tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוויפט כתב את הטקסט כסאטירה חברתית חריפה, שלא נועדה לילדים מלכתחילה.
הוא כתב את הספר הבדיוני כתיאור של מסע אותנטי, כביכול, בארבע ארצות, תוך כדי הקפדה על תיאוריהם של גיבורי הארצות המתוירות.
גם היובש הדייקני לא תאם את דרך הסיפור לילדים.
במסעו בארצות השונות נתקל גוליבר בתכונות, טעויות ומעשי איוולת, שמאפיינים את המין האנושי כולו; המלחמות, חילוקי הדעות, חסרונם של ההיגיון והשכל הישר, חוסר הגינות, שחיתויות וכדומה.
סוויפט משיג את האפקט הסאטירי הנדרש באמצעות סיפור הרפתקאות תמים לכאורה, שאינו מותיר כל ספק באשר לאנלוגיה המתבקשת בינו ובין ההתנהגות האנושית.
לאחר שהספר נמכר בסדרת הספרים בפרוטה, שאותם קראו בשקיקה גם הילדים, החלו בהדרגה לעבד את הספר כדי שיתאים לספרות ילדים, ולעיתים קרובות קיצרו, שינו והוסיפו, כיד הדמיון הטובה על ההוצאות והמתרגמים למיניהם.
הספר נחשב, מחד ליצירה המבריקה ביותר של סוויפט, ומאידך ליצירה המרירה והקונטרוברסלית שבין הסאטירות שלו.
היא צמחה על רקע השורשים הראציונליים שאפיינו את אנגליה במאה ה-17. ההדגשה על רמת המוסר וההיגיון הפשוט, לעומת חוסר האמון ברגשנות יתר, העניקו לו את הסטנדרטים על פיהם הוא העריך את הטבע האנושי.
עם זאת מצטיינות יצירותיו המגוונות בתיאור ספרותי אמין של חולשות אנוש ודמיון סאטירי נוקב.
על שמו של ג'ונתן סוויפט נקרא מכתש סוויפט שעל פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
מבחר ספרים ומאמרים (בשפת המקור)
קרב הספרים (1697) - ביקורת של סוויפט על המלחמה שניטשה בזמנו בין אלו שהאמינו בעליונות אנשי העת העתיקה לבין אלו שהאמינו בעליונות אנשי העת החדשה.
מעשה בגיגית (1704) - משל סאטירי משעשע ובו מתואר ניצול מושחת של הדת אירוניה, לצד פארודיה על האבסורד שבספרות.
מסעי גוליבר (1726) - סיפור הרפתקאות של מסע לארצותיהם של ננסים, ענקים, אנשי מדע החיים באי מעופף וסוסים מדברים, שחברתם התרבותית מוצגת בניגוד לחברה הברברית של בני האדם שחיים בקרבם.
ארבעת המסעות מהווים סאטירה נוקבת על המין האנושי, אולם היצירה מכילה גם חלקים המרמזים שסוויפט היה מיזנתרופ, פסימיסט וציניקן, כפי שנאמר עליו לא פעם.
הצעה צנועה (1729) - פמפלט סאטירי המבקר את היחס לאירים על ידי הצעה רציונלית וכביכול רצינית להתמודד עם ריבוי האוכלוסייה באירלנד באמצעות קניבליזם.
הוראות למשרתים - הקדמה (ראה אור ב-1745, אחרי מות המחבר) - "מדריך" סאטירי המסביר למשרתים כיצד יוכלו לרמות ולנצל את מעסיקיהם על הצד הטוב ביותר.
ג'ונתן אנתוני סטראוד הוא סופר של ספרי פנטזיה המיועדים בעיקר לילדים ולנוער.
סטראוד נולד ב-1970 בעיר בדפורד שבאנגליה.
את סיפוריו הראשונים כתב כבר בגיל שבע.
כשסיים ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת יורק, התחיל בעבודה כעורך ספרי ילדים בבית הוצאה לאור בלונדון.
במהלך שנות ה-90 החל לפרסם את יצירותיו ועד מהרה נחל הצלחה.
במאי 1990 הודפס ספרו של סטראוד אש קבורה (בתרגום חופשי), הראשון בשורה ארוכה של ספרי פנטזיה ומיתולוגיה לילדים שכתב.
בין יצירותיו בולטת במיוחד טרילוגיית ברטימאוס שהייתה לרב מכר.
הספרים בטרילוגיה הם: הקמיע מסמרקנד, עינו של הגולם ושער תלמי.
נכון ל-2007 סטראוד מתגורר בחבל הרטפורדשייר, שבאנגליה, עם אשתו ג'ינה ושני ילדיו.
על הסדרה "לוקווד ושות'" שהוא כתב מבוססת סדרת טלוויזיה באותו שם.
סר ג'ונתן וולף מילר היה יהודי-בריטי, רופא, במאי תיאטרון ומחזות אופרה, עורך ומגיש של תוכניות טלוויזיה בנושאי מדע, פילוסופיה, חברה ותרבות.
ג'ונתן מילר התפרסם במיוחד בעקבות סדרת הטלוויזיה "גופו של עניין" (1978).
סדרה זו עסקה בהיסטוריה של הרפואה ובפילוסופיה של המדע, והיא נוצרה במסגרת הרשת הציבורית הבריטית BBC.
הסדרה עוּבּדה מאוחר יותר לספר.
תוכנית אחרת שהפיק במסגרת זו הייתה בנושא תיאטרון ועסקה ב-12 מחזות מאת ויליאם שייקספיר.
מילר ראה עצמו כאתאיסט והוא אף כתב והגיש סדרה בנושא זה - "אתאיזם - היסטוריה מקוצרת של חוסר-אמונה" ב-BBC (2004).
בשנת 1983 קיבל מילר תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE), ובשנת 2002 קיבל תואר אבירות.
ג'ונתן מילר נולד ב-1934 למשפחה יהודית מבוססת ברובע המפסטד בצפון לונדון.
אביו, עמנואל מילר (1892–1970), היה פסיכיאטר שהתמחה בהתפתחות הילד.
אמו, בטי מילר (שם נעורים: ספירו, 1910–1965), הייתה סופרת וביוגרפית.
אחותו, שרה מילר, עבדה שנים רבות בטלוויזיה.
מילר למד מדעי הטבע ורפואה באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון.
הוא סיים את לימודיו ב-1959 ועבד במשך שנתיים כרופא בבית חולים.
במקביל ללימודיו הוא עסק בדרמה והיה חבר בפוטלייטס - המועדון הדרמטי של אוניברסיטת קיימברידג'.
במועדון זה החלו את דרכם גם יוצרים ושחקנים בריטים מוכרים אחרים, למשל: דאגלס אדמס, ג'ון קליז, אמה תומפסון, סשה ברון כהן ועוד.
ב-1960 הוא היה שותף בכתיבה ובהפקה של הרוויו (קברט) הסאטירי Beyond the Fringe, שהוצג תחילה במסגרת פסטיבל אדינבורו, ומאוחר יותר עבר לניו יורק.
המחזה היה תחילת דרכם של שחקנים כמו אלן בנט, פיטר קוק ודאדלי מור.
מילר עזב את צוות הקברט זמן-מה לאחר שעבר לניו יורק והחל לעבוד כמגיש ועורך של התוכנית "מוניטור" בבי-בי-סי.
בין 1966 ל-1968 כתב וביים סרטים עבור בי-בי-סי, ביניהם עיבוד של אליס בארץ הפלאות עם מוזיקה של ראווי שנקר ועוד.
ב-1970 החל מילר לביים ולהפיק מחזות אופרה.
ב-1978 הוא ביים גרסה של האופרה נישואי פיגארו לאופרה האנגלית הלאומית.
במקביל הוא עסק בחקר ההיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת לונדון, ושימש כסגן-נשיא של הארגון הבריטי למען זכויות הומוסקסואלים - .
ב-1984 החל ללמוד נוירופסיכולוגיה באוניברסיטת מקמסטר בקנדה, ושנה אחר כך קיבל משרת עמית מחקר באוניברסיטת סאסקס.
בין השאר ביים את האופרה אורפיאו מאת קלאודיו מונטוורדי, שהוצגה גם בפסטיבל ישראל ב-2007. וב-2011 ביים את ה"מתאוס פסיון" של באך ב.
ג'ונתן ראמון מאידנה (בספרדית: Jonathan Ramón Maidana; נולד ב-29 ביולי 1985) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
מאידנה, יליד באדרוגה שבפרובינציית בואנוס איירס, גדל בקבוצת לוס אנדס, הוא שיחק בקבוצה הבוגרת עונה אחת בטרם עבר ב-2005 לבוקה ג'וניורס.
מאידנה, במקור בלם, תפס מקום בהרכבה של הקבוצה כמגן ימני.
השחקן היה תחת מעקב של מועדונים מאירופה כשהבולט מביניהם הוא ריאל מדריד.
ב-2008 הצטרף במפתיע לקבוצת הצמרת האוקראינית מטאליסט חרקוב.
בינואר 2010 הושאל לבאנפילד, לאחר חצי שנה במועדון חתם בריבר פלייט.
ב-21 בינואר 2019 חתם בדפורטיבו טולוקה המקסיקנית, ובראשית 2021 חזר לריבר.
מאידנה היה חבר בסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה.
בפברואר 2008 שותף מאידנה במשחקה של הנבחרת האולימפית מול גואטמלה ואף כבש שער בניצחון 0:5.
ג'ונתן ליטל (Jonathan Littell; נולד ב-10 באוקטובר 1967 בניו יורק) הוא סופר אמריקני–צרפתי ממוצא יהודי המתגורר בברצלונה.
ידוע בזכות ספרו נוטות החסד (Les Bienveillantes), המתאר בגוף ראשון את קורותיו של איש אס אס בדיוני, שנמנה עם מבצעי מעשי הזוועה של הנאצים במהלך השואה.
הספר זכה בפרסים ספרותיים חשובים, ועורר פולמוס במקומות בהם פורסם.
ליטל הוא בנו של כותב ספרי המתח (בצרפתית) רוברט ליטל .
הורי הוריו היו יהודים שהיגרו מפולין לארצות הברית, בסוף המאה ה-19. ליטל רואה במוצאו רק "רקע היסטורי".
משפחתו של ליטל הגרה לצרפת כאשר היה בן 3. בגיל 13 שב לארצות הברית, אך בגיל 16 שב לצרפת להשלמת לימודי תעודת הבגרות (baccalauréat) שלו.
סיים תואר ראשון ב-1989 ובאותה שנה פרסם ספר מדע בדיוני, המתרחש בקטקומבות בפריז בשם "Bad Voltage".
הספר יצא לאור באנגלית, ונכשל.
בשנת 2006 פרסם ספר עיון העוסק במנגנוני המודיעין של הפדרציה הרוסית.
בין 1994 ל-2001 עבד ליטל בארגונים הומניטריים בינלאומיים כנגד הרעב.
בינואר 2001 הוביל צוות של ארגון "הפעולה כנגד הרעב" בצ'צ'ניה, שם נפל צוותו קרבן למארב, במהלכו נפצע ליטל וחברו לצוות, קני גלוק מארגון רופאים ללא גבולות, נחטף.
בשנת 2006 יצא לאור בצרפת, בצרפתית, ספרו נוטות החסד.
הספר זכה להצלחה גדולה ומיידית ואף גרם לכך שלליטל תוענק אזרחות צרפתית, בזכות תרומה "לתהילתה של צרפת", אף שליטל עצמו מתגורר רוב הזמן בברצלונה.
בראיון שהעניק עם יציאתו לאור של תרגום עברי לספרו "נוטות החסד", מתח ליטל ביקורת על מדינת ישראל, והשווה את יחסם של חיילי צה"ל לפלסטינים ליחסם של הגרמנים ליהודים בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
"נוטות החסד", ספר שאורכו (בגרסת המקור הצרפתית) כ-900 עמודים, מתאר בגוף ראשון את סיפורו של קצין אס אס בדיוני בשם מקס אואה, המשרת בחזית המזרח במלחמת העולם השנייה ומשתתף באופן פעיל בפעולות השמדה והרג שונות, בעיקר של יהודים.
ליטל עצמו מעדיף להתייחס לפעולות ההרג בשם "מדיניות ההשמדה הנאציונל-סוציאליסטית" וזאת בשל כך "שהיא כוללת גם את השמדת ההומוסוקסואלים, הצוענים, הנכים ועוד שורה של מיעוטים".
חייו הפרטיים של אואה מתוארים בפירוט רב.
אואה, הומוסקסואל, המתאר בפירוט רב את יחסיו עם גברים, מעיד על עצמו כי קיים גילוי עריות עם אחותו.
במהלך הספר מבצע אואה פשעים רבים, בנוסף להשתתפותו בפעולות ההרג במסגרת האס אס.
בין היתר רוצח אואה את אמו ואת אביו החורג, את אחד ממאהביו, ואת ידידו הטוב ביותר.
עם צאתו לאור (2006), זכה הספר להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה בצרפת, אך עורר גם פולמוס חריף, שהתעצם כאשר יצא לאור גם בגרמנית.
בששת השבועות הראשונים לאחר הוצאתו לאור, נמכר הספר בצרפת ב-280,000 עותקים, ובאותה שנה זכה בפרס גונקור וב"פרס הגדול לרומן של האקדמיה הצרפתית".
לצד השבחים הרבים להם זכה, ספג הספר ביקורות חריפות.
הספר תורגם לשפות שונות, בהן אנגלית (הוצאת הרפר וקולינס, 2008).
תרגום לעברית יצא בהוצאת כנרת, זמורה ביתן, דביר, בשנת 2008, מלווה בחוברת בת 91 עמודים בשם "הפולמוס" בה מסביר ליטל את כתיבתו, ומנסה להגן על הספר מפני מבקריו.
ג'ונתן מייקל פול ספקטור הוא כדורגלן עבר אמריקאי ממוצא יהודי ששיחק בעמדת המגן.
לזכותו 36 הופעות במדי נבחרת ארצות הברית.
ספקטור למד בבית ספר תיכון סנט ויאטור, ושיחק עבור קבוצת הכדורגל שלו במסגרת ליגת הכדורגל לתיכונים.
לאחר מכן החל לשחק במועדונים מליגת הפיתוח של ארצות הברית, תחילה במועדון מבופאלו גרוב שבאילינוי, ולאחר מכן הצטרף למועדון שיקגו סוקרס ממקום לידתו, ארלינגטון הייטס.
הוא עבר מאוחר יותר לאקדמיית ברנדטון מטעם פדרציית הכדורגל של ארצות הברית, ונעשה לבוגר האקדמיה ב-2003. ייחוסו של ספקטור (סביו מצד האם נולדו בסייגן שבגרמניה) אפשר לו להשיג דרכון גרמני, מה שאפשר לו לעבור לשחק באירופה.
ספקטור התגלה על ידי צייד כישרונות של מועדון הצמרת האנגלי מנצ'סטר יונייטד, כאשר שיחק עם נבחרת ארצות הברית עד גיל 17 בגביע החלב ב-2003. על אף ששיחק במקור בעמדת החלוץ, הוא הוסב לעמדת המגן עקב פציעות של שחקנים אחרים.
צייד הכישרונות, שנועד לעקוב בתחילה אחרי שחקנים אחרים, הבחין בכישורי ההגנה של ספקטור ודיווח על כך למועדון.
בעקבות כך, ספקטור הצטרף למועדון של מנצ'סטר יונייטד בקיץ 2003. את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת הוא ערך במשחק מגן הקהילה מול ארסנל באוגוסט 2004. כעבור מספר חודשים החליט מאמן הקבוצה, אלכס פרגוסון, להשאילו לקבוצה אחרת בפרמייר ליג, בלקברן רוברס, על מנת שיצבור ניסיון.
עם זאת, פרגוסון ביטל את עסקת ההשאלה מאחר שהזדקק לספקטור בשל פציעות בהגנת הקבוצה, ומכיוון שהפציעות נמשכו, ההשאלה לא הספיקה להתבצע לפני תום מועד חלון ההעברות.
לבסוף הושאל ספקטור בפתיחת עונת לקבוצת צ'רלטון את'לטיק, על מנת שיצבור יותר ניסיון משחק בקבוצה בוגרת.
הוא סיים את העונה עם 20 הופעות במדי צ'רלטון, מתוכן ב-13 פתח בהרכב.
ביוני 2006 עבר ספקטור לקבוצת וסטהאם יונייטד.
הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה במשחק בגביע אופ"א מול פלרמו, ושיחק ב-28 משחקים בכל המסגרות בעונת .
ספקטור היה חיוני עבור וסטהאם ושיחק בכל עמדות ההגנה בעונה זו, בשל פציעות ויכולת לא טובה מצד שחקנים אחרים, ויכולתו לשחק לכל אורך חוליית ההגנה ובקישור האחורי.
בתחילת עונת הוא כבש את שערו הראשון בקריירה המקצוענית, בניצחון קבוצתו על דרבי קאונטי.
עם זאת, היה ספק האם השער שייך לספקטור, או שזהו שער עצמי של שחקן דרבי קאונטי, אדי לואיס.
בעונת 2011\2012 עבר לשחק בקבוצת בירמינגהאם סיטי.
ב-2003, ספקטור שיחק עם נבחרת הנערים של ארצות הברית בגביע העולם עד גיל 17 בפינלנד.
הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של ארצות הברית בשנת 2004, במשחק מוקדמות גביע העולם מול נבחרת ג'מייקה.
ב-2005 ספקטור שיחק עם נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 באליפות העולם לנוער שנערכה בהולנד.
במהלך עונת 2005/06 הוא שיפר את מעמדו בנבחרת הלאומית, והוזכר כמועמד להכללה בסגל ארצות הברית למונדיאל 2006. אף על פי כן, פציעה במשחק מול פורטסמות' באפריל 2006 מנעה ממנו לשחק בגביע העולם.
בשנת 2007 זכה ספקטור עם נבחרת ארצות הברית בגביע הזהב של CONCACAF (אליפות צפון ומרכז אמריקה), ושיחק גם במשחק הגמר, שבו ניצחה ארצות הברית את נבחרת מקסיקו.
לאחר פציעותיהם של סטיב צ'רונדולו ופרנקי היידוק, ספקטור נכלל כמגן הבכיר בסגל ארצות הברית לגביע הקונפדרציות 2009, והיה חלק מההפתעה של הנבחרת שזכתה במקום השני בטורניר.
הוא פתח בכל שלושת משחקי נבחרתו בשלב הבתים, ובישל שער לקלינט דמפסי בניצחון על מצרים במחזור האחרון של שלב הבתים.
שער זה היה השער לו הייתה זקוקה ארצות הברית על מנת להעפיל לחצי הגמר.
הוא בישל שער נוסף לדמפסי במשחק הגמר מול נבחרת ברזיל, כאשר מסר מהאגף הימני לדמפסי, שעמד ברחבת העונשין.
השער העלה את ארצות הברית ליתרון 0-1, מה שלא הספיק לה כדי לנצח במשחק.
ג'ונתן אלן לת'ם (Jonathan Allen Lethem; נולד ב-19 בפברואר 1964) הוא סופר יהודי-אמריקאי יליד ברוקלין.
לת'ם נולד בברוקלין, ניו יורק לריצ'רד בראון לת'ם, אמן אוונגרד, וג'ודית לת'ם, פעילה פוליטית.
הוא היה הבכור מבין שלושה ילדים, וגדל בקומונה אותה תיאר כחוויה מרגשת ורב-תרבותית.
בצעירותו התעמק ביצירתו המוזיקלית של בוב דילן, התרשם עמוקות מהסרט מלחמת הכוכבים, בו צפה עשרים ואחת פעמים בקולנוע, וקרא בשקיקה את כל כתביו של פיליפ ק.
הוריו התגרשו כשעוד היה צעיר, וכאשר היה בן שלוש עשרה אמו מתה מגידול ממאיר במוח, חוויה שלדבריו הטרידה אותו עמוקות והשפיעה על כתיבתו.
מתוך רצון להיות אמן ויזואלי כמו אביו, למד לת'ם בתיכון לאמנויות ובמהלך לימודיו הוציא מגזין עצמאי, יצר סרטי אנימציה, וכתב רומן שגנז בשם "גיבורים" (Heroes).
ב-1982 התקבל לבנינגטון קולג' בורמונט כסטודנט לאומנות, אך במהרה הבין שהוא יותר מתעניין בכתיבה ונשר מן הלימודים בשנתו הראשונה, תפס טרמפים עד לקליפורניה שם גר במשך 12 שנים ועבד בתור מוכר בחנות ספרים יד שנייה, תוך כדי כתיבה בזמנו הפנוי.
הסיפור הקצר הראשון שלו פורסם ב-1989, וכמה נוספים פורסמו בתחילת שנות התשעים.
ספרו הראשון, "אקדח, עם מוזיקה מקרית", (Gun, with Occasional Music) שפורסם ב-1994 עירב את ז'אנר המדע הבדיוני עם ז'אנר הספרות הבלשית והושפע רבות על ידי ספריו של פיליפ ק.
מכירת זכויות ההסרטה לספר זה איפשרה ללת'ם לעזוב את עבודתו בחנות הספרים ולהתמקד בכתיבה.
שלושה רומני מדע בדיוני נוספים באו בעקבותיו, כמו גם קובץ סיפורים קצרים.
ב-1999 פרסם את הרומן "ברוקלין היתומה" (Motherless Brooklyn), בו שב לז'אנר הבלשי, אך בגישה ריאליסטית יותר.
גיבור הרומן, ליונל אסרוג, סובל מתסמונת טורט ובעל עניין אובססיבי בשפה.
הרומן זכה להצלחה רבה, אשר כללה כמה פרסים יוקרתיים, ואף נבחר לספר השנה על ידי המגזין אסקווייר.
התנסויותיו של לת'ם בזאנרים שונים הובילה מבקרים רבים להשוות אותו לחברו הקרוב מייקל שייבון.
ב-2003 לת'ם הוציא את "מבצר הבדידות" (Fortress of Solitude), ספרו המוכר ביותר, המתרחש בברוקלין של שנות השבעים המאוחרות ועוסק בשני חברים מרקעים שונים הגדלים בשכונה בה ישנו מתח רב בין קבוצות המיעוטים השונות.
ספר זה הפך לרב מכר ברשימה של הניו יורק טיימס ותורגם לחמש עשרה שפות.
דיק שיצאו לאור במסגרת "ספריית אמריקה".
נערה בנוף (תרגום: יעל אכמון), תל אביב: אופוס, 2000.
ברוקלין היתומה (תרגמה מאנגלית: שרה פ' פרידמן), תל אביב: עם עובד, 2005.
מעבר לגדר (תרגם מאנגלית: גיא הרלינג), הוצאת מחברות לספרות, 2017.
ג'ונתן ספרן פויר הוא סופר יהודי־אמריקאי.
ספרן פויר מלמד כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק.
הוא בנם של אלברט פויר, עורך דין, ואסתר ספרן פויר, נשיאת חברה ליחסי ציבור.
אחיו הגדול פרנקלין פויר כיהן כעורך ה"ניו ריפבליק", ואחיו הצעיר ג'ושוע הוא עיתונאי עצמאי.
ב-1995, במהלך לימודי הפילוסופיה של ספרן פויר באוניברסיטת פרינסטון, הוא השתתף בקורס כתיבה בהנחיית הסופרת ג'ויס קרול אוטס, והחל להתעניין בתחום.
קרול אוטס אף הנחתה את עבודת הגמר שלו, שעסקה בבחינת חייו של סבו מצד אמו, לואיס ספרן, שהיה ניצול השואה.
על עבודתו קיבל ספרן פויר את פרס אוניברסיטת פרינסטון לכתיבה יצירתית.
בסיום לימודיו בשנת 1999, ערך ספרן פויר מסע לאוקראינה כדי להרחיב את עבודת הגמר שלו.
במקביל ערך אנתולוגיה של סיפורים קצרים בהשפעת ג'וזף קורנל ב-2001, ואף תרם לה סיפור קצר משלו.
ב-2002 פרסם את סיפור המסע שלו וסיפור חייו של סבו כרומן רחב יריעה, "הכל מואר", שהפך לרב מכר וזכה במספר פרסים, בהם פרס הספר היהודי הלאומי ו"פרס ספר הביכורים של הגרדיאן".
ב-2005 יצאה אף גרסה קולנועית של הסרט, בשם "הכל מואר", בכיכובו של אלייז'ה ווד.
ב-2005 יצא הרומן השני של ספרן פויר, "קרוב להפליא ורועש להחריד", המתאר את מסעו והתמודדותו של ילד בן תשע בניו יורק שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, בהם נהרג אביו.
בכתיבתו השתמש במספר סגנונות כתיבה ייחודיים, בהם כתיבה ויזואלית, שילוב קווי עלילה רבים, תמונות ועוד; סגנון כתיבתו התקבל בתגובות מעורבות מצד מבקרי הספרות.
הספר זכה להצלחה רבה במכירות ותורגם למספר שפות.
בשנת 2011 הופק סרט קולנוע המבוסס על הסרט בבימויו של סטיבן דלדרי ובכיכובם של טום הנקס, סנדרה בולוק ומקס פון סידוב (שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר).
הסרט עצמו היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
ספרן פויר, שמאז ילדותו הוא צמחוני ואוכל בשר לסירוגין, הופיע בסרט התעודה העוסק בשחיטה כשרה ומעודד צמחונות, "If This is Kosher...".
בנובמבר 2009 יצא ספרו הראשון שאינו רומן, "לאכול בעלי חיים", בו הוא משלב נרטיבים אישיים עם טיעונים פרו-צמחוניים.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2010.
בשנת 2012 ערך ספרן פויר מהדורה של הגדה של פסח ובה לצד הטקסט המסורתי - קטעי פרשנות והסברים מודרניים.
להגדה זו היו שותפים הוגים יהודיים אמריקאים נוספים.
ההגדה יצאה בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
בפברואר 2013 מינה אותו ברק אובמה לחבר במועצת מוזיאון השואה בוושינגטון.
בסתיו 2016 יצא לאור ספרו "הנני" (Here I am), העוסק בזוגיות ובחיי משפחה יהודית-אמריקאית על רקע אירועים דרמטיים בישראל ובמזרח התיכון.
ספרן פויר נישא ב-2004 לסופרת ניקול קראוס.
לזוג נולדו שני ילדים והם התגוררו בברוקלין שבניו יורק.
קרוב להפליא ורועש להחריד (2005)
הנני, תרגמה מאנגלית: קטיה בנוביץ', הוצאת כנרת, זמורה-ביתן (2016)
לאכול בעלי חיים, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2010.
אנחנו האקלים: הצלת כדור הארץ מתחילה בארוחת הבוקר, חבל מודיעין: כנרת, זמורה –מוציאים לאור, 2019.
ג'ונתן ויליאם ליפניקי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות תפקידו כילד ג'ורג' ליטל בסרטים "סטיוארט ליטל" ו"סטיוארט ליטל 2", וכילד ריי בויד בסרט "ג'רי מגווייר".
ליפניקי נולד בווסט לייק וילג', קליפורניה שבארצות הברית, לאביו הקנדי ג'וסף ליפניקי ולאמו האמריקאית, רודנה (לבית רוזן).
משפחתו יהודית ממוצא אשכנזי משני צדדיו במשפחה, הוא חגג בר מצווה, וגדל בבית יהודי-רפורמי.
ליפניקי ערך את הופעת הבכורה שלו בגיל שש בדרמה של קמרון קרואו "ג'רי מגווייר", בתור ריי, בנה של האם החד-הורית דורות'י בויד (רנה זלווגר).
באותה שנה שיחק בעונה השנייה של הסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י", בתפקיד ג'סטין פוקסוורת'י, בנו של ג'ף.
ב-1999 נבחר לתפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי לרומן הילדים "סטיוארט ליטל" בתור הילד ג'ורג' ליטל, אחיו הגדול של העכבר המאומץ סטיוארט (מייקל ג'יי.
פוקס), גילם את הדמות גם בסרט ההמשך שיצא שלוש שנים לאחר מכן.
לפיניקי הופיע גם בסרטי הילדים "שחק אותה כמו מייקל" בתור מרף, חברו של שחקן הכדורסל הצעיר קלווין, "ערפד קטן", ודיבב את הגור של הנמר בסרט "דוקטור דוליטל".
ליפניקי, שהפך לפעיל חברתי כבר מגיל צעיר, שימש כדובר באירועי מימון לחקר סרטן השד וכן פעל גם למען האגודה לסוכרת נעורים שבחרה אותו כאחד מ"גיבורי 2001".
ברשותו חגורה שחורה באמנות הלחימה ג'ו ג'יטסו ברזילאי, שסייעה לו בהגנה ובשמירה על יהודים בדרכם לבית הכנסת, במהלך גלי אנטישמיות שהתרחשו ב-2021.
+שנהסרטתפקידהערות1996ג'רי מגוויירריי בויד1998דוקטור דוליטלבייבי טייגרדיבוב (באנגלית)1999סטיוארט ליטלג'ורג' ליטל2000הערפד הקטןטוני תומפסון2002שחק אותה כמו מייקלמרףסטיוארט ליטל 2ג'ורג' ליטל2003הילד השמן בעולםטובי וילסון2005המהומות המדהימות של אל.
+שנהסדרהתפקידהערות1997-1996המופע של ג'ף פוקסוורת'יג'סטין פוקסוורת'י23 פרקים1997מיגואלכס פרקרתפקיד ראשי; 13 פרקיםהרווקרודיפרק: "Big Baby"2002-1999Pokemon Campאדג'17 פרקים2000דוסון קריקבאז תומפסון3 פרקים2003מגע של מלאכיםסטןפרק: "The Good Earth"2005איש משפחהווסלידיבוב; פרק: "Fast Times at Buddy Cianci Jr.
ג'ונתן מן (Jonathan Mann; 30 ביולי 1947 – 2 בספטמבר 1998) היה ראש תוכנית האיידס הגלובלית (GPA) של ארגון הבריאות העולמי.
כיהן כאפידמיולוג במדינת ניו מקסיקו, וכסגן מנהל משרד הבריאות של ניו מקסיקו.
בשנים 1984–1986 כיהן מן כמייסד ומנהל פרויקט SIDA בזאיר.
מן מונה לראש תוכנית GPA בשנת 1986. ב-1998 נהרגו מן ואשתו, ד"ר מרי-לו קלמנטס-מן, בהתרסקות טיסה 111 של סוויסאייר.
מן נולד בבוסטון, מסצ'וסטס בשנת 1947, ילד שני למשפחה בת ארבעה ילדים.
אביו, ד"ר ג'יימס מן, היה פסיכואנליטיקן ידוע ואימו עובדת סוציאלית.
גישתם לעולם האקדמיה ועיסוקיהם שהיו קשורים בטיפול בבני אדם, היו חלק בלתי נפרד מחיי המשפחה.
ג'ונתן ואחותו הגדולה קרול החלו להביע עניין במדע בהיותם בני נוער ולקחו חלק במחנות חפירה ארכאולוגיים.
מקור השפעה נוסף על עולמו של מן הם הספרים.
מן היה קורא נלהב ובין היתר הושפע רבות מספרו של אלבר קאמי, 'הדבר', בו הגיבור נלחם מלחמה מתמדת נגד מגפה חרף כל הקשיים.
חיי הגיבור בספר הפכו למופת עבור מן.
עם תום לימודיו התיכוניים מן פנה ללימודי היסטוריה באוניברסיטת הרווארד.
בשנתו השלישית ללימודים נסע לפריז ללימודי מדעי המדינה.
בפריז פגש את מי שתהיה אשתו לעתיד, מרי- פול בונדט.
כעבור שנה, עם חזרתו לארצות הברית, נישאו השניים, ובמקביל קיבל מן את התואר האקדמי הראשון שלו (BA).
לזוג נולדו במרוצת השנים שלושה ילדים.
בשנת 1974 קיבל מן תואר ד"ר מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הוא החל את לימודי הרפואה שלו בשאיפה להתמקצע כרופא עיניים, אך במהרה החל להתעניין בנושא בריאות הציבור.
לאחר קבלת התואר מן וזוגתו עברו להתגורר בניו מקסיקו, שם עבד כאפידמיולוג ב'מרכז לבקרת ומניעת מחלות'.
בהמשך השתלב מן במחלקת המדינה של ניו מקסיקו לבריאות הציבור, שם עבד 10 שנים כשעיקר עיסוקו סבב את המאמץ למגר את מחלת הדבר.
בשנת 1981 הופיע לראשונה נגיף האיידס בארצות הברית, תחילה בקרב קהילת ההומוסקסואלים בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
המחלה התפשטה במהירות ברחבי המדינה ותוך זמן קצר אובחנו אלפי מקרים של הידבקות בה.
עד שנת 1983 ה'מרכז לבקרת ומניעת מחלות' אסף מידע מספק כדי להכריז כי זו מחלה המועברת על ידי הדבקה מנשא של המחלה וכי קיימות דרכי הדבקה ברורות.
רוב מקרי האיידס באותה תקופה אובחנו בקרב הומוסקסואלים.
במקביל, מאירופה החלו מגיעים דיווחים על כך שמהגרים אפריקאים מבקשים טיפול רפואי עבור מחלה שתסמיניה היו דומים לאלו של האיידס ושפוגעת בגברים ונשים כאחד.
ב- 18 באוקטובר 1983, קבוצת מדענים מרחבי העולם הגיעה לקינשאסה, זאיר (כיום הרפובליקה של קונגו).
החוקרים הבחינו כי בבית החולים Mama Yamo התרחשו מקרי מוות רבים של חולים ללא אבחנה ברורה.
בקרב החוקרים עלתה ההשערה כי ייתכן שהתופעה בה הם חוזים בזאיר זהה לתופעות שהתרחשו באותה עת בארצות הברית ואירופה.
צוות המומחים שנשלחו מה'מרכז לבקרת ומניעת מחלות' ומ'המוסד הלאומי לבריאות' הבלגי, בראשות פיטר פיו, גילה את נגיף האבולה, המועבר, בדומה ל־HIV, דרך נוזלי הגוף.
לאור הממצאים בזאיר החליט מנהל ה'מרכז למניעת ובקרת מחלות' למנות את מן, האפידמיולוג הראשי של ניו מקסיקו, לעמוד בראש תוכנית מחקר בינלאומית בנושא האיידס שתפעל בזאיר.
מן היה מועמד טבעי לתפקיד בשל מומחיותו כאפידמיולוג וידיעתו את השפה הצרפתית.
מן קיבל את ההצעה ועבר עם משפחתו להתגורר בזאיר לפרק זמן של שנתיים, במהלכן הקים את פרויקט SIDA, מיזם מחקר משותף בנושא האיידס של המדינות זאיר, ארצות הברית ובלגיה.
התוכנית הגלובלית לאיידס (GPA) של ארגון הבריאות העולמי (WHO)
מן גילה בשהותו באפריקה את ממדיה העצומים של מחלת האיידס באזור שמדרום לסהרה.
חשיפה זו הבהירה לו את חומרת המצב ויצרה אצלו מחויבות רבה למלחמה בנגיף.
הוא הפך לדמות מובילה בקהילת המדענים ופעילי זכויות האדם, אשר הפכו מודעים יותר ויותר לממדי המגפה.
מן החזיק בתובנה כי איידס הוא מחלה זיהומית אשר משגשגת בתנאים של עוני, הגירה לעיר, דיכוי ואלימות חברתית, ולפיכך לא ניתן לטפל בה כבכל מחלה זיהומית אחרת.
מן הבין שחלק מהמרכיבים הקשורים לנסיבות ההידבקות אינם ביו-רפואיים גרידא: נשים עלולות שלא לדרוש מבעליהן להשתמש בקונדומים בשל חשש מאלימות, ילדי רחוב ואלמנות חסרות זכויות ירושה, התלויים במין למחייתם לא יכולים להפחית את כמות הפרטנרים שלהם ליחסי מין .
ב-20 בנובמבר 1986 הוכרז במטה האו"ם על מחויבות ארגון הבריאות העולמי למניעת ומיגור מחלת האיידס.
מן מונה לראש התוכנית הגלובלית למניעת איידס של ארגון הבריאות העולמי.
מינויו של מן, אזרח ארצות הברית, לתפקיד כה בכיר בארגון לא היה טריוויאלי, אך ניסיונו המחקרי בזאיר, ידענותו המופלגת בתחום והחזון שהציג למאבק במחלה הלמו את התפקיד המאתגר של הובלת החזית הבינלאומית נגדה.
באותה תקופה הגישה בעולם כלפי האיידס הייתה שמרנות מלווה באימה: עד שנת 1987, 81 מדינות יצרו חקיקה נגד נשאי איידס או נגד קבוצות סיכון לחלות במחלה (בעיקר גברים הומוסקסואלים וזונות).
אל מול אותה שמרנות הציג מן עם כניסתו לתפקיד קו מחשבה הגיוני לפעולה וחומל עבור כל אדם.
מן כיהן כראש התוכנית הגלובלית למניעת איידס עד שנת 1990. במהלך כהונתו הושגה התקדמות אינטנסיבית במלחמה באיידס.
תוך שנתיים גייס מן סכום של כמעט 100 מיליון דולר עבור פעילות הארגון.
מדיניות הארגון הלמה את הפילוסופיה של מן.
במהלך עימותים רבים שנאלץ לקיים עם פקידי ממשל במדינות שונות הוא הבין כי השליטה במגפה באופן רציונלי לא מתאפשרת כאשר אין הסכמה על הנחת הבסיס כי חייהם של כל בני האדם הם שווים בערכם.
לפי השקפתו של מן הדרת קבוצות חברתיות ואי הגנה על זכויות אדם עשויה לא רק למנוע את עצירת המגפה אלא אף להקל על התפשטותה.
הוא קרא להגנה על כלל האוכלוסייה ולשמירה על זכויות אדם.
אחת מיוזמותיו הראשונות בארגון הייתה כינוס ועידה גלובלית בנושא איידס בה לקחו חלק אפידמיולוגים, אנשי אתיקה ומדענים מרחבי העולם.
בשל העובדה כי מנהיגים מסוימים התכחשו למגפת האיידס ולצורך בפעולה לבלימתה, ועל מנת לקדם את סדר היום שלו בדבר זכויות אדם, פעל הארגון פעמים רבות בשיתוף פעולה מול ארגונים לא ממשלתיים.
אט אט מדינות רבות אימצו תוכניות המבוססות על הבנה של חשיבותן של בריאות הציבור וזכויות האדם.
יוזמה נוספת של מן הייתה כינוס של שרי בריאות מכ- 150 מדינות בלונדון, בו הוחלט על קידום אסטרטגיה של שיתוף פעולה לעידוד השימוש בקונדומים על מנת לבלום את התפשטות המגפה.
פרשיית עזיבתו של מן את התוכנית הגלובלית למניעת איידס (GPA)
כאשר מונה ד"ר הירושי נאקז'ימה מיפן לראש ארגון הבריאות העולמי, הוא ביטא אי שביעות רצון ממעמדו הרם של מן בארגון.
נקז'ימה החל לקצץ בתקציבה של התוכנית הגלובלית למניעת איידס ובמשאביה, כאשר הוא מסתמך על דיווחים מהמזכירות שלו ומיריבים פוליטיים של התוכנית הגלובלית למניעת איידס.
נקז'ימה קיבל את הערכותיהם לפיהן התוכנית של מן אינה מידתית ביחס לכמות מקרי האיידס אותם ניתן להוכיח.
המדיניות של נקז'ימה העדיפה התמקדות במאבק במלריה והשקעת משאבים בתוכניות בנושאים שהיו פופולריים וזכו לתשומת לב ציבורית רבה.
העימות הגלוי הראשון בין נקז'ימה למן התרחש בוועידת 'יום האיידס העולמי' הראשונה שהתקיימה ב- 1.12.1988. ימים ספורים לפניה נחשף מן לתמלילי ריאיון שהעניק נקז'ימה, שהיה עתיד להתפרסם בעיתון הצרפתי לה מונד, בו רמז כי יש לאזן בין הזכויות של חולי האיידס לבין האינטרסים הרחבים של החברה.
מן היה מזועזע מהדברים וראה בהם כמבשריה של מדיניות איסורים והגבלות על ההגירה והתעסוקה של חולי האיידס.
הוא איים שאם הריאיון יפורסם, יתפטר במהלך נאומו בוועידה.
אמנם לבסוף משך נקז'ימה את הריאיון אך תהליך הדרתו של מן מישיבות נמשך ונעשתה פגיעה ביכולתו לממש את תקציב הנסיעות שלו לצורכי עבודה.
בשנת 1990, על רקע המחלוקות בינו לנקז'ימה, החליט מן לפרוש מתפקידו.
בשנת 1991 ייסד מן את ארגון 'רופאי העולם'(Doctors of the World).
הוא שאף שהארגון יהווה פלטפורמה לתוכניות בנות-קיימא לקידום ולהגנה על בריאות וזכויות אדם בארצות הברית ובארצות נוספות.
בשנת 1993 מונה מן כפרופסור לעמוד בראש 'מרכז Francois-Xavier Bagnoud לבריאות ולזכויות אדם' באוניברסיטת הרווארד, אשר תרם גם להקמתו.
מן ייסד את כתב העת 'בריאות וזכויות אדם' שיוצא לאור במסגרת המרכז.
כחלק מפעילות המוסד קידם את המאבק להנגשת תרופות לחולי HIV במדינות מתפתחות וארגן כנסים בנושא מגפת האיידס העולמית באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1995 פרסם מן מסמך תחת הכותרת 'הצהרה עולמית בדבר זכויות אדם'.
במסמך טען כי יש להבין לעומק את הגורמים הבסיסיים המחמירים את הפגיעות למחלת האיידס, וכי קיימות דרכים רבות בהן המחלה יכולה לחדור לקהילה או מדינה מסוימת.
הוא טען כי ללא תלות במקור הופעת המחלה, מי שהופכים הכי פגיעים לה אלו הקבוצות המודרות שבשולי החברה.
הוא אף טען כי לא ניתן לעצור התפשטות המחלה בלי טיפול בהקשר החברתי ובנושא זכויות האדם.
בינואר 1996 מונה מן למנהל בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת אלגייני (Allegheny).
בשנת 1996 נישא מן בשנית למרי לו קלמנטס, חוקרת מיקרוביולוגיה מולקולרית ואימונולוגיה.
בין השניים התקיימו שיתופי פעולה מקצועיים: קלמנטס אימצה את מחויבותו הרבה של מן לזכויות אדם, והוא אימץ את אמונתה כי על מנת לקדם חיסון לאיידס יש לערוך מחקרים על מועמדים זמינים לניסוי.
הנושא היה שנוי במחלוקת וגרר גינויים מטעם רופאים ומדענים רבים, אך מן טען כי כאשר לא מתבצעים ניסויים מתרחשת פגיעה גדולה יותר בזכויות אדם.
ב-2 בספטמבר 1998 היו בני הזוג מן בדרכם לכינוס של האו"ם בנושא חיסון לאיידס בז'נבה.
מטוס סוויסאייר בו טסו התרסק וכל נוסעיו נהרגו.
ערב התאונה שסיימה את חייו כיהן מן כדיקן בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת 'אלגני' למדעי הבריאות, מנהל מרכז 'פרנסואה-ז'אבייר בגניו' לבריאות וזכויות אדם באוניברסיטת הרווארד, מנהל מרכז האיידס הבינלאומי באוניברסיטת הרווארד, ויו"ר ארגון 'קואליציית מדיניות האיידס הגלובלית'.
מן סיים את לימודיו לתואר הראשון בהיסטוריה בהרווארד בשנת 1969. לאחר מכן קיבל תואר דוקטור לרפואה (MD) מבית הספר לרפואה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1974 התמנה מן כאפידמיולוג במרכז לבקרת ומניעת מחלות בניו מקסיקו ובחטיבת שירותי הבריאות של ניו מקסיקו.
בשנת 1980 שב מן להרווארד ללימודי תואר שני בבריאות הציבור.
עם סיום לימודיו הקדיש את זמנו לחקר התפשטות האיידס באפריקה - הוא ייסד וניהל את פרויקט SIDA, פרויקט של שיתוף פעולה בחקר האיידס בהשתתפות המרכז לבקרת מחלות של ארצות הברית ומשרד הבריאות האמריקאי, המרכז למחלות טרופיות מאנטוורפן, בלגיה, ומשרד הבריאות הזאירי.
בשנת 1990 חזר מן להרווארד כפרופסור לאפידמיולוגיה ובריאות בינלאומית.
מן היה ממקימי מרכז 'פרנסואה-ז'אבייר בגניו לבריאות וזכויות אדם' בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד (François-Xavier Bagnoud Center for Health and Human Rights), וכיהן כמנהלו הראשון משנת 1993. מן פעל במרכז 'פרנסואה-ז'אבייר בגניו' במשך חמש שנים ומיסד מסגרת עבודה התואמת להשקפתו בנושא הקשר בין זכויות אדם למדיניות בריאות ברחבי העולם.
המרכז השיק תוכנית לימודים חדשה בנושא בריאות וזכויות אדם, זכויות ובריאות הילד ואיידס/HIV, וכן אירח כנסים וועידות בינלאומיים בנושא.
מן היה עורך שותף של שני ספרים בנושא איידס: איידס בעולם (Harvard University Press, 1992) ואיידס בעולם II (Oxford University Press, 1996).
בשנת 1994 השיק מן, במסגרת המרכז, את כתב העת 'בריאות וזכויות אדם'.
משנתו של מן - הקשר בין בריאות לזכויות אדם
בוועידה הבינלאומית השנייה לבריאות וזכויות אדם שנערכה בשנת 1996, נוכח מגפת האיידס המתפשטת, נשא מן נאום בו הציג את משנתו לגבי הדרך הנכונה בה יש לנהוג על מנת לקדם את התחום של בריאות וזכויות אדם.
מן חיבר בין שתי זירות שעד אז נתפסו כמקבילות: זכויות אדם ובריאות הציבור.
מן האמין כי ניתן לראות בזכויות אדם מודרניות את ההדרכה הטובה ביותר בבואנו לזהות, לנתח ולהגיב, בצורה ממוקדת וישירה לתנאים הסוציאליים הקריטיים, מאשר אפשרה לנו כל מסגרת עבודה אחרת בין אם הגיעה מהמורשת הביו-רפואית או ממסורתה הנוכחית של בריאות הציבור.
לפיכך, למטרות קידום והגנה של הבריאות הוא מציע לסמוך על קידומן והגנתן של זכויות האדם.
מן מציע לקשור את שני הנושאים הללו האחד בשני, משום שרק אם יאוחדו וישלימו האחד את השני יתאפשר שיפור אמיתי בשני התחומים.
הדרך לעשות זאת: מן הסביר כי הגישה הנכונה לביצוע ניתוח של הנושא זכויות אדם ובריאות, היא בחשיפת המקרים בהן מופרות זכויות, את הכישלון ביישומן, ובחשיפתן של פגיעות בכבודו של אדם, אשר מהוות כולן, את השורשים החברתיים לבעיות בריאותיות.
על פי גישתו האדם הופך פגיע למגוון רחב של פתוגניים, ולתנאים לא בריאותיים כתוצאה של היחס לו הוא זוכה מצד החברה, כלומר, על מנת להילחם במחלות כמו מחלת האיידס, הציע מן, להכשיר את המצב החברתי כך שיאפשר לאנשים את התנאים בהם יוכלו להימנע מהדבקה או הידבקות במחלות.
בזאת הוא הציג את היסוד של תפיסתו, כי נסיבות חייו של אדם, שאינן גזרת שמיים, מגדילות או בהתאמה מקטינות את פגיעותו הבריאותית.
תחום הבריאות וזכויות אדם, נמצא בצומת הדרכים בין שתי הפרדיגמות זכויות אדם ובריאות הציבור, באמצעותו לעמדתו של מן, ניתן לשפוך אור על שתי פרדיגמות אלה, הלוקות במידת אמורפיות מסוימת, אמורפיות אשר לעמדתו אין בה כדי להשהות ניתוח וטיפול בנושא הדחוף.
כללי היסוד שמציע מן: כלל אחד של מה שמן כינה "האתיקה של העשייה למען בריאות וזכויות אדם", הוא הצורך בכוללנות וסובלנות.
כלומר, בעוד אנו מתעקשים על מתן סובלנות כלפי שונות, וכבוד לשונות זו מן האחרים, על הפעילים בתחום לוודא שיפגינו את אותה סבלנות וכבוד בניתוחיהם את המצב ובמעשיהם לשיפורו.
כלל זה, נועד להביא להתעלות מעל סולידריות של התבדלות וזאת במטרה להשיג סולידריות של הכללה, שהיא הסולידריות האמיתית היחידה לתפיסתו של מן.
כל קבוצה המתמודדת עם דיכוי ואפליה מפתחת בתגובה, סולידריות קבוצתית שפעמים רבות מתאפיינת בהתבדלות.
התבדלות כזו, בעוד שמספקת יתרונות פסיכולוגיים ומידיים לחברי הקבוצה, מניבה רק הקלה לטווח קצר ובסופו של דבר תוביל לדעיכתה של הקבוצה.
למרות עוצמתו של חוסר הצדק, סבר מן, על אנשים לסרב להתבדל ולשתף פעולה רק עם חברי קבוצתם.
הפתרון המעשי לעמדתו, הוא עבודה משותפת עם חברי קבוצות אחרות למען הזכויות שלהם מתוך הבנה כי הגנה על זכויותינו תתאפשר רק אם זכויותיו של האחר יזכו לכבוד אף הן.
כלל יסוד נוסף, שהציג מן בנאומו, לעיסוק ב"אתיקה של העשייה למען בריאות וזכויות אדם", הוא החובה להימנע מדמוניזציה של האחר.
הכוונה פה למשל, כי יהיה זה אבסורד, לנסות ליצור סטיגמות גבריות כדי לקדם את זכויות האישה.
הוא קבל כי על אנשים להיות בעלי רמה מספקת של אומץ ויושר, לסרב להשתמש בשיטותיהם של המדכאים, מפרי הזכויות.
הוא הדגיש כי דעות קדומות המבוטאות על ידי תומכי זכויות האדם, נותרות דעות קדומות ושימוש בהן פסול ומקומם.
התחומים בריאות הציבור וזכויות האדם יכולים ללמוד רבות האחד מן השני.
גילוי אמפתיה והקשבה מצד אנשי בריאות הציבור, לתסכולם של אנשי זכויות האדם, מפאת חוסר פעולתם של הפוליטיקאים ומקבלי החלטות אחרים לגבי סוגיות הנוגעות לזכויות אדם, יגלה כי תסכול זה דומה עד מאוד לדאגותיהם.
בתחום בריאות הציבור, דרושה בעיקר מניעה, ולכן לנושאים של הפרת זכויות אדם, ובתוכם תגובה למקרי חירום, לפצועים או חולים, ניתנת עדיפות משום שאלה נתפסים כדחופים יותר.
על כן, אנשי המקצוע של בריאות הציבור מקוננים ובצדק, לעמדת מן, על המחסור במחויבות פוליטית לגבי האינטרס הציבורי במניעתן של מחלות, וזאת על אף שהוכחה באופן ניכר חשיבותה של פעולה זו ויתרונותיה בכלל, ובפרט בכל הקשור למניעת אותם המצבים המטופלים על ידי תחום זכויות האדם.
עם זאת סבר מן, כי הסתפקות ברמה זו של ניתוח המציאות, שתולה את האשמה בפוליטיקאים ובמקבלי החלטות אחרים, משאירה את ניתוח המצב חסר ולא מספק כלל.
מניעתן של מחלות אשר במידה רבה ניתנות למניעה ומניעתן של נכות ומוות מוקדם בדיוק כמו מניעת פגיעה בזכויות אדם, מניעת מעשי אלימות ורצח עם, חייבות לקבל כגוף אחד, את הבכורה ולהוות את האתגר המרכזי על הסטטוס קוו החברתי והפוליטי.
מן סבר כי על העוסקים בתחום זכויות האדם ללמוד לקח חשוב מאנשי בריאות הציבור, שראו כי מניעה מוצלחת, מתרחשת באופן נדיר כתוצאה מטקטיקה אחת או כתוצאה משימוש בטכניקה אחת.
על כן, במצב אופטימלי יעשה שימוש בריבוי גישות, שיבחרו ויעוצבו באופן מקומי על ידי האנשים עצמם כך שיתאימו לנסיבות, גישה זו היא הגישה היחידה שהוכחה כיעילה וכמספקת תוצאות, למשל בנושא מניעת התפשטותו של נגיף האיידס.
מן האמין, כי עתידה של העשייה לבריאות הציבור קשורה ותלויה בעתיד העשייה לקידום זכויות האדם, ולהפך.
לזה נועדה לתת מענה נקודת המבט של בריאות וזכויות אדם, אותה מחזיק מן.
נקודת מבט אשר מציבה אתגר גם לתחום בריאות הציבור וגם לזכויות האדם.
כעת מה שנדרש לעמדתו לקידום התחומים, זה לעבור מן התאוריה למעשה.
הפעולה היא שתביא לשינוי האמיתי במציאות העולמית, עלינו לנסות לבדוק איך ולאיזה שיעור מימושן של זכויות אדם, יכולות ליצור שינוי אמיתי שיביא למזעור המרכיבים החברתיים המהווים את הרקע להיווצרותן של מחלות, נכויות ואף מוות.
לשם כך ידרשו חדשנות, ניסוי ותהייה ולקיחת סיכונים.
מן מציע כי על המלחמה בחוסר הצדק להתנהל תוך הניסיון לשנות ולשפר את נסיבות חייהם האישיות והחברתיות, של אוכלוסיות שונות.
זהו ניסיון לקרוא תיגר על נסיבות אלו, אותן אנו תופסים כמובנות מאליהן, או כגזרת שמיים שאין בכוחנו לשנות.
יש להתמיד בקריאת תיגר זו על הסטטוס קוו החברתי הרחב, וחובה להטיל בו ספק, זוהי המשימה האמיתית שיש להגשימה על מנת להביא לשינוי.
אין זו משימה פשוטה לבדוק את המובן מאליו במערכת הכלכלית, הפוליטית, הדתית או התרבותית, משימה זו מצריכה רביזיה של ממש בדרכים המוכרות להתארגנות, לחשיבה ולפעולה וליצירתן של דרכים חדשות ויעילות יותר.
מן סבר כי עצם הפעולה מתוך אמונה עמוקה שהעולם יכול להשתנות, ויצירת שיתופי פעולה על מנת לשנותו, יביאו בעצמן ללא קשר לתוצאות הסופיות להשפעות חיוביות רבות.
לפי ג'ונתן מן, האתגר המרכזי במאמצים למניעת איידס כיום הוא הבנה של האסטרטגיות בהן יש לפעול על מנת להשפיע על הגורמים החברתיים היוצרים פגיעות לאיידס.
מודעות לצורך זה שהתבטאה בפנייה לממדים החברתיים של האיידס, התפתחה באופן הדרגתי.
יחד עם התפתחות המחקר הביו רפואי חלה התקדמות בהבנת ההתנהגות האנושית בהקשר של מניעת איידס.
בשנים הראשונות לגילוי המחלה (1981-1984) גורמי בריאות הציבור עסקו בעיקר בהזהרת אנשים מהמחלה ובתרגום עובדות אפידמיולוגיות למסרים לציבור.
בהמשך (1985–1988), בריאות הציבור התמקדה בהפחתת הסיכון לפרט.
המשקל עבר מהתרעה לגבי קיומו של האיידס למשימה מורכבת יותר של יידוע, חינוך וסיפוק של שירותים חברתיים ובריאותיים כדי לגרום ולשמר שינוי התנהגותי בקרב הפרטים.
תוכניות עוצבו בזיקה להתנהגויות הרצויות הקשורות לאיידס ותפיסתן כאחריותו של הפרט כחלק מן החברה וכרציונליות.
לכן מודעות לסיכון האישי, יחד עם ידע על צעדים למזעור הסיכון, נתפסו כצעדים הכרחיים לכיוון שינוי התנהגות.
בהתאם, סיפוקם של מידע, חינוך ושירותי בריאות לפרטים הנתונים בסכנה הפך למשימה העיקרית של תוכנית האיידס העולמית שהנהיג ארגון הבריאות העולמי.
משנת 1988, הגישה המקובלת היא כי יש להוסיף ולשלב מימד חברתי יחד עם הגישה הקודמת של מניעת והפחתת הסיכון של הפרט.
המושג 'פגיעות', המתייחס לאילוצים והחסמים לשליטת הפרט על בריאותו, הפך מרכזי בגישה זו.
ניתוח של הפגיעות מתייחס לממד החברתי הרחב הכולל את האספקט הפוליטי, החברתי, התרבותי והכלכלי, המשפיעים על ההתנהגות האנושית ועל קבלת ההחלטות.
לפי מן, אפידמיולוגיה מתייחסת לסיכון רפואי במונחים של גורמים אינדיבידואלים והתנהגות פרטנית.
היא טרם הצליחה לפתח מודלים ושיטות המתייחסים לממדים החברתיים שמשפיעים בצורה משמעותית על ההתנהגויות הפרטניות.
פרדיגמת בריאות הציבור פנתה לאפידמיולוגיה כדי לתאר את היקפו והפצתו המהירה של הזיהום וגילוי נתיבי ההעברה שלו.
אולם, התרגום הישיר של בסיס הנתונים האפידמיולוגי על התנהגות מסכנת, המגדירה רק את התנאים האינדיבידואלים, שיש לנקוט למען בריאות הציבור, הסתפקה בפעולות המתמקדות בפרט כדי להשפיע על צמצום התנהגות נוטלת סיכונים דרך מידע, חינוך ושירותים.
ההתמקדות בהפחתת הסיכון האישי הייתה בעלת היבטים חיוביים אך לא מספקת.
ישנן עדויות, המגיעות ממגוון מקומות בעולם המצביעות על כך שכאשר פועלים ברגישות, תוך מעורבות של הקהילה, להנחלת מידע, חינוך ומתן שרותי בריאות, ניתן להאט את התפשטות האיידס.
עדיין, ניסיון זה מדגים שעל אף שהגישה שעיקרה הפחתת הסיכון להידבקות באיידס לפרט הכרחית ושימושית, זה לא מספק שליטה במגפה: זה עבד עבור חלקים מסוימים מהאוכלוסייה אך זה לא מספק פתרון עבור הרוב.
הפוקוס על הפחתת הסיכון לפרט הוא צר מדי, ולא מאפשר התמודדות ממשית עם המציאות החברתית של ילדים, נשים וגברים מסביב לעולם.
מתוקף הבנה זו כי אמנם הנעשה הוא הכרחי אך אינו מספק, מאמצי בריאות הציבור למלחמה באיידס הגיעו לצומת דרכים.
לתפיסתו של מן, דרכי הפעולה בהתמודדות עם האיידס צריכות בו בזמן, לזהות ולהתייחס להתנהגות הפרט, ולהתמודד באופן רחב יותר עם הגורמים החברתיים המעצבים ומשפיעים על התנהגות זו.
מושג הפגיעות משמש להבנת המימד החברתי: פגיעות לאיידס משקפת את המידה בה אנשים מסוגלים או לא מסוגלים לקבל החלטות מושכלות על הבריאות שלהם.
כיוצא בזאת, אדם המסוגל לקבל החלטה מודעת ולהוציא אותה אל הפועל הוא הכי פחות פגיע.
האדם שאינו מסוגל לכך נתון לפגיעות הרבה ביותר.
מנקודת מבט זו (היוצרת שילוב של הגישה של הפחתת סיכון עם ניתוח חברתי) יש להבין איך לזהות ולפעול נכון כלפי גורמים, מעבר לאינדיבידואל, המגבילים ומפריעים לקבלת החלטות מודעת וחופשית שלו לגבי התנהגותו.
מגוון של גורמים חברתיים זוהו כרלוונטיים למניעת איידס: חוסר תשומת לב פוליטית, או מחסור בהתייחסות לאיידס, הפרעה של השלטון לזרימה חופשית של מידע על איידס, קיומן של נורמות חברתיות הקשורות לתפקידים של מגדר ומיניות, עוני, ומחסור במשאבים לתוכניות מניעה.
עם זיהויים, גורמים אלו הופכים למושאים פוטנציאלים לעבודת בריאות הציבור.
מן גרס כי המאמצים להתמודד ישירות עם גורמים חברתיים המשפיעים על מניעת איידס היו בעלי אופי מוגבל.
ראשית, הם בדרך כלל התמקדו בנושא האיידס בלבד, למשל: תקנה המחייבת לבצע בדיקת איידס, אפליה כלפי גברים הומוסקסואלים בהקשר של איידס וביטוח רפואי.
שנית, פעולות אלה היו חסרות מסגרת עבודה מושגית המתייחסת לגורמים החברתיים, כלומר, לא התקיימה הסכמה על האופן בו הגורמים החברתיים יכולים להשפיע על הבריאות.
לכן, רמת העבודה בנושאים חברתיים נשארה מוגבלת בהשפעתה.
לפי מן חסרה הבנה עמוקה יותר של טבע המגפה והפגיעות אשר תביא להתקדמות אמיתית במאבק בה.
מן נעזר בניתוח מטא-אנליטי של התפתחות המגפה במדינות שונות ברחבי העולם כדי להבהיר את ההקשר החברתי לבלימת המחלה.
ההיסטוריה של המחלה מראה שאיידס יכול לחדור לקהילה או מדינה בדרכים רבות ושונות.
לדוגמה בארצות הברית וצרפת גברים לבנים הומוסקסואלים היו הנדבקים הראשונים, בברזיל הנדבקים הראשונים היו מחוג הסילון של ריו וסאו-פאולו, ובאתיופיה הראשונים היו מקרב העלית החברתית.
למרות השוני במדינות השונות בזהותם של הנדבקים הראשונים, המשותף היה בהמשך התפשטות המחלה.
בכל חברה האנשים שהיו טרם הגעת המחלה מודרים ומופלים, היו חשופים לסיכון ההידבקות הגבוה ביותר.
בארצות הברית היו אלה מיעוטים בערים פנימיות, מזריקי סמים ונשים.
בברזיל התפשטה המגפה בפאבלות סביב ריו וסאו פאולו, באתיופיה נדבקו העניים, ובצרפת הטיפוסים שבשולי החברה.
תובנה נוספת של מן לגבי מניעת איידס וזכויות אדם מגיעה מניתוח של מצבים בהם ישנה יכולת מוגבלת או כישלון של תוכניות מניעה.
מן ערך בחינה של הצלחות או כישלונות תוכניות מניעה והסיק ממנה כי תפקיד חברתי נחות או סטטוס נמוך יכולים לפגוע בהצלחת תוכניות מניעה ויידוע המכוונות לשינוי התנהגותי של הפרט.
דוגמה לכך היא בבחינה של תוכניות מניעה לנשים: נשים מונוגמיות שקיבלו תוכנית מניעה (מידע, חינוך, נגישות לבדיקות, ייעוץ, קונדומים זמינים) במדינות מסוימות סיכוייהן להידבק עשויים להצטמצם כליל, אך יש מדינות בהן להיות נשואה זהו גורם סיכון.
כדי להבין פרדוקס זה יש להבין את המציאות השונה בה חיות נשים במקומות שונים בעולם.
קיימות המלצות הניתנות לגברים ונשים להפחית את מספר הפרטנרים שלהם לסקס כגורם להפחתת סיכון, אך ישנן עדויות לכך שבמקומות שונים בעולם זה לא אפקטיבי.
חוסר האפקטיביות יכול לנבוע ממספר סיבות: ראשית, הרבה מסיכונן של נשים קשור להתנהגות המינית של הפרטנר שלהן.
זוהי דוגמה להבנת המרכיב החברתי של המגפה.
כיוון שזוהי מגפה שחלק מהגורמים לה הם חברתיים יש צורך במעורבות וטיפול בגורמים אלו.
במילים אחרות, הגישה החדשה לבריאות הציבור לוקחת בחשבון שמגפה וחברה שלובות זו בזו וניסיון לטפל רק באחת מהן הוא שגוי.
מן ראה בחיוב את העובדה כי מחוץ לתחום של בריאות הציבור או מדע ביו רפואי, התפתחה סדרה של תפיסות לגבי התנאים החברתיים המוקדמים הנחוצים לבריאות תקינה.
זכויות אדם מודרניות מדגישות כי המאמץ העיקרי של העולם, צריך להיות בניסיון להגדיר ערכים משותפים.
הצהרת זכויות האדם האוניברסלית ב-1948 סיפקה רשימה של הדברים שלממשל ולחברה אסור לעולל לאדם, ורשימה של הדברים שהממשל מחויב לספק לאדם מעצם היותו אדם: מחסה, אוכל, טיפול רפואי, חינוך, בריאות.
במקום בו זכויות האדם והאדם מכובדים, עדיין יהיו עשירים ועניים, אך לכולם יובטח מינימום בסיסי בו הפוטנציאל האישי שלהם יכול להתפתח בחופשיות.
אלה אמנם לא ימנעו חולי או מוות מוקדם מלהתרחש, אך ההכרה בחשיבותן של הזכויות תצמצם את המרכיבים החברתיים, אשר להם התרומה המרכזית לעול המגפות והמוות.
זכויות האדם המודרניות מספקות מסגרת עבודה קוהרנטית לניתוח הגורמים החברתיים לאיידס ופעולה בנושא.
לפי מן, ניתן לשלב בצורה פרקטית את מימד זכויות האדם במאבק באיידס על ידי זיהוי הזכויות הספציפיות שהפרתן גורמת לפגיעות לאיידס בחברה או במדינה ספציפית.
זה יכול לכלול את הזכות למידע, לשוויון בין גבר לאישה במערכת נישואין או גירושין, את הזכות לטיפול רפואי, אי הפליה ועוד.
מן גורס כי לאחר זיהוי הזכויות הנפגעות יש לפעול בשיתוף פעולה עם הגורמים (רשמיים/ לא ממשלתיים/ פרטניים).
הפועלים לקידומן של זכויות אדם.
לשיטת מן, חינוך לזכויות אדם יכול לעיתים חשוב אף יותר לבריאות האוכלוסייה מאשר תוכניות ספציפיות למניעת איידס.
פעילות של זכויות אדם לבריאות הציבור אינה פעילות מסורתית של בריאות ציבור, אך לדעת מן הן זירת פעולה הכרחית וחיונית במאבק.
ג'ונתן הארי ארסקין ליקי (באנגלית Jonathan Harry Erskine Leakey) (4 בנובמבר 1940 - 12 ביולי 2021) היה איש עסקים ופלאונטולוג קנייתי.
הוא בנם הראשון של האנתרופולוגים המפורסמים לואיס ומרי ליקי.
ליקי למד בבית ספר פרטי בשכונת לנגאטה (Lang'ata) בניירובי, קניה, יחד עם שני אחיו הצעירים ממנו.
בתום בית הספר ליקי ליווה פעמים רבות את הוריו במסעות החקר שלהם בחפירות באתרים.
לעיתים קרובות הוא שוטט באתרים לבדו בחיפוש אחר מאובנים.
ב-4 בנובמבר 1960, ליקי גילה את המאובן 7 OH בערוץ אולדובאי בטנזניה.
העצמות, המכונות "הילד של ג'וני", היו (יחד עם שברי מאובנים הומינידים אחרים שנמצאו קודם לכן על ידי הוריו) תוארו תחילה כמין חדש של האדם.
7 OH נחשב כיום למין הומו הביליס.
ג'ונתן לא המשיך במקצוע של הוריו ומעולם לא היה פעיל במיוחד בתחום של הפליאואנתרופולוגיה, עם זאת, אחיו הצעיר, ריצ'רד, היה אנתרופולוג ופעיל שימור טבע.
ליקי מפעיל את חברת "ג'ונתן ליקי בע"מ" בנאקורו, המספקת ארס של נחשי מזרח אפריקה וצמחי מרפא עבור יצרני נסיוב, מתקני מחקר רפואיים וחברות תרופות.
ג'ונתן נוט באנגלית: Jonathan Nott נולד ב-25 בדצמבר 1962, סוליהול, אנגליה) הוא מנצח אנגלי.
נוט הוא בנו של כומר בקתדרלה של ווסטר.
הקשר הראשון שלו למוזיקה היה כנער סופרן במקהלת הקתדרלה.
נוט היה סטודנט למוזיקה וחוקר מקהלה באוניברסיטת קיימברידג', וכן למד זמרה וחליל צד במנצ'סטר בקולג' המלכותי הצפוני למוזיקה.
נוט גם למד ניצוח בלונדון.
הוא עזב את בריטניה כדי לפתח את קריירת הניצוח שלו בגרמניה באמצעות מערכת הקאפלמייסטר המסורתית.
הופעת הבכורה של נוט כמנצח הייתה בשנת 1988 בפסטיבל האופרה בבאטיניאנו, איטליה.
ב-1989 התמנה לקאפלמייסטר באופרה של פרנקפורט.
בשנת 1991 התמנה לקאפלמייסטר ראשון בתיאטרון הממלכתי של ויסבאדן, והיה למנצח ראשי זמני לעונת 1996-1995. בהמשך היה למנהל מוזיקלי בתיאטרון של לוצרן וכיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של לוצרן מ-1997 עד 2002.
עם הפילהרמונית של ברלין, הקליט נוט כמה יצירות תזמורתיות של ג'רג' ליגטי כחלק מתרומת חברת טלדק למכלול יצירותיו המוקלטות של ליגטי.
נוט התמנה למנהל מוזיקלי של אנסמבל אנטרקונטמפורן (EIC) בשנת 2000. הוא ויתר על משרה זו בשנת 2003 והתמנה מיד למשרת מנצח אורח ראשי של האנסמבל.
ממשרתו זו פרש בשנת 2005.
בינואר 2000 התמנה נוט למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של במברג.
הוא ייסד תחרות בינלאומית ע"ש גוסטב מאהלר, ובשנת 2004 זכה במקום הראשון גוסטבו דודאמל.
הופעתו הראשונה של נוט בניו יורק הייתה עם תזמורת במברג.
לאחר שהחוזה המקורי שלו, שנחתם עד 2009, הוארך תחילה עד עונת 2012-2011. בשנת 2011 לקח נוט את התזמורת לפסטיבל אדינבורו.
בהמשך הסכימו נוט והתזמורת על הארכה נוספת של החוזה עד עונת 2016-2015. נוט סיים את תפקידו בבמברג בשנת 2016.
נוט ניצח לראשונה כאורח על התזמורת הסימפונית של טוקיו באוקטובר 2011. מיד לאחר הזמנה זו, הציעה לו התזמורת לכהן כמנהלה המוזיקלי, ונוט נענה מיד בחיוב.
תזמורת טוקיו הודיעה רשמית על מינויו של נוט כמנהל המוזיקלי הבא שלה באוקטובר 2012, מינוי שייכנס לתוקף בעונת 2015-2014, בחוזה התחלתי לשלוש שנים של ניצוח על 8 שבועות של קונצרטים לעונה.
בשנת 2015 התמנה נוט לתפקיד המנהל המוזיקלי של תזמורת שווייץ המערבית.
בנינוונדה יאן ג'ונתן פיטרויפה (נולד ב-12 באפריל 1986) הוא כדורגלן עבר בורקינאי, ששיחק בעמדת הקיצוני.
פיטרויפה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פלאנטה צ'מפיון.
בעונתו הראשונה במועדון הוא ערך רק 4 הופעות, אך בסיום העונה המועדון ירד לליגה השנייה ופיטרויפה הפך לשחקן הרכב.
ב-22 בספטמבר 2006 הוא הבקיע את השער הראשון שלו עבור פרייבורג בתיקו 3-3 נגד גרויטר פירת'.
ביולי סיים את חוזהו בפרייבורג וחתם בהמבורג.
ב-15 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 2-2 נגד באיירן מינכן.
ב-4 באפריל 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–1 נגד הופנהיים.
במהלך עונת הוחלף מאמן הקבוצה ופיטרויפה מיעט לשחק ובסיום העונה עזב את המועדון.
ב-7 ביולי 2011 חתם בסטאד רן תמורת 5 מיליון אירו.
ב-28 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו ברן נגד אולימפי רוסתבי הגאורגית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית בו גם הבקיע צמד.
ב-7 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית בניצחון 1–5 נגד דיז'ון.
לאחר 6 ימים הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד פריז סן-ז'רמן.
בקיץ חתם באל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בינואר חתם באנטוורפן מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה.
ב-6 באוגוסט 2018 פיטרויפה חתם בפריז מהליגה הצרפתית השנייה.
בפברואר 2021 הודיע על פרישה ממשחק.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו.
ב-20 ביוני 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 נגד .
במסגרת גביע אפריקה לאומות 2013 פיטרויפה הבקיע את שער הניצחון עבור נבחרתו בשלב רבע הגמר נגד ואף הגיע עם הנבחרת לגמר המפעל בו הפסידה ל אשר נחשב להישג השיא של הנבחרת ופיטרויפה נבחר ל"שחקן האליפות".
ג'ונתן פירת' הוא שחקן אנגלי הידוע מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה הבריטיות "מידלמארץ'", "הרחק מן ההמון הסואן", ו"ויקטוריה ואלברט".
ג'ונתן פירת' נולד באסקס, אנגליה לשירלי ג'ין ודייוויד נורמן לואיס פירת'.
הוריו היו ילדים למיסיונרים מתודיסטים שפעלו בהודו.
אחרי נישואיהם היו הוריו מורים בניגריה.
ג'ונתן הוא אחיו הצעיר של השחקן קולין פירת' ולהם אחות קייט פירת'.
המשפחה החליפה מקום מגורים פעמים רבות מבילריקיי לברנטווד שבאסקס, ואחר כך חיו במשך שנה בסנט לואיס במיזורי (ארצות הברית).
בשובם לאנגליה התגוררו בווינצ'סטר שבהמפשייר.
אביו היה מרצה להיסטוריה ב"קינגז אלפרד'ס קולג'" (כיום אוניברסיטת וינצ'סטר).
פירת' למד בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" וב"קולג' פיטר סימונדס".
תקופה מסוימת היה השחקן רופוס סוול שותפו לדירה.
אחרי סיום לימודיו יצא לסיבוב הופעות עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
הופעת הבכורה שלו הייתה בגיל 27 בתפקיד הנרי השישי (1994).
פירת' מתגורר באיזלינגטון שבצפון לונדון.
בנוסף לתפקידיו בתיאטרון, שיחק פירת' בסרטי קולנוע, השתתף בתסכיתי דרמה לרדיו, היה קריין בספרי שמע, והופיע בתוכניות רבות בטלוויזיה.
בין הופעותיו הבולטות היו לינטון היתקליף בסרט "אנקת גבהים", עיבוד קולנועי לרומן באותו שם מאת אמילי ברונטה (1992); פרד וינצ'י במיני סדרה "מידלמארץ'" (1994); סמל טרוי ב"הרחק מן ההמון הסואן" עליו היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר; לורד ארתור גורינג ב"בעל אידיאלי" (2000); והנסיך אלברט ב"ויקטוריה ואלברט" (2001).
בסרט התנ"כי "בראשית" גילם את דמותו של יהושע.
ב-2003 שיחק בדרמה הדוקומנטרית של ה-BBC "פומפיי: היום האחרון".
באותה שנה השתתף בסרט "לותר" וגילם את קרדינל אליאנדר, יועץ האפיפיור שביקש את החרמתו של לותר.
על תפקידו זה זכה בפרס "CFT Excellence Award" כשחקן הטוב ביותר.
עוד הופיע בסרטי ההמשך לקומדיה הרומנטית "יצאת נסיך".
ב-2008 כיכב פירת' כשף בסרט הקצר "The Chef's Letter".
גילם את איוואן בעיבוד הרדיופוני לספריה של דיים דפנה דה מוריאה "גאות ספטמבר", וכן שיחק בפרק בסדרה האמריקאית "הלוחשת לרוחות".
ב-2009 גילם את ד"ר דייוויד פולר בסרט הגרמני על אלברט שווייצר.
Eden End, בתפקיד פארנט, התיאטרון המלכותי, יוני 2011
הנרי השישי, חלק שלישי, בתפקיד הנרי, רויאל שייקספיר קומפני
The Lulu Plays, בתפקיד שוורץ, תיאטרון אלמיידה, לונדון
"מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי, BBC Audiobooks, 1997
"יוליוס קיסר" מאת שייקספיר, BBC Radio Collection, 1999
"Shadows of Glory" מאת ויליאם וודראף, 2003
"הלילה השנים עשר" מאת שייקספיר, BBC Audiobooks, 2005
"מידה כנגד מידה" מאת שייקספיר, 2006
"Nobody True" מאת ג'יימס הרברט, 2007
"Sepulchre" מאת ג'יימס הרברט, 2008
"בעקבות הזמן האבוד" מאת מרסל פרוסט, BBC Audiobooks 2009
ג'ונתן ראשלי נייט הוא זמר אמריקני אשר היה חבר בלהקת הבנים ניו קידס און דה בלוק.
הלהקה כללה גם את דוני וולברג, ג'ואי מקנטייר, דני ווד ואת אחיו הצעיר של ג'ונתן (ג'ון) - ג'ורדן נייט.
ג'ון היה המבוגר בין חברי הלהקה, והראשון שהחליט לעזוב אותה בשנת 1994, בטרם הוכרז רשמית על התפרקותה.
נייט נולד בווסטר (מסצ'וסטס) למרלין פוטנם ואלן נייט.
הוא היה החמישי מבין שישה ילדים: אליסון, שרון, דייוויד, כריסטופר וג'ורדן.
שני הוריו הם כמרים בכנסייה האפיסקופלית.
ניו קידס און דה בלוק
החל משנת 1984 ועד ל-1994, נייט היה חבר בלהקת הבנים האמריקנית זוכת הפרסים ניו קידס און דה בלוק (בעברית: "הנערים החדשים בשכונה").
הם מכרו מעל ל-80 מיליון עותקים ברחבי העולם לפני שהלהקה התפרקה בשנת 1994 כאשר נייט עזב במהלך מסע ההופעות של אלבומם Face the Music.
בהתחלה חברי הלהקה התכוונו להמשיך את מסע ההופעות בטענה כי ג'ון נפצע בעקבות נפילה ברכיבה על סוס, אך שבועות מספר לאחר עזיבתו הם הודיעו על התפרקותם באופן רשמי.
עזיבתו המוקדמת גררה דיווחים על כך שמספר חברי להקה היו מתוסכלים מהדרך בה עזב ותחושות אלו גרמו להתפרקותם.
באביב 2008 נייט חזר להופיע כאשר התאחד עם שאר ארבעת חברי להקת הניו קידס און דה בלוק.
ב-2 בספטמבר 2008 הם הוציאו את אלבומם השביעי (הראשון מזה שבע שנים) "דה בלוק".
על מנת לאשר את האיחוד ולהכריז על הוצאת האלבום החדש הם הופיעו יחדיו ב-16 במאי 2008 בפעם הראשונה מזה חמש עשרה שנים בתוכנית טודיי (Today Show).
תוכנן מסע הופעות בעקבות ההכרזה על האלבום אשר החל בטורונטו ב-18 בספטמבר 2008. הסינגל הראשון מתוכו "Summertime" זכה להגיע למקום ה-9 במצעד בקנדה וכן נכנס להיות אחד מ-30 הסינגלים המצליחים בארצות הברית (מקום 24 בהורדות הדיגיטליות).
הם הוציאו את הסינגל השני "Single" מהאלבום דה בלוק באוגוסט 2008.
נייט הוא אחיו הבוגר של ג'ורדן.
בשנים הראשונות לאחר ההתפרקות של הלהקה נייט עבד בנדל"ן, גר באסקס, מסצ'וסטס ולעיתים נדירות ביותר התראיין או הופיע בכלי התקשורת.
בשנת 2000 הוא גילה כי הוא סבל מהתקפי פאניקה מתחילת הקריירה כחבר בניו קידס.
הוא מאז קיבל טיפול תרופתי וחל שיפור במצבו.