tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1957, שגריר פורטוגל לנורווגיה, היה הנציג הפורטוגזי הראשון שהוסמך לרייקיאוויק.
בשנת 1960 איסלנד ופורטוגל היו חברות מייסדות באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA).
כאשר פורטוגל הצטרפה ל בשנת 1986, פורטוגל עזבה את EFTA.
איסלנד, שנקלעה למשבר הפיננסי משנת 2007 לפני פורטוגל, משכה שוב ושוב את תשומת לב התקשורת הפורטוגזית מכיוון שהיא, כחברה שאינה באיחוד האירופי, התמודדה עם תביעות בנקים וכספי ציבור באופן שונה לחלוטין ממשבר האירו שלאחר מכן פגע בפורטוגל ומדיניות הצנע שלה הייתה שנויה במחלוקת מאוד בבית.
הדרך האיסלנדית לשקף את המסורות שלה ואת המגזרים הכלכליים שלה נתפסה כמבטיחה ומומלצת לחיקוי.
בכיוון ההפוך, תוכנית התמיכה וההכשרה הפורטוגזית לצעירים מוחלשים מבחינה חינוכית, שהתפתחה מאז סוף שנות ה-70, זכתה לתשומת לב איסלנדית.
ללשכת המסחר הפורטוגלית AICEP אין סניף באיסלנד, משרד AICEP בשגרירות פורטוגל באוסלו אחראי לכך.
בעוד אנטיביוטיקה, עם נתח של 35.4%, הייתה היצוא היחיד החשוב ביותר של פורטוגל לאיסלנד, הדגים קבעו את היצוא האיסלנדי לפורטוגל, כפי שהיה במשך עשרות שנים, עם 57.7% (נתוני 2016).
176 חברות פורטוגזיות מייצאות לאיסלנד (נכון לשנת 2016), כולל מתחומי המזון והמשקאות, אנרגיות מתחדשות, כלי רכב, IT וחומרי בניין.
אולם באופן מסורתי, הענף החשוב ביותר הוא ייבוא פורטוגזי של דגים מאיסלנד.
כ-30 חברות פורטוגזיות פעילות בעסק, כולל Riberalves, שנוסדה בשנת 1985 וכיום היא המובילה בשוק עם נתח שוק של כ-25% ואשר מהווה 50% מייצוא הדגים האיסלנדיים לפורטוגל (נכון לשנת 2015).
מאידך, חברות איסלנדות פעילות גם בפורטוגל, כולל מתחומי האנרגיות המתחדשות, תעשיית העץ, התיירות, ה-IT והמסחר.
בשנת 2011 נפתח הסופרמרקט הראשון של איסלנד במרכז הקניות גויה ליד אלבופיירה שבאלגארבה.
בשנת 2016 פורטוגל ייצאה סחורות ושירותים בשווי 25.0 מיליון אירו לאיסלנד, עם שיעור של 35.8% מוצרים כימיים-פרמצבטיים, 17.5% כלי רכב וחלקי רכב, 10.7% ביגוד, 8.2% מוצרי מתכת ו-8.1% טקסטיל ובדים.
באותה תקופה איסלנד ייצאה לפורטוגל סחורות ושירותים בשווי 12.2 מיליון אירו.
מבחינת סחורות, 75.5% היו מוצרים חקלאיים (בעיקר דגים), 13.8% מוצרים כימיים-פרמצבטיים, 8.8% מוצרי מתכת, 1.4% עור ומוצרי עור ו-0.1% מזון.
זה הציב את איסלנד במקום ה-88 כלקוחה של סחר החוץ הפורטוגלי בסחורות ובמקום ה-102 כספקית.
בסחר החוץ של איסלנד בסחורות דורגה פורטוגל במקום ה-14 בקרב הקונים ובמקום ה-40 בקרב הספקים.
בעוד חצי האי האיברי הוא אחד היעדים הפופולריים ביותר עבור האיסלנדים, איסלנד היא לא אחד היעדים הפופולריים ביותר לתיירים פורטוגזים, אבל עדיין נהנית ממעמד של אלטרנטיבה, והיא ידועה בעיקר עבור אורות הצפון.
עם לינות של 6.6 מיליון אירו בשנת 2016, התיירים האיסלנדים ייצגו 0.05% מהתיירות הפורטוגזית.
תיירים מפורטוגל מילאו תפקיד כפוף בתיירות האיסלנדית בשנת 2016. פורטוגל לא הייתה בין 20 מדינות השולחות החשובות ביותר למטיילים לאיסלנד.
658 אזרחים פורטוגלים גרים באיסלנד, 636 מהם נולדו בפורטוגל (נכון לשנת 2016).
ישנם 66 אזרחים איסלנדים הרשומים בפורטוגל, 32 מהם באלגרבה ו-15 ברובע Aveiro (נכון לשנת 2016).
פורטוגל מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד ברייקיאוויק.
איסלנד מיוצגת בפורטוגל באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה, ובנוסף מחזיקה 3 קונסולוית כבוד בליסבון, אוויירו ופורטו.
יחסי איסלנד–פקיסטן הם יחסי החוץ בין איסלנד לפקיסטן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1976. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון ארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם.
איסלנד מחזיקה בפקיסטן קונסוליה באסלאמאבאד.
פקיסטן מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה.
יחסי איסלנד–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין איסלנד לבין מלזיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1999. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם, אולם כמעט ולא מתקיים קשר ישיר בין המדינות.
איסלנד מחזיקה במלזיה קונסוליית כבוד בקואלה לומפור.
מלזיה מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד ברייקיאוויק.
יחסי איסלנד–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לפולין.
שתי המדינות חברות באזור הכלכלי האירופי, בנאט"ו, בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
הקשר הראשון הידוע בין איסלנד לפולין החל בשנת 1613 כאשר הנזיר הצ'כי דניאל סטרייץ-וטרוס ביקר באיסלנד.
בשנת 1638 הוא הוציא ספר בפולנית על מסעותיו באי בשם "Islandia, álbo Krotkie opisanie Wyspy Islandiy" (פורסם בלשנו שבפולין).
במאה ה-19 הגיע הסופר הפולני אדמונד חויצקי לאיסלנד כמזכיר הקיסר הצרפתי העתידי נפוליאון השלישי.
בשנת 1857 פרסם חויצקי ספר בצרפתית בשם "Voyage dans les mers du nord à bord de la corvette la Reine Hortense" המתאר את מסעותיו וניסיונו באיסלנד.
ביולי 1945, לפני סיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, איסלנד הכירה בממשלת האחדות הלאומית הפולנית.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו רשמית בינואר 1946. בשנת 1956 פתחה פולין קונסוליה ברייקיאוויק שנשארה פתוחה עד 1981. בשנת 2008 פתחה פולין מחדש את הקונסוליה הכללית ברייקיאוויק.
מאוחר יותר שודרגה הקונסוליה הפולנית לשגרירות.
בשנת 1999 ערך נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון ביקור רשמי בפולין והיה לראש המדינה האיסלנדי הראשון שביקר במדינה.
במאי 2000 נשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי ביקר באיסלנד.
במרץ 2020 נשיא איסלנד גודני יוהאנסון ערך ביקור רשמי בפולין יחד עם אשתו.
בשנות ה-60 החלו מהגרים פולנים להגיע לאיסלנד על מנת לעבוד במספנות ברחבי האי.
בשנות ה-80 איסלנד הייתה זקוקה לכוח עבודה, ולכן החלה לגייס עובדים פולנים.
באמצע שנות האלפיים מנתה הקהילה הפולנית יותר מ-20,000 איש.
לאחר המשבר הפיננסי בשנת 2008 הקהילה הפולנית ירדה בחצי, אך כיום (2021) הפולנים הם האוכלוסייה הזרה הגדולה ביותר באיסלנד, והם מהווים 3% מהתושבים.
בשנת 1924 חתמו איסלנד ופולין על הסכם מסחר.
שתי המדינות פועלות בשוק האירופי האחיד כאשר איסלנד משויכת לאיגוד הסחר החופשי האירופי ופולין היא חברה מלאה באיחוד האירופי.
קיימות טיסות ישירות בין איסלנד לפולין המופעלות על ידי "ויז אייר".
איסלנד מיוצגת בפולין באמצעות שגרירותה בברלין, גרמניה.
פולין מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק.
יחסי איסלנד–ליטא כוננו רשמית במאה ה-20. בשנות ה-20 איסלנד הייתה עדיין חלק מדנמרק, שהכירה בעצמאותה של ליטא ב-1 בנובמבר 1922. ב-1 בפברואר 1991, איסלנד הפכה למדינה הריבונית הראשונה שהכירה ברפובליקת ליטא שהייתה עדיין חלק מברית המועצות ודרשה ממנה עצמאות.
שר החוץ האיסלנדי דאז יון בלדווין האניבלסון תרם את המרב לפעולה זו.
כתוצאה מהמהלך הדיפלומטי הנועז, ספגה איסלנד סנקציות מברית המועצות.
ההכרה המוקדמת באיסלנד זכורה לעיתים קרובות בליטא, הרחובות הבאים נקראים על שם איסלנד או בירתה: כביש איסלנד בקובנה, רחוב איסלנדיג'וס בוילנה, רחוב רייקיאוויקו בקלייפדה.
כמו כן וילנה ורייקיאוויק הן ערים תאומות.
ב-26 באוגוסט אותה שנה, שתי המדינות כוננו מחדש רשמית את היחסים דיפלומטיים ביניהן.
שתי המדינות חברות באו"ם, בנאט"ו וב-OECD.
תקשורת של פוליטיקאים איסלנדים עם פוליטיקאים ליטאים מתקיימת גם באמצעות קבוצת סיימאס האיסלנדית ליחסים בין-פרלמנטריים עם המדינות הנורדיות.
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-1922, כאשר איסלנד הייתה חלק מדנמרק.
הכיבוש הסובייטי ניתק את היחסים בין ליטא ואיסלנד, שבינתיים הפכה לעצמאית לחלוטין מדנמרק.
במהלך שנות הכיבוש הסובייטי, איסלנד לא הכירה במדינות הבלטיות כחלק מברית המועצות.
עם זאת, לטענת גודני יוהאנסון, מדיניות אי ההכרה לא פגעה במסחר - איסלנד לא החרימה את נמל קלייפדה, ובשנת 1978 שגריר איסלנד במוסקבה ביקר ברפובליקות הבלטיות הסובייטיות.
היחסים בין הרפובליקה המשוחזרת של ליטא ואיסלנד (1991–הווה)
היחסים בין ליטא ואיסלנד טובים מאוד, בהתחשב בעובדה שאיסלנד הייתה המדינה הראשונה שהכירה בליטא.
באותה תקופה שר החוץ של איסלנד, היה שר החוץ היחיד של מדינת המערב שלא נרתע מלהגיע לווילנה על מנת להביע עימה סולידריות, מיד לאחר הכרזת העצמאות של ליטא.
כבר ב-18 במרץ 1993, נשיא ליטא אלגירדס ברזאוסקאס קיים ביקור ממלכתי באיסלנד.
זה היה ביקורו החוץ השני של נשיא ליטא לאחר שיום לפני ביקר בדנמרק.
ב-1994 ארנור חניבלסון מונה לקונסול הכבוד של ליטא באיסלנד.
ב-2009 וב-2015 נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון ביקר בליטא.
לציון מאה שנה להכרזת העצמאות של ליטא, ביקר נשיא איסלנד, גודני יוהאנסון בליטא, שגם הביע את ברכותיו בווידאו קליפ קצר.
באיסלנד יש קהילה ליטאית גדולה, שרוב חבריה חיים באזור הבירה.
ב-2016, לפי הנתונים, הסחר בין ליטא לאיסלנד מגיע ל-35.8 מיליון אירו, הסחר ה-53 בגודלו בעולם באותה שנה.
היצוא מליטא כולל יבוא דגים טריים וצנונים (41.8%), דגים קפואים (33.2%), תרופות (5.3%), מכונות אחרות להכנה או לייצור תעשייתי של מוצרי מזון או משקאות (4%), לא מגולפים או מסורקים (3.3%).
עד 2,000 תיירים איסלנדים מבקרים בליטא מדי שנה.
ליטא מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה בקופנהגן, דנמרק, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד ברייקיאוויק.
איסלנד מיוצגת בליטא באמצעות שגרירותה בהלסינקי, פינלנד, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בווילנה.
שגריר איסלנד בליטא: Aurnis Touras Sigiurdson, מאז 2018, שיושב בהלסינקי, בירת פינלנד.
שגריר ליטא באיסלנד: מאז 2016 התפקיד מאויש על ידי גינטה דמושיטה (Gintė Damušytė), שיושבת בקופנהגן, בירת דנמרק.
יחסי איסלנד—רומניה הם יחסי החוץ בין איסלנד ורומניה.
ב-16 במאי 1956 כוננו יחסים דיפלומטיים בין רומניה לרפובליקה של איסלנד, אשר שודרגו לאחר מכן לרמת שגרירות ב-31 בדצמבר 1963.
לאחר המהפכה האנטי-קומוניסטית ברומניה, איסלנד הפכה לשותפה קרובה של רומניה והיא תמכה בהשתלבות רומניה בנאט"ו.
הצטרפותה של רומניה לארגון האמנה הצפון-אטלנטית הובילה לחיזוק היחסים בין שתי מדינות הברית.
רומניה תומכת בבקשתה של איסלנד לחברות ב, שהוגשה ביולי 2009, והביעה את נכונותה לספק לצד האיסלנדי את המומחיות שנצברו בתהליך ההצטרפות לאיחוד האירופי.
שווי היבוא הסתכם ב-1.63 מיליון ושווי היצוא הסתכם ב-0.78 מיליון אירו.
התחום העיקרי של עניין משותף הוא שיתוף פעולה אנרגטי, במיוחד משאבים גיאותרמיים.
כיום חיים באיסלנד כ-2,800 אזרחים רומנים שהיגרו לאחרונה.
רובם מתגוריהם ופועלים בבירה רייקיאוויק ובאקוריירי, בצפון האי.
תחומי הפעילות הם הנדסה, בנייה, ספורט, דיג.
איסלנד מיוצגת ברומניה באמצעות שגרירותה וורשה, פולין.
רומניה מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה בקופנהגן, דנמרק.
יחסי איסלנד–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים בין ונצואלה לאיסלנד.
איסלנד הייתה בין 28 מדינות האיחוד האירופי שהתעלמו מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית בוונצואלה 2017. איסלנד התעלמה גם מתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, בהם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח.
בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה איסלנד בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
יחסי איסלנד–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין סרביה לאיסלנד.
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-27 בפברואר 1953. בשנת 2000 כוננו איסלנד וסרביה ומונטנגרו יחסים דיפלומטיים.
מספר הסכמים דו-צדדיים נחתמו והם בתוקף בין שתי המדינות.
בשנת 2020 ייצאה סרביה מאיסלנד בשווי 2.5 מיליון אירו וייבאה בשווי 730 אלף אירו.
בשנת 2003 הפכה חברת Actavis האיסלנדית לבעלת הרוב של חברת "Zdravlje" מ-Leskovac.
זוהי ההשקעה האיסלנדית המשמעותית היחידה בכלכלה הסרבית.
סרביה מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה.
איסלנד מיוצגת בסרביה באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה.
יחסי איסלנד–תאילנד הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לתאילנד.
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם תאילנד ב-18 ביוני 1975. סגן ראש ממשלת תאילנד ושר המסחר של תאילנד, מר ג'ורין לקסאנאוויסיט, נפגש ב-20 ביוני 2022 בבורגרנס, איסלנד, עם יו"ר השרים ושרת החוץ של איסלנד, גב' ת'ורדיס קולברון רייקפיורד גילפאדור, וכן שאר שרי ה-EFTA, גב' דומיניק.
הסלר, שרת החוץ, החינוך והספורט מליכטנשטיין, גב' ג'אניקה אנדראסן, מזכירת המדינה למסחר ותעשייה מנורווגיה, וגב' מארי-גבריאל איניכן-פלייש, מזכירת המדינה לענייני כלכלה משווייץ, לחידוש ה-EFTA- משא ומתן על הסכם סחר חופשי בתאילנד.
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין המדינות ב-32.69 מיליון דולר, כאשר תאילנד ייצאה בשווי 9.4 מיליון דולר, וייבאה בשווי 23.29 מיליון דולר, מה שהביא לגירעון סחר של 13.89 מיליון דולר.
תאילנד ייצאה בעיקר פירות ים משומרים ומעובדים, מוצרי חיטה ומזונות מעובדים אחרים, אורז, תבלינים, מוצרי ספורט וציוד משחקים, וייבאה בעיקר בשר לצריכה, טרי, צונן, קפוא ומעובד, בעלי חיים ומוצרים מהחי, מים מינרלים, משקאות קלים ומשקאות חריפים, מכונות ורכיבים.
תאילנד מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה.
איסלנד מיוצגת בתאילנד באמצעות שגרירותה בבייג'ינג, סין, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בבנגקוק.
יחסי איסלנד–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לקניה.
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם קניה ב-30 באוקטובר 1973. מוסדות וחברות איסלנדיות פעילים בתחומים רבים של ניצול אנרגיה גאותרמית בקניה כבר שנים, הן מוסדות ציבוריים והן חברות איסלנדיות.
בנוסף, 120 קנייתים הוכשרו באיסלנד וכן התקיימו קורסים בקניה בתחום הגאותרמי.
איסלנד גם הייתה מעורבת גם בפיתוח מרכז ידע והדרכה בקניה, שנועד לשרת מדינות על הבקע הסורי-אפריקני בפיתוח אנרגיה גאותרמית, אך קניה היא כיום מובילה בתחום האנרגיה הגאותרמית באפריקה.
קניה מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה.
איסלנד מיוצגת בקניה באמצעות שגרירותה בקמפלה, אוגנדה.
יחסי איסלנד–מצרים הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד למצרים.
מצרים אינה מיוצגת באיסלנד לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
איסלנד מיוצגת במצרים באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה.
יחסי איסלנד–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד למרוקו.
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם מרוקו ב-24 בספטמבר 1985. ב-3 באפריל 2019 משלחת בת שלושה חברים מחזית פוליסריו, שבראשה עמד בראהים גאלי, נשיא רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, ביקרה ברייקיאוויק, ונפגשה עם ראש הממשלה קתרין יקובסדוטיר.
דווח כי עאלי ביקש תמיכה מאיסלנד במאבקה של החזית ל"דה-קולוניזציה" של סהרה המערבית.
בתגובה, ראש הממשלה יקובסדוטיר "הביעה את התעניינותה של ממשלתה בסהרה המערבית", על פי שירות העיתונאים Sahara שבבעלות פוליסריו, ובנוסף אמרה כי ארצה עוקבת מקרוב אחר הסכסוך הטריטוריאלי של מערב סהרה והיא "מחויבת למאמצי הסדר, בהתאם להחלטות האו"ם ולאמנה".
המהלך בא בניגוד לעמדת מרוקו הטוענת לבעלותה על סהרה המערבית.
מרוקו מיוצגת באיסלנד באמצעות שגרירותה באוסלו, נורווגיה.
איסלנד מיוצגת במרוקו באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת, ובנוסף מחזיקה קונסוליות בקזבלנקה ובטנג'יר.
יחסי איראן – ארצות הברית (, ) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ארצות הברית של אמריקה אשר החלו בשנת 1856. מאז המהפכה האיראנית ומשבר בני הערובה באיראן, אין יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
לפיכך, במקום להציב שגרירויות במדינה האחרת, כל אחת מן המדינות מציבה נציג של המדינה בשגרירות אחרת.
למשל, איראן מציבה נציג בשגרירות פקיסטן בוושינגטון שבארצות הברית, ומנגד ארצות הברית מציבה נציג בשגרירות שווייץ בטהראן (מאז 1980).
מדצמבר 2011 מקיימת ארצות הברית גם שגרירות באינטרנט.
היחסים בין שתי המדינות החלו באמצע-סוף המאה ה-19. בתחילה ראתה איראן, שהייתה מודאגת מהאינטרסים הקולוניאליים של בריטניה ורוסיה, בארצות הברית מדינה מערבית שניתן לסמוך עליה.
בזמן מלחמת העולם השנייה חדרו בריטניה וברית המועצות לאיראן.
אף על פי שהיו בעלות ברית של ארצות הברית, התפיסה החיובית של ארצות הברית בעיני האיראנים לא השתנתה, עד 1979 לערך, כאשר נוצרו חילוקי דעות בין המדינות בעקבות המהפכה האיראנית ועלייתו לשלטון של חומייני.
באמצע 2018 חלה החרפה בין טהראן לממשל הנשיא דונלד טראמפ על רקע פרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין והטלת עיצומים נגד איראן באמצעות הבנקים ייצוא ויבוא הנפט ועוד.
ההחרפה באה לידי ביטוי בפריסת סוללות פטריוט נגד טילים ונושאת המטוסים האמריקנית "לינקולן" שחצתה את תעלת סואץ בדרכה למפרץ.
בתחילת 2020 החלה החרפה נוספת ביחסים עם הריגת קאסם סולימאני.
ישנן חילוקי דעות לגבי הגורמים לצינון היחסים בין ארצות הברית לאיראן.
בעיני האיראנים הכול קשור למהפכה האיראנית מחד, ומנגד ארצות הברית היהירה שחפצה בהגמוניה גלובלית.
אחרים טוענים כי הסיבות נטועות בכך שהממשלה האיראנית הייתה זקוקה ל"שד חיצוני" והשתמשה בארצות הברית כדי להסביר את הדיכוי האיראני בעיני הכוחות הפרו-דמוקרטיים.
תחילת יחסי איראן – ארצות הברית
הסכם הסחר שנחתם בשנת 1856 היה האינטראקציה הדיפלומטית הראשונה בין ארצות הברית לבין פרס (היום איראן).
ההסכם החזיק מעמד עד 1928. ארצות הברית לא התעניינה בסחר המועט שיש בפרס, כששלחה בשנת 1911 יועצים לפרס, גם הם לא הביעו עניין רב במתרחש בכלכלת פרס ולכן לא תרמו הרבה.
למרות זאת, התדמית החיובית של ארצות הברית בעיני איראן נשמרה.
הפרסים נעזרו שוב בייעוץ כלכלי מארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
משימה זו, בשונה מקודמתה תרמה הרבה לכלכלת פרס.
לאחר מכן, לא נרשמו שום אינטראקציות בין ארצות הברית לבין פרס עד מלחמת העולם השנייה.
היחסים הידידותיים בין ארצות הברית לאיראן נשמרו עד שנת 1950.ב-1909, בזמן המהפכה של איראן כנגד רוסיה ובריטניה, נהרג אמריקני בזמן שניסה לעזור בשטח לחימה נגד הכוחות הממלכתיים.
בנוסף, לאחר שהאיראנים מינו את מורגן שוסטר (אמריקאי) כשר האוצר של פרס ב-1911, אמריקאי נרצח בטהארן על ידי שליח שטוענים שנשלח מבריטניה ורוסיה.
בעקבות כך, שוסטר נעשה אף יותר אקטיבי בתמיכתו הכלכלית בלחימה של פרס נגד בריטניה ורוסיה.
כשממשלת איראן דרשה משאה-אל סלטאן, אח של השאה, להיכנע, שוסטר דרש להוציא אותו להורג.
הרוסים ישר שלחו חיילים לעיר ודרשו התנצלות מממשלת פרס.
לאחר מורגן שוסטר, מונה ארתור מילספה (גם נשלח מטעם ארצות הברית) להיות שר האוצר של פרס על ידי רזה שאה.
עד מלחמת העולם השנייה, היחסים בין ארצות הברית לאיראן נשארו לבביים.
כתוצאה מכך, הרבה איראנים שהיו ממעודדי המהפכה הגיעו לארצות הברית כשותף צד שלישי למאבק שלהם עם בריטניה ורוסיה בגבולות פרס.
התעשייה האמריקאית, והאמריקאים בפרט, תמכו ברצון של איראן להפוך למודרנית ולהשתחרר מההשפעה של בריטניה ורוסיה.
אמיר כביר, שהיה ראש ממשלה תחת נאסר א-דין שאה קאג'אר, התחיל לפתח קשרים ישירים עם ממשלה ארצות הברית.
עד סוף המאה ה-19, כבר התקיים משא ומתן עם חברה אמריקאית לגבי סלילת מסילת רכבת בין המפרץ הפרסי לבין טהראן.
יחסים פוליטיים בין פרס לארצות הברית חלו כאשר השאה של פרס, נאסר א-דין שאה קאג'אר, שלח את השגריר הרשמי הראשון, מירזא אבו חסן שיראזי, לוושינגטון בארצות הברית ב-1856. ב-1883 סמואל בנג'מין מונה מטעם ארצות הברית להיות הנציג הדיפלומטי הראשון באיראן, אך יחסי שגרירות רשמיים נרשמו החלו רק ב-1944.
ב-1953, ממשלתו של מוחמד מוסאדק הודחה במסגרת מרד שאורגן על ידי ארצות הברית ובריטניה.
הבריטים הגיבו החרם על הנפט האיראני, מה שהמריץ חברות נפט אחרות והביא להתדרדרות בכלכלתה של איראן.
בזמן המלחמה הקרה של ארצות הברית עם ברית המועצות, איראן היוותה את עמוד התווך של ארצות הברית במזרח התיכון מכיוון שהיה לה גבול עם ברית המועצות והיותה עשירה בנפט.
לפני המהפכה האיראנית, סטודנטים רבים צידדו בארצות הברית במלחמה הזו.
שאה מוחמד רזא שאה פהלווי, כיהן בין השנים 1941–1979. שמר על קשרים טובים עם ארצות הברית במהלך רוב שנות כהונתו.
הוא שאף למשטר מערבי מודרני וגם ביקר מספר פעמים בארצות הברית שם הוגדר כחבר של המדינה.
המהפכה האיראנית (1979) ומשבר בני הערובה
המהפכה האיסלאמית שאפה להוציא להורג את השאה והממשלה האמריקנית סירבה לתמוך בו ולנסות להעלות אותו לשלטון.
השאה, אשר סבל מסרטן סופני באותה תקופה, ביקש להיכנס לארצות הברית לצורכי טיפול.
שגרירות ארצות הברית באיראן התנגדה לבקשה מכיוון ששאפה לייצב את היחסים בין ארצות הברית ואיראן שלאחר המהפכה.
אך הנשיא האמריקני ג'ימי קרטר הסכים לתת לשאה להיכנס למדינה, לאחר שהופעלו עליו לחצים מהנרי קיסינג'ר ונלסון רוקפלר ועוד פוליטיקאים אשר תמכו בשאה.
האיראנים חשדו שבמהלך זה, האמריקאים מנסים להחזיר את השאה לשלטון, מה שתמך בטענה שלהם שהשאה היה בעצם בובה של האמריקנים וזה הוביל להתפרצות למשרדי השגרירות האמריקאית באיראן ולמשבר בני הערובה.
חומייני, שהתייחס לארצות הברית כ"שטן הגדול", מיד נפטר מהשאה שתמך בארצות הברית והחליפו בפוליטיקאי מאדי בזארגן.
עד לנקודה זו, הממשלה האמריקאית עדיין קיוותה ליחסים נורמליים עם איראן.
המהפכה האיראנית הדיחה את השאה הפרו-אמריקני והעלתה במקומו את רוחאללה ח'ומייני שהיה אנטי אמריקני, מהלך שהפתיע את ממשלת ארצות הברית, הסוכנויות המיוחדות של ארצות הברית ואת מחלקת המדינה שלא העריכו כראוי את מצב העניינים באיראן.
רק כחצי שנה לפני המהפכה סוכנות ה־CIA בארצות הברית הוציאו דוח ובו קבעו שאיראן לא נמצאת במצב של מהפכה או של טרום מהפכה.
משבר בני הערובה באיראן הוא כינוי לתקופה בת 444 ימים (מ-4 בנובמבר 1979 ועד ל-20 בינואר 1981) שבה הוחזקו 52 דיפלומטים ואזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האסלאמי המהפכני החדש, שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן.
ב-4 בנובמבר 1979, קבוצת המהפכה זעמה על כך שארצות הברית נותנת מקלט לשאה הקודם.
הם פרצו לשגרירות האמריקאית בטהארן ולקחו את הדיפלומטיים האמריקאיים כבני ערובה.
המשבר נגמר כאשר נחתם הסכם אלגריה, באלגריה בינואר 1981. יום למחרת חתימת ההסכם שוחררו כל בני הערובה.
ארצות הברית ניסתה להוציא לפועל מבצע חילוץ מבצע ציפורן הנשר ב־24 באפריל 1980, שהסתיים במוות של שמונה אנשי צבא אמריקאים.
מאז מאי 1981, ארצות הברית שלחה נציגים דיפלומטיים שישבו בשגרירות שווייץ באיראן אך אין להם שגרירות משל עצמם.
מנגד, איראן שולחת נציגים דיפלומטיים שישבו בשגרירות פקיסטן בוושינגטון שבארצות הברית.
ב־7 באפריל 1980, ארצות הברית פירקה באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים שלה עם איראן.
חלק מהאיראנים חששו שהאמריקאים יבצעו מהלך נגד איראן מתוך השגרירות האמריקאית.
בארצות הברית, אירוע בני הערובה נתפס כהפרה בוטה של חוקים בין-לאומיים ביחסים בין מדינות.
באיראן, האירוע הזה הוכתר כהשתחררות מההשפעה האמריקאית באיראן.
ראש הממשלה שכיהן מהדי באזרגאן התנגד ללקיחת בני ערובה והתפטר זמן קצר לאחר מכן.
הכוחות המיוחדים של ארצות הברית, והתמיכה הלוגיסטית שלה היו בעיראק, היו חלק משמעותי במלחמת איראן–עיראק.
כדי לקדם סדר חדש במזרח התיכון, ממשלת ארצות הברית אימצה מדיניות שנועדה לשמר את הכוחות הכלכליים והצבאיים של המדינות תוך שמירת האינטרס של ארצות הברית.<div style="min-height: 168px;">במהלך המחצית השנייה של המלחמה, ממשלת רייגן קידמה מספר הצעות חוק שמטילות סנקציות על איראן.
מצד שני, היא הקימה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם עיראק בראשות סאדם חוסיין, כאשר הורידה את מדינת עיראק מרשימת המדינות המממנות טרור ב-1982. לפי ועדת הכספים של הסנאט, ממשלת רייגן אישרה מכירה של מספר פריטים כגון כימיקלים רעילים וחיידקים קטלניים לעיראק.
מלחמת איראן–עיראק נגמרה כאשר שני הצדדים החליטו לנצור אש ב-1988. בשנת 2000 מזכירת ארצות הברית מדליין אולברייט הביעה חרטה על תמיכת ארצות הברית בעיראק.
ארצות הברית טוענת שחזבאללה, אשר נתמכת באיראן הייתה מעורבת בכמה פעילויות טרור אנטי-אמריקנים.
כולל הפצצת השגרירות האמריקאית ב-1983 אשר גבתה 17 קורבנות, הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות בשנת 1983 שהרגה 241 קורבנות אמריקאים, הפיגוע במתחם חיילי ארצות הברית בחובאר ב-1996. בשנת 2003, בית משפט מחוזי בארצות הברית הכריז רשמית כי הפיגועים בשגרירות ארצות הברית ב-1983 נעשו בתמיכת איראן.
ב-3 ביולי 1988 לקראת סוף מלחמת איראן–עיראק צי ארצות הברית הפיל את מטוס איירבוס A300 שהטיס נוסעים מאיראן, בעת שטס מעל מצר הורמוז.
המתקפה הרגה 290 אזרחים ביניהם גם 66 ילדים משש אומות שונות.
ארצות הברית טענה בתחילה שהטיסה הייתה חלק מתוכנית מלחמה של איראן, ולאחר מכן טענה שהטיסה הייתה ללא אזרחים ולא הגיבה לקריאות בקשר.
לטענת האיראנים שתי הטענות לא היו נכונות, והקריאות בקשר לא נענו מכיוון שבמטוס לא היה גישה לתחנת רדיו שבה ארצות הברית ניסו לתקשר אתם.
לפי ממשלת איראן, המתקפה הייתה מכוונת.
איראן סירבה לקבל את הרעיון שזה היה בשוגג, וטענה שזה פשע בין-לאומי מכיוון שהיו מעורבים אזרחים חפים מפשע, והמטוס לא היה במצב שמסכן את ארצות הברית בשום צורה.
ארצות הברית הביעה חרטה על הפגיעה בחפים מפשע, אך לא התנצלה בפני ממשלת איראן.
באפריל 1995, הוטל אמברגו מוחלט על עסקאות בין חברות אמריקאיות לבין איראן, על ידי ביל קלינטון.
הצעד הוביל לסוף הסחר בין המדינות, אשר התפתח לאחר סיום מלחמת איראן–עיראק.
בשנה לאחר מכן, הקונגרס האמריקאי, העביר סנקציות על איראן במטרה למנוע ממדינות אחרות להשקיע באיראן.
המעשה הוכרז באיחוד האירופי כבלתי קביל, אך עדיין הצליח לגרום למדינות לא להשקיע באיראן.
ב-1998 ארצות הברית פרסמה כתב אישום נגד אוסאמה בן לאדן בו נרשם כי אל קאעידה יחד עם ממשלת איראן ועם ארגון חזבאללה פועלים יחד.
במאי 2001 פורסם בעיתון הוול סטריט שממשלת איראן עזרה לארגן כלי מלחמה מתקדמים לאל קאעידה בלבנון, שם הם ביצעו אימונים כיצד להרוס בניינים גדולים.
הדו"ח שבוצע אחרי המתקפה במגדלי התאומים, דיווח כי 8 מתוך 10 חוטפי המטוסים עברו דרך איראן.
בבית משפט פדרלי מחוזי במנהטן, נקבע כי איראן צריכים ליטול אחריות על כך שתמכו במתקפה על ארצות הברית.
היקף מידת המעורבות של איראן במתקפה עדיין לא ברור.
בימים שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, בכירים במחלקה המדינית של ארצות הברית טסו לז'נבה להיפגש בחשאיות עם נציגים מממשלת איראן.
במשך מספר חודשים הם פעלו יחד כדי לתפוס פעילים חברי ארגון אל-קאעידה, וכדי להילחם בכוחות הטליבאן שמאיימים להשתלט על אפגניסטן.
הפגישות הללו חדלו מלהתקיים לאחר נאום "ציר הרשע" של ג'ורג' ווקר בוש.
ב-29 בינואר 2002, כ-4 חודשים לאחר המתקפה על מגדלי התאומים, נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש נאם את נאום "ציר הרשע" בו תיאר את איראן, יחד עם צפון קוריאה ועיראק כציר הרשע.
בוש הזהיר כי טילים ארוכי טווח שמפותחים במדינות הללו, מהוות טרוריזם ואיום ממשי על ארצות הברית.
הנאום עורר זעם בקרב איראן וגונה על ידי השמרנים והרפורמיסטים.
מאז שנת 2003, ארצות הברית הטיסה מאות כלי טיס בלתי מאוישים מעל שמי איראן ועיראק כדי להשיג מידע מודיעיני על תוכנית הגרעין של איראן.
ממשלת איראן תיארה את הפעולה הזאת כבלתי חוקית.
בשנת 2003, לפני מלחמת עיראק, ממשל בוש קיבלה דיווחים מצד גששים בממשלה האיראנית.
איראן הציעה עסקה שתפתור את הבעיות בין איראן לארצות הברית, ביניהן: התוכנית הגרעינית של איראן, תמיכתה בחמאס ובחזבאללה.
ממשל בוש חשב שאיראן מציעים דברים שאינם יכולים להבטיח.
באוגוסט 2005, מחמוד אחמדינז'אד מונה להיות נשיא איראן.
ב-8 במאי 2006, הוא שלח מכתב אישי לנשיא בוש כדי להציע דרכים חדשות לסיים את בעיית הגרעין האיראנית.
מזכירת ארצות הברית, קונדוליזה רייס והיועץ לביטחון לאומי סטפן הארדלי, דחו את הרעיון שמדובר במשא ומתן וחשבו שזה נועד רק לתעמולה ללא התייחסות רצינית לדאגות של ארצות הברית ביחס לתוכנית הגרעינית.
אחמדיניג'אד אמר אחר כך שהמכתב היה הזמנה לעשיית צדק.
באוגוסט 2006, בוש התעקש שהאיראנים חייבים לשאת בתוצאות על כך שהגבירו את האורניום במדינתה.
הוא אמר שהעולם עכשיו עומד בפני איום ממשי עקב הממשלה הקיצונית באיראן.
אחמדיניג'אד הזמין את בוש לדיון באו"ם, שהיה צפוי להתרחש ב-18 בספטמבר 2006. הדיון היה אמור לדבר על התוכנית הגרעינית של איראן.
ההזמנה נדחתה בבית הלבן שאמר כי לא הולך להיות משא ומתן עם ממשלת איראן בראשות אחמדיניג'אד.
בספטמבר 2007, אחמדיניג'אד פנה לאו"ם.
לפני כן הוא נשא נאום באוניברסיטת קולומביה בו ענה לשאלות ביחס לממשלת איראן להומוסקסואליים במדינתה.
אמדיניג'אד השיב שאין הומוסקסואליים באיראן.
לאחר מכן הוא אמר שלא הבינו אותו נכון, והוא בעצם התכוון לכך שאין כמות גדולה של הומוסקסואליים באיראן לעומת ארצות הברית.
בעת ביקורו, לא הורשה אחמדיניג'אד להיכנס ל אתר מרכז הסחר העולמי בניו יורק – מה שהיה פעם מגדלי התאומים.
על כך הוא אמר שהוא לא מעודד פעולות טרור או כל מעשה של הרג חפים מפשע.
בנאום שנשא באפריל 2008, אמר אחמדיניג'אד על פיגועי 11 בספטמבר שזה אירוע "חשוד".
הוא אמר שבסך הכול מדובר בבניין שהתמוטט.
הוא ציין שלא פרסמו את מספר ההרוגים, את שמותיהם ושהפיגועים המדוברים היוו תירוץ לארצות הברית, להיכנס לעיראק ולאפגניסטן.
באוקטובר של אותה שנה, אחמדיניג'אד הביע שמחה לאיד על המשבר הכלכלי ב-2008, וקרא לו "התרסקות הליברליזם".
הוא אמר שהמערב הוביל את עצמו למבוי סתום.
חודש לפני כן, הוא אמר לנציג האו"ם כי "המעצמה האמריקאית מגיעה לסוף דרכה".
מאז 2003, ארצות הברית טוענת כי לאיראן יש תוכנית לפתח כלי נשק גרעיניים.
איראן טוענת שהתוכנית הגרעינית נועדה לשמש רק כאמצעי לפיתוח חשמל.
עמדת ארצות הברית בנושא היא שאי אפשר לתת לאיראן להפוך להיות גרעינית.
אבל גורמים בכירים אומרים כי ארצות הברית לא מכינה תוכנית כדי למנוע מאיראן להפוך לכזו.
בריטניה, צרפת וגרמניה גם הן ניסו לקיים משא ומתן עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעינית.
ביוני 2005, קונדוליזה רייס אמרה כי ראש הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית מוחמד אל-בראדעי צריך להיות קשוח יותר כלפי איראן או שלא ייבחר לתקופת כהונה נוספת כראש הסוכנות.
גם ארצות הברית וגם איראן שותפות להאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
ארצות הברית ומדינות נוספות הורשו ב-2005 להפר את האמנה.
הסוכנות אמרה כי איראן מפרה את ההסכם בשל דיווח לא מספק של חומר גרעיני, עיבודו והשימוש בו.
משנת 2003 עד שנת 2006 התגברו המתחים בין ארצות הברית לבין איראן, בזמן שהסוכנות המשיכה לקיים בדיקות אחר התעשייה הגרעינית באיראן.
שמרנים ופעילים פרו-ישראליים בארצות הברית חושבים שמדיניות אמריקנית חייבת למנוע בכל כוחה מאיראן להשיג יכולת גרעינית.
איראן הגרעינית מהווה איום ממשי לישראל, והיא תחמש את הטרור בנשק הכי חזק בעולם.
חשש איראני ממתקפה של ארצות הברית
בשנת 2006, ארצות הברית העבירה את חוק החופש והתמיכה באיראן, אשר גרם להעברת מיליוני דולרים לארגון לא-ממשלתי לזכויות אדם באיראן.
מספר פוליטיקאים בשתי המדינות טענו כי החוק מהווה קרש קפיצה למלחמה,אף על פי שהוא בעצם אוסר שימוש בכוח נגד איראן.
במאי 2007, איראן הביעה נכונות, תחת תנאים מסוימים, לשפר את יחסיה עם ארצות הברית והכריזה שהיא מוכנה לדבר עם ארצות הברית.
פעילויות צבא ארצות הברית באיראן
במאי 2006, מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן (קבוצה מהאופוזיציה, אשר קשורה למפלגת הפועלים של כורדיסטן) הרגה 24 חיילים מצבא איראן.
מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן נמצאים ברשימה האמריקאית של ארגוני טרור זרים.
דניס קוניס, שלח מכתב לבוש ב-18 באפריל 2006, ובו טען כי מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן נתמכת על ידי ארצות הברית, כיוון שההיא יושבת בעיראק, שתחת שליטת כוחות אמריקאיים.
בנובמבר 2006, העיתונאי סימור הרש תמך בטענה זו, ופרסם ב שצבא ארצות הברית יחד עם ישראל, מספקים ציוד לארגון, אימונים ומידע מודיעיני כדי ליצור לחץ בין-לאומי על איראן.
באפריל 2007, ABC טענה שארצות הברית תומכת בג'ונדאללה מאז 2005. וושינגטון טיימס תיאר את ג'ונדאללה כארגון אסלאמי לוחמני, אשר ממוקם בווזיריסטן פקיסטן, ומקושר לאל-קאעידה שלקח אחריות על הריגה של כמעט 400 חיילים איראניים.
לפי גורמים צבאיים בעבר ובהווה, מודיעין ואישים בכירים בקונגרס, ארצות הברית החלה לצאת לפעולות חשאיות מרובות נגד איראן.
הם טוענים שבוש הקציב למבצעים 400 מיליון דולר שתוארו במליאה סודית נשיאותית כאמורים לייצב את היחסים עם המנהיגים הדתיים של איראן.
סנקציות נגד מוסדות איראן (2006)
במטרה לעודד סנקציות בין-לאומיות נגד איראן והתוכנית הגרעינית, ארצות הברית האשימה את איראן שהיא מספקת תמיכה לוגיסטית וכלכלית לאסלאם שיעי בעיראק.
איראן הכחישה את הטענה הזו.
הממשלה האמריקאית הטילה סנקציה על בנק איראני ב-8 בספטמבר 2006, מונעת ממנו קשר ישיר לעסקים עם מוסדות פיננסיים בארצות הברית.
הצעד הזה הוכרז בידי משרד האוצר.
בעוד שנמנע מהבנק קשר ישיר עם ארצות הברית, לא נמנע ממנו היכולת לקשר עקיף דרך מוסדות פיננסיים ברחבי אירופה.
ממשלת ארצות הברית אמרו כי הם ירדפו אחר כל מוסד פיננסי באירופה שתקיים קשרים עם איראן.
הקשר הישיר הרשמי הראשון שאיראן וארצות הברית יצרו לאחר שנים של ניתוק היה במהלך פגישה בבגדד.
עיתון "זמני אסיה" ציין שהצלחה במשא ומתן על תוכנית הגרעין האיראני תלויה בהערכה שאיראן מרגישים מארצות הברית.
דיפלומט איראני בעבר, נעצר בבריטניה והואשם על ידי ארצות הברית בהברחת נשק.
המשפט החל ב-19 באפריל 2007, וממשיך עד היום.
יומיים לאחר שאובמה נבחר לנשיאות בנובמבר 2008, אחמדיניג'אד הוציא את הודעה הברכה הראשונה שלו לנשיא החדש מאז 1979: "איראן מברכת שינויים במדיניות ארצות הברית.
אני מקווה שאתה תעדיף אינטרסים פומביים וצדק לעומת הדרישות הבלתי פוסקות והאגואיסטיות".
בנאום ההשבעה שלו, הנשיא אובמה אמר:<blockquote class="" style="min-height: 60px;"> "לעולם המוסלמי, אנחנו שואפים לדרך חדשה קדימה, מבוססת על כבוד הדדי.
למנהיגים מסביב לגלובוס ששואפים ליצור קונפליקטים או שמאשימים את החברה המערבית על הרעות שבעולם, דעו שהאנשים שלכם ישפטו אותכם על הדברים שאתם בונים ולא על מה שאתם הורסים.
לאלה הדבקים לכוח באמצעות שחיתות, דעו לכם שאתם בצד הלא נכון של ההיסטוריה.
אנחנו נושיט יד לשלום, אם אתם תושיטו את ידכם קודם."</blockquote class="" style="min-height: 180px;">אחמדיניג'אד הוציא רשימה של תלונות, כולל את ההפיכה באיראן (1953), התמיכה בסאדם חוסיין במלחמת עיראק-איראן, ותאונת טיסה 655 של איראן אייר.
במרץ 2009 משלחת רשמית של שחקנים ויוצרי סרטים מהוליווד, נפגשו עם עמיתיהם האיראניים בטהראן כסמל ליחסים בין איראן לארצות הברית.
יועץ האמנות של אחמדיניג'אד ואמר שזה לא יכול לתקן עוולות של מעל 30 שנה.
במרץ 2009, בתחילת פסטיבל נורוז, אובמה נאם ישירות לאומה האיראנית בסרטון, ואמר "ארצות הברית רוצה שהרפובליקה האסלאמית של איראן תיקח את מקומה בקהילה הבין-לאומית.
יש לכם את הזכות, אבל זה מגיע גם עם אחריות".
ב-7 באוקטובר 2015, מלבד הסכם הגרעין שנחתם, עלי ח'אמנאי אמר שלא יתקיים יותר משא ומתן בין המדינות הללו לעולם.
ב-12 ביוני 2009, אובמה אמר לאחר הבחירות באיראן "אנחנו שמחים לראות שמתקיימות בחירות הוגנות באיראן".
אחמדיניג'אד ניצח ברוב קולות, מה שהוביל להאשמות הונאה ולהפגנות רבות.
עניין זה זכה להתייחסות מועטה מארצות הברית.
ב-15 ביוני הדובר של המחלקה המדינית של ארצות הברית אמר שארצות הברית מאוד מודאגת מהמצב באיראן, מצב של מעצרים אלימים ואפשרות להונאה בבחירות.
מאז תחילת מלחמת אפגניסטן (2001–הווה), ארצות הברית סבורים שפעילי אל-קאעידה חמקו לאיראן.
ארצות הברית הביעה דאגה על כך שאיראן נתנה לאסירים הללו לעזוב את מדינתם, זוהי הפרה של אמנת האו"ם.
ב-18 ביוני 2018, לאחר שנמצאו הוכחות שאיראן עזרה לביצוע פיגועי 11 בספטמבר, הצהיר על כך רשמית בכיר במשטר האייתולות האיראני.
ארצות הברית ואיראן חתמו על הסכם הבנה לגבי תוכנית הגרעין האיראנית ביולי 2015.
לאחר הסכם הגרעין עם איראן, ארצות הברית עודדה את מועצת הביטחון להכיר בזכותה של איראן לתוכנית גרעין.
איראן אישרה מחדש את מחויבותה לא להשתמש בגרעין כנשק.
תחת ההסכם נכתב התוקף – הזמן בו יש מספיק אנרגיה גרעינית לאיראן ליצור פצצה גרעינית זה גדל משניים-שלושה חודשיים לשנה.
הווה אומר, ההסכם היה אמור היה להותיר את איראן במרחק של שנה מיכולת לייצר נשק גרעיני במשך 10 שנים.
הביקור של חסן רוחאני בעיר ניו יורק, בספטמבר 2013 נתפס כצעד מתקדם מאוד ביחסים בין איראן לארצות הברית.
רוחאני אמר קודם לכן שממשלתו מוכנה לדבר עם ארצות הברית לראשונה לאחר 32 שנות ניתוק.
למרות זאת, הוא דחה את בקשת הנשיא אובמה להיפגש איתו.
ב-23 ביולי 2015 ברק אובמה הכריז על כוונותיו לשחזר את היחסים הדיפלומטיים בין איראן לארצות הברית, בעקבות הסכם הגרעין עם איראן.
רוחאני בירך על הכרזה זו.
באוגוסט 2015, מזכיר מדינת ארצות הברית ג'ון קרי תייג את איראן בתור המדינה מספר אחת בתמיכה בטרור.
אף על פי שרוב האיראניים סברו שאיראן מרחיבה את יחסיה עם ארצות הברית, המנהיג העליון באיראן אמר שטהארן לא תקיים עוד שיחות עם ארצות הברית אחרי הסכם הגרעין.
דווח כי משרד האוצר האמריקאי נתן מעל ל-10 אלף רישיונות לחברות אמריקאיות בעשור האחרון, כדי לקדם יחסים עסקיים עם איראן.
הייצוא האמריקאי לאיראן כולל בתוכו סיגריות (73 מיליון דולר), תירס (68 מיליון דולר), סודה (64 מיליון דולר), פולי סויה (43 מיליון דולר), ציוד רפואי (27 מיליון דולר), ויטמינים (18 מיליון דולר), וזרעי ירקות (12 מיליון דולר).
ב-2010 הייצוא האמריקאי לאיראן צנח בכ-50% ל-281 מיליון דולר.
במאי 2013, הנשיא אובמה הסיר את האמברגו שהיה על סחר באמצעי תקשורת ותוכנה לארגונים לא ממשלתיים באיראן.
ביוני 2013, ממשל אובמה הרחיב את הסנקציות נגד איראן במטרות נגד התעשייה והמטבע המקומי.
לפי מחקר שערכו בשנת 2014 בארצות הברית, הסנקציות עלו לאמריקאים מעל ל-175 מיליארד דולר, ומעל ל-279 אלף מקומות עבודה אופציונליים.
כבר בינואר 2017, במסגרת הצו למניעת כניסת טרוריסטים לארצות הברית, הנשיא טראמפ הוציא צו נשיאותי האוסר על אזרחי איראן לבקר בארצות הברית.
רבים בעולם פרשו את התנהגות הממשל כחלק מתפיסת עולם הגורסת שיש לעצור את נסיונותיה של איראן להשפיע על המזרח התיכון כולו.
הממשל נתפס כנוטה לתפישותיהן של סעודיה, ישראל ואחרות ולפיהן איראן פועלת לערעור היציבות האזורית, מפעילה ארגוני טרור וכוחות "פרוקסי" בעיראק, סוריה, תימן ולוב, לבנון, וברשות הפלסטינית.
בונה נשק מפר איזון בדמות טילי קרקע-קרקע וכיוצא באלו.
פרישת ארצות הברית מ"הסכם הגרעין"
במאי 2018, נשיא ארצות הברית הכריז על פרישתה מ"הסכם הגרעין" (JCPOA).
בסתיו 2018, ארצות הברית החזירה לתוקף את הסנקציות שהיו מוטלות על איראן, טרם החתימה על "הסכם הגרעין" (JCPOA), שנחתם בשנת 2015 על ידי ממשל הנשיא אובמה.
ההכרזה של ארצות הברית על משמרות המהפכה כארגון טרור והכרזתה של איראן על צבא ארצות הברית כארגון טרור
בתחילת אפריל 2019, ארצות הברית הודיעה על כוונתה להכריז על משמרות המהפכה האסלאמית כעל ארגון טרור תוך שהיא מציינת את פעילותם של משמרות המהפכה האסלאמית באפגניסטן, ובמרחבי המזרח התיכון כולו.
הכנסתם של משמרות המהפכה האסלאמית לרשימת ארגוני הטרור הזרים של משרד המדינה האמריקאי נכנסה לתוקף באמצע אפריל 2019. צעד זה הוא צעד תקדימי, צעד שבו מדינה מכריזה על חלק מהצבא הרשמי של מדינה אחרת כעל ארגון טרור.
במהלך מאי 2019, לפי פרסומים באמצעי התקשורת, ארצות הברית קיבלה מודיעין ולפיו איראן מתכננת לפגוע בכוחות אמריקאיים או בתנועת מכליות הנפט במפרץ הפרסי.
ארצות הברית, בין השאר, פרסמה תמונות ולפיהן ספינות איראניות משנעות טילי קרקע-קרקע ברחבי המפרץ.
בתגובה לידיעות אלה, היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית הכריז על שליחתה של קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים, אברהם לינקולן, לזירת המפרץ הפרסי ועל פריסתם של מטוסי B-52 לאזור המזרח התיכון.
מאי 2019, הפיגוע במכליות הנפט
ב-12 במאי 2019, ארבע אוניות אזרחיות נפגעו ממטעני חבלה, ליד הנסיכות פוג'יירה.
שתיים מהאוניות היו מכליות נפט בבעלות סעודיה.
הפיצוצים בדופן האוניות הביאו לחורים בגוף האוניות ואולם, הם בוצעו מעל קו המים ומכיוון שבמכליות, ככל הנראה, לא היה נפט בעת הפיגוע – המכליות לא עלו באש.
לפי ה"ניו יורק טיימס", מזכיר הגנה האמריקאי באותה עת, פטריק שנהאן, הכין תוכנית לפריסת 120,000 חיילים אמריקאים לאזור המפרץ הפרסי.
ב-14 במאי 2019, מנהיגי שתי המדינות הכריזו כי אין להן כוונה להיכנס למלחמה.
ב-19 במאי, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ הודיע כי במקרה של מלחמה, זה יהיה סופה הרשמי של איראן.
ב-25 במאי, נשיא ארצות הברית הודיע שהמתיחות מול איראן עולה לכדי מצב חרום לאומי ומכיוון שכך הוא מבקש להשלים עסקאות נשק בערך של שמונה מיליארד דולר, עם סעודיה, איחוד האמירויות הערביות וירדן.
ב-6 ביוני 2019, מפקד פיקוד מרכז האמריקאי - שהוא הפיקוד המרחבי שבשטחו נמצאות כל המדינות המעורבות, הודיע כי: "איראן וכוחות ה"פרוקסי" הפועלים מטעמה מהווים איום ישיר ומיידי לכוחות ארצות הברית ועלינו להישאר בכוננות טקטית גבוהה מכיוון שהאיום ממשי ואמיתי".
יוני 2019, הפיגוע בשתי מכליות נפט נוספות וההכרזה על תגבור כוח אדם אמריקאי במפרץ
ב-16 ביוני 2019 שוגרה רקטה לעבר מתחם "האזור הירוק", בבגדאד, שבו מצויים משרדי ממשלה עיראקים וכן שגרירויות בין-לאומיות, בהן גם השגרירות האמריקאית.
ב-17 ביוני 2019, שתי מכליות נפט ששטו ליד עומאן עלו באש, ככל הנראה, בהמשך לפיגועים בדופן האוניות – פיגועים אלו, ככל הנראה, נגרמו כתוצאה מהצמדת מוקשים ימיים אל דופן האוניה.
גם הפעם ארצות הברית הודיעה שהפיגועים בוצעו על ידי איראן או כוחות "פרוקסי" שלה.
ארצות הברית פרסמה סרטי ווידאו באיכות גבוהה – ובסרטים אלה נראית סירה שלטענת האמריקאים היא סירה איראנית, אשר אנשיה מסירים מוקש שהוצמד לאוניה, לאחר שזה כנראה, לא התפוצץ.
באותו יום, פגעו שלוש רקטות בבסיס הצבאי תאג'י צפונית לבגדאד, שבו שוהים כוחות אמריקאים.
ב-18 ביוני 2019, לפי אמצעי התקשורת, טייסת אמריקאית של F15E פרסה לאיחוד האמירויות הערביות.
באותו יום, נפלה רקטה במתחם המכיל מבני מגורים ומשרדים ראשיים של כמה חברות נפט, בהן חברת אקסון מובייל האמריקאית סמוך לעיר בצרה שבעיראק.
לפי המשטרה המקומית, שני אזרחים עיראקים שעבדו במקום נפצעו.
באירוע נוסף ב-18 ביוני 2019 שוגרה רקטה לעבר בסיס צבאי בעיר מוסול שבצפון עיראק, בו נמצאים חיילים אמריקאים.
הפלת כלי הטיס הבלתי מאויש של ארצות הברית, באמצעות סוללת טילי קרקע אוויר איראנית וההסלמה ב"מלחמת הסייבר" ההדדית
ב-20 ביוני 2019, סוללת טילי קרקע אוויר איראנית הפילה כלי טיס לא מאויש של ארצות הברית.
המל"ט המדובר, הוא כלי גדול ויקר, גרסה ימית של ה"גולבל הוק" שהופעל על ידי צי ארצות הברית במשימת איסוף מודיעין.
לטענת ארצות הברית, כלי הטיס היה מחוץ למים הטריטוריאליים של איראן ולעומת זאת, איראן טוענת שהמל"ט חדר לשטחה הריבוני.
אמצעי תקשורת רבים ובניהם "הניו יורק טיימס" טענו כי נשיא ארצות הברית הורה על תקיפה באיראן כתגובה להפלת המל"ט, אבל, עצר את ביצוע התקיפה לאחר שהובהר לו כי היא יכולה לגרום לריבוי הרוגים ומחשש שמהלך כזה יתפס כמהלך לא מידתי.
במקביל, הופיעו מאמרים רבים ולפיהם ארצות הברית ואיראן מנהלות "מלחמת סייבר" ענפה מאז הפלת המל"ט.
ב-29 ביוני 2019, לפי דיווחים באמצעי התקשורת, מטוסי קרב מסוג F-22, מטוסים בעלי תכונות חמקנות ממכ"ם, נחתו בקטר.
ב-18 ביולי, ארצות הברית פרסמה טענה ולפיה היא הפילה כלי טיס בלתי מאויש איראני שהתקרב לאחת האוניות שלה במפרץ הפרסי.
ב-31 ביולי, ארצות הברית הודיעה על סנקציות אישיות כנגד שר החוץ של איראן.
ב-16 בספטמבר 2019, איראן עצרה מכלית נוספת במפרץ הפרסי.
ב-27 בדצמבר, במסגרת התקפה על בסיס צבאי בכירכוכ בעיראק, נהרג קבלן אמריקאי ונפצעו נוספים.
ב-29 בדצמבר, במסגרת תקיפה של F15 אמריקאים באזור הגבול בין סוריה ועיראק, נהרגים כ-25 איש ונפצעים כ-50, רובם אנשי מליציות פרו-איראניות או איראנים.
החל מ-31 בדצמבר, באירוע מתמשך שהתגלגל מתוך הלוויות של הרוגי התקיפה, אלפי מפגינים תומכי איראן, תקפו את השגרירות האמריקאית בבגדד ואף הצליחו לחדור אל תוך גדר השגרירות, להניף דגלים, לנפץ שמשות ולגרום לשרפות, אם כי, לפי הדיווחים השונים, הם לא הצליחו לחדור לתוך בניין השגרירות עצמו
כתגובה למעשים אלה, ארצות הברית, במהלך חרום, הזרימה לשגרירות כוחות מיוחדים להגנת המקום, כולל הטסת נחתים והנחתתם בתוך מתחם השגרירות באמצעות מטוסי V22. לפי פרסומים רבים, הדרג הבכיר שפיקד הן על כוחות ההגנה העיראקיים והן על המפגינים היו למעשה אנשי משמרות המהפכה תחת פיקודו של קאסם סולמאני
ב-3 בינואר מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האיראניים, קאסם סולימאני, נהרג במתקפה אווירית אמריקנית על שיירתו ליד נמל התעופה הבין-לאומי של בגדאד.
ב-7 בינואר, איראן שיגרה למעלה מ-15 טלים בליסטיים לעבר בסיסי חיל אוויר בעיראק ובכללם "עין אל-אסד" שבחבל אנבר.
בסיסים אלה מארחים כוח אדם אמריקאי.
לפי פרסומים איראניים, הטילים נורו משטח איראן והם כללו טילים מסוג "קיאם" (טיל בליסטי מונע בדלק נוזלי) וטילי ד'ולפיקאר (טילים בליסטיים, מדויקים, עם הנעה בדלק מוצק).
לטענת ארצות הברית, לא היו נפגעים בנפש כתוצאה מהתקיפה הזו.
האיראנים, לעומת זאת, טענו כי למעלה מ-80 חיילים אמריקאים נהרגו במתקפה.
ב-28 בינואר דווח בתקשורת באיראן על מטוס שהתרסק באפגניסטן ובו מצא את מותו האחראי על תיק איראן ב-CIA.
בספטמבר 2020 ארצות הברית הטילה סנקציות על גורמים וגופים באיראן המעורבים בתוכנית הגרעין והנשק.
צעדים אלה ואחרים היו חלק מדיניות המכונה "מקסימום לחץ" אשר נועדה לפתוח מחדש את הסכם הגרעין ולתקן פגמים בו.
ביוני 2021, בתגובה למתקפות מל"טים של מיליציות פרו איראניות בעיראק, חיל האוויר האמריקני תקף מחסני נשק בסוריה ובעיראק.
זאת הייתה הפעולה השנייה מסוגה תחת ממשל ביידן.
ארצות הברית סברה כי איראן עומדת מאחורי גל מתקפות המל"טים ושיגורי הרקטות לעבר אנשיה ומתקניה בעיראק.
טהראן ראתה בסיום הנוכחות הצבאית האמריקנית בשכנתה מטרה בעדיפות עליונה.
בעקבות בחירותו של אבראהים ראיסי לנשיא איראן, אמר דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית שהבחירות באיראן לא היו חופשיות או הוגנות.
בתגובה, טהראן האשימה את וושינגטון בהתערבות בענייניה הפנימיים.
אחרי בחירתו של ראיסי, המשיכו המאמצים במטרה להחזיר את ארצות הברית להסכם הגרעין ואת איראן בחזרה לעמידה בהתחייבויותיה בתמורה להקלה בעיצומים הכבדים שהוטלו עליה.
בספטמבר 2023, פורסם תחקיר שחשף רשת של אקדמאים ומובילי דעת קהל איראנים שפעלו בארצות הברית מטעם משרד החוץ האיראני, במטרה לקדם את האינטרסים של הרפובליקה האסלאמית במדינה.
בעקבות התחקיר התקיים באוקטובר אותה שנה דיון בסנאט בנושא קמפיין ההשפעה האיראני.
בספטמבר 2025, יו"ר ועדת המודיעין בסנאט, הסנאטור טום קוטון, קרא ל-FBI ולמשרד ההגנה לחקור את העניין.
ב-28 בינואר 2024 נהרגו 3 חיילים אמריקאים בבסיס בירדן, קרוב לגבול עם סוריה ועיראק.
התקיפה בוצעה על ידי כטב"ם מסוריה, והנשיא ביידן אמר כי איראן עומדת מאחורי התקיפה.
במלחמת חרבות ברזל התייצבה ארצות הברית לצד ישראל, ובפרט תמכה בה בהתגוננות מפני המתקפה האיראנית על ישראל באפריל 2024 והמתקפה האיראנית על ישראל באוקטובר 2024.
ממשל טראמפ השני (ינואר 2025–הווה)
בפברואר 2025, אמר טראמפ כי נתן לצבא ארצות הברית וליועציו הוראות להשמיד את איראן בתרחיש של התנקשות בו.
הוא חתם על חידוש קמפיין "הלחץ המקסימלי" נגד המשטר האיראני.
טראמפ קרא לפתיחת שיחות להסכם גרעין חדש.
בתפילת 7 בפברואר, המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, דחה את ההיתכנות למשא ומתן, והזהיר את ממשלתו מחתימה על הסכם עם ארצות הברית.
ב-9 בפברואר טראמפ איים כי הוא מעדיף שאיראן תחתום על הסכם מאשר שתופצץ על ידי ישראל.
ב-7 במרץ, בראיון למריה ברטירומו ברשת "Fox Business", סיפר טראמפ כי מיען מכתב לח'אמנאי שבו דחק באיראן לנהל משא ומתן על תוכנית הגרעין שלה עם ארצות הברית.
ב-17 במרץ, למחרת התקיפות האמריקאיות בתימן, מפקד משמרות המהפכה, חוסיין סלאמי, איים על צבא ארצות הברית ב"חורבן", והכחיש כי איראן תומכת בארגון הטרור הזיידי.
למרות ההכחשה האיראנית, טראמפ איים בתגובה כי יטיל את אחריות על המשטר האיראני על כל ירי שיתבצע על ידי החות'ים.
ב-12 באפריל נערכו שיחות בין המדינות בתיווך עומאן בבירתה מסקט.
בראש המשלחת האיראנית עמד שר החוץ, עבאס עראקצ'י, ובראש המשלחת האמריקאית, שליחו המיוחד של הממשל למזרח התיכון, סטיב ויטקוף.
ב-15 באפריל, ויטקוף חזר בו מעמדתו הקודמת – לפיה איראן תוכל להעשיר אורניום ברמה נמוכה (עד 3.67%, הרף שנקבע במקור בהסכם הגרעין של המעצמות) לצרכים אזרחיים – ודרש כי איראן תחדול מהעשרת אורניום לחלוטין, ותסיים את תוכנית הגרעין הצבאית.
עראקצ'י טען מנגד כי "זכותה של איראן להעשרת אורניום אינה ניתנת למשא ומתן".
ב-13 ביוני פתחה ישראל במבצע עם כלביא, במהלכו תקפה באיראן מתקני גרעין ותשתיות טילים, וחיסלה מספר בכירים ומדעני גרעין.
בתגובה למבצע אמר טראמפ כי הוא "נתן לאיראן הזדמנות לחתום על הסכם, וכעת כולם מתים", וקרא לאיראנים להגיע מיידית להסכם כי "המתקפות הבאות יהיו אכזריות יותר".
ב-22 ביוני תקפה ארצות הברית באיראן את מתקני הגרעין פורדו, נתנז ואספהאן באמצעות מפציצי B-2 ספיריט.
ב-23 ביוני פתחה איראן במבצע בשורת הניצחון ותקפה בסיסים אמריקאים בקטר ובעיראק.
ב-24 ביוני הכריז הנשיא טראמפ על הפסקת אש ולאחריה סיום המלחמה.
בינואר 2026, עם פרוץ מהומות נרחבות נגד המשטר האיראני, הצהיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי ארצות הברית תומכת במפגינים, והוסיף כי סיוע אמריקני עומד לרשותם, לרבות אפשרות לפעולה צבאית אם יוחלט עליה.
על רקע זה החל הממשל האמריקני בהיערכות צבאית במזרח התיכון, שנועדה להכין תרחישים שונים לתגובה אפשרית.
במהלך חודש ינואר פעל פיקוד המרכז של ארצות הברית להקמת מערך כוחות אזורי.
במסגרת זו הועברה קבוצת הקרב של נושאת המטוסים אברהם לינקולן מתחום האחריות של הפיקוד האינדו-פסיפי, דרך מצר מלאקה, אל עבר הים הערבי ותחום האחריות של פיקוד המרכז.
נושאת המטוסים שימשה כמרכז קבוצת קרב שכללה סיירות טילים, משחתות וצוללות, ובמקביל נפרסו באזור גם משחתות המצוידות במערכות ליירוט טילים.
טרם העברתה לאזור, פעלה נושאת המטוסים לינקולן בים סין הדרומי כחלק מהמאמץ האמריקני להרתעה מול סין, על רקע המתיחות סביב טאיוואן.
נתוני מעקב גלויים הצביעו על כך שסיירות ומשחתות טילים מדגם ארלי בורק, ובהן פרנק אי.
פיטרסן ג'וניור, מייקל מרפי ו-ספרואנס, חצו יחד עם קבוצת הקרב את מצרי מלאקה.
בנוסף להיערכות הימית, בוצעה פריסה אווירית משמעותית.
מטוסי קרב מדגם F-15E של חיל האוויר האמריקני הועברו מ־בסיס חיל האוויר לייקנהית' שבבריטניה אל בסיס חיל האוויר מוואפק אל-סלטי שבירדן.
על פי דיווחים, הועמדו גם מפציצים אסטרטגיים מדגמי B-52H ו-B-2 בכוננות, לצד מטוסי תובלה, תדלוק, בקרה אווירית ומודיעין.
עוד דווח על הצבת מטוסים ייעודיים למשימות "דיכוי מערכות הגנה אווירית" (SEAD), המכונים בחיל האוויר האמריקני "Wild Weasel", כחלק מההיערכות הכוללת לאפשרות של עימות צבאי.
יחסי איראן – ערב הסעודית (בפרסית: روابط ایران و عربستان سعودی, בערבית: العلاقات الإيرانية السعودية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הממלכה הערבית הסעודית, אשר מתוחים על בסיס מחלוקות במגוון נושאים כגון פירוש האסלאם, שאיפות להנהגה בעולם האסלאמי, מדיניות הפקת נפט, יחסים עם ארצות הברית והמערב.
אף על פי שאיראן וערב הסעודית הן מדינות עם רוב אסלאמי מוחלט והשלטון מכתיב אורח חיים ומדיניות על פי רוח האסלאם, היחסים ביניהן רוויים מתיחות, עוינות ואף עימותים אלימים גם על בסיס אמונתם.
ערב הסעודית בעלת אופי והאבי סוני שמרני ועם קשרים חזקים עם ארצות הברית ובריטניה, לעומת איראן של ימינו אשר הושתתה בשנת 1979 על מהפכה של התנגדות למערב, והיא בעלת רוב שיעי.
איראן וערב הסעודית נחשבות בעלות שאיפות להנהגת העולם המוסלמי, ובעלות גישות שונות ביחס לסדר אזורי.
לאחר המהפכה האיראנית, איראן האשימה את ערב הסעודית בהיותה מעין סוכן של ארצות הברית וכאחת המייצגת את האינטרסים של ארצות הברית על פני אינטרסים אסלאמיים.
ערב הסעודית מצידה מוטרדת מהניסיונות של איראן לייצא את המהפכה שלה לאזורים מחוץ לגבולותיה ולהרחיב את שליטתה ובנוסף מהשאיפות של איראן להשיג נשק גרעיני.
במלחמת האזרחים בסוריה, איראן תמכה בממשלת בשאר אל-אסד ונתנה לממשלתו סיוע של מיליארדי דולרים, בעוד שסעודיה הייתה ספקית מרכזית של סיוע במורדים בממשלתו של אסד.
ערב הסעודית נמנת עם המדינות הנלחמות בין השאר בנשיא סוריה, בשאר אל-אסד ואלו איראן נמנת עם המדינות התומכות באל-אסד.
ב-24 בספטמבר 2015 גרמה שעטה המונית למותם בחניקה, במחיצה או ברמיסה של כ-2,200 עולים לרגל במהלך החג' השנתי במכה.
המאורע גרם למשבר חמור ביחסי איראן-ערב הסעודית.
זה, כמו שרק קומץ חיילים סעודיים סייע לנפגעי האסון, בעוד מספר גדול מהם עמדו בחיבוק ידיים והסתכלו" ניצולים נוספים סיפרו סיפורים דומים, והוטחה ביקורת כלפי הניהול הסעודי הכושל.
ממשלת איראן מצדה האשימה את הממשלה הסעודית בחוסר אחריות.
2016 - ההוצאה להורג של נימר א-נימר והמתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן
בינואר 2016 הוציאה ערב הסעודית להורג 47 אנשים באשמות טרור, כולל את נימר א-נימר, שייח' סעודי שיעי בעל השפעה אשר קרא להפיכת המשטר הסעודי ("בדרכי שלום").
ההוצאה להורג גררה הפגנות אלימות באיראן.
מפגינים זועמים באיראן הציתו ותקפו את שגרירות ערב הסעודית באיראן, והתפרעו בנציגותה במשהד, בצפון איראן.
בעקבות כך הודיעה ערב הסעודית על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם איראן, וגירוש אנשי הצוות הדיפלומטי האיראני משטחה.
מדינות נוספות שהן בעלות בריתה של ערב הסעודית, ובהן בחריין, כווית ואיחוד האמירויות, עשו כמוה או השיבו את שגריריהן מטהראן.
2019 - תקיפת מתקני הנפט בערב הסעודית
תקיפת מתקני הפקת הנפט שדה אבקייק ושדה ח'ורייס של עראמקו הסעודית, אירעה ב-14 בספטמבר 2019 בסביבות 04:00 בבוקר (שעון מקומי).
פיצוצים במתקני הפקת הנפט הביאו להשבתתם ולהפחתה דרמטית של ייצור הנפט הסעודי בטווח המיידי.
גורמים במערב האשימו בימים הראשונים שלאחר התקיפה את איראן כמי שעומדת מאחורי שיגור המל"טים או הטילים המונחים שבאמצעותם בוצעה המתקפה.
דווחו מספר מפגשים בין איראן לערב הסעודית.
זאת הייתה התפתחות חדשה מאז נותקו היחסים בין המדינות בשנת 2016. ההקשר המיידי היה חילופי ממשל בארצות הברית.
ממשל ביידן החל דיאלוג עם טהראן בדבר חזרה להסכם הגרעין וגם נקט ביקורת קשה נגד ערב הסעודית.
השינויים בגישת הבית הלבן האיצו בערב הסעודית עריכת התאמות במדיניות החוץ, שכללו את הסכם הפיוס עם קטר מינואר 2021 והסכם הפסקת האש ממרץ 2021, שהוצע לחות'ים, וגם את תחילתו של הדיאלוג עם איראן.
איראן וסעודיה הודיעו על חידוש היחסים הדיפלומטיים ביניהן במרץ 2023. לפי כלי תקשורת בטהראן, בתום משא ומתן בתיווכה של הרפובליקה העממית של סין, שתי המדינות הסכימו לפתוח שגרירויות זו בבירתה של זאת.
בין המדינות לא התקיימו יחסים דיפלומטיים משנת 2016.
יחסי איראן–קוריאה הצפונית (בפרסית: روابط ایران و کره شمالی, בקוריאנית: 이란-조선민주주의인민공화국 관계) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
היחסים מתוארים על ידי סוכנויות הידיעות הרשמיות של שתי המדינות כחיוביים.
היחסים הדיפלומטיים החלו בעקבות המהפכה האיראנית ב-1979 והקמתה של הרפובליקה האסלאמית.
איראן וצפון קוריאה התחייבו לשיתוף פעולה בתחום החינוכי, המדעי והתרבותי.
בכלי תקשורת דווח כי שיתופי פעולה אלו הורחבו אף למישור הגרעיני.
עם זאת, הצהרות רשמיות של ממשלת ארצות הברית וכמה מחקרים אקדמאיים ערערו על אמינותם של דיווחים אלו.
המערב העלה בעבר חששות מעסקאות הנשק של קוריאה הצפונית ואירן.
החל מאמצע שנות השמונים צפון קוריאה הייתה למתווכת בין הגוש הקומוניסטי לבין איראן, בנוסף לכך מכרה צפון קוריאה לאירן נשק מייצור מקומי.
כיום, צפון קוריאה ממשיכה את מכירת הטילים שלה לאיראן.
צפון קוריאה ואיראן הן שתי המדינות הנותרות מ"ציר הרשע" של ג'ורג' וו.
בוש, דבר שהביא לחששות רבים בנוגע ליחסים בין אירן לקוריאה הצפונית.
ב־2012 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה מדעי־טכנולוגי.
עם זאת, מערכת היחסים בין צפון קוריאה לאירן ידעה גם תקופות מתוחות.
אף על פי ששתי המדינות מגלות התנגדות למדיניות החוץ של המערב ככלל וארצות הברית בפרט, ישנם הבדלים, לעיתים ברורים, באינטרסים הלאומיים של כל אחת מהמדינות.
לדוגמה, אף על פי שצפון קוריאה העניקה לאירן סיוע צבאי במהלך מלחמת איראן–עיראק (מעשה שגרם לבגדאד לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם פיונגיאנג), קוריאה הצפונית עשתה ניסיונות חוזרים ונשנים לנרמל את היחסים עם ממשלת עיראק.
ב-1982 הרשויות בצפון קוריאה הזמינו באופן סודי משלחת עיראקית לביקור, אך רק נציג עיראקי לא רשמי הגיע.
השיחות לנרמול היחסים נכשלו, אך עצם הניסיון גילה כי צפון קוריאה לא הייתה מחויבת אידאולוגית לרדיפה של אירן נגד סדאם חוסיין.
מצד שני, מנהיגי אירן החליטו לקיים יחסים דיפלומטיים עם שני הקוריאות: הצפונית והדרומית, למורת רוחה של פיונגיאנג.
במשברים הפנים קוריאניים האחרונים, סוכנויות הידיעות האיראניות בדרך כלל ציטטו את דבריה של סוכנות הידיעות הרשמית של קוריאה הצפונית יחד עם הצהרות של פוליטיקאים מערביים ודרום קוריאניים, ללא העדפה של מי מהצדדים.
בין שתי המדינות אין תיאום מלא בעמדות כלפי הטרור הבינלאומי.
מצד אחד, גם איראן וגם צפון קוריאה סיפקו סיוע צבאי לארגון הטרור חזבאללה בלבנון, ושתיהן פועלות יחד עם משטרו של בשאר אל-אסד במאבקו נגד הזרוע הסורית של דאעש במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
מצד שני, איראן וצפון קוריאה מחזיקות דעות שונות בתכלית על המאבקים של המערב וארצות הברית נגד: הטליבאן, בוקו חראם והזרוע העיראקית של דאעש.
בעוד צפון קוריאה מדגישה כי מאמציהם של מדינות המערב לדכא ארגונים אלו מהווה התערבות בענייניהם הפנימיים של אפגניסטן, ניגריה ועיראק, מנהיגי אירן ראו בקבוצות הסלפיות הקיצוניות איום ישיר על האינטרסים שלהם, והאשימו את ארצות הברית בכך שאינה מטפלת בארגונים אלו בצורה מספיק תקיפה.
ארצות הברית מגדירה את שתי המדינות כמדינות תומכות טרור.