tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוליאנוס טוען כי אל שאינו רוצה לחלוק את חכמתו עם האדם צריך להיקרא "צר עין" (baskanos), ולכן פירוש הסיפור כפשוטו הוא גם חילול השם ועלבון כלפי אלוהים.
אל אמיתי, לדבריו, לא היה מונע את ידיעת הטוב ורע מבני האדם ולא היה מקנא בבני אדם שאוכלים מעץ החיים וחיים לנצח.
אי לכך, לסיפור זה חייבת להיות משמעות עמוקה יותר.
יוליאנוס מעלה גם שאלות מהסיפור כיצד אלוהים ברא את העולם: מאין באו התהום, החושך והמים; מאין הגיעו מלאכים, מאחר שהם לא מוזכרים בתיאור הבריאה.
יוליאנוס מבחין בין "הבורא הבלתי אמצעי של העולם" ובין "האלים שמעליו", ובכך נראה שמאמץ את ההבחנה הנאו-אפלטונית בין הישות העליונה לדמיאורג.
אלא שברצונו להבהיר שהתפיסה היהודית של "הבורא הבלתי אמצעי" נחותה מזו של אפלטון, משום ש"האל לפי משה אינו בורא דבר שאין לו גוף, כי אם עורך ומסדר של החומר הקדמון".
בעיני יוליאנוס, סיפור בראשית אינו עוסק באל בורא, אלא באל נחות שרק עיצב את החומר שכבר נוצר.
הוא משווה זאת לתיאור הבריאה של אפלטון בטימאיוס , שבו אלים נחותים מעצבים את החומר שיצר האל הבורא.
יוליאנוס ממשיך וטוען כי חייב להיות יותר מאל אחד שעיצב את החומר, מאחר שאילו היה רק אל אחד, כל היצורים שנבראו היו זהים.
העובדה שיש הבדל כזה בין יצורים אלמותיים, בני אדם ובעלי חיים, מוכיחה שאלים שונים עיצבו יצורים שונים.
אלוהי משה, בהיותו אל שבחר את היהודים כעמו והעניק להם בלבד את מתנת הנבואה ואת תורתו, הוא אלוהי העם היהודי בלבד, ולא של אף גזע אחר של בני אדם.
יוליאנוס סבור כי זה אבסורד להאמין שאלוהים שברא את כל העולם, שמתאר את עצמו כאל קנאי, הסתפק בהגבלת עצמו לטיפול בשבט קטן בארץ ישראל, תוך שהוא מאפשר לכל העמים מלבד ליהודים לעבוד אלילי שקר במשך אלפי שנים:
אלוהי היהודים העדיף להגביל את עצמו לעם אחד, ולכן אין הפגנים חייבים לו הכרת תודה.
לאחר מכן דן יוליאנוס כיצד היוונים רואים באלים כנציגיו של האל הבורא, שכל אחד מהם אחראי על הטיפול באומות, ערים וגזעים שונים של בני אדם, מה שמסביר מדוע אופיים ומנהגיהם של בני אדם כה שונים זה מזה.
הוא לועג לרעיון כי פרשנות מילולית לסיפור מגדל בבל יכולה להסביר כראוי מדוע בני אדם שונים כל כך זה מזה, באומרו שהיא אינה מסבירה מדוע לבני אדם יש ערכי מוסר או חוקים שונים או מדוע יש להם הבדלים פיזיים כה בולטים.
במקום זאת, הוא מאמין, אלים שונים אחראים על גזעים ועמים שונים ולכן גם על ההבדלים של האנושות.
אלוהי משה אכן קיים, אך רק כנחות לאלוהי הכל.
יוליאנוס מצטט את עשרת הדיברות ושואל איזו אומה יש בנמצא, שמלבד הדיבר "לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים" והדיבר "זָכוֹר אֶת-יוֹם הַשַּׁבָּת", אינה סבורה שעליה לשמור את הדיברות האחרים.
מוטיב חוזר בחיבור הוא קנאת האל היהודי.
האם לא היה מסוגל לעשות זאת, או שמלכתחילה לא רצה למנוע שהאלים האחרים יֵעַבדו?".
יוליאנוס שואל מדוע, אם האל היהודי הוא האל היחיד, היהודים לא הצליחו להשיג הישגים כמו עמים אחרים, כמו היוונים, הפיניקים או המצרים, ומדוע היהודים נשתעבדו על ידי כל כך הרבה עמים אחרים.
הוא מציין כי ליהודים מעולם לא היה מצביא גדול כמו המצביאים בקרב היוונים והרומיים, מעולם לא הופיעה אצלם רפואה כמו זו של היפוקרטס, והמלך שלמה, "החכם מכל אדם" אצלם, אינו בר השוואה לפוקילידס, תאוגניס או איסוקרטס, שהרי אותו שלמה לא הצליח להתגבר על תאוותו ועבד גם אלים אחרים.
מדוע נטשו הגליליים אמונות יהודיות?
יוליאנוס תוקף את המתנצרים, שמצד אחד, נטשו את האלים הנצחיים לטובת "הפגר המת של היהודי" וערקו מהפגנים אל "העברים", אך מצד שני, מוטב היה לו נשארו עם היהודים במקום להתנצר:
על רקע ההשוואה בין נוצרים ליהודים, יוליאנוס מביע את השקפותיו החיוביות ביותר על היהודים, להם לפחות יש "הלכות מדוקדקות בענייני פולחן, ורבבות איסורים ומצוות המצריכים אורח חיים של קדושה כשל כוהן".
יוליאנוס מקדיש זמן לדיון, כיצד אפילו לאחר שהגליליים אימצו מסורות יהודיות בשמן, הם באמת דחו אותן ורק קיבלו את חילול האלים שבהן.
הוא מבקר את האמונה כי ישו הוא הנביא שאותו חזו משה וישעיהו, שכן ישו, בהיותו כביכול בן האלוהים, לא היה צאצא מיהודה, ואומר שהרעיון של אל הטוען שהוא האל היחיד, הבורא ישות שווה לו (ובכך אל שני), נוגד את האמונות המונותיאיסטיות של היהדות.
הוא מצביע על כך שהגליליים נטשו רבות מהאמונות המרכזיות ביהדות, כמו הקרבת בעלי חיים והגבלות התזונה שלה, ומבקר את הטענה כי אלוהים קבע להם חוק חדש בזמן שמשה הזהיר בנחרצות כל כך מפני שינוי החוק.
יולייאנוס אף מגיע למסקנה "שדעתם של היהודים מסכימה עם אומות העולם פרט לאמונה באל אחד.
שהרי דבר זה מיוחד להם וזר לנו, כי שאר הדברים משותפים איכשהו לנו ולהם".
לצד נטישת תורת היהודים, יוליאנוס גם מאשים את הגליליים בנטישת תורותיהם של השליחים המקוריים.
הוא טוען שאף שליח לא טען כי ישו הוא אלוהים עד יוחנן.
הגליליים גם אינם מצייתים לדבריו של ישו, מאחר שהם מקדשים קברים ואת המתים, ואילו ישו התייחס לאתרי קבורה כמקומות של טומאה.
אולם גם על המונותאיזם, ההבדל הממשי היחיד בין היהודים לשאר האומות, ניתן לגשר:
נגד כל הסיכויים הוא סרט מתח רומנטי מדע בדיוני אמריקאי משנת 2011 שכתב וביים ג'ורג' נולפי, מבוסס על הסיפור הקצר של פיליפ ק.
בכיכובם של מאט דיימון, אמילי בלאנט, אנתוני מאקי, ג'ון סלאטרי וטרנס סטאַמפּ.
הסרט מגולל את סיפורו של חבר קונגרס בארצות הברית המגלה שמה שנראה כאירועים מקריים בחייו נשלטים על ידי קבוצה מסתורית וחזקה.
לאחר שאירוע שלא תוכנן על ידי הבקרים הללו מתרחש - מפגש רומנטי עם רקדנית - הוא נאבק נגדם למרות הבטחתם לעתיד גדול עבורו, תמורה להימנעותו מלהיפגש עמה.
הסרט יצא לאקרנים ב-3 באפריל 2011 וזכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, ששיבחו את ההופעה של דיימון ואת הכימיה שלו עם בלאנט.
הסרט הכניס 127 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 50 מיליון דולר.
בשנת 2006, חבר הקונגרס מברוקלין דייוויד נוריס מתמודד ללא הצלחה על מקום בסנאט של ארצות הברית.
בעודו מתכונן על נאום ההפסד שלו, פוגש דייוויד את אליז סאלאס.
הם חולקים נשיקה לוהטת, אם כי הוא לא מקבל את שמה.
בהשראתה, דייוויד נואם נאום גלוי להפליא שמתקבל היטב, מה שהופך אותו למועמד מוביל למירוץ 2010.
חודש לאחר מכן, דייוויד מתכונן לתפקיד חדש.
בפארק מדיסון סקוור, בסמוך לביתו של דייוויד, אדם בשם הארי מיטשל מקבל משימה מהממונה עליו ריצ'רדסון.
הארי ישפוך קפה על חולצתו של דייוויד בשעה 07:05 בבוקר, כך שדייוויד יאחר לאוטובוס שלו.
עם זאת, הארי נרדם; דייוויד עולה לאוטובוס, פוגש את אליז ומקבל את מספר הטלפון שלה.
דייוויד מגיע לעבודה מוקדם ומגלה שכולם בבניין קפואים ונבדקים על ידי גברים לא מוכרים.
דייוויד מנסה לברוח, אך נתפס ומובל למחסן.
ריצ'רדסון מגלה באי-רצון לדייוויד על קיומה של "לשכת ההתאמה".
כעובדיו, ריצ'רדסון ואנשיו מבטיחים שחייהם של אנשים יתנהלו על פי "התוכנית", מסמך מורכב שריצ'רדסון מציג ל"יושב ראש".
אנשי הלשכה הורסים את הפתק שמכיל את מספר הטלפון של אליז והוא מוזהר כי אם הוא חושף את קיומם של הלשכה למישהו אחר, הוא "יאותחל" יעבור לובוטומיה מאחר שהוא לא נועד לפגוש את אליז שוב.
שלוש שנים לאחר מכן, דייוויד שוב נתקל באליז לאחר שראה אותה מחלון האוטובוס; הוא מספר לה שעלה שלוש שנים על אוטובוס זה לעבודה, בתקווה לראות אותה.
הוא לומד שהיא רוקדת בלט מודרני.
הלשכה מנסה למנוע מהם לפתוח במערכת יחסים על ידי שינוי לוחות הזמנים שלהם ולמנוע את מפגשיהם.
דייוויד מתמודד ברחבי העיר, נלחם ביכולות הלשכה "לשלוט על בחירותיו" כדי להבטיח שהוא יפגוש את אליז.
במהלך המרדף הלשכה משתמשת בפתחים רגילים כדי לנסוע באופן מיידי למקומות מרוחקים.
הבכיר תומפסון משתלט על דייוויד ולוקח אותו למחסן, שם טוען דייוויד שיש לו את הזכות לבחור את דרכו שלו.
תומפסון אומר כי האנושות קיבלה רצון חופשי לאחר שיא האימפריה הרומית, אך אז הביאה על עצמה את ימי הביניים האפלים.
הלשכה השתלטה אחרי חמש מאות שנים של ברבריות, ויצרה את הרנסאנס, הנאורות והמהפכה המדעית.
כאשר הוענק רצון חופשי בשנת 1910, הדבר הביא למלחמת העולם הראשונה, השפל הגדול, הפשיזם, השואה ומשבר הטילים בקובה ואילצו את הלשכה להשתלט מחדש.
תומפסון מרמז בתוקף כי ללא השפעתה של אליז דייוויד יהפוך לנשיא ארצות הברית, ואילו אליז תהפוך לרקדנית וכוריאוגרפית מפורסמת בעולם ושהיותם ביחד יהרוס את העתיד של שניהם.
תומפסון גורם לאליז לנקוע את קרסולה בהופעה כדי להפגין את כוחו ודייוויד נוטש אותה בבית החולים כדי להציל אותם מהגורל שתומפסון תיאר.
11 חודשים אחר כך צ'ארלי מספר לדייוויד על החתונה הממשמשת ובאה של אליז כשהוא מתמודד שוב במסע הבחירות.
הארי מתקשר לדייוויד באמצעות פגישות חשאיות בגשם או בקרבת מים, מה שמונע מהלשכה לעקוב אחריהם.
הארי מגלה שתומפסון הגזים בהשלכות השליליות של מערכת היחסים של דייוויד ואליז ומלמד את דייוויד כיצד להשתמש בדלתות כדי לעבור ממקום למקום ולהתחמק מהתאמות הלשכה.
רגע לפני החתונה דייוויד מגיע לאליז, מגלה לה את קיומה של הלשכה ומראה לה כיצד הוא נוסע דרך דלתות.
הלשכה רודפת אחריהם ברחבי ניו יורק.
כשהם מגיעים לפסל החירות דייוויד מחליט למצוא את היושב ראש שיסיים את המרדף ואליז בוחרת להתלוות אליו.
הם נכנסים למשרדי הלשכה עם סוכנים במרדף אחריהם.
לאחר מרדף בבניין דייוויד ואליז מוצאים עצמם מוקפים על מרפסת התצפית של בניין GE.
הם מצהירים על אהבתם ונשיקתם לפני שניתן יהיה לאתחל את דייוויד.
כשהם מרפים זה מזה, חברי הלשכה נעלמים.
תומפסון מופיע, אך הוא מופרע על ידי הארי, שמראה לו, ואז לדייוויד ואליז, את התוכנית המתוקנת שלהם מהיושב ראש: כזו שהיא ריקה החל מהרגע הנוכחי.
הארי משבח אותם על התמסרותם זה לזה ואז אומר שהם חופשיים לעזוב.
דייוויד ואליז הולכים ברחוב כשהארי משער כי ייתכן שמטרת היושב ראש היא להכין את האנושות לקראת יום אחד שזו תכתוב תוכנית משלה.
מאט דיימון בתפקיד דייוויד נוריס
אמילי בלאנט בתפקיד אליז סאלאס
אנתוני מאקי בתפקיד הארי מיטשל
מייקל קלי בתפקיד צ'רלי טריינור
טרנס סטמפ בתפקיד תומפסון, ראש קבוצת הלשכה.
פדרו פסקל בתפקיד מאיטרה ד'פול דה סנטו
נגה ד'אנג'לי (נולדה ב-15 בספטמבר 1983) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית ושחקנית ישראלית.
ד'אנג'לי נולדה וגדלה בחיפה לאב רואה חשבון ולאם שעבדה כסטטיסטיקאית בחברת החשמל.
למדה בתיכון חוגים במגמת תיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה בגדוד 51 של חטיבת גולני כמש"קית חינוך.
לאחר שחרורה עברה להתגורר באילת שם עבדה בצוות בידור במלון "המלך שלמה".
בגיל 24 עברה לתל אביב, והתחילה לימודי משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
במהלך לימודי המשחק גילתה את עולם הסטנדאפ, והחלה להופיע במועדונים ובבמות פתוחות, מה שהוביל את הקריירה שלה אל הבמה.
שיחקה בהצגות כגון "חנוך לוין בצבעים", "הקומדיה הירושלמית", "החברות של זזה" ובסדרות טלוויזיה כמו "פלמ"ח", "השופטת ליטל", "הצחוקייה", "עד כאן!", "אבא משתדל", "הקלמרים" ועוד.
ב-2008 השתתפה בסרט הטלוויזיה "פרשת רות" לצדה של לוסי דובינצ'יק.
בשנים האחרונות ד'אנג'לי כותבת ומופיעה עם מופע הסטנדאפ שלה.
כמו כן, היא יוצרת תוכן מקורי לרשת עם מיליוני צפיות ושיתופים.
הגישה פינה בתוכנית "הבוקר עם טל ואביעד".
הגישה גם פינה בתוכנית "נוסבאום וגולדשטיין", בערוץ 10.
השתתפה וכתבה לסדרה "קומדי סנטרל סטיישן" המשודרת בהוט קומדי סנטרל
היא מתארחת כמגישה בתוכנית "הפסקת צהריים" בגלי צה"ל עם הדר לוי וקובי אריאלי.
נשואה לאורי ולה שני בנים ובת.
נגה קרונפלד-שור (נולדה ב־14 בדצמבר 1964) היא רקטורית אוניברסיטת תל אביב.
פרופסור מן המניין בבית הספר לזואולוגיה ובית ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב ופרופסור נלווה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת מונש באוסטרליה.
מכהנת כמדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה.
מחקריה עוסקים בפיזיולוגיה אקולוגית וסביבתית, בין השאר בחקר השעון הביולוגי בבעלי חיים ובאדם.
קרונפלד-שור נולדה בכפר שמריהו כנגה קרונפלד, בת בכורה לימימה (ג'ימי) ואמיתי קרונפלד, ולה שני אחים ושתי אחיות.
למדה בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון.
שירתה בצה"ל כמדריכה בבית ספר שדה עין גדי של החברה להגנת הטבע.
לקרונפלד-שור תואר ראשון בביולוגיה, תארים שניים בזואולוגיה ובמנהל מערכות בריאות, תעודת הוראה ותואר שלישי (דוקטורט) בזואולוגיה, כולם באוניברסיטת תל אביב.
את לימודי הפוסט-דוקטורט למדה באוניברסיטת בוסטון, ארצות הברית.
עם חזרתה לישראל השתתפה במשך שנה בתוכנית העמיתים לפיתוח מנהיגות סביבתית וחברתית של מרכז השל לקיימות.
הוא בוגרת תוכנית קרן וקסנר.
בשנת 2001 התקבלה לאוניברסיטת תל אביב כחברת סגל אקדמי במלגת אלון.
במהלך השנים כיהנה כראש המחלקה וראש בית הספר לזואולוגיה, מנהלת אקדמית של הגן למחקר זואולוגי, ראש התכנית לתואר שני באקולוגיה וסביבה, ועוד.
בשנים 2003–2005 הייתה חברה בוועד המנהל של החברה לזואולוגיה בישראל.
בשנים 2005–2007 הייתה חברת הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע.
בשנים 2009–2014 הייתה יו"ר הוועדה המדעית מקצועית של מליאת רשות הטבע והגנים וחברת מליאת רשות הטבע והגנים.
בשנים 2008–2015 הייתה חברת מועצת גדרה וראש ועדת איכות הסביבה.
בשנים 2017–2020 הייתה חברה במועצת גנים ושמורות.
2017–2020 חברה בוועדה המייעצת של Compassionate Conservation Middle East, 2018-2020 וב־2018–2020 חברה בוועדת ההיגוי של הפורום לתזונה בת קיימא.
בשנת 2020 הייתה אחד משני המועמדים הסופיים לתפקיד רקטור אוניברסיטת תל אביב, אך לא נבחרה.
בינואר 2021 מונתה למדענית הראשית של המשרד להגנת הסביבה.
בשנת 2024 תמכה וליוותה ובשיתוף משרד הבריאות מחקר חדש שבחן את הקשרים בין חשיפה לחלקיקים נשימים עדינים PM2.5 במהלך היריון לבין תוצאי לידה בהשוואה בין האוכלוסייה במפרץ חיפה לשאר הארץ.
ביולי 2024 סיימה את תפקידה זה.
במקביל, היא מכהנת כחברת סגל בכיר בבית הספר לזואולוגיה ובבית ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, ופרופסור נלווה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת מונש באוסטרליה.
נוסף על כך, היא חברה בוועדת ההיגוי לשימור ופיתוח אוספי הטבע הלאומיים באוניברסיטאות המחקר בישראל מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חברה בוועדה המדעית העליונה של מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
ומשמשת כחברה בוועד המנהל של הארגון האירופאי לחקר שעונים ביולוגיים.
בשנת 2023 נבחרה להיות אחת מאנשי הסביבה של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
במסגרת האוניברסיטה תקים פרופ' קרונפלד-שור בית ספר על-פקולטאי לסביבה וקיימות, ותמשיך לקדם את הסביבה מהאוניברסיטה.
ביוני 2025 נבחרה לרקטורית אוניברסיטת תל אביב, ותיכנס למשרה זו באוקטובר 2025.
פרסמה מעל 100 מאמרים מדעיים, והנחתה מעל 50 תלמידים לתארים מתקדמים.
נגה קרונפלד-שור נשואה לרונן שור, ולהם ארבעה ילדים.
בשנת 2013 זכתה המשפחה בפרס מטעם ynet בתחרות "המשפחה הירוקה של המדינה".
בשנת 1997 זכתה במלגת רוטשילד ומלגת פולברייט לפוסט-דוקטורט.
בשנת 2002 זכתה במלגת אלון למדענים צעירים מצטיינים מהמועצה להשכלה גבוהה
בשנת 2013 זכתה בפרס "המשפחה הירוקה" מטעם ynet
בשנת 2016 זכתה בפרס גוטווירט לחקר סוכרת מסוג 2
בשנת 2019 זכתה בפרס גווינר של החברה האירופאית לחקר שעונים ביולוגיים
בשנת 2021 זכתה בתואר עמיתת כבוד מהמרכז האקדמי רופין לתרומתה ארוכת השנים לקידום המחקר התאורטי והיישומי בתחום הסביבה והאקולוגיה בישראל ובעולם.
בשנת 2021 נבחרה על ידי האתר ISRAEL21c לרגל ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים 2021 בגלאזגו, לאחת מתוך 20 מנהיגים הישראלים הפועלים לטובת בלימת משבר האקלים.
נגה זילברברג (נולדה ב-18 באפריל 2003) היא שחיינית ישראלית, חברת נבחרת ישראל בשחייה.
אמה, מיכל הייתה אלופה ושיאנית ישראל בשחייה ואביה, אודי, היה שחיין מצטיין בנערותו במכבי ראשון לציון.
אחותה הבכורה, גלי אף היא אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
בשנים 2013 - 2016 התגוררה עם משפחתה בציריך, שווייץ.
משנת 2019 היא מתאמנת באקדמיה למצוינות בווינגייט בהדרכתם של אהוד סגל ולירן וקנין.
בתחרות גביע האיגוד שנערכה במכון וינגייט באפריל 2019 היא קבעה במשחה ל-100 מטר חופשי שיא אישי חדש של 58.46 שניות.
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יולי 2019 היא זכתה בשתי מדליות אישיות, כסף וארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:05.86 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.99 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.60 שניות ועלתה ראשונה למשחה הגמר.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, 1 כסף ו-3 ארד.
ראשונה בישראל בתחרות החליפית לאליפות ישראל
בתחרות קיץ שנערכה בווינגייט (בריכת 25 מטר) בסוף אוגוסט 2020 סיימה זילברברג פעמיים במקום ראשון ו-4 פעמים במקום שני.
בתחרות גביע האיגוד שנערכה בווינגייט בסוף מרץ 2021 היא סיימה 3 פעמים במקום הראשון, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:02.99 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:20.21 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש נוסף של 8:56.66 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה שנייה במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 57.49 שניות.
נגד רצון האבות הוא סרט ראינוע סובייטי מסוג דרמה בבימויו של יבגני איבנוב-ברקוב אשר הופק בשנת 1926 ויצא לאקרנים ב-1927. הסרט מבוסס על הרומן של שלום עליכם "המבול" (ביידיש: דער מבול) אשר נכתב ב-1907. העלילה עוקבת אחרי שתי משפחות יהודיות עוינות שגורלן מתהפך בעקבות מהפכת 1905 והפוגרום ביהודים.
בסרט השתתפו שחקני "הבימה" טרם סיבוב ההופעות של התיאטרון באירופה ובארצות הברית אשר בתומו עלו לארץ ישראל.
אספיר (אסתר) (אריאדנה דזובינה)- בתו של קאופמן, מתאהבת באנטון אורלוב והופכת לפעילת מחתרת בארגון מהפכני.
דוד סולומונוביץ' קאופמן (דוד איטקין)- בעל רשת חנויות יהודי עשיר, אביה של אספיר, שכנו ואויבו המושבע של רוזנפלד.
אנטון אורלוב (וסילי קוז'ורה)- המתרגל של אספיר לקראת מבחני הגימנזיה, בנו של מנהל הגמנזיה, פעיל מחתרת מהפכן.
בוריס (אריה וארשבר)- בנו של רוזנפלד.
ציוני נואש, המנסה לרתום יהודים אחרים לעלות לפלסטינה, מאוהב באספיר.
מתווי מיכיילוביץ' רוזנפלד (אנדרי ורשילוב)- רוקח יהודי שהתנצר, שכנו ואויבו המושבע של קאופמן.
מנסה למנוע מבנו לשוחח על פוליטיקה וליצור יחסים עם אספיר.
אורלוב האב (יהושע ברטונוב)- מנהל הגימנזיה.
בעיירה יהודית חיות בשכנות שתי משפחות יהודיות; משפחתו של בעל רשת החנויות העשיר דוד סולומונוביץ' קאופמן, לו בת בשם אספיר (אסתר), ומשפחתו של הרוקח מתווי מיכיילוביץ' רוזנפלד, לו בן בשם בוריס.
שני אבות המשפחה הם אויבים מושבעים מאז שקאופמן התעשר ורוזנפלד התנצר.
בוריס שהוא ציוני נואש השואף לשכנע את חבריו שהיהודים יוכלו להיות חופשיים אך ורק בפלסטינה, מאוהב באספיר (אסתר), על אפו ועל חמתו של אביו.
אביה של אספיר, השואפת להתקבל לגימנזיה, מארגן לה מורה, את אנטון, בנו של מנהל הגימנזיה אורלוב.
אספיר צולחת את מבחני הכניסה לגימנזיה ובזכות עידודו של אנטון מחליטה לעזוב לבירה.
כאשר מספרת זאת לאביה הוא מצדו נותן את הסכמתו בתקווה שתשיג לעצמה שם חתן הולם.
בבירה אספיר ממשיכה להתראות עם אנטון ואף נרקמים בין השניים יחסים רומנטיים, כאשר מסתבר שהשני פעיל מזה זמן רב במחתרת נגד השלטון הצארי.
אספיר נכנסת למעגל חבריו והופכת לפעילה גם כן.
באחת מפעולות המחתרת, פעיל בשם קמרוב נתפס על ידי המשטרה.
המשטרה מאיימת עליו בתלייה ומציעה לו חנינה בתנאי שיפליל את חבריו למחתרת.
בכדי להסדיר את המצב אספיר נשלחת לראשונה לפעולה בתור אישה בהריון בחודש מתקדם אשר באה לבקר את קמרוב, ומתחת לשמלתה מוחבאות חבילות.
לדאבונה, אחד מהפתקים נופל ומתגלה, וכך היא נחשפת כפעילת מחתרת.
השוטר והקצין ששהו בחדר התנפלו עליה במטרה לעצרה, אולם היא הוציאה אקדח ובאיומים על חייהם הצליחה להימלט.
בחזרתה לביתה היא חוגגת עם משפחתה את סדר הפסח.
במהלך הסדור היא מביעה את עמדותיה הסוציאליסטיות והמהפכניות המתנגדות לקפיטליזם ובפרט מאשימה את אביה, איש העסקים, בניצול.
למחרת היא יוצאת מאת מהבית ואילו אביה, המודאג מהשינוי החל בגישתה מאז שהחלה את לימודיה בבירה, החליט לעקוב אחריה.
הוא מבחין שהיא הגיעה לפאתי ביתו של אורלוב האב.
ביציאתה היא מקבלת מכתב, ממנו היא מגלה שעל אנטון, אהובה, נגזר גזר דין מוות ומתייפחת בבכי.
באותו הלילה נכנסים שוטרים לביתו של קאופמן, פורצים לחדרה של אספיר ועוצרים אותה.
ההורים חסרי האונים, חוששים שאיבדו את בתם לתמיד.
בהמשך מתחילות הפגנות בעקבות פרסום מנשר החוקה שמטרתו לשפר את זכויות האזרחים.
ההמון מנצל את פרסום המנשר על מנת לדרוש לשחרר את כלל האסירים הפוליטיים וכך אספיר משתחררת.
פרשי המשטרה השואפים לפזר את ההפגנה מתחילים לירות במפגינים, למרות שאלו כבר החלו לסגת.
בין הנפגעים מהירי - בוריס אשר נפצע.
אספיר מטפלת בו בביתה וקוראת לרופא.
במקביל פורץ פוגרום איום בו בריונים ואספסוף פורצים לחנויות ולבתים של יהודים, בוזזים אותם, מכים יהודים ואף מנסים להטביעם בנהר.
קאופמן ורוזנפלד תחילה חוששים מהפוגרום אך מקווים שהכסף, ושינוי הדת, בהתאמה יצילו אותם מן הפוגרום.
אמנם, בניגוד לציפייתם, חבורה של בריונים צעירים מתחילים לרדוף אחרי רוזנפלד, לאחר שגנבו את שעונו והכו אותו, חרף העובדה שהצהיר על היותו רוסי-נוצרי.
בעודו רדוף על ידיהם, הוא מוצא מקלט בביתו של קאופמן, שמספר לו שגם הוא נפגע מהפוגרום ושחנויותיו נבזזו.
אספיר שרואה את האסון ברחובות מנסה לקרוא לפקח העירוני בכדי שישליט סדר, ואילו הוא עונה לה באדישות שהדבר אינו נוגע אליו.
כלומר, ניתן להסיק מכך שהפוגרום היה ניסיון מכוון על ידי המשטר להסיט את ההמון מהמהפכה.
בוריס הפצוע אומר לאספיר: "הימים האלו לימדו אותנו המון.
אני קולט שצריך להילחם כאן ואז נשיג חופש עבור כולם.
אני טעיתי, עמכם היא דרכי."
מדברי הסיום של בוריס ניתן להבין כי המהפכה היא הפתרון האולטימטיבי.
ידוע שלאחר יציאת הסרט הוא נאסר על ידי הוועדה הראשית לצנזורה (Главрепертком) לפי סעיף מס' 1972, ב-11 ביוני 1927, בהתאם לטיעון:
הסרט הורכב במקור מ-5 חלקים, היום כל הסרט פרט לחלק השלישי שמור בארכיון הסרטים הלאומי של רוסיה.
הגרסה הראשונה של הסרט נקראה "מבול" (Мабул) או בשמה הנוסף "שיטפון הדמים" המבוססת על הרומן של שלום עליכם "המבול" (ביידיש: דער מבול) המתאר את השתתפותם של היהודים במהפכת 1905. היא בוימה על ידי אותו הבמאי ולקחו בו חלק כמעט כל אותם השחקנים ששיחקו ב"נגד רצון האבות".
העלילה ושמות הגיבורים זהים כמעט לחלוטין לאלו שברומן "המבול", אולם בגרסה המאוחרת הם שונו בעקבות הצנזורה הסובייטית על מנת ליצור גישה אופטימית וסוף טוב, המשרת את התעמולה הסובייטית.
עלילת הסרט המקורי מתרחשת בעיירה יהודית קטנה בתחום המושב.
בחורה בשם מאשה, בת לעגלון יהודי עני, הכירה סטודנט רוסי מהפכן.
בהשפעתו מאשה החליטה לעבור ללמוד בבירה סנקט פטרבורג.
שם מאשה נכנסה לחוג הסוציאל-דמוקרטי והחלה לקחת חלק בפעולות המחתרת המהפכנית.
באחד מהמפגשים מאשה ירתה בשוטר בניסיון להגנה עצמית, אך בטעות הרגה אותו.
לפי גזר הדין של בית המשפט הצארי, היא וחבריה נידונו למוות.
הבשורה הנוראה התפשטה והגיעה גם לעיירה הקטנה.
אביה, לכששמע את הבשורה, איבד את דעתו מרוב צער.
המשטר לא עצר בהוצאתם של היהודים המהפכנים להורג, אלא המשיך בפוגרום ביהודים בהובלת המשטרה וכנופיות של המאות השחורות על מנת להסית את האוכלוסייה מאירועי המהפכה.
בניגוד לסרט המאוחר יותר (נגד רצון האבות), בגרסה הראשונית של הסרט מופיעות סצנות המתארות את חיי היום-יום בעיירה היהודית.
ניתן לראות דוגמה לכך בעיתון "עובדי האמנות" שיצא ב-1926, ובו מתואר תהליך צילום הסרט, ובפרט הסצנה מהחתונה היהודית בעיירה.
יאסטרבוב השחקנים הניצבים אשר נבחרו לשחק את הוריי החתן והכלה, היו תושבי המקום, העיירה ליטין שבאוקראינה.
הסרט לא נשמר ומעולם לא הוקרן.
גרצמן) - הבת של ליפה בשביץ'
קזרנובסקי (אנדרי ורשילוב) - רוקח.
איצק שסטופל (דוד איטקין) - אביה של תמרה.
פיוטר דימוב (אלכסנדר גרומוב) - מהפכן
גריגורי רומאננקו (וסילי קוז'ורה) - סטודנט
ההבדלים העיקריים בין הרומן "המבול" לבין הסרט "נגד רצון האבות"
שמות הגיבורים הראשיים ברומן של שלום עליכם "המבול" שונו בסרט "נגד רצון האבות":
+ אפיון הדמותהשם ברומן "המבול"השם בסרט "נגד רצון האבות"הגיבורה הראשית,
הופכת למהפכניתתמרה שוסטפאלאספיר (אסתר) קאופמןאביה של הגיבורה הראשית,
יהודי עשיראיציקל שוסטפאלדוד סולומונוביץ' קאופמןציוני נואשסאשה ראפאלוביץ'בוריס רוזנפלדאביו של הציוני הנואש, רוקח יהודי מומר סאלומון ראפאלוביץ' מתווי מיכיילוביץ' רוזנפלד המורה של הגיבורה הראשית, מהפכן רומאננקו אנטון אורלוב מנהל הגימנזיה, אביו של המורה רומאננקו האב אורלוב האב
ברומן של שלום עליכם "המבול" מופיעות דמויות משניות נוספות אשר לא הופיעו בסרט "נגד רצון האבות".
מאשה באשוויץ'- מהפכנית, ביתו של חוטב עצים עני.
נתפסה על-ידי השלטונות והתאבדה בכלא.
ליפא באשוויץ'- חוטב עצים יהודי עני, אביה של מאשה.
יאשקה וורונה - בשמו המקורי יענקל וורונין.
יהודי העובד בתור סוכן סמוי במשטרה חשאית, הביא למעצרה של מאשה באשוויץ'.
שיווקה שוסטפאל - אמה של תמרה, אשתו של איציקל.
נחמיה הסנדלר - שכנו של שוסטפאל ושל ראפאלוביץ'.
זיסל - אשתו של נחמיה הסנדלר.
בני וחיים - בניו של נחמיה הסנדלר.
בני - הבן הצעיר נרצח בפוגרום.
ניכר כי "נגד רצון האבות" הוא סרט תעמולה סובייטי, שכן העלילה והדמויות בו מיוצגות בהתאם למסרים ולערכים אותם המפלגה הקומוניסטית רצתה להעביר בקרב אזרחי המדינה.
מטרת הקולנוע באותה התקופה היה לא רק לבדר אלא לחנך את העם.
האווירה החברתית-תרבותית בשנות ה-20 דגלה באינטרנציונליזם ובשוויון לאומי בקרב המדינה הסובייטית, בה השוויון המעמדי גבר על ההבדלים האתניים והדתיים.
מסיבה זו הייצוג של היהודי בקולנוע הסובייטי עבר שינויים משמעותיים.
מיהודי-עני בעיירה יהודית בתחום המושב, המדוכא על ידי השלטון הצארי, הוא הופך לשותף פעיל ושוויוני לייסוד החברה הסובייטית, אשר מוכן לוותר על סממניו האתניים בכדי להתערות בלאום הרוסי-הסובייטי.
בסרט "נגד רצון האבות" הדבר בא לידי ביטוי במסר המרכזי לפיו מהפכה כנגד משטר הצאר תוביל לשינוי ולהטבת מצב היהודים בכל מרחב רוסיה.
הסרט מציג את שלטון הצאר כשלטון אנטישמי, אשר בחסותו התקיים פוגרום.
הפתרון מפי הגיבורה הראשית, אספיר ושכנה בוריס, הוא להוסיף ולהילחם מבפנים למען הצדק וחירות העם בכדי להפיל את השלטון הצארי.
לעומת זאת, ברומן "המבול", הדגש שנותן הסופר הוא שאין זה משנה מהן האידאולוגיות בהן אדם דבק, מהו מצבו הכלכלי, מצב השכלתו, ועד כמה הוא דבק בדת ובאמונה, אם הוא יהודי - הוא נתון לשנאה ולסכנת חיים.
חרף התמקדותו של שלום עליכם ברומן בהשתתפות היהודים במהפכת 1905, ניכר כי גישתו של הסופר ביחס למהפכה אינו חד-משמעי.
הפתרון בו בחר הסופר עבור גיבוריו בפרק האחרון הוא עזיבתה של רוסיה הן לארץ ישראל, והן לארצות הברית.
הוא כותב: "עוד ניפגש עם אחדים מגיבורינו במסע הגדול שנטלו על עצמם, עם אחדים בארץ הקודש, ארץ אבות-אבותינו, עם אחדים בארץ-הפז החופשית המאושרת אמריקה".
נגה – ניהול מערכת החשמל בע"מ היא חברה ממשלתית ישראלית לניהול משק החשמל בישראל.
החברה הוקמה במסגרת הרפורמה במשק החשמל בישראל, שנועדה לצמצם את המונופול של חברת החשמל בתחום זה.
עד לחתימה על הרפורמה בחברת החשמל ב־2018 לא הייתה שום פעילות בחברה.
במסמך הרפורמה נקבעו בין היתר עקרונות להעברת עובדי חברת החשמל לחברת ניהול המערכת.
בעקבות החתימה התמנה יושב ראש, סמי תורג'מן והחלה פעילות להתארגנות לקראת הפעלת החברה.
ביוני 2020, רשות החשמל פרסמה "רישיון ניהול המערכת" ובכך נקבעה מסגרת רגולטורית לפעילות החברה.
החברה החלה לפעול בסוף 2020 כאשר הועברו אליה יחידת התכנון פיתוח וטכנולוגיה ויחידת הסטטיסטיקה מחברת החשמל.
בהמשך, בנובמבר 2021 הועברה אליה יחידת ניהול המערכת והחברה החלה לפעול באופן מלא.
מנכ"ל החברה הראשון היה יורם כהן.
במאי 2022 מונה למנכ"ל החברה, שאול גולדשטיין שכיהן בעבר כמנהל רשות הטבע והגנים, הוא סיים את תפקידו בדצמבר 2024. כיום המנכ"ל בפועל הוא שמעון שיקי פישר, שמכהן גם כסמנכ"ל התפעול בחברה.
עם הפעלתה המלאה של החברה היא מנהלת את תכנון ופיתוח מערכת החשמל והפעלת יחידות ייצור החשמל בישראל, שכשני שלישים ממנו נמצאים בידי חברות פרטיות, והשליש הנותר – בידי חברת החשמל לישראל.
כמו כן החברה אחראית על ניהול ביקוש החשמל על היבטיו השונים.
המטה הטכני של החברה ממוקם בחיפה במרכז קסטרא.
ניהול המערכת - ניהול מערכת החשמל ואחריות לשרידות המערכת, בנוסף ניהול הדלקים במשק החשמל
תכנון מערך מתח עליון ומתח על, תחנות משנה, תכנון מערך ייצור החשמל
סחר - ניהול מסלקת מערכת החשמל, תחרות בין שחקני החשמל השונים
תחזיות - גיבוש תחזיות לביקוש חשמל לטווח קצר, טווח בינוני וטווח ארוך של שנים קדימה
הנגשת מידע בנוגע לייצור חשמל וסחר בחשמל
רשות הכח בחירום - החברה מהווה את רשות הכח בשעת חירום, במסגרתו היא אחראית להכין את משק החשמל למצב חירום וכן להפעיל את מערכת החשמל.
ביקורת פנים (כפוף גם למנכ"ל)
אגף החירום, הביטחון, ביטחון המידע והבטיחות - אחראי להכין את משק החשמל למצבי חירום ומשבר, לתרגל ולבצע ביקורות במשק החשמל על פי תוכניות תרגול שנתיות ורב שנתיות
יחידת חיזוי וסטטיסטיקה - היחידה מהווה גוף מחקר להתנהגות הצרכנית של צרכני החשמל, אחראית על איסוף וניתוח של נתוני משק החשמל
אגף תכנון ופיתוח - אחראי על התכנון והפיתוח העתידי של משק החשמל בישראל, ביצוע מחקר ופיתוח, תכנון הנדסי וסטטוטורי, בדיקת מתקנים
אגף הסחר - הוקם במסגרת הרפורמה, מטרתו קידום התחרותיות במשק החשמל
נגה אראל (נולדה ב-4 בינואר 1936 - 20 במאי 2022), מחלוצות הטיפול בתנועה בישראל.
ממייסדות יה"ת, האגודה לטיפול באמצעות אומנויות בישראל, וממפתחות התכנית הישראלית הראשונה להכשרת מטפלים בתנועה באוניברסיטת חיפה.
נגה נולדה בקיבוץ אפיקים בעמק הירדן ב-1936, להוריה מוסי וקיפ קפלנסקי שעלו לארץ ישראל ב-1934 מטורונטו, קנדה.
בשנת 1937, חזרו ההורים ונגה לטורונטו, שם גדלה והתחנכה.
בגיל 7 התחילה ללמוד בלט.
בהמשך הרחיבה לימודיה גם למחול מודרני ולריקודי עם.
נגה קיבלה חינוך ציוני סוציאליסטי והשתייכה לתנועת הנוער "הבונים" (מאוחר יותר, "הבונים דרור"), שם עוצבה השקפת עולמה החברתית והפוליטית.
בגיל צעיר מאוד היא השתתפה בפעילויות מחנה הקיץ של "מחנה קבוצה" והחליטה שבבגרותה היא תעלה לארץ, תחיה בקיבוץ ותעבוד עם ילדים.
נגה הרבתה לכתוב ואף שימשה תקופת מה כעורכת של עיתון בית הספר התיכון שלה.
ב-1954 סיימה את לימודיה ונרשמה ללימודי תואר ראשון במדעי החברה ופילוסופיה באוניברסיטת טורונטו.
בין היתר לקחה קורסים בפסיכולוגיה אך חשה חוסר התאמה והפסיקה את הלימודים אחרי שנתיים.
עם זאת, נגה נשארה מעורבת בפעילויות של הארגון הציוני של האוניברסיטה וב־1956 נשלחה דרך המכון למדריכי חו"ל של הארגון לשנת הכשרה בירושלים.
עם חזרתה לקנדה, עבדה בארגון "הבונים" ובנוסף לימדה ריקודי עם ישראליים במחנות קיץ שונים.
בפגישה מקרית עם מכרה של המשפחה ב-1958, נגה שמעה שנפתח בטורונטו בית החולים הראשון בקנדה לילדים עם הפרעות התנהגותיות ורגשיות - ביה"ח ת'יסלטאון.
נגה התקבלה לעבודה בבית החולים כמטפלת באמצעות מחול ותנועה למרות היעדר הכשרה רשמית.
דבר זה לא היה יוצא דופן.
רוב אנשי הצוות בת'יסלטאון קיבלו הכשרה מועטה בלבד ולמדו תוך כדי עבודה עם הילדים.
בת'יסלטאון נגה עבדה עם מטפלת במוזיקה עתירת ניסיון בעבודה עם ילדים נכים ועם עובדת סוציאלית שהייתה מוכרת לה כמדריכה במחנות הקיץ בהן השתתפה.
העבודה המשותפת עם הנשים הללו הייתה מוצלחת ובמהרה קיבלה יד חופשית בעבודתה עם הילדים, להם הקימה חוגי ריקוד, ארגנה הצגות תיאטרון והחלה ראשית של עבודה טיפולית.
נגה עבדה במסגרת זו 5 ימים בשבוע במשך 3 שנים.
העבודה מסוג זה הייתה חדשה ולא מאוד מבוקשת.
הצוות הונחה וקיבל עידוד רב לעבוד כל אחת לפי הבנתן.
בבית החולים עבדו גם פסיכיאטרים ופסיכולוגים שהעבירו השתלמויות לצוות בתחומים טיפוליים שונים עם מיקוד בעבודה עם ילדים.
בשנת 1959 נסעה נגה לניו יורק לקורס השתלמות אצל מריאן צ'ייס.
מריאן צ'ייס הייתה רקדנית, מורה לריקוד, ומטפלת בבתי-חולים לחולי נפש בוושינגטון.
צ'ייס הייתה מטפלת עתירת ידע וניסיון שלמדה ללא הכשרה רשמית מתוך עבודתה עם חיילים משוחררים יוצאי מלחמת העולם השנייה, מלחמת וייטנאם ועוד.
מטופליה היו פצועים, חולי נפש והסובלים מ-PTSD.
בקורס שהעבירה היא לימדה טיפול בתנועה.
במהלך הבקרים התלמידים היו עובדים ורוקדים בבתי-חולים, ובערב התקיימו מפגשים שניהלו שיח לימודי על הפעילות ותחקרו אותה.
בתקופה זו נגה החלה לגבש את גישתה המקצועית.
מתוך ראיון שנערך עמה היא מספרת: "לפי הבנתי צריכה להיות מסגרת שמחזיקה ובתוכה חופש מוחלט.
מתחילים כשיש מוזיקה, יש מבנה, יש סטינג- מקום ושעה, ויש הוראות קבועות.
בתוך זה אפשר לעבוד ביחידים, בזוגות, במעגל וכל מיני פעילויות.
אחרי שלמדתי בקורס של מריאן צ'ייס הרגשתי שקיבלתי הצדקה למה שאני עושה ולאיך שאני עושה זאת".
נגה מציינת שמריאן צ'ייס טענה שיש להשתמש תמיד במוזיקה שקטה ולא דרשנית.
כחוק היא השתמשה בוואלסים שקטים.
נגה עצמה ניסתה להתאים את המוזיקה למטופל.ת.
בקבוצה של צ'ייס גם נוצרו קשרים מקצועיים חשובים.
בסיום הקורס נגה חזרה לת'יסלטאון ועבדה שם עד שעלתה לארץ בסוף שנת 1961.
לאחר שישה חודשים של לימוד עברית באולפן, נגה התחילה לעבוד בבית חולים איתנים בירושלים, שם עבדה עם ילדים על הספקטרום האוטיסטי כמטפלת במחול.
אנשי הסוכנות שעזרו לעולים החדשים למצוא עבודה, הפנו אותה לעבודה באיתנים שם עבדה שישה ימים בשבוע במשך כשנה וחצי.
זה היה בית-חולים לחולי נפש ובו מחלקה לילדים ומחלקה למבוגרים.
במרס 1962 נסעה נגה עם סבתה לביקור בקיבוץ אפיקים, בו נולדה, והכירה את אליקים וולפסון, בן הקיבוץ.
כעבור שנה, נישאו נגה ואליקים והחליטו ליצור לעצמם שם משפחה חדש - אראל.
נגה הפכה לחברת קיבוץ ובחרה לחיות שם את חייה.
כשהגיעה נגה לאפיקים עבדה במגוון מקומות כמקובל בתקופה ההיא.
בשנת 1964 התחילה נגה לעבוד בבית הספר באפיקים ובבית הספר "בית החינוך" בדגניה- בכיתות המקדמות (כיתות חינוך מיוחד לילדים שהיו להם קשיים במסגרת הלימודית הרגילה), והשלימה שעות עבודה במטבח.
בבתי הספר עשתה שעורי תנועה קבוצתיים.
בוגרי שיעורי התנועה סיפרו כי נגה שמה מוזיקה בפטיפון, עמעמה את האורות והציעה להם להתנועע באופן חופשי.
רבים מתלמידיה ציינו כמה חוויה זו הייתה שונה מכל מה שהכירו - החופש להחליט איך לנוע ואפילו אם לנוע, החיבור ליצירתיות האישית - אלה היו היפוך גמור מהחוויה שלהם בבית הספר ובבתי-הילדים (בזמן הלינה המשותפת).
נגה הייתה חלוצה בשימוש ב"תנועה טיפולית" לילדים בעלי התפתחות נורמלית.
אמי הורוויץ, פסיכולוגית ומאבחנת יונגיאנית שעבדה בתחנה לטיפול של תנועת איחוד הקיבוצים בתל אביב, החלה להפנות לנגה ילדים לטיפול פרטני.
בנוסף לעבודתה במסגרות מקצועיות שונות, נגה הייתה פעילה בחיי הקיבוץ.
היא נבחרה כמרכזת ועדת חברה והייתה חברת מזכירות, מרכזת ועדת הפרט וחברת צוות מרכזית בוועדת הייעוץ של הקיבוץ (ועדה לענייני בריאות הנפש) במשך שנים רבות.
נגה עבדה בתחנה הטיפולית בעמק הירדן 54 שנה.
ב־15 השנים האחרונות התמקדה בהדרכת מטפלים וריכזה את ישיבות הצוות.
עם פטירתה, הספידו את נגה עמיתיה: "עבור רבים מאיתנו, מטפלים ומטפלות שעבדו לאורך השנים בתחנה, נגה הייתה מעיין של חוכמה, ידע ושפע של חוש הומור...
בנוסף לטיפולים נגה גם הדריכה ולימדה רבים מאיתנו.
בצד יכולות הלימוד הייתה לנגה יכולת מופלאה לא פחות- היכולת להקשיב".
בפברואר 2019 אושפזה נגה בפוריה עם פגיעה בכמה ממערכות הגוף.
לאחר חודש וחצי התאוששה וחזרה לאפיקים, אך במהלך האשפוז בפוריה נפטר בעלה אליקים.
נגה עברה לבית הסיעודי בקיבוץ אפיקים, לא עבדה יותר ולא הדריכה, ולא שבה לדירתה האהובה באפיקים.
במאי 2022 נפטרה נגה והיא בת 86. השאירה אחריה את ילדיה עמרי, דנה ומיכל, שלושה נכדים ונכדה, ומאות מטופלים לשעבר.
בשנת 1965 נפתחה התחנה הטיפולית של עמק הירדן במושבת כנרת.
המטפלים הראשונים היו רותה ויינר שיזמה את הקמת התחנה, משה מנדל, נגה ומטפלת נוספת.
לאחר זמן, הצוות התבקש לפנות את החדר במושבת כנרת והתחנה עברה למקום מושבו של בית הספר התיכון המקצועי, שהתפנה עקב איחודו עם בית הספר התיכון האזורי "בית ירח".
על העבודה בתחנה בשנים אלה סיפרה נגה כי "אהבתי לעבוד שם.
נתנו לי המון קרדיט וחופש לעשות את מה שרציתי, ולעבוד איך שאני הבנתי שנכון עבור הילדים ועבורי.
אמנם היה לי טוב עם החופש הזה, אבל היה לי אולי יותר קל אם היה מישהו שהיה מלווה אותי, מישהו שיתמוך בי ויבקר אותי אם צריך.
משום כך בהמשך דאגתי שיהיה לכל מטפל צעיר, או מטפלת צעירה שהגיעו ל-supervision טוב, כדי שלא יעברו מה שאני עברתי.
הייתי נורא לבד, והרגשתי נורא לבד".
בשנת 1971 נוסד יה"ת: יצירה- הבעה- תרפיה- האגודה לטיפול באמצעות אמנויות בישראל.
נגה הייתה מעורבת בייסוד יה"ת מתוך אמונה שהמטפלים בתחום החדש זקוקים לתמיכה ולהתפתחות מקצועית.
ב-1980 התחילה נגה לעבוד במחלקה לבריאות הנפש בבית החולים בצפת, שם עבדה כ-12 שנים כמטפלת וכמנהלת הטיפול באמנויות.
בצפת עבדה נגה גם במסגרת של טיפול קבוצתי וגם בטיפול יחידני: עם המבוגרים עבדה לרוב בקבוצות, ועם הילדים, לרוב, עבדה כיחידים.
בצפת צורפו לטיפוליה הקבוצתיים של נגה סטודנטים שנשלחו להסתכלות, כדי ללמוד מדרך עבודתה עם המטופלים.
נגה מספרת: "הסטודנטים אמנם באו להסתכל, אך אני אמרתי להם - אם אתם כאן, אתם גם משתתפים.
כך יצא שהקבוצה הייתה מורכבת מ-3/4 מטופלים ו- 1/4 סטודנטים.
זה היה אפשרי כי היינו בתנועה, דיברנו קצת אבל זה לא היה המרכז, המרכז של העבודה היה בתנועה." נגה עבדה בצפת עד 1992.
התכנית להכשרת מטפלים בתנועה בישראל
בשנת 1980 הגיעו לארץ שתי מטפלות בתנועה מארצות הברית, מארה קאפי ושרון שייקלין, על מנת לפתח את התכנית הראשונה להכשרת מטפלים בתנועה ומחול בישראל.
ב-1978, במסגרת תפקידה בוועד המנהל של יה"ת כתבה נגה מכתב הזמנה רשמי למארה קאפי מאוניברסיטת אנטיוך ניו אינגלנד ובקשה לפיתוח פיילוט להכשרת מטפלים.
מארה הייתה מוכרת למטפלות בתנועה בישראל היות שהעבירה סדנאות בארץ.
בשיתוף עם אוניברסיטת חיפה הוכשר המחזור הראשון של מטפלות בתנועה בשנת הלימודים 1980-1981. נגה ומטפלות ישראליות נוספות (מרשה הלקין, יונה שחר-לוי, הגר מוס ויערה אורלב) היו חברות בוועד ההנהלה של התכנית וכן שימשו כעוזרות הוראה לצד קאפי ושייקלין, וסייעו בפיתוח תוכנית ההכשרה.
בפברואר 2023 נגה קיבלה תעודת הוקרה בכנס השנתי של יה"ת כחלוצה בטיפול בתנועה בישראל ולאור תרומתה להתפתחות המקצוע בארץ.
לעיון נוסף: התפתחות הטיפול התנועה ומחול בארצות הברית, שרון שייקלין יולי 2022: https://youtu.be/0lEYgtyLA8k
נגה טרבס היא סופרת ישראלית.
נגה טרבס נולדה בירושלים, בת למשפחה ספרדית איטלקית.
למדה בגימנסיה העברית בירושלים, רקדה בלהקת מחול, התגוררה בקומונה בוורמונט.
היא למדה ספרות ותיאטרון באוניברסיטת אקסטר באנגליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
כותבת בעיתונות הירושלמית, מתרגמת ומלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרסמה בכמה אסופות, בהן "אחד אלוהינו" (כרמל, 2008) בעריכת ירון אביטוב ורן יגיל.
סיפוריה תורגמו לכמה שפות אירופיות ולהינדי.
ספרה 'האיש במעיל הגשם הוורוד' זיכה אותה בפרס קרן ירושלים לספרות יפה (1990) ובפרס עיריית חולון ע"ש קוגל (1991).
ספרה 'הר האושר' היה מועמד לפרס ספיר.
ספרה 'מחשבות עירומות' יצא לאור בעזרת פרס אקו"ם לעידוד היצירה.
האיש במעיל הגשם הוורוד (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990)
צד האהבה: סיפורים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997)
הר האושר (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2008)
מחשבות עירומות (ירושלים: עולם קטן, תשע"ז 2017)
בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש / יוסי קליין הלוי, תרגום מאנגלית במשותף עם מרב רוזנבלום (ירושלים: מכון שלום הרטמן, 2007)
"נגד הגורל" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
את השיר הוציאה בשנת 1994 לאור חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הרביעית באלבום האולפן הרביעי של הזמר, הימים שאנחנו ביחד.
"נגד הגורל" נכתב והולחן על ידי אסתר שמיר והופק על ידי שלמה צח.
ב-6 בנובמבר 1994 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב"פינה לשיפוטכם".
שבוע לאחר מכן דורג במקום ה-15. ב-27 בנובמבר עלה לשיאו במקום השמיני.
לבסוף, ב-22 בינואר 1995 יצא מטבלת הדירוג לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה.
נגה רון-צבי (נולדה ב-1983) היא פרופסור חבר למדעי המחשב באוניברסיטת חיפה.
מחקרה עוסק בממשק בין תורת הקודים, סיבוכיות חישובית ואלגוריתמיקה.
נולדה לגיל ותמר צבי, וגדלה בחיפה.
סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב בטכניון (2007) ותואר שני במדעי המחשב בטכניון (2010).
תזת המאסטרס שלה עסקה ב-Vector Representation of Graph Domination (הצגה וקטורית של שליטה בגרף ), ונכתבה בהנחיית פרופ' רון אהרוני ופרופ' .
ב-2014 קיבלה תואר דוקטור למדעי המחשב מהטכניון, בהנחיית פרופ' אלי בן-ששון.
רון-צבי המשיכה לפוסט-דוקטורט במכון למחקר מתקדם בפרינסטון ובמרכז למתמטיקה בדידה ומדעי המחשב התאורטיים באוניברסיטת ראטגרס.
לאחר מכן הייתה חברת סגל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב למשך כשנה.
ב-2017 הצטרפה לסגל אוניברסיטת חיפה.
נכון לשנת 2024, רון-צבי היא פרופסור חבר.
ב-2019 זכתה בפרס קריל על מחקרה בנושא קודים לתיקון שגיאות וחישוב.
ב-2022 קיבלה מענק בסך 1.5 מיליון אירו ממועצת המחקר האירופית.
רון-צבי הסבירה את מחקרה לאחר הזכייה בפרס קריל בדרך הבאה: לפיתוח של קודים טובים ואמינים יותר לתיקון שגיאות יש חשיבות להבטחת תקשורת אמינה, מהירה ומדויקת.
פרופ' גור אלרואי, רקטור אוניברסיטת חיפה, ציין שלמחקרה של רון-צבי יכולות להיות השפעות חיוביות על החברה: "באמצעות פיתוח אלגוריתמים וקודים אנחנו יכולים בסופו של דבר להשפיע על הפחתה בניצול משאבים והפחתת חשמל או שיפור הנגשה דיגיטלית והתמודדות עם הפער הדיגיטלי, שהוא קריטי לצמצום פערים".
בנוסף, לתורת הקודים יש יישומים תאורטיים בתחומים כמו תורת החישוביות וקריפטוגרפיה.
קודים בעלי אלגוריתמי קידוד ופענוח יעילים
במשך שנים היה ידוע על קודים לתיקון שגיאות שהקידוד והפיענוח שלהם בעל סיבוכיות גרועה מזמן ריצה ליניארי (ביחס לכמות הביטים בתשדורת).
תורת הקודים האלגוריתמית עוסקת במציאת קודים ואלגוריתמים בעלי סיבוכיות נמוכה (ליניארית או תת-ליניארית).
למשל, מאמרה המצוטט ביותר של רון-צבי (נכון למרץ 2024) עוסק בקוד הניתן לבדיקה ותיקון "מקומיים" , כלומר קודים המאפשרים לדגום חלק מהתשדורת כדי לזהות האם הייתה שגיאה וכיצד לתקנה.
כך ניתן להגיע ליעילות תקשורת ואמינות גבוהים, ובו-זמנית להנות מסיבוכיות ריצה תת-ליניארית.
נגה טל (נולדה ב-2 באוגוסט 1982) היא שחקנית ברידג' ישראלית שזכתה באליפות העולם לנבחרות נשים (Venice Cup) כשחקנית נבחרת ישראל בשנת 2023.
נגה טל נולדה בחיפה וגדלה שם.
נגה נשואה ויש לה שני ילדים.
נגה טל שיחקה בנבחרות הצעירות של ישראל ואחרי זה בנבחרת הנשים של ישראל.
השותפה הקבועה שלה היא אחותה דנה טל.
מקום ראשון בתחרות לזוגות נשים בתחרות Cavendish Invitational Pairs במונקו בשנת 2014 ביחד עם דנה טל.
נגה איילי-דרשן (נולדה ב-1976) היא פרופסורית-חברה לספרויות ולשונות המזרח הקרוב הקדום, במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות, בפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן, ראשת מכון קרמר לאשורולוגיה וחקר המזרח הקדום באוניברסיטת בר-אילן.
ידועה בעיקר כחוקרת של מיתוס מלחמת אל הסער בים בתרבויות המזרח התיכון הקדום, ובכלל זה במקרא ובתרבות היהודאית.
בשנת 2012 הגישה את תזת הדוקטורט שלה באוניברסיטה העברית, על תפוצת הסיפור האוגריתי של מלחמת האל בעל באל ים במקורות ארכאולוגיים במזרח הקרוב הקדום.
בשנת 2014, בהיותה חוקרת באוניברסיטת שיקגו, פרסמה מחקרה על מוטיב "האל הנכשל": האל הזוטר המומלך על האלים לצורך המלחמה באל ים ונכשל, בשירת אֻלִיכֻּמִי החורית-חתית ובסיפורים דומים במיתולוגיות העתיקות של המזרח הקדום.
ב-2015 הצטרפה למחלקה ללשון העברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן, ופרסמה פיענוח נוסף של מקורות קדומים בנושא מלחמת אל הסער בים.
בשנת 2016 פרסמה את ספרה "ודורך על במתי ים" על מיתוס מלחמת אל הסער בים בתולדות המזרח התיכון הקדום.
את גרסת הספר באנגלית פרסמה בשנת 2020.
לימדה בקורסים "מבוא לבלשנות שמית משווה" "המיתוס בספרות המקרא והמזרח הקרוב הקדום", "אכדית למתחילים", "אכדית למתקדמים","ספרות אוגרית והמקרא", "פניקית: שפה ותרבות".
בשנת 2018 זכתה במענק מחקר של הקרן הלאומית למדע של ארצות-הברית, לצורך המחקר הפילולוגי-השוואתי בנושא התגבשות סיפור בעל ומות מאוגרית.
ודורך על במתי ים: מלחמת אל הסער בים בספרות המזרח הקדום.
ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק - ירושלים.
נשואה לפרופ' גיא דרשן, מן החוג לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב, שיחד איתו פרסמה את הספר "המיתולוגיה הכנענית".
"נגד הרוח" הוא שיר שכתב והלחין המוזיקאי שלום חנוך בשנת 1988 ונכלל באלבומו "רק בן אדם", שיצא באותה השנה.
השיר הוא אחד משיריו הבולטים של חנוך.
השיר עוסק באדם שעובר משבר בחיים, ומנסה לשמור על התקווה גם ברגעיו הקשים ביותר.
השורה המסכמת של הפזמון, "תמיד הכי חשוך לפני עלות השחר", שמבטאת את החרפת תחושת הקושי כסימן לכך שההקלה קרובה לבוא, היא אחת השורות המצוטטות ביותר מתוך שיריו של חנוך.
חנוך מתאר שהשיר נכתב בתקופה שבה סבל ממחסום כתיבה חריף, בצל משבר אישי שעבר לאחר פטירת אימו.
השיר זכה לכמה חידושים וביצועים מחדש לאורך השנים על ידי הזמרים דני ליטני, גידי גוב, אמיר דדון, שביצע את השיר כפתיח לסדרת הטלוויזיה "סימני שאלה", שעסקה בעולמם של יוצאים בשאלה מתוך הקהילה החרדית.
בנוסף לכך, השיר בוצע גם על ידי להקת תיסלם יחד עם שלום חנוך במסגרת הופעותיהם.
בשנת 2003 ביצעו הזמרים מעיין שקד, כברה קסאי, בוריס סולטנוב, שי גבסו ושירי מימון גרסת כיסוי של השיר בחצי הגמר של התכנית "כוכב נולד".
בשנת 2023 ביצע השחקן יהודה לוי גרסת כיסוי של השיר במופע "Sing פסטיגל".
נגה גרינברג (נולדה בחיפה ב-1985) היא אמנית ישראלית.
בוגרת המחלקה לצילום בבצלאל, 2012.
אמנית, צלמת, מורה ויזמית בתחום הצילום האנלוגי הישראלי.
נולדה בחיפה למשפחה חילונית ולמדה צילום במכללת ויצו, חיפה.
היא ובן זוגה (לימים בעלה) תומר החלו בתהליך של חזרה ובתשובה ועברו לירושלים.
שם החלה ללמוד במחלקה לצילום בבצלאל.
לאחר מכן למדה לתעודת הוראה באמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף לפעילותה כצלמת, החל מ-2018 מלמדת גרינברג במרכז "אמן", מרכז ללימודי אמנות למגזר החרדי, ומרכזת שם את המחלקה לצילום.
כמו כן, היא מלמדת בתוכנית ללימודי תואר שני באמנויות "מעשה חשב", מכון שכטר.
בעבר לימדה צילום במגמת אמנות באולפנת צביה מעלה אדומים ובמגמת קולנוע באולפנת הללי, גבעת וושינגטון.
בעשייתה האמנותית עוסקת בעיקר בצילום במצלמת פילם 35 מ"מ וכן עם סרטי שקופיות 6X9. מצלמת בעיקר מרחבים ביתיים, לצד חוץ ונופים.
הקו המנחה שלה הוא בתיווך בין פנים וחוץ.
יצירתה מתוארת כהתמקדות במפגש בין מרחבים רוחניים-נפשיים לארציים, וכלוכדת את הנשגב כפי שהוא מופיע בחדרי חדרים.
בנוסף, עוסקת גרינברג בקונפליקט בין הנפש החופשיה לבין מחויבות, נושא שמעסיק אותה כאם וכאישה מאמינה.
גרינברג הציגה במספר תערוכות יחיד וכן בתערוכות קבוצתיות רבות.
מייסדת ועורכת מגזין הצילום "פונקטום" לצילום אנלוגי.
נשואה ואם לחמישה, מתגוררת בירושלים.
סמיכות, גלריה אמן, ירושלים (2024)
תכלת דומה לרקיע, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב (2024)
רוקע הארץ, הגלריה בבארי, קיבוץ בארי (2021)
עד שיאסף החול, בית האמנים, ירושלים (2019).
כל הימים, כל הימים, מוזיאון רמת-גן לאמנות (2024)
ליקוי, גלריה 8P (תערוכה זוגית, 2023)
אוטונומיות, סטודיו משלך, ירושלים (2021)
סולם מוצב ארצה, גלריה ביתא, ירושלים (תערוכה זוגית, 2019)
א\הסתר, גלריית מכללת סמינר הקיבוצים, תל אביב (2018)
צומת T, גלריית המדרשה לאמנות הירקון 19, תל אביב (2017)
צאינה וראינה, הגלריה באוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע (2017)
משונה להיות אשה, גלריה "סטודיו משלך", ירושלים (2016)
קיט, גלריה הקוביה, ירושלים (2013)
בצלאל באשדוד, בניין העירייה, אשדוד (2011)
אלה כרגע חיי, אוצרים: עמיחי חסון וריקה גרינפלד ברנע, גלריית בית אבי חי, ירושלים (2025)
2019 "עד שיפוח היום", ספר אמנית
2016 "דבר יום ביומו", ספר אמנית נלווה למיצב בתערוכה "משונה להיות אשה".
נגד האלים: סיפורו המופלא של הסיכון הוא שמו של ספר מאת העוסק בהתפתחותה של תורת לקיחת הסיכונים וניהולם.
הספר יצא באנגלית בשנת 1996 ובעברית בהוצאת ידיעות אחרונות ב-2012, בתרגום של שיר חבר.
הספר כולל 480 עמודים ו-19 פרקים.
הרעיון המרכזי של הספר הוא הניסיון לפצח את הבלתי נודע לאורך ההיסטוריה האנושית.
ברנשטיין סוקר בתחילה את ראשית ימיה של האנושות וקורותיה של המתמטיקה בתחילת דרכה, וטוען כי כל עוד נשענה האנושות על ההנחה שבלאו הכי העתיד נתון בידיהם של האלים, אין טעם לנסות להיערך לקראתו.
בשלב השני, לקראת תחילת עידן הנאורות, החלה האנושות לנתח את העתיד, אך היא עדיין עשתה זאת מתוך נקודת הנחה שהוא קבוע ומתוכנן מראש, וכל שאפשרי הוא לזהות אותו נכונה ולגלות את הדפוסים.
רק בשלבים היותר מאוחרים וב-200 השנים האחרונות, התפתחה תורת האי ודאות ונטילת הסיכונים כפי שהיא.
מתוך הבנה שתכנון אנושי מוקדם לא יכול להיות ודאי ומתוך פיתוח של תורת המשחקים ושל הטיות שונות, כפי שהוצגו על ידי דניאל כהנמן ועמוס טברסקי.
הספר מסתיים בעיסוק מעמיק בשוק המניות, בדגש על הכלים שנועדו לצמצם סיכונים ולייצר מעין ביטוח למצבים של תנודתיות, כמו שוק הנגזרות וכלים דומים, ובמקרים בהם הם נכשלו באופן משמעותי.
בנוסף, הוא נוגע בהשלכות האפשריות של עידן המחשב על ניהול הנתונים והסיכונים.
נגה שליט (נולדה ב-9 באפריל 2004) היא מתעמלת ישראלית.
שליט מתאמנת באגודת "עירוני נתניה – התעמלות מכשירים".
באליפות אירופה 2021 שנערכה בבזל שבשווייץ באפריל סיימה במקום 48 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 12.033 נקודות, במקום 69 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 12.700 נקודות, ובמקום 80 בתרגיל הקורה בתוצאה של 10.533 נקודות.
באליפות אירופה 2022 שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום 76 בתרגיל הקרקע בתוצאה של 11.500 נקודות, במקום 78 בתרגיל הקפיצות בתוצאה של 12.266 נקודות, ובמקום 90 בתרגיל הקורה בתוצאה של 10.466 נקודות.
בקרב רב קבוצתי סיימה במקום 18 בציון משוקלל של 143.030 נקודות, יחד עם ליהיא רז, אופיר נצר, גפן דור ואנדי טוריסקי.
נגד המתודה: סקיצה לתיאוריה אנרכיסטית של הידע הוא ספר מאת הפילוסוף האוסטרי פול פייראבנד, שיצא לאור בשנת 1975. הספר מהווה מתקפה רדיקלית על הרעיון של שיטה מדעית אחת ואחידה, וטוען כי המדע התקדם היסטורית דווקא דרך חריגות מהכללים ולא באמצעותם.
"נגד המתודה" כולל קטעים שלמים שנלקחו מילה במילה ממאמרים קודמים של פייראבנד, בהם: "Explanation, Reduction, and Empiricism" (הסבר, רדוקציה ואמפיריציזם), "How to be a Good Empiricist: A Plea for Tolerance in Matters Epistemological" (כיצד להיות אמפיריציסט טוב: קריאה לסובלנות בעניינים אפיסטמולוגיים), ו־"Problems of Empiricism, Part I" (בעיות באמפיריציזם, חלק א').
בשל כך טוען פייראבנד כי "נגד המתודה איננו ספר – הוא קולאז'."
מהדורות מאוחרות יותר של "נגד המתודה" כללו גם קטעים מתוך Science in a Free Society (המדע בחברה חופשית).
במרכזו של הספר עומדת הטענה, הנגזרת מניתוח היסטורי ומושגי, שאין מתודה מדעית אחידה, וכי פריצות דרך במדע התרחשו תכופות דווקא תוך חריגה מהכללים ולא באמצעותם.
פייראבנד מציג סקירה היסטורית של מקרים במדע – כגון עבודותיהם של קופרניקוס, גלילאו, ניוטון ואיינשטיין – שבהם ההתקדמות הושגה דווקא תוך חריגה מהשיטות המקובלות או אף הפרה של כללים מדעיים.
הוא מציע, במעין פרובוקציה, את הסיסמה "הכול הולך" (anything goes) כעיקרון אפיסטמולוגי, המבטא את עמדתו האנרכיסטית לגבי הידע.
לטענתו, כללים נוקשים לשיפוט מדעי מגבילים את החדשנות והיצירתיות, וראוי לוותר עליהם כדי לאפשר גיוון אפיסטמי.
בספרו, פייראבנד מביע הכרה עמוקה בחשיבותו של הפיזיקאי והפילוסוף ההונגרי אימרה לקטוש, שהיה גם חברו הקרוב.
הספר נכתב בחלקו כתכתובת מתמשכת עם לקטוש, שהתכוון לפרסם חיבור פילוסופי בשם "בעד המתודה", אולם נפטר לפני שהספיק, ואילו מפיירבאנד ביקש לקטוש להציג את הצד "האנרכיסטי" בדיון המשותף על אופייה של התקדמות מדעית.
לקטוש, שפיתח את תורת "תוכניות המחקר המדעיות" ("research programmes"), ביקש לנסח מודל מתוחכם יותר להתקדמות המדע בהשוואה לפופר.
בניגוד אליו, פייראבנד טען שגם מודלים כאלה מגבילים מדי ואינם משקפים את אופייה הדינאמי והכאוטי של הפעולה המדעית בפועל.
הספר מוקדש לזכרו של לקטוש, שמת בשנת 1974, זמן קצר לפני פרסומו.
אין שיטה מדעית אחידה - המדע מתקדם בדרכים מגוונות ולא לפי מתודה אחת קבועה.
"הכול הולך" - אין חוקים כלליים תקפים תמיד; חריגה מהכללים לעיתים נחוצה כדי לייצר פריצת דרך.
התנגדות לריאליזם מדעי - פייראבנד דוחה את הרעיון שהמדע מתקדם לקראת אמת אחת אובייקטיבית.
גיוון אפיסטמי - קריאה להכיר בלגיטימיות של מסגרות ידע אלטרנטיביות, כולל מסורות לא-מערביות.
הפרדה בין נורמטיביות והיסטוריה - אין להסיק מההיסטוריה כיצד המדע צריך להתנהל.
הספר עורר עניין רב בקרב פילוסופים של המדע ויחד עם שתי דוגמות לאמפיריציזם הפך לטקסט מכונן בשיח הפוסט-פוזיטיביסטי.
רבים ראו בו תגובת נגד לעמדות של קרל פופר ותומאס קון, שגם כלפיהם מפנה פייראבנד חיצי ביקורת.
גישתו של פייראבנד נתפשה כחתרנית, ואף מסוכנת בעיני מבקריו, בטענה שהיא מובילה לרלטיביזם קיצוני או לאי-רציונליות.
מנגד, תומכיו הדגישו את תרומתו לשחרור החשיבה הביקורתית ולעידוד פלורליזם במדע.
בין המבקרים הבולטים של הספר היו פילוסופים כמו הילרי פטנם, פול גרייס ו־פ.פ.
סטרוסון, שתקפו את רעיונותיו או ניסו להציע תחליפים לגישתו.
פייראבנד עצמו הבהיר כי "נגד המתודה" לא נועד להציע תורה סדורה, אלא נכתב במכוון בסגנון פרובוקטיבי שנועד "להרגיז את הממסד".
הסיסמה "הכול הולך" שזוהתה עם הספר, עוררה דיון ציבורי נרחב, ולעיתים פורשה באופן קיצוני או פשטני יותר מהכוונה המקורית של המחבר.
הספר עורר פולמוס רחב גם בזכות הוויכוח הפומבי בין פייראבנד לבין עמיתו וחברו אימרה לקטוש.
השניים חלקו השקפות שונות על מהות המתודה המדעית, ובמקור תכננו לפרסם ספר תגובה משותף.
עם מותו של לקטוש, נוספו חלקים מחילופי הדברים כנספחים למהדורות מאוחרות של הספר.
לאורך השנים, "נגד המתודה" השפיע רבות על תחומים כמו סוציולוגיה של המדע, תיאוריה ביקורתית והיסטוריה של המדע, ונחשב כיום לאבן דרך בדיון על יחסי כוח, סמכות ומתודולוגיה במדע.
"נגד היהודים" היא סדרה של דרשות מהמאה ה-4 מאת אב הכנסייה יוחנן כריסוסטומוס, איש אנטיוכיה, המופנות לחברי כנסיית אנטיוכיה בתקופתו, אשר המשיכו לקיים חגים וצומות יהודיים.
כריסוסטומוס מתח ביקורת על כך והציב את היהדות ואת בתי הכנסת בעירו באור ביקורתי ושלילי.
ישנם חוקרים מודרניים הטוענים כי שימוש לרעה בדרשותיו הזין את האנטישמיות הנוצרית המאוחרת יותר.
במהלך השנתיים הראשונות שלו כפרסביטר באנטיוכיה (386–387), כריסוסטומוס גינה יהודים ונוצרים מתייהדים בסדרה של שמונה דרשות שנשא בפני נוצרים בכנסיית אנטיוכיה, שהשתתפו בחגים יהודיים ובטקסים יהודיים אחרים.
קיימת מחלוקת האם היעד העיקרי היה מתייהדים באופן ספציפי או יהודים בכלל.
העורך הבנדיקטיני המקורי של הדרשות נגד היהודים, ברנאר דה מונטפוקון (1655–1741), מוסיף את הערת השוליים הבאה לכותרת שלהן: "נאום נגד היהודים; אך הוא נישא נגד אלו שהתייהדו ושמרו את הצומות יחד איתם [היהודים]".
לפיכך, יש הטוענים כי הכותרת המקורית מציגה באופן שגוי את תוכן הנאומים, שמראה כי יעדיו העיקריים של כריסוסטומוס היו חברי קהילתו שלו, שהמשיכו לשמור את החגים והצומות היהודיים.
סר הנרי סאביל , במהדורתו משנת 1612 של "דרשות" 27 בכרך 6 (שהן "נאום ראשון" ב"נגד היהודים" באוסף Patrologia Graeca , שיצא במאה ה-19), נותן את הכותרת: "נאום כריסוסטומוס נגד אלו המתייהדים ושומרים את צומותיהם [של היהודים]".
אחת המטרות של דרשות אלו הייתה למנוע מנוצרים להשתתף במנהגים יהודיים, ובכך למנוע את מה שנתפס כשחיקה של צאן מרעיתו של כריסוסטומוס.
כריסוסטומוס מתח בדרשותיו ביקורת על אותם "נוצרים מתייהדים", שהשתתפו בחגים יהודיים ולקחו חלק במצוות יהודיות אחרות, כגון שמירת שבת, ברית מילה ועלייה לרגל למקומות קדושים יהודיים.
ביוונית, הדרשות נקראות "נגד היהודים".
אולם התרגומים המדעיים האחרונים, הטוענים כי מטרותיו העיקריות של כריסוסטומוס היו חברי קהילתו שלו שהמשיכו לשמור את החגים והצומות היהודיים, מעניקים לדרשות את הכותרת "נגד נוצרים מתייהדים".
דרשותיו של כריסוסטומוס נאמרו באופן המקובל, תוך שימוש בצורה הרטורית הבלתי מתפשרת המכונה ביוונית "פסוגוס" (psogos, "האשמה").
על פי חוקרי הפאטריסטיקה, התנגדות לכל השקפה מסוימת בסוף המאה ה-4 באה לידי ביטוי בצורה רגילה של שימוש בצורה הרטורית הזו, שמוסכמותיה הספרותיות היו להשמיץ את המתנגדים באופן בלתי מתפשר; לפיכך, נטען כי כינוי כריסוסטומוס "אנטישמי" הוא שימוש בטרמינולוגיה אנכרוניסטית באופן שאינו תואם את ההקשר ההיסטורי.
מכיוון שהיו רק שני אנשים מוסמכים נוספים באנטיוכיה, שהוכרו באופן חוקי כבעלי יכולת להטיף לנצרות, הצליח כריסוסטומוס להגיע לרוב הנוצרים המקומיים, במיוחד בזכות כישוריו באומנות הנאום.
הוא החזיק בכוח חברתי ופוליטי רב באנטיוכיה, ודיבר לעיתים קרובות על מעשי אלימות שהתרחשו באזורים יהודיים כדי להניא נוצרים מללכת לשם.
כריסוסטומוס טען שבשבתות ובחגים יהודיים בתי הכנסת היו מלאים בנוצרים, במיוחד נשים, שאהבו את חגיגיות התפילה היהודית, נהנו להאזין לשופר בראש השנה, ומחאו כפיים למטיפים מפורסמים בהתאם למנהג בן זמנו.
תאוריה אפולוגטית עדכנית יותר, היא שהוא ניסה לשכנע נוצרים יהודים, שבמשך מאות שנים שמרו על קשרים עם יהודים ויהדות, לבחור בין יהדות לנצרות.