tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ייקובס החל לשדר בטוויץ' תחת השם GameBoyKarl ב-2017, ובשידוריו שיחק לרוב ברובלוקס.
ב-2019 התקבל לעבודה כעורך וידאו עבור היוטיובר צ'ארלס דונלדסון, שאז נודע בשם MrBro.
כמה חודשים לאחר מכן, הפך לצלם של אחיו של MrBro, ג'ימי, הידוע בשם MrBeast.
במהלך סרטון של ג'ימי, ג'ייקובס פגש עם היוטיובר דרים (Dream), ולאחר זמן מה, דרים הציע לו להצטרף לשרת המיינקראפט שלו, Dream SMP .
במרץ 2022 הוכרז ג'ייקובס להיות השגריר היצירתי של חברת הנעליים Journeys .
קארל ברט אלברט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים ה-46 של ארצות הברית בין השנים 1971 ל-1977 וייצג את מחוז הקונגרס השלישי של אוקלהומה כדמוקרטי בין השנים 1947 ל-1977.
בשל גובהו שהיה רק , אלברט נודע בחיבה בשם "הענק הקטן מדיקסי הקטנה".
אלברט כיהן בתפקיד הפוליטי הבכיר ביותר מכל בן אוקלהומה בהיסטוריה האמריקאית.
אלברט נולד ב-10 במאי 1908 במקאלסטר, אוקלהומה, והיה בנם של ליאונה אן (סקוט) וארנסט הומר אלברט, כורה פחם ואיכר.
זמן קצר לאחר לידתו עברה משפחתו לבוגטוסל, עיירה קטנה צפונית למקאלסטר.
הוא גדל בבקתת עץ בחווה של אביו.
בתיכון הוא הצטיין בוויכוחים, היה נשיא אגודת התלמידים, וזכה בתחרות הנואמים הלאומית של בתי הספר התיכוניים, והרוויח טיול לאירופה.
במהלך תקופה זו הוא היה חבר פעיל בסניף מסדר דה-מולאי המקומי שלו; הוא היה חניך בהיכל התהילה של מסדר דמוליי.
מאוחר יותר עתר אלברט את לודג' הבונים החופשיים המקומי שלו והפך לבונה חופשי פעיל.
הוא נכנס לאוניברסיטת אוקלהומה בשנת 1927. שם, הוא התמחה במדעי המדינה וזכה באליפות האורטוריה הלאומית בשנת 1928, וקיבל טיול לאירופה בתשלום כל ההוצאות.
הוא הרוויח מספיק כסף כדי לממן את שאר לימודי התואר הראשון שלו באמצעות עבודה במשרד רשם המכללות והשתתפות בחיל ההכשרה לקציני מילואים.
בהיותו באוקלהומה, הוא היה מתאבק חובב מוכשר, חבר באחוות מסדר קאפה אלפא וחבר ב-RUF/NEKS.
הוא סיים את Phi Beta Kappa ב-1931, היה הסטודנט הבכיר, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד במלגת רודס.
הוא קיבל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון במשפטים אזרחיים מקולג' סנט פיטרס לפני שחזר לארצות הברית בשנת 1934. הוא פתח משרד עורכי דין באוקלהומה סיטי בשנת 1935. הוא עבד עבור שורה של חברות נפט בעבודות חכירה עד תחילת מלחמת העולם השנייה.
אלברט הצטרף לצבא ארצות הברית כטוראי ב-1941. הוא שירת לזמן קצר בדיוויזיית השריון ה-3, אך עד מהרה הוסמך ללוטננט משנה בחילות האוויר של הצבא.
בעודו בצבא, אלברט התחתן עם מרי הרמון ב-20 באוגוסט 1942, בקולומביה, קרוליינה הדרומית, רגע לפני שנשלח לדרום האוקיינוס השקט.
לזוג נולדו שני ילדים, מרי פרנסס ודייוויד.
אלברט שירת בחיל הפרקליט הכללי של השופט כתובע שהוקצה לפיקוד שירות האוויר במזרח הרחוק.
הוא זכה בעיטור כוכב הארד ועיטורים נוספים ועזב את הצבא בדרגת לוטננט קולונל ב-1946. הוא נשאר במילואים של הצבא לאחר המלחמה, ופרש ב-1968 בדרגת קולונל.
אלברט נבחר לקונגרס בפעם הראשונה ב-1946. הוא היה ליברל במלחמה הקרה, ותמך בבלימתו של הנשיא הארי ס.
טרומן יושב ראש בית הנבחרים, סם רייברן, הבחין בחריצותו כמחוקק והחל להזמין אותו לפגישות לא רשמיות בלשכת היו"ר.
רייברן גם יעץ לאלברט לחפש את ראשות ועדת החקלאות ב-1949. אלברט מונה למצליף הרוב בבית הנבחרים ב-1955 ונבחר למנהיג הרוב בבית הנבחרים לאחר מותו של רייברן ב-1961.
נראה כי אלברט תיאר את עצמו כמתון פוליטי.
לדבריו, הוא "מאוד לא אהב ליברלים דוקטרינריים – הם רוצים להיות הבעלים על דעתך.
ואני לא אוהב שמרנים ריאקציונרים.
אני אוהב להתמודד עם סוגיות במונחים של תנאים ולא במונחים של פילוסופיה פוליטית מולדת של מישהו".
אלברט הוכנס להיכל התהילה של אוקלהומה בשנת 1957.
כמנהיג הרוב, אלברט היה דמות מפתח בקידום סדר היום החקיקתי הדמוקרטי בבית, במיוחד חקיקת שירותי הבריאות.
מדיקר, תוכנית הביטוח הפדרלית של בתי חולים לבני 65 ומעלה, הוצעה בתחילה על ידי הממשל של ג'ון קנדי כתיקון לתוכנית הביטוח הלאומי.
אלברט ידע שלהצעת החוק אין תמיכה מספקת בקונגרס לאישור עקב התנגדותם של עשרה רפובליקנים ושמונה דמוקרטים בדרום.
הוא יעץ לנשיא קנדי לבקש תחילה את אישור הסנאט.
אלברט חישב שהסנאט צריך להביא את זה לבית הנבחרים כדו"ח ועדת ועידה על הצעת חוק הרווחה שלהם, במקום לנסות להכניס אותו ישירות לבית.
למרות שתוכנן היטב, מאמציו של אלברט למען הצעת החוק של מדיקר לא הצליחו באותה תקופה.
לאחר רצח קנדי, אלברט פעל לשינוי חוקי הבית כך שלרוב הדמוקרטי תהיה השפעה רבה יותר על ההחלטות הסופיות של הקונגרס תחת הנשיא לינדון ב.
השינויים כללו יותר מינוף רוב על ועדת חוקי הבית והשפעה חזקה יותר של חברי הרוב בוועדת הדרכים והאמצעים של הבית.
עם השינויים הללו, אלברט הצליח לדחוף את הצעת החוק של מדיקר, הידועה בשם חוק הביטוח הלאומי של 1965, ולהוביל חלקים אחרים של תוכנית החברה הגדולה של ג'ונסון דרך הקונגרס.
אלברט גם עמד בראש הוועידה הלאומית הדמוקרטית הידועה לשמצה בשנת 1968 בשיקגו.
הכינוס היה אחד הכאוטיים בהיסטוריה האמריקאית.
מהומות והפגנות השתוללו מחוץ למקום, ואי-סדר שרר בקרב הנציגים שהופקדו להוביל את המפלגה לאחר החלטתו של ג'ונסון בסוף מרץ שלא להיבחר מחדש, רצח מרטין לותר קינג באפריל, רצח רוברט קנדי ביוני וההרוגים ההולכים ומתרבים של מלחמת וייטנאם.
יו"ר בית הנבחרים של ארצות הברית
כשהיושב ראש ג'ון ויליאם מקורמק פרש בינואר 1971, במהלך המחצית השנייה של כהונתו הראשונה של ריצ'רד ניקסון כנשיא, נבחר אלברט ליושב ראש בית הנבחרים.
בספטמבר 1972, נצפה אלברט נוהג בשכרות ומתנגש בשתי מכוניות בשכונת קליבלנד פארק בוושינגטון.
כאשר התפתחה שערוריית ווטרגייט ב-1973, אלברט, כיושב ראש, הפנה כשני תריסר החלטות הדחה לוועדת המשפט של בית הנבחרים לצורך דיון ומחקר.
כמו כן, בשנת 1973, הוא מינה את פלדה לופר כעוזרת הבית הנשית הראשונה.
בשנת 1973, במהלך כהונתו השנייה של אלברט כיושב ראש בית הנבחרים ותקופתו השנייה של ניקסון כנשיא, סגן הנשיא ספירו אגניו נחקר בגין העלמת מס והלבנת הון בגין שורה של שוחד שלקח בזמן שהיה מושל מרילנד.
אגניו התפטר מתפקידו כסגן הנשיא ובסופו של דבר הוגשו נגדו אישומים.
אירוע זה העמיד את אלברט כהבא בתור לתפקיד הנשיא, אם התפקיד הזה היה מתפנה.
על פי הוראות התיקון העשרים וחמישה לחוקת ארצות הברית, ניקסון מינה את מנהיג המיעוט בבית הרפובליקאי ג'רלד ר.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז אשרור התיקון העשרים וחמישה, כאשר התאפשר לחבר במפלגה אחת לתפוס את הנשיאות לאחר שחבר במפלגה הנגדית פינה את התפקיד.
כיו"ר בית הנבחרים, אלברט עמד בראש הגוף היחיד בעל הסמכות להדיח את ניקסון והייתה לו את היכולת למנוע כל הצבעה לאישור סגן הנשיא להתקיים בבית הנבחרים.
פירוש הדבר היה שאלברט יכול היה לתמרן כדי להפוך את עצמו לנשיא בפועל.
טד סורנסן הכין עבור אלברט תוכנית מגירה המתארת את הצעדים שאלברט היה נוקט לו היה נכנס לתפקיד הנשיא.
סגנות הנשיאות הייתה פנויה למשך כשבעה שבועות; פורד אושר והושבע בדצמבר 1973.
ניקסון התפטר ב-9 באוגוסט 1974, ותפקיד סגן הנשיא נותר שוב ריק כאשר פורד ירש את ניקסון באותו יום.
אירוע זה שם את אלברט בתור הבא לתפקיד הנשיא בפעם השנייה.
מושל ניו יורק לשעבר, נלסון רוקפלר, מונה על ידי פורד, ולאחר מכן אושר והושבע לתפקידו כסגן נשיא בדצמבר.
סוגיה אחרת התעוררה במהלך הקדנציה האחרונה של אלברט בתפקיד כאשר הוא התעמת עם שערוריית פארק טונגסון.
הוא הואשם בקבלת מתנות ושוחד מלוביסט שהיה גם חבר במודיעין הדרום קוריאני.
אלברט הכחיש כי קיבל שוחד והודה שקיבל רק מתנות סמליות, אותן חשף.
הוא החליט לפרוש בתום הקונגרס ה-94 בינואר 1977, ולאחר שעזב את הבית העביר את המתנות למינהל השירותים הכלליים כנדרש בחוק.
אלברט מעולם לא הואשם בפשע.
לאחר שעזב את וושינגטון, אלברט חזר לבוגטוסל, ודחה הצעות פיננסיות משתלמות רבות מארגונים.
בעזרת פרופסור דני גובל באוניברסיטה, פרסם אלברט את ספר זיכרונותיו, "הענק הקטן" (הוצאת אוניברסיטת אוקלהומה, 1990).
מאמר מערכת שלאחר הפרישה ב"ניו יורק טיימס" כינה אותו "מפשר ומחפש קונצנזוס, משכנע סבלני...
אמון על הגינותו ויושרה שלו".
הוא הרצה באוניברסיטת אוקלהומה ונשא נאומים בארצות הברית ובחו"ל.
אלברט מת במקלאסטר, אוקלהומה בגיל 91 ב-4 בפברואר 2000. הוא נקבר בבית הקברות אוק היל במקלאסטר.
מרכז קארל אלברט באוניברסיטת אוקלהומה בנורמן הוקם בשנת 1979 למטרה כללית של לימוד הקונגרס והמטרה המיוחדת של חקר חייו והקריירה הפוליטית של אלברט.
המרכז מחזיק בארכיון של מסמכי הקונגרס של אלברט יחד עם אלה של רוברט ס.
קר, הלן גאגן דאגלס, מיליסנט פנוויק, ארנסט איסטוק, פרד ר.
האריס, פרסי גאסאווי ורבים אחרים.
ארכיון הקונגרס מכיל חומר מתקופת מלחמת האזרחים ועד היום, אך החלק הגדול ביותר מכסה את שנות ה-30 עד שנות ה-70. מתקן הבריאות האינדיאני של קארל אלברט באדה הוא חלק משירות הבריאות הציבורי ומנוהל על ידי אומת צ'יקסאו באוקלהומה.
דוראנט קראה על שמו את פארק קארל אלברט, ואנדרטה לאלברט שוכנת במקום הולדתו במקלאסטר.
מספר מוסדות ומבנים באוקלהומה נושאים את שמו של אלברט.
על שמו נקראים בית הספר התיכון קארל ב' אלברט ותיכון קרל ב' אלברט ב-Midwest City וקארל אלברט סטייט קולג' בפוטאו, כמו גם הבניין הפדרלי של קארל אלברט במקלאסטר.
אוניברסיטת אוקספורד הקימה אנדרטה לאלברט ב-Eunomia Chambers של ספריית המשפטים של קולג' סנט פיטרס.
קרל אלברט נישא למרי הרמון ב-1942; נולדו להם בן ובת.
וורסל שימש כחבר קונגרס המייצג את אילינוי מ-1943 עד 1959.
קארל ג'ונסון , הידוע בכינוי "סי.ג'יי" (CJ), הוא הפרוטגוניסט במשחק המחשב "Grand Theft Auto: San Andreas" משנת 2004, שהוא המשחק החמישי בסדרת "Grand Theft Auto" מאת החברה "Rockstar Games".
דמותו של קארל גולמה על ידי השחקן והראפר ומראה הדמות בוססה על פיו.
במסגרת עלילת המשחק, קארל הוא חלק מהכנופיה הבדיונית "Grove Street Families" (בתרגום מילולי: "משפחות רחוב הגרוב") הממוקמת בביתו שבעיר לוס סאנטוס, סאן אנדראס (גרסה בדיונית של לוס אנג'לס, קליפורניה).
הכנופיה מונהגת על ידי אחיו הגדול של קארל, "סוויט" ג'ונסון (Sweet" Johnson") ממנו קארל התרחק לאחר מות אחיהם הצעיר, בריאן, במהלך מלחמת כנופיות טרם תחילת העלילה.
לאחר שבשנת 1987 קארל עזב לוס סאנטוס ולמצוא את מזלו בעיר "ליברטי סיטי" (גרסה בדיונית של העיר ניו יורק), קארל חוזר ללוס סאנטוס חמש שנים לאחר מכן בעקבות מותה של אמו, בוורלי.
קארל מנסה לחדש את הקשר עם משפחתו וחבריו, שראו בו כבוגד בעקבות עזיבתו ובהמשך, קארל חוזר להיות כעבריין ופותח במסע להחזיר את הכנופיה הישנה שלו לגדולתה המקורית.
במהלך מסעו, קארל נתקל באויבים חדשים וישנים, מכיר חברים חדשים שמסייעים לו בדרכו ונאלץ לנווט את דרכו בין כנופיות אכזריות ומערכת חוק מושחטת.
אף על פי שבהתחלה קארל מתואר כאדם תמים, מגושם ואנוכי, במהלך המשחק דמותו של קארל מתפתחת, קארל עם הזמן הופך לפושע מוכשר ואיש עסקים ולאט לאט לומד להעריך את המקום בו הוא גדל ואת הקהילה המרכיבה אותו.
דמותו של קארל זכתה לביקורות מהללות ששיבחו את עומק הדמות, חוסר בסטריאוטיפים ואת אופיה.
דמותו של קארל נחשבת לאחת מדמויות הגיימינג הטובות ביותר בכל הזמנים.
במהלך הפיתוח, נוצרו עבור קארל 7,700 שורות דיאלוג עבור המשחק: יותר מ-3,500 קטעי "Cutscenes" (קטעים שמקדמים את העלילה ולא ניתן לשחק במהלכם) ומעל ל-4,200 שורות במהלך שיטוט בעולם הפתוח.
מפיק בחברת Rockstar, חיפש ללהק שחקן אנונימי עבור הדמות, לאחר שהופעתו של השחקן ריי ליוטה בתור הדמות במשחק "Grand Theft Auto: Vice City" הייתה "סותרת".
האוסר העדיף ללהק שחקנים מפורסמים לדיבוב דמויות משניות, בדומה לליהוק של השחקן סמואל ל.
ג'קסון לדיבוב דמותו של השוטר טנפאני והצהיר שחוסר ניסיונו של Maylay בתעשייה גרם לדמותו של קארל להרגיש "מאוד מאוד אנושית".
Rockstar ביקשו מ-Maylay להיבחן לאחר ששמעו אותו מדבר עם תסריטאי המשחק, .
מספר שבועות לאחר שעבר אודישן, Maylay זכה בתפקיד שהיווה את תפקיד המשחק הראשון בקריירה שלו.
Maylay ציין שהמפתחים נתנו לו חופש להכניס חלק מאישיותו לדמותו של קארל.
צוות הפיתוח רצה שדמותו של קארל תהיה הדמות "הכי אנושית" שהם אי פעם יצרו, תוך יצירת סיפור מספיק אינטנסיבי שיגרום להזדהות איתה.
DJ Pooh השווה את דמותו של קארל לטופאק שאקור באומרו שלשניהם אכפת ממשפחתם, אך לא יהססו להפוך לרוצחים חסרי רחמים כשנדרש מהם.
מראהו החיצוני של קארל מודל בהתבסס על מראהו של Maylay.
המדבב הצהיר שהוא שאב השראה מאירועים שקרו לו במהלך חייו במהלך גילום הדמות: "הכנסתי את Maylay לקארל, הפכתי אותו לאני עצמי כמה שיכולתי, בלי לשנות את התסריט יותר מידיי".
המשחק מציג אלמנטים של משחקי תפקידים בעזרתם השחקנים יכולים להשפיע על דמותו של קארל: ניתן לרכוש עבורו בגדים, לשנות לו תספורת ולקעקע אותו.
השחקנים יכולים להאכיל את דמותו של קארל וכן לגרום לו לבצע תרגילי כושר שמשפיעים על הנראות החיצונית שלו: אכילה מחזירה נקודות חיים לדמות, אך אכילת יתר יכולה לגרום לקארל להשמין, מה שבתורו יגרום לו אמנם להיות עמיד יותר להתקפות, אך יותר איטי.
צוות הפיתוח הדגיש שהיכולת לשנות את דמותו של קארל תעזור לשחקנים להרגיש שלפעולותיהם יש השלכות בעולם המשחק.
דן האוסר ציין שעיצוב הדמות גורמת לשחקנים להתחבר אליה יותר.
המשחק מציג מגוון רחב של קהילות שחיו באזור החוף המערבי במהלך שנות התשעים.
קארל נולד לבוורלי ג'ונסון ולאב חסר שם והתגורר עם משפחתו בביתם ברחוב "Grove Street" בעיר לוס סאנטוס.
במהלך התבגרותו, קארל הסתדר עם אחיו, שון (שכונה בשם "סוויט") ובריאן.
למרות זאת, קארל לא הסתדר עם אביו, אותו הוא לא זוכר ואף ציין בנקודה מסוימת שמעולם לא היה לו אב.
כבר בגיל צעיר, קארל, סוויט ובריאן התחברו למלווין "ביג סמוק" האריס ולאנס "ריידר" וילסון שהתגוררו באותו הרחוב ובמהרה, החבורה החלה לעסוק בגניבות קטנות.
לאחר שסוויט הצטרף לכנופיית "Grove Street Families", אחת הכנופיות הוותיקות והחזקות בלוס סאנטוס ועם הזמן הפך למנהיגה, הוא צרף את קארל, בריאן, ביג סמוג וריידר לשורותיה.
במהלך 1987, עת החל גל של סחר בסמים, רוב הכנופיות בלוס סאנטוס החלו בסחר בסמים כדי להרחיב את פעילותן.
למרות זאת, סוויט התנגד לסחר בסמים ועם הזמן הכנופיה איבדה את כוחה והשפעתה בעיר ועם הזמן, כנופיות יריבות החלו להשתלט על הטריטוריות של כנופיית Grove Street Families.
באותה התקופה, בריאן נהרג בנסיבות לא ידועות (ככל הנראה בקרב בין הכנופיות) וקארל, שהיה עד למות אחיו, לא עשה דבר כדי למנוע זאת.
האירוע העיב על מערכות היחסים של קארל עם חבריו ובני משפחתו ובמיוחד עם סוויט, שהאשים את קארל במותו של ריאן.
בהבינו שלא נשאר לו דבר בלוס סאנטוס, קארל החליט לעזוב ולהתגורר בעיר "ליברטי סיטי", שם הוא עבד כגנב מכוניות עבור ג'ואי ליאון (דמות מהמשחק "Grand Theft Auto 3").
עלילת המשחק מתחילה עם חזרתו של קארל ללוס סאנטוס לאחר מותה של אמו בעקבות ירי מרכב חולף בשנת 1992. עם נחיתתו, קארל נעצר על ידי שוטרי משטרת לוס סאנטוס (LSPD): השוטרים פרנק טנפאני, אדוארד "אדי" פולאסקי וג'ימי הרננדז, שלושה שוטרים מושחתים העובדים ב.
השוטרים מזהירים את קארל שהם מתכננים להפלילו ברצח השוטר ראלף פנדלברי, אותו הם עצמם הרגו לאחר שהאחרון איים לחשוף את פעילותם הלא חוקית.
השלושה גם מכריחים את קארל לעבוד עבורם בעבודות שונות בתמורה לחיי משפחתו.
לאחר שהתאחד עם סוויט, קנדל (אחותם של קארל וסוויט), ביג סמוק וריידר, קארל לומד שהכנופיה איבדה שטח רב לאחר מלחמות עם הכנופיה היריבה, הבאלאס ("The Ballas") במהלך היעדרותו.
קארל מסכים להישאר בעיר ולעזור לשאר החברים בכנופיה לחדש את מעמדה.
במהלך משימתו, קארל מתחבר לבן זוגה של קנדל, מנהיג כנופיית ה-"Varrios Los Aztecas", סיזר ויאלפנדו (למרות התנגדותו של סוויט לקשר) ומסייע לחברו ג'פרי "או.ג'י לוק" לפתוח בקריירת ראפ מצליחה, אף על פי שהאחרון חסר כישרון בתחום.
ההצלחה החדשה של הכנופיה היא זמנית, כאשר מתברר שביג סמוק וריידר בגדו בכנופיה והחלו לעבוד בשיתוף היחידה למלחמה בכנופיות ועם הבאלאס.
מתברר שהשניים היו אלו שהוציאו את המתקפה על אמו של קארל (המתקפה נועדה עבור סוויט) וגרמו למותה.
לאחר שקארל מגלה על בגידתם, סוויט נופל למלכודת של כנופיית הבאלאס וכמעט נהרג.
קארל מגיע לחלצו, אך שני האחים נעצרים על ידי המשטרה.
בזמן שסוויט בכלא ומחכה למשפט, קארל נחטף על ידי היחידה למלחמה בכנופיות שלוקחים אותו לאזור כפרי מחוץ ללוס סאנטוס כדי שימשיך לעבוד עבורם.
טנפאני מאיים על קארל שאם הוא יחזור ללוס סאנטוס או יפריע לעסקיהם עם ביג סמוק וריידר, הוא יהרוג את סוויט.
מתברר שהיחידה למלחמה בכנופיות עובדת ביחד עם הבאלאס במטרה להתעשר ממכירת סמים בעיר.
הגליה, חברים חדשים והזדמנויות עסקיות
במהלך הזמן באזור הכפרי, קארל מתחבר למגדל קנאביס היפי שמכנה עצמו "האמת" ובמקביל, מבצע מספר שודים עם בת דודתו הפסיכוטית של סיזר, קטלינה, איתה הוא פותח במערכת יחסים קצרה.
קארל מנסה להרוויח כסף באמצעות התחרות במרוצי רחוב לא חוקיים המנוהלים על ידי מנהיג כנופיית טריאדה בשם וו זי מו שמכנה עצמו בשם "ווזי".
קארל מנצח במרוצי הרחוב וזוכה במוסך מבן זוגה החדש של קטלינה, קלאוד (דמות הפרוטגוניסט במשחק "Grand Theft Auto 3").
קארל ושותפיו עושים דרכם לסאן פיירו, שם הם הופכים את המוסך שקארל זכה בו למשחטת כלי רכב בעזרתם של חברים חדשים ובהמשך רוכש עסקי רכב נוספים.
קארל מסייע לווזי לחזק את קשריו בטריאדה ומחסל את אחד מקרטלי הסמים הכי חזקים בסאן אנדראס: קרטל "לוקו", שמוכרים לבאלאס קוקאין.
במהלך עבודותיו, קארל מצליח להתנקם בריידר על בגידתו והורג אותו במהלך פגישה עם מנהיגי הקרטל.
לאחר שחיסל את קרטל לוקו, מנהיגם לשעבר, מייק טורינו יוצר קשר עם קארל וחושף שהוא סוכן ממשלתי סמוי.
מייק מציע לקארל עבודה ובתמורה הוא יארגן את שחרורו המוקדם של סוויט מהכלא.
קארל רוכש טרמינל מטוסים נטוש במדבר, מוציא רישיון טיס וגונב תרמיל ריחוף בשווי 60 מיליון דולר מבסיס צבאי.
קארל נוסע לעיר לאס ונטורס כדי לעזור לווזי להקים קזינו בעזרת שוד קזינו מתחרה בשם "הארמון של קליגולה" שהוא בשליטתו של המאפיה.
קארל משיג את אמונם של המאפיה לאחר שהוא מבצע מספר עבודות עבור הדון סלבטורה ליאון, אביו של המעסיק לשעבר של קארל, ג'ואי.
במהלך עבודותיו עבור הדון, קארל מתחבר למנהל לשעבר של הקזינו, קן רוזנברג ומסייע לו לברוח מציפורניהם של משפחת הפשע.
במהלך השארותו בלאס ונטורס, קארל מציל את הראפר "מאד דוג" (Madd Dogg) מניסיון התאבדות, לאחר שהקריירה המוזיקלית שלו נהרסה על ידי או.ג'י לוק, שגנב את ספר השירים שלו (בעזרתו של קארל).
קארל ממשיך לעבוד עבור היחידה למלחמה בכנופיות, אך הם בוגדים בו ומנסים להורגו.
קארל ניצל על ידי השוטר הרננדז, שבעצמו בגד בשותפיו ודיווח על מעשיהם למח"ש.
למרות זאת, הרננדז נרצח על ידי פולאסקי וקארל הורג אותו בתגובה.
סוויט מתקשר לקארל ומספר לו שהוא נשפט ונגזר עליו מאסר עולם בכלא, בכך קארל מבין שלטנפאני אין עוד עם מה לאיים עליו.
בזמן שקארל ושותפיו מתכננים את חזרתם ללוס סאנטוס, מאד דוג מבקש מקארל להפוך למנהלו האישי ולסייע לו לבנות את הקריירה שלו מחדש.
קארל תופס בעלות מחדש על אחוזתו של מאד דוג בלוס סאנטוס, אותה האחרון מכר לכנופיית הוואגוס בתמורה לסמים.
לאחר מכן ובעזרתו של רוזנברג וחברים נוספים, קארל מצליח להחיות את הקריירה של מאד דוג.
זמן מה לאחר חזרתו ללוס סאנטוס, טורינו מתקשר לקארל ומבקש ממנו לבצע עבורו עבודה אחת אחרונה.
לאחר השלמתה, טורינו מקיים את הבטחתו ומשחרר את סוויט מהכלא.
למרות זאת, האיחוד לא משמח מכיוון שסוויט נוזף בקארל שבעקבות הפיכתו לאיש עסקים, שכח את השורשים שלו ואת הכנופיה שלהם.
קארל מסכים לסייע לסוויט להחזיר את הכנופיה לתהילתה.
במקביל, טנפאני נעצר ועומד למשפט, אך משוחרר, מה שגורם לכנופיות העיר לזרוע בה כאוס.
במהלך המהומה, קארל מצליח לכבוש מחדש שטחים עבור הכנופיה ומצליח למצוא את מחבואו של ביג סמוק, לאחר מכן הורג אותו בעקבות בגידתו.
טנפאני מגיע למקום ודורש לקבל את כספו של ביג סמוק ולהרוג את קארל, אך קארל שורד ומתחיל לרדוף אחר טנפאני.
קארל וסוויט רודפים אחרי טנפאני, שברח בעודו נוהג בכבאית ולאחר מכן מתרסק סמוך לביתם של קארל ומשפחתו.
טנפאני מת מפציעותיו והכנופיה מבססת מחדש את מעמדה בעיר.
המשחק מסתיים כשקארל וחבריו מדברים על עתידם ומאד דוג מגיע ומספר שהוא זכה בפרס "תקליט הזהב" עבור אלבומו החדש.
בזמן שכולם חוגגים, קארל יוצא מביתו כדי לוודא שהכל בסדר.
קארל אסר (אשר) (בהולנדית: Carel Asser; 15 בפברואר 1780 – 3 באוגוסט 1836) היה משפטן, עורך דין ושופט יהודי-הולנדי, בנו של מוזס סלומון אסר וממשיך דרכו באגודת פליקס ליברטטה שדגלה באמנציפציה ליהודים בהולנד.
אסר נולד באמסטרדם ולמד משפטים ופילולוגיה באתנאום אילוסטרה שבעיר תחת שרביטו של הנדריק קונסטנטיין קראס.
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת ליידן ב-3 ביולי 1799. עסק בעריכת דין, והיה לאחד מעורכי הדין היהודים הראשונים ברפובליקה הבטאווית.
רכש לו מוניטין לאחר ששימש סנגור על אדם שהואשם בחילול הקודש והטיל ספק באלוהיותו של ישו ושל השילוש הקדוש.
בשנת 1807 נשלח מטעם קהילת עדת ישורון, יחד עם שני נציגים נוספים, לסנהדרין של פריז.
בחזרתו הפקיד בידיו נפוליאון בונפרטה את המלאכה לכתוב תזכיר על מצב היהודים באמסטרדם ועל משאלותיהם ולחקור את אפשרות איחוד הקהילות בעיר.
בעקבות המלצתו הוקמה ב-1808 הקונסיסטוריה המרכזית ליהודי הולנד, ולבקשתו של לואי נפולאון ניסח את חוקתה.
לאחר שהולנד זכתה שוב בעצמאות, הפך לחבר בקונסיסטוריה של אמסטרדם ומונה לוועדה לניסוח תקנות עבור הקהילה היהודית.
בשנת 1828 מונה לנשיא הוועדה העליונה לקהילות היהודיות בהולנד.
בשנת 1811 מונה אסר לשופט בית משפט השלום של המחוז הראשון באמסטרדם, ובמשך 21 שנה, מ-1815 עד 1836, שימש במספר תפקידים בכירים במשרד המשפטים בהאג, כשמ-1831 שימש מזכיר משרד המשפטים.
אסר כתב סקירה היסטורית על מצב היהודים בהולנד וספרים נוספים על המשפט ההולנדי, לרבות השוואה בין הקודקסים האזרחיים ההולנדי והצרפתי.
ספרו האחרון יצא לאור לאחר מותו.
נשא לאישה את רוזה לוין, אחותה של רחל ורנהגן.
בנו, לודוויג, ונכדו קארל, היו גם הם למשפטנים ולשופטים בהאג.
קארל אסר (אשר) (בהולנדית: Carel Asser; 1 ביוני 1843 – 10 בדצמבר 1898) היה משפטן ושופט, יהודי-הולנדי, מרצה למשפט אזרחי ומחברה של סדרת ספרים בנושא.
אסר נולד בהאג, נצר למשפחה של משפטנים יהודים-הולנדים.
למד בגימנסיה בהאג, ובאוניברסיטת ליידן למד משפטים, שם גם ב-1866 השלים את הדוקטורט שלו.
עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בהשלכות החוקיות של השימוש בטלגרף, זכתה במדליית זהב מטעם אוניברסיטת חרונינגן.
בשנת 1878 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בהאג, תפקיד שאותו מילא עד 1892, עת מונה למרצה למשפט אזרחי באוניברסיטת ליידן.
ב-1880 מונה לוועדה לעדכון הקודקס האזרחי.
באוניברסיטת ליידן לימד משפט אזרחי, משפט מסחרי וסדר דין אזרחי.
הוא כתב סדרת ספרי לימוד בנושא המשפט האזרחי.
אסר ניגן בכינור ועסק גם במוזיקה ובמוזיקולוגיה.
היה חבר הוועדה המפקחת על בית הספר המלכותי למוזיקה שבהאג.
אביו, לודווייק (לואיס) אסר, היה שופט בבית המשפט המחוזי בהאג, וסבו, קארל אסר היה גם הוא משפטן ושופט.
אף שהתחתן עם נוצרייה, שמר על קשריו עם הקהילה היהודית.
קארל בושבי (נולד ב-30 במרץ 1969) הוא צנחן בריטי לשעבר, הרפתקן וסופר, השואף להיות האדם הראשון שהלך בדרך רציפה מסביב לעולם.
מסעו של בושבי ידוע כמשלחת גוליית (Goliath Expedition).
בושבי נולד ב-30 במרץ 1969 בהאל שבאנגליה.
הוא למד בבית ספר מקיף מקומי והתגייס לצבא הבריטי בגיל 16. בושבי שירת בגדוד השלישי של רגימנט הצנחנים במשך 11 שנים.
משלחת גוליית היא ניסיונו של בושבי להקיף את העולם "בצעדים רצופים", כלומר בהליכה רגלית בלבד, ללא שימוש בכלי תחבורה כלשהו.
הוא התחיל את מסעו ב-1 בנובמבר 1998 בפונטה ארנס שבצ'ילה, לעבר ביתו בהאל שבאנגליה.
הוא ציפה לסיים את המסע בן ה- בשמונה שנים.
עם זאת, עקב עיכובים רבים, נכון לאוגוסט 2025 הוא כבר הגיע לאירופה אך הפרויקט עדיין לא בא אל סיומו.
בושבי יצא מפונטה ארנס שבצ'ילה, ב-1 בנובמבר 1998, ובשנת 2006 השלים למעלה מ- בהליכה דרך דרום, מרכז וצפון אמריקה.
עם מעל , ובשמירה על מהירותו הנוכחית, הוא העריך שיחזור הביתה להאל עד 2012.
במרץ 2006, בושבי וההרפתקן הצרפתי דימיטרי קיפר חצו רגלית את מצר ברינג המחבר בין אלסקה שבארצות הברית לסיביר שברוסיה, לאחר שנאלצו לעבור מסלול עקיף של 14 יום על פני שטח קפוא של לחציית הקטע של .
כשהגיעו לסיביר הם נעצרו על ידי קציני כוחות גבול רוסיים בזמן שחצו את הגבול הרוסי ליד הכפר אואלן בצ'וקוטקה, משום שלא נכנסו לרוסיה בנמל הכניסה הרשמי.
השלטונות איימו עליהם בגירוש עם כניסתם לרוסיה, מה שהיה עלול לעצור את המסע.
ב-5 במאי 2006 הוכרז כי בית המשפט לערעורים הרוסי אישר את בקשתו של בושבי ושהליכתו תימשך.
דווח כי הדבר היה תוצאה של התייעצות בין ג'ון פרסקוט, סגן ראש ממשלת בריטניה דאז (וחבר פרלמנט מטעם עיר הולדתו של בושבי, האל), לבין רומן אברמוביץ', מושל צ'וקוטקה דאז.
ב-16 במרץ 2007 הוכרז כי בושבי קיבל את האישור הנדרש מהרשויות הרוסיות, והחל להתכונן למחצית השנייה של מסעו: "משלחת גוליית".
בושבי הלך את הקטע הראשון של שלב זה ליקוטסק, יחד עם קיפר.
הוא התקשה עם הרשויות הרוסיות לקבל ויזה והיתר (כל האזור מוגדר כשטח צבאי, ונדרש היתר ביקור מיוחד).
במהלך 2007, הוא הצליח ללכת יותר מ- מאואלן לדבוינוי (לא רחוק מביליבינו), וחזר לאלסקה כאשר הוויזה שלו פגה בנובמבר.
בשנת 2008, בושבי הלך רק שלושה שבועות והגיע לביליבינו.
הוא התחיל באיחור רב, מכיוון שאישור הוויזה התעכב, וכאשר השלג נעלם במאי הוא לא יכול היה להמשיך מכיוון שהאזור מלא בביצות ונהרות, בלתי אפשרי לחדור ברגל כשהוא לא קפוא.
הוא הורשה להיות ברוסיה רק 90 יום מתוך כל 180 יום לכל ויזה, והיה צריך לעזוב את המדינה לפני שתוקף כל ויזה פג.
מסוף 2008 ועד 2010, בושבי בילה את זמנו במקסיקו מסיבות של עלויות ולא היה יכול ללכת לרוסיה.
זאת הן בגלל קשיים בקבלת ויזה והיתרים, והן בגלל קשיים כלכליים; בושבי איבד כמה מנותני החסות שלו עקב המשבר הפיננסי של 2008. לאחר שבושבי מצא נותני חסות חדשים בשנת 2010, ממשלת רוסיה הנפיקה לו ויזה נוספת, והוא חזר לצעוד ברחבי רוסיה באביב 2011.
בנוסף למגבלת הזמן של 90 יום שהוטלה על ידי אשרות רוסיות, בושבי התמודד עם תנאי הטונדרה.
מכיוון שמסלולו הוביל אותו דרך אזור שניתן לטייל בו רק ברגל דרך נהרות קפואים וכבישים קרחוניים, הוא היה יכול ללכת רק במהלך סוף החורף ותחילת האביב.
ב-25 באפריל 2011, לאחר הליכה של כ-, בושבי הגיע לעיירה סרדנקולימסק, והשלים את קטע הטיול שלו לשנת 2011. בתחילת קטע הטיול שלו בשנת 2012, הוא היה צריך לצעוד לפני שהגיע לכבישים משופרים, מה שאומר שמסעו יוגבל רק על ידי כללי הוויזה הרוסיים.
ב-12 באפריל 2012, דיווח בושבי באתר שלו כי הרשויות הרוסיות סירבו לאשר לו ויזה לשנת 2012.
במרץ 2013, רוסיה אסרה על בושבי להיכנס שוב לרוסיה למשך חמש שנים, בטענה של הפרת גבול מהשנה הקודמת.
בושבי הלך למעלה מ- מלוס אנג'לס לוושינגטון הבירה.
ב-23 באוקטובר 2014 בוטל צו האיסור על אשרת כניסה של בושבי, והוא קיבל מכתב הזמנה מממשלת רוסיה.
בושבי חצה את הגבול בין רוסיה למונגוליה בשנת 2017, וב-8 באוגוסט 2017 הוא היה באולן בטור שבמונגוליה.
בושבי חצה את הגבול לאוזבקיסטן בתחילת יוני 2019, והגיע לגבול בין טורקמניסטן לאיראן מספר חודשים לאחר מכן, שם הושהה המסע עקב בעיות ויזה ומגפת הקורונה.
באוגוסט 2024, בושבי החל את השחייה על פני הים הכספי מקזחסטן, כשהוא מתכנן לסיים באזרבייג'ן כדי להימנע ממעבר דרך איראן או רוסיה, שכן שתי המדינות היו אז מסוכנות מדי לכניסה עם דרכון בריטי.
בושבי לווה על ידי השחיינית אנג'לה מקסוול ושתי שחיינות אזרבייג'ניות, אנסטסיה בובוריקנה ועבדורחמן רוסטמוב.
בכל יום, בושבי וחבורתו שחו בשני מפגשים בני 3 שעות - אחד בבוקר ואחד אחר הצהריים - תוך מנוחה ושינה בסירות תמיכה בכל לילה.
השחייה השתרעה על פני והושלמה ב-31 ימים עם 132 שעות שחייה.
מאזרבייג'ן, בושבי הלך לטורקיה כדי לחצות את מצר הבוספורוס לאירופה.
ב־3 במאי 2025 הגיע בושבי לאיסטנבול, על סיפה של יבשת אירופה.
הוא קיבל אישור מיוחד לחצות את גשר הבוספורוס, שבדרך כלל סגור להולכי רגל, ובכך חיבר לראשונה במסע את אסיה ואירופה.
משם הוא מתכוון להמשיך דרך טורקיה, יוון, הבלקן, מערב אירופה ולבסוף לחצות את התעלה האנגלית עד לעיר הולדתו האל, עד ספטמבר 2026.
בושבי כתב ספר על צעידתו בשם "צעדי ענק", שפורסם לראשונה בשנת 2005. המהדורה האחרונה (2007) כוללת אירועים עד 31 במרץ 2006, ואת חצייתו את מצרי ברינג.
הספר וחציית מצרי ברינג היוו גם השראה למשחק לוח בשם "זרימה בקרח".
הברון קארל גוסטף אמיל מנרהיים (בשוודית: Carl Gustaf Emil Mannerheim; 4 ביוני 1867 - 27 בינואר 1951) היה איש צבא ומדינאי פיני, פיני-שוודי במוצאו, ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא פינלנד ומאוחר יותר נשיא פינלנד (1944–1946), וממקימי פינלנד העצמאית.
מנרהיים נולד בטירת לוהיסארי שבאסקיינן למשפחת אצולה פינו-שוודית ממוצא הולנדי.
הוא היה הילד הצעיר במשפחה וככזה זכה לתואר ברון.
הגם ששפת האם שלו הייתה שוודית, מנרהיים דיבר גם פינית, רוסית, צרפתית, גרמנית ואנגלית.
את השפה הפינית רכש בילדותו המוקדמת, אולם השנים הרבות שבילה מחוץ לפינלנד, במיוחד שלושים שנות שירותו הצבאי בצבא הרוסי, השכיחו את השפה שלמד בילדותו והשפיעו על המבטא שלו.
סב-סבו של מנרהיים, הרוזן קרל אריק מנרהיים, החזיק במספר משרות בשירות האזרחי בפינלנד, אז עוד תחת חסות רוסית, ובהן חברות בסנאט הפיני.
אביו של מנרהיים, הרוזן קרל רוברט, היה משורר, סופר ואיש עסקים.
האב לא נחל הצלחה גדולה, ולאחר שפשט את הרגל היגר לפריז וחי בה כאמן.
לנוכח מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו, מנרהיים נשלח למכללה הצבאית בעיר המינה בשנת 1882, והוא בן 15 שנים.
בעיות משמעת הביאו להשעייתו מן המכללה ארבע שנים אחר כך.
מאוחר יותר נרשם לבית ספר פרטי בהלסינקי ועבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה בשנת 1887. זמן קצר אחר כך הגיע לסנקט פטרבורג, והתקבל כצוער למכללת חיל הפרשים.
בתקופה זו הייתה פינלנד דוכסות אוטונומית למחצה תחת חסותה של רוסיה הצארית.
ב-1889 סיים את לימודיו וסופח לחיל הפרשים הרוסי.
בהמשך התקבל למשמר העלית של חיל הפרשים ושימש כשומר ראשם של בני משפחת הצאר.
בינתיים נישא, ביוזמת משפחתו, לאנסטסיה ארפובה, בתו של גנרל רוסי ידוע.
נישואיו אלה הסתיימו למעשה ב-1902 ולהלכה ב-1919.
מנרהיים לא התקבל לאקדמיה לקציני מטה, בעיקר משום שלא שלט היטב בשפה הרוסית.
במקום זה, רכש מיומנות בטיפול בסוסים.
בשנת 1903 סופח לצוות קצינים האחראי על אימוני גדודי הפרשים בצבא הצאר.
מנרהיים התנדב ולחם במלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904 והוצב ברגימנט ה-52 במנצ'וריה.
אומץ הלב שהפגין בקרב מוקדן העניק לו את דרגת הקולונל.
עם סיום המלחמה חזר לפינלנד ושהה תקופת מה בשוודיה.
הוא נטל חלק פעיל בדיוני ועדות האצילים.
הוא אף הנהיג משלחת לסין באוקטובר 1906 יחד עם המדען הצרפתי פול פליו (Pelliot).
אחר כך הוביל משלחת נפרדת לסין אשר פעלה בה עד סתיו 1908. מטרותיה של המשלחת היו אסטרטגיות בעיקרן, ולא רק אנתרופולוגיות, שכן אזורי צפון סין עלולים היו להוות פוטנציאל למשבר בין רוסיה, סין ובריטניה.
בתום הסיור מונה למפקד הרגימנט בנובומינסק, פולין.
ב-1911 הועלה לדרגה המקבילה לאלוף וב-1912 היה לחבר בצמרת הפיקוד של הצבא הרוסי הקיסרי.
במלחמת העולם הראשונה שירת מנרהיים כמפקד חיל הפרשים בחזיתות האוסטרו-הונגרית והרומנית.
בראשית המלחמה באוגוסט 1914 פיקד על חטיבת משמר הפרשים בגזרת ורשה.
לאחר שהוכיח עצמו בקרב מול הכוחות האוסטרו-הונגרים בדצמבר, זכה לאחד מהרמים שבעיטורי רוסיה הצארית, צלב ג'ורג' הקדוש.
בשנת 1915 מונה מנרהיים לפקד על דיוויזיית הפרשים ה-12, ולאחר מהפכת פברואר ב-1917 הועבר לפקד על הקורפוס השישי של חיל הפרשים.
מנרהיים לא זכה לאמונה של הממשלה הרוסית החדשה ושוחרר מתפקידו בספטמבר 1917, לאחר שנפל מסוסו.
הוא החל לתכנן את פרישתו לקראת מעבר לחיים האזרחיים בפינלנד.
מניצחון במלחמת האזרחים להנהגת המדינה
עם הדחת הצאר על ידי הבולשביקים, הכריזה פינלנד על עצמאותה.
בינואר 1918 מונה מנרהיים לשמש כראש המטה הכללי של צבא פינלנד על ידי הסנאט של המדינה החדשה, בראשותו של פר אבינד סווינופוד.
הצבא הפיני בתקופה זו לא היה יותר ממיליציות מקומיות, או המשמר הלבן של פינלנד, גוף שנועד להגן על הממשלה במהלך מלחמת האזרחים בפינלנד.
מנרהיים קיבל את המינוי והקים את מטה הצבא בעיירה סנאיוקי.
משם ניהל את פעולות המשמר הלבן במהלך חודש מרץ 1918.
מנרהיים סלד מהשפעתה של גרמניה על הממשלה הפינית, וביוני 1918 עזב את פינלנד לזמן מה: כך היה הרמטכ"ל הפיני מחוץ למדינה בשלב האחרון והגורלי של מלחמת האזרחים, בו המונים מחיילי האויב ה"אדום" מתו כתוצאה מרעב וממחלות במחנות השבי.
בסתיו 1918 שב מנרהיים לפינלנד.
בדיונים שניהל עם בריטניה ועם ארצות הברית זכה מנרהיים להכרתן של שתי המעצמות במדינתו העצמאית.
הוא אף ארגן סיוע חיצוני בדמות אספקת מזון לפינלנד, על מנת למנוע רעב במדינה שליקקה עתה את פצעי המלחמה.
למרות שהתנגד בתוקף לבולשביזם, סירב לכרות ברית עם קצינים רוסים "לבנים", תומכי הצאר, משום שאלה לא היו נכונים להכיר בעצמאותה של פינלנד.
בשנת 1919 הפסיד מנרהיים בבחירות לנשיאות במה שהתפרש כהתנגדות העם הפיני למלחמה נגד הקומוניסטים.
מנרהיים שקל לעזוב את פינלנד אך נשאר כדי לגייס מתנדבים למלחמה נגד הקומוניסטים.
מנרהיים יצא לפריס וללונדון לדון במלחמה נגד הקומוניסטים.
בשנים שבין המלחמות היה עיקר פועלו של מנרהיים הומניטרי באופיו.
הוא תמך בצלב האדום הפיני וייסד את קרן "ילדי מנרהיים".
ב-1929 סירב לקחת חלק ביוזמתם של אנשי ימין רדיקליים בפינלנד, לפיה יהפוך לדיקטטור צבאי.
אף על פי כן, הביע תמיכה מסוימת בתנועה הפאשיסטית למחצה, לפואה (Lapua).
ב-1931 שב מנרהיים לחיים הפוליטיים לאחר שהסכים להתמנות לראש מועצת ההגנה של פינלנד.
בו בזמן הובטח לו כי במקרה שתפרוץ מלחמה, יתמנה לרמטכ"ל הצבא.
הבטחה זו תחודש שוב בשנת 1937. בשנת 1933 זכה בדרגת הכבוד פילדמרשל -- האדם היחיד בתולדותיה של פינלנד העצמאית שזכה בדרגה צבאית זו, שהיא הגבוהה ביותר.
מנרהיים תמך בתעשייה הצבאית הפינית וביקש, ללא הצלחה, לכונן ברית הגנה משותפת יחד עם שוודיה.
עם זאת, חימושו של הצבא הפיני ארך זמן רב יותר מכפי שהניח מנרהיים, והוא ידע כי צבאו אינו מוכן למלחמה.
לכל אורך תקופה זו הרבה מנרהיים להסתכסך עם שרי הממשלה ואיים להתפטר מספר פעמים.
רמטכ"ל בתקופת מלחמת העולם השנייה
משנכשל המשא ומתן עם ברית המועצות ב-1939, משך מנרהיים את מכתב ההתפטרות שהגיש לנשיא, ואישר את מינויו לרמטכ"ל הצבא הפיני במקרה של מלחמה.
הוא ארגן את מטהו בעיר מיקלי.
על מינויו הרשמי לרמטכ"ל פינלנד הוכרז לאחר ההתקפה הסובייטית ב-30 בנובמבר 1939.
מנרהיים הרבה להישאר במטהו לאורך המלחמה עם רוסיה שפרצה בעקבות זאת, על שתי מערכותיה: מלחמת החורף ומלחמת ההמשך.
למרות זאת, הוא ביקר לא פעם בחזית.
הוא המשיך להחזיק בתפקיד הרמטכ"ל גם בתקופה הקצרה שבין המלחמות הללו.
במלחמת ההמשך מנרהיים שמר על יחסים פורמליים בלבד עם גרמניה הנאצית, והתנגד להצעתה לכריתת ברית משותפת.
בנוסף, מנרהיים התנגד לשליחת כוחות פיניים לסייע לגרמנים במצור על לנינגרד.
ב-4 ביוני 1942, חגג מנרהיים את יום הולדתו ה-75. במעמד זה הוענק לו התואר "המרשל של פינלנד".
ביקור פתע של אדולף היטלר גרם למבוכה ברחבי המדינה.
קיים קושי בהערכת תפקודו של מנרהיים כרמטכ"ל פינלנד.
יוקרתו האדירה של האיש הערימה קשיים על כל הניסיונות להעמיד לביקורת את אופן ניהולו את המלחמה בסובייטים.
ביקורת על מנרהיים שקולה הייתה לבגידה, מה עוד שמרבית הביקורת שהוטחה בו באה ממקורות סובייטים וקומוניסטיים.
אפשר לחלק את פועלו של מנרהיים לשניים: כברון-מלחמה וכפוליטיקאי.
כברון מלחמה, נחל מנרהיים הצלחה מעורבת.
תחת הנהגתו לחם הצבא הפיני במלחמה מוצלחת יחסית, שבסופה ניצלה פינלנד מכיבוש סובייטי.
מנרהיים נזהר שלא לסכן לשווא את חיי חייליו, ונמנע מליטול סיכונים מיותרים.
דומה כי החיסרון הגדול ביותר שלו התבטא בחוסר נכונותו להאציל סמכויות.
פקודיו - קציני המטה הפיני, ובראש ובראשונה עוזרו אקסל אירו - היו איכותיים ביותר, אולם אף על פי כן תבע מנרהיים כי כל ראשי המחלקות במטה הכללי של צבא פינלנד ידווחו אליו בלבד, ובכך למעשה רוקן מתוכן את תפקידו של ראש זרוע היבשה, אריק היינריכס.
ואמנם, מנרהיים עצמו הודה כי לא רצה להיות 'שבוי בידי איש.' הוא העמיס על עצמו עבודה רבה מדי, וכתוצאה מכך התיאום בין המחלקות השונות במטה הכללי לקה בחסר.
יש הטוענים כי אחת הסיבות שבגינה הופתעו הכוחות הפינים נוכח ההתקפה הסובייטית בקרליה ביוני 1944, הייתה כישלונו של מנרהיים לראות את התמונה הכוללת מבעד לפרטים הקטנים.
בידי מנרהיים הייתה הסמכות העליונה, והבלעדית, לאיסוף המודיעין ולהפיכתו להנחיות מבצעיות.
מאידך, ניתן לטעון כי מנרהיים הצטיין כפוליטיקאי.
על אף שהיה חייל, וככזה לא היה אמור ליטול חלק בפוליטיקה, מנרהיים הוכיח עצמו כפוליטיקאי לכל דבר ועניין.
מרגע שהבין, סמוך לשנת 1942, כי ייתכן שגרמניה לא תצליח להכריע את ברית המועצות במערכה הצבאית, הביע נכונות לנצל את ההזדמנות, ליטול את המנהיגות ולהוביל את פינלנד לשלום.
היה לו חזון ברור באשר לדרך שבה פינלנד צריכה לנהל את המלחמה במצב שבו סופה המוחלט אינו ידוע.
הוא ידע כיצד לנהוג בגרמנים על מנת להבטיח תמיכה צבאית מרבית מבלי לערב את פינלנד בחוזים מחייבים.
מדיניות זו הגיעה לידי מימוש כאשר התמנה מנרהיים לנשיא פינלנד באוגוסט 1944.
ברגע שגרמניה נראתה חלשה דיה, ראו מנהיגיה של פינלנד הזדמנות לשלום עם ברית המועצות.
הנשיא ריסטו ריוטי התפטר מתפקידו, ומנרהיים החליפו כנשיא פינלנד ב-4 באוגוסט 1944, בעיקר משום שהיה האדם היחיד בפינלנד שנהנה מלגיטימציה מספקת, הן פנימית והן בינלאומית.
כחודש לאחר מכן הסתיימה מלחמת ההמשך בתנאים קשים, אך בסופו של דבר היו אלה תנאים חמורים פחות מאלה שנכפו על מדינות אחרות בתחום ההשפעה הסובייטי.
פינלנד שמרה על ריבונותה; אובדן השטחים היה מוגבל, אולם פיצויי המלחמה היו כבדים.
פינלנד נאלצה עוד להילחם את מלחמת לפלנד כנגד הכוחות הגרמנים הנסוגים בצפון, ובה בעת היה עליה לשנע את כל צבאה.
במרץ 1946 התפטר מנרהיים מתפקידו בעקבות בריאותו הלקויה.
אפילו הקומוניסטים הפינים, אויביו ב-1918, העריכוהו בשל מאמצי השלום שעשה.
מנרהיים הוחלף על ידי ראש ממשלתו השמרן אם כי רוסופיל, יוהו פאסיקיווי (Paasikivi).
מנרהיים עבר למונטרה, שווייץ, שם שקד על זיכרונותיו.
הוא נפטר ב-28 בינואר 1951 בעיר לוזאן שבשווייץ ונקבר בטקס רשמי בבית הקברות הייטניימי בהלסינקי בירת פינלנד.
שמו של מנרהיים נחרת בזיכרון ההיסטורי של אזרחי פינלנד כאחד מגדולי המדינאים הפינים.
על שמו קרויה השדרה הראשית בהלסינקי, ובדצמבר 2004 בחרו בו צופי הטלוויזיה הפינית כאישיות הפינית הגדולה ביותר בתולדותיה של אומה זו.
קארל דייוויד אנדרסון היה פיזיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בשל כך שגילה את הפוזיטרון, הישג שזיכה אותו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1936.
אנדרסון נולד בניו יורק כבן למהגרים משוודיה.
התגלית, שהוכרזה בשנת 1932 ולאחר מכן אוששה על ידי אחרים, נתנה תוקף לחיזוי התאורטי של פול דיראק על קיומו של הפוזיטרון.
אנדרסון השיג את ההוכחה הראשונה לכך שפוזיטרונים קיימים על ידי כך שירה קרני גאמא שהופקו מקרביד של תוריום לעבר חומרים אחרים.
התוצאה הייתה יצירה של זוגות אלקטרון-פוזיטרון.
עבור פועלו, אנדרסון קיבל את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1936, כאשר באותה שנה זכה גם ויקטור פרנץ הס, על גילוי הקרינה הקוסמית.
עוד בשנת 1936, אנדרסון ותלמידו, סת' נידרמייר, גילו את המיואון (או "מו-מסון", כפי שהוא נקרא במשך שנים רבות), חלקיק תת-אטומי השוקל פי 207 ממשקל האלקטרון.
בתחילה, אנדרסון ונידרמייר האמינו שמצאו פאיון, חלקיק שהידקי יוקאווה הניח את קיומו בתאוריית הכוח הגרעיני החזק שלו.
כאשר התברר שאנדרסון לא צפה בפיאון, הפיזיקאי התאורטי איזידור אייזק רבי, היה נבוך בשאלה כיצד התגלית המפתיעה תוכל להתאים לאיזשהו מודל לוגי של פיזיקת החלקיקים, והוא שאל "מי הזמין את זה?".
המיואון היה הראשון מבין רשימה ארוכה של חלקיקים תת-אטומיים שגילויים בלבל תאורטיקנים, שלא הצליחו לשייך את החלקיקים לתאוריות שלהם.
ויליס לם טען שהוא שמע בשלב מסוים את האמרה "שאדם שגילה חלקיק יסוד קיבל פרס נובל, אבל תגלית שכזו צריכה לעלות לו היום בקנס של 10,000 דולר".
קארל אנדרסון בילה את כל הקריירה שלו בקאלטק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא ערך מחקר בטילים.
הוא נפטר ב-11 בינואר 1991, ונקבר בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
קארל האוסהופר היה גאוגרף, גנרל וגאופוליטיקאי גרמני.
רעיונותיו המדעיים השפיעו על התפתחות האסטרטגיה של גרמניה הנאצית ומלחמת העולם השנייה.
הוא פיתח את התאוריה של מרחב מחיה, והיה מראשי אגודת תולה.
האוסהופר נולד במינכן שבבוואריה למשפחה של אמנים וחוקרים, אביו היה פרופסור לכלכלה.
עם סיום לימודיו בתיכון פנה לקריירה צבאית.
בשנת 1896, התחתן עם מרתה מאיירס דוס (1946–1877) שאביה היה יהודי, ונולדו להם שני בנים אלברכט והיינץ.
הוא המשיך להתקדם בצבא הקיסרות הגרמנית בקריירה מקצועית, ולמד באקדמיה למלחמה בבוואריה.
בשנת 1908 נשלח עם אשתו מטעם הצבא הגרמני לטוקיו, יפן, נפגש עם בכירים בשלטון ובכוחות המזוינים היפניים.
האוסהופר למד את הרעיונות הצבאיים והאסטרטגיים היפניים, ולימד אותם על הרעיונות המדיניים והצבאיים של גרמניה לאחר כשנתיים הם חזרו לגרמניה.
ביפן, הוא נוכח לדעת שהמפלגות הפוליטיות, שלא כמו במערב, מתבססות על אגדות עם עתיקות.
האגודה החזקה ביותר נקראה "אגודת הדרקונים השחורים", ולימים היא השתלטה על כל מנגנוני השלטון ביפן.
במלחמת העולם הראשונה הוא הגיע לדרגת גנרל, ופיקד על חטיבת מילואים בחזית המערבית.
בתקופה זו נוצרה ידידות בינו לבין רודולף הס, אז חייל צעיר בגדוד ליסט.
הס נכבש ברעיונותיו הגאופוליטיים של האוסהופר בדבר דם ואדמה לפיו עליונותו של הגזע הארי תלויה במרחב מחיה עבור העם הגרמני.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, קיבל האוסהופר משרה של מרצה באוניברסיטת מינכן (1921) ולימד בה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
האוסהופר נעשה חוקר בתחומי הפוליטיקה והגאוגרפיה.
הוא האמין כי חוסר הידע הגאוגרפי והמודעות הגאופוליטית של הגרמנים, הייתה גורם מרכזי לתבוסתה במלחמה, ולכן פנה לנסח את רעיונותיו בתחום הגאופוליטיקה.
באותה תקופה הצטרף האוסהופר לרודולף פון זבוטנדורף, שהקים את אגודת תולה.
בדומה לאגודת הדרקונים השחורים ביפן, גם אגודת תולה דגלה בהתפשטות בעזרת כוח צבאי.
בשנת 1919 הצטרף רב"ט בדימוס אדולף היטלר למפלגת הפועלים הגרמנית, שהוקמה במקור כזרוע פוליטית של האגודה בבוואריה, ועד מהרה הפך את המפלגה למפלגה הנאצית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הפך האוסהופר ליועצו הקרוב של רודולף הס, שכיהן בתקופה זו כסגן הפיהרר.
ידידותם של האוסהופר ורודולף הס, הגנה על אשתו של האוסהופר שהייתה חצי יהודייה מצד אביה.
יחד עם רודולף הס, החזיק בדעה שעל גרמניה לכונן הסכם שלום עם בריטניה משום שאין בכוחה של גרמניה להילחם בשתי חזיתות.
האוסהופר גם יצר קשרים עם האצולה הבריטית ועם בכירים בארצות הברית.
לאחר שבשנת 1938 מונה ידידו הטוב יואכים פון ריבנטרופ לשר החוץ, פעל האוסהופר לצירופה של יפן למדינות הציר.
במאי 1941, לאחר טיסתו של הס לבריטניה כדי לכונן הסכם שלום עם הבריטים, סר חינו של האוסהופר, והוא הורחק מחוגו הפנימי של היטלר.
בשנת 1944 נעצר האוסהופר על ידי הגסטפו ונשלח למחנה הריכוז דכאו בעקבות מעורבות בנו אלברכט האוסהופר בקשר העשרים ביולי.
לאחר המלחמה, הובא האוסהופר למינכן כדי להתעמת עם הס במשפטי נירנברג.
בשנת 1946, כשהוא בן 76, התאבדו האוסהופר ואשתו בביתם במינכן.
האוסהופר פיתח את תחום הגאופוליטיקה ממקורות מגוונים, כולל כתבי אלכסנדר הומבולדט, קרל ריטר, פרידריך ראצל, והלפורד מקינדר הבריטי.
רעיונות הגיאופולטיקה תרמו את המצע הפסדו-מדעי למדיניות החוץ הנאצית בעיקר באסטרטגיה ובהצדקת הכיבושים בתוך אירופה.
התאוריה תרמה רעיונות למדיניות החוץ הגרמנית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם במושגים – "מרחב מחיה", "ברית אזורית", והדיכוטומיה בין כוחות קרקע/כוחות ימיים.
בעוד שחלק מהרעיונות של האוסהופר נבעו מהגיאוסטראטגיה האמריקנית והבריטית, הוא אימץ גם את הגאופוליטיקה הגרמנית כתפיסה מהותית של האינטרס הלאומי.
הגאופוליטיקה החדשה שכתב עליה, זכתה להתייחסות חיובית גדולה בגרמניה כי היה בה תשובה לתחושת חוסר הביטחון והיאוש שאפיין את האוכלוסייה הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מעמדו האקדמי של האוסהופר באוניברסיטת מינכן שימש זרז לגיבוש רעיונותיו הגאופוליטיים, ולפרסומם במאמרים ובספרים.
בשנת 1922 ייסד את המכון לגאופוליטיקה במינכן, שממנו הפיץ את רעיונותיו שהגיעו לקהל רחב.
בין השאר יסד את כתב העת "גאופוליטיקה" (Die Geopolitik) ששימש לו במה להפצת רעיונותיו, שעניינו בעיקר את האינטלקטואלים והפוליטיקאים.
הגאופוליטיקה של האוסהופר הייתה ביסודו של דבר איחוד וגיבוש של רעיונות ישנים יותר תחת כסות אקדמית חדשה.
כך לדוגמה רעיון "מרחב המחיה" היה רעיון של אימפריאליזם קולוניאלי משודרג: שליטה אסטרטגית על מקומות גאוגרפיים מרכזיים.
אידאולוגה זו הייתה מאחורי המחשבה המדינית של האימפריה הבריטית כמו במקרה של תעלות סואץ ופנמה – תעלות שאפשרו שליטה בריטית על היבשה הסמוכה והן על מעברי הים.
הרעיון של "ברית אזורית", בתאורית הגאופוליטיקה, התבסס גם הוא על האימפריה הבריטית, אבל גם על דוקטרינת מונרו האמריקנית שדגלה באיחוד הפאן-אמריקני.
על פי דוקטרינה זו, העולם מחולק לתחומי השפעה של מעצמות-על ואימפריות.
בתאוריה הגאופוליטית שיצר, האוסהופר תמך בתהליך של השתלטות אמריקאית על מרחב כדור הארץ המערבי – מרכז אמריקה ודרומה.
בצורה דומה הוא תיאר את יפן כמרכזה של אימפריה השולטת במזרח הרחוק.
את גרמניה הוא ראה כמרכז האימפריה החדשה באירופה ובחלקים מאסיה ואפריקה.
גישתו של האוסהופר מבוססת על התאוריה הגאופוליטית של הגאוגרף הבריטי הלפורד מקינדר (1861–1947).
האוסהופר חיבר לתאוריה של מקינדר רעיונות שצמחו בגרמניה כבר בכתביו של קארל ריטר (1779–1859), שפיתח לראשונה את התפיסה האורגנית של המדינה.
לפי תפיסה זו, כיבוש שטחים סמוכים הוא כורח ביולוגי לצמיחתה של מדינה למעצמה.
אליהם הוסיף את הרעיונות של פרידריך רטצ'ל (1844–1904).
רטצ'ל הרחיב את התפיסה האורגנית או אנתרופומורפית של המדינה.
מאחר שראה במדינה יצור אורגני הסביר כי היא זקוקה למשאבים וחומרי גלם.
המדינה חייבת לדאוג להספקה עצמית (משק אוטרקי) באמצעות ארגונה והשתלטות על שטחים עשירי חומרי גלם.
מבחינתו גבולות מדיניים הם זמניים והם תוצר של מאבקים פוליטיים.
האוסהופר קיבל מרטצ'ל את רעיון "תחום המחייה", שמשמעותו השטח הגאוגרפי שעם זקוק כדי להגיע למצב האופטימלי מבחינה כללית וחברתית – ליצירת המשק האוטרקי וכן להיות בעל יכולת הגנה אסטרטגית.
מסקנתו הגאופוליטית והצבאית של קארל האוסהופר הייתה כי גרמניה, שהיא מדינה בעלת צפיפות אוכלוסייה גדולה, ומשאבים מעטים, תוכל לממש את הפוטנציאל הגאופוליטי שלה על ידי השתלטות על שטחי מדינות באירופה, וכך תובטח הספקת מזון וחומרי גלם לתעשייה ולעם הגרמני.
קארל האוסהופר דגל בגישה כי התרחבות גרמניה צריכה להיות על חשבון העמים הסלביים, שכגרמני ראה בהם עמים נחותים – ומכאן דגל והטיף לפלישה גרמנית למזרח אירופה.
הרעיונות הגאופוליטיים של קארל האוסהופר התפשטו מעבר לאקדמיה והשפיעו על החשיבה האסטרטגית הנאצית.
עוד בשנת 1922, כאשר היטלר והס היו כלואים במינכן, הגיע קארל האוסהופר לבית הכלא ודיבר איתם על תורתו.
בספרו של היטלר "מיין קאמף", יש פרק שמוקדש למדיניות החוץ של גרמניה והגאופוליטיקה שלה, שכולו מושפע כנראה מרעיונותיו של האוסהופר.
קארל האוסהופר אומנם הצהיר נאמנות לפיהרר אבל לא היה חבר במפלגה הנאצית.
הדגש בכתיבתו המדעית תמיד הושפע מאמונה בדטרמיניזם סביבתי ולא גזעני.
הוא סירב לקשור את עצמו לאנטישמיות כמדיניות, בעיקר משום שאשתו הייתה חצי יהודייה.
האוסהופר מודה שאחרי 1933 רוב הדברים שכתב היו מעוותים ונכתבו תחת לחץ: אשתו הייתה חייבת להיות מוגנת מחוקי נירנברג, זאת בהשפעתו של רודולף הס.
כאמור, בנו של קארל האוסהופר היה מעורב בקשר לרצוח את היטלר ב-20 ביולי 1944 והוצא להורג על ידי הגסטפו.
האוסהופר עצמו נכלא במחנה הריכוז דכאו במשך שמונה חודשים; ובנו ונכדו נכלאו כחודשיים וחצי.
קארל פרנץ גבהרדט היה פושע מלחמה, רופא גרמני ששימש כרופאו האישי של היינריך הימלר והיה בין מתאמי ומבצעי הניסויים הרפואיים שנערכו באסירים במחנות הריכוז ראוונסבריק ואושוויץ.
גבהרדט נולד בהאג שבמחוז בוואריה.
בשנת 1919 החל לימודי רפואה במינכן.
הוא הצטיין בלימודיו ובשנת 1936 מונה כמרצה לאורתופדיה בברלין.
גבהרדט הצטרף למפלגה הנאצית ב-1 במאי 1933. שנתיים לאחר מכן הצטרף גם לשורות האס אס ומונה לרופא הראשי של בית ההבראה באוקרמרק, אותו הוא הפך מקליניקה לחולי שחפת לקליניקה אורתופדית, ולאחר מכן, במלחמת העולם השנייה, לבית חולים עבור הוואפן אס אס.
בשנת 1938 נתמנה לרופאו האישי של היינריך הימלר.
גבהרדט טיפל באלברט שפר בתחילת 1944 בשל פציעה והתנפחות בברך.
במהלך הטיפול כמעט והרג את שפר, שהימלר ראה בו מתחרה, והוא הוחלף ברופא אחר.
גבהרדט התקדם בדרגות האס אס והגיע לדרגת גרופנפיהרר.
בין אם הורה על ביצועם או שביצע אותם בעצמו, גבהרדט היה אחראי ישירות למספר רב של ניסויים רפואיים שנערכו על אסירים במחנות ריכוז.
הוא היה פעיל במיוחד במחנה הנשים בראוונסבריק ובמחנה אושוויץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גבהרדט שימש לזמן מה כנשיא הצלב האדום הגרמני.
ב-22 באפריל 1945 התקרבו הסובייטים לברלין, ויוזף גבלס הביא את אשתו וילדיו לפיהררבונקר (הבונקר של היטלר).
אדולף היטלר ומספר קצינים נאמנים לו נשארו בבונקר כדי לנהל את מתקפת ההגנה האחרונה על ברלין.
גבהרדט, בתור נשיא הצלב האדום, פנה לגבלס ויעץ לו לעזוב עמו את ברלין, אך זה סירב.
לאחר המלחמה הועמד גבהרדט לדין יחד עם 22 רופאים נוספים בפני בית משפט צבאי אמריקאי במשפט שנודע כ"משפט הרופאים", ונמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות.
גבהרדט נשפט למוות ב-20 באוגוסט 1947. הוא הוצא להורג בתלייה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג שבבוואריה.
קארל הרומאדקה (בצ'כית: Karel Hromádka; 23 באפריל 1887 - 16 ביולי 1956) היה שחמטאי צ'כי.
הרומאדקה היה אלוף צ'כיה בשחמט פעמיים: בשנים 1913 ו-1921.
הרומאדקה השתתף באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם הגיע למקום הראשון בתחרות הניחומים עם 6.5/8, לאחר שבמוקדמות הגיע למקום השלישי בבית בו שיחק.
כמו כן השתתף באולימפיאדת השח הראשונה שהתקיימה בלונדון בשנת 1927, בלוח השלישי השיג תוצאה של +4 =3 -5.
פתיחת השחמט 1. ד4 פו6 2. פו3 ג5 3. ד5 ד6 4. ג5 ה5 קרויה לעיתים על שמו - "ההגנה ההודית של הרומאדקה", או כבנוני צ'כית או כבנוני ישנה.
קארל הרומאדקה השתתף באולימפיאדת שחמט בנבחרת צ'כוסלובקיה.
קארל המפה היה שחמטאי שווייצרי-אוסטרו-הונגרי.
המפה היה פקיד ממשלה בכיר בווינה.
שיחק בדו-קרבות עם יוהאן לבנטל (הפסיד 4–5) בשנת 1846, ניצח את ארנסט פלקבר 16-15 בשנת 1850 והפסיד לדניאל הארוויץ 2-5 בשנת 1853 ו-0.5-3.5 בשנת 1860.אחד מניצחונותיו של המפה על דניאל הארוויץ היה ב-1860 בווינה.
המפה ניצח פעמיים באליפות וינה בשנים 1859–1860, בשתי הפעמים סיים לפני וילהלם שטייניץ.
משחקו המפורסם ביותר הוא "תיקו האלמוות" עם פיליפ מייטנר ששוחק בווינה, בשנת 1872.
המפה תרם לתורת הפתיחות במשחק הווינאי (1. ה4 ה5 2. פג3)
קארל גרינג ; 28 באפריל 1841, ברוהיים – 2 באפריל 1879, אייזנאך) היה שחמטאי גרמני.
בשיאו היה במקום ה-12 בעולם.
בשנת 1870 הגיע גרינג למקום השלישי בתחרות הראשונה של הקונגרס האוסטרי שהתקיימה בגראץ (ניצח: יוהאן ברגר).
בשנת 1871 הגיע למקום הרביעי בתחרות קרפלד (הקונגרס התשיעי של מערב גרמניה, ניצח: לואיס פאולסן ), הגיע שלישי בתחרות לייפציג (הקונגרס הראשון של מרכז גרמניה, ניצח: אדולף אנדרסן), ניצח בתחרות ויסבאדן, הגיע למקום הרביעי בתחרות באד אמס (ניצח: שמואל מיזס ).
בשנת 1872 הגיע גרינג למקום השלישי בתחרות אלטונה (הקונגרס השלישי של צפון גרמניה, ניצח: אדולף אנדרסן, הגיע שני בתחרות לייפציג 1876 (הקונגרס השני של מרכז גרמניה, ניצח: אדולף אנדרסן, הגיע חמישי בתחרות לייפציג 1877 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע חמישי בתחרות קלן 1877 (ניצח: יוהנס צוקרטורט) .
על שמו נקראת הסתעפות בפתיחה הסקוטית, גמביט גרינג.
קארל גילג (Karl Gilg; 20 בינואר 1901, מנקנדורף, שלזיה - 4 בדצמבר 1981, קולברמור, בוואריה), שחמטאי צ'כי-גרמני בדרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1927 חלק מקום 7-8 בתחרות קסקמט (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1928 גילג ניצח בתחרות סומפרק.
בשנת 1929 הגיע למקום ה-20 בתחרות קרלובי וארי (קרלסבד, ניצח: אהרון נימצוביץ').
בשנת 1930 ניצח גילג בתחרות אולומוק.
בשנת 1930 חלק מקום 3-5 בתחרות סטובנאנסקה טפליצ'ה (ניצח: אנדור לילינטל).
בשנת 1933 חלק מקום 8-9 בתחרות אוסטרבה (ניצח: ארנסט גרינפלד).
בשנת 1934 חלק מקום 1-2 עם האנס מולר בתחרות קלוסטרנויבורג.
בשנת 1934 הגיע למקום השלישי בתחרות באד ליבורדה (הקונגרס ה-13, ניצח סאלו פלור).
בשנת 1935 גילג ניצח בתחרות קונסטנטין באד (הקונגרס ה-14).
בשנת 1937 ניצח גילג בתחרות טפליצ'ה והגיע למקום השביעי בתחרות פראג (ניצח: פאול קרס).
בשנת 1938 החליף גילג את אזרחותו ונהיה לגרמני.
באותה שנה ניצח בתחרות גבלונז, וחלק מקום חמישי בתחרות באד אלסטר (ניצח: יפים בוגוליובוב).
בשנת 1939 הגיע למקום השלישי בתחרות באד אוינהאוזן (אליפות גרמניה השישית, ניצח: אריך אליסקסיס).
בשנת 1940 חלק מקום 3-4 בתחרות באד אוינהאוזן (אליפות גרמניה השישית, ניצח:גאורג קינינגר) והגיע למקום התשיעי בתחרות קרקוב/ורשה (האליפות הראשונה של הממשלות הכלליות, ניצחו: יפים בוגוליובוב ואנטון קוהלר).
בשנת 1943 חלק מקום 6-7 בתחרות וינה (אליפות גרמניה העשירית, ניצח: יוסף לוקונץ).
לאחר מלחמת העולם השנייה חי גילג במערב גרמניה.
במאי 1949 חלק מקום 26-27 באליפות מערב גרמניה השלישית (ניצח: יפים בוגוליובוב).
בשנת 1951 הגיע למקום הרביעי בתחרות דיסלדורף (אליפות גרמניה, ניצח: רודולף טשנר).
בשנת 1953 הגיע למקום הרביעי בתחרות ברלין (ניצח: וולפגאנג אונציקר).
בשנים 1954 ו-1963 ניצח גילג בגביע גרמניה.
גילג ייצג את גרמניה בלוח המילואים הראשון בשנת 1957, באליפות הקבוצות הראשונה שהתקיימה בווינה.
בשנת 1953 הוענקה לגילג דרגת אמן בינלאומי על ידי פיד"ה.
גילג שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כיה בשלוש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השני השיג תוצאה של +5 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +5 -3 =4
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השני השיג תוצאה של +2 -3 =6 יחד עם נבחרת צ'כיה זכה במדליית ארד קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936), בלוח החמישי השיג תוצאה של +8 -3 =5
קרל פרדיננד גוצקוב היה סופר גרמני, מחזאי ועיתונאי.
היה בין נושאי הדגל המרכזיים של החבורה הספרותית גרמניה הצעירה, ולחם למען פלורליזם וסובלנות ונגד קלריקליזם ושמרנות.
מחזהו "אוריאל ד'אקוסטה", המטיף לסובלנות, הוא המוכר שבין חיבוריו.
גוצקוב, בנו של בנאי שעבד כמאמן סוסים באורוות הנסיך וילהלם מפרוסיה, גדל בעוני בברלין.
למד בבית הספר היסודי בשנים 1821–1829, ובסמסטר של קיץ 1829 נרשם ללימודי פילולוגיה, תאולוגיה, ומשפטים באוניברסיטת ברלין.
בין היתר שמע הרצאות מגאורג וילהלם, פרידריך הגל פרידריך דניאל וארנסט שליירמאכר.
מאוחר יותר הצטרף לאוניברסיטת היידלברג ולאחר מכן למינכן.
בשנת 1830 קיבל משרה באוניברסיטת ברלין, שהוצעה לו על ידי הגל עצמו.
מהפכת יולי משכה את תשומת לבו לסוגיות המדיניות והחברתית ולדרישות התקופה.
בעודו סטודנט, החל לפרסם בשנת 1831 את כתב העת הספרותי "Forum der Journal-Literatur".
בסוף אותה שנה עזב את ברלין, ונסע למבקר הספרות וולפגנג מנצל בשטוטגרט.
בשנת 1832 קיבל את הדוקטורט (שלא בפניו) בפילוסופיה מאוניברסיטת יינה.
עד לשנת 1834 עבד עבור העיתון הספרותי של מנצל, ובמקביל כתב באופן קבוע בעיתונים וכתבי עת משכילים שונים.
בשנת 1832 פרסם בעילום שם את "מכתבים של טיפש על טיפש", באמצעות בית ההוצאה לאור החתרני של יוליוס קאמפה בהמבורג.
הספר נאסר לפרסום בפרוסיה בחודש אוקטובר אותה שנה.
בסוף 1833 פרסם גוצקוב את הרומן "מהא גורו" (Maha Guru), סאטירה שובבה על התנאים הדתיים והחברתיים בגרמניה, במיוחד בפרוסיה.
גוצקוב התיידד עם היינריך לאובה במהלך שנת 1833, וערך עמו מסע לאוסטריה וצפון איטליה.
בשובו מהמסע - ולאחר שפיתח יחסים קרובים עם יוליוס קאמפה ועם קוטה - החליט להפוך לסופר מקצועי.
בשנת 1835 הוא שהה בפרנקפורט, שם ערך את מוסף הספרות בעיתון "פרולינג" של אדוארד דולרס.
בתקופה זו ניהל גם התכתבות עם גאורג ביכנר הצעיר, ואף פרס עליו את חסותו.
כתוצאה מכך יצא לאור הדרמה של ביכנר "מות דנטון".
בקיץ 1835 ייסד יחד עם לודולף וינבארג את "דויטשה רוויו", שהודפס בהוצאה לאור של זכריה לוונטל.
הרומן שלו "וואלי הספקנית" שהופיע בקיץ 1835, הוחרם בפרוסיה זמן קצר לאחר פרסומו.
לחרם זה קדם קמפיין חריף שהתנהל נגד סופרי גרמניה הצעירה, זרם ספרותי שנחשב למבשר של המהפך הדמוקרטי של 1848 במדינות גרמניה.
את הניצוץ לחרם סיפק העורך לשעבר של גוצקוב, וולפגנג מנצל, שהאשים את הספר ב"חוסר מוסריות" ו"פורנוגרפיה".
בסוף אותה שנה הוטל חרם על כל כתביו ברחבי פרוסיה, ובתחילת 1836 נשלח למאסר בן חודש בגין "ביזוי הדת".
כתוצאה מכך הופסקה ההפצה של ה"דויטשה רוויו".