tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוקנן נשלח כשגריר ללונדון ולחץ על הממשלה הבריטית.
ההסכם הושלם באוגוסט 1854, ופירס ראה זאת כצעד ראשוני בדרך לסיפוח קנדה.
הבריטים התחילו להתפשט אל תוך מרכז אמריקה, ופירס חשש מהשפעה בריטית ביבשת.
לכן הוא ניסה להשיג את קנדה.
הבריטים ניסו לצרף את אמריקה אל מלחמת קרים למרות הנייטרליות האמריקנית.
בתגובה גירש פירס את השגריר הבריטי, ולהפתעתו ביוקנן לא גורש בתגובה.
בדצמבר 1855, הודיע פירס לקונגרס שבריטניה הפרה את ההסכמים עם ארצות הברית.
ביוקנן לא הצליח למנוע מבריטניה להתפשט אל מרכז אמריקה, אולם ההסכם עם קנדה אושר בפרלמנט הבריטי, במועצות הקנדיות ובקונגרס.
ממשל פירס גרם למשבר כשדיפלומטים אמריקנים באירופה הציעו לנשיא לרכוש את קובה מספרד תמורת 120 מיליון דולר, והצדיקו ניסיון לכיבושה.
הצפון ראה זאת כניסיון לספח מדינת עבדות.
דבר זה פגע ברעיון הייעוד הגלוי בו תמכה המפלגה הדמוקרטית.
פירס תמך בהרחבתו ובארגונו מחדש של הצבא.
דייוויס קיבל צבא במצב רע, בלי כוחות מספקים, עם טכנולוגיה פרימיטיבית ופיקוד גרוע.
במהלך ממשל פירס, ארצות הברית השיגה פריגטות מונעות בקיטור.
האתגר הגדול למדינה במהלך ממשל פירס היה חוק קנזס נברסקה.
החוק ארגן את טריטוריית נברסקה, שגבולותיה היו ממיזורי ועד להרי הרוקי, ומצפון טקסס ועד הגבול הקנדי.
סטיבן דאגלס רצה להשתמש בה כדי להתרחב מערבה.
הוא רצה הקמת מסילת רכבת משיקגו לקליפורניה.
עד שתוקם ממשלה מקומית, לא היה אפשרי למכור אדמות או להתיישב במערב.
מדינות העבדות לא תמכו בהגבלות במערב על עבדות, וטענו שיש להרחיב את העבדות אל המערב.
דאגלס החליט לתת למתיישבים המקומיים להחליט האם להתיר את העבדות בתחומם, וכך ביטל למעשה את פשרת מיזורי, כיוון שרוב השטחים היו מצפון לקו הרוחב '36°30, שהפשרה טענה שיש להשאירו נקי מעבדות.
הטריטוריה פוצלה לחלק צפוני, נברסקה, ולחלק דרומי, קנזס.
הצפי היה שקנזס תאשר את העבדות ונברסקה לא.
לדעת הדרום, פשרת 1850 ביטלה את פשרת מיזורי כשצירפה את קליפורניה וטריטוריה מדרום לקו הפשרה כמדינות ללא עבדות.
פירס לא רצה להתעסק בשאלת העבדות בטריטוריה, אבל דאגלס לא יכול היה להשיג תמיכה מהדרום ללא התעסקות בשאלה.
במהלך הדיונים על החוק ידע פירס שהצפון יתנגד אליו.
דאגלס ודייוויס הצליחו לשכנעו לתמוך בחוק.
הצפון חשד ברכישת גדסדן מן ההתחלה, חשד בנוגע לניסיון לספח את קובה והתנגד לדייוויס.
לטענתם, החוק עזר לדרום בלבד.
פירס דרש מהדמוקרטים לתמוך בחוק.
הוויגים התפלגו מבחינה אזורית בתמיכה בחוק, והתפרקו.
המהומה הפוליטית גרמה להקמת המפלגה הרפובליקנית.
במהלך הדיונים על החוק, התוצאה הייתה זרם של מהגרים לקנזס מהצפון ומהדרום שהגיעו למקום על מנת להשפיע על השליטה בטריטוריה.
המחלוקת הייתה כה עזה עד כי קרבות יריות פרצו בין הניצים, וכך נטבע המושג "קנזס המדממת".
תושבי מיזורי, שתמכו בעבדות, באו להצביע והצליחו להעביר את ההחלטה שאישרה את העבדות.
הוא הכיר בממשלה שתמכה בעבדות, וגינה את מתנגדי העבדות שניסו להקים ממשלה חלופית כמורדים.
במהלך הדיונים על החוק נתפס עבד נמלט.
הצפון ניסה להגן עליו, אולם פירס, נאמן לחוק העבד הנמלט, השתמש בצבא כדי להחזירו לבעליו.
הבחירות ב-1854 וב-1855 היו נוראיות לדמוקרטים ולוויגים כאחד.
אויבי הממשל עבדו בצפון והצליחו להוביל לבחירת מתנגדים לפירס, כולל רפובליקנים רבים.
הצעתו של דאגלס להקים טריטוריות מערביות שדרכן תיסע הרכבת גרמה לקשיים.
דאגלס כתב בהצעות החוק שלו שתושבי הטריטוריות החדשות יוכלו להחליט בשאלת העבדות בעצמם.
התוצאה הייתה זרם של מהגרים לקנזס מהצפון ומהדרום שהגיעו למקום על מנת להשפיע על השליטה בטריטוריה.
המחלוקת הייתה כה עזה עד כי קרבות יריות פרצו בין הניצים, ו"קנזס המדממת", הפכה לסנונית שבישרה את בוא מלחמת האזרחים.
עם התקרבות הבחירות, ציפה פירס להיבחר בידי הדמוקרטים שוב להיות המועמד.
סיכוייו להיבחר שוב להיות המועמד, שלא לדבר על לנצח בבחירות, היו קטנים.
הצפון לא תמך בו, ומנהיגי המפלגה היו מודעים לכך.
תומכיו ניסו ליצור ברית עם דאגלס ולמנוע מג'יימס ביוקנן להשיג את המועמדות.
לביוקנן היו קשרים פוליטיים רבים ופעילותו בבריטניה הותירה אותו נקי משערוריות תקופת פירס.
ב-5 ביוני, עם תחילת ההצבעה, ציפה פירס להוביל.
אולם הוא השיג רק 122 קולות מהסיבוב הראשון (רובם מהדרום), לעומת 135 לביוקנן, כשדאגלס ולואיס קאס זכו לשאר הקולות.
בבוקר המחרת, בסיבוב ה-14, אף מועמד לא הצליח להשיג שני שלישים מהקולות.
תמיכתו של פירס הלכה ופחתה בכל סיבוב, והוא דרש מתומכיו לעזור לדאגלס מול ביוקנן.
דאגלס היה רק בן 43, והאמין שיוכל להיות המועמד ב-1860 אם יתן לביוקנן לנצח (דבר שאכן קרה).
אחרי עוד שני סיבובים, דאגלס פרש וביוקנן ניצח.
כדי לרכך את המכה לפירס, המצע הדמוקרטי תמך בו, ובעל בריתו, ג'ון ברקינרידג' מונה לסגנו של ביוקנן.
פירס תמך בביוקנן, וקיווה לפתור את המצב בקנזס עד נובמבר כדי לשפר את סיכויי הדמוקרטים בבחירות.
הוא מינה את ג'ון גרי למושל הטריטוריה, לכעס תומכי העבדות.
גרי הצליח להחזיר את הסדר לטריטוריה, אולם הרפובליקנים השתמשו בסלוגן "קנזס המדממת" בבחירות.
ביוקנן וברקינרידג' ניצחו, אבל התמיכה בדמוקרטים בצפון צנחה מ-49.8% ל-41.4% בלבד, וביוקנן ניצח רק בחמש מתוך שש-עשרה מדינות שהתנגדו לעבדות (לעומת ארבע-עשרה שפירס זכה בהן), ובשלושה מתוכן, ביוקנן ניצח בגלל פיצול בין המועמד הרפובליקני, ג'ון פרימונט, ובין המועמד של המפלגה האמריקנית, הנשיא לשעבר מילרד פילמור.
פירס לא ריכך את נאומיו לאחר אובדן המועמדות.
בהודעתו האחרונה לקונגרס, בדצמבר 1856, תקף פירס את הרפובליקנים ותומכי ביטול העבדות.
הוא הגן על מדיניותו הכלכלית ועל היחסים שהצליח להשיג עם מדינות אחרות.
בעשרת ימיו האחרונים בתפקיד, הקונגרס העביר חוקים שהעלו משכורות לקצינים בצבא ואישרו בניית כלי שיט חדשים, והרחבת החיילים בצי.
בנוסף, הצליח פירס להעביר חוק שהפחית את מכסי המגן.
כהונתו של פירס הסתיימה ב-4 במרץ 1857. במשך כל תקופת כהונתו, הקבינט נותר ללא שינויים, הפעם היחידה בתולדות המדינה.
מרסי1853–1857מזכיר האוצרג'יימס גאת'רי1853–1857מזכיר המלחמהג'פרסון דייוויס1853–1857התובע הכלליכלב קושינג1853–1857שר הדואר (Postmaster General)ג'יימס קמפבל1853–1857מזכיר הציג'יימס דובין1853–1857מזכיר הפניםרוברט מקלילנד1853–1857
לאחר שעזבו את הבית הלבן, נשארה משפחת פירס בוושינגטון עוד חודשיים, יחד עם מרסי.
ביוקנן החליף את כל בעלי התפקידים בממשל פירס.
פירס עבר לניו המפשייר והחל לעסוק ברכוש.
הוא וג'יין טיילו בשלוש השנים הבאות לאיי הבהאמה ולאירופה.
ברומא ביקר את נתניאל הות'ורן.
פירס לא הפסיק להתעסק בפוליטיקה.
הוא התעקש שעל מתנגדי העבדות לוותר כדי למנוע פרישה דרומית, וטען שמלחמת אזרחים תוביל לשפיכות דמים איומה.
בנוסף ביקר את הכמרים הפרוטסטנטים בניו אינגלנד, שהתנגדו לעבדות, ואת המועמדים הרפובליקנים.
עליית המפלגה הרפובליקנית אילצה את הדמוקרטים להגן על פירס.
במהלך עימותיו עם המועמד הרפובליקני לסנאט, אברהם לינקולן, ב-1858, קרא סטיבן דאגלס לנשיא לשעבר "איש של כבוד".
לקראת הוועידה הדמוקרטית של 1860, ביקשו מפירס לרוץ כמועמד פשרה ולאחד את המפלגה, אולם הוא סירב.
דאגלס לא הצליח לזכות לתמיכת הדרום, ופירס תמך בברקינרידג', אולם תמיד רצה אחדות מפלגתית.
הדמוקרטים המפולגים הובסו בקלות בידי לינקולן הרפובליקני.
בחודשים בין היבחרו של לינקולן ובין כניסתו לתפקיד, ב-4 במרץ 1861, הבין פירס שהדרום מתכנן לפרוש.
בגלל מחלה לא הצליח לנסוע לאלבמה ולנאום שם, אולם שלח מכתב בו דרש מתושבי אלבמה להישאר באיחוד ולתת לצפון זמן להגיע לפשרה.
לאחר שהניסיונות למנוע את מלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימו בחילופי אש בפורט סאמטר, הדמוקרטים הצפוניים, כולל דאגלס, תמכו בתוכניתו של לינקולן להחזיר את מדינות הדרום לאיחוד בעזרת כוח.
פירס רצה למנוע מלחמה בכל מחיר, וכתב לואן ביורן בניסיון לכנס את הנשיאים לשעבר ולפתור את העניין, הצעה שלא התקבלה.
פירס כתב לאשתו שלעולם לא ינסה להצדיק את המלחמה, שהייתה בלתי נחוצה, לדבריו.
הוא התנגד לכך שלינקולן ביטל את פקודת הביאס קורפוס בארצות הברית, וטען שאפילו במהלך המלחמה, אל למדינה לנטוש את הגנת זכויות האזרח.
כמה דמוקרטים צפוניים שהתנגדו למלחמה תמכו בו, אולם אחרים ראו בו כתומך בדרום.
בספטמבר 1861, נסע פירס אל מישיגן, וביקר נכבדים.
אזרח כתב לויליאם סיוארד, מזכיר המדינה, בטענה שפירס נפגש עם אזרחים לא נאמנים ותכנן להדיח את הממשלה ולהתמנות לנשיא.
מאוחר יותר באותו החודש, כינה אותו עיתון רפובליקני מרגל ובוגד.
פירס הכחיש את ההאשמות, ושלח את בעלי בריתו בסנאט לקרוא את המכתבים שלו עם סיוארד, בהם הובן שפירס לא בגד.
פירס כעס עוד יותר על גיוס החובה ועל מעצר דמוקרטים שהתנגדו למלחמה.
הוא טען שלנשיא אין זכות לקבוע מי יכול לדבר ומי לא.
הביקורת על לינקולן לא התקבלה טוב בצפון, לאחר הניצחונות בגטיסברג ובויקסבורג.
המוניטין של פירס בצפון נפגע עוד יותר כשהתגלה שלפני המלחמה היה חבר טוב של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס.
ג'יין פירס מתה בדצמבר 1863. נתניאל הות'ורן מת במאי 1864, כשהיה עם פירס, והקדיש את ספרו האחרון לפירס.
הדמוקרטים רצו שפירס יהיה המועמד מטעמם בבחירות של 1864, אולם הוא סירב.
כשרצח לינקולן התפרסם באפריל 1865, אספסוף זועם התקבץ מחוץ לביתו של פירס ודרש לדעת למה לא הרים דגל בתור הפגנת אבל.
פירס הכועס טען שאמנם התעצב על מותו, אולם שלא היה צורך במחווה ציבורית.
הוא טען שההיסטוריה שלו בצבא ובשירות הציבורי הוכיחה את הפטריוטיות שלו.
לאחר הפסדו בבחירות, נטען שאמר "לא נותר מה לעשות פרט להשתכר", ועדויות רבות אכן טוענות שזה בדיוק מה שעשה לעיתים תכופות.
פעם אחת אפילו דרס הולך רגל כשנהג בכרכרה תחת השפעת אלכוהול.
פירס השתמש בהשפעתו כדי להטיב את תנאי כליאתו של דייוויס.
את רוב ימיו בילה בביתו ובבקתת הקיץ שלו.
הוא הביע תמיכה במדיניותו של אנדרו ג'ונסון במהלך תקופת השיקום ותמך בנשיא לאחר שזה זוכה בניסיון ההדחה שלו.
לאחר מכן הביע אופטימיות לגבי יורשו של ג'ונסון, יוליסס ס.
בריאותו הידרדרה באמצע 1869. הוא חזר לשתות, וחזר אל קונקורד כשהוא חולה בשחמת הכבד (תוצאה של אלכוהוליזם).
הוא מת ב-8 באוקטובר ב-4:35. הנשיא גרנט, שהגן עליו במהלך המלחמה מול מקסיקו, הכריז על יום אבל לאומי.
העיתונים סקרו את הקריירה שלו.
הוא נקבר ליד אשתו ושני בניו בבית הקברות בקונקורד.
בצוואתו, עליה חתם ב-22 בינואר 1868, הוריש פירס חרבות, ציורים, סוסים וחפצים אחרים לחבריו, משפחתו ושכניו.
לאחר מותו של פירס, לא התעסקו בכהונתו יותר מדי, פרט לכך שהיה אחד מהנשיאים שהובילו למלחמת האזרחים.
נשיאותו נחשבת לכישלון, והוא נחשב לאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות המדינה.
אף נשיא לשעבר זכה לביקורת במהלך חייו כמו פירס, ומעמדו לא השתפר לאחר מותו.
הוא נחשב לאדם שהגיע אל הנשיאות רק במקרה.
הוא גרם לקריסת הפשרות בנוגע לעבדות והוביל למלחמת האזרחים.
למרות זאת, תמיד רצה לשמור על אחדות המדינה.
פירס הרשה לקונגרס המפולג לשלוט בו, כולל בחוק קנזס נברסקה.
פירס שילם את המחיר על החוק.
כישלונו כנשיא להביא פיוס לאומי תרם לחיסולה של המפלגה הדמוקרטית כמפלגת השלטון המרכזית, והוביל לתקופה של שבעים שנים בהן שלטו הרפובליקנים.
כישלון ניסיונות הפיוס גם הוביל לחיסול התמיכה הפוליטית בו.
הוא תמך בדרום בשל פרשנות חוקתית מצמצמת, ולא הבין את אנשי הצפון שדרשו את ביטול העבדות.
הוא נחשב לאדם לא מנוסה שנקרא למלא תפקיד רם מעלה ולא הצליח.
פירס ראה את העבדות כנושא של רכוש ולא כנושא מוסרי, וראה בביטול העבדות פעולה שעלולה לפגוע באיחוד.
הוא ביקר את אלו שרצו להגביל את העבדות, אולם לא ביקר את הקיצוניים מקרב אנשי הדרום.
פירס היה נשיא בתקופה שדרשה כישרון רב, כישרון שהיה חסר לו ולכן הוביל לפילוג בקרב המדינה.
אמנם הצליח להגיע להסכמים עם קנדה, להתחיל הסכמי סחר עם יפן, להוסיף אדמה לדרום מערב המדינה, ולחתום על חקיקת איי הגואנו, אולם מדיניותו בנוגע לקובה ולקנזס רק העמיקה את המשבר האזורי.
פרנקנשטיין או פרומתאוס המודרני הוא רומן נודע שכתבה הסופרת מרי שלי בשנת 1818, כשהייתה בת 18. הספר נכתב כאשר שלי ובן זוגה, פרסי ביש שלי, ביקרו אצל המשורר הנודע לורד ביירון בטירה בז'נבה.
באחד הערבים הקרים הציע ביירון לחבריו לערוך תחרות כתיבה של סיפור אימה.
את הרעיון לסיפור קיבלה שלי באותו הלילה לאחר שהקיצה מסיוט על דמות מעוררת אימה.
הספר משלב אלמנטים גותיים, ונחשב לראשון בסוגת המדע הבדיוני.
בשנת 1831 כתבה שלי גרסה משופרת לרומן.
העיבוד הקולנועי הראשון לספר הופק בשנת 1931, עם השחקן בוריס קרלוף בתפקיד המפלצת, סרט שנחשב לאחד מסרטי האימה הראשונים והחשובים של הוליווד.
בספר מתואר ויקטור פרנקנשטיין, סטודנט צעיר ושאפתן, בן למשפחה אוהבת מז'נבה, שמגיע למסקנה שבשביל להבין חיים הוא חייב להבין את מהות המוות.
הוא מגלה כיצד להפיח חיים בחומר דומם, ובונה יצור מאיברים שאותם הוא מחבר יחדיו לגוף, בו הוא מצליח להפיח חיים.
הצלחה זו משנה את חייו.
היצור שברא הוא (לכאורה, ובעיני החברה) "מפלצת", בין השאר בגלל מראהו המכוער והמפחיד, שנובע מהיות איבריו גדולים וגסים יותר משל אדם רגיל.
המפלצת של פרנקנשטיין, שבמופגן נותרת לאורך כל הספר ללא שם, היא לכאורה מפחידה, חזקה ואלימה.
עם זאת, היצור הוא בעל מזג טוב ביסודו, ובתחילת "חייו" הוא אף מציל ילדה מטביעה, מציל משפחה שביתה קרס ומסייע למשפחה ענייה להתקיים.
אולם עקב מראהו החריג ושונותו, ועקב האכזריות האנושית, הרוע, והדעה הקדומה, הוא נורה, מוכה, מושפל ומבוזה.
אפילו יוצרו, פרנקנשטיין, סולד מיצירתו, מתחרט על בריאתו, בורח ממנו בסלידה ונופל למשכב.
דרישותיו האנושיות של ה"מפלצת" הן בסיסיות: בת זוג בדמותו, מחד גיסא, אהבה וקבלה מצד הציבור, מאידך גיסא, אולם הוא נתקל בחומה בצורה של בורות, פחד ושנאה, הן מצד הציבור והן מצד יוצרו ויקטור פרנקנשטיין, המסרב להיענות לבקשתו וליצור דמות נוספת כדמותו, שתהיה לו לחברה ותגאל אותו מבדידותו.
פרנקנשטיין, שהיצור כבר הרג קרוב משפחה שלו - ילד קטן, פוחד ליצור יצור שני כמותו, ופוחד שהבטחת היצור - להימנע מאלימות אם תהיה לו בת זוג, לא תתממש.
לאחר שדרישותיו אינן מתמלאות, ולאחר שהוא מושא לשנאה, לרדיפה ולאלימות מצד החברה, מגיב היצור במסע נקמה שכולל אלימות קשה ורצח, ופוגע באנשים תמימים וחסרי ישע, בעיקר בבני משפחתו וחבריו של פרנקנשטיין, עד שמגיע סופו.
ייחודה של היצירה מתבטא, בין היתר, בהיעדר שמו של גיבור הספר.
"פרנקנשטיין" הוא למעשה שמו של הרופא שהפיח חיים ביצור, ולא של היצור עצמו.
היעדר השם עשוי לבטא היעדר קשר עמו מצד בני האדם ואף מצד יוצרו, וכן את הבדידות התהומית שבה היה נתון.
שמה המקורי של היצירה הוא "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני".
על פי המיתולוגיה היוונית פרומתאוס יצר את האדם מחומר ומכאן ההקבלה.
פרומתאוס היה דמות טראגית במיתולוגיה היוונית.
למרות ייחוסו בקרבה משפחתית לקבוצת הטיטאנים, ועל אף שהיה בן אלמוות ובעל כוחות רבים, שאף להתחבר עם בני האדם, להתקבל עליהם ולהעניק להם מכוחותיו ויכולותיו.
לאחר שזאוס, מנהיג האלים, מנע את הידע על האש מבני האדם, הערים עליו פרומתאוס ונתן להם את האש, מכיוון שהייתה לו חיבה לבני האדם.
למרות זאת, לא התקבל פרומתאוס לחברת בני האדם.
הוא נענש בחומרה על ידי זאוס, וחי את שארית חייו בעינויים.
המושג פרומתאיות מסמל מרדנות ומלחמה הרואית בכוחות עליונים.
המאבק הפרומתאי הוא מאבק מרובה סבל לשחרור הרוח מכבליה, ולהשגת חירותו של האדם, מאבק שאין בו בהכרח הצלחה.
ההשוואה בין שני המקרים מתבקשת.
גיבור היצירה "פרנקנשטיין", כמו גם פרומתאוס המיתולוגי, נאבק על מנת להתקבל על ידי חברת האדם.
בשני המקרים אין בכך הצלחה, אולם הסיבה לכך אינה זהה.
באגדה המיתולוגית נמנעה כניסתו של פרומתאוס לחברת בני האדם בעקבות התערבותו של זאוס מנהיג האלים.
לעומת זאת, ביצירה "פרנקנשטיין" לא האלים הם שמנעו את קבלתו, אלא שנאה ופחד שנבעו מבורות ודעות קדומות מצד בני האדם.
"פרנקנשטיין" אינו רק סיפור אימה, אלא גם מסר חברתי שלא ניתן להתעלם ממנו.
יש המפרשים אותו כהיכולת של בני אדם ליצור "מפלצות", מיהי המפלצת האמיתית?
האם ילד הוא רע מטבעו?
או שמא המון פעמים החברה, הלחצים, וחוסר ההכרה מצד הסביבה היא זאת שהופכת בני אנוש למפלצות.
או כפי שתוהה יצהר ורדי באתר "האייל הקורא":
פרנקנשטיין: או פרומיתאוס המודרני / מרי וו.
שלי - תרגמה לעברית איריס ברעם, הוצאת אלישר, 1983; הוצאת אסטרולוג, 1995
פרנקנשטיין על-פי מרי שלי - עיבד לארי ויינברג; נוסח עברי - דלית לב, הוצאת כתר, 1996
פרנקנשטיין, או, פרומיתיאוס המודרני: בשלושה ספרים / מאת מרי שלי - תרגמה יערית בן יעקב, הוצאת פראג, 2000
פרנקנשטיין / מרי שלי - תרגמה מאנגלית שרון פרמינגר; הקדמה והערות - קארן קרבינר, הוצאת פן, 2005
פרנקפוֹרט היא עיר הבירה של קנטקי שבארצות הברית.
היא גם הבירה של מחוז פרנקלין.
בעיר נמצאת אוניברסיטת המדינה של קנטקי.
מקור שם העיר הוא מתקרית שאירעה בין מתיישבים בריטים מלקסינגטון ואינדיאנים במהלך חציית נהר קנטקי.
בתקרית נהרג אחד מן המתיישבים בשם סטפן פרנק, על שמו נקרא המעבר "מעבר פרנק" , משם השתבש השם לפרנקפורט.
בשנת 1786, ג'יימס וילקנסון רכש שטח אדמה גדול בגדה הצפונית של הנהר והחל בבניית העיר.
וילקנסון גם היה מאוחר יותר מבין תומכי בחירת העיר כבירתה של קנטקי.
בשנת 1792 הצטרפה קנטקי לארצות הברית כמדינה ה-15, וחמישה פקידים מונו כדי לבחור למדינה הצעירה עיר בירה.
על-פי המקובל בית עץ, מספר מגרשים, מנעולים וצירים בשווי של 50 לירה שטרלינג, 10 ארגזי זכוכית, 1,500 פאונד של מסמרים ו-3,000$ בזהב הם אלו שהכריעו את הכף לטובת העיר.
ב-3 בפברואר 1900 נרצח מושל המדינה ויליאם גובל, בעודו הולך לבניין בית הנבחרים על מנת להישבע אמונים למדינה.
מזכיר המדינה הקודם כיילב פוורס הורשע מאוחר יותר בקשירת קשר לביצוע הרצח.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה תנופה וצמיחה בעיר.
נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-25,000 איש, מה שהופך את פרנקפורט לעיר הבירה הרביעית בקוטנה במדינות ארצות הברית.
שני גזעים או יותר- 2.9%
פרנקפורט על האוֹדֶר , בעבר Frankfurt an der Oder; בעברית מקובל גם פרנקפורט דאודר) היא עיר במדינת ברנדנבורג, גרמניה הממוקמת מערבית לנהר האודר.
העיר נמצאת על גבול גרמניה-פולין בגדה המערבית וממוקמת כ-80 קילומטר מזרחית לברלין.
על עברו המזרחי של הנהר יושבת העיר סְלוּבִּיצֶה, שהייתה חלק מפרנקפורט על האודר עד לשנת 1945 וכיום היא בשטחה של פולין.
שמה של העיר מבדיל אותה מהעיר הגדולה יותר, פרנקפורט שעל המיין במדינת הסן.
ב־1253 נוסדה העיר פרנקפורט על המעבר הראשי מעל נהר האודר - הבראנדנדאם.
אם כי ככל הנראה התקיים במקום יישוב גם לפני כן.
המתיישבים הראשונים התיישבו על הגדה המערבית של האודר ורק מאוחר יותר העיר התרחבה גם אל הגדה המזרחית.
בימי הביניים המאוחרים העיר חלשה על נתיבי הסחר בנהר האודר בין ברסלאו ושצ'צ'ין.
ב־1430 הצטרפה פרנקפורט לברית ערי הנזה, אולם הייתה חברה בברית לזמן קצר בלבד.
עם פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה וביטול נסיכות ברנדנבורג בזמן מלחמות נפוליון הפכה העיר לחלק מפרובינציית ברנדנבורג.
במהלך המאה ה־19 מילאה העיר תפקיד חשוב בסחר.
תרמו לכך היותה במרכז ממלכת פרוסיה בין ברלין לפוזנן, ומיקומה על נהר האודר ששימש נתיב שיט עיקרי.
העיר אירחה יריד סחר שנתי, השני בגודלו ברייך הגרמני אחרי יריד לייפציג.
ב־1945 במהלך מלחמת העולם השנייה לא התנהלה בעיר לחימה אינטנסיבית, אף שהעיר הוכרזה כמבצר במטרה לחסום את דרכו של הצבא האדום אל ברלין.
העיר נכללה בשטח הכיבוש הסובייטי שהפך למדינת גרמניה המזרחית.
בתקופה זו העיר הייתה שייכת מנהלתית למחוז פרנקפורט (אודר).
עם איחודה של גרמניה ב־1990 הפך מחוז זה לחלק ממדינת ברנדנבורג שהוקמה מחדש.
כיום יש יחסי ידידות בין פרנקפורט וסלוביצה והן מפעילות יחד פרויקטים ומתקנים משותפים.
ב־1 במאי 2004 הצטרפה פולין לאיחוד האירופי וב־21 בדצמבר 2007 היא החלה ליישם את אמנת שנגן ופתחה את הגבול בין המדינות באופן קבוע.
בעידן הפוסט קומוניסטי סובלת העיר מאבטלה גבוהה וצמיחה כלכלית נמוכה.
האוכלוסייה הצטמצמה באופן משמעותי מ־87 אלף תושבים בזמן איחוד גרמניה עד לפחות מ־70 אלף בשנת 2002 והצטמצמה ל־60 אלף בשנת 2010.
בפרנקפורט על האודר שכנה עד לתקופת השואה קהילה יהודית חשובה.
העיר כונתה פרנקפורט-דאודר (בראשי תיבות פפד"א), להבדיל מאחותה הגדולה פרנקפורט-דמיין (פפד"מ).
בעיר היו בתי דפוס בהם הודפס התלמוד וספרים נוספים.
אחד מרבניה המפורסמים היה רבי יוסף תאומים שחיבר את הספר פרי מגדים.
יהודי העיר היו נקברים ב, שאז היה נחשב חלק מהעיר, וכיום הוא בסלוביצה, שבפולין.
כיום חיה בעיר קהילה יהודית קטנה.
במרץ 2008 חגגה הקהילה הכנסת ספר תורה בפעם הראשונה מאז השואה.
התהלוכה החלה מהמקום בו עמד לפני מלחמת העולם השנייה בית הכנסת של פרנקפורט, כ־500 מטרים מהגבול שבין גרמניה לפולין.
ספר התורה הוכנס למרכז חב"ד שבעיר.
ב־1506 הקים יואכים הראשון נסטור, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג, את האוניברסיטה הראשונה בנסיכות – אוניברסיטת ויאדרינה (משמעות השם בלטינית: "השוכנת על האודר").
אחד הנשיאים הראשונים שלה, הבישוף גאורג פון בלומנטל, ידוע בהתנגדותו לרפורמציה הפרוטסטנטית ובהישארותו קתולי.
האוניברסיטה בפרנקפורט גידלה מתנגד בולט נוסף לרפורמציה, הארכיבישוף אלברכט מברנדנבורג.
ב-1811 נסגרה האוניברסיטה ונכסיה חולקו בין אוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט) לבין אוניברסיטת פרידריך וילהלם השלזית (כיום אוניברסיטת ורוצלב).
האוניברסיטה הוקמה מחדש ב־1991 תחת השם האוניברסיטה האירופית ויאדרינה, במיקוד כלל-אירופי, ובשיתוף פעולה עם אוניברסיטת אדם מיצקביץ' בפוזנן.
פרנקנשטיין הצעיר הוא סרט פרודיה על סרטי אימה משנת 1974, בבימוי של מל ברוקס.
הסרט מבוסס על סיפור "פרנקנשטיין" ופורסם תחת הסלוגן "הקומדיה המפחידה ביותר בכל הזמנים".
בשנת 2007 עובד הסרט למחזמר באותו שם.
ד"ר פרונקנסטין הצעיר (ג'ין ויילדר) שמתכחש בתוקף למורשת סבו, ד"ר פרנקנשטיין ואף מתעקש לבטא את שמו אחרת, מגיע לטירת סבו.
בעקבות אירועים מסתוריים וצלילי כינור שמקורם לא ידוע הוא מגלה את כתבי סבו, שמתארים כיצד הצליח להחיות גופות מתות.
פרונקנסטין מניח ידו על גופה גדולה ובריאה (פיטר בויל), ושולח את המשרת איגור (מרטי פלדמן) להביא את מוחו של מדען ידוע שנפטר.
פרונקנסטין מקווה להשיב את הגאון לתחייה, אך איגור נכשל, ומביא תחת זאת מוח של אדם אלים.
רק לאחר שפרונקנסטין מחייה את הגופה מתגלה עומק הצרה.
המת-החי אכול פחדים וסיוטים, ובשל שרשרת של טעויות גורם נזק רב בעיירה הסמוכה.
תושבי העיירה מצטיידים בלפידים ונערכים לבצע לינץ' בפרונקנסטין ושאר שוכני הטירה, ורק הקרבה אישית מצד פרונקנסטין תעמוד בדרכם.
ג'ין ויילדר – ד"ר פרנקונסטין
קלוריס ליצ'מן – פראו בלוכר
מדלין קאן – אליזבת, ארוסתו של פרנקונסטין
קנת מארס – האופיצר קמפ
ג'ין הקמן – העיוור עם המרק
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר ולשני פרסי גלובוס הזהב.
הוא זכה בחמישה פרסי סאטורן: בקטגוריות סרט האימה הטוב ביותר, הבימוי, שחקן המשנה, איפור ועיצוב-תפאורה.
כותבי התסריט זכו בפרס הוגו, ובפרס נבולה.
השיר Puttin' On the Ritz, שצוטט בסרט, זכה להיכלל ברשימת מאה שנים...
בשנת 2003 הסרט הוכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
פרנקנוויני הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשת סטופ מושן שנכתב ובוים על ידי טים ברטון והופק על ידי חברת וולט דיסני.
הסרט מספר על ילד שכלבו האהוב מאוד מת באופן אכזרי.
הילד שאהב מאוד את הכלב שהיה החבר הכי טוב שלו וקיבל אותו כמו שהוא מחליט להחזירו לחיים ושומר עליו בסתר, הסרט הוא הומאז' לסרט "פרנקנשטיין".
הסרט יצא בבתי הקולנוע בתחילת אוקטובר 2012. הסרט הוא רימייק לסרט קצר של טים ברטון משנת 1984.
בשנת 2023 הסרט עלה בדיבוב עברי לדיסני+, לאחר שהופץ בארץ עם תרגום בלבד.
לאחר שספרקי, כלבו של ויקטור נהרג, הוא מגייס לטובתו את המדע כדי להחזיר אותו לחיים.
ויקטור מנסה לשמור על ספרקי שהוחזר מהמתים בסוד אבל ספרקי יוצא מהבית וגורם תוהו ובוהו לכל העיירה.
הסרט זכה לביקורת חיוביות ברובן.
באתר IMDb קיבל הסרט ציון של 6.9/10 על סמך 399 ביקורות, ב- Rotten Tomatoes קיבל ציון של 87% על פי 218 ביקורות, (190 טריות, 28 רקובות.) וב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 74% על סמך 38 ביקורות.
איתי ארד - ויקטור פרנקנשטיין
לורן סביר - אלזה ואן הלסינג
נועה קשפיצקי - סוזן פרנקנשטיין
אורי זלצמן - אדווארד פרנקנשטיין
ערן מור - מר ריזקרוסקי
יורם יוספסברג - מר בורגרמייסטר
בר סביר - ילדה מוזרה
ענת ניב - מורה לספורט
שירלי לילו - אמא של בוב
פרנקנטהל היא עיר עצמאית (Kreisfreie Städte, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
פרנקנטהל מוזכרת לראשונה ב-772. בשנת 1119 נבנה במקום מנזר אגוסטיני, שחורבותיו ניצבות עד היום במרכז העיר.
במחצית השנייה של המאה ה-16, התיישבו במקום הולנדים שנרדפו בשל אמונתם הדתית.
הם היו חרוצים ומוכשרים והביאו איתם שגשוג כלכלי לעיר.
חלקם היו אורגי שטיחים, תכשיטנים ואומנים שהקימו את בית הספר לציור של פרנקנטהל (Frankenthaler Malerschule) שזכה לתהילה.
ב-1577 קיבל היישוב מעמד של עיירה שהוענק לו על ידי רוזן פלטין, יוהאן קזימיר (Johann Casimir).
ב-1621 הוטל עליה מצור על ידי הספרדים במלחמת שלושים השנים ובאותה תקופה היא הייתה תחת כיבוש רצוף של שני הצדדים הלוחמים.
התעשייה והמסחר נהרסו והעיר לא נבנתה מחדש עד ל-1682.
ב-1689 נשרפה פרנקנטהל עד היסוד על ידי כוחות צרפתים במלחמת תשע השנים.
העיר לא התאוששה לחלוטין מאסון זה במשך יותר מחמישים שנה.
יחד עם זאת, ב-1750 תחת שלטונו של הנסיך הבוחר של בוואריה, קארל תאודור (Karl Theodor), הפכה פרנקנטהל להיות מרכז תעשייתי.
כמה בתי חרושת נפתחו בעיר, והם נשארו פעילים עד' לשנת 1800.
ב-1797 הייתה פרנקנטהל תחת שלטון צרפתי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
העיר הועברה לשלטונה של בוואריה ב-1816. תחילתו של העידן התעשייתי של העיר הוא ב-1859.
בית הכנסת של העיר, שנבנה בשנת 1884, נשרף בליל הבדולח בשנת 1938. ב-1943, במהלך ההפצצות האוויריות, מרכז העיר נחרב כמעט לחלוטין.
ב-1945, לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, היו מפעלי התעשייה של העיר הרוסים לחלוטין.
העיר נכבשה על ידי האמריקנים ובהמשך על ידי הצרפתים.
ב-1946 הייתה פרנקנטהל לחלק מהמדינה הפדרלית של ריינלנד-פפאלץ.
כיום פועלים בעיר שוב כמה מפעלי תעשייה בינוניים.
פרנקלין ג'יימס שפנר היה במאי קולנוע אמריקאי זוכה פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 1970 על בימוי הסרט "פטון".
ביים את הסרטים "כוכב הקופים", "הנערים מברזיל" ו"ניקולס ואלכסנדר".
בנם של זוג המיסיונרים שרה ופול פרנקלין שפנר.
הוא גדל ביפן ולמד ב"מכללת פרנקלין ומרשל" שבפנסילבניה.
לאחר מכן למד משפטים ב"אוניברסיטת קולומביה" ובמקביל התגייס לצי ארצות הברית כדי להשתתף במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת כתומך לחימה באירופה ובצפון אפריקה ולאחר מכן נשלח לשרת במשרד לשירותים אסטרטגיים שבאוקיינוס השקט.
שפנר החל את קריירת הבימוי שלו בשנות ה-50 של המאה ה-20 בטלוויזיה האמריקאית, הוא זכה ב פרס אמי על עבודתו בסדרה "Studio One" ובשני פרסי אמי נוספים על בימוי וכתיבת הסדרה הבידורית "Ford Star Jubilee".
בשנת 1961 זכה שפנר בפרס אמי רביעי על בימויו בסדרת הדרמה "The Defenders".
בשנת 1963 הוציא שפנר לאקרנים את סרט הביכורים שלו "החשפנית" בכיכובה של ג'ואן וודוורד, סרט שזכה לביקורות אוהדות ולהצלחה מסחרית יחסית.
בשנה שלאחר מכן ביים את הדרמה הפוליטית אותה כתב גור וידאל "האיש הטוב ביותר".
בשנת 1968 הוציא שפנר את הלהיט הקולנועי הגדול בקריירה שלו "כוכב הקופים", על פי הרומן הצרפתי הפופולרי.
הסרט זכה לאהדה רבה בקרב הקהל והמבקרים והיה לפורץ דרך בתחום הטכני הכולל איפור ותלבושות.
בשנת 1970 ביים את סרטו המוערך ביותר, סרט המלחמה "פטון" על חייו של הגנרל ג'ורג' פטון על פי תסריט של פרנסיס פורד קופולה.
הסרט זכה לביקורות מצוינות ובשישה אוסקרים בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשפנר.
שפנר המשיך לביים עוד שמונה סרטים כשהבולטים בהם היו "ניקולס ואלכסנדרה", דרמה ביוגרפית בריטית זוכת שני פרסי אוסקר בהפקת סם שפיגל, דרמת כותלי הכלא "הפרפר" בכיכובם של סטיב מקווין ודאסטין הופמן והמותחן המדע בדיוני המוערך "הנערים מברזיל" בכיכובם של גרגורי פק ולורנס אוליבייה.
שפנר היה נשוי להלן גילקרייסט והיה אב לשתי בנות.
שפנר שסבל ממחלת סרטן הריאה נפטר ב-2 ביולי 1989 בגיל 69.
פרנקלין נייט ליין היה מדינאי אמריקאי פרוגרסיבי ודמוקרטי ממדינת קליפורניה, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1913–1920. הוא שימש גם כנציב של ועדת המסחר הבין-מדינתי (Interstate Commerce Commission), והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית למושל קליפורניה ב-1902, אך הפסיד את הבחירות הצרות הללו מהיות המדינה רפובליקנית כבדה.
ליין נולד ליד ביישוב קטן השוכן סמוך לעיר שארלוטטאון באי הנסיך אדוארד שבקנדה, ב-15 ביולי 1864, הראשון מבין ארבעת ילדיו של כריסטופר ליין ושל קרוליין לבית ברנס.
אביו כריסטופר, עבד כמטיף שהיה בעל משק חקלאי מחוץ לשארלוטטאון.
כאשר קולו החל להיחלש, הוא עבר לתחום רפואת השיניים.
אביו, שהאקלים הקר של האי העיבה אל אורח חיי משפחתו, עקר עם משפחתו לנאפה (מושב המחוז נאפה) בקליפורניה שבארצות הברית ב-1871, ולאחר מכן לאוקלנד ב-1876, שם סיים פרנקלין את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון של אוקלנד.
פרנקלין ליין נשכר לעבוד במשרד הדפוס של "אוקלנד טיימס", ואחר כך עבד ככתב.
ב-1884 ניהל תעמולת בחירות עבור מפלגת האיסור.
מ-1884 עד 1886, הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אם כי לא סיים תואר ראשון.
מאוחר יותר כתב ליין, "במהלך לימודיי בקולג' הלכתי לעבוד במהלך חופשות במשך שעות, ואני מרוצה מאוד שעשיתי כך." מאוחר יותר הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת בראון ואוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
לאחר שעזב את הקולג', הוא עבד ככתב עבור סן פרנסיסקו כרוניקל.
בשנת 1889, הוא התקבל לבר המשפטים של קליפורניה, לאחר שלמד בבית הספר למשפטים הסטינגס של אוניברסיטת קליפורניה.
במקום לעבוד כעורך דין, עבר ליין לניו יורק כדי להמשיך בקריירה העיתונאית שלו ככתב של סן פרנסיסקו כרוניקל.
שם הפך להיות בן חסותו של הרפורמטור הנרי ג'ורג' והיה לחבר במועדון הרפורמי של ניו יורק.
הוא שב למערב ארצות הברית ב-1891 כעורך ובעליו של העיתון "חדשות טקומה".
העסקים שלו לא שגשגו, והעיתון הכריז על פשיטת רגל ב-1894, כתוצאה מהפאניקה הפיננסית של 1893 וצידודו של ליין במפלגה הדמוקרטית ובמפלגה הפופוליסטית.
ב-1893, ליין נישא לאן וינטרמיוט (Wintermute); נולדו להם שני ילדים, פרנקלין נייט ליין ג'וניור וננסי ליין קאופמן.
ליין שב לקליפורניה בשלהי 1894, והחל לעבוד כעורך דין בסן פרנסיסקו בצוותא אחיו ג'ורג'.
נוסף על כך, הוא שימש ככתב עבור "ארתור מקיואן לטר", עיתון אשר ניהל "מסע צלב" נגד השחיתות, במיוחד באזור מפרץ סן פרנסיסקו ובחברת סאותרן פסיפיק.
בשנים 98–1897 היה חבר ב"וועדת המאה", קבוצה עליה הוטל לנסח אמנה מוניציפלית חדשה.
לאחר ששימש כתובע העירוני הנבחר של סן פרנסיסקו ב-1898, משרה בה החזיק במשך חמש שנים, התמודד ליין ב-1902 למושלות קליפורניה וב-1903 לראשות עיריית סן פרנסיסקו, בשתיהן ללא הצלחה.
ב-1903 הוא קיבל את תמיכת המיעוט הדמוקרטי בבית המחוקקים של קליפורניה במהלך הצבעת בית המחוקקים על בחירת נציג המדינה לסנאט של ארצות הברית.
ב-1905 מונה בידי נשיא ארצות הברית דאז תאודור רוזוולט לנציב בוועדת המסחר הבין-מדינתי ואל הסנאט נבחר שנה לאחר מכן.
ב-1909 מינה אותו הנשיא ויליאם הווארד טאפט לנציב הוועדה.
שאר עמיתיו הנציבים בוועדה בחרו בו כיושב ראש הוועדה בינואר 1913. בחודש שלאחר מכן הועמד על ידי הנשיא וודרו וילסון למזכיר הפנים של ארצות הברית.
הוא קיבל עליו את המועמדות וכיהן בתפקיד כמעט שבע שנים עד להתפטרותו בתחילת 1920. מבין פעולותיו כמזכיר הפנים נזכרו תמיכתו במאגר הץ' הצ'י השנוי במחלוקת בפארק הלאומי יוסמיטי, שהציף עמק שהוערך מאוד על ידי תומכים בשימור, אך גם ניהל את הקמתו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ליין מת ממחלת לב במאיו קליניק שברוצ'סטר, מינסוטה, ב-18 במאי 1921. בשל שני עשורים של תשלום ממשלתי לקוי, וההוצאות הכלכליות שנכרכו במחלתו הסופנית, הוא לא השאיר אחריו רכוש, וקרן ציבורית הוקמה כדי לתמוך באלמנתו.
עיתונים דיווחו שלעיתים קרובות נאמר על ליין, שאם לא היה נולד מחוץ לארצות הברית, יכול היה להיות נשיאה.
למרות הגבלה זו, ליין זכה לתמיכה כמועמד פוטנציאלי לסגן נשיא ארצות הברית, אם כי היה בלתי כשיר מבחינה חוקתית להתמודד למשרה זו גם כן.
פרנקנשטיין הצעיר הוא מחזמר אותו עיבדו לתיאטרון מל ברוקס ותומאס מיהן על פי סרט קולנוע באותו השם משנת 1974 שנכתב על ידי מל ברוקס וג'ין ווילדר ובוים על ידי ברוקס, שתיאר אותו כסרט הטוב ביותר שלו.
המחזמר והסרט הם פרודיה על סוגת סרטי האימה, ובמיוחד על הסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931 וסרט ההמשך "בנו של פרנקנשטיין" משנת 1939, המבוססים של ספרה של מרי שלי "פרנקנשטיין".
לאחר הצגות ניסיוניות בסיאטל, וושינגטון וארבעה שבועות של הצגות הרצה, המחזמר נפתח בברודוויי ב-8 בנובמבר 2007 ביקורות מעורבות.
ההפקה בברודוויי נסגרה ב-4 בינואר 2009, לאחר 30 הצגות הרצה ו-484 הצגות.
לאחר מכן התחיל סבב הופעות ברחבי ארצות הברית ב-29 בספטמבר 2009.
גרסה משוכתבת של ההצגה נפתחה בווסט אנד של לונדון בתיאטרון הגאריק ב-10 אוקטובר 2017 וקיבלה ביקורות חיוביות.
לאחר ההצלחה של המחזמר המפיקים משנת 2001, המבוסס על סרטו של ברוקס באותו שם, ברוקס החליט לכתוב מחזמר נוסף המבוסס על אחד מסרטיו המוצלחים.
לפני שההצגה עלתה בברודוויי, היא הועלתה לתקופת הרצה בתיאטרון הפרמאונט בסיאטל, וושינגטון, בין 7 באוגוסט 2007 ל-1 בספטמבר 2007.
פרנקנשטיין הצעיר עלה בברודוויי ב-11 באוקטובר 2007 להצגות הרצה, ונפתח ב-8 בנובמבר בתיאטרון הליריק (ואז הועבר לתיאטרון הילטון) ונסגר ב-4 בינואר 2009, לאחר 485 הופעות.
סוזן סטרומן שימשה כבמאית וכוריאוגרפית.
בצוות השחקנים כיכבו רוג'ר בארט בתור ד"ר פרנקנשטיין, מייגן מולאלי בתור אליזבת, כריסטופר פיצג'רלד בתור איגור, סאטן פוסטר בתור אינגה, אנדריאה מרטין בתור פראו בלוכר, שולר הנסלי בתור המפלצת, פרד אפלגייט בתור המפקח קמפ.
המחזמר רץ לראשונה בלונדון בתיאטרון המלכותי בניוקאסל בין ה-26 אוגוסט עד 9 בספטמבר 2017 לפני שעבר לווסט אנד של לונדון בתיאטרון הגאריק, עם הצגות הרצה שהחלו ב-28 בספטמבר ופתיחה ב-10 באוקטובר.
סוזן סטרומן חזרה על תפקידה כבמאית וכוריאוגרפית, וברוקס היה אחד ממפיקי המחזמר.
ההפקה הזו היא עיבוד של גרסת המחזמר מברודוויי, אשר כולל שינויים של מילות השירים ושל הטקסט שהתבצעו על ידי ברוקס ומיהאן.
בנוסף, ההפקה היא שוכתבה כך שתתאים גם לאולמות תיאטרון אינטימיים, כגון תיאטרון הגאריק, כך שתוצג כמופע בסגנון וודוויל, בניגוד להפקות ברודוויי בקנה מידה גדול יותר.
ההפקה בווסט אנד נסגרה ב-25 באוגוסט 2018 לאחר 11 חודשים.
לאחר ההודעה על סגירת ההפקה, הודיעו כי יתחיל סבב הופעות ברחבי בריטניה שיתחיל בספטמבר 2019.
המחזמר יועלה באירוע טלוויזיוני חי ברשת ABC ברבע האחרון של שנת 2020 בהפקתו של ברוקס.
המחזמר עלה לראשונה בישראל בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין ב-9 בנובמבר 2018, בבימויו של שוקי וגנר ותרגום של עינת ברנובסקי.
בשנת 1934, הכפריים של טרנסילבניה הייטס חוגגים את הלווייתו של המדען המטורף, ד"ר ויקטור וון פרנקנשטיין.
עם זאת, המפקח קמפ, שלו יד ימין ורגל שמאל עשויות מעץ, מספר לעיר על קיומו של נכדו של ויקטור: פרדריק, דיקן המחלקה לאנטומיה בבית הספר לרפואה על שם ג'ון, מרים ואנתוני הופקינס בניו יורק.
שוטה הכפר, זיגי, משכנע את אנשי הכפר, כי אין סיכוי שדוקטור מניו יורק יגיע לטרנסילבניה, ובכך ממשיכים את החגיגה ("The Happiest Town").
בניו יורק, פרדריק פרנקנשטיין מתבייש להיות בן משפחת פרנקנשטיין.
הוא מתעקש ששמו יבוטא "פרוֹנקנסטין", וכי הוא אינו מטורף אלא מדען.
הוא מלמד את הסטודנטים שלו על המוח ("The Brain").
לאחר שנודע לו שהוא ירש את טירתו של סבו בטרנסילבניה, הוא נאלץ לפתור את בעיית הנכס.
כאשר ארוסתו, אליזבת בנינג, רואה אותו, ברור כי מערכת היחסים שלהם רחוקה מלהיות פיזית.
אליזבת מונה את כל הסיטואציות התאוותניות מהן היא נמנעת בשיר הלל על החזה שלה ("Please Don't Touch Me").
פרדריק מגיע לטרנסילבניה הייטס, ופוגש את הגיבן איגור (מבוטא "אָיִיגור"), נכדו של העוזר של ויקטור, שמאוד נלהב לפגוש את פרדריק.
איגור מנסה לשכנע אותו להיכנס לנעליו של סבו ("Together Again").
הוא כבר שכר את שירותיה של אינגה, עוזרת מעבדה עם תואר בלבורנטיות מהמכללה הקהילתית המקומית.
במהלך רכיבה על עגלה לטירת פרנקנשטיין, אינגה שרה יודל לפרדריק על "להתגלגל בחציר" ("Roll in the Hay").
כאשר הם מגיעים לטירה, הם פוגשים את פראו בלוכר המסתורית, ששמה מפחיד את הסוסים.
בתוך סלון הטירה, פרדריק נרדם בזמן קריאת ספר ילדים, וחולם על סבו ואבותיו הקדמונים המעודדים אותו ליצור מפלצת ("Join the Family Business").
הוא מתעורר על ידי אינגה, ויחד עם איגור הם מוצאים את הכניסה הסודית של מעבדת הסבא מאחורי ספרייה ובליווי צליל כינור מצמרר.
הם מגלים שנגן הכינור המסתורי היא פראו בלוכר, אשר מספרת על העבר שלה בפסטיבל משחקים עם ויקטור המנוח, ועל כך שהייתה יותר מעוזרת שלו ("He Vas My Boyfriend").
לאחר שבחן את הרישומים של סבו, פרדריק מחליט לערוך את הניסויים להחייאת המתים ומבקש מאיגור למצוא גופה גדולה וכן מוח של אדם מלומד.
אנשי הכפר מתאספים לפגישה בבית העירייה המקומית, שם מזהירים אותם להיות על המשמר מפני שודדי קברים, כאשר פרדריק ואיגור עוברים בעיר עם גופה ("The Law").
איגור חוזר עם המוח, אבל מפיל אותו, ומחליף אותו בסתר עם מוח אחר.
פרדריק יוצר את היצור ("Life, Life"), אשר נכנס להתקף אלים זמן קצר לאחר היקיצה.
הדוקטור נחרד לגלות כי איגור סיפק מוח אחר, ששמו זכור לו כ-"Abby Normal" (נשמע כמו Abnormal, שמשמעותו לא נורמלי).
המפקח קמפ ותושבי הכפר באים לטירה כדי לחקור את המתרחש, אך מעמידים פנים שהם מברכים לשלום את פרדריק ("Welcome to Transylvania").
פרדריק והעובדים שלו מנסים לעכב את הכפריים ("Transylvania Mania"), בעוד פראו בלוכר משחררת את המפלצת בלי שפרדריק יודע.
פאניקה מתפתחת כאשר המפלצת משתחררת מהבמה ובורחת דרך הקהל.
העיר מתחילה לחפש את המפלצת, בעוד פראו בלוכר מנסה להחזיר אותו באמצעות המוזיקה של הכינור, אך ללא הועיל ("He's Loose").
אינגה מדברת אל הדוקטור החרד ("Listen to Your Heart").
פראו בלוכר ואיגור מוצאים את השניים, משלימים את מה איגור מכנה "ניסוי עם האנטומיה הנשית".
אליזבת מגיעה באופן בלתי צפוי לטרנסילבניה, עם פמליה גדולה ("Surprise") ומוצאת את פרדריק ואינגה העירומים, שאומרים לה שלא קרה שום דבר ביניהם.
בינתיים, המפלצת מוצאת נזיר עיוור בשם הרולד, אחרי פריצת קיר ביתו ("Please Send Me Someone").
בסופו של דבר, לאחר שהרולד בטעות שופך מרק חם על ברכיי המפלצת, ומצית את האגודל שלו (כי טועה לחשוב שהוא סיגר), כאב המפלצת מוביל אותו לפרץ השתוללות נוסף, והוא עוזב.
פרדריק נועל את עצמו בחדר עם המפלצת, ולאחר התגברות על הפחדים שלו, הוא אומר למפלצת שהוא גבר נאה ואהוב, ויבורך על ידי כולם ("Man About Town").
המפלצת מוצג בתיאטרון, לבוש כמו ג'נטלמן, לראשונה הולך על פי פקודה, ולאחר מכן רוקד לשירו של אירווינג ברלין ("Puttin' On the Ritz").
כאשר הוא משתחווה בסיום, כמה אורות במה מתפוצצים ומפחידים אותו.
אליזבת נחטפת על ידי היצור, ונלקחת למערה, שם הוא כופה את עצמו עליה.
עם זאת, היא רואה לפתע צד אחר של המפלצת ומגלה למה היא כמהה כל חייה ("Deep Love").
פרדריק מפתה את המפלצת בחזרה לטירה באמצעות המוזיקה של קרן יער.
פרדריק מנסה לבצע העברת אינטליגנציה אל המפלצת, אך הוא אינו מתעורר, וגרוע מכך, המפקח קמפ והכפריים הזועמים (שמאמינים שאליזבת כבר נהרגה על ידי המפלצת) פורצים אל הטירה ומביאים את פרדריק אל הגרדום.
הרופא נתלה לאחר שסוף סוף מקבל את שם המשפחה שלו ("Frederick's Soliloquy").
היצור שב, לא רק כאשר הוא מסוגל לדבר באופן רהוט, אלא גם לאחר העברת הכישורים הרפואיים החדשים.
הוא מגלה שפרדריק לא מת, אלא רק חסר הכרה והוא מסוגל להחיות אותו.
בדיוק כאשר הקהל עומד לתלות שוב את פרדריק ואת המפלצת, אליזבת מגיעה.
המפלצת מציע נישואים לאליזבת ("Deep Love"), וירח מלא זורח מעל הזוג המאורס החדש, פרדריק ואינגה ("Finale Ultimo").
אף על פי שרוב העלילה נותרה זהה, ישנם מספר שינויים מהסרט המקורי.
השיר "The Happiest Town in Town" לא מבוסס על שום סצנה מתוך הסרט.
אליזבת מגיעה לטרנסילבניה מוקדם יותר בסרט, לעומת המחזמר בו היא מגיעה לאחר "Puttin' on the Ritz", שיר המבוצע בסרט רק על ידי פרדריק והמפלצת.
במחזמר, הוא מושר על ידי כל הדמויות, מלבד אליזבת ותושבי הכפר.
הסצנה מתוך הסרט עם הילדה הקטנה הושמטה במחזמר.
בסרט, המפלצת פותה לא באמצעות קרן יער אלא באמצעות כינור, והוא מעורר במעבדה מיד לאחר העברת המוח.
במחזמר, התושבים תולים את פרדריק לפני שהמפלצת מתעוררת ומצילה אותו, וכתוצאה מכך הסיום הרבה יותר רחב.
מס'שם השירביצוע1אוברטורהתזמורת2The Happiest Townזיגי ותושבי הכפר3The Brainפרדריק והסטודנטים לרפואה4Please Don't Touch Meאליזבת והנוסעים5Together Againפרדריק ואיגור6Roll in the Hayאינגה, פרדריק ואיגור7Join the Family Businessויקטור והמדענים המטורפים8He Vas My Boyfriendפראו בלוכר9The Lawקמפ ותושבי הכפר10Life, Lifeפרדריק, איגור, אינגה ופראו בלוכר11Welcome to Transylvaniaקמפ וקוורטט הכפר12Transylvania Maniaאיגור, פרדריק, אינגה ותושבי הכפר
מס'שם השירביצוע1He's Looseקמפ ותושבי הכפר2Listen to Your Heartאינגה3Surpriseאליזבת, פראו בלוכר, איגור והפמליה4Please Send Me Someoneהנזיר5Man About Townפרדריק6Puttin' On the Ritzפרדריק, המפלצת, אינגה, איגור ולהקת מפלצות7Deep Loveאליזבת8Frederick's Soliloquyפרדריק9Deep Loveהמפלצת ותושבי הכפר10Finale Ultimoכולם
מס'שם השירביצוע1אוברטורהתזמורת2The Brainפרדריק והסטודנטים לרפואה3Please Don't Touch Meאליזבת והנוסעים4Together Againפרדריק ואיגור5Roll in the Hayאינגה, פרדריק ואיגור6He Vas My Boyfriendפראו בלוכר7It Could Workפרדריק, איגור, אינגה ופראו בלוכר8Hang Him Til He's Deadקמפ ותושבי הכפר9He Vas My Boyfriendפראו בלוכר10Welcome to Transylvaniaקמפ וקוורטט הכפר11Transylvania Maniaאיגור, פרדריק, אינגה ותושבי הכפר
מס'שם השירביצוע1He's Looseקמפ ותושבי הכפר2Listen to Your Heartאינגה3Surpriseאליזבת, פראו בלוכר, איגור והפמליה4Someoneהנזיר6Puttin' On the Ritzפרדריק, המפלצת, אינגה, איגור ולהקת מפלצות7Deep Loveאליזבת8Frederick's Soliloquyפרדריק9Deep Loveהמפלצת ותושבי הכפר10Finale Ultimoכולם
(2017)פרדריק פרנקנשטייןרוג'ר בארטהאדלי פרייזראליזבתמייגן מולאלידיאן פילקינגטוןאינגהסאטון פוסטרהמפלצתשולר הנסליפראו בלוכראנדריאה מרטיןלזלי ג'וזףאיגורכריסטופר פיצג'רלדרוס נובלהמפקח קמפ / נזירפרד אפלגייטפטריק קלנסי
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאה2018פרס אוליבייהשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמררוס נובל שחקנית המשנה הטובה ביותר במחזמרלזלי ג'וזף המחזמר הטוב ביותר
פרנקלין המלין ליטל היה היסטוריון וחוקר דתות אמריקאי פרוטסטנטי.
ליטל שהה כמעט עשר שנים בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה כיועץ הפרוטסטנטי הראשי לענייני דת בפיקוד העליון.
הוטלו עליו משימות הקשורות לדה-נאציפיקציה במהלך הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
הוא הושפע עמוקות מהזוועות שנעשו במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הקדיש את חייו לחקר השואה ולהעלאת תשומת הלב הציבורית ללקחיה הטרגיים בכל הנוגע לזכויות האדם.
בישיבות ציבוריות, בקמפוסים אקדמיים ובכנסיות, היה ליטל אחד מקולות המצפון הראשונים בתקופה שלאחר המלחמה, כשדיבר על לקחי השואה.
ליטל היה ממייסדי תחום לימודי השואה, והקים במספר מוסדות תוכניות לימודים לתואר שני ולדוקטורט שהוקדשו לחקר השואה (האחרונה הייתה באוניברסיטת טמפל בשנת 1976).
בשנת 1939 נכח ליטל ככומר מתודיסטי צעיר בעצרת נאצית בנירנברג, ובהמשך טען, במסמך שכותרתו "השואה והנוצרים", כי פיתויי הנאציזם נגרמו כתוצאה מכישלונות הרוחניות הנוצרית שמקורן בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה.
ליטל דחה את תאולוגיית החילופין, ולאור השואה דגל בתוכניות חינוך לשיפור היחסים בין נוצרים ליהודים.
בספרו "האטלס ההיסטורי של הנצרות", שפורסם לראשונה בשנת 1976, טען ליטל שכנסיות נוצריות רבות לא הצליחו להתמודד בכנות עם השתתפותן ברצח יהודי אירופה, או לפחות עם השלמתן בשתיקה עם רצח זה.
הוא כתב גם כתבי תמיכה תאולוגית בציונות.
פרנקלין מקוויי היה פוליטיקאי, עורך דין ובנקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
פרנקלין מקוויי נולד בפיניקסוויל, פנסילבניה למייג'ור ג'ון מקוויי ולרעייתו מרגרט לבית לינקולן.
אחיו, ויין מקוויי היה התובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור.
ב-1858 סיים מקוויי את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
ב-1864 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
הוא עבד כמוכר בחנות סיטונאית וכעורך דין.
ב-1868 הוא נשא לאישה את אמילי אימס ולשניים נולדו חמישה ילדים.
במשך 29 שנים היה מקוויי חבר מועצת המנהלים של הבנק הלאומי של שיקגו (Commercial National Bank of Chicago).
ב-1909 מינה אותו חברו לאחוות הגולגולת והעצמות, הנשיא ויליאם הווארד טאפט, כמזכיר האוצר בממשלו.
הוא לא התמודד עם הבעיה הקשה של הרפורמה המוניטרית, והותיר אותה לוועדה ההמוניטרית הלאומית שהוקמה על פי חוק אולדריץ'-ורילנד משנת 1908. עם זאת הוא הדגיש את הצורך הדחוף ברפורמה בדוח השנתי שלו.
הוא זכור בשל חיזוק היעילות והקידום של מחלקת האוצר.
הוא ביטל 450 משרות מיותרות, שיקם את שירות המכס של ארצות הברית באמצעות הכנסתן לפעולה של מערכות שקילה אלקטרוניות אוטומטיות והנהגתם של תשלומי מכס ומיסים באמצעות המחאות בנקאיות.
הוא גם היה מעורב ביצירתו של הניקל באפלו.
נבנה בשנים 1910–1911 ותוכנן על ידי האדריכל הנודע נייתן וייאת'.
כיום שוכן במבנה זה המכון לתרבות מקסיקו של שגרירות מקסיקו בארצות הברית.
בבעלותו גם הייתה אחוזת קיץ בדבלין שבניו המפשייר, שרשומה כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים וידועה בשם נולווד.
פרנקלין מקוויי נפטר בשיקגו ב-6 ביולי 1934 בגיל 96 ונטמן בבית הקברות גרייסלנד שבעיר.
פרנקנוויני הוא סרט קצר משנת 1984 בבימויו של טים ברטון, אותו כתב ברטון יחד עם לאונרד ריפס.
הסרט הוא גם פארודיה וגם הומאז' לסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931 שנוצר על פי הרומן מאת מרי שלי, "פרנקנשטיין, או פרומתאוס המודרני".
מאוחר יותר ביים ברטון רימייק לסרט זה באורך מלא ובאנימציית סטופ-מושן, באותו השם, שיצא בשנת 2012.
ויקטור פרנקנשטיין (בגילומו של בארט אוליבר) הוא ילד צעיר שיוצר סרטים ביתיים בכיכובו של כלבו, ספארקי (בול טרייר, ששמו הוא התייחסות לשימוש בחשמל בסרט).
לאחר שספארקי נפגע ממכונית ונהרג, ויקטור לומד בבית הספר על זרמים חשמליים בשרירים והוא מקבל השראה להחזיר לחיים את חיית המחמד.
הוא יוצר מכונה משוכללת אשר לוכדת ברק המחייה את הכלב.
ויקטור מרוצה, אך כשהוריו מחליטים להציג את ספארקי המחודש בפני שכניהם, נוצרת מהומה והשכנים נעשים כועסים ומבועתים.
ספארקי בורח, כאשר ויקטור רודף אחריו.
הכלב מגיע אל מגרש מיני גולף ונכנס אל מודל מוקטן של טחנת רוח, ויקטור הולך בעקבותיו והשניים מתחבאים שם.
השכנים, שכעת הפכו לאספסוף זועם, מגיעים אל המקום, וכאשר אחד מהם מנסה להשתמש במצית על מנת להאיר את המקום, הוא בטעות מצית את טחנת הרוח.
ויקטור נופל ומאבד את הכרתו, וספארקי מציל אותו מהלהבות, אך בסופו של דבר הכלב נמחץ על ידי טחנת הרוח, ומת פעם נוספת.
השכנים מתרשמים מכך שהכלב הציל את חייו של הילד ומכירים בטעותם.
יחד, כל השכנים משתמשים במכוניותיהם ובכבלים על מנת להשתמש במצברי הרכבים על מנת להחיות שוב את ספארקי.
הכלב קם לתחייה, לשמחת כולם.
ספארקי מתאהב בכלבת פודל שפרוותה דומה מאוד לתסרוקת של כלתו של פרנקנשטיין והסרט מסתיים בכך שהחשמל בגופו של ספארקי הופך למילים "הסוף" המופיעות על המסך.
סרט קצר זה נכלל במהדורה המיוחדת, מהדורת האספנים, וגרסת ה-3D בבלו-ריי של הסרט "הסיוט שלפני חג המולד"; נכלל גם בגרסת הבלו-ריי של הרימייק משנת 2012 "פרנקנוויני".
טים ברטון פוטר מעבודתו באולפני וולט דיסני לאחר השלמת הסרט; האולפנים טענו שהוא בזבז את משאבי החברה, וסברו שהסרט אינו מתאים לקהל היעד הצעיר שאליו כוון הסרט.
בעקבות ההצלחה של סרטיו המאוחרים יותר של ברטון, "ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן" (1985), "ביטלג'וס" (1988), "באטמן" (1989) ו-"המספריים של אדוארד" (1990), הסרט זכה להפצה במהדורה לצפייה ביתית בפורמט VHS בשנת 1992. הסרט נכלל, יחד עם "וינסנט", כתוספת מיוחדת במהדורות ה-DVD, בלו-ריי ו-UMD של הסרט "הסיוט שלפני חג המולד".
אולפני דיסני וטים ברטון הפיקו רימייק באורך מלא באמצעות אנימציית סטופ-מושן באותו השם, אשר יצא ב-5 באוקטובר 2012 באולמות 3D ו-IMAX.
הסרט הקצר המקורי נכלל כתוספת מיוחדת במהדורת בלו-ריי הביתית של הרימייק.
פרנקלין קרמייקל היה אמן קנדי וחבר בקבוצת השבעה.
אף שהיה מפורסם בעיקר בשימוש בצבעי מים, הוא השתמש גם בצבעי שמן, פחם כדי ללכוד את נופי אונטריו שאהב.
מלבד עבודתו כצייר, עבד כמעצב ומאייר, יצר חוברות קידום מכירות, פרסומות בעיתונים ומגזינים ועיצב ספרים.
לקראת סוף ימיו לימד כרמייקל במחלקה לעיצוב גרפי ואמנות מסחרית במכללה לאמנות באונטריו.
פרנקלין קרמייקל נולד בשנת 1890 באוריליה, אונטריו, בנם של דייוויד גרהם וסוזאנה אלינור (סמית') קרמייקל.
מכיוון שכישרונותיו האמנותיים כבר ניכרו בגיל צעיר מאוד, אמו רשמה אותו לשיעורי מוזיקה ואמנות.
כנער עבד קרמייקל בחנות הכרכרות של אביו בקישוט הכרכרות, כך תרגל את כישורי העיצוב, הרישום והצביעה שלו.
בשנת 1910, בגיל עשרים, הגיע קרמייקל לטורונטו ונכנס לקולג' לאמנות אונטריו, שם למד אצל ויליאם קרוישנק וג'ורג' ריד.
בין חבריו היה גוסטב האן.
בשנת 1911 החל לעבוד כשוליה בחברת גריפ בע"מ.
בסוף השנה, לורן האריס וג'יימס האריס מקדונלד החלו לצייר יחד, ועד מהרה הצטרפו קרמייקל ועמיתיו בחברת הגריפ, כולל ארתור ליסמר, טום תומסון ופרנק ג'ונסטון.
בשנת 1913 הם עשו טיולים שכללו גם את פרדריק וארלי וא.
קרמייקל עבר לאנטוורפן, בלגיה בשנת 1913 כדי ללמוד ציור באקדמיה רויאל דה ביו-ארטס.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא קיצר את לימודיו וחזר למולדתו אונטריו בספטמבר 1914, והצטרף לתומסון, מקדונלד, ליסמר, וארלי וג'ונסטון.
הם שהו בטורונטו במהלך המלחמה, ונאבקו לקיום.
במהלך סתיו 1914 עבר לגור בבניין הסטודיו וחלק חלל עם טום תומסון במהלך החורף.
קרמייקל וחברי הקבוצה היו מתוסכלים מהניסיונות הראשוניים שלהם לתעד את נוף קנדה ה"פראי" שלא נגעה בו יד אדם.
כאשר את המאפיינים המיוחדים של הארץ קשה לייצג בעזרת מסורת הציור האירופית.
ג'קסון כתב כי "אחרי שציירתי באירופה שבה הכל היה מרוכך על ידי זמן ואסוציאציות אנושיות, מצאתי בעיה לצייר ארץ במראה פראי".
רק לאחר שהקבוצה גילתה את ציורי הנופים הסקנדינבים הם התחילו לנוע בכיוון הנכון.
תומסון הזמין את קרמייקל למסע רישומים לפארק אלגונקווין בסתיו 1915. קרמייקל לא יכול היה לצאת בגלל נישואיו ב-15 בספטמבר לעדה ליליאן ונט.
באפריל 1920 הוקמה קבוצת השבעה על ידי ג'קסון, האריס, מקדונלד, ליסמר, וארלי, ג'ונסטון וקרמייקל.
הקבוצה קיימה את תערוכתה הראשונה בגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו בין התאריכים 7–27 במאי 1920.
בשנת 1922 הצטרף קרמייקל למשרד סמפסון-מתיוס, שעסק בהדפסה.
סביר להניח שהוא עבד כמעצב האמנותי הראשי.
בשנת 1925 יצאו קרמייקל, האריס וג'קסון לחוף הצפוני של ימת סופיריור.
בנסיעה זו בחר קרמייקל להשתמש בצבעי מים ולא בצבעי השמן הרגילים שלו.
הוא השתמש בצבעי מים באופן עקבי מנקודה זו ואילך, וצייר במדיום הזה כמה מיצירותיו המפורסמות ביותר.
לאחר חוויה ראשונית זו, היה חזר מספר פעמים לאגם, בשנים 1926 ו-1928. אזור זה באגם סופריור כמו גם החוף הצפוני של אגם הורון בהרי לה קלוש יהיו נושאים עקביים בעבודתו.
בשנת 1932 עזב קרמייקל את התחום המסחרי ולימד כראש המחלקה לעיצוב גרפי ואמנות מסחרית במכללת אונטריו עד למותו בשנת 1945. בעקבות התפרקות קבוצת השבעה בשנת 1933, סייע קרמייקל בהקמת קבוצת הציירים הקנדית, אליה יצטרפו מאוחר יותר כמה מחברי קבוצת השבעה.
קרמייקל נפטר לפתע מהתקף לב כשחזר הביתה ממכללת אונטריו באוניברסיטה ב-24 באוקטובר 1945.
הוא נקבר בבית העלמין סנט אנדרו וסנט ג'יימס באוריליה, אונטריו.
פריצת הדרך האמנותית של קרמייקל הגיעה לאחר חזרתו לקנדה בשנת 1914, כשהתגורר אצל תומסון בבניין הסטודיו.
בחורף של אותה שנה הוא צייר בחיק הטבע והפיק את אחת העבודות הגדולות הראשונות שלו, A Muskoka Road.
הסצנה המתוארת בציור היא של דרך מושלגת, הממחישה את הטיפול הרחב שלו ואת עבודות המכחול הנועזות.
ניתן לראות את השפעתו של תומסון בניסיונות הראשוניים של קרמייקל לצייר עננים ושלג.
מאמציו המוקדמים מראים שהוא עדיין לא הבין קומפוזיציה וצבע באותה רמה כמו תומסון.
בסופו של דבר קרמייקל העדיף אמנות נוף, ורבים מיצירותיו מציגות מאמץ להשיג עיצוב עשיר.
הוא צייר רק דיוקן בודד בצבע שמן על בד בכל הקריירה שלו: אישה בכובע שחור, עיבוד נושא לא מזוהה משנת 1939.
הציור האחרון של קרמייקל, צויר בשנת 1945 והיה היצירה המופשטת היחידה שלו.
זה היה הבד הגדול הראשון שלו מאז 1942. האמנית קריסטין מורן כתבה על הציור הזה שמעיד "על רצונו של קרמייקל לעבוד מחוץ לאילוצי סגנון הנוף הפוסט-אימפרסיוניסטי שקבוצת השבעה הייתה ידועה."
פרנקנשטיין הוא סרט מדע בדיוני-אימה אמריקאי משנת 1931 בבימויו של ג'יימס וייל, שהופק על ידי קארל לאמל ג'וניור.
הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזה משנת 1927 מאת פגי וובלינג, אשר מבוסס על הרומן משנת 1818, "פרנקשטיין" מאת מרי שלי.
הסרט, שהופק והופץ על ידי סרטי יוניברסל, זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
בעקבות הצלחת הסרט, נוצרו לאורך השנים מספר סרטי המשך וסרט ספין אוף לסרט זה, והייתה לו השפעה רבה בתרבות הפופולרית.
בשנת 1991, החליטה ספריית הקונגרס לשמר את הסרט בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל "חשיבותו התרבותית, ההיסטורית והאסתטית".
המדען השאפתן ד"ר הנרי פרנקנשטיין (מגולם על ידי קולין קלייב) מנסה להפיח חיים ביצור המורכב מחלקי גוף שונים שנלקחו מגופות אותם פריץ, עוזרו הנאמן של פרנקנשטיין, גנב מבתי קברות.
ד"ר פרנקנשטיין מצליח להחיות את המפלצת שלו (המגולמת על ידי בוריס קרלוף).
עם זאת, עקב רשלנותו של פריץ, במקום לספק לפרנקשטיין מוח בריא, פריץ מספק לו מוח של רוצח וכתוצאה מכך המפלצת הופכת לאלימה ובלתי צפויה.
ד"ר פרנקנשטיין יוצא בעקבות המפלצת החמקמקה ומנסה להתעמת עימה.
פרנקלין ריצ'רדס הוא דמות משנה בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס, לרוב בחוברות ארבעת המופלאים.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four Annual #6 מנובמבר 1968 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הדמות מתוארת לרוב כגיבור-על ילדותי וחסר ניסיון, אך למרות זאת הפגין אומץ רב בנוכחות איומים שונים, ביניהם ניסיונות חטיפתו בשל כוחותיו העצומים.
הוא הציל את הקרובים אליו מספר רב של פעמים מיריבים כמו בלאסטאר, נורמן אוסבורן, אונסלוט, ניקולאס סקראץ' ואף מפיסטו העוצמתי והכל-יכול.
הופיע בקולנוע לראשונה בסרט של מארוול ארבעת המופלאים: צעדים ראשונים מיולי 2025.
פרנקלין הוא ישות רבת-עוצמה בעל יכולות לשינוי המציאות ויכולות מנטליות הרבה מעבר לאלה של מוטאנטים כמו צ'ארלס אקסבייר וג'ין גריי.
הוא בנם הצעיר של ריד ריצ'רדס וסוזן סטורם מארבעת המופלאים, אחיה המבוגר של ולריה ריצ'רדס ואחיינו של ג'וני סטורם.
שמו האמצעי נלקח על שם הסנדק שלו בן גרים, ושמו הפרטי על שם סבו מצד אמו, פרנקלין סטורם.
בתחילת ימי הרפתקאותיו הוא לקח לעצמו את הכינוי פאוורהאוס, אך היה ידוע גם בתור אדון המחשבות והייפרסטורם.
במהלך אירועי "שחר אקס", פרנקלין נהפך שוב לאנושי וחזר לחיות חיים רגילים ושלווים.
פרנקלין נולד בניו יורק לריד וסוזן ריצ'רדס והחל לפתח את יכולותיו המיוחדות עוד בינקותו הודות לגנים הרדיואקטיבים של הוריו.
הדבר משך את תשומת ליבו של אניהילוס, שביקש להשתמש בפרנקלין לצורך עלייתו לכוח.
הוא העביר חלק מכוחו הרדום של פרנקלין לעצמו באמצעות מכונה המשנה גנים, אך המעשה רק גרם להתפרצות כוחותיו של פרנקלין.
בראותו את האיום העכשווי של כוחותיו לאוכלוסיית כדור הארץ, ומכיוון שלא מצא פתרון אחר באותה עת, ריד ריצ'רדס אטם את מוחו של בנו מלהתפתח.
במהלך קרב בין אולטרון-7 וארבעת המופלאים, האנרגיה של אולטרון העירה את פרנקלין וגרמה להתפרצות כוחותיו בשנית, דבר שגרם לתבוסתו של הרובוט התבונתי.
בהיותו משוחרר מהאנרגיות כתוצאה מהעימות עם אולטרון, פרנקלין חזר לרמות הכוח הרגילות שלו.
מאוחר יותר, פרנקלין נחטף בידי סבו הנוסע בזמן נתניאל ריצ'רדס, והוחלף בידי מקבילו הנער אדון המחשבות, שגודל בידי נתניאל בממד מחוץ לקו הזמן הרגיל.
פרנקלין - כאדון המחשבות - עזר לייסד את קבוצת גיבורי-העל Fantastic Force, ויכול היה לזמן חליפת שריון מממד כיס בעת הצורך.
כוחותיו באותה עת היו מוגבלים לטלפתיה, חיזוי ופרצי אנרגיה מחשבתיים.
בזמן זה, אישיותה האפלה של סוזן סטורם - מאליס (malice, זדוני), החלה להיאבק בה על השליטה בגופה, מה שגרם לסוזן להתקפי זעם בלתי נשלטים ושימוש אלים בכוחותיה.
לבסוף, אדון המחשבות שאב את אישיותה של מאליס מגופה של סוזן אל תוכו.
במהלך קרב נגד הפיראט האפל - גרסה מרושעת של ריד ריצ'רדס מיקום מקביל - אדון המחשבות והאישה הבלתי-נראית אילצו את אישיותה של מאליס להשתלט על מוחו של הפיראט עד לתבוסתו וככל הנראה להשמדת אישיותה של מאליס.