tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבנדיקוט היה פעיל לילה, ובילה את שעות היום בשינה במקלט מוצל.
לרוב, היה מדובר בקן מרופד בעשב ששכן במחילה לא ארוכה שהבנדיקוט חפר באדמה מתחת לשיח או כדור ספיניפיקס.
במהלך הלילה, הבנדיקוט נבר וחפר בחול כדי למצוא מזון, והותיר אחריו סימני טפרים וחורים קטנים.
התזונה שלו אינה ידועה בוודאות, אך נראה שהיא כללה בעיקר טרמיטים, נמלים וזחלים ואולי גם עשבים.
הילידים האבוריג'ינים נהגו ללכוד את הבנדיקוט על ידי חסימת הכניסה לקן עם הרגל ושליפתו עם היד מתוכו.
הבנדיקוטית הייתה ממליטה שגר של 2–4 ולדות, אותם נשאה בכיס לתקופה קצרה.
אוכלוסיית הבנדיקוט המדברי החלה להתכווץ במהירות בראשית המאה ה-20 עד שנכחדה מן העולם; הצניחה במספרים נבעה ככל הנראה מהכנסת טורפים לא-ילידים ליבשת על ידי האדם, בפרט שועל אדום וחתול הבית שגרמו להכחדת יונקים מדבריים רבים.
גורם נוסף שהוביל לירידה, הוא העקירה הכפויה של ילידים אבוריג'ינים מהאזור על ידי המתיישבים הלבנים; כתוצאה מכך, הופסקו השריפות המבוקרות שחידשו את הצמחייה ויצרו גומחות אקולוגיות, והצמחייה המדברית החלה להתייבש עד שהושמדה בשריפות עונתיות גדולות.
התפשטות הארנבונים הובילה גם היא לפגיעה בבית הגידול ולדלדול במשאבי מזון וייתכן גם שהבנדיקוטים נדבקו מהארנבונים במחלות לא-מקומיות.
הבנדיקוט האחרון הידוע ממין זה נאסף בשנת 1943 במסלול הבקר (Canning Stock Route) באוסטרליה המערבית ומאז המין לא נצפה שוב.
עדויות של אבוריג'ינים מצביעות על כך שהמין נעלם בין 1940 ל-1960, ויש דיווח לא מאומת על בנדיקוט מדברי שניצוד בסוף שנות ה-60 באזור אגם מאקאיה בטריטוריה הצפונית.
מכיוון שחלפו למעלה מ-50 שנה ללא צפייה בפרט החי, הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הבנדיקוט המדברי כמין נכחד (EX).
מלבד הבנדיקוט המדברי, באותה תקופה נכחדו מסדרת הבנדיקוטאים המינים בנדיקוט רגלי-חזיר ובילבי זוטר מסיבות דומות, כמו גם מינים מדבריים נוספים מסדרת הקנגוראים.
בנדיקוט זהוב (שם מדעי: Isoodon auratus), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט קצר-חוטם שחי בצפון אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1887 על ידי הזואולוג האוסטרלי ולו 3 תת-מינים.
הבנדיקוט הזהוב הוא המין הקטן והנדיר בסוגו.
הבנדיקוט הזהוב שייך לסוג בנדיקוט קצר-חוטם במשפחת הבנדיקוטיים לצד המינים בנדיקוט חום דרומי ובנדיקוט חום צפוני.
מבחינה גנטית, הוא קשור בעיקר למין הדרומי, ומחקר DNA מיטוכונדריאלי מצביע על כך שהשניים עשויים לייצג מין אחד.
עם זאת, סיווג זה אינו מקובל על ידי ארגונים בינלאומיים.
הבנדיקוט הזהוב מחולק ל-3 תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפיים נפרדים:
auratus - קצה ארץ ארנהם.
הבנדיקוט הזהוב הוא המין הקטן ביותר בסוגו, ודומה במבט שטחי לחולדה בשל גודלו הקטן, תנוחתו השפופה וזנבו הארוך יחסית.
מבנה גופו קומפקטי ועגלגל, ראשו חרוטי וחוטמו קצר ומחודד.
אוזניו קצרות ועגולות, עיניו ואפו קטנטנים וכהים וזנבו ארוך ודליל בשיער.
הגפיים האחוריות גדולות ושריריות לעומת הגפיים הקדמיות.
בכל רגל קדמית, יש טפרים שטוחים וחדים שמשמשים לחפירת חורים באדמה.
ברגל האחורית יש טופר אחד גדול, אחד בינוני ושניים זעירים שיוצאים מתוך אצבע סינדקטילית ומשמשים לסירוק.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הזהוב 19–29 סנטימטרים, אורך זנבו 8–12 סנטימטרים ומשקלו נע בין 300 ל-670 גרם (תלוי בתת-המין).
הזכרים גדולים וכבדים משמעותית מן הנקבות.
הכיס של הנקבה מכיל 8 פטמות ונפתח אחורנית.
הפרווה של הבנדיקוט הזהוב קצרה וצפופה ומורכבת משיער נוקשה ומבריק.
צבעו הכללי של הבנדיקוט חום-זהוב או חום צהבהב שהעניק לו את שמו, והוא שזור בשיער שחור או אדמוני בצלעות, בגב, במצח ובפלג הגוף האחורי.
צדדי הגוף והפנים נוטים לצבע חלודה דהוי, הלחיים כתמתמות או צהבהבות והסנטר לבנבן.
הבטן, המפשעה, החזה וכפות הרגליים בצבע לבן שמנת או צהבהב קרמי חיוור.
הזנב בצבע כתמתם, חום כהה או שחרחר.
הבנדיקוט הזהוב אנדמי לאוסטרליה; טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע על מרבית צפון ומרכז אוסטרליה, וכלל את מרבית הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית, ואפילו אזורים קטנים בגבולות ניו סאות' ויילס ואוסטרליה הדרומית.
עד אמצע המאה ה-20, המין נעלם לחלוטין ממרכז היבשת, ושרד רק באזורים קטנים ברכס הארטיזאני ומישור מיטשל בקימברלי ואולי גם בקצה ארץ ארנהם; עיקר האוכלוסייה של המין נמצאת באיים הבאים לחופי היבשת: האי בארו, האי התיכון, איי ווסל, והאיים אוגסטוס, סטור, לקלן, איינס, הרמיט, ומרצ'ינבר.
לחלק מהאיים הוא הובא על ידי האדם.
הבנדיקוט הזהוב הוא יונק פעיל לילה שמבלה את שעות החשיכה בחפירת בורות חרוטיים באדמה במטרה לחשוף חסרי חוליות ושורשים; הוא מסתייע בחושיו המחודדים שלו כדי לגלות מקורות מזון תוך כדי חפירה (באמצעות ראייה, שמיעה או הרחה) ולנווט לעברם.
במהלך היום, הבנדיקוט ישן בתוך קן עשוי מקלות, עלים ועשב שבנה לעצמו בתוך צמחייה צפופה, גזע חלול, מחילה או נקיק סלע, והוא עשוי להתחפר באדמה במהלך הלילה עם הטמפרטורה צונחת כדי לשמור על חום גופו.
הבנדיקוט הזהוב חי בבדידות רוב הזמן למעט עונת הרבייה.
הוא יונק טריטוריאלי מאוד שתופס לעצמו שטח מחיה קבוע עד גודל 0.35 קילומטרים רבועים לזכר ו-0.12 קילומטרים רבועים לנקבה.
הטריטוריה מתרחבת בעונה היבשה עקב הנדירות במקורות מזון, ומצטמקת חזרה בעונה הגשומה סביב אזורי הקינון בשל השפע במזון.
טריטוריות הבנדיקוטים עשויות לחפוף זו לזו בשוליים, והם משתדלים להימנע מלפלוש לשטחו של בנדיקוט מאותו הזוויג.
הבנדיקוט הזהוב הוא יונק אוכל-כל; התזונה שלו מורכבת בעיקר מחרקים דוגמת טרמיטים, נמליים, חיפושיות, זחלים ופרוקי רגליים אחרים, לצד ביצי זוחלים קטנים, זרעים, שורשים ופקעות.
בדומה לבילבי הענק ולקרוביו הנכחדים בילבי זוטר ובנדיקוט מדברי, לבנדיקוט הזהוב מספר התאמות גופניות לחיים בסביבה מדברית.
יש לו קצב חילוף חומרים נמוך שגורם לגוף לייצר פחות חום, מנגנון נשיפה יעיל שמקטין את אידוי הנוזלים, ויכולת לאפשר לטמפרטורת הגוף שלו לצנוח בהתאם לטמפרטורת הסביבה.
בנוסף, הבנדיקוט אינו זקוק למים, ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת מהשורשים.
מכלול התכונות הללו מסייעות לו לשרוד בסביבה המדברית הצחיחה במרכז אוסטרליה.
טורפיו העיקריים של הבנדיקוט הזהוב, הם המינים הפולשים שהובאו על ידי האדם: שועל אדום וחתול הבית; הוא ניצוד גם לעיתים על ידי דורסי לילה, דינגו, נמיית כיס צפונית, כוח זנב-קוץ ופיתון, ובאופן חריג גם על ידי פוסום הסלע ופוסום זנב-קשקש.
על מנת להימנע מטריפה, הבנדיקוט מסתייע בחושיו החדים כדי לאתר סכנה מבעוד מועד, ונמלט למחסה בסבך במקרה הצורך.
הבנדיקוט הזהוב מתפקד כמווסת טבעי של אוכלוסיות החרקים, ומסייע גם להפצת זרעים דרך צואתו.
הבנדיקוט הזהוב מתרבה לאורך השנה.
הזכר והנקבה נפגשים לפרק זמן קצר לצורך רבייה, ולאחר מכן הזכר עוזב ואינו משתתף בגידול הצאצאים.
ההיריון נמשך כשבועיים, ולאחריו הבנדיקוטית ממליטה 2–4 גורים.
הגורים מבלים ביניקה 8 שבועות ולאחר מכן נגמלים.
עם תום הגמילה, הבנדיקוטית יכולה להיכנס שוב להיריון.
הגורים מגיעים לבגרות בסביבות גיל 3 חודשים.
תוחלת החיים של הבנדיקוט הזהוב קצרה יחסית ונעה בין שנתיים לשלוש.
הבנדיקוטים מתרבים ככל האפשר במהלך חייהם הקצרים, בפרט בעונה הגשומה שבה יש שפע במזון.
בעבר, טווח התפוצה של הבנדיקוט הזהוב השתרע על חלקים גדולים מהיבשת, אולם האוכלוסייה חוותה ירידה דרסטית כתוצאה מהתפשטות חתול הבית והשועל האדום לצפון ומרכז היבשת, עד כדי כך שבשנת 2000 סברו שהוא נכחד ביבשת.
שרידי האוכלוסיות ביבשת מאוימים כיום מצד טריפה על ידי חתולים, תחרות עם ארנבונים וארנבות על מקורות מזון ושינויים במשטרי אש שמובילים לצמצום כיסי הסבך שבהם המין מוצא מפלט מפני טורפיו.
על האיים, הבנדיקוט סבל בעבר מטריפה על ידי כלבים משוטטים ותחרות על מקורות מזון עם החולדה השחורה, אולם אלה הושמדו מהאיים על ידי רשויות השימור האוסטרליות בין 1993 ל-2005, וכיום האוכלוסיות באיים משגשגות עקב היותם נקיים ממינים פולשים.
הבנדיקוט הזהוב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל טווח התפוצה המצומצם שלו שמוערך בכ-196 קילומטרים רבועים, אוכלוסייה מקוטעת, וירידה מתמשכת בבית גידול מתאים ובמספר הבנדיקוטים הבוגרים.
הפעולות הללו תרמו לשיפור במצב המין, ובפרט ההכנסה לאיי שימור.
הפעולות ברכס הארטיזאני ביבשת מבוצעות על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות, ובשאר היבשת והאיים על ידי המחלקה לשימור איכות הסביבה או תושבים אבוריג'ינים מקומיים.
רשויות השימור מפקחות גם על פעילות קידוחי הנפט והגז סביב האיים והשפעתם על הסביבה.
האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-30,000 בנדיקוטים, מתוכם 20,000 באי בארו, 1,400 באי מרצ'ינבר, 1,000 באי התיכון, והיתר בשאר האיים וביבשת.
בנדיקוט חוטמני (שם מדעי: Perameles nasuta) הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט שחי במזרח אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1804 ולו שני תת-מינים.
הבנדיקוט מתאפיין בפרווה חומה, ראש משולש וחרטום מוארך במיוחד שהעניק לו את שמו.
הוא חי בבתי גידול מגוונים ופעיל בשעות הלילה.
אף על פי שהבנדיקוט מוגדר כאוכל-כל תזונתו העיקרית מורכבת מחסרי חוליות.
המין הסתגל לחיים בסביבה כפרית ועירונית, ומותיר אחריו נזקים בדמות חפירות רבות בשדות, גינות, חצרות ומדשאות ופגיעה בגידולים שונים.
הבנדיקוט החוטמני הוא המין הגדול והנפוץ בסוגו.
הבנדיקוט החוטמני הוא אחד מתוך 3 מינים הקיימים כיום בסוג בנדיקוט, לצד בנדיקוט סרוג מזרחי ובנדיקוט סרוג מערבי (המין הרביעי - בנדיקוט מדברי - נכחד במהלך המאה ה-20).
מבחינה גנטית, הוא קרוב בעיקר למין בנדיקוט סרוג מזרחי.
האנטומולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר תיאר את המין לראשונה בשנת 1804, ומשמעות השם המדעי שלו היא: "גירית-כיס ארוכת-אף".
שתי דגימות נוספות ששייכות למין זה תוארו בתחילה בתור מינים נפרדים ב-1825 וב-1841.
מצוי לאורך קו החוף המזרחי והדרום-מזרחי.
pallescens - מצוי בקו החוף הצפון-מזרחי.
הבנדיקוט החוטמני הוא כיסאי דמוי חולדה או טנרק, והמין הגדול בסוגו.
גופו גוצי וקומפקטי עם תנוחה שפופה, ראשו חרוטי, ואוזניו מחודדות וזקופות.
סימן ההיכר של המין הוא חוטמו המחודד שארוך יותר מכל מיני הבנדיקוטים האוסטרלים.
זנבו קצר ודקיק, טפריו ארוכים, וחלק מהאצבעות ברגליו האחוריות סינדקטיליות.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט החוטמני 40–50 סנטימטרים, אורך זנבו 12–16 סנטימטרים ומשקלו 1-0.8 קילוגרם לזכר ו-706 גרם לנקבה.
הפרווה של הבנדיקוט החוטמני נוקשה וזיפית, והיא נבדלת מהמינים האחרים בהיותה חדגונית וכהה למדי.
צבעה הכללי חום-אפרפר, חום בהיר או חום חולי, והיא שזורה בשערות שחורות, לבנות וזהובות.
הגפיים, הסנטר, המותניים והצד התחתון של הגוף בצבע לבן-שמנת, בעוד שהגב והחרטום עשויים להתכהות.
הפסים השחורים בפלג הגוף האחורי שאופיינים למינים בסוג נעדרים לרוב אצל הבנדיקוט החוטמני או דהויים במיוחד.
החוטם, פנים האוזניים והכפות ורודים, והזנב משחיר בקצהו.
הבנדיקוט החוטמני אנדמי למזרח אוסטרליה; טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי, מדרום-מזרח ויקטוריה דרך מזרח ניו סאות' ויילס וטריטוריית הבירה האוסטרלית וכלה בחצי האי כף-יורק שבקווינסלנד.
המין חי במגוון רחב של בתי גידול, כולל יער אקליפטוס פתוח, יער גשם טרופי, יער גדותיים, חורש ים-תיכוני, בתה, ביצות, סוואנה וסביבה עירונית.
המין מצוי במישורים, שפלות ומדרונות הרריים ברום 1,400 מטר מעל פני הים.
כמות המשקעים המינימלית בבית הגידול שלו היא 750 מילימטר לשנה.
הבנדיקוט החוטמני פעיל בעיקר בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום במנוחה בקינים עשויים עשב ועלים.
הקינים מוסווים בתוך הצמחייה הצפופה ויש להם כניסה אחת או שתיים.
בשעות הפעילות הליליות הבנדיקוט יוצא לתור אחר מזון בשטחים פתוחים, ונסוג עם שחר לתוך הסבך או היער; חלק משמעותי משעות הפעילות מוקדש לחפירה או נבירה באדמה, והוא מותיר אחריו גומות חרוטיות רבות.
הבנדיקוט חי בבדידות בטריטוריה קבועה, ואינטראקציה עם בני מינו מתרחשת בעיקר בהקשר של רבייה.
אף על פי שהבנדיקוט ניזון בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אחרים, הוא מוגדר כאוכל-כל, ותזונתו כוללת בין השאר ביצים, פירות, זרעים, פטריות, שורשים ואפילו מכרסמים קטנים.
הבנדיקוט מאתר טרף מן החי באמצעות חוש השמיעה, ופריטי מזון תת-קרקעיים באמצעות חוש הריח וחפירה באדמה.
הטורפים של הבנדיקוט מגוונים, וכוללים בין השאר דינגו, שועל אדום, חתול הבית, דורסי לילה ונחשים.
הפרווה החדגונית מספקת לו הסוואה בבית הגידול המיוער והחשוך.
הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה, עם שיאי המלטות בספטמבר ואוקטובר.
הנקבה מונגומית לעומת הזכר הפוליגמי.
ההיריון הוא בין הקצרים ביונקים, ונמשך 12.5 ימים בלבד.
הבנדיקוטית ממליטה שגר של 1–5 ולדות (3-2 בממוצע), שזוחלים מיד לאחר הלידה לתוך הכיס ונצמדים לאחת מ-8 הפטמות שבתוכו.
הניתוק הראשון מהפטמה מתרחש בגיל חודש, והגמילה המוחלטת היא בגיל חודשיים.
הגורים נותרים זמן קצר לצידה של האם ואז הופכים לעצמאיים.
לרוב, הנקבה מתעברת מיד לאחר גמילת הגורים, והיא עשויה להמליט עד 4 פעמים בשנה.
הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 3 חודשים, והזכר בגיל 4–6 חודשים.
רק 20% מהגורים מצליחים לשרוד עד הבגרות.
תוחלת החיים המקסימלית של המין היא 5.6 שנים.
גורמי התמותה העיקריים הם טריפה על ידי טורפים פולשים ודריסה בכבישים.
הבנדיקוט החוטמני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), עקב תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו באזורים מוגנים רבים, הסתגלותו לאזורים עירוניים וחוסר אינדיקציה לירידה משמעותית במספרים.
האוכלוסיות הדרומיות חוות ירידה בעיקר כתוצאה מאובדן בית גידול למטרות חקלאות ותעשיית העץ, טריפה על ידי טורפים פולשים (שועל אדום וחתול הבית), ושינויים במשטרי אש שמובילים להתפרצות שריפות בר גדולות.
בנדיקוט סרוג מזרחי (שם מדעי: Perameles gunnii), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט שחי בדרום-מזרח אוסטרליה והשני בגודלו בסוג.
הוא תואר מדעית בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי וקרוי על שם האספן שגילה אותו - רונלד ג'ון.
הבנדיקוט מתאפיין בפרווה צבעונית שעליה סורגים שחורים ולבנים.
הוא חי בערבות עשב ובחורשים, פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מחסרי חוליות ותולעים.
יש לו שתי אוכלוסיות מבודדות גאוגרפית שמייצגות ככל הנראה שני תת-מינים.
הדמות הראשית בזיכיון של משחקי "קראש בנדיקוט" מבוססת על מין זה.
הבנדיקוט המזרחי הוא כיסאי קטן וצבעוני, שמזכיר מבחינה חיצונית את הנומבט אוכל הנמלים; מבנה גופו של הבנדיקוט קומפקטי ועגלגל, ראשו שטוח ומשולש וחוטמו זרבוביתי וצר.
אוזניו גדולות וזקופות, עיניו חרוזיות ושחורות ואפו קטנטן וורוד.
זנבו הקצר והדקיק דומה לזנב העכבר.
רגליו דקיקות ובעלות טפרים מעוקלים וחדים, והאחוריות ארוכות וחזקות יותר מהקדמיות.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט המזרחי 27–35 סנטימטרים, אורך זנבו 7–11 סנטימטרים ומשקלו 0.5–1.5 קילוגרם.
הזכר גדול וכבד מן הנקבה, והאוכלוסיות הטסמניות נוטות להיות כבדות יותר מהאוכלוסיות היבשתיות.
הכיס של הנקבה מכיל 8 פטמות ופתחו פונה אחורנית כדי למנוע ממנו להתמלאות בעפר במהלך החפירה.
הפרווה של הבנדיקוט קצרה, צפופה ורכה.
צבעה הכללי נע בין חום חולי לחום-אפרפר, חום אדמוני, חאקי או אוכרה, כאשר פלג הגוף האחורי נוטה להיות כהה יותר עד כדי השחרה.
סימן ההיכר של המין, הוא הסורגים הלבנים העבים שמופיעים על פלג גופו האחורי והכהה ומספרם מגיע עד לארבעה.
לעיתים, הסורגים הבהירים יהיו בצבע זהה לשאר הגוף, בצורה שתבליט דווקא את הסורגים השחרחרים.
הבטן, הרגליים והסנטר בצבע לבן שמנת או לבן בוהק.
הראש בצבע זהה לגוף והחרטום והמצח כהים במקצת.
סביב העיניים יש לעיתים משקפיים כהים.
ניתן להבדיל בנקל בין הבנדיקוט המזרחי לבין הבנדיקוט החוטמני שחופף איתו בטווח התפוצה, בכך שפרוותו של האחרון חדגונית וכהה ולרוב חסרת סורגים.
הבנדיקוט הסרוג מזרחי אנדמי לדרום-מזרח אוסטרליה; התפוצה העיקרית שלו כיום היא בצפון ומזרח האי טסמניה, עם אוכלוסיות קטנטנות יבשתיות בוויקטוריה סביב מלבורן; בעבר, טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע על מרבית דרום-מערב ויקטוריה, עם גלישה קטנה לתוך אוסטרליה הדרומית.
הבנדיקוט המזרחי מאכלס ערבות-עשב, חורש ים-תיכוני ויערות אקליפטוס פתוחים שמנוקדים בכתמי מרעה; בנוסף, הוא מצוי בבתה חופית עם שיטה ובנקסיה ובסביבה כפרית.
דרישות בית הגידול הם נוכחות כיסי סבך ועשב גבוה, ואספקת מים קבועה.
הבנדיקוט המזרחי חי בבדידות בטריטוריה קבועה שגודלה 3–25 דונם ופעיל בשעות הלילה.
את שעות היום הוא מבלה בקן המוגן שלו ששוכן בתוך צמחייה סבוכה כדי למנוע את גילויו על ידי טורפים.
הקן מורכב מגומה פשוטה באדמה עם כיפת עשבים מעליה, והבנדיקוט עשוי להשתמש במחילות נטושות של ארנבונים, גזעים חלולים או ערימות פסולת כאשר הם זמינים.
מעבר לעונת הרבייה, הבנדיקוט ממעט מאוד באינטראקציות חברתיות עם בני מינו, ואגרסיבי במיוחד כלפי בנדיקוטים מאותו הזוויג שפולשים לקינו; פולשים בגבולות הטריטוריה נסבלים יחסית, בפרט עם מדובר בגורים.
כשהבנדיקוט חש מופרע או מאוים, הוא הופך לקולני במיוחד ומשמיע מגוון קולות במטרה להרתיע טורפים.
הטורפים העיקריים של הבנדיקוט הם דורסי לילה, נחשים, נמיות כיס, דינגו, שועל אדום וחתול הבית.
על מנת להגן על עצמו מטריפה, הבנדיקוט משתמש בזריזותו הרבה כדי להיעלם בסבך צפוף, ומסוגל לקפוץ לגובה מטר וחצי במקרה הצורך.
הבנדיקוט המזרחי מוגדר כאוכל-כל, אך חלק הארי של תזונתו מורכב מתולעי אדמה וחסרי חוליות (בפרט חיפושיות, צרצרים ותיקנים); פריטי מזון נוספים מהצומח כוללים שורשים, זרעים, דגניים, פירות יער ומכרסמים קטנים.
הבנדיקוט מאתר את מזונו באדמה באמצעות חוש הריח; לאחר שזיהה רמשים קבורים, הוא משתמש בטפריו החדים ובחוטמו הזרבובי על מנת לנבור ולחפור לעבר המקום המבוקש.
לבנדיקוט קצב ריבוי גבוה, אולם הטורפים הרבים מובילים לתמותה גבוהה בקרב צעירים, ומעטים מצליחים להגיע לבגרות.
הנקבה ממליטה 3–4 ולדות לאחר היריון קצרצר של 12 ימים, ובשנה אחת היא מסוגלת להמליט עד 5 פעמים בתנאים אידיאליים ומביאה לעולם בסביבות 16 ולדות בממוצע (להוציא שנות בצורת).
הצאצאים מבלים בכיס של האם במשך 55 ימים.
לאחר מכן, הם נגמלים ומבלים לצידה בקן עד כשבועיים בטרם ייצאו לעצמאות.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 3 חודשים והזכרים בגיל 4–6 חודשים.
תוחלת החיים הממוצעת של הבנדיקוט המזרחי בטבע עד 3 שנים.
הבנדיקוט הסרוג מזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), לאור הצטמצמות מתמשכת בטווח התפוצה ובבית הגידול, וירידה במספריו שהגיעה לשיעור של 30% במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. הירידה צפויה להחמיר לאור התפשטות מינים פולשים.
הבנדיקוט המזרחי היה נפוץ בעבר על פני מישורי הבזלת הגדולים בוויקטוריה.
עם הגעת המתיישבים האירופאים הוא נעלם במהירות מהיבשת עקב התפשטות טורפים פולשים כמו השועל האדום וחתול הבית, תחרות על מקורות מזון עם הארנבון המצוי והקנגורו האפור, שימוש בחומרי הדברה, דריסה בכבישים ובעיקר בגלל המרת ערבות העשב המישוריות לשטחי חקלאות או מרעה לכבשים.
בדרך זו, תת-המין היבשתי איבד עד אמצע המאה ה-20 99% מבית הגידול המקורי שלו ועמד על סף הכחדה מוחלטת.
תוכנית השימור עבור תת-המין היבשתי הוקמה בשנת 1987,במהלכה נלכדו בנדיקוטים רבים מאוכלוסיית הבר האחרונה והועברה למתקן גידול בשבי במטרה להקים גרעין רבייה שישמש כבסיס להשבה לטבע בעתיד.
פעולה זו הצילה את תת-המין מכליה שכן מספר שנים לאחר מכן האוכלוסייה האחרונה נכחדה.
במהלך העשורים הבאים, שוחררו בנדיקוטים מגרעין הרבייה השבוי לשמונה אתרים בטווח ההיסטורי של המין ברחבי ויקטוריה, אולם ההשבה נכשלה לחלוטין בחמישה אתרים והגיעה להישג משמעותי רק בשניים.
בשל כך, התוכנית לשימור התמקדה בהקמת גרעיני רבייה נוספים בשבי, עם גישה זהירה יותר בכל הנוגע להשבה לטבע.
הצוות האוסטרלי האחראי על ניהול תוכנית ההתאוששות של הבנדיקוט ביבשת, מורכב מנציגי סוכנויות ממשלתיות, אוניברסיטאות, קבוצות שימור פרטיות ומתנדבים מקומיים.
הגופים הללו משתפים פעולה במטרה לפתח וליישם פעולות לשיפור מצב המין.
הפעולות העיקריות שמבוצעות כיום הן מיגור טורפים פולשים, עשבים פולשים וארנבונים מאתרי השבה לטבע, גידור ונטיעת עצים באתרים פוטנציאליים, ועריכת מחקרים אודות האקולוגיה, הביולוגיה ודרישות בית הגידול של הבנדיקוט כדי להעלות את סיכויי ההצלחה בהשבות עתידיות לטבע.
אף על פי שהוא סובל מהתכווצות בית הגידול, מצבו של תת-המין הטסמני טוב לאין ארוך והוא מצוי באזורים מוגנים רבים.
רשויות השימור האוסטרליות מתמקדות בעיקר במניעת התבססות שועלים באי שהוכחו כבעלי השפעה קטלנית על תת-המין היבשתי.
אומדן האוכלוסייה העולמי של תת-המין הטסמני עומד על 10,000–20,000 בנדיקוטים להערכה שמרנית, ועד 100,000 בנדיקוטים להערכה אופטימית.
האוכלוסייה הכוללת של תת-המין הוויקטוריאני היא 400–700 בנדיקוטים.
בנדיקוט סרוג מערבי או מארל (שם מדעי: Perameles bougainville), הוא אחד מתוך שלושה מינים הקיימים כיום בסוג בנדיקוט והקטן שבהם.
הוא תואר מדעית בשנת 1824 על ידי חוקרי הטבע הצרפתים ו.
בעבר, המין היה נפוץ לאורך דרום ומערב אוסטרליה, אולם במהלך המאה ה-20 נעלם לחלוטין מהיבשת ושרד רק באיים בודדים במפרץ הכרישים.
הבנדיקוט המערבי הוא כיסאי קרקעי בגודל חולדה שנראה כצורת ביניים בין עכבר לחדף, והמין הקטן ביותר בסוגו.
מבנה גופו קומפקטי וגמיש, ראשו צר ושטוח וחוטמו ארוך וזרבוביתי.
אוזניו גדולות וזקופות, עיניו בינוניות ושחורות ואפו זעיר.
פלג גופו האחורי מפותח ורחב יותר מהקדמי, והרגליים האחוריות ארוכות ושריריות יותר מהקדמיות.
האצבעות שלו מצוידות בטפרים גדולים וחדים שמותאמים לחפירה, וחלק מהן סינדקטיליות ומיועדות לסירוק וטיפוח.
הזנב המחודד והקצר דקיק בדרך כלל, אך הוא משמש לעיתים כמאגר שומן ואז הופך לעבה יותר.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט המערבי 17–23 סנטימטרים, אורך זנבו 8–10 סנטימטרים ומשקלו 172–286 גרם.
ההערכה היא, שתת-המין היבשתי שנכחד היה גדול יותר מתת-המין ששרד באיים.
מין זה מפגין דו-צורתיות זוויגית מסוימת, כשהנקבה כבדה במעט מן הזכר (בניגוד למינים אחרים) והחוטם שלה ארוך יותר.
הכיס שלה מכיל 8 פטמות ונפתח אחורנית.
הפרווה של הבנדיקוט המערבי קצרה, גסה וזיפית.
צבעה הכללי חום-אפרורי חיוור, חאקי, בז' או אפור-שחרחר, והיא הופכת ללבנה או אפרפרה בבטן, המפשעה, החזה והגרון.
בפלג הגוף האחורי, יש לבנדיקוט סורגים כהים ובהירים לסירוגין שמספרם שניים לכל היותר, והם נעדרים או דהויים לעיתים קרובות.
המצח, החרטום והגב כהים במעט, הסנטר והלחיים בהירים והחוטם, האוזניים והכפות ורודים.
הבנדיקוט המערבי נבדל מקרובו הבנדיקוט המזרחי בכך שהאחרון גדול ממנו משמעותית, בהיר יותר ופרוותו בעלת סורגים אחוריים רבים וברורים יותר.
הבנדיקוט המדברי שנכחד, היה זהה פחות או יותר במידות הגוף לבנדיקוט המערבי, אך פרוותו הייתה רבגונית יותר בצבעה.
הבנדיקוט המערבי היה נפוץ בעבר לאורך דרום ומערב אוסטרליה – כמעט עד קו החוף המזרחי; טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע לאורך חגורת החיטה, מדבר ויקטוריה הגדול ומישור נולרבור באוסטרליה המערבית מרבית אוסטרליה הדרומית, הקצה הצפון-מערבי של ויקטוריה ומרכז ומערב ניו סאות' ויילס.
בנוסף, הוא היה מצוי על ארבעה איים במפרץ הכרישים בחוף המערבי של היבשת.
הבנדיקוט המערבי הוא יונק סוליטרי שחי בגפו מחוץ לעונת הרבייה.
את שעות היום הוא מבלה בשינה במקום מוגן בסבך, ויוצא לפעילות עם דמדומי ערב.
בחורף הפעילות נמשכת עד עלות השחר, ובקיץ היא מסתיימת מספר שעות קודם לכן.
הבנדיקוט בונה לעצמו קן בתוך שקע רדוד באדמה או תחת שיחים נמוכים שמוסווה היטב בסביבה הסבוכה, והוא מאוכלס על ידי בנדיקוט יחיד (להוציא נקבה וצאצאיה).
הניידות משתנה בין הזוויגים; הזכר עשוי לגמוע מדי לילה קילומטר בחיפוש אחר מזון, והנקבה מגבילה את תנועותיה ל-490 מטר.
שני הזוויגים חיים בטריטוריה קבועה, אולם שטח הזכר כפול בגודלו משטח הנקבה (2–14 דונם לעומת 1–6 דונם בהתאמה).
הטריטוריות חופפות לבנדיקוטים מאותו הזוויג בעיקר בשוליים, וגודלה פוחת ככל שצפיפות האוכלוסייה גוברת.
הן לזכר והן לנקבה בלוטות ריח מיוחדות מאחורי האוזניים עבור סימון הטריטוריה והרחקת פולשים, כשהזכר עושה בהן שימוש רב יותר.
מלבד התקשורת הכימית, הבנדיקוטים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות מגוונים.
מפגש בין זכרים מלווה בגילויי תוקפנות הדדיים, וכולל בין השאר פעירת לוע, נשיכות, שריטות ומרדף אחר הפולש.
כאשר הבנדיקוט מאוים בפתאומיות, הוא מסוגל לזנק ממצב עמידה לגובה מטר, ואז נמלט בריצת זיגזג מהירה למקום מבטחים בסבך הצפוף.
הטורף הטבעי היחיד שתועד הוא כוח החולות, אך סביר להניח שהמין ניצוד בעבר ביבשת על ידי מגוון דורסי לילה ונחשים.
הבנדיקוט המערבי הוא יונק אוכל-כול; תזונתו כוללת פרוקי רגליים, תולעים, שורשים, פקעות, עשבי תיבול, פירות יער, זרעים, פטריות, ולעיתים גם מכרסמים קטנים.
על מנת לאתר רמשים, הבנדיקוט משתמש בחוש הריח המצוין שלו ובחוטמו הזרבוביתי כדי לנבור באדמה, וכאשר איתר את מבוקשו הוא חופר בזריזות עם רגליו הקדמיות ומותיר אחריו גומות חרוטיות בקוטר 25 סנטימטרים.
הבנדיקוט המערבי מתרבה אמנם לאורך השנה, אך יש העדפה ברורה לחודשים הקרירים יותר בין אפריל לאוקטובר.
לבנדיקוט קצב רבייה גבוה במיוחד ותקופת היריון קצרצרה של 12 ימים בלבד.
הבנדיקוטית ממליטה בכל פעם 1–3 ולדות ומגיעה ל-4 המלטות בממוצע מדי שנה.
הגורים שוהים בכיס כחודשיים, ונגמלים זמן קצר לפני ההמלטה הבאה.
הם נבעטים מהקן של האם כשבוע לאחר הגמילה ואז הופכים לעצמאיים.
הבגרות מתרחשת בגיל 3–4 חודשים והתמותה בקרב צעירים בתקופה שלפניה גבוהה מאוד.
תוחלת החיים של הבנדיקוט המערבי היא 3–5.8 שנים.
הגורמים העיקריים להכחדת הבנדיקוט המערבי מהיבשת היו השועל האדום וחתול הבית שהובילו להתמוטטות אוכלוסיות היונקים הקטנים ברחבי אוסטרליה ולהכחדת לפחות 7 מיני כיסאים.
גורמים משניים נוספים הם הארנבונים שיצרו תחרות חזקה על מקורות המזון ודיללו את הצמחייה ששימשה כמקום מקלט לבנדיקוט, השינויים במשטרי האש של האבוריג'ינים ואובדן בית גידול למטרות חקלאות ומרעה.
התפוצה הנוכחית המצומצמת של הבנדיקוט, הופכת אותו לפגיע במיוחד לשינויי אקלים, התפרצות מחלות, סחף גנטי, שריפות בר לא-מבוקרות, פעילות אנושית וחדירה של מינים פולשים (שועלים, חתולים, ארנבונים, חולדות ועכברים).
הבנדיקוט המערבי מוגן על פי החוק האוסטרלי, ורשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת סחר במין ובמוצריו.
האיים דורי וברנייר שבהן נותרו האוכלוסיות האחרונות של המין, הוכרזו כשמורות טבע ומנוהלות על ידי המחלקה לגנים וחיות הבר של אוסטרליה, ובהמשך נלכדו מתוכם בנדיקוטים בשביל הקמת גרעיני רבייה.
רשויות השימור האוסטרליות ביצעו מספר השבות לטבע בין 1995 ל-2005 ביבשת ובאיים נוספים, והפרויקטים הללו הצליחו באי פורה במפרץ הכרישים ובשמורת רוקסבי דאונס בדרום היבשת.
בשנת 1990, הוקמה בקצה חצי האי פארון הסמוך למפרץ הכרישים שמורה מיוחדת בגודל 1,200 דונם שטוהרה משועלים וחתולים וגודרה היטב.
פרויקט ההשבה הוגדר בתחילה כהצלחה, לאחר שקבוצה של 14 בנדיקוטים צמחה תוך 10 שנים ל-470 פרטים; עם זאת, בסופו של דבר האוכלוסייה הוכחדה לחלוטין עד 2008 כתוצאה מפלישה של חתולים.
יש תוכניות להשיב את הבנדיקוט לאי דירק הארטוך ולאתרים נוספים לאחר טיהורם ממינים פולשים, אך הפרויקטים הללו נבחנים בזהירות כדי למנוע את הישנות הכישלון בחצי האי פארון.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הבנדיקוט המערבי משתנה בחדות בהתאם לתנאים הסביבתיים, ונע בין 1,000 ל-5,000 פרטים.
בנדיקוט ניו-גינאי או בנדיקוט ניו-גינאי גדול (שם מדעי: Peroryctes), הוא סוג של כיסאי בינוני-גדול במשפחת הבנדיקוטיים שכולל 2 מינים החיים בגינאה החדשה.
הסוג הוקם בשנת 1906 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והמינים שבו הם בין הגדולים במשפחה.
סוג זה הוא אחד מתוך שלושה סוגי בנדיקוטים המצויים בגינאה (האחרים הם: בנדיקוט ניו-גינאי קוצני ובנדיקוט ניו-גינאי ננסי).
משמעות השם המדעי של הסוג היא "חופר-כיס".
הבנדיקוט הניו-גינאי הוא בין הגדולים במשפחתו.
המינים בסוג מתאפיינים במבנה גוף חסון וגוצי, ראש מחודד ומוארך, זנב עבה ואוזניים עגולות.
הפרווה שלהם צפופה וארוכה למדי עם ניחוח דמוי צ'דר, וצבעה חדגוני בצד העליון (חום-אפרורי או חום קפה) וחיוור בצד התחתון.
הרגליים האחוריות גדולות ומסיביות, ומצביעות על יכולות קפיצה וריצה משופרות.
לבנדיקוטים הללו טפרים ארוכים וגדולים שמשמשים לחפירה.
המינים בסוג אנדמיים לגינאה החדשה וחיים ביערות גשם טרופי.
מין אחד חי בשפלה והמין השני בהרים.
הבנדיקוטים הם פעילי לילה ואוכלי-כל; תזונתם מורכבת בעיקר מזרעים, עשבים, חסרי חוליות וחרקים.
הם בונים לעצמם על אדמת היער קן מזרדים ועלים שמשמש להם למקלט בשעות היום.
הנקבה ממליטה גור אחד עד שישה לאחר תקופת היריון קצרה של 15 ימים והם מבלים בכיס כחודש וחצי ומתלווים לאימם לתקופה קצרה בטרם ייצאו לעצמאות.
תוחלת החיים הממוצעת 3.5-2.5 שנים.
שני המינים סובלים מציד ובירוא יערות.
בנדיקוט ענק (Peroryctes broadbenti) - המין הגדול והנדיר בסוג.
מוגבל לאזורי השפלה ומדרונות הרריים בינוניים במזרח גינאה החדשה.
בנדיקוט ראפראי (Peroryctes raffrayana) - המין הנפוץ בסוג.
חי באזורים הרריים גבוהים ברחבי גינאה החדשה.
בנדיקוט ענק (שם מדעי: Peroryctes broadbenti), הוא מין כיסאי גדול בסוג בנדיקוט ניו-גינאי שאנדמי ליערות השפלה של מזרח גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1879 על ידי הזואולוג האוסטרלי והוא המין הגדול ביותר בסדרת הבנדיקוטאים כולה.
הבנדיקוט הענק מצוי בסכנת הכחדה עקב ציד ובירוא יערות.
יחסית לסדרתו, הבנדיקוט הענק הוא כיסאי גדול למדי שדומה בממדי גופו לוולבי ארנבי, והוא גדול אף יותר מקרובו האוסטרלי - הבילבי הענק; גופו כבד וחסון עם גב קמור, וראשו גדול וחרוטי עם לוע מחודד ומוארך במיוחד.
אוזניו העגולות רחבות וארוכות יחסית לבנדיקוטים, ועיניו ואפו קטנטנים.
הזנב שלו ארוך, עבה וחשוף משיער.
רגליו האחוריות גדולות ומסיביות בצורה יוצאת דופן, ורגליו הקדמיות קטנות יותר.
בכל אחת מהן, יש לו טפרים גדולים, ארוכים וחזקים שמשמשים אותו לחפירה באדמה.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הענק 34–55 סנטימטרים, אורך זנבו 22-9.5 סנטימטרים ואורך רגליו האחוריות כ-10 סנטימטרים; הנקבה קטנה משמעותית מן הזכר: משקלה 1.4-0.94 קילוגרם, לעומת 4.9-2.9 קילוגרם אצל הזכר.
הכיס של הנקבה מכיל בתוכו 8 פטמות, ופתחו פונה אחורנית כדי למנוע מחדירת אדמה לכיס במהלך החפירה.
הפרווה של הבנדיקוט הענק צפופה ורכה.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לחום-קפה, מהגוני או אדמדם, כשהזכר נוטה להיות כהה ורבגוני יותר מן הנקבה האפרורית.
הצד התחתון בצבע שנהב עד לבן בוהק, ונוטה להיות כתמתם באזור הבטן אצל הזכר.
הראש בצבע זהה לגוף, עם אוזניים כהות וסנטר לבנבן.
חלקי הגוף החשופים דוגמת החוטם, הזנב והכפות בצבע ורוד.
הבנדיקוט הענק אנדמי למזרח גינאה החדשה; טווח התפוצה שלו מוגבל לאזורי החוף בחצי האי זנב-ציפור שבפפואה והוא נפוץ בו בצפיפות נמוכה.
בית הגידול שלו מורכב מיער גדותיים ליד נחלים ונהרות, יער גשם טרופי בשפלה ובמדרונות הרריים ברום 1,000-500 מטר מעל פני הים; הוא נעדר לחלוטין מהאזורים הגבוהים של רכס אואן סטנלי שמאוכלסים על ידי מיני הבנדיקוט הקוצני, הבנדיקוט ננסי, וקרובו בנדיקוט ראפראי.
למרות הגודל יוצא הדופן של המין, אין מידע זמין אודות הביולוגיה שלו.
הוא ככל הנראה פעיל בשעות הלילה וניזון מחסרי חוליות, חרקים, וצמחים שונים.
הבנדיקוטית ממליטה גור אחד או תאומים לאחר תקופת היריון קצרה, והם מבלים בכיס מספר שבועות.
האיום העיקרי על הבנדיקוט הוא ציד אינטנסיבי לבשר או הפקת בשמים, לצד בירוא יערות מסיבי שמתרחש באזורי השפלה של פפואה למטרות חקלאות או מטעי שמן דקלים.
האיומים הללו אף מתעצמים עקב הגידול באוכלוסייה האנושית באזור.
הבנדיקוט הענק לא תועד באזורים מוגנים שנמצאים בטווח התפוצה שלו, וגם אם הוא כן מצוי בהם, הם אינם מספקים הגנה יעילה מפני ציד ופגיעה בבית הגידול.
בנדיקוט קוצני או בנדיקוט ניו-גינאי קוצני (שם מדעי: Echymipera) הוא סוג של כיסאי במשפחת הבנדיקוטיים שכולל 5 מינים החיים ברחבי מלנזיה וצפון אוסטרליה.
הסוג תואר מדעית בשנת 1842 על ידי חוקר הטבע הצרפתי רנה לסון (René Lesson), והמינים שבו הם הגדולים ביותר במשפחה לאחר הבנדיקוט הענק.
השם המדעי נועד לציין את הדמיון בין הסוג לבין החולדה הקוצנית.
הבנדיקוט הקוצני הוא הסוג השני בגודלו בקבוצת הבנדיקוטים החיים בגינאה החדשה.
אורך הראש והגוף של המינים נע בין 20 ל-50 סנטימטרים, אורך הזנב 5–13 סנטימטרים, והמשקל בסביבות 2-0.5 קילוגרם.
מיני הבנדיקוט הקוצני מתאפיינים במבנה גוף מוצק וקמור, ראש משולש וחוטם מוארך במיוחד.
יש להם אוזניים עגולות וגדולות יחסית וזנב עבה באורך בינוני.
סימן ההיכר שלהם הוא הפרווה הזיפית והקוצנית שהעניקה להם את שמם.
צבעם של המינים בסוג נע בין חום כהה לחום בהיר או אדמוני, והצד התחתון חיוור יותר.
הבנדיקוטים הקוצנים חיים בעיקר בגינאה החדשה ואיים סמוכים, אך מין אחד מצוי גם בצפון אוסטרליה.
בית הגידול שלהם מורכב מיער גשם טרופי ולח בשפלות או על מדרונות הרריים גבוהים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים.
הבנדיקוטים הללו חיים בבדידות רוב הזמן.
במהלך היום, הם ישנים בקינים עשויים עלים, עשבים וזרדים שאותם בנו בגזעים חלולים, סבך שיחים או מאורות באדמה.
בלילה, הם יוצאים לתור אחר מזונם, שכולל פירות, חרקים, תולעים ושבלולים.
הבנדיקוטים הקוצנים יוצרים לעצמם בסבך רשת שבילים שבהם הם משתמשים כדי לנוע במהירות מאזור לאזור.
הנקבות יכולות להמליט עד שלוש פעמים בשנה.
גודל השגר נע בין 1 ל-3 ולדות, והם מבלים בכיס מספר שבועות ומגיעים לבגרות בתקופה מוקדמת יחסית.
תוחלת החיים המרבית של הבנדיקוטים הקוצנים עד 3 שנים.
מלבד טורפים טבעיים מגוונים, הבנדיקוטים מאוימים מצד בירוא יערות ומלכודות.
3 מינים נמצאים במצב שימור ללא חשש, מין אחד בסכנת הכחדה ומין אחד חסר נתונים.
בנדיקוט קוצני מצוי (Echymipera kalubu)
בנדיקוט קוצני קלרה (Echymipera clara)
בנדיקוט קוצני מצוי או בנדיקוט קוצני קלובו (שם מדעי: Echymipera kalubu), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט קוצני שחי ברחבי מלנזיה.
הוא תואר מדעית בשנת 1829 על ידי הזואולוג הגרמני יוהאן בפטיסט פישר (Johann Baptist Fischer) ולו 4 תת-מינים.
מקור שמו המדעי (קלובו), בכינוי מקומי בשפה אוסטרונזית במספר איים אינדונזים.
מין זה הוא הנפוץ ביותר בסוגו לצד המין בנדיקוט קוצני אדמוני, וטווח התפוצה של השניים חופף באזורים רבים.
k .kalubu - מרבית גינאה החדשה, מזרח איי מאלוקו ושרשרת האיים הקטנים בצפון.
oriomo - דרום גינאה החדשה.
הבנדיקוט המצוי הוא כיסאי קטן למדי שנראה כשילוב של חולדה וחדף; מבנה גופו קומפקטי וגוצי, אוזניו קצרות ועגולות וראשו משולש וחרוטי.
חוטמו הזרבובי וזנבו קצרים ביחס למינים בסוג.
רגליו האחוריות גדולות ומסיביות לעומת הקדמיות וטפריו הגדולים והארוכים מותאמים לחפירה.
אחד מסימני ההיכר של המין, הוא השיער המזדקר במצח שמתואר על ידי הזואולוג האוסטרלי כ"כתר".
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט המצוי 22–38 סנטימטרים, אורך זנבו 9.8-6.3 סנטימטרים ומשקלו 1.8-0.4 קילוגרם.
הגודל והמראה החיצוני משתנים בין תת-המינים.
הפרווה של הבנדיקוט המצוי קצרה וצפופה ומורכבת משיער זיפי ודוקרני.
צבעה הכללי אפרורי, חום כהה או שחרחר ששזור בשיער אדמדם וצהבהב.
הצד התחתון בצבע צהבהב קרמי, אפרפר או לבנבן.
בצידי הפנים יש פסים שחרחרים, והגרון, הסנטר והלחיים בהירים; במקרים מסוימים, החלק העליון של הראש כהה כולו.
תת-המין שחי באיי ביאק מתאפיין בפרווה כהה במיוחד בכל הגוף שנובעת מעודף מלניזם (תופעה דומה מתרחשת אצל דאון ביאק שחי באותו אזור).
בניגוד לבנדיקוט קוצני קלרה ולבנדיקוט קוצני אדמוני, הסוליות האחוריות של הבנדיקוט המצוי אינן שחורות.
הבנדיקוט המצוי הוא המין הנפוץ ביותר בסוגו; טווח התפוצה שלו מכסה את כל גינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק (בעיקר בבריטניה החדשה), איי ביאק (יאפן, אווי וביאק), איי האדמירליות, איי רג'ה אמפט (וייג'יו ובטנטה), האיים מיסול וסאלאווטי ושרשרת האיים הקטנים בחוף הצפוני של גינאה (בלופ-בלופ, באג-באג, כרכר, קויל, ווקו וקדובר).
בית הגידול של המין מגוון למדי, וכולל יערות גשם בשפלות ובמדרונות הררים עד רום 2,000 מטר, סוואנות גשומות, ביצות ומטעי קפה ובננה.
הבנדיקוט מעדיף אזורים שעשירים בצמחייה קרקעית סבוכה שמסתירה אותו מטורפיו, ולכן נפוץ יותר ביערות משניים מאשר ביערות ראשוניים.
הבנדיקוט פעיל בשעות הלילה, ומסוגל לגמוע 1,550 מטר מדי לילה במהלך חיפושו אחר מזון; השכיחות שלו ברחבי גינאה מיוחסת לפעילות הלילית שלו שמגינה עליו מפני הטורפים הרבים הפעילים בשעות היום.
הוא נוהג לבנות לעצמו קן צמחי בתוך גזעים חלולים, תחת שורשי עצים או בתוך מחילה שחפר באדמה עד לעומק 4 מטר.
הבנדיקוט המצוי הוא אוכל-כל; תזונתו מורכבת מחסרי חוליות מגוונים (חרקים, רכיכות, תולעים) שאותם הוא מוצא בנבירה בפסולת יער ובחפירה באדמה, וכן מפירות שנפלו מן העצים (בננה ופפאיה למשל).
תכולת קיבה של מספר פרטים, העלתה שהמין מתבסס יותר על מקורות צמחיים בתזונתו.
מהמעט הידוע על המין, עולה שמדובר במין יחידאי וטריטוריאלי בצורה קיצונית שאינו מסוגל לסבול נוכחות של בנדיקוטים מאותו הזוויג בסביבתו: במחקר שנעשה בשבי, הוכנסו 3 בנדיקוטים לכלוב אחד, ותוך זמן קצר אחד מהם נהרג ונאכל בחלקו.
נקבת הבנדיקוט פוריה מאוד ומתרבה מספר פעמים במשך השנה; המרווח בין המלטה להמלטה הוא 120 יום.
לאחר תקופת היריון קצרה, הנקבה ממליטה שגר של 1–6 ולדות (בממוצע 3) שמבלים בכיס כ-3 חודשים.
הם מגיעים לבגרות זמן קצר לאחר עזיבת הכיס כשמשקלם בסביבות 380 גרם.
בנדיקוט מצוי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח התפוצה הרחבה שלו, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה ששופעת באזורים עם בית גידול מתאים, והעדר איומים משמעותיים.
באזורים מסוימים, מספריו מדלדלים בעקבות ציד אינטנסיבי לבשר וטריפה על ידי כלבי בית, וידוע על מקום אחד שבו הוא כמעט נעלם לחלוטין מהסביבה הכפרית עקב נוכחות גבוהה של חתולים.
המין מצוי במספר אזורים מוגנים.
בנדיקוט קוצני קלרה או בנדיקוט קוצני לבן-שפתיים (שם מדעי: Echymipera clara), הוא מין כיסאי בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי לצפון גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין.
לבנדיקוט קלרה מבנה גוף מסורבל וגוצי, צוואר קצר וחרטום מחודד ומוארך בדומה ליתר המינים בסוגו.
הגולגולת שלו מסיבית ומפותחת עם ניבים ארוכים מאוד וטוחנות חזקות יותר מקרוביו.
הפרווה של הבנדיקוט צפופה, זיפית וקוצנית, וצבעה הכללי חום כהה או חום מהגוני.
היא נוטה להתכהות יותר באזור הגב, והופכת ללבנבנה בצד התחתון.
סוליות הכפות האחוריות בצבע שחור.
השפתיים הלבנות הן סימן ההיכר של המין.
אורך ראשו וגופו של בנדיקוט קלרה 27–41 סנטימטרים, אורך זנבו 10.5-8 סנטימטרים ומשקלו 1.7-0.8 קילוגרם.
המין מפגין דו-צורתיות זוויגית בולטת במיוחד, והזכר עשוי לשקול חצי קילוגרם יותר מן הנקבה.
בנדיקוט קלרה אנדמי לצפון גינאה החדשה הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה.
הוא מצוי גם על האי יאפן השייך לאינדונזיה.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי ראשוני ומשני לאורך השפלה הגינאית הצפונית ורכסי ההרים המבודדים באזור (הרי טוריצ'ילי והרי פוג'ה), בגבהים של 300 עד 1,700 מטר מעל פני הים.
בנדיקוט קלרה פעיל בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בקינים קרקעיים תחת פסולת עלים, שכבות טחב ופלורה נמוכה אחרת על אדמת היער.
למרות שהמין אוכל-כל וניזון מחסרי חוליות בסבירות גבוהה, בקיבתם של הפרטים שנלכדו נמצאו רק פירות.
לנקבה יש 6 פטמות בכיס, אך לרוב היא ממליטה ולד אחד או תאומים בחודש ינואר עד יולי.
בנדיקוט קלרה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), על בסיס ההנחה שאוכלוסייתו גדולה למדי בהתחשב בטווח התפוצה הרחב, ובשל העובדה שחלקים גדולים מהתפוצה שלו אינם מאוכלסים על ידי האדם או מאוכלסים בדלילות.
אין איומים משמעותיים על המין, למרות ציד לבשר שמתרחש על ידי התושבים המקומיים.
בנדיקוט קלרה מצוי במספר אזורים מוגנים.
בנדיקוט קוצני אדמוני או בנדיקוט קוצני חוטמני (שם מדעי: Echymipera rufescens), הוא מין כיסאי בינוני בסוג בנדיקוט קוצני שמצוי ברחבי מלנזיה וצפון אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1875 על ידי הזואולוגים הזואולוגים הגרמני ו האיטלקי.
הבנדיקוט האדמוני הוא המין הגדול בסוגו, והנציג היחיד שחי באוסטרליה.
הבנדיקוט האדמוני הוא כיסאי בינוני דמוי סולנודון והמין הגדול בסוגו.
מבנה גופו מוצק, גוצי וקומפקצי, ראשו חרוטי וחרטומו מחודד ומוארך במיוחד.
אוזניו קצרות ועגולות ועיניו ואפו קטנים; סביב האף יש לו זיפים ארוכים.
הרגליים האחוריות ארוכות, עבות ומסיביות יותר מהקדמיות והזנב קצר, דקיק ודליל בשיער.
בדומה לקרוביו, הבנדיקוט האדמוני בעל טפרים ארוכים וגדולים שמשמשים לחפירה באדמת היער.
אורך הראש והגוף של הבנדיקוט האדמוני 21–54 סנטימטרים, אורך הזנב 11.5-7.5 סנטימטרים והמשקל 3-0.3 קילוגרם.
תת-המין המלנזי גדול וכבד יותר מתת-המין האוסטרלי.
אצל שני תת-המינים הזכר כבד פי שניים מן הנקבה, להוציא מקרים חריגים שבהם זה הפוך.
הכיס של הנקבה נפתח כלפי אחורה כדי שלא יתמלא בעפר במהלך החפירה, והוא מכיל בתוכו 8 פטמות.
הפרווה של הבנדיקוט האדמוני מורכבת משיער קצר, נוקשה ודמוי קוצים.
צבעה הכללי רבגוני וחריג לבנדיקוטים הניו-גינאים: חום אדמוני, כתום, צהבהב או ערמוני; עם זאת, צבע חום כהה או אפרורי נראה גם לעיתים קרובות, עד כדי כך שניתן להתבלבל בינו לבין בנדיקוט קוצני מצוי.
הצד התחתון בצבע כתמתם אפרסק או שמנת.
ראשו של הבנדיקוט מתחלק בין חום כהה או אפרורי במצח ובפנים לבין אדמדם-כתמתם בלחיים ובסנטר.
בנוסף, יש פסים שחרחרים בצידי הפנים, וטבעות ורודות חשופות משיער סביב העיניים.
כפות היד והרגל, האוזניים והחוטם בצבע ורוד, האף אדמדם והזנב סגלגל כהה או שחרחר.
סוליות הרגליים האחוריות בצבע שחור.
הבנדיקוט האדמוני הוא אחד המינים הנפוצים בסוגו; טווח התפוצה שלו רחב למדי וכולל את כל גינאה החדשה (בשליטת פפואה ואינדונזיה), איי דנטריסקו (פפואה), איי ארו, איי קאי, והאיים מיסול ויאפן (כולם באינדונזיה).
בנוסף, הוא מצוי בצפון-מזרח אוסטרליה (חצי האי כף-יורק במדינת קווינסלנד).
תת-המין המלנזי מאכלס בעיקר יערות טרופיים לחים, יערות עננים, בתה וסוואנות עשב גשומות, ותת-המין האוסטרלי מאכלס יערות ירוקי-עד, יערות גדותיים, יערות גפניים ויערות אקליפטוס פתוחים.
הבנדיקוט חי הן באזורי השפלה והחוף והן במדרונות הרריים עד רום 2,100 מטר מעל פני הים.
הוא חופר לעצמו מאורות גדולות בעומק חצי מטר ובגודל 2–3 מטר רבוע עם שני פתחי יציאה.
המאורות משמשות עבורו כמקלט מפני טורפים ולשינה בשעות היום.
הבנדיקוט טריטוריאלי, וחי בגפו רוב הזמן בטריטוריה שגודלה 1–2 דונם.
למרות מזגו האגרסיבי כלפי פולשים, הוא שקט למדי ואינו משמיע קולות רועשים.
הבנדיקוט האדמוני הוא יונק אוכל-כל; התפלגות התזונה שלו היא כדלהלן: 27% פירות וזרעים, 25% חסרי חוליות, 18% פטריות ו-18% צמחים דו-פסיגיים.
היתר מורכב מכמויות קטנות של שורשים, אדמה, צמחים חד-פסיגיים וחולייתנים קטנים.
מיני הצומח המועדפים הם פנדן (Pandanus) ואלפיניה (Alpinia), ושלושה סוגים של פטריות: הינומה, גלומוס והיסטרנגיום.
חסרי חוליות הדומיננטיים בתזונה הם חיפושיות, אך גם תיקנאים וחגבאים.
פריטי מזון חשובים נוספים הם: קנריום, יורושינוס, סולנום ופיזוניה.
הרכב התזונה של הבנדיקוט משתנה בהתאם לזמינות ולעונה.
הבנדיקוט האדמוני ממלא תפקיד אקולוגי חשוב על ידי פיזור זרעים ונבטים של צמחים ופטריות באמצעות צואתו.
במהלך חיפושיו אחר מזון, הבנדיקוט מותיר אחריו בורות קטנים בקוטר 20–30 סנטימטרים.
בצפון-מזרח אוסטרליה, הבנדיקוטים האדמונים מתרבים בעיקר בעונה הגשומה שנמשכת מנובמבר עד מאי.
במהלך שיא העונה הגשומה (ינואר עד מרץ), 80 עד 100% מהנקבות תועדו עם גורים בכיס.
בגינאה החדשה לעומת זאת, המין עשוי להתרבות לאורך השנה ללא עונה קבועה.
הבנדיקוטית מסוגלת להמליט פעמיים בשנה, וגודל השגר 1–4 ולדות (ובממוצע שניים).
הגורים נולדים זעירים ולא מפותחים, ומבלים בכיס במשך חודשיים (ארוך יחסית לבנדיקוטים אחרים).
לאחר מכן, הם עוזבים את הכיס וממשיכים לינוק עד גיל 70 יום.
הגורים מגיעים לבגרות בגיל 4–5 חודשים.
תוחלת החיים בטבע אינה ידועה; בשבי, הבנדיקוט האדמוני חי במשך שנתיים ו-9 חודשים.
הבנדיקוט האדמוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות היותו מושפע לרעה מציד אינטנסיבי לבשר ובירוא יערות מסיבי ברחבי גינאה החדשה עבור מטעי שמן דקלים וחקלאות, הוא עדיין נפוץ למדי ובעל טווח תפוצה רחב.
מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה להוציא את אוסטרליה.
הבנדיקוט מצוי באזורים מוגנים רבים במלנזיה ואוסטרליה, ונדרשים מחקרים נוספים אודות האקולוגיה והאיומים המרחפים עליו.
בנדיקוט קוצני מנזיס או בנדיקוט קוצני נהר-פליי (שם מדעי: Echymipera echinista) הוא מין כיסאי נדיר בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי למרכז גינאה החדשה.
הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1990 על ידי ג'יימס מנזיס (James I.
עד שנת 2020 זוהו בוודאות רק שתי דגימות של מין זה, והמידע אודות האקולוגיה והתפוצה שלו לוטה בערפל.
לבנדיקוט מנזיס מבנה גוף גוצי ומקושת, ראש משולש, וחוטם מאורך וצר במיוחד.
בניגוד לשאר המינים בסוגו, אצל בנדיקוט מנזיס הפרווה כולה מורכבת משיער דוקרני או זיפי, ללא שילוב של שיער רך.
צבע הפרווה חדגוני, ובצידי הפנים יש שני פסים שחרחרים שנמשכים מהחוטם לאוזניים ומקיפים את העיניים.
שתי הדגימות שנאספו היו ממין נקבה.
אורך הראש והגוף שלהם היה 32–39 סנטימטרים, אורך הזנב 10 סנטימטרים והמשקל בסביבות קילוגרם אחד.
מידות הגוף של הזכר אינן ידועות וסביר להניח שהוא גדול במעט.
בנדיקוט מנזיס אנדמי לדרום ומרכז גינאה החדשה.
שתי הדגימות הידועות של המין, נאספו בשני מקומות נפרדים בצפון ובדרום אגן הניקוז של נהר פליי הנמצא בשטחה של פפואה.
בית הגידול של בנדיקוט מנזיס מורכב מיערות גדותיים הנמצאים לאורך נהר פליי בשפלה הדרומית של האי.
עם זאת, דגימה שלישית שעשויה להיות שייכת למין זה, נאספה ברכס במרכז גינאה בגובה 1,000 מטר מעל פנים הים.
למרות שבנדיקוט מנזיס אוכל-כל, המורפולוגיה של השיניים מצביעה על תזונה שמורכבת בעיקר מחרקים.
מעבר לכך, אין מידע זמין אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו.
בשל העדר מידע עדכני אודות טווח התפוצה ומצב האוכלוסייה, הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של בנדיקוט מנזיס, והוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
המין לא תועד בטבע מאז 1990, כנראה בשל חוסר בסקרים בבתי גידול המאוכלסים על ידו.
בית הגידול בטווח התפוצה האפשרי של המין שלם ברובו, והאיום העיקרי על המין נשקף מצד כלבי בית משוטטים.
בנדיקוט קוצני דוד או בנדיקוט קוצני קיריווינה (שם מדעי: Echymipera davidi) הוא מין בנדיקוט בינוני בסוג בנדיקוט קוצני שאנדמי לאי יחיד בים שלמה מזרחית לגינאה החדשה.
הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1990 על ידי הזואולוג האוסטרלי ומצוי בסכנת הכחדה עקב סביבת מחיה מצומצמת וגידול באוכלוסייה האנושית באי שבו הוא חי.
בנדיקוט דוד קטן במעט מקרוביו האחרים.
גופו גוצי ושמנמן, זנבו ארוך, אוזניו עגולות וחרטומו מחודד.
יש לו טפרים גדולים וחזקים שמסייעים לו לחפור באדמה כדי למצוא את מזונו.
עד כה נמדדו רק שני זכרים ממין זה; אורך הראש והגוף שלהם היה 32–40 סנטימטרים, אורך הזנב 10.8 סנטימטרים והמשקל הממוצע 950 גרם.
הפרווה של בנדיקוט דוד צפופה, זיפית וקוצנית.
צבעה הכללי חום כהה או בהיר שמנומר בשיער אוכרה וזהוב והיא הופכת לאפרפרה חיוורת בצד התחתון.
השוקיים, הזרועות והחלק העליון של הכפות בצבע חום שוקולד כהה, ובראש יש זוג פסים כהים משני צידי הפנים.
האוזניים, החוטם, הרגליים, הידיים והזנב בצבע ורוד.
בניגוד לבנדיקוט האדמוני ולבנדיקוט קלרה, אצל בנדיקוט דוד הסוליות ברגליים האחוריות אינן כהות.
בנדיקוט דוד אנדמי לאי קיריווינה (545 קילומטרים רבועים) שהוא האי הגדול ביותר בארכיפלג איי טרוברינד; ייתכן שהוא קיים גם באיים נוספים בארכיפלג אבל נדרשים סקרים על מנת לאמת זאת.
הארכיפלג ממוקם בתוך ים שלמה, מערבית לאיי וודלרק, צפונית לאיי ד'נטריסקו ומזרחית לגינאה החדשה, ושייך מנהלית לפרובינציית מפרץ מילן של פפואה.
האי קיריווינה מאוכלס בצפיפות על ידי האדם ושטח התפוסה של המין הוא בסביבות 280 קילומטרים רבועים או פחות.
בית הגידול של הבנדיקוט מורכב מיער גשם טרופי שפלתי ואזורי ביצות ברחבי האי השטוח והנמוך שגובהו אינו עולה על 100 מטר מעל פני הים; ככל הנראה הוא חי גם ביערות משניים ובקרבת מגורי אדם עקב השטח המצומצם של האי.
הזואולוג טים פלנרי, דיווח שבשנות ה-90 של המאה ה-20 המין היה נפוץ למדי באי למרות הצפיפות האנושית הגבוהה, אולם לא ידוע מה המצב הנוכחי.
אין מידע אודות הביולוגיה ואורח חייו של בנדיקוט דוד, וסביר להניח שהוא דומה לבני מינו (פעיל לילה, סוליטרי ואוכל-כל).
בנדיקוט דוד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל טווח התפוצה המצומצם שלו שמוגבל לאי יחיד, וירידה מתמשכת באיכות בית הגידול של האי שנגרמת מהתרחבות החקלאות המקומית על חשבון היערות והביצות וגידול באוכלוסייה האנושית.
לא ידוע האם הבנדיקוט קיים באזורים מוגנים, ונדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה, התפוצה והאיומים עליו.
בנדיקוט ננסי או בנדיקוט ניו-גינאי זעיר (שם מדעי: Microperoryctes) הוא סוג של כיסאי קטנטן במשפחת הבנדיקוטיים שכולל 4 מינים החיים ברכסי ההרים של גינאה החדשה.
הסוג תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוג הגרמני גאורג הרמן וילהלם שטיין (Georg Hermann Wilhelm Stein), והוא כולל את המינים הקטנים ביותר במשפחה.
משמעות השם המדעי של הסוג היא "חופר-כיס זעיר".
מיני הבנדיקוט הננסי חולקים מספר תכונות: גודל קטן יחסית, חרטום מחודד, גוף קמור ואוזניים קצרות.
צבע הפרווה שלהם מורכב מגווני חום ואפור ומשתנה בין המינים.
לרוב המינים, יש פסים אנכיים ורוחביים על הגב ופלג הגוף האחורי.
הבנדיקוטים הננסים חיים ביער גשם טרופי ויער עננים, ובית הגידול של כולם שוכן על מדרונות הרריים גבוהים ברום 4,000-1,000 מטר מעל גובה פני הים.
אין כמעט מידע זמין אודות אורח החיים והביולוגיה של המינים בסוג.
ככל הנראה, הם פעילי לילה או דמדומים, חיים בגפם וחופרים באדמה הבוצית בחיפוש אחר מזון.
הם ניזונים בעיקר מתולעים, חרקים, זרעים ופירות.
המינים בסוג בונים לעצמם קינים קטנים מתחת לשורשים ושיחים, שמשמשים להם למקלט בשעות היום מפני טורפים.
הבנדיקוטים הננסים מתרבים לאורך השנה.
הנקבה ממליטה שגר של 1–3 ולדות שמבלים בכיס תקופה קצרה.
להוציא מין אחד, כל המינים בסוג מוגבלים לרכסי הרים מסוימים, ומינים אחדים לא נצפו בטבע במשך מספר עשורים.
הבנדיקוטים הננסים מאוימים על ידי בירוא יערות, מלכודות וטריפה על ידי כלבים משוטטים, אך בית הגידול ההררי והבלתי נגיש מגן עליהם במידה רבה מפני איומים אנושיים.
גודל האוכלוסייה של המינים אינו ידוע.
בנדיקוט ננסי מפוספס (Microperoryctes longicauda) - מצוי לאורך הקורדילרה הניו-גינאית.
בנדיקוט ננסי ארפקי (Microperoryctes aplini) - אנדמי לרכס ארפק.
בנדיקוט ננסי פפואני (Microperoryctes papuensis) - אנדמי לרכס אואן סטנלי.
בנדיקוט עכברי (Microperoryctes murina) - אנדמי לרכס ויילנד.
בנדיקוט ננסי ארפקי (שם מדעי: Microperoryctes aplini), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי למערב גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 2004 על ידי הזואולוגים האוסטרלי ו האמריקני מדגימות שנאספו בשלושה מסעות מחקר במהלך המאה ה-20 ונחשבו במקור כשייכות למין בנדיקוט עכברי.
משמעות שמו המדעי היא "חופר-כיס קטן של אפלין", על שמו של הזואולוג האוסטרלי קן אפלין.
הבנדיקוט הארפקי הוא המין הקטן ביותר בסדרת הבנדיקוטאים כולה: אורך ראשו וגופו 14–16 סנטימטרים ואורך זנבו 11–12 סנטימטרים.
משקלו אינו ידוע, אך כנראה סביבות 100 גרם.
מבנה גופו גוצי וקמור יותר מהבנדיקוט העכברי וראשו החרוטי קצר יותר.
אוזניו משולשות וקצרות, ועיניו קטנות וחרוזיות.
חוטמו מחודד ומותאם לנבירה בפסולת שעל אדמת היער.
זנבו דקיק וארוך, ויש לו טפרים דקים וחדים.
בצורה הכללית ובמראה, הבנדיקוט הארפקי נראה כגרסה מוקטנת של בנדיקוט ננסי פפואני.
הפרווה שלו בצבע חום מבריק או אדמדם בצד העליון, וחום-אפרפר בצד התחתון עם כתם לבנבן על החזה.
הראש זהה לצבע הגוף, עם פס כהה על המצח ומשקפיים כהים סביב העיניים.
לאורך הגב יש לו פס שחור, ובנוסף, זוג פסים כהים רוחביים בחלק האחורי.
הזנב חום בחלקו העליון ולבנבן בחלקו התחתון.
חלקי הגוף החשופים (הגפיים, האף והאוזניים) בצבע ורוד.
הבנדיקוט הארפקי אנדמי לחצי המערבי של גינאה החדשה הנמצא בשליטת אינדונזיה.
הוא מוגבל לאזור קטן בתוך רכס ארפק שבחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ).
ארבע הדגימות הידועות למדע נאספו כולם בשני אתרים בגובה 1,800 ו-2,200 מטר מעל פני הים במרכז הרי ארפק סביב אגם אנגי ג'יג'י (שתי דגימות נאספו ב-1928, אחת ב-1963 ואחת ב-1986).
בית הגידול שלו שוכן בתוך יער עננים טרופי ולח.
אין מידע זמין אודות אורח החיים והביולוגיה של המין.
הוא ככל הנראה פעיל בלילה, וניזון מחסרי חוליות וצמחים.
הבנדיקוט הננסי ארפקי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מכיוון שככל הידוע הוא מוגבל לאזור יחיד שגודלו פחות מ-20 קילומטרים רבועים.
אף שהידע אודות היונקים באזור גינאה לוקה בחסר, ובפרט לגבי יונקים שחיים באזורים הרריים בלתי נגישים, העובדה שהמין לא נצפה בטבע מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מלמדת על כך שהוא אכן נדיר מאוד.
הבנדיקוט הארפקי מאוים מצד פגיעה בבית גידול ומלכודות וייתכן שמצבו האמיתי חמור בהרבה.
הוא מצוי בשמורת הטבע של ארפק.
נדרשים מחקרים נוספים לגלות את מצבו ואורח חייו, ולבדוק האם הוא קיים ברכס טמראו הסמוך לרכס ארפק.
בנדיקוט ננסי מפוספס או בנדיקוט ננסי זנבתן (שם מדעי: Microperoryctes longicauda), הוא מין בנדיקוט קטן-בינוני בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1876 על ידי הזואולוגים וילהלם פטרס (Wilhelm Peters) הגרמני וג'אקומו דוריה (Giacomo Doria) האיטלקי ולו 4 תת-מינים.
משמעות שמו המדעי היא: "חופר-כיס זעיר ארך-זנב".
בטקסונומיות מסוימות, מין זה מפוצל לשני מינים: בנדיקוט מפוספס מזרחי ובנדיקוט מפוספס מערבי; עם זאת, חלוקה זאת אינה מקובלת עדיין על ארגוני שימור בינלאומיים.
הבנדיקוט המפוספס הוא המין הגדול בסוגו; אורך ראשו וגופו 24–30 סנטימטרים, אורך זנבו 17–25 סנטימטרים ומשקלו 350–670 גרם.
הוא זהה בגודלו לבנדיקוט סראם, אך קטן ממיני הבנדיקוט הקוצני.
מבנה גופו מקושת וגוצי, ראש משולש עם חרטום מוארך ומחודד.
אוזניו קצרות וקירחות ועיניו ואפו קטנטנים.
בדומה לשאר הבנדיקוטים, גם למין זה יש טפרים ארוכים וגדולים שמשמשים אותו לחפירה באדמה בחיפוש אחר מזון.
אין הבדל בגודל בין הזכר לנקבה.
הפרווה של הבנדיקוט המפוספס קצרה וזיפית.
צבעה הכללי משתנה במעט בין תת-המינים, ונע בין חום-אפרורי לחום בהיר, חום זהוב או חום אדמדם, בעוד שהצד התחתון לבנבן או אפרפר.
לאורך גבו של הבנדיקוט, יש מספר פסים אנכיים כהים שמופרדים זה מזה ברצועות שיער בהירות שהעניקו למין את שמו.
כמות הפסים וצבעם משתנים על פני האזור הגאוגרפי, ונוטים להיות בולטים יותר במזרח מאשר במערב.
התבנית המפוספסת משתרעת לרוב גם על הראש והפנים, בעוד שהלחיים והסנטר לבנים.
החוטם, האוזניים והגפיים חשופים וורודים.
הזנב ורוד כהה ברובו ולבן בקצהו.
הבנדיקוט המפוספס אנדמי לגינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה.
טווח התפוצה שלו משתרע לאורך רכסי ההרים של הקורדילרה הניו-גינאית החוצה את האי ממזרח למערב, ובכלל זה רכס אואן סטנלי, רכס ביסמרק ורכס מאוקי.
יש אוכלוסייה מבודדת גם ברכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור.
בדומה לשאר המינים בסוג, בית הגידול של הבנדיקוט המפוספס מורכב מיער גשם טרופי לח ויער עננים על מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,500-1,000 מטר מעל פני הים, אך הוא מצוי גם ביערות טחב ננסיים, בתה הררית וכרי דשא תת-אלפינים בגבהים יוצאי דופן ברום 4,000 מטר.
הבנדיקוט המפוספס פעיל בעיקר בשעות הלילה והדמדומים, ומבלה את שעות היום בקן עשוי זרדים, עלים וטחב תחת שיחים או שורשי עצים.
הבנדיקוט ניזון מחרקים, תולעים, חולייתנים זעירים ופירות שנפלו מן העצים.
הבנדיקוט מתרבה לאורך השנה, והנקבה ממליטה שגר של עד 4 גורים שמבלים בכיס תקופה קצרה.
הבנדיקוט המפוספס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, ומאחר שלא סביר שמספריו ירדו בעתיד הקרוב ברמה הנדרשת כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר.
ההערכה היא, שגם לאחר שהמין יפוצל לשניים, המצב יישאר דומה.
הבנדיקוט מאוים ברמה המקומית על ידי ציד, בירוא יערות וטריפה על ידי כלבי בית.
הוא מצוי במספר אזורים מוגנים בפפואה ואינדונזיה.
בנדיקוט ננסי פפואני (שם מדעי: Microperoryctes papuensis), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט ננסי שאנדמי למזרח גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1952 על ידי הממולוגית הבריטית אלינור מרי אורד לורי (Eleanor Mary Ord Laurie).
משמעות שמו המדעי היא "חופר-כיס זעיר מפפואה".
לבנדיקוט הפפואני גוף עגלגל ומקושת, ראש קצר וחרוטי ואף מחודד.
אוזניו עגולות וקצרות, ועיניו ואפו קטנטנים.
זנבו ארוך ודקיק, ובכפות ידיו ורגליו טפרים גדולים וחזקים שמשמשים אותו לחפירה באדמה.
הפרווה של הבנדיקוט הפפואני קצרה וזיפית.
צבעה הכללי חום-אפרורי או חום קפה בחלק העליון, וכתמתם או צהבהב קרמי בחלק התחתון.
לאורך הגב יש פס עבה בצבע ערמוני, לצד פסים רוחביים קצרים בפלג הגוף האחורי.
הראש מתאפיין בפס כהה על החרטום, משקפיים כהים סביב העיניים ולחיים וסנטר לבנבנים.
הזנב כהה בצידו העליון, ובהיר בצידו התחתון ובקצהו.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הפפואני 20.5-17.5 סנטימטרים, אורך זנבו 15.8-14 סנטימטרים ומשקלו 145–184 גרם.
הזכרים ככל הנראה גדולים במקצת מן הנקבות.
כפי שמרמז שמו, הבנדיקוט הפפואני אנדמי לחצי המזרחי של גינאה החדשה השייך לפפואה.