tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-3 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לנאנט במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת 2021/2022. ב-28 בינואר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1-1 נגד לאנס במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2022/2023.
ב-17 ביולי 2023, לאחר ירידתה של טרואה לליגת המשנה הצרפתית, הושאל לערוסי למשך עונת 2023/2024 לשפילד יונייטד, העולה החדשה לפרמייר ליג.
לערוסי היה חלק מסגל נבחרת צרפת עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
ב-16 באוקטובר 2023 ערך לערוסי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלג'יריה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מצרים במשחק ידידות.
יאסר חאמד הוא כדורגלן פלסטיני-ספרדי המשחק בעמדת הבלם באל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית.
חאמד נולד לאב ממוצא פלסטיני ולאם ממוצא בסקי.
חאמד התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בספרד.
בקיץ חתם בבוסאיתין מליגת העל הבחריינית עמה ירד לליגה השנייה בסיום העונה.
ב-15 בינואר 2022 חתם באל-מסרי מליגת העל המצרית.
ב-20 בפברואר 2022 הבקיע בניצחון 0-2 נגד מזמבה במסגרת גביע הקונפדרציה CAF.
ב-31 ביולי 2022 חתם בא-ריאל מליגת העל הקטרית.
בא-ריאן מיעט לשחק וב-26 בינואר 2023 חתם בקדסייה מליגת העל הכווייתית.
ב-21 באוגוסט 2023 הצטרף לנורת'איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
ב-30 בינואר 2024 חזר למצרים וחתם בא-זמאלכ.
בפברואר חתם בא-זמאלכ מליגת העל המצרית עד לסיום העונה.
ב-25 בפברואר 2025 חתם באל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית.
ביולי זומן לסגל נבחרת פלסטין וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד ב-30 לחודש ואף כבש את השער היחיד במשחק.
ב-1 בינואר 2024 נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2023.
יאסר מוחמד א-טאהר תריכי הוא אתלט אלג'יראי, סגן אלוף עולם באולם (גלאזגו 2024) ופעמיים זוכה מדליית ארד באליפות אפריקה (אסאבה 2018 ופור לואי 2022) בקפיצה משולשת.
באליפות אפריקה שנערכה באוגוסט באסאבה שבניגריה זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.78 מטר, אחרי הוגו פבריס זנגו מבורקינה פאסו (17.11 מטר) וגודפרי חוטסו מוקואנה מדרום אפריקה (16.83 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיים במקום 20 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.62 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיים במקום חמישי בקפיצה משולשת בשיא אלג'יריה חדש של 17.43 מטר.
באליפות העולם בעולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיים במקום עשירי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.42 מטר.
באליפות אפריקה שנערכה ביוני בפור לואי שבמאוריציוס זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.58 מטר, אחרי הוגו פבריס זנגו (17.34 מטר) וטסולאנג צ'ירילצו מבוטסואנה (16.77 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.01 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.35 מטר, אחרי הוגו פבריס זנגו (17.53 מטר) ולפני טיאגו פריירה מפורטוגל (17.08 מטר).
באולימפיאדת פריז סיים במקום תשיעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר.
תריכי נשא את דגל אלג'יריה בטקס הפתיחה של האולימפיאדה ביחד עם הג'ודוקא אמינה בלקדי.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.25 מטר.
יאסר ג'דבאן הוא ראש המועצה המקומית כסרא-סמיע.
נולד לפרג' ועפיפה וגדל בכפר כסרא שב.
הבכור מתוך שבעה אחים ואחיות.
למד בבית ספר יסודי וחטיבת ביניים כסרא ובתיכון במעלות-תרשיחא.
ביולי 1982 סיים את לימודיו התיכוניים.
בפברואר 1983 התגייס לצה"ל לגדוד חרב לאחר שישה חודשים עבר לשרת כמ"מ בפלס"ר שח"ר בפיקוד הצפון ושירת בעיר צור בלבנון עת התרחש אסון צור השני במלחמת לבנון הראשונה.
במאי 2008 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 2008–2018 שימש חבר דירקטוריון בתאגיד המים מעיינות זיו.
בשנים 2008–2010 שימש יו"ר ועד הורים בבית ספר שש שנתי כסרא סמיע.
בשנים 2010–2016 שימש מנהל מרחב תבור ברשות חירום לאומית במשרד הביטחון.
בשנים 2017–2018 שימש מנהל מחוז צפון ברשות חירום לאומית.
בבחירות לרשויות מקומיות ב-2018 ג'דבאן היה מועמד יחיד לראשות המועצה וזכה ל-96.67% מקולות הבוחרים (2,588 קולות בעד מול 89 נגד).
רשימתו של ג'דבאן "אלוחדה" (נא) זכתה בכל 9 המנדטים למועצה בבחירות אלו כשגברה ברוב של 2,565 קולות מול 52 קולות על רשימת "אלאסתקלאל" (נץ).
בבחירות ב-2024 נבחר לכהונה נוספת בראשות המועצה עם 86.5% מהקולות לעומת 13.5% לנזיה רבאח.
רשימתו "אלוחדה" זכתה בשבעה מנדטים מתוך תשעה.
בנובמבר 2020 נבחר למזכיר פורום ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות עד לשנת 2024. באפריל 2024 נבחר ליו"ר פורום ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות.
הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה ולימודי ביטחון שניהם מאוניברסיטת חיפה.
בוגר קורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה "ברק" במכללות הצבאיות להכשרת תפקידי מטה בדרג תיכון ובכיר ביבשה.
בוגר קורס דירקטורים הלכה למעשה - חברות ציבוריות, פרטיות וממשלתיות.
הוא נשוי לעדינה ואב לארבעה.
יאסר טבאש הוא ראש המועצה המקומית כעביה-טבאש-חג'אג'רה.
נולד למוסטפא ומרים וגדל בכפר טבאש שב.
אביו מוסטפא שימש מוכתאר של הכפר.
הבכור מתוך 12 אחים ואחיות.
למד בבית ספר יסודי בבסמת טבעון ובתיכון עירוני נצרת.
לאחר התיכון החל ללמוד לתואר ראשון במדע המדינה והיסטוריה כללית וסיים בשנת 1978.
לאחר מכן עבד ככתב פרילנסר לענייני צפון בטלוויזיה הישראלית במקביל עבד כמורה לערבית בבית הספר רמות בחיפה.
בהמשך שימש מורה לערבית בבית ספר מקיף כפר יהושע ומורה בבית ספר יסודי בסמת טבעון.
בשלב מאוחר יותר מונה לכתב קבוע בטלוויזיה הישראלית ושימש בתפקיד עד לשנת 1988.
בשנים 1988–1998 שימש כקצין הממונה על מחוז צפון במשרד הפנים.
בשנת 1998 מונה מטעם משרד הפנים לראש המועצה הממונה של ערערה בנגב וכיהן בתפקיד עד לשנת 1999.
בשנת 1999 מונה מטעם משרד הפנים לראש המועצה הממונה של כסייפה וכיהן בתפקיד עד לשנת 2000.
בשנים 2000–2004 שימש יו"ר ועדה קרואה של המועצה המקומית בענה.
בשנת 2004 היה בצוות ההקמה של המועצה אזורית אבו בסמה יחד עם מנכ"ל משרד הפנים עמרם קלעג'י.
ביולי 2004 התמודד בבחירות לראשות המועצה כעביה-טבאש-חג'אג'רה מול זידאן כעביה וגבר עליו עם 62.73% מהקולות.
בתקופת כהונתו שימש גם כיו"ר הפורום ראשי הרשויות הבדואיות בצפון.
כיהן כראש מועצה עד לשנת 2008.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד לראשות המועצה בשנית מול זידאן כעביה והפסיד עם 43.85% מהקולות לעומת 56.15 לכעביה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול מוחמד כעביה, חסן כעביה, ראפע חג'אג'רה וזידאן כעביה.
בסיבוב הראשון של הבחירות זכה טבאש ל-31.27% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול זידאן כעכיה שזכה ל-29.33% מהקולות.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד לראשות המועצה מול חסין כעביה וראפע חג'אג'רה.
בסיבוב הראשון זכה ל-30.99% מהקולות ולא עלה לסיבוב שני.
בשנים 2018–2024 שימש בשנית חבר מועצה מקומית כעביה-טבאש-חג'אג'רה וכיהן כיו"ר ועדת המכרזים.
בבחירות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול זידאן כעביה וניצח עם 50.79% מהקולות לעומת 49.21% לכעביה.
בעבר עבד כמרצה לתיירות על המגזר בדואי והתיישבות הבדואית.
ומשמש חבר ועד מנהל מעון כפר כנא.
יאסר א-רומאיאן הוא איש עסקים סעודי, המשמש בתפקיד מושל קרן ההשקעות הציבורית (Public Investment Fund-PIF), קרן העושר הריבונית של ממלכת ערב הסעודית.
בנוסף הוא יושב ראש חברת הנפט עראמקו הסעודית שבבעלות המדינה וגם בחברת הכרייה הגדולה בסעודיה Maaden.
הוא יו"ר מועדון הכדורגל האנגלי ניוקאסל יונייטד ומנהל את ליגת LIV Golf .
הוא יו"ר חברת התעופה הסעודית ריאד אייר.
הוא היה מעורב בבניית המגה-פרויקט ניאום.
א-רומאיאן, ידוע כבעל ברית קרוב לשליט הסעודי מוחמד בן סלמאן.
בקריירה המוקדמת שלו, א-רומאיאן בילה בתחום הפיננסים.
כשהמלך עבדאללה נפטר ב-2015 והשלטון התגבש סביב יורש העצר מוחמד בן סלמאן, א-רומאיאן הועלה לעמדות כוח, כגון, יו"ר PIF ובמקביל גם במועצת המנהלים של עראמקו הסעודית.
לאחר הטיהור של בן סלמאן ב-2017 מהאליטות הפוליטיות הסעודיות המתחרות, א-רומאיאן ומקורביו מילאו את החלל ועזרו לבן סלמאן לבסס את שלטונו.
א-רומאיאן היה מעורב בהעברת הנכסים שנתפסו מהאליטות הסעודיות האחרות לתוך ה-PIF.
בשנת 1970, יאסר א-רומאיאן נולד בבוראיידה, מחוז אל-קאסים.
אביו היה סעודי ואמו הייתה סורית.
בילדותו עבר לריאד, שם למד בבית הספר "אל-איבנאא".
ב-1993, סיים את לימודיו באוניברסיטת קינג פייסל באל-אחסא בתואר בוגר בחשבונאות.
הוא למד קורס בן שלושה חודשים בבית הספר לעסקים של הרווארד בשנת 2007.
יאסר החל את הקריירה שלו ב־Saudi Hollandi Bank, שם כיהן כראש מחלקת הברוקראז' הבינלאומי.
לאחר מכן, הצטרף לרשות שוק ההון הסעודית (CMA), שם היה אחראי על רישום ניירות ערך.
בין 2011 ל-2015, א-רומאיאן שימש כמנכ"ל חברת ההשקעות Saudi Fransi Capital (SFC), שהיא זרוע ההשקעות הבנקאיות של Banque Saudi Fransi.
בין השנים 2014 עד 2015 הוא כיהן כחבר הדירקטוריון של בורסת המניות הסעודית.
א-רומאיאן ישב במועצות המנהלים של סופטבנק ו-ריליאנס אינדסטריז.
בספטמבר 2019 א-רומאיאן מונה ליו"ר מועצת המנהלים של ערמקו הסעודית לאחר שיורש העצר בן סלמאן הדיח את חאליד אל-פאלח, שר האנרגיה, בעקבות אי הסכמה עם הנחיותיו של בן סלמאן.
בספטמבר 2015, מונה א-רומאיאן למנכ"ל קרן ההשקעות הציבורית של ערב הסעודית (PIF).
בשנת 2016, PIF השקיעה 3.5 מיליארד דולר בחברת אובר שבסיסה בארצות הברית.
הוא הצטרף לדירקטוריון של אובר כחלק מההסכם.
באוגוסט 2016, הצטרף א-רומאיאן למועצת המנהלים של חברת הנפט הלאומית ערמקו הסעודית כחלק ממהלך לקדום שיתוף פעולה הדוק יותר, בין ערמקו לקרן ההשקעות הצבוריות (PIF) במטרה לבצע ארגון מחדש של הכלכלה הסעודית.
באוקטובר אותה שנה, PIF השקיעה 45 מיליארד דולר בקרן SoftBank Vision Fund, שהוקמה באותה עת.
במאי 2017, PIF השקיעה 20 מיליארד דולר בקרן תשתיות משותפת בארצות הברית עם בלקסטון .
א-רומאיאן היה מעורב בהעברת נכסים ל-PIF בעקבות הטיהור של ממשלת ערב הסעודית ב-2017. א-רומאיאן העביר 20 חברות שהוחרמו על ידי הממשלה לקרן ה-PIF, כולל אחת שלימים נטען כי נעשה בה שימוש על ידי סוכני ערב הסעודית ברצח העיתונאי ג'מאל חאשוקג'י.
באוקטובר 2021, קרן ההשקעות הציבורית (PIF) הודיעה על רכישת קבוצת ניוקאסל יונייטד על ידי הקונסורציום המורכב מקרן ההשקעות הציבורית וא-רומאיאן נבחר ליו"ר המועדון לאחר שקרן ה-PIF רכשה אותו.
יש לו לפחות בן אחד.
מוחמד בן סלמאן נתן לא-רומאיאן בית בשווי 250 מיליון ריאל סעודי (מעל 60 מיליון דולר) ליד ארמון הנשיאות.
א-רומאיאן תואר כבעל תשוקה לגולף.
לאחר הטיהור שבצע מוחמד בן סלמאן באליטות הפוליטיות הסעודיות, גיסו של א-רומאיאן, מאזין בן איברהים אל-קהמוס, מונה לנשיא הרשות לפיקוח ולמלחמה בשחיתות של ערב הסעודית.
א-רומאיאן מקורב לדונלד טראמפ ובמסע הבחירות של טראמפ הוא צולם כשהוא חובש כובע של 'Make America Great Again'.
לאחר זכייתו של טראמפ בבחירות 2024, א-רומאיאן, נצפה באירוע UFC במדיסון סקוור גארדן עם הנשיא הנבחר.
יאסר חסן חוסיין עבד אל-מג'יד עַמְר היה עורך דין ופוליטיקאי פלסטיני.
הוא היה הראשון שהחזיק בתיק משרד החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלות הרשות הפלסטינית.
עמר נולד בשנת 1930 בעיירה דורא שבמחוז חברון, שם גדל והשלים את לימודיו בבית הספר.
הוא הצטרף למכללת אל-נהדה בירושלים ועבד כמורה בין השנים 1951–1955. מאוחר יותר בשנת 1960 קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת דמשק, ובשנת 1961 קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1962 הפך יאסר עמר לחבר בפרלמנט הירדני.
בשנת 1967 הצטרף כחבר ללשכת עורכי הדין הירדנית.
שנה לאחר מכן גורש על ידי ישראל משטחי יהודה ושומרון אל ירדן.
בשנת 1969 נבחר כחבר בלשכה הקבועה של איגוד עורכי הדין הערבים.
בשנת 1985 הוזמן להקים את הוועדה הלאומית הפלסטינית לחינוך, תרבות ומדע, לאחר שעמד בעבר בראש מחלקת החינוך של הארגון לשחרור פלסטין.
ב-1994 מונה לתפקיד שר החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלתו הראשונה של יאסר ערפאת.
בינואר 2002 נפטר מהתקף לב.
יאסר אבו שבאב היה בדואי פלסטיני משבט תראבין ברפיח, ראש מיליציית "הכוחות העממיים" ברצועת עזה, שפעלה בשיתוף פעולה עם צה"ל.
במאי 2025 החל, יחד עם המיליציה שלו, לבזוז משאיות של הסיוע ההומניטרי לרצועה.
כונה "פבלו אסקובר של עזה" בשל מעורבותו בעבר בהברחות סמים ותפקידו החזק בפוליטיקה החמושה המקומית.
ב-4 בדצמבר 2025 במהלך חילופי אש בין חמולות נורה ומת מפצעיו.
טרם פרוץ מלחמת חרבות ברזל ריצה אבו שבאב מאסר בכלא ברצועת עזה, לאחר שהואשם בסחר בסמים ובגניבה.
לפי חלק מהמקורות, למיליציה בראשותו היו קודם לכן קשרים עם דאעש; אחרים טוענים שהמיליציה לחמה בסיני נגד תאים של דאעש.
הוא שוחרר כתוצאה מהפצצת בתי כלא על ידי ישראל וחיסול סוהרי חמאס.
במהלך התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, שהוביל למשבר הומניטרי ברצועת עזה, אבו שבאב, שפעל במזרח רפיח, הוביל כנופיה בת כ-100 אנשים, רובם אנשי וקציני מנגנוני הביטחון הפלסטיניים לשעבר, שתקפו משאיות שמביאות מזון ואספקה לרצועת עזה.
לטענת אבו שבאב, הכנופיה נוסדה משום ש"חמאס לא השאיר לנו כלום, ואנשיהם החמושים מגיעים מדי פעם ויורים עלינו".
בהמשך חמאס ניסתה להתנקש בחייו אך ללא הצלחה.
בינואר 2025 הוציאה חמאס להורג את אחד מעוזריו הבכירים.
אבטחת פעילותה של הקרן ההומניטרית לעזה
במאי 2025 דווח כי אבו שבאב ואנשיו מאבטחים שיירות סיוע ורכבי או"ם והצלב האדום.
הוא הואשם על ידי חמאס בשיתוף פעולה עם ישראל.
לטענתם, ארגונו של אבו שבאב פרוס מאחורי 'סוללות עפר' כדי להבטיח את כניסת הסיוע במסגרת התוכנית האמריקאית להכנסת סיוע הומניטרי לרצועה, ומציג את עצמו כשומרה.
לדבריהם, שכירי החרב שלרשותו מלווים את שיירות הסיוע לאורך הכביש שבשליטת ישראל ממעבר כרם שלום, חמושים ברובי קלצ'ניקוב ובנשק שסופק להם על ידי צה"ל.
אבו שבאב טען ביוני 2025 בהודעה מוקלטת מטעמו כי הוא פועל "תחת השלטון הלגיטימי הפלסטיני".
בדבריו התכוון לרשות הפלסטינית ואמר כי הוא פועל בהנחיותיה ובתיאום מלא איתה.
בנוסף, קרא לתושבי מזרח רפיח לשוב לבתיהם בבטחה, והוסיף כי הם ידאגו לספק להם מחסה ומזון.
אבו שבאב הודיע בנוסף כי הוא הקים כוח שנועד להגן על הפלסטינים מפני "הטרור של ממשלת העובדות בשטח" (חמאס) ומפני "גנבי הסיוע".
לטענתו, הוא הגן וחילק סיוע למאות משפחות שהיו בשטחי מזרח רפיח.
ישראל חימשה את המיליציה בראשותו ברובי קלצ'ניקוב, במטרה לאפשר לה להגן על עצמה מפני חמאס.
אבו שבאב הכחיש שישראל, או מדינה אחרת, מחמשת אותו ואת המיליציה בהנהגתו.
לדבריו, הנשק בידיו הוא נשק פשוט שנאסף מהאנשים.
ב-5 ביוני 2025 פרסם דורון קדוש כי צה"ל מאשר רשמית את שיתוף הפעולה שלו עם אבו שבאב והמיליציה שלרשותו.
אבו שבאב פרסם באמצעות "המרכז לקשרי שלום" הקלטה שבה הוא מציב שורה של דרישות, קורא לחמאס לוותר על השלטון בעזה, ומפרט את הצעדים הנדרשים לשיקום הרצועה, לדבריו.
ב-2 ביולי 2025 פרסם משרד הפנים של ממשל חמאס ברצועת עזה צו התייצבות נגד אבו שבאב, באשמת בגידה, ריגול עבור גורמים זרים, הקמת תא חמוש ומרד מזוין.
בהודעה הובהר כי עליו להתייצב לדין בתוך עשרה ימים, ולא – ייגזר דינו בהיעדרו.
ימים ספורים לאחר מכן, ב-6 ביולי, פרסם חדר המבצעים הפלסטיני המשותף הודעה חריגה המכריזה על התרת דמו בגין בגידה.
בתגובה לדברים, מסר אבו שבאב לכתבת ynet עינב חלבי: "מי שחוטף ורוצח ילדים, כפי שנעשה למשפחת ביבס, אינו מחזיק בלגיטימציה לשפוט אחרים.
אלו תתי-אדם שפלים שסופם קרב".
מוחמד יאסר זבירי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פמליקאו מליגת העל הפורטוגלית.
זבירי גדל באקדמיית הכדורגל מוחמד השישי במרוקו, ובשנת 2024 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אוניון דה תוארכה במסגרת ליגת העל המרוקאית.
הוא ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-26 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לארבע שנים בפמליקאו מליגת העל הפורטוגלית.
זבירי נכלל בסגל נבחרת מרוקו עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2025, וזכה עמה בטורניר.
הוא ערך שבע הופעות בטורניר, בהן הבקיע חמישה שערים, כולל צמד שערים בניצחון 0–2 על נבחרת ארגנטינה במשחק הגמר, וסיים כמלך השערים של הטורניר יחד עם שלושה שחקנים נוספים.
הוא זכה גם בתואר ה-Silver Ball של הטורניר.
נבחרת מרוקו עד גיל 20
יאסר עבאס הוא איש עסקים פלסטיני-קנדי אמיד ובנו של נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
עושרו הבולט עורר מחלוקת בשטחי הרשות הפלסטינית.
יאסר מחמוד עבאס הוא השני מבין שלושה בנים של מחמוד עבאס ואשתו אמינה.
הוא נקרא על שמו של המנהיג הפלסטיני יאסר ערפאת.
בשנת 1983 סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת המדינה של וושינגטון.
לאחר סיום לימודיו התגורר עבאס במונטריאול, קנדה, שם הייתה לו חברה שעסקה בעיקר בשיפוץ בנייני דירות, והוא היה יושב ראש מועצת העסקים הקנדית-פלסטינית.
עבאס הוא הבעלים של פלקון טבק (Falcon Tobacco), החברה השולטת בכל מכירות הסיגריות מתוצרת ארצות הברית בכל שטחי הרשות הפלסטינית.
עבאס הוא גם יושב ראש "קבוצת פלקון הולדינגס" (Falcon Holding Group), חברת השקעות פלסטינית שבבעלותה חברת פלקון לחשמל מכני (FEMC).
חברה זו קיבלה סיוע מממשלת ארצות הברית, בסך 1.89 מיליון דולר, לאחר שזכתה בחוזה לבניית מערכת ביוב בחברון.
בנוסף, עומד יאסר עבאס בראש חברת ביטוח, חברת הנדסה אזרחית ועסקי נדל"ן, חברות שבסיסן ברמאללה.
יחד עם אחיו, טארק עבאס, הוא הבעלים של סוכנות פרסום בגדה המערבית.
מקורות פלסטיניים מסרו ב-24 באוגוסט 2009, כי יאסר עבאס נועד עם אישים ישראלים, בניסיון לקיים פגישה בין אביו לבין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בשולי כינוס העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק בחודש ספטמבר.
בספטמבר 2023 דֻווח כי אבו מאזן החל לשלב את בנו יאסר בפעילות מדינית, וכי הוא צורף למשלחת הפלסטינית לשיחות עם ההנהגה הסעודית.
בצמרת הפת"ח הועלו חששות כי זה עלול להתקבל "ברחוב הפלסטיני" כנפוטיזם ושחיתות.
לאחר בחירתו של ג'וזף עאון לתפקיד נשיא לבנון, הגיע אבו מאזן ללבנון, כדי לקיים עמו שיחות מדיניות.
בנו יאסר הצטרף למשלחת כ"יועץ מיוחד".
באוגוסט 2025 דיווח העיתון הלבנוני "אל-אחבאר" שיאסר עבאס הגיע ללבנון בפעם השנייה כדי לדון על פירוק הנשק הפלסטיני בלבנון, וכי הוא צפוי להיפגש עם ראש ממשלת לבנון נוואף סלאם ובכירים נוספים.
בריאיון לעיתון מקוון סעודי, באפריל 2009, תקף יאסר עבאס את חמאס השולט ברצועת עזה, והודה שבעסקיו הוא משתף פעולה עם ישראל.
עם זאת, באפריל 2014 הוא הצהיר (בניגוד לעמדתו הרשמית של "אבו מאזן") כי נתניהו מאריך בכוונה את המשא ומתן, אך בדעתו לחזור לצפת, מקום הולדת אביו.
ביוני 2012, כתב ג'ונתן שנצר, פרשן פוליטי וסגן נשיא הקרן להגנה על דמוקרטיות, מאמר דעה מקוון עבור מגזין Foreign Policy, שהטיל ספק בלגיטימיות של עושרם של יאסר ואחיו טארק, בניו של הנשיא מחמוד עבאס.
יאסר עבאס הגיש תביעת דיבה נגד שנצר, אך באוקטובר 2013, השופט דחה את התביעה.
באוגוסט 2015 הועלה חשד לשימוש לרעה בכספי ציבור, כאשר יאסר שילם 50,000 דולר כדי לרכוש דירות במתחם יוקרה ברמאללה, סכום נמוך משמעותית ממחיר השוק של דירות אלו.
בנוסף ביקש יאסר משר החוץ של בחריין לתרום 4 מיליון דולר למימון קומפלקס פרטי עבור פקידי הרשות הפלסטינית.
ב-2012 האשים מוחמד רשיד, יועצו הכלכלי של יאסר ערפאת, את "אבו מאזן", אביו של עבאס, שהוא נטל לעצמו 100 מיליון דולר מכספי הרשות הפלסטינית.
העיתון המקוון "א-שאהד" (1 אוגוסט 2025): התבטא כי יאסר "הוא לא רק בנו של נשיא הרשות הפלסטינית, אלא סמל בולט לניתוק האליטה מהעם שלה, ולחוסר יכולתו של המשטר להעמיד לדין אפילו את הקרובים ביותר לראש הרשות הפלסטינית".
יאסר עבאס טען בריאיון לכתב קנדי שעושרו נובע מעסקיו הפרטיים: "עבדתי קשה מאוד כדי לרכוש את הוני...
התעשרתי לפני שאבי נבחר לנשיא, ואמשיך לעשות עסקים לאחר סיום כהונתו".
לעבאס שני בנים ובת מנישואים קודמים.
בשנת 2015 הוא נישא למגישת הטלוויזיה הלבנונית-ערבית של ה-BBC, מלאכ ג'עפר (ملاك جعفر).
יאפא היא סדרת דרמת מתח ישראלית שנוצרה על ידי ליאורה קמינצקי, שגם ביימה אותה ביחד עם מיכאל מאיר.
הסדרה מגוללת את סיפורו של אמיר, שוטר קהילתי ביפו, החוקר ירי בנערה יהודייה, חושף רומן מעורב, ומסתבך עם משפחות הפשע בעיר.
אמיר נג'אר, שוטר קהילתי ביפו, מוצא עצמו במרכז חקירה רגישה, לאחר שניסיון חיסול עברייני משתבש, ומסתיים בפציעתה הקשה של עדי, נערה יהודייה שנורתה מכדור תועה בשדרות ירושלים בעיר.
האירוע התרחש בעת שעדי רכבה עם בן זוגה הסודי אדהם, על הקטנוע של אחיו, סאמר.
אמיר היה הראשון בזירה, אך כשל בתפיסת היורה, שנמלט.
הוא מחליט לצאת למסע חקירה עצמאי לאיתור האשמים, וכך לכפר על תפקודו הלקוי.
הדבר מוביל אותו לעימות ישיר עם עולם הפשע המקומי, ועם בני משפחתו של אדהם המעורבים בו, תוך סיכון הקריירה והמעמד שלו בקהילה.
אמיר נג'אר (שאדי מרעי) – בן 28, שוטר קהילתי שעוסק בסכסוכי שכנים בתחנת יפו.
נשוי לאישה יהודייה בשם נעמי, ובנה של חלימה, אם חד הורית שילדה אותו מחוץ לנישואים.
נקלע לאירוע הירי בעדי ומתחיל לחקור אותו.
סשה זרצקי (בסדרה נקראת קנייבסקי) (לנה פרייפלד) – בת 29, בלשית בתחנת יפו.
בעלת יחסי אנוש לא מוצלחים וחוסר כבוד לבני אדם וזילזול באמיר.
מלי מזרחי (הדר רצון-רותם) – קצינת המשטרה בתחנת יפו.
קפטן יוסי (זהר שטראוס) – סוכן שב"כ מושחת.
מקבל שוחד קבוע מארם תמורת אישור העסקת פועלי בניין פלסטינים.
סאמר מנסור (אמיר ח'ורי) – בן 25, עובד כמתקין מזגנים אצל דודו אבו טאהר, אך בפועל סוחר סמים.
מנהל רומן עם אלהאם שנשואה לעבד.
אדהם מנסור (ארכאן טריף) – בן 20, היפסטר וסטודנט למשפטים.
בן הזוג של עדי ואחיו הצעיר של סאמר.
אמל מנסור (סלווה נקארה) – אימם של סאמר ואדהם.
אבו טאהר (ג'וני ערביד) – אחיה של אמל, ודודם של סאמר ואדהם.
בנו טאהר נרצח לפני תחילת הסדרה.
בילאל (מוצארט כתילאת) – עובדו הנאמן של אבו טאהר.
עדנאן (מוראד חסן) – קרוב משפחה של אבו טאהר.
בעל מוסך המואשם ברצח של עדי ע"י סוכן השב"כ קפטן יוסי.
אילנה ענבר (נטע ריסקין) – אימה של עדי, צלמת.
ארם ענבר (אלון פדות) – אביה של עדי, יזם בתחום הבנייה, מתאבד בפרק האחרון לאחר שהתגלה שהוא האשם ברצח בתו עדי.
עדי ענבר (נטע רוט) – נערה בת 17 הנמצאת בזוגיות עם אדהם.
נפצעת אנושות באירוע הירי בתחילת הסדרה, ובפרק השלישי היא מתה מפצעיה.
נעמי נג'אר (עינת הולנד-סייח) – אשתו היהודייה של אמיר.
חיה איתו את המורכבות של זוג מעורב ביפו.
חלימה (ח'אולה חאג'-דיבסי) – אמו של אמיר.
ילדה אותו מחוץ לנישואים וגרה עמו ועם נעמי אשתו.
אורטל (הילה סעדה) – אחותה של נעמי.
מנסה לשכנע אותה לעזוב את יפו, ולחדש את הקשר עם אביהן.
חיים זנאתי – אביה של נעמי ואורטל.
סמי (איהאב אליאס סלאמי) – קבלן.
חברו הטוב ועובד של ארם.
עבד (ג'לאל מסארוה) – בנו של סמי וחברו הטוב של השוטר אמיר מילדות, עובד קרוב של ארם ענבר הקבלן, בן זוגה של אלהאם.
בעל נטיות הומוסקסואליות ויודע זאת מגיל 13. בפרק האחרון מתגלה שהוא הרוצח של עדי ענבר.
אלהם (לונא מנסור) – בת זוגו של עבד, המנהלת רומן עם סאמר מנסור.
בפרק השמיני ננעלת במחסן ע"י עבד לאחר ששאלה אותו אם יש לו מאהב וגורלה נשאר עמום.
אבו סלים – אביו של סלים, שרצח את טאהר.
עשה הסכם סולחה עם אבו טאהר.
עאיישה (שאדן קנבורה) – חברתה הטובה של אילנה ועובדת איתה.
בסדרה משתתפים גם סמירה סרייה, וסאמר בשאראת.
ב 25 באוקטובר 2018 פורסם שתאגיד השידור הישראלי יפיק סדרה בשיתוף פעולה עם רשת CBS.
תחילה עלילת הסדרה הייתה אמורה להתמקד במקרה רצח של נערה יהודיה שייחקר על ידי צמד שוטרים, האחד ממוצא רוסי והשני ממוצא מזרחי.
בסוף יולי 2023 החלו צילומי הסדרה, כאשר פורסם שאחד ממשתתפי הסדרה יהיה השחקן אמיר ח'ורי.
בהמשך, הצילומים נקטעו זמנית בעקבות טבח שבעה באוקטובר ותחילתה של מלחמת חרבות ברזל.
יאקוב ברנולי היה מתמטיקאי שווייצרי, ראשון המתמטיקאים בני משפחת ברנולי.
קידם את הפצת החשבון האינפיניטסימלי באירופה, וביחד עם אחיו יוהאן ברנולי נמנה עם מייסדי חשבון הווריאציות.
בתורת ההסתברות ניסח גרסה ראשונה של חוק המספרים הגדולים.
ברנולי נולד בבזל לניקולאוס ברנולי, סוחר בעל השפעה, ואחד מאזרחיה החשובים של העיר.
אביו הפרוטסטנטי רצה שבנו ילמד תאולוגיה, אך ברנולי הצעיר נמשך כבר מקטנותו אחרי מתמטיקה ואסטרונומיה.
ברנולי למד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת בזל ובמקביל למד מתמטיקה ואסטרונומיה.
בשנת 1676 קיבל תואר בתאולוגיה ועבר לז'נבה, שם שהה 20 חודשים, היה מורה לילדה עיוורת והשתתף בוויכוחים תאולוגיים.
ביוני 1678 עבר למשך שנתיים לצרפת, שם למד עם ממשיכי דרכו של דקארט ובראשם ניקולא מלבראנש.
מצרפת עבר להולנד (לאמסטרדם ולליידן) ולמד על חידושים בתחומי המתמטיקה והמדע, בין השאר מיוהנס הודה.
באפריל 1681 המשיך במסעו לאנגליה, שם שהה עד אוקטובר 1682 ופגש את רוברט בויל ורוברט הוק.
בהמשך למסעותיו אלה המשיך לקיים עד סוף ימיו קשרי מכתבים עם הבולטים שבמדעני אירופה.
ב-1682 החל לפרסם מאמרים קצרים בכתב העת "Journal des savants" , תחילה במדעי הטבע ומ-1685 במתמטיקה.
ב-1683 החל ללמד מכניקה באוניברסיטת בזל, וב-1684 הגיש שם את עבודת הדוקטורט שלו.
בשנת 1687 נתמנה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בזל, משרה שהחזיק עד מותו בשנת 1705.
הוא לימד מתמטיקה את אחיו יוהאן, הצעיר ממנו ב-13 שנים, והשניים החלו להתעמק בחיבורו של לייבניץ על החשבון הדיפרנציאלי, שהתפרסם בכתב העת Acta Eruditorum (בהמשך פרסם גם יאקוב ברנולי מאמרים בכתב עת זה).
האחים שיתפו פעולה בפיתוח יישומי החשבון האינפיניטסימלי, אך בהמשך הפכו ליריבים, וב-1697 נותקו הקשרים ביניהם.
תרומותיו של ברנולי בענפי המתמטיקה והפיזיקה רבות.
בין השאר בענפי חשבון אינפיניטסימלי, טורים אינסופיים ותורת ההסתברות.
ברנולי חקר גם עקומות חשובות בתחומי הפיזיקה והגאומטריה, שהבולטת בהן הייתה הספירלה הלוגריתמית.
הוא גילה אחדות מתכונותיה המתמטיות הייחודיות של הספירלה, והוקסם מאחת מהן: כאשר מגדילים את הספירלה פי גורם כלשהו, הצורה שלה נותרת בלתי משתנה, תכונה שידועה כעת כדמיון עצמי.
ברנולי ציווה לחרות ספירלה לוגריתמית על מצבתו (אך במקומה נחרתה על מצבתו ספירלת ארכימדס).
בשנת 1684 נישא ליהודית סטופנוס ונולדו להם בן ובת.
ברנולי נפטר ב-16 באוגוסט 1705 ונקבר בקתדרלה של בזל.
בשנים 1682–1704 פרסם ברנולי מאמרים אחדים בנושאי טורים אינסופיים, ובהם חידושים רבים.
הוא הוכיח שהטור מתבדר, בלי שידע שתוצאה זו הוצגה 40 שנה קודם לכן על ידי פייטרו מנגולי.
ברנולי לא הצליח לחשב את סכום הטור , אך הוכיח שהוא מתכנס לגבול קטן מ-2. בעיה זו, שנודעה בשם בעיית בזל, נפתרה על ידי אוילר בשנת 1737.
בשנת 1683 עסק בבעיה של ריבית דריבית, והגיע למסקנה שהגבול
הוא מספר שבין 2 ל-3. מספר זה נודע בהמשך בשם e.
בשנת 1689 פרסם, במאמרו ""Positiones Arithmeticae de Seriebus Infinitis", את אי-שוויון ברנולי, הקובע כי לכל מספר שלם ולכל מספר ממשי (אם כי אייזק בארו פרסם אי-שוויון זה עוד ב-1670).
במאמר עשה ברנולי שימוש נרחב באי-שוויון זה.
ברנולי קידם את ביסוס החשבון האינפיניטסימלי והפצתו באירופה.
במחלוקת בין לייבניץ לניוטון בנושא זה התייצבו האחים ברנולי לצדו של לייבניץ.
במאי 1690 פרסם מאמר שבו הראה שבעיית הטאוטוכרון, למציאת העקומה שהזמן שלוקח לכל חפץ המחליק עליה להגיע לנקודה התחתונה שלה יהיה בלתי תלוי בנקודת ההתחלה שלו, שקולה לפתרון משוואה דיפרנציאלית ממעלה ראשונה, ופתר את המשוואה בטכניקה של הפרדת משתנים.
במאמר זה טבע את המונח "אינטגרל", ובעקבות זאת הסכים לייבניץ לקרוא ליצירתו "חשבון אינטגרלי".
בשנת 1696 פתר את המשוואה , המוכרת כיום בשם משוואת ברנולי או בשם המשוואה הדיפרנציאלית של ברנולי (כדי להבחין בינה ובין משוואת ברנולי הקרויה על שם אחיינו, דניאל ברנולי).
בשנת 1694 תיאר לראשונה את העקומה הקרויה הלמניסקטה של ברנולי - עקומה שבקואורדינטות פולריות משוואתה היא .
בשנת 1695 פרסם את הגרסה הלטינית לספרו של דקרט, "La Géométrie", ובה הערות ותיקונים של ברנולי.
בשנת 1713, שמונה שנים לאחר מותו, יצא לאור ספרו Ars Conjectandi, שלו השפעה גדולה על תורת ההסתברות .
בספר סקר ברנולי את עבודותיהם של הויגנס, פסקל ואחרים, והוא ספר היסוד המוקדם ביותר לתורת ההסתברות שהיה מוגדר ככזה וכחיבור מחקרי מתמטי של ממש.
הספר כולל הצגה שיטתית של הקומבינטוריקה, ודוגמאות רבות של תוחלת הזכייה במשחקי מזל שונים.
בין השאר הספר מציג את סדרת מספרי ברנולי, והמושג "ניסוי ברנולי" מקורו בספר זה.
יאק הבית או יאק מבוית (שם מדעי: Bos grunniens) הוא מין של פר במשפחת הפריים, בהמת משא טיבטית ארוכת שיער.
יאק הבית תואר מדעית לראשונה על ידי הזואולוג השוודי ליניאוס בשנת 1766, ומוצאו ביאק הבר הנדיר שבעל מעמד של מין בפני עצמו.
תפוצתו העיקרית של יאק הבית היא ברמת טיבט, במחוזות גאנסו, צ'ינגהאי, שינג'יאנג והמחוז האוטונומי הטיבטי; בנוסף, ניתן למצוא אותו גם במונגוליה, בסין, בצפון הודו (בעיקר בלדאק), בפקיסטן, ואף ברוסיה.
בנוסף לקהילה המבויתת הגדולה, ישנה גם קהילה קטנה ופגיעה של יאק הבר (או "יאק פראי").
בשנות ה-90 של המאה ה-20, נערכו ניסיונות כדי לשמר את האוכלוסייה של היאקים הפראיים אולם מספרם נשאר נמוך מאוד.
היאק המבוית שייך לסוג פר, ולכן קשור אל הבקר.
ניתוחי DNA מיטוכונדריים שנעשו כדי לקבוע את ההיסטוריה האבולוציונית של יאק הבית היו מעורפלים מעט.
ייתכן שיאק הבית התפצל מן הבקר בכל נקודה בין מיליון עד חמישה מיליון שנים, וישנן השערות שהיאק קרוב יותר לביזון מאשר לכל חבר אחר במשפחת הפרים.
מאובנים של קרובי משפחה כביכול של היאק, כמו Bos baikalensis, נמצאו במזרח רוסיה, מה שרומז על דרך דרכה פרים דמויי יאק, אבותיהם של הביזונים המודרניים, יכלו להיכנס אל יבשת אמריקה.
המין צוין במקור כ-Bos grunnien ("השור הנוהם", "grunting ox") על ידי קארולוס ליניאוס ב-1776, אך באופן כללי שם זה נחשב רק כמתייחס לצורה המבויתת של החיה, כאשר Bos mutus ("השור האילם", "mute ox") הוא השם המועדף למין הפראי.
על אף שמחברים מסוימים עדיין מתייחסים אל יאק הבר כתת-מין, Bos grunniens mutus, עשה ה-ICZN פסיקה רשמית בשנת 2003, המתירה שימוש של השם Bos mutus ליאקים פראיים ושדרוג מעמדם למין נפרד, וכעת זהו השם הנפוץ יותר.
למעט מקומות מסוימים בהם היאק הפראי נחשב תת-מין, אין יאק המזוהה כתת-מין.
הלולו הגמדי הוא תוצאת רביית כלאיים של זבו, יאק הבית וטאורין.
היאק המבוית הוא בין הגדולים שבפרים, אך קטן מקרובו היאק הפראי.
משקלו של היאק המבוית נמוך בהרבה מיאק הבר, כאשר הזכרים שוקלים 350–580 קילוגרמים והנקבות 225–255 קילוגרמים.
היאקים המבויתים הם חיות בעלות מבנה כבד, חסונים, בעלי רגליים קצרות ופרסות מעוגלות.
הם בעלי אוזניים קטנות ומצח רחב עם קרניים חלולות ושחורות באופן יחסי.
אצל הזכרים הקרניים יוצאות מן הצדדים של הראש, ואז הן פונות קדימה.
אורכן של קרני הזכרים הוא בין 48 ל-99 סנטימטרים.
אצל הנקבות לעומת זאת הקרניים קטנות יותר, אורכן 27–64 סנטימטרים, וצורתן זקופה יותר.
גם הזכר וגם הנקבה בעלי צוואר קצר וגיבנת מובלטת על כתפיהם, אולם אצל הזכרים הבליטה גדולה וגלויה יותר.
שני הזוויגים בעלי שיער ארוך ומדובלל, עם פרוות צמר עבותה על החזה, הצלעות והירכיים, כדי לבודד אותם מהקור.
במיוחד אצל הזכרים, עלול השיער ליצור מעין "חצאית" שכמעט מגיעה אל הקרקע, ארוך, עם פלומה גדולה של שיער על רובו.
בעוד שליאקים הפראיים יש שיער חדגוני למדי, ליאקים המבויתים יש טווח צבעים גדול יותר בפרוותם, כאשר פרטים מסוימים אף לבנים ומנומרים.
העטינים של הנקבות והאשכים של הזכרים קטנים ושעירים, כהגנה אל מול הקור.
הפיזיולוגיה של יאק הבית מותאמת היטב למקומות גבוהים, כאשר הריאות והלב שלו גדולים יותר מלבקר הנמצא בגבהים נמוכים יותר, כמו גם יכולת להעביר כמות רבה של חמצן בדמם, עקב עקביות של המוגלובין עוברי במהלך חייהם.
למרות הסתגלותם הטובה של היאקים המבויתים לגבהים גבוהים, הם אינם משגשגים במקומות נמוכים, ומתחילים לסבול מחום ומתשישות בחום מעל 15°C.
התאמה נוספת לקור היא שכבה עבה של שומן מתחת לעורם, וכמעט היעדר מוחלט של בלוטות זיעה מתפקדות.
לעומת הבקר המבוית, קיבתם הראשונה של היאקים המבויתים גדולה יחסית לקיבתם השלישית.
ככל הנראה הדבר מאפשר להם לצרוך כמויות גדולות יותר של מזון באיכות ירודה בכל פעם, ולהתסיס את המזון הזה עוד כדי לחלץ ממנו יותר חומרים מזינים.
כפי שמרמז שמו, מין זה בוית והאדם מנצל אותו בדרכים רבות:
סיבי יאק הבית רכים וחלקים ומגיעים במספר צבעים, כולל גוונים של אפור, חום, שחור ולבן.
בצמר משתמשים לאריגה, סריגה וייצור חבלים.
היאקים המבויתים מנוצלים לחרישה ואף לגרירת עגלות, היאק משמש להעברת סחורה דרך מעברי ההרים ומספק אותה לחוואים וסוחרים מקומיים וכמו כן, מלווה משלחות טיפוס.
באזורים מסוימים בטיבט יאק הבית מהווה חלק מהספורט המקומי במרוצי יאק - מקור בידור עיקרי בפסטיבלים טיבטיים מסורתיים.
נקבות יאק הבית מנוצלות לחליבה.
את החלב שותים ומפיקים ממנו מוצרי חלב שונים (בעיקר חמאה וגבינה).
בני אדם שוחטים את בעלי החיים לצורך אכילת בשרם.
בעקרון, ההלכה היהודית מתירה את אכילת היאק, משום שקיימים בו סימני הכשרות של הבהמות.
אולם אם היאק לא מוגדר כפרה רגילה, ישנם פוסקים ("החזון איש", לדוגמה) שאוסרים את אכילתו, שכן פוסקים אלו סוברים שכל בהמה שאין מסורת על אכילתה אסורה באכילה.
עורם של היאקים המבויתים משמש ליצירת מוצרים שונים.
האדם הכליא את היאק המבוית עם פרסתנים אחרים כמו ביזון אמריקאי ובקר הבית ויצר על ידי כך את הדזו והיאקאלו על מנת לנסות להפיק מהם תועלת מרובה יותר.
יאק הבית מאוזכר גם בהקשרים תרבותיים שונים ומגוונים.
דוגמה לכך היא אזכורו של היק (שור הבר) כחלק מהעולם החסידי-יהודי, כפי שמסופר בספרו של חיים באר "אל מקום שהרוח הולך".
יאקוב ארקאדלט היה מלחין פרנקו-פלמי בתקופה של אמצע עד סוף הרנסאנס, שחיבר בעיקר מדריגלים ושאנסונים.
הוא נולד קרוב לוודאי בליאז' ומת בפריז.
מעט מאוד ידוע על ילדותו ונעוריו, אבל ידוע ששהה ברומא בשנת 1539, כאשר הצטרף כחבר לקאפלה היוליאנית.
זמן קצר אחר כך הצטרף לקאפלה הסיסטינית, שם התמנה ל"מאגיסטר פוארורום" (מנצח מקהלת הנערים) ובהמשך קודם למנצח מקהלת הכנסייה.
באותה שנה הוציא לאור ארבעה מששת ספרי המדריגלים לארבעה קולות שהוציא במשך חייו.
בסביבות 1553 כנראה עבר לצרפת, שם בילה את שארית חייו; השאנסונים הרבים שלו נכתבו בשנה זו ובבאות אחריה.
ב-1557 פרסם ספר של מיסות, שהקדיש למעסיקו, שארל דה גיז, החשמן של לורן, שארקאדלט היה מנצח המקהלה בכנסייתו.
סגנונו של אקראדלט מעודן, טהור, מלודי ופשוט והמוזיקה שלו הייתה פופולרית מאוד באיטליה במשך יותר ממאה שנים; ספר המדריגלים הראשון שלו הודפס מחדש 58 פעמים בין 1538, בקירוב, ל-1654, רצף הדפסות יוצא דופן ביותר לזמנו.
עוד רמז לפופולריות שלו אפשר לראות בנטייה התדירה לייחס לו יצירות אנונימיות.
סביר להניח, שהפופולריות שלו נבעה מכישרונו לתפוס את הרוח האיטלקית ולזווג אותה לשלמות הטכנית, המאפיינת את הסגנון הפרנקו-פלמי בכתיבה הרמונית ופוליפונית; ארקאדלט גם כתב נעימות קליטות, קלות לשירה.
המדריגל המפורסם ביותר שלו הוא "Il bianco e dolce cigno" משמח הלב, המצטיין בפיסוק ברור, שירתיות נפלאה ושימוש נבון בחזרות.
הסגנון המיוצג במדריגל זה השפיע על הדור הבא של מלחיני מדריגלים, ביניהם ג'ובאני פלסטרינה.
בסך הכול פרסם אקראדלט 24 מוטטים, 3 ספרי מיסות, 126 שאנסונים צרפתיים ויותר מ-200 מדריגלים.
יאקוב אוברכט (בהולנדית: Jacob Obrecht; נולד ב-1457/1458 – נפטר בסוף יולי 1505) היה מלחין פלמי מתקופת הרנסאנס.
הוא היה מלחין המיסות המפורסם ביותר באירופה בסוף המאה ה-15, שרק ז'וסקן דה פרה העיב עליו אחרי מותו.
כמו כן חיבר גם מספר רב של מוטטים, שירים ויצירות כליות.
אוברכט היה בנם היחיד של חצוצרן העיר גנט וילם אוברכט וליזבטה חרארטס.
אמו מתה בשנת 1460 בגיל 20. תמונת דיוקן שלו, שצוירה בשנת 1496, מציינת את גילו כ-38, עדות לשנת הולדתו.
אין פרטים רבים על חינוכו בילדות, אבל סביר להניח שלמד לנגן בחצוצרה, כמו אביו, ומתוך כך למד את אמנות הקונטרפונקט והאלתור על קנטוס פירמוס נתון.
קרוב לוודאי, שאוברכט הכיר את אנטואן בינואה בחצר הבורגונדית; בכל מקרה, ברור שהכיר את המוזיקה שלו, כיוון שהמיסה המוקדמת ביותר שלו מגלה הקבלה סגנונית קרובה למלחין המבוגר ממנו.
נראה שאוברכט כיהן בשורה של מינויים קצרי מועד, שרבים מהם באו לקיצם בנסיבות רחוקות מאידיאליות.
פעמיים לפחות הסתבך באי-סדרים כספיים, כנראה עקב ניהול ספרים רשלני ותו לא, ויש רשומה מעניינת אחת המעידה על כיסוי גרעון בחשבונותיו בתרומת יצירות שלו למעסיקו.
במשך כל התקופה הזו, גם אם לא היה מבוקש כעובד שכיר, זכה לכבוד שאין למעלה ממנו הן מצד פטרוניו והן מצד המלחינים בני זמנו.
יוהנס טינקטוריס, שהלחין בנאפולי, מציין אותו במיוחד ברשימה קצרה של גדולי המלחינים בימיו - הישג ראוי לציון בהתחשב בכך, שאוברכט היה בן 25 בסך הכל כשטינקטוריס ערך את רשימתו, ובקצה האחר של אירופה.
בשנת 1504 נסע אוברכט שוב לפרארה, אבל עם מות הדוכס בראשית השנה שלאחריה איבד את מקום עבודתו.
לא ידוע באיזה תפקיד נשאר בפרארה לאחר זאת, אך הוא מת כתוצאה ממחלת הדבר שפרצה שם, זמן קצר לפני 1 באוגוסט 1505.
אוברכט כתב בעיקר מוזיקת קודש: מיסות ומוטטים, אף כי מספר קטן של שאנסונים וכן שירים בהולנדית ובאיטלקית שרד עד ימינו.
כמו כן כתב יצירות ללא טקסט, כנראה כליות.
מבחינה סגנונית, אוברכט מהווה דוגמה מרתקת להפרזה הקונטרפונקטית של סוף המאה ה-15. בדרך כלל הוא משתמש בטכניקת קנטוס פירמוס למיסות שלו, אבל נוקט במגוון מדהים של המצאות מבניות בהמרת חומר מקור פשוט לחיבורי מיסה רבי-פרקים.
לפעמים הוא נוטל את חומר המקור שלו ומחלק אותו לפסוקיות קצרות; לפעמים הוא משתמש בגרסאות מהופכות, מן הסוף להתחלה, של מלודיות שלמות, או קטעים מלודיים; במקרה אחד, הוא אפילו שולף את הצלילים היסודיים ומסדר אותם לפי ערך הצליל, מארוך לקצר, ויוצר חומר מלודי חדש מרצפי הצלילים הערוכים מחדש.
הוא מעדיף מבנים אפיזודיים, שבהם כל קטע של יצירה משתמש בחומר מוטיבים שונה: נראה בעליל, שבעיני אוברכט גיוון-יתר הוא דבר שלא ייתכן.
ההליכים שלו מציגים ניגוד מפתיע למוזיקה של הדור הבא, כמו ז'וסקן דה פרה, למשל, שהעדיף אחדות ופשטות גישה.
דוגמה לטיפול מיומן בטכניקת הקנטוס פירמוס אפשר לראות במיסה Sub presidium tuum, הממזגת בה יחדיו שישה מזמורים מריאניים שונים: Sub presidium tuum (אנטיפון, סופרן, כל הפרקים), Ave preclara maris stella
נוסף לכך, מספר התפקידים הווקאליים גדל משלושה ב"קיריה" לארבעה ב"גלוריה" וכן הלאה, עד שבאגנוס דאי יש שבעה תפקידים קוליים.
המזמור הראשי נשמע בבירור בקול העליון לכל אורך היצירה.
החומר שהעדיף כמקור ליצירותיו היה, בבירור, השאנסונים הפופולריים של זמנו.
המצלול שלה אחיד, עם דוגמאות ספורות בלבד לניגודי המרקם החדים שמוצאים אצל אוקכם; מבחינה זו היא מבשרת את מלחיני המאה ה-16 בראשיתה, כולל ז'וסקן, שהושפעו אולי מן המיסה הזו ומיצירות אחרות של אוברכט.
אף כי אוברכט זכה לפרסום בזמנו, לא הייתה לו השפעה רבה על הדורות הבאים: סביר להניח, שיצא פשוט מן האופנה.
כושר ההמצאה העולה על גדותיו ביצירותיו מהווה אנלוגיה מעניינת לסגנון הציור של זמנו, שהדוגמאות המפורסמות ביותר לו הן בציוריו של היירונימוס בוש (גם הוא יליד 1450).
יאק-11 הוא מטוס אימון מתוצרת יאקובלב.
היה בשימוש חיל האוויר הסובייטי בין השנים 1947 ועד 1962.
התכנון של היאק-11 התבסס ברובו על מטוס הקרב יאק-3 ממלחמת העולם השנייה.
היאק-11 נבנה ממתכת ועץ, והוא בעל זוג כני נסע מתקפלים וגלגל זנב קבוע.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של המטוס נערכה ב-10 בנובמבר 1945, והוא נכנס לשימוש ב-1946. בסך הכל יוצרו 3,859 מטוסי יאק-11 בין השנים 1947 ו-1956. החל מ-1953, יוצרו ברישיון 707 מטוסים נוספים על ידי חברת לט קונוביס בצ'כוסלובקיה תחת הכינוי C-11.
דגם בעל מערכת כני נסע תלת-אופנית שכונה יאק-11U תוכנן להחליף ב-1958 את הדגם המקורי של המטוס לצורך אימון טייסי מטוסי סילון של חיל האוויר הסובייטי.
ברם, היאק-11U יוצר לבסוף בכמות קטנה, והדגם המקורי של המטוס נותר בשירות חיל האוויר הסובייטי עד 1962.
ב-19 בינואר 1964, ערק לישראל קפטן מחמוד עבאס חילמי, רווק בן 26 ששימש כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר המצרי, עם מטוס יאק-11. חילמי נחת בבסיס חצור וביקש מקלט מדיני לאחר שלטענתו התאכזב מהמעורבות המצרית במלחמת האזרחים בצפון תימן.
במהלך טיסתו לישראל שנמשכה כשעה ועשרים דקות רדפו אחריו זוג מטוסי מיג 17 וניסו לאותת לו לשוב על עקבותיו (כנראה חשבו שטעה בניווט).
הצוות הטכני של חצור ניסה ללמוד את המכניקה של המטוס שהיה שונה מהמוכר במטוסי המערב ולאחר מכן בוצעו בו מספר טיסות ניסיון על ידי הטייס עזרא אהרון.
ראש מחלקת ציוד בחיל האוויר לא היה מעוניין בהשמשת המטוס הוא קורקע.
בשנת 1978 הועבר המטוס למוזאון התעופה הבריטי בעסקת חליפין ביחד עם מספר טנקי שלל תמורת מטוס הרווארד במצב טיסה.
יאקה לאקוביץ (סלובנית: Jaka Lakovič; נולד ב-9 ביולי 1978 בליובליאנה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הרכז בקבוצות רבות באירופה ובנבחרת סלובניה.
לאקוביץ' נחשב לאחד השחקנים הטובים בתפקידו באירופה.
בשנת 1996, בגיל 18, החל את הקריירה המקצועית שלו בסלובן ליובליאנה לאחר שהוקפץ מקבוצת הנוער לקבוצת הבוגרים.
תוך זמן קצר, הפך לשחקן החמישייה הפותחת ולאחד הגארדים הטובים בסלובניה.
לאחר חמש עונות עזב את סלובן ועבר לנובו מסטו.
בעונתו היחידה במועדון זה הוביל אותו לגמר הפלייאוף בסלובניה, כשבדרך זכה בתואר השחקן המצטיין של העונה.
הישג זה הוביל אותו לצעד גדול בקריירה כשחתם במועדון הפאר היווני, פנאתינייקוס.
במשך ארבע עונותיו במועדון זכה ארבע פעמים באליפות יוון ושלוש פעמים בגביע היווני.
לאקוביץ' משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של סלובניה משנת 2002. במשך שנותיו בנבחרת השתתף עם נבחרתו באליפויות אירופה של 2003, של 2005, של 2007 ושל 2009 וכן גם בהעפלה היסטורית לאליפות העולם 2006, מה שנחשב כהישג השיא של הנבחרת בשנים האחרונות.
יאקו הינטיקה (בפינית: Kaarlo Jaakko Juhani Hintikka; 22 בינואר 1929 - 12 באוגוסט 2015) היה פילוסוף ולוגיקן פיני.
הינטיקה נולד בעיר ונטה בדרום פינלנד.
הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי.
במהלך הקריירה האקדמית לימד באוניברסיטת הרווארד (1959-1956), אוניברסיטת הלסינקי, האקדמיה הפינית, אוניברסיטת המדינה של פלורידה, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת בוסטון.
הינטיקה פרסם למעלה מ-300 מאמרים אקדמיים ויותר מ-30 ספרים.
עיקר תרומותיו בשטח הפילוסופיה הן בתחומים: לוגיקה מתמטית, לוגיקה פילוסופית, פילוסופיה של המתמטיקה, תורת ההכרה, פילוסופיה של הלשון ופילוסופיה של המדע.
חיבוריו התפרסמו בשפות רבות בעולם.
בעיני רבים הוא נחשב למייסד הלוגיקה האפיסטמית, תת-תחום של לוגיקה מודלית, העוסק בחקר הלוגיקה באפיסטמולוגיה.
בעשורים האחרונים לחייו עסק בסמנטיקת משחקים (Game semantics).
בשנים 2002-1962 הינטיקה ערך את כתב העת Synthese ושימש כיועץ עריכה ליותר מעשרה כתבי עת פילוסופיים.
הוא שימש כסגן הנשיא הראשון של ההתאחדות הבינלאומית לחברות פילוסופיות , כסגן נשיא המכון הבינלאומי לפילוסופיה, וכחבר בארגונים פילוסופיים נוספים.
בשנת 2005 זכה בפרס רולף שוק בלוגיקה ופילוסופיה "על תרומותיו החלוציות לניתוח הלוגי של מושגים מודליים, במיוחד מושגי הידע והאמונה".
אברהם צבי בראון (ערך והקדים מבואות), מבחר טקסטים פילוסופיים - מפארמנידס עד הוגי ימינו : מקראה באונטולוגיה, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1995.
יאק-1 הוא מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
הוא היה המטוס הראשון שפותח על ידי "משרד תכנון א.ס.
יאקובלב" (לימים: "יאקובלב חברת כלי טיס").
המטוס נכנס לשירות פעיל ב-1940 ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
תכנון המטוס החל בשנת 1939, לאחר החלטת פיקוד חיל האוויר הסובייטי לפתוח מכרז לבניית מטוס יירוט מתקדם, אשר יחליף את מטוסי I-16 - "סוס העבודה" של החיל דאז.
תכנון המטוס נמשך כחצי שנה.
התוצאה הייתה מטוס חד מנועי, הבנוי מאלומיניום (גוף המטוס) ומעץ (הכנפיים).
החימוש העיקרי של המטוס כלל תותח בקוטר של 20 מ"מ, אשר הותקן בגוף המטוס והיה מסוגל לירות מבעד להבי המדחף.
החימוש המשני כלל שני מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ, ו-4 קני נשיאה לרקטות RC-82, אשר הותקנו כולם בכנפי המטוס.
בינואר 1940 נערכה טיסת הבכורה לאב הטיפוס של המטוס, אשר כונה I-26. המטוס נכנס לשירות בחיל האוויר הסובייטי בסוף אותה שנה.
ייצור המטוס הופסק בשנת 1944 ובסה"כ נבנו 8,734 מטוסים מדגם זה.
במטוז זה טסו טייסים צרפתים שלחמו לצד הצבא האדום לרבות מרסל אלבר שהפיל מטוסים גרמנים רבים.
UTI-26 – מטוס אימון דו־מושבי.
שימש כבסיס לפיתוח מטוס יאק-7.
I-28 – מטוס ליירוט בגובה רב.
יוצר רק אב טיפוס של הדגם.
יאק-1 – הדגם המבצעי הראשון.
יאק-1B – שם לא רשמי לגרסה המשופרת של הדגם יאק-1, אשר הוכנסה לייצור באוגוסט 1942. השיפור כלל החלפת שני מקלעי ה-7.62 מ"מ במקלע אחד של 12.7 מ"מ, החלפת ההדקים המכניים של התותח והמקלע בהדקים חשמליים, החלפת חופת תא הטייס לחופה מזכוכית משוריינת ושדרוג מערכת הקירור של המנוע.
עד להפסקת הייצור בשנת 1944 יוצרו 4,188 מטוסים מדגם זה.
יאק-1M – בדגם זה קוצרו הכנפיים (ביחס לשאר הדגמים) ושופרו ביצועי המנוע.
נבנו רק 2 מטוסים מדגם זה, אך הוא שימש כבסיס לפיתוח המטוס יאק-3.
פרט לחיל האוויר הסובייטי סופק המטוס לצבא הפולני ולצבא יוגוסלביה.
בשנים 1942-1943 השתמשה במטוסים אלו הטייסת הצרפתית נורמנדי-ניימן, שלחמה במסגרת הצבא האדום.
יאקוב יוסיפוביץ' ג'וגאשווילי (בגאורגית: იაკობ ჯუღაშვილი, יאקוב ג'וּע'אשווילי; ברוסית: Яков Иосифович Джугашвили, יאקוב דז'וגאשווילי; נולד ב-18 במרץ 1907, בדזי, גאורגיה - 14 באפריל 1943, זקסנהאוזן, גרמניה) היה בנו הבכור של סטלין, מאשתו הראשונה, יקטרינה סבאנידזה.
הוא נפל בשבי הגרמני בתחילת המלחמה וסטלין סירב להחליפו בגנרלים גרמנים שנפלו בשבי הצבא האדום.
בסופו של דבר, הוא נהרג במחנה השבויים זקסנהאוזן.
לימים טוהר מאשמת בגידה של נפילה בשבי.
יאקוב ג'וגאשווילי נולד ליוסיף סטלין ויקטרינה סבאנידזה.
אימו נפטרה כאשר הוא היה בן 6 חודשים בלבד והוא התחנך במשפחתה.
את ילדותו הוא העביר בטביליסי ואחר כך למד בבית ספר תיכון במוסקבה והשלים לימודיו ב-1925 בבית הספר להנדסת חשמל בעיר.
נישואיו הראשונים היו לזויה גונינויה, בת ה-16, אך אביו התנגד נחרצות לנישואין אלה, בתגובה לכך הוא ניסה להתאבד בירייה, אך ללא הצלחה.
סטלין הגיב לכך באומרו כי "מסור ליאשה ממני כי הוא מתנהג כמו בריון וסחטן ושאין לי עמו שום דבר משותף.
שיחיה איפה שהוא רוצה עם מי שהוא רוצה", נולדה לו ולגונינויה בת בפברואר 1929, אך היא מתה כעבור שמונה חודשים מדלקת ריאות.
לאחר מותה של הבת ג'וגאשווילי וגונינה נפרדו, אף על פי שלא התגרשו באופן רשמי.
יאקוב סיים את בית הספר הטכני במוסקבה והתקבל לאקדמיה לארטילריה.
בתחילת שנות ה-30 הוא הכיר את אולגה גולישבאיה, שהגיעה למוסקבה על מנת לעבוד בתעשייה האווירית.
הם גרו יחדיו בדירה, אך נישואיהם לא יצאו אל הפועל.
עוד בהגיעה לעיר היה לה בן בשם יבגני שכעבור זמן הוענק לו שם משפחתו של יאקוב והוא נקרא יבגני ג'וגאשווילי.
בשנת 1936 יאקוב הכיר את הבלרינה היהודייה יוליה מלצר.
יאקוב הכיר אותה במסעדה, בה הוא היה מעורב בקטטה עם בעלה הקודם, ניקולאי בסראב, שהיה עוזר ראש הנקוו"ד במחוז מוסקבה.
ב-1938 השניים נישאו וכעבור זמן נולדה להם בת, גלינה ז'וגאשווילי, שסירבה להכיר ביבגני כאחיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס יאקוב למאמץ המלחמתי והוא לחם בחטיבת השריון ה-14. הוא לחם בחזית באזור בלארוס במחוז ויטבסק של היום.
קיימות שתי גרסאות בדבר גורלו במלחמה:
גרסה אחת טוענת כי ב-16 ביולי 1941 הוא לחם באזור ליוזנה ונלכד על ידי כוחות הוורמאכט.
הנאצים הודיעו על לכידתו ב-20 ביולי.
תחילה הוא הועבר למחנה לשבויי מלחמה בפרוסטקנה, בפרוסיה המזרחית (לימים גמינה פרוסטרקי בפולין).
כוחות הביטחון של הרייך ניסו לשדל אותו לעבוד עבורם אך ללא הצלחה, הנאצים הקליטו את התשאולים שערכו לו לצורכי תעמולה בחזית.
לבסוף הועבר לכלא מרכזי של הגסטפו אך גם שם סירב לשתף פעולה, לבסוף הועבר למחנה הריכוז המלסבורג.
באפריל 1942 שוב הועבר לכלא המרכזי של הגסטפו ובפברואר 1943 הועבר בהוראת הימלר לזקסנהאוזן.
לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד, ניסו הנאצים להוציא לפועל עסקת חילופי שבויים ולהחליפו בגנרל פאולוס שנפל בשבי הסובייטי, אך סטלין השיב אז: "לא אחליף חוגר בפילדמרשל!".
לפי גרסה אחרת, היטלר הסכים לשחררו בתמורה לשחרור אחיינו המועדף היינץ היטלר, אולם סטלין סירב כי כעס על כניעת בנו.
על פי מקורות גרמניים, יאקוב נרצח על ידי זקיף במחנה בעת ניסיון בריחה.
גרסה אחרת טוענת שהוא התאבד כשנצמד לגדר החשמלית.
גרסה שנייה גורסת כי יאקוב ז'וגאשווילי נהרג ב-16 ביולי 1941 על ידי הכוחות הגרמניים, שהחליטו לדווח כי הוא נשבה, זאת לצורכי תעמולה וכי הצילומים שהנאצים פרסמו, היו למעשה זיוף.
תומכי גרסה זו טוענים שהצילומים אינם ברורים ולא היו עדים שראו את יאקוב בשבי.
כששמע על מות בנו, דווח כי סטלין בהה בתצלום שלו; מאוחר יותר הוא ריכך את עמדתו כלפי ג'וגאשווילי, ואמר שהוא היה "גבר אמיתי" וכי "הגורל נהג בו לא בצדק".
בשנת 1977 הוענק לו עיטור "המלחמה הפטריוטית הגדולה" מדרגה ראשונה.
יאצק ושולה (בפולנית: Jacek Roman Wszoła; נולד ב-30 בדצמבר 1956) הוא אתלט עבר פולני.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) תוך כדי גשם עז, זכה ושולה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר, לפני גרג ג'וי מקנדה (2.23 מטר) ושיאן העולם דווייט סטונס מארצות הברית (2.21 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1977 זכה ושולה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
בתחרות שנערכה באבשטדט, מערב גרמניה ב-25 במאי 1980 קבע ושולה בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 2.35 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיאו בין השנתיים של ולדימיר ישצ'נקו מברית המועצות.
שיא זה החזיק מעמד חודשיים ושבוע עד אולימפיאדת מוסקבה (1980).
במשחקים האולימפיים עצמם, הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2.31 מטר, אחרי גרד וסיג ששיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 2.36 מטר ולפני ירג פריימות (2.31 מטר), שניהם ממזרח גרמניה ולא הצליח להגן עת תוארו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים ושולה במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר.
יאק-3 הוא מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
המטוס פותח על ידי משרד תכנון יאקובלב במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנס לשירות פעיל ב-1944, ושירת עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
התכנון בוצע על בסיס מטוס יאק-1 תוך ביצוע מספר שינויים ושיפורים.
במהלך התכנון נלקחו בחשבון הערות טייסים על בסיס לקחים של קרבות אוויר בתחילת מלחמת העולם השנייה.
המטוס נבנה במפעל למטוסים בעיר טביליסי ובסך הכול נבנו 4848 יחידות עד להפסקת ייצור בשנת 1946. לדעת מרסל אלבר, שהיה בין טובי טייסי צרפת בתקופת המלחמה מטוס זה היה עדיף על P-51 מוסטנג וספיטפייר שתוכננו עוד לפני המלחמה.
הטייסת נורמנדי-ניימן צוידה במטוס זה בשנת 1944. 41 מטוסים הועברו לצרפת ביחד עם הטייסים ושירתו בחיל האוויר הצרפתי עד לשנת 1947.
יאק-3 - הדגם המבצעי הראשון.
יאק-1П - מצויד ב-2 תותחים ללא מקלעים
יאק-1K - מצויד בתותח 45 ממ"ר
דגמים רבים בעלי מנועים שונים.
מטוס מדגם זה הגיע למהירות 745 קמ"ש והיה המטוס הסובייטי המהיר ביותר טרום מטוסי סילון.
בשנים 1944-1945 השתמשה במטוסים אלו הטייסת הצרפתית נורמנדי-ניימן, שלחמה במסגרת הצבא האדום ומטוסים הועברו לחיל האוויר הצרפתי לאחר המלחמה.
יאק-9 הוא מטוס קרב סובייטי ששימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
המטוס פותח על ידי משרד התכנון יאקובלב בתחילת מלחמת העולם השנייה, ונכנס לשירות פעיל ב-1942. הוא שירת בחיל האוויר הסובייטי עד 1950.
התכנון בוצע על בסיס מטוס יאק-1 ו-יאק-7 תוך ביצוע מספר שינויים ושיפורים.
במהלך התכנון נלקחו בחשבון הערות טייסים על בסיס לקחים מקרבות אוויר בתחילת מלחמת העולם השנייה ומסקנות מייצור יאק-1, והוחלט על ניצול רחב יותר של סגסוגת אלומיניום.
הדבר אפשר להקטין את משקל המבנה ולצייד את המטוס בנשק כבד יותר או בדלק נוסף.
המטוס נבנה במפעלים בערים נובוסיבירסק, אומסק ומוסקבה.
בסך הכול נבנו 16,769 יחידות עד להפסקת הייצור ב-1950. במפעל בנובוסיבירסק הגיע קצב הייצור בשיאו ל-20 מטוסים ביום.
בשנת 1944 היה זה מטוס היירוט הנפוץ ביותר בחיל האוויר הסובייטי - יותר מ-50% ממצבת כלי הטיס בחיל.
המטוס נכנס לשימוש מבצעי במהלך השלבים האחרונים של קרב סטלינגרד.
היאק-9 נהנה מעליונות על מטוסי המסרשמיט Bf 109 וה-פוקה-וולף Fw 190 הגרמניים.
למטוס קיימים 22 דגמים, מהם 15 הגיעו לייצור סדרתי.
יאק-9 - הדגם המבצעי הראשון.
יאק-9Д - צויד ב-4 מכלי דלק ובעל יכולת טיסה של עד 1400 ק"מ.
נבנו 3068 יחידות מדגם זה.
נבנו 2748 יחידות מדגם זה.
יאק-9M - בעל במנוע משופר.
נבנו 4239 יחידות מדגם זה.
יאק-9ДД - צויד ב-8 מכלי דלק ובעל יכולת טיסה של עד 1800 ק"מ.
נבנו 793 יחידות מדגם זה.
יאק-9П - הדגם הכי מתקדם בסדרה.
הייצור החל בשנת 1946 ונבנו 801 יחידות.
בנוסף לחיל האוויר הסובייטי מטוסים מדגם יאק-9 היו בשימוש בחילות אוויר נוספים:
חיל האוויר האמריקאי ניצל כמה מטוסים שנתפסו במהלך מלחמת קוריאה
יאקובלב יאק-7 הוא מטוס קרב ומטוס אימון ששירת בחיל האוויר הסובייטי בימי מלחמת העולם השנייה.
המטוס תוכנן להיות מטוס אימון מתקדם לטייסי קרב וכלל תא אחורי למדריך, חימוש מזערי ואף כני נסע קבועים, אך לאחר מספר התאמות שכללו הוספת שריון, חימוש כבד וכני נסע מתקפלים התגלה שמטוס זה מתעלה בביצועיו על היאק 1. המטוס אושר מיידית לייצור כמטוס קרב ויוצר בכמויות משמעותיות.
יאק-40 (קוד דיווח נאט"ו: Codling) הוא מטוס נוסעים תלת-מנועי לטווח בינוני וקצר מתוצרת ברית המועצות.
זה היה מטוס הנוסעים התלת סילוני הראשון בעולם.
בשנת 1960 חברת איירופלוט הוציאה דרישה לפיתוח מטוס חדש במקום מטוסי איליושין Il-12 ו-איליושין Il-14 שהיו בשרות החל משנות ה-50. הפיתוח בוצע על ידי חברת תכנון יאקובלב והסתיים בשנת 1964. הטיסה הראשונה בוצע ב-21 באוקטובר 1966. כבר בשנת 1967 החל ייצור סדרתי של המטוס במפעל לייצור מטוסים בעיר סראטוב.
הגרסה הראשונה הותאמה ל-24 נוסעים.
תוך זמן קצר מספר נוסעים הוגדל ל-32. לקראת שנת 1972 מטוסים מדגם זה כבר העבירו 7 מיליון נוסעים.
כניסה ויציאת הנוסעים מהמטוס בוצע באמצעות פתח בחלק האחורי של המטוס, כמו במטוסי מטען.
למטוס לא היה תא מיוחד למטען הנוסעים והמטען הוחזק בתא הנוסעים.
במהלך שנות ייצור נבנו דגמים שונים שנכנסו לשירות מבצעי כמטוסי ביון.
כמו כן מספר דגמים הותאמו למטוסי מחקר ואימון.
זה היה המטוס הסובייטי הראשון שקיבל הסמכה באיטליה וגרמניה ונמכר לחברות תעופה של מדינות אלו.
במסגרת זו נמכרו 6 מטוסים.
אומנם תוך מספר שנים מסיבות שונות הם הוחזרו לברית המועצות.
בסך הכול המטוס בשנים שונות היה בשימוש ב-19 מדינות העולם.
בסך הכול מחוץ לגבולות ברית המועצות נמכרו כ-130 מטוסים.
ייצור סדרתי של המטוס הופסק בשנת 1981, עד אז נבנו מעל ל-1000 יחידות.
בסוף שנות ה-80 החלה הוצאת המטוסים משרות.
בשנות ה-90 בוצעו עבודות לשדרוג מטוסים קיימים ובחלקם הם הוסבו למטוסי מנהלים.
היו תוכניות להחלפת מנועי המטוס למנוע מתקדם וחסכוני יותר, אך הם לא מומשו.
בשנות ה-2000 החלה מחדש הוצאת מסיבית משימוש.
נכון לאוגוסט 2013 רק 45 מטוסים נותרו בשרות מהם כמחצית מחוץ לגבולות רוסיה.
יאקוב אלט היה צייר ואמן ליתוגרפיה גרמני.
אביהם של רודולף פון אלט ופרנץ אלט.
אלט התמחה בעיקר בציורי נוף, ונוף עירוני.
יאקוב אלט נולד בפרנקפורט ליוהאן אלט וברברה לבית הורסט, למד בתחילת דרכו אצל אמן המיניאטורה יוהאן פטר בר ואביו יוהאן פרידריך בר (Beer), בשנת 1810 הגיע ללמוד בווינה, ונשלח בין 1813 ל-1820 מספר פעמים לצייר נופים במחוזות שונים של האימפריה האוסטרית, התנסות שקיבעה את מעמדו כצייר נוף.
בהמשך שיתף פעולה עם אמנים אחרים ביצירת הדפסים של נופים מרחבי האימפריה.
הוא היה מורהו הראשון של בנו הבכור רודולף ושל בנו הצעיר פרנץ, ששיתפו עמו פעולה בפרויקטי הנופים שלו, עד שפיתחו קריירות עצמאיות.
אוסף ציוריו הגדול נמצא כיום במוזיאון הלאומי של אוסטריה תחתית, ה-"Landesmuseum Niederösterreich" .
יאצק קז'ינובק (בפולנית: Jacek Kamil Krzynówek, נולד ב-15 במאי 1976 בקאמיינסק שבפולין) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות שונות בליגת העל הפולנית, בליגת הבונדסליגה ובנבחרת פולין, עמה השתתף במונדיאל 2002, מונדיאל 2006 ויורו 2008. קז'ינובק נבחר פעמיים ככדורגלן השנה בפולין, בשנים 2003 ו-2004.
קז'ינובק גדל במועדון הנוער של שאנוביצה מפולין, ובשנת 1994 החל לשחק בליגת העל הפולנית בקבוצת RKS רדומסקו, ובהמשך בראקוב צ'נסטוחובה ובקבוצת GKS בלחטוב.
בשנת 1999 עבר קז'ינובק לליגת הבונדסליגה השנייה, כאשר חתם בנירנברג.
קז'ינובק הפך במהרה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, ובעונת 2000/01 רשם עליית ליגה עם נירנברג מהמקום הראשון בבונדסליגה השנייה.
בעונת 2002/03 נשרו קז'ינובק ונירנברג בחזרה לבונדסליגה השנייה, כאשר קז'ינובק החמיץ משחקים רבים בגלל פציעה.
קז'ינובק נשאר במועדון עונה אחת נוספת, 2003/04, בסיומה העפילה הקבוצה שוב אל הבונדסליגה, כאשר קז'ינובק הבקיע 12 שערים.
בתום עונה זו, קז'ינובק עזב את המועדון לאחר חמש עונות, בהן צבר 142 הופעות ליגה והבקיע 28 שערים.
לקראת עונת 2004/05 חתם קז'ינובק בבאייר לברקוזן, והיה חלק מטריו התקפי איכותי שכלל את אנדריי וורונין ודימיטאר ברבטוב.
קז'ינובק שיחק בבאייר לברקוזן במשך שתי עונות, בהן הבקיע תשעה שערי ליגה ב-52 משחקים.