tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן ניתן לראות סצנה שבה לכל אחד מהזוגות יש ילד ולבסוף את הגבר דופק על דלת כשבת זוגו בצידה השנייה, דבר שנתן לצופה להבין שהוא בגד בה והוא מבקש מחילה, בכך שהוא דופק בחוזקה על הדלת כדי לשוב חזרה.
הווידאו קליפ זכה להצלחה רבה ונכון לספטמבר 2017, מונה הצפיות שלו עולה על קרוב ל-3 מיליון צפיות.
ההתיישבות היהודית ביפו בעת החדשה המאוחרת, החלה באמצע המאה ה-18 ושוב מראשית המאה ה-19. היישוב הישן ביפו חודש בעקבות התחלת שיקום העיר החרבה וריבוי קווי האוניות שהגיעו לנמל יפו מאירופה.
הנמל היה שער הכניסה העיקרי לארץ ישראל העות'מאנית, בפרט לבאים מן הים.
ומאז שהונהג מתן ההגנה לאזרחי מדינות זרות, החלו להגיע לארץ ישראל נוסעים רבים.
לשיא חדש הגיע היישוב היהודי ביפו בעשור השנים לפני מלחמת העולם הראשונה.
ייסוד תל אביב בשנת 1909 וגירוש יהודי יפו בזמן המלחמה הביאה לירידה במספר תושביה היהודים: מ-8,000 נפש בשנת 1907 ל-5,000 נפש בשנת 1922. מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי הגדול הביאו לירידה בנוכחות היהודית ביפו.
והגורם לעזיבתם היה הצפיפות והחוסר במבני מגורים (קניית נכסים ביוקר).
יפו כעיר חרבה במשך מאות שנים
יפו, אחת הערים העתיקות באזור אשר שימשה כעיר נמל חשובה, הוחרבה על ידי הממלוכים בשנת 1268 עם כיבושה על ידי הסולטאן ביברס.
ביברס הגלה את תושביה והרס את העיר.
זאת כחלק מהרס שיטתי של ערי מישור החוף בכדי למנוע כיבוש מחדש על ידי הצלבנים.
משכך הציבו ביפו משמר צבאי ואסרו על בניית העיר.
עם זאת לצד העיר ההרוסה שמרו והשתמשו בנמל הים אשר בנוסף למסחר שימש גם כ"שער ציון" עבור צליינים ועולי רגל יהודים לארץ ישראל.
בראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל עמדה העיר חרבה עד אמצע המאה ה-17. ככלל העיר איבדה מחשיבותה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
מלחמות הפחות הביאו לחורבנה ולהרג תושבים רבים.
עד לתמורות שחלו בה בעת החדשה המאוחרת.
בפתח תקופה זו הייתה יפו כמו גם חלק גדול ממישור החוף הדרומי, אזור הסובל מהזנחה, ללא עיבוד חקלאי, שטחי ביצות, והתיישבות דלילה ביותר.
נתון לחסדי שודדי דרכים או נוודים מקומיים.
באמצע המאה ה-17 התיישבו בה נזירים פרנציסקנים והקימו בה אכסניה.
באותו זמן שימשה צרפת כגורם המסחרי העיקרי שריכז את המסחר בנמלי מישור החוף הצפוני מול אירופה, בעוד נמל יפו שימש שני סוחרים וסוכן מטעמם בלבד.
ככלל נמל יפו עד אותה עת שימש בתור נמל שולי ומשכך לא תרם כלכלית להתפתחות משמעותית.
למעשה עד המאה ה-18 שימשה העיר רמלה בתור המרכז המסחרי עבור דרום הארץ.
עד לבניית האכסניה על ידי הפרנציסקנים במחצית השנייה של המאה ה-17, היו עולי הרגלים משתמשים במערות שבאותו אזור.
מצבה של יפו במאה ה-18
מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ככל שנבנו סביבות הנמל וגבר השימוש בו כך צמח לאיטו יישוב מגוון שרובו אוכלוסייה ערבית מוסלמית.
התגברות הצליינים והיהודים שהגיעו תכופות דרך הנמל תרמו גם הם להתפתחות המקום.
מעמדה המנהלי של יפו היה משויך לעיתים בו זמנית לכמה גורמי שלטון שונים באימפריה העות'מאנית, מה שגרם לתסבוכת מנהלית בה.
מצד אחד האזור היה כפוף לפלך דמשק אך מצד שני בהיותה נמל בו ניתן לגבות מכסים, ניתנה לעיתים רבות הזכות למשול בה ולגבות את המכסים לאחד מאנשי השער הנשגב.
בעוד שבכפיפות של תת-המחוז הייתה כפופה לסנג'ק עזה.
בנוסף לכך שליטים ממקומות קרובים כמו ירושלים נהגו אף הם בה לעיתים כבשלהם.
משכך סבלה יפו מעול של מיסוי וקשיים בניהולה.
ובפרט נעשקו בה תכופות עולי הרגלים הנוצרים והיהודים.
מיקומה האסטרטגי של יפו על דרך הים, גררו אותה במהלך השליש האחרון של המאה ה-18 לכל המלחמות שהתרחשו באזור.
כתוצאה מכך עברה יפו מיד ליד ונפגעה באופן קשה פעם אחר פעם.
בשנות השישים והשבעים נערכו ביפו קרבות עקובים מדם בין מושל דמשק עות'מאן פאשא, וד'אהר אל עומר, שליט עכו והגליל לבין מוחמד אבו ד'הב.
ב-1776 כבשו את העיר צבאות "מוחמד בֶּךּ אבו דהב" הממלוכי, וטבחו בתושביה.
ומעת לעת פשטו עליה שבטים בדואים מקומיים.
לאחר מכן השתקמה העיר, עד שצר עליה נפוליאון ב-1799, במהלך מסעו בארץ ישראל.
ולאחר כיבוש העיר הורה נפוליאון לטבוח בחיילים העות'מאנים, שנכנעו ורוכזו על חוף יפו.
מגפות שפרצו בשל אי-קבורת הגופות הפילו חללים רבים בקרב תושבי העיר הנותרים ובקרב חיילי נפוליאון, ונפוליאון הורה להמית כל חייל שנדבק במגפה כדי למנוע את התפשטותה.
היסטוריה של היישוב היהודי ביפו
כבר בשנת 1726 כותב הנוסע הגרמני אנג'ליקוס מאריה מילר
בשנת 1740 הקים ועד פקידי קושטא בסמוך לנמל יפו אכסניה ליהודים העולים לרגל לירושלים, ואשר היה החאן היהודי היחיד שפעל במקום עבור עולים יהודים.
המבנה נודע גם בשם בית זונאנה, כיום משמש כ "בית הכנסת לעולי לוב" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה.
בין המזכירים את המקום נמצא החיד"א, שביקר במבנה ב-1757, והנוסע ר' שמחה מזאלזיץ ב-1764. עם זאת, כעבור שנים בודדות השתלטו ערביי יפו על המבנה, והתירו ליהודים להתפלל בו רק בשלושה ימים בשנה.
המקום חזר לבעלות יהודית רק לאחר מלחמת העצמאות.
בשנת 1825 נתמנה הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה מטעם רבני ירושלים כנציגם ביפו לקבל את פני עולים יהודים.
בימים ההם לא היה ישוב יהודי ביפו והיהודים שעלו דרך נמל יפו לא פעם סבלו בגלל חוסר עזרה יהודית.
ישיבתו של הרב בבדידות, בעיר שאין בה יהודי אחר לא הייתה נוחה ונעימה כל עיקר, ואפילו אם עלה מפעם לפעם לשבת קצת בירושלים.
בשנת 1829 השפיע הרב על 12 הניצולים של אוניית עולים יהודים ממרוקו שטבעה ליד עכו להיות היהודים הראשונים להצטרף אליו ולהתיישב ביפו.
במשך הזמן התלקטו עוד יהודים ליפו והקהילה כללה הן אשכנזים והן ספרדים.
בשנת 1834 הוקם בית העלמין היהודי ביפו.
בשנת 1834 יזם הרב מרגוזה את רכישת חלקת בית העלמין היהודי ביפו.
עד לאותה העת נהגו יהודי יפו להביא את מתיהם לקבורה בירושלים (מסיבות הלכתיות ואחרות) ויש אף הסוברים שלעיתים נקברו יהודים בבית הקברות המוסלמי.
ב-1839 החלה הקבורה בבית העלמין.
בשנת 1842 רכש הרב יהודה מרגוזה, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון, צפונית-מזרחית ליפו, כיום שכונת מונטיפיורי ומגדלי עזריאלי.
הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים.
בשנת 1853, שלח הרב יהודה מרגוזה מכתב למשה מונטיפיורי, השריף של לונדון, וכתב: "בחסד האל, הירני מצהיר בזה, שאני הישראלי הראשון שבא הנה ליפו אחד משבט דן...
אני התחלתי יחידי לעבד את האדמה על-ידי נטיעת גן, כפי שאני עומד לספר לכבודו, ואילו יכולתי לבצע את תוכניתי, הייתי גורם לכך שיהודים אחרים היו עושים כמוני, לפי הדוגמה שלי.
אלא שידוע לכל אחד, שההתחלות של כל דבר חדש קשות מאוד הן, ואף הישמעאלים כאן השתוממו לראות יהודי מעבד את האדמה...
אעשה ככל שביכולתי לעודד עבודת אדמה בין אנשי קהילתי המונה שבעים משפחות.
כל זה נכתב על ידי הרב הנמצא כאן, והוא הפקיד הממונה על היהודים המתפללים לאל לשלומך.
רפאל יהודה מנחם לוי, יפו 28 ביולי 1853".
יהודה מרגוזה המשיך להנהיג את הקהילה עד מותו בשנת 1879.
עם גידולה והתפתחותה של הקהילה היהודית ביפו, יזמו ראשי הקהילה בשנת 1863 את הקמת "ועד העיר יפו", שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי, ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד, חיים אמזלאג נתמנה לנשיא הוועד.
מאז ולאורך המאה ה-19 התפתחה בחסות ובעידוד הקהילה היהודית של יפו התשתית הרעיונית, החברתית והכלכלית שתמכה בהתעוררות הלאומית של היישוב היהודי בכלל שטחה של ארץ ישראל.
פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הקמת סניף של חברת "כל ישראל חברים" (כי"ח) ביפו, פניית הוועד אל חברת "כל ישראל חברים" בפריס הביאה לפתיחת בית-ספר לבנים ביפו, אשר נוסד ב-12 במרץ 1868.
בשלהי שנות השישים החלו גם היהודים לקחת חלק בתהליך היציאה מחומות העיר, מאז הרחיבו את מושבם באזורים שונים מסביב ליפו העתיקה.
בשלהי שנות ה-80 החלו הקמות שכונות עבריות מסביב ליפו.
11 שכונות הוקמו עוד בטרם הוקמה שכונת אחוזת בית לימים העיר תל אביב.
ואשר בזמן הקמתה כבר גרו בשכונות העבריות מחוץ לחומות יפו 5000 יהודים ואשר מספרם הלך וצמח בעקבות גל העלייה השנייה.
יפו כמרכז תעבורתי והשפעות המודרנה עליה
לאחר שהוקם מגדלור יפו ב-1865 והותקנו קווי טלגרף תקינים, מלבד שרותי הדואר שכבר פעלו קודם לכן, עברו בנמל יפו אניות משש חברות ספנות וכל שבוע פקדו אותו חמש אוניות נוסעים.
אחד המקורות המתייחסים לתנועה בין יפו לירושלים בשנות ה-70 של המאה ה-19, מציין שהתנועה היומית ביניהן כללה: 10 פרדות, 30 חמורים, וכ-100 גמלים, מלבד דואר באמצעות סוסים שהלך ושב כל יומיים.
בשנת 1869 החלו להשתמש בעגלות רתומות לסוסים, כתחליף לרכיבה על חמורים וסוסים, בדרך יפו-ירושלים.
כך החלה תנועה ערנית של נוסעים ותיירים במסלול זה.
שינויים אלו תרמו יחדיו להאצת ההגירה אל הארץ ולהתפתחות כלכלתה, כאשר יפו משמשת כשער ומרכז לכל אלו.
בשנת 1932 נאמדה תנועת כלי הרכב היומית הממוצעת בין יפו לירושלים על כ-2000 (מכוניות ואופנועים), לא כולל עגלות..
השכונות העבריות שנבנו מחוץ לחומות יפו
צמיחתה של יפו כמרכז ארגוני וכלכלי של היישוב היהודי
הפרדתה של תל אביב מיפו
יחסי יהודים-ערבים בתקופת המנדט הבריטי
לאורך כל התקופה בה שלט המנדט הבריטי בארץ ישראל, היחסים בין היהודים לערבים ביפו תמיד נעו בין שיתוף פעולה לסכסוכים.
יפו, בדומה לכלל הארץ, חוותה שינויים כלכליים ותרבותיים – גידול דמוגרפי וגידול מסחרי, פיתוח הנמל, בניין הדואר ומרכזיית הטלפונים, שיפור התברואה, התרחבות התחבורה וחיזוק השכונות.
פיתוחים אלו השפיעו על יחסי המסחר, הכלכלה והתרבות בין הערבים ליהודים וחיזקו אותם.
לצד זה, תושבי יפו, היהודים והערבים, חוו את המתיחות ואת הפרעות על בשרם לאורך כל אותה תקופה – מאורעות תר"פ, תרפ"א, תרפ"ט, החרם הכלכלי ב-1921 וב-1929, מהומות 1933, מאורעות 1936, הצהרת בלפור, תחילת מלחמת העצמאות ועוד.
המצב המתוח בארץ בכלל וביפו בפרט גרם לעליות ומורדות ביחסי יהודים-ערבים ביפו.
שינוי משמעותי ביחסים היה סביב פרעות תרפ"א, בעקבותיהן עזבו תושבים יהודים רבים את העיר.
שינוי נוסף היה קשור במאורעות 1936 אז סופחו שכונות יהודיות לתל אביב (שפירא ופלורנטין) בעקבות מחאת התושבים היהודיים.
כל זאת גרם לצמצום משמעותי בקהילת יהודי יפו ולהחמרת היחסים שבאו לידי ביטוי בין השאר בכך שנציגי היהודיים בעיריית יפו דנו בשאלת התפטרותם מהמועצה.
לאמיתו של דבר מאז פרוץ המאורעות לא הוזמנו יותר הנציגים היהודיים להשתתף בישיבות מועצה.
כשכוחם הפוליטי של היהודים פחת ביפו עם סיפוח השכונות, התפטרו חברי מועצת העירייה היהודיים.
אירוע זה אף החריף את היחסים בין עיריית יפו לתל אביב.
מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל
על יפו לאחר הקמת מדינת ישראל ואיחודה עם תל אביב ראו בערכים-
"הייתי בגן עדן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור בפברואר 1999, כסינגל השני מתוך אלבומה השישי כמו סינדרלה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי שמעון בוסקילה.
על יצירת השיר סיפר מנור: .
תחילה, הוצג השיר כמועמד למצעד הפזמונים של רשת ג' בפברואר 1999, אך בהמשך לא הצליח להיכנס.
השיר זכה להצלחה רבה, והפך לאחד מהשירים הכי מוכרים של חדד, כאשר זכה למספר רב של גרסאות כיסוי וביצועים של זמרים ישראלים.
בעקבות הצלחת האלבום כמו סינדרלה, הופיעה חדד לראשונה בהיכל התרבות בתל אביב כשהיא בת 21 בלבד.
מלחין השיר, שמעון בוסקילה, הקליט גרסה משלו לשיר עבור פסקול הסרט "סימה וקנין מכשפה", שעלה בשנת 2003. גרסתו לשיר נכללה באלבומו הראשון, "מחפש חבר קרוב", שיצא באותה שנה.
באותה שנה הקליטה גם דורית ראובני גרסה לשיר, זמן קצר לאחר שחדד הקליטה גרסה מחודשת לשיר "היום היום" ששרה במקור ראובני כסולנית שלישיית פיקוד מרכז.
על גרסתה לשיר סיפרה ראובני: "שרית חדד לקחה את 'היום היום' המיתולוגי, והביאה אותו אחרי 30 שנה לקהל שלא ידע אותי...
החלטתי לתת לה 'קונטרה' עם השיר הזה".
בשנת 2005 ביצעו הזמרים עדי כהן, מיקי קם, שלומי שבת והראל מויאל גרסת כיסוי לשיר זה במסגרת ההצגה "כמו בסרט".
היית'ם בן טארק אאל סעיד (; נולד ב-13 באוקטובר 1954) הוא הסולטאן הנוכחי של עומאן.
היית'ם ירש את התפקיד מבן דודו, קאבוס בן סעיד אאל סעיד, לאחר מותו.
הוא החל בכהונתו בתפקיד ב-11 בינואר 2020. בעבר שירת היית'ם כשר המורשת והתרבות העומאני מ-2002 עד 2020.
היית'ם בן טארק הוא חבר במשפחת המלוכה העומאנית, בית סעיד, בנם של טארק בן תיימור, בנו של הסולטאן תיימור בן פייסל ולאמו שוואנה בנת חמוד אל-בוסעידיה ב-13 באוקטובר 1954 בבירת עומאן מסקט.
בשנת 1979 סיים היית'ם את לימודיו בתוכנית שירות החוץ של אוניברסיטת אוקספורד.
אחיו של היית'ם משרת כסגן ראש ממשלת עומאן.
היית'ם היה ראש ההתאחדות העומאנית לכדורגל הראשון, במהלך שנות השמונים של המאה העשרים המוקדמות.
הוא מתואר כחובב ומעודד ספורט.
היית'ם בן טארק אאל סעיד שירת כסמנכ"ל לעניינים פוליטיים של משרד החוץ העומאני משנת 1986 עד 1994, ובהמשך מונה למזכיר הכללי של משרד החוץ העומאני (1994–2002).
באמצע שנות התשעים של המאה העשרים התמנה היית'ם בן טארק אאל סעיד לתפקיד שר התרבות של עומאן.
הוא ייצג את עומאן בטקסים תרבותיים שונים ברחבי העולם.
בשנת 2016, קיבל היית'ם את פניהם של צ'ארלס, נסיך ויילס ואשתו קמילה בביקורם בעומאן.
היית'ם שירת גם כיושב הראש של הוועידה לחזון העתידי של עומאן – "עומאן 2040", זאת לצד היותו נשיא הכבוד של האגודה העומאנית לאנשים בעלי צרכים מיוחדים ונשיא אגודת הידידות היפנית-עומאנית.
לאחר מותו של בן דודו הסולטאן קאבוס ב-10 בינואר 2020 בלא צאצאים, ירש היית'ם בן טארק אאל סעיד את בן דודו.
היית'ם הוכרז כסולטאן עומאן על ידי מועצת הביטחון של עומאן, שפתחה את מכתב הצוואה שהשאיר הסולטאן קאבוס ובו צוין שמו של היית'ם כיורש.
במהלך נאומו הראשון כסולטאן הבטיח להשאיר את מדיניות החוץ עושת-השלום של עומאן כרגיל ולפתח עוד יותר את הכלכלה העומאנית.
ב-12 בינואר 2021 הוציא הסולטאן היית'ם צו מלכותי הקובע כי מכאן ואילך ימונה בעומאן יורש עצר רשמי, שיהיה בנו הבכור של הסולטאן המכהן.
בעקבות הצו הפך בנו הבכור של היית'ם, דִ'י יַ֫זֶן , ליורש העצר הראשון בעומאן.
היית צריכה לדעת היא מיני-סדרה אמריקאית מסוגת דרמה, המבוססת על רומן באותו השם מאת ג'ין האנף קורליץ שפורסם בשנת 2014. במיני-הסדרה מככבים ניקול קידמן ויו גרנט בתפקידים הראשיים, והיא נכתבה והופקה על ידי היוצר דייוויד אי קלי, ומבוימת על ידי הבמאית סוסנה ביר.
גרייס פרייזר היא אישה שחיה את החיים "המושלמים" – היא פסיכולוגית מצליחה שעומדת להוציא לאור את ספרה הראשון, יש לה בעל מסור ובן צעיר שלומד בבית ספר פרטי מובחר בניו יורק.
שבועות לפני פרסום ספרה, גרייס מגלה שתהום נפער בחייה; מוות אלים, בעל נעדר ושרשרת של גילויים מחרידים.
לאחר שהיא נשברת בעקבות האסון הציבורי שהונחת עליה ונחרדת מהדרכים בהן לא הצליחה להישמע לעצותיה שלה, גרייס נאלצת לנתח לגורמים את החיים המושלמים אותם היא חיה, על מנת ליצור חיים חדשים לעצמה ולבנה.
המיני-סדרה עלתה לשידור ברשת "HBO" ב-25 באוקטובר 2020.
גרייס פרייזר (ניקול קידמן) היא פסיכולוגית מצליחה המתגוררת במנהטן, ניו יורק עם בעלה ג'ונתן (יו גרנט), אונקולוג, ובנם הצעיר הנרי, הלומד בבית הספר היוקרתי רירדון.
גרייס עוזרת לכמה מההורים האחרים של רירדון לתכנן אירוע מכירה פומבית, שם היא פוגשת אישה אניגמטית בשם אלנה.
גרייס ממשיכה להיתקל באלנה בימים הקרובים: פעם אחת בחדר הלבשה בחדר כושר, שם אלנה העירומה ניגשת אליה ומעירה על ה"חסד" שלה ומאוחר יותר במכירה הפומבית עצמה, שם גרייס מוצאת את אלנה בוכה בשירותים ומנחמת אותה.
כשהיא עוזבת את האירוע, אלנה מנשקת את גרייס על השפתיים במעלית.
למחרת, גופתה של אלנה מתגלה בסטודיו האמן שלה על ידי בנה הצעיר, גם הוא תלמיד ברירדון.
המשטרה חוקרת את תיק הרצח ומתחקרת את גרייס וחברותיה; ג'ונתן, בעלה של אלנה מתואר כחשוד פוטנציאלי.
גרייס מנסה להגיע לג'ונתן, שנמצא כביכול בכנס אונקולוגי בקליבלנד, אך מגלה שהשאיר את הסמארטפון שלו בדירתם.
גרייס, שלא מצליחה להתחקות אחר מקום הימצאו של בעלה, הופכת לפרנואידית וחווה חזיונות מזירת הרצח של אלנה.
גרייס הופכת מודאגת יותר ויותר ומנסה לאתר את בעלה.
ביקור ותשאול של הבלש ג'ו מנדוזה (אדגר רמירז) מגלים שג'ונתן אינו מועסק עוד בבית החולים.
הפסקת עבודתו נובעת מטענות על קשר בלתי הולם עם אלנה, שבנה היה מטופל שלו.
נקבע כי לבעלה של אלנה, פרננדו, יש אליבי, מה שהופך את ג'ונתן לחשוד העיקרי.
עם חזרתה הביתה, גרייס מוצאת את המשטרה שעורכת חיפוש ומתבשרת כי בכוונתם לבצע בדיקת אבהות לבתה התינוקת של אלנה.
כדי להימנע מתשומת לב תקשורתית, גרייס לוקחת את הנרי לבית החוף שלהם.
שם, ג'ונתן מפתיע את גרייס ומודה בבגידה שלו אך מתעקש שלא רצח את אלנה.
בעוד ג'ונתן מחבק את הנרי, גרייס מתקשרת למשטרה.
המשטרה מגיעה במסוק ועוצרת את ג'ונתן.
הבלשים חושפים כי ג'ונתן הוא אבי בתה של אלנה.
נערך דיון קצר בבית המשפט והוא נכנס למעצר.
מאוחר יותר גרייס מודיעה למשטרה ואומרת שהיא חשה מאוימת.
המשטרה מציינת כי גרייס גם חשודה והיא שואלת מדוע.
לאחר מכן מציגה המשטרה סרטון ממצלמת אבטחה סביב מקום הרצח, בליל הרצח.
בסרטון נראית גרייס הולכת בלילה.
בתמונות נוספות של המצלמה נראית גרייס עוברת באותה שכונה פעמים רבות בליל הרצח, מה שפוסל אותה כחשודה.
אביה של גרייס, פרנקלין ריינהרדט (דונלד סאת'רלנד), משלם בחוסר רצון את תשלום הערבות של ג'ונתן ושוכר את עורכת הדין היוקרתית היילי פיצג'רלד (נומה דומזווני) כסנגורית למשפט.
הבלשים חושפים בפני גרייס שאלנה פיתחה אליה אובססיה באמצעות ציורים שלה עירומה חלקית.
ג'ונתן מנסה לדבר עם פרננדו, בעלה של אלנה, בנוגע לרצח אלנה.
פרננדו לא רוצה שום קשר עם ג'ונתן, אך הוא מאפשר לג'ונתן לטפל בבתה של אלנה.
היילי מארגנת ראיון בטלוויזיה עם ג'ונתן כדי לסייע בעיצוב הדימוי הציבורי שלו למשפט.
ג'ונתן טוען שהוא יודע מי יכול להרוג את אלנה.
התיק בבית המשפט נגד ג'ונתן נמשך.
עורכת דינו מבקשת ליצור ספק סביר באשמתו של ג'ונתן ומציעה שפרננדו יכול להיות חשוד, אך המשטרה דחתה אפשרות זו.
כאשר היא חוקרת את פרננדו על דוכן העדים, היא שואלת אם אשתו או הוא עצמו פנו לפסיכיאטר אך הוא מכחיש.
לאחר מכן היא שואלת את השוטר שמודה שהוא לא ראה בפרננדו חשוד ומשקר שלא היה אף אחד אחר.
ג'ונתן מגלה לגרייס כי בהיותו בן 14, הופקד על אחותו בת הארבע כאשר הוריו נעדרו מן הבית.
הוא השאיר את הדלת פתוחה וגרם בשוגג להרג אחותו, שנדרסה למוות.
גרייס מתקשרת לאמו של ג'ונתן, עמה כמעט לא היה לה קשר.
לדבריה של האם, ג'ונתן מעולם לא גילה חרטה או צער והתנכר ממשפחתו כשגדל.
לאחר מכן גרייס מוצאת את נשק הרצח של אלנה, פטיש המשמש לפיסול, במזוודת הכינור של הנרי, בנה.
הנרי מגלה שהוא מצא את הפטיש באח בבית החוף המשפחתי, שטף והסתיר אותו כדי למנוע מאביו להיעצר.
במהלך המשפט, העיד ג'ונתן שהוא מודה בבגידה ובשקרים לאשתו, אך מתעקש על חפותו מרצח אלנה.
היילי מביאה את מיגל (בנה של אלנה, ומטופל לשעבר של ג'ונתן) לדוכן, שם רומז מיגל, תוך הענות לשאלות מנחות של עורכת הדין, שפרננדו התעלל באלנה.
גרייס מבקשת מהיילי פיצג'רלד, עורכת הדין של בעלה, לעלות לדוכן ולהעיד כעדת הגנה לטובת בעלה.
לאחר שטענה בחקירה הראשית כי ג'ונתן הוא אדם אמפתי ואינו מסוגל לרצוח, מתחילה חקירתה הנגדית על ידי התביעה.
בחקירה זו היא חושפת את שיחתה עם אמו, לפיה גו'נתן הוא למעשה אדם חסר כל רגש.
ג'ונתן והיילי מבינים שגרייס ביקשה להעיד רק על מנת לחזק את התביעה ולהביע אמונה באשמתו של ג'ונתן.
כאשר הרשעתו של ג'ונתן כמעט מובטחת, הוא מבקש מהנרי לצאת לארוחת בוקר אחרונה לפני הכרעת הדין וחוטף אותו לנסיעה לכיוון הגבול עם קנדה.
פלאשבקים חושפים כי ג'ונתן רצח את אלנה לאחר שהורה לה להתרחק ממשפחתו.
לאחר שנרדף על ידי שוטרים וכמעט גורם לתאונה עם משאית של הרכב בו הוא נוסע עם בנו, ג'ונתן מאיים לקפוץ מגשר ולהתאבד.
גרייס מגיעה במסוק כדי לחלץ את הנרי והמשטרה עוצרת את ג'ונתן.
ניקול קידמן – גרייס פרייזר
יו גרנט – ג'ונתן פרייזר
אדגר רמירז – הבלש ג'ו מנדוזה
נואה ג'ופ – הנרי פרייזר
לילי רייב – סילביה שטייניץ
נומה דומזווני – היילי פיצג'רלד
סופי גראבול – קתרין סטמפר
מטילדה דה אנג'ליס – אלנה אלבס
איסמעאל קרוז קורדובה – פרננדו אלבס
מייקל דווין – הבלש פול אורורק
דונלד סאת'רלנד – פרנקלין ריינהרדט
פאלה צ'אן – ג'ולין מקול
מריה דיזיה – דיאן פורטר
ב-12 במרץ 2018 הוכרז כי רשת "HBO" הזמינה מיני-סדרה שתבוסס על הספר "היית צריכה לדעת" מאת ג'ין האנף קורליץ.
מיני-הסדרה נכתבה על ידי היוצר והתסריטאי דייוויד אי קלי, המשמש גם כמפיק בפועל לצדם של ניקול קידמן, פר סארי וברונה פפנדריאה.
ב-7 בנובמבר 2018, דווח כי הבמאית סוסנה ביר תביים את כל הפרקים במיני-הסדרה ותשמש כמפיקה בפועל.
ב-8 במרץ 2020 הוכרז כי מיני-הסדרה עתידה לעלות לשידור ב-10 במאי 2020. עם זאת, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, תאריך עלייתה לשידור נדחה ל-25 באוקטובר 2020.
לצד ההכרזה על הפקת מיני-הסדרה, אושר כי בנוסף להפקה בפועל של מיני-הסדרה, ניקול קידמן עתידה לככב בתפקיד הנשי הראשי של הסדרה.
בנובמבר 2018, הוכרז כי יו גרנט ודונלד סאת'רלנד לוהקו לצוות השחקנים הראשי.
ב-28 בינואר 2019, דווח כי נואה ג'ופ לוהק לצוות השחקנים הראשי.
במרץ 2019, פאלה צ'אן, אדגר רמירז, לילי רייב, איסמעאל קרוז קורדובה ומטילדה דה אנג'ליס לוהקו לצוות השחקנים.
באפריל 2019, דווח על ליהוקם של נומה דומזוויני ומייקל דווין לצוות השחקנים.
מיני-הסדרה צולמה בניו יורק סיטי ובקינגסטון, ניו יורק.
הצילומים שהתעתדו להתקיים בשאטר איילנד בוטלו בעקבות התנגדויות מצד התושבים.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", המיני-סדרה מחזיקה בציון של 76%, בהתבסס על 99 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.21/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", המיני-סדרה מחזיקה בציון ממוצע משוקלל של 64 מתוך 100, בהתבסס על 32 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
היית'ם ד'יב הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל אזרחות פלסטינית ששיחק בעמדת הבלם בהפועל בועיינה.
ד'יב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל מג'ד אל-כרום, ממנה עבר לזו של הפועל בני טמרה ובגיל 19 הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בקיץ חתם במכבי שלומי/נהריה מליגה ב' וכעבור שנה חתם במכבי עירוני טמרה.
בקיץ ד'יב הצטרף להילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית, עמה זכה בגביע ואליפות אחת.
בקיץ חזר לישראל וחתם באיחוד בני מג'ד אל-כרום, בה שיחק שנה.
לאחר מכן חזר לליגה הפלסטינית ושיחק בהמשך בג'בל מוכאבר, שבאב אל-ח'ליל ואהלי אל-ח'ליל.
ד'יב נוהג לשחק עם המספר 48 על גבו בשל הזדהותו כאחד מערביי 48.
לאחר שהרשים בליגה הפלסטינית, קיבל הצעה לייצג את נבחרת פלסטין.
ב-11 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד .
ב-2 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
השתתף עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2015.
היית'ם מוחמד עסירי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-קאדסיה מליגת המשנה הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
יחיא שיחק במחלקת הנוער של אל-אהלי.
ב-4 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2–4 על אל-חזם במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת .
ב-1 בדצמבר 2021 ערך יחיא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בהפסד 0–1 לנבחרת ירדן במסגרת שלב הבתים של הגביע הערבי .
בשנת 2022 זכה עם נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
היישוב היהודי בעיר עזה התקיים לסירוגין מהמאה השנייה לפנה"ס ועד מאורעות תרפ"ט ומלחמת העצמאות.
הקהילה היהודית בעיר הוציאה מקרבה רבנים ואישים ידועי שם, אך לאורך כל ההיסטוריה הייתה קהילת מיעוט בעיר שרוב אוכלוסייתה אינו יהודי.
בציווי ה' לעם ישראל לכבוש את ארץ ישראל נאמר: , ופירשו חז"ל: .
עזה נפלה בנחלת שבט יהודה (; ) ונכבשה בסוף תקופת התנחלות השבטים (), אולם נראה שלא החזיקו בה בני ישראל זמן רב והיא הייתה עיר פלשתית לכל אורך תקופת השופטים, ואף אחריה.
תקופת בית שני וימי המשנה והתלמוד
בשלהי תקופת הנהגתו של יונתן החשמונאי את יהודה, בעת שפעל צבאית בשירותם של המלך הסלאוקי אנטיוכוס השישי ועוצר המלוכה טריפון נגד דמטריוס השני, הוא צר בשנת 142 לפסה"נ על עזה ושרף את שדותיה, ואנשי העיר נכנעו.
יונתן הסכים לכרות להם ברית, ולקח את בני ראשיהם כבני ערובה ושלח אותם לירושלים.
עזה הייתה בתחום שלטונו של הורדוס מלך יהודה (37–4 לפסה"נ), ואחרי מותו בשנת 4 לפסה"נ, סופחה לפרובינקיה סוריה.
בפרוץ המרד הגדול של יהודי ארץ ישראל בשלטון הרומאי, בשנת 66 לספירה, הותקפה העיר על ידי המורדים היהודים.
לאחר מרד בר כוכבא (132–136 לספירה) נשלחו יהודים רבים מאזור יהודה ליריד עזה, שם נמכרו לעבדות.
בדור החמישי לתנאים (דורו של רבי יהודה הנשיא), דן רבי אלעזר ברבי שמעון בדיני נגעי בתים במקום בשם 'חורבתא סגירתא' שהיה ב"תחום עזה".
ב הוזכר שוק הבהמות של עזה, ובמדרש רבה הוזכר יריד עזה כאחד משלושה ירידים גדולים, אך אין להסיק מכך שהתקיימה בעיר קהילה יהודית בתקופה זו.
בהמשך התקופה הרומית בארץ ישראל הייתה בעזה קהילה יהודית, והיה ניתן לראות על אחד העמודים ב את הכתובת "חנניה בר יעקב" בעברית וביוונית, ומעליה חקוקה מנורה עם שופר בצידה האחד ואתרוג בצידה האחר, עד השחתתה בפברואר 1978.
חכמים החשיבו את עזה כמחוץ לתחום גבולות עולי בבל של ארץ ישראל, אך לא גזרו עליה טומאת ארץ העמים.
סמוך לנמל עזה התגלו שרידי בית הכנסת העתיק בעזה הימית, שנבנה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית.
על רצפת הפסיפס של בית הכנסת ניתן להבחין בבעלי חיים אפריקאים שונים עדויי מדליונים, בכניסה מתוארת דמות פורטת בנבל המקסימה את החיות, ומעליה מופיע השם "דויד".
בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיע ביוונית: (ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס).
קהילת עזה מוזכרת גם בכתבי גניזת קהיר.
בשלהי התקופה הביזנטית הייתה עזה מרכז יהודי חשוב בדרום ארץ ישראל, ויחד עם טבריה היוותה ליהודי התפוצות מקום עלייה לרגל כתחליף לירושלים, שהגישה אליה נמנעה מיהודים.
לפי מקור קראי, בתקופה זו .
התיישבות זו נמשכה עד סוף התקופה הביזנטית, כפי שעולה מתיאור הכיבוש הערבי של חבל עזה (בפברואר 634, אחרי כיבוש סביבות העיר הוטל עליה מצור שהסתיים בכיבושה של העיר ביולי) בכרוניקה סורית אלמונית: .
הכובשים הערבים לא גירשו את יושבי העיר היהודים והנוצרים ולאורך כל תקופת השלטון הערבי התקיים היישוב היהודי בעזה ברציפות עד אמצע המאה ה-11, אז חרבה העיר.
ידועים מתקופה זו: רבי משה העזתי הנקדן (~800–825) ורבי אפרים בן שמריה העזתי, ממנהיגי הקהילה היהודית בפוסטאט שבמצרים שמוצאו מעזה.
השתמרה התכתבות מאותה תקופה בין חכמי פוסטאט וחכמי עזה, בנושא ירושה שעמד בלב פולמוס הלכתי ביניהם, על מכתבו של 'קהל עזה' חתומים חמשה עשר ממנהיגי העיר ובראשם ישועה בר נתן, "ישועה החבר בסנהדרין גדולה בירבי נתן, נין גור אריה" שהיה מיוחס לנשיאים משבט יהודה.
כתב יד שהתגלה ב מלמד על פולמוס שהתגלע בין דוד בן דניאל מזרע ראשי הגולה בבבל ובין משפחת הגאונים לבית הכוהנים בשאלה האם עזה ואשקלון נכללות בגבולות ארץ ישראל או לא, וגם פולמוס זה מורה על קיומה של קהילה יהודית בעיר עזה בתקופה זו.
קיימת אי-בהירות לגבי קיומם של יישובים יהודיים קטנים סביב לעיר עזה בראשית האלף הראשון לספירה, לפי שמחה אסף הוכרחו יהודי הפזורה היהודית שסביב עזה בתקופה זו לעקור אל תוך העיר.
אך לפי בנימין זאב קדר אין להשערה זו ביסוס מספיק.
פיוט בן התקופה, שנכתב בידי הפייטן רבי שמואל בירבי הושענא, מקונן על גזירה שנחתה על יהודי האזור באותה תקופה: , הגרסה 'חצריה' תומכת בקיומה של פזורה יהודית סביב עזה.
אך קיימת גם גרסה מקבילה: , חצרים הוא כינוי עברי עתיק לרפיח וייתכן שהפייטן כלל בקינתו את יהודי רפיח ולא עסק בפזורה יהודית סביב עזה, שספק אם הייתה קיימת.
ב-1077 כבש אתסיז אבן אוק במהלך דיכוי מרד נגד הסלג'וקים את עזה, הוא החריב את העיר כליל והיישוב בה התחדש רק כעבור שני דורות.
נוסעים יהודים שביקרו בארץ ישראל בתקופה זו, בנימין מטודלה ופתחיה מרגנסבורג, אינם מזכירים את עזה כלל וגם יהודה אלחריזי שעבר בעזה ב-1218 בדרכו ממצרים לירושלים והוא אינו מתאר מפגש עם יהודים בעיר.
עם הכיבוש הצלבני וכינון ממלכת ירושלים בשליש הראשון של המאה ה-12 נמלטו תושבי עזה מעירם והיא נמסרה למסדר אבירי היכל שלמה שיישבוה מחדש.
לא נמצאו ידיעות על יהודים בעיר באותה תקופה, ולכן רווחת ההנחה שגורלם היה זהה לזה של יתר תושבי העיר המוסלמים והיישוב היהודי בעזה חדל להתקיים בתקופה זו עד התקופה הממלוכית.
רבי אברהם אבולעפיה מזכיר ב את , אך קיימת מחלוקת בין החוקרים אם יש בכך תימוכין להתיישבות יהודית בעיר בתקופה זו.
עם הכיבוש הממלוכי חזרו יהודים לעזה ובעיר קמה קהילה יהודית שוקקת.
כבר ברבע האחרון של המאה ה-14 (1384) דיווח נוסע נוצרי איטלקי בשם גוצ'י על יישוב יהודי בעזה, בדיווחו נמסר כי יהודי עזה עוסקים בייצור יין "ויינם הוא טוב".
נוסע נוצרי אחר, בשם דה אנג'ליר, שביקר בעיר ב-1395, מתאר חלוקה של העיר לשכונות או רחובות, היהודים ברחוב אחד ושומרונים ברחוב אחר וכן הלאה.
אולי בצורה כפויה, כדי להבחין בין בני הדתות השונות, חבשו תושבי עזה כיסויי-ראש בצבעים שונים: המוסלמים במטפחת לבנה, הנוצרים במטפחת בצבע כחלחל, השומרונים במטפחת לבנה בגוון אדום בהיר ואילו היהודים במטפחת צהובה.
בסביבות 1432, דיווח המרגל הבורגונדי ברטרנדון דה לה ברוקייר , על מפגש עם יהודי סיציליאני בעזה.
אזכור זה לבדו אין בו כדי לבסס ידיעה על נוכחות יהודית קבועה בעיר בראשית המאה ה-15, אך נראה כי התקיים רצף של נוכחות כזו, כפי שמעידים אזכורים מהמחצית השנייה של מאה זו.
הנוסע היהודי בן פירנצה, משולם מוולטרה, מתאר בסיפור מסעו לארץ ישראל בשנת 1481 את העיר עזה:
הוא מספר כי היהודים יושבים בחלק העליון של העיר (הכוונה לג'בל אל מונטאר) – כמו כן הוא ראה את והוא מוצא כי הבתים ההם עדיין חרבות ושוממות על קהילת היהודים הוא מספר כי יש להם בית כנסת יפה וקטן.
הנוסע מזכיר שמות של שני יהודים מעזה: רבי משה בן רבי יהודה ספרדי וחותנו רבי מאיר ספרדי צורף.
ב-1486 או 1487 עבר בעיר רבי עובדיה מברטנורא במהלך מסעו לירושלים, גם הוא מתאר תיאורים דומים לאלו של משולם מוולטרה, אך מוסיף שהתארח בביתו של חכם אשכנזי בשם רבי שלמה מפראגה שברח מירושלים והשתקע בעזה ובביתו התכנסו בשבתות "כל זקני הקהל והפרנסים".
גם ב קיימות עדויות על יישוב יהודי בעזה, כנראה גדול מזה שהיה בעיר במאה ה-15. לפי דפתר עות'מאני משנת 1525–1526 התגוררו בעזה באותה שנה 95 משפחות יהודיות.
אברהם דוד מעריך שבמאה הט"ז התגוררו בעיר עזה בין 100 ל-200 משפחות יהודיות.
בתחילת המאה ה-17 כיהן המקובל והפייטן ר' ישראל נג'ארה כרבה של הקהילה עד לפטירתו ב-1628 וקבורתו בבית העלמין היהודי שבה.
לאחריו כיהן בנו רבי משה בן ישראל נג'ארה.
תושב העיר, המקובל נתן העזתי, הכריז על שבתי צבי כעל משיח בליל חג השבועות בשנת 1660.
בשנת 1674 דיווח כומר ישועי שהגיע אל העיר, שליהודים יש רובע משלהם.
כומר נוצרי אחר שהגיע לעזה בשנת 1726 דיווח על קהילה יהודית בעיר, שבניה עוסקים במסחר ומשמשים כמתורגמנים.
בפברואר 1799 עם כיבוש הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון את העיר, פרצה בה מגפת דבר והיהודים נטשו את העיר.
בעשור הראשון של המאה ה-19 התבטל היישוב היהודי בעיר.
ב־1835 ציווה איברהים פאשא לפרק את בית הכנסת שבעזה ולבנות באבניו מצודה במג'דל.
בני הקהילה היהודית בחברון נטלו את דלתות העץ של בית הכנסת לבית הכנסת אברהם אבינו שבעירם.
ב־1839 פנו יוצאי הקהילה היהודית בעזה שהתגוררו בחברון לשר משה מונטיפיורי בבקשה לסיוע לחדש את הקהילה.
מהאיגרת נראה שהקהילה ננטשה לאחר רצח חיים פרחי.
בשנת 1869, התגוררו בעזה שתי משפחות מיוצאי מרוקו שמקובל לראות בהן הגרעין המייסד להתיישבות היהודית החדשה בעיר.
ואולם בתקופת עליית הביל"ויים, המסמלת את ראשית העלייה הראשונה (שנות ה-80 של המאה ה-19), החלו ניסיונות לחידוש היישוב היהודי בעזה.
במסגרת ניסיונות אלו, ביקר בעיר ב-1882 זלמן דוד ליבונטין, שדיווח כי לא פגש בה אף יהודי.
הוא הציע להקים את היישוב היהודי באזור עלי מונטר.
בשנת 1885 קרא זאב קלונימוס ויסוצקי, מראשי חובבי ציון, להקים התיישבויות יהודיות בלב ערים ערביות (כמו עזה, לוד ושכם) כדי לתת מענה נוסף לפרנסת העולים, מלבד המושבות החקלאיות שקמו אז.
בשנת ה'תרמ"ז, 1886 דיווח יחיאל ברי"ל כי מתגוררים בעזה כבר 50 משפחות יהודיות.
בני הקהילה המתחדשת היו בני היישוב הישן מירושלים, עיקרם מבני העדה הספרדית.
נלוו עליהם עולים מרוסיה שעזבו את המקום לאחר זמן קצר.
בית הכנסת ששימש את הקהילה המקומית במאה ה-18, נהרס ועל חורבותיו הוקמה כנסייה נוצרית, והקהילה המתחדשת ניהלה בתקופה הראשונה את תפילותיה בדירה שיוחדה לצורך כך.
ב-1895 נותרה בעיר קהילה יהודית מזערית ובה שתים עשרה משפחות, שניהלו יחסים מצוינים עם האוכלוסייה המוסלמית.
החל מ-1907 כיהן הרב ניסים אוחנה כרב קהילת עזה, ייסד בה בית ספר ללימוד תנ"ך ותלמוד בשפה העברית, ואליעזר בן-יהודה נכח בפתיחה שלו.
בנוסף, הוא התקין שם מקווה טהרה לנשים, ויזם הקמה של בית עלמין.
ואולם, במלחמת העולם הראשונה גורשו יהודי עזה וחלקם אף הוגלו מארץ ישראל.
בגל התיישבות זה, ידוע כי חלק גדול מיהודי עזה עסקו במסחר וכי בין היתר החזיקו במונופול על יצוא אבטיח הפקועה ("חנדל") דרך הים מנמל עזה לנמל המבורג.
את הירק גידלו הבדואים שבנגב בחולות, והוא שימש גם כתרופה פופולרית לעצירות.
ענף חקלאי אחר, גידול דגן שעורה שהייתה מבוקשת לתעשיית הבירה, משך הרבה משפחות יהודיות נוספות עד לשנת 1916, השנה שבה פינו צבאות העות'מאנים והגרמנים את כל תושבי האזור לקראת ההתמודדות מול צבאות בריטניה ובני בריתה.
לאחר המלחמה חזרו יהודים לעזה (במפקד 1922 נרשמו בה כ-50 יהודים), אך הם הוכרחו שוב לעזוב בעקבות מאורעות תרפ"ט.
בסקר הכפרים (1945) נמנו בנפת עזה 2,890 יהודים, מהם 80 בעיר עזה עצמה, אך מאז מלחמת העצמאות אין עוד יישוב יהודי בעיר.
גם כאשר יושבה רצועת עזה לאחר מלחמת ששת הימים במסגרת יישובי חבל עזה (גוש קטיף, כפר דרום, ונצרים, ויישובי התוחמת הצפונית), לא התפתחה התיישבות יהודית בתוך העיר עזה עד לביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005. לאחר ביצוע ההתנתקות נסגרה רצועת עזה לישראלים לחלוטין.
"היית אחותי" הוא שיר של הזמרת הישראלית עדן בן זקן, כסינגל שני מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, דם שלי, על ידי חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
בן זקן כתבה את השיר יחד עם הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה.
לאחר שהוציאה לאור את הסינגל הראשון "דם שלי" מתוך האלבום העתידי בעל אותו השם, ב-20 בפברואר 2024 עדן בן זקן הוציאה לאור את השיר "היית אחותי", שכתבה יחד עם הזמרת-יוצרת הישראלית אודיה.
תוכנו הלירי של השיר עוסק בחברה בוגדנית שמנהלת רומן עם בן זוגה של בן זקן.
היית'ם קנוויי הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת משחקי Assassin's Creed.
הדמות מוצגת לראשונה כפרוטגוניסט לכאורה במשחק "Assassin's Creed III", וניתן לשחק בה בשלבים המוקדמים של המשחק עד שהוא מתגלה בתור האנטגוניסט הראשי.
הדמות מופיעה גם כדמות משנה במשחק "Assassin's Creed Rogue", המתרחש בין רצפי הזכרונות של "Assassin's Creed III".
סיפור הרקע שלו נחקר בהרחבה בספר Assassin's Creed: Forsaken.
הדמות מדובבת על ידי השחקן אדריאן האף באמצעות לכידת תנועה.
בהיסטוריה הבדיונית של הסדרה, היית'ם קנוויי נולד ב-1725 כבנו של אדוארד קנוויי, אחד מחברי אחוות המתנקשים הבריטית והפרוטגוניסט הראשי במשחק הפריקוול "Assassin's Creed IV: Black Flag".
בעקבות מותו של אביו בשנת 1735, הוא עובר מניפולציה להצטרף למסדר הטמפלרים, יריביהם המושבעים של המתנקשים, ובסופו של דבר הופך לחבר בכיר במסדר ולאחר מכן לראש המסדר בשלוש עשרה המושבות של אמריקה הקולוניאלית.
תחת מנהיגותו של היית'ם, הטמפלרים משמידים את מרבית המתנקשים הקולוניאלים, הופכים לכוח הדומיננטי ביבשת ומנסים בהמשך להקים אומה חדשה על ידי השפעתם על המהפכה האמריקנית.
בזמן זה, נולד להיית'ם בן בשם ראדונהאגדו/קונור מאישה ילידת אמריקה, שבבגרותו מצטרף לאחוות המתנקשים במאמץ לבטל את מעשיו של אביו.
למרות שהיית'ם וקונור הופכים לבני ברית ושוקלים לאחד בין המסדרים, שניהם מבינים עד מהרה ששלום בין שני המסדרים הוא בלתי אפשרי.
העימות ביניהם מוביל למותו של היית'ם בידי קונור בשנת 1781.
לפני שחרורו של המשחק "Assassin's Creed III", דמותו של היית'ם קנוויי לא פורסמה כדמות שניתן לשחק בה כדי להפתיע את השחקנים.
התפנית העלילתית שהשחקנים למעשה שלטו בטמפלר במהלך השליש הראשון של המשחק זכה לתשבחות בשל המחוכמות של המהלך ובשל הפעם הראשונה שהשחקנים יכלו לחוות את המשחק מנקודת מבטם של הטמפלרים.
אולם, כמה מהם מתחו ביקורת על כך שהוספת משימותיו של היית'ם הכבידו על התקדמות המשחק.
שלא כמו דמות בנו קונור, שהייתה עליו ביקורת מעורבת, דמותו של היית'ם התקבלה בחיוביות בשל קסמו ומורכבותו, והוא נחשב לאחד מהנבלים הטובים ביותר בסדרת המשחקים.
הוספתו של היית'ם כדמות שניתן לשחק בה נשמרה בסוד מהעיתונות ונודעה רק לצוות המפתחים, כשכל הפרסומים התמקדו בקונור.
המנהל האמנותי של המשחק, אלכס הצ'ינסון, קרא להחלטה להפוך את הדמות לפרוטגוניסט בהפתעה בשליש הראשון של המשחק רעיון אפקטיבי למשוך שחקנים לתוך סיפור המשחק.
הדבר גם הציע פרספקטיבה חדשה ומרעננת בקונפליקט הממושך בין המתנקשים לבין הטמפלרים, מאחר שהיית'ם היה לדמות הטמפלר הראשונה בסדרה שניתן היה לשחק בה.
אולם, הוא ציין שקשת הסיפור של הדמות הייתה ארוכה מדי מכיוון שלא היה זמן לבחון את המוצר, מה שהרתיע שחקנים מסוימים.
לפי כותבת הסדרה סוזן פטריק, במשחק "Assassin's Creed Rogue" הושם דגש על דמותו של היית'ם בגלל היותו מודל לחיקוי לשיי פטריק קורמק, המתנקש שהפך לטמפלר, מכיוון ששניהם באים מרקע דומה, בעוד אחת המטרות של המשחק הייתה להראות את הפרקים החסרים בחייו של היית'ם.
אדריאן האף, השחקן שביצע את עבודות הדיבוב ולכידת התנועה של הדמות, ציין שהכתיבה לדמות הייתה טובה מאוד ושהצוות היצירתי העניק לו חופש פעולה להפוך את הדמות לשלו, בהתחשב בכך שעזר למדל את האנימציה שלו ואת ביצועו בתוך משחק.
דארבי מק'דביט, המנהל הנרטיבי של המשחק "Assassin's Creed Valhalla" מצא הזדמנות להכליל התייחסות לדמותו של היית'ם במשחק.
הוא נזכר שקיבל פידבקים משחקנים ששם הדמות נשמע כמו שם ערבי, והציע את השם היית'ם או הית'אם לדמות משנה שמחזירה את ארגון 'הנחבאים' (הארגון המקורי שקדם למתנקשים) בחזרה לאנגליה במהלך אירועי "ולהאלה" - מה שהיווה את הבסיס להחלטתו של אדוארד קנוויי לקרוא לבנו בשם זה.
היית'ם קנוויי נולד בשנת 1725 בלונדון לשודד ים לשעבר-שהפך למתנקש אדוארד קנוויי ולאשתו השנייה טסה.
היית'ם השתייך אל האצולה הבריטית והיה מבודד משאר הילדים בגילו כאשר אומן להיות מתנקש מגיל צעיר.
אולם, כל זה השתנה בשנת 1735 כאשר אדוארד נהרג בידי שכירי חרב אשר פרצו לביתם כדי לגנוב יומן שכולל את מחקרו של אדוארד על הציוויליזציה הראשונה.
במהלך המתקפה, היית'ם נאלץ להרוג בפעם הראשונה כדי להציל את אמו, אך לא יכל להציל את אחותו למחצה ג'ניפר, שנחטפה בידי שכירי החרב.
רג'ינלד בירץ' - מכרו של אדוארד שהיה למעשה טמפלר ואחראי למתקפה - מונה בתור האפוטרופוס של היית'ם ולקח אותו למסע כושל לאתר את ג'ניפר ברחבי אירופה.
במהלך זמן זה, היית'ם אומן בדרכי הטמפלרים, כאשר בסופו של דבר הצטרף למסדר בשנת 1744.
בשנת 1754 ואחרי שהשיג את המפתח למקדש הגדול של הציוויליזציה הראשונה מידי המתנקשים, היית'ם נשלח על ידי בירץ' לשלוש עשרה המושבות כדי לאתר את המקדש ולהיכנס לתוכו, כמו גם לבסס נוכחות טמפלרית קבועה באמריקה הצפונית בתור ראש המסדר הקולוניאלי.
הוא גייס למטרתו את צ'ארלס לי, ויליאם ג'ונסון, תומאס היקי, בנג'מין צ'רץ' ואת ג'ון פיטקרן והצליח להקים בסיס לטמפלרים אחרי שהרג את שותפו לשעבר אדוארד בראדוק.
אולם, המשימה למציאתו של המקדש הגדול נחלה כישלון.
בזמן זה, הוא החל במערכת יחסים קצרה עם אישה ילידת אמריקה בשם גַהנְדידְזִיוֹ אך היא דרשה ממנו לעזוב אחרי שהבינה שרימה אותה, אחרי שהעדיף את דרכי הטמפלרים על פניה.
היית'ם חזר לאירופה בשנת 1757 כדי להמשיך בחיפושיו אחר ג'ניפר, והדבר הוביל אותו אל האימפריה העות'מאנית, שם הציל אותה מידיהם של משעבדי עבדים.
אחרי שהיא גילתה לו שהיה זה בירץ' שאחראי לאובדן משפחתו, שני האחים הובילו מתקפה על אחוזתו של בירץ', ובמהלכה בירץ' נהרג והיית'ם נפצע באורח אנוש.
בעת החלמתו, היית'ם שקל לעזוב את מסדר הטמפלרים בעקבות מעשיו של בירץ', אך בסופו של דבר החליט שמטרות המסדר היו מוצדקות, אפילו אם דרכיו היו מוטלות בספק.
בשנת 1758, היית'ם חזר למושבות כדי להרחיב את השפעת הטמפלרים וגייס את המתנקש לשעבר שיי פטריק קורמק למסדר.
הוא הודיע לו על כמה מהאתרים של הציוויליזציה הראשונה שיכולים להביא לרעידות אדמה הרסניות, ופעל יחד איתו כדי למנוע מהמתנקשים לקבל אליהם גישה, כאשר בסופו של דבר השמיד את מרבית אחוות המתנקשים הקולוניאלית.
בשנת 1760, עימות אחרון וסופי ב הביא לחיסולו של אחרון המתנקשים, אם כי שיי שכנע את היית'ם לחוס על חייו של מנהיג המתנקשים אכילס דבנפורט.
אחרי שהפך את הטמפלרים לכוח הדומיננטי באמריקה הצפונית, מטרתו של היית'ם בשני העשורים הבאים הייתה למגר את השלטון הקולוניאלי הבריטי ולהקים אומה חדשה שבה רעיונותיהם של הטמפלרים יהפכו לחוק.
אולם, נסיונותיו להשפיע על המהפכה האמריקאית סוכלו בידי קונור, בנו ממערכת היחסים עם גהנדידזיו, שאומן בידי אכילס להפוך למתנקש ולנקום בטמפלרים, אותם קונור מאשים במות אמו.
היית'ם נדהם לגלות את דבר מותה של גהנדידזיו ושיש לו בן - דבר שהוסתר ממנו בידי חבריו הטמפלרים.
הוא נקרע בין נאמנותו למסדר לבין אחריותו החדשה כאב.
כאשר קונור הופלל בהמשך בידי הטמפלרים במזימה להתנקש בג'ורג' וושינגטון, היית'ם הציל אותו בחשאי מהגרדום מאחר שלא רצה שמותו יהיה על מצפונו.
בשנת 1778, היית'ם וקונור נפגשים באופן רשמי וכורתים ביניהם ברית מאולצת כדי להיפטר מהטמפלר לשעבר בנג'מין צ'רץ' ולהמשיך לקדם את המהפכה האמריקאית.
היית'ם מבין שבנו קונור יוכל לשמש כנכס חשוב אם יצטרף למטרתו, וניסה לשכנע אותו לגבי מטרות הטמפלרים והמניעים שלהם.
אולם, הברית ביניהם נשברה כשקונור גילה שוושינגטון היה אחראי למותה של אמו, דבר אותו היית'ם שמר בכוונה בסוד ממנו, ומנתק את הקשר עם אביו.
בסופו של דבר, היית'ם מודה בפני עצמו שהוא אינו יכול להשלים עם בנו ומבין שהוא מהווה איום ושעליו לטפל בו.
בשנת 1781 ואחרי שניבא שקונור ירדוף אחרי צ'ארלס לי שמצא מפלט בפורט ג'ורג', היית'ם שלח את זה האחרון משם ונשאר מאחור כדי להתעמת עם בנו.
אולם, אחרי קרב ממושך ביניהם, קונור הורג אותו.
זמן מה לאחר מותו של היית'ם, קונור משיג את יומנו ובו הוא מגלה שאביו לא ציפה לשרוד מהעימות האחרון עם בנו ושרצה שקונור יקבל לרשותו את היומן כדי שיבין טוב יותר את מניעיו ושיסלח לו - מה שמרמז שהיית'ם נתן לקונור להרוג אותו.
מלבד הופעותיו במשחקים "Assassin's Creed III" ו-"Assassin's Creed Rogue", היית'ם ערך הופעות אורח במספר משחקים נוספים בסדרה.
במשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag" בו מככב אביו אדוארד קנוויי, היית'ם מופיע כילד קטן בסצנה שאחרי הכתוביות שמראה את אביו אדוארד יוצא לאופרת הקבצנים בבית האופרה המלכותית יחד עם ילדיו.
בעוד חברת הבת הבדיונית של תאגיד אבסטרגו שוקלת להכליל את הדמות כפרוטגוניסט המשחק שנועד לקדם את האידיאלים של הטמפלרים, מאחר שהיית'ם נחשב לטמפלר הגדול ביותר בהיסטוריה.
רעיון זה התממש בתחילתו של המשחק הבא, "Assassin's Creed Unity", שבו הוא מככב בתפקיד הראשי במשחק בדיוני של החברה, "העיט הבודד".
היית'ם מופיע יחד עם טמפלרים אחרים במשחק התפקידים המקוון משנת 2014 של קלפי האספנות "Assassin's Creed Memories".
דמותו של היית'ם התקבלה לרוב בחיוביות, וזאת בניגוד גמור לדמות בנו קונור קנוויי, שקיבל ביקורות מעורבות יותר.
כריס תורסטן ממגזין PC Gamer תיאר את הדמות כנבל טוב, אך גם ציין ש"נראה שהכותבים אוהבים יותר אותו (היית'ם) מאשר את הדמות הראשית (קונור)".
אולם, יש מבקרים שסירבו לתת ביקורת מפורטת על הדמות כדי שלא להרוס את התפנית העלילתית שהיית'ם, בהיותו טמפלר, הוא הפרוטגוניסט הראשון של המשחק.
המנהל האמנותי אלכס הצ'ינסון ציין שהדמות זכתה לתרעומת מסוימת בשל היותה פרוטגוניסט בהפתעה, וזאת משום שקשת הסיפור שלה ארוכה מדי, אך הוסיף וציין שהדמות נשארה חביבת הקהל, שהופיעה במשחקים נוספים ומכרה הרבה אקשן פיגרים.
מגזין +GamesRadar קרא להחלטה של יוביסופט להוסיף דמות פרוטגוניסט בהפתעה "מהלך נועז" ברשימת הטוויסטים הטובים ביותר בתולדות משחקי הווידאו.
מגזין IGN תיאר את דמותו של היית'ם קנוויי בתור אחת מדמויות משחקי הווידאו החדשות והטובות ביותר לשנת 2012, וציין ש"אף אדם אינו ערמומי, זממן וחצוף כמו היית'ם קנוויי".
בשנת 2020, IGN ברזיל מיקם את דמותו במקום השני ברשימת הנבלים הגדולים בזיכיון המשחקים.
בדירוג הדמויות של משחקי Assassin's Creed של מגזין PC Gamer, דמותו של היית'ם דורגה במקום גבוה יותר מקונור (שסיים במקום האחרון) וגם עבר את דמותו של אביו אדוארד, כשהמבקר השווה אותו בחיבה לנבלי ג'יימס בונד, באומרו ש"אכזריותו גורמת למשחק בו להיות כיפי", וזאת בניגוד לקונור.
פרנק מרטין מ-DualShockers תיאר את היית'ם בתור הנבל הטוב ביותר במשחקי הסדרה, וכי מדובר ב"דמות משונה מאוד בהתחשב עד כמה הוא חביב.
הסיפור שלו הוא ייחודי מאוד שראוי לחקור אותו יותר ביקום משחקי הסדרה".
אדריאן האף, השחקן אשר גילם את הדמות בדיבוב ובלכידת תנועה, היה מועמד לפרס באפט"א למשחקים מאת האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
בראיון שנערך עמו, הוא ציין את התגובות החיוביות של הקהל לדמות, במיוחד אלה שקשורות בקוספליי.
במהלך דיון שנערך בנושא אלו דמויות ראויות להיכלל בסדרת טלוויזיה עתידית של נטפליקס שמתבססת על סדרת משחקי הווידאו, מתיו אגילאר ממגזין Comicbook.com בחר בדמותו של היית'ם בהתחשב בקסם שלו ובסיפור הרקע שלו, וקרא לו אחד מהנבלים המעניינים ביותר בסדרת המשחקים.
שימש רמטכ"ל חזבאללה אחרי שצמרת הפיקוד וההנהגה של הארגון נהרגו במסגרת מבצע חיצי הצפון.
לפני כן שימש כמפקד יחידה 3800, מפקד כוח רדואן ומפקד מערך המבצעים של הארגון.
היה אחראי לפעולות צבאיות של חזבאללה ולהתבססות הארגון במדינות ערביות כגון סוריה, תימן ועיראק כחלק מציר ההתנגדות ושיתוף הפעולה עם משטר אסד, החות'ים וכוח קודס.
הוגדר כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד ברשימת המבוקשים של ארצות הברית ואף שרד מספר ניסיונות חיסול.
ב-23 בנובמבר 2025 נהרג בסיכול ממוקד במלחמת חרבות ברזל.
טבטבאי נולד בביירות וגדל בדרום לבנון לאם דרום-לבנונית ולאב איראני.
הצטרף לשורות חזבאללה בצעירותו בשנות ה-80 ונחשב מדור המייסדים.
בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, כאשר חזבאללה חבר לכוחות משטר אסד בלחימה, טבטבאי העצים את התבססות חזבאללה במדינה וקיבל לידיו את האחריות על סיוע בבניין התשתית הצבאית של חזבאללה ברמת הגולן סמוך לגבול עם ישראל (מה שלימים ייקרא "תיק הגולן").
בינואר 2015, ניצל מתקיפה ישראלית במחוז קוניטרה, בדרום סוריה.
טבטבאי היה היעד המרכזי לחיסול בתקיפה אך לא נפגע.
בתקיפה זו נהרגו קצין בכיר איראני וג'יהאד מורנייה, ממפקדיה הראשונים של יחידת תיק הגולן בראשיתה.
על פי דיווחים, טבטבאי שימש כמפקד יחידה 3800 של חזבאללה, העוסקת בהכשרת לוחמי טרור מהמיליציות השיעיות לפעולה ברחבי המזרח התיכון.
היחידה פועלת בסיוע למיליציות הפרו-איראניות בעיראק ולחות'ים בתימן, ואחד מתפקידיה המרכזיים הוא לאמן ולתמוך בלוחמים בשטח.
בשנת 2016 נשלח לתימן והיה מעורב בהכשרה מקצועית של הזרוע הצבאית של החות'ים ועבד בתיאום עם כוח קדס האיראני בנושא זה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה אותו ב-26 באוקטובר 2016 כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד ואף הציעה פרס של עד 5 מיליון דולר עבור מידע עליו.
טבטבאי כיהן כמפקד יחידת כוח רדואן.
לפני מלחמת חרבות ברזל היה אחראי על תיק הפלישה לגליל של כוח רדואן.
במהלך המלחמה והלחימה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל מונה למפקד מערך המבצעים של הארגון ובמסגרת תפקידו היה אחראי על ריכוז תמונת המצב ועל בניין הכוח.
במהלך מבצע חיצי הצפון, לאחר סיכול מרבית ההנהגה הצבאית של הארגון, שימש כאחראי בפועל על ניהול הלחימה מול ישראל.
בסיום המבצע, החליף את פואד שוכר ומונה לרמטכ"ל חזבאללה לאחר הריגתו של זה האחרון, במסגרת תפקידו הוביל את שיקום הארגון.
ב-23 בנובמבר 2025 נהרג טבטבאי בדירת מסתור בשכונת חארת חריכ שבפרוורי רובע הדאחייה בביירות, במבצע של חיל האוויר הישראלי שנקרא "בלאק פריידיי".
היישר מקומפטון הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2015 בבימויו של פ.
גארי גריי ובכתיבתם של ג'ונתן הרמן ואנדראה ברלוף.
הסרט מככב את אושיי ג'קסון ג'וניור, קורי הוקינס, ג'ייסון מיטשל ופול ג'יאמטי ומתאר את הקמתה של קבוצת הראפ האייקונית N.W.A והתמודדותם עם האלימות ברחובות קומפטון.
הסרט זכה להצלחה קופתית עם הכנסות של מעל 201 מיליון דולר, לעומת תקציב של כ-28 מיליון דולר.
הסרט עוקב אחר הסיפור של N.W.A., להקת היפ הופ שהוקמה ב-1987 על ידי דמויות מרשימות מהסצנה המוזיקלית של קומפטון, קליפורניה.
הסרט מתחיל בהצגת החיים הקשים בעיר, כמובן על רקע הפוליטיקה, האפליה והאלימות שמובילות את האמנים ד"ר דרה, אייס קיוב ואיזי-אי ליצור מוזיקה שמשקפת את התסכול והחיים האמיתיים ברחובות.
עם הזמן הקבוצה מביאה לידי ביטוי את קולם של בני נוער רבים בארצות הברית, למרות מתחים פנימיים וקשיים חיצוניים הכוללים עימותים עם המשטרה והמדיה.
אושיי ג'קסון ג'וניור בתפקיד אייס קיוב - ראפר והקול המחאתי של הקבוצה
דרה - יוצר ואמן מוזיקלי מוכשר
ג'ייסון מיטשל בתפקיד איזי-אי - היזם והמפקד המוביל
ניל בראון ג'וניור בתפקיד די.ג'יי ילה - המפיק המוזיקלי של הקבוצה
אלדיס הודג' בתפקיד אם.סי רן - חבר מרכזי ב-N.W.A
פול ג'יאמטי בתפקיד ג'רי הלר - המנהל השנוי במחלוקת של הקבוצה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 89% בהתבסס על 215 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "היישר מקומפטון מציע חוויה עוצמתית ומשכנעת של המהפכה המוזיקלית שהובילה N.W.A, עם הופעות מרשימות ובימוי מתוחכם.".
ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 72 מתוך 100, בהתבסס על 41 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל שבחים על הסיפור המרתק שהוצג בצורה אמינה ועסק בנושאים חברתיים חשובים.
המשחק, במיוחד של השחקנים הראשיים, זכה להערכה גדולה.
היית'ם חסן הוא כדורגלן צרפתי-מצרי המשחק בעמדת הקיצוני בריאל אוביידו.
חסן נולד בפריז שבצרפת, והחל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של פורט דה באניולה, פריז, ושטורו.
ב-1 ביוני 2018, בגיל 16, חתם חסן על חוזהו המקצועני הראשון בשטורו מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-19 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בשטורו, בתיקו 0–0 מול פריז במסגרת הליגה הצרפתית השנייה.
ב-2 באוקטובר 2020 חתם חסן על חוזה לארבע שנים בוויאריאל הספרדית, ובתחילה שובץ בקבוצת המילואים, ויאריאל ב', ששיחקה אז בליגה הספרדית השלישית.
ב-9 באוגוסט 2021 הושאל למיראנדס מהליגה הספרדית השנייה, לעונה אחת.
ב-1 באוגוסט 2023 הוא האריך את חוזהו בוויאריאל עד 2025 והושאל לספורטינג חיחון מהליגה השנייה, לעונה אחת.
ב-11 באוגוסט 2024 עבר לריאל אוביידו מהליגה השנייה, בחוזה לשלוש שנים.
חסן נולד בפריז, צרפת, לאב מצרי ולאם תוניסאית.
הוא שיחק בנבחרות הנוער של צרפת.
היית'ם אל-חוואג'רי הידוע בכינויו אבו עומר, הוא טרוריסט פלסטיני, מפקד על גדוד שאטי בחטיבת העיר עזה של חמאס מאז שנת 2014.
היית'ם חוואג'רי נולד בח'אן יונס שבדרום רצועת עזה.
הוא הצטרף לגדודי עז א-דין אל-קסאם בגיל 19. הוא קיבל את הפיקוד על גדוד שאטי בחטיבת העיר עזה של חמאס ב-2014 לאחר מבצע צוק איתן.
חוואג'רי הוביל את גדוד שאטי בטבח שבעה באוקטובר 2023, שתקף את מעבר ארז בצפון רצועת עזה ואת קיבוץ נחל עוז.
במהלך המלחמה היה אחראי על הלחימה נגד כוחות צה"ל בגזרת מחנה הפליטים שאטי ובנוסף פיקד על אבטחת הפעילות של חמאס בבית החולים שיפא שבעיר עזה.
חוואג'רי עבר שלושה ניסיונות התנקשות בידי ישראל, שכולם נכשלו, ובאחד מהם הוא נפצע קשה, ממנו התאושש עם הזמן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הודיע דובר צה"ל ב-3 בדצמבר 2023 כי חוואג'רי נהרג בסיכול ממוקד.
ב-1 בפברואר 2025 נצפה חוואג'רי ב"טקס שחרורו" של האזרח הישראלי החטוף קית' סיגל שנערך בנמל עזה במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025), וכך למעשה התברר שהוא עדיין בחיים, צה"ל הודה לאחר מכן כי טענתו הייתה שגויה.
בנוסף הוא נצפה וצולם בזמן הלווייתו של עבד אל-האדי סיאם בכיר חמאס, שנערכה ב-4 בפברואר 2025 במחנה הפליטים שאטי.
היכל הוא המקום שבו נמצאים ספרי התורה בבתי כנסת של הספרדים.
בבתי כנסת אשכנזיים מקום זה נקרא ארון קודש.
כיום, ישנם שני סגנונות מבניים עיקריים: הראשון הוא גומחה בקיר בית הכנסת הנסגרת בעזרת דלתות, והשני הוא ארון עץ הצמוד לקיר בית הכנסת.
בעבר, הסוג הראשון היה המקובל בקרב יהודי ארצות האסלאם, ובשל הקרבה הסמבולית לבית המקדש, נקרא היכל.
כיום ניתן למצוא בבתי הכנסת של הספרדים גם ארונות עץ.
בבתי הכנסת של העת העתיקה ה"תיבה" שימשה כמקום אחסון לחפצי הקודש ובעיקר לספרי התורה.
השריד המוקדם ביותר של "היכל", מהמאה השלישית לספירה, נמצא בבית הכנסת בדורא אירופוס שבסוריה, על גדות נהר פרת.
בבית כנסת זה נמצאה גומחה המעוצבת בתוך הקיר הדרום-מערבי של אולם התפילה.
הגומחה ממוקמת בגובה 106 ס"מ מן הרצפה, ומוליכות אליה שלוש מדרגות.
בחזית הגומחה ניצבו שני עמודים (המזכירים את יכין ובועז) והחלק העליון בנוי בצורת חצי קשת ומתחתיו צורת קונכייה.
לא נמצאו סימני דלתות, מה שמעיד שהייתה זו גומחה פתוחה.
ההיכל היה מעוטר בעיטורים צמחיים – גפן בעלת גזע ישר ושני ענפים גדולים.
עיטורים דומים נמצאו גם בבתי כנסת נוספים, כגון זה שבכפר נחום וזה שבדלתון.
בית כנסת בסארדיס אשר בטורקיה הוא הגדול ביותר מבין בתי הכנסת המוכרים לנו מחפירות ארכאולוגיות.
בבית כנסת זה הגומחה הייתה מול פני הנכנס לבית הכנסת.
בין הגומחה לבין אולם התפילה הפריד מעקה.
שרידי גומחאות דומות נמצאו בבתי כנסת בארץ ישראל, כמו למשל זה שבאשתמוע (ביהודה) וסוסיה (בשומרון).
בתוך הגומחאות הציבו את ספר התורה כאשר הוא נמצא בתוך "תיק".
גם התיק הפך להיות תשמיש קדושה כפי שניתן לראות בתלמוד הבבלי, מגילה כו ע"ב.
במקור זה אנו מוצאים גם את התיבה ("דלוסקמי ספרים") וגם את התיק "ותיק של ספר תורה".
יש להניח כי מקור זה מצביע על מעבר הדרגתי של אחסון ספר התורה מהתיבה לאחסונו בגומחה באורח קבע.
בבתי כנסת רבים בארצות האסלאם הייתה חצר מרובעת, שהייתה מוקפת (בחלקה או במלואה) בקשתות, או ב"היכלות", מעין תאים או גומחות עם תקרת אבן מקומרת או בקשתות.
בבית הכנסת הגדול בבגדאד, לדוגמה, היו 27 היכלות.
גם הגומחה המרכזית שהייתה בנויה בצורה קשתית נקראה "היכל" ובה היו מניחים את ספרי התורה.
לעיתים חלל זה היה גדול מספיק עד כי היו יכולים להיכנס לתוכו ולהניח שם את ספרי התורה.
המילה היכל, כתיאור המקום בו מניחים את ספרי התורה, שאבה את כוחה מההיבט הקונספטואלי-סמבולי, זכר להיכל בבית המקדש.
ספרי התורה היו מאוחסנים בתוך "תיק" מיוחד.
הפיכתו של התיק לאריזת קבע של ספר התורה הוא תוצאת לוואי של קיומה לאורך מאות בשנים של הגומחה הפתוחה.
התיק, העשוי מחומר קשיח, הגן על ספר התורה בגומחה הפתוחה.
לאורך השנים נסגרו הגומחות בדלת עץ.
סגירת הגומחות קרתה בשעה שהתיק היה כבר תשמיש קדושה מקובל ולכן המשיכו להשתמש בו גם לאחר סגירת הגומחות.
בפרס ובבוכרה השתמשו בגומחות פתוחות עד לתקופתינו.
ההיכל היה המרכז הסמלי בבית הכנסת, כאשר התיבה, עליה עמד החזן ובה קראו בתורה, הייתה משנית לו.
מצב זה היה שונה בקהילות אשכנז, שם ארון הקודש והבימה "נאבקו" על המרכז הסמלי ורק במאה ה-17 ארון הקודש קיבל את הבכורה.
ברוב בתי הכנסיות בארצות האסלאם היו ספרי תורה רבים, כיוון שספרי תורה היו נכתבים גם לזכרם של נכבדים שנפטרו.
בבית הכנסת הגדול בבגדאד בשנת 1910 היו יותר מ70 ספרי תורה.
משום כך, ספרי התורה היו מאוחסנים לעיתים במספר היכלות או במספר גומחאות, אם ההיכל היה גדול מספיק.
לדוגמה, בבית הכנסת הגדול והעתיק בחלב (ארם-צובא), שנבנה במאה התשיעית (יש כאלה המקדימים עד המאה הרביעית) היו 7 היכלות לספרי התורה – שלושה היכלות באגף המערבי, שלושה היכלות בחצר והיכל באגף המזרחי.
כאשר נדרש להוציא יותר מספר תורה אחד (למשל, בשבת ראש חודש), הוציאו את כל ספרי התורה ביחד מההיכל.
רק יהודי תימן נהגו להוציא את ספר התורה הראשון בלבד, והוציאו את השני רק כאשר החזירו את הראשון.
הפרוכת, כחפץ המפריד בין ההיכל לבין אולם התפילה, התגבש כחפץ קבוע בבית הכנסת במהלך ימי הביניים.
הפרוכת היה חפץ מקובל ברוב קהילות ישראל.
במאה ה-17 ובמאה ה-18 תפיסת ארון הקודש כשער השמים חדר גם לעיצוב הפרוכת, כך שהיו בה מוטיבים של שער.
מוטיבים זה נעלמו עם השנים.
לפני תפילת נעילה נהוג בקהילות הספרדיות לפתוח את ההיכל, והוא נשאר פתוח למשך כל התפילה, דבר המסמל את האמונה שבשעה זו שערי הרקיע עודם פתוחים לקבלת התפילות.
פתיחה זו נמכרת בדרך כלל במכירה פומבית, למרבה במחיר.
נוהגים לפתוח את ההיכל בתפילת הפרנסה בראש השנה ויום הכיפורים.
היכחדות שפה הוא מושג בבלשנות, אשר מתאר תהליך שבו מצטמצמת ונעלמת הכשירות הלשונית (השליטה בשפה) בקרב קהילת דובריה.
מוות מוחלט של שפה מתרחש כאשר לא נותרו עוד דוברים חיים של השפה ברמת שפת אם.
מוות מוחלט של שפה יכול להתרחש בכל סיווגי השפות, כולל ניבים (דיאלקטים) ושפות.
ברמת הפרט מתמקדים מחקרים בתחום איבוד השפה בסוג השפה שנעלמת (שפת אם – L1, או שפה שנייה, L2); ובסביבה שבה מתרחש איבוד השפה.
דוגמאות לשפות שמצויות בימינו על סף היכחדות הן הלאדינו – שפה שהייתה נפוצה אצל יהודי ספרד, וכן שפות הערבית יהודית, דהיינו הניבים של הערבית שהיו שגורים בפי הקהילות היהודיות, כגון הערבית יהודית העיראקית יהודית והערבית יהודית המרוקאית.