tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1928–1936 שימש כמרצה וכמנהל התעמולה מטעם ההסתדרות הציונית באנגליה.
כן השתתף כעיתונאי במספר קונגרסים ציוניים ובוועידות עולמיות שונות.
כשחזר ארצה שימש כחבר הנהלה וכמנהל משרדי חברת המלט "שמשון" בתל אביב, וייסד וניהל סוכנות בינלאומית לעיתונות ולספרות בשם "מסילות".
כן שימש כחבר ועד העדה הספרדית בתל אביב, סגן יושב ראש וחבר הוועד הפועל הארצי של "התאחדות בני הישוב" בעיר, יושב ראש האגודה לאמנות ולספרות "אלאסף" וראש המועדון "אמנות".
נמנה עם חבריה הראשונים של "אגודת הסופרים העברים בארץ ישראל".
פעל רבות לטובת אמנים, ובימי מלחמת העולם השנייה ארגן נשפים רבים לספרות ואמנות.
פרסם מאמרים אקטואליים רבים, בהם אודות בעיות מדיניות בעיקר על יחסי הערבים והמזרחים, וכן תרגומים רבים מהספרות הערבית.
חלק ממאמריו ותרגומיו פורסמו ב"הארץ", ב"היישוב", בהעולם, בהדואר, בהצפירה, בהמצפה, בדואר היום, בהבוקר, בדבר ועוד.
מאמריו פורסמו גם בירחונים "מנורה" בפריז, דר יודה של מרטין בובר ובעיתונים ערבים שונים.
כן כתב רומנים, תרגומים מהשירה הצרפתית, ושירים וסיפורים מחיי ארץ ישראל, וסקירות על חיי הערבים בארץ ישראל.
בשנת 1921 כתב גרסה חלופית להצהרת בלפור, שבמרכזה עמד רעיון בית לאומי ליהודים ולערבים יחד (מדינה אחת לשני עמים):
בגרסה החלופית שהגה, הוא קרא לבלפור לשנות את ההצהרה, ולמחוק ממנה את הסעיף שקובע כי "לא יעשה שום דבר העלול לפגוע בזכויות האזרחיות והדתיות של עדות לא יהודיות בארץ ישראל".
במקום זאת, ביקש לכתוב כי היהודים "יפַתחו את ביתם הלאומי הנוכחי של שאר התושבים (...) וישמרו על זכויותיהם החוקיות על הארץ".
לפי פרופסור הלל כהן וד"ר יובל עברי, קסטל שבר את הטאבו המקובל בשיח הציוני, בכך שהציג את ארץ ישראל כביתם הלאומי של יהודים וערבים כאחד.
הוא ראה בהצהרת בלפור את המכשול העיקרי לעבודה הדדית בין שני העמים, וציין כי היא "מבהילה" את הערבים.
הלך לעולמו ב-11 באפריל 1968 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
ג'וזף טלושקין (נולד ב-1948) הוא רב אמריקאי, מרצה, ומחברם של למעלה מ-15 ספרים בנושאי אתיקה יהודית, ספרות יהודית.
חיבר את רב המכר "רבי".
טלושקין גדל בברוקלין, ולמד בישיבה דפלטבוש.
הוא הוסמך לרבנות ב"ישיבה יוניברסיטי", ולמד היסטוריה יהודית באוניברסיטת קולומביה.
סבו היה הרב ניסן טלושקין.
בישיבה של פלאטבוש, למד עם דניס פרגר, איתו כתב לימים שני ספרים.
בזמן הלימודים בקולומביה, הם חיברו יחד את הספרים "תשע שאלות אנשים שואלים על היהדות" ו"למה היהודים?
באוניברסיטה, טלושקין הנהיג את הפעילות למען היהודים תחת השלטון הסובייטי.
כחלק מתפקידו, טלושקין ביקר בברית המועצות, שם הוא נפגש עם מתנגדי המשטר כגון אנדריי סחרוב.
בסופו של דבר סומן על ידי הק.ג.ב.
טלושקין מרבה להרצות בכל רחבי ארצות הברית בנושאים יהודיים, והוא הוכתר כאחד מחמישים הנואמים הטובים ביותר בארצות הברית.
יוסף חרמץ (23 בינואר 1925 – 22 בספטמבר 2016) היה פרטיזן יהודי במלחמת העולם השנייה, כיהן כמנכ"ל רשת אורט ישראל בין השנים 1967–1979.
חרמץ נולד למשפחה יהודית מבוססת בעיירה רוקישקיס שבליטא.
הוא הועבר לגטו וילנה ביחד עם משפחתו אחרי כיבוש ליטא על ידי גרמניה הנאצית.
אחיו הצעיר, סביו וסבתותיו נרצחו.
אחיו הגדול נהרג במהלך פעילות צבאית.
אביו בצר לו שם קץ לחייו.
חרמץ שנותר בגיל 16 לבד עם אמו, ברח מן הגטו דרך הביוב, ולאחר מכן הצטרף לקבוצת פרטיזנים שנלחמו נגד הנאצים.
אחרי המלחמה חרמץ הפך לחלק מ"נקם" (מלשון נקמה), קבוצה של 50 לוחמי מחתרת לשעבר, ובראשם עמד מנהיג הפרטיזנים, אבא קובנר, שהקדיש את חייו למאמץ לנקום את מותם של ששת מיליוני הקורבנות היהודיים שנרצחו על ידי הנאצים.
חרמץ סיפר לעיתון Observer ב-1998 שמטרתו של הארגון הייתה "מותם של גרמנים רבים ככל האפשר, כאשר הקבוצה מתכוונת להרוג שישה מיליון גרמנים, אחד לכל יהודי שנרצח על ידי הגרמנים".
הוא אף הודה כי "המאמץ די פשוט.
האם אנו לא ראויים לנקום את נקמתנו?".
חרמץ ומקורביו התמקדו ב"Stalag XIII-D", מחנה שבויים שנבנה על מה שהיה בעבר שטח המפלגה הנאצית בנירנברג.
השטח שימש להתמחותם ולהכשרתם של 12,000 אנשי אס-אס, שרבים מהם היו מעורבים בניהול מחנות הריכוז ובמציאת הפתרון הסופי, מדיניות ההשמדה המכוונת והשיטתית של גרמניה הנאצית ברחבי אירופה הכבושה בידי הגרמנים.
באפריל 1946 חבר מהקבוצה קיבל עבודה כאופה והשתמש ברעל הארסן כדי להרעיל 3,000 כיכרות לחם שהיו מיועדות לאסירים.
הם תוארו בעיתון הניו יורק טיימס כ"חולים אנושות", אם כי הרשויות האמריקאיות חשבו שרעל הארסן נמצא על קרום הלחם בטעות, והשתמשו בו כחומר קוטל חרקים.
חוקרי צבא ארצות הברית גילו מספיק ארסן שיכול היה להרוג 60,000 בני אדם, ואילו ארגון "נקם" טען שכמות הארסן יכולה הייתה להרוג רק כמה מאות אנשים.
במסמכים שקיבלו Associated Press בשנת 2016 נאמר כי לא היו נפגעים.
בין השנים 1967–1979 כיהן כמנהל הכללי של רשת אורט ישראל.
הרשת שנוסדה כחלק מארגון אורט העולמי, כללה עם הקמתה שני בתי ספר בסך הכול: הראשון הוא בית הספר ביפו, והשני הוא בית הספר המקצועי בירושלים ברחוב הנביאים.
תודות לפועלו הנמרץ של חרמץ התפתחה הרשת מהתחלה צנועה זו לרשת החינוך הגדולה בישראל, המהווה מודל חיקוי בעולם ליוזמות חינוכיות חדשות.
בסוף שנות ה-60 פנה חרמץ אל ארגונים חברתיים בבקשה לתרום מחשב מרכזי לאורט, תרומה שהזניקה את בתי הספר של אורט לעבר העידן הממוחשב הרבה לפני יציאת המחשב האישי הראשון לשוק.
ראייה לעתיד של ימים מיקמה את הרשת בחזית החינוך הטכנולוגי.
בימיו של חרמץ הוקם המרכז הפדגוגי על שם מושינסקי, שהפך לדגם עבור מרכזי הכשרה וידע אחרים בכל העולם, הוקמו מכללת הרמלין ומכללת אורט בירושלים.
בין השנים 1979–1993 כיהן בתפקיד מנכ"ל אורט העולמי.
בזמן תקופתו של כמנכ"ל אורט, הייתה הפריחה הגדולה של רשת אורט.
בעקבות העלייה הגדולה, מ-12,000–13,000 תלמידים בהתחלה, הגיעו בתקופת ההנהלה של חרמץ ל-70,000 תלמידים.
עבורו נתון זה נחשב להישג עצום.
יוסף חסן מוחמד עלי הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
חסן נולד בדוחה שבקטר, וגדל באקדמיית אספייר המקומית.
בין השנים 2014–2015 הושאל לוויאריאל.
לאחר מכן עבר לאל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית.
ב-15 באפריל 2016, לאחר עונת השאלה באויפן בה לא ערך הופעות ליגה, ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לאל-ח'ור במסגרת המחזור ה-26 בליגה לעונת .
בחמש העונות הראשונות שלו במועדון ערך חסן 68 הופעות ליגה.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 1-0 על נבחרת סין במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורנירי גביע אסיה 2019, קופה אמריקה 2019 וגביע הזהב 2021, אך לא זכה לדקות משחק בטורנירים אלו.
נבחרת קטר זכתה בגביע אסיה 2019.
רבי יוסף חיים שרבני (ה'תרס"ז – י"א בניסן ה'תשל"ט) היה ר"מ בישיבת פורת יוסף, ומקים ישיבת המקובלים אמת ושלום.
רבי יוסף חיים נולד בשנת ה'תרס"ז לרבי יהושע ולהדסה מסעודה בעיר העתיקה בירושלים.
בצעירותו למד אצל אביו, ובהמשך למד בישיבת פורת יוסף אצל רבי עזרא עטיה.
בו' בניסן תרפ"ח נשא את שולמית סול לבית טלבי, בת ליוצאי ביטולה.
הזוג התגורר בשכונת בית ישראל.
לאחר תקופה נקרא רבי יוסף ללמד בישיבת פורת יוסף וחזר להתגורר בעיר העתיקה, במתחם הישיבה.
עיקר עיסוקו היה בשולחן ערוך חושן משפט אותו למד בהנחיית רבי עזרא עטיה, שאף שימש מטעמו כבוחן ובודק בבתי דינים שתחת סמכותו.
במכון הארי פישל, השתתף בין השאר בעריכת גיליונות הלכה פסוקה, בכתב ידו נשארו מערכות בחושן משפט שכתב לצורך לימודיו שם, וכן דרשות על התורה ולאירועים שונים.
רבי יוסף חיים למד בחברותא עם רבי יוסף כהן, לימודם הרגיל היה לפחות שתים עשרה שעות ונמשך בדרך כלל כשמונה עשרה שעות ברצף ללא הפסקה.
במשך עשרות שנים היה המחנך והמלמד הבכיר בתלמוד תורה בני ציון, שהוקם על ידי ועד העדה הבוכרית בירושלים, בשנות התר"ן, ובדרכו העיונית העמיד מאות תלמידים, אשר רבים מהם עלו ללמוד בעיקר בישיבת פורת יוסף.
בזקנותו חפץ ללמוד את תורת הקבלה אך לאחר שנתנסה בה נאמר לו שסגנון לימודו יקשה עליו להבינה.
לצורך כך, ייסד את ישיבת המקובלים "אמת ושלום".
הרב שרבני נשא הספדים על רבני תקופתו עשרות מהם נדפסו בכתבי עת, בספר ישיבות בגדאד ובמקומות אחרים.
קלרה, נישאה לרבי שבתי אטון
הדסה, נישאה לרבי בן-ציון אבא-שאול
רבי יצחק, שימש כראש כולל ישועות יעקב
רבי שמואל, שימש כראש כולל ישועות יעקב
רבי משה שרבני, ר"מ בקריית נוער (נפטר בתמוז ה'תשפ"ג)
רבי ראובן ר"מ בישיבת יקירי ירושלים, חבר הנהלת "רשת החינוך התורנית" ועוד.
מנכדיו: רבי יעקב שרבני ראש ישיבות אהל יוסף ואוצרות התורה, רבקה ורדי, רבי יהושע שרבני ר"מ בישיבת קול תורה, הרב אליהו אבא שאול ראש ישיבת אור לציון, הרב בן ציון אטון ראש ישיבת ראשית חכמה, ועוד.
מאחיו: רבי דוד שרבני רבה של קולומביה, רבי שלמה מלמד בישיבת פורת יוסף, ורבי שאול דיין בבית דין של הרב עזרא עטיה.
דברי תורתו נדפסו במספר מקומות, בעיקר במאספים תורניים, הספר אור לציון על מסכת מכות נכתב יחד עם חתנו הרב בן ציון אבא שאול בלימוד משותף.
יוסף (אוסיה) טרוּמְפֶּלְדוֹר Трумпельдор, "יוסף ולדימירוביץ' (ווֹלפוביץ') טרומפלדור", נכתב גם תרומפלדור; 21 בנובמבר 1880, א' בטבת ה'תרמ"א – 1 במרץ 1920, י"ב באדר ה'תר"ף) היה לוחם יהודי, מנהיג ציוני-סוציאליסטי וחלוץ.
מהלך חייו, גבורתו ונפילתו בקרב על תל חי הפכו אותו לדמות מופת ציונית ולגיבור לאומי.
אביו של יוסף טרומפלדור, ולדימיר וולף (זאב), נולד בעיר פרצ'ב שבפולין הקונגרסאית, בנו של הרב שמואל אשר.
כשהיה בן 13, נחטף אביו של טרומפלדור כקנטוניסט לעבודת צבא האימפריה הרוסית ושירת שנים רבות כחובש קרבי.
את שם המשפחה "טרומפלדור" נתנו לאב ככל הנראה הקצינים שהיו מפקדיו בצבא, בניסיון להשכיח ממנו את היהדות.
למרות התנסויותיו הקשות לא התבולל האב, וזאת בניגוד לרבים מהקנטוניסטים האחרים.
סמוך לשחרורו מהצבא אף ערך במקום שירותו טקס הכנסת ספר תורה, שהדיו הגיעו עד לווילנה ופורסמו שם בעיתון "הכרמל".
אשתו השנייה הייתה פדוסיה אקסלבנט, אישה משכילה, שהייתה רחוקה מהיהדות, ממנה נולדו לו שבעה ילדים, שהרביעי בהם היה יוסף.
הוא חונך על ידי אביו לגאווה לאומית יהודית, לנאמנות ליהדות, לצאר, לצבא הרוסי ולמולדתו רוסיה.
שפת הדיבור במשפחה הייתה רוסית, ולא יידיש כמקובל בקרב יהודי רוסיה באותה תקופה.
טרומפלדור נולד בפיאטיגורסק שבקווקז בא' בטבת תרמ"א (21 בנובמבר 1880 לפי הלוח היוליאני), וגדל בעיר רוסטוב על הדון.
בגיל שבע למד במשך חצי שנה בחדר ואחר כך עבר, ב-1891, לבית הספר העירוני ברוסטוב על הדון, שם הצטיין בלימודיו.
בגיל 14, בהשפעת תורת טולסטוי, הפך לצמחוני ולפציפיסט.
ב-1896 ניגש לבחינות כדי להיכנס לבית הספר הריאלי, עבר אותן בהצלחה, אך לא התקבל בגלל הנומרוס קלאוזוס, שהגביל את מספר היהודים שהורשו להתקבל לבתי הספר.
בשל כך הציעה לו אימו להמיר את דתו, אולם הוא סירב.
בשל ההכרח ללמוד מקצוע חזר לפיאטיגורסק, אל אחיו הרמן שהיה רופא שיניים ושם למד רפואת שיניים.
בשנת 1902 קיבל בעיר קאזאן דיפלומה ממשלתית כמרפא שיניים.
לימים, כשיכתוב על תקופת נעוריו, יתייחס טרומפלדור לרדיפות ולאנטישמיות ברוסיה עקב יהדותו: "יחד עם יהודים אחרים שתיתי מילדותי מכוס הייסורים והעלבונות כי בבוז או בשנאה היו קוראים לי 'ז'יד' או שוללים ממני זכויות שהיו לאזרחי רוסיה האחרים.
בי גאון לאומי ואיש וגאווה רוממה".
טרומפלדור הושפע מתורתו של הרצל ומהאירוע ההיסטורי של הקונגרס הציוני העולמי הראשון (1897), ובגיל 17 הקים בעירו חוג ציוני ושימש יושב ראש שלו, אך פעילותו פסקה עקב גיוסו לצבא הרוסי.
כטולסטויאני, הוא החזיק בהשקפות אנטי־מיליטריסטיות, אך החליט להתגייס כדי שלא יפרשו את הימנעותו כפחדנות יהודית.
הוא הוצב בתחילה בגדוד הרגלים ה־76 של הקובאן שבסיסו היה בעיר טולצ'ין.
שם התיידד עם דוד בלוצרקובסקי עוד בראשית שירותו בצבא, החל טרומפלדור לפתח את רעיונותיו בדבר התיישבות בארץ ישראל.
טרומפלדור התנדב לגדוד חיל הרגלים הסיבירי מס' 27 שיצא לפורט ארתור – שם היה הבסיס הימי הרוסי הגדול במזרח אסיה, על אף שיכול היה ללמוד בבית ספר צבאי במקום.
עד מהרה פרצה מלחמת רוסיה–יפן.
כבר בתחילת הקרבות התפרסם שמו של טרומפלדור כגיבור המצטיין בקור רוחו ובכוח עמידתו.
עם נסיגת הכוחות הרוסיים למצודת פורט ארתור, זכה באות הצטיינות, צלב גאורגי הקדוש מדרגה 4, ובדרגת סמל.
טרומפלדור התנדב ליחידת הקומנדו של הגדוד שעליה היו מוטלות המשימות המסוכנות ביותר.
ביחידה מובחרת זו נתקל באנטישמיות, כאשר אחד המפקדים הצהיר כי הוא מאמין, שאין ביחידה מוגי לב ובוגדים מפני שאין ביניהם יהודים.
טרומפלדור, שהתגאה ביהדותו, הצהיר מייד על יהדותו בפומבי.
ב־20 באוגוסט 1904 ריסק פגז את ידו השמאלית והרופאים קטעו אותה מעל המרפק.
למרות פציעתו הקשה, טרומפלדור היה חדור מוטיבציה ואופטימי לגבי העתיד.
אישיותו הייחודית וחוסנו הנפשי באו לידי ביטוי במכתב עוצמתי שכתב למשפחתו: "עוד פעם אבקש מכם לא להצטער על ידי; ראשית גם אם תצטערו לא תועילו בכך במאומה, ושנית רבים הם האנשים שגם הימנית וגם השמאלית אבדו להם, וגם הם חיים.
ומצד שני הנני מקווה כי גם ידי הימנית האחת, שבה אני כותב את מכתבי זה, תעמוד לי בחיים במידה שגם בעלי שתי ידיים יקנאו בי".
לאחר החלמתו ביקש להחזירו לחזית וכך אמר למפקדיו: "יד אחת נשארה לי, אבל זו ידי הימנית ולכן ברצותי לחלק כמקודם עם חברי את חייהם בחרב.
אבקש מהוד מעלתו שיתנו לי חרב ואקדח".
גבורתו בקרב ובקשתו הנדירה לחזור לחזית זכתה להוקרה מיוחדת, הוא הועלה לדרגת רב-סמל וזכה באות הצטיינות נוסף – צלב גיאורגי הקדוש מדרגה – 3. במסדר חגיגי שערך הרגימנט לכבודו הוא מונה למפקד המחלקה השלישית וזכה להערצתם של חייליו.
ב־20 בינואר 1905 בעקבות מפלת רוסיה בקרב פורט ארתור, נשבה טרומפלדור ונלקח למחנה שבויים בטקאישי שביפן.
השבויים הרוסיים ביפן זכו לתנאים טובים.
הם חולקו למחנות על פי השתייכותם הדתית, כאשר מספר היהודים שנפלו בשבי היה 1,739 מתוך כ־70,000 שבויים רוסים.
טרומפלדור היה בשבי היפני כשנה ובזכות אישיותו הפך למנהיג מחנה השבויים היהודים.
בשבי הוא פעל רבות לקידום רעיונותיו וחזונו האידאולוגי חברתי-לאומי.
לצד ארגון צורכי השבויים בתחומי החינוך, הרווחה והמסורת.
הוא ייסד במחנה השבויים קופת הלוואות, בתי מלאכה, בתי ספר, ספרייה, להקת תיאטרון, ואף עסק בארגון צורכי דת כאשר פנה ליפנים בבקשה לסייע באפיית מצות, עסק בהשגת ספר תורה וטליתות ואף כתב כרטיסי ברכה לראש השנה.
ביטוי לפעילות החינוכית של טרומפלדור ניתן למצוא במכתב מיוחד שכתב יהודי – שבוי למורה טרומפלדור: "כאות לפעילות אין קץ למורה היקר יוסף בן זאב טרומפלדור, הנני מודה לך על עמלך בחריצות כה רבה עבורי".
(השבוי כותב המכתב היה אליקים מגדלוביץ', סבו של פרופ' אליקים רובינשטיין, לשעבר שופט בית המשפט העליון).
השהות במחנה במחיצת השבויים היהודים עוררה אצל טרומפלדור רגשות לאומיים חזקים.
לפיכך, עיקר פעילותו הייתה בתחום הציוני.
הוא ייסד אגודה ציונית בשם "בני ציון השבויים ביפן" (האגודה מנתה 120 חברים).
גייס תרומות למטרות ציוניות כמו: לקרן הקיימת לישראל, לבניית בית ספר עברי ביפו, לספרייה בירושלים ולנטיעת יער לזכרו של הרצל.
ביולי 1905 שלח מכתב תמיכה לקונגרס הציוני השביעי בבזל.
טרומפלדור אף סייע לייסד אגודה ציונית בקרב הקהילה היהודית הזעירה שביפן.
הוציא שבועון ציוני ביידיש וברוסית בשם "דער יודישער לעבן" ('החיים היהודיים'), שהיה עורכו ומחבר רוב מאמריו.
בשבי החל טרומפלדור לפתח את רעיונותיו החברתיים-לאומיים בדבר הקמת מושבות עובדים שיתופיות בארץ ישראל.
כדי לקבל עזרה בהגשמת רעיונותיו פנה טרומפלדור במכתב מן השבי למנחם אוסישקין.
הוא תכנן לעלות לארץ ישראל ביחד עם עשרה אנשים מובחרים אותם בחר בקפידה ולייסד שם התיישבות חדשה.
טרומפלדור זכה לאהדה ולהערצה רבים בקרב השבויים, היהודים ושאינם יהודים.
לאחר חתימת הסכם פורטסמות' היה טרומפלדור מן הראשונים להשתחרר מן השבי.
ידידיו סיפרו כי אלפים באו להיפרד ממנו במחנה השבויים, נשאו אותו על כפיים והריעו: .
השובים היפנים העריכו את מנהיגותו ואישיותו של טרומפלדור, ומתברר שהערצה לדמותו קיימת עד היום.
בשנת 2006 התקיימה בעיר טאקאיאשי תערוכה, בנושא מחנה השבויים במלחמת יפן–רוסיה.
לטרומפלדור, הוקדש חדר בתערוכה, שבו תמונות ותאור פעילותו הציונית עד מותו בקרב הגבורה בתל חי.
עם שחרורו ב-1906 היה טרומפלדור ליהודי הראשון בצבא הרוסי, שזכה לדרגת קצונה ואותות הצטיינות רבים, בלי להמיר את דתו.
טרומפלדור הפך לגיבור לאומי רוסי ואחד מהלוחמים המעוטרים ביותר בצבא.
הצארינה ענדה לו את המדליות בנוכחות הצאר באופן אישי ונתנה לו מתנה – יד תותבת.
בנוסף, הציעו לו להירשם לאקדמיה הצבאית ולהמשיך בקריירה צבאית, אולם טרומפלדור היה כבר רחוק מענייני הצבא הרוסי, והחל מיד להתכונן במרץ ליעוד ולחזון שבחר לעצמו – פעילות ציונית, עלייה ויישוב ארץ ישראל.
בשנים הבאות עסק טרומפלדור בהשלמת השכלתו.
ראשית הגיע לסנקט פטרבורג כדי להשלים את תעודת הבגרות, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטה (מכיוון שלא יכול היה לעסוק בריפוי שיניים).
הוא עסק במתן שיעורים פרטיים ובכתיבה עיתונאית והתקיים מפנסיה (צנועה ביותר) שקיבל מן המדינה כנכה מלחמה.
הוא סיים את לימודיו בהצלחה באביב 1912.
באותה עת עסק גם בשכלול רעיונותיו להקמת יישובים שיתופיים, על פי עקרונות סוציאליסטיים, בארץ ישראל.
ידידו ושותפו לדרך ולהכנות האידאולוגיות והמעשיות לעלייה היה צבי שץ מהעיר רומני.
בשנת 1911 הצליח טרומפלדור לארגן את ועידת רומני שבה נוסדה תנועת "החלוץ", שבעקבותיה יצאה לאור החוברת הראשונה בדבר הקמת "המושבות השיתופיות בארץ".
החוברת נקראה "פרוגרמת רומני" ע"ש העיר בה התקיימה.
בוועידה זו השתתפו שבעה אנשים, ביניהם זלמן ליפשיץ ודוד צירקין, שהיו לאחר מכן ממייסדי עין חרוד.
לאחר הוועידה עסק בהכנות מעשיות לקראת עלייה לארץ ישראל.
במכתב שכתב באותה התקופה לאחיו שמואל, הוא כתב, בין היתר מעין נבואה שהגשימה את עצמה:
בשנת 1912, מייד עם סיום לימודיו, יצא טרומפלדור יחד עם חבורת סטודנטים לנסות להקים מושבה שיתופית בארץ.
הרעיון של טרומפלדור היה להקים "מושבה קומוניסטית" שכן ראה את עקרון השיתוף המלא בעבודה וברכוש כהכרחי למען יישוב הארץ.
הוא שאף להקים יישוב שיתופי ללא כל תמיכה או עזרה ממוסדות חיצוניים אלא על בסיס כלכלי בלבד.
הגרעין עלה לארץ ישראל, הגיע לדגניה א והשתלב בעבודה בקבוצה.
ביומן סידור העבודה של דגניה רשומים שמותיהם של טרומפלדור ושל חבריו.
לאחר מספר שבועות עבר הגרעין שמנה כ־15 חברים וחברות לחוות מגדל.
העבודה שם לוותה בבעיות רבות.
הפועלים לא התמידו בעבודתם והתפוקה הייתה נמוכה.
דרישותיו של טרומפלדור מעצמו ומאחרים היו קשות והתנאים היו מעל לכוחם של הצעירים.
לאחר כשנה וחצי של עבודה מפרכת התפרקה הקומונה.
טרומפלדור עצמו נהנה מהעבודה הקשה ומחיי הקומונה.
עם פירוק "הקומונה המגדלאית" חזר טרומפלדור לדגניה (שנקראה לימים "דגניה א'") שם עבד בפלחה כשנה שלמה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חברי דגניה שיבחוהו על תפקודו למרות היותו גידם.
בתקופת שהייתו בדגניה הוא היה צמחוני.
חברי דגניה ציינו גם שהוא בלט בגישה בלתי מתפשרת בוויכוחים בנושאים רעיוניים.
ב־1913 נשלח כנציג לקונגרס הציוני ה־11, בדרכו חזרה עבר דרך רוסיה, בניסיון לגייס אנשים נוספים לרעיונותיו.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה.
טרומפלדור, שהיה נתין וקצין רוסי, סירב להתעת'מן, עזב את הארץ וגלה למצרים.
בניגוד לרוב חברי דגניה שקיבלו על עצמם את נתינות האימפריה העות'מאנית, חשש טרומפלדור מניצחון גרמני וייחל לניצחון מדינות ההסכמה.
גדוד נהגי הפרדות והפעילות להקמת גדוד יהודי לוחם
בגלותו במצרים, בשנת 1914, פנה אל טרומפלדור זאב ז'בוטינסקי שהגיע לשם, בהצעה לשיתוף פעולה בהקמת גדוד של מתנדבים שיעמידו עצמם לרשות ממשלת בריטניה ויצטרף למאמץ המלחמתי הבריטי ול"שחרור" ארץ ישראל.
הבריטים סירבו להצעה להקים יחידה יהודית לוחמת, והסכימו רק להקמת יחידה של מובילי פרדות שתישלח לחזית טורקית כלשהי.
טרומפלדור היה בין תומכי ומקימי "גדוד נהגי הפרדות".
כמפקד הגדוד מונה הקולונל האירי ג'ון פיטרסון וטרומפלדור מונה לסגנו, בדרגת קפטן (סרן).
הגדוד הועבר לגליפולי שם השתתף ככוח עזר להעברת אספקה לכוחות אנזא"ק (גייסות מאוסטרליה ומניו זילנד).
טרומפלדור ביצע גם בגליפולי מעשי גבורה ואף נפצע בכתפו מכדור רובה.
טרומפלדור היה הרוח החיה בגדוד.
הגדוד שסבל מבעיות משמעת קשות, לרבות ניסיונות עריקה ומרד, מורל נמוך ותפקוד ירוד, החזיק מעמד, בקושי, בזכות השפעתו ודאגתו לאנשי הגדוד.
פרשה שהשפיעה על טרומפלדור קשות באותה תקופה הייתה המלקות והעונשים הגופניים האכזריים שקיבלו החיילים היהודים מידי הקצינים הבריטיים.
בנובמבר 1915 התמנה טרומפלדור למפקד הגדוד בפועל, אולם חודש לאחר מכן החליטו הבריטים לפזר את הגדוד.
שרידי הגדוד – אלה שלא חלו, ערקו או מתו – חזרו למצרים.
טרומפלדור עשה מאמצים נואשים לשמר את הגדוד למרות התפוררותו המוסרית, העריקות, מעשי פשע ויחסם העוין והמתנכר של הבריטים.
עם שחרורם, הפגינו אנשי הגדוד הרעבים בדרישה שיקבלו עבודה או שיינתן להם להגר לארצות הברית.
באלכסנדריה, עם שובו מגליפולי, לקח טרומפלדור שיעורים בצרפתית מפירה (אסתר) רוזוב, בת למשפחת פרדסנים אמידה מראשוני פתח תקווה, שגורשו גם הם למצרים משום שהיו בעלי נתינות הזרה.
פירה, בת 22, שהייתה צעירה מטרומפלדור ב־13 שנים, הפכה חיש מהר לאהובתו וארוסתו, והוא חלק עמה במשך כמה שנים את כל סודותיו ורגשותיו, וכתב לה במהלך המלחמה מכתבים רבים המתארים את חוויותיו.
באוקטובר 1916, לאחר שנואש ממאמציו להקים את הגדוד מחדש, יצא טרומפלדור ללונדון כדי לסייע לזאב ז'בוטינסקי בהקמת גדוד יהודי לוחם.
למאמצים אלה היו שותפים גם דוד בן-גוריון, יצחק בן־צבי ופנחס רוטנברג.
ז'בוטינסקי קיווה כי יהודי בריטניה יתגייסו בהמוניהם לגדוד יהודי בצבא, וחש כי טרומפלדור, ששמו כגיבור יצא לפניו, יוכל לסייע לו בגיוס מתנדבים, אולם בפועל נחל ניסיון הגיוס כישלון חרוץ.
טרומפלדור וז'בוטינסקי נתקלו בגילויי עוינות קשים ואף אלימים מצד הקהילה היהודית שסירבה להתגייס.
טרומפלדור המשיך, למרות הקשיים, בניסיונותיו לגייס תמיכה לרעיון הגדוד.
הוא נפגש עם חיים ויצמן, ועם מתנגדיו החריפים של רעיון הגדוד כמו הרב יוסף צבי הרץ, הרב הראשי של הממלכה המאוחדת, אחד העם, ונחום סוקולוב שראו בהקמת גדוד של חיילים יהודיים מהלך שאינו ראוי ואינו "יהודי".
בדצמבר 1916 הגיעו ללונדון 120 איש משרידי גדוד נהגי הפרדות שטרומפלדור הצליח לשכנעם להתגייס לצבא הבריטי.
אלה היוו בסופו של דבר את הגרעין לגדוד העברי, שאותו הצליח ז'בוטינסקי, בסיועו הפעיל של טרומפלדור, להקים בעמל רב ולאחר ניסיונות שכנוע מרובים ב־1917.
טרומפלדור, שלא יכול היה להתגייס לגדוד עקב היותו נכה ונתין זר, יצא לרוסיה בעקבות מהפכת פברואר.
ביוני 1917 חזר טרומפלדור לרוסיה כדי לפעול שם למען הציונות וארץ ישראל.
שאיפתו הפעם הייתה לגייס כוח יהודי של מאה אלף איש שיישלח לחזית קווקז או פרס ויגיע משם לארץ ישראל.
הממשלה הזמנית של רוסיה ראתה בעין יפה את תוכניתו הגרנדיוזית של טרומפלדור, אולם הממסד היהודי והציוני ברוסיה הסתייג מהרעיון (באותה התקופה נחל הצבא הרוסי מפלות בכל החזיתות והסיכוי של מוות בחזית היה גבוה).
לנוכח הסכנה ההולכת וגדלה של הפיכה בולשביקית והפרעות שהיו צפויות להתחולל כתוצאה מכך ביהודים, עבר טרומפלדור לארגן הגנה עצמית ליהודים, כמשימה ראשונה ודחופה.
בדצמבר 1917 קיבל טרומפלדור רישיון מהממשלה הבולשביקית, להקים גדוד יהודי בן 1,000 איש בפטרוגרד.
הרעיון נתקל בהתנגדות בקרב היהודים שחששו מפני נקיטת עמדה במלחמת האזרחים המתפתחת בין הבולשביקים לתנועה הלבנה.
רק כ־20 איש התגייסו לגדוד והוא פורק כעבור כחודשיים.
טרומפלדור המשיך להיות פעיל בארגון הגנה עצמית ליהודים בדרום רוסיה במסגרת הקומיסריון היהודי שהיה אנטי ציוני, אולם הניסיונות לא עלו יפה.
יחידות ההגנה העצמית היהודיות עוררו את חמתם של הפורעים הקוזאקים וה"לבנים", ורק הצבא האדום וצבא הקיסרות הגרמנית שהשתלט על חלקים גדולים של רוסיה, סייעו ליהודים.
בעקבות מהפכת פברואר חלה תחייה והתעוררות בתנועה הציונית ברוסיה.
מספר החברים "שוקלי השקל" היה למעלה ממאה וארבעים אלף, ועשרות אלפי בני נוער שאפו לעלות לארץ ישראל.
ברית "החלוץ" העולמית ריכזה את הצעירים המעוניינים לעלות לארץ ישראל ולהיות חלוצים.
בתחילת 1918 נכנס טרומפלדור לפעולה בתנועה.
הוא עסק באינטנסיביות בניסוח תוכניות מעשיות להקמת קומונות, למעשה קיבוצים, בארץ ישראל, להקמת ארגון צבאי חלוצי, הסתדרות עובדים, ועלייה לארץ.
התנועה אמצה רבים מרעיונותיו של טרומפלדור ובחרה בו, בוועידתה הראשונה, ליושב ראש התנועה.
טרומפלדור ארגן בפטרוגרד "הכשרה" של עובדים חקלאיים, קופת מלווה, מועדון ומעון משותף.
לאחר מכן יצא לחצי האי קרים וארגן גם בו פעילויות של החלוץ.
באוגוסט 1919 יצא שוב לארץ ישראל.
בדרכו לארץ ישראל התעכב טרומפלדור באיסטנבול ("קושטא" בפי אנשי התקופה).
גם שם, כדרכו, סייע לחלוצים הממתינים לעלייתם לארץ בתעסוקה ובפעילויות רווחה שונות.
שם פגש את העריק הרוסי, רב חובל אריה באייבסקי, והשניים היו לחברים.
בסוף אוקטובר 1919 חזר טרומפלדור ארצה.
כמה חודשים אחריו במרץ 1920, הגיע באייבסקי לנמל יפו והצטרף לחבורת החלוץ שהפנתה אותו אל ועדת המים.
בארץ חיכתה לו ארוסתו, פירה רוזוב, אולם כאשר הגיע, ניתק הקשר ביניהם, ככל הנראה בגלל קשר שרקם טרומפלדור בחצי האי קרים עם צעירה אחרת – אמה (נחמה) ציפקין.
ז'בוטינסקי קיבל את פניו של טרומפלדור בהתלהבות.
הייתה זו תקופה סוערת ביותר בארץ.
ועד הצירים נכשל בניסיונותיו לקלוט את משתחררי הגדודים העבריים ולעודד התיישבות.
ההסתדרות הציונית לא זו בלבד שלא עודדה עלייה המונית, אלא אף לא הצליחה לקלוט את מכסת העולים הקטנה שהקצו לה השלטונות הבריטיים.
במצב עניינים זה הגיע טרומפלדור ארצה.
הוא עזר בהכנות לעליית חברי "החלוץ" מרוסיה ומטורקיה.
היה שותף לתכנון הקמתו של צי עברי בארץ ישראל ולרכישתה של אוניית משא עברית שתשמש את חלוצי התנועה מהקווקז ללימוד ימאות ולכיבוש העבודה בים.
הוא היה שותף לתוכנית יישוב כפרי דיג לאורך חופיה עם חלוצי תנועתו, שילמדו מדייגים סובוטניקים שנקראו לשם כך מאזור אסטרחן שבקווקז.
הוא צפה בסלידה במריבות המפלגתיות בין אחדות העבודה והפועל הצעיר, ועל כך כתב:
טרומפלדור שאף לאיחוד כל הפועלים תחת מפלגה אחת כדי שיוכלו להיאבק יחד על זכויות הפועלים בארץ ישראל.
הוא פרסם "קול קורא" בעניין שזכה לתהודה רבה, אך לא הצליח לשכנע את הפועל הצעיר להתאחד עם אחדות העבודה.
אלא שבהשפעת הקול הקורא התכנסה, לאחר מותו, בחנוכה 1920, הוועידה שייסדה את ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל.
הוא קרא להגברת העלייה ארצה:
בעיצומו של מאבקו לשיתוף פעולה בין מפלגות הפועלים, ביקש ישראל שוחט, מראשי ארגון השומר, מטרומפלדור לצאת לגליל העליון ולבדוק במקום מה מתרחש שם.
עוד ב־1916 נחתם הסכם סייקס–פיקו – הסכם חשאי בין הממלכה המאוחדת לבין צרפת בדבר חלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
לפי ההסכם נכלל צפון הגליל (כולל אצבע הגליל) בתחום השפעתה של צרפת.
ההסכם אושרר בספטמבר 1919, בתור הסכם שנחתם בין ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג' לראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו.
לפי הסכם זה פינו הבריטים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה שליד אגם החולה (מעט צפונה מאילת השחר של היום).
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים, אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף באזור צידון.
את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור, שלהם נתנה צרפת את חסותה.
ארבעה יישובים יהודיים שהיו באזור הצרפתי נקלעו לתוך מאורעות אלה: המושבה מטולה, הקבוצות תל חי וכפר גלעדי, וקבוצת מייסדי המושב חמארה.
בהנהגת היישוב התנהל ויכוח האם לפנות את היישובים הללו ולהעביר את אנשיהם לשטח המנדט הבריטי או להמשיך ולהיאחז בקרקע.
לבסוף הוחלט שלא להחליט וכך נשארו היישובים בשטח הצרפתי.
בתחילה לא פגעו הערבים ביישובים היהודים, אולם בהמשך השתנה המצב.
ב־15 בנובמבר 1919 חדרו בדואים מחופשים לז'נדרמים צרפתיים לכפר גלעדי, החרימו נשק ושדדו כסף ורכוש.
ב־12 בדצמבר, תקפו את תל חי והרגו את שניאור שפושניק, תושב פתח תקווה.
ב־17 בדצמבר התחוללה התקפה נוספת בה הכירו אנשי תל חי בנחיתותם הצבאית מול המורדים והמתינו לבאות.
תגבורות קטנות של מספר אנשים ורובים הגיעו למקום.
דוד בן-גוריון ביקש מטרומפלדור לארגן את הגנת היישובים ולדווח על המצב.
טרומפלדור הגיע לתל חי בסוף דצמבר 1919. תקיפות הבדואים נמשכו.
באחד האירועים נתפסו טרומפלדור ואנשיו, נשדדו ובגדיהם הופשטו מעליהם.
בעקבות התקיפות ננטש המושב חמארה ולא הוקם יותר.
ב־4 בינואר 1920 תקפו הבדואים את חמארה שבה שהה באותה עת כוח צרפתי וזה נסוג למטולה.
הבדואים העלו את חמארה באש.
בעקבות נסיגת הצרפתים גבר חששם של מגיני תל חי שעליהם פיקד טרומפלדור.
תסכולם גבר בשל העזרה המועטת שקיבלו ממוסדות היישוב החלשים וועד ההגנה שהיה אז בחיתוליו.
ב־8 בינואר הוציאו מגיני הגליל כרוז שבו היה כתוב בין היתר:
בהמשך החודש הגיע כוח צרפתי גדול למטולה, תושביה היהודים עזבוה והכוח הרס ובזז את המושבה לחלוטין.
בתחילת פברואר נסוגו הצרפתים ממטולה והמצב באזור הלך והחמיר.
ב־9 בפברואר 1920 כתב טרומפלדור לוועד ההגנה מאיילת השחר, כי מנהיגי הערבים קיבלו החלטה "להחריב ולהשמיד את היישוב היהודי ב".
טרומפלדור שלח למנהיגי היישוב בקשה לתגבר את הכוחות ולשלוח אספקה בדחיפות:
ועד הפועלים ביפו כינס אספה, שבה השתתפו דוד בן-גוריון, אז"ר, אברהם הרצפלד, ושמואל הפטר, ובה הוחלט על תגבור הכוחות בצפון, אולם מספר האנשים שנשלחו היה מועט.
ב־22 בפברואר 1920 התכנס ועד ההגנה הזמני לדיון בנושא הגנת הגליל העליון.
נציגי מפלגות הפועלים ובראשם ברל כצנלסון תמכו בתגבור המגינים; בעוד שנציגי ה"אזרחים" פסחו על שתי הסעיפים משום שחששו מעימות עם הערבים.
ז'בוטינסקי טען, כי אין סיכוי מעשי להגן על היישובים והציע להחזיר את כל הנמצאים באזור הצרפתי לתחום הבריטי.
האספה החליטה להמשיך ולהגן על היישובים.
הוחלט להקים ועדה שתארגן את ההגנה ותציל את הנקודות אולם עד שזו הגיעה לאיילת השחר כבר היה מאוחר מדי.
ביום י"א באדר תר"פ, 1 במרץ 1920, הגיעו ערבים למקום ובקשו להיכנס כדי לבדוק אם אין ביישוב חיילים צרפתים.
הותר להם להיכנס, אולם אז החליטו הערבים להחרים את נשקם של אנשי תל חי.
כשניסו לקחת את נשקה של דבורה דרכלר בכוח, פקד טרומפלדור לפתוח באש על התוקפים, מיד לאחר מכן פרצו חילופי יריות, וטרומפלדור נפגע קשה בבטנו.
האנשים סביבו חששו לחבוש את פצעיו, כיוון שלא היו בעלי הכשרה רפואית; הוא ציווה להביא לו מים, רחץ את ידו, הכניס את מעיו לתוך בטנו ונחבש.
בינתיים נסוגו התוקפים זמנית וטרומפלדור מסר את הפיקוד לפנחס שניאורסון.
הקרב נמשך כאשר חלק מן הערבים התבצרו בעליית הגג של תל חי.
לשני הצדדים היו אבדות, ובאמצע הקרב הוכרזה הפוגה שבה פינו הערבים את הרוגיהם ופצועיהם.
מגיני תל חי הצליחו בהמשך להשליך רימוני יד ולסלק את התוקפים, אולם לנוכח האבדות הכבדות והתמעטות התחמושת, התקבלה החלטה לנטוש את תל־חי ולסגת.
ההתפנות עם הפצועים וגופות המתים מחצר תל־חי נעשתה בליל גשם סוחף והדרך הייתה מלאה בוץ.
בדרך לכפר גלעדי הביע טרומפלדור את תחושתו הרגועה למול המוות, מתוך הכרת חשיבות שליחותו הלאומית.
במהלך הקרב הארוך, נשאל טרומפלדור הפצוע מספר פעמים לשלומו.
המסר בתשובותיו היה: אם עלי למות, אני עושה זאת למען מטרה נעלה – הגנה על היישובים, הגנה על אחיי המגינים ועל ארץ ישראל.
דבריו אלה והמסר החשוב הטמון בהם הוצגו בעדויות רבות, שהתפרסמו מיד לאחר הקרב.
למשל, במכתב שכתב עוד באותו לילה, מספר אברהם הרצפלד, לחבריו במרכז החקלאי, שטרומפלדור אמר לו: "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ-ישראל".
גם בעדותו של ד"ר גרי, שטיפל בו, נאמר, שטרומפלדור ענה: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ".
ייתכן כי אמירתו זו מקורה בפתגם לטיני נודע: "מתוק ומהולל למות למען המולדת".
אמירתו זו של טרומפלדור הפכה לסמל של נתינה וגבורה עילאית למען העם והארץ.
ערך לאומי, שעליו מתחנכים דורות רבים.
כדבריו של ראש הממשלה יצחק רבין ביום תל חי: "האריה השואג שותק – אבל סיפורו הולך כבר עשרות שנים מקצה הארץ עד קציה.
אין ילד בישראל, במשך דורות, שלא יודע את סיפורו של יוסף טרומפלדור, סיפור חבריו הנופלים, את סיפורה של גבורת תל-חי.
היו מעשי גבורה גדולים יותר בתולדות ארץ-ישראל, אלפים נהרגו, אך אין כמו סיפור תל-חי להמחיש את האחיזה בקרקע, את החלוציות, את ההתיישבות, את הביטחון.
סיפור תל-חי הוא תמצית סיפורנו כאן, על האדמה הזאת.
שבעים-וחמש שנים אנו הולכים עם הסיפור הזה, עם מילותיו האחרונות של יוסף טרומפלדור: "טוב למות בעד ארצנו".
חינכנו דורות של לוחמים על המילים הללו".
הסופר יוסף חיים ברנר כתב בעקבות מאורעות תל חי: .
גם ההוגה החרדי-ציוני הרב יששכר שלמה טייכטל משבח בספרו אם הבנים שמחה את החלוצים בוני הארץ, "כידוע דכמה וכמה מתו עבור הארץ, כמו ששמענו בזמן הפרעות של הערבים, וכמה מן בני ישראל שעמדו לנגדם ומתו על ידיהם אמרו קודם יציאת נשמתם בזה הלשון: אין דבר טוב (מ)למות בעד ארצנו".
קיימת גם טענה, כי נוסח דבריו המקורי של טרומפלדור היה: "טוב למות בעד ארץ", אך אלו ששמעו את הדברים מפיו שינו מעט את הנוסח לעברית תקינה יותר.
ישנם הטוענים כי לא אמר זאת אלא קילל ברוסית וכדי שיהיה גיבור ציוני אמרו שאמר זאת.
בשעה שהגיעה הקבוצה לכפר גלעדי טרומפלדור כבר לא היה בחיים.
אנשי כפר גלעדי חששו שהתקפת הערבים והבדואים תמשיך אליהם, לא הניחו למגיני תל־חי לישון תחת קורת גגם.
הם קברו את גופות הלוחמים בקבר אחים זמני.
לאחר שנים, הועברו שרידי הגופות אל בית העלמין בכפר גלעדי.
, לאחר שראו המון רוכבים ורגלים נערכים להתקפה עליהם.
"אצבע הגליל" נותרה ריקה מיהודים למשך כמה חודשים.
ביולי 1920 גירשו הצרפתים את פייסל מדמשק, ובדצמבר 1920 חתמו צרפת ואנגליה על הסכם לפיו הועברה אצבע הגליל לתחום השלטון הבריטי.
עוד לפני כן חזרו האיכרים למטולה ואנשי "השומר" וגדוד העבודה לכפר גלעדי, ואחר לתל־חי.
לזכרם של טרומפלדור וחבריו נישאו הספדים משני צדי הקשת הפוליטית.
הידועים שבהם הם "תל חי" מאת זאב ז'בוטינסקי, מכונן הציונות הרוויזיוניסטית, שמונה ימים לאחר הקרב, ו"יזכור עם ישראל" מאת ברל כצנלסון, מראשי הציונות הסוציאליסטית.
סיפור גבורתו ומותו של טרומפלדור היה לפרשת יסוד שעליה חונכו דורות.
מותו בהגנה על תל חי הפך מיד לסמל של עמידת היהודים על נפשם, בניגוד להריגתם בפוגרומים ללא התנגדות.
עליו ועל שאר הנופלים בתל־חי נשאו הספדים המנהיגים ברל כצנלסון, זאב ז'בוטינסקי, יוסף חיים ברנר ורבים אחרים.
אחד מחלומותיו של טרומפלדור לשיתוף פעולה בין מפלגות הפועלים, הוגשם לזכרו ב־9 בדצמבר 1920, בהקמת הסתדרות העובדים.
חניכיו של טרומפלדור בתנועת "החלוץ" הקימו על שמו ארגון חלוצים וחלוצות בארץ ישראל, בשם גדוד העבודה וההגנה על שם יוסף טרומפלדור או בקיצור גדוד העבודה.
הגדוד הוקם בידי שמונים ושמונה חברים, באזכרה במלאת חצי שנה למותו בי"א באלול תר"ף 25 באוגוסט 1920 במחנה ליד חמי טבריה.
על שם טרומפלדור נקרא קיבוץ תל יוסף, שהקימו אנשי גדוד העבודה.
בקיבוץ נמצא מוזיאון "בית טרומפלדור" שבו הייתה גם ידו התותבת של טרומפלדור, אשר הועברה לארכיון הציוני במלאת 100 שנה למותו.
על שמו רחוב בירושלים ובתל אביב (ובגלל המיקום, גם בית העלמין הידוע כבית הקברות טרומפלדור), שני רחובות בחיפה (יוסף הגידם בהדר הכרמל ושדרות טרומפלדור בנווה שאנן) וכן רחובות ובתי ספר ביישובים רבים בישראל.
שכונה בתל אביב ושכונה בנהריה נושאות את שמו של טרומפלדור.
זאב ז'בוטינסקי, מנהיג הרוויזיוניסטים וחברו הקרוב של טרומפלדור, הקים תנועת נוער על שמו – בית"ר: ברית יוסף תרומפלדור.
ז'בוטינסקי העריץ את טרומפלדור ותיאר את דרכם המשותפת.
על מנת לשמר את הנוטריקון, מאייתים בית"רים עד היום את השם 'תרומפלדור' ב־ת'.
על סיפור תל־חי, חיבר ז'בוטינסקי את שיר אסירי עכו.
קריית שמונה, הסמוכה למקום מותם וקבורתם של טרומפלדור ושבעת חבריו שנהרגו בתל חי, קרויה על שמם.
בתחילה נקרא העיר "קריית יוסף", על שמו של טרומפלדור, ולבסוף הוחלט להנציח איתו יחד את שבעת הלוחמים הנוספים שנהרגו בקרב על תל-חי, והעיר נקראה לבסוף "קריית שמונה".
גבורת טרומפלדור באה לידי ביטוי בדברי ברל כצנלסון, במבוא לספר "מאורעות תרצ"ו", שנכתב על ידי ברכה חבס.
שם השווה כצנלסון את גבורת המתיישבים מול הטרור הערבי בשנים 1936–1939, לגבורת מגיני תל חי: "דוֹר המצוֹר והבּצרוֹן, אשר קלט חצים ולא נסוֹג, אשר לא הפקיר שוּם נקוּדה ולא נתן לפַנוֹת שוּם מקוֹם ישוּב...דוֹר זה רשאי לוֹמר ליוֹסף טרוּמפּלדוֹר ולאהרן שֶר, אנשי תל-חי: לא בּיישנוּכם.
על טרומפלדור נכתבו שירים וסיפורים לרוב.
בשירו של אברהם ברוידס 'בגליל' נאמר:
המלחין עמנואל עמירן, כתב יצירה על שמו ולזכרו: בשם יוסף הגלילי, אשר פותחת במילים: באביב 1920 הקריא אבא שנלר (לימים אבא חושי) לראשונה בוועידת "השומר הצעיר" בלבוב את מילות השיר "בגליל בתל חי", שחיבר בהשראת עמידת הגבורה של יוסף טרומפלדור וחבריו בחצר תל־חי:
יוסף טרומפלדור קבור בבית הקברות של כפר גלעדי, סמוך לקברי השומר, בקבר אחים, יחד עם שבעת הלוחמים והלוחמות הנוספים שנהרגו בתל־חי.
מעל קברם הוצב פסל "האריה השואג" ועליו האמרה "טוב למות בעד ארצנו".
בכל שנה עולים בי"א באדר תלמידי בתי ספר וחברי תנועות נוער אל הקבר על מנת לציין את הקרב ואת אשר הוא מסמל בטקס ממלכתי, שבו משתתף נציג הממשלה.סיפור חייו וגבורתו של סרן יוסף טרומפלדור מופיע באתר יזכור – אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל, משרד הביטחון.
מחיי יוסף טרומפלדור: קובץ מכתבים וקטעי רשימות, יפו: הסתדרות העובדים העברים בא"י, תרפ"ב:
מהדורה ב, מורחבת; ערוכה בידי מנחם פוזננסקי, תל אביב: עם עובד, תש"ה
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל – כרך ב':
פרק צ"ח, יוסף טרומפלדור, בגדוד נהגי הפרידות, 1915, עמ' 1042–1047 – המשא ומתן עם המפקדה הבריטית במצרים, הגיוס לגדוד, ההפלגה לחזית, בגליפולי
יוסף טרגין (1925 – יוני 1990) היה מורה, קריין ושדרן רדיו ישראלי.
יוסף טרגין נולד בשנת 1925 בריגה שבלטביה.
החל את הקריירה הרדיופונית שלו בשירות חובה בגלי צה"ל, שם נמנה עם המחזור הראשון.
עם שחרורו מצה"ל המשיך במשימות קריינות בגלי צה"ל במסגרת שירות המילואים וכאזרח, בין השאר בקריאת פרק בתנ"ך לכבוד שבת.
במקביל עבד בקול ישראל כקריין, וכן כמורה לספרות בגימנסיה "אחד העם" בפתח תקווה.
בתוך זמן קצר החל לערוך ולשדר תוכנית מדעית קבועה, ששודרה מדי שבת בבוקר במשך כ-30 שנה.
שמה הראשון היה "מה חדש במדע", והוא שונה אחר כך ל"עולם המדע".
תחילה היו לו שני שותפים מדענים ממכון ויצמן למדע, ובמשך הזמן היה לעורך הבלעדי.
בעקבותיה הוציא את הספר עולם המדע: מבחר משדרים ב"קול ישראל" בהוצאת עם עובד (1967, 199 עמודים).
ערך תוכניות נוספות בגלי צה"ל וב"קול ישראל", כגון תוכניות לחגים.
בשנת 1972 קיבל תואר מוסמך בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "החירות אצל קאנט".
בשנת 1980 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו, על עבודה שכותרתה "על החרות".
נישא לדליה שריר, פסיכולוגית במקצועה, בתה של הסופרת בתיה כהנא.
טרגין נפטר ב-1990 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הרב יוסף יוסלביץ' (ה'תרל"ט 1879 – ה'תרצ"ה 1935) היה רב ליטאי שפעל בפולין במחצית הראשונה של המאה ה-20. רבה של סובאלק.
נולד בעיר לובץ' הסמוכה לנוברדוק (היום בבלארוס), לרב ישראל וציפורה לאה.
בשנת ה'תרנ"ו נכנס ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה, אצל הרב משה מרדכי אפשטיין והרב איסר זלמן מלצר.
היה מקורב גם לסבא מסלבודקה, הרב נתן צבי פינקל.
בסיום לימודיו קירב אותו הרב יצחק בלאזר ("ר' איצל פטרבורגר").
בשנת ה'תרס"ד נשא את שרה רבקה בתו של הרב חיים אברהם ש"ס רבה של זאסלע.
בשנת ה'תרס"ז מונה לרבה של אבל, הסמוכה לדווינסק, בתקופה זו התקרב לרבני דווינסק הרב יוסף רוזין ורבי מאיר שמחה הכהן.
בתרע"ב הוכתר לרבה של טרסטינה, בתרפ"א או בתרפ"ב מונה לרב העיירה סמיאטיץ'.
שמו יצא למרחקים, ולאחר שעזב רבי אהרן באקשט את רבנות סובאלק לטובת לומז'א, וכיסא הרבנות נותר מיותם, נסעה משלחת מטעם הקהילה לרבי יוסף יוסלביץ להציע לו את המינוי, אולם הוא התנה זאת בכך שלא יידרש להגיע לסובאלק כדי להשמיע דרשות לניסיון, רק שכתב הרבנות יובא אליו לסמיאטיץ.
נציגי הקהילה הסכימו, לאחר שעמדו על טיבו במשך שבע שעות רצופות של משא ומתן הלכתי, ובקיץ תרפ"ו החל לכהן כרב העיר סובאלק.
בתקופה זו מסר שיעורים לתלמידים בישיבתו של הרב חבר.
הרב יוסלביץ היה אחת הדמויות הרבניות הראשיות בפולין, דרשן גדול ונואם, הצטיין בחיבת ציון ואהבת ישראל, היה חבר הוועד הפועל של אגודת הרבנים בפולין, השתתף לעיתים תכופות בוועידות רבנים בוורשה ובווילנא, והיה בין הדוברים הראשיים.
כמו כן, הצטרף לתנועת המזרחי, הטיף לציונות והשתתף בוועידות המזרחי והיה ציר מטעמו לקונגרס הציוני ה-13.
הרב יוסלביץ' התפרסם בשנות מלחמת העולם הראשונה, בעת כהונתו ברבנות טרסטינה שליד ביאליסטוק, כאשר ארגן סיוע לעשרות אלפי הפליטים היהודים שעברו מצד לצד של גבולות רוסיה, פולין, ליטא ופרוסיה המזרחית.
באותן שנים גם כתב את חיבורו התורני המקיף "מנחת יוסף", הכולל ביאורים וחידושים על התלמוד והרמב"ם וכן הראשונים והאחרונים, על סדר זרעים.
הספר יצא לאור בירושלים בשנת תשמ"ט, 1989. זכה להכרה נרחבת ורבנים רבים פנו אליו בשאלות ותשובות בנושאים הלכתיים.
חידושי תורה ממנו פורסמו בכתבי עת תורניים שונים: יגדיל תורה (סלוצק), שערי ציון (ירושלים), וכנסת ישראל (וילנא).
נפטר בפתאומיות בעת כהונתו ברבנות העיר סובאלק, בי"ט שבט שנת תרצ"ה, בגיל 56 בלבד.
אחרי פטירתו מונה כרבה של סובאלק חתנו רבי דוד ליפשיץ, שכיהן בה עד לשואה, ולימים חבר נשיאות אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה.
בתו, צפורה חוה נישא לרבי דוד ליפשיץ
יוסף יואל ריבלין (ט"ז בתשרי ה'תר"ן, 11 באוקטובר 1889 – כ' בניסן ה'תשל"א, 15 באפריל 1971) היה מזרחן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית.
אביו של ראובן ריבלין, נשיא מדינת ישראל העשירי.
יוסף יואל ריבלין נולד בירושלים ב-11 באוקטובר 1889 לראובן ריבלין, נצר למשפחת ריבלין, ולאיטא רבקה שפירא (אחותו של אברהם שפירא), שנפטרה בלדתה אותו.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים", ב"בית הספר למל" ובבית המדרש למורים של חברת עזרה.
מאוחר יותר היה אחד היהודים היחידים אשר למדו בבית הספר המוסלמי העצמאי רָוְדַת אל-מעארף (روضة المعارف).
הוא היה מן המורים הראשונים בבית המדרש העברי למורים מייסודו של דוד ילין ומראשי התומכים בחינוך עברי במלחמת השפות.
בשנת 1917 נכלא בדמשק לאחר שגויס בעל כורחו לצבא העות'מאני, ולאחר שחרורו נשאר בה ולימד בבית הספר העברי לבנות.
ביחד עם קבוצת מחנכים ארץ ישראליים חזר לארץ ישראל בסוף 1918, ובינואר 1919 נשלח שוב לדמשק על ידי דוד ילין וראשי מערכת החינוך כדי לנהל את בית הספר העברי לבנות.
יחד עמו נשלח יהודה בורלא לנהל את בית הספר העברי לבנים.
מדמשק הרבה לכתוב בעיתון "דואר היום" תחת שם העט "מקומי".
למד באוניברסיטת פרנקפורט וקיבל בה תואר דוקטור לערבית ולימודי האסלאם.
ב-1927 נתמנה לעוזר מחקר באוניברסיטה העברית, ובהמשך מונה לפרופסור באוניברסיטה זו.
ב-1929 נתמנה חבר בוועד הלשון העברית.
משקמה האקדמיה ללשון העברית, היורשת של ועד הלשון, ריבלין נעשה אחד מחבריה עד מותו.
היה מהמורים הראשונים שלחמו יחד עם בן יהודה ודוד ילין על הוראת העברית במכללות להוראה.
בשנים 1930–1941 כיהן כיו"ר הסתדרות המורים.
בשנים 1944–1948 שימש כיו"ר המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
תרגם מספרות האסלאם לעברית, כולל תרגום של הקוראן (יצא לאור בשנת 1936) וסיפורי אלף לילה ולילה (32 כרכים יצאו לאור בשנים 1947–1971).
תרגומו את הקוראן נצמד לטקסט הערבי ולכן הוא מליצי וקשה לקריאה שוטפת, אולם הוא מצטיין בנאמנות לַכָּתוּב כמעט ללא סטייה.
פרסם מחקרים על תולדות היישוב ומזרחנות.
בשנת 1932 פרסם את "חיי מחמד", ביוגרפיה עברית של נביא האסלאם מוחמד.
ריבלין ראה חשיבות רבה בתרגום יצירות מערבית לעברית, בגלל הקרבה התרבותית והלשונית ביניהם.
זו הסיבה שבחר לתרגם את שיריו של המשורר הערבי ענתרה אבן שדאד - תרגום שהתפרסם בשנת 1916. מאותה סיבה ראה לנכון לתרגם לעברית את הקוראן "אחד מהיצירות הרוח השמית היותר מפליאות"
מאז קום המדינה היה פעיל בתנועת החרות ובשנת 1957 נזכר כמועמד אפשרי לנשיאות מטעמה.
עמד בראש הוועד להנצחת ידידו מילדות ד"ר פסח חברוני וערך את ספרו "כתבים מתימטיים".
ביום העצמאות התשכ"ח 1968 נמנה עם משיאי המשואות.
על שמו נקרא רחוב בשכונת המדע בעיר רחובות.
אשתו הראשונה הייתה רחל, בתו של יצחק יחזקאל יהודה.
היא נפטרה ב-1935 ללא ילדים.
אחרי מותה נישא בשנית, לרחל "ריי" ריבלין, חברת מועצת העיר ירושלים, מראשי "בני ברית", אלמנתו של יהושע בנזימן, לה היו שני ילדים, אתי ואבנר.
לזוג נולדו שני ילדים נוספים, ראובן (רובי), נשיא מדינת ישראל העשירי, ואליעזר (לייזי).
חוברת ללימוד הקריאה הערבית, הוצאת אומנות, תל אביב, תרצ"ג.
(כמתרגם:) אלקראן, הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ו.
ראו גם: תרגום הקוראן לעברית.
מאה שערים, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער – המדור הדתי של ההסתדרות הציונית, תש"ז.
(כמתרגם:) יצחק יהודה גולדציהר, הרצאות על האסלאם (בעריכת המדעית של מאיר פלסנר), מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"א.
פירוש הרמב"ם למגילת אסתר מתורגם לראשונה לעברית, תשי"ב.
"סיפור יוסף ומשה בקראן", בתוך: שמעון ברנשטיין וגרשון א.
חורגין (עורכים), ספר יובל לכבוד שמואל קלמן מירסקי: למלאת שלשים שנה לעבודתו הברוכה בשדה המדע והרבצת התורה באמריקה, הוצאת ועד היובל, ניו יורק (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
שירת יהודי התרגום: פרקי עלילה וגבורה בפי יהודי כורדיסתן, מוסד ביאליק, ירושלים, תשי"ט.
"קידוש השם ביהדות המזרח", בתוך: מחניים, גיליון מ"א (תש"ך).
"ימים נוראים אצל עדות המזרח", בתוך: מחניים, גיליון ס' (תשכ"א), עמ' 164–167. (גרסה אלקטרונית באתר "דעת").
"נשואין בישוב הישן של האשכנזים בירושלים", בתוך: מחניים, גיליון פ"ג (תשכ"ג).
"עלילת דמשק", בתוך: מחניים, גיליון קי"א (תשכ"ז).
יוסף (יוסי) ידין (סוּקֶניק; 7 ביוני 1920 – 17 במאי 2001) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומדבב ישראלי, מבכירי השחקנים של התיאטרון הקאמרי.
חתן פרס ישראל לתיאטרון (1991) וחתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים (1996).
ידין נולד בירושלים, בנם של הארכאולוג פרופ' אלעזר ליפא סוקניק והגננת ואשת הציבור חסיה סוקניק, ואחיהם של יגאל ידין, הרמטכ"ל השני של צה"ל, ארכאולוג וסגן ראש הממשלה, ו, טייס חיל האוויר שנהרג במלחמת העצמאות.
נקרא על שמו של יוסף טרומפלדור שנהרג בקרב תל-חי מוקדם יותר באותה שנה.
שם המשפחה ידין ראשיתו בכינוי של אחיו יגאל ידין בארגון ההגנה.
במלחמת העולם השנייה הופיע ידין בלהקה הצבאית "מעין זה" של הבריגדה, לצד חנה מרון, שהייתה אשתו הראשונה.
שירם הידוע היה "כל הדרכים מובילות לרומא".
עבד כקריין בתחנת הרדיו "קול ירושלים".
ב-7 ביוני 1967 הוא הקריא בקול ישראל את תהלים קכ"ב ("עומדות היו רגלינו בשעריך ירושלים") אחרי הודעת דובר צה"ל על פריצת לוחמי צה"ל לעיר העתיקה.
ב-1946 הצטרף ידין לתיאטרון הקאמרי של תל אביב שזה אך נוסד.
הוא שיחק בתיאטרון עד יום מותו, וגילם בו תפקידים רבים, במחזות קלאסיים, במחזות מתורגמים ובמחזות ישראלים כאחד.
במאי התיאטרון היהודי הנודע לאופולד לינדטברג שפעל בשווייץ הכיר את יוסי ידין כאשר הגיע לישראל בחודש אוקטובר 1949 וביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "הצל", שהצגת הבכורה שלו הייתה ב-1 בנובמבר של אותה שנה.
ידין מילא באותו מחזה תפקיד של פונדקאי.
כשהחלו ההכנות לצילום הסרט עלה בדעתו של לינדברג הרעיון כי שחקן שטרם נודע בעולם הרחב ימלא בסרט את תפקיד השוטר הצבאי הרוסי.
נסיעתו של ידין למדינה אחרת, על מנת להשתתף בסרט זר, הייתה בגדר אירוע תרבותי וחדשותי בישראל של ראשית שנות החמישים.
מסעו לאירופה תועד בכתבות רבות מלוות בצילומים מן הסרט ומתהליך הצילום שהופיעו בעיתונות העברית.
הסרט הוקרן בישראל ובעולם בשנת 1951. בישראל של אותם הימים נתקבל הסרט בהתלהבות בשל השתתפותו של יוסי ידין כדמות מרכזית בו, בתקופה בה טרם הופיעו שחקנים ישראליים בהפקות קולנוע בינלאומיות.
לאחר הצלחתו בסרט זה הופיע ידין במהלך הקריירה בסרטי קולנוע נוספים, הידועים שבהם:
"עצרו רכבת ברלין 349" ("Verspatung in Marienborn"), קו-פרודוקציה גרמנית-צרפתית-איטלקית (1963).
העלילה מתרחשת ברובה ברכבת צבאית אמריקנית הנוסעת מפרנקפורט לברלין יום יום דרך מזרח-גרמניה.
צעיר ממזרח גרמניה מסתנן לרכבת, הדבר נודע לרוסים, הם עוצרים את הרכבת ודורשים את הסגרתו.
ידין שיחק בתפקיד קצין רוסי.
"אלדורדו" (1963) בתפקיד קצין המשטרה בוגדנוב.
"שקרים שסיפר לי אבי" (1975) בתפקיד הראשי, על פי מחזה של טד אלן הקנדי ובבימויו של טד קוטצ'ף.
"אל תשאלי אם אני אוהב" (1979) בתפקיד האב.
"אהבה ממבט שני" (1998) בתפקיד אולק.
כמו כן שיחק בהפקת הטלוויזיה של המחזה "עקידה" של עירא דביר, לצידו של גבי עמרני, ב"תרנגול כפרות", "המקלחת" וב"ארץ קטנה, איש גדול".
ידין עסק גם בדיבוב: בשנת 1988 דיבב את שירחן הטיגריס בסרט "ספר הג'ונגל" וב-1993 דיבב את שאדו הכלב בסרט "המסע המופלא הביתה".
כמו כן השתתף בהקלטה העברית הראשונה שיצאה ל"פטר והזאב" של פרוקופייב בתפקיד המספר (המנצח בהקלטה זו היה גארי ברתיני), ובדיבוב הסרט "פייבל במערב הפרוע".
יוסף ידין נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2001 ונטמן בבית העלמין במושב מכמורת.
אשתו הראשונה הייתה חנה מרון, ולאחר הגירושין ממנה הוא נישא להדי, אם שני ילדיו.
רבי יוסף יוזל הורוביץ (1850, פלונגה – י"ז בכסלו ה'תר"ף, 9 בדצמבר 1919, קייב), מגדולי מפיצי תנועת המוסר, תלמידו של הרב ישראל מסלנט, ומייסד ישיבת נובהרדוק, שביססה את בניית אישיותם של חניכיה על מוסר ועבודת מידות מעשית.
יוסף יוזל נולד בעיר פלונגיאן, הסמוכה לשאוול בליטא לרבה של העיירה ר' שלמה זלמן הורוביץ.
התחתן בגיל שמונה עשרה עם בת העיירה שווקשנה , אך בין אירוסיו לנישואיו נפטר חותנו, ור' יוסף יוזל לקח את פרנסת כל משפחתו על שכמו.
הוא התחיל להתעסק במסחר והיה נוסע לרגל עיסוקיו לעיר קליפדה (ממל).
שם פגש את ר' ישראל מסלנט שהיה לרבו.
רבי יוסף יוזל עזב את כל עיסוקיו והתמסר כולו ללימוד המוסר בהדרכת רבו החדש.
הוא הצטרף לכולל שהקים בעיר קובנה, ולמד שם כל זמנו ללא הפסקה.
לאחר מכן הסתגר בבית בעיירה סלובודקה הסמוכה לקובנה, שנה ותשעה חודשים.
ולא הניח לאיש להיכנס אליו.
לקראת סוף התקופה הזאת החל להיפגש עם רבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ולדון איתו בענייני מוסר ולימוד, אך בשיטות עבודה עצמית ודרך חיים הם נחלקו מהיסוד.
רבי שמחה זיסל בסוף שכנע את רבי יוסף יוזל שאין להסתגר לבד ולהתפתח, אלא חייבים להשפיע על העולם.
בעקבות שינוי דעתו ערך מסע בקהילות היהודיות הגדולות בתחומי המושב והקים בתי מדרש ללימוד הגמרא עם מוסר לפי שיטתו מקרן הנדיב עובדיה לחמן מברלין.
כמו כן היה תלמידו של רבי אברהם שינקר והביא תורות רבות בשמו.
במלחמת העולם הראשונה כשהגיע עם ישיבתו להומל, קבע סדר לימוד קבלה עם המקובל הרב שלמה אלישיב, אך זו החזיקה חודשיים בלבד.
בשנת 1896 החליט שכדי להשפיע באמת על בני דורו יש לפתוח ישיבה, שתהיה מרכז רוחני לכל פעילותו להפצת המוסר והשכלה יהודית לבני העם.
מיקום הישיבה נבחר בעיר נובהרדוק, ועל שמה הישיבה נקראה ישיבת נובהרדוק, כמו כן שיטתו החינוכית של ר' יוסף יוזל נשאה שם זה.
בנוסף פעל לייסד ישיבות ובתי מדרש דומים בערים עם אוכלוסייה יהודית גדולה במטרה להוות מרכז רוחני ליהודי כל ערי האזור.
כך נוסדו בתי מדרש בערים: ברדיצ'ב, באלטה, אודסה, מיקולאייב, חרסון ומוהיליב-פודילסקי.
בשיאה מנתה רשת הישיבות של ישיבת נובהרדוק כ-4,000 תלמידים.
בשנת 1915 עבר יחד עם ישיבתו לעיר הומל, שהייתה רחוקה יותר משדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה.
ב-1919 עבר עם חלק מתלמידיו לקייב לחזק את הפליטים שנמצאו שם.
בקייב התנאים הסניטריים היו קשים ורבים נספו במגפה.
רבי יוסף ניסה לעזור כפי יכולתו, אך נדבק בעצמו במחלה ונפטר בקייב בי"ז בכסלו ה'תר"ף (9 בדצמבר 1919).
לימים הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
על דמותו כתב הסופר דוד זריצקי את ספרו גשר צר.
הרב יואל ברנצ'יק - ראש ישיבת נובהרדוק בצריצין
הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי, חתנו
הרב אברהם זלמנ'ס - ראש ישיבת נובהרדוק ברוסטוב
הרב אהרן וינשטיין - ראש ישיבת בית יוסף בתל אביב
הרב דוד בליאכר - ראש ישיבת בית יוסף במזריץ' ומקים רשת ישיבות "בית יוסף" ברחבי פולין
הרב שבתי נחומוביץ - ראש ישיבת בית יוסף בשדליץ ובחיפה ומשגיח בישיבת תפארת ישראל
הרב הלל ויטקינד - מייסד ישיבת בית יוסף בתל אביב
הרב יהושע לב - ראש ישיבת נובהרדוק בלובר
הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו - ראש ישיבת עץ חיים במונטרה
הרב יעקב ישראל קניבסקי - ר"מ בישיבת בית יוסף בפינסק וראש ישיבת בית יוסף בבני ברק
הרב שלמה בלוך - מאישי תנועת המוסר ותלמיד החפץ חיים
הרב שמואל וינטרוב - ראש ישיבת בית יוסף בפינסק
הרב משה ימיני (סקרובון) - מגדולי תלמידיו
הרב רפאל אלתר שמואלביץ, רבה של סטוצ'ין, בנו הוא הרב חיים שמואלביץ ראש ישיבת מיר
הרב ישראל יעקב ליובצ'נסקי, משגיח בישיבת אהל תורה, ברנוביץ
הרב אברהם יפה'ן, ראש ישיבת נובהרדוק
מדרגת האדם, חלק א, פולטבה 1918, הספר כלל 6 פרקים: א) בתקופת העולם, ב) בתיקון המידות, ג) בבירור המידות, ד) בדרכי התשובה, ה) ובחרת בחיים, ו) בדרכי הביטחון.
מדרגת האדם, חלק ב, פיוטרקוב 1921, 6 פרקים נוספים: ז) ביראה ואהבה, ח) בבקשת השלמות, ט) בנקודת האמת, י) בדרכי החיים, י"א) בחשבון הצדק, י"ב) במזכה הרבים.
יוסף יזרעאלי (28 ביוני 1906 – 28 במרץ 1973) היה סגן ציר ואחר כך ציר בשלושה קונגרסים ציוניים בשנות השלושים.
חבר המזכירות והלשכה של מפא"י, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות והוועד הפועל הציוני והמזכיר הראשון של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
חבר וממלא מקום ראש המפקדה הארצית של ה"הגנה".
איש תעשיית הביטחון בישראל ומנהל התע"ש בשנים 1946–1947. עם הקמת משרד הביטחון ב-1948 היה למזכיר הכללי הראשון שלו.
נולד בקייב, באותה עת האימפריה הרוסית, להוריו, דוד יזרעאלי וחיה לבית אלטמן.
קיבל בהתחלה חינוך יהודי ואחר כך גמר בית ספר תיכון של המשטר הבולשביקי בקייב.
בו בזמן היה פעיל בחשאי בתנועת "השומר הצעיר" (חבר הוועד של אזור קייב) וב"החלוץ".
אסיר ציון בשל פעילותו הציונית.
בסוף 1924 עלה לארץ ישראל והחל את פעולתו בייסוד תנועת הצופים העובדים והנוער העובד.
היה ב-1924 ממייסדי וראשוני קיבוץ אפיקים ואחר כך מפעילי הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים.
החל מ-1928 ובמשך שנות השלושים היה שליח ההסתדרות במדינות הבלטיות ובמדינות נוספות באירופה וארגן שם בין השאר את תנועות הנוער.
חבר מזכירות מרכז מפא"י ומועצת הקיבוץ המאוחד.
ב-1932 נשא לאישה את לאה לבית ואס ולשניים נולדו בן ובת.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה שליח ההסתדרות בארצות הברית ובשנת 1941 יזם הקמת פלוגת טיס שם, שתעסוק בהכשרתם של צעירים יהודים כטייסים.
בכספים שנתקבלו מהסוכנות היהודית ומידידי תנועת "החלוץ" בארצות הברית, נרכשו שלושה מטוסי אימון ובאמצעותם הודרכו שתי קבוצות שמנו יחדיו כ-20 חניכים, בשדה תעופה פרטי בהייטסטאון שבניו ג'רזי.
המגמה הייתה להכשירם לקבלת רישיון טיס מסחרי, אולם מהלך האימונים הופסק פחות משנה לאחר תחילתו, עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
רוב משתתפי הקורס הספיקו לגשת לבחינות טיס, אולם רק בודדים מהם קיבלו רישיון טיס מסחרי.
היה פעיל ב"" מאז בואו ארצה, ראש סיעת ההסתדרות וחבר המפקדה הארצית של ההגנה מטעמה החל ממאי 1946. לקראת הקמת המדינה כיהן כממלא מקום ראש המפקדה הארצית.
מנהל התע"ש בשנים 1946–1947. משהוקמה מדינת ישראל התמנה למזכיר כללי של משרד הביטחון.
ביוני 1965, כשפרש דוד בן-גוריון ממפא"י והקים את רפ"י היה יזרעאלי אחד מהמצטרפים אליו.
יזרעאלי נפטר בשנת 1973 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ אפיקים.
פרסם מפעם לפעם מאמרים ב"דבר" ובעיתוני הנוער והחלוץ.
לפעמים: שירים, הוצאת עקד, 1959
בשליחות ביטחונית, הוצאת עם עובד, 1972.
הרב יוסף יהודה הלוי שטרסברג (כונה "הקוסובר דיין"; ה'תקפ"א 1821 – כ"ז בחשוון ה'תרע"א 1910) היה דיין בקוסוב ובירושלים.
שטרסברג נולד בבוזונוב שבדרום מזרח גליציה בשנת תקפ"א 1821. בשנת תרכ"א (1860) מונה לדיין ומורה צדק בקוסוב, שם כיהן במשך יותר מ-33 שנה, בימיהם של רבי יעקב שמשון מקוסוב ובנו הרב משה.
בחלק מהתקופה שימש גם כגבאי וכותב המכתבים אצל האדמו"ר.
בשנת ה'תרנ"ו (1896), כשהיה בן 75, עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר העתיקה בירושלים, בחצר שגבלה בבית הכנסת תפארת ישראל ובסמוך לביתו של הרב יהושע לייב דיסקין.
כשהוקם בית הדין של החסידים בירושלים בשנת תרס"א 1901, צורף הרב להרכב בית הדין, בראשותו של ר' ליפמן דוד שובקס תלמידו של הרב מנחם מנדל מקוצק.
הדיין השלישי בבית הדין היה הרב טוביה אריה גולדברגר.
הדיין מקוסוב שימש כחבר בית הדין עד יום מותו בכ"ז בחשוון ה'תרע"א (1910).
שטרסברג התכתב עם עשרות רבנים בשאלות ותשובות הלכתיות וחיבר את הספר "יד יוסף" – שאלות ותשובות על שולחן ערוך (נדפס בירושלים בשנת תרנ"ח).
בין השאר התכתב רבות עם הרב שלמה דרימר, שהיה מחסידי קוסוב, ויש המשערים שהוא המליץ עליו ותרם למינויו לדיין בקוסוב.
פרסם מאמרים בבמות תורניות שונות, בהם "אור תורה" שהופיע בירושלים, ובקובץ "בית ועד לחכמים" שיצא לאור בניו יורק.
יוסף יהלום (נולד ב-11 באפריל 1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לספרות עברית שבאוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית וקליר הול קולג', קיימברידג'.
הוא עוסק בחקר הפיוט והשירה העברית בימי הביניים.
רבים ממחקריו ממוקדים בפיוט הארץ-ישראלי הקדום, אך הוא עסק גם בפיוט בתקופות ובאזורים נוספים ובשירת החול העברית.
יהלום נולד בחיפה, להורים שעלו ארצה בטרם מלחמת העולם השנייה מעיר בגבול פולין-גרמניה.