tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1986 הוציא כהן-רז ספר עבור רופאים נוירולוגים שנקרא Learning Disabilities and Postural Control ובו הוא סקר את התחום מנקודות שונות והעלה השערות שונות לסיבת התופעות דיסלקסיה, דיסגרפיה, דיסקלקוליה ו-הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות לפי העדויות שהצטברו עד אז.
בניגוד לעמדתו הבלתי נחרצת של ספר זה, טען חוקר הפסיכולוגיה והנוירולוגיה הטיפולי הרולד נ' לוינסון (Levinson, H.N) כי מחקריו של כהן רז מורים כי המקור לארבע הפרעות אלה חייב להיות פגם בצרבלום שנגרם מקלט לקויי מאברי שיווי המשקל.
לוינסון פרסם דברים אלה בשנת 1980 בספר A Solution to the Riddle of Dyslexia, שנכתב עבור נוירולוגים ולאחר מכן בספרים נוספים שנכתבו לציבור הרחב כגון Smart but Filling Dumb .
לוינסון חיזק את דבריו גם במחקרי תצפית (להבדיל ממחקרים ניסויים) שערך במטופלים דיסלקטיים שלו שקיבלו תרופות בעלות השפעה על אברי האוזן הפנימית כגון טראוומין וסינופד , , , .
אולם לוינסון מעולם לא גיבה את דבריו במחקר ניסויי ולא שכנע את הקהילה הרפואית.
לאחרונה נחקר הנושא באופן תצפיתי גם בידי חוקרים אחרים , .
יתרה מזאת, בשנת 2004, כתב הנוירולוג חביב ספר המסכם את כלל הממצאים המחקריים בתחום הנוירופתולוגיה של הדיסלקסיה ובדיון בממצאים הוא מציע תאוריה דומה מאוד לזו של לוינסון .
ראובן וימֶר (נולד ב-16 בפברואר 1937) הוא פרסומאי, חוקר תרבות, סופר ומתרגם ישראלי.
ראובן וימר נולד בחיפה, התייתם מאביו בגיל שנה, ונשלח לבתי יתומים שונים בצפון הארץ, לבסוף נשלח לכפר הנוער מאיר שפיה ליד זכרון יעקב, שם סיים בית ספר יסודי.
אחר כך נשלח כילד חוץ לקיבוץ מזרע, שם סיים את לימודי התיכון.
אחרי גמר השירות חזר וגר בקיבוץ במשך שלוש שנים.
בשנת 1963 החל לעבוד בתחום הפרסום: תחילה במשרד בינג-ליניאל בחיפה, אחר כך עבר ללמוד בירושלים ובמקביל החל לעבוד בפרסום "דחף", בהמשך עבר להתגורר בתל אביב כשמונה כתקציבאי במשרד הראשי של "דחף", ועבד לצד בעלי החברה אליעזר ז'ורבין.
בשנים 1965–1967 עבד וימר במשרדי פרסום בניו יורק, ואחרי מלחמת ששת הימים חזר לארץ והשתלב שוב במשרד "דחף".
שם הוטל עליו, בין היתר, להכין את קמפיין ההחדרה של קוקה קולה לישראל, שנשא את הסיסמה: "טוב יותר עם קוקה קולה".
בשנת 1971 עבר לחברת הפרסום "יעקובסון", שהפכה בהמשך ל"וימר-יעקובסון" כשהפך שותף.
בתחילת שנות ה-80 הצטרף למשרד דוד טמיר, ושם המשרד שונה ל"וימר-יעקובסון-טמיר".
בשנת 1982 הכניס טמיר שותף נוסף, רוני כהן, ושם המשרד שונה שוב ל"וימר טמיר-כהן (יעקובסון)".
וימר פרש מעולם הפרסום ב-1985, והמשרד נותר עם השם "טמיר-כהן".
לאחר שנתיים בהם עסק ביוזמות עסקיות שונות, חזר לעולם הפרסום והקים את משרד "וימר פלוס".
בבחירות המקדימות לראשות מפלגת העבודה ב–1992, סייע ליצחק רבין, ויצר את הסיסמה 'רק עם רבין ננצח.
ב-1997 הקים וימר עם יוסי בנטוב את חברת "הלוח הצהוב", שהפיקה לוח מודעות שפורסם במוסף "7 ימים" של העיתון ידיעות אחרונות, ומכרה שטחי פרסום למפרסמים.
ב-1999 הגישה ידיעות אחרונות בקשת פירוק לחברה, עקב חוב שאותה אינה מסוגלת לפרוע.
במאי 2001 הוכרז לבקשתו כפושט רגל עקב חובות של עסקי הפרסום שלו.
במשך השנים טבע וימר ססמאות פרסום רבות המוכרות עד היום, בהן טוב לי עם עלית, איזה זיפ שותים היום, החמצן של המדינה ורבות אחרות, וכן טבע שמות מותגים נפוצים כגון "כספומט", "נשיקולדה", "פלא-פון" ואחרים.
וימר אף חידש מילים וביטויים בעברית כגון ידוענים, הכי-הכי, מקוון ואחרים.
במחצית שנות השמונים כיהן כראש האיגוד הישראלי לפרסום, ובשנת 2006 זכה לאות הוקרה על מפעל חיים בטקס קקטוס הזהב של ענף הפרסום בישראל.
בשנת 1993 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "השכל של הפרסום" ולאחר שפרש מעולם הפרסום ב-2001 עוסק וימר בתרגום, עיבוד וכתיבה.
ל"ו משלי לה-פונטיין (איורים: דן קדר, 2006)
כל משלי לה-פונטיין (איורים: גוסטב דורה, 2007)
כל משלי לה-פונטיין (מהדורה שנייה: מודן/דורון ספרים,2010)
ז'ורז' ברסנס שר בעברית (ציורים: ז'אק וינונסקה), דורון ספרים, 2011)
נחל התשנינים (דורון ספרים, 2011)
העורב – כל שירי אדגר אלן פו (דורון ספרים, (2012)
מיטב המשלים (דורון ספרים, (2013)
וניל שוקולד (הוצאת ספרא, 2014)
שירים לקלנדרה ( ספרי וימר, 2014)
חתימותיו של רמברנדט כמפתח לחייו ולסודותיו (מנדלי, 2016)
עדה יונת וסוד החיים (הוצאה עצמאית, מדלי, 2022) (עברית, אנגלית)
ספר המרובעים (ארגמן מיטב, מנדלי, 2022)
המעיין שרצה לשוט בעולם (מנדלי, 2022) (עברית, אנגלית)
הקוד האמיתי של לאונרדו דא וינצ'י (הוצאה עצמאית, מנדלי, 2023) (עברית, אנגלית)
הרב רפאל ראובן גרוזובסקי (י"א בכסלו ה'תרמ"ז 8 בדצמבר 1886, מינסק – כ"ב באדר ה'תשי"ח, 14 מרץ 1958, ארצות הברית), היה ר"מ וראש ישיבה בישיבות כנסת בית יצחק שבליטא, תורה ודעת בניו יורק ובית מדרש עליון במונסי, ויושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
נולד במינסק, לרחל לאה, בתו של הרב אברהם יורקנסקי רבה של סוירזנה ולרב שמשון גרוזובסקי, דיין ומורה הוראה במינסק.
הוא למד במינסק ב'קיבוץ' שבבית הכנסת זבחי צדק, ואחר כך בישיבת סלובודקה שבליטא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התפזרה הישיבה וחלק מתלמידיה גלו לקרמנצ'וג, שם נשא את חיה שרה מרים, בתו של הרב ברוך בר ליבוביץ, ראש ישיבת כנסת בית יצחק.
אחרי נישואיו נתמנה לר"מ שני בישיבתו של חותנו, והיה אחראי על הניהול הכספי עד ראשית מלחמת העולם השנייה.
בשנת תרפ"א עברה הישיבה לווילנה, ובשנת תרפ"ו לקמניץ.
בשנת תרפ"ט הגיעה הישיבה למשבר כלכלי והוחלט על נסיעה לארצות הברית לשם גיוס כספים.
במשך כשנה ומחצה נדדו החותן והחתן ברחבי ארצות הברית, והצליחו במידה רבה.
אחר כך חזרו לקמניץ, והמשיכו בהרבצת תורה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת ברית המועצות לפולין, גלתה הישיבה לווילנה, שעדיין הייתה חלק מליטא העצמאית.
זמן קצר אחר כך נפטר חותנו הרב ברוך דוב ליבוביץ, והישיבה המשיכה בראשותו יחד עם גיסיו הרב משה ברנשטיין והרב יעקב משה ליבוביץ.
הם עברו לראסיין, פרוור של וילנה, ושם התקיימה הישיבה עד החורף של שנת תש"א (1940–1941).
בתש"א היגר לארצות הברית, ושם התמסר להצלת בני הישיבה, במסגרת ועד ההצלה בניו יורק.
כמו כן עסק במשלוח חבילות עזר וסיוע לתלמידים שהוגלו לסיביר.
אחר המלחמה נתמנה לראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק במקומו של הרב שלמה היימן שנפטר אז, ובמקביל נתמנה לראש ישיבת בית מדרש עליון שבמונסי, ניו יורק, שנוסדה ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ.
כן כיהן כראש מועצת גדולי התורה שעל ידי אגודת ישראל באמריקה.
בב' בניסן תשי"א (8 באפריל 1951) נפטרה אשתו, ובסוף אותה שנה נפגע בתאונת דרכים שגרמה אחר כך להתקף לב, לשבץ ולשיתוק עד פטירתו.
חתניו הם הרב דן אונגרישר, שהתמנה תחתיו לראשות ישיבת בית מדרש עליון, והרב לוי קרופני, ראש ישיבת "תורת אמת" בניו יורק.
בנו חיים הוא חותנו של ראש ישיבת תורה ודעת הנוכחי, הרב יצחק ליכטנשטיין.
חידושי רבי ראובן, על מסכתות הש"ס הישיבתיות, ג' חלקים, ח"א, ניו יורק, ה'תשכ"ה, ח"ב, ניו יורק, ה'תשל"א, ח"ג, ניו יורק, ה'תשמ"ה
חידושי רבי ראובן, על מסכת מקוואות, ניו יורק, ה'תשנ"ד
בעיות הזמן, בני ברק, ה'תשל"ב
מאמרי רבי ראובן, על התורה, מונסי, ה'תשס"ד
שיחות רבי ראובן, שיחות ודרשות, מונסי, ה'תשס"ו
לב ראובן, שיחות ומאמרים על התורה, ישראל, ה'תשע"ט
ראובן גור הוא פסיכולוג אמריקאי-ישראלי.
משמש כפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, בקתדרה לפסיכיאטריה, וכן בקתדרות לרדיולוגיה ונוירולוגיה.
הוא מנהל מעבדת המוח בבית החולים של אוניברסיטת פנסילבניה.
גור הוא מומחה בנוירופסיכולוגיה וביישומי ההדמיה בחקר המוח וההתנהגות.
הוא מהדמויות המובילות במחקר בתחום הפסיכיאטריה בארצות הברית, בעיקר בחקר הקשר שבין מוח להתנהגות, בהתבסס על טכניקות ההדמיה של המוח אצל בני אדם חיים, בריאים או חולים בהפרעות נפשיות שונות.
טכניקות אלה התפתחו בשנות 1980-90, בעיקר באמצעות התהודה המגנטית התפקודית (fMRI) והטומוגרפיה של פליטת פוזיטרונים (PET) של המוח.
גור תרם רבות למחקרים פסיכולוגיים גם בתחומים אחרים כמו חקר מנגנוני ההגנה הנפשיים וה"הטעיה העצמית", ביחד עם החוקר הרולד זקהיים.
כמו כן חקר השפעות השינה על התפקודים הקוגניטיביים.
הוא שירת בצה"ל בשנים 1967-1965, ובהמשך למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השנים 1970-1967.
ב-1970 נסע לארצות הברית, שם למד לדוקטורט בפסיכולוגיה ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת מישיגן באיסט לנסינג (East Lansing).
ב-1973 עסק במחקר לקראת פוסטדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, אצל הפסיכולוג הנודע ארנסט הילגרד.
אחר כך, במהלך השנים 1974-1976, עשה פוסטדוקטורט בתחום הנוירופסיכולוגיה, באוניברסיטת פנסילבניה.
מאז עבד כמרצה וחוקר באוניברסיטה זו.
החל משנת 1988 מכהן כפרופסור לפסיכיאטריה.
בשנים 1996-1992 עבד גם במכון הלאומי לבריאות.
משנת 2005 הוא מכהן כנוירופסיכולוג ראשי במרכז הרפואי של מנהל הווטרנים בפילדלפיה.
רבים ממחקריו ערך ביחד עם אשתו, רחל גור, פסיכיאטרית, נוירולוגית ופסיכולוגית, איתה למד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת מישיגן.
בני הזוג גור חקרו בשנת 1975 את הקשר בין כיוון תנועות העיניים בעת חשיבה - שמאלה או ימינה – ובין השימוש במנגנוני הגנה מסוימים.
הם מצאו שה"שמאליים" (שכיוונו עיניהם קודם שמאלה כשנשאלו שאלה) מאופיינים יותר מה"ימניים" בנטייה להכחשה
גור חקר את תופעת ה"הונאה העצמית" (self deception) בשיתוף עם הרולד זקהיים (Sackeim), בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80. גור יצר שאלונים מתאימים, וביצע ניסויים באמצעות זיהוי על ידי הנחקרים של קולם המוקלט עצמם או של קול מוקלט זר.
דניאל לנגלבן, יחד עם גור ואחרים, ניסה להשתמש בתהודה המגנטית התפקודית כ"גלאי שקר", הודות לשינויים בכיוון פעילות מוגברת באונה המצחית בעת אמירת שקרים.
עבודות רבות של בני הזוג גור הוקדשו לחקר התפקודים הקוגניטיביים והרגש, למשל הפרעות בזיהוי רגשות לפי הבעות פנים.
חקר השוואתי של המבנים והתפקודים במוח
בני הזוג גור חקרו את ההבדלים האזוריים במבני המוח ובתפקודיו בהשפעת המגדר והזקנה, וכן השוו במחקרם בין אנשים בריאים לבין חולים בהפרעות כמו סכיזופרניה, מחלות אפקטיביות, אוטיזם, שטיון, מחלת הנפילה ושבץ.
בני הזוג גור השוו בין גודל מבנים מוחיים של גברים ונשים, ומצאו שהמבנה האחראי על ריסון התוקפנות ובקרת הדחפים, באזור המצחי-אורביטלי בקליפת המוח, גדול יותר אצל נשים.
כן נמצא שהיחס בין גודל האזור הקורטיקלי המצחי-אורביטלי לעומת גודל האמיגדלה (המעורבת בהתגרות הרגשית) הוא גדול יותר אצל נשים.
המחקר מחזק את ההשקפה המקובלת לגבי עודף תוקפנות שקיים אצל גברים, תוך מתן הסבר ביולוגי, בנוסף להסברים החינוכיים-תרבותיים שהיו מקובלים עד אז.
במחקר אחר מצא גור כי במצבי מנוחה, זרם הדם במוח (CBF) הוא גדול בהרבה אצל נשים מאשר אצל גברים; מבחינה כמותית הוא דומה לזרם הדם במוח של גברים הנמצאים בפעילות של פתרון בעיות.
לעומת זאת, גור מצא כי מטבוליזם הגלוקוז במוח (CMRgl) אצל שני המגדרים הוא שווה גם במצבי מנוחה וגם בפעילות מחשבתית.
גור ואשתו רחל פרסמו ב-1999 מחקר לפיו ניתן להבחין בהבדלים תלויי מגדר בחומר האפור ובחומר הלבן של המוח.
אצל נשים נמצא חומר אפור ב-15-10 אחוזים יותר מאשר אצל גברים.
תופעה זו מפצה ככל הנראה על הגודל הקטן יותר של המוח הנשי, ומסבירה למה מנת המשכל (IQ) אצל שני המגדרים היא דומה בממוצע.
כן נמצא אצל הגברים אחוז גבוה יותר של חומר לבן, ויותר נוזל מוחי שדרתי, לעומת הנשים.
מצד שני, יש יותר חומר לבן עם קישורים בין שתי ההמיספרות במוח אצל נשים בכפיס המוח.
לממצאים האלה השלכות לגבי דרכי החינוך של בנים והטיפול בקשיי למידה וקשב.
במחקר נוסף מצא גור שבתהליך ההזדקנות אצל גברים חלה הידרדרות של המוח, שהיא מהירה פי שלושה מאשר אצל נשים, בייחוד בהמיספירה השמאלית ובאזורים המצחיים והרקתיים.
במחקרים מבוססים על PET, שעסקו בשינויים במוח בעת זיהוי רגשי של הפנים, הבחינו בני הזוג גור במעורבות של האונה הפראייטלית בהמיספירה הימנית, בזיהוי רגשות חיוביים ושליליים כאחד.
במחקרים, שנערכו בשנות ה-90 ובהם השתתפו גם החוקר סקולניק והחוקר רולנד ארווין, השתמשו החוקרים בסט של שלוש תמונות של פנים המביעים שלושה מצבים רגשיים: אושר, עצב ומצב נייטרלי (PENN Facial photographs).
הגברים והנשים זיהו היטב, באותה מידה, את הפנים המאושרות של גברים.
לעומת זאת, הנשים זיהו ב-30% טוב יותר את העצב בתמונות פנים של נשים.
בעת הניסוי הזה, האקטיבציה של המערכת הלימבית הייתה פחות מודגשת אצל הנבדקות מאשר אצל הנבדקים הגברים.
גור עסק גם בחקר שינויים במהלך מחלות ובמצבי דחק.
ב-1998 עקבו גור ועמיתיו אחר שינויים מבניים של המוח אצל חולים שלקו באפיזודה ראשונה של מחלת הסכיזופרניה.
השינויים הבולטים חלו באונות המצחיות והרקתיות, בעיקר השמאליות.
מצד שני, במקביל חלה הטבה קלינית.
במחקר רב-דורי שביצעו בשנת 2007 בני הזוג גור, מצאו בדומה לחוקרים אחרים, שלקרובי משפחה של חולי סכיזופרניה יש הפרעות מסוימות בתפקודים הקוגניטיביים לעומת קרובים של אנשים בריאים.
בעשור האחרון גור היה מעורב על ידי מתן חוות דעת במשפטים מפורסמים של מספר צעירים שהואשמו ברצח (כולל רציחות סדרתיות) ובאונס.
לוגן של הברית הלאומית לחולי נפש.
ב-2007 זכה באות החוקר המצטיין מטעם NARSAD (הברית הלאומית למען המחקר בסכיזופרניה ובדיכאון).
ב-2009 זכה עם אשתו רחל גור בפרס ליבר להישגים יוצאים מן הכלל בחקר הסכיזופרניה.
ראובן גור, רחל גור ואנדרו ג'יי סייקין, הפרק תפקוד המוח בסכיזופרניה - יישומי מחקרים נוירו-התנהגותיים בספר "סכיזופרניה - מהנפש אל המולקולה", בעריכת ננסי אנדריאסן, הוצאת האיגוד האמריקאי לפסיכופתולוגיה, 1994
גור, גוטיירז, הולדנאק ומאר, יישום הניסויים הנוירו-התנהגותיים במחקרי הדמיה פיזיולוגית בספר "נוירו-הדמיה - מדע יסוד", בעריכת ארין ביגלר, הוצאת שפרינר, 1996.
גפני עלה לישראל בשנת 1951 והתגורר בקיבוץ דברת.
במהלך שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים נלחם במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ופעולות בעומק לבנון.
הוא למד אמנות במכללה האקדמית עמק יזרעאל ולאחר מכן השתלם במספר בתי ספר לאמנות ברחבי הארץ.
אחת מיצירותיו הידועות של גפני היא תערוכת "החייל שלי" המורכבת משבעים פסלי חרס, המלווים את השיר "בן יפה נולד" אותו כתב אהוד מנור.
התערוכה הוצגה לראשונה באתר ההנצחה בלטרון בטקס זיכרון במעמד ראש הממשלה יצחק רבין.
בתחילת שנות ה-90, עם פרוץ גל האינתיפאדה, החל גפני להנציח את נפגעי פעולות האיבה באנדרטאות אמנותיות.
האנדרטאות אותם עיצב ופיסל מוצגות ברחבי הארץ ואף בעיר מגוריו עפולה.
בנוסף, פיסל ראובן אתר הנצחה במחלף גולני העומד בסימן "הישרדות חיילים" - יצירה המשלבת מוטיבים של מתכת וסלע.
בעשור השני של המאה ה-21 מוצגות חלק מיצירותיו בארצות הברית במגוון תערוכות בהן מוצגים פסלי ברונזה ותמונות ברזל גדולות.
בנוסף, מפסל גפני עבודות יודאיקה המוצגות למכירה במספר גלריות בארץ.
בעת האחרונה החל גפני יוצר פסלים סביבתיים ותמונות קיר גדולות.
בין עבודותיו יצירה באורך 45 מטר הממוקמת בצומת גהה ועונה לשם "פתח תקווה - אם המושבות".
גפני התגורר בעפולה והחזיק גלריה ובית מלאכה בקיבוץ יפעת ובאתר "סקי בגלבוע".
ראובן יפת (1 בינואר 1935 – 3 באפריל 2025) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בהפועל פתח תקווה בשנות החמישים והשישים, במהלכן זכה עם הקבוצה בגביע המדינה ושש אליפויות.
ראובן יפת נולד בתימן ועלה לישראל עם משפחתו באונייה שיצאה מנמל עדן כשהיה בן חצי שנה.
המשפחה התגוררה תחילה בשכונת כרם התימנים בתל אביב.
עד לסיום שירותו הצבאי לא שיחק כדורגל במסגרת מסודרת, אלא רק בשכונה.
כשבועיים לפני סיום השירות שיחק יפת במדי נבחרת פיקוד ההדרכה, לצידו של נחום סטלמך, במסגרת גביע הרמטכ"ל.
קבוצתו זכתה בגביע, ויפת היה אחד המצטיינים.
לאחר מכן קיבל הצעות ממספר קבוצות, ולבסוף בחר בהפועל פתח תקווה עקב המלצתו של חברו יעקב קרלינסקי, שאימן במחלקת הנוער של הקבוצה.
יפת החל לשחק בהפועל פתח תקווה לקראת סיום עונת 1955, בה זכתה באליפות ראשונה בתולדותיה.
שנתיים לאחר מכן הוסיפה הקבוצה גם את גביע המדינה לארון תאריה.
בין עונת 1958/59 ל-1962/63 זכתה הפועל פתח תקווה בחמש אליפויות רצופות, שיא שלא נשבר עד היום (נכון לשנת ).
יפת היה אחד השחקנים היציבים בקבוצה באותן שנים - מתוך 110 משחקים שנערכו בעונות האליפות, הוא פתח בהרכב ב-103. רק השוער יעקב ויסוקר שותף ביותר משחקים בפרק זמן זה.
בעונת 1964/65 עזב את הפועל פתח תקווה ועבר להפועל נחליאל מהליגה השנייה, שם שימש כמאמן-שחקן.
קריירת האימון של יפת הייתה קצרה למדי.
לאחר ששימש כמאמן-שחקן בהפועל נחליאל, עבר לאמן את מכבי בת ים.
כעבור זמן קצר נאלץ לעזוב בעקבות סכסוך עם הנהלת הקבוצה - הוא הוציא את השחקן המוביל של הקבוצה מההרכב לאחר שעישן תוך כדי משחק, וחברי ההנהלה הודיעו לו כי הצעד לא מקובל עליהם.
בעקבות זאת עזב והחליט לפרוש מאימון.
בהמשך עבד כטכנאי בחברת בזק, תפקיד שקיבל בזמן ששיחק בהפועל פתח תקווה, עד שיצא לפנסיה.
יפת היה נשוי ואב לשני בנים והתגורר בפתח תקווה.
ראובן דפני (11 בנובמבר 1913 – 15 ביוני 2005) היה מראשוני עין גב, מצנחני היישוב ודיפלומט.
ראובן דפני נולד ב-1913 בזגרב שבאוסטריה הונגריה (כיום בקרואטיה) בשם "ראובן קאנט" (Ruben Kandt).
כשהיה בן 14 עברה המשפחה לווינה, באוסטריה ושם נחשף לראשונה לאנטישמיות וזיקתו לציונות התחזקה.
הוא החל ללמוד בבית ספר יהודי, ולמד עברית על מנת לעלות ארצה ולהתיישב בה.
ב-1936 עלה לבדו ארצה כשנה לאחר אחיו הגדול אפרים אפרא דפני, והיה ממייסדי קיבוץ עין גב.
דפני התגייס לצבא הבריטי ב-1940, ושירת במחלקת שירות המודיעין של חיל האוויר המלכותי.
ב-15 במרץ 1944 הוצנח בצפון יוגוסלביה כחלק מקבוצה ראשונה של ארבעה צנחנים עברים: דפני, חנה סנש, יונה רוזן ואבא ברדיצ'ב.
חודש ימים לאחר מכן הצטרפו אליהם גם יואל פלגי ופרץ גולדשטיין.
על המשלחת הוטל לארגן העברה של שליחים לרומניה ולהונגריה ועל ראובן דפני הוטל "להישאר ביוגוסלביה ולשמש נקודת קשר בין החברים היוצאים אל הארצות ההן לבין המפקדות אשר בבארי ובקהיר, ולפעול בשטח היוגוסלבי".
זמן קצר לפני יציאתה אל מעבר לגבול ההונגרי מסרה חנה לראובן את השיר אשרי הגפרור, עם בקשה שאם לא תחזור ימסור את השיר לחברים בשדות ים.
בערב ראש השנה 1944, 17 בספטמבר, צנח ראובן דפני בפעם השנייה ליוגוסלביה וב-13 באוקטובר עזב את יוגוסלביה לחלוטין.
במרץ 1945 השתחרר דפני משרותו הצבאי.
באביב 1946 לאחר שחזר לקיבוץ, יצא ראובן לשליחות נוספת, הפעם למטרת רכש נשק בארצות הברית עבור ההגנה.
ב-1948 עם הקמת משרד החוץ, יצא לגייס כספים בשביל המדינה הצעירה בניו יורק.
הוא נבחר להיות בין ראשוני הדיפלומטים של מדינת ישראל, והיה הקונסול הראשון בלוס אנג'לס.
בין השנים 1953–1956 שימש קונסול הסברה בניו יורק.
ב-1960 קרא לו ראש הממשלה דוד בן-גוריון להקים ולנהל את מינהל הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך.
עם סיום תפקידו ברשות הספורט יצא דפני לבומביי וכיהן בתפקיד הקונסול כללי בהודו, ובראשית שנות השבעים שירת כשגריר בקניה.
הוא היה דובר משרד החוץ, ומ-1975 – שגריר בתאילנד.
ב-1982 פרש ממשרד החוץ ובמשך 13 שנה שימש סגן יו"ר יד ושם.
בשנים האלה התפתח והתרחב מפעל ההנצחה בהר הזיכרון ונחנכו האנדרטה ללוחמים ולפרטיזנים היהודים, יד לילד ובקעת הקהילות, הונחו היסודות להקמת המכון הבינלאומי למחקר, ובית הספר המרכזי להוראת השואה החל בפעילותו.
על פעילותו בתחומי החינוך, היחסים הבינלאומיים, ההנצחה ופיתוח החינוך הגופני הוענק לראובן דפני עיטור הכבוד "יקיר ירושלים".
במלאת 60 שנה למרד גטו ורשה היה בין מדליקי המשואות בטקס הממלכתי ביום השואה ביד ושם.
ראובן דפני נפטר בשנת 2005 בגיל 91, והשאיר אחריו שני ילדים.
הרב ראובן הורוביץ (תרנ"ט, 1899 - י"ז בניסן תש"ג, 22 באפריל 1943) היה ממנהיגי המזרחי בפולין ומלוחמי מרד גטו ורשה.
נולד בטרנופול שבגליציה לרב לייבל, מצאצאי השל"ה, ולנכדת הרב ראובן זידר, מגדולי תלמידי החכמים בלבוב.
למד אצל הרב דוד מנחם מוניש באב"ד, ראב"ד טרנופול ומחבר שו"ת "חבצלת השרון", ולאחר מכן למד בישיבת לומז'ה וב"מתיבתא" של אגודת ישראל שבה הוסמך לרבנות לאחר לימודים של שנתיים.
בתרפ"ד-תרצ"ג היה פעיל בצעירי אגודת ישראל ונודע כנואם מזהיר וכתב מאמרים רבים בעיתוני "אגודת ישראל" ופרסם מחקרים תורניים רבים.
נישא לבתו של הרב קולינד מאוליקה בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה, ומונה לרבה של העיירה.
לאחר זמן מה עזב את "אגודת ישראל" בגלל שהתנגדה להתיישבות בארץ ישראל, ועבר להיות ממנהיגי תנועת "תורה ועבודה" של המזרחי.
עבר להתגורר בוורשה ויצא בהזדמנויות שונות לדרוש לטובת רעיון הציונות הדתית.
על נאומיו המרתקים זכה לכינוי "ז'בוטינסקי זעירא".
הרב הורוביץ עסק בענייני עלייה לארץ ופעל במחלקה החרדית של קק"ל.
באותה תקופה פרסם מאמרים רבים שבהם כתב לחזק את הציבור הדתי-לאומי במטרה להכשיר את הדרך להקמת מדינה יהודית.
בגטו ורשה עסק בפעילות תורנית ותרבותית.
בזמן קרוב לפרוץ מרד גטו ורשה ניסו הגרמנים להשפיע על היהודים לעבור ל"עבודה" בערים אחרות, שמשמעותה האמיתית היה שליחה למחנה השמדה.
כאשר ראו הרבנים כי לא מעט יהודים נוטים לקבל את ההצעה ביאושם, כנסו ישיבה מיוחדת שבה השתתף הרב ראובן הורוביץ, ובה הוחלט לומר ליהודים לא לנסוע כי מדובר בשליחה להשמדה ולא לכל עבודה שהיא.
הרב הורוביץ הצטרף למפקדה של המרד כשהוחלט עליו, ואף השתתף בליל הסדר במפקדה הראשית ברחוב זמנהוף 21, שאותו ערך הרב יוסף אלכסנדר זמלמן מפשדץ (פשייץ'), בעצמו פעיל במרד במחתרת אצ"י (המחתרת היהודית שלצידה פעל אי"ל).
בהמשך עברה המפקדה לרחוב מילה 18. בי"ז בניסן תש"ג הוצת הבונקר של מפקדת המרד, וממנו יצאו כ-30 בחורי ישיבה עם נשק ואליהם הצטרפו הרבנים זמלמן והורוביץ.
כולם נכנסו לרחוב זמנהוף 44 ומשם ניהלו את הקרב האחרון נגד הנאצים, שבו נהרג הרב הורוביץ כמו גם הרב זמלמן ואחרים.
הרב ראובן הכהן (כ"ה באדר ה'תרע"ז, 19 במרץ 1917 - י"ד באלול ה'תשס"ג, 11 בספטמבר 2003) היה רב העדה התימנית בחדרה.
נולד בכ"ה באדר תרע"ז בכפר אלנד'ארי שבתימן לסעידה ולרב עודד (עוואץ'), אב"ד במחוז בעדאן בתימן (תלמידו הוא הרב ישעיהו משורר, אב"ד בפתח תקווה וחבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים).
מגיל צעיר גילה בקיאות בתורה ובגיל 14 החל לעסוק בשחיטה.
בגיל 16 נישא לאסתר בת אברהם וסלאמה מנצור.
שנה לאחר מכן הוסמך לסדר חופה וקידושין ואף השתתף בבית הדין בסידור גיטין.
בגיל 18, לאחר מות אביו, הסמיכו אותו רבני צנעא לרבנות.
במוצאי ל"ג בעומר ה'תש"ו יצא מכפרו במטרה לעלות לארץ ישראל והגיע למחנה חאשד (מחנה גאולה), שם שימש רב הקהילה ממנה עלה וחבר בבית הדין של המחנה.
לישראל הגיע בי"ט באדר ה'תש"ט.
בשנותיו הראשונות בישראל התיישב הרב הכהן בזכרון יעקב, שם עסק בעבודה ביקב ובהמשך גם בהוראה בבנימינה.
באלול תש"ט אישרו הרב ראובן כ"ץ והרב עובדיה הדאיה, חברי בית הדין בפתח תקווה, את סמיכתו.
סירב לעבור לבאר שבע, שם הוצעה לו משרת דיינות, מפני שרצה לגור לצד קהילתו.
בל' בשבט ה'תשי"ב נבחר לרבנות עדת התימנים בחדרה ובהמשך קיבל הכשר לרב עיר מידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן.
בי"ד באלול ה'תשס"ג (11 בספטמבר 2003) נפטר הרב ראובן הכהן כשהוא בן 86, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בחדרה.
הותיר אחריו חמש בנות ושני בנים.
ראובן "רומֶק" גרינברג () היה איש לח"י, שבשנים הראשונות של מדינת ישראל היה מעורב במספר פרשות, בהן משפטו של אליעזר מלחי ומשפט הדיבה נגד מלכיאל גרינוולד בעניינו של ישראל קסטנר.
הוא היה המו"ל של כתב העת "סולם" בעריכת ישראל אלדד.
גרינברג נולד בכ"ט בניסן תרע"ו (1916) בוורשה שבפולין לזאב, יליד אודסה, ודינה לבית אלבינגר.
משפחת סבו מצד אביו הייתה בעלת אצמעים וברשותה היו מכרות מלח בים השחור.
הפעיל הציוני אברהם גרינברג נמנה עם קרובי משפחתו.
בנערותו היה פעיל בבית"ר וממארגני תאי האצ"ל בוורשה.
הוא ניסה לארגן מצעד של אלף יהודים שיצעדו מפולין לגבול רומניה במטרה למשוך אחריהם המונים בעלייה לארץ ישראל, אולם המסע הוכשל על ידי הבריטים.
עם פרסום הספר הלבן הוא ארגן עם נתן ילין-מור הפגנה ליד הקונסוליה הבריטית בוורשה.
עוד בפולין נפגש עם אברהם שטרן ונכח במפגשיו עם הקצונה הפולנית הגבוהה, שבהם נידונו תוכניות להעברת אנשים ונשק באניות לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא לחם כקצין בצבא פולין, ולאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית ברח לרומניה והגיע לארץ ישראל.
בארץ ישראל הוא נהיה איש מודיעין של הלח"י בירושלים.
בין השאר היה שותף לארגון בריחתה של גאולה כהן מהכלא (בסיועו של יוסוף אבו גוש).
לקראת כיבוש דיר יאסין הוא הביא את דגל ישראל לתליה על בית המוכתר לאחר כיבוש הכפר והיה שותף ללחימה כנגד ערביי הכפר, שעליהם אמר שנלחמו כאריות והצטיינו בצליפות מדויקות.
לאחר רצח פולקה ברנדוט ארגן גרינברג את הברחת מבצעי הרצח במשאית עמוסת רהיטים לתל אביב
לאחר קום המדינה גרינברג היה פעיל במאבקים שונים נגד ממסד מפא"י ומשטרת ישראל.
בשנת 1953 היה גרינברג שותף לוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם עמוס קינן, אורי אבנרי, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי ואחרים, ועד מותו הוא היה בקשר טוב עם אנשי אבו גוש.
בבחירות לכנסת השלישית בשנת 1955 הוא עסק בתעמולה למען חרות בין ערביי אבו גוש.
בהלווייתו הלכו זה לצד זה אחר ארונו אנשי לח"י כמו ישראל אלדד, וערביי אבו גוש.
גרינברג גם היה יושב ראש הוועד להגנת גרינוולד, שבו היו שותפים גם יוסף שכטמן ושמואל מרלין, בעת שהלה יצא בהאשמותיו נגד ישראל קסטנר ודאג למימון ההגנה במשפט.
איסר הראל טען שספק אם שמואל תמיר היה מצליח במשפט קסטנר אילולא המימון שארגן גרינברג.
גרינברג יצא בהאשמות נגד קציני משטרה על שחיתות, וטען שמעצרו נובע מהתנכלות בגלל האשמותיו.
על האשמותיו כנגד קצין המשטרה חיים סלומון, שאותן לקח מכתביו של מלכיאל גרינוולד, הועמד לדין באשמת הוצאת דיבה.
הוא גם היה זה שהגיש את התלונה נגד יעקב בר-אור ובעקבות הרשעתו של בר-אור ביקש שהמדינה תעניק לו פרס על שחשף את הפרשה.
גרינברג נעצר מספר פעמים והועמד לדין בפרשות פליליות שונות, כמו זיוף, שוד ואיומים, כמו גם באשמה של הקמת מחתרת, אולם בכל המקרים יצא זכאי.
בשנת 1954 הוא נעצר כחשוד בשוד של חנות עתיקות.
בשנת 1965 זוכה מאשמת זיוף דרכון, אולם הזיכוי בוטל בבית המשפט המחוזי.
באותה תקופה היה גרינברג מעורב במשפטו של השופט אליעזר מלחי.
התביעה טענה שגרינברג תיווך במתן השוחד למלחי.
השבועון "בול" פרסם שיומיים לפני מותו טען גרינברג שעדת התביעה משקרת וטען שהשופט אינו קשור לפרשת השוחד.
גרינברג נישא לפנינה לבית מני (1907-1987; בתם של יוסף ושרה מני) בשנת 1943 ולשניים נולדו שני בנים ובת.
ראובן גרינברג נפטר בי' באייר תשכ"ו ונטמן בהר המנוחות.
הדעות לגבי גרינברג, מעשיו ומניעיו נתונות במחלוקת עמוקה.
איסר הראל כתב שלאחר רצח ברנדוט גרינברג סייע לש"ב באיתור חברי הלח"י, בהם נתן ילין-מור, תמורת חסינות ממעצר בספרו, מתאר הראל את גרינברג כבריון אלים, איש העולם התחתון.
לטענתו, גרינברג לא פעל למען גרינוולד ואנשי אבו גוש ממניעים טהורים, אלא כדי שאלו וחבריהם יסייעו לו בפעילויותיו הפליליות.
לעומת זאת, גבריאל שטרן ותום שגב כתבו עליו:
"מאחר שבתי־הדין של מטה לא הרשיעו את רומק, בוודאי אין אנו רואים עצמנו מוסמכים לחרוץ משפט על המנוח ואין אנו, איפוא, יכולים לפסוק, אם היו לו המידות הרעות של רובין הוד, השודד המפורסם, אשר קטגוריו ייחסו לו.
אך זאת נוכל לומר בפה מלא, כי מידותיו הטובות של רובין הוד דבקו בו: נדיבות־לב לגבי אנשים נדכאים ונרדפים ונאמנות לידידים.
וזכויות אלו יעמדו לו בבית־דין־של־מעלה."
ראובן גפני (נולד בתשל"ד, 1974) הוא חוקר ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה.
במוקד מחקריו עומדת הקהילה היהודית בירושלים; הנוכחות היהודית בערים ערביות עד מלחמת העצמאות; בתי הכנסת של ארץ ישראל בעת החדשה; וסוגיות שונות הנוגעות לקשר שבין דת, תרבות ולאומיות עברית.
לשעבר עורך כתב העת "עת־מול", סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי בירושלים, מנהל הוצאת תבונות של המכללה האקדמית הרצוג, וכיום ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית כנרת.
נולד וגדל בירושלים, בנם של ההיסטוריון ישעיהו גפני והאמנית והציירת נעמי גפני.
בילדותו התגוררה המשפחה בשכונת תלפיות ולאחר מכן בשכונת רחביה בירושלים.
למד בבית הספר היסודי "חורב", ולאחר מכן בישיבה התיכונית "חורב" בירושלים.
לאחר תום לימודיו התיכוניים למד שש שנים בישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות, ובמסגרת זו שירת כחייל "הסדר" בחיל השריון.
לאחר תום לימודיו בישיבה למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לספרות עברית ומדעי המדינה.
לאחר מכן למד לתואר השני במסגרת החוג לגאוגרפיה.
במסגרת עבודת המאסטר שלו, שעסקה בבתי כנסת בשכונות ירושלים הראשונות, החל לעסוק באופן ממוקד בקורותיהם של בתי הכנסת בארץ ישראל בעת החדשה, תוך בחינתם במבט רב ממדי, תרבותי, לאומי ודתי גם יחד.
בשנים 2000–2016 עבד ביד יצחק בן-צבי בירושלים, תחילה כמדריך, רכז סיורים, עוזר למערכות שונות, ועורך כתב העת עת־מול, העוסק בתולדות ארץ ישראל ועם ישראל.
בפברואר 2013 מונה לסגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה של יד יצחק בן-צבי.
במקביל, בשנים 2009–2014 שימש כמנהל "הוצאת תבונות", הפועלת במסגרת מכללת הרצוג להכשרת מורים באלון שבות.
בשנת תשס"ט (2008-9) זכה בפרס שרת החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית.
כתב את עבודת הדוקטור בנושא "הבניית הלאומיות העברית בבתי כנסת בארץ ישראל בשנים 1948-1917", בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
מתגורר ביישוב שדמות מחולה שבצפון בקעת הירדן.
כתושב הבקעה, יזם מראשיתו את הכנס השנתי של "מחקרי בקעת הירדן", שנערך עד כה (2022) שש פעמים.
"מקדש מעט: בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים", ראה אור בשנת תשס"ד (2004) ועוסק בבתי הכנסת בשכונות רחביה, קריית שמואל, שערי חסד וטלביה.
"בית תפילה: בתי כנסת חבויים בלב ירושלים", ראה אור בשנת 2007 ועוסק בבתי הכנסת בשכונות משכנות שאננים, ימין משה, מחנה ישראל, נחלת שבעה ואבן ישראל.
"בין הפילבוקס לבית הנשיא: סיפורן של קריית שמואל ושכונת מרחביה", ראה אור בשנת 2010 ועוסק בקורותיהן של שכונת קריית שמואל ושכונת מרחביה הזעירה והלא-מוכרת, הסמוכות שתיהן לשכונת רחביה.
כן מציע הספר מסלולי סיור מפורטים בשתי השכונות.
"חלומות ורוח: משכנות שאננים 2010-1860", ראה אור בשנת 2011 ועוסק בקורות משכנות שאננים וימין משה במאה וחמישים השנים האחרונות.
יצא גם בתרגום לאנגלית .
"נוסח ירושלים: עדות ובתי כנסת במרכז ירושלים", ראה אור בשנת 2011 ועוסק בכ-40 בתי כנסת בשכונות מקור ברוך, זיכרון משה, מחנה יהודה וסביבתן.
תחת כיפת הלאום: בתי כנסת ולאומיות בארץ ישראל בתקופת המנדט, ראה אור בשנת 2017 בהוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות.
הספר מתחקה אחר זיקתם של בתי הכנסת להוויה הלאומית המתחדשת ועוקב אחרי התפתחות בתי הכנסת במקביל לצמיחת היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט.
נקודה עברית בבית שאן: קהילה יהודית בעיר ערבית בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט (הוצאת מאגנס, ירושלים, תשע"ח).
לעברת את שרלוק הולמס: פרשייה ספרותית אידאולוגית מתקופת המנדט (הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשפ"ב).
פותח סידור: מסע בעולמם של סידורי ארץ ישראל בעת החדשה (הוצאת תבונות, ירושלים, תשפ"ב)
לכרוך את התפילה: מסעות נוספים בעקבות סידורים ומתפללים בארץ ישראל (הוצאת תבונות, ירושלים, תשפ"ד)
לאורך השנים פרסם מספר רב של מאמרים על נושאים אלו ואחרים, במגוון כתבי עת אקדמיים ופופולריים, ביניהם "קתדרה", "כנישתא", "עלי ספר", "אריאל", "סגולה", "אופקים בגאוגרפיה", "ארץ ישראל" ואחרים.
במשך מספר שנים פרסם מדור קבוע על בתי כנסת בארץ ישראל במסגרת "מוסף שבת" בעיתון מקור ראשון.
במסגרת המדור, "פתח לפנים מפתח", פורסמו לאורך השנים כ-70 סקירות על בתי כנסת שונים בכל רחבי הארץ, והסיפורים המרכיבים את זהותם הציבורית, הדתית והחברתית.
בשנים האחרונות מפרסם במסגרת "מוסף שבת" של העיתון מקור ראשון ובבמות אחרות רשימות ומאמרים אישיים על נושאים שונים הנוגעים לחוויית התפילה, המסורת המשפחתית, בית הכנסת, ועולם התורה.
בשנה האחרונה החל מפרסם במדיות החברתיות מדור שבועי, "סדור אחד בשבוע", המוקדש בכל פעם לסיפורו של סידור אחד שראה אור בארץ ישראל בעת החדשה.
ראובן ישעיהו (גם באיוך איסאייס; 1910 - 22 בדצמבר 1984) כונה "גראזמץ' באיוך" ו"אלקה באיוך" היה אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ, מנהיג קהילת ביתא ישראל בתקופת הכיבוש האיטלקי ואיש חינוך.
נולד לאיסאייס איתמר וששטו אינברם, בילדותו עברה המשפחה להתגורר בכפר אמבה גולית.
מצד אביו, היה בן דודו של ליקה כהנת ברהן ברוך.ישעיהו רצה ללמוד, אך משפחתו סרבה משום שהיה צורך בידיים עובדות.
בסביבות גיל 18 ברח עם מספר נערים לבית הספר של גטה ירמיהו בעיר אסמרה.
ירמיהו דחה את בקשתו של ישעיהו ללמוד בבית הספר וזה החל ללמוד באופן עצמי תגרית, ערבית ואיטלקית וכן לפרנס את עצמו.
ירמיהו התרשם מכך וקיבל אותו לבית הספר ששם החל ללמוד עברית, לאחר מכאן נשלח לפלשתינה ללמוד בבית הספר תחכמוני בירושלים תחת השגחתו של אברהם צבי גולדשמידט ובכפר הנוער בן שמן.
ב-1929 הגיע ישעיהו יחד עם עוד שלושה תלמידים לצרפת, מבלי שקיבלו אישור ועבד שם בעבודות מזדמנות.
בעקבות השפל הכלכלי במדינה חזר ב-1935 וירמיהו סירב לקבלו בחזרה לבית הספר משום שעזב את פלשתינה ללא אישור.
ישעיהו עשה דרכו לעיר גונדר, שם שימש כפקידו של ראש העיר.
עם הכיבוש האיטלקי מונה כמנהיג וכנציג ביתא ישראל בשלטון ולשם כך קיבל את התואר גראזמץ'.
דבר אשר עזר לו לעבוד יחד עם פרופ' תאמרת עמנואל בכפרי היהודים באמבה גולית וגורבה ולהקים את הכפרים אמבובר ווזבה.
בשנות ה-40, בעקבות הידיעות על מצב היהודים באירופה המליץ ישעיהו ליהודים לא להתקרב לעיר גונדר.
האיטלקים החלו לשתף פעולה עם האמהרים המקומיים והחלו להפיץ עלונים שבהם הוזכרו כל הדעות הקדומות המיוחסות ליהודים בעיני החברה הנוצרית.
בעקבות זאת ברח ישעיהו מחוץ לגונדר ושכן בכפרי הקהילה עד למלחמת השחרור האתיופית ב-1941.
בשנות ה-50 החל לשמש כמורה בכפר אמבובר ושעיקר תקציב בית הספר הגיע מתוך תרומות של ארגונים יהודים לרבות מארגון ברית עברית עולמית.
ישעיהו לימד בעיקר קרוא וכתוב באמהרית, שיעורים בעברית העביר בזמנו הפנוי.
במחזור הראשון למדו אצלו כ-80 תלמידים בגילאי 8-20. לאחר מכאן הועבר מטעם משרד החינוך האתיופי לשמש כמורה בבתי ספר ממשלתיים בוגרה ואז לאדיס עלם.
בעקבות הפגנות הקהילה הוחזר ישעיהו לאמבובר ובית ספרו הוכר כבית ספר ממשלתי וקיבל חצי-תקציב לבית ספר מתוך ההקצאה לאוכלוסייה המוסלמית.
בערוב ימיו פרש לכפר סרמלה והעביר בו שיעורים לילדי הכפר.
ישעיהו נפטר ב-22 בדצמבר 1984 ונקבר בכפר סרמלה.
בנו, תדסה באיוך (נח ראובן), היה אחד מנערי ביתא ישראל שנשלחו לכפר בתיה.
ראובן גְרוֹנַאוּ (Gronau; נולד ב-1937) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, המתמחה במיוחד בנושא שוק העבודה.
החל מאוקטובר 2011 ועד אוקטובר 2021 כיהן כחבר בוועדה המוניטרית של בנק ישראל.
ראובן גרונאו נולד בתל אביב (1937) להורים יוצאי גרמניה שעלו בעלייה החמישית.
הוא למד כלכלה באוניברסיטה העברית וקיבל תואר ראשון ב-1960 ותואר שני ב-1963. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה וב-1967 קיבל תואר דוקטור בכלכלה.
את התיזה בדוקטורט כתב בהנחיית גארי בקר וג'ייקוב מיינסר.
ב-1967 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית, במחלקה לכלכלה, וב-1979 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1982–1984, כיהן כראש המחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית.
הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות.
הוא עמית האגודה האקונומטרית (1986).
בשנת 2005 זכה גרונאו בפרס מפעל הפיס ע"ש מיכאל לנדאו, בתחום כלכלת ישראל.
בשנת 2008 זכה בפרס מינצ'ר.
גרונאו היה בין המתנגדים להקמת כביש 6 ככביש אגרה, ואף שלל את הכדאיות של קיומו, בנימוקים שהושתתו על ניתוח עלויות הגביה ושל צדק חברתי.
במאי 1996 עמד בראש ועדת גרונאו לבחינת מבנה ענף הזיקוק בישראל.
בשנים 1998–2008 עמד גרונאו בראש "הוועדה הציבורית להסדרת תעריפי חברת בזק" שהייתה אחראית על ניסוח כללים לקביעת תעריפי שירותי הטלפוניה בישראל.
הוועדה התכנסה כל ארבע שנים.
ב-2006 הורחבו סמכויותיה, היא עסקה בגיבוש כללי תחרות בתקשורת ונקרא "ועדת גרונאו לרפורמה בשוק התקשורת".
במרץ 2008 המליצה הוועדה על פתיחת התשתית של הטלפוניה הקווית לכניסת מתחרים נוספים.
אחר כך מונה ליועץ משרד התקשורת למימוש הרפורמה בשוק התקשורת הקווית, תפקיד אותה מילא עד 2023.
במהלך השנים 2002–2004 היה המנהל האקדמי של פורום קיסריה.
ביולי 2003 התמנה לעמוד בראש ועדה ציבורית שהוקמה ע"פ חוק לשם קביעת שכרם של חברי הכנסת.
הוועדה התמנתה לתקופה של חמש שנים, ומונתה מחדש ביולי 2008 לחמש שנים נוספות.
באוקטובר 2006 התמנה לחבר בוועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה.
באוקטובר 2011 התמנה לחבר נציג ציבור בוועדה המוניטרית של בנק ישראל שהחלה לפעול אז.
לפי חוק בנק ישראל מ-2010, הריבית במשק נקבעת על ידי הוועדה המוניטרית של בנק ישראל, ומכהנים בה שלושה נציגים של בנק ישראל ושלושה נציגי ציבור.
בשנת 2013 מונה לעומד בראש המועצה הציבורית לסטטיסטיקה, תפקיד בו כיהן עד 2024.
ראובן גרונאו היה נשוי לחרמונה, לימים אשתו של הפרופסור לכלכלה מהאוניברסיטה העברית, גיורא חנוך.
אשתו השנייה היא שרה סוניה פורת, שהייתה נשואה לפרופ' יהושע פורת.
ירון נולד ב-1924 בווינה בירת אוסטריה.
הוא למד במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, וכתב את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת אוקספורד בהנחייתו של דייוויד דאובה, איתו שמר על יחסי עבודה וחברות אמיצים בכל ימי חייו.
ספר המבוסס על העבודה, Gifts in contemplation of death in Jewish and Roman Law ("מתנות מחמת מיתה במשפט העברי והרומי"), התפרסם ב-1960.
בשנת 1956–1957 לימד תורת המשפט באוניברסיטת אברדין, וב-1957 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
מ-1957 לימד על המשפט הרומי, ומ-1962 גם על משפט המזרח הקדום.
ב-1963 מונה לפרופסור חבר, וב-1968 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1967–1971 היה דקאן הפקולטה (התשיעי במספר).
בתקופתו עברה הפקולטה לקמפוס המחודש בהר הצופים, והייתה הראשונה מיחידות האוניברסיטה שהתמקמה בו.
בשנים 1973–1978 היה ירון מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בגבעת רם.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977, הופיע ירון במקום ה-47 ברשימת המועמדים של הליכוד, והיה חבר בצוות חוקה, חוק ומשפט של המפלגה.
ב-1978 מונה ירון לתפקיד יושב ראש רשות השידור.
תקופת כהונתו הייתה רוויה בעימותים בין חברי הוועד המנהל לבין אנשי המקצוע.
ב-1984 החליף אותו מיכה ינון.
ממרץ 1990 ועד אוגוסט 1992 כיהן ירון כגנז המדינה במשרד ראש הממשלה.
נפטר באפריל 2014, כחמש שנים לאחר פטירת אשתו שושנה.
דודנו משה אברבך (Aberbach; 1924–2007) היה פרופסור להיסטוריה וספרות יהודית באוניברסיטה העברית של בולטימור (ובנו דוד אברבך הוא פרופסור לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת מקגיל במונטריאול).
המשפט של מסמכי יב, ירושלים: מפעל השכפול – בית-ההוצאה של הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית (פרסומי הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית), תשכ"ב 1961. (הדפסה ב ומתוקנת: ירושלים: אקדמון, תשכ"ח 1968)
משפט רומי; ערך יואל לוי, ירושלים: אקדמון, תשכ"ד.
ראובן גל (נולד ב-24 באוגוסט 1942) הוא פסיכולוג מומחה לפסיכולוגיה חברתית-תעסוקתית-ארגונית וחוקר של ממשק הצבא והחברה בישראל.
משמש כיום כעמית מחקר בכיר וכראש תחום חברה ותכנון ארוך טווח במוסד שמואל נאמן בטכניון.
גל נולד בחיפה ב-1942. למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
בצה"ל שירת בנח"ל בבית הספר למ"כים, והגיע עד לתפקיד מ"פ.
במלחמת ששת הימים לחם בירושלים במסגרת הסיירת של חטיבת ירושלים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן חזר לשרת בצה"ל בתפקיד הפסיכולוג הראשי של חיל הים (1972-1969).
ב-1975 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, ובהמשך כיהן כראש מחלקת מדעי ההתנהגות (ממד"ה) של צה"ל, בשנים 1976–1982. גל השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
לאחר פרישתו מצה"ל שהה כשנתיים בארצות הברית, שם עסק במחקר בתחום הפסיכולוגיה הצבאית ופרסם שני ספרים ומספר מאמרים.
כמו כן שימש כחבר-הוראה בכיר בטכניון במסגרת הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
גל שימש כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי בשנים 2002–2004, וראש מנהלת השירות האזרחי-לאומי במשרד ראש הממשלה בשנים 2007–2009. בשנת 2011 ייסד את "אגודת חוקרי צבא-חברה בישראל" ועמד בראשה עד יוני 2016. ד"ר גל חבר ב-Inter-University Seminar IUS) on Armed Forces and Society) – שם משמש גם כחבר בוועד המנהל (2005-היום).
גל חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה (2015-היום);
יזם והוביל פרויקטים בינלאומיים בתחומי פתרון סכסוכים, רב-תרבותיות, דו-קיום, טיפול בנפגעי פוסט-טראומה, חוסן לאומי וקהילתי וכן בתחום השירות האזרחי-לאומי והחברה החרדית בישראל.
פרסם 6 ספרים ועשרות מאמרים.
נשוי, אב לשלושה וסב לשנים-עשר.
בין כיפה לכומתה - דת פוליטיקה וצבא בישראל, הוצאת מודן, 2012
מנהיגות צבאית בראי המחקר , המכון הישראלי למחקרים צבאיים, 1991
המלחמה התשיעית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
מצבי לחץ בקרב: גורמים, תגובות והתמודדויות, המכון הישראלי למחקרים צבאיים, 1988
ראובן (רודולף) טרוסטלר (21 במרץ 1908 – 5 בפברואר 1999) היה אדריכל ישראלי שתכנן מאות מבנים בישראל, בעיקר מבני תעשייה ומשרדים כמו מגדל ירושלים, בניין הטלוויזיה הישראלית ברוממה ובית סולל בונה ירושלים.
טרוסטלר נולד בווינה בשנת 1908, למשפחה של נגרים ורפדים.
בגיל 14 הצטרף לניהול בית העסק המשפחתי והחל ללמוד נגרות בבית ספר מקצועי.
בהמשך למד אדריכלות בבית הספר לאומנויות שימושיות בווינה, שם הכיר את האדריכל אוסקר סטרנד והחל לעבוד במשרדו.
סטרנד עזר לטרוסטלר לקבל את תעודת ההסמכה על אף היותו יהודי.
לאחר הלימודים, שאותם סיים בהצטיינות, המשיך לעבוד עוד זמן מה במשרדו של סטרנד עד שפתח משרד עצמאי.
משרדו עסק בתכנון תפאורות ותלבושות לתיאטרון ובנה גם מפעלים קטנים.
בשנת 1938 עלו טרוסטלר ואשתו לארץ ישראל והתגוררו בתל אביב, שם עבד במשרדו של זאב רכטר.
לאחר זמן קצר עברו לירושלים, שם קיבל עבודה במשרד לעבודות ציבוריות של המנדט הבריטי.
הוא היה פעיל גם בתנועת הבונים החופשיים ותכנן עבורם היכל עולמי בירושלים, תוכנית שלא בוצעה.
מחוץ לירושלים תכנן מבני תעשייה בעיירות פיתוח בדרום כמו דימונה ואופקים.
בשנת 2020 נערכה בגלריה בבית האדריכל תערוכה המוקדשת ליצירתו ואותה ליווה הספר "האדריכל רודולף ראובן טרוסטלר - שישה עשורים על ציר וינה-ירושלים".
נפטר ב-5 בפברואר 1999. תרם את גופתו למדע והובא לקבורה בהר המנוחות.
חדר אוכל בקיבוץ כפר גלעדי, בשיתוף דב קוצ'ינסקי (כיום משמש אולם לחוגים והתכנסויות), 1949
מרכז קהילתי ובית העם, ירוחם, 1950
בית הבראה ביתן אהרון, 1955
בית סולל בונה ירושלים, 1957
בניין הטלוויזיה הישראלית ברוממה (במקור בניין לתעשיית היהלומים), 1960
בית ההסתדרות הרפואית ברחוב הנביאים, 1963
מגדל ירושלים - רב הקומות הראשון בעיר
ראובן דינְאֵל (22 באוקטובר 1956 – 26 בפברואר 2016) היה איש המוסד ודיפלומט ישראלי.
דינאל נולד ב-22 באוקטובר 1956 בווילנה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית (כעת בליטא) להורים שהגיעו לעיר לאחר אווקואציה במהלך מלחמת העולם השנייה מאודסה ומקומארנו.
בשנת 1969 עלה עם הוריו לישראל והמשפחה התיישבה בחיפה.
בסיום שירותו הצבאי, שאותו עשה באמ"ן, למד מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, ולאחר מכן שירת במוסד.
בתחילת שנות ה-90 הצטרף למשרד החוץ ונשלח לרוסיה, שם היה יועץ בשגרירות הישראלית וראש שלוחת המוסד במוסקבה.
בשנת 1996 הוכרז כאישיות בלתי רצויה ברוסיה וגורש ממנה לאחר שנחשף כי קיבל תצלומי לוויין מסווגים של המזרח התיכון מקצינים רוסים.
עם שובו לארץ שירת ב"נתיב", שהייתה אחראית על העלייה ממדינות ברית המועצות לשעבר כראשה האחרון.
בשנת 2003 מונה על ידי שר התחבורה אביגדור ליברמן לממונה על הקמת מסוף הכרמל בנמל חיפה, ולאחר מכן לסמנכ"ל חברת נמלי ישראל.
בשנת 2009 אישרה הממשלה מינויו לשגריר הישראלי הראשון בטורקמניסטן, אולם טורקמניסטן העבירה מסרים לישראל כי היא אינה מוכנה לקבל אותו בשל שירותו במוסד.
בין השנים 2014-2011 היה שגריר ישראל באוקראינה.
נפטר ב-26 בפברואר 2016 אחרי מאבק במחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בנהריה .
ראובן השאיר אחריו אישה - אנג'לה ושלושה ילדים (סיון, שיר ואור).
ראובן זהבי (נולד ב-4 בנובמבר 1957) הוא אמן ישראלי ומרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
זהבי עלה לישראל מצרפת בשנת 1971. בין השנים 1976–1979 למד במחלקה לאמנות בבצלאל, ב-1979 סיים את לימודי התואר הראשון ב אוניברסיטת פריז VIII.
היה ממקימי קבוצת רגע ומיוזמי תערוכות עם אמנים פלשתינאים.
בין השנים 1981–1990 חי בפריז, שם למד תואר שני ודוקטורט והציג את עבודותיו.
עם חזרתו לישראל ב-1990 התחיל ללמד אמנות ועיצוב בבצלאל, בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
ניהל את בית הספר לאמנות קלישר בתל אביב בין 1991–1996 (תקופה בה הוקם המבנה החדש של בית הספר) ועמד בראש המחלקה לצורפות בין השנים 1997–2005.
נכון לשנת 2013 הוא מרצה בכיר בבצלאל במחלקה לצורפות ואופנה ובמחלקה להיסטוריה ותאוריה בה הוא מקדם את נושאי הקראפט בהקשר של אמנות, תרבות חומרית ועיצוב עכשווי.
פועל בעיקר בתחומי המיצב בעבודות אינטראקטיביות, בווידאו, אנימציה תלת־ממדית ואמנות מבוססת תוכנה.
עבודותיו מוצגות בישראל, בחו"ל וברשת.
זהבי נשוי לסופרת הילדים תמר ורטה-זהבי.
1975-1979 - תואר ראשון, אוניברסיטת פריז VIII
1981-1989 - תואר שני ודוקטורט, אוניברסיטת פריז.
הרב ראובן טרופ (תרס"א, 1901 – ו' באייר תשי"א, 12 במאי 1951) היה ראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב.
נולד בעיירה ינישוק שליד שאוול שבליטא, בנו של הרב נפתלי טרופ.
בשנת 1911 עברה המשפחה לראדין, שם התמנה אביו על ידי החפץ חיים לכהן כראש ישיבתו.
במשך תקופה קצרה למד בישיבה בווידז' אצל הרב יוסף שלמה כהנמן.
בהיותו כבן שמונה עשרה היה ממלא מקום של מגיד השיעור בישיבה לצעירים בראדין.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון בעיר חברון.
בנובמבר 1929 נישא ליהודית, בת הרב ישעיהו זאב וינוגרד, ראש ישיבת עץ חיים ומחבר ספר "שערי זיו".
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה שעברה לירושלים לאחר פרעות תרפ"ט.
כעבור זמן התמנה על ידי הרב יהודה לייב חסמן לשמש כראש ישיבה בישיבת תפארת צבי, שהייתה ישיבה מכינה לישיבת חברון.
הוא גם שימש כ'נושא ונותן' בישיבת חברון, ובין תלמידיו היו רבי שמחה זיסל ברוידא והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בשנת 1935 עבר לתל אביב, שם התמנה לרב שכונה שכנים ב' בבית הכנסת ישורון.
הוא גם העביר שיעורים לקהל הרחב בהלכות התלויות בארץ בהיכל התלמוד ובנושאים אחרים.
עם הקמת ישיבת הרב עמיאל הועמד הרב טרופ על ידי הרב משה אביגדור עמיאל, בראשות הישיבה.
הישיבה פנתה לבני היישוב החדש והלימודים בה התקיימו בשפה העברית.
הוא עמד בראשות הישיבה עד סמוך לפטירתו.
בשל מחלת כליות קשה נסע לטיפולים בארצות הברית.
בשובו מארצות הברית מצא שהרב יהודה קולודצקי כבר עומד בראשות הישיבה, והרב טרופ פרש מתפקידו.
עזיבת הישיבה דרדרה את בריאותו, והחזון איש הורה לתלמידיו לדבר עמו בדברי תורה כדי לעודד את רוחו.
בעצת החזון איש נענה להצעה לעמוד בראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד בעיר לוד, אך בטרם החל להעביר בה בפועל את שיעוריו, התדרדר מצבו והוא נפטר.
בעקבות פרישת הרב טרופ עזבו חלק מהתלמידים את הישיבה וסייעו לביסוסה של מדרשית נעם בפרדס חנה..
נפטר בבית החולים בילינסון ביום שבת, ו' באייר תשי"א, בגיל 50, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ללווייתו הגיעו רבים בהם הרב אונטרמן, החזון איש, הרב יחזקאל סרנא והרב אליעזר יהודה פינקל.
לאחר פטירתו הוציאו בניו את חידושיו בסדרת ספרי "בינת ראובן" (שלושה כרכים) על מסכתות בבא מציעא, בבא קמא, בבא בתרא וסדר נשים.
בנו הרב פרופ' משה מרדכי טרופ, פרופסור אמריטוס לביוכימיה באוניברסיטת בן-גוריון.
חתנו של הרב משה לוין, רבה של נתניה.
בתו לאה, נישאה לרב ישראל הכהן זינגר, תלמיד חכם משקדני ירושלים.
בעבר היה בעלים של טחנת הקמח בפתח תקווה.
נכדיו הם הרב אהרון טרופ, ראש ישיבת בני צבי בבית אל, הרב אביעד טרופ, ראש ישיבה בשכונת הר נוף בירושלים, מחבר סדרת ספרי "ודברת בם" והרב אברהם ישעיהו טרופ, מחבר ספרי "דעה את ה'" ו"צופן ימי עולם".
אחת מנכדותיו היא חברת הכנסת מיכל וולדיגר.
ראובן פלגי הקר (נולד ב-2 ביולי 1952) הוא במאי סרטים דוקומנטריים ותסריטאי ישראלי ופרופסור חבר נלווה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
הקר למד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד.
בצנחנים עבר הקר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר סיום הקורס שב לחטיבה, שימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת יום הכיפורים.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת צנחנים והשתתף ב-1976 במבצע אנטבה.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח בין היתר במבצע ליטני ובמבצע שלכת.
לאחר מכן השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
בשירות המילואים כיהן כמפקד גדוד צנחנים.
לאחר שחרורו למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב והיה לבמאי סרטים דוקומנטריים ולתסריטאי.
בנוסף המשיך בקריירה אקדמית והיה לפרופסור ולראש החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בין הסרטים שביים ניתן למנות את "בוקיטו", "רובאים" ו"פיונים".
בין היתר לקח חלק ביצירת הסרט התגנבות יחידים.
אחיו הגדול הוא תא"ל שמעון נוה.
הרב ראובן וובשת (נולד בכ"ז בסיוון ה'תש"ל, 1 ביולי 1970 באמבובר) הוא רב ישראלי יליד אתיופיה, המכהן מתחילת שנת 2018 בתפקיד הרב הראשי ליהדות אתיופיה מטעם הרבנות הראשית לישראל, יקיר העיר נתיבות ומחבר ספרי דרוש והלכה.
בעבר, שימש כרב במועצה דתית שדות נגב, רב אזורי ליהודי אתיופיה בנתיבות וסביבתה וכיהן כיושב ראש עמותת "בית דין צדק ליהודי אתיופיה".
נולד בכפר אמבובר שבמחוז גונדר שבאתיופיה, לשמואל ולשושנה, נכד לקס אייטגב וובשת.
בהיותו כבן שנתיים, בדצמבר 1972, הגיעה משפחתו לישראל והתיישבה ברמלה.
את חינוכו היסודי קיבל ברמלה, כאשר למד בבית הספר הממלכתי-דתי "נווה יצחק" שבעיר, ובשעות אחר הצהריים בתלמוד תורה עץ חיים.
את לימודי התיכון סיים בישיבת בני עקיבא אור עציון שבמרכז שפירא.
למד בישיבת ההסדר ימית בנווה דקלים, שם הושפע רבות מראש הישיבה הרב יעקב אריאל.
במסגרתה התגייס לצה"ל בשנת 1989 ושרת כלוחם מא"גיסט בחטיבת גולני.
בהמשך עבר קורס קצינים במסגרת קורס רבנים צבאיים (אותו סיים בהצטיינות), ושרת כרב צבאי.
לאחר גמר לימודיו בישיבה, החל לעסוק כמורה וכמדריך פנימייה בישיבת בני עקיבא "בית יהודה" בכפר מימון, וכמורה ממלא מקום בבית הספר דע"ת בקיבוץ הדתי סעד.
לאחר נישואיו לעפרה, התחיל לעסוק בעשייה חברתית ורוחנית למען עולי אתיופיה בהשפעת הרב יורם אברג'ל, והחל ללמוד בכולל "קול רינה רב פעלים" בראשותו בנתיבות, בשנים 1993–2003.
בעקבות חששם של רבים מעולי אתיופיה לאכול את הבשר שנשחט בהשגחת הרבנות הראשית לישראל, משום שהקפידו לאכול בשר שנשחט ע"פ מסורת ביתא ישראל, ומנגד חששם של בני העדה שהתחנכו במוסדות רבניים וחששו לאכול את הבשר שנשחט ע"פ מסורת ביתא ישראל, החל הרב וובשת להתמקצע בענייני שחיטה, בדיקת טריפות וניקור.
בשנת ה'תשנ"ז (1997) הוסמך כשוחט על ידי הרב יחיאל בוחבוט (לסמיכה הצטרפו לאחר מכן, הרבנים עובדיה יוסף ופנחס כהן רבה של נתיבות).
בשנת 2017 הוחלט במשרד לשירותי דת להוציא לגמלאות את הרב הראשי ליהדות אתיופיה, הרב יוסף הדנה.
בהיעדר מועמד העומד בשני תנאי הסף לתפקיד - כושר לכהן כרב עיר והסמכה מטעם הרבנות הראשית להנפיק אישורי יהדות לעולים מאתיופיה - הוחלט במשרד למנות לתפקיד את הרב וובשת, המחזיק כושר לכהן כרב אזורי.
ב-1 בינואר 2018 נכנס הרב וובשת לתפקיד.
מחנה ראובן - שו"ת בענייני שחיטה וטריפות, בהוצאת המחבר, נתיבות, ה'תשס"ג.
מחנה ראובן - שו"ת בענייני שחיטה טריפות וניקור, מהדורה מורחבת, הוצאת "לאור", ירושלים, ה'תשס"ה.
מחנה ראובן (שלושה חלקים) - חלק ראשון: דרוש על התורה, מועדים ומעגל החיים (ה'תשס"ח); חלק שני: דרוש והלכה - אורח חיים ויורה דעה (ה'תשע"א); חלק שלישי: דרוש והלכה - חושן משפט ואבן העזר (ה'תשע"ה); בהוצאת "דורות", ירושלים.
ויען ראובן שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, בהוצאת "דורות", ירושלים ה'תשע"ו.
רבי ראובן הרטנשטיין (בכתיב יידי: הארטענשטיין; נפטר בכ"ו בניסן ה'תקצ"ה, 25 באפריל 1835) היה רב חסידי, מגדולי רבני יהדות רוסיה, רבן של זיטומיר, אודסה וקונסטנטין-ישן.
נולד לרבקה רחל ולרב יוסף הרטנשטיין, שהיה אב"ד קונסטנטין ישן, מצאצאי רבי יום טוב ליפמן הלר.
היה חסידם של האדמו"רים: רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ורבי משה צבי מסאווראן.
בצעירותו התמנה כרבה של זיטומיר.
ובשנת 1821 התמנה כרבה של אודסה, שהייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות באוקראינה, אף שמעמד הרבנות והיהדות הדתית בכלל, היו כבר בשפל בעיר.
לאחר פטירת אביו ב-1834, נענה לקריאת אנשי הקהילה בקוסטנטין ישן הקטנה יותר לעבור לכהן כרב בעירם, מתוך תקווה כי בהיעדר טרדות הרבנות של העיר הגדולה, יוכל לסדר את כתביו לדפוס.
הוא מינה כממלא מקום באודסה את חתנו רבי יחיאל מיכל צבי הירש היילפרין ששימש כרבה של אודסה בעשרות השנים הבאות.
תוכניתו לסדר את כתביו לדפוס לא צלחה, לא חלפה שנה מאז הגיעו לקוסטנטין ישן והוא נפטר ביום שבת, כ"ו בניסן ה'תקצ"ה, 25 באפריל 1835. הוא נקבר באודסה למחרת היום.
ראובן כהן (1937 – 20 בדצמבר 2022) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ בהפועל רמת-גן.
ראובן כהן גדל במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה ובעונת 1955–1956 בגיל 17 וחצי הצטרף לקבוצת הבוגרים של הפועל רמת-גן בליגה הבכירה.
כבר בעונה הראשונה התגלה בחלוץ נמרץ שמבקיע שערים רבים.
השער החשוב ביותר שלו בעונת הבכורה היה במשחק חוץ מול בית"ר ירושלים, שער שהציל את קבוצתו מירידת ליגה ושלח את הירושלמים למשחקי המבחן.
בעונת 1957–1958 הבקיע את שער הניצחון של הפועל רמת גן במשחק הבינלאומי הראשון שלה מול קבוצת א.א.ל.
בעונת 1962–1963 הגיע המאמן דוד שווייצר להפועל רמת גן לשנתיים מוצלחות.
ראובן כהן חזר עם קבוצתו לליגה הבכירה דרך המקום הראשון.
עם החזרה לליגה הבכירה, בעונת 1963–1964 זכה באליפות היסטורית עם הפועל רמת גן עם ניצחון 0–1 במחזור האחרון מול מכבי חיפה באצטדיון המכתש.
ראובן כהן המשיך לשחק במדי הפועל רמת גן עד לפרישתו בסוף עונת 1966–1968. כהן הוא מלך שערי כל הזמנים של הפועל רמת גן בליגה הבכירה (85 שערים) ושיאן כמות השערים של הקבוצה בגביע המדינה (23 שערים).
לאחר פרישתו ממשחק, בעונת 1968–1969 אימן כהן את קבוצת הפועל אשדוד מליגה ב' דרום.
בעונת 1969–1970 מונה ראובן כהן למאמן הפועל רמת גן בליגה א' צפון למשך עונה אחת, וסיים איתה במקום ה-13. בעונת 1970–1971 אימן את קבוצת בית"ר אשדוד מליגה ב' דרום.
בעונת 1973–1974 אימן את מכבי רמת עמידר בליגה א' דרום והוחלף בפברואר על ידי אשר בלוט.
בעונת 1974–1975 אימן בהפועל גבעתיים מליגה ב' דרום א'.
בעונת 1975–1976 חזר לאמן את קבוצת הפועל אשדוד בליגה א' דרום וסיים איתה במקום החמישי המוביל לליגה הארצית החדשה שנפתחה.
בעונת 1976–1977 אימן את קבוצת מכבי יבנה מליגה א' דרום.
בעונת 1978–1979 העלה את הפועל הרצליה מליגה א' לליגה הארצית, כשניצח במשחקי המבחן 1–3 את מכבי קריית גת.
לאחר מכן המשיך עוד עונה אחת.
בשנים 1980–1982, אימן כהן את הפועל אילת וניהל את בית הספר לכרדורגל בעיר.
בעונת 1983–1984 אימן את קבוצת ילדים א' של הפועל רמת גן וזכה איתם באליפות המדינה.
בעונת 1984–1985 החל לעבוד במחלקת הנוער של קבוצת בני יהודה תל אביב.
בסוף עונת 1986–1987 אימן 4 משחקים את בית"ר תל אביב והשאיר אותה בליגה הבכירה.
בעונה שלאחר מכן שימש כמנהל מקצועי של מחלקת הנוער באגודה.
בעונת 1988–1989 אימן את קבוצת מכבי יפו וסיים איתה במקום הרביעי בליגה הארצית.
בעונות 1989–1991 אימן את קבוצת הכח רמת גן מליגה א' דרום.
בעונה הראשונה הפסיד את העלייה במחזורי הסיום.
ובסיום העונה השנייה העפיל איתה לליגה הארצית לאחר ניצחונות מול הפועל עכו והפועל בת ים במשחקי המבחן.
בעונת 1991–1992 החליף את אריה רדלר במכבי עירוני אשדוד וסיים עם הקבוצה במקום ה-9 בליגה הארצית.
בעונת 1995–1996 אימן את הפועל רמת גן בליגה הארצית מהמחזור ה-11 וסיים איתה במקום השישי.
בעונה שלאחר מכן אימן עד המחזור ה-12 ועבר לאמן את הפועל חדרה, איתה סיים במקום האחרון וירד לליגה א'.
ראובן כהן השתייך לנבחרת ישראל מאז שנת 1957 כשזומן על ידי המאמן משה וארון (אימן אותו ברמת גן).
אליפות עם הפועל רמת גן:
ראובן כהן היה גמלאי של חברת בזק.
היה נשוי ללאה והתגורר בהרצליה.
בנו, אייל כהן, שיחק בעבר בהפועל רמת גן ובהפועל קריית אונו.
הרב ראובן יוסף גרשנוביץ (ל' בסיוון ה'תרע"ה, 12 ביוני 1915 – ה' בניסן תשנ"ה, 5 באפריל 1995) היה רב וראש ישיבה חרדי ליטאי, ר"מ בישיבת לומז'ה בפתח תקווה וראש ישיבות חמדת שמואל בחמ"ד וישיבת הנגב בנתיבות.
נולד בלאפיטש שבמחוז מינסק, בקיסרות הרוסית, (לפיצ'י ) לשרה ביילא בתו של הרב משה אליעזר בייער מתלמידי החפץ חיים ולרב אברהם יצחק גרשנוביץ רבה של ז'אבינקה.
כשנולד כיהן אביו כר"מ בישיבה לצעירים בלאפיטש ומשנת ה'תרפ"ד (1924) כיהן כרבה של ז'אבינקה (לאחר פטירת אביו מונה במקומו).
בגיל 10 נכנס ללמוד בישיבה לצעירים בעיירה לידא אצל הרב מרדכי שמולקר והרב יעקב ניימן (שלאחר מכן היה ראש ישיבת אור ישראל לצעירים בפתח תקווה), בשל המרחק מבית הוריו היה שב לביתו רק בפסח ובסוכות.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה בקוברין אצל הרב פסח פרוסקין, שם למד יחד עם הרב אהרן יהודה ליב שטינמן שהיה חברו לחדר, לימים סיפר הרב שטיינמן על תקופה זו כי הרב גרשנוביץ לא ידע את שמות חבריו לחדר בגודל התמדתו חוץ מללמוד לא שוחח בשום נושא אחר.