tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הספר , כאשר סינצ'י רוקה עלה לראשונה לכס המלכות, הוא שכנע לראשונה קבוצה של שנכנעו לסאפה אינקה לסייע לו "לעזור לשבט השכן" ולעזור לשכנע שבטים זרים סמוכים "להתנתק מהחיים הברבריים והבורים שהם מנהלים".
למעשה, סינצ'י רוקה רצה לכבוש שבטים סמוכים למדינת האינקה.
באותה תקופה הייתה ברית שהורכבה מהסאפה אינקה והשבטים שנכנעו.
סינצ'י רוקה קיווה לקבל עזרה מהקוראקה של שבטי ברית אלה, ו"הראה את הניסיון שלו כדי להוכיח שהחיים השתפרו מאוד" בקרב שבטים אחרים, כדי להראות שכדאי לתמוך בקיסר האינקה.
שיטת ההתפשטות החיצונית של רוקה הייתה בעיקר "שכנוע בעזרת מילים טובות ודוגמאות", והיא עבדה היטב.
בשדה הקרב הוא הקיף את עצמו בלוחמים נאמנים, ויצר מפגן עליונות צבאית על ידי ארגון משלחת לארצות דרום הממלכה, ובאמצעות הפגנת כוח זו הצליח להבטיח את השלווה של הממלכה לכמה שנים, נוסף על הרווחת בעלי ברית חשובים.
סינצ'י רוקה קיבל את התואר מצביא, בעוד שמאנקו קאפאק, אביו, קיבל תואר של ריבון.
נאמר על סינצ'י רוקה שהצליח לבצע פעולות חיוביות רבות בענייני פנים, כגון ללמד את נתיניו לעבד את האדמה, לטפח את המוסר בממלכתו, לחיות חיים רציונליים ולנסח חוקים ותקנות.
בתחום מדיניות דתית, הוא המשיך לקדם את דת אל השמש אינטי וביקש מהאנשים באזורים שנכבשו לאחרונה לנטוש את אמונותיהם המקוריות.
צעדים אלו גרמו לעם להודות לו ולהיות נאמנים לו.
עבור האינקה, המאסקפאיצ'ה היה סימן הכוח האימפריאלי המוחלט, עד כדי כך ש"לקחת את המאסקפאיצ'ה" היה הביטוי המקיף בשימוש כדי לסמן את בואו של הסאפה אינקה החדש, במהלך טקס שבו קיבל אותו מידיו של הווילאק אומו, ראש הכוהנים.
המאסקפאיצ'ה היה מורכב מכמה מרכיבים - המאסקפאיצ'ה גופא, החשוב ביותר, היה ציצית צמר אדום, שנשארה על המצח ללא ליפול בזכות העובדה שכל אחד מהגדילים שלה "עבר דרך צינורית זהב קטנה", מה שהחזיק אותה באמצעות המתיחה.
מעל ציצית זו היו שתיים או שלוש נוצות שחורות ולבנות של הציפור , אשר הייתה קדושה עבור האינקה ונקראה בפיהם "קורקנקה" (Korekenke).
השוליים והנוצות היו מהודקות על המצח על ידי סוג של סרט ראש הנקרא לאוטוּ (llautu) או לאוטוֹ (llauto) העשוי צמה ססגונית מצמר ויקוניה עדין במיוחד, שנכרך מספר פעמים סביב הראש.
נאמר על רוקה שהיה בנם של שניים מהאחים המקוריים של האינקה, מאנקו קאפאק ומאמה אוקיו, להם נולד בחואיינאקאנצ'ה (Huaynacancha).
הוא היה יורשו של מאנקו קאפאק והמשיך בשלטון לאחר מות אביו.
אביו של יוקי יופאנקי ושל עוד ילדים רבים.
רוקה נישא לדודתו, מאמה קורה, ונולד להם בן בשם מאנקו סאפאקה.
נאמר שהוא, מאנקו קאפאק, מאמה ואקו ומאנקו סאפאקה הקימו את בית השמש.
סינפוניה דה רקוויאם , אופוס 20, לתזמורת, היא סינפוניה שחיבר בנג'מין בריטן בשנת 1940, בהיותו בן 26. הייתה זו אחת מכמה יצירות שהזמינה ממשלת יפן ממלחינים שונים לציון יום השנה ה-2600 להקמת הקיסרות היפנית, (שנקבע כ-11 בפברואר 660 לפנה"ס מהולדת הקיסר ג'ימו).
ממשלת יפן דחתה את הסינפוניה משום שהשתמשה בכותרות הלטיניות מן הרקוויאם הקתולי לשלושת פרקיה ובשל אופיה הקודר באופן כללי, אבל היא התקבלה בחיוב בביצוע הבכורה העולמי שלה בניו יורק ב-29 במרץ 1941 בניצוח ג'ון ברבירולי.
ביצוע בבוסטון תחת שרביטו של סרגיי קוסביצקי הוביל להזמנת האופרה "פיטר גריימס" מקרן קוסביצקי למוזיקה.
ה"סינפוניה" היא היצירה הגדולה ביותר לתזמורת בלבד שהלחין בריטן לביצוע באולם קונצרטים.
הייתה זו היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שלו שלא כללה סולן ולדברי המוזיקולוג פיטר אוונס,
היא מציינת את פסגת כתיבתו המוקדמת באידיום זה.
בשונה מרבות מיצירותיו של בריטן מתקופה זו, היא נשארה פופולרית ונכללת בתוכניות של קונצרטים תזמורתיים.
בראשית סתיו 1939, התבקש בריטן באמצעות המועצה הבריטית להלחין יצירה תזמורתית לחגיגה מיוחדת לכבוד אישיות ששמה לא נזכר.
בריטן הסכים בעיקרון לבקשה זו, בתנאי שלא יצפו ממנו להגיש יצירה שתיחשב ללאומנית או כוחנית מכל בחינה שהיא.
בהמשך נודע לבריטן שהמבקשת היא יפן, שממשלתה פנתה אל מלחינים מכמה מדינות בבקשה להגיש יצירות לחגיגות יובל ה-2600 לשושלת המלוכה.
בזמן זה כבר פלשה יפן לשטחה של סין, אבל עוד לא הייתה מעורבת באופן רשמי במלחמת העולם השנייה ועדיין לא נכנסה לברית עם גרמניה הנאצית או איטליה הפאשיסטית.
יפן גם גיבשה היכרות איתנה עם המוזיקה הקלאסית המערבית.
מוזיקאים מערביים הדריכו קבוצות נגנים רבות.
יתר המלחינים המערביים שאליהם הופנתה הזמנה זו היוה ריכרד שטראוס, שיוזף גבלס, איש הממשלה הנאצית, הורה לו לקבל את ההזמנה, והמלחין הצרפתי ז'אק איבר.
לצד המלחינים המערביים, השתתפו גם כמה מלחינים יפניים בחגיגות היובל.
שישה חודשים חלפו עד שהגיע החוזה לכתיבת היצירה המוזמנת.
בינתיים החל בריטן בכתיבת ה"סינפוניה".
העיכוב בקבלת החוזה השאיר לו שישה שבועות בלבד לעמידה בהתחייבותו.
היצירה היחידה שבריטן ראה אפשרות לעצמו להשלים בעוד מועד הייתה ה"סינפוניה".
ב"בריטן על מוזיקה" כתב המלחין, שהוא פנה אל הקונסול היפני, דן עמו באופי היצירה ובהתאמתה לאירוע שלו נועדה, וסיפר לקונסול על הכותרות הלטיניות לשלושת פרקי היצירה.
בריטן הניח, שכל המידע שמסר הועבר לשגריר היפני.
הוא כתב, שבהמשך הודיעו לו, שה"סינפוניה" עומדת בתנאי ההזמנה באופן משביע רצון.
בריטן השלים את היצירה, הגיש אותה, ובמשך שישה חודשים לא שמע עוד דבר בעניין.
בסתיו 1940 זומן בריטן לקונסוליה היפנית, שם נקרא לפניו מכתב ארוך מן הרוזן הידמרו קונויה, שכיהן כמארגן החגיגות.
הרוזן היה אחיו הצעיר של הנסיך פומינרו קונויה, אז ראש ממשלת יפן.
במכתב זה, האשים הרוזן את בריטן, כפי שכתב בריטן לאחר זאת, "בהעלבת מעצמה ידידותית, בהגשת יצירה נוצרית במקום שברור שהנצרות אינה מקובלת, שהיצירה הייתה נכאת-רוח, וכן הלאה".
בחלק זה של המכתב נאמר, "אנו חוששים שהמלחין טעה מאוד בהבנת רצוננו; ...
אופי (המוזיקה) מלנכולי הן בתבנית המלודית והן בקצב, וכיון שכך, אין היצירה מתאימה לביצוע באירוע זה, שהוא הטקס הלאומי שלנו."
בעזרת המשורר האמריקאי וחברו לגלות (הערך יוצא מהנחה, שידוע לקורא כי בריטן חי מחוץ לבריטניה, אבל הדבר איננו נזכר לפני נקודה זו) ויסטן יו אודן, ענה בריטן בתשובה, "באופן המכובד ביותר האפשרי", שהגשת יצירה נוצרית לא הייתה בגדר הפתעה, בהיותו נצרי ובן לאומה נוצרית.
הוא הכחיש את אופיה נכא-הרוח, כביכול, של ה"סינפוניה" וכל כוונה לעלבון מצדו, ואמר, שהדיחוי בקבלת החוזה שם לאל את האפשרות לחבר יצירה חגיגית בתחומי מועד ההגשה.
בריטן מסר מכתב זה לקונסוליה הבריטית, שאישרה אותו והעבירה אותו לטוקיו.
מאז, כתב בריטן, לא שמע עוד דבר בעניין.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, נותקו הקשרים בין בריטניה ליפן.
אף על פי שהיצירה נדחתה, היפנים לא דרשו החזר של התשלום על ההזמנה.
תחת זאת, הודיע הרוזן קונויה ש"הפרטיטורה של בריטן הגיעה מאוחר מכדי להיכלל בחגיגות."
ביצוע הבכורה העולמי התקיים בקרנגי הול, ניו יורק, ב-28 במרץ 1941 עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ג'ון ברבירולי.
הביצוע הראשון בבריטניה התקיים כעבור שנה וביצוע הבכורה היפני שנדחה היה ב-18 בפברואר 1956, בניצוח המלחין על תזמורת NHK של טוקיו.
זמן לא רב לאחר ביצוע הבכורה בניו יורק, ניצח סרגיי קוסביצקי על היצירה עם התזמורת הסימפונית של בוסטון ביצוע זה הוביל לפנייה מקרן סרגיי קוסביצקי אל בריטן לכתיבת לאופרה פיטר גריימס.
ה"סינפוניה" כתובה בשלושה פרקים המנוגנים ללא הפסקה, ונגינתה נמשכת בדרך כלל כ-20 דקות.
בניתוח של בריטן, כפי שהובא בתוכניית של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, נאמר:
לקרימוסה, מרש אבל במקצב מתמיד של 6/8 עם מרכז טונאלי חזק על רה מז'ור.
יש שלושה מוטיבים ראשיים: 1) נושא סינקופי, סדרתי המופיע בנגינת צ'לי ונענה בסולו בסון; 2) נושא רחב-יריעה, המבוסס על מרווח של ספטימה מז'ורית; 3) אקורדים מתחלפים לסירוגין בין חליל לטרומבונים, במתווה של פסנתר, נבלים וטרומבונים.
החלק הראשון של הפרק פועם בשקט; השני הוא קרשצ'נדו ארוך המוביל לשיא, שמבוסס על הנושא הראשון של הצ'לו.
צורה של מחול המוות, עם רגעים מזדמנים של מקצב צעידה חרישי.
המוטיב השולט בפרק זה מופיע בהתחלה בחלילים וכולל תבנית טרמולו חשובה.
מוטיבים אחרים הם צליל חוזר בטריולות בחצוצרות,נעימה איטית, חלקה בסקסופון, וננעימה סינקופית מהירה יותרבכלי הנשיפה ממתכת.
סכימת הפרק היא שורה של שיאים, שהאחרון בהם הוא החזק ביותר, הגורם למוזיקה להתפרק ולהוביל ישירות אל:
חרש-חרש, על רקע של סולו כלי מיתר ונבל, מבשרים החלילים את הנעימה השקטה ברה מז'ור, המוטיב הראשי של הפרק.
יש חלק אמצעי, שבו מנגנים כלי המיתר נעימה זורמת.
נעימה זו עולה לשיא קצר, אבל עד מהרה חוזרת נעימת הפתיחה, והיצירה מסתיימת חרש בצליל ארוך ומתמשך בקלרינט.
שלושה חלילי צד (השלישי עובר לפיקולו), חליל אלט אד ליביטום
2 קלרינטות, קלרינט סופרן בסי, קלרינט בס בסי (עובר לקלרינט במי במול אד ליביטום (לפי בחירה)
6 קרנות צרפתיות (2 מהן לפי בחירה)
2 נבלים (השני לפי בחירה)
לדברי הרברט גלאס, בריטן חיבר את "סינפוניה דה רקוויאם" כמצבת זיכרון להוריו.
היה זה גם ביטוי לפציפיזם שליווה את בריטן לאורך חייו ותגובה להתפתחויות הפוליטיות המקדירות והולכות, שהובילו בסופו של דבר למלחמת העולם השנייה.
הוא בחר, למעשה, זמן קצר קודם לכן, להשתקע בארצות הברית כמחאה על מעורבות בריטניה במלחמה.
יצירותיו הפוליטיות באופיין של בריטן לפני 1939 לא היו פופולריות.
אף שהמוציאים לאור שלו, בוזי והוקס, תמכו ביצירתו, הם ניסו גם לעודד אותו להלחין יצירות מקובלות יותר על קהל המאזינים, כגון קונצ'רטו לפסנתר לבי.בי.סי.
לפני ה"סינפוניה", נחלו הצלחה ה"בלדה לגיבורים" ו"דמוקרטיה למתקדמים" הודות לנושאיהן הפוליטיים.
סינת'-פופ , סינתיסייזר פופ (Synthesizer pop) או טכנו-פופ (Techno-pop) הוא ז'אנר מוזיקלי אשר פרח בסוף שנות ה-70 והפך לדומיננטי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
סינת'-פופ הוא פופ של סינתיסייזרים כפי שעולה משמו.
הז'אנר במובנים רבים פרץ את הדרך למוזיקה אלקטרונית שבאה לאחר מכן.
בין חלוצי הז'אנר ניתן למנות את קרפטוורק (Kraftwerk), דוראן דוראן (Duran Duran), היומן ליג (The Human League) ודפש מוד (Depeche Mode).
רבים מן ההרכבים היוצרים סינת'-פופ מזוהים עם תרבות הדארק.
מדובר ביוצרים שבחרו לנסות ליצור מוזיקה מצלילים סינתטיים לחלוטין ולא לצרף כלים נוספים מעבר לסינתיסייזרים שלהם, לפחות בתחילת דרכם.
מאחר שמכשירים אלו לא היו מפותחים אז כשם שהם היום, נשמעו הצלילים צורמים ומוזרים, ולא היה שינוי משמעותי בגון הצליל בין שיר לשיר מאחר שלסינתיסייזרים לא היה מבחר צלילים עשיר.
עם השנים עברו האמנים למכשירים משוכללים יותר ולסימפול צלילים (הקלטת דגימות והכנסתם לקטע מוזיקלי כמקצב, כמוזיקה תווית של ממש ואף כקטע בפני עצמו).
הצליל הפך חם יותר, והסינת'-פופ נכנס לתקופתו הפחות פופית והיותר דרמטית ואף גותית במקרים מסוימים.
בתקופה הזו הצליח לברוח הסינת'-פופ מעט הצידה מתדמית הפופ הנערית שהוצמדה לו ונכנס לנישות יותר "איכותיות" של מוזיקה מיוחדת וטקסטים עמוקים יותר.
לאט לאט לקחו על עצמם אמנים רבים בשנות השמונים את הסינת'-פופ כז'אנר מוביל ויצרו מה שנחשב ליצירות מופת במוזיקה של שנות השמונים.
ביניהם, מעבר לאמנים שהוזכרו כבר, אן קלארק (Anne Clark), תומאס דולבי (Thomas Dolby), ניו אורדר (New Order), יורית'מיקס (Eurithmics), אולטראווקס (Ultravox), סופט סל (Soft Cell), Trans-X, אלפאוויל (Alphaville) ורבים אחרים.
לקראת תחילת שנת 2008 האלקטרופופ, שהוא גרסה אלקטרונית יותר של סינת'-פופ, חזר להופיע בשירים בעיקר בזכות חלוצת האלקטרופופ הזמרת השוודית MO.
בין השירים עליה היא חתומה הם kamikaze והשיר שבו השתתפה lean on אשר צבר למעלה ממיליארד צפיות.
בסגנון הסינת'-פופ בישראל פעילות בעיקר הלהקות אתניX ומטרופולין.
בעבר הייתה פעילה גם להקת אולטראס שהפסיקה את פעילותה לאחר כמה שנים של פעילות.
במוזיקה, סינקופה היא הטעמה של פעמה שאינה אמורה להיות מוטעמת, או אי נגינה של פעמה שאמורה להיות מוטעמת.
לדוגמה, במשקל 4/4, הפעמה הראשונה והשלישית מודגשות בדרך כלל.
אם נעביר את הדגש לפעמות השנייה והרביעית, ניצור סינקופה.
על פי אותו עיקרון, אם נשאיר את הדגש על הפעמה השלישית, אך לא ננגן כלום בפעמה הראשונה כך שייווצר "חלל ריק" במקום שבו אמור להופיע התו - תיווצר סינקופה.
מקרה נוסף שבו תופיע סינקופה הוא כאשר ההטעמה לא תבוא על פעמה (1-2-3-4) אלא בין הפעמות ("אוף-ביט").
כאשר תו מודגש יופיע בין הפעמות (על & במקום על מספר) הוא יקרא סינקופה.
בתמונה, התו הראשון הוא שמינית, ולכן התו השני (לא משנה מה אורכו) ינוגן על ה-"אוף-ביט" של הפעמה הראשונה וישמע מוטעם.
כל התווים חוץ מהראשון יוצרים סינקופה.
צורה נוספת של סינקופה, שנגזרת מהצורה הקודמת, היא כאשר מנגנים תו מסוים קצת לפני או אחרי הפעמה (במרווח זמן קטן מאוד) וזאת במטרה ליצור הטעמה יש מאין.
ניתן למצוא סינקופות בסגנונות מוזיקה רבים, מקלאסית ועד פופ ורוק, אך השימוש המסיבי ביותר קיים בג'אז וברגטיים, שם הסינקופות מופיעות על בסיס קבוע.
מוזיקת ג'אז: כמעט בכל קטע ג'אז משולבות סינקופות.
הנגן או הזמר מבצע סינקופה כמעט בכל פתיחת משפט מוזיקלי גם אם אין הדבר מצוין במפורש בתווים.
מוזיקה ברזילאית: מקצב הליווי של קטעי סמבה ובוסה נובה
מוזיקה קלאסית: הרקוויאם של מוצרט, בפרק ה-Domine Jesu: כל קטע ה-Quam olium Abrahae promisiti et semini ejus, ראוול, קונצ'רטו ליד שמאל.
סִינְתֶּיזָה היא תהליך יצירתו של חומר מסוים באמצעות תגובה כימית בין חומרים אחרים.
תהליך זה עשוי לכלול תגובה כימית יחידה, או סדרה של תגובות כימיות בשילוב עם תהליכים פיזיקליים.
אופן הסינתזה מוגדר היטב, כך שניתן יהיה לחזור עליו במעבדות שונות ולהגיע לאותן תוצאות.
חומר סינתטי הוא חומר שאינו קיים בטבע, אלא נוצר באמצעות סינתזה.
תחילתו של מדע הכימיה האורגנית בסינתזה מקרית: הכימאי הגרמני פרידריך ולר יצר במעבדתו בשנת 1828 את התרכובת האורגנית שתנן (N2H4CO, המרכיב העיקרי בשתן) על ידי אידוי של גבישי אמוניום ציאנטי (NH4OCN).
ולר ביצע זאת ללא כוונה תחילה.
לפני מאורע חשוב זה סברו הכימאים כי קיים הבדל מהותי מאוד (שעל טיבו לא יכלו לעמוד) בין חומרים אורגניים וחומרים אי-אורגניים, ושלעולם לא ניתן יהיה לסנתז את הראשון מהשני.
סינתזת השתנן שברה מיתוס זה, ומאז סונתזו בצורה מלאכותית אלפי תרכובות אורגניות.
סינתזה מוגדרת כמוחלטת (טוטאלית) כשמולקולה מורכבת מיוצרת מכמה מולקולות קטנות ופשוטות, אותן ניתן להשיג בקלות.
בתגובה סינתטית-למחצה (סמי-סינתטית), לעומת זאת, מייצרים מולקולה מורכבת מכמה מולקולות מורכבות אחרות, אותן נוטלים מעולם הטבע (צמחים, בעלי חיים וכו').
במשמעות מצומצמת יותר, מתייחסת המילה סינתזה לתגובה ישירה בין שני מגיבים ליצירתו של חומר יחיד.
המבנה הכללי של סינתזה כזו מתואר בנוסחה:
2NaCl ← Cl2 + 2Na (יצירת מלח בישול)
SO2 ← O2 + S (יצירת גופרית דו-חמצנית)
H2CO3 ← H2O + CO2 (פחמן דו-חמצני נמס במים ליצירת חומצה פחמתית)
סינתזה אסימטרית מזורזת היא תגובה כימית סטריאוסלקטיבית, אשר התגלתה על ידי ויליאם נולס בשנת 1968. נולס הראה שיש ביכולתם של זרזים כיראליים מסוימים להעביר את תכונת הכיראליות לתוצר.
שלושתם יחד זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 2001, על תגליות אלו.
סינתזה אסימטרית מזורזת משמשת כיום במגוון תהליכים תעשייתיים: ייצור תרופות, תעשיית כימיקלים לחקלאות, חומרי טעם וריח, ועוד.
סינרגיה היא להקת רוק ישראלית.
הלהקה קיימת מאז שנת 2002, והוציאה חמישה אלבומי אולפן.
הלהקה הוקמה בשנת 2002 על ידי הקלידן רון הופמן והגיטריסט רועי גפן, שני חברי ילדות אשר ניגנו בעבר במועדון "קאט בלו" בתל אביב בלהקת קאברים תחת השם "הציידים".
הרכבה המקורי של הלהקה כלל את הבסיסט עירון שבתאי וגם את הגיטריסט אריאל "ביבס" ברנסון שאף צייר את סמל הלהקה של האיש החצוי (במקור משושה ששונה למחומש), שהוחלף ב־2004 בבנואה נחייסי (המכונה "בנואה"), ואת המתופף אורי רז, שהוחלף ב־2006 באיתן רז (בין השניים אין קשר משפחתי).
בשנת 2004 הוציאה הלהקה סינגל ראשון לתחנות הרדיו, "עד שהכל ייגמר", אשר הוקלט לתוכנית מיוחדת של טוני פיין מרשת ג' פעולה עם חדר החזרות "החדר של סבתא".
בינואר 2005 יצא אלבומה הראשון, "צועקים על אהבה", בהוצאת הד ארצי.
שיר הפריצה של הלהקה היה דווקא זה שלא היה כלול באלבום הראשון וצורף אליו בהמשך כסינגל נפרד: גרסת כיסוי לשירו של שלמה ארצי "חום יולי אוגוסט".
השיר יצא כסינגל ביוני 2005, וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
שירים נוספים שהצליחו מהאלבום היו "עד שהכל ייגמר", "צועקים על אהבה" ו"לחבק אותך".
אחרי יציאת האלבום הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "גשם" של להקת בנזין שמעולם לא יצאה באופן רשמי.
ביוני 2006 הוציאה הלהקה את הסינגל "מרגיש אחר", ובעקבותיו את אלבומה השני, "מרגיש אחר", בספטמבר 2006. אחריו יצאו הסינגלים "אשם", "תראי זה אני" ו"עד אלייך".
האלבום זכה להצלחה רבה יותר מקודמו, ושיריו הושמעו תכופות בתחנות הרדיו.
האלבום כלל גם את השירים "יחד נתגבר" ו"ליבי נשבר" שהלחינו חברי הלהקה למילים של חלל צה"ל צחי איטח, במסגרת פרויקט שבו הלחינו אמנים שונים מנגינות לשירים שכתבו חללי צה"ל.
בעקבות האלבום זכתה הלהקה בפרס עמ"י בתואר להקת השנה, ובתואר "הרכב השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג', של גלגלצ ושל רדיו לב המדינה.
השיר "תראי זה אני" זכה בתואר שיר השנה בגלגלצ לשנת ה'תשס"ז.
לכבוד המצעד השנתי של גלגלצ חידשה הלהקה את השיר "בדד", שהתפרסם בביצוע זוהר ארגוב, במלאת עשריםשנה למותו.
המתופף איתן רז עזב את הלהקה בשנת 2007 כדי להצטרף ללהקה המלווה את ריטה בסיבוב ההופעות שלה, ובמקומו הצטרף תומר מייזנר.
ביוני 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, "השתקפות".
לאלבום קדם סינגל אחד, "מתי את חוזרת", שיצא בחודש אפריל.
שירים נוספים ידועים מהאלבום היו "הקרב האחרון", "הולך ונעלם" ו"לא הספקתי לומר".
בהמשך אותה שנה גם שיתפה הלהקה פעולה עם הזמרת סיוון בשיר "מחכה לשמוע" מתוך אלבום הסולו שלה דף חדש.
במרץ 2009 שיתפה הלהקה פעולה עם הזמר רמי קלינשטיין במופע אקוסטי, שהוביל אלבום משותף של הלהקה וקלינשטיין בשם "סינרגיה אקוסטית עם רמי קלינשטיין" שיצא בספטמבר 2009. האלבום כלל את העיבודים האקוסטיים של אותו סיבוב הופעות.
בדצמבר 2010 שחררה הלהקה את הסינגל "חתום באש", לקראת אלבום האולפן החמישי של הלהקה הנושא את אותו השם.
חודש מאוחר יותר, בינואר 2011, שחררה הלהקה את "הגשם הראשון", סינגל נוסף מתוך האלבום שיצא לחנויות בחודש פברואר של אותה שנה.
ב-2012 חידשה הלהקה את השיר "פרי גנך", שכתב יוני רועה במקור לאביבה אבידן ואלי לוזון במסגרת פרויקט שני צדדים למטבע.
שיתופי פעולה נוספים של הלהקה אפשר לשמוע עם הראפר "הצל" בשיר "צל המוות" ועם סקאזי ו-Void בשיר "כמה טוב".
ביוני 2015 אחרי הפסקה של כמה שנים חזרה הלהקה לבמה והוציאה שיר חדש בשם "מאושרת", לשיר יצאה גם גרסת פסנתר.
בשנת 2018 עזב הגיטריסט בנואה נחייסי את הלהקה והוחלף בגיא באר (לשעבר מלהקת היהודים).
בתחילת מרץ 2019 הודיעה הלהקה על הוצאת אלבום חדש.
הסינגל הראשון "ימים טובים" נחשף בתוכנית "מדינה בדרך" בגלגלצ.
הקליפ כלל קטעי וידאו של מעריצים מרחבי העולם שעושים ליפ דאב לצלילי השיר כאילו היו סרטונים שהעלו באינסטגרם.
אחריו יצאו במאי אותה שנה השירים "אל תדאגי לי ילדה" שכתב החייל גלעד שטוקלמן, שנפל במלחמת לבנון השנייה, ונכלל בפרויקט "שריונאים זוכרים", ו"לאן הגענו" עם קליפ שמכיל ציורי קומיקס ואת הלהקה כגיבורי על.
בדצמבר אותה שנה יצא השיר "מה שנשאר".
ביוני 2021 שיתפה סינרגיה פעולה עם הזמרת סיוון בשיר "חזק/ה מכולם".
חודש לאחר מכן חזרה הלהקה לבמה ואירחה בהופעותיה את נגנית הצ'לו קארין מרקוביץ, גדי אלטמן סולן "בוטן מתוק בקרקס", ים רפאלי, וסער טויטו.
במאי 2025 הוציאה הלהקה את המיני-אלבום הראשון שלה, "צועקים על אהבה 2", במלאת עשרים שנה לאלבום הבכורה "צועקים על אהבה".
המיני-אלבום כולל שלושה שירים חדשים וגרסה חדשה לשיר הנושא מאלבומם הראשון.
מרגיש אחר (2006, אלבום פלטינה)
סינרגיה אקוסטית – עם רמי קלינשטיין (2009)
סינקרטיזם הוא מונח המתאר תהליך של יישוב בין אמונות שונות ואפילו מנוגדות על מנת ליצור מיזוג בין האסכולות השונות.
פירוש המילה "סינקרטיזם" היא לכאורה "איחוד קהילות כרתים" או "הפדרציה הכרתית", ומשמעותה נגזרת מן המאמר "אהבת אחים" של הפילוסוף היווני פלוטרכוס בקובץ המאמרים מוראליה.
פלוטרכוס מתאר את הקהילות השונות בכרתים שיישבו את חילוקי הדעות ביניהן וכרתו ברית לנוכח איום חיצוני.
הסבר סביר יותר למילה הוא שילוב התחילית sun ("עִם") ו־krasis ("תערובת").
השימוש במונח זה רווח בייחוד בקשר לתהליך בו נוצר מיזוג ואנלוגיות בין כמה מסורות שבמקורן נוצרו במקומות שונים, בעיקר בתאולוגיה ובמיתולוגיה של דת, ובכך לטעון לקיומו של בסיס משותף.
דוגמה מודרנית לסינקרטיזם אפשר לראות בדת הקנדומבלה בברזיל בעלת הסממנים הפגאניים שמקורה אפריקני, אבל מאמיניה רואים עצמם גם כנוצרים קתולים לכל דבר.
דוגמה מודרנית נוספת היא דת הקאו דאי בווייטנאם המשלבת בין דתות מזרחיות ומערביות שונות.
אלכסנדר הגדול ניסה ליצור דת ממוזגת, הדת ההלניסטית.
המיזוג התבטא בשילוב בין הדת היוונית לדתות המזרח כמו במציאת קווי דמיון בין משפחות האלים והתכונות של מרכיביהם.
כך יצא שאלי יוון ודמויות מן המיתולוגיה היוונית ומקביליהם שבמזרח (שחלקם היו מזוהים עוד קודם) התמזגו.
ב דורש אליהו מהעם להפסיק לדלג מאמונה לאמונה והוא יוצא כנגד התפיסה הזאת.
ככלל, ספר מלכים הוא פולמוס כנגד הסינקרטיזם.
נאום המחבר מביע את היחס של ה' לסינקרטיזם שרווח בממלכת יהודה ובממלכת ישראל.
סינקלֵר לואיס היה עיתונאי, סופר ומחזאי אמריקאי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1930.
סינקלר לואיס נולד בסוק סנטר (Sauk Centre) שבמינסוטה, בנם של אדווין ואמה לואיס.
אביו היה רופא העיירה ואמו הייתה בתו של רופא.
בשנת 1891 נפטרה אמו, ושנה לאחר מכן נישא אביו מחדש.
סינקלר לואיס למד משנת 1903 באוניברסיטת ייל (ספרות למד אצל פרופ' צ'ונסי ברוסטר טִינְקֶר), ובמהלך שני קייצים היה עורך של מגזין ספרותי.
בשנת 1906 הצטרף לקומונה שהקים אפטון סינקלר ועבד בה כשרת.
בין יתר עיסוקיו, קרא כתבי יד של סופרים, כדי לתת חוות דעת למוציאים לאור.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1908.
לואיס נדד הרבה על פני 26 ממדינות ארצות הברית והיה גם במקסיקו ובאירופה.
מסופר שבאחת משיחותיו עם פרופסור טינקר, אמר לו שהוא רוצה להקדיש את חייו לכתיבת ספרים.
"תגווע ברעב", אמר לו הפרופסור הנכבד.
"לא אכפת לי", השיב הצעיר, "אם כך", אמר הפרופסור, "אין ספק שתצליח", והוא הצליח, אבל עד שהצליח ועד שהגיע לזכייה בפרס נובל לספרות, חי בעוני קשה.
בשנת 1906, כשג'ק לונדון הרצה באוניברסיטת ייל, בא אליו לואיס וראיין אותו עבור שכר סופרים, והם התיידדו.
כעבור כמה שנים, במצוקתו הכספית, פנה לואיס ללונדון והציע לו לקנות ממנו "נושאים לכתיבה".
ג'ק לונדון קנה ממנו כמה נושאים לפי $7.50 ליחידה והשתמש בהם לכתיבת כמה סיפורים מוצלחים.
לאחר פרסום כמה מהרומנים שלו הפך לסופר מצליח ביותר וזכה לפרסים רבים.
חייו הפרטיים לא היו מאושרים: הוא נישא והתגרש מספר פעמים ובנו, מנישואיו הראשונים, נהרג במלחמת העולם השנייה (היה לו בן נוסף, שחקן, מנישואיו לעיתונאית הנודעת דורותי תומפסון).
בשנותיו האחרונות התרכז לואיס בתיאטרון.
כמחזאי וכשחקן, אף ניהל פרשיית אהבים עם שחקנית צעירה.
הוא התמכר לאלכוהול ונפטר ברומא כתוצאה מנזקי האלכוהוליזם שלו.
בשנת 1914, כשפוטר מעבודתו באחד העיתונים (בגלל "חוסר כישרון") החליט לשבת ולכתוב את הרומן הראשון, "מיסטר וורן שלנו", בו כתב על נדודיו.
בשנת 1930 הוענק לו פרס נובל לספרות על "אמנותו הגדולה והחיה בציור חיים, על כישרונו ביצירת טיפוסים בעלי חריפות והומור".
אחדים מספריו עובדו לקולנוע כמו דודסוורת' (1936) ואלמר גנטרי (1960).
סיפורו "בונגו הדב הקטן" עובד לסרט מצויר מבית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנת 1947.
אן ויקרס / תרגם מאנגלית: יצחק שנברג (=שנהר), תל אביב: א"י שטיבל, 1933.
ארוסמית / עברית: ש' זנדבנק), מרחביה: הקבוץ הארצי השומר הצעיר (סדרת "ספרית פועלים: לכל"), 1956. (מהדורה נוספת: תל אביב: דקל בשיתוף עם מיילקס, תשכ"ט-1968.)
בביט: רומן / תרגום: י' פישמן, ברלין – תל אביב: א"י שטיבל, תר"ץ.
באביט, מאנגלית: לאה זגגי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ז-1987.
דם מלכות, מאנגלית: בלהה מיכאלי, ירושלים: מסדה, 1950.
התאומים, תרגם: ש' שריה, ירושלים: עופר, [תש"ו].
סינרגיה (בעברית: אִגְבּוּר, והפועל מְאֻגְבָּר, לְאַגְבֵּר) או סינרגיזם היא פעולה משותפת של שני גורמים או יותר הנותנת תוצאה טובה יותר מצירוף פעולות כל הגורמים בנפרד.
מקור מיוונית: synergos - עובדים יחדיו ומלטינית: synergia - לעבוד יחד או עבודה משותפת, שיתוף פעולה, סיוע, עזרה) בסינרגיה האינטראקציה יוצרת שלם שגדול מסך סכום מרכיביו
תומכי הסינרגיה מעודדים שיתופי פעולה בין אישיים על בסיס התנדבותי בעיקר, כי לשיטתם רק כך תהיה התוצאה הסופית מיטבית.
לתורת הסינרגיה משפטי מליצה רבים כמו "השלם גדול מסך כל חלקיו" ומשפטים אחרים המדגישים ששלמות של דבר תגיע משיתוף פעולה נכון ומעבודת צוות, ולא מחלקים נפרדים אשר יבצעו את עבודתם בנפרד למען אותה תוצאה סופית.
מיזם ויקיפדיה הוא דוגמה לכך.
יש שאיחוד כוחות אינו מועיל.
להמשלת הדבר נטבעה בתלמוד המימרה הארמית "קדרא דבי שותפי לא קרירא ולא חמימא" – ופירושה: קדֵרה של שותפים אינה קרה ואינה חמה, ובעברית מודרנית "יותר מדי טבחים מקדיחים את התבשיל" כלומר השותפות לא תמיד יעילה, שכן פעמים זה סומך על זה, או זה פועל בניגוד לזה – ונמצא העסק מפסיד.
אגבור הוא ההיפוך של חוק התפוקה השולית הפוחתת.
בתאולגיה הנוצרית, סינרגיזם הוא הרעיון שעבור ישועה יש צורך בסוג כלשהו של שיתוף פעולה בין השגחה אלוהית לבין חופש האדם.
במילים סינרגיה וסינרגטי נעשה שימוש בתחום הפיזיולוגיה מאמצע המאה ה-19.
ב-1896, הנרי מאזל השתמש במונח "סינרגיה" בפסיכולוגיה חברתית כשכתב את La Synergie Sociale, בו טען כי התאוריה הדארוויניסטית לא לקחה בחשבון את ה"סינרגיה החברתית" או "אהבה חברתית".
התרבויות העליונות היו תוצר לא רק של העליתות, אלא של ההמונים גם כן.
אולם את ההמונים צריך להוביל, כיוון שההמון לא תמיד יכול להבחין בין טוב ורע.
ב-1909, לסטר פרנק וורד הגדיר את הסינרגיה כעקרון הקונסטרוקטיבי האוניברסלי של הטבע
סינרמה היא טכניקה לצילום והקרנה של סרטי קולנוע, באמצעות שימוש במקביל בשלוש מכונות הקרנה של 35 מילימטר, המקרינות בצורה מסונכרנת על-גבי מסך רחב במיוחד שצורתו קעורה.
השם "סינרמה" הוא סימן מסחר.
טכניקה זו היא אחת מכמה שצמחו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כמענה של תעשיית הקולנוע לתחרות הגוברת מצד הטלוויזיה.
שיטת "סינרמה" הומצאה על ידי פרד וולר (1886–1954) אך נשארה כניסוי במעבדה במשך מספר שנים, עד שמספר יזמים השקיעו בפיתוחה, והפיקו הדגמה מסחרית של סינרמה בתיאטרון בברודוויי, ב-30 בספטמבר 1952. הסרט שכותרתו הייתה "This is Cinerama" התקבל בהתלהבות.
המילה "סינרמה" נבחרה כי היא הלחם של המילים "סינמה" (קולנוע) ו"פנורמה".
השיטה הוצגה כמה חודשים אחר כך בפסטיבל הקולנוע בקאן, במאי 1953.
מערכת הצילום של "סינרמה" השתמשה בשלוש מצלמות 35 מ"מ שלובות, המצוידות בעדשות 27 מ"מ, בערך באורך המוקד של העין האנושית.
כל מצלמה צילמה שליש מהתמונה מצולמת בתבנית חוצה, המצלמה הימנית מצלמת את החלק השמאלי של התמונה, המצלמה השמאלית מצלמת את החלק הימני של התמונה והמצלמה המרכזית מצלמת ישר קדימה.
שלוש המצלמות הותקנו כיחידה אחת, שנקבעו על 48 מעלות זו לזו.
תריס מסתובב יחיד מול שלוש העדשות הבטיח חשיפה סימולטנית לכל אחד מהסרטים.
שלוש המצלמות הזוויות צילמו תמונה שהייתה לא רק ברוחב של פי שלושה מסרט רגיל, אלא כיסתה קשת של 146 מעלות, קרוב לשדה הראייה האנושי, כולל ראייה היקפית.
התמונה צולמה והוקרנה ב-26 פריימים לשנייה ולא ב-24 הרגילים.
בנוסף לזווית ההקרנה החדשנית, "סינרמה" היה אחד השיטות הראשונות בה נעשה שימוש בצליל מגנטי רב-ערוצי.
המערכת, שפותחה על ידי אחד המשקיעים במיזם, כללה שבע רצועות צליל המכוונות לפריסת רמקולים הדומה לשיטת ה-SDDS המודרנית יותר.
מאחורי המסך היו חמישה רמקולים, שניים בצד והאחורי של האולם עם מהנדס סאונד שמכוון את הצליל בין רמקולי הסראונד לפי תסריט.
המקרנים ומערכת הקול סונכרנו על ידי המערכת.
למערכת סינרמה היו כמה חסרונות ברורים.
אם אחד משלושת הסרטים נקרע, היה צריך לתקן אותו בדיוק רב.
אחרת, היה צריך לחתוך את הקטעים משלושת הסרטים האחרים (שני סרטי התמונה הנוספים פלוס סרט הפסקול) כדי לשמור על הסנכרון.
השימוש בעדשות זום היה בלתי אפשרי, מכיוון ששלוש התמונות לא יחפפו במהלך השוט.
אולי המגבלה הגדולה ביותר של התהליך היא שהתמונה נראית טבעית לצופה, רק מתוך "נקודת זהב" מוגבלת למדי.
מחוץ לנקודה זו, התמונה יכולה להיראות מעוותת עבור הצופה.
המערכת גם דרשה קצת אלתור מצד מפיקי הסרטים.
לא ניתן היה לצלם שום סצנה שבה כל חלק מהסצנה היה קרוב למצלמה, מכיוון ששדות הראייה כבר לא נפגשו בדיוק.
יתר על כן, לכל צילום תקריב היה עיקול ניכר במפרקים בין שלוש התמונות.
כמו כן, היה קשה לצלם שחקנים מדברים זה עם זה כששניהם צולמו, מכיוון שכאשר הם הביטו זה בזה כשצולמו, התמונה שהתקבלה הראתה שהשחקנים נראים מסתכלים זה על פני זה, במיוחד אם הם מצולמים במצלמה אחרת.
במאים מוקדמים עקפו את הבעיה האחרונה בכך שצילמו כל פעם שחקן אחד וחתכו ביניהם.
במאים מאוחרים יותר תכננו מראש איך להציב את השחקנים וליצור צילום טבעי.
כל שחקן נדרש לא להביט בחברו לסצנה, אלא במקום אחר שנקבע מראש.
בשנים הראשונות תיאטראות קיימים הותאמו להצגת סרטי סינרמה, בשנים 1961 ו-1962 עיצבה ובנתה חברה מנברסקה, שלושה תיאטראות "סופר-סינרמה" עגולים כמעט בדנבר, קולורדו; פארק סנט לואיס, מינסוטה; ואומהה, נברסקה.
הם נחשבו לאולמות הטובים ביותר בהם ניתן לצפות בסרטי סינרמה.
התיאטראות תוכננו על ידי האדריכל ריצ'רד ל.
קרוותר מדנבר, חבר במכון האמריקאי לאדריכלים.
בהמשך נבנו כעוד מספר אולומות ברחבי העולם שהתאמו מראש לשיטה.
במחצית השנייה של שנות ה-60 פתחו גרסאות חדשות שהשתמשו במצלמה אחת בלבד.
אולם בסך הכל צלמו מעט מאוד סרטים בשיטת "סינרמה" ובגרסאות המאוחרות שלה, היא נכשלה מסחרית בתחילת שנות ה-70 נפסק השימוש בה.
מספר יזמים ביקשו להקים אולם קולנוע בשיטת סינרמה בישראל, בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, בתל אביב, חיפה, ונתניה.
אך כל התוכניות לא יצאו לפועל.
בנוסף, שיטת "סינמסקופ" המתחרה, הייתה פשוטה יותר ליישום והפעלה וצברה פופולריות בישראל.
בשנת 1966 חתם לבסוף יוסף אפשטיין על הסכם עם תאגיד "סינרמה" העולמי, להקמת בית קולנוע בשיטה זו, במימון בנק פויכטוונגר שגם היה בבעלותו.
ביולי 1966 נחנך אולם "הסינרמה" בתל אביב, עם הקרנת הסרט "שבעת פלאי תבל".
פחות משנה אחר כך, במאי 1967, נקלע אפשטיין לפשיטת רגל.
"בנק פויכטוונגר" שמימן את המיזם קרס, ואפשטיין אף נידון לשש שנות מאסר ביולי 1969. אולם "הסינרמה" בתל אביב, המשיך לפעול כבית קולנוע אך לא הקרין סרטים בשיטת סינרמה, מאחר שלא הופקו יותר סרטים בשיטה זו.
בדידקטיקה, סִינְתֶּיזָה מוגדרת כצירוף של מרכיבים וחלקים לשם יצירת שלמות משמעותית לשם חיזוק הלמידה.
צירוף זה ייצור דגם או דפוס או מבנה שלא היה קיים קודם לכן, או שהיה קיים אך בצורה לא ברורה.
פעילות סינתזה דורשת מהתלמיד התנהגות יצירתית מוגבלת (עליו להיות יצירתי במגבלות חומרי למידה קיימים), ובכך חשיבותה - טיפוח חשיבה והבעה עצמאית תוך יצירת מוטיבציה.
לשם יישום סינתזה על התלמיד להיות בעל כישורי מטה קוגניציה ולתכנן לעצמו מראש תוכנית עבודה על סמך רשימת יעדים, חומרי למידה ושל אמצעים העומדים לרשותו.
(יצירת התוכנית היא עצמה פעילות של סינתזה).
הסינתזה היא הקטגוריה הגבוהה ביותר הנדרשת בפועל מהתלמיד בבית הספר היסודי מתוך הקטגוריות של הטקסונומיה של בלום, היא באה אחרי ההבנה, היישום והאנליזה ולפני הקטגוריה הבאה - ההערכה שרצויה אך אינה הכרחית בשכבת גיל זו, ונדרשת רק מתלמידי החטיבה העליונה.
סינתזה כוללת בתוכה קונסטרוקטיביזם היות שהפעילות בונה ידע חדש על סמך ידע וניסיון קודמים, ובכך יוצרת משמעות חדשה על סמך המרכיבים השונים.
הייחוד שבסינתזה הוא המקוריות הנדרשת עקב הצורך לבנות מבנה חדש על סמך מרכיבים שונים, אותם אוסף התלמיד ממקורות שונים, וזאת לעומת ראיית השלם הנדרשת בשאר הקטגוריות בטקסונומיה.
סִינָר (בעגת הדיבור גם "סינור") הוא פריט לבוש, הנלבש מעל הבגדים כשחלקו העיקרי מכסה את קדמת הגוף ונסגר מאחור, ונועד להגן על הבגדים מפני לכלוך.
יש סינרים במידות וצורות שונות, בהתאם לייעודם.
סינר תינוקות (לבובית) – מיועד לכסות את התינוק מצווארו עד מותניו או לפניו, בעת הארוחות.
צורתו כמרובע, לעיתים שוליו מעוגלים.
נכרך סביב הצוואר ונקשר בעורף באמצעות או צמדן.
לעיתים יש במקום אמצעי הסגירה פתח לראש שתפור בו גומי, כך שיתרחב בעת הלבשת הסינר.
עשוי בד, ניילון או פלסטיק קשיח, או שתי שכבות – שכבה חיצונית מחומר בלתי חדיר למים ושכבה פנימית (הבאה במגע עם בגדי התינוק) מבד.
לעיתים בתחתיתו כיס לקליטת שאריות מזון.
בחלק מהסינרים הכיס ניתן לפתיחה או להסרה כדי להקל על ריקונו וניקויו.
סינרי תינוקות מקושטים לרוב בהדפסים צבעוניים עליזים.
סינר מלצרים – סינר בד הנכרך סביב המותניים ונקשר מאחור באמצעות שרוכים.
עיצובו המסורתי הוא בצבע לבן, דמוי חצי עיגול, לעיתים עם שוליים מסולסלים.
במדי המלצרית המסורתיים נלבש הסינר מעל חצאית.
כיום סינרי מלצרים מעוצבים בצבעים שונים לפי טעם בית העסק, ועשויים להיות בצורה מרובעת כדי לכסות טוב יותר את בגדי המלצר.
סינר מלצרים כולל כיס המיועד לפנקס ועט לשם קבלת הזמנות.
בעבר סינרים דומים שימשו בעלי מקצועות נוספים, כגון חדרנית או זבנים.
היו תקופות בהן אופנת הנשים הכתיבה לבישת סינר דמוי סינר מלצרית מעל השמלה.
כמו כן יש ארצות שבהן סינר מלצרית הוא חלק מהתלבושת הלאומית.
סינר מטבח – נועד להגן על הבגדים בעת עבודות מטבח מלכלכות כגון טיגון או שטיפת כלים.
עשוי בד או פלסטיק דק.
קיימים שני עיצובים מקובלים, האחד דמוי סינר מלצרית קלאסי הנכרך סביב המותניים, האחר הוא באורך מלא – כולל גם חלק עליון ריבועי בגזרת גופייה, כך שנקשר גם בעורף.
סינר המיועד להילבש בעת הכנת ברביקיו כולל לעיתים כיסים לכלים המשמשים לטיפול בבשר בעת הצלייה.
לסינרי מטבח שלל צבעים והדפסים, לעיתים הדפסים הומוריסטיים – כתובות כגון "נשק את הטבח/ית" או הדפסים של גוף בגודל טבעי, המקנים ללובש מראה מחופש.
סינר ציירים – דומה בצורתו לסינר מטבח באורך מלא, אך עשוי פלסטיק כדי להקל על שטיפת הצבע ממנו.
סינר ציור המיועד לילדים דומה בצורתו לחולצה, עם פתחים לזרועות, כדי להגן טוב יותר על בגדיהם.
יש גם סינר ציירים בגזרת חלוק שמכסה את כל הבגד העליון של הצייר ומגיע עד לירכיים.
בוויקיפדיה האנגלית סינר האמנים נקרא Smock-frock
סינר חליבה – דומה אף הוא לסינר מטבח באורך מלא, אך עשוי פלסטיק עבה או גומי.
לרוב נלווים אליו מגפי גומי.
סינר ספּרים – דמוי גלימה, אורכו כמעט כגובה אדם, מיועד לכסות את בגדי המסתפר בצורה מיטבית בעודו יושב על כיסא הספר.
עשוי ניילון, נקשר בעורף, מיועד להגן על בגדי המסתפר מגזרי שיער ומצבעי שיער וחומרים כימיים אחרים (להחלקה, לסלסול ועוד) המשמשים במספרות.
סינר הנקה – אביזר המיועד לאפשר דיסקרטיות בעת הנקה לאם המניקה.
צורתו כשכמייה, נלבש סביב צוואר האם, ומכסה את קדמת גופה ואת התינוק היונק.
האנתרופולוגית אליזבט ואיילנד ברבאר,[Elizabeth Wayland Barber] טוענת בספרה Women`s Work, The first 200,000 years שנשים לבשו כבר בזמנים פרה היסטוריים מעין סינרים שהגנו על החלקים הרגישים בגופן וגם על בגדיהן.
סינרים אלו שמשו את הנשים גם כמעין מנשא.
הן הניחו דברים על הסינר, הרימו את קצוותיו התחתונים ויצרו מנשא שנתמך על המותניים ונישא ביד אחת.
לדבריה בארצות הבלקן לבשו עד אמצע המאה ה-20 סינרים שהיו מורכבים מסינר קדמי צר וסינר אחורי רחב יותר שקצוותיו נגעו בסינר הקדמי.
בציור מהמאה ה-15 של הצייר ג'אן בורדישון [Jean Bourdichon] נראה נגר עובד בסדנתו בעוד אשתו טווה חוטים, ושני בני הזוג לובשים סינרים ארוכים למותניהם.
בשנות שלטונו של אוליבר קרומוול באנגליה הוא תיקן תקנות שדורשות מנשים וילדות להתלבש ב'צורה מהוגנת' .
מה שהביא לסגנון הפוריטני של סינור לבן מעל לשמלה שחורה שכיסתה נשים מהצוואר ועד לרגליהן.
סינורים דומים לבשו גם נשות המתיישבים הראשונים באמריקה.
במאה ה-18 סינרים היו חשובים מספיק כדי שישקיעו זמן רב בהוספת רקמה ותוספות יפות לשוליהם, אף על פי שהם נתפרו לרוב משמלות ישנות.
במסדר 'הבונים החופשיים' סינר מעור טלה הוא מסמלי החברות.
בשנות ה-1960 סינר היה מקובל כל כך כחלק ממראה עקרת הבית, שבספרי תפירה ורקמה באותה תקופה ניתן למצוא משפטים כמו 'סינר רקום לילדה רצוי מאוד, וייתן לה תחושה שהיא כבר די מבוגרת כאשר היא עוזרת לערוך את שולחן ארוחת הערב'.
יש המשתמשים במילה "סינר" לתיאור כתם צבע על חזה בעל חיים, משפטים לדוגמה: "לנחליאלי סינר שחור באזור החזה"; "לחתול השחור סינר וגרביים לבנים".
"חוסה תחת סינר אמו" – ביטוי המציין ילד תלותי ומפונק.
לעיתים נאמר גם על בעל כנוע הנשוי לאישה דומיננטית – "חוסה תחת סינר אשתו".
דוד פאיאנס כתב מילים לשיר 'טויסט הבעלים בסינור' אותו הלחין אריה לבנון.
בשיר 'החופש הגדול' שכתבה והלחינה נעמי שמר מוזכר 'סינור כחול'.
אנשים רבים יוצרים לעצמם ולבני ביתם סינרים מבגדים ישנים שכבר אינם שמישים.
הגזרות של סינרים פשוטות וקל לעשותם.
סינקרפיה ערנית (שם מדעי: Syncarpia glomulifera; נקרא גם טרפנטין) הוא עץ ממשפחת ההדסיים שמקום גדילתו הטבעית הוא אוסטרליה, העץ יכול לגדול עד לגובה של כ-30 מטר, והוא אחד מהזנים שנמצאים בסכנת הכחדה משמעותית, ובעקבות כך העץ שמור ביער סינקרפיה ערנית בעיר סידני ששייך למשרד הסביבה האוסטרלי.
סינת'יה אלן ניקסון היא שחקנית ופוליטיקאית אמריקאית, הידועה בשל גילום דמותה של מירנדה הובס בסדרה "סקס והעיר הגדולה", בשני סרטי ההמשך העלילתיים שלו, ובסדרת הספין-אוף "פשוט ככה".
זוכת פרסי אמי, טוני וגראמי.
ניקסון נולדה בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק, בתם של השחקנית אן נול ושדרן הרדיו וולטר ניקסון.
הופעתה הראשונה על המסך הייתה כמתחזה בשעשועון הטלוויזיה To Tell the Truth, שם עבדה אמה.
היא החלה לשחק בגיל 12 כמושא אהבתו של חברה העשיר ללימודים ב-The Seven Wishes of a Rich Kid, ב-ABC Afterschool Special מ-1979.
היא ובת זוגה מרינוני מתגוררות בשכונת קיפס ביי במנהטן, ניו יורק.
ניקסון אינה יהודייה, אך אבי ילדיה יהודי, ומשפחתה מתפללת בקהילת בית שמחת תורה, בית כנסת להט"בי.
ניקסון היא בוגרת בית הספר התיכון האנטר קולג'.
עשתה היסטוריה כשהייתה תלמידת השנה הראשונה בברנארד קולג' ב-1984 והופיעה בעת ובעונה אחת בשני מחזות ברודוויי שהיו להיט אותם ביים מייק ניקולס.
היו אלה The Real Thing, שם גילמה ניקסון את בתם של ג'רמי איירונס וכריסטין ברנסקי ו-Hurlyburly, שם גילמה אישה צעירה שנתקלת במנהלים הוליוודיים שפלים.
שתי ההצגות הציגו במרחק שני גושי בניינים זו מזו, ותפקידיה של ניקסון היו קצרים, כך שהיא יכלה לעבור בין ההצגות.
היא חזרה לתפקיד בהמשך ב-2004 בסרט Tanner on Tanner.
הופעתה הראשונה בסרט באורך מלא הייתה בסרט מחנה הקיץ, "חמודות קטנות" (1980) בתור הנערה ההיפית, סאנשיין ווקר, בתפקיד משני.
ב-1985 היא הופיעה לצד ג'ף דניאלס ולנפורד וילסון בהצגה Lemon Sky בתיאטרון Second Stage Theatre.
כמו כן, היא החליפה את מרשה גיי הארדן כהרפר פיט בסדרה החלוצית של טוני קושנר "מלאכים באמריקה" (1994).
היא הייתה מועמדת לפרס הטוני עבור הופעתה ב-(Indiscretions (Les Parents Terribles (1996), הופעתה השישית בברודוויי), אם כי במקור היא הפסידה את התפקיד לשחקנית אחרת, לבסוף היא נכנסה לדמותה של ללה לוי בסדרה זוכת הטוני The Last Night of Ballyhoo (1997).
ניקסון הייתה חברה-מייסדת של קבוצת התיאטרון The Drama Dept, שכללה בין השאר את שרה ג'סיקה פרקר, דילן בייקר, ג'ון קמרון מיטשל ובילי קרודופ והופיעה בהפקות הקבוצה: Kingdom on Earth (1996), June Moon ו-As Bees in Honey Drown (שניהם ב-1997), Hope is the Thing with Feathers (1998), ו-The Country Club (1999).
ניקסון שיחקה בתפקידי אורח ב-Addams Family Values (1993),
הקריירה של ניקסון נסקה כשהיא שיחקה כאחת מארבע השחקניות הקבועות בקומדיה המוצלחת של רשת HBO "סקס והעיר הגדולה" (2004-1998), כשחקנית מירנדה הובס.
אחרי שהייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית משנה מצטיינת בסדרה קומית בשנים 2002 ו-2003, קטפה לבסוף ניקסון את הפרס ב-2004, עונתה האחרונה של הסדרה.
הפופולריות העצומה של הסדרה זיכתה את ניקסון בתפקידה הראשי הראשון בסרט קולנוע, בו היא גילמה אמנית וידאו שמתאהבת, למרות מיטב מאמציה להימנע ממחויבות, בשחקן ביסקסואל שבמקרה יוצא עם גבר הומוסקסואל (חברה הטוב ביותר) בסרט Advice From a Caterpillar (2000).
היא גם כיכבה לצידו של סקוט בקולה ב"מלאכים של אבא" (2000).
ב-2002 היא הופיעה בקומדיית האינדי "איגבי", והיא עברה מהפקת התיאטרון במחזה The Women של קלייר בות' לוס לסדרה Stage On Screen ברשת PBS.
אחרי "סקס והעיר הגדולה" הופיעה ניקסון במיני-סדרה "טאנר על טאנר" של רשת HBO, והופיעה בתפקיד אורח ב-ER בשנת 2005 כאם שעוברת הליך מורכב להפחית את ההשפעות של שבץ.
היא המשיכה והופיעה כאלינור רוזוולט בסרט "מעיינות חמים" בשנת 2005 של רשת HBO שסיפר על מסעו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לחפש תרופה למחלת הפוליו שהוא סבל ממנה.
ניקסון הייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית הראשית המצטיינת במיני-סדרה או סרט עבור הופעתה.
בדצמבר 2005 היא הופיעה בעונה ה-2 של סדרת הלהיט "האוס" של רשת פוקס בפרק 9: "תעתוע", כחולה שסובלת מהתקף כיפיון ומנהלת רומן עם ד"ר האוס (יו לורי).
ב-2006 זכתה ניקסון בפרס הטוני כשחקנית המשנה הטובה ביותר בתפקיד הראשי במחזה הדרמטי Rabbit Hole של זוכה פרס הפוליצר דייוויד לינדזי-אבר.
באותה שנה זכתה ניקסון בפרס גראמי בקטגוריית Best Spoken Word Album לצד בו ברידג'ס Beau Bridges ובלייר אנדרווד עבור אמת מטרידה (אל גור).
ב-2008 היא שבה ונכנסה לנעליה של מירנדה הובס בסרט "סקס והעיר הגדולה" אותה ביים המפיק בפועל של HBO מייקל פטריק קינג ובו כיכבה לצד צוות הסדרה המקורית.
באותה שנה שיחקה בדרמה הקומית "ליים-לייף" לצד אמה רוברטס.
ב-2008 היא זכתה בפרס אמי עבור הופעת האורח שלה בפרק בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד", שם היא מגלמת אשה בעלת הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
בשנת 2009 יצא הסרט "אנגלי בניו יורק", בהשתתפותה.
בשנת 2015 שיחקה במותחן הפשע הביוגרפי "יומני האדרל" , בסרט "סטוקהולם, פנסילבניה", וכן בסרט הדרמה "ג'יימס ווייט" לצידה של רייצ'ל ברוסנהאן.
בשנת 2016 גילמה את ננסי רייגן, רעייתו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בסרט הטלוויזיה "להרוג את רייגן" בבימויו של רוד לוריא עבור ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
הסרט, מתבוסס על ספר משנת 2015 בעל שם זהה מאת ביל אוריילי ומרטין דוגארד ועוסק באירועים הסוקרים את ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן במרץ 1981.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "ראצ'ד" בנטפליקס, אשר מבוססת על הספר קן הקוקייה מאת קן קיזי.
ב-9 בדצמבר 2021, עלתה לאוויר סדרת הספין-אוף ל"סקס והעיר הגדולה", "פשוט ככה" בה מככבת ניקסון וחוזרת אל דמותה של מירנדה הובס.
בשנת 2022 החלה לככב בסדרת הדרמה התקופתית "העידן המוזהב" מבית היוצר של ג'וליאן פלוז לרשת HBO.
ב-2008 היא החלה לשמש כ"שגרירת" Susan G.
במרץ 2018 הכריזה ניקסון על כוונתה להתמודד בבחירות הארציות על תפקיד מושלת ניו יורק.
במאי 2018 היא לא הצליחה להשיג את ה-25% מהקולות הנדרשים כדי להמשיך במירוץ הבחירות נגד מושל ניו יורק המכהן אנדרו קואומו.
עם זאת, ניקסון השיגה 15 אלף חתימות כדי לחזור למירוץ.
ב-13 בספטמבר של אותה שנה התקיימו בחירות מקדימות (פריימריז), בהן ניקסון אמנם זכתה ביותר מ-30% מהקולות, אך מנגד הפסידה למושל קואומו.
בפברואר 2020 הפך לוויראלי הסרטון הפמניסטי "Be a Lady They Said" בכיכובה המציג את שלל הדרישות הסותרות לעיתים המוצגות לנשים.
ב-27 בנובמבר 2023, היא הצטרפה לשביתת רעב פרו-פלסטינית המונית הקוראת לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן "לפעול לעצירת הרג ילדים בעזה באמצעות הפסקת אש".
בספטמבר 2025 חתמה על קמפיין הקורא לנתק קשר עם מוסדות תרבות ישראליים.
באוקטובר 2025 קראה לשחרר את המחבל הפלסטיני מרואן ברגותי.
לניקסון שני ילדים, בת (נולדה ב-1995), ובן (נולד ב-2001), ביחד עם פרופסור לאנגלית, דני מוזס הם היו בזוגיות בין השנים 1988–2003.
ניקסון החלה מערכת יחסים עם פעילת החינוך קריסטין מרינוני בינואר 2004, ניקסון אמרה שהיא מעולם לא הרגישה שום התחבטות לגבי המיניות שלה, ושהיא לסבית מבחירה.
"מעולם לא חשתי שהיה חלק לא מודע בי שהתעורר או שיצאתי מהארון, לא הייתה שום התלבטות, לא היה כל ניסיון לדכא.
פגשתי את האישה הזו, התאהבתי בה, ואני אישיות ציבורית".
בראיון אחר אמרה: "במונחים של העדפה מינית אני לא מרגישה שבאמת השתניתי...
הייתי עם גברים כל חיי ומעולם לא התאהבתי באישה.
אבל כשזה קרה, זה לא נראה לי מוזר.
אני בסך הכול אישה שמאוהבת באישה אחרת".
באפריל 2008, היא קיבלה פרס מ-Point Foundation, שמספק מלגות לסטודנטים גאים וגאות בארצות הברית, בשל היותם מודל לדוגמה עבור אנשים גאים צעירים.
באספה לתמיכה בנישואים בני אותו מין ב-17 במאי 2009 הודיעה ניקסון שהיא ומרינוני התארסו חודש קודם לכן.
בפברואר 2011, מרינוני, ילדה בת.
ב-28 במאי 2012 נישאה ניקסון לבת זוגה.
סינקום הייתה תוכנית של נאס"א שהחלה ב-1961 להפעלת לווייני תקשורת במסלול גיאוסינכרוני.
ב-1963 ו-1964 שוגרו שלושה לווייני סינקום כאשר סינקום 2 ששוגר ב-26 ביולי 1963 היה ללוויין התקשורת הראשון בעולם במסלול גיאוסינכרוני.
לאחר שיגור סינקום 3 תוכנית סינקום חדלה ושיגוריה החלו מחדש רק בשנות ה-80, תחת השמות סינקום-IV וליסאט ותחת ניהולו של חיל הים האמריקאי.
לווייני הסינקום ששוגרו בשנות ה-80 היו גדולים ומשוכללים יותר מלווייני הסינקום של שנות ה-60 ושוגרו מעל גבם של מעבורות החלל.
שלושת לווייני הסינקום הראשונים היו לוויינים נסיוניים שנבנו על ידי חברת יוז איירקראפט (Hughes Aircraft) בקלבר סיטי, קליפורניה.
שלושת הלוויינים היו בצורת גליל בקוטר 71 ס"מ ובגובה 39 ס"מ.
בשיגור שקל כל לוויין 68 ק"ג (יחד עם דלק) ולאחר הכניסה למסלול 39 ק"מ כאשר 25 מתוכם מטען.
הלוויינים היו מסוגלים לשדר באמצעות שני משדרים שפעלו על 2 ואט בלבד.
סינקום 1 היה אמור להיות לוויין התקשורת הגיאוסינכרוני הראשון בעולם.
הוא שוגר ב-14 בפברואר 1963 על גבי משגר תור-דלתא B מנמל החלל קייפ קנוורל אך בעקבות כשל אלקטרוני נכשל להגיע למסלול גיאוסינכרוני.
שניות לאחר הפעלת השלב האחרון של המשגר אבד הקשר עם הלוויין.
מאוחר יותר התברר מתצפיות טלסקופיות כי הלוויין נכנס למסלול LEO עם נטיית מסלול של 33° וזמן הקפה של 24 שעות.
סינקום 2 היה ללוויין התקשורת הראשון במסלול גיאוסינכרוני.
הלוויין שוגר על ידי נאס"א ב-26 ביולי 1963 על גבי משגר תור-דלתא B מנמל החלל קייפ קנוורל והגיע בהצלחה למסלול המתוכנן שלו.
במהלך שנת הפעילות הראשונה של סינקום 2, נאס"א ביצעה בדיקות תקשורת שונות עם הלוויין יחד הדגמת יכולות של הלוויין לציבור הרחב וקבלת משוב ממנו.
באוגוסט 1963, נשיא ארצות הברית ג'ון פ.
טלפן אל ראש הממשלה הניגרי אבובכר טפאווה בלווה שהיה על גבי האונייה USNS Kingsport שעגנה בנמל לאגוס שבניגריה.
שיחה זו הייתה השחה הראשונה בין שני ראשי מדינות שבוצעה באמצעות לוויין תקשורת - סינקום 2. בשיחה זו, ה-Kingsport שימשה כתחנת שליטה של הלוויין ותחנת קישור אליו.
סינקום 2 העביר גם מספר שידורי טלוויזיה ניסיוניים מפורט דיקס, ניו ג'רזי לתחנת קרקע באנדובר, מיין מ-29 בספטמבר 1963. שיגורים אלו היו לשידורי הטלוויזיה הראשונים שהועברו על ידי לוויין במסלול גיאוסינכרוני והיו באיכות נמוכה מאוד וללא שמע בכלל.
סינקום 3 שוגר ב-19 באוגוסט 1964 על גבי משגר תור-דלתא D מקייפ קנוורל.
הלוויין, סמוך לקו התאריך הבינלאומי, היה בעל יכולת לשדר טלוויזיה בערוץ רחב ושימש לשידור אולימפיאדת קיץ 1964 שהתקיימה בטוקיו שביפן לארצות הברית.
למרות שסינקום 3 נחשב בדרך כלל ללוויין התקשורת הראשון שהעביר שידורי טלוויזיה מעבר לאוקיינוס השקט, הלוויין ריליי 1 היה הראשון שעשה זאת כאשר שידר בין ארצות הברית ליפן ב-22 בנובמבר 1963.
חמשת לווייני הליסאט (Leasat - ראשי תיבות של Leased Satellite - לוויין מושכר) קיבלו את המספרים הסידוריים מ-F1 עד ל-F5 וניקראו גם בשמות סינקום IV-1 עד סינקום IV-5. לוויינים אלו היו גדולים ומשוכללים יותר מלווייני הסינקום של שנות ב-60 ושקלו כ-1.3 טון במסלול (וכ-7 טון בשיגור).
קוטרם של הלוויינים היה 4.26 מטרים והיו ללוויינים הראשונים שנבנו כך שיתאימו לשיגור על גבי מעבורת חלל.
חברת יוז קיבלה חוזה לספק מערכת תקשורת כלל עולמית שתבובב על ארבעה לוויינים, אחד מעל שטחה היבשתי של ארצות הברית, ואחד מעל לאוקיינוסים האטלנטי, השקט וההודי.
חמישה לוויינים הוזמנו, אחד מהם כדי לשמש מחליף במקרה הצורך.
החוזה כלל גם הקמת תחנות שליטה ובקרה ללוויינים.
שיגור ליסאט-F1 בוטל ממש קודם לשיגור ו-F2 הפך לראשון שנכנס למסלול ב-30 באוגוסט 1984 מעל גבי מעבורת החלל דיסקברי במשימת STS-41-D.
שיגור הלוויין ליסאט-F3 הוכרז ככישלון לאחר שהלוויין נכשל להתחיל את התמרון לכניסה למסלול גיאוסינכרוני אחרי שחרורו מהמעבורת דיסקברי.
ב-27 באוגוסט 1985 שוגר ליסאט-F4 שוב על גבי המעברות דיסקברי ובהלך אותה משימה (STS-51-I) נתפס הלוויין F3 שתוקן על ידי האסטרונאוטים, הפעיל את מנועיו ונכנס למסלול שיועד לו מתחילה.
עם זאת ליסאט F4 הפסיק לפעול לאחר זמן והוכרז כמשימה כושלת.
הלוויין ליסאט-F5, שנבנה כמחליף, שוגר לבסוף בהצלחה על גבי מעבורת החלל קולומביה במשימת STS-32 ב-9 בינואר 1990.
לוויין הליסאט האחרון "פרש" בפברואר 1998.
סינקו סאלטוס (בספרדית: Cinco Saltos) היא עיר בפרובינציה ריו נגרו במדינת ארגנטינה.
שוכנת בצדו המזרחי של עמק נהר נאוקן, ליד אגם פלגריני, כ-20 קילומטרים מצפון לנאוקן ו-18 קילומטרים מהעיר אז'ן באותה פרובינציה.
השם "סינקו סאלטוס" משמעו למעשה "חמש קפיצות" ומתייחס לחמש הטרסות של התעלה שעוברת בחלקה המזרחי של העיר.
ההתיישבות הראשונה באזור הייתה בשנת 1914, אולם בעקבות שיטפונות שאירעו כמה שנים לאחר מכן נפסקה ההתיישבות באזור.
ב-16 בספטמבר 1925 הוקמה הקהילה במקום לצורך התיישבות.
בשנים הראשונות לא היו קיימים במקום שירותי בריאות.
רק ב-3 בינואר 1960 הוקם בית חולים ביישוב במעמד המושל אדגרדו קסטיו.
התפתחות נוספת בגידולה של העיר בוצע באמצעות הקמת מפעל לסודה קאוסטית, כלור ומונומר ויניל כלוריד.
מפעל זה שיפר את הכנסותיהם של תושבי האזור.
סינקו דה מאיו (בספרדית: Cinco de Mayo) היא חגיגה שנערכת ב-5 במאי בארצות הברית ובמקסיקו, בעיקר במדינת פואבלה.
פירוש השם הוא "5 במאי", התאריך בו נערך קרב פואבלה במלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
מקסיקניים וגם אמריקאים ממוצא מקסיקני, רואים לעיתים קרובות יום זה כמקור לגאווה אתנית.
התאריך מציין את ניצחון הצבא המקסיקני על כוחות צרפתים בקרב פואבלה ב-5 במאי 1862, תחת הנהגתו של הגנרל איגנאסיו סרגוסה .
בארצות הברית, נוטים לעיתים קרובות להתבלבל בין סינקו דה מאיו ויום העצמאות של מקסיקו, אשר נחגג ב-16 בספטמבר.
סינקרטיזם (תַּלְכִּיד נְטִיָּה הוא המונח העברי שקבעה האקדמיה ללשון העברית ב-2017) היא תופעה בלשנית בתחום המורפלוגיה של הנטייה, שבה צורה אחת (מילה) משרתת יותר מערך תכונית אחד.
למשל ערכי התכוניות של המין: זכר ונקבה, ערכי התכוניות של מספר: יחיד, זוגי ורבים, ערכי התכוניות של הגוף: ראשון, שני ושלישי וערכי התכוניות של הזמן: עבר, הווה ועתיד.
תופעת הסינקרטיזם יכולה לנבוע מתהליכים דיאכרוניים, פונולוגיים או מורפולוגיים, שחלים בשפה.
פעלים בעברית ניטים במין ובמספר בהווה (בינוני) ובגוף, מין ומספר בעבר ובעתיד.
במערכת זאת ניתן לראות מספר מקרים של סינקרטיזם.
סינקרטיזם המין - צורה שאין בה הבחנה בין שני ערכי התכוניות של המין: זכר ונקבה.
יש לציין כי עבור העתיד קיימת גם צורה המבדילה בין זכר לנקבה ולא קיים בה סינקרטיזם – תִּבְדֹּקְנָה.
סינקרטיזם הזמן - צורות שבהן אין הבחנה בין שני ערכי התכוניות של הזמן - עבר והווה.
בניין בניין נפעל 'enter'בניין פעל 'run'זמן:עברהווהעתידעברהווהעתידזכרnixnasנִכְנַסnixnasנִכְנָסyikanesיִכָּנֵסrat͡sרָץrat͡sרָץyarut͡sיָרוּץנקבהnixnesaנִכְנְסָהnixnesetנִכְנֶסֶתtikanesתִּכָּנֵסrat͡saרָצָהrat͡saרָצָהtarut͡sתָּרוּץ
סינקרטיזם הגוף והמין – סינקרטיזם המשלב שתי תכוניות: גוף ומין.
צורה בה אין הבחנה בין שני ערכי תכוניות המין ובין שני ערכי תכוניות הגוף – נוכח (אתה) ונסתרת (היא).
סינקרטיזם הגוף בהונגרית (Carstairs 1987)
סינקרטיזם היחסות בלטינית (Baerman, Brown and Corbett 2005)
סינקרטיזם הגוף במקדונית (Stump 1993)
סינקרטיזם הגוף והמספר בואדיק (Noyer 1998)
סינקרטיזם הגוף בסומאלית (Kirk 1905)
סינתזה אורגנית היא תחום חקר בכימיה אורגנית וסינתזה כימית, העוסקת בייצור של תרכובות אורגניות.
הסינתזה האורגנית ניצבת בדרגת מורכבות גבוהה יחסית, והיא בעלת עושר וגיוון עצום בהשוואה לשיטות סינתטיות קלאסיות.
סינתזה אורגנית מיושמת הן בקנה מידה קטן במסגרת המעבדה הכימית, והן בקנה מידה גדול במסגרת מפעלי הייצור והתעשייה הכימית.
סינתזה אורגנית מהווה את השיטה הבלעדית בייצורן של מרבית התרכובות הכימיות הידועות לאדם.
חלק עצום מהחומרים המשמשים את האדם הם תרכובות אורגניות שיוצרו בתעשייה הכימית בשיטות סינתטיות העושות שימוש בתגובות אורגניות.
מתן מענה לדרישה מסחרית של מוצרים אורגנים, כגון: תרופות וחומרי טבע; חומרי ריח (לתעשיית הקוסמטיקה והמזון); חומרי טעם (לתעשיית המזון); צבעים; דלקים וממסים; חומרי נפץ (המיוצרים בתגובות ניטרציה); חומרי לחימה כימיים; חומרי הדברה; מעכבי בעירה; דבקים; פולימרים.
זיהוי והוכחת מבנה של חומר טבע מסוים בשיטות הגרעה וסינתזה.
בחינה של תאוריות או מנגנון כימי.
דוגמאות למוצרים חשובים המתקבלים בתהליכי סינתזה אורגניתחומרי נפץתרופותחומרי הרדמהחומרי ריחחומרי טעםצבעיםדלקים וממסיםחומרי הדברהחומרי לחימה כימייםמעכבי בעירהPETNאספריןקטמיןוניליןאצסולפאםאינדיגוניטרומתאןדי-די-טיגז מדמיעהקסא-ברומו ציקלו דודקאן
ביצוע של התאמות (מודיפיקציות) כימיות על חומרי טבע (שבודדו ממקורות ביולוגיים) באמצעות תגובות אורגניות, לעיתים בסיוע של יצרנים ביולוגיים.
לדוגמה: ארטמתיר (Artemether) היא תרופה לטיפול במחלת המלריה שפותחה בתהליך חצי-סינתטי, מחומר הטבע ארטמיסינין (Artemisinin) שהגיע מהצמח לענה חד שנתית (Artemisia annua).
הכימיה שבוצעה על חומר הטבע הייתה חיזור של הקרבוניל האסטרי באמצעות אשלגן בורוהידריד (KBH4) לקבלת כוהל, ובשלב השני הפיכת הכוהל לאתר על ידי הוספת מתנול בקטליזה חומצית (נוכחות HCl).
סינתזה מוחלטת או סינתזה טוטאלית (Total synthesis)
הכנה של תרכובות אורגניות מתקדמות מחומרי גלם פשוטים וזמינים (commercially available precursors).
לדוגמה: הסינתזה הטוטלית של טרופינון (Tropinone), המשמש כחומר גלם בייצור של אטרופין, בוצעה לראשונה בשנת 1901 על ידי ריכרד וילשטאטר.
אולם היא הייתה מרובת שלבים ובעלת ניצולת סופית נמוכה מאוד, של כ-1%.
בשנת 1917 הצליח הכימאי רוברט רובינסון לסנתז את החומר בתהליך קצר ויעיל בהרבה, תוך הסתמכות על שלושה חומרי גלם טבעיים שהוגבו בכלי אחד.
הערה: חלק מהתחומים אינם ייחודיים לסינתזה אורגנית בלבד, אך ללא ספק, היא מהווה בהן חלק מהותי, ועל כן הם מובאים כאן.
אלקטרוסינתזה (Electrosynthesis) - מבוצעת במסגרת תאים אלקטרוכימיים, ומאפשרת לבצע תהליכי חמצון או חיזור ישירים על תרכובות אורגניות, במטרה להביא להסבה של קבוצות פונקציונליות מסוימות, לקבוצות אחרות, בין היתר כתחליף להגבה שלהן עם מגיבים (ראגנטים) אי-אורגניים.
סינתזה ביומימטית (Biomimetic synthesis) - עוסקת בתכנון ופיתוח של תהליך סינתזה אורגנית בהשראה ביולוגית, ועל בסיס תהליכים ביוסינתטיים המתרחשים בטבע.
התחום פותח בראשית המאה ה-20, על ידי המדען הבריטי סר רוברט רובינסון, ומאז זוכה למחקר ופיתוח מדעי נרחב.
השאיפה בפיתוח תהליכי סינתזה ביומימטיים היא הרצון להשיג את היעילות והבררנות (סלקטיביות) הגבוהה של מערכות ביולוגיות כגון אנזימים בהפקה של תרכובות בעלות חשיבות מסחרית גבוהה, כגון תרופות.
פוטוסינתזה מלאכותית (Artificial photosynthesis) - עוסקת ברתימה של קרינה אלקטרומגנטית להפקה של חשמל או כימיקלים, כגון תרכובות אורגניות.
זהו תחום המבוסס על תהליך הפוטוסינתזה המבוצע בטבע, בו צמחים (וקבוצות מסוימות של פרוטיסטים וחיידקים) ממירים קרינה (מאור השמש), מים ופחמן דו-חמצני לתרכובות סוכר (וחמצן) בהן הם משתמשים לקיום תהליכי גדילה והתפתחות.
סינתזת מצב מוצק (Solid-phase synthesis) - עוסקת בתכנון ופיתוח של שיטות סינתזה המבוצעות על מצע מוצק.
בשיטה זו, המגיבים נקשרים למצע מוצק (לרוב פולימר) ולאחר מכן עוברים את שלבי הסינתזה.
היתרון בשיטה הזו היא הקלות בה מורחקים תוצרי הלוואי והמגיבים שלא נצרכו בתגובה, וזאת על ידי ביצוע של תהליכי שטיפה פשוטים, בהן חומר התוצר הרצוי נשאר קשור למצע המוצק, בעוד שאר החומרים מסולקים מהמערכת.
סינתזה זו פותחה בשנות ה-50 של המאה ה-20, על ידי רוברט ברוס מריפילד, ככלי לסינתזה של פפטידים (Peptide synthesis) - פולימרים קצרים המורכבים מיחידות חוזרות של חומצות אמינו.
תחום זה נמצא כיום בשימוש מעבדתי ותעשייתי נרחב מאוד.
סינתזה בכלי אחד (One-pot synthesis) - היא אסטרטגיה סינתטית הדוגלת בביצוע של שלבי סינתזה מרובים בכלי תגובה אחד.
המטרה היא להשיג ניצולת גבוהה, על ידי ייתור של תהליכי הפרדה וניקוי המבוצעים בין השלבים, ובכך גם להביא לפישוט התהליך, קיצור אורך הזמן הכולל להתרחשות הסינתזה ולהורדת העלות הכספית של התהליך הכולל.
אסטרטגיה זו, היא גישה חשובה בתעשייה הכימית.