tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1991, לאחר הפצצות ולוחמה פסיכולוגית, בעלות הברית הכריחו את הצבא העיראקי שכבש את האי להיכנע.
כתוצאה מהכיבוש העיראקי, מערכת הביוב נהרס ועדיין לא תוקנה במלואה.
בנוסף, ישנם בתים ישנים רבים שעדיין לא יושבו מחדש, כאשר ניתן עדיין לראות את פגיעות הכדורים על הבתים.
עם סיומה של מלחמת המפרץ, חופיו של האי נוקו ממוקשים, אך האי עדיין נשאר לשימושו של הצבא.
עם זאת, האי פילכה הופך להיות יעד תיירות פופולרי מכווית סיטי.
האי פילכה ממוקם בקצה הצפוני של המפרץ הפרסי.
תקופת האביב באי מיוחדת לכווית, בשל המערכת האקולוגית השונה במעט משאר חלקיה של כווית.
התשתיות של האי נשארו במצב רע, אך האי מתחיל להתפתח לכיוון של מרכז תיירות מקומי, המספק שירותי דיג, שיט, שחיה וספורט מים.
מעט מתושביה המקוריים של המקום הם אלה שגרו עם משפחותיהם באי לפני הפלישה העיראקית ב-1990. למרבית מהתושבים האלו, יש סירות פרטיות וחלקם מעורבים בתעשיית התיירות.
חלק מהתושבים לשעבר של האי, שעברו לגור בחלקים אחרים של כווית, חוזרים אל האי בסופי שבוע.
בכווית סיטי, תוכננו מספר סקיצות לבניית גשר בין האי ליבשה ולהפוך את המקום לשמורת נופש, כפי שנעשה בבחריין.
בנוסף לכך, המוזיאון והאתרים הארכאולוגיים צפויים להיפתח מחדש.
בחודש יולי 2007, כווית ויוון חתמו על הסכם המאפשר לארכאולוגים יוונים להמשיך את עבודתם באי .
חפירות ארכאולוגיות נוספות באי, גילו מבצרים פורטוגלים ובריטים מהמאה ה-18.
האי סקוט הוא אי געשי קטן ולא-נושב בים רוס, האוקיינוס הדרומי, 505 ק"מ צפונית-מזרחית לכף אדייר, הקצה הצפוני-מזרחי של ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
אורכו 565 מטרים מצפון לדרום, ורוחבו בין 130 ל-340 מטרים.
גובהו מגיע ל-54 מטרים מעל פני הים והוא מקיף שטח של 40 דונם.
עמוד האגיטס, סטאק בגובה 62 מטרים מעל פני הים ובקוטר 50 מטרים, ששטחו פחות משני דונם, נמצא 250 מטרים מערבית לאי.
באי יש שני מפרצונים עם כברת ארץ פתוחה כשפת-ים ושאר האי מוקף צוקים גבוהים.
אחד המפרצונים נמצא על החוף הצפוני-מזרחי והשני מול עמוד האגיטס על חופו המערבי של האי.
רב החובל ויליאם קולבק, מפקד האונייה "מורנינג", ספינת האספקה והחילוץ של משלחת דיסקברי בפיקודו של רוברט פלקון סקוט, גילה את האי ב-25 בדצמבר 1902 וירד אליו.
תחילה התכוון קולבק לקרוא לאי בשם "אי מרקהם", על שמו של סר קלמנטס מרקהם, אבל לאחר זמן החליט לקרוא לו על שם סקוט.
עמוד האגיטס נקרא על שם אמו של קולבק לפני נישואיה, האגיט.
ב-2006 מצאה משלחת מיפוי אל ים רוס את האיים 2.3 ק"מ צפונית למיקום שנקבע להם תחילה.
האי סקוט הוא חלק משטח חסות רוס, שנמצא בחזקתה של ניו זילנד.
מדצמבר 1987 עד מרץ 1999 הייתה על האי תחנת מזג אוויר אוטומטית.
הרישומים מראים טמפרטורה ממוצעת של כמה מעלות צלזיוס מתחת ל-0 בקיץ, ועד 40°- בחורף.
האי סוויינז הוא אי, שמבחינה גאוגרפית, הוא חלק מאיי טוקלאו.
אולם, מדינית הוא שייך לסמואה האמריקנית.
בעלי האי הם משפחת ג'נינגס (Jennings) האמריקנית, שהשתמשה בו לגידול מטעי קופרה.
אוכלוסיית האי מונה 17 תושבים.
במשך תקופות שונות היה האי ידוע בשמות שונים: אולוסנגה (Olosenga Island), אולוהגה (Olohega Island), קווירוס (Quiros Island) גנטה הרמוסה (Gente Hermosa Island) וג'נינגס (Jennings Island).
שטחו הכולל של האי הוא 1.865 קמ"ר שמתוכם 1.508 קמ"ר הם שטח יבשה ושטחה של הלגונה שבמרכזו הוא 358 מ"ר.
מבחינה מסוימת האטול הוא יוצא דופן, בהיותו בצורה של מעגל שלם המקיפה לגונה שבעבר מימיה היו מתוקים והיא מנותקת מהים.
על פי דווחים של מבקרים באי מי הלגונה מלוחים קלות והם ראויים רק לכביסה ולרחצה ולא לשתייה.
מי השתייה של האי מסופקים ממכלים לאגירת מי גשמים.
בשנת 2005 מנתה אוכלוסיית האי 37 תושבים.
בסוף חודש פברואר ובתחילת חודש מרץ אותה שנה גרמה סופת ציקלון נזק כבד לאי.
במפקד של שנת 2010 נמנו 17 תושבים באי.
הכפר אטנה (Etena) בדרום-מזרח האי, שהיה בעבר מקום משכנה של משפחת ג'נינגס שבבעלותה האי, נטוש כיום.
ביתם הכפרי של בעלי האי נבנה במהלך המאה ה-19. תושבי האי דוברים טוקלאית אם כי שפת המינהל היא אנגלית.
האירופאי הראשון שהגיע לאי סוויינז היה כנראה הנווט הפורטוגזי פדרו פרננדז דה קוויריוס (Pedro Fernandes de Queirós) שגילה אותו ב-2 במרץ 1606. הוא קרא לו "אי האנשים היפים" (בספרדית: Isla de la Gente Hermosa).
זמן מה לאחר מכן נכבש האי על ידי חיל משלוח מהאי פקאופו (Fakaofo).
גברי האי נמלטו או נהרגו והנשים נלקחו לפקאופו.
ניסיון התיישבות של הכובשים באי לא צלח.
בשנת 1841 ביקרה את האי ספינה אמריקנית בפיקודו של קפטן ויליאם הדסון, אך היא לא יכלה לעגון עקב תנאי מזג אוויר סוערים.
מציאת האי הייתה לא קלה עקב נקודות ציון לא מדויקות שדווחו על ידי דה קוויריוס.
מסקנתו של הדסון הייתה שנקודות הציון, שנמסרו קודם לכן על ידי רב חובל של ספינת ציד לווייתנים בשם ויליאם סוויין (William Chown Swain), הן יותר מדויקות.
הדסון קרא לאי על שמו של סוויין.
זמן קצר לאחר ביקורו של הדסון חזרו לאי תושבים מפקאופו ואליהם הצטרפו שלושה צרפתים שעסקו למשך תקופה קצרה בייצור שמן קוקוס.
ב-1856 הצטרף לקהילה המקומית האמריקני אלי הטצ'ינסון ג'ניניגס (Eli Hutchinson Jennings) יחד עם אשתו הסמואית.
ג'ניניגס טען שקיבל את הבעלות על האי מקפטן בריטי שבעצמו טען שהוא הראשון שגילה את האי.
ב-13 באוקטובר 1856 נעשה האי שטח עצמאי למחצה בבעלות משפחת ג'ניניגס ובריבונות אמריקנית, מעמד שהיה בתוקף כשבעים שנה.
כמו כן החילה ארצות הברית את ריבונותה על האי מתוקף חוק איי הגואנו.
ג'נינגס נטע באי מטע עצי קוקוס ששגשג גם בימיו של בנו.
הוא אף סייע לחוטפי עבדים פרואנים לשבות תושבים של איים סמוכים.
ב-1907 טען הנציב של איי גילברט ואליס (כיום קיריבטי וטובאלו), שהאי סוויינז הוא טריטוריה בריטית ודרש תשלום מס של 85 דולר.
ג'נינגס שילם את המס אך פנה בעניין למחלקת המדינה של ארצות הברית שדאגה שהכסף יושב לו.
לאחר מהן הודתה ממשלת בריטניה כי האי הוא טריטוריה אמריקנית.
שאלת הבעלות על האי שבה ועלתה לאחר מותו של אלי ג'נינגס הבן ב-1920 ולאחר מות אשתו ב-1921. ארצות הברית החליטה למסור את ניהול האי בידי בנו ובתו של ג'נינגס אך לספח את שטח האי לסמואה האמריקנית.
הדבר נעשה ב-4 במרץ 1925 ואלכסנדר ג'ניניגס התמנה כבעלים וכמנהל של האי.
אוכלוסיית האי מנתה אז כ-100 תושבים.
ב-1953 פרץ סכסוך עבודה באי ופועליו של אלכסנדר ג'ניניגס טענו לחזקה על האי מתוקף היותם תושבי קבע בו.
לאחר שג'נינגס פינה מהאי 56 פועלים ואת בני משפחותיהם, התערב בעניין מושל סמואה האמריקנית.
בעלותו של ג'ניניגס על האי הוכרה, אך יחד עם זאת הוסדרו זכויותיהם של תושבי האי כעובדיו של ג'נינגס והם קיבלו ייצוג במועצה המחוקקת של סמואה האמריקנית.
ב-25 במרץ 1981 נחתם הסכם בין ארצות הברית לבין ניו זילנד כבעלת הריבונות על טוקאלו, לפיו ניו זילנד מכירה באי סוויינז כחלק מסמואה האמריקנית בתמורה לוויתורה של ארצות הברית על תביעותיה על איים בטוקלאו.
יחד עם זאת על פי מסמך ההבנה של הגדרה עצמית של טוקלאו, האי עדיין נתבע כחלק מטוקלאו.
במרץ 2007 הודיע מושל סמואה האמריקנית כי ההחלטה לגבי האי לא התקבלה אך הוא סבור שממשלת ארצות הברית צריכה לעשות כל שביכולתה כדי להשאיר את האי במסגרת הטריטוריה.
בשנת 2007 הועלתה הצעה לדגל חדש לטוקלאו.
על פי ההצעה היו אמורים להופיע על הדגל שלושה כוכבים המייצגים את שלושת האטולים של טוקלאו וכוכב רביעי המייצג את האי סוויינז.
ההצעה לא אושרה במשאל עם ושנה לאחר מכן אושר הדגל עם ארבעת הכוכבים המסודרים במבנה של הצלב הדרומי שהוא מרכיב בדגליהן של מדינות רבות במרחב האוקיינוס השקט.
בכך הושגה פשרה בנוגע לתביעה של טוקלאו על האי.
האי פיקניק (Picnic Island) מכונה גם האי שיפ והאי פלאוור (Flower Island) הוא אי באיי סן חואן במחוז סן חואן, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
האי שוכן ממערב לאי אורקס.
שטח האי 6,193 מ"ר, וגובהו המקסימלי 7 מטרי מעל פני הים.
באי מתגוררים שני תושבים (נכון לשנת 2000).
האי קאלוורט הוא אי בחופה המערבית של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
האי ממוקם ממזרח למפרץ המלכה שארלוט באזור החוף של קולומביה הבריטית (החוף המערבי של קנדה) כמאה קילומטרים צפונית לעיר פורט הארדי שבקצהו הצפוני של האי ונקובר.
אורכו של האי קאלוורט 32 קילומטרים, ורוחבו 3 קילומטרים (בחלקו הצר ביותר) או 16 קילומטרים (בחלקו הרחב ביותר).
הנקודה הגבוהה באי מגיעה לגובה של 1,045 מטרים מעל פני הים.
מצפון לאי קאלוורט מצויים מספר איים קטנים, מעבר לתעלת קוואקשואה.
הגדול באיים אלה הוא האי הקאטה.
האי קאלוורט היה שטח מגורים של שבט היילצוק משבטי האומות הראשונות.
מחקרים ארכאולוגיים מצביעים על התיישבות אנושית באזור של אלפי שנים.
חוקרי אוניברסיטת ויקטוריה גילו בשנת 2015 עקבות של גבר, אישה וילד המעידים על התיישבות באזור לפני 13,200 שנים (העקבות הקדומים ביותר שהתגלו בצפון אמריקה).
ביולי 1788, סוחר הפרווה הבריטי צ'ארלס דאנקן הגיע בספינת הסחר בפרוות "פרינסס רויאל" לאי, וסחר עם שבט ההיילצוק.
לאחר שהייה קצרה באי קאלוורט הפליג דרומה לעבר האי ונקובר.
שמו של האי קאלוורט ניתן לו בשנת 1788 על ידי צ'ארלס דאנקן, ככל הנראה על שם לורד ססיל קאלוורט, הבארון השני מבולטימור.
השם אומץ על ידי ג'ורג' ונקובר, ומופיע במפות שפרסם.
השם אומץ רשמית ב-10 באוגוסט 1944.
חלקו הצפוני של האי קאלוורט מהווה חלק משמורת הטבע הפרובינציאלית האקאי.
האי קאלוורט הוא אי באגם שביער במחוז קנורה, בפרובינציית אונטריו שבקנדה.
אורכו של האי 930 מטרים ורוחבו 520 מטרים.
האי מגיע לגובה של 360 מטרים.
האי אינו מיושב, והוא משמש לנופש ולדיג.
האי פרוט (ברומנית: Ostrovul Prut) הוא אי בגודל של 0.62 קמ"ר, הממוקם בדנובה, בשפך הפרוט, בקרבת גאלאץ ומשתייך ניהולית לגאלאץ.
האי הוכרז כשמורת טבע בחוק 5/2000, בעיקר בגלל קיומם בו של כמה מיני עצים מקומיים.
האי לא מאוכלס בבני אדם, אך חיים בו סוסים פראים.
האי סן פול מהווה חלק מהארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת (Terres australes et antarctiques françaises, TAAF) באוקיינוס ההודי, בשטח של כ-8 קמ"ר.
האי נמצא כ-85 ק"מ דרומית-מערבית לאי אמסטרדם הגדול יותר, 55 קמ"ר, 1,300 ק"מ צפונית-מזרחית לאיי קרגלן, ו-3,000 ק"מ דרומית-מזרחית לראוניון.
האי הוא מושבת קינון חשובה לעופות ים.
צריף למחקר מדעי על האי משמש למבצעי מחקר קצרים, מדעיים או אקולוגיים, אבל אין תושבי קבע.
על האי חלה סמכותו של מנהלן בכיר על ראוניון.
לאי סן פול צורת משולש, ואורכו אינו עולה על 5 ק"מ.
הוא מהווה את פסגתו של הר געש פעיל, שהתפרץ לאחרונה בשנת 1793 (מצלעו הדרום-מערבית), ובצדו המזרחי טרשים וצוקים תלולים.
משטח הסלע הדק שחסם בעבר את המכתש התמוטט ב-1780, ואפשר למי הים לחדור מבעד לתעלה בת 100 מטרים; עומק המים בכניסה אינו עולה על מטרים ספורים, ומכאן שרק ספינות קטנות מאוד או סירות יכולות להיכנס למכתש.
האגן הפנימי, ברוחב ק"מ אחד ובעומק 50 מ', מוקף קירות תלולים בגובה של עד 270 מ'.
במקום יש מעיינות חמים פעילים.
האי סן פול התגלה לראשונה בשנת 1559 על ידי הפורטוגזים.
האי מופה, תואר בפרוטרוט וצויר על ידי אנשים מצוות הקאראק "סאו פאולו", בהם הכומר מנואל אלוורז והכימאי הנריקה דיאס.
אלוורז ודיאס חישבו נכון את קו הרוחב כ-38° דרום.
על הספינה פיקד רואי מלו דה קאמארה והיא הייתה חלק מצי הודו הפורטוגזי בפיקודו של חורחה דה סוסה.
הספינה "סאו פאולו", שנשאה גם נשים והפליגה מאירופה לברזיל, תהיה גיבורת סיפור הישרדות דרמטי ומרגש, אחרי ששקעה דרומית לסומטרה.
התצפית המאושרת הבאה הייתה של ההולנדי הארוויק קלז דה הילגום ב-19 באפריל 1618. במהלך המאה ה-17 נצפה האי בעוד הזדמנויות.
אחד התיאורים המפורטים הראשונים שלו, ואולי הנחיתה הראשונה, נעשו בדצמבר 1696 על ידי וילם דה פלמינך.
בימי ספינות המפרש, נהגו לעיתים רבי חובלים להשתמש באי לבחון את הניווט שלהם לפני שפנו צפונה.
הוא הפליג מהובארט על ספינתו הוא, הדו-תורנית "האנטר".
תקופת צייד כלבי הים נמשכה מ-1789 עד 1876. במהלך תקופה זו מתועדים ביקורים של ציידי כלבי ים ב-60 ספינות, שארבע מהן נטרפו בים.
בין השרידים מתקופה זו נותרו חורבות צריפים וכתובות.
צרפת תבעה חזקה על האי בשנת 1843, כשקבוצת דייגים מראוניון, שהייתה מעוניינת להקים בסיס דייג על סן פול, לחצה על מושל ראוניון לתבוע בעלות על סן פול ועל אמסטרדם.
הדבר התבצע באמצעות צו רשמי מתאריך 8 ביוני 1843. ב-1 ביולי נחת מרטין דופיירה, שפיקד על הספינה "ל'אולימפ" על האי אמסטרדם ואחר, ב-3 ביולי, על סן פול, והניף על שניהם את דגל הטריקולור.
כל פעילות הדייג נזנחה, מכל מקום, בשנת 1853, כשממשלת צרפת ויתרה על חזקתה על שני האיים.
מפה טובה של האי שורטטה לראשונה רק ב-1857, כשהפריגטה האוסטרית "נובארה" הנחיתה צוות, שחקר את הצמחייה, בעלי החיים והגאולוגיה מנובמבר עד דצמבר.
בשנת 1871 נטרפה אוניית הצי הבריטי "מגרה", שהובילה חיילים, על חופי האי.
רוב 400 האנשים שהיו על סיפונה נאלצו להישאר שם יותר משלושה חודשים לפני פינויים.
תיאור קצר, אימפרסיוניסטי של הפגישה בין צוות האונייה לבין שני תושבי האי הצרפתים מופיע בעמ' 54 של "אטלס האיים הנידחים" מאת ג'ודית שאלאנסקי בהוצאת פנגווין, 2010, isbn=978-0-14-311820-6.
בספטמבר 1874 עשתה משלחת אסטרונומית צרפתית, שהגיעה על ספינת המפרשים "לה דיוו", קצת יותר משלושה חודשים על סן פול, לצפייה במעבר נוגה על פני השמש; הגאולוג שארל ויליין ניצל את ההזדמנות לעריכת סקר גאולוגי חשוב של האי.
ב-1889 נאלץ צ'ארלס לייטולר, שהתפרסם לאחר זמן כקצין השני של הטיטאניק, לשהות על האי שמונה ימים כשהארבה שלו, "הולט היל", עלתה על שרטון.
הוא מתאר את העלייה על השרטון ואת האי באוטוביוגרפיה שלו, "טיטאניק וספינות אחרות".
לייטולר העלה את האפשרות, ששודדי ים השתמשו באי וייתכן שאוצרותיהם טמונים במערותיו.
ב-1892 חזר ותבע צוות ספינת המפרש "בורדונה", ואחריו, ב-1893, צוות הספינה "ל'אר", חזקה על סן פול ועל האי אמסטרדם בשם ממשלת צרפת.
ב-1928, גייסה Compagnie Générale des Íles Kerguelen את רנה בוזייר וכמה ברטונים וילידי מדגסקר להקמת מפעל לשימורי סרטנים על סן פול, "La Langouste Française".
במרץ 1930, בסיום העונה השנייה, עזבו רוב העובדים את המפעל, אבל שבעה מהם נשארו על האי לשמור על המתקנים, כמשוער לחודשים אחדים בלבד.
אבל החילוץ איחר מאוד להגיע.
כשהספינה המובטחת הגיעה לבסוף, בדצמבר 1930, נמצא שחמישה מן האנשים מתו, בעיקר ממחסור במזון ומצפדינה: פול ברונו (תינוקת שנולדה על האי מתה חודשיים אחרי הולדתה), עמנואל פולוך, פרנסואה רמאונצי, ויקטור ברונו ופייר קיליוויק.
אירוע זה נודע בהמשך בשם "הנשכחים מסן פול" (Les Oubliés de Saint-Paul).
כעבור כמה שנים, ב-1938, נתקע צוותה של סירת דייגים צרפתית על האי.
קריאות לעזרה ששלח הצוות ברדיו בגלים קצרים נקלטו בדרך מזל במרחק 17,600 ק"מ משם, בארצות הברית.
ההודעה הועברה לצי ולקונסול צרפת בסן פרנסיסקו, וניל טיילור, חובב רדיו בן 12, בקליפורניה, יצר קשר עם הצוות על האי והרגיע אותם, שהעזרה בדרך אליהם.
תיאור בדיוני של האי מופיע בספרו של רוברט סטון Outerbridge Reach משנת 1998.
באי קיים אקלים אוקיאני קריר ומדרונות הר הגעש מכוסים עשב.
זהו אתר רבייה לדוב ים תת-אנטארקטי, לפיל ים דרומי ולפינגווין הסלעים.
זה היה גם אתר קינון לברווז נטול כוח מעוף, מין שהיה ייחודי לאי, ולכמה סוגים של יסעור לפני שהובאו אל האי טורפים ואוכלי-עשב אקזוטיים, לרבות חולדה שחורה, עכבר הבית, ארנבון מצוי, חזירים ועזים במהלך המאה ה-19 או לפניה.
החזירים והעזים נעלמו מאז או הושמדו.
חולדות שחורות חוסלו בינואר 1997 בהצנחה מן האוויר של 13.5 טונות פתיונות רעל מעל האי.
האי, יחד עם האיון השכן קוויל רוק, מוכר על ידי ארגון BirdLife International כאזור עופות חשוב (IBA) משום שהוא מספק מקום קינון לכמה עופות ים.
הודות למיקומו הסובטרופי יש בו אוכלוסיית עופות ייחודית, הנבדלת מזו של איים תת-אנטארקטיים ומכילה מינים מקננים אחדים נדירים בחבל ארץ זה.
עופות הים של סן פול קיננו בעיקר על קוויל רוק עד שחיסול החולדות אפשר לכמה מינים, בייחוד יסעורוני מקגיליבארי קטנים (תת-סוג של יסעורוני סאלבין) ויסעור ענק, לחזור וליישב את האי הראשי.
מינים אחרים כוללים מושבה של כ-9000 זוגות פינגווין סלעים צפוני, כ-20 זוגות של אלבטרוס עשון ואחרים.
ייתכן שהיה פעם באי מין של ברווז, הנראה בציור משנת 1793, אך לא ברור אם הוא זהה לברווז אמסטרדם ("אנאס מרקולה") או שהוא מין שונה.
שום ברווז כזה לא נמצא באי עד כה, כך שאי אפשר להוכיח את קיומו.
האי צפון סנטינל הוא אחד מאיי אנדמן וניקובר שבמפרץ בנגל.
האי צפון סנטינל שוכן כ־50 קילומטרים מדרום לבירת איי אנדמן וניקובר שבמפרץ בנגל.
האי מוקף בשוניות אלמוגים וחוץ מהחוף כולו מיוער.
האי הוא ביתם של הסנטינלים, בני שבט ששוכן בו יותר מ־60 אלף שנה.
במשך שנים רבות לא רצה שבט הסנטינל קשר עם הציוויליזציה.
אנשיו פועלים ברשות עצמם כקהילה עצמאית ברשות אוטונומית שבאיי אנדמן.
הסנטינלים תקפו פעם אחר פעם ספינות שהתקרבו לאי – תקיפות אלו גרמו למותם של שני דייגים בשנת 2006 ולמותו של מיסיונר מארה"ב בשנת 2018.
בשנת 1956 הכריזה ממשלת הודו שהאי צפון סנטינל הוא שמורה שבטית, ואסרה כל כניסה לתחום של 3 מיילים (4.8 קילומטרים) מהאי – זאת כדי למנוע מאנשי השבט להידבק במחלות שהם אינם מחוסנים מפניהן (בשל הבידוד שלהם ככל הנראה הם רגישים למחלות נפוצות כמו שפעת וחצבת.
לפיכך קשר עם העולם החיצון יעמיד אותם בסכנת הידבקות ומוות).
גם צילום האי אסור לגמרי, ובשנת 2017 נקבע כי מי שיצלם את השבטים צפוי לעונש עד שלוש שנות מאסר.
על האזור מפקח חיל הים של הודו.
בשנים האחרונות, האי צבר פופולריות בשל ייחודו.
ב-2023, יצא לאור הסרט התיעודי The Mission , המדבר על האי.
בני השבט שוכנים באי זה לאורך דורות, כנראה יותר מ־60 אלף שנה.
במשך שנים רבות, לא רצה שבט הסנטינל קשר עם הציוויליזציה.
הם פועלים ברשות עצמם כקהילה עצמאית ברשות אוטונומית שבאיי אנדמן.
לעומתם, לחמשת השבטים שחיים באיים השכנים יש קשרים עם האדם המודרני והם מסתייעים בו.
אין אף אדם מחוץ לאי הזה, שמדבר את שפת שבט הסנטינל.
כמו כן, לא ידוע על אף אדם שמחוץ לאי הזה, שמכיר את אמונותיהם בצורה כלשהי או מקיים עימם קשרי מסחר.
המשלחת מצאה באי כמה שבילים וכפרים נטושים.
לאחר ימים אחדים (כנראה בין שבוע לשבועיים לאחר הגעת המשלחת לאי) נחטפו על ידי משלחת זו שישה סנטינלים, זוג אנשים בוגרים וארבעה ילדים, והם הועברו לפורט בלייר.
מכיוון שהסנטינלים שבהם נתקלו חברי המשלחת החיצונית ככל הנראה לא נתקלו בזרים שמקורם מחוץ לאי, הם נדבקו במחלות שהיו אז נפוצות יותר אצל רוב בני האדם כגון שפעת או חצבת.
בשל העדר חיסון טבעי שלהם, הידבקויות אלה גרמו למות האנשים המבוגרים יותר שנחטפו.
בהמשך החליטו חברי המשלחת הבריטית להחזיר את הצעירים הסנטינלים החטופים בחזרה למקום מוצאם.
בעקבות החזרת צעירי החטופים הסנטינלים לאי, שאר השבט נדבק במחלות כמו שפעת או חצבת, מה שגרם למוות המוני מהמגפה, ולעוינות של אנשי השבט ששרדו, וגם בדורות הבאים, כלפי כמעט כל אדם שלא מהשבט שלהם.
ב-1967 החלו ניסיונות גישור עם השבט המבודד, כשהאנתרופולוג ת"נ פאנדיט ומשלחתו באו לאי מטעם ממשלת הודו וניסו להתחבר עם התושבים.
אנשי השבט לא נהגו באלימות כלפי אותה משלחת, אך הבהירו להם שהם אינם רצויים בקרבתם.
במהלך מרץ 1970 שוב נפגשה משלחת של פאנדיט עם הסנטינלים, אך גם מפגש זה לא הניב תוצאות רצויות מבחינת המשלחת מהודו.
עם זאת, ב־4 בינואר 1991 פנו 67 גברים, נשים וילדים מהשבט לפאנדיט ולקבוצתו, בלי לתקוף אותם, אך עד מהרה נסוגו לתוך היער.
ככל הידוע, מאז לא דווח על מפגש פנים אל פנים בין תושבי האי עם אדם מבחוץ, שעבר בשלום בין הצדדים.
בסוף דצמבר 2004 חג מעל לאי מסוק מטעם הרשויות של הודו, זמן קצר לאחר שהחלה רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי.
בתחילה, הייתה הערכה שכל יושבי האי נספו בעקבות הצונאמי שהכה בעוצמה רבה באזור.
להפתעת צוות ההצלה שהיה על המסוק, תקפו אותם ילידי האי במטר חיצים – וכך התברר שכנראה מרביתם לא נפגעו מהצונאמי כלל.
בשנת 2006 הרגו אנשי השבט שני דייגים הודים שסירתם נסחפה אל האי.
תושבי האי המתינו כשבוע ולאחר מכן קשרו את 2 הדייגים ההודים למקלות במבוק כשפניהם אל החוף, כדחלילים.
אחר כך ירו על גופות הדייגים חצים והכו את גופות הדייגים עם מקלות.
יום למחרת הצבת גופות הדייגים על ידי השבט באזור החוף של האי, אנשי המשמר החופי מטעם חיל הים של הודו ראו את השבט קובר בחול את שני הדייגים (בעקבות תצפית מרחוק של הממשל ההודי על השבט הסנטינלי באותו יום).
מסוק משמר החופים של הודו שנשלח להשיב את הגופות שב על עקבותיו בעקבות מטח של חיצים שנורו אליו.
גופותיהם של שני הדייגים לא נמצאו מעולם.
מותו של ג'ון אלן צ'או
בנובמבר 2018, יצא ג'ון אלן צ'או, מיסיונר אמריקאי בן 27, לטיול לכיוון האי.
צ'או רצה לחקור את השבט ולהכיר לאנשיו את הנצרות.
הוא הגיע לאי בעזרת דייגים שגרו בקרבת האי (אך מחוץ לו), למרות האיסור שנקבע בחוק ההודי על הגעה לא מתואמת עם הממשל בהודו, אל האי הזה.
בני השבט הקיפו את צ'או ותקפו אותו.
הם ירו בו מטר של חיצים, כרכו חבל סביב צווארו וגררוהו עד שנפח את נשמתו.
7 הדייגים שארגנו את הסיור בשביל צ'או, נבהלו למראה המחזה המחריד, וברחו מהמקום במהרה.
לאחר מכן עצרה אותם משטרת הודו.
על פי המשטרה ההודית, במהלך ה-15 בנובמבר 2018 שט צ'או לאי פעמיים או שלוש פעמים בסירת קאנו.
מטרתו הייתה "לייסד את ממלכת ישו באי".
הוא ניסה להביא לאנשים הסנטינלים "מתנות" דוגמת מספריים, סיכות ביטחון וכדור.
משטרת הודו וצוות מומחים ניסו לגבש תוכנית להחזרת גופתו של צ'או, אך בלי הועיל.
משפחתו של צא'ו לא התעקשה, וגופתו לא הושבה לארצות הברית.
בני משפחתו של צ'או אף הצהירו כי הם סולחים לאנשי השבט על שהרגו אותו.
תקנת אנדמן וניקובר משנת 1956 מספקת הגנה לכמה שבטים ילידים המתגוררים באיים, ובהם גם בני שבט הסנטינלים.
אף על פי שהאי צפון סנטינל אינו מחוז אוטונומי של הודו מבחינת החוק, חוקרים רואים את אנשיו כאוטונומיים, ולפעמים גם כעצמאיים.
קוטיסארי (פינית: Kotisaari) הוא אי על נהר קמיג'וקי, ליד רובניימי, פינלנד.
החל מסוף המאה ה-19 שימש האי כמעוז מסורתי לחוטבי עצים.
עם זאת, בשנות ה-80, המשאיות החליפו את הסירות כשיטה העיקרית להובלת עצים, והשימוש בה כמעוז חוטבי עצים הגיע לסיומו.
חברת Lapland Safaris מפעילה טיולים לאי ממאי עד אוקטובר.
הם גם הסבו את בית הסירות הישן לטברנה.
האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי הוא ארגון גג אסטרונומי בין-לאומי, לא-ממשלתי המאגד איגודים אסטרונומיים לאומיים, אנשי מחקר מקצועיים וחובבי אסטרונומיה מרחבי העולם.
מטרת האיגוד היא לקדם את מדע האסטרונומיה על כל היבטיו, באמצעות שיתוף פעולה בין-לאומי והובלת התיאום העולמי של האסטרונומיה.
פעילות הארגון כוללת חינוך, תקשורת, מחקר ופיתוח, פרסומים, הנגשת מדע האסטרונומיה לאוכלוסיות שונות בעולם באמצעות הקמת משרדים ייעודיים, ייזום פרויקטים, כנסים והרצאות.
פעילות הליבה של ה־IAU היא ארגון מפגשים מדעיים.
מדי שנה האיגוד נותן חסות לתשעה סימפוזיונים בין-לאומיים ובכל שלוש שנים, האיגוד מקיים אספה כללית שבו מתקימים שישה סימפוזיונים, כ־15 פגישות מיקוד, ופגישות עסקיות ומדעיות אינדיבידואליות של החטיבות, הוועדות וקבוצות העבודה.
לאיגוד ארבעה שותפים ונציגים בשלושים וארבעה ארגונים בין-לאומיים ובנוסף חבר במועצת המדע הבין-לאומית המאחד גופים מדעיים ברמות שונות בכל מדעי החברה והטבע.
ארבעת שותפי האיגוד הם: המרכז הבין-אוניברסיטאי לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה (Inter-University Centre for Astronomy and Astrophysics, בראשי תיבות: IUCAA), פיתוח אפריקה באמצעות רדיו-אסטרונומיה (Development in Africa with Radio Astronomy), החברה המלכותית לאסטרונומיה , והמועצה המייעצת לדור החלל.
לאיגוד האסטרונומי הבין-לאומי יש תוכנית אסטרטגית שבה מתוארים חמשת היעדים של הארגון לטווח השנים 2020–2030 והפעילויות הנדרשות כדי לעמוד ביעדים אלה.
הובלת התיאום העולמי של האסטרונומיה ושיפור התקשורת והפצת ידע אסטרונומי בקרב אסטרונומים מקצועיים.
קידום כולל של האסטרונומיה בכל מדינה.
קידום השימוש באסטרונומיה ככלי לפיתוח בכל מדינה.
חינוך והוראת אסטרונומיה בבתי הספר.
האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי, הידוע בראשי התיבות של שמו האנגלי IAU, נוסד ב־28 ביולי 1919 עם מיזוגם של מספר איגודים בין-לאומיים קודמים.
הכוח המניע מאחורי הקמתו היה האמריקאי ג'ורג' אלרי הייל , שהיה איש רב־פעלים בארגונה של האסטרונומיה בארצו, ולאחר מכן ברחבי העולם.
ב־1922 התכנסה האספה הכללית הראשונה של האיגוד, בהשתתפות נציגים של תשע מדינות (ארצות הברית, קנדה, בלגיה, הממלכה הבריטית, יפן, יוון, צרפת, איטליה ומקסיקו) ועד 1925 הצטרפו ל־IAU עוד 13 מדינות.
הנשיא הראשון של האיגוד היה בנג'מין ביילוד .
בקטגוריה חדשה זו משנת 2018 ומשנת 2021 נבחרו סה"כ 20 חברים; חברים עמיתים - מעמד זה מוענק לפרטיים שאינם חברים באיגוד, אך מעורבים בפעילות במסגרת קבוצת עבודה, ועדה או מחלקה, במעמד זה, יש סה"כ 75 חברים, המעמד הוא זמני ויש לאשרו מחדש בעת האספות הכלליות ובהמלצת המסגרת שבה המועמד פעיל.
באיגוד יש סה"כ 12,737 (9,805 גברים, 2,782 נשים) (מתוכם 1,224 חברים זוטרים) חברים מקצועיים וזוטרים, כשמתוכם יש סה"כ 12,386 חברים פעילים (מקצועיים וזוטרים).
להלן רשימת ארגונים המייצגים קהילות אסטרונומיות מקצועיות לאומיות (נכון לפברואר 2024}:
מדינה | ארגון | שנת הצטרפות | מספר חברים | מעמד | קטגוריה (VIII–I)
| האגודה המלכותית לאסטרונומיה של ניו זילנד | 1964 | 41 | חברה | II
| מנהל משרד לענייני כספים משרד החינוך, המדע והתרבות | 1988 | 7 | חברה | I
| האקדמיות המלכותיות למדע ואמנויות של בלגיה | 1920 | 141 | חברה | IV
| האקדמיה המלכותית הדנית למדעים ואמנויות | 1922 | 91 | חברה | III
| אגודת המתמטיקאים, הפיזיקאים והאסטרונומים של סלובניה | 2018 | 14 | חברה | I
| האקדמיה הנורווגית למדעים ואמנויות | 1922 | 64 | חברה | II
| המועצה הלאומית למדע וטכנולוגיה | 1988 | 2 | מושעית
| האקדמיה הקולומביאנית למדעים מדויקים, פיזיים וטבעיים | 2015 | 33 | חברה | I
| האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של הונדורס | 2009 | 4 | חברה
| האוניברסיטה האוטונומית הלאומית במקסיקו | 1921 | 173 | חברה | III
| האוניברסיטה הטכנולוגית של פנמה | 2009 | 4 | חברה
| האקדמיה לשרג'ה לאסטרונומיה ומדעי חלל וטכנולוגיה | 2018 | 10 | חברה | II
| האגודה האסטרונומית של איראן | 1969 | 30 | מושעית
| אגודת האסטרונומיה של וייטנאם | 2009 | 15 | מושעית
| המרכז האזורי לחינוך מדעי וטכנולוגיה בחלל במערב אסיה | 2001, 2018 | 4 | חברה
| אגודת האסטרונומיה הסורית | 2018 | 2 | משקיפה
| קריית המדע והטכנולוגיה על שם המלך עבד אל-עזיז | 1988 | 4 | מושעית
| המצפה האסטרונומי פיונגיאנג של האקדמיה למדעים פיונגיאנג | 1961, 2012 | | מושעית
| מכון המחקר האסטרונומי הלאומי של תאילנד | 2006 | 51 | חברה | I
| מרכז המחקר באסטרונומיה, אסטרופיזיקה וגיאופיזיקה | 1988, 2018 | 7 | חברה | I
| המכון האתיופי למדעי החלל והטכנולוגיה | 2012 | 15 | חברה | I
| האגודה לאסטרונומיה ומדעי החלל במלגסי | 2018 | 7 | משקיפה | חברה
| המחלקה לאסטרופיזיקה ומדעים | 2018 | 2 | משקיפה
האיגוד מאורגן בתשע חטיבות נושאיות (J–A), 35 מחלקות ו־54 קבוצות עבודה שמאורגנות על ידי הוועד המנהל, על ידי החטיבות או על ידי ועדות, על מנת לבצע משימות מוגדרות היטב לפרקי זמן קצובים.
בנוסף לכך, ישנם מרכזי מחקר ומשרדים ייעודיים אזוריים ברחבי העולם.
אחד המשרדים הוא משרד האסטרונומיה לפיתוח שהוקם בשנת 2011 במטרה לקדם את השימוש באסטרונומיה ככלי להתפתחות.
שתי קבוצות מחקר ידועות פועלות במסגרת חטיבה F והן: קבוצה ראשונה היא קבוצת העבודה למינוח גרמי שמיים ותפקידה לתת את השמות לכל גרמי השמיים.
קבוצה שנייה היא מרכז כוכב הלכת המינורי האחראית על כל גרמי השמיים במערכת השמש מסוג כוכב לכת מינורי.
רשימת החטיבות, תחומי המחקר ועיסוקן:
חטיבה A – אסטרונומיה בסיסית
חטיבה B – מתקנים, טכנולוגיות ומדעי נתונים
חטיבה C – חינוך, הנגשה לציבור ומורשת
חטיבה D – תופעות אנרגיה גבוהה ופיזיקה בסיסית
חטיבה E – שמש והליוספרה
חטיבה F – מערכות פלנטריות ואסטרוביולוגיה
חטיבה G – כוכבים ופיזיקת כוכבים
חטיבה H – חומר בין כוכבי ויקום מקומי
חטיבה J – גלקסיות וקוסמולוגיה
החל משנת 1922, האספה הכללית של האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי מתכנסת כל שלוש שנים, למעט התקופה שבין 1938 ל־1948 (עקב מלחמת העולם השנייה).
להלן רשימת הנשיאים החל משנת 1919:
לאיגוד יש הסכם שיתוף פעולה החל משנת 2004 עם הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' להוצאה לאור של פרסומי האיגוד.
האיגוד מפרסם דוחות שנתיים תמטיים, דוחות של החטיבות, הוועדות וקבוצות העבודה, ספרים, עלונים, קולוקוויום, סימפוזיון, פגישות טכניות, פרוטוקולים, דוחות אסטרונומיה, עיתונים של האספה הכללית, פגישות אזוריות, עיקרי האסטרונומיה, עלוני מידע, הנגישים ברובם אונליין באתר הרשמי של האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי.
האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי מעניק מספר מענקים ופרסים:
פרס קוולי לאסטרופיזיקה מקרן קוולי ובשיתוף עם האקדמיה הנורווגית למדעים
מלגת מדע מקרן גרובר באוניברסיטת ייל
פרס גרובר בקוסמולוגיה בשיתוף עם קרן גרובר
מענקים לאסיפות הכלליות של האיגוד
פרס לעבודת מחקר PhD באסטרופיזיקה
האי של ד"ר מורו הוא ספר מדע בדיוני מאת ה.
ולס שראה אור בשנת 1896.
הספר מתאר בגוף ראשון את קורותיו של פרנדיק, חוקר טבע בריטי שהיה על סיפונה של ספינת הנוסעים "ליידי ויין", החל מטביעתה המצערת, לכאורה ללא ניצולים, ועד מציאתו המפתיעה כשנה לאחר מכן, כשהוא תשוש ורעב בסירת הצלה מסוג סקונר.
על פי סיפור המסגרת שמתואר בקצרה, הספר הוא אוסף רשמים שפרנדיק כתב למען עצמו כשחזר לאנגליה, לאחר שבאופן פומבי הכחיש כי הוא זוכר את שעבר עליו באותה שנה.
הסיפור מתחיל בסירת הצלה מהספינה ה"ליידי ויין", שנסחפת בים.
פרנדיק ועוד שני שורדים, שנמצאים עליה, מנסים להתמודד עם הרעב והצמא הנוראים לאחר ימים בלב ים.
ברגע של טירוף נופלים שני הניצולים האחרים מהסירה ופרנדיק נותר למות לבדו.
בדרך מקרה הוא ניצל על ידי סקונר (ספינה) שנקלעה לאזור, ושם הוא פוגש את צוות הספינה ואנגלי נוסף, מונטגומרי והם מפליגים ללונדון.
הם משוחחים ומונטגומרי מספר כי הוא מוביל חיות בר לאי בו הוא מתגורר.
פרנדיק שם לב למאפיינים של חיות פרא אצל משרתו של מונטגומרי, דאלינג.
לאחר שמונטגומרי, משרתו והחיות יורדים באי, מחליט קברניט הסקונר לזרוק את פרנדיק מהסיפון, וזה נאלץ לשחות לאי של מונטגומרי.
שם הוא פוגש את ד"ר מוֹרוֹ, מנתח מבריק שסולק מלונדון בעקבות פרוץ שערורייה הקשורה בהפרת אתיקה רפואית מצדו, וכעת משמש כמדריכו של מונטגומרי על האי.
באי הקימו מורו ומונטגומרי מתחם מדעי אותו הם מנסים להסתיר מפרנדיק.
פרנדיק מסתובב באי, בניגוד להמלצות מארחיו ורואה גופת ארנב משוסעת.
הוא מגלה כי יושבי האי הם בני אדם מעוותים, גפיהם חבושים לעיתים ופניהם מעוותים ומזכירים פני חיה.
פרנדיק נמלט מאחד המעוותים שרודף אחריו, אל המתחם בו נמצאים מורו ומונטגומרי.
שם הוא שומע זעקות אימים ממרפאתו של ד"ר מורו שמנתח באותה עת פומה שהובאה בסקונר על ידי מונטגומרי.
פרנדיק מתפרץ למרפאה ומגלה דמות אדם מצולקת ומדממת, הכבולה באזיקים לקיר.
מזועזע ומשוכנע כי ד"ר מורו מתמחה בעינוי בורח פרנדיק על נפשו.
במנוסתו פרנדיק פוגש באיש הקוף שמלווה אותו לכפר "אנשי החיה" אשר מתגוררות כ-60 מיצירותיו המזוויעות של מורו.
מורו ומונטגומרי מגיעים לכפר ורודפים אחרי פרדניק הפותח במנוסה ברחבי האי בעוד מורו ומונטגומרי רודפים אחריו.
מורו מצליח להדביק את פרנדיק ולשכנעו לחזור למתחם, שם הוא מפקיד בידיו אקדחים ומבטיח כי לא יאונה לו כל רע.
כשהם חוזרים מורו מסביר לפרנדיק כי דמות האדם המעוות, מסביר מורו, היא למעשה הפומה, לאחר שעברה סדרה מזוויעה של ניתוחים שמטרתם להעניק לה צלם אנוש.
ד"ר מורו מסביר שמהות מחקרו היא השתלת איברים ועירוי דם בין אנשים לאנשים ובין חיות לחיות, וכי מחקרו, שגרם לשערורייה שסילקה אותו מהממסד הרפואי בלונדון אל האי, נגעה להפיכת חיות ליצורים כמו-אנושיים.
תוך הצלבת איברים חיים שונים בין חיות, היפנוזה ופיתוח תודעה, הצליח מורו להפוך חיות ליצורים העומדים על שתי רגליים, בעלי אצבעות (במידה מוגבלת, רק קופי האדם היו בעלי חמש אצבעות) ויכולת להשתמש בשפה ובכלים.
האנשים המעוותים שראה פרנדיק מחוץ למתחם הם תוצרי ניסויו.
מונטגומרי פיתח חיבה לאותם אנשי חיה (ואף מחזיק באחד מהם כמשרתו האישי), ואילו מורו סולד מהם ומשליט בהם אימה על ידי החדרת הרעיון כי הוא ומונטגומרי אלים, ומכריח אותם לדקלם את החוק שוב ושוב, על מנת שישמרו על צלם אנוש.
מורו מסביר לפרנדיק כי אף על פי כל מאמציו, כל מנותח שיצא תחת ידיו שב אל דרכיו החייתיות.
כמה ימים לאחר מכן פרנדיק מספר למורו על האיש המעוות שרדף אחריו (וכנראה גם הרג את הארנבת) עם הגעתו לאי.
הוא מזוהה כאיש הנמר וכאשר מורו מגיע לכפר על מנת ללכוד אותו, החייתיות שבו מתפרצת והוא מנתר משם לתוך הסבך.
אנשי החיה פותחים במרדף אחריו וכאשר פרנדיק רואה אותו הוא יורה בו.
הצבוע-חזיר נועץ שיניו בגופה מה שגורם לו ללכת בדרכו של איש הנמר.
כעבור זמן מה קורה אסון, והפומה - כעת ספק חיה ספק אדם - משתחרר ובורח אל הג'ונגל.
מורו רודף אחריו עם אקדח ומנסה ללכדו.
בקרב, המתנהל מחוץ לכפר, השניים נהרגים.
מורו נמצא כרות יד וללא אקדח, ואיש הפומה נמצא מת וירוי בכתפו.
ביטחונם של אנשי החיה בחוק מתערער, ופרנדיק מפתח חשש לחייו מפניהם.
מונטגומרי מנסה לשמר את החוק בקרב אנשי החיה, אך מותקף על ידי אחד מהם, כשהוא נתון בשכרות ונהרג.
אנשי החיה במרוצת עשרת החודשים הבאים חוזרים למצבם החייתי ומאבדים את יכולתם ללכת זקוף ואת יכולת הדיבור והחשיבה.
החשש של פרנדיק לחייו גובר, בעיקר מפני איש הצבוע-חזיר המגלה אגרסיביות מוגברת.
במאבק מולו מצליח פרנדיק לירות בו למוות, תוך כדי שאיש הכלב סן-ברנרד שליווה אותו מת בהגנה עליו.
נסיונותיו של פרנדיק להיחלץ כושלים עד שהוא רואה סירת הצלה נסחפת במים, שמתגלה כשייכת לסקונר שהטיל אותו אל האי.
הוא עולה על הסירה ומספר ימים מאוחר יותר הוא נלקח על ידי ספינת נוסעים שעברה באזור.
בסיום מתאר פרנדיק את שובו לאנגליה, כבעל תובנות חדשות ושונא אדם.
הוא נוטה לראות חלק מהאנשים הסובבים אותו כבני דמותם של אנשי החיה ומתבודד במשך שארית חייו, ומדחיק את מה שחווה על האי של ד"ר מורו.
הספר ניבא את שיטות הניסויים בבעלי חיים לצורכי הרפואה האנושית, את קיומם העתידי של ההנדסה הגנטית ושל השיבוט, ואת ניסיונו של האדם לשלוט על הטבע, וכלל נושאים שלא נידונו עד אז כגון הטבע האנושי-חייתי, התאכזרות לבעלי חיים והשפעותיה המוסריות.
בעקבות פרסום הספר עלתה מודעות לנושא הניתוח בחיות בעודן בחיים והצורך בחקיקה המסדירה את הנושא.
הספר עבר שלושה עיבודים לקולנוע מסחרי:
Island of Lost Souls (משנת 1933) עם בלה לוגוסי כ"אומר החוק" (אחד מאנשי החיה) וצ'ארלס לוטון כד"ר מורו.
הסרט היה מבוסס באופן רופף על הספר והוסיף את דמותה של ארוסתו של חוקר הטבע הבריטי (ששמו שונה מפרנדיק לפארקר) כאורחת פתע באי.
מונטגומרי נעדר מהתסריט לחלוטין, ואחת מנשות החיה קיבלה תפקיד שלא היה קיים בספר.
Moreau (משנת 1977) עם מייקל יורק כחוקר הטבע (כעת תחת השם אנדרו בראדוק ולא פרנדיק) וברט לנקסטר כד"ר מורו.
בתסריט זה מופיעים מונטגומרי ואף משרתו האישי מלינג, ומתווספת גם דמות נשית בשם מריה.
בגרסה הזו מורו מזריק לבראדוק חומר ההופך אותו לאיש חיה, וזאת בניגוד מוחלט לרוח הספר בו מורו מנסה נואשות לפטור חיות מהאינסטינקטים החייתיים שלהם.
סרט זה הפך לגרסה ספרותית באותו שם, שכאמור שונה משמעותית מזו של ה.
Moreau (משנת 1996) עם מרלון ברנדו כד"ר מורו, ואל קילמר כמונטגומרי, רון פרלמן כאומר החוק ודייוויד ת'יוליס כנושא ונותן מצד האומות המאוחדות (הפעם תחת השם דאגלס במקום פרנדיק).
עלילת סרט זה התרחשה ב-2010, וכללה טכנולוגיה עתידנית ושינויים רבים, כולל ניסויים ב-DNA אותם מבצע ד"ר מורו.
משחק מחשב "Vivisector: beast inside" מבוסס ברובו על אירועי הספר.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות הוא ארגון אמריקאי ללא כוונות רווח שמטרתו שימור זכויות וחירויות האזרח בארצות הברית.
הארגון שהוקם בשנת 1920 הוא הארגון הגדול בתחום זה בארצות הברית.
לאיגוד סניפים בכל מדינות ארצות הברית (וגם בוושינגטון די.
נכון לשנת 2017, חברים בארגון מעל למיליון חברים, ותקציבו השנתי עומד על כ-100 מיליון דולר.
הארגון שימש מודל לחיקוי במדינות רבות בעולם, וגם בישראל, שבה מייסדי האגודה לזכויות האזרח בישראל שמו להם למטרה לייסד ארגון דומה לזה האמריקאי.
הארגון מספק ייצוג משפטי במקרים שבו הוא חושב כי חירויות האזרח נמצאות בסיכון.
הארגון מתנגד לעונש מוות, תומך בנישואים חד-מיניים ובזכותם של זוגות להט"בים לאמץ, בזכות נשים לבצע הפלה מלאכותית, בפמיניזם, בביטול אפליה כנגד מיעוטים, בזכויותיהם של אסירים ואנשים אשר עברו עינויים, ובחיזוק הפרדת הדת מהמדינה.
בראש הארגון עומדים נשיא (שמשמש כיו"ר מועצת המנהלים) ודירקטוריון ובו כ-80 נציגים.
מרכז האגודה ממוקם במנהטן תחתית, ניו יורק.
בעבר התקיימו מחלוקות עמוקות לגבי דרך הארגון.
למשל, בשנת 1939 התרחש ויכוח לוהט האם לאפשר לקומוניסטים לכהן בתפקידי מפתח בארגון, ובשנות ה-50 התרחש ויכוח האם להגן על קומוניסטים הנרדפים על ידי תופעת המקארתיזם.
בשנת 1968 התקיימה מחלוקת פנימית האם להגן על הפעילות האנטי-מלחמתית של ד"ר בנג'מין ספוק, ובשנת 1973 עלתה השאלה האם לתמוך בהדחתו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט.
לארגון יש כ-54 שלוחות בכל מדינות ארצות הברית (בקליפורניה ישנם כשלושה סניפים), בפוארטו ריקו ובוושינגטון די.
לכל שלוחה יש מנכ"ל, תקציב ודירקטוריון משלה.
תקציבה השנתי של האגודה עומד על יותר ממאה מיליון דולר אמריקני.
נכון לשנת 2014, ההכנסות העיקריות מגיעות מתרומות, דמי חברות ועזבונות.
חברי האגודה בוחרים את סכום דמי החברות שהם משלמים, והסכום הממוצע עומד על 50 דולר לשנה.
החל משנת 2012 האגודה מפרסמת ניירות עמדה, שמפרטים את עמדותיה בנושאים השונים:
שוויון - תמיכה בהעדפה מתקנת.
חופש הביטוי - האגודה תומכת באופן מלא בחופש הביטוי, גם כאשר מבוטאות דעות שאינן פופולריות, כגון ביזוי דגל.
הפלות - תמיכה בזכות להפלה, כפי שנקבעה בפסק דין רו נגד וייד, ותמיכה בזכות של כל אזרח\ית לגישה מקסימלית לאמצעי מניעת הריון.
עונש מוות - האגודה מתנגדת לעונש מוות, ללא קשר לנסיבותיו.
הזכות לשאת נשק - האגודה טוענת כי התיקון השני לחוקת ארצות הברית מגן על זכות קולקטיבית לשאת כלי נשק, אך לא על זכות אישית.
למרות זאת, האגודה מתנגדת לרישום נושאי נשק, ואף עבדה עם איגוד הרובאים הלאומי בנושא זה.
זכויות להט"ב - תמיכה בנישואים חד-מיניים ושוויון זכויות מלא.
חופש דת וחופש מדת - האגודה לזכויות האזרח תומכת בזכות אנשים דתיים לעסוק בדתות שלהם ללא התערבות ממשלתית.
האגודה טענה לאורך שנות פעילותה שהממשל בארצות הברית מפלה לרעה אמונות שאינן דתיות על פני אמונות שכן דתיות.
האגודה מתנגדת לחיוב תפילה במערכת החינוך, אך מגנה על זכיותיהם של תלמידים המתפללים באופן אישי בבתי הספר.
זכויות האדם - תמיכה בזכויות הילד, זכויות להט"ב, זכויות וחירויות למהגרים.
ביטחון לאומי - האגודה מתנגדת להתפשרויות על חירויות האזרח בשם הביטחון הלאומי.
כתוצאה מכך, האגודה מתנגדת למעצרים ללא מגבלת זמן, ללא כתב אישום וללא משפט, ועינויים בחסות הממשלה.
מתח גזעי - האגודה נאבקת בגזענות, אך מתנגדת לצנזור דגל קונפדרציית המדינות של אמריקה.
מימון קמפיינים - תמיכה במערכת מימון ציבורי והחלת שקיפות על זהות התורמים, אך ללא ניסיון לשלוט בהוצאות פוליטיות.
האגודה תמכה בפסק דין Citizens United נגד FEC.
זכויות אסירים - האגודה סבורה כי כליאה אמורה לשמש רק כמוצא אחרון, וכי כלא צריך להתמקד בשיקום.
פורנוגרפית ילדים - האגודה טוענת כי ייצור חומרי פורנו ילדים חייב להיות אסור, אך אין להטיל סנקציות על אלו המחזיקים בחומרים שכאלו, כתוצאה מהזכות לפרטיות.
הארגון הוקם ב-19 בינואר 1920 על ידי ג'יין אדמס, פליקס פרנקפורטר, אליזבת גורלי פלין, קריסטל איסטמן ואישים רבים נוספים, על רקע פשיטות פאלמר, בהן בוצעו הפרות בוטות של זכויות אזרח של חברי תנועות קומוניסטיות ואנרכיסטיות, על ידי גורמי אכיפת החוק בארצות הברית.
פעולותיו הראשונות של הארגון יצאו באופן ישיר כנגד הפשיטות.
לאחר הקמתו התמקד תחילה הארגון במחאות על חופש הביטוי.
בשנות ה-20 החלה האגודה לעסוק (יחד עם NAACP) גם בזכויות אפרו-אמריקאים וכנגד אנטישמיות יחד עם הליגה נגד השמצה.
בשנותיה הראשונות, רוב התקציב של האגודה הגיע מתרומות פילנתרופיות.
בחמש שנות קיומה הראשונות, האגודה לא הצליחה למנף את מאמציה לכדי תוצאות ממשיות.
דבר זה השתנה בשנת 1925, כאשר האגודה הצליחה לשכנע מורה לביולוגיה מטנסי בשם ג'ון סקופס להתריס כנגד חוקי טנסי האוסרים על לימוד האבולוציה - דבר שהוביל למשפט הקופים.
במסגרת המשפט, הגן על סקופס עורך הדין הידוע קלרנס דרו, שהיה ממנהיגיה.
לבסוף סקופס נקנס על 100$ בלבד (קנס שבוטל לאחר מכן כתוצאה מעניין טכני).
המשפט, שהתפרסם בכל רחבי ארצות הברית, היווה קפיצת מדרגה עבור האגודה, והיא אף החלה להיאבק בצנזורה כנגד אמנות.
מאבק מוצלח בנושא היה פסק הדין של ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס.
בשנות ה-30 האגודה החלה לעסוק גם בזכויותיהם של אינדיאנים ובזכויות עובדים, ועבדה רבות יחד עם עדי יהוה ועם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית (שיתוף הפעולה עם מפלגה זו פסקה בשנת 1940 לאחר רתיעה ציבורית מהקומוניזם).
בעשור זה האגודה החלה להיאבק בנושאים הקשורים לאלימות משטרתית.
בתחילת העשור התרחשו מספר ניסיונות שמרניים לצנזר סרטי קולנוע.
האגודה ניסתה להיאבק בניסיונות אלו, דבר שהוביל למשבר אל מול הכנסייה הקתולית.
בשנת 1934 התפטר הכומר הקתולי האחרון מהנהגת האגודה.
נוכחות קתולית בהנהגת האגודה לא התקיימה עד שנות ה-70.
לעליית הטוטליטריזם בברית המועצות, גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית הייתה השפעה עצומה על האגודה.
מצד אחד, דיכוי זכויות האדם בארצות עלו היווה גאווה על הדמוקרטיה וזכויות האזרח בארצות הברית, ומצד שני, החלה רתיעה והיסטריה המונית מקומוניזם, דבר שגרם למתיחויות חברתיות רבות.
מחלוקת עמוקה באותה התקופה הייתה האם להגן על חופש הביטוי של נאצים.
בסופו של דבר, האגודה לזכויות האזרח המשיכה להגן על קבוצות פרו-נאציות רבות, ועל על זכויותיהן לחופש הביטוי ולחופש ההתאגדות.
בסוף העשור האגודה שיתפה פעולה יחד עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, דבר שהוביל לביקורת רבה.
ביקורת זו (שהובלטה במיוחד על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית) פגעה מאוד במוניטין של האגודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, האגודה לזכויות האזרח הגנה על אזרחים יפנים-אמריקאים, וניסתה ללא הצלחה למנוע את כליאתם במחנות הסגר.
לאחר המלחמה, ניסתה האגודה להיאבק בתופעת המקארתיזם (ועל כך קיבלה ביקורת מג'וזף מקארתי עצמו), וניסתה להגן על אמנים מהרשימה השחורה של הוליווד.
התקופה התאפיינה במתיחות רבה בתוך האגודה, כאשר נשאלה השאלה האם להגן על חברי המפלגה הקומוניסטית או לא.
משפטים ידועים שבהם האגודה השתתפה היו פסק דין ווטקינס נגד ארצות הברית, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך ופסק דין ייטס נגד ארצות הברית.
בשנת 1950 הובל שינוי ארגוני באגודה - מועצת המנהלים הדיחה את המנכ"ל, ושילשה את גודלה.
בשנת 1951 הוחלט להוריד מעט מהמונופול השלטוני של ניו יורק, וניתן יותר כוח לתושבי השלוחות האחרות.
במהלך העשור המשיכה האגודה לפעול למען אכיפת הפרדת הדת מהמדינה, מאבק כנגד מלחמת וייטנאם ומעורבות בפסק דין מירנדה נגד אריזונה.
בשנות ה-70 וה-80 האגודה החלה לעסוק בתחומים חדשים - כגון זכויות להט"ב וזכויותיהם של עניים, אסירים.
עשור זה היה מוצלח מאוד מבחינת האגודה - בשנים 1954–1964 בית המשפט העליון של ארצות הברית דן בשמונה מקרים שהובלו על ידי האגודה, ובשבעה מתוכם, האגודה ניצחה.
עם הזמן, החלה האגודה להיאבק גם כנגד לימודי הבריאתנות במערכת החינוך האמריקאית.
בנוסף על כך, האגודה עוסקת רבות בנושאי דמוקרטיה מול ביטחון לאומי, ואף הצהירה על התנגדות לחוק הפטריוט.
בשנת 2017 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חתם על צו נשיאותי 13769, המגביל את כניסתם של מהגרים מוסלמים לארצות הברית.
האגודה פרסמה את התנגדותה לצו.
האיאין או האיאיניט הוא פלדשפטואיד (מינרל השייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי, דמוי פצלת השדה אך בעל מבנה שונה והמכיל פחות סיליקה) החבר בקבוצת הסודליט והכולל סולפט וכלוריד.
ההאיאין מתגבש במערכת הקובייתית כשהוא יוצר גבישים שקופים (בדרך כלל במבנה גבישים תאומים) בעלי ברק זגוגי וגוונים רבים (כחול, לבן, אפור, צהוב, ירוק, ורוד).
קשיות המינרל נעה בין 5 ל-6 בסולם מוס ומשקלו הסגולי בין 2.4 ל-2.5 גרם לסמ"ק.
ההאיאין אותר לראשונה בשנת 1807 מדגימות שנלקחו מאזור הוזוב – מונט סומה באיטליה.
המינרל נקרא על שמו של רנה ז'יסט אאיאי (1822-1743), מינרלוג צרפתי הנחשב אבי הקריסטלוגרפיה המודרנית.
המינרל מתגבש בסלעי יסוד עניים בסיליקה כדוגמת הפונוליט במקומות רבים בעולם.
לדוגמה: באיטליה - באזור הווזוב שבמחוז קמפניה, בהרי אלבן (Alban) שבמחוז לאציו וליד גרוסטו (Grosseto) שבטוסקנה, בגרמניה - במחוז הגעשי של הריין: איפל (Eifel) ולאכר זי (Laacher See).
בארצות הברית, במדינות מונטנה וניו יורק, בסין ליד נאנג'ינג ובאי הקטן טאיארופו שבטהיטי.
האי של יום האתמול (באיטלקית L'isola del giorno prima) הוא ספרו השלישי של אומברטו אקו, אשר יצא לאור ב-1994.
הספר מספר על אציל איטלקי בן המאה ה-17. האציל הוא ניצול יחיד מספינה שניזוקה קשות בשל סופה.
בתחילת הספר הוא מוצא עצמו על הספינה כשמולו נמצא אי אשר הוא משוכנע שעליו עובר קו התאריך הבין-לאומי.
הוא מסוגל לראות את האי אך אינו מצליח להגיע אליו.
בקטע זה של הסיפור, מתחיל הגיבור לשקוע בזכרונות על חייו ואהבותיו והוא נהיה אובססיבי לגבי התאום המרושע שלו אשר התפצל ממנו כתוצאה מתהליך הדמה את אפקט דופלר.
הגיבור משוכנע כי כל דבר רע אשר התרחש בחייו, קרה כתוצאה ממעורבות של האח המרושע.
כעת, בתהליך שכנוע עצמי, הוא בטוח שאם בכל זאת יצליח להגיע לאי, כל צרותיו עד אותו הרגע ייפסקו.
הסיפור מסופר מנקודת ראות של עורך מודרני אשר הדברים נודעו לו כתוצאה מקריאה ביומניו של גיבור הסיפור.
הספר יצא בעברית ב-1995. הוא תורגם לעברית על ידי אריה אוריאל ויצא בהוצאת כנרת.
קייפ ברטון הוא אי השוכן על חוף האוקיינוס האטלנטי והמשתייך לפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה.
מקור שמו של האי הוא במילה ברטון - על שם הברטונים (אנ'), תושבי חבל ברטאן.
שטחו של קייפ ברטון הוא 10,311 קילומטר מרובע ואוכלוסייתו מונה כ-132,000 נפש (נכון ל-2016).
קודם לגילויו על ידי מגלי ארצות מערביים, היה האי מיושב על ידי אינדיאנים משבטי המיקמאק (אנ').
ב-1497 דיווח המגלה ג'ון קבוט כי ביקר בחופי האי, אך חוקרים מודרניים לא משוכנעים בכך, ומניחים כי המקום בו ביקר היה ניו פאונדלנד.
ב-1521 התיישבו באי דייגים פורטוגזים, במסגרת מושבת דיג שהקימו, שמנתה כ-200 נפש, אך מ-1570 לא נמצא זכר למושבה זו.
הצרפתים, שהתיישבו באזור במסגרת המושבה אקדיה, כינו את האי "איל רויאל" (Île Royale "האי המלכותי").
הם הקימו בסביבות 1629 יישוב בשם "פור סנט אן", שלא שרד.
ב-1713 עברה אקדיה כולה לשלטון בריטי, לאחר כיבושה על ידי הבריטים, אך האי נשאר בשלטון צרפתי.
ב-1719 הקימו הצרפתים על חוף האוקיינוס האטלנטי את היישוב לואיסבורג, כדי לשפר את מעמדם באזור מפרץ סנט לורנס ולהגן על צי הדיג שלהם.
היישוב, שהפך למצודה מבוצרת, שרד ניסיונות כיבוש בריטיים, ונשאר הקשר היחיד של צרפת החדשה, כפי שקראו הצרפתים למושבת הכתר שלהם בצפון אמריקה, עם האוקיינוס האטלנטי.
לאחר שנכבש ב-1745, והוחזר לצרפתים ב-1748, נכבש האי סופית על ידי בריטניה ב-1758, במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ועבר רשמית לשלטון בריטי ב-1763. לאחר מכן מוזג האי לתוך נובה סקוטיה.
ב-1775 החלה באזור התיישבות סקוטית בשם "Judique".
בעקבותיה, הגיע לאי במחצית הראשונה של המאה ה-19 גל הגירה מסקוטלנד שמנה כ-50,000 נפש.
עד היום, מהווים צאצאי המהגרים הסקוטים רוב באי, ותרבותם נחשבת לדומיננטית.
באי שרדו בנוסף קהילות אקדיות, שהן צאצאיהם של המתיישבים הצרפתים ששרדו את הגירוש הבריטי מאקדיה.
האי ממוקם בקצה המזרחי של נובה סקוטיה, והוא מופרד מחצי האי נובה סקוטיה על ידי מצר קנסו, אך מחובר ליבשת על ידי סוללה שעליה כביש.
חופיו הצפוני והמערבי נושקים למפרץ סנט לורנס, ואילו חופיו המזרחי והדרומי פונים לאוקיינוס האטלנטי.
בצפון האי ממוקם הפארק הלאומי רמת קייפ ברטון, ששטחו 950 קמ"ר, המוקף בחלקו על ידי שביל ג'ון קבוט, שאורכו כ-300 קילומטרים.
האי משופע במצוקים הנופלים אל האוקיינוס.
במרכז האי שוכן האגם בראס ד'ור ששטחו 1,099 קמ"ר.
האי מחולק מנהלית בין ארבעה מחוזות של נובה סקוטיה: קייפ ברטון, אינוורנס, ריצ'מונד וויקטוריה.
העיר הגדולה באי היא סידני, המהווה גם את מרכזו העירוני של האי, ובה כ-30,000 תושבים (2016).
אוכלוסיית האי דלילה מאוד, כ-132,000 תושבים (נכון ל-2016), ורובה ממוצא סקוטי.
עיר אחרת באי היא באדק, לגדות האגם בראס ד'ור, בה שוכנת אחוזתו של ממציא הטלפון אלכסנדר גרהם בל, בה בילה את שנותיו האחרונות ובה גם נקבר.
באי חמש שמורות אינדיאנים שבהם מתגוררים אנשי שבטי המיקמאק.
איקדה נולד למשפחת סוחרים אמידה בהירושימה.
הוא סיים לימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטת טוקיו ב-1925, ובאותה שנה החל לעבוד באגף המסים במשרד האוצר.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש איקדה בירוקרט, ולאחריה הצטרף למפלגה הליברלית-דמוקרטית והמשיך לטפס בסולם הדרגות, עד שהגיע לדרגת סגן שר האוצר ב-1947.
הוא הצטרף לבית הנבחרים של יפן ב-1949 בתור נציג מחוז הירושימה, ושימש שר האוצר בין השנים 1949 ו-1953, בממשלתו של שיגרו יושידה.
החל ב-1952 שימש בנוסף גם שר התעשייה וסחר החוץ.
במסגרת תפקידיו אלה, הייתה לאיקדה השפעה רבה על הצמיחה הכלכלית של יפן לאחר המלחמה, והוא ניצל את ידיעותיו בתחום הכלכלה על מנת לשקם את כלכלת יפן, שמצבה לאחר המלחמה היה בכי רע.
הוא שאף לבלום ולצמצמם את האינפלציה, ובכך נעזר בג'וזף דודג', כלכלן אמריקאי שניסח תוכנית לייצוב הכלכלה.
יחד עם ראש הממשלה לעתיד אייסאקו סאטו, היה איקדה מנהיג קבוצת פוליטיקאים שמרנים שנקרא "קבוצת יושידה", שהמשיכה את דרכו של ראש הממשלה יושידה.
תוכניותיו של איקדה לייצוב הכלכלה קיבלו דחיפה ב-1950 עם פרוץ מלחמת קוריאה, שבעקבותיה קיבלו תעשיות רבות ביפן חוזים לייצור אספקה.
איקדה היה גם חלק מהמשלחת שחתמה על חוזה סן פרנסיסקו.
הוא נאלץ להתפטר מתפקידיו ב-1953, לאחר שמתח ביקורת על מספר עמיתים במפלגתו, אך זמן קצר לאחר מכן הזמין אותו ראש הממשלה יושידה לשמש נציגו האישי במחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון די.
סי., בעת הדיונים על הסגת הכוחות האמריקאים מהמדינה, שם טען בפני האמריקאים שיש צורך בהרחבת כוחות ההגנה העצמית של יפן על מנת לאפשר את צמצום הכוחות האמריקאים ביפן.
איקדה שב לממשלה, וכיהן בתפקיד שר האוצר בין 1956 ל-1957, בממשלתו של אייסאקו סאטו.
הוא התמנה לתפקיד שר המסחר והתעשייה ב-1959, אך עזב תפקיד זה ביולי 1960 על מנת להחליף את נובוסוקה קישי בתפקיד ראש ממשלת יפן, לאחר שהאחרון נאלץ להתפטר בשל גל ביקורת ציבורית בו נתקל לאחר החתימה על הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן.
תחילה התמנה איקדה לנשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ומיד לאחר מכן התמנה לראשות הממשלה.
הוא שאף לשים קץ לחיכוכים הפוליטיים שמנעו מהמדינה להשתקם, ופעל לגישור בין הסיעות בממשלה.
עם זאת, הצעת החוק שלו, שקבעה עונשים כבדים על שימוש באלימות על ידי ארגונים פוליטיים, לא התקבלה.
במהלך כהונתו ביקר איקדה במספר מדינות באסיה, בהן קידם את כלכלת יפן.
מכיוון שהאמין שכלכלה יכולה להחליף את הפוליטיקה תמך אף בכינון יחסים כלכליים עם סין של מאו דזה-דונג, וקידם את "תוכנית הכפלת ההכנסה" ואת "פוליטיקת הסובלנות והפייסנות," שנועדו להתמקד בצמיחה הכלכלית של יפן, תוך מזעור חיכוכים חברתיים.
תוכניתו של איקדה צפתה צמיחה של 7.2 אחוזים בתל"ג מדי שנה (כלומר, הכפלתו מדי עשור), אך במחצית השנייה של שנות ה-60 טיפסה הצמיחה השנתית ל-11.6 אחוזים.
בנוסף, בעוד שתוכנית הכפלת ההכנסה כיוונה להכפלת ההכנסה הממוצעת לאדם מדי עשור, בפועל התרחשה ההכפלה לאחר שבע שנים בלבד.
תוכניות אלה הקנו לו את הכינוי "מר בום."
איקדה חיזק את עמדתו הפציפיסטית ב-1963 בכך שחתם על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, ופתח בשיחות דיפלומטיות עם קוריאה הדרומית על מנת לכונן יחסים.
הצלחת מפלגתו בבחירות המקומיות באפריל 1963 הובילה אותו להכריז על בחירות כלליות ב-21 בנובמבר של אותה שנה.
מפלגתו זכתה ברוב מוחלט עם 55% מהמושבים בבית התחתון.
ב-1964 נבחר איקדה להמשיך לכהן כנשיא המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
איקדה אושפז במרכז הלאומי לסרטן בטוקיו ב-9 בספטמבר 1964. הוא התפטר מתפקידו בנובמבר בשל סרטן הגרון, שהביא למותו זמן קצר לאחר מכן.
אייסאקו סאטו החליפו בראשות הממשלה.
האיגוד האמריקאי למחקר מעבר לים נקרא בעבר בית הספר האמריקאי לחקר המזרח , הוא איגוד אמריקאי ללא מטרת רווח, שבסיסו בעיר אלכסנדריה, וירג'יניה שבארצות הברית.
מטרת האיגוד היא ליזום, לעודד ולתמוך במחקר והבנה ציבורית של התרבויות וההיסטוריה של המזרח הקרוב הקדום מן הזמנים הקדומים ביותר ועד ימינו.
האיגוד מעניק לחוקרים ולסטודנטים, מלגות ומענקי מחקר להשתתפות בעבודת שטח ופרסי הוקרה בתחומי המחקר השונים.
האיגוד נוסד בשנת 1900 בשם "בית הספר האמריקאי למחקר ולימודי המזרח בפלשטינה" (The American School of Oriental Study and Research in Palestine), ומטהו הראשון היה בירושלים.
עשרים ואחד קולג'ים, אוניברסיטאות ובתי ספר תאולוגיים הקימו את ASOR, בעוד שלושה ארגונים תמכו ופיקחו על ייסודו: המכון לארכאולוגיה של אמריקה , האגודה לספרות מקראית והאגודה האוריינטלית האמריקאית.
בשנת 1921 הארגון התאגד בארצות הברית והחל להשתמש בשם "בתי הספר האמריקאים לחקר המזרח" (The American Schools of Oriental Research).
בשנת 2021, האיגוד קיבל את שמו הנוכחי.
באיגוד חברים כ־60 מוסדות וכ־2,100 חברים בודדים והוא תומך בשלושה מוסדות מחקר מחוץ לארצות הברית:
מכון אולברייט למחקר ארכאולוגי היושב בירושלים.
המכון נוסד בשנת 1900 בתחילה בשם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח, בשנת 1970 שונה לשמו הנוכחי לכבודו של הארכאולוג האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט.
תפקיד המכון לחקור את ההיסטוריה, הספרות, והתרבות של המזרח הקרוב מהעת העתיקה ועד ראשית התקופה האִסלאמית הקדומה.
המכון סייע בפרסומים הראשונים של מגילות מדבר יהודה.
המכון האמריקאי למחקר ארכאולוגי של קפריסין (Cyprus American Archaeological Research Institute), שמושבו בניקוסיה.
המרכז האמריקאי לחקר המזרח שמושבו בעמאן.
המכונים מעבר לים תומכים בחוקרים הפועלים במזרח התיכון המתמקדים בארכאולוגיה של המזרח הקרוב, שפות שמיות, היסטוריה, לימודי מקרא ומגוון תחומים אחרים.
המכונים חברים במועצת מרכזי המחקר האמריקאים מעבר לים .
אחת לשנה מקיים האיגוד בארצות הברית כנס שנתי.
הכנס מתחיל שמונה ימים לפני חג ההודיה.
בשנת 1997, התקיים הכנס הראשון בעיר נאפה, קליפורניה.
בשנת 2008 התקיים הכנס בבוסטון והשתתפו בו 730 חוקרים מרחבי העולם.
הכנס ב־2020 נערך באורח מקוון והכנס ב־2021 התקיים בשיקגו.
האיגוד מפרסם שלושה כתבי עת מדעיים, שניים מתוכם הם כתבי עת אקדמאים.
הוצאת אוניברסיטת שיקגו החלה לפרסם את כל שלושת כתבי העת בשנת 2019:
Bulletin of the American Schools of Oriental Research – הידוע בשם BASOR - מפרסם מאמרים העוסקים בארכאולוגיה, היסטוריה ואפיגרפיה של המזרח הקרוב.
Journal of Cuneiform Studies - נוסד בבגדאד בשנת 1947 ומפרסם מאמרים באנגלית, בגרמנית ובצרפתית, העוסקים בשפה ובהיסטוריה של מסופוטמיה בעת העתיקה.
הרבעון Near Eastern Archaeology – כתב עת המיועד לקהל הרחב.
האי שלא יתואר הוא אי טרשים קטן במפרץ טרה נובה, ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט (1913-1911) הייתה מורכבת מכמה קבוצות.
אחת מהן, קבוצת הצפון, בהנהגת ויקטור קמפבל, לא ליוותה את סקוט אל פנים היבשת אלא חרפה בכף אדייר.
ב-1912, החלה הקבוצה הזאת (שמנתה שישה אנשים בסך הכל), את המסע הארוך הביתה, שראשיתו בהתקדמות בכיוון כף אוונס (דרך האט פוינט).
ואולם, הם הושארו במפרצוני אוונס עם מלאי מצרכים למסע מזחלות של שישה שבועות, בכוונה להשלים עבודה גאולוגית.
אחרי שנעשתה העבודה, נשארו להם מצרכים לארבעה שבועות בערך, כיוון שאיש לא צפה שהאוניה תיתקל בקשיים בנסיונותיה לאסוף אותם בפברואר.
אבל האונייה "טרה נובה" לא יכלה להגיע אליהם מחמת הצטברות של קרח דחוס כבד.
כל כמה שניסה רב החובל פנל להתקרב, לא עלה בידו, עד שלבסוף נאלץ לחזור על עקבותיו או להיכלא בתוך הקרח.
קבוצת הצפון המנותקת מאונייתה נאלצה לעבור עוד חורף באנטארקטיקה.
במרץ 1912 כרו אנשי הקבוצה מערת קרח קטנה, 3.60 על 2.70 מ' גודלה, בסחף שלג, וכינו את מעונם הכפוי בשם "האי שלא יתואר".
שם עשו את החורף בתנאים קשים ביותר, תוך השלמת מנות המזון המתכלות שלהם בבשר כלב ים, מזדמן נדיר, ופינגווינים.
קבוצת הצפון בנתה קודם מצבור צידה ב"מורנה שער הגיהנום" ('52 74° דרום, '50 163° מזרח) על "האי שלא יתואר" כאמצעי ביטוח למקרה שה"טרה נובה" לא תצליח לאסוף אותם.
המצבור הכיל מלכתחילה מזחלת טעונה מצרכי מזון וציוד.
על אף עובדת קיומו של המצבור הזה, החורף שעבר על האנשים במערת הקרח ובמחסה הסלעים הבנוי בחלקו על האי היה קשה ורצוף-תלאות.
האנשים סבלו מכוויות קור, רעב, דיזנטריה ומן הרוחות האיומות שנשבו על האי.
כפי שאמר רופא האונייה ג'ורג' מאריי לוויק:
האנשים החלו בדרכם הביתה אל האט פוינט ב-30 בספטמבר 1912, כשלוש-מאות עשרים ק"מ לאורך החוף, דרך שהייתה עתידה לכלול את חציית לשון הים דריגאלסקי.
אין ספק, שהשינוי בדיאטה הציל את חיי בראונינג.