tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שלטונו החיל תאודרוס השני רפורמות מודרניות כגון פרסום צווים נגד העבדות, בניית הכביש הראשון, והקמת צבא לאומי במקום הצבאות הפיאודליים.
עוד בתקופתו הונהגה חלוקת אדמות של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית ומסירתן לחקלאים, צעד אשר בשנת 1860 הוביל לקרע עם הכנסייה, והחריף את ההתנגדות לתאודרוס.
במקביל, עקב אי הבנה בהתכתבות עם בריטניה, אסר תאודרוס על מיסיונרים אירופאים לפעול בארצו.
באפריל 1868 ממשלת בריטניה שלחה משלחת צבאית בפיקודו של רוברט נפייר לשחרור חטופים שהיו כלואים במבצר מקדלה.
הקיסר שם קץ לחייו ביריית אקדח ב-13 באפריל, לאחר שהצבא הבריטי הביס את צבאו, רוב אנשיו נכנעו לבריטים והצבא הבריטי פתח בהתקפה על המצודה עצמה.
קאסה היה בנו של היילה-גיורגיס וולדה-גיורגיס (בקיצור: היילו וולדה גיורגיס), מושל קווארה שבפרובינציית דמביה, סמוך לגבול הסודאני.
אמו של קאסה, וויזרו אתיטגב וונד-ווסן, הייתה בת למשפחת אצולה מכובדת מן העיר גונדר (אשר באותה עת הייתה עיר הבירה של אתיופיה).
עוד לפני שמלאו לקאסה שנתיים, אביו נפטר ואמו לקחה אותו אל משפחתה בגונדר.
הן יריביו מבית והן מחברים אירופאים שנאסרו באתיופיה כתבו בספריהם שאימו של קאסה הייתה במצוקה כלכלית קשה כל כך, שקאסה זכה לכינוי "בנה של מוכרת הכוסו" (תרופה צמחית מקומית לטיפול במחלת תולעי מעיים) וזאת בשל עיסוקה במכירת הכוסו.
עם זאת, היסטוריונים מודרניים מסכימים שקאסה לא גדל בתנאי עוני.
הוא מתואר כיום כאדם שעלה לגדולה בזכות כישוריו, ללא ייחוס מלכותי.
טענתו (באיחור) שהוא צאצא לקיסר פאסילידס הייתה ככל הנראה במטרה לזכות בלגיטימציה לשלטונו.
קאסה נולד ב-1818 בקווארה, בדמביה.
מפאת מיקומה של קווארה במערב אתיופיה, קרוב לגבול הסודאני, היה האזור תחת התקפות מתמשכות של סודאנים ומצרים.
באחד הקרבות נהרג אביו, ואימו החליטה לקחתו לעיר מולדתה, גונדר.
עוד בילדותו העבירה אותו לדודו הדג'אזמץ' כנפו כדי שידאג לחינוכו הדתי, ודודו העבירו למקום שנקרא צ'נכר במנזר תקלה היימנות.
כך מתאר אלקה זנבה: "וכשהוא היה ילד ולמד בצ'נכר דג'אזמץ' מרו של דמביה מרד במושל בגמדר הראס אימם והתבצר בצ'נכר.
ראס אימם בא והכה את המנזר ובמהלך הקרב נהרגו רבים מהתלמידים אולם קאסה שרד"'.
אירוע זה השפיע עמוקות על נפשו של הילד.
קאסה שב לבית דודו כנפו, שם למד קריאה וכתיבה וכן את מלאכת הניהול והצבא.
בשנת 1847, לאחר מותו של דג'אזמץ' כנפו מושל דמביה, קאסה הצטרף למערכה של בני כנפו כנגד מושל דמות וגוג'ם הדג'אזמץ' גושו זוודה.
קאסה ובני דודיו הפסידו בקרב.
לאחר מנוסה של מספר חודשים חבר קאסה לצבאו של יריבו הדג'אזמץ' גושו זוודה.
למרות שהפגין יכולת צבאית גבוהה, הוא לא זכה לקידום בצבאו של גושו ולכן החליט לחזור לקווארה.
אולם, היות שכל דמביה הייתה כעת הרסת של מנן ליבן עמדה, המושלים שהיו תחת מנן לחצו על קאסה שיעזוב את קווארה.
קאסה, ביודעו שכדי להחזיר את הרסת של אביו (קווארה) אין דרך אחרת מאשר למרוד, ירד לקולה (השפלה) ומרד במנן.
קאסה, שניהל חיי עבריין בסגנון רובין הוד, ייחד את עצמו בטוב ליבו ויכולת לדון במשפט.
כך למשל, חלק מהכסף שהוא השיג באמצעות שוד היה מחלק לחקלאים כדי שיקנו מחרשה.
עידוד החקלאים ויחסי אנוש הביאו להתעצמות התמיכה בו.
עד מהרה נאספו סביב קאסה כ-300 תומכים.
התקפות קאסה על הסוחרים והפרעתו לסדר הציבורי פגעו בעקיפין באטגיה מנן, בגלל שעתה הכנסותיה ממיסים ירדו.
שמעו של קאסה יצא למרחוק, הוא הלך והתפרסם, כך שמנן בחרה להתפייס עמו, והזמינה אותו להצטרף לצבאו של בנה, ראס עלי.
קאסה, לאחר ששקל את כוחו הצבאי, ביקש ממנן לקחת את צבאו לקווארה, והוכרז כמושלה.
בשנת 1847 נשא לאישה את נכדתה של מנן, תוובץ' עלי.
למרות הסברה המקובלת על ההיסטוריונים, לפיה קאסה אהב את תוובץ', יחסיו עם מנן וגיסו עלו על שרטון עקב יחסם המזלזל כלפיו.
קאסה, בתמיכת אשתו, מרד במנן וכבש את כל דמביה מנן בתגובה מתוך ביטחון עצמי מופרז שלחה כנגד קאסה צבא קטן בהנהגתו של דג'אזמץ' וונד ירד.
קאסה הביס צבא זה בקלות.
במקביל, ראס עלי ואימו היו במסע צבאי בגוג'ם, כך שהבירה גונדר הייתה בלתי מוגנת.
קאסה ניצל את ההזדמנות, השתלט על העיר, מינה את נאמניו למשרות העיר ואחר כך אסף את המיסים שנהגו להעלות לראס עלי, ושדד את מחסני היבול של הקיסר והשכונות.
לאחר שובה של מנן מגוג'ם יצאה במסע צבאי מלווה בבעלה קיסר הבובה יוהנס השלישי.
הם נלחמו צפונית לאגם טאנה ואולם במהלך הקרב מנן נפצעה בירכה ונפלה בשבי יחד עם בעלה ושניהם נאסרו בידי קאסה.
בשביל לשחרר אותם ראס עלי הגיע להסכם עם קאסה בו הותר לקאסה לשאת בתואר דג'אזמץ, נוסף על קווארה קיבל את השליטה גם על דמביה, וקאסה הסכים לאחד את צבאו עם זה של עלי.
בשנת 1848 ראס עלי הזמין את קאסה פעמיים לדברה תבור, וקאסה סירב.
מכאן התפתחה העוינות הראשונה ביניהם.
בין 1849–1850 יצא במסע צבאי באגאו מדר ושב לקווארה בשנת 1852 פתח במערכה נגד ראס עלי שהובילה לכס המלכות.
לאחר שנה זו הוא הכה את כל אבירי תקופת השופטים, בזה אחר זה.
בקרבות אלה קאסה הציג "שיטת קרב חכמה".
בשלהי שנת 1852 קאסה הודיע על אי השתתפותו במסע צבאי שתכנן ראס עלי על גוג'ם, ובכך הצהיר למעשה על ביטול ההסכם ביניהם.
ראס עלי מצידו הכריז על דג'אזמץ' זוודו גושו כמושל דמביה (במקומו של קאסה), וגושו יצא במסע צבאי לדמביה כדי להשליט את מרותו.
ב-27 בספטמבר 1852, בתום קרב שארך יום שלם, נהרג הדג'אזמץ' גושו, ובכך הסתיים הקרב בניצחונו של קאסה על אדונו לשעבר.
קאסה שלח מכתבים לראס עלי ובו הצהיר על רצונו להתפייס, ואולם ראס עלי, שנבהל מתוצאת הקרב, נטש את גונדר והלך למעוזו דברה תבור.
לאחר שהות קצרה השתלט קאסה על גונדר.
ראס עלי החל בגיוס גייסות מהוואסלים של יג'ו, וולו, ותיגראי כדי להילחם נגד קאסה בכוחות מאוחדים לקאסה נודע על הברית בין מושל תיגראי הדג'אזמץ' וובה היילה מרים וראס עלי.
צבאם של עלי ווובה היו הצבאות החזקים ביותר באתיופיה בזמנו.
עם התקדמות הצבאות, קאסה נטש את גונדר וחנה עם צבאו בגורגורה בישן.
ב-12 באפריל 1853 התרחש קרב טקוסה, בו צבא יג'ו, שהיה בהנהגת ברו עליגז, הושמד כליל.
בקרב זה הביס קאסה ארבעה או חמישה דג'אזמצ'ים כאשר לפחות אחד מהם נהרג בקרב.
לאחר הקרב שב קאסה לגונדר והחל לתכנן את מהלכיו נגד וובה ועלי.
במאי 1853 יצא במסע צבאי על דברה תבור ושדד את העיירה.
גיסו ראס עלי מצידו ברח לגוג'ם והיתבצר שם ביוני 1853 הם נלחמו במקום שניקרא איישל וקאסה הביס את ראס עלי, וכן שבה את אימו מנן.
קרב איישל היה קרב עקוב מדם.רבים מההיסטוריונים מסכימים שקרב זה חתם את תקופת השופטים ומכאן ואילך נוצר מצב בו יש מלך חזק שמנהל את המדינה.
לאחר איישל ראס עלי ברח ליג'ו, ונפטר שם בשנת 1856. שלטונה של שושלת יג'ו שהחל באמצע המאה ה-18 הסתיים עם תבוסתו של ראס עלי באיישל.
לאחר קרב זה, כל צפון מערב אתיופיה היה בשליטתו של קאסה.
עם זאת, כדי לשלוט בכל אתיופיה, היה עליו להביס גם את אצילי הצפון.
במאי 1854 בקרב אמבה ג'בל הוא שבה את ברו גושו (שבקרב טקוסה הצליח לחמוק) ושם אותו בכלא ל-14 השנים הבאות.
לאחר תקופה קצרה, קאסה השמיד את פריס עלי של לסתה.
כעת כדי להתיישב על כס המלכות תאודרוס היה צריך להכניע את מושל סמיין ותגראי הדג'אזמץ' וובה היילה מרים.
לאחר קרב איישל וובה רצה להשלים ושלח מתנות פיוס לתאודרוס.
תאודרוס שהיה עסוק בהכנעת לסתה וגוג'ם ,לא רצה לפתוח במקביל חזית נוספת לכן קיבל את המתנות.
בהסכם פיוס קאסה הסיג את צבאו מתגראי, ואבונא סלאמה עבר מתגראי לבירה גונדר.
אבונא סלאמה הוא נזיר מצרי שמונה לעמוד בראש הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
דג'אזמץ' וובה הוא זה שדאג להביאו לאתיופיה כדי שימליך אותו.
מטרת תאודרוס היה למשוך את האבונא לצידו כדי שיהיה לגיטימציה לשלטונו.
תאודרוס והאבונא מצאו מכנה משותף בשאיפתם לאיחוד וחיזוק הכנסייה האתיופית שבזמנו סבלה ממחלוקת קשה בין הגישה המסורתית התווחדו לגישה החדשה שכונתה סוסת לידת.
כדי לפתור את המחלוקות כונסה ועידה באמבה צ'ירה בראשות תאודרוס ביולי 1854. בוועידה זו סוכם גישת הסוסת לדת הוקעה והוחלט שהתווחדו תהיה הגישה הבלעדית במדינה.
השינויים של תאודרוס שהיו לשביעות רצון האבונא גרמו לבניית יחסים מצוינים ביניהם.
ולאחר כחודש תאודרוס נימשח על ידי האבונא כנגוס (מלך).תאודרוס ותוובץ' חידשו את ברית הנישואים
וובה לא יכל לקבל את המלכתו של תאודרוס, ולכן החל בהכנות לתקיפת תאודרוס.אי לכך תאודרוס כבש את סמיין בלי שום בעיה המשיך לתגראי וב-9 בפברואר 1855 עשה מלחמה עם וובה בדרסגה.
דרסגה היא עיר בירתו של וובה עם זאת הוא הובס בקרב ונפל בשבי.
תאודרוס בשונה ממצביאים קודמים שהיסתפקו בתואר אנדראסיה (סגן הקיסר), הדיח את קיסר הבובה האחרון של השושלת הסולומונית הישירה והכריז על עצמו כקיסר אתיופיה.
קאסה שלאחר מאבק עיקש ומר הכניע את יריביו הצפוניים.
וב-11 בפברואר 1855 הנגוס קאסה היילו הוכרז כנגוסה נגסת כשכתר לראשו ושם המלכות תאודרוס השני.
באופן שמראה את תהפוכות הגורל, טקס ההכתרה התקיים בכנסיית דרסגה מרים שנבנתה בידי דג'אזמץ' וובה כדי שהוא עצמו יוכתר בה.
ואת טקס ההכתרה ביצע האבונא סלאמה שהובא לאתיופיה ממצרים בידי דג'אזמאץ' וובה בשביל שיכתיר אותו.
שעלה לשלטון נטל לעצמו כשם מלכות את השם תאודרוס, על שם הקיסר תאודרוס הראשון מהמאה ה-15, שתקופתו נחשבת לשיא תקופת הזוהר האתיופית ועקב הנבואה והאמונה שימלוך בשם זה יחזיר את אתיופיה לגדולה כפי שהחוקר ג'יימס ברוס מסביר:
נבואה זו כתובה בספר פוכרה אייאסוס, פירוש השם תאודרוס ביוונית הוא "תווס דורוס" – מתנת האל
תאודרוס שמלך לאחר שנתיים של קרבות רצופים לא נח לרגע.
וכדי להשיג את מטרתו הגדולה הוא יצא במסע צבאי לחלקה הדרומי של אתיופיה ההיסטורית.
על פי ההיסטוריון בהרו זוודה, אי הסתפקותו של תאודרוס בהבסת אצילי הצפון בלבד, מראה על:"חזונו הרחב" הקמפיינים בוולו ושוואה סימנו את תחילת מעבר המרכז הפוליטי דרומה תהליך שהסתיים עם הכתרת מנליק ב-1889
עצמאות וולו ושוואה היו "איום" לחזונו תאודרוס אתיופיה מאוחדת.
ולכן היה חייב לבצע את הקמפיינים
במרץ 1855 במועד של יום צום יצא תאודרוס בקמפיין צבאי לכיבוש וולו.
הקמפיין היה קשה במיוחד בגלל קואליציה שיצרו 7 קלני הוולו שבדרך כלל היו מסוכסכים ביניהם.
יתר על כן העימות נמשך גם בעונה הגשומה.
עם כיבושה של מקדלה ב-12 בספטמבר 1855, צבא תאודרוס היתגבר על ההיתנגדות של וולו.
בתקופה יותר מאוחרת מגדלה תשמש כבירה וכמבצר ראשי עבורו.כדי שלא יעוררו מרידות מנהיגי וולו הראשיים שנשבו, נאסרו על ידי תאודרוס במקדלה.
הניצחון בוולו גם הסיר את האיום של מתקפה מהעורף כאשר תאודרוס המשיך משם להכנעת שוואה.
שוואה בתקופה זו הייתה ממלכה שלווה ועשירה מכיוון שלא הייתה מעורבת במאבקים הממושכים של צפון אתיופיה בתקופת השופטים.
באוקטובר 1855 בעונת הגשמים צבא תאודרוס הגיע בהפתעה לגבול שוואה בגלל שצבא תאודרוס הפתיע אותם השוואנים תחת הנגוס (המלך) היילה-מלכות סהלה-סלאסי היו מחולקים, ובקרב בעלה וורק שהתרחש באמצע אוקטובר הם הובסו.
סה"כ לקח הקמפיין חמישה חודשים.
מנז גדם ואפרתה נפלו לידי תאודרוס וחלקיה הנותרים של שוואה נותרו בהתגוננות בהנהגתו של סייפו סהלה-סלאסי.בקרב ברכת הביס הצבא הקיסרי את הצבא השוואני שהיה בפיקודו של ראס דרגיה סהלה סלאסי ב-9 בנובמבר
מלך שוואה היילה מלכות נפטר ממחלה.
וכעת מטרת הצבא השוואני השתנתה להגנה על בן המלך מנליק.
עם זאת מנליק נפל לידי תאודרוס .עם כניסת תאודרוס לאנקובר בפברואר 1856 קיבל את הסכמת הכמרים והמנהיגים למהלך וזאת לאחר שהבטיח להם לגדלו כילד שלו.
לאחר מכן מינה את היילה מיכאל סהלה סלאסי בתור מושל שוואה .עם זאת הוא סירב לתת לו את התואר נגוס ובמקומו החיה את התואר מרעד-אזמאץ' ,שהיה בשימוש בתקופה שלפני סהלה סלאסי.
עם כיבוש שוואה אוחדה מחדש האימפריה האתיופית שהייתה מחולקת קרוב ל-100 שנה.
במחצית 1856 בגמדר, שוואה, גוג'ם, וולו, ותיגראי כבר היו כפופים למרותו.
וכך בגיל 47 תאודרוס היה אחרון אצילי תקופת השופטים וראשון קיסרי העת החדשה באתיופיה.
בזמן זה עיר הבירה הועברה מגונדר לדברה תבור.
עלייתו של תאודרוס מסמנת את תחילת ההיסטוריה המודרנית של אתיופיה, וזאת בשל הרפורמות שהביא.
בשונה מהקיסרים שהיו לפניו רצונו העז למודרניזציה של המדינה, עלייתו לכס המלכות בגיל צעיר.
כמו כן המצב שהיה במחוז הולדתו קווארה.
קווארה בתקופה זו סבלה מהפשיטות של סודאן השכנה ונאלצה להיתמודד לבדה, מכיוון שהשלטון המרכזי היה אדיש.
גם היתפצלות הכמורה לדוקטרינות אזוריות איימה על אחדותה של הכנסייה האתיופית.
כמו כן האזורים הכפריים היו סובלים מהמלחמות הבלתי פוסקות של האצולה.מצב המדינה עודד את תאודרוס לקום ולמחוק את תקופת השופטים לפי וולטר פלאודן שהיה הקונסול הבריטי באתיופיה מטרתו של תאודרוס היה החזרת אתיופיה לגדולה שהייתה לה בעבר, וכן שמטרה זו נתנה הרבה מוטיבציה לתאודרוס.
שנותיו הראשונות של תאודרוס בשלטון אופיינו בדאגה לעניים, חמלה, וצדק חברתי.
תאודרוס היה הראשון לבנות דרכים במדינה.
לפי הכרוניקות ומעדות של אירופאים הוא עבד בבניית הדרכים כדי לשמש דוגמה לאחרים.
הוא עבד קשה "מעלות השחר עד השקיעה" כשהוא הופך אבנים בידיו ומיישר.
וכשעבד תאודרוס מי שעבד עמו לא היה מעז לאכול או לנוח לפניותאודרוס היה הקיסר הראשון שתקף את סחר העבדיםהוא פרסם צווים שונים למניעת הסחר והיה הקיסר הראשון שהתנגד לסחר עבדים.
למשל בקמפיין שהוא עשה בבסו שבגוג'ם נמצאו עבדים בשוק והוא שחררם לחופשי.
כמו כן עבדים שנפלו בשבי בוולו, הוא אסר את מכירתם.
עם זאת הסוחרים היו מוצאים נתיבי הברחה והמסחר הלא חוקי התקיים באזורים הנידחים.
בתחום התרבות, בתקופתו הספרות האמהרית היתפתחה והישתפרה.
וברמות הגבוהות של השלטון התנהל באמהריתתאודרוס הוא הקיסר הראשון שהכרוניקה שלו נכתבה באמהריתלפנים היה נהוג לכתוב בגעז.
ומעתה ואילך אמהרית נהייתה השפה הלאומית כדי שהתנ"ך יהיה נגיש לאדם הפשוט (שלא יודע געז) ,תאודרוס דאג לתרגום התנ"ך מגעז לאמהרית.
כמו כן בימיו נכתב הספר גאוגרפיה הראשון בשפה האמהרית.
תאודרוס גם דאג ללבוש יותר אלגנטי של האריסטוקרטיה.
ובאופן כללי עשה מאמץ שהעם יישום את חוקי הדת והתרבות האתיופיים.
בתחום המנהל תאודרוס החל את תהליך איחודה וניהולה של המדינה על ידי שלטון מרכזי, תהליך שהסתיים בימי היילה סלאסי.
בשיטה החדשה גובי המיסים והשופטים קיבלו את משכורתם מהשלטון המרכזי, דבר שהחליש את האריסטוקרטיה המחוזית עם זאת הקיסר לא החליף לגמרי את האצולה המחוזית.
למשל את כאסה מירצ'ה(יוהנס הרביעי) שהיה צאצאו של הדג'אזמאץ' סבגדיס וולדו הוא מינה למושל תיגראי, ואת היילה מיכאל שהיה צאצאו של סהלה סלאסי הוא מינה למושל שוואה ,כך שנשארו מוקדי כוחות חזקים במחוזות.
במקומות מסוימים מינה את קרוביו, למשל בגוג'ם את ראס אנגדה.
בתחילה השיטה הייתה מוצלחת ביותר.
משוואה מרעד אזמץ' היילה מיכאל היה בא לבירה מעת לעת.
תיגראי הייתה מקור הכנסה עיקרי לקופה הקיסרית (200,000 טאלר מריה תרזה בשנה) ,בגמדר הייתה מספקת רק 50,000 מריה תרזה עם זאת מקצת מן האצולה ניסתה למרוד, ועל כן הקיסר הגיע למסקנה שהוא חייב לבצע רפורמה בצבא הקיסרי.
בגלל חשיבות הצבא בפוליטיקה האתיופית תאודרוס היתמקד בבניית הצבא.
תאודרוס היה מודע היטב שהכח הצבאי היה הסולם שבזכותו הוא עלה לכס המלוכה ולא קרבתו לשושלת בשביל לאחד את המדינה ולחזק את צבאה, תאודרוס החל במה שוולטר פלאודן כינה "הרפורמה הגדולה", הרפורמה התמקדה בשלושה תחומים צבאיים והם: ארגון, משמעת, וארסנל.
שינויים אלה תרמו לניצחונותיו ולהחלת מרותו.
שינויים אלה עזרו לאזרחים לחיות ב"ביטחון יחסי".
בתחום הארגון הוא הקים צבא לאומי מאוחד במקום הצבאות האזוריים מימי תקופת השופטים.
החיילים שבאו מהמחוזות השונים אורגנו בהיררכיה מאוחדת על ידי הקיסר.
דרגות הפיקוד הצבאי האתיופי ,עסר אלקה(מפקד ה-10) ,חמסה אלקה(מפקד ה-50) ודומיהם שנמצאות בשימוש עד ימינו, נוצרו בתקופה זו.
הקיסר הפחית את כמות חיילי המשמר הקיסרי, ובכך הפחית בעיות לוגיסטיות וסירבול.ומעתה לחיילים ניתן משכורת, ונאסרה ביזת החקלאים בחוק.
לפנים חיילי הצבאות הפאודלים היו מחייבים את החקלאים לתת אוכל ומיטה.מעשים אלה נאסרו בתוקף על ידי הנגוסה נגסת.
בתקופה זו החיילים היו מקבלים את משכורתם מהקיסר, וכל חייל שגזל מחקלאי, היה נענש בחומרה רבה.
הנגוסה נגסת ניסה להקנות משמעת ברזל לצבא.
לדוגמה, במסע הצבאי לוולו, חיילים שנכנסו לקרבות בלי פקודה, קיבלו עונש מוות בלי רחמנותלפי בהרו זוודה צעדים אלה לא הוכחו כיעילות, אלא היו מחזקים את "מעגל האלימות".
רוב ארסנל הנשק של תאודרוס נפל לידיו כשלל מלחמה לאחר ניצחונותיו.יותר מאוחר הנגוסה נגסת ניסה ניסה לייבא טכנולוגיה מאירופה ולייצר נשק על אדמת אתיופיה.
לשם כך הוא ריכז את המסיונרים האירופים בגפת ובדברה תבור כדי שייצרו נשק, ובסמוך להם הקים בית ספר כדי שהתלמידים המקומיים ילמדו מהם את תהליך יצור הנשק.
התיעוד האמין הראשון של ארסנל הנשק, שנוצר מקדלה, היה בתקופת שלטונו של תאודרוס.
כדי לאפשר את יישום הרפורמות היה צריך בסיס פיננסי יציב ובאותה תקופה הכנסייה האורתודוקסית האתיופית הייתה המוסד הכי עשיר במדינה.
בתחילת שלטונו יחסיו עם הכנסייה והאבונא היו טובים וזאת בגלל התמיכה הקיסרית בגישת התווחדו.
כמו האיחוד הפוליטי כך הוא רצה גם שהכנסייה תהיה מאוחדת.
בזמנו תאודרוס היה נוצרי אדוק שהקפיד על המונוגמיה, התנגד לפילוג הכנסייה, ואף אמר "בלי כריסטוס אני כלום".
מהסיבות האלה היחסים בהתחלה היו טובים, עם זאת הם השתבשו וזאת על רקע הפקעת אדמות הכנסייה.
בשנת 1860 הסתיים כבר תהליך הפקעת הקרקעות מהכנסייה ומסירתן לחקלאים.
זה למעשה היה ביצוע של הכתוב בספר הנבואי פוכרה אייסוס וחיקוי המעשה של תאודרוס הראשון.
בשנה זו גם הוגבל מספר הקייסים המשרתים בכנסייה ל-2 ומספר הדיאקונים ל-3 בלבד.
הקיסר אפילו חשב לבטל כליל את משרת הדיאקון בכנסיות.
כנסיות רבות השתמשו בכח אדם רב ממה שהיו צריכים ומכיוון שאין מיסוי על הכנסייה היה הפסד רב לקופה הקיסרית ולזה תאודרוס היתנגד בתקיפות.
עם זאת הכנסייה לא ישבה בחיבוק ידיים.
עד מאסרו של אבונא סלאמה ב-1864 הכנסייה בראשותו התנגדה לקיסר.
הטיעון המרכזי של הכנסייה נגד הקיסר היה אזכור היותו של תאודרוס "מלך לא חוקי" אלא "חוטף".
עם התגברות המירכוז של השלטון המרכזי, האצולה המחוזית שכוחה הצטמצם החלה למרוד.
בגוג'ם תדלה גוואלו, בוולקיית טיסו גובזה, בשוואה סהלה סלאסי ובזבך, ובוולו הדג'אזמץ' ליבן אמדה מרדו בקיסר.
צבא לסתה בראשות ווגשום גובזה אפילו הצליח להשתלט לתקופה קצרה על גונדר, בסמיין ובווגרה גם יצאו במרד.
בשנים הראשונות למלכותו של תאודרוס מושל תיגראי הדג'אזמץ' קאסה מרצ'ה בניגוד לאצילים אחרים הראה יחס של כבוד ונאמנות לקיסר החדש.
בתקופה זו הצבא הקיסרי היה החזק ביותר ולכן הצליח להכניע את המרידות.
ואולם החקלאים שנמאס להם לכלכל את הצבא הקיסרי תרמו להתחזקות המרד.
הקמפיינים הממושכים גרמו לעוני ולאיבוד נפשות רב.
משנת 1858 ואילך הקיסר הצליח להכות במורדים רבים בתגראי ובגמדר.
בדצמבר 1860 הוא ניצח והרג את אגאו נגוסה שהיה המורד הראשי בצפון.
ב-1865 מנליק הצעיר שגדל והתחנך במקדלה על אף חיבתו לקיסר ונישואיו לביתו ברח לשוואה והכריז על עצמאות ממלכתו.
גובזה גברה מדהין בנו של מושל לסתה לשעבר הישתלט על לסתה, כמו כן תיגראי נפלה לידי קאסה מרצ'ה.
בשנים 67–1866 הקיסר יצא בקמפיינים רבים כנגד טיסו גובזה בגונדר וכנגד תדלה גוואלו בגוג'ם.
בקמפיינים אלה היו עריקות רבות בקרב הצבא הקיסרי.
בשנת 1867 בגמדר היה המחוז היחידי שהיה בשליטתו המלאה של תאודרוס.
באוקטובר 1867 תאודרוס העלה באש את דברה תבור ועבר למקדלה ושם השתקע עד יום מותו.
הקיסר לא יכל להוציא לפועל את תוכניותיו.
כדי הבטיח את הסדר הפוליטי והמשפטי, הוא הוכרח להישתמש בכוח צבאי למרות שהוא רצה לחסוך את זה לעמו הקמת מטהו במקדלה רחוק מהים גם מנע ממנו השגת נשק מודרני במהירות, בניגוד למנהיגי תיגראי ושוואה שהיו בקרבת החוף.
משמעת הברזל שהוא הנהיג בצבאו גרמה לעריקת חיילים רבים.
צבאו שמנה בשיאו 100,000 חיילים מנה בשנת 1866 פחות מ-10,000. מותו של האבונא סלאמה בשנת 1867 בכלא גרם לעוינות כוללת של האוכלוסייה הנוצרית כלפי תאודרוס.
עקב התגברות ההיתנגדות לשלטונו, הקיסר לא יכל לנוע בשלום אפילו בדרך דברה תבור-מקדלה.
בסוף 1867 דרך זו כבר נהייתה כ"כ מסוכנת שהקיסר הוכרח להשתקע במקדלה.
עם ההחמרה ביחסי הקיסר עם הכנסייה האורתודוקסית יחסיו עם דתות אחרות היה יותר גרוע.
בתחילה היה חופש דת לקתולים, לפרוטסטנטים, למוסלמים וליהודים.
עם התדרדרות המצב במדינה גם הלחץ על המיסיונרים והדתות האחרות גבר.
בתחילה יחסי הקיסר עם הפרוטסטנטים היו טובים וזאת בגלל רצונו להביא טכנולוגיה מודרנית לאתיופיה.
ושלא כמו הקתולים שרצו להמיר אנשים פרטיים לקתוליות, הפרוטסטנטים רצו לעשות רפורמה פנימית בכנסייה האורתודוקסית.
הקיסר הסכים לארח צעירים מיסיונרים ואומנים פרוטסטנטים שנשלחו משווייץ ב-1855. מיסיונרים אלה הביאו עמם סיפרי קודש מתורגמים לאמהרית, הם היתקבלו יפה על ידי הקיסר למרות שהוא למעשה רצה נשק.פעילות המיסיון הוגבלה על ידי הקיסר לאזורים הלא נוצרים, עם זאת איכות הנשק שהם יצרו לא עמד בציפיותיו של הקיסר.
למרות שהמיסיונרים לא הוכשרו למשימה שניתנה להם על ידי הקיסר הם החלו לעבוד.
בסביבות 1860 המיסיונרים בנו מרגמה קטנה, ומיד נתבקשו בידי הקיסר לבנות תותח חזק.
עם זאת כאשר דיכא את האירופאים הקיסר לא חס גם על הפרוטסטנטים.
למשל דבריו של המיסיונר הנרי שטרן היו מעוררים את חמתו של הקיסר.
למשל בספר שהוציא לאור כתב שטרן שאמו של הקיסר הייתה כל כך ענייה שהיא הייתה מוכרת "עלים של קוסו".
יותר מאוחר מיסיונרים רבים ובהם שטרן נכלאו במקדלה.
לעומתם היחסים עם הקתולים תמיד היו רעים משתי סיבות:
הקיסר ראה בהשפעה הרבה שהייתה להם בצפון אתיופיה כאיום לסמכותו.
עקב סכסוך אישי שהתגלע בין הקתולי ג'סטינו דה ג'קוביס לאבונא סלאמה הקיסר גירש את הקתולים מהמדינה בשנת 1854 ואסר את תומכיהם האתיופיים.
עקב כך הקתולים בייחוד הצרפתים החלו בתכנונים להדחת הקיסר בפריז שמחו לשמוע שאגאו נגוסה המורד בצפון המדינה מסכים לשתף פעולה עם צרפת בתמורה למשלוחי נשק.
נגוסה בסיוע הקתולי והצרפתי החל לחזק את אחיזתו בתגראי.
עם זאת בשנת 1860 הוא הובס ונהרג בקרב.
יחסי תאודרוס עם המוסלמים היה שונה.
למרות שמוסלמים יכלו לנהל את ענייני דתם בחופשיות הוא תמך בהמרתם לאורתודוקסיות.
למרות שאביו של תאודרוס נהרג בידי סודאנים מוסלמים הוא תמך בחופש דת למוסלמים.
עם זאת לקראת תום שלטונו יחסיו עם המוסלמים הורע משתי סיבות:
התרחבות האימפריה העות'מאנית בים האדום
סחר העבדים של הסוחרים המוסלמים.
תמיכתו של תאודרוס במסיון בקרב הקהילה היהודית גרמה לתסיסה
ולפסקי הלכה חדשים שבהם המומרים שעד אז הורשו
לחיות בקרב העדה, בתיקווה שישובו לחיק ישראל, עכשיו גורשו ממנה
ולמעשה נחשבו כנוצרים לכול דבר ועניין.
יחסיו ליהודים מתבטא גם באיגרת שנשלחה על ידם ליהודי ירושלים
ובו מוזכרים הקיסרים תאודרוס ויוהנס הרביעי ככאלה שלחצו עליהם להמיר דתם.
ב-1862 אבא סמואל מנהיג היהודים עמד לפני תאודרוס בפולמוס היהודי-נוצרי בו הקיסר
איים להרוג אותו ואת כול היהודים יחד
3 הגורמים העיקרים להתנהלותו הדיפלומטית של הנגוסה נגסת הם:
בגלל שממלכתו הוקפה באימפריה העות'מאנית בצפון ובמצרים במערב כדי להסיר סכנה לעצמאות המדינה הוא הראה נכונות ליצור ברית עם אירופה הנוצרית.
השפעת הדיפלומטיים האירופאים הלא מוכשרים על מאמצי הדיפלומטיה של הקיסר
ובמיוחד מחדלים "שלא יאומנו ואי העברת מכתבים" שנעשו בידי הדיפלומטים הבריטים.
לתאודרוס היו שבעה ילדים ידועים :
ראס אנגדה תאודרוס – (1841–1868) (הבן של תוובץ' או אנגדה-וורק) נהרג בקרב מקדלה .
ראס משישה תאודרוס – בנה של תוובץ' עלי נולד ב-1848, עזר להימלטות מנליק ממקדלה, קיבל את התואר דג'אזמץ' על ידי אביו יותר מאוחר מנליק השני העלה אותו לדרגת ראס, בנו דג'אזמץ' קאסה משישה היה מושל גונדר.
לעול עלמיהו תאודרוס (1861–1879) בנה של טרונש וובה יורשו המיועד של תאודרוס נלקח על ידי הבריטים ניפטר בלידס יורקשייר.
ליג' היילה מריים תאודרוס – בנה של טרונש וובה.
ליג' ימם תאודרוס – בנה של לאקץ' או טייתו.
ליג' תסמה-דנגת תאודרוס – בנה של טרונש וובה.
וויזרו אליטש תאודרוס – ביתה של טרונש וובה, בתחילה נישאה למנליק משוואה, ולאחר מכן נישאה למושל תיגראי ברייוו פאולוס נפטרה ב-1890.
אנונימית ...ידוע שנישאה לליג' אלמה גואלו
השחקן פיטר יוסטינוב טוען שסבתו הייתה ביתו של הקיסר תאודרוס
תאודורה הייתה קיסרית האימפריה הביזנטית מה-11 בינואר 1055 ועד מותה.
היא הייתה בתו של הקיסר קונסטנטינוס השמיני ורעייתו הלנה .
בנוסף, שלטה לצד אחותה זואי במשך כחודשיים ב-1042 ומאז ועד 11 בינואר 1055 גם לצד בעלה, קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס.
תאודורה הייתה הקיסרית האחרונה בשושלת המקדונית, מכיוון שלא הותירה אחריה יורשים.
תאודורה הייתה מיועדת במקור לנישואין עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השלישי.
בגלל שכנראה לא ניחנה ביופי רב, נדחתה ועל פניה הועדפה אחותה הבכורה זואי.
גם נישואיה של האחרונה לא צלחו, שכן אוטו השלישי מת לפני החתונה המיועדת.
תאודורה התכוונה לפרוש לחיים בגינצאום, כאשר מותו של דודה בסיליוס השני ומותו הקרב של אביה (בלי שהותיר אחריו בנים), הותיר לה את השלטון.
אביה, עם זאת, דרש כי תינשא לרומנוס, המועמד המתאים מבחינתו לשבת על כס המלוכה לצד בתו.
תאודורה סירבה: ראשית, רומאנוס היה נשוי (אשתו הייתה אמורה לפרוש למנזר כתוצאה מן הנישואין) ושנית, הוא היה קרוב משפחה רחוק (בן דוד מדרגה שלישית) שלה.
אחותה, זואי, הסכימה לנישואין והפכה לקיסרית לצד בעלה.
ב-1032 שלחה זואי את תאודורה למנזר, אך בשנת 1042 נקראה לכס המלוכה, כקיסרית-משותפת עם זואי, לאור דרישת הסנאט.
חודשיים לאחר מכן, עם נישואיה של זואי לקונסטנטינוס התשיעי המשיכה תאודורה לכהן רשמית לצידם כקיסרית.
עם מותה של זואי ב-1050, שבה תאודורה למנזר.
לאחר מותו של קונסטנטינוס התשיעי המשיכה תאודורה למלוך במשך כשנה, כאשר מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה.
אך הוא הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס, מייסד שושלת קומננוס.
תֵּאוֹדוֹרָה (יוונית: Θεοδώρα, פירוש השם "מתת האל", 500 לערך - 548) הייתה אשתו של קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון וקיסרית במשותף עם בעלה (527 - 548).
דמותה של תאודורה עוררה מאז ומעולם עניין רב, בין בשל אישיותה הכריזמטית וכוחה הרב באימפריה ובין בשל הקריירה המושמצת שלה לפני שהפכה לקיסרית.
המקור העיקרי למידע על שנותיה המוקדמות של תאודורה הוא החיבור "ההיסטוריה הסודית" או "האנקדוטה" מאת פרוקופיוס, שכתביו הם מקור המידע העיקרי על תקופת קיסרותו של יוסטיניאנוס הראשון.
עם זאת, לאחר שהתפרסמו כתביו הרשמיים, כתב פרוקופיוס את האנקדוטה שהיא יצירה שנויה במחלוקת, אלימה ופורנוגרפית, שקשה להבחין בה בין אמת לסיפורת.
היא לא פורסמה בימי חייו, אלא רק במאה ה-17, כלומר כאלף שנים לאחר כתיבתה.
על פי פרוקופיוס אביה הקפריסאי של תאודורה היה שומר דובים בהיפודרום בקונסטנטינופול ואמה הייתה רקדנית ושחקנית.
באותה תקופה שחקניות נחשבו למקצוע שאינו מכובד וכללו שירותי מין.
אביה מת בגיל צעיר, ובעקבות המצב הכלכלי הקשה אמה הלבישה אותה ואת אחיותיה בזרי פרחים ולקחה אותן להיפודרום להתחנן לעבודה.
הקבוצה הכחולה לקחה אותם תחת חסותה, ומאז תאודורה שמרה להם אמונים.
ההיסטוריונים יוחנן מאפסוס ופרוקופיוס מספרים שתאודורה, בעקבות אחותה הגדולה, עבדה מגיל צעיר בבית בושת ותיארו אותה כפרוצה אקסהיביצוניסטית שטופת זימה וחסרת מעצורים.
היא הצטיינה בהופעות קומיות בהן נהגה להרים את שמלתה ולחשוף את אבריה ולהציג מחזות זואופילים כגון המיתולוגיה על לדה והברבור, שבו החביאה גרגירים בין רגליה בעוד ברבור מאומן שולף אותם משם.
בעת התקרבותה למוקדי השלטון גברו השמועות על מעשי הוללות ואורגיות בהשתתפותה אך לא ניתן לדעת עד כמה הן נכונות ואלו מהן נועדו לניגוח פוליטי, למרות זאת התדמית שדבקה בה שרדה עד ימינו.
בבחרותה היא הפכה לפילגשו של הקובולוס, פקיד במזרח האימפריה.
השניים עברו לקירנאיקה שבצפון אפריקה, שם שימש כמושל.
לאחר כארבע שנים, מסיבות לא ידועות, הסתכסכו השניים והקובולוס גירש אותה מביתו.
תאודורה החלה במסע חזרה לביתה, אך מאחר שהייתה חסרת כול נאלצה להשתקע באלכסנדריה, שם הפכה למונופזיטית אדוקה, אירוע שעתיד להשפיע רבות על הקיסרות.
מאלכסנדריה חזרה תאודורה לקונסטנטינופול, שם פגשה באחיינו של הקיסר יוסטיניוס הראשון, פלאוויוס פטרוס סאבטיוס איוסטיניאנוס, לימים הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, אשר התאהב בה מיד.
השניים רצו להתחתן, אך באותה עת החוק אסר נישואין בין אצילים לפשוטי העם.
יוסטיניאנוס פנה לדודו בבקשה לשנות את החוק, אך הלה סירב בלחצה של אשתו, דתייה אדוקה אשר התנגדה לכניסתה של תאודורה רבת המעללים למשפחה.
על אף כוחו הרב של יוסטיניאנוס, אשר היה שותף בפועל בשלטון, הצליח הוא לשנות את החוק המדובר רק עם מותה של אשת יוסטיניוס.
תאודורה ויוסטיניאנוס נישאו בשנת 523. ארבע שנים לאחר מכן מת יוסטיניוס, ויוסטיניאנוס התמנה לקיסר כשתאודורה לצידו.
תאודורה, באישיותה הכריזמטית ובפיקחותה הרבה, רכשה השפעה עצומה על הקיסר המאוהב.
חמש שנים לאחר עלייתו לשלטון, בעת מרידת ניקה, הייתה זו תאודורה אשר שכנעה את הקיסר שלא לעזוב את קונסטנטינופול, ובכך סביר להניח שהצילה את כיסאו.
זמן קצר לאחר מכן הגיע המצביא בליסריוס בראשות כוחותיו ודיכא את המרד, בסיועה הנדיב של אשת הקיסר.
מקובל להניח כי הימלטותו של הקיסר מן העיר הייתה ממוטטת את שלטונו.
תאודורה הייתה מונופיזיטית (זרם בנצרות אשר מאמין באלוהיותו המוחלטת של ישו) ועובדה זו מיתנה רבות את יחסו של יוסטיניאנוס, הקנאי הדתי, כלפי המיעוט המונופיזיטי.
תאודורה מילאה תפקיד מרכזי בממשל ותכופות מינתה והדיחה אישים כרצונה; כך למשל פעלה להרחיק מן מוקדי השלטון את בליסריוס אויבה ולקדם במקומו את מקורבה נרסס (ובכלל, נראה כי פעלה רבות למען קידום מקורביה האישיים).
תאודורה פעלה גם בתחומים אחרים: היא קידמה את מעמד האישה בקובצי החוקים של יוסטיניאנוס, נעזרה רבות באנטונינה, אשתו ואשת סודו של המצביא בליסריוס, וכן הייתה פטרונית של אמנים.
באופן חסר תקדים, נראה במקומות מסוימים כי בתקופתה מעמד הקיסר והקיסרית היה כמעט שווה, ואף יוסטיניאנוס עצמו ציין כי הוא מרבה להתייעץ עם אשתו.
עם זאת, ככל הנראה אין מקום לטענות כי יוסטיניאנוס היה בובה על חוט אשר הופעלה בידיה של תאודורה.
מעמדה של תאודורה היה כשל יועצת רבת השפעה, אך על אף עצותיה, ההחלטות הסופיות על גורלה של האימפריה נותרו בידיו של יוסטיניאנוס - אדם מוכשר ונבון מדי מכדי להיות שליט-בובה.
כשמגפת הדבר פרצה, בשלב מסוים יוסטיניאנוס עצמו חלה והיה במצב קשה ולא היה יכול להנהיג את האימפריה.
תאודורה אחזה בהגה השלטון, עצרה כל ניסיון של הפיכה שלטונית נגד בעלה ואחרי 3 שנים של מאבק קשה במגפה כשיוסטיניאנוס הצליח להחלים, האימפריה לא הייתה אבודה ושלטונו לא נלקח ממנו.
תאודורה נפטרה ב-548, ככל הנראה מסרטן.
יוסטיניאנוס מעולם לא התאושש ממות אשתו ולאחר מותה הידרדר שלטונו.
עדות לאהבתו הרבה לתאודורה, מהווה העובדה שעל אף שהמשיך לחיות כ-17 שנה לאחר מותה מעולם לא לקח לו אישה אחרת.
ספרו של פרוקופיוס שלא פורסם בחייו, התגלה לראשונה בשנת 1623 בספריית הוותיקן, ובו הוא כותב על מעלליה של תאודורה בטרם פגשה את יוסטיניאנוס, ומתאר אותה כבת בליעל מופקרת והוללת, בעלת כל המידות הרעות.
גם בתקופת שלטון בעלה, הוא לא חוסך שבטו ומאשים אותה באכזריות, רשעות וחוסר מוסר, וטוען כי היא נהגה תכופות לענות באכזריות את כל מי שהרגיז אותה, כמו גם את אויביה משכבר הימים.
סופרים סוריים המשתייכים לזרם המונופיזיטי, כמו הפטריארך של אנטיוכיה, מיכאל הסורי, מציגים אותה כ"חסודה", כ"קדושה", או כקיסרית "אדוקה".
רוברט גרייבס כותב אודותיה בספרו "הרוזן בליזריוס".
תאודורה היא אחת מאורחות הכבוד במסיבת ארוחת הערב, מיזם פמיניסטי של האומנית ג'ודי שיקגו
אהרן מגד כתב תסכית ומחזה אודות תאודורה ופרוקופיוס, אשר פורסם בעתון 77 ובקשת החדשה.
גידי שינהולץ, ימי יוסטיניאנוס, תל אביב, הוצאת 150 איסט, 2024.
תאודורוס האתאיסט היה פילוסוף יווני.
תאודורוס נולד בעיר היוונית קירנה (ששרידיה נמצאים בתחומי לוב) והיה תלמידו של אריסטיפוס הצעיר, נכדו של אריסטיפוס מייסד זרם הנהנתנות בפילוסופיה היוונית.
הוא גורש מעיר מולדתו מסיבה לא ידועה, ולפני לכתו משם אמר: "אנשי קירנה עשיתם עמי רעה כאשר גירשתם אותי מקירנה ליוון." הוא הגיע לאתונה והיה בין היתר תלמידם של זנון מקיטיון ושל פירון מאליס, אך לא נמנה עם חסידי תורותיהם.
על פי פלוטרכוס, תאודורוס לימד פילוסופיה בליקיאון, אך כמו סוקרטס לפניו, נאשם בכפירה באלים ובהשחתת הנוער של אתונה.
הוא ניצל מהוצאה להורג בהשפעת דמטריוס מפאלרום שהיה מושל אתונה בין השנים 317–307 לפנה"ס.
הוא גורש מאתונה ומצא מקום מקלט בחצרו של תלמי הראשון מלך מצרים שמינה אותו כחבר משלחת אל ליסימכוס מלך תראקיה (מיורשיו של אלכסנדר הגדול).
הוא הרבה להתווכח עם ליסימכוס, וכאשר האחרון איים עליו במוות בצליבה, השיב: "שמור נא את איומיך לאנשי חצרך, כי בעבור תאודורוס אין זה משנה כלל אם גופתו תירקב באוויר או על האדמה." על פי דיוגנס לארטיוס, תאודורוס שב לבסוף לקירנה שהייתה תחת שלטונו של מאגאס, בנו החורג של תלמי הראשון.
כפי שניתן להסיק מדבריו של דיוגנס לארטיוס, תאודורוס דחה את דעתם של אלה שסברו כי יש לכבד את האלים, ולכן ניתן לו הכינוי "אתאיסט".
תאודורוס טען כי אין בנמצא בעולם הזה כל ישות נצחית.
הוא כתב ספר בשם "על אודות האלים" שבו שלל את קיומם - מה שלדעת דיוגנס לארטיוס השפיע על תורתו ועל טיעוניו של אפיקורוס.
אף על פי כן, יש סבורים כי תאודורוס לא היה אתאיסט אלא אגנוסטיקן.
תאודורוס השתייך לזרם הנהנתנות בפילוסופיה היוונית.
הוא סבר כי מטרת החיים היא להשיג הנאות ולהימנע מכאב, וגרס כי ההנאה נובעת מן הידע, והכאב - מן הבערות.
הוא הגדיר את הטוב כיושר ותבונה, ואת הרע - כניגודם.
תאודורוס זלזל באהבת מולדת וראה את העולם כולו כמולדתו.
הוא חשב כי האיסורים על גנבה, ניאוף או חילול קודש מהווים חלק של המוסכמות החברתיות ואינם מעוגנים בטבע.
הוא מחה על עריצותם של מלכים ונסיכים והשיב לליסימכוס שאיים להורגו: "כמלך כה גדול, עליך להתבייש בעובדה כי באשר לפגיעה בישרים, כוחך אינו עולה על זה של חיפושית."
תאודוריק היה מלך ממלכת ברניקיה משנת 572 ועד פטירתו.
תאודוריק היה בנו של המלך אידה (אשר יש הטוענים כי היה מייסד הממלכה).
תאודוריק עלה לשלטון לאחר מותו אחיו, גלאדה, אדה ואתלריק אשר מלכו לפניו.
ידוע כי אוריאן מלך רגד תקף את ממלכת ברניקיה, וכי תאודוריק ושלושת בניו היו נתונים למצור בן שלושה ימים על האי לידיספארן.
אירועים אלה מתוארים בשירה הולשית ובהם בשירה "קרב ארגואד לוויפיין" (Gweith Argoed Llwyfain) מתוך ספר טאלייסין.
תאודוריק נהרג בקרב זה בידי אווין מאב אוריין, בנו של אוריין.
תאודורוב היה פוליטיקאי רב ניסיון, כיהן כיושב ראש הפרלמנט בשנים 1894–1896, שר המשפטים בשנים 1896–1897, שר האוצר בשנים 1897–1899 ו-1911–1913 ובמקביל לכהונתו כראש הממשלה כיהן גם כשר החוץ והשר לענייני דתות.
תאודורוב נולד למשפחת אצולת ממון בולגרית.
בין השנים 1874 ועד 1883 למד בבולגריה, באודסה ובפריז והוסמך כעורך דין.
בשנת 1911 התמנה שוב לתפקיד שר האוצר וכיהן בתפקיד עד שנת 1913, תחת ראשי הממשלה איוון גשוב וסטויאן דאנב.
החל מאמצע שנת 1918, עם נטיית החזית לרעת הבולגרים, גברו מאוד אי השקט הפנימי והלחץ מצד חוגי הצבא על ראש הממשלה להתפטר, והוא נאלץ לעשות כן.
לאחר התפטרות ראש הממשלה וסיל רדוסלאבוב אשר הוביל את הקו הרדיקלי של בולגריה במרבית תקופת המלחמה, נקלעה הממלכה למשבר פוליטי חריף.
לתפקיד ראש הממשלה התמנה ביוני 1918 אלכסנדר מלינוב, אשר התפטר כעבור ארבעה חודשים, ותאודורוב התמנה לתפקיד ראש הממשלה ועמד בראש המשלחת הבולגרית לוועידת השלום בפריז (1919).
כאשר התגבשו תכתיבי חוזה ניי, סירב תאודורוב לחתום עליו בטענה שמדובר בבגידה במולדת והתפטר בהפגנתיות.
תאודורוב פרש מהחיים הפוליטיים, אך נעצר בשנת 1922 בהנחיית ממשל סטמבוליסקי, כחלק מהמסע שניהל ל"טיהור" בולגריה מכל הגורמים הפוליטיים, הכלכליים והצבאיים שהובילה לתבוסה במלחמה ותכתיב ניי.
לאחר ההפיכה הצבאית הפרו-פשיסטית, אשר במהלכה נרצח סטמבוליסקי, שוחרר מכלאו.
תאודורוב נישא לראדה תאודורובה ולזוג נולדו שני ילדים, איוון ואנה מרייה.
תאודורוב נפטר מהתקף לב ב-5 באוגוסט 1924 בעת חופשה בעיירה בורובץ ונקבר בעיר הולדתו אלנה.
תאודורוס הראשון כיהן כאפיפיור מ-24 בנובמבר 642 ועד פטירתו.
תאריך לידתו של תאודורוס אינו ידוע.
הוא נולד בירושלים שהייתה אז חלק מהאימפריה הביזנטית, למשפחה ממוצא יווני, והוא האפיפיור האחרון שנולד בארץ ישראל.
לפי המסורת, אביו כיהן כבישוף של ירושלים.
בשנת 640 לערך מונה לקרדינל-דיאקון, וקודמו, האפיפיור יוחנן הרביעי מינה אותו לתפקיד קרדינל.
ב-24 בנובמבר 642 נבחר לכהן כאפיפיור.
המינוי אושר על ידי האקסארך (המושל) של רוונה ולא על ידי קיסר האימפריה הביזנטית.
במהלך כהונתו התמקד במאבק במינות המונותליטיזם.
תאודורוס סירב לאשר את מינויו של הפטריארך פאולוס השני כפטריארך קונסטנטינופול בשל העובדה שקודמו, הפטריארך פיראוס הראשון לא הוחלף בהתאם לכללים, ולחץ על קיסר האימפריה הביזנטית קונסטנס השני לפעול בעניין, בלא תוצאות.
תאודורוס כתב לבישופים של ארץ ישראל בעניין, ובשנת 645 הודה פאולוס השני במינותו בפני תאודורוס, אולם מאוחר יותר חזר בו מהודעה זו ובשנת 648 הכריז תאודורוס על החרמתו.
תאודורוס יזם את ועידת לטראנו - ועידה אקומנית בעניין, אולם נפטר לפני שזו התכנסה.
תאודורוס נפטר ב-14 במאי 649 ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
תאודורה הקדושה מסיחלה (ברומנית: Sfânta Teodora din Sihla או ,"תאודורה האדוקה" Cuvioasa Teodora, נ' בערך 1650 - מ' בערך 1720-1730) הייתה נזירה ילידת מולדובה, ברומניה של היום, שחיה במאה ה-17 ושהודות לסגנון חייה הסגפני ולמעשי נסים ששמה היה כרוך בהם, הוכרזה כקדושה של הכנסייה האורתודוקסית.
הייתה הרומנייה הראשונה שהוכרזה קדושה של הכנסייה.
זכרה נחגג ביום 7 באוגוסט.
תאודורה נולדה לבויאר בשם שטפאן ז'ולדיה מהיישוב וֶנֶטוֹר -ניאמץ (Vănători Neamţ) ששימש כארמאש – מייצר כלי נשק ומעין מפקד תותחנים - במצודת ניאמץ (צ'טאטיה ניאמצולוי Cetatea Neamţului) במולדובה, במחוז ניאמץ של היום.
הייתה לה גם אחות בשם מרגיטה או מרגיוליצה, שמתה בדמי ימיה.
דודה, אחי אביה, היה ככל הנראה, יואן ז'ולדיה, שליט מולדובה למשך ימים ספורים בספטמבר 1552 (סופו היה בכריתת אפו ושליחתו למנזר בעל כורחו).
אף על פי שנמשכה לחיי נזירות, תאודורה נישאה לפי רצון הוריה לצעיר אדוק מן העיר איזמאיל, כיום באוקראינה.
לאחר כשנתיים של נישואים, החליטו ללכת למנזר כל אחד לדרכו, מתוך אהבה לישו.
תאודורה השתכנה במנזר הקטן וֶרְזֶרֶשְט –וראנצ'ה (Vărzăreşti Vrancea) באזור בוזאו, בעוד בן זוגה, השתקע, בשם אֶלֶפתרִיֶה, במנזר פּוֹיאנָה מֶרוּלוּי (Poiana Mărului).
תאודורה הייתה לחניכת האגומנית של המנזר, ה"סכימונאכיה" פאיסיה Paisia.
בגלל פלישות של הטורקים, שהציתו את מנזרן, הנזירות נאלצו לנדוד בהרי בוזאו ולחיות שם חיים של מחסור כעשר שנים.
לאחר מכן, אחרי מותה של פאיסיה, הצפינה תאודורה חזרה למקומות הולדתה בהרי הניאמץ, ליד המנזרים סיחסטריה וסיחלה.
הנזיר המוודה, ה"הירוסכימונאך" פאבל, הוביל את תאודורה לאזור סיחלה שבו העבירה את ימיה "לבדה עם ישו" במשך שנים רבות.
ביערות מסביב מצאו מקלט נזירים סגפנים רבים.
היא התיישבה בהתחלה בצריף קטן שהשתייך קודם לכן לנזיר שהלך לעולמו, וכעבור זמן מה החליטה לעבור למערה בקרבת המקום.
היא בילתה במערה את שארית חייה בצמצום רב ביותר.
למאכל שימשו לה פירות ועשבי היער, ביניהם "עשב מתוק" שגדל על צוקי סיחלה ונקרא מאז "החומעה של תאודורה הקדושה".
כמו כן, לפעמים הגיעו אליה לחם יבש ופירות יבשים מהמנזרים בסביבה.
אחרי מותו של הנזיר פאבל, איש כבר לא נזכר בקיומה.
עד שביום מהימים נזירים שמו לב לציפורים שליקטו פירורים משולחנם, ועפו איתם למרחקים לכיוון הרי סיחלה.
שני נזירים-אחים התחקו אחר עקבות הציפורים ומצאו את תאודורה מתפללת בעוד היא מרחפת מעל האדמה ואור של להבת אש מסביב לגופה.
היא אמרה להם שמזה ארבעים יום ביקשה את אלהים לשלוח לה כומר על מנת שיוודה אותה, מפני שחשה כי מתקרב הרגע כשתצטרך להיפרד מהעולם הזה ולעלות אל ישו.
שני האחים הביאו אליה את ה"הירומונאך" אנטוניֶה ואת הדיאקון לַוורֶנטייה.
אחרי שזכתה להתוודות על חטאיה וקיבלה את האוכריסטיה הרימה את מבטה אל השמיים ונפחה את נשמתה בעוד ממלמלת
בשמה של תאודורה קשורים לפי המסורת הנוצרית המקומית עוד כמה נסים – כמו הצלתה המופלאה מידי הטורקים שהתקרבו למערתה, ומציאת מעיין מים שעזר לה לשרוד.
המקומות שבהם התרחשו הנסים הפכו לאתרים המושכים עולי רגל אדוקים.
גופתה הושארה על ידי הנזירים באמצע המערה.
בעלה לשעבר, היֶרומונואך אלאודור, ששמע על מה שקרה, עבר להתגורר למנזר סקו Secu ואחר כך לסיחלה קרוב למשכנה לשעבר של תאודורה.
בשנת 1830 שליט מולדובה, מיכאיל סטורדזה שיפץ את מנזר סיחלה והעביר לכנסייה של המנזר את שרידיה של תאודורה בתוך ארון זכוכית.
מאוחר יותר העביר אותם לכנסייה חדשה באחוזתו מישקלאושן - Miclăuşeni על יד בירתו יאשי.
המקום הפך ליעד לעליות לרגל המוניות.
בשנת 1856 מולדובה נכבשה על ידי כוחות רוסיים, ושרידי תאודורה הועברו בהסכמת הנסיך מיכאיל סטורדזה והכנסייה המולדבית לקטקומבות שבלאוורת קייב-פצ'רסק בקייב שם נודעה בשם "תאודורה הקדושה מהקרפטים".
ב-20 ביוני 1992 הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית הכריזה עליה כקדושה וקבעה את יום חגה ל 7 באוגוסט.
1895 קפלה לשעבר של בית ספר תיכון לבנות ברחוב פושקין 20 בקישינב הפכה מאוחר יותר לקתדרלה ע"ש "תאודורה הקדושה מסיחלה", השייכת למטרופוליה האורתודוקסית בבירת רפובליקה מולדובה
1994 נבנתה הקתדרלה ע"ש תאודורה הקדושה מסיחלה במתחם מנזר סיחסטריה.
ציורי קירותיה הפנימיים הושלמו בשנת 2004.
הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ביקשה להחזיר לידיה את שרידי הקדושה הנמצאים בקייב.
תאודיציה (Theodicy) היא תפיסה תאולוגית ופילוסופית שמתבטאת בצידוק הדין וקבלת מעשי האל ללא תרעומת וביקורת.
העיקרון העומד מאחורי התאודיציה הוא כי האל תמיד חפץ בטובת ברואיו והוא החכם מכול, ובשל כך בני האדם אינם יכולים להבין את מעשיו ומתוך כך לבקרם.
למעשה, גישה זו מעוררת חשיבה מחדש לגבי שאלת קיומו של הרוע בעולם.
המחזיקים בתפיסה זו עשויים להיקלע לקונפליקטים ולדילמות בהתאם לרמת הקשיים שיש בחייהם והסבל שהם חווים.
התאודיציה בולטת בדתות האברהמיות (היהדות, האסלאם והנצרות).
כבעיה פילוסופית מתרכזת התיאודיציה במתח שנוצר מקיומם של הרוע והסבל בעולם לבין תפיסת האל ככל יודע, כל יכול וכטוב מבחינה מוסרית.
סוגיית התיאודיציה במחשבה הדתית נוצרת מהנחת קיומן של שש הנחות יסוד:
נוצרת סתירה לכאורה רק אם מניחים שכל שש ההנחות האלו מתקיימות.
מספיק לבטל אחת מהן כדי להימנע מסתירה.
הבעיה שנוצרת מהנחות אלו היא כיצד יכול להיות שהאל המיטיב ברא עולם שיש בו רוע?
או לחלופין, כיצד יכול להיות שקורה דבר רע בעולם, ואלוהים לא מונע ממנו להתרחש?
שאלות מסוג זה מהוות תוכחה כנגד האל.
פעולת "צידוק האל" (תיאודיציה) מנסה להשיב עליהן במטרה למנוע את המסקנה שאלוהים רע.
המסורת הדתית היהודית מאפשרת לא רק להצדיק את הדין האלוהי, אלא גם למחות כנגד אלוהים ולהעלות כנגדו תוכחה.
המחאה מקבלת מעמד בתוך המסורת הדתית והיא חלק מהחיים הדתיים גופם.
דוגמאות לפעולה כזאת של תוכחה כנגד האל ניתן למצוא למכביר במקרא:
כשאלוהים סיפר לאברהם אבינו שהוא מתכוון להחריב את סדום ועמורה הוא הציג לאלוהים עם דרישה אתית – , כלומר הוא העלה תוכחה כנגד אלוהים על כך שלא ייתכן שהוא מתכוון לעשות אי צדק בהחרבת סדום ועמורה.
בפרשת קורח כשהייתה סכנה לכל הקולקטיב היהודי, משה ואהרן אחיו באו לאלוהים שרצה להרוג את "הָעֵדָה הַזֹּאת ...
כְּרָגַע" בבקשה שיעשה צדק ואמרו לפניו
דוגמה מובהקת לתוכחה כנגד האל ניתן למצוא בדברי ירמיהו הנביא בפרק י"ב של ספרו כשהוא מצד אחד אומר לאלוהים "צַדִּיק אַתָּה ה'" אך יחד עם זאת אומר שהוא מתכוון לדבר איתו משפטים ושואל אותו
גם הנביא חבקוק פותח את ספרו במשא, כלומר בחזון תוכחה, שהוא ביקורת על אלוהי ישראל ועל אי הצדק בעולם
במגילת איכה, לאחר חורבן בית ראשון, הכותב מציג את אלוהים כאויב שלו כמו אריה שרודף אותו.
במילים אלה מתבטאת באופן בולט ביותר המחאה כנגד אלוהים על שהוא רודף את הכותב.
בעיית צידוק האל בספרות חז"ל
מסורת זאת נמשכת אל תוך ספרות חז"ל, כאשר השיא הוא במדרשי האגדה שבמקרים רבים מבליטים מאוד את תוכחת האל.
גם אצל אלישע בן אבויה מתעוררת מחאה דומה.
בשיר השירים רבה בן אבויה רואה את לשונו של רבי חוצפית המתורגמן, אחד מעשרת הרוגי מלכות מוטלת באשפה.
על פי מקור אחר, הוא רואה ילד שנהרג בשעה שטיפס על עץ לאחר שאביו הורה לו לשלח את הקן.
הילד נהרג בשעה שהוא קיים שתי מצוות שהתורה מבטיחה עליהן אריכות ימים, שילוח הקן וכיבוד אב ואם.
אלישע בן אבויה בתגובה יצא ואמר "לית דין ולית דיין" - והוא מוזכר בתלמוד כדוגמה ל"תלמיד חכם שסרח" כלומר "כפר בעיקר" ויצא בשאלה בעקבות מחשבותיו אלו.
באגדה נוספת שמובאת בתלמוד הבבלי אלוהים מראה למשה את רבי עקיבא באמצעות נבואה.
לאחר שאלוהים מראה למשה את תורתו של רבי עקיבא, משה לא מצליח להבינה, בזמן שרבי עקיבא מסביר שדבריו הם "הלכה למשה מסיני".
לאחר מכן משה מבקש לראות את שכרו של רבי עקיבא, ורואה ש"שוקלין בשרו במקולין".
משה שואל את אלוהים "זו תורה וזו שכרה?" ונענה "שתוק, כך עלה במחשבה לפני".
החל מימי הביניים מתרבה מאוד הדיון הפילוסופי בשאלת 'צדיק ורע לו', במגמה להסביר את הנהגת האל כעקבית עם ההיגיון האנושי.
עם בעיית התיאודיציה התמודדו גישות רבות במחשבה היהודית הדתית.
כל גישה מנסה לרכך אחת מן ההנחות שמהן צומחת הבעיה, וכך נפתרת בעיית צידוק האל.
ביטול הרע: רבי סעדיה גאון טיפל בבעיה בכך שכפר בקיום של המושג רע.
לדבריו החושך אינו מציאות כשלעצמה, אלא העדר אור.
כיוון שכך אין רע, אלא יש פחות טוב.
יחסיות הטוב: הרמב"ם בנוסף לאי קבלת הרע, אף מערער על ההנחה המקבלת את האל כטוב.
לדבריו, הטוב יחסי לסיטואציה ולאינטרס הפרטי של כל אחד ואחד.
אי ידיעת האל: הרלב"ג ערער על ההנחה של ידיעת האל.
לדבריו האדם משנה את החומר על פי ידיעותיו ויכולותיו, והאל יודע את הכללים והמהויות מעבר לפרטים החומריים.
נשגבות האל מעלה אותו מעבר להתעסקות בחומרים ובפרטים.
האל מיטיב אך גם בעל הנהגות שונות: רמח"ל מתמודד עם הבעיה בהציגו שתי הנהגות שלאל.
הראשונה היא הנהגת הגמול – הענקת שכר לאדם הטוב וענישתו על מעשיו הרעים.
רמח"ל מציג גם הנהגה שנייה לאל שהיא זו שבין היתר גם מאפשרת את מציאות הרע בעולם וזוהי הנהגת הייחוד.
מהותה היא שיתייחד שמו בעולם, זאת על ידי שיכירו כל הברואים במלכותו.
מלכותו תוכר בכך שקיים רע ושבסוף ינוצח על ידי הטוב, קרי, שהאל ימשול בו.
על כן מאפשר האל את קיומו של הרע.
(פתרונות נוספים של בעיה זו בכתבי רמחל- א.
הרע קיים על מנת לאפשר את יצירת העולם.
אם הכל טוב ושלם אין אפשרות לתיקונים והשלמות ובכך המציאות נפגמת.
לכן הרע נצרך על מנת שניתן יהיה להתגבר עליו ולאפשר תיקון והשלמה.
טבע הטוב להיטיב וההטבה הגמורה היא לברוא בריות שלא רק יקבלו חסד גמור אלא גם יהיו שותפים בתיקון ועל ידי שותפות זו יזכו לגמול כתוצאה ממעשיהם, שזהו גמול שבא בזכות ולא בחסד והוא שלם וטוב.
אם הרע לא היה קיים האדם לא יכול היה להשתתף ביצירה כיוון שהכל היה שלם, וכדי לאפשר לאדם בחירה חופשית בין טוב לרע, כדי שבבחירתו בטוב יקבל שכר שלם- נצרך רע.)
תאודור שניידר היה מתמטיקאי גרמני הידוע בעיקר בשל פתרון הבעיה השביעית של הילברט.
שניידר פרסם הוכחה למשפט גלפונד-שניידר בשנת 1935, מעט לאחר שאלכסנדר גלפונד הוכיח אותו באופן בלתי תלוי.
המשפט עונה בחיוב לבעיה השביעית של הילברט וקובע שלכל a אלגברי שונה מ-0 ומ-1 ולכל b אי-רציונלי ab מספר טרנסצנדנטי.
ב-1949 הרחיב את המשפט והכליל אותו כך שיתפוס לפונקציות מרומורפיות נוספות.
שניידר למד בפרנקפורט בין השנים 1929–1934. הוא הוכיח את משפט גלפונד-שניידר בעבודת הדוקטורט שלו.
לאחר מכן נעשה לעוזרו של קארל לודוויג סיגל באוניברסיטת גטינגן שם למד עד לשנת 1953. הוא היה לפרופסור באוניברסיטת ארלנגן בין השנים 1934–1953 ולאחר מכן בפרייבורג מ-1959 עד לפרישתו ב-1976. בזמן ששהה בפרייבורג שימש מנהל של המכון למחקר מתמטי של אוברוולפאך (1959–1963).
תוואדרוס השני הוא האפיפיור ה־118 של הכנסייה הקופטית.
ב־15 ביוני 1997 הוקדש לבישוף על ידי האפיפיור שנודה השלישי.
ב־4 בנובמבר 2012, כשבעה חודשים לאחר מותו של האפיפיור שנודה השלישי, נבחר תאודורוס השני לאפיפיור.
הוא הוכתר כאפיפיור בטקס שנערך ב־18 בנובמבר 2012.
תאודורוס זגוראקיס הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצות ביוון, באנגליה, באיטליה ובנבחרת יוון.
הוא הוביל את נבחרת יוון כקפטן לזכייה ביורו 2004. לאחר פרישתו כיהן כנשיא קבוצת פאוק סלוניקי.
הוא החל לשחק כדורגל מקצועני בקבוצה המקומית קוואלה, ששיחקה בליגות הנמוכות ביוון.
היה לו חלק חשוב בהעפלתה של הקבוצה לליגה היוונית השנייה בתום עונת .
הוא הבקיע 6 שערים ב-114 הופעות ליגה במועדון.
בחורף של עונת עבר זגוראקיס לפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית.
הוא שיחק במועדון עד לחודש דצמבר 1997, ואף שימש כקפטן הקבוצה בשתי עונותיו האחרונות.
הוא הפך לסמל עבור אוהדי הקבוצה, כשהוא ממעט להחמיץ משחקי ליגה ומבקיע שערים חשובים.
הוא ערך 155 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
בחורף של עונת חתם זגוראקיס בלסטר סיטי מהפרמייר ליג, אותה אימן מרטין אוניל.
בתקופתו בלסטר סיטי לקח זגוראקיס חלק בשני גמרים רצופים של גביע הפוטבול ליג, אשר בראשון הפסידה לסטר סיטי לטוטנהאם הוטספר ובשני ניצחה את טרנמיר רוברס.
הוא ערך במועדון 50 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
זגוראקיס היה מאוכזב מחוסר הרצון של מרטין אוניל להשתמש בו כשחקן קבוע, ובשנת 2000 החליט לחזור ליוון וחתם בא.א.ק.
אתונה זכה זגוראקיס בגביע היווני לעונת בו ניצחה בגמר את אולימפיאקוס.
בארבע עונותיו במועדון ערך זגוראקיס 101 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-14 ביולי 2004 עזב זגוראקיס, שזכה בתואר מצטיין הטורניר של יורו 2004, את א.א.ק.
אתונה ששקעה בחובות, והצטרף בהעברה חופשית לבולוניה 1909 מהסרייה א', בה חתם על חוזה לשנתיים.
טרם החתימה דורג זגוראקיס במקום ה-5 בדירוג כדור הזהב.
עם חתימתו של זגוראקיס אמר בעלי הקבוצה: "זגוראקיס הוא באג'ו היווני שלנו".
זגוראקיס היה שחקן הרכב קבוע וערך 32 הופעות ליגה בבולוניה, אך בסוף העונה ירדה הקבוצה לסרייה ב'.
בתום עונה אחת הוא שוחרר מהמועדון, שלא יכול היה לשאת בהוצאות משכורתו בתנאים החדשים.
לקראת עונת חזר זגוראקיס לפאוק סלוניקי וחתם על חוזה לשנתיים.
כשנחת בנמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה בסלוניקי, 7,000 אוהדים קיבלו את פניו.
בשתי עונותיו האחרונות בקריירה ערך זגוראקיס 45 הופעות ליגה, בתקופה שהייתה סוערת מבחינת המועדון בשל קשיים כלכליים ומנהליים.
ב-7 בספטמבר 1994 ערך זגוראקיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון במשחק נגד נבחרת איי פארו.
ב-17 בנובמבר 2004 ערך זגוראקיס את הופעתו ה-100 בנבחרת במשחק נגד נבחרת קזחסטן.
את שער הבכורה שלו בנבחרת הוא הבקיע בהופעתו ה-101, במשחק נגד נבחרת דנמרק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. הוא ערך בסך הכל 120 הופעות בנבחרת היוונית, ועד ל-12 באוקטובר 2012, עת עבר אותו במספר ההופעות יורגוס קראגוניס, החזיק בשיא ההופעות בנבחרת יוון.
הוא השחקן ששימש כקפטן נבחרת יוון במשך התקופה הארוכה ביותר.
לזגוראקיס היה תפקיד חשוב בזכייתה של נבחרת יוון ביורו 2004. הוא זכה בתואר שחקן הטורניר ונכלל בקבוצת הטורניר.
הוא היה מועמד לתואר כדורגלן השנה בעולם לשנת (סיים במקום ה-17 יחד עם ראול גונזלס) ופרס כדור הזהב לשנת (סיים במקום החמישי).
ב-5 באוקטובר 2006 הודיע זגוראקיס על פרישתו מהנבחרת הלאומית.
ב-22 באוגוסט 2007 הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות נגד נבחרת ספרד.
הוא שיחק 15 דקות ועם החלפתו זכה למחיאות כפיים מהקהל, ששר את שמו.
ב-18 ביוני 2007 נודע כי זגוראקיס הוא הנשיא החדש של פאוק סלוניקי.
הוא שימש בתפקיד זה עד לפרישתו בינואר 2012.
זגוראקיס היה מועמד מטעם מפלגת דמוקרטיה חדשה בבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-5 במאי 2014. הוא נבחר כחבר הפרלמנט האירופי והצטרף למפלגת העם האירופית.
קבוצת הטורניר באליפות אירופה: 2004
שחקן הטורניר באליפות אירופה: 2004
תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו (בספרדית: Teodoro Obiang Nguema Mbasogo; נולד ב-5 ביוני 1942) הוא פוליטיקאי המשמש כנשיא גינאה המשוונית מאז שנת 1979 לאחר שהדיח את קודמו (שהיה גם דודו) פרנסיסקו מסיאס נגמה בהפיכה.
הוא אחד המנהיגים הוותיקים בעולם.
למעשה, אוביאנג מקיים ממשל דיקטטורי, שכן האופוזיציה במדינה מוחלשת מאוד.
בנוסף על כך, ישנן ביקורות על שחיתות שלטונית ובהפעלת כוח אלים כנגד מתנגדי הממשל.
כיום אוביאנג מנהיג את המפלגה היחידה במדינה, ולו סמכויות רבות.
אוביאנג נולד בגינאה המשוונית בתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי ולמד באקדמיה צבאית בסרגוסה.
אוביאנג התקדם לדרגת סגן ועבד בכמספר משרות ציבוריות שכללו ניהול המשמר הלאומי ובית כלא שהיה ידוע באכזריותו.
בשנת 1979 אוביאנג הפיל את שלטון דודו בהפיכה אלימה, אשר בסופה הנשיא הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-29 בספטמבר.
אוביאנג הכריז כי שלטונו החדש ישקם את המדינה מהתקופה "הברוטאלית" של הממשל הקודם.
הוא העניק חנינה לאסירים פוליטיים רבים וביטל מחנות כפייה מתקופת הממשל של נגמה.
בשנת 1982 השלטון הצבאי בוטל.
באותה השנה אוביאנג נבחר לנשיאות לכהונה בת שבע שנים, כאשר הוא היה המועמד היחיד בבחירות.
הוא נבחר עוד פעם בשנת 1989 כמועמד היחיד בבחירות.
בשנת 1992 הותר למפלגות אחרות להתמודד, אך אוביאנג המשיך לנצח בבחירות שנערכו בשנים 1996 ו-2002 ברוב של כ-98%.
בבחירות אלו פעלו משקיפים בינלאומיים אשר איתרו בעיות רבות.
בשנת 2002 אוביאנג קיבל 103% מן הקולות באחת מן הקלפיות.
בשנת 2009 הוא נבחר שוב לתפקיד עם רוב של כ-97% מהקולות תוך טענות על דיכוי האופוזיציה.
באותה שנה הוא מינה את פרנסיסקו פאסקואל אובמה אסואה לראש הממשלה.
בתחילה שלטונו של אוביאנג נתפס כטוב יותר משל קודמו, אך במשך השנים נשמעו יותר ויותר ביקורות המחשיבות את השלטון בגינאה המשוונית כאחד המושחתים, המדכאים, האתנוצנטריים והלא-דמוקרטיים בעולם.
כיום המדינה נשלטת על ידי מפלגתו של אוביאנג, והחוקה מעניקה לו סמכויות מכריעות.
אמנם לאופוזיציה יש זכות קיום משפטית, אך היא מדוכאת בפועל.
בנוסף על כך, הממשל מקיים פולחן אישיות של אוביאנג.
פרצופו מודפס על חולצות, ורחובות רבים נקראים על שם ההפיכה שהנהיג.
מאז נפילתו של שליט לוב מועמר קדאפי באוקטובר 2011, הפך אוביאנג לראש המדינה השני בוותיקותו בעולם שאינו מונרך.
לפי מגזין פורבס, לאוביאנג יש הון עצמי של כ-600 מיליון דולר.
בבחירות נובמבר 2022 ניצח תאודורו אוביאנג נגומה מבסוגו ב-99% לקדנציה שישית.
ב-1968 נישא לקונסטנציה מאנגוה נסואה אוקומו.
בנם תאודורו נגואמה אוביאנג מאנגוה מונה ב-2016 לסגן הנשיא.
אשתו הנוספת, סלסטיה לימה, ילידת סאו טומה ופרינסיפה, היא אם בנו גבריאל מבאגה אוביאנג לימה, אשר מכהן כשר המכרות מאז 2023.
תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק הייתה בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ואשתו של ברטהולד, מרקיז באדן.
תאודורה נולדה ב-30 במאי 1906 בארמון טאטו שביוון.
אחיה הצעיר של תאודורה היה הנסיך פיליפ, בעלה של המלכה אליזבת השנייה, ואחד מדודיה היה לואי מאונטבאטן.
משפחתה של תאודורה, יחד עם שאר משפחת המלוכה היוונית, נאלצה לעזוב את יוון לאחר מלחמות הבלקן.
ב-17 באוגוסט 1931 התחתנה תאודורה עם ברטהולד, מרקיז באדן, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
אמה אליס, שחוותה התמוטטות עצבים ואובחנה כסכיזופרנית, אושפזה בבית חולים בשווייץ ונשארה שם במשך רוב שנות השלושים.
כשאחיה פיליפ התחתן בשנת 1947 עם הנסיכה אליזבת, תאודורה ואחיותיה לא הוזמנו לטקס משום שהיו נשואות כולן לנסיכים גרמניים, ודעת הקהל הבריטית באותה התקופה, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה מאוד אנטי-גרמנית.
בשנת 1963 מת בעלה ברטהולד, מרקיז באדן, ובנה מקסימיליאן, מרקיז באדן ירש את תאריו.
ב-16 באוקטובר 1969 מתה תאודורה בביתה בבידינגן, ו-6 שבועות מאוחר יותר, ב-5 בדצמבר אותה שנה מתה אמה אליס, נסיכת בטנברג.
ב-17 באוגוסט 1931 התחתנה תאודורה עם ברטהולד, מרקיז באדן, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
תאודורו אניבל גאוטו (בספרדית: Teodoro Aníbal Gauto, מכונה בישראל "יוסף כרמל"; נולד ב-1 באוקטובר 1949) הוא אזרח ישראלי ממוצא ארגנטינאי המבוקש בארגנטינה ועל ידי האינטרפול בגין פשעים כנגד האנושות ובגין פשעים כחלק ממשפטי לה-קאצ'ה.
לה קאצ'ה שם זה היה הכינוי לאחד ממחנות הרצח שפעל בין סוף שנת 1976 לאוקטובר 1978 במחנה על פי האישומים התבצעו מספר רב של מעשי האונס והעינויים שנחשבו לאכזריים ביותר שפעלו במסגרת המשטר הצבאי.
באתר לה קאצ'ה שפעל סמוך לבירה בואנוס איירס, ישנם עדויות על כך שבמקום בוצעו לפחות 135 מקרי רצח, בהם של נשים בהריון, שלאחר מותן ילדיהם נחטפו ונמסרו למשפחות חיילים ושוטרים שפעלו בשרות החונטה.
על פי הערכות שונות בתקופת החונטה נחטפו ונרצחו לפחות 30 אלף בני אדם נוספים ללא רישום, ב-1976-1982 לאחר שנחשדו בפעילות שמאל או בדעות קומוניסטיות.
משפט "לה-קאצ'ה" נפתח ב-2013, ונאשמו בהם 22 קצינים וחיילים, ששירתו במתקן וביחידיות המודיעין 101 ו-601, חלקם הואשמו במה שבוצע בלה-קאצ'ה.
על ששת הנאשמים הנוספים נגזרו תקופות מאסר של בין 10-20 שנים, ונאשם אחד זוכה מכל אשמה.
שניים מהנאשמים הם קלאודיו ראול גרנדה שנידון ל-13 שנות מאסר, הוא הורשע באותן עברות בהן חשוד גאוטו, בהן איתור, איסוף מידע וסימון של אזרחים בעלי תפיסות שמאל, פעולות אשר הביאו לחטיפתם ורציחתם של מאות בני אדם בהם קטינים.