיו, שהיה ציוני נלהב.
אחיו של ישראל, אדוארד (טדי) זיו, החליף אותו עד 1972, ואז נכנס לתפקיד לורד מרקוס זיו, בנם של ישראל ורבקה, ששימש גם נשיא הרשת עד 1984. ב-1973, נכנס הטרוריסט קרלוס לביתו של טדי זיו, שהיה באמבטיה, וירה בו כדור אחד בפניו.
טדי איבד את הכרתו אך לא מת.
מעצור באקדח של המחבל גרם לו לברוח מיד.
בשנת 1975 פתחה הרשת סניפים באירופה היבשתית וארבע שנים מאוחר יותר באירלנד.
החנות שמה דגש במיוחד על איכות המוצרים, והיא ידועה בתור רשת איכותית ויוקרתית.
בשנת 1953 טבעה את הסלוגן: "הלקוח תמיד צודק בהחלט".
החנות הראשונה במרכז אסיה נפתחה בשנות ה-60 בקאבול, אפגניסטן אך היא נסגרה לאחר מכן לאור המתיחות עם ברית המועצות.
ב-1973 פתחה הרשת סניפים בקנדה ובשלב מסוים היו 47 חנויות ברחבי קנדה.
מרקס אנד ספנסר נאבקה בתדמיתה כרשת מיושנת המיועדת לאוכלוסייה מבוגרת וניסתה ללא הצלחה למתג עצמה מחדש.
עם השנים נסגרו עוד ועוד חנויות לא ריווחיות בקנדה עד שבשנת 1999 נסגרו 38 החנויות האחרונות.
חברת מרקס אנד ספנסר פעלה בישראל כ-20 שנה באמצעות רשת המשביר לצרכן שמכרה את מוצריה.
אחר כך עבר הזיכיון לחברת הריבוע הכחול שהקימה 7 סניפים של הרשת, 6 מהם עצמאיים, ואחד כ"חנות בתוך חנות" בסניף המשביר לצרכן בדיזנגוף סנטר.
הסניפים היו ממוקמים בקניון איילון, קניון לב המפרץ בחיפה, קניון רחובות, קניון ערים בכפר סבא, קניון ירושלים במלחה ובאשדוד ונסגרו בסוף 1997. בשנת 2000, קיבלה רשת גולף-כיתן את הזיכיון והקימה 3 סניפים של מוצרי ההלבשה התחתונה של הרשת במתכונת של "חנות בתוך חנות".
בשנת 2002 החליפה רשת גולף את חנויות ההלבשה התחתונה של "מרקס אנד ספנסר", בחנויות המותג "אינטימה" שבבעלותה.
בשנת 2018 החלה להציע משלוחים לישראל מאתר המסחר האלקטרוני שלה, במשלוח אקפסרס תוך 3 ימי עסקים לישראל או במשלוח רגיל בחינם בקנייה של יותר מ-250 שקל.
מתחילת הקמתה תמכה מרקס אנד ספנסר בציונות ובית מרקס היה מרכז ל"ציוני מנצ'סטר" עליהם נמנו בנוסף לישראל ורבקה זיו גם הארי סאקר ורעייתו, מרים, בתו השנייה של מייקל מרקס.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל דמויות בכירות בחברה שידלו למען הקמת מדינה יהודית.
ישראל ורבקה זיו עלו לארץ ישראל והיו חבריהם של ורה וחיים ויצמן ותרמו להקמת מכון המחקר המדעי, מכון ויצמן למדע, שנקרא לפני מותו של ויצמן "מכון זיו".
התמיכה המורלית נמשכה עד שנות ה-80, בזכות קשריו של מרקוס זיו (בנם של ישראל ורבקה זיו), שהיה קצין בצה"ל, עם הממשל והתעשייה הישראליים.
גם לאחר מכן הרשת נהגה לשווק פירות תוצרת הארץ וכן לתמוך בתעשייה הישראלית כמו למשל חברת דלתא ופולגת.
עקב תמיכתה בישראל הייתה חשופה הרשת לביקורת מצד ארגונים פרו-פלסטיניים שקראו להחרים את הרשת ונהגו לקיים הפגנות מחוץ לרשת.
מַרְקֶרְמֶר (בהולנדית: Markermeer) הוא אגם במרכז הולנד, הגובל במחוזות צפון הולנד ופלבולנד, ובאגם האייסלמיר הגדול ממנו.
שטחו של המרקרמר 700 קמ"ר ועומקו נע בין 3 ל-5 מטרים.
הוא קרוי על שם אי קטן לשעבר השוכן לחופיו, כיום חצי אי, מרקן (Marken), שבו שוכן כפר באותו שם.
חלקו הדרום-מערבי של האגם, שמשתרע מהאזור שבו נשפכו בעבר מימי נהר אָי (IJ) אל הזאודרזיי (הים הדרומי שקדם לאייסלמר ולמרקמר), ידוע כיום בשם איימר (Ijmeer).
מלכתחילה לא הייתה כוונה שהמרקמר יישאר אגם.
הוא היה חלק מהזאודרזי, שהיה מפרץ פנימי של הים הצפוני ושב-1932 נסגר על ידי סוללת העפר של האפסלאודייק וכך הפך האייסלמר להיות אגם מים מתוקים.
השנים הבאות עמדו בסימן של כיבוש הים וייבוש שטחי אדמה נרחבים, הפולדרים, במסגרת מיזם רחב-ממדים שנקרא "עבודות הזאודרזיי" (Zuiderzeewerken).
אחד מהפולדרים הללו, שהיה אמור להיקרא "מרקרוורד" (Markerwaard), היה אמור להיווצר בשטחו של המרקרמר באמצעות בניית סוללת העפר האוטריבדייק (Houtribdijk).
הסוללה הושלמה ב-1976, ומבחינה הידרולוגית פיצלה את האייסלמר לשני חלקים, כשהחלק הדרומי הוא המרקרמר.
בשל שינוי סדרי עדיפויות ובשל ספקות שעלו בנוגע לעלויות הכלכליות הכרוכות בייבושו של המקרוורד, נדחתה תוכנית הייבוש לשנות השמונים ולמעשה לא בוצעה מעולם.
מאז הפך המרקרמר לנכס סביבתי ותיירותי בפני עצמו.
המרקרמר משמש מאגר מים מתוקים וחיץ נגד שיטפונות ובצורות.
ב-2003 הוכתה הולנד בבצורת וכמה סוללת עפר קטנות עמדו בפני סכנה.
מים שהועברו מהמרקרמר שימשו כדי לשמור על האזורים סביב לאמסטרדם מפני יובש וכדי לשמור על שלמותן של סוללות העפר.
מטרתו של מיזם חדש, הקרוי "מרקר ואדן" (Marker Wadden, ע"ש ים ואדן), היא ליצור כמה איים בצפון המרקרמר.
למונח מרכז ישנה משמעות בתנועה המרקסיסטית, המונח מתייחס למיקום בין מהפכנות לרפורמיזם.
למשל, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ומפלגת הלייבור העצמאית נחשבו שניהן כמרכזיות מכיוון שהתנדנדו בין הגישות להשגת כלכלה סוציאליסטית דרך רפורמות או מהפכות.
שתי המפלגות הללו השתייכו למה שנקרא "האינטרנציונל השני וחצי" ו"השלישי וחצי", אשר לא יכלו לבחור בין רפורמיות סוציאל-דמוקרטית המאופיינת להאינטרנציונל השני והמהפכנות המאופיינת עם האינטרנציונל השלישי.
לטרוצקיסטים ומהפכנים מרקסיסטים אחרים, המונח "מרכזי" במובן הזה שימש כמשפיל.
הם לעיתים קרובות תיארו את המרכזיות המרקסיסטית כהזדמננותית מכיוון שהיא טוענת שתהיה מהפכה מתי שהוא בעתיד, אך מעדיפה רפורמות בהווה.
סוציאליסטים ליברטריאנים ואנרכיסטים גם לפעמים מגיעים לאותה גישה בה הם רואים רפורמיות כהזדמננות פוליטית מכיוון שהם ראו את הרפורמיזם כדרך שאינה יכולה לגרום להשפעות מבניות לחברה.
המונח "סנטריזם" גם מאפיין דעות של כמה בולשביקים משנות ה-20. במובן הזה הסנטריזם מתייחס למיקום בין האופוזיציה הימנית, אשר תמכה במדיניות הכלכלית החדשה ויחסים ידידותיים עם מדינות קפיטליסטיות והאופוזיציה השמאלנית, אשר תמכה במעבר מהיר לכלכלה סוציאליסטית ומהפכה עולמית.
בסוף שנות ה-20, שתי האופוזיציות הובסו על ידי יוסיף סטלין, אשר צבר כוח מספק מהחברים של שני המחנות.
מרקסס (שם מדעי: Meraxes) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים, אשר התקיים באמריקה הדרומית של הקרטיקון העליון שלפני 95 עד 93.9 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורות הוינקול שבפטגוניה, ארגנטינה.
הסוג תואר מדע ב-2022 בידי Canale ועמיתיו והוא קרוי על שם הדרקון הבדיוני "מרקסס" מסדרת הפנטזיה שיר של אש ושל קרח של הסופר ג'ורג' ר.
הסוג הכיל מין יחיד - Meraxes gigas, שמשמעותו מיוונית: "ענק".
המרקסס היה טורף גדול שידוע מתצורות של ממצא אחד שלם ברובו, אשר דמה לזה של קרכרודונטוזאוריים, והשלד שנמצא ממנו היה המזוהה ביותר מממצאי המשפחה הידועים מחצי הכדור הדרומי והוא נמצא עם גולגולת חזקה ועוצמתית כמעט בשלמותה.
במראהו וגודלו דמה לאקרוקנתוזאורוס מאמריקה הצפונית והיה טורף שהגיע לאורך של 12 מטרים ולמשקל של 3,196 עד 5,331 ק"ג בקירוב.
מבנהו של דינוזאור זה מרמז שהיה טורף-על דומה לגיגאנוטוזאורוס, אשר אולי ניזון מנבלות ומטיטאנוזאורים שרעו סביבו.
מראכש-אספי או מראכש-סאפי הוא אחד משנים עשר מחוזות מרוקו והעשרה שלא נמצאים בשטח סהרה המערבית.
אוכלוסיית המחוז בשנת 2014 הייתה 4,520,569, השלישית במרוקו, ובירתו היא מרקש.
מחוז מרקש-אספי נוצר בספטמבר 2015 על ידי מיזוג מחוז מרקש-טנסיפט-אל-האוז עם נפות אספי ויוסופיה במחוז דוקלה-עבדה.
ב-8 בספטמבר 2023 התחוללה במחוז רעידת אדמה בעוצמה של 6.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט שהרגה, אלפים.
המחוז מורכב מפרפקטורה אחת ושבע הנפות:
נפת אל קלאה דה סראנה
מרקס קית' בראונלי הוא יוטיובר, מבקר טכנולוגיה ויזם אמריקאי.
לאורך השנים נהיה בראונלי לאחד ממבקרי הטכנולוגיה הבולטים והמשפיעים ביותר ביוטיוב.
נכון למרץ 2025 יש לבראונלי למעלה מ־22.5 מיליון מנויים בכל ערוצי היוטיוב שלו וכ־5 מיליארד צפיות בסך הכל בכל סרטוניו.
בראונלי נולד וגדל בעיר מייפלווד שבמדינת ניו ג'רזי.
בראונלי פיתח עוד בגיל צעיר עניין רב בטכנולוגיה, ובמיוחד בגאדג'טים ומוצרי אלקטרוניקה.
הוא למד בתיכון קולומביה במייפלווד שבניו ג'רזי, וב-21 במרץ 2008, בגיל 14, יצר את ערוץ היוטיוב שלו.
הוא החל להעלות לערוץ היוטיוב סרטונים הממוקדים בגאדג'טים בינואר 2009, אשר עסקו במוצרים חדשים או במוצרים שכבר היו בבעלותו.
לאחר סיום התיכון בראונלי למד לאחר מכן במכון סטיבנס לטכנולוגיה, שם התמחה בעסקים וטכנולוגיית מידע.
למרות התחייבויותיו האקדמיות הוא המשיך ליצור תכנים רבים לערוץ היוטיוב שלו.
כאשר בראונלי סיים את לימודיו במאי 2015 הפך ליוטיובר במשרה מלאה.
ערוץ היוטיוב של בראונלי זכה במהירות לפופולריות רבה הודות לתוכן האינפורמטיבי אשר היה באיכות גבוהה.
הביקורות שלו עסקו במגוון רחב של מוצרי אלקטרוניקה, כולל סמארטפונים, מחשבים ניידים, מצלמות וגאדג'טים נוספים.
עם השנים הפך ערוץ היוטיוב של בראונלי לאחד מערוצי ביקורת הטכנולוגיה עם מספר העוקבים הגדול ביותר ועם הצפיות הרבות ביותר ביוטיוב.
משנת 2019 ואילך בראונלי הוא גם המגיש של הפודקאסט "Waveform" אשר ממוקד גם הוא בביקורות לגאדג'טים ומוצרי אלקטרוניקה, ואותו הוא מגיש יחד עם אנדרו מנגנלי, ודייוויד אימל.
במסגרת הפודקאסט בראונלי ראיין בין היתר את מארק צוקרברג וקרייג פדריגי.
ב-23 במאי 2024 הוענק לבראונלי תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון סטיבנס לטכנולוגיה.
מרקסיזם אנליטי הוא אסכולה לחקר מרקסיזם שצמחה בסוף שנות ה-70, על ידי ג'רלד אלן כהן, פילוסוף יהודי ממשפחה קומוניסטית.
הוגים מרכזיים נוספים באסכולה הם ג'ון אלסטר וג'ון רומר.
הם ביקשו להסביר את תורת קרל מרקס בכלים של הפילוסופיה האנליטית והכלכלה הנאו-קלאסית, כדי שתעמוד בסטנדרטיים המקובלים של המחקר האקדמי.
מקובל לחשוב שספרו של ג'רלד אלן כהן "כתב הגנה על המטריאליזם ההיסטורי של מרקס" שיצא בשנת 1978, הצית את הדיון האנליטי בכתביו של מרקס.
בספר כהן מנסה להגן על תפיסת ההיסטוריה המטריאליסטית תוך הבהרת התיאוריה ושימוש בניתוח לוגי שלה.
אריק אולין רייט שכתב על קיומה של קבוצת המרקסיסטים האנליטיים ועל הפגישות השנתיות שלהם, ציין שהמרקסיזם האנליטי מבקש לחקור באופן שיטתי מושגים מרכזיים בתורה של מרקס ולנסחם מחדש במבנה תאורטי קוהרנטי.
אלסטר הגדיר את המרקסיזם האנליטי כבעל סטנדרטיים של "קפדנות ובהירות".
רומר הגדיר את המרקסיזם האנליטי "בחינת היסודות של המרקסיזם בכלי לוגיקה עכשוויים, תוך מחויבות להפשטה ולאי דוגמטיות".
תזת הקדימות של מרקס בקביעת יחסי הייצור באמצעות כוחות הייצור, נוגדת את התפיסה המקובלת כיום בחקר החברה, לפיה כדי להסביר חברה יש לחקור את האינדיבידואלים שמרכיבים אותה.
על פי הפילוסופיה המכניסטית כל תופעה ניתן להבין באמצעות החלקיקים המרכיבים אותה – החלקים מסבירים את השלם.
כדי להבין את השלם, עלינו להבין את התכונות של החלקים המרכיבים אותו.
כך שאם אנחנו רוצים להבין את החברה, עלינו לחקור את האינדיבידואלים המרכיבים אותה.
המכניקה שמסבירה בחקר החברה את ההתנהגות של קבוצה חברתית מסוימת היא אינטנציונליות (התכוונות) של בני האדם.
לבני האדם נטיות ורציות והחלטותיהם מתקבלות בהתאם להן, ומביאות לידי לתוצאה מסוימת בהתאם לנסיבות.
לכל פרט בחברה ישנן העדפות שונות והוא פועל בהתאם להן, כלל העדפות של הפרטים המרכיבים קבוצה חברתית, מסבירות את התנהגותה.
אך את תזת הקדימות של מרקס לא ניתן להסביר על ידי אינטנציונליות כי היא טוענת שדרגת ההתפתחות של כוחות הייצור מסבירה את יחסי הייצור (ויחסי הייצור נוצרים על ידי בני אדם, לא תמיד באופן מודע, כך שיוכלו לאפשר את המשך את התפתחות כוחות הייצור), ולכוחות הייצור לא ניתן לייחס אינטנציונליות.
לפיכך מרקסיסטים אנליטיים רבים ניסו לבסס את המרקסיזם על אינדיבידואליזם, לצד אלה שטענו שלא ניתן לבסס את התזות של מרקס על אינדיבידואליזם.
תורת המשחקים היא גישה שמסבירה כיצד אינדיבידואלים הפועלים על פי תמריצים רציונליים, מקבלים החלטות כאשר מתקיימת תלות הדדית ביניהם והתגמול שיקבלו תלוי גם בהחלטות שלהם וגם בהחלטות של השחקנים האחרים.
גישה זו מקובלת בחקר החברה האנליטי ואלסטר מציג כיצד אפשר להשתמש בכלי זה כדי להסביר קונפליקטים ומאבקי כוח שמתקיימים בין המעמדות.
ביקורת שאלסטר מעלה נגד המרקסיסטים הקלאסים שהם דבקים בהסברים טלאולוגיים, כמו ההנחה שישנה התפתחות היסטורית שבסופה קומוניזם.
ישנה הסכמה רחבה כיום שהסברים טלאולוגיים אינם מוצדקים.
מבחינת אלסטר, תורת המשחקים וכלים נוספים המקובלים בחקר הכלכלה הנאו-קלאסית יכולים למלא את תפקיד ניתוח הניצול, וכן את המאבק בין המעמדות ושינויים חברתיים.
אלסטר מעריך שהמרקסיסטים הקאלסיים דוחים את המתודה האינדיבידואליסטית לחקר החברה, בשל בלבול בינה לבין תפיסת האדם כאינדיבידואל שפועל לטובת עצמו.
אלסטר מסביר ששימוש באינדיבידואליזם מתודולוגי איננו שולל קיומן של מעמדות, אלא שהתנהגות המעמד נובעת מפעולות האינדיבידואלים המרכיבים את המעמד.
תחום נוסף בו אלסטר חושב שמתודולוגיה אינדיבידואליסטית יכולה גם לשמש ככלי בידי המרקסיזם כדי להסביר תופעות שמוסברות על ידי פונקציונליזם, גישה שגם היא זוכה לביקורת מצד חוקרי חברה עכשוויים.
הגישה הפונקציונליסטית מניחה שלכל מוסד חברתי יש פונקציה חברתית, הוא משרת את החברה בצורה כלשהי, תורם ליציבותה למשל.
מרקסיסטים למשל עשויים לטעון שהפונקציה של מוסד המשטרה היא לשמר את הכוח של בעלי ההון בחברה קפיטליסטית, בכך שהיא מגנה על זכויות הקניין של בעלי ההון.
לאלסטר ביקורת על פונקציונליזם ובמיוחד על פונקציונליזם חזק שמרקסיסטים נוטים לאמץ.
הוא דורש ראיות ישירות לתפיסה לפיה כל מוסד חברתי נועד כדי לשרת את המעמד השליט ובכל תופעה חברתית יש מדכא ומנוצל.
בניגוד לתפיסה המקובלת במרקסיזם הקלאסי שכוחות הייצור הם שקובעים את יחסי הייצור, אלסטר מציג גישה אחרת לפיה האינדיבידואלים אינם פועלים בהתאם למעמד אליו נולדו, אלא כוחות הייצור והמעמד יוצרים אצלם העדפות מסוימות.
בסך אפשרויות מסוים, האינדיבידואל יפעל בצורה מסוימת.
זוהי דרך דומה לדרך בה נקט כהן כאשר הוא עידן את התפיסה המקובלת לגבי תורתו של מרקס.
כהן טען לנטייה וכן להשפעה הדדית מסוימת, ואלסטר טוען להעדפה שמאפשרת לשיטתו עדיין להסביר על ידי תורת המשחקים את התנהגות האינדיבידואל.
הוא יקבל החלטה רציונלית אך תחת העדפה אותה רכש בשל כוחות הייצור והמעמד החברתי אליו הוא משתייך.
אלסטר מציג כיצד תורת המשחקים יכולה להסביר את התנהגות האינדיבידואלים בתוך המעמד וכיצד כל מעמד פועל לטובת עצמו, וכך מתקיים המאבק בין המעמדות.
האינדיבידואל מקבל החלטות שממקסמות את התועלת שלו, כאשר השחקן מתנהג כשחקן קולקטיבי הוא בעל תודעה מעמדית.
הוא פועל כדי למקסם את התועלת של המעמד שלו, כדי שהוא עצמו כאינדיבידואל ימקסם את התועלת שלו.
כמו למשל ההתמודדות האפשרית של כל מעמד, מעמד הפועלים או מעמד בעלי ההון עם הרוכב החופשי, הפועל שנהנה מהישגי שביתות הפועלים, כאשר הוא ממשיך לעבוד תמורת תשלום, או בעל הון שלא ישתתף בקרטל מחירים וימכור בזול יותר וימשוך אליו לקוחות.
אולם הצלחת השביתה והקרטל תלויים בהשתתפות מלאה של כל בני המעמד.
זו הדגמה כיצד בכלים אנליטיים, אפשר לשמר את התוכן של מרקס, גם אם חלק מהמתודולוגיה אובדת.
ישנה ביקורת על המרקסיזם האנליטי, בכך שאיננו מרקסיסטי.