tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטמפרטורה הממוצעת של האבק בגלקסיה נעה בין 17 ל-21 קלווין, ושינויים קטנים בטמפרטורה זו משפיעים משמעותית על עוצמת הקרינה הנפלטת ממנו.
הכחשה סבירה (Plausible deniability) היא טקטיקה חברתית ורטורית המאפשרת לאנשים או ארגונים להכחיש ידיעה, מעורבות או תפקיד פעיל בביצוע פעולה, בהעברת מסר טעון וכדומה.
האפשרות להכחשה מתקיימת בשל היעדר ראיות מפורשות, או בשל קיומן של כמה פרשנויות סבירות לראיות הקיימות.
הכחשה סבירה משמשת אמצעי הגנה מרכזי מפני נשיאה באחריות, ומהווה בסיס לפעולות עקיפות או חשאיות רבות המאפיינות התנהגות חברתית אנושית.
המונח מרמז על תכנון מוקדם, ויצירה מכוונת של תנאים המאפשרים הימנעות סבירה מאחריות לפעולות או לידע עתידיים.
בתחום הפוליטי והרטורי, הכחשה סבירה היא שימוש במסרים שאינם מפורשים (Explicit) אלא משתמעים (Implicit) מנסיבות המקרה, ההקשר החברתי, אופיו או מעמדו אופיו.
שימוש זה מוביל לכך שמסרי הדובר (כלומר, "המכחיש הסביר") נתפסים כמסרים שמקורם בו ושניתן לייחסם אליו, אך כאלה שמפחיתים את מידת האחריות שלו לגביהם.
בפוליטיקה, הכחשה סבירה מאפשרת לפוליטיקאים ליזום קמפיין הסברה שלילי נגד מועמד או גוף אחר, אך להימנע מזיהוי ישיר עם קמפיין זה, ולהיות מסוגל להתנער מביקורת על הקמפיין, מתגובת נגד או תביעות דיבה.
הכחשה סבירה מאפשרת לבעלי תפקידים בכירים להכחיש ידיעה או אחריות לפעולות שבוצעו בידי כפופים להם או מטעמם.
הם עשויים לעשות זאת בשל היעדר ראיות המאשרות את מעורבותם, גם אם היו מעורבים אישית בפעולות או לכל הפחות העלימו מהן עין במכוון.
כאשר פעילויות בלתי חוקיות, מפוקפקות או בלתי פופולריות נחשפות לציבור, גורמים בדרג גבוה עשויים להכחיש כל מודעות להן, במטרה לבודד את עצמם מהשלכות ולהעביר את האשמה אל הסוכנים שביצעו את המעשים, מתוך ביטחון שמבקריהם לא יוכלו להוכיח אחרת.
היעדר ראיות סותרות הופך לכאורה את ההכחשה לסבירה (אמינה), אך לעיתים הוא גם גורם לכך שההאשמות אינן ניתנות לאכיפה מעשית.
בתחום הריגול והלוחמה, המושג הכחשה מתייחס ליכולתו של שחקן רב־עוצמה או של סוכנות מודיעין להסיר מעצמו אחריות ולהימנע מהשלכות שליליות, באמצעות ארגון חשאי של פעולה שתבוצע מטעמו בידי צד שלישי שלכאורה אינו קשור אליו.
אף שהכחשה סבירה התקיימה לאורך ההיסטוריה, מקובל להניח כי המונח עצמו נטבע בידי ה-CIA בשנות ה-50 של המאה ה-20, וזכה לתפוצה רחבה במהלך פרשת ווטרגייט בשנות ה-70.
מבצעים חשאיים של ארצות הברית
בשנים 1974–1975 ועדת צ'רץ' של הסנאט האמריקאי ערכה חקירה של סוכנויות המודיעין של ארצות הברית.
במהלך החקירה נחשף כי ה־CIA, כבר מתקופת ממשל קנדי, תכנן התנקשויות במספר מנהיגים זרים, ובהם פידל קסטרו מקובה.
עם זאת, הנשיא עצמו - שתמך בבירור בפעולות מסוג זה - לא היה אמור להיות מעורב בהן ישירות, כדי שיוכל להכחיש כל ידיעה עליהן.
פרקטיקה זו כונתה בשם "הכחשה סבירה".
הכחשה סבירה כרוכה ביצירת מבני כוח ושרשראות פיקוד רופפות ובלתי פורמליות דיין, שניתן יהיה להכחישן בעת הצורך.
הרעיון היה שה־CIA, ובהמשך גם גופים אחרים, יוכלו לקבל הנחיות שנויות במחלוקת מדמויות בכירות בממשל - לרבות הנשיא עצמו - אך מאוחר יותר בכירים אלה יוכלו להכחיש את מקורן האמיתי של הנחיות אלו, אם יהיה בכך צורך, למשל במקרה שבו מבצע ייכשל כישלון חמור והממשל יבקש להתנער מאחריות.
הכחשה סבירה היא עיקרון פעולה מרכזי בעבודת שירותי המודיעין הרוסיים, ושורשיו נטועים בפעילות הק.ג.ב.
בתקופה הסובייטית, שהתאפיינה בפעולות חשאיות, דיסאינפורמציה וטשטוש אחריות.
מורשת זו הועברה לשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (FSB) לאחר הקמתו בשנות ה־90, יחד עם תרבות ארגונית המדגישה חשאיות והימנעות מייחוס ישיר של פעולות.
במסגרת זו מאפשרת ההכחשה הסבירה ל־FSB לבצע פעולות שנויות במחלוקת או בלתי חוקיות לכאורה, תוך יכולת להתנער מהן בזירה הציבורית והבינלאומית.
הארגון עושה שימוש בגורמי־ביניים, בלוחמת סייבר, בדיסאינפורמציה ובהטעיה, כדי לפעול בזירות מורכבות מבלי לשאת באחריות גלויה.
פרקטיקות אלו מקשות על ייחוס ואכיפה בינלאומית, פוגעות באמון בין מדינות, ומסבכות ניסיונות להטיל אחריות מדינית או משפטית על פעולותיו.
הכחשה סבירה היא גם טקטיקה תקשורתית ופוליטית שבה דובר יכול להעביר מסר באופן משתמע או עמום, כך שמידת האחריות שלו למסר אינה ברורה במלואה.
טקטיקה זו יכולה לשמש להפחתת אחריותיות ציבורית למחדלים או לאירועים בעייתיים, בעיקר בזירות בלתי פורמליות כמו רשתות חברתיות.
המסר הראשוני עשוי להימחק או להיות מוחלף במסר רשמי יותר, מה שמאפשר שליטה חלקית בנרטיב הציבורי.
חוקרי התקשורת ד"ר נדיב מרדכי וד"ר איה ידלין, טוענים במאמר משנת 2024, כי בנימין נתניהו משתמש בטקטיקה של "טקטיקת הכחשה סבירה ממלכתית", שבה הוא מעביר תחילה מסר פופליסטי או מסית, ולאחר שמסר זה נקלט בקרב קהל גדול, הוא מוחק את המסר ומפרסם במקומו מסר ממלכתי יותר.
כדוגמה הם מביאים את פעילותו של נתניהו בליל 29 באוקטובר 2023, שלושה שבועות לאחר טבח שבעה באוקטובר.
נתניהו ציוץ בטוויטר שבו העביר את האחריות למחדל הצבאי לכוחות הביטחון, וטען כי "בניגוד לטענות השקריות: בשום מצב ובשום שלב לא ניתנה התרעה לראש הממשלה נתניהו על כוונות מלחמה מצד החמאס.
להפך כל גורמי הביטחון, כולל ראש אמ"ן וראש שב"כ, העריכו שהחמאס מורתע ופניו להסדרה".
למחרת, הציוץ נמחק, והוחלף בהודעת התנצלות שבה הביע תמיכה בראשי זרועות הביטחון ובצה"ל.
שבוע לאחר מכן, ב-5 בנובמבר, בתדרוך סגור לעיתונאים לפני מסיבת עיתונאים, נתניהו טען כי המחאה נגד המהפכה המשטרית היא האשמה במלחמה.
לאחר שהדברים התפרסמו, הכחיש אותם נתניהו ופרסם ציוץ לפיו "חמאס פתח נגדנו במלחמה כי הוא רוצה להרוג את כולנו ולא בגלל שום ויכוח בתוכנו.
חמאס טעה - ולכן יחוסל.
לפי החוקרים, במקרים אלו ה"הכחשה הסבירה" בוצעה באמצעות שימוש במסרים שאינם מפורשים, אלא משתמעים.
לטענתן באופן כזה מחליש נתניהו את הקשר בינו לבין המסרים שהוא מפיץ, והאחריות שלו עליהם הופכת עמומה ולא ודאית.
לטענתם זהו כלי להחלשת האחריות הציבורית שלו למחדלים שהתרחשו בתקופת כהונתו.
הכחשת השואה היא הטענה כי השואה לא אירעה, או כי לא הייתה בממדים המיוחסים לה על ידי ההיסטוריונים מהזרם המרכזי, או כי לא הייתה מכוונת ומאורגנת על ידי הממשלה הנאצית בגרמניה או כי לא הייתה מכוונת דווקא כלפי יהודים.
להכחשת השואה מאפיינים של תאוריית קשר אנטישמית הטוענת לשכתוב ההיסטוריה על ידי ארגונים רבי השפעה.
הכחשת השואה היא עבירה פלילית, שעונשה קנס ומאסר, בישראל, בצרפת, בגרמניה, באיטליה, באוסטריה, בספרד ובבלגיה ואסורה בעקיפין במדינות נוספות.
בישראל אין לפרסם פרסומים המהווים הכחשת השואה (או מביעים אהדה לפשעי הנאצים), ועונשה של הפרת הוראה זו הוא חמש שנות מאסר, בהתאם לחוק איסור הכחשת השואה.
נכון לשנת 2025, מעולם לא הורשע אדם בעבירה על חוק זה בישראל.
יש המבדילים בין רמות שונות של הכחשת השואה, למשל הכחשה המבטלת את התרחשות השואה מכל וכל, ובין הכחשה טוענת שהתרחשה שואה, אם כי לא בממדים המדוברים, או שאיננה תופעה ייחודית ודומה למעשי טבח ורצח עם אחרים שנעשו לפניה.
בנוסף להכחשת השואה בידי יחידים, היא ניכרת בעיקר בקרב קבוצות נאו נאציות וארגונים אנטישמיים, וכן בקרב גורמים מוסלמים ובמיוחד הרדיקלים שבהם.
על מנת להיאבק בהכחשת השואה נאספו עם השנים מסמכים, תמונות ותיעודים שונים לשם תיעוד השואה.
בכלל זאת נאספו יותר מ־3,000 טונות של רשומות למשפטי נירנברג.
הרעיון, כי יש מידת צדק בכל אחד מהדתות והפילוסופיות החילוניות בקרב מאמיניו, זכה לקבלה רחבה.
היהודים חשבו כי הפכו לחופשיים מהצורך להגן על עצמם ואמונתם, אך לא כך היה הדבר.
כיום רעיון הכחשת השואה זוכה לתפוצה רחבה, לא רק בקרב הנאו־נאצים המבקשים להראות את קודמיהם באור חיובי יותר אלא גם בכתבים אקדמאים, שם הם מופיעים בביבליוגרפיה ובהערות שוליים.
הטיעון המרכזי של מכחישי השואה הוא כי הפרוטוקולים של אושוויץ מוגזמים, אם לא הומצאו.
אחד מהטיעונים המרכזיים הם שתאי הגזים לא היו מספיק גדולים על מנת שיהיו מספיק יעילים כדי להוציא להורג מספר כה גדול של אנשים, בפרק הזמן הקצר.
טענה זו, יחד עם טענות אחרות, מבוססת כביכול על ראיות שניתן להסיק מעובדות.
מכחישי השואה מכחישים ומערערים את שלוש הנקודות העיקריות של השואה: (1) רצח ששת המיליונים.
שהיה מנהיג הליגה הפרוטסטנטית הסקוטית ואחר כך הבריטית, שנבחר בשנת 1933 כחבר מועצת העיר גלאזגו כשקידם קמפיין אנטי־קתולי.
במהלך שירותו פרסם בין השנים 1945 – 1946 במגזין "וואנגורד" כי השואה היא המצאה יהודית.
ההצהרה הסתמכה על חוברת קודמת שהוציא תחת השם "האמת על היהודים", שם הוא טען כי הממלכה המאוחדת זקוקה לאדם כהיטלר לאור השליטה היהודית על הממשל הבריטי, וכי סרטי השואה הם הפקות שזויפו בבתי הקולנוע היהודים.
מכחישי שואה משתמשים לעיתים במונח רוויזיוניזם היסטורי בטענה שהם בוחנים מחדש את האירועים שהתרחשו בהיסטוריה במטרה לעדכנם בגילויים חדשים, נטולי דעות קדומות, ובעלי מידע מדויק יותר.
גישה זו מקובלת בקרב היסטוריונים מהזרם המרכזי, ואף מיושמת בחקר השואה, כאשר עובדות חדשות מתגלות ומשנות את השקפת ההיסטוריונים על האירועים.
אולם מכחישי השואה המשתמשים במונח זה עושים בו שימוש על מנת לכפור בהיסטוריה המקובלת של השואה, ומסרבים להתייחס אליה כאל אירוע היסטורי.
זהו למעשה שכתוב ההיסטוריה באצטלה של רוויזיוניזם היסטורי.
הכחשת השואה היא שם כולל למגוון טענות שהמשותף להן היא הקטנת ממדי השואה והשלכותיה, הסרת אחריות ממבצעיה ואף טענות כי היהודים בדו אותה מלבם.
טענות של הקטנת ממדי השואה והשלכותיה, למשל:
המספר שישה מיליון יהודים שנספו הוא הגזמה פרועה.
הנאצים לא השתמשו בתאי גזים לרצח המוני של יהודים.
טריוויאליזציה של השואה – השוואת השואה עם אירועים שונים בהם נרצחו או נגרם מותם של אנשים רבים, תוך הצגת האירועים האלה כשווי ערך לשואה.
טענות שהראיות לגבי השואה אינן אמינות:
הסרטים שבהם מוצגות תוצאות ההשמדה שהוצגו לאחר המלחמה יוצרו במהלך המלחמה כתעמולה כנגד הנאצים על ידי בעלות הברית.
ההוכחות ההיסטוריות להתרחשות השואה מזויפות במכוון או נתונות לפרשנות שגויה.
מספר מכריע של אקדמאים והיסטוריונים מפחדים להודות כי השואה היא בדיה, מחשש שיאבדו את מקום עבודתם.
אמירות שהטענות לגבי קיום השואה משרתות אינטרסים של הטוענים אותן ואף הומצאו לשם כך, למשל:
קשר יהודי, אמריקני או בריטי גרם ליהודים להיראות כקורבנות על מנת ליצור דמוניזציה של העם הגרמני.
הטענות בדבר העוולות של הנאצים כלפי היהודים נוצרו מלכתחילה בידי ארצות הברית, על מנת לאפשר את הקמתה וקיומה של מדינת ישראל.
השואה היא זיוף ציוני שהמציאו הציונים על מנת להצדיק את הקמת מדינת ישראל ונישול הפלסטינים מזכויותיהם על כל שטחי פלסטין.
טענות שהשואה הייתה חלק מהצרות שנגרמו על ידי מלחמת העולם השנייה, למשל:
למרות העובדה שבוצעו פשעים, לא הייתה הנהגה מרכזית שהורתה על ביצועם, ולכן להנהגה הנאצית אין אחריות ליישום מדיניות זו כלפי היהודים.
לא הייתה הוראה ספציפית מאדולף היטלר או ממישהו אחר מצמרת המפלגה הנאצית להשמיד את היהודים, אף על פי שריכוז היהודים במחנות ריכוז והשימוש בהם בעבודות כפייה גרם בפועל למותם.
האשמת היהודים בלקיחת חלק בפשעים או בפרובוקציות שגרמו להן:
היהודים היוו אליטה במחנות ריכוז, וניהלו למעשה את המחנות, וכ"קאפוס" היו אחראים לרצח וביזה של אסירים אחרים.
השואה התרחשה באשמת היהודים או אף הסבה לעם היהודי רווח.
השואה הייתה תגובה מוצדקת או מוצדקת חלקית למעשים שביצעו היהודים.
ההאשמה שהציונים עמדו מאחורי השואה (או שיתפו פעולה עם הנאצים) על מנת לגרום ליהודים לברוח מאירופה לארץ ישראל, כדי להשתלט עליה ולנשל את הפלסטינים מאדמתם.
בחינה עובדתית של הכחשת השואה
הרבה מהמחלוקת סביב טענות מכחישי השואה מתרכזת בשיטות שבהן הם משתמשים להציג את טענותיהם כי השואה כלל לא אירעה.
במקומות רבים (לרבות בתי משפט) עלו טענות בנוגע ל"עובדות" ו"ראיות".
עם זאת, מחקר עצמאי הראה שטענות אלו מבוססות על שיטות מחקר לקויות, עדויות מוטות, ואפילו ראיות מזויפות.
מתנגדי הכחשת השואה מסתמכים על מגוון רחב של עדויות לגבי זיוף או יצירה מכוונת של עדויות.
ראיות מטעם מכחישי השואה נפסלו בבתי המשפט.
בכמה מקרים, בעוד שמספר ראיות מאלו המוצגות לתמיכה בהכחשת השואה הן אכן אמיתיות, יישומן של הראיות לתמיכה בטיעוני מכחישי השואה הוא חסר משמעות.
לדוגמה, דו"ח לוכטר הראה כי בקירות תאי הגזים אין כיום שאריות של ציאניד.
ברור שעובדה זו חסרת משמעות לאור העובדה כי מאז השואה ועד מדידותיו של לוכטר עברו חמישים שנה שבהן היו הקירות חשופים למזג האוויר.
במקרים אחרים משתמשים בעדויות על מנת להטעות במכוון.
תמונה מפורסמת מראה דלת רעועה של תא גזים.
לאור זאת טוענים מכחישי השואה כי תא שבו מותקנת דלת זו לא יכול היה לשמש להשמדה, מכיוון שהמושמדים היו יכולים לשבור את הדלת ולצאת החוצה.
בדיעבד, התברר כי הדלת לא הייתה מותקנת בתא גזים ששימש להשמדה, אלא בתא ששימש לחיטוי.
רבים מטיעוני מכחישי השואה נגועים באנטישמיות.
מבקרי מכחישי השואה הביאו מקרים רבים שמדגימים כיצד הפך סגנונם של מכחישי השואה מסגנון אקדמי נטול פניות לכאורה, להתנפלות אישית כנגד מעלה הביקורת, תוך שימוש במושגים (מעליבים לשיטתם) כ"ציוני" או "אוהב יהודים".
אנטישמיות – שנאת יהודים ללא קשר להיגיון או למוסר.
ניסיון לטהר את המצפון האישי והקולקטיבי, לרחוץ בניקיון כפיים, ולהצדיק את חוסר המעש, למול מעשה נורא שכזה.
אנטי ציונות – במטרה לפגוע בלגיטימציה של מדינת ישראל
טענה כי השואה הומצאה על ידי התעמולה הציונית על מנת לזכות באמפתיה ורגשות אשם בקרב עמי העולם, כך שלא יביעו מחאה נגד התיישבות יהודית בארץ ישראל.
אחת ההצדקות לקיומה של מדינת ישראל היא הקמת בית בטוח ומפלט לפזורה היהודית הנרדפת.
הכחשת השואה מחלישה את טיעון הנרדפות ובכך את הצידוק לקיומה של מדינת ישראל.
אלן פינקלקראוט טוען כי לעיתים הגרסה הרכה של הכחשת השואה נובעת מ"קנאת שואה", כאשר השואה נתפסת כיום לסמל בה"א הידיעה של קורבניות, וישנה תחרות קורבנית של מיעוטים שנפגעו, לומר שהם נפגעו לא פחות מאשר היהודים.
יש גם הכחשת השואה ממניעים כלכליים מוצהרים – בני ארצות מזרח אירופיות החוששים מתביעות פיצויים של יהודים, תביעות המופנות כלפי מדינותיהם או כלפי משפחותיהם המחזיקות ברכוש יהודי שנגזל בתקופת השואה, מנסים להתכחש לקיום השואה במקומותיהם או להצדיק אותה.
דוגמה בולטת לכך מהווים פאול גומה וחסידיו הרומניים הטוענים ששואת יהודי רומניה לא הייתה כל כך גדולה ומה שהיה, היה נקמה על פגיעות מוקדמות יותר שפגעו היהודים ברומנים.
פרופ' רוברט ויסטריך טוען כי ביסוד הכחשת השואה עומד הדימוי של היהודי ככל יכול, (כפי שהוא נתפס בפרוטוקולים של זקני ציון) וכמי שיכול לסחוף את כל העולם לשקר שהוא ייצר.
עדויות הסותרות את טענותיהם של מכחישי שואה
עדויות לקיומה של השואה באות בראש ובראשונה מהממשלה הגרמנית עצמה.
מקור נוסף הוא צבאות בעלות הברית ששחררו את מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה ותיעדו את ממצאיהם בסרטים ובתמונות.
על אלה נוספות עדויות של ניצולי השואה.
השואה הייתה מפעל מסיבי שנמשך שנים על פני כמעט כל יבשת אירופה (ומעט מחוצה לה), עם מבנה בקרה ושליטה משל עצמו.
אף על פי שהנאצים ניסו להשמיד את העדויות על השואה כאשר ראו שתבוסתם בלתי נמנעת, הם השאירו מספר גדול של ארגזים עם מסמכים המתייחסים לשואה, שמשקלם הכולל הגיע עד כדי טונות רבות.
לאור ההתמוטטות המהירה של הכוחות הנאציים בסוף המלחמה, ניסיונותיהם להשמיד את כל הראיות נועדו לכישלון.
כל אלו גורמים להיסטוריונים מהזרם המרכזי להסכים כי הכחשת השואה מנוגדת לעובדות ההיסטוריות.
עדויות לאחריותו של היטלר לשואה
מכחישי השואה מסתמכים על העובדה כי לא נמצאה הוראה מפורשת בכתב החתומה על ידי היטלר ומורה על השמדת האוכלוסייה היהודית בשטחים הנתונים למרוּת גרמניה.
מבקרי טענה זו מראים כי לרוב לא השתמשו הנאצים במונחים "הרג" או "מוות" לתיאור מעשיהם.
כמעט תמיד השתמשו במונחים כ"פתרון הסופי לשאלת היהודים".
עם זאת, ב־1939 נשא היטלר נאום שנגע להשמדת היהודים באופן ישיר, וכך אמר:
כרזה הנושאת ציטוט זה הופצה בשנת 1941 עם הנחיה שיש לתלותה בכל משרד ממשלתי.
היינריך הימלר נאם במילים ברורות מאוד בנושא השמדת היהודים בפני קציני אס אס בפוזנן ובכך בכיר בהנהגה הנאצית קיבל על עצמו אחריות להשמדת היהודים.
קיימים מסמכים כדו"ח מהימלר להיטלר הנוגע להשמדת אסירים ברוסיה הכבושה.
מסמך זה הוצג במשפטי נירנברג כראיה לכך שהיטלר ידע ואישר את השמדת היהודים, כמו גם השמדתן של קבוצות נוספות.
עדויות לכך שתאי גזים נועדו להשמדה
מכחישי השואה טוענים שתאי גזים שנועדו לרצח אזרחים לא התקיימו, והמבנים שלהם מיוחסת מטרה זו שימשו למטרות אחרות.
טיעון נפוץ יותר הוא כי לא היה שימוש בגז לרצח היהודים, ולכן תאי הגזים נבנו לאחר המלחמה על מנת ליצור "שואה" יש מאין.
בנוסף לכך, לוכטר שלח את דגימותיו למעבדה מקצועית בעלת שם עולמי, אולם כיוון שלא אמר להם באיזה דגימה מדובר, הם ביצעו בדיקות שגויות.
הם שברו את חלקי הקיר שלוכטר סיפק להם במקום לחפש על פני המשטח היכן שאמור להיות ציאניד (ציאניד אינו חודר לתוך הקירות, אלא נשאר רק על חלקם החיצוני).
שבירת החלקים, מהלה מאוד את החומר אותו הם חיפשו, מה שהוביל לתוצאה לא נכונה.
טיעון נוסף, שמעלים מכחישי שואה רבים, לכך שתאי הגזים לא שימשו לכאורה לרצח יהודים הוא העדר משקע כחול פרוסי אופייני לגז הציקלון בה על קירות תאי הגזים.
גרמר רודולף (Germar Rudolf), מכחיש שואה גרמני (כימאי בהשכלתו), טוען כי היעדר כחול פרוסי מקירות תאי הגזים בטרבלינקה והימצאות החומר על קירות מבנים שבהם השתמשו במימן ציאנידי לצורכי חיטוי מוכיחים כי הקירות לא נחשפו לציאניד, כלומר שלא התבצעה השמדה בגז במבנים אלו.
מנגד, הסביר ריצ'רד גרין, כימאי שיצא כנגד גרמר רודולף, כי כדי ליצור כחול פרוסי ממימן ציאנידי הנספח לקיר, על הטיח להיות לח ובסיסי (בתנאים חומציים או נייטרליים המימן הציאנידי לא יתפרק ולא ישחרר את אניון הציאניד שיוכל להיקשר לקטיוני ברזל).
כחול פרוסי נוצר, לכן, על קירות חדר החיטוי שהטיח בו היה על בסיס סיד (lime) ולא על קירות חדרי הגזים שהיו עשויים בטון.
הציאניד שבו השתמשו באושוויץ גרם להשמדת אלפי אנשים שנדחקו בו־זמנית לאותו התא.
הבעיה הגדולה מבחינת מפעילי התאים הייתה כיצד להיפטר מכמות כה גדולה של גופות, ולשם כך נבנו תנורים מיוחדים.
מכחישי השואה מייחסים חשיבות לשאלה מה אירע לאפר המושמדים.
עם זאת נראה כי היה בו שימוש לזיבול שדות ולניסויים חקלאיים על ידי הגרמנים.
"המכון לסקירה היסטורית" הציע פרס בן 50,000 דולר למי שיוכיח כי היה שימוש בתאי גזים לרצח בני אדם באושוויץ.
מל מרמלשטיין, ניצול שואה, הביא את ההוכחות, והמכון התעלם מהן.
הוא תבע אותם בבית המשפט, וזכה בסכום המובטח, וכן בארבעים אלף דולר נוספים על עגמת הנפש שנגרמה לו.
עם זאת, מכחישי השואה עדיין מעלים את שאלת תאי הגזים, על אף עדויות מכריעות לקיומם ולשימושם לרצח.
המספר שישה מיליון (או, אם לקחת בחשבון קבוצות אתניות, דתיות ופוליטיות נוספות שנרדפו על ידי הנאצים, קרוב לאחד עשר מיליון) מהווה לעיתים קרובות מטרה לניגוח על ידי מכחישי השואה, הטוענים כי היו "רק" מיליון נספים, או שלוש מאות אלף "אבדות".
אינספור מסמכים שנערכו בדייקנות הביאו למספר של האנשים שהושמדו באושוויץ ובטרבלינקה, ונורו ליד בורות המוות על ידי האיינזצגרופן.
עדויות מכלי ראשון נותנים הניצולים, אך גם בכירי הנאצים שנשבו, והעידו במשפטי נירנברג.
מול עדים אלו טוענים מכחישי השואה כי הם עברו עינויים.
כאשר הם מתבקשים להסביר את המספר הגדול של עדויות אישיות, הם נתלים בתאוריית קשר הכרוכה ב"תוכנית יהודית" לזיוף מסמכים ועדויות, שנתמכת בשיטה של עינויים כלפי הגרמנים שנשבו והעידו במשפטי פושעי המלחמה.
פרשיות נודעות של הכחשת השואה
רובר פוריסון היה מרצה צרפתי.
ב־1979 הוא פרסם ספר ובו טען כי השואה לא התרחשה.
בריאיון לתקשורת טען גם שתאי הגזים לא היו קיימים.
בתגובה, הסטודנטים שאותם לימד גירשו אותו ולא נתנו לו ללמד, הוא פוטר מהאוניברסיטה.
לאחר חקיקת חוק גייסוט הוא הועמד לדין על הכחשת השואה.
הוא נמצא אשם, נקנס ונשפט למאסר.
עצומה, ועליה חתימות של 500 אינטלקטואלים (המזוהים עם השמאל הרדיקלי) קראה לשחרר את פוריסון ולתת לו את זכות חופש הביטוי, אפילו אם דעותיו ואמרותיו מעוררות מחלוקת.
את כתב ההגנה המפורט ביותר כתב פרופ' נועם חומסקי (שאף חתם על העצומה), שטען שגם למכחישי שואה עומדת הזכות לחופש ביטוי.
חומסקי גם טען שהכחשת השואה אינה מעידה בהכרח על אנטישמיות או על תמיכה בנאצים.
אף על פי שהואשם על ידי ארגונים יהודים רבים באנטישמיות, בתמיכה בהכחשת השואה ובאפולוגטיקה של הנאצים, הוא סירב לחזור בו מעמדותיו.
ב־1978 התפרסם חיבורו של דיטליב פלדרר (Felderer Ditlieb) אנטישמי ומכחיש שואה שוודי, שהתמחה בעיקר באנטישמיות פורנוגרפית.
הפרופ' דינה פורת ביד ושם: "בתחום הזה הצליח לרדת לשפל מדרגה שהדהים גם חוקרים ותיקים בתחום האנטישמיות".
ב־1983, דן בית המשפט בשוודיה את פלדרדר לעשרה חודשי מאסר בגין הפצת חומר שנאה שכלל גם הכחשת השואה.
בין העדים המרכזיים שהעידו נגד פלדרר היה ניצול השואה מל מרמלשטיין.
קודם לכן, מכחיש השואה עיסה נח'לה, תחת תואר יועץ לקונגרס האסלאמי העולמי, פנה ליועץ המשפטי לממשלה בסטוקהולם, תורסטן יונסון, וביקש ממנו במברק רשמי לשחרורו של דיטליב פלדרר.
ב־17 בינואר 1986, קבע בית המשפט בארצות הברית, כי על דיטליב פלדרר, להיות אחראי לנזקים למל מרמלשטיין על מצוקה רגשית, והוצאת דיבה.
ארנסט צינדל היה תושב קנדה, שהפעיל הוצאה לאור ביתית שנקראה "פרסומי סמיזדט" והפיצה ספרים המכחישים את השואה.
ב־1985 נעצר צינדל ונדון ל־15 חודשי מאסר על ידי בית משפט באונטריו בשל הפצת ידיעות כוזבות.
פעילים למען חופש הדיבור בקנדה ביקשו לסייע לו, וב־1992 הכריז בית המשפט העליון של קנדה כי החוק הנוגע להפצת "ידיעות כוזבות" הוא בלתי חוקתי, וזיכה את צינדל.
צינדל מפיץ כיום את דעותיו ברשת האינטרנט.
ב־26 בפברואר 2005 קבע בית המשפט הפדרלי בקנדה כי צינדל יגורש לארץ מולדתו גרמניה כיוון שדעותיו הגזעניות מאיימות לא "רק על קנדה, אלא על הקהילה הבינלאומית כולה".
צינדל נעצר כשהגיע לגרמניה בגין הפרה של חוקי המדינה נגד הכחשת השואה ונגד שנאה.
ב־8 בנובמבר 2005 החל משפטו של צינדל בגרמניה באשמת הסתה לשנאה והכחשת השואה, וב־15 בפברואר 2007 הוא הורשע ונדון לחמש שנות מאסר.
ב־1998 הגיש הסופר וההיסטוריון הבריטי דייוויד אירווינג תביעה כנגד הסופרת האמריקנית דברה ליפשטדט וההוצאה לאור "ספרי פינגווין", בטענה כי אלו הוציאו דיבתו רעה בספרה של ליפשטדט "מכחישים את השואה".
ליפשטדט כתבה בספר שאירווינג עיוות את הראיות בכוונה, כדי לתמוך בדעותיו האידאולוגיות.
ליפשטדט ו"ספרי פינגווין" שכרו את עורך הדין אנטוני ג'וליוס ואת ההיסטוריון מאוניברסיטת קיימברידג' ריצ'רד ג'.
אוונס בילה שנתיים בבחינת עבודתו של אירווינג, והציג את הכשלים בעבודתו, לרבות העובדה שהשתמש כמקור במסמכים מזויפים ביודעין.
ב־11 בנובמבר 2005 נעצר אירווינג באוסטריה, על פי צו מעצר שהוצא כנגדו בשנת 1989 באשמת הכחשת השואה (עבירה שעונשה עד עשרים שנות מאסר).
ב־20 בפברואר 2006 נגזר דינו של אירווינג ל־3 שנות מאסר, משפטו של אירווינג, שהודה באשמה אך טען כי שינה את דעתו וכעת הוא משוכנע ברצח העם שביצעו הנאצים, הסתיים תוך יום אחד בלבד.
ב־2016 יצא סרט הקולנוע "הכחשה" המתבסס על ספרה של דברה ליפשטדט אודות התביעה.
ברונו גולניש, סגנו של ז'אן־מרי לה פן בראשות מפלגת הימין הקיצוני הצרפתית, "החזית הלאומית", וראש הסיעה הימנית "זהות, ריבונות ומסורת" בפרלמנט האירופי, פקפק במהלך מסיבת עיתונאים באוקטובר 2004, בשימוש שעשה המשטר הנאצי בתאי גזים להשמדת יהודים, ובמספרם של היהודים שנרצחו בעת מלחמת העולם השנייה.
הפרלמנט האירופי הסיר את חסינותו של גולניש, כדי לאפשר לרשויות החוק בצרפת להעמידו לדין.
בית המשפט בליון שבמזרח צרפת, הרשיע אותו ב־18 בינואר 2007, ב"הטלת ספק בפשעים נגד האנושות" ודן אותו לשלושה חודשי מאסר על תנאי, לקנס של 5,000 אירו, ופיצויים בגובה 55,000 אירו למתלוננים נגדו, הארגון "אס.או.אס ראסיזם", הנלחם בגילויי גזענות בצרפת.
עוד פסק בית המשפט כי עיתונים שפרסמו בעבר מאמרים שחיבר יידרשו לפרסם ידיעה על גזר הדין שהוטל עליו.
גולניש טען להגנתו כי הוא קורבן ל"ציד מכשפות".
הוא הבטיח לערער על גזר הדין אותו כינה בהודעה שפרסם "פעולה של דיכוי".
בנוסף, אוניברסיטת ליון השעתה אותו מתפקידו כמרצה למשפטים ויפנית לחמש שנים, בעקבות לחצים שהפעילו עליה ארגונים יהודיים ואנטי־גזעניים.
ויליאמסון הוא בישוף קתולי, שמרני קיצוני ולשעבר ראש אגודת הקדוש פיוס העשירי, שנוסדה כריאקציה להחלטות ועידת הוותיקן השנייה.
ויליאמסון נמשח כבישוף ב־1988 על ידי מרסל לפבר ללא סמכות ועקב כך נודה מן הכנסייה הקתולית על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ויליאמסון מציג תזה השוללת את קיום השואה ותאי הגזים ואף פרס את משנתו ב־2008 בראיון טלוויזיה לתחנת טלוויזיה שוודית.
למרות זאת החזיר אותו האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ב־1 בינואר 2009, יחד עם שלושה מעמיתיו, לחיק הכנסייה.
זמן קצר לאחר מכן חזר בו הוותיקן חלקית ודרש מהבישוף לחזור בו, האפיפיור אסר עליו לבצע טקסים אך לא שלל ממנו שנית את תארו כבישוף ולא נידה אותו.
ב־2010 הורשע ויליאמסון בבית משפט גרמני, בינואר 2013 נדחו ערעוריו סופית.
פרניו טוג'מן, הנשיא הראשון של קרואטיה העצמאית, פרסם בשנת 1989 (לפני בחירתו לנשיא) ספר אשר עורר פולמוס תחת הטענה שהוא מכיל טענות אנטישמיות והערות המגמדות את היקף השואה.
הספר, "זוועות המלחמה או השממה של המציאות ההיסטורית" (Bespuća povijesne zbiljnosti), כולל עיון מחודש במלחמת העולם השנייה.
רובו חסר כל סוג של חידוש, אך בכמה נקודות טוג'מן מנסה לשנות את התפיסה הרווחת, לעיתים בנועם ולעיתים בגסות.
טוג'מן מנסה למזער את חלקם של הקרואטים ברצח העם שבוצע בקרואטיה נגד יהודים, צוענים וסרבים.
הוא מנסה אף למזער את ממדי רצח העם עצמו, ולהציג אותו כטבח ותו לא.
לעומת זאת, הוא מעלה על נס את "השואה הקרואטית" שביצעו הפרטיזנים של טיטו בקרואטים ומנסה לתת לגיטימיות לקיומה של המדינה העצמאית של קרואטיה, שהייתה ממשלת בובות בשליטה נאצית בהנהגת מפלגת אוסטאשה.
טוג'מן הכריז כי הוא אינו מאמין ש"5–6 מיליון" יהודים נספו במלחמת העולם השנייה, ובכמה מקומות הזכיר את המספרים 4 מיליון וכן 900,000 (ניו־יורק טיימס, 22 באפריל 1993).
יתרה מזאת, טוג'מן טוען כי היהודים למעשה מילאו חלק בניהול מחנות ריכוז.
כך, למשל, הוא מביא לראייה את עדותו של ניצול מניצולי מחנה יאסנובאץ, אנטה ציליגה וווייסלאב פרניאטוביץ', ולמד ממנו לאמור כי היהודים היו קרתניים ואנוכיים, ובזזו את רכוש האסירים הלא יהודים: "היהודים החזיקו בידם את השלטון במחנה עד 1944" (טוג'מן, עמ' 316).
במדינות ערב ספרות הכחשת השואה היא פופולרית.
מדינות כערב הסעודית, איחוד האמירויות, לבנון ואפילו מצרים שימשו גם כמקומות לעריכת כנסי הכחשת השואה גדולים, עקב התמיכה בפעילות זו על ידי השלטונות.
בכנסים אלה משתתפים מכחישי שואה ערבים, אירופאים ואמריקנים כאחד.
באוגוסט 2002 ארגן תת־גוף של הליגה הערבית סימפוזיון הכחשת השואה באבו דאבי.
בדצמבר 2006 ארגנה מחלקת המחקר והחינוך של משרד החוץ האיראני (IPIS) כנס המכונה "הכנס לבחינה מחדש של השואה: מבט מקיף".
על פי פרסומי מחלקת המחקר האיראנית, הכנס נועד לדון ב"נושאים חיוניים המשפיעים על איראן כיום".
מארגני הכנס טענו כי הדיונים היו אובייקטיביים ונקיים מלחצים מערביים ומאיסורים בינלאומיים נגד הכחשת השואה (החקיקה באוסטריה, בגרמניה ובצרפת, הקובעת עונשי מאסר למכחישי השואה), על מנת לאפשר טווח רחב יותר של מחקר בנושא.
בין הנושאים שנדונו היו "נאציזם וציונות: שיתוף פעולה או עוינות?" "תאי הגזים: אישור או הכחשה?" "חופש הביטוי ועמדתם של מכחישי השואה במערב", בחינה מחדש של "החוקים העכשוויים נגד מכחישי שואה", "שואה: תקשורת ותעמולה במערב".
המארגנים הציגו את השואה לא כאירוע היסטורי אלא כ"אחד מכלי התעמולה החשובים ביותר בהם נעשה שימוש על מנת להצדיק באופן פוליטי את התמיכה בעם היהודי במאה ה־20".
מחמוד עבאס (אבו מאזן), ראש הממשלה הראשון של הרשות הפלסטינית וכיום יושב-הראש שלה, התייחס לשואה בתזה שכתב ופורסמה ב-1983. בתזה, שכותרתה: "הקשרים בין הנאציזם לציונות בין השנים 1933–1945" נאמר:
ההערכה הנמוכה מיוחסת להיסטוריון ראול הילברג.
בתזה מופיעה גם הערה המכירה בשואה כפשע נגד האנושות:
בראיונות לעיתונות בשנים מאוחרות יותר הסתייג עבאס מהתואר "מכחיש שואה".
עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מראשי החמאס, הירבה להתבטא בנושא השואה ולטעון שהיא הייתה "זיוף ציוני" וכי "הציונים היו מאחורי הפעולות של הנאצים".
במסמך תגובה רשמי לוועידת סטוקהולם בינואר 2000 הצהיר חמאס על עמדתו הרשמית המכחישה את השואה:
כמו כן, מונע חמאס מאונר"א ללמד על השואה בבתי הספר של הארגון ברצועת עזה.
גם ועדות ההתנגדות העממיות מתנגדות ללימודי השואה ואף פרסמו אזהרה לאונר"א לבל ילמדו את נושא השואה, אותה הגדירו "סיפור ציוני שקרי".
בדצמבר 2005 התראיין נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לרשת הטלוויזיה האיראנית בערבית "אל-עאלם", במהלך ועידת המדינות המוסלמיות במכה, ואמר:
על דבריו של אחמדינז'אד הגיבו בחריפות גורמים בישראל, בארצות הברית, באירופה וברוסיה, וכן המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן.
למרות הגינויים, חזר אחמדינז'אד על דבריו שהשואה היא "מיתוס" שהמציאו ה"ציונים" כדי "להשתלט על פלסטין".
ב־11 בדצמבר 2006 נפתחה באיראן ועידה לבחינת השואה כאירוע היסטורי, "ללא המגבלות שהוטלו על חוקרים באירופה".
בתגובה העלה אתר יד ושם מידע על השואה בפרסית.
בקרב אישי הציבור ואינטלקטואלים ערבים היו כאלה שהביעו התנגדות להכחשת השואה, בהם אחמד טיבי, מוחמד ברכה, מחמוד דרוויש, סמיח אל קאסם, אליאס ח'ורי, אדוארד סעיד, אליאס סנבר, מנסור עבאס ואחרים.
ב־23 בינואר 2020 מזכ"ל הארגון ליגת העולם המוסלמי מוחמד אל־עיסא ביקר באושוויץ וקיים שם תפילה, כאות להתנגדות להכחשת השואה.
בסקר שערך פרופ' סמי סמוחה (אוניברסיטת חיפה) בקרב ערביי ישראל ב־2008 טענו 40% מהעונים שהשואה מעולם לא התרחשה.
ברם, סמוחה סבור שטענה זו היא מחאה כנגד ישראל יותר מאשר אמונה אמיתית שהשואה לא התרחשה.
משרד הרישום של באד ארולסן
ב־16 בינואר 1986, פורסם מסמך של משרד הרישום של באד ארוסלן, שהיה אחראי באופן בלעדי לרישום מקרי מוות של אסירים במחנות הריכוז, בהיעדר התייחסות ללאום שלהם.
בשנים האחרונות, המסמך צבר תאוצה עקב קביעת הצלב האדום כי מדובר בגוף מהימן.
בתוכן המסמך נטען כי הקורבנות היהודים בשואה נאמדו על כ־271 אלף בני אדם.
עם זאת, יש מספר ביסוסים מנוגדים לו:
כל תעודת פטירה של קורבן דורשת מחקר מעמיק ורב שנים.
המשרד לא אחראי לקורבנות שנספו בגטאות, מחנות השמדה או ירי המוני.
הנאצים לא תיעדו את שמותיהם של אלה שנרצחו במחנות ההשמדה.
פנקסי המוות של הנאצים לא נשמרו במפעלי ההרג, ורבים מהם הושמדו לפני שחרור המחנות.
בתחילת 2018 העביר הפרלמנט הפולני חוק האוסר על הטלת אחריות על פולין לפשעי השואה שנעשו על אדמתה, כגון איסור על הביטוי "מחנות השמדה פולניים".
החוק ספג ביקורת חריפה ביותר, במיוחד בישראל ובקרב ניצולי השואה.
רבים ראו בו סוג של הכחשת השואה ורוויזיוניזם היסטורי המתעלם מהפשעים והפוגרומים שביצעו פולנים במהלך השואה ואחריה.
ממשלת ישראל הפעילה לחץ רב על פולין במטרה למנוע את חקיקת החוק, ואחרי שחוקק ־ לבטלו או לשנותו.
ישראל, אוסטריה, צ'כיה, צרפת, גרמניה, ספרד ובלגיה חוקקו חוקים האוסרים על הכחשת השואה.
באיטליה נמצא חוק דומה בשלבי אשרור.
האיחוד האירופי פועל לדרבן את מדינות הגוש הכחול לחוקק חוקים דומים.
תגובתם של מכחישי השואה לכך היא כי הדבר מגביל את חופש הביטוי שלהם, וכי זו אך הוכחה לכוחם של היהודים השולטים בממשלות ובתקשורת.
הציבור הרחב בארצות המערב מתייחס למכחישי השואה המערביים כאל נאו־נאצים, וסבור שהמניע העיקרי לטענותיהם הוא האנטישמיות.
כתוצאה מכך, הם זוכים לרוב ליחס של תיעוב, בוז וסלידה.
כלי התקשורת וגופי המחקר הרציניים מתייחסים אל טענותיהם כאל שקרים, ונמנעים ממתן ביטוי לדעותיהם של מכחישי השואה.
על אף שהכחשות שואה מצד מהגרים מוסלמים זוכות לגינוי פורמלי, היחס אליהם הוא סלחני יותר וחוקי האיסור על הכחשת השואה כמעט שלא נאכפים עליהם (לדוגמה: רשויות החוק בצרפת אינן פועלות כדי למנוע הפצת עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון וספרות הכחשת השואה בערבית).
במדינות העולם השלישי היחס להכחשת השואה איננו אחיד.
התמיכה בהכחשת השואה גדולה בעיקר בקרב מדינות ערב, הרשות הפלסטינית ואיראן, שרואות בהכחשת השואה כלי לפגוע בלגיטימציה של מדינת ישראל.
האו"ם מגנה בחריפות כל ביטוי של הכחשת השואה, ואף מציין ב־27 בינואר את יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
למרות זאת, לא נקט האו"ם צעדים ממשיים נגד מדינות וארגונים העוסקים בהכחשת השואה (דוגמת איראן וחמאס).
ב־27 בינואר 2007 גינתה עצרת האו"ם את תופעת הכחשת השואה ואף הפצירה "להתנגד בלי תנאים ובלי סייגים להכחשת השואה וכן לפעילות כלשהי להכחשתה", בהחלטה שהתקבלה פה אחד ללא הצבעה.
ארצות הברית, יוזמת הצעת ההחלטה, הודיעה כי 103 מדינות שותפות להחלטה.
באמצע שנות ה־90 הביאה הפופולריות של רשת האינטרנט לחשיפה לציבור הרחב של ארגונים ויחידים שהיו עד אז בלתי מפורסמים, ובהם מכחישי השואה.
האינטרנט איפשר לקבוצות שנאה להפיץ את מסריהן לקהל רחב, וייתכן היה שהכחשת השואה תהפוך לפופולרית בדרך זו.
אך בעקבות מאמצי קן מקווי ומשתמשי קבוצת ה־usenet alt.revisionism לא יצאה מגמה זו לפועל.
מקווי, אזרח קנדי, נפגע על ידי מה שנראה לו כמאמצי ארגונים כמרכז שמעון ויזנטל לדכא את חופש הדיבור של מכחישי השואה.
בקבוצת alt.revisionism הוא החל במסע לעידוד "האמת, העובדות, והראיות", וביחד עם חברים אחרים בקבוצה הביא מידע עובדתי על השואה שסתר את טענות המכחישים והוכיח כי הן מבוססות על עדויות מטעות, הצהרות שקריות, ושקרים פשוטם כמשמעם.
הוא ייסד את "פרויקט נזכור" על מנת לחשוף את פעולות מכחישי השואה, אשר בתגובה פגעו בו והוציאו דיבתו באופן אישי.
מקווי קיבל מספר רב של איומים ברצח, אך המשיך בפעילותו, ו"פרויקט נזכור" הפך ליריב הראשי ברשת האינטרנט של מכחישי שואה, נאו נאצים, וקבוצות גזעניות.
הכחשת הפותח היא כשל לוגי מסוג נון סקוויטור, שבו במשפט תנאי מכחישים את חלק הפותח (החלק בעל המילה "אם") כדי להגיע למסקנה שחלק התוצאה (הנפתח במילה "אזי") שגוי.
כדי להבהיר את הכשל שבטיעון, די אם נציב אותו בצורה פשוטה כך:
אם סוקרטס הוא סוס, סוקרטס אוכל פיצה.
לכן, סוקרטס אינו אוכל פיצה.
הכשל הגלוי בטיעון נובע מכך שהיחס בין חלק התנאי והמסקנה בהנחה הראשונה אינו בהכרח דו כיווני.
כלומר, ניתן לומר: "אם אוכל פיצה, אשמין", אך עדיין ייתכן שאשמין גם מבלי לאכול פיצה, כלומר אין נובע מכך שאם אשמין, אזי אכלתי פיצה.
כמו באישור הסוגר, ניתן להשיג דו כיווניות כאן רק אם משנים את התנאי "אם" ל"אם ורק אם", במבנה הבא:
אם ורק אם סוקרטס הוא סוס, סוקרטס אוכל פיצה.
הכחשת המתאם היא כשל לוגי מקבוצת כשלי מתאם שבו נעשה ניסיון להציג חלופות במקום בו חלופות כאלו אינן קיימות.
כשל זה הוא היפוכו של כשל דילמה כוזבת.
"אתה אומר שראית שמרשי רצח את הגברת בנית מטושביץ' מרחוב החרש 16, דירה 2, אך מה אם אבוא ואומר לך שהגברת בנית מטושביץ' כלל אינה קיימת ומעולם לא התקיימה?"
אם יוכח שהגברת האמורה מעולם לא הייתה קיימת, מובן שלא ניתן היה לרצוח אותה.
אך מאחר שעובדה ידועה היא כי הגברת מטושביץ' אכן הייתה קיימת, החלופה היא כוזבת.
הכי טוב שיש הוא סרט קומדיה רומנטית מצליח זוכה שני פרסי אוסקר משנת 1997 בבימויו של ג'יימס ברוקס ובכיכובם של ג'ק ניקולסון, הלן האנט וגרג קיניר.
מלווין יודול (ג'ק ניקולסון) – סופר מצליח שכתב שישים רומנים וסובל מנוירוזה, מהתמכרות לעבודה ומהפרעה טורדנית-כפייתית.
במהלך הסרט הוא נקשר אל המלצרית (קרול) שמגישה לו במסעדה שבה הוא אוכל במשך כל יום כבר שנים.
הוא מתחיל לפתח כלפיה רגשות ואף מזמין לבנה החולה רופא פרטי.
במהלך הסרט הוא עובר שינוי מהותי ביחסו אל סובביו, ואף משתכנע לקחת תרופות שמקלות מאוד את ההפרעה הכפייתית הטורדנית שלו בזכות הקשר עם קרול.
קרול קונלי (הלן האנט) – מלצרית המגישה למלווין כל יום במשך שנים.
היא נאלצת לסבול את יחסו העוין כלפיה וכלפי הסובבים אותו.
קרול היא אם חד-הורית לילד בן 9, אשר עקב רגישות מערכת הנשימה שלו לעיתים לא מגיעה לעבודה.
קרול מפחדת ממלווין ברוב הסרט, אך לקראת הסוף מחבבת אותו.
סיימון בישופ (גרג קיניר) – סיימון הוא צייר הומוסקסואל הגר בשכנות למלווין.
לסיימון כלב קטן בשם ורדל, אשר מייצג חלק ממערכת היחסים בין סיימון למלווין.
במהלך הסרט סיימון מותקף על ידי חברים של אחד הדוגמנים אותם הם מצייר כאומן.
הוא רגיש מאוד עקב חוויות קשות שהיו לו עם הוריו בגיל ההתבגרות.
פרנק סאקס (קובה גודינג ג'וניור) – הוא הסוכן של סיימון.
הוא בחור קשוח, אך אוהב את סיימון מאוד.
אמא של קרול (שירלי נייט) – שמה לא ידוע במהלך הסרט, אך היא הדמות התומכת בקרול במהלך הסרט ומנסה להראות לה צדדים הגיוניים בכל דבר.
ד"ר מרטין בטס (הרולד ראיימס) – הרופא שמלווין שולח לקרול על מנת שיטפל טוב יותר בבנה.
ספנסר קונלי (ג'סי ג'יימס) – בנה של קרול.
לספנסר קצרת ודלקות אחרות בגרון ובאוזניים.
הוא הסיבה שהיא לא מגיעה לעבודה לפעמים.
וינסנט לופיאנו (סקיט אולריך) – הדוגמן של סיימון.
הוא וחבריו שודדים ומכים את סיימון.
הסרט מתחיל בכך שמלווין משליך את כלבו של סיימון אל תוך תעלת האשפה.
סיימון, שמודאג מאוד היות שלא מוצא את כלבו, מחליט לשאול את מלווין האם הוא עשה משהו לכלב, מלווין, שעובד בביתו, מתרגז על סיימון ועונה לו בגסות רוח.
סוכנו של סיימון מתרגז על כך ומאיים על מלווין שהוא חייב למצוא דרך כלשהי לפצות אותו.
כאשר סיימון נשדד ומותקף בביתו, סוכנו משאיר את הכלב אצל מלווין כדי שיטפל בו בזמן שסיימון מאושפז.
עם הזמן נרקמת מערכת יחסים בין הכלב למלווין, ומלווין מוצא ידיד מנחם בכלב.
מלווין מצטייר כאיש נרגן הסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית.
מזה שנים נוהג לבקר באותה המסעדה, יושב באותו השולחן, מקבל שירות מאותה המלצרית ואת האוכל המוגש לו אוכל בעזרת סכו"ם מפלסטיק אותו הביא מהבית.
למרות היחס החברותי שלה כלפיו, הוא מתייחס בזלזול אליה, אל שאר המלצריות, אל מנהל המקום ואל יושבי המסעדה.
לאחר שסיימון חוזר מהאשפוז, הוא מגלה שהכלב נקשר אל מלווין ואף דוחה את סיימון.
יחד עם זאת, הוא מגלה שתוך זמן קצר הוא יפונה מדירתו וכל כספו אזל עקב הטיפולים הרפואיים.
סיימון מחליט לנסוע לבולטימור ולבקש כסף מהוריו, איתם לא היה בקשר מאז שעזב למכללה, עקב ריב גדול עם אביו.
כיוון שסוכנו של סיימון לא יכול להסיע אותו, הוא מבקש ממלווין, שלמעשה כבר פיצה אותו בכך שטיפל בכלב, להסיע אותו לבולטימור.
מלווין מעט מפחד ומבקש מקרול שתיסע איתו.
במהלך הנסיעה מתפתח קשר של חברות בין סיימון לקרול, ומלווין נדחק החוצה.
השניים אף בילו לילה יחד, שברובו סיימון צייר את קרול בעירום.
בסוף הסרט חלה תפנית, כאשר סיימון מבין שמלווין אוהב את קרול, ודוחק בו לנסוע אליה ולהגיד לה את זה.
במהלך הסרט מלווין משתכנע לקחת תרופות שמקלות מאוד את ההפרעה הטורדנית-כפייתית שלו.
שיפור ניכר בכישוריו החברתיים בזכות כלבו של סיימון, בו טיפל כחודש, ומערכת היחסים הרומנטיים-למחצה אשר מפתח עם קרול.
השחקן הטוב ביותר – ג'ק ניקולסון
השחקנית הטובה ביותר – הלן האנט
השחקן הראשי המצחיק ביותר – ג'ק ניקולסון
השחקנית הראשית המצחיקה ביותר – הלן האנט
16 זכיות נוספות בטקסים משניים.
הזכיות היו עבור המוזיקה (הנס צימר), עבור השחקן הטוב ביותר ועבור השחקנית הטובה ביותר.
שחקן המשנה הטוב ביותר – גרג קיניר
העריכה הטובה ביותר – ריצ'רד מרקס
המוזיקה המקורית הטובה ביותר – הנס צימר
התסריט המקורי הטוב ביותר – ג'יימס ברוקס ומארק אנדרוס
הבמאי הטוב ביותר – ג'יימס ברוקס
18 מועמדויות נוספות בטקסים משניים.
הכי גאים שיש היא סדרת טלוויזיה אמריקנית-קנדית שהופקה על ידי ערוץ Showtime החל משנת 2000 וכוללת חמש עונות.
הסדרה מבוססת על סדרת טלוויזיה בריטית בעלת אותו שם שנוצרה שנה קודם לכן על ידי ראסל טי.
דייוויס ולה שתי עונות בלבד.
הסדרה עוקבת אחר חייהם של חמישה גברים הומואים וזוג לסביות החיים בעיר פיטסבורג שבפנסילבניה.
עלילותיהם רצופות סצנות מין, שימוש בסמים, הרפתקאות פרועות, חברויות וסיפורי אהבה.
יוצרי הסדרה הכריזו כי הם מתעתדים להציג תיאור אותנטי של חיי הומוסקסואלים, אך ככל סדרת דרמה, "הכי גאים שיש" אינה מציגה מציאות שגורה של המיעוט המתואר בה אלא תיאור מוקצן שאינו מייצג "חיים אמיתיים".
עם זאת, בנוסף להרפתקאות המיניות ולמערכות היחסים של הדמויות, הסדרה עוסקת בנושאים פוליטיים הקשורים לקהילה הגאה ובבעיות בריאות שנפוצות בה.
בנושאים אלה הסדרה מציעה שלל מסרים מקובלים, כגון חשיבות הסקס הבטוח, יתרונותיה של זוגיות ארוכת טווח ועוד.
הכותבים הראשיים של הסדרה הם רון כהן ודניאל ליפמן ששימשו גם כמפיקים הראשיים של הסדרה יחד עם טוני ג'ונס, הנשיא לשעבר של חברת ההפקות "טיים וורנר".
תסריטאים אחרים שכתבו פרקים בסדרה הם מייקל מקלנן, בראד פרסר, דאל שורס ושון פוסטוף.
לסדרה יצא עיבוד מחודש ביוני 2022 לרשת הסטרימינג Peacock אולם הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת ב-23 בספטמבר 2022.
כלומר, אין דבר מוזר יותר מאנשים.
ניב זה מוכר בצפון-מערב אנגליה, שם נערכו צילומי הסדרה המקורית, הבריטית.
ערוץ 4 האמריקאי כינה את הסדרה בתחילה "Queer As Fuck", אך הוא שונה לאחר מכן ל-"Queer As Folk" מטעמי צניעות.
הסדרה נודעה בתיאור הנועז של אורח חיי האוכלוסייה הגאה.
זו הייתה הפעם הראשונה שערוץ טלוויזיה מרכזי (למנויי כבלים) שידר בשעות השיא ("פריים טיים") סדרה המתמקדת בחיי הומוסקסואלים.
החששות התבדו והסדרה הגיעה במהירות לאחוזי רייטינג גבוהים ברשתות הטלוויזיה בהן שודרה.
דמות ראשית נוספת, בן ברוקנר, נוספה בעונה השנייה.
למרות שהסדרה מתארת את החיים בפיטסבורג שבארצות הברית, היא צולמה בטורונטו שבקנדה משיקולי מס.
בנוסף, בפיטסבורג אין קהילה גדולה דיה של אוכלוסייה גאה, שמוסדותיה יכולים לשמש כרקע לצילומים.
הסדרה כוללת צילומים נדירים של "Church and Wellesley", שכונה שרוב דייריה משתייכים לקהילה הגאה בטורונטו.
שכונה זו מופיע בסדרה כ-"Liberty Avenue".
בין במאי הסדרה ניתן למנות במאי סרטים קנדיים עצמאיים ומוערכים.
הבולטים שבהם הם ברוס מקדונלד, דייוויד וולינגטון, קלי מאקין, ג'ון גרייסון, ג'רמי פודושווה ומייקל דקרלו.
במאי הטלוויזיה האוסטרלי ראסל מולקאי ביים את הפיילוט של הסדרה.
הסדרה שודרה במשך חמש עונות.
חברת Showtime טענה כי הסדרה הסתיימה בגלל עלויות ההפקה שהפכו גבוהות מדי.
שחקנים אחדים סברו שהמניע האמיתי לסיום היה כי Showtime אינה רוצה להצטייר כרשת טלוויזיה "לגייז בלבד".
בנוסף, רון כהן ודניאל ליפמן (הכותבים והמפיקים) הודיעו שהם מיצו את יכולתם לחדש בעלילה.
העונה הראשונה מתחילה בפגישתם של בריאן (29) וג'סטין (17) מחוץ למועדון "בבילון".
ג'סטין מחליט ללכת בפעם הראשונה למועדוני גייז ופוגש בבריאן.
ג'סטין מאבד את הבתולין איתו ומאותו רגע הוא מתאהב בבריאן ומחליט לעשות הכול כדי להשיג אותו.
באותו לילה נולד לבריאן ולחברתו הקרובה לינדזי בן בשם גאס.
גידול הילד מעורר לחצים רבים אצל לינדזי וחברתה מלאני שבוגדת בה והן נפרדות.
מייקל, חברו הטוב של בריאן, יוצא עם הרופא שלו ובמהרה הם עוברים לגור ביחד.
היציאה של ג'סטין מהארון לא מתקבלת בעין יפה בבית הספר על ידי תלמיד הומופוב ובבית בעיני אביו והוא עוזב את הבית ועובר לגור עם בריאן.
כשהמגורים המשותפים לא מסתדרים (בעקבות פריצה לבית) הוא עובר לגור אצל אמו של מייקל, דבי.
טד יוצא עם מכור להרואין שכמעט וגורם למותו בגלל מנת יתר של GHB ובסוף העונה הוא נעלם ללא עקבות.
לינדזי מחליטה להתחתן עם גבר אבל לבסוף היא סולחת למלאני והן חוזרות אחת אל השנייה.
בפרק האחרון בריאן שוקל להתאבד לפני שימלאו לו 30 אבל מייקל עוצר אותו ברגע האחרון והוא מחליט ללכת לחגוג עם ג'סטין את נשף הסיום שלו.
כריס, התלמיד ההומופוב שראה אותם יחד בנשף, מתעצבן וחובט בג'סטין בראש.
מייקל מחליט לא לנסוע עם החבר שלו אלא להישאר עם בריאן שמחכה לראות האם ג'סטין חי.
בתחילת העונה אנו רואים את ג'סטין מחלים מהפציעה שלו בעזרתו של בריאן שעוזר לו להשתקם ונתפס כרגיש מאי פעם.
ג'סטין עובר לגור אצל בריאן והם הופכים לזוג ביחסים פתוחים.
מייקל פוגש את בן, פרופסור באוניברסיטה שמתגלה כחולה HIV בהתחלה קשה לכולם לקבל את מערכת היחסים שלהם כולל למייקל עצמו אבל הם מתגברים על הקשיים.
טד פותח אתר פורנו שמצליח מאוד ובעזרתו אמט נהפך לכוכב פורנו ופוגש את ג'ורג'.
אמט מתאהב בג'ורג' למרות שהוא בן 80 וכשהוא מת הוא מעדיף לוותר על הירושה מאשר לשקר ולומר שהוא ניצל אותו.
דבי פוגשת בשוטר בשם קארל בעקבות תקרית רצח של נער צעיר והם הופכים לזוג.
מלאני ולינדזי מתחתנות אך חזרתה של האקסית של מלאני משבשת את שגרת חייהם.
מייקל וג'סטין חוברים יחד להכנת חוברת קומיקס לגייז בשם "Rage", שמבוססת על דמותו של בריאן.
בריאן הופך לשותף בחברת פרסום ולכן הוא מקדיש פחות זמן לג'סטין שמתאהב באיתן, תלמיד למוזיקה במכללה שלו.
טד מתאהב באמט והם הופכים לזוג.
ג'סטין מתוודה בפני בריאן הפגוע שהוא בגד בו עם איתן בתקווה שבריאן יאמר לו שהוא אוהב אותו ושהוא רוצה שהוא יישאר אך בסוף הפרק בריאן שוכב עם מישהו אחר וג'סטין עוזב.
ג'סטין עובר לגור עם איתן ומפסיק לעבוד עם מייקל, שנפגע מהבגידה שלו בבריאן.
בריאן מתגעגע לג'סטין ומנסה להתקרב אליו.
מלאני ולינדזי רוצות ילד שני ובוחרות במייקל כתורם זרע.
בן שומע שהאקס שלו מת מאיידס, מתחיל להשתמש בסטרואידים, ונהייה אלים ותוקפני.
ג'סטין נוסע עם איתן לקונצרט שם מחתימים את איתן על חוזה הקלטות בתנאי שיישאר בארון.
טד ואמט קונים בית משותף.
בריאן מעודד את איתן לחתום על החוזה והוא חותם אחרי שהוא מחליף טבעות עם ג'סטין בהבטחה שיהיה נאמן לו ויאהב אותו תמיד.
בריאן מנהל קמפיין פרסום עבור שוטר הומופוב שמנסה להיבחר כראש העיר.
איתן נוסע מחוץ לעיר ובוגד בג'סטין, וכשזה מגלה הוא נפרד ממנו.
טד נעצר על פעילות לא חוקית באתר הפורנו שהוא מנהל, האתר מתמוטט, הוא נכנס לחובות ומתחיל לקחת סמים.
ג'סטין מתחיל לעבוד בחברה של בריאן והם חוזרים להיות ביחד.
בן מפסיק לקחת סטרואידים כשמייקל מאיים עליו שהוא יחלה בכוונה ב-HIV.
מייקל ובן מכניסים אל ביתם את האנטר, נער חולה HIV שעובד בזנות ומשקמים אותו.
ג'סטין ובריאן מתחילים לפעול נגד השוטר המתמודד על ראשות העיר, ומגלים שהוא היה מעורב בפרשיית רצח של נער הומו.
טד ואמט נפרדים וטד נכנס לתוכנית גמילה מסמים.
אמו המתעללת של האנטר מנסה להחזיר אותו לחסותה כדי שימשיך לעסוק בזנות אבל הוא בורח עם מייקל מחוץ לעיר.
בריאן מוכר את נכסיו, מנהל קמפיין נגד השוטר עבורו עבד, ומצליח למנוע את מינויו.
מייקל ובן מקבלים משמורת חוקית על האנטר.
חברו של ג'סטין מוכה קשות בידי חבורה של הומופובים, וג'סטין נזכר בתקיפה שהוא עבר.
ג'סטין מצטרף לחבורה אלימה שמטרתה לנקות את העיר מהומופובים, ומאוחר יותר נוקם בכריס הובס שגרם לו לזעזוע מוח בעונה הראשונה.
בריאן מתאושש כלכלית ופותח חברה משלו.
בחברה הוא מעסיק את טד שמסיים את תהליך הגמילה.
אמט מנסה להתגבר על הפרידה מטד ומנהל חיי לילה סוערים ועתירי סטוצים.
ויק ורודני עוברים לגור יחד, ומיד לאחר מכן ויק מת במפתיע.
בריאן חולה בסרטן ומחליט לשמור על כך בסוד ולטפל במחלה בחשאי.
לינדזי פוגשת באמן מפורסם בגלריה שלה ומפתחת רגשות רומנטיים כלפיו.
תסריטאי חשוב בהוליווד מעוניין להפוך את הקומיקס RAGE לסרט.
ג'סטין מגלה שבריאן חולה ובריאן נפרד ממנו.
אמט פוגש בשחקן פוטבול מפורסם בזמן שהוא מתכנן עבורו את חתונתו ומנהל איתו רומן חשאי.
ג'סטין מנסה לעזור לבריאן להתגבר על המחלה והם חוזרים להיות זוג.
לינדזי בוגדת במלאני עם האמן שפגשה, ומלאני מחליטה להיפרד ממנה.
האנטר מגלה את מיניותו הסטרייטית ולראשונה יש לו חברה, אך כשהיא מגלה שהוא נשא HIV היא מחליטה להיפרד ממנו.
בזמן נסיעה משותפת לקנדה בן ומייקל מתחתנים.
קארל מציע נישואין לדבי אך היא מסרבת בטענה שלא תוכל להתחתן כחוק כל עוד לא נישואיו של בנה לגבר לא מוכרים בארצות הברית.
ג'סטין ששוהה בהוליווד שוקל להישאר בה דרך קבע, עד שבריאן מציע לו לחזור לפיטסבורג ולעבור לגור איתו כשותף לחיים.
בתחילת העונה החמישית ג'סטין מחליט לנסוע להוליווד ולעבוד על הסרט החדש, אך עקב בעיות טכניות התוכנית לא יוצאת לפועל והוא נאלץ לוותר על החלום ולחזור לפיטסבורג, היישר לזרועות בריאן.
מלאני ולינדזי מודיעות על פרידתן הרשמית ומתחיל מאבק משמורת מכוער בין הנוגעים בדבר.
טד עובר את משבר גיל הארבעים ומחליט לעבור ניתוח קוסמטי בעקבותיו חוזר אליו ביטחונו העצמי.
מייקל ובן עוברים לבית משותף והאנטר שמרגיש לא שייך עוזב את הבית.
בריאן קונה את בבילון ופוגש בחור צעיר ומושך שמתחרה איתו על הבחורים במועדון.
ג'סטין מרגיש שהוא ובריאן לא מתקדמים בכיוון משותף ולכן הם נפרדים.
דרו בויד מהעונה הקודמת חוזר לאמט ובעידודו הוא מחליט לצאת מהארון.
בבבילון נערכת אספה למניעת "הצעת חוק 14" שמפלה הומואים ולסביות ושוללת מהם את זכויותיהם, באותו הערב נערך פיגוע במקום, רבים נהרגים ומייקל נפצע קשה.
בריאן ההמום רוצה לחזור לג'סטין, הוא אומר לו שהוא אוהב אותו בפעם הראשונה ומציע לו נישואין.
לינדזי ומלאני מחליטות לחזור זו אל זו ולעבור לקנדה, שבה נותנים זכויות שוות לגייז.
בריאן מתמתן, הוא משנה את אופיו כדי לרצות את ג'סטין.
האנטר חוזר לבקר את מייקל בביה"ח ומייקל ובן מאמצים אותו.
בריאן וג'סטין עורכים שיחה בעקבותיה הם מחליטים לא להתחתן, ג'סטין מחליט לנסוע לניו יורק שם מובטח לו עתיד מצליח כאמן ובריאן חוזר לאופיו הדומיננטי והלא מתפשר.
טד פוגש ביום הולדתו את בלייק מהעונות הקודמות ואמט מוצא חבר.
בסיום העונה, בריאן מחליט לפתוח מחדש את בבילון לאחר הפיגוע, והוא רוקד לו לבד כשברקע מתנגן השיר מהפרק הראשון של העונה.
(בשל ריבוי הסצנות בפרק, אחת מהסצנות שקוצצו הראתה נער בגילו של ג'סטין בעונה הראשונה משוטט בלילה ליד בבילון, כתזכורת לפגישה הראשונה של ג'סטין עם חיי הלילה של הגייז, בפרק הפותח של הסדרה).
בריאן קיני (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי גייל הרולד), איש פרסום מצליח, חכם, כובש ובעל חיי מין עשירים.
המוטו של בריאן הוא "בלי תירוצים, בלי התנצלויות, בלי חרטות".
בריאן עובד קשה, ועם הזמן פותח חברה מצליחה משלו.
בריאן מצטייר כאגואיסט חסר רגישות, אך במהלך הסדרה הצופים מתוודעים לפן נוסף מתחת למעטה הקשיחות ומגלים כי בריאן אינו אנוכי כפי שנדמה ועוזר לחבריו כשהם זקוקים לו.
בריאן הוא אחד הרווקים המבוקשים בפיטסבורג.
עם הזמן הוא מתאהב בג'סטין טיילור והשניים הופכים לזוג.
הזוגיות שלהם פתוחה ושניהם מקיימים יחסים מין עם אחרים, יחד ובנפרד.
ג'סטין טיילור (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי רנדי הריסון) הפרק הראשון של הסדרה מתאר את תהליך הכרותם של ג'סטין, אז בן 17, ובריאן.
בפרק זה מאבד ג'סטין את בתוליו עם בריאן וכתוצאה מהמפגש הוא מתאהב בו.
ג'סטין עובר תהליך התבגרות במהלך הסדרה, המתארת בתחילה את תהליך יציאתו מהארון, ואחר כך את התפתחות מודעותו הפוליטית ואת חייו המקצועיים.
ג'סטין הוא נער יפה תואר וצייר מוכשר ובסיום התיכון (בעונה השנייה) הוא מתקבל למגמת אומנות יוקרתית.
דבי, אמו של מייקל, מכנה אותו סאנשיין (sunshine), בשל חייכנותו ואופיו השמח.
מייקל נובוטני (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי האל ספרקס) מייקל הוא "הילד הטוב של הסדרה", ילד של אמא.
הוא החבר הכי טוב של בריאן מאז גיל התבגרות, ונראה שהוא מאוהב בבריאן אך מנסה להסתיר את רגשותיו.
בתחילת הסדרה בריאן מנצל את אהבתו של מייקל כלפיו, אך בהמשך חברותם מתבררת כהדוקה ומסורה.
מייקל אוהב לקרוא חוברות קומיקס, במיוחד את הרפתקאותיו של "קפטן אסטרו".
בתחילת הסדרה מייקל משמש כמנהל במרכול בשם Big Q, ובהמשך הוא מגשים את חלומו ופותח חנות קומיקס.
אמט הניקט (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי פיטר פייג') במקור ממיסיסיפי.
אמט הוא הטיפוס הראוותני והמצועצע שבחבורה.
הוא עובד בשלל מקצועות: זבן בחנות בגדים, כוכב פורנו, עוזר בית עירום, מלצר עירום וכתב בחברת חדשות מקומית.
בסופו של דבר אמט פותח עסק מצליח כמתכנן מסיבות.
אמט הוא רווק נצחי, ולמרות שהוא מאוד רומנטי וחברותי מערכות היחסים שלו לא אורכות זמן רב.
ת'אודור (טד) שמידט (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי סקוט לוול) הוא רואה חשבון הסובל מדימוי עצמי נמוך, וחבר טוב של מייקל.
במהלך העונה הראשונה הוא מאוהב במייקל, אולם בתור "עסקה" עם בריאן, במסיבת יום ההולדת ה-30 של מייקל, הוא מוותר עליו סופית.
בשל מראהו הסתמי טד נדחה על ידי גברים רבים בברים בעיר פיטסבורג.
טד מנהל מערכת יחסים קצרה עם חברו הטוב אמט ומערכת יחסים לסירוגין עם בלייק, בחור צעיר ונאה.
לינדזי פיטרסון (בגרסה האמריקאית מגולמת על ידי תיאה גיל), שותפתה לחיים של מלאני וחברתו הטובה של בריאן מאז המכללה.
בפתח הסדרה לינדזי יולדת בן בהפריה מלאכותית מזרעו של בריאן.
כשנולד בנם, גאס, היא עוזבת את משרתה כמורה לאמנות כדי לטפל בו.
הוריה של לינדזי מתביישים בעובדה שהיא לסבית ובמערכת ביחסים שלה עם מלאני.
מלאני מרקוס (בגרסה האמריקאית מגולמת על ידי מישל קלוני), שותפתה לחיים של מלאני שעובדת כעורכת דין.
מלאני היא אמה הביולוגית של הילדה השנייה שלה ושל לינדזי, ג'ני רבקה, שהופרתה מזרעו של מייקל.
מלאני יהודיה, ומתקשה להסתדר עם משפחתה ה-WASP-ית של לינדזי.
לקראת סוף הסדרה היא נפרדת מלינדזי לתקופה ארוכה, אך השתיים חוזרות להיות יחד.
בן ברוקנר (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי רוברט גאנט), נשא HIV שעובד כמורה במכללה וסופר.
בן מצטרף לסדרה בעונה השנייה, מתיידד עם מייקל והופך להיות בן הזוג שלו.
אמו של מייקל מתנגדת בתחילה לקשר של בן עם בנה משום שהיא חוששת שבן ידביק אותו, אבל כשהיא מבינה שהם אוהבים אחד את השני היא מקבלת את היחסים שלהם.
בן הוא אדם אוהב ורחום שמצטייר כמושלם כמעט בשל הגישה החיובית שלו לחיים.
הוא מתעניין בבודהיזם, שומר על תזונה נכונה, מתעמל, לא מעשן וכמעט שלא נוגע במשקאות חריפים.
דבי נובוטני (בגרסה האמריקאית מגולמת על ידי שרון גלס) היא אמו של מייקל.
חברת PFLAG (הורים, משפחות וחברים של הומואים ולסביות) פעילה במיוחד.
היא מאוד גאה בעובדה שבנה הומו ומביכה אותו לעיתים קרובות.
דבי מתייחסת לכל הבנים בחבורה כאילו הם היו הבנים שלה, במיוחד לג'סטין שעבר לגור בביתה לאחר שהוא ברח מהבית.
היא עובדת כמלצרית במסעדה "Liberty Diner" שנמצאת ב-Liberty avenue, ובבית היא מטפלת באחיה החולה, ויק.
ויק גראסי (בגרסה האמריקאית מגולם על ידי ג'ק ווטרהול), אחיה חולה האיידס של דבי.
בעבר הוא עבד כשף ובעונה הרביעית החל לעבוד במסעדה של אחותו כדי לעזור לשלם את החשבונות.
לאחר מכן הוא עובד כטבח בשירותי הקייטרינג בעסק של אמט לתכנון אירועים.
בעונה הרביעית הוא מתאהב ברודני לאחר שנים רבות שלא היה במערכת יחסים והם עוברים לגור ביחד.
זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר מסיבוכים של איידס.
החברה הכי טובה של ג'סטין מאז התיכון ולאורך הסדרה, וההטרוסקסואלית הראשונה בפניה יצא מהארון.
חביבה על בריאן במיוחד משום שהם חולקים את אותה השקפת עולם, לפיה נישואין מיותרים בשל היותם "קשר מיותר", לטענתם.
אמו של ג'סטין שעובדת כמתווכת דירות.
היא מקבלת את העובדה שבנה הומו בעזרת תמיכתה של דבי ובעידודה היא מצטרפת לארגון PFLAG.
היא מתגרשת מקרייג, אביו של ג'סטין, לאחר ריבים שהיו להם כתוצאה מהיציאה מהארון של בנם (למרות שטענה בפני ג'סטין כי הבעיות החלו ביניהם הרבה לפני היציאה מהארון שלו).
הוא מסרב לקבל את עובדת היותו של בנו הומוסקסואל ובשל כך נוצרים חיכוכים רבים בין השניים.
בעקבות אינספור מריבות בינו לג'ניפר, השניים מתגרשים.
קרייג תמך בפומבי ואף תרם כספים לקידום התיקון ה-14 לחוקה על מנת למנוע זכויות מלהט"ב.
היה מכור לקריסטל כשפגש את טד לראשונה במועדון בבילון.
מערכת היחסים שלהם נגמרת לאחר שבלייק בורח ממרכז הגמילה.
בלייק חוזר בעונה השלישית כיועץ במרכז לגמילה מסמים שעוזר לטד להשתקם, לאחר שבאותה עת הוא התמכר בעצמו לסמים.
השניים הופכים לזוג בעונה האחרונה של הסדרה.
ד"ר דייוויד קמרון (כריס פוטר)
(עונה 1) החבר לשעבר של מייקל.
דייוויד היה הכירופרקט של מייקל ומערכת היחסים שלהם התפתחה במהירות.
בתוך מספר חודשים הם עברו לגור ביחד ומייקל הכיר את בנו של דייוויד.
קארל הוא שוטר שפגש את דבי בזמן שחקר מקרה רצח של נער הומו ליד המסעדה שלה.
בתחילה הוא היה קצת הומופוב אך דבי לימדה אותו לקבל הומוסקסואליות.
הוא מציע לדבי נישואין והיא מסכימה, אך לאחר מכן מחליטה לא להינשא לו כל עוד בנה לא יכול להינשא לבן זוגו באופן חוקי והם מחליטים לחיות כזוג לא נשוי.
(עונות 2–3) סטודנט למוזיקה שניחן בכישרון נגינה בכינור וכבש בקסמו את ג'סטין.
ג'סטין שהרגיש זנוח על ידי בריאן הלך אחרי איתן.
מערכת היחסים שלהם נגמרה כשאיתן בגד בג'סטין, וג'סטין החליט לחזור לבריאן.
ג'יימס "האנטר" מונטגומרי (האריס אלן) (עונות 3–5)
נער שברח מהבית, עובד בזנות ונשא HIV.
פגש את מייקל ואת בן כשישן מחוץ לדלת ביתם.
אמו הייתה מתעללת בו ועודדה אותו לעבוד בזנות.
בן מרחם עליו ומטפל בו, ולבסוף הוא ומייקל מחליטים לאמץ אותו כבנם.
בתחילה הוא נדלק על בריאן ואחר כך מתאהב בבחורה.
(עונות 1–2 ו-4) תלמיד תיכון מבית הספר של ג'סטין.
בתחילה מתרחשת סצנה מינית בין השניים, אולם מתברר כי הובס הוא הומופוב אשר מתנכל לג'סטין על בסיס קבוע (במסדרונות בית הספר, בכיתה).
בפרק מספר 22 של העונה הראשונה, החותם את העונה, כאשר ג'סטין רוקד עם בריאן בנשף הסיום, היה הדבר לצנינים בעיני הובס, שמחליט לנקום על המעשה, ולאחר הנשף חובט בג'סטין בראש עם אלת בייסבול.
בהמשך, בעונה הרביעית, ג'סטין משיב לו נקמה כאשר הוא מפחיד אותו בעזרת אקדח אותו הוא תוחב לפיו של הובס ומכריח אותו להתנצל ולהתחנן על חייו.
(עונה 2) לידה (שם משפחתה מעולם לא צוין) היא האקסית המיתולוגית של מלאני אשר מגיעה לבקר לקראת מצעד הגאווה ואף נשארת על מנת לעזור בשיפוצי הבית.