tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תלמידי שנה ב' נהגו לערוך "טקס קבלה" לילי לתלמידי שנה א' שכלל הצלפות עם שמיכות.
תלמידי שנה א' טיפסו לתבור, מיד עם תחילת הלימודים, כדי לראות את הזריחה.
מסיבת הסיום של כל מחזור הסתיימה בהשלכת הפעמון, שהעיר את התלמידים, לבאר.
באמצע שנות החמישים הפעמון נעלם, ובמקומו, זרקו אבנים לבאר.
מרוץ האביב המתקיים כל שנה על ידי תלמידי כיתות י"ב לזכרו של גיל הרמתי ז"ל, תלמיד בית הספר שנהרג בתאונת אופנוע.
בשירו של חיים חפר "רבותי ההיסטוריה חוזרת" מופיעה השורה "עת לנגב פלוגונת נשלחת, עם מקלות כתחליף לרובים" שמספרת את סיפורה של פלוגה א' של הפלמ"ח שהורכבה מבני מחזור ו' שנשלחו ב-1942 לנגב ללא רובים כחלק מתוכניות ההגנה לבלום את צבא רומל.
בית הספר הלאומי הגבוה לאדריכלות של ורסאי הוא מוסד אקדמי צרפתי מסוג גרנד אקול המתמחה בלימוד מקצועות האדריכלות.
בית הספר הוא אחד מ-20 בתי הספר הלאומיים לאדריכלות שהוקמו לאחר ביטול הפקולטה לאדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בעקבות מרד הסטודנטים בשנת 1968. בית הספר נוסד בשנת 1969 והוא ממוקם במבנה היסטורי משנת 1677 שהוא חלק מקומפלקס ארמון ורסאי.
המבנה שימש כאחת משתי אורוות הסוסים המלכותיות.
בית הספר ידוע כאחד מבתי הספר הטובים לאדריכלות בצרפת ומופיע באופן קבוע בדירוג מאה בתי הספר הטובים ביותר לאדריכלות באירופה של הירחון האיטלקי החשוב דומוס, מאז תחילת הדירוג ב-2013.
מטרתו הפדגוגית של בית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי היא לספק ניסיון אינטנסיבי (מעשי ותאורטי) במקצועות האדריכלות – בניה אדריכלית, תכנון ערים, תכנון ופיתוח אזורי.
בית הספר מכין סטודנטים לפרקטיקה אדריכלית בשיטות פדגוגיות שונות ובתחומים רחבים (לדוגמה: לימודי אנתרופולוגיה, גאוגרפיה, תולדות האמנות, פיזיקה וכדומה).
זהו בית הספר הגבוה לאדריכלות היחידי בצרפת המציע לסטודנטים מצטיינים בשנים מתקדמות סדנאות עבודה על פרויקטים בערים ברחבי העולם (לדוגמה – שאנגחאי, ריו דה ז'ניירו, בואנוס איירס, בנגקוק וונציה).
בית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי נבחר על ידי משרד התרבות הצרפתי האחראי על לימודי האדריכלות בצרפת להוביל את הרפורמה בלימודי האדריכלות בצרפת שמטרתה איחוד תואר האדריכל הצרפתי עם שיטת התארים האירופית – ה-LMD.
בית הספר מוסמך על ידי הממשלה הצרפתית להעניק תואר ראשון (Licence), שני (Master) ושלישי (Doctorat) באדריכלות ותכנון ערים.
התואר הוא תואר אירופאי המאפשר לעבוד כאדריכל ומתכנן ערים ב-25 מדינות האיחוד האירופי, והוא מוכר גם בישראל על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
מנהל בית הספר המכהן היום הוא האדריכל ז'אן קריסטוף קינטון.
בעבר כיהן כמנהל בית הספר ניקולא מישלן, מייסד קבוצת Labfac.
אדריכל מיכאל דרין, אחיו של האדריכל דן דרין (לשעבר ראש מנהל ההנדסה בעיריית תל אביב) - היה פרופסור להיסטוריה של האדריכלות וחוקר במעבדת המחקר של בית הספר LADRHAUS
האדריכל וההיסטוריון ז'אן קסטקס היה פרופסור מן המניין בבית הספר
ז'יל קלמאן - אדריכל הגנים שיצר בין היתר את פארק אנדרה סיטרואן הוא חבר במועצת המנהלים של בית הספר.
סטודנטים ידועים של בית הספר
ג'יני גאנג - אדריכלית אמריקאית מייסדת "סטודיו גאנג".
מוסא מוסטפא מוסא - אדריכל ופוליטיקאי מצרי שהתמודד על נשיאות מצרים בבחירות 2018.
קתרין פורה - אדריכלית צרפתייה ומומחית לדיור ציבורי.
אן דמייאן - אדריכלית צרפתייה מפורסמת.
ז'אן פייר פרנלה דקור - אדריכל צרפתי מינימליסט ידוע.
פרנסואה רוש - אדריכל צרפתי מפורסם.
מייסד קבוצת המחקר New Territories/M4
ניקולה גודָה (Nicolas Godin) וז'אן-בנוּאַה דוֹנקֶל (Jean-Benoît Dunckel), חברי להקת האלקטרוניקה הצרפתית אייר, היו סטודנטים בבית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי שם נפגשו לראשונה.
הלימודים הגבוהים בצרפת (בבתי הספר הלאומיים) מסובסדים על ידי ממשלת צרפת לאזרחי צרפת ואזרחי מדינות זרות המחזיקים בתעודת בגרות מלאה.
אזרחי צרפת צריכים לעבור סדרה של מבחני קבלה על מנת להתקבל לשנת הלימודים הראשונה בבית הספר הגבוה לאדריכלות של ורסאי, לעבור ראיון קבלה ולכתוב "מכתב מוטיבציה".
בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה היה מוסד אקדמי שנוסד בתל אביב בשנת 1935, ולימים היה אחד המוסדות שהיוו את הגרעין שממנו צמחה אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1939 היו בבית הספר שלוש פקולטות: משפטים, כלכלה ומסחר.
בשנת 1950 כלל בית הספר פקולטה למשפטים ופקולטה לכלכלה, וכן מכון ללימודי ראיית חשבון וקורס לפקידים.
הלימודים התקיימו בערבים לאחר שעות העבודה.
בשנת 1952 נוספה פקולטה למדע המדינה.
בשנת 1958 פעלו בבית הספר ארבע פקולטות: למשפטים, לכלכלה, למדע המדינה ולמנהל עסקים וראיית חשבון.
בשנת 1935 הרצו בבית הספר: ד"ר קפלינצקי (ערבית), ד"ר צידרוביץ (סטטיסטיקה), ד"ר בנימין זיו (קוניוקטורה), פרץ נפתלי (כלכלה מדינית), ובמשפטים: ד"ר שמואל אייזנשטדט, ד"ר פלטיאל דיקשטיין, מתתיהו (מקס) לזרסון וצבי קארל.
בין בוגרי בית הספר: שופטי בית המשפט העליון לשעבר יצחק זמיר, מנחם אלון, דליה דורנר, עדנה ארבל ושר המשפטים יוסף לפיד.
כן למד בבית הספר משה דיין.
בית הספר נוסד ביוזמת קבוצה שבראשה עמדו המשפטן והפובליציסט ד"ר שמואל אייזנשטדט, הכלכלן ד"ר בנימין זיו, עורך הדין ד"ר פלטיאל דיקשטיין והמשפטן מתתיהו (מקס) לזרסון.
ראש עיריית תל אביב, מאיר דיזנגוף, תמך ביוזמה זו.
אספה של תלמידים לרישום לקראת פתיחת בית הספר התקיימה בינואר 1935.
במאי 1950, בעקבות הקמת הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, בקשה הכנסת לסגור את בית הספר הגבוה, כדי שעורכי הדין במדינת ישראל יהיו אקדמאים.
במשך עשור לאחר הקמת מדינת ישראל סירבה הממשלה להעניק לבית הספר הכרה כמוסד חינוך גבוה, אף על פי שהתואר שהוא העניק הוכר על ידי אוניברסיטאות רבות מחוץ למדינה, ובוגריו נדרשו להיבחן בבחינות לעורכי דין זרים.
בשנת 1959 הועבר בית הספר לניהולה של האוניברסיטה העברית, והפך לשלוחה שלה בתל אביב (וכונה בהתאם "השלוחה").
בשנת 1965 השתלבה השלוחה באוניברסיטת תל אביב כפקולטה למשפטים.
עם הקמתו, התקיימו הלימודים בגימנסייה הריאלית בלפור ברחוב מזא"ה בתל אביב.
זמן לא רב לאחר מכן עברו הלימודים לבית הספר תל נורדאו ברחוב פרישמן 28, בה התקיימו הלימודים עד שנות ה-50. עם התרחבות בית הספר התקיימו לימודים גם בבית ספר שבח ברחוב המסגר ובבית הספר הצרפתי ברמת אביב.
בשנת 1959 הושלמה בנייתו של משכן הקבע של בית הספר, בניין טרובוביץ, שבו שוכנת כיום הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנת הלימודים תשכ"ב הוחל ללמוד בבניין טרובוביץ, משכן הקבע של בית הספר.
בית הספר הדמוקרטי בחדרה הוקם בשנת 1987 על ידי יעקב הכט וקבוצת הורים.
בית הספר הדמוקרטי בחדרה הוא בית הספר הדמוקרטי הראשון בישראל.
בית הספר הוקם לראשונה בתור בית ספר ניסויי-פתוח ולאחר שנתיים הוסב לבית ספר דמוקרטי.
בית הספר מונה כ-550 תלמידים מגילאים 4 עד 18. הוא אחד מבתי הספר הדמוקרטיים הגדולים הוותיקים בעולם.
בית הספר הדמוקרטי-פתוח הוקם בחדרה בשנת 1987. הוא הוקם על ידי יעקב הכט וקבוצה של הורים ומחנכים.
עמותה בה חברות כ-300 משפחות התלמידים, נוסדה לצורך הפעלת בית הספר, והתקבל אישור ממשרד החינוך להקמתו.
תחילה הוקם בית הספר בתוך מתנ"ס בחדרה.
לאחר שלושה חודשים הועבר לגבעת אקליפטוסים בשכונת ברנדייס, שבדרום העיר.
בימיו הראשונים של בית הספר התנגדו רבים מההורים ומאנשי הצוות לחופש למידה מלא.
רק בשנה השלישית לקיומו של בית הספר הדמוקרטי בחדרה הוחלט בפרלמנט שכל שעות החובה בבית הספר יבוטלו.
בשנת 1992 בית הספר הוכר כבית ספר ניסויי.
שנתיים לאחר מכן זכה בפרס החינוך מידי נשיא המדינה ושר החינוך.
בשנת 1996 הוא זכה ב"אות אביר איכות השלטון" מידי העמותה לאיכות השלטון בישראל.
בית הספר הדמוקרטי בחדרה מחולק לשלוש חטיבות גיל ולכיתות לחינוך מיוחד:
חטיבה צעירה - לילדים בגילאי 8 - 4
חטיבת היסודי - לילדים בגילאי 12 - 8
חטיבת התיכון - לילדים בגילאי 18 - 12
כיתות תקשורת - ילדים על הרצף האוטיסטי.
בית הספר מאפשר לתלמידים לבחור אילו שיעורים הם רוצים ללמוד ולארגן בעצמם את מערכת השעות שלהם, וניתנת להם האפשרות להציע וליזום שיעורים שאינם מופיעים במערכת.
בנוסף, בבית הספר מתקיימות פעילויות וסדנאות על בסיס קבוע.
הנחות יסוד של החינוך הדמוקרטי
תפיסת הילד כישות שלמה, אוטונומית וייחודית
הילד, בבית הספר הדמוקרטי נתפס כישות שלמה, אוטונומית, ייחודית וחד-פעמית.
הילד הוא לא "לוח חלק" שיש לעצב והוא איננו כלי בשביל לשרת את הממסד ואת החברה.
הילד הוא אדם מלא בעל ערכים משלו ומטרות משלו.
הדיאלוג בבית-הספר הדמוקרטי מבוסס בעיקרו על הדיאלוג הבובריאני.
דיאלוג אותו כינה מרטין בובר "אני-אתה" הוא דיאלוג של הזדהות ואמפתיה, של קשב, הכלה והבנה רגשיים.
החונך תמיד ינסה לייצר עם הנחנך יחסים של "אני-אתה".
חירות חיונית להתפתחותו של אדם
כל אדם, ילד ומבוגר, זקוקים למרחב של חירות כדי לממש את פוטנציאל ההתפתחותי שלו.
בית הספר הדמוקרטי בחדרה מאורגן באופן דמוקרטי, כלומר, על פי עיקרון הפרדת רשויות.
בבית הספר קיימות שלוש רשויות: מחוקקת, שופטת ומבצעת.
התלמידים, המורים וההורים מתפקדים כחברים שווי זכויות ברשויות הללו, הם נבחרים בכל שנת לימודים בבחירות כלליות חשאיות.
הרשות המחוקקת בבית הספר נקראת "פרלמנט".
בפרלמנט משתתפים כל חברי קהילת בית הספר: תלמידים, מורים והורי התלמידים.
הפרלמנט מתכנס אחת לשבוע ומנוהל על ידי צוות שנבחר אחת לשישה חודשים באופן דמוקרטי.
בפגישות הפרלמנט נקבעים כל חוקי בית הספר, החל מחוקי המשחק בחצר, דרך אופן קבלת מורים ותלמידים לבית הספר, ועד לחלוקת תקציב בית הספר.
החוקים נקבעים על פי הצבעת רוב של כל חברי הפרלמנט הנוכחים בדיון.
כל חוקי הפרלמנט כפופים לחוקי המדינה ולקוד האתי של בית הספר.
אין לאף אדם או גוף בבית הספר הזכות להטיל וטו על החלטת הפרלמנט.
ניתן להגיש ערעור על חוקים שהתקבלו במידה והחוקים התקבלו לא לפי הנהלים.
הרשות השופטת בבית הספר מורכבת מוועדת פתרון קונפליקטים (פת"ק) וועדת ערעורים.
בכל אחת מן הוועדות חברים תלמידים, הורים ומורים שנבחרו באופן דמוקרטי, והמתפקדים בוועדות כשופטים וכמגשרים.
כל אדם בבית הספר, ללא הבדל גיל או תפקיד, יכול לתבוע או להישפט.
ועדת פת'"ק - ועדת פת"ק מתערבת במקרים של מחלוקות או עבירה על חוקי בית הספר, על פי בקשתו של כל אדם בבית הספר.
חברי הוועדה שומעים את שני הצדדים ולאחר דיון נותנים את פסק דינם.
תפקידה של ועדת פת"ק לדון בתלונות שהוגשו אליה על ידי חבר מקהילת בית הספר בנוגע לסכסוכים או לעבירות על חוקי בית הספר ולעזור לפתור קונפליקטים.
בסמכותה של הוועדה לפסוק בסכסוכים ולהטיל עונשים במידת הצורך.
ועדת ערעורים - ועדת ערעורים פועלת אם פסק הדין של ועדת משמעת אינו מקובל על אחד מהצדדים, והוא בוחר לערער עליו בפני ועדת ערעורים.
ועדה זו מתפקדת כבית דין עליון של בית הספר.
ניתן לערער בפני הוועדה גם על חוקים של הפרלמנט שפוגעים בעקרונות הדמוקרטיה, שהתקבלו בהליך לא תקין או שמתנגשים בחוקים אחרים.
הרשות המבקרת היא הבודקת את תפקוד כל הגורמים בבית הספר, כדי לוודא כי הגופים פועלים על פי החוק, באופן תקין ויעיל.
ועדת ביקורת נבחרת כל שנה מתוך קהילת בית הספר ומבצעת את הביקורת בבית הספר.
לצורך כך עליה לקחת בחשבון תלונות של ציבור קהילת בית הספר.
הרשות המבצעת בבית הספר פועלת מכוח סמכויות שהוענקו לה על ידי הפרלמנט.
היא מורכבת מוועדות שונות האחראיות ליישם ולבצע את החלטות הפרלמנט.
בתחילת כל שנה נערכות בחירות לוועדות, וכל תלמיד, מורה, או הורה רשאי לבחור ולהיבחר אליהן.
כל ועדה קובעת את סדרי עבודתה ומועדי התכנסותה.
הוועדות תדווחנה על פעילותן לפרלמנט.
ועדת צוות טכני - עיסוק בהגברה,תאורה וכל מה שקשור בחלק הטכני של אירועים חשובים או אירועים בית ספריים.
ועדת אירועים - ארגון אירועי בית הספר.
ועדת אקלים - אחראית על קיום פעילויות חינוכיות ואקטיבסטיות למען מאבק במשבר האקלים.
ועדת ביקורים - אחראית על ביקורים בבית הספר ומתן הסברה.
ועדת בעלי חיים - אחראית על מתן מענה לבעלי החיים (שאינם בני אדם) אשר נמצאים בבית-הספר ולאתגרים אשר מייצרת מערכת היחסים שלהם עם בני-האדם.
ועדת ועדות - אחראית על שמירת מנגוניני הדמוקרטיה הבית ספרית ועל ערכי הדמוקרטיה הבית-ספרית.
ועדת חוצות - אחראית לפיתוח וטיפוח חצרות בית הספר וסביבותיו, לרבות ניקיון, אסתטיקה ובטיחות.
ועדת חריגים - טיפול בפניות ובקשות של תלמידים לצרכים חריגים.
ועדת טיולים - אחראית על כלל טיולי בית הספר.
ועדת מורים - לקבל מורים לעבודה בבית הספר, לערוך משובים על מורים ולטפל בתלונות המוגשות על מבוגרים.
ועדת מזנון - אחראית על הקשר שבין קהילת בית הספר למפעילי המזנון בבית הספר.
ועדת מערכת - אחראית על טיפול בבעיות של המערכת (שינויים והוספות למערכת), ותכנון המערכת הבאה.
ועדת ספורט - אחראית על הפעילות הספורטיבית בבית הספר, לרבות אירועי ספורט, טיפול במתקני הספורט וקביעת כללים למשחקי הכדור ברחבי בית הספר ואכיפתם.
ועדת קליטת תלמידים - אחראית להציג למתעניינים את בית הספר ודרכי התנהלותו, ולסייע להם לקבל החלטה מושכלת האם הוא מתאים להם.
ועדת תכנון ובינוי - אחראית על קידום בינוי בית-הספר כך שיתאים לצרכיו.
ועדת תקציב - אחריות לכספי בית הספר וחלוקתם.
ועדת תקשורת - אחראית על תקשורת בית הספר בקהילה ובשרתות החברתיות ובתחזוקת אתר בית הספר באופן שוטף.
העמותה היא גוף התנדבותי שאחראי על קיום כלכלי של בית הספר, ניהול מוסדותיו, העסקת עובדים ועוד.
העמותה אינה גוף פדגוגי ואינה מחליפה את מוסדות בית הספר (פרלמנט, ועדות בית ספר וכדומה).
כל הורה לילד בבית הספר חבר בעמותה.
כמו כן, כל איש צוות בבית הספר חבר בעמותה.
אחת לשנה לפחות מתכנסת העמותה במסגרת האספה הכללית.
ועד העמותה הוא גוף שנבחר מתוך האספה הכללית של העמותה.
לוועד יו"ר נבחר המרכז את פעילות הוועד.
בנוסף לוועד העמותה ישנם ועדות משנה מתוך ועד העמותה.
נבחרות ועדות שונות כשהמרכזית ביניהן היא ועדת כספים לניהול כל ענייני הכספים של בית הספר וועדת ביקורת אשר תפקידה לבקר את פעילות ועד העמותה.
אחד הכלים החינוכיים המשמעותיים בחינוך דמוקרטי בכלל ובבית-הספר הדמוקרטי בפרט הוא החונכות.
חונכות היא עמוד השדרה הפדגוגי של בית הספר הדמוקרטי בחדרה.
היא פותחה בהדרגה על-יד צוות בית-הספר ונבנתה בתהליך חשיבה מעמיק שכלל לימוד של תיאוריות פסיכולוגיות, חינוכיות פילוסופיות, יחד עם עבודה מעשית של החונכים עם התלמידים.
מערכת החונכות מתמקדת במערכת היחסים בין המבוגרים לתלמידים, מתוך הבנה שמערכות היחסים הן שמשפיעות על המעשה החינוכי ומעצבות אותו.
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות או אקול נסיונל סופרייר דה בוז-אר , אשר בפריז, צרפת, הוא אחד מבתי הספר היוקרתיים ביותר בעולם לאמנות.
זהו המפורסם והעתיק ביותר בין בתי הספר הנושאים את השם בית הספר לאמנויות יפות.
בית הספר מורכב ממספר מבנים הממוקמים ב מספר 14 שבגדה השמאלית, בין לבין רחוב בונפרט, בלב רובע , ממול מוזיאון הלובר השוכן מעברו השני של נהר הסן.
בית-הספר נוסד בשנת 1648 על ידי שארל לה ברון בשם .
בשנת 1793 נדחק המוסד, אך ב-1816 שונה שמו בעת איחודו עם .
בין 1796 לבין 1800 פייר-אנרי דה ואלנסיין היה פרופסור לציור בבית הספר ויצר מדריכים ששימשו מספר דורות של ציירים חדשים.
בית-הספר היה תחת חסות המלך עד שנת 1863, עד שהוצא צו קיסרי ב-13 בנובמבר אותה שנה, שמינה למוסד מנהל לתקופה של חמש שנים.
כיום בית הספר הוא מוסד ציבורי ומצוי תחת פיקוחו של משרד התרבות.
בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות שבפריז הוא הראשון בסדרת בתי-ספר לאמנויות-היפות (Écoles des Beaux-Arts) במרכזים אזוריים בצרפת.
מאז היווסדה ב-1648 הייתה האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול מוסד צרפתי עילי להוראת אמנות.
תוכנית הלימודים הובנתה סביב סדרת תחרויות אנונימיות שהגיעו לשיאן ב"פרס הגדול של האקדמיה המלכותית" (Grand prix de l'Académie Royale), המוכר יותר בשמו "פרס רומא" (Grand Prix de Rome), והזוכה בו קיבל מלגת לימודים ומושב באקדמיית צרפת ברומא.
בית הספר הימי זבולון היה במשך שנים רבות מפעלה העיקרי של אגודת יורדי ים זבולון.
בית הספר נוסד בשנת 1928 בתל אביב, פעל כבית ספר ימי יומי עד שנת 1934 וכבית ספר ימי (ערב) עד שנות השישים המאוחרות.
מטרת ייסודו של בית הספר הימי הייתה הכנת בני היישוב היהודי בארץ ישראל לכיבוש העבודה בים.
כאגודה בלתי תלויה, הקימה האגודה הימית בית ספר ימי ראשון בארץ ישראל בכוונה להפעילו באמצעות תרומות מיהדות העולם ומהיישוב.
מייסד בית הספר מאיר גורביץ החל מרכז תלמידיו מהגימנסיה העברית "הרצליה" ללמדם ימאות בחוף תל אביב.
האגודה פעלה בארץ ישראל ובגולה ועסקה בגיוס הון למימון כלי שיט ולימוד ולהקמת סניפי תנועת ימית ללימוד הנוער והבוגרים ימאות, לאורך חופי הים התיכון ולשפת הכנרת.
משנת 1930 נקראה התנועה בשמה החדש "אגודת יורדי ים זבולון א"י", ומייסדה העביר אליה את מטרות ועדת המים.
בית הספר הימי החל מתמסד בסיועם של חיים לייבוביץ ועמנואל טובים, שהצטרפו לניהול פעילות הלימוד עת נעדר גורביץ בשליחות היישוב.
בית הספר הימי של "אגודת יורדי ים זבולון א"י" פעל במספר מקומות, עד שנכנס לבניין שנבנה עבורו על גדת הירקון תל אביב.
משכנו הראשון של בית הספר הימי היה בהתארגנות על חוף בוגרשוב.
משכנו השני היה בצריף הציידים שנקרא "נמרוד", ששכן מאחורי "הבית האדום" ממזרח לו.
משכנו השלישי נבנה בידי חניכי זבולון, בצמוד לבית האדום ומצפון לו.
משכנו הרביעי היה הצריפים בנחל הירקון בגדה הדרומית, בשנת 1938. משכנו החמישי היה בבית הסירות החדש - מבנה עץ דו קומתי באותו מגרש.
משכנו האחרון היה בבניין הידוע כבית זבולון, ושוכן על אותו מגרש ברחוב אוסישקין 9. משכן זה הוקם על פי צוואתה ובכספי עיזבונה של פטרונית אגודת זבולון, הנדבנית הנרייטה דיאמונד.
בשנות השלושים והארבעים עבדו חניכי בית הספר על ספינות, סירות ואוניות עבריות, מצריות ואנגליות ובצי הסוחר הבריטי.
הם גויסו ושרתו בצי המלחמה הבריטי, הקימו צי עברי ופעלו במחתרת (אצ"ל) ובהגנה, בפלי"ם ובצי הסוחר העברי והיו ממקימי חיל הים הישראלי.
עקב הקושי הרב במימון, רבים עשו בבית הספר בהתנדבות, מהם דמויות מוכרות וידועות, ואחרים הידועים פחות עקב היעלמם בעודם באיבם.
דמויות אלה כוללות את רבי החובלים הוותיקים אריה באייבסקי וזאב הים, את רב החובל אריה גרבנוב ואנשי צוותו על עמנואל - הקצין בנימין לוין, והמכונאי רוזין אליהו, וכן רבים אחרים.
משנות החמישים ביקש בית הספר להשתלב בתוכניות משרד החינוך, והצליח משהוקמה מסגרת לימודי ימאות על פי תוכנית ממשלתית, בה למד נוער בכתות ד' עד ו' ימאות ושיט כחלק משעות לימוד ספורט.
מאות מתלמידי בית הספר הימי התגייסו לחיל הים וחלקם הגיעו לדרגות בכירות בו.
יושב ראש אגודת "יורדי ים זבולון", תא"ל (מיל.) שבתאי לוי, היה בעבר חניך בית הספר ולימים, סגן-מפקד חיל הים.
בית הספר הימי להכשרת ימאים וקציני ים עבריים בצ'יוויטווקיה שבאיטליה פעל בשנים 1934–1937. היה זה המוסד הראשון שהכשיר קציני ים עבריים בעת החדשה.
בית הספר הוקם ביוזמת ירמיהו הלפרן, מראשי תנועת בית"ר ומחלוצי הימאות העברית, שניהל משנת 1931 את ההגנה על תל אביב מטעם בית"ר, והיה גם מייסד ומנהל המחלקה הימית של התנועה שהוקמה באפריל אותה שנה.
הוא הוקם תחת חסות המשטר הפאשיסטי בראשותו של בניטו מוסוליני, ששלט באיטליה.
מייסד בית הספר היה פרופסור יהודי ציוני בשם לוי מורנוס.
קפטן ניקולא פוסקו, קרטוגרף וחוקר שדות דיג בעל-שם, היה המנהל הראשון ושירת בתפקיד זה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
מבין מורי בית הספר: רבי-החובלים סקלבריני, פאבונה וצ'רבליני והמהנדס זאבוטה.לחניכי המחזור הראשון של בית הספר כתב זאב ז'בוטינסקי, "אל תבקרו את המשטר הקיים באיטליה, אותו משטר שתחת חסותו ניתנה לכם היכולת ללמוד בבית-הספר הזה, אך גם את המשטר שהיה לפניו אל תבקרו.
אם ישאלו אתכם על אמונתכם המדינית והסוציאלית תענו: ציוני אנוכי, משאת נפשי מדינה עברית ובארצנו אני מתנגד למלחמת המעמדות, וזוהי כל אמונתי".
הלפרן ארגן ליגות ימיות בצרפת, אנגליה ואמריקה.
בבית הספר למדו שני מחזורים של קציני ים, דייגים, ושולי ספוגים ואלמוגים.
כמו כן פתח בית ספר ימי לאמודאות במרסיי בצרפת, ובי"ס בשיתוף "אורט" למלחים בלונדון.
אחד הבוגרים בהכשרה ימית זו הוא האלוף שלמה אראל לימים מפקד חיל הים.
ביוני 1935 נרכשה עבור בית הספר ספינת מפרש ושמה הוסב לשמה של שרה, רעייתו של התורם יפים קירשנר, סוחר פרוות יהודי מפריז שבכספו נקנתה הספינה.
הלפרן היה רב החובל של " שרה א' " ואריה באייבסקי שימש כסגנו.
בקיץ 1937 עם סיום לימודי המחזור השני בבית הספר, הפליגה "שרה א'" לארץ ישראל לפעולת גיוס כספים וראווה.
קבלת פנים נלהבת קיבלה את פניהם בתל אביב, ולחיפה אף הגיעו קונסולים של איטליה.
לאחר כחודש חזרה הספינה לאיטליה, כשמשימתה לגיוס מימון להמשך פעילות בית הספר נכשלה.
באזור האי קורסיקה נקלעה שרה א' לסערה ועמדה לטבוע, היה צורך לפנותה.
הלפרן נותר על פי מסורות רב חובל לבדו על סיפונה ונטש אותה רק כשאפסו הסיכויים להצילה.
בשנת 1938, משהתחזקו הקשרים בין מוסוליני להיטלר, התערער הבסיס הפוליטי לקיום בית הספר בחו"ל והוא סגר את שעריו.
ללא קשר לבית הספר הזה ולתנועת בית"ר, ארגון החבל הימי לישראל שהוקם ב-1936, יחד עם האגודות הימיות בא"י, הקימו את 'בית הספר לקציני ים' אשר נקרא: בית הספר הימי על יד הטכניון העברי בחיפה (בסי"מ), שלימים עבר לעכו והפך לבית הספר לקציני ים עכו.
מבין בוגרי בית הספר ניתן למנות:
אברהם בלס - ב־1935 נשלח לקורס ימי של בית"ר בצ'יביטבקיה שבאיטליה וכעבור שנתיים הוסמך לרב־חובל.
ב־1936 מינהו ז'בוטינסקי למפקד בית־הספר הימי של "הצי העברי שבדרך".
הוא הירבה בהפלגות ברחבי העולם ורבים מחניכיו היו בעתיד מפקדים בכירים בצה"ל.
ב־1939 הופקד על העלייה הבלתי ליגלית "אף־על־פי" של בית"ר והאצ"ל מרומניה ומבולגריה.
"קובה" פרנקל - גויס לצבא הפולני ונפל בחזית.
ויקי בלייכר - לימים קצין ורב חובל בחברת צים.
חיים בלטל-רפאלי - לימים ראש מח' כח-אדם בחיל הים.
דוד חיימוב (חיימוביץ') - לימים קצין ורב חובל בחברת צים.
מרדכי ליבין - מפקד קורבטה ולימים קצין ורב חובל בחברות אל-ים וצים.
קרבלניק - לימים המזכיר ו"האיש החזק" באיגוד הימאים בארצות הברית.
כעשרה מבוגרי הקורסים עלו ארצה והיו בה לחלוצי הדיג הימי.
בית הספר היסודי "רימון" הוא בית ספר ניסויי אזורי שנוסד בשנת 1989, בקיבוץ מסילות.
בית הספר הוקם על ידי שלושה קיבוצים: מסילות, רשפים וניר דוד (תל עמל).
שמו מורכב מראשי תיבות שמות הקיבוצים.
הוא מורכב משתי חטיבות, אחת של החינוך הרגיל והשנייה של החינוך המיוחד.
בשנת הלימודים ה'תשס"ט מנה בית הספר כ-340 תלמידים והוא מנוהל על ידי ברכה רפמן.
שנה לאחר קום בית הספר, הוקמה לצידו חטיבת "דרור" המחנכת ילדים עם תסמונת ASD - ילדים עם אוטיזם ברמות שונות.
הילדים מ"דרור" משולבים על פי יכולתם בכיתות הלימוד ה"רגילות".
לאורך השנים הצטרפו לבית הספר ילדי הקיבוצים מבית אלפא, מבית השיטה ומשדה נחום, וכן בבית הספר תלמידים מבית שאן, תל תאומים, חפציבה, גן נר ומבית זינגר, שבכפר יחזקאל.
אוניברסיטת לייפציג למוזיקה ולתיאטרון היא אוניברסיטה ציבורית בלייפציג, סקסוניה, גרמניה.
האוניברסיטה, שפליקס מנדלסון ייסד ב-1843
כקונסרבטוריון למוזיקה, היא בית הספר הגבוה למוזיקה הוותיק ביותר בגרמניה.
המוסד כולל את "המכון למוזיקה כנסייתית" המסורתי, שייסד קרל שטראובה (1873-1950) ב-1919. בשנת 1972 נקרא בית הספר למוזיקה על שם מייסדו, פליקס מנדלסון ברתולדי.
בשנת 1992 צורף "בית הספר האנס אוטו לדרמה בלייפציג", בית הספר הוותיק ביותר לדרמה בגרמניה, לאוניברסיטה.
מלכתחילה היה קשר הדוק בין חניכות וניסיון מעשי עם התזמורת הגוונדהאוס והאופרה של לייפציג, כמו גם תיאטראות בחמניץ (התיאטרון העירוני של חמניץ), התיאטרון הממלכתי של דרזדן, תיאטרון האלה, תיאטרון לייפציג והתיאטרון הגרמני הלאומי בוויימאר.
האוניברסיטה למוזיקה ותיאטרון היא אחת מ-365 אתרים שנבחרו בשנת 2009 על ידי הקבינט של גרמניה ומשרד נציג התעשייה והמסחר של גרמניה למבצע "גרמניה – ארץ של רעיונות".
פליקס מנדלסון, המלחין והמנהל המוזיקלי של תזמורת הגוונדהאוס, ייסד קונסרבטוריון בלייפציג ב-2 באפריל 1843. מימון למוסד העניק משרת ציבור בכיר של ממלכת סקסוניה, יועץ החצר הבכיר לענייני משפט, היינריך בלימר (Heinrich Blümner) (1765–1839), שהעביר למלך פרידריך אוגוסטוס השני, מסקסוניה 20,000 טאלר.
בית הספר למוזיקה שכן בגוונדהאוס הראשון במרכז העיר.
חברי התזמורת חויבו לכהן כסגל הוראה, מסורת שלא הופרה עד איחוד גרמניה בשנת 1990.
בשנת 1876 ניתן לבית הספר היתר לשנות את שמו ל"קונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בלייפציג" (Königliches Konservatorium der Musik zu Leipzig).
המשכן החדש ברחוב גראסי 8 נחנך ב-5 בדצמבר 1887. האדריכל שבנה אותו בשנים 1885-1887 היה הוגו ליכט (1841-1923), ומיקומו היה ברובע המוזיקה של לייפציג, דרומית-מערבית למרכז העיר.
תורם הבניין היה הפתולוג יוסטוס רדיוס (Justus Radius) (1797-1884).
רק בשנת 1924, שש שנים לאחר נפילתה של מלכות סקסוניה, שונה שם הקונסרבטוריון המלכותי ל"קונסרבטוריון הארצי למוזיקה של לייפציג" (Landeskonservatorium der Musik zu Leipzig).
בסמסטר הקיץ של 1938 היו 343 סטודנטים (גברים בלבד) רשומים לקונסרבטוריון, שתפס אפוא את המקום הרביעי בין בתי הספר למוזיקה ברייך הגרמני, אחרי האוניברסיטה לאמנויות בברלין (633 סטודנטים), בית הספר למוזיקה של קלן (406 סטודנטים) ובית הספר למוזיקה ותיאטרון של מינכן (404 סטודנטים).
שם בית הספר שונה שוב ב-8 ביוני 1941 ל"בית הספר הממלכתי הגבוה למוזיקה, חינוך מוזיקלי ואמנויות הבמה" (Staatliche Hochschule für Musik, Musikerziehung und darstellende Kunst).
ב-1944 נסגר בית הספר עד תום מלחמת העולם השנייה.
ב-10 באפריל 1992 סופח לבית הספר למוזיקה קולג' הנס אוטו לתיאטרון (המכללה הגרמנית הראשונה לתיאטרון) ותוצאת המיזוג היה "בית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון על שם פליקס מנדלסון ברתולדי" (Hochschule für Musik und Theater Felix Mendelssohn Bartholdy).
הבניין החדש נחנך בשנת 2001 וב-2004 זכה בפרס התאחדות האדריכלים הגרמנית.
אקדמיה לתזמורת עובדת מאז 2004 בשיתוף פעולה עם תזמורת הגוונדהאוס, במטרה לעודד נגנים מן השורה הראשונה.
להלן רשימה נבחרת של בוגרים ידועי שם:
פרידריך באומפלדר (1836-1916), מנצח, מלחין ופסנתרן גרמני
ניקולא ליסנקו (1842-1912), מלחין, פסנתרן ומחנך אוקראיני
הוגו ריימן (1849-1919), תאורטיקאי, היסטוריון, מחנך ומילונאי גרמני בתחום המוזיקה
פאול קלנגל (1854-1935), כנר, פסנתרן ומלחין גרמני
כריסטיאן סינדינג (1856-1941), מלחין נורווגי
איסק אלבניס (1860-1909), מלחין ופסנתרן ספרדי
יוזף הירשבאך (1860-1897), מנהל מוזיקלי של בית האופרה טיבולי, סן פרנסיסקו
פרוצ'ו בוזוני (1866-1924), פסנתרן ומלחין איטלקי
פליקס פון ויינגרטנר (1863-1942), מנצח, מלחין, פסנתרן וסופר אוסטרי
אלפרד היל (1869-1960), מלחין, מנצח ומורה אוסטרלי
ארווין שולהוף (1894-1942), מלחין ופסנתרן צ'כי
רודולף מאוארסברגר (1889-1971), מנצח מקהלה ומלחין גרמני
ארהרד מאוארסברגר (1903-1982), נגן עוגב, מורה למוזיקה ומנצח מקהלה גרמני
הלמוט ולכה (1907-1991), נגן עוגב וצ'מבליסט גרמני
הרמן ברלינסקי (1910-2001), מלחין, נגן עוגב, פסנתרן, מוזיקולוג ומנצח מקהלה אאמריקאי יליד גרמניה
זינה ברלינסקי (1910-) פסנתרנית ומורה לפסנתר, אמריקאית ילידת גרמניה
קרל ריכטר (1926-1981), מנצח, צ'מבליסט ונגן עוגב גרמני
פליקס מנדלסון (1809-1847), מלחין, פסנתרן ומנהל מוזיקלי של תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג
פרדיננד דוויד (1810-1873), כנר וירטואוז ומלחין גרמני
יוהאן נפומוק דוויד (1895-1977), מלחין אוסטרי
מוריץ האופטמן (1792-1868), מלחין וסופר גרמני
דיטהרד הלמן (1928-1999), נגן עוגב ומנצח מקהלה גרמני
איגנץ מושלס (1794-1870), מלחין ווירטואוז פסנתר בוהמי
אוסקר פאול (1836-1898), מוזיקולוג וסופר גרמני
מקס רגר (1863-1917), מלחין, מנצח, פסנתרן ונגן עוגב גרמני
פרידריך שניידר (1786-1853), מלחין ומנצח גרמני
קלרה שומאן (1819-1896), פסנתרנית, מורה ומלחינה גרמנית
רוברט שומאן (1810-1856), מלחיו, אסתטיקן ומבקר מוזיקה גרמני רב-השפעה
בית הספר הגבוה למוזיקה הנס אייזלר בברלין, גרמניה הוא אחד הקונסרבטוריונים למוזיקה הראשונים במעלה באירופה.
בית הספר נוסד במזרח ברלין בשנת 1950 בשם "הקולג' הגרמני למוזיקה", כיוון שבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין, הוותיק יותר, נמצא במערב ברלין .
אחרי מותו של אחד הפרופסורים הראשונים שלו, המלחין הנס אייזלר, שונה שם המוסד להנצחת שמו בשנת 1964. בשנת 2005 שופץ הקונסרבטוריון.
בבית הספר הגבוה למוזיקה "הנס אייזלר" פועלים מגוון הרכבים מוזיקליים, בהם מוזיקה קאמרית, מקהלות, תזמורות והרכבי ג'אז.
בית הספר הגבוה מורכב מארבע מחלקות וארבעה מכונים.
הוא מציע תוכניות בכלי מיתר, פסנתר, כלי נשיפה מעץ, אקורדיון, גיטרה, נבל, תופים, טימפני, הלחנה, ניצוח, קורפיטיציה, הרמוניה וקונטרפונקט, ג'אז, תיאטרון מוזיקה ובימוי אופרה.
מכון קורט-זינגר, שנוסד בשנת 2002, מתמחה במחקר בנושא בריאות נגנים.
מאז 2003 עוסק המכון למוזיקה חדשה במוזיקה עכשווית.
עם ייסוד מכון הג'אז של ברלין בשנת 2005, הגיע הקונסרבטוריון לרמה בינלאומית בלימודי ג'אז; בין אנשי הסגל דייוויד פרידמן, ג'ון הולנבק, ג'ודי נימאק וג'יגס ויגהאם.
מדי שנה מתקיימים בבית הספר למעלה מ-400 אירועים - קונצרטים, הפקות אופרה, רסיטלים כיתתיים וקונצרטי מבחן.
בית הספר עובד בשיתוף פעולה עם הקונצרטהאוס ברלין ועם קרן הפילהרמונית של ברלין.
בשני האולמות האלה מתקיימים קונצרטים של התזמורת, המקהלה וסגל המורים.
אחרי ייסוד גרמניה המזרחית (DDR), נמצאו כל בתי הספר למוזיקה והקולג' היחיד למוזיקה במערב ברלין.
משום כך החליט משרד החינוך של מזרח גרמניה לייסד קולג' למוזיקה בחלקה המזרחי של העיר.
ב-1 באוקטובר 1950 נוסד בית הספר הגרמני הגבוה למוזיקה.
מנהלו הראשון היה פרופסור גיאורג קנופלר.
בסגל הוראה היו רודולף וגנר-רגני והנס אייזלר (הלחנה), הלמוט קוך (ניצוח), הלמה פרכטר, ארנטו שלנברג (קול), קרל אדולף מרטינסה, גרטה הרוויג (פסנתר), גוסטב האוומן, וילהלם מרטנס (כינור), ברנהרד גינתנר (צ'לו), ורנר בוכהולץ (ויולה) ואיוואלד קוך (קלרינט).
מאז 1964 קרוי הקונסרבטוריון "בית הספר הגבוה למוזיקה 'הנס אייזלר' ברלין".
בשנת 1950 נוסד בית ספר מיוחד למוזיקה.
הקונסרבטוריון יצר שותפות עם בית הספר ע"ש קרל פיליפ עמנואל באך.
בשנת 1953 נפתחה תוכנית של בימוי אופרה ותיאטרון מוזיקה, לאחר ששני סטודנטים הביעו עניין בתחום זה.
הלימודים במקצוע הבימוי לתיאטרון מוזיקה הם לתואר ראשון ואילו בימוי אופרה לומדים לתואר מוסמך.
לאחר איחוד גרמניה העבירה מדינת ברלין את הקונסרבטוריון לניהולה.
כיום נמצא המוסד בשטח השיפוט של מחלקת המדע, המחקר והאמנויות של הסנאט הגרמני.
חברי סגל ידועי-שם בהווה ובעבר
וילי דקר (פרופסור כבוד לבימוי תיאטרון מוזיקה)
גדעון קרמר (כינור ומוזיקה קאמרית)
ריינר זגרס (פרופסור אורח לכלי הקשה)
רות צכלין (הלחנה, קונטרפונקט, אינסטרומנטציה)
בית הספר הדמוקרטי "קשת" בזכרון יעקב הוא בית ספר משלב השם דגש על הצמיחה האישית ותהליכי הלמידה השונים של כל תלמיד.
בית הספר מתנהל על פי עקרונות החינוך הדמוקרטי, ועקרונות החינוך היהודי פלורליסטי גם יחד, וחבר בקהילת מרק"ם.
במשך השנים ומאילוצים שונים, בית הספר עבר ממבנה למבנה ביישובים מעגן מיכאל, אור עקיבא, גבעת עדה וזכרון יעקב.
בית הספר קם בשנת 2002 על ידי קבוצה של הורים ופעילים, בין השאר תמכו בהקמת בית הספר משה איבגי והרב מיכאל מלכיאור.
בית הספר מציע לתלמידים מגוון רחב של קורסים ברמות שונות, בתחומי ידע רבים ובשיטות הוראה מגוונות.
התלמידים מוזמנים לבחור מתוך ההיצע את נושאי הלימוד שלהם בהתאם לרמתם וטעמם האישי.
אין חובה לבחור בקורסים, אולם מרגע שהתלמיד נרשם לקורס, הוא מתחייב ללמוד בו עד לסוף המחצית.
לפי החלטת הפרלמנט, עד לסוף כיתה ו' ישנה חובת למידה של שלוש מיומנויות יסוד: חשבון, עברית ואנגלית, כשבית הספר מאפשר לכל אחד לבחור את הקורס המתאים לרמתו ללא קשר לגילו.
במקצועות החובה בית הספר מחויב לתוכנית הלימודים של משרד החינוך, אך בשאר תחומי הדעת כל מורה בונה את תוכנית הלימודים בעצמו.
אין חובה לגשת לבחינות הבגרות, עם זאת, בבית הספר קיימות מספר מגמות לימוד (תיאטרון, מוזיקה, ביולוגיה וכו').
בבית הספר נהוגה שיטה של הערכות מילוליות (ולא ציונים מספריים).
עד כיתה ח' וציונים מכיתה ט' והלאה
המבנה הפיזי של בית הספר
בתחילתו, בית הספר הוקם במעגן מיכאל.
לאחר ארבע שנים בית הספר נאלץ לעבור למקום אחר, עקב בעיות מנהליות של שכירת המבנה.
הפתרון היה לעבור למבנה בית ספר לא מאוכלס באור עקיבא.
אחרי שנה המועצה המקומית אור עקיבא סירבה להמשיך להשכיר את המבנה.
משם שוב נאלץ בית הספר לעבור למבנה בית ספר לא מאוכלס הפעם בגבעת עדה, שבמהלכו התגלה מבנה חצי בנוי בזכרון יעקב (מבנה בתוך השטח של בית התותחן).
לכן, עמותת בית הספר נערכה לקראת שיפוץ הבניין והתאמתו לצורכי בית הספר.
הפרויקט נוהל על ידי עמותת בית הספר תוך גיוס הלוואות מכלל הורי בית הספר.
לאחר העברתו של בית הספר למבנה זמני בתוך "בית התותחן" בזכרון יעקב, ראש המועצה באותה תקופה, אלי אבוטבול, הבטיח פעמים רבות לבנות מבנה קבע לבית הספר, בתוך זיכרון.
בשנת 2017, נבחר לראשות המועצה זיו דשא, ואף הוא הבטיח לקדם בניית מבנה קבע לבית הספר.
עקב גדילת בית הספר, בשלב זה, המבנה כבר לא התאים ללימוד נאות לתלמידים.
לכן, הורי בית הספר, יחד עם התלמידים, פתחו במחאה, כולל השבתה, למען הצבת קראוונים בשטח בית הספר לצורך הגדלת מספר כיתות הלימוד.
המחאה צלחה וקראוונים מטעם המועצה הוצבו בשטח בית הספר.
המבנה הרעיוני של בית הספר
בית הספר הדמוקרטי "קשת" מחולק לארבע חטיבות גיל:
בית הצעירים - גן, כיתות א' ב'.
החממה - כיתות ג' עד ה'
תיכון - כיתות ט' עד י"ב
התלמידים מכל הכיתות לומדים באותם חללים, ונמצאים יחד בפעילויות רבות במשך היום ובמשך השנה.
מנהלת בית הספר היא בלהה בן דוד, ומנכ"לית העמותה היא ליאת חן.
מנהל/ת בית הספר נבחר/ת על ידי ועדה מיוחדת, המורכבת מתלמידים, הורים ומורים, שקמה כדי לבצע את תהליך המיון והסינון על מנת למצוא מנהל/ת חדש/ה לבית הספר.
בית הספר הדמוקרטי "קשת" מתנהל באופן דמוקרטי, כלומר, על פי עיקרון הפרדת רשויות.
התלמידים, המורים וההורים מתפקדים כחברים שווי זכויות ברשויות הללו, הם נבחרים בתחילת שנת הלימודים בבחירות כלליות חשאיות.
הרשות המחוקקת בבית הספר נקראת "כנסת".
הפרלמנט מתכנס אחת לשבוע ומנוהל על ידי צוות שנבחר אחת לשנה באופן דמוקרטי.
בפגישות הפרלמנט נקבעים כל חוקי בית הספר, החל מחוקי המשחק בחצר, דרך אופן קבלת מורים ותלמידים לבית הספר, ועד לחוק נגד העישון.
כל חוקי הפרלמנט כפופים לחוקי המדינה ואין לאף אדם או גוף בבית הספר הזכות להטיל וטו על החלטת הפרלמנט.
הרשות השופטת בבית הספר נקראת "מעגל".
"מעגל" הוא פורום שתפקידו לטפל בתלונות חברי הקהילה על פגיעות אישיות ובהפרות חוקי בית הספר.
כל אדם בבית הספר, ללא הבדל גיל או תפקיד, יכול לתבוע ולהישפט.
ועדת ביקורת מבצעת את הביקורת בבית הספר.
ועדת מחשבים - אחראית לתחזוקת המחשבים ולאכיפת חוקי המחשבים.
ועדת טיולים - אחראית על תקציב הטיולים, קובעת את מסלולי הטיולים, דואגת לאישורים המתאימים וכו'.
החל משנת 2023 משתתפי הוועדה נבחרים בבחירות דמוקרטיות
ועדת מורים - אחראית על איתור, מיון וקבלת אנשי צוות חדשים, טיפול בתלונות על מורים ופיטורי מורים.
ועדת ספורט - שיפור איכות הספורט ורווחת התלמידים.
ועדת קיוסק - אחראית לניהול ולהפעלת הקיוסק בבית הספר, על כל המשתמע מכך.
ועדת קבלת תלמידים - אחראית על תהליך קבלת תלמידים חדשים לבית הספר, החל משלב הפרסום וכלה בראיונות הקבלה.
ועדת איכות סביבה / מועצה ירוקה - מקדמת פרויקטים סביבתיים בבית ספר וגם אחראית על ההסברה בנושא שינוי האקלים.
החונך והחונכת הם האנשים המרכזיים שאמורים ללוות את הנחנכים שלהם במסע האישי שאותם הם עוברים בבית הספר.
למרות מורכבות התפקיד והשונות בין כל נחנך או נחנכת, עצם קיום הקשר נמצא באחריות החונכים ואינו מותנה ברצון או באי הרצון של הנחנך/ת.
לחונכות יש מקום מרכזי בחיי בית הספר; החונך הוא כתובת אנושית לילד בבית הספר.
הוא אדם קרוב מאחרים, מבוגר שאכפת לו, שמתעניין, ששם לב, שמקשיב, שמדבר, מלווה, מייעץ, משחק, מסייע, שנמצא עבור הילד.
כל תלמיד נפגש עם החונך שלו למשך חצי שעה קבועה כל שבוע, וכן יכול לפנות אליו בכל רגע ובכל עניין.
כל ילד אמור לבחור חונך או חונכת מקרב קבוצה של חונכים (שהם מורים), השייכים לבית החטיבה שאליה משתייך הילד (בית הצעירים, החממה, שכב"ג ותיכון).
תיכון קשת זכה בפרס מצוינות ערכית מטעם משרד החינוך פעמיים ברציפות בשנים 2015 ו-2016. ושוב בשנת 2021.
בשנת 2017 זכו נציגי בית הספר במקום הראשון של אליפות הסייבר הישראלית.
בית הספר הולץ, נוסד בשנת 1954 בתל אביב, בדרך קיבוץ גלויות 150, בבעלות רשת עמל.
הולץ הוא בית ספר ארצי ללימוד מקצועות התעופה והאלקטרוניקה.
בבית הספר 4 מגמות: הנדסת מכונות תעופה, הנדסת אלקטרוניקה מחשבים, הנדסת חשמל בקרה ואנרגיה ומגמת סייבר.
בשנת 1990 הצטרף בית הספר למכללה טכנולוגית של חיל האוויר ופיתח את מסלול השוחרות.
בסיום הלימודים מתגייסים הבוגרים לחיל-האוויר ומוצבים במערך הטכני של החיל.
בית הספר הולץ נולד מתוך מחלקה תעופתית בבית הספר מקס פיין.
תחילה נבדקה האפשרות להקים בבית הספר מקס פיין מחלקה למכונאות תעופה, אך כאשר הביקוש לבוגרי מגמת מכונאות תעופה התרחב, הצליח יו"ר רשת עמל להשיג תרומה ממשפחת ליאון ופלורנס הולץ.
ליאון הולץ נולד בפרוסדגוב בצ'כוסלובקיה בשנת 1919, גויס לצבא הצ'כי, הגיע עם רעייתו בעלייה בלתי לגאלית לתל אביב בספטמבר 1939, היה רוכל ומנגן על פסנתר, חזר לפראג ב-1948, עם עליית הקומוניסטים היגר לצ'ילה ב-1949, ולאחר מכן לוונקובר.
בית הספר הוקם על חורבותיו של בית ערבי שהיה קרוי: המצודה כיוון שהיה מוקף חומה ובנוי על במה.
המבנה היה ממוקם על כביש דרך הביטחון מחולון אל יפו ונהרס בשנת 1952.
בשנת 1954 נפתח בית הספר במקומו החדש, בקריית שלום על 30 דונם שנתנה הקרן הקיימת לישראל לרשת עמל.
במחזור הראשון היו 17 תלמידים.
בבית הספר היו שלוש מגמות: חרטות, מכונאות מטוסים ומגמת חמ"ם (חשמל מכשירנות מטוסים).
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים צומצם שטח בית הספר עם הרחבת דרך חיל השריון ובניית גשר מחלף קיבוץ גלויות של נתיבי אילון.
בית הספר הרב תחומי הולץ חיל האוויר משלב לימודים עיוניים וטכנולוגים גם יחד.
בית הספר בבעלות רשת "עמל", במסגרת תיכון: כתות ט'-י"ב, ובמסגרת מכללה: כיתות י"ג-י"ד.
בבית הספר כ-750 תלמידים ב-24 כיתות.
תלמידי בית הספר מסיימים את המסלול שהחלו בכיתה י' לאחר שלוש שנים כשברשותם תעודת בגרות וגם תעודה טכנולוגית שמאפשרת להם להמשיך ללימודי הנדסאי במכללה.
מקצועות יסוד: יסודות תורת החשמל, אלקטרוניקה תקבילית וספרתית, יסודות התכנות בשפת התכנות פייתון, מבוא למיקרו מעבדים ומערכות ספרתיות.
מקצועות התמחות: תקשורת תקבילית, תקשורת ספרתית, תקשורת חזותית (חלופה), תקשורת נתונים (חלופה).
מקצועות יסוד: מערכות חשמל, מערכות בקרה, בקרים מתוכנתים, רכיבים ומתמרים, מערכות ספרתיות.
מקצועות התמחות: בקרה ומערכות ממוחשבות, מערכות הספק, המרת אנרגיה.
מקצועות יסוד: שרטוט ובקרה ואלקטרוניקה ספרתית, רובוטים ובקרים, מכניקה טכנית, הידראוליקה, חומרים, חוזק חומרים.
מקצועות התמחות: אווירודינמיקה, תרמודינמיקה, מנועי מטוסים, מערכות מטוסים, תוכן הנדסי.
מוסכי מטוסים נמצאים בחצר בית הספר, בהם לומדים התלמידים את מקצועות התעופה.
במוסכים אלו נמצאים מטוסי פייפר, מטוס Navion, ומנועי סילון ומטוס קרב F16.
בנוסף, בית הספר מקיים קורסים במסגרת לימודי ערב.
לדוגמה: קורס יסודות לרישוי "טכנאי בדק כלי טיס", המיועד לבוגרי בתי ספר תיכוניים בעלי רקע בתעופה.
בשנת 2014 זכה בית הספר בפרס החינוך המחוזי מטעם משרד החינוך לשנת תשע"ד.
בשנת 1998 נחתם הסכם בין ההסתדרות לקבוצת אהוד בן ש"ך לפינוי בתי הספר מקס פיין והולץ והשבחת שטחם.
בית הספר שמאש , היה בית ספר תיכון יהודי-עיראקי ברחוב אל-רשיד, בגדאד, שנוסד בשנת 1928. בית הספר נתמך על ידי האגודה האנגלו-יהודית, והיו בו למעלה מ-900 תלמידים בשיאו בשנת 1939. בין תלמידיו היו דמוית ידועות בתחום התרבות והאקדמיה כגון: סמי מיכאל וששון סומך.
נוסד על ידי הפילנתרופ היהודי העיראקי יעקב שלמה שמש, כאשר אחיו יוסף שלמה שמש שימש כמנהל בית הספר.
תמיכת שמש הייתה במטרה שלימודי תורה ויהדות יהיו חלק מתוכנית הלימודים.
לאחר עקירת היהודים העיראקים בשנת 1950, בית הספר הפך לחסות של המינהל והכסף הושקע בו כבית ספר איראני-עיראקי בשם "בית ספר יסודי ותיכון איראני" ואז הפך לבית ספר ציבורי בשם "בית ספר אל-רסאלה".
האוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן , הנקראת לפעמים גם "האקדמיה למוזיקה ואמנויות הבמה", היא אחת האוניברסיטאות המסורתיות המכובדות ביותר להוראת מקצוע בגרמניה, המתמחה במוזיקה ובאמנויות הבמה.
הבניין הראשי שבו היא שוכנת בימים אלה שוכן בצדה המזרחי של כיכר ברובע מקספורשטאדט במינכן.
הוראת תיאטרון, בלט ואירועים אחרים מתנהלים בעוד אתרים במינכן.
מאז 2008 מהווה "קונסרבטוריון ריכרד שטראוס", שהיה עצמאי עד אז, חלק מן האוניברסיטה.
ב-1846 נפתח מוסד פרטי בשם "הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה", וב-1867, לפי הצעתו של ריכרד וגנר, היסב לודוויג השני, מלך בוואריה את המוסד ל"בית הספר המלכותי למוזיקה בבוואריה".
בית הספר פעל במימון פרטי של לודוויג השני עד שזכה במעמד של מוסד ממלכתי בשנת 1874. מאז שונה שמו פעמים אחדות: "האקדמיה המלכותית לאמנות המוזיקה" (Königliche Akademie der Tonkunst), "האקדמיה הממלכתית למוזיקה" (Staatliche Akademie der Tonkunst), האוניברסיטה למוזיקה" (Hochschule für Musik) ולבסוף, בשנת 1998, לשם הנוכחי.
הבניין המקורי של המוסד, ה"Odeonsgebäude", נהרס בשנת 1944. הבניין הנוכחי נבנה על ידי פאול טרוסט בשביל המפלגה הנאצית ונקרא פיהררבאו.
נוויל צ'מברלין ואדולף היטלר חתמו שם על הסכם מינכן בשנת 1938. משרדו של היטלר, בקומה השנייה מעל הכניסה הראשית, הוא עכשיו חדר חזרות, אבל לא שונה בהרבה מאז נבנה.
בשנת 1974 הציב חוק האוניברסיטה הבווארית את המכללה של מינכן, כמו גם מכללות בוואריות אחרת למוזיקה, באותה דרגה עם מכללות לאמנות.
האוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של מינכן מציעה תוכניות לימודים בביצוע והוראה בכל מקצועות המוזיקה והבלט, כמו גם תוכניות לימודים משותפות עם האקדמיה הבווארית לתיאטרון אוגוסט אברדינג, הכוללות ביצוע אופראי, משחק, בימוי, מחזות מוזיקליים, איפור לתיאטרון ותאורה.
פריץ שירי - שורת המקהלה, הלחנה ותאוריית המוזיקה, מ-1959 עד 1990
ארנסט הפליגר - פיתוח קול, 1971
מרגריטה הוהנרידר - פסנתר מאז 1991
רודי שפרינג - פרשנות ליד מאז 1999
מיקו נישימוטו-נויברט - ליווי פסנתר מאז 2002
כריסטוף פופן - כינור ומוזיקה קאמרית מאז 2003
ברנד רדמן - תאוריית המוזיקה ופיתוח שמיעה מוזיקלית מאז 2005
יאן מילר-וילנד - הלחנה מאז 2007
ברנרד האס - עוגב מאז 2013
מרקוס בוש - ניצוח מאז 2016
בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית היה פרויקט שהקים האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אלפרד רוזנברג, שביקש ליצור אוניברסיטה נאצית מובחרת, מעין אקדמיה לפקידי המפלגה.
מבנה אוניברסיטאי מרכזי מונומנטלי אמור היה להיבנות על שפת אגם כימזה, על בסיס תוכניותיו האדריכליות של הרמן גיסלר.
הקמת בית הספר החלה בשנת 1939, עם פתיחת ספרייתו המרכזית.
אלפרד באומלר מינה את הפילולוג ולטר גרותה לראש הספרייה.
ב-29 בינואר 1940 קיבל רוזנברג הוראה מהיטלר להמשיך את עבודת ההכנה לפתיחת האוניברסיטה:
הפקולטה הראשונה של בית הספר, "המכון לחקר השאלה היהודית", נפתחה ב-26 במרץ 1941 בפרנקפורט.
תוכניתו של רוזנברג הייתה להקים לפחות 11 יחידות של בית הספר במקומות שונים.
בין אלה היו המכון להיסטוריה אינטלקטואלית הודו-גרמנית (במינכן), המכון לביולוגיה ומחקרי גזע (בשטוטגרט), המכון ללימודי דת (באולם), המכון ללימודים גרמאניים (בקיל), המכון ללימודי מושבות אידאולוגיות (בהמבורג), המכון לחקר הפולקלור הגרמני (במינסטר ובגראץ), המכון לחקר המזרח (בפראג), המכון ללימודים קלטיים (ברמהילד ) והמכון לחקר הגרמניות והגליקניזם (בשטרסבורג).
באוקטובר 1942 עברה הספרייה המרכזית של בית הספר מברלין לקרינתיה, שם שוכנו חלקים מהספרייה בטירת טנצנברג (Tanzenberg Castle) בסנקט וייט אן דר גלאן , מנזר אוליבטאני לשעבר.
כדי להשיג את המטרה שהציב היטלר ב-29 בינואר 1940, סרק כוח המשימה של רוזנברג בעזרת הגסטפו בספריות, ארכיונים, מבנים של הבונים החופשיים ומשרדי הכנסיות במערב אירופה הכבושה בחיפוש חומר רלוונטי לאוניברסיטה.
ב-1 במרץ 1942 אישר היטלר לרוזנברג להחרים חומרים ואוצרות תרבות לבית הספר, כחלק מ"קרב רוחני שיטתי" נגד "יהודים, בונים חופשיים ומתנגדים לנאציונל-סוציאליזם".
יותר מ-500,000 כרכים נתפסו ונשלחו לספרייה המרכזית, שם נותרו עד סיום המלחמה לשם העברה לקימזה.
בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין הוא קונסרבטוריון גרמני השוכן בברלין.
הוא נוסד בשנת 1869 ואחד ממייסדיו היה יוזף יואכים, שעמד בראש הקונסרבטוריון עד סוף ימיו.
בשנת 1869, בזמן שיואכים לימד בהנובר, הזמינו אותו לנהל את בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בין עוזריו היו: היינריך דה אהנה ואדוארד רפולדי.
בשנת 1888, במסגרת בית הספר, הוקמה החברה למוזיקה מוקדמת, שכללה מוזיאון כלי נגינה.
תוך זמן קצר, במיוחד לאחר רכישת האוסף יוצא הדופן של 1,145 כלי נגינה בבעלות סזאר סנוק , (שהיה אספן כלי נגינה).
בשנת 1902 עם הכספים תמיכה של המשפחה האימפריאלית, היא הפכה לאחד האוספים הגדולים באירופה (בשנת 1935 הועבר למכון הממלכתי החדש למוזיקולוגיה).
בראשית המאה ה-20, בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין זכה למוניטין של מוסד חינוכי שמרני למדי, אם כי תקופה זו התאפיינה גם בהישגים מסוימים: למשל, בשנת 1912 פתחה ונדה לנדובסקה את כיתת הצ'מבלו הראשונה בהיסטוריה המודרנית.
בשנת 1920 ביצע המארגן של חיי המוזיקה הגרמניים, ליאו קסטנברג, רפורמה קיצונית, וארגן את מינויו של פרנץ שרקר המתקדם לתפקיד מנהל בית הספר, שלאחריו נכנסו למעגל המורים, מוזיקאים מצטיינים רבים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 פאול הינדמית לימד הלחנה בבית הספר.
מאז אמצע שנות השישים, בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין חווה תקופה של ארגון מחדש והשתלבות: בשנת 1964 התאגד בהרכבו בית הספר לאמנות דרמטית, שנוסד על ידי מקס ריינהרדט בשנת 1966 התמזג עם הקונסרבטוריון העירוני (לשעבר קונסרבטוריון שטרן) ולבסוף בשנת 1975 הפך לחלק מהאוניברסיטה לאמנויות בברלין.
בית הספר "הדביר החדש" הוא מוסד חינוכי חמש-עשרה שנתי (מגיל 6 ועד גיל 21), הממוקם בשכונת ארמון הנציב שבירושלים.
בית הספר הוא ייחודי בארץ ופועל על פי התפיסה האנתרופוסופית "החינוך המרפא".
בית הספר מיועד לתלמידים בעלי מוגבלויות שכליות והתפתחותיות מורכבות וכן תלמידים עם אוטיזם בתפקוד נמוך, ממגזרים ושכבות שונים.
בית הספר החל מחיבור של שתי יוזמות חינוכיות ייחודיות: האחת, כיתת "דביר", והשנייה, גן "אופק".
את שתי היוזמות הללו יצרו הורים שהיו מעוניינים להעניק לילדיהם, בעלי הצרכים המיוחדים, חינוך ולדורף, ולא מצאו מסגרת מתאימה.
בשנת 2004 התחברו יוזמות אלו והוקם בית הספר "הדביר החדש", בית ספר ממלכתי-ציבורי ייחודי.
בית הספר עבר במהלך שנותיו בין מבנים שונים עד שבספטמבר 2019 עבר למשכנו הנוכחי בארמון הנציב, לאחר שהמקום שופץ והותאם לצרכים הייחודיים.
בתחילת המאה העשרים הגה רודולף שטיינר את הגישה האנתרופוסופית אשר נוגעת בתחומי חיים רבים כגון: חינוך ולדורף, כלכלה, תרבות, תנועה, אדריכלות, רפואה, חקלאות ועוד.
הנגיעה של האנתרופוסופיה לחינוך המיוחד באה לידי ביטוי בגישת החינוך המרפא.
החינוך המרפא מבקש לפנות אל החלק הבריא בהווייתו של האדם המכונה "הגרעין התקין".
על פי שיטה זו, אותו "גרעין תקין" קיים בכל אדם, ואין זה משנה אם האדם פגוע הן מבחינה שכלית והתפתחותית והן מבחינה מוטורית.
השיטה מבקשת לאפשר לכל אדם לממש את מרב הפוטנציאל הטמון בו כדי להצליח לחיות חיים בעלי משמעות וסיפוק.
בסיס התפיסה בחינוך המרפא הוא כי לכל אדם ישנם כוחות חיוביים הפועלים בו, אותם יש לחזק ולטפח.
זאת לצד, מיצוי יכולותיו וכישוריו על מנת לבנות ולפתח בו כוחות חדשים.
החינוך המרפא, על בסיס תפיסה זו, דוגל בטענה כי בית הספר מחויב לתת לכל תלמיד, גם בעל המוגבלויות, את שלל החוויות והאפשרויות הניתנות לתלמידים אחרים בני גילו על מנת לאפשר התפתחות תקינה בעבור רוחו הבריאה.
התפיסה מוסיפה ואומרת כי לכל אדם פגוע יש ייעוד בעולם לצד תפקידו החשוב בעיצוב סביבתו וביכולת שלו להשפיע על האישיות של אלו הסובבים אותו.
יתר על כן, התפיסה גורסת כי אותם הלקויות והקשיים שאנו מוצאים אצל האדם החריג והשונה, קיימים גם כן באדם הנורמטיבי, אך ההבדל הוא במינון ובדרכים בהם זה בא לידי ביטוי.
בעולם קיימות קהילות הפועלות על פי התפיסה של החינוך המרפא הנקראות קהילות מרפאות "הקמפהיל".
הן שמות להן למטרה לטפח ולחזק איכויות אנושיות אצל בני הקהילה כולם, רגילים כמיוחדים, כל אחד על פי מה שנכון ומתאים להתפתחות שלו ובהתאם ליכולת שלו להתחבר לקהילה.
בישראל קיימות מספר מצומצם של קהילות, וביניהן קהילת "כפר רפאל", הממוקמת סמוך לבאר שבע, וקהילת "בית אורי", הנמצאת בגבעת המורה.
בבית הספר לומדים 29 תלמידים והוא פעיל בין השעות שבע וחצי בבוקר ועד שש בערב.
רוב תלמידי בית הספר ניידים או בעלי פוטנציאל ניידות, אולם הם זקוקים להשגחה מלאה ולסיוע בביצוע כל הפעילויות היומיומיות.
התלמידים מחולקים לחמש כיתות רב-גילאיות: גפן, חיטה, תאנה, שושן ושקד כשטווח הגילאים המרבי בכל כיתה עומד על שלוש שנים.
הצוות החינוכי מונה כארבעים עובדים ובהם מחנכים, סייעים, צוות פרה - רפואי, עובדים סוציאליים, רופאה ויועצת.
בית הספר פועל על בסיס שתי תפיסות.
האחת היא תפיסת החינוך המיוחד והשנייה, התפיסה האנתרופוסופית, דהיינו החינוך המרפא.
תפיסת החינוך המיוחד באה לידי ביטוי במישור התפקודי ובמסגרתו דואגים להכין ולהכשיר את תלמידי בית הספר להשתלבות במסגרות תעסוקה מוגנות בעתיד.
זאת, בדומה לשאר בתי הספר לחינוך מיוחד עם אוכלוסיית תלמידים דומה.
כחלק ממישור זה מתקיימות בבית הספר מספר סדנאות וביניהן מחזור וייצור נייר ותוצרים נוספים מנייר ממוחזר, סדנת אפייה של לחמי מחמצת, סדנת גינון וסדנת מחזור והפרדת בקבוקים.
התפיסה השנייה, היא תפיסת החינוך המרפא, אשר שמה דגש על גילו הכרונולוגי של התלמיד ובהתאם דואגת ללימוד והגשת תכנים המותאמים לגילו של התלמיד, כשקריקולום הלימוד (תוכנית הלימודים), זהה לזה של בית ספר ולדורף לילדים שאינם בעלי צרכים מיוחדים.
כך, בית הספר "הדביר החדש" פועל על פי תוכנית הלימודים המיושמת בבית הספר אדם (בית ספר הפועל על פי חינוך ולדורף בי"ם).
יש להדגיש כי שלל התכנים מעובדים באופן שהתלמיד בבית הספר לחינוך מיוחד יוכל להתחבר אליהם, הלמידה נעשית מתוך עשייה חווייתית הפונה אל החושים השונים.
הלמידה היא הדרגתית ומעמיקה באמצעות שיעור מתפתח ובחלוקה לתקופות לימוד ונפרס לאורך כל התקופה בשיעורי המקצוע השונים, כפי שמתבצע בחינוך ולדורף רגיל.
כדי להביא לידי ביטוי את שתי התפיסות במקביל, בכל כיתה פועלות שתי מחנכות, האחת מתחום החינוך המיוחד והשנייה מתחום החינוך המרפא.
פעילות ייחודית נוספת המתבצעת בבית הספר היא הפעלת בית קפה שכונתי בשילוב התלמידים, הפועל אחת לחודש.
הפרויקט מתבצע בשיתוף תלמידי התיכון "קשת ראם" הצמוד לבית הספר, והוא בעבור תושביה של השכונה.
חנוכת בית הספר וביקור הנשיא
ב-1 בספטמבר 2019 נחנך המבנה החדש של בית הספר "הדביר החדש" בנוכחות ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, ונשיא המדינה, מר ראובן (רובי) ריבלין.
בנאום שנשא הנשיא באותו היום, הוא הפגין ידע והבנה בחינוך וולדורף ואף הוסיף ציטוט מכתביו של רודולף שטיינר, ואלו הם דבריו "רודולף שטיינר, מייסד תורת החינוך האנתרופוסופי המונהג בבית הספר "הדביר", טבע את המונח: "אומנות החינוך", חינוך כך הוא חשב, זה כמו אומנות.
וכמו אומנים, גם הוא ביקש לקדם צורות חדשניות של למידה ושל חינוך".
בית הספר היסודי אמה א.
בוקר הוא בית ספר יסודי ציבורי בסרסוטה, פלורידה, שנפתח בסתיו 1989. זהו אחד מבתי הספר של רשת בוקר, עם חטיבת ביניים ותיכון באותו השם בקרבת מקום.
זה חלק מבתי הספר הציבוריים של מחוז סרסוטה.
בתי הספר של בוקר נקראו על שם אמה א.
בוקר, מחנכת אפרו-אמריקאית שהחלה ללמד בבית הספר השחור הראשון של מחוז סרסוטה, Sarasota Grammar School, ב-1918. בערך באותה תקופה, גב' בוקר החלה לקחת שיעורים בקולג' במהלך חופשת בית הספר בקיץ.
עד 1923 היא הפכה למנהלת בית הספר, שלא היה לו מבנה פיזי והשתמש באולמות שכורים לשיעורים.
תלמידיה "ישבו ליד שולחנות העשויים מארגזים כתומים, ולמדו מספרים שאולים שהושלכו מבתי הספר הלבנים".
ג'וליוס רוזנוולד, בעלים חלקי של סירס, הקים את קרן רוזנוולד בשנת 1917 כדי לסייע לבתי ספר אפרו-אמריקאים בדרום במימון.
במהלך השנים הראשונות להקמתה, הקרן סיפקה את האמצעים לבית הספר האפרו-אמריקאי הראשון בסרסוטה, הממוקם ברחוב 7 ושדרת הלימון, כפי שפרסמה אמה בוקר את מצוקת בית הספר.
בית הספר (עם ארבע כיתות ואודיטוריום) נפתח בשמונה כיתות במהלך שנת הלימודים 1924/25. ביום הפתיחה, אמה בוקר הובילה את המורים והתלמידים שלה מאולם ההשכרה של אבירי פיתיאס לבית הספר החדש.
לאחר 20 שנה של לימודים בקולג' הקיץ, היא השיגה את התואר הראשון שלה ב-1937.
בתי הספר של בוקר נקראו לכבודה בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 והורחבו כך שיכללו בית ספר תיכון.
כשבית הספר היסודי אמה א.
בוקר נקרא לכבודה, נאמר בעיתון: "אמה בוקר התמידה, עודדה את התלמידים באופן אישי, חתמה את המשך השכלתם ולחצה על מנהלים חסרי פשרה לספק לשחורים את אותן הזדמנויות חינוכיות הזמינות ללבנים".
מ-1939 עד 1989, בתי הספר של בוקר חלקו כולם קמפוס ברחוב מירטל ובשדרת אורנג' בסרסוטה.
בשנת 1966, 12 שנים לאחר התיק של בית המשפט העליון בארצות הברית בראון נגד מועצת החינוך.
מועצת החינוך סיימה את ההפרדה בבתי הספר, רק 36 תלמידים אפרו-אמריקאים נרשמו לבתי הספר התיכוניים הלבנים.
בשנת 1967, מועצת בית הספר של מחוז סרסוטה סגרה את תיכון בוקר, וכתוצאה מכך התלמידים שם נאלצו ללמוד בבית הספר התיכון הלבן סרסוטה.
קהילת ניוטאון מחתה על סגירת בית הספר בוקר על ידי החרמת בתי הספר הציבוריים ושליחה של ילדיהם ל"בתי ספר לחופש" בכנסיות המקומיות.
תיכון בוקר נפתח מחדש ב-1970 והפך זמן קצר לאחר מכן לבית ספר לאמנויות חזותיות ואמנויות הבמה.
הקמפוס המשולב של בית הספר בוקר פוצל לבית הספר היסודי אמה א.
בוקר בשנת 1989 ולבית הספר התיכון בוקר בשנת 2003, כאשר בית הספר התיכון בוקר שופץ במיקום הקודם שלו.
ביקורו של הנשיא בוש ב-2001
בית הספר זכה לתשומת לב בינלאומית בעקבות ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש בבוקר ה-11 בספטמבר 2001. בבית הספר נודע לבוש על התרסקות המטוס השני במרכז הסחר העולמי, ושם אמר את תגובתיו הפומביות הראשונות על פיגועי 11 בספטמבר.
תאונת המטוס הראשונה במרכז הסחר העולמי אירעה כעשר דקות לפני שהנשיא הגיע לבית הספר.
צלם מאגר עיתונות שמע הודעת רדיו לפיה מזכיר העיתונות של הבית הלבן ארי פליישר יידרש כדי לענות על שאלות על "התרסקות" ושיש שיחה בהמתנה מקונדוליזה רייס.
בוש נכנס לכיתה ב' של סנדרה קיי דניאלס, שם הכיר את הכיתה עם מזכיר החינוך רוד פייג' ולחץ יד לגברת דניאלס.
לאחר מכן הוא והמורה התיישבו מול התלמידים היושבים כדי לקרוא את סיפור הילדים, עז המחמד.
בערך בשעה 9:05 בבוקר ראש הסגל של הבית הלבן, אנדרו קארד, לחש באוזנו של בוש, "מטוס שני פגע במגדל השני.
בוש נראה מתוח אבל נשאר יושב במשך שבע דקות בערך והמשיך להקשיב בזמן שהילדים קוראים ביחד את הסיפור, לפעמים חוזרים על שורות כדי לעמוד בהנחיות המורה.
הקריאה הסתיימה במשפט "עוד יגיע" ובוש שאל את הכיתה: "מה זה אומר - 'עוד יגיע'?" לאחר שהשיב תלמיד, הוא שיבח את כישורי הקריאה של התלמידים ועודד אותם להמשיך ולתרגל, לפני שהתנצל ויצא מהחדר.
לפי ביל סמון בספרו "Fighting Back: The War on Terrorism from Inside the White House", ארי פליישר היה בחלק האחורי של הכיתה כשהוא מחזיק בלוק שעליו כתב: "אל תגיד כלום עדיין".
סמון טען שאף על פי שבוש לא הרכיב את משקפיו, הוא הצליח לקרוא את ההודעה הזו והיא נעלמת מעיני התקשורת.
עוד אמר סמון:בוש תהה אם עליו לסלוח לעצמו ולסגת לחדר הצוות, שם אולי יוכל לגלות מה לעזאזל קורה.
אבל איזה סוג של מסר זה ישלח - הנשיא קם בפתאומיות ויוצא מחבורה של תלמידי כיתה ב' בעיר הפנימית ברגע שלהם באור הזרקורים הלאומי?
בוש ערך מסיבת עיתונאים קצרה בספריית בית הספר לאחר שבילה כ-20 דקות בסך הכל בכיתה.
כשבוש הופיע, הוא הכריז: "זהו רגע קשה עבור אמריקה", ובמקום הנושא המתוכנן, דיבר במשך מספר דקות על התרסקות המטוס ועל תגובת הממשלה המיידית.
לאחר מכן עזב את בית הספר לנמל התעופה הבינלאומי סרסוטה-ברידנטון.
מבקריו של בוש, בעיקר מייקל מור בסרטו פרנהייט 9/11, טענו שהעובדה שבוש המשיך לקרוא את הספר לאחר שקיבל הודעה שהמתקפה נמשכת מראה שהוא לא היה החלטי.
דו"ח צוות ועדת 11/9 שכותרתו "אימפרוביזציה של הגנת מולדת" אמר: "הנשיא הרגיש שעליו להקרין כוח ורוגע עד שיוכל להבין טוב יותר מה קורה".
שבוע לאחר מכן, בוש כתב למנהלת בית הספר, והתנצל על כך שלא יכול היה להישאר יותר.
אוסאמה בן לאדן התייחס לסיפור בנאום מצולם לא מאומת שפורסם ממש לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004, וקבע כי קריאתו של בוש בספר נתנה לחוטפים די והותר זמן לבצע את הפיגועים.
הציטוט המלא שלו היה:אבל מכיוון שנראה לו שההתעסקות בשיחה עם הילדה על העז ועל התפרצותה חשובה יותר מההתעסקות במטוסים ובהתערבותם בגורדי השחקים, קיבלנו שלוש פעמים את התקופה הנדרשת לביצוע הפעולות - כל השבחים מגיעים לאללה.בשנים שלאחר התקרית, הסגל ותלמידי בית הספר הגנו על מעשיו של בוש.
המנהלת גוונדולין טוז-ריגל, שמתה ב-2007, אמרה, "אני לא חושבת שמישהו יכול היה להתמודד עם זה טוב יותר.
מה זה היה משרת אם [בוש] היה קופץ מהכיסא שלו ורץ החוצה מהחדר?"