tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועצה הכריזה כי הרותנים לא היו לא פולנים ולא רוסים, אך השתייכו לאותו העם כמו אחיהם בצד הרוסי של אוקראינה.
היא תבעה חלוקה של גליציה, הכרה וטיפוח של שפת העם וייצוג פוליטי עבורו.
המועצה פורקה ב-1851, לאחר דיכוי המהפכות; השלטון התיר את המשך התפתחותה של השפה, ואף מינה פרופסור ללימודה באוניברסיטת למברג, שנעשתה למוקד אינטלקטואלי של הלאומיות האוקראינית.
עלייתו של אלכסנדר השני לכס ב-1855 הִשיבה רוח ליברלית, והאינטלקטואלים של "אחוות קירילוס ומתודיוס" חזרו מן הגלות ומבתי-הכלא.
קוסטומרוב, שבצ'נקו, עמיתיהם ו"אוקראינופילים" אחרים התקבצו ב-1858 בסט.
פטרבורג בחוג ספרותי חשאי-למחצה שכונה "הרוֹמָדַה".
בין 1861 ל-1862 הם הוציאו לאור את כתב-העת "אוסנובה"; ב-62' חיבר פבלו צ'ובינסקי את השיר "תהילת אוקראינה לא אבדה ולא חרותה".
הרעיון ה"אוקראינופילי" צבר תנופה גדולה עקב נהירה לא-צפויה מצד האליטות.
דור קודם לכן, לאחר מרד נובמבר הפולני ב-1831, נישלו הרשויות הצאריות כ-40,000 בני-אצולה דוברי פולנית מתאריהם.
חלק ניכר מילדי אותן משפחות, שאיבדו את מעמדן אך לא את השכלתן, הגיע להכרה שתמיכת האיכרות היא שחסרה במרד, ואימצו אתוס פופוליסטי של התקרבות לצמיתים, בדומה לנרודניקים; ההזדהות עם פשוטי העם הביאה כמה מהבולטים שב"משוגעים לצמיתים" (חלוֹפּוֹמָנים), כפי שנקראו, לזנוח את פולניותם ולאמץ את זהותם הלאומית ה"מקורית".
אישים כמו הרופא-שנעשה-היסטוריון וולודימיר אנטונוביץ' למדו לדבר בלשון הכפריים והתהלכו לבושים בחולצות רקומות ובכובעי פרווה גסים, כשהם מזהירים את האצולה כי עליה להשתלב בעם הפשוט ולאהבו, או להיכחד.
הממשל הצארי, שנזקק לכל בעל-ברית אפשרי במאבקו לדכא את הלאומיות הפולניות בספר המערבי, שמח על הכרסום בה (הפופוליסטים הנלהבים אף המירו את דתם מקתולית לאורתודוקסית) ועל אף חשדנותו, סבל את התופעה.
החלופומנים הקימו "הרומדות" נוספות בכל רחבי אוקראינה, הגדולה והפעילה שבהן בקייב; לצד פעילות אינטלקטואלית בקרב חבריהן, הן עסקו בהנחלה של התודעה והתרבות שניסחו להמונים באמצעות בתי-ספר של יום ראשון.
67 מוסדות כאלו פעלו ברחבי הארץ ב-1862.
הסובלנות שגילה הממסד הרוסי נמוגה במהירות.
ב-1863 התמרדו הפולנים שוב, ונסכו ברשויות נחישות לחסל כל גילוי בדלני.
אף ברמה העיונית, התחלף הפאן-סלאביזם הפלורליסטי יחסית בלאומיות כלל-רוסית שוביניסטית, שדרשה לא רק נאמנות לצאר אלא גם טמיעה ב"אומה הרוסית רבתי", ש"האומה הרוסית הקטנה" — השם הישן והפופולרי לתושבי הארץ, שהדגיש את נאמנותם למוסקבה — הייתה אך ענף נחשל שלה.
היכולת להחזיק בנאמנויות מרובות ולהיות "אוקראינופיל" ונתין מהימן נפגעה.
ביולי 1863 פרסם שר הפנים פיוטר ואלוייב צו שקבע שהלשון "הרוסית הקטנה" איננה שפה נפרדת אלא רוסית משובשת, ואסר על רוב הפרסומים בה.
בתי-הספר של יום ראשון נסגרו, וההרומדות צמצמו את פעילותן או פורקו.
התנועה התגמדה חזרה לעיסוק של אינטלקטואלים בפולקלור ובהיסטוריה, ואף בצורתה זו לא זכתה לרווחה.
ב-1876 פרסם הקיסר צו שהרחיב את האיסור על שימוש באוקראינית, ופיטר כמה אקדמאים שעסקו בה, ובראשם הפרופסור מיכאילו דרהומנוב, איש ההרומדה של קייב.
לצד המכה שספג הרעיון האוקראינופילי, הוביל הדבר דיאלקטית לחידוד נוסף של הזהות המקומית ולפתיחת האפשרות להעניק לה היבט פוליטי.
דרהומנוב, בעצת חבריו, גלה לז'נבה, שם היה חופשי לפרסם את חזון ה"אוקראינופילים" ברמה.
הוא שילב סוציאליזם עם לאומיות, והטיף לכך שטרם תיפתר הבעיה החברתית והאיכרים יגאלו מעוניים ופיגורם, התקדמות פוליטית לא תתאפשר בכל מקרה.
בגליציה הייתה האינטליגנציה דוברת-האוקראינית חופשית מדיכוי שלטוני, ופנויה לעסוק בדיונים אקדמיים.
כתמיד בגליציה, הפולמוס התבטא בראש ובראשונה בשאלת לשון הלימודים בבתי-הספר.
הפופוליסטים, שהתארגנו לראשונה ב"חברת הנאורות" שקמה בלמברג ב-1868, ביקשו לתקנן שפה על בסיס להגם של האיכרים, תוך אימוץ מפעלם הספרותי של שבצ'נקו וחבריו במזרח, ודחיית הסלאבונית המיושנת של השמרנים והרוסית של הפרו-רוסים.
בהיעדר צנזורה, העיתונים וכתבי-העת של הפופוליסטים בגליציה הפכו לבימה עבור ה"אוקראינופילים" הנרדפים, שרבים מהם עברו את הגבול והבריחו את פרסומיהם חזרה לאזור הרוסי.
מלבד הסופרים והפעילים הגולים, לא חסרו הפופוליסטים במערב יוצרים משלהם, ראש וראשון להם איוואן פרנקו.
ב-1885 ארגנו הפופוליסטים את "מועצת העם", המוסד הפוליטי העליון שריכז את פעילות התנועה.
בשתי הנחלות האוסטרו-הונגריות האחרות מלבד גליציה שהייתה בהן אוכלוסייה רותנית גדולה, בוקובינה ורותניה הקרפטית, הלאומיות האוקראינית נתקלה בתגובות הופכיות.
רעיונות הפופוליסטים פשטו במהרה בבוקובינה, ששכנה בחלק האוסטרי.
הם בנקל הן על השמרנים הפאן-סלאבים והן על הפרו-רוסים, שהיו מועטים וחלשים יותר מבגליציה.
מנהיגיהם, המלומד סטפן סמל-סטוצקי ובעל האחוזות מיקולא וסילקו, הכניסו שלושה צירים ללנדטאג המקומי וציר לרייכסראט בווינה הבירה.
לבתי-הספר באוקראינית ניתנה עצמאות ומפקח משלהם, והוקמו מסגרות רבות.
הלאומיות האוקראינית פרחה בחבל בעשורים הבאים.
רותניה הקרפטית, במחצית ההונגרית של הקיסרות, הייתה כה נחשלת ומפגרת עד שרעיונות מודרניים כמעט לא היו רלוונטיים לתושביה.
השכבות המשכילות העדיפו להתבולל בתרבות ההונגרית; הפרו-רוסים זכו להצלחה ניכרת, וכמה אינטלקטואלים מקומיים אף קידמו זהות מקומית, נבדלת מהאוקראינית.
ב-1890, השלטונות האוסטריים ניסו להביא לפשרה רותנית-פולנית בגליציה, עקב חששם ממלחמה קרבה עם רוסיה.
השמרנים/פרו-רוסים היו אנטי-פולניים במובהק, וסירבו.
ציר הפרלמנט הפופוליסט יוליאן רומנצ'וק, ראש "מועצת העם", הסכים.
נפתח "עידן חדש" קצר ימים בחבל, שכלל ויתורים מסוימים מצד הפולנים.
השלטון נטה עתה לטובת הפופוליסטים, שהיו ממילא הקבוצה הגדולה יותר בקרב הרותנים, וב-1892 העניק להם ניצחון בחזית העיקרית.
משרד החינוך האוסטרי קבע את הלשון העממית כבסיס לשפת ההוראה בבתי-הספר הרותנים.
באותו העשור, לנוכח העוינות כלפי רוסיה שדיכאה את בני עמם בשטחים שבשלטונה וקידמה את לאומיותה שלה על חשבונם, הפופוליסטים בגליציה דחו את השמות "רותניה", "רוס" ו"רותנים" ככינוי לארצם ולעמם.
הם החלו להשתמש יותר ויותר בשמות "אוקראינה" ו"אוקראינים", שהתקבעו סופית כדור לאחר מכן, סביב מלחמת העולם הראשונה.
לא כל הפופוליסטים הגליציאנים היו תמימי דעים לגבי שיפור היחסים עם הפולנים.
עוד ב-1890 התפלגו איוואן פרנקו, מיכאילו פבליק ואישים אחרים והקימו את "המפלגה הרותנית-אוקראינית הרדיקלית".
קבוצת פרנקו-פבליק פעלה ברוחו של דרהומנוב (אם כי הוא התנגד לייסוד המפלגה והשלים עמה רק לאחר מעשה), שהיה מורה דרכה האינטלקטואלי בשנותיה הראשונות.
הרדיקלים היו מחויבים לסוציאליזם ולשינוי חברתי, עד כדי כך שהסוציאל-דמוקרטים קראו להם להצטרף אליהם, אך מחויבים בה במידה לאינטרסים הלאומיים.
אחד ממייסדי המפלגה, ויאצ'סלב בודזינובסקי בן ה-22 (בן לאם פולניה), הקצין מעל לכל דרישה שדרהומנוב או כל פעיל אוקראיני/רותני אחר העלו עד אותה עת.
בקונגרס הייסוד שנערך בלמברג בין ה-4 ל-5 באוקטובר 1890, הוא הצהיר שבעוד שלגליציה המזרחית המאוכלסת באוקראינים מגיעה לכל הפחות אוטונומיה במסגרת האימפריה כמו להונגריה, דרישת המקסימום צריכה להיות איחוד של כל הנחלות בהן שכנו דוברי השפה, הן אלו שבאוסטריה והן אלו שברוסיה, והקמתה של מדינה עצמאית.
פרנקו ופבליק התנגדו בתוקף להצעה, ובודזינובסקי היה היחיד שהצביע בעד; מבין הנוכחים, רק יוליאן בצ'ינסקי , שהיה חסר זכות הצבעה בתור קטין, תמך בו.
שנתיים לאחר מכן, בצ'ינסקי הצעיר פיתח עוד את הרעיון וניסחו כתביעה בלעדית ועקרונית בספרו "אוקראינה אירדנטה".
פרנקו ודרהומנוב התנגדו שוב לרעיון, והמנשר פורסם רק מקץ עוד שנתיים, ב-1895. בצ'ינסקי קרא להקמת "אוקראינה אחת, גדולה וחופשית, מנהר הסאן ועד להררי הקווקזוס."
על אף חוסר הרצון של ההנהגה, הרוב בכינוס המפלגה הרדיקלית תמך בבצ'ינסקי והכליל את העיקרון במצע בכנס הכללי בסוף אותה שנה.
פרנקו הצליח להגביל את היוזמה לרמה הפדרטיבית, ולא להכניס דרישה מעבר למעמד אוטונומי בתוככי הקיסרות.
אך לקראת סוף המאה, הן פרנקו והן פבליק קיבלו את העמדה של הצעירים, והחלו לקרוא לקידומה בעצמם.
ב-1899 התפצלה המפלגה הרדיקלית לשלוש סיעות, אחת נאמנה לדרהומנוב ולמשנתו, שנייה סוציאל-דמוקרטית במובהק, ושלישית לאומית שהלכה והתרחקה מהסוציאליזם.
זו האחרונה, שכללה את בודזינובסקי ופרנקו, חברה שוב לפופוליסטים המתונים של רומנצ'וק, שקיבלו אף הם את הצורך בעצמאות, לאחר שהפשרה עם הפולנים נכשלה.
מן האיחוד קמה "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" בראשות רומנצ'וק.
התנועה הלאומית זכתה להישג חשוב ב-1900, עם מינויו של אנדריי שפטיצקי לארכיבישוף הכנסייה היוונית-קתולית.
שפטיצקי, בן למשפחת אצולה רותנית עתיקה שעברה פולוניזציה ושחונך כרומי-קתולי, התוודע ללאומיות הפופוליסטית בגיל 23 והמיר את דתו.
תחתיו הפכה הכנסייה, שהשפעתה החברתית הייתה מכרעת, להפצת התודעה והזהות האוקראיניות.
במאי 1900 הקים קירילו טרילובסקי את חברת הסיץ', הכלאה בין תנועת נוער פטריוטית למועדון ספורט, שעסקה בחינוך גופני ובשדאות.
כמה ארגונים דומים בדמותה צצו במהרה.
עד ערב מלחמת העולם הראשונה הסיץ' לבדה מנתה 80,000 חברים.
בצד הרוסי של הארץ, בינתיים, התנועה האוקראינית שדוכאה מזה חצי יובל שבה ואזרה מעט עוז, על רקע התעצמות הפעילות הרדיקלית והאופוזיציונית נגד הצאר במחתרת.
ב-1900, קבוצת סטודנטים אוקראינים מחרקיב שדגלה ברעיונות חוקתיים וסוציאל-דמוקרטיים, העדיפה שלא להצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הכל-רוסית, כמו רוב בני גילם, אלא להקים ארגון לאומי נפרד.
כך קמה "המפלגה האוקראינית המהפכנית" בראשות מיקולא מיכנובסקי, שהתגורר מספר שנים בלביב והכיר שם את איוואן פרנקו ופעילים אחרים.
זמן קצר טרם ייסוד המפלגה, פרסם מיכנובסקי בלביב את המנשר "אוקראינה העצמאית", בו קרא לריבונות מלאה ולניתוק גמור מרוסיה, להבדיל מאוטונומיה כלשהי במסגרת פדרטיבית כל-רוסית.
רוב חברי המפלגה עזבו אותו ואת רעיון העצמאות לטובת דבקות בסוציאליזם, אך מיכנובסקי הוסיף לפרסם ולארגן.
ב-1902 פרש והקים את "המפלגה העממית האוקראינית" ושכלל את משנתו הלאומית ב"עשרת הדיברות" שחיבר, בהם הגדיר את הרוסים, הפולנים והיהודים כאויבים וגינה נישואי תערובת.
הוא אף קרא לטרור נגד משטר הצאר, ואנשי מפלגתו פוצצו אנדרטה לסופר הרוסי פושקין.
הרדיקלים בעלי התודעה הלאומית מסוג זה היו מעטים מאוד: בניגוד לצד האוסטרי, בהיעדרן של מסגרות חינוכיות, חברתיות ופוליטיות אוקראיניות, ניעות חברתית ועיור היו כרוכים כמעט תמיד בהתבוללות לתוך הלאומיות והלשון הרוסיות.
כפריים דוברי-אוקראינית שהיגרו לערים הגדולות כדי להשתכר כפועלים בבתי-החרושת, וביקשו השכלה, תרבות ובידור, שימרו לכל היותר מעין זהות אתנית של "רוסים קטנים".
תחת זאת תיאר אותם כאומה נפרדת מאז ומתמיד, שלא שוחררה על ידי הרוסים אלא נכבשה ושועבדה באכזריות.
הרושבסקי היה לאבי ההיסטוריוגרפיה הלאומית האוקראינית.
הכינויים "רוסים קטנים" ו"רוסיה הקטנה", שהומצאו על ידי האליטה באוקראינה במאה ה-17 וה-18 כדי להדגיש בפני הצאר את מחויבותו כלפיהם, הפכו בכתבי הרושבסקי לשמות גנאי.
מהפכת 1905 ברוסיה הביאה קץ לאוטוקרטיה, ושינתה חדות את המאזן הפוליטי במדינה.
כל מי שדוכאו בדור הקודם הורשו לצאת מן המחתרת, ובכללם הפעילים האוקראינים, ששאיפותיהם לא נראו עתה כה תלושות.
הרושבסקי שב לרוסיה כדי להקים מסגרות מן הדגם הגליציאני.
צו אמס לא נאכף עוד, גם אם לא בוטל רשמית, ואף הותר לשאת הרצאות אוניברסיטה באוקראינית.
בדצמבר 1905 קמה בקייב מפלגה לאומית גדולה יחסית ומתונה, "המפלגה הדמוקרטית-רדיקלית האוקראינית", בראשות האתנוגרף בוריס הרינצ'נקו ובעל האחוזות יבהן צ'יקלנקו.
הדמוקרטים-רדיקלים ביקשו אוטונומיה רחבה בתוככי רוסיה פדרטיבית.
הייתה להם השפעה בלתי מבוטלת, והם פרסמו את היומונים הראשונים באוקראינית באימפריה הצארית.
מבין הצירים בפרלמנט החדש שהצטרפו למועדון האוקראיני, יותר מ-40 בממוצע, רוב גדול נמנו על הדמוקרטים-רדיקלים.
כבורגנים ליברלים הם הזדהו מאוד עם מפלגת הקדטים.
הליברליזציה שלאחר 1905 הייתה קצרת ימים, ופגה ברגע שהמשטר התייצב.
בשלהי 1907 שונו חוקי הבחירות והחל מסע דיכוי נוקשה נגד כל מי שלא מצא חן בעיני הצאר.
חברי פרלמנט אוקראינים נעצרו, וייצוגם במושב הפרלמנט השלישי ירד חדות.
מוסדות אוקראיניים רבים בשטח בשליטת רוסיה נסגרו, והתנועה כולה כמעט וירדה שוב למחתרת.
בעיתונות ובמוסדות ההשכלה יצאו נגד עצם הרעיון של קיום אוקראיני לאומי נפרד מ"האומה הרוסית רבתי", אף אם בצורתו המתונה שקידמו הדמוקרטים-רדיקלים.
יוצאי המפלגה הקימו בחשאי את "אגודת האוקראינים המתקדמים", כדי להמשיך ולתאם פעילות חינוכית וארגונית בקרב שישים סניפיה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, הפולנים בגליציה, שצפו עימות צבאי, הקימו בתמיכת הרשויות אגודות חצי-צבאיות לאימון לוחמים לשעת פקודה, שהוסוו בקושי כמועדוני ספורט.
קירילו טרילובסקי, מייסד אגודת הסיץ' האוקראינית, נתלה בתקדים (הוא העתיק במדויק את תנאי הארגון הפולני והגישם לרשויות בידעו שלא יוכלו לסרב) והקים במרץ 1913 את אגודה משלו באותה מתכונת.
בשלהי יולי 1914, חודש לאחר ההתנקשות בסרייבו, פרצה המלחמה שהכל חששו ממנה.
ב-1 באוגוסט התקבצו נציגי המפלגות האוקראיניות באוסטריה והקימו את "המועצה האוקראינית העליונה" כגוף מייצג, וקראו לנאמנות לאוסטרו-הונגריה נגד רוסיה (הפרו-רוסים, שקיוו להנחיל לאיכרים הרותנים הרבים שעוד היו חסרי מודעות הפוליטית וברי-עיצוב את לאומיותם שלהם, היו עדיין כח משמעותי) ולהתנדבות לצבא.
מתוך 28,000 שנענו לקריאתם, הצבא האוסטרו-הונגרי גייס 2,500 איש והציבם בחטיבה ייעודית, "רובאי הסיץ' האוקראיני".
בשלהי הקיץ ניגפה האימפריה בפני האויב, והרוסים השתלטו על גליציה המזרחית.
במשך שנת שלטונם בחבל, הם קידמו את הפרו-רוסים, ורדפו עד חרמה את המוסדות הלאומיים האוקראיניים.
מיד עם פרוץ המלחמה, הוקם בווינה "האיחוד לשחרור אוקראינה" על ידי גולים מהצד הרוסי של הארץ, שנתמך ישירות על ידי הממשלה.
הגולים, שהיו תלויים לגמרי במארחיהם, קראו למדינה עצמאית בשטחים שתחת השלטון הרוסי, אך לא הביעו עמדה לגבי הנחלות האוקראיניות באוסטרו-הונגריה.
מנגד להם, "המועצה האוקראינית הכללית" שהוקמה על ידי חברי רייכסראט אוקראינים, צירפה לכך תביעה לחלוקת גליציה ולקבלת אוטונומיה במסגרת האימפריה.
בקיץ 1915, נכנסה גרמניה למלחמה בחזית הגליציאנית.
בתוך חודשים ספורים, נהדפו הרוסים מן החבל ומשטחים נרחבים אחרים.
האלמנטים הפרו-רוסיים בגליציה נמלטו עם מיטיביהם, וזה היה סופה של התנועה הרוסופילית במערב אוקראינה.
לאון אלקלעי הוא שף, מסעדן, מגיש טלוויזיה ומחבר ספרי בישול ישראלי.
מזוהה עם המסעדות טוני וספה, ג'ירף, ו"גרגנטואה".
אלקלעי נולד למשפחה ממוצא בולגרי ועסק בעבודות שונות בהם כמאבטח, סוכן ביטוח, עורך וידאו ולימד צילום בבית-הספר התיכון העירוני (המקצועי י"ד ויצו צרפת) בתל אביב.
בשנת 1988 במסגרת עבודתו כצלם, ליווה להקת בלט בטיול ליפן וסין שם הכיר את המטבח הסיני שהיה למטבח האהוב עליו לצד המטבח האיטלקי.
כשחזר החל לבשל במסעדת זליג של חברו הטוב חנוך פרבר ולאחר סגירת המסעדה, פתחנו השניים בשנת 1991 את מסעדת "גרגנטואה" ביפו (על שם סדרת הספרים הצרפתית).
הוא הנחה את תוכנית הבישול "אצל לאון" ששודרה בשנות ה-90 בטלעד ובשנת 2014 את "לאון אל דנטה" שהתמקדה באוכל איטלקי.
כמו כן הגיש פינת בישול בתוכנית אודטה בערוץ 10.
בשנת 2006, פתח ביחד עם האחים ירזין ועורך הדין טל שטרן, את פיצריית הבוטיק "טוני וספה", בה הוא שותף מאז, שנהפכה לרשת פיצריות בהן הפיצות נמכרות לפי משקל בהתאם לבחירת הלקוח.
הם שותפים גם במסעדת "שניצריה" ברמת החייל בתל אביב המתמחה בשניצלים.
אלקלעי היה השף היועץ של רשת המסעדות האסייתיות "ג'ירף" מיום הקמתה ובמשך עשר שנים עד שהחל לעבוד בייעוץ פרטי.
כיועץ קולינרי, אלקלעי החל לייעץ ולהדריך בהקמת מסעדות, הדרכת צוות ובניית תפריטים.
הוא כתב וחיבר תפריטי מסעדות שונות בהן טרנטינו בראשון לציון, "גוסטינו" ברמת ישי, ביסטרו "רוטשילדס קיטצ'ן", "ולרי" בכפר ויתקין ומסעדת הדגים ופירות הים "ג'קו אסיה" בהרצליה של המסעדן אפי אלאלוף.
לאון אלקלעי, ארוחה בטבע-מתכונים לחוויות בחיק הטבע, הוצאת כרטא, 2001
לאון אלקלעי, מדריך כרטא-ארוחות בטבע, הוצאת כרטא, 2001
לאון אורבלי היה פיזיולוג סובייטי-רוסי ממוצא ארמני.
לאון אורבלי נולד בשנת 1888 בצחקאדזור (אז בחחומי האימפריה הרוסית כיום בארמניה) למשפחה מעורבת.
אביו היה ארמני, בוגר אוניברסיטת סנקט פטרבורג במשפטים.
ללאון היה אח ראובן שהיה משפטן וארכאולוג ויוסיף שהיה מומחה למזרחנות, מנהל ארמיטאז'.
בשנת 1899 לאון אורבלי סיים גימנסיה בטביליסי והחל ללמודים באקדמיה לרפואה צבאית בסנקט פטרבורג.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד כרופא בבתי חולים של הצבא בעיר.
בשנת 1907 אורבלי החל לעבוד עם איוואן פבלוב.
בשנת 1908 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בשנים 1909–1911 אורבלי עבד במעבדות באנגליה, גרמניה ואיטליה.
בשנת 1911 הוא חזר לרוסיה והחל ללמד.
בשנת 1914 הוא מונה לפרופסור.
לאחר מהפכת אוקטובר אורבלי המשיך ללמד במוסדות להשכלה גבוהה שונים.
בשנת 1925 הוא ירש את התפקיד של פבלוב באקדמיה לרפואה צבאית ובשנת 1943 מונה למנהל האקדמיה.
החל משנת 1936 ועד לשנת 1950 אורבלי היה מנהל מכון לפיזיולוגיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1935 אורבלי התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1944 הוא קיבל דרגת גנרל-פולקובניק של חיל הרפואה.
לאחר שבשנת 1948 בתמיכת השלטונות רעיונות של טרופים ליסנקו התקבלו וחקר גנטיקה נאסר אורבלי היה במצב קשה.
כסגן נשיא האקדמיה אורלבי היה צריך לשנות את תכוניות המכון אותו ניהל בהתאם, כמו כן דרשו ממנו לפטר כל הצוות שעסק בגנטיקה.
אורבלי ביצע את ההנחיות באופן חלקי בלבד ואף קלט לעבודה במכון עובדים שפוטרו ממרכזי מחקר אחרים.
בשנת 1950 על תמיכתו בגנטיקה אורבלי פוטר מרוב תפקידיו.
בשנת 1956 אורבלי חזר לפעילות ומונה למנהל מכון לפיזיולוגיה וביוכימיה שהוקם באותה שנה.
אורבלי פרסם כ-130 עבודות מדעיות.
על פעילתו לקידום המדע לאורבלי הוענקו עיטורים רבים לרבות גיבור העמל הסוציאליסטי, עיטור לנין (4 פעמים), עיטור הדגל האדום, עיטור הדגל האדום של העמל ועוד.
בשנת 1941 הוא קיבל פרס ברית המועצות.
אורבלי נפטר בשנת 1958 בלנינגרד ונטמן בבית העלמין בוגוסלובסקויה.
לזכר פעילותו החל משנת 1962 אקדמיה למדעים מעניקה פרס על שמו כל 3 שנים.
לב מגזאניק היה בין מקבלי הפרס.
בשנת 1973 לב לייבסון פרסם ספר ביוגרפי על אורבלי ופעילותו.
לאומנות תחייתית (Palingenetic ultranationalism) היא הגדרה של "פשיזם אמיתי" שהוצעה על ידי התאורטיקן הפוליטי רוג'ר גריפין.
המונח נטבע לראשונה על ידי גריפין בספרו משנת 1991 "טבע הפשיזם".
אלמנט מרכזי הוא האמונה שניתן להגדיר פשיזם על פי מה שגריפין מציג בספרו כמיתוס הליבה האמיתי של הפשיזם, דהיינו הצורך במהפכה חברתית שתתרחש תחילה לפני ש"לידה מחדש לאומית", פליגנזה, תוכל להתרחש.
גריפין טוען כי הסינתזה הייחודית של פלינגנזה, פופוליזם ואולטרה-לאומיות מבדילה את הפשיזם מפרה-פשיזם ואידאולוגיות לאומיות סמכותניות אחרות.
הוא טוען שזהו "המינימום הפשיסטי" שבלעדיו, על פי הגדרתו, לא יכול להיות "פשיזם אמיתי".
גריפין עצמו מתאר את הפשיזם כפילוסופיה פוליטית הבנויה על "ההיגיון המיתי המעוות" של הרס, אשר הפשיסט מאמין שתלווה אותו בצורה כלשהי של לידה מחדש פוליטית.
הרעיון הועלה לראשונה בספר משנת 1991 "טבע הפשיזם" והורחב במאמר "בימוי התחייה של האומה: הפוליטיקה והאסתטיקה של הביצוע בהקשר של לימודי פשיזם" בכרך משנת 1994 "פשיזם ותיאטרון: הפוליטיקה והאסתטיקה בעידן הפשיזם".
התיאוריה של גריפין על "פשיזם אמיתי" היא התפתחות פילוסופית עדכנית ואינה מוצהרת במפורש בחיבורים פוליטיים קודמים על פשיזם, כמו ב"דוקטרינת הפשיזם" של מוסוליני ואחרים.
בעוד שעבודות מוקדמות יותר מתארות את רעיון הפשיזם כ"מהפכני", הן אינן מציינות "מהפכה" כמבשר הכרחי לפשיזם.
גריפין טוען כי הפשיזם משתמש ב"מיתוס הפליגנטי" כדי למשוך המוני מצביעים גדולים שאיבדו את אמונתם בפוליטיקה ובדת המסורתית, בכך שהוא מבטיח להם עתיד טוב יותר תחת שלטון פשיסטי.
הבטחה זו אינה ניתנת אך ורק על ידי פשיסטים: אידאולוגיות פוליטיות אחרות משלבות גם כמה היבטים פליגנטיים בתוכניות המפלגתיות שלהן, שכן פוליטיקאים כמעט תמיד מבטיחים לשפר את המצב.
תנועות רדיקליות יותר רוצות לעיתים קרובות להפיל את הסדר הישן, שהפך מנוון וזר לאדם הפשוט.
הריסה עוצמתית ואנרגטית זו של הדרכים הישנות עשויה לדרוש צורה כלשהי של מהפכה או קרב, אשר, עם זאת, מוצגים כמפוארים והכרחיים.
תנועות כאלה משוות אפוא את העבר (הקרוב) עם העתיד, המוצג כלידה מחדש של החברה לאחר תקופה של ריקבון ואומללות.
ייתכן שהמיתוס הפליגנטי יכול גם לייצג חזרה לתור זהב בהיסטוריה של המדינה, כך שהעבר יוכל לשמש כמדריך לעתיד טוב יותר, עם משטר נלווה שדומה למשטר ריאקציונרי באופן שטחי.
הפשיזם מבדיל את עצמו בכך שהוא האידאולוגיה היחידה המתמקדת מאוד במהפכה במיתוס שלו, או כפי שגריפין מנסח זאת:
דרך כל זה, יהיה מנהיג גדול אחד שיילחם בנציגי המערכת הישנה בתמיכת העם.
באוטופיה הפשיסטית, כביכול תופיע מסה אחת של אנשים שיש להם מטרה אחת בלבד: ליצור את עתידם החדש.
תנועה פשיסטית כזו תהיה באופן אידיאלי בעלת אמונה אינסופית בגיבור המיתולוגי שלה, שיעמוד על כל מה שהתנועה מאמינה בו.
על פי אידאולוגיה אוטופית זו, תחת הדרכתו של מנהיגם, המדינה תקום כעוף החול מאפר השחיתות והניוון.
נטען כי לאונל-אנרכיזם הוא אידאולוגיה פוליטית סינקרטית שפותחה בשנות ה-90 על ידי פוזיציוניסטים לשעבר של ה"שלישית" כדי לקדם "אולטרה-לאומיות פליגנטית חסרת מדינה".
לֵאוֹן בְּלוּם היה פוליטיקאי יהודי צרפתי, מנהיג מפלגת SFIO (קודמתה של המפלגה הסוציאליסטית) וממקימי החזית העממית.
כיהן כראש ממשלת צרפת שלוש פעמים: בפעם הראשונה במשך קצת יותר משנה, מ-1936–1937, בפעם השנייה למשך כחודש ב-1938, ושוב במשך כחודש לאחר מלחמת העולם השנייה.
ראש הממשלה היהודי השני של צרפת אחרי אלכסנדר מילראן (מתוך שמונה סך הכל).
אנדרה לאון בלום (André Léon Blum) נולד בשנת 1872 בפריז במשפחה יהודית אמידה.
אביו, אברהם, היה סוחר ולו חמישה בנים.
לאחר שסיים ללמוד בבית הספר הגבוה, הוא החל ללמוד משפטים בסורבון וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1894. עד 1919, עבד בלום כעורך דין, ובמקביל עסק בפעילות ספרותית.
בין כתביו נמצאים השיחות החדשות בין גתה לאקרמן (1901); על נישואין (1907), סטנדל ובייליזם (1914).
הוא הפך למומחה על יצירתו של סטנדל (אנרי בייל).משפחתו הייתה מעורה בתרבות צרפת, וכמו חלק מיהודי אירופה באותה תקופה אימצו בניה בחום את ערכי המהפכה הצרפתית: "חירות, שוויון, אחווה".
בלום למד משפטים בסורבון היוקרתית, וסיים את לימודיו ב-1894. לאחר מכן פיתח קריירה מוצלחת גם כמבקר ספרות.
הוא חיבב במיוחד את יצירותיהם של סטנדל, ז'ול מישלה, אנדרה ז'יד ומרסל פרוסט, והעריץ את שייקספיר וטולסטוי אך יותר מכולם העריך את גתה ואף נחשב כמומחה בקנה מידה כלל-אירופי בכל הקשור אליו.
הביוגרף הישראלי שלו, אילן גריילסאמר, כינה את בלום בספרו: "איש של מילים".
לדבריו, בכל תפקידיו שמר מבקר הספרות שהפך ראש ממשלה על רגישותו לשפה, והכיר בחשיבותן של מילים ובחשיבותו של אופן השימוש בהן בכל תפקידיו.
ב-1894 הייתה זו פרשת דרייפוס שהניעה את בלום להיכנס לחיים הפוליטיים.
הוא הצטרף למאבק למען משפט הוגן לדרייפוס, ומצא בין השותפים למערכה את אמיל זולא, ז'אן ז'וֹרֶס ועוד אקדמאים, ליברלים וסוציאליסטים.
בין מנהיגי המאבק היה גם חבר הפרלמנט מטעם הסוציאליסטים ז'אן ז'וֹרֶס שכלפיו חש בלום הערכה עצומה, ובהדרגה נרקמו בין שני האישים קשרים אישיים, פוליטיים וחברתיים.
ב-1895 צורף למועצת המדינה (Conseil d'État), והחל לכתוב ליומון המפלגה הסוציאליסטית "ל'הומניטה" (בצרפתית L'Humanité, "האנושות"; בלום הוא שהציע את שם העיתון).
ב-1899, ב השפעת ז'ורס, שהפך למורו ולמקורבו, הצטרף בלום למפלגה הסוציאליסטית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחה בלום משירות בצבא הצרפתי.
מיד לאחר ההתנקשות בז'אן ז'ורס, בעת שהיה מנהיג הסוציאליסטים, נכנס בלום בן ה-42 לפעילות פוליטית קדחתנית.
תחילה נבחר כיו"ר הנהלת המפלגה ואחר כך נבחר כחבר פרלמנט מן המניין ב-1919.
בשנים 1919–1920 הייתה המפלגה הסוציאליסטית שרויה בעימותים פנימיים על רקע שאלת המהפכה הרוסית והמהפכנות הסוציאליסטית.
לשווא התאמץ בלום רבות למנוע את הפילוג, שראה כהרסני (מורו, ז'ורס, עמל שנים רבות לאחד את כל הפלגים, הזרמים והמפלגות הסוציאליסטיים לכדי גוף אחד).
הרדיקלים המהפכניים התפלגו וייסדו את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, הצטרפו לקומינטרן ולקחו עמם את היומון "ל'הוּמניטה", שהיה ספינת הדגל של המפלגה.
בלום לא התייאש, הקים יומון מתחרה בשם "לה פּוֹפּוּלֵר" (Le Populaire) ועמד בראש המפלגה הסוציאליסטית הלא-מהפכנית.
כמרקסיסט אדוק סירב ליאון בלום להשתתף בממשלות לא-סוציאליסטיות, שאותן ראה כבורגניות וכמשרתות את צורכיהם של בעלי ההון.
הקמת ממשלה סוציאליסטית, ללא קשר לתמיכה האלקטורלית שלה זכתה המפלגה, הייתה בלתי אפשרית שנים רבות, מכיוון שללא תמיכת הקומוניסטים לא הייתה הקואליציה מחזיקה מעמד, ואילו הקומוניסטים סירבו לשתף פעולה בהתאם לקו שהנחה הקרמלין.
לדבריהם, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית הייתה מפלגה בורגנית במסווה, והם כינו אותה "סוציאל-פשיסטית".
עם עליית הנאצים והתחזקות יסודות הפשיזם באירופה בכלל ובצרפת בפרט, שינה הקרמלין את עמדתו ונתן אור ירוק לשיתוף פעולה עם הסוציאליסטים.
בלום, יחד עם מנהיגים נוספים כדוגמת אדואר דאלאדיה, מוריס תורז, אדואר אריו ודניאל מייר, ייסד את "החזית העממית", שאיחדה את המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הרדיקלית, איגודי העובדים, תנועות סוציאליסטיות נוספות ואישים נוספים.
המהלך הוכיח את עצמו, וב-1936 ניצחה החזית העממית בבחירות הכלליות, ובלום הפך לראש ממשלה.
כך עשה ליאון בלום היסטוריה ושבר את "תקרת הזכוכית" שחסמה שנים רבות הן את הסוציאליסטים והן את היהודים.
כשהושבעה הממשלה החדשה ב-6 ביוני, פנה קסוויה ולה (שעתיד להיות ראש המשרד הכללי לענייני יהודים בממשלת וישי) אל בלום מעל בימת בית הנבחרים: "עלייתך לשלטון, אדוני ראש הממשלה, היא בוודאי מאורע היסטורי.
בפעם הראשונה ישלוט בארץ גלית־רומית עתיקה זו יהודי.
אני מעז לומר בקול מה שהארץ כולה חושבת: מוטב שיעמוד בראש הארץ הזאת אדם ששורשיו שייכים לאדמתה ולא תלמודיסט ממולח".
אחרי בלום ובמהלך השנים עד היום כיהנו בצרפת שישה אישים נוספים ממוצא יהודי כראשי ממשלה, ארבעה גברים ואישה אחת: רנה מאייר (1953), פייר מנדס פראנס (1954–1955), מישל דברה (1959–1962), לורן פביוס (1984–1986), אליזבת בורן (2022-
אף על פי שימי ממשלת החזית העממית היו קצרים (1936–1939), היא פעלה בנמרצות רבה ונחשבת לאחת הממשלות המשפיעות ביותר בתולדות הדמוקרטיה הצרפתית.
חותמה על צרפת והישגיה בחקיקה ובתיקונים סוציאליים ניכרים עד היום.
בין הישגיה הכלכליים-חברתיים של ממשלת החזית העממית בהנהגת בלום ניתן למנות הנהגת שבוע עבודה של 40 שעות, שבתון חלקי ביום שני, חופשות בתשלום לעובדים, הסכמים קיבוציים בנוגע לדרישות שכר, והלאמת תעשיית הנשק.
כמו כן הרחיבה ממשלת בלום את זכויות האוכלוסייה הכבושה באלג'יריה.
על פי אילן גריילסאמר, בלום היה "בעל רצון עז ועיקש עד מאוד.
הוא ביקש לשמוע דעות ועצות רבות, אך פסק בעצמו.
מהרגע שקיבל החלטה, דבר לא הניא אותו ממנה."
בלום החשיב מאוד יחסי אנוש, והיה מסור לחבריו ולסובבים אותו, הוא היה "עטוף חברים.
קצב חייו נקבע בעיקר על פי פגישותיו".
גריילסאמר רואה אותו "כמי שהאנשים סביבו משמשים לו ראי ענק ותמידי, שבו הוא משתקף, ובלעדיהם הוא נמוג."
שתי הסוגיות שהקשו על בלום לתפקד וגרמו להתפטרותו היו מלחמת האזרחים בספרד, וסירובו של הסנאט להעניק לו סמכויות לשעת חירום לצורך פתרון קשייה הכלכלים של צרפת והתמודדות עם המתיחות המדינית באירופה.
בלום נקט במדיניות נייטרלית ביחס למלחמה בספרד בשל כמה סיבות, ובהן הרצון להימנע מסכסוך עם שותפיו הקואליציוניים, שהתנגדו להתערבות במלחמה, תוך גרימת קרע בלתי ניתן לאיחוי בין המחנות הפוליטיים בצרפת.
מנגד, המפלגה הקומוניסטית הצרפתית והקרמלין הפעילו לחץ כבד על בלום וממשלתו להיכנס למלחמה ולתמוך ברפובליקאים בספרד.
למרות היותו סוציאליסט, בלום קרא לזרז את חימושה מחדש של צרפת אל מול הסכנה הנאצית, ואילו הלאומנים הימניים נעו לעבר התפייסות עם גרמניה הנאצית דווקא, כאשר אחת הסיסמאות בהן השתמשו הייתה: "מוטב היטלר מבלום".
לאחר מכן כיהן כממלא מקום ראש ממשלה בקבינט של שוטאן (1937–1938), ושימש שוב כראש ממשלה וכשר אוצר לפרק זמן קצר בחודשים מרץ-אפריל 1938. הוא הוחלף על ידי אדואר דאלאדיה.
בלום נמנע מלהיכנס לממשלתו של פול רנו שהוקמה במרץ 1940, למרות שותפות הסוציאליסטים בה.
הסירוב נומק באופן רשמי בעומס העבודה שלו כראש הסיעה הסוציאליסטית בפרלמנט וכעורך ה"פופיליאר", עיתון מפלגתו, אך היו שטענו שבלום לא שותף בממשלה בגלל התנגדות מימין ובלום לא רוצה להתעקש, דבר שהיה מעכב את הקמת הממשלה החדשה.
כאשר כבשו הנאצים את צרפת ב-1940, בעודם עוקפים את קו מאז'ינו ופורצים דרך בלגיה, ברח בלום לדרום צרפת, אך המרשל פטן, ראש ממשלת הבובות של וישי, הורה לעוצרו.
ביחד עם עוד ארבעה ממנהיגי צרפת שבין המלחמות, הועמד בלום למשפט ראווה שכונה "משפט ריום", שיזם משטר וישי במטרה להוכיח כי בלום, ואנשי החזית העממית, הם האשמים בתבוסת צרפת במלחמה.
בלום הובא למשפט בפברואר 1942 בעיירה ריום והואשם בסעיפים רבים, החל מ-"גרימת המלחמה" ועד ל-"החלשת צרפת"; אך בלום ידע להשתמש בהכשרתו המשפטית ובלשונו החריפה, והפך את המשפט לכתב אישום נגד ממשל וישי והנאצים.
המשפט גרם למבוכה רבה לממשל, וראשיו הורו להפסיקו.
באפריל 1943 הועבר בלום לחזקת הגרמנים ונשלח לבוכנוואלד, שם נכלא באגף המיועד לאסירים רמי דרג.
עם התקרבות בעלות הברית לבוכנוואלד באפריל 1945, הועברו אסירי האגף לדכאו ולאחר מכן לדרום טירול, שם שוחררו ב-5 במאי 1945.
לקראת סוף המלחמה הורה הפיקוד הנאצי להוציא את בלום להורג, אולם הכוחות בשטח לא ביצעו את הפקודה.
בזמן כליאתו כתב בלום את חיבורו המפורסם: "למען האנושות כולה" (À L'Échelle Humaine).
במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית הקים בלום ממשלה, ששלטה בין 16 בדצמבר 1946 ל–22 בינואר 1947 ועמד בראשה, עד שנבחר הנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
הוא נשלח כשגריר מיוחד מטעם ממשלת צרפת לארצות הברית על מנת להשיג הלוואות למימון שיקומה של צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
את מאמריו ב"לה פופולר" המשיך לכתוב עד מותו ב-1950 בפריז.
בלום היה יעד להתקפות ולעלבונות כל חייו.
הימין הלאומני תקף אותו על היותו סוציאליסט, והאנטישמים על היותו יהודי.
כאשר נבחר לראשות הממשלה לראשונה ב-1936, הפעילו עליו יהודי צרפת לחץ רב שלא ייקח על עצמו את התפקיד משום שחששו שהדבר ירע את מצבם.
את עיקר עמדותיו על היהודים ועל היהדות העלה על הכתב בספרו "שיחות חדשות", שבו קבע כי היהודים מתאימים לסוציאליזם יותר מכל שאר העמים.
עד למלחמת העולם הראשונה הקדיש בלום זמן מועט לשאלה היהודית, אך מ-1919 גילה עניין רב בציונות, וב-1927 הצטרף לוועד הפרו-ציוני "צרפת-ארץ ישראל".
ב-1928 חבר ל"ועד הסוציאליסטי הבינלאומי למען ארץ-ישראל".
במאי 1948, ערב סיום המנדט הבריטי, נסעו שניים מראשי מפא"י, אליעזר קפלן ויוסף שפרינצק, להתייעץ עם בלום בשאלה האם להכריז על הקמת המדינה, כפי שרצה דוד בן-גוריון, למרות ההתנגדות הנחרצת של משרד החוץ האמריקאי.
בלום אמר להם: "זוהי הזדמנות היסטורית חד-פעמית.
אם לא תסתכנו עכשיו, הזדמנות כזו לא תחזור".
על-שמו של בלום נקרא קיבוץ כפר בלום שבאצבע הגליל
על שמו נקראו רחובות בכמה ערים בישראל, בהן תל אביב, חיפה, חולון, פתח תקווה, כפר סבא ולוד.
ב-17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 6 בולי דאר שנקראה "תרומת היהודים לתרבות העולם", שעליהם דיוקנאות של 6 יהודים שבלטו בהישגיהם ותרומתם לאנושות בתחומים שונים ושנולדו ופעלו במדינות בחוץ לארץ, אחד מהם ליאון בלום.
האמן מריו סרמונטה עיצב את הבול שהוקדש לבלום.
לאון גמבטה (צרפתית: Léon Gambetta; ) היה מדינאי צרפתי, מראשיה וממייסדיה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, נשיא האספה הלאומית וראש ממשלת צרפת.
גמבטה נולד בצרפת לאב איטלקי ולאם צרפתית.
בגיל 15 איבד את עינו השמאלית בתאונה.
למרות זאת הצטיין בלימודיו, ומשבגר, החל ללמוד משפטים בפריז.
גמבטה התפרסם לראשונה כמתנגד למשטרו של נפוליון השלישי שכונה "הקיסרות השנייה".
כעורך דין הגן על עיתונאי ליברלי, שנאשם כי הקים אנדרטה לאדם שנהרג בעת שהתנגד למשטר.
גמבטה הפך את המשפט למשפטו של המשטר, אשר הפר את זכויות האדם.
בכך קנה גמבטה את פרסומו הראשוני.
במאי 1869 נבחר גמבטה לאספה הלאומית, ושימש שם כאופוזיציה קולנית למשטר.
בתחילה התנגד למלחמת צרפת–פרוסיה (אם כי לא הצביע נגד התקציב שהקציב לה הבית), ולאחר מכן קבע כי מלחמה זו נכפתה על צרפת, וקרא לנקוט בצעדים תקיפים.
הוא שהכריז על נפילת הקיסר בשבי בקרב סדאן בפני האספה, ועל הקמת הרפובליקה בבית העירייה בפריז.
הוא מונה לשר הפנים ב"ממשלת ההגנה הלאומית" שנוסדה.
בתפקיד זה יעץ לחבריו לעזוב את פריז, שנראה היה כי נפילתה בידי הגרמנים היא בלתי נמנעת, ולנהל את המלחמה מאחת מערי השדה.
עצה זו נדחתה מחשש להתפרצותה של מהפכה נוספת בפריז (אשר החלה כבר להרגיש את ניצני התהוותה של הקומונה הפריזאית).
משלחת נשלחה לעיר טור על מנת לבחון את האפשרות לארגן את ההתגוננות משם.
גמבטה סבר כי צעדים אלו אינם מספיקים, וב-7 באוקטובר 1870 עזב את פריז בכדור פורח, ומשהגיע לטור לקח לידיו את ניהול הגנתה של צרפת, והכריז על עצמו כשר המלחמה וכשר הפנים.
עד מהרה ארגן צבא, וייתכן כי אף היה מונע את התבוסה במלחמה, אלמלא תבוסת שארית כוחותיו של נפוליון השלישי בעיר מץ, בראשות המרשל בזן, אשר נפל בשבי ועמו מאה ושמונים אלף חיילים.
בדצמבר, תבוסה נוספת ליד העיר אורליאן גרמה לממשלה לעבור לבורדו, ובסוף ינואר 1871 נכנעה גם פריז.
גמבטה הסכים לתנאי הכניעה, אך לא השלים עמם.
הוא התפטר, אך נבחר מיד מחדש לאספה הלאומית אשר התכנסה בבורדו ב-1 במרץ 1871. הוא בחר לשבת באספה כנציג שטרסבורג בירת חבל אלזס לוריין אשר נמסר לידי הגרמנים.
כאשר אושר, כמה שבועות לאחר מכן, ההסכם עם גרמניה, פרש, ועבר לגור בספרד.
ב-4 במאי 1877 לאור הסכנה שנראתה כי המונרכיסטים וגורמים דתיים קיצוניים ישתלטו על הרפובליקה הצעירה, שב גמבטה לענייני הציבור, ונשא נאום פומבי בו הגדיר את ה"קלריקליזם" כאויב העם הצרפתי.
ב-16 במאי שינה נשיא צרפת, פטריס דה מק-מהון, שהיה מונרכיסט קיצוני, את הרכב ממשלתו, בניסיון להביא שוב למונרכיה בצרפת (אירוע שנודע בשם המשבר ב-16 במאי 1877).
גמבטה פתח במסע ציבורי להחדיר בצרפת את הערכים הרפובליקנים, אשר שיאו היה בנאום פומבי ב-18 בספטמבר 1878. לאור מסע ציבורי זה לא נותרה למקמהון הברירה, אלא להתפטר או לגרום למלחמת אזרחים.
מקמהון בחר בדרך ביניים, ושינה את הרכב הממשלה להרכב מתון, אך גם הרכב זה לא החזיק מעמד זמן רב, ומקמהון וממשלתו התפטרו.
גמבטה סירב לקבל את המועמדות לנשיאות, אך תמך בז'יל גרבי.
הוא קיבל את המשרה של נשיא האספה הלאומית (ינואר 1879) והסתפק בכך.
מדי פעם היה נואם בפני הבית, ומנאומים אלו זכור במיוחד הנאום בו קרא למתן חנינה לאנשי הקומונה הפריזאית.
עם זאת בתקופה זו היה צופה מן הצד, ולא נטל חלק פעיל בניהולה של הרפובליקה, אותה הציל מסכנת המונרכיזם בימי מקמהון.
שינויים פוליטיים ואי היציבות של הממשלות השונות ברפובליקה הצרפתית השלישית הצעירה הביאו לכך שהוא קיבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה מן הנשיא גרבי, ב-24 בנובמבר 1881. רבים חשדו כי בכוונתו להפך לדיקטטור, וממשלתו נפלה ב-26 בינואר 1882, לאחר שישים ושישה ימים בלבד.
ב-31 בדצמבר 1882 מת גמבטה באירוע שהיה כפי הנראה תאונה בעת טיפול בנשק.
הפצע עצמו לא היה חמור, אך הוא הזדהם, וגמבטה נפטר מאלח דם כמה ימים לאחר פציעתו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החליט העם הצרפתי לכבד את הנופלים בכך שחייל אלמוני, המסמל את אלה שמתו למען המולדת הצרפתית, ייקבר בקבר החייל האלמוני, מתחת לשער הניצחון.
ביום בו נטמן החייל האלמוני בקברו, ב-11 בנובמבר 1920, הוסע לבו של גמבטה באותה המרכבה בה הוסעה גווית החייל האלמוני, ונטמן בפנתאון של פריז בו טמונים גדולי בניה של האומה הצרפתית.
מסע לוויה זה סימל עבור הצרפתים את הרציפות במאבקם בין 1870 ובין מלחמת העולם הראשונה.
לאון דגרל היה פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים ונלחם לצדם בברית המועצות.
לאון דגרל נולד בעיר הבלגית וילון ב-15 ביוני 1906. הוא היה בן למשפחה קתולית ממוצא צרפתי, מן המעמד הבינוני.
דגרל למד שנתיים באוניברסיטה, עזב את לימודיו והיה לפעיל פוליטי בתנועת "הפעולה הקתולית" בבלגיה.
הוא כתב מספר ספרים שזכו לפופולריות.
בשנת 1930 ייסד דגרל את המפלגה הרקסיסטית שהייתה מפלגה פאשיסטית שאהדה את התנועה הנאצית בגרמניה והייתה אנטישמית ואנטי קומוניסטית.
מפלגתו זכתה בבחירות שנערכו בשנת 1936 לייצוג קטן בפרלמנט.
כחבר הפרלמנט נפגש עם פיהרר וקנצלר גרמניה, אדולף היטלר, הדוצ'ה וראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני ואף עם ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ולפני כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, נאסר דגרל על הבעת תמיכה באויב וריצה תקופות מאסר בבתי כלא בבלגיה ובצרפת.
הוא שוחרר מן הכלא עם הפלישה הנאצית במאי 1940.
ב-1941 הקים דגרל את הלגיון הוולוני שאליו הצטרפו כ-1,000 מתנדבים בלגיים, על מנת להילחם לצד הנאצים בברית המועצות.
למרות שלא הייתה לו כל הכשרה צבאית קודמת, יצא דגרל עם מתנדבי הלגיון לרוסיה, להילחם נגד הסובייטים, כחייל רגלים פשוט.
בפברואר 1942 התנסה דגרל לראשונה בקרב של ממש.
יחידתו איבדה בקרב שליש מאנשיה.
לאחר הקרב הוענקה לדגרל דרגת פלדוובל (רב-סמל) ובחודש מאי 1942 הוא קודם לדרגת לויטננט (סגן).
במשך הקיץ והסתיו של 1942, בעת האופנסיבה הגרמנית לכיוון אוקראינה והקווקז, הייתה יחידתו מעורבת בפעולות לחימה נוספות וזכתה למספר הצלחות שלאורן החליט היינריך הימלר לספח את היחידה לואפן אס אס.
בשנת 1943 עברה היחידה אימונים במחנות האימונים של האס אס ולאחריהם פעלה כיחידת שריון בפיקוד קצין וואלוני אשר דגרל שימש כראש המטה שלו.
בינואר 1944 נקלעה היחידה ביחד עם כוחות גרמניים לכיס שכותר על ידי הצבא האדום, באזור העיירה קורסון באוקראינה.
התבוסה הגרמנית הייתה קשה ביותר.
דגרל הותיר את אנשיו, אנשי "הלגיון הואלוני הבלגי", לגורלם, ונמלט במטוס ובו מספר גנרלים.
לאחר הימלטותם של דגרל והגנרלים הפך הקרב לטבח בו שעטו הטנקים הרוסים על פני מישור קטן מוקף בגבעות, ודרסו פיזית את הגרמנים, בעוד שחיל הפרשים הרוסי רודף אחר הנמלטים אל הגיאיות.
היה זה אחד הקרבות האחרונים בעולם בו נעשה שימוש בחיל פרשים.
יש להניח כי רבים מאנשי דגרל מתו בו.
במהלך ההימלטות נפצע דגרל באורח קל והגרמנים החליטו להעניק לו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
האות הוענק לו על ידי היטלר עצמו שלדבריו אמר באותו מעמד "לו היה לי בן הייתי רוצה שיהיה כמוך".
דגרל חזר לחזית הרוסית ועם האופנסיבה הרוסית של שנת 1944 נסוג עם הגרמנים מערבה עד ברלין.
במאי 1945, אחרי תבוסת גרמניה הנאצית, נמלט לדנמרק ויותר מאוחר לנורווגיה.
משם נמלט במטוס ההינקל 111 שסופק לו על ידי אלברט שפר לסן סבסטיאן שבספרד.
פרנקו סירב תחילה למסור את דגרל לידי בעלות הברית בטענה שבריאותו של האחרון לא מאפשרת זאת.
אחרי לחץ בינלאומי על פרנקו הצהיר הלה כי יסכים להסגיר אותו, אך בפועל נתן הוראה לתת לדגרל להימלט מבית החולים בעוד שהוא מוסר לבעלות הברית כפיל.
ב-1954 הוענקה לדגרל אזרחות ספרדית על השם חוסה ליאון רמירז ריינה והוא הופקד על ניהול חברת בנייה.
ממשלת בלגיה שפטה את דגרל, שלא בפניו, לעונש מוות על בגידה.
לאוזני הציבור הישראלי הגיע שמו של דגרל, כאשר בשנות השישים נעצר בספרד הסופר יגאל מוסינזון יחד עם אדם נוסף, תוך כדי שעסקו בהכנות לחטוף את דגרל וגורשו מן המדינה.
תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו, נהנה דגרל מסטנדרט חיים גבוה, המשיך ללבוש את מדי האס אס שלו בפומבי והתגאה בקשריו האידאולוגיים והרעיוניים עם היטלר.
גם לאחר מותו של פרנקו והפיכתה של ספרד לדמוקרטיה המשיך דגרל ליהנות מהגנה של חוגים שמרניים ובהם משפחת חיל רבת ההשפעה.
הוא קשר עצמו עם חוגי הימין הקיצוני, ניהל הוצאה לאור בברצלונה והיה פעיל במפלגה הנאו-נאצית.
דגרל היה מכחיש שואה עיקש וטען במשך השנים כי שואת העם היהודי היא המצאה של היהדות הבינלאומית ואף שלח מכתב פתוח לאפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1979 בו טען על אושוויץ: "האב הקדוש, מדובר בהונאה אחת גדולה".
הצהרותיו בנושא השואה הביאו לתביעה נגדו מצד ניצולת השואה ויולטה פרידמן.
דגרל נשאל פעם האם הוא מצטער על משהו במלחמת העולם השנייה והשיב "אני מצטער רק על כך שהפסדנו!".
לאון דגרל מת בשנת 1994 בספרד.
בספרו "טינטין ואני" טען דגרל כי דמות הקומיקס הידועה התבססה עליו אישית, כמודל העיתונאי הצעיר המסייר ברחבי העולם.
לדגרל והרז'ה, יוצרו של טינטין, הייתה מערכת יחסים ידידותית מאוד לפני מלחמת העולם השנייה, והוא היה מספק להרז'ה חוברות קומיקס אמריקאיות כדי שישמשו לו מקור השראה.
מקורבים שונים של הרז'ה הכחישו את טענות דגרל וטענו שהעיתונאי הצעיר המגולם בדמותו של טינטין הוא אחיו הצעיר של הרז'ה.
לֲאון העתיקה (בספרדית: Viejo León) או בשמה המלא Santiago de los Caballeros de León ("יעקב הקדוש של אבירי לאון") הייתה עיר בדרום-מערב ניקרגואה כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לחופי האוקיינוס השקט.
העיר נוסדה בתחילת המאה ה-16, הגיעה לשיאה בסופה של המאה, ושקעה וננטשה שנים מעטות לאחר מכן.
חורבותיה הוכרו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
אף שלא נערך סקר ארכאולוגי ממצה בלאון, לפי הכתבים המוקדמים של האימפריה הספרדית היה המקום מיושב בצפיפות באינדיאנים, שהיו מאוגדים בחברה עובדת אדמה הכפופה למבנה היררכי שבראשו ניצבה מועצת זקנים נבחרת.
העיר הספרדית נוסדה ב-19 ביוני 1524 על ידי פרנסיסקו הרנאנדס דה קורדובה (Francisco Hernández de Córdoba) שנשלח מפנמה, והיא נוסדה כערים קולוניאליות רבות באמריקה הלטינית, סביב כיכר ששכנה בצידו הצפון-מזרחי של אגם מנגואה.
הרננדס הוצא להורג ב-1526, ופדרו אריאס דווילה (Pedro Arias Dávila) הגיע לעיר שנתיים לאחר מכן כמושל ניקרגואה.
באותה שנה, 1528, הוקם המנזר הראשון בעיר, רעב קשה גבה את חייהם של אלפי אינדיאנים, ובסוף השנה הוקמה מטבעה בפקודת הכתר, אשר נועדה לנצל את זהב, הכסף (מתכת) והמתכות האחרות של האזור.
למרות תפקידה כמרכז שלטוני, לאון מעולם לא כללה אלא צבר מבנים כפריים, שנבנו בעיקר מחומרים מסורתיים - עץ, בוץ וחזרן.
רק הקתדרלה שהוקדשה ל"מריה הקדושה של החסדים" (Santa María de la Gracia), המנזר, בית המושל וקומץ בתי עשירים היו מתוחכמים יותר.
המצודה שנבנתה בכניסה לעיר התדרדרה ונהרסה תוך עשרים שנה מהקמתה, תוך שהיא מעידה על הרגיעה באזור.
בית המטבעה נבנה מחומרים פשוטים בדומה ליתר הבתים, והיה יעד לשריפות חוזרות ונשנות.
ב-1545 הגיע העיר לשיאה בעת תקופת שלטונו של רודריגו דה קונטררס (Rodrigo de Contreras), אך רצח הבישוף המקומי חמש שנים לאחר מכן שינה את עתידה, שכן היא נתפסה כמקום שהוטלה עליו קללה, דבר שהתבטא באסונות ובמשבר כלכלי.
ב-1578 התפרץ הר הגעש הסמוך, מומוטומבו (Momotombo), והבריח את המתיישבים האמידים מהמקום.
ב-1603 נותרו רק עשרה בתים בעיר, וב-11 בינואר 1610 הושמדו אלה ברעידת אדמה.
לאון ננטשה כליל ובחומרי הבנייה של בתיה נעשה שימוש לבניית העיר לאון החדשה, כ-30 ק"מ מערבית לה.
תוואי העיר המקורי לא הונצח בכתובים וטרם שוחזר על סמך מידע ארכאולוגי מאז התגלה האתר ב-1968. נראה כי לעיר הייתה צורת מלבן, אך היא הייתה קטנה בהרבה מערים אחרות בנות זמנה.
על המבנים החשובים שהתגלו באתר נמנית הקתדרלה שבה היו שלוש ספינות ובקצה המזרחי שלה היו מדרגות שהובילו אל מזבח מרכזי.
הסברה היא כי שטח בנוי מחוץ למבנה שימש כבסיסו של מגדל פעמונים.
מנזר "לה מרסד" (La Merced) היה עשוי מחמישה חדרים וחובר ישירות אל הכנסייה.
כל המבנים באתר, ובכלל זה בתי העשירים ובניין גדול במיוחד ובו 11 חדרים, נבנו בפשטות ומחומרים מקומיים.
לאון השלישי האיסאורי (ביוונית ביזנטית: Λέων Γ' ο Ἰσαυρóς בעברית: "לאון (או טריטוס) איסאורוס", נולד בשנת 685 לערך - 18 ביוני 741) היה קיסר האימפריה הביזנטית מ-717 ועד מותו ב-741, ומייסד "השושלת הסורית".
בתקופתו הושם קץ לחוסר היציבות ממנו סבלה ביזנטיון מזה שנים, הקיסרות הצליחה להגן על עצמה מול הערבים ומבחינה דתית דגל לאון השלישי במדיניות של איקונוקלאזם (ניתוץ פסלים וצלמיות האל).
לאון (ששמו המקורי היה קונון) נולד בגרמניקיאה (מראש), בפרובינציה הסורית קומגנה.
משפחתו היגרה לתראקיה, ושם הוא גויס לשירותו של יוסטיניאנוס השני, בזמן שהלה התקדם לכיוון קונסטנטינופול עם צבא של 15,000 רוכבים אשר סיפק לו טרבליס מבולגריה בשנת 705.
אחרי ניצחונו של יוסטיניאנוס, נשלח לאון במשימה דיפלומטית ללזיכה (אגריסי) על מנת לארגן ברית נגד ח'ליפות בית אומיה, שבראשות וליד הראשון.
לאון מונה לסטרטגוס (מושל צבאי) של גזרת אסיה הקטנה על ידי הקיסר אנסטסיוס השני.
לאחר שהודח מתפקיד זה, זמם יחד עם עמיתו, ארטבסדוס, שהיה אחראי על גזרת ארמניה, להפיל את הקיסר תאודוסיוס השלישי.
לארטבסדוס הובטחו, בתמורה, אירוסין עם בתו של לאון השלישי, אנה.
ב-25 במרץ 717 נכנס לאון לקונסטנטינופול, כפה על תאודוסיוס לוותר על כס המלוכה והוכתר כקיסר לאון השלישי.
הבעיה הראשונה על סדר היום של הקיסר הטרי הייתה המצור הערבי השני על קונסטנטינופול, שהחל באוגוסט אותה שנה.
מולו עמדו כוחות בית אומיה אשר נשלחו על ידי הח'ליף סלימאן בפיקוד שר הצבא מסלמה.
הערבים ניצלו את חוסר היציבות באימפריה על מנת להחדיר כוח של 80,000 איש וצי גדול לבוספורוס.
לאון תכנן בהצלחה מלחמת התשה נגד הפולשים.
אחד הגורמים שהובילו לניצחונו הוא השימוש באש יוונית.
גורם אחר היה כוחות סיוע בולגריים שבאו לסייע לאימפריה.
ללאון הייתה ברית עם הבולגרים.
באוגוסט 718 נאלצו הערבים לסגת אל מול המתקפות הבולגריות.
סלימאן עצמו מת ויורשו, עמר אבן עבד אלעזיז, לא ניסה שוב לצור על קונסטנטינופול.
לאחר שהציל את הקיסרות מחורבן, התפנה לאון לייצב את הממשל והמנהל, שהדרדרו בשנות חוסר היציבות.
בשנת 718 הוא דיכא מרד בסיציליה וב-719 דיכא מרד נוסף, בשמו של הקיסר המודח.
על מנת לחזק את גבולות האימפריה, הזמין לאון מתיישבים סלאבים שיישבו את אזורי הספר.
לאחר שבית אומיה שב לאיים על האימפריה בשנים 726 ו-739 הוא הכה את כוחותיו של הח'ליף השאם אבן עבד אלמלכ שוק על ירך, בייחוד בקרב אקרוינון ב-740. הוא גם כרת בריתות - עם ממלכת הכוזרים ועם הגאורגים.
בתחום האזרחי, כללו הרפורמות שלו ביטול הנוהג של תשלום מס לפני הרווחים; הפיכת הצמיתים למעמד של איכרים חופשיים ושינוי חוקי המשפחה, החוק הימי והחוק הפלילי.
חוקים אלה עוגנו בקודקס חוקים חדש, האקלוגה, שפורסם ב-740 ונתקל בהתנגדות של חלק מן האצולה והכמורה הבכירה.
הקיסר יצר גם אזורי ממשל צבאי חדשים באזור הים האגאי.
רפורמות חוקיות אלו היו משניות יחסית לרפורמה שיזם בתחום הדתי.
תקופתו של לאון הייתה מאופיינת בלהט דתי שקורבנותיו היו לרוב יהודים, והמרה כפויה של יהודים ושל מונטניסטים בשנת 722. לאחר מכן, בשנים 726–729 הוציא לאון צווים האוסרים על כל עבודת פסל וצלמים נוצריים (איקונין).
יוזמה זו זכתה לתמיכה של חלק ניכר מן האצולה וחלק קטן מן הכמורה.
אולם מרבית התאולוגים והנזירים התנגדו למדיניות ובחלקים המערביים של האימפריה הייתה התנגדות לציית לצווים.
המדיניות הובילה למרד על רקע דתי ביוון, אשר דוכא ב-727 על ידי הצי הקיסרי.
ב-730 הפטריארך גרמנוס הראשון התפטר על מנת לא לציית לצו.
לאון החליף אותו באנסטסיוס, אשר צידד בקיסר, ובכך דיכא את ההתנגדות העיקרית למהלכיו בבירה.
בחצי האי האפניני, הובילה התנגדותם של האפיפיורים גרגוריוס השני והשלישי למדיניות לקרע בין הקיסר לכס הקדוש.
גרגוריוס השני זימן אליו את מועצה אשר תגנה את האיקונוקלאזם ב-730 וב-732. לאו הגיב באמצעות העברת דרום איטליה מחסות הכס הקדוש לחסות הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הסכסוך התפתח לקרב באקסרכיה של רוונה ב-727. לאון התכוון להכריע את המאבק בכח הזרוע, אך סערה ימית פגעה קשות בכוחותיו ותושבי דרום איטליה הביסו את כוחותיו, וכתוצאה מכך נותקה האקסרכיה של רוונה מהאימפריה.
יצוין, כי מקור המידע על חוסר היציבות בביזנטיון בעקבות מדיניותו של לאון מגיע מן ה"מנצחים" במאבק ההיסטורי בדבר השימוש בצלמים נוצריים, התומכים בשימוש זה, בנצרות המערבית.
לפיכך, ייתכן שחוסר היציבות לא היה חמור כפי שמתארים אותו סופרים בימי הביניים, אשר השתייכו למשתמשים בצלמיות האל.
השושלת שהקים לאון השלישי שרדה 80 שנה באימפריה הביזנטית.
ללאו היו ארבעה ילדים מאשתו מאריה:
קונסטנטינוס, אשר ירש אותו והפך לקיסר קונסטנטינוס החמישי
לאון בטיסטה אלברטי (באיטלקית: Leon Battista Alberti; 18 בפברואר 1404 – 25 באפריל 1472) היה איש אשכולות איטלקי של תקופת הרנסאנס, יליד העיר ג'נובה.
כמו כן, היה סופר, משורר, פילוסוף, אדריכל, צייר, בלשן וקריפטוגרף.
אלברטי הוא בנו של בנקאי עשיר מפירנצה שהוגלה מן העיר, ונולד יחד עם אחיו מחוץ למסגרת הנישואין מהאלמנה ביאנקה די קרלו פיאֶסקי, שהשתייכה למשפחה מהבולטות והנכבדות באצולה הבורגנית של ג'נובה.
התחנך בפנימייה בפדובה שליד ונציה על ערכי ההומניזם.
כמו כן למד מתמטיקה בפנימייה ומשפטים באוניברסיטת בולוניה.
עוד בשנותיו הצעירות החל לכתוב שירה ומחזות בלטינית.
אביו נפטר עוד בהיותו בלימודים ורכושו נגזל ממנו והוא נשאר חסר כל.
עם זאת, הצליח לסיים את עבודת הדוקטורט שלו בגיל 25 וקיבל משרה אצל אחד מראשי הכנסייה כ"מזכיר ספרותי", דהיינו, אחראי על ניסוח וסגנון מכתבים, משרה אשר לא הייתה לה כל נגיעה לתחום המשפטי.
בשנת 1432, לאחר 4 שנים במשרה, הצליח אלברטי להתקדם ומונה ליועץ האפיפיור אבל עסק בעיקר בכתיבת חיי הקדושים הנוצרים בלטינית קלאסית.
הוא הצליח לפתח קריירה מרשימה במשרות שונות בכנסייה ובמקביל עסק בעבודות "חילוניות", בכתיבה ובאדריכלות.
בתקופה זו גם החל לחבר סדרה של דיאלוגים באיטלקית על נושאים של חיי היום-יום אשר נקראה "על המשפחה" ("Della famiglia").
דיאלוגים אלו אשר התבססו על ספרות רומית עתיקה היו בעיקרם בעלי גוון מעשי ותכליתי ולא גלשו לתחום הפילוסופיה המופשטת.
בשנת 1434 ערך מספר מסעות עם פמליית האפיפיור בצפון איטליה והחל להתעניין בנושאים טכנולוגיים ואמנותיים.
בביקור בפירנצה, הכיר והתיידד עם דונאטלו וברונלסקי.
בשיתוף פעולה עמם עזר לקדם את החישוב המתמטי של הפרספקטיבה - אחד הכלים החדשים שהתפתחו בתקופה זו והשפיעו רבות על האמנות והאדריכלות.
בספרו "על הציור" אף פרסם את פרטי הטכניקה החדשה.
עוד בפירנצה, התיידד גם עם הגאוגרף והאסטרונום פאולו טוסקנלי.
ב-1438, בעת שהותו בחצר משפחת ד'אסטה (D'Este), שליטי פרארה שליד בולוניה קיבל מהנסיך ליונלו את ההזמנה הראשונה של פרויקט תכנון אדריכלי - שער ניצחון קטן בסגנון רומי שנועד לשמש כבסיס לפסל להנצחת אביו.
כמו כן, הוזמן על ידו לתרגם את כתביו של ויטרוביוס לאיטלקית ובאותה תקופה החל להקדיש את מרב זמנו ללימודי האדריכלות הקלאסית.
ב-1447 מונה ליועצו של האפיפיור ניקולאוס החמישי וזכה למשרה אשר במסגרתה היה שותף למלאכת שיקומה של רומא ובנייתה המחודשת של כנסיית פטרוס הקדוש ובניינים נוספים בוותיקן.
ב-1452 פרסם ספר נוסף "על הבנייה" (De re aedificatoria) שהיה מבוסס על כתביו של ויטרוביוס.
ספר זה השפיע רבות על אדריכלות הרנסאנס באיטליה וזיכה את אלברטי בכינוי "ויטרוביוס הפיורנטיני".
מסוף שנות ה-40 של המאה ה-15 ועד מותו הקדיש אלברטי בעיקר לעיסוק בבנייה.
עבודותיו הידועות ביותר מתקופה זו הם ארמון רוצ'לאי וחזית כנסיית סנטה מריה נובלה בפירנצה.
מבין יצירותיו בציור, עליהן אנו יודעים ממקורות שונים, לא זוהתה אף תמונה בביטחה.
שני תבליטים ובהם מופיע דיוקנו של אלברטי, נחשבים על פי רוב כעבודותיו.
הם שמורים כיום באוסף מוזיאון הלובר ובגלריה הלאומית בוושינגטון.
הביוגרפיה של אלברטי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
אלברטי והאסתטיקה של אמנות הרנסאנס
אף כמחברן של יצירות ספרותיות ותאורטיות הציג אלברטי את יכולותיו המגוונות.
קומדיה בשם (Philodoxios), לדוגמה, אשר חיבר בסגנון עתיק, אכן נחשבה לכזו במשך זמן רב.
לצד יצירות ספרותיות כאלו כתב אלברטי חיבורים בנושאי משפחה, בנושאי משפט וחוקים ועוד.
אולם, את התפוצה הגדולה ביותר של יצירתו העיונית קיבלו החיבורים העוסקים באסתטיקה של האמנויות השונות.
שלושת חיבוריו המרכזיים בנושא זה היו "על הציור" (Della Pittura,1435), "על הבנייה", ו"על הפיסול" (De statua), אשר נכתב לאחר שנת 1464.
בחיבורים אלו הציג אלברטי את השקפותיו המהפכניות בקשר לאסתטיקה של האמנויות.
גם אלברטי, כמו הוגים קודמים במסורת ימי הביניים, הציג את האמנות כחיקוי של הטבע.
"ומאחר שתועלת רבה צומחת מהכרתן, יקדישו נא הציירים השקדנים מאמצים ללימודן מן הטבע, וישקיעו-נא עיון ועמל כדי לשמר בזכרונם את הידע ששאבו ממנו.
במבנה שלהם, חידש אלברטי בהצגה שיטתית של העקרונות האומנותיים, אל מול הכתיבה הטכנית והאסוציאטיבית אשר קדמה לו.
אולם גם בתוכנם הציגו הכתבים את השאיפה לשיטתיות ולמתודה רציונלית וברורה.
השיטה להתבוננות בטבע על פי אלברטי היא שיטת הפרספקטיבה והפרופורציה.
בספר על הפיסול כותב אלברטי כי מטרתו של האמן היא "למדוד ולהעלות על הכתב לא רק את היופי המצוי בגוף זה או אחר, אלא גם, במידת האפשר, את היופי המושלם שחילק הטבע, בשיעורים מדודים, בין גופים שונים".
לאון הרביעי, שכונה הכוזרי היה קיסר האימפריה הביזנטית.
לאון היה בנם של הקיסר קונסטנטינוס החמישי ואשתו צ'יצ'אק (בכוזרית: פרח), בתו של הכגן הכוזרי ביחאר, שהוטבלה לנצרות בשם אירנה.
ב-769 נשא לאישה את אירנה האתונאית שילדה לו את בנם קונסטנטינוס.
בשנת 751 מינה אותו אביו לקיסר שותף, ובפועל שלט באימפריה הביזנטית לאחר מות אביו, בין השנים 775 - 780.
ב-776 מינה את בנו, קונסטנטינוס השישי, לקיסר שותף, ויחד עמו גבר על התקוממויות בהנהגת אחיו-למחצה, ניקפורוס וכריסטופורוס, והגלה אותם.
בתקופת שלטונו שלח כוחות צבא להילחם נגד הח'ליפות העבאסית בסוריה, אך לא הצליח למנוע מכוחותיה לערוך פשיטות לשטחי הקיסרות באסיה הקטנה.
הוא תכנן לצאת למלחמה גם נגד ממלכת בולגריה, אך מת לפני שזה יצא לפועל.
בשונה מאביו ומסבו, לאון השלישי, שהנהיגו מדיניות איקונוקלאסטית, היה לאון סובלני כלפי חסידי האיקונינים ("איקונופילים"), ואף מינה פטריארך איקונופיל.
רק בשנה האחרונה לשלטונו ולחייו עצר ועינה כמה חסידי איקונינים.
ראול אלברטו אנטוניו חייקו, הידוע כ"לאון חייקו" (בספרדית: Raúl Alberto Antonio Gieco; נולד ב-20 בנובמבר 1951) הוא מוזיקאי, זמר פולק רוק, מלחין ומעבד מוזיקלי ארגנטינאי.
מגדולי המוזיקאים הפופולריים הארגנטינאים במאה ה-20. השפעתו התרבותית העצומה בדרום אמריקה נשענת על מחויבותו לחופש וצדק חברתי, הבאה לידי ביטוי בשיריו ובפעילותו החברתיות.
סגנונו המוזיקלי מושפע הן ממוזיקת הפולק הצפון אמריקאית, ובמיוחד מהזמר בוב דילן והן מהפולקלור הדרום אמריקאי.
בין שיריו הידועים "לה קולינה דה לה וידה" (La colina de la vida), קריטו (Carito), הומברס דה איירו (Hombres de hierro), לה קולטורה אס לה סונריסה (La cultura es la sonrisa), ו"סולו לה פידו א דיוס" (Solo le pido a dios), שהפך בדרום אמריקה להמנון לחופש ולמאבק נגד האלימות.
באוקטובר 2023, בעקבות חטיפת השבויים לרצועת עזה, חשף כי אחיינו רון שרמן נחטף לרצועת עזה במהלך קרב מת"ק עזה.
חייקו דרש את שחרור כל החטופים בשבי החמאס וקרא לשלום בין הצדדים.
לאון בן זקן , היה רופא יהודי ידוע במרוקו שהפך לרופאו האישי של המלך מוחמד החמישי ולשר היהודי הראשון בממלכה והממשלה הראשונה שלאחר קבלת העצמאות ב-1956. מונה תחילה כשר הדואר ולאחר מכן לשר הבריאות, תפקיד בו כיהן עד שנת 1958.
ב-1956, כאשר מרוקו קיבלה עצמאות, תפסו היהודים כמה תפקידים פוליטיים, כולל שלושה מושבים בפרלמנט ושר אחד בקבינט כשר הדואר והטלגרף.
עם קבלת העצמאות, הסולטאן התעקש על מינויו של ליאון בן זקן, כשהקהילה היהודית לא הגיעה לידי הסכמה את מי לשלוח כנציג בקבינט.
בד בבד עם מינויו הביע תמיכה בזכות היהודים להגירה, בתנאי שזה לא יכלול לחץ או פרופגנדה.
הבעיה באותה עת הייתה ההתנגדות של גורמים שונים במרוקו להגירה המונית של היהודים שתשחק לידי הסוכנות היהודית, אך זכות ההגירה, לפחות על בסיס אינדבדואלי הוכרה.
כמו כן, טען כי מרוקו ותוניסיה יוכלו להיות בעמדה של מתווך להסדר בין מדינות ערב לישראל, וכי אף על פי שלא יוכלו להביע זאת פומבית, המנהגים במרוקו לא חשים כל סימפתיה לנאצר או דיקטטורים אחרים במזרח התיכון.
הדעה הרווחת היא כי בזמן המאבק על העצמאות של מרוקו, נשאר נייטרלי, בשל המאבק הפנים קהילתי של היהודים, בין המודרניסטים, בוגרי "כל ישראל חברים" (AIU, אליאנס), הציונים והמסורתיים (סירב ב-1944, לחתום על מנשר העצמאות של מפלגת החרות "איסתיקלאל", שהתנגדה לכיבוש אך גם לבית המלוכה).
למרות מינויי זה, כצעד של רצון טוב כלפי היהודים, ליאון בן זקן לא שרד בתפקידו, כאשר בוצעו חלופי ממשלה, בפעם הראשונה במרוקו העצמאית ויהודים לא מונו יותר למשרות מיניסטריאליות (עד שנות ה-80).
לֵאוֹן ניקוֹלא בְּרילוּאַן היה פיזיקאי צרפתי.
ברילואן תרם רבות לפיזיקת מצב מוצק, מכניקת הקוונטים, התפשטות גלי רדיו באטמוספירה ולתורת האינפורמציה.
ברילואן נולד בשנת 1889 בסֶבְר (Sèvres), ליד פריז, למשפחה בה פיזיקאים ידועים: אביו מרסל ברילואן (Marcel Brillouin), סבו אלותר מסקארט (Éleuthère Mascart) ואבי סבתו שארל בריו (Charles Briot) היו כולם פיזיקאים.
בין השנים 1908 ו-1912, למד ברוליאן פיזיקה באקול נורמל סופרייר בפריז, כאשר בשנתו האחרונה למד תחת ז'אן-בטיסט פרן.