tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהדורה שנייה מורחבת ראתה אור ב-1918, וב-1919 הופיע בהוצאת הקומיסריון (המשרד הממשלתי) לענייני יהודים (קאָמיסאַריאַט פֿאַר אידישע ענינים), גם כן בפטרבורג, מבחר של עשרים משלים, מעובדים לילדים בני 7–12.
בשנת 1908 ייסדה בפטרבורג קבוצת מוזיקאים יהודים בוגרי הקונסרבטוריונים של סנקט פטרבורג ומוסקבה את החברה למוזיקה עממית יהודית.
חבריה יצאו אל העיירות בתחום המושב ועסקו בהקלטה וברישום של אלפי שירים ונעימות עממיים.
היצירות שתועדו התפרסמו בקבצים שהוציאה החברה, וחלקן עובדו להרכבים קוליים ואינסטרומנטליים.
עבודתה של משלחת אתנוגרפית בראשות זוסמן קיסלגוף שנשלחה לאסוף שירים וניגונים עממיים בקרב היהודים בפלכי ויטֶבּסק וחֶרסון (צפון-מזרח בלארוס ודרום אוקראינה של ימינו, בהתאמה) הניבה אנתולוגיה חשובה בעריכת קיסלגוף שהוציאה החברה ב-1912. ריווסמן היה חבר פעיל בחברה למוזיקה יהודית ומראשיה.
יצירתו של ריווסמן לילדים כללה סיפורים ומחזות בנושאים יהודיים – עיבודים לסיפורי המקרא וסיפורים לחגים.
אחדים מסיפוריו תורגמו לעברית: בחודש כסלו תרע"ו (סוף 1915) הופיע המחזה "החנוכייה" בתרגום עברי מאת ישראל יהודה אדלר כחוברת ב' של הוצאת "משתלה", שהקימו אז בירושלים ארבעת הסופרים חיים דב שוורץ (שחר), מרדכי פריזנט (מיכאלי), נח זווין (טמיר) ולוין קיפניס.
שנה לאחר מכן הופיע מחזה שני של ריווסמן בתרגום עברי, "תענית אסתר", במסגרת ה"ספרייה קטנה לילדים" שערך אדלר.
מחזה נוסף לפורים, לפעוטות, בשם "משלוח מנות" ראה אור בתרגום עברי מאת פלק הלפרין ביומון לילדים "החבר".
בשנים שלאחר המהפכה עמל ריווסמן על תרגום של האופרה "המכבים" של אנטון רובינשטיין (שהליברטו שלה, מאת סלומון (שלמה) הרמן מוזנטל, מבוסס על מחזה מאת אוטו לודוויג).
באותן שנים גם פעל בחברה היהודית לתיאטרון שנוסדה אז בעיר.
בשנת 1919 ראה אור בהוצאת הקומיסריון לענייני יהודים בפטרבורג שירון תעמולתי ביידיש בשם "רויטע פֿריַיהייטס-לידער" (שירי חירות אדומים).
בשירון, שאותו חיבר ריווסמן בשם העט "מבש"ר" (ראשי התיבות של שמו: מרדכי בן שמעון ריווסמן), נדפסו נוסחים מחודשים של פזמונים ידועים, שרק מנגינותיהן נותרו על כנן בעוד מילותיהם שונו כדי שיתאימו לקו הקומוניסטי.
את זיכרונותיו מהשנים 1877–1915 – על י"ל לבנדה, יהושע שטיינברג, ש"י פין, א"מ דיק, שמ"ר, אליקום צונזר, י"ל פרץ, חיים צ'מרינסקי, מנדלי מוכר ספרים וש.
אנ-סקי – פרסם (תחת הכותרת "זיכרונות ומפגשים 1877–1915") בכתב העת היהודי-רוסי Еврейская летопись (גיליון 3, 1922).
מ' ריוועסמאַן, דעם 'זיידענס' משלים: פֿריַי און יודישליך בעאַרביַיט נאָך קרילאָוו, סנקט פטרבורג: דפוס יוסף לוריא, 1908. ()
מהדורה שנייה מורחבת: דעם זיידענס משלים: פֿריַי און גאַנץ אידישליך בעאַרביַיט נאָך קרילאָוו, בעדייטענד אויסגעבעסערט און פערגרעסערט 2טע אויפל, פטרוגרד: דרוקעריַי טאָגבלאַט, 1918.
מבחר של עשרים משלים בהוצאת הקומיסריון לענייני יהודים: דער זיידע – די אייניקלאַך: (20 קרילאָווס משאלים): באַַארבעט פֿאַר אידישע קינדער פֿון 7–12 יאר: מרדכי ריוועסמאַן, פטרבורג: קאָמיסאַריאַט פֿאַר אידישע ענינים, 1919.
מ.[רדכי] ריבסמן, החנֻכיה: מחזה, תר'[גם] יש"י [ישראל יהודה] אדלר, חוברת ב' של משתלה: ספריה לילדים ולבני הנעורים, ירושלים: הוצאת תלפיות, תרע"ו.
מ.[רדכי] ריבסמן, תענית אסתר: חיזיון הִתולי לילדים, חוברת שבועית כ"ב של ספריה קטנה לילדים בעריכת יש"י [ישראל יהודה] אדלר, יפו: דפוס ס' שושני, תרע"ז.
מ"ב"ש"ר, רויטע פֿריַיהייטס-לידער, סנקט פטרבורג: קאָמיסאַריאַט פֿאַר אידישע ענינים ("אידיש סאָציאַליסטישע ביבליאָטעק"), 1919.
מרדכי רוזנגרטן נולד בוורשה בשנת 1898 ואת הכשרתו כמהנדס רכש באוניברסיטה הגרמנית בפראג, את לימודיו בה סיים בשנת 1925. רוזנגרטן היגר לארץ ישראל ב-1932. משנת 1935 החל בעבודתו כמהנדס בתל אביב, והפך לאחד המתכננים הפוריים בתל אביב.
רבים מבתי המגורים שתכנן הוקמו בתל אביב עבור האוכלוסייה הבורגנית והם תוכננו בסגנון הבינלאומי שהיה אופייני באותן שנים.
לפי חוקרת אדריכלות העיר הלבנה ניצה מצגר-סמוק, רוזנגרטן שכלל את הפלסטיות של גושי הבניין ופרטיו ודבק בקווים רכים ומעוגלים, מה שיחד את סגנונו.
לאחר הקמת מדינת ישראל פעל במסגרת שותפות עם המהנדס ג'ורג' קויגן.
יחד תכננו בתי מגורים משותפים, אלא שלא עוד לבורגנות התל אביבית אלא שיכונים פשוטים.
בהמשך התמנה לתפקיד מהנדס העיר בת ים ולאחר מכן חזר לעבוד כמתכנן עצמאי.
נפטר ב-1986 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ב-1994 פרסמה האדריכלית מצגר-סמוק את ספרה "בתים מן החול" ובחרה בחזית בניין שתכנן רוזנגרטן לעטר עמו את כריכת הספר הקדמית והאחורית, דבר המעיד על איכות וחשיבות עבודתו בתקופה משמעותית זו של האדריכלות המקומית.
מבנים בולטים שתכנן בתל אביב וביפו
נס ציונה 4 (סמטה) בית ביזר
מרדכי רענן (30 בדצמבר 1922; י"א בטבת ה'תרפ"ג – 11 בדצמבר 2003; ט"ז בכסלו ה'תשס"ד) היה מפקד האצ"ל בירושלים החל ממרץ 1947, במהלך התקופה הקשה של המצור על ירושלים במלחמת העצמאות, ועד לפירוק האצ"ל.
מרדכי רענן (קופמן) נולד ב-30 בדצמבר 1922 בקובנה, ליטא, להוריו פניה (לבית לוריא) ואליהו קופמן.
בהיותו בן שישה חודשים עלתה המשפחה לארץ-ישראל והתיישבה בנווה-צדק, תל אביב.
שם פתח האב אליהו את הליטוגרפיה הראשונה בארץ, שנקראה "ליטוגרפיה א.
קופמן וברסון", כשם המפעל שהיה בבעלותו בליטא.
בנין הליטוגרפיה שופץ ונשמר עד היום כ- "בית רענן" בנווה-צדק.
מרדכי למד בבית-הספר "אליאנס" בנווה-צדק, תל אביב, והמשיך את לימודיו בפתח-תקווה, כשמשפחתו עברה להתגורר בכפר-גנים ליד פתח-תקווה.
ההורים חשבו כי מעבר לכפר יעזור לאחיו הגדול ממנו, זאב, שלקה במחלת כליות קשה, להחלים – אך זאב נפטר בגיל 13.
בעידוד אביו הצטרף מרדכי לבית"ר בגיל צעיר ואחר כך לשורות האצ"ל.
בתקופת הסזון (1945) נחטף על ידי ההגנה, נחקר בקיבוץ גבעת השלושה, הועבר לקיבוץ משמר העמק והוחזק בתנאים קשים במערה ליד הקיבוץ.
בחודש מרץ 1947, לאחר מעצרו של יצחק אבינועם, מונה למפקד מחוז ירושלים של האצ"ל, בדרגת גונדר, תפקיד בו שימש עד פירוק האצ"ל בספטמבר 1948. רענן שימש בתפקיד זה גם במהלך תקופה הקשה של המצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
הפעולה הגדולה ביותר שהאצ"ל ביצע באותה תקופה הייתה ההתקפה על הכפר דיר יאסין, ממערב לירושלים, שנערכה בשיתוף עם ה"לח"י" ובהסכמה מפורשת (בכתב) של "ההגנה".
מרדכי רענן הדגיש ללוחמים כי חל איסור לפגוע בנשים, ילדים, זקנים ושבויים.
רענן אמר גם כי תושבי הכפר יוזהרו בעזרת רמקולים על המתקפה הקרבה על מנת לתת להם הזדמנות לנוס על נפשם, וכי הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, תישאר פתוחה לשם כך.
בנובמבר 1948 יצא רענן עם משלחת של תנועת החרות לארצות הברית, יחד עם מנחם בגין, עו"ד שמואל תמיר ובצלאל עמיצור, כדי לגייס כספים לשיקום נפגעי האצ"ל.
שמואל תמיר הפך לחברו הקרוב.
לקראת הנסיעה לארצות הברית, התבקש מרדכי לעברת את שם משפחתו, בהתאם למגמה שרווחה אז בארץ.
מרדכי בחר להחליף את שם משפחתו – קופמן, לאחד מכינוייו במחתרת – רענן.
(כינויים אחרים היו, בין השאר: חיים שניידרמן, גרינברג, יעקב) מאז נקרא מרדכי בפי כל חבריו בשם רענן, ומשפחתו וידידיו הקרובים קראו לו בשם החיבה – "נני".
עם שובו ארצה התגייס רענן לצה"ל, אשר סירב להעניק לו באופן אוטומטי דרגה מקבילה לזו שהייתה לו באצ"ל.
רענן סרב, כמחאה, ללכת לקורס קצינים ולכן נשאר בדרגת סמל.
עסקי הוצאה לאור וייצוא ספרים
רענן החל את דרכו כשכיר, ואחר כך היה לבעלים של "דפוס ישראל", ששכן ליד גשר רידינג בתל אביב, ושהיה אז מבתי הדפוס הגדולים בארץ.
בשנות השישים הקים רענן הוצאת ספרים שנקראה "אותפז" והוצאה נוספת בשם "נתיב".
ספרים רבים ראו אור בעברית בהוצאות אלו וחלקם היו רבי מכר, ביניהם – "המלחמה על ירושלים" מאת משה נתן (שיצא בשש מהדורות מיד לאחר מלחמת ששת הימים).
גולת הכותרת של עבודתו המקצועית של רענן הייתה היותו העורך והמוציא לאור של סדרת אלבומים מהודרים, שיצאו לאור בזה אחר זה: "בעקבות ישו", "בעקבות משה", "בעקבות הנביאים" ו"בעקבות סנט פאול".
את "בעקבות משה", ו"בעקבות הנביאים" כתב משה (מויש) פרלמן, ואת הטקסטים לספרים הנוצריים כתב כומר פרנציסקני בשם וולפגאנג פאקס, מנהל המכון לחקר המקרא בעיר העתיקה בירושלים, (סניף של אוניברסיטת הוותיקן).
הספרים, שכללו תמונות צבעוניות רבות, יצאו לאור באנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, איטלקית, שוודית, ספרדית, פורטוגזית וגם בסינית וביפאנית.
כל הספרים, פרט למהדורה הסינית והיפנית, הודפסו בארץ בדפוס "מסדה".
הספרים נשלחו לחו"ל, והיה זה יצוא הספרים הגדול ביותר בזמנו, שהיווה למדינה מקור הכנסה חשוב של מטבע זר.
הספרים זכו להצלחה רבה בכל העולם.
הספר "בעקבות ישו" באנגלית, למשל, יצא בלפחות 15 מהדורות, וגם זכה להיות בארצות הברית ספר החודש במועדון היוקרתי "מועדון ספר החודש".
באוקטובר 1970 הוזמן רענן ל"ביקור פרטי" אצל האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן, שבמהלכו הגיש לו רענן מתנה - את העותק הראשון של הספר "בעקבות ישו" באיטלקית, בכריכת עור ועליה שם הספר באותיות זהב.
בשנת 1969 מונה רענן לנציג ציבור בבית-הדין האזורי לעבודה כנציג המעסיקים, שם שימש שופט (לצידו של השופט נחמיה גוטמן).
תוקף מינויו הוארך בשנת 1981.
במשך השנים הוזמן רענן פעמים רבות להרצות על ירושלים במלחמת תש"ח – באוניברסיטאות ובמוסדות שונים להשכלה גבוהה, בבתי-ספר תיכוניים, בפני קצינים וחיילים בצה"ל, בקיבוצים ובאולמות ציבוריים ברחבי הארץ.
על אף התעניינותו העמוקה באירועים פוליטיים בארץ, נמנע רענן מלהצטרף לפעילות פוליטית רשמית, מלבד פעם אחת, כשהצטרף ב-1973 למפלגת המרכז החופשי, שם שימש יו"ר המועצה הארצית וחבר הוועדה המדינית.
כמו כן פעל בשנת 1976 לשם איחוד מפלגות המרכז והקמת מפלגת התנועה הדמוקרטית לשינוי.
בתחילת שנת 1990 חלה במחלת פרקינסון.
רענן נפטר ביום ט"ז בכסלו תשס"ד, 11 בדצמבר 2003, ונקבר בחלקת הקבר המשפחתית בבית-העלמין קריית-שאול בתל אביב.
על שמו נקרא כיכר בשכונת תל ברוך הישנה, השכונה שבה גר, בעקבות תרומה של משפחתו לקרן תל אביב לפיתוח בשנת 2008.
בגיל 21 (1943), התחתן מרדכי עם חברתו – שרה לבית קסיצקי.
נישואים אלה הסתיימו בגירושין לאחר כ־14 שנה.
בתו הבכורה, אורינא, נמנתה על מייסדי היישוב בית אריה.
בשנת 1960 נשא רענן לאישה את אורה דרור (דרצ'ינסקי).
דרור הייתה מורה ובהמשך חייה עסקה בהוראה, בכתיבה ובעריכת לשונית במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
היא הביאה עמה למשפחה את בתה מנישואין קודמים.
לאורה ולרענן נולדו בת ובן.
הרב ד"ר מרדכי (אנג'לו) רפאל חיים הכהן (באיטלקית: Angiolo (Angelo) Sacerdoti; כ"ז בשבט ה'תרמ"ו, 2 בפברואר 1886, פירנצה – ט"ז באדר א' ה'תרצ"ה, רומא) היה רבה הראשי של יהדות רומא וכל יהדות איטליה בין השנים 1912–1935.
נולד בפירנצה, בן למשפחה מיוחסת, מצאצאי מגורשי ספרד.
התייתם מאביו בגיל 7. רכש השכלה תורנית וכללית בכוחות עצמו, וכבר בגיל צעיר לימד שיעורים פרטיים כדי לעזור בפרנסת הבית.
למד בבית המדרש לרבנים בפירנצה אצל הרבנים צבי פרץ חיות ושמואל צבי מרגליות.
במקביל, למד באוניברסיטת פירנצה, וקיבל תואר דוקטור על עבודתו בנושא הרב שמחה לוצאטו.
לאחר שהוסמך לרבנות, בגיל 24, החל לכהן כרבה של הקהילה היהודית ברג'ו אמיליה, עוד בטרם נישא.
בשנת 1912 עבר לכהן כרבה הראשי של הקהילה ברומא, אשר נחשב (באופן לא רשמי) לרבה הראשי של כל יהדות איטליה, במקומו של הרב יצחק חיים קסטיליוני, שנפטר.
עם הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, התגייס מרצונו לצבא האיטלקי, ושרת כמפקד פלוגת הרבנים הצבאיים, בדרגת קפטן.
במסגרת תפקיד זה, דאג לחיילים יהודים, ובפרט לכאלה שהוצבו במקומות מבודדים ומרוחקים.
הוא דאג למשלוח מזון כשר מפירנצה ולשחרורם של החיילים היהודים בחגי ישראל.
לאחר המלחמה חזר לתפקידו האזרחי.
הוא פעל רבות לחיזוק הזהות היהודית בקרב היהודים שנטו להתבוללות.
בשנת 1925 ייצג את יהדות איטליה וממשלת איטליה בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בימי השלטון הפאשיסטי, הצליח לשכנע את שר החינוך ג'ובאני ג'נטילה לא להסתפק בפטור לתלמידים היהודים מלימודי דת קתוליות, אלא לייסד בית ספר יהודי ממלכתי, ולצדו ייסד גם מועדון לחיזוק הזהות והשייכות היהודית בקרב בני הנוער.
היה ממייסדי איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, שנוסד בהוראת השלטון הפאשיסטי, שרצה גוף יציג של כל יהודי איטליה.
הוא ניסה להעניק לגוף זה מעמד של רבנות ראשית, אך עסקנים יהודים אחרים מנעו זאת ממנו.
בשנת 1933, ניצל את קשריו עם בניטו מוסוליני בבקשה שימתן את צעדיו של אדולף היטלר, אך מוסוליני השיבו שאין בכוחו לעצור את היטלר.
הוא החזיר את בית המדרש לרבנים מפירנצה בחזרה לרומא, ועמד בראשו עד לפטירתו.
הוא תכנן, בברכת מוסוליני, לארגן כינוס עולמי ליהדות ספרד באיטליה, אך נפטר בטרם הספיק להוציא כינוס זה לפועל.
הוא נפטר בט"ז באדר א' ה'תרצ"ה, 18 בפברואר 1935. כאות אבל, לא מינתה הקהילה היהודית רב במשך שנת האבל על מותו.
מרדכי רוזנברג, הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת ירושלים.
רוזנברג התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר רוזנברג מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה, ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
רוזנברג שימש כמפקד פלוגה בגדוד, ולקח חלק במבצע תרנגול 53 ובמבצע ברדס 20.
רוזנברג לחם במלחמת יום הכיפורים ובשנים 1979–1980 שימש כמפקד גדוד הנח"ל המוצנח.
בשנים 1986–1989 פיקד על חטיבת ירושלים.
הרב מרדכי רייכינשטיין (נולד ב-30 במרץ 1969, י"א בניסן ה'תשכ"ט) הוא רבה הראשי לשעבר של איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס, וחבר ועדה מתמדת של מרכז רבני אירופה, נשוי ואב לשישה.
נולד בעיר מוהילב אשר בבלארוס.
לאחר שירות צבאי החל להתקרב לשמירת התורה.
את לימודיו התורניים התחיל בישיבת "תורת חיים" בעיר מוסקבה ולאחר מכן בישיבת "שבות עמי" בירושלים.
ב-1991 התחיל את לימודיו ב"מכון לב" ולאחר סיום הלימודים ב-1994 המשיך לימודים תורניים בכולל אברכים של ישיבת הר"ן בירושלים וכעבור זמן בסניף הישיבה בביתר עילית.
החל משנת 1994 לימד במרכז קהילתי "אש התורה" בעיר קייב, ובשנת 1999 נבחר לכהן כרב הקהילה.
בנוסף בשנים 1993–1998 עסק בהכנת ספרים של הרב אריה קפלן לדפוס, כדוגמת ספר "תורת חיים" (живая тора), "הגדה של פסח" ועוד.
משנת 2005 מנהל תוכניות של קרן מורשה עולמי, שלוחה של קרן וולפסון, המתמקדת בבניית חיים יהודיים בבלארוס ופועלת בקהילות הומל, מוהילב, ויטבסק, וקהילת "לך לך" בעיר מינסק.
בשנת 2016 נבחר הרב רייכינשטיין לכהן כרב הראשי לאיחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס, תפקיד בו נשא עד אמצע שנת 2021.
מרדכי (מוטל'ה) שליין (1930, קרמנובקה, בלרוס – 1943) היה פרטיזן בן 13 בבלרוס הכבושה בידי גרמניה הנאצית, שהצטרף לפרטיזנים יהודים בראשות משה גילדנמן שפעלו נגד הנאצים באוקראינה.
שליין נולד בקרמנובקה (Karmanovka, Кармановка) שבבלרוס, במחוז מוגילב, כ-160 ק"מ ממזרח למינסק.
מגיל רך הראה שליין כישרון מוזיקלי.
בגיל 8 החל ללמוד נגינה בכינור.
כשהיה שליין בן 11, עם הפלישה הגרמנית ב-1941, נכבש כפרו.
בני משפחתו נשלחו להשמדה, והוא שרד בקרב בני משפחת גרנשטיין (Gernstein).
כשנרצחו גם בני משפחת גרנשטיין, שרד שליין במסתור.
ולאחר מכן ברח ליער עם כינורו, שם התקבל ליחידת הפרטיזנים היהודים של משה גילדנמן, במסגרתה פעל כלוחם מן השורה.
לפי זכרונותיו של גילדנמן, הוא בחר את שליין לפעולה בכפר אוברוץ' שבצפון אוקראינה ב-20 באוגוסט 1943 בזהות בדויה, מכיוון שלשליין היה שיער בלונדיני והוא לא נראה כיהודי.
שליין התחזה לקבצן נוצרי וניגן בכינורו בסביבת הכנסייה של הכפר.
קצינים גרמנים ששמעו אותו ציוו עליו להגיע למסעדה שהייתה פופולרית בקרב הגרמנים ולנגן בה.
כשניגן שם, שמע את תוכניות הגרמנים שהתארחו במסעדה ודיווח עליהן לגילדנמן.
הוא הביא חומרי נפץ למסעדה במספר מנות ופוצץ אותה כשחיילים גרמנים רבים היו בה.
שליין נהרג ב-13 באוקטובר 1943 (לפי סברה אחרת נהרג ב-1944) בהפגזה גרמנית.
כינורו של שליין נשמר בידי גילדנמן ובנו שמחה בהמשך המלחמה, ונתרם על ידי נכדיו של גילדנמן ליד ושם.
הכינור מוצג במוזיאון יד ושם לתולדות השואה ומשמש בהופעות רשמיות וממלכתיות להנצחת זכר השואה, בין היתר בקונצרט זיכרון לציון 60 שנה לתום מלחמת העולם השנייה שהתקיים בשנת 2005 ביד ושם וכן ב-2009.
משה גילדנמן, מוטל'ה דער יונגער פארטיזאן (מוטלה הפרטיזן הצעיר - 'Motele der yunger partisan, פריז, 1950), תורגם מיידיש לעברית על ידי נתן ליבנה, בשם מוטל'ה : נער יהודי לוחם בשורות הפרטיזנים (משרד הביטחון - ההוצאה לאור, תש"ן 1990)
מרדכי (מוטי) רטר (24 במאי 1953 – 8 באוקטובר 1973) היה קצין שריון בחטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים, אשר עוטר בעיטור העוז.
רטר נולד ב-24 במאי 1953 בראשון לציון למאיר ולדורה.
למד בבית ספר היסודי "בארי" בראשון לציון, והתחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
בנובמבר 1971 התגייס רטר לחיל השריון, ועבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים שהתה המחלקה של רטר מדרום למעוז "מפרקת", בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
רטר עלה לעמדות וירה לעבר הרמפות בצד המצרי של התעלה על מנת לעכב את הצליחה המצרית.
לאחר שמרבית הפלוגה נפגעה החל רטר לנוע צפונה במטרה להדוף את ההתקפה על המעוזים, אך הטנק שלו שקע בבוץ.
בעת ניסיון החילוץ נפגע טנק סמל המחלקה, ורטר חילץ את אנשי הצוות מהטנק הבוער, וסחב את סמל המחלקה למרחק של כ-3 קילומטר בכדי שיקבל טיפול רפואי.
על פעולה זו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל, שהומר בהמשך לעיטור העוז.
כיוון שטנקי המחלקה שלו יצאו מכלל שימוש, הצטרף רטר לצוות טנק שכונה "טנק הקצינים" (יחד עם יובל נריה), ועימו נלחם.
ב-8 באוקטובר, י"ב בתשרי, בעת הסתערות על רכס "חמוטל" נפגע הטנק וכל צוותו נהרג.
במשך מספר חודשים לאחר מותו היה רטר בחזקת נעדר, עד שב-22 במרץ 1974 נמצאה גופתו.
רטר הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בראשון לציון ב-31 במרץ 1974.
הרב מרדכי רוטנברג (ה'תרל"ב, 1872 - סיוון ה'תש"ד, 1944) היה רב קהילת "מחזיקי
הדת" החרדית באנטוורפן וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בקרקוב לר' נפתלי רוטנברג ואסתר שפרה לבית ליפשיץ.
למד אצל ר' שלמה הלברשטאם בוישניצה, ולאחר מכן נסע ללמוד בישיבות הונגריה: אצל ר' משה גרינוואלד בקישווארדה (קליינווארדיין), אצל ר' חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים בסיגט, אצל ר' נפתלי סופר בפצ'י-ניידורף ולבסוף אצל ר' דוד פרידמן בדויטשקרויץ (צעהלים).
בנוסף, היה נוסע לאדמו"רי גליציה ר' יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא, רבי יהושע רוקח מבלז ובנו רבי ישכר דב רוקח.
נשא את שרה הנדיל, בתו של רבו הרב פרידמן.
לאחר נישואיו התפרנס ממסחר ועסק בתורה, אך לאחר שלא צלח בעסקיו, נבחר לדיין ומורה צדק בצעהלים.
התקבל לרבנות באושפיצין, אך סירב בשל מחלוקת שעוררה בחירתו מול המועמד השני.
בשנת ה'תרס"ה (1904) נבחר לכהן כרב בוודוביצה.
בוודוביצה הייתה הקהילה היהודית מודרנית יותר, והדבר יצר חיכוך בין הרב רוטנברג השמרן חניך בתי המדרש ההונגריים, לבין ראשי הקהל.
שיאה של המתיחות הגיע כאשר לקראת חגיגות יובל לקיסר פרנץ יוזף הוכנס לבית הכנסת עוגב.
הרב רוטנברג סירב להשתתף באירוע, אפילו כשכל המוזמנים המכובדים חיכו לו.
ראשי הקהל תבעו אותו לבית המשפט על ביזיון הממלכה, והוא זוכה.
מתנגדיו הגישו ערעור ובית המשפט בלבוב מצא אותו אשם.
הוא ערער לבית המשפט העליון בווינה, שזיכה אותו באופן סופי.
באותה תקופה השתתף בוועידת קטוביץ שבה נוסדה אגודת ישראל.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב), בעיצומם של ההליכים המשפטיים כנגדו, נבחר לכהן כאב בית דין בקהילה החרדית "מחזיקי הדת" באנטוורפן, בשל חולשתו של רב הקהילה נח צבי אולמן, ובעידודו.
בשנת ה'תרע"ז נפטר הרב אולמן, והוא התמנה רשמית למלא את מקומו.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את אנטוורפן.
הוא חי עם משפחתו בדוחק בפרנקפורט על המיין, וסירב להצעת רבנות שם.
לאחר המלחמה שב לקהילתו באנטוורפן, והשקיע מאמץ רב בשיקומה ובהרחבתה עבור הפליטים הרבים שהגיעו אליה.
הוא היה מראשי אגודת ישראל בבלגיה, והיה חבר במועצת גדולי התורה.
בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל, שנערכה במרינבד ב-1937 (אלול ה'תרצ"ז) נבחר כחבר מועצת גדולי התורה.
כשהוצגה בכנסייה תוכנית ועדת פיל לחלוקת הארץ - היה ממייצגי העמדה המתנגדת לתמיכה בהקמת המדינה, אל מול עמדתם של אחרים, ובראשם נשיא הכנסייה הרב יהודה לייב צירלסון שייצג את המצדדים בתמיכה במאמצים להקמת מדינה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פעל להצלת יהודים מהמדינות שתחת הכיבוש הנאצי, וסייע לפליטים היהודים מהן.
מספר פעמים סירב להגר לארצות הברית, אף לאחר שהג'וינט שלח לו ויזה, משום שלא רצה לעזוב את בני קהילתו.
כאשר מרבית יהודי אנטוורפן נמלטו לצרפת, הצטרף אליהם, וחזר לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת.
הוא הובא למחנה המעבר מכלן, ומשם למחנה ויטל שבצרפת.
גיסו היה הרב ישכר שלמה טייכטל, רבה של פיישטיאני, מחבר "משנה שכיר" ו"אם הבנים שמחה".
לרב רוטנברג ורעייתו נולדו 11 ילדים.
בנו הבכור ד"ר מנחם ברוך רוטנברג היה רופא ומעסקני אגודת ישראל.
בנו הרב חיים יעקב רוטנברג היה רב באנטוורפן ובפריז.
בנו הוא הרב מרדכי רוטנברג הממלא מקום אביו בפריז.
בנו הרב יוסף יצחק היה ר"מ בישיבת מונטרה ועסקן ציבור.
חתנו הרב חיים ברגר היה אב"ד במישוקולץ ואחרי השואה בארצות הברית וקנדה, בעל "אמרי חיים".
בתו רחה שטרנבוך נישאה ליצחק שטרנבוך מסנט גאלן שבשווייץ.
במהלך השואה הייתה פעילה בהצלת יהודים.
בין היתר ניסתה להציל את דודה הרב טייכטל, אך הוא סירב לעזוב את קהילתו.
לאחר מותו הוציאו נכדיו מרדכי יצחק צוקר ומרדכי רוטנברג מתשובותיו ודרשותיו בשם "יד מרדכי" (לייקווד, תשמ"ג).
מרדכי (מקס) רייסקין (3 ביוני 1919 – 29 בדצמבר 1978) היה רב ישראלי יליד ארצות הברית, פרופסור לספרות עברית, מחבר ספרי לימוד יהודיים, ומנהל בית הספר היהודי באיסטסייד.
רייסקין נולד בניו יורק, ללואי (לייב) ואנה (הניה) רייסקין (לבית דובנוף).
בשנת 1974 עלה רייסקין עם משפחתו לישראל, הוא נפטר בתל אביב ב-29 בדצמבר 1978, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
רייסקין היה נשוי לברברה, ואב ל-8 ילדים, בתו היא ד"ר חנה קטן.
בשנת 1981 נקרא על שמו בית הכנסת ברחוב השישי בניו יורק "מרכז הרב מקס ד.
Raiskin Center" בשנת 1997 נקרא שמו בית ספר בלוס אנג'לס.
מרדכי רמון היה פעיל ציוני, מתרגם, חוקר שפות, מילונאי וחבר קיבוץ דברת.
רמון חיבר את המילון הבולגרי–עברי הראשון בעת שהותו במחנה המעצר הבריטי בעתלית בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
במוצאי יום הכיפורים בליל עליית 11 נקודות ההתיישבות בנגב, רמון היה חבר הקבוצה שהקימה את קיבוץ אורים.
מרדכי רמון נולד בשם אלפרד רוזנבאום בסופיה, בולגריה, למשפחה יהודית שמוצאה מגרמניה ואוסטריה.
בני המשפחה עסקו במסחר, וחלקם שירתו בצבא (אמו עבדה בבית חולים צבאי).
לאחר מלחמת העולם הראשונה נדדה המשפחה ברחבי גרמניה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון חזרה המשפחה לסופיה.
רמון השלים את לימודיו התיכוניים ושרת שירות צבאי מלא בצבא הבולגרי.
עם שחרורו מהצבא עלה רמון לארץ ישראל כמעפיל בלתי לגאלי באונייה "דאריין 2".
עם הגעתו לנמל חיפה ב-19 במרץ 1941, נעצר על ידי שלטונות המנדט הבריטי, והועבר תחילה למחנה המעצר "מזרעה" ובהמשך למחנה המעצר עתלית.
במהלך שהותו במחנה המעצר בעתלית במשך שנה ניצל מרדכי רמון את הזמן ללימוד ולהוראת עברית, וכתב את המילון הבולגרי–עברי הדו-לשוני הראשון והיחיד בתקופתו לצורך כך, הסתייע במילוני "גור" בעברית, ברוסית וביידיש, ותרגם מהם לבולגרית.
המילון שחיבר רמון הודפס בשנת 1948 ב־5,000 עותקים על ידי הוצאת "אוניברסל" בבולגריה.
העולים החדשים שעלו מבולגריה בגל העלייה הגדול בשנת 1949 נעזרו בו רבות לצורך לימוד השפה העברית והשתלבותם בחברה הישראלית.
לאחר שחרורו ממחנה עתלית באוגוסט 1942, הצטרף רמון לקבוצה שהקימה את קיבוץ אורים במבצע 11 הנקודות שהתיישבו בנגב, במוצאי יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1946 תש"ז.
בשנת 1952 עבר מאורים לקיבוץ דברת שם עבד במטע כ-20 שנה.
בגיל 60 למד רמון הנדסאות אלקטרוניקה בבית ספר ליד הטכניון.
בשנות חייו האחרונות עבד רמון בארכיון ובספריה של הקיבוץ, ותרם לחיי החברה, בעריכת 73 גליונות של עלון הקיבוץ.
בעלונים אלה הרבה לכתוב מאמרי בקורת, רפורטז'ות וכן רשימות קלילות והיתוליות.
רמון ניהל במשך מספר שנים "חוג לשיפור הלשון העברית".
הוא ניחן בזיכרון פנומנלי, ידע שפות רבות, והיה בקיא במגוון תחומים.
בדברת הכיר מרדכי רמון את לאה, לה נישא ב-1956, יחד גידלו את ילדיהם שמואל וצפריר, ובהמשך נולדו עופר ועוזי.
רמון אהב לטייל ברחבי הארץ עם לאה וילדיו, והקפיד להכיר להם את פינותיה השונות של הארץ.
בערוב ימיו, כאשר מלאו לו 75, החל ללמוד מתורגמנות באוניברסיטת בר-אילן מתוך רצון להוסיף ולתרום לחברה, ולהימנע מלהיות תלוי בחסדי אחרים.
רצון זה נקטע בשל רשלנות בטיפול בכלבים, אשר הובילה למותו בטרם עת.
מרדכי (מודי) שבס (נולד ב-20 ביוני 1947) הוא כימאי ישראלי ופרופסור מן המניין בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע.
לשעבר דקאן הפקולטה וסגן נשיא המכון ליישומים טכנולוגיים.
מומחה לחקר הכימיה של חוש הראייה.
מודי שבס נולד וגדל בתל אביב, בנם של שרה ומשה שבס.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו.
את לימודיו לתואר ראשון בכימיה עשה באוניברסיטת בר-אילן במסגרת העתודה האקדמית והשלים אותם ב-1969. ב-1969–1972 שירת בצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל למד לתואר שלישי בכימיה (במסלול ישיר) במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' יהודה מזור.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1978, נשאה את הכותרת "מחקרים בוויטמין D".
ב-1979–1981 שהה כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה, בהנחיית פרופ' קוג'י נקאנישי (בחסות מלגת ויצמן).
עם שובו לישראל הצטרף שבס בדרגת מדען לסגל המחלקה לכימיה אורגנית בפקולטה לכימיה במכון ויצמן (כיום המחלקה לכימיה מולקולרית ומדע החומרים).
ב-1983 מונה למדען בכיר, ב-1987 לפרופסור חבר וב-1992 לפרופסור מן המניין.
ב-1989–1992 שימש ראש ועדת ההוראה לכימיה במדרשת פיינברג.
ב-1994 מונה לראש המחלקה לתשתיות מחקר כימי וכיהן בתפקיד זה משך כעשור.
לאחר מכן מונה לדקאן הפקולטה לכימיה וכיהן בתפקיד כשנתיים.
ב-2007 מונה לסגן נשיא מכון ויצמן ליישומים טכנולוגיים וליו"ר חבר המנהלים של "ידע", חברת מסחור הטכנולוגיות של המכון.
שימש בתפקידים אלה עד 2019. כמו כן, שימש פרופסור אורח באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
שבס עוסק ב"כימיה של הראייה" – חקר המנגנונים המולקולריים שבאמצעותם אנרגיית אור מומרת לאנרגיה כימית או לראייה עצמה.
מחקריו מתמקדים בחלבוני רטינל רגישים לאור, ובייחוד בבקטריורודופסין (bR) – חלבון המשמש כמשאבת פרוטונים שמונעת באמצעות אור, והמסודר במבנה משושה דו-ממדי בקרומי התא של חיידק אוהב מלח.
חלבון זה, המאפשר לחיידק לבצע מעין פוטוסינתזה, הוא קרוב משפחה של פיגמנטי הראייה בעיני החולייתנים.
הפעילות הביולוגית של חלבוני רטינל קשורה למחזור הראייה, שבמהלכו גם הרטינל וגם האופסין עוברים סדרת שינויים מבניים.
שינויים אלו והקשר שלהם לתפקודים הביולוגיים הנלווים נחשבים מרכזיים להבנת מנגנון הראייה.
שבס וקבוצתו עשו שימוש בשיטות מתקדמות כגון ספקטרוסקופיה אולטרה-מהירה, תהודה מגנטית גרעינית, ספקטרוסקופיית פורייה (FTIR) ומיקרוסקופיית כוח אטומי (AFM), וכן בפיגמנטים מלאכותיים ומודלים בתמיסה, כדי לחקור את הכרומופור, תכונותיו הספקטרוסקופיות באתר הקשירה, סביבתו החלבונית והשינויים באינטראקציות רטינל-אופסין לאחר בליעת אור.
באמצעות גישה זו הובהר תפקידם של הקשרים הכפולים והיחידים במחזור הראייה, אינטראקציות חלבון-כרומופור באתר הקשירה, תפקידם של מים ואור בפעילות חלבוני רטינל וכן המנגנונים המולקולריים האחראים על תפיסת צבע בעין.
בנוסף, שבס בחן האם בקטריורודופסין מסוגל להעביר ביעילות גם אלקטרונים ולא רק פרוטונים, ונמצא כי הוא מוליך זרמים חשמליים גבוהים במיוחד בטמפרטורת החדר.
מחקרו התמקד גם בהבנת מנגנון ההולכה האלקטרונית דרך חלבוני רטינל וחלבונים נוספים.
מחקרים אלו בוצעו בשיתוף פעולה עם פרופ' ישראל פכט ופרופ' דוד כאהן.
עם תלמידיו של שבס לאורך השנים נמנים פרופ' טימור באזוב מהטכניון, פרופ' אמנון אלבק מאוניברסיטת בר-אילן, פרופ' אמיר אהרוני ופרופ' איתי רוסו מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופרופ' ליאור ספונרו מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
פרופ' נדב אמדורסקי מהטכניון היה עמית בתר-דוקטורט בקבוצתו.
פרס לנדאו לתלמידי מחקר (1977)
מלגת ד"ר ויצמן לחוקרי בתר-דוקטורט (1978)
מחזיק הקתדרה לפיתוח קריירה ע"ש מוריס ואידה וולף (1984)
עמית מילר, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1993)
מחזיק הקתדרה הפרופסוריאלית לכימיה ע"ש קציר-מקינאני (2003)
נשוי ללאה, אמנית קרמיקה, ואב לבן.
מרדכי (מוטל'ה) שפיגלר (נולד ב-19 באוגוסט 1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי, גדול שחקני מכבי נתניה ואחד מגדולי הכדורגלנים הישראלים בכל הזמנים.
שפיגלר שיחק בעמדת החלוץ והוא סגן מלך השערים של נבחרת ישראל בכל הזמנים עם 32 שערים ב-83 הופעות.
הוא הכדורגלן הישראלי היחיד שכבש שער בגביע העולם, במדי נבחרת ישראל במונדיאל 1970 במקסיקו.
שפיגלר נולד באסבסט שברוסיה (אז בברית המועצות) כבן הזקונים מבין חמישה ילדים לאלכסנדר והניה שפיגלר.
אביו היה סנדלר ואמו הייתה תופרת.
ב-1 במרץ 1949, כשהיה בן 4 וחצי, עלתה המשפחה לישראל באוניה שהפליגה ממרסיי.
את ילדותו עשה בעיר נתניה, בה החל לשחק כדורגל, למורת רוחה של משפחתו שומרת המסורת.
שפיגלר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מכבי נתניה בעונת 1960/1961, בגיל 16, תחת המאמן יצחק שניאור, לצד החלוץ ויקטור סרוסי בן ה-16 שגם כן החל לשחק בבוגרים באותה עונה.
שפיגלר כבש את שער הבכורה שלו בקריירה במחזור השביעי של עונה זו, במשחק מול בית"ר תל אביב, ואת העונה כולה סיים עם חמישה שערים.
הקבוצה ניצלה מירידה רק מחזור אחד לפני סיום הליגה.
בעונת 1961/1962 ירדה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-12 והאחרון עם ארבעה ניצחונות בלבד.
באותה עונה הבקיע שפיגלר שלושער לשערו של שוער הנבחרת יעקב חודורוב, בניצחונה של מכבי נתניה 5–0 על הפועל תל אביב, ובסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים.
בעונת 1962/1963 שיחקו שפיגלר ומכבי נתניה בליגת המשנה, תחת הדרכתו של המאמן יצחק כספי.
במחזור הרביעי הבקיע שפיגלר שלושער בניצחון 6–1 על הפועל חולון, ובמחזור שלאחריו הבקיע רביעייה בניצחון 8–0 על הפועל צפת.
במחזור השביעי כבש שפיגלר שער ובישל שלושה לוויקטור סרוסי, בניצחון 5–0 על הפועל מחנה יהודה, ובמחזור ה-12 כבש שלושער בניצחון 9–0 על הפועל רמלה.
שפיגלר סיים את העונה עם 21 שערים במאזנו, והקבוצה סיימה במקום הרביעי בטבלה.
בעונת 1963/1964 נטל את שרביט האימון המאמן מילאן בציץ'.
הקבוצה המשיכה לשחק עם שפיגלר, סרוסי והיינה בשלישייה הקדמית ובמחזור התשיעי ניפצה את שיא הכיבושים של מכבי נתניה למשחק, בניצחון 12–2 על הפועל גבעת חיים, כששפיגלר כובש רביעייה.
הקבוצה סיימה את הליגה עם 86 שערי זכות ו-17 שערי חובה בלבד, עם המקום הראשון בליגה א' צפון, ויחד עם בית"ר תל אביב שזכתה במקום הראשון בליגה א' דרום, עלו שתיהן לליגה הבכירה.
בשורות מכבי נתניה זכה שפיגלר שלוש שנים ברצף בתואר מלך השערים של הליגה: בעונת 1965/1966 ביחד עם משה רומנו עם 17 שערים, בעונת 1966/1968 (עונה כפולה בה שיחקו 60 משחקים) זכה לבד בתואר עם 38 שערים, ובעונת 1968/1969 זכה בתואר עם 25 שערים.
בשנת 1970, אחרי משחקי גביע העולם במקסיקו, ביקשה ווסטהאם יונייטד הלונדונית להחתים את שפיגלר, שערך במדיה מספר משחקי אימון, אבל היא לא הצליחה להשיג בעבורו רישיון עבודה שיאפשר לו להופיע כשחקן זר בממלכה הבריטית.
בעונת 1970/1971 הוביל שפיגלר את מכבי נתניה לאליפות הראשונה בתולדותיה.
ב-1972 עבר לשחק במדי פריז ששיחקה בליגה הצרפתית הראשונה.
הוא שיחק בקבוצה במשך שנה ואז עבר לפריז סן-ז'רמן וגם בה שיחק במשך עונה אחת.
לאחר מכן חזר לעונה אחת לנתניה, ובשנת 1975 עבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס, שם שיתף פעולה עם הכדורגלן הברזילאי פלה.
לאחר שחזר לישראל שיחק שוב בנתניה, וזכה עמה בדאבל בשנת 1978. לאחר מכן שיחק גם בהפועל חיפה ובסוף שנות ה-70 פרש ממשחק פעיל, אך בעונת 1981/1982 חזר לשחק כאשר שימש כמאמן-שחקן בבית"ר תל אביב.
בסך הכול הופיע ב-365 משחקים בליגה הבכירה בישראל וכבש 168 שערים, מתוכם רשם 337 הופעות במכבי נתניה, בהן כבש 164 שערים.
שפיגלר זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל בנובמבר 1962 על ידי המאמן גיולה מאנדי למשחקה נגד נבחרת שוודיה.
את הופעת הבכורה שלו במשחק רשמי במדי הנבחרת ערך שפיגלר בדצמבר 1963, תחת המאמן ג'ורג' איינסלי, בניצחון 1–0 על נבחרת דרום וייטנאם.
את שער הבכורה שלו הבקיע מבעיטת 11 מטרים במשחקו הרשמי השני, בניצחון 3–0 על נבחרת הונג קונג.
שפיגלר היה שותף לזכיית נבחרת ישראל בגביע אסיה ב-1964. במהלך משחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-1967 שבר אלכס פרגוסון את אפו של שפיגלר.
שפיגלר פתח בהרכב בטורניר הכדורגל באולימפיאדת מקסיקו (1968), שם הצליחה הנבחרת להעפיל עד לרבע הגמר והודחה על ידי נבחרת בולגריה בהגרלה, לאחר שגם לאחר ההארכה נותרה התוצאה 1–1.
בשנת 1968, במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית, קבע שפיגלר שיא והיה לשחקן היחיד שהבקיע ארבעה שערים במשחק במדי נבחרת ישראל.
שני שערים שהבקיע זכו להיכנס להיסטוריה של הכדורגל הישראלי.
הראשון, ב-1969 בסידני, כאשר כבש את שער היתרון לנבחרת ישראל במשחק המכריע מול נבחרת אוסטרליה, במשחק אשר הסתיים בתיקו 1–1 וקבע את עלייתה של נבחרת ישראל למונדיאל.
השער השני הובקע בטולוקה במונדיאל 1970, בבעיטה חזקה מ-25 מטר לשערה של נבחרת שוודיה.
שער זה הוא היחיד שנבחרתה של ישראל הבקיעה במסגרת זו.
שפיגלר הרבה לשתף פעולה במשחקי הנבחרת עם חברו גיורא שפיגל ושניהם זכו מהעיתונות הישראלית לכינוי "צמד השינים".
בתום הקריירה שלו ככדורגלן פעיל עבר לאימון.
קריירת האימון שלו נחשבת לפחות מוצלחת.
בתחילת עונת 1979/1980 החל את דרכו כמאמן מכבי חיפה במסגרת
הליגה הארצית לאחר שהעונה נפתחה עם שלושה הפסדים רצופים התפטר מתפקידו ועבר החל מהמחזור ה-3 באותה עונה לתפקיד המנג'ר ביריבה העירונית הפועל חיפה במקומו של שמואל פרלמן שסיים את תפקידו בתום שלושה מחזורים.
בתחילת עונת 1981/1980 התמנה למאמן קבוצת בית"ר תל אביב במסגרת הליגה הארצית ובתום העונה עלה עם הקבוצה לליגה הראשונה (הליגה הלאומית) המשיך לאמן את הקבוצה גם במסגרת הליגה הלאומית ובתום עונת 1982/1981 ירד עם הקבוצה חזרה לליגה השנייה הליגה הארצית ונפרד מהקבוצה לאחר שנתיים.
בעונת 1982/1983, חזר בתור מאמן לקבוצת נעוריו מכבי נתניה, בעונה זו זכתה הקבוצה באליפות בפער ניכר ואז טבע שפיגלר את המשפט "זאת קבוצת הכדורגל הטובה ביותר בארץ ויש עוד 15 קבוצות".
שפיגלר המשיך לאמן את מכבי נתניה גם בעונת 1984/1983 אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה מהעונה הקודמת ועזב את הקבוצה בהמשך העונה.
בקיץ 1984 מונה למאמן הפועל תל אביב, אך פתח את העונה בצורה לא טובה ופוטר לאחר 8 מחזורים.
בתחילת עונת 1988/1987 מונה למאמן בית"ר ירושלים שזכתה בעונה שקדמה לה באליפות הראשונה שלה, אך עקב חוסר שביעות רצון מצד הנהלת הקבוצה ותוצאות לא טובות שהגיעו לשיא בתבוסה 0–4 לבית"ר תל אביב עזב שפיגלר את תפקידו לאחר המחזור ה-14.
במהלך עונת 1990/1989 חזר שפיגלר כמאמן לקדנציה נוספת בקבוצת נעוריו מכבי נתניה כאשר בתור עוזר מאמן מונה שחקן העבר של מכבי תל אביב אבי כהן.
שיתוף הפעולה על הקווים של שפיגלר עם אבי כהן כעוזר מאמן במכבי נתניה נמשך עד סיום עונת 1992/1991 בסופה עזבו שניהם את הקבוצה.
במהלך עונת 1995/1994 מונה שפיגלר למאמן קבוצת הפועל צפרירים חולון, המשיך לאמן את הפועל צפרירים חולון גם בעונת 1996/1995 אך לאחר הפסד למכבי יפו במחזור ה-17 עזב את תפקידו כמאמן הקבוצה.
הפועל צפרירים חולון הייתה הקבוצה האחרונה בקריירת האימון של שפיגלר ומאז לא חזר למשרת האימון.
לאורך השנים שפיגלר שימש כפרשן כדורגל, בין היתר עבור הערוץ הראשון, ערוץ הספורט וצ'רלטון.
בשנת 2002 שפיגלר השתתף בסרט בית"ר פרובנס בתפקיד עצמו, כפרשן המשחק בין הקבוצה הפיקטיבית בית"ר גבעת צורים לבין מכבי תל אביב.
בשנת 2023 השתתף בסרט לרוץ על החול בתפקיד עצמו, כאגדת מכבי נתניה המתארח באירוע חגיגי של הקבוצה ומשוחח עם בעלי הקבוצה בסרט המגולם על ידי צביקה הדר.
שפיגלר אב לשלושה ילדים, אחד מהם עמיחי שפיגלר, הוא שדרן ליגת העל בכדורגל בערוץ הספורט ושדרן משחקי נבחרת ישראל בליגת האומות של אופ"א בערוץ הספורט.
השתתפות באולימפיאדת מקסיקו סיטי 1968
מלך השערים בכל הזמנים (עד לאוקטובר 2021) - 32 שערים במדי הנבחרת
שפיגלר זכה בתואר "כדורגלן היובל" במסגרת סקר יובל למדינה ב-1998.
שפיגלר נבחר כנציג ההתאחדות לכדורגל בישראל לקבל את תואר "שחקן הזהב" של אופ"א.
בשנת תשס"ד 2004 נמנה בין מדליקי המשואות בחגיגות הממלכתיות לציון יום העצמאות.
בקיץ 2006, עם כניסתו של דניאל יאמר לתפקיד הבעלים של מכבי נתניה, מונה שפיגלר להיות נשיא הכבוד של הקבוצה.
שפיגלר משמש גם כחבר ועדת חינוך והסברה מטעם ההתאחדות לכדורגל.
בשנת 2009 נבחר לכדורגלן הישראלי הראשון אשר נכנס להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
שגריר כבוד של פיפ"א בישראל
חתן פרס מפעל חיים של ארגון השחקנים בישראל וידיעות אחרונות
מרדכי שנהבי (אלפנביין) (13 בספטמבר 1900 – 13 בפברואר 1983) היה ממייסדי השומר הצעיר, יוזם הקמת מוסד שומריה ומהוגי רעיון יד ושם ומנהלו הראשון.
נולד בעיירה וולוצ'יסק שבגליציה באימפריה הרוסית, (כיום במערב אוקראינה) לחנה ודוד אלפנביין, משפחה מסורתית-ציונית בת ארבעה ילדים.
קיבל מילדותו חינוך עברי בביתו, למד בבית ספר עממי בעברית ואחר כך בגימנסיה פולנית.
היה חבר פעיל ב"השומר הצעיר" מהקמתו ולימד עברית בקן המקומי.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטה המשפחה לווינה.
ב-19 בינואר 1919 עלה לארץ ישראל, כראשון לחברי השומר הצעיר ומראשוני העלייה השלישית.
שנה וחצי לאחר עלייתו יצא לוועידת השומר הצעיר בגליציה יחד עם א"ד גורדון וקרא שם לצעירים לממש את עיקרי התנועה לעלות ארצה ולהתיישב בה.
עולים מגליציה המזרחית שהגיעו בסתיו 1920 הצטרפו אליו להקמת גדוד שומריה, שעסק בסלילת כביש חיפה-ג'דה וישבו במחנה בפאתי בלד א-שיח'.
עם סיום סלילת הכביש נמנה ב-1922 על קבוצת המייסדים של קיבוץ בית אלפא (קיבוץ א'), שם שימש כרכז המשק.
בבית אלפא התגורר בחדר אחד עם יהושע ברנדשטטר ורעייתו רחל
קטינקא ועם גבר צעיר נוסף.
בהמשך נולדו לבני הזוג שתי בנות (תרצה והגר).
בין קטינקא ושנהבי התפתח רומן.
דוד זית מצא פתקים ששנהבי שמר במעטפה במחברותיו, אותם קיבל מקטינקא שבו הציעה לו, בין השאר, לחיות בשלישייה עם בעלה.
ב-1928 עבר עם גרעין המייסדים למשמר העמק (קיבוץ ב').
שם יזם את הקמת המוסד החינוכי הראשון של "השומר הצעיר" - שומריה שנפתח ב-1931.
יצא לפולין מטעם הקרן הקיימת לבקשתו של נתן ביסטריצקי.
בוורשה הצליח להפיח רוח חלוצית בקרב הנוער של קן השומר הצעיר ושימש כרכז הנהגה (קישר בין הקרן הקיימת לשומר הצעיר).
הוא המשיך לגרמניה שם יזם והקים את עליית הנוער.
שנהבי נמנה עם מקימי התעשייה הקיבוצית בשנות ה-30 (חברת אסקר, גלעם ובית החרושת "נעמן" ללבנים שנועד לספק את הצורך של היישוב הגדל בחומרי בנייה, 1939).
שימש גם כעורך עיתון השומר הצעיר, "המצפה".
יזם את נטיעת "יער השומר הצעיר" המהווה חלק מפארק רמות מנשה.
בקיץ 1942 הגה את הרעיון של הקמת יד זיכרון לקרבנות היהודיים באירופה, לימים יד ושם.
משנת 1945 היה חבר ועדת יד ושם, בראשות דוד רמז, שנועדה ליישם את התוכניות.
שנהבי נמנה עם יוזמי "חוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם" שהתקבל בכנסת באוגוסט 1953 והפך את יד ושם למוסד ממשלתי.
שנהבי זכה בתואר "יקיר ירושלים" בשנת 1981.
שנהבי העלה את הוריו ארצה ב-1934 והם התיישבו בחיפה.
לאחר פטירת אביו הצטרפה אליו אמו לקיבוץ משמר העמק.
לא הקים משפחה משלו, אולם התייחס לילדי הקיבוץ כילדיו שלו והקפיד לשמור על קשר עם חניכיו גם בהמשך חייו.
מרדכי שנהבי נפטר בקיבוצו ונקבר שם.
הוא לא הותיר אחריו יומן וגם לא את זכרונותיו, אולם הוא כתב מדי יום בין 20 ל–30 מכתבים, בנושאים שונים (עסקיים ופרטיים).
הוא נהג להשתמש בנייר פחם לכתיבת מכתביו.
הארכיון שהותיר אחריו שמור ב"יד יערי" וכולל את מכתביו.
ד"ר דוד זית, שהתגורר לצד שנהבי במשך ארבע שנים וכתב את החלק הראשון של הביוגרפיה שלו, "החולם והמגשים", מעיד עליו בראיון עם העיתונאית אורה ערמוני (2006):
הוא לא אהב פוליטיקה, למרות שהיו לו הרבה תכונות של פוליטיקאי מוצלח.
שנהבי לא היה איש ריב ומדון.
הוא חי בשלום גם עם מתנגדיו.
לשנהבי היו הרבה ידידי נפש."
מָרָה היא אתר מקראי, התחנה הרביעית של בני ישראל בדרכם מארץ מצרים לארץ כנען, והתחנה הראשונה בה חנו בני ישראל לאחר קריעת ים סוף.
כפי שמצוין בספר שמות, מקור השם הוא על שבני ישראל מתלוננים שהמים מרים, עד שמשה המתיקם על ידי זריקת עץ לתוך המים.
שהותם של בני ישראל מתוארת במקרא בכמה פסוקים בודדים.
מיד לאחר שירת הים, מתוארת נסיעתם במדבר מים סוף עד למרה במשך שלושה ימים, מבלי שהצליחו למצוא מים.
המקום מזוהה עם נווה עין חָוָּרָה, היושב ליד הדרך המקבילה לחוף המזרחי של מפרץ סואץ; מי המעיין בנווה מלוחים מאוד, כמתאים לסיפור המקראי, וכמו כן, למזרחו של הנווה מצוי רכס הרים הקרוי בפי תושבי האזור ג'בל מרר, המזכיר את השם מרה.
החוקר מנשה הראל פוסל זיהוי זה.
לטענתו נאמר במקרא "וילכו שלושה ימים במדבר ולא מצאו מים" ולטענתו, עין חווארה, הנמצאת מצפון לאבו זנימה, מרוחקת מדי לשלושה ימי הליכה לעם רב.
הוא אף טוען כי עיון מוסה נמצאת בדרך מים סוף (אותו הוא מזהה עם האגם המר הגדול) לעין חווארה ובה מים טובים.
הוא מציע לזהות את מרה עם ביר אל-מורה (שפירושה בערבית "הבאר המרה") שמימיה מליחים (1,950 מ"ג כלורידים לליטר) ונמצאת כ-14 ק"מ ממזרח למקומה של העיר סואץ.
הוא אף מציין שהאזור שבין ים סוף וביר אל-מורה הוא חולי, שומם וחסר כל מקורות מים.
ברוך מרדכי (מוטי) שקלאר (נולד ב-21 במרץ 1954) הוא איש תקשורת.
בעבר היה מנכ"ל רשות השידור, מנכ"ל הרשות השנייה ויו"ר ערוץ 20.
בסיירת עבר שקלאר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת, ולחם בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שימש כמפקד כיתה וסמל מחלקה בסיירת.
שקלאר למד בישיבת מרכז הרב, ואחרי כן למד חינוך במכללה בירושלים ובאוניברסיטה העברית.
בהמשך דרכו המקצועית התקבל לתוכנית בית ספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל למנהיגות.
לאורך השנים מילא שורה של תפקידים ציבוריים, ובהם: מנהל מדרשת הגולן בחיספין, מנהל בית הספר הדתי לקולנוע מעלה בירושלים (שהיה ממייסדיו), מנכ"ל "רדיו קול חי" ועוד.
ב-2002 מונה לתפקיד יו"ר המועצה והמנכ"ל של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2006 מונה למנכ"ל רשות השידור במקומו של המנכ"ל הזמני יאיר אלוני.
בשנת 2014 נמנה שקלאר על מקימי ערוץ 20 ועמד בראשו במשך כשנתיים.
לימד במשך תקופה קצרה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
שקלאר נמנה עם רשימת המייסדים של מפלגת אחי ישראלי שהוקמה ב-2018.
הוא נשוי ללאה שקלאר ואב לחמישה.
הרב מרדכי יהודה יפת שרעבי בן מרים (תרע"ב, 1912 בערך – כ' בחשוון תשמ"ד, 27 באוקטובר 1983) היה מקובל יהודי תימני, מייסד וראש ישיבת המקובלים "נהר שלום" בירושלים.
כונה "זקן המקובלים" ו"ראש עדת המכוונים".
נולד בשרעב שבתימן בשם מרדכי יפת-תעיזי.
אביו נפטר עוד קודם לידתו ובגיל שנתיים התייתם גם מאמו.
יחד עם אחותו גדל בבית סבו, אבי אביו, הרב אברהם יפת תעיזי שלימדו תורה.
לאחר פטירת סבו, בעודו ילד דאג הרב חיים סינואני לגדלו וללמדו תורה.
עבר לעיר עדן, שם למד בישיבתו של הרב משומר נסים.
בגיל 15 עבר בהצלחה מבחנים בגמרא, ברמב"ם, בטור ובשולחן ערוך.
בשנת תרצ"ב (1932) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
למד גם בישיבת שערי ציון של הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
נמנה עם רבני ישיבת המקובלים בית אל.
לימים, ייסד ישיבה בשם "נהר שלום" על שמו של גדול המקובלים רבי שלום שרעבי, בה לימד תורה, בנגלה ובנסתר, במשך עשרות שנים.
הוא שינה את שם משפחתו לשרעבי גם משום ששם זה הוא גם ראשי תבות של שלום רב על בני ישראל.
הרב שרעבי התפרסם כבעל מופתים.
רבים השכימו לביתו לעצה ולברכה.
את הכספים שקיבל מציבור המבקרים הקדיש להחזקת הישיבה ולתמיכה בנצרכים, וכן חילק כסף לנערים על מנת למשכם ללימוד תורה.
חי בפשטות עם אשתו, הרבנית לאה (נפטרה בשנת ה'תשל"ט, 1979) שבעצמה הייתה דרשנית ופעילה חברתית.
בני הזוג היו חשוכי ילדים.
מסופר שלפני מלחמת העצמאות החביא ארגון האצ"ל נשק בביתו, בהנחה ששם לא יחפשו הבריטים.
הרב שרעבי היה חלש מאוד פיזית ובשנותיו האחרונות היו רגילים תלמידיו לקחתו ממקום למקום כשהוא יושב על כיסא.
בין תלמידיו: הרב ציון ברכה, הרב מאיר יהודה גץ, הרב חיים אביהוא שוורץ ר"מ בישיבות מרכז הרב ובית אל, הרב משה צוריאל, רבי שלום שמואלי ובנו הרב בניהו שמואלי שממלא את מקום הרב שרעבי בראשות ישיבת נהר שלום.
המשפיע הרב נעם שרעבי הנמנה עם חסידי ברסלב, הוא מבני משפחתו המורחבת, ומדי שנה עולה לקברו שבהר המנוחות עם תלמידיו ועוסק בהנצחת הרב שרעבי.
מסופר כי גדולי המקובלים היו מציעים לפניו את ספקותיהם, בהם ראש ישיבת המקובלים בית אל, הרב הדיין עובדיה הדאיה.
הרב עובדיה יוסף, שהרב שרעבי לימד אותו באופן אישי במשך פרק זמן מסוים, אמר על הרב שרעבי כי "הוא היה גדול הדור, וכמוהו לא היה בקבלה".
תלמידיו מספרים כי נהג לישון בלילות למשך כ-20 דקות בלבד, הקפיד על טבילה במקווה מידי בוקר, הקפיד על לבישת שני זוגות תפילין (לפי שיטות רש"י ורבינו תם) יחד, הורה לומר בכל השנה את תפילת אבינו מלכנו, ולקיים התרת נדרים בכל יום שישי.
על שמו הוקמו מוסדות תורה, בהם בית מדרש בהרצליה ישיבת "חזון מרדכי" וישיבת "שערי מרדכי" בירושלים ומוסדות המייש"ר בבת-ים.
סבר כי הקבר המיוחס לתנא רבי מאיר הוא קברו של רבי מאיר ש"ץ בעל האקדמות.
טען כי מהקדמת תיקוני הזוהר מוכח כי אין חיים מחוץ לכדור הארץ.
אמר כי לימוד תורה בשבת במשך שעה שווה ללימוד תורה ביום חול במשך שנה.
אחד מתלמידיו סיפר שענה לו כי דרכו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק נכונה מדרכו של הרב יוסף חיים זוננפלד, משום ש"כתוב 'דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום', הרב קוק קירב רחוקים, וזו דרכנו, ובדרכו צריך ללכת!".
וכן התבטא שבכל יום מתפללים בישיבתו על המדינה ועל חיילי צה"ל, מסופר שהיה בוכה ומתפלל על חיילים גם בשעות הלילה כשראה ברוח קודשו שהחיילים זקוקים לתפילותיו.
מרדכי שני (נולד ב-1938), לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות בשתי תקופות כהונה, ומנהל המרכז הרפואי שיבא.
ממייסדי המכון הלאומי לחקר מדיניות הבריאות הפועל בתל השומר, ומנהלו הראשון.
אחת הדמויות שלהן הייתה השפעה מכרעת על עיצוב מערכת הבריאות בישראל מאז אמצע שנות ה-70. חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת 2009.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לרפואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1971 קיבל תואר מומחה ברפואה פנימית לאחר התמחות בבית החולים תל השומר.
כיהן כמנהל המחלקה הפנימית במרכז הרפואי שיבא (שנקרא אז בית החולים תל השומר).
במקביל, בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ועד 1971, שימש כמנהל שירותי הרפואה ברצועת עזה ובחצי האי סיני.
לאחר פטירתו של המנהל הראשון של בית החולים, חיים שיבא, בשנת 1971, נתמנה שני למנהל בית החולים וכיהן בתפקיד זה למעלה מ-30 שנה, עד לשנת 2004. היה חבר בוועדת נתניהו לחקר מערכת הבריאות בישראל, שמסרה המלצותיה בשנת 1990. כיהן בוועדה הממשלתית שמונתה בשנת 2000 להציע רפורמה בשירותי בריאות הנפש.
שני מלא תפקיד מרכזי בחקיקתו של חוק שיקום נכי נפש בקהילה.
למרות שבאותה עת לא היה בתפקיד רשמי במשרד הבריאות, שני מונה על ידי מנכ"לי המשרד באותה עת כאחראי על קידום החוק.
במסגרת תפקידו זה, פעל רבות כדי לקדם את תהליך החקיקה.
עמד בראש תוכנית הפיילוט שקדמה לחוק, והיה היו"ר הראשון של המועצה הארצית לשיקום נכי נפש בקהילה, שהוקמה בעקבות חקיקת החוק.
ב-2005 ייסד את בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת תל אביב ובמשך מספר שנים עמד בראשו.
במשך מספר שנים שימש כיו"ר ועדת סל הבריאות, היא הוועדה הקובעת את הרכבו של סל השירותים והתרופות לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
ב-2007 הקים את מיזם "מוטק'ה" לאוכלוסייה המבוגרת בישראל, הכולל אתר אינטרנט וקורסי הדרכת אינטרנט לגמלאים במחיר מסובסד.
ב-2010 הקים את מיזם "כמוני" רשת חברתית, ראשונה מסוגה בארץ, המיועדת לחולים כרוניים, במסגרתה יכולים חולים במחלות כרוניות שונות להתייעץ ולחלוק מידע עם אנשים כמוהם ועם מומחים מקצועיים.
כיהן כדקאן בית הספר למקצועות הבריאות במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, וכיושב ראש ועדה רפואית של המכון הרפואי לבטיחות בדרכים, הבודקת את כשירותם של אזרחים לנהיגה.
ב-1970 קיבל את פרס אלברט שווייצר על פעילות הומניטרית ברצועת עזה ובסיני.
ב-2009 הוענק לו פרס ישראל על מפעל חיים ותרומה למערכת הבריאות.
תנועת אומ"ץ פנתה לשר החינוך גדעון סער בבקשה שתישקל מחדש הענקת פרס ישראל לפרופ' שני.
אומ"ץ נימקה את בקשתה בכך כי לאורך פעילותו הרפואית ציבורית הוא היה מעורב בתופעות חריגות רבות של שחיתות וקשרי הון שלטון שעוררו ביקורת משפטית וציבורית.
בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן.
העיתונאי אריה אבנרי טען כי כאשר שימש בתפקידו תחת שר הבריאות אהוד אולמרט, הוציא לפועל עסקה סיבובית שבמסגרתה רכשו בתי החולים ציוד יקר שלא נזקקו לו מחברת מיקרושב שהייתה בבעלותו של יגאל כהן אורגד, בעבר שר האוצר ומקורבו של אולמרט.
בהחלטת בג"ץ שהגיש נגדו אריה אבנרי בעניין פרשיות ניהול עסקים פרטיים בהונגריה ושלשול מאות אלפי דולרים לכיסו הפרטי, נאסר עליו לכהן בשורה של תפקידים ציבוריים, למשל מנכ"ל ביה"ח תל השומר.
במצוות אותה החלטת בג"ץ הוא פוטר מתפקידו כמנכ"ל משרד הבריאות.
חבר הכנסת רן כהן פנה ליועץ המשפטי לממשלה מני מזוז בבקשה לבדוק ניגוד עניינים שעולה מהתנהלותו ברפורמה לבריאות הנפש.
לטענתו של כהן, באותו הזמן ששני שימש כיזם של הרפורמה וכיו"ר הוועדה המייעצת למשרד הבריאות הוא גם ניהל בפועל את המרכז הרפואי הפרטי "מעיני הישועה", בית חולים שאמור היה לספק שירותי אשפוז פסיכיאטרי בתשלום עם כניסת הרפורמה.
נוסף על כך, הופנתה כלפי שני ביקורת על החלטות שקיבל כאחראי על חלוקת כספי ניצולי השואה והפנייתם לגופים מקורבים שניהל בעבר ולא לצורכי ניצולי שואה, ייעודם המקורי.
במיוחד מעוררים מחלוקת מאות אלפי השקלים שהעביר שני ביושבו כיו"ר הוועדה המייעצת של "החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה" ל"חוג הידידים של המרכז הרפואי שיבא בתל השומר" אותו ניהל בעבר.
נטען כי בנו, אור שני, מונה לסגן מנהל התפעול של בית החולים תל השומר בזמן שהוא משמש כיו"ר התאגיד הרפואי של בית החולים, וזאת בניגוד לתקנות שירות המדינה (תקשי"ר).
כמו כן נטען נגדו כי מכון לואיס המנוהל על ידו קיבל העברות תקציביות ממשרד הבריאות ללא מכרז.
בעתירת בג"ץ שהגישו נגדו 12 עמותות נכים, מכוני אורתופדיה ונכים פרטיים, הוגשו מסמכים שהראו שבניגוד לחוק החברות, מכון לואיס לא הגיש דוחות לרשם החברות במשך שנים.
עוד נטען באותה עתירה ששני התעמר בנכים כשסירב לספק להם נעליים מיוחדות בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, ובכך העמידם בסכנת החמרה עד כדי כריתת גפיים במקרים של נכים סוכרתיים, כל זאת כדי לשמר בתקציב מכון לואיס את מיליוני השקלים המועברים אליו מכספי משלם המיסים.
רבי מרדכי שרגא פייבוש פרידמן מהוסיאטין (כ' באייר תקצ"ד, 29 במאי 1834 – כ"ב באייר תרנ"ד, 28 במאי 1894) היה מממשיכי דרכו של אביו רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, אבי חסידות רוז'ין.
רבי מרדכי שרגא פייבוש נולד בכ' באייר ה'תקצ"ד (1834) לרבי ישראל פרידמן ברוז'ין, והיה הקטן מבין ששת בניו.
בשנת 1850 נישא רבי שרגא-פייבוש לברכה דינה בת רבי דוד צבי קובלנסקי (בת אחות אמו, בנותיו של רבי משה אפרתי מברדיטשוב), וארבעה חודשים לאחר נישואיו נפטר אביו.
בתחילה ישב יחד עם אחיו באחוזה בפוטיק, ועל אף שהיה צעיר האחים היה הוא הראשון שעזב והשתקע בעיירה מיקלניץ, שם התחיל להנהיג את חסידיו במשך שלוש שנים.
בשנת תרט"ו העתיק משם לעיר סטריסוב.
בשנת תרכ"ה (1865) בגיל שלושים עבר להוסיאטין יחד עם חסידיו ומשפחתו.
לפני בואו הייתה בהוסיאטין קהילה קטנה של יהודים, עם בואו החלה הקהילה לגדול ובמקביל החלה העיר להתפתח.
הרבי הקים בעיר מקווה בתי כנסת, בתי ספר וכל התשתיות הדרושות לחצרו, בין הישגיו החשובים של הרב היו בניית מקום מושבו בטירה ששופצה וחידוש התפילה בבית הכנסת הגדול של הוסיאטין.
רבי מרדכי שרגא נודע בקדושתו ובדביקותו, בשל דבקותו והתעמקות מחשבותיו היה ממעט מאוד בדיבור.
היו לו אלפי חסידים בגליציה וברוסיה.
לאחר מחלה נפטר בכ"ב באייר תרנ"ד וציונו בהוסיאטין.
נולד בשנת תר"כ, ובשנת תרל"ה נישא לחיה, בתו של רבי אפרים מרגליות ממאצ'יוב (חתנו של רבי אברהם מטריסק).
נפטר בצעירותו בז' בטבת תרמ"ג והשאיר שלושה יתומים:
שרה שיינדל אשתו של רבי אהרן פרידמן מסדיגורה.
רבי מנחם נחום מהוסיאטין-למברג, חתנו של דודו רבי ישראל מהוסיאטין.
רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא שנספה בשואה בעל הספר שו"ת דעת משה.
גיטל, אשת האדמו"ר יצחק מאיר השיל, מייסד חסידות קופיטשיניץ.
חוה, אשת האדמו"ר רבי מנחם נחום פרידמן מבויאן צ'רנוביץ'.
הרב מרדכי שמואל אשכנזי (כ"ח באייר ה'תש"ג, 2 ביוני 1943 - כ"ג בטבת ה'תשע"ה, 14 בינואר 2015) היה רב היישוב כפר חב"ד, חבר בית דין רבני חב"ד, עורך ספרים וזוכה בפרס הרב קוק (תשס"ד) על חיבור ספרי הלכה.
נולד לדבורה ולרב משה אשכנזי בתל אביב, שם שימש סבו מצד אמו, הרב אליעזר קרסיק, כרבה של קהילת חב"ד.
לאחר פטירת הסב המשיך אביו ברבנות הקהילה.
סבו מצד אביו, הרב מאיר אשכנזי, היה רבה של שאנגחאי.
למד בתלמוד תורה 'בני תמימים' ובישיבות חב"ד בלוד, מונטריאול ובניו ג'רזי.
בשנת ה'תשי"ח נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק, שם נתבקש על ידי הרבי מלובביץ' לעסוק בלימוד הלכה גם מחוץ לסדר הלימוד בישיבה, ולאור הוראה זו למד ב'כולל' של הרב אברהם צבי הכהן שפעל אז בכפר חב"ד.
לאחר חתונתו בי"א באלול ה'תשכ"ה עם סימה בת הרב יצחק זאב וולפא, התגורר בכפר חב"ד, והוסמך לרבנות על ידי רבו הראשון של היישוב - הרב שניאור זלמן גרליק, ושימש כר"מ בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
בשנת ה'תשל"ד נהרגו בתאונת דרכים כמה חסידי חב"ד בהם הרב שניאור זלמן גרליק רבה של כפר חב"ד.
לאחר התייעצויות הוחלט למנות לתפקיד את הרב נחום טרבניק, חתנו של הרב גרליק, ולצדו את הרב אשכנזי, אז בן 31, למו"צ.
השניים הוכתרו בכ"ד בטבת ה'תשל"ה.
בג' בתשרי ה'תשמ"ד נפטר הרב טרבניק, והרב אשכנזי מונה לרב הכפר.
בשנת ה'תשל"ח התמנה לחבר בבית דין רבני חב"ד בישראל.
בשבט ה'תשנ"ה עבר התקף לב.
בכ"ג בטבת ה'תשע"ה נפטר מהתקף לב נוסף בדרכו לטבריה, לציון יום השנה לפטירת אביו הקבור שם.
ספדו לו בין היתר הרבנים יצחק יוסף ושלמה משה עמאר.
במהלך הלוויה הוכתר בנו הרב מאיר לממלא מקומו ברבנות.
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
על שמו נקרא רחוב בכפר חב"ד.
באמצע שנות השבעים החל להוציא את סדרת ספריו על הלכות תלמוד תורה לשולחן ערוך הרב, ובשנת 2000 (ה'תש"ס) השלים את הפרויקט המקיף 6 כרכים.
בעקבות יצירתו זו זכה בתואר "גדול בתורה" ממועצת הרבנות הראשית לישראל, וקיבל את פרס מוסד הרב קוק על חיבור ספרים תורניים.
מהגיליון השני של כפר חב"ד היה לו מדור הלכה בו פרסם מדי שבוע מנהגי ישראל והנהגות חב"ד, בשנותיו האחרונות החל בפרויקט נרחב לחקר הנהגות חב"ד על פי הפסקים של אדמו"ר הזקן.
הספר הראשון מסדרה זו יצא בשנת ה'תשע"ג בשם "שערי תפילה ומנהג".
טען שאין להשתמש בכתב אדמו"ר הזקן, מכיוון שסבר שחסרה מסורת מדויקת על צורת האותיות
פסק שאין לברך על טבילת כלים מחשש שליהודי יש מניות בחברה שייצרה את הכלים.
פסק שאישה נשואה תחבוש מחוץ לביתה לראשה רק פאה נכרית ולא מטפחת או כובע וכפי שכתב במכתבו
בשנת 2011 אף שכר צלמת ש"תתעד נשים שלא מקפידות על תקנון הצניעות".
לרב אשכנזי ואשתו יש תשעה בנים ושלוש בנות.
גיסיו הם הרב שלום דובער וולפא והרב יוסף יצחק וילשנסקי.
הרב מאיר אשכנזי - יורשו ברבנות כפר חב"ד וחבר בית דין רבני חב"ד בארץ הקודש.
הרב חיים אליעזר - ר"מ בישיבת חב"ד במונטריאול ורב בקהילת חב"ד שם.
חיבר ספרים על "שולחן ערוך הרב", ועוסק גם במחקר תורני.
הרב עזריאל זליג - רב ושליח חב"ד בעיר יקטרינבורג שברוסיה
הרב מנחם מענדל - עורך "ביאורים בתורת רבינו".
הרב שניאור אשכנזי - מרצה, מחבר ספרים, שליח חב"ד ורב בית הכנסת הגדול בראשון לציון
הרב שלום דובער (בערי) אשכנזי - עורך תורני וטוען רבני, מתגורר בכפר סבא.
השתתף (בין היתר) בעריכת ספרי אביו.
הרב יוסף - עורך סדרת "אוצר החסידים", עורך הספר על אביו ועוד, נחלת הר חב"ד
הרב ישראל - מנהל אגף שיעורי תורה בצעירי אגודת חב"ד בישראל.
הרב אליעזר ברוד - רב היישוב כרמי יוסף, מו"ץ בכפר חב"ד ר"מ בישיבת 'הבוכרים' בכפר חב"ד וחבר מועצת הרבנות הראשית.
הרב יוסף יצחק קפלן - רב היישוב סתריה
הרב לימא וילהלם - ר"מ בישיבת תומכי תמימים מוריסטאון
הלכות תלמוד תורה לאדמו"ר הזקן עם הערות וציונים (6 כרכים).
שערי תפילה ומנהג - ביאורים בנוסח התפילה ומנהגיה לשיטת אדמו"ר הזקן, ב' כרכים, בהוצאת קה"ת ומעיינותיך.
מראי מקומות על שולחן ערוך הרב.
מרה היא נוזל המיוצר בכבד ומשמש בתהליך העיכול.
המרה מופרשת מהכבד ונאגרת בכיס המרה, ממנו היא משוחררת בזמן עיכול של שומנים דרך צינור המרה אל התריסריון (תחילת המעי הדק), על מנת לעזור בפירוק המזון.
נוזל המרה משתתף בתהליכי עיכול חשובים כגון פירוק טיפות שומן בשביל הגדלת שטח פנים במהלך תהליך העיכול.
במרה ישנן מולקולות שלהן יכולות דטרגנטיות היוצרות תחליב עם טיפות השומן שבמזון.
למעשה נוזל המרה גורם לחלוקת טיפות השומן מהמזון לטיפות מיקרוסקופיות ששטח פניהן גדול, ובכך מאפשרות גישה יעילה של אנזימים מפרקי שומנים (המומסים במים) אל מולקולות השומן (שאינן מתמוססות היטב במים עקב תכונותיהן ההידרופוביות).