tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשמעות היא, שצופים שאין ברשותם ממיר תומך ב־DVB-T2, לא יוכלו לקלוט את שידורי הערוץ החל מ־1 בנובמבר 2017. החלטה זו של הרשות הוסברה בעקבות הרייטינג הנמוך של הערוץ וגם עקב העובדה ש"מכאן 33" משדר רק בחלק משעות היממה.
יו"ר תאגיד השידור הישראלי, גיל עומר, התנגד להחלטה זו של הרשות בטענה כי "מדובר בהחלטה בלתי סבירה שפוגעת באזרחי ישראל הערבים".
סקרים שבוצעו לאורך השנים הוכיחו כי רבים מצופי הערוץ לא באמת ידעו להבדיל בין "רשת" ל"קשת", ואף לא ידעו לומר איזו תוכנית שודרה אצל איזו זכיינית.
המותג "2" בלבל את הציבור, זאת על אף שבמשך שנים הציגו הזכייניות השונות את סמליהן בפרומואים ובקטעי קריינות.
זאת על אף הבחירה ברשת לשמור על המותג הקיים של ערוץ 13 עם הקווים החצויים (עד סוף 2021 כש 13 שינו את עיצוב הלוגו, בדומה לסמל ערוצים 2 ו-12).
רבים מאנשי התעשייה המקומית, ובהם פרסומאים, התריעו מפני כישלון הפיצול ונחיצות המיזוג, תחזית שבסופו של דבר התממשה.
למרות תפיסתם של אנשי המדיה בארץ, שר התקשורת איוב קרא, לא הסכים עם עמדתם והאמין, למרות המיזוג, כי הפיצול היה נחוץ.
הבלבול בעקבות הדמיון בין המותגים של ערוץ 12 וערוץ 2 גרם גם למגישה יונית לוי לכנות בטעות את הערוץ של קשת כ"ערוץ 2" במהלך שידור פיזור הכנסת ה-21 ואף ח"כ איימן עודה התבלבל וכינה את הערוץ כך.
סמל הערוץ מבוסס על סמל הערוץ הניסיוני, משנות ה-80 המאוחרות.
לסמל אין ולא היה צבע אחיד, אך הצבע המזוהה איתו ביותר הוא הצבע האדום, זאת מאחר שהסמל שולב במשך שנים לצד וכחלק מסמל חברת החדשות, שצבע המותג שלה שנים רבות (וגם כיום) הוא אדום.
עם זכיית "קשת" במכרז על האפיק 12 כתוצאה מפיצול הערוץ, פעלה הזכיינית ליצור הזדהות של ערוץ 2 עימה, דבר שהשפיע גם על סמל ערוץ 12, הכולל בתוכו את סמל ערוץ 2 המיתולוגי (אך בשונה מסמל ערוץ 2 המיתולוגי, סמל "קשת 12" הוא צבעוני).
סמל קשת 12 בגרסתו הנוכחית הוא סימן מסחר של שידורי קשת.
חברת החדשות (הוקמה ומומנה על ידי הזכייניות)
הטלוויזיה החינוכית (כ־7% מזמן השידור)
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (כ־2% מזמן השידור) - שידרו בעיקר תוכן תיעודי בשבת בצהריים.
החל מעונתה השביעית, התוכנית משודרת ברשת.
ב־2015 עברה לערוץ 10, החליפה את שמה לגב האומה וב־2019 חזרה ל"רשת" עם מיזוג הערוצים.
כיום משודרת בערוץ 13. רשת עובדה 1993 2017 חדשות / אקטואליה / תחקיר תוכנית תחקירים בהנחייתה של אילנה דיין.
עם סיום שידורי טלעד ב־2005, עקב הפסדה במכרז, "קשת" רכשה את זכויות התוכנית מ"טלעד".
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, המפקחת על פעולתו של ערוץ 2, הטילה פעמים אחדות קנסות של מאות אלפי ש"ח על זכייניות הערוץ, "רשת" ו"קשת", עקב חריגות מתנאי הזיכיון.
בין הסיבות לקנסות: שידור מופרז של תוכניות בידור על חשבון תוכניות איכותיות, הכנסת פרסום סמוי לתוכניות המשודרות.
בנוסף נפסלו לשידור תוכניות שבהן נכלל תוכן שיווקי.
ערוץ 24 (נקרא בעבר "ערוץ המוסיקה", "מוסיקה 24") הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי המשדר תוכני בידור, מוזיקה, סדרות וסרטים.
בעבר שידר גם תוכניות מציאות.
הערוץ החל לשדר תחילה כערוץ המוסיקה ב-20 ביולי 2003. עורך המוזיקה הראשי של הערוץ היה יואב קוטנר.
מפיקת הערוץ הייתה חברת אולפני מימד.
ב-ספטמבר 2008, נרכש הערוץ בידי שידורי קשת וב- 24 במרץ 2009, הושק במתכונת מחודשת שכללה מיתוג מחודש של הערוץ.
ב-6 בינואר 2019 נרכש ערוץ 24 על ידי חברת ההפקות "טלעד" שבבעלות איש העסקים משה אדרי, מזכייניות ערוץ 2 לשעבר, זאת לאחר שקשת העמידה את החברה למכירה בעקבות הפסדיו הכספיים של הערוץ.
הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית.
הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה בלוויין), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ עשר) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים: בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מתשדירי פרסומת.
ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית, ערוץ מוזיקה וערוץ מורשת.
ועדת המכרזים של המועצה לשידורי כבלים ולוויין אישרה את המכרז להפעלת ערוץ המוזיקה הייעודי בתחילת אוקטובר 2001, והוא פורסם ב-30 באוקטובר.
בתחילת 2002 ארבע קבוצות התארגנו לקראת המכרז, אך קבוצה אחת פרשה והממונה על ההגבלים העסקיים דרור שטרום אסר על קבוצה משותפת של חברות התקליטים הד-ארצי, אן.אם.סי והליקון להתמודד יחדיו במכרז.
רק שתי קבוצות ניגשו לבסוף, האחת "קבוצת 972" בראשות המפיק חיים סלוצקי, העיתונאי גדי סוקניק ויוסי פלד (שעמד בראש הוועדה שהמליצה על הקמת הערוץ), והשנייה "קבוצת המוזיקה הישראלית", בראשות זאב מוזס (בן משפחת מוזס מבעלי "ידיעות אחרונות").
"קבוצת 972" כללה שורה של משקיעים ושותפים, בהם: איש העסקים עזרא הראל, הזמר שלמה ארצי, הארמגן יהודה טלית המפיקה טמירה ירדני וערוץ MTV הבינלאומי, שהחזיק 5% מהמניות.
בקבוצה השנייה היו שותפים אולפני מימד וחברת "זברה תקשורת", והיא נוהלה על ידי יואב קוטנר והמפיק גיא בהר.
ב-18 ביוני 2002 בחרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין את הקבוצה הזוכה - "קבוצת המוזיקה הישראלית", בעיקר עקב הצעתה להשקיע בתוכן 73 מיליון שקל במשך 10 שנים, פי שניים מההצעה המתחרה.
בנוסף הודיעה שהערוץ יהיה מבוסס על מוזיקה ישראלית בלבד, אף על פי שלפי תנאי המכרז עד 40% מהתוכן יכל להיות מבוסס על מוזיקה לועזית.
מיד עם היוודע תוצאת המכרז הודיעה "קבוצת 972" שתערער עליו, לטענתה נפל פגם בשיקול הדעת של הוועדה, וההצעה המתחרה אינה כלכלית.
הערעור נדחה באוקטובר 2002, והקבוצה הזוכה הודיעה שהערוץ יעלה לאוויר תוך חצי שנה.
הערוץ היה אמור לעלות לשידור באפריל 2003, אך פרץ סכסוך בין אקו"ם לבין בעלי הערוץ לגבי גובה התמלוגים שעליהם לשלם למוזיקאים.
ארגון אקו"ם דורש תשלום תמלוגים בגובה של 10% מההכנסות, ואילו בעלי הערוץ היו מוכנים לשלם תמלוגים בשיעור של 7%-4% לכל ארגוני היוצרים יחד (אקו"ם, הפדרציה לתקליטים, איגודי הנגנים והמבצעים).
לטענתם עם תמלוגים בגובה 10%, לערוץ אין שום סיכוי להחזיר אי-פעם את ההשקעה בו.
הערוץ החל לשדר לבסוף ב-20 ביולי 2003 בשעה 14:00, בשידורי ניסיון, ובלוח שידורים מלא בסוף אותה שנה.
הקליפ הראשון ששודר בערוץ היה "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי" בביצוע רמי פורטיס, שהופק על ידי הערוץ, חלק מכ-20 קליפים שהפיק לאמנים ישראלים לקראת עלייתו לשידור.
בנוסף עם עלייתו לשידור היה שותף בהפקת האירוע "כפר המוזיקה של קוקה קולה" בניצנים ששודר בשידור ישיר בערוץ.
עם עלייתו לשידור את הערוץ ערך וניהל מבחינה מוזיקלית יואב קוטנר, מנכ"ל הערוץ היה גיא בהר והמשנה למנכ"ל עמיר גולן.
אולם בפברואר 2004 התפטרו השניים, על רקע חילוקי דעות מהותיים עם בעלי הערוץ על הכיוון אליו יפנה.
את הערוץ החל לנהל במקומם ליאון צימן, מבעלי אולפני מימד.
בשנה הראשונה זכה להצלחה יחסית, עם נתח צפייה של 7% מכלל הצופים בטלוויזיה.
ב-14 בפברואר 2005 התקיים לראשונה טקס פרסי עמ"י, טקס פרסי המוזיקה הישראלית, בו אמנים קיבלו פרסים על פי בחירת קהל הצופים.
הטקס הראשון זכה לתהודה רבה ולווה במסע פרסום מסיבי שכלל שילוט חוצות ואף פרסומות ששודרו בערוץ 2 לקראת ובעת שידור הטקס, אך לבסוף זכה רק ברייטינג נמוך של 1.5%.
אהוד בנאי זכה בשלושה פרסים, "זמר השנה", "תמלילן השנה" ו"אלבום השנה".
טקס פרסי עמ"י האחרון נערך ב-20 באוגוסט 2009.
בספטמבר 2005, דיווחה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין כי הערוץ לא עמד בהשקעה הנדרשת ממנו, ובשנת 2004 השקיע כ-10 מיליון שקל פחות מהנדרש ממנו בהפקות מקור.
לאחר שהערוץ התחייב, על פי כתב הרישיון שלו, להשקיע 35 מיליון שקלים בשנה בהפקות מקור.
באוקטובר 2007 עזב עורכו הראשי, יואב קוטנר, את הערוץ ועבר לנהל את מחלקת המוזיקה של רדיו תל אביב.
מכירת הבעלות לקשת ומיתוג מחודש (2008–2019)
בספטמבר 2008, לאחר שצבר הפסדים של 50 מיליון שקלים, רכשה "שידורי קשת" 40% ממניות הערוץ, כאשר 60% נותרו בידי חברת מימד.
בעקבות הרכישה מונה צביקה ליבליך, סמנכ"ל השידור של קשת, לממלא-מקום מנכ"ל הערוץ.
כמו כן, עבר הערוץ מיתוג מחדש ושינוי לוגו על ידי סטודיו Oi, והוא נפתח במתכונת מחודשת ב־24 במרץ 2009. פרויקט ההשקה היה שידור חי מאולפן שקוף בנמל תל אביב במשך 24 ימים רצופים ללא הפסקה.
במהלך השידור הארוך התארחו ידוענים ישראליים רבים, שחלקם הגדול נמנה עם הטאלנטים של קשת.
גם לאחר שהסתיימה תקופת השידור הרצוף, המשיך הערוץ לשדר מן האולפן השקוף עד שלהי קיץ 2009 במקומות שונים בארץ, מדי יום למשך מספר שעות.
בתחילת שנת 2010 החלו שידורים בעלי קונספט דומה ב"אולפן החם" הממוקם בדיזנגוף סנטר בתל אביב.
בנוסף באותה עת שידר הערוץ במעל ל-50% מהזמן מוזיקה מזרחית.
באוקטובר 2010 מועצת הכבלים והלוויין הטילה קנס בגובה של כ-100 אלף שקל על הערוץ 24, זאת בשל תוכן שיווקי מוגזם בתוכניותיה.
ב-12 באפריל 2011, גמר התוכנית "אייל גולן קורא לך", היה המשדר הנצפה ביותר בתולדות ערוץ 24. התוכנית הגיעה לרייטינג של 7.4%.
שנה אחר כך התוכנית הגמר שוב שברה שיא רייטינג עם 11.4% אחוזי צפייה.
ביוני 2011 אילצה "מימד" את "שידורי קשת" לרכוש 44% נוספים מהמניות, והיא עלתה להחזקה של 90% ממניות הערוץ, זאת על פי תנאי ההסכם המקורי בין השניים.
החל ממאי 2012 הערוץ החל לשדר בפורמט מסך רחב (16:9).
בקיץ 2013 חזר יואב קוטנר לערוץ והגיש את התוכנית "בחזרה לסוף עונת התפוזים", תוכנית המשך תוכנית "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי".
ביוני 2014, הודיעה "קשת" כי היא שוקלת לסגור את הערוץ, אחרי שצבר הפסד של 40 מיליון שקל בשנתיים.
17 עובדים, שהם כ-40% מעובדי הערוץ באותה עת, פוטרו במקביל החל הערוץ במגעים מול מועצת הכבלים והלוויין בבקשה לשנות את יחס השידורים שלו ולאפשר לו לשדר 70% מוזיקה ו-30% תוכן אחר.
באפריל 2015 הכריז הערוץ שהוא מקצץ בתשלומים לספקים (בעיקר חברות הפקה).
באוגוסט 2015 הותר לערוץ לשדר מוזיקה רק ב-75% מתכניו, והוא החל לשדר גם שידורים חוזרים של תוכניות ששודרו בערוץ 2.
בקיץ 2018, לאחר שהמשיך לצבור הפסדים, חברת "קשת" החליטה להעמיד את הערוץ למכירה ובינואר 2019 הושלמה רכישת הערוץ על ידי חברת טלעד, שנמצאת בבעלות חברת ההחזקות יונייטד קינג, תמורת 10 מיליון שקל.
ב-6 במאי 2019 אושרה עסקת המכירה ועלה קמפיין השקת הערוץ המחודש ומיתוגו באמצעות פרסומות בערוצים המסחריים.
המוטו של הערוץ המחודש הוא: מעט לפני המיתוג המחודש, הפסיקה טלעד את שידורי ערוץ 24 במסגרת עידן פלוס.
השידורים הרשמיים של ערוץ 24 במסגרת "טלעד" החלו בערב יום העצמאות, 8 במאי 2019, עת חשיפת המיתוג המחודש.
במהלך החצי השני של 2019, הוחלט להחזיר את שידורי ערוץ 24 ל-mako, מאחר שלא הייתה גישה לשידורים אינטרנטיים חוקיים של הערוץ במשך כמה חודשים.
ביוני 2020 הערוץ החל לשדר באיכות HD ב-yes למנויי yes+, בסלקום tv, פרטנר tv ו-HOT ובשידור האינטרנטי באתר 12+.
ב-3 באוגוסט 2020 עלה לשידור ערוץ מקביל, בבעלות טלעד ואקו"ם, מוזיקה il, המשדר מוזיקה ישראלית בלבד.
במאי 2022, 3 שנים לאחר העברת הבעלות על ערוץ 24 לטלעד, הוסר הכיתוב "החדש" משמו של ערוץ 24.
באוקטובר 2023 עקב מלחמת חרבות ברזל חזר הערוץ לשדר דרך מערך עידן פלוס - DVB-T2.
בשנת 2024 החל הערוץ לשדר בחבילת הערוצים של NEXT TV.
הערוץ משודר באפיק 9 בשידורי הyes+ והHOT מ-2002 ובנוסף גם בסלקום TV+, פרטנר TV+ ובעידן+.
המכרז לערוץ פורסם בינואר 2001, ובסוף חודש מאי 2001 נתקבלו הצעות משתי קבוצות.
ב-12 בספטמבר 2001 בחרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין את הקבוצה הזוכה: "וש טלקאנל", בבעלות חברת אפריקה ישראל להשקעות (40%), מרלז (20%),(19.5%) IGB, אולפני הבירה ירושלים ואולפני אלרום (8.25%), מגה טי.וי (5.75%), העובדים הבכירים בערוץ (5.5%) ומפל תקשורת (1%).
בעת הקמתו יו"ר הערוץ היה פיני כהן, מנכ"ל אפריקה-ישראל, מנכ"לית הערוץ הייתה יוליה שמאלוב-ברקוביץ'.
בנובמבר 2001 הודיעה קבוצת "וש טלקאנל" כי הערוץ יוכל לשדר במאי 2002 תחת השם "ישראל פלוס".
וכי לפי כללי הרישיון הוא ישודר בכבלים ובלוויין, ימומן באמצעות פרסומות (12 דקות בשעה) ומכירת תכנים.
וישדר לפחות 12 שעות ביום בשנתיים הראשונות ו-16 שעות לאחר מכן.
הערוץ החל לשדר לבסוף בנובמבר 2002, והוקצע לו אפיק 9. בנובמבר 2003 עתר הערוץ לבג"ץ נגד "המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין" בגין אי אכיפה מספקת נגד פרסומות ישראליות המשודרות בערוצים הרוסיים הזרים הנקלטים בישראל, כגון RTVi ו-ORT.
בעתירה נגדית שהגיש לבג"ץ ערוץ RTVi, ביקש כי המועצה תסיר את המגבלות להיקף הפרסומות הישראליות המשודרות בו, אשר עמדו על 25% מכלל הפרסומות.
בפברואר 2004, פרשה המנכ"לית יוליה שמאלוב ברקוביץ, על רקע הפסדי הערוץ, שיעורי הצפייה וההכנסות שהיו נמוכים מהתחזיות.
כמו כן, רכש בעל השליטה באפריקה ישראל, לב לבייב, ישירות את השליטה בערוץ (ולא דרך אפריקה ישראל).
ראלי קוברסקי החליף את שמאלוב ברקוביץ בתפקיד המנכ"ל, הופסקו תוכניות שפנו לקהל דובר עברית, הערוץ עבר הליך של מיתוג מחדש ושמו שונה מ"ישראל פלוס" ל"ערוץ 9", כמספר אפיק השידור שלו.
כמו כן ביקש מהמועצה לשידורי כבלים ולוויין לקבל אישור להפחית כשליש ממחויבויותיו הכספיות להשקעה בהפקות מקור.
קוברסקי פרש מניהול הערוץ בתום חוזה של שנתיים בסוף 2005, לאחר שהפסדיו הצבורים הגיעו ליותר מ-100 מיליון שקל.
ב-2005 החל הערוץ לשדר גם בארצות הברית ובאוסטרליה, באמצעות חבילות אמריקאיות לטלוויזיה רב-ערוצית.
גרסת הערוץ בארצות הברית מכונה "Israel Plus".
ובינואר 2007 השיק את שידוריו ברוסיה וחבר המדינות.
ביולי 2010, אישרה הכנסת לערוץ פטור מתשלום דמי מעבר לחברות הכבלים והלוויין.
הצעת החוק נחקקה תוך 4 חודשים בהליך מזורז, בוועדה שהוקמה כדי לדון בעניין.
ועדה משותפת לוועדות הכלכלה והקליטה שהוקמה, בה למעט היו"ר, ח"כ אופיר אקוניס, יתר חבריה היו יוצאי ברית המועצות לשעבר, ובהם כמה מיוזמי החוק: רוברט אילטוב, זאב אלקין, מרינה סולודקין, ליה שמטוב, פאינה קירשנבאום, רוברט טיבייב ואברהם מיכאלי.
ח"כ אחמד טיבי, שלא זכה להימנות עם חברי הוועדה, התלונן על הרכבה.
החוק גם הכניס את ערוץ 9 לחבילת ערוצי החינם של עידן+ בשידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי, בהם לא נכלל בעת השקת השירות.
באפריל 2011 נקבע שיא הרייטינג של כל הזמנים בערוץ זה (10.5%), בעת שידור משחק גמר גביע המלך הספרדי.
בחודש מאי 2011 הוארך זיכיון הערוץ בשש שנים נוספות.
במחקר שנערך עבור לשכת הפרסום הממשלתית לצורך הארכת הזיכיון, נמצא כי ערוץ 9 הוא הערוץ הנצפה ביותר בקרב אוכלוסיית עולי חבר העמים, עם 51% אחוזי צפייה, ולכן בפער ניכר על פני יתר הערוצים דוברי הרוסית הנקלטים בשידורי הכבלים והלוויין.
עד סוף 2011 צבר הערוץ הפסדים בסכום כולל של 168 מיליון שקל.
במאי 2013 נרכשה השליטה בערוץ, תמורת 6 מיליון שקל, על ידי איש העסקים הישראלי-רוסי אלכסנדר לוין.
במרץ 2014, אולפני הערוץ הועתקו למודיעין והערוץ עבר שינוי גרפי נוסף - עם לוגו חדש ואתר אינטרנט משופר.
מתחם האולפנים החדש שנבנה כלל חמישה אולפנים: אולפן בגודל 1,000 מטר, אולפן נוסף בגודל 300 מטר, אולפן נוסף בגודל 200 מטר ושני אולפנים בגודל 50 מטר.
ב-2016 עבר הערוץ הליכי ההתייעלות והוחלט לא להחזיק באולפנים ובמשרדים על שטח גדול.
תאגיד השידור הישראלי שכר את המתחם לשנתיים, עד לסיום הקמת המבנה החדש שלו בירושלים, והערוץ עבר לשדר מאולפנים בקריית התקשורת נווה אילן.
הדבר הוביל לביקורת קשה ועתירה לבג"ץ מצד עיריית ירושלים ופוליטיקאים, על כך שהשידור הציבורי יוצא מגבולות ירושלים, בניגוד לחוק התאגיד.
ערוץ 9 מצידו טען בבג"ץ כי הפסיד 40 מיליון שקל בשנת 2014 ומהלך הכרחי לקיומו.
במהלך 2017 על פי פרסומים בתקשורת הוגשו מספר תביעות כנגד הערוץ בגין הפרת זכויות יוצרים של צלמים ישראלים.
הערוץ מיועד לעולים וישראלים ותיקים כאחד.
רוב התוכניות דוברות הרוסית בו מלוות בכתוביות בעברית.
הערוץ משדר מהדורות חדשות, מגזין אקטואליה, שעשועונים, תוכניות אירוח ובידור, תוכניות דת ומסורת, סדרות דרמה, פעולה וקומדיה, סרטי קולנוע ועוד.
בעבר שידר הערוץ תוכניות יחסי ציבור לבעלי המניות שלו (חברת אפריקה ישראל ולב לבייב).
באוגוסט 2004 שידר מופע לציון חגיגות 70 שנה לקבוצת אפריקה ישראל.
במופע, בהנחיית דן שילון, שודרו נאומים של לבייב ושל שר האוצר בנימין נתניהו, ששיבח את תרומתו של לבייב לכלכלה הישראלית.
האירוע כלל גם סרטוני פרסומת לפרויקטים בתחום הנדל"ן שבבעלות אפריקה ישראל.
בספטמבר 2005, הופיע לבייב בערוץ, בשעה שמונה בערב, בראיון ארוך שהתמקד בהשקת השידורים של הערוץ בארצות הברית.
בחודש יוני 2014 החל לשדר הערוץ בפורמט HDTV ללקוחות חברת הכבלים HOT.
חדשות ערוץ 9 הופקו עד שנת 2009 בידי חברת החדשות של הערוץ השני, לכן התכנים של שתי חברות החדשות בשני הערוצים היו דומים ואף זהים.
בשנת 2009 החליטו בערוץ להקים חברת חדשות עצמאית לאחר סוף ההסכם בינם לבין חדשות 2.
בשנת 2003 שידרה את משחקי קבוצת הכדורסל עירוני נהריה ביורוליג.
בשנת 2011 החלה לשדר משחקי כדורגל במסגרת שיתוף פעולה עם צ'רלטון, בין המשחקים ששודרו: ברצלונה נגד ריאל מדריד בסופרקאפ הספרדי (2011), גמר הליגה האירופית 2011 בין פורטו לספורטינג בראגה, משחק הגומלין בפלייאוף מוקדמות הליגה האירופית בין פנאתינאיקוס למכבי תל אביב (2012) ומשחקי הישראליות בליגה האירופית 2012.
בנוסף שודרו גם משחקי יורו 2012.
"יום" - תוכנית החדשות של הערוץ, משודרת במבזקים מספר פעמים ביום, המהדורה המרכזית משודרת בשעה 20:00.
"גיבור היום" - תוכנית אולפן פתוח יומית, שבמרכזה ריאיון עם אישיות מרכזית שמארחת באולפן.
"מלחמה ושלום" - תוכנית אקטואליה שבועית המשודרת בערבי שישי.
"משבת לשבת" - תוכנית אקטואליה שבועית המשודרת במוצאי השבת.
"האנגר 9" - תוכנית מוזיקה יומית וראיונות עם מוזיקאים.
"אקונומיקה" - תוכנית חדשות וראיונות בעברית בהנחיית יעקב אילון.
ערוץ 7 היא קבוצת תקשורת ישראלית, הפועלת ברשת האינטרנט ועוסקת בחדשות ואקטואליה ובתוכן יהודי.
הקבוצה מפעילה ארבעה אתרי אינטרנט, בשפה העברית, בשפה האנגלית, בשפה הערבית ובשפה הרוסית.
הרשת מזוהה במידה רבה עם המגזר הדתי-לאומי ועם הימין הפוליטי בישראל.
קבוצת התקשורת של ערוץ 7 מנוהלת על פי הדרכתו הרוחנית של ראש ישיבת בית אל הרב זלמן ברוך מלמד.
בראש ההנהלה עומדת רעייתו, הרבנית שולמית מלמד.
בתפקיד מנכ"ל אתר האינטרנט והעורך הראשי משמש עוזי ברוך.
בעבר הייתה הרשת בבעלות התאגיד Holyland Holdings, הרשום באיי מרשל, שבעלי השליטה בו הם משה גנץ ושילה סימנוביץ, שניהם אזרחי ארצות הברית.
ערוץ 7 הוקם בשנת 1988, כתחנת רדיו פיראטית ביוזמת הרבנית שולמית מלמד, בשיתוף עם יעקב כ"ץ, יואל צור ואליקים העצני.
לצורך כך גויסו תרומות בעזרתן רכשו ספינה בעלות של קרוב לחצי מיליון דולר.
שמה של הספינה הוסב לאוניית ארץ הצבי, ועל השם "ערוץ 7" הוחלט מכיוון שהיו באותה עת 6 תחנות רדיו ישראליות פעילות ואילו תחנת הרדיו "ערוץ 7" הייתה השביעית.
התחנה החלה לשדר באוקטובר 1988, מספינת "ארץ הצבי" ששטה בים התיכון מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל, מאחר שלא היה לה רישיון הפעלה ממשרד התקשורת (היא פעלה באופן דומה לתחנת קול השלום שהוקמה ב-1973).
רב החובל של הספינה היה איטלקי, ושאר אנשי הצוות ממלטה.
בנוסף לרכישת הספינה נדרשה השקעה גדולה ברכישת ציוד, ובסך הכל כמיליון דולר.
הערוץ החל לשדר תחילה באופן ניסיוני, בעיקר שירים עבריים וחסידיים ושעות רבות של מוזיקה מזרחית, דבר שהביא לתחנה שיעור האזנה גבוה תוך זמן קצר.
אחר כך החלה לשדר גם שיעורי תורה ואקטואליה, שהוקלטו באולפן בבית אל ובחדרי סיעת המפד"ל בכנסת.
בנוסף הוחל בשידורי פרסומות במטרה לכסות את עלות הפעלת הערוץ.
בין מגישי הפינות והתוכניות בתחנה היו הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו, יו"ר הכנסת דב שילנסקי, העיתונאי אורי אליצור, איש התקשורת אדיר זיק, אשר הביע לאורך ממשלת רבין ופרס (1992–1996) ביקורת קשה כנגד ראשי הממשלה, יהושוע מאירי ורבים אחרים.
מדי בוקר שודרה בתחנה פינת הלכה בהגשת רב היישוב הר ברכה וראש הישיבה, הרב אליעזר מלמד, שבעקבותיה החל להוציא את סדרת ספרי ההלכה המוכרת והפופולרית "פניני הלכה".
פינה בולטת נוספת הייתה הפינה "יש שואלים" אותה הגיש הרב זלמן ברוך מלמד.
בנוסף שודרו פינות אישיות של חברי כנסת מהימין, בהם: בנימין אלון, אורי אריאל ואריה אלדד.
התחנה שידרה בתחילה מספינת "ארץ הצבי" שעגנה מול חופי תל אביב, מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל, אך בנוסף לשידורים אלו הוצבו גם משדרים מאתרי שידור יבשתיים, בניגוד לחוק הישראלי.
התחנה שידרה גם בתדרים נוספים בשפות רוסית, אנגלית וצרפתית.
במאי 1998 הוגשה עתירה לבג"ץ כנגד שרת התקשורת, לימור לבנת, והשר לביטחון פנים, אביגדור קהלני, בדרישה לאכוף את החוק לגבי השידורים שמקיים הערוץ באמצעות תחנות ממסר המוצבות בישראל ללא רישוי, וממערך שידורים ברחבי הארץ.
באוגוסט 1998 הודיעה המדינה לבג"ץ כי בתום חקירת המשטרה יוגשו כתבי אישום נגד אנשי ערוץ 7.
בפברואר 1999 יזם ח"כ צבי הנדל מהמפד"ל חוק שיאפשר הכשר בדיעבד לשידורי הערוץ.
החוק אושר בכנסת, אך מיד הוגשו שורה של עתירות נגדו.
גם היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין סבר כי ערוץ 7 אינו חוקי למרות "הכשרתו".
בג"ץ פסל את החוק במרץ 2002. בפסק הדין קבע בית המשפט העליון כי:
ב-20 באוקטובר 2003 הופסקה פעילות התחנה לאחר שבית משפט השלום בירושלים פסק נגדה.
10 ממנהלי התחנה וכן התאגידים שהפעילו אותה הורשעו בגין השידורים הבלתי חוקיים של התחנה, ונגזרו עליהם עונשי מאסר בפועל (שרוצו בעבודות שירות), מאסר על תנאי וקנסות.
בדצמבר 2003, אישרה הממשלה הצעת חוק חדשה שהגיש שר התקשורת, אהוד אולמרט, להכשרת הערוץ במסגרת הקמת ערוצים ייעודיים בישראל.
בפברואר 2004 החוק עבר בקריאה ראשונה בכנסת, אך בשלב זה עבר הערוץ לפעול בהצלחה באינטרנט ולא היה צורך לקדמו יותר.
כבר ב-1998 ביקשו מנהלי ערוץ 7 להרחיב את הפעילות של התחנה לאמצעי תקשורת נוספים.
תחילה דובר על הקמת ערוץ טלוויזיה שישדר חדשות באמצעות לוויין לישראל.
תחנת הטלוויזיה תוכננה לקום מחוץ לישראל, אך להחזיק צוותי צילום בארץ, שיעביר צילומים לתחנה ומשם ישודרו באמצעות הלוויין לישראל.
יעקב כץ סבר כי השידורים יהיו חוקיים מאחר שמדובר בתחנה זרה, כביכול, שחוקי המדינה אינה חלים עליה.
עד להכנת התשתית לשידורי הטלוויזיה הוחלט לשדר חדשות מצולמות באמצעות האינטרנט, ולצורך כך הוקם אתר אינטרנט.
עם העלייה בפופולריות של השימוש באינטרנט, והעובדה שעוד לא הייתה אסדרה שלו, השקיע הערוץ בפיתוחו, עם תכנים שמקורם במערכת החדשות של הרדיו ובתוכניותיו השונות.
במסגרת זו, ועל מנת לאפשר חשיפה לתכני ערוץ 7 גם מעבר לים, הוקם בתחנה גם אתר אינטרנט בשפה האנגלית.
לאחר סגירת תחנת הרדיו, הורחבה מאוד פעילות אתרי האינטרנט, שהפכו תוך זמן קצר לפעילות המרכזית המשמעותית של קבוצת ערוץ 7. תחילה פעל האתר במתכונת של תחנת רדיו המשודרת באמצעות האינטרנט.
אחר כך, עם התפתחות התקשורת הדיגיטלית בישראל ומחוצה לה, הופסקו שידורי הרצף ובמקומם בא תוכן דיגיטלי מגוון, חדשותי, יהודי ואחר.
בקיץ 2002 החל האתר לשדר כתבות טלוויזיה ותוכניות אקטואליה מאולפן טלוויזיה.
האולפן היה אמור לשמש גם עבור ערוץ טלוויזיה שישדר באמצעות לוויין.
לאורך השנים הוקמו במסגרת קבוצת ערוץ 7 אתרים בשפות: עברית, אנגלית, רוסית, ספרדית, צרפתית ואף בערבית.
נכון ל-2025 פועלים במסגרת הקבוצה אתר בעברית, אתר באנגלית, אתר ברוסית ואתר בערבית, הפונים לקהלים יהודיים ואחרים.
עיקר התוכן באתר מוקדש לאקטואליה, מאמרי דעות (פובליציסטיקה) ותוכן מגוון בנושאי יהדות.
האתר כולל גם מדורים בנושאי תיירות, אוכל, ספורט, אופנה, כלכלה, בריאות משפחה וזוגיות.
במסגרת האתר פועל אתר משנה המיועד לילדים וכולל תוכן המותאם לגילאים הצעירים בשם "ילדודס".
האתר נוקט קו פוליטי ימני לאומי ברור, ומלווה את מפעל ההתיישבות ביהודה ושומרון באופן צמוד.
לאורך השנים נטל האתר חלק פעיל במאבק נגד עקירת יישובים במסגרת תוכנית ההתנתקות וכן במאבק נגד פינוי יהודים מבתיהם ברחבי יהודה ושומרון.
מלבד אקטואליה, האתר מפרסם כתבות רבות בנושאי יהדות ותורה ומגזינים שוטפים שעוסקים בנושאים אלה.
האתר כולל מוזיקה חסידית, שירים עבריים ודרשות של רבנים בנושאי הלכה, תורה ואקטואליה.
בנוסף לכך, מופיעות באתר כתבות בנושאי תרבות ומדע, העוסקות בנושאים אלה מנקודת מבט כללית ויהודית.
משנת 2005 עוסק הערוץ גם באתרים מבוססי תוכן גולשים ומפעיל פורומים.
בשנת 2008 הוסיף הערוץ גם מערכת שירותי דואר אלקטרוני לשורותיו.
בשנת 2009 עבר האתר שדרוג כללי.
לקראת יום השנה ה-15 לרצח רבין, יצא האתר במיזם "רצח רבין – הגרסה שלכם...", שבו הזמין את קוראיו לשלוח אליו את תאוריות הקשר שלהם לגבי הרצח.
אתר הטלוויזיה של הערוץ (הנקרא INNTV) משדר מהדורות חדשות יומיות בשפה האנגלית, וקטעי וידאו במשך כל היום בשפה העברית.
בין העורכים והכתבים בערוץ 7 נמנים יוני קמפינסקי, חזקי ברוך, ניצן קידר, איציק ברנדווין, שמעון כהן, ד"ר חנה קטן, הדר מילר, דלית הלוי, ניסן צור.
מייסדים – הרב זלמן ברוך מלמד ואשתו הרבנית שולמית מלמד, יעקב כץ ויואל צור.
יו"ר מועצת המנהלים של קבוצת ערוץ 7 – יעקב כץ (כצל'ה)
מנכ"ל ועורך אתר האינטרנט ושידורי הרדיו – עוזי ברוך.
השדרן אדיר זיק שידר שנים רבות בערוץ, היה בעל טור קבוע ב"בשבע" ומהבולטים במאבק על שידורי ערוץ 7.
ד"ר חנה קטן - מגישה בכירה
הדר מילר - מגישת פודקאסטים
ניצן קידר - עורך באתר
HOT8 (בעבר נקרא "ערוץ המדע" ו" ערוץ תרבות, מדע וטבע") הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי של חברת הטלוויזיה בכבלים "הוט", ומוכר יותר כערוץ 8.
הערוץ החל בשידוריו באפריל 1992 בהפקת חברת ICP, ובין השנים 1996–2012 הופק על ידי חברת "נגה תקשורת".
מאז סוף דצמבר 2012 מופק הערוץ על ידי חברת "סלוצקי אפיקי תקשורת".
ערוץ זה פונה לקהל מגוון המחפש סוג אחר של טלוויזיה.
עם תוכניות איכותיות מעוררות השראה ומגישים ידועים, ערוץ 8 עוסק בנושאים שונים נושאים בעלי עניין אוניברסלי בכל ערב בימי חול (כולל ביוגרפיה, סוגיות חברתיות, טכנולוגיה, היסטוריה, רוחניות, ספרות ועוד).
תוכני הערוץ כוללים סרטים דוקומנטריים, הן מקוריים והן זרים, תוכניות תרבות, מדע, טבע, היסטוריה, איכות הסביבה, סוציולוגיה ואמנות.
בשנותיו הראשונות של הערוץ, רוב תכניו היו מורכבים מתכני רכש של ערוץ דיסקברי, בעקבות הסכם של דיסקברי עם חברת תבל שהייתה מפיקת הערוץ בתחילת דרכו.
בשנים הראשונות בהן הופק הערוץ על ידי נגה תקשורת, שודרה משבצת בת 4 שעות של תוכני דיסקברי מדי יום.
ההסכם עם דיסקברי הסתיים ביוני 1998.
כמו כן, הערוץ שידר סדרות תחקיר דוקומנטריות אשר חוללו דיון ציבורי מעמיק בנושאים מעוררי מחלוקת אשר היו נסתרים מהציבור הרחב כגון "מגש הכסף" (על כלכלת המדינה), "צל של אמת" (על פרשת תאיר רדה), "הפוליטיקה של האוכל" (המזון הנמכר במרכול) ועוד.
וכן סדרות תחקיר דוקומנטריות על חייהם האישיים של זמרי ישראל שהלכו לעולמם כגון "זוהר ארגוב סוף עצוב וידוע מראש" (חיו של זוהר ארגוב), ו-"עפרה" (חייה של עפרה חזה).
קום", "כרוניקה של משבר" (עמוס קולק), "הדירה", "7 הסלילים של יונה וולך", "שלטון החוק", "כל הבקרים השמחים", "עדות", "ימי הזהר", "פודרה", "דב"א - סיפורו של גיבור מקומי" ועוד.
העברת בעלות ל"סלוצקי אפיקי תקשורת"
באפריל 2012 פורסם כי עד תחילת 2013 תועבר הפקת הערוץ מחברת "נגה תקשורת" לידי חברת "סלוצקי אפיקי תקשורת" של חיים סלוצקי, שתתמקד יותר באקטואליה ובנושאים חברתיים וכלכליים.
שידורי הערוץ תחת הפקת סלוצקי החלו ב-30 בדצמבר 2012, תוך שינוי הלוגו והחלפת הסלוגן מ"אין סוף לסקרנות" ל"סיפור אמיתי".
בין הסדרות הראשונות שעלו בערוץ לאחר השינוי ניתן למנות את "לוד - בין יאוש לתקווה", "על צד שמאל" "ליבוביץ' - אמונה, אדמה, אדם" ו"משפחות", וכן הסרטים "פוטונובלה" ו"יוסי בנאי - אלבום פרידה".
בהמשך 2013 הועלו בערוץ תוכני מקור בהפקת סלוצקי אשר הופקו לפני כן עבור גופים אחרים, בהם התוכניות "שיחת נפש" ו"צמדים" וכן והסדרה התיעודית "פשה".
התוכנית "הלינק" בהגשת גורי אלפי נרכשה לשידור ב-2013 על ידי הטלוויזיה החינוכית הישראלית, שם הופקו לה בהמשך פרקים נוספים תחת השם "הלינק פלוס".
במשך השנים הערוץ עבר מספר מיתוגים ונלוו לו סלוגנים שונים, הבולטים שבהם: "שווה כל רגע" (2001-2008) ו"אין סוף לסקרנות" (2008-2012).
במהלך 2013 שולבו בערוץ לראשונה שידורים בפורמט מסך רחב (יחס תמונה 16:9), וב-7 במרץ 2017 עבר הערוץ לשידור בפורמט HDTV בממירים התומכים.
בשנת 2003 הושק ערוץ לוגי, שנחשב בתחילת דרכו כגרסת הילדים של הערוץ, ואף שולבה הספרה 8 בלוגו הערוץ החדש.
אחת מהתוכניות הבולטות שהופקו תחת שיתוף הפעולה הזה הייתה התוכנית "בולדוגי" (על משקל התוכנית "בולדוג"), תוכנית תחקירים בנושאים הקרובים לעולמם של בני נוער ואיכות הסביבה, בהנחיית סולן להקת "הדג נחש", שאנן סטריט.
עם השנים הערוץ הפך ליותר קרוב לערוץ הילדים עם פחות הפקות חינוכיות ומדעיות ויותר שידורים חוזרים של תוכניות מערוץ הילדים.
בעקבות ניתוק היחסים של HOT מערוץ הילדים ועליית ערוץ KidZ ב-HOT, שמופק גם על ידי סלוצקי אפיקי תקשורת ומחליף את נגה תקשורת, משדר רצועת בוקר לילדים בשם "8 ב-kidZ", שמכילה תכנים מערוץ 8 המותאמים לילדים.
עֲרוֹעֵר הוא שמן של כמה ערים מקראיות בארץ ישראל.
ערוער בצפון הנגב נזכרת ברשימת ערי שבט יהודה, אליהם שלח דוד משלל ניצחונו על העמלקים.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל ערוער, כ-22 ק"מ דרומית מזרחית לבאר שבע, בסמוך לצומת ערוער שנמצאת על כביש 80, התגלו שרידי מבנים רבים מן התקופה הישראלית הקדומה.
הכפר היה מיושב גם בתקופה הרומית והביזנטית.
סמוך לתל ערוער הוקם היישוב הבדואי ערערה-בנגב המשמר את השם הקדום (התוספת "בנגב" באה כדי להבדילו מערערה שבצפון ישראל).
ערוער הסמוכה לרבת בני עמון שימשה נקודת ציון לגבול המזרחי של נחלת שבט גד.
כונתה "ערוער אשר על פני רבה".
ערוער שהייתה העיר העמונית המערבית ביותר, מוזכרת ברשימת הערים שהכה יפתח במלחמתו עם בני עמון.
הוצע לזהות אותה עם ח'ירבת עבדון, כ-6 ק"מ דרומית-מערבית לרבת עמון.
בנבואת ישעיהו מוזכרת ערוער בסביבות דמשק.
ערוץ 33 היה ערוץ טלוויזיה ציבורי ישראלי שבהתחלה שידר את שידורי ערוץ הכנסת, לאחר מכן תוכניות מקור בעברית ולאחר סגירת המחלקה העברית שידר בעיקר תוכניות בשפה הערבית.
הערוץ נקלט בבתי הצופים באמצעות שידור דיגיטלי קרקעי, באמצעות חברת הכבלים ("הוט") או באמצעות חברת הלוויין ("יס").
כמו כן ניתן היה לקלוט את השידור בכל המזרח התיכון גם באמצעות צלחת לוויין פרטית המכוונת ללוויין עמוס.
בעקבות החלטת מליאת רשות השידור, החל מה-6 במאי 2012 החלו שידורי ניסיון של מתכונת שידורים חדשה של הערוץ, כ"ערוץ החדשות והתרבות", אם כי הערוץ נשאר כשהיה ולא בוצע בו שינוי תוכן בסופו של דבר.
ביום רביעי, ה-10 במאי 2017, סיים הערוץ את שידורו.
ב-15 במאי 2017 בשעה 17:30 החל לשדר ערוץ "מַכַּאן 33" של תאגיד השידור הישראלי, אשר מחליף את מקומו של ערוץ 33 כערוץ המיועד לציבור הערבי בישראל.
בפברואר 1994 אישר ראש הממשלה יצחק רבין את שידורי הערוץ הלווייני של רשות השידור.
השם שנקבע הוא "ערוץ 3", כיוון שהיה הערוץ השלישי אחרי ערוץ 2. מטרת הערוץ הייתה לשדר בעיקר לארצות ערב ולעולים מחבר המדינות ולהציג את "פני ישראל כפי שהיא לעולם" במסגרת חזון "מזרח תיכון חדש" של שמעון פרס.
הוחלט לשדר לתקופת ניסיון של שנה אחת, כאשר תקציב הערוץ לשנה זו מגיע מתקציב מיוחד של משרד ראש הממשלה.
הקמת הערוץ הוטלה על יוסף בראל, זוכה פרס ישראל על שידורי הטלוויזיה בערבית.
לאחר תקופת הרצה קצרה, ובניגוד מוחלט למטרות שעמדו בבסיס הקמתו של הערוץ, בשנת 1990, החל הערוץ לשדר את ישיבותיה של מליאת הכנסת.
תקופה ארוכה שימש הערוץ בפועל כערוץ להעברת שידורי הישיבות בכנסת.
המימון לשידורי דיוני מליאת הכנסת, שהגיע ישירות מהכנסת, אמור היה לשמש כמקור המימון הבלעדי של הערוץ לשידורים אלה, אך בפועל, מומנו חלק משידורים אלה מתקציב רשות השידור, על חשבון כספי האגרה.
במקביל לשידורי דיוני מליאת הכנסת שידר הערוץ מגוון תוכניות, חלקן זרות וחלקן מקומיות, לקהל יעד רחב בהרבה מקהל היעד המקורי של הערוץ – דוברי ערבית ועולים מחבר המדינות.
כך בעצם פעל הערוץ מעבר למנדט שניתן לו ועורר עליו את זעמם של עובדי רשות השידור ואנשי אגודת העיתונאים.
לצורך שידורי הערוץ נשכר באופן קבוע את אולפן 3 במתחם ג.ג.
אולפני ישראל בנווה אילן, אולפן בשטח 350 מ"ר.
בין התוכניות ששודרו בשנים הראשונות של הערוץ: "סקאלה" - רצועת תרבות בימי שישי שעסקה במוזיקה קלאסית, אופרה, תיאטרון, ספרות וכו'; "נוסטלגיה" - שידורי ארכיון; "הטור השבועי" - פאנל פוליטי-חברתי; "בלה בלה" - מגזין תרבות בשידור חי בהנחיית יואב גינאי (שהגיש יותר מאוחר במסגרת הערוץ את התוכנית לגעת ברוח).
זמן קצר לאחר תחילת שידוריו של הערוץ, החלו להתגלות בעיות רבות בפעילותו: הערוץ לא נקלט בשידורים קרקעיים אלא רק דרך חברות הכבלים ולכן לא היה ניתן לקלוט אותו ללא עלות כספית, הנוספת על תשלום האגרה.
בנוסף, נטען, כי לוח השידורים והתוכניות שבו אינן משובצות על פי היגיון.
דוגמה מובהקת לשיבוץ כזה הייתה שידור היאבקות נשים בלבוש מינימלי בימי שישי אחר הצהריים.
דוגמה נוספת היא שיבוץ תוכנית הזמר המזרחי "ריח מנטה" בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
המדרוג הנמוך הביא בשנת 1998 לניסיון למתג את הערוץ מחדש תחת הסיסמה "ערוץ 33 - הרבה יותר מעניין", על ידי שינוי לוח התוכניות והוספת תוכניות חדשות.
בין התוכניות באותה שנה היו "ריח מנטה" - תוכנית זמר מזרחי בהנחיית ירון אילן (329 תוכניות עד לשנת 2006), "שיח רופאים" - תוכניות רפואית שהפכה מאוחר יותר לתוכנית "בקו הבריאות", "טלכסף" - תוכנית כלכלית שבין מגישיה היה רביב דרוקר ו"על-TV" - תוכנית מיסטיקה וקבלה.
בשנת 1997 קבע מבקר המדינה, כי יש בעייתיות רבה בהתנהלות הערוץ, לרבות בדרך בה יוסף בראל מקבל עובדים וממנה אותם לתפקידיהם, בלא הליך של מכרז כנדרש.
בנוסף החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו לקצץ שני שלישים מתקציבו.
בשנת 2001 החליטה מליאת רשות השידור על הקמתו של ערוץ המזרח התיכון באפיק 34. ערוץ זה נועד להחליף את שידורי רשות השידור בשפה הערבית וכן לכלול את שידורי הטלוויזיה הישראלית באנגלית.
השידורים נועדו לתת מענה לצרכיה של האוכלוסייה דוברת הערבית בישראל, וכן להגיע למדינות ערב השכנות.
ההחלטה על הקמת הערוץ הלווייני בערבית קיבלה את אישורה של הממשלה ביום שתמכה כספית בהקמתו של הערוץ החדש.
קהל היעד הוגדר כ"אזרחי מדינת ישראל ואוכלוסיית המזרח התיכון" ותקציב הערוץ עמד על סכום עתק של כ-79 מיליון ש"ח.
מאחר שהיה בכוונת הרשות להעביר את כל השידורים בשפה הערבית לערוץ הלווייני בערבית, הועברו עובדי הטלוויזיה הישראלית בערבית (ששידרה עד אז כשעתיים כל יום בערוץ 1) לערוץ הלווייני בערבית.
כל העובדים, שהועברו למחלקת התוכניות בערוץ הלווייני בערבית, היו עובדים קבועים וותיקים אשר בטרם החלו לעבוד במסגרת הערוץ, עבדו במחלקה לשידורים בערבית בטלוויזיה הישראלית או במחלקה באנגלית של הטלוויזיה הישראלית.
בפועל, לא חל כל שינוי בשידורי הטלוויזיה הישראלית בערבית.
הערוץ הלווייני בערבית המשיך לשדר את אותן תוכניות ששודרו בעבר בטלוויזיה הישראלית בערבית בערוץ הראשון, תחת לוגו שונה.
את זמן השידור הנוסף בערוץ הלווייני בערבית אשר נותר פנוי, מילאו בשידורים חוזרים, בתוכניות מערוץ 33, בסרטים קנויים ובתוכניות מן הארכיון.
בזמן השידור שהתפנה בערוץ 1 הוכנסו תוכניות בעברית, מה שהפך את ערוץ 1 (לראשונה מאז הקמתו) לערוץ המשדר רק בשפה העברית.
ערוץ 33 המאוחד שודר באמצעות לוויין בכל רחבי אירופה, בתדר שבו שודר לפני כן הערוץ הלווייני בערבית של רשות השידור.
שידור זה הופסק בשנת 2007 עקב מצוקת תקציב ברשות השידור, ועד סגירתו הופץ הערוץ בלוויין "עמוס" המכסה את ישראל.
הערוץ שידר גם במשדרים קרקעיים - בתחילה, שודר ערוץ 33 בין השעות 18:00 ל-19:30 בתדרי המשדרים של ערוץ 1, אך עקב תלונות של צופי ערוץ 1 אשר המהלך יצר עבורם שיבושים בקליטת ערוץ 1, ייחדו שני משדרים לטובת ערוץ 33 - אחד בצפון הארץ ואחר במרכז.
עם איחוד הערוצים, לא נותר די זמן שידור להעברת ישיבות מליאת הכנסת.
עקב כך, הציעה רשות השידור להקים ערוץ חדש לשידורי הכנסת.
הצעה זו עלתה בד בבד עם יוזמה של הכנסת להקמת ערוץ ייחודי לשידורי הפרלמנט (בדומה לנעשה בחלק ממדינות אירופה) - אשר בעקבותיה נחקק חוק שידורי טלוויזיה מהכנסת אשר גרם להקמת ערוץ הכנסת באמצעות מכרז, בו הפסידה רשות השידור את רישיון ההפעלה לחברת החדשות של ערוץ שתיים.
בשנת 2003 הוטחה בערוץ ביקורת רבה כאשר יעקב מנדל, אז מנהל מחלקת המופעים בעיריית תל אביב-יפו, קיבל בו תוכנית שבועית, "הלילה יענק'לה לאן" (כ-250 תוכניות עד 2006), אשר תקציבה השנתי עמד על 329,000 ש"ח.
בנוסף הודפסו חולצות ומדבקות "פרומו" לתוכנית על חשבון תקציב המחלקה אותה ניהל מנדל.
בעקבות גילוי הפרשה נאלץ מנדל לפרוש מעיריית תל אביב, אך את התוכנית המשיך להגיש עד 2006 ובנוסף, הפיק לערוץ את התוכנית "אדם ומלואו", אותה הינחה עוזי חיטמן עד פטירתו ואחריו חנן גולדבלט, עד מעצרו.
בשנת 2004 הוגשה תביעה על ידי אגודת העיתונאים כנגד הערוץ ויוסף בראל.
בשנת 2005 הודח בראל על ידי ממשלת ישראל מתפקיד מנכ"ל רשות השידור, ובמקביל, קבע בג"ץ כי אין לגיטימיות להמשך שידורי הערוץ מכיוון שאינו מממש את יעודו המקורי ולפיכך ראוי שייסגר.
בשנת 2006 התכנסה ועדה מיוחדת של רשות השידור על מנת לדון בעניין ערוץ 33, והחליטה לסגור אותו עד לשנת 2007.
בעת מלחמת לבנון השנייה שידר הערוץ את שידורי פיקוד העורף.
בעקבות קיצוץ בתקציב הערוץ, הפקות המקור בו הצטמצמו, ושודרו בו שידורים חוזרים רבים.
הערוץ לא הפיק עוד שידורים חדשים בשפה העברית וכל עובדיו היו מפוזרים במחלקות השונות של ערוץ 1. עם זאת, נמשך בו שידורן של תוכניות מקוריות בשפה הערבית, במסגרת המחלקה הערבית של הערוץ הראשון, וכן מהדורת חדשות יומית בשפה האנגלית.
כחלק ממערך השידורים הקרקעיים הדיגיטליים ("עידן+") החל מאוגוסט 2009, הערוץ שודר למעשה בכל רחבי הארץ בכיסוי מלא.
ביום רביעי, ה-10 במאי 2017, לאחר יותר מ-23 שנים באוויר, סיים הערוץ את שידורו.
החל משנת 2011 תחרות הערבזיון משודרת באיכות HD בערוץ 33 ובערוץ הראשון.
זו הייתה הפעם הראשונה שתוכנית בהפקת ערוץ 33 בערבית משודרת באיכות HD.
הערוץ התחיל את שידוריו בשעה 10:00 בבוקר.
מהשעה 16:00-10:00 שידר בשידורים חוזרים את התוכניות אותם הפיק בעברית.
מהשעה 23:30-16:00 שימש הערוץ את החטיבה הערבית של רשות השידור (כאשר רוב השידורים הם חוזרים).
מהשעה 10:00-23:30 שידורי הלילה של הערוץ הראשון שהורכבו בעיקר מתוכניות תרבות של הערוץ הראשון משנות השבעים והשמונים.
ב-6 במאי 2012 החלו שידורי ניסיון של המתכונת החדשה של הערוץ, כ"ערוץ החדשות והתרבות".
הערוץ נשאר כשהיה ולא בוצע בו שינוי תוכן בסופו של דבר.
בשנותיו האחרונות רוב התוכניות ששודרו בערוץ הן בשפה הערבית.
בשנת 2011 הוחלט ברשות השידור להפוך את ערוץ 33 לערוץ חדשות.
הערוץ היה אמור להיות מבוסס על חטיבת החדשות של ערוץ 1 ורשת ב' של קול ישראל, והיה מתוכנן לשדר 24 שעות ביממה גם באתר רשות השידור באינטרנט.
שידורים בשפה הערבית תוכננו להיות בערוץ 1 במקום רצועת הילדים מהשעה 15:30-17:00. ב-2012 החלו שידורי הניסיון של הערוץ, אך הם לא הובילו לשינוי בערוץ בסופו של דבר.
עָרוּץ נַחַל (או עָרוּץ בסתמיות) הוא צורת נוף גאוגרפית הנוצרת על ידי זרימה של מים על פני השטח, בדרך כלל על גבעה.
הערוץ משמש אפיק לנחל או לנהר.
בנוסף, המושג ערוץ משמש גם לכינוי מסלול עמוק של מים, אם טבעי, או אם מעשה ידי האדם שנוצר דרך שונית אלמוגים, שרטון, מפרץ או כל מאגר מים רדודים אחר.
היווצרות ערוצים או סחיפת ערוצים הוא שם התהליך בו נוצרים ערוצים.
ערוצים נוטים להיווצר על גבעות חסרות צמחייה, בשל כריתת יערות, רעיית יתר או מסיבות אחרות.
המים הזורמים, בדרך כלל עקב סופות גשמים קצרות ואינטנסיביות, סוחפים את הקרקע המפוררת בקלות.
ערוצים מפחיתים את תוצרת האדמה החקלאית, שבה הם חורצים בקעים ושברים.
בעקבות זאת, מושקעים מאמצים רבים בחקר הערוצים במרחב הגאומורפולוגיה, במניעת סחיפת ערוצים ובשיקום סביבתם.
ערוצי נחל ניתנים לחלוקה לסדרי גודל שונים לפי שיטת שטראלר-הורטון.
הערוצים הקטנים ביותר נקראים ערוצי נחל ראשוניים, והם בעצם הנקודה בה מתחילה זרימת המים, ובה בעצם נוצר ערוץ הנחל.
כאשר מספר ערוצי נחל ראשוניים נפגשים ומתלכדים, הערוץ הופך להיות ערוץ נחל שניוני.
כאשר מספר ערוצי נחל שניוניים מתלכדים, הם יוצרים ערוץ נחל שלישוני וכך הלאה.
לפי שיטה זו ערוצי הנחלים בעולם מוגדרים מסדר ראשון עד לסדר שנים עשר (במורד נהר האמזונאס).
כ-80% מהערוצים בעולם הם ראשוניים ושניוניים.
Channel 4 (בתרגום: ערוץ 4) היא רשת שידור ציבורי בריטית לקליטה חופשית, שהחלה את שידוריה ב-2 בנובמבר 1982. היא הוקמה כדי לספק ערוץ טלוויזיה רביעי בבריטניה.
באותה תקופה, הערוצים האחרים היחידים היו BBC One ו-BBC Two במימון אגרה, ורשת שידור מסחרית אחת ITV.
המטה של הרשת ממוקם בלונדון ובלידס, עם מוקדים נוספים בגלאזגו ובריסטול.
הרשת היא בבעלות ציבורית וממומנת מפרסום; במקור הרשת הייתה חברת בת של "רשות השידור העצמאית" (IBA), והיא נמצאת מאז 1993 בבעלות, ומופעלת על ידי, "תאגיד ערוץ 4" (Channel Four Television Corporation), חברה לתועלת הציבור בבעלות משרד התרבות, המדיה וספורט של ממשלת בריטניה.
ב-2010, ערוץ 4 הרחיב את השירות שלו לויילס, שם פועל מאז 1982 ערוץ דומה בשם "S4C", שרוב שידוריו בשפה הולשית.
"תאגיד ערוץ 4" מפעיל מספר ערוצי טלוויזיה נוספים בהם "Film4" (ערוץ סרטים), "E4" (ערוץ בידור) ו-"4Music" (ערוץ מוזיקה).
בנוסף מפעיל התאגיד את "All 4", שירות סטרימינג ווידאו על פי דרישה חינמי שגם ממומן מפרסום.
לפני הקמת ערוץ 4 ו-S4C, בבריטניה היו שלושה ערוצי טלוויזיה BBC1, BBC2 ו-ITV.
חוק השידור 1980 החל בתהליך של הוספת ערוץ רביעי.
לאורך ההיסטוריה של ITV התקיים דיאלוג רב-שנתי בין הממשלה, החברות שהפעילו את רשת ITV וגורמים אחרים, בנוגע לצורת ההרחבה של השידור המסחרי לערוץ נוסף, עד שהוחלט להקים ערוץ מסחרי נוסף אך בבעלות ציבורית.
רשת ITV הופקדה על מכירת הפרסומות ששודרו בערוץ 4, ההכנסות מפרסומות בשני הערוצים צורפו לקופה אחת, וערוץ 4 קיבל 13.6% מהסכום הכולל.
עם השקתו, נקבע ברישיון השידור שתפקידו של ערוץ 4 לספק אלטרנטיבה לערוצים הקיימים, עם תוכניות בידור, עלילה ותעודה המנותקת משיקולי רייטינג.
בהתאם לתפקידו, הערוץ זכה להערכה רבה הן על ידי קבוצות מיעוטים והן על ידי אנשי אמנות ותרבות על החדשנות הרבה שלו.
בתקופה זו תחת המנכ"ל המייסד, ג'רמי אייזקס, הערוץ צבר מוניטין של הפקת תוכניות איכות.
עם זאת על חשבון הרייטינג שהיה נמוך לרוב, אייזקס אף נהג לומר שהרייטינג בערוץ לא יעלה על 10% וביום שזה קרה, הוא יתפטר מתפקידו.
זאת כאינדיקציה שהוא מגשים את משימתו לשידורי איכות ופנייה לקבוצות מיעוט.
הערוץ נחשב לסיפור הצלחה מבחינת שוק הטלוויזיה הבריטי, מאחר שאת התכנים שלו, בהם סדרות וסרטים דוקומנטריים ועלילתיים, רכש ממאות חברות הפקה שהוקמו בידי יוצרים שקודם לכן לא הייתה להם נגישות לטלוויזיה.
במהלך תקופה זו החל ערוץ 4 גם לתמוך בהפקת סרטי קולנוע עצמאיים, בתמורה לזכות להקרנה בלעדית שלהם עם סוף דרכם בבתי הקולנוע.
ב-1993 זכה הערוץ בעצמאות מרשת ITV, כאשר השליטה בתחנה עברה ל-"תאגיד ערוץ 4", ומאז הוא מצליח להתקיים בכוחות עצמו במכירה ישירה של זמן פרסום, ומכירה או רישוי של תוכן.
עם זאת חל שינוי בסגנון השידור.
במקום לכוון לטעמי מיעוט והפקות איכות, הערוץ החל להתמקד בקצוות המיינסטרים, ובמרכז השוק ההמוני עצמו.
הוא החל לשדר תוכניות רכש רבות מארצות הברית בזמן צפיית השיא, הרבה יותר ממה שעשה קודם לכן.
בין השאר הוא שידר סדרות אמריקאיות פופולריות דוגמת "חברים" ו"ER".
בתחילת שנות ה-2000, החל ערוץ 4 לשדר פורמטים של ריאליטי דוגמת "האח הגדול" שזכה להצלחה רבה, ורכש את זכויות השידור של אירועי ספורט המוניים כמו משחקי קריקט ומרוצי סוסים.
הכיוון החדש הזה הגדיל את הרייטינג וההכנסות.
בנוסף, התאגיד השיק מספר ערוצי טלוויזיה חדשים באמצעות חברת בת חדשה, "4Ventures", כולל את: Film4, At the Races, E4 ו-More4. שהיו זמינים למינוי פלטפורמות של טלוויזיה רב-ערוצית בכבלים ובלוויין.
בשנת 2003 חוקק חוק תקשורת חדש בבריטניה, חלקית בתגובה לכיוון ה"פופוליסטי" החדש של הערוץ.
חוק שהנחה את הערוץ להפגין חדשנות ויצירתיות, לפנות לטעמים ולאינטרסים של חברה מגוונת מבחינה תרבותית, ולכלול תוכניות בעלות אופי חינוכי המציגות מאפיינים ייחודיים.
בשנת 2005 הערוץ החל בשידור דיגיטלי, זמין באוויר בחינם, של הערוצים החדשים שלו (דוגמת E4 ו-Film4), בנוסף לשידור שלהם בפלטפורמות של טלוויזיה רב ערוצית.
ב-10 בדצמבר 2007 השיק ערוץ שידור באיכות HDTV והיה הערוץ הראשון בבריטניה ששידר ב-HD באופן מלא.
לערוץ היה אותו לוח שידורים כמו ערוץ 4, והתוכניות ששודרו באיכות של SD שודרו בו באיכות של HD.
החל מ-2022 השידור של הערוץ בפלטפורמות של טלוויזיה רב ערוצית הפך זמין ב-HD בלבד.
מאז השקתו פעל הערוץ בישראל, רכש תוכניות ישראליות והשקיע בהפקות בישראל.
מייסד הערוץ ג'רמי אייזקס, סקוטי ממוצא יהודי, ביקש לחשוף את הציבור הבריטי לשידורים זרים וגם להפיק משדרים לקבוצות מיעוטים.
כבר ביום השידורים הראשון של הערוץ שודרה תוכנית דיונים שהוקדשה לישראל והיהדות, בהשתתפות פאנל של נציגים יהודים מכל העולם, כולל הפילוסוף הישראלי אסא כשר.
בין התוכניות והסרטים שהפיק או רכש הערוץ בישראל במשך השנים היו:
"Between the River and the Sea" (1983) – סרט תיעודי על ישראל והסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהפקת חברת "רימון תקשורת" של ארנון צוקרמן דן שילון ודני וסלי, בבימוי רם לוי ובהגשת רפיק חלבי.
הסרט זכה לביקורות אוהדות, ועורר הדים חיוביים רבים.
"The First Christian" (1984) – סדרה תיעודית-היסטורית על חייו של פאולוס שכתבה והגישה קארן ארמסטרונג.
הסדרה צולמה בישראל בהפקת חברת "קסטל תקשורת" של מיכה שגריר ואודי קדישזון, בבימוי של אמנון טייטלבאום.
בעקבות הפקת הסדרה בישראל סיפרה ארמסטרונג, שהייתה קתולית אדוקה, כי עזבה את הדת וכל מחקריה מאז היו, במובן מסוים, תוצר של התקופה הקצרה יחסית בה שהתה בירושלים לצורך הפקת הסדרה.
"Field Diary" ("יומן שדה") – סרט תיעודי של עמוס גיתאי שהוא יומן המצולם בשטחים הכבושים לפני מלחמת לבנון הראשונה ובמהלכה צילם גיתאי את חיי היום-יום של התושבים, את אי הנוחות של החיילים הישראלים מול המצלמה, את סירובם להצטלם, את מצב הרוח של המתנחלים ואת ביטויי המחאה הפלסטינית.
הסרט נרכש לשידור בערוץ ב-1984.
"עמוד האש" - הגרסה הבינלאומית (1986) – בסוף 1985 רכש הערוץ את זכויות השידור של הסדרה "עמוד האש" של רשות השידור במטרה להפיק גרסה באנגלית.
הגרסה שהפיק קוצרה מ־19 ל־7 פרקים.
את הקריינות באנגלית ביצעה השחקן איאן מקלן והסדרה שודרה ב'ערוץ 4' החל מספטמבר 1986. עד 1988 כבר הופקה הגרסה הבינלאומית המקוצרת בארבע שפות - אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית, ונמכרה ל־12 מדינות.
"The Light: A Life of David Ben-gurion" (1986) – סרט תיעודי-דרמטי שצילם בישראל קנת' גריפית', שחקן תיאטרון וקולנוע נוצרי אוהב ישראל.
הסרט מספר את תולדות עם ישראל ומתמקד בדמותו של דוד בן-גוריון.
גריפית' כתב, הפיק, מנחה ומגלם את כל הדמויות המרכזיות בסרט.
"פסק זמן" (1987) – פרק בסדרה "זהו עולמנו" שהפיקה הטלוויזיה החינוכית הישראלית עבור הערוץ.
הסדרה כללה פרקים על בני נוער במקומות שונים ברחבי העולם.
את התסריט לפרק הישראלי כתבו תמר לוטן ונסים דיין, הוא בוים על ידי יעל גרף וכיכבו בו אלון אבוטבול, רוני פינקוביץ', אביגיל אריאלי ונועה כרמון.
"יומן" (1988) – סרטו פרוץ הדרך של דוד פרלוב המבוסס על יומן אישי מצולם, של סרטונים שצילם בשנים 1973–1983 של חייו וחיי משפחתו.
עקב קשיי מימון פרלוב לא השלים את הסרט ו'ערוץ 4' נחלץ לעזרתו.
הקטעים שצילם נערכו ל-6 פרקים בני שעה עם קרינות שלו באנגלית והוא שודר ב'ערוץ 4'.
"Shattered Dreams: Picking Up the Pieces" (1988) – סרט תיעודי שיצר הבמאי היהודי-בריטי ויקטור שונפלד, שהוא הרהור נוקב על הקריסה המתמדת של החלום שחזה הדור שייסד את ישראל ב-1948: חברה מאוזנת ושלווה המבוססת על אמון, סובלנות ועבודה מאורגנת.
זאת על רקע עליית הלאומיות הימנית הקנאית בראשות הרב מאיר כהנא ואחרים.
"רסיסים" (1989) – סרט עלילתי של הבמאי יוסי זומר על חייל מילואים ששרד את מלחמת לבנון, עובר תהליך של תרפיה עם מוכי הלם קרב נוספים כמוהו.
נרכש לשידור בערוץ בקיץ 1989.
"רחובות האתמול" (1989) – סרט עלילתי של הבמאי יהודה ג'אד נאמן, עם פול מקגאן ואלון אבוטבול בתפקידים הראשיים.
הסרט דובר אנגלית, צולם בברלין ובירושלים והופק במימון הערוץ.
"Stranger in a Strange Land" (1990) – סרט תיעודי על הסופרת והמשוררת היהודיה-בריטית קרן גרשון שצולם בחלקו בישראל.
"גחלת לוחשת" (1991) – סדרה תיעודית שיצר חיים יבין על עליית יהודי ברית המועצות, נרכשה לשידור בערוץ.
"The Big Battalions" (1992) – מיני-סדרה שהופקה בתקציב כולל של עשרה מיליון דולר בשלוש יבשות.
הסדרה עוקבת אחר חייהן של שלוש משפחות, נוצרית, מוסלמית ויהודית – על פני חמש מדינות, בריטניה, אתיופיה, ערב הסעודית, ירדן וישראל.
הסדרה צולמה בחלקה בישראל והשתתפו בה גם השחקנים הישראלים יואב צפיר, טוביה צפיר וסלווה נקארה.
"מוות בעזה" (2004) – סרט תיעודי זוכה פרס אמי שביים ג'יימס מילר, המסקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
"ההבטחה" – מיני-סדרה היסטורית-דרמטית שכתב וביים פיטר קוזמינסקי, העוסקת בשנים האחרונות של המנדט הבריטי דרך נקודת מבטו של חיל בריטי בארץ ישראל.
קו עלילה שני מתרחש בישראל ובשטחים כשישים שנים אחרי, כפי שהם נגלים לעיניה של נכדתו התיירת הבריטית המגיעה לארץ לראשונה, מלווה ביומנו ועוקבת אחר גורלו.
הסדרה צולמה כולה בישראל והופקה על ידי חברת "למה הפקות".
"המכנה המשותף" ("The Common Denominator") (2013) – הערוץ רכש את פורמט השעשועון של חברת "ארמוזה פורמטס".
הסדרות "להיות איתה" ו"ג'וני ואבירי הגליל" נרכשו על ידי הערוץ ב-2016, במהלך פסטיבל MIPTV, ושדרו בעברית עם כתוביות.
באותה שנה גם רכשה את פורמט הסדרה "מסודרים" והפיקה גרסה בריטית שלה בשם Loaded .
ערוץ 4 פועל במודל של "publisher-broadcaster", כלומר הוא מזמין ורוכש את כל התוכניות שלו מחברות הפקה עצמאיות חיצוניות.
מלבד מהדורת חדשות אחת ביום, בת שעה, הכוללת כתבות וראיונות ארוכים, בניגוד לפרומט מהדורת חדשות של הערוצים האחרים.
הוא היה גוף השידור הבריטי הראשון שעשה זאת בקנה מידה משמעותי; שיטה זו היא תניה הכלולה ברישיון השידור שלו.
כתוצאה מכך, צצו בבריטניה חברות הפקה עצמאיות רבות, אם כי הזמנה חיצונית ב-BBC וב-ITV (שם הוטלה מכסה של מינימום של 25% מסך התפוקה שצריכה להירכש מחברות עצמאיות חיצוניות, מאז נכנס לתוקף חוק השידורים של 1990) הפכה לנוהג קבוע, כמו גם על התחנות הרבות שהושקו מאוחר יותר.
אף על פי שהיה גוף השידור הבריטי הראשון שהזמין את כל תוכניותיו מצדדים שלישיים, ערוץ 4 היה גוף השידור האחרון שהוציא למיקור חוץ את פעילות ההפצה והשידור שלו (משדרים ותשתית טכנולוגית), לאחר 25 שנים שניהל אותה בעצמו.
ערוץ 4 גם החל במגמה של בעלות על זכויות היוצרים וההפצה של התוכניות ששודרו, באופן הדומה לבעלותם של אולפני הוליווד הגדולים על תוכניות טלוויזיה שהם לא הפיקו ישירות.
כך למרות שערוץ 4 אינו מפיק תוכניות, רבים נתפסים כשייכים לו.
ערוץ 4 גם היה חלוץ בקונספט של 'stranded programming', שבו שודרו וקודמו יחד תוכניות העוסקות בנושא משותף ברצועת שידור אחת.
חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (סרט, 1982) – הפקת הדרמה הראשונה של הערוץ שהיא עיבוד בן תשע שעות לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
"Countdown" – שעשועון המשודר ברציפות מאז יום השידורים הראשון של הערוץ ב-1982, על בסיס פורמט צרפתי (שבישראל שודר בשמות "אות ואות" ו"תיק-תק")
"Brookside" – אופרת סבון שגם עלתה ביום השידורים הראשון של הערוץ ב-1982 ושודרה עד 2003. היא זכתה להצלחה רבה ולעיתים קרובות הייתה בעלת קהל של יותר מ-8 מיליון צופים.
הסדרה הציגה קו עלילה ריאליסטי ומאתגר מבחינה חברתית, ומאמצע שנות התשעים, החלה התוכנית להעלות נושאים שנויים במחלוקת.
הוא ידוע במיוחד בשל שידור הנשיקה הלסבית הראשונה בשעות לפנות ערב בטלוויזיה הבריטית ב-1994, כמו גם עלילה על התעללות במשפחה שהובילה לרצח.
היא גם כללה את הדמות הגאה הגלויה הראשונה בסדרת טלוויזיה בריטית ב-1985.
"The Tube" – מגזין מוזיקה שבועי ששודר בשנים 1982–1987 בהנחיית ג'ולס הולנד ופאולה ייטס, בו זכו מוזיקאים רבים לחשיפה ראשונית.
בדצמבר 1986 שודרה בתוכנית כתבה בת חצי שעה על המוזיקה בישראל, בה השתתפו להקת בנזין עם השיר "התחלה חדשה" בגרסה אנגלית, אלון אולארצ'יק עם השיר "היא הולכת בדרכים", עפרה חזה עם השיר "גאלבי", להקת "טנגו", הזמרת שרון גל ולהקת דורלקס סדלקס.
"End of Empire" (סופה של אימפריה) – סדרה תיעודית היסטורית בת 13 פרקים על תהליך התפרקות האימפריה הבריטית, במחצית הראשונה של המאה ה-20, ששודרה ב-1985. הפרק החמישי עסק בארץ ישראל והתראיינו בו: אבא אבן, יגאל ידין, נח קליגר, שמואל כץ ועוזי נרקיס.
הסדרה שודרה בטלוויזיה הירדנית וכך גם צופי הטלוויזיה בישראל יכלו לראות אותה.
הפרק העביר ביקורות על ההתנהלות ההנהגה הבריטית בארץ ישראל והעובדה שלא סיימה את המנדט באופן מסודר, ולמעשה תרמה לפריצת מלחמת השחרור.
"קוויר בעיר" (Queer as Folk) – סדרת טלוויזיה משנת 1999 המתעדת את חייהם של שלושה הומואים החיים בגיי וילג' של מנצ'סטר סביב רחוב קנאל.
הסדרה נחשבה בזמנה שהציגה את חיי הקהילה הגאה בצורה אותנטיות וכדבר שאין להתבייש בו, ושאפשר לחגוג אותו בלי שום נקיפות מצפון.
הסדרה שודרה גם בישראל ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
"המופע של עלי ג'י" – סדרת קומית אשר הופקה בשנת 2000 בה כיכב סשה ברון כהן בשלל דמויות, בעיקר דמותו של "עלי ג'י", דמות אותה החל לגם שנתיים קודם בסדרה הסטירית "The 11 O'Clock Show", שהייתה פריצת הדרך בקריירה של ברון כהן.
הסדרה שודרה בישראל ערוץ YTV של yes הטלוויזיה בלוויין.
"האח הגדול" - הגרסה הבריטית של הפורמט המצליח החלה את שידורה בערוץ ביולי 2000 ושודרה עד 2010 (התוכנית עברה אחר כך לערוץ המתחרה - Channel 5).
"בואו לאכול איתי" – תוכנית מתחרים חובבי בישול מי מביניהם הוא הבשלן האולטימטיבי, תוך כדי נוצרים מפגשים חברתיים בלתי שגרתיים היוצרים מצבים קומיים שעלתה למסך ב-2005. פורמט הסדרה נמכר ל ועלתה לשידור ב-2011 בשם "בואו לאכול איתי".
"Codex" – שעשועון טלוויזיה שעלה לשידור ב-2006 בו המשתתפים פותרים כתב חידה.
הופקה גם בישראל בשם "הצופן" בהנחיית עמנואל הלפרין.
"עברייני על" (MisFits) – סדרה שעלתה לשידור ב-2009 כשילוב של דרמה, קומדיה שחורה ומדע בדיוני, המספרת על חבורת עבריינים צעירים שמבצעים עבודות שירות ובעקבות סערה מוזרה מקבלים לידיהם כוחות על.
"ארוחת ליל שישי" – סיטקום העוסק בסעודת ליל שבת שבועית של משפחה יהודית בריטית ומככבים בו טמזין גרג, פול ריטר, סיימון בירד טום רוזנטל ומארק היפ.
הסדרה שודרה לראשונה בפברואר 2011.
"המדינה" – סדרת דרמה בריטית בת ארבעה חלקים, שכתב וביים פיטר קוסמינסקי, הממחיזה את קורותיהם של ארבעה צעירים מוסלמים בריטים שטסים לסוריה כדי להצטרף לארגון המדינה האסלאמית.
"Goggle Box" – תוכנית מציאות המתעדת משפחות הצופות בטלוויזיה, כשתגובותיהן מוצגות על המסך.
היא זכתה באופן מפתיע לצלחה רבה ונמכרה לשידור גם בישראל בשם "תדליקו".
"החטא" – סדרת דרמה בת חמשת הפרקים מתרחשת בין השנים 1981 ל-1991 בלונדון, ומגוללת את סיפור חייהם של קבוצה של גברים הומואים וחבריהם שחיו במהלך משבר האיידס בבריטניה.
הסדרה שודרה גם בישראל, בערוץ הדרמה של yes הטלוויזיה בלוויין, וזכתה לביקורות נלהבות.
במהלך העשור הראשון לקיומו, ערוץ 4 מומן על ידי הכנסות שנאספו על ידי רשות השידור העצמאית (IBA) מהזכיניות האזוריות רשת ITV, בתמורה לכל חברה הייתה הזכות למכור פרסומות בערוץ 4 באזור שלה ולהשאיר לקבל את התמורה עבורם.
משמעות הדבר היא ש-ITV וערוץ 4 לא היו בתחרות זה עם זה, ולעיתים קרובות קידמו את התוכניות של זה.
שינוי במימון התרחש במסגרת חוק השידור 1990, כאשר לתאגיד החדש ניתנה היכולת לממן את עצמו.
במקור הסדר זה הותיר "רשת ביטחון", הכנסה מינימלית מובטחת אם ההכנסות יירדו נמוך מדי, מעיין ביטוח ששולם על ידי זכיניות ITV.
עם זאת, סובסידיה כזו מעולם לא נדרשה, והפרמיות הללו בוטלו בהדרגה על ידי הממשלה ב-1998. לאחר ניתוק הקשר עם ITV, הסתיים גם הקידום הצולב שהיה בין ITV לערוץ 4.
בשנת 2007 נקלע הערוץ למשבר, לאחר שנים רבות שפעל ברווח ניכר, כאשר ההכנסות מפרסום ירדו לטובת "גוגל", שעקף את ההכנסות של הערוץ מפרסום בבריטניה.
עקב קשיי מימון למעבר לשידור דיגיטלי, הערוץ ביקש עזרה ממשלתית והוחלט שהוא יקבל 14 מיליון ליש"ט על פני תקופה של שש שנים.
הכסף היה אמור להגיע מאגרת הטלוויזיה, זו הייתה הפעם הראשונה שכסף מאגרת הטלוויזיה בבריטניה היה ניתן לגורם שידור שאינו ה-BBC.
עם זאת, התוכנית בוטלה על ידי השר לתרבות, תקשורת וספורט, אנדי ברנהאם.
נכון לשנת 2022, הערוץ פועל מידה רבה כמו רוב התחנות המסחריות המנוהלות באופן פרטי, באמצעות מכירת פרסום, חסות לתוכניות ומכירה של כל תוכן וזכויות מרצ'נדייז שבבעלותו, כגון זכויות שידור מחוץ לבריטניה.
לדוגמה, נכון לשנת 2012 הכנסותיה הכוללות היו 925 מיליון ליש"ט כאשר 91 אחוזים נבעו ממכירת פרסום.
הערוץ נוהג לערוץ סבסוד צולב בין תוכניות רווחיות לבין תוכניות נישה או תוכניות איכות שאינן מכסות את העלויות.
כל הרווחים של הערוץ מושקעים בחזרה ביצירת תוכניות חדשות.
ערוץ 2 הניסיוני הוא שמו המקובל של ערוץ 2 בתקופת שידורי הניסיון שהחלו ב-7 באוקטובר 1986 ונמשכו עד 3 בנובמבר 1993. שידורי הניסיון היו אמורים לפעול זמן קצר, עד לבחירת הזכיינים להפעלת הערוץ באופן מסחרי.