tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, חלק מצילומי הסרט התקיימו גם בארגנטינה ובצ'ילה עבור סצנה שבה נהג הדלונד בהדסון הורנט בסצנה המתרחשת בשנת 1949 בהרי האנדים במהלך סופת שלגים, בעודו מרכיב משקפי מגן וצרח מהחלון שלו, בזמן שהבמאי וולטר סאלס ישב במושב הנוסע בעודו מחזיק מצלמה, לצד מצלמה נוספת שהותקנה בחזית המכונית.
הדלונד תיאר את הצילומים כ"צילומי גרילה פחות או יותר.
לפעמים, היו רק שני קומץ אנשי צוות סביבנו וזו הייתה סיטואציה שקטה מאוד." הצלם אריק גוטייה צילם מספר סצנות באמצעות מצלמה ידנית, ולדברי הדלונד, עודד סאלס את צוות השחקנים לאלתר ו"לגרום לסצנות להיות בעלות קצב וזרימה".
הסרט עלה לראשונה לאקרנים בבכורה עולמית במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן ב-23 במאי 2012, שם היה מועמד לפרס דקל הזהב.
גרסה קצרה יותר של הסרט, באורך 124 דקות, עלתה לאקרנים במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-6 בספטמבר 2012. זכויות הפצתו של הסרט בצפון אמריקה נמכרו ל-"AMC Networks", ובשאר העולם, את הסרט הפיצו "IFC Films" ו-"Sundance Selects".
במסגרת הפצתו בבריטניה ובאוסטרליה, את זכויות ההפצה קנתה חברת "StudioCanal".
הסרט עלה לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-21 בדצמבר 2012. לצד עלייתו לאקרנים, הופץ הסרט במקביל בשירות הווידאו על פי דרישה של "IFC Films".
הסרט הופץ בפורמטי DVD ו-בלו-ריי ב-6 באוגוסט 2013 על ידי "MPI Media Group".
הסרט עלה לאקרנים בהפצה מוגבלת בבתי קולנוע נבחרים והכניס 744,296 דולר בקופות בארצות הברית ו-8,873,081 דולרים ברחבי העולם, בסך כולל של 9,617,377 דולר.
הסרט זכה בעיקר לביקורות מעורבות, אם כי הופעתו של גארט הדלונד ועבודת הצילום זכו לביקורות חיוביות.
הסרט זכה לציון 45% באתר "Rotten Tomatoes", על סמך 153 ביקורות וציון ממוצע של 5.53/10. באתר הביקורות "Metacritic", זכה הסרט לציון המשוקלל 56/100, על סמך על 32 ביקורות, דבר המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בדרכים עם צופית גרנט ושולי רנד היא תוכנית תעודה ישראלית בת שלושה פרקים ששודרה ברשת 13.
בסדרה, צופית גרנט ושולי רנד יוצאים למסע ברחבי ישראל בעקבות משפחות שאיבדו את יקיריהם במהלך טבח שבעה באוקטובר.
בדרכה של אנה פרנק הוא סרט טלוויזיה, שהופק על ידי ערוץ הילדים במסגרתו יצאה מיכל ינאי להולנד על מנת לעקוב אחר חייה ויומנה של אנה פרנק.
הסרט יצא ב-1994 במסגרת ספיישל ליום השואה של התוכנית "הכיתה המעופפת".
הסרט שודר מדי שנה בערוץ בערב יום השואה.
לאחר מכן היא נוסעת להאג שם היא נפגשת עם ילדים ישראלים המתגוררים בהולנד ומשוחחת איתם על נושא השואה וזיכרון השואה.
הסרט מסתיים בתיאור גורלה של אנה פרנק במחנות ריכוז.
בדרך מווטרלו לפריז הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האנגלי מרקוס סטון, משנת 1863. היצירה מתארת אפיזודה ממנוסתו של נפוליאון בונפרטה לאחר תבוסתו בקרב ווטרלו, בעת מנוחה קצרה בבית איכרים בדרכו לפריז.
הציור שמור בגלריית האמנות גילדהול לאמנות בלונדון.
הציור מציג את נפוליאון יושב ליד האח בתוך קוטג' כפרי, שקוע בהרהורים לאחר התבוסה.
לצדו נראה הגנרל ברטראן המייבש את מעילו של הקיסר.
סביבם עומדת קבוצת איכרים הצופים בו ביראה ובחמלה: אם צעירה האוחזת תינוק, ילדה וילד, אלמנה צעירה וחייל זקן בעל שרוול ריק.
ניכרת היעדרותם של גברים בגיל לחימה, שנקראו לשירות במסע המלחמה.
מחוץ לבית נראים כפריים נוספים המשוחחים עם אנשי הליווי בגשם מטפטף.
על מדף האח מוצבת פסלון של נפוליאון, ועל הקיר תלוי הדפס המתאר אותו בגלימות ההכתרה.
פריטים אלה מדגישים את הפער בין תהילת העבר לבין מצבו הנוכחי של הקיסר המובס, ומחזקים את תחושת האובדן והנסיגה.
היצירה משלבת בין ציור היסטורי לציור ז'אנר, ומציבה דמות היסטורית מרכזית בתוך סצנה ביתית אינטימית.
שילוב זה מעניק לנושא ז'אנר פרטי חשיבות היסטורית, ובו בזמן יוצר דימוי עקיף של ניצחון בריטניה בקרב ווטרלו.
הבחירה להציג את נפוליאון בתוך בית איכרים מדגישה את נפילתו ממעמד קיסרי אל מצב אנושי, שברירי וחשוף.
הרעיון לציור הושפע מקריאת השיר Souvenir du Peuple מאת פייר־ז'אן דה ברנז'ה, שבו נתקל האמן בעת שהותו אצל צ'ארלס דיקנס בבית גאדס היל.
ההשראה הספרותית הובילה להשלמת הציור במהירות ולהצגתו בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנה שלאחר מכן.
הקומפוזיציה נשענת על כללים אקדמיים שנלמדו בבתי הספר של האקדמיה המלכותית, ובהם מבנה פירמידלי של הדמויות, מקור אור מרכזי אחד המאוזן במקור משני, ודגש על צל וטון עשירים על חשבון צבעוניות עזה.
מאפיינים אלה מציבים את היצירה במסורת האקדמית האנגלית ומבדילים אותה מגישת האחווה הפרה־רפאליטית, שהעדיפה צבעים בהירים ותאורה אחידה.
ציור הז'אנר "הכנר העיוור" ("The Blind Fiddler", 1806) מאת דייוויד וילקי הוזכר כאב טיפוס מוקדם וכמקור השראה חשוב ליצירה זו, במיוחד בשילוב בין סצנה ביתית לבין משמעות רחבה יותר.
בהאא אללה (بهاء الله - "תפארת האל"; "זוהר האל"; "תהילת האל"; ההגייה המקובלת: Baha'u'llah; נולד בשם "מירזא חוסיין עלי נורי"; 12 בנובמבר 1817 – 29 במאי 1892), היה מייסדה של הדת הבהאית.
בין כתביו המפורסמים: הספר הקדוש ביותר , ספר הוודאות (או "ספר השכנוע", בערבית: كتاب الإيقان, "כתאב אל-איקאן", ובכתיב הפרסי: "כתאב-י איקאן") ו"המילים הנסתרות" .
בהאא אללה נולד בטהראן, בירת פרס, כיום איראן, לאמו, חדיג'ה ח'אנם, ולאביו, מירזא בוזורג.
אביו שימש כווזיר לאמאם וירדי מירזא, בנו של פתח עלי שאה קאג'אר ולימים מונה למושל ברוג'רד ולרסתאן שבמערב איראן, מינוי שהופסק לאחר עלייתו לשלטון של הווזיר חאג'י מירזא אקאסי.
במהלך חייו, נישא בהאא אללה לשלוש נשים בו-זמנית.
אשתו הראשונה, אסיה ח'אנום, לה נישא בטהראן, בהיותו מוסלמי, בשנת 1835, כאשר היה בן 18 והיא בת 15. נישואיו השניים היו לבת דודתו האלמנה, פאטימה ח'אנם, בשנת 1849. הנישואים הללו היו כאשר בהאא אללה ושתי נשותיו כבר היו באבים ולא נחשבו למוסלמים.
נישואיו בפעם השלישית היו לגווהר ח'אנום.
לבהאא אללה היו ארבעה-עשר ילדים, ארבע בנות ועשרה בנים.
הבהאים מחשיבים את אסיה ח'אנם ואת ילדיה מירזא מהדי, בהיה ח'אנום ועבד אל-בהאא' למשפחה הבהאית הקדושה.
בהאא אללה שמע על הבאב לראשונה בגיל 27, כאשר מולא חוסיין בושרואי, איש דת פרסי, נשלח על ידי הבאב ובישר לו את בשורתו של הבאב.
בהאא אללה קיבל את הבשורה, הפך לבאבי ועזר בהפצת התנועה החדשה בייחוד באזור מגוריו נור.
ב-1848, כאשר החלה אלימות בין הבאבים וממשלת קאג'אר, ניסה בהאא אללה להגיע לבאבים הנצורים בשיח' טברסי אך הוא נעצר ונכלא טרם הגיע ליעד.
בהאא אללה הוכנס לכלא ועבר עינויים נפשיים.
במהלך מאסרו, לפי האמונה הבהאית, זכה להתגלות של בתולת השמיים, דרכה קיבל מסר מהאל להיותו נביא וכי הוא ההתגלות האלוהית החדשה, אך באותו שלב שמר את הידיעה לעצמו.
עד 1850, הבאבים נטבחו במחוזותיהם עקב הפצת תורתם וטענתם להיות האנשים המשקפים את תכונות האלוהים במטרה לקדם את המוסר והתרבות האנושי.
הבאב מינה את סובח-י אזל, אחיו למחצה של בהאא אללה, למנהיג תחתיו.
סובח-י אזל בחר להסתתר מהשלטונות בעקבות ניסיון התנקשות הכושל בשאה הפרסי אשר תוכנן על ידי קבוצת באבים מטהראן כתגובה להוצאתו להורג של הבאב בשנת 1850.
לאחר ניסיון ההתנקשות בשאה הפרסי, בהאא אללה גורש לבגדאד והדבר הוביל את סובח-י אזל להצטרף אליו.
במקביל, קהילת הבאבים שם החלה לגדול ובגדאד הפכה למרכז התנועה החדש.
אולם, מנהיגותו של סובח-י אזל הייתה שנויה במחלוקת, הוא בילה את זמנו בבגדאד במסתור ומספר פעמים אף הכחיש את אמונתו בבאב בפומבי.
כך, הצליח לגרום לניכורו ממאמינים רבים.
הכחשתו הדתית של סובח-י אזל הייתה דבר מקובל באותה העת כאחד משלושת היסודות באסלאם השיעי — ה"תקיה" .
התקיה היא העמדת פנים דתית, בה מותר למוסלמי להתחזות ולהטעות את האויב זאת בעקבות מצב של סיכון או רדיפה על רקע דתי.
באותה העת, החל בהאא אללה להיות אחראי על האדמיניסטרציה של ענייני הבאב.
בניגוד לסובח-י אזל, בהאא אללה חשף עצמו בפומבי והפך למנהיג דתי המגייס מספר רב של מאמינים, דבר שהוביל את סובח-י אזל לנסות להכפיש את בהאא אללה.
בעקבות המתחים הללו, החליט בהאא אללה לעזוב את העיר ולפרוש לחיי בדידות.
בשנת 1857, בעודו בבגדאד, כתב בהאא אללה את ספרו "המילים הנסתרות", אשר חלקו נכתב בשפה הערבית וחלקו בפרסית.
הספר, כתוב כאוסף של אמרות קצרות: 71 בערבית ו-82 בפרסית, ומתאר בתמציתיות את המהות הבסיסית של אמת רוחנית.
בנו של בהאא אללה, עבד אל-בהאא', המליץ למאמינים לקרוא את האמרות יומם וליל וליישמן בחיי היום יום שלהם.
במשך כשנתיים, חי בהאא אללה לבדו תחת הכינוי "דרוויש מחמד איראני" Darvish) Muhammad-i-Irani), כנזיר הלבוש כדרוויש, בהרי כורדיסטן.
בהאא אללה החל באותה העת לכתוב ספרים שונים, ובמקביל החלו מדריכים צופים להבחין בכתביו.
אורחים החלו לבקרו, למדו מתבונתו ואף מנהיגים החלו לתור אחר עצותיו.
הוא התגורר בעיר סולימאניה לתקופה קצרה, שם נפגש עם מורים צופים והשתתף במפגשי לימוד.
כאשר בהאא אללה שב לבגדאד לאחר התבודדותו, הוא הבחין כי הקהילה הבאבית מפוצלת, בין היתר, בעקבות המשך מדיניותו של סובח-י אזל אשר לא הצליח לספק מנהיגות איכותית.
בהאא אללה ניסה עם שובו להחיות את הקהילה הבאבית על ידי התמקדות במספר צעדים ביניהם כתיבה מחודשת של תובנות מן הדת הבאבית תוך שמירה על עקרונות הבאב.
בשנת 1857 כתב בהאא אללה את יצירתו "ארבעת העמקים".
בספרו, תיאר את ארבע התכונות והמעלות להן נדרש איש הדת ביניהן: אהבת האלוהים, הקפדה על השימוש בהגיון והקפדה על חוקי הדת.
בהאא אללה מציין כי קיום שלוש התכונות יחדיו היא הרמה הגבוהה ביותר אליה יכול איש הדת לשאוף.
בהאא אללה הוכר בקרב המאמינים והרשויות הממשלתיות כמנהיג הבאבים הראשי, הוא זכה באהדתם של פקידי הממשל ואנשי דת סונים, ומספר המצטרפים לתנועה עלה.
השפעתו של בהאא אללה בבגדאד עלתה ותחיית הקהילה הבאבית משכה את תשומת לבם של אויביו בקרב אנשי הדת והשלטון הפרסי.
הממשלה הפרסית דרשה מהממשל העות'מאני להסגיר את בהאא אללה לפרס, אך העות'מאנים סירבו ובחרו להעביר את בהאא אללה לקונסטנטינופול.
באפריל 1863, בהאא אללה וקהילתו עוזבים את בגדאד ונכנסים לגני רצ'ואן הסמוכים לבגדאד לעשרה ימים לפני צאתו לקונסטנטינופול.
בהאא אללה התגלה אל מאמיניו כהתגלות אלוהית חדשה והכריז על עצמו כשליחו של אלוהים.
ההצהרה בגן הייתה תחילתה של תקופה חדשה בקהילה הבאבית שהובילה להופעתה של הדת הבהאית כתנועה ייחודית הנפרדת מהבאביזם.
בהאא אללה טען שהוא לא רק נביא, אלא התגלות האל, וביטל רבים מעיקרי אמונתו של הבאב וייסד תחתם דת חדשה, בעלת אופי אוניברסלי ופציפיסטי יותר.
הבהאים מייחסים משמעות רבה לתקופה זו וחוגגים במשך שנים עשר ימים את התקופה בה בילה בהאא אללה בגן וגילה את מעמדו כחג רצ'ואן.
בהאא אללה עבר מבגדד לקונסטנטינופול ב-1863, מלווה בקבוצה גדולה הכוללת בני משפחה וחסידים.
במהלך הנסיעה, התקבל בהאא אללה בערים שביקר בכבוד, וכאשר הגיע לקונסטנטינופול אף קיבל יחס של אורח הממשלה, זאת למרות סירובו לעבוד עם השלטונות העות'מאניים.
לאחר שלושה חודשים וחצי בקונסטנטינופול, הוא נצטווה, מסיבה שאינה ברורה, לצאת לאדירנה.
בהאא אללה נשאר באדירנה כארבע שנים וחצי, והיה המנהיג של קהילת הבאבים החדשה שהוקמה שם.
עליונותו של בהאא אללה בקהילת הבאבים ובעיר הובילו להפרדה סופית בין בהאא אללה וסובח-י אזל, ובהאא אללה אף טען כי אחיו, סובח-י אזל, ניסה להרעילו כשישבו לסעוד יחדיו
במהלך שהותו באדירנה, כתב בהאא אללה יצירות רבות, אחד הנושאים העיקריים היה הוראתו לכמה מחסידיו להפיץ את בשורתו לבאבים באיראן ובעיראק שלא שמעו על דבריו, ובקשתו מקהילת הבהאים שיהיו מאוחדים.
בנוסף, שלח בהאא אללה אגרות לשליטי ומלכי תקופתו בהן הוא מדגיש את סמכותו כשליח האל, ומפציר בהם לוותר על הרכוש החומרי שלהם ולעבוד יחדיו במטרה ליישב סכסוכים ולשלוט בנתיניהם מתוך צדק וחמלה.
ב-1868 עזבו בהאא אללה ומשפחתו את אדירנה ומגיעים לעכו.
לתושבי עכו נאמר כי בהאא אללה ומשפחתו הם אויבי המדינה, אויבי האלוהים ואויבי הדת וכי התרועעות ושיח עמם אסורים בהחלט.
השנים הראשונות בעכו לוו בתנאים קשים וחולי, בנוסף היה זה זמן קשה מאוד לבהאא אללה כאשר בנו, מירזא מהדי, נהרג כשנפל מבעד לצוהר בעודו פוסע הלוך ושוב בעת תפילה.
כעבור זמן מה, המקומיים החלו לכבד את בהאא אללה, ותנאיו הוקלו.
לבסוף, לאחר מותו של הסולטן, הוא אף הורשה לעזוב את העיר ולבקר במקומות סמוכים.
את שנותיו האחרונות (1879–1892), למרות היותו באופן רשמי אסיר של האימפריה העות'מאנית, בילה בהאא אללה באחוזת בהג'י מחוץ לעכו.
במהלך שנותיו בעכו ובאחוזת בהג'י, ניהל עבד אל-בהאא', בנו הבכור, את העבודה הארגונית.
כך, יכול היה בהאא אללה להקדיש את זמנו לכתיבה, בין היתר, לכינוס חוקי הדת בספר שנקרא "הספר הקדוש".
הספר, שהוא ספר הקודש המרכזי של הדת הבהאית, מנסח את חוקיה העיקריים של הדת ודן בהקמת מוסדות הדת, מנהגים דתיים, המעמד האישי, החוק הפלילי, שאלות חברתיות ואתיות ונבואות.
בנוסף, המשיך בהאא אללה בכתיבת מכתבים המפרטים את חזונו לעולם מאוחד וחיבור תפילות.
בכפר מזרעה שוכן הבית אשר שימש את בהאא אללה כבית קיץ, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, ולפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה.
במאי 1892, נתקף בהאא אללה בחום גבוה שעלה בהתמדה לאורך הימים הבאים, דבר שלבסוף הביא למותו ב-29 במאי 1892. הוא נקבר בקבר הקדוש הממוקם בסמוך לאחוזת בהג'י.
בה גואה ג'אנג או פה קואה ג'אנג (בסינית: 八卦掌, בפין יין: Bāguà Zhǎng) היא אמנות לחימה סינית מסורתית שיוסדה על ידי דונג האי צ'ואן במאה ה-19. הבה גואה נחשבת "אמנות לחימה פנימית", כלומר אמנות לחימה שמתרגלת שימוש בצ'י ומצבים נפשיים מדיטטיביים.
אמנויות לחימה פנימיות אחרות כוללות את הטאי ג'י צ'ואן, שתיהן מזוהות עם הדאואיזם.
אמנות לחימה זאת מתרכזת בזרימה ושינוי, מה שמתבטא על ידי התחמקויות ואיגופים.
עיקרה הוא בשימוש בשינוי, המתבטא באופן מעשי בהתחמקות מהתוקף, איגופו והכאתו.
היא מדגישה את השימוש בכף היד הסגורה, ומשלבת שימוש בכלי נשק קרים כגון: סכין ופגיון.
השם בה גואה ג'אנג, פירושו, והגייתו
שמה של אמנות הלחימה בה גואה ג'אנג מורכבת משלוש מילים
八 (בפין יין Ba) משמעותה שמונה
卦 (בפין יין Gua) משמעותה טריגרמה
掌 (בפין יין Zhang) משמעותה כף יד או אמנות/שיטת/טכניקת לחימה
קשה לתרגם את המונח בה גואה ג'אנג, משום שהשם נועד להבהיר רעיון מופשט למדי הקשור לדאואיזם.
יש המתרגמים מונח זה, בצורה מילולית למדי, כיד שמונה הטריגרמות.
בתחילה מפתח השיטה קרא לשיטה ג'ואן ג'אנג (היד המסתובבת), עקב שיטת האימונים המעגליים הנהוגה בה.
אין גם צורה נכונה חד משמעית להגיית השם, משום שהשפה הסינית עצמה רוויה ניבים ומשתנה ממחוז למחוז.
שתי צורות ההגייה המרכזיות לשם הן בה גואה ג'אנג, שמקורה בניב הלאומי הסיני, ופה קואה ג'אנג, שמקורה בניב הדרומי (קנטונזית).
צורת ההגייה הצפונית נפוצה מעט יותר, שכן ממציא השיטה הגיע מצפון סין.
דונג האי צ'ואן וייסוד השיטה
כמו שיטות לוחמה אחרות מקור השיטה לוט בערפל.
הפעם הראשונה שיש אזכור של השיטה היא בשנת 1796. נרשם שלוחם בשם וונג הסיאנג (Wang Hsiang) לימד אומנות זו ל פנג קה שאן (Feng Ke-shan) ב-1810 פנג פגש בניו ליאנג צ'ן (Niu Liang-chen) שלימד אותו מספר אלמנטים של השיטה.
בה גואה ג'אנג נוסדה על ידי דונג האי צ'ואן.
מוצאו של דונג בוואן-אן במחוז חביי שבצפון סין, ובצעירותו התמחה בשיטות לחימה שונות שהיו נהוגות באזור מגוריו, והתאפיינו בדגש על לחימה בכף יד פתוחה יותר מאשר באגרוף.
בגיל ארבעים החל דונג לנדוד במרחבי סין כדי ללמוד אמנויות לחימה חדשות ולהעמיק את הבנתו באמנויות הלחימה בהן התאמן.
קשה למצוא תיעוד היסטורי למעשיו בתקופה זו.
מקובל להניח כי בסופו של דבר הגיע לאזור חואה שאן (הר הפרחים), באזור במחוז שאנשי שבו שוכנת כיום שיאן.
שם פגש דונג, בשני כוהנים דאואיסטים מזרם צ'ואן ג'ן (האמת המלאה, 全真), ובמשך עשר שנים למד מהם את עקרונות הדאו, מדיטציות ואמנויות תנועה דאואיסטיות.
נהוג לספר כי בשבע השנים הראשונות למד דונג את טכניקת ההליכה במעגל, שנתיים נוספות למד את טכניקת חילוף יד הבודד, ובשנה האחרונה טכניקות אחרות שנגזרות משתי שיטות אימון אלו.
לאחר שנות נדודיו, חזר דונג לעיר הבירה, בייג'ינג, שם, לאחר מספר שנים, התמנה לגובה המיסים הקיסרי (תפקיד מסוכן ורווי אלימות בזמנו).
את שארית ימיו בילה דונג בבייג'ינג, והעמיד מספר תלמידים.
לדונג היו מספר תלמידים בולטים; אחדים מהם שילבו בין מה שלמדו אצל דונג לבין האמנויות בהן היו מיומנים לפני כן, וייסדו סגנונות חדשים.
יין פו שהיה בקי ב-לואו האן צ'ואן (罗汉拳) ב (אחת מאמנויות הלחימה מסגנונות שאולין), וממנה יש השפעה על אופי סגנון הבה גוואה שלו שהיה ידוע מאוחר יותר כסגנון יין פו.
ליאנג צ'אנג פו שהיה מיומן ב-טאן-טוואי, סגנון המאופיין בעבודת רגליים מהירה ובעיטות רבות, הושפע מכך ולימים נוצר סגנון ליאנג.
צ'אנג טינג חוואה שהיה לוחם שוואי ג'יאו, אמנות המזכירה את הג'ו ג'וטסו היפני, והמכילה מגוון טכניקות הפלה, בריחים והיאבקות, וייסד את סגנון צ'אנג.
עוד תלמידים מפורסמים הם, בין היתר, ג'אנג ג'או דונג, מה וואי צ'י, וליו פאנג צ'ון ואחרים.
מטבע הדברים, הגיעה שיטת בה גואה ג'אנג לימינו אנו דרך תלמידיו של דונג, ולכן ניתן למצוא כיום מגוון מתאמנים בסגנונות שונים בהתאם לסגנון אותו לימדו מוריהם.
לסגנונות יש דגשים שונים והבדלים צורניים, אך עדיין יש להם מכנה ועקרונות משותפים.
בין היתר, כל אחד מהסגנונות מדגיש את אימוני ההליכה במעגל וחילוף היד הבודד, ועקרון השינוי התמידי.
הפיצול, שאירע כבר בדור התלמידים הראשון, מעלה את הסברה שדונג לא לימד סדרות טכניקות, אלא עסק בלימוד עקרונות לחימה יותר מאשר לימוד טכניקות פרטניות מאחר שתלמידיו בדור הראשון היו כולם אמני לחימה מיומנים טרם פגשו אותו.
הליכה במעגל היא צורת אימון שקיימת בכל אחת מסגנונות בה גואה ג'אנג, בשינויים ודגשים שונים.
המתרגל נע במעגל, תוך ביצוע מנחי גוף שונים ו/או שינויי תנועה.
ישנן כמה סברות למטרות תרגול הליכה במעגל בבה גואה ג'אנג:
למעגל אין התחלה ואין סוף.
בה גואה ג'אנג מדברת על שינוי מתמיד, והליכה במעגל משנה תמידית את כוון ההתקדמות.
ההליכה במעגל מקנה יתרון במרחב תנועה מוגבל.
כנראה ומקור אימון ההליכה במעגל הוא למעשה מטקס הנהוג בזרם "האמת המלאה" בדאואיזם ומקורו מטקס "ריקוד הכוכבים" בו נראים כהנים דאואיסטים מזמרים מנטרות תוך כדי הליכה במעגלים על גבי מפת כוכבים המסמלת את הקוסמוס.
חילופי ידיים הם סדרות תנועות קבועות, במהלכם עובר המתאמן בצורה רציפה בין תנוחות.
חילוף יד הוא תרגום מילולי, והכוונה היא לסדרת תנועות בהן משתתף כל הגוף.
סדרות תנועות אלו הן לרוב מעגליות באופיין, ומתאפיינות בשינויי כוון מהירים.
חילופי ידיים נערכים בדרך כלל תוך כדי אימון ההליכה במעגל, כך שהמתרגל מקיף את המעגל, מבצע חילוף יד, וממשיך ללכת.
רבים מחילופי הידיים מתחילים כשהמתאמן פונה לכוון אחד, ומסתיימים כאשר הוא פונה לכוון ההפוך.
אלה משמשים להחלפת כוון ההליכה במעגל בין הליכה עם כוון השעון, להליכה נגד כוון השעון.
חילוף היד הבודד הוא חילוף שקיים בכל סגנון בה גואה ג'אנג (אם כי תוך שינויים בדגשים בין סגנון לסגנון).
בבה גואה ג'אנג מקובל שחילוף יד זה הוא מהותי במיוחד, וכל שאר חילופי הידיים הם, במידה מסוימת, וריאציות שלו.
ברוב הסגנונות מלמדים חילוף יד זה פרק זמן ארוך יחסית, ועוברים ללימוד חילופי ידיים אחרים רק לאחר שהושגה שליטה כלשהי בחילוף יד זה.
חילוף היד הבודד הוא אחד מחילופי הידיים המשנים את כוון ההליכה במעגל.
לאחר שלמד המתרגל והפנים את העקרונות של החילוף הבודד, ממשיך המתרגל ללימוד שמונה חילופי ידיים, הידועים כשמונת "החילופים הגדולים", או שמונת "חילופי הַאֵם".
חילופים אלה מהווים, יחד עם חילוף היד הבודד, את חלק הבה גואה ג'אנג הנקרא "חילופים מולדים" (Xian Tian Zhang 先天掌 pre heaven palm),
חלק מהסגנונות מכילים גם שישים וארבעה חילופי ידיים "משניים".
חילופי ידיים אלה הם סדרות תנועות המדגישות צדדים לחימתיים פרטניים מודגשים יותר.
הם נחשבים ליישומים של שמונת החילופים הגדולים (שבעצמם נחשבים לווריאציות של חילוף היד הבודד).
חילופי ידיים אלה מתבצעים, בחלק מהסגנונות, תוך כדי תנועה במסלול ישר (ולא מעגלי, כבתרגול ההליכה במעגל), באופן דומה יותר לשינג אי ג'ואן.
סגנון גאו קרוי ע"ש מפתחו 'גאו אי שאנג' יליד 1866 ממחוז שאנדונג שבמזרח סין נפת דה שאן בן לכפר דה ז'ואנג.
גאו בילדותו למד שיטות שלרוב נקראו בסין 'ג'יה צ'ואן' （家拳) ובתרגום ישיר 'אגרוף הבית' זוהי אינה שיטה מוגדרת אלא שם כללי לאסופה של אמנויות לחימה שהיו נהוגות בכפרים שונים, מאחר שזו לא הייתה שיטה דידקטית אלא משהו בסיסי שהועבר בכפר או במשפחה.
מאוחר יותר התאמן גאו אצל המורה ואמן הלחימה המפורסם 'לי צון אי' שהיה ידוע בעוצמה הרבה של האגרוף 'המבקע' שלו, אצל לי צון אי למד גאו, שינג אי צ'ואן (שיטה השייכת גם לאסכולת אמנויות הלחימה הפנימיות).
לאחר שלמד גאו מלי צון אי, פגש גאו את ג'ואו יו שיאנג שהוא תלמידו של צ'אנג טינג חוואה (שכונה 'משקפיים צ'אנג') והחל ללמוד ממנו את הבה גוואה ז'אנג בסגנון 'צ'אנג'.
גאו החל ללמוד את הבה גוואה בסביבות גיל ה-40 ולאחר שהשתפר לקח אותו ג'ואו יו שיאנג לאביו הלא הוא צ'אנג טינג חוואה להמשך לימודיו.
מכיוון שגאו התגורר אז בטיינג'ין שהייתה מרחק כמה שעות ברכבת (מבייג'ינג שם התגורר צ'אנג) היה מגיע גאו ל'משקפיים צ'אנג' פעם בתקופה, כך ש'משקפיים צ'אנג' היה מתקן אותו ומלמד אותו דברים חדשים, עליהם היה חוזר ומתאמן לבד גאו בביתו.
לאחר תקופה בהם התאמן כמה שנים גאו בצורה זו הוא החל לחקור לבד את אמנות הבה גוואה ז'אנג, במשך 9-10 שנים נוספות התאמן גאו לבדו ופיתח והוסיף דברים לשיטה, גאו הוסיף לשיטה את 64 הטכניקות לשיטה שעפ"י טענתו הוא קיבל אותם מיישות שמיימית אותה כינה 'סונג אי רן'.
למעשה לא נמצאו עדויות להימצאות אדם או ישות שכזו כשניסו תלמידיו לאתרה כדי ללמוד ממנה.
כל 64 הטכניקות הן למעשה ה-חואו טיין ז'אנג*.
שישים וארבע טכניקות אלו מתורגלות בקווים ישרים ויש להן קשר ישיר ללחימה.
כמו כן שישים וארבע טכניקות אלו מחולקות לשמונה שמיניות כשכל שמינייה משויכת לאחד מהחילופים הגדולים במעגל.
תרומתו הגדולה של גאו למעשה הייתה לא בהמצאה או פיתוח טכניקות נוספות אלא בהפיכת השיטה והאמנות ממשהו שהיה מורכב מאוד ולא מסודר לצורה מסודרת ודידקטית אותה ניתן ללמוד בשלבים ובאופן מובנה.
גאו הוא תלמיד לדור השלישי של הבה גוואה ז'אנג.
בהאר סומך היא סוכנת נדל"ן ובעברה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה ילידת-איראן.
נודעת בזכות תפקידיה בסרטים "התרסקות", "משימה בלתי אפשרית 3" ו"המסור 3".
בהאר סומך נולדה בטהראן שבאיראן, למשפחה יהודית-פרסית דתית.
"סומך" הוא שם נפוץ בקהילה היהודית באיראן, "בהאר" משמעו "אביב" בפרסית.
מוצאה של אמה של סומך מטהראן, ואביה מהמדאן.
היא היגרה עם הוריה ואחותה הצעירה ממנה, הפרופסורית סאבה סומך, ללוס אנג'לס ב־1978, שנה לפני תחילתה של המהפכה האיראנית.
היא למדה באקדמיית סיני עקיבא, ובתיכון בוורלי הילס, שם ניגנה בכינור בתזמורת הבית ספרית.
היא ניגנה בכינור במשך 13 שנים.
לסומך יש תואר ראשון בלימודי סביבה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
אחרי הלימודים, היא טיילה לכל אורך אירופה.
לאחר חזרתה, סומך החלה לעבוד כמנהלת מכירות בשואוטיים נטוורקס, ובמקביל לקחה שיעורי משחק כדי להגשים את חלומה להיות שחקנית.
בתחילת קריירת המשחק שלה, סומך התארחה במספר סדרות טלוויזיה, בין היתר ב-"ג'אג ו-"24".
בסופו של דבר היא עזבה את העבודה היומיומית שלה כדי להמשיך לשחק במשרה מלאה וקיבלה את תפקידה בסרט "התרסקות" פחות משלושה חודשים לאחר מכן.
תפקיד הפריצה של סומך הגיע בתור דורי בסרט זוכה פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, "התרסקות" בבימויו של פול האגיס.
היא המשיכה עם תפקידים בסרטים "סוריאנה" וב"משימה בלתי אפשרית 3".
בשנת 2005 היא נבחרה לאחת ממאה האנשים היפים ביותר של מגזין פיפל.
בשנת 2006, היה לה תפקיד ראשי בתור ד"ר לין דנלון בסרט האימה "המסור 3".
לסומך היה תפקיד חוזר כמרגו בסדרת הטלוויזיה "שחר האתמול" ברשת ABC.
לאחר מכן, ביצעה הופעות אורח בסדרות כמו "הלוחשת לרוחות", "קאסל", "הורים במשרה מלאה" ו-"CSI".
תפקידה הקולנועי האחרון היה בסרט "Just like a Woman".
בשנת 2014 החליטה סומך לפרוש מקריירת משחק, לאחר שאזור דרום קליפורניה חווה אובדן משרות בתעשיית הקולנוע למיקומים אחרים, ובשל כך פתחה בקריירת נדל"ן באזור מחוז לוס אנג'לס כדי להישאר קרובה למשפחתה.
בשנת 2001, לאחר זוגיות של שנתיים, התחתנה סומך עם קלייטון פרך, סמנכ"ל תפעול בחברת השכרת ציוד למסיבות, שהתגייר לפני נישואיהם.
לבני הזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בלוס אנג'לס.
אחד מילדיהם, עזרא פרך (יליד 2005), נולד עם מוגבלות.
הוא זכה במדליית כסף כפולה בתחרות האמריקאית של המשחקים הפאראלימפיים בשנת 2019, ונבחר כפיינליסט בתחרות SportsKid של מגזין ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2014.
+שנהסרטתפקידהערות2004התרסקותדוריA Lousy Ten Grandנאג'ה2005סוריאנהיאסי2006משימה בלתי אפשרית 3מתרגמתהמסור 3ד"ר לין דנלון2007המסור 42012Just Like a Womanסוהא
בה-ג'י צ'ואן (בסינית: 八極拳, באנגלית: Baji Quan, בתרגום חופשי: "אגרוף שמונת הקיצונים") היא סגנון של וו-שו שמקורה במחוז חביי שבמזרח סין.
זוהי אמנות לחימה המתמחה בהכאה בטווחים קצרים, תוך שימוש בכוח גוף מלא ובטכניקות הטלה, אגרופים ומכות מרפק.
הכאה היריב בבה-ג'י נעשית באמצעות כל חלקי הגוף, ומכאן שם האמנות.
"שמונת הקיצונים" מתייחסים לשמונת חלקי הגוף עמם לוחם העוסק באמנות זו יכול להכות את יריבו - ראש, כתף, מרפק, כף יד, גב\בטן, מותן, ברך וכף הרגל.
המכות עצמן נעשות ברצפים וקומבינציות של התקפות מתפרצות, וסוג הכוח בו נעשה שימוש מכונה פה ג'ין .
זהו סוג כוח הדומה לזה הנראה באמנויות סיניות מסורתיות אחרות, כגון שינג אי צ'ואן.
סגנון הבה-ג'י צ'ואן מכיל בתוכו הרבה סדרות תנועה (套路) שחלקן יותר עתיקות כמו ה-"מבנה הקטן" (小架) ו-"המבנה הגדול" (单打)' וחלקן יותר חדשות כדוגמת ה-נמר השחור המסתובב (黑虎反) ושינג פי (行批), אשר התווספו על ידי מורים מוכשרים בדורם.
בנוסף לסדרות ביד ריקה ישנם גם כלי נשק הנלמדים בסגנון הבה-ג'י, ובראשם החנית הגדולה (大枪), אשר מעבר לפיתוח לטכניקות לחימה בחנית גם מתרגלת ובונה מערכי שרירים הפועלים יחדיו בטכניקות ללא נשק תחת העקרונות של "שש-ההרמוניות" (שהוא גם עיקרון תנועה מרכזי ב-שינג אי צ'ואן, טאי ג'י צ'ואן ו-בה גוואה ז'אנג).
על פי המסורת אורך החנית נע בין 3.5 ל-5 מטרים.
היסטוריונים ומורים מסוימים (כגון ליו יון-צ'יאו המנוח) מעריכים כי בעבר, בה-ג'י צ'ואן ואמנות לחימה נוספת, פי-גואה ז'אנג, היו אמנות אחת.
כיום אמנויות אלה נלמדות בנפרד, אך משום שמאפייניהן משלימים זה את זה (פיגואה מתמחה בלחימה בטווחים ארוכים, ואילו בה-ג'י בלחימה בטווחים קצרים), מורים רבים נוהגים ללמוד וללמד אמנויות אלה יחדיו.
כיום קיימים מספר זרמים של בה-ג'י, הידועים לפי שמות המשפחות בהם עברו לאורך הדורות: האן, חואו, ג'י, לי, מא, צ'יאנג, וו (זרם הקשור למיעוט המוסלמי-סיני "חוי"), וכן הזרם של ליו יון-צ'יאו.
זרם נוסף של בה-ג'י התפתח בשלב מאוחר יותר בהרי וודאנג, וכיום נלמד ומלומד שם על ידי נזירים מקומיים.
בה-ג'י צ'ואן התפרסמה ברבים בסין במאה ה-20 כאמנות לחימה ששימשה הרבה שומרי ראש של פוליטיקאים בכירים, בהם הן מנהיגי הקוומינטנג הלאומניים והן בכירי המפלגה הקומוניסטית.
המיעוט המוסלמי בסין (החוי) שמר ופיתח זרם ייחודי משלו של אמנות זו.
כיום נפוצה בה-ג'י צ'ואן ברחבי העולם, ומצויה בין השאר גם במדינות צפון אירופה ומערבה, יפן, ארצות הברית וישראל.
בהאדור שאה השני (באורדו: بہادر شاہ دوم) או בשמו המלא אבו ט'פר סיראג' א-דין מוחמד בהאדור שאה ט'פר (באורדו: ابو ظفر سِراجُ الْدین محمد بُہادر شاہ ظفر; 24 באוקטובר 1775 – 7 בנובמבר 1862) היה הקיסר ה-17 והאחרון של האימפריה המוגולית.
בהאדור היה יורש העצר של השושלת הטימורית ומלך כ-20 שנים לאחר מות אביו אכבר שאה השני, בין 28 בספטמבר 1837 עד 14 בספטמבר 1857. בתקופת מלוכתו האימפריה המוגולית הייתה בעלת מעט מאוד כוח פוליטי ובשנים האחרונות הייתה ישות סמלית בלבד.
סופה של האימפריה כמו גם מלוכתו של בהאדור שאה הגיע במהלך המרד ההודי הגדול כאשר בהאדור הומלך מעל המורדים כנגד חברת הודו המזרחית הבריטית, כאשר שוחררה העיר דלהי על ידי הבריטים נתפס בהאדור והוא נשלח לגלות בראנגון, בורמה, שם נפטר בגיל 87.
אל-מקתנא בהאא א-דין היה מחמשת הנביאים-מטיפים של הדת הדרוזית.
הוא היה המטיף האחרון ואחריו נסגרה הדת הדרוזית לקבלת מאמינים חדשים.
לפי המסורת בהאא א-דין הוביל את עדת המאמינים הדרוזיים ממצרים לאזור החרמון והציל אותם מטבח שרצו לבצע בהם השליטים הפטימיים עלי אלט'אהר באללה (בנו של אל-חאכם באמר אללה) ואחותו של אל-חאכם, סת אלמלכ, ששימשה כעוצרת.
הדרוזים מכנים את הטבח בשם מיחנה (אסון).
א-דין שהה מספר שנים במערה על ג'בל חיידר (הר הארי), במקום שעליו נמצא כיום הכפר בית ג'ן.
לאחר מכן עבר ללבנון, שם נפטר ונקבר.
לפי המסופר בכפר, לפני כ-130 שנים נכנסו שני פלאחים מהכפר למערה וראו את שמו חקוק על אחד הקירות.
מאז הפך המקום קדוש לדרוזים הבאים למקום להתפלל ולבקש עזרה לבעיותיהם בבריאות, בפרנסה ובפריון.
בשנת 1971 נבנה בניין מעל המערה ומסביבו התפתח מקאם בהאא א-דין, ובו מספר בניינים עם אולמות, חדרי לימוד ושירותים למבקרים במקום.
דגל הדרוזים מכיל חמישה צבעים וכל נביא-מטיף קיבל צבע.
בהאא א-דין קיבל את הצבע הלבן, וכל שנה, ב-25 ביולי, נחגג במקום חג בהאא א-דין, ואלפי דרוזים מגיעים למקום מכל כפרי הדרוזים.
האתר נמצא על פסגת ג'בל חיידר.
דרך משולטת מתפתלת בעלייה בין בתי בית ג'ן עד למקאם בהאא א-דין.
משם יש תצפית יפה על בית ג'ן.
המערה הקדושה נמצאת כאמור בתוך בניין חדש יחסית עם כיפה.
מבקרים בלבוש צנוע מתבקשים לחלוץ נעליים.
הכניסה למערה הקטנה היא בזחילה או בשפיפה.
מהמקאם מוליכה דרך סלולה קצרה לנקודת תצפית על פסגת הר הארי שמשמשת לעיתים למצנחי רחיפה.
מימין למשטח הרחיפה יש אתר זיכרון מטופח לשני אחים ממשפחת זידאן שנפלו במלוי תפקידם במשמר הגבול ובצה"ל.
לבהאא א-דין מיוחס חיבורן של איגרות 111-41 באיגרות החוכמה, כתב הקודש הדרוזי.
בהג'ת א-תלהוני היה פוליטיקאי ירדני, שימש ארבע פעמים כראש ממשלת ירדן בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בהג'ת א-תלהוני נולד במעאן שבדרום עבר הירדן בשנת 1913. למד משפטים בדמשק.
בשנת 1938 הוא מונה לשופט בכרכ ובשנת 1952 קודם להיות נשיא בית המשפט לערעורים.
משנת 1954 היה שלישו וראש לשכתו של המלך חוסיין.
באפריל 1957, במהלך קשר זרקא, דרשה האופוזיציה את פיטוריו וראתה בו את האחראי למהלכים של חוסיין.
ב-29 באוגוסט 1960, התמנה לראשות הממשלה לאחר הירצחו של קודמו היזאע אל-מג'אלי בידי מתנקשים של האופוזיציה הירדנית מסוריה.
ממשלתו הראשונה התאפיינה בניסיון להרגיע את הרוחות לאחר הרצח הפוליטי, ולאור המצב הקשה של ירדן בזירה הבין-ערבית.
א-תלהוני הצליח במשימה זו, הרבה בזכות הפשרת היחסים עם מצרים ופירוק קע"ם בספטמבר 1961. באוקטובר נערכו בחירות כלליות להפרלמנט של ירדן, ללא מפלגות אשר הוצאו לחוק בשנת 1957 בעקבות ניסיון ההפיכה ("קשר זרקא").
אחוז ההצבעה היה נמוך יחסית וממשלת א-תלהוני המשיכה לכהן לאחר מכן.
את כהונתו הראשונה סיים א-תלהוני ב-28 בינואר 1962, לאחר שביקש להתפטר.
בזמן ממשלתו הששית של סמיר א-רפאעי (מרץ 1963) כיהן א-תלהוני בתפקיד ראש הלשכה המלכותית.
כהונתו השנייה של א-תלהוני בתפקיד ראש הממשלה החלה ב-6 ביולי 1964, לאחר שהחליף את קודמו המזדקן חוסיין בן נאצר.
הוא אחז בתפקיד במשך כשמונה חודשים, עד ל-14 בפברואר 1965. התמנה לראש ממשלה בפעם השלישית ב-7 באוקטובר 1967, לאחר התפטרותו של סעד ג'ומעה בעקבות הכישלון הירדני במלחמת ששת הימים ואובדן יהודה ושומרון.
בכהונה זו פעל א-תלהוני לשמר את הקשר עם אזורים אלה ולחזק את הסולידריות הלאומית.
ממשלתו המשיכה לממן אנשי דת ומנהל, למרות שלא התגוררו עוד בשטח ירדני.
כמו כן ממשלת א-תלהוני הרחיבה את חוק גיוס החובה הירדני, במטרה לחזק את הפטריוטיזם הלאומי.
א-תלהוני החזיק במשרת ראש הממשלה עד ל-24 במרץ 1969, אז התפטר בעקבות חילוקי דעות באשר לפעולות הפדאיון בהן צידד.
החליפו בתפקיד עבד אל-מונעם א-ריפאעי.
לאחר חצי שנה חזר לתפקיד באוגוסט 1969, אולם התפטר ביוני 1970 בעקבות התחזקות פעולות האיבה בין הלגיון לבין הפדאיון וניסיונות חוסיין לתמרן בין השגת הסדר עם המחבלים לבין מלחמה בהם.
א-תלהוני המשיך להחזיק במשרות פוליטיות חשובות גם לאחר כהונותיו כראש ממשלה.
בנובמבר 1973 ייצג את ירדן כראש הלשכה המלכותית בוועידת הפסגה השישית של הליגה הערבית באלג'יר.
בדצמבר 1974 הוא מונה ליושב ראש הסנאט הירדני, תפקיד בו כיהן למשך מספר שנים.
נפטר ב-30 בינואר 1994 בעמאן בירת ירדן.
בה היא עיירה בת 7,608 תושבים, הנמצאת במחוז אגל שבקנטון וו באזור דובר הצרפתית בשווייץ.
בה שוכנת בגובה של 424 מ' במרחק 7 קילומטרים דרומית לבירת הקנטון אגל, בקצה המזרחי של עמק הרון, למרגלות האלפים הברניים.
האזכור הראשון של העיר בה הוא בשנת 574 בשם בקיס (Baccis).
בה שוכנת בקצהו המזרחי של עמק הרון למרגלות רכסי האלפים הברניים והאלפים השבליים.
ממערב לה שוכנות הערים אולון ואגל וממזרח לה העיר סן מאוריס מדרומה העיר מונטה ומצפון לה על רכס האלפים הברניים העיירה גריון.
בבה יש מכרות מלח מהמפורסמים בשווייץ.
המלח שנמצא בבה היה הראשון שהתגלה בשווייץ.
כבר במאה ה-15 נמצאו באזור תגליות המלח הראשונות אך רק בשנת 1554 נמצאה התגלית המשמעותית הראשונה ומיד לאחריה הוחל בהפקת המלח, ובשנת 1582 נבנה המפעל הראשון ביישוב רוח (Roche) הסמוך לאגל.
בשנת 1865 עברו המכרות לבעלות קנטון ברן, ובתחילת המאה ה-18 מונו מנהלים למכרות כשהמפורסם ביותר בהם היה אלברט ון הלר (Albrecht von Haller).
העיר שוכנת על כביש אזורי מספר 9 ובסמיכות לדרך מהירה מספר 9, במרחק 3 דקות נסיעה מאגל רבע שעת נסיעה ממונטרה וחצי שעת נסיעה מבירת הקנטון לוזאן.
ניתן להגיע לעיירה גם ברכבת ה-SBB שיש לה תחנה בעיר.
מהעיר יוצא כביש שעולה לעיירות גריון ווילאר-סור-אולון ויורד בחזרה לעיירה אולון.
בנוסף ישנו קו רכבת BVB היוצא מבה ועובר דרך העיירות גריון ווילאר-סור-אולון שם ניתן להחליף רכבת ולהמשיך עד קול דה בריטיי.
בעיר ישנו שדה תעופה עבור מטוסים קלים.
לבה יש עיר תאומה, והיא:
הבְּהָאגַוַטה פּוּרָאנַה (בדוונאגרי: भागवतपुराण, Bhāgavata Purāṇa; גם שְׂרִימַד בְּהָאגַוַתַם, Śrīmad Bhāgavatam) היא אחת משמונה עשרה הפוראנות הגדולות (מהא-פוראנות, ההיסטוריות הגדולות) של ההינדואיזם.
נושאה המרכזי של פוראנה זו, הכתובה בסנסקריט, הוא מסירות (בהקטי) לקרישנה.
כמו פוראנות אחרות, היא גם דנה בקשת רחבה של נושאים, כולל קוסמולוגיה, גנאלוגיה, גאוגרפיה, מיתולוגיה, יוגה ותרבות.
הבהאגווטה משמעותית בשל הגדרתה הייחודית והאוניברסלית לדהרמה ובשל התיאורים המפורטים על אודות קרישנה.
היא מקור לסיפורים רבים על ילדותו של קרישנה, המסופרים זה מאות בשנים ברחבי הודו, וכן היא מתייחסת למקורות החגים הולי ודיוואלי.
הבהאגווטה מעידה על עצמה כתמצית ועיקר האופנישדות והכתבים המשניים להם.
המסורת ההינדואית מייחסת את כל שמונה עשרה הפוראנות הגדולות לוודה ויאסה, שגם כתב את המהאבהארטה וקלאסיקות נוספות של הודו העתיקה.
המחקר המודרני מתארך יצירה זו למאה התשיעית לספירה.
במאה ה-18 החלה במערב התעניינות אקדמית בבהאגווטה, אשר תורגמה אז לצרפתית ולאנגלית.
בשנות ה-70 של המאה העשרים פרסם א.
בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה תרגום רב כרכים באנגלית, אשר תורגם מאז ל-40 שפות ויותר, בכללן גם עברית.
הבהאגווטה פוראנה מחולקת לשנים-עשר כרכים.
תוכנה של היצירה מסופר על ידי החכם סוּטה (Suta) בפני החכמים שהתכנסו ביער נאימישה.
בהקדמה, מסביר המספר שמחבר הוודות והפוראנות, ויאסה, נותר בלתי מרוצה גם לאחר שהציג את עיקרי הידע באפוס המהאבהארטה.
לאחר שיעץ לו החכם נארדה כי הסיבה לחוסר סיפוקו נעוצה בעובדה שלא הרחיב בדבריו אודות מטרת הידע העליונה, כתב ויאסה את שנים עשר הכרכים של הבהאגווטה פוראנה.
בסופה, ציין ויאסה כי זוהי הפוראנה החשובה ביותר, המכילה את תמצית הידע הוודי.
כרך ראשון: הכרך הראשון מציג את שיחתם של ויאסה ונארדה, בה מעלה נארדה את הצורך בכתיבת מדריך מעשי לפיתוח חיים רוחניים, העוסק בבהקטי – אהבה לעליון.
בהשראת נארדה כותב ויאסה את הבהאגווטה פוראנה ומלמדה לבנו הצעיר, שוּקה-דווה.
שוּקה-דווה נודד בעולם ופוגש על גדות הגנגס את המלך פַריקְשית העומד למות.
פַריקְשית שואל את שוּקה-דווה כיצד על האדם להתכונן למותו.
כרך שני: בכרך זה מורה שוּקה למלך פריקשית את הנתיב לשחרור מפחד המוות, ומסביר על אודות שחרור מאגו, על בהקטי יוגה ועל טבע העליון – בהגוואן.
בספר מוצגת גם הקוסמולוגיה הוודית, תפיסת האנטומיה האנושית, מהות הדהרמה, היווצרות העולם והתגלויותיו של וישנו.
כרך שלישי: מסעו של וידוּרה מאפוס המהאבהארטה מהווה את הרקע לכרך השלישי.
וידורה פוגש את אוּדהַַווה ושומע ממנו על הקרב בקורוקשטרה לאחר דיון הבהגווד גיטא, ועל עזיבתו של קרישנה את העולם.
וידורה פוגש את החכם מַאיטרֵיאה ולומד ממנו על תכונות העליון והנשמה הייחודית, חלוקות הזמן ונושאים קוסמולוגיים נוספים.
מסופר גם על לידתם של הזדים היראניאקשיפו והירניאקשה ועל מותו של הירניאקשה בידי וַרַהה – התגלות של וישנו.
כרך רביעי: כאן מסופר על ההקרבה של דַקשה, בה לעג לשיווה לפני בתו שלו, זוגתו של שיווה.
גם מסופר על סיגופיו ומסירותו של הילד דרוּוה אשר יצא לחפש את האלוהות ביערות, וכן על המלך הטהור פריטהוּ, שהיה חסר אגו ושלט בחושיו.
הספר מסיים בתיאור פרישותם והגשמתם הרוחנית של מיסטיקנים הנקראים פְרַצֵ'טים.
כרך חמישי: זהו סיפור בניו וצאצאיו של האדם הראשון, המוביל בסופו של דבר למלך בהאראט – שעל שמו קרויה הודו בשפותיה המקומיות.
כמו כן מתוארים העולם, השמש ומסלולה, הירח וכוכבי הלכת, ומערכות הכוכבים השונות.
כרך שישי: כאן נכלל סיפורו של אג'אמילה, אשר זכה להגיע לוַייקוּנטהַה, משכנו של העליון, כי הגה את שמו של האל בשעת מותו.
גם מסופר על ניצחונו של אינדרה על וישוַורוּפַּה.
כרך שביעי: חלקו העיקרי של כרך זה מוקדש לסיפור הידוע על הזד האלים היראניאקשיפו, אשר הומת בידי נַרַסימהַה – התגלות אדם-אריה של וישנו, ועל בנו פראלאדה, שנחשב לדבק דגול של וישנו.
הספר מתאר את התהליך של בהקטי יוגה – דבקות ומסירות לעליון.
כרך שמיני: הכרך מתאר את חלוקת המחזור הנוכחי של הקיום לארבעה-עשר תת-עידנים, ומציג את שליטיהם.
מספר פרקים מוקדשים לסיפורו של וַאמַנה, התגלות של וישנו בצורת בראהמנה ננס.
מובא גם סיפור חביצת ים החלב בידי האלים והרשעים לשם הפקת שיקוי האלמוות, ומתואר כיצד שתה שיווה את הרעל שהרעיל את הים בעת החביצה.
כרך תשיעי: מתואר העידן הנוכחי של מאנו, כולל ההיסטוריה של שושלת השמש, הירח ושושלות נוספות – עד לשושלת היאדוּ, בה הופיע קרישנה.
גם מובא סיפור עלילתו המפורסם של ראמה, שהקריב כל שיקול אישי למען הצדק, והיה בן, בעל ומלך למופת.
כרך עשירי: הכרך העשירי הוא הנרחב והמוכר מכל, ומוקדש לעלילותיו של קרישנה: הילד השובב שמשתעשע בגנבת חמאה, שמכיל את היקום כולו בתוך פיו, שמגן על תושבי כפר ורינדאוון, ונער הרועים – אהובן של נערות הכפר.
בעוד הבהגווד גיטא והמהאבהארטה הציגו את קרישנה בתפקיד של מורה או מגשר, בבהאגווטה מציג קרישנה את יחסיו הקרובים והאוהבים עם משפחתו ודבקיו.
כרך אחד-עשר: בכרך זה מתואר קצה של שושלת היאדוּ, ולבסוף, עזיבתו של קרישנה.
הספר גם כולל את הנחיותיו האחרונות של קרישנה בנוגע לתהליך היוגה ולנתיב ההגשמה הרוחנית, בחלק הקרוי אוּדהַוַוה גיטה.
כרך שנים-עשר: כאן מתוארים סממני העידן הנוכחי, קאלי, והתדרדרותה של החברה האנושית.
הסיפור המרכזי מסתיים עם מותו של המלך פריקשית.
בהאם היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון.
העיירה נמצאת כ-20 ק"מ מבירת האזור באפוסם וכ-204 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף, העיירה נמצאת כ-156 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה.
הטמפרטורה בבהאם נעה בין 15 מעלות צלזיוס ל-28 מעלות צלזיוס.
בהאם ממוקמת ליד הכביש הלאומי N5 וכ-3 ק"מ מהכביש הלאומי N4.
בהאא אבו אל-עטא היה טרוריסט, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה בזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, פלוגות אל-קודס.
נהרג על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במבצע חגורה שחורה ב-12 בנובמבר 2019.
אל-עטא נולד בשכונת שג'אעייה שבעזה.
היה בעל תואר ראשון בסוציולוגיה, נשוי ואב לחמישה.
בשנת 1990 הצטרף לשורות הג'יהאד האסלאמי, בשנת 2007 עבר הכשרה מבצעית בסוריה.
שנה לאחר מכן מונה למפקד חטיבת עזה ובהמשך למפקד החטיבה הצפונית של פלוגות אל-קודס.
אל-עטא היה מופקד על ייצור אמצעי לחימה ברצועת עזה, ובעיקר על ייצור מקומי של רקטות מדגמים איראניים.
במהלך מבצע עמוד ענן, בשנת 2012, ניסתה ישראל להרוג אותו באמצעות ירי מהאוויר, בעת פגישה שקיימו בכירים בזרוע הצבאית באחד המגדלים בעיר עזה.
במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 הופצץ והושמד ביתו בצפון רצועת עזה, אם כי ההפצצה ככל הנראה לא נועדה לפגוע בו אישית.
בהודעה שפרסם צה"ל לאחר הריגתו נאמר כי היה אחראי לפיגועים רבים, בהם פיגועי ירי, שילוח רחפנים, ושיגורי רקטות על אזרחי ישראל.
במערכת הביטחון הישראלית נערכו דיונים על הריגתו עוד בשנת 2018, אך לקראת גילוי מנהרות החזבאללה בצפון החליט הרמטכ"ל גדי איזנקוט שלא להורגו, על מנת להימנע מלחימה בשתי חזיתות בו זמנית.
ב-2 בנובמבר 2019 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני את המלצת מערכת הביטחון להרוג את אל-עטא, בעקבות מעורבותו בפיגועים רבים והכנותיו להוציא לפועל פיגועים נוספים.
השב"כ ואמ"ן אספו מודיעין צבאי ואיתרו את מקום המסתור שלו.
מערכת הביטחון המתינה לחלון הזדמנויות שבו אל-עטא יהיה ללא אזרחים סביבו כמגן אנושי.
ב-12 בנובמבר 2019, בשעה 4:00 לפנות בוקר, תקף חיל האוויר הישראלי את חדר השינה שבו שהה יחד עם אשתו, ושניהם נהרגו בתקיפה.
הסיכול הממוקד התבצע לאחר חמש שנים של הפסקת מדיניות הסיכולים הממוקדים, מאז מבצע צוק איתן ב-2014. דובר צה"ל הדגיש כי התקיפה לא מהווה חזרה למדיניות זו, והריגתו של אל-עטא נעשתה רק משום שהיה מדובר בפצצה מתקתקת.
במקביל להריגה בעזה, כלי תקשורת רשמיים בסוריה דיווחו כי בניין הותקף לפנות בוקר בשכונת "מאזה" בדמשק, ובין ההרוגים היה מועאד, בנו של בכיר הג'יהאד האסלאמי אכרם עג'ורי, אך עג'ורי עצמו שרד את התקיפה.
עג'ורי הוא סגנו של מנהיג הג'יהאד האסלאמי זיאד נח'אלה, שאף הוא שוהה בדמשק.
לאחר חיסולו שיגרו הפלסטינים מרצועת עזה מטחי רקטות אל עבר ישראל, כולל אל ערים במרכז ישראל ובגוש דן, מערכת כיפת ברזל השמידה ויירטה עשרות רקטות במעופן, אולם דווח גם על פגיעה בכביש 4, על פגיעות ישירות בבית בנתיבות וביישוב במועצה אזורית אשכול, ובחצרות בתים ובמפעל מזרנים באזור התעשייה בשדרות.
הירי הביא לביטול הלימודים וסגירת מקומות עבודה לא חיוניים בדרום ישראל ובגוש דן.
צה"ל הגיב בתקיפות נגד מטרות המזוהות עם הג'יהאד האסלאמי ברצועת עזה, ובין היתר תקף חוליות שיגור, מתחם אימונים, אתרים תת-קרקעיים לאחסון וייצור אמצעי לחימה, פיר מנהרת טרור ואתר חפירת מנהרת טרור.
ירי הרקטות ותקיפות צה"ל נמשכו גם למחרת הריגתו.
בתקיפות צה"ל נהרגו לפחות 34 פלסטינים, מרביתם מחבלים שניסו לשגר רקטות.
בבוקר 14 בנובמבר הודיע דובר צה"ל כי הושגה הפסקת אש, כ-48 שעות לאחר תחילת המבצע, ונמסר ששם המבצע הוא "חגורה שחורה".
החליף אותו חוסאם אבו הרביד שגם הוא נהרג במאי 2021.
כיהן כיושב ראש השלוחה הסינית של מועדון ה-PEN ובשנים 1985–2005 היה יושב ראש איגוד הסופרים הסינים.
כיהן גם כסגן יושב ראש הוועידה הפוליטית המייעצת של העם של הרפובליקה העממית של סין בססיות השישית-העשירית שלה.
אחת מיצירותיו החשובות ביותר הייתה הרומן האוטוביוגרפי "המשפחה" (家).
גבוריו -דמויות חצויות בין דרישות המסורת והמשיכה למהפכה.
"מעטים תיארו כמו בה ג'ין את היסוסי הלב ולבטי האהבה" (פול באדי) בה ג'ין נחשב לאחד מחשובי הסופרים הסינים במאה ה-20. יצירתו כוללת 26 כרכים ותרגומיו - 10 כרכים.
בה ג'ין נולד ביום ה-19 של החודש העשירי של שנת ה-30 של עידן גאונגשו.
זמן רב לא ידע הסופר בצעירותו מהו תאריך הלידה הנכון לפי לוח השנה הגרגוריאני.
לפי החישוב המקובל מדובר ב-24 בנובמבר 1904. הוא נולד בעיר צ'נגדו שבמחוז סצ'ואן ושמו בלידה היה לי יאו-טאנג.
לי היה בן למשפחה משכילה ואמידה של בעלי אחוזות.
סבו מצד האב שלט ביד רמה בבית שבו התגוררו בני חמישה דורות.
אווירת הבית הייתה מחניקה עבור לי הצעיר, בדומה למה שתיאר ברומן שלו, "המשפחה".
אימו לימדה אותו קרוא וכתוב, ומאוחר יותר התחנך אצל מורים פרטיים בבית.
איבד בנעוריו את אחותו ובגיל 10, בשנת 1914, התיתם מאמו וכעבור שלוש שנים גם מאביו.
אחרי מות סבו בשנת 1917 פרצו במשפחה מאבקי מנהיגות שהסתיימו בניצחון אחד הדודים וללי התאפשר להיפתח אל העולם.
על החינוך המסורתי העדיף את קריאת הרומן "חלום הביתן האדום" וקריאת כתבי עת כמו "השבועון" ו"הנוער החדש" שבהם התוודע לרעיונות החדשים של התקופה.
קרא ספרים רבים והוקסם על ידי הגותם של מנהיגים אנרכיסטים כמו מיכאיל באקונין, פיוטר קרופוטקין ואמה גולדמן.
הושפע עמוקות על ידי הפמפלט של קרופוטקין "קריאה אל הנוער" אותו קרא בגיל 15. כמו כן ראה באמה גולדמן את "אמו הרוחנית" והתכתב איתה לאורך שנים רבות.
לימים אימץ את שם העט שלו "בא ג'ין", יש אומרים, מתוך מעין הכלאה של השמות "באקונין" ו"קרופוטקין".
לימים הכחיש שהחלק הראשון של שמו זה קשור לבאקונין וסיפר שמקורה בשמו של אזרח סיני, בא אנ-בו, שהכיר בצרפת.
ייתכן כי אמר זאת מכיוון שבעיני הקומוניסטים הפך באקונין לדמות מגונה, להבדיל מקרופוטקין, שנודע גם כמדען.
בשנת 1920 נרשם לי יחד עם אחיו גדול, ל"בית הספר להתמחות בשפות זרות" (成都外語專門學校 / 成都外语专门学校 Chéngdū Wàiyǔ Zhuānmén Xuéxiào) בעיר הולדתו, על מנת ללמוד בעיקר את השפה האנגלית.
רכש שם גם יסודות של השפה הצרפתית.
בבית הספר היה לי מעורה בהקמת העיתון הספרותי "הסהר" וכתב בו מספר שירים בחרוזים חופשיים.
הצטרף גם לארגון אנרכיסטי בשם "חברת השוויון", בו נמנה עם חבריו החשובים והפיץ חוברות תעמולתיות שלו.
בשנת 1921 פרסם את מאמרו הראשון "איך להקים חברה חופשית ושוויונית באמת?"
כעבור שלוש שנים עבר לשאנגחאי ואחר כך לנאנג'ינג על מנת ללמוד באוניברסיטת דרום-מזרח של ננקינג (אוניברסיטת דונגנאן).
עשה זאת בעיקר כדי להימלט מפני המנהגים הפאודליים (פנגג'יאן) של משפחתו.
עקב מחלה הפסיק את לימודיו באוניברסיטה.
למד למשך שנה את השפה אספרנטו והשתתף בשביתות שאורגנו על ידי חוגים סוציאליסטים.
במקביל נשאר פעיל בתנועה האנרכיסטית וכתב פמפלט על "המרטירים האנרכיסטים משיקגו".
בינואר 1927 נסע על חשבונו לצרפת במחשבה ללמוד כלכלה וצרפתית.
שהה בהתחלה בפריז, בה מצא את עצמו נוכח בוויכוחים פנימיים שבחוגים האנרכיסטים.
בבירת צרפת סבל מעוני ובדידות.
התגורר ברובע החמישי, שלושה חדשים ברחוב בנוויל (rue Banville), אחר כך ברחוב טורנפור (rue Tournefort).
תיאר את חייו באותם ימים כמשעממים וחד-גוניים.
אחרי הצהרים נהג לטייל בגני לוקסמבורג ובערבים למד צרפתית באליאנס פראנסז.
קריאה יצירותיהם של וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, ויקטור הוגו, אמיל זולה ואחרים, גם הספרות הרוסית עשו עליו רושם עמוק שהשפיע על דרכו כסופר.
בפריז נחקקו בזיכרונו הפסל של רוסו (עליו ידע מכתבי לב טולסטוי שהיה "המצפון של המאה ה-18") בפנתאון, נהר הסן וצלילי הפעמונים של קתדרלת נוטרדאם.
"באביב 1927", כתב, "גרתי בדירה בקומה ה ברובע הלטיני, מגורים קטנים מלאי גז וריח בצל.
הייתי בודד, הרגשתי כאבים, ואור השמש הקרין חזק בחדרי; התגעגעתי למולדת ולמשפחה".
עבר אחר כך לגור בכפר שאטו-טיירי.
מצרפת התכתב עם אמה גולדמן ועם מקס נטלאו, פגש את אלכסנדר ברקמן.
תרגם לסינית את ה"אתיקה" של קרופוטקין וכתבים אנרכיסטים אחרים.
אחרי שקרא בהתרגשות על השתלשלות פרשת דרייפוס והעריץ את מאבקו של זולא לתיקון העוול, נסער מאוד בה ג'ין ממשפטם של הפועלים האנרכיסטים האיטלו-אמריקאים סאקו וונצטי והשתתף באופן פעיל במאמצים למען שחרורם מהכלא.
ונצטי התרגש ממכתביו ושלח לו חבילה של ספרים אנרכיסטים.
התכתבותם הקצרה הפסיקה עם הוצאתו להורג של ונצטי יחד עם סאקו ב-23 באוגוסט 1927. מאוחר יותר, בשנת 1932 כתב בה ג'ין סיפור קצר בשם "הכיסא החשמלי" כמחווה לזיכרונם.
כמו כן תרגם לסינית את האוטוביוגרפיה של ונצטי, תחת הכותרת "סיפור חייו של פרולטר".
בקצת יותר מעשרים שנה חיבר בה ג'ין 20 רומנים.
בצרפת בשנת 1928 כתב את הרומן הראשון "הרס" ("מיוואנג") אותו פרסם עם שיבתו לסין בשם העט שהפך למפורסם - בה ג'ין.
הספר, שפורסם ב-1929 כסדרת פרקים במגזין הספרותי החשוב Fiction Monthly או "הנובלה המאוירת" זכה להצלחה רבה שחיזקה את החלטתו לבחור בקריירה של סופר.
במשך עשור עבד בה ג'ין כעורך בכמה בתי הוצאה לאור ומגזינים, .
באותן השנים חיבר בה ג'ין (תוך ארבע שנים) הרבה מהרומנים החשובים: "המשפחה" (1931), "טרילוגיית האהבה:"הערפל" (1931), "הגשם" (1933) "הברק" (1935), את הנובלות "סתיו באביב" ו"חלום בים".
כתב בהמשך גם את קובץ הסיפורים הקצרים "הפריה" ("מנגיה") ועוד כתבי פרוזה כמו "הנקמה" (פוצ'או")
כשנתיים בשנים 1934–1935 חי הסופר ביפן.
שם סיים את ספריו "אלים, רוחות ובני אדם" (שן, גוי, ז'ן") ו"רשימות".
בה ג'ין התמסר גם למפעל תרגומים מרשים - שבלט בו תרגום כתבי הנסיך קרופוטקין - "כליל כתבי קרופוטקין" (Kelupaotejin quanji)
בשנת 1930 פרסם את הספר הפוליטי התאורטי היחיד שלו "מקפיטליזם אל האנרכיזם" (Cong zibenzhuyi dao annaqizhuyi) שהוא למעשה מעין העתקה לסינית של ספר מאת אלכסנדר ברקמן משנת 1929 - שהופיע בשתי גרסאות: "מהו האנרכיזם הקומוניסטי?"
בשנת 1937 כשפלשו היפנים לסין, עזב בה ג'ין זמנית את שאנגחאי ועבר לגווילין, אחר כך לצ'ונגצ'ינג.
בחזרתו לשאנגחאי השתתף בהתנגדות האינטלקטואלים לכיבוש היפני והיה במרץ 1938 לאחד ממנהיגי "איגוד ההתנגדות הכלל-סינית לאויב בחוגים הספרותיים והאמנותיים".
תוך כדי העבודה במגזין 'נאהאן" (זעקות) (ששינה מאוחר יותר את שמו ל"פנגהואו" - ("משואות") לקח הסופר חלק בתעמולה נגד הפלישה ביפנית, יחד עם מאו דון.
בשנים 1938–1949 ניהל בה ג'ין את ההוצאה לאור "פינגמינג" (平明出版社 Píngmíng Chūbǎnshè)
עסק רבות בהפצת מידע על מה שקרה באותה תקופה בספרד (מלחמת האזרחים בספרד), בשורה של חוברות שפורסמו באותה הוצאה לאור בסדרת מחקרים על "השאלה הספרדית", בין היתר - טקסטים מאת רודולף רוקר, אוגוסטין סוכי ("אירועי מאי בברצלונה", 1937), אלברט מיניך (יומנו של מתנדב בינלאומי - 1939) וקרלו רוסלי.
בה ג'ין פרסם גם גרסאות סיניות לקובצי הרשימות מטעם שרותי התעמולה הרשמיים של הפדרציה האנרכיסטית האיברית CNT-FAI - יצירות מאת אלפונסו דניאל רודריגס קסטלאו או מאת חוזה לואיס ריי וילה, המכונה "סים".
בשלבים האחרונים של המלחמה השלים בה ג'ין את טרילוגיית "הנחשול" שחלקה הראשון היה "המשפחה", ושכללה אחר כך את "האביב" (1938} ו"הסתיו" (1940).
טרילוגיה זו הייתה הכרוניקה של משפחת גאו המורחבת מצ'נגדו שהדגם שלה היה משפחת הסופר עצמו.
לפי דמות אחיו הבכור שבמציאות התאבד אחרי שחווה באופן טראומטי את תפקיד ראש המשפחה אחרי מות הסב הרודן, בנה בה ג'ין את דמות גבור הרומן ג'ואשין שניצל בספר דרך האהבה.
הגיבור ג'ואהוי הוא ה"אלטר אגו" של הסופר.
דרכו הקורא נחשף לתופעות ההתחדשות הפוליטית והתרבותית של החברה הסינית
נולדו להם שני ילדים:בת בשם לי שיאו לין (ילידת 1945) ובן - לי שיאו טאנג (יליד 1950).
בשנת 1945 אחרי תבוסת יפן ובמשך מלחמת האזרחים בין הקומוניסטים בראשות מאו דזה-דונג ומפלגת הקואומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק, המשיך בה ג'ין לכתוב.
כמה מיצירותיו המוערכות ביותר - הסיפורים "גן המנוחה" (1944), "המחלקה ד'" (1946) ו"לילות קרים" שהצטיין בניתוח הפסיכולוגי של האהבה (1947) פורסמו באותה תקופה.
בה ג'ין הפסיק לכתוב ספרות יפה אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים והקמת הרפובליקה העממית של סין, והתרכז בחיבור כתבי עיון.
הפסיק את התכתבותו עם אנרכיסטים מחו"ל ובלי להצטרף למפלגה הקומוניסטית הסתגל לכללי המשטר החדש והעמיד את קולמוסו לשרותו.
בשנת 1953 נבחר לסגן יושב ראש של איגוד הסופרים הסינים ובשנת 1958 נבחר ליושב ראש השלוחה של שאנגחאי של האיגוד.
בשנים 1954 ו-1958 נבחר כנציג סצ'ואן לאספה העממית הלאומית.
ניהל כמה כתבי עת, ביניהם המגזין "שואו הואו" ("יבול").
ערך כמה מסעות רשמיים בחו"ל: בפולין, ברית המועצות, צפון וייטנאם, צפון קוריאה וביפן.
ב-1955 השתתף במסע הגינוי שאורגן על ידי המפלגה נגד הסופר הו פנג, שנאסר בין השנים 1955–1979.
אחרי שעצר מאו דזה-דונג את ההפשרה שבימי מערכת מאה הפרחים והחליף אותה ב"מסע נגד הימין", גויס גם בה ג'ין לגינויים הפומביים נגד סופרים כמו דינג לינג, אי צ'ינג (אביו של הצייר אי ווייוויי), או פנג שואה פנג שהוגלו לכפרים במנצ'וריה .
בשנים 1958–1962 פורסמו 14 כרכים של יצירותיו (Ba Jin wenji).
בהערה לכרך 10 התכחש בה ג'ין לעברו האנרכיסטי.
בשנות מהפכת התרבות בסין, כמו רבים מהאינטלקטואלים הסינים, נרדף בה ג'ין בתור "אנטי-מהפכן" וסבל מהתנכלויות.
ב-20 ביוני 1968 הועמד בפני סוג של משפט פומבי ובינואר 1970 נשלח לפנגשיאן, על יד שאנגחאי, ל"בית הספר לעסקנים 7 במאי"
הורשה לצאת משם בספטמבר 1972 אחרי מות אשתו.
אשתו, שיאו שאן, מתה אחרי שנשלל ממנה טיפול רפואי וגורלה היווה טראומה קשה עבור הסופר האלמן.
הכתיבה המקורית נאסרה עליו והוא התמסר לעבודות תרגום.
תרגם, בין השאר, מכתבי איוואן טורנייב ואלכסנדר הרצן.
בשנת 1975 הוצעה מועמדותו לפרס נובל.
אחרי מות מאו בשנת 1976 והדחת כנופיית הארבעה, בשנת 1977 טוהר שמו ומעמדו הוחזר.
נבחר לכמה תפקידים ממלכתיים חשובים, לרבות בתחום הספרות - והיה החל משנת 1981 יושב ראש איגוד הסופרים הסינים.
ב-1978 נבחר לחבר בוועד הקבוע של הססיה החמישית של האספה הלאומית של נציגי העם, ובשנת 1983 נבחר לסגן יושב ראש "הוועידה הפוליטית המייעצת של העם הסיני".
התאפשר מחדש לנסוע לחו"ל, לצרפת, שווייץ, שוודיה ויפן והתקבל שם במחוות כבוד.
צרפת העניקה לו את התואר "מפקד לגיון הכבוד".
בשנים 1978–1986 כתב סדרת 150 מסות "בנוצת הקולמוס (Suixianglu) שבהן שיקף את תקופת המהפכה התרבותית בצורה כנה וכואבת ודרש הקמת מוזיאון של המהפכה התרבותית כאות אזהרה לדורות הבאים.
הרהר גם על משטר הפוליטי שהביא אותו להצטרף למערכות נגד עמיתים סופרים.
בה ג'ין המשיך לדבר בשפת האספרנטו ולעודד את קידום הפצתה ובשנות ה-1980 היה לסגן יושב ראש "הליגה הסינית לאספרנטו".
ההוצאה לאור "סאן ליאן" פרסמה בשנת 1988 קובץ כתביו בשפת האספרנטו ותרגומים מאספרנטו לסינית Elektitaj Tradukoj de Bakin
השתתף בכנס לאספרנטו בסטוקהולם בשנת 1980 ובבייג'ינג ב-1986. נבחר לחבר ועד הכבוד של האיגוד העולמי לאספרנטו.
בשנת 1987 התחילה להתפרסם מהדורה של כלל כתביו ב-26 כרכים, האחרון בשנת 1994. ב-1991 "ספר המלים החיות" כלל את כלל כתביו שלאחר המהפכה התרבותית.
ב-1997 פורסמו כלל תרגומיו של בה ג'ין.
אחרי סבל ממושך ממחלת פרקינסון, היה לחולה סיעודי קשה ואושפז תקופה ארוכה.
נפטר מסרטן בשאנגחאי באוקטובר 2005 בגיל 101. אפר גופתו פוזר מעל ים סין יחד עם אפר גופת אשתו.
(ציטוט ממכתב שכתב הסופר בגיל 22 והמופיע במסתו "זיכרונות על חיי היצירה", אוקטובר 1935)
1972 - עיטור הידידות בין העמים (ברית המועצות)
מרץ 1982 - פרס דנטה אליגיירי (איטליה)
מאי 1983 - עיטור לגיון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד
1984 - תואר דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הסינית של הונג קונג
1985 - חבר לשם כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
1990 - מדליית העם הסובייטי (ברית המועצות)
יולי 1990 - פרס התרבות האסייתית של פוקואוקה (יפן)
לזכרו נקרא האסטרואיד 8315 "בה ג'ין"
בה ג'ין כתב רומנים, נובלות, סיפורים קצרים ומאמרים ומסות.
כמו כן עשה תרגומים רבים מאוד.
כלל תרגומיו (巴金译文全集 בה ג'ין ייוון קואנג'י) פורסמו ב-10 כרכים (1997)
(החלום בים:ספר ילדים עבור נערה) (Hai di meng 海的梦), 1932
("כורי האנטימון" או "הכורים") (Shanding 砂丁), 1933
(פגודת החיים הארוכים) (Changsheng ta 长生塔), 1937
(כוכבים)Stars 《星》 - דו-לשוני אנגלית -סינית
(המחלקה ד') או (האולם המשותף) (Disi bingshi 第四病室), 1946
(הכיסא החשמלי) (Dianyi ji 电椅集), 1933
Wuzhengfuzhuyi yu shiji wenti 无政府主义与实际问题, (האנרכיזם וסוגיות שימושיות) 1927 - יחד עם הווילין (וויי הווילין) וג'ון אִי (וו קגאנג) -
Lütu suibi 旅途随笔 (מסעותיי בקצה המכחול) 1934
Ba Jin zizhuan 巴金自传, (אוטוביוגרפיה של בה ג'ין) 1934
DiandI 点滴, (טיפות קטנות) 1935
Duanjian 短简, (רשימות קצרות) 1937
Meng yu zui 梦与醉 (החלום והשיכרון) 1938
Lütu tongxun ,(מכתבים של נוסע) 1939
Long - hu - gou 龙·虎·狗, (דרקונים, טיגריסים וכלבים) 1941
Xiaoren, xiaoshi 小人小事, (אנשים פשוטים, עניינים לא חשובים) 1943
Lütu zaji 旅途杂记, (רשמי מסע שונים) 1946
Jingye de beiju 静夜的悲剧 הטרגדיה של הלילה השקט 1948
Dazhai xing 大寨行, (מסע אל הכפר דאג'אי) 1965
בֵּהָאדוּר שָׁאָה הראשון (בפרסית: بہادر شاه اول; 14 באוקטובר 1643 – 27 בפברואר 1712) היה שליטה השביעי של האימפריה המוגולית, נושא התואר שאהנשאה של הינדוסתאן.
ירש את הכתר מאביו אורנגזב בשנת 1707 ועד מותו בשנת 1712.
בהאדור נולד בשנת 1643 ונודע בצעירותו כנסיך מועזם, בנו השני של הקיסר אורנגזב, הוא הפך ליורש העתידי לאחר שאחיו הגדול ערק להצטרף לשיוואג'י קיסר האימפריה המראטהית.
הנסיך מועזם נשלח בשנת 1663 לייצג את אביו כשגריר בממלכות המוסלמיות מדרום למוגולים בדרום ומרכז הודו.
הוא הוביל את הצבא המוגולי בשנים 1683–1684 נגד כוחות האימפריה המראטהית במובלעת הפורטוגזית גואה , דרומית למומבאי, אך, ללא התמיכה פורטוגלית, הוא ביצע נסיגה הרת אסון.
לאחר שנרדף במשך שמונה שנים תחת שלטונם של הקיסרים שאה ג'האן (אשר חששו כי ימרוד בהם), הוא מונה למושל קאבול (כיום בירת אפגניסטן) בשנת 1699 על ידי אביו.
כשאביו נפטר, הנסיך מועזם הפך לקיסר האימפריה המוגולית לאחר טיהור פוליטי.