tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים עבר בית ההבראה לניהולה של חברת "מלונות גנים" ששינתה את שמו ל"גני כרמל".
בשנות ה-90 עבר ניהולו לרשת בתי המלון "מוריה", ובסוף שנות ה־90 חזר לניהולה של "גני מבטחים".
בשנת 2004 החליטה קרן הפנסיה "מבטחים", שהולאמה שנתיים קודם לכן, על מכירת המלון.
במכרז שנערך בשנת 2004 זכתה תחילה רסקו.
לאחר שכבר נסגר המכרז, והמבנה המיוחד של בית ההבראה עמד בסכנת הריסה, החליטה לילי אלשטיין, אלמנתו של יואל משה אלשטיין, בנו של אחד ממייסדי חברת התרופות "טבע", להצטרף למכרז, ובשל רצונה לשמר את המבנה ולייעד אותו לפעילות תרבותית ואמנותית, זכתה בו.
אלשטיין תכננה לערוך שינויים מפליגים במבנה, ובכלל זה הריסת חלק ניכר ממנו והחלפתו בבנייה חדשה, אך נסוגה בה מתוכנית זו בעקבות התנגדות עזה של תושבי הסביבה ואדריכלים.
לאחר מכן החלו עבודות לשימור ושיפוץ של המלון, לשם הפיכתו למרכז תרבות ואמנות שבו מלון בוטיק.
העבודות, בעיצובם של האדריכלים אמנון רכטר (בנו של יעקב רכטר) ורני זיס ומעצבי הפנים יונייטד מלונדון ולאה מלר, כללו איחוד כל שני חדרים במלון לחדר אחד מרווח יותר, הפיכת חדר-אוכל לגלריה, הוספת מבני וילות להגדלת מספר החדרים והקמת חניון תת-קרקעי.
בסוף 2014, עם תום השיפוץ, נפתח במקום מלון "אלמא" המשמש כמרכז אמנות מפואר.
שם בית המלון מורכב מראשי התיבות של: אלשטיין, מוזיקה, אמנות.
במלון שני אולמות, המיועדים לקונצרטים, רסיטלים, הופעות תיאטרון ומחול.
האחד כולל 450 מקומות ישיבה ומותקן בו עוגב בעל 1414 צינורות.
השני, שנקרא "הקיוב" (the cube), כולל כ-200 מקומות ישיבה.
במלון גם שתי גלריות המשמשות לכנסים ולתערוכות מתחלפות וכיתות אומן.
כיום המנהל האמנותי של סדרות הקונצרטים באודיטוריום הוא נעם בן זאב.
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי , הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי.
בית הדין הוקם ב-1952 ומקום מושבו בלוקסמבורג.
הוא הסמכות העליונה לפירושן של אמנות האיחוד האירופי ושל חקיקת המשנה של האיחוד ובכך הוא מבטיח את יישומן האחיד בקרב המדינות החברות.
תפקידו של בית הדין הוא להבטיח שהמדינות החברות ומוסדות האיחוד ימלאו את חובותיהם על-פי משפט האיחוד האירופי, וכן שמוסדות האיחוד לא יחרגו מסמכותם וגם לא יפגעו בזכויות היסוד של אזרחי האיחוד.
בראשית דרכו, בשנת 1952, בית הדין שימש כבית המשפט של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
בשנת 1957, עם הקמתן של קהילת האטום והקהילה הכלכלית האירופית, הוסכם שבית הדין ישרת את שלוש הקהילות גם-יחד.
בכך קיבל את סמכויותיו הרחבות יותר וההכרה בו כבעל השפעה ויכולות אכיפה.
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, על סמכויותיו הנרחבות כלפי המדינות החברות, מוסדות האיחוד ואזרחיו, מהווה תופעה ייחודית בזירת המשפט הבינלאומי, אשר מייצגת אולי יותר מכל את ההבדל הגדול שבין האיחוד האירופי לבין הסכמים וארגונים בינלאומיים אחרים.
בית הדין הוא הסמכות העליונה לפירושן של אמנת האיחוד האירופי ושל חקיקת המשנה באיחוד.
הוא ממלא תפקיד דומה לזה של בית משפט לחוקה ומשמש גם כבית משפט עליון.
אומנם סעיפי האמנות השונות של האיחוד אינם סעיפים "קלאסיים" כמקובל בחוקות המסורתיות, אולם הבדל זה נגזר ממבנהו ומאופיו הייחודיים של האיחוד האירופי.
משום כך, אין בשוני זה כדי לסתור את תפקודו כבית משפט לחוקה.
בית הדין אינו מתפקד כערכאת ערעורים על החלטות של בתי המשפט הלאומיים, אלא ממלא תפקיד של פוסק אחרון באמצעות האפשרות – ובמקרים מסוימים החובה – של בתי המשפט הלאומיים להעביר להכרעתו המקדמית סוגיות העוסקות במשפט האיחוד.
תפקידו כפוסק האחרון בפירוש משפט האיחוד האירופי, ניתן לו גם ביחס למגילת הזכויות הבסיסיות (Charter of Fundamental Rights of the European Union), אשר מחייבת את כל מוסדות האיחוד האירופי.
הפרלמנט האירופי הוא אחד המרוויחים העיקריים מפסיקות בית הדין, לאחר שזה פירש את חובת ההתייעצות של מועצת השרים והנציבות האירופית עם הפרלמנט כמחייבת בהליך החקיקה.
בית הדין תרם תרומה מכרעת לקידום האינטגרציה הכלכלית, המשפטית והחברתית בין מדינות האיחוד ולביצור מעמדם של מוסדות האיחוד ושל דברי החקיקה שהם מייצרים, וזאת במידה רבה באמצעות שימוש בגישת האקטיביזם השיפוטי.
מערכת היחסים בין בית הדין לצדק של האיחוד האירופי לבין בתי המשפט הלאומיים במדינות החברות אינה מערכת יחסים מדרגית, אלא מבוססת על מבנה ייחודי של שיתוף פעולה, אשר פרופ' Jo Shaw מכנה "הקשר האורגני".
מפסיקות בית הדין ניתן להסיק כי הוא פועל לעיתים לחיזוק אופיו הדמוקרטי של האיחוד, אם על ידי הגדרת תחום סמכויותיהם של המוסדות ואם על ידי קביעת מנגנון של קבלת החלטות, אשר מטמיע עקרונות דמוקרטיים של הפרדת רשויות, הגנת זכויות אדם וכיבוד "רצון העם" – אזרחי האיחוד האירופי.
בכל אחת משתי הערכאות של בית הדין מכהנים 27 שופטים – שופט אחד מכל מדינה החברה ב, וזאת לתקופת כהונה מתחדשת של שש שנים.
על כלל המדינות החברות באיחוד לאשר את מינוייהם של כלל השופטים אך אין זה נהוג שמדינה חברה תתנגד למינויו של מועמד ממדינה חברה אחרת.
עצמאותם המוחלטת של השופטים ביחס לממשלותיהן שמינו אותם, אינה מוטלת בספק.
שופטי בית הדין האירופי ועובדיו מגלים נאמנות חוצת גבולות לעקרונות האיחוד האירופי, ולכל השופטים יש כישורים מקצועיים ואישיים להתמנות לשופטי בית המשפט העליון במדינותיהם.
משפטנים מובהקים ואנשי אקדמיה גם הם כשירים למשרה השיפוטית.
פיטורי שופט אפשריים אך ורק אם מתקבלת החלטה פה אחד, על ידי כל השופטים והפרקליטים הכלליים, שעל פיה השופט אינו יכול עוד למלא אחר דרישות התפקיד.
למן כינונו של בית הדין לא יושם הליך זה, אך היו שופטים שהתפטרו מרצון.
השופטים נעזרים בתשעה פרקליטים ראשיים (Advocates-General).
מדי שלוש שנים נעשית החלפה חלקית של השופטים ושל הפרקליטים הראשיים.
לפי אמנת ליסבון, ניתן להגדיל את מספר הפרקליטים הראשיים (AGs) לבקשת בית הדין.
איטליה, אנגליה, גרמניה, ספרד, פולין וצרפת ממנות כל אחת פרקליט ראשי אחד, ושלושת הנותרים ממונים בסבב על ידי שאר המדינות החברות.
תפקיד הפרקליט הראשי מבוסס על שיטת המשפט הצרפתית ובמיוחד על תפקידו של "הממונה מטעם הממשלה" (Commissaire du gouvernement) ב"בית הדין המנהלי" הצרפתי.
עם זאת, תפקידו וסמכויותיו הם ייחודיים – עוזר שופט ומבצע את עבודת ההכנה בסוגיות הנידונות.
בעבר, לפני כינונו של בית הדין בערכאה הראשונה, היוותה חוות דעתו נקודת פתיחה ובסיס משפטי מקצועי ומנומק שעליו יכלו השופטים לבנות את מערך הטיעונים וההסברים לפסיקתם, מעין החלטה של ערכאה נמוכה לשימוש העליונה.
הפרקליטים הראשיים מעבדים ומנתחים את עובדות המקרה, לאור המשפט האירופי, לקראת הדיון לפני השופטים.
חוות הדעת של הפרקליטים אינה מחייבת ולעיתים (רחוקות) ייתכן אף שבית הדין לא יאמץ חלקים ממנה, יסיק מסקנות שונות או יפסוק באופן שונה.
לפי תיאורו של פרופסור אריה רייך, הפרקליטים הראשיים פועלים "כמעין מצפון קולקטיבי" של בית הדין האירופי, ומאחר שפסקי הדין של בית הדין על-פי רוב קצרים, עובדתיים ותמציתיים, מומלץ לבחון את המלצותיהם של הפרקליטים הראשיים לשם הבנת התשתית הרעיונית ומניעיו של בית הדין האירופי בפסיקותיו השונות.
נשיא בית הדין נבחר על ידי השופטים – בבחירה עצמאית שאינה חשופה להתערבותו של כל מוסד אירופי אחר – לכהונה מתחדשת של שלוש שנים.
רשם בית הדין נבחר באותו אופן שבו נבחר הנשיא.
בבית הדין ובערכאה הראשונה פועלים גם בעלי תפקידים נוספים: רשם, עוזרים משפטיים לשופטים ושירותים מקצועיים כגון חטיבת מחקר, המעסיקה עורכי דין מכל המדינות החברות, ספרייה משפטית, חטיבת תרגום ועוד.
ההרכב והסמכויות העקרוניות של בית הדין קבועים בסעיף 19 לאמנת האיחוד (Treaty on (European Union.
סעיף זה קובע בין היתר שבית הדין "יבטיח שבפירושן וביישומן של האמנות יישמר החוק".
כמו כן הוא קובע שלוש סמכויות בסיסיות לבית הדין, על ערכאותיו השונות:
לדון ולהחליט בעתירות המובאות על ידי מדינה חברה, מוסד של האיחוד האירופי ואנשים או ישויות משפטיות;
ליתן הכרעות מקדמיות לבקשת בתי משפט או ערכאות של המדינות החברות ביחס לפרשנות של משפט האיחוד או לתוקפן של פעולות שאומצו על ידי מוסדות האיחוד;
להכריע בכל עניין אחר שנמסר לבית הדין על ידי האמנות המכוננות.
לבית הדין יש סמכויות נוספות שנוצרו עם השנים, בעיקר כנגזרת מפסיקה ומפירושן של ההוראות לעיל.
ככלל, ניתן לחלק את הסמכויות לשש עיקריות:
הפניה מבתי משפט מדינתיים לקבלת הכרעה מקדמית על משפט האיחוד
סמכות זו היא אולי החשובה ביותר מבין סמכויות בית הדין, והיא גם זו הממלאת את עיקר זמנו.
כך לדוגמה, בשנת 2005, מתוך 574 התיקים החדשים שהוגשו לבית הדין, 254 היו הפניות להכרעה מקדמית (על פי נתונים שפורסמו בדוח של בית הדין).
היא מאפשרת לבית הדין להבטיח שהנורמות של משפט האיחוד יחדרו גם למערכות המשפט המדינתיות בהתאם לדוקטרינת ההשפעה הישירה ושתינתן להן פרשנות אחידה בכל רחבי האיחוד.
הפעלתו של ההליך לפי סעיף 267 תלויה באופן מוחלט כמעט בבתי המשפט הלאומיים, בעלי הפררוגטיבה להחליט אם להפנות סוגיה מסוימת לבית הדין.
ההוראות להפניית בקשה להכרעה מקדמית פורשו באופן רחב ביותר, כדי שגופים נוספים, שאינם קרויים בהכרח "בתי משפט" או "בתי דין" ואשר אינם מהווים חלק בלתי נפרד ממערכות המשפט הרגילות של המדינות החברות, יוכלו גם להפנות אליו בקשות להכרעה מקדמית, אם הם ממלאים תפקידים שנתונים בדרך כלל בידי בתי משפט.
הליכי בוררות, גישור ופישור והליכים אחרים ליישוב סכסוכים אינם בגדר ההליך, אף אם הצדדים מעוניינים בכך.
בית משפט באחת ממדינות הקהילה, שלפניו מתעוררת שאלה הדורשת הכרעה והנוגעת לפרשנות של אמנת ה-TFEU או ה-Euratom, של חקיקת המשנה שנעשתה על פיהן, או של חלק מן ההוראות של אמנת האיחוד, רשאי להפנות שאלה זו לבית הדין לצדק של האיחוד האירופי לשם קבלת הכרעה מחייבת.
אם אותו בית משפט הוא הערכאה הסופית מבחינת האזרח (כלומר, שאין עליה זכות ערעור לערכאה מדינתית גבוהה יותר), הרי שהוא מחויב להפנות את השאלה לבית הדין.
האזרח אינו יכול אפוא לתקוף את פעולות רשויות המדינה (להבדיל מפעולות רשויות האיחוד) ישירות לבית הדין.
אם הוא סבור כי רשות מדינתית הפרה כלפיו את כללי משפט האיחוד, עליו לתבוע את הרשות בערכאה המדינתית המוסמכת, ולהסתמך בפניה על כללים אלה.
חשוב שבית הדין לא יפסוק בתביעה לפני בית המשפט הלאומי, לפיכך תשובתו לשאילתה היא מופשטת או קשורה רק בעקיפין לעובדות המקרה – משאיר לבית המשפט הלאומי את יישום תשובתו.
המנגנון מקטין את עוצמת החיכוך הפוטנציאלי בין בית הדין לבין רשויות המדינה החברה, בכך שהוא מותיר את הנפקת פסק הדין האופרטיבי נגד רשויות אלה – כאשר כך נדרש – לבתי המשפט של אותה מדינה.
החולשה המשמעותית של הליך לפי סעיף 267, היא שמבחינה אינהרנטית אין דרך לוודא יישום נכון, מאחר שפירוש החלטת בית הדין עלול להיות באופן שגוי.
בכך, חושף בית המשפט הלאומי את המדינה החברה לתביעה על אי יישום, לפי סעיף 258 או 259. באופן היפותטי קיימת סכנה שהמדינה תיחשב כמפרה את משפט האיחוד במקרה שבו בית המשפט הלאומי אינו מבקש הכרעה מקדמית ומונע יישום נכון של המשפט האירופי.
רשות מדינתית שתסרב למלא אחר ההכרעה, מתעמתת בראש ובראשונה עם בית המשפט שלה, ולא רק עם בית הדין של האיחוד.
ממילא, הסיכוי לאי ציות נמוך מאד.
תביעות נגד מדינות חברות על אי מילוי התחייבות על פי האמנה
לפי סעיפים 258–259 לאמנת ה-TFEU, הנציבות האירופית (סעיף 258) או מדינה חברה אחרת (סעיף 259) יכולות לתבוע את המדינה החברה, רק לאחר שהנציבות מסרה חוות דעת מנומקת ולאחר שלמדינה "פורעת החוק" לכאורה ניתנה האפשרות להציג את עמדתה וטיעוניה.
זוהי סמכות שיפוט בינלאומית באופייה, שהרי משני צדי המתרס עומדים נושאים של המשפט הבינלאומי, ועילת התביעה היא הפרה של אמנה או של חקיקת המשנה המבוססת עליה.
סעיף 258 חריג לסמכות השיפוט הבינלאומית הקלאסית, מאחר שהשאלה העיקרית בבסיס תביעות אלה היא אם המצב המשפטי במדינה הנתבעת תואם את הדרישות של משפט האיחוד.
המדינות החברות מניחות לנציבות לתבוע לבדה, ואינן ששות לעשות שימוש בסעיף 259, מאחר שהנציבות היא המוסד המתאים לחקור הפרה של חקיקת האיחוד, בהיותה "שומרת האמנות" והמוסד המופקד על יישומן.
למשל: ביולי 2000 הטיל בית הדין לצדק של האיחוד האירופי קנס על יוון בסך 20,000 אירו על כל יום שבו נמנעה המדינה מלנקוט את הצעדים הנדרשים בהתאם להחלטתו מאפריל 1992.
בהתאם לסעיף 263, מדינה חברה, מועצת השרים או הנציבות האירופית רשאים לתבוע את מוסדות האיחוד האירופי, אם הפרו דרישות פרוצדורליות מהותיות, הוראות האמנה או כל חוק שנחקקה ליישומה, או השתמשו לרעה בסמכויותיהם.
במקרים מסוימים גם הפרלמנט האירופי, בית המשפט לביקורת והבנק המרכזי האירופי רשאים לתבוע על פי הסעיף.
הסעיף מאפשר גם ליחידים או לכל אישיות משפטית אחרת להגיש תביעה בנוגע להחלטות של מוסדות האיחוד, ובלבד שהן מופנות כלפיהם ישירות או נוגעות בהם באופן אישי.
עם זאת, בית הדין נוטה לבסס את החלטותיו על סעיף 263. סעיפים 265–266 מאפשרים לדרוש את מילוי ההכרעה, ואם לא, רשאי בית הדין לקנוס את האורגן כאמור.
זוהי אפוא סמכות שיפוט חוקתית או מינהלית ביסודה, כדוגמת זו שממלאת בג"ץ אלינו.
תביעות לפיצויים נגד מוסדות האיחוד
בית הדין מוסמך גם לדון בתביעות לפיצויים על נזקים שנגרמו על ידי אחד ממוסדות האיחוד או מי מעובדיה, וזאת בהתאם ל"עקרונות הכלליים (של דיני הנזיקין) המשותפים לחוקי המדינות החברות".
סמכות השפיטה מעוגנת בסעיף 268 לאמנת ה-TFEU.
עצם החבות בנזיקין נקבעה בסעיף 340.
סמכות בהתאם לתניית שיפוט בהסכמים ובחוזים שנחתמו על ידי האיחוד או המדינות החברות
על פי סעיפים272–273. הכוונה היא לחוזים והסכמים ובהם תניית שיפוט המקנה סמכות שיפוט בלעדית לבית הדין, למשל, אמנת בריסל בדבר סמכות השיפוט והאכיפה של פסקי דין בנושאים אזרחיים ומסחריים.
פניות לקבלת חוות דעת בית הדין בנושא הסכמים בינלאומיים
בהתאם לסעיף 218(11) לאמנה, הפרלמנט האירופי, מועצת השרים, הנציבות האירופית או המדינות החברות רשאים לבקש מבית הדין לחוות את דעתו אם הסכם בינלאומי, אשר מי מהם מתעתד לחתום עליו, תואם את ההוראות של אמנות האיחוד.
חוות דעתו של בית הדין עשויה להועיל במיוחד במקרים שבהם יש לקבוע למי הסמכות בניהול יחסי חוץ בתחום מסוים – לאיחוד, למדינות החברות או שמא ההסכם הנידון הוא "הסכם מעורב" ועל כן סמכות זו נחלקת ביניהם.
כך נקבע, למשל, בנוגע להסכם ארגון הסחר העולמי (WTO Agreement).
כל השפות הרשמיות של האיחוד האירופי הן גם השפות הרשמיות של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אומנם שפת העבודה הנהוגה בפועל היא צרפתית.
מדובר בנוהג שאין לו כל בסיס חוקי.
בית המשפט הדגיש כי "חקיקת האיחוד האירופי בכל אחת מהשפות הרשמיות היא אותנטית במידה שווה", ואין ערך או משקל שונה הנקבע בהתאם לגודלה היחסי של דוברי אותה שפה במרחב האיחוד האירופי.
הדיונים מתנהלים בדרך כלל בהרכבים שונים של עד שבעה שופטים ולעיתים נדירות אף ב"הרכב מלא" (Full Court) או "הרכב מורחב" (Grand Chamber) של שלושה עשר שופטים.
כל החלטה מתקבלת על דעת כל שופטי ההרכב, כלומר לא מתקיים מוסד "דעת מיעוט", ועליה חותמים כל השופטים שישבו בדין.
על אף החשאיות המוחלטת בנוגע לקבלת ההחלטות בפסקי הדין, ידוע כי מתגלעות מחלוקות בסיסיות, בעיקר לנוכח ההרכב המגוון של השופטים, הבאים ממסורות משפטיות שונות.
ההליך המשפטי מתנהל בעיקרו בכתב ומתבסס על המצאת "כתבי בית דין" (ראה ערך דיון אזרחי) ומסמכים אחרים.
בהשוואה להליך בכתב, רק חלק קצר מההליך המשפטי מתקיים בעל פה.
בית הדין מחליט אם ישמע עדים או עדויות אחרות, ואם אלה יישמעו בשימועים נפרדים (הנוהג המקובל) או בעת ההליך המשפטי בעל פה.
חקירות העדים נעשות על פי רוב על ידי בית הדין.
להליך המשפטי שותפים גם הפרקליט הראשי וגם "השופט הממונה על התביעה" (Judge-Rapporteur), שנהוג שלא יהיה אזרח של מדינה שהיא צד לתביעה.
על פסק דין של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי ניתן לערער רק אם התגלו עובדות חדשות.
על חלוקת התיקים בין ההרכבים השונים מופקד נשיא בית הדין.
המדינות החברות ומוסדות האיחוד מיוצגים בכל תביעה על ידי משפטנים שנמנים עם פי רוב עם משרדי המשפטים של המדינות החברות או עם המחלקות המשפטיות של מוסדות האיחוד, בהתאמה.
יחידים וגופים פרטיים שהם צד לתביעה מחויבים בייצוג משפטי.
בית משפט זה (שתחילה נקרא "בית המשפט בערכאה ראשונה – Court of First Instance) הוקם בשנת 1988 והחל בעבודתו בשנת 1989, עם סמכויות מוגדרות ומוגבלות יותר מאלה של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי.
יודגש כי בית המשפט הכללי הוא חלק בלתי נפרד מבית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אף שהוא פועל באופן עצמאי.
עם זאת, הוא חולק שירותים אדמיניסטרטיביים, דוגמת שירותי תרגום.
הקמתו, בהתאם להחלטתה של מועצת השרים, נועדה להקל את עומס העבודה של בית הדין ולזרז את מתן החלטותיו.
לכן הוטל עליו לעסוק בתביעות שהרקע העובדתי שלהן מורכב במיוחד.
ההפחתה בעומס העבודה הושגה באופן מצומצם, וזאת לנוכח התהליך המקביל של התגברות קצב התביעות.
בניסיון נוסף להקל, הוקם בשנת 2004 בית הדין של עובדי שירות האיחוד האירופי (European Union Civil Service Tribunal).
לפני הקמתו, שימש בית המשפט הכללי גם כבית דין לעבודה, ודן בסכסוכים בין פקידים של מוסדות האיחוד לבין המוסדות עצמם.
נכון ל-2014, בית המשפט הכללי מוסמך לדון בערעורים על פסיקותיו של בית הדין במספר מוגבל של סוגיות משפטיות.
כמו הערכאה העליונה, מקום מושבו בלוקסמבורג ומכהנים בו עשרים ושמונה שופטים.
(כיום ישנה הצעה להכפיל את מספר השופטים ל-56 כדי להקל על עומס התיקים בפני בית המשפט).
הדיונים מתקיימים לפני דן יחיד, בעיקר כשאופייה של התביעה אינו מורכב, או עד שישה שופטים.
כ-75% מהתביעות הנשמעות נידונות לפני הרכב של שלושה שופטים.
הדיונים יכולים להתקיים גם בהרכב מורחב של שלושה עשר שופטים או בהרכב מלא, וזאת במקרים מסובכים מבחינה משפטית או שחשיבות הנושא הנידון מצדיקה זאת.
ניתן להחליט על שינוי ההרכב בכל שלב משלבי הדיון ובכל עניין ביוזמת בית הדין או במענה לדרישת הצדדים.
ככלל, בערכאה זו אין פרקליטים ראשיים, אך שופט בית המשפט הכללי יכול להיקרא למלא תפקיד של פרקליט ראשי בערכאה העליונה.
אף על פי כן, הרכב בית המשפט הכללי יכול להסתייע בפרקליט ראשי כשבית הדין מקיים דיון בהרכב מלא או כשעולה שאלה משפטית סבוכה.
אם עולה שאלה כאמור אך לא מתמנה פרקליט ראשי, ניתן לדרוש שהמקרה יידון בהרכב מלא (סעיפים 17 - 18 לתקנון בית המשפט).
השופטים מתמנים לתקופה של שש שנים על פי אמות מידה זהות לשופטי הערכאה העליונה.
אופן בחירתם של הנשיא והרשם זהה גם-כן לערכאה העליונה.
נשיא בית המשפט הכללי הוא שקובע את אופן חלוקת התיקים וארגון ההרכבים.
היקף סמכויותיו השיפוטיות של בית המשפט הכללי גדל מידי תקופה והוא מוסמך היום לדון בכל התביעות המובאות על ידי המדינות החברות או מוסדות האיחוד.
חלק ניכר מעבודתו מוקדש לתביעות בנושאי הגבלים עסקיים (דיני תחרות, מניעת היצף וייבוא נתמך), לתביעות בנוגע לסימני מסחר של האיחוד ולתקיפות ישירות של אזרחי האיחוד נגד מוסדותיו.
כל מקרה של הפרת חובה חקוקה או הימנעות של אחד ממוסדות האיחוד לפעול בהתאם לחוק עשוי לגרור דיון.
בנוסף, הוא מוסמך לדון בעתירות לבטלות של חקיקת משנה של האיחוד.
למעשה, מדובר בערכאה השיפוטית האדמיניסטרטיבית של האיחוד האירופי.
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי נוהג להעביר לבית המשפט הכללי תביעות שהגיעו אליו בשוגג ואשר יכולות להתברר במסגרתו.
עם העברת התביעה, לא ניתן להחזירה לבית הדין לצדק של האיחוד האירופי (ולהפך).
ניתן לערער על החלטות בית המשפט הכללי לפני בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אולם בשאלות משפטיות בלבד.
בהתאם לסעיף 225 לאמנת האיחוד, אי אפשר להפנות לבית המשפט הכללי בקשות להכרעות מקדמיות.
ניתן לומר שבית הדין נהנה מסמכות רחבה בכל שדרות המשטר המשפטי של האיחוד, ובכל מערכות היחסים השונות באיחוד: בין מוסדות האיחוד לבין המדינות החברות; בין המוסדות לבין עצמם; בין המדינות החברות לבין עצמן; בין אזרחי האיחוד לבין מוסדותיו;, בין אזרחי האיחוד לבין המדינות החברות; ואפילו בין אזרחי האיחוד לבין עצמם.
אף שהעמדה המקובלת היא שאין תחולה ישירה אופקית של נורמות האיחוד (כלומר, בין אזרח לזולתו), ייתכנו מקרים רבים שבהם שאלות של משפט אירופי יכולות להשפיע על מערכת היחסים בין פרטים, ואשר יופנו לקבלת הכרעה מקדמית של בית הדין.
ההיסטוריה אף מלמדת שהיה לבית הדין תפקיד מרכזי מאוד בקידום תהליך האינטגרציה האירופית ובתהליך הפיכתו של האיחוד האירופי למבוסס על שלטון חוק.
השפעת פסיקתו של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי על מערכות החוק הלאומיות של המדינות החברות באיחוד האירופי מעוררת גם ביקורת מצד ראשי המדינות החברות.
אחת הביקורות המפורסמות והמצוטטות ביותר היא הצהרתו של מישל דברה, לשעבר ראש ממשלת צרפת, אשר הכריז בשנת 1979 כי הוא "מאשים את בית הדין האירופי...בשיגעון-גדלות חולני".
ידועה לא פחות היא הצהרתה של מרגרט תאצ'ר, לשעבר ראש ממשלת בריטניה, אשר הסבירה בשנת 1992, במהלך דיון בפרלמנט הבריטי, כי בית הדין לצדק של האיחוד האירופי "עסוק בפרשנות מחודשת של נושאים רבים מכדי להעניק לעצמו ולקהילה סמכויות נוספות על חשבוננו".
דוקטרינת התחולה הישירה הייתה גורם מרכזי לפתיחת מתקפת הביקורת, לאחר ההכרעה בפסק דין Van Gend en Loos – שלפיה להוראות אמנת הקהילה האירופית יש תחולה ישירה בתוך המדינות ואזרחיהן יכולים להסתמך על משפט האיחוד גם לפני בתי המשפט הלאומיים של המדינות החברות.
"משפט הקהילה מטיל על-כן לא רק חובות על פרטים, אלא גם מיועד להעניק להם זכויות, אשר הופכות לחלק ממורשתם המשפטית", קבע בית הדין.
בעקבות עקרון התחולה הישירה והיות האיחוד "משטר משפטי חדש", חששו המדינות החברות מפגיעה משמעותית בריבונותן.
הביקורות התגברו לאחר פרשת Costa v.
ENEL, שקבע את עקרון עליונות משפט הקהילה על-פני משפט המדינות.
הביקורות הן בעיקר שבית הדין קונה לו סמכויות שלא ניתנו לו באמנות המכוננות.
בכך, פוגע בית הדין במרחב הריבונות הלאומית של המדינות החברות ובמבנה המיוחד של האיחוד האירופי.
כנגד, יש הטוענים כי הוא נוקט דווקא איפוק וריסון הראויים לשבח, וכי ללא פרשנותו האקטיביסטית מפעל האינטגרציה האירופית לא היה מצליח להגיע למקום שבו הוא נמצא היום.
בית הדירות ריץ קרלטון הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב מרקט 690, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
בית דירות, המתנשא לגובה של 95 מטרים ובעל 24 קומות, נבנה על גגו של בניין כרוניקל הישן , שתוכנן על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט ונבנה בין השנים 1888–1890.
בשנת 1888 יזם מייקל הנרי דה-יאנג, הבעלים של עיתון סן פרנסיסקו כרוניקל, את הקמת בניין המשרדים לעיתון שהיה בבעלותו.
לשם כך שכר את משרד האדריכלים ברנהם ורוט.
עם סיום בנייתו, בשנת 1890, היה בניין כרוניקל בן 10 קומות ומגדל שעון בראשו שהתנשא לגובה של 66 מטרים מעל מפלס הרחוב.
בזכות כך היה גורד השחקים הראשון בסן פרנסיסקו והבניין הגבוה ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית.
בשנת 1905 התקיימו חגיגות הניצחון של ראש העיר הנבחר, יוג'ין שמיץ, תחת מגדל השעון של בניין כרוניקל הישן.
חגיגות אלו, שכללו מופע זיקוקין די-נור, גרמו להצתה של המגדל.
מגדל השעון שניזוק פורק ובמקומו בנה דה-יאנג 2 קומות נוספות בחזית שפונה לרחוב מרקט ו-6 קומות נוספות בחזית שפונה לרחוב קיארני.
בנוסף, הבניין שרד את רעידת האדמה בשנת 1906 אך ניזוק באופן חמור בשריפה שפרצה לאחר מכן.
הבניין נבנה מחדש לפי תכנונו של האדריכל ויליס פולק.
בשנת 1924 עברה מערכת העיתון למיקומה הנוכחי בצומת הרחובות Fifth and Mission.
משנה זו כונה הבניין "בניין כרוניקל הישן" של דה-יאנג.
כחלק מניסיון להפוך אותו למודרני, שופץ הבניין בשנת 1962 באופן נרחב.
במסגרת השיפוצים הוקם קיר מסך ממסגרות אלומיניום וזכוכית שכיסה את חזית הלבנים המקורית שלו.
בשנת 2004 החליט בעל הבניין, חברת ריץ קרלטון, לשחזר את חזית הלבנים המקורית שלו, להסב אותו מבניין משרדים לבית דירות ולהוסיף 8 קומות על הבניין הקיים.
שיפוץ זה הסתיים בנובמבר 2007 והבניין נפתח לציבור.
בית הודו המזרחית (בהולנדית: Oost-Indisch Huis) הוא מבנה במרכז אמסטרדם אשר שימש במהלך המאה ה-17 וה-18 את לשכת אמסטרדם של חברת הודו המזרחית ההולנדית, כיום הוא משמש את בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1602 הוקמה חברת הודו המזרחית ההולנדית ושנה לאחר מכן החברה החלה לעשות שימוש בחלקים מבניין הנשקייה של אמסטרדם (Bushuis; 'בית מאגר'), אשר נבנה ב-1550 וששכן כ-200 מטרים דרומית לכיכר ניומארקט במורד תעלת הקלובנירסבורגוואל.
שנתיים לאחר מכן עם ההתרחבות ההדרגתית של פעילות החברה, היא כבר השתמשה במבנה כולו בתור משרדי לשכת אמסטרדם של החברה.
שטח המבנה לא היה מספיק וב-1606 הושלמה בנייתו של מבנה צמוד לבוסהויז, אשר כונה 'בית הודו המזרחית'.
הבוסהויז (נשקייה) ההיסטורית הועברה לרחוב סינגל.
המבנה החדש היה למעשה אגף צמוד לבניין המקורי מכיוון מערב, בשנים 1633-34 הורחב האגף המערבי ובנוסף הוקם אגף צפוני שגבל ברחוב אודה-הוגסטראט.
האגפים שנבנו בצמוד למבנה המקורי יצרו יחד חצר פנימית, אליה הייתה גם כניסה ישירות מהרחוב.
הפסל והאדריכל הנדריק דה קייסר מיוחס למי שעיצב את המבנה החדש כמו גם את החצר הפנימית, שכן התפיסה העיצובית מאפיינת מבנים דומים שעיצב.
בשנת 1658 וב-1661 נבנו תוספות נוספות לאגפי המבנה.
לאורך המאה ה-17 וה-18 שימש המתחם את משרדי החברה.
במקום נערכו רוב פגישות של '17 הלורדים' (Heeren XVII), רוב העסקים של לשכת אמסטרדם התנהלו בו, צוותי אוניות גויסו בו והוא שימש למפגשי 20 הלורדים שניהלו את לשכת אמסטרדם.
המבנה כלל גם משרד פקידות אדמיניסטרטיבי (schrijf klerkenkantoor) אשר עסק ברישום ותיוק חומר ארכיוני רב, הן מפגישות והן מתכתובות.
חומרים ארכיונים אלו שימשו חוקרים לאורך השנים במחקר אודות חברת הודו המזרחית.
בשנת 1798 פורקה חברת הודו המזרחית והמבנה שימש את 'משרד הקולוניות' של הרפובליקה הבטאווית עד לנפילתה בשנת 1808.
בשנת 1898 נהרס הבוסהויז (אשר היווה למעשה את האגף המזרחי) ובמקומו נבנה אגף מזרחי חדש בסגנון נאו-גותי, בעיצובו של קורנליס פיטרס.
בשנת 1979 המבנה כולו זכה לשיפוץ נרחב, כיום הוא נמצא בשימוש אוניברסיטת אמסטרדם כחלק מבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה.
בית הדין לבוררות בספורט הוא גוף בינלאומי מעין-שיפוטי, אשר הוקם על מנת להכריע במחלוקות בנוגע לספורט.
מטה בית הדין נמצא בלוזאן שבשווייץ ויש לו בתי דין גם בניו יורק שבארצות הברית ובסידני שבאוסטרליה.
בנוסף מוקמים בתי דין זמניים בערים המארחות משחקים אולימפיים.
בית הדין רוכש את הסמכות לדון בסכסוך פלוני מכוח הסכמת הצדדים לאותו סכסוך, וספציפית על ידי כתב בוררות, הנעשה בין אותם צדדים.
האמנה האולימפית קובעת כי כל סכסוך בקשר למשחקים האולימפיים יידון בפני בית הדין.
כל התאחדויות הספורט הבינלאומיות הכירו בסמכותו של בית הדין לפחות בקשר לסכסוכים מסוימים.
מכוח המילוי אחרי הקוד הבינלאומי נגד סמים בספורט מ-2009 מכירות כל החתומות על הקוד בסמכות בית הדין בקשר להפרת הכללים בנושא זה.
בפועל חלק ניכר מן התיקים המתבררים בפני בית הדין עוסקים בטענות על שימוש בסמים על ידי ספורטאים.
ערכאת הערעור על החלטות בית הדין היא בית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ.
ערעורים המוגשים לו מתקבלים לעיתים רחוקות ובדרך כלל על בסיס פגמים פרוצדורליים בהליך שבפני בית הדין ולא מנימוקים לגופו של עניין.
עד מרץ 2012 התקבלו שבעה ערעורים בלבד וששה מהם התקבלו מטעמים פרוצדורליים.
בית הדין הוקם במסגרת הוועד האולימפי הבינלאומי בשנת 1984. בשנת 1994 נטען במסגרת ערעור שהוגש על החלטת בית הדין כי הוא איננו גוף חסר משוא פנים.
בפסק הדין קבע בית המשפט הפדרלי העליון של שווייץ כי בית הדין הוא מוסד בוררות לגיטימי, ועם זאת הצביע על הקשרים המרובים בין בית הדין לבין הוועד האולימפי הבינלאומי.
בעקבות זאת נעשו בבית הדין רפורמות שונות על מנת להופכו עצמאי יותר מהוועד האולימפי הבינלאומי מבחינה ארגונית ופיננסית.
הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה הקמתה של המועצה הבינלאומית לבוררות בספורט (ICAS), שקיבלה לידיה את הפעלת בית הדין במקום הוועד האולימפי הבינלאומי.
עם השנים ביסס בית הדין את סמכותו והמוניטין שלו כבית הדין הבינלאומי העליון לספורט.
בית הדין ממעט להתערב בהחלטות של שופטי ספורט אודות הישגים וניקוד במהלך תחרויות ספורט, ומתערב בהן בדרך כלל רק כאשר מצויה ראיה ברורה לכך שהשופטים פעלו בחוסר תום לב.
בית הדין נדרש מדי פעם לדון בסכסוכים בעלי מרכיב פוליטי.
כך, בשנת 2006 קיבל בית הדין את טענתה של גיברלטר כי היה בסיס לבקשתה להתקבל כחברה באופ"א וכפה על הארגון להעניק לה חברות זמנית.
עם זאת, בקונגרס אופ"א שנערך לאחר מכן נדחתה בקשת החברות של גיברלטר ברוב גדול בעקבות מסע שתדלנות של ספרד, וזאת על אף החלטתו של בית הדין.
במקרה אחר, ב-2010, הובאה בפני בית הדין טענת התאחדות הכדורגל של צפון אירלנד כנגד פיפ"א על כך שלא מנעה מהתאחדות הכדורגל של אירלנד מלקבל ספורטאים שנולדו בצפון אירלנד ולא היה להם קשר דם עם הרפובליקה האירית.
בית הדין קיבל את טענת פיפ"א וההתאחדות האירית כי הן יישמו את הכללים בנדון באופן תקין.
בית הדין של אבא (ביידיש: מיַין טאַטנס בית־דין־שטוב) הוא מקבץ סיפורים אוטוביוגרפי של סופר היידיש חתן פרס נובל לספרות, יצחק בשביס-זינגר.
הסיפורים סובבים סביב בית דינו של אבי המחבר, הרב פינחס מנחם זינגר, בבית המשפחה ברחוב קְרוֹכְמַלְנָה 10 באזור היהודי של ורשה, ובמקומות נוספים אליהם התגלגלה המשפחה.
60 הסיפורים שבספר פורסמו לראשונה בידי בשביס-זינגר בעיתון פארווערטס כסדרה בהמשכים תחת שם העט "יצחק ורשבסקי", וקובצו על ידו בהמשך לספר אחד בשל התיאור הייחודי של סביבת החיים היהודית במזרח אירופה.
ב"דבר המחבר" שהקדים לספר, כותב בשביס-זינגר שבית הדין היהודי ותשתית כוחו הוא הדגם האידיאלי למוסד בוררות ופסיקה וכי הוא מאמין .
הסיפורים בספר מבוססים על אירועים שחווה המחבר בילדותו, אך נוסף להם נופך רב של ספרות יפה.
הספר ראה אור לראשונה בניו יורק בשנת 1956 ותורגם לאנגלית לראשונה ב-1962 (In My Father's Court).
בעברית ראה הספר אור בשם "בית הדין של אבא" לראשונה ב-1979 בתרגומו של צבי ארד, בהוצאת ספרית פועלים.
מהדורה זו כללה תרגום של 30 סיפורים נבחרים מתוך הספר ולא הופיע בה דבר המחבר שכתב בשביס-זינגר בראשו.
תרגום מלא מחודש, של בלהה רובינשטיין, ראה אור באותה הוצאה בשנת 2011.
הספר ראה אור גם בתרגומים לספרדית ולרוסית.
יצחק באשעוויס, מיין טאטנס בית דין שטוב, ניו יורק: דער קוואל, תשי"ז 1956.
יצחק באשעוויס-זינגער, מיין טאטנס בית דין שטוב, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ט 1979.
יצחק באשעוויס-זינגער, מיין טאטנס בית דין שטוב: (המשכים-זאמלונג); איינזאמלונג און אריינפיר: חנא שמערוק; צוגעגרייט צום דרוק: ווערא סאלאָמאָן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס (יידישע ליטעראטור), תשנ"ו 1996.
יצחק בשביס-זינגר, בית הדין של אבא; עברית: צבי ארד; ציורים: יחזקאל קמחי, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1979.
יצחק בשביס-זינגר, בית הדין של אבא; מיידיש: בלהה רובינשטיין, בני ברק: ספרית פועלים, תשע"א 2011.
בית הדין לתחרות (לשעבר: בית הדין להגבלים עסקיים) הוא גוף שיפוטי לדיון בעררים על החלטות של הממונה על התחרות.
בעקבות חקיקת חוק ההגבלים העסקיים המקורי, שעבר בכנסת בשנת 1959, הוקמה מועצה להגבלים עסקיים, שדנה בענייני הגבלים עסקיים על פי המלצות הממונה על ההגבלים העסקיים.
חוק ההגבלים העסקיים, תשמ"ח-1988, שהוצג בנובמבר 1983, ביצע שינויים שונים בהסדרי העבודה של הממונה על התחרות והמועצה, ושינה את שמה של המועצה ל"בית הדין להגבלים עסקיים".
בשנת 2019 שונה שמו של בית הדין ל"בית הדין לתחרות".
בית הדין יושב בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בבית הדין מכהן שופט של בית המשפט המחוזי בירושלים שהתמנה לכהן כאב בית הדין להגבלים עסקיים, נציגים של ארגונים צרכניים, נציגים של ארגונים כלכליים, נציגי ציבור ועובדי מדינה.
עם גבור העומס על בית הדין מכהנים בו שופט נוסף של בית המשפט המחוזי בירושלים המשמש כמשנה לאב בית הדין ולעיתים גם שופט שלישי.
הדיונים בבית הדין מתקיימים לרוב בהרכב של שלושה שופטים הכולל שופט מקצועי ושני נציגי ציבור.
חוק ההגבלים העסקיים מעניק לבית הדין גמישות בקביעת סדרי הדין על מנת להשיג הכרעה צודקת ומהירה, אולם בפועל הדיונים איטיים מאוד.
בעררים על מיזוגים אורך ההליך כמעט תמיד לפחות שנתיים ובמקרים רבים 3 שנים ויותר.
נכון לשנת 2021, מכהנת כראשת בית הדין השופטת תמר בזק-רפפורט והמשנה הוא השופט עודד שחם.
על היחס של בית הדין להחלטות הרשות להגבלים עסקיים קבע בית הדין:
כנגד דברים אלו כתבה השופטת אילה פרוקצ'יה:
בית הדפוס הוא אתר מורשת ברחוב חובבי ציון 14 בפתח תקווה ששימש בעבר בית דפוס עבור המושבה והתמחה בהדפסת הניירות לאריזת התפוזים.
המקום עבר שחזור ושיפוץ על ידי העירייה.
המקום נבנה זמן קצר לאחר הקמת המושבה בשנת 1878 כבית מגורים עבור חיים זלמן פישצנר ומשפחתו (בנו הוא עמנואל זמיר).
לאחר מספר שנים בנתה המשפחה בית גדול יותר בקרבת מקום ועברה אליו (בית פישצנר).
ב-1932 רכש את המקום שמואל לייב גרינבוים והפך את המקום לבית דפוס.
לשם כך רכש גרינבוים מכונת דפוס גרמנית והציב אותה במקום.
בבית הדפוס הודפסו מגוון של חומרים אולם פרסומה בא לה מהדפסת דפי האריזה של תפוזי ג'אפה ששימשו את בתי האריזה ברחבי הארץ.
בשנות ה-60 הפסיקה משפחת גרינבוים את פעילות ההדפסה והמשיכה בפעילות חיתוך נייר.
לאחר מספר שנים ובעקבות שרפה במקום סגרה המשפחה את המפעל.
לאחר סגירתו פרצו במקום שרפות נוספות (האחרונה ב-2006) וכן סבל המקום מפריצות וונדליזם.
הבית, בן 2 החדרים, נבנה משלד של קורות עץ שנתקעו בקרקע.
הקירות החיצוניים נבנו מלבנים שיוצרו מבוץ וקש על ידי יציקת התערובת הרטובה לתבניות וייבושה.
לאחר הנחת לבני הבוץ טויחו הקירות ונצבעו.
הקירות הפנימיים נבנו מלוחות עץ וביניהם מולאו שברי אבנים.
רצפת המבנה רוצפה במרצפות צבעוניות שהיו נפוצות באותה תקופה.
ההחלטה על שחזור הבית התקבלה ב-2005. תהליך השחזור הושלם ב-2009 והמקום נחנך באוקטובר 2009. השלב הראשון של השחזור היה לימוד שיטות הבניה המקוריות.
לימוד זה הביא לייצור לבני בוץ וקש בשיטות המקוריות על מנת להשלים חלקי קירות שנהרסו.
במהלך ניקוי הקירות התגלו עליהם ציורי קיר שהיו נפוצים בתקופת הקמתו.
ציורים אלו קולפו בתקופת השחזור והוחזרו לאחר השיפוץ תוך שהמשפצים משתמשים בדוגמאות שנמצאו על מנת לקשט את הקירות.
עוד פריט שהתגלה במהלך השחזור היה לוחית סימן אש של חברת ביטוח מטריאסטה.
כחלק מהתהליך שופצה גם מכונת הדפוס שפעלה במקום.
לאחר השלמת השיפוץ נפתח המקום לסיורים היסטוריים וסדנאות בנושא דפוס.
בית הוועד היה מבנה, בן שלש קומות, אשר שימש כמקום מושבה הראשון של עיריית תל אביב.
ב-11 באפריל 1909 התכנסו חברי אגודת "אחוזת בית" בחולות שמצפון ליפו, על אדמות כרם ג'יבלי, שקנו במטרה להקים את העיר העברית הראשונה.
הקרקע שנקנתה חולקה באופן פשוט לחלקות משני צדי רחוב הרצל, וארבעה רחובות קטנים החוצים אותו.
כדי לחלק באופן שוויוני את החלקות בין 66 המשפחות המייסדות, הוחלט לערוך הגרלה.
ההגרלה נערכה בחולות, במרכז השטח שנקנה על ידי האגודה, ומיקום התרחשותה של הגרלה זו הפך לאחד המקומות הסמליים ביותר בעיר ואף במדינת ישראל.
המקום בו עמדו חברי האגודה היה לימים חלק משדרות רוטשילד שבתל אביב, שהוקמו כחלק מעבודת יישור הדיונות באזור.
בהמשך אותה שנה הוקם בדיוק במקום זה מכון המים הראשון של שכונת אחוזת בית.
המכון נבנה בתכנונו של האדריכל יוסף ברסקי ומתחתיו שכן חדר קטן בשם "בית הוועד", אשר שימש כמשרד הדואר הראשון של השכונה.
במשך השנים התרחב החדר הקטן הזה לבניין גדול בעל 3 קומות, עד שבמאי 1921, עם התנתקותה של תל אביב מיפו, קיבל הבניין את שמו החדש "עיריית תל אביב" (Tel-Aviv township) והחל לאכלס בו בית משפט עירוני וגם את התחנה העירונית של משטרת תל אביב.
באוקטובר 1925 הקים אבא כהן בצמוד לבית הוועד ומכון המים צריף קטן ופשוט אשר פעל כתחנת כיבוי אש, שהייתה לתחנה הראשונה בארץ ישראל.
בשנת 1930 הוקם בצמוד לתחנה זו צריף "האגודה לעזרה מהירה", אשר נודעה בשם מגן דוד אדום.
בשנת 1942 נהרס מתחם התחנה ובאפריל 1949 הוקמה עליה האנדרטה למייסדי העיר תל אביב.
בית הוהנשטאופן הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה כמאתיים שנה, במהלך ימי הביניים, ומתוכה יצאו כמה מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
האזכור הקדום ביותר של בני המשפחה הוא משנת 987, שבו מוזכר שפרידריך וזיגיהרד רוזני ריזגאו סייעו לאוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוואריה.
בשנת 1079 הודח רודולף, דוכס שוואביה עקב מאבקו בהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במהלך מאבק האינווסטיטורה, ובמקומו מונה פרידריך הראשון, דוכס שוואביה מבית הוהנשטאופן שתמך בהיינריך הרביעי.
פרידריך נאבק בבנו של רודולף – ברטהולד הראשון, דוכס שוואביה ובחתנו – ברטהולד השני, דוכס שוואביה, שטענו לזכותם על הדוכסות, אולם הביס אותם לבסוף בשנת 1098. בשנת 1105 מת פרידריך הראשון, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השני, דוכס שוואביה.
בשנת 1138 מונה בנו של פרידריך הראשון – קונרד למלך גרמניה, לאחר ששימש כאנטי-קיסר ללותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קונרד דרש מהיינריך לוותר על דוכסות סקסוניה, אולם היינריך סירב ואף נמנע מלהישבע שבועת אמונים לקונראד.
בתמורה, נישל קונרד את היינריך בשנת 1139 מנחלותיו, ומסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ואת דוכסות סקסוניה לאלברכט "הדב".
בשנת 1147 הצטרף קונרד למסע הצלב השני יחד עם לואי השביעי, מלך צרפת, אולם המסע נכשל.
באותה שנה מת פרידריך השני, ובמקומו עלה לשלטון בדוכסות שוואביה בנו פרידריך השלישי, דוכס שוואביה.
בשנת 1152 נבחר פרידריך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך מסר את הדוכסות לקרוב משפחתו פרידריך, דוכס פרנקוניה.
פרידריך ברברוסה רצה להשיב ולשמר את עצמתה ותהילתה של האימפריה כפי שהיא הייתה בימיו של קרל הגדול ואוטו הראשון הגדול הוא העריך שהדרך לכך היא שמירה על סדר קפדני בגרמניה עצמה, ועמידה על הזכויות האימפריאליות באיטליה.
זכויות אלו כללו בין היתר השפעה רחבה של המלך על מינויים למשרות כנסייתיות, זכויות שקופחו במיוחד במאורע ההליכה לקנוסה של המלך היינריך הרביעי.
כמו כן נסוב העימות בין המלך לאפיפיור באשר לזכויותיהן של ערי הצפון, שצברו לעצמן זכויות ולמעשה הפכו לעצמאיות.
גם כוחה של האימפריה בדרום איטליה ובסיציליה נחלש מאוד.
בגרמניה ובאיטליה קמו מחנות תומכים למלך מזה ובאפיפיור מזה.
אנשי בית שטאופן ותומכיהם, שנקראו באיטליה גיבלינים, תמכו בזכויות המלך וטענו שאינו צריך אישור של האפיפיור לסמכותו הריבונית.
ומנגד בית ולף (welf) שנקראו באיטלקית גואלפים, טענו שהמלך שולט בחסות האפיפיור ותחת סמכותו הדתית.
פרידריך ברברוסה היה נדיב מאוד במתן חופש פעולה לאצילים כדי לשמור על שקט פוליטי, ובכך גם לרכוש את אהדתם ותמיכתם בתוכניותיו.
פרידריך יצא בראש צבא גדול מצויד היטב כדי לכפות את סמכותו על ערי איטליה הצפונית ובראשן מילאנו שהתאגדו בברית שנקראה "הברית הלומברדית", ולהוכיח את עדיפות כוחו על זה של האפיפיור אלכסנדר השלישי.
האפיפיור תמך בכל דרך אפשרית בערי הצפון, בנשק ובאנשים, הטיל חרם על פרידריך והפעיל את גורמי האופוזיציה העוינת את פרידריך מתוך גרמניה.
במפגש המכריע, קרב ליניאנו בשנת 1176 נחל פרידריך תבוסה וצבאו ניגף לפני צבא איכרים לא מתוחכם.
עם שליטי ממלכת סיציליה הנורמנית בדרום איטליה שהיו נאמני האפיפיור, הגיע להסכם.
פרידריך התערב במלחמת האזרחים הדנית, בין הנסיך ואלדמר מדנמרק לבין סוואנד השלישי.
הוא התקרב לחצר המלכות הרומית-מזרחית באימפריה הביזנטית בראשותו של מנואל הראשון קומננוס, ועל מנת לחזק את קשריו עם מלכות זו התגרש מאשתו אדלה מווהבורג, וניסה ללא הצלחה להשיג כלה-נסיכה מחצר המלכות בקונסטנטינופול.
בשנת 1190 יצא פרידריך למסע הצלב השלישי, יחד עם פיליפ השני, מלך צרפת וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, אולם טבע בנחל סאלף שבאסיה הקטנה, מה שגרם להתפוררות המחנה הגרמני ולכישלון מסע הצלב.
לאחר מותו של פרידריך עלה במקומו לשלטון בנו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר היה נשוי לקונסטנצה, מלכת סיציליה, ואף הוכתר בשנת 1194 למלך סיציליה.
בשנת 1197 מת היינריך השישי, ולאחר מותו פרץ מאבק ירושה בין אחיו פיליפ משוואביה, מלך גרמניה לאוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס שוואביה, שלטו בדוכסות בניו של פרידריך ברברוסה – פרידריך החמישי, דוכס שוואביה, פרידריך השישי, דוכס שוואביה, קונרד השני, דוכס שוואביה ופיליפ, דוכס שוואביה.
בשנת 1198 נבחר פיליפ למלך גרמניה, ובשנת 1208 נרצח, והדוכסות נותרה ללא שלטון במשך 4 שנים.
בשנת 1212 נבחר בנו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה – פרידריך למלך גרמניה, ואף תפס את השלטון בדוכסות שוואביה כפרידריך השביעי.
פרידריך השקיע את עיקר זמנו באיטליה, מה שנתן לנסיכים הגרמניים עצמאות כמעט מלאה, והוביל להתפוררות האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1235 הביא פרידריך לפיוס עם אוטו הילד – נכדו של היינריך האריה, ומסר לו את דוכסות בראונשווייג-לינבורג.
פרידריך גם עמד במרכזה של סדרת עימותים עם הכס הקדוש, שנסובו על אינטרסים מנוגדים באיטליה ועל מאבקי שליטה וכוח בין הרשות החילונית לכנסייה.
שיאם של עימותים אלו היה בנידוי שהוטל על הקיסר פעמיים על ידי האפיפיור.
האפיפיור גרגוריוס התשיעי אף הרחיק לכת וכינה אותו אנטיכריסט.
עימותים אלו הובילו לקיצו של בית הוהנשטאופן ולהתפוררות האימפריה.
בנוסף עמד פרידריך השני בראש מסע הצלב השישי בשנת 1228, מסע צלב ללא קרבות, שבו חזרה ירושלים לשלטון הצלבנים בתום משא ומתן עם הסולטאן המצרי.
בשנת 1216 מסר פרידריך את דוכסות שוואביה לבנו היינריך השביעי, אולם לאחר שהלה מרד בו, החרים פרידריך בשנת 1235 את כל נחלותיו של היינריך, ומסר אותם לבנו השני קונראד הרביעי, מלך גרמניה.
בשנת 1250 מת פרידריך השני, ובנו קונראד הרביעי, מלך גרמניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1254 מת קונרד הרביעי, ובנו קונראד השלישי, מלך ירושלים עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1268 הוצא האחרון להורג על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, ובעקבות מותו ללא יורשים התבטלה למעשה דוכסות שוואביה ובא הקץ על בית הוהנשטאופן.
בית הדפוס הצבאי או בית הדפוס הצבאי מס' 665, או מאוחר יותר בשם בית הדפוס 6524, הוא בית הדפוס המרכזי של צה"ל, מוגדר כיחידה צבאית וממוקם בבסיס ציוד תל השומר.
בית הדפוס אחראי על הדפסת ניירת צבאית כגון טפסים, מסמכים, פקודות, שוברים, פרסומים שונים ואריזות.
לאחר העברתו של בית הדפוס מס' 2 בירושלים לידי המדפיס הממשלתי, הפך בית הדפוס הצבאי מס' 665 במחנה דורי ליחידת הדפוס המרכזית אשר פעלה תחת מסגרת מרכז הציוד בתל השומר.
ליחידות שונות בצה"ל ישנן הוצאות לאור ייעודיות משלהן שאינן כפופות לבית הדפוס הצבאי.
בראשית בית הדפוס הצבאי הצה"לי השתמשו בטכנולוגיית דפוס בֶּלֶט באמצעות מכונות לינוֹטַייפּ כמו גם באמצעים אחרים.
גם לאחר המהפכה הדיגיטלית ובעידן המדיה האלקטרונית עדיין נזקק צה"ל לשירותי דפוס לעזרי ההסברה (רול-אפים, כרזות), לניהול העבודה השוטף ביחידות (טפסים שונים), הפצה והטמעת ידע תורתי (ספרי תורת לחימה), וספרי הדרכה מקצועיים.
(1948) - עיתון קיר: "החומה", חנוכה תש"ט - עבור מחלקת התרבות של צה"ל.
המפרט את הישגי העולים החדשים בתחומי ההתיישבות ופיתוח הארץ, הביטחון והתעשייה.
כולל תצלומים של ראשי המדינה, ושל עולים שבאו מארצות שונות ותרמו להישגים אלה.
(1949) - איור של שמירה על פה סגור עם הכיתוב: פטפוט עוזר לאויב.
(1951) - הגדה צבאית של פסח - עבור הרבנות הצבאית, הגדה נוסח אחיד עם הלכות הפסח שתיקן הרבצ"ר שלמה גורן.
(1952) - סדרת "קונטרסים למקרא ולעיון": עבור הוצאת מערכות.
(1953) - "עבודות עץ במטוסים" - מספר ספרי הדרכה עבור חיל האוויר.
(1968) - "בישול ותזונה בשדה", עבור חיל ההספקה.
(1969) - סדרת זרקור/ הוראות תפעול ותחזוקה כגון: כן למרגמה 52 מ"מ: (ירי מעל זחל"מ), עבור חיל החימוש.
(2008) - רשימת עקרונות המלחמה של צה"ל.
במלחמות ומבצעי לחימה נדרש בית הדפוס לעבודה בתפוקה מקסימלית 24 שעות סביב השעון, כך במלחמת ששת הימים הודפסו על ידי בית הדפוס הצבאי 14,000,000 טפסים מיוחדים לצורכי אג"א, מודיעין, הג"א, ואכ"א.
במבצעי לחימה בית הדפוס מפיק גם טפסים ייעודיים לשעת חירום כגון פנקסי שיבוץ קרבי, ויומני מבצעים.
בנוסף הוא נותן מענה בין היתר בהיבט התפעול, השליטה וההכוונה של מאות משאיות המגיעות לבסיס, על ידי הצבת נפ"קים (נקודות קליטה והכוונה).
הוא אף מסייע לחיל החינוך להדפיס חומרים שישמשו אלפי לוחמים הממתינים בשטחי הכינוס.
ממפקדי בית הדפוס הצבאי המרכזי
מייסד בית הדפוס הצבאי מס' 2 במחנה שנלר, סרן צדוק ליינמן 1948-1951.
כיום מפקד בית הדפוס הצבאי המרכזי הוא נגד בדרגת רב-סמל בכיר.
המשרתים בבתי הדפוס בחילות ובהוצאות לאור היחידתיות השונות, נקראים בלשון הצבא דפסים, המתמקצעים בין היתר הן בשיטת דפוס אופסט והן בדפוס דיגיטלי עבודה גרפית, עבודת כריכה ובקרת איכות.
דבר המקנה הכנה למקצועות אלה באזרחות.
את ההכשרה עוברים הדפסים בבית הדפוס הצבאי המרכזי בתל-השומר.
בין בוגרי היחידה נמנים: הטיפוגרף והמעצב גרפי צביקה רוזנברג, עמנואל ענו.
בית הדפוס הצבאי מס' 2
בית הדפוס הצבאי מס' 2 שכן במחנה שנלר בירושלים.
מייסדו של בית הדפוס היה סרן צדוק ליינמן.
לכשפורסם על הקמתו של בית הדפוס נכתב בעיתון דבר: .
בראשית שנת 1951 הועבר מידי חיל החימוש והציוד של צה"ל לידי המדפיס הממשלתי.
לדוגמה בבית דפוס זה יצאו בין היתר מרבית גליונותיו הראשונים של כתב העת מחניים בהוצאת הרבנות הראשית, עם סגירתו הועבר כתב העת להדפסה בבית הדפוס הצבאי מס' 665 בתל השומר.
כיום מפקד על בית הדפוס אזרח עובד צה"ל, חגי פנחס.
בית ההיסטוריה הוא מוזיאון להיסטוריה מודרנית השוכן בעיר בון, בירת גרמניה לשעבר.
המוזיאון מוקדש לתולדות גרמניה המערבית והמזרחית משנת 1945 ואילך, ומשווה את החיים בין המערב למזרח.
מבקרים בו למעלה ממיליון איש בשנה וככזה הוא אחד המוזיאונים הפופולריים ביותר בגרמניה.
המוזיאון הוקם ביזמתו של קנצלר גרמניה לשעבר הלמוט קוהל, בעקבות החלטת ממשלה שפרסם באוקטובר 1982, סמוך לאחר כניסתו לכהונתו.
ההחלטה אמנם עוררה חששות כי הקמתו תביא להתעוררות גל לאומני חדש בגרמניה, אך מנגד הועלתה הטענה כי על הגרמנים להכיר את ההיסטוריה שלהם דווקא משום מורכבותה והקושי שבה.
תכנון המוזיאון החל בשנת 1985. הבונדסטאג אישר את הקמתו ב-1989 ובאותה שנה החלו עבודות ההקמה.
הקאנצלר קוהל חנך את המוזיאון ב-14 ביוני 1994.
מבנה המוזיאון, בשטח של כ-22 אלף מטר רבוע, ניצב ב"מייל המוזיאונים" שבבון, שהוא חלק מרובע הממשלה לשעבר בעיר.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים אינגבורג והרטמוט רודיגר (Ingeborg and Hartmut Rüdiger) מבראונשווייג.
התצוגות במוזיאון - קבועות ומתחלפות - עושות שימוש בחפצים, תצלומים, מסמכים, סרטים והקלטות קול, ומציגות את ההיסטוריה הפוליטית של גרמניה מאז מלחמת העולם השנייה כמו גם את ההיסטוריה התרבותית וחיי היום-יום בה בעבר.
אוסף המוזיאון כולל גם כ-75,000 קריקטורות פוליטיות.
פועלים בו מרכז מידע וספרייה.
המוזיאון מארגן גם סיורים באתרים ממשלתיים בבון ששימשו לפני מעבר הבירה ממנה לברלין - ארמון שאומבורג (לשכת הקאנצלר של מערב גרמניה), בית הקאנצלר ומשכן הבונדסטאג.
קרן המוזיאון היא מוסד ציבורי הממומן על ידי ממשלת גרמניה.
חבר נאמנים - בהרכב של נציגי הממשלה, הסיעות בבונדסטאג ומדינות גרמניה;
מועצה אקדמית מייעצת, שתפקידה הוא בין השאר לשמור על עצמאותו של המוזיאון מפני השפעה פוליטית;
ועדת ארגונים חברתיים, המייצגת את האינטרסים של מבקרי המוזיאון, קבוצות שונות בחברה ומוסדות דת ותרבות.
בית הוהנברג הוא בית אצולה אוסטרי אשר נפרד מבית הבסבורג עם נישואיו של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה לסופיה חוטק.
בשנת 1900, הודיע פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות, אשר היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית, על רצונו להינשא לאצילה צ'כית זוטרה בשם סופיה חוטק, בתם של בוהוסלב, רוזן חוטק וחוטקוב, ווילהלמינה קינסקי, רוזנת ויצניץ אונד טיטאו.
כפיצוי, העניק הקיסר לסופיה את התואר "נסיכת הוהנהברג", על שמה של עיר קטנה באוסטריה תחתית.
ב-1909 שדרג הקיסר את תוארה של סופיה ל"דוכסית הוהנברג", ונקבע כי בנה הבכור יירש את התואר, בעוד שאר בניה יקבלו את התואר "נסיך הוהנברג".
ב-1914 נרצחו פרנץ פרדיננד וסופיה בסרייבו, ובנם מקסימיליאן ירש את התואר "דוכס הוהנברג".
אחותו סופיה ואחיו ארנסט ירשו את התואר "נסיכי הוהנברג".
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוחרמו חלקים גדולים מנכסי בית הוהנברג בידי ממשלת צ'כוסלובקיה (לדוגמה טירת קונופישטה ליד פראג).
מתוקף החוק ההבסבורגי, הופקעו גם רבים מנכסיהם באוסטריה.
חוק זה גם אסר על שימוש בתוארי אצולה באוסטריה, ולפיכך נאלצו בני הוהנברג לאמץ את השם "הוהנברג" כשם משפחה במקום תואר אצולה.
עם זאת, מקסימיליאן וארנסט היו שניהם פעילים במסגרת תנועה מלוכנית, ועמדו בקשר הדוק עם אוטו, נסיך הכתר של אוסטריה.
כמו מרבית המלוכנים האוסטרים, התנגדו חברי בית הוהנברג לסיפוח אוסטריה בידי הנאצים, ובשל כך נשלחו מקסימיליאן וארנסט לדכאו.
כמו כן 20,000 דונם מנכסי בית הוהנברג הופקעו בידי הנאצים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הצליחו האחים להחזיר חלק מהנכסים המוחרמים, ובין היתר את טירת ארססטן בדרום אוסטריה.
מקסימיליאן גם היה נציגו של הנסיך אוטו במשא ומתן מול ממשלת אוסטריה על החזרת נכסים של בית הבסבורג לידיים המקוריות ועל ביטול החוק ההבסבורגי אשר מנע מבני הבסבורג להיכנס לאוסטריה.
הוא נכשל בכך כישלון חרוץ.
הוא נפטר ב-1962, ובנו פרנץ ירש את התואר "דוכס הוהנברג".
פרנץ נפטר ב-1977, וכיום עומד בראש הבית אחיו גאורג.
גאורג עבד בעבר כדיפלומט ושימש בין היתר כשגריר אוסטריה במדינת הוותיקן.
פרט להיותם צאצאים של בית הבסבורג-לורן, בני הוהנברג גם מקושרים למשפחות אצולה אחרות ברחבי אירופה.
פרנץ, דוכס הוהנברג היה נשוי לאליזבת, נסיכת לוקסמבורג בתה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
כמו כן הם קשורים בקשרים רחוקים לבתי המלוכה של ליכטנשטיין ובריטניה.
צורת הפנייה הרשמית אל המחזיק בתואר "נסיך הוהנברג" הייתה .
למחזיק בתואר "דוכס הוהנברג" (היינו ראש הבית) ואשתו, צורת הפנייה הייתה .
בית ההסתדרות על שם אהרן רבינוביץ הוא בניין בולט ברחוב שטראוס במרכז ירושלים.
הבניין נבנה בשנות החמישים כמרכז תרבות וספורט עירוני של ההסתדרות וכמטה מועצת פועלי ירושלים, שהייתה חלק מהסתדרות העובדים.
בעבר שכנו בבניין קולנוע "מיטשל" וכן אולם הבית של קבוצת הפועל ירושלים בכדורסל, והוא היווה מוקד מרכזי בחיי התרבות של ירושלים המחולקת.
כיום משמש הבניין את משרדי סניף ירושלים של ההסתדרות החדשה, מושכר למוסדות חינוך חרדיים ונטוש בחלקו.
הבניין תוכנן על ידי זוג האדריכלים יהודית סגל שטולצר ואויגן שטולצר בסגנון הבינלאומי.
הבניין תוכנן בהשפעת הסגנון הבינלאומי, וכולל מאפיינים רבים שלו - קווים נקיים וישרים, שילוב נפחים רבועים ומעוגלים, הימנעות מקישוט ואורנמנט ויצירת גיוון בעזרת הנפחים ופתחי החלונות.
החזית הדרומית הייצוגית מוגדרת על ידי עמודים חמישה עמודים בולטים לכל גובה הבניין, ולצדם עמדת תצפית המתנשאת לגובה שתי קומות נוספות.
לרגלי החזית הדרומית עולה גרם מדרגות רחב ומנומנטלי מן הרחוב אל הכניסה המרכזית בקומה הראשונה; כניסות נוספות לבניין מצויות בחזית המזרחית על המשך רחוב שטראוס, בחזית הצפונית הפונה לרחוב סימה בליליוס, ובעורף הבניין.
לאורך שפת הגג בנויה פרגולה היקפית (בדומה לבנייני כיכר מגן-דוד בתל אביב).
עם זאת מחופה הבניין באבן ירושלמית, בהתאם לחוק העזר העירוני.
ההסתדרות עברה לבניין ממשכנה הקודם ברחוב ההסתדרות במרכז העיר.
לדברי עוזי ברעם, המבנה הוקם במיקום זה לפי החלטת אביו משה ברעם, מזכיר מועצת פועלי ירושלים באותה עת, דווקא בגבול שכונות חרדיות, כדי למנוע היווצרות גבול וחלוקה חדה של העיר לאזור חרדי ואזור חילוני.
אבן הפינה לבניין הונחה בשנת 1951; הבניין נקרא על שמו של אהרן רבינוביץ, מזכיר מועצת פועלי ירושלים שנפטר ב-1945. חנוכת הבניין התעכבה עד 1958, אז התקיימה בקהל גדול ובמעמד הנשיא יצחק בן-צבי, שהיה חבר ההסתדרות בירושלים.
תקציב הבניה הכולל הסתכם במעל מיליון ורבע לירות ארץ-ישראליות.
העבודה על הבניין אפשר למתכנניו, האדריכלים אויגן ויהודית שטולצר, לפרוש לפנסיה ולהגר ב-1957 בחזרה לגרמניה.
תכנון השינויים וההתאמות שבוצעו בבניין לאורך שנות השישים נמסר למשרדו החדש של דוד רזניק.
עם חנוכת הבניין פרסמה מועצת פועלי ירושלים חוברת המדריכה את המבקר בחלקים השונים של הבניין ומתארת את פעילות המועצה והאיגודים השונים שפועלים תחתיה.
בחוברת נכללה גם הדרכה כתובה של זאב וילנאי המתארת את הנוף הנשקף מגג הבניין.
מלבד משרדי ההסתדרות כלל הבניין ספריה שהחזיקה כ-40,000 כרכים, כיתות לימוד ואולם מופעים וקונצרטים הכולל כ-800 מושבים.
מתחילת שנות השישים הופעל האולם בעיקר כבית הקולנוע תחת השם "קולנוע מיטשל", בו הוקרנו בעיקר סרטי איכות וקולנוע אירופאי ואמנותי.
במרתף הבניין הוקם אולם התעמלות ובו כ-500 מושבים לצפייה.
האולם היה מגרש הכדורסל המקורה הראשון בארץ ושימש כמגרשה הביתי של קבוצת הפועל ירושלים בכדורסל עד 1985, אז נחנך היכל הספורט מלחה.
בשנות פעילותה של ההסתדרות בבניין נחשב המקום למעוז של מפא"י ושל הציבור החילוני בעיר, וממנו היו יוצאות צעדות ה-1 במאי מדי שנה.
כבר בשנות השישים היווה מיקומו של הבניין גורם לחיכוך בין דתיים וחילונים בעיר, ואף נערכו מולו תפילות במחאה על חילול השבת.
הבניין ניצב בראש גבעה ועולה בקומתו על הבנינים שסביבו, שרובם נבנו טרם קום המדינה; עד מלחמת ששת הימים נהגו תושבי העיר המערבית לעלות לגג הבניין כדי לצפות ממנו לעבר העיר העתיקה.
במהלך המלחמה התמקמו בבניין חלקים ממפקדות החטיבה הירושלמית וכוחות צה"ל בעיר, ועל גגו הוצבה התצפית של סוללת תותחים שלקחה חלק בקרבות על כיבוש העיר המזרחית, כולל הקרב על גבעת התחמושת הסמוכה.
מן המפקדה שבבניין יצא הרב שלמה גורן בדרכו לכותל המערבי, מייד לאחר כיבוש הכותל.
עם השנים הפכה סביבת הבניין לאזור בעל צביון חרדי מובהק, זאת לצד ירידת מעמדה וחשיבותה של ההסתדרות בחיי התרבות והיומיום.
לאור זאת נפסקו פעילויות שונות שהתקיימו בבניין וחלקים ממנו ננטשו.
בשנת 2007 הושכרו שלוש מקומות הבניין, החלקים בהם שכן בעבר קולנוע "מיטשל" ונותרו שוממים שנים ארוכות, לסמינר החרדי לבנות "משכן שרה", המשויך לעדה החרדית.
ב-2018 הוצב באופן זמני על גג הבניין מיצג בשם "ממותות על הגג" הכולל חמישה פסנתרים, במסגרת פרויקט "מעל ומעבר" של פסטיבל מקודשת.
נכון לשנת 2025 ממשיכים משרדי ההסתדרות לפעול בחלקו הצפוני ולאורך כל הקומה הראשונה של הבניין.
קומת המרתף מושכרת למכון לומדה, מכללה חרדים להכשרה מקצועית הפועלת בבית הבריאות שטראוס הסמוך; חלל אולם הספורט נסגר בתקרה אקוסטית וחולק לכיתות לימוד, בהן נשארה רק רצפת הפרקט המקורית של אולם הספורט.
באולם הקולנוע שאכלס את קומות 3,4 ו-5 נוצקו רצפות המחלקות אותו לקומות, והוא מאכלס את ישיבת "אורייתא", ישיבה חרדית כלל חסידית לנושרים.
בקומה 2 פועל "היכל התורה", בית מדרש פתוח לציבור הלומדים, המוחזק על ידי המיליארדר החרדי-אמריקאי יואלי לנדא.
בית הדרקונים (בספרדית: Casa de los Dragones) בסאוטה, שבספרד, הוא דוגמה בולטת לבניין בסגנון אדריכלות אקלקטית, ובראשו ארבעה פסלי ענק של דרקונים.
הבניין נמצא סמוך מאוד לכיכר המרכזית - כיכר המלכים (Plaza de los Reyes) בסאוטה - אחת משתי המובלעות הספרדיות שבצפון אפריקה.
המבנה הוקם בהזמנת ראש עיריית סאוטה פרנסיסקו סרני גונסאלס (Francisco Cerni González) ואחיו ריקארדו.
האדריכל היה חוסה מריה מנואל קורטינה פרס (José María Manuel Cortina Pérez), הבניה החלה בשנת 1897 והושלמה בשנת 1905. הבניין בנוי מאבן מלאכותית, ופסלי הדרקונים המקוריים היו עשויים מארד.
הבית עבר בעלים לאורך השנים, ובשנת 1925 הוסרו פסלי הדרקונים המקוריים, ואבדו.
בשנת 2006 הותקנו פסלים חדשים של דרקונים, עשויים מתערובת של שרף ופיברגלס וצבועים בצבע דמוי ארד, שהוקמו על ידי האמן אנטוניו רומרו ואייחו (Antonio Romero Vallejo).
משקל כל אחד מהפסלים החדשים כ-200 ק"ג בלבד.
בית הדין של אמריקה הוא בית דין, המשמש יהודים בכל ארצות הברית כפורום ליישב מחלוקות בתהליכי דין תורה, השגת גיטין ואישור סוגיות של מעמד אישי יהודי.
הוא נוסד בשנת 1960 והוקם מחדש בשנת 1994. המוקד של בית דין של אמריקה הוא בתחומים של דיני משפחה, גירושין יהודיים ומעמד אישי, וגם שפיטה של סכסוכים כספיים.
בית הדין מזוהה עם הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA) וממומן על ידי האיחוד האורתודוקסי (OU).
המנהל הנוכחי של בית הדין הוא הרב שלמה וייסמן, שהחליף את הרב יונה ריס בשנת 2008.
בית הדין של אמריקה מפוקח על ידי דירקטוריון, אבל אותו הגוף אינו מכריע בתיקים או קובע מדיניות בתחום סוגיות ההלכה היהודית.
על פעילותו של בית דין של אמריקה מפקחת הנהגתו הרבנית, שחבריה הם:
הרב מרדכי ויליג, אב בית דין
הרב יונה ריס , חבר בית דין
הרב שלמה וייסמן, מנחם (מנהל)
הרב מיכאל זילברמן, רכז גיטין
פעולות היום-יום וניהול תיקים של בית הדין של אמריקה מנוהלים על ידי צוות המבצעים של בית-דין, המורכב מהרב שלמה וייסמן (מנהל), הרב מיכאל זילברמן (רכז גיטין) וג'ורדנה מונדרו (עורך דין מינהלי).
בנוסף, הרב איתמר רוזנצווייג הוא עורך "Jewishprudence", בלוג המפרסם עדכונים על מדיניות הארגון ודיונים על ההלכה היהודית ותורת המשפט.
בית הדין של האינקוויזיציה (בספרדית: Auto de fe de la Inquisición) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1812–1819 ומתאר בית דין של האינקוויזיציה הספרדית.
האינקוויזיציה הספרדית הוקמה בשנת 1478 כדי לשמור על האורתודוקסיה הקתולית.