tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבט "רכסים" של תנועת הצופים ממוקם בעיקרו בשכונת קריית מנחם, ופעולתו בשכונת גבעת משואה היא משנית יותר.
סניף בני עקיבא פועל בעיקרו בשכונת גבעת משואה ופעולתו בשכונת קריית מנחם היא משנית יותר.
גבעת מיכאל, לשעבר אתר התיישבות ארעי (גבעת הקיבוצים) מצפון מערב לנס ציונה.
נקראת על שמו של מיכאל הלפרן, חלוץ ומנהיג מהעלייה הראשונה.
בין מפעליו הרבים, היה אחד ממייסדי נס ציונה.
מיכאל הלפרן תרם כספים רבים לרכישת קרקעות ברחבי ארץ ישראל.
בין היתר רכש קרקעות רבות בנס ציונה.
באחד המקורות צוין שגם אדמת הגבעה נרכשה על ידו.
בינואר 1929 הוקצתה הגבעה, שכללה כ-50 דונם של הקרן הקיימת, להתיישבות ארעית והכשרה של קיבוצים.
בשנת 1931 נרשמה באופן רשמי אגודת השומר הצעיר גבעת מיכאל, שמטרתה הכנת חברים להתיישבות.
המקום שימש כמרכז להכשרת גרעיני התיישבות וקיבוצים רבים, לפני עלייתם להתיישבות ביישובי הקבע, בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
בכל עת ישבו בגבעה מספר קיבוצים שבדרך, כאשר כל קיבוץ ישב במקום מספר שנים.
בין הקיבוצים שישבו על הגבעה בשנים 1929-1948 מסילות, דפנה (קיבוץ), מנרה, גלאון.
הישיבה במקום התארכה ונכפתה עליהם, בעודם ממתינים להחלטת המוסדות לגבי המקום בו תוקצה להם הקרקע להתיישבות הקבע.
במהלך מלחמת העצמאות, סבלה הגבעה מאיומים מצד הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל חרב ששכן ממזרחה (כיום שכונת יד אליעזר).
בשנת 1952 הוקצה המקום על ידי מחלקת הנוער והחלוץ לקיום סמינרים של תנועות נוער.
המקום שימש לצורך זה אל תוך שנות השבעים של המאה ה-20.
במהלך שנות התשעים נבנתה על הגבעה שכונה צפופה בבנייה כפרית, שמתחילה מרחוב ההסתדרות פינת רחוב המאה ואחד, בנס ציונה.
יחד איתה נחנכה קריית חינוך, שכוללת חטיבות הביניים ע"ש גולדה מאיר ומנחם בגין ותיכון על שם דוד בן-גוריון.
למרות הדמיון בייעוד המקום, אין מדובר בגבעת הקיבוצים, אשר שכנה בדרום מזרח נס ציונה, במרחק 2.5 ק"מ ממנה, בקרבת תחנת הרכבת של רחובות דהיום, ובה פעל גם מכון איילון, המפעל המחתרתי ליצור נשק.
בגבעה ההיא ישבו ישיבת ארעי, בין היתר הקיבוצים רמת השופט ומעגן מיכאל.
הגבעה היא חלק מרצף של גבעות הכורכר המשתרע מראשון לציון, דרך נס ציונה ורחובות, ועד גבעות מע'אר וגדרה.
כמה מאות מטרים צפונית לגבעה פורח ריכוז של פרחי אירוס בגבעת האירוסים, וממערב לה נמצא גן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה.
בפסגת הגבעה נמצאת אנדרטה לזכר 50 קצינים וחיילים מניו זילנד שנהרגו בקרב עיון קרא שנערך בסביבה ב־14 בנובמבר 1917. כן נמצאת שם בריכת מים מעוטרת בציוריו של רמי מאירי.
1929-1932: קיבוץ ג'-ד' מעולי גליציה שהצטרפו לקיבוץ שריד
1929-1933: קיבוץ השומר הצעיר מגליציה שהצטרף למזרע
1931-1939: פלוגת הקיבוץ המאוחד שעלתה לקיבוץ דפנה
מ-1932: קיבוץ השומר הצעיר הצ'כי
מדצמבר 1932: קיבוץ מלט של השומר הצעיר ברומניה, שהצטרף גם הוא לקיבוץ שריד
1934-1939: קיבוץ במסילה שעלה למסילות
קבוצת נוער עולה מגרמניה וקבוצת נוער עובד שעלו למנרה
בין הקיבוצים שישבו במקום ישיבת ארעי, נמנה גם בית אשל.
גבעת מרדכי היא שכונה בדרום מערב העיר ירושלים.
השכונה גובלת בשכונות בית וגן, רמת בית הכרם, פת, ניות, גבעת רם, ועמק הצבאים.
השכונה הוקמה בשנת 1955, על ידי הפועל המזרחי וחברת משכנות, על אדמות שנתרמו לקק"ל על ידי מרדכי (מקסוול) אַבֶּל (Abbell; 1902–1957), עורך דין ורואה חשבון, איל נדל"ן ופעיל חברתי יהודי-אמריקאי משיקגו, ממייסדי המזרחי בארצות הברית, ועל שמו נקראה השכונה.
בשלב ראשון נבנו בשכונה 100 יחידות דיור, והוא תוכנן לכלול 400 יחידות דיור.
בשנת 1970 כבר היו בשכונה 400 יחידות דיור ובשלבי בנייה היו עוד 130 דירות.
היום הראשון של מלחמת ששת הימים החל בהפגזה כבדה של הצבא הירדני על מערב העיר.
גם שכונת גבעת מרדכי ספגה פגזים רבים.
מפגיעת אחד מהם נהרגו בסמוך לבית הכנסת שני נערים תושבי השכונה: אברהם איפרגן ויצחק מנסור.
הרחובות בחלקה הישן של השכונה נקראים על שמם של מנהיגים מתנועת המזרחי.
הרחוב הראשי בשכונה נקרא רחוב שח"ל, על שמו של המנהיג הציוני ר' שמואל חיים לנדוי, מהוגי הדעות של התנועה.
רחובות נוספים נקראים גם הם על שם רבנים ופוליטיקאים ציונים דתיים: הרב ישעיהו וולפסברג-אביעד, הרב זאב גולד, הרב חיים הלר, ודוד צבי פנקס, חבר מועצת המדינה הזמנית, הכנסת הראשונה והשנייה ושר התחבורה.
רחוב נוסף נקרא על שם יצחק דוד מן, איש ציבור בירושלים.
עם מעברה של ישיבת חברון כנסת ישראל לשכונה נקרא רחוב על שם ראש הישיבה, הרב יחזקאל סרנא, ורחוב נוסף בשם משאת משה, על שם ספרו של הרב משה חברוני, ראש הישיבה לאחר פטירת הרב סרנא ומי שהביא לבניין קריית הישיבה בשכונה.
בגבעת מרדכי מתגוררים (לרוב בשכירות קצרת טווח) זוגות צעירים וסטודנטים רבים, בגלל אופייה הדתי וקרבתה למוסדות לימוד אקדמיים דוגמת המרכז האקדמי לב, מכללה ירושלים, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, וקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
חלק גדול מהמבנים בשכונה הם בנייני דירות בעלי למעלה משמונה קומות.
רובם המוחלט בנויים על פי אותם עקרונות ארכיטקטוריים (ונבנו, כך על פי וותיקי השכונה, "בשיטת העתק הדבק").
בניינים אלה מצטיינים בחסכון בשטח ובאנרגיה, ונחשבים פחות נוחים עבור משפחות דתיות, בשל העובדה שאין בהם מקום לבניית סוכות.
מתנגדיו של ראש העיר טדי קולק טענו שהוא קידם בניית מבנים בארכיטקטורה המסוימת הזו כדי לנסות ולמשוך אוכלוסייה חילונית לירושלים ולהצר את צעדיה של ישיבת חברון כנסת ישראל.
ערכה הנדל"ני של השכונה עלה משמעותית עם סלילת כביש בגין ופתיחת הכניסה המערבית לקמפוס גבעת רם הסמוכים לשכונה.
נכון ל-2016, מתגוררים בשכונה 5,435 תושבים, ברובם דתיים לאומיים שחיים בהרמוניה עם תושבי השכונה החילונים ועם המיעוט החרדי.
הרב איסר קלונסקי והרב יוסף שרעבי כיהנו כרבני השכונה.
רב השכונה כיום הוא הרב יוסי ויסברג.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוקם בית ספר יסודי ממלכתי דתי, שנקרא מאוחר יותר על שם ציון עזרי, ובי"ס תיכון לבנות בשם מדרשיית עמליה, שכיום הוא אולפנת טליה שכולל גם פנימייה.
לקראת סוף העשור הושלם בשכונה הקמפוס של ישיבת חברון, אחת הישיבות היוקרתיות בציבור החרדי-ליטאי ובה לומדים מעל 1500 תלמידים.
בעשורים הבאים הוקם בשכונה גם בית ספר יסודי ממלכתי על שם מנשה אלישר.
עם השנים עבר בית הספר מנשה אלישר למשכן חדש ברמת שרת, ובמקומו פעל במבנה בי"ס לחינוך מיוחד אלונים.
ב-2013 עבר בית הספר לרמת אשכול ובמבנה החל לפעול בית ספר יסודי ממלכתי דתי תורני חדש הקרוי על שם בן ציון נמט, לשעבר ראש מנח"י.
בשכונה פועלים שני סניפים נפרדים של תנועת הנוער: אריאל אג"ם (אריאל גבעת מרדכי) הוקם בתאריך 24.7.2025, כ"ח תמוז תשפ"ה ומקיים את פעילותו בגן חנצ'ה (מלבד ימים חורפיים אשר הוא מקיים את פעילותו בחניון מ.
נכון לשנת 2025, הסניף מונה כ-90 חניכות ומדריכות.
וסניף אחד של תנועת הנוער עזרא, הנקראים בפי הנוער סניפי "גיגי".
במרכז השכונה מצוי מרכז מסחרי קטן.
בשכונה מספר בתי כנסת, בתי הכנסת בהם מתפללים בנוסח ספרד הם: בית הכנסת "שיף שול", הקרוי על שם בית הכנסת בשם זה בווינה שנהרס בליל הבדולח, וקהילתו משתדלת לשמור על מנהגי הקהילה הווינאית.
בית הכנסת החסידי ציוני "פיינשטוב" המשלב מנהגי חסידות ומורכב ברובו מהציבור הדתי לאומי.
שני בתי כנסת של חסידי חב"ד, אחד הפונה לציבור החרדי-ליטאי בשכונה, והשני המיועד לציבור הדתי לאומי והמסורתי.
רב הקהילה הוא העיתונאי מתי טוכפלד.
בתי כנסת בהם מתפללים בנוסח אשכנז הם: בית כנסת "זכור לאברהם".
בית כנסת חניכי הישיבות - "אהל דוד" הוא כעין "שטיבלך" שבו מתפללים בחורים מישיבת חברון שקמים מאוחר.
בתי כנסת בהם מתפללים בנוסח עדות מזרח הם: בית כנסת "משכן שמואל" המיועד לציבור הספרדי החרדי.
בית כנסת "עץ יוסף" המיועד ליהודים שעלו ארצה מצרפת.
אחד מהם הוא גן משחקים שבעבר הכיל מתקן שהיה בנוי מפירמידה של ארבעה כדורים, קוטרו של כל אחד כשני מטרים, ומגלשות, ונקרא "גן הכדורים".
המתקן נשרף, אך שמו של הגן נותר על כנו, אף על פי שכיום נמצא במקום מתקן קונבנציונלי יותר.
בגבולה של השכונה עם שכונת בית וגן שוכן קמפוס הגברים של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, ובתוכו הישיבה התיכונית תורה ומדע.
בסמוך לשכונה, על גבול עמק הצבאים וכביש בגין, שכן יישוב ביזנטי ומוסלמי קדום המכונה חוות הוזיר (קעאד אל-וזיר), ובו נמצאו מבנים, גתות, מתקנים חקלאיים נוספים ומערות קבורה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התיישב הנזיר ויקנדיוס מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים בשטח שבין גבעת מרדכי לרמת בית הכרם של היום.
הנזיר נהרג ב-1948 מההפגזות על העיר.
תושבי האזור כינו את החורשה שהייתה במקום (כיום בדרום שכונת רמת בית הכרם) "חורשת הנזיר" או "חורשת הווזיר".
למרגלות השכונה מצוי הפסל "מעלות", הידוע יותר בשמו העממי "סולם יעקב", של הפסל עזרא אוריון.
הפסל עצמו העדיף שלא לכנותו בשם, כדי לתת לצופה אפשרות לפרש את המראה כרצונו.
תחנת הכיבוי וההצלה הראשית של ירושלים, "תחנת בירה", ממוקמת בשכונה זו.
המרכז הראשי לבקרת הרמזורים בירושלים ממוקם בצפון השכונה.
גבעת לוסיה הקדושה (בספרדית: Cerro Santa Lucía) היא גבעה קטנה במרכז העיר סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה.
הגבעה משמשת כפארק עירוני, כנקודת תצפית וכאתר הנצחה, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
הגבעה מתנשאת לגובה של 629 מטרים מעל פני הים, ומשקיפה על סביבתה מגובה יחסי של 69 מטרים.
שטח הגבעה הוא 65,300 מ"ר והיא תחומה בין הרחובות שדרת המשחרר ברנרדו או'היגינס (Alameda del Libertador Bernardo O'Higgins) מדרום, רחוב סנטה לוסיה (Santa Lucía) במערב ורחוב ויקטוריה סוברקאסו (Victoria Subercaseaux).
שמה המקורי של הגבעה בפי תושבי האזור שקדמו לכיבוש הספרדי היה "ואלן" (Huelén), שפירושו בשפת המפודונג הוא כאב, מרה שחורה או עצבות.
מקור שמה הספרדי של הגבעה נעוץ ביום כיבושה בידי פדרו דה ואלדיביה, 13 בדצמבר 1541 בו חוגגים הנוצרים הקתוליים את "יום לוסיה הקדושה".
השימוש הראשון שעשו הקונקיסטאדורים בגבעה היה כנקודת תצפית לאיסוף מידע במהלך תקופת הכיבוש במחצית המאה ה-16. על הגבעה ייסד פדרו דה ואלדיביה את העיר סנטיאגו דה נואבה אקסטראמאדורה (שמה הראשון של סנטיאגו דה צ'ילה) ב-12 בפברואר 1541. על המדרון המערבי הוקמה טחנת הקמח הראשונה של העיר וכן היקב הראשון.
אחד ממדרונות הגבעה שימש את המושבה הצעירה כבית קברות למי שסטו מהדוקטרינה הדתית המקובלת באותו הזמן, כגון אתאיסטים ופרוטסטנטים וכן למתאבדים.
מאוחר יותר הועבר בית הקברות לבית הקברות הכללי.
על המורדות המזרחיים של הגבעה הוקמו שתי חלקות חקלאיות, האחת של ברתולמאו בלומנטל (Blumenthal) בשנת 1541 והשנייה של חואן גומס (Gómez) בשנת 1557. בשתי החלקות נטעו גפנים, שהיו הראשונות בעמק המרכזי של צ'ילה.
חלוקת החלקות לחמישה חלקים כל אחת לקראת סוף המאה ה-18 היוותה את הבסיס לסמטאות שנבנו באזור בראשית המאה ה-19. כיום שוכן על אזור זה רובע לסטריה (Barrio Lastarria).
במהלך שנות הכיבוש מחדש (1814–1817 של צ'ילה בידי כוחות נאמני המלך החל המושל, קסימירו מרקו דל פונט (Marcó del Pont) בהקמת שתי סוללות תותחים להגנה על העיר: "לה מרקו" (la Marcó) ו"מבצר אידלגו" (Fort Hidalgo).
בנייתו של מבצר אידלגו הושלמה בשנת 1820, שנים אחדות לאחר השגת עצמאותה של צ'ילה.
בשנת 1872 החליט בנחמין ויקוניה מקנה (Vicuña Mackenna) לחולל שינויים נרחבים במרחב העירוני ואחד מהם הביא לתנופת בנייה על הגבעה.
באותה השנה החלו עבודות לסלילת דרך שחצתה את הגבעה ואשר הגיע בראשה לכנסייה שנבנתה במקום, ואשר הוארה באמצעות גז, אמצעי חדשני באותם הימים.
שאר שטח הגבעה הוסב לפארק ובו שבילים מתפתלים בין עצים, מזרקות ונקודות תצפית.
בראשית המאה ה-21 שופרה מערכת התאורה על הגבעה, ומבצר אידלגו שוקם ונפתח מחדש לקהל.
באופן מסורתי יורה תותח המוצב בראש הגבעה כל יום בשעה 12 בצהריים בדיוק, וכלי רכב בסביבה מצטרפים לקול הירי בצופרי רכבם.
ב-16 בדצמבר 1983 הוכרזה גבעת סנטה לוסיה כאתר הנצחה לאומי של צ'ילה.
גבעת טליה או תל טליה כפי שהיא קרויה בפי תושבי האזור, היא גבעת געש בעלת שתי פסגות ברמת הגולן, ליד המושב קשת.
מהפסגה המערבית הגבוהה יותר (748 מטר מעל פני הים) תצפית מרשימה על נופי מרכז הגולן, הגליל העליון והתחתון וקו התלים הישראלי המזרחי של הגולן.
גבעת טליה היא חלק מקו התילים השני (המערבי יותר) הכולל מדרום את התילים: גבעת אורחה ותל פרג' ומצפון התילים: גבעת האלה, גבעת התאנים, תל חושניה ותל רמתניה.
גבעת טליה בנויה מטוף וסוקוריה שהם תוצרי פעילות געשית.
במורדות הגבעה במיוחד לכיוון דרום יש נביעות של מעיינות קטנים הנובעים בקו המגע בין הטוף הנקבובי לבין שכבת הבזלת האטימה.
הגבעה נקראה בערבית בשם תל א-טליע (תל החלוצים).
הגבעה לא הייתה מיושבת בעבר.
בקרבת הגבעה עברה דרך עתיקה שהוליכה מכיוון חושניה לכיוון תל פארס והחורן.
במלחמת יום הכיפורים נכבשה גבעת טליה על ידי הצבא הסורי.
הגבעה, כמו עוד תילי געש בסביבתה, שימשה להיאחזות הצבא הסורי ובניית קו הגנה כנגד כוחות המילואים הישראלים.
האזור נכבש מחדש על ידי צה"ל אשר המשיך ודחק את הסורים מזרחה אל מעבר לגבול.
לקראת סוף חודש אב ה'תשל"ח (1978) התיישבו חברי מושב קשת על מורדותיה המערביים של גבעת טליה.
מדרום וממזרח לגבעה נטועים מטעים של דובדבנים ורימונים הנושאים את השם "מטע יואל" לזכרו של חבר מושב קשת יואל אטון.
מצפון מזרח לגבעה נמצא מאגר המים הקטן ביותר בגולן הנקרא מאגר קשת.
בקצה הצפוני של האגם פינת ישיבה לזכר הנער ברוך אפשטיין שנהרג בתאונה.
אל מרומי תל טליה מוביל שביל עם שלטי הסבר על הגאולוגיה, הבוטניקה וההיסטוריה של האזור.
השביל והתצפית בראש התל נבנו לזכרו של סרן ערן שמיר, סגן מפקד סיירת הצנחנים שנהרג בקרב בלבנון, שהיה מדריך בבית ספר שדה "קשת יהונתן" שבמושב קשת.
במורדות הגבעה לכיוון דרום מערב ממוקם "גן אריה" שלאורכו טיילת יפה, מים זורמים ובריכות קטנות.
הגן קרוי על שמו של אריה בן טובים מקבוצת יבנה שהיה מראשוני קשת ונהרג בפיגוע טרור.
מדרום לגן אריה מצוי אזור "נביעות ארנון" אליו מנוקזים מי המעיינות שבאזור לתוך בריכות גדולות עם צמחיית מים מיוחדת.
מקום זה נושא את שמו של סרן ארנון פלאי והקמתו נעשתה בעזרת משפחת פלאי.
גבעת מאמייב היא גבעה שלטת בעיר וולגוגרד, רוסיה.
בעבר היה האתר תל קבורה טטרי (לפי האגדה בתל קבור ממאי, מפקד צבאי בכיר באורדת הזהב).
הגבעה שלטה על מרכז העיר ועל המעגנים שעל נהר הוולגה, ולכן הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה.
במהלך קרב סטלינגרד בשנים 1942–1943, נערכו קרבות קשים שארכו חודשים סביב הגבעה, והיא עברה מצד לצד פעמים רבות.
כיום ניצב על הגבעה אתר הנצחה גדול לקרב סטלינגרד, הכולל, בין השאר, את אחד הפסלים הגבוהים בעולם, "אמא מולדת", המנציח את הקרב, ואת המוזיאון הפנורמי של קרב סטלינגרד.
בהתאם לצוואתם נקברו באתר ההנצחה שעל הגבעה וסילי צ'ויקוב, מפקד הארמייה ה-62, ומיכאיל שומילוב, מפקד הארמייה ה-64, שהגנו על סטלינגרד, וכן וסילי זייצב, צלף סובייטי נודע שזכה לתהילה במהלך קרב סטלינגרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה הזמינו הרשויות הסובייטיות שטח נרחב על הגבעה וייעדו אותו למתחם זיכרון.
וסילי צ'ויקוב, שעמד בראש הכוחות הסובייטיים בסטלינגרד, קבור על הגבעה; בכך הוא המרשל היחיד של ברית המועצות שנקבר מחוץ למוסקבה.
34,505 חיילים, שהיו מגיני סטלינגרד, קבורים על הגבעה; הצלף וסילי זייצב נקבר שם גם הוא מחדש, בשנת 2006.
שדרת הצפצפות; עמוד על מותך!
ניתן להגיע לגבעת מאמייב באמצעות גרם מדרגות המוביל לשדרת הצפצפות, שמשני צידיה מכילה עצי צפצפה.
משם מוביל גרם מדרגות שני לפסל של חייל רוסי שרירי וללא חולצה.
פסל זה, ששמו "עמוד על מותך!", חצוב בסלע ומוקף בבריכת מים גדולה; מעליו מתנוססת הכתובת: "...ואל תצעד אחורה!".
החומות ההרוסות הסמליות; כיכר הגיבורים
מ"עמוד על מותך!" מוביל גרם מדרגות שלישי בין החומות ההרוסות הסמליות; המייצגות את חורבות העיר סטלינגרד, תוך הנצחת מגיני העיר.
בחומות חרוטים פניהם של חיילים רבים, עיניהם עצומות כדי לציין מוות בקרב.
כמו כן חרוטים על הקירות ציטוטים רבים של מגיני סטלינגרד.
בראש המדרגות, מעבר לחומות, שוכנת כיכר הגיבורים; זו מוקפת בבריכת מים גדולה.
מצד אחד של הבריכה ניצב קיר הנושא את הכיתוב: "כשרוח ברזל נושבת ישר בפניהם, הם עדיין צעדו קדימה; ופחד אחז באויב.
האם אלה היו האנשים שתקפו?
האם הם בכלל בני תמותה?" מצד שני של הבריכה ניצבים שישה פסלים, הראשון שבהם נושא את הכיתוב: "בלטנו והביסנו את המוות".
הפסלים השני והשלישי מנציחים אחיות צבאיות וחיילי חיל ים, בהתאמה.
הפסל הרביעי מוקדש לקצינים שהובילו את הקרב.
הפסל החמישי מספר את סיפור "הצלת הדגל".
הפסל השישי מנציח את ניצחון הצבא הסובייטי על הגרמנים.
מעבר לכיכר הגיבורים נמצא היכל התהילה הצבאית, שחזיתו החיצונית מעוטרת ביצירות אמנות רוסיות המציגות חיילים סובייטים החוגגים את סיום המלחמה...
ומעליה הכיתוב "עמנו ישמור בחיים את זכרונו של הקרב הגדול ביותר בתולדות המלחמה, בתוך חומות סטלינגרד".
גרם מדרגות פנימי מוביל לחדר הראשי והמעגלי של ההיכל; במרכז החדר נמצאת הלהבה הנצחית, פסל גדול של יד המחזיקה לפיד.
הלהבה הנצחית נמצאת כל הזמן תחת שמירה חמושה, אשר מוחלפת מדי שעה.
קירות החדר מכוסים בפסיפסים עשויי נייר כסף; אלה נושאים את שמותיהם של 7,200 חיילים רוסים שמתו בקרב סטלינגרד.
סביב תקרת החדר כתובה הכתובת הבאה: "...כן, היינו בני תמותה בלבד, ומעטים מאיתנו שרדו (את המצור הגרמני).
אך כולנו מילאנו את חובתנו הפטריוטית למולדתנו הקדושה".
היציאה העליונה של האולם מובילה לבסיסו של שביל, אשר מוביל במעלה הגבעה אל הפסל "אמא מולדת".
כמו כן, למרגלות הגבעה נמצאת בריכה רדודה, המקיפה אנדרטת אבן בשם "צער האם".
הדשא שעל הגבעה נחשב קדוש, ומבקרים אינם רשאים לדרוך עליו.
מראש הגבעה נשקף נוף פנורמי של העיר וולגוגרד.
הגבעה פתוח לקהל הרחב 24 שעות ביממה והכניסה אליה אינה כרוכה בתשלום.
גבעת לדגייט היא גבעה בצפון הסיטי של לונדון הנקראת על שם לדגייט - "שער לוד" שהיה בחומת לונדון ונהרס בשנת 1760. על הגיבעה ניצבת קתדרלת סנט פול, וככל הנראה ניצב בתקופה הרומית במרכז הגבעה מקדש לאלה דיאנה מהמיתולוגיה הרומית.
הגבעה נקראת על שם המלך האגדי לוד בן הלי - הנחשב למייסד האגדי של העיר לונדון.
אזור הגבעה היה מיושב כבר מהתקופה הרומית.
ככל הנראה, במהלך המאה ה-12 שכנה באזור שכונה של יהודים אולם אלה גורשו מן העיר בשנת 1290. במהלך ימי הביניים היה זה אזור המיושב בצפיפות בבתי עץ.
לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 האזור נבנה מחדש כאזור מגורים צפוף.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נהרסו מבני מגורים רבים באזור לצורך בניית תחנת הרכבת גבעת לדגייט.
התחנה והמסילות המובילות אליה נסגרו לפני מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-90 נבנתה במקום תחנת הרכבת סיטי תמזלינק.
גבעת משה (מוכרת גם בשם גוש 80) היא שכונה חרדית בירושלים.
מערבית לשכונת סנהדריה וצפונית לשכונת תל ארזה.
השכונה גובלת בשכונות סנהדריה, מחניים, עזרת תורה, שיכון חב"ד ותל ארזה.
הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב גבעת משה היוצא משדרות גולדה מאיר, שנקרא על שמו של משה פרוש.
השכונה היא בעלת צביון חרדי מובהק, ומתאפיינת בבתי כנסת, ישיבות ומוסדות חינוך רבים.
עד למותו שימש הרב יעקב יוסף כרב השכונה.
עד שנת 1967 שכונת תל ארזה הייתה הגבול הצפוני מערבי של העיר ירושלים וממערבה השתרעו שטחים הרריים פתוחים ובניהם שכן בין השנים 1950–1990 גן החיות התנ"כי ב"גבעת קומונה".
משנות ה-60 ובייחוד לאחר שפונה גן החיות למשכנו החדש, נבנו בשטחים שמצפון ומערב לתל ארזה נבנתה השכונה, יחד עם שכונות חרדיות נוספות: קריית צאנז, קריית בעלז, ועזרת תורה.
ביוני 2012 - סיוון ה'תשע"ב החליטה עיריית ירושלים להנציח את שמו של הרב שפירא מייסד הדף היומי, בבניית כיכר עם צמחייה ואילנות בשכונת גבעת משה בירושלים בפינת הרחובות רחוב 'אהלי יוסף' ורחוב 'גבעת משה' הוקם כיכר לזכרו הנושא את השם 'כיכר מהר"ם שפירא מלובלין'.
השכונה משופעת במוסדות חינוך, ובבתי כנסת:
ישיבת גבעת שאול בראשות הרב אליקים גצל פשקס
ישיבת בריסק בראשות הרב משולם דוד סולובייצ'יק
ישיבת אור לציון בראשות הרב בן ציון אבא שאול
ישיבה לחוזרים בתשובה 'תורה ואמונה' שעל ידי ארגון "צהר"-חסידות בעלז
ישיבת אבני נזר של חסידות סוכטשוב (משמשת בפועל את חסידות באבוב 45)
ישיבת 'תפארת יעקב' בראשות הרב צויבל
ישיבת 'תפארת התלמוד' בראשות הרב שינקר
ישיבת רמ"א בראשות הרב חיים אורי פריינד חבר הבד"ץ העדה החרדית
בית המדרש הגדול של חסידות רחמסטריווקא ובית האדמו"ר
בית הכנסת 'שידלובצא' של חסידות ביאלא
בית הכנסת 'תורת חכם' של הרב יצחק מאיר מורגנשטרן
בית מדרשו של הרב יצחק טוביה ווייס גאב"ד העדה החרדית, המתגורר בשכונה
בית מדרש של חסידות סרט ויז'ניץ
בית הכנסת אהל משה של הרב דן סגל
בית הכנסת אור אברהם של משפחת בורנשטיין מחסידות ברסלב
בית הכנסת מעייני ישראל של חסידי חב"ד שמקורם בחסידויות אחרות.
בית הכנסת של חסידות אמשינוב
בית הכנסת 'בית הלוי' של הקהילה התימנית
בית הכנסת התימני 'יד יחיאל יונה'
בית הספר בית יעקב 'עזרת תורה' (ליטאי)
גבעת יונה היא גבעה בצפון-מערבה של העיר אשדוד המתנשאת לגובה של 49 מטרים מעל פני הים, והיא הנקודה הגבוהה בעיר.
הגבעה צופה צפונה אל נחל לכיש, נמל אשדוד ועד פלמחים, מערבה אל הים התיכון ואל שפכו של נחל לכיש, דרומה אל רובע א' ועד אשקלון, ומזרחה אל אזור התעשייה של העיר.
בגבעה מספר מבנים, וסביבם ועל מורדות הגבעה משתרע גן ובו שבילי הליכה, מרפסות תצפית, מסעדה ומבשלת בירה הפעילה בקיץ.
על הגבעה המכונה בערבית "א-נבי יונס" נמצאים שרידי קבר שייח' שהוקם בסוף המאה ה-8 או בתחילת המאה ה-9. הגבעה מכונה גם בשם "גבעת יפה", על-שמה של יפה בן-עמי, אשתו של עובד בן עמי, אשר היה ממקימי המועצה המקומית של אשדוד במקביל לתפקידו כראש עיריית נתניה.
מקור שמה של הגבעה הוא ככל הנראה במסורת מקומית, לפיה במקום זה פלט הדג את יונה הנביא אל היבשה.
במפת מידבא מסומנת הגבעה בכיתוב "הקדוש יונה".
לפי מסורת אחרת הנביא נקבר באתר, אם כי קיימות מסורות אחרות המייחסות את מקום קבורתו לעיר נינוה, לכפר משהד בגליל ולמקומות אחרים.
מסורות אלו, הן מסורות עממיות של שבטי הבדואים באזור.
בשנת 1960 נערכה בגבעה חפירת בדיקה לקראת הקמת מגדלור אשדוד, בה נחשפו ארבע שכבות והתגלו קברים מאוחרים.
הממצאים כללו קרמיקה מהתקופה ההלניסטית וקרמיקה ושרידי בנייה מהתקופה הפרסית ומתקופת הברזל.
בשנת 2012 נערכה חפירת הצלה בתחומי אתר מצפה יונה, על המדרון המערבי של גבעת יונה.
בחפירה, מטעם רשות העתיקות, נחשפו יסודות גדולים של מבנה מהמאה ה-9 לפנה"ס, שייתכן ששימש במצודה.
בשנת 1965, הוקם על הגבעה המגדלור של נמל אשדוד, שהאיר, כאשר היה בשימוש, עד למרחק של 27 ק"מ ובראשו הוקם גם מתקן מכ"ם של חיל הים.
עוד שוכנים במקום שני מגדלי מים, שהוקמו, יחד עם המגדלור, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 2006, נסגר המתקן הצבאי בגבעה והוא נותר נטוש מאז.
בינואר 2016 נחנך למרגלות גבעת יונה בית אריה קלנג, בית האמנים העירוני של אשדוד.
בדצמבר 2020 הודיעה עיריית אשדוד כי במתקן שתחת המגדלור יקום מועדון נוער, לאחר שהוסדרה העברתו ממשרד הביטחון לידיה.
במאי 2022 הוחלט לקרוא לו על שם אילן גילאון, חבר הכנסת לשעבר מטעם מרצ וסגן ראש עיריית אשדוד שהיה הממונה על תיק התרבות והנוער בעירייה, ופעיל חברתי בעיר בנעוריו.
בקיץ 2023 נפתח במקום בר בירות ופיצרייה על סירות אוכל בשם "בירה יונה".
גבעת טארה היא אתר ארכאולוגי שתחילתו בתקופה הנאוליתית (3500 לפנה"ס לערך).
המקום שימש בעיקר להתכנסויות, לעריכת טקסי פולחן ולקבורה.
הגבעה ממוקמת סמוך לנהר בוין בין נאבן לדנשוקלין (Dunshaughlin) במחוז מית' במזרח אירלנד.
האתר מלא תפקיד מרכזי בהיסטוריה ובפולקלור של אירלנד ומשמש עד היום כמרכז של מורשת רוחנית דתית ופוליטית.
"אם מבקר עומד מאחורי כנסיית פטריק הקדוש במחוז מית' ומביט אל מעבר לגבעה, הוא רואה לא יותר מכמה תלוליות עפר מכוסות בשמיכה של דשא וכבשים שיצאו לרעות בשדה מאחת החוות הסמוכות.
אבל אם המבקר יביט עם הלב ועם הנשמה שלו, הוא יראה את כל תפארתה העתיקה של אירלנד".
באתר נמצאים מבנים עתיקים שרובם קבורים באדמה.
ניתן להבחין בכיפותיהם העגולות הבולטות מעל פני הקרקע, כשהן מכוסות בדשא.
על פי המסורת, היה זה מקום מושבו של המלך העליון של אירלנד ואתר קבורתם של 140 מלכים.
המקום נחשב כלב הרוחניות הקלטית וכן "כמקום שבו עוצבה זהותה הלאומית של המדינה".
על פי ה, גבעת טארה הייתה מקום משכנם של האלים ודרך כניסה לעולם הבא.
בתחילת המאה ה-20, הגיעה לאתר קבוצה מבני ישראל הבריטים, שסברה כי ארון הברית נקבר במקום.
לאכזבתם, התגלו בתום החפירה מטבעות רומיים ספורים.
בשנת 1950, התבצעה חפירה רשמית שבה נחשפו ממצאים המצביעים על קיומם הקדום של מבנים משמעותיים במקום.
'התל של בני הערובה', (GiallDumha na nGiall' ,'Mound of the Hostages'), הוא מעבר קבורה מגליתי והמונומנט העתיק ביותר שהתגלה בגבעת טארה, המתוארך בסביבות 2500 לפני הספירה.
בין השנים 1955 ו-1959, התבצעו במקום חפירות שהביאו לגילוי ממצאים רבים המלמדים על התקופה הקדומה.
מעבר הקבורה נמצא בתוך תל מעגלי שקוטרו 15 מטרים וגובהו 3 מטרים.
אורכו 4 מטרים, רוחבו מטר אחד וגובהו 1.8 מטרים.
הוא מחולק על ידי אבני אדן לשלושה תאים שבהם התגלו מתנות קבורה שונות, כלי חרס ושרידים של למעלה מ-200 אנשים.
החפירות חשפו גם שלד של נער מתבגר מתקופת הברונזה המקושט בשרשרת של אבני חן.
האבנים והקירות מעוטרים בגילופי ספירלות ובגילופים הקשורים לשמש, לירח ולכוכבים.
קבר המעבר תוכנן כך שאור השמש יחדור פנימה פעמיים בשנה בלבד.
שמו של הקבר ניתן לו בשל מנהגם של המלכים העליונים של אירלנד להחזיק בבני ערובה מקרב האצילים, כדי להבטיח את שיתוף הפעולה של הממלכות.
אחד מהמלכים האגדיים של טרה נקרא ניאל של תשעת בני הערובה כיוון שהחזיק תשעה בני ערובה מהמחוזות של אירלנד ושל בריטניה.
הוא נחשב כאב המייסד של שושלת או'ניל ש-28 מבניה מלכו בטארה בין השנים 400 - 1022 לספירה.
גִּבְעַת חַרְסִינָה (שם רשמי רָמַת מַמְרֵא) היא שכונה עירונית בצפון ההתנחלות קריית ארבע, מזרחית ובסמוך לעיר חברון.
החלטה רשמית להקימה התקבלה ב-1979 ותושבים ראשונים החלו לאכלסה ב-1983. השכונה נחשבת לשכונת המגורים היהודית הגבוהה ביותר בארץ ישראל המערבית, כאלף מטר מעל פני הים.
גבעת חרסינה נקראת על שמו של אל"ם אהרן חרסינה (1906–1999), ראש מחלקת הגנה מרחבית במטכ"ל ב-1968. הרמטכ"ל דאז יצחק רבין, האלוף רחבעם זאבי ומפקדים נוספים ערכו סיור מסביב לחברון ודנו היכן למקם את היישוב החדש קריית ארבע, שעמדו להקים ליהודים, במקום לאפשר להם לגור בתוככי חברון.
כל אחד מהמשתתפים הציע גבעה או הר שולטים אחרים וסימן את הצעתו על המפה ולידה חתם את שמו.
אל"ם אהרן חרסינה סימן את הצעתו למקם את קריית ארבע על הגבעה הספציפית הזו, הגבוהה באזור, כאלף מטר מעל פני הים ומאז היא נקראת "גבעת חרסינה".
הצעת חרסינה התקבלה תחילה על ידי שלטונות צה"ל, אולם המתנחלים דחו אותה בשל ריחוקה היחסי ממערת המכפלה.
ישנה גרסה נוספת של המתיישבים (שנאמרה מפי מייסדי השכונה בחגיגות ההקמה), שהשם שנבחר הוא לאור ריבוי החרסים העתיקים באזור על הגבעה.
בנסיבות אלה, כאשר הקמת קריית ארבע החלה ב-1971, זה אירע על גבעות דרומיות יותר.
גבעת חרסינה עצמה הוכרזה אותה עת שטח צבאי סגור ויועדה להתרחבות עתידית של הקריה.
בהמשך אכן הורחבה קריית ארבע צפונה, כך שגבעת חרסינה הפכה לחלק ממנה.
השם הרשמי שנקבע לשכונה היה רמת ממרא, בגלל גובהה המרשים ומשום קרבתה, כקילומטר אחד בלבד, אל האתר ההיסטורי אלוני ממרא, המזוהה כמקום שבו אירח אברהם אבינו את המלאכים ().
השם גם תאם את הרעיון שעלה בערך באותה תקופה, לכנות את הגבעות סביב חברון על פי שמות בני בריתו של אברהם במלחמתו בארבעת המלכים: ענר, אשכול וממרא.
היישוב בגבעת חרסינה החל את דרכו באוגוסט 1976, כהתנחלות בלתי חוקית.
כמאה מתושבי קריית ארבע, בראשות הרבנית מרים לוינגר הקימו על ההר הגבוה ביותר בסביבתם מספר מבנים זמניים ולידם שלט – "מדרשה ללימודי ארץ ישראל".
השטח היה ריק לחלוטין, אדמת טרשים, וייעודו כבר נקבע כאמור, ב-1971, כחמש שנים קודם לכן, בדיוק למטרה זו.
למרות זאת, המתנחלים פונו מהמקום וכך שב ואירע מספר פעמים.
מתנחלי קריית ארבע לא נואשו על אף הפינויים.
הם עלו שוב ושוב, עד שב-1979 החליטה הממשלה רשמית על הקמת שכונה יהודית במקום.
עבודות הכשרת הקרקע החלו ב-1 בינואר 1980 ובעקבות זאת הגישו 23 מערביי חברון, בראשות ראש עיריית חברון דאז פאהד קוואסמה עתירה לבג"ץ כנגד העבודות, בטענה כי מדובר באדמה פרטית שלהם.
ב-19 בפברואר 1980 נדחתה העתירה והעבודות נמשכו כסדרן.
ב-30 ביוני 2016 חדר מחבל פלסטיני אל השכונה, פרץ לאחד הבתים ורצח בדקירות סכין את הלל יפה אריאל, נערה בת 13.5, בשנתה.
הוא נהרג זמן קצר לאחר הרצח בקרב יריות עם כיתת הכוננות של קריית ארבע.
הבתים הראשונים בשכונה אוכלסו בשנת 1983 וכיום גרות בה מעל 500 משפחות.
יש בה עשרה בתי כנסת, ארבעה מעונות יום, שישה גני ילדים, בית ספר יסודי אחד, חטיבת ביניים, ישיבה תיכונית (ישיבה תיכונית קריית ארבע), כולל אברכים לדיינות ועוד מבני ומוסדות ציבור.
בנוסף קיים בה יקב נח, חוות סוסים ועוד.
הבנייה למגורים בגבעת חרסינה היא בדרך כלל בנייה פרטית והיא נחשבת לשכונת וילות.
נכון ל-2018 מקימים בה עוד 25 מבנים בני 3 קומות, עם 6 יחידות דיור בכל מבנה.
גבעת מקלאוד היא גבעה עגולה, מכוסה קרח, בחלק הדרומי של מישור המימונט, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 1,790 מטרים מעל פני הים.
הגבעה נמצאת כ־2 קילומטרים מזרחית למוצאו של קרחון נורת'איסט.
הגבעה מופתה באופן חלקי בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
הגבעה מופתה שנית על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
הגבעה מופתה בשנת 1946 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הגבעה נקראת על שמו של קנת' א.
McLeod), תצפיתן מטאורולוגי שהיה חלק מצוות סקר שטחי חסות איי פוקלנד, וביולי - דצמבר 1947 שהה עם אנשי משלחת החקר האנטארקטית רון בתחנה המטאורולוגית, המצוייה כ-2 קילומטרים מזרחית לגבעה זו.
גבעת טיפיץ או תלולית טיפיץ היא גבעה או הר המכוסה בעיקרה קרח, בקצה הדרומי של הרי אוניברסיטת סופיה, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכה של הגבעה 800 מטרים בכיוון צפון-דרום;
רוחבה של הגבעה 470 מטרים;
שיא גובהה 1,000 מטרים מעל פני הים.
הגבעה מתנשאת מעל שדה הקרח ניקולס, שמדרום מזרח לה.
הגבעה ממוקמת 3.12 קילומטרים מדרום-מזרח להר קלמנט אוחרידצקי שבהרי אוניברסיטת סופיה; 7.33 קילומטרים דרומית-מערבית לרכס וולה; 4.23 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית לנונאטאק שו; ו-8.1 קילומטרים צפונית - מזרחית להר דבול שבהרי לאסוס.
הגבעה מופתה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1971.
הראשונים שהגיעו אל הגבעה (ב-2 בפברואר 1988) היה צוות הסקר הגאולוגי של חריסטו פימפירב (Христо Пимпирев), ובוריסלב קאמנוב (Борислав Каменов), שניהם אנשי המשלחת האנטארקטית הבולגרית הראשונה, וכן פיליפ נל (Philip Nell) ופיטר מארקיז (Peter Marquis) מהסקר האנטארקטי הבריטי.
הגבעה נקראת על שם פסגת טיפיץ בהרי פירין, שבבולגריה.
גבעת לסנובו היא גבעה מכוסה קרח, בקצה המערבי של רמת קייר בהרי רואן, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 1,000 מטרים מעל פני הים.
הגבעה ממוקמת 6.9 קילומטרים דרומית-מערבית מהר סנדרסון; 19.3 קילומטרים מערבית-דרום-מערבית מהר קופולה; 6.23 קילומטרים מצפון לנונאטאק סרפנט; ו-10.95 קילומטרים ממזרח למרכזן של פסגות לאנדרס שבהרי אוניברסיטת סופיה.
הגבעה מתנשאת מעל שדה השלג ניקולס שממערב לה.
הראשונים שהגיעו אל הגבעה (ב-28 בינואר 1988) היה צוות הסקר הגאולוגי שכלל את חריסטו פימפירב (Христо Пимпирев), ובוריסלב קאמנוב (Борислав Каменов), שניהם אנשי המשלחת האנטארקטית הבולגרית הראשונה, וכן את פיליפ נל (Philip Nell) ופיטר מארקיז (Peter Marquis) מהסקר האנטארקטי הבריטי.
הגבעה נקראת על שמו של הכפר לסנובו, שבמערב בולגריה.
גבעת יאנג היא גבעה שאינה מכוסה קרח, בגבעות קוקרי, בעמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הגבעה ממוקמת 1.6 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסגת האלאם.
רכס גבעות קוקרי (ובו גם גבעת יאנג) התגלה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת דיסקברי) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
שמה של הגבעה ניתן לה בשנת 1998 על ידי ועדת השמות הגאוגרפיים של ניו זילנד.
הגבעה נקראת על שמו של יואן סי.
Young), אורניתולוג ניו זילנדי, שמחקריו באנטארקטיקה, החל בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1959–1960, ונמשכו במשך 30 שנים.
יאנג ביקר באנטארקטיקה 9 פעמים, ופרסם מחקר מוביל בנושא ציפורי חמסן בשנת 1994.
גבעת טרכייט היא גבעה נישאת, בקצה הצפוני של האי רוס, סמוך לארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הגבעה ממוקמת מדרום לקרחון של; במרכז אזור החשוף מקרח, בחלק הנמוך של המדרונות המערביים של הר בירד.
גובהה של הגבעה 470 מטרים מעל פני הים.
הגבעה התגלה ומופה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי המשלחת הסקר הגאולוגי הניו זילנדי.
הגבעה נקראת בשם זה - בשל הסלע הטרכיט ממנה היא מורכבת.
גבעת מינרל היא גבעה עם פסגה עגולה, בחצי האי טאבארין, שבקצהו המזרחי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הגבעה מתנשאת לגובה של 445 מטרים מעל פני הים.
הגבעה ממוקמת 3 קילומטרים ממערב למפרץ טרפסי שבחצי האי טאבארין.
גבעת מינרל התגלתה על ידי המשלחת השוודית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901 – 1904, בפיקודו של אוטו נורדנשלד.
גבעת מינרל מופתה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1946.
גבעת מינרל נסקרה בשנית על ידי משלחת מטעם סקר שטחי חסות איי פולקנד בשנת 1956, אשר יצאה ממפרץ התקווה.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הגבעה נקראת בשם זה, בשל צבעה - הנגרם בשל מינרלים אדומים בסלעי הגבעה.
גבעת מגנט היא הר נמוך (או גבעה גבוהה) בחצי האי טרינטי, שבצפון מזרח חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 570 מטרים מעל פני הים, והיא הנקודה הגבוהה ביותר בשדה השלג מוט.
הגבעה ממוקמת 6 קילומטרים צפונית-מזרחית לנונאטאקי קמל, שמהווים את הקצה הדרומי של שדה השלג מוט.
הגבעה מופתה במסגרת סקרים על הקרקע, וסקרים באמצעות מגנוטמטרים, שבוצעו בשנת 1959, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שמה של הגבעה מזכיר את אופי גילוייה ומיפוייה - באמצעות מגנטומטרים - מכשיר מדידה למדידת עוצמתו וכיוונו של השדה המגנטי באזור בו נמצא.
גבעת לזלי או גבעת לסלי היא גבעה בחלק המזרחי של האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה .
גבעת לזלי ממוקמת 5.33 קילומטרים צפונית להר בוולז;
גבעת לזלי ממוקמת 1.43 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מפסגת רמת גלינר;
הגבעה ממוקמת 3.15 קילומטרים דרומית - דרום-מערבית מפסגת ראדנבו.
שמה של הגבעה ניתן לה בשנת 1958 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הגבעה נקראת על שם דייוויד לזלי (David Leslie), שהיה רב-חובלים (Master) בבריג האמריקאית גלינר (Gleaner), ספינת ציד ליוויתנים, שבעונת הקיץ האנטארקטי 1820–1821 נשלחה לצוד כלבי ים באיי שטלנד הדרומיים, בעקבות גילוי קבוצת האיים.
גבעת נגרו או גבעת ניגרו היא גבעה סלעית בולטת, באזור חופי סאות' (החופים הדרומיים) - החוף הדרומי של חצי האי ביירז, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
לגבהה שתי פסגות, עם אוכף קטן ביניהן.
שיא גובהה של הגבעה 100 מטרים מעל פני הים.
גבעת נגרו ממוקמת 1.1 קילומטרים צפונית-מזרחית לנקודת דומטה;
גבעת נגרו ממוקמת 4.99 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית לנקודת ניקופול;
גבעת נגרו ממוקמת 4.71 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית לחרוט צ'סטר;
גבעת נגרו ממוקמת 1.95 קילומטרים דרומית לגבעת צאמבלאק;
גבעת נגרו ממוקמת 4.04 קילומטרים צפונית-מזרחית לנקודת ריש;
גבעת נגרו מתנשאת מעל אגם פונטוס שמדרום לה.
הגבעה התגלתה על ידי צידי כלבי ים.
הציידים התיישבו באזור במאה ה-19.
משלחת חקר ארגנטינאית הגיעה לגבעה בשנת 1958.
הנקודה מופתה לראשונה, באופן גס, בשנת 1968 על ידי סוקרים בריטיים.
הגבעה מופתה באופן מדויק על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1992; הנקודה מופתה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2005 ובשנת 2009.
שמה של הגבעה ניתן לה בשנת 1958 על ידי משלחת החקר הארגנטינאית.
זהו שם תיאורי: משמעות השם הספרדי "מורו נגרו" הוא "הגבעה השחורה" - בשל צבעה הכהה.
השם "גבעת נגרו" (באנגלית) ניתן לגבעה באופן רשמית בשנת 1978 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
גבעת מעמר היא גבעה בגובה 136 מטרים מעל פני הים הממוקמת כשלושה קילומטרים דרומית לטייבה, בדרום השרון.
היישוב הקהילתי צור יצחק בנוי על הגבעה.
הגבעה תחומה בין נחל אלכסנדר בדרום לנחל אברך בצפון.
גבעת חרדלית היא גבעה שטוחה בגובה 243 מטרים מעל פני הים הממוקמת במערב היישוב מנות בגליל המערבי.
מצפון לגבעה עובר אפיק נחל כזיב ונמצא גם מעיין בשם עין חרדלית.
מעבר להם נמצא המושב עבדון.
מדרום לגבעה עובר אפיק נחל שעל ומעבר לו שוכן היישוב הקהילתי נווה זיו.
על הגבעה נטוע מטע עצי זית וכביש 8911 (כביש הגישה למושב מנות) עובר דרכו.
גבעת מדור (שם בערבית: جبل المدرية, תעתיק: ג'בל אלמדריה) היא גבעת משאר באגן נחל צין, למרגלות הכפיפה הגאולוגית החריפה של קמר חתירה שבנגב הצפוני.
רום הגבעה 452 מטר מעל לגובה פני הים, והיא מתנשאת כ-100 מטר מעל לסביבתה.
גבעת מדור בנויה בחלקה העליון סלע גיר קשה יחסית מתקופת האאוקן, המעניק לה "גג" מפולס, ואילו חלקה התחתון בנוי סלעי חרסית ירקרקים, שמתחת להם מופיעים סלעי קירטון לבנים עשירים בפוספט.
בחלק התחתון של הגבעה, הבנוי קירטונים, מפותח נוף בתרונות מרשים.
לגבעה צבע צהבהב בהיר, הבולט על רקע הסביבה הכהה.
דרך עפר היוצאת משטח מפעל הפוספטים "אורון" לכיוון דרום-מערב מגיעה עד סמוך למרגלות הדרומיות-מזרחיות של הגבעה.
מגבעת מדור עולים שבילי טיול מסומנים אל נחל מדור, אל נחל עפרן ואל שפת המכתש הגדול.
גִּבְעַת עוֹז הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר השוכן בדרום מערב עמק יזרעאל, סמוך לצומת מגידו.
הקיבוץ נוסד ב-1949 על ידי גרעין ניצולי השואה מהונגריה.
בתחילת דרכו סבל הקיבוץ ממלריה בגלל ביצות ממוקשות בסביבתו ומעבר לגבול.
כן סבל הקיבוץ ממחסור במים בהיעדר מפעל מים מסודר לניצול המעיינות בסביבה.
אנשי הקיבוץ קשרו קשרים עם ערביי כפרי הסביבה והזמינו אותם לחגיגותיהם.
בהמשך התווספה קבוצת עולים מברזיל.
שכבת הגיל הצעירה מורכבת מבני המייסדים וכן מעולים מארגנטינה.
ענפי ייצור עיקריים: פלחה, לול, רפת
היישוב אינו גדול ושטחו עומד על כ-4 קמ"ר.
גִּבְעַת עָדָה היא מושבה שנוסדה במורדות רמות מנשה מצפון מזרח לפרדס חנה-כרכור של היום.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949. בשנת 2003 היא אוחדה עם בנימינה הצעירה ממנה, לכדי מועצה מקומית מאוחדת אחת, בשם בנימינה-גבעת עדה.
שנים רבות הייתה גבעת עדה אי בודד של התיישבות יהודית בלב שטח שנשלט על ידי יישובים ערביים.
גבעת עדה סבלה רבות מפרעות הכנופיות הערביות בתקופת המאורעות, ובעיקר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. בשנת תרצ"ח לבדה איבדה המושבה שבעה מבניה במאורעות.
גבעת עדה, לפנים מרח (מנוחה בערבית), הוקמה בשנת 1903, כאשר הפקידות של יק"א רכשה את הכפרים מרח ובורג' על מנת להגדיל את מכסת הקרקע של מתיישבי זכרון יעקב, כדי שיהיה להם שטח לזריעה בנוסף לכרמי הגפנים.
אולם בגלל המרחק, מתיישבי זכרון יעקב לא עיבדו את הקרקעות לבד אלא מסרו אותם לאריסים ערבים שהתגוררו במקום.
כדי לשנות מצב זה, עשתה יק"א עסקת חליפין עם אכרי זכרון יעקב.
היא נתנה להם קרקעות נוספות בקרבת מושבתם, תמורת קרקעות מרח, ויישבה במרח שמונה משפחות יהודיות: ארבעה בני משפחת בלנק, אוורבוך, קרופיק וקוניצר, אשר ישבו במקום ביחד עם האריסים הערבים.
בשנת 1920 היו במושבה 10 בתי אבן וחומת אבן הקיפה אותה, והיא חלשה על 6,500 דונם.
במאורעות תר"פ פשטו ערביי הסביבה על המושבה, רצחו את בנימין קרופיק, פצעו קשה שניים נוספים מהמתיישבים ובזזו את רכוש המושבה.
בשנת 1921 התגוררו במרח 7 משפחות יהודיות ו-20 משפחות ערביות.
חלק מהאדמות של הכפר היו בבעלות המשפחות שהתגוררו במקום, ואחרות היו בבעלות איכרי זכרון יעקב שהגיעו למקום רק בעונת הגורן, ובשאר השנה בצעו עבודות באדמותיהם בעזרת פועלים ערבים.
בפרוץ מאורעות תרפ"א בחדרה נמלטו יהודי מרח לזכרון יעקב.
לאחר שבועיים הם שבו לכפרם, אך ברחו שוב בעקבות שמועה על כוונה של ערבים לפשוט על הכפר.
לאחר עשרה ימים הם שבו שוב ובקשו מאנשי יק"א להסב את העבודה בכפר לעבודה עברית, מאחר שבאותה עת היו במרח 3 פועלים יהודים ו-25 פועלים ערבים.
בשנת 1923 הצטרפו מספר משפחות חדשות למושבה והחלו בבניית בתים מחוץ לחומה.
בשנת 1924 היו במושבה 13 משפחות שלהם היו 31 ילדים, וכן קבוצה של 11 תלמידים ממקווה ישראל.
באותה שנה שונה שם המושבה לגבעת עדה, על שם אדלהייד (עדה) רוטשילד, אשתו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד.
באותה עת התרכזו בגבעת עדה עשרות פועלים יהודיים, שהחליפו את הפועלים הערבים.
בשנת 1927 פורסם שבכוונת הנהלת פיק"א לבנות בית כנסת במקום.
במאורעות תרפ"ט פונו הנשים והילדים לזכרון יעקב והגברים עמדו על המשמר למקרה התקפה, שלא באה.
לקראת סוף 1929 הוחל בסלילת כביש בין בנימינה וגבעת עדה.
בכ"ד בסיון ה'תרצ"ח (23 ביוני 1938) נחטפו ונרצחו שלושה נערים מבני המושבה, בני משפחות אוורבוך, קרופיק ופרנק בעת שהובילו קש בעזרת זוג פרדות בשדות המושבה.
גופותיהם נמצאו רק לאחר כשנתיים מושלכות בבור בפאתי הכפר זלפה.
ב-10 ביולי 1938 פרץ המון ערבי למושבה והחל לירות.
במהומה נהרגו תושבי המושבה נעמי גולדברג, שמעון מרגלית והנוטר יצחק קומורניק.
שתי בנותיה של נעמי גולדברג ניצלו מניסיון חטיפה.
באותה שנה אף נהרג בן המושבה בהגנת חניתה.
גבעת עדה הוקמה כמושבה חקלאית ועד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, עת התחילו ההרחבות ותוספות האוכלוסייה המאסיביות, הייתה החקלאות מקור גאווה ואבן יסוד בחיי המושבה.
בתחילה, ענפי המשק עיקריים התבססו על פלחה וגידולי בעל.
עם הנחת קווי מים בשטחים החקלאיים נכנסו גם גידולי שדה (ירקות כמו מלפפונים, עגבניות, חצילים, גזר וכו'), אולם במהרה גידול ענבי היין התבסס כענף החקלאי העיקרי של חקלאי גבעת עדה, כמו גם מטעי רימון ונשירים אחרים: אפרסק, שקד, משמש ושזיף.
מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, עם ירידת הרווחיות וירידת קרנה של החקלאות בישראל, חל פיחות גם במשקים החקלאיים בגבעת עדה, אך למרות זאת, רבים מבני הוותיקים נאחזים בקרקע ובחקלאות, המהווה עבורם סמל וגורם בעל ערך רגשי ואידאולוגי.
גבעת עדה הוכרזה כמועצה מקומית על שטח שיפוט של 11,000 דונם בשנת 1949. בספטמבר 2003 אוחדה גבעת עדה עם בנימינה לרשות מקומית אחת.
באותה עת, היו במושבה 2,600 תושבים (לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה).
בשנים האחרונות נמצאת גבעת עדה בתנופה של בנייה.
אוכלוסייה חדשה, חלקה הגדול משפחות צעירות, מצטרפת ליישוב ומרחיבה את אזורי המגורים שלו.
מאז האיחוד ובעיקר מהעשור השני של המאה ה-21, חלק מוותיקי היישוב מעוניינים לבצע מהלך של פירוד רשויות בעקבות טענותיהן על הזנחה של גבעת-עדה לעומת בנימינה ואובדן המורשת הייחודית של גבעת עדה.
בעקבות המאורעות בשנות ה-20 וה-30 בהם נפגעו אנשים מבני היישוב, הקים ועד היישוב מבנה בן שתי קומות שנועד לשמש כבית הביטחון של היישוב וכ"בית העם".
במבנה שכנו משרדי הוועד, כיתות בית הספר, חדר נשק ואולם גדול ששימש כבית קולנוע ומקום מפגש לאירועים שונים.
על הגג הוקמה עמדת תצפית ואיתות, והמבנה שימש כאתר אימונים לאנשי ההגנה וחיל הנוטרים.
אתר היסטורי נוסף הוא הבאר ששוחזרה בשנות ה-2000 לאחר הפסקת השימוש בה בשנות ה-40, כאשר המושבה חוברה למקורות המים של חברת מקורות.
הבאר שימשה את ראשוני המתיישבים כבר משנת 1903. המים הועברו בחביות על גבי עגלות מהבאר למגדל המים ולבריכה שבתוך המושבה.
לאחר השחזור הפך המקום לפינת חמד מוצלת על ידי עצי ערבה, ובו גם בוסתן עצי פרי, צמחי תבלין ופינת ישיבה.
המקום הפך לאתר תיירותי, ולעיתים נערכים בו אירועים כגון חתונות.
ביישוב יש שבט צופים, שבט גפן, והוא מונה כ-450 חניכים.
גִּבְעַת נִילִ"י הוא מושב בצפון ישראל ליד זכרון יעקב וליד ואדי עארה הנמצא בתחומי המועצה אזורית אלונה.
היישוב הוקם בשנת 1953 על ידי עולים מעיראק, טורקיה, מרוקו ותוניסיה על אדמות הכפר הנטוש אום אל-שוף.
בשנת 1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.
היישוב קרוי על שם המחתרת ניל"י שפעלה בארץ בתחילת המאה ה-20.
ביישוב מתגוררות (נכון לשנת-תשפ"ה, 2025) כ-150 משפחות.
החקלאים, בעיקר בני דור המייסדים, עוסקים בגידול ענבים ליין ולמאכל, חקלאות פירות וגידול בקר.
גבעת רם הוא אזור בירושלים בו שוכנים כמה ממבני הציבור המרכזיים והחשובים של מדינת ישראל.
גבעת רם ממוקמת מעל לעמק המצלבה ובסמוך לשכונות ניות ונווה שאנן.
בין המבנים המצויים בגבעת רם:
הכנסת, קריית הממשלה, קריית הלאום, מבנה משרד החוץ, בית המשפט העליון ובנק ישראל.
קמפוס גבעת רם הקרוי על שם אדמונד י' ספרא של האוניברסיטה העברית הכולל גם את האקדמיה ללשון העברית, האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, המרכז הארצי לבחינות ולהערכה ומכללת אורט.
בסמוך לאוניברסיטה: ג'וינט ישראל, התיכון ליד האוניברסיטה ואצטדיון גבעת רם.
הספרייה הלאומית, הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל, מוזיאון ישראל, מוזיאון ארצות המקרא ירושלים ומוזיאון המדע בירושלים.
בגבעת רם מצויים גם הפארקים הציבוריים הגדולים בירושלים: גן סאקר וגן הוורדים.
למקור השם יש מספר גרסאות:
בסוף 1947 ובתחילת 1948 פשטה ההגנה על הכפר שייח' באדר והכפר ננטש.
ההגנה ביקשה להחזיק במקום חיל מצב.
מפקד המחוז, ישראל עמיר, חשש כי השתלטות האצ"ל והלח"י על הכפר תגרום להופעת הבריטים, וכך ייכשל ניסיונה של ההגנה ליצור קשר בין השכונות היהודיות במערב העיר.
מפקד הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי, הציע לעמיר להציב כוח מפקדי גדנ"ע בשייח' באדר, שיוכל לגור ולאמן שם את הגדנ"עים הירושלמים, כ-1,500 במספר.
עמיר נענה להצעה ובינואר 1948 הוקם בסיס גדנ"ע בשייח' באדר.
דוד רשף (אז רבסקי), מפקד הגדנ"ע הארצי, טבע שם זמני לבסיס: "כפר הנוער", אך בעצה אחת החליפו מפקדי הגדנ"ע בירושלים, יהושע אריאלי וצבי אנקורי, את השם ל"גבעת ריכוז מפקדים".
מטעמי נוחיות שבראשי התיבות, קבעו אריאלי, אנקורי וסגל מפקדי הבסיס כי שם הבסיס יהיה "גבעת ר"ם".
במפות הופיע שם הבסיס כ 'ר"מ', ובהמשך הפך השם ל"רם".
גרסה אחרת טוענת כי במלחמה רוכזו בגבעה זו המתגייסים הטריים של צה"ל, וראשי התיבות הם של "רמת מגויסים"..
לפי "מכתב למערכת" שהתפרסם בגיליון עיתון "חרות" מיום 3 באוגוסט 1948, הכותב מכנה את בית הקברות של שייח-באדר, הסמוך למשכן הכנסת, בשם "גבעת רע"ם".
במפת ירושלים משנת 1948 מופיעה שכונה בתכנון בכל שטח גבעת רם בשם "רחביה המורחבת".
חברת הבנייה נקראה "גבעת ר"מ בע"מ" והמאמצים להקמת השכונה החלו כמה שנים לפני מלחמת העצמאות.
הגבעה מול הכנסת נקראת בשם "גבעת הנשיא".
בחלק המזרחי והצפוני של גבעת רם שכן עד למלחמת העצמאות הכפר הערבי שייח' באדר, שתושביו גורשו במהלך המלחמה.
לאחר מלחמת העצמאות בנתה מדינת ישראל על שטח הכפר ההרוס את מוסדות השלטון, למעט משכן הכנסת שהוקם ב-1966 על שטח שהוחכר מהכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
במהלך מלחמת העצמאות, כאשר לא הייתה גישה לבית הקברות בהר הזיתים, הוכשר בית העלמין בגבעת רם.
בית קברות קטן זה קיים עד היום בסמוך לכנסת במעלה גן סאקר (בית עלמין דומה קיים במתחם בית החולים שערי צדק הישן ברחוב יפו).
לאחר הכרזתה של ירושלים כבירת מדינת ישראל בדצמבר 1949, הוחל בחיפוש אחר שטח במרכז ירושלים עבור מוסדות השלטון ומשרדי המדינה הראשיים.
תחילה נעשה ניסיון לאתר שטח במרכז העיר ליד רחוב יפו, ומשלא נמצא, הוחלט לשכן את מוסדות השלטון בגבעת רם, על חורבות הכפר שייח' באדר.
שלושת בנייני הממשלה הראשונים הוקמו בשנות ה-50 ללא כל תוכנית אב מסודרת לאזור שבו הם הוקמו ולאחר מכן בשנת 1966 הוקם לידם גם בניין הכנסת ללא תוכנית מתאר מסודרת למקום.
בסוף שנות ה-80 החליטה הנהגת המדינה להכין תוכנית מסודרת עבור קריית הממשלה ועבור כל אזור גבעת רם והכניסה הראשית לירושלים.
התוכנית החדשה נקראה בשם: "קריית הלאום" או בשם נוסף בשם: קריית האומה והיא כוללת בנוסף לבנייני הממשלה גם מוסדות תרבות לאומיים כגון: בניין הספרייה הלאומית, בניין הגלריה הלאומית, ובניין ארכיון המדינה.
פרויקט קריית הלאום כולל למעשה את תוכנית המיתאר החדשה של קריית הממשלה והשלמת בנייתם של כל משרדי הממשלה בירושלים, והעברת המשרדים השונים אל מבנים בגבעת רם.
לאחר חנוכת קריית הלאום מתוכננים לעבור אליה גם משרדי הממשלה המצויים כיום בקריית מנחם בגין במזרח העיר, כולל הקמתו של בניין חדש עבור המטה הארצי של משטרת ישראל.
החברה להגנת הטבע הכריזה על אזור בית העלמין גבעת רם והשטח הפתוח הסובב אותו אתר טבע עירוני, בהיותו אחד משטחי הטרשים הממוקמים בתוך העיר, ביחד עם גבעת התנ"ך וחורשת הירח.
האתר כולל בשטחו עצי שקד, תאנה, אשחר, תות עץ וברוש (שנותרו מהבוסתנים של הכפר שייח' באדר), וכן שיחי בתה אופייניים.
במקום ניתן להבחין בזוחלים האופייניים לבית הגידול של ירושלים, בעיקר נחשים, לטאה זריזה, חרדון מצוי, זעמן שחור, שחור ראש שלווני, זעמן זיתני ועוד.
בשטח הטבעי למחצה הקימה החברה להגנת הטבע מרכז מחקר וחינוך סביבתי הקרוי התחנה לחקר ציפורי ירושלים, שהיא אתר הטבע העירוני הקהילתי הרשמי הראשון בישראל.
התחנה הוקמה על שטח של כ-5 דונם בין הכנסת לבית המשפט העליון על שטח של משתלה נטושה.
בתחנה פועלים חוקרים, אנשי חינוך ומתנדבים רבים העוסקים בשמירה על הטבע ועל אוכלוסיית הציפורים החולפת מעל קריית הממשלה.
בין היתר עוסקים במקום בטיבוע ציפורי שיר לצורכי מחקר ומעקב, כן הוקם צמוד למבנה התחנה מסתור מיוחד בו ניתן לשבת לצפות בפעילות ציפורים בסמוך לבריכת מים קטנה ומתקני האכלה.
גבעת פרלמנט היא אזור פתוח בצפון מערב העיר לונדון בקרבת המפסטד הית'.
בעבר נקראה הגבעה בשם "גבעת הבוגדים" , וזכתה בשמה הנוכחי בזמן מלחמת האזרחים הבריטית עת שהו בה כוחות צבאיים שתמכו בפרלמנט הבריטי.
הפארק משמש בעיקר להעפת עפיפונים בשל גובה הגבעה (95 מטרים) והרוחות החזקות באזורה.
מהגבעה ניתן לצפות בכל רחבי לונדון, ואף באזורים הנמצאים צפונית לעיר.
גבעת פרימרוז היא גבעה המצויה בצידו הצפוני של ריג'נטס פארק שבלונדון.
בדומה לריג'נטס פארק, הייתה גם הגבעה חלק מהשטח שהוכרז כרכוש הכתר על ידי הנרי השמיני.
השטח הוכרז שטח ציבורי פתוח בחוק של הפרלמנט הבריטי בשנת 1842.
וולס, מלחמת העולמות, גבעת פרימרוז היא האתר האחרון בו חנו בני המאדים.
בספר "מאה ואחד דלמטים" נוהגים הדלמטים לטייל על הגבעה.
בספר מלונדון באהבה העלילה מתרחשת בין השאר בגבעת פרימרוז
גבעת שאול היא שכונה ואזור תעשייה במערב ירושלים, מדרום לכביש 1. השכונה שוכנת בצמוד לכניסה הראשית לעיר, וגובלת בשכונת מעלה שאול מדרומה, ובשכונת קריית משה בדרומה ובמזרחה.
תושבי השכונה חרדים אך יש גם לא מעט דתיים לאומיים.
אזור התעשייה נמצא בין שכונת גבעת שאול ממזרח להר נוף ממערב, והוא מתפשט דרומה גם במערב קריית משה, עד שכונת בית הכרם.
הנכנסים לירושלים דרך מחלף סחרוב, עוברים דרך גבעת שאול בדרכם לתוך העיר.
השכונה שוכנת בחלק המערבי של ירושלים, על צלע הר המתנשא בפסגתו עד לגובה של 825 מטרים מעל פני הים (באזור מגדל המים - מגדל אשר).שכונת גבעת שאול מתחלקת לשני אזורים:
שכונת המגורים: מתוחמת בין שדרות ויצמן בצפון, רחובות פינחס קהתי ועקיבא אזולאי במערב, רחוב ימין אבות בדרום ורחובות העילוי ובית שערים במזרח.
אזור התעשייה: מתוחמת בין שדרות ויצמן, הר תמיר והר המנוחות בצפון, שכונת הר נוף במערב, שכונות יפה נוף ובית הכרם בדרום, ורחוב יהושע פרבשטיין במזרח.
גבעת שאול א' היא בעיקרה שכונת מגורים, בעוד גבעת שאול ב' מורכבת ממרכזי קניות, משרדים ותעשייה.
בשיפולי השכונה מצפונה נמתח הכביש מערבה לכיוון השפלה.
נחל שאול היורד מהשכונה מתחבר לנחל שורק.
מפאתי שכונת גבעת שאול סלולה דרך רומית בשם "מעלה רומאים" עד היישוב מוצא, והיא למעשה קטע מדרך ארוכה יותר בין אמאוס לירושלים.
הודות למיקומה המערבי של השכונה, האקלים בה דומה לאקלים הקיים במערב ירושלים המתאפיין בלחות גבוהה יחסית לזו שבמזרח ירושלים, ולכמות גשמים גדולה יותר מזו שבמרכז ובמזרח העיר.
הרעיון להקמת השכונה עלה זמן רב לפני יסודה, אלא שקשיים שונים, כגון בעיית רכישת קרקעות על ידי יהודים בתקופה העות'מאנית, מנעו את הקמתה.
ב־1907 הוקמה חברה מייסדת - 'חברת גבעת שאול', לה חברו הרב אריה לייב הרשלר (ר' לייב דיין), משה קופל קנטרוביץ' והרב נסים אלישר.
נעשו ניסיונות לרכוש קרקע כדי להקים "שכונת גנים", מעין שכונה חקלאית.
כוונת המייסדים הייתה שבשכונה יתיישבו עניים שתינתן להם אפשרות להקים משקי עזר חקלאיים ליד ביתם, לאספקת תוצרת חקלאית טרייה לירושלים.
באותה שנה (1907) נרכשו קרקעות השכונה (240,000 אמה) מידי ערביי דיר יאסין (הר נוף כיום).
השכונה נקראת ע"ש הרב יעקב שאול אלישר (יש"א ברכה) הראשון לציון, שבנו נסים, היה ממייסדי השכונה.
נימוק נוסף לשם השכונה היה שמרומה של השכונה החדשה גם ניתן לצפות לכיוון תל אל פול היא גבעת שאול המקראית, בירתו של שאול המלך (בימינו באזור הסמוך לשכונת פסגת זאב).
השכונה החדשה הייתה מרוחקת מהעיר ומוקפת בכפרים ערביים, שהקרובים בהם היו דיר יאסין וליפתא, והדבר הרתיע את הרוכשים הפוטנציאלים.
משה קנטרוביץ החליט למכור את הקרקע לבודדים, ולכן חילק את הקרקע לכ־160 מגרשים, שאותם הציע למכירה במחירים השווים לכל רוכש (13 נפוליון זהב).
המגרשים היו גדולים בהשוואה למה שהיה מקובל בשכונות החדשות של ירושלים וגודלם היה כ־200 מ"ר.
לדעתו של קנטרוביץ', שהיה הרוח החיה במייסדים, די היה בשטח הנרחב, כדי לבנות בית מגורים, לשתול גן ירק סביבו ולאפשר פרנסה ממכירת התוצרת החקלאית בעיר הקרובה - ירושלים.
עוד נקבע שהרחובות הראשיים בשכונה יהיו ברוחב של 12 אמות (כשישה מטרים).
בשכונה התיישבו החל משנת 1910 מעט אנשים, רובם ממוצא תימני, שלא יכלו להרשות לעצמם לרכוש נחלה בעיר.
הם בנו לעצמם בתי עץ קטנים וכשגדל במקצת היישוב גם הקימו לעצמם בית כנסת קטן שאותו מיקמו במרתפו של אחד הבתים ("ממעמקים קראתיך ה'").
נסים אלישר הוא שפעל ליישב במקום משפחות של תימנים, שכן אלה נחשבו לבעלי יכולת סבל גבוהה כנדרש ממתיישבים בשכונת ספר, ואף הוא עצמו התיישב בה כדוגמה אישית.
לאחר כארבע שנים הצטרפו משפחות מהעיר העתיקה וממאה שערים, חלקן אשכנזיות וחלקן ספרדיות.
מאז הקמתה סבלה השכונה ממתקפות ומירי של ערביי דיר יאסין וליפתא.
ישנן עדויות על התנגשויות חמושות בין היהודים לבין קבוצות ערבים שהגיעו לשכונה במטרה לעשות בהם שפטים, שבהן נפצעו יהודים ונהרגו ערבים.
ב-1929 היה מקרה של ירי על ידי ערבים מהאזור, שבמהלכו נפצעו זוג ממוצא תימני.
בעקבות המקרה חש משוריין של חיל האוויר האנגלי להגנת תושבי השכונה, ובתקרית האש נהרג הקצין האנגלי.
לאחר תגובה באש של תושבי השכונה וחברי ההגנה, פסקו מתקפות הערבים על השכונה.
שכונת גבעת שאול המקורית חרבה בקרבות שבין הטורקים לבריטים על מבואות ירושלים במלחמת העולם הראשונה (השכונה היחידה בירושלים שנפגעה בקרבות).
כבר בתחילת הקרבות עזבו אותה תושביה ונמלטו על נפשם מזרחה.
לאחר שניצחו הבריטים, הם שילמו פיצויים לתושבי השכונה, והשכונה הוקמה מחדש בשנת 1919. גם בתקופה זו שימשו חצרות הבתים לחקלאות זעירה ואף לגידול פרות לחלב.
בתחילת שנות ה-20 נוסדה במערב העיר שכונת הגנים קריית משה וכך נוצר רצף יהודי יישובי שזירז את התפתחות השכונה.
אך שתי השכונות גם יחד לא היו בתחומה של העיר ירושלים והתקיימו במעמד עצמאי, ורק לאחר מלחמת העצמאות סופחה השכונה לירושלים.
עד מלחמת העצמאות שכן ממערב לשכונה הכפר הערבי דיר יאסין, שיושביו התפרנסו מחציבה במחצבות ממערב לעיר, ושימש כבסיס לערבים במלחמתם ביהודים.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר על ידי אצ"ל ולח"י, במה שכונה "פרשת דיר יאסין", פרשה שמהלכיה ותוצאותיה נותרו שנויים במחלוקת.
בחלק מבתי הכפר הנטושים הוקם מרכז בריאות הנפש "כפר שאול".
ב-1949 הוקם בכפר מחנה עולים, ובמקביל שיכנו בכפר גם גרעין מתיישבים שהיה קשור לפועלי אגודת ישראל, מיוצאי פולין, רומניה וסלובקיה, שהקימו בו יישוב יהודי חדש - גבעת שאול ב'.
בטקס החנוכה נכחו מספר שרים, שני הרבנים הראשיים וראש עיריית ירושלים.
ב-1989 אושרה תוכנית להרחבת השכונה ובניית למעלה מאלף יחידות דיור עבור הציבור החרדי.
בשטח בן כמאתיים דונם, ששימש אז בעיקר לתעשייה ומשתרע בין רחוב נג'ארה במזרח, רחוב כנפי־נשרים בדרום, השוקי הסיטונאי במערב והמצוק של כביש ירושלים-תל אביב (כביש 1) בצפון.
אזור זו חובר באותה עת ישירות לכביש 1, דרך צומת גינות סחרוב.
שכונה זה נבנתה בהדרגה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-2016 עמד מספרם של תושבי השכונה על 8,969 נפש, חרדים, ודתיים לאומיים רבים ומעט חילונים בעיקר בשל הסמיכות לקריית משה.
מאז ראשית שנות ה-2000, נמצאת השכונה בפיתוח ונבנים בה בניינים רבי קומות (מגדלי שאול), הממצבים אותה היא בין השכונות מרובות המגדלים בעיר.
מפעלי תעשייה ראשונים הוקמו בגבעת שאול החל מהמחצית השנייה שנות ה-20 של המאה ה-20, בהם: בית חרושת לביסקויטים פרומין שהוקם ב-1925, מפעל לנעלים "נעלי ארצנו" שהוקם ב-1934, מפעל ש.
פרידמן בע"מ לתנורי חימום ומקררים שהוקם ב-1936, בית חרושת לאקונומיקה גלרנטר, מאפיית מצות שמענוביץ, בית חרושת לצבע של האחים דוד ויצחק גולדשמיד, בית חרושת לקרח הויזמן, בית חרושת נייגר לנקניק ועוד.
עד 1935 כבר פעלו בשכונה 8 מפעלים ובשנות ה-40 הפך לאזור התעשייה העיקרי של העיר.
עם התרחבות השכונה במחצית השנייה של המאה ה-20 והקמת בתי מגורים, הן דחקו במשך השנים את המפעלים מהמתחם הוותיק בו פעלו, בין רחובות נג'ארה לאלקבץ.
בשנת 1952 נחנכה "טחנת ירושלים" טחנת קמח רחבת היקף מדרום לגבעת שאול וממערב לקריית משה.