tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרמילי הפול ריקים ולכן הוא עצוב ומצב זה מרמז על מצב של עקרות שגורם לתחושה של שונות ובדידות.
ביאליק התייחס בשירו לאושר ולצער שעשויה לגרום האהבה בחיי האדם, שמחה רבה לזוג ועצב לבודדים.
השיר מאזכר ירקות אופייניים שגודלו באותן שנים בארץ ישראל ובאזור.
לביאליק ולאשתו היה גן ירק בביתם והם טפלו בו.
גידול ירקות היה עיסוקם בצעירותם של אישים נודעים ומשפיעים בתרבות העברית החדשה, בני זמנו של המשורר, כגון רחל המשוררת, רחל ינאית וברל כצנלסון.
ועל כן נראה שניתנה בשיר הסתכלות אוהדת על חיי חקלאות ברוח ערכי תנועת העבודה.
בגרסתו הקצרה מקדיש השיר שני בתים לשמחת החברותא ושני בתים לצער הבדידות (חלוקה דומה קיימת בשיר ילדים אחר של ביאליק: "עציץ פרחים").
בגרסתו המורחבת נותרו שני בתים, בסופו של השיר, העוסקים בצער הבדידות, והרחבת השיר מתמקדת כולה בהרחבת מעגל הרוקדים, משני זוגות בגרסה הקצרה לתשעה זוגות בגרסה המורחבת.
בשתי גרסאות השיר עוברים הירקות האנשה - יש להם רגשות והם יוצאים במחול.
אף שמדובר בירקות, הקפיד המשורר שכל זוגות הירקות יהיו "הטרוסקסואליים", גם במחיר המצאת דמויות כגון "אחות המלפפון" או "בת לפת" (המרקדות עם הצנון והגזר בהתאמה).
בין הזוגות מתקיימת התאמה בדרכים שונות - מהם בני אותה משפחה (כרוב וכרובית ממשפחת המצליבים, אבטיח ודלעת ממשפחת הדלועיים, בצל ושום ממשפחת הנרקיסיים), ומהם בעלי אותו צבע (תירס וחמנית צהובים).
אל מול הרוקדים המאושרים ניצב הפול האומלל.
זיוה שמיר העירה על מצבו:
פרישתו של האפון מן הכלל (או של הפול, בנוסח המקוצר) הן אין בה הכרח; כלומר, אין כל סיבה שתאלץ את האפון לפרוש מן הציבור, אלא שאין הוא בוטח בעצמו ובערכו, וברי לו שכבר אין הוא יפה וצעיר ועדיין אין בו בגרות ובשלות.
רגשי הנחיתות שלו הם הסיבה לפרישתו, אך אלה אינם נובעים דווקא מנחיתות אובייקטיבית ממשית, כי אם מתחושות סובייקטיביות, שאין בהן ממש.
על פי שמיר, בתיאור הזוגות הרוקדים עמד לנגד עיני ביאליק פירושו למסכת כלאיים.
בגן של דודו היא סדרת סרטים מוזיקליים ישראלית לילדים בכיכובו של דודו פישר, ששווקה בקלטות וידאו ותקליטורי וידאו והחלה לצאת לאור החל משנת 1997.
השירים מכל סרט יצאו גם על גבי תקליטורי שמע וקלטות שמע.
הסדרה עוסקת בערכים שונים, ובערכי היהדות כגון תפילה, שבת וחגי ישראל.
בסדרה מופיעים ילדים מגני ילדים שונים בישראל ומגילאים שונים, ולהקת ילדים השרה יחד עם פישר.
הסדרה נוצרה על ידי אורית וגנפלד, פזמונאית ומלחינה, שגם כתבה והלחינה את השירים המופיעים בסדרה.
הסדרה הופקה על ידי חברת 'וידאו קט הפקות'.
היא הותאמה במיוחד לציבור המסורתי והדתי, אך מתאימה גם לציבור החילוני, וקהל היעד שלה הוא ילדים בטווח הגילאים 1–8.
שלוש קלטות מתוך הסדרה צולמו גם בשפה האנגלית.
חברת "MCI" שיווקה והפיצה חמש קלטות בדי.וי.די.
בסדרה יצאו עד כה תשעה עשר סרטים:
בגן של דודו (ללא שם)
שנה טובה - בין כסה לעשור (על ראש השנה ויום כיפור)
נס גדול היה פה (חג חנוכה)
סיפורי התורה – בראשית חלק א'
סיפורי התורה – בראשית חלק ב'
לאחרונה הושק אתר מנויים חדש לסדרה-אתר סטרימינג ובו ניתן לצפות און ליין בכל סרטי הסדרה וכמו כן ניתן להוריד דרכו את קובצי השמע של כל הסדרה.
בְּגַנִּי נְטַעְתִּיךָ הוא שיר אהבה מאת רחל המשוררת.
נחתם ב-ב' באייר, תר"ץ 1930.השיר נכלל במסגרת תוכנית הלימודים, לבגרות חובה בספרות בבתי הספר התיכוניים בחינוך הממלכתי בישראל.
עקב עיבודי הלחנה רבים שעבר השיר, הוא הפך לאחד השירים הפופולריים של רחל בארץ.
בכותרת השיר: "בגני נטעתיך", מכריזה המשוררת על גן שהוא שלה, ובו נטעה את אהובה.
השיר הקצר המחורז כולל שני בתים ומילותיו מדודות.
זהו אחד משירי האהבה המאושרים של רחל, שבו היא כאילו חוגגת את אהבתה ואת שירתה, בניגוד לשירי אהבה אחרים, שבהם היא דואבת את אהבתה הנסתרת.
בבית הראשון פונה הדוברת אל אהובה, שאין היא נוקבת בשמו או בזהותו, אך ניכר היטב שהוא מביא לה אושר גדול.
אתה עץ שנטעתי בגני, מכריזה המשוררת ומוסיפה: בגני המוצנע - בלבי.
הדימוי של גוף האישה לגן אינו ייחודי לשירת רחל, והוא נמצא כבר בשירים קודמים, כמו "שיר השירים": "גַּן נָעוּל, אֲחֹתִי כַלָּה; גַּל נָעוּל, מַעְיָן חָתוּם".
ההבדל הבולט בין דימוי הגן בשני המקורות לבין הדימוי שלו בשירה של רחל הוא בכך, שאצלם הגן הוא הגוף כולו המכיל, בדרך מטפורית, את חמודות האישה, ואילו בשיר "בגני נטעתיך" הגן הוא לבה של האישה.
ראובן קריץ והלל ברזל נועצים בהבדל הזה את אופיו הייחודי, השונה, של הגן הצנוע, "המוצנע" כביכול של רחל, אך נושא עמו בכל הבית הראשון רמזים ארוטיים ברורים מצד אחד, וכמוסים מצד שני, שהיא מצליחה להבליע בבחירת המילים שלה.
רחל משמיטה את כ' הדימוי ופונה ישירות אל אהובה כאל עץ שנטעה בלבה, שהוא גנה המוצנע, הן משום שאיש לא יודע מה בלבה, אך גם משום שייתכן ואהבתה היא סודית, כמוסה, אסורה אפילו.
יחד עם זאת, ענפיו ושורשיו של האהוב השתרגו ועמקו בגן המוצנע הזה, שגם אם הוא מלכתחילה נמצא כביכול בלב, אין הקורא יכול להימנע מההרמזים המתחברים גם בקישורים אינטרטקסטואליים למקורות ההשפעה דלעיל.
זהו שיר על כוחו החזק של האהוב ששולט במשוררת המאוהבת, טוען הלל ברזל.
הגן מסמל את חמודות האישה, וגם בבית השני היא מדגישה פעמיים: "זה אתה בו".
ראובן קריץ, לעומתו, טוען, שהבית השני של השיר משתדל להחזיר את הקורא אל הקטע הרגשי, אל הרומנטיקה.
לבה של האוהבת שמח יום וליל באלפי ציפוריו של האהוב.
רחל, לדעתו, מדגישה כאן את קשר האהבה, גם אם הקורא לא יכול למחוק את הרמזים הארוטיים הברורים שבבית הראשון.
הלב, אם כן, דומה לגן והאהוב לעץ, שנטוע בגן לבה של האוהבת וממלא אותה אושר.
קריץ מוסיף לדימויי הבית השני יסוד ארספואטי - רחל משוררת בשמחה ובאהבה בזכות "ציפורי" האהוב, בזכותה של האהבה.
בן עמי פיינגולד מצביע על סדר המילים במשפט: "בגני נטעתיך, בגני המוצנע, בלבי".
הכיוון הוא של זרימה מבחוץ פנימה; הפנמה.
ייתכן בהחלט, משער פיינגולד, שיש כאן ביטוי של תהליך הדחקה; המשוררת מדברת אל משהו אישי מאוד, מוצנע, כמוס, ועל כן גם מופיעות כל המילים הללו בצורתם המגוונת, בשיר.
שני בתי השיר הם מרובעים המורכבים משורות קצרות, ממוקדות המתחרזות בצורה חופשית: בבית הראשון: א, ב', א', ב', ואילו בבית השני: א', ב', ג', ב'.
יופיו של השיר מתבטא בריכוז שבו, בתמצית ההבעה של המשוררת, אשר באמצעות מטפורות מתחום אחר, מדמה את אהבתה הכמוסה לגן, שעציו מלבלבים ומשתרגים בחלל ובאדמה, ואלפי ציפורים משוררים בין עפאיו.
מבלי להזכיר רגש כלשהו, היא מצליחה לשדר היטב את עצמתה של האהבה ותחושות האושר שהיא מסבה לה.
בכתב היד של השיר ציינה רחל את התאריך: ב' באייר תר"ץ (1930), ובתחתיתו כתבה רחל: "השלום לך?" האספן שבדרון, שתרם את אוסף כתבי היד שלו לספרייה הלאומית, הוסיף מתחת לשאלה זו את המידע: "כסלו תרצ"ג, מתנת מר ז.
ומכאן הסיקו שהשיר נכתב ונשלח אל זלמן שזר פחות משנה טרם מותה של רחל.
השיר זכה לתשומת לבם של לפחות כשמונה מלחינים ישראלים, וללחניהם ביצועים רבים.
בין המלחינים: אברהם שבדרון, ציונה לוי-לירון, מוני אמריליו, ליבו לוין, יהודה אנגל , משה דפנא ויוסף טל.
לחנה של נעמי שמר חובר בשנת 1966, והושר על ידי הזמרות דורית ראובני, חיה קורן, שולי נתן, להקת השירושלמים, שוש רותם, ולהקת האחיות שמר.
בגיהנום של מטה ("בגיהנום של מטה: רשימות קצין עברי בשבי רוסיה") הוא ספרו של אביגדור המאירי, המתאר את חוויותיו כשבוי בסיביר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המאירי לחם בחזית המזרחית כקצין זוטר בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הספר הוא המשכו של הספר השגעון הגדול (יצא ב-1929), שתיאר בגוף ראשון את חוויותיו של צעיר יהודי משכיל, העוסק בכתיבה ומעורה בחוגי הבוהמה האינטלקטואלית של בודפשט, אשר מגויס למלחמה.
הספר תיאר את הכשרתו כקצין, את טבילת האש שלו, את הקרבות בהם השתתף, ולבסוף את נפילתו בשבי.
הספר השגעון הגדול היה לרב-מכר במושגי אותם זמנים, ונמכר באלפי עותקים.
"בגיהנום של מטה" מתאר את חוויותיהם הקשות בשבי של המספר (המאירי עצמו), משרתו פאלי וחברו מרגלית.
על אף האירועים הטראומטיים שעוברים הגיבורים בשבי הרוסי האכזר, מצליח המאירי לרתק את הקורא אל הסיפור.
"המסירה המאופקת, הדיווח הכמו-עובדתי, הטון הענייני, ה'אובייקטיבי', האופייניים לרומן זה הם שאפשרו לסופר להעביר אל הקורא את זוועות המלחמה – בישירות, במיידיות ובאמינות, שלא היו כמותן עד אז בסיפורת העברית" כותב דן מירון.
מהדורה ראשונה של הספר "בגיהנום של מטה" יצאה בהוצאת מצפה בתל אביב בשנת תרצ"ב 1932. מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בהוצאת דביר בסדרה "קולות" בשנת 1989, מהדורה מתוקנת בלווית הערות והסברים מאת אבנר הולצמן.
בגירה קיפלינגי (שם מדעי: Bagheera kiplingi) הוא מין של עכביש ממשפחת הקופצניים שמקורו במרכז אמריקה, כולל מקסיקו, קוסטה ריקה וגואטמלה.
מין זה הוא המין המייצג בסוג בגירה שבו כלול רק עוד מין אחד, בגירה פרוספר ().
הבגירה הקיפלינגי יוצא דופן ביחס לעכבישים אחרים בכך שהוא ניזון כמעט באופן מלא על תזונה צמחונית.
שם הסוג ניתן לו על שם בגירה, הפנתר השחור המופיע בספרו של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל.
שם המין הוא על שם קיפלינג עצמו.
שמו של העכביש ניתן לו ב-1896 על ידי בני הזוג ג'ורג ואליזבת פקהאם , זוג חוקרים שהתמחו בקופצניים.
באותה שנה נתנו בני הזוג שמות לשלושה סוגי קופצניים נוספים שנקראו על שם דמויות של קיפלינג.
העכביש הוא צבעוני ומאופיין בדו צורתיות זוויגית.
לזכר רגליים בצבע ענבר, ראשחזה כהה שהופך ירקרק בחלקו הקדמי העליון ובטן אדמדמה עם פסים ירוקים.
רגלי הענבר של הנקבה מוצקות יותר מהרגליים האחרות שהן צהובות בהירות ועדינות יותר.
לנקבה ראשחזה בצבע אדמדם חום שחלקו הקדמי העליון שחור.
בטנה הגדולה יחסית של הנקבה היא בצבע חום בהיר עם סימנים חומים כהים וירקרקים.
בשנת 1896 תואר רק הזכר.
הנקבה תוארה 100 שנה מאוחר יותר על ידי ויין מדיסון.
סביבת המחיה של העכביש כוללת עצי מימוסה, בעיקר עצי שיטה מהמין Vachellia שם הם ניזונים מחלבונים ושומנים המופרשים על ידי בלוטות מיוחדות הנקראות גופים בלטיים .
בלוטות אלה משמשות את העצים בדרך כלל במסגרת מערכת יחסים סימביוטית בינם ובין זן מסוים של נמלים.
העכבישים נמנעים באופן פעיל מהנמלים מאחר שאלו מגינות על הבלוטות המהוות את מקור מזונן מפני פולשים.
הגופים הבלטים מספקים כ-90% ממזונם של העכבישים, אך הם ניזונים גם על צוף ומפעם לפעם יגנבו פגית מנמלה פועלת שתחלוף בסביבתם וייזונו עליה.
בעונות היבשות במקסיקו נרשמו מקרים שבהם טרפו העכבישים את בני מינם.
למרות שהעכביש אינו בוחל בבשר לעיתים, הרי שבבדיקה עלה כי רקמותיו של העכביש מציגות חתימה איזוטופית האופיינית לחיות צמחוניות, מה שרומז על כך שמרבית תזונתם מגיעה מצמחים.
המנגנון באמצעותו הם מעכלים את החומרים מהגופים הבלטיים לא נחקר עדיין.
רוב העכבישים מעכלים את מזונם בעזרת אנזימים שהופכים את המזון לנוזלי שאותם הם מפרישים בטרם הם מוצצים אותו.
במקסיקו התגלו מושבות של כמה מאות עכבישים כשמספר הנקבות היה כפול ממספר הזכרים.
נראה שעל אף שהעכביש נוהג לצוד לבדו, הרי שהם חיים במבנה חברתי למחצה.
הרבייה התרחשה לאורך כל עונות השנה והנקבות נצפו כשהן שומרות על ריכוזי צאצאים וביצים.
בִּגְלַל (ISSN 2409-9341) היה רבעון ישראלי לספרות עם דגש מיוחד על שירה.
עם כותבי "בגלל" נמנים כ-300 יוצרים, ביניהם גם כותבים ידועים וותיקים בסצנה הספרותית - וגם כאלה ש"בגלל" הוא מקום פרסומם הראשון.
עורכיו מפיקים את כתב-העת בהתנדבות ובנוסף למכירתו בדפוס, כל גיליון מופץ בחינם למנויים בדואר האלקטרוני ובהמשך גם כקובץ PDF להורדה באתר.
כתב-העת מצטיין בחלק הרב יחסית שתופסת בו שירה בעלת חרוז ומשקל (לצד מבנים לא-צורניים), וכן בשילוב יצירות רבות של אמנות חזותית הקשורות קשר נושאי ליצירות הכתובות.
משוררים ומבקרים בולטים רבים מייחסים ל"בגלל" חשיבות רבה וייחודית בתרבות הישראלית העכשווית.
עורכי כתב-העת הם: אלי בר-יהלום, דיה, ציפי הראל ויוסי רוז'נקו.
ד"ר נורית צדרבוים היא אוצרת התערוכות באתר כתב-העת.
"בִּגְלַל" הוא גם שמה של חבורה ספרותית שעיקר פעילותה הוא בהוצאת כתב-העת "בגלל" ועריכת אירועים ספרותיים המוקדשים לו.
על פי הערכת המבקר צור ארליך, הסיבה להקמת "בגלל" היא , וכתוצאה מכך,
בכל גיליונות כתב-העת יש ייצוג נרחב לשירה שיש בה גם אסתטיקה צורנית, לרבות חריזה ומשקל – אך גם לשירה הנכתבת בסגנון חופשי ללא סממנים צורניים: לדברי העורכים, האיכות היא הדבר היחיד שקובע.
המערכת מסתייגת מכל ניסיון לחלק את הספרות העברית על פי מוצא עדתי: .
אלי בר-יהלום, ממייסדי "בגלל" ועורכיו, כותב שעוד בשלב שדובר רק על חבורה ספרותית ולא על כתב-עת,
כל גיליון (החל מהשלישי ואילך) מוקדש לנושא מאגד, שמיועד, לדברי העורכים, לא להגביל את היוצרים, אלא להוסיף השראה.
כך, גיליון מס' 4 הוקדש ל"אור וצל", גיליון מס' 8 ל"חלום ופנטסיה" וגיליון מס' 11 ל"מזרח ומערב".
בדרך כלל גיליון אחד מכיל כ-160 עמודים.
בשונה מכתבי-עת רבים, החומר ב"בגלל" מרוכז במדורים על-פי סוגה.
כל גיליון נפתח בהצגת משתתפיו.
לאחר מכן - המדור המרכזי, המוקדש לשירה לירית, לאחריו - דבר המערכת, המכיל אמירה פילוסופית-אקטואלית.
בהמשך הגיליון - מדור פואמות, מדור ילדים ("בגלול"), מדור פרוזה, תרגומים, מאמרים ולבסוף מדור המוקדש לשירה קלה או אירונית.
בחלק מהגיליונות ניתן למצוא גם מדור סאטירה אקטואלית, מדור תחרויות כתיבה ומדור זיכרון המוקדש למשוררים שנפטרו.
כמעט בכל העמודים משולבות יצירות אמנות חזותית המתאימות תמטית לטקסט.
חבורת היוצרים שהתגבשה סביב "בגלל" מונה כ-300 משוררים, סופרים, מתרגמים ואמנים חזותיים.
ביניהם גם יוצרים צעירים (לרבות כאלה שטרם מלאו להם עשרים) ובני דור-הביניים, וגם בני הדור הוותיק (אנדד אלדן, יוסי גמזו, נורית יובל, דודי בן-עמי, אלכסנדר רדובסקי ואחרים).
ארבעת העורכים דנים יחדיו בכל יצירה ויצירה ומרבים לעבוד עם הכותבים באופן אישי באמצעות דואל כדי לשפר את איכות היצירות שהוחלט לפרסמן.
"בגלל" קם בעקבות הדיון הראשוני בכנסת בהצעת "חוק השירה" ב-9 במאי 2012, שבו נכחו בין השאר יוסי רוז'נקו ואלי בר-יהלום.
דיון בפייסבוק ב-16 במאי הביא לגיבוש קבוצת משוררים שהכריזה על כוונתה לייסד חבורה ספרותית.
יוסי רוז'נקו הציע את השם "בגלל" ובהמשך עיצב את הלוגו שבו אחת מאותיות ה-ל' הפוכה.
דיה כינסה את הפגישה הראשונה ב-3 ביוני, שבה הוחלט להוציא לאור כתב-עת, שעורכיו יהיו בר-יהלום, רוז'נקו, דיה ומיכאל 'טלאש' פרלמוטר.
בימים שלאחר הפגישה הראשונה הצטרפו לחבורה כותבים ותיקים וחדשים, בהם גמזו, אלדן ורדובסקי.
אלי בר-יהלום חיבר את שיר הנושא המופיע בעמוד השני של כל הגיליונות:
הגיליון הראשון ראה אור ב-14 ביולי 2012, וזמן קצר לאחר מכן התקיים ערב השקה בבית הסופר בתל אביב, שהביא ל"בגלל" כותבים חדשים רבים.
באותו הזמן הצטרפו לצוות "בגלל" ציפי הראל וד"ר נורית צדרבוים - הראשונה כעורכת האתר ומעצבת התערוכות החזותיות, והשנייה - כאוצרת התערוכות.
החל מגיליון מס' 10 הראל הצטרפה גם למערכת כתב-העת עצמו - במקום פרלמוטר, שנשאר חבר קבוע בחבורת "בגלל" ושיריו ממשיכים להופיע בגיליונות.
פעילויות נוספות של חבורת "בגלל"
מדי גיליון עולה לאוויר באתר האינטרנט תערוכה חזותית של אמנות עכשווית המוקדשת לנושא הגיליון.
אוצרת התערוכות היא ד"ר נורית צדרבוים, ומשתתפים בה אמנים ידועים שיצירותיהם מוצגות בתערוכות לא-וירטואליות בישראל ומחוצה לה.
מאמר האוצרת המוקדש לתערוכה מופיע גם בגיליון.
מבחר היצירות הכלולות בתערוכה שונה ממבחר היצירות המודפסות בגיליון - אם כי ישנה חפיפה מסוימת.
הקטגוריה שבה מוצגות כל התערוכות בדרך קבע נקראת 'בגללריה'.
מפעם לפעם עורכת החבורה תחרויות שירה, שהמנצחים בה נקבעים על ידי חבר שופטים חיצוני בשילוב עם הצבעות הקוראים באינטרנט.
בין השופטים כיהנו כבר יורם טהרלב, מאיר עוזיאל, דודו ברק, סיון בסקין, משה מנשהוף, רון כתרי, ד"ר תמר עילם גינדין, ורד טוכטרמן ואחרים.
השירים שזכו בתחרות מתפרסמים בכתב-העת במדור מיוחד.
התחרות השישית שנערכה באוקטובר-נובמבר 2015 הוכרזה כ"תחרות בשיתוף אגודת הסופרים העברים" ומהלכה ותוצאותיה פורסמו גם באתר אגודת הסופרים ובדף הפייסבוק שלה.
מעת לעת עורכת החבורה ערבי-שירה שאליהם נאספים כותבים וחובבי שירה מכל רחבי הארץ.
מאז הקמתו משך "בגלל" את תשומת לבם של כותבים ומבקרים רבים.
ד"ר חוה-ברכה קורזקובה מגדירה את "בגלל" כ.
יהודית מליק שירן מתארת אותו כ וכ.
גם עיתונאים מחוץ לעולם הספרותי הסגור קיבלו את "בגלל" כמקור שירה איכותית ומהנה:
טענה שהועלתה כנגד "בגלל" היא איכות היצירות החזותיות (ציור וצילום), שתוארו כ; עם זאת, רבים אחרים מתארים את העיצוב הגרפי של "בגלל" כ או כבעל .
ביקורת נוספת שהעלה צור ארליך התייחסה ל בגיליונות הראשונים; אבל ארליך עצמו מדגיש שגם לדעתו תופעה זו חלפה, ו
יוסי גמזו קרא ל"בגלל" ולחברי החבורה .
בגיר הייתה חברה ישראלית לייצור מכנסיים וחליפות מיסודה של פולגת.
הקבוצה שבראשה עמדה חברת אם ישראלית נסגרה בשנת 2020. רשת החנויות שהקימה בישראל ממשיכה לפעול בבעלות משפחת רייך.
עם הקמתה של חברת הטקסטיל פולגת הוחלט גם להקים מפעלים שייצרו מוצרים מוגמרים מתוצרת המפעל, ובין השאר הוחלט על הקמת בגיר לייצור מכנסיים וחליפות.
מפעל בגיר החל לפעול בשנת 1970 והיה המפעל הגדול הראשון בישראל לייצור חליפות ומכנסיים.
מפעל החברה נחנך רשמית בתחילת 1971. בשנת 1976 אושרה על ידי מרכז ההשקעות הרחבת המפעל.
בשנת 1979 הקימה החברה את מפעל "ליידי בגיר" לייצור חליפות לנשים.
בשנת 1983 בקשה החברה לבצע הנפקה של 20 מיליון דולר בבורסה לניירות ערך, על פי שווי של 80 מיליון דולר, אולם הירידות בבורסה מנעו את ההנפקה.
בראשיתו, כמעט כל תוצרת בגיר הופנתה לייצוא לאירופה, תוך ניצול העבודה הזולה יותר בישראל.
אחד הקניינים הגדולים מבגיר היה מרקס אנד ספנסר.
בשנות ה-70 החברה שלטה כמעט באופן מוחלט בשוק אופנת העלית בישראל.
ב-1987 כ-85% מתוצרת בגיר הייתה לייצוא.
בשנת 1973 זכה המפעל בפרס קפלן ובשנת 1978 קיבל פרס ייצוא מנשיא המדינה.
בשנת 1979 רכשה מפעל ללבני נשים בירושלים בשם "לבני פרינה" ושינתה את שמו ל"ירולין" (שילוב של ירושלים לינג'רי).
בשנת 1984 חנכה בגיר מפעל באנגליה.
החברה ייצרה בין השאר דגמים של פייר קרדן.
הקשרים עם קרדן נסתיימו בשנת 1977 במה שנחשד ככניעה לחרם הערבי.
במקומו, חתמה בגיר על הסכם עם המעצב וילהלם ואן דייק.
בפברואר 1988 מכרה משפחת פולק את השליטה בפולגת לחברת "כלל תעשיות", שהייתה חלק מקבוצת איי.די.בי אחזקות.
במהלך שנות ה-90 נסגרו כמעט כל מפעלי הטקסטיל הגדולים בישראל, בשל התייקרות כוח העבודה המקומי, אל מול מפעלים בארצות מתפתחות, שבהן עלויות הייצור נמוכות משמעותית.
בגיר פיגרה ביישום אסטרטגיה זו, ובתחילת שנת 2000 החזיקה עדיין בישראל את מלוא כוח הייצור שלה, קרוב ל-2,000 עובדים, ונקלעה עקב כך לקשיים כלכליים.
במועד זה התמנה עופר גלבוע למנכ"ל החברה, ומשימתו הראשונה הייתה להעביר את קווי הייצור מישראל לארצות זולות יותר.
לשם כך הקימה החברה מפעלים בירדן ובמצרים עם שותפים מקומיים.
בסוף 2001 נכנסה החברה לתהליך של ארגון מחדש ופיטרה כ-700 עובדים במפעלה בקריית גת.
הסיבה לארגון מחדש הייתה ירידת מחירים באירופה, מכסים שהוטלו על תוצרתה ועלייה בעלויות הייצור בישראל.
בשנת 2004 הקימה החברה מפעל לייצור חליפות בסין.
החברה נכנסה לשוק האמריקאי והתמקדה ברשתות שיווק כדוגמת JCPenney , Brooks Brothers, Sears ואחרים.
באותן שנים הובילה הקבוצה אסטרטגיה ייחודית המתמקדת בחדשנות טכנולוגית בחליפות.
כך למשל, פיתחה הקבוצה חליפות מתכבסות, חליפות קלות במיוחד, חליפות נמתחות נוחות במיוחד, חליפות מבקבוקי פלסטיק ממוחזרים ועוד.
בסוף 2004 הציע קונצרן "כלל תעשיות", שהיה בשליטת נוחי דנקנר ומשפחת לבנת, לעופר גלבוע לרכוש את פולגת, חברת האם של בגיר ושל חטיבת הטקסטיל שכללה אחזקות בפולגת טקסטיל הישראלית וגוניי פולגת הטורקית.
לגלבוע חבר איש העסקים צבי בארינבוים, והשניים רכשו את השליטה בקבוצה..
בתחילת 2005 נפרדה הקבוצה משותפה הטורקי ועברה להחזיק באופן בלעדי רק בפולגת טקסטיל.
בהמשך אותה שנה הונפקה חברת בגיר ב.
במאי 2007 מכרה בגיר את כל פעילותה לחברת "בגיר אינטרנשיונל", שותפות של בגיר וקרן פימי.
בתחילת 2008 סגרה בגיר את פולגת טקסטיל.
במקביל, מכר גלבוע את כל החזקותיו לשותפו בארינבוים אך המשיך לנהל את הקבוצה עד תחילת שנת 2010. באותן שנים הגיעה הקבוצה לשיא גודלה, מחזור המכירות התקרב ל־200 מיליון דולר, במפעליה עבדו כ-3000 עובדים, והייצור השנתי הגיע ליותר ממיליון חליפות בשנה ועוד כחצי מיליון מכנסיים.
בשנת 2011 סבלה החברה מהפסדים כבדים.
באוקטובר 2011 נכנסה חברת הבת, בגיר גרמניה, שריכזה את מכירות בגיר בגרמניה, להליך פירוק.
באפריל 2014 הונפקה החברה בשם "בגיר גרופ" בבורסת AIM, בורסת משנה של הבורסה לניירות ערך בלונדון.
זמן קצר לאחר מכן ירדו מניותיה בצורה חדה ואיבדו את רוב ערכן.
בסוף 2017 הודיעה שחברה סינית תשקיע בחברה, אך הדבר לא יצא לפועל.
באפריל 2020, בעקבות משבר הקורונה, הודיעה החברה כי היא נכנסת להליכי חדלות פירעון.
מניות החברה חדלו להיסחר בבורסת לונדון.
בסוף שנות ה-70 הקימה פולגת רשת חנויות שמכרו את מוצרי בגיר, ליידי בגיר ושאר החברות של פולגת.
בשנת 1988 נמכרה תשלובת פולגת לכלל תעשיות ועשור לאחר מכן נמכרה הרשת לקבוצת גולף א.ק..
מיד אחר כך פתחה בגיר נקודות מכירה בתוך סניפי המשביר לצרכן.
בשנת 2006 השיקה בגיר רשת חנויות משלה.
בשנת 2012 נמכרו רשת החנויות והמותג בגיר למשפחת רייך.
בגידה בוונציה הוא רומן מתח היסטורי, ספרו השישי של סטיב ברי, השלישי בסדרת ספריו העוסקים בסוכן המיוחד לשעבר של משרד המשפטים האמריקאי, שהפך לסוחר ספרים עתיקים, קוטון מאלון.
בבבל, 323 לפנה"ס, אלכסנדר הגדול מוציא להורג את הרופא שנכשל בהצלת ידידו ומאהבו היפאסטיון מקדחת, למרות שהיה ידוע לו שיקוי סודי שיכול היה לרפאותו.
רגע לפני ההוצאה להורג מגלה אלכסנדר לרופא כי גם הוא לקה בקדחת דומה, וכי לא אכפת לו למות בעקבות אהובו.
בפועל, מתברר בהמשך הספר שאלכסנדר סמך על כך שתלמידו של הרופא מכיר את השיקוי, אך זה סירב להציל את אלכסנדר, כנקמה על הריגת הרופא שהציל בעבר באמצעות שיקוי זה את התלמיד.
קוטן מאלון שקבע להיפגש עם חברתו קסיופיאה ויט במוזיאון יווני-רומאי בקופנהגן, ניצל ברגע האחרון ממבנה המוזיאון הבוער בידי קסיופיאה, לאחר שנכנס אל המבנה לילה לפני הפגישה המיועדת, הותקף בידי מציתי המוזיאון והונח בתוכו ללא הכרה.
היא וידידה הנריק תורבלדסן מספרים למאלון על סדרת גנבות של מדליוני פילים המתארים את מסעו של אלכסנדר להודו ומתארים את נסיונותיהם לגלות את מטרתם של גנבי המדליונים ברחבי אירופה.
החשודה העיקרית היא אירנה זובסטינה מנהיגת הפדרציה המרכזית של אסיה, ישות מדינית חדשה שאיחדה זובסטינה ושהורכבה מהמדינות ההיסטוריות קזחסטן, אוזבקיסטן, קירגיזסטן וטורקמניסטן.
זובסטינה מתכננת לכבוש באמצעות נשק ביולוגי את שכנותיה, איראן, אפגניסטן ואחריהן פקיסטן ולכונן אימפריה אסיאתית חדשה שתאתגר בהמשך גם את המערב.
הנוגדן, ההכרחי לאפשר את הפעלת הנשק הביולוגי שבידי זובסטינה, אמור להיות מסופק לה בידי אנריקו וינצנטי, אזרח אמריקאי לשעבר שעמד בראש המאמץ הביולוגי של סדאם חוסיין בשנות ה-80 של המאה ה-20 וכעת בעליה של חברת תרופות משגשגת והיו"ר התורן של הליגה הוונציאנית שראה בעסקה הזדמנות להגדיל משמעותית את עושרו.
הנריק סיפר למאלון גם כי חברה הטוב ואולי מאהבה של קסיופיאה עבד בשירות זובסטינה במשך תקופה במוזיאון בסמרקנד, וכי היא מאמינה שהוא נרצח בידי זובסטינה בשל תגלית שגילה אודות ההיסטוריה של אלכסנדר, ושאותה חלק גם עם קסיופיאה שחלקה את המידע עם הנריק.
שניהם רקחו תוכנית כיצד לעלות על עקבות אנשיה של זובסטינה, ולמטרה זו ניסו להגיע למדליונים שעדיין לא נגנבו, לפניהם.
במהלך המסע להשגת המדליונים מתערבת גם סוכנת מיוחדת של משרד המשפטים האמריקאי, סטפני נל, שמפעילה שניים ממאבטחיו של נשיא ארצות הברית בפעולה באמסטרדם, שם הם נאלצים להרוג שני סוכנים של הפדרציה האסייתית.
סטפני נל נעצרת בידי המשטרה המקומית, משוחררת בהתערבות נשיא ארצות הברית, אך בתמורה נשלחת לוונציה, שאליה עושים דרכם גם שאר הדמויות בספר.
קסיופיאה מנסה להרוג בוונציה שניים מאנשיה של זובסטינה שחשודים בעיניה גם כרוצחיו של חברה, אלי, עובד המוזיאון מסמרקנד.
זובסטינה עצמה נכנסת למלכודת שהוכמנה לה בידי האמריקאים בבזיליקת סן מרקו ומצליחה להיחלץ ממנה רק באמצעות לקיחת קסיופיאה כבת ערובה.
אחרי יציאתה, מתברר למלון ולסטפני נל כי הוותיקן והאמריקאים משתפים פעולה בסיפור, וכי שומר ראשה של זובסטינה, ויקטור תומאס, הוא מרגל אמריקאי.
במקביל, וינצנטי עושה בסמרקנד, הוא רוצה להדיח את זובסטינה, וסבור שגילה תרופה לאיידס.
הוא חוטף את המאהבת הגוססת של זובסטינה כנשק נגדה.
זובסטינה חוזרת לסמרקנד, היא מתכוונת להוציא להורג את קסיופיאה אך מאלון וויקטור מצילים אותה, וסטפני והנריק מגלים כי הידיד שלה אלי לונד באמת לא נרצח.
הספר נגמר באחוזתו האסיאתית של וינצנטי שבה אמורה להימצא התרופה וגם קברו של אלכסנדר.
זובסטינה מחסלת את וינצנטי, ונהרגת בפיצוץ המסוק שלה בידי קסיופיאה.
קוטון מאלון – סוכן של משרד המשפטים האמריקאי שפרש מהשירות והיה לבעליה של חנות ספרים בקופנהגן
רוברט דניאלס – נשיא ארצות הברית
סטפני נל – מנהלת המחלקה במשרד המשפטים האמריקאי
אדווין דייוויס – סגן היועץ לביטחון לאומי
נהר הבגמטי (בנפאלית: बागमती खुसी, बागमती नदी) הוא נהר הזורם בעמק קטמנדו באורך של 597 ק"מ ומהווה קו הפרדה בין קטמנדו ללליטפור.
בקרב בודהיסטים והינדואים הנהר נחשב קדוש ומימיו מהווים מי טהרה לאבלים שאת גופות מתיהם מטבילים בנהר 3 פעמים לפני שריפתן.
לצידי הנהר מצויים מקדשים רבים.
מוצאו של הנהר הוא בהרי ההימלאיה ונמשך עד למפגש נהר במדינת ביהר בצפון הודו.
בשנים האחרונות עקב ריבוי האוכלוסייה בעיר ופינוי האשפה לתוך הנהר, הוא נעשה למזוהם במיוחד.
הנהר נחשב מקור לציוויליזציה ולעיור בנפאל ומוזכר בכתבי וינאיה פיטקה כנהר "וואגומודה" (בנפאלית: वग्गुमुदा) ובעוד כמה כתבי יד בודהיסטים עתיקים.
מימיו של נהר הבגמטי נובעים מגבעות בפארק הלאומי שיבאפורי בכפר בגדוואר הממוקם כ-15 ק"מ מעמק קטמנדו.
הוא מתחיל ממפגש של 3 זרמי מים הנשפכים דרך גרגויל הבנוי בצורת פה של טיגריס.
הנהר עובר בעמק, מפריד בין קטמנדו ללליטפור ונמשך דרומית מזרחית לאזורים המישורים בדרום נפאל.
לאחר מכן חוצה בין נפאל להודו בסמוך לכפר בראהמפורי עד שבסופו של דבר
מתחבר לנהר הגנגס בצפון הודו.
À mon âge je me cache encore pour fumer (בתרגום: בגילי אני עדיין מעשנת בסתר) הוא סרט צרפתי-יווני-אלג'ירי משנת 2017, בבימויה של רייהאנה אוברמאייר.
פטימה היא אישה בעלת רצון חזק, העובדת בתור המסג'יסטית הראשית בחמאם באלג'יר.
השנה היא 1995, והמצב בעיר הבירה הוא מתוח.
בדרך לעבודה, היא עדה לפיגוע טרור מרחוק.
בחמאם, במקום להרגיש בטוחה, האווירה מחושמלת, והיא מתקשה לשמור על הסדר.
המצב מתדרדר כשמגיעה לחמאם מרים, נערה בת 16 בהריון, המחפשת מקום מקלט.
אחריה, מגיע אחיה מוחמד, כדי "לנקות" את כבודו בדם.
הסרט עובד על בסיס מחזה באותו השם שיצא בשנת 2009. אוברמאייר חשבה לראשונה על הרעיון לסרט בתחילת שנות ה-1990, בעקבות הניצחון המסיבי של מפלגת החזית לגאולה האסלאמית (FIS) בבחירות הראשונות בהיסטוריה של אלג'יריה שכונו "חופשיות ודמוקרטיות".
אך ברגע שהמפלגה עלתה לשלטון, FIS הקימו מערך חוקים איסלאמיסטיים נגד נשים, ביניהם חוקי הפרדה והדרה במקומות ציבוריים (בתי ספר, בתי חולים, תורים בחנויות, תחנות אוטובוס וכדומה).
מכיוון שהיו סצנות עירום בסרט, ההפקה לא יכלה לצלם באלג'יריה או בטורקיה, ולכן חלק מהסרט צולם בחמאם בסלוניקי, שביוון.
צילום: אולימפיה מיטילינאיו ומוחמד טאייב לאגון
מנהלי הפקה: טטיאנה ורטלה, אודרי פימוגנרי, אחמד אימרזוקן
מפיקים: מישל ריי-גבראס, פניה קוסוביטסה, סאלם ברהימי
ארץ המוצא : צרפת, יוון, אלג'יריה
בגסס (בספרדית: Bagaces) היא עיירה שנמצאת בקנטון בגסס שבמחוז גואנאקאסטה שבקוסטה ריקה.
העיירה ממוקמת כ-131 ק"מ מבירת המדינה סן חוסה וכ-20 ק"מ מבירת המחוז ליבריה.
בנוסף, העיירה נמצאת ליד הנהר בגסס.
החודש הכי חם הוא מרץ (30 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא ספטמבר (22 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,445 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (385 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (59 מ"מ גשם).
"בגלל הרוח" הוא שיר, שכתב מיכה שטרית, הלחינה לאה שבת וביצע שלומי שבת.
השיר יצא לאור בשנת 1989 כחלק מהאלבום "בגלל הרוח".
השיר יצא לאור לאחר ששלומי שבת שב לישראל משהות בארצות הברית, והוציא אלבום סולו ראשון שנחל כישלון.
השיר "בגלל הרוח" הולחן על ידי אחותו לאה והביא לפריצתו הגדולה.
הוא שיר הנושא של אלבומו השני של שבת, אלבום הנושא את שם השיר.
בשנת 1998 ביצעה ריקי גל גרסה מחודשת לשיר במסגרת הפרויקט עבודה עברית.
במצעד הפזמונים העברי השני של רשת ג' לשנת תש"ן (1990) דורג השיר במקום ה-23.
ב-2020 ביצע שבת גרסה חדשה לשיר יחד עם מפיקים מוזיקליים שונים, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ב-13 ביוני 2022 הוציא איתי לוי גרסה מחודשת לשיר במסגרת אלבום האולפן החמישי שלו מחכה שתבואי, שהגיעה למקום ה-45 במצעד ה"היטליסט" של מאקו.
בגלל הרוח הוא אלבומו השני של הזמר שלומי שבת, שיצא לאור בדצמבר 1989.
האלבום זכה להצלחה, ושיר הנושא מתוכו, "בגלל הרוח" שכתב מיכה שטרית והלחינה לאה שבת, הפך ללהיט גדול, אשר הביא לפריצתו של שבת לתודעה.
השיר מושמע עד היום בתדירות גבוהה בתחנות הרדיו, וחודש על ידי ריקי גל במסגרת הפרויקט והאלבום "עבודה עברית" שיצא ב-1998.
עוד בלטו באלבום: מחרוזת מרגריטה, "האדמירל", ו"שנה חדשה".
את מרבית שירי האלבום עיבד ננסי ברנדס, כשארקדי דוכין עיבד שני שירים: "שנה חדשה", ואת שיר הנושא "בגלל הרוח".
בגללך: אוסף שירי אהבה הוא אלבום אוסף שאיגד שירים שקטים רומנטיים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין.
בגלאן (בפרסית/דארי/פשטו: بغلان) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
המחוז ממוקם בצפון-מזרח אפגניסטן, שטחו 21,118 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 910,800 איש (נכון לרישום משנת 2015).
המחוז הוא מבין המתועשים ביותר בכל אפגניסטן ובירתו היא העיר פול-י ח'ומרי.
בין השנים 2006–2016 היה פיתוח נרחב במחוז בעזרת תשתיות וכספים שהועברו מהונגריה.
המחוז ממוקם 230 קילומטר מהבירה המדינית קאבול בנסיעה מהכביש המהיר קאבול-מזאר-י שריף.
החשיבות האסטרטגית של בגלאן מתגברת ככל שהיא מתחברת לשבעת המחוזות הצפוניים ולבירת המדינה עם תשתיות חדשות ומשופרות.
המחוזות פנג'שיר, תח'אר וקונדוז ממוקמות מצפון וממזרח לבגלאן, המחוזות סמנגאן ובאמיאן נמצאים ממערב, ואילו מחוז פרוואן ממוקם מדרום למחוז.
על פי הרישום שנערך בשנת 2008, אוכלוסיית בגלאן מנתה לערך 750,000 איש.
במחוז יש מזג אוויר רגוע ולא קיצוני.
כפי שצוין קודם לכן בגלאן הוא בין אזורי התעשייה המפותחים ביותר באפגניסטן, במחוז יש מפעלים של טקסטיל, סוכר ומכרות פחם.
למרות הפיתוח התעשייתי בגלאן הוא מחוז חקלאי ברובו.
הקרקע הכוללת להשקיה חקלאית בכל המחוז היא בסך 98,101 דונם ואילו שאר 160,553 דונם הם שטחי אדמה פורייה הודות לגשם.
במחוז ישנה אוכלוסייה רב-אתנית הכוללת טג'יקים, פשטונים, אוזבקים, הזארה וטטרים.
לאחר מלחמת אפגניסטן (2001–2014), המאמצים האחרונים של נאט"ו והקהילה הבינלאומית שיקמו מפעל לייצור סוכר ליד פול-י ח'ומרי עם כמה פעולות זיקוק לסוכר שהחלו עוד בשנת 2006. בנייתו של מפעל שני לסוכר הסתיים בנובמבר שלאחר מכן, אך חנוכתו נפגעה לאחר פיגוע התאבדות בפיצוץ של איש הטליבאן.
בגלאן הוא בין המחוזות בעלות נוכחות גבוהה של טליבאן וכוחות אפגניים לאומיים שכן נערכו קרבות קטלניים בחלקים של המחוז.
רוב הנפות (יחידה שלטונית) מסווגות כמחלוקות בין כוחות שונים, כאשר נפה אחת נמצאת תחת שליטה מלאה של הטליבאן, ונפה אחת נמצאת תחת שליטה ממשלתית.
131 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 2.2 תקריות בשבוע).
דוגמאות לאירועים כוללים חטיפות, התקפות טליבאן על מחסומי משטרה, אלימות בבירה בעת בחירות, פינוי ועקירת תושבים מצד כוחות הממשלה, פיגועי פצצות מרגמה על בתים אזרחיים ועוד.
תועדו 261 נפגעים אזרחיים (68 הרוגים ו-193 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 27 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בעלייה של 17% בהשוואה לשנת 2017. הסיבות העיקריות לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות מעל פני הקרקע ואחריהם הטלת מטעני חבלה והרג ממוקד.
השפעה נוספת על האוכלוסייה האזרחית כוללת מיסים שמטילים הטליבאן באזורים שבשליטתם ונזק לרכוש אזרחי.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז בגלאן ואוכלוסייתן.
בגידות בריו הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1984, בבימויו של סטנלי דונן, עם מייקל קיין, ג'וזף בולוניה, דמי מור, ולרי הרפר ומישל ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בריו דה ז'ניירו.
השחקנית מישל ג'ונסון הייתה בת 17 בעת הצילומים והיה צורך באישור שופט עבור השתתפותה בכמה סצנות טופלס.
דונן שילב בסרט את קטע הבלט באוויר מהסרט "טסים לריו" משנת 1933.
מת'יו הוליס (מייקל קיין) וויקטור ליונס (ג'וזף בולוניה) הם חברים ותיקים שעובדים בסאו פאולו.
מת'יו נשוי לקארן (ולרי הרפר) ויש להם בת - ניקול (דמי מור).
ויקטור נמצא בהליכי גירושים ויש לו בת - ג'ניפר (מישל ג'ונסון).
הוליס וליונס יוצאים לטיול בריו ולוקחים איתם את בנותיהם בנות העשרה.
לפני הטיסה מודיעה קארן למת'יו כי החליטה לטוס לבדה לבאהיה כדי "לחשוב" על נישואיהם.
הם שוכרים דירה במקום אקזוטי ומתחילים לבלות בחוף קופקבנה ובברים הרבים בעיר.
ויקטור מתחיל עם נשים ואילו ג'ניפר מודיעה למת'יו שהיא מאוהבת בו.
מת'יו דוחה אותה בהתחלה ומזכיר לה שהוא מבוגר ממנה ב-26 שנים ויכול להיות אביה.
מהר מאוד מתפתח ביניהם רומן חשאי.
ג'ניפר מגלה לאביה שהיא מאוהבת בגבר מבוגר והוא רוצה לדעת מי הגבר הזה כדי להרוג אותו.
הוא מבקש ממת'יו שיעזור לו.
בעת בילוי במועדון רוקדת ג'ניפר עם הזמר וויקטור מתקיף אותו כי הוא בטוח שזה הגבר ששוכב עם בתו.
לבסוף האמת מתגלה - מת'יו וויקטור מתקוטטים, ג'ניפר "מנסה" להתאבד על ידי בליעת גלולות למניעת הריון ומאושפזת.
ניקול מתקשרת לאמה שתגיע מהר.
קארן מגיעה ואז מסתבר למת'יו שלמעשה יש בינה לוויקטור רומן אהבה.
כעת הוא וויקטור שווים - שניהם בוגדים.
קארן מודיעה לוויקטור כי החליטה לסיים את הקשר ביניהם מאחר שהוא רודף שמלות.
היא מצטרפת למת'יו והם טסים לבאהיה לשקם את נישואיהם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמייקל קייןמת'יו הוליסדמי מורניקול הוליסואלרי הרפרקארן הוליסג'וזף בולוניהויקטור ליונסמישל ג'ונסוןג'ניפר ליונס
בגלל שאת שלי הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1952 בבימויו של אלכסנדר האל, עם מריו לנצה, ג'יימס ויטמור ודורטה מורו בתפקידים ראשיים.
זה סרטו הרביעי של לנצה, וגם כאן הוא משחק כזמר אופרה.
קטע האופרה בסרט הוא סיום האופרה אבירות כפרית של פייטרו מסקאני.
לצידו של לנצה מופיעה הזמרת והשחקנית דורטה מורו שהופיעה על הבמה במחזות הזמר המלך ואני, קיסמט, אלדין ועוד.
שיר הנושא - "בגלל שאת שלי" מושר בפי מריו לנצה ודורטה מורו במהלך הסרט ובסופו.
זמר האופרה המפורסם רנלדו רוסאנו (מריו לנצה) מתגייס לצבא ארצות הברית לאחר שוועדת הגיוס מצאה אותו כשיר.
הוא מופיע כעת בניו יורק באבירות כפרית ביחד עם ידידתו, זמרת הסופרן פרנצ'סקה לנדרס (ריטה קורדוי) ונפרד מהקהל.
לאחר שנפרד גם מאמו (סיליה לובסקי), הוא מגיע למחנה אימונים למחלקת טירונים עליה ממונה סרג'נט "בט" בטרסון (ג'יימס ויטמור).
בט הוא חובב אופרות מושבע ומעריץ את רוסאנו ומשחרר אותו מרוב העבודות למורת רוחם של הטירונים האחרים.
גם מפקד הפלוגה קפטן לורינג (דון פורטר) לא רואה זאת בעין יפה ועוקב כל הזמן אחרי רוסאנו.
לבט יש אחות בשם ברידג'ט (דורטה מורו) שמופיעה בפרסומות ורוצה להתקדם.
בט משכנע את רוסאנו לראות ולבחון אותה.
רוסאנו מתאהב בה מיד, ולמרות רמת שירתה שאינה מעולה, הוא מסכים לבקשתו של בט לסדר לה אודישן בעזרת אמרגנו אלברט פוסטר (אדוארד פרנץ).
גב' עדנה מונטוויל (ספרינג ברינגטון) שמעריצה את רוסאנו מצליחה להשפיע על בעלה הגנרל מפקד הבסיס לתת לרוסאנו אישור יציאה לנסוע להקלטות בניו יורק למרות סירובו של הקפטן.
פרנצ'סקה שרואה בעין קנאית את יחסיו של רוסאנו לברידג'ט אומרת לבט ולברידג'ט כי רוסאנו ניצל אותם כדי לסחוט חופשה להקלטות אתה ולהרוויח מזה כסף רב.
הם עוזבים מיד ורוסאנו מופתע מדוע עזבו.
יחסו של בט לרוסאנו משתנה.
הוא מתחיל "לטרטר" אותו בעבודות ניקיון, קילוף תפוחי אדמה, שמירה ממושכת בגשם כש.ג, אימוני פזצט"א ועוד.
לבסיס עומדים להגיע מפקדי צבא חשובים והגנרל רוצה שרוסאנו ישיר שם, אך הוא מסרב.
הקפטן אומר לבט שאם לא ישכנע אותו, הוא יועבר למקום מרוחק כמו איסלנד.
ברידג'ט רוצה לעזור לאחיה, מגיעה לבסיס ודרך הגדר מפצירה ברוסאנו שישיר כדי שאחיה לא ייפגע.
רוסאנו מטיח בבט מדוע שלח את אחותו, והם מתחילים בקטטה שנעצרת על ידי הקפטן ששולח את שניהם למעצר לפני משפט.
במעצר אומר לו בט כי לא הוא שלח את ברידג'ט ורוסאנו מצטער כי בגללו עלולה הקריירה של בט להסתיים.
רוסאנו מבחין בו מתא המעצר ומתחיל לשיר.
הגנרל מזהה אותו, הוא מעריץ שלו, הוא רץ ומחבק אותו.
רוסאנו ובט משתחררים ללא משפט ולבסוף עולה רוסאנו ושר את "גרנדה" ובסיום מצטרפת אליו ברידג'ט והם שרים יחד את "בגלל שאת שלי".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמריו לנצהרנלדו רוסאנוזמר אופרהג'יימס ויטמורסרג'נט "בט" בטרסוןדורטה מורוברידג'ט בטרסוןאחותו של בטריטה קורדייפרנצ'סקה לנדרסזמרת אופרהג'ף דונלפאטיחברה של "בט"דון פורטרקפטן לורינגמפקד פלוגהסיליה לובסקיגב' רוסאנואמא של רנלדוספרינג בינגטוןגב' עדנה מונטווילאשת הגנרלקרטיס קוקסיגנרל מונטווילמפקד הבסיסאדוארד פרנץאלברט פוסטראמרגן
בגידה נעימה הוא סרט קומדיה שחורה משנת 1990 בבימויו של קרל ריינר, עם קירסטי אלי, ביל פולמן וסקוט באקולה בתפקידים הראשיים.
מרג'ורי טרנר (קירסטי אלי) נשואה שמונה שנים לגסטרואנטרולוג ד"ר הארי טרנר (סקוט באקולה).
אין להם ילדים והארי שקוע כל הזמן בעבודתו וביריבות סמויה עם בני משפחתו - כולם רופאים הרוצים להוכיח את עצמם.
מרג'ורי מרגישה את עצמה דחוייה.
אחיו הגדול צ'ארלס (סם אליוט) נמצא 15 שנים בקוסטה ריקה ומועמד לפרס נובל על מחקריו.
הוא מודיע למשפחה על בואו לביקור.
מרג'ורי המתוסכלת פוגשת בחנות כלבו את אחותה ג'יני (ג'יימי גרץ) העובדת במחלקת דגי הנוי.
מתפתח ביניהן ויכוח על צורת החיים שלה ומרג'ורי המרוגזת פוגשת שם בגבר שרמנטי, שמזמין אותה למסעדה ואחר כך לבית מלון לשם סטוץ.
מרג'ורי נהנית מאד מהמין שלא חוותה כמוהו אצל בעלה, אלא שלבסוף היא מגלה שהגבר מת.
היא בורחת בפחד מהמקום, נתקלת בניק מיני (ביל פולמן), סוכן של תריסים אנכיים וארנקה נשמט.
הוא רואה שהשאירה את דלת החדר פתוחה, נכנס לשם ומתחיל להתקין את התריסים בכוונה להרשים את בעל המלון.
בעת ההתקנה הוא מועד ונופל על המיטה ולהפתעתו הוא מוצא שם גבר מת ובטוח שהוא הרג אותו.
מרג'ורי מגיעה הביתה המומה, מתקשרת בשיחה אנונימית למשטרה ומודיעה על גבר מת בחדר 402. בינתיים מתאספים חברי המשפחה להמתין לבואו של צ'ארלס.
ניק מתקשר למרג'ורי שמגיעה לחדר והם מחליטים לביים "התאבדות" של הגבר, מסתבר שהוא הגיס שלה-ד"ר צ'ארלס טרנר-שכל המשפחה ממתינה לו.
מרג'ורי כותבת מכתב התאבדות ושולפת מאיבר מינו את הקונדום וניק מכניס לפיו של המת תרופות שונות.
אחיו של ניק הוא קצין המשטרה וילבור מיני (אד אוניל), אשר שואף להתמנות למפקד המשטרה העירונית.
הוא מגיע למקום ממנו התקשרה מרג'ורי, מוצא שם את ג'יני ומתפתח ביניהם סיפור אהבה.
ניק מסגיר עצמו למשטרה, מגלה הכל וכל העסק מתפוצץ.
בניתוח הגופה מתברר שהטבליות בושט ובקיבה הן של מרככי צואה, ויטמינים וכו'.
האב (ג'ון רנדולף), האם (פרנס סטרנהאגן) והאחות איריס (קארי פישר) גוערים במרג'ורי והארי הנבגד עוזב אותה.
סוף טוב - אחרי מספר חודשים: ניק מצליח במכירת תריסים ומועלה בדרגה, וילבור מתמנה למפקד המשטרה וג'יני עוברת לגור אצלו, מרג'ורי מפרסמת את סיפור חייה בעיתונים ומתפרסמת והארי עוזב את עבודתו השוחקת בבית החולים ועובר לרפואה פרטית, מגדל זקן ומתקשר למרג'ורי בבקשה לחדש את יחסיהם.
לפני שהוא נכנס היא שואלת אותו מה מצב ליבו...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקירסטי אלימרג'ורי טרנרג'יימי גרץג'יניאחות של מרג'וריביל פולמןניקולס "ניק" מינימתקין תריסיםקארי פישרד"ר איריס טרנר-הנטראחותו של האריסקוט באקולהד"ר הארי טרנראד אונילוילבור מיניקצין משטרהסם אליוטד"ר צ'ארלס טרנראחיו של האריפרנסס סטרנהאגןד"ר רוז טרנרהאמאג'ון רנדולףד"ר צ'ארלס טרנרהאבא
בגידה כפולה הוא סרט מותחן פעולה משנת 2011 בבימויו של סטיבן סודרברג ובכיכובם של ג'ינה קראנו, מייקל פסבנדר, יואן מקגרגור, ביל פקסטון, צ'נינג טייטום, אנטוניו בנדרס ומייקל דאגלס.
קראנו, לוחמת אמנויות לחימה משולבות, מבצעת בעצמה את הפעלולים בסרט.
הפסקול הוא של המוזיקאי והמלחין דייוויד הולמס.
העלילה מתמקדת במלורי קיין (קראנו), פעילת מבצעים מיוחדים שנבגדת על ידי מעסיקיה והופכת למטרה בקונספירציית התנקשות שהיא נאלצת לפענח.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב--6 בנובמבר 2011 בפסטיבל AFI של מכון הסרטים האמריקאי וזכה להפצה נרחבת ב--20 בינואר 2012 על ידי Relativity Media.
הוא קיבל על פי רוב ביקורת חיובית, כשהמבקרים שיבחו את הפעולה, הכוריאוגרפיה, הביצועים והבימוי של סודרברג, אך עם זאת ביקורת מסוימת שנמתחה על הופעתה של הכוכבת החדשה, קראנו.
הסרט הכניס 34.5 מיליון דולר.
בדיינר באפסטייט ניו יורק, אישה בשם מלורי קיין פוגשת מקורב שלה בשם אהרון.
השניים מנהלים שיחה חביבה לכאורה, לפני שאהרון דורש ממנה להיכנס לרכב שבחוץ.
כשהיא מסרבת, הוא תוקף אותה ושולף אקדח, אך היא מנטרלת אותו מנשקו ומטיחה בו את האקדח.
בינתיים, סקוט, לקוח נוסף בדיינר, מתערב כדי לעזור למלורי, שדורשת ממנו את מפתחות המכונית שלו ושהוא ייכנס למכונית וישב בכיסא ליד הנהג.
בעוד הם בורחים, היא מספרת לו מי היא ומה קרה לה.
מלורי מסבירה שהיא ואהרון הם פעילים של חברת מודיעין פרטית וסודית שמטפלת בפעולות שחורות רגישות ביותר באופן סמוי כדי שמעסיקיהם יוכלו לשמור על הכחשה סבירה.
שבוע קודם לכן, מנהל החברה ובן זוגה לשעבר של מלורי, קנת', נתן לה משימה שהוצעה על ידי סוכן ה-CIA קובלנץ; להציל את ז'אנג, אזרח סיני המוחזק כבן ערובה בדירה בברצלונה.
מלורי והצוות שלה, כולל אהרון, מצליחים לסיים את המשימה ולהעביר את ה"חבילה" לאיש קשר מקומי בשם רודריגו.
עם חזרתה לארצות הברית, קנת' פונה אל מלורי עם מה שלטענתו משימה פשוטה: להתחזות לאשתו של פול, סוכן MI6, במהלך משימה בדבלין.
מלורי מסכימה ומלווה את פול למסיבה בבית רוסבורו, שם הם נפגשים עם איש הקשר שלו, סטודר.
בעוד מלורי צופה מרחוק, היא מבחינה בפול נכנס לאסם.
כשהיא נכנסת לשם מאוחר יותר, היא מוצאת את ז'אנג מת, לופת בידו סיכת בגד שקנת' התעקש שתענוד כאות זיהוי למפגש הראשוני שלה עם פול.
בשובם לחדר המלון שלהם, פול תוקף את מלורי ומנסה להרוג אותה, אך היא מצליחה להדוף אותו ולירות בו למוות.
כשהיא בודקת את הטלפון של פול, היא מחייגת מחדש לשיחה שלא נענתה רק בשביל לגלות שזה לא אחר מאשר קנת'.
הוא שואל אם "הגירושים סופיים".
לאחר שתיקה מצידה של מלורי, קנת' מבין מה נעשה ושולח אחריה את הסוכנים שלו.
היא מתחמקת בקושי גם מהם וגם מהמשטרה המקומית ובורחת על מעבורת לאנגליה.
מלורי מתקשרת לרודריגו ודורשת לדעת אם זה הוא או קנת' שמכר אותה.
רודריגו מתקשר לבשר לקובלנץ על השיחה, והאחרון מתקשר למלורי ומציין בפניה שיש לו חשדות לגבי קנת' לפני שטען לארגן פגישה בין השניים בדיינר באפסטייט ניו יורק.
לאחר מכן קובלנץ יוצר קשר עם קנת' ואומר לו להודיע לאביה של מלורי, ג'ון, כביכול על פשעיה.
בהווה, מלורי וסקוט נתפסים על ידי המשטרה.
שניהם נלקחים למעצר אך השוטרים נקלעים למארב ונהרגים על ידי אנשיו של קנת'.
מלורי מצליחה להרוג אחד מהם ונמלטת עם סקוט באחד מרכבי המשטרה.
היא משחררת את סקוט ועוזבת להיפגש עם אביה.
היא מגיעה לביתו בניו מקסיקו לפני שקנת', אהרון ושני גברים נוספים מגיעים כדי לחקור אותו על מקום הימצאה של בתו.
אהרון מקבל בטלפון שלו תמונה של ז'אנג שוכב מת, ועולה בו המחשבה שייתכן שמלורי באמת הופללה.
הוא מנסה ללחוץ על קנת' לספר את האמת, אך האחרון יורה בו ונמלט, בזמן שמלורי מנטרלת את אנשיו האחרים של קנת'.
אהרון מתנצל בפני מלורי בעודו מת בזרועותיה.
מלורי פוגשת את קובלנץ, שמגלה לה שהוא אמר לקנת' ליצור קשר עם אביה של מלורי, בציפייה שקנת' ילך לבית אביה ושהיא תהרוג אותו שם.
קובלנץ גם נותן לה את מיקומו הנוכחי של קנת'.
לפני שהם נפרדים, הוא מציע לה עבודה ב-CIA, אבל היא אומרת שהיא תגיב רק אחרי שקנת' יהיה בידייה.
במקסיקו, מלורי מתעמתת עם קנת' על החוף והשניים נלחמים.
כשרגלו של נתקעת בין הסלעים והוא אינו מסוגל לברוח, קנת' מגלה למלורי שז'אנג היה עיתונאי שהיה מוגן במקום מסתור לאחר שחשף את קשריו של סטודר לסחר בבני אדם.
ביודעו שמלורי מתכננת לעזוב את החברה שלו, קנת' ארגן לה את משימת חילוצו של ז'אנג ומסירתו לרודריגו, שמסר אותו לסטודר, שהרג אותו.
לאחר מכן קנת' הפליל את מלורי, מתכנן לנתק את כל הקשרים שיכולים להוביל אליו, וסיפר לפול את סיפור הכיסוי שיהיה לו במקום, לאחר שפול יהרוג את מלורי בטענה של הגנה עצמית לכאורה.
מתעלמת מהפצרותיו של קנת', מלורי עוזבת אותו לטבוע בגאות הקרבה.
כמה ימים לאחר מכן, מלורי מאתרת את רודריגו, אשר נמצא בחופשה במיורקה.
היא מתייצבת מולו בעוד רודריגו מבין את מר גורלו.
פרננדסבארוסוראש הקבוצה המחזיקה בז'אנג כבן ערובהאנתוני ברנדון וונגז'אנגעיתונאי שמלורי ויחידתה מצילים מדירה בברצלונהג'יי ג'יי פרימקסמתנקשים ועושי דברו של קנת'טים קונוליג'ייסוןמקס ארקינייגהגומזפעילים נוספים במשימה בברצלונהאהרון כהןג'יימינטשה ברגליליאנהבחורה המבלה יחד עם רודריגו במיורקה
פיתוח הסרט הוכרז בספטמבר 2009 עם הכותרת "Knockout" (נוקאאוט), מאוחר יותר שמו שונה ל-"Haywire" (מילולית: מבולגן, משובש).
התסריט נכתב כך שהוא יצולם בדבלין.
הסרט צולם ברובו באירלנד, כאשר עיקר הצילומים נמשך בין ה-2 בפברואר ל-25 במרץ 2010 עם תקציב של כ-25 מיליון דולר.
כהכנה לתפקידה, ג'ינה קראנו עברה קורס אימון טקטי אינטנסיבי בן שישה שבועות עם קצין יחידת דובדבן לשעבר אהרון כהן, אשר עורך הופעת קמאו בסרט המוגמר.
היא בילתה שלוש שעות ביום בפעלולים ושלוש שעות ביום עם כהן.
במהלך תקופה של שבועיים מפרכים במיוחד כשכהן לימד את קראנו את אמנות המעקב והמעקב נגדי, הוא וצוותו עקבו אחריה באמצעות מערכת GPS שהותקנה במכוניתה.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים במקור בסוף 2010, אבל עקב צילומים מחודשים ושינוי בחברת ההפצה, מ-Lionsgate ל-Relativity Media, עיכבו אותו יותר משנה.
במהלך התקופה שבינתיים, סודרברג צילם וערך את הסרט "התפשטות", אשר בסופו של דבר שוחרר למעלה מחודש מראש.
על פי הדיווחים, סודרברג התנגש עם Lionsgate, שרצתה סרט ממוקד יותר באקשן בסגנון סדרת ג'ייסון בורן, בעוד שסודרברג כיוון למותחן ריגול רצוף בסצנות קרב ארוכות וריאליסטיות.
בעקבות השינוי בחברת ההפצה, הצילומים והעריכות המחודשות של סודרברג התמקדו בעיצוב מחדש של הסרט כך שיתאים יותר לחזונו המקורי.
במהלך הפוסט-פרודקשן, חלק מקולה של קראנו דובב יתר על ידי השחקנית לורה סאן ג'אקומו.
המוזיקאי והמלחין דייוויד הולמס הלחין את הפסקול לסרט ועבד עם סטיבן סודרברג על פרויקטים שונים אחרים כגון "רומן לא חוקי" משנת 1998 וטרילוגיית הסרטים: "אושן 11", "אושן 12" ו"אושן 13".
באופן כללי הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 80% על סמך 199 ביקורות.
הקונצנזוס הביקורתי של האתר מציין, "כוכבת ה-MMA והשחקנית בפעם הראשונה ג'ינה קראנו מציגה שפע כישרונות לסרט-פעולה ב'בגידה כפולה', מותחן בקצב מהיר עם צוות שחקנים מהשורה הראשונה ובימוי יוצא מן הכלל של סטיבן סודרברג".
Metacritic נתן לו ציון ממוצע של 67/100 על סמך ביקורות של 40 מבקרים.
קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "D+" בסולם של A+ עד F.
קלודיה פוויג מ-USA Today הצהירה כי הסרט הוא "מותחן ריגול נמרץ שקורא לצופה להתעדכן באופן עקבי בפיתוליו העלילתיים.
על גבול המורכבות, הוא עובד הכי טוב במצב קרב".
ריצ'רד קורליס, מבקר קולנוע של טיים, אמר "קראנו היא הפעלולנית הטובה ביותר של עצמה, אבל בסצנות הדיאלוג היא כולה בועטת וללא כריזמה.
ללוחמת ה-MMA חסרה השכנוע שהיא הפגינה בכוח רב בזירה.
היא לא הגיבורה של 'בגידה כפולה' אלא בת הערובה שלו".
קית' אוליץ' מ-Time Out כתב, "למרבה התדהמה יש ריגוש קטן בלראות את קראנו מקפפת על קירות וחובטת אויבים".
הסרט הופץ ב-20 בינואר 2012 עם פתיחת סוף שבוע של 8.4 מיליון דולר, והרוויח 18.9 מיליון דולר בארצות הברית ו-34.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט הופץ ב-DVD ובבלו-ריי ב-1 במאי 2012.
בגידת האינטלקטואלים (La Trahison des Clercs), הוא ספר מאת המסאי הצרפתי ז'יליין בנדה שפורסם לראשונה ב-1927 ומבקר אינטלקטואלים בתחילת המאה העשרים בטענה שאלו נכנעים לאינטרסים של מעמד, דעת הקהל, המדינה וקבוצות בעלות כוח, במקום לדבוק באמת ובמוסר אוניברסלי.
הספר תורגם לאנגלית ב-1928 על ידי המשורר והסופר האנגלי ריצ'רד אלדינגטון.
המהדורה האמריקאית נקראה "בגידת האינטלקטואלים", ואילו המהדורה הבריטית נקראה "הבגידה הגדולה".
הספר פורסם מחדש ב-1946 עם הקדמה ארוכה מאת המחבר, ופורסם מחדש מאז כמה פעמים ובכמה שפות.
מהדורה חדשה יצאה ב-1975 עם ההקדמה מאת המיקרוביולוג זוכה פרס נובל לרפואה אנדרה לווף.
תרגומו של אלדינגטון לאנגלית פורסם מחדש ב-2006 עם הקדמה חדשה מאת רוג'ר קימבל .
הספר תורגם לעברית בשנת 2020 בידי ניר רצ'קובסקי בהוצאת כרמל.
החיבור הפולמוסי תקף את האינטלקטואלים האירופים במאות התשע עשרה והעשרים על שפנו לפוליטיקה ואידאולוגיות.
בנדה מבקר אותם על כך שהם התרחקו מערכים אוניברסליים, כלומר החיפוש אחר יופי, אמת וצדק, ערכים שהוא מגדיר סטטיים ורציונליים.
בנדה מבקר אותם על שהפכו למגיני הלאומנות, המיליטריזם והגזענות.
בנדה כתב "אפשר לומר שהודות לאינטלקטואלים האנושות עשתה את הרע במשך אלפיים שנים, אבל כיבדה את הטוב.
סתירה זאת הייתה אות כבוד למין האנושי, והיוותה את הסדק שדרכו יכלה הציוויליזציה לעבור ולבוא לעולם".
לעומת זאת הוא גינה בחריפות את "האינטלקטואלים המודרניים", בעידן עליית הלאומים.
לדעתו בתקופה זו האמת נגזרה לראשונה רק מאינטרסים כמו האינטרס הלאומי, מעמדי, גזעני או מתועלת הקשורה במולדת, באומה, באינטרס כלכלי, והצדק נחשב כראוי, רק כל עוד הוא כפוף לנסיבות הלאומיות ומשרת את עניינם של בעלי הכוח.
בנדה טען את הביקורות הקשות ביותר שלו כלפי חבריו הצרפתים שארל מוראס ומוריס בארס.
בנדה הגן על ההשקפה המדודה והחסרת תשוקה של הציוויליזציה הקלאסית ועל האינטרנציונליזם של הנצרות המסורתית.
בסוף הספר, בנדה חוזה בקדרות שהגברת הדחף ה"ריאליסטי" לשליטה בעולם החומר, המוצדק על ידי אינטלקטואלים ל"ריאליזם אינטגרלי", עלולה להוביל ליצירת ציוויליזציה חובקת-כל שתפסיק לחלוטין "למקם את הטוב שמחוץ לעולם האמיתי." שאיפות אנושיות, במיוחד מרדף אחרי כוח, יהפכו למטרה הבלעדית של החברה.
לסיום, הוא מסכם במרירות, "וההיסטוריה תחייך לחשוב שזה המין שעבורו מתו סוקרטס וישו".
"בגליל בתל חי" הוא שיר על גבורתו של יוסף טרומפלדור בקרב תל חי, שכתב המנהיג הציוני ואיש השומר הצעיר, אבא חושי ללחן עממי-פולני (יש הטוענים עממי-אוקראיני, אך אין לכך סימוכין).
באביב 1920 הקריא אבא חושי בוועידת "השומר הצעיר" בלבוב את מילות השיר "בגליל בתל חי" שחיבר בהשראת עמידת הגבורה של יוסף טרומפלדור וחבריו בחצר תל-חי.
ההחלטות שנתקבלו בוועידה שיקפו את רוח מאורעות תל חי, לפיכך הוחלט שהשכבה הבוגרת של "השומר הצעיר" תעלה מיד ארצה, ומאמצי התנועה יתמקדו בהגשמת מטרה זו.
בשנות ה-20 המוקדמות כבר שרו את השיר בכל הארץ.
הוא הוכר וגם נדפס כ"שיר עממי".
עורכי שירונים וחוקרי זמר ניסו לגלות מיהו מחבר השיר.
במספר שירונים הופיע שמו של זאב ז'בוטינסקי כמחבר המילים; טעות שרווחה בגלל שירו "מני דן ועד באר שבע".
יש שהטילו חשד בקבוצת אנשי רוח ומשוררים מהכשרת גורדוניה, ביניהם יחזקאל סן (גלגלי העולם).
אך הם הכחישו את חלקם בשיר.
בדרך הברירה נשארה קבוצת סוללי הכביש חיפה-ג'דה וביניהם חלוצים אחדים שהיו ברמת יוחנן.
ואכן בתוכנית שערך והגיש אליהו הכהן סיפר אחד מחברי הכשרת רמת יוחנן שאבא שנלר (חושי) הוא "האשם הבלעדי" בחיבור השיר.
אחיו, יעקב חושי, אישר שאביו היה שר את השיר וגם ניגן אותו במנדולינה עוד בחוץ לארץ.
בין מבצעי השיר, ניתן למצוא את: פאולו גורין, שלישיית שריד, שמעון ישראלי, עפרה חזה, ונגה אשד.
בֶּגְלֶרִי הוא צעצוע יד יווני מסורתי, המורכב מחרוזים המושחלים על חוט או חבל קצר.
החרוזים יכולים לנוע בחופשיות מצד לצד כאשר המשתמש מסובב או מניע אותם בין אצבעותיו.
הבגלרי משמש לעיתים קרובות ככלי לרגיעה או להעברת זמן, בדומה לחרוזי תפילה או לצעצועי פידג'ט מודרניים.
הבגלרי התפתח מה"קוֹמְבּוֹלוֹי" (κομπολόι), מחרוזת יוונית מסורתית המשמשת בעיקר להפגת מתחים ולהעברת זמן שהתפתחה ממחרוזת תפילה, אך אינה משמשת לצרכים דתיים.
בניגוד לקומבולוי שהוא שרשרת סגורה ועליה כ-16-20 חרוזים, הבגלרי הכיל על פי רוב שמונה חרוזים המותקנים על גבי מיתר פתוח, כשעל פי רוב מסודרים החרוזים באופן סימטרי כך שמשקלם שווה זה לזה.
שימושו המקורי היה בדומה למחרוזת התפילה, והשימוש בו כצעצוע הדורש מיומנות התפתח בהמשך, כשפעמים רבות צומצמו מספר החרוזים, כך שכיום ישנם בגלרי רבים עם שני חרוזים בלבד.
הבגלרי צבר תאוצה בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיה מזוהה עם תת-תרבות המנגס ועם מוזיקת הרבטיקו.
בעשור השני של המאה ה-21 הצעצוע צבר פופולריות מחודשת והופיעו אתרים, פורומים וקהילות וירטואליות העוסקות בו.
בגלרי מורכב לר משני חרוזים או יותר העשויים מחומרים שונים, כגון עץ, מתכת, אקריליק או זכוכית, המחוברים על חוט קצר, חבל או שרוך, על פי רוב במבנה סימטרי.
החרוזים יכולים להיות במגוון רחב של צורות, גדלים ומשקלים, בהתאם להעדפות המשתמש ולסגנון המשחק.
בגלרי מודרני המיועד לביצוע טריקים מורכב על פי רוב משני חרוזים בלבד, בגדלים ומשקלים משתנים.
נהוג לחלק אותם לשני סוגים המתאימים למשתמשים שונים ולתרגילים שונים - Long Game (משחק ארוך) ו-Short Game (משחק קצר) בהתאם לאורך החוט.
משתמשים בבגלרי על ידי סיבוב החרוזים והעברתם בין האצבעות השונות תוך ביצוע תרגילים וטריקים שונים.
על פי רוב, מוחזק אחד מהחרוזים בין האגודל לאצבע, או בין שתי אצבעות, בעוד החורז השני מסתובב או מטלטלט מצד לצד.
קיימים מגוון סגנונות משחק, החל מתרגילים פשוטים החוזרים על עצמם ועד לתרגילים מורכבים הדורשים מיומנות גבוהה בדומה לתרגילי יו-יו.
חלק מהאנשים משתמשים בבגלרי ככלי להפגת מתחים, בדומה לכדור לחץ או לספינר.
בתרגילים, מקובל להתייחס למספר פוזיציות של הבגלרי, בהתאם לאצבעות ביניהן מוחזק (Grip) החרוז הסטטי, בעוד החורז השני מסתובב - אחיזה עליונה היא אחיזת החרוז בין האגודל לאצבעה המורה, אחיזה גבוהה בין האצבע המורה לאמה, אחיזה אמצעית בין האמה לקמיצה, ואחיזה נמוכה בין הקמיצה לזרת.
האחיזה הבסיסית היא כשהחרוז בצידה הפנימי של היד, ואילו כאשר החרוז מוחזק בין שתי אצבעות אך בצידה החיצוני של היד הדבר מכונה פייקי (fakie)
התרגילים משתמשים על פי רוב במומנטום הנוצר מסיבוב החרוזים.
תרגיל בסיסי הוא ביצוע ריבאונדים (Rebounds) - הקפצת החרוז החופשי מצד לצד של היד באמצעות אחיזת החרוז השני ונענוע של פרק כף היד.
תרגילים אחרים כוללים ליפוף, העברת הבגלרי מאצבע לאצבע במעלה או במורד האצבעות וכו'.
בגינרס הוא סרט דרמה קומית רומנטית אמריקאי משנת 2010, שנכתב ובוים על ידי מייק מילס.
הסרט מבוסס על חוויותיו האישיות של מילס, כאשר אביו יצא מהארון בגיל 75, חמש שנים לפני מותו.
בתפקידים הראשיים מככבים יואן מקגרגור, כריסטופר פלאמר ומלאני לורן.
הסרט עוקב אחר אוליבר, מעצב גרפי המתמודד עם גילויו המאוחר של אביו כהומוסקסואל ועם מחלתו הסופנית, תוך כדי ניסיון לבנות מערכת יחסים רומנטית חדשה עם אנה, שחקנית צרפתייה.
הסרט הופק בתקציב של 3.2 מיליון דולר והכניס כ-14.3 מיליון דולר ברחבי העולם.
לאחר הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2010, הלוס אנג'לס טיימס תיאר את בגינרס כ"סרט סוער ומלא לב" עם צוות שחקנים שיש לו "תחושת אחריות חזקה כלפי עמיתיהם בעולם האמיתי".
כריסטופר פלאמר זכה לשבחים רבים כולל זכייה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט מתאר את סיפורו של אוליבר, מעצב גרפי בן 38 מלוס אנג'לס, המתמודד עם מות אביו, האל.
לאחר מות אמו, אביו של אוליבר מגלה לו שהוא הומוסקסואל ומתחיל לחיות את חייו בצורה פתוחה יותר, כולל כניסה למערכת יחסים עם גבר צעיר בשם אנדי.
במקביל, האל מאובחן כחולה בסרטן סופני.
הסרט משלב בין זיכרונותיו של אוליבר על אביו לבין ניסיונותיו לבנות מערכת יחסים עם אנה, שחקנית צרפתייה שהוא פוגש במסיבה.
יואן מקגרגור – אוליבר, מעצב גרפי המתמודד עם מות אביו ומערכת יחסים חדשה.
כריסטופר פלאמר – האל, אביו של אוליבר, שיוצא מהארון בגיל מאוחר ומתמודד עם מחלת הסרטן.
מלאני לורן – אנה, שחקנית צרפתייה המפתחת קשר רומנטי עם אוליבר.
גוראן וישניץ' – אנדי, המאהב הצעיר של האל.
מרי פייג' קלר – ג'ורג'יה, אמו של אוליבר.
הסרט "בגינרס" זכה לביקורות חיוביות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 85% המבוסס על 161 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט חוקר את עומק הרומנטיקה המודרנית הרב-דורית עם שנינות ועומק".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 81 מתוך 100, המבוסס על 36 ביקורות, המעיד על "שבחים אוניברסליים".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה, וכתב: "זוהי אגדה אופטימית עם סגנון עליז".
פיטר דברוג' מ-וראייטי תיאר את הסרט כ"מרגש עמוקות ואישי באופן מפתיע".