tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטרף נתפס על ידי המקור ומשופד על ענף דוקרני, שיח קוצני או גדר תיל, שם הוא גם נאגר במזווה טבעי.
שיטה זו גם מאפשרת לחנקנים לאכול יצורים ארסיים כמו החגב Romalea guttata, שהארס מתפוגג בגופו לאחר שהוא משתמר במזווה.
החנקניים נפוצים בכל היבשות ובתי הגידול, אך נדירים בעולם החדש, שם יש רק 2 מינים: חנקן לודוויקיאנוס וחנקן גדול, והם כלל לא נפוצים באמריקה הדרומית או באוסטרליה.
בעיקרון הם שוכני אזורים פתוחים וחמימים, אך נפוצים גם ביערות ובמרומי הרים.
אורכם הממוצע עד 50 מילימטרים.
במשפחה 31 מינים המקובצים ב-4 סוגים:
חנקן (Lanius) - בו 29 מינים
חנקן לבן-כיפה (Eurocephalus) - בו 2 מינים
סוג ומין יחיד חנקן צהוב-מקור (Corvinella corvina)
חנקני הקסדה (שם מדעי: Prionopidae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובות לחנקניים ובעבר שויכה אליה.
במשפחה סוג יחיד - חנקן הקסדה (Prionops) ובו 8 מינים.
משפחה קטנה זו סווגה רק בזמן האחרון ולפני כן היא שויכה למשפחות דבלולי עיניים, מלקונוטוסים, חנקני הקוקייה (Campephagidae) וחנקני העצים (Tephrodornithidae).
היא נחשבת לקרובה למשפחת הוונגיים ממדגסקר וכן לחנקנים האמיתיים.
אלה הם עופות החיים באפריקה שמדרום לסהרה ונפוצים בחורשים או סוואנות טרופיות.
הם דומים לקרוביהם החנקניים וכמותם נוהגים לתצפת על טרף קטן כמו חרקים ולעוט עליו מלמעלה, אך אינם משפדים אותו.
הם גם צבעוניים יותר מהחנקניים, בעלי עיניים צהובות או אדומות בולטות וראשים מכוסי נוצות דמויות ציצה, מהם קיבלו את שמם.
אלו עופות חברתיים הנעים בקבוצות רעשניות ולעיתים מקימים מושבות רבייה.
הם מקננים בשיחים ועצים, והקנים מוסתרים בהם.
חנקני הקוקייה (שם מדעי: Campephagidae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובה לחנקניים וקרוביהם וגם לזהבניים.
אלו הם עופות בינוניים החיים ברחבי אפריקה, אסיה ואוסטרליה.
הם קרובי החנקניים, אך מראם מזכיר דווקא את הקוקיות שאינן שייכות למשפחה זו.
הם בעלי נוצות צבעוניות או שחורות-לבנות וראשיהם בדרך כלל כהים עם מקורים נוקשים.
גודלם משתנה מ-16–35 סנטימטרים ומשקלם מ-6 עד 150 גרם.
זנבותיהם ארוכים וגופם מעט מוארך.
הם חיים ביערות פתוחים או בשיחים וחורשים.
מין אחד מצוי אפילו באזורים יבשים באוסטרליה.
הם מצויים על ענפי העצים וצדים חרקים - בעיקר זחלים שעירים, פירות, זרעים ואף חולייתנים קטנים.
חלק ממינים אלה הם מונוגמיים וחיים בקבוצות קטנות.
חנקני העצים (שם מדעי: Tephrodornithidae) היא משפחה של ציפורי שיר הקרובה לחנקניים ובעבר הייתה חלק מהם, אך הופרדה.
ישנם גם חוקרים הטוענים שמשפחה זו צריכה להיות תחת המשפחה וונגיים מהאי מדגסקר.
המשפחה כוללת רק שלושה סוגים: Hemipus ,Tephrodornis ו-Philentoma, ובהם שמונה מינים.
אלו עופות החיים בדרום אסיה ביערות טרופיים וחיים על העצים.
הם מזכירים את החנקנים אך קטנים יותר.
כמותם הם בעלי מקור נוקשה ומחודד ועיניהם מכוסה בפס שחור.
הם ניזונים מחרקים שהם חוטפים מהאוויר או עטים עליהם מהקרקע.
כשמם, הם חיים בעיקר בין ענפי העצים ובסבך שיחים.
חנקני העצים חיים בקבוצות קטנות ביער וקינם מוסתר מעט בין העצים.
חנקן בורנאי קירח (שם מדעי: Pityriasis gymnocephala) היא ציפור שיר מהאי בורנאו שבאינדונזיה והמין היחיד במשפחתו - חנקני זיפים (Pityriaseidae).
ציפור זו מגיעה לאורך של 25 ס"מ.
היא בעלת נוצות שחורות עם חזה אדום וראש בעל עור חשוף צהוב עם לחיי נוצות חומות.
המקור חום כהה ומוארך כמו מקור טוקן עם קצה מאונקל ומסביבו של המקור ישנם נוצות אדומות מועטות היוצרות מראה של זיפים.
הזנב די קצר אך הרגליים הצהובות חזקות ובעלות אצבעות ארוכות.
לציפור זו קריאה חזקה וקולנית בווריאציות שונות, משרקוקים ועד לקולות דמויי בכי.
הוא עוף חברותי המצוי בחבורות של בין 6 ל-10 פרטים.
הוא מעופף איטי הניזון בעיקר מצמחייה צעירה ומפירות.
זוהי ציפור די נדירה החיה רק ביערות הגשם של בורניאו ומצויה בקרבה לסכנה עקב הרס יער הגשם.
חנקן הנמלים (שם מדעי: Thamnophilus doliatus) הוא מין של ציפור שיר טרופית ממשפחת ציפורי נמלים החי במקסיקו, אמריקה המרכזית, טרינידד וטובגו ובאמריקה הדרומית ממזרח להרי האנדים לאורך פרגוואי, בוליביה וארגנטינה.
אין קשר בינו למשפחת החנקניים.
אורכו של החנקן 16.5 ס"מ ומשקלו 25 גרם.
הוא בעל נוצות לבנות המנומרות בנקודות שחורות והציצה של ראשו שחורה.
החנקן פעיל ביום ביערות הגשם הטרופיים בין הענפים הבינונים.
הוא ניזון מחרקים ומפרוקי-רגליים שונים אותם הוא חוטף מהענף, לעיתים בצמוד לכמה ציפורים נוספות.
הוא ניזון כמו קרובי משפחתו גם מנמלים.
חנקן אדום-גב (שם מדעי: Lanius Collurio) הוא מין של ציפור שיר בגודל דרור ממשפחת החנקניים, השוקלת כ-30 גרם, ואורכה נע בין 16 ל-18 סנטימטרים.
החנקן אדום-הגב נקרא כך בשל גבו האדום, בנוסף נקרא כשמו חנקן משום שהוא נוהג לשפד ולקרוע את טרפו בעודו חי.
החנקן חולף בישראל, ועשוי לקנן בתקופת הקיץ באזורי הצפון.
הראש, העורף והשת (ישבן) בצבע תכלכל-אפרפר, בין הגבות והגרון הלבנים לחיים שחורות.
לזכר הבוגר אין סהרונים על צדי הבטן וזנבו שחור.
סוככות כנפיו וגבו חומים-חלודיים, גחונו לבנבן עם גוון ורדרד, ויש לו פס עין שחור ורחב, לעיתים קרובות עם גבול עליון לבן וצר שנמשך עד המצח.
לעיתים יש לחנקן אדום-הגב כתם לבן קטן בבסיס אברות היד.
גבה של הנקבה חום-חלודי בצבע דהוי יותר משל הזכר עם פספוס כהה עדין, וגחונה לבן.
מלמטה צבעה לבן-צהוב-מלוכלך עם סהרונים עבים בכמות שמשתנה מלמעלה למטה.
הציפור הצעירה דומה במראה לנקבה, לעיתים נדירות דומה הנקבה יותר לזכר.
הכיפה חומה או אפורה-חומה, העורף אפור יותר, פס העין בצבע חום, וקדמת העין בהירה לרוב.
זנבה חום כהה עם שוליים לבנים ודקים.
לצעירים כתמים סהרוניים גם על גבם וקודקודם בהשוואה לחנקן אדום-ראש.
החנקן אדום הגב ניצב זקוף ברוב המקרים, כאשר הוא עצבני הוא מטלטל את זנבו מצד לצד.
החנקן הצעיר והזכר בחורף הראשון דומים במראם לנקבה, אך לרוב בעלי סהרונים צפופים יותר מלמעלה, למעטים מהם גוון חום "חם" יותר בחלק העליון של הזנב, והם דומים לחנקן ערבות צעיר.
החנקן אדום-הגב הוא ציפור נודדת.
יש זוגות מעטים של חנקנים אדומי-גב המקייצים (נשארים בעונת הקיץ) בארץ, הם דוגרים בעיקר במורדות החרמון התחתונים בתחום חגורת יער-הספר ההררי, בצפון רמת הגולן, ולעיתים נדירות גם בגליל העליון ובכרמל.
הם דוגרים בנוף חקלאי פתוח, לעיתים קרובות בשדות ובאחו עם עצים וכן על מדרונות עם עצי ערער, לאחר שמקייצים חוזרים לאירופה במאי.
החנקן מקנן בחודשים מאי ויוני באזורים טרשיים (אזורים סלעיים) עם צומח דליל של עצים ושיחים.
בשונה מחנקנים אחרים, החנקן אדום-הגב אינו קשור לצמחים קוצניים.
נקבת החנקן מטילה כחמש עד שש ביצים ירקרקות או צהבהבות ועליהן נקודות וכתמים חומים-אדמדמים, המרוכזים בצד הכד (הצד המעוגל יותר) של הביצה.
הנקבה לבדה דוגרת במשך 13–14 יום.
הגוזלים שוהים בקן 14–16 יום.
החנקן דוגר דגירה אחת לעונה.
שירתו של החנקן אדום-הגב מזכירה מעט את הסבכי האפור.
היא שקטה ונשמעת לעיתים רחוקות, ובה צלילים צורמים וחורקים המעורבבים בקטעי חקיינות של ציפורים אחרות.
קריאת האזהרה "והב" חוזרת על עצמה מדי פעם.
כאשר הוא עצבני מאוד, הוא משמיע סדרת צקצוקי לשון "טסצ'ק".
החנקן אדום-הגב טורף חרקים גדולים, זוחלים, ציפורים ויונקים קטנים, והוא מתמחה בציד חרקים, חלקם אף אוגרים מזון על ידי שיפוד טרף עודף על קוצים.
חֶנֶרַל אַלְבֶאַר (בספרדית: General Alvear) היא עיר בפרובינציית מנדוסה שבארגנטינה.
העיר נקראת על שמו של הגנרל קרלוס מריה דה אלבאר , אחד מגיבורי מלחמת העצמאות של ארגנטינה ואחד ממנהיגיה הראשונים של המדינה החדשה.
העיר הוקמה בחודש יולי 1869 במישור הפמפס במרכז המחוז של בואנוס איירס.
הפעילות הכלכלית הגדולה ביותר של הפרובינציה היא בעלי חיים וחקלאות.
חנרל אלבאר נמצאת במרחק של כ-256 קילומטרים ממנדוסה, בירת הפרובינציה, ובמרחק של כ-844 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
בנוסף, העיר ממוקמת דרום-מזרח לסן רפאל, על גדות הנהר אטואל .
העיר ממוקמת ליד הכבישים הלאומיים 188 ו-143 וכביש 202.
חַנְקַן עֲרָבוֹת (שם מדעי: Lanius isabellinus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החנקניים.
חנקן הערבות מקנן במונגוליה, דרום רוסיה וצפון סין וחורף באפריקה שמדרום לסהרה ובחצי האי ערב.
בישראל הוא חולף וחורף נדיר.
פירוש המילה הראשונה בשמו המדעי של החנקן (LANIUS) הוא קצב או שוחט, בשל מנהגם של החנקנים לשפד את טרפם על קוץ חד ואז, לאחר שהטרף קבוע במקומו ועשוי היטב תחת קרני השמש, החנקן קורע ממנו חתיכות ואוכל אותן בתיאבון רב.
פירוש המילה השנייה בשמו של החנקן (isabellinus) הוא תיאור לגוון החום-צהבהב.
בנוסף לכך, קיים סיפור על פירוש אחר למילה הזו.
הסיפור מדבר על מלכת קסטיליה, איזבלה הראשונה (1474-1504) אשר נשבעה לא להחליף את תחתוניה עד אשר ספרד תשתחרר מכיבושם של המורים.
בשנת 711 לספירה ביקש מושל צפון אפריקה (טנג'ר הברברי טריק אבן זיאד) להיכנס לחצי האי האיברי בעזרת ניצול חולשותם של עמי אפריקה.
הם חצו את מצר גיברלטר אך נתקלו בהתנגדות מועטה ובאותה שנה נפלו טולדו וקורדובה.
כעבור כ-5 שנים כל חצי האי האיברי נמצא בשליטה של המורים וכונה "אל אנדלוס".
ולבסוף, בשנת 1492 המלכה איזבלה הראשונה הסכימה להחליף סוף סוף את תחתוניה.
אזור השת של החנקן מזכירים את התחתונים של המלכה ומכאן קיבל את שמו.
אורכו עד 18 ס"מ, גבו בצבע חום-אפור-חיוור, גחונו בצבע צהבהב - שמנת, פס עינו כהה וגבת העין בהירה, ומקור מאונקל המשמש עזר לאכילת הבשר.
חנקן הערבות ניזון מחרקים, ציפורים ויונקים קטנים.
אחת ההתנהגויות המאפיינות את חנקן הערבות היא שיפוד הטרף על קוצים.
שיטה זו מסייעת לו לחתוך את הטרף לפיסות קטנות יותר וגם לשמור אותו במעין "מזווה" שאליו יוכלו לחזור במועד מאוחר יותר.
בנוסף, בעונת החיזור, זוהי דרכם של הזכרים להציג בפני הנקבות את יכולות הציד שלהם, וגם סימון טריטוריה מול זכרים אחרים וכך להרשימן.
תפוצת החנקן היא בשטחים פתוחים, מישוריים ושטחים חקלאיים.
החנקן חולף בנופים פתוחים, לעיתים קרובות גם קרוב לבתי גידול לחים.
הוא דוגר בעיקר במרכז אסיה, מאיראן והים הכספי מזרחה עד לסין ולמונגוליה.
בחורף הוא נודד דרומה לתת-היבשת ההודית, אפגניסטן, חצי האי ערב וצפון מזרח אפריקה.
בישראל הוא חולף נדיר למדי, בעיקר בין אוקטובר למרץ, ובעיקר לאורך הבקע - בעמק בית שאן, עמק החולה ובערבה הדרומית.
בסתיו 2017 וחורף 2017/18 נרשמו בישראל כ־30 שונות בחנקני ערבות - מספר שיא מרשים מאוד.
ואפילו אחד באביב - בתל ברוך.
חנקן הערבות מתרבה בעיקר במדינות עם אדמה מעובדת בעלת עם שיחים קוצניים.
העונה בעיקרית לרביית החנקנים המצויים היא בין החודשים אפריל ואוגוסט במערב סין, בדרך כלל עם גוזל בודד, אולם בסין ישנם דיווחים על זוג גוזלים.
חנקן לודוויקיאנוס הידוע בשמו העממי "בוטצ'רבירד" - "עוף שוחט" (שם מדעי: Lanius ludovicianus) הוא מין ציפור קטנה ממשפחת החנקניים המצויה באמריקה הצפונית: בדרום קנדה, בארצות הברית ובמקסיקו באזורים חמים ויבשים כמו מדבריות כשכמה תת-מינים חיים באיים ליד קליפורניה.
לעיתים הוא עף צפונה או מזרחה יותר.
חנקן זה הוא קרובם של חנקן בוריאלי ושל החנקן הגדול, שבעבר נחשב לתת-מין שלו אך הופרד.
החנקן מגיע לאורך של 18–22 סנטימטרים ולמשקל של 45–60 גרם בממוצע.
נוצותיו אפורות-שחורות, בייחוד קצות הכנפיים והזנב והבטן והחזה לבנים.
הראש גדול עם לחיים שחורות, סנטר לבן ו"כיפה" אפורה, והמקור שחור ובעל קצה מעוקל.
לחנקנים אין הבדלים גדולים בין הזכרים לנקבות, אך מחקרים מראים ששני הזוויגים בעלי גוונים וגודל שונה.
החנקן הוא ציפור טורפת הניזונה ממיני חיות קטנות באזורי המדבר והערבות של אמריקה.
בין השאר הוא ניזון מחרקים שונים כמו חגבאים, חיפושיות, עכבישאים, דו-חיים, לטאות קטנות ועכברים וכן ציפורים קטנות אחרות.
הוא מחכה לטרף מנקודת תצפית וממנה מנמיך עוף עד הטרף.
מאחר שהוא קטן מאוד ובעל טפרים חלשות הוא משתמש בקוצי קקטוסים או ענפים קוצניים ועליהם משחיל את הטרף ואז קורע אותו לפיסות.
הוא גם משתמש בקוצים כדי לשמר את הטרף כמזווה לצאצאיו.
בנוסף הוא נצפה חומס טרף לעופות אחרים, אפילו לעופות דורסים קטנים.
זוג החנקנים מקנן על קקטוסים או עצים, והקן מכוסה בעשב או בשיער שבני הזוג מוצאים.
הנקבה מטילה 4 עד 8 ביצים שמהן בוקעים אפרוחים כעבור 16 יום.
חנקן סבך אפור-ראש (שם מדעי: Malaconotus blanchoti) היא מין של ציפור ממשפחת המלקונוטוסים, החיה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה אף על פי שהיא נדירה יחסית בדרום ובמרכז אפריקה.
לרוב היא חיה באזורי סוואנה ושיחיות שונות או ביערות פתוחים טרופיים.
חנקן הסבך הוא ציפור באורך 23 עד 26 סנטימטרים בממוצע ומשקל של 65 עד 84 גרם.
הראש והעורך אפורים עם מקור שחור ובליטה לבנה בבסיס המקור.
לחנקן עיניים צהובות, גרון וחזה צהובים, כשאזור החזה צהוב-כתום, ושאר הגוף לרבות הכנפיים והזנב הארוך ירוקים.
ציפור זו מפיקה קול ייחודי צייצני וחד ומסתיים במהירות.
קול זה מקשה לאתר את הציפור במדויק בין הסבכים בהם היא נמצאת.
החנקן מעופף בקבוצות קטנות או בזוגות וצד חרקים, חסרי חוליות שונים אך גם חולייתנים כמו לטאות או עכברים קטנים וכן גוזלים וביצים שהוא מוצא.
בעזרת מקורו הגדול והמעוקל מעט הוא הורג את הטרף.
לא נבדקה האוכלוסייה הכללית אך החנקנים אינם נדירים ונמצאים בקבוצות גדולות ברחבי אפריקה.
מצב שימורם הוא "ללא חשש".
חנקן אדום-ראש (שם מדעי: Lanius senator) הוא מין של ציפור שיר מהסוג חנקן שבמשפחת החנקניים.
גילו המקסימלי של החנקן הוא 3 שנים.
החנקן צד את טרפו, משפד אותו על קוץ ואוכלו חי או משאיר אותו להתייבש ולשמש מזון עתידי.
הכיפה והעורף חומים-אדומים, הגב והמצח שחורים, והכנפיים שחורות מלמעלה.
על הכנף כמה כתמים לבנים, ובתעופה הם מקנים מראה לבן יצוגי.
דומה לזכר אך דהויה יותר, הגב אפור-חום, הבטן לבנה ועל צידי הבטן יש סהרונים אפורים.
פעמים רבות, הכתם הלבן-בז' שליד המקור גדול מזה של הזכר, ומגיע עד אזור המצח והעין.
זנבו של הצעיר קצר במקצת מזה של הבוגרים.
בצד הכנף כתם לבנבן קטן וכל הבטן והחזה עם סהרונים אפורים.
קריאת האזהרה היא כמה קריאות קצרות וצרודות.
השירה היא זרם חזק של ציוצים מצקצקים ולפעמים מעורבבת עם קולות חיקוי של ציפורים אחרות.
החנקן אדום-הראש דוגר בחורשות דלילות, באזורים חקלאיים שכוללים עצים, ומעדיף להיות בקרבת מטעי פרי.
נודד לאזורים טרופיים כגון אפריקה.
החנקן הוא ציפור השיר הדורסת היחידה, על אף שאינה נחשבת ציפור דורסת.
חנקן אדום-ראש מתייצב במקום גבוה וסורק את השטח.
כאשר הוא מזהה חגב, חיפושית, דו-חי, יונק קטן או זוחל כגון לטאה או נחש קטן - החנקן תופס את הטרף בצווארו, ובעזרת מקורו הקשה הורג אותו (במקרה של חולייתנים שובר את חוליות הצוואר).
אחרי שהרג את טרפו, הוא לוקח אותו למקום בטוח ואוכל אותו שם.
פעמים רבות החנקן משפד את הטרף על קוץ או גדר תיל.
לתופעה זאת יש כמה הסברים: הראשון הוא סימון טריטוריה; השני הוא יצירת מחסן מזון מיובש; השלישי הוא עשיית רושם על נקבות כדי שיראו, שהוא צייד טוב ויוכל לספק להן די מזון אם יבחרו בו לבן זוג.
חַנְקָן חָלוּד-גַּב (שם מדעי: Lanius schach, נקרא בעבר חנקן זנבתן) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החנקניים.
תפוצתו הנרחבת כוללת את דרום-מזרח אסיה, הארכיפלג המלאי, ותת-היבשת ההודית; ויש שונות גבוהה בניצוי בין תת-המינים השונים בכל אזור.
למרות ההבדלים הניכרים בין תת-המינים, לכולם יש זנב שחור ארוך וצר, מסכה ומצח שחורים, שת וצדדים אדומים וכתם לבן קטן על הכתף.
הוא והחנקן אפור-גב (Lanius tephronotus) המתרבה במישור הטיבטי נחשבים יחדיו למין-על בתוך הסוג.
בישראל נרשמה תצפית בודדת במדרשת בן-גוריון בנובמבר 1982.
החנקן חלוד-הגב תואר לראשונה רשמית בידי חוקר הטבע השוודי קארל ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של הספר Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Lanius schach.
לינאוס ציטט את התיאור שכלל החוקר השוודי פהר אוסבק בתיאור שהותו בסין.
המיקום ממנו נאסף הטיפוס על-פיו תואר המין הוא אזור הקנטון של סין.
שם הסוג, Lanius, נגזר מהמילה הלטינית ל"קצב", בשל הרגלי האכילה שלהם: הם נוהגים לשפד את טרפם ולקרוע ממנו פיסות.
שם המין הספציפי הוא אונומטופיה המבוסס על הקריאה שלו.
השם העממי האנגלי "shrike" הוא מאנגלית עתיקה scríc, "צרחה", המתייחס לקריאתם הצורמנית.
erythronotus (ניקולס אילוורד ויגורס, 1831) - דרום קזחסטן עד צפון-מזרח איראן, אפגניסטן, פקיסטן וצפון-מרכז הודו
caniceps אדוארד בליית, 1846 - מערב, מרכז, ודרום הודו וסרי לנקה
tricolor בריאן הוטון הודג'סון, 1837 - נפאל ומזרח הודו דרך מיאנמר ודרום סין לצפון לאוס וצפון תאילנד
schach קארל ליניאוס, 1758 - התת-מין הטיפוסי, מרכז ודרום-מזרח סין עד צפון וייטנאם
longicaudatus ויליאם רוברט אוגולוי-גרנט, 1902 - מרכז, דרום מזרח תאילנד ודרום לאוס
bentet תומאס הורספילד, 1821 – חצי האי המלאי, איי סונדה ובורנאו
nasutus ג'ובאני אנטוניו סקופולי, 1786 - הפיליפינים (למעט קבוצת פלאוואן וארכיפלג סולו)
suluensis (אדגר אלכסנדר מירנס, 1905) - ארכיפלג סולו (דרום הפיליפינים)
stresemanni רוברט מרטנס, 1923 – מזרח גינאה החדשה
סטיוארט בייקר במהדורה השנייה של "הפאונה של הודו הבריטית" ראה את התת-מינים L.
מיונים אחרים הוצעו על ידי יו ויסלר ונורמן בויד קינאר כאשר החנקן אפור-גב נחשב לתת-מין של חלוד-גב, ו-nigriceps ו-nasutus מקובצים יחדיו.
מיון אחר החשיב את tricolor לתת-מין של חנקן אפור-גב.
אולם לאחר מכן צוין כי חנקנים אפורי-גב וחלודי-גב מצויים יחד באזור קומאון ולכן הוכרע כי השניים מהווים מינים נפרדים.
גם הבדלים מולקולריים מצביעים על כך שהם מרוחקים גנטית במידה מספקת.
האוכלוסייה המערבית ביותר מאזור הים הכספי נקראה על ידי סרגיי בוטורלין "jaxartensis", ונטען כי הפרטים מעט גדולים יותר; אך היא אינה נחשבת לתת-מין מובחן.
מופע אפור בהיר מאוד מהאזורים היבשים המערביים של הודו, שנקראה על ידי וולטר קואלז "kathiawarensis", נחשבת גם כשונות בלבד.
ביסוואמוי ביסוואז תמך בדעה ש-nigriceps (בעל הגב העליון האפור והגב התחתון האדום) הוא הכלאה של tricolor ו-erythronotus.
לתת-מין erythronotus מצפון הודו יש ראש אפור הממשיך אל הגב עם מעבר הדרגתי לצבע חום-אדום.
בדרום הודו וסרי לנקה, תת-המין של ה-Caniceps, מובחן על ידי האדום המוגבל לשת, הכיפה הבהירה והאפור הנקי בגב.
התת-מין longicaudatus הוא בעל כיפה אפורה יותר והוא נמצא בתאילנד ובמיאנמר.
schach מצוי בסין מעמק היאנגצה דרומה ועד להאינאן וטאיוואן; אצל חלק מהפרטים שלו מופיע מלניזם והם תוארו פעם כמין נפרד בשם L.
התת-מינים מהאיים כוללים את nasutus (איי הפיליפינים ממינדנאו עד לוזון וצפון בורנאו), suluensis (האי סולו), bentet (איי סונדה וסומטרה מלבד בורנאו) ו-stresemanni מגינאה החדשה.
חנקן חלוד-גב הוא חנקן טיפוסי במראהו, המעדיף בתי גידול פתוחים ויבשים ונצפה לעיתים קרובות יושב בולט על גבי שיח או על חוט.
המסכה כהה ורחבה, עוברת את העין ומכסה את המצח ברוב תת-המינים; ואצל tricolor ו-nasutus הראש כולו שחור.
הזנב צר ומדורג עם גוון אדמדם בהיר בנוצות החיצוניות.
תת-המין erythronotus בעל גב עליון אפור העובר בהדרגה לגווני אדום, בעוד של-caniceps הדרום-הודי יש אפור נקי.
כמות קטנה של לבן קיימת בבסיס אברות התעופה.
המין חנקן הודי (שם לא רשמי, Lanius vittatus) דומה לו, אך קטן יותר ובעל ניצוי מנוגד יותר, ויש לו כתם לבן בולט יותר על הכנף.
המין נמצא ברחבי אסיה מקזחסטן ועד גינאה החדשה.
הוא נמצא בעיקר בבתי גידול פתוחים ושיחיים.
רבות מאוכלוסיות האזור הממוזג נודדות דרומה בחורף, בעוד שאלו באזורים הטרופיים נוטים להיות יציבים; אך הם עשויים לשוטט למרחקים קצרים.
תת-המין caniceps של דרום הודו חורף באזור החוף היבש של דרום הודו.
תת-מין tricolor נודד דרומה לבנגל.
הם נמצאים בשיחים, מישורי עשב ובקרקעות מעובדות פתוחות.
סקר בדרום הודו מצא שהם בין חנקני החורף הנפוצים ביותר ונמצאו בצפיפות קווית גבוהה בצידי כבישים, כ-0.58 לקילומטר בממוצע, לעיתים קרובות נחים על קווי חשמל.
הוא מזדמן נדיר ביותר למערב אירופה עם חמש תצפיות בבריטניה בדרום אויסט בנובמבר 2000 ובהולנד ליד דן הלדר באוקטובר 2011. במלדיביים נצפה פרט המתאים התת-מין caniceps.
הוא הזדמן גם לירדן, ישראל, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, כווית, שווייץ, יפן ושוודיה.
בקיץ 2016 נרשם הקינון הראשון של חנקן חלוד-גב במערב הפלארקטי: זוג הורים ופרחונים תועדו באטיראו, ליד נהר אורל בקזחסטן, על-ידי צפרים פינים.
לחנקן חלוד-גב התנהגות אופיינית לחנקנים: הוא נוהג לשבת זקוף על שיח, ממנו הוא עף מטה בחדות כדי לצודלטאות, חרקים גדולים, ציפורים קטנות ומכרסמים.
הם טריטוריאליים גם מחוץ לעונת הקינון, ומצויים לרוב בבודדים או בזוגות מרווחים היטב; אם כי נצפו פרטים בהתנהגות משחק כשהם נלחמים על עמדות.
הקריאות הרגילות כוללות קולות צורמים וחורקים, המתוארים כצווחה של צפרדע שנתפסה על ידי נחש.
הם ממבצעים לעיתים חיקויים הכוללים את קריאותיהם של מינים רבים, לרבות קיוויות, קוקיות, גורים וסנאים בשירה שלהם.
יכולת השירה הזו הפכה אותו לחיית מחמד פופולרית בחלקים של דרום-מזרח אסיה.
התזונה של חנקנים חלודי-גב כוללת מגוון רחב של בעלי חיים.
הם אף תועדו לוכדים דגים מנחלים, וצדים נחשים קטנים.
לפעמים הוא נוטה לחומסנות וגונב טרף מציפורים אחרות.
הוא גם לוכד חרקים מעופפים באוויר.
לפעמים הוא משפד טרף על שיח קוצני לאחר אכילה של הראש או המוח בלבד.
דווח כי הם ניזונים מפירות האזדרכת ההודית בקרלה, ואפילו ניסו לשפד אותם על ענף.
עונת הקינון מתרחשת בקיץ באזורים הממוזגים.
הקן בצורת גביע עמוק ורופף המורכב מזרדים קוצניים, סמרטוטים ושיער.
זה ממוקם בתוך שיח קוצני, עצים כגון flacourtia ותמר בר.
התטולה מכילה כ-3 עד 6 ביצים, ושני ההורים משתתפים בדגירה עליהן.
הביצים בוקעות לאחר כ-13 עד 16 ימים.
הגוזלים הצעירים מואכלים לעיתים קרובות בחתיכות של ציפורים קטנות שנלכדו על ידי ההורים.
לעיתים מתרחש מחזור קינון שני בעונה באותו הקן.
למין זה טווח תפוצה נרחב מאוד ועל-אף שגודל האוכלוסייה ומגמותיה לא הוערכו במדויק, היא מוערכת כגדולה למדי ויציבה (למעט תנודות מקומיות).
בשל כך המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
חַנְקָן חִוֵּר (שם מדעי: Lanius excubitor pallidirostris) הוא תת-מין של החנקן הגדול, ציפור שיר גדולה ממשפחת החנקניים, אשר לעיתים נחשב למין עצמאי.
הוא מצוי במרכז אסיה וחלקים מצפון סין, איראן, אפגניסטן ופקיסטן.
בישראל הוא מזדמן נדיר, מופיע יותר בסתיו, אך נצפה גם באביב ובחורף.
רוב הפרטים נצפים באילת, בערבה, ולאורך הבקע הסורי-אפריקני.
החנקן החיוור תואר לראשונה על-ידי חוקר הצפרות האמריקאי ג'ון קאסין בשנת 1851 תחת השם מדעי הנוכחי Lanius pallidirostris.
שם התת-מין pallidirostris משלב את pallidus מלטינית עבור "חיוור" ו-rostris עבור "מקור".
החנקן החיוור שייך לחלק מקבוצת מינים בתוך הסוג חנקן שמהווה מין-על, שהמין העיקרי בו הוא חנקן גדול וחברים בו חנקנים נוספים בסוג.
קבוצה זו הייתה נתונה לשינויים טקסונומים תכופים, והחנקן החיוור עצמו נחשב בעבר לתת-מין של החנקן האיברי (Lanius meridionalis) לצד תת-מינים נוספים, והמין נקרא אז חנקן דרומי; אך מאז הוחזרו כולם למעט אחד (החנקן האיברי) למין חנקן גדול.
חנקן בינוני באורך 23–24 ס"מ, מזכיר את מין האב החנקן הגדול, אך קטן ממנו במעט, זנבו קצר וצר יותר, והגוון האפור הכללי שלו בהיר יותר.
בשל היותו נודד, כנפיו ארוכות והוא בעל חישוף-אברות ארוך יותר משל החנקן הגדול.
יש לו כתמים לבנים גדולים ובולטים בשכמות ובבסיס אברות ושולי הזנב הלבנים נרחבים מאוד.
המקור בעל בסיס בהיר במתחלף לקצה כהה.
חַנְקָן טוּרְקֶסְטָנִי (שם מדעי: Lanius phoenicuroides) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החנקניים.
הוא מקייץ ומקנן במערב ובמרכז אסיה, וחורף בדרום חצי האי ערב ובאזורים במזרח ומרכז אפריקה.
בישראל הוא מזדמן נדיר בעונות הנדידה, כשרוב התצפיות התרחשו בערבה באביב.
שם הסוג, Lanius, נגזר מהמילה הלטינית ל"קצב", בשל הרגלי האכילה של החנקן: הוא נוהג לשפד את טרפו ולקרוע ממנו פיסות.
שם המין הספציפי phoenicuroides מגיע משמה המדעי של החכלילית, Phoenicurus, והסיומת היוונית -oides, שמשמעותה "דומה"; בשל זנבו האדום, בדומה לזנבה של החכלילית.
המין תואר לראשונה על ידי הרמן שאלו בשנת 1875. הטיפוס על-פיו תואר המין נאסף בשימקנט שבדרום קזחסטן.
נכון לעכשיו (2023) איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי מפרטת את חנקן טורקסטני בסוג חנקן כמין נפרד.
במשך תקופה ארוכה נחשב החנקן הטורקסטני לתת-מין חנקן ערבות.
עם זאת, שני הטקסונים הללו נבדלים זה מזה בניצוי, בנוסחת הכנפיים, בזמני חיוף הנוצות ובמסלולי הנדידה, ויש גם דיווחים על הבדלים בקולות.
רצפי ה-mtDNA של שני הטקסונים הללו נבדלים בכ-4%.
בשנת 1930 האורינתולוג הרוסי בוריס שטגמן הפריד בין 4 תת-מינים של חנקן ערבות: L.
סיווג זה התקבל על ידי מחברים מאוחרים יותר עד Cramp and Perrins (1997).
אולם קודם לכן, מחברים רוסיים - כמו קורלוב (1970), סטפניאן (1990), קריוקוב (1995) ופאנוב (1996) - הפרידו את החנקן הטורקסטני למין עצמאי.
speculigerus אוחד עם התת-המין הטיפוסי L.
בנוסף, תואר תת-מין שלא התקבל בשם L.
karelini (Bogdanov, 1881), אשר עשוי לכלול צורות היברידיות של חנקן טורקסטני וחנקן אדום-גב הנובעות מאינטרוגרציה (, מעבר של גֶן ממאגר גנים של מין ביולוגי מסוים למאגר אחר (באמצעות רביית כלאיים)).
ללא קשר לטקסונומיה של תת-מין זה, ידוע כי חנקנים טורקסטנים מקיימים רביית כלאיים עם מיני חנקנים אחרים.
אצל פרטים התואמים בניצויים לתת-מין המוצע L.
karelini או לבני הכלאיים אין לעולם נוסחת כנף בטווחי ביניים בין המינים הללו, אלא היא תמיד אופיינית לחנקנים טורקסטנים; יתרה מזאת, לא ניתן להסביר את כל הבדלי הנוצות בין טורקסטנים "טיפוסיים" לבין פרטים המשוערים ככלאיים כתוצאה של רביית כלאיים בלבד.
אורך הגוף 16.5–18 ס"מ; טווח משקל הגוף נמדד בטווח של 25–38 גרם אצל 20 זכרים ו-26.3–34 גרם אצל 8 נקבות; ובפרטים החורפים בקניה – 19.4–32.1 גרם (עם זאת, טווח תפוצה זה כולל גם לפחות כמה חנקני ערבות).
שלא כמו במקרה של חנקני ערבות, אצל חנקן טורקסטני אין דו-צורתיות זוויגית המתבטאת בשוני בממדי הגוף.
אצל זכר בוגר הכיפה ברובה בצבע חום-חלוד; אך קיימת שונות אצל הפרטים, צבעם יכול לנוע בין גוונים שונים של חום, חום-אפור, או אפור לחלוטין.
על הפנים ישנה מסכה שחורה.
אצל פרטים טיפוסיים הגב חום, ובאלה מהמופע הצבעוני יותר - חום חולי ובהיר יותר.
חלקו התחתון של הגוף לבן ובדרך כלל עם גוון חלוד או ורדרד.
פס-הגבה לבן, צר ומובחן משאר הנוצות.
הנקבות שונות באופן מובהק מזכרים.
יש להם צבע תחתון לבנבן של הגוף, עם פספוס רוחב כהה על החזה ובצדדים.
צבע המסכה על הפנים יותר אפור-חום מאשר שחור, ובאזור שלפני העין המסכה נעדרת או מוגבלת למדי.
בדומה לזכר הגבה מנוגדת לשאר הנוצות, אך פחות בולטת.
קיימת שונות אינדיבידואלית בין נקבות, ולחלקן אין כמעט פספוס בחלקים התחתונים.
אצל בוגרים משני הזוויגים הקשתית חומה, והמקור והרגליים בצבע שחור-חום.
החנקן הטורקסטני מקנן החל ממרכז ומזרח קזחסטן (אם כי הוא אינו נצפה בערבות בחלקה הצפוני) ועד לאזור הממוקם מזרחית לים הכספי, צפון-מזרח, מזרח ודרום איראן, אפגניסטן, פקיסטן (החלק הצפוני, כנראה גם ממערב לנהר האינדוס) והקצה הצפון-מערבי של סין (צפון-מערב שינג'יאנג).
הוא חורף בחצי האי ערב, בצפון-מזרח ומזרח אפריקה, ובמספרים קטנים יותר במרכז אפריקה (מערבה עד ניז'ר וקמרון) ומערב אפריקה.
קיימים כנראה גם שטחי חריפה בדרום איראן ומזרחה עד צפון-מערב הודו.
על פי ההערכות של BirdLife International, טווח התפוצה של המין משתרע על פני 5.67 מיליון קמ"ר.
תחום התפוצה של החנקן הטורקסטני אינו חופף לזה של חנקן ערבות, זאת על-אף שברכס טיין שאן מפרידים ביניהם שני רכסי הרים מקבילים ברוחב 150 ק"מ בלבד.
נדיר ביותר, נצפה מדי כמה שנים בעיקר בדרום הארץ, ובעיקר באביב:
בית הגידול של חנקן טורקסטני הוא בעיקר אזורים חמים ויבשים, כולל מדבריות למחצה ומדבריות.
עם זאת, הם נמצאו בסביבות רבות אחרות.
אלה כוללים סוגים שונים של יערות - על גדות נהר, נשירים, או שנוצרו על ידי חמד שחור ( Haloxylon ammodendron) - או סתם רצועות יער, סבך שיחים, גנים, גדות ליד שטחים פתוחים או מטעים.
חנקנים אלה שוכנים הן באזורי שפלה והן באזורים הרריים; במערב טיאן שיין עד לרום של 2500–2700 מטר מעל פני הים (מקסימום עד 3500 מטר).
הם נצפים שם בין ערערים נמוכים מעורבים ביערה.
החנקן הטורקסטני נוהג לקנן בעצי אשל הגדלים על בגדות נהר, מקבצי שיחים בערבות יבשות, ערער, חמד (Haloxylon), משמש (Prunus armeniaca), עצי תפוח (Malus), צפצפה (Populus), פיסטוק (Pistacia vera), Caragana, יצהרון מכסיף (Elaeagnus angustifolia), דובדבן (Cerasus), וברברית (Berberis).
אין הרבה מידע זמין על מזונם של חנקנים טורקסטנים המתייחס אליהם באופן חד-משמעי, וגם לא לחנקני ערבות.
כמוהם, כנראה שהם אוכלי חרקים בלבד.
חנקנים טורקסטנים מקיימים מחזור גידול אחד בשנה.
עונת הקינון מתחילה בדרום טורקמניסטן בסוף אפריל, בחלק הקזחי של הרי אלטאי - בסוף מאי, בפקיסטן - מאמצע אפריל עד אמצע יוני.
לפי מקור אחד, ישנה חפיפה בטריטוריות של זוגות, ולפי מקור אחר - זוגות מקננים בטריטוריות מבודדות, במרחק של 100 עד 300 מטר זה מזה.
הקן ממוקם בגובה 0.3–7 מטר מעל פני הקרקע.
הקן עשוי מגבעולי דשא יבשים, ומרופד בעשבים רכים.
לקליפה צבע אדמדם או קרמי, והיא מעוטרת בדוגמאות חומות-אדמדמות ואפורות, בצפיפות גבוהה יותר בקצה הרחב.
הנקבה דוגרת לבדה, כשהזכר עוזר בהאכלתה.
שני ההורים משתתפים בגידול והאכלת הצעירים.
הגוזלים פורחים בגיל 13–14 ימים.
ה-IUCN מסווג את מצב השימור של המין כ"ללא חשש" החל משנת 2016. טרם נערך אומדן לאוכולוסייה העולמית, אך המין אינו נדיר ברמה העולמית.
הארגון BirdLife International מחשיב את מגמת האוכלוסייה כיציבה בשל היעדר איומים ניכרים.
חנקן סבך בוקמקיירי (שם מדעי: Telophorus zeylonus) היא מין של ציפור ממשפחת המלקונוטוסים החי באפריקה הדרומית, בעיקר בדרום אפריקה וגם בנמיביה ובהרים של מזרח זימבבואה ומערב מוזמביק.
המין תואר ב-1766 בידי החוקר קארולוס לינאוס.
מין זה קרוב לחנקנים ובעבר אף שויך למשפחה.
הוא מגיע לאורך 22 עד 23 ס"מ והוא בעל גוני ירוק-זית עם גב אפור וכן אזור אפור לאורך הצידיים שתחת הכנפיים.
הכנפיים ירוקות ובעלת קצוות שחורים וכך גם הזנב והראש אפור עם פנים צהובות ופס-עין שחור עובר ממקור השחור עד לעיניו וממשיך מטה אל החזה השחור.
הבטן צהובה ומרבית אזור השת ותחילת הזנב גם צהובים.
במין זה אין הבדלים גדולים בין הזכרים לנקבות, אך הפרטים הצעירים אפורים-ירוקים בצבעם וללא כתמים שחורים על החזה.
עוף זה שוכן בשטחים הפתוחים של מדבר קארו ובשיחיות סביבו וכן בפארקים, מטעים וגנים בסביבתו, אך הוא מתרחק ממדבריות יבשים.
באזורים מסוימים הוא אף מצוי בהרים ממוזגים לאורך דרום אפריקה.
הוא צייד של חרקים ועוד חסרי חוליות, לטאות, נחשים וציפורים קטנות וצפרדעים ומשתמש במקורו הגדול כדי להרוג את טרפו.
הוא עצמו נטרף לעיתים בידי עופות דורסים, חנקניים אמיתיים, נחשים גדולים ובידי נמיות.
באביב הזכרים מעופפים בריקודים אוויריים בעת החיזור לנקבות.
הם מקננים בין העצים והשיחים ובקן מטילים 2 עד 7 ביצים.
חַנְקָן חוּם (שם מדעי: Lanius cristatus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת החנקניים המצוי בעיקר באסיה.
הוא קרוב מאוד למינים חנקן אדום-גב (L.
collurio וחנקן ערבות ( L.
בדומה למרבית החנקנים, יש לו דגם פנים בולט הכולל "מסכה" שחורה, והוא מצוי בעיקר בבתי גידול שיחיים פתוחים, שם הוא נוהג לשבת על ראשי שיחים קוצניים בחיפוש אחר טרף.
מספר אוכלוסיות של המין הנרחב הזה יוצרות תת-מינים ייחודיים המקננים באסיה הממוזגת ונודדים לאזורי חריפה באסיה הטרופית.
פרטים תועים נצפים לעיתים נדירות באירופה ובצפון אמריקה.
בישראל הייתה תצפית בודדת שלא התקבלה לבסוף על-אף צילומים שסופקו.
חוקר הטבע האנגלי ג'ורג' אדוארדס כלל איור ותיאור של החנקן החום כבר בשנת 1747 בכרך השני של ספרו A Natural History of Uncommon Birds.
אדוארדס ביסס את האיור שלו על פרט שנשלח מבנגל למעצב המשי ג'וזף דנדרידג' בלונדון.
כאשר בשנת 1758 חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס עדכן את ספרו Systema Naturae למהדורה העשירית, הוא הציב את החנקן החום עם מיני חנקן אחרים בסוג Lanius.
לינאוס כלל תיאור קצר, טבע את השם המדעי Lanius cristatus וציטט את עבודתו של אדוארדס.
שם הסוג, Lanius, נגזר מהמילה הלטינית ל"קצב", וחלק מהחנקנים ידועים באנגלית בשם "ציפורי קצב" ("butcher birds") בשל הרגלי האכילה שלהם.
שם המין הספציפי cristatus הוא מלטינית ומשמעותו "מצוייץ", בשימוש במובן רחב יותר מאשר מהמילה האנגלית "Crest", ומובן גם כ"מנוצה" או "פלומתי".
השם האנגלי העממי לחנקן, "shrike", הוא מאנגלית עתיקה מהמילה scríc, "לצרוח", ומתייחס לקריאתו הצורמנית.
לינאוס, 1758 – מרכז ומזרח סיביר וצפון מונגוליה, הודו עד חצי האי המלאי
שטגמן, 1929 – מזרח מונגוליה, דרום-מזרח רוסיה וצפון-מזרח סין, חצי האי המלאי וסומטרה
לינאוס, 1766 ("חנקן חום פיליפיני") – מזרח סין, חצי האי הקוריאני ודרום יפן דרום-מזרח סין, הפיליפינים, בורנאו וסולאווסי
לאת'אם, 1801 ("חנקן חום יפני") - האי סחלין (דרום-מזרח רוסיה) וצפון ומרכז יפן, דרום-מזרח סין ומזרח הודו-סין עד איי סונדה הקטנים
ניצויו חום בעיקר בחלקים העליונים וזנבו מעוגל.
המסכה השחורה יכולה להיות בהירה יותר בחורף ומעליה מופיעה גבה לבנה.
החלקים התחתונים בגוון קרמי עם צדדים ובטן אדומים.
הכנפיים חומות וחסרות פסי-כנף לבנים.
לנקבות יש לעיתים דוגמת קשקשים עדינה בחלק התחתון והמסכה חומה כהה ולא מודגשת היטב כמו אצל הזכר.
ההבחנה בין הזוויגים אינה קלה בשדה, אך נמדדה בזוגות מקננים ביפן, שם ניתן לזהות את הנקבה מהימצאות כתם דגירה.
השימוש בריבוי מדידות מאפשר הבחנה בזוויג של כ-90% מהפרטים.
lucionensis יש כיפה אפורה הדוהה בהדרגה לגוון החום בחלקים העליונים והעל-שת נראה אדום יותר משאר הגב.
הזנב חום יותר ולא אדמדם כמו אצל חנקן אדום-גב.
lucionensis יש כיפה חומה והם חסרים את הצבע האפור בראש.
superciliosus פס-גבה לבן ורחב ולכיפה גוון אדמדם עשיר יותר.
הזנב אדום יותר עם לבן בקצהו.
באזורי החפיפה של החנקן החום, חנקן ערבות, וחנקן אדום-גב יש אוכלוסיות בעלות מופע מבלבל.
הטקסונומיה של המינים הנ"ל הייתה נתונה לשינויים תכופים, וכמה צורות, כמו phoenicuroides, שנחשבו בעבר כתת-מין של החנקן החום הועברו לחנקן הערבות.
lucionensis תועד מעמיד בני-כלאיים עם L.
superciliosus באישיקווה, יפן בעוד L.
superciliosus תועד יחד עם חנקן טיגריסי (L.
cristatus מקנן בצפון אסיה ממונגוליה ועד סיביר וחורף בדרום אסיה, מיאנמר וחצי האי המלאי.
confusus המתואר מאותו אזור אינו מתועד היטב, אך נאמר שיש לו גבה לבנה רחבה יותר וחלקים עליונים חיוורים יותר, ולעיתים נכלל באוכלוסיית L.
superciliosus (המכונה לפעמים "חנקן יפני") מקנן באיי סחלין, קוריל ויפן וחורף בהאינאן, סומטרה, ג'אווה ואיי סונדה.
lucionensis, הידוע לעיתים בשם חנקן פיליפיני (או בשמות המקומיים tarat או pakis-kis), מקנן בקוריאה ובמזרח סין וחורף בעיקר בטייוואן ובפיליפינים; אך גם באיי אנדמן ובתת-היבשת ההודית.
מין זה מזדמן נדיר באירופה, ופרטים תועים תועדו גם בארצות הברית ובקנדה.
החנקן החום הוא מין נודד ומחקרים המתבססים על טיבועים מראים כי הם מפגינים עקביות גבוהה בבחירת אתרי החריפה שלהם, ולעיתים קרובות חוזרים לאותם מקומות בכל חורף.
הם מתחילים לתפוס את טריטוריות החורף זמן קצר לאחר הגעתם, וקריאותיהם הקולניות והטרטורים הייחודיים שלהם בולטים בשטח.
נראה שלפרטים המגיעים מוקדם ומקימים טריטוריות יש יתרון על פני אלו המגיעים מאוחר יותר לאזורי החריפה.
עיתוי נדידתם קבוע למדי עם הגעתם בחורף להודו באוגוסט וספטמבר ועזיבתם באפריל.
בתקופת החורף הם עוברים חילוף נוצות.
השירה שלהם באזורי החריפה חלשה ודומה במקצת לקריאת זרזיר ארבה ולעיתים קרובות כוללת חיקויים של ציפורים אחרות.
המקור נשאר סגור בזמן השירה, ורק פעימות גרון נראות, למרות שהחנקן מנענע את זנבו מעלה ומטה תוך כדי שירה.
עונת הקינון מתרחשת בסוף מאי או יוני ובתי הגידול המתאימים לקינון כוללים טייגה, יערות ואזורים מדבריים למחצה, שם הם בונים קן בעץ או שיח, ומטילים שתיים עד שש ביצים.
הם ניזונים בעיקר מחרקים, ובמיוחד פרפרים.
כמו חנקנים אחרים, הם נוהגים לשפד את טרפם על קוצים.
גם ציפורים קטנות ולטאות תופסות לפעמים חלק בתזונתם.
ב"מזווה" של פרט מסוים תועד לבן-עין.
הם בדרך כלל מחפשים טרף מעמדה בולטת ועפים לכיוון הקרקע כדי ללכוד אותו.
פרובינציית חנרל קאררה (בספרדית: Provincia de General Carrera) היא אחת מארבע פרובינציות של מחוז אייסן (XI) הנמצא בדרום צ'ילה.
עיר הבירה שלה היא צ'ילה צ'יקו.
על פי מפקד האוכלוסין של 2017 שנעשה על ידי המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צ'ילה (INE), הפרובינציה משתרעת על שטח של 11,919.5 קילומטרים רבועים והיו בה 7,531 תושבים (4,022 גברים ו-3,509 נשים), כלומר צפיפות אוכלוסין של 0.6 תושבים לקילומטר מרובע.
כפרובינציה, חנרל קאררה היא חטיבה מנהלית ברמה השנייה, המנוהלת על ידי מושל פרובינציאלי שמונה על ידי נשיא צ'ילה.
ומורכבת משתי קומונות, ריו איבאנייס וצ'ילה צ'יקו; כל אחת מהן מנוהלת על ידי עירייה, שבראשה עומד אלקלדה.
מושלת המחוז היא נסה ואסקז א.
הוא חי בעיר קורדובה בספרד ושימש בתפקידים בכירים בחצר הח'ליף עבד אל רחמן השלישי.
מכוח מעמדו פעל חסדאי למען יהודי ספרד ויהודי ארצות אחרות.
הוא פעל גם למען ספרד כולה: הוא קידם שלום בין ספרד המוסלמית לספרד הנוצרית, ותרם לפיתוח כלכלתה.
פעילותו למען הקהילה היהודית סייעה במיצובה של ספרד כמרכז תרבותי ותורני ליהודים.
הוא הזמין חכמים מבבל ומאפריקה הצפונית וסייע בהקמת ישיבות בספרד.
בין החכמים שתמך בהם נודעים במיוחד מנחם בן סרוק ודונש בן לברט, שניהם בלשנים ומשוררים נודעים.
חסדאי נולד בשנת 915 לספירה (ד'תרע"ה) למשפחה אמידה בקורדובה.
אביו, יצחק בן עזרא , היה מעשירי ומלומדי העיר חַאֵן (Jaén) שבספרד, ובנה את בית הכנסת ברובע היהודי בקורדובה.
חסדאי רכש בילדותו השכלה נרחבת בעברית, ערבית ולטינית.
שליטתו בלטינית ראויה לציון כי השפה הייתה ידועה בתקופה זו רק לבכירי הכנסייה, את הלטינית למדוהו כמרים נוצרים מוסתערבים שחיו בספרד.
בזכות השכלתו הרפואית ושליטתו בשפות היוונית והלטינית, תרגם חסדאי ספרי רפואה מיוונית לערבית, ומרומית לערבית.
לאחר פרסומו, חסדאי משך את תשומת לבו של עבד אל רחמן השלישי, שליט ספרד המוסלמית והוא החליט למנותו לתפקיד רופאו האישי.
חסדאי המציא את ה'דיאטה' הראשונה בעולם, כך על פי נשיא אגודת התרבות של העיר חאן בה נולד חסדאי.
כשהכיר עבד אל רחמן את כישרונו וחכמתו של חסדאי הוא החליט למנותו לתפקיד מתורגמן ולאחר מכן לתפקיד הממונה על סחר החוץ.
חסדאי היה אחראי להכנסת סכומים נכבדים לממלכה, והוא פיתח את סחר החוץ בצורה משמעותית.
בזכות הצלחתו בתפקיד הממונה על סחר החוץ, חסדאי קודם לתפקיד יועץ דיפלומטי בכיר.
במסגרת תפקידו החדש נפגש חסדאי עם שגרירים זרים רבים.
הוא גישר בין ספרד הנוצרית לספרד המוסלמית ושכנע את המושל הנוצרי לכרות ברית עם השליט אל רחמן, ולאחר מכן גם שכנע את אל רחמן להתחיל במשא ומתן שהביא בסופו של דבר לכריתת ברית בין חלקי ספרד.
כריתת הברית שיפרה את מצבה של ספרד הנוצרית, שהייתה כה מיושנת עד כדי שאזרחים נוצרים ויהודים, היגרו לחלקה המוסלמי באופן עקבי.
יש האומרים שעבד אל רחמן השלישי נזהר שלא להעלות בדרגה את חסדאי יתר על המידה כדי שלא לעורר את זעמם של המוסלמים בממלכה.
ביחד עם לובנה הוא היה בין יזמי הקמת הספרייה במדינה אזאהרה.
עבד אל רחמן השלישי מינה את חסדאי להיות הממונה על היהודים בממלכתו (להיות ל'נגיד'), ובמסגרת תפקיד זה דאג ליהודים שלא ייפגעו.
לא זו בלבד, חסדאי ניצל גם את שאר משרותיו למטרת סיוע ליהודים, בספרד ובארצות אחרות.
בתקופה זו, של המאה ה-10 בימי הביניים החלה שקיעת המרכז היהודי בבבל, אך חסדאי דאג לכך שיוקם מרכז תורני מחליף וממשיך בספרד.
הוא סייע בשיפור מעמדה של הקהילה היהודית בספרד ותרם לשגשוג הרוחני שלה, המכונה "תור הזהב".
הוא הזמין תלמידים מבבל ללמוד בישיבות שבחלק המוסלמי בספרד, ורב מאיטליה שישמש כמנהיג רוחני בעיר קורדובה.
בנוסף, הוא יזם הפצה של התלמוד הבבלי באמצעות העתקתו על ידי סופרים ששכר לשם כך.
הוא הכניס חכמים יהודים נוספים לחצר החליף.
המפורסמים שבהם הם מנחם בן סרוק ודונש בן לברט, בלשנים ידועים שנחלקו ביניהם רבות.
בשלב מסוים חסדאי לא רק תמך בדונש אלא תקף קשות את מנחם בן סרוק והפסיק לתמוך בו.
בשנת 947 הגיע שליח מטעם הקיסר הביזנטי לקורדובה.
חסדאי שאל אותו בנוגע לכוזרים.
הלה סיפר לו על קשרי המסחר בין המדינות ועל המרחק ביניהן.
חסדאי הטיל על יהודי בשם יצחק בר נתן להתלוות לשליחי הח'ליף שיצאו חזרה אל קושטא, ומשם להמשיך לממלכת הכוזרים.
באיגרת שכתב למלכה הלנה ובה ביקש שתקל על סבלם של יהודי דרום איטליה הוסיף בקשה שנייה, שתאפשר ליצחק בר נתן להפליג באונייה ביזנטית אל ארץ הכוזרים.
בקיץ 948 יצא יצחק בר נתן יחד עם השליחים הספרדיים אל קושטא והגיש את איגרתו של חסדאי לזוג הקיסרי.
ואולם, הקיסר הביזנטי, שביקש לבודד את ממלכת הכוזרים ולמנוע מגע בינה לבין מעצמות זרות סירב לבקשתו של חסדאי ונתן בידי השליחים איגרת ובה דברי הצטדקות.
ואולם, ביושבו בקושטא פגש יצחק בר נתן ביהודי מלומד מממלכת הכוזרים וביקש ממנו להעלות על הכתב את ידיעותיו על תולדות הכוזרים, התגיירותם ויחסיהם עם המדינות השכנות.
אותו יהודי נעתר לבקשה וכתב את המסמך בצורת איגרת אל חסדאי אבן שפרוט בלשון היוונית, ששימשה כשפת התרבות באותה העת בארצות הים השחור.
איגרת חסדאי אל מלך הכוזרים
איגרת חסדאי אבן שפרוט אל יוסף מלך הכוזרים היא חליפת מכתבים בין יוסף מלך הכוזרים ובין חסדאי אבן שפרוט.
באגרות אלה, שנוסחו כנראה על ידי מנחם בן סרוק, דנים השניים ביהדות, בנושאים יהודיים שונים ובהיסטורית התגיירותם של הכוזרים, בני עם טורקי שמלכם בולאן התגייר במאה השביעית ואיתו 6,000 מנתיניו (בעיקר בני מעמד האצולה).
האיגרות מספקות מידע על צאצאי הכוזרים שהתגיירו ומתארות את ממלכת הכוזרים ואת תולדותיה לפני שנחרבה במאה ה-13 לספירה.
חליפת המכתבים הזו אימתה לכאורה את קיומה של ממלכת הכוזרים, אולם רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני מתייחס אליהם בספרו ומפקפק באמינותם, "לא ידעתי אם אמת היה הדבר שנתגיירו הכוזרים שהם מבני תוגרמה או לא".
רבי יהודה הלוי ביסס על סיפור הממלכה את ספרו "הכוזרי".
אחרי מות עבד אל רחמן
אחרי מותו של הח'ליף עבד אל רחמן, מונה לתפקיד בנו, חכִּּים.
גם אז חסדאי המשיך בתפקידו כמקודם, עד שנפטר בשנת 975, בגיל 60.
עם סיום עידן החצרנים יהדות ספרד הידרדרה, וניתן להגיד שתקופתם הטובה ביותר של היהודים בספרד של ימי הביניים הייתה בזמן החצרנים היהודים.
על שמו של חסדאי קרויים היום כמה רחובות, בין השאר בירושלים, בתל אביב, בבני ברק, בבאר שבע ובהרצליה.
בנוסף, בית הכנסת הנמצא ברובע היהודי הישן בקורדובה נבנה על ידי אביו של חסדאי.
חַסַאפִּיקוֹ הוא ריקוד יווני מסורתי.
הוא קרוי גם "חַסַאפִּיקוֹס חוֹרוֹס" (χασάπικος χόρος) או חַסַאפִּיקוֹס".
המקור מהמילה Kasap בשפה הטורקית שפירושה קַצָּב (מוכר בשר, קרוב לעברית).
מקור הריקוד הוא בחברי גילדת-הקצבים בקונסטנטינופול בתקופה הביזנטית.
הגרסה האיטית של הריקוד קרויה חַסַאפִּיקוֹ וָרִי (χασάπικο βαρύ) או חַסַאפִּיקוֹס וָריס, ובדרך כלל מבוצעת בקצב של 4/4.
הגרסה המהירה נקראת גְרִיגוֹרוֹ חַסַאפִּיקוֹ (γρηγορός χασάπικος), גְרִיגוֹרוֹס חַסַאפִּיקוֹס, מַקֶלַּרִיוֹס חוֹרוֹס (μακελλάριος χορός) או חַסַפּוֹסֶרבִיקוֹ (χασαποσέρβικο).
השם חַסַפּוֹסֶרבִיקוֹ מעיד על השפעה סרבית ובלקנית-סלאבית על הריקוד.
הגרסה המהירה הזו מבוצעת בדרך כלל בקצב של 2/4 וקשורה למנגינות הכליזמרים היהודיים
חאסאפיקו הוא הבסיס לריקוד הסירטאקי.
"חסד מופלא" הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי עמוס גוטמן מ-1992. זה אחד הסרטים הישראליים הבודדים העוסקים במחלת האיידס.
הסרט כולל פרטי ביוגרפיה מחייו של גוטמן, והיה סרטו האחרון לפני שנפטר מאיידס.
הסרט היה תחילה אמור להיות בן 50 דקות, אך אחר כך החליט גוטמן לצלם סרט באורך מלא.
לאחר שסיים לכתוב את התסריט פנה לקרנות שונות, בראשן קרן הקולנוע הישראלי, אך נענה בסירוב ובמשך כשנה ניסה לגייס את התקציב.
לבסוף משקיע פרטי שאהב את סרטיו הקודמים התגייס למימון הסרט.
באוקטובר 1991 הסתיים ליהוק הסרט צילומי הסרט החלו בסוף נובמבר 1991, עם תקציב בסך כמאה אלף דולר, לאחר שהתקבל גם מענק קטן מקרן יהושע רבינוביץ של עיריית תל אביב.
צילומי הסרט נמשכו כחודש, אך אחר כך לא נותר תקציב לעריכת הסרט.
באפריל 1992 הסכימה קרן הקולנוע לתת לסרט מענק כספי שאיפשר את סיום הפקתו.
כדי להיכנס לתפקיד ערך השחקן שרון אלכסנדר בדיקת איידס.
ביולי 1992 זכה הסרט ב"פרס וולג'ין" בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בקטגוריית הסרט העלילתי באורך מלא.
באוקטובר 1992 זכה הסרט בפרס הכסף לסרט זר בפסטיבל הסרטים בולנסיה, ספרד.
בדצמבר 1992 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של לונדון וזכה לביקורות נלהבות.
ביוני 1993 נערכה לסרט הקרנת בכורה אמריקאית בפסטיבל הסרטים פריימליין בסן פרנסיסקו.
יונתן הוא בחור צעיר ותמים המתגורר בתל אביב ועובד כמשגיח בבית הילדים שמנהלת אמו, לאחר שעזב את בית משפחתו במושב.
הוא חי בדירה שכורה ונאלץ להשגיח מדי פעם על אחותו הצעירה, פריקית שובבה המבלה עם צעירים ערבים.
אהובו מיקי, החייל שלמענו יונתן עבר לתל אביב, אינו נאמן לו ולא מעוניין ממש בחיי זוגיות יציבים וקבועים.
בהמשך יונתן פוגש בתומאס, גבר חולה איידס שגר בניו יורק ובא לביקור מולדת בבית אמו וסבתו, המתגוררות בבניין של יונתן.
יונתן מתאהב בתומאס ורוצה לבלות עמו את זמנו.
אמו של תומאס היא תופרת מופנמת וקשת-יום שחיה עם אמה, קשישה קנטרנית וצינית המרבה לרדות בבתה.
בין יונתן לתומאס מתפתח רומן קצר לא ממומש במלואו, לאור התנגדותו המתמשכת של תומאס, המסתיר את מחלתו הסופנית מהסובבים אותו וחושש לפגוע ביונתן הצעיר.
לבסוף, חוזר תומאס לניו יורק ומשאיר את יונתן עם תקווה גדולה לראותו שוב, אך ידיעה כי דבר זה לא יתממש ככל הנראה.
תומאס נפטר בניו יורק מספר שנים לאחר מכן.
יונתן מתואר בסרט כבחור רגיש הלוקח ללב את בגידותיו של חברו מיקי.
יונתן ותומאס גם הם דומים: בבדידותם התהומית בתל אביב של שנות ה-80, שניהם מחפשים אהבה, חום ושייכות בעיר הגדולה והמנוכרת, שאז עוד רחוקה למדי מלהיות מפלט הומוסקסואלי.
הסרט מתאר נושאים רגישים ושנויים במחלוקת באופן מאוד עדין ומרומז.
כך, אין מדברים בו על איידס באופן ישיר וכלל לא מראים יחסי מין הומוסקסואליים.
מחלתו של תומאס רק נרמזת מהתרופות שהוא לוקח, מכאביו ומהזהירות שהוא נוקט כלפי יונתן כדי שלא להדביקו.
הוא מסתיר את מחלתו מכל סובביו.
אין אנו יודעים אף אם יונתן מודע למחלתו של אהובו, אך הדבר נרמז באחת משיחותיהם, בו יונתן אומר שאינו רוצה להתרגל למה שלא יהיה שלו תמיד.
את בדידותם וכאבם של חולי האיידס תיאר במאי הסרט, עמוס גוטמן, באחד מראיונותיו האחרונים: "אין דבר נורא יותר מלהבין שאנשים מתרחקים ממך.
הצד החברתי הוא הקשה במיוחד.
רובנו לא מספרים וחיים בבדידות נוראה, בלי שום חשק להיכרויות חדשות, ידידויות ואהבה".
למרות זאת, כשיונתן ותומאס נפגשים ומתאהבים, הם מעניקים זה לזה חסד מופלא: אהבה כנה ואמיתית שאינה יכולה להתממש באופן פיזי, מה שהופך אותה לטהורה יותר.
עבור תומאס, זהו כנראה גם החסד האחרון לו הוא זוכה טרם פטירתו, ועבור יונתן זהו שיעור חשוב על אהבה, מסירות וזוגיות.
כך, באיפוק רב ובעידון מתמשך, היא מגלה חוכמה, רכות ודאגה של אם, באופן כה שונה משתי האמהות המוחצנות המופיעות בסרט, אלה של יונתן ושל מיקי, וגם מאמה שלה.
שחקן תפקיד שרון אלכסנדר תומאס אקי אבני מיקי דבורה ברטונוב חברה של סבתא גל הויברגר יונתן רבקה מיכאלי יהודית, אמו של תומאס חינה רוזובסקה סבתו של תומאס עדה ואלרי טל שכנה המוכתר בתפקיד עצמובר רפאליילדה
עוזר במאי ראשון - אהוד ירושלמי
עוזר במאי שני - דרור שאול
עוזרת הפקה - שירה גפן
מעצב אמנותי - שמוליק מעוז
עורך תסריט - איתן גרין
עוזר צלם - איתן בן אריה
נערת תסריט - רביטל צימרינג
חסד אלוהים (באנגלית God's Grace) הוא רומן בדיוני פרי עטו של ברנרד מלמוד.
הסיפור מתרחש על רקע חורבנו של המין האנושי, והישרדותו של אדם בודד.
הספר ראה אור בשנת 1982. הספר תורגם לעברית בידי אמציה פורת וראה אור בהוצאת עם עובד (ספריה לעם) בשנת 1984. זהו הרומן האחרון שכתב ופרסם ברנרד מלמוד.
קלווין כהן, פלאונטולוג ובנו של רב, שהה בקרקעית האוקיינוס בזמן שהמין האנושי השמיד את עצמו במלחמה תרמו-גרעינית, ונותר לבדו אחרון מבני-מינו.
הספר מתחיל בשיחה בין כהן לאלוהים, אשר מסביר ומתרץ כי קיומו של כהן הוא טעות זניחה, אשר תתוקן במהרה.
לאחר שיח ודברים מסכים אלוהים להניח לכהן "להתקין עצמו למוות." נוכחותו הישירה של אלוהים נעלמת לאחר דין ודברים אלו.
מקץ השיחה הראשונית ועד סיום הספר רומז אלוהים את רמיזותיו באותות, סימנים ושליחים.
כהן נותר לבדו, נאלץ לפרש את כוונתו של האל, ולפעול כמיטב הבנתו לפי תוכנית האל.
אולם כהן לא נותר בודד זמן רב.
שימפנזה שהיה בספינת המחקר שרד אף הוא את החורבן.
במהרה מתברר כי השימפנז, הודות למתקן מיוחד שהושתל בו על ידי מדען, מסוגל לדבר.
כהן פותח ספר תנ"ך באקראי ומעניק לשימפנז שם: בוז.
כהן והשימפנז (שהוטבל לנצרות על ידי המדען), מגיעים לאי בודד.
בתחילה האי נטוש – אפילו החרקים אינם.
אולם במהרה מצטרפים אל כהן ובוז קבוצת שימפנזים שמופיעים לפתע.
כהן מחליט כי עליו להקים באי קהילה אלטרואיסטית, חקלאית.
זהו, על-פי פרשנותו, רצון האל – או לפחות ציפייתו מכהן.
כהן מייסד מדרשה ומלמד את קהילת השימפנזים פילוסופיה, היסטוריה ומוסר.
בוז מלמד את השימפנזים לדבר, והקהילה חרוצה ומשגשגת.
כהן מאלתר לנתיניו סדר פסח, מגדיר שבעה דיברות חדשים ומנגן פרקי חזנות של אביו על גבי גרמופון שחילץ מן הספינה.
נראה כי האדם האחרון על-פני כדור הארץ הופך מעתה להיות מייסדה של הקהילה הראשונה של העולם החדש.
השימפנזית הפורייה היחידה בקבוצה מעדיפה את חברתו של כהן על-פני חברתם של הזכרים בני-מינה.
לאחר לבטים רבים מחליט כהן להיענות לשימפנזה העונה לשם מרים, והם מולידים תינוקת אדם שימפנזה.
כהן רואה בהצלחת ההיריון אישור אלוהי להעזתו.
הוא רואה בתינוקת את תחילתו של גזע חדש, זולתני, שיירש את הארץ.
חבורת בבונים מופיעה באי, ומעוררים יצרים מודחקים אצל השימפנזים – טריטוריאליות, כוחניות, הדחף לבשר טרי.
אט-אט, כמגדל קלפים, קורסת האוטופיה ששאף ליצור כהן.
האם הייתה זו יומרה מצדו?
האם חטאיו ויהירותו הכעיסו את האל?
ידוע וברור לו, כי יראתו מהאל גדולה מאהבתו אליו.
האם על כך העניש אותו אלוהים?
אולם עם כל נוכחותו של האל באותות והתערבותו בהרכב המשתנה אוכלוסיית האי, עדיין נראה כי הבחירה החופשית והחלטותיו של כהן קובעות את גורלו וגורל קהילתו.
כהן עומד בפני צמתים חשובים ודבק שוב ושוב בהנחה כי ברואי האל טובים הם מיסודם.
השאלה העולה היא האם גורלו של כהן היה נתון מראש?
האם הניסוי הכביר שלו היה אך כמשחק בעיני האל?
הספר הוא אלגוריה עזה ונוקבת על יחסי האדם והאל.
מצויה בו ביקורת על אדישותו או צימאון דמו של האל מצד אחד, ועל יהירותו ותעוזתו של האדם מצד שני.
חסד רומי (Carità Romana) הוא מוטיב אמנותי המגולל את סיפורה של בת בשם פֵּרוֹ המיניקה בחשאי את אביה, קימוֹן, לאחר שנאסר ונגזר דינו למות ברעב.
היא נתפסת בשעת מעשה על ידי אחד מסוהרי אביה, אך המעשה המיטיב והבלתי-אנוכי שלה מרשים את שופטי אביה והיא זוכה להשתחרר.
הסיפור מובא בספרו של ההיסטוריון הרומי ולריוס מקסימוס "תשעה ספרים של מעשים ומימרות ראויים לציון של בני רומא העתיקים" ("De Factis Dictisque Memorabilibus Libri IX"), והוא מובא בתור מעשה נשגב ומכובד של חמלת בת על אביה.
במקדש האלה פיאטס (Pietas; אלת הנאמנות הרומית) הוצב ציור של המעשה.
הסיפור הדהד בקרב בני רומא העתיקה את הסיפור מן המיתולוגיה האטרוסקית על יונו המיניקה את הרקולס המבוגר.
בנצרות מתאר הסיפור שניים מתוך שבעת מעשי החסד - ביקור האסיר והזנת הרעב.
במהלך המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה שימש המוטיב בציוריהם של ציירים אירופאיים רבים.
בהם פטר פאול רובנס, שיצר כמה גרסאות לציור המעשה, ואמן הבארוק קאראווג'ו.
חלק מן האמנים בחרו לתת לסיפור פרשנות נועזת וכמו-אירוטית, ואחרים בחרו בהצגה צנועה יותר.
הסיפור זכה לפרשנויות ספרותיות שונות, בהן ב"ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק וב"חסד ספרדי" של א.
חסא דאשתמוע היה אמורא שפעל באשתמוע שבארץ ישראל בסוף המאה השלישית או תחילת המאה הרביעית לספירה.
הוא מוזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי בהקשר לביקור של רבי יסא אצלו.
חסאן הולו א-לקיס היה מפקד בכיר בארגון חזבאללה; שימש כראש יחידת התקשורת והטכנולוגיה, והאחראי על הרכש הצבאי בארגון.
א-לקיס נולד בשנת 1966 בבעלבכ שבלבנון.
היה פעיל בארגון חזבאללה מגיל 19, והתגייס אליו זמן קצר אחרי שהוקם בהובלת חוסיין דהקאן.
הוא היה מקורב מאוד למזכ"ל הארגון, חסן נסראללה.
בין תפקידיו שימש גם כראש מערך הרקטות, הכטב"מים והנ"מ של הארגון, והיה גם המתאם מול איראן בנושאי אמל"ח.
הוא היה מבוקש בקנדה ובארצות הברית בשל הפעלת רשת תאים של החזבאללה במדינות אלו בתחילת שנות ה-90. במלחמת לבנון השנייה ישראל ניסתה להתנקש בחייו על ידי הפצצת ביתו.
בנו נהרג כתוצאה מההפצצה, אך הוא לא שהה במקום, וניצל.
על פי הדיווחים, הוא ניצל מעוד מספר ניסיונות התנקשות.
בליל 3 בדצמבר 2013 ארבו ללקיס, בחניון בית מגוריו, מספר מתנקשים וירו בו בעת ששהה ברכבו.
הירי בוצע באקדחים עם משתיקי קול.
לקיס נפגע אנושות מהירי ומותו נקבע בשעות הבוקר המוקדמות בבית חולים בביירות.
על זהות המתנקשים נפוצו טענות ושמועות שונות.
חזבאללה מיהר להאשים את המוסד בהתנקשות.
אולם דובר משרד החוץ הישראלי, יגאל פלמור, הכחיש שישראל הייתה מעורבת בחיסול.
איראן וסוריה האשימו אף הן את ישראל במעורבות בחיסול.
מאוחר יותר קיבלו אחריות להתנקשות מספר ארגונים סוניים אלמוניים.
כעבור ימים אחדים פרסם עיתון כוויתי את הטענה שא-לקיס נהרג על ידי חזבאללה, לאחר שנחשף כסוכן של "המוסד".
א-לקיס נקבר בעיר הולדתו, בעלבכ.
חסאן יבדה הוא כדורגלן עבר אלג'ירי המשחק בעמדת הקשר.
יבדה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוסר.
בינואר הוא הושאל לסטאד לבאל.
בשנת הושאל ללה מאן, ב-17 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה 1 בהפסד 0–2 לסושו בו הבקיע שער עצמי, וזו הייתה ההופעה היחידה של השחקן באותה עונה.
בעונת יבדה הפך לשחקן הרכב קבוע בלה מאן ועזר לה לסיים במקום ה-9 באותה עונה.
ב-29 במאי 2008 הוא חתם על חוזה לארבע שנים בבנפיקה ליסבון אליה הגיע בהעברה חופשית.
בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד פורטו.
ב-1 בספטמבר 2009 הושאל לפורטסמות' עד לסיום העונה.
ב-3 באוקטובר, הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–2 נגד וולברהמפטון וונדררס.
בסיום העונה ירד עם המועדון לליגת המשנה.
ב-27 באוגוסט 2010 יבדה הושאל לנאפולי האיטלקית עד לסיום העונה.
ב-21 בנובמבר הוא הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 1–2 נגד בולוניה במסגרת הקופה איטליה.
ב-27 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–1 נגד ריאל בטיס.
ב-15 באוגוסט 2014 יבדה חתם לשנה אחת בפוג'יירה.
את עונת התחיל כשחקן חופשי ובינואר חתם בבלננסש מליגת העל הפורטוגזית בה שיחק עונה וחצי.
בצעירותו, יבדה שיחק בנבחרת הנוער של צרפת ובשנת זכה איתה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 17. בסופו של דבר הוא החליט לשחק עבור נבחרת אלג'יריה.
בספטמבר נכלל לראשונה בסגל הנבחרת במשחק נגד בו הוא לא שיחק.
חסאן דיאב הוא פוליטיקאי ומהנדס לבנוני מוסלמי סוני, שכיהן כראש ממשלת לבנון.
דיאב נולד בביירות בירת לבנון ב-1959. בשנת 1981 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת תקשורת מאוניברסיטת לידס באנגליה.
ב-1982 סיים תואר שני בהנדסת מערכות מאוניברסיטת סארי באנגליה וב-1985 סיים דוקטורט בהנדסת מחשבים באוניברסיטת באת' באנגליה.
היה פרופסור להנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בין השנים 2004 ל-2006 ייסד את הקולג' להנדסה וכיהן כנשיא באוניברסיטת דופאר במסקט בעומאן.
פרסם למעלה מ-120 מאמרים בכתבי עת מדעיים ובכנסים.
מאוקטובר 2006 עד יוני 2011, היה סגן הנשיא לתוכניות מחוזיות חיצוניות באוניברסיטה.
דיאב נחשב מקורב לתנועת חזבאללה.
ב-10 באוגוסט 2020 הודיע על התפטרותו מראשות הממשלה עקב הפיצוץ בנמל ביירות.
בינואר 2021 שב לתפקיד על מנת לנסות להרכיב ממשלה, אך נכשל בכך לכן ביולי 2021 החליף אותו נג'יב מיקאתי.
נשוי לנוואר רדוואן אל-מוולווי ואב לשלושה, מתגורר בבירה ביירות.
חסדאי אליעזר (1955 – 2012) היה פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, אשר כיהן כראש מועצת אלפי מנשה וסגן יו"ר מועצת יש"ע.
אליעזר גדל בחיפה, בן להורים שורדי שואה.
בשירותו הצבאי שירת כסמג"ד גדוד 414, עשה תפקידים נוספים בחיל הקשר והשתחרר בדרגת סא"ל.
אליעזר היה ראש מועצת אלפי מנשה השני, משנת 1998, ובתקופת ההתנתקות לקח תפקיד חשוב בהיותו סגן יו"ר מועצת יש"ע.
אליעזר היה פעיל מוכר ובולט במפלגת הליכוד ובבחירות לכנסת ה-17 דורג במקום ה-31 ברשימת המפלגה לכנסת.
בשנת 2006, לאחר הבחירות, עבר למפלגת קדימה, ובשנת 2009 פרש ממנה.
במהלך כהונתו, בשנת 2012, נפטר אליעזר ממחלה קשה והותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
בת נוספת נהרגה בתאונת דרכים.
חסאן א-נורי הוא פוליטיקאי סורי שהיה מועמד לבחירות לנשיאות סוריה ביוני 2014.
הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה ומסחר מאוניברסיטת דמשק בשנת 1982, וכן דוקטורט בניהול כללי מאוניברסיטת ג'ון פ.
קנדי בשנת 1989. הוא היה מזכיר לשכת התעשייה של דמשק בין השנים 1997–2000. נורי התמודד (כראש מפלגת NIACS) והפסיד בבחירות בשנת 2014 לבשאר אל-אסד, כאשר השיג 4.3% (500,279) מהקולות, על פי נתוני SANA (סוכנות הידיעות הערבית הסורית).