tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרודנה העתיקה יש היסטוריה וגאוגרפיה מיוחדים משלה, טופונימיה המדברת על עתיקותיהם של הרומנים הילידים.
בתקופתו של השופט מביסטריטה נעשה ניסיון לייחס ליריד רודנה מוצא גרמני, ששמו נגזר מה"רודן" הגרמני שאליו החלקיק " au" נוספה, כותבת Rodnau.
בניגוד לעובדה זו, כל המסמכים מראים שהגרמנים התיישבו ברודנה "לפני 1241", אך הם שהו מעט מאוד במקומות אלו.
בעקבות המחקרים, הגיע למסקנה שמבחינה אטימולוגית שמו של היישוב רודנה נובע מהמונח הסלאבי הישן "רודנה", שנגזר גם הוא מ"רודה", שפירושו "מקום שיש בו עפרות וברזל".
מסמכים ועקבות ארכאולוגיים מספרים לנו על קיומו של מבצר רודנה מתחילת ימי הביניים.
קיים אזכור על פלישות הטטרים בשנים 1241, 1285 ו-1717 ואירועים טרגיים שהובילו לדעיכת חיי החברה ופעילות הכרייה בעיר המאופיינת על ידי הקאנון רוג'ריוס כ"עיר עשירה של הטבטונים, שם הם היו מכרות הכסף של המלך ובו חיו אינספור אנשים".
בשנת 1268 נכתבה כאן התעודה הראשונה שהונפקה על ידי ממשלת העיר בטרנסילבניה.
בסביבות 1270 סוכמו חוקים משלהם.
במאה ה-14, הוא נמוג בהדרגה אל הרקע מאחורי קורמוקבניה והתמזג עם אזור המחוז בסביבות 1378.
רובע עמק רדנה מוזכר משנת 1444, אך מרכזו היה טירת רדנה.
בשנת 1440, ראדנה היה כפר צמיתים בדומה לשאר הכפרים באזור.
בסביבות 1469, עברו אליה מתיישבים סקסונים חדשים והחלו לכרות את עתודות עפרות הזהב של ההרים שמסביב.
בשנת 1475, אופידום, שוב עם השופטים והמושבעים שלו.
לאחר מכן סיפח אותה מאטיאס לאזור בשסטרצה, מה שאומר שהיא שילמה מיסים יחד עם בשסטרצה והייתה מחוץ לסמכותם של פקידי המלוכה.
מאוחר יותר, הכרייה ננטשה שוב במאה ה-16בהתחלה, אזרחים עשירים של בזסטרה ואצילי המחוז התחילו שוב.
בשנת 1514, הכורים שלה הצטרפו לאיכרים ובזזו את בית האחוזה דראגפיאק.
בשנת 1527 אנו מוצאים סקסונים, הונגרים ורומנים בין אזרחיה המושבעים.
בין 1538 ל-1551, יחד עם עמק רדנה, זה היה רכושם של מחוזות מולדובה.
הוא שמר על קשרים טובים עם ערי מולדביה (Hoszúmező, Moldvabánya) – בשנת 1632, תוך ציון מצב הרוח הציבורי, סירב לצעוד נגד מולדביה.
המאה ה-17במחצית הראשונה של השנה עברו לבשסטרסה משפחות סקסוניות רבות, שאוכלוסייתן הצטמצמה עקב ההרס, בשל כך פחת תפקידם של הסקסונים בעיר.
במאה ה-17 לא נבחרו עוד שופטים סקסונים, וכמרים הונגרים וסקסונים הטיפו יחד בכנסייה.
ב-1721 חיו שם 53 משפחות רומניות, 25 סקסוניות ו-11 הונגריות.
באותה תקופה, רוב הסקסונים עסקו במלאכה.
גרו כאן 300 משפחות רומניות ו-30 משפחות סקסוניות והונגריות.
בשנת 1766, בקשר לארגון אזור משמר הגבול, הועברו תשע משפחות סקסוניות ושמונה הונגריות ל-Felsőszászújfalu, והרומנים שם הועברו לכאן.
אולם בינתיים התרחש אירוע משמעותי בחיי היישוב, שסימן את תחילתה של תקופת הכרייה השלישית ברדנה.
החלה כריית עפרות עופרת בהרי רדנאי, וב – 1763 הוקמה מפעל עופרת.
עובדים אוסטרים, סלובקים והונגרים הגיעו למכרה החדש.
לכורים היה בית קבע עד המאה ה-19 לפחותעד סוף המאה ה-19 הם בנו לעצמם ברדנה וחזרו למשפחותיהם בסופי שבוע מהיישוב הכורים שהתפתח מאוחר יותר לרדנבורברים.
בשנת 1770, הייצור ירד לזמן מה, ורק שמונה כורים עבדו כאן, האחרים התרחקו.
בשנת 1771 נבנתה קפלה עבור הכורים הקתולים ברובם, בשנת 1782 אורגנה קהילה, במקביל עברו לכאן כורי נעליים מ-Jakoben בבוקובינה.
ב-1795, המכרות הפכו לנחלת האוצר.
אף שהמוקשים היו שייכים גם לשטח אזור הגבול, שומרי הגבול לא יכלו להפוך לכורים וכורים לא יכלו להפוך לשומרי גבול.
הכורים התלוננו שוב ושוב על יחס לא הוגן על ידי משמר הגבול בכל הנוגע למרעה, יערות ולמלכות.
משנת 1876, בית הספר הממלכתי ו-EMKE ניסו במשותף (מחדש) להונגריה את תושביו הקתולים.
אף על פי שהמפקד של 1910 הראה את הכורים כדוברי הונגרית כשפת אם או כמי שידעו הונגרית, דיווחים מהתקופה מפריכים את הדימוי הזה.
בשנת 1930, יותר מפעמיים ובשנת 1966, כמעט פי שניים רבים הכריזו על עצמם כבעלי אזרחות הונגרית מאשר מדברים הונגרית כשפת האם.
בשנת 1934 נאלץ בית הספר העממי הרומי-קתולי להתחיל שיעורי רומנית מקבילים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החינוך בשפה ההונגרית נמשך באורדנה עד 1965 (במחלקה היו 140 תלמידים בשנה האקדמית האחרונה).בשנת 2000 הקימה הכנסייה הקתולית גן ילדים הונגרי, ומאז 2006 פעל שוב בית ספר בשפה ההונגרית.
יהודים עברו כנראה להתגורר ביישוב שערך ירידים עמוסים בשנות ה-20 של המאה ה-20. קהילה דתית עצמאית הוקמה ב-1879. רובם היו חסידיים.
בין שתי מלחמות העולם פעלה גם ישיבה.
ב-1876 הוא סופח מאזור נאשוב למחוז המאוחד בשסטרצה-נאשוב והפך למקום מושבו של אחד ממחוזות המחוז.
היה בו בית מרקחת משנת 1870. הוא קיבל מסילת רכבת ב-1909. בשנים 1920 – 1922 פגעו תנועות פועלים ושביתות זו בזו.
ספקטרום הכרייה התרחב בחלקו כבר במאה ה-19, אך בעיקר במאה ה-20. בשנת 1934 הופקו 4,001 טונות של פיריט.
בשנות ה-90 עבדו במכרות באזור 2,800 איש והם ייצרו כמויות משמעותיות של אבץ, עופרת ונחושת ועפרת כסף.
במחצבותיו כרו אנדזיט, דציט ואבן גיר.
בשנת 2000 נסגרו כמה מכרות, מספר הכורים ירד לרבע.
רודנה ממוקמת בסביבה גאוגרפית ציורית במיוחד, במפגש הגאולוגי והגיאומורפולוגי, בין הרי רודנה הגבישיים להרי Bârgăului הוולקניים.
בצפון רודנה גובלת במחוז Maramureș, בדרום בגבול הקומונות Măgura Ilvei ו-Ilva Mare, במזרח בגבול הקומונה Șantă, ובמערב בקומונה מאיירו (כפר אניש).
עם שטח של למעלה מ-22,000 דונם ובעלות על 4.2% משטח המחוז, קומונה רודנה מקבצת שני כפרים בשטחה המנהלי: רודנה (מקום מושבה של הקומונה) ו-Valea Vinului.
הכפר רודנה, ממוקם באזור הרי רודנה והרי ברגאו, בעוד Valea Vinului ממוקם כולו באזור הרי רודנה.
Bistrița-Năsăud הוא חלק מהאזור הצפון-מערבי (צפון טרנסילבניה) יחד עם חמישה מחוזות נוספים: Bihor, Cluj, Maramureș, Satu-Mare ו-Sălaj.
יש לה עמדה אסטרטגית, בהיותה שער הכניסה לרומניה מהונגריה ואוקראינה.
התבליט של קומונה רודנה הוא הררי ברובו, במרכז הכפר הגובה הממוצע הוא 540 מ', והכפר Valea Vinului נמצא בגובה ממוצע של 715 מ'.
מנקודת מבט אקלימית, העיירה רודנה נופלת לאזור היבשתי המתון עם כמה השפעות ימיות קוטביות וימיות מתונות.
הערכים השנתיים הממוצעים נעים בין -4.5 מעלות צלזיוס בינואר לבין +16.7 מעלות צלזיוס ביולי.
משאבי המים מורכבים ממי תהום ומים עיליים (רשת נהרות ואגמים).
האגמים הם אחד ממרכיבי הנוף האופייניים להרי רודנה, בהיותם ממוקמים בגובה של 1,800–1,950 מ'.
האגמים נכנסים לקטגוריה של אגמי קרחונים הממוקמים במעגלים או בעמקים של הקרחונים הרבעוניים לשעבר.
הפארק הלאומי הסמוך של הרי רודנה הוא אזור מוגן בעל עניין לאומי.
קומונה רודנה מחוברת היטב לרשתות התחבורה והתקשורת המקומיות.
מערכת התחבורה של הרכבת: תחנת Rodna Veche עם פוטנציאל חיבור טריטוריאלי טוב ל-Sângeorz-Băi, Năsăud, Beclean, Dej, Cluj-Napoca, בהתאמה ל-Sărătel, Deda (גישה לאזור המרכז).
הערים הקרובות ביותר לרודנה עם קישורי תקשורת ישירים הן: Sângeorz-Băi, במרחק של 14 ק"מ; Năsăud ב-42 ק"מ; ביסטריטה, 62 ק"מ; Beclean ב-67 ק"מ; כבר ב-92 ק"מ; קלוז' נאפוקה ב-152 ק"מ; באיה מארה ב-180 ק"מ; Vatra Dornei ב-96 ק"מ – ברכבת; והעיירה נמצאת במרחק של 506 ק"מ מבירת המדינה.
כל הנתונים הללו מציגים את רודנה בצומת הדרכים שחיברו את טרנסילבניה עם מולדובה ומרמורש.
היהודים הראשונים שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19 הגיעו מגליציה, בוקובינה ויישובי הסביבה.
עיסוקיהם העיקריים היו ממכר מזון, בישול משקאות חריפים ומסחר זעיר.
ולאחר שהתיישבו בעיר החלו לעסוק גם בעסקי המכרות וענף תעשיות העץ שהיה מפותח באזור.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נוסדו מוסדות הקהילה היהודית הראשונים, ביניהם מקווה, בית עלמין ותלמוד תורה.
עד שנת 1879 הייתה הקהילה כפופה לאנטראדאם ( חלק מנסאוד המודרנית) ולרבה הרב אברהם יהושע פריינד ואז החלה להיות עצמאית.
לאחר פטירת הרב אברהם יהושע בשנת 1924 נתמנה לרב הקהילות באזור בנו הרב ישראל פריינד ואותו החליף חתנו הרב אשר רובין שטיינמץ.
הרב אשר רובין שטיינמץ הקים בכפר ישיבה בה למדו 50–60 בחורים.
במסגרת הישיבה אף הדפיסו מחדש את הספר "כך דרכה של תורה" מאת הרב צבי אלימלך שפירא.
הרב האחרון של הקהילה היה בנו של הרב ישראל פריינד, הרב מרדכי יהודה פריינד שנתמנה בשנת 1930 ונשאר בקהילה עד השמדתה והירצחו בשואה.
הרב שמעון יהודה נעגער מחבר ספר שמע יהודה על התורה, תלמיד בעל ה"ייטב לב" מסיגט נפטר לפני מלחמת העולם הראשונה וקבור בבית הקברות על ההר שם יש עוד קברים שרובם שקעו וכוסו.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה האנטישמיות בכפר ובאזור כולו גרמו לעזיבת יהודים את הכפר, ובמפקד קהילות הונגריה נכתב כי ישנם בכפר 299 יהודים.
בתחילת מאי 1944 גורשו כל יהודי הכפר למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצחו.
רודן, או רודאן (ביפנית: ラドン, באנגלית: Rodan (שיבוש של ראדון)) הוא פטרנודון בדיוני מסדרת סרטי גודזילה.
בתחילת הדרך נחשב רודאן כאויב של גודזילה, אך החל מגידורה, המפלצת התלת-ראשית, נהיה רודאן בעל ברית שלו.
הוא הופיע לראשונה במהלך 26 לדצמבר, 1956, בסרט רודאן: המפלצת המעופפת, מבית היוצר של טוהו.
דמותו של רודאן עוצבה בתור פטרנודון-על יפני אשר כנראה חי בתור הטריאס בתחילת המזוזואיקון, אך עצמותיו המאובנות כנראה נחשפו לקרינה רדיואקטיבית, והפך למעין מפלצת-ענק המתגוררת בהר הגעש אסו ונהיה ממפלץ עצום המשמיד כל דבר בדרכו, לסוג של גיבור-על "מפלצתי".
למעשה, לפי הכרזה המצוירת של סרטו הראשון, רודאן כנראה התחיל את דרכו כדרקון, אך כנראה יוצר הסרט החליט לעצב את רודאן כ"קדום יותר".
מאז אותו סרט, הפך רודאן לאחת מהדמויות האייקוניות ביותר בעולם, לצד גודזילה, מות'רה, קינג גידורה, איירון מן, קפטן אמריקה וכולי.
בנוסף, בסרטים המקוריים רודאן קטן יותר ממות'רה, אך בסרט מ-2019 גודזילה: מלך המפלצות, הגודל הוא הפוך: רודאן יותר גדול ממות'רה, אם כי לא יותר חזק.
דמותו של רודאן מדורגת במקום השישי ברשימת 10 מפלצות-הענק היפניות הגדולות ביותר של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
מראהו של רודאן הוא כשל פטרנודון ענקי, עם קוצים המעוקלים אחורה בחזהו ובבטנו, כנפיים גדולות ובוערות שתעופתן יכולה לגרום לנזק רב, ומקור כשל פטרנודון.
בסרט גידורה, המפלצת התלת-ראשית, רודאן הופיע שם עם כל הפרטים, חוץ מפרט אחד: מקור הפטרנודון שלו הוחלף במקור עוף (אם כי עופות אינם דומים כלל לפטרנודונים).
בנוסף, לרודן גם הוסיפו שיניים למקורו, מה שגם לא היה כלל לפטרנודונים.
בסדרת סרטי שוהה, רודאן הוא פטרנודון הרסני וענק שהיה קיים כבר 200 מיליון שנה (לכן סביר להניח שהוא נולד בתור הטריאס).
הוא "בוקע" מהר געש ביפן, כדי להנחיל הרס וחורבן.
בדומה לגודזילה, גם הוא התחיל כנבל, אך החל מגידורה, המפלצת התלת-ראשית, גם רודאן סוף סוף קיבל את אישיותו המפורסמת: מושיע נוסף של כדור הארץ המגן עליו מפולשים חיצוניים.
בנוסף, הוא גם נהיה בעל ברית לגודזילה ולמות'רה, ונהיה לאויב חזק לקינג גידורה.
בסדרת סרטי הייסי, רודאן הוא יצור ענקי ומיתולוגי ש"נעלם" במהלך כשניסה לרפא את גודזילה פיזית.
כנראה כשהוא נעלם, הוא בעצם מת.
בסדרת סרטי מילניום, רודאן מופיע שם כיצור ענק ומפחיד המחדיר אימה ופחד ללבם של תושבי ערים גדולות.
בסדרת הסרטים החדשה, רודאן הוא מין של זוחלים פרהיסטוריים מעופפים שהיו קיימים בתקופה שבה היה לכדור הארץ פי עשרה יותר קרינה רדיואקטיבית מאשר כיום ואף הצליח לשרוד מספר הכחדות.
בהתחלה נראה שהוא נלחם מול גידורה, אך גידורה נכתר לאלפא שלו.
בסוף רודאן נשבע אמונים לגודזילה.
את רודאן מגלם השחקן ג'ייסון ליילס בלכידת תנועה.
רודני ריי רוג'רס היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1993–2005. ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת ה-NBA הם 10.9 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
בנובמבר 2008 נפצע רוג'רס כאשר התהפך עם האופנוע בו נהג ונותר משותק מהכתפיים ומטה.
רוג'רס נולד וגדל בעיר דרהאם שבקרוליינה הצפונית.
בשנתו האחרונה כשחקן קבוצת הכדורסל של "תיכון הילסייד" המקומי זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של קרוליינה הצפונית לאחר שרשם ממוצעים של 28.3 נקודות ו-12.3 ריבאונדים למשחק, ובסיום לימודיו נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בין השנים 1990–1993 למד באוניברסיטת וייק פורסט אשר בווינסטון סיילם, ובכל 3 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה הוביל את קלעיה עם 16.3, 20.5 ו-21.2 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
בעונת 1992/1993 הוביל את וייק פורסט למעמד שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), לראשונה מזה 9 שנים, ונבחר הן לשחקן העונה של מחוז ה-ACC והן לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות כולה.
בדראפט ה-NBA 1993 נלקח רוג'רס על ידי דנוור נאגטס בבחירה התשיעית.
בסיבוב הראשון של פלייאוף 1994 היה רוג'רס שותף לניצחונה של דנוור מול סיאטל סופרסוניקס (2–3), אשר היה הניצחון הראשון בתולדות ה-NBA של קבוצה המדורגת שמינית מול המדורגת ראשונה.
בסיבוב הפלייאוף השני הודחה דנוור מול יוטה ג'אז, בתוצאה 3–4.
לאחר שתי עונות בדנוור, במהלכן קלע 10.2 נקודות למשחק, הועבר יחד עם ברנט בארי ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה לאנטוניו מקדייס.
בפלייאוף 2000 הודחו הסאנס בסיבוב השני, לאחר שהפסידו מול האלופה שבדרך, לוס אנג'לס לייקרס, בתוצאה 1–4.
בפברואר 2002 נשלח רוג'רס לבוסטון סלטיקס, בטרייד שהעביר לפיניקס את ג'ו ג'ונסון.
עד סיום עונת היה רוג'רס הקלעי השלישי של הסלטיקס, עם 10.7 נקודות למשחק, וסייע לקבוצה להעפיל לגמר האזור המזרחי לראשונה מאז עונת .
בסדרת גמר המזרח הפסידה בוסטון מול ניו ג'רזי נטס בתוצאה 2–4. לקראת עונת הצטרף רוג'רס לניו ג'רזי נטס, והפעיל עמה לגמר ה-NBA בו הפסידה מול סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 2–4. בעונת שיחק עבור ניו אורלינס הורנטס ופילדלפיה 76', בטרם פרש ממשחק, בגיל 33.
ב-28 בנובמבר 2008 נפצע רוג'רס כאשר התהפך עם אופנוע השטח בו נהג, באזור מיוער צפונית לעיר ראלי שבקרוליינה הצפונית.
כתוצאה מפגיעה בחוט השדרה נותר רוג'רס משותק כמעט בכל גופו, מהכתפיים ומטה.
רודימנטאל היא להקת דראם נ' בייס בריטית.
ב-29 באפריל 2013, הוציאו את אלבום המוזיקה הראשון שלהם, Home.
ב-2 באוקטובר 2015, הוציאו את אלבום המוזיקה השני שלהם, We the Generation.
ב-25 בינואר 2019, הוציאו את אלבום המוזיקה השלישי שלהם, Toast to Our Differences.
ב-9 באוגוסט 2019, הוציאו את המיני-אלבום הראשון שלהם, Distinction.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2024פרסי המוזיקה הבריטיתשיר השנה"Dancing Is Healing" (עם שרלוט פלאנק ווייב כימסטרי)
רודני ארל מקריי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1983–1993. לאורך הקריירה נבחר פעמיים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה, וב-10 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 11.7 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
מקריי נולד בעיר מאונט ורנון שבמדינת ניו יורק, ובין השנים 1979–1983 למד באוניברסיטת לואיוויל.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצדם של דארל גריפית' ודרק סמית', וקלע 7.8 נקודות בממוצע למשחק.
באותה עונה זכתה הקבוצה באליפות טורניר המכללות, לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר על UCLA, בתוצאה 59–54. בעונות 1982 ו-1983 העפיל עם קבוצתו פעמיים נוספות לשלב הפיינל פור, אולם בשתי העונות הפסידה לואיוויל במשחק חצי הגמר, מול אוניברסיטת ג'ורג'טאון (46–50) ואוניברסיטת יוסטון (81–94), בהתאמה.
לאורך 4 עונותיו בליגת המכללות העמיד מקריי ממוצעים כוללים של 9.2 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1983 נבחר מקריי בבחירה השלישית על ידי יוסטון רוקטס, אשר צירפה באותו הדראפט גם את רלף סמפסון (בחירה ראשונה) ואת קרייג אילו (בחירה 48).
בעונת העפיל עם הרוקטס לגמר ה-NBA, בו הפסידה קבוצתו מול בוסטון סלטיקס, בתוצאה 2–4. לאורך סדרת הגמר היה הקלעי השני של יוסטון (אחרי האקים אולאג'ואן) עם 15.3 נקודות למשחק, ובהגנה תופקד כשומרו העיקרי של כוכב הסלטיקס לארי בירד.
בעונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובעונה העוקבת נבחר לחמישיית ההגנה הראשונה, לצדו של אולאג'ואן.
באוקטובר 1988, לאחר 5 עונות ביוסטון, הועבר יחד עם ג'ים פיטרסון לסקרמנטו קינגס בתמורה לאוטיס ת'ורפ.
בשתי עונותיו בסקרמנטו המשיך להציג יכולת טובה, עם ממוצעים של 14.7 נקודות, 7.9 ריבאונדים ו-4.5 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף.
ביוני 1990 הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס בתמורה לביל ונינגטון, ולקראת עונת נשלח לשיקגו בולס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם גולדן סטייט ווריורס.
באותה עונה זכה עם הבולס באליפות ה-NBA, לאחר שגברה בסדרת הגמר על פיניקס סאנס.
לכל אורך הפלייאוף שותף מקריי בשבעה בלבד מתוך 19 משחקי קבוצתו, וקלע 2 נקודות בסך הכול.
בסיום עונתו היחידה בשיקגו פרש מקריי ממשחק, בגיל 31.
רודינה הוא מועדון כדורגל רוסי ממוסקבה.
המועדון הוקם בשנת 2007 תחת השם "בית ספר לכדור" («Школа мяча»).
מאז עונת 2019/20 המועדון מתמודד באליפות PFL (ליגת הכדורגל המקצוענית).
הבעלים של המועדון הוא איש עסקים רוסי בשם סרגיי לומאקין, המחזיק בבעלות גם על מועדון "ריגה".
בתום עונת 2019/2020 החלו מגעים עם מועדון חימקי לגבי אפשרות של איחוד, לקראת עונת 2020/2021 בליגת הכדורגל הלאומית.
עם זאת בממשלת המחוז דחו את ההצעה.
בתום עונת 2021/2022 העפילה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, השנייה בחשיבותה ברוסיה.
בתום עונת 2022/2023 סיימה חמישית והבטיחה השתתפות בטורניר ההעפלה לליגת העל הרוסית, להתמודדות מול פארי NN.
לרודינה קבוצת מילואים שמתמודדת בליגה A של הליגה הרוסית השנייה בכדורגל.
בנוסף פועלת גם קבוצת הנוער רודינה-M, המורכבת מבוגרי האקדמיה של רודינה.
רודני כריסטיאן מקגרודר הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע.
מקגרודר נולד בעיר לנדובר שבמרילנד, ובשנת 2009 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של קנזס.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת האוניברסיטה קלע 7.6 נקודות בממוצע למשחק, ובשתי העונות הבאות, לאחר עזיבתו של ג'ייקוב פולן, היה השחקן המוביל של ה"וויילדקטס" ורשם ממוצעים של 15.7 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2013, חתם מקגרודר על חוזה בקבוצת אטומרומו מליגת העל ההונגרית.
ב-29 משחקיו בקבוצה קלע 14.4 נקודות בממוצע למשחק.
בין השנים 2014–2016 שיחק בליגת הפיתוח של ה-NBA עבור מיין רד קלאוס וסו פולס סקייפורס, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים של 13.4 נקודות ו-4.8 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2015/2016 זכה עם הסקייפורס באליפות ליגת הפיתוח; בשלושת משחקי הגמר הוביל מקגרודר את קבוצתו עם 19.3 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם מקגרודר על חוזה במיאמי היט מליגת ה-NBA.
במהלך שלוש עונותיו בקבוצה פתח ב-112 מתוך 162 המשחקים בהם שותף, וקלע 6.7 נקודות בממוצע למשחק.
באפריל 2019 חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס, ובעונתו היחידה בקבוצה קלע 3.3 נקודות למשחק.
בנובמבר 2020 הועבר לדטרויט פיסטונס במסגרת טרייד בין שלוש קבוצות, בו השתתפה גם ברוקלין נטס.
ב-10 בינואר 2022 הועבר מקגרודר בטרייד לדנוור נאגטס יחד עם בחירת דראפט בסיבוב השני מברוקלין נטס, בתמורה לבול בול.
העסקה בוטל הלאחר מספר ימים ומקגרגור נחתם מחדש בפיסטונס.
רודני לי דייוויס הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת אילינוי בין השנים 2023-2013. דייוויס הוא חבר המפלגה הרפובליקנית.
דייוויס נולד בדה מוין, עיר הבירה של איווה.
בשנת 1992 השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת מיליקין בדיקייטר שבאילינוי.
ב-1996 הפסיד בבחירות לבית המחוקקים המדינתי של אילינוי.
בבחירות האמצע של 1998 ניהל את מסע הבחירות הראשון של חבר הקונגרס ג'ון שימקוס מאילינוי.
לאחר הקמפיין המוצלח, קיבל תפקיד קבע בסגל הפרלמנטרי של שימקוס בגבעת הקפיטול.
ב-2000 הפסיד דייוויס במירוץ לראשות העיר טיילורוויל שבאילינוי.
דייוויס שימש כמנהל הפרויקטים של שימקוס בעת התמודדותו לקונגרס.
ב-19 במאי 2012, יושבי הראש של סניפי המפלגה הרפובליקנית ב-14 ממחוזות אילינוי השוכנים במחוז הקונגרס ה-13 של המדינה, הכריזו על דייוויס כמועמד המפלגה בבחירות הכלליות אל בית הנבחרים של ארצות הברית.
מחוז בחירה זה היה בעבר מחוז הקונגרס ה-15, אותו ייצג במשך תריסר שנים חבר הקונגרס טים ו.
ג'ונסון הודיע באפריל על פרישתו מהחיים הפוליטיים, ימים ספורים לאחר שזכה במועמדות המפלגה בבחירות מקדימות.
אישים אחרים שנשקלו להחליף את ג'ונסון כמועמד היו ג'רי קלארק, ראש הסגל של חבר בית הנבחרים רנדי האלטגרן; אריקה הרולד, עורכת דין וזוכת מיס אמריקה ב-2003; וקתי וסינק, אשת עסקים.
בית מגוריו של דייוויס בטיילורוויל שכן בעבר במחוז ה-19 של שימקוס (שמספרו שונה בהמשך ל-15).
עם זאת, אל מחוז הקונגרס ה-13 החדש הספתח חלק גדול מהאזור הצפוני של ה-19 הישן, כולל העיר טיילורוויל.
ביום הבחירות הכלליות, שהתקיים ב-6 בנובמבר 2012, גבר דייוויס על דייוויד מ.
גיל, מועמד המפלגה הדמוקרטית, בפער בן 1,002 קולות בלבד (0.3%).
הפוליטיקאי העצמאי ג'ון הרטמן גרף 21,000 קולות, שהם 7.2% מסך קולות הבוחרים.
ב-3 בינואר 2013, עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית, דייוויס הושבע לתפקידו.
ב-13 בנובמבר 2013 הציג דייוויס את "חוק שכרו יותר גיבורים" (Hire More Heroes Act of 2013).
מוקדם יותר באותה השנה חבר, ביחד עם קומץ מעמיתיו הרפובליקנים, אל הסיעה הדמוקרטית ותמך באישור מחדש של "חוק האלימות נגד נשים".
ב-6 בינואר 2021 נכח דייוויס בקפיטול במהלך ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, במהלכה אירעה ההסתערות על הקפיטול.
דייוויס וצוותו הסתתרו תחת סגר של משטרת הקפיטול במשך למעלה מארבע שעות במהלך ההסתערות.
לכשהושגה שליטה על המתפרעים בקפיטול וחודשה ספירת קולות חבר האלקטורים, הצביע דייוויס בעד אישור הקולות ללא הסתייגויות.
אף על פי שהתנגד להדחתו השנייה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והצבת גלאי מתכות בכניסה למשכן הקפיטול בעקבות ההסתערות, דייוויס תמך בהקמת ועדת חקירה דו-מפלגתית שעתידה הייתה לחקור את האירוע.
ביולי אותה שנה נבחר דייוויס (ביחד עם ארבעה מעמיתיו – טרוי נהלס, קלי ארמסטרונג, ג'ים בנקס וג'ים ג'ורדן) בידי מנהיג הרפובליקנים בקונגרס, קווין מקארתי, לשמש כאחד מחברי המיעוט בוועדה המיוחדת של בית הנבחרים לחקירת ההסתערות על הקפיטול.
משפלוסי מיאנה לאשר את מינויים של בנקס וג'ורדן, מקארתי משך את מועמדותם של כל החמישה ובכך נותרו הרפובליקנים ללא ייצוג בוועדה (למעט חברותם של ליז צ'ייני ואדם קינזינגר).
בבחירות 2022, לאחר איחוד מחוזות באילינוי בעקבות תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2020, התמודד דייוויס ללא הצלחה במחוז הקונגרס ה-15 והפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לנציגת המחוז המכהנת מרי מילר.
רודנות בחסות החוק הוא ספר עיון שיצא לאור בעברית בשנת 2023 בהוצאת תלם של קרן ברל כצנלסון, ועוסק במשטרים רודניים במאה ה-21 המנסים להתחזות כמשטרים הפועלים באופן דמוקרטי.
מאמר משנת 2018 בשם "Autocratic Legalism", מאת הפרופסורית לסוציולוגיה וליחסים בין-לאומיים קים ליין שפלי, העוסק במשטרים רודניים כיום, בהבדל בינם לבין דיקטטרות של המאה ה-20 ובאופן התפתחותם של תהליכים של שחיקה דמוקרטית והפיכה עצמית במדינות דמוקרטיות.
המאמר תורגם לעברית בידי מיטל שרון והוא בעריכת טל ויינטראוב.
אחרית דבר משנת 2023, שנכתבה על יונתן לוי, דוקטורנט למדע המדינה.
לוי מנתח את המצב בישראל לאור התאוריה של שפלי, וטוען כי מזה מספר שנים ישראל צועדת לקראת הפיכתה לדמוקרטיה חלולה.
המאמר של שפלי מתמקד במנהיגים כריזמטיים שנבחרים בבחירות דמוקרטיות ולאחר מכן משתמשים בכוח שקיבלו כדי לשנות את החוקים ואת המערכת החוקתית שהייתה קיימת במדינה.
מטרת שינויים אלו היא לאפשר למנהיגים להישאר בשלטון ללא הגבלת זמן ולהימנע ממעבר שלטון.
שפלי טוענת כי דיקטטורים רבים כיום מתנהגים בצורה שונה מדיקטטורים עד אמצע המאה ה-20. היעד הסופי שלהם וכן דרכי פעולתם שונים מאלו של אותם דיקטטורים.
הדבר יכול להקשות על מי שמחפשים סימנים מזהים לדיקטטורה בדמות הפעלת אלימות ממוסדת.
לפי המאמר, הדרכים לצמצם את החירות והזכויות של האזרחים דומה בין מדינות שונות ומנהיגים רודניים לומדים את שיטות הפעולה של רודנים אחרים.
לדוגמה ויקטור אורבן בהונגריה למד מולדימיר פוטין ברוסיה ומארדואן, פולין למדה מאובן בהונגריה, שיטות כגון:
מינוי בעלי תפקידים בממשל המקומי,
מינוי שופטים התומכים בדרכו של המנהיג,
קידום תקשורת, עיתונות ורדיו ציבורי הפועלים כמנגנון תעמולה שמהדהד את המסרים שלהם וביקורת והגבלות על עיתונאים עצמאיים,
דה-לגיטימציה והגבלת פעילות של ארגונים אזרחיים.
לדוגמה, ארדואן מינה שופטים רבים לבית המשפט החוקתי, ובכך גם מילא אותו בתומכיו וגם יצר מצג שווא שבלבל את מבקריו, שכן כביכול צעד זה נועד להקל על העומס בבתי המשפט והקל על עתירות של אזרחים.
בהמשך, אורבן דאג לכך ששופטים רבים שהתנגד להם יפרשו על ידי הורדת גיל הפרישה לשופטים.
פולין ראתה את ההצלחה של אורבן והעבירה חוק שלפיו שר המשפטים יכול לפטר שופטים.
הטקטיקות המתוארות בספר חוצות את הדיכוטומיה של שמאל וימין בפוליטיקה.
שפלי מתייחסת לטקטיקות של המנהיג השמאלי הוגו צ'אווס שנבחר ב-1998 לנשיא ונצואלה בהצבעת מחאה נגד שתי המפלגות הגדולות.
לאחר מכן הוא כינס אספה מכוננת ששכתבה את החוקה, והעניקה לו כוח כדי לרוקן את הסנאט מכוחו, כך שזה לא יוכל יותר לרסן את הממשלה.
לפי שפלי, חשוב לרודנים החדשים לשמור על תדמית של משטר דמוקרטי נורמלי ועל קבלת לגיטימיות מהציבור, ומשום כך הם נמנעים מהפרה בוטה והמונית של זכויות אדם.
הם מצליחים להתמודד מול אופוזיציה קטנה אבל אין להם שום כבוד למיעוטים או לפלורליזם.
הכוח השלטוני שלהם אינו מוגבל.
טקטיקות של רודנים בחסות החוק
לפי שפלי, רודנים בחסות החוק מציגים מצג שווא של ציות לחוק וטיעונים פרו-ליברלים כדי להשיג מטרות אנטי-ליברליות והם נוקטים שיטות פעולה מעודנות, בניסיון שלא לעורר חשד:
הם אינם מרסקים את הדמוקרטיה בגלוי: ממשיכים לקיים בחירות ושולטים על בסיס המנדט הדמוקרטי לכאורה שניתן להם.
הם מתחזים לדמוקרטיים ככל יכולתם.
הם אינם מבטלים מוסדות מדינה, כגון הפרלמנט או בית המשפט, אלא משנים את היעוד והתפקוד שלהם.
ההפיכה מתבצעת תוך שינוי חוקים, רפורמות מוסדיות ותיקוני חוקה (ולא בכוח צבאי).
הם אינם מצהירים על אידאולוגיה נוקשה וקיצונית – להפך – לעיתים קרובות האידאולוגיה שלהם גמישה לפי הצורך הפוליטי.
הם אינם מעלימים את כל האופוזיציה, אלא מאפשרים למספר מצומצם של מתנגדים פוליטיים להתבטא, כדי לשמור על מראית עין של סובלנות.
הם אינם סוגרים את כל אמצעי התקשורת הביקורתיים או את כל הארגונים האזרחיים, אלא מותירים מעט מהם - מוחלשים.
אין בדרך כלל הפרה המונית של זכויות אדם.
ה"רודנים החדשים" שומרים על תדמית של משטר דמוקרטי ועל קבלת לגיטימיות מהציבור, ולכן הם נמנעים מהפרה בוטה והמונית של זכויות אדם, על אף שאין להם כבוד למיעוטים או לפלורליזם.
כך למשל הרודנים החדשים אינם נלחמים ביריבים הפוליטיים תוך נקיטת אמצעים אלימים, שעלולים להתפרש כרדיפה פוליטית, אלא הם מפעילים נגדם סנקציות כלכליות (כגון פיטורים מקום העבודה, טענות לעבירות מס וכדומה) ומאפשרים להם לצאת לגלות, במקום לכלוא אותם.
צעדים "רכים" נגד עיתונאים ביקורתיים או ארגוני חברה אזרחית מאפשרת השפעה דומה עליהם.
שפלי טוענת כי רודנים בחסות החוק משיגים חזות של מדינה נורמלית על ידי התרחקות מהפרה אלימה והמונית של זכויות אדם, במיוחד מהפרות שעוגנו באמנות בינלאומיות לזכויות אדם או בזכויות שעוגנו בחוקה של מדינות רבות.
השיטות בהן נוקטים הרודנים החדשים של הפרת זכויות אדם נחשבות הפרות קלות יותר.
הן אינן נחשבת לדבר שאפשר לתבוע בגינו בבית המשפט ולקבל הגנה חוקתית שכן אלה מכוונים לספק הגנה בעיקר נגד זכויות אדם שהפרו רודנים ברוטאליים במאה ה-20 כמו רצח עם, רצח פוליטי, מעצר ללא משפט, עינויים, צנזורה וכו'.
רודנים חדשים יודעים זאת ודואגים לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, והחוקים והנורמות הקיימים אינם מגינים מפני פעילותם .
הרודנים החדשים גילו שהם אינם צריכים להרוג או לכלוא את מתנגדיהם – עדיף שהם ילמדו בעצמם כי כדאי להם להימנע מעיסוק בנושאים ציבורים.
נקודות מפתח בהשתלטות על השלטון
שפלי מסכמת את דפוסי הפעולה של רודנים בחסות החוק בשמונה שלבים שחוזרים על עצמם במדינות שונות::
ניצחון של המנהיג בבחירות דמוקרטיות - תולדה של הליך הוגן וחופשי במשטר דמוקרטי
הסרת רגולציות על הממשל - פירוק המנגנונים המגבילים את הרשות המבצעת
השתלטות על בית הנבחרים או הפיכת מוסד זה לבלתי רלוונטי
הכפפת בתי המשפט לרשות המבצעת - על ידי "רפורמות" לכאורה ומינוי אנשים נאמנים לשלטון
הצבת "נאמנים" בתפקידי מפתח - לדוגמה: תובע כללי, אחראים על ועדת הבחירות המרכזית, אנשי הוועדה לבחירת שופטים וכולי
השתלטות על המרחב התקשורתי כך שרוב כלי התקשורת ידבררו את מסרי הממשלה ללא ביקורת
דה לגיטימציה של המתנגדים - הגבלות על מפלגות האופוזיציה ועל ארגוני החברה האזרחית
שינוי חוקי הבחירות - באופן שמבטיח ניצחון בבחירות מעתה והלאה.
קשיי הדמוקרטיה מול "הרודנים החדשים"
שפלי מונה מספר קשיים לדמוקרטים, מול "הרודנים החדשים":
אנשים מאומנים לזהות סימנים רק כשהם ברורים מאד ומאומנים פחות לזהות שיטות פעולה עדינות יותר.
אנשים נוטים לחפש סימני אזהרה לרודנות תוך הישענות על סטריאוטיפים אופייניים ואילו הרודנים החדשים מסווים את הסימנים הטיפוסיים לרודנות.
יש נטייה להתעלם מסימני אזהרה ולהתייחס לסכנות רק כשהן מתרחשות בפועל.
בתי משפט לחוקה אינם מטפלים בהפרות "קלות" של זכויות אדם.
לא מדובר במעשי רודנות "ברוטליים".
שפלי טוענת כי חינוך לאזרחות חייב לכלול לימוד של סימני האזהרה החדשים וכיצד להתגונן בפניהם, כגון: איך ומתי אפשר לסמוך על המערכת הפוליטית שממנה שופטים, למה קריאה לכתיבה מחדש של הסדרים חוקתיים צריכה להדליק נורות אזהרה.
ניתוח התאוריה על מדינת ישראל
בחלקו האחרון של הספר, יונתן לוי משתמש בתאוריה של שפלי כדי לבחון את מצבה של ישראל, ובודק האם ישראל נמצאת בתהליך של שחיקה דמוקרטית.
לוי טוען כי זה מספר שנים ישראל נמצאת בנתיב שעלול להסתיים בדמוקרטיה חלולה, בשל שינויים כמו החלשת הכנסת, מינויים פוליטיים למשרות של שומרי סף, התקפות על כלי תקשורת ועיתונים המעבירים ביקורת על הממשלה, הצרת צעדים של ארגוני החברה האזרחית, הכפפת מערכת המשפט לרשות המבצעת, שימוש ברטוריקה פופוליסטית ועוד.
לוי מבצע את הניתוח שלו לאור שמונת הסעיפים שמופיעים במאמרה של שפלי.
הסעיף הראשון - ניצחון בבחירות הוגנות של מנהיג בעל נטיות אוטוריטריות.
הפיכה ללא טנקים ברחובות אלא באמצעות מנהיגים שנבחרו באופן לגיטימי.
לוי טוען כי בנימין נתניהו הוא מנהיג כזה וכי הוא פועל כבר תקופה מסוימת לערעור הדמוקרטיה בישראל.
הסעיף השני - פירוק מנגנונים המגבילים את כוחה של הממשלה.
לפי לוי, מהלכיה של ממשלת ישראל ה-37 כוללים החלטות רבות שתכליתן ריכוז כוח בידי הרשות המבצעת, וכן פירוק מנגנונים שנועדו לפקח או להגביל כוח זה.
הדבר בוצע למרות מחאה ציבורית רחבה נגד חלק מהצעדים.
לדעתו, הרפורמה המשפטית המובהק ביותר בהקשר זה.
הסעיף השלישי - השתלטות על בית הנבחרים או הפיכתו לבלתי רלוונטי.
לפי לוי, נתניהו, רוטמן ולוין לא נדרשו להחליש את הכנסת שכן הרשות המחוקקת כבר הוחלשה בידי אחרים.
לטענתו, העצמאות והסמכות של הכנסת נחלשה מאד ב-20 השנים מאז 2003. תהליכים שתרמו לכך כוללים את חיזוק כוחה של ועדת השרים לענייני חקיקה, הקשחת המשמעת הקואליציונית, והעלאת הסף הנדרש לשם הפלת הממשלה בכנסת.
לפי לוי, דברים אלו הובילו לכך שהכנסת כמעט אינה מרסנת את הממשלה או מפקחת עליה, ולכן יש בישראל בפועל שתי רשויות בלבד - הרשות המבצעת-מחוקקת והרשות השופטת.
הסעיף הרביעי - הכפפת בית המשפט לרשות המבצעת באמצעות "רפורמות" ומינוי אנשים נאמנים לממשלה.
לפי שפלי זו אחת המטרות המרכזיות והראשונות של רודנים בחסות החוק, ולפי לוי זו גם הליבה של ההפיכה המשטרית בישראל.
זהו גם הרכיב שאותו הממשלה מתעקשת לקדם בצורה הנחושה ביותר, גם במחיר ויתור זמני על סעיפים אחרים ברשימה.
כאשר בית המשפט העליון יהיה בשליטת הממשלה, אפשר יהיה לקדם נושאים אחרים התורמים לשליטה חסרת מעצורים.
לפי לוי, בית משפט שכפוף לממשלה לא רק יימנע מחסימת צעדים אלה, אלא גם ייתן להם לגיטימציה רשמית והילה חוקית הנחוצה לרודנים החדשים.
הסעיף החמישי - הצבת נאמנים בתפקידי מפתח כמו הוועדה למינוי שופטים, התובע הכללי, ועדת הבחירות המרכזית ועוד.
לוי טוען שהמקרה הישראלי מתאים לתזה של שפלי גם בנקודה זו.
הוועדה לבחירת שופטים נמצאת בלב הרפורמה המשפטית.
הממשלה מציעה גם לפצל את תפקיד היועץ המשפטי לממשלה כך שייווצר תפקיד חדש של תובע כללי שיהיה מינוי פוליטי של הממשלה.
אם הממשלה תוכל להשתלט על הוועדה לבחירת שופטים, היא גם תשלוט בסופו של דבר בוועדת הבחירות המרכזית, שבראשה עומד שופט מבית המשפט העליון.
לפי לוי, המגמה לנסות להציב אנשי מפתח בעלי נאמנות פוליטית למשרות מקצועיות באה לידי ביטוי גם במקומות נוספים, כמו הניסיון למנות את יוסי שלי לראש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
הסעיף השישי - שינוי המפה התקשורתית, כך שכלי התקשורת ישמשו תיבת תהודה למסרים של הממשלה.
לוי ושפלי טוענים כי הדבר חיוני לרודנים החדשים, שכן עיקר מאמציהם אינו מסתמך על דיכוי באמצעים כוחניים, אלא באמצעות יצירת מציאות מקבילה של "עובדות אלטרנטיביות".
לפי לוי, יציבות השלטון של שליטים אלה והיכולת לפרק מוסדות דמוקרטיים תלויה בטיפוח מציאות מקבילה זו על ידי שקרים גמורים, תאוריית קשר, וחצאי אמיתות.
וכך, כ-40% מהציבור בארצות הברית משוכנעים כי בחירות 2020 נגנבו בידי ביידן, ואזרחים רבים בישראל סבורים כי שופטי בג"ץ מנהלים את המדינה.
לפי הספר, רודנים בחסות החוק מכפיפים את התקשורת למרותם בשלוש שיטות - הקמת ערוצי תעמולה לטובת השלטון בבעלות בעלי הון מקורבים, שינויי רגולציה שמקשים על כלי תקשורת ביקורתיים והובלת קמפיין שנאה רווי תאוריות קשר נגד חלקי התקשורת שנשארו ביקורתיים.
לפי לוי, השיטה הראשונה של כלי תקשורת המפיצים תעמולה כוללת את העיתון "ישראל היום" שהוקם על ידי שלדון אדלסון במטרה לשרת את האינטרסים של נתניהו.
כך גם נטען לגבי ערוץ הטלוויזיה "עכשיו 14", שהוקם במקור כערוץ מורשת, אולם התקדם לשידור חדשות, וגם זכה להקלות רגולציה בשווי מיליוני שקלים מטעם ממשלת נתניהו.
השיטה השנייה היא שימוש ברגולציה כדי להחליש כלי תקשורת שמעבירים ביקורת על השלטון.
לפי לוי, פירוק רשות השידור ופתיחתה מחדש כתאגיד השידור הישראלי נועד להשיג מטרה זו.
מהלך זה כשל מנקודת המבט של נתניהו שכן התאגיד היה עצמאי מדי, ולכן לפי לוי יש איומים חדשים לסגור אותו.
לפי לוי, הפיצול של ערוץ 2 לערוצים 12 ו-13 נועד להחליש את היציבות הכלכלית של הטלוויזיה המסחרית.
לוי מציין כי שני תיקים שבהן מואשם נתניהו קשורים לניסיון שלו לכאורה להציע הטבות רגולציה לכלי תקשורת תמורת סיקור אוהד.
השיטה השלישית היא מתקפה מתמדת נגד כלי תקשורת ועיתונאים המותחים ביקורת על הממשלה.
לפי לוי, נתניהו שִכלל שיטה זו לכדי אמנות.
מתקפה כזו נועדה גם לערער את האמינות של כלי התקשורת בעיני הציבור, וגם להרתיע עיתונאים מלבקר את הממשלה.
לוי מזכיר את המחקר של חוקרת התקשורת איילה פנייבסקי, שלפיו המתקפה של נתניהו וגורמים אחרים בימין על עיתונאים גרמה לצנזורה עצמית של עיתונאים רבים.
בנוסף, כלי תקשורת מנסים לרצות את נתניהו, ולכן פאנלים של תוכניות האקטואליה הנצפות ביותר כוללים בדרך קבע תומכים מוצהרים שלו, שרבים מהם אינם עיתונאים.
הסעיף השביעי - דה לגיטימציה של ארגוני חברה אזרחית ומפלגות אופוזיציה - לפי לוי מהלך זה החל כבר בשנת 2010 כאשר תנועת "אם תרצו" החלה לתקוף את הקרן החדשה לישראל.
מהלך זה קבע את הטון בכל העשור מאז על ידי סימון של מתנגדי הימין כאויבים מבית שרוצים למוטט את המדינה.
ארגונים, מפלגות, פוליטיקאים, אנשי תרבות או אקדמאים שהעזו למתוח ביקורת על הממשלה סומנו כאנטי ישראלים או אנטי ציונים.
הדבר כולל האשמות של המחאה החברתית ב-2011, מחאת יוצאי אתיופיה והמחאה נגד הרפורמה המשפטית שהן בגדר אנרכיזם.
ראשי המחאה הואשמו כי הם פועלים במימון כוחות זרים.
רמטכ"לים, ראשי המוסד ושב"כ לשעבר כונו "עוכרי ישראל" ו"תומכי טרור".
בנוסף למתקפה התקשורתית, הוכנסו חוקים במטרה להקשות על ארגונים המזוהים עם השמאל והמרכז, כמו חוק העמותות, חוק שוברים שתיקה וחוק וי-15.
לוי טוען כי הממשלה ותומכיה משתמשים ברטוריקה המאפיינת פופוליזם.
ברטוריקה זו, הציבור לכאורה מחולק לשתי קבוצות הומוגניות ומנוגדות - "העם", שהוא אמיתי, אותנטי, טהור, צודק, ומצד שני "אליטה" מושחתת, רעה, חורשת מזימות, שעושה כל דבר כדי למנוע מ"העם" את מימוש רצונותיו.
השאלה אם אזרח או קבוצה כלשהי שייכים ל"עם" או לאליטה אינה קשורה למעמד חברתי או למוצא אתני, אלא רק אם הם תומכים במנהיג הפופוליסטי או מתנגדים לו.
גם אם מדובר במיליוני אזרחים, הם לכאורה בגדר אליטה אם הם מתנגדים למנהיג.
המתקפה של הפופוליסטים על מוסדות דמוקרטיים נובעת לפי לוי מהגיון פופוליסטי.
היות שהמנהיג הפופוליסטי הוא הנציג הבלבדי של העם, כל מגבלה על רצון המנהיג - לדוגמה, פסיקת בית משפט או החלטה מקצועית של מפכ"ל המשטרה, היא בגדר חתרנות נגד "רצון העם" ולכן פסולה.
לוי טוען כי אף על פי שפופוליסטים מציגים עצמם כתומכי דמוקרטיה, השקפה זו היא אנטי-דמוקרטית.
זאת בגלל ההנחה שרק המנהיג העליון מבטא את הרצון האמיתי של העם, רק הוא המנהיג הלגיטמי, ואילו מי שמתנגד לו מייצג אוכלוסייה מנותקת מהמהות ה"אמיתית" של האומה.
לטענתו, המאמץ המתמשך לפגוע במוסדות דמוקרטיים, כמו כלי תקשורת, מפלגות אופוזיציה וארגונים חברתיים, פוגע ביכולת לקיים משטר דמוקרטי.
סעיף שמיני - שינוי חוקי הבחירות באופן שמבטיח ניצחון בבחירות עתידיות - לפי לוי, זה הסעיף היחיד שבו הימין האנטי ליברלי בישראל טרם רשם בו הישג משמעותי.
לכן חשוב שכוחות דמוקרטיים יתכוננו מבעוד מועד לשינוי אפשרי בנושא זה.
לפי לוי, דרך פשוטה שבה נתניהו יכול להוביל שינוי בתחום היא על ידי פסילה של מפלגה ערבית בטענה של תמיכה בטרור או חתירה תחת אופייה של מדינת ישראל.
הדבר יבטיח את ניצחון הימין למשך שנים רבות.
לוי טוען כי שמחה רוטמן הצהיר כי זו אחת ממטרותיו, וכי הצעה בנוסח זה הוצגה על ידי אופיר כץ מהליכוד.
ביקורת שהתפרסמה על הספר בעיתון הארץ קבעה כי הוא "נועד לכל ישראלי ברגע הקריטי הנוכחי" וטענה כי למרות שנכתב בשנת 2018, הוא מתאר את התהליכים הפוליטיים המתרחשים בישראל בימי הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
אוניברסיטת פרינסטון, בה חוקרת ומלמדת פרופ' שפלי, ציינה באתר הרשמי שלה את פרסומו בעברית ואת המקום שהוא תופס אצל המוחים נגד הרפורמה המשפטית ואף ציטטה את פרופ' שפלי שהתייחסה לפרסום בעברית ואמרה כי היא "מקווה שהספר שלה תרם למאמץ השמירה על הדמוקרטיה".
קטעים מהספר הוקראו בידי חברת הכנסת נעמה לזימי (העבודה) מעל בימת הכנסת בפיליבסטר שביצעה האופוזיציה נגד התיקון לחוק יסוד: השפיטה, לפיו בית המשפט לא ידון בסבירות החלטותיהם של הממשלה, ראש הממשלה והשרים ובוועדת החוקה של הכנסת בעת הדיונים על הרפורמה המשפטית.
הספר גם הוזכר בנאומים ובמאמרי דעה של מובילי המחאה נגד הרפורמה, ובהם ד"ר שקמה ברסלר.
רודנבריוס (שם מדעי: Roddenberryus) הוא סוג של עכביש ממשפחת Caponiidae, שהוגדר לראשונה על ידי צמד חוקרים ברזילאים בשנת 2023. נכון לשנת 2023 מונה הסוג חמישה מינים.
המין הטיפוסי לסוג הוא רודנבריוס קירק.
שמו המדעי של הסוג, Roddenberryus, ניתן לו על שם ג'ין רודנברי, יוצר "מסע בין כוכבים", כאות הוקרה על שיצירתו הביאה ילדים רבים להחליט לעסוק במדע.
נוסף על סיבה זו, ציינו החוקרים שגם צורתם של העכבישים, ובעיקר אזור הראשחזה שלהם, מזכירים בצורתם את צורתן של ספינות החלל בזיכיון "מסע בין כוכבים".
לעכבישים אלה, כמו סוגים נוספים במשפחה Caponiidae, רק שתי עיניים, ולא שמונה כברוב מיני העכבישאים.
נוסף על כך מתאפיין הסוג בשורות שיניים, זיפים, ראשחזה בצבע כתום, בטן בהירה יותר וטפרים.
מלבד שני מינים קיימים ששויכו קודם לכן לסוג Caponina ופוצלו ממנו לסוג החדש, הגדירו החוקרים שלושה מינים חדשים בסוג, ונתנו להם שמות מהיקום הבדיוני של מסע בין כוכבים:
רודנבריוס קירק (Roddenberryus kirk) (Sánchez-Ruiz - Bonaldo, 2023) - קוסטה ריקה - קרוי על שם הדמות הבדיונית ג'יימס טיבריוס קירק, קפטן ספינת החלל "אנטרפרייז"
רודנבריוס מקקוי (Roddenberryus mccoy) (Sánchez-Ruiz - Bonaldo, 2023) - מקסיקו - קרוי על שם הדמות הבדיונית ליאונרד מק'קוי, הרופא הראשי על ספינת החלל "אנטרפרייז"
Pickard-Cambridge, 1899) - גוואטמלה, קוסטה ריקה
רודנבריוס ספוק (Roddenberryus spock) (Sánchez-Ruiz - Bonaldo, 2023) - מקסיקו - קרוי על שם הדמות הבדיונית ספוק, קצין המדע, וסגנו של הקפטן, על ספינת החלל "אנטרפרייז"
רודני ג'יימס אלקלה (נולד בשם רודריגו ז'אקס אלקלה.
אף על פי שהוא קושר לשמונה קורבנות, מספר הקורבנות האמיתי של אלקלה לא ידוע וייתכן שקרוב ל-130.
אלקלה שמר ברשותו יותר מאלף תמונות של נשים, נערות ונערים, כשרוב הקורבנות צולמו בתנוחות מיניות.
בשנת 2016, אלקלה הואשם ברצח אחת הבנות שהופיעה באחת מהתמונות שצולמה בשנת 1977. אף על פי שנודע שאלקלה תקף את אחד המצולמים, המשטרה שיערה שאלקלה אנס ותקף מצולמים נוספים.
התובעים במשפטו של אלקלה ציינו שאלקלה נהג "להשתעשע" עם קורבנותיו: הוא נהג לחנוק אותם עד שהם איבדו הכרה, לאחר מכן הוא חיכה שהם יתעוררו ולבסוף היה חונק אותם בשנית עד שלבסוף הרג אותם.
אחד מבלשי המשטרה תיאר את אלקלה כ-"מכונת הריגה", ואחרים השוו אותו לרוצח הסדרתי טד בנדי.
אחד מהכינויים שהוצמדו לאלקלה היה "רוצח משחק הדייטים" לאחר שהוא הופיע כמשתתף בתוכנית השידוכים "" ב-1978 בעוד מסע הרצח שלו התקיים במקביל.
אלקלה נפטר מסיבות טבעיות במהלך מאסרו בכלא שבקליפורניה ב-24 ביולי 2021.
הסרט "רווק מספר 3" משנת 2023 בכיכובם של אנה קנדריק ו עוסק בהופעתו של אלקלה בתוכנית "משחק הדייטים" וכן ברווקה המתמודדת בתוכנית, שריל בראדשו (אותה מגלמת קנדריק, שגם ביימה את הסרט).
אלקלה נולד בסן אנטוניו שבטקסס כילד השלישי מתוך ארבעה ילדים שנולדו לזוג המקסיקני ראול אלקלה בוקור (3 באוגוסט 1906 - 8 בינואר 1962) ואנה מריה גוטיארז (10 בינואר 1909 - 18 בפברואר 1999).
בשנת 1951, אביו של אלקלה העביר את כל משפחתו למקסיקו ושלוש שנים לאחר מכן עזב את הבית.
בשנת 1954, כשאלקלה היה בן 11, אמו עברה איתו ועם שתי אחיותיו לפרוור בלוס אנג'לס.
בבית הספר אלקלה היה תלמיד מחונן וכן נחשב לתלמיד פופולרי בקרב שאר התלמידים וזכה לתמיכה רבה ממשפחתו.
אלקלה עבר בין מספר בתי ספר פרטיים עד שלבסוף סיים את לימודיו התיכוניים ב.
אלקלה לקח חלק בעריכת ספר המחזור של השכבה שלו וכן השתתף בתחרויות ריצה מול בתי ספר שונים.
ב-1961, אלקלה בן ה-17 הצטרף לצבא ארצות הברית במטרה להיות צנחן, אך לבסוף שובץ כפקיד.
במהלך שירותו הצבאי, מפקדו של אלקלה תיאר אותו כאדם מניפולטיבי, נקמן וסרבן.
אלקלה זכה להערות משמעת לאחר שתקף נשים צעירות.
בשנת 1964, בעקבות מה שכונה התמוטטות נפשית, אלקלה ערק מהצבא ותפס טרמפים מפורט ליברטי (לשעבר פורט בראג) שבקרוליינה הצפונית עד לבית אמו בקליפורניה.
פסיכיאטר צבאי שאבחן את אלקלה קבע שהוא סובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית וציון מנת המשכל שלו היה 135. לבסוף, אלקלה שוחרר מהצבא מטעמים רפואיים.
אבחונים מאוחרים יותר שנערכו במסגרת המשפט שלו קבעו שאלקלה סובל מהפרעת אישיות נרקיסיסטית, הפרעת אישיות גבולית ונרקיסיזם ממאיר עם פסיכופתיה וסאדיזם מיני.
לאחר שעזב את הצבא, אלקלה סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולאחר מכן למד תחת רומן פולנסקי באוניברסיטת ניו יורק.
ב-25 בספטמבר 1968, נהג רכב בשם דונלד היינס התקשר למשטרה לאחר שהבחין באלקלה מסיע את טלי שפירו בת ה-8 לדירתו שבהוליווד.
שפירו, ששהתה עם משפחתה במלון "", הייתה בדרכה לבית הספר כשאלקלה עצר את רכבו בסמוך אליה ושאל אם היא צריכה טרמפ.
בתחילה שפירו סירבה, אולם לאחר שאלקלה שכנע אותה שהוא מכיר את הוריה היא נכנסה לרכבו.
אלקלה הסיע אותה לדירתו ושם הוא אמר לשפירו שהוא רוצה להראות לה תמונה.
כשהמשטרה פשטה על הדירה, שפירו נמצאה בחיים, אך היא נאנסה והוכתה עם לום ממתכת.
אלקלה הספיק לברוח קודם לכן.
שפירו הייתה בתרדמת במשך 32 ימים ולאחר מכן בילתה מספר חודשים בשיקום בעקבות פציעותיה.
כדי להימנע ממעצר בעקבות תקיפתה של טלי שפירו, אלקלה עזב את קליפורניה ונרשם לאוניברסיטת ניו יורק תחת השם "ג'ון ברגר".
בשנת 1971, אלקלה החל לעבוד בתור מדריך לילדים במחנה קיץ לאמנויות תחת השם "ג'ון בורגר".
במהלך תקופה זו, אלקלה החל לעבוד בחברת הביטוח "" (או בקיצור BCBSA) שם הוא חלק משרד עם הרוצח הסדרתי .
אף אחד מהשניים לא ידע על טבעו האמיתי של האחר ולא קיים מידע המאשר את היכרותם המוקדמת טרם מעצרם.
גופתה של קורנליה קרילי, שעבדה כדיילת אוויר בחברת טראנס וורלד איירליינס נמצאה בדירתה במנהטן ב-12 ביוני 1971 לאחר שנאנסה ונרצחה.
אלקלה חנק אותה בעזרת גרביוני הניילון שלה והשאיר אותה למותה בדירתה ברחוב "".
משוער שקרילי הכירה את אלקלה בעת מעברה לדירה והאחרון הציע לה עזרה בסחיבת הרהיטים שלה.
תיק הרצח של קרילי נשאר לא מפוענח עד לשנת 2011.
ה-FBI הוסיפה את אלקלה לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI בתחילת שנת 1971. מספר חודשים לאחר מכן, שני ילדים שלקחו חלק במחנה הקיץ בו אלקלה עבד כמדריך ראו את כרזת המבוקש שלו בסניף דואר ודיווחו עליה ל-FBI.
באותה העת, משפחת שפירו העתיקה את מגוריה למקסיקו וסירבו לאפשר לטלי להעיד במשפטו של אלקלה.
מכיוון שהרשויות סירבו להרשיעו באונס וניסיון רצח בעקבות היעדר עדת המפתח שלהן (שפירו), אלקלה הורשע בהתעללות בילדים ועונשו הוקצב לשלוש שנים.
אלקלה שוחרר ממאסרו מוקדם ב-1974 לאחר שריצה 17 חודשים (שנה וחמישה חודשים) ממאסרו.
פחות מחודשיים לאחר שחרורו, אלקלה נעצר בשנית לאחר שתקף נערה בת 13 שבבית המשפט זוהתה כ-"ג'ולי ג'יי".
הנערה סיפרה שאלקלה תקף אותה לאחר שהציע לה טרמפ לבית הספר.
אלקלה שוחרר מוקדם בשנית בשנת 1976 לאחר שריצה שנתיים במאסר.
לאחר שחרורו השני של אלקלה מהכלא בשנת 1977, שירותי המבחן של לוס אנג'לס אישרו בצעד חסר תקדים לאלקלה לעבור להתגורר בניו יורק (למרות החשש שיברח).
חוקרי מקרים קרים () מאמינים ששבוע לאחר חזרתו לניו יורק, אלקלה רצח את אלן ג'יין הובר בת ה-23, שהייתה בתו של בעל מועדון לילה בשם הרמן הובר ונכדתם של דין מרטין וסמי דייוויס ג'וניור.
הובר נראתה בפעם האחרונה בדירתה בניו יורק ב-15 ביולי 1977. בדיקה ביומן הפגישות שלה מצאה שהובר הייתה אמורה להיפגש באותו היום עם אדם בשם "ג'ון ברגר".
מאוחר יותר באותה השנה, ה-FBI עודכנו שאלקלה נעצר טרם רצח טלי שפירו בניו המפשייר.
במהלך חקירתו, אלקלה הודה שהוא הכיר את הובר, אך הרשויות לא יכלו לעצור אותו מכיוון שהם לא מצאו את גופתה.
בסופו של דבר, שאריות מגופתה התגלו תחת אבנים גדולות בגבעה המשקיפה לנהר ההדסון, סמוך למוזיאון "", שם דוגמנית מתחילה סיפרה שאדם בשם "ברגר" צילם תמונות שלה.
בשנת 1978 אלקלה עבד לזמן קצר בעיתון הלוס אנג'לס טיימס כסדר ובמהלך עבודתו הוא ראויין על ידי צוות תקיפה שניסה ללכוד את .
אף על פי שאושר שאלקלה הוא לא החונק, הוא נעצר ונאסר לתקופה קצרה בעקבות אחזקת קנאביס.
במהלך אותה התקופה, אלקלה שכנע מאות גברים ונשים צעירים שהוא צלם אופנה מפורסם וצילם אותם כדי להגדיל את "תיק העבודות" שלו.
עובדת נוספת בטיימס סיפרה שאלקלה נהג להציג את התמונות שצילם לחבריו לעבודה ואמרה בראיון: "חשבתי שזה היה מוזר, אבל הייתי צעירה; לא ידעתי כלום.
כששאלתי למה הוא צילם את התמונות, הוא ענה שהאמהות שלהם ביקשו ממנו.
אני זוכרת שהבנות היו עירומות".
אחת הנשים סיפרה בראיון: "הוא אמר שהוא מקצוען, אז בראשי אני פשוט דגמנתי עבורו.
"תיק העבודות" כלל בתוכו גליונות על גבי גליונות של תמונות של נערים מתבגרים עירומים".
רוב התמונות היו מיניות ורוב המצולמים טרם זוהו.
המשטרה חששה שחלק מהמצולמים הם קורבנות של תיקים שלא פוענחו.
בשנת 1978 אלקלה השתתף בתוכנית הריאליטי "משחק הדייטים" שאותה הנחה .
לאנג תיאר בתוכנית את אלקלה כ-"צלם מצליח.
בין צילום לצילום תמצאו אותו צונח או רוכב על אופנוע".
מתמודד נוסף בתוכנית תיאר את אלקלה כ-"אדם נורא מוזר עם דעות ביזאריות".
אלקלה ניצח בתוכנית וזכה בדייט עם הרווקה, שריל בראדשו שסירבה לצאת איתו מכיוון שהיא חשבה שהוא "מפחיד".
הפרופילאי הפלילי הסיק שאלקלה רצח שלוש נשים לאחר זכייתו בתוכנית ותיאר את הסירוב מבראדשו כגורם מדרבן.
בראיון בראון אמר: "אף אחד לא ידע מה עובר בראשו.
זה משהו שהוא לא קיבל בהבנה.
פסיכופתים לא מסתדרים עם דחייה, הם חושבים שמשהו לא בסדר באישה: "היא משחקת בי, היא מעמידה פנים שהיא קשה להשגה.
ב-9 בנובמבר 1977 אלקלה רצח את ג'יל טרי ברקומב, נערה בת 18 שהתגוררה בעיר במדינת ניו יורק ונפטר מגופתה בדרך עפר סמוך למלהולנד דרייב.
ברקומב נמצאה כשהיא קשורה ועירומה מהמותניים ומטה.
על גופתה נמצאו סימנים של אלימות מינית, היא נחנקה בעזרת חבל כחול ועל גופתה נמצאו סימני אלימות.
על השד הימני שלה נמצאו שלושה סימני נשיכה.
במקור, הרשויות חשבו שברקומב הייתה הקורבן של החונקים ממורד הגבעה, אך שללו השערה זו לאחר מעצרם של קנת' ביאנקי ובן דודו אנג'לו בואונו, שם השניים מעולם לא הודו ברצח ברקומב ולא הורשעו בעקבותיו.
ב-16 בדצמבר 1977, גופתה של אחות בשם ג'ורג'יה מארי ויקסטד בת ה-27 התגלתה בביתה שבמאליבו.
היא נראתה לאחרונה בזמן שהסיעה אחות אחרת בשם ברברה גייל לביתה לאחר בילוי בפאב.
לאחר שלא הגיעה לעבודתה יום לאחר מכן, גייל ושאר צוות העובדים דיווחו עליה כנעדרת.
המשטרה פשטה על ביתה של ויקסטד וגילו שהוא נפרץ ואת גופתה העירומה של ויקסטד בחדר השינה לאחר שנחנקה על ידי גרביונים.
ויקסטד הותקפה מינית, גולגולותה רוסקה ואיברי מינה הושחתו.
תובעים בבית המשפט השתמשו ב-DNA וטביעת יד שנמצאו בביתה של ויקסטד כדי להרשיע את אלקלה.
ב-24 ביוני 1978, גופתה של שרלוט לי לאמב בת ה-31 שעבדה בתור מזכירה בסנטה מוניקה נמצאה בחדר הכביסה שבבניין בו היא התגוררה ב, קליפורניה.
לאמב הותקפה מינית, הוכתה, נחנקה בעזרת סוליה של נעל וידייה היו קשורות מאחורי גבה.
ה-DNA שנמצא בזירת הרצח תאם לאלקלה וכן צמד עגילים שאוחסנו בחלל האחסון של אלקלה לאחר הרצחה של רובין קריסטין סמסון ב-1979 היו בעלי DNA שתאם לזה של לאמב.
ב-14 בפברואר 1979, אלקלה אסף את מוניק הוייט, טרמפיסטית בת 15 במחוז ריברסייד.
אלקלה הסיע את הוייט לדירתו, שם הוא אנס אותה.
השניים נדדו לאזור הררי סמוך לעיר בקליפורניה.
עם הגיעם, אלקלה נהג לצלם את הוייט כשהיא לבושה בתחתונים וכן נהג לצלם את עצמו בזמן שהוא אונס אותה.
אלקלה קשר את הוויט וסתם את פיה, לאחר מכן התעלל בה וביצע בה מעשי סדום.
לבסוף, אלקלה רגם את ראשה של הוייט בעזרת אבן.
הוייט נמלטה לאחר שאלקלה נכנס לשירותים בתחנת דלק והגישה תלונה במשטרה על אלקלה.
אלקלה שוחרר בערבות בעזרת אמו.
ב-13 ביוני 1979, ג'יל מארי פרנטאו בת ה-21 שעבדה כטכנאית מחשבים עזבה את עבודתה מוקדם כדי ללכת למשחק בייסבול.
לאחר שלא שבה לעבודתה למחרת, המשטרה הלכה לדירתה שבברבנק ומצאו שהיא נפרצה.
פרנטאו נמצאה מתה ועירומה על רצפת חדר השירותים בבית.
היא הונחה יחד עם כרית מתחת לכתפייה.
פרנטאו הותקפה מינית, הוכתה ולבסוף נחנקה.
הרוצח שלה חתך את עצמו בטעות בשעה שטיפס דרך החלון.
בדיקות מעבדה שבוצעו על כתמי הדם אישרו שהדם שייך לאלקלה.
חברתה של פרנטאו, קת'רין בריאנט העידה שהיא ופרנטאו פגשו את אלקלה במועדון מספר פעמים קודם לכן.
רובין קריסטין סמסון, נערה בת 12 מהנטינגטון ביץ' נעלמה בזמן שרכבה על אופנייה מביתה לשיעור בלט ב-20 ביולי 1979. גופתה הנרקבת נמצאה כ-12 יום לאחר מכן במקום בשם "".
סמסון הותקפה פיזית, נאנסה ונדקרה בסכין.
חבר של סמסון סיפר למשטרה שאדם זר ניגש אליהם בחוף וביקש לצלם אותם.
הבלשים יצרו קלסטרון של החשוד וקצין המבחן של אלקלה זיהה אותו.
במהלך חיפוש בבית אמו של אלקלה ב, המשטרה מצאה קבלה על שכירות של חלל אחסון על שמו של אלקלה בסיאטל.
בתוך חלל האחסון, המשטרה מצאה את עגיליה של לאמב.
אלקלה נעצר ביולי 1979 ונאסר ללא אפשרות לשחרור בערבות.
אלקלה נשפט על הרצחה של סמסון ונמצא אשם במאי 1980, לאחר מכן נידון למוות ביוני.
למרות זאת, פסק הדין בוטל על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה מכיוון שהמושבעים במשפטו של אלקלה עודכנו על פשעי המין של אלקלה טרם המשפט.
במאי 1986, לאחר משפט נוסף, אלקלה הורשע ונשלח לתא הנידונים למוות בחודש אוגוסט.
ב-1992, בית המשפט העליון התנגד לעתירות שהוגשו לו, אך אלקלה הגיש עתירת הביאס קורפוס ובשנת 2001, בית המשפט המחוזי של ארצות הברית ביטל את הרשעתו השנייה של אלקלה.
ההחלטה על ביטול ההרשעה התקבלה ב-2003 על ידי מחלקת העתירות של בית המשפט מכיוון שעל אחד העדים נאסר לתמוך בעמדתו של אלקלה לאחר שריינג'ר פארקים שמצא את גופתה של סמסון "היה מהופנט בגלל חוקרי המשטרה".
במהלך תכנון ההרשעה השלישית ב-2003, חוקרים ממחוז אורנג' גילו שה-DNA של אלקלה, שהתקבל למרות הערעור שאלקלה הגיש זהה לזרע שנמצא בזירת רצח של שתי נשים בלוס אנג'לס.
כל הגופות נמצאו ב-"תנוחות שתוכננו מראש".
זוג נוסף של עגילים שנמצאו בחלל האחסון של אלקלה בסיאטל התאימו בעזרת DNA לזה של לאמב.
בין המשפט השני לשלישי, אלקלה כתב ופרסם בעצמו ספר בשם "אתם, המושבעים" ובו הוא טוען שהוא חף מפשע בעוון רצח רובין קריסטין סמסון והציע חשוד אפשרי אחר.
בנוסף, אלקלה תבע את שירותי הכליאה של ארצות הברית לאחר שאלו לא סיפקו לו ארוחות דיאטטיות.
ב-2003, תובעים במשפטו של אלקלה רצו להרשיע אותו על סמך הרצחה של סמסון וכן על הרצחן של ארבעת הקורבנות החדשות שהתגלו.
עורכי הדין של אלקלה התנגדו לבקשה ונימקו זאת כך: "אם אתה מושבע ואתה שומע תיק רצח אחד, יכול להיות שיהיה לך ספק סביר, אך קשה מאוד להסביר ספק סביר בנוגע לחמש קורבנות, במיוחד לאחר שארבעת מתוך חמשת הקורבנות לא זוהו על ידי עד ראייה, אלא על ידי DNA בלבד.
ב-2006, בית המשפט העליון בקליפורניה אישרו את בקשת התובעים וב-2010 אלקלה נשפט באשמת חמשת הרציחות.
עבור המשפט השלישי, אלקלה ביקש לייצג את עצמו.
אלקלה עלה לדוכן ובמשך חמש שעות תפקד כחוקר וכנחקר, שאל את עצמו שאלות והתייחס לעצמו כאל "מר אלקלה" בקול עמוק, לאחר מכן ענה על השאלות האלו.
במהלך עמידתו על הדוכן, אלקלה סיפר למושבעים במלמולים שהוא התראיין לעבודה בפארק השעשועים "" בתור צלם בזמן שסמסון נחטפה.
אלקלה הציג למושבעים קטע מהתכנית "משחק הדייטים" בה הוא הופיע כדי להוכיח שהעגילים שנמצאו היו שייכים במקור לו ולא לסמסון.
ג'אד מילס, השחקן שהתחרה מול אלקלה בתוכנית סיפר לעיתונאי שעגילים לא היו תכשיטים נפוצים בקרב גברים בשנת 1978 ואמר: "מעולם לא ראיתי גבר עם עגיל באוזנו.
הייתי מבחין בהם מיד אם הוא היה לובש אותם".
אלקלה לא עשה מאמץ מיוחד כדי להגן על עצמו במהלך ארבעת האישומים הנוספים, הוא רק אמר שהוא לא זוכר שהוא הרג את הנשים המדוברות.
כחלק מנאום הסיכום שלו, אלקלה השמיע את השיר "" של הזמר ארלו גאת'רי ובו גיבור השיר מספר לפסיכיאטר שהוא רוצה "להרוג".
פחות מיומיים לאחר מכן, המושבעים קבעו שאלקלה אשם בכל חמשת סעיפי הרצח.
עדה מפתיעה במהלך שלבי הסיום של המשפט הייתה שפירו.
ריצ'רד רפפורט, פסיכיאטר שקיבל תשלום מאלקלה והעד היחיד מטעם ההגנה, הסביר שהפרעת אישיות גבולית עשויה להסביר את טעוניו של אלקלה לפיהם הוא לא זוכר את הרציחות.
התובעים טענו שאלקלה היה "טורף מיני שידע שמה שהוא עושה הוא פסול, אבל לא היה לו אכפת".
במרץ 2010, אלקלה נידון לעונש מוות בפעם השלישית.
לאחר הרשעתו ב-2010, הרשויות הכריזו שהם לא יתבעו את אלקלה באשמת סעיפים נוספים מכיוון שהוא נידון למוות.
למרות זאת, בינואר 2011, חבר המושבעים במנהטן הרשיע את אלקלה בהרצחן של קרילי והובר ב-1971 ו-1977. ביוני 2012, אלקלה הוסגר לניו יורק שם הוא הכריז על חפותו בשני הסעיפים.
בדצמבר 2012, אלקלה הודה באשמה על שני הסעיפים והביע את רצונו לחזור לקיפורניה כדי לערער על הוצאתו להורג.
ב-7 בינואר 2013, שופט ממנהטן הרשיע את אלקלה ל-25 שנות מאסר עד למאסר עולם.
עונש המוות הוצא מהחוק בניו יורק מאז שנת 2007.
במרץ 2010, מחלקות המשטרה בהנטינגטון ביץ' וניו יורק שחררו כ-120 תמונות שצולמו על ידי אלקלה במטרה לבקש את עזרת הציבור בזיהוי המצולמים, תוך תקווה לגלות האם המצולמים הם קורבנות נוספים.
בנוסף לאותן התמונות שהופצו, כ-900 תמונות נוספות לא שוחררו לציבור מכיוון שלטענת המשטרה, הן היו מיניות מידי.
במשך השבועות הראשונים לאחר הפצת התמונות, המשטרה דיווחה שכ-21 נשים הגיעו לאחר שזיהו את עצמן בתמונות.
על פי המשטרה, "לפחות שש משפחות האמינו שהן מזהות בתמונות אנשים שיקרים ללבן ונעלמו לפני שנים ומעולם לא נמצאו".
אף אחת מהתמונות לא קושרה לתיק שקשור באנשים נעדרים או לתיק שעוסק ברצח לא מפוענח עד לשנת 2013. כ-110 תמונות עדיין מופיעות באתר האינטרנט של המשטרה בתקווה לגלות את זהות שאר המצולמים.
במקום זאת, אלקלה נהג לביתו שהיה קרוב למסעדה וסיפר לרוואן שהוא עורך שם מסיבה.
כשהשניים הגיעו, אלקלה גרר את רוואן לחדר השינה שלו, נעל את הדלת ולאחר מכן הכה ואנס אותה.
רוואן חולצה על ידי חברים ומכרים שפרצו לבית דרך החלון.
אלקלה ברח ורוואן חולצה מהדירה.
במרץ 2011, חוקרים מ שבקליפורניה, צפונית לסן פרנסיסקו הצהירו שהם בטוחים שאלקלה אחראי לרצח פמלה ג'ין "פאם" למבסון ב-9 באוקטובר 1977, שנעלמה לאחר שנסעה לרציף הדייגים של סן פרנסיסקו כדי להיפגש עם אדם שהציע לצלם אותה.
גופתה העירומה והמוכה נמצאה במחוז מארין בסמוך לשביל למטיילים.
מכיוון שלא היה ביד החוקרים טביעות אצבע או DNA, אישומים מעולם לא הוגשו, אך המשטרה טענה שיש בידה מספיק הוכחות כדי לקשר את אלקלה לרצח.