tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקהילה הבהאית הבין-לאומית יש משרדים במשרדי או"ם בניו יורק ובז'נבה, ושליחים מטעמה נמצאים במשרדי הארגון בערים שונות (אדיס אבבה, בנגקוק, וינה, ניירובי, רומא).
בחיפה נמצא המשרד למידע ציבורי, העוסק בהפצת מידע אודות הדת הבהאית ומפרסם את הידיעון "מדינה אחת".
ב-4.3.2009 פרסמה הקהילה הבהאית הבין-לאומית מכתב פתוח לתובע הכללי של איראן איתוללה קורבאן-עלי דורי נג'פאבאדי, בו היא מתייחסת להצהרותיו בנוגע למצבם של הבהאים באיראן.
ב-26.5.2016 השתתפו נציגי הקהילה הבהאית הבין לאומית בפסגה ההומניטרית העולמית הראשונה באיסטנבול.
הנציגים הציגו את עמדת הקהילה הבהאית בנושאים הומניטריים שונים, תוך שהם נסמכים על ניסיון הקהילה ועל האמונה באחדות האנושות.
הקהילה הווירטואלית הוא ספר משנת 1993 על קהילות וירטואליות שנכתב על ידי הווארד ריינגולד.
ריינגולד הוא אחד החברים המקוריים של הרשת הקדומה "הבאר" (The Well).
בשנת 2000, פורסמה מהדורה שנייה של הספר ונוסף לו פרק מסכם חדש (בהוצאת MIT - המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס).
בפרק זה הוא מביט לאחור וסוקר את השינויים שחלו בקשרים החברתיים כעת משיותר ויותר אנשים מחוברים לרשת.
הדיון בספר חובק מספר נושאים שקשורים לניסיונו של ריינגולד, החל מחוויותיו ברשת "הבאר", דרך התנסויות שונות בתחום תקשרות מתווכת מחשב (CMC) וכלה בכאלו הנוגעות לתחום קבוצות חברתיות ונושאים הקשורים לכך במדעי המחשב.
בספרו הוא מזכיר טכנולוגיות כגון, קבוצות דיון, צינוק מרובה משתמשים () ואלו שבאו בעקבותיהן, ו־, או IRC ושאר חדרי צ'ט ורשימות הודעות דואר.
ריינגולד דן בהשלכות החיוביות והשליליות של הצטרפות לקהילות וירטואליות שלדידו, הן אמיתיות וניתן ליצור בהן קשר חברתי בדיוק כפי שבכל קהילה ממשית אחרת והיחס של אנשים לזה לזה בקהילה שכזו זהה.
ריינגולד גם מציין את היתרונות שבהשתייכות לקהילה וירטואלית בהתמקדו על בריאות נפשית, של היחיד ושל החברה כאחד.
הקהילה הבהאית במצרים קטנה מאוד והיא מונה בין 500 ל-2000 מאמינים הסובלים מאפליה קשה כבר שנים רבות.
ההיסטוריה המוקדמת של הדת הבהאית במצרים
בערך בשנת 1860 הגיעו למצרים הבהאים הראשונים שהיו ברובם סוחרים איראנים.
בשנת 1868, בעקבות פעולה של הקונסול האיראני במצרים, התקיימו מעצרים של מספר בהאים שהוגלו לסודאן.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-19 החלו לקום קהילות בהאיות בעיראק, סוריה, לבנון, פלשתינה, מצרים וסודאן.
בתחילה הקהילות הבהאיות במקומות אלו היו מורכבות בעיקר ממהגרים איראניים בהאים, אך היו גם המרות של סונים ונוצרים לדת הבהאית.
עבור הבהאים במצרים זה היה בלתי אפשרי להוביל מסע הצהרה והפצה של דתם ובנוסף להגן על עצמם מפני תקיפות הציבור לכן, התקיימה פעילות צנועה יחסית של אסיפות בקרב הבהאים במצרים אך בכל זאת הם עוררו התנגדות מקבוצות מוסלמיות דתיות.
גולפאיגאני היה אחד החלוצים הבהאים שהגיעו למצרים.
בשנת 1894 הוא הגיע לעכו ולאחר 10 חודשים הוא המשיך למצרים, שם הוא זכה להכרה כחוקר אסלאמי באוניברסיטת אל-אזהר ופרסם מגוון רחב של ספרים ומאמרים בפרסית וערבית.
הוא הצליח להביא להמרת דתם של כמה מהסטודנטים שלו.
לראשונה, הקהילה הבהאית כללה גם ילידי מצרים ולא רק ילידי איראן.
בשנת 1901 הוא הגיע לארצות הברית וחזר למצרים בשנת 1904 שם נשאר עד מותו.
עבד אל-בהא הגיע למצרים במהלך מסעות הפצת הדת הבהאית לצפון אמריקה ואירופה, כמו כן, היה אחראי על פיקוח בניית מבנה הקבר לבאב במעלה הר הכרמל בחיפה וכן, פיתוח מוסדות וספרות בהאית.
הוא ביקר במצרים במהלך מסעותיו שם הוא פגש חכמי דת אסלאמיים והוגי דעות רבים.
נולד ב-1897 בעכו ולמד בחיפה ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות.
הוא היה בן 24 כאשר מונה להיות המנהיג של הדת הבהאית.
אחת ההצלחות המיוחסות לשוגי אפנדי כחלק מפעילותיו לביסוסה של הדת הבהאית ועצמאותה הייתה בשנת 1924 כאשר בית המשפט המצרי מכריז על הדת הבהאית כדת נפרדת מדת האסלאם ולמעשה כך, מצרים החלה להכיר בעצמאות הדת הבהאית.
1868- אבו אל-פצ'ל גלפיגאני, מהבהאים הראשונים שהגיעו למצרים.
1910- עבד אל-בהא מגיע למצרים.
1924- מצרים המדינה המוסלמית הראשונה המכירה בקהילה הבהאית והקמת האספה הכללית של הבהאים במצרים.
1948- שוגי אפנדי מרחיב ומפתח את הקהילה הבהאית במצרים.
1960- יצא צו נשיאותי מספר 263 המבטל את כל זכויותיהם של הבהאים במצרים.
הקהילה הבהאית במצרים עד שנות ה-80
בשנת 1924 בית המשפט במצרים הכיר בדת הבהאית כדת נפרדת והיא הקימה את האספה הכללית של הבהאים במצרים.
באותה שנה בתי הדין המוסלמים החלו לגנות את הבהאים במצרים שלא היו זכאים להטבות של החוק המוסלמי וכינו אותם כופרים.
הממסד הדתי במצרים עודד את השלטונות במדינה לאסור, להעניש ולרדוף אחר כל סטייה מהגרסה המוקבלת של האסלאם הסוני.
הקהילה הבהאית במצרים חוותה גל רדיפות נוסף החל מ-1944 בעקבות הסתה של בתי המשפט השריעיים המוסלמיים בעקבות זאת היו מהומות בטנטה ואריס.
הנישואין הבהאים לא הוכרו על ידי מחלקת ההגירה במדינה.
בשנת 1960 יצא חוק נשיאותי מספר 263 בראשות נשיא מצרים, ג'מאל עבד אל-נאצר, שהביא לפגיעה חמורה בזכויות האדם בכלל וזכויות המיעוט בפרט.
הצו הביא למעצרם של מספר בהאים, חל איסור על קיום מוסדותיהם של הבהאים ופעילותם הקהילתית, החרמת נכסיהם ביניהם מרכזים בהאים, ספריות ובתי קברות וכן, ביטול זכויותיהם הבסיסיות שהביאו לפגיעה כלכלית, חברתית ותרבותית.
פעילותם של הבהאים נאסרה בשנת 1960 בעיקר בגלל מיקום המרכז העולמי שלהם בישראל, מה שהביא לחשד וחשש בקרב העולם הערבי בקשריהם עם הציונים.
האיסורים על אנשים המשויכים לדת הבהאית השפיעו בעיקר על הבהאים שנמצאו בעולם הערבי.
על אף העובדה שסעיף 40 בחוקה המצרית (1971) מכריז על מתן זכויות שוות ואיסור אפליה דתית ויתרה מכך, סעיף 46 מבטיח חופש דת ואמונה ומאפשר לקיים את הפולחנים הדתיים של כל הדתות, המעמד המשפטי של הבהאים במצרים מעולם לא דמה לזה של המוסלמים, מכמה סיבות מבניות:
1. מערכת המשפט המצרית כפופה להלכה הדתית – המכירה בשלוש דתות בלבד: הנצרות, היהדות והאסלאם.
מאחר שהדת הבהאית אינה מוכרת והאסלאם היא הדת הרשמית של המדינה, מעמדם של הבהאים נקבע לעיתים קרובות על פי השריעה (חוק המשפחה האסלאמית), שאינו מכיר ביחסים המשפחתיים הבהאים.
מה גם שהפסיקה אסלאמית לא מכירה באמונה הבהאית.
שכן קיימות לפחות 15 פתוות המכריזות על האמונה הבהאית ככפירה.
בעקבות אי-ההכרה של החוק המשפחתי הבהאי הבהאים אינם מקבלים יחס שווה בחוק: נישואין בהאים אינם מוכרים, ילדים בהאים נחשבים לא-לגיטימיים, ולבהאים אין אמצעי שליטה ופיקוח בענייני משפחה, קצבאות, ירושה, גירושין, מזונות ומשמורת על ילדים.
2. דת חופשית במצרים מותרת רק אם אינה מפריעה לסדר הציבורי.
אנשי הדת המוסלמים סבורים כי האמונה הבהאית מפרה את הסדר הציבורי ואת המוסר הטוב כיוון שזה כפירה נגד האסלאם.
לכן בהחלטת בית המשפט העליון משנת 1975, נקבע כי חופש האמונה והדת המובטחת בחוקה מגן רק על זכותם של הבהאים להאמין בדתם, ולא בזכותם לקיים את פולחניה.
הקהילה הבהאית במצרים משנות ה-80
תחילת שנת 1985 זכורה כתקופה קשה של רדיפות.
בחצות הלילה ב-23 בפברואר, הגיעו שוטרים לבתיהם של למעלה מארבעים בהאים, עצרו אותם ולקחו את ספריהם, כתביהם, קלטות וידאו וחפצים נוספים שנחשדו כקשורים לדת הבהאית.
בימים לאחר מכן הם נחקרו ממושכות על ידי משרד התביעה לביטחון המדינה (Prosecution Office for State Security), משרד שמתמחה בחקירת עבירות הקשורות לביטחון המדינה.
בחקירות אלו נאלצו העצורים לענות שוב ושוב על שאלות הקשורות לאמונותיהם ומנהגיהם, מבנה ותפקוד המוסדות שלהם כמו בית המשפט האוניברסלי והמקומות הקדושים להם בישראל.
בתום החקירה הראשונית, הם הואשמו בהצטרפות לארגון שמנוגד לעקרונות היסוד של השלטון במצרים ובהפצת דעות קיצוניות המזלזלות בדתות אחרות.
לאחר סיקור תקשורתי נרחב בנושא, שוחררו העצורים בהדרגה ופורסם כי העצורים לא הפרו כל חוק הקשור לביטחון המדינה או ביצעו כל פעולה מזיקה לעקרונות עליה מושתתת מערכת השלטון במצרים.
העניין לא הסתיים בזה ולאחר מכן, הפרקליטות המחוזית של דרום קהיר הטילה האשמות חדשות נגד פעולות של הבהאים המנוגדות לצו שנחתם על ידי הנשיא נאצר.
תנועה מרכזית במצרים שניסתה להיאבק בדתות שכפרו באסלאם הייתה תנועת האחים המוסלמים, באמצעות הפרלמנט של מצרים הם ניסו להכניס חקיקה אסלאמית כדי לעצור כל סטייה מהאסלאם.
הבהאים לעיתים קרובות היו מטרות של התקפות מילוליות בפרלמנט.
האסלאמיסטים הצליחו לשמור על הדיכוי של חופש המחשבה במצרים וכך ערערו את הלגיטימיות של משטר לא-אסלאמי.
קשייהם של הבהאים במצרים המשיכו לגדול כאשר בשנות ה-90 משרד הפנים החל לעדכן את התיעודים והרישומים האזרחיים, אותו עדכון חייב כל אזרח להיות מסווג כמוסלמי, נוצרי או יהודי.
הבהאים וקבוצות דתיות אחרות שלא נמצאו תחת אף אחת מקטגוריות אלה נאלצו לסווג את עצמם לאחת משלוש הדתות או שלא יקבלו אף תיעוד אזרחי (תעודת זהות, דרכון, תעודת לידה, רישיונות וכו'), ללא מסמכים אלו הם לא יכלו ללמוד, לקבל טיפול בבתי החולים, להצביע ולנסוע מחוץ למדינה.
בניגוד למשל לנוצרים או ליהודים, הדת הבהאית אינה מוכרת על ידי ממשלת מצרים, לבהאים במצרים אסור להחזיק במקומות פולחן לכן מצוקתם רבה יותר משל הנוצרים.
בעבר הם יכלו לציין את דתם בתעודות הזהות והלידה המצריות רק על ידי אחת משלוש האופציות: נצרות, יהדות או אסלאם.
הבהאים ביקשו להכניס את דתם תחת הסעיף או לפחות להשאיר אותו ריק אך משרד הפנים דחה זאת והחלו להתנהל דיונים במשך כחמש שנים בנושא.
במרץ 2009 בעקבות הליך משפטי במשך חמש שנים שכלל פסיקות סותרות וערעורים ממשלתיים על פסקי דין שהטיבו עם הבהאים, בית המשפט פסק לבסוף לטובת הבהאים.
שר הפנים המצרי הוציא צו ב-14 באפריל 2009 שתיקן את החוק כדי לאפשר למצריים שלא משייכים את עצמם לדתות אסלאם, נצרות או יהדות להשאיר את סעיף הדת ריק וכך לקבל תעודת זהות.
על אף שינוי זה הממשלה במצרים עדיין לא מכירה בדת הבהאית ועדיין לא מנפיקים תעודות מזהות לכל הבהאים.
לתעודות הזהות במצרים חשיבות רבה כיוון שבלעדיה ילד להורים בהאים ללא תעודת זהות לא יוכל לקבל תעודת לידה, מה שיחסום אותו בעתיד להתקבל לבתי ספר ואוניברסיטאות.
בהאים עם תעודות לידה ישנות או ללא תעודות זהות חדשות עשוי להוביל למעצר פתאומי על שלא נשא תעודת זהות מעודכנת.
בנוסף, זוגות בהאים לא יכולים לקבל תעודת נישואין.
המסמך הרשמי היחיד שממשלת מצרים מוכנה להנפיק לבהאים הוא הדרכון שמעודד אותם להגר ממצרים.
החשיפות התקשורתיות על ההפליה נגד הבהאים במצרים הביאו להתקפות על הקהילה מצד האחים המוסלמים והממסד הדתי.
הממשלה חוששת מלהצטייר אי-אסלאמית ולכן מפלה את הבהאים.
התנהגותה של הממשלה מעודד את האסלאמיסטים והממסד הדתי להמשיך בהתקפותיהם על הבהאים ולהגביר את חוסר סובלנות החברה כלפיהם.
הדת הבהאית החלה להתבסס בארצות הברית בשנת 1893, כאשר אבראהים ג'ורג' ח'יראללה, נוצרי סורי שקיבל עליו את הדת הבהאית, הגיע לארצות הברית לקידום ענייניו העסקיים, אך תוך זמן קצר החל להפיץ את תורתו של בהאא אללה.
עבד אל-בהאא' עצמו הכיר בחשיבותה של הקהילה הבהאית האמריקנית ההולכת ונבנית, והחליט לצאת לסיור שארך 11 חודשים, במהלכו הצליח למשוך מאמינים חדשים רבים, בעיקר מקרב הנוצרים.
כיום מונה הקהילה בארצות הברית כחצי מיליון מאמינים המפוזרים ברחבי המדינות השונות.
הגעת הבהאים הראשונים לארצות הברית (1892)
האזכור המתועד הראשון לנוכחות הדת הבהאית בארצות הברית הופיע בעיתון מקומי שסקר את כינוס 'פרלמנט הדתות העולמי', שהתקיים בשיקגו בשנת 1893.
בזמן פרסום הכתבה על הדת בעיתון בשיקגו, כבר התגוררו בארצות הברית שני מאמינים בהאיים: אנטון חדאד ואבראהים ג'ורג' ח'יראללה.
שניהם היו אנשי עסקים לבנוניים אשר הגיעו לניו-יורק במהלך שנת 1892, לאחר שהמירו את דתם לבהאית כשנתיים קודם לכן במצרים.
אנטון חדאד אמנם היה הבהאי הראשון שהגיע לארצות הברית, אך דווקא אבראהים ג'ורג' ח'יראללה היה זה שפעל להפיץ את משנתו של בהאא אללה.
לאחר מספר חודשים בהם ניסו השניים לקדם את ענייניהם העסקיים שב חדאד לסוריה ואילו ח'יראללה נשאר לעסוק במכירת "מוצרים אוריינטליים" ובהוראת שיטות ריפוי שונות.
ח'יראללה התיישב בשיקגו והחל במקביל ללמד שיעורים בנושאי דת, אותם כינה שיעורי "מחפשי האמת".
בתוך שנתיים ח'יראללה העביר את רשמיו לעבד אל-בהאא' ודיווח לו על ההצלחה יוצאת הדופן של מאמציו.
ב-1895 ח'יראללה עבר לקנושה, שם החלה להתגבש קהילה בהאית, והמשיך להעביר שיעורים.
בשנה שלאחר מכן דווח כי מספר המאמינים בשיקגו וקנושה נאמדו במאות בהאים.
ח'יראללה טען שהצליח בשנתיים הראשונות לעבודתו, לגרום לכאלפיים אמריקנים להמיר את דתם לדת הבהאית.
מתוכם, כ-700 חיו בשיקגו, בין 250 ל-300 בקנושה, רסין ומילווקי, 400 בניו יורק והשאר בבוסטון וערים גדולות אחרות.
במשך חמש השנים הראשונות, התעמולה של ח'יראללה התבצעה בשקט, אך בהתמדה וללא הפרעה, ומבלי למשוך הרבה תשומת לב מחוץ לארצות הברית.
בשל הצלחתו להפיץ את תורתו של בהאא' אללה במערב, חי'ראללה קיבל מעבד אל-בהאא' את הכינויים "הכובש של אמריקה", "קולומבוס השני" ו"פטרוס של בהאא'".
בשנת 1898, חיראללה החליט לעלות לרגל לישראל על מנת לפגוש את עבד אל-בהאא', יחד עם עולי רגל אמריקניים נוספים.
בהמשך, ח'יראללה החל לחתור תחת מנהיגותו של עבד אל-בהאא'.
עבד אל-בהאא' שלח אליו בתחילה את אנטון חדאד עם מכתב המתנגד להגדרת המנהיגות, ולאחר מכן שלח את המורה הרוחני הראשון של ח'יראללה עצמו, עבד אל-קארים-א-טירני, על מנת להתנגד לצעדיו החתרניים.
ח'יראללה לא היה מוכן להתפשר ולהמשיך לחסות תחת הנהגתו של עבד אל-בהאא', והוא הוכרז כמפר ברית.
הקהילה התפצלה לשניים, בעוד רוב הקהילה הבהאית בארצות הברית תמכה בעבד אל-בהאא'.
הקהילה שהייתה נאמנה לעבד אל-בהאא', ניתקה את קשריה עם ח'יראללה.
רוב המאמינים האמריקניים, אפילו אלו שח'יראללה לימד בעצמו, נטשו אותו בשל כפירתו.
ח'יראללה העריך שמספר התומכים בו לאחר המשבר עמד על 300 איש, אך הודה שהרוב נשארו עם עבד אל-בהאא'.
ח'יראללה נפטר בשנת 1929 כשהוא בן 80.
זמן קצר לאחר מכן, החלו המתגיירים האמריקניים הראשונים להתחקות אחר הדת החדשה.
ת'ורנטון צ'ייס היה הבולט בין המאמינים הבהאיים האמריקניים הראשונים.
הוא היה הגורם המניע העיקרי מאחורי רבות מהפעילויות המוסדיות של הקהילה בארצות הברית, ולזכותו נזקפת תרומה חשובה לפעילות הבהאית המוקדמת בארצות הברית.
מותו הפתאומי של צ'ייס בשנת 1912 הותיר חלל בקהילה, שנותרה ללא מילוי עד עלייתו של הוראס הולי בתחילת שנות ה-20, ששימש כמזכיר האספה הרוחנית של ארגון הבהאיים בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 1900 הדת הבהאית כבר התמסדה במספר קהילות בארצות הברית ובקנדה והיא מנתה כ-1,500 חברים.
הקמת המוסדות הבהאיים הראשונים (1901–1915)
אחד מן המוסדות הבהאיים הראשונים בארצות הברית הוקם בשיקגו וכונה 'מקדש האחדות הבהאי'.
מקדש זה הפך בשנת 1909 למוסד רשמי במטרה לסייע להקמת מרכז פולחן בהאיי ראשון במערב.
המרכז, אשר כונה לימים כ'מקדש הבהאי' נבנה לבסוף בשנת 1953 בעיירה וילמט שבמדינת אילינוי.
ביקור עבד אל-בהאא' בארצות הברית והקשר למסורת ההתגלות הנוצרית
ב-11 באפריל 1912 יצא עבד אל-בהאא' לסיור בארצות הברית שנמשך עד 5 בדצמבר, במהלכו ביקר בכ-40 ערים שונות בארצות הברית.
ביקורים אלו נחלו הצלחה עצומה.
עבד אל-בהאא' משך מאמינים חדשים רבים, בעיקר מקרב הנוצרים.
רעיונות השוויון, האחווה והשלום שהציג, השתלבו יפה במסר שהוא חזר עליו באוזני שומעיו הנוצרים.
המסר בפיו היה כי המשיח אשר הנצרות מצפה להופעתו השנייה אכן כבר הופיע.
הוא ציין בפניהם כי בהאא אללה הוא בעצם ישו החוזר אל העולם.
הוא קיווה כי לנוצרים לא יהיה אלא לקבל את נביא הישע ולתת את ידם לאיחוד העולם ברוח של העקרונות האנושיים הנעלים של הנביא המייסד אשר הופיע בארץ הקודש.
במהלך ביקוריו הוא פרש את משנתו של אביו בפני קהלים שונים, ותרם לליכוד השורות בקרב הקהילה הבהאית המערבית הצעירה.
ההישגים שלו במהלך ביקורו בארצות הברית כוללים פרסום ומתן דוגמה של ערכי הליבה של הדת הבהאית - אחדות האנושות ושוויון בין המינים.
ראשית, הוא יצא נגד ההפרדה הגזעית שהייתה מנהג מקובל באותם ימים בארצות הברית, ודיבר בשבח מתן הזדמנויות גם לשחורים בארצות הברית.
שנית, הוא פעל להרחבת השוויון בין נשים לגברים, ואכן במהלך שהותו באמריקה, התמוטטה ההגמוניה הגברית שרווחה בארצות הברית באותן השנים.
לאחר שחזר ממסעו, המשיך עבד אל-בהאא' להיות בקשר עם הבהאים האמריקניים במסגרת חילופי מכתבים והתכתבויות, ודרש מהם להמשיך במשימת הפצת הדת הבהאית בעולם.
מכתבים אלו נאספו לספר המכונה "לוחות הברית".
קשרי הקהילה עם שוגי אפנדי, ממשיך דרכו של עבד אל-בהאא' (1921–1944)
לאחר מותו של עבד אל-בהאא' בשנת 1921, הפך נכדו שוגי אפנדי למנהיג הדת, והמשיך לעודד ולהכווין את מאמציה של הקהילה הבהאית בארצות הברית.
בשנת 1925 הוקמה "האספה הרוחנית" הראשונה בארצות הברית בשיתוף עם הקהילה הבהאית בקנדה.
בשנת 1936 ביקש שוגי אפנדי מן המאמינים להתחיל ביישום שיטתי של הפצת תורתו של עבד אל-בהאא' בעולם.
הוא תיאר גם את קהילת הבהאים האמריקנית כ"מעוז הסדר העולמי הבהאי" העתידי, וכמודל לחיקוי לשאר הקהילות הבהאיות ביבשת אמריקה.
בהמשך הוא גם קרא למאמינים החלוצים לסייע בהקמת קהילות בהאיות במדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 1938 התייחס אפנדי לתפקידה הבלתי נמנע של הקהילה הבהאית בארצות הברית באשר למשבר העולמי שהתפתח באותן שנים (ערב מלחמת העולם).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא קרא לקהילה לפעול למימוש חזונו - "להניח את אבן הפינה לשלום אוניברסלי, להכריז על סולידריות המין האנושי ולהביא לצדק לכל יושבי תבל".
במסגרת מאמצים מאוחרים יותר נשלחו החלוצים הבהאיים האמריקניים למגוון רחב של מקומות ברחבי העולם, כגון אפריקה, מזרח אסיה, אוקיאניה, כמו גם ליעדים בארצות הברית בהם היו מרוכזים הילידים המקומיים.
כתוצאה מהמפגש עם התרבויות השונות ברחבי העולם ספגה הדת הבהאית שינויים תרבותיים ברוח הקהילות המקומיות.
הקהילה הבהאית בארצות הברית כיום
סקר הזהות הדתית האמריקאי (ARIS) שנערך בשנת 2001 בקרב 50,000 משתתפים, העריך כי ישנם 84,000 בהאים (בוגרים מעל גיל 21) בארצות הברית.
ארכיון "איגוד נתוני הדת האמריקאי" (ARDA) העריך כי בשנת 2010 היו כ-513,000 בהאים בארצות הברית.
נכון לשנת 2010, האוכלוסיות הגדולות ביותר של הבהאים ברמת המחוז נמצאות בלוס אנג'לס (קליפורניה) פאלם ביץ' (פלורידה), האריס (טקסס) ומחוז קוק (אילינוי).
ביחס לגודל האוכלוסייה המקומית, ריכוז הבהאים הגבוה ביותר נמצא בקרוליינה הדרומית ובמחוז בנט (דקוטה הדרומית).
בהסתמך על נתונים משנת 2010, הבהאים היו דת המיעוט הגדולה ביותר ב-80 מחוזות מתוך 3143 מחוזות במדינה.
הקהילה הבהאית בהודו היא חלק מהדת הבהאית, שהיא תנועה בינלאומית דתית עכשווית שהתפתחה מהדת הבאבית (באביזם; פרסית: بابیه, آئین بیانی או آیین بابی).
דת זו התפשטה תחילה בפרס באמצע המאה התשע עשרה ומאז יש לה שלוחות בכל רחבי העולם ואף בישראל.
מפלג אחד של האמונה הבאבית צמחה ההדת הבהאית, ומן הפלג השני צמחה תנועה המתכנה בפי חבריה באבים-אזלים.
כבר בתקופת הדת הבאבית בלטו כמה מאמינים הודים משמעותיים אך תרומתם הגדולה באמת של המאמינים ההודים התרחשה בשלב ההתפתחות הקהילתית הבאבית בהודו.
בשלב זה ג'מאל אפנדי הפיץ את הדת באזור הודו כולה.
אף על פי שכיום הבהאים מהווים אחוזים קטנים מכלל האוכלוסייה ההודית (שמונה מעל מיליארד נפשות), יש מבחינה מספרית קהילה גדולה בהודו.
לקהילה היסטוריה ארוכה שהגיעה לשיאה בתקופה האחרונה עם בניית מקדש הלוטוס.
בנוסף הוקמו בתי ספר בהאים שתוכנית הלימודים בהם שונה ומבוססת על ערכי הדת והקהילה הבהאית.
על פי נתוני מאגר הדת העולמי לשנת 2016, היו בהודו למעלה מ-2 מיליון בהאים בשנת 2015.
הדת הבהאית הגיעה להודו כבר בראשית דרכה, עוד בימי הבאב, כשהדת נקראה הדת הבאבית.
הקשרים הראשונים של הדת הבאבית והודו החלו מוקדם במקביל ולאחר הפצת הדת בפרס.
למרות זאת, השינוי המשמעותי והגדול ביותר של הקהילה הבאבית בהודו התרחש רק מאוחר יותר, בשנות השבעים והשמונים של המאה התשע עשרה.
שינוי משמעותי זה התרחש בידי ג'מאל אפנדי, ושליחים נוספים של הבאב, שבמסעותיהם הביאו את האמונה הבאבית למדינות רבות באסיה והחלו את תהליך ההתהוות של הקהילה במדינות אלו.
מבין המאמינים ההודים הראשונים, הבולט מהם מופיע ב"אותיות הח"י".
שיח' סעיד הינדי, שהיה שליח של הבאב והוטלה עליו המשימה להביא את הדת הבאבית לאזורים שונים בעולם וגם להודו היה אחד מפורצי הדרך.
נוסף על השיח' סעיד היו עוד כמה מאמינים הודיים דומיננטיים נוספים בתקופת הבאב, כולם הביאו את הדת מפרס חזרה אל מולדתם – הודו.
אחד מהם היה, סייד באסר שמכונה גם סעיד העיוור, תלמידו של השיח.
סעיד שמע אודות הבאב במומביי ולאחר שפגש אותו באופן אישי במכה הוא הפך למאמין קנאי.
אף על פי שישנן עדויות על ממירי הדת ומפיציה בהודו אין תיעוד של קהילה בהאית שהוקמה בהודו באותה תקופה, וחוקרים מניחים כי מדובר במומרים ספורים שלא היו מרוכזים בקהילות.
בשלב הראשון לא הייתה מוכרת התורה של הבאב בהודו כלל.
בשלב השני התמקדו שליחי הקהילה הבאבית בעיקר בהוראת והפצת תורות הדת בקרב אנשים חזקים במעמדם ומלומדים.
השליחים של הבאב קיבצו את המומרים בהודו לקהילות קטנות ובנו מהן קהילות מתפקדות במומביי, כלכותה, עליגר ולאהור.
מתוך כל אלו הקהילה במומביי הובילה את ההוראה, תרגום הידע והפרסומים הבאביים.
שלב זה החל בשנות השישים והשבעים של המאה התשע עשרה, במומביי, בחסות משפחת אפנאן שהיו קרובי משפחה של הבאב, הקימו מרכז מסחרי בעיר בומביי.
בשל ייחוסה של משפחה זו בדת הבאבית, המרכז המסחרי הפך לימים למרכז שקידם את הפצת הדת ובנה לה בסיס מוצק כלכלית.
בשנת 1872 הוקמה חברת דפוס שהדפיסה ספרים בהאיים בשם דפוס נאסירי במומביי.
כדי שיוכלו להרחיב את נושא הפרסום של הדת הם ביקשו שיגיע מורה בהאי למומביי.
למשימה נשלח בהאלאח בסולימאן חאן לימים ג'מאל אפנדי.
כאשר ג'מאל הגיע להודו הוא הציג את תורתו של בהאא אללה על אחדות ואחווה לכל מי שפגש.
תאריך הגעתו למומביי לא ידוע אך ישנה עדות שפעילותיו בקרב ראשי הקהילות השונות עוררו אנטגוניזם רב והוא נאלץ לעזוב את מומביי לאחר כמה חודשים בלבד.
ג'מאל המשיך במסעותיו בהודו כדי ליצור קשרים נהג להיפגש עם ראשי הקהילות והשליטים האזוריים לאורך כל נסיעותיו.
ב-1 בינואר 1877 נערך טקס בבריטניה ובו הוכרזה המלכה של הממלכה המאוחדת ויקטוריה כקיסרית הודו.
ג'אמל ניצל את ההזדמנות הזו להדק את קשריו בקרב אנשי המפתח בהודו שהגיעו לאירוע זה.
לאורך מסעותיו הוא ניצב מול התנגדויות רבות ממנהיגים בודהיסטים ומוסלמים רבים אך ישנן עדויות רבות גם של מנהיגים שלאחר המפגש עימו המירו את דתם.
בשלב זה גם התפתחה התודעה שאף על פי שהדת הבהאית מדברת על אחדות הדת, המסע לעבר אחדות לאומית או מנהלית תהיה ארוכה אך נחוצה.
הבעיה הייתה שהיה ניתוק בין האוכלוסיות וגם ניכור בין המנהיגים המשכילים לבין ההמון.
עם הגעת הטלגרף ומסילות הרכבת התחילה תנועה חיובית לכיוון קישור בין הקהילות הבהאיות ברחבי הודו.
בסוף המאה היו קהילות בהאיות קטנות בבומביי, דלהי, פונה והיידראבאד.
בעשורים הראשונים של המאה העשרים, כאשר הקהילה הבהאית בהודו גדלה בגודלה ובעצמתה, החלו המנהיגים והוגי הדעות של אותן שנים לשים לב לאמונה הבהאית ותורתו של בהא אללה וערכיה.
לדוגמה: גנדי לאחר מספר מפגשים עם מספר מנהיגים בהאים, הכריז: "האמונה הבהאית היא נחמה למין האנושי", וגם רבינדרנת טאגור שפגש בהאים רבים, התייחס לבהאא אללה כ"הנביא האחרון שיצא מאסיה", ואמר שהמסר שלו הוא בעל חשיבות רבה להתקדמות הציוויליזציה.
ברוח אמירות אלו וככל שנחשפו אנשים רבים יותר לאמונה הבהאית היו שהאמינו שזו יכולה לאפשר להם הרמוניה בין המודרניזציה וערכים חשובים ורוחניים.
אלפים החלו לשאוף ליישם אותם כדי להתמודד עם האתגרים שעומדים בפניהם כחלק מחברה משתנה.
מאות גופים מנהליים מקומיים שנבחרו באופן דמוקרטי נבחרו על ידי קהילות ברחבי הודו והם החלו לשרת את צורכי היישובים שלהם.
חינוך מוסרי של ילדים קיבל דחיפות חדשה ומספר מאמצים חינוכיים הופיעו בכפרים ברחבי הודו.
עד שנות השמונים הוקמו מאות בתי ספר ללימוד כפרי, כמו גם בתי ספר אקדמיים רבים וגדולים יותר בהשראת תורת הבהאים, כמו גם פרויקטים בתחומי החקלאות, הכשרה מקצועית ומורים, דיילת סביבתית, העצמת נשים ובריאות.
בנוסף לאחר מספר שנים לבהאים של תת-היבשת היה גוף לאומי ראשון שנבחר לניהול ענייני הקהילות הבהאיות ההולכות וגדלות בשנת 1923.
ככל שהקהילה הבהאית בהודו גדלה בכמותה ויכולתה, היא החלה למלא תפקיד בולט יותר ויותר בחיי החברה.
במספר הולך וגדל של מרחבים לאומיים, התרומות הבהאיות לעיצוב וקידום החשיבה בתחומים כמו הרמוניה קהילתית, שוויון מגדרי, חינוך, שוויון נשים וגברים, ממשל ופיתוח, זכו להערכה רבה.
בדרומה של ניו דלהי, בירת הודו, בנו הבאהים בית תפילה הנקרא מקדש הלוטוס מפני שעוצב בהשפעת פרח הלוטוס שהוא הפרח הלאומי של הודו.
אחד מהאדריכלים של מקדש זה הוא פריבורז צהבא, שלקח חלק בתכנון המרכז הבאהיי בחיפה.
למבנה תשע צלעות ותשעה פתחים כפי שבנויים כל המקדשים הבהאיים, ועליהם בנויים כעין עלי כותרת של הפרח.
בנייתו של בית הסגידה הבהאי בניו דלהי סיפקה את מה שהיה ככל הנראה הסמל המוכר ביותר לסוג המהפך שבהאא אללה צפה עבור לב האדם והחברה.
העיצוב בצורת הלוטוס משקף את האמונה שעולם חדש וטוב יותר יכול לפרוח גם מהתנאים הקשים ביותר.
זה משמש גם כסמל לאחדות.
מאז חנוכתו בשנת 1985, עשרת אלפים איש בממוצע ביום מכל רקע דתי, גזעי או לאומי נפגשים תחת כיפתו בפולחן שקט לבורא משותף.
מקדש הלוטוס בהודו נחנך ב-1986 והוא משמש כבית ההארחה הבהאי בניו דלהי.
מקדש זה הוא בית הפולחן של הבהאים התת-יבשת ההודית והוא חלק מששת מקדשי הבהאים בעולם.
המקדש בנוי כלוטוס ומסביבו גנים יפיפים, מבנה המסמל את הערכים של הבהאים וגם כבוד למדינה משום שפרח הלוטוס הוא סמל מקומי ידוע.
במקדש ישנו אולם תפילה גדול, שהוא האולם המרכזי משום שזהו הרי מקדש רוחני ופולחני של בני הדת הבהאית.
במקדש יש ספרייה מרכזית עם יותר מ-500 פרסומים בהאים לגבי תהליך בנייה ותכנון המבנה.
כיום הבהאים של הודו מונים יותר משני מיליון.
הם מוקדשים לשרת את מדינתם על ידי הצטרפותם לבני ארצם בבניית קהילות המגלמות אחדות וצדק, החפים מכל צורות של דעות קדומות.
בהן נשים וגברים משרתים את החברה יחד כתף אל כתף כשווים, שבהם ילדים ונוער מקבלים את הטוב ביותר של חינוך רוחני ומדעי כאחד, ושם חיי המסירות של הקהילה מגנים עליהם מפני כוחות חברתיים מזיקים.
כיום מתוך 5 מיליון בהאים בעולם כ2 מיליון חיים בהודו.
משמע שבהודו קיימת קהילת הבהאים הגדולה ביותר בעולם.
אך מלבד זה מקומה של הודו חשוב גם לעתיד הדת בשל ריכוז המבנים ובתי הספר הבהאים בה.
הקהילה הבהאית בספרד מונה כיום כ-13,300 מאמינים מרקע תרבותי ואתני מגוון.
רוב המאמינים בספרד מאורגנים בקהילות שונות בכל רחבי חצי האי האיברי.
עבד אל-בהאא' הזכיר את ספרד כאחד המקומות בהם יש להפיץ את הדת הבהאית: "לכן, אתם המאמינים באלוהים, השקיעו מאמץ ולאחר המלחמה הזו הפיצו את תמצית התורה האלוהית באיים הבריטיים, צרפת, גרמניה, אוסטריה-הונגריה, רוסיה, איטליה, ספרד, בלגיה..."
ההיסטוריה של הדת הבהאית בספרד
בשנת 1946 הגיעה לספרד וירג'יניה אורביסון, בהאית אמריקאית, על מנת להפיץ את המסר של בהאא אללה.
אורביסון הצליחה לאסוף סביבה מספר מאמינים, אך נתקלה בקשיים רבים בהפצת האמונה.
ספרד באותם ימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, תחת משטרו של פרנקו, סבלה מבידוד בינלאומי ומאי-סדר כלכלי וחברתי.
בשנת 1948 הוקמה במדריד האספה הרוחנית המקומית הראשונה, שמטרתה הייתה להנחות את הקהילה, להפיץ את האמונה הבהאית וליצור חיי קהילה, אך מרבית המשתתפים היו בתחילה חלוצים ולא בהאים מקומיים.
בשנת 1953 התקיימה האספה המקומית בברצלונה, לאחריה נעצרו המשתתפים על ידי השלטונות בחשד להתארגנות קומוניסטית, אך הם שוחררו לאחר זמן קצר.
תהליך התפשטות הדת הבהאית בספרד ממשיך מאז הגעתה לחצי האי האיברי ועד היום.
קהילות חדשות קמו במורסיה, ברצלונה, אליקנטה ועוד.
בכל מקום בו ישנה קבוצה של לפחות 9 בהאים מעל גיל 21 הוקמה אספה רוחנית מקומית.
בשנת 1962 הוקמה האספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בספרד, מוסד שהנחה את הקהילות ברחבי ספרד ופעל בדומה למרכז הבהאי העולמי בחיפה.
רק בשנת 1967 אושר בספרד החוק הראשון של חופש דת, וכשנה לאחר מכן קיבלה הקהילה הבהאית הכרה משפטית לאחר שנרשמה כאגודה דתית לא קתולית.
עם ההכרה המשפטית החלה הדת הבהאית להתפשט גם לדרומה של ספרד.
בסוף שנות ה-60 קמו קהילות קטנות בסביליה, מלגה וקורדובה.
הקהילות קמו על ידי חלוצים שהגיעו בעיקר מארצות הברית, והחל משנות ה-70 הצטרפו אל הגרעינים הראשוניים מהגרים מאיראן.
בסוף שנות השבעים, עם מותו של פרנקו והמעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה, אושרה החוקה הספרדית והחל תהליך של ניתוק הדת מהמדינה.
אף על פי שהחוקה ביטלה את הנצרות הקתולית כדת רשמית וקבעה חירות דתית לכל הספרדים, תהליך ניתוק הדת מהמדינה היה איטי.
הקהילה הבהאית מקדמת, מאז ועד היום, תוכניות חינוכיות בנושא גזענות כלפי מיעוטים דתיים ואתניים.
בשנת 1953 הגיעה גרטרוד אייזנברג, חלוצה מארצות הברית, והתיישבה בלאס פאלמאס דה גראן קנריה.
כשנה לאחר מכן הצטרף אליה שוגי ריאז רוחאני, צעיר פרסי, ויחד הם החלו להפיץ באיים הקנריים את האמונה הבהאית.
הפצת האמונה הייתה מוגבלת, כפי שהייתה בשאר חלקי ספרד בעקבות הגבלת חופש הדת, אך כבר בשנת 1955 הצטרפו מאמינים מקומיים לקהילה והוקמה האספה הרוחנית המקומית הראשונה.
אחרי שנרשמה הקהילה הבהאית במדריד (1968), החלה להתפשט הדת גם באיים הקנריים, ואסיפות מקומיות הוקמו גם בטנריף, ארוקס ולה לגונה.
בשנת 1984 הוכרה הקהילה הבהאית באיים הקנריים כקהילה נפרדת מהקהילה הספרדית ומתקיימת בה מאז אספה רוחנית לאומית, ותשע אסיפות רוחניות מקומיות.
החל משנת 1962 מתקיים בכל שנה כנס לאומי שבו נוכחים נציגים מכל הקהילות הבהאיות הספרדיות.
במהלך הכנס נבחרים לאספה הלאומית תשעה חברים, באופן חשאי וללא הגשת מועמדות (בדומה לבחירות לבית הצדק העולמי).
בשנת 1997, על פי ההנחיות של בית הצדק העולמי, נוצרו המועצות האזוריות הבהאיות בספרד, כדי להקל על ניהול הקהילה.
המועצות מקיפות מספר קהילות אוטונומיות קטנות ותפקידן ללוות את הקהילות בהוראה, ליצור קשרים עם מוסדות חברתיים אחרים ולפקח על החינוך.
בתחילה הוקמו 7 מועצות אך בשנת 2006 צומצם המספר לשלוש (מועצה צפונית, מועצה מזרחית ומועצה דרומית).
מוסד ההכשרה הוקם על מנת לפתח תוכנית חינוכית אחידה ויציבה.
המועצה מקדמת חינוך לילדים, בני נוער ומבוגרים ומכשירה אותם לפיתוח הפוטנציאל האישי ומודעות חברתית סביבתית.
החל משנת 1996 מפעיל המוסד שלוש תוכניות לשלוש קבוצות גיל: ילדים בגיל הרך, ילדים ונוער ומבוגרים.
כיום ישנן 55 קהילות מקומיות.
מרבית הקהילות מונות בין עשרה לעשרים חברים, אך המספרים משתנים לעיתים תכופות, בעיקר בעקבות הגירה לצורכי עבודה.
בערים הגדולות (מדריד, ברצלונה, קורדובה וכו') מונות הקהילות כמה עשרות חברים.
כ-60% מהמאמינים בקהילות הקטנות הם ממוצא איראני, הם היגרו לספרד בין השנים 1978 ל-1998, וכיום הם מתגוררים בעיקר באנדלוסיה.
בקהילות לוחה (Loja) ואלקלה לה ריאל (Alcala la Real) ישנו רוב צועני בין המאמינים.
בקהילות הגדולות המרקם האתני-תרבותי מגוון יותר.
חלק מהקהילות רשומות ברשויות המקומיות כקהילה דתית, אחרות רשומות כעמותה תרבותית או "אגודה אזרחית בעלת אופי דתי".
כך הן מוכרות על ידי הרשויות כישויות משפטיות, הדבר מסייע בידן לקיים משא ומתן עם הרשות בנושאים שונים.
בשנים האחרונות עוסקת המחלקה הבהאית לענייני הציבור בשיח על תפקידה של הדת בחברה ודרכי התמודדות עם גורמים קיצוניים אלימים.
מחלקה זו עבדה בחודש יולי האחרון (2019) בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת מדריד, במסגרת עבודתם המשותפת הציעה האוניברסיטה קורס בנושא תפקיד הדת בחברה.
הקהילה הבהאית בספרד, בשיתוף פעולה עם גורמים חיצוניים, מעלה על סדר היום בעיות חברתיות שונות, ומנסה יחד איתן למצוא פתרונות לבעיות אלו.
עיקר פעולתה של הקהילה הבהאית בספרד היא בתחום החברתי.
הקהילה מקיימת קשרים אדוקים עם גורמים שונים בספרד ותורמת לחברה הכללית.
במיזמים החברתיים פעילים בני נוער רבים מתוך הקהילה, הם מקימים מיזמים עצמאיים או שותפים למיזמים גדולים יותר בשאיפה לשגשוג ורווחה חברתית.
אחד העקרונות המתקיימים בכל המיזמים הוא כי חייב להיות איזון בין ההישגים הכלכליים-חומריים לבין ההתקדמות החברתית-רוחנית של האדם.
בין הפרויקטים שמתקיימים בספרד היום ישנם מיזמים לשיקום שכונות, חיזוק ותמיכה בבתי ספר וגני ילדים עירוניים, פעילויות חינוכיות בנושא מיחזור, חקלאות קהילתית ועוד.
בשנת 2017 פעלה הקהילה הבהאית, בשיתוף פעולה עם הרשויות האזרחיות בספרד, למען קליטת הפליטים מסוריה והעניקה להם תמיכה חומרית ורוחנית.
הקהילה הבהאית באינדונזיה היא חלק מהדת הבהאית.
הדת הגיעה לראשונה לארכיפלג בסוף המאה ה-19 על ידי ג'מאל אפנדי וסייד מוסטפא רומי שהפיצו אותה במסגרת מסעם המסיונרי ברחבי דרום ודרום מזרח אסיה.
הדת הבהאית הפכה חוקית החל משנת 2014. לא ידוע כמה מאמינים שייכים לקהילה כיום.
בסוף המאה ה-19, נשלח ג'מאל אפנדי על ידי בהאא אללה להודו ויחד עם סייד מוסטפא רומי, נסע ברחבי דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
במסגרת המסע טיילו השניים ברחבי הארכיפלג האינדונזי כ-6 חודשים, בין מאי לנובמבר 1885, והפיצו את הדת הבהאית.
באותה תקופה היה הארכיפלג האינדונזי תחת שליטתה הקולוניאלית של הולנד.
הרשויות ההולנדיות לא אהבו תעמולה דתית במושבותיהן, ולכן אישורי הנסיעה של השניים היו מוגבלים ואפשרו להם לבקר רק בנמלי החוף של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
הם הפליגו לבטאוויה (כיום ג'קרטה), מקום מושב הרשויות הקולוניאליות ההולנדיות, שם שובצו לרובע הערבי פאקוג'אן .
שם קיבלו סיוע מהקונסול הכללי הטורקי בבטביה, עלי ע'אלב ביי.
אחרי שהבינו השניים כי לא יוכלו ללמד ביעילות בבטביה, הם נסעו לסורביה, שנמצאת לאורך חוף ג'אווה הצפוני.
משם המשיכו לאורך החוף, עצרו באי באלי, ואז הלאה לאי לומבוק.
בלומבוק חיכה להם סייד עבדאללה , גובה המכס הראשי, שדאג שיפגשו את המלך הבודהיסטי ומלכתו המוסלמית, איתם שוחחו על ענייני דת.
תחנתם הבאה הייתה מקאסר באי סלבס (כיום סולאווסי).
האי סלבס הכיל מספר רב של נסיכויות קטנות שנמצאו תחת ריבונות הולנדית אך שמרו על עצמאותן.
ההולנדים דאגו לשמור על השליטה בהיצע העשיר של תבלינים ועץ שסיפק אזור זה כנגד חדירת כוחות אחרים.
בעזרת בקשת הקונסול הטורקי בבטביה שיבקרו חייל טורקי זקן באי סלבס, הם הצליחו לשכנע את המושל ההולנדי לאפשר להם להיכנס לפנים האי.
קודם כל, הם הפליגו צפונה לאורך החוף בסירה קטנה לנמל פארי-פארי, שהייתה בירת ממלכה קטנה שנשלטה על ידי פאטה ארונגמטואה ארון רפן .
הם התקבלו על ידי המלך, וג'מאל אפנדי הצליח לרפא את המלך מפסוריאזיס באמצעות שימוש בצמחי מרפא.
כתוצאה מכך, ג'מאל אפנדי הצליח ללמד שם את האמונה הבהאית באופן גלוי והמלך נטה לטובת הדת החדשה.
אולם המושל סירב לאפשר לשניים להמשיך ופקד עליהם לחזור לבטביה.
עם שובם לבטביה, הם זכו להצלחה רבה יותר בהפצת האמונה הבהאית.
באמצע המאה ה-20 הגיעה הדת הבהאית לאיים אחרים באינדונזיה על ידי בהאיים שהפיצו את הדת.
באוקטובר 1953, אלי בקינג , הפיצה את הדת הבהאית בניו-גינאה ההולנדית (כיום מערב גינאה החדשה).
בפברואר 1954 הזוג הנשוי רחמת אללה ואיראן מהאג'ר הפיצו את הדת הבהאית באיי מנטאוואי .
השלושה זוכו בתואר "אבירי הבהאא אלהה".
החל משנת 1955 הוביל רחמת אללה מהאג'ר את הדת הבהאית באיי מנטאוואי, והצליח לאסוף 2,500 מאמינים.
הבהאים היטיבו עם הקהילה המקומית באי, והסיבה המיוחסת להצלחתם המסיונרים הבהאיים היא העובדה שהם היו אנשים צעירים שהשתלבו באורח וסגנון חייהם של הקהילה המקומיים.
עדות לכך היא שמורים בהאים רבים התחתנו עם נשים מקומיות והשתלבו לגמרי בחברה.
חלק מהמשיכה לדת הבהאית הייתה שהיא היוותה אלטרנטיבה אטרקטיבית לאסלאם ולנצרות משום שהיא לא דרשה שינוי קיצוני באורך החיים של המקומיים.
באוקטובר 1957, שוגי אפנדי קרא לכינוס של סדרת ועידות בין-יבשתיות שיערכו ברציפות בקמפלה סידני, שיקגו, פרנקפורט וג'קרטה.
ב-14 בספטמבר 1958, שבוע לפני הוועידה הבין-יבשתית החמישית שהייתה אמורה להתקיים בג'קרטה, הממשלה ביטלה את האישור לקיים את הוועידה, צעד שהתחיל תקופה של דיכוי קשה של הדת הבהאית ומאמיניה ולבסוף הוביל לאיסורה בשנת 1962.
בשנת 1961 הממשל הצבאי באינדונזיה הוציא הוראה לרשויות המקומיות לאסור פעילויות בהאיות ולהחרים רכוש בהאי.
שנה לאחר מכן נשיא אינדונזיה, סוקרנו, אסר על קיום מוסדות מנהליים בהאים.
האיסור על האמונה הבהאית אושר מחדש ביוני 1972 כמו גם התווספה לאיסור פעילות הוראה מאורגנת בהאית.
איסור זה גרם לאלימות דתית נגד המאמינים הבהאיים, מאמינים בהאים רבים פוטרו מעבודתם, בשנת 1975 נעצרו מאמינים בהאים בגין הפרת האיסור על פעילות בהאית, ובתקופה שבין 1975–1985 נכלאו בגין הרשעתם בחברות בארגון דתי אסור והעלבת האסלאם.
בשנת 2002 הוציאה מועצת העולמא האינדונזית פתווה שאסרה על בהאים לקבור את המתים בבתי קברות ציבוריים.
ב-8 באוגוסט 2014 הוסר האיסור הרשמי על קיום הדת הבהאית באינדונזיה.
החוקה האינדונזית מעניקה חופש דת אך הממשלה מכירה רק בשש דתות, שהדת הבהאית לא ביניהן.
אין מידע עדכני לגבי כמה אנשים מונה הקהילה הבהאית באינדונזיה.
המידע העדכני ביותר הוא משנת 2010, אז הקהילה מנתה 22,815 איש.
בשנת 2014 הוקמה שלוחה של הקהילה הבהאית הבין לאומית שנמצאת בג'קרטה, המכונה "משרד אזורי רשמי" עבור הקהילה הבהאית באינדונזיה.
הקהילה הבהאית באינדונזיה עדיין סובלת מאפליה, ולמרות הסרת האיסור על קיום הדת בשנת 2014, הממשלה לא שנתה את מדיניותה הרשמית.
מאמינים בהאיים לא יכולים לקבל הכרה בנישואים אזרחיים ומחויבים להצהיר על אמונה דתית אחרת בתעודת הזהות שלהם.
הקהילה הבהאית בסין היא קהילת מאמיני הדת הבהאית (בסינית מפושטת: 巴哈伊教; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Bāhāyī jiào) ברפובליקה העממית של סין, וזוהי אחת הקהילות הבהאיות ששיעור גידולן הוא המהיר ביותר בעולם בעת האחרונה.
על אף שאין אומדנים מדויקים, על פי הערכת האו"ם בשנת 2005 היו בסין כ-6,000 מאמינים בהאים.
כיום קהילת הדת הבהאית בסין מוערכת בכמה אלפים או עשרות אלפים של מאמינים, ועל פי הערכת המכון ללימודים בהאיים באוניברסיטת שאנדונג ייתכן אף כי קיימים יותר מ-20,000 מאמינים בכל רחבי סין.
את מהלך התפתחות ההיסטוריה הבהאית בסין ניתן לחלק ל-4 תקופות מובחנות:
תקופה ראשונה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, עם הגעתה לראשונה של הדת הבהאית לסין (1862) בדמות מהגרים, סוחרים ונוסעים בהאים (בעיקר ממוצא פרסי) שהתיישבו לרוב בערי הנמל הפתוחות שאנגחאי, הונג-קונג ומקאו;
תקופה שנייה החל מתחילת המאה ה-20, עם הופעתן של קהילות בהאים מקומיות של סינים שהמירו את דתם לצד הבהאים אזרחי מדינות זרות, בעיקר בתקופת הרפובליקה הסינית (1949-1912);
תקופה שלישית החל משנת 1949, עם הקמת הרפובליקה העממית של סין, הפסקת חופש הפעילות הדתית במדינה, וניתוק הקשר בין הקהילה הבהאית הבין-לאומית והמוסדות הבהאיים העולמיים לבין הקהילות הבהאיות המקומיות בסין;
ותקופה רביעית ונוכחית החל משנות ה-80 של המאה ה-20, עם הרפורמות והשינויים הפנימיים בסין אשר הובילו להיפתחותה לעולם במידה רבה, להסרת חלק מהמגבלות על פעילות דתית בשטחה, ולחידוש החיים הדתיים הבהאיים במדינה ביתר שאת.
עם זאת, במקביל לתהליך פתיחתה של סין לעולם שמחוץ לה החל משנות ה-80 ועד ימינו, חודש הקשר בין הקהילות הסיניות לקהילה הבהאית הבין-לאומית ולמוסדות הבהאיים העולמיים והתאפשרה שוב הפעילות הבהאיית הדתית בסין, גם אם באופן בלתי מאורגן או ממוסד וללא היתר או הכרה רשמיים מצד רשויות המדינה.
הקהילה הבהאית בסין מסתמנת מאז ועד היום כאחת הקהילות הבהאיות שקצב צמיחתן הוא המהיר ביותר בעולם מבין כלל קהילות הבהאים, כאשר עוד ועוד אנשים בסין בוחרים להמיר את דתם ולהצטרף אליה.
תקופת היווצרותה לראשונה של הקהילה (1949-1862)
עוד בימי חייו של נביא הדת בַּהָאאוּללָּה (מת ב-1892) נשלחו חסידיו מטעמו לסין בניסיונות להפיץ את בשורתו.
המפורסמים שבהם היו חָאגִ'י מִירְזָא מוּחַמַּד-עַלִי, שכונה "עַפְנָאן" והיה בן דודו של בַּהָאאוּללָּה, גַ'מָאל אֶפֶנְדִי ואחרים, ואך נראה שהם בעיקר השתקעו לסירוגין בשאנגחאי ובהונג-קונג למטרות מסחר, ושמאמציהם בתחום הדתי לא נשאו הצלחה משמעותית.
עַבְּדוּל-בַּהָאא אף התבטא רבות לגבי חשיבותה האינטלקטואלית, התרבותית והמוסרית של סין עבור עתיד האנושות ועבור הצלחת הבשורה הבהאית.
בציטוט מפורסם בנושא כתב עַבְּדוּל-בַּהָאא בחיבורו "כוכב המערב" (1917):"הלאה לסין, לסין, לסין, סִינָה חייבת בשורתו של בַּהָאאוּללָּה לצעוד!
היכן הוא אותו בהאי קדוש אשר יהפוך למורה של סין?!
סין היא בעלת היכולת הגדולה ביותר.
העם הסיני הוא הכי תמים ושוחר אמת.
המורה הבהאי של העם הסיני חייב קודם כל להיות מעורה ברוח שלהם, חייב להכיר את הספרות הקדושה שלהם, ללמוד את המנהגים הלאומיים שלהם, ולדבר אליהם מנקודת מבטם ובמונחיהם שלהם.
הוא [אותו מורה] חייב להתנער מכל מחשבה משלו, ולחשוב תמיד על רווחתם הרוחנית [של הסינים].
בסין ניתן ללמד נפשות רבות ולהכשיר ולחנך כה הרבה דמויות אלוהיות, אשר כל אחת מהן עשויה להפוך לנר הבוהק של עולם האנושות.
אכן, הנני אומר כי הם נטולים כל הונאה או צביעות, והם חדורים במניעים אידיאליסטיים.
אילו חשתי בטוב, הייתי יוצא למסע לסין בעצמי!
בהמשך רוט אף שבה לסין לביקורים נוספים בשנים 1930 ו-1937. בכל ביקוריה של רוט נוכחותה בסין לטובת הפצת המסר הבהאי הלהיבה רבים בציבור הסיני, ושהותה במדינה נהנתה מכיסוי תקשורתי מקומי רחב יחסית.
במהלך אותן נסיעות נפגשה רוט עם אישים בולטים רבים מהעלית הסינית, ובביקורה הראשון ב-1923 היא אף זכתה לפגוש את נשיא סין, ד"ר סון יאט-סן.
ד"ר צאו אף הציע לדת הבהאית את שמה הראשוני בשפה הסינית כ"דת האחדות הגדולה" (בסינית מפושטת: 大同教; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Dàtóng jiào), כאזכור לרעיון קונפוציאני מסורתי של אוטופיית שלום עולמית הנקרא "האחדות הגדולה" (בסינית מפושטת: 大同; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Dàtóng).
עם פלישת היפנים לסין ב-1937 ותחילת מלחמת סין–יפן השנייה נפסקו ביקורים של נוסעים בהאים לסין.
במהלך מלחמת העולם השנייה רבים מהמומרים הבהאים ממוצא סיני בארצות הברית שבו לסין.
מיד לאחר המלחמה פרצה בסין מלחמת האזרחים (1945–1949), אשר הסתיימה בניצחון המפלגה הקומוניסטית הסינית והביאה להגירתם של בהאים סינים רבים בסוף מלחמת האזרחים יחד עם ממשלת הרפובליקה הסינית המובסת לטאיוואן.
תחת הרפובליקה העממית של סין (מ-1949 ועד היום)
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין וביסוס שלטון המפלגה הקומוניסטית הסינית ב-1949, התקשתה הקהילה הבהאית המקומית בסין לשמר את פעילותה ומוסדותיה במדינה ולשמור על קשר עם מוסדות הקהילה הבהאית העולמיים.
אף על פי כן, נראה שהקהילה הבהאית בסין הצליחה להמשיך ולהתקיים כל אותה תקופה ושמרה על קשר עם הקהילה הבהאית הבינלאומית, גם אם באופן מוגבל ובלתי-רציף, עד שנות ה-70, כולל במהלך "מהפכת התרבות הגדולה" (1976-1966).
לא כל שכן, הקהילה הבהאית הבין-לאומית ראתה במהלך כל אותה תקופה בסין בפרט, ובמדינות הגוש ה"מזרחי" הפרו-סובייטי בכלל, כיעדים חשובים ביותר להפצת הבשורה הבהאית בהיותם מאגר אנושי אדיר של מאמינים חדשים אפשריים.
בשנות ה-80, מוסדות הוצאה לאור בהאים הוזמנו להשתתף ביריד הספרים הבינלאומי בבייג'ינג.
בנוסף דווח כי בכירים סינים בנסיעות רשמיות מחוץ למדינה אף ניאותו לבקר במקדשים בהאים.
אל מול תחילתו של תהליך היפתחותה הכללי של סין באותה תקופה של רפורמות הפתיחוּת (1989-1978) לא נותרו הבהאים אדישים, והקהילה הבהאית הבין-לאומית החלה כבר אז בהכנות מצדה לקראת הידוק הקשר עם קהילות הבהאיים שנותרו בסין, כמו גם להשבת הפעילות הדתית הפולחנית במדינה והתנעת מסעות השכנוע וההטפה.
מתוך ציפייה זו הוקם כבר אז בהונג קונג הבריטית סניף חדש של משרד הקהילה הבהאית הבינלאומית למידע לציבור (Bahá'í International Community's Office of Public Information), ובהמשך בשנות ה-90 הוקם במקאו שהייתה אז עוד תחת שלטון פורטוגלי גוף חדש בשם "המועצה הבהאית לסין" (The Bahá'í Committee for China).
יחס הממשלה הסינית כיום לדת הבהאית
בסין באופן רשמי רק חמש דתות זוכות כיום להכרה ולחופש מסוים לפעילות גלויה וממוסדת תחת פיקוח של המדינה: בודהיזם, דאואיזם, נצרות קתולית, נצרות פרוטסטנטית ואסלאם.
דתות ואמונות אחרות אינן זוכות להכרה מצד המדינה ובעקרון עד כה עדיין לא נהנות מיכולת לערוך את פעילויותיהן באופן גלוי וממוסד, ובהן גם הדת הבהאית.
על אף שקיים מידע מועט יחסית אודות הבהאים בסין כיום, אנו יודעים כי הגבלות אלו אוסרות באופן עקרוני על הדת הבהאית לפתוח בתי תפילה רשמיים בסין, להסמיך אנשי דת, או לפעול לצירוף מאמינים חדשים מקרב אזרחי המדינה.
על כן הקהילות הבהאיות אינן מאורגנות ואין בסין מוסדות קהילתיים בהאים, כפי שקהילות בהאיות בכל העולם בעקרון מחויבות לקיים.
אף על פי כן, סין מהווה כיום יעד מרכזי לפעילות ההטפה הבהאית, ושליחים בהאים זרים ומקומיים פועלים בה במרץ להפצת האמונה הבהאית בקרב אזרחי סין, גם אם לא באופן רשמי ובעיקר במפגשים חברתיים ביתיים, אך בידיעת רשויות המדינה ובהסכמה שבשתיקה מצדן.
משום שהדת הבהאית אינה דת המוכרת רשמית ברפובליקה העממית של סין, אין אומדנים מהימנים לגמרי לגבי מספרם המדויק של מאמיני הדת הבהאית בסין.
על פי הערכת האו"ם בשנת 2005 היו בסין כ-6,000 מאמינים בהאים.
דמויות בולטות בקהילה הבהאית בסין
מלבדם הדמויות החשובות ביותר לדת הבהאית, הן בסין והן בפזורותיה האחרות בכל רחבי העולם, הן נביאי הבהאים המפורשים ומנהיגי הקהילה שבאו לאחריהם:
הבָּאבּ (בסינית מפושטת: 巴孛; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Bābèi)
בַּהָאאוּללָּה (בסינית מפושטת: 巴哈欧拉; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Bāhā Ōulā)
עַבְּדוּל-בַּהָאא (בסינית מפושטת: 阿博都巴哈; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Ābódū Bāhā)
דמויות היסטוריות ממוצא סיני שהמירו את דתן לאמונה הבהאית:
האינטלקטואל הסיני ד"ר צאו יון-שיאנג (בסינית מפושטת: 曹云祥; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Cáo Yúnxiáng), נשיא אוניברסיטת צ'ינג-חוא שבבייג'ינג בין השנים 1922–1927 והראשון להתחיל במפעל תרגום כתבי הקודש הבהאים לסינית
הדיפלומטית והפעילה החברתית אזרחית ארצות הברית ממוצא סיני הילדה ין , אחייניתו של ד"ר צאו יון-שיאנג
טייסת הקרב הסינית הראשונה רות'י טוּ
דמויות בולטות בחברה הסינית העכשווית שהמירו את דתן לאמונה הבהאית:
אשת העסקים המיליארדרית הסינית ג'אנג שין (בסינית מפושטת: 张欣; בתעתיק פין-יין במנדרינית: Zhāng Xīn)
הזמר והבדרן ההונג-קונגי ח'ליל פונג
הקהילה היהודית-הספרדית בהודו היא קהילה יהודית אירופאית שהתיישבה בעיירות חוף רבות בהודו, בגואה ובדאמאון, מדראס (צ'נאי) ובעיקר ובתקופה הארוכה ביותר, בחוף מלאבר בקוצ'י.
לאחר הגילוי הפורטוגלי של נתיב הים להודו במאה ה-16, מספר יהודים ספרדים נמלטו מהאנטישמיות באיבריה שהגיעה לשיאה בצו הגירוש בשנת 1492. הם התיישבו בתחנות מסחר בדרך להודו הפורטוגזית, כגון באי הורמוז שבמפרץ הפרסי, וכן בהודו עצמה, בחיפוש אחר סובלנות דתית ודו קיום שליו.
מאוחר יותר, עם הקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית, הקימו מספר ספרדים מומרים, הידועים כנוצרים חדשים או כמשומדים, הפלגות ימיות על מנת להתיישב בהודו, שכן ממלכת פורטוגל הבטיחה למתיישבים אנוסים פטור מהאינקוויזיציה בהודו הפורטוגזית.
הם דיברו בשפה העממית של ממלכתם (בעצם קסטיליאנית, כלומר ספרדית-פורטוגזית או קטלאנית) וחלקם גם ערבית.
לאחר כמה דורות שיצאו מספרד, במיוחד באימפריה העות'מאנית, השפה הספרדית שלהם הפכה לדיאלקט מובהק ששילב מילות השאלה מהשפות טורקית, יוונית וסלאבית, וגם כמה מילים שנלקחו מאיטלקית וצרפתית.
מרבית היהודים הספרדים שהגיעו להודו היו מפורטוגל וקהילותיהם מצויות בסביבות השלטונות והשטחים הפורטוגלים לשעבר בהודו.
היהודים הפורטוגלים הראשונים שהגיעו להודו היו מלחים.
הפורטוגלים היו ימאים מקצועיים ויהודים ספרדים היו חיוניים בעזרה בניווט במימי הודו.
מתיו, יהודים כמו אברהם זכות, פדרו נונש, ז'ואאו בפטיסטה לבאנה ודוארטה גומס דה סוליס, שרטטו ומיפו את המים לאורך חוף הודו.
כמה אנוסים יהודים הגיעו עם הקולוניאליסטים הפורטוגזים שלקחו רכוש טריטוריאלי והתרחבו למזרח, שניתן לפורטוגלים באמצעות חוזה טורדסיאס.
חוזה טורדסילאס, שאושר על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי, העניק לפורטוגל את הזכות לייסד מושבות בחצי הכדור המזרחי (ספרד קיבלה את המערב).
כך, כפי שמסביר פרופסור וולטר פישל, יו"ר המחלקה להיסטוריה של המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, פורטוגלים הצליחו להשתמש ביהודים-בסתר בגואה ובמקומות אחרים כדי לשלוט בהודו ובאסיה כנושאי מכתבים, מתרגמים, סוכנים וכו'".
היכולת של היהודים הספרדים והאנוסים לדבר ערבית הפכה אותם לחיוניים לשאיפות הקולוניאליות הפורטוגזיות במזרח, שם יוכלו לקיים אינטראקציה ולנהל משימות דיפלומטיות ומסחר בבתי המשפט של האימפריה המוגולית ובמדינות המוסלמיות וההינדיות שמסביב.
הודו משכה יהודים ספרדים ואנוסים מכמה סיבות.
ולאמץ מחדש את אמונת אבותיהם.
בעבר הייתה אוכלוסייה יהודית בולטת במושבות הודו הפורטוגזית של גואה ובאסין.
יהודים אלה היו בני ישראל שהגיעו להודו מאות שנים קודם לכן.
היו להם בתי כנסת משלהם והם נהנו מחופש דת.
הם התיישבו בגואה לפני שהפורטוגלים הגיעו.
רבים מהם השתלבו בתרבות המקומית ודיברו בשפת קונקאני.
כאשר השתלטו הפורטוגלים על גואה, הצטרפו לקהילה זו יהודים ויהודים בסתר מפורטוגל.
הנוכחות החזקה של יהודים ספרדים מאיבריה ויהודים הודים מקומיים כמו גם יהודים בסתר באזור זה הייתה ההצדקה העיקרית לפורטוגלים להקים את האינקוויזיציה בגואה בשנת 1560 – זה היה 24 שנה אחרי שהאינקוויזיציה הפורטוגזית הוקמה בפורטוגל.
הרופא הספרדי המפורסם גרסיה דה אורטה השתייך לקהילה זו.
נותר מרכיב מתמשך של יהדות-בסתר בקרב קהילות קתוליות ונוצריות שונות לאורך החוף המערבי של הודו, שהוא עדות להשפעה שהייתה לספרדים, להודים וליהודים בסתר באזור זה.
הנושא הוא מחקר שוטף שעדיין נחקר על ידי אנשי אקדמיה.
בקרלה למדו היהודים מלאיאלאם יהודית, הניב שפותח על ידי יהודי מלאבר, צאצאי מהגרים שהיו שם יותר מ-1,000 שנה מישראל ותימן.
הקבוצות המשולבות בקרלה נודעו כיהודי קוצ'ין.
יהודי אירופה כונו גם יהודי פרדסי (הקשורים לזרים) או יהודים לבנים, בהתחשב במוצאם האירופי.
ליהודי מלאבר, שהתחתנו בדרום הודו, היה עור כהה יותר.
בנוסף, חלקם התיישבו במדרס, והם מכונים יהודי צ'נאי, הם עבדו עם חברת הודו המזרחית הבריטית בפורט סנט ג'ורג'.
לדברי המשורר הספרדי המפורסם, דניאל לוי דה באריוס, במהלך חייו היה מדרס אחד מששת האזורים העיקריים בהתיישבות היהודית הספרדית באימפריה האנגלית.
בסוף המאה ה-18 הם העבירו בעיקר את חברות הסחר שלהם ללונדון, והקהילה היהודית במדרס קטנה משמעותית.
הפורטוגזים הרחיבו את האינקוויזיציה לסניף ההודי שלהם בשנת 1560. נוכחותם של היהודים ויהודים בסתר של הודו, יחד עם יכולתם של היהודים בסתר להצטרף לקהילות יהודיות בהודו, הבהילו את ההנהגה הקתולית הפורטוגזית בהודו.
האינקוויזיציה החלה בהוראתו של גספר חורחה דה לאו פריירה שהיה הארכיבישוף הראשון של גואה ומחבר "הקונטרה אוס יהודים" (מסכת נגד היהודים).
יותר מ-16,000 איש הועמדו למשפט בין השנים 1560–1774. ההערכה היא שרוב הרשומות הושמדו.
הנתון של 16,000 מבוסס על הרשומות ששרדו.
בשלושים השנים הראשונות לאינקוויזיציה הובאו למשפט 321 אנשים באשמת קיום היהדות בסתר.
מטרות האינקוויזיציה לא היו יהודים אלא יהודים בסתר, שהתנצרו בפומבי (לעיתים קרובות בכפייה) אך שמרו על מנהגי יהדות בסתר.
יהודים רבים מגואה הפורטוגזית ברחו לבומביי וקוצ'ין הפורטוגלית בקרלה שם הצטרפו ליהדות קוצ'ין.
עם עליית השלטון ההולנדי החל משנת 1663 הוקל הלחץ על הקהילה בהודו.
הקהילה הביסקסואלית כוללת בתוכה חברים מהקהילה הגאה אשר מזדהים כביסקסואלים, פאנסקסואלים, או נזילים מינית.
הקהילה הביסקסואלית כוללת בתוכה אנשים המזדהים כביסקסואלים, פאנסקסואלים/אומניסקסואלים, בירומנטיים, פוליסקסואלים, או נזילים מינית.
אנשים ביסקסואלים, בשונה מחבריהם הלסביות וההומוסקסואלים, נוטים פחות להיות מחוץ לארון.
כתוצאה מכך, יש שונות רבה בקרב הקהילה הביסקסואלית לגבי רמת החשיבות של הביסקסואליות או הזהות הלהט"בית עבור תחושת העצמי שלהם.
לאנשים ביסקסואלים עשויות להיות רשתות חברתית המרוכזות בעיקר בתוך קהילת הלהט"ב הרחבה; בין אם הם לוקחים חלק בתרבות הלהט"ב הרחבה יותר או לא, ביסקסואלים עשויים לקחת חלק בקהילות ביסקסואליות ספציפיות.
קיימים אירועים וכנסים מיוחדים עבור הקהילה הביסקסואלית; כמו כן גם כתבי עת כדוגמת Bi Women Quarterly ; אתרים וארגונים כדוגמת BiNet USA והמרכז למשאבים ביסקסואלים; מגזינים כדוגמת Bi Community News ; קבוצות כתיבה; אתרי חדשות; מנהיגים ופוליטיקאים כדוגמת רובין אוקס וקייטי היל; ועמותות לבריאות הנפש.
קבוצות של ביסקסואלים החלו להיווצר בשנות ה-80 במספר ערים.
קהילות אלו התאחדו עם הקהילות ההומוסקסואליות, הלסביות והטרנסג'נדריות לכדי קהילה גדולה יותר, וכך הגדילו את הנוכחות באירועי להט"ב שונים כגון מצעדי גאווה, צעדות ואספות לתמיכה בזכויות אזרחיות, כנסים, ואירועים כלל-ארציים אחרים שבהם האינטרסים של כלל הקהילות מצטלבים, כמו הצעדה לשוויון לאומי.
לעיתים קרובות, בכנסים יש סמינרים נפרדים בנושאים ביסקוסאליים וטרנסג'נדריים, ובחלק ממצעדי הגאווה מוקדש חלק מיוחד גם לביסקסואלים.
23 בספטמבר הוא יום הנראות הביסקסואלי.
השבוע בו חל יום זה הוא שבוע המודעות הביסקסואלית .
אנשים המגדירים עצמם כביסקסואלים יכולים לחוות בשל כך שנאה וחוסר אמון (ביפוביה), שיוך סטריאוטיפים והכחשה (מחיקה ביסקסואלית) מצד אנשים בעלי כל נטייה מינית שהיא.
חלק מהאנשים אומרים שביסקסואלים פשוט אינם בטוחים ברגשותיהם או עוברים "שלב" והם עתידים או צריכים "להחליט" או "לגלות" לאיזה מין הם נמשכים.
מצד שני, התמיכה, השייכות והנראות של הקהילה הביסקסואלית בתוך קהילת הלהט"ב גדלה.
שורה של קבוצות עובדות ביחד ומתמקדות בסוגיות החשובות לקהילה הביסקסואלית כדוגמת ביפוביה, היכרויות, יציאה מהארון, ייצוג ביסקסואלי בחדשות ובבידור, ומחיקה ביסקסואלית.
קבוצות אלו מזוהות כקוויריות ונמצאות בקשר הדוק גם עם הקהילות ההומוסקסואליות, הלסביות והטרנסג'נדריות, אך המוקד הראשי שלהם הוא הקהילה הביסקסואלית.
ישנה גם תנועה הנלחמת בביפוביה ומיתוסים על ביסקסואלים.
הצעדה לשוויון לאומי (National Equality March) הייתה עצרת פוליטית ארצית שנערכה ב-11 באוקטובר 2009 מול הבית הלבן בוושינגטון די.
ההפגנה קראה לעגן בחוק הפדרלי שוויון אזרחי והגנה מאפליה עבור הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בכל מדינות ארצות הברית ומחוזותיה.
את הצעדה יזמו האקטיביסטים דייוויד מיקסנר וקליב ג'ונס, והיא אורגנה על ידי הארגונים Equality Across America ו-Courage Campaign .
קיפ ויליאמס ורובין מק'גי היו שותפים בארגון הצעדה.
היא הייתה ההפגנה הראשונה בנושא זכויות להט"ב בארצות הברית שנערכה בוושינגטון די.
מאז צעדת המילניום שנערכה בשנת 2000.
בהפגנה השתתפה נציגות ביסקסואלית, פאנסקסואלית וקווירית.
מספר קבוצות ביסקסואליות, פאנסקסואליות וקוויריות, ביניהן BiNet USA, New York Area Bisexual Network, DC Bi Women ו-BiMA DC, התכנסו וצעדו יחד כדי להפגין סולידריות ביסקסואלית, פאנסקסואלית וקווירית.
ארבעה נואמים בצעדה לשוויון לאומי היו ביסקסואלים: מייקל הפינגטון, ליידי גאגא, קלואי מישל נובל ופנלופה ויליאמס.
באוקטובר 2009, האקטיביסטית הלהט"בית אמי אנדרה מונתה למנכ"לית ועדת מצעד הגאווה של סן פרנסיסקו , ובכך הייתה לאישה השחורה הביסקסואלית הראשונה בתפקיד זה.
קיימים כמה כנסים וועידות של ביסקסואלים, ביניהם הוועידה הביסקסואלית הבינלאומית, BiCon בבריטניה ו-BECAUSE בארצות הברית.
כמה מהם ערכו ועידות מחקר על ביסקסואליות, ביניהם BiReCon בבריטניה, ו-EuroBiReCon ו-BiReConUSA בארצות הברית.
הקדשת הלויים (נקראת גם חינוך הלויים או טהרת הלויים) היא סיפור מקראי טקסי המתאר בתחילת פרשת בהעלותך.
הטקס הורכב מטהרה מיוחדת של הלויים מטומאת מת, הנפת הלויים לפני המשכן והקרבת קרבנותיהם.
לאחר סיום הטקס החלו הלויים לעבוד את עבודת המשכן בתפקידיהם השונים.
בפרשת בא ציווה משה את בני ישראל לקדש את הבכורים, כשהכוונה היא כנראה לייעד אותם לעבודת המקדש.
לאחר חטא העגל, בו חטאו גם הבכורים, שבט לוי כולו התייצב לצד משה והרג 3,000 מהחוטאים, ביניהם קרובי המשפחה שלהם.
בעקבות זאת בירך משה את הלוויים: .
בפרשת וזאת הברכה הרחיב משה בברכתו לשבט לוי על מסירותם:
פסוקים אלו מתארים את סיבת העברת הייעוד מן הבכורים אל שבט לוי, כפי שאומר ה' למשה בציווי על הקדשת הלוויים:
כחלק מהחלפת הבכורות בלוויים, ציווה ה' את משה בפרשת במדבר על פדיון בכורות: כל הבכרות שהיו באותה העת הוחלפו בלווים, ומי שלא היה לוי שיחליף אותו - שילם חמישה סלעים כדי לפדות את עצמו מהעבודה.
בנוסף, נערך מפקד של משפחות הלויים; נקבע כי מחנה הלויים יצעד במרכז מחנה ישראל; הלויים נצטוו לשמור על המשכן ולהיזהר מביטול השמירה; חולקו תפקידים בנשיאת חלקי המשכן למשפחות הלויים: גרשון, קהת ומררי; ובני ישראל נצטוו לשלח את הטמאים מחוץ למחנה לויה.
כעת, לאחר שהלווים 'נכנסו לנעליהם' של הבכורים ציווה ה' את משה לערוך את טקס ההקדשה שלהם.
הקדשת הלויים כללה טהרה, הקרבת קרבן ותנופה.
בתחילה הזו על הלוויים מי חטאת.
לפי רש"י, הזאה זו נדרשה מפני שחלק מהלויים היו טמאי מת.
רבי יצחק אברבנאל הסביר שההזאה נועדה ליידע את הלוויים על כך שהם צריכים להיזהר יותר מטומאה, כיוון שהם חונים במחנה לוויה וקרובים יותר למחנה שכינה.
לאחר מכן גילחו הלויים את כל שערות גופם.
רש"י הסביר בשם רבי משה הדרשן שהלויים החליפו את הבכורות, ומכיוון שהבכורות חטאו בחטא העגל בעבודה זרה, שנחשבת ל"זבחי מתים", וגם המצורע נחשב למת - היה צורך שהלויים יתגלו באותו אופן של גילוח המצורע.
בסוף שלב הטהרה כיבסו הלויים את בגדיהם.