tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל את לימודיו ב-1920 בפקולטה למשפטים ולמדע המדינה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-1921 עבר ללמוד באוניברסיטת סורבון בפריז, שם קיבל תואר באסתטיקה.
במהלך לימודיו שלח דיווחים ל"העיתון" (Az Újság) בבודפשט.
לאחר שחזר הביתה ב-1922, הוא היה עמית מערכת כשכיר של "העיתון" ובמקביל היה מזכיר "איגוד הסחר הלאומי ההונגרי" (Országos Magyar Kereskedelmi Egyesülés (OMKE)).
הוא כתב בעיקר מאמרים כלכליים בעיתון, אך פרסם גם סיפורים קצרים וביקורות.
משנת 1935 הפך לכתב ההונגרי של האקונומיסט בלונדון.
דרך האקונומיסט תקף את מדיניותו של ראש הממשלה דאז, בלה אימרדי (האנטישמי והיוזם של החוק היהודי הראשון) שאיתו הייתה לו ידידות קרובה.
במאמר מערכת בעיתון, וראנאי מתח ביקורת על צעדיו הכספיים של אישטוואן בתלן.
הוא נכלא לזמן קצר בשנת 1939 ולאחר מכן הוחזק כאסיר, תחילה בכלא הצבאי ולאחר מכן במחנה עונשין בכל מהלך מלחמת העולם השנייה.
מ-1946 עד אוגוסט 1948 היה הכתב בהונגריה של סוכנות הידיעות רויטרס.
לאחר מכן נשפט באשמת בגידה, אך שוחרר באפריל 1949, לאחר שמונה חודשים בלבד בכלא לאחר שסעיף האישום שלו שונה ל"הוצאת לשון הרע באמצעות העיתונות".
הוא איבד את עבודתו ונתמך על ידי גיסו, הכלכלן היהודי-הונגרי-בריטי מיקלוש קלדור, שחי בממלכה המאוחדת.
וראנאי גורש לקראצ'ונד בקיץ 1951. במהלך גירושו הובא שוב לדין באשמת "התססה דתית".
הוא נידון ל-15 שנות מאסר.
גם אשתו ובתו הקטנה גורשו להורטובאג' (יישוב באזור הפארק הלאומי הורטובאג') אך הם הצליחו להשתחרר משם כבר ב-1953 כאשר ממשלתו של אימרה נאגי הפסיקה את הגירושים וההגליות, אך אאורל שוחרר רק בספטמבר 1956. וראנאי היה הכתב של הניו יורק טיימס במהלך המרד ההונגרי.
משנת 1957 פורסמו כרכי מאמריו ומחקריו.
הוא הפנה את תשומת הלב לערכים לא ידועים עד כה של הקשר התרבותי האנגלו-הונגרי.
במאמריו עקב אחר עקבות המיסטיקה, הסוריאליזם והאקזיסטנציאליזם בספרות האמריקאית של שנות השישים.
ורנאי פרסם מספר תרגומים להונגרית, כולל יצירותיהם של הרולד פינטר, סמואל בקט, ארתור מילר וקולט (סופרת).
אשתו הייתה אדית אטלקה קלדור, בתם של דיולה קלדור (1870–1932), עורך דין ויועץ ממשלתי ראשי, ושל ינקה אדלר, הם נישאו בבודפשט ב-30 במאי 1928. אחיו היו אישטוואן וראנאי וג'רג' שאמו וראנאי (1897–1944) שככל הנראה ניספה בשואת יהודי הונגריה.
ג'ון בורינג והספרות ההונגרית (בודפשט, 1967)
הד חוזר אנגלי (בודפשט, 1974)
עט ואזיקים (קורות חיים, בכתב יד, הספרייה הלאומית על שם סצ'ני)
מסדר הכוכבים של הרפובליקה העממית ההונגרית (1985)
אָאֶטְיוֹס היה דוקסוגרף ופילוסוף יווני לקטני בן המאה הראשונה או השנייה לספירה.
אף אחד מחיבוריו של אאטיוס לא שרד עד לעת החדשה, אולם קיומו מובא בספרו של התאולוג בן המאה החמישית תאודורטוס , "רפואת המחלות היווניות", כמחבר של "על אודות אסופת התורות" (Ἀετίου περὶ τῶν Ἀρεσκόντων Συναγωγήν).
דילס טען כי אאטיוס עצמו רק תמצת חיבורים שדילס כינה "הרעיונות הקדומים" (Vetusta Placita).
אולם טענה זו של דילס אינה מקובלת בקרב חוקרי העת העתיקה בני ימינו.
אאורל רטי (במקור לוונפלד - Löwenfeld, בהונגרית: Réthi Aurél; קאפושוואר, 7 באוגוסט 1884 – בודפשט, 21 במאי 1976) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1952).
אאורל לוונפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ רטי (לוונפלד) (1848–1923) רופא ושל שרולטה האן (1858–1921).
בין השנים 1896–1902 למד בגימנסיה המלכותית הממלכתית ההונגרית בעיר הולדתו, ובסוף 1902 עבר את בחינת הבגרות.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבלו תואר דוקטור לרפואה באוקטובר 1907. לאחר מכן התמחה במרפאת עיניים, ואחר כך השלים שירות הצבאי התנדבותי של שנה בבית החולים בודפשט (המלכה זיטה) של "המשמר הצבאי המקומי".
בשנים 1909–1911 היה מתמחה בכירורגיה במרפאה הכירורגית בבודפשט.
משנת 1912, עבד כמרצה ורופא כירורג בפוליקליניקת של אף אוזן גרון של אוניברסיטת קניגסברג, בניהולו של פרופסור גֶרְבֶּר.
לאחר חזרתו הביתה עבד במרפאה לרפואת אף אוזן גרון של אוניברסיטת בודפשט עם אדולף אונודי (במקור דויד פינקלשטיין).
במרץ 1913 התחיל את הפרקטיקה הפרטית שלו בשדרה הגדולה (63 József körút).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא למלחמה כרופא של גדוד חיל הרגלים ה-19. עד מהרה מצא את עצמו בשדה הקרב הסרבי, שם מונה מהר כרופא הראשי.
במהלך המלחמה, כרופא בבית החולים הצבאי ז'ופיה, הוא ביצע לא רק ניתוחים כירורגיים רגילים, אלא גם ניתוחי גרון וניתוחים פלסטיים.
באפריל 1919 מונה לרופא כירורג הגרון הראשי בבית החולים הציבורי זיטה (בלשה) בבודפשט.
משנות ה-20 היה רופא האף אוזן גרון של אגודת הסנטוריום של העיתונאים והרופא הראשי של בית החולים סנט מרגיט.
במרץ 1930, כהוקרה על עבודתו בתחום שירותי הבריאות הציבוריים, הוא קיבל את התואר "יועץ הבריאות המלכותי ההונגרי".
במאי 1937 הועבר למחלקת אף אוזן גרון של בית החולים סנט אישטוואן, ומשנת 1941 הפך לרופא מטפל בבית החולים על שם מיקלוש הורטי ברחוב מגלודי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, קיבל הסמכה פרטית להוראה באוניברסיטה כמרצה בכיר/פרופסור חבר (שלא חלק מהסגל) בתחום ניתוחי דרכי הנשימה העליונות באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה הקודם של אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין 1946 לבין 1949 היה נשיא איגוד רופאי אף אוזן גרון ההונגריים.
ב-1947 קיבל את התואר פרופסור מיוחד באוניברסיטה כהוקרה על פועלו בתחום הספרות האקדמית והחינוך האוניברסיטאי.
הוא עבד כרופא הראשי של מחלקת אף אוזן גרון של בית החולים סנט רוקוש ולאחר מכן במחלקת אף אוזן גרון של בית החולים של מחוז פשט (זמלווייס) עד פרישתו.
מחקריו האנטומיים, היסטולוגיים, עצביים-פיזיולוגיים, כמו גם מחקריו בתחום תפקודי הגרון הם משמעותיים.
אשתו הייתה אלה פלייסיג (1898–1978), בתו של מנהל הבנק שאנדור פלייסיג, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) ושל מלווין דרוקר, איתה התחתן ב-1924 ב-20 בפברואר בבודפשט.
החברה הרפואית הצ'כית פורקיניה (1962)
חבר כבוד של האגודה האוסטרית לפונטיקה וריפוי דיבור (1963)
ביום השנה ה-115 להולדתו התקיים מפגש מדעי חגיגי בעיר הולדתו.
באולם העירייה הוצב לוח הנצחה, וחדר ניתוח במרפאה הפרטית ספר-רנר נקרא על שמו.
מדליית זיכרון של Réthi Aurél
אַאוּרֵל סִילִי מִסִילְשַרְקַאן (במקור הארי אאורל שלזינגר, בודפשט, 1 ביוני 1880 – בהונגרית: Szily Aurél; בודפשט, ארז'בטווארוש, 13 בספטמבר 1945) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים, פרופסור באוניברסיטה.
בנו של אדולף סילי ואחיו של הרופא, חוקר, ביוכימאי פאל סילי.
אאורל שלזינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף סילי (1848–1920), רופא עיניים ופרופסור באוניברסיטה, ושל רגינה יונאס (1847–1927).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטה בעיר הולדתו ובאוניברסיטת פרייבורג.
בשנת 1905 קיבל את התואר שלו ברפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1907–1908 עבד במכון רוברט קוך בברלין, ובשנים 1908–1909 ערך מחקר עם וינצנץ צ'רני במכון הניסויי לחקר הסרטן בהיידלברג.
לאחר מכן, עד 1924, פעל במרפאת העיניים של אוניברסיטת פרייבורג בניהולו של רופא העיניים תיאודור אקסנפלד .
ב-1910 מונה למרצה בכיר ולאחר מכן לפרופסור באוניברסיטאות בגרמניה.
על עבודתו במלחמת העולם הראשונה - שביצע בבית חולים צבאי מאחורי החזית הצרפתית-גרמנית - קיבל מספר עיטורים, ביניהם מסדר צלב הברזל.
ב-1924 נבחר למנהל הראשי של בית החולים לעיניים של אוניברסיטת מינסטר, ובזכות עבודתו התפרסם המוסד בעולם.
הוא הפך לחבר במועצה הבינלאומית לרפואת עיניים ב-1927
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא איבד את משרתו הניהולית ואת כל תפקידיו, בגלל מוצאו היהודי.
ב-1939 חזר למולדתו לממלכת הונגריה ביחד עם משפחתו, לא לקח (לא קיבל) עבודה, פרש ועסק רק בעבודות מחקר
בנובמבר 1941 נשללה אזרחותו הגרמנית
ב-1945 מונה לעמוד בראש מרפאת העיניים של אוניברסיטת בודפשט, אך נפטר במפתיע שבועיים לאחר יום עבודתו הראשון.
למחקריו על המורפולוגיה של עצב הראייה, האנטומיה וההתפתחות של העין ודלקת עיניים סימפתית יש חשיבות רבה.
הוא היה הראשון שהכיר בחשיבותה של אנפילקסיס ברפואת עיניים.
סילי פרסם יותר ממאה מאמרים מדעיים.
מותו נגרם כתוצאה מדלקת ריאות.
אשתו הראשונה הייתה מרגרט אייסלר (בערך 1885 - 3 באוקטובר 1929), איתה נולדו לו שני ילדים: קלמנס (1912) וגבריאל (1915).
הסבר אופטי של תופעת המטוטלת (1900, גם בגרמנית)
פרס אלברכט פון גראפה (1925)
אֵאוֹרְל "הצעיר" () היה שר האֵאוֹתֵאוֹד ה-25 ומלך רוֹהָן הראשון בלגנדריום של טולקין.
אֵאוֹרְל נולד בארץ האֵאוֹתֵאוֹד בשנת 2485. הוריו היו לֵאוֹד ואשתו, ששמה לא ידוע.
אביו, לֵאוֹד, עסק באילוף סוסי בר.
יום אחד הוא תפס סייח לבן, שגדל להיות סוס שאיש לא הצליח לאלפו.
לֵאוֹד ניסה לרכוב עליו, אך נפל מהסוס ומת כשראשו פגע בסלע.
אֵאוֹרְל היה רק בן 16 במות אביו.
הוא נשבע לנקום על מות אביו, אך כשגילה את הסוס, במקום לירות בו ולהורגו כנקמה קרא בקול גדול: מאז רכב אֵאוֹרְל רק על גבו, ללא אוכף ורסן.
לאחר מכן הנהיג אֵאוֹרְל את האֵאוֹתֵאוֹד 9 שנים, והבחין שארצם אינה מספיקה לעמו הרב.
באחד הימים, אֵאוֹרְל שמע על מצוקתה של גוֹנְדוֹר כנגד הבַּלְכוֹת.
הוא אסף צבא גדול של כ-7,000 פרשים וכמה מאות של קשתים רכובים.
הוא יצא לדרך ולאחר מספר ימים הגיע לשדה הקרב.
מצבם של אנשי גוֹנְדוֹר היה נורא, והם הלכו ונהדפו על ידי הבַּלְכוֹת.
אֵאוֹרְל וצבאו הסתערו על הבַּלְכוֹת מאחור והפכו את פני הקרב; הבַּלְכוֹת נרמסו ונפוצו לכל עבר, בעוד שפרשיו של אֵאוֹרְל צדים אותם בשדה הקרב בזה אחר זה.
כאות תודה לעזרתם במלחמה, קִירִיוֹן, שליט גוֹנְדוֹר, נתן לרוֹהִירִים את מחוז קָלֵנַרְד'וֹן שיתיישבו בו.
אֵאוֹרְל וקִירִיוֹן נפגשו על פסגת הָלִיפִירִיֵן.
אֵאוֹרְל הביא עמו שלושה ממצביאיו.
קִירִיוֹן הציע שם רשמית לתת את קָלֵנַרְד'וֹן לרוֹהִירִים.
אֵאוֹרְל לקח את חניתו מנושא כליו ונעץ אותה בקרקע.
לאחר מכן שלף את החרב מנדנה וזרק אותה באוויר.
הוא תפס אותה שוב והניח אותה על הקרקע, אך עדיין החזיק בה, ואז הכריז:
אֵאוֹרְל היה שליטה הראשון של ממלכת רוֹהָן, אך לא החזיק בתפקיד זה לזמן רב.
הוא קבע את הבירה בפוֹלְד.
הוא נספה באחד הקרבות נגד בני מזרח נוספים והמלוכה עברה לבנו, בְּרֵגוֹ.
בלגנדריום של טולקין, האֵאוֹתֵאוֹד היו עם וארץ בצפון הארץ התיכונה.
רוכבי הקרונות היו עם או עמים רבים של בני המזרח, אבל היו חזקים ומחומשים טוב יותר מכל בני המזרח שהיו לפניהם.
הם תקפו את גוֹנְדוֹר ושיעבדו את אנשי הצפון במזרח ודרום ר'וֹבַנְיוֹן.
רבים נמלטו צפונה והקימו את האֵאוֹתֵאוֹד.
קָלִימֶהְּטָר, מלך גוֹנְדוֹר, הסתייע באֵאוֹתֵאוֹד בפיקודו של מַרְ'וִּינִי והשמיד כמעט שליש מצבאם בדָגוֹרְלָד בשנת 1899. לאחר מכן פרץ מרד של אנשי הצפון המשועבדים, ששרפו רבים מבתיהם, מחסניהם וקרונותיהם של רוכבי הקרונות.
אך רובם מתו, בגלל שלא היו חמושים כראוי.
בשנת 1944 רוכבי הקרונות ניצחו את האֵאוֹתֵאוֹד ואנשי גוֹנְדוֹר.
מסופר שפְרוּמְגָר הוביל את עמו לארץ האֵאוֹתֵאוֹד.
בימיו הטיל אימה על כל סביבתו סְקָתָה "התולע", דרקון שהתגורר באֶרֶד מִיתְרִין.
פְרָם קטל אותו ולקח את אוצרו העצום, הנלקח בעיקר מהגמדים.
לאחר שהרג את סְקָתָה, הגיעו שליחים מהגמדים, שדרשו ממנו שיחזיר להם את האוצר שנלקח מהם על ידי סְקָתָה.
לאחר שסירב ואף לעג להם הם הרגו אותו, אך לפי הנראה לא השיגו את האוצר בחזרה.
אחד מצאצאיו של פְרָם היה לֵאוֹד, שנכתב עליו שעסק באילוף סוסי בר.
לאוד ניסה לרכוב עליו, אך נפל מהסוס ומת כשראשו פגע בסלע.
בנו, אֵאוֹרְל, היה רק בן 16 במות אביו.
הוא נשבע לנקום על מות אביו, אך כשגילה את הסוס, במקום לירות בו ולהורגו כנקמה תפס אותו וקרא לו פֵלָרוֹף.
מאז רכב אֵאוֹרְל רק על גבו, ללא אוכף ורסן.
כאות תודה לעזרתם במלחמה, קִירִיוֹן, שליט גוֹנְדוֹר, נתן לרוֹהִירִים את מחוז קָלֵנַרְד'וֹן שיתיישבו בו, והוא ואֵאוֹרְל נשבעו את 'שבועת קִירִיוֹן ואֵאוֹרְל', הקובעת שכל אחת מן המדינות תעזור לחברתה בעת צרה.
זוהי רשימה של שריהם של האֵאוֹתֵאוֹד:
ארץ האֵאוֹתֵאוֹד השתרעה מצפון ליַעַראֹפֶל, בין הרי האובך ממערב לנהר היער במזרח.
גבולה הדרומי היה במפגשם של הנהרות שקראו להם גְרֵילִין ולַנְגְוֶּל.
היא גבלה מצפון באֶרֶד מִיתְרִין.
אאטוס (ביוונית עתיקה: Ἀετός) במיתולוגיה היוונית הוא עיט זהוב ענק ששימש כשליח ובן הלוויה של זאוס, מלך האלים.
העיט היה אחד מסמליו הבולטים ביותר של זאוס.
על פי המיתוס, אאטוס היה נער יפה תואר שנולד לגאיה, האדמה.
כאשר זאוס היה צעיר, הוא הסתתר בכרתים כיוון שאביו קרונוס טרף את כל אחיו ואחיותיו.
אאטוס נעשה ידידו של זאוס והיה הראשון שנשבע לו אמונים כמלך החדש.
שנים לאחר מכן, לאחר שזאוס הפיל את אביו ותפס את מקומו כמלך, אאטוס הפך לנושא גביע באולימפוס.
אשתו של זאוס הרה, חשדה שזאוס אהב אותו ולכן הפכה את אאטוס לעיט.
הסיפור של אאטוס מזכיר את סיפור חטיפתו של גנימדס.
במקור אחר לעיט של זאוס, הוא היה בעבר מלך בן תמותה: פריאפס היה מלך קדום ששלט באטיקה (לפני שאתונה הוקמה על ידי קקרופס).
הוא תואר להיות מלך צדיק והוגן שעקב אחרי תורת האלים והקריב לאפולו קורבנות רבים.
אנשיו אהבו אותו כל כך שהם גזלו את הכבוד המגיע לזאוס ושייכו אותו לפריאפס.
זאוס הזועם רצה להטיל עליו ברק ולשרוף את ביתו, אך אפולו ביקש ממנו לרחם עליו.
זאוס הסכים ולכן הפך את פריאפס לעיט ומינה אותו למלך כל הציפורים ונתן לו את המשימה לשמור על שרביטו הקדוש.
אשתו של פריאפס ביקשה מזאוס להפוך גם אותה לציפור, כדי שתוכל להישאר עם בעלה ולכן זאוס הפך אותה לנשר והעניק לה את הזכות להיות אות מבשר טובות לאנושות.
אזכור אחר של העיט בתור סמל של זאוס היה לפני מלחמתם של האלים נגד הטיטאנים (המכונה הטיטנומאכיה) זאוס הקריב קורבן לאורנוס וראה עיט עף בשמיים.
עיט נחשב לאות לבשורות טובות, וזאוס ראה את הציפור בתור סימן לניצחונו העתידי.
לאחר ניצחונו נגד הטיטאנים זאוס שם את דמותו של העיט על דגל המלחמה שלו והקדיש אותו לכוח הגנתו.
לפי היגינוס, זאוס אימץ את העיט שראה והפך אותו לקבוצת כוכבים.
זאוס התאהב בנסיך הטרויאני גנימדס, שאמרו עליו כי הוא היפה מבין כל בני התמותה, ושלח את העיט שלו לחטוף אותו.
גנימדס הפך לנושא גביע האלים באולימפוס ולמאהב של זאוס.
לפעמים אאטוס נחשב לעיט שזאוס שלח מדי יום עם שחר, כדי לקרוע ולאכול את כבדו של פרומתאוס, אשר היה מתחדש כל לילה, וכך העונש התחיל מחדש מדי בוקר.
אאטוס נהרג לבסוף על ידי הרקולס במהלך המשימה ה-11 שלו.
הרקולס ראה עיט אוכל את כבדו של פרומתאוס.
הוא ירה בו חץ והרג אותו ושחרר את פרומתאוס.
בתמורה פרומתאוס עזר להרקולס, ונתן לו את המידע שאחיו אטלס יודע היכן נמצא הגן עם תפוחי הזהב.
בחמור הזהב של אפוליוס, פסיכה נשלחה על ידי ונוס, אלת האהבה, לבצע שלוש משימות בלתי אפשריות על מנת לזכות באמונו של בנה, קופידון.
במשימתה השלישית, ונוס שלחה את פסיכה לאסוף מים מנהר הסטיקס בצנצנת אך המסע היה קשה מדי בשבילה.
העיט של זאוס ראה אותה בצרתה ועזר לה להשלים את משימתה השלישית.
הוא לקח את הצנצנת מפסיכה ואסף עבורה ממי הנהר.
אָאֶלְיָה פְלַוְיָה פְלָקִילָה הייתה אשתו הראשונה של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון.
בתה הייתה פולכריה, אשר מתה בילדותה.
היא הוכתרה בתואר "אוגוסטה", כפי שניתן לראות במטבע.
אָאכֶן היא עיר בגרמניה, במדינת נורדריין-וסטפאליה, השוכנת על הגבול עם הולנד ועם בלגיה.
העיר היא בירת מחוז אאכן.
אאכן היא העיר הגרמנית המערבית ביותר.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הטכנית של חבל הריין-וסטפאליה (RWTH), שנוסדה ב-1870, והיא אחד ממוסדות הטכנולוגיה הטובים בגרמניה.
עם הזמן קמו סביב האוניברסיטה בית חולים ותעשיות תוכנה ומחשבים.
אאכן התפתחה מתוך יישוב ואתר מרחצאות רומי שברבות הימים הפך למקום המושב המועדף של קרל הגדול.
בשנים 1531–936 בעיר זו הוכתרו 31 קיסרים של האימפריה הרומית הקדושה כמלכי גרמניה או של מלכי הגרמנים.
העיר היא מרכז לאזור של תעשיית הפחם.
מדרום לה מתחיל הפארק הלאומי אייפל.
העיר אאכן חייבת את שמה למעיינות המינרליים החמים שלה, שמשכו לכאן מתיישבים עוד בתקופה הנאוליטית.
מקור שם העיר Aachen הוא במילה הלטינית Aquae שמשמעותה "מים".
הרומאים קראו למקום Aquae granni - "מי גראנוס", על שמו של גראנוס, אל קלטי של הבריאות שפולחנו התנהל במעיינות החמים או נקשר להפולחן של אפולו "גראנוס" המושפע מהמסורת הקלטית.
גם היום באיטלקית שם העיר הוא Aquisgrana ובספרדית Aquisgrán ובפולנית Akwizgran.
המילה הלטינית Aquae המקורית הפכה בצרפתית ל"Aix", מילה המופיעה בכמה שמות של ערים בצרפת.
בימי המלך הפרנקי פפין הגוץ נקרא היישוב Axis villa.
אחרי שקרל הגדול הקים כאן כנסייה נקראה בצרפתית "אקס-לה-שאפל" -Aix-la-Chapelle Z (שבה Chapelle משמעותה קפלה, כנסייה).
גם בניבים דרום גרמניים ובשפה הגרמנית העילית העתיקה קיימות מילים דומות ל-aquae הלטיני ושמשמעותן "מים", "זרם" או "נהר".
באאכן מחצבה מהעידן הנאוליתי, המעידה על התיישבות ותיקה מאוד של אנשים במקום.
המעיינות החמים בעיר ידועים עוד מימי הרומאים, ויש בה מרחצאות רומיים שעדיין פעילים.
נראה שהיישוב במקום היה רציף תקופה ארוכה מאוד – ישנו תיעוד שלפיו בשנת 768 ביקר במקום קרל הגדול, והוא מצא חן בעיניו עד שלאחר 20 שנה החל לבנות בו ארמון.
הקתדרלה של אאכן שנבנתה ב-796 הייתה במקור הכנסייה של ארמון זה.
קרל הגדול התגורר בארמון בתקופת החורף משנת 800 ועד מותו ב-814. הוא נקבר בכנסייה וקברו נמצא גם היום בתוך הקתדרלה, כמו גם קברו של אוטו השלישי.
בשנת 936 הוכתר באאכן אוטו הראשון לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כל הקיסרים שבאו ב-600 השנים הבאות הוכתרו אף הם באאכן.
הקיסר האחרון שהוכתר היה פרדיננד הראשון ב-1531.
בימי הביניים הייתה אאכן אחת הערים הגדולות ביותר באימפריה.
אחרי מלחמת שלושים השנים פחתה חשיבותה של העיר והיא הייתה בעיקר למרכז מקומי, אם כי נחתמו בה מספר בריתות חשובות.
בשנת 1748 נחתם באאכן הסכם אקס-לה-שאפל בתום מלחמת הירושה האוסטרית.
ב-1804 ביקר בעיר נפוליאון בונפרטה כהקדמה להכתרתו כ"קיסר הצרפתים" בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
בשנת 1822 נפתח תיאטרון אאכן.
כמה מסילות רכבת ראשיות עברו בעיר, והיא הפכה למרכז, שבו ייצרו ברזל לפסי רכבת, מחטים, כפתורים, טבק ובגדי צמר ומשי.
אחרי השכנת המשטר הנאצי ב-1933 ננקטו אמצעים נגד יהודי העיר ששיאם היו הפוגרום ב"ליל הבדולח" 9 בנובמבר 1938 שבו הותקפו ונשדדו עסקים ומגורים של יהודים ונהרס בית הכנסת של יהודי העיר וכן משלוחי יהודים למחנות השמדה שאורגנו מאוחר יותר.
ידוע על 552 יהודים מאאכן שנשלחו ונרצחו אז
במלחמת העולם השנייה הופגזה העיר וניזוקה קשות.
העיר נכבשה בידי בעלות הברית ב-21 באוקטובר 1944 בסיום קרב אאכן.
היא הייתה העיר הראשונה בגרמניה המערבית, שאליה נכנסו כוחות חיל רגלים של בעלות הברית.
הקתדרלה היא האטרקציה ההיסטורית העיקרית של העיר בימינו.
לאחר בנייתה הייתה במשך 400 שנה הקתדרלה הגבוהה ביותר מצפון להרי האלפים.
כיום היא מוגדרת על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בנוסף גרים בעיר הרבה סוטדנטים זרים (כ-10,000 ב-2024) [2] הלומדים במוסדות החינוך של העיר, הידועים בעולם.
כעבור שנים אחדות התאחדה אאכן עם העיר בורטשייד השכנה והפכה למרכז מחוז.
כיום אאכן היא בירת האזור העירוני אאכן.
בשנת 1972 בעקבות איחוד העיר עם יישובים נוספים בסביבה התווספו לאוכלוסייתה עוד 63,000 אנשים ומספר תושביה הגיע מ-177,000 ל-240,000. ב-2003 עקב הטלת מס על דירה שנייה הרבה סטודנטים בחרו לגור בעיר ואוכלוסיית העיר ידעה עלייה נוספת.
נכון לשנת 2014, 46.5% מהאוכלוסייה היו מתפקדים בכנסייה הקתולית ו-15.0% בכנסייות הפרוטסטנטיות- בעיקר אוונגלית לורתנית;[71] 38.5% השתייכו לזרמים או קהילות דתיות אחרות או התהירו על אי שייכות לקהלה דתית.
מאז ירד שיעור המתפקדים הפרוטסטנטים והקתולים באוכלוסייה הכוללת.
נכון ל-31 בדצמבר 2023, על פי קבוצת המחקר לתפיסות עולם בגרמניה ובעיר אאכן, 34.5% מתוך 262,864 תושבים התפקדו כקתולים, 11.6% התפקדו כפרוטסטנטים ו-53.9% היו "חסרי דת" או שייכים לקהילה דתית אחרת.
מספר האנשים שעזבו את הכנסייה בשנת 2022 היה 13,340 ובשנת 2023 הוא היה 13,236. החלטה כזאת מושפעת על ידי ההכרח לשלם דמי חברות בקהילה הדתית.
הדת העיקרית בעיר היא הנצרות הרומית-קתולית (34.5% מתפקדים) שמאמיניה רוב רובם הם גרמנים.
אזור העיר אאכן השתייכה בהתחלה לתחום הבישופות ליאז', ובהתאמה לארכידיאקונות הסבניה ולדקאנאט מאסטריכט.
בימי הביניים היווה הוורם הגבול עם הארכיבישופות קלן.
הדוכס יוליך נהנה מזכויות בתחום הכנסייתי.
ב-1708 התקיימו באאכן 17 מנזרים.
ב-1802 העיר הייתה למושב של בישוף, אולם בישופות זו בוטלה שוב ב-1825. בהמשך שויכו הקתולים בעיר לארכיבישופות קלן עד 1930 כשחודשה הבישופות אאכן כדיוקסיה סופרגנית של קלן.הקתדרלה של בישופי אאכן והכנסייה הראשית של העיר היא קתדרלת אאכן הידועה בשם "דום" - "Aachener Dom.
הבישוף של הכנסייה בעיר הוא החל מ-2016 הלמוט דיזר.
באאכן פועלים סמינר לכמרים ואוניברסיטה קתולית.
כמו כן כאן נמצא מושב משרדי מיסיון קתולי, הארגונים Misereor (ארגון היבישופים הקתולים הגרמנים למאבק בעוני בעולם) ו-Sternsinger (מיסיון הילדים לשירי כוכב)
הנצרות הפרוטסטנטית - הזרמים המרכזיים
הפרוטסטנטים הרשומים מהווים 15% ממספר התושבים.
הרפורמציה החלה באאכן בסביבות שנת 1530. בשנים שלאחר מכן, התיישבו בעיר בעיקר משפחות פרוטסטנטיות (קלוויניסטיות) של יצרני בדים.
הקהילה הראשונה הוקמה בשנת 1544, אך משנת 1550 ואילך נאסר על תושבים פרוטסטנטים לכהן במשרות ציבוריות בצו הקיסר.
עם זאת, מועצת העיר הייתה מפולגת, ובשנת 1559 עזבו חבריה הפרוטסטנטים את המועצה, ולאחר מכן היגרו פרוטסטנטים רבים.
בשנת 1576, הודות לתמיכת הגילדות, המועצה הייתה שוב ברוב פרוטסטנטי.
בתקופה שלאחר מכן היו תחילה קהילה לותרנית אחת ושלוש קהילה רפורמית.
עם זאת, החירויות לא נמשכו זמן רב, שכן בשנת 1598 הוטל איסור קיסרי על העיר וכתוצאה מכך התפטרה המועצה הפרוטסטנטית.
כל בתי התפילה ובתי הספר נסגרו של הפרוטסטנטים ורבים מתוכם גורשו.
לאחר מרד פרוטסטנטי, הוקמה שוב מועצה פרוטסטנטית באופן זמני בשנים 1612/1611, אך בשנת 1614 הוטל שוב איסור קיסרי והפרוטסטנטים גורשו, חלקם אף הוצאו להורג.
לאחר מכן, מספר הפרוטסטנטים בעיר היה קטן מאוד, אף על פי כן המשיכו תושבים פרוטסטנטים לנסות שוב ושוב לצבור השפעה בעיר.
אולם מכיוון שלא יכלו להקים קהילות משלהם, הצטרפו התושבים הלותרנים והרפורמיים לקהילות בוואלס.
קהילה רפורמית נוסדה שם ב-21 במרץ 1649, וכנסיית "הרבורמדה קרק" (כלומר רפורמית - בהולנדית) נבנתה בשנת 1672. בסביבות שנת 1669 נוסדה הקהילה האוונגלית-לותרנית של אכן-בורטשייד-ואלס, שבנתה את הכנסייה הלותרנית "דה קופרמולן" בשנת 1737.
לאחר הפלישה הצרפתית, בימי נפוליאון זכו הפרוטסטנטים בהדרגה בשוויון זכויות עם הקתולים.
בשנת 1802 הם קיבלו את בניין הכנסייה של המנזר לשעבר סנקטה אנה כדי להשתמש בו לצורך פולחנם.
הקהילות הלותרניות והרפורמיות שנוסדו בינתיים התמזגו בשנת 1837 ויצרו את הקהילה האוונגלית המאוחדת.
הכנסייה האוונגלית של אכן מחולקת לארבעה תת-אזורית (אכן-מיטה, דרום, מערב וצפון), שלכל אחד מהם מספר פרוכיות.
תחום האזור הכנסייתי אאכן כולל גם שתי רשויות מקומיות נוספות בדרום מזרח: ברנד השייכת לקהילת שטולברג, והעיירות בנפת קורנלימינסטר/וואלהיים השייכות לקהילת קורנלימינסטר-צווייפל.
לתחום המחוז הכנסייתי האוונגלי של אאכן משתייכות לא רק הקהילות בעיר ובמחוז אאכן (למעט אשוויילר), אלא גם קהילות אייפל שבמחוז אויסקירכן.
בנוסף פועלות באאכן כנסיות רבות המכונות "כנסיות חופשיות אוונגליות", ביניהן הקהילה האוונגלית החופשית והקהילה האוונגלית הכנסייתית חופשית - בפטיסטית.
קיימת גם כנסייה קתולית בעלת הפולחן הישן, כנסיות "נוצריות חופשיות", קהילת קווייקרים.
ידועות גם 4 כנסיות אורתודוקסיות, כולל הכנסייה היוונית מיכאל הקדוש בראשותו של הבישוף אבמניוס מלפקה (כיום בצפון קפריסין) המשתייכת לכנסייה היוונית-אורתודוקסית היוונית של גרמניה בחסות הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול, כנסייה רוסית, סרבית ורומנית.
כמו כן כנסיות נאו-פרוטסטנטיות נוספות כמו הכנסיות האוונגליסטיות "של הכרמים"
(Vineyard church), הכנסייה החופשית הבין-לאומית, המרכז הנוצרי מגדלור (מהזרם הפנטקוסטלי).
הכנסיות המוזכרות הם חברות באיגוד אקומני של הכנסיות הנוצריות המקומיות.
בנוסף פועלות כנסיות קוריאניות - קתולית ופרוטסטנטית, קהילות של הכנסייה המורמונית, עדי יהוה, קהילה אפוסטולית ואפוסטולית חדשה.
בתעודות היסטוריות שונות מוזכר יהודי בשם יצחק שבשנת 802 ליווה את שגריר הקיסר קארל הגדול אל הארון א-רשיד.
באותה תקופה הייתה התיישבות יהודית דלה בפאתי העיר.
בתחילת מאה ה-9 הזמין המלך קארל סוחרים יהודים להתיישב באזור שלטונו, והמקום הראשון היה עיר המלוכה אאכן.
במאורעות תתנ"ו, בעת מסע הצלב הראשון, ניצלה עיר זו מהפרעות, והבישוף של אאכן, שתיאוריו מקובלים בדרך כלל על היסטוריונים, תיאר את הרציחות כפעולה של אספסוף אשר פעל ממניעי שנאה שאינם בהכרח קשורים לאדיקות הדתית.
לפי תעודות עתיקות מהעיר, בשנת 1349 "נמסרו" יהודי אאכן לידי הרוזן יוליך (Jülich) שגבה מהם מיסים ואישר את שהותם בעיר.
הדבר גרם להפסד ניכר בגביית מיסים, ועשר שנים אחר כך הוחזרו בניגוד לדעת ועד העיר.
ב-1777 נכללו ענייני הקהילה היהודית בתקנות העיר.
רק ב-1823 הורשו לקבור את מתיהם בבית קברות סמוך לעיר.
ב-1847 קיבלו מעמד אזרחי במסגרת הממלכה הפרוסית.
ב-1845 נבנה בית ספר יסודי יהודי בעיר, וב-1862 נוסד בית הכנסת הגדול בעיר.
בשנת 1911 הוקם בעיר התא הציוני הראשון בכל גרמניה.
בליל הבדולח שרפו הנאצים את בית הכנסת הגדול באאכן ובתי כנסת נוספים.
פרעות אלו מתועדות בימינו באתר הספרייה היהודית המקוונת, וכן באתר "בית אשכנז".
לא נמצאו נתונים מסודרים על מספר היהודים, בתי הספר, המקוואות ומוסדות הדת יהודיים בעיר, ולא על גורלם, בשנות השואה.
קהילת יהודי אאכן הייתה בזמנו קהילה גדולה ומשגשגת.
שיעור ההתבוללות וחילון היהודים היה גדול.
כך גם נמצא בתיעוד משפחות, בעיון בשמות משפחה בספר טלפונים לפני המלחמה, וכן עולה מעדויות של צאצאי יהודי אאכן ששרדו
ב-1939 אחרי הגירה ומעצרים נספרו בעיר 782 יהודים.
כמה מהם עוד הצליחו להימלט בהמשך והשאר נשלחו למחנות השמדה בין מרץ 1942-ספטמבר 1944.
בתיעוד אישי של ניצולת שואה אדל גלזר, ביום ו' בניסן ה'תש"ד (24 במרץ 1942) נשלחו 2,200 יהודים מהגטו באיזביצה למחנה ההשמדה בלז'ץ, על מנת לפנות מקום להגעתם של שני משלוחים בני כ-1,000 יהודים למחרת.
המשלוח הראשון היה בעיקרו מהעיר אאכן.
אחרי מלחמת העולם השנייה חיו באאכן 62 יהודים.
בשנת 1954 מנתה קהילת יהודי אאכן 104 יהודים, וזו טיפלה ב-46 בתי עלמין בתחומה.
הקהילה פנתה לקבלת פיצויים באופן עצמאי מממשלת גרמניה המערבית כנפגעי המשטר הנאצי.
על חשבון הממשל נבנו בית כנסתומרכז קהילתי חדשים.
ב-1966 מנתה קהילת יהדות אאכן וסביבתה 163 יהודים.
כתוצאה מהגירת יהודים מברית המועצות לשעבר עלה מספר היהודים מ-326 ב-1989 ל-1434 ב-2003.
בשנת 1995 בעת כהונתו של ראש העיר יורגן לינדן, נבנה בית כנסת גדול חדש במקום של בית הכנסת הישן שנהרס בליל הבדולח, .
כיום הרחוב שבו עמד בית הכנסת נקרא "Synagogeplatzstrasse", כלומר רחוב כיכר בית הכנסת.
ב-2021 הקהילה היהודית מנתה 1184 חברים רשומים וברשותה ספרייה, עיתון ובית עלמין.
לאו בלך, המנצח ממוצא יהודי של תזמורת ברלין עד לשלטון הנאצי, היה יליד העיר אאכן.
המנצח הרברט פון קאראיין, שבתחילת מלחמת העולם השנייה היה המנצח האהוד על היטלר, החל את דרכו בתזמורת הפילהרמונית של אאכן, בהחלפת אישים שסולקו מתפקידם עקב היותם יהודים או "אוהדי יהודים".
עם סיום המלחמה התפרסם החייל היהודי-פולני (כיום בארצות הברית) מקס פוקס כחזן הנושא את התפילה הרשמית והחופשית הראשונה תחת שלטון הצבא האמריקני.
ב-1 בספטמבר 1997 ניתן "פרס השלום של העיר אאכן" לאורי אבנרי, הפעיל הליברלי מישראל.
בשנת 2002 יצרה האמנית זויה צ'רקסקי את הגדה של פסח של אאכן, בעת שהותה בעיר במסגרת חילופי אומנים.
ביולי 2004 נערכה ועידה בין-דתית שכללה בנוסף לנוצרים ומוסלמים גם משלחת גדולה של אנשי דת יהודים.
ב-23 באפריל 2010 נערך אחד מאחרוני המשפטים נגד הנאצים בעיר אאכן.
בשנות ה-1960-1970 בעידן ה"בום הכלכלי" של גרמניה המערבית, הגיעו למדינה, כולל באאכן, גלים גדולים של "עובדים אורחים" (Gastarbeiter) מטורקיה, שכללו בעיקר טורקים, אבל גם כורדים ומיעוטים אחרים כמו צ'רקסים.
רבים מהם נותרו לגור מדינה.
הגיעו גם טורקים, אלבנים, בוסנים ממדינות אחרות כמו בולגריה,אלבניה, בוסניה והרצגובינה, יוון.
בהמשך קלטה גרמניה כולל העיר אאכן מהגרים ופליטים ערבים מסוריה, איראן, עיראק, פלסטינים.
כיום חיים באאכן אלפים רבים של תושבים מוסלמים, רובם סונים, מתוכם 6,140 ילידי טורקיה.
מתגורר באאכן גם מיעוט המשתייך לקהילת העלאווים מטורקיה.
רבים מהמהגרים המוסלמים חיים בשכונת "אוסטפירטל" המזרחית.
כיום פועלים בעיר בערך 15 בתי תפילה מוסלמים, מתוכם שלושה יותר חשובים: המסגדים: בילאל, יונוס אמרה ומנסור (מסגד אחמדי).
המסגד בילאל נבנה ב-1972-1964 ומשויך ל"מרכז האסלאמי אאכן" מיסודם של האחים המוסלמים מסוריה בראשותו של עיסאם אל-עטאר (2024-1927) .
ב 17 במרץ 1981 נרצחה באאכן בנאן א-טנטאווי, אשתו של אל-עטאר, כנראה על ידי סוכני משטר הבעת' הסורי.
באאכן-אוסט בכיכר הנקראת החל מ-2019 "כיכר המסגד" (Moscheeplatz) נמצא המסגד המרכזי יונוס אמרה השייך לאיחוד הטורקי-אסלאמי לענייני דת.
ב-2015 נחנך המסגד מנסור של הקהילה האחמדית.
בנוסף פועלים בעיר כחמישה "מרכזים אסלאמיים" כולל המסגדים "א-סונה", "אל-אימאם מליך" והמסגד השיעי "אבזאר" של יוצאי איראן.
באאכן חיים בנוסף למקומיים גם אנשים שנולדו ב-160 ארצות.
נקלטו בה גם כ-4000 פליטים מאוקראינה ופליטים אפריקאים.
בעיר פועלת גם קהילה בהאית, מרכז תרבות של העלאווים מטורקיה, מוסדות דת של הבודהיזם כולל זן (המרכז זן-במבוק) וקהילה לפי תורתו של ניאנפוניקה תרה, ההינדואיזם וכו'.
אאכן היא כיום מרכז תעשייתי וצומת רכבות ראשי.
עם איחוד אירופה, ובעיקר עם הקמת גוש האירו, חוזק מעמדה של אאכן כעיר בינלאומית, וזאת בשל היותה עיר גבול לשלוש מדינות אירופאיות: גרמניה, הולנד ובלגיה.
בעיר אתרים היסטוריים רבים, מוזיאונים, חלקים מהחומה שהקיפה את העיר בעבר ומעיינות חמים טבעיים.
אחד המעיינות, Carolus-Therme, הוא מהמעיינות המודרניים ביותר באירופה.
המים שזורמים בו הם מי מעיינות טבעיים.
מאז 1950 מעניקה העיר מדי שנה את "פרס קרל הגדול" לאדם שתרם משמעותית לאיחוד אירופה.
בנוסף מארחת אאכן את אליפות העולם ברכיבה על סוסים באצטדיון CHIO.
היא נמצאת ברשימת 200 הערים הפופולריות באירופה.
אאכן של ימינו היא עיר מודרנית ופתוחה לעולם מבחינה פוליטית ותעשייתית.
בזכות שיתוף פעולה של האוניברסיטאות והתעשייה ישנם בה סניפים של חברות כגון אריקסון, פורד, פיליפס, טקדה, מיקרוסופט ועוד.
אָאֵרוֹמֶקְסִיקוֹ (בספרדית: AeroMéxico, נהגה בספרדית: אָאֵרוֹמֵחִיקוֹ) היא חברת התעופה הלאומית של מקסיקו והגדולה ביותר במדינה.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי.
החברה מפעילה טיסות סדירות פנימיות במקסיקו וכן טיסות בינלאומיות ליעדים באירופה, אסיה, דרום אמריקה, מרכז אמריקה וצפון אמריקה.
החברה נוסדה בספטמבר 1934 על ידי אנטוניו דיאס לומברדו.
טיסתה הראשונה התבצעה בקו אקפולקו–מקסיקו סיטי.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה החברה לצמוח במהירות: נקנו כמה חברות מקסיקניות קטנות, נקנו מטוסי דאגלס DC-3 ו-DC-4 ונפתחו קווים לארצות הברית ואירופה.
בהמשך הוחלפו מטוסי ה-DC-4 במטוסי DC-6 ומטוסי "בריסטול בריטניה".
בשנת 1959 הפכה החברה לחברת התעופה הלאומית של מקסיקו.
בשנת 1961 קנתה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה מדגם DC-8. בתחילת שנות ה-70 החליטה ממשלת מקסיקו לאחד את פעילות כל חברות התעופה שביצעו טיסות מקומיות ולשייך אותן לאארומקסיקו.
בשנת 1974 קיבלה החברה לראשונה את מטוסי הדאגלס DC-10-30, מטוסיה רחבי הגוף הראשונים.
באותה שנה קיבלה החברה גם מטוסי דאגלס DC-9-30 ראשונים שהיוו את הבסיס לטיסות המקומיות והאזוריות.
ב-31 באוגוסט 1986 התרסק מטוס דאגלאס DC-9-30 כשהתקרב לנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס.
כל האנשים שהיו על המטוס נהרגו.
זוהי הייתה התאונה הקשה היחידה בתולדות החברה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 קיבלה החברה את מטוסי הבואינג הראשונים שלה מדגם בואינג 767 שהחל להחליף בהדרגה את מטוסי ה-DC-10. בשנת 2000 יסדה החברה יחד עם דלתא איירליינס, אייר פראנס וקוריאן אייר את ברית חברות התעופה סקאיי טים.
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2020:
אארומקסיקו קונקט - חברה לטיסות מקומיות.
ברשות החברה מעל 40 מטוסים מתוצרת אמבראר וסאאב, והיא טסה ל-47 יעדים.
אארומקספרס - חברה למשלוח מטענים במטוסי אארומקסיקו.
אארומקסיקו טראוול - חברת לטיסות שכר שבסיסה בקנקון.
ברשות החברה שלושה מטוסים מתוצרת מקדונל דאגלאס.
אָאִידָה (Aida) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי, ללברית מאת אנטוניו גיזלנצוני המבוססת על עלילה שנכתבה על ידי האגיפטולוג והארכאולוג הצרפתי אוגוסט מארייט ("ארוסת הנילוס") ושוכתבה בפרוזה על ידי קמי דו לוקל.
אאידה הוצגה לראשונה בבית האופרה הח'דיוי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871. האופרה הוזמנה מוורדי על ידי אסמאעיל פאשא, אך בניגוד לאמונה המקובלת, לא לכבוד פתיחת תעלת סואץ שנפתחה כבר ב-1869.
באופרה, שהיא מהמפורסמות ביותר שהלחין ורדי, ישנם מספר קטעים ידועים, בהם "מארש הניצחון", שהוא אחד המוכרים במוזיקה הקלאסית בכלל ובאופרה בפרט.
כמו כן, האריה לטנור מהמערכה הראשונה "Celeste Aida" היא אחת האריות המפורסמות ביותר לטנור, והוקלטה אין ספור פעמים בביצועם של זמרי אופרה רבים.
האופרה הוזמנה מוורדי על ידי אסמאעיל פאשא, אך לא לכבוד פתיחת תעלת סואץ, וכן לא לכבוד חנוכת בית האופרה הח'דיוי.
ורדי אמנם נתבקש לכתוב אודה לפתיחת תעלת סואץ, אך הוא סירב לעשות כך בטענה כי איננו כותב יצירות לאירועים מסוימים.
במקור הוזמנה האופרה לביצוע בינואר 1871, אך הביצוע נדחה לדצמבר אותה שנה בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה.
תמונה ראשונה - היכל בארמון המלך, הפירמידות ברקע
כהן הדת ראמפיס מספר לרדמס שהאתיופים מתכוונים לתקוף את המצרים.
רדמס מביע את תקוותו כי המלך ימנה אותו למפקד על הצבא במערכה.
רדמס שר על חלומותיו – לנצח במלחמה על האתיופים ולזכות באהובתו אאידה, נסיכה אתיופית שנשבתה, אך המצרים אינם מודעים לזהותה האמיתית.
אביה, אמונסרו, מתכוון לפלוש למצרים כדי להצילה.
אמנריס, ביתו של מלך מצרים נכנסת לאולם, גם היא מאוהבת ברדמס, אך חוששת שמא ליבו נתון לאחרת.
אאידה נכנסת, ואמנריס מזהה במבטו של רדמס, כי אאידה עלולה להיות המתחרה שלה, אך היא מסתירה את רגשותיה.
המלך נכנס בלוויית ראמפיס וכל הפמליה.
שליח מודיע כי האתיופים צועדים לכיוון תבאי.
המלך מכריז מלחמה וכן מכריז כי האלה איזיס בחרה את רדמס כמנהיג הצבא (המלך, ראמפיס, רדמס, אאידה, אמנריס והמקהלה: Su!
אאידה נותרת לבדה, ונקרעת בין אהבתה לאביה, לארצה לבין אהבתה לרדמס (אריה: Ritorna vincitor).
תמונה שנייה - מקדש וולקן
תפילות וטקסים נערכים על ידי הכהנים והכהנות, רדמס מתמנה רשמית למפקד הצבא.
כל הנוכחים נושאים תפילה כי יזכה בניצחון למען מצרים ויחזור בשלום עם כל חייליו.
תמונה ראשונה - חדרה של אמנריס
חגיגות וריקודים לרגל שיבת רדמס מהמלחמה כמנצח.
אמנריס עדיין לא בטוחה האם רדמס מאוהב באאידה, והדבר מטריד את מנוחתה, היא מנסה להסיח את דעתה בריקודי העבדים המורים.
כאשר אאידה נכנסת, אמנריס מבקשת מכל הנוכחים לצאת.
היא משקרת לאאידה ומספרת לה שרדמס נהרג בקרב, כך היא מוציאה מאאידה בעורמה הודאה על אהבתה לרדמס.
אמנריס זועמת ומתכננת נקמה, אאידה נופלת לרגליה ומתחננת לרחמים.
אמנריס עוזבת את החדר ומותירה את אאידה לבדה.
תמונה שנייה - שער העיר תבאי
החיילים השבים מהניצחון צועדים בסך לפני המלך.
המלך מכריז כי רדמס רשאי לקבל כל שיחפוץ.
השבויים האתיופים מגיעים, ביניהם אמונאסרו.
אאידה ממהרת להתאחד עם אביה, המצרים עדיין אינם מודעים לזהותם האמיתית.
אמונאסרו מספר למצרים כי מלך אתיופיה נהרג בקרב.
האתיופים מתחננים למלך שיחוס על חייהם, אך המצרים דורשים את מותם.
רדמס מבקש מהמלך לחון את האתיופים, המלך נענה לו.
כל השבויים משוחררים למעט אאידה ואמונאסרו, המוחזקים כבני ערובה.
מלך מצרים מכתיר את רדמס כיורשו, ונותן לו את אמנריס בתו לאישה.
מיקום: מקדש איזיס על שפת הנילוס
תפילות נאמרות במקדש, אמנריס מגיעה להתייצב בפני האלה איזיס בערב יום חתונתה לרדמס.
אאידה מגיעה לפגישה חשאית שתכננה עם רדמס.
אביה מוצא אותה ומורה לה לדובב את אהובה שיגלה לה סודות על צבא מצרים.
כאשר רדמס מגיע הוא מסתתר ומצותת לשיחתם.
רדמס מבטיח לאאידה שאותה הוא ישא לאישה, היא מבקשת ממנו לברוח עימה למדבר, הוא מסכים ומתכנן נתיב בריחה בטוח, ומגלה את מיקום הצבא ואת תוכניות התקיפה.
אמונאסרו מופיע שוב ומגלה את זהותו האמיתית.
באותו רגע יוצאים אמנריס וראמפיס מהמקדש ורואים את רדמס מסתודד עם האויב, הם מזעיקים את השומרים, אאידה ואמונאסרו מתחננים שיברח עמם, אך הוא מסרב.
הם בורחים ורדמס מאפשר לשומרים לתפוס אותו.
תמונה ראשונה - היכל הצדק
לאחר שהאויבת שלה הצליחה לברוח (L'aborrita rivale a me sfuggia), אמנריס משתוקקת להציל את רדמס.
היא מבקשת ממנו להכחיש את האישומים, אך הוא מסרב.
המשפט מתנהל מאחורי הקלעים, רדמס אינו מגיב לאישומים.
השופטים דנים את רדמס לעונש אכזרי במיוחד - קבורה בעודו חי.
רדמס נלקח מהמקום, אמנריס מקללת את ראמפיס ואת הכהנים השופטים.
תמונה שנייה - מקדש הוולקן.
בחלק העליון של הבמה - המקדש, ומתחתיו הקבר
רדמס מובא לביצוע גזר הדין ומוכנס לקבר הפתוח.
לאחר שנסתם עליו הגולל, הוא מגלה בקבר את אאידה אהובתו שבאה למות יחד אתו, (רדמס: Morir!
למעלה במקדש, אמנריס מבכה את מות אהובה.
האופרה צולמה כמה פעמים בגרסה קולנועית, למשל ב־1958 עם לואיס מקסוול וסופיה לורן, כאשר שפתי השחקנים סונכרנו לפסקול של זמרי אופרה.
סיפור האופרה, ללא המוזיקה של ורדי, זכה בשנת 1998 לגרסת מחזמר עם מוזיקה של אלטון ג'ון וטים רייס.
באצטדיוני כדורגל באירופה, נוהגים האוהדים לשיר את מרש הניצחון מהאופרה.
האופרה הוצגה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית באופרה הארצישראלית, את הליברית תרגם לעברית אברהם שלונסקי.
באופרה הארצישראלית העממית הופיעה יוספה שוקן בתפקיד הראשי.
האופרה בוצעה לראשונה בישראל בשנת 1972, כשאת התפקיד הראשי שרה נתניה דברת והמנצח היה לסלו רוט.
אאידה הוצגה בשנת 1993 בהפקה מיוחדת בתיאטרון קיסריה.
בינואר 2008 הועלתה על הבמה הפקה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
בשנת 2009, במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, הגיע לישראל ממילאנו האנסמבל של תיאטרון לה סקאלה לבצע שש הצגות של האופרה.
ב-2011 הוצגה האופרה "אאידה" למרגלות המצדה, בניצוחו של דניאל אורן.
אָאֶס סֵדַאי הוא מסדר קוסמות, הממלא תפקיד ראשי בעולם הפנטזיה של סדרת הספרים מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
פירוש השם 'אאס סדאי' בשפה העתיקה הוא "משרתי כול".
האאס סדאי הן נשים מכשפות (כינוי המוצמד להן בגנאי על ידי השונאים להן), ובסיסן במגדל הלבן, בעיר טאר וולון הנמצאת על אי בנהר הארינין.
האאס סדאי מזוהות על ידי פניהן חסרות הגיל וטבעת הנחש הבולע את זנבו, הטבעת שעונדת כל אאס סדאי עם קבלתה למסדר.
האאס סדאי מחולקות לשבע אג'ות, מסדרי משנה העוסקים כל אחד בתחום שונה.
לכל אג'ה ראש אג'ה משלה, וכל אג'ה בוחרת שלוש מחברותיה לכהן במועצת המגדל.
שליטת האאס סדאי נקראת כס האמירלין, והיא נבחרת על ידי חברות המועצה.
בעבר, בעידן האגדות, כלל מסדר האאס סדאי גברים ונשים כאחד.
באותם זמנים בוצעו מעשי פלאים שבלתי אפשרי לבצעם כיום, והפלאים הגדולים ביותר בוצעו בשיתוף פעולה בין גברים לנשים.
לאחר מלחמת הכוח, כשזיהם אדון האופל את סאידין, החצי הגברי של המעיין האמיתי, נטרפה דעתם של האאס סדאי הגברים והם הרסו את העולם בטירופם.
כתוצאה מכך, כלל המסדר מאז נשים מתעלות בלבד.
כיום מקבלות האאס סדאי יחס שונה בכל אחת מארצות העולם.
בעוד שבארצות הגבול, ובמידה לא מועטה גם בקאירהיין ובאנדור הן נהנות מיחס של כבוד ואף יראה, ברוב ארצות העולם הן נתקלות ביחס של חשדנות, פחד ואף שנאה.
היחס הרע מתבטא בטיר, שם אסור על פי החוק לתעל, ויותר מכך באמדיצ'יה, שם שולט מסדר ילדי האור, המתעב את האאס סדאי.
לא כל הנשים המתעלות הופכות לאאס סדאי.
בקרב האיאלים למשל, הן נעשות לחוכמות של השבטים שלהן, ואצל אנשי הים הן נהפכות ל"מוצאות רוח", ללא ידיעתן של האאס סדאי.
חלק מהנשים החיות ביישובים כפריים הופכות בבגרותן לחוכמות ומרפאות, בעוד שאחרות חיות עד יום מותן ללא הידיעה שהן מסוגלות לתעל או ללא רצון להפוך לאאס סדאי.
המעטות שאכן נמצאות על ידי האאס סדאי, הופכות לחניכות במגדל הלבן, ומתחילות ללמוד את רזי הכוח האחד.
במידה והצליחו בכך, הן ממונות ל'מקובלות'.
המקובלות כבר אינן חניכות, אך עדיין לא אאס סדאי; ניתן להן יותר חופש, אך גם יותר אחריות מוטלת על כתפיהן.
האג'ות הן מסדרי משנה בתוך האאס סדאי.
כל אג'ה נקראת על שם צבע, דוגלת בפילוסופיה מסוימת בנוגע לשימוש ב'כוח האחד' ורואה בדרך שונה את מטרות האאס סדאי.
ישנן שבע אג'ות רשמיות (ואחת מוכחשת בפומבי - האג'ה השחורה).
בתקופות קדומות יותר, לפני מאות שנים, היו עשרות אג'ות שהוקמו והתפרקו ללא הפסקה.
האג'ה הכחולה - אג'ה של פוליטיקאיות, וכתוצאה מכך האג'ה בעלת רשתות הריגול הגדולות והרבות ביותר.
אף על פי שזו האג'ה השנייה הכי קטנה, חלק מאוד גדול מהיושבות בכס האמירלין היו מאג'ה זו (בספר "אביב חדש" טמרה אוספנייה, ובספרים 1–7 סיואן סנצ'ה).
לעיתים ישנן אחיות כחולות המחזיקות רשת ריגול פרטית.
הראש שלה, "הבוחרת הראשונה" אדית', היא גם חברת מועצה.
סיואן סנצ'ה, האמירלין בתחילת הסדרה, הייתה לפני כן ראש עיניי ואוזניי האג'ה (רשת הריגול הרשמית).
ליאן שריף היא האאס סדאי היחידה שידוע שיש לה מרגלים אישיים בתוך המגדל הלבן עצמו.
האג'ה האדומה - המטרה העיקרית של האג'ה האדומה היא ציד גברים שיכולים לתעל.
האג'ה היחידה שחברותיה לא מחזיקות עוצרים (עד ספר 22).
מטרתה המוצהרת של האג'ה היא למנוע שבירת עולם שנייה, וזו הסיבה שחברות האג'ה תופסות ומסרסות מתעלים זכרים מכוחם.
בפועל, האדומות פמיניסטיות קיצוניות ונמנעות באופן מוחלט מיצירת קשרים עם גברים.
הן נוטות להאשים גברים, גם לא מתעלים, ולא לסמוך עליהם.
למרות זאת, נראה שישנן מעט אחיות אדומות שונות, ונראה שמספר אחיות אדומות אף תומכות בהחזקת עוצרים, אם כי הן אינן מעיזות לומר זאת בקול רם.
ראש האג'ה האדומה בעת התרחשות העלילה היא אלאידה ולאחר מכן (כשמונתה לאמירלין) גלינה קסבן, ותוארן "הנעלה מכל" (the highest).
לאחר שביה של גלינה בידי שבט השאידו לאחר בארות דומאי, מונתה צוטאמה ראת לראש האג'ה האדומה.
האג'ה הירוקה - אג'ת הקרב.
הירוקות תמיד מוכנות לקרב האחרון כנגד כוחותיו של אדון האופל.
הן היחידות שנוהגות להחזיק יותר מעוצר אחד, ולעיתים גם מתחתנות עם העוצר שלהן.
האחיות הירוקות ידועות בחיבתן לגברים.
מזה מאות בשנים נמצאת האג'ה הירוקה בברית עם האג'ה הכחולה.
ראש האג'ה הירוקה היא אדלורנה בסטין, ותוארה הוא "המפקדת - גנרלית".
זהות ראש האג'ה נשמר בסוד עד שטלינה הזכירה את שמה בפני ציידות האופל.
באג'ה זו חברה קדסואן מליידרין, האאס סדאי המבוגרת ביותר שידוע עליה- כבת 250 שנה.
האג'ה הצהובה - עוסקות בריפוי, מעשי ומחקרי, אך ישנם דברים רבים שידועים לחברות האחווה או חוכמות האיאלים ולא ידועים לאג'ה הצהובה.
הריפוי שבו משתמשות הצהובות פועל על בסיס כוחו ומחצביו של המרופא, ולכן הריפוי מלווה ברעב לא אנושי וצורך כרוני כמעט בשינה.
בתוקף תפקידן הן גם האחראיות על גן המגדל, הכולל את צמחי הריפוי.
הצהובות נודעות בשחצנותן ובאמונה כי הן האג'ה החשובה והמעשית ביותר.
ראש האג'ה נקראת "האורגת הראשית".
האג'ה החומה - נמנעות מהתערבות בעסקי העולם ומקדישות עצמן לחיפוש אחר ידע.
הן אחריות על הספרייה של המגדל הלבן.
אחיות חומות כמעט ולא יוצאות מהמגדל הלבן, אלא למטרות חקר, ומבלות כמעט את כל זמנן בקריאה ובמחקר.
העוצרים שלהן משמשים בעיקר לנשיאת ספרים ומגילות.
מתוארות כמנותקות לגמרי מהעולם וממה שקורה סביבן, אף על פי שישנן מעט חומות שאינן כאלה.
וורין, למשל, גויסה כחוקרת לחפש מתעלות פוטנציאליות ברחבי העולם המוכר.
ראש האג'ה החומה היא מועצה שראשה בעת התרחשות העלילה היא ג'סי בילאל.
בזמן היעדרות אלאידה בקרב נגד הסינצ'נים, חברת המועצה סרין אסנובר שימשה כאמירלין בפועל.
האג'ה הלבנה - אג'ת ההגיון, והאג'ה הקטנה ביותר.
מאמינות בהגיון כאמצעי לפתרון כל בעיה, מתוארות כקרירות וחסרות רגש, וככאלה משמשות במגדל הלבן כסוהרות.
ראש האג'ה הלבנה נקראת "הטוענת הראשונה", ונכון לעכשיו מכהנת בתפקיד אאס סדאי ושמה פראן נהראן.
האג'ה האפורה - עוסקות במשא ומתן, פשרות והסכמים, תיווכים והסכמי שלום.
רוב השגרירות של המגדל הלבן הן אפורות, והן נשלחות לאזורי סכסוך במטרה להשכין שלום ולכרות בריתות עם המגדל הלבן.
ראש האג'ה האפורה היא סרנצ'ה סדאי, ותוארה הוא "הלבלרית הראשית".
האג'ה השחורה היא האג'ה שמשרתת את אדון האופל.
אג'ה סודית אשר עצם קיומה מוכחש בפי כל, ולא היה ידוע אף לאאס סדאי הבכירות ביותר מחוץ לאותה אג'ה, אף ששמועות בנושא הסתובבו זה אלפי שנים.
מורכבת בקבוצות קטנות של 3 נשים, הנקראות "לב", ובהן כל חברה מכירה רק אחת נוספת מחוץ ל"לב" כדי למנוע גילוי של האג'ה כולה על ידי תפיסת אחות שחורה אחת.
בעלת מועצה נפרדת בת 12 חברות אשר מתכנסות במסווה.
חברות אג'ה זו הן לכאורה חברות באחת האג'ות האחרות, אך הן לא מחויבת ל-3 השבועות, אחרי שמצאו דרך לשחרר את עצמן.
רבות מהאחיות השחורות הגיעו לתפקידים בכירים- אלביארין (מהאג'ה הלבנה) הייתה שומרת הרשומות (עד שאלאידה פיטרה אותה), גלינה הייתה ראש האג'ה האדומה ושריאם הייתה אחראית החניכות ומאוחר יותר שומרת הרשומות בסלידר.
אלאידה עצמה עלתה לשלטון בזכות הצבעה של 2 אחיות שחורות לפחות במועצה- דוהרה וטלינה.
אגווין חשפה את חברות האג'ה השחורה בסלידר ובמגדל הלבן על ידי שימוש מחודש במוט השבועות.
כל אישה שהופכת לאאס סדאי חייבת לקבל על עצמה לפני כן שלוש שבועות מחייבות:
לא לומר מילה שאינה אמת.
לא ליצור כלי נשק שיוכל אדם להרוג בו את משנהו.
לא להשתמש בכח האחד כנשק, אלא במקרים הבאים: כנגד ידיד אופל או יצור אופל, על מנת להגן על עצמה או על העוצר שלה, או על מנת להציל על חייה של אחות אחרת.
המקובלת אוחזת במוט השבועות בעת אמירת שלוש השבועות.
המוט הוא טר'אנגריל שמונע מהאחיות להפר את שבועתן, בכל מקום ובכל מצב.
לא ידוע מהו יעודו המקורי שלמענו נוצר מוט השבועות, אך הוא יכול לאכוף כל שבועה שנאמרת בעת החזקתו.
ידוע שהיו עוד כמוהו בעידן האגדות.
עוד אחד כמוהו שרד- "הכופת" (the binder).
לשלוש השבועות יש פרצות וחסרונות רבים:
האג'ה השחורה מסוגלת בדרך כלשהי לבטל את פעולת המוט.
שלוש השבועות אינן חלות על אחות שחורה, לאחר הצטרפותה לאופל.
בספר 21 מגלים שיש לאג'ה זו העתק טר'אנגרלי של המוט המקורי ("הכופת"), בו הן משתמשות כדי להשתחרר מהשבועות המקוריות (כדי שיוכלו לשקר ולהרוג) ולהישבע מחדש לאדון האופל.
בספר 24 וורין מגלה לאגווין ששתיים מהשבועות החדשות הן:
אשמור על סודותיי עד שעתי האחרונה
גלינה קסבן אמרה שישנה שבועה שלישית, אך מעולם לא הוברר מה טיבה.
ההערכה היא שהיא נועדה כדי לגרום לאחיות שחורות להיראות כמו אאס סדאי רגילות, עם שלוש שבועות ולא פחות ולא יותר.
(השבועות יוצרות שינוי פיזי מסוים באישה שיכולה לתעל, כפי שהוכח בבנות "האחווה").
השבועה הראשונה של המגדל הלבן מונעת מאאס סדאי לומר שקר במפורש, אך הדבר לא מונע מהן לעוות את האמת ולהציגה בצורה שונה לחלוטין למאזין, כשכל מילה בנפרד היא אמת מוחלטת אך האדם המקשיב מבין את הדברים בצורה שונה.
אאס סדאי מרבות להשתמש בפרצה הזאת.
השתקה מבטלת לגמרי את שלוש השבועות.
כך היא גם יכולה לומר דבר שהיא מאמינה שהוא אמת, אך מוט השבועות לא מסוגל למנוע ממנה לטעות, אלא אם כן היא בטוחה בו.
כך מועצת סלידר גילתה ששריאם היא אחות שחורה בסוף ספר 24 אחרי שאמרה בטעות ששערה אינה אדום.
השבועה הראשונה המקורית והשנייה של האג'ה השחורה מונעות מאאס סדאי גם לכתוב שקר או דברי בגידה באג'ה השחורה (בהתאמה).
ורין מת'ווין עקפה את האיסור של האג'ה השחורה על ידי כתיבת חוברת שמופיע ונעלם הכתב בה על ידי הכח האחד- מה שמנע מלפרסם את הבגידה בפומבי עד שעה לפני מותה.
העוצרים הם גברים שנקשרו בעזרת הכוח האחד ומרצונם אל אאס סדאי זו או אחרת.
העוצרים הם מעין שומרי ראש של האאס סדאי, אם כי כמובן הם אינם מקבלים תשלום והיחס ביניהם לאאס סדאי שלהם קרוב הרבה יותר משל שומרי ראש.
העוצר מגן על האאס סדאי שלו, ובתמורה הוא מקבל מספר יכולות גופניות יוצאות דופן: הוא מתעייף הרבה יותר לאט מאשר גבר רגיל, מחלים מהר יותר מפציעה, הוא חזק יותר ומהיר יותר.
העוצרים הם בדרך כלל סייפים אומנים ולוחמים מצוינים, ומסוגלים להסתיר את רגשותיהם ומחשבותיהם ולשמור על קור רוח גם במצבים הקשים ביותר.
האג'ות נחלקות ביחס שלהן לעוצרים.
באג'ה הירוקה מותר ואף רצוי לקשור יותר מעוצר אחד, וישנן אחיות ירוקות שנקשרות אף לארבעה עוצרים.
הירוקות שיש להן רק עוצר אחד הן בדרך כלל אאס סדאי חדשות שעוד לא מצאו לעצמן עוצרים רבים, או שהן נשואות לעוצר שלהן.
האג'ה האדומה, לעומת זאת, מתעבת גברים, ובכלל זה עוצרים.
(על אף שנשמעו קולות באג'ה האדומה שקוראים לקשירת עוצרים לאחיות שרוצות בכך, ובסוף ספר 22 מספר אחיות אדומות לוקחות יוזמה ומנסות).
כל שאר האג'ות נמצאות באמצע הדרך מבחינת היחס לעוצרים, על אף שהערה שולית באחד הספרים מלמדת אותנו שבאג'ה החומה, למשל, משמשים העוצרים בעיקר לנשיאת ספרים עבור האאס סדאי שלהן, כלומר לעיתים הם נטולי כל תפקיד מעשי בהגנה על חיי האחות.
אאס סדאי רבות שאינן יוצאות למסעות בעולם או מסתכנות ונשארות בטאר וולון אינן לוקחות לעצמן עוצרים ללא צורך.
מוות של עוצר הוא חוויה כאובה ביותר עבור האאס סדאי שלו, וההפך.
חוויית קטיעת הקשר היא לעיתים כה מזעזעת, שאאס סדאי מסוימות לא לוקחות לעצמן עוצר נוסף מעולם, מתוך חשש לחוות את האובדן שוב.
קדסואן כבר בת 250, ולא טרחה אפילו לקשור עוצר נוסף אחרי מות עוצריה המקוריים, למרות שהיא מהאג'ה הירוקה.
כשאסנה זרמין למשל (אג'ה ירוקה+שחורה) מתה, כל שלושת עוצריה השתגעו.
לעומת זאת, כשמוריין עברה למימד אחר (בתוך מגדל גנג'י), לאן עבר בקשר העוצרות לנינאב, מה שמנע את השתגעותו.
באג'ה שחורה מתברר שרוב העוצרים (עד כה לפחות) הם ידידי אופל בעצמם.
אליין טרקנד היחידה (בינתיים) שקשרה בת כעוצרת - בירגיט "קשת-כסף" טהרליון.
אלנה מוסבני (מהאג'ה הירוקה) הראשונה שידוע שקשרה עוצר שיודע לתעל את סאידין ובניגוד לרצונו - רנד.
ביחד עם אליין ואביינדה ואלנה מוסבני, רנד הוא היחיד בעצם שחולק יותר מאישה מתעלת אחת בקשר עוצרות - שלוש, ועוד אחת שלא יכולה לתעל (מין פרשו).
פברה טזנובני (מהאג'ה האדומה) ואנדרול גנהלד (אשאמן) קשרו זה את זה בטעות בקשר עוצרות דו-צדדי.
זה גרם ששניהם יכלו גם לשמוע את מחשבות השני וקשר הכח האחד ביניהם חזק יותר.
אָאֵרוֹלִינֵאָס אַרְחֶנְטִינָס (בספרדית: Aerolíneas Argentinas) היא חברת התעופה הלאומית של ארגנטינה והחברה הגדולה ביותר במדינה זו.
אארולינאס ארחנטינס הוקמה על ידי משרד התחבורה הארגנטינאי ב-7 בדצמבר 1950. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי מיניסטרו פיסטריני שבבואנוס איירס.
החברה מפעילה רשת נרחבת של שירותי נוסעים ומטען סדירים ליעדים בכל העולם.
אארולינאס ארחנטינס מנהלת את חברת התעופה אאוסטרל, את חברות המטענים אארולינאס ארחנטינס קרגו ו-Jet Paq, את החברה לשירותי הרמפה Aerohandling ואת החברה לשירותי תיירות Optar.
החברה מפעילה טיסות לאוסטרליה, איטליה, ספרד, ארצות הברית ועוד.
החברה נוסדה במאי 1949, בעקבות איחוד בין כמה חברות תעופה קטנות.
החברה המאוחדת החלה את פעילותה בדצמבר 1950. בשנותיה הראשונות, השתמשה החברה במטוסי דאגלס: DC-4, DC-6 ו-DC-3. בשנות ה-70 רכשה החברה לראשונה מטוסי סילון מחברת בואינג מדגמי 727, 737, ו-747.
בשנת 1989 הפריטה ממשלת ארגנטינה את החברה.
בתחילת שנות ה-2000 נקלעה החברה לקשיים רבים שכמעט הובילו לקריסתה, אך לבסוף החברה נרכשה מחדש על ידי ממשלת ארגנטינה.
החברה הצטרפה בשנת 2012 לברית חברות התעופה סקאיי טים.
בשנים האחרונות החברה שמה דגש על חידוש המטוסים והחלפת מטוסים ישנים בחדשים.
המטוסים הוחלפו במטוסי בואינג 737 חדישים.
אאלפוולד היה מלך או דוכס ממלכת סאסקס בשלהי המאה השמינית.
אאלפוולד מלך לצידם של אילדוולף, אוסלאק, מלך סאסקס, וייתכן שגם מלך לצידם של אוסוולד ואוסמונד.
ייתכן שאאלפוולד היה אחד מחברי מועצת זקני הממלכה (אלדרמן) אשר שלטו בה יחדיו, ולכן נשא את התואר "מלך".
פרטים מועטים בלבד ידועים אודות מלכותו.
אאלפוולד חתום כעד על צו מלכותי שהוציא אילדוולף משנת 765 בו מופיע התואר "אאלהוולד רקס" (Ælhuuald rex - המלך אלהוולד).
אאלפוולד חתום כעד על צו מלכותי שהוציא אופה, מלך ממלכת מרסיה משנת 772, לאחר שהשתלט על ממלכת סאסקס.
בצו זה נושא אלפוולד את התואר "אאלבוולד דוקס" (Ælbuuald dux - הדוכס אלבוולד) דבר המעיד על הירידה במעמדו ובמעמד מועצת הזקנים ממעמד מלך שליט למעמד של דוכס.
בצו זה מופיע אאלפוולד לאחר אוסוולד ואוסמונד, אולם לפני אוסלאק, דבר שייתכן שיש בו כדי לציין את מעמדו במועצת הדוכסים.
לא נותרו עד ימינו צווים שהוצאו על ידי אאלפוולד, ולא ידוע אם הוציא צווים.
אָאֶסְיוֹ נֵוֶס דָה קוּנְיָה (בפורטוגזית: Aécio Neves da Cunha; נולד ב-10 במרץ 1960) הוא כלכלן ברזילאי, פוליטיקאי ונשיאה לשעבר של מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית.
נווס דה קוניה התמודד בבחירות לנשיאות ב-2014, והפסיד לאחר שני סיבובים לדילמה רוסף.
נווס דה קוניה נולד בבלו הוריזונטה וסיים את לימודיו בכלכלה באוניברסיטה הפונטיפית הקתולית של מינאס ז'ראיס (PUC-Minas).
בשנת 1990, כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ברזיל PSDB, הוא זכה בקדנציה השנייה שלו בלשכה.
שנתיים לאחר מכן הוא התמודד ללא הצלחה לבחירתו לראשות העיר בלו הוריזונטה.
בקדנציה השלישית שלו כסגן הפדרלי, הוא הפך למנהיג ספסל המפלגה שלו.
בשנת 1990, כחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הברזילאית (PSDB), הוא זכה בקדנציה השנייה שלו בבית הנבחרים.
בקדנציה השלישית שלו כסגן הפדרלי, הוא הפך למנהיג ספסל המפלגה שלו.הוא היה המושל ה-17 של מינאס ז'ראיס מינואר 2003 עד מרץ 2010, המושל הצעיר ביותר בתולדות מינאס ז'ראיס והראשון שנבחר למושל בסיבוב הראשון, עם כ 58% מהקולות.
הוא חבר בסנאט הפדרלי הברזילאי (Federal Senate).
בעבר היה חבר קונגרס, נשיאה הזמני של ברזיל, והיה מזכיר לעניינים מיוחדים בממשל הנשיאות טרם מותו של הנשיא הנבחר טנקרדו נווס, סבוֹ.
עד יוני 2014 היה בעל טור בעיתון הברזילאי פוליה דה סאו פאולו (Folha de São Paulo).
אארו פאיארי (בפינית: Aaro Pajari; 17 ביולי 1897 - 14 באוקטובר 1949) היה גנרל בהצבא הפיני שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
פאיארי נולד באסיקאלה שהדוכסות הגדולה של פינלנד (אז חלק מהאימפריה הרוסית היום פינלנד).
הוא הצטרף לתנועת "המשמרות הלבנים" ולחם בהצטיינות רבה במלחמת האזרחים הפינית.
הוא התפרסם בשל אומץ ליבו, וכישרונו להחדיר מוטיבציה בחייליו.
הוא הצטרף לצבא הפיני עם הקמתו.
בתחילת "מלחמת החורף" הוא היה כבר לוטננט קולונל, הוא התפרסם כאשר בתחילת המלחמה סבל מהתקף לב אולם חזר לקרב מיד כשהתאושש.
הוא קנה פרסום נוסף במהלך קרב טולוואיירווי (שהיה למעשה הקרב הגדול הראשון במלחמה זו), אז השמידו הוא ופאבו טלוולה שתי דיוויזיות רוסיות מהארמייה השמינית.
במלחמת ההמשך הוא פיקד על התקפה גדולה באזור קרליה, הדיוויזיה שלו נשלחה אל נהר הוויאוקסי במטרה לאיים על העיר ויפורי, שנכנעה לאחר זמן מה.
לאחר מכן הוא זכה בצלב מנרהיים.
הוא לחם בהצטיינות גם במלחמת לפלנד וזכה בצלב מנרהיים פעם שנייה.
אחר המלחמה נעצר פאיארי בחשד לביצוע פשעי מלחמה, אולם שוחרר מחוסר ראיות.
הוא מת מהתקף לב בקוקולה בשנת 1949.
אָאִיצִ'י D3A היה מפציץ הצלילה העיקרי בשירות הצי הקיסרי היפני שהמריא מנושאות מטוסים במלחמת העולם השנייה.
המטוס לקח חלק ברוב פעילותיו המבצעיות של הצי הקיסרי, החל בהתקפה על פרל הארבור ועל בסיסים אמריקנים בפיליפינים.
כינויו בקרב בעלות הברית היה וַאל (Val).
המטוס תוכנן על ידי חברת המטוסים אאיצ'י באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לספק את דרישת הצי הקיסרי היפני למפציץ צלילה חדש, שיוכל להמריא מנושאות מטוסים.
אב טיפוס ראשון שנבנה כלל כנפיים אליפטיות, בהשראת הנקל 70 He, ומכיוון שמהירות הטיסה של המפציץ הייתה נמוכה, נעשה שימוש בכן נסע קבוע.
כמו כן הורכב במטוס מנוע כוכבי בעל הספק של 710 כוחות סוס.
אולם, לדגם היו בעיות ניווט בפניות ובעת צלילת הפצצה.
במטוס השני שנבנה הורכב מנוע חדש בהספק של 840 כוחות סוס, והזנב האנכי הוגדל כדי להוסיף יציבות.
מוטת הכנפיים גדלה במקצת ובלמי צלילה חזקים יותר הותקנו.
שיפורים אלה פתרו כמעט את כל הבעיות שהתעוררו במטוס הראשון, ואאיצ'י זכתה במכרז, אל מול נקג'ימה.
בדצמבר 1939 הזמין הצי הקיסרי את המטוס, שזכה לכינוי מפציץ נושאת מטוסים סוג 99 מודל 11, ולפני כניסתו לשירות הוכנסו בו שיפורים נוספים: מנוע חדש בהספק 1,000 כוחות סוס, ושינויים במבנה הכנפיים שהביאו ליכולת תמרון טובה ביותר.
בשנת 1940 נכנס D3A לשירות על נושאות המטוסים אקאגי וקאגה, והחל בהתקפה על פרל הארבור, השתתף המפציץ בכל הקרבות המרכזיים בהם לחם הצי הקיסרי בעשרת החודשים הראשונים של הלחימה.
ההצלחה הראשונה של ה-D3A הגיעה באפריל 1942, בפשיטה באוקיינוס ההודי, בה טיבעו המפציצים שתי סיירות כבדות בריטיות ואת נושאת המטוסים הרמס.