tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יימס הכיר את לארס לרון, אך רון התרשם שלילית מאופיו של לארס, אך התיר לשניים לנגן בגאראז', כיוון שהיה חבר טוב של ג'יימס.
הייתה זו נקודת ציון להיווסדה של להקת מטאליקה, באוקטובר 1981.
בתחילת דרכה היו בלהקה רק שני חברים קבועים: ג'יימס הטפילד ולארס אולריך, שניגנו בגאראז' של רון מק'גובני ואת גרסת הדמו הראשונה של Hit the Lights הם הקליטו עם ג'יימס הטפילד על בס ובחור ג'מייקני בשם לוֹייד גראנט שניגן את הסולו על גיטרה חשמלית.
בסופו של דבר הטפילד שכנע את מק'גובני להצטרף ללהקה החדשה כבסיסט, וכמו כן צורף הגיטריסט דייב מסטיין.
זה היה ההרכב הרשמי הראשון של מטאליקה, ועם הרכב זה הם הקליטו, ב-14 במרץ 1982 בגאראז' של מק'גובני, את קלטת הדמו הראשונה שלהם שנקראת Ron McGovney's '82 Garage demo.
הקלטת הכילה מספר גרסאות כיסוי ושני שירים מקוריים.
לאורך אותה שנה הלהקה הוציאה עוד מספר קלטות, חלקן הוקלטו בגאראז' של רון וחלקן בהופעות חיות כשבכל פעם הם הוסיפו עוד ועוד שירים מקוריים שהיו עתידים להיכנס לאלבום הסטודיו הראשון של מטאליקה.
בניגוד לשאר שלושת חברי הלהקה מק'גובני מעולם לא השתתף בכתיבת שירים ועיקר תרומתו, בנוסף לנגינה על בס, הייתה בארגון וניהול העניינים השוטפים של הלהקה, כגון הובלת ציוד להופעות.
רון לא חיבב את לארס אולריך, מכיוון שחש שלארס מפריד בינו לבין ג'יימס, שהיה חברו הטוב בימי התיכון.
יחסיו עם דייב מסטיין היו גרועים עוד יותר: בניגוד לרון, שהיה בחור שקט ומופנם מבית טוב, דייב היה פרחח מופרע ומכור לאלכוהול ונהג להתעלל ברון ואף לגנוב דברים מביתו (לימים דייב גורש מהלהקה בגלל התנהגות זו).
רון ספג התנהגות זו בעיקר בגלל יחסיו הטובים עם ג'יימס, אך לאחר שדייב שפך בירה לתוך הבס של רון, הוא גירש את דייב ואת כל הלהקה מביתו, אך לאחר מכן התנצל על כך בפני ג'יימס.
בראיון בשנת 1995 הביע דייב מאסטיין חרטה על הדברים שעשה לרון ואמר: "הייתי צעיר וטיפש.
השטיינות שלי הייתה על חשבון רון ועל חשבון הלהקה.
אני מתחרט על זה כל החיים שלי.
אם לרון עדין יש את המקום בלב לסלוח לי על התקופה ההיא אני מוכן לשלם הכל כדי שיבוא לנגן אצלנו."
היה זה בסוף שנת 1982 וכך למעשה הסתיימה החברות של רון מק'גובני במטאליקה, ואיתה "תקופת הגאראז'" של הלהקה.
את מקומו של מק'גובני החליף הבסיסט המוכשר קליף ברטון שחברי הלהקה הכירו ואף ניהלו איתו משא ומתן על הצטרפותו ללהקה עוד לפני פרישתו של מק'גובני.
לאחר מספר שנים שב מק'גובני למקצועו - הוא הצטרף ללהקת "Phantasm".
לאחר מספר לא רב של הופעות פרש בשנית ולא חזר יותר לקריירה מוזיקלית.
כיום הוא מתגורר בצפון קרוליינה ועובד במפעל מקומי.
בראיונות עם רון מק'גובני הוא טען שלא מתחרט על עזיבת מטאליקה ושחיי כוכב הרוק התוססים אינם בשבילו.
ב-1987 מטאליקה הקליטה EP בשם The $5.98 E.P.: Garage Days Re-Revisited, שהכיל קאברים שהוקלטו בגאראז' של מתופף הלהקה, לארס אולריך, ושמו של ה-EP הוא מחווה לימים בהם הקליטה הלהקה חומרים בגאראז' אשר בביתו של מק'גובני.
בשלהי 2011 הופיע מק'גובני באופן חד פעמי באחד משלושת הקונצרטים אשר חגגו את יובל שלושים השנה ללהקה.
רונלד הארולד נסן היה דובר הבית הלבן ה-17, תחת ממשלו של הנשיא ג'רלד פורד בין השנים 1974–1977, והיהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
הוא נכנס לתפקידו כדובר הבית הלבן על מנת להחליף את ג'רלד טרהורסט , אשר התפטר בעקבות התעוררות פרשת החנינה שהעניק הנשיא פורד לנשיא ריצ'רד ניקסון על פרשת ווטרגייט.
לפני שהצטרף לממשל פורד, כיהן ככתב וושינגטוני לרשת החדשות NBC.
ביום בו ירש סגן הנשיא פורד את הנשיא ניקסון, לאחר שזה התפטר, ב-9 באוגוסט 1974, הוא שימש כפרשן ראשי לשידורי ההשבעה של פורד וכן הכין כתבה מרכזית באותו הערב על זה האחרון ודיווח על מינויו של טרהורסט לדובר הבית הלבן.
הוא נודע כמי שטבע את האימרה: "אף אחד לא מאמין לדובר, אך כולם מאמינים למקור אנונימי".
רונלד ארתור "רון" סילבר היה שחקן יהודי-אמריקאי ופעיל פוליטי .
סילבר נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
אמו הייתה מורה, ואביו סוחר בגדים.
סילבר קיבל חינוך יהודי, וחלק מהשכלתו רכש בבית ספר יהודי.
הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת בפאלו בספרדית וסינית, ובעל תואר שני בסינית מאוניברסיטת סט.
ג'ון בניו יורק והקולג' לתרבות סינית בטייוואן.
כן למד באוניברסיטת קולומביה יחסים בינלאומיים ולימודי משחק בסטודיו השחקנים של הרברט ברגהוף.
סילבר הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 1976, בקומדיה בשם "Tunnel Vision".
בין 1976 ל-1978 שיחק את דמותו של השכן גארי לוי בסדרה הקומית "רודה".
במהלך שנות ה-80 הופיע בתפקידים חשובים בקולנוע, בין היתר בתפקיד הפסיכופת המאיים על ג'יימי לי קרטיס בסרט פלדה כחולה (1990), ובתפקיד הראשי בסרט "שונאים, סיפור אהבה" על פי ספרו של יצחק בשביס-זינגר, בגרסתו של הבמאי פול מזורסקי (1989).
כן הופיע בסדרה הטלוויזיונית הפופולרית "סוכן סמוי", בה גילם את דמותו של נבל העוסק בעסקי הבגדים.
בשנות ה-90 ובשנות ה-2000 הופיע בתפקידי משנה בסרטים שזכו להצלחה קופתית, כגון טיימקופ ועלי.
הוא היה מועמד פעמיים לפרס אמי, בשנת 1987 על תפקידו בסרט המתח "Billionaire Boys Club", וב-2002 על תפקידו בסדרה "הבית הלבן".
בסרט מ-1996 המבוסס על ספר הילדים התחנה האחרונה של רכבת השדים שיחק את הערפד הראשי ולנטיין.
סילבר היה גם שחקן תיאטרון מצליח, ובשנת 1988 זכה בפרס טוני על תפקידו במחזהו של דייוויד מאמט, "Speed-the-Plow".
בשנת 1993 ביים את סרט הטלוויזיה "פוד הצלה" לרשת הטלוויזיה FOX, בו גם שיחק בתפקיד הראשי.
הסרט מבוסס על סרטו של אלפרד היצ'קוק "סירת הצלה" משנת 1944.
בטלוויזיה הופיע בסדרות רבות שזכו להצלחה, לרוב בתפקידי אורח, אם כי לעיתים גילם דמות משנה שהופיעה במשך עונה או שתיים.
כך הופיע בסדרות כחוק וסדר, שיקגו הופ, הארון של ורוניקה והבית הלבן.
בשנת 2003 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "Skin" של רשת FOX, סילבר גילם את לארי גולדמן בסדרה שירדה משידור לאחר עונה אחת.
סילבר היה פעיל פוליטי, והביע את דעתו בענייני השעה במשך כל קריירת המשחק שלו.
בין 1991 ל-2000 שימש כנשיא איגוד השחקנים האמריקאי "Actors' Equity Association".
לרוב הביע דעות ליברליות ומתונות ונחשב לתומך המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית.
בשנת 1989 היה בין מקימי "הקואליציה היצירתית", ארגון שחקנים הפועל לחינוך אנשי תרבות בנושאים בעלי חשיבות ציבורית, במיוחד בנושא חופש הדיבור.
כן היה חבר ב"מועצת יחסי החוץ" (Council on Foreign Relations), ארגון לא ממשלתי אמריקאי העוסק בניסיונות לנתח את יחסי החוץ של ארצות הברית, ולהשפיע עליהם.
במסגרת זו ובמסגרות אחרות הביע סילבר תמיכה רבת שנים במדינת ישראל, ובשנת 2000 הקים ארגון בשם "ירושלים אחת", שמטרתו לתמוך באיחוד ירושלים ולהתנגד להסכמי אוסלו.
בשנת 2001 עזב סילבר את המפלגה הדמוקרטית והביע תמיכה בנשיא ג'ורג' וו.
בוש, וזאת לטענתו עקב פיגועי 11 בספטמבר.
הוא נאם בוועידת המפלגה הרפובליקנית ב-2004. משנת 2008 הנחה תוכנית רדיו בשם "התוכנית של רון סילבר", שהתמקדה בפוליטיקה.
בשנת 2007 אובחן סילבר כלוקה בסרטן הושט.
מאבקו בן השנתיים במחלה הסתיים במותו ב-15 במרץ 2009. הוא הותיר אחריו הורים, וכן בן ובת מגרושתו לין מילר.
רון לואיס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק ברואן מטרופול בסקט מליגת העל הצרפתית בכדורסל.
לואיס משחק בעמדת הקלעי ומתנשא לגובה של 1.93 מטר.
לואיס סיים את קריירת המכללות שלו עם 1,560 נקודות, 497 ריבאונדים, 248 אסיסטים ונחשב לקלע שלוש מעולה.
משחק השיא שלו בקריירת המכללות היה מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית ב-2006 שבו הוא קלע 30 נקודות.
למרות זאת לואיס לא הצליח לסייע לקבוצתו לעבור את הסיבוב השני בטורניר ה-NCAA.
לואיס נרשם לדראפט 2007 אך לא נבחר ולכן יצא לאירופה וחתם בספוטר לובן מהליגה הבלגית בה קלע 17.8 נקודות בממוצע למשחק וסיים את העונה במקום השלישי בדירוג קלעי הליגה.
ביולי 2008 חתם לואיס בקבוצת עירוני נהריה מליגת העל הישראלית.
לואיס היה השחקן המצטיין בנהריה, ונתן משחק שיא במשחק הפלייאוף הביתי של נהריה מול הפועל ירושלים כאשר קלע לא פחות מ-39 נקודות.
הוא עזב את נהריה לאחר שהקבוצה עמדה בפני פירוק וחתם בנימבורק הצ'כית, שאותה הדריך צוות האימון הישראלי בראשות המאמן מולי קצורין ועוזרו ננו גינזבורג.
ב-19 באוגוסט 2011 לואיס חזר ארצה וחתם בהפועל חולון.
ב-9 ביולי 2012 עזב לואיס את ישראל בשנית, כשחתם בשורות אנטליה הטורקית.
רון ליבמן היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, זוכה פרס אמי ופרס טוני.
ליבמן נולד בניו יורק לזוג הורים יהודים, גרייס ומאורי ליבמן.
את לימודיו ב"אוניברסיטת וסליאן אוהיו" סיים ליבמן בהצלחה בשנת 1958.
את מלוא פרסומו קיבל ליבמן ב-1979 בזכות הופעתו הראשית בסדרת דרמת הפשע "כץ", ליבמן אשר היה אף במאי ויוצר התוכנית גילם את דמותו של מרטין "כץ" קצינסקי, אסיר לשעבר שהפך לנציגם של פושעים במשפטם.
על תפקידו קיבל ליבמן את פרס אמי.
את ההצלחה הנוספת שלו גרף ליבמן בשנת 1993 כשזכה בפרס הטוני בעקבות הופעתו במחזה זוכה פרס פוליצר "מלאכים באמריקה".
במחזה הוא גילם את רוי כהן, עורך דין יהודי מפוקפק, הומוסקסואל בארון אשר ברצונו להיות האדם המשפיע ביותר בניו יורק ומתגאה בכך שהרשיע את יוליוס ואתל רוזנברג שנידונו למיתה.
ליבמן מוכר גם כלאונרד גרין, אביה של רייצ'ל גרין גיבורת הסיטקום המצליח "חברים", בנוסף הופיע במספר פרקים בדרמת הפשע המפורסמת "הסופרנוס" בתור ד"ר פליפלר.
בשנת 2002 שיחק בדרמה הקומית "למצוא את הקול" לצד אדריאן ברודי.
ליבמן היה נשוי פעמיים במהלך חייו.
נישואיו הראשונים היו בשנת 1969 לשחקנית זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס הטוני לינדה לאבין.
נישואיו השניים היו לשחקנית הקולנוע זוכת פרס אמי ג'סיקה וולטר.
ליבמן היה ראש מחלקת תחום המשחק במוסד להשכלה גבוהה "בית הספר החדש" שבניו יורק.
נפטר ב-6 בדצמבר 2019 מסיבוכים של דלקת ריאות.
רון ידידיה (נולד ב-16 במרץ 1960) הוא פסנתרן ומלחין ישראלי אמריקאי.
ידידיה נולד בתל אביב, החל את הקריירה המוזיקלית כפסנתרן עוד כילד ובגיל 8 זכה בפרס הראשון בתחרות אומני הקונצרטים הצעירים של ישראל.
היה תלמידה של פנינה זלצמן.
ב-1984 החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד בארצות הברית וסיים שם כדוקטור לאומנות המוזיקה בהלחנה (Doctor of Musical Arts Degree in composition).
בג'וליארד למד אצל דייוויד דאימונד ומילטון בביט, וזכה במלגת מרכז לינקולן, מלגת אירווינג ברלין, פרס הנרי מנסיני ומלגת ריצ'רד רוג'רס.
בשנת 1994 התבקש על ידי ונדה הורוביץ לערוך ולהקליט את יצירות הפסנתר שטרם פורסמו של בעלה ולדימיר הורוביץ.
הוציא ספר של תווים מעובדים ומתומללים לפסנתר משירי סשה ארגוב.
בשנת 1993 ייסד ידידיה את סדרת הקונצרטים 20th Century Music & On אשר מציגה חתך מגוון של מוזיקה עכשווית בניו יורק.
הוא הקים ומנהל בית ספר ניו יורקי לפסנתר הנקרא "The New York Piano Academy" (האקדמיה לפסנתר של ניו יורק) המלמד פסנתר קלאסי וג'אז.
אלבומו הראשון, "Yedidia Plays Yedidia", יצא בשנת 2001. בשנים האחרונות עובד ידידיה עם סנדרה ג'ונסון.
יצירותיו הקלאסיות מוצאות לאור ע"י חברת הפרסום היפאנית Muse Press.
רון כחלילי (נולד ב-8 בספטמבר 1958) הוא עיתונאי, במאי, תסריטאי, עורך ומפיק ישראלי והבעלים של חברת ההפקות "דוקודרמה".
רון כחלילי נולד במושב תאשור להורים יוצאי מצרים.
כשהיה בן 8, עברה משפחתו לפתח תקווה וכעבור שנתיים לבת-ים.
בגיל 13 עבר לפנימיית "הדסים", שם סיים את לימודיו התיכוניים.
את שירותו הצבאי החל בחיל הים, משם עבר לגלי צה"ל.
כעבור כששה חודשים עבר לשרת כזמר וכשחקן בלהקת פיקוד דרום, להקת הפיקוד האחרונה שנותרה לפני פירוק הלהקות על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן.
עם שחרורו מהצבא, החל לעבוד כקופירייטר במשרד הפרסום "דחף".
כעבור שנתיים מונה למנהל קריאטיבי במשרד הפרסום "פרסום אדמון", אחד ממשרדי הפרסום הגדולים והמשפיעים בישראל של אותה תקופה.
בין היתר היה אחראי על מסעות הפרסום של "דובק" (סיגריות "אירופה", "טיים" ו"מונטנה"), חברות הבנייה "קלרין" ו"רסקו" ועוד.
ארבע שנים אחר כך, התפטר מ"אדמון" ועבר לפרסום "קשר בראל", לצדם של אברי גלעד, ורד מוסנזון ויוסי אוחיון.
בין היתר היה אחראי על פרסום חברת המכוניות "הונדה" ועל הסיסמה "הונדה, מציתה את הדמיון", שזכתה בפרסים רבים.
שנה אחרי כניסתו לעבודה ב"קשר בראל", הודיע כחלילי כי אינו מעוניין עוד לתת את שירותיו לחברות כלכליות גדולות ולתאגידים ופתח משרד לפרסום חברתי.
בין היתר היה אחראי על מסע הפרסום הראשון של אגודת אל"י להגנת הילד, שבמסגרתו גייס את ארקדי דוכין ואת מאיר גולדברג להקלטת השיר "אנחנו שקי האגרוף של אבא ואמא", שהפך ללהיט, מסע הפרסום למען קבלת חולי הנפש בחברה, ועל מסע הפרסום של אל סם.
במקביל לעבודתו כפרסומאי, החל כחלילי לכתוב בעיתון "על המשמר", בעיקר במוסף, ביקורת על מסעות פרסום ישראליים ועל הקשר שבין פרסום לצריכה.
ב-1984 הצטרף לעיתון "חדשות", שם כתב במוסף "סגול" (בעריכת אורנה ננר) ובמוסף סוף השבוע (בעריכת רינו צרור וציפה קמפינסקי).
ב-1990 התפטר כחלילי מעבודתו בפרסום ובעיתונות והחל לעבוד במת"ב, הטלוויזיה בכבלים אשר שידרה לערים בת-ים, חולון, קריית שמונה ועוד.
התוכנית הראשונה שביים וערך הייתה "שישי אישי", תוכנית ראיונות בהגשת מיקי חיימוביץ'.
התוכנית עוררה תגובות רבות בערים שבהן שודרה.
בין היתר התארחו בה הזמר עופר לוי (חשיפתו הראשונה בטלוויזיה), אייבי נתן, ג'ודי ניר-מוזס, תמי בן-עמי, דודו טופז, מוחמד בכרי והמשורר נעים עריידי.
במקביל החל לערוך ולביים את מגזין הילדים האקטואלי, "בננה בום", שמאוחר יותר שודר בכל רשתות הכבלים.
משנפתחו שידוריו של הערוץ השני, ב-1993, שודר במסגרת שידורי "טלעד".
את המגזין הגישו לסירוגין הילדים לביא זיטנר, מיכאל הנגבי, דפנה רובינשטיין, סיון רהב-מאיר ואושרי כהן.
כמו כן, ביים וערך במקביל את "בחדרי חדרים" עם בילי מוסקונה-לרמן, אשר שודר במסגרת שידורי ערוץ 2 הניסיוניים, ואת כתבות החוץ של השעשועון "זה הסוד שלי" בהגשת טוביה צפיר, אשר שודר בערוץ הראשון.
ב-1996 ערך וביים סדרה דוקומנטרית בת 4 פרקים – "ים של דמעות" – אשר סקרה את תולדותיה של המוזיקה המזרחית בישראל, מראשית שנות השישים ועד אמצע שנות התשעים.
הסדרה שודרה במסגרת שידורי "רשת", ערוץ 2 ועוררה פולמוס רחב.
בין היתר פרסם המקומון "העיר" גיליון מיוחד שכותרתו הייתה "אשכנזים, לבונקר!".
ב-1999 הצטרף כחלילי לחברת הלוויין YES, כמנהל ערוץ מזרחי חדש, שלימים כונה "בריזה".
הערוץ עלה לאוויר באוקטובר 2000 וזכה להצלחה, שכ-60% ממנויי YES רכשו את הערוץ.
כחלילי פרש מעבודתו ב"בריזה" אחרי כארבע שנים והודיע על הקמת חברת תוכן עצמאית.
בסוף 2004 הצטרף כחלילי לחברת "נגה תקשורת" של אביב גלעדי כמנהל פיתוח התוכן, שהתמודדה על הזיכיון לערוץ 2. החברה, שהתמזגה כעבור זמן קצר עם "רשת", הציגה לוח שידורים מגוון, בעל ארומה "רב תרבותית" וזכתה, בניגוד לתחזיות, בזיכיון לעשר שנות שידור.
כחלילי שימש כמנהל פיתוח תוכניות וגייס מנהלי תוכן רבים, בהם את הבמאית ג'ולי שלז (מנהלת המחלקה הדוקומנטרית), את הבמאי שבי גביזון (מנהל מחלקת הדרמה) ואת העיתונאי אורי אורבך.
בין היתר, פורסם כי לאחר תחילת הזיכיון כחלילי יפיק ויביים את הסדרה "עמוד האש המזרחי", אשר תסקור את יחסה של הציונות למזרחים מאז קום המדינה, אך ההתחייבות זו לא קוימה.
ב-2007 פתח כחלילי חברת הפקות פרטית בשם "דוקודרמה, הפקות טלוויזיה בע"מ", יחד עם המפיק חיים סלוצקי.
החברה התמקדה בהפקת סדרות דוקומנטריות לערוצים המסחריים.
במקביל, הקים כחלילי את "הוט, ערוץ הבידור הישראלי", שבבעלות סלוצקי ודרי שי.
הוא גייס את העיתונאי אורי סלעי כעורך ראשי, ייסד את רצועות השידור "דוקוסלב", "המצעד" ועוד.
ב-2009 נפרדו דרכיהם של סלוצקי וכחלילי.
ב-2011 יצר את הסדרה התיעודית "סרט שחור לבן" עבור ערוץ 8. הסדרה, בת 3 פרקים, מציעה סקירה ביקורתית של תולדות סרטי הבורקס, ובה, בין היתר, פיצוח המנגנונים שבנו את הסטריאוטיפים העדתיים שממשיכים להזין את התרבות הפופולרית בישראל.
באותה שנה החל להשתתף כחבר פאנל בתוכנית "הינשופים" בהנחיית רוגל אלפר, אשר שודרה אף היא בערוץ 8.
בינואר 2013 עלתה בערוץ 8 סדרה תיעודית נוספת שיצר כחלילי, "על צד שמאל", העוסקת בתולדות השמאל הישראלי.
ב-2014 עלתה בערוץ 8 סדרה תיעודית נוספת שיצר כחלילי, "ערסים ופרחות - האליטות החדשות", העוסקת באפליה כלפי מזרחים בישראל ובמקומה של המזרחיות בישראל.
ב-2016 עלתה בערוץ הראשון סדרת התעודה והארץ הייתה תוהו ובוהו - תולדות ארץ ישראל העוסקת בתולדות ארץ ישראל מהתקופות הפרהיסטוריות, תקופות האדם הקדמון ועד התקופה העות'מאנית.
חלק מפרקי הסדרה הופקו ובוימו על ידי כחלילי.
ב-2016 עלתה בערוץ 8 סדרה תיעודית נוספת שיצר כחלילי, "אכלו לי שתו לי, הדור הבא", העוסקת במעמדם של המזרחים, האשכנזים, והפלסטינים בישראל וביחסי הכוחות ביניהם.
בספטמבר 2019 החלה להיות משודרת בערוץ 8 של הוט הסדרה "שנאת מוות" העוסקת בשנאה ובגזענות כלפי ערבים בישראל.
כחלילי כתב ב"הפטיש", עיתון שעסק בביקורת חברתית.
הוא הרצה ב"בצלאל", במחלקה לתקשורת חזותית, אולם התפטר בעקבות פיטוריו של מנהל המחלקה, יוסי אוחיון.
כחלילי מרצה בנושאים המשלבים תקשורת, מזרחים וציונות ברחבי ישראל.
"ערסים ופרחות - האליטות החדשות" (2014)
"והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל" (2016)
"קרועים, סיפורם של ה'משתכנזים' בישראל" (2023)
"בורחים מהבית" רומן לבני הנעורים, הוצאת כתר, 1988.
רון אהרון ירון (נולד ב-1966) הוא עיתונאי ישראלי, עורך התוכנית אולפן שישי בקשת 12.
ירון הוא בנו של האלוף עמוס ירון.
עם גיוסו לצה"ל התנדב ירון לצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר שחרורו החל לעבוד ב"ידיעות אחרונות" בשנת 1992, תחילה כעורך בדסק החדשות ואחר כך כראש הדסק.
במשך חמש שנים שימש כראש מערכת החדשות תחת העורך משה ורדי.
אחר כך שימש כעורך "המוסף לשבת", בתקופתו של רפי גינת כעורך ראשי.
בשנת 2007 מונה למשנה לעורך, יחד עם מינויו של שילה דה-בר כעורך ראשי, במקום יואל אסתרון.
בשלהי שנת 1999 ערך את המוסף המיוחד של ידיעות אחרונות "תמונות המאה 1900-2000" (בשיתוף מפעל-הפיס), שפורסם ב-31 בדצמבר 1999. השותפים לכתיבה היו: נחום ברנע, איתן הבר, ירון לונדון, וסבר פלוצקר.
ירון כיהן כעורך ראשי של העיתון ידיעות אחרונות החל מפברואר 2011 ועד אוגוסט 2018.
באפריל 2019 מונה לעורך התוכנית אולפן שישי בקשת 12 במקומו של רותם דנון.
לירון תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר ראשון במשפטים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
הוא נשוי, אב לשלוש בנות ומתגורר בהוד השרון.
רון יוסף (נולד ב־30 בספטמבר 1974) הוא פעיל ישראלי לזכויות להט"ב אשר כונה באמצעי התקשורת הרב האורתודוקסי ההומוסקסואל הראשון שיצא מהארון.
יוסף עמד בראש הו"ד, ארגון הומואים דתיים שהקים, והיה פובליציסט המרבה לפרסם מאמרי דעה בתקשורת הכללית והדתית העוסקים בקבלה של הומוסקסואלים דתיים ובהתנגדות להומופוביה.
בפברואר 2016 פורסם שהוא נעצר בחשד להונאה ומאז, נעלם מהזירה הציבורית.
לדבריו גילה את נטייתו המינית בגיל תיכון וסיפר עליה למשפחתו בגיל 21. נולד למשפחה מסורתית, אך במהלך שירותו הצבאי, בעודו חייל בחיל הרפואה ובחיל השלישות החל תהליך של חזרה בתשובה.
עם שחרורו מהצבא למד לדבריו בישיבה ובמכללה התורנית חוש"ן.
לפרנסתו עסק במזכירות משפטית ובהנהלת חשבונות.
לדבריו, משנת 1996 עוסק גם בפעילות ציבורית התנדבותית והחל מ-2003 כיהן כרב של בית כנסת של קהילת יוצאי תימן בנתניה, בין השנים 2004 ל-2005 שימש כמנהל משרד ב"אגודה לטיפוח חברה ותרבות" של יוצאי תימן וכעורך עלון 'עובד-יה' אותו מוציאה לאור אגודה זו, ובהמשך הוסמך לרב, לטוען רבני ולסופר סת"ם.
הוצג כרב באמצעי התקשורת, אך יש מי שמפקפקים בכך.
לדבריו, באותה תקופה השתתף במפגשים חברתיים של קבוצת הומואים מבית דתי שאחת לחודש בתל אביב כינס חוזר בתשובה שהתכנה בשם הבדוי "אסף זהבי", ובשנת 2008 הקים ארגון הומואים דתיים בשם הו"ד.
באפריל 2009, בעת פרסום תחקיר בטלוויזיה בתוכניתה של אילנה דיין "עובדה", יצא מהארון, החלטה שאליה הגיע לדבריו אחרי תהליך ארוך ומייגע, ונגעה להתנהלותו כמנהל ארגון מורכב ורצונו ולנהל שיח אחראי, רציני ומעמיק.
מאוחר יותר אמר על היציאה מהארון: "אני מקווה כי הנראות שלי כרב הומוסקסואל מחוץ לארון, עבור הציבור הדתי, שוות ערך למצעד" "זאת כיוון שלהומו הדתי ניתנו פנים סוף כל סוף".
בעקבות היציאה מהארון ב-2009 הוא העיד כי "אף אחד לא קיבל את זה בשמחה; שמו לי איומים על הדלת, התקשרו בשעות-לא שעות, זרקו ביצים על הדלת ועשו כל מיני דברים לא נחמדים.
אני מניח שחשבו שזה ירתיע".
על יחס הקהילה שלו העיד כי "זה לא היה פשוט אלא תהליך מאוד ארוך", וכי בקרב הדור הצעיר הוא קיבל הרבה חיזוקים ותמיכה, בעוד בקרב הדור המבוגר זה היה קשה.
עוד ציין שיציאתו מהארון שימשה לשבור את הסטיגמה של קהילתו בנוגע להומוסקסואל החי בתל אביב, מבלה במסיבות ומנהל אורח חיים מתירני מבחינה מינית, כיוון שהתחוור להם שרב הקהילה שלהם נראה הפוך לגמרי מהסטיגמה, מה שהביא אותם להתחיל ללמוד את הנושא לעומק.
בפברואר 2016 יוסף ובן זוגו דרור זכריה נעצרו בחשד להונאה, לאחר שעל פי החשדות גנב כ-350 אלף ש"ח מחברה בה עבד כמנהל חשבונות, וכשנדרש להחזיר את הכסף, פתח עם בן זוגו בקמפיין לגיוס כספים להצלתו, בטענה שחלה בסרטן.
יוסף הורשע בדין, ופעל להשיב את הכספים שנגנבו ושנאספו במרמה.
גזר הדין בו נדון למאסר בפועל ניתן ב-23 במאי 2022.
ביוני 2016 נבחר לרשימת "הלהט"בים המשפיעים בישראל" של מערכת "mako גאווה".
רונלד ג'וזף "רון" ליווינגסטון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסדרת המלחמה "אחים לנשק".
שיחק בסרטים "מהומה במשרד", "אשתו של הנוסע בזמן", "קולר - להרגיש את וגאס", "סקס או אהבה" ו"יומן האקסיות".
ליווינגסטון נולד בסידר ראפידס, איווה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-לותרנית ממוצא גרמני ובריטי.
אמו היא לינדה (לבית רינאס) אשת כמורה לותרנית.
אביו הוא קורט ליווינגסטון, מהנדס חשמל ואווירונאוטיקה.
אחיו הצעיר ג'ון גם כן שחקן ואחותו ג'ניפר ליווינגסטון היא מגישת חדשות.
לרון תואר בתיאטרון ובספרות אנגלית מאוניברסיטת ייל.
לאחר שסיים ללמוד עבר להתמקצע כשחקן תיאטרון בשיקגו.
ב-2001 התפרסם בסדרת המופת המלחמתית של סטיבן ספילברג וטום הנקס "אחים לנשק" בתפקיד קפטן פלוגת איזי לואיס ניקסון.
על תפקידו היה מועמד, לצד חברו לסדרה דמיאן לואיס, לפרס גלובוס הזהב.
באותה שנה הצטרף גם לעונה אחת בסדרת הדרמה "הפרקליטים", בתור אויב הפירמה אלן לאו.
ב-2002 שיחק בסדרה "סקס והעיר הגדולה" בתור הסופר ג'ק ברגר, איתו יוצאת גיבורת הסדרה קארי בראדשו.
ב-2006 הוביל את צוות השחקנים של סדרת המשטרה "בקו העימות", בה שיחק בתור מתווך ה-FBI מאט פלאנרי.
ב-2009 הופיע בסדרת הדרמה המדע בדיונית "להיאבק בכבידה" בתור המהנדס מדוקס דונר.
התפרסם לראשונה בשנת 1996 בקומדיה "סקס או אהבה" בתפקיד רוב, חברו של הקומיקאי המדוכדך מייק פיטרס (ג'ון פאברו).
ב-1999 כיכב בתפקיד הראשי בקומדיית הקאלט "מהומה במשרד", כמתכנת המחשבים פיטר גיבונס.
ב-2002 השתתף בדרמה הקומית של ספייק ג'ונז על פי תסריטו של צ'ארלי קאופמן "אדפטיישן".
ב-2003 שיחק בדרמה "קולר - להרגיש את וגאס" בתפקיד היזם לארי סוקולוב המתכנן להפוך את הקזינו של שלי קאפלו (אלק בולדווין) לאתר תיירותי.
הופיע בנוסף בסרט הפשע "44 דקות: הירי בצפון הוליווד" בתור השוטר דוני אנדרסון.
ב-2004 הופיע בקומדיה "יומן האקסיות" בתור דרק החבר של מפיק תוכנית הטוק שואו סטייסי הולט (בריטני מרפי).
ב-2007 שיחק בתפקיד האקטיביסט למען נכים בארצות הברית ריצ'רד פימנטל בדרמה העצמאית "מוזיקה שבפנים".
ב-2005 שיחק בקומדיה השחורה "כל מה שבחורה רוצה..." בתפקיד המורה פרסי אנדרסון.
ב-2006 שיחק בתפקיד פטריק בדרמה העצמאית "הולי" שבוימה על ידי הבמאי הישראלי גיא משה וצולמה בקמבודיה.
ב-2009 הופיע בדרמה הרומנטית בהפקתו של בראד פיט "אשתו של הנוסע בזמן" בתפקיד גומז, חברם של גיבורי העלילה קלייר (רייצ'ל מקאדמס) והנרי (אריק באנה).
ב-2010 השתתף בתפקידים קטנים בקומדיות "אידיוט לארוחה" ו"הולכים רחוק".
ב-2012 שיחק בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
ב-2015 שיחק בסרט הדרמה "ג'יימס ווייט".
היה מאורס בשנת 2001 לשחקנית ליסה שרידאן.
בסוף 2009 נישא לשחקנית רוזמרי דה ויט, אותה פגש על סט הסדרה "בקו העימות".
באמצע 2009 הגיש ליווינגסטון תביעה בבית משפט בלוס אנג'לס כנגד אתר ויקיפדיה בהאשמה שהאתר הציג אותו כהומוסקסואל.
בכתב התביעה האשים את האתר בהוצאת דיבה, חדירה לפרטיות ובשימוש בשמו ללא הסכמתו.
לטענתו ליווינגסטון, הגולש שכתב את הפרטים הכוזבים גם פתח עמוד רשמי באתר הרשת החברתית פייסבוק, בו צוין שהשניים נמצאים בזוגיות.
חוקי המשחק (2012) - סרט טלוויזיה
החיים המוזרים של טימותי גרין (2012)
מסיבת הפרידה של ריצ'רד (2018)
יושבים בברים עם עוגה (2023)
רון חריס (נולד ב-1960) הוא פרופסור מן המניין ומחזיק הקתדרה למשפט והיסטוריה ע"ש קלמן לובובסקי ב באוניברסיטת תל אביב.
לשעבר דקאן הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב (2012–2017).
רון חריס נולד בירושלים, וגדל בשכונת קריית שמואל.
למד בבית הספר היסודי סאלד, ובתיכון בית חינוך תיכון עירוני ג' במגמה הפיזיקלית.
הוא שירת בצה"ל בשנים 1978–1982 (סגן בסדיר, רס"ן במילואים).
הוא למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במקביל השלים תואר ראשון בהיסטוריה כללית.
התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב (אצל השופט ישי לויט בתחום פירוק החברות והנשיאה חנה אבנור), ובמשרד יגאל ארנון (בתחום המיסוי).
במקביל להתמחות השלים תואר שני בהיסטוריה כללית, שהתמקד במהפכה התעשייתית ובאימפריאליזם הבריטי.
ב-1989 נסע רון חריס להמשך לימודיו לניו-יורק שם כתב באוניברסיטת קולומביה דוקטורט במחלקה להיסטוריה על התפתחות התאגידים העסקיים במהלך המהפכה התעשייתית בבריטניה.
ב-1993 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ומאז 2008 הוא פרופסור מן המניין בפקולטה זו.
חריס לימד כפרופסור אורח בשורת מוסדות בעולם, בהם: אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קורנל, בית הספר לכלכלה של לונדון, בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז, אקול נורמל סופרייר, אוניברסיטת NALSAR למשפטים .
עמית יד הנדיב, עמית מחקר במכון הישראלי ללימודים מתקדמים ועמית מחקר במרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד.
הקים יחד עם דקאן הפקולטה, פרופסור אריאל פורת, וניהל את התוכנית המשותפת לתל אביב ונורת'ווסטרן לתואר שני במשפט ציבורי, הקים וניהל את המכון למשפט והיסטוריה ע"ש קרן דייוויד ברג.
בשנים 2006–2008 כיהן כסגן הדיקאן בפקולטה.
בשנים 2012–2017 כיהן כדיקאן הפקולטה למשפטים.
כדיקאן פיתח את התוכניות הבינלאומיות של הפקולטה, ואת הקשרים עם אוניברסיטאות בהודו ובסין.
הוא הנהיג תוכנית הוראה חדשה לתואר ראשון שגובשה יחד עם סגן הדיקאן, פרופסור רועי קרייטנר.
פעל לגיוון הרכב הסטודנטים באמצעות תוכניות לליווי ושילוב סטודנטים מהחברה הערבית, ובאמצעות פתיחת מסלול קבלה מיוחד לסטודנטים שלמדו במוסדות לימוד חרדיים.
בכהונתו קידם את בנייתו של בניין נוסף לפקולטה.
יחד עם פרופסור אסף לחובסקי פיתח את תחום ההיסטוריה המשפטית בפקולטה ובישראל באמצעות הקמת סדנה ראשונה להצגת מחקרים בתחום, הקמת המכון מחקר למשפט והיסטוריה, הקמת הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט, ופעל לשימור מסמכים היסטוריים של משפטנים בארכיונים.
בשנת 2019 מונה ל"האגודה הישראלית להיסטוריה כלכלית".
כיום מתגורר בתל אביב עם בת זוגו, הדס, יועצת חינוכית.
בנו גיא נפטר בינואר 2026.
תחום המחקר המרכזי של חריס הוא היסטוריה משפטית וכלכלית של ארגונים עסקיים, ובפרט של התאגיד העסקי.
מחקריו עוסקים בשלבים המרכזיים בהיסטוריה של התאגידים העסקיים מראשיתם, בשנת 1600, ועד אמצע המאה ה-20. בין היתר חקר את הקמת חברות הודו המזרחית, האנגלית, וההולנדית, את בועת הים הדרומי, את תופעת החברות הלא מאוגדות, את הנהגת חופש ההתאגדות, את התפתחות האחריות המוגבלת של בעלי מניות, ואת החברה הפרטית.
הוא מנתח את ההשפעות ההדדיות בין ההתפתחות הכלכלית לבין התפתחות המשפט.
בנוסף, בחן וחקר היבטים רחבים יותר של השפעות אלו, לרבות בתחומי דיני הקניין, דיני הפטנטים, והמשפט החוקתי, וכן כתב על שאלות תאורטיות ומתודולוגיות בנושא.
חריס משלב במחקריו גישות היסטוריות, משפטיות וכלכליות, וזאת מנקודת מבט שונות החל ממיקרו היסטוריה ועל למחקרים של הטווח ההיסטורי הארוך.
תחום מחקרי נוסף של חריס הוא ההיסטוריה של המשפט הישראלי.
ביחס לתקופת המנדט חוקר בעיקר את ההיסטוריה חקיקת דיני ההוצאה לפועל ודיני החברות.
את ההיסטוריה של המשפט הישראלי בשלושת העשורים הראשונים לקום המדינה חקר באופן רחב יותר שכולל גם את ההיסטוריה של המשפט החוקתי, שילוב המשפט העברי, מערכת בתי המשפט, ומינוי השופטים.
מהמחקר ההיסטורי עבר חריס גם למשפט העכשווי בתחום האשראי הצרכני, פשיטת הרגל, וההוצאה לפועל.
הוא כתב מאמר המציע רפורמה מקיפה בתחום ההוצאה לפועל ופשיטת הרגל, הצעה ששימשה השראה לחקיקת חוק חדלות הפירעון והשיקום הכלכלי.
מחקר נוסף בחן כיצד מנתחים את יכולת פירעון החוב של חייבים צרכניים.
חריס חקר את הכשלים הפסיכולוגיים בקבלת החלטות של צרכנים ללוות כספים, את המבנה השונה של עסקאות משכנתה במדינות שונות, ואת הסיבות להתרחשות משבר המשכנתאות בארצות הברית בשנת 2007.
בצד פעילותו האקדמית, חריס פעיל ציבורית בתחום ההוצאה לפועל ופשיטת הרגל.
היה שותף למהלכי עיצוב ותיקון חקיקה עם משרד המשפטים, הכונס הרשמי, רשות האכיפה והגביה, חברי כנסת, וארגונים חברתיים.
ארגן כנס שנתי ראשון מסוגו בתחום.
שימש כיו"ר ועדת חריס, שהמליצה על קביעת פרמטרים לגיבוש תוכנית פירעון בהליך פשיטת רגל, שמטרתם הגדלת פירעון החובות באמצעות תמריצים לחייב ומיצוי כושר ההשתכרות של החייב תוך התחשבות בצרכי הקיום של חייב ובמשפחתו.
לצורך קביעת התשלום החודשי שיוטל על חייבים בהוצאה לפועל, קבעה הוועדה באופן חדשני את אופן חישוב סכום ההוצאות הבסיסיות הדרוש לחייב ולמשפחתו למחיה הולמת בכבוד.
הוועדה מונתה על ידי הכונס הרשמי, פרופסור דוד האן, והגישה את המלצותיה לשרת המשפטים, איילת שקד.
המשפט הישראלי, השנים המעצבות: 1948 – 1977 (הקיבוץ המאוחד, ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות, 2014).
ליד ערש המשפט ספר חיים צדוק (המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2002).
"ממאסר להפטר: הצעת סדר יום חדש לחקיקת דינים לאכיפת חיובים" (641) עיוני משפט | כרך כג (תש"ס)
"נפילתו ועלייתו של מאסר החייבים" (439) עיוני משפט | כרך כ (תשנ"ו-תשנ"ז)
"מעסקה סולידית למשבר עולמי: על כשלי שוק המשכנתאות האמריקני" משפטים | מ (ינואר 2011)
"חקירת יכולת בהוצאה לפועל: מי חוקר, איך ולצורך מה?" פרוצדורות (קובץ בעריכת טליה פישר ואיסי רוזן-צבי) 2014
יורם שחר, רון חריס, מירון גרוס, "נוהגי ההסתמכות של בית המשפט העליון - ניתוחים כמותיים" (משפטים | כרך כז (תשנ"ו-תשנ"ז)
יורם שחר, מירון גרוס, רון חריס, "אנטומיה של שיח ומחלוקת בבית המשפט העליון - ניתוחים כמותיים" (749) עיוני משפט | כרך כ (תשנ"ו-תשנ"ז)
"הזדמנויות היסטוריות והחמצות בהיסח הדעת: על שילובו של המשפט העברי במשפט הישראלי בעת הקמת המדינה", שני עברי הגשר, דת ומדינה בראשית דרכה של ישראל עמ' 21–55.
"העבר המדומיין של בית המשפט העליון: השימוש בנרטיבים היסטוריים על ידי מבקרי בית המשפט" (49) עיוני משפט | כרך מד (2021)
רונלד מודניק היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-בריטי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וזכה בפרס גלובוס הזהב לשנת 1968 על הופעתו בסרט "אוליבר!".
מודי נולד בשכונת טוטנהאם שבלונדון.
אמו קייט הייתה יהודייה ליטאית, ואביו ברנרד מודניק היה ממוצא יהודי רוסי.
מודי הוא דודנם של הבמאי לורנס מודי ושל השחקנית קלייר מודי.
בצעירותו למד סוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בזמן שלמד באקדמיה, החל מודי להופיע בהצגות, ולאחר מכן החליט להיות שחקן מקצועי.
התפרסם בקולנוע הבריטי בקומדיה של ריצ'רד לסטר "העכבר על הירח" (1963) בתפקיד ראש ממשלת בריטניה רופרט מואנגט'וי.
כן התפרסם בעיבוד הקולנועי לספרה של אגאתה כריסטי, "בצל הגרדום" (1964), כאשר גילם את השחקן דריפורד קוסגוד.
בשנת 1960 שיחק במחזמר "אוליבר!" בתפקיד הנוכל היהודי פייגין.
ב-1968 שיחק בגרסה הקולנועית המצליחה של קרול ריד למחזה זה; מודי זכה על הופעתו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בקומדיה/מוזיקלי, והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס באפט"א.
על הופעתו בגרסה המחודשת למחזמר זה, שיצאה ב-1984, היה מודי מועמד לפרס טוני.
בשנת 1970 הופיע בקומדיה של מל ברוקס "כסאות לוהטים", לצידם של דום דה-לואיז ופרנק לנגלה, בתור האריסטוקרט הרוסי אפוליט ורוביינינוב.
מודי נפטר בשנת 2015 בגיל 91. הוא השאיר אחריו אישה ושישה ילדים.
הצד המוזר של סוף הציוויליזציה כפי שאנחנו מכירים (1979)
איש החלל והמלך ארתור (1979)
ילד בחצר של המלך ארתור (1995)
רון מרגולין (נולד ב-4 בדצמבר 1957) הוא פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
חוקר דתות, יהדות, חסידות ופילוסופיה יהודית מודרנית.
ממקימי תוכנית אופקים להכשרת סטודנטים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב להוראת יהדות כתרבות במערכת החינוך הממלכתית ועמד בראשה בין השנים 2011-2022. חוקר בכיר במכון שלום הרטמן בירושלים.
אביו, עורך דין תיאודור מרגולין, עמד בראש משרד עורכי הדין שהוקם בעיר על ידי סבו פנחס מרגולין, מראשוני עורכי הדין בארץ, יזם ציוני מרוסיה חבר מועצת עיריית חיפה בימי שלטון המנדט הבריטי.
אמו, יעל מרגולין לבית וינקלר, בת למייסדי המושבה אבן יהודה, הייתה מורה ומנהלת בבית הספר התיכון חוגים בחיפה.
רון מרגולין התחנך ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה.
בעקבות אירועי מלחמת יום הכיפורים ומפגשו האישי עם הוגה הדעות ד"ר יוסף שכטר, עזב בשנת 1973 את בית הספר ופנה להתנסויות אישיות, בהן לימוד לפרק זמן קצר בישיבת הנגב בנתיבות ולימודי יוגה ומדיטציה בחווה פרטית בגליל.
שירת בצה"ל בחיל השריון, ולאחר שחרורו פנה ללימודים אקדמיים באוניברסיטת תל אביב בתחומי מדעי החיים, חינוך ופילוסופיה יהודית.
למד לקראת תואר שני באוניברסיטת חיפה וכתב עבודת דוקטור בחקר הפנמת החיים הדתיים בחסידות באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' משה אידל.
לימד תנ"ך, מחשבת ישראל ותלמוד בבתי ספר תיכוניים בחיפה ובירושלים ועיצב את תוכנית הלימודים במדעי הרוח בבית הספר למדעים ואמנויות שהקימה העמותה למצוינות בחינוך בירושלים.
שימש מזכיר האיגוד העולמי למדעי היהדות ועורך כתב העת מדעי היהדות.
ניהל ביחד עם הרב ד"ר דניאל הרטמן את התוכנית להתחדשות הוראת מקצועות היהדות בבתי הספר התיכוניים של מכון שלום הרטמן בירושלים.
משמש חוקר בכיר במכון זה עד היום.
פרופסור חבר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב משנת 2010, שימש כראש התוכנית ללימודי תואר שני במדעי הדתות באוניברסיטה זו.
עומד כיום בראש תוכנית אופקים שיזמה קרן פוזן באוניברסיטת תל אביב להכשרת סטודנטים מצטיינים להוראת המקצוע תרבות ישראל בחטיבות הביניים ובבתי הספר התיכוניים הממלכתיים.
רון מרגולין התבקש בשנת 2015 על ידי שר החינוך לעמוד בראש ועדה שעיצבה תוכנית לימודים מעודכנת בלימודי תרבות יהודית-ישראלית במערכת החינוך הממלכתית.
הוא היה נשוי לבמאית עמליה מרגולין ולהם שני בנים.
בספרו הדת הפנימית, דן רון מרגולין בהיבטים הנפשיים השונים שבאים לידי ביטוי בטקסטים ובאורחות החיים הדתיים בדתות העולם ובמקורות היהדות.
באחרית הדבר של הספר הוא שואל מה משמעותם הפילוסופית של היבטים אלו.
בתשובתו הוא טוען שהרגישות, החשיבה, הערכיות והבחירה הפנימית הן עדויות לקיומו של היבט רצוני בלתי חומרי באדם, שלא ניתן לזהותו אך ורק עם הגוף האנושי הנושא אותו.
יסוד זה מכונה במסורת היהודית-מקראית "צלם אלוהים".
בעקבות הפילוסוף הנס יונאס והוגים נוספים, טוען גם מרגולין שהפנימיות הדתית, היא חלק מכלל הפנימיות האנושית המעיד על כך שהאדם אינו מסתפק בעצמו.
בתשובה לשאלה מהו הגורם הדומיננטי בעיצוב מקורות הדת והמחשבה הפילוסופית, רון מרגולין נוטה להדגיש את חשיבות הממד הקיומי (אקזיסטנציאליסטי), כלומר ההתמודדות עם עצם משמעות החיים לנוכח סופיותם; זאת, ברוח משנותיהם של מרטין בובר ופילוסופים אקזיסטנציאליסטיים אחרים.
אולם בשונה מנטייתם של רבים מההוגים והחוקרים הנוטים לחשיבה אקזיסטנציאליסטית או להסברים פילוסופיים ותאולוגיים של הדת, רון מרגולין אינו מפחית בחשיבותם של היסודות ההיסטוריים, הסוציולוגיים, האנתרופולוגיים והפסיכולוגיים בעיצובן של מסורות דתיות בכלל ושל היהדות בפרט.
במסגרת כתיבתו על החילוניות היהודית כתב מרגולין בין השאר על הרליגיוזיות החילונית ועל כמיהתם הרוחנית של אנשים חילוניים לקחת חלק בהיבטים מסוימים של החיים הדתיים.
תופעה זו מבטאת לתפיסתו את העובדה שהחיים מורכבים ומלאים בסתירות על אף משאלת הלב לקוהרנטיות האופיינית להוגים ולפילוסופים שונים.
לדעת רון מרגולין, חשיבה רציונלית פילוסופית איננה מייתרת לחלוטין את הצורך בצורות חשיבה מיתיות, כשם שגם צרכים חברתיים ופסיכולוגיים מרכזיים לעיצוב התרבות בכלל כמו גם לזו הדתית.
מאז ימי אפלטון ועד ימינו ניתן למצוא בהגותו של אותו אדם חשיבה לוגית-רציונלית בצד חשיבה הקרובה יותר לצורות חשיבה מיתיות.
על רקע ההכרה במורכבות זו מגלה רון מרגולין עניין רב הן בחשיבה דתית ומיתית והן בניסיונותיהם של הוגים שונים לאורך הדורות לתת משמעות פילוסופית לתופעות החיים על בסיס ידע מדעי עדכני.
לדבריו הדיכוטומיה האופיינית לחקר מדעי הרוח בשאלות דת וחילון, מדע ואמונה וכיוצא באלה מקורה בהקצנה לא ריאלית של המתח המצוי בין גישות שונות.
על המתח במדעי הרוח שבין נקודת המבט הסוציולוגית האופיינית לחשיבה המכונה פוסט מודרנית לבין חקר תפיסות עולם כמעצבות את התרבות כתב מרגולין:
רון מרגולין סבור כי העם היהודי מתקשה עדיין לעכל את מהפכת העומק שעבר; מהפכה, אשר התחוללה עקב התהליך של כניסת העם היהודי למודרנה מאז ראשית האמנסיפציה באירופה, ובפרט עקב הקמת מדינת ישראל, שהיא משיאיו של תהליך זה.
לתפיסתו, השואה והקמת ישראל כמדינת היהודים מחייבות שינוי עמוק ביותר הן בתאולוגיה היהודית והן בהבנת ההלכה.
שינוי עומק זה מחייב הבנה שההלכה מעצבת אורחות וחוקי חיים נורמטיביים למי שחיים על פיה או לאלה המוצאים בה מקור השראה לחייהם, אולם אין היא יכולה לשמש תחליף כלשהו לחוקים האזרחיים של מדינת ישראל כמדינה יהודית מודרנית ודמוקרטית.
חוקים פרגמטיים אלה מחייבים באותה מידה את כל אזרחי המדינה דתיים וחילוניים, יהודים ומי שאינם יהודים.
לדעת מרגולין מקור השראה לשינוי הרצוי בתפיסת היהדות ניתן למצוא בחלק מרעיונות היסוד של החסידות, וכן באחדים מרעיונותיהם של ההוגים היהודים המודרניים.
לדידו של מרגולין, לחינוך היהודי באמצעות הוראת היהדות כתרבות וללימוד רעיונות אלה במערכת החינוך הממלכתית בפרט ובחברה הישראלית בכלל, חשיבות עצומה לשם עיצובן של תרבות ורוח יהודית-ישראלית, שתתמודד עם המצב החדש שבו נתון העם היהודי.
פיתוח תרבות יהודית-ישראלית היונקת השראה ממקורות העבר אך איננה מחויבת לקדשם אלא לעמתם עם תהליכי החילון, המודרניזציה והגלובליזציה העולמיים, היא הדרך האלטרנטיבית לשתי מגמות בולטות בחברה הישראלית.
מצד אחד זיהוי היהדות עם השתייכות אתנית-ביולוגית המנציחה את הגדרת היהודים כבני גזע נבדל בלבד ומצד שני זיהוי היהדות עם ההלכה הדתית המדיר את רוב העם היהודי שהרי אינו מחויב לסמכות ההלכה.
לתפיסתו של מרגולין, הדגשת חשיבות הממד האתי שבמקורות היהדות ברוח משנותיהם של הוגים יהודים מודרניים (כמו שמואל דוד לוצאטו, הרמן כהן, המקובלים יהודה לייב אשלג ואליהו בן-אמוזג, מרטין בובר, אברהם יהושע השל, עמנואל לוינס, האנס יונס, חיים כהן, דוד הרטמן ואחרים) היא צלע אחת במהלך הנדרש.
העמקת המשמעות הרוחנית של הקיום האנושי בהשראת תהליכי ההפנמה הדתית המצויים למכביר במקורות החסידות, החשיבה הקיומית הדתית-חילונית של אהרן דוד גורדון, יוסף שכטר ודומיהם היא הצלע השנייה החיונית לתהליך זה.
חקר מחשבת היהדות החסידות והקבלה
רון מרגולין, מקדש אדם: ההפנמה הדתית ועיצוב חיי הדת הפנימיים בראשית החסידות, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ה
רון מרגולין, הדת הפנימית: פנומנולוגיה של חיי הדת הפנימיים והשתקפותם במקורות היהדות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ומכון הרטמן, רמת-גן תשע"ב
רון מרגולין, 'למהות האמונה בחסידות – מבט היסטורי-רעיוני', בתוך: משה הלברטל, דוד קורצווייל ואבי שגיא (עורכים), על האמונה, עיונים במושג האמונה ובתולדותיו במסורת היהודית, ירושלים תשס"ה, עמודים 328–364
רון מרגולין, "סוד קסמה של החסידות בעיני יהודים מודרניים", בתוך: אבי אלקיים וחביבה פדיה (עורכים), חלמיש למעיינו מים: מחקרים בקבלה, הלכה, מנהג והגות מוגשים לפרופ' משה חלמיש, ירושלים תשע"ו, עמודים 359–382
רון מרגולין, "הלכה וחוויה בהגותו של דוד הרטמן, לאור השגותיו על הרב סולובייצ'יק ומרטין בובר", בתוך: צבי זוהר ואבי שגיא (עורכים), מחויבות יהודית מתחדשת - על עולמו והגותו של דוד הרטמן, עמודים 375–406, תל אביב תשס"ב
רון מרגולין, "אברהם הרואה - פירושו של מרדכי מרטין בובר לנסיונותיו של אברהם ומקורותיו הרעיוניים והחסידיים", בתוך: מ' חלמיש, ח' כשר, י' סילמן (עורכים), אברהם אבי המאמינים, עמודים 295–309, רמת גן תשס"ב
רון מרגולין, "תפקידו ומקומו של רגש החמלה בהגותו של שמואל דוד לוצאטו", בתוך: ר' בונפיל, י' גוטליב, ח' כשר (עורכים), שמואל דוד לוצאטו: מאתיים שנה להולדתו, כרך ב בסדרה 'כינוסים, סדרת מוספים' של 'איטליה', ירושלים תשס"ד, עמודים קטו–קמג
רון מרגולין, "האם היה יוסף שכטר מבשר הרוחניות החדשה בישראל?", יעקב ידגר, גדעון כ"ץ, שלום רצבי (עורכים), מעבר להלכה: מסורתיות, חילוניות ותרבות העידן החדש בישראל, עיונים בתקומת ישראל, כרך שביעי, מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (תשע"ד), עמודים 529–554
חקר המיתוס הדתי והמחשבה האקזיסטנציאליסטית
רון מרגולין, "המיתוס היהודי במאה העשרים בין מחקר להגות", בתוך: חביבה פדיה ואפרים מאיר (עורכים), יהדות: סוגיות, קטעים, פנים, זהויות, ספר רבקה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע תשס"ז, עמודים 225–276
רון מרגולין, "פניו השונים של המיתוס היהודי: מן המקרא ועד להפנמתו הרעיונית בחסידות", בתוך: גדעון בוהק, רון מרגולין וישי רוזן-צבי (עורכים), מיתוס, ריטואל ומיסטיקה, מחקרים לכבוד פרופ' איתמר גרינולד, אוניברסיטת תל אביב, תעודה כ"ו, תל אביב תשע"ד, עמודים 137–219
רון מרגולין, "להיות יהודי כיום", בתוך: מאיה ליבוביץ', דוד אריאל-יואל, מוטי ענברי (עורכים), מיהו יהודי בימינו?
רב שיח בשאלת הזהות היהודית, ידיעות אחרונות, תל אביב 2006, עמודים 172–186
רון מרגולין, "ההבחנה בין המצוי לראוי ועתיד החינוך ההומניסטי בבתי הספר התיכוניים", בתוך: ישעיהו תדמור ועמיר פריימן (עורכים), חינוך - מהות ורוח, תל אביב תשע"ב, עמודים 207–221
רון מילוא (נולד ב-11 בפברואר 1975) הוא פרופסור במחלקה למדעי הצמח והסביבה במכון ויצמן למדע.
לשעבר יושב ראש הוועד המנהל של האקדמיה הצעירה הישראלית.
חתן פרס רוטשילד במדעי הסביבה לשנת 2024.
רון מילוא נולד בחיפה והתחנך בכפר-סבא.
בנם של עדה ואל"ם יגאל מילוא.
בוגר בית-הספר היסודי "אוסישקין", חטיבת הביניים ע"ש זלמן-שזר, ותיכון גלילי.
בגיל 15 זכה באולימפיאדה הארצית לפיזיקה.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה ומתמטיקה מהאוניברסיטה העברית במסגרת תוכנית תלפיות, תואר שני בהנדסת חשמל מאוניברסיטת תל אביב ותואר שלישי במעבדתו של פרופסור אורי אלון במכון ויצמן למדע.
בין השנים 2006–2008 מילוא היה Harvard Systems Biology Fellow הראשון בבית-הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
תחומי המחקר שלו הם: ביולוגיה מערכתית, מטבוליזם, ביולוגיה חישובית, אבולוציה, פוטוסינתזה, מאקרואקולוגיה וביולוגיה מולקולרית.
במעבדתו של מילוא במכון ויצמן למדע חוקרים את עקרונות הפעולה של רשתות אנרגיה ומטבוליזם, מתוך שאיפה לרתום את כלי המחקר של הביולוגיה המערכתית למען אתגרי הסביבה והקיימות.
את יעילות הפוטוסינתזה חוקרים על ידי פירוקה לשלבים ומציאת צווארי הבקבוק והגורמים המגבילים בתהליך המרת פוטונים למולקולות של פחמימות על מנת להבין את האילוצים המעצבים את תכונות הפוטוסינתזה ואת המגבלות על יצרנותם המקסימלית של צמחים ויצורים פוטוסינתטיים אחרים.
בנוסף, חוקרים את האפשרויות, הגבולות והאופטימאליות של חילוף החומרים של פחמן במטרה להבין את עקרונות העיצוב הבסיסיים שאליהם התכנסה האבולוציה וללמוד איך לשפר את היכולת לייצר מזון ודלק ביתר יעילות, לשמר מים ולהשתמש בחנקן.
כמו כן, מפתחים במעבדה BioNumbers, בסיס נתונים של מספרים ביולוגים שימושיים לחוקרים ולציבור הרחב.
מודלים של אופטימליות מסייעים לבחינת הרעיונות הנוגעים לשקלול התמורות והכוחות הדומיננטיים של האבולוציה.
בשנים 2017-2021 היה יו"ר ועדת המקצוע להוראת מדע וטכנולוגיה של משרד החינוך.
החל משנת 2020 הוא יו"ר האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
בשנת 2019 מונה לדיקאן החינוך של מכון ויצמן.
בשנת 2020 מונה לראש המכון לקיימות וסביבה של מכון ויצמן.
כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של האקדמיה הצעירה הישראלית.
פרסם 153 מאמרים מדעיים שצוטטו למעלה מ-26 אלף פעמים ורשם חמישה פטנטים.
מילוא נשוי ואב לשלוש בנות, מתגורר בכפר סבא.
פרס רוטשילד במדעי הסביבה (2024)
נבחר כחוקר צעיר מצטיין מטעם EMBO, הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (2012)
זכה בפרס המועצה המדעית במדעי החיים (2012)
רון נשיאל (נולד ב-18 בספטמבר 1962) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי.
מגיש את התכנית "מגזין שבת" ברשת ב' ב"כאן".
הגיש את התכנית "יומן השבוע" ברשת ב' ובתאגיד כאן מ-2015 עד 2020.
רון נשיאל החל לעבוד בקול ישראל בשנת 1990, תחילה ככתב לענייני משפט בתל אביב, ולאחר מכן כמגיש יומני חדשות ותוכניות אקטואליה.
בנוסף, שימש עורך חדשות, היה מהמגישים הראשונים של תוכנית האקטואליה "כל היום" וייסד את התכנית "מעבירים לראשון".
משנת 2015 הוא התחיל להגיש את תוכנית הרדיו השבועית "יומן השבוע".
בשנת 2016 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי, ומשנת 2017, עם פתיחת התאגיד, הגיש את התכנית "יומן השבוע" בתחנת כאן ב'.
רון עמיקם (נולד ב-28 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
עמיקם נולד במונטווידאו, בירת אורוגוואי, בזמן עבודתו של אביו, הרצל עמיקם (ורהפטיג) כקונסול ישראל במדינה.
במסגרת עבודתו של אביו, שהה עמיקם גם במוסקבה 8 חודשים, שם שימש אביו בתור מזכיר שלישי בשגרירות ישראל, עד לגירוש הדיפלומטים הישראלים בעקבות מלחמת ששת הימים.
לאחר מכן שבה המשפחה לישראל והתמקמה בבת ים.
עמיקם הוא בוגר תיכון שז"ר שבעיר.
את שירותו בצה"ל עשה ביחידה 8200, שם סיים שירות בן 5 שנים.
בתפקידו האחרון היה משנה לרמ"ד תקציבים באמ"ן.
עוד במהלך שירותו הצבאי ב-1985 החל עמיקם לכתוב במדור הספורט של עיתון "חדשות", תחת העורך אבי רצון, ותחת שם העט "רון בן הרצל", במטרה למנוע לזות שפתיים במקום שירותו הצבאי.
עמיקם הפך לכתב המסקר של בית"ר ירושלים, ובשנת 1987 כתב את ספר האליפות של הקבוצה בהוצאת "המכפלה".
ב-1989 עבר עם מרבית מדור הספורט של "חדשות" לעיתון הניסיוני "עולם הספורט" (כונה גם כ"העיתון הוורוד"), אותו הוציא איש העסקים אריה גנגר.
ב-1990 הצטרף ל"ספורט מעריב", שם סיקר מספר תחומים עד שקיבל ב-1993 מחדש את סיקור בית"ר ירושלים וכן את הנבחרת הלאומית.
במסגרת עבודתו ב"מעריב" כתב עמיקם בתחומים נוספים ובין השאר את טור התוכחה תחת הכותרת "עזה של גוש דן", שהתייחס למהומות שהתרחשו בבת ים בעקבות רצח הלנה ראפ ב-1992, טור אשר גרר תגובות נזעמות בקרב תושבי העיר.
בין חשיפותיו כעיתונאי, חשף עמיקם את סרט ההקלטה בפרשת ניסיון הטיית המשחק בין מכבי אחי נצרת למכבי כפר כנא בליגה הלאומית ב-2003, חשיפה אשר הביאה להפחתת נקודות לאחי נצרת בליגת העל.
ב-2008 יזם וערך את "ספר מלכים" (בהוצאת "מדיה 41"), אשר סיקר את 100 הכובשים הגדולים בכדורגל הישראלי בכל הזמנים, פרויקט כתיבה בו השתתפו 100 כותבים שונים ביניהם חיים גורי, קובי ניב, יוסי שריד, יאיר שטרן, ארי פולמן ועוד.
עמיקם היה גם אחד מכותבי הספר "אני אוהב אותך בית"ר" (2007) ואחד מכותבי הספר "100 הגדולים" (2017).
עמיקם עוסק בכתיבת ביוגרפיות אישיות.
בין השאר חיבר את הביוגרפיות של יצחק שניאור, אלי אוחנה, אמציה לבקוביץ', זאב זלצר ואבינועם עובדיה, אשר יצאו לאור במסגרות פרטיות.
ב-2012 סיים את עבודתו ב"מעריב", אולם בהמשך שב לעבוד בעיתון כפרילנסר.
ב-1996 החל את דרכו הטלוויזיונית כמגיש פינה בתוכנית "ספורטי.וי" בטלוויזיה החינוכית, וב-1997 נמנה עם ראשוני הכתבים בתוכנית "חדשות הספורט" בערוץ הספורט שם עבד ככתב עד לשנת 2002. עמיקם היה מיוצרי הסדרה "אהבת חיי", אשר שודרה בערוץ הספורט וסיקרה את קבוצות האוהדים בישראל.
ב-2004 היה חבר בוועדה שהקים משרד החינוך לבחירת מדליקי המשואות, שייצגו באותה שנה את הספורט הישראלי.
כאוהד מכבי יפו, היה עמיקם אחד משבעת מייסדי מיזם האוהדים "מכבי קביליו יפו", והמנכ"ל הראשון של קבוצת האוהדים, תפקיד אותו מילא בהתנדבות.
כיום הוא חבר עמותה מן המניין ומנהל האקדמיה לנוער של המועדון.
בין 2014 ל-2020 שימש כעורכו של המגזין "גולאסו" בהוצאת "ג'וניור מדיה", מגזין דו-חודשי לילדים ונוער בנושאי כדורגל.
ב-2025 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה דביר רומן הביכורים שלו "קפה לורנץ" העוסק בין השאר בפרשת ארלוזורוב.
עמיקם נשוי לאילה, מעצבת גרפית, אותה הכיר במהלך עבודתו בעיתון "עולם הספורט".
לזוג נולדו שני ילדים והמשפחה מתגוררת בפתח תקווה.
אביו, הרצל עמיקם, היה איש לח"י, מוסד ונתיב.
דודו היה דוד ורהפטיג, נציב בית"ר האחרון בלטביה, אסטוניה ופינלנד.
בן דודה של סבתו היה הצייר אבל פן.
בני דודתה של אמו, היו המחזאי נסים אלוני והשופט שאול אלוני.
על שם אב סבו, שאול גרשון, קרוי בית הקברות קריית שאול.
בן דודו הוא מאמן הכדורסל פיני גרשון.
רון לופטין (נולד ב-24 במרץ 1983 בראשון לציון), הוא אמן חושים, מנחה טלוויזיה ואיש בידור ישראלי, המתמחה במנטליזם ומנחה מופעים על חושיים.
לופטין נולד גדל והתחנך בראשון לציון.
בין השנים 1989–1995, למד בבית ספר יסודי חביב, משם המשיך אל חטיבת ביניים "זלמן ארן" ובשנת 2001 סיים את לימודי התיכון בבית ספר רביבים.
במסגרת לימודיו במגמת קולנוע וטלוויזיה, הפיק וביים יחד עם עוז זהבי את סרט הגמר "לדוד בהוקרה", שזכה במקום הראשון בתחרות הארצית של פסטיבל חיפה ליוצרים צעירים והשתתף בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
בשנת 2007, סיים בהצלחה יתרה לימודי תואר ראשון בקולנוע באוניברסיטת צ'פמן שבקליפורניה, ארצות הברית.
בשנת 2012, סיים בהצטיינות תואר שני MBA במנהל עסקים, במכללה למנהל.
בשנת 2014, הקים את החטיבה הדיגיטלית בבית הספר למנהל עסקים של המסלול האקדמי המכללה למינהל בראשון לציון ומשמש מאז ועד היום כמרצה אורח בחוג לדיגיטל.
בשנת 1993, שיחק לופטין במחזמר "פיטר פן" של התיאטרון הקלאסי וגילם את הילד מייקל, יחד עם יפה גבאי, שמיל בן-ארי ויוסי סגל.
את דרכו המקצועית כקוסם, החל בשנת 1994 אז הכירו אותו כ"רון הקוסם הצעיר" ובמקביל התקבל לופטין לאגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל, כשהוא בן 11 בלבד.
באותן השנים, השתתף לופטין בתוכניות טלוויזיה רבות ("המעגל" עם דן שילון, שם הוכתר "כאלוף ישראל בקסמים", חינוכית 23, חדשות 10 ועוד) וסוקר רבות על ידי התקשורת הכתובה ("הקוסם הכי טוב בארץ מפוצץ אולמות בגיל 14" מעריב לנוער) וכונה "כילד הפלא" של אותה התקופה.
בשנת 2003, הופיע בבית השגריר הישראלי בלונדון וב-2008, בחסות הסוכנות היהודית, יצא לסיבוב הופעות בארצות הברית.
בשנת 2015, הוציא יחד עם חזי דין קופסת קסמים לילדים - ללימוד קסמים בקלפים וטלפתיה ובשנת 2021 הוציא קופסה נוספת כזו.
בשנת 2012, השתתף בתוכנית "מי יפיל את המאסטר" של הזכיינית רשת.
החל משנת 2019, כותב לופטין טור אישי במעריב בנושא אמנות חושים, בשם "אמנות חושים – אמנות או שרלטנות?".
בחודש ספטמבר 2020 עלתה לאוויר התוכנית "בית הספר לקוסמים" בערוץ זום לצופי YES, בה לופטין קיבל תפקיד ראשי.
בעונה הראשונה של התוכנית שודרו 12 פרקים.
בהמשך שודרה התוכנית גם ב-HOT, בסלקום TV ובפרטנר TV.
ב-21 במרץ 2021 עלתה התוכנית "אין מצב!" בכיכובו של לופטין, שעוסקת בתופעות בעולם העל-חושי; טלפתיה, תת-מודע, שפת גוף ותופעות אחרות.
ב-28 בנובמבר באותה השנה עלתה העונה השנייה של התוכנית.
מ-2021 מופיע לופטין באופן קבוע בכנסים, תערוכות ואירועים בארץ ובעולם.
בין עיקרי פעילותו הוא מלווה חברות מובילות, כמו אפל, אלביט, כמנחה כנסים (באנגלית מוכר בשם MC או "Master of ceremonies") שהן מארגנות.
ב-2022 הופיע לופטין בארמונו של יורש העצר של אמירות ראס אל-ח'ימה, איחוד האמירויות הערביות לרגל יום הולדתו ה-34. עונתה השלישית של התוכנית "אין מצב" בכיכובו הצטלמה באותה האמירות ועלתה לאוויר ב-3 ביולי באותה השנה.
לופטין מתגורר כיום ברחובות, הוא נשוי למורן לופטין ולהם שלושה ילדים.
רון נשר (נולד ב-25 באוגוסט 1983; מוכר בשם הבמה SkyDaMac או סקיי) הוא זמר-יוצר, ראפר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
נשר היה ידוע בהופעתו החיצונית, והוא היה מאפר חצי מפניו כדי לשוות לו את מראה ה"ג'וקר".
נולד בשם רן מנשרוב בתל אביב, והוא גדל ולמד ברמת גן.
שינוי השם נעשה בהמלצת רבנים בעקבות אירוע שהתרחש כאשר היה נער בגיל 16, ובו בנסיעה חזרה מחופשה בים המלח אמו סטתה עם מכוניתם מהכביש, כדי לחמוק מפגיעה חזיתית ברכב אחר שעקף אותם.
נשר הוא בעל תואר ראשון בלימודי תקשורת ויחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה הפתוחה.
את הכינוי "Sky" הוא קיבל מהראפר "שי 360" בתחילת דרכו.
ב-2006 הוציא את השיר הראשון שלו, "בייבי" ביחד עם הראפר חי "מונדו" אברג'יל, השיר יצא כחלק מהמיקסטייפ "djs אורי שוחט ואלארם מציגים… המיקסטייפ של בייס".
ב-2007 הוציא את הסינגל הרשמי הראשון שלו, "לא בא סתם" ביחד עם הרכב "היאמאנז".
ב-2008 התארח באלבום "In It for the Change" של סניקס בשיר "5 Mic's" יחד עם בוסקילז, שי 360 וסאבלימינל.
לאחר שירותו הצבאי במערך הנ"מ של חיל האוויר הוא החל את דרכו בלייבל "א.מ.ת" של הראפר שי 360 ואף השתתף באלבום האוסף של הלייבל שנקרא "מהמוקד אל הרחוב", שיצא בשנת 2009. לאחר מכן, ב-2010 ייסד את הרכב "האידיוטים", יחד עם עומרי "69" סגל, איזי, ורון בי.
בשנת 2011, פרסמו ההרכב את המיקסטייפ "מי אדיוט?".
בשנת 2012 חתם בחברת התקליטים "משפחת תאקט" עם הראפרים סאבלימינל, הצל, סטטיק ועוד.
ב-2014 כתב לאליעד נחום את השירים "מקלט", "סימן", ו"את" מהאלבום "סימן".
ב-2015 העלה נשר לעמוד היוטיוב שלו את הסינגל "#דוביגל" בו הוא מארח את סטטיק ובן-אל תבורי.
השיר זכה להצלחה רבה והגיע לרשימת 50 הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב.
זמן מה לאחר יציאת השיר סטטיק ובן-אל יצאו לקריירה משלהם כצמד.
בתחילה נהג נשר לפרגן לצמד, אך בראיונות מסוימים סטטיק ובן-אל סיפרו כי לא נשר הוא זה שיצר את החיבור ביניהם, לכן יצא נשר נגדם.
ב-2017 הוציא את הסינגל "משפט משיר" אשר נכתב במקור לאליעד נחום על פי שמות של יצירות ישראליות בעבר ובהווה, בדומה לשירו של אליעד, "מתוק כשמרלי", בו מוזכרים שמות של אמנים ישראלים.
נשר אמר כי אם יגיע השיר לכ-50 מיליון צפיות באתר יוטיוב, השיר יצבור כ-250,000 שקלים והכסף יועבר לעמותת "תקווה ומרפא".
בנוסף נשר הצהיר בריאיון לתוכנית "הצינור" כי אם תוך שלושה חודשים השיר לא יגיע לכ-50 מיליון צפיות באתר יוטיוב הוא יפרוש מעולם המוזיקה.
הניסיון לא צלח ונכון למאי 2019 השיר עומד על כ-2.6 מיליון צפיות, אך נשר לא פרש.
בינואר 2018 הוציא נשר את הסינגל שלו "#לירזובתאל", מתוך החלק הראשון של האלבום הכפול שלו "אינלונימוס", השיר הוא דיס על הצמד הפופולרי, סטטיק ובן-אל תבורי.
את השיר הפיק עמרי סגל.
הבית הראשון והבית השני של השיר הם קטעים מסרטון שנשר פרסם שלוש שנים קודם לכן בשם "אם יש לכם אומץ כנסו!".
ב-8 באפריל הוציא את הסינגל "אין קדוש בכנען", מתוך החלק השני של האלבום הכפול שלו "ראש העיינשטיין", השיר מביע ספקות בקיומו של האל, בנוסף, על הפוליטיקה והמצב במדינת ישראל.
ב-1 במאי, יום הפועלים, השיק נשר באופן רשמי את אלבום הבכורה הכפול שלו ראש העיינשטיין / אינלונימוס.
ביוני פרסם נשר בעמוד האינסטגרם שלו כי קיבל מספר התראות בגין הפרת זכויות יוצרים מאת המפיק שלו לשעבר, ירון דהאן, בעקבות כך הודיע נשר כי הערוץ שלו עומד להיסגר בתוך שבעה ימים מרגע העלאת הפוסט.
באותו חודש הוציא נשר דיס על הראפר פלד בשם "פ.ל.ד = פתחתי לך ד'תחת", מילות השיר לקוחות בחלקן משיר שהוציא כמה שנים לפני כן בשם "Wax".
בתחילת 2019 חתם בסוכנות טינק בניהול יניב ויצמן, במסגרת השתתפותו בסוכנות הוציא שלושה שירים ביחד עם היוטיוברים רז ספני, בן קיסר ולאון ויואב.
בינואר של אותה שנה התארח בשיר "רוקדת" של הזמר פאר טסי, שכחלק מהשיר הוא עצמו כתב.
באוגוסט הוציא את השיר "דברו עליי".
באותו חודש הוציא יחד עם אופיר מלול ואודימן שיר בשם "דודו פארוק", השיר קרוי על שמו של הראפר והשחקן הישראלי דודו פארוק.
בדצמבר הוציא את השיר "שקיות של זבל".
ב-7 באפריל הוציא את השיר "רוצה את הכל", בו הוא מארח את הזמר חן כהן.
בשיר מדבר נשר על הרצון שלו להצלחה כנגד כל הסיכויים, וחושף צדדים בו שטרם נחשפו, כמו בריונות שחווה וחוסר היכולות להרגיש שייך בשום מסגרת, השיר זכה להצלחה רבה וצבר בשבוע הראשון ליציאתו מיליון צפיות.
בינואר 2020 הוציא את השיר "אני על זה" בשיתוף הזמר ליברה.
במרץ, השתתף בשירו של גדי פיינגולד, "ענק" מתוך האלבום "אבדת בת מלך" המבוסס על סיפורו של רבי נחמן מברסלב, שהופק בשיתוף פעולה של פיינגולד עם המפיק עידו מימון.
ביולי, הוציא את השיר "לא יכול עליי", יחד עם הזמר ג'קו אייזנברג.
באוגוסט, הוציא את השיר "קליק", יחד עם הזמר כפיר צפריר.
באוגוסט הוציא את הדיס "רק ראפ" עם הראפר TOB, שבו הם תוקפים את תעשיית המוזיקה והראפ בישראל.
בפברואר 2021 התארח רון ברמיקס "שלאקות" עם הראפרים שרק, צוקוש, עדן נהרי, הפנר, ביג סאזו, מיכאל סוויסה ובסטשי.