tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדריכלים העיקריים היו פרנק אפמן (Frank Upman), גילברט לקוסט רודייה (Gilbert LaCoste Rodier), נתן קורווית' ויאט, ולואי ג'וסטמנטה (Louis Justemente).
הם הכינו שתי תוכניות ל"בניין פשוט ומכובד, בהרמוניה עם שאר מתחם הקפיטול".
בינואר 1929 אישר הקונגרס 8.4 מיליון דולר לרכישת ופינוי האתר ולבניית הבניין החדש.
היסודות הושלמו בדצמבר 1930 ואכלוס הבניין החל באפריל 1933.
הבניין נבנה תוך שימוש רב בפלדה שיובאה מחוץ לארצות הברית - דבר שעורר מחאה ציבורית.
חדר הכנסים הגדול של בניין לונגוורת', שמסוגל להכיל 450 איש, שימש בית הנבחרים כחדר הישיבות העיקרי של בית הנבחרים בין השנים 1949 ו-1950, בעוד שחדרו בקפיטול ארצות הברית עבר שיפוץ.
חדר זה נבחר לכך, שכן לא היה חדר גדול דיו בקפיטל להכיל 450 איש.
בשל מיקומו של הבניין באתר משופע, גובהו של בסיס הגרניט של הבניין משתנה בין שתיים לארבע קומות.
מעל בסיס הגרניט שלוש קומות הבניין העיקריות המצופות בשיש לבן.
עמודים יוניים תומכים באנטבלטורהות מעל אכסדרות הבניין.
בראש האכסדרא הראשית מצוי גמלון.
שתי קומות נוספות מוסוות מאחר מעקה שיש.
בניין לונגוורת', לצד הגלריה הלאומית לאמנות (שנבנתה ב-1941) ואנדרטת ג'פרסון (שנבנתה ב-1943) נחשבות לדוגמאות הטובות ביותר בוושינגטון לסגנון הבנייה הנאו-קלאסי.
בניין מינהל החינוך בחולון הוקם בשלהי שנות השישים ושימש שנים רבות את הספרייה הציבורית המרכזית של העיר.
בעקבות העברת הספרייה אל המדיטק נפתח במקום המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
בזכות צורתו המיוחדת והיותו סמל בתרבות המקומית בחולון הוכרז בניין מינהל החינוך על ידי עיריית חולון כמבנה לשימור.
במחצית שנות השישים הוחלט בעיריית חולון להקים מבנה ציבורי חדש שישמש כמתנ"ס עירוני וישרת את האוכלוסייה המתגוררת במרכז העיר.
המבנה החדש שהיה בשלב זה בעל קומה אחת בלבד, תוכנן על ידי משרד האדריכלים בר-הרשקוביץ מתל אביב והחל להיבנות בסוף שנות השישים.
באותה עת פעלה בחולון ספרייה מרכזית שנפתחה בשנת 1963 וישבה במבנה יד לבנים בעיר.
המקום היה צר מלהכיל את הספרים הרבים שהצטברו בו, ובעירייה הוחלט להקים מבנה ייעודי שישמש את הספרייה.
בהמשך הוחלט לשנות את יעודו של המבנה החדש שעמד בפני השלמה ולהעביר אליו את הספרייה המרכזית של חולון.
בעקבות הצלחת הספרייה והמספר הגדול של המבקרים שפקדו אותה הוחלט באמצע שנות השבעים להרחיב את המבנה ולהוסיף לו קומה שנייה.
בשלב זה, שהושלם בשנת 1976, נוסף לבניין גם המגדל המאפיין אותו, אשר הכיל את חדר המדרגות שהובילו אל הקומה השנייה של הספרייה.
בעקבות ההרחבה הועברה ספריית העיון למבוגרים אל הקומה השנייה של המבנה, ובקומה הראשונה נותרו ספריית ההשאלה, הספרייה לילדים ומשרדי ההנהלה.
ספריית מיטרני שימשה שנים רבות את תושבי חולון כמרכז תרבותי שהתקיימו בו תערוכות, הרצאות ופעילויות חינוך שונות.
בשנת 2004, בעקבות העברת הסיפרייה העירונית של חולון אל המבנה החדש של המדיטק, הוקצתה קומת הקרקע של מבנה הספרייה לשעבר לשימוש משרדי מחלקת החינוך של העירייה.
בחלל שהתפנה בקומה השנייה הוחלט להקים את המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, אשר נפתח לציבור בשנת 2007. תהליך הפיכת החלל הפתוח של המבנה למוזיאון פעיל תואר בהרחבה על ידי גלית גאון שליוותה את הקמת המוזיאון.
בזכות היותו של המבנה "בעל חזות צורנית ייחודית", ובזכות היותו של הבניין "סמל במורשת התרבותית של העיר", הוחלט על ידי העירייה בשנת 2012 לשלב את בניין מנהל החינוך בתוכנית המתאר המקומית שעסקה בשימור המורשת הבנויה של העיר ולהכריז עליו כמבנה לשימור.
בניין מאופס אנרגיה הוא השם המשותף למבנים, שאינם צורכים אנרגיה על בסיס שנתי.
כלומר, סך צריכת האנרגיה הנצרכת במבנה/אתר בשנה, שווה לאנרגיה המתחדשת המיוצרת במבנה/אתר באותו הזמן וזאת מבלי לפגוע בפונקציונליות המבנה.
(קיימת הגדרה המאפשרת את ייצור האנרגיה המתחדשת מחוץ למבנה).
מטרת האיחוד האירופי להגיע למצב שכל המבנים יעמדו בתקן "קרוב למאופס אנרגיה".
דוגמה למבנה כזה בישראל הוא בית המשפט בחדרה.
בנייה מאופסת אנרגיה החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם פרוץ משבר הנפט.
כיום בנייה מאופסת אנרגיה היא מגמה עולמית המתחזקת ככל שעלות יצור אנרגיה מתחדשת יורדת והפער בינה ולבין עלות האנרגיה מדלקים מצטמצם.
קיימות מספר גישות למדידת בניינים מאופסי אנרגיה:
אפס שימוש באנרגיה נטו - כמות האנרגיה המתחדשת המיוצרת שווה לכמות האנרגיה הנצרכת.
אפס פליטת אנרגיה נטו - המכונה גם בניין ללא פליטת פחמן.
עלות אפס נטו - בשיטה זו משווים את עלות רכישת האנרגיה הנצרכת לתמורה ממכירת החשמל המיוצר כאנרגיה מתחדשת.
השוני בין הגישות נובע מתקינה שונה בכל אזור, אך התוצאה של כל הגישות היא דומה ובכולן מגיעים לצריכת אנרגיה אפסית ולטביעת רגל פחמנית נמוכה ביותר.
צמצום צריכת האנרגיה במבנים מתקבל על ידי שימוש בשלושה מרכיבים במשולב:
מרכיב תכנון – תכנון מבנה חסכוני באנרגיה, כדוגמת מבנה מאופס אנרגיה, נדרש להשיג את הנוחות האקלימית בתוך הבניין וזאת ללא שימוש באנרגיה לדוגמה: העמדת הבניין וארגון החללים הפנימיים תוך יעילות מקסימלית לתנאי הסביבה, שימוש בהצללה, ניצול מסה תרמית, בידוד תרמי, זיגוג וכו').
צמצום שימוש באנרגיה - הפעלת ציוד מיזוג אוויר ואוורור בעלי יעילות גבוהה לקבלת סביבה בעלת נוחות תרמית לדוגמה: מערכות בקרת אנרגיה במבנים, מערכות השבת חום, טכנולוגיות לאגירת אנרגיה והסטת עומסים וכו'.
ייצור אנרגיה מתחדשת – שימוש בטכנולוגיות יצור אנרגיה ללא שימוש חומרים מתכלים מהטבע לדוגמה: תאים פוטוולטאים, טורבינות רוח, מערכות גיאותרמיות, וכו'.
יישום בנייה מאופסת אנרגיה תצמצם את הצורך בהקמת תחנות כוח חדשות עם גידול האוכלוסייה והעלייה ברמת החיים.
ניתוח עלות-תועלת של בניין מאופס אנרגיה שונה מזה של מבנה רגיל בכמה מדדים.
ההשקעה של משאבי זמן ותשומות במבנים מאופסי אנרגיה גבוהה בהרבה ביחס למבנה רגיל הן בשלב התכנון, בו צריך להתחשב בתקנים ובדרישות נוספות, והן בשלב הביצוע אשר מחייב שימוש בחומרים ובמערכות יקרות יותר ונוספות לעומת בנייה רגילה.
החסכון בעלויות צפוי להתקבל אך ורק בשלב התפעול של המבנה, וההחזר על ההשקעה (ROI) רק לאחר זמן רב, לעיתים אף עשרות שנים.
בדיקה כלכלית פרטנית למיזם צריכה לקחת בחשבון מספר גורמים, ביניהם:
שווי המענקים והסובסידיות הממשלתיות שאינם חלק מההשקעה.
השפעת שיעור הריבית - בשל ההשקעה גדולה יותר בשלב ההתחלתי לשיעורי הריבית ולשינויים בה השפעה קריטית על ה-ROI.
עלויות התחזוקה של מערכות שונות מהעלויות במבנה רגיל.
מאחר שהחסכון צפוי להיות מושג רק בשלב התפעול יש יתרון לבנייה בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
בנייה ירוקה בהשוואה לבנייה מאופסת אנרגיה - בנייה ירוקה היא גישה הוליסטית הכוללת תכנון וביצוע בכל היבטי פרויקט הבנייה, במטרה למזער את החותם האקולוגי של הפרויקט על הסביבה על ידי חסכון באנרגיה, מים ושימוש בחומרים ירוקים.
לעומת זאת, בנייה מאופסת אנרגיה היא ממוקדת בפתרון התפעולי של ייצור אנרגיה מתחדשת השווה לצריכת האנרגיה של הפרויקט ואינה עוסקת בשלב הבנייה ובשימוש בעל חותם אנרגטי נמוך.
עם זאת, כדי להשיג בניין מאופס אנרגיה, על התכנון להשתמש בעקרונות דומים ובסופו של התהליך, תוצאות שתי הגישות מצמצמות את ההשפעה של המבנים על הסביבה.
מחקר עולמי שנערך בשנת 2010 מצא מעל 200 בניינים מאופסי אנרגיה בעולם.
כיום בנייה מאופסת אנרגיה נפוצה בעולם ובמספר מדינות הופכת להיות חלק מהתקינה לבנייה.
בשלב הראשון בניינים אלו נפוצים במבנים ציבוריים ובמספר מדינות החלו בפרויקטים אלו בבנייה למגורים.
הוא בניין רב קומות, שהוקם במוסקבה בשנים 1948–1954, אחד משבעת גורדי השחקים של סטלין שנבנו.
פרויקט הבניין בוצע על ידי אדריכלי בית המלאכה הראשי מספר 9 של מכון "מוספירויקט", מיכאיל פוסוקין ואשוט מדויאנץ ומ.
בספרות ההיסטורית משתמשים לעיתים קרובות במונח "גורד שחקים שעל המרד".
השם קשור לשם הקודם של כיכר קודרין (ככר המרד).
גורד השחקים נבדל על ידי פתרונות ייחודיים לבנייה למגורים סובייטים: נוכחות של חניון תת-קרקעי, תא לעגלות תינוקות בקומת הקרקע ומכשירי מטבח מודרניים.
בניין יצרן אנרגיה הוא מונח המשמש לתיאור מבנה שמייצר יותר אנרגיה מזו שהוא צורך.
זאת בשונה מבניין מאופס אנרגיה, בו כמות האנרגיה המיוצרת שווה לכמות האנרגיה הנצרכת.
הבניין מכיל אמצעים לייצור חשמל ממקורות אנרגיה מתחדשים, אשר כמות החשמל המיוצרת בו גדולה מכמות החשמל המסופקת לו על ידי מקורות חשמל חיצוניים במשך שנה.
תכונה זו מושגת באמצעות שימוש בטכנולוגיות להפקת חשמל במתקנים קטנים (microgeneration) וטכניקות להפחתת צריכת האנרגיה, כגון: תכנון בניינים סולריים פסיביים, בידוד ובחירת מיקום הדורש השקעה אנרגטית נמוכה בחימום, קירור, ותאורה.
צמצום הנוחות המודרנית יכול לתרום גם הוא לחיסכון באנרגיה, עם זאת, מבחינת המתגוררים והמתארחים בבניינים אלו, כמעט ואי אפשר להבחין בהבדל בינם לבין בניין שאינו יצרן אנרגיה, וההבדל העיקרי הוא ריבוי של מכשירים חסכוניים באנרגיה ברחבי הבית.
המונח נטבע לראשונה בשנת 1994 על ידי רולף דיש (Rolf Disch) בעת שבנה את בית מגוריו הפרטי, ה-Heliotrope כבניין יצרן האנרגיה הראשון בעולם.
לאחר מכן, הוסיף דיש לשכלל את התפיסה בפרויקטים נוספים שנבנו על ידי חברת רולף דיש אדריכלות סולארית , במטרה לקדם אימוץ רחב יותר של מבנים יצרני אנרגיה לשימושי מגורים, מסחר וקמעונות.
חברת Disch גורסת כי Energy Plus היא יותר מסתם שיטה לייצור דיור ידידותי לסביבה, אלא גם מושג אקולוגי ואדריכלי משולב.
ככאלה, Energy Plus נועדה להיות עדיפה על עיצובים בעלי צריכת אנרגיה מופחתת, או מאופסי אנרגיה כמו אלה של בניין פאסיבי.
גישת Energy Plus עושה שימוש במגוון טכניקות לייצור בניין המייצר יותר אנרגיה ממה שהוא צורך.
דוגמה טיפוסית היא לכידת חום במהלך היום, על מנת להפחית את הצורך לייצר חום לאורך הלילה.
הלכידה מושגת באמצעות אזורי חלון גדולים הפונים לצפון ולדרום, כדי לאפשר לאור השמש לחדור למבנה.
דבר זה מפחית את הצורך בשימוש באנרגיית תאורה.
חלונות בעלי שלוש שכבות (ערך U = 0.7) לוכדים את החום בפנים.
תוספת של בידוד כבד פירושה שהמבנה עדיין חם בערב ולכן זקוק לחימום מופחת.
במבנה Energy Plus המכונה ספינת השמש, ששטחו 5,600 מטרים רבועים ומשלב שימושים של מסחר ומגורים, השתמשו בטכניקות כמו חומרים של שינוי פאזות בקירות ובידוד ואקום.
כך מתאפשרת זמינות מרבית של שטח הרצפה מבלי לפגוע בבידוד יעיל.
חלק חשוב בגישת ה- Energy Plus, המבדילה אותה מתפיסות דומות, הוא שהבעלים או השוכר של בניין Energy Plus אמור להיות מסוגל לחיות ולעבוד בו בנוחות, מבלי לוותר על אורח החיים או על רמת החיים הרגילה.
לדוגמה, לוחות סולריים מעוצבים באופן אסתטי, כך שישתלבו בחזית המבנה.
זה משקף את הדגש של Energy Plus על תכנון ושילוב קהילתי, כאשר היבטים של תחבורה, ניהול מים ותקשורת נחשבים גם הם כחלק מהתכנון.
עיצוב Energy Plus אף מדגיש את החשיבות של פיתוח בר-קיימא בקהילות בכלל.
קהילה חסכונית באנרגיה נתפסת כמייצרת הזדהות חיובית וגאווה קהילתית.
רולף דיש אומר שהוא מושך אוכלוסייה איכותית, מיזמים חדשניים ומקומות עבודה יצירתיים באמצעות העיצובים שלו וטכניקות תכנון עירוניות מקיימות, כמו ניהול תנועה הכולל מסלולי הליכה רחבים, מסלולי אופניים וקישורים לתחבורה ציבורית הם כולם חלק מאידיאל Energy Plus.
כך, למשל, הדיירים והבעלים משלבים אופניים ורכב שיתופי, ובשכונה יש אזור רחב נטול מכוניות.
פרויקטים יצרני אנרגיה לדוגמה - פרייבורג, גרמניה
המעצב של ההליוטרופה (Heliotrope), שנבנה בשנת 1994 כמגורים הפרטיים והפרויקט המיוחד של רולף דיסץ' בפרייבורג, טוען כי הוא הבניין הראשון בעולם שייצר יותר אנרגיה מזו שהוא משתמש בה, בהסתמך על אנרגיה מתחדשת לחלוטין וחופשית מפליטות ו-CO2 נייטרלי.
המבנה מסתובב כדי לעקוב אחר השמש, דבר המאפשר לו להשתמש בכמות גדולה של אור שמש וחום טבעי במהלך היום.
בבניין משולבות טכנולוגיות שונות לייצור אנרגיה, כולל לוח מעקב פוטו-וולטאי סולארי כפול צירים בגודל 56 מטרים מרובעים, מחליף חום גיאותרמי, יחידת חום וכוח משולבים (CHP) ומעקה מרפסת סולארית-תרמית, כדי לספק חום ומים חמים.
אלה בשילוב כמויות הבידוד הגדולות מאפשרות להליוטרופה לייצר פי ארבעה עד שישה מצריכת האנרגיה שלה (תלוי בעונת השנה).
הבניין מצויד גם במערכת לניקוי מים אפורים וקומפוסטציה מובנית של פסולת.
לאחר הצלחת ההליוטרופ בפרייבורג, Hansgrohe התקשרה עם רולף דיש אדריכלות סולארית לתכנון ובניית הליוטרופ נוסף שישמש כמרכז מבקרים ואולם תצוגה באופנבורג, גרמניה.
בניין ההליוטרופ השלישי נבנה בהילפטולטשטיין שבבוואריה כדי לשמש כמעבדת שיניים טכנית.
עם הצלחתו של ההליוטרופ, יישמה חברת רולף דיש אדריכלות סולארית את תפיסת ה- Energy Plus שלה בבנייה רווייה על ידי פיתוח קהילתי של 50 בנייני Energy Plus.
הפרויקט, שנקרא השכונה הסולארית (Solar Settlement), נבנה בין השנים 2000–2005 ברובע וובן בפרייבורג, ומהווה דוגמה לחזונו של דיש '"ציווי סביבתי בסיסי" ("fundamental environmental imperative").
נכון לשנת 2011, הבניינים מאוכלסים יותר מ -8 שנים בתפוסה מלאה וכל אחד מהם ייצר יותר מ -5,000 אירו (5,600 דולר) של עודפי אנרגיה בשנה, מהם נהנו בעלי הבתים.
הפרויקט זכה בשנת 2002 בפרס 'בניין השנה' ובפרס שילוב אנרגיה סולארית במגורים, ובשנת 2006 בפרס 'קהילת הדיור היפה ביותר בגרמניה'.
בעיצוב פנים של הבניינים נעשה שימוש בעץ מהיער השחור ובתאורה טבעית שמספקת חללים מוארים בשמחה וזרימה טבעית מחדר לחדר.
הדיירים ב-Solar Settlement טוענים כי לא התפשרו ברמת החיים שלהם, וכי הם נהנים מבחינה סביבתית וכלכלית.
ספינת השמש (Sun Ship), הממוקמת בסמוך לשכונה הסולארית שילרברג בפרייבורג, משתרעת על פני שטח של 5,600 מטרים רבועים וכוללת שימושים של מסחר, משרדים ומגורים.
ספינת השמש כוללת סופרמרקט, חנות נוחות ובית קפה בקומה הראשונה, משרדים וחללי עבודה בקומה השנייה ובקומה הרביעית, ותשעה פנטהאוזים על הגג.
ההיבטים הבולטים במבנה הם קירותיו המבודדים בוואקום, אוורור עם התאוששות חום של 95%, חלונות משולשים וחזית של פאנלים סולריים.
כבניין המשרדים יצרן האנרגיה הראשון בעולם, ספינת השמש מציג לא רק יעילות אנרגטית גבוהה, אלא גם סביבת עבודה נעימה.
המשרדים מוקפים בחלונות שמחדירים אור שמש טבעי מצפון ומדרום, ועל ידי כך מצמצמים את השימוש באור מלאכותי, שצורך אנרגיה.
בנוסף למשרדים ולשטחי המסחר, שני חדרי ישיבות מספקים מקום להרצאות, לפגישות ומשמשים גם כאולם תצוגה.
בשנת 2018 תוכננה בארסוף וילה על ידי האדריכל יוסי קורי שמייצרת יותר חשמל משהיא צורכת.
הווילה בשטח 250 מ"ר משתרעת על מגרש של 700 מ"ר וכוללת ארבעה חדרי שינה, סלון, מטבח ופטיו.
על הבית הולבשה מעטפת קירות בצורת V שממתנת את חדירת השמש, ובנוסף מאפשרת להלביש עליה את המערכת הסולארית.
לדברי האדריכל, הבית כולל 60 חומרים אקולוגיים המתחלקים לחומרים מקומיים, ממוחזרים ומתחדשים.
על גגות המבנה יש 90 מ"ר של תאים פוטו-וולטאים.
פרס הקיימות הגרמני לשנת 2008.
פרס וופרטל לאנרגיה וסביבה לשנת 2005.
פרס אנרגיה עולמית לשנת 2003.
פרס השמש האירופי לשנת 2002.
פרס האדריכלות הפוטו-וולטאית 2001 באדן-וירטמברג.
בניין ויינרייט הוא גורד שחקים מוקדם השוכן ברחוב הערמונים 709, דאונטאון סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
הבניין בן 10 קומות ומתנשא לגובה של 41 מטרים.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים דנקמר אדלר ולואיס סאליבאן ונבנה בין השנים 1890–1891. בניין ויינרייט נחשב כביטוי הראשון לפונקציונליזם בגורדי שחקים מוקדמים.
הבניין נקרא על שמו של אליס ויינרייט, מבשל משקאות אלכוהוליים מקומי, קבלן בניין ומי שמימן את בנייתו.
הבניין רשום כנקודת ציון עירונית ולאומית ומתואר כ"אב טיפוס בעל השפעה רבה למבני משרדים מודרניים" על ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האדריכל פרנק לויד רייט כינה אותו "הביטוי האנושי הראשון של בניין משרדים גבוה מפלדה כאדריכלות".
הבניין היום שייך למחלקת המבנים של מדינת מיזורי.
במאי 2013, הוא הוזכר בסדרת סרטי התעודה That Changed America 10 של ה-PBS כאחד מ-10 המבנים ששינו את אמריקה, שתוכנן בידי לואיס סאליבן, "אבי גורדי השחקים".
בניין ויינרייט הוזמן על ידי אליס ויינרייט, מבשל משקאות אלכוהוליים מקומי, מתוך צורך לחללי משרדים עבור ניהול אגודת מבשלי סנט לואיס.
הקומות העליונות תוכננו עם משרדים קטנים יחסית (נקראים גם משרדי חלות דבש (honeycomb) והקומה העליונה שימשה כחלל טכני למכונות ומאגר מים.
בניין מועצת העבודה וההגנה (או בניין הוועדה לתכנון המדינה, בניין הדומה) הוא בניין במוסקבה ברחוב אוחוטני ריאד 1, המאכלס את הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון ב.
הרעיון להקים בניין גדול וייצוגי באתר של מבנים היסטוריים בקנה מידה קטן לאורך הקו האדום של בית האיגודים במוסקבה עלה באמצע שנות העשרים.
בשנת 1926 נערך מכרז לתכנון בניין הבנק הממלכתי של ברית המועצות, אולם הבנייה באתר זה ננטשה ועל פי הפרויקט של א.
ז'ולטובסקי, שהשתתף במכרז, שופץ בניין הבנק ברחוב נגלינאיה.
בתחילת שנות השלושים, במקביל למכרז על מלון מוסובייט, הוכרז על מכרז לפרויקט של מלון אינטוריסט שממול, אך עד מהרה הרעיון נזנח והוחלט להקים במקום את בניין מועצת העבודה וההגנה.
כדי לפנות מקום בבניין, למרות התנגדויות של מבקרי אמנות, נהרסה כנסייה מהמאה ה-17. מבלי להודיע על מכרז, תכנון הבניין הופקד בידי האדריכל ארקדי יאקובלביץ' לנגמן, שהשלים אותו בהשתתפות האדריכלים ס.
באותה תקופה כבר היה לנגמן בעל ניסיון בבניית מבנים גדולים במוסקבה כמו אצטדיון דינמו (יחד עם לעזר צ'ריקובר) ובית אגודת דינמו (יחד עם איוואן פומין).
במקור תוכנן להיות בניין גרנדיוזי שיוביל לארמון הסובייטים.
ברם, במתכונתו הנוכחית, הבניין נבנה בשנים 1932–1935, כאשר תוכניתו של לנגמן לא יושמה במלואה.
על פי הפרויקט הראשוני, הבניינים היו אמורים לעמוד בכיכר סגורה עד לסמטת גאורגייבסקי ולכלול את בית האיגודים.
ביקורת מצד האדריכל הראשי של מוסקבה סרגיי צ'רנישייב, שהאמין שפתרון כזה ייצור אפקט של נקיק צר, אילצה לנטוש את הפרויקט במלואו.
שנתיים לאחר השלמת הבניין, מועצת העבודה וההגנה פורקה.
במדריך הטיולים השנתי של מוסקבה הופיע הבניין כבית מועצת הקומיסרים העממיים של ברית המועצות.
מאוחר יותר, הבניין הועבר לידי מועצת השרים של ברית המועצות ואז לידיועדת התכנון הממלכתית של ברית המועצות (גוספלאן).
משנת 1994 שוכנת כאן הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון בפרלמנט הרוסי.
תוכנן כי לאחר הקמת מרכז פרלמנטרי חדש במרכז מוסקבה, ייהרס הבניין על מנת לבנות במקומו בית מלון או מרכז קניות.
תוכניות כאלה הוכרזו על ידי איש העסקים מיכאיל גוצרייב, שהיה אמור לקבל לידיו את הבעלות על הנכס.
ברם התוכניות לא הבשילו לכדי מימוש.
חזיתות הצד הראשיות צרות וארוכים מעוטרות גבוה, מהמרתף לעליית הגג, עם חירוץ אומנותי לאורך הקצוות.
החזית הראשית מחולקת לשתי חזיתות צדדיות ומרכזיות.
באזור המרכזי ישנה אכסדרת כניסה שטוחה, שקרובה יחסית לאכסדרת העמודים של בית האיגודים הניצב בסמוך.
בראש הבניין חרוט סמל ברית המועצות, ועל החלק הקדמי יש מוט וממנו מתנופף דגל רוסיה.
מבחינה סגנונית, עיצוב הבניין משלב גם אלמנטים של קונסטרוקטיביזם (עקביות ועיצוב שנחשפו בחזיתות), מונומנטליות וייצוגיות - מאפיינים האופייניים לאדריכלות הסובייטית.
בניין לייטר הראשון היה בניין מסחרי בשיקגו, שנבנה בשנת 1879 ותוכנן על ידי האדריכל ויליאם לה ברון ג'ני.
ג'ני תכנן את הבניין, הממוקם בצומת הרחובות מונרו-וולס, כבית כלבו, עבור איש העסקים לוי לייטר .
בניין זה סומן וצוין כאבן דרך משמעותית הנדסית-אדריכלית: הוא שילב, לראשונה, ארבעה אלמנטים חיוניים של גורד שחקים מודרני בבניין אחד.
היו אלה: גובהו הרב (לייטר הראשון היה במקור בגובה חמש קומות, וזמן קצר לאחר מכן הוגבה לשבע קומות), מסגרת שלד מברזל, טרקוטה כחומר הגנה נגד אש על כל הרכיבים המבניים שלו, וכן, שינוע אנכי באמצעות מעליות.
הוא גם נבנה מסוג חדש של זכוכית בחלונותיו.
אף על פי ש-"מחלקת בניין עיר" דרשה מג'ני לבנות קיר חיצוני אחד בשיטה המסורתית, כקיר נושא עומס ורצפות העשויות עץ כבד, שאר הבניין נבנה כחידוש מודרני.
בניין לייטר השני , הידוע גם בשמות בניין לייטר II, בניין סירס, מרכז הקונגרסים אחד ומרכז רוברט מוריס, ממוקם בפינה הדרום-מזרחית של רחוב סאות' סטייט ו-East Ida B.
Wells Drive בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
אין לבלבל את הבניין עם מגדל ויליס הנוכחי, לשעבר מגדל סירס, שנבנה ובבעלות חברת הזמנות הדואר המפורסמת Sears, Roebuck & Company.
בניין זה מוגדר כציון דרך של אסכולת שיקגו וזכה לתהילה בהיותו אחד המבנים המסחריים המוקדמים ביותר שנבנו עם קונסטרוקציית שלד של מסגרות פלדה שעוד נותרו על תילם בארצות הברית.
הבניין נבנה בשנת 1891 במימון לוי לייטר , (1834–1904), ובתכנון האדריכל ויליאם לה ברון ג'ני, שיישם את מסגרת השלד העשויה פלדה.
הבניין הושכר על ידי לוי לייטר לחנות הכלבו של Siegel-Cooper Company , שאכלסה אותו במשך כשבע שנים.
לאחר סגירת Siegel-Cooper Company, אכלס הבניין דיירים שונים עד שהפך לחנות הדגל במרכז העיר של Sears, Roebuck and Company בשנת 1931. סירס שכרה אותו עד 1986 אז, החליטה לסגור את החנות והבניין הושכר לדיירים אחרים.
הבניין בעל שמונה קומות והוא תופס את כל גוש רחוב סטייט בין Ida B.
חזית רחוב סטייט מורכבת מתשעה חלקים, המופרדים על ידי פילסטרים רחבים.
הפילסטרים מחופים בכותרות פשוטות וכרכוב לא מעוטר מודגש ומקיף את כל המבנה.
Wells ו-Van Buren הן ברוחב של שלושה חלקים במידות של 120 מטרים על 44 מטרים.
בתוך כל חלק ארבעה חלונות בכל קומה והם מיושרים אנכית.
כל קומה בשטח 4,600 מטרים רבועיים עם תקרות בגובה 4.9 מטרים וניתן לחלק כל קומה כדי להשכירה למספר דיירים.
קודמו, בניין לייטר הראשון, תוכנן על ידי ג'ני ב-1879 והיה ממוקם בצומת הרחובות מונרו-וולס עד שנהרס ב-1972. בניין לייטר השני סומן כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1976, וציון דרך של שיקגו ב-14 בינואר 1997. בשנת 1998, הבניין הפך לבית לקמפוס שיקגו של אוניברסיטת רוברט מוריס-אילינוי .
בניין לודינגטון הוא הבניין קדום ביותר שנבנה בשיטת השלד ממסגרות פלדה בשיקגו, אילינוי.
הוא ממוקם באזור הקהילה של הלופ.
בניין מועצת הסחר של שיקגו הוא גורד שחקים בן 44 קומות המתנשא לגובה של 184 מטרים שעוצב בסגנון אר דקו.
הבניין ממוקם בלופ של שיקגו, ניצב למרגלות הקניון של רחוב לה סאל.
נבנה בשנת 1930 עבור בורסת הנגזרות של שיקגו (CBOT) ושימש כמקום המסחר העיקרי של ה-CBOT ומאוחר יותר של קבוצת CME, שהוקמה בשנת 2007 על ידי מיזוג ה-CBOT ובורסת הסחורות של שיקגו.
בשנת 2012, קבוצת CME מכרה את בניין CBOT לקונסורציום של משקיעי נדל"ן, הכוללים את GlenStar Properties LLC ו-USAA Real Estate Company.
הבניין הנוכחי היה בעצמו הגבוה ביותר בשיקגו עד 1965, אז עקף אותו מרכז ריצ'רד ג'יי דיילי .
המבנה הנוכחי ידוע בארכיטקטורת האר דקו שלו, בפסלים ובגילוף אבן בקנה מידה גדול, כמו גם בקומות מסחר גדולות.
פסל אר דקו מאלומיניום בן שלוש קומות של קרס, אלת החקלאות (במיוחד תבואה), מכסה את הבניין.
הבניין מהווה אטרקציה ומיקום פופולרי לצילומי סרטים, ובעליו והנהלתו זכו בפרסים על מאמצים לשימור הבניין ועל ניהול המשרדים.
הבניין נרשם כציון דרך של שיקגו בשנת 1977 וחתן כבוד לאומי היסטורי ומרשם לאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1978.
בניין מחלקת המשפטים ע"ש רוברט פ.
קנדי הוא מבנה ממשלתי הממוקם בשדרות פנסילבניה 950 בוושינגטון די.סי., ומשמש כמשכנה של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
המבנה, השוכן בלב "המשולש הפדרלי", מאכלס את לשכת התובע הכללי של ארצות הברית, את משרד סגן התובע הכללי, וכן את המטה המרכזי של המחלקה.
הבניין נקרא על שמו של הסנאטור והתובע הכללי לשעבר, רוברט פ.
קנדי, מאז שנת 2001. מאז חנוכתו שימש המבנה כמרכז הניהולי, המשפטי והסמלי של מחלקת המשפטים האמריקאית.
במקום נערכים תדרוכים, פגישות בין־סוכנויות, דיונים משפטיים ובחלק מהחדרים אף מתבצעים טקסים רשמיים.
משרד התובע הכללי של ארצות הברית הוקם בשנת 1789 על ידי הקונגרס הראשון, וייעודו היה לייעץ לנשיא ולבכירים אחרים בעניינים משפטיים.
במהלך המאה ה־19 צמח המשרד בהיקפו ובתפקידיו, עד שבשנת 1870 הפך למחלקת ממשלה מלאה – מחלקת המשפטים – שבראשה עומד התובע הכללי.
עד להשלמת הבניין הנוכחי בשנת 1935, פעל המשרד במבנים זמניים, הן ממשלתיים והן פרטיים, והתפרש על פני עשרות אתרים שונים בוושינגטון.
ניסיונות מוקדמים לספק למחלקה מבנה קבוע החלו כבר ב־1910, אך רק לאחר חוק המבנים הציבוריים של 1926 (Public Buildings Act) התאפשר תכנון בקנה מידה רחב.
החוק אפשר גיוס אדריכלים פרטיים והוביל לתוכנית בנייה רחבה – הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית עד אז – שבמסגרתה נבנה גם הבניין הנוכחי.
המבנה תוכנן על ידי משרד האדריכלים Zantzinger, Borie and Medary מפילדלפיה.
לאחר פטירתו של מילו ב.
מדרי בשנת 1929, המשיכו בתכנון שותפיו קלרנס זנצינגר וצ'ארלס בורי.
הם שילבו בין סגנון קלאסי לבין מוטיבים של אר דקו ואלמנטים יווניים, תוך שמירה על קווים עיצוביים התואמים את מבני המשולש הפדרלי.
חזית המבנה מחופה באבן גיר בגוון בהיר וכוללת גג רעפים אדום, עמודים בהשראה קלאסית וחצרות פנימיות רבות שמספקות אור טבעי ואוורור.
כל דלתות הכניסה למבנה הן בגובה 20 רגל ומיוצרות מאלומיניום – חומר שנבחר בזמנו כתחליף חדשני לברונזה בשל עמידותו.
עיטורי אלומיניום נוספים מופיעים במעקות, דלתות, גרמי מדרגות, גופי תאורה ומעליות.
העיצוב הפנימי כולל חללים מרשימים, בהם ה"אולם הגדול" (Great Hall) והספרייה המשפטית בקומה החמישית.
האולם הגדול דו־קומתי, מרוצף באריחי טרקוטה עם גבולות שיש, ומואר בגופי תאורה בסגנון אר דקו.
הספרייה מאופיינת בתקרה גבוהה, גופי תאורה מרשימים ומחזור ציורי קיר בן 20 לוחות מאת מוריס שטרן.
פול ג'נווין היה אחראי על קונספט העיצוב האמנותי השלם של המבנה, ויצר 57 אלמנטים פיסוליים הכוללים דמויות מגולפות באבן לחזיתות, גופי תאורה אמנותיים מאלומיניום ועוד.
בנוסף, הוזמנו 68 ציורי קיר שנוצרו בין השנים 1935–1941 בעלות כוללת של 68,000 דולר – כשיעור אחוז אחד מעלות הבניין.
ציורים אלה מציגים סצנות מחיי היומיום בארצות הברית, דימויים סמליים ונושאים אלגוריים בנושא צדק.
בכניסות מרחובות 9 ו־10 מותקנים תקרות פסיפס מבטון צבעוני, מעשה ידיו של האמן המקומי ג'ון ג'וזף ארלי – מהדמויות הבולטות בפיתוח השימוש האמנותי בבטון מזוין.
המבנה שמר על רמת שלמות היסטורית יוצאת דופן.
מאז בנייתו שמרו החזיתות, הלובאים, המסדרונות, חדרי ההנהלה, הספרייה וחדרי הטקס על חומרי הגלם המקוריים, לרבות שימוש נרחב באלומיניום מעוטר.
בשנת 1999 החלה תוכנית שיפוץ רחבת היקף לשדרוג מערכות הבניין המקוריות – אינסטלציה, חשמל, מיזוג אוויר ומעליות – תוך שמירה על שיחזור מדויק של תאורה ומרכיבים עיצוביים היסטוריים.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הושק מיזם "המשולש הפדרלי" ביוזמת הנשיא הרברט הובר ומזכיר האוצר אנדרו מלון.
כחלק ממנו תוכנן מבנה ייעודי למחלקת המשפטים.
בשנת 1930 אישר הקונגרס את התקציב להקמת המבנה, והעבודות החלו במרץ 1931. המבנה אוכלס בספטמבר 1934, ונחנך רשמית ב־25 באוקטובר אותה שנה בנוכחות הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשנת 2001 הוסב שמו של המבנה לשם הנוכחי.
המבנה תוכנן בידי משרד האדריכלים Zantzinger, Borie & Medary בסגנון נאו-קלאסי עם השפעות מובהקות של אר דקו.
הבניין בנוי אבן גיר אינדיאני ומוקף בארבע חצרות פנימיות, אשר מספקות אור טבעי ואוורור לחללים הפנימיים.
שבע קומותיו כוללות כ־100,000 מ"ר של שטח בנוי, עם שני קילומטרים של מסדרונות, 10 גרמי מדרגות מרכזיים ו־29 מעליות.
עיצוב הפנים של המבנה כולל שימוש נרחב באלומיניום – בדלתות, מסגרות, מעקות, גופי תאורה ואלמנטים קישוטיים – כחומר בנייה עמיד וחדשני לתקופתו.
סגנון הארט דקו מתבטא בפרטים גאומטריים, בעיטורים ובשילוב אמנויות חזותיות רבות.
בניין מחלקת האוצר של ארצות הברית הוא מבנה היסטורי הממוקם בשדרת פנסילבניה מספר 1500, בוושינגטון די.סי., בסמוך לבית הלבן.
הבניין משמש מאז המאה ה-19 כמטה המרכזי של מחלקת האוצר של ארצות הברית, והוא אחד המבנים הפדרליים הוותיקים בעיר.
בשנת 1972 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי.
הבנייה החלה בשנת 1836 ונמשכה בשלבים עד 1869. האגף המערבי של המבנה, הפונה ישירות אל הבית הלבן, הושלם בשנת 1864. במהלך השנים שימש הבניין למגוון תפקידים ממשלתיים, כולל משרד נשיאותי זמני לאחר רצח הנשיא לינקולן.
באגף זה שכנה גם לשכת ההטבעה וההדפסה של ארצות הברית בראשיתה.
הבניין תוכנן בסגנון קלאסי המבטא יציבות, סדר וסמכות ממשלתית.
קירותיו עשויים אבן גיר והוא כולל שורות עמודים דוריים מרשימים.
האגף המערבי שלבניין מחלקת האוצר של ארצות הברית בוושינגטון הבירה מהווה חלק מרכזי מן המבנה ההיסטורי של מחלקת האוצר, והוא נבנה ברובו בין השנים 1861–1865, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
בניית האגף החלה עוד בשנת 1857, אך הופסקה בעקבות התפטרות מזכיר האוצר האוול קוב, אשר פרש מן הממשל הפדרלי והצטרף למאבק המדינות הדרומיות.
עם תחילת המלחמה, הפך הבניין לזירת פעילות אזרחית וצבאית כאחד, ולסמל של יציבות ועוצמה לאומית.
המבנה שימש לא רק כמרכז לפעילות כלכלית של האיחוד, אלא גם כבריקדה מבוצרת במרכז הבירה, מתוך חשש להשתלטות קונפדרטיבית.
הבניין אוחסן במזון ושתייה, הוקצו בו מגורים לחיילים, וחלקיו התחתונים הוסבו למחסה למקרה חירום נשיאותי.
גנרל וינפילד סקוט אף קבע כי, במקרה הצורך, יועתק מושב הנשיאות כולו לבניין זה.
במהלך המלחמה, האגף המערבי הפך גם למוקד חדשנות תעשייתית.
בעקבות חוק המטבע הלאומי של 1861, החלה מחלקת האוצר בהנפקת שטרות דולר, שכונו "גרינבאקים", והוקמו מתקנים ייעודיים במבנה לצורכי הדפסה, חתימה ואבטחה של השטרות.
לשם כך הוקמו לראשונה כספות עמידות לפריצה בטכנולוגיה מתקדמת לזמנה.
במקביל, החל גיוס נשים לעבודה ציבורית במחלקה – תופעה חדשנית באותם ימים – והאישה הראשונה שהועסקה בממשל הפדרלי, ג'ני דאגלס, הצטרפה באוקטובר 1862.
המשרד החדש של מזכיר האוצר, שתוכנן תחילה עבור קוב אך הושלם בתקופת כהונתו של סלמון פ.
צ'ייס, עוצב ברוח של פאר אירופי, אך ספג ביקורת על כך שאינו משקף "פשטות רפובליקנית".
צ'ייס עצמו לא השתמש בו לבסוף, ופרש זמן קצר לאחר השלמתו.
לאחר רצח הנשיא לינקולן באפריל 1865, כיהן הנשיא אנדרו ג'ונסון באופן זמני מתוך חדר הישיבות של מזכיר האוצר באגף המערבי.
במשך שישה שבועות ניהל משם את ענייני המדינה, קיבל משלחות וחתם על הכרזת השיקום (Reconstruction Proclamation) ב-29 במאי 1865, שבה הוכרז חנינה לרוב אנשי הדרום.
אגף זה, שתוכנן ונבנה על ידי שורה של אדריכלים, בהם תומאס וולטר, אמי ב.
יאנג, ישעיהו רוג'רס ואלפרד ב.
מולט, נחשב להישג אדריכלי וסמלי של ממשלת האיחוד.
הוא מייצג את עמידותה של הבירוקרטיה הפדרלית האמריקנית בתקופה הרת גורל, והוא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה הפוליטית והכלכלית של ארצות הברית.
צ'ייס היא קומפלקס חדרים היסטורי בקומה השלישית של בניין מחלקת האוצר של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, אשר שימש בין השנים 1861–1864 את מזכיר האוצר דאז, סלמון פורטלנד צ'ייס.
הסוויטה כוללת חדר עבודה פרטי וחדר קבלת פנים, והיא ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של הבניין.
הסוויטה נחשבת לאחת המעוצבות והמפוארת ביותר בתולדות המחלקה, ומשמרת את רוח התקופה של המאה ה-19 בארכיטקטורה, ריהוט וסמלים לאומיים.
שיקום הסוויטה החל במאה ה-20 והתמקד בעיקר בשחזור ציורי קיר אלגוריים המציגים את הדמויות "אוצר" ו"צדק", ובשחזור סמלי האוצר המקוריים על תקרת חדרו של צ'ייס.
שימור התקרה בוצע באמצעות חשיפת שכבת הצבע המקורית מתחת לכ־90 שנות שכבות צבע שנצברו, בעוד שעיטורי הקירות שוחזרו באמצעות שחזור מדויק בצבעים המקוריים שנקבעו לפי בדיקות מיקרוסקופיות.
מאחר שלא שרדו תצלומים היסטוריים או חשבוניות מתקופת כהונתו של צ'ייס, עוצבה הסוויטה בהתאם למקובל באדריכלות הפנים של המאה ה-19. הווילונות התבססו על הדפס מהמוזיאון ווינטרתור, והקרניזים לחלונות עוצבו בהשראת אלמנטים חקלאיים כמו תירס, ענבים וכשות.
ריהוט הסוויטה כולל ספות עם סמלי נשר, ארון ספרים גותי־תחייה שעוצב על ידי ג'וליה תומפסון – אחת הנשים היחידות הידועות כנגרים בתקופתה – וכיסאות צד שהיו בבעלות ג'יי קוק.
המראה המונומנטלית מעל האח, שהורכבה באותה תקופה, נחשבת לפריט הריהוט המעוטר ביותר באוסף האוצר.
סוויטת צ'ייס נחשבת לאתר היסטורי חשוב שבו התקבלו החלטות מכוננות בנוגע לכלכלת המלחמה האמריקנית, מיסוי פדרלי, בנקאות ומדיניות מוניטרית.
השחזור הנאמן מאפשר לחזות מחדש בתנאים ההיסטוריים שבהם פעל אחד ממחוללי המדיניות הפיננסית החשובים של ארצות הברית במאה ה-19.
חדר הוועידות וחדר הקבלות הדיפלומטיות
חדר הוועידות וחדר הקבלות הדיפלומטיות של מזכיר האוצר שוכנים בסמוך למשרדו של מזכיר האוצר בבניין מחלקת האוצר הראשי בוושינגטון הבירה.
החדרים עוצבו ושוחזרו בסגנון תקופת הרנסאנס האמריקאי של סוף המאה ה-19, כחלק מהמאמץ להחזיר לבניין ההיסטורי את אופיו המקורי מתקופת שלאחר מלחמת האזרחים.
יצירתם התאפשרה הודות לתמיכתה של ועדת השימור של בניין מחלקת האוצר, אשר פעלה על מנת להעניק למזכיר האוצר מרחבים ייצוגיים ההולמים את כבודו של המבנה ההיסטורי ואת מעמדו המוסדי של המשרד.
החדרים כוללים חלל לישיבות רשמיות וחדר קבלות המשמש לאירועים דיפלומטיים ופגישות עם גורמים בכירים בממשל ובקהילה הבינלאומית.
עיצובם שואב השראה ממסורת העיצוב הציבורי האמריקני בשנים 1860–1880, והוא משלב בין דרישות תפקודיות מודרניות לבין אלמנטים תקופתיים אותנטיים.
תקרות החדרים, צבעי הקירות ודפוסי הצביעה דומים לאלו שתועדו באגף המערבי של הבניין במאה ה־19. החדרים מוארים בנברשות גז תקופתיות ומנורות קיר עשויות מתכת לבנה ופליז, שנרכשו בתמיכת האגודה להיסטוריה של האוצר.
הריהוט בחדרים מורכב מפריטים היסטוריים מאוסף האוצר לצד רכישות חדשות, כולן בסגנון תקופתי.
בין היתר ניתן למצוא כיסאות צד עשויים מהגוני הנושאים את סמל הדולר בצורתו הגרפית, שולחן ישיבות באורך 24 רגל, וכורסאות מעור חומות שנבנו כהעתק מדויק מכיסאות היסטוריים של המשרד.
בין הפריטים הנרכשים ניתן למנות שתי מערכות ישיבה מהמאות ה-19 – אחת מהן מעוטרת בנשר, והאחרת בחריטות מוזהבות, סמלי מגנים ולוחות מתכת.
הבדים שבהם השתמשו לריפוד מבוססים על עיצובים פסיים קלאסיים של המאה ה־19.וילונות תחרה עם קפלים וקרניזים מגולפים תלויים על גבי מסגרות חלון שהועתקו מהדגמים המקוריים שיוצרו למשרדו של מזכיר האוצר ב־1864. הקרניזים עשויים טיח וצבועים בדמוי עץ אגוז, כשבמרכזם חקוק סמל מחלקת האוצר.
השטיחים הפרוסים בחדרים עשויים מצמר ונארגו בנולים מסורתיים ברוחב רצועות של 27 אינץ', כפי שהיה נהוג במאה ה־19, והם נתפרו ידנית לדוגמה כוללת אחת.
החדרים משמשים עד היום את מזכיר האוצר לאירועים רשמיים, פגישות עבודה, קבלות פנים מסורתיות עם שגרירים ונציגי מדינות, ופעילות ממשלתית שוטפת.
בעודם מעניקים כבוד לעבר האדריכלי והפוליטי של משרד האוצר, הם ממחישים את הרצף ההיסטורי של ממשל פדרלי הפועל במרחב ייצוגי ומשומר.
סוויטת אנדרו ג'ונסון היא אחד החללים ההיסטוריים החשובים ביותר בבניין מחלקת האוצר של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
הסוויטה שימשה כמקום מושבה הזמני של נשיאות ארצות הברית בשנת 1865, כאשר אנדרו ג'ונסון נכנס לתפקידו לאחר רצח הנשיא אברהם לינקולן.
השילוב בין ההקשר ההיסטורי של הסוויטה לבין התיעוד המקיף שנשמר באשר לעיצוב ולריהוט שלה, הופך אותה לייחודית במתחם האדריכלי של האוצר.
בסוויטה מוצג העתק של דגל "משמר האוצר" אשר כיסה את תאו של הנשיא לינקולן בתיאטרון פורד.
כאשר המתנקש, ג'ון וילקס בות', קפץ מהתא לאחר הירי, נתקעה עקב מגפו בדגל, והוא נפל לבמה ושבר את רגלו.
הדגל, שנקרע באירוע, הובא לאחר הרצח חזרה למחלקת האוצר והוצג כסמל לאבל הלאומי.
סוויטה עוצבה לראשונה בשנת 1863 על ידי חברת הריהוט והעיצוב הניו־יורקית פוטייה ושטימוס (Pottier & Stymus), שבאותה תקופה העסיקה כ־700 עובדים.
עבודות השחזור בשנות ה־90 של המאה ה־20 נעשו תוך הסתמכות על תוכניות מקוריות, חשבוניות, תיאורים כתובים ותחריטים היסטוריים.
שטיחים נארגו בדפוס בן 27 אינץ', ואלמנטים אדריכליים כמו כרכובי חלונות, קישוטי זהב ונברשות גולפו ונשמרו ברוח התקופה.
ריהוט הסוויטה שוחזר בקפידה, כולל ספות וכורסאות מתקופת הרנסאנס האמריקאי, חלקן מהאוסף המקורי של מחלקת האוצר.
ריפודי הספות נעשו בצמר סוס ובקטיפה, בהתאם לתקנים של המאה ה-19. צבעי הקירות שוחזרו לאחר בדיקות מיקרוסקופיות של שכבות צבע, אשר חשפו את הצבעים המקוריים שבהם נצבעו בעבר האלמנטים האדריכליים.
הדלתות, שעשויות עץ אורן, עברו צביעה דמוי עץ אלון על פי הטכניקה המקורית.
הסוויטה כוללת פריטים ייחודיים מאוספים היסטוריים, בהם פורטרט של הנשיא ג'ונסון בהשאלה מגלריית קורקורן, ריהוט מהעיר ברידג'פורט, טקסטיל מקרן דארבי, ויצירות תרומות מהאגודה ההיסטורית של מחלקת האוצר.
שחזור הסוויטה מומן מתרומות פרטיות שהתקבלו דרך ועדת השימור של בניין האוצר.
כיום הסוויטה מהווה אתר ייצוגי לביקורים רשמיים ותזכורת היסטורית חיה לאירועים הקריטיים שהתרחשו בבניין האוצר בשנת 1865. היא אחת הפינות הבודדות מחוץ לבית הלבן ששימשו בפועל את נשיא ארצות הברית בתפקידו.
בניין העירייה של העיר טורונטו , שנמצאת באונטריו, קנדה הוא אחד מסמליה המובהקים של העיר.
הבניין עוצב על ידי ויליו רבל (Viljo Revell) ותוכנן על ידי האנס-קארל בנדל (Hanns karl Bandel).
בנייתו החלה בשנת 1961. הוא נבנה כדי להחליף את בניין העירייה הישן של העיר שנבנה בשנת 1899.
במהלך השנים התעניינה עיריית טורונטו בבניית בניין עירייה מודרני.
בשנת 1951 נבחרו שלוש מחברות האדריכלים הגדולות בטורונטו לעצב תוכנית, התוצאה הייתה מבנה שמרני בצורה קיצונית אשר נדחה על ידי האוכלוסייה המקומית.
ראש העיר נתן פיליפס החליט בשנת 1958 לקיים תחרות בינלאומית כדי לבחור את העיצוב החדש.
החלטה זו גרמה למרמור בקרב חלק מהתושבים אשר טענו שהעבודה צריכה להיעשות על ידי קנדים.
למעלה מ-500 תוכניות נשלחו, והזוכים היו הפינים ויליו רבל ואירו סארינן (Eero Saarinen).
התוכנית גרמה לוויכוחים רבים, אך הבנייה התחילה בשנת 1961 והסתיימה בשנת 1965.
באזור בו שכן הרובע הסיני הראשון של העיר.
תושבי אזור זה הועברו ברובם לצפון-מערב המחוז.
בעוד שבסיס הבניין הוא מלבני, שני המגדלים שלו מעוגלים בחתך-רוחבי ועולים לגבהים שונים.
בין המגדלים חדר תחתי דמוי צלוחית, וארגונו הכללי דומה במקצת לשתי ידיים המערסלות את החדר.
משטח הבטון החיצוני של המגדלים חוזק כדי למנוע קריסה של המבנה, כתוצאה מהתרחבות של פני השטח החיצוניים וקריעת המבנה כתוצאה מלחץ אוויר שונה בשני הצדדים של המגדל דמוי הכנפיים, בעקבות הרוח העזה שמגיעה מהימות הגדולות.
בחזית המבנה המרכזי ממוקמת כיכר נתן פיליפס, מרחב ציבורי המכיל זירה להחלקת סקייטבורד.
עוד ישנה מצבת זיכרון להחרבת העיר היפנית הירושימה בנשק גרעיני שמיוצגת על ידי פסל ברונזה של הנרי מור.
הכיכר מוקפת בטיילת מוגבהת, המובילה לבניין העירייה.
כיכר זו ומלון שרתון חוצים את Queen Street.
בניין סינגר או מגדל סינגר היה גורד שחקים לשימוש משרדים במנהטן שבניו יורק.
הבניין תוכנן כמטה המשרדים הראשי של חברת סינגר, ושכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ליברטי וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית.
פרדריק גילברט בורן, הנשיא החמישי של חברת סינגר, הגה את הרעיון להקמת הבניין.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פלאג במספר שלבים מ-1897 עד 1908. הסגנון האדריכלי של הבניין הכיל אלמנטים של אדריכלות האמנויות היפות ושל סגנון האימפריה הצרפתית השנייה .
הבניין הורכב מארבעה חלקים מובחנים.
בניין סינגר המקורי בן 10 הקומות בברודוויי 149 הוקם בין 1897 ל-1898, ובניין בורן הסמוך בן 14 הקומות ברחוב ליברטי נבנה מ-1898 עד 1899. בעשור הראשון של המאה ה-20 הורחבו שני המבנים, והם היוו בסיס בן 14 קומות למגדל סינגר, שהתנשא ל-27 קומות נוספות.
החזיתות נבנו מלבנים, מאבן ומטרקוטה.
כיפה עם פנס גג כיסתה את המגדל.
יסודות המגדל נחפרו לעומק רב באמצעות פירים אטומים, ואילו בסיס הבניין נשען על יסודות רדודים יותר.
הבניין נבנה בשיטת שלד של מסגרות פלדה, אם כי, בתחילה, תמכו קירות נושאי עומס בשני המבנים המקוריים.
עם השלמתו היו לבניין בן 41 הקומות לובי כניסה מחופה שיש, 16 מעליות, 38,000 מטרים רבועים של שטחי משרדים וקומת תצפית בראשו.
מגדל סינגר היה הבניין הגבוה ביותר בעולם בשנים 1908–1909, 187 מטר, עד השלמת בנייתו של מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף.
מבנה הבסיס תפס את כל המגרש שעליו נבנה הבניין, ואילו קומות המגדל תפסו רק שישית מהשטח.
אף על פי שנחשב באותה תקופה לאחד מסמלי העיר, נהרס הבניין בשנים 1967–1969 יחד עם בניין סיטי אינווסטינג הסמוך לו, ביוזמת בעליו, כדי לפנות מקום לבניית ליברטי פלאזה 1. זהו הבניין היחיד שהחזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" ונהרס על ידי בעליו באופן יזום.
בניין סינגר שכן בפינה הצפון-מערבית של צומת הרחובות ליברטי וברודוויי ברובע הפיננסי במנהטן תחתית, בסמוך לבניין סיטי אינווסטינג מצפון.
צורת המגרש הייתה כמעט מלבנית, אם כי מעט מוטה בשל פריסת רשת הרחובות, ונמדדו 22.7 מטרים אורך בברודוויי על 34 מטרים ברחוב ליברטי.
הבניין, כפי שהושלם ב-1908, הורכב מהמבנים המקוריים של סינגר ובורן, ומשטח נוסף שסופח ליד שני הבניינים והמגדל.
כל המבנים הללו תוכננו על ידי ארנסט פלאג עבור פרדריק בורן, שעמד בראש חברת סינגר.
הבניין תוכנן ועוצב בסגנון אדריכלי שהכיל אלמנטים מאדריכלות האמנויות היפות ומסגנון האימפריה הצרפתית השנייה.
האדריכל האמריקאי ג'ורג' וילארד קונבל הכין את השרטוטים ואת תוכניות העבודה.
משרד האדריכלים עם המחלקה ההנדסית בראשות אוטו פ.
סמש, היועץ-מהנדס המכונות צ'ארלס ג'י ארמסטרונג, ומהנדסי הפלדה בולר והודג', פיקחו על הבנייה.
יותר מ-40 חברות שונות היו מעורבות בתהליך הבנייה, וכמעט 100 חוזי בנייה נחתמו.
לא הוגדר קבלן ראשי בפרויקט, והבעלים היו בקשר ישיר עם הספקים האחראים לכל חוזה.
כאשר תוספת המגדל הושלמה בשנת 1908, גגו היה בגובה 187 מטרים.
בראש המגדל עמד תורן דגל בגובה 18 מטרים, מה שהקנה לו גובה של 205 מטרים מהקרקע.
בניין סינגר היה הבניין הגבוה בעולם בזמן השלמת בנייתו, והוא הבניין הגבוה בעולם שנהרס ביוזמת בעליו.
בסיס הבניין חלש על כל שטח המגרש.
הבסיס הורכב מהמבנה המקורי בן 10 הקומות (מאוחר יותר הורחב ל-14 קומות) ומהנספח בן 14 הקומות המכונה בניין בורן.
לבניין סינגר המקורי, בחלק הדרום-מזרחי של המגרש, הייתה חזית באורך 18 מטרים לרחוב ברודוויי ו-34 מטרים לרחוב ליברטי.
בניין בורן, בחלק הדרום-מערבי, היה ברוחב של 18 מטרים וחזיתו לרחוב ליברטי הייתה באורך של כ-23 מטרים.
מ-1906 עד 1907 הורחב בניין סינגר המקורי צפונה ובניין בורן הורחב מערבה.
הבניינים המקוריים של סינגר ובורן היו בגובה של כ-61 מטרים כל אחד.
המגדל בן 41 הקומות מעל הפינה הצפון-מערבית של הבסיס היה ריבוע בתוכנית, עם מידות שטח רצפה של 20 על 20 מטרים.
כאשר נכללו בחישוב הגובה הכיפה ופנס הגג שבפסגת המגדל, מגדל סינגר היה שווה ערך לבניין בן 47 קומות.
חזית המגדל הייתה בנסיגה לאחור 9.1 מטרים בהשוואה לחזית הבסיס שברחוב ברודוויי, והוא כיסה רק שישית משטח המגרש הכולל (במבט על).
היה רווח של שלושה מטרים בין מגדל בניין סינגר לבניין סיטי אינווסטינג שמצפון, שנבנה באותה תקופה.
העמודים שנדרשו לתמיכת מגדל סינגר היו גדולים מכדי להציבם על גבי בניין סינגר המקורי, ולכן הם נבנו, במקום זאת, בחלקו הצפוני של המגרש.
החזיתות היו בנויות מלבנים אדומות, אבן בהירה וטרקוטה.
כ-68,100 מטרים רבועיים של טרקוטה שימשו הן לחזיתות והן למחיצות הפנימיות.
בכל הפרויקט נעשה שימוש בכחמישה מיליון לבנים, מתוכן מיליון לחזיתות המגדל.
כמו כן, נעשה שימוש בכ-42 מטרים מעוקבים של בלוסטון נורת' ריבר, וכך גם 1,940,000 קילוגרמים של אבן גיר, בעיקר מעל הקומה ה-33. ספקי החומרים הללו כללו את חברת ג'ון ב.
רוז עבור הלבנים; מרטין פ.
Spurr & Sons עבור אבן הגיר; ו"ניו ג'רזי טרקוטה" עבור הטרקוטה.
לאלמנטים דקורטיביים נעשה שימוש ב-92 טונות נחושת.
חברת Whale Creek Iron Works סיפקה אלמנטי הברזל הדקורטיביים בעוד Jno.
סיפקה את אלמנטי הברונזה הדקורטיביים.
בבניין כולו היו 7,915.6 מטרים רבועיים של זכוכית, כ-10 אחוזים מהם היו זכוכית לשימושים פנימיים.
הבניין כלל עיטורים רבים, כולל שמונה קשתות על גבי החלק החיצוני של המגדל.
בניין סינגר המקורי היה מחופה באבן ולבנים.
כשהוא נבנה, התוכניות הורו על חיפוי חוץ מאבן בשתי הקומות הנמוכות ביותר.
הקומה השלישית כללה מרפסת המשתרעת לאורך שתי החזיתות.
ארבע הקומות הבאות (קומות 3–6) היו מחופות בלבנים ובעלות חלונות עם אבן סביבן.
הקומה השביעית חופתה אבן ונבנתה בה מרפסת כפולה כקרניז, ואילו החזית בקומה השמינית הייתה מחופה לבנים.
הקומות העליונות המקוריות כללו גג דקורטיבי מנחושת וצפחה עם חלונות קוקיה וארובות אבן.
הכניסה הראשית לבניין הייתה מרחוב ליברטי והיו בה פסלים וקישוטים.
בניין בורן חופה באבן גיר אינדיאנה בשתי הקומות הנמוכות שלו ולבנים אדומות מעל.
בבסיס היו עיטורי פרזול בחלונות ובמעקות.
לאחר השינויים שנערכו בשנים 1906–1907, הכניסה הראשית פנתה לברודוויי בחזית המזרחית.
בכניסה זו הוצבה קשת חצי עגולה בגובה שלוש קומות.
מתחת לקשת נמצא ארכיטרב בן שתי קומות, ובמרכזו חרוט כרטוש עם הכתובת "סינגר".
בחלקה העליון של הקשת היה שקע עם חמישה חלונות ביפוריים אנכיים, ומתחתיה היה סורג ברונזה ברוחב 4.0 מטרים וגובה 7.3 מטרים.
כתוצאה מהשינויים, שלוש הקומות הראשונות חופו בבלוסטון בגמר כפרי .
ארבע קומות נוספו בין הקומה השביעית לגג בן שלוש הקומות במהלך אותה תקופה, וחזית ברודוויי הורחבה משני מפרצים לחמישה.
עם השינויים, המפרצים האנכיים הופרדו ברצועות אנכיות מהקומה הרביעית עד ה-10, עם גמלונים מעל חלונות הקומה השישית.
הקומות ה-11 וה-12 של הבסיס ששונה היו מורכבות משתי שורות של חלונות קטנים, כאשר החלונות בקומה ה-11 מעוטרים בין חיזוקים דקורטיביים התומכים במרפסת ברזל בקומה ה-12. שתי הקומות העליונות היו בעלות חלונות ביפוריים היוצאים מגג מנסארד.
החלקים המשופעים של הגג חופו ברעפי צפחה, בעוד רעפים קרמיים כיסו את החלק השטוח שלו.
חזית מגדל סינגר הייתה בנויה מלבנים בעובי של 300 מילימטרים בחלק העליון ועד 1,000 מילימטרים בבסיס.
מגדל סינגר הכיל חמישה מפרצים מכל צד, כל אחד ברוחב 3.7 מטרים.
תוכניות הבנייה מראות שהיו 36 חלונות בכל קומה.
פני חזיתות המגדל היו עשויות מלבנים אדומות כהות, למעט אלמנטים דקורטיביים כגון עיטורים, קופינגים, נדבכים ואדני חלונות, שהיו עשויים מבלוסטון של נורת' ריבר.
מכל צד, עמודי אבן גיר אנכיים הפרידו בין המפרצים החיצוניים לשלושת המפרצים המרכזיים, וחילקו את החזית לשלושה חלקים אנכיים.
המפרצים החיצוניים הוארו על ידי החלונות הקטנים.
מהמגדל בלטו גם מרפסות ברזל במרווחים של כל שבע קומות.
סמוך לראש המגדל, פסי האבן האנכיים מכל צד יצרו קשת גבוהה שהגדירה את כיפת המגדל.
החלק העליון של המגדל היה בעל כיפה בגובה 15 מטרים המכסה את שלוש הקומות העליונות, מכוסה בפנס גג שרוחבו בבסיסו 2.7 מטרים ומתנשא לגובה 19 מטרים.
גג הכיפה היה עשוי צפחה, ואילו עיטור הגג, הגג והפנסים עשויים מלוחות נחושת.
בשנותיה האחרונות הוחלפו חלונות הגג הטרפזיים של הכיפה בחלונות גג מסוג קוקיה.
חלקו העליון של פנס הגג היה 187 מטרים מעל פני הקרקע, ותורן דגל שהתנשא לגובה של 19 מטרים נוספים מעל פנס גג, הביא את גובהו של מגדל סינגר ל-205 מטרים במדידה מהקרקע עד קצהו.
אורך התורן היה למעשה 27 מטרים, אך בסיסו קובע במגדל.
החלק החיצוני כולו הואר בלילה על ידי 1,600 מנורות ליבון ושלושים פרוג'קטורים בגודל 18 אינץ' (460 מילימטר), שנראו למרחק של עד 32 קילומטרים.
בבניין סינגר המקורי בברודוויי 149 היה בעל קירות נושאי עומס שהקנו לו את יציבותו, בעוד שבניין בורן, שסופח, ברחוב ליברטי 85–89 היה בעל שלד מסגרות פלדה.
קונסטרוקציית השלד של בניין סינגר המקורי שונתה בין 1906 ל-1908 לשלד מסגרות פלדה.
הבניין כולו היה בעל 850 עמודי פלדה.
העמודים נבנו, בדרך כלל, בחלקים בעלי גובה דו-קומתי.
נעשה שימוש בפרופילי פלדה לעמודים בגובה אחת עד שלוש קומות במרתפים, בקומה הראשונה ובקומות 14 עד 16. קורות הגג תמכו בגג מנסארד של הבסיס, למעט החלק ממנו צמח המגדל.
תאגיד "האחים מיליקין" () היה ספק פלדת הקונסטרוקציה עבור הפרויקט.
התוספת של מגדל סינגר, בשנים 1906–1908, נבנתה משלד פלדה במשקל 16,660 טונות.
עמודי המגדל היו במרחק 3.7 מטרים זה מזה.
מכיוון ששלושת המפרצים, שבמרכז כל אחת מארבע החזיתות, היו חלונות גדולים, נעשה שימוש בחיזוק אלכסוני רוח רק בפינות הבניין, וככאלה, תוכננו כמנסרות מרובעות.
בפנים הבניין היה מבנה נוסף לפירי המעלית המרכזיים, שהתחברו לפינות המגדל באמצעות קורות אורכיות.
מערכת קורות תמכה את העמודים לפינות המגדל בקומה הרביעית, בעוד ש-36 עמודים עלו מהמרתף אל המגדל.
בכל פינה של המגדל נבנו ארבעה עמודים ובפירי המעלית נבנו שישה עמודים נוספים.
כל מסבך נבנה בגובה של שתי קומות, מה שגרם לעמודים ולפלטה לפעול כזיזים עמידים בפני כוחות רוח.
אלכסוני הפלדה בצפון ובדרום כוסו ב-11 מילואות כל אחד ואילו אלו במזרח ובמערב כוסו ב-10 מילאות.
ארבעת העמודים במרכז המגדל תמכו את כיפתו.
מבנה העל הוקם באמצעות שני עגורנים.
אחד מהם, בעל כושר הרמה של 36 טונות, בעל תורן באורך 23 מטרים וזרוע באורך 20 מטרים, עגורן זה הרים את קורות הפלדה מגובה פני הקרקע לפלטפורמה בקומה ה-17. השני הותקן בקומה ה-17 והיה בעל כושר הרמה של 23 טונות, עגורן זה הקים את קונסטרוקציית הפלדה של המגדל.
בדרך כלל, לקח פחות מחמש דקות להעביר רכיב פלדה ממפלס הקרקע לקומה העליונה, שהייתה בבנייה.
בניית מסגרות הפלדה של מגדל סינגר נעשתה מפלדה שיובאה מגרמניה מפני שפלאג האמין שהחומר גלם וטיב העבודה הגרמני טוב יותר מזה של האמריקאים.
המגדל של מבנה העל תוכנן לעמוד בלחץ רוח של 1.4 קילו-פסקל, אף על פי שבעת בניית בניין סינגר, לחץ הרוח הגבוה ביותר שנמדד באזור היה פחות מ-0.48 קילו-פסקל.
לבניית והקמת פנים המבנה, ששטחו הכולל היה 28,000 מטרים רבועיים של רצפות בטון, השתמשו ב-4,100 טונות של צמנט פורטלנד.
רצפות בניין סינגר יוצבו, בדרך כלל, על ידי קשתות שטוחות מטרקוטה בגובה 250 מילימטרים, ורבות מהמחיצות הפנימיות נבנו מבלוקי טרקוטה.
השכבה הסלעית היציבה נמצאה בעומק של 28 מטרים, ומעליה שכבות של רגולית וחול רווי במים.
מפלס מי התהום היה 6.1 מטרים מתחת לבניין סינגר.
הרכב הקרקע תחת המגרש השתנה באופן משמעותי, מכיוון שהייתה דחוסה ומהודקת במקומות מסוימים וחלולה ורופפת במקומות אחרים.
מתחת למפלס מי התהום, דרגת הרוויה של הקרקע איפשרה לחפור את המרתף באופן קונבנציונלי.
חברת הקרן (The Foundation Company) חפרה את יסודות המגדל באמצעות תאים אטומים פניאומטיים.
התאים שימשו להוצאת שכבות הקרקע, ולאחר מכן מלאו בבטון כדי ליצור עמודים תומכים.
כל תא פנאומטי תוכנן למאמץ של 1,400 קילו-פסקל.
רשת של קורות פלדה הוצבה בין התאים הפנאומטיים.
עקב עומסי הרוח שנלקחו לתכנון מבנה העל, בחלק מהעמודים התקבלו כוחות יניקה (הפועלים כלפי מעלה), הגוברים על עומסי המשקל העצמי, העומס הקבוע הנוסף ועומסי השירות (הפועלים בגרוויטציה).
כתוצאה מכך, הוטמעו ב-10 מהתאים מותחני פלדה באורכים שונים, כשהבטון יצוק סביבם.
המותחנים עוגנו לעומק 15 מטרים בתוך התאים הפנאומטיים.
המערכת, שהוכנה בידי עובדי משרדו של פלאג (In-house), עלתה יותר מפי שניים מעלות מערכת ביסוס קונבנציונלית עבור בניין בגודל של מגדל סינגר.
התוכנית המקורית הורתה על מיקום התאים בעומק של 6.1 מטרים, אך הבנאים שינו את התוכניות באמצע החפירות, כך שהתאים מוקמו על שכבת קרקע יציבה אך עמוקה יותר.
החלקים המקוריים של הבניין נבנו על צלעות בעומק 7.3 מטרים מתחת למפלס המדרכה.
יסודות אלו חוזקו עם בניית המגדל.
משקלו הכולל של בניין סינגר, כולל תוספת המגדל, נישא על ידי 54 עמודי פלדה שניצבו על גבי היסודות מבטון.
בניין סינגר תוכנן להיות בעל עמידות מסוימת מפני אש, והמגדל נבנה בעיקר מבטון ברצפות, ואילו בעץ השתמשו בעיקר בדלתות, חלונות, מעקות ואלמנטים דקורטיביים.
הבסיס נבנה יותר בעץ מאשר במגדל, בעיקר ברצפות, בחלונות ובדלתות.
כל מדרגות הבניין היו עשויות ברזל יצוק.
עיטורי הפנים בבניין סינגר היו ממתכת בצבע דמוי עץ, כולל בדלתות.
ריהוט עץ ממשי שימש במשרדים הראשיים של חברת סינגר בקומה ה-34. היה גם טיח מצויר, שבוצע על ידי H.
בקירות ובתקרות נעשה שימוש רב בטיח.
שטח המשרדים הכולל בבניין הסתכם ב-38,000 מטרים רבועיים.
בניין סינגר חובר למערכת אספקת המים של ניו יורק, הם סוננו דרך סלילי אמוניה ולאחר מכן זרמו דרך שני מסננים לשני מכלי יניקה.
בתוך בניין סינגר, היו שבעה מכלי מים כדי לספק ביקוש צפוי של 57,000 ליטרים בכל שעה.
שלושה מכלים בקומות 29, 39 ו-42 של מגדל סינגר היו בעלי קיבולת משולבת של 57,000 ליטרים ושירתו כמה חלקים של המגדל.
כדי לספק מים לבסיס, היה מכל אחד בגודל 19,000 ליטרים בבניין בורן ושלושה מכלים בסך של 68,000 ליטרים בבניין סינגר המקורי.
מערך זה איפשר לספק לכל המשרדים בחלקת המגדל מים קרים, חמים וקרח.
שני גופי חימום במרתף סיפקו מים מחוממים לכל הבניין.
היה גם מפעל קירור עם שתי משאבות ומערכת הקפאה קטנה שהייתה מסוגלת לייצר 230 עד 450 קילוגרמים של קרח מדי יום.
בניין סינגר היה בעל מערכת קיטור ואקום, אם כי הלובי בקומת הקרקע וקמרונות המרתף היו מחוממים על ידי מערכת קיטור עקיפה.
החימום הגיע מרדיאטורי פלדה בכל קומה; הרדיאטורים בחדרי קומת הקרקע ובמשרדי חברת סינגר בקומות 33 ו-34 היו מאחורי מסכי נוי שהסתירו אותם.
בסך הכל הותקנו ברחבי המבנה כ-1,600 רדיאטורי קיטור.
בנוסף לאספקת החום, דודי הבניין סיפקו גם חשמל לכל המבנה.
בתחילה, לבנייני בורן וסינגר המקוריים היו דוודים שצברו 407 קילו-ואט (546 כוחות סוס) ומחוללי כוח בהספק של 387.5 קילו-ואט (519.6 כוחות סוס).
עם בניית התוספת של 1906–1908, הותקנו דוודים בהספק של 1,435 קילו-ואט (1,925 כוחות סוס), ונוספו גנרטורים בהספק של 1,400 קילו-ואט (1,900 כוחות סוס), שהחליפו את הישנים.
ארובת עשן מפלדה בפינה הצפון-מערבית של הבניין הייתה משותפת עם בניין סיטי אינווסטינג מצפון.
מבואת הכניסה, שהגישה אליה מרחוב ברודוויי, עוצבה בגמר שיש פבונאצו ו-38 טונות של עבודות ברונזה.
כתב האדריכלות של הניו יורק טיימס, כריסטופר גריי, אפיין את הלובי כמדיף "זוהר שמימי".
שתי שורות של שמונה עמודי שיש מרובעים מעוטרים בחרוזי ברונזה תמכו בתקרת הלובי.
על גבי כל עמוד היו מדליוני ברונזה גדולים, המתארים את המִשְׁלֶבֶת של חברת סינגר או מחט, חוט וסליל.
בראש העמודים היו פנדנטיבות דקורטיביות, שתמכו מעליהן כיפות בגמר טיח מזוגג.
הפנדנטיבות היו מעוטרות בעלי זהב.
הכיפות הכילו במקור נורות זכוכית ענבר עגולות ושטוחות במסגרות פלדה, שהוחלפו מאוחר יותר בגופי תאורה מודרניים מזכוכית.
בצמוד לחלקה החיצוני של הכניסה, משני צידי הלובי, היו 2 גרמי מדרגות.
האחד הוביל למרפסת עליונה והשני ירד למרתף, ואילו בקיר הדרומי היה גרם מדרגות שהוביל לבניין סינגר המקורי.
המעליות היו מקובצות על הקיר הצפוני, מול המדרגות לבניין סינגר המקורי.
מרפסת, מעוטרת ברונזה, השקיפה על הלובי.
בחלק האחורי של המבואה היו מדרגות שיש איטלקי, שהתפצלו לשני גרמי מדרגות המובילים לשני חלקי המרפסת.
בפודסט המרכזי של גרם המדרגות האחוריות היה שעון מאסטר ששלט בכל השעונים בבניין.
היו גם שתי כניסות משניות מרחוב ליברטי – אחת לבניין סינגר המקורי ואחת לבניין בורן.
שתי הכניסות המשניות היו מחוברות ללובי הראשי מצפון.
בנוסף, היו גם שטחי מסחר בקומת הקרקע.
חדר הדוודים וחדר המכונות היו במרתף, והורכבו מחמישה דוודים וחמישה גנרטורים.
הדוודים היו מקובצים מתחת לחלקו המערבי של המבנה, בעוד חדר מכונות נמצא במרכז.
בפינה הדרומית-מזרחית היו חדר משאבות וחדר מכונות נוסף, עם משרד מהנדס ראשי, חדר חשמלאי וחדר פסולת נייר.
חדר מדחס היה בפינה הצפון-מזרחית.
מהמרתף נמשך מסדרון מזרחה עד לחדר הכספות.
היו בו 10 כספות, ששימשו את חברת Safe Deposit של ניו יורק, בשטח של 930 מטרים רבועיים.
הכספות הכילו כל אחת כמה אלפי קופסאות נעולות, וקירות הכספות נבנו ממספר שכבות פלדה.
הדלת לחדר הגדול ביותר שקלה יותר מ-15 טונות.
הכספות גבלו בשלושה חדרי ישיבות של החברה.
בקומות ה-2 עד ה-13 תוכנן מסדרון בצורת "T", הפונה הרחק מהמעליות, וחדרי משרדים לכל אורכו.
התקרות בקומות אלו נצבעו בדרך כלל בצבעי מים לבנים ואילו הקירות היו בצבע שזוף בהיר.
הקומה הממוצעת בבסיס הבניין הכילה 40 משרדים.
קומות המגדל תוכננו לפי פריסה בצורת "U" המקיפה את המעליות במרכז הבניין ומדרגות החירום שבליבת המגדל.
במגדל בניין סינגר היו מעט מאוד מחיצות, למעט מעליות ושירותים.
הקומה הממוצעת במגדל הכילה 16 משרדים.
בקומות אלו נצבעו התקרות שנהב והקירות בירוק זית.
במשרדים הראשיים של חברת סינגר, בקומות 33 עד 35, היה שימוש מרובה בטיח מעוטר.
המפלס הגבוה ביותר, הנגיש לציבור, בבניין סינגר היה בגובה של 172 מטרים מעל פני הרחוב, במרפסת הפנס.
כאשר קומת התצפית נפתחה ב-23 ביוני 1908, שילמו המבקרים 0.50 דולר (שווה ערך ל-14 דולר ב-2020) כדי להגיע לשטח התצפית בראש הבניין.
ממרפסת התצפית הזו, המבקרים יכלו לראות למרחק של עד 48 קילומטרים.
לאחר ששני אנשים קפצו אל מותם מקומת התצפית, מגדל הסינגר קיבל את הכינוי "פסגת ההתאבדות" והקומה נסגרה עד שנות ה-30. מקומת התצפית הובילו אל הפנס סדרה של סולמות ומהלכי מדרגות תלולים.
כהושלם, היו בבניין 15 מעליות חיכוך חשמליות של חברת אוטיס וורלדוויד , ומעלית תוף חשמלית אחת, בסך הכל 16 מעליות.
למגדל עלו תשע מעליות מתוך ה-16, שמונה מהן הגיעו מהלובי.
ארבע היו מעליות "מקומיות" שעשו את כל העצירות בין הלובי לקומה ה-13; שתיים מהן הגיעו גם למרתף.
לבסיס הבניין היו שבע מעליות: ארבע בבניין בורן ושלוש בבניין סינגר המקורי.