tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם רשימתו משורשרת אל רשימה אחרת אזי, על פי הגדרתנו לעיל, הרשימה השנייה היא בהכרח ארוכה יותר.
בכל פעם שתרחיש זה מתרחש, הרשימה אליה משתייך לכל הפחות מכפילה את גודלה פי שניים (כי הרשימה אליה שורשר הייתה לכל הפחות באורך של הרשימה המקורית שלו).
אם כן, השאלה שנותרה היא "כמה פעמים ניתן להכפיל מספר פי שניים לפני שהוא עובר את הגודל ?", שהרי לאחר מכן הרשימה שמכילה את תכיל איברים, וכל הפעולות על מבנה הנתונים יעבדו בזמן קבוע.
התשובה לשאלה נתונה על ידי לוגריתם בבסיס 2 על מספר האיברים, כלומר בדיוק .
המסקנה עד כה, היא שבהינתן עצם כלשהו ניתן לבצע עדכון של שדה שם-הרשימה לכל היותר פעמים במקרה הגרוע ביותר.
לכן, עדכון מבנה נתונים בעל עצמים הממומש בשיטה שתוארה לעיל, ידרוש זמן במקרה הגרוע ביותר.
כל פעולת חיפוש יכולה להיעשות ב- זמן עבור מבנה הנתונים מכיוון שכל איבר ברשימה מחזיק שדה הקובע את שם הרשימה ואנו דואגים לעדכן ולתקף שדה זה, לכן פעולות חיפוש או יצירה יעבדו בזמן .
תוצאה מעניינת נוספת היא הסיבוכיות המשוערכת של מבנה הנתונים.
עבור פעולות על עצמים, תתקבל סיבוכיות משוערכת של עבור ביצוע פעולה יחידה.
מימוש בעזרת יער של קבוצות זרות
יער של קבוצות זרות הוא מימוש של מבנה הנתונים בו כל קבוצה מיוצגת בעזרת עץ.
במימוש הנאיבי, הנציג של כל קבוצה מוגדר להיות שורש העץ.
חיפוש עוקב אחרי אבותיהם של איברים בעץ עד למציאת השורש.
איחוד ממזג שני עצים בעזרת קביעת שורשו של עץ אחד כאביו של שורשו של העץ השני.
במימוש זה, הגישה אינה טובה יותר מגישת הרשימות המקושרות, כיוון שהעצים שנוצרים אינם מאוזנים מבחינת הסתעפות הבנים.
בהמשך נציג שני שיפורים אפשריים לשיטת היער.
להלן מימוש אפשרי בשיטה הנאיבית.
נשים לב כי לצורך מניעת טיפול במקרי קצה, הגדרנו את אביו של שורש להיות השורש עצמו.
העיקרון המנחה של גישה זו הוא שמירה על עומק עץ מינימלי, בעזרת שרשור העץ הקטן יותר (מבחינת עומק) אל שורשו של העץ הגדול יותר בזמן פעולת איחוד.
כתוצאה מכך, העץ המאוחד יהיה בעל עומק גדול יותר אם ורק אם עומקי העצים שאוחדו היו זהים.
בהקשר של האלגוריתם, המונח דרגה בא לידי שימוש במקום המונח עומק, מכיוון שכפי שנראה בהמשך, לאחר שיפורים באלגוריתם, ערך זה כבר לא יהיה זהה לעומק העץ על פי הגדרתו.
עצים בעלי איבר יחיד יוגדרו להיות בעלי דרגה 0, ובכל פעם ששני עצים מדרגה מאוחדים, דרגת העץ המאוחד תוגדר .
נשים לב כי עבור עצים מדרגה שונה, דרגת העץ המאוחד תהיה זהה לדרגתו של העץ הגדול מביניהם.
שימוש בטכניקה זו לבדה מניב זמן ריצה של לכל פעולת איחוד או חיפוש על פני מבנה נתונים בעל עצמים.
פסאודו קוד עבור מימוש הפעולות יצירה ואיחוד תחת טכניקה זו מוצג להלן.
השיפור השני שנציג הוא דחיסת מסלולים.
נרצה לשטח את מבנה העץ בכל פעם שפעולת חיפוש מבוצעת עליו.
הרעיון הבסיסי הוא שכל איבר בו אנו מבקרים בדרך אל השורש, יכול להתחבר ישירות אל השורש (כזכור, כל האיברים בעץ חולקים את אותו השורש שהוא גם הנציג).
בפועל, בעת חיפוש, נטפס באופן רקורסיבי במעלה העץ ונערוך את מצביע האב של כל איבר במסלול כך שיצביע אל השורש.
העץ המתקבל הוא שטוח יותר, תוצאה אשר ממריצה את זמני הריצה של פעולות עתידיות על מבנה הנתונים.
פעולת חיפוש משופרת תמומש כדלהלן.
הניתוח המוכר הראשוני של זמן לכל פעולה הוכח על ידי הופקרופט ואולמן בשנת 1973 ונקבע בתור , הלוגריתם החוזר.
נוכיח כי עבור פעולות של איחוד או חיפוש, המופעלות על מבנה נתונים בעל עצמים, מתקבל זמן ריצה של .
למה 1: דרגת הצמתים לאורך מסלול חיפוש גדלה ממש.
הוכחה: נוכיח את הטענה בעזרת אינדוקציה.
בתחילה, כל איבר נמצא בעץ נפרד ( עצים בעלי איבר יחיד).
ברור כי הטענה מתקיימת באופן טריוויאלי.
המקרה היחיד בו דרגה של צומת משתנה, היא כאשר מבצעים איחוד.
כפי שהגדרנו לעיל, העץ בעל הדרגה הקטנה יותר, יחובר אל העץ בעל הדרגה הגדולה יותר.
אם דרגות השורשים שנרצה לאחד שוות, אזי אם העצים הם מדרגה , נקבל עץ בעל דרגה , שהיא גדולה ממש.
במהלך חיפוש, כל הצמתים בהם אנו מבקרים בדרך אל השורש, מחוברים אליו ישירות.
מכיוון שלשורש יש דרגה גדולה יותר מכל ילדיו, גם במקרה זה הטענה נשמרת.
למה 2: לעץ בעל שורש עם דרגה יש לפחות איברים (כולל השורש).
הוכחה: בתחילה, כאשר כל איבר הוא השורש של העץ עצמו, הטענה מתקיימת באופן טריוויאלי, מכיוון שדרגת כל השורשים היא ואכן ישנם בדיוק צמתים בכל עץ (השורש עצמו בלבד).
נניח כי לעץ בעל שורש עם דרגה יש לפחות צמתים בתת-העץ שלו.
אז כאשר נבצע איחוד בין שני עצים מדרגה , נקבל עץ בעל דרגה , ובו לפחות איברים.
כאשר נבצע איחוד בין שני עצים מדרגות שונות, דרגת השורש לא תשתנה ומספר האיברים בעץ רק יגדל.
למה 3: המספר המרבי של צמתים בעלי דרגה הוא לכל היותר .
הוכחה: כפי שהראינו בעזרת למה 2, אנו יודעים כי בעץ עם שורש מדרגה יש לפחות צמתים.
נקבל את המספר המרבי של צמתים מדרגה כאשר כל איבר מדרגה יהיה השורש של עץ עם בדיוק צמתים (אחרת, ישנם צמתים שהיו יכולים להיות משויכים לעץ אחר ולהגדיל את דרגת השורש שלו).
במקרה זה, מספר הצמתים מדרגה הוא בדיוק .
אם כן, במקרה הכללי, מספר האיברים יכול להיות רק קטן או שווה לגודל זה.
מטעמי נוחות, נגדיר דלי: דלי הוא קבוצה של צמתים בעלי דרגות.
נוכל לבצע שתי אבחנות לגבי הדליים:
1. מספר הדליים המרבי הוא לכל היותר (הלוגריתם החוזר).
הוכחה: כאמור, בדלי מספר ימוקמו הצמתים בעלי דרגות בתחום הסגור .
בדלי הבא, ימוקמו הצמתים בעלי הדרגות בתחום הסגור .
אם כן, במעבר מדלי אחד למשנהו, אנו מוסיפים 2 אחד נוסף לחזקה.
מספר הדליים שיתקבלו, בהינתן שישנם צמתים, יהיה אם כן לכל היותר על פי הגדרתו.
2. מספר הצמתים בדלי הוא לכל היותר .
הוכחה: מספר הצמתים המרבי בדלי זה, על פי למה 3: .
נעזרנו כאן בסכום של סדרה הנדסית בעלת מנה .
ניגש עתה להוכחת החסם על סיבוכיות זמן הריצה.
כזכור, נוכיח כי עבור פעולות של איחוד או חיפוש, המופעלות על מבנה נתונים בעל עצמים, מתקבל זמן ריצה של .לאחר פעולות של איחוד או חיפוש ניוותר עם סדרת עצים , אשר גודלם בהתאמה, וכן בוצעו עליהם פעולות בהתאמה.
ובמילים אחרות, פעולות איחוד/חיפוש בוצעו על צמתים של .
כל צומת מתחיל כקבוצה בפני עצמה, המונה איבר יחיד, ולכן על מנת שהעץ יהיה מגודל , חייבים להפעיל לפחות פעולות איחוד על העץ, ובפרט .
נראה עתה כי לכל עץ , עלות הפעולות שבוצעו בו חסומה על ידי .
הוכחה: עלות פעולת איחוד היא ולכן פעולות אלו עולות לכל היותר .
עלות פעולת חיפוש היא ליניארית במספר הקשתות על המסלול אל השורש.
נחלק קשתות אלו לשלושה סוגים:
1. קשתות בין בן של שורש לבין שורש:
קיימת לכל היותר קשת אחת כזו על כל מסלול חיפוש, מכאן שקשתות מסוג זה תורמות .
2. קשתות בין צומת ואביו, הנמצאים בדליים שונים:
על פי למה 1, בעת עלייה במסלול חיפוש של צומת, אנו רק עולים בדרגה, לכן קשת מסוג 2 תתאים למעבר אל דלי עם דרגות גדולות יותר.
המעבר ההפוך, אל דלי בעל דרגות קטנות יותר, אינו אפשרי.
על פי אבחנה 1 מספר הדליים הוא לכל היותר , על כן יהיו לכל היותר קשתות מסוג 2. לכן על פני כל הפעולות על קשתות אלו, יתקבל זמן .
3. קשתות בין צומת ואביו, הנמצאים באותו דלי:
נניח כי אנו מסיירים על העץ מצומת אל צומת , המחוברים ביניהם בעזרת קשת מסוג 3. על פי הגדרת קשת זו, הצמתים שייכים לאותו הדלי.
נניח אם כן כי הצמתים הם בעלי דרגה המשויכת לדלי .
מכיוון שאנו מבצעים כיווץ מסלולים ומכיוון שלכל צומת יש דרגה גדולה ממש מלכל צאצאיו (על פי למה 1), אזי בכל פעם שבה נעלה בקשת מסוג 3, דרגת האב החדש של גדלה.
למעשה, דרגת האב של לא יכולה לקטון.
מספר הפעמים שדרגת האב של יכולה לגדול ועדיין הקשת בין לבין אביו תוגדר כקשת מסוג 3, הוא כגודלו של הדלי.
אם כן, נוכל לחצות את הקשת לכל היותר פעמים (בדיוק כגודל הדלי).
גודל זה חסום מלמעלה על ידי .
ומכאן נקבל כי מספר הקשתות מסוג 3 הוא .
על פי אבחנה 1 ואבחנה 2, נוכל להסיק כי .
מכאן שקשתות מסוג זה תורמות (מעבר זה נובע מכך ש-).
ולסיכום, העלות של פעולות על העץ מורכבת מהעלות של בזכות קשתות מסוג 1, בזכות קשתות מסוג 2 וכן בזכות קשתות מסוג 3. העלות הכוללת של כלל הפעולות על העץ נתונה על ידי .
נסכום מסקנה זו על פני כל העצים במבנה הנתונים, כאשר נזכור כי , ונקבל כי העלות הסופית היא , כנדרש.
למעשה, שימוש בטכניקות שפורטו לעיל יניב סיבוכיות משוערכת של בלבד לכל פעולה, כאשר היא הפונקציה ההופכית לפונקציה , כאשר היא פונקציית אקרמן, הידועה בתכונתה כפונקציה שגדלה מהר מאוד.
בתור ההופכית לפונקציית אקרמן, היא בפועל פחות מ-5 לכל ערך מעשי של .
לדוגמה, המספר , כאשר הוא אופרטור העצרת, הוא בעל 35,164 ספרות ומתקבל ).
כך, הסיבוכיות המשוערכת לפעולה היא למעשה קבוע זעיר.
רוברט טרג'אן היה הראשון להוכיח את החסם על סיבוכיות הזמן במונחים של פונקציית אקרמן בשנת 1975. אמנם הלוגריתם החוזר הוא פונקציה הגדלה מאוד לאט, אך לא באותה מידת איטיות כפי של פונקציית אקרמן ההופכית.
פרדמן (Fredman) וסאקס (Saks) הראו בשנת 1989 כי עצמים בהכרח זוכים לגישה על ידי פעולה כלשהי על מבנה הנתונים בממוצע.
תוצאה זו מראה כי החסם שנמצא הוא אופטימלי מבחינה אסימפטוטית.
איחוד קבוצות זרות יכול להוות מודל של חלוקה של קבוצה, כדי, לדוגמה, לעקוב אחרי רכיבי קשירות בגרף לא מכוון.
מודל זה יכול לעזור לנו בקביעה האם זוג צמתים בגרף שייכים לאותו רכיב קשירות, או האם הוספת קשת בין זוג צמתים תגרום ליצירת מעגל.
אלגוריתם איחוד-חיפוש נמצא בשימוש נרחב במערכות בעלות ביצועים ברמה גבוהה המממשות איחוד-גרפים (Unification), תהליך החישוב של הגרף הכללי ביותר המכליל את הגרפים שניתנו כקלט.
שימוש נוסף לדוגמה למימוש אלגוריתמים בתורת הגרפים, הוא מימוש האלגוריתם של קרוסקל למציאת עץ פורש מינימלי.
מימוש ביטויי שוויון בשפת Fortran עושה שימוש באלגוריתם איחוד-חיפוש.
יישומים נוספים כוללים שימושים בתחומי עיבוד תמונה, אלגוריתמי היסק וכן במידול מערכות פיזיקליות, כגון חלחול.
איחוד הרבנים למען ארץ ישראל הוא איגוד של רבנים שנוסד בשנת 1993 על ידי הרב שאול ישראלי, הרב משה צבי נריה והרב אברהם שפירא שהיו הנשיאות המייסדת שלו.
מטרתו הייתה לשמור על שליטת ישראל בארץ ישראל השלמה.
בתקופת הסכמי אוסלו בתמוז תשנ"ה קבע איחוד הרבנים שמסירת שטחים שבשליטת ישראל לנכרים, אפילו תמורת הסכם שלום, מנוגדת להלכה.
תחת הכותרת "פסק הלכה בעניין סירוב פקודה" הם קראו לחיילים שלא להישמע לפקודות המורות למסור שטחים לנכרים, בהן ראו פקודות שסותרות את התורה.
על פסק-הלכה זה היו חתומים כל רבני האיגוד ובפרט נשיאי האיחוד הרב משה צבי נריה, הרב שאול ישראלי והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, כאשר לפניהם הוציא הרב שלמה גורן פסק דומה.
באותה תקופה עורר העניין פולמוס רב.
באותה העת הוציא איגוד הרבנים את החוברת 'ארץ חמדה: קובץ מאמרים, מתוך דברי הרה"ג אברהם שפירא, הרה"ג שאול ישראלי'.
הארגון התקיים כעמותה רשומה ברשם העמותות החל משנת ייסודו ב-1994 ועד לפירוק העמותה ב-2003.
משנת 2003 ועד לשנת לביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 פעל האיגוד לעצירת תוכנית ההתנתקות וארגן הפגנות וכנסים, ופרסם דעת תורה מפורטת לגבי האיסור לפנות שטחים.
באותה העת האיחוד כלל בתוכו מאות רבני ערים, רבני שכונות, רבני התנחלויות, חב"ד, עמותות פיקוח נפש, ראשי ישיבות הציונות הדתית וראשי מכינות קדם צבאיות, והיה לגוף מרכזי מאוד במאבק נגד תוכנית ההתנתקות.
מאוחר יותר בתקופת הסכם מגרון והבתים בעופרה נאבק הארגון בכל ניסיון לעקור או להעתיק יישוב יהודי ממקומו.
לפרק זמן מסוים היו הרב אהרן סולובייצ'יק והרב עובדיה יוסף חתומים על כרוזים של האיחוד.
איחוד קנדה הוא תהליך שבו המושבות הבריטיות של פרובינציית קנדה, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק התאחדו לדומיניון של קנדה ב-1 ביולי 1867. עם איחוד קנדה, חולקה פרובינציית קנדה הישנה לאונטריו ולקוויבק ולפיכך, יחד עם נובה סקוטיה וניו ברנזוויק כללה הפדרציה החדשה ארבע פרובינציות.
במשך השנים שחלפו מאז איחוד קנדה ועד לסוף המאה ה-20, בוצעו מספר רב של שינויים טריטוריאליים ותוספות של שטחים, כך שכיום מונה קנדה עשר פרובינציות ושלוש טריטוריות.
קנדה היא פדרציה ולא איחוד קונפדרטיבי של מדינות ריבוניות, שזו משמעות המילה קונפדרציה (Confederation) במדע המדינה בן זמננו.
עם זאת, היא נחשבת לעיתים קרובות בין הפדרציות היותר מבוזרות בעולם.
המונח קונפדרציה, קרי, רעיון האיחוד, התעורר בפרובינציית קנדה ביחס להצעות שהחלו לקרום עור וגידים בשנות החמישים של המאה ה-19 לאחד את כל המושבות הבריטיות בצפון אמריקה לעומת הרעיון של "קנדה המערבית" (אונטריו) בנפרד ו"קנדה המזרחית" (קוויבק) בנפרד.
מבחינתם של בני התקופה התחילית "קון" רימזה על חיזוק הרעיון הריכוזי בהשוואה לפדרציה האמריקאית (ארצות הברית).
בהקשר קנדי זה, המונח קונפדרציה מתאר באופן כללי את התהליך הפוליטי שבו התאחדו המושבות בשנות השישים של המאה ה-19, בהקשר לאירועי הכללת המושבות והטריטוריות האחרות.
כיום המונח משמש לתאר את קנדה באופן מופשט, כמו "אבות הקונפדרציה" (Fathers of Confederation).
על הפרובינציות והטריטוריות שהיו לחלק מקנדה לאחר 1867 נאמר שהם "הצטרפו" או "נכנסו" לקונפדרציה, אך לא נעשה שימוש בפועל "to Confederate".
במונח קונפדרציה נעשה גם שימוש לצורך חלוקת משנה של ההיסטוריה של קנדה ל"פרה-קונפדרציה" (עד 1867) ו"פוסט-קונפדרציה" (לאחר 1867).
כל המושבות והטריטוריות לשעבר שהיו מעורבות באיחוד קנדה ב-1 ביולי 1867 היו בתחילה חלק מצרפת החדשה ונשלטו בעבר על ידי צרפת.
נובה סקוטיה הוענקה ב-1621 לסר ויליאם אלכסנדר תחת צ'ארטר חוקי על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
טענת בעלות זו חפפה לתביעתה של צרפת על אקדיה ואף על פי שהמושבה הסקוטית של נובה סקוטיה הייתה קצרת ימים, מסיבות פוליטיות, האינטרסים האימפריאליים הסותרים של צרפת ושל בריטניה של המאה ה-18 הובילו למאבק ארוך ומר על השליטה.
הבריטים קיבלו את השליטה על חלקה היבשתי של ימינו של נובה סקוטיה במסגרת הסכם אוטרכט ב-1713 ואוכלוסיית אקדיה הוגלתה על ידי הבריטים ב-1755. הם שינו את שמה של אקדיה לנובה סקוטיה, שכלל את השטחים שמהווים כיום את ניו ברנזוויק.
את שאר השטחים של צרפת החדשה קיבלה בריטניה במסגרת חוזה פריז מ-1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
בין השנים 1763–1791, רוב שטחי צרפת החדשה הפכו לפרובינציית קוויבק.
ב-1769 שונה שמו של האי שנקרא כיום אי הנסיך אדוארד, שהיה חלק מאקדיה, לשם "אי סנט ג'ון" והוא אורגן כמושבה נפרדת.
ב-1798 שונה שמו לאי הנסיך אדוארד לכבודו של הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן.
ניסיונה הראשון של אנגליה להתיישב בשטחי קנדה היה בניופאונדלנד.
חברת הסוחרים השותפים של בריסטול החלה להתיישב בניופאונדלנד ולברדור במקום שנקרא "מפרץ קופר" (Cuper's Cove) כבר ב-1610 וניופאונדלנד הייתה גם חלק ממושבותיה של צרפת.
עם פרוץ המהפכה האמריקאית נמלטו כ-50,000 לויאליסטים אל צפון אמריקה הבריטית.
ב-1784 הפכו הבריטים את ניו ברנזוויק למושבה נפרדת עבור הלויאליסטים שהתיישבו בחלקה המערבי של נובה סקוטיה.
בעוד שנובה סקוטיה (כולל ניו ברנזוויק) קלטה בקושי מחצית מתנועת הגירה זו, רבים מהלויאליסטים התיישבו בפרובינציית קוויבק, שעל פי החוק שנחקק ב-1791 הופרדה לקנדה העליונה, שרוב תושביה היו אנגלים ולקנדה התחתונה, שרוב תושביה היו צרפתים.
מלחמת 1812 והסכם 1818 קבעו את קו הרוחב 49 כגבול עם ארצות הברית מהימות הגדולות ועד להרי הרוקי במערב קנדה.
לאחר המרידות של 1837 המליץ הלורד דורהם בדוח שלו שקנדה העליונה וקנדה התחתונה יאוחדו ל"פרובינציית קנדה" ושלפרובינציה החדשה תהייה ממשלה מקומית.
כתוצאה מדוח דורהם, העביר הפרלמנט של בריטניה את חוק האיחוד של 1840 ושנה לאחר מכן נוצרה פרובינציית קנדה.
הפרובינציה חולקה לשני חלקים: "קנדה המערבית (לשעבר שטחי קנדה העליונה) וקנדה המזרחית (לשעבר שטחי קנדה התחתונה).
ב-1848 העניק המושל הכללי, הלורד אלגין את האחריות הממשלתית לנובה סקוטיה ולאחר מכן לקנדה.
בשנים הבאות הרחיבה בריטניה את האחריות הממשלתית המקומית לאי הנסיך אדוארד (1851), לניו ברנזוויק (1854) ולניופאונדלנד (1855).
שאר השטחים של קנדה המודרנית כללו את "ארץ הנסיך רופרט" ואת "הטריטוריה הצפון-מערבית" (North-Western Territory), ששתיהן היו בשליטת חברת מפרץ הדסון ונמכרו לקנדה ב-1870 ובנוסף, את הארכיפלג הארקטי הקנדי שהיה בשליטה בריטית והיה לחלק מקנדה ב-1880.
רעיון האיחוד הוצג לראשונה ב-1839 בדוח דורהם, שכתוצאה ממנו אוחדו קנדה העליונה וקנדה התחתונה.
החל מ-1857 הציע ז'וזף שארל טאש את רעיון האיחוד בסדרה של 33 מאמרים שפרסם בעיתון Courrier du Canada.
ב-1859 נסעו אלכסנדר טילוק גאלט, ז'ורז' אטיין קרטייה וג'ון רוס לבריטניה כדי להציג בפני הפרלמנט הבריטי את מיזם האיחוד של המושבות הבריטיות.
ההצעה התקבלה ברשויות בלונדון בקרירות מנומסת.
ב-1864 היה ברור שהמשך השליטה בפרובינציית קנדה על פי התנאים של חוק האיחוד של 1840 הפכה לבלתי מעשית.
לפיכך הוקמה קואליציה רחבה של מפלגות ששמה לה למטרה לחולל שינוי במערכת הפוליטית.
לאיחוד קנדה היו כמה גורמים משפיעים, הן גורמי פנים והן גורמים חוץ.
מבוי סתום פוליטי כתוצאה מהמבנה הפוליטי הקיים.
לאומיות כלכלית וההבטחה לפיתוח כלכלי.
הרצון לסלול מסילת ברזל בין-מושבתית שתשפר את הסחר, תנועת כוחות צבא ותחבורה באופן כללי.
ביטול ב-1865 על ידי ארצות הברית של ההסכם ההדדי הקנדי-אמריקאי (מדיניות סחר חופשי שלפיה הותרה הכנסת סחורות לארצות הברית ללא גביית מיסים החל מ-1854, שאז נחשבה כמועילה לקנדה), בין השאר כנקמה בבריטניה על תמיכתה הבלתי רשמית במדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית.
החששות מפני הדוקטרינה האמריקאית שנקראה הייעוד הגלוי והאפשרות של פלישה אמריקאית לקנדה.
הקנדים הדפו פלישות אמריקאיות לשטחם במהלך המהפכה האמריקאית ובמהלך מלחמת 1812. חששות אלו התגברו בעקבות רכישת אלסקה ב-30 במרץ 1867 ובמיוחד עלה החשש מפני שאיפות אפשריות של האמריקאים להשתלט על שאר שטחי אמריקה הצפונית שבשליטת בריטניה.
מלחמת האזרחים האמריקנית, שהחרידה את הקנדים וגרמה לרבים מהם להתנער מרעיון הרפובליקניזם, וזאת לצד פעולותיה של בריטניה במהלך המלחמה ותגובותיה של ארצות הברית כלפי קנדה.
פילוסופיית "אנגליה הקטנה" (Little Englander) שלפיה בריטניה לא הייתה מעוניינת יותר להחזיק כוחות צבאיים במושבותיה.
לחץ פוליטי מצדם של משקיעים בריטיים שהשקיעו כספים במיזם "רכבת המטענים הגדולה" (Grand Trunk Railway) שגרמה להם להפסדים.
קיים ויכוח נרחב בקרב החוקרים על הרקע הפוליטי-רעיוני של האיחוד.
באופן מסורתי התייחסו ההיסטוריונים לאיחוד קנדה כמהלך פוליטי פרגמטי חסר רקע אידאולוגי.
בשנות השישים של המאה ה-20 שם ההיסטוריון פיטר ואיט ללעג את המקורות שעליהם הסתמכו הפילוסופים הפוליטיים בנוגע לדיונים החוקתיים על האיחוד וכינה אותם "אוויר חם".
בעיניו של ואיט, רעיון האיחוד הונע משיקולי תועלת פוליטיים ועל ידי קבוצות אינטרסים יריבות.
ב-1987 קרא מדען המדינה פיטר ג'.
סמית' תיגר על הגישה על פיה איחוד קנדה לא הונע משיקולים אידאולוגיים.
סמית' טען שהאיחוד הושפע מאידאולוגיות פוליטיות חדשות כמו המהפכה האמריקאית והמהפכה הצרפתית ושאיחוד קנדה הונע מהאידאולוגיה של מה שנקרא בבריטניה "מפלגת הארץ" (Country Party).
סמית' התחקה אחר מקורותיה של אידאולוגיה זו עד למאות ה-18 וה-19 בבריטניה, שם החיים הפוליטיים היו מקוטבים בין מגיני ערכי הרפובליקניזם הקלאסי של מפלגת הארץ ותומכי האידאולוגיה הפרו-קפיטליסטית החדשה של המפלגה שהאמינו בריכוזיות העוצמה הפוליטית.
בצפון אמריקה הבריטית של שנות השישים של המאה ה-19, מסורותיה של מפלגת הארץ יוצגו על ידי תומכי איחוד קנדה, בעוד שהמסורות האנטי-קפיטליסטיות והאגרריות גולמו בהתנגדות לאיחוד.
במאמר שיצא בשנת 2000, טען ההיסטוריון איאן מק'קיי שאיחוד קנדה הונע על ידי האידאולוגיה הליברלית והאמונה בעליונות של זכויות הפרט.
מק'קיי תיאר את האיחוד כחלק מהמיזם הליברלי הקלאסי של יצירת "סדר ליברלי" בחלקה הצפוני של יבשת צפון אמריקה.
היסטוריונים קנדים רבים אימצו את הסדר הליברלי של מק'קיי כתבנית להבנת ההיסטוריה הקנדית.
ב-2008 קידם ההיסטוריון אנדרו סמית' השקפה שונה לחלוטין על מקורותיו האידאולוגיים של האיחוד.
הוא טען שבארבע הפרובינציות הקנדיות המקוריות, מדיניות המיסוי הייתה סוגיה מרכזית בוויכוח אודות האיחוד.
סוגיית המיסוי הייתה מרכזית גם בוויכוח שהתנהל בניופאונדלנד, שהייתה ידועה בהתנגדות למיסים.
סמית טען שרעיון האיחוד קיבל תמיכה ממתיישבים רבים שאהדו את הגישה המתערבת האטטיסטית יחסית כלפי ההתפתחות הקפיטליסטית.
רוב הליברלים הקלאסיים, שהאמינו בסחר חופשי ובהפחתת מיסים, התנגדו לרעיון האיחוד בשל חששם שהוא יגרום ליצירתה של ממשלה גדולה.
המאבק על האיחוד היה כרוך במאבק בין פילוסופיה כלכלית אינדיבידואליסטית חזקה לבין השקפה קולקטיביסטית באופן יחסי על תפקידה הראוי של המדינה בכלכלה.
על פי סמית', ניצחון תומכי הגישה האטטיסטית בנוגע לאיחוד על מתנגדיהם האנטי-אטטיסטים סללה את הדרך ליישום המדיניות הלאומית פרוטקציוניסטית של ממשלתו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד ולסיבסוד מיזמי תשתיות עיקריים כמו מסילות הברזל האינטר-קולוניאלית והפסיפית.
ב-2007 קישרה מדענית המדינה ז'אנט אג'נסטט בין איחוד קנדה לבין האידאולוגיה האינדיבידואליסטית של ג'ון לוק.
היא טעה שאיחודן של מושבות בריטניה בצפון אמריקה הונע מהשאיפה להגן על זכויות הפרט, בעיקר הזכויות לחיים, לחירות ולקניין.
היא גורסת שאבות האיחוד הונעו מהערכים של עידן הנאורות של המאות ה-17 וה-18. היא גם טוענת שמחויבויותיהם האינטלקטואליות ללוק ברורות מאוד כאשר בוחנים את הדיונים שנערכו ב-1865 באספת המחוקקים של קנדה על השאלה אם איחוד עם מושבות אחרות של בריטניה בצפון אמריקה היא מטרה רצויה.
באביב 1864 דנו ראש ממשלת ניו ברנזוויק, סמואל לאונרד טילי; ראש ממשלת נובה סקוטיה צ'ארלס טאפר; וראש ממשלת אי הנסיך אדוארד, ג'ון המילטון גריי, ברעיון "האיחוד הימי" (Maritime Union) לאיחודן של שלוש המושבות הללו, השוכנות לחוף ימים.
ראש ממשלת הפרובינציה של קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד הפתיע את השלושה כאשר שאל אם קנדה תוכל להיכלל בדיוניהם.
הבקשה הועברה באמצעות המושל הכללי, צ'ארלס סטנלי מונק, ללונדון והתקבלה על ידי משרד המושבות.
מקדונלד, קרטייה ובראון חשו שהאיחוד עם מושבות בריטיות נוספות עשוי להיות הדרך לפתרון הבעיות הפוליטיות של הפרובינציה של קנדה.
ועידת שארלוטטאון החלה ב-1 בספטמבר 1864. מאחר שסדר היום של הדיונים כבר נקבע, לא הייתה בתחילה המשלחת מפרובינציית קנדה חלק רשמי שלה.
רעיון האיחוד הימי ירד מעל הפרק ואז הורשו נציגי קנדה רשמית להצטרף ולהשתתף בוועידה.
אין בנמצא פרוטוקולים של ועידת שארלוטטאון, אך ידוע שקרטייה ומקדונלד הציגו טיעונים בעד האיחוד של שלוש המושבות.
אלכסנדר טילוק גאלט הציג את הצעותיה של פרובינציית קנדה בנוגע להסדרים הפיננסיים במסגרת איחוד שכזה.
ג'ורג' בראון הציג את ההצעה בנוגע לתצורת הממשל של האיחוד המוצע.
הצעותיהם של נציגי פרובינציית קנדה היו:
סמכות השיפוט תיוותר בידיה של סמכות מרכזית.
רשות מחוקקת דו-בתית שתכלול בית תחתון שייבחר על ידי האוכלוסייה ובית עליון שייבחר על בסיס ייצגו אזורי, לאו דווקא על בסיס ייצוג פרובינציאלי.
יוקמו ממשלות ברמה ארצית וברמה פרובינציאלית.
ימונה מושל כללי על ידי הכתר.
הצעות נוספות שנגעו יותר למושבות הימיות היו:
נטילת החובות של המושבות על ידי הממשל המרכזי.
הכנסות הממשל המרכזי יחולקו לפרובינציות על בסיס גודל האוכלוסייה.
סלילת מסילת הברזל האינטר-קולוניאלית כך שתקשר בין מונטריאול לבין הליפקס ותתן לקנדה גישה לנמל חופשי מקרח.
ב-7 בספטמבר אותה שנה השיבו הנציגים מנובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד בחיוב על הצעותיהם של נציגי הפרובינציה של קנדה, הביעו את דעתם שאיחוד של כל הפרובינציות הוא רצוי ושהם מוותרים על רעיון "האיחוד הימי".
לאחר הפסקה זמנית של הוועידה ב-9 בספטמבר, נערכו פגישות נוספות בין הנציגים בהליפקס, בסנט ג'ון ובפרדריקטון.
פגישות אלו עוררו מספיק עניין כך שהוחלט לחדש את דיוני הוועידה.
אחת המטרות החשובות ביותר של ועידת שארלוטטאון הייתה יצירת היכרות בין נציגי פרובינציית לבין מנהיגי המושבות הימיות.
בנקודת זמן זו לא הייתה מסילת ברזל שקישרה בין קוויבק סיטי לבין הליפקס ולא הייתה היכרות רחבה דיה בין תושבי שני האזורים.
תומאס ד'ארסי מק'גי היה אחד מהבודדים מבין נציגי פרובינציית קנדה שביקר במושבות הימיות, כאשר הוא נסע לשם מוקדם יותר באותו קיץ עם משלחת מסחרית של אנשי עסקים, עיתונאים ופוליטיקאים מהפרובינציה.
ג'ורג' בראון העיר במכתב לרעייתו אן שבמסיבה שנערכה על ידי ראש ממשלת אי הנסיך אדוארד, ג'ון המילטון גריי, הוא פגש אישה שמימיה לא יצאה מתחומי האי.
אף על פי כן, הוא מצא שתושבי האי "מתורבתים באופן מדהים".
התגובות לוועידת שארלוטטאון היו מגוונות כפי שהשתקף בפרסומים בעיתונים שונים.
במושבות הימיות הייתה דאגה שהקנדים החלקלקים, עם השמפניה המבעבעת ונאומיהם מצודדי הלב יערימו על הנציגים מהפרובינציות הקטנות.
"מכל הבחינות נראה שהאדונים האלו [הקנדים] ניהלו את הכול בדרכם שלהם, ...
ובאמצעות טיעוניהם ומחמאותיהם הם הורידו את נציגי הפרובינציות הקטנות על ברכיהם".
לאחר שובו משארלוטטאון, ביקש מקדונלד את מונק, שהיה אז המושל הכללי של פרובינציית קנדה, להזמין נציגים משלוש הפרובינציות הימיות ומניופאונדלנד לוועידה בהשתתפות נציגים מקנדה.
מונק נעתר והוועידה התקיימה בקוויבק סיטי באוקטובר 1864.
הוועידה החלה ב-10 באוקטובר במקום בו שוכן כיום פארק מונמורנסי.
הוועידה בחרה באטיין-פאשל טאש כיושב הראש שלה, אך הדמות המרכזית בוועידה היה מקדונלד.
על אף הבדלי הדעות בין כמה מהנציגים בסוגיות שונות, הייתה הוועידה, בעקבות הצלחת ועידת שארלוטטאון, חדורה בתחושת המעורבות והלאומיות.
לתפיסתם, של הרפורמטורים ממערב קנדה, מעורבותם של הקנדים-צרפתים בעניינים המקומיים, באה לקיצה.
מבחינתם של אנשי המושבות הימיות, כמו טרופר מנובה סקוטיה וטילי מניו ברנזוויק, נפתח לפתע האופק לקראת אפשרויות רחבות יותר של סחר וצמיחה.
בנוגע לסוגיית הסנאט, הפעילו הפרובינציות הימיות לחץ שיתקיים שוויון רב ככל האפשר.
עם הצטרפותה של ניופאונדלנד לוועידה, לא רצו שלוש הפרובינציות הימיות האחרות לראות את כוחן בבית העליון מוחלש על ידי הוספת ניופאונדלנד לקטגוריה האטלנטית.
הייתה זו סוגיית הסנאט שאיימה להכשיל את כל התהליך והיה זה מקדונלד שהעלה הצעה מתקבלת על הדעת לאפשר לניופאונדלנד להיות מיוצגת על ידי ארבעה סנאטורים כאשר היא תצטרף לאיחוד.
נציגי הפרובינציות הימיות העלו גם את שאלת הסמכות הממשלתית – פדרלית או פרובינציאלית – שתופעל במקרים בלתי מוגדרים.
מקדונלד, ששאף לקיום ממשלת מרכזית חזקה ככל האפשר, עמד על כך שתהיה זו הממשלה המרכזית ולגישתו זו הוא קיבל תמיכה מאחרים, בין השאר מטרופר.
בסיום הוועידה, אומץ מסמך החלטות בן 72 סעיפים שיהווה את הבסיס לוועידה שתתכנס בעתיד.
נציגי אי הנסיך אדוארד שבו מקוויבק מאוכזבים.
הם לא קיבלו הבטחה לכך שהם ייוצגו על ידי שישה נציגים בבית התחתון ונדחתה בקשתם להקצבת סכום של 200,000 דולר כפי שהוצע בשארלוטטאון לסייע לרכישת קרקעות שבעליהן היו נפקדים.
"מעולם לא הייתה הזדמנות שכזו כמו עכשיו ללידתה של אומה", הוכרז בעלון שנכתב על ידי ס.
דאוסון בעיתון בקוויבק סיטי במהלך הוועידה.
שוב, הדעות על ועידת קוויבק היו מגוונות בתלות בדעותיו הפוליטיות של מי שהביע אותן.
לאחר ועידת קוויבק, העבירה המועצה המחוקקת של פרובינציית קנדה חוק שמאשר את האיחוד.
בפרובינציות הימיות היה רעיון האיחוד שנוי יותר במחלוקת ורק ב-1866 העבירו ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה את חוקי האיחוד שלהן, בעוד שאי הנסיך אדוארד וניו פאונדלנד המשיכו להתנגד להצטרפות לאיחוד.
בדצמבר 1866 נסעו 16 נציגים מפרובינציית קנדה, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה ללונדון, שם קיבלה המלכה ויקטוריה את כל אחד מהם לשיחה אישית וכן קיבלה בחצר המלכות את נשותיהן ובנותיהן.
בפגישות נוספות שהתקיימו במלון ארמון וסטמינסטר, אישרו הנציגים את מסמך 72 ההחלטות, אף על פי שבקשות לשינויים שהציע טרופר מנובה סקוטיה, נדחו.
סיכום הוועידה שנודע בשם "החלטות לונדון", הוגש למשרד המושבות.
עם תום פגרת חג המולד, חידשה הוועידה את דיוניה בינואר 1867 והחלה לנסח את טיוטת "חוק צפון אמריקה הבריטית.
הם הגיעו להסכמה שהמדינה החדשה תקרא "קנדה", שמזרח קנדה תקרא "קוויבק" ושמערב קנדה תקרא "אונטריו".
עם זאת, ניטש ויכוח ער על הגדרת המדינה החדשה.
בסופו של דבר הצביעו הנציגים לקרוא למדינה החדשה "הדומיניון של קנדה", לאחר שההצעות "ממלכה" ו"קונפדרציה", בנוסף להצעות נוספות, ירדו מעל הפרק מסיבות שונות.
המונח "דומיניון" הוצע ככל הנראה על ידי סר סמואל לאונרד טילי.
ניסוח טיוטת החוק הושלם בפברואר 1867. הצעת חוק האיחוד הוגשה למלכה ב-11 בפברואר ולמחרת היום הוגשה הצעת החוק לבית הלורדים, שאישר אותו בהליך מהיר וגם בית הנבחרים אישר אותו במהירות.
ב-29 במרץ קיבל החוק את ההסכמה המלכותית ו-1 ביולי נקבע כיום האיחוד.
כאמור, הושלם תהליך האיחוד עם מתן ההסכמה המלכותית ל"חוק צפון אמריקה הבריטית" (British North America Act), שבעקבותיו ניתנה הצהרה מלכותית שאמרה: "אנו מכריזים ומצווים בזאת, שמיום 1 ביולי 1867, הפרובינציות של קנדה, נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, יהפכו לדומיניון אחד, בשם קנדה".
חוק זה שאיחד את פרובינציית קנדה עם המושבות של ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה, נכנס לתוקף ב-1 ביולי אותה שנה.
חוק זה החליף את חוק האיחוד של 1840, שאיחד את קנדה העליונה וקנדה התחתונה לפרובינציית קנדה.
שתי פרובינציות נפרדות הוקמו מחדש תחת השמות אונטריו וקוויבק.
1 ביולי נקבע כחגה הלאומי של קנדה, יום קנדה.
מבנה הממשלה המרכזית של קנדה הושפע מזה של שכנתה מדרום, ארצות הברית.
מתוך ראיית הפגמים שבמערכת הפוליטית האמריקאית, בחרו אבות האיחוד לשמור על שיטת הממשלה של מונרכיה חוקתית.
מקדונלד, בדברים שנשא ב-1865 בנוגע להצעות לקראת איחוד קנדה, אמר:
צורת הממשל שנבחרה יצרה פדרציה שהיא ממלכה בזכות עצמה.
מקדונלד דיבר על "הקמת מונרכיה בריטית גדולה" ורצה שהיא תיקרא "ממלכת קנדה".
אף על פי שהמונרך שלה ישב בלונדון, משרד המושבות התנגד למושג "ממלכה" בהקשר של קנדה בטענה שהוא "מקדים את זמנו" ו"יומרני", שכן הם חשו שהוא עלול לעורר את התנגדותה של ארצות הברית.
המושג דומיניון נבחר כדי להגדיר את מעמדה של קנדה כישות בעלת ממשל עצמי של האימפריה הבריטית והייתה זו הפעם הראשונה שמונח זה שימש להגדרתה של ארץ מסוימת.
בעוד שחוק צפון אמריקה הבריטית גרם לאוטונומיה נרחבת יותר של קנדה בהשוואה לזו שהייתה לה קודם לכן, היא הייתה רחוקה מאוד מקבלת עצמאות מלאה מבריטניה.
על פי בית המשפט העליון של קנדה, "הריבונות של קנדה הושגה בתקופה שבין חתימתה בנפרד על חוזה ורסאי ב-1919 לבין חקיקתו של חוק וסטמינסטר ב-1931", זמן רב לאחר האיחוד ב-1867. הגנתה של צפון אמריקה הבריטית עברה לאחריותה של קנדה.
מדיניות החוץ נותרה בידיה של בריטניה, הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית של בריטניה נותרה דרג הערעור הגבוה ביותר של קנדה ורק בריטניה יכלה לבצע תיקונים בחוקת קנדה.
בהדרגה, השיגה קנדה אוטונומיה רחבה יותר וב-1931 היא קיבלה אוטונומיה כמעט מוחלטת במסגרת חבר העמים הבריטי עם חקיקתו של חוק וסטמינסטר.
בשל העובדה שלפרובינציות של קנדה לא היה סמכות לבצע תיקונים בחוקה, נותרה סמכות זו בידי הפרלמנט הבריטי.
ב-1982 שונתה החוקה כאשר המלכה אליזבת השנייה העניקה את ההסכמה המלכותית לחוק קנדה.
חוקת קנדה מורכבת ממספר מסורות כתובות ובלתי כתובות.
אחד ממסמכי היסוד שלה הוא "חוק החוקה" משנת 1982 ששינה את "חוק צפון אמריקה הבריטית" משנת 1867 ל"חוק החוקה – 1867".
באוגוסט ובספטמבר 1867 נערכו בדומיניון החדש הבחירות לפרלמנט הראשון של קנדה וממשלות ארבע הפרובינציות החדשות המליצו על 72 אנשים (24 מקוויבק, 24 מאונטריו, 12 מניו ברנזוויק ו-12 מנובה סקוטיה) לכהן כחברים בסנאט הקנדי.
בבחירות שנערכו בנובה סקוטיה בספטמבר, זכתה מפלגת האנטי-איחוד ב-18 מתוך 19 נציגי הפרובינציה לבית הנבחרים של קנדה ובבחירות הפנימיות בפרובינציה, שנערכו ב-1868, זכתה מפלגה זו ב-36 מתוך 38 המושבים במועצה המחוקקת של נובה סקוטיה.
במשך שבע שנים הובילו ויליאם אננד וג'וזף האו מאבק בלתי מוצלח לשכנע את ממשלת בריטניה להוציא את נובה סקוטיה מהאיחוד הקנדי.
ממשלת הפרובינציה הביעה באופן נחרץ את התנגדותה לאיחוד וטענה שהוא לא היה יותר מסיפוח של נובה סקוטיה לפרובינציית קנדה.
כך, "המערכות הפיננסיות של הדומיניון, המרקם שלו ובעלי התפקידים שלו, יכלו לפעול על פי החוקים הישנים של פרובינציית קנדה" לאחר האיחוד, ומוסדות וארגונים רבים המשיכו לפעול ולהיות "אחראים באותו אופן כלפי הממשל הפדרלי החדש ממש כפי שעשו כלפי ממשלות הפרובינציות".
"אבות האיחוד" (Fathers of Confederation) הם אותם הנציגים שנכחו באחד או יותר מבין הוועידות שנערכו בשארלוטטאון ובקוויבק ב-1864 ובלונדון ב-1866.
קבוצת אבות האיחוד המקורית מונה 36 אישים.
"האבות" המאוחרים יותר, שהובילו את הצטרפותן של הפרובינציות הנוספות לאחר 1867, מכונים גם הם "אבות האיחוד".
באופן זה, אמור דה קוסמוס, שהיה פעיל להנהגת הממשל הדמוקרטי בקולומביה הבריטית ולצירופה לקנדה, נחשב גם הוא על ידי רבים אחד מאבות האיחוד.
באופן דומה, ג'ואי סמולווד, ראה עצמו כ"אחרון אבות האיחוד", בשל העובדה שהוא הוביל את הצטרפות ניופאונדלנד לקנדה ב-1949.
לאחר חוק האיחוד של 1867, הוקמה מניטובה על פי חוק של הפרלמנט הקנדי שנחקק ב-15 ביולי 1870, ובמקור היא השתרעה על פני שטח קטן בהרבה בהשוואה לשטח הנוכחי שלה.
קולומביה הבריטית הצטרפה לקנדה ב-20 ביולי 1871 על פי דבר המלך במועצה שפורסם מתוקף חוק צפון אמריקה הבריטית.
בצו זה שולבו התנאים שעליהם ניהלו ממשלות קנדה וקולומביה הבריטית משא ומתן, ושכללו התחייבות של הממשלה הפדרלית לסלול מסילת ברזל שתקשר את קולומביה הבריטית למערכת הרכבות הארצית תוך עשר שנים מיום האיחוד.
ב-1 ביולי 1873 הצטרף לבסוף אי הנסיך אדוארד לאיחוד, גם כן על פי דבר המלך במועצה.
אחד התנאים שהעלו נציגי האי היה מתן ערבות של הממשלה הפדרלית להפעלת קו מעבורת שיקשר אותו ליבשה, תנאי שבוטל עם השלמת בנייתו של גשר הקונפדרציה ב-1997. אלברטה וססקצ'ואן הוקמו ב-1 בספטמבר 1905 מתוקף חוקים שחוקק הפרלמנט הקנדי.
ב-31 במרץ 1949 הצטרפה לאיחוד הקנדי אחרונת הפרובינציות, ניופאונדלנד ולברדור, מתוקף חוק של הפרלמנט הבריטי, זאת גם כן על בסיס הבטחת הקמתו של קשר מעבורות לאי.
ב-1869 רכש הכתר את "ארץ הנסיך רופרט" ואת "הטריטוריה הצפון-מערבית" מחברת מפרץ הדסון (אם כי התשלום הסופי הועבר לחברה רק ב-1870).
לאחר הרכישה הועבר השיפוט על השטחים הללו ב-15 ביולי 1870 והם אוחדו לטריטוריות הצפון-מערביות.
ב-1880 העבירה בריטניה את כל האיים הארקטיים שבצפון אמריקה שהיו בשליטתה לידיה של קנדה, כשהצפוני מבין האיים הוא האי אלסמיר.
משטחים רחבי ידיים אלו נוצרו שלוש פרובינציות, מניטובה, ססקצ'ואן ואלברטה ושתי טריטוריות, יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות, בנוסף לשטחים שצורפו לקוויבק, אונטריו ומניטובה.
ב-1 באפריל 1999 הופרדה טריטוריה שלישית מתוך שטחי הטריטוריות הצפון-מערביות, נונאווט.
סדר הצטרפות הפרובינציות והטריטוריות של קנדה
איחוד מוסדות גור - הוא הגוף המתקצב, מנהל ומפקח על כלל מוסדות החינוך והחסד של חסידות גור בישראל.
בקרב חסידי גור הוא מכונה האיחוד (מלעיל).
המנהלים הראשונים היו אברהם פאלוך ואחריו מאיר עובדיה איינפלד, עם פטירתו של איינפלד, מילא את מקומו נחמן וידיסלבסקי.
בהמשך הצטרף אליו יונתן בורנשטיין.
בשנת 2018 פרש גם וידיסלבסקי ובמקומו נכנס לייבל יוסקוביץ.
בשנת 2019 מינה האדמו"ר מגור את יונתן בורנשטיין למנהל ואיחד את קופת ה'איחוד' יחד עם קופת העמותה להקמת בית המדרש הגדול של החסידות בירושלים.
תקציב הארגון לשנת 2023 היה למעלה מ-121 מיליוני שקלים.
הארגון מקיים מדי שנתיים ועידה מפוארות לתומכיו הגדולים.
בין השאר התקיימו ועידות ביוון, איטליה, פולין ושווייץ.
בשנת 2019 גייס הארגון, כ-70 מיליון ש"ח באמצעות מימון המונים.
איחוד מפלגות הימין הייתה רשימה ישראלית שהורכבה ממפלגות הבית היהודי, האיחוד הלאומי ועוצמה יהודית, התמודדה בבחירות לכנסת העשרים ואחת וקיבלה חמישה מנדטים.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים התפרקה הרשימה והמפלגות המרכיבות אותה (למעט עוצמה יהודית) הרכיבו, לצד הימין החדש, את רשימת "ימינה" בראשות איילת שקד.
ב-29 בדצמבר 2018 הודיעו יושב ראש הבית היהודי ושר החינוך בנט, שרת המשפטים איילת שקד וחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי על פרישה מהמפלגה והקמת מפלגה חדשה בשם הימין החדש.
בעקבות פרישת בנט נותרה המפלגה ללא יו"ר.
ב-27 בינואר 2019 אישר מרכז הבית היהודי את ביטול הפריימריז שנועדו לקבוע את יו"ר המפלגה לקראת הבחירות, ונקבע כי יו"ר המפלגה יבחר על ידי מועצה ציבורית, בעוד שאר הרשימה תבחר על ידי המרכז.
ב-3 בפברואר התכנסה המועצה הציבורית לבחור את יו"ר המפלגה, מבין המועמדים הבאים: הרב רפי פרץ, הרב אבי גיסר, יוסי ברודני, רונן שובל, ניצנה דרשן-לייטנר, אלי בן-דהן, יפתח רון-טל והרב אליעזר שנוולד, כאשר הוועדה בחרה ברפי פרץ.
המינוי אושרר על ידי חברי מרכז המפלגה ב-4 בפברואר, במקביל לקיום הפריימריז.
בעקבות אי הבחרות אישה למקום מבין שלושת הראשונים ברשימה, בחרה הוועדה המסדרת ב-13 בפברואר את יפעת ארליך עבור השריון שנקבע, אך ב-21 בפברואר היא פרשה מהרשימה עקב התנגדות לחיבור עם עוצמה יהודית והוחלפה בעידית סילמן.
ב-14 בינואר 2019 התקיימו בחירות מקדימות במרכז מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה.
בצלאל סמוטריץ' זכה ב-83 קולות והביס את היו"ר המכהן אורי אריאל שזכה ב-40 קולות.
בעקבות תבוסתו פרש אריאל מהחיים הפוליטיים.
מפלגת עוצמה יהודית בראשות מיכאל בן-ארי.
ברשימה שובצו נציגיה מיכאל בן-ארי במקום החמישי ואיתמר בן-גביר במקום השמיני.
בערעור שהוגש לבית המשפט העליון נפסק ברוב קולות שבן-ארי פסול מלהתמודד לכנסת.
שני מועמדי המפלגה האחרים היו איתמר בן גביר (מקום 8 שקודם למקום 7 בעקבות הדחת בן-ארי) ויצחק וסרלאוף (מקום 40 שקודם ל-39).
ב-14 בפברואר 2019 הסכימו מפלגות הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה על ריצה משותפת בבחירות, בדומה לריצה המשותפת של המפלגות בבחירות לכנסת התשע עשרה ובבחירות לכנסת העשרים.
סוכם כי הרשימה תורכב בריץ'-רץ' בו במקומות האי-זוגיים ברשימה יוצבו נציגים של מפלגת הבית היהודי ובמקומות הזוגיים יוצבו נציגים של מפלגת האיחוד הלאומי-תקומה, בראש הרשימה יעמוד יו"ר הבית היהודי רפי פרץ, ויו"ר האיחוד הלאומי בצלאל סמוטריץ' יוצב שני אך יִבְחַר ראשון תפקיד בממשלה ויהיה נציג הסיעה בקבינט המדיני-ביטחוני.
אם תקבל הרשימה רק תפקיד אחד בממשלה תתקיים רוטציה על התפקיד בין סמוטריץ' לפרץ.
אם לרשימה יהיה מספר מושבים אי זוגי בכנסת תתקיים רוטציה בין נציגי שתי המפלגות על המושב האחרון.
כל ההחלטות יתקבלו בהסכמת שני הצדדים וחלוקת כל התפקידים תהיה באופן שוויוני על ידי יושבי ראש שתי המפלגות.
ב-20 בפברואר יצאה הודעה משותפת לליכוד ולבית היהודי, ביוזמתו של יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, שלפיה סוכם שרשימת עוצמה יהודית תרוץ ביחד עם הבית היהודי, ובתמורה במקום ה-28 ברשימת הליכוד יוצב נציג הבית היהודי, ויותר לו להתפלג מהליכוד ולהתאחד עם המפלגה.
המפלגה מינתה את חבר הכנסת אלי בן-דהן, לרשימת הליכוד במסגרת איחוד מפלגות, תוך שימוש במפלגת המדף אח"י.
עוד נאמר באותה הודעה, כי נתניהו מבטיח לבית היהודי שני תפקידי שרים משמעותיים בממשלה הבאה בערב אושר ההסכם במרכז הבית היהודי.
בעקבות ההסכם הוקצו לעוצמה יהודית המקום החמישי והשמיני וה-31 ברשימת איחוד מפלגות הימין.
האיחוד הוגדר כבלוק טכני, ונקבע כי נציגי עוצמה יהודית יתפלגו בהסכמה מהמפלגה לאחר הבחירות ויקימו סיעה עצמאית בכנסת, וכי שרי האיחוד יתפטרו במסגרת החוק הנורווגי הקטן על מנת להביא לכניסת מועמדי עוצמה יהודית לכנסת.
ניסיון לצרף לאיחוד גם את מפלגת יחד של אלי ישי נכשל, ומפלגתו של ישי רצה לבד ובהמשך פרשה.
התנועה הרפורמית, מפלגת מרצ וח"כ סתיו שפיר ממפלגת העבודה הגישו עתירות לוועדת הבחירות המרכזית נגד התמודדותם של נציגי "עוצמה יהודית" בבחירות לכנסת.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, המליץ לוועדת הבחירות המרכזית לפסול את התמודדותו של בן ארי בנימוק שהוא מסית לגזענות.
ועדת הבחירות המרכזית החליטה לדחות את העתירות.
מפלגת מרצ ערערה על ההחלטה לבית המשפט העליון, אשר ברוב של שמונה שופטים מול דעת יחיד, פסל את מועמדתו של בן-ארי לכנסת.
פסק הדין מהווה תקדים, בהיותו מקרה יחיד של פסילת מועמד על בסיס אישי.
בעקבות הפסילה עתרה מפלגת "עוצמה יהודית" לוועדת הבחירות המרכזית לכנסת בדרישה להקדים את מועמדי המפלגה על פי סדר שיבוצם המפלגתי.
העתירה נדחתה על ידי יו"ר ועדת הבחירות חנן מלצר, ועתירת המפלגה על ההחלטה לבג"ץ נדחתה אף היא.
עוצמה יהודית פרשה מהאיחוד עם מינוים לשרים של הרב רפי פרץ ובצלאל סמוטריץ, בטענה שהרב פרץ סירב לעמוד בהתחייבותו להתפטר מהכנסת (יחד עם סמוטריץ) על מנת לאפשר את כניסתו של מועמד המפלגה בן-גביר.
פרץ מצידו טען שהסיכום היה על הפסקה של הכהונה בכנסת במסגרת תיקון בחוק יסוד הממשלה ('חוק נורווגי מורחב') שלא התאפשר במסגרת ממשלת מעבר.
בחירות מנהיג קולות %מנדטים+/- הערות הכנסת ה־21 159,468 3רשימת מועמדים מלאה.
הבית היהודי: הרב רפי פרץ, מוטי יוגב, עידית סילמן, אלי בן-דהן
האיחוד הלאומי – תקומה: בצלאל סמוטריץ', אופיר סופר
המועמד מיכאל בן ארי נפסל בידי בית המשפט העליון מריצה לכנסת על פי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת.
איחוד רבני תורת הארץ הטובה הוא ארגון רבנים מהציונות הדתית, יוצאי ישיבת מרכז הרב, מתלמידי הרצי"ה קוק.
בנשיאות הארגון חברים הרב דב ליאור והרב יעקב אריאל.
הארגון הוקם באלול תש"פ במהלך מגפת הקורונה עקב בקשה של תלמידי ישיבה, אברכים ורבנים אשר התכנסו תחת ארגון "צעירי תורת הארץ הטובה".
הארגון הוקם בתמיכתו ובהשתדלותו של הרב דוד חי הכהן ועל ידי הרב יוסף ארציאל אשר היה בעבר מנהל איחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
נשיאי הארגון הראשונים היו הרב חיים דרוקמן, הרב יעקב אריאל, הרב דוב ליאור והרב חיים שטיינר.
כאשר הרב דרוקמן ממש כמרכז הנשיאות.
לאחר פטירתו נותרו שלושת האחרונים כנשיא הארגון.
בהמשך פרש הרב שטיינר מנשיאות הארגון ונותרו הרב אריאל והרב ליאור בתפקיד נשיאי הארגון.
בכסלו תשפ"א נערך הכנס הראשון של הארגון בתוכנת זום ובהשתתפות כלל חברי הארגון.
לפני חג השבועות ה'תשפ"א הוציא הארגון חוברת העוסקת בזהות היהודית של מדינת ישראל.
ב־ט' באב ה'תשפ"א (18 ביולי 2021) נרשם הארגון ברשם העמותות.
בי' בסיון ה'תשפ"ב, יזמו צעירי הארגון את הכנס "אתחלתא – תורה שמאירה דור" בבנייני האומה, בו השתתפו רבני הארגון, רמי"ם ותלמידי ישיבות רבים.
בחלקו העיקרי של הכנס הועברו שיעורי תורה והלכה, ובסיומו נערכה התכנסות מרכזית במעמד רבני הארגון יחד עם רבנים נוספים, ובהשתתפות יו"ר מפלגת הציונות הדתית חה"כ בצלאל סמוטריץ' וראש עיריית ירושלים משה ליאון.
רבני הארגון הם מתלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק ושייכים לציונות הדתית.
יש טוענים שהארגון מייצג בעיקר את הזרם השמרני בציונות הדתית, ואינו כולל רבנים שנחשבים פחות שמרנים.
בכנס יסוד שקיים האיחוד הוחלט ש.
ועדת חינוך – העוסקת בסוגיות חינוכיות בציבור הדתי.
ועדת ארץ ישראל – עוסקת בתחום בניין הארץ וביסוס ההתיישבות היהודית ברחביה.
ועדת משנה – העוסקת בליווי של יושבי הגבעות.
ועדת השמיטה (ועדת מצוות התלויות בארץ) – עוסקת בתודעת השמיטה ובמצוות התלויות בארץ.
ועדת המשפחה – עוסקת בחיזוק המסגרת המשפחתית בקרב הציבור ועידוד הקמת משפחות בישראל.
כמו כן, מתכנס הארגון כפעם בחודש ועוסק בסוגיות אקטואליות וצרכי השעה.
ומוציא קריאות ופסקים בנושאים הנידונים לכלל הציבור.
רבני הארגון קראו להמשיך בגני הילדים את פעילות אבא ואמא של שבת, ולהתחתן בגילאי 20–22.
הרב דוב ליאור – ראש ישיבת ניר קריית ארבע ורב העיר לשעבר.
הרב יעקב אריאל – נשיא ישיבת רמת גן ולשעבר רב העיר.
הרב אליעזר איגרא – לשעבר דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים, ודיין ואב"ד בבית הדין הרבני בבאר שבע.
הרב איתן איזמן – לשעבר ראש מוסדות נעם-צביה.
הרב שמואל אליהו – רב העיר צפת וחבר מועצת הרבנות הראשית.
בנו של הרב מרדכי אליהו.
הרב משה גנץ – ר"מ בישיבת ההסדר שעלבים לשעבר.
הרב מרדכי גרינברג – נשיא ישיבת כרם ביבנה.
הרב דוד חי הכהן – ראש קהילת אורות התורה בבת ים וראש מוסדותיה.
הרב מיכאל הרשקוביץ – ר"מ בישיבת מרכז הרב ורב היישוב נריה לשעבר.
הרב יהושע ויצמן – ראש ישיבת ההסדר במעלות ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא וחבר פורום תקנה.
הרב אורי כהן – ראש כולל מר"ץ.
הרב אליקים לבנון – רב המועצה האזורית שומרון, ראש ישיבת אלון מורה ורב היישוב לשעבר.
הרב יהושע מגנס – ר"מ בישיבת מרכז הרב, ראש האולפנית בתל אביב ורב שכונה בבני ברק לשעבר.
הרב זלמן ברוך מלמד – ראש ישיבת בית אל ורב היישוב לשעבר.
הרב מרדכי נגארי – רב העיר מעלה אדומים.
הרב יעקב הלוי פילבר – ר"מ בישיבת מרכז הרב וממייסדי "נעם-צביה" וישל"צ.
הרב איסר קלונסקי – רב שכונת גבעת מרדכי בירושלים, ממייסדי "נעם-צביה", לשעבר מנהל תחום הכשרות ברבנות הראשית.
הרב חיים שטיינר – זקן רבני מרכז הרב, ומרבני מפלגת תקומה.
בהקמת הארגון היה אחד מנשיאי הארגון עד פרישתו מתואר זה.
הרב אריה שטרן – ראש מכון הלכה ברורה, לשעבר הרב הראשי לירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית.
הרב יעקב שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב וחבר מועצת הרבנות הראשית.
בנו של הרב אברהם שפירא.
הרב דוד תורג'מן – ראש הישיבה בדימונה ורב הגרעין התורני בעיר.
הרב יוסף ארציאל – מנהל הארגון.
הרב חיים שטיינר היה חבר נשיאות הארגון והרב צפניה דרורי היה גם חבר בארגון.
עד לפטירתם, היו חברים בארגון הרב אליעזר ולדמן, ראש ישיבת ניר קריית ארבע; הרב מרדכי שטרנברג, ראש ישיבת הר המור; והרב חיים דרוקמן, ראש ישיבת אור עציון ומרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
הרב דרוקמן כיהן גם כראש נשיאות הארגון.
איחוד הרבנים במדינות האסלאם או ועידת הרבנים במדינות האסלאם הוא ארגון של רבני מדינות מוסלמיות שהוקם בשנת 2019. הארגון מסייע לקהילות יהודיות במדינות בעלות רוב מוסלמי.
הארגון פועל במטרה לסייע לקהילות יהודיות מקומיות.
זהו הארגון היחידי המאגד רבנים וקהילות יהודיות במדינות מוסלמיות, בדומה לארגוני רבנים הקיימים ביבשות אחרות בעולם.
הארגון מורכב מרבנים המייצגים את כל העדות והקהלים היהודיים האורתודוקסיים, אשכנזים וספרדים כאחד, המתגוררים במדינות חברות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בין המדינות בהן פועל הארגון: תוניסיה, מרוקו, אוגנדה, ניגריה, קוסובו, אלבניה, טורקיה, איראן, קירגיזסטן, אוזבקיסטן, צפון קפריסין, איחוד האמירויות הערביות, והרפובליקות טטרסטן ובשקורטוסטן, ועוד.
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם הרבנות הראשית לישראל ובין היתר פועל בתמיכת הרב הראשי לישראל הרב יצחק יוסף.
עד פטירתם היו חברים בה גם הרב הראשי ליהודי סוריה ולבנון הרב אברהם חמרה והרב שמעון אליטוב, חבר מועצת הרבנות הראשית בישראל.
הצורך בארגון עלה בשל התפתחות הקהילות היהודיות בארצות אלו, והתחזק עם החתימה על הסכמי אברהם ועם פתיחת מדינות כמו איחוד האמירויות לתיירות ואנשי עסקים ישראלים.
הארגון דן ומציג נושאים ובעיות רוחביות הקיימות בכלל המדינות המוסלמיות, ובכך נותן פתרון לרבני המדינות לקדם עניינים יהודיים במדינתם דרך ארגון רבני בינלאומי.
הארגון מסייע לחיי היום יום של יהודים, ופועל להקמת מקוואות וייבוא אוכל כשר ולעיתים מעורב בפעילות הומניטרית להצלת יהודים, בדיאלוג בין-דתי ובהידוק היחסים בין יהודים למוסלמים.
כחלק מפעילותו נפגשים רבני הארגון עם ראשי מדינות, ובסוף שנת 2021 התקיים באנקרה מפגש של הארגון אותו אירח נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
איחוד הרפובליקות הערביות היה ניסיון לא מוצלח של מועמר קדאפי למזג את לוב, מצרים וסוריה למדינה ערבית מאוחדת.
למרות שהקמת האיחוד אושרה במשאלי עם בכל מדינה ב-1 בספטמבר 1971, שלוש המדינות לא הסכימו על התנאים הספציפיים של האיחוד.
בשנת 1969 תפסו קציני צבא ערבים לאומנים בראשות מועמר קדאפי את השלטון בלוב.
ההשפעה האידאולוגית של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על הממשלה החדשה נראתה מיד.
קדאפי העלה רעיונות פאן-ערביים, והכריז על הצורך במדינה ערבית אחת המשתרעת על פני צפון אפריקה והמזרח התיכון.
בדצמבר 1969 ייסדה לוב את החזית המהפכנית הערבית עם מצרים וסודאן כצעד לקראת איחוד מדיני, וב-1970 הצהירה סוריה על כוונתה להצטרף לחזית.
לאחר מותו של נאצר בספטמבר 1970, יורשו, אנואר סאדאת, הציע כי במקום מדינה מאוחדת, תוקם פדרציה.
באפריל 1971 הוקמה הפדרציה, מה שאפשר למצרים, סוריה וסודאן לקבל מענקים גדולים מכספי נפט לובי.
בפברואר 1972 חתמו קדאפי וסאדאת על אמנת איחוד לא רשמית, אך היא לא יושמה מכיוון שהיחסים התפרקו בשנה שלאחר מכן.
סאדאת נרתע מהכיוון הרדיקלי של לוב, והמועד האחרון להקמת הפדרציה בספטמבר 1973 חלף ללא כל פעולה.
באוקטובר 1973 מצרים וסוריה, מבלי להיוועץ בלוב, פתחו במתקפה מתואמת על ישראל (מלחמת יום הכיפורים).
סאדאת הסכים לפתוח במשא ומתן עם ישראל, וביקש להחזיר את חצי האי סיני למצרים תמורת התחייבות לא לתקוף את ישראל בעתיד.
קדאפי כעס על מטרותיה המוגבלות של המלחמה והפסקת האש, והאשים את סאדאת בפחדנות, ערעור האיחוד, ובגידה בעניין הערבי.
סאדאת הגיב בכך שחשף שהוא התערב מוקדם יותר באותה שנה כדי למנוע מלוב להטביע ספינת נוסעים אזרחית שהובילה תיירים יהודים בים התיכון.
לאחר מכן, יחסי לוב–מצרים התאפיינו בהאשמות הדדיות תכופות, ודיונים נוספים לגבי החתירה לאחדות נזנחו.
שלושה משאלי עם בו-זמנית על הקמת איחוד הרפובליקות הערביות נערכו ב-1 בספטמבר 1971, במצרים, לוב וסוריה.
במשאל העם במצרים הצביעו בעד האיחוד 99.96% מהמצביעים, במשאל העם בלוב תמכו 98.6% מהמצביעים, ובסוריה הצביעו 96.4% בעד.
איחוד בין מצרים וסוריה בתוך הפדרציה (1976–1977)
הפדרציה בין מצרים, סודאן וסוריה (1977)
מצרים, לוב וסודאן אימצו דגל דומים – נץ קורייש, כשתחתיו כיתוב בערבית המבדל ביניהם.
הנץ הוצב על גבי טריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית אדום-לבן-שחור.
יצחק (איטו) אבירם (נולד ב-16 באוקטובר 1950) הוא סופר, עורך ועיתונאי ישראלי.
אבירם מוכר בספריו הרבים לבני נוער וילדים, בעיקר שמונת ספרי הסדרה "יעל ואני", "מצמררים", "אני ליאור, ואתם?" ו"הקיץ האחרון של דן".
אבירם החל את קריירת הכתיבה בתור כתב נוער ב"מעריב לנוער" שם התפרסמה הסדרה שכתב "יעל ואני".
הסדרה ההומוריסטית עסקה ברצינות בסיפורים אמיתיים מחייהם של בני זוג בגיל העשרה, בבעיות, תחושות, חוויות, רגשות ואירועים האופייניים למערכת יחסים כזו.
ברבות השנים מונה אבירם לכתב הראשי של "מעריב לנוער" ולסגנו של העורך אמנון בירב.
בעקבות הפופולריות לה זכו פינותיו של אבירם בעיתוני הנוער, המשיך אבירם בכתיבת סדרות שהפכו לספרים רבי-מכר.
בשנים 1992 עד 1994 יצא אבירם לשליחות בארצות הברית מטעם הסוכנות היהודית.
לאחר חזרתו לישראל, מונה לערוך את "ראש1", מבית "ידיעות אחרונות".
לדבריו, "התקופה הזו הייתה הרבה פחות מוצלחת ...
לא הייתה שם אותה אווירה, ופתאום התחוור לי שהעורך, איך לומר, לא ממש עומד בראש העיתון.
הייתה שם מנהלת, בחורה שלמדה שיווק, והיא נתנה את הטון וקיבלה גיבוי מ'ידיעות אחרונות'.
הפכתי למין מנהל תוכן, לא יותר, שצריך להתיישר לפי רצונותיה של אשת שיווק".
לאחר "ראש1" ערך אבירם גם את העיתונים "ראש צעיר" ו"טבע הדברים".
בהמשך דרכו, הקים אבירם מחדש ואף ערך את עיתון הילדים "פילון", בשנים האחרונות מרצה אבירם במפגשים לילדים ונוער דרך "סל תרבות שטראוס" וסל תרבות ארצי ומופיע לבני נוער בתוכנית משותפת עם המשוררת ציפי שחרור.
בתוכנית "בואו נתבגר על זה" ובתוכניות נוספות כמו "היכן שנגמרות המילים", אבירם פונה גם למבוגרים באמצעות סיפורים שהוא כותב לעיתון ג'רוזלם פוסט ובאתר אינטרנט בשם "התרשמות" העוסק בנושאי תיירות ונופש, קולינריה, תרבות בידור ופנאי, אשר פונה ברובו למבוגרים.
איטו אבירם מלמד גם מבוגרים וגם בני נוער בסדנאות לכתיבה יוצרת ברחבי המדינה.
בין השאר הוא לימד באוניברסיטת תל אביב וכן במכללות.
בנוסף הוא מלמד במדרשה העירונית ברעננה, בקתדרה בפרדס חנה, בביתו ביישוב תל מונד, בהוד השרון ועוד.
משנת 2016, הוא מלמד כתיבה יוצרת וכתיבת סיפור חיים גם בספריית יד לבנים בחיפה, מרכז הכרמל.
בשנות השבעים התחתן איטו אבירם עם יעל.
לזוג נולדו שני ילדים, ולאחר כ-20 שנה הם התגרשו.
הוא נישא בשנית לאסנת ומנישואים אלו נולדו לו ב-2003 תאומים, אדר והשחקנית רומי אבירם.
איחוי קליעה (Splicing) היא שיטה לחיבור של גדילים או חבלים מפותלים לכבלים או חבלים שזורים, ללא שימוש בקשירה.
הרעיון הכללי הוא לשזור את קצה החבל אל תוך החבל עצמו (ובכך ליצור לולאה בקצה החבל - eye splice ) או אל קצה חבל אחר (וכך לחבר שני חבלים - short splice).
יש שיטות קליעה שונות, לחבלים מפותלים ולחבלים שזורים מסוגים שונים.
מקור המונח בפועל ההולנדי הנושן splissen.
איחוי קליעה משמש אמני סיבים שיוצרים בקליעה, בקשירה ובליפוף ביצירותיהם בעזרת חבלים.
למשל, הוא משמש את אמני הסיבים האמריקאים אד רוסבך וברברה שאוקרופט .
בספר The Ashley Book of Knots מוקדשים שלושה פרקים לאיחוי קליעה: "איחויים ארוכים וקצרים" (עיקולים של חבלים מרובי-גדילים), "איחויי לולאות" ו"איחויי קליעות בודדות".
אִיחְטִימָן (בבולגרית: Ихтиман) היא עיר במערב בולגריה, בשטח מחוז סופיה, השוכנת 48 קילומטרים מהבירה סופיה ו-95 קילומטרים מפלובדיב.
במהלך המאה ה-1 הקימו הרומאים מצודה בשם סטיפון בסמוך למיקומה של העיר המודרנית.
לאחר החלוקה באימפריה הרומית עברה המצודה לחזקת האימפריה הביזנטית ובהמשך לידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה.
במהלך המאה ה-14 נפלה המצודה בידי צבא האימפריה העות'מאנית ומסביבה התפתח יישוב.
בתעודות עות'מאניות מהמאה ה-15 מתועד היישוב בשמו המודרני איחטימן.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר היישוב לחזקת נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
בעידן הקומוניסטי של בולגריה הייתה איחטימן עיר תעשייתית והוקמו בה מפעלים ליצור מוצרי צריכה חשמליים.
לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי פרץ בבולגריה משבר כלכלי חריף שלא פסח על איחטימן וענף התעשייה קרס.
בראשית המאה ה-21 הוקמו מפעלי טקסטיל, קוסמטיקה ועיבוד מזון.
בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר "תארקיה" החוצה את בולגריה לרוחבה והיא ממוקמת בתוואי מסילת הרכבת בין סופיה לפלובדיב.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה.
בין 2005 ל-2010 קטנה אוכלוסיית איחטימן בשיעור של 5.7 אחוזים.
כ-90 אחוזים מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי והשאר ממוצא טורקי או בני רומה.
מרבית התושבים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודכסית ומיעוטם מוסלמים סונים.
איטוֹ הִירוֹבּוּמִי (ביפנית: 伊藤 博文; 16 באוקטובר 1841 - 26 באוקטובר 1909) היה סמוראי מנחלת צ'ושו, מדינאי יפני, גנרו, כיהן ארבע פעמים בתפקיד ראש ממשלת יפן והיה מושל קוריאה.
הלאומן הקוריאני אן ג'וּנג-גון התנקש בחייו.
איטו נולד להיאשי ג'וּזוֹ, סמוראי ממעמד זוטר מהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י), ונקרא בילדותו היאשי ריסוקֶה.
סבו שינה את שם המשפחה מהיאשי לאיטו, ובצעירותו קיבל איטו את השם הירובומי.
איטו היה תלמידו של יושידה שואין והצטרף לסונו ג'וי, ביחד עם טקיושי קידו.
הוא נבחר להיות אחד מבין חמשת בני נחלתו שנשלחו ללמוד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ב-1863, ובזמן שהותו בבריטניה השתכנע שעל יפן לאמץ את דרכי המערב.
איטו שב ליפן ב-1864 על מנת להזהיר את נחלת צ'ושו מלצאת למלחמה כנגד המעצמות הזרות בנוגע לזכויות השיט במצר שימונוסקי.
לאחר רסטורציית מייג'י התמנה איטו למושל מחוז היוגו, שימש שר זוטר במשרד החוץ, ונשלח לארצות הברית ב-1870 על מנת ללמוד את המדיניות המוניטרית של המדינה.
בשובו ליפן בשנה לאחר מכן, יסד איטו את מערכת המיסוי של יפן.
באותה שנה הוא הצטרף למשלחת איוואקורה במסעה מסביב לעולם, במהלכה קשר קשרי ידידות עם טושימיצ'י אוקובו, אחד ממנהיגי רסטורציית מייג'י.
איטו התמנה לשר לעבודות ציבוריות ב-1873, וב-1875 היה ליושב ראש אספת מושלי המחוזות.
בנוסף, הוא השתתף בוועידת אוסקה באותה שנה.
לאחר ההתנקשות בחייו של אוקובו, החליפו איטו בתפקיד שר הפנים, ובכך נטל מקום מרכזי בממשלת מייג'י.
איטו נסע לאירופה ב-1882 על מנת ללמוד את חוקותיהן של המדינות, ושב ליפן לאחר שמונה עשר חודשים.
ב-1885 חתם איטו על הסכם טיינג'ין, שהסדיר את היחסים הדיפלומטיים בין יפן וסין הקיסרית.
בהתבסס על רעיונות אירופאיים, יסד איטו ב-1885 את שיטת הממשל של הקבינט, וב-22 בדצמבר באותה שנה הוא היה לראש ממשלת יפן הראשון.
הוא פרש מתפקידו ב-30 באפריל 1888, אך עמד בראש המועצה הקיסרית, ולמעשה החזיקה בשלטון.
הוא הפך לגנרו הראשון ב-1889 בחוקת מייג'י, שהתפרסמה בפברואר 1889, הוסיף איטו התייחסות לקוקוטאי, או "הישות הלאומית" של יפן, המספק הצדקה לסמכותו של הקיסר, בשל מוצאו האלוהי ושושלת הקיסרים שלא נקטעה, ובשל הקשר המיוחד הקיים בין הנתינים לשליט.
התייחסות זו עמדה בניגוד להכרה האירופאית, לפיה שואבת החוקה את חוקיותה מהאזרחים, שאותה ראה איטו כאינה מתאימה ליפן.
במהלך כהונתו השנייה בראשות הממשלה (8 באוגוסט 1892 - 31 באוגוסט 1896) תמך איטו במלחמת סין–יפן הראשונה, ולקח חלק בהסכם שימונוסקי שסיים אותה ב-1896. בבואו לחתום על האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט ב-1894, הצליח איטו לבטל חלק מההסכמים הבלתי שוויוניים שהגבילו את פעילותה הבינלאומית של יפן החל מראשית תקופת מייג'י.
במהלך כהונתו השלישית כראש ממשלה (12 בינואר - 30 ביוני 1898) נתקל איטו בפוליטיקה מפלגתית.
שתי המפלגות הגדולות התנגדו להצעתו להחלת מסי קרקעות חדשים, ובתגובה הוא פיזר את הדיאט והכריז על בחירות חדשות.
בתגובה לכך, התאחדו שתי המפלגות למפלגת קנסייטו (憲政党, "המפלגה החוקתית"), זכו במרבית הקולות, ואילצו את איטו להתפטר.
איטו שב לראשות הממשלה לקדנציה רביעית באוקטובר 1900, אך התפטר מתפקידו לאחר שבעה חודשים בלבד.
עם זאת, הוא נותר ראש המועצה החשאית.