tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמצאו שרידים רבים של מבנים ובניהם חלק ממבנה גדול שנתחם בקיר אבן רחב ומפנים לו נמצאו חדרים וחצר שרוצפה בלוחות אבן ונקבעו בה תנורים בנויים מטין.
אולי שימש המבנה כמרכזה של אחוזה חקלאית.
במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס, ניטש היישוב שבחורבת עוצה ובאותו זמן ניטש גם היישוב הסמוך שבתל כיסאן.
באותה עת מתרחבת העיר ההלניסטית הגדולה של עכו ונראה, על כן, שהיגרו אליה תושבי היישובים הקטנים שבשכנותה.
מהתקופה הרומית: שרידים מעטים נמצאו בשטחים H-J ובשטח AB לא נמצאו כלל עדויות ליישוב בתקופה זו.
על היישוב מעידים גם קברים שנמצאו בשטח F ומערת הקבורה שנחשפה בעונת החפירות הראשונה.
התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית..
בראשית המאה ה-4 לספירה נוסדה באתר תעשיית כלי חרס ושרידי תעשייה זו היו המרכיב השולט בממצאי התקופה הרומית והביזנטית.
שרידי שכבות 9 ו-8 נמצאו בשטח מצומצם ושרידי שכבה 7 נחשפו בכל תחום החפירה בשטח A-B.
בשטח זה נמצאו רק שרידי בניה דלים שיש לשייך לשכבה 6. בשטחים E-J במישור שמדרום לתל נמצאו שרידים עשירים מימי שכבה 6.
הקדרות תפסה, כאמור, מקום חשוב בכלכלת תושבי האתר בימי שכבות 7–9, ובחורבת עוצה נתגלה מכלול ייחודי של עדויות לתהליכים השונים של תעשיית כלי החרס.
מכלול זה כולל: מצבורים של שאריות חומר גלם להכנת הטין, חול שהובא משפת הים ויועד לחיסום הטין, חדר ללישת הטין, אבניים ליצירת הכלים, חדרי עבודה של הקדרים וכלים לעיצוב ועיטור המוצרים בהיותם "קשים כעור", כבשני יוצרים ומצבורי פסולת של כלים שנפסלו לאחר השרפה.
אחד מהכבשנים הוסב לברכה אליה ירדו מדרגות.
אפשר שהיה זה מקווה טהרה או בריכה ששימשה בעת פילום הטין.
נראה שבימי שכבה 6 לא נמשכה תעשיית הקדרות באתר ועל פן אחר בכלכלת תושבי המקום מעידים שרידי בתי בד שנתגלו בשטח G.
ממצא ייחודי, שעלה מחפירת שכבה 8, זו קבוצה של כני חרס שיועדו להצבת נרות.
על אחד מהכנים חרוטה המילה שבת.
נראה שכנים נועדו לשימושם של יהודים שרצו להאריך את משך בערתם של נרות המאור בשבת.
הגדלת כמות השמן ששימש לבערת הנר התאפשרה על ידי פתיל שהוליך ממכל שמצוי בהיקף הכן אל עין הנר ומשם אל פי הנר.
ממצאים נוספים שנחשפו באתר קשורים, גם כן, לעולם היהודי וביניהם נציין דגמים מסוגננים של מנורות שצוירו על רבים מהקנקנים.
ממצא ייחודי ונדיר מתקופה זו הוא חותם לחם שבחזיתו מנורת שבעה קנים
במערת הקבורה שממערב לאתר נמצאו ארונות חרס רבים וכן גלוסקמת חרס לליקוט עצמות.
מכלול החפצים שנמצא במערה דומה לזה שנמצא בקברים יהודיים באזור ההר של הגליל ושונה מזה של הקברים הפניקיים שרבים מהם נחשפו בגליל המערבי.
מן המקורות ההיסטוריים של ימי הביניים מסתבר כי באתר של חורבת עוצה הייתה התיישבות פרנקית בימי ממלכת ירושלים הצלבנית, במאה ה-12, באותה עת נקרא המקום לה הָדיה" (La Hadia) או "קָסָלֶה דה לה הָדי" (Casale de la Hadie) (היגוי צלבני לשם הערבי עיאדיה).
בשנים 1189–1191 התחוללו באזור קרבות ממושכים בין צבאות הצלבנים ובין צבא המוסלמים בפיקוד צלאח א-דין שמטהו הוקם סמוך למקום.
לאחר ניצחון הצלבנים במצור על עכו, נרצחו ליד עיאדיה אלפי שבויים מוסלמים.
ממקור צלבני משנת 1254 ניתן להסיק כי המקום נושב שנית ונקרא שוב La Hadia.
המקום היה בידיים צלבניות עוד בשנת 1283, עת נערך חוזה שלום בין הצלבנים והממלוכים.
ממצאי החפירה מעידים שבימי השלטון העבאסי או הפאטמי (מאות 9–11) התחדש היישוב באתר של חורבת עוצה משלב זה נמצאו רק חרסים שלא ניתן לקשור אותם לשרידים אדריכליים.
בימי שכבה 4 הוקם במקום מבנה חווה גדול מידות שממנו שרדו יסודות איתנים, רצפות ונידבכם התחתון של הקירות.
המבנה של שכבה 4 נהרס, ככל הנראה בימי מלחמותיו של צלאח א-דין.
בימי שכבה 3 שוקם המבנה של שכבה 4 בטכנולוגית בניה דומה.
לשכבות 2 ו-1 יש לקשור פעילות של מתיישבי ארעי שהשתכנו במקום לאחר נטישת המבנה של שכבה 3. המתיישבים השתמשו בחללים שפונו בין שרידי המבנה והותירו אחריהם מעט שרידים של בניה דלה.
על פי כלי החרס ניתן לתארך שכבות דלות אלה למאות ה-14 – 15.
חורבת עומרית היא אתר ארכאולוגי שבו שרידי מקדש רומי המתוארך למאה הראשונה לספירה.
האתר שוכן למרגלות הגולן בתחום שמורת נחל חרמון, בין היישובים כפר סאלד מדרום ושאר ישוב מצפון, ובצמוד לקבר נבי יהודה.
המקדש נהרס ברעידת אדמה בשנת 363 לספירה.
לאחר מכן, בראשית התקופה הביזנטית, נבנתה בשטחו קפלה קטנה שעשתה שימוש חוזר באבניו.
האתר התגלה בשנת 1989 לאחר שרפה שהתרחשה במקום שבעקבותיה נחשף קטע של קיר מבנה.
האתר שוכן על קצה גבעה בגובה 159 מטר, צופה מערבה לכיוון בקעת החולה.
מצפון לאתר נמצאים שרידי דרך רומית קדומה.
החפירות במקום החל בשנת 1999 על ידי משלחת מקולג' מקאליסטר מסיינט פול שבמינסוטה, בראשותו של פרופ' אנדרו אוורמן (Andrew Overman).
במשלחת השתתפו מספר קולג'ים נוספים קולג' קרתגו מקנושה ויסקונסין שהצטרף לפרויקט בשנת 2006, קולג' קווינס מניו יורק וממכללת תל-חי בישראל.
האתר נחפר במשך מספר עונות, והחפירה עדיין לא הסתיימה.
במהלך החפירות התגלה באתר מתחם של מקדשים שנבנו בתקופות שונות אחד בתוך השני.
על פי השערת החוקרים המקדש הקדום הוא מאמצע המאה הראשונה לפנה"ס.
התיארוך נעשה על פי פרסקו שנמצא באתר על גבי קירות המבנה ורצפתו.
המקדש השני מתוארך לסופה של המאה הראשונה לפני הספירה.
זהו המקדש שבנה הורדוס באזור הבניאס לכבודו של הקיסר הרומי אוגוסטוס קיסר.
קיומו של מקדש זה מופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו.
הורדוס בנה ארבעה מקדשים, את בית המקדש בירושלים, מקדש בקיסריה, מקדש בסבסטיה ומקדש באזור הבניאס.
במשך השנים, בניגוד למקדשים האחרים, מקומו של המקדש לא היה ידוע.
המקדש השני נבנה על גבי המקדש הקדום ששולב במבנה.
הוא שכן מתחת לרצפת מקדשו של הורדוס והגישה אליו הייתה דרך גרם מדרגות.
המקדש של הורדוס נבנה על גבי פודיום שגובהו היה 2.5 מטר והוא נבנה באבני גזית.
בחזית המבנה הייתה רחבה גדולה בנויה אבני בזלת.
מהרחבה הוביל גרם מדרגות רחב למקדש.
יוספוס מתאר את המקדש בקדמוניות היהודים, 15. הוא מציין שהמקדש נבנה מאבן לבנה בארצו של זנודורוס (היה שליט בממלכה היטורית) ליד המקום הנקרא פניאון.
המקדש שנבנה על גבי הפודיום הוא בצורת מלבן.
בחזית המקדש ניצבו ארבעה עמודים (חלק מעיצוב הדיסטילוס אינ-אנטיס).
המבנה עבר שיפוץ בתחילת המאה ה-2, בשלב זה הוא הוקף בעמודים עם עיטורים קורינתיים.
לאחר שהמקדש נהרס ברעידת האדמה של שנת 363, נבנתה בשטחו כנסייה שעשתה שימוש חוזר באבני המקדש.
בין השרידים באתר ניתן לראות עמודים, קירות וכן כותרות קורינתיות, מזבח ובסיס לפסל.
כמו כן יש מן האתר תצפית נוף מרשימה לכיוון עמק החולה ומקורות הירדן.
חורבת סרגונה היא חורבה בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, בסמוך למושב הזורעים.
שמה המקורי הוא "ח'רבת סרג'ונה", והיא נזכרת בשם זה במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
החורבה קרויה על שם יישוב המוזכר בתלמוד בשם "סירגוניה", ובגרסאות אחרות "סרונגין" ו"סרונגיה", שהיה ביתו של רבי אבא סרונגיה..
בתלמוד הירושלמי מצוין כי "באר מרים" שבים כנרת מכוונת כנגד השער המרכזי של "כנישתא עתיקתא דסרונגין".
לדעת צבי אילן, ייתכן כי הכוונה לבית כנסת של אנשי סרגונה שישבו בטבריה משום שלא ניתן לראות את הכנרת מחורבת סרגונה.
בחורבה שרידי מבנים, בריכה חצובה ובנויה, וכן אבני גזית, אשר לפי ההשערה שימשו את בית הכנסת של היישוב.
חורבת עטוש (ח'רבת עטושה במקור) היא חורבה בשיפולי בקעת יבנאל שבמזרח הגליל התחתון, המזוהה עם היישוב התלמודי "עטוש" (או כפר עטוש).
יישוב זה נזכר במקורות חז"ל כמקום מוצאו של האמורא מהדור השלישי והרביעי רבי יצחק עטושיא, אשר פעל באזור טבריה.
באתר נמצאו אבני גזית ושרידי פסיפס, וכן מצויים בו בריכה מטויחת ושרידי מבנים.
כקילומטר מצפון לחורבה נמצאת חורבת אבצם.
חורבת כנף (חֻרְבַּת כָּנָף) הוא אתר ארכאולוגי בדרום רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד, וכן בית כנסת קדום.
החורבה שוכנת על שלוחה בגובה של כ-190 מטרים מעל פני הים, למרגלות המושב כנף, וכארבעה קילומטרים ממזרח לחופי צפון מזרח הכנרת.
בית הכנסת שבאתר נחקר עוד בשנות השבעים של המאה ה-19, ועל שרידיו נבנה בתקופה זו מבנה מודרני, ששימש כמחסן.
מידותיו של בית הכנסת הן כ- 13 על 16 מ"ר, וחזיתו למערב.
בית הכנסת היה עשוי כולו מאבני גזית העשויות בזלת.
באתר נתגלו כותרות ומזוזות מעוטרות בשריגי גפנים, ומעל למשקוף בית הכנסת נתגלתה כתובת הקדשה בארמית.
כתובת זו נחשפה לראשונה בידי החוקר לורנס אוליפנט, ופורסמה בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 בידי פרופ' אליעזר ליפא סוקניק שסייר במקום.
על בסיס הממצאים באתר, תוארכה הקמתו של בית הכנסת לראשית המאה השישית לספירה הנוצרית.
מתחת לחורבות מתקופה זו, נמצאו בחפירות שנערכו במקום גם שרידי יישוב קדומים יותר, החל מתקופת ההתנחלות (המאה ה-12 לפני הספירה).
כשני קילומטרים ממזרח לאתר נמצאו שרידי בית הכנסת העתיק בדיר עזיז (שנקרא במקור לפי הכתובת שנמצאה במקום - עזיזו).
חורבת ממלח (ח'רבת ממליא במקור) הוא אתר ארכאולוגי במזרח הגליל התחתון, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת קדום.
החורבה ממוקמת על גבעה ברום של כ-120 מטרים מעל פני הים, בסמוך ממערב לכביש 65, כשני ק"מ מצפון מזרח ליישוב מסד וכשני ק"מ מדרום מזרח ליישוב טפחות.
הוצע לזהות את החורבה עם היישוב מלחיא הנזכר בתלמוד, וכן עם היישוב ממלח או ממליח הנזכר אצל אלעזר הקליר ובכתבי הגניזה הקהירית כמקום מושבה של משמרת הכהונה חזיר.
בחורבה נתגלו שרידי בית כנסת קדום ומערכת של מחילות מסתור, שלידה בור מים מטויח.
באתר בית הכנסת, שחזיתו פונה דרומה לעבר ירושלים, אותרו שרידים ארכיטקטוניים המאפיינים בתי כנסת באזור, ובהם אבני גזית, מזוזות מעוטרות, משקופים ועמודים.
חורבת עורמה (ידוע גם בשם תל ארומה) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בכיפה של ג'בל עורמה, בגובה 843 מטר מעל לפני הים, כ-1.5 ק"מ צפונית-מערבית לכפר עקרבה, ודרומית-מזרחית לאיתמר.
במקום נמצאו שרידי מבצר חשמונאי מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
באתר נערכו שני סקרים ארכאולוגים, בשנות ה-60 של המאה ה-20 בידי המשלחת הארכאולוגית של דרו-מקורמיק מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח, ובשנת 1968 במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל.
מסקנת שני הסקרים הייתה, שהאתר הוא מבצר ובו מתקני-מים רבים.
באתר נסקרו: בצד מזרח קו החומה, במפלס נמוך משיא התל, חלקלקה שמקיפה את התל מכל צדדיו.
בתחתיתו פיר חצוב, אשר שימש גם מחצבה לאבני בניה.
בקצהו הדרומי מבנה מבוצר ובו שני שלבים: השלב העליון בנוי אבני גזית בעלות סיתות שוליים, והתחתון בנוי בנייה גסה.
שלושה בורות פתוחים במדרון הדרום-מערבי של הכיפה הצפונית ואמת מים (מערכת מים הדומה למערכות באלכסנדריון והורקניה).
במקום נאספו בין השאר חרסים מהתקופה הרומית הקדומה.
קרמיקה מהתקופות ההלניסטית והרומית המאוחרת, ושבר של כלי חרס מסוג "טרה סיגילטה" (קרמיקה עם גלזורה שבמאה הראשונה לספירה נחשבה לסוג מובחר).
באוקטובר 1984 נמצאו במדרון המערבי והצפוני של חורבת עורמה תשעה מטבעות של דמטריוס השני המתוארכות בין 138 ל-146 לפני-הספירה.
לאור דמיונו למבצרי המדבר של החשמונאים, המבצר ככל הנראה הוקם על-ידם במטרה להגן על עקרבה, והחזיק בו גם הורדוס.
עקרבה נזכרת במקורות החל מתחילת התקופה הפרסית בארץ ישראל.
חשיבותה עלתה בתקופה ההלניסטית כשהפכה לבירת מחוז (טופרכיה).
בתיאוריהם של יוסף בן מתתיהו ופליניוס הזקן נזכרת עקרבה כבירתה של טופרכיה מצפון לירושלים.
בתקופת הנציב ונטידיוס קומאנוס, בשנת 51 לפני הספירה, נזכרת עקרבה כאזור שבו אירעו מהומות וחיכוכים בין היהודים, תושבי המחוז, לבין השומרונים, מצפון.
לאחר המרד הגדול ירדה חשיבותו של האזור והמבצר ננטש בהדרגה.
באונומסטיקון של אוסביוס ובמפת מידבא האזור עדיין נקרא עקרבטני, אך כבר כפלך שבוטל מבחינה מינהלית וסופח לטופרכיה של שכם.
בתחילת שנת 2020 נהרס האתר על כל ממצאיו על ידי פלסטינים תושבי האזור והונף במקום דגל הרשות הפלסטינית, ובשלהי שנת 2021 נבנה באתר מסגד בשם 'מסגד השהידים'.
באוגוסט 2022 הכריזה הרשות הפלסטינית כי בכוונתה להקים במקום גן ארכאולוגי חדש על חורבות העתיקות הישראליות שבמקום..
בהמשך השנה נסלל כביש אל מעלה התל על ידי הרשות הפלסטנית, תוך הטעית כוחות צה"ל והרס של ממצאים ארכאולוגים במקום.
נכון לדצמבר 2025, הדגל של הרשות הפלסטינית נקרע, וטרם חודש.
האתר נמצא על כיפה של ג'בל עורמה, ההר הגבוה בסביבה, שאוכף מחבר אותה אל המשך הרכס.
המקום צופה אל עבר שכם, המרוחקת כ-8 ק"מ מצפון.
סביב ההר נובעים סדרה של מעיינות.
מצפון "עין אום אל ג'רב", מדרום "עין טרטלה" וממערב "עין ר'ולים".
מעיין בעל 3 נקבות שאורכן כ-10 מטר כל אחת, המשמש כמקור המים של כפר ביתא שממערב.
ב-2001 הוקם, כ-500 מטר מצפון לחורבת עורמה, המאחז "חוות אלומות", בו מנחת מטוסים מאולתר שהוקם על ידי ידידיה משולמי, טייס מסוקי קרב תושב המקום.
בעקבות הסכמי אוסלו, החורבה ממוקמת בשטח B, שנמצא תחת שליטה צבאית ישראלית ושליטה אזרחית פלסטינית.
בסוף 2019 החלה מועצת הכפר הסמוך ביתא בעבודות וסלילת כביש תוך הרס עתיקות נרחב, ב-11 במרץ 2020, התקיים סיור מחאה של מתנחלים.
בעקבות הפגנות של פלסטינים, עשו שוטרי מג"ב וחיילים שימוש בירי חי, גז מדמיע וכדורי גומי ומוחמד המאייל, נער בן 15, נהרג לאחר שנפגע מראשו מירי.
לפי משרד הבריאות הפלסטיני, כ-16 מפגינים נוספים נפצעו, לפחות שניים נוספים מירי.
במאי 2020 סללה הרשות הפלסטינית כביש לאתר.
חורבת חשק (Khirbet Heshek - Hesheq) (ערבית: قصر العشاق קסר אל-עשאק) (בגוגל Khirbet Hahk) היא חורבה קדומה במערב הגליל העליון, כקילומטר מדרום-מזרח ליישוב לפידות והשדות של כפר כיסרא, מצפון לדיר אל-אסד, בלב חבל תפן בגליל המערבי.
האתר הוא שלוחה טרשית של רכס כישור בלב גוש תפן (נ"צ 1756/2619) על מזלג וואדיולת של נחל בית העמק ונחל חשק שהוא יובל שלו.
החורבה כ-500 מטר מעל פני הים.
החורבה צופה לכיוון דרום אל נחל בית העמק (ואדי מג'נונה) ולכיוון צפון לנחל חשק.
מרחוק, מעבר לוואדי בית העמק, תשקיף עלינו חורבת תפן, בעבר מצודה הלניסטית - רומית, הממוקמת בנקודה אסטרטגית מעל ערוצו של נחל בית העמק.
תפקידה של מצודת תפן הייתה בלימת כיבוש מכיוון מערב של העיר עכו (פטולמאיס).
חורבת חשק נמצאת 200 מ' צפונית לחורבת מחוז.
בחורבת חשק ישנו רק מבנה אחד (כנסייה) לעומת המבנים הרבים בחורבת מחוז.
סביר שמקימי הכנסייה בחורבת חשק היו תושבי חורבת מחוז.
בתקופה ההלניסטית כאו היה הגבול המערבי של ממלכת החשמונאים.
האתר אוכלס לראשונה בתקופה הביזנטית (במאות ה-4 עד ה-6 לספירה) והתפתחה עם אוכלוסייה נוצרית.
בעבר הייתה סברה שהיה מנזר במקום, אך היום סוברים שלא היה מנזר בחורבת חשק.
היישוב נהרס ונעזב כמו יישובים אחרים באזור בתחילת המאה השביעית – בפלישה הפרסית 614 או בפלישה המוסלמית 638. בתקופה הצלבנית הכנסייה שוקמה.
כמה שנים לאחר הנטישה עמדה הכנסייה בשממונה, ואז הושחתו דמויות האדם בפנלים שבכנסייה, והמקום הועלה באש.
חורבת חשק משמרת את השם הערבי.
בערבית שמה של החורבה הור '(קסר אל-עאשק)' – "ארמון החשק" שהוא תרגום מדויק יותר מ"אהבה".
נוקדי הסביבה מספרים שהחורבה הייתה מקום מסתור אהבה בין רועים לרועות מהאזור.
רפי פרנקל בשנות ה-70 של המאה ה-20. פרנקל הציע על סמך צורת הקשתות שהחלק התחתון הוא מן התקופה הביזנטית וחלק העליון ומאגר המים במערב הם מן התקופה הצלבנית.
בסוף שנות ה-70 נערך שוב סקר על ידי לדרמן ואביעם.
סקר הארכאולוגי בגליל המערבי נערך בשנים 1985-1988. ד"ר מרדכי אביעם עשה במקום 3 עונות חפירה בעזרת נערים.
נחשפה כנסייה עם פסיפסים, עמודים, כותרות קורינטיות, קבר, בור מים יפה עם קשתות, שרידים מקודשים בעלת פייה ליציקת שמן, וכן 6 כתובות.
אביעם קבע שהמבנה היה כנסייה וכולה מן התקופה ביזנטית.
בקיץ-סתיו 2018 מתוכננת חפירה נוספת לוודא אם קיימת עוד כנסייה בחורבת חשק.
התגלית המיוחדת של חורבת חשק היא ריבוי הכתובות.
בכנסייה נחשפה רצפת פסיפס עם חמש כתובות ביוונית, רובן מוקדשת לבונה הכנסייה דמטריוס ולבני משפחתו, כמו גם לקדושים גיאורגיוס וסרגיוס.
הכתובות פוענחו על ידי די סנגי (Di Sengi).
בכתובת אחת מופיע פסוק מספר תהילים "אוהב ה' שערי ציון מכל משכנות יעקב".
כתובת שישית התגלתה על גבי מזבח קטן מאבן שיש, וכתובה לטינית.
מזבח זה מפתיע שכן הכתובת בו מוקדשת לשלושה אלים – אל השמש, ונוס ומרקיור.
הכתובת רשומה בצורה מקוצרת ומאפיינת את התקופה הרומית.
מן הכתובות למדים שאבי המשפחה היה שמי.
הופעת סרגיוס בחורבת חשק קשורה לקרבת המקום למרכז העירוני הגדול של עכו.
הקדשת הכנסייה לגיאורגיוס על ידי בוניה דימטריוס: " הוי ה' אלוהי הקדוש המהולל גיאורגיוס, זכור לטוב את עבדך דימטריוס אשר בנה בנין קדוש זה, את גיאורגיוס בנו ואת כל בני ביתו".
מיקום: באפסיס הדרומי – הקדשה לבני משפחתו של בונה הכנסייה: " למען ישועת דימטריוס השמש, גיאורגיוס בנו ולמנוחת סומאס אביו ודימטריוס ותיאודורה ילדיו".
מיקום: בכניסה המערבית צפונית – תאריך בניית הכנסייה: " לישועת דימטריוס השמש וגיאורגיוס בנו וכל בני ביתם, כל העבודה הושלמה בחודש אפריל בשנת 582 לאינדיקציה ה-12".
(519 לפי ספירת הבישופות של ציפורי).
מיקום: בכניסה המערבית דרומית – תהילים פ"ז 2 : " אוהב ה' שערי ציון מכל משכנות יעקב".
מיקום: בכניסה לאפסיס הדרומי – הקדשה לקדוש נוצרי נוסף – סנט סרגיוס: " הוי ה' אלוהי הקדוש סרגיוס, רחם על עבדך דימטריוס השמש, על גיאורגיוס בנו ועל כל בני ביתם".
(כנראה הוקדש האפסיס הדרומי לקדוש זה.
כאן באפסיס נמצא רליקואריום נוסף, דומה לזה שנמצא באפסיס המרכזי).
מיקום: נייד – כתובת לטינית חרוטה על שיש: " ...
כומר של יופיטר אופטימוס מקסימום היליופוליטנוס, של וינוס ושל מרקיור, המפקד של המושבה (קולוניה), לישועתו ולישועת אשתו יוליה קוריה ובניו, ביצע את נדרו בלב חפץ".
מן הסתם בתקופה הביזנטית לא ידעו תושבי מחוז לקרוא את הכתוב על האבן).
פסיפס הסיטרה הדרומית מורכב מצמה של אבנים בארבעה צבעים אפור-כחלחל, לבן, כתום, ואדום במסגרות מרובעות עם מעוינים וצלב בתוך עיגול.
בפסיפס של אולם התווך יש שטיח של צלבים מסוגננים בצבע אדום.
במרכז כל צלב יש מעוין שבמרכזו ארבעה צלבים קטנים סביב נקודה לבנה.
בפסיפס האפסיס המרכזי רוב שטחו נהרס.
הפסיפס שבין העמודים - נחשפו שלשה שטיחים במרווחים בין העמודים.
פסיפס הגלריה - על סמך קטעי פסיפס שהתגלו במפולת הגלריות ניתן להניח שפסיפס הגלריה הדרומית היה זהה לפסיפס הסיטרה הדרומית.
בחורבת חשק ישנו רק מבנה אחד – זוהי כנסייה מבודדת שנמצאת כ-250 מ' צפונית לחורבת מחוז.
השטח ביניהם הוא טרשי ואין כל שביל סלול בין הכפר למבנה.
הכנסייה בחורבת חשק נחפרה בשנים 1985-1988. אורכו של המבנה 21 מ' ורוחבו 17 מ'.
מבנה הכנסייה כולל בסיליקה, נרתקס ואטריום, כאשר האטריום והנרתקס נבנו מעל מאגר המים.
אורכו של אולם הכנסייה כ-11 מ' ורוחבו 8.5 מ'.
הוא מחולק לשתי סיטרות, שרוחב כל אחד 2 מ' ואולם התווך 4.5 מ'.
האפסיס המרכזי אל מול הפתח הראש השתמר באופן יוצא מן הכלל.
שרידיהן של הגלריות שנישאו מעל שורת העמודים נמצאו על הרצפה, ולא נשדדו, יחד עם חלק עמודים ורעפי חרס.
הכנסייה היא מבנה האבן דו - קומתי - בסגנון כנסייה ביזנטית.
שהמבנה הוא יחידה שנבנתה במכלול אחד.
הכנסייה הוקמה סמוך לצוקי נחל חשק.
הכנסייה באתר היא הכנסייה הביזנטית השמורה ביותר בצפון הארץ, והיחידה שהיו לה שתי קומות.
הפתח היחיד נמצא בצד צפון.
הכנסייה בנויה מעל חדר קבורה ובור מים תת-קרקעיים עם קימרון.
גובה הכניסה לבור המים חייב את הנכנס להתכופף - זה טיפוסי לבורות מים בכנסיות אחרות בתקופה הביזנטית בגליל.[2] מבנה האבן של הכנסייה המתוארכת למאה השישית לספירה.
פסיפס ב-nartex של הכנסייה מציין שתאריך הבנייה היה ב-518 לספירה.
בקומה התחתונה נמצא חדר עם קימרון שכנראה היה קריפטה או בור מים.
בקיר המערבי של הכנסייה יש ארבעה פתחים.
מתחת לסיטרה הדרומית נמצא פתח לחלל הקריפטה - חדר הקבורה חצוב בחלקו בסלע הטבעי, ובצמוד אליו נמצא מאגר מים (10 מ' אורך 3.4 מ' רוחב) שתיקרתו נישאת ע"י קשתות אבן.
חדר הקבורה ומאגר המים הם ה"פודיום" של הכנסייה.
דפנות המאגר מכוסות שכבת טיח ובה חרסים מן התקופה הביזנטית.
בגג המאגר נחשף פתח לשאיבת מים.
בין שני קמרונים נוצר מפתח וגומחה חצי עגולה שייתכן ששימש מקום תפילה - קפלה.
על גבי אחד הקמרונים התגלה חרותת של שני טווסים הפונים זה אל זה המחזיקים זר בפיותיהם .
באתר נחשפו עמודים באתרם ועמודים נפולים, כותרות מעוטרות, יציעים, שלשה אפסיסים (גומחה) בקיר המזרחי, ואבן גדולה ששימשה כנראה בסיס לשולחן המזבח.
באולם התווך נשתמרה רצפת הפסיפס מעטורת בארבעה צבעים בכתובות ובצורות גאומטריות - ללא דמויות בעלי חיים או אנושים.
כתובת ליד המזבח המקדישה את הכנסייה לגיאורגיוס הקדוש ובני ביתו.
זה גיאורגיוס הקדוש שנולד, חי ונקבר בעיר לוד.
חוקרים הסיקו שזוהי כנסייה פרטית, שנועדה להנצחה משפחתית.
האמנות בכנסייה מבטא פשטות כפרית עד כדי רשלנות.
בחפירה התגלו שברי לוחות אבן גיר מעוטרים בדמויות בעלי חיים שהושחתו.
משקוף הכניסה היה באתרו לפחות עד שנת 1978 ,ועליו נחקק צלב ובמרכזו חור לקיבוע צלב מתכת.
בכנסייה התגלו עמודים, כותרות קורינתיות – שעוטרו גם בצלבים – וקטעים רבים של רצפת פסיפס צבעונית מעוטרת בדגמים גאומטריים.
התגלו באתר רליקווריומים (תיבות לשמירת חפצים מקודשים).
שילוב הקבר, הכתובת הגדולה (אורכה 8.2 מ'), והרליקווריום שבאפסיס, מרמזים כי זו כנסיית הנצחה לקדוש, וכפי הנראה הוקמה ע"י משפחה עשירה, אולי מן היישוב הסמוך בחורבת מחוז.
"דמטריוס הדיאקון וגיאורגיוס בנו בנו את המקום הקדוש הזה לכבודו של גיאורגיוס הקדוש ולכבוד כל בני ביתם"
ייתכן שהייתה מסורת מקומית לדמות הזאת.
מאידך ייתכן שדמטריוס הדיאקון, מייסד הכנסייה, החליט לקרוא לבנו על שם קדוש זה ולכן הקדיש את הכנסייה המשפחתית שבנה על שם הקדוש החביב עליו.
מבנה הכנסייה הוקם בסוף המאה החמישית-ראשית המאה השישית לספירה.
אחת מהכתובות נוקבת בחודש אפריל בשנת 582 לאינדיקציה ה-12 כתאריך סיום העבודה.
לפי הלוח הגריגוריאני, מדובר על שנת 519 לספירה.
(לפי אביעם ודע-סגני על פי המניין הפומפואני הנהוגה בבית שאן בירת הפרובינציה של פלשתינה סקונדה.) אבל אפשר לפענח גם 535 לסה"נ לפי המניין של עכו.
טרם הוהר אם חבל תפן הייתה שייכת לתחומה של עכו או לשטחה של בית שאן בתקופה זו.
מצב ההשתמרות הטוב במיוחד של חורבת חשק ומציאת רוב הפריטים האדריכליים מאפשרים שיחזור מלא של מבנה הכנסייה, מקרה נדיר בארכאולוגיה של ארץ ישראל.
זהו המבנה הראשון בארץ שנמצאו בו שרידים מוגדרים וברורים של גלריות מעל קומת העמודים.
זוהי הכנסייה השמורה ביותר שהתגלתה עד עתה בצפון הארץ.
זוהי הכנסייה היחידה המוכרת לנו שנועדה להנצחה משפחתית ונמצאו עדויות שהיא פרטית.
ייתכן שהיה במקום קבר או סרקופג משפחתי עוד לפני הכנסייה.
אכן נמצא סרקופג מעבר לנחל חשק מול חורבת מחוז.
היא הוקדשה ליותר מקדוש אחד.
היא בנויה משילוב אבני גזית מאבן גיר מקומי ואבנים קטנות ומלט - שיטה שאיה מוכרת מאתרים באזור הגליל.
ב- 7 בספטמבר 2015, שודדי עתיקות עקרו במכות מכוש את רצפת הפסיפס המפוארת מהמאה ה-6 שבכנסייה.
השודדים גם הפילו את עמודיה.
שודדים היו שני בני מיעוטים צעירים בשנות ה-20, תושבי הכפר כיסרא הסמוך.
בחורבת חשק למרגלות החורבה לצד השביל פורח האירוס הנצרתי – מקבוצת אירוסי ההיכל, פרח ייחודי לארץ ישראל.
זוהי האוכלוסייה היחידה שנמצאת מערבית לקו פרשת המים.
כנראה שהם הובאו לכאן בעבר, והם אינם צומחים כאן באופן טבעי.
מוסלמים נוהגים לשתול אירוס נצרתי בבתי קברות.
אוכלוסיות מסוימות הובאו למקומן על ידי האדם.
פריחת האירוס הנצרתי חלה בחודש מרס.
רוב השטח נטוע בכרמי זית וגפן.
בטראסות שבין עצי הזית, פורחים בה בעת גם כלניות בשלל צבעים, כרמלית נאה ושקדיות.
מדרונות תלולים של חורש ים-תיכוני מפותח (בין היתר עצי אדר סורי ושיחי מורן החורש).
סבכי החורש מהווים מקום מחסה לחזירי בר, תנים ודלקים.
האתר ישב על מסלע קשה וקרקע טרה רוסה.
זהו אזור של טרשים - מסלע גירני חשוף שעבר המסה קרסטית.
הוא אינו שופע במעיינות, אין בו אדמה חקלאית רבה ולכן קשה להתיישבות.
עקב מחסור המעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז בורות מים רבים.
בכביש 854, בין כרמיאל לתפן, שני ק"מ דרומית ליישוב לפידות חונים במפרץ חנייה מכורכר בעיקול.
חמש מאות מטר עליה רגלית (כ- 20 דקות), בין כרמי זיתים סבך וטראסות האבן הישנות, צפונה על השלוחה, בשביל המסומן ירוק.
בשטח בורות מים רבים ועשבייה גבוהה.
עונה מומלצת: אביב - בחודש מרס פורח האירוס הנצרתי.
בעונת המסיק יש הרבה מוסקים ואפשר לחוש את האווירה של המסיק.
חורבת מחוז היא חורבה עתיקה הממוקמת מדרום-מזרח ליישוב לפידות והשדות של כפר כיסרא, מצפון לדיר אל-אסד, בחבל תפן שבגליל המערבי.
החורבה צופה לכיוון דרום נחל בית העמק (ואדי מג'נונה) ולכיוון צפון לנחל חשק.
החורבה צופה לכיוון דרום אל נחל בית העמק ולכיוון צפון לנחל חשק.
בסמוך לחורבת מחוז, מעבר לוואדי בית העמק, נמצאת חורבת תפן, בעבר מצודה הלניסטית - רומית, הממוקמת בנקודה אסטרטגית מעל ערוצו של נחל בית העמק.
ייעודה של מצודת תפן הייתה בלימת כיבוש העיר עכו מכיוון מערב.
החורבה נמצאת במרחק 200 מטר מכביש 854 ונמוכה יותר מחורבת חשק (קסר אל-עשאק).
היישוב ישב על מסלע קשה וקרקע טרה רוסה.
עקב מחסור במעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז בורות מים רבים.
בתקופה ההלניסטית המקום היה הגבול המערבי של ממלכת החשמונאים.
היישוב הוקם בתקופה הרומית והתפתח בתקופה הביזנטית עם אוכלוסייה נוצרית.
חורבת מחוז היא חורבה גדולה וכוללת שרידי עיירה ביזנטית עשירה.
מחוז היה היישוב המרכזי באזור.
היישוב נעזב, כמו יישובים אחרים באזור בתחילת המאה השביעית, בפלישה הפרסית לאזור בשנת 614 או בפלישה המוסלמית בשנת 638. המקום נזכר בתעודה צלבנית משנת 1230 בשם "Gastina Mahuz" - כאשר משמעות המילה גסטינה היא חורבה.
שמות יישובי הגליל נשמרו בכתבי הצלבנים הטבטונים.
לאחר שהטבטונים איבדו את מעוזם המרכזי, מבצר מונפורט, והפסידו בקרב עכו בשנת 1291, הם נסוגו גם ממחוז לאירופה.
בתקופת הממלוכים (1260–1517) שכן במקום יישוב מוסלמי.
בתקופה העות'מאנית התגוררו באתר מספר קטן של חקלאים במבנים קמורים שהוקמו על חורבות ביזנטיות.
חורבת מחוז הוא אתר חורבות גדול מאוד, אך לא נערכה בו חפירה ארכאולוגית, אלא סקר בלבד.
בחורבת מחוז נסקרה כנסייה עם שער אבן שעל משקופו חקוק צלב בתוך עיגול ורצפת פסיפס.
ממצאים ארכאולוגיים של סקר חורבת מחוז כוללים גִתות יין, בורות מים, שתי כנסיות ביזנטיניות (אחת עם רצפת פסיפס), מחסנים ומבני מגורים.
במקום נחשפה בריכת מים שאורכה 20 מטר.
בעבר הייתה הבריכה מכוסה קשתות.
קווי קירות של בתים חרבים, שנבנו מאבנים מסותתות בגודל בינוני, ניכרים בכל השטח.
בורות מים ומרתפים חצובים בסלע.
בריכה גדולה בעלת צלעות באורך של עשרים מטר, חציה חצוב בסלע החצי האחר בנוי.
כיום הבריכה סתומה חלקית; כמעט כל הטיח שציפה את דפנותיה הפנימיות התקלף, ועצי אלה עתיקים גדלים בתוכה.
שרידי מתחם בנוי מאבנים שנלקחו ממבנים קודמים נמצא במרחק מה מן הבריכה הגדולה על כיכר מלאכותית.
בבנייה זו שוקעו קטעי עמודים ומשקופי דלתות.
בתוך המתחם, שאורכו שלושים מטר ועשרים ושמונה מטרים רוחבו, ניתן לראות גלים של אבני גזית בתוך סבך עבות, ואפשר להיווכח שהוא נחלק לכמה מדורים קטנים, קמורי תקרה.
כנסייה שחרבה מן המסד עד הטפחות עמדה ממזרח למתחם וצמוד אליו.
משלושת האפסיסים שסיימו אותה כלפי מזרח נותרה רק המלית.
כל אבני הגזית שציפו את כותליהם נשדדו.
נדבכים תחתיים של מעין מגדל רבוע אשר נבנה מאבנים נאות ובתוכו בור מים וחדר-מחסן קמור תקרה נמצאים במדרון ההר.
כשממשיכים לעלות, כמו על מדרגות, ניתן להבחין בקווי הקירות של בתי מגורים קטנים.
באחדים מהם נראה פתח כניסה מלבני ובו שתי מזוזות ומשקוף.
שני אולמות קטנים העומדים על תילם נמצאים בשיפולי גבעה סמוכה ממזרח.
האולמות מקבילים ומוארים מבעד חלונות צרים ביותר, דמויי חרכים.
שני פתחי הכניסה בצד מערב מצוידים במזוזות מונוליתיות שגובהן שני מטרים ועשרה סנטימטר ומעליהן משקופים, מונוליתיים אף הם, שעל אחד מהם, המהוקצע הקצעה גסה יחסית, מגולפים באמצע שני צלבים.
האחד צלב שווה זרועות בתוך עיגול, והשני מעוטר בכפתורים מוקפים מסגרת מלבנית.
קירות שני האולמות, שאורכם 10-8 מטר, נבנו מאבנים מהוקצעות פחות או יותר, והרווחים במישקים מולאו ברסיסי אבן.
לפי כיוונם והצלב החקוק בכניסה לאחד מהם ייתכן כי זה היה לפנים חדר תפילה.
למרגלות החורבה לצד השביל פורח אירוס נצרתי שהוא מין ייחודי לארץ ישראל.
זוהי האוכלוסייה היחידה ממין זה שנמצאת מערבית לקו פרשת המים.
נראה שהאירוסים הובאו לכאן בעבר, והם אינם צומחים כאן באופן טבעי.
אוכלוסיות מסוימות של אירוס נצרתי הובאו למקומן על ידי האדם, ואוכלוסיות אחדות שגדלות בבר כנראה התפתחו מצמחים שנשתלו בבתי הקברות המוסלמיים, מאחר שמוסלמים נוהגים לשתול אירוס נצרתי בבתי קברות.
פריחת האירוס הנצרתי חלה בחודש מרץ.
בטראסות שבין עצי הזית, פורחים גם כלניות בשלל צבעים, כרמלית נאה ועצי שקד.
במדרונות התלולים צומח חורש ים-תיכוני מפותח (בין היתר עצי אדר סורי ושיחי מורן החורש).
סבכי החורש מהווים בתי גידול לחזירי בר, תנים ודלקים.
האתר יושב על מסלע קשה וקרקע טרה רוסה.
עקב מחסור במעיינות מקומיים, נכרו בחורבת מחוז לאורך השנים בורות מים רבים.
חורבת מדרסה הוא אתר ארכאולוגי קטן הנמצא בקצה שכונת גבעת רם בכרמיאל ממערב לחורבת כברה.
החורבה כוללת בתוכה כ-56 מערות ובורות מים תת-קרקעיים.
בחורבה התגלו מחילות מסתור שנחפרו בתקופת מרד בר כוכבא.
במחקר על אתרים נוצריים באזור כרמיאל נחשבה חורבת מדרסה כאחד מכמה מנזרים כפריים שנבנו סביב אתר מרכזי ששכן בחורבת בתה.
בשנת 2014 נערכו חפירות וליד החורבה נחשף כבשן סיד בן ימינו.
בצפון המבנה התגלו שרידים קטנים של רצפת אבנים, הניגשת אל הקיר הצפוני של המבנה.
במבנה התגלתה כמות קטנה של שברי כלי חרס, וביניהם קערות וקנקנים.
בריבוע הדרומי של החפירה התגלה משטח סלע, ובו נחשפו כמה תעלות חצובות וסימני חציבה.
על משטח הסלע ובקצהו נתגלו הרבה שברי כלי חרס, הכוללים בעיקר קנקנים, סירי בישול וקערות.
בחפירה התגלו קנקנים שיוצרו בבית היוצר בחירבת בתה, הנמצאת קילומטרים אחדים מהאתר בנוסף נחשף מבנה, ובו נחשפו רעפים ונתגלו גם שברי חלון מלבני, המלמדים שהמבנה היה מקורה או שהייתה בו קומה שנייה וגם על קיומה של כנסייה סמוכה.
המבנה שנחשף באתר הוא חלק ממנזר, שנפגע בחלקו המערבי.
בזכות הממצא, לרבות הרעפים, ואריחי השיש נראה שהמבנה שימש למגורים.
בחודשים ינואר ופברואר 2014 נערכה חפירת הצלה, מטעם רשות העתיקות, לקראת הרחבת השכונה.
בחודש מאי 2015 נערכה חפירת הצלה נוספת לאחר שנפגעו שרידים עתיקים בהצבת עמוד חשמל.
בגלל הפגיעה באתר נוצר חתך, ובו נמצאו שרידי קירות המושתתים על הסלע.
מעל החתך נפתחו 2 ריבועי חפירה, ושם נחשפו שלושה בורות מים, שרידי מתקנים, גת, קיר המגביל את האתר ממזרח, שרידי מבנים, שרידי עמודים, אבני פסיפס לבנות ולוחות אבן, רובם מגיר והשאר משיש.
חוּרְבָּת מֻצָּב, הידועה גם כח' אֶל־חַ'זְנָה וח' אֶל־חֻ'זְנָה היא שמו של ישוב הרוס הנמצא על במת סלע בעמק יזרעאל, בין מושב היוגב לקיבוץ מגידו.
חורבת מוצב יושבת על כביש רומי עתיק שהוביל מלגיו שעל יד מגידו של היום לעיר ציפורי בקרבת נצרת.
היישוב מתוארך לפי החרסים המצויים בו לתקופה הרומית, הביזנטית והערבית הקדומה.
הממצאים יכולים להעיד על כך שביישוב היה מרכז פולחני של הלגיון הרומי ה-VI במאה ה-2 לספירה, אשר מחנה הקבע שלו שכן בלגיו, מדרום לחורבת מוצב.
ייתכן גם שחורבת מוצב הייתה פרוור של העיר מכסימיאנופוליס (שהוקמה גם היא באתר לגיו) במאה ה-3 לספירה.
ב-20 באוקטובר 1872 סקרה את האתר משלחת מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
המשלחת זיהתה באתר, שנקרא אז "ח'רבת אל-ח'וזנה", יסודות של מבנים גדולים, פירי עמודים, ושברים של סרקופגים (ארון קבורה מאבן).
נמצאה כותרת השייכת להסדר הקורינתי.
המשלחת מצאה אבן מסותת גדולה שחלקה הקטן קבור באדמה.
תחילה חשבו אנשי המשלחת שמדובר במזבח, אך לאחר בחינה הסיקו כי מדובר בעמוד תמך גבוה.
בראשית המאה ה-20, חפר במקום גוטליב שומאכר שהיה מבני המושבה הגרמנית בחיפה וחפר באותה עת בתל מגידו הסמוך.
החורבה הייתה ידועה על ידי הערבים כ"ח'רבת אל-ח'זנה".
יחד עם המשלחת הוא מצא את עמוד התמך שמצאה המשלחת הבריטית 30 שנה לפניו.
הוא חפר מסביב לעמוד ומדד את גבהו שהשתמר לגובה של 2.2 מטר ועוביו נע בין 60 ל-70 ס"מ בקירוב.
שומאכר מצא שתי מערות שכנראה שמשו לקבורה.
מקומיים סיפורו לשומאכר שאחת המערות נפתחה על ידי תושבי המקום והשלל שהיה בתוכה נבזז וכלל בתוכו כלי חרס, בקבוקוני זכוכית ותכשיטים מברונזה וזהב.
שומאכר גם מצא באתר דלת אבן עליה תבליט לא גמור המציג "שני ראשי אדם מוקפים בנחשים מתפתלים" בנוסף למזבח רומי עשוי שיש, המעוטר בראשי שוורים.
מבין שרידי הבניה נמצאים ראשי קירות עשויים אבני גזית (אבנים מנוסרות ומסותתות), משקופי דלתות, חוליות של עמודי תמך, כותרות ופרטי אומנות.
רוב הפריטים שהיו באתר נבזזו.
מזבח נוסף נמצא בשנת 1941 וחקוקה בו כתובת בלטינית המזכירה כהן מן הלגיון הרומי ה-VI.
במזרחו של היישוב נמצאו שרידיו של מבנה ציבורי, בעל תוכנית של בזיליקה.
מדרום ליישוב נמצאו שרידים של כבשן זכוכית ומסביבו פסולת רבה.
הממצאים באתר כוללים גם שברים של כלי חרס וכלי זכוכית ומטבעות מן התקופות הרומית המאוחרת והביזנטית (המאות ה-2'-6' לספירה) כמו גם חרסים מן התקופה הערבית הקדומה.
חורבת כור או חורבת קור היא אתר ארכאולוגי על יד חוף הכנרת הצפון-מערבי, בה נתגלו שרידי יישוב יהודי ובית כנסת.
האתר נמצא על ראש גבעה בגדה המזרחית של נחל כור סמוך לתל כינרות, בתחום שטחי החקלאות של מושב כחל הר כור.
באתר ביקרו במאה ה-19 ויקטור גרן (שקרא למקום "קוק") ואנשי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, בשנות ה-50 ב' רבני במסגרת סקר מערב כנרת, וצבי אילן שטען בספרו בתי כנסת קדומים בארץ ישראל כי ייתכן ובאתר נמצא בית כנסת גלילי עתיק, מאחר שבשאר האתרים בסביבה נמצאו גם בתי כנסת.
ב-2008 החלו חפירות ארכאולוגיות באתר כהרחבה ל"פרויקט אזורי בכנרת" המנוהל על ידי ארכאולוגיים אירופאים מאוניברסיטאות ברן, הלסינקי ומיינץ.
מטרת החפירה הייתה לשפר את ההבנה של המרחב הכפרי בגליל בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
החפירה חשפה את הפוטנציאל הארכאולוגי של האתר ונערכו עוד חפירות מדי שנה עד 2013. בחפירות אלו נחשפו רוב שרידי היישוב וגובשה המסקנה הסופית שבמקום אכן שכן בית כנסת בתקופה הרומית והביזנטית.
האתר לא נמצא על גבי דרך עתיקה ולכן לא היו בו מבקרים רבים.
שטח האתר כ-30 דונם ועל פניו ניתן לראות שרידים חשופים של יישוב מהתקופה הרומית-ביזנטית וכמו כן גם שרידים של מכלאה ערבית מאוחרת.
שרידי היישוב כוללים פריטים אדריכליים מעשרות מבנים כגון משקופים, ראשי קירות ושברי עמודים, שרידי מתקנים לאגירת מים, בית בד ומקווה טהרה.
מסביב לגבעה מצויות מערות קבורה עם כוכים, כמתאים ליישובים יהודיים בתקופת התלמוד.
אחד המבנים שנמצאו הוא בעל פתח כניסה גדול (90 ס"מ) ורצפתו הייתה עשויה פסיפס צבעונית.
על פי מתארו נראה כי מדובר או בבית מגורים מפואר או במבנה ציבורי.
אפשרות אחת לשימשו היא שהיה בית מדרש.
חפירות שנערכו באתר אכן חשפו שרידים של בית כנסת שנבנה במאה ה-5 לספירה והוסיפו את חורבת כור לרשימת היישובים היהודיים מהתקופה הרומית-ביזנטית באזור שמצפון לכנרת.
לאחר גילוי בית הכנסת, הציע פרופסור בן ציון רוזנפלד את חורבת כור כמיקומו האפשר של כפר הנזכר בסוף תקופת בית שני בשם "קוראי" (Koreai), המזוהה עם תל מזאר שבצפון בקעת הירדן.
לטענתו, בתלמוד מוזכרים שלושה חכמים שייתכן ששם הכפר מופיע בשמם (אבא חלפי בן קרויא, אבא חלפיי בר קורייה ורבי בר קוריאי), דבר המעיד על מוצאם מן הכפר הזה.
דבר המחזק את הטענה שאכן מדובר בחורבת כור הוא ששניים מן אותם חכמים מוזכרים בהקשר לאזור הכנרת.
החפירה באתר הובילה לחשיפה של מבנה ציבורי ואולי בית כנסת בפסגת הגבעה ואזור של בתים פרטיים במדרון.
החל משנת 2011 ואליך החפירות התמקדו רק במבנה הציבורי ואישרו כי אכן מדובר בבית כנסת שנחשף בכולו ושנבנה כנראה קצת אחרי שנת 425 ושופץ במאה ה-6. בבית הכנסת נחשפה "בימה" שהיא אזור מוגבה עליו ניצב ארון הקודש.
בנוסף נחשף מושב אבן, שהוא הראשון באזור הצפון שנחשף באתרו.
בהמשך נתגלה גם שולחן הבנוי מאבן בזלת מגולפת המעוטרת בכל פאותיה בעיטורים פיגורטיביים וגאומטריים.
כמו כן נחשפו בחפירות חרסים מתקופות שונות הכוללים כלי חרס גליליים מהתקופה הרומית המאוחרת, חרסים מהתקופה הביזנטית הקדומה.
מבחינת ממצא המטבעות שנחשפו במשך השנים נתגלו מטבעות מהתקופה הביזנטית הקדומה, מטבעות המתוארכים לימי מרסיאן (450–457 לסה"נ) שני מטבעות לתקופת יוסטיניאנוס (527–565 לסה"נ).
כמו גם מטבעות זהב מהתקופה הביזנטית שהם שני סולידי שנטבעו על ידי יוסטיניאנוס השני (565–578 לסה"נ) וטרמיסיס שנטבע על ידי טיבריוס השני (578–582 לסה"נ).
באזור היישוב נתגלה בורא מים עמוק, שרידי גת לייצור יין ומערות קבורה.
היישוב המשיך להתקיים לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7, כך מעידים חרסים המקושרים לתקופת השושלת האומיית.
סוף היישוב נקשר ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-19 בינואר 749 לספירה.
ניכר באתר מחסור בממצאים מהתקופות המאוחרות של היישוב, שהסיבה להם היא כנראה ביזה על ידי עוברים ושבים.
באתר נמצאו ממצאים אחדים מתקופות מאוחרות יותר, המשמשים עדות כנראה לשוד אבנים במהלך בניית טבריה בתקופת הצלבנים ובתקופה העות'מאנית.
חורבת כורכוש היא אתר ארכאולוגי בדרום־מערב השומרון הכולל שרידים החל מתקופת הברזל דרך התקופה ההלניסטית והביזנטית עד לימי הביניים.
באתר ישנם שרידי יישוב קדום ומערכת קבורה יהודית מפוארת מהתקופה ההלניסטית.
האתר ממוקם בצמוד ומערבית לפארק תעשיות אריאל, מזרחית לכפר הערבי בורוקין ודרומית לכביש 5.
האתר תואר לראשונה בידי ויקטור גרן שביקר בו ב־8 ביוני 1870. גרן דיווח על כפר ערבי חרב שמכיל בתוכו בורות מים מתקופות קודמות.
גרן לא הבחין בנקרופוליס הסמוך, שהתגלה לראשונה בידי אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1873 ונכלל בכרכי סקר ארץ-ישראל המערבית, תוך התמקדות בשש מערות הקבורה המרכזיות.
האתר נסקר שוב בידי אנשי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה ולאחר מלחמת ששת הימים, נסקר בידי יוסף פורת במסגרת סקר החרום ובסקרים נוספים שנערכו בידי שמעון דר, ישראל פינקלשטיין, יצחק מגן ודביר רביב.
ביולי 2021 נהרס מבנה ערבי בלתי חוקי שפלש לפאתי החורבה, הנמצאת בשטחי C.
שמו המקורי של היישוב אינו ידוע.
אך לפי הממצאים באתר הוא שכן במרחק ־ מה מכל מוקד עירוני.
ההשערה הראשונית של חוקרים כדוגמת שמעון ריקלין ויצחק מגן היא כי האוכלוסייה במקום הייתה שומרונית או פגאנית.
אך מחקרים מאוחרים יותר המתבססים גם על העובדה שהאתר הזה כמו גם ארבעה אתרי קבורה נוספים בדרום השומרון מערות עבוד, תל תבנה, חורבת כפר ביתא ודיר א - דרב, נמצאים מדרום לקו הגבול הצפוני של ממלכת יהודה.
לכן ובהתאם לממצאים נוספים בדרום השומרון, מזהים את מערכת הקבורה באתר, כמערכת קבורה יהודית, המזכירה את מערכות הקבורה הירושלמיות, כדוגמת מערת אום אל עמד, קברי המלכים וקברי הסנהדרין.
כולן זוהו כמערכות קבורה יהודיות.
בחפירות בסביבת האתר נתגלו שרידי מחצבות, גת, מתקנים נוספים ומספר מגדלים מהתקופות הרומית והביזנטית ייחס את המגדלים לאוכלוסייה שומרונית.
כ־200 מטרים מזרחית לשרידי היישוב, כחלק ממחצבה שכנראה שימשה לבניית בתי היישוב מתגלה מערכת הקבורה המרשימה של חורבת כורקוש.
המערכת כוללת 16 מערות קבורה בעלות כוכים ובין היתר בחלקן חצובים מספר קברי שוקת באוויר הפתוח.
גולת הכותרת באתר היא מערת הקבורה המרכזית שמעוטרת באופן מפואר ובסגנון של הקברים המפוארים מירושלים בשלהי תקופת הבית השני.
שאר הקברים, שנחצבו באופן פשוטיo יותר עשויים במתכונת די אחידה – חדר מבוא בעל קמרון חביתי, פתח שנסתם באבן גולל, וחדר קבורה עם בור עמידה מרכזי שסביבו חצובים כוכים גדולים, שלהן אבני גולל משל עצמם.
למספר מהקברים הללו עיטורים אדריכליים, כדוגמת חציבה המדמה אבני גזית עם סיתות שוליים או עמודים עם כותרות דוריות.
בעבר הקבר המפואר המרכזי באתר, לא היה בגובה פני השטח, אלא היה כחלק ממצוק, בדומה לקברים בנחל קידרון.
הקבר עצמו הוא בעל חזית מרשימה, בעבר עמדו בחזיתו שני עמודים שלא שרדו.
לקבר יש מבוא, מקמרים בכל צד, פתח שמוביל לחדר קבורה עם מקמרים וכוכים.
מעל הקבר המרכזי הייתה חזית אטית.
חלק מהעיטורים והחרותות שהיו בחזית הקבר נעלמו עם השנים, בעקבות חפירות שוד במקום.
חורבת טרבנת הוא אתר ארכאולוגי בעמק יזרעאל.
חורבת טרבנת שוכנת כ-3 ק"מ צפונית מערבית לעפולה, סמוך למסילת רכבת העמק, והוא כולל שטח חפור של כ-400 מ"ר.
חלקו נמצא תחת המסילה העות'מאנית, וחלקו עדיין לא נחפר.
המשלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר ציינה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל את המקום כ"Tarbaneh" כשמו הערבי, ותיארה אותו כ"שרידי חורבות".
האתר נחפר בסוף שנת 2010 ובקיץ 2011 כחלק מההכנות לחידוש קו רכבת העמק, בניהולו של הארכאולוג עבדאללה מוקארי מרשות העתיקות.
המקום מזוהה על ידי חוקרים רבים עם העיר "טרבנת" או "טרכנת" המוזכרת בתלמוד הירושלמי כעיר יהודית, אך יש שזיהו את טרבנת התלמודית במקומות אחרים.
הממצאים באתר מתוארכים לתקופה הרומית, לתקופה הביזנטית ולראשית התקופה הערבית בארץ ישראל, מן המאה הרביעית ועד המאה ה-6.
בצד המערבי של האתר התגלה בית מגורים, ולצדו באר מים עם אנטיליה, ואולי גם שרידי בריכה שמולאה ממימי הבאר.
תעלת מים הובילה מאזור הבאר עד לבריכת מים בצדו השני של האתר, בגודל של כ-4 מטרים רבועים.
בבריכה נמצאו שברי פסל שיש מוחלק של הרקולס לאחר שגבר על האריה מנמאה, בגובה כחצי מטר, עובדה המובילה להשערה שהבריכה שימשה כבית מרחץ.
פסל השיש דומה להפליא לפסל הרקולס שנמצא בנפולי , ולכן משערים שמקורם באותו בית יוצר.
בנוסף נמצאו שרידי פסיפסים, שברי כלי חרס וזכוכית ומטבעות.
חורבת ניסיה היא אתר ארכאולוגי בתחומי היישוב פסגות בהרי בנימין.
דעת מיעוט במחקר מזהה את האתר עם העיר המקראית העי.
שטחו של האתר הוא כ-15 דונם, ועל פי ההערכות חיו בו כ-400 נפש.
באתר נמצאו שרידי יישוב כנעני, בהם במה שנשתמרה היטב.
היישוב היה מיושב גם בתקופה הישראלית, בתקופת בית שני ובתקופה הביזנטית, ואולי אף מאוחר מכך.
באתר קיימים שרידי מבנים, מערות קבורה, יקב, שני מקוואות טהרה חשמונאיים, בית בד ואולי גם שרידי חומה.
בצפון-מערב האתר נמצאת מערת מסתור מימי מרד בר כוכבא.
עיקר הממצאים באתר הם מתקופת הברזל ומתקופת בית שני.
באתר נתגלו תכשיטים, חרפושיות מצריות, צלמיות, כלי נשק וכלי חרס החל מתקופת הברונזה התיכונה.
כמו כן, נמצא מטבע מימי המרד הגדול.
בצדו האחד נכתב "שנת שתיים" ומוטבע ציור של אמפורה, ועל צדו השני נכתב "לחירות ציון" לצד ציור של עלה גפן.
המטבע מופיע כיום בסמלו של יקב פסגות שמיקומו המקורי היה בסמוך לאתר, והעתק שלו מוטבע על חלק מיינות היקב.
נמצא גם מטבע מימי אדריאנוס.
הממצאים הניידים נמצאים כיום במוזיאון רוקפלר.
סמוך לאתר הארכאולוגי נבנתה בריכת אגירה לרחצה, הנקראת "עין יוסף", על שמו של יוסף בן-יוסף, תושב פסגות.
החל משנת 1979 חפרה את האתר משלחת חוקרים אמריקנית בראשות ד"ר דייוויד ליווינגסטון.
המשלחת חפרה את האתר במשך 16 עונות חפירה, עד שנת 2002. לדעת ליווינגסטון, חורבת ניסיה היא העיר המקראית העי.
זיהוי זה מסתמך בראש ובראשונה על מיקומה הגאוגרפי של העי שנמצאת מזרחית לבית אל המקראית, כמתואר במסע אברהם ובספר יהושע.ליווינגסטון חלק על הזיהוי המקובל של בית אל המקראית בכפר ביתין הצפוני לחורבת ניסיה, וזיהה אותה דווקא בעיר הפלסטינית אל-בירה.
באתר ישנם ממצאים המעידים על יישוב כנעני מתקופת הברזל, עובדה היכולה להלום את הזיהוי.
רוב החוקרים לא קיבלו את זיהויו של ליווינגסטון.
עם זאת, ליווינגסטון המשיך לטעון כי חורבת ניסיה היא העי, ופרס את טענותיו בספר.
למרות אי-ההסכמה הגורפת עם הזיהוי של ליווינגסטון, במקרים רבים מוצג המקום כ"אתר העי" (כולל בשלט הכניסה לאתר).
סמוך לאתר הוקמה שכונה של היישוב פסגות המכונה "מבוא העי" או "שכונת העי".
בשלטי ההכוונה הרשמיים נקרא האתר "הכפר העברי הקדום".
חורבת מלח או ח'רבת מלח היא אתר ארכאולוגי במישור החוף הצפוני, הנמצא בין אזור התעשייה של אור עקיבא לבית חנניה.
האתר מייצג שתי גבעות כורכר הכוללות חורבה קדומה וסביבה מחצבות עתיקות לכריית כורכר.
מעט מאוד ידוע על היישוב הקדום שהיה במקום, אך משוער כי היה קיים בתקופה הרומית-ביזנטית.
המחצבות שימשו ככל הנראה לבנייתה של קיסריה העתיקה ואמת המים של קיסריה.
באתר ישנן שתי מערות קבורה, אחת מהן מפוארת ובה נמצאו חמישה סרקופגים.
מצפון למחצבות נמצא קולומבריום בעל שלושה קירות ובהם גומחות מרובעות.
משוער שהמקום שימש לגידול יונים, סברה מקובלת ביחס לקולומבריה בישראל.
בחלקים אחרים של האימפריה הרומית שימשו הקולומבריה להטמנת אפר מתים ולפולחן.
אתר חורבת מלח מתאפיין בפריחה מגוונת במרחב מצומצם, במה שמכונה "שמורת עציץ".
בתקופת החגים פורחים במקום חצבים.
בחודש נובמבר פורחים בו הנרקיס הסתווי, סתוונית היורה, כדן קטן פרחים, בן-חצב סתווני וציפורן נקוד.
בחורף פורחים כרכום גיארדו מזן חופי, רקפת, איריס ארץ ישראלי, נורית אסיה ועירית גדולה.
בתחילת מרץ פורחות באתר כלניות.
חורבת כישור הוא אתר ארכאולוגי הכולל שרידים של יישוב יהודי מתקופת בית שני, תקופת התלמוד ותקופת המשנה.
החורבה ממוקמת בדרום שפלת יהודה בשמורת גבעות גומר.
בשלהי המאה ה – 19 שכנו במקום בעיקר בתקופות הזריעה והקציר של השדות איכרים ערביים מחברון.
מקור השם של חורבת כישור הוא למעשה תעתיק של השם הערבי שניתן למקום: ח'ירבת אום כשרם"
על אף שנסקרה מספר פעמים בעבר, מעולם לא בוצעה חפירה ארכאולוגית בחורבת כישור.
האתר נזכר לראשונה בסקר של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, כאשר הממצא שתואר במקום הוא שרידי מבנים, חציבה של בורות מים ומערות.
בשנת 1958 נתגלה במקום משקוף של בית כנסת או בית מדרש עליו חרותה מנורת שבעת הקנים.
צפונית לחורבה נמצאת ישנן שתי בארות עתיקות, מצפון ממזרח ומדרום לחורבה בשיפולי הגבעה והגבעות ליד נתגלה הנקרופוליס של האתר.
הנקרופוליס כולל בעיקר מערות קבורה עם כוכים ומיעוט שהם קברי ארקוסוליה.
מערה יוצאת דופן היא מערת "יודן שאול", בה נתגלתה גלוסקמה שעל צידו של המכסה הגמלוני שלה מופיע הכיתוב – "יודן שאול".
יודן מהווה את הצורה העתיקה של השם יהודה, שם נפוץ בכתובות קבורה.
זהו סך הכל המקרה השני בו מתגלה מכסה גמלוני עליו חרות שם.
התגלית הראשונה הייתה בחורבת רימון, אז נתגלתה גלוסקמה כזו שתוארכה למאה השלישית לספירה.
חורבת מיעאר ממוקמת בפאתי ובתוך המושב יעד שבגליל התחתון.
המושב יעד הוקם על חורבת מיעאר, בה נתגלו שרידי יישוב שהתקיים באופן רציף החל מהתקופה הרומית הקדומה ועד לתקופת המנדט הבריטי.
השרידים במקום מעידים על יישוב יהודי עתיק עד לתקופת המרד הגדול.
המידע המוקדם ביותר על אתר ארכאולוגי במקום, היה מוכר כבר משנות הארבעים של המאה שעברה.
לקראת הקמת שכונה חדשה ביישוב יעד, נעשה סקר ארכאולוגי שהביא לשתי עונות של חפירות הצלה.
הממצאים בחפירות ההצלה הביאו למסקנות שהמקום היה מיושב באופן רציף כמעט החל משלהי התקופה הפרסית המאוחרת ועד לימינו.
עד שנת 1948 היה במקום כפר ערבי שניטש בעקבות מבצע דקל.
בית הקברות של הכפר נמצא מצד שמאל לכביש הגישה ליעד.
בתקופה הצלבנית, נכלל הכפר במחוז עכו, ונזכר בבולה אפיפיורית המאשרת את הענקת אדמות לראש מנזר הר ציון, ובכללן "בית החווה מיעאר, עם אדמותיו, כרמיו וגינותיו".
בעקבות החפירות הארכאולוגיות שנעשו באתר, נחשפו חמש שכבות המייצגות את שלבי היישוב במקום.
בכל השכבות נמצאו שרידי קירות ומבנים, נתגלה בור מים ששימש את היישוב.
שרידי מבנים מבוצרים נתגלו מהתקופה הרומית הקדומה.
מהתקופה הרומית נתגלו קנקנים שזוהו שהם מבית היוצר של כפר חנניה.
השכבה בה נתגלה הממצא הקרמי העשיר ביותר הוא מהתקופות הצלבנית והממלוכית.
בשנת 1996 נערכה חפירה הצלה בשתי מערות קבורה בפאתי היישוב, שהובילו לגילוי של מטבע שהוטבע בקונסטנטינופול והוא מימי הקיסר קונסטנטינוס, שהיה קיסר האימפריה הרומית המערבית, משנת 312 עד 324 לספירה.
למערת הקבורה היה פיר כניסה אנכי, בור עמידה ו – 11 כוכי קבורה חצובים בסלע.
הממצאים שנתגלו באתר עצמו ומערות הקבורה הממוקמות במדרון המזרחי של יעד, מעידים על כך שבמקום היה יישוב יהודי במקום עד לתקופת המרד הגדול.
כמו גם המיקום וקרבתו ליודפת.
חורבת מג'דוליה היא אתר ארכאולוגי ליד המושב נטור ברמת הגולן ובו שרידי יישוב יהודי ובית כנסת מהתקופה הרומית הקדומה, שהתקיימו עד המאה השלישית לספירה.
זהו בית הכנסת השני בארץ ישראל בכלל ובגולן בפרט, חוץ מזה שבגמלא, שלא נחרב לאחר המרד הגדול.
כלומר, בניגוד לסברה שהיישוב היהודי בגולן חרב לאחר המרד הגדול וחודש רק בתקופה הביזנטית, היא עדות לכך שהוא המשיך להתקיים בגולן.
החורבה נסקרה במאה ה־19 על ידי שומכר שציין שלא ראה במקום שום דבר בעל עניין.
כך היה גם בשנות האלפיים, כשהוחלט לסקור את האזור, היות שהיה על הגבול בין היפוס-סוסיתא שהיוותה אזור עם רוב נוצרי, לבין התחום המנהלי בשם גולן (גאלוניטוס) בתקופה הרומית ביזנטית, בו היו יותר כפרים יהודים.
בסקרים הראשונים, נראה שמדובר בעוד כפר מיני רבים ברמת הגולן.
אך אז נתגלו שרידי מבנה ציבור והוחלט לחפור את האתר.
חפירה ארכאולוגית מבוצעת באתר משנת 2014.
הייחודיות של האתר היא בעובדה שנתגלה בו יישוב ובית כנסת שלא חרבו בימי המרד הגדול, אלא שרדו והמשיכו להתקיים עד שהכפר ניטש במאה השלישית לספירה.
בית הכנסת שנבנה בערך במאה הראשונה לספירה הוא בגודל של 13 מטר על 23 מטר.
הוא נבנה מאבני בזלת מסותתות וכלל ספסלי ישיבה, עמודים, רצפות פסיפס עם ציורי בעלי חיים באולם המרכזי ודגמים גאומטריים ברצפות הצדדיות.
בנוסף נחשפו שרידי מבנים למגורים שנבנו מבולדרים ואבני שדה, ארבעה בתי בד עם אבני ריסוק, אגנים, משקולות ואגני כתישה.
ממצא ייחודי נוסף באתר הוא כבשן לייצור כלי חרס.
הכלים שיוצרו בו הם בעיקר כלי בישול (סירים, פכים וקערות בישול).
הממצאים באתר כוללים שרידי עמודים, כותרות דוריות באיכות גבוהה, שרידי פסיפס מבית הכנסת.
באזור בתי המגורים כל החרס המאוחרים ביותר הם מהתקופה העבאסית, ועליהם שכבה עם שני תנורים מהתקופה הממלוכית.
ממצאים נוספים כוללים מכלולים של בתי בד ובהם בית בד מהתקופה הרומית בשיטת משקולת ובורג, שהוא אחד הקדומים שנתגלו בארץ.
שיטה זו מוכרת יותר מהתקופה הביזנטית.
כמו כן נחשף בית יוצר לכלי חרס.
המטבעות שנתגלו באתר מעידים על תחילת התיישבות בתקופה ההלניסטית, כאשר המטבע המאוחר ביותר שנתגלה הוא מהמאה השלישית לספירה, התקופה בה ניטש האתר.
הייתה התיישבות קצרת מועד בימי הביניים, אך לא מעבר לכך.
חורבת טורה הוא אתר ארכאולוגי ובו שרידי מבצר חשמונאי הממוקם בהרי ירושלים המערביים שהם חלק משמורת נחל שורק.
המבצר שנמצא בראש גבעה דמוית חרוט אשר לה מדרונות תלולים מצפון, מזרח ומערב ודרך גישה רק מכיוון דרום, חולש על התוואי של הדרך הקדומה לירושלים, כיום תוואי הרכבת לירושלים.
הראשונים שסקרו את האתר היו החוקרים קיצ'נר וקונדר בשנת 1874 ובמפת הסקר שלהם נקרא המקום חורבת סאמוניה.
בשנות השמונים כחלק מסקר ארץ ישראל, נסקר האתר שוב על ידי מרכוס.
בשנות התשעים ביצע בועז זיסו יחד עם דניאל וייס וגדעון סולימני סקר נוסף באתר.
הסקר האחרון נערך בשנת 2001 מטעם רשות העתיקות על ידי צבי גרינהוט, לאחר שנערכו במקום חפירות שוד רבות.
בחורבת טורה נתגלו שרידי מבצר חשמונאי כאשר ניתן לחלק אותו לשני מכלולים, המכלול הראשון נמצא בכיפת האתר ומכלול השני אשר ממוקם על השלוחה לכיוון צפון מזרח.
בשני החלקים ישנם שרידי מבנים.
שרידי המבנים בראש הגבעה מעידים של מבנה מבוצר ומגדל.
בשלוחה הנמוכה יותר גם כן נמצאו שרידי מגדל, ביצורים ומבנים ששימשו למגורים.
המתחמים עצמם היו מוקפים חומה, שעקב הטיפוגרפיה, הצמחייה והעובדה שלא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת, קשה להתחקות אחרי התוואי המדויק שלה.
מעבר לשרידי הבנויים על פני השטח שתיאורכם הוא לתקופה החשמונאית, נתגלו חרסים מתקופת הברזל המאוחרת, עיקר החרסים שנתגלו בחורבת טורה מתוארכים לתקופה ההלניסטית המאוחרת והרומית הקדומה.
ממזרח לשרידי המבצר נתגלתה מערת קבורה עם מבואה חצובה בסלע, מגרעת חצובה לאבן גולל.
בתוך מערת הקבורה ישנה חציבה של שישה כוכים, שניים בדופן הצפוני, שניים בדופן המערבי ושניים בדופן הדרומי.
סגנון החציבה אופייני לקברים יהודיים בתקופת בית שני בירושלים ובאזור יהודה.
בחורבת טורה נחשפו שישה מאגרי מים חשמונאיים, אך ייתכן שיש עוד שקשה למצאם בגלל הצמחייה הסבוכה.
מאגר מים אחד מדרום למבצר, שלושה מצפונו ואחד ממערב לאתר.
המאגרים שנתגלו נחצבו בסגנון מאגרי המים המוכרים במבצרי המדבר החשמונאים כדוגמת אלכסנדריון, ארטבה, אורמה ועוד.
ממזרח לשרידי המבצר ומצפון לו נתגלו כנראה שתי מקוואות טהרה.
עקב הסחף וההרס בשתי החללים התת-קרקעיים החצובים קשה לקבוע זאת בוודאות, אך לפי אופי החציבה, סגנונה והעבודה שהיה במקום מבצר חשמונאי, סביר להניח שמדובר במקוואות טהרה.
מדרום לראש המבצר, בצידי הדרך המובילה לחורבת טורה נתגלה קולומבריום חצוב בסלע.
כיום, הוא נתמלא סחף כך שקשה לקבוע את עומקו המקורי של הקולומבריום שנחצב בצורה מעגלית.
במרחק קצר מהקולומבריום נמצאו שרידי בית בד, כמו כן נמצא שמשקולות בית הבד שולבו בבנייה משנית בקירות מבנה שנבנה בתקופה מאוחרת יותר.
ממצאים נוספים כוללים גתות חצובות, כבשן סיד, ספלולים.
בועז זיסו מציע לזהות את חורבת טורה עם מבצר טור שמעון.
הוא מבסס הצעה זו על מספר גורמים:
השם הערבי כפי שמופיע במפת הסקר הבריטי הוא חורבת סאמונייה (Khurbat Sammunieh).
כידוע מאינספור מקרים בארץ ישראל, השמות הערביים שניתנו למקומות הם שיבוש השם העברי הקדום של המקום.
אין ספק שיש דמיון בין סמונייה לשם שמעון, כך שבהחלט הגיוני הסברה שהשם הערבי משמר את השם הקדום, כך שמדובר בטור שמעון.
על פי המקורות ידוע ששמעון הכהן הגדול ששלט לאחר הקמת ממלכת החשמונאים, ביצר את הממלכה, כולל ירושלים, תל חדיד ולכן הגיוני להסיק הקמת מבצר חשמונאי על הדרך העולה מהשפלה לירושלים.
הממצאים שנתגלו המעידים שהמקום הוא מבצר חשמונאי מחזקים טענה זו.
מעבר לכך ידוע גם מהמקורות שמבצרי המדבר הם המוזכרים ביותר, בעוד שמבצר טור שמעון נשאר בין המבצרים היותר אנונימיים במקורות.
דוגמה לכך היא הדרישה לשליטה בארץ של הורקנוס וארסיטובלוס מאימם.
היא מעבירה לידיהם את השליטה על מבצרי הארץ היחסית אנונימיים מלבד שלושה מבצרים שנשארים שלה: אלכסנדריון, הורקניה ומכוור.
חורבת כמון היא אתר ארכאולוגי בו נתגלו שרידי בית חווה של משפחה יהודית עם מקווה טהרה.
האתר נמצא על הצלע המזרחית של הר כמון, מערבית ליישוב הבדואי כמאנה בגובה של 550 מטר מעל גובה פני הים.
האתר התגלה ונפגע בשנת 2003 תוך כדי עבודות פיתוח של משרד השיכון ביישוב כמאנה.
חלק מבתי היישוב בנויים על שרידי החורבה, לכן בוצעה חפירה במקטע יחסית קטן של החורבה.
נחפרו שתי שכבות, האחת מתוארכת למאה הראשונה והשנייה לספירה.
השכבה השנייה באתר, מתוארכת למאה השלישית לספירה.
הממצאים במקטע החפירה הקטן שבוצע חשף בשכבה השנייה שרידי מבנה המזכיר מאוד מקווה טהרה.
למבנה שלוש מדרגות היורדות לבריכה קטנה, על קירות המבנה טיח אפור, שהוא אופייני למקוואות טהרה.
בבריכה עצמה נמצאו שברי קנקנים מסגנון הקנקנים שיוצרו בשיחין ואופייניים ליישוב היהודי בגליל.
בשכבה הראשונה נתגלו שרידי מבנה מהמאה השלישית לספירה.
למבנה היה חצר ומדרגות שהובילו לקומה שנייה.
במבנה נתגלו גם שרידי מטבח וחרסים של קנקני בישול וסירים שסגנונם מעיד שיוצרו בכפר חנניה.
כלים מכפר חנניה היו נפוצים בקרב האוכלוסייה היהודית בגליל.
על פי הממצאים במקום, הארכאולוג משה הרטל מסיק שכנראה מדובר בבית חווה בו גרה משפחה יהודית וזאת על פי חיבור מכלול הממצאים במקום.
חורבת חרמשית היא אתר ארכאולוגי הנמצא כיום בתחום נאות קדומים, בין כביש 443 למתקן אדם, כ-6.5 ק"מ מהעיר לוד.
שמה של החורבה לא מופיע בספרות נוסעים ותעודות היסטוריות, ולא קיימת פרשנות לשם הערבי, ולכן אין לאתר זיהוי עם יישוב מהמקורות.
באתר התגלו שרידי יישוב, בית תפילה נוצרי קטן (קפלה), שרידי מבנה ביתי בד לייצור שמן זית, גיתות לייצור יין, מקוואות טהרה, מתקן אשפרה לבדים, קברים, מערות מסתור משלהי ימי תקופת בית שני, בורות מים, כבשני סיד, דרכים, מחצבות וספלולים.
החורבה שוכנת על גבעה המשתפלת צפונה אל נחל נטוף, אחד מיובליו של נחל איילון.
גבעה זו מהווה חלק משרשרת גבעות המהוות את מרבית יער בן שמן, עליהן נמצא גם תל חדיד הממקום במרחק של 2.5 ק"מ מזרחה מחרמשית.
מבחינה גיאולגית, שרשרת הגבעות הזו מהווה את המעבר בין הדום השומרון בצפון לשפלת יהודה בדרום.
המסלע באזור הוא מחבורת יהודה, מגיל סנון וטורון ובעיקר מתצורת בענה, והוא מכוסה בקרום נארי.
הממצאים הקדומים ביותר בחורבת חרמשית הם מטבעות סלאוקים וחשמונאיים, המעידים פעילות כבר במאות ה-2-1 לפנה"ס.
עם זאת שרידי יישוב של ממש מתוארכים לכל המוקדם לתקופה הרומית הקדומה (המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-1 לספירה).
בתקופה הביזנטית הגיע היישוב לשיאו והיה חלק שורת אתרים כפריים נוצריים בתחומה של העיר לוד-דיוספוליס.
באזור זה עברו דרכי צליינים נוצרים, שהגיעו מנמל יפו ועברו דרך לוד בדרך לירושלים.
היישוב ניטש ככל הנראה במאה ה-8 לספירה, בראשית התקופה המוסלמית המוקדמת.
חורבת חרמשית נסקרה על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (Palestine Exploration Fund) בשלהי המאה ה-19, אז תועדו בה שרידי בנייה, קברים ובורות מים.
החורבה נסקרה מספר פעמים בין 1978–1985 על ידי רם גופנא ויצחק בית אריה מאוניברסיטת תל אביב במסגרת סקר מפת לוד מטעם האגודה לסקר ארכאולוגי של ישראל.
ב־1998 החל פרויקט סקר חפירות ארכאולוגיים באתר מטעם רשות העתיקות ובמימון שמורת נאות קדומים.
את הפרויקט ניהל צבי גרינהוט יחד עם מיכל עירון-לובין בין 1988–1990, ומ-1990 ועד 1995 על ידי עירון-לובין בלבד.
מבנה הקפלה בחורבת חרמשית התגלה בשיפולים הצפון-מזרחיים של הגבעה יחד עם מבנים נוספים ששימושים אינו ברור.