tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאורטיקנים נאו קלאסיציסטים כגון ניקולה בואלו (Nicolas Boileau) בתחום הספרות, מרק אנטואן לוז'ייה (Laugier) וויליאם צ'יימברס (Chambers) בתחום האדריכלות או יוהאן יואכים וינקלמן בתחום האמנות הפלאסטית, ניסחו כל אחד בתחומו מערכת של כללים אמנותיים ברוח העת-העתיקה.
בחיבורו "הגיונות על החיקוי של יצירות אמנות יווניות ורומיות" יצא וינקלמן כנגד תפיסת האמנות של הבארוק וראה בחיקוי המודלים האסתטיים של אמנות העת העתיקה, ובייחוד של אמנות יוון העתיקה כפתרון לדרמטיות המוגזמת ולנטורליזם העודף שראה באמנות בת זמנו.
בתפיסתו, ראה וינקלמן את האמנות היוונית כשלמות או כאחדות המבטאת יותר מכל את היפה.
לפיכך "הדרך היחידה בשבילנו להיות לגדולים, יתר על כן: להיות בלתי ניתנים לחיקוי, הוא חיקויים של היוונים"
הסופר ומבקר האמנות דני דידרו, מזהה בכתביו את היפה עם הטוב.
תפיסתו האנציקלופדית של דידרו, אשר הפנתה את מבטה גם אל אמנויות "מכניות" ו"נחותות" יותר, חידדה את האנלוגיה בין שני המושגים.
האמנות צריכה להיות ייצוג לא רק של "הטבע", כי אם גם לייצג את הגישה המוסרית החילונית של התרבות.
"אם המושא כרוך בעשייה", כתב דידרו במאמרו "אמנות" (1751), "אז לקובץ הכללים ולסידורם אנחנו קוראים 'אמנות'.
אך אם אין המושא משמש אלה להתבוננות מהיבטים שונים, אזי לקובץ התצפיות ולסידורן הטכני אנו קוראים 'מדע': כך שהמטאפיזיקה היא מדע, ואילו תורת המוסר היא אמנות".
לפיכך, ערכה של היצירה האמנותית נעוץ בערכים אסתטיים קבועים שאינם תלויים בדבר, אף לא ביוצרה של היצירה.
גם ויליאם הוגארת (William Hogarth) מציג בחיבורו "האנליזה של היופי" (1753) תפיסה הכורכת יופי עם טוב.
אולם, שיטתו הייחודית של הוגארת, אשר היה גם צייר, ביססה את זיהויו של היופי על ידי שיטה של התבוננות ישירה עם הטבע ועל השוואה.
מוטיב מרכזי בספרו היה זיהויו של קו מתפתל כאלמנט יסודי בטבע וניסיון לקבוע את הקו היפה והאידיאלי מתוך התבוננות בו.
דייוויד יום, "על אמת-המידה של הטעם"
הפילוסוף דייוויד יום טען כי לא ייתכן שתפיסת היופי תצטמצם לתפיסה של תכונות אובייקטיביות כאלה או אחרות, ותו לא.
בתקופה בה כתב יום את ספרו, שלטה עדיין ההשקפה בדבר יופי כסדירוּת.
לייבניץ גרס כי יופי הוא סדר מתמטי הרמוני, למשל.
פרופורציות מתמטיות הרמוניות הן מתכון ליופי .
לדעת יום, יופי הוא דבר-מה הנמצא ברוחו או בשכלו של המתבונן.
לדעת יום, ישנו בלבול שמקורו בקשר ההדוק בין תפיסת המושא לבין הרגשות שהמושא מעורר בנו.
"השכל אינו מסתפק בסקירה של המושאים כמות שהם, ותו לא: הוא גם מרגיש רגשות של קורת-רוח או סלידה...
בעקבות הסקירה הזאת, ורגשות אלה הם שמכתיבים לו את הדבקת התואר יפה או מעוות".
המילה "מעוות" ננקטת על ידי יום, ולא המילה "מכוער", מה שמרמז בהכרח על הקשר המסורתי בין יופי לבין סדירות, פרופורציה וכדומה.
זאת מכיוון שהיופי הוא התרחשות שמקורה בסובייקט, או שתלוי בהתרחשות סובייקטיבית.
לפי יום, היופי הוא בעיני המתבונן.
ניתן לפתור אי-הסכמות בנוגע לצורה של מושא או לצבעו.
אולם אי-אפשר לפתור אי-הסכמות בנוגע להערכת יופיו של מושא.
אני יכול לפתור אי-הסכמה בדבר צורתו של כדור: האם הוא עגול, אליפטי וכיוצא בזה.
איני יכול לטעון לפתרון המחלוקת בדבר שאלת יופיו כמושא לבחינה אסתטית.
אך מה לגבי הקשר בין יופי לבין רגש?
אנו מדברים על אהבת היפה או על ההנאה המופקת מן המושא היפה.
שיר יפה, קטע מוזיקלי יפה, תמונה יפה, אדם יפה וכן הלאה, עשויים לעורר בנו רגשות עזים.
אולם לפי יום לא רק שיש קשר בין יופי לבין רגש אלא שהיופי הוא רגש.
מכך יוצא שבהיעדר מתבונן, אין יופי.
יופי הוא תכונה של מושאים שאיננה רגש בפני עצמו, אולם ניתן לזהותה על סמך הרגש שהיא מעוררת בנו.
יום לא שלל זאת, באומרו כי היופי הוא "סידורם של חלקים ובנייתם באופן כזה...
שיתאים לעורר הנאה וסיפוק לנפש...
היופי אינו אלא צורה המעוררת הנאה, כפי שהכיעור הוא מכנה של חלקים המעביר מסר של כאב".
היכולת לעורר כאב או הנאה היא המהות של היופי והכיעור.
כלומר, יופי קיים כשלעצמו ואיננו תלוי בקיומו של צופה.
אם הצופה יצפה, הוא יקבל רגש ההולם את תכונות המושא.
הסיבה לרגש החיובי היא היופי כתכונה שבמושא.
יום כאמפיריציסט גורס כי חוקי היצירה האמנותית יסודם זהה למה שמצוי ביסוד המדעים השימושיים, כלומר אלו העוסקים בניסיון (ולא המתמטיקה, למשל), ומהווים "התבוננויות כלליות בדברים שהכל נהנים מהם", בכל ארץ ובכל זמן.
כלומר, תיאור אובייקט כיפה מחייב טענה כללית על יכולתו של הסובייקט ליהנות מהאובייקט בו הוא צופה.
לדעת יום, ישנם עקרונות טעם טוב אוניברסליים – "וזהים כמעט, אם לא לגמרי, אצל כל בני האדם" – אולם יום סבור כי למעטים יש את הכישרון לעמוד על ערכה של יצירת אמנות או "לקבוע את רגשותיהם כאמת המידה של היופי".
יום גורס כי את "כללי האמנות" – כמו את חוקי הטבע – ניתן לגלות באמצעות תצפיות מדעיות, שיכולות לחשוף זיקה מסוימת בין מושאים אסתטיים לבין "רגשות משותפים לבני-אדם".
ניתן לומר כי יום מגזים, אולם הבה וניתן למילה "אוניברסלי" משמעות של "כללי", ובמדע יש הבחנה בין חוקים כלליים ואוניברסליים לחוקים כלליים שאינם כאלה (הסתברותיים).
כלומר, יום טען שרוב האנשים יפיקו ברוב הזמנים הנאה כללית ממושא שניתן לומר עליו שהוא יפה.
"ביקורת כוח השיפוט" של קאנט
הגותו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, בן המאה ה-18, התרכזה בניתוח ובהבחנה של עולם התופעות על ידי האדם.
לצד "ביקורת התבונה הטהורה", ו"ביקורת התבונה המעשית" חיבר קאנט את "ביקורת כוח השיפוט" (1790), שבו פירט את תפיסתו האסתטית.
זהו חיבור פילוסופי הנחשב לאחת מאבני היסוד של האסתטיקה.
קאנט טוען כי קיומה של תאוריה כללית אודות היופי אינה אפשרית כיוון ואין חוקים כללים הקובעים "מה הוא יפה?".
בכך, יצא קאנט כנגד תאוריות בנות זמנו, למשל של באומגרטן, אשר שאפו לבסס תורה כזו.
באמצעות סדרה של "שיפוטי טעם" מוכיח קאנט כי קיומה של מהות יופי פנימית אינה ניתנת להוכחה כיוון והשיפוט של הצופה מבוסס בעצם על מושגים אחרים וקודמים שצברנו, כמו הלוגיקה.
כוח השיפוט מייצר בעבור המתבונן "מושג פרטי".
"אנו תופסים עיקרון פנימי של סדר שהוא ייחודי לאותו אובייקט ומעריכים אותו על פי התאמתו לאותו אובייקט בלבד".
בכך תופס קאנט את האמנות ואת תפיסתה על ידי האדם כבעלת משמעות מוסרית.
לדעתו של קאנט, הפעילות השכלית של האמן דומה מבחינות רבות לפעילות השכלית של מי שתופס יופי.
הגאוניות היא כישרון שכלי אשר באמצעותו הטבע "נותן לאמנות את הכלל [ליצירת היפה]", כלומר, כישרון ליצור דברים שאינם מוגבלים על ידי כללים מוגדרים.
הגאוניות היא ש"נותנת לאמנויות את הכלל", ולגאון יש כושר יצירה טבעי שאין היא מוגבלת על ידי כללים או חוקים.
תכונת הגאון היא המקוריות המתבטאת ביצירות אמנות.
השפעתו של קאנט על הפילוסופים שבאו אחריו הייתה מכרעת.
הרעיון כי חוקי האמנות אינם נתון קבוע, אלא מתכוננים ביחד עם האדם, כמו גם כינון מושג ה"גאון", יצר תפיסה חדשה של מושג הטבע – מגורם חיצוני ומקור להתבוננות ולהעתקה, אל כינון ה"חיים" כטבע.
הגאון, בעקבות קאנט, הוא זה אשר ביכולתו ליצור את יצירת האמנות.
לפיכך, בשיפוט האמנות יש לקחת בחשבון את האפשרות של קיומה של "רוח" ביצירה, רוח המעמידה את שיפוט הטעם במקום משני.
על הגאון למצוא בתוכו את הכוחות של אותה "רוח".
עליו להביא את אותם כוחות לא מודעים הקיימים בו, ולהעלותם אל יצירת האמנות.
ההתרחקות של האמן מן הטבע יצרה מושג התייחסות אסתטי חדש – "חוויה" (Erlebnis), השמה דגש על הניסיון האנושי.
בתוך ה"חיים" (Leben), הנתפשים כאחדות, משמשת החוויה כאמצעי להתקשרות עם מה שמחוץ לאדם, עם הטוטאליות, עם האינסוף.
בכך טמונה הביקורת הרומנטית על רוח הרציונליזם של עידן האורות.
פרידריך שילר לדוגמה, יצר סינתזה בין מחשבתו של קאנט עם זו של קארל ריינהולד (Karl Leonhard Reinhold).
הוא מזהה את האמנות כמכשיר לאיזון בין צורכי "דחף החומר" (tofftrieb) הפראי והייצרי לבין אידיאל צורניות והרמוני, אשר מקורו בתרבות הפרה-חברתית בנוסח רוסו.
לשם האיזון, פיתח שילר תפיסה של האמנות כ"דחף משחק" (Spieltrieb) הבאה ליישב בין לחצים שנגרמים על ידי גורמי הטבע לבין גורמים המצרים את החיים.
במסגרת "משחק" זה אנו חורגים מן העצמיות שלנו ומציבים את עצמנו, למשל על ידי דמיון, במקומו של האחר.
ארתור שופנהאואר פירש את מושג ה"דבר כשהוא לעצמו" (נואמנון) של קאנט כעולם ממשי הקיים מאחורי עולם התופעות, שהוא אשליה.
לפי קאנט, התודעה מטילה על הדברים כשהם לעצמם את צורות ההסתכלות: החלל והזמן, ואת הקטגוריות שלה כדוגמת קטגוריית העצם או הסיבתיות; וכך מכוננת את העולם המוכר לנו – עולם התופעות.
שופנהאואר צעד צעד נוסף וטען כי כל הבחנה המוכרת לנו בין שני דברים יסודה בזמן, במרחב או בסיבתיות.
לפיכך הנואמנון, שאינו כפוף לקטגוריות האלה חייב להיות דבר אחד המסתתר מאחורי ריבוי התופעות.
הדרך לחמוק מן ה"רצון" שבאחדות התופעות הוא על ידי
התבוננות האסתטית המתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך היא מהווה שחרור זמני.
ומאחר וסובייקט ההכרה וסובייקט הרצון אחד הם, הרי שעל ידי התבוננות באידאה שהיא מושא האמנות הסובייקט והאובייקט נהיים לאחד.
שופנהאואר העדיף את המוזיקה על האמנויות הפיגורטיביות, כגון ציור, שכן היא משוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם התופעות ועוסקת ברצון עצמו.
ב"הולדת הטרגדיה" (1872), הציג הפילוסוף פרידריך ניטשה, מבנה של דיאלקטיקה בין כוחות "דיוניסאים" לבין כוחות "אפולוניים".
בתהליך היצירתי גובר הכוח האפולוני על היצר הדיוניסאי.
מודל יצירה אסתטי זה משמש גם אותו כאידיאל לחיים כ"פנומן אסתטי" אשר במסגרתם נתפשת האמנות כמרחב שבו מתעדנים היצרים החייתיים שבאדם.
פיתוח של עמדה זו הציג ניטשה בכתביו המאוחרים ובייחוד בחיבורו "המדע העליז" (1882).
עמדה זו מורכבת מאמנות "שלילית" המנסה להגן על החיים על ידי יפויים בצורה אשלייתית – אמנותית ואמנות "חיובית" המשמשת כאמצעי להעצמת החיים ואינה זקוקה עוד לאשליה.
האמנות העליזה והחיובית עוזרת לאדם על ידי עמידה לצד הכוחות הרציונליים והמוסריים.
זו היא מוסריות חמורה פחות כיוון שעיסוקה אינו סובב עוד סביב הצגת נחמה בעבור האדם.
בכך משמשת האמנות כאופק מנחה לפעולתו של האדם.
"כל אמנות, כל פילוסופיה" כותב ניטשה במדע העליז, "מותר לראותן כסם מרפא ומכשיר עזר בידי החיים הגדולים ונאבקים: הן מניחות כתנאי מוקדם להן את מציאותם של הסבל ושל הסובלים.
אולם ישנם שני סוגים של סובלים, אלה הסובלים משפעה יתירה של החיים ורוצים באמנות דיוניסאית וכן בהבטה והבנה טרגית בחיים – ומאידך, אלה הסובלים מדלדולם של החיים, המבקשים למצוא בעזרת האמנות וההכרה מנוחה, דממה, ים חלק, גאולה מעצמם...
כהמשך רעיוני של רוח האסתטיקה הרומנטית, התפתחה באסתטיקה של האמנות ובאמנות בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 תאוריה שהגדירה את היצירה האמנותית כצורה אסתטית.
הביטוי הבולט לכך באמנות החזותית היה ההפשטה האמנותית.
בכתיבתו של חוקר תולדות האמנות היינריך ולפלין נוצר אחד הסממנים התאורטיים שיובילו מגמה זו.
במושגים כגון "רוח העין" (Augengeist) ו"רוח הצורה" (Formgeist) הוא ניסה להראות את הקשר המשותף בין יצירות אמנות לבין החברה והזמן בה נוצרו.
לשם כך פיתח שיטה של מחקר אמנות השוואתי בין יצירות אמנות מתקופות שונות על ידי יצירת צמדי ניגודים כגון קווי-ציורי, שטוח-עמוק, חתום-פתוח, ריבוי-אחדות, בהירות מוחלטת ובהירות יחסית, קלאסי-בארוק.
"אופני הראייה" שפיתח ולפלין המעיטו בחשיבות הנושא והדגישו את המאפיינים הצורניים של יצירת האמנות.
הפילוסופים הפורמליסטים הבולטים באסתטיקה היו קלייב בל, רוג'ר פריי, מונרו בירדסלי, וקלמנט גרינברג.
וסילי קנדינסקי, אבי האמנות המופשטת תיאר בחיבורו "על הרוחני באמנות" (1912) את היחס בין הטבע לאמנות במונחים של השפעה פסיכולוגית-הכרתית המלווה בנטייה לסמליות מטאפיזית.
הייצוג האמנותי קוטלג על פי קנדינסקי למונחים של שפה אמנותית "טהורה".
את ההתרשמות הראשונית מן הטבע כינה קנדינסקי בשם "התרשמות".
יחס אחר לטבע הוא הבעה ספונטנית בעלת אופי פנימי ו'רוחני' אותה כינה בשם "אימפרוביזציה" ואילו השלישי הוא רגשות המעוצבים והמעובדים שוב ושוב.
עיבוד זה הוא כבר פעולה שכלתנית שבה שותפים ההכרה והשכל ונקראת "קומפוזיציה".
במאמרו "בנייה, נוכחות, חשיבה", מציג מרטין היידגר את פעולת הבנייה כבעלת משמעות אונטולוגית, פעולה המשקפת ומכוננת את ההוויה של האדם.
יצירת המרחב אינה מהווה רק פעולת ייצוג, אלא ביטוי עמוק לפעולת ההכרה של האדם.
גישה דומה הציג היידגר גם במאמרו "על מקורה של יצירת האמנות" (1935).
במאמר, מסביר היידגר את מהותה של האמנות במונחים של הוויה (being) ושל אמת.
הוא טוען כי אמנות אינה רק דרך ביטוי לאמת בתוך התרבות, אלא האמצעי ליצירתה.
היא יוצרת מצע עליו יכולה להופיע ולהיחשף ההוויה.
יצירות אמנות אינן רק ייצוג חיצוני של אובייקטים: הן יוצרות הבנה משותפת של הקהילה.
בכל פעם שיצירת אמנות נוספת לתרבות, משתנים מושגיה הפנימיים.
הגישה הפוסט-מודרנית לאסתטיקה, כמו גישתו של הפוסט-מודרניזם לכל דבר, היא לשונית ורלטיביסטית.
כל דיון אסתטי הוא דיון לשוני, ולכן ניתוח הלשון יש בו כדי לסייע בניתוח האסתטי.
הפילוסוף ז'ק דרידה, שטבע את המונח "דקונסטרוקציה", ביקש להציג בכתביו המרובים אלטרנטיבה רדיקלית למסורת הפילוסופית המערבית, על ידי ביזור מושג ה"לוגוס", ה"מרכז" של כל תאוריה, המוצג במסורת זו כאלמנט אפריורי וטרנצנדנטי.
בספרו "על הכתיבה" (1976) דרידה מציג את ה"סימן" (Sign) כסמן לא של נוכחות אונטולוגית, כי אם של חוסר יציבות, של עיכוב, המנסים למלא מישור בלתי נגיש של היעדר.
את חוסר היציבות הזה של הסימן מכנה דרידה "דיפרנס" (Différance).
את חוסר היציבות של ה"סימן" מבהיר דרידה על ידי ניתוח לשוני של הסימן הלשוני – הטקסט.
בניתוח זה מתבסס דרידה על החלוקה שהציע פרדינן דה-סוסיר בין "מסמן" לבין "מסומן".
דרידה מבקש להראות כי החלוקה הדיכוטומית בין שני מושגים אלו אינה כה פשוטה וכי הסימן מורכב ממישורים פנימיים רבים ומייחסים מורכבים בין שני מושגים אלו.
לפיכך, מה שנתפש כ"אמת" בסימן, מה שניתן לצפייה ביצירה האמנותית, הוא למעשה נתון לפרשנות ולקריאה מחודשת בכל פעם מחדש.
כדי למנוע את הפרשנות הפופולרית של מושג הדקונסטרוקציה כביטול מוחלט של ערכים ושל היררכיות, מציב דרידה את המורשת התרבותית כמרכז מכונן, על ידי כך שטען כי הדקונסטרוקציה יכולה להתייחס רק אל טקסטים מכוננים.
במאמרו הנודע "פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" (1991) מנסה פרדריק ג'יימסון לאבחן את התרבות בעשור השני של המאה ה-20, אותה הוא מכנה כ"עידן המכונה השלישי" ופוסט מודרנית.
ג'יימסון סבור כי יצירות האמנות מן התקופה הזו משקפות שלב חדש בכלכלת השוק ושל ייצוג תרבותי המאופיין על ידי השטחה של משמעות הדימויים.
היצירה האמנותית אינה מכילה עוד הקשרים היסטוריים משמעותיים, תפיסת זמן וחלל קוהרנטיות, או אף קשר רציף בין "מסמן" ל"מסומן", אלא מוצגת כ"פסטיש" – מונח אשר מזוהה עם אסכולת פרנקפורט ומצביע על שבירת היחס המסורתי שבין האמן, שפתו האמנותית והיצירה האמנותית עצמה.
האמנות נתפשת כבעלת מימד פרודי כיוון וסממני הזהות נתפשים בה כחלולים וחסרי משמעות.
שבירת שרשרת הייחוס מהווה סימפטום למה שכינה גי דבור "חברת הראווה".
ביטוי זה, אשר מהווה גם את כותרת ספרו של דבור משנת 1967, מתאר תרבות בה הדימוי מאבד כל משמעות מלבד צורתו החיצונית המוצגת כחיזיון רהבתני של ייצוג עצמי.
אִסְרוּ חַג הוא היום שאחרי כל אחד משלושת הרגלים: פסח, שבועות וסוכות (אם כי אסרו חג סוכות נדחה לאחר שמיני עצרת ושמחת תורה).
ביום 'אסרו חג' אין קדושה מיוחדת, אך יש הנוהגים להרבות בו באכילה ושתייה וממשיכים בהם מעט משמחת החג היוצא.
בגלל יום שני של גלויות, המוסיף לכל יום טוב יום נוסף לאלו החוגגים בחוץ לארץ, תאריך סיום שלושת הרגלים בחו"ל שונה מהתאריך בארץ ישראל.
תאריכי אסרו חג בישראל הם:
ביום זה מציינים גם את המימונה.
כ"ג בתשרי, לאחר סוכות ושמיני עצרת.
תאריכי אסרו חג בחו"ל הם:
כ"ד בתשרי, לאחר סוכות, שמיני עצרת ושמחת תורה.
השם שאוב מהפסוק במקרא: .
ברובד הפשט פירוש הפסוק הוא: קישרו את קורבן החג בחבלים והביאוהו אל המזבח.
בתלמוד דרשו פסוק זה בצורות אחרות, כשלפירוש האחרון (מתוך שלושה) מדובר על מעלת אכילה ושתייה הקשורים לחג:
על איזו אכילה ושתייה מדובר במימרא זו, ישנם שני פירושים ברש"י.
הפירוש הראשון הוא שמדובר על עונג בחג עצמו.
הוא מוסיף פירוש שני שיש אומרים שמדובר על יום שלאחר החג.
בתלמוד הירושלמי נקרא אסרו חג בשם "בריה דמועדא" – שפירושו הוא: "בנו של המועד":
הרמ"א כתב שנוהגים להרבות באסרו חג באכילה ובשתייה.
רבי ישראל אנקווה בספרו מנורת המאור הביא שני טעמים למנהג האכילה והשתייה באסרו חג:
"כדי שלא יראה את עצמו כאלו קץ בהוצאה שהוציא במועד".
שייאסר אותו ויקשרנו בעבותות אהבה, "כדי שיתערב וכדי שלא ילך לו מיד".
בספרו תורה לשמה מוכיח הבן איש חי את אחד השואלים על כך שאין נזהרים בעירו בכבוד אסרו חג:
נוהגים שלא להתענות באסרו חג ואין אומרים בו תחנון.
בתלמוד הירושלמי (מסכת עבודה זרה פרק א', סוף הלכה א') לומדים זאת מעזרא ונחמיה בהכרזתם על צום וחגירת (לבישת) שק בכ"ד בתשרי (), ולא יום קודם, בכ"ג תשרי, אסרו חג שמיני עצרת.
נוהגים שלא לומר תחנון באסרו חג, ואפילו בקהילות שנוהגים לחזור לומר תחנון מיד אחרי אסרו חג של סוכות ושבועות.
בקצת קהילות, נוהגים גם שלא לומר למנצח באסרו חג.
אסתי לאודר הייתה אשת עסקים יהודייה-אמריקאית.
אסתי לאודר נולדה ב-1908, בשם אסתר ג'וספין מנצר, בקווינס, בעיר ניו יורק, להורים יהודים ממוצא הונגרי.
בשנת 1930 התחתנה עם יוסף לאוטר, יהודי שהיגר עם הוריו מצ'כיה לארצות הברית.
לזוג נולדו שני בנים, לאונרד ורונאלד.
לאודר התגרשה בשנת 1939, וחזרה ונישאה לגרושהּ בשנת 1942. בני הזוג נותרו נשואים עד פטירתו של יוסף לאודר בשנת 1982.
עוד בשנות ה-30 שינתה משפחת לאוטר את שמה לשם "לאודר", ייתכן שעקב הצליל האמריקאי יותר שבו.
בשנת 1946 ייסדה את חברת הקוסמטיקה האמריקאית המובילה, הקרויה על שמה, והייתה בין חלוצות הקוסמטיקה האמריקאית והעולמית.
לאודר הייתה האשה היחידה ברשימת "20 גאוני העסקים המובילים בעולם במאה ה-20" של ה-Time בשנת 1988.
לאודר היא זוכת מדליית החירות הנשיאותית.
בנה הבכור, לאונרד, הצטרף בשנת 1958 לניהול חברת הקוסמטיקה "אסתי לאודר", ובהמשך הפך למנכ"ל החברה וליו"ר הדירקטוריון שלה.
בנה הצעיר, רון לאודר, נשיא הקונגרס היהודי העולמי (מאז 2007), פוליטיקאי במפלגה הרפובליקנית, והיה אחד מאנשי צוותו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר.
בעבר נחשב מקורב לבנימין נתניהו ואף שימש כשליחו, בעת כהונתו הראשונה של נתניהו כראש ממשלה, להעברת מסרים חשאיים לסוריה.
לאודר אף סייע לפעילותו הפוליטית של נתניהו בעזרת תרומות.
בהמשך הצטננו היחסים ביניהם ולאודר הביע התנגדות פומבית למדיניות ממשלת ישראל.
חברת אסתי לאודר הוקמה בשנת 1946, ובתחילת דרכה הציעה מגוון מצומצם של מוצרים.
בתוך 15 שנים התרחבה החברה באופן משמעותי בארצות הברית ובשנת 1960 נפתח סניף בלונדון, בחנות הרודס.
מניות החברה הוצעו לציבור לראשונה בחודש נובמבר 1995, בבורסת ניו יורק, בשער של 26 דולר למניה, ומניותיה נמנות עם מדד S&P 500.
בחמש השנים האחרונות הניבה החברה תשואה של כ-200%, ושוויה בשוק ההון עומד על כ-35 מיליארד דולר.
החברה נוהגת במדיניות של חלוקת דיבידנד חד שנתית, בתשואה של 1.1%.
באוגוסט 2024 דיווחה החברה על ירידה בשווי מנייתה ועל אובדן הכנסות בשיעור של כ-17%.
לדברי החברה, ירידה זאת היא תסמין "פוסט קוביד" שנותנת את אותותיה לאחר מספר שנים מפרוץ המגפה.
החברה הקפיאה רכישות עתידיות של מותגים כגון : קרולינה הררה, בלמיין, סן הארלי ואקווה די פארמה.
באלמיין - החל משנת 2025
למרות הקשר היהודי של החברה, פעילות היצוא לישראל הייתה בסתר ובשנת 1991 ניתן הזיכיון ליבואן רשמי לחברת "אדי תמרוקים".
באותה השנה, מוצרי החברה נמכרו תחילה בסניפי שקם ובהדרגה נכנסו גם לסניפי סופר פארם.
בשנת 1999, הקים רון לאודר בישראל את קבוצת "אלקליל בע"מ" והיא למעשה היבואן והנציגות הרשמית של מותגי אסתי לאודר בישראל.
בראש הרשת עומד אורן רווח.
אסתר (אסתי) זקהיים גראוס (נולדה ב-16 בנובמבר 1965 בתל אביב) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית, זוכת שני פרסי אופיר.
כיהנה כיושבת ראש שח"ם - ארגון השחקנים בישראל בשנים 2016–2021.
זקהיים למדה בתיכון תלמה ילין בגבעתיים במגמת התיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה בתחנת הרדיו גלי צה"ל, שם הפיקה מגוון תוכניות בידור.
לאחר סיום שירותה הצבאי סיימה לימודי משחק באוניברסיטת תל אביב, ועברה להתגורר בלונדון במטרה ללמוד משחק בבית הספר למשחק "Academy of Live and Recorded Arts".
עם שובה לישראל, קיבלה את תפקידה הראשון בסרט הקולנוע "אבא גנוב 2" לצד יהודה ברקן ואריה אליאס.
לאחר ששיחקה במספר משמעותי של סרטים קצרים, שיחקה בשנת 1995 בסרטו עטור השבחים של שמי זרחין "לילסדה" לצד אלון אבוטבול וגילה אלמגור, וזכתה עבור משחקה בפרס אוסקר ישראלי על משחק משני נשי.
באותה השנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "הלו פנינה" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, גילמה את צביה.
בשנת 1996 השתתפה זקהיים בקלטת הילדים "גומות החן של זוהר" בתפקיד אמא של זוהר, בסדרת הטלוויזיה "קפה פריז" בתפקיד נורית לוי, וגם בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" בתפקיד רותי.
אולם אחד מתפקידיה המשמעותיים והזכורים ביותר היה בשנת 1997, בסרטה של ג'ולי שלז, "עפולה אקספרס", בו שיחקה בתפקיד הראשי לצד צביקה הדר.
"עפולה אקספרס" זכה בפרסים רבים, בהם פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר עבור זקהיים.
בשנת 1998 שיחקה לצד מירב גרובר בסרט "דשאים סגולים".
בשנת 1999 כיכבה זקהיים, לצד אפרת בן צור ושירה גפן, בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "20 פלוס".
בשנת 2001 שיחקה בסרט הטלוויזיה "1000 קלוריות" לצד דלית קהן, וב-2002 בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ", שזכתה להצלחה ושודרה לאורך שתי עונות, לצד עמוס לביא ומיכל ינאי.
בשנת 2003 שיחקה זקהיים בסרט המצליח ועטור הפרסים הבינלאומיים של שמי זרחין "הכוכבים של שלומי" לצד אריה אליאס ואסי כהן.
בשנת 2004 השתתפה זקהיים בקלטת הילדים "פיית הקסם" בתפקיד אמא של טל.
באותה תקופה החלה ללמד משחק בבית צבי, קידמה את קמפיין האופנה של "עונות" והשתתפה בקלטות ילדים מצליחות.
כמו כן, הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "זמן הורים" בטלוויזיה החינוכית.
זקהיים השתתפה במספר הצגות, ביניהן "סדקים" בפסטיבל עכו, "הקונצרט" מאת גורן אגמון בתיאטרון בית ליסין, "שירה לוין חיה ומתה בתל אביב" בתיאטרונטו, "איפה תיקי" בפסטיבל הרמת מסך, "רעב" ו"אלוורה" בתיאטרון תמונע, "נייר צלופן" ב"תיאטרון האחר" של אקים ישראל.
ב-2009 שיחקה בסרט מסע קומי קצר בשם "רעבות בערבות", שם גילמה דמות ראשית, לצד עירית בנדק ומיה אלחרר.
בשנים 2011־2013 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "אליפים" שעובדה על פי הספר שכתבה אסתר שטרייט-וורצל ושודרה בערוץ הילדים, גילמה את ריבה.
בשנת 2012 השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2013 שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה "חברות" את אילנה.
ב-2016 הוקרנה הקומדיה "יורשים חסרי בושה" מאת אדיבה גפן, בה השתתפה לצד ניצה שאול וענת ברזילי.
החל מספטמבר 2016 מכהנת כיושבת ראש הוועד המנהל של שח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
באותה השנה גם התארחה בסדרת הנוער "אלישע" ששודרה בערוץ הילדים, גילמה את אסתר, אשתו של בני (בני ברוכים).
בשנת 2018 השתתפה בתפקיד קטן בסרטו של הבמאי אבי נשר, "סיפור אחר".
בשנת 2020 החלה לדבב בסדרת הטלוויזיה "רוקטיר" את דמותה של לוסיל, כאשר זהו תפקיד הדיבוב הראשון שלה.
זקהיים עורכת טקסי נישואים אזרחיים לזוגות שאינם מעוניינים בטקס דתי או כאלה שאינם יכולים לבוא בברית הנישואין במדינת ישראל, כמו זוגות הומוסקסואלים.
ב-1998 קיבלה את אות המתנדב מטעם שר העבודה והרווחה, יחד עם אמה ורדה זקהיים, יו"ר עמותת ליל"ך, וסבה משה פרנקל, ממקימי מגן דוד אדום בישראל.
זקהיים היא חברת מפלגת מרצ ואף הוצבה במקום ה-106 ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006), ובמקום ה-93 בבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013. בינואר 2015 הוצבה במקום ה-94 בבחירות לכנסת העשרים והשתתפה בתשדירי התעמולה של המפלגה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובצה במקום ה-56 והלא-ריאלי ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2023 הוענק לה פרס לנדאו לאמנויות הבמה.
בשנת 2025 שיחקה בסרט "תמונות יפואיות", סרט המשך המבוסס על הסדרה, גילמה את דמותה של ז'נטילה.
זקהיים נשואה לאלחנדרו גראוס ואם לשלושה.
אחיה היה אמן המיצג דן זקהיים.
1994 - "שירת הסירנה" בתפקיד האורחת במסיבה
1995 - "הלו פנינה" בתפקיד צביה
1996 - "גומות החן של זוהר" (קלטת ילדים) בתפקיד אמא של זוהר
1996 - "קפה פריז" בתפקיד נורית (סדרת טלוויזיה)
1996 - "כסף קטלני" בתפקיד רותי (סדרת טלוויזיה)
1997 - "עפולה אקספרס" בתפקיד בתיה
1998 - "דשאים סגולים" בתפקיד שפרה
2001 - "1000 קלוריות" בתפקיד אביגיל (סרט טלוויזיה)
2002 - "טיפול נמרץ" בתפקיד שושי אבנרי
2003 - "הכוכבים של שלומי" בתפקיד אמא של שלומי - רוחמה בן דיין
2004 - "פיית הקסם" (קלטת ילדים) בתפקיד אמא של טל
2020 - "רוקטיר" בתפקיד לוסיל (דיבוב)
2025 - "תמונות יפואיות" בתפקיד ז'נטילה (סרט)
אסתי המכוערת היא טלנובלה קומית ישראלית ששודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת, בין השנים 2003–2006, במשך שלוש עונות ו-25 פרקים.
הסדרה היא גרסה מקומית לטלנובלה הקולומביאנית "אני בטי המכוערת".
הסדרה הייתה אחת מסדרות הטלוויזיה המצליחות ביותר בערוץ 2 וזכתה לרייטינג גבוה.
הפרק בו נחשפו פניה האמיתיות של אסתי זכה ל-32.6 אחוזי צפייה, שיא הצפייה לפרק בסדרה בימי ערוץ 2. לסדרה אף הופקה סדרת ספין-אוף בשם "אלביס" על שם אביה של אסתי.
הסדרה עוקבת אחר סיפורה של אסתי בן-דוד, בחורה שאינה שבעת רצון מחייה.
אסתי מתקבלת לעבוד במשרד הפרסום של צבי רוזנטל.
אביה של אסתי, אלביס בן-דוד, אינו מרוצה מחייה המקצועיים של בתו.
אסתי מקיימת רומן באמצעות שיחה מקוונת עם עומר רוזנטל, בנו של מנהל המשרד.
אסתי יודעת עם מי היא מתכתבת, אולם עומר אינו מודע לכך שהוא מדבר עם אסתי העובדת איתו במשרד.
בין אנשי המשרד והאנשים הסובבים אותם נוצרות אהבות, בגידות, חברויות ותככים.
אסתי בן-דוד (ריקי בליך), בתו של אלביס, עובדת במשרד הפרסום של צבי רוזנטל ביחד עם בנו עומר ומתכתבת איתו בצ'אט.
אלביס בן-דוד (שייקה לוי), אביה של אסתי.
איש משטרה בדימוס שמתגעגע לעבודתו.
איקה אלפנדרי (ניצה שאול), אשתו של אלביס ואמה החורגת של אסתי.
צבי רוזנטל (עודד קוטלר), בעל משרד הפרסום בו אסתי עובדת.
עומר רוזנטל (ליאון רוזנברג), בנו של צבי, עובד במשרד הפרסום של אביו ביחד עם אסתי ומתכתב איתה בצ'אט ללא ידיעתה.
דינה רוזנטל (לאורה ריבלין), אשתו של צבי, אמם של עומר ונועם.
נועם רוזנטל (עומר ברנע), בנו של צבי.
עלמה מעיין רוזנטל (אביטל דיקר) חברתה הטובה ביותר של אסתי, היא משמשת אם חד הורית לבנה וניהלה רומן עם צבי.
רותי כספי (חלי גולדנברג) רעייתו של דורון, חברה של דינה.
דורון כספי (אלי גורנשטיין) רופא, חבר של צבי.
נטלי בושרי-מארק (מיטל דוהן) חברתו של עומר.
מיכל קצב (חנה אזולאי-הספרי) (עונה ראשונה)- תקציבאית בכירה.
נרצחה על ידי מתנקש ששלח ויקטור מארק.
נצח (משה פרסטר) - ידידה הטוב של מיכל, קופירייטר, מתרחק מעברו ומגבש את זהותו המינית.
ניר מעיין (רועי וינברג) בנה של עלמה.
שיר הנושא של "אסתי המכוערת" היה "אל תבכי ילדונת", שכתב והלחין אלון אולארצ'יק.
את השיר ביצעו שני שחקניה הראשיים של הסדרה, ריקי בליך ושייקה לוי.
שיר הנושא של העונות הבאות היה "נחש במסיכה", גרסה עברית לשירו של אלביס פרסלי "Devil in Disguise" בתרגומו של ימי ויסלר.
את השיר ביצע שייקה לוי.
פסקול הסדרה "אסתי המכוערת" הולחן ובוצע על ידי אלון אולארצ'יק.
את פסקול סדרת ההמשך הלחינו במשותף גל תורן ודודוש קלמס.
אסתר דפנה (אסתי) גינזבורג-קייזמן (נולדה ב-6 במרץ 1990) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
אסתר דפנה גינזבורג נולדה בתל אביב וגדלה בשכונת צהלה כבכורה בין שתי אחיות.
אמה, אדריאן וולוטר-גינזבורג, עלתה מארצות הברית, והיא דוקטור לגרונטולוגיה.
אביה היה האדריכל אריה גינזבורג.
סבה מצד אביה היה האדריכל שלמה (גרישה) גינזבורג, יליד-גרודנו שהשתייך לחבורת "הגרודנאים", ונמנה מבין מייסדיה של העיר תל אביב, והיה גרושה של האדריכלית הישראלית ג'ניה אוורבך.
גינזבורג היא בוגרת בית ספר תיכון עירוני י"ד בשיכון דן.
ביולי 2009, התגייסה גינזבורג לצה"ל ושירתה כמש"קית קישור בבסיס השלישות הצבאית שברמת גן.
כשנה לפני כן, אמה החליטה לרדת בחזרה לארצות הברית, ולקחת עמה את גינזבורג ואחותה, אך גינזבורג חזרה לבדה ארצה לאחר כשנה לקראת תאריך גיוסה.
גינזבורג למדה יחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בילדותה, הופיעה לראשונה בטלוויזיה ב-1998 בגיל שמונה, בפרסומת לתנובה.
בשנת 2004 חתמה על חוזה בסוכנות הדוגמנות הבינלאומית עלית מודלס.
השתתפה בפרסומות לחברות האופנה ברברי, פול אנד בר, קלרינס, H&M, פרנץ' קונקשן, טומי הילפיגר, ופדאני.
הובילה קמפיינים של רשתות האופנה הישראליות קרוקר ו-ZIP.
בנובמבר 2006 נבחרה להופיע על שער מגזין "Elle" הצרפתי בכתבת "50 הצעירים המבטיחים בעולם האופנה".
ב-2006 החליפה את יעל בר זוהר כדוגמנית הבית של חברת האופנה הישראלית FOX, יחד עם מייקל לואיס, כשקודם לכן הופיעה לצד יהודה לוי.
לאחר שנתיים בהן הובילה את הקמפיין יחד עם מייקל לואיס, הוחלט בפוקס להחליף את גינזבורג בבר רפאלי ואת מייקל לואיס בנועם טור.
ב-2007 נבחרה לשמש כפרזנטורית של חברת האיפור "איל מקיאג'" תמורת סכום של 100,000 דולר.
ב-2008 נשכרה גינזבורג לתפקיד דוגמנית הבית של רשת האופנה הישראלית "TAG WOMAN" תמורת סכום של מיליון ש"ח.
בינואר 2009 נבחרה לככב ב"גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד" האמריקאי.
בפברואר 2009 נבחרה כפרזנטורית לרשת מוצרי האיפור והטיפוח הישראלית "אפריל".
במרץ 2009 גינזבורג נבחרה להוביל את הקמפיין של מותג בגדי הים לצעירות מבית "ויקטוריה'ס סיקרט".
ב-2010 יצא השיר "נשימה" בו היא שרה יחד עם חן אהרוני.
בנוסף ב-2010, הראפר מעוטר פרסי גראמי קניה וסט איזכר את גינזבורג ביחד עם בר רפאלי בשירו ("Christian Dior Denim Flow").
בנוסף ב-2010, שיחקה בסרט הנעורים האמריקאי-צרפתי "12", של הבמאי האמריקאי-יהודי ג'ואל שומאכר.
גינזבורג נבחרה לישראלית הסקסית ביותר לשנת 2011 על ידי מעל 120,000 גולשים שהצביעו בתחרות שאורגנה על ידי אתר mako של ערוץ 2. בתגובתה לזכייה אמרה: "הנה הוכחה חד-משמעית שאפשר להיות בריאה וגם סקסית במקביל".
בשנת 2012 נבחרה לשמש כפרזנטורית של המותג למוצרי טיפוח חשמליים "רמינגטון".
ב-2013 השתתפה בסרט הקומדיה האמריקאי "סרט 43" בתפקיד זוטר בתור פיה.
בנוסף באותה שנה, הנחתה לצדו של אסי עזר את תוכנית המציאות "הכוכב הבא" בעונתה הראשונה בערוץ 2 של קשת.
ב-2014 שיחקה בהצגה ובסדרה "גיבורי האור - הדור הבא" בתור הנסיכה החלומית.
בשנת 2016 נבחרה גינזבורג כפרזנטורית של חברת "גולברי" והחליפה את איילת זורר, החלפה זו עוררה הדים בתקשורת בארץ, זורר תבעה את החברה על אי-קיום ההסכם, ובעקבות כך התעורר דיון בציבור על העדפת דוגמניות צעירות על פני מבוגרות.
גינזבורג היא הפרזנטורית של חברת התכשיטים הישראלית "Belletto Jewelry", שבמסגרתה הוציאה קפסולת תכשיטים הנקראת על שמה - ESTI.
גינזבורג נשואה לאיש העסקים עדי קייזמן.
לזוג שלושה ילדים (לקייזמן בת נוספת מנישואיו הראשונים, לאשת העסקים עפרה שטראוס).
במרץ 2020 פורסם כי עברה עם משפחתה להתגורר בלוס אנג'לס.
כאשר חיה בישראל, גינזבורג התנדבה בעמותת "חיים".
אסקרגו הוא מתאבן עשוי מחילזון במטבח הצרפתי הנאכל באירועים חגיגיים.
השם הנפוץ בעולם של המאכל הגיע מצרפתית, אשר קלטה אותו מהמילה האוקסיטנית escaragol, שמשערים שהגיעה ממילה קדם-לטינית *karakauseli.
מבין מיני החלזונות הרבים, 116 זנים ניתנים לאכילה.
הזן המקובל לאכילה הוא חלזון הגינה.
במצבם הטבעי, ובשל העובדה שהחלזונות אוכלים עלים נרקבים ובוץ, הם רעילים לבני אדם.
על מנת לאכול את החלזונות יש לנקותם מרעלנים אלה באמצעות דיאטה של מאכלים שאינם רעילים במשך מספר ימים.
כיום מרבית חלזונות המאכל גדלים בחוות גידול, בהם מאכילים אותם דגנים.
הכנת האסקרגו מבוצעת על ידי הוצאת החילזון מקונכייתו, ניקויו, בישולו עם חמאת שום ועשבי תיבול (לרוב פטרוזיליה) והחזרת החילזון המבושל לתוך קונכייתו.
המנה מוגשת על צלחת מיוחדת בצורת שבלול, עם כלי הגשה תואמים - מלקחיים המשמשים להחזקת השבלול ומזלג מיוחד (מזלג שבלולים) לצורך הוצאת בשר השבלול.
החלזונות עשירים בחלבונים וכמות השומן בהם מועטה, אולם בשל הבישול בחמאה, המאכל עתיר בשומן ובכולסטרול.
אסתי ממו (נולדה ב-3 במרץ 1983) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
ממו נולדה בשנת 1983 בעיירה צ'ילגה, אתיופיה.
בשנת 1992, בהיותה בת 9 עלתה ממו עם אמה ושלוש אחיותיה לישראל והמשפחה השתכנה בקריית מלאכי.
בנעוריה הקימה ממו את להקת המחול "מנגו" המורכבת מיוצאות אתיופיה.
הלהקה הופיעה במועדונים בישראל וייצגה את ישראל בפסטיבל נוטינג היל בלונדון.
את קריירת הדוגמנות החלה ממו בגיל 18, והייתה לדוגמנית הראשונה מקהילת יהודי אתיופיה המצליחה בישראל.
מאז שהחלה לדגמן, הופיעה ממו על שערי מגזינים רבים ובהם Elle וווג.
בין השאר פרסמה את נייקי, Kenvelo, קסטרו, לוריאל, קו מוצרי השיער של שוקי זיקרי, חברות ההלבשה התחתונה אינטימה ופמינה, פפסי קולה ושוקולד קדבורי.
בשנת 2005 סיימה ממו קורס משחק אצל הבמאי חיים בוזגלו והשתתפה בסדרת הטלוויזיה כתב פלילי.
בשנה זו התראיינה לעיתון הבריטי "דיילי טלגרף".
בראיון האשימה את מדינת ישראל ביחס גזעני כלפי בני עדתה, הבא לידי ביטוי גם בראיונות עבודה.
בתגובה לדברים אלה אמרה בטי רוקאווי, הבעלים של סוכנות הדוגמנות אימאג': "אסתי צודקת, ויש אכן אפליה כנגד דוגמניות אתיופיות בישראל.
מפיקים שונים מעדיפים דוגמניות בצבעי שוקו-וניל ודוחים דוגמניות שחורות".
בראיון מאוחר יותר טענה ממו כי קהילת העולים מאתיופיה חשה מושפלת על ידי החברה הישראלית, תחושת נחיתות המביאה להתאבדות בני נוער מהעדה, ובהם אחיה ששם קץ לחייו בשנת 2004. "אני לא אוהבת לדבר על כך, כי זה כואב מאד" אמרה ממו, "אך עלי להתבטא, כי לא רק אחי היה קורבן.
זה קורה לנוער אתיופי בכל רחבי הארץ".
כשנשאלה באותו ראיון מה תעשה בתום קריירת הדוגמנות, ענתה ממו "אשוב לישראל וארוץ לכנסת".
חיים (נולדה ב-14 בנובמבר 1963) היא סופרת ישראלית.
כלת פרס "ברנר" לספרות לשנת 2014 ספריה עוררו דיון בנושאים שונים כזהות ישראלית, זהות נשית וזהותם המורכבת של בני הדור השני לניצולי שואה.
נולדה ביפו כאסתר גולדשטיין (ומכאן האות ג' בשמה).
גדלה בחיפה של שנות השבעים.
למדה מחול וסיימה לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
שיחקה בתיאטראות שונים, בין היתר התיאטרון הקאמרי, בהצגותיו של חנוך לוין.
חיים פרסמה סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת שונים, וסיפורים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות ספרותיות שונות בארץ ובעולם.
ספרה הראשון, "רקדנית שחורה בלהקת יחיד" (1997) זכה לשבחים כמחדש בכתיבתם של בני הדור השני לניצולי השואה.
גם ספריה הבאים זכו לביקורות משבחות, בהם גם ספרה "אנשי פינות" (2013), המתורגם לשפות אחדות.
כתיבתה עוסקת בנושאים כגון הדור השני לשואה, משפחה, אמהות ועוד.
ספריה נלמדים במספר אוניברסיטאות בארץ במסגרת לימודי מגדר, ספרות וקורסים העוסקים בדור השני לשואה, ובאוניברסיטאות שונות בעולם.
חיים מרצה לכתיבה יוצרת והבעה בחוגים לקולנוע, עיצוב ואומנות במכללת סמינר הקיבוצים.
בנוסף היא מנחה סדנאות כתיבה ב"קתדרה" וב"בית אריאלה" ושימשה "סופרת אורחת" במחלקה לכתיבה לתואר שני, בחוג לספרות, אוניברסיטת באר שבע.
תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" - מקום שלישי, 1994
כלת פרס היצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2003
מענקי התפנות לכתיבה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - 2000, 2004
מלגת כתיבה ושהות מטעם "Fondation Ledig-Rowohlt" בלוזאן, שווייץ - 2006
מענק התפנות לכתיבה מטעם אקו"ם - 2012
פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש רוה"מ לוי אשכול - 2015
מענק תרגום לשפה האיטלקית מטעם פרויקט "עם הספר"
1997 רקדנית שחורה בלהקת יחיד - הספרייה החדשה, קובץ סיפורים.
1999 חיינו השניים - הספריה החדשה.
רומן, מבוסס על יומנים שכתב אביה על חוויותיו כילד במהלך מלחמת העולם השנייה, ועד ימינו, כשסוד משפחתי טמון בהם.
2003 מחר יקרה לנו משהו טוב - ידיעות-פרוזה עברית, רומן.
2007 שלושתם - ידיעות-פרוזה עברית, רומן.
2013 אנשי פינות - כנרת זמורה-ביתן דביר, רומן.
2020 סיד - אחוזת בית, נובלות
אסרולה (שם מדעי:Malpighia_emarginata) ידוע בכינוי דובדבן ברבדוס) הוא מין של משפחת מלפיגיים, סוג צמחים בעלי פרחים הנפוץ באמריקה הדרומית.
מקורו המרכזי הוא באיים הקריביים ובאזורים נוספים באמריקה הטרופית.
האסרולה הוא עץ נמוך קומה או שיח ירוק-עד הצומח לגובה של עד שלושה מטרים, הנושא פרי דמוי דובדבן הקרוי על שמו.
פירות האסרולה נחשבים כמזון על בטבע, בעלי ערכים תזונתיים גבוהים במיוחד עשירים בוויטמינים והוא מפורסם כמקור טבעי במיוחד בוויטמין C - בריכוז גבוה במיוחד.
האסרולה הוא מין מקומי לאיים הקריביים (בפרט איי הודו המערבית), ומשם התפשט המין לאמריקה הדרומית והמרכזית, מקסיקו, טקסס, הוא התאזרח גם בקובה, ג'מייקה ופוארטו ריקו, וגדל באיי בהאמה ובברמודה.
אך Malpighia emarginata התקבל כשם המדעי הנוכחי על ידי הטקסונומים.
הצמח אוהב אור, עמיד יחסית לחום, רגיש לקור במיוחד בשנותיו הראשונות.
עצי האסרולה הם ירוקי עד, עליהם בעלי צורה פשוטה ושפה תמימה, קצה מעוגל וגוון ירוק כהה.
הפרחים צומחים במקבצים של שתיים עד חמש פריחות יחדיו, גוון הפריחה ורודה-סגלגלה.
כל פריחה בעלת חמישה עלי כותרת בגוון ורוד-אדום.
העץ בפריחה מחודש אפריל עד נובמבר באקלים חם.
כל פרח קטן, בקוטר של כ-1-2 ס"מ מורכב מחמישה עלי כותרת שלעיתים קרובות מקומטים או מקושטים.
עלי הכותרת הם בדרך כלל בגוון עדין של ורוד או בגוון צבע לבנדר, אך יכולים לנוע בין ורוד חיוור לורוד או אדום עמוק יותר.
במרכז הפרח 10 אבקנים בולטים בעלי קצוות צהובים העומדים זקופים.
הפרחים גדלים באשכולות קטנים של שלושה עד חמישה, היוצאים מחרכי העלים, שהם המפרקים שבהם העלים פוגשים את הגבעול.
האבקה: בעוד שהפרחים דו-מיניים והצמח מפרה את עצמו, קיים קשר האבקה ייחודי עם דבורים מיוחדות שאוספות שמן, במקום צוף.
לעלי הכותרת של הפרח יש בלוטות שמן המושכות מאביקים אלה.
מערכת יחסים נדירה בעולם הצומח.
מנגנון זה מבטיח האבקה יעילה בסביבה טרופית יבשה למחצה.
האבקה מתבצעת על ידי דבורים, פרחים דו מיניים ולפעמים האבקה עצמית.
העברת אבקה מהאבקן לסטיגמה של אותו פרח, או פרח אחר על אותו צמח, מה שיכול לגרום לייצור פירות ללא עץ שני.
תקופת פריחה: אסרולה יכולה לפרוח מספר פעמים בשנה, כאשר מחזורים אלה מופעלים לעיתים קרובות על ידי גשם לאחר תקופה יבשה.
תקופת הפרי: באביב, בקיץ ובסתיו.
הפרי מבשיל תוך 3-4 שבועות לאחר הפריחה.
הפרי הוא ענבה עסיסית בעלת ציפה מבריקה, שגוונה מאדים עם ההבשלה, המכילה בין שניים לשלושה זרעים קטנים וקשים.
טעם הפירות חמוץ עד מתוק, והם מכילים כמות גדולה של ויטמין C (בין אחוז ל-4.5 אחוז ממשקל הפרי הוא חומצה אסקורבית).
לשם השוואה, תפוז מקולף לרוב יכיל כ-0.05% (כ-50 מ"ג ל-100 גרם) של חומצה אסקורבית.
האסרולה עשירה בוויטמינים נוספים - מכילה כמות של ויטמין A הדומה לגזר, ריבופלאבין וניאצין.
הפרי מכיל מינרלים כגון גופרית, אשלגן, חומצה מאלית, ברזל, סידן ועוד.
הסוכרים שבו כוללים דקסטרוז, סוכרוז ופרוקטוז.
עונת גיזום: כל השנה ובמיוחד לפני החורף.
מומלץ לגזום ענפים מתים וענפים חלשים, על מנת לפתוח את העץ כי הענפים גדלים אחד בתוך השני בצורה סבוכה שמקשה על קיטוף הפירות.
פירות האסרולה מכילים כמות ויטמין C גבוהה באופן משמעותי מרוב הפירות הידועים.
לדוגמה כמות ויטמין C המצוי ב-100 גרם פרי אסרולה בשל נעה בין 1,500–4,500 מ"ג (הכמות תלויה במידת הבשלות) לבין פירות נפוצים כמו תפוז שכמות ויטמין C נעה בין 50–90 מ"ג ב-100 גרם פרי.
הפרי מכיל כמות מופרזת של חומצה אסקורבית בטווח של 1500-4500 מ"ג/100 גרם, שזה בערך פי 50-100 מזה של תפוז או לימון.
בעל מאגר של פיטונוטריאנטים, הפרי מפגין יכולת נוגדת חמצון גבוהה ומספר תכונות ביו-פונקציונליות מעניינות כמו אפקט הלבנת העור, פעילות אנטי אייג'ינג ופעילות היפוך עמידה לתרופות מרובות.
ניתן להתרשם ברשימת הערכיים התזונתיים הרבים של פרי האסרולה הדובדן הגולמי למידע נוסף.
על פי מחקרים, הפרי מועיל לפעילות אנטי-דלקתית, אנטי סרטנית ושימוש בעלי האסרולה, הוכיחו השפעות טיפוליות על תהליכים פיזיולוגיים נבחרים במערכת האדם.
מחקר משנת 2024 הדגים שמיצוי אסרולה מפחית באופן מובהק פעילות אנטי־דלקתית והגנה על הכבד, מפחית רמות של ציטוקינים פרו־דלקתיים (IL-1β, IL-6, TNF-α) ומגביר ייצור של ציטוקינים אנטי־דלקתיים (IL-10, TGF-β).
בנוסף, במודלים של חולדות הודגם שיפור באנזימי כבד והפחתת נזק חמצוני.
חומרים פעילים שנמצאו יעילים במיוחד כוללים קומרינים, קוורצטין ואפיגנין.
במחקר נוסף משנת 2024, השפעה של ביו פולימר רב סוכר סוכר על חידוש תאי קיבה ושמירה על מערכת העיכול, על ריפוי רקמות מערכת העיכול והפחתת עקה חמצונית במעי.
החוקרים הדגישו את פוטנציאל השימוש במיצויי אסרולה לתוספים תזונתיים שמחזקים את מחסום הרירית.
שימושים רפואיים נוספים נמצאה השפעה נוגדת הזדקנות ונוגדת חמצון חזקה הודות לשילוב ויטמין C עם פוליפנולים.
האסרולה משמש כמזון מקומי באמריקה הדרומית, שם הוא נמכר למאכל בדומה לדובדבנים.
אחד מהשימושים הנפוצים ביותר בו הוא למיצים - מיץ האסרולה עשיר בוויטמינים, ומהווה מקביל מקומי באיים הקריביים למיץ התפוזים, הפופולרי באמריקה הצפונית.
שימוש נוסף הוא כמרכיב בקוסמטיקה - הודות לריכוז ויטמין A וחומצה אסקורבית, יש המכינים ממנו מסיכות פנים.
יעילותו של האסרולה בתחום זה לא הוכחה מדעית.
שימושים נוספים - נמצא אפשרות לשימוש בצבעי מאכל טבעיים על בסיס פיגמנטים של אסרולה.
אסְתְוִיהַאד (בפהלווי: astwihād; באווסטית: Astō.vīδōtu; בפרסית: استویهاد או استویداد) הוא דיוו המוות במיתולוגיה הפרסית.
משמעות שמו היא "משבר (או: מפריד) העצמות".
בחיבור דאדסתאן-י דיניג מוסבר כי משמעותו ומהותו הם "פירוק היצורים החומריים." הוא משתייך לקבוצת הדיווים, התומכת באהרימן ונאבקת נגד אהורה מאזדה ועוזריו, האמשה ספנטס.
אסתויהאד עוזר לדיוו ח'שם לענות את נשמות המתים העולות לשמיים, ומסופר כי הוא נשלח על ידי אהרימן להרוג את גַיוֹמַרְד, האדם הראשון.
אֵסַרְחַדּוֹן (אֵסַר-חַדֹּן; באשורית: אַשּׁוּר-אַחֶה-אִידִּינָה, Aššur-aḫe-iddina; ביוונית עתיקה: Ασαραδδων; בלטינית: Asor Haddan; פירוש השם: "אשור נתן לי אח") היה מלך האימפריה האשורית החדשה בשנים 681–669 לפנה"ס.
אסרחדון היה בנו הצעיר ביותר של סנחריב, שמלך באשור לפניו ושל אשתו נַקִיַה-זַכּוּתּוּ.
הוא מונה ליורש העצר, לאחר שהבן הבכור אשור-נדין-שומי נרצח בשנת 694 לפנה"ס על יד עילם.
עוד בהיותו נסיך רב עם אביו.
ובשל כך הורחק מעיר הבירה נינוה.
בהיותו מחוץ לנינוה הוא שלח מכתב לאסטרולוג בבלי שבו הוא שאל לעתידו, וזה ענה לו שהוא יהיה מלך אשור ויבנה את בבל מחדש.
סנחריב נרצח על ידי בנו ארד-מוליסי, ולאחר מותו הומלך אסרחדון.
אסרחדון היה כנראה אדם מאמין מאוד, שנועץ כמעט בכל דבר באסטרולוגים.
דוגמאות לאמונה החזקה שלו באסטרולוגיה: הוא גזר על עצמו צום עד שיופיע כוכב מסוים.
כאשר היה מופיע אות מבשר רעות בשמים, אסרחדון היה עוזב את כסאו ועובר לגור בכפר, ומשרת היה מחליף אותו.
למרות ההתמלכות הלא סדירה של אסרחדון, עמי האזור לא מיהרו למרוד באשור.
היה ניסיון של מצרים לעורר מרד בארץ ישראל שלא צלח.
בבבל קם אדם בשם נַבּוּ-אַחוּ-אִידִינַה וניסה לשכנע את מלך עילם לפלוש לבבל ולגרש את אשור, ובאזור הים קם אדם כשדי בשם נבו-קיטי-זר-לישיר, שגם ניסה למרוד באשור.
שני הניסיונות הללו דוכאו במהרה.
במערב מרדו מלכי צור וצידון; בתגובה הרס אסרחדון את ממלכת צידון לחלוטין, ובנה עיר חדשה שקרא לה כר-אסרחדון (כר= אזור סחר).
אסרחדון קיבל את כניעתו של מלך צור, ולקח ממנו את שטחי היבשה של ממלכתו, וחתם איתו על הסכם אשר הכפיף אותו לאשור.
אסרחדון ניסה להפוך את אזור הים התיכון לאזור סחר ימי.
אסרחדון הגדיר את מצרים בתור אויב.
הוא ערך מסע מלחמה נגד עיר בשם ארצה (ככל הנראה מדובר בממלכה בצפון סיני); העיר נכבשה והדרך למצרים נפתחה.
מלכי פלשת ופיניקיה נתנו לו צי חזק להעברת הצבא בים.
בשנת 673 לפנה"ס נוצח אסרחדון על ידי המצרים, אך בשנת 671 לפנה"ס חזר למצרים, נלחם נגד המלך תהרקה וכבש את הדלתה ואת העיר ממפיס, ובכך הגיעה אשור לשיא התפשטותה.
אסרחדון היגלה ממצרים לאשור אנשים בעלי מקצועות נדרשים.
הידע שנצבר במצרים עבר לאשור, כגון החלוקה המצרית של היום ל-12 חלקים שווים.
בחוזרו ממלחמתו ממצרים, עבר בשמאל שהייתה באותה עת בירת פחווה אשורית, והציב בה את אסטלת הניצחון של אסרחדון, המתארת ניצחונו על תהרקה.
אסרחדון נלחם גם מצפון לאשור: הוא נלחם בקימרים וניצח אותם, ואז התגלתה ממלכה חדשה שנקראת אשגוזה (במקרא ידועים בשם אשכוזי או אשכנזי), אשר בפי היוונים נקראו סקיתים.
מלך הסקיתים ברדוטה הציע לאסרחדון לכרות ביניהם ברית שלום ולשאת את בתו.
בצפון איראן פגש אסרחדון קבוצת עמים חדשה – המדיים.
אסרחדון נועץ באסטרולוגים ובחוזי כוכבים, אשר הציעו לו לרדת מכסאו בחייו ולמנות יורש.
בשנת 672 לפנה"ס כינס בנינוה את כל הנכבדים של הממלכה, והציג לפניהם את שני בניו.
בכור בניו שָׁמָשׁ-שׁוּם-אוּכִּין יהיה מלך בבל, ובנו השני אשורבניפל יהיה מלך אשור לאחר מותו.
בי"ח באייר נשבעו כל הנכבדים והמלכים הכפופים שבועת אמונים לשני בניו.
אסרחדון העריץ את המלך האשורי בל-באני שמלך בתקופת אשור הקדומה במאה ה-17 לפנה"ס.
הוא תיאר את עצמו כ"צאצא קיים של בל-באני, הבן של אדסי, נצר יקר של בלתיל".
משמעות השם בלתיל שמשמעותו היא "עיר החוכמה", היה השם של אחד המתחמים העתיקים לאל אשור בחלק הפנימי ביותר בעיר אשור.
אסרחדון מת בשנת 669 לפנה"ס בדרכו למצרים.
תקופת שלטונו הייתה תקופה של שגשוג ושלום באשור.
בשנותיו האחרונות בשלטון בחר סנחריב באסרחדון להיות יורש העצר ולמלוך אחריו, למרות שלא היה הבן הבכור.
סנחריב חשש שבניו הגדולים או האצילים בממלכתו לא יקבלו זאת ולאחר מותו ימרדו באסרחדון, ולכן עוד בחייו כינס את כל משפחתו, בניו, כל האליטה האשורית ואת כל 'העם האשורי מקטן ועד גדול' והשביע אותם לשמור אמונים לאסרחדון.
שבועה זו נקראה adâ (מהמונח האמורי 'עדים') ובדרך כלל שימשה כלפי חוץ, כדי להשביע את הווסאלים של אשור, במקרה הזה היא יושמה לראשונה כלפי פנים (בתוך אשור).
על החוזה כתב אסרחדון: "אכן הייתי הצעיר מקרב אחי הבכירים (אך) בפקודת האלים בחר בי אבי מולידי והעלה ראשי בפני כל אחי באומרו: זהו יורש העצר שלי".
זהו הטקסט הארוך והמפורט ביותר מבין חוזי הווסאליות של המזרח הקדום שהגיע לידינו.
בחוזה, השליט האשורי תובע התחייבות מלאה וללא כל תנאים מצד הווסאלים שלו.
החוזה נחתם בפני צלמי האלים ששמותיהם מופיעים בחוזה, והם היוו את העדים לקיומו.
כל מרד נחשב כהפרה של השבועה ולכן המפר אותה היה צפוי לעונשים כבדים מיד האלים.
בחוזה פורטו באריכות ובהגזמה הקללות שיבואו על מפירי השבועה.
חששו של סנחריב היה מוצדק.
שניים מבניו של סנחריב שהתנגדו למינוי של אסרחדון רצחו את אביהם בנינווה אך לא הצליחו לעלות לשלטון.
הד לאירוע הזה מופיע גם בתנ"ך - .
חוזה אסרחדון והברית בספר דברים
קיים דמיון בין הסכם הברית של אסרחדון לבין ספר דברים, בפרט דמיון בולט בין חלק מהקללות המצויות בהסכם לבין אלו שבסוף ספר דברים.
החוקרים, לדוגמה משה ויינפלד, העלו את הסברה שקיימת תלות בין נוסח הברית בספר דברים לבין חוזה הווסאלים האשורי.
חוזים כאלה היו קיימים לפחות החל מהמאה ה-8 לפני הספירה (חוזה אשורניררי החמישי עם המלך מתעאל מארפד).
למרות זאת, קיים גם ההבדל בין שני הטקסטים - החוזה של אסרחדון לא כולל רקע היסטורי עם הנמקה לברית שלו עם הווסאלים, בניגוד להסכם הברית בספר דברים שכולל רקע היסטורי נרחב ביותר.
בעניין זה דומה הברית ב'דברים' לזו של החוזים החיתיים מהאלף השני לפני הספירה.
הגישה הקוגניטיבית, אסתטיקה קוגניטיבית או קוגניטיביזם אסתטי היא תאוריה ומתודולוגיה בפילוסופיה של האמנות ובפסיכולוגיה של האמנות , הנשענת על תובנות ועקרונות של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
המתודולוגיה היא מטבעה רב-תחומית, בשל הסתמכותה על מחקרים במדעי הרוח, מדעי החברה והמדעים המדויקים, וכוללת מספר רב של גישות ושיטות ניתוח.
הגישה הקוגניטיביות מהווה תגובת נגד למרבית המתודולוגיות ששלטו במחקרי אמנות, במיוחד בתורת הספרות ובתאוריה הקולנועית, שלא הסתמכו על מחקר מדעי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 חקר האמנות הסתמך לרוב על גישות ממדעי הרוח והחברה, בהן הגישות הפסיכואנליזה, סמיוטיקה, סטרוקטורליזם, פוסט-סטרוקטורליזם ומרקסיזם.
הגישה הקוגניטיבית בתאוריה הקולנועית (Cognitive Film theory) הוצגה לראשונה באמצע שנות ה-80 בסדרה של מאמרים וספרים בנושא.
הכותבים החלו לנקוט בגישת מחקר שונה כלפי תאוריות קולנועיות ולימודי הקולנוע.
ב-1985 דייוויד בורדוול העלה את הפופולריות של הגישה עם ספריו Narration in the Fiction Film ועם The classic Hollywood cinema שנכתב יחד עם ג'נט סטייגר וקריסטין תומפסון.
הספרים הללו השפיעו בצורה משמעותית על חקר הקולנוע ובעיקר על הפסיכולוגיה של הצופה, שהתבססה על פסיכולוגיה קוגניטיבית.
במקביל, בזמן שבורדוול עסק בפיתוח מתודה חדשה בלימודי הקולנוע, הפילוסוף נואל קרול עסק בניסיון להפריך את התאוריות המקובלות.
קרול יצא כנגד הגישה הפסיכוסמיוטית של סטפן הית' ומאוחר יותר ביקר את התאוריות של לאקאן, אלתוסר ובארת בספרו "מסטיפיקציית סרטים" (Mystifying Movies) משנת 1988. בורדוול וקרול ערכו יחד את האנתולוגיה "פוסט-תיאוריה: רקוסטרוקציה של לימודי קולנוע" (Post-Theory: Reconstructing Film Studies) ב-1996.
אסקרי (סוואהילי Askari אליה הגיעה מערבית عسكري - חייל) הם חיילים שחורים שנלחמו בצבאותיהן של מעצמות קולוניאליות באפריקה.
הם שירתו בעיקר בקרן אפריקה, מזרח אפריקה ומרכז אפריקה.
מלבד תפקידי לוחמה היו גם חלק מהמשטרה המקומית ומהז'נדרמריה.
אלה היו נפוצים בצבא הבריטי, בצבא האיטלקי, בצבא הפורטוגלי, בצבא הגרמני והצבא הבלגי.
לחיילים האלה היה תפקיד מפתח בהשתלטות המעצמות הקולוניאליות על אפריקה, היות שמנין החיילים הלבנים בצבאות אלה היה בדרך כלל קטן מאוד.
לאחר סיום הכיבוש, שימשו לרוב בתפקידי חיל מצב באזור הכבוש.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה הוצבו האסקרי גם מחוץ לקולוניות שבהם גויסו.
אסתי (אסתר) פּרז בן-עמי (נולדה ב-19 באפריל 1966) היא עיתונאית ישראלית, מגישת יומן הצהריים "בחצי היום" בתחנת הרדיו כאן ב' של תאגיד השידור הישראלי ובעבר ברשת ב' של קול ישראל.
קודם לכן, שימשה במשך כ-20 שנה ככתבת ושדרנית בתפקידים שונים.
היא זכתה במספר פרסים על הצטיינותה העיתונאית ועל הגשת יומן הצהריים "בחצי היום".
פרז נולדה בקריית חיים וגדלה בקריית ביאליק.
בנעוריה למדה בבית הספר אורט ביאליק.
בשנים 1986–1989 למדה לתואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחתה בלימודיה כקצינת מבחן לנוער וסיימה בהצטיינות.
את דרכה העיתונאית החלה במקומונים בצפון.
כתבה בעיתון "צפון 1" בעכו ואחר כך בעיתון המקומי "ירושלים".
בהמשך דרכה העיתונאית עברה לעיתון "חדשות" ושימשה ככתבת המשטרה והפלילים של העיתון בירושלים עד יום סגירתו בסוף שנת 1993.
עם סגירת "חדשות" התקבלה לעבודה ברדיו ברשת ב'.
הייתה כתבת לענייני עלייה וקליטה, ובהמשך כתבת לענייני משפט.
ככתבת משפט זכתה בשנת 2000 בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה על הצטיינות בתפקידה.
אחרי שהייתה כתבת שטח במשך שנים, השתלבה ברשת ב' בהגשת משדרי חדשות ובעריכתם.
בין השאר הגישה גם את "הכל דיבורים".
ב-11 בספטמבר 2001 שידרה פרז את אסון התאומים, משדר שהחל בארבע אחר-הצהריים ונמשך כל הלילה.
מ-2007 פרז הייתה המגישה של יומן הצהריים "בחצי היום", מדי יום בין השעות 12:00 ל-14:00. ב-15 במאי 2017, החלה לשדר ברשת ב' החדשה במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
בשנת 2015 זכתה אסתי פרז שנית בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה, הפעם על הגשת "בחצי היום".
בנוסף, באותה השנה זכתה תוכניתה "בחצי היום" בפרס תוכנית האקטואליה הטובה ביותר.
הפרס הוענק בכינוס העיתונאים באילת.
ועדת הרדיו קבעה כי "צוות יומן הצהריים של קול ישראל הוא דוגמה לנחישות ולהתמדה בחתירה למצוינות עיתונאית.
הענקת הפרס לצוות המייצג את קולו האמיץ והברור של ציבור העיתונאים בקול ישראל, מהווה גם הערכה רבה והוקרה למערכת העיתונאית של קול ישראל".
בשנת 2020 הוענק לפרז "אות פורצת הדרך" מטעם קריית ביאליק, העיר בה גדלה.
נשיא מדינת ישראל דאז ראובן ריבלין אמר עליה בטקס חלוקת האותות: "את מלווה את הדמוקרטיה הישראלית במקום היחיד שראוי ונכון לומר עליו השידור הציבורי - ללא מורא, ללא משוא פנים".
בשנת 2024 קיבלה את אות החלוצים מההסתדרות הציונית העולמית ומהאיגוד הספרדי העולמי.
פרז מתגוררת במודיעין, נשואה לשמעון בן עמי ואם לשלושה ילדים.
אסתי ירושלמי (נולדה בשנת 1967) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ומטפלת אלטרנטיבית ישראלית.
ירושלמי נולדה בטהראן, בירת איראן.
בילדותה למדה בבית ספר מוסלמי עד כיתה ג' ובמהלך המהפכה החומייניסטית אף התגוררה בסמיכות לאוניברסיטת טהראן, שבה החלה המהפכה.
ירושלמי עלתה לישראל ב-1981 כשהייתה בת 14, ועברה מיד ללמוד בפנימיית הדסים.
לאחר שירותה הצבאי למדה משחק בבית הספר למשחק בית צבי.
במהלך שנות ה-90 ירושלמי השתתפה בסדרות הטלוויזיה הישראליות "עניין של זמן", "מרחב ירקון", "זינזאנה", "שלווה", ו"פלורנטין" והשתתפה גם בתפקיד אורח בסדרות "הפוך", ו"כסף קטלני".
כמו כן במהלך עשור זה השתתפה גם במספר סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה – תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט הטלוויזיה "נקודת תצפית".
(1990) לאחר מכן היא השתתפה בסרט הקולנוע "רשימת שינדלר" (1993), בסרט הקולנוע "שחור" (1994), בסרט הטלוויזיה "הבחור של שולי" (1997), ובסרט הטלוויזיה "שלום לבן דודי" (2000).
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ירושלמי לקחה פסק זמן מקריירת המשחק לטובת קריירה בתור מדריכה להתפתחות אישית על פי שיטת גרינברג.
בשנת 2004 השתתפה ירושלמי בסדרת הדרמה "אשליות" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2009 שיחקה ירושלמי בסדרה "תיבת נח", והשתתפה בתפקיד אורח בסדרה "גירושים נפלאים".
בשנת 2010 השתתפה בסרט המדריך למהפכה.
בשנת 2012 השתתפה בסרט הקולנוע הישראלי "מעשייה אורבנית".
באותה שנה שבה ירושלמי לגלם את דמותה של גלי בסדרת הספין אוף "עניין של זמן".
השתתפה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע של חנה אזולאי-הספרי משנת 2013, "אנשים כתומים".
בשנת 2020 השתתפה בסדרה "טהרן" בתפקיד ארזו.
בשנת 2024 שיחקה בסדרת הדרמה של רשת 13 "פטריק" גילמה את יעל סבן, רופאה שמטפלת בפטריק (שלום אסייג).
ניהלה בעבר מערכת יחסים עם הזמר ירמי קפלן.
קפלן כתב עליה את השירים "אסתי" ו"מודדת".
ירושלמי הייתה נשואה במשך שנתיים.
במסגרת נישואים אלו נולד לה בנה היחיד.
אנשים כתומים (2013) סדרות וסרטי טלוויזיה
המחקר המודרני של האסתטיקה היפנית במערב החל רק לפני 200 שנים.
האסתטיקה היפנית היא אוסף של אידיאלים עתיקים הכוללים את הוואבי-סאבי (היופי הטבעי שבחלודה וההזדקנות) והיוגן (מסתורין).
האידיאלים האלו ואחרים תומכים ברוב המוסכמות של החברה והתרבות היפנית לדברים שנחשבים לטעם טוב או יפה.
לכן, למרות שהאסתטיקה היפנית נתפסת כפילוסופיה בעולם המערבי, המושג של אסתטיקה ביפן נחשב כחלק מהותי מחיי היום יום.
האסתטיקה היפנית בימינו מכילה בתוכה מגוון רב של אידיאלים, חלקם מסורתיים בעוד אחרים מודרניים ולעיתים הם אף מגיעים מתרבויות אחרות.
שינטו נחשב לרוב כבסיס לחברה ולתרבות היפנית.
עם הדגש הזה על האחדות של הטבע, עם דגש באתיקה, והחגיגה השינטואיסטית של הנופים, הוא קובע חלקים מהאסתטיקה היפנית.
עם זאת, האידיאלים היפניים בתחום האסתטיקה מושפעים רבות גם מהבודהיזם.
במסורת הבודהיסטית, כל הדברים נחשבים למתפתחים מהכלום או נהפכים אליו.
הכלום הבודהיסטי אינו רק חלל, הוא ליתר דיוק חלל לפוטנציאל.
אם הים ייצג פוטנציאל, אז כל דבר יהיה גל היוצא מהים וחוזר אליו, כאשר אין גלים נצחיים או מושלמים.
בכל נקודה בזמן הגל אינו שלם, אפילו לא כאשר הוא בגובהו המרבי.
הטבע נתפס כמכלול שלם ומשתנה שיש להעריך.
הערכה זו לטבע היא הבסיס לאידיאלים יפניים רבים שקיימים בתרבות היפנית בתחומי האסתטיקה, האומנות ועוד.
מהבחינה הזאת גם האמנות היפנית שונה מאוד מהאומנות המערבית.
אנסו (ביפנית: 円相 באנגלית: Ensō ) היא מילה יפנית אשר משמעותה "מעגל".
היא מייצגת את המוחלט, ההארה, כוח, אלגנטיות, היקום והריק; לעיתים יהיה ניתן להשתמש במילה זו גם כדי לייצג את האסתטיקה היפנית עצמה.
נזירי זן - בודהיזם לעיתים יאמינו כי "האופי של האומן נחשף לחלוטין כאשר היא או הוא מציירים את האנסו.
רק אדם שהוא מושלם רוחנית ושכלית יכול לצייר אנסו אמיתי.
אמנים מסוימים יתרגלו ציור אנסו על בסיס יומי, כתרגול רוחני".
אסתטיקה והזהות התרבותית של יפן
בגלל הטבע שלה, לאסתטיקה היפנית יש רלוונטיות יותר גדולה מאשר יש לאסתטיקה לרוב במערב.
בספרה המהפכני, אייקו איקגאמי (Eiko Ikegami) מגלה היסטוריה מורכבת של חיי חברה אשר בהם אידיאלים אסתטיים נהפכים משמעותיים לזהות התרבותית של יפן.
היא מראה כיצד רשתות תקשורת באומנות הייצוגית, טקס התה ושירה עצבו מנהגים תרבותיים ומנהגים פוליטיים.
היא מראה כי מה אשר המערב לרוב מפולג, פוליטיקה ואומנות, ביפן היה מאוחד.
לאחר ההיכרות של יפן עם האומות המערביות, האידיאלים היפנים של אסתטיקה נבחנו, בידי יפנים ולא יפנים כאחד, תחת תפיסת העולם המערבית ונמצאו כמשקפים את המסורת היהודית-נוצרית והפילוסופיה המערבית.
אסתר (אסתי) קוסוביצקי (נולדה ב-16 בפברואר 1950) היא שחקנית, זמרת ומדבבת ישראלית.
למדה ריקוד מגיל חמש עד גיל 18. על לימודי הבלט סיפרה: "רקדתי בלט עד גיל 18 וחלמתי להיות פרימה בלרינה.
השיעורים ניתנו בבית העם בכפר.