tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי סיום התיכון, עקב החוקים בשנים 1940–1941 שאסרו על היהודים, שנחשבו "גזע יהודי", ללמוד באוניברסיטאות ברומניה, השתלב אריה בשנים 1940–1944 בקורס להשתלמות טכנית במסגרת בית הספר העל-תיכוני ליהודים שנפתח בדצמבר 1940 באישור השלטון בבוקרשט על ידי ארנסט אבאסון ומרטין ברקוביץ' .
בימי לימודים אלה הוא הכיר את אקתרינה פרידמן שבשנת 1943 הייתה לאשתו.
אחרי נפילת המשטר של המרשל יון אנטונסקו באוגוסט 1944 התאפשר לאריה א.
אריה ללמוד במכון הפוליטכני בבוקרשט (הנקרא כיום האוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט), שם סיים בהצטינות (cum laude) עם דיפלומת מהנדס ב-1947.
אריה עבד בשנים 1947–1951 בחברה לגז ולחשמל במסגרת מפעל רשתות החשמל של בוקרשט.
בשנים 1951–1952 עבד במכון למחקר ולתכנון אנרגטי ISPE ואחר כך בשנים 1952–1954 במשרד לתכנונים אנרגטיים.
בתוקף תפקידו תרם לתכנון רשתות הולכת החשמל באמצעות כבלים תת-קרקעיים בערים פלוישט, פיטשט וקראיובה.
במסגרת המכון ISPE השתתף אריה א.
אריה בתוכניות הסיסטמטיזציה של המערכת האלקטרו-אנרגטית בחבל מונטניה ובחיבורה עם מערכות אנרגטיות שכנות.
תרומה חשובה נוספת של אריה לכלכלה הלאומית של רומניה הייתה ביסוס מערכת התפעול והאספקה של מסילות הברזל הרומניות בעזרת זרם חילופין של 50 Hz.
החל משנת 1948 נמנה אריה עם סגל ההוראה של המכון הפוליטכני בבוקרשט.
בשנת 1950 התמנה למרצה בכיר, ב-1964 כפרופסור ראש קתדרה בפקולטה לאנרגטיקה, ואחר פרישתו לגמלאות היה פרופסור יועץ בפקולטה.
ב-1966 סיים תואר דוקטור עם התזה "השפעת מסילות הברזל החשמליות על מערכת האספקה האנרגטית שלהן" תחת הדרכתו של הפרופסור קונסטנטין דינקולסקו, מייסד האסכולה הרומנית לתחנות כוח.
יחד עם מרטין ברקוביץ', אריה כתב ספרי לימוד חשובים בתחום הולכת אנרגיה חשמלית ואספקתה, כמו כן עסק בחישוב המכני והחשמלי של קווי החשמל העיליים והתת-קרקעיים.
הוא פיתח שורה של משפטים כלליים עם יישום בחישוב הקצרים ברשתות החשמל.
אריה היה חבר במועצה הטכנית של RENEL (החברה האוטונומית לחשמל), שהפכה מאוחר יותר לחברה הלאומית לחשמל של רומניה, "CONEL".
הוא כיהן כיושב ראש הקרן קונסטנטין דינקולסקו, שאותה ייסד.
אריה היה נשוי החל משנת 1943 עם המדענית לעתיד, אקתרינה אריה (1923–1975) להם נולדה בת, מהנדסת בתחום המעגלים האלקטרוניים.
פרס קונסטנטין בודיאנו של האקדמיה הרומנית
1963, 1982 – עם מרטין ברקוביץ' – Rețele electrice - Calculul mecanic (1963, 1982) – (רשתות חשמל - החישוב המכני) ספר לימוד מקיף
1974 עם מרטין ברקוביץ' וא.
Poluarea cu armonici a sistemului electroenergetic în regim simetric 1994 – (הזיהום על ידי זרמים הרמוניים של המערכת האלקטרואנרגטית במשטר סימטרי) – זכה בפרס ע"ש קונסטנטין דינקולסקו
אריה אסייתי או אריה הודי (שם מדעי: Panthera leo persica) הוא תת-מין של אריה.
כיום תת-מין זה מצוי רק בגוג'ראט שבהודו, אך בעבר תפוצתו הייתה רחבה מאוד, החל מאירופה במערב , דרך המזרח התיכון ועד הודו שהייתה הגבול המזרחי של אזור תפוצתו.
האריה האסייתי חי לרוב 16–18 שנים.
מבחינה גנטית האריה האסייתי קרוב לאריה סנגלי ולאריה קונגו.
מספר האריות האסייאתים החיים בטבע משוער בכ-523 פרטים החיים בפארק הלאומי יער גיר במדינת גוג'ראט ועוד פרטים בפארק פאלפור-קונו במדינת מאדהיה פרדש שבהודו.
ביער גיר ניזון האריה האסייתי מהפרסתנים הגדולים בשמורה כגון: האייל הנקוד, אייל הסמבר, חזיר הבר ועוד מספר מיני אנטילופות.
בשמורת הטבע יער גיר האריות האסייתים הם טורפי העל וחסרי אויבים טבעיים (הטיגריסים נעלמו משמורה זו).
רוב מוחלט של אוכלוסיית האריות האסייאתים חיה על שטח של כ-.
שמורת הטבע יער גיר קרובה לאזורים המיושבים בידי האדם, עובדה זו גורמת לעימותים רבים בין האדם לאריה.
ארץ ישראל מהווה חלק מאזור תפוצת האריה האסייתי ההיסטורי.
תחת הכיבוש הצלבני התדלדלה אוכלוסייתם עקב ציד, הציד התרחש בזמן המאה ה-12 וה-13 אבל העדות האחרונה היא מהמאה ה-16. בישראל נמצאו עדויות לאוכלוסייה גדולה של אריות שחיה באזור אשקלון.
בארץ ישראל ניזון האריה מפרסתנים גדולים כגון: הראם הערבי, צבי מצוי, הפרא הסורי, ערוד ועוד.
האריה בארץ ישראל היה נפוץ בכל הארץ.
באופן חזותי ישנם הבדלים מינוריים בין תת-המינים השונים שמסתכמים לרוב בצבע הפרווה, אורכה והשייכות הגנטית.
משקלם של זכרי האריות האסייתים הוא כ-150–250 ק"ג ואילו משקל הנקבות הוא כ-120–182 ק"ג.
אורך הגוף של האריה הזכר הוא כ-1.7–2.5 מטרים ואילו אורך גופן של הנקבות הוא כ-1.4–1.75 מטר.
צבע פרוות האריה האסייתי היא כהה באופן יחסי לתת-המינים האפריקאים.
הבגרות המינית של הזכרים מאוחרת משל הנקבות והיא בגיל 5 שנים ושל הנקבות בגיל 4 שנים.
תקופת הרבייה לא עונתית והיא נמשכת כל השנה.
ההריון נמשך בין 100 ל-119 ימים ומספר הוורדים שנולדים בשגר נע בין אחד לשישה.
תקופת ההינקות היא כ-18–26 חודשים.
אפשר להבחין בין האריה האסיתי לאריה האפריקני לפי אורך רעמת הבטן של הזכר, לאסייתי יש רעמת בטן שחורה וארוכה יותר ולאפריקני יש רעמת בטן חומה וקצרה.
אוכלוסיית האריות האסייתים היא אחת ההצלחות של שימור תת-מינים בסכנת הכחדה ודאית, אוכלוסייה זו גדלה מאוד ברבות השנים.
בשנת 1907 נאמד מספר האריות האסייתים הפראיים בכ-13 פרטים ובשנת 2010 האוכלוסייה נאמדה בכ-411 פרטים ומאז מספר האריות עולה בהתמדה, ובספירה שנערכה במאי 2015 באזור הפארק הלאומי יער גיר במדינת גוג'ראט אוכלוסיית האריות מוערכת ב-523 פריטים, הכולל: 109 זכרים בוגרים, 201 נקבות בוגרות ו-213 גורים.
למרות זאת עקב רביית שארים בין האריות ישנה קרבה גנטית גדולה מאוד שמסכנת את האוכלוסייה ששרדה.
כדי למנוע את הכחדת האוכלוסייה ששרדה ביער גיר העתיקו מספר פרטים לשמורה נוספת במרכז הודו.
בארגון גני החיות האירופאים הרבעת האריות האסייתים היא אחד מפרויקטים רבים ומוצלחים שדוגל בהם הארגון.
הכחדת האריה האסייתי מרחבי אסיה
ארמניה - סביבות שנת 300 לספירה
ארץ ישראל - המאה ה-16
מרכז הודו (חלק מהודו הבריטית) - האריה האחרון נורה ב-1860
טורקיה - סוף המאה ה-19
ארצות נוספות מהן נכחד האריה האסייתי: אפגניסטן, ירדן, כווית, לבנון, פקיסטן, גאורגיה, רוסיה (הקווקז הרוסי), קטר, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, תימן, מצרים (סיני).
האריה האסייתי נכחד מרחבי אסיה בגלל צייד מוגבר, בירוא יערות ואובדן בתי גידול אחרים (בעיקר ערבות).
אריה לוֹבָה אליאב (21 בנובמבר 1921 – 30 במאי 2010) היה פעיל עלייה, התיישבות ושלום, חבר הכנסת, סופר והוגה דעות, חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשמ"ח (1988).
נולד בשנת 1921 בשם אריה ליפשיץ במוסקבה, השני משלושת ילדיהם של מתילדה לבית פרנס ויוסף ליפשיץ, וניתן לו שם החיבה לובה.
אבי סב-סבתו היה הרב ברוך מרדכי אטינגר, רבה של העיר בוברויסק, מגדולי חסידי חב"ד.
אליאב עלה לארץ ישראל בשנת 1924, ולמד בבית-הספר "הלפרין" בתל אביב, בגימנסיה הרצליה.
בעקבות השתתפותו בתחרות חיבורים נקשר קשר מיוחד בין אריה ליפשיץ הילד ובין ביאליק בשנות חייו האחרונות (1932–1934), וביאליק ורעייתו מניה העריריים אמצוהו כמעין בן.
באוניברסיטה העברית בירושלים למד היסטוריה כללית וסוציולוגיה.
בשנת 1936 הצטרף כנער לארגון "ההגנה".
בהגיעו לגיל 18 עברת את שמו לאליאב, והסביר זאת: "'אליאב' פירושו אבי הוא אליעזר ליפשיץ יוסף".
במלחמת העולם השנייה התנדב ליחידת תותחני החוף של הצבא הבריטי, ושירת בו בשנים 1941–1945. לאחר תום המלחמה גויס לשירות הידיעות של ההגנה (ש"י), ואחר כך למוסד לעלייה ב', שעסק בהעפלה.
בשנים 1946–1948 שימש כעוזרו של שאול אביגור, ראש המוסד לעלייה ב', ועסק בשליחותו בתחומים שונים הקשורים להכנת ניצולים ופליטים יהודיים להעפלה לארץ ישראל.
בדצמבר 1946 ובינואר ופברואר 1947 פיקד על מסע העפלה ארוך בן 5,000 ק"מ באוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" תחת דגל הונדורס, ושם הכיר את רעייתו לעתיד טניה.
במלחמת העצמאות היה מלווה-שיירות בחזית ירושלים, גויס לחיל הים ומונה לראש כוח האדם בחיל (לימים - מספן כוח אדם).
הוא השתחרר ב-1949 בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לאלוף).
לאחר שחרורו היה עוזרו של לוי אשכול, שכיהן באותה תקופה כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
ב-1954, עם שובו מלימודיו באנגליה, התנדב לקלוט בארץ את העולים בני קהילת יהודי קוצ'ין וישב במושב נבטים, שם שימש קולט ומדריך של קבוצת העולים שהתיישבה במקום.
בשנים 1955–1957 עמד בראש צוות ההקמה של חבל לכיש, קלט ויישב עשרות אלפי עולים.
בימי מבצע קדש, גויס לעמוד בראש פעולת חילוץ יהודי פורט סעיד והצלתם, במסגרת פעולה זו, שכונתה מבצע תושייה, הצטרפו אליאב, אברהם דר וחייל נוסף לכוח הנחיתה הצרפתי, כשהם לובשים מדים צרפתיים.
הם שכנעו 67 מיהודי פורט סעיד לעזוב את מצרים באמצעות שתי ספינות ישראליות שהתקרבו לנמל, ולעלות לישראל.
ב-1961 עמד בראש צוות ההקמה של העיירה ערד.
בין שני תפקידים אלה שימש בשנים 1958–1960 כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה, תואר שהיה כיסוי לכך שהיה נציג "המוסד לעלייה".
בתפקיד זה פעל ברחבי ברית המועצות הקומוניסטית.
ב־1963 עמד בראש צוות ישראלי מטעם תה"ל לשיקום חבל קאזווין באיראן לאחר שהתרחשה שם רעידת אדמה חמורה, שמוטטה גם את מערכת המים הקדומה.
ב-1964 התבקש לצאת למרוקו ולייעץ למלך חסן השני בתחום הפיתוח האזורי בדרום המדינה.
הוא החל את מסעו בעיר אגאדיר, שהוכתה ברעש אדמה חמור ודן עם מושל המחוז וראש העיר על בעיות שיקומה לאור ניסיונו בחבל קאזווין.
משם המשיך לאזורים שבהם נדרש פיתוח נמרץ.
הוא סייר בעשרות ערים וכפרים ונפגש עם מושלי המחוזות, ההנהגות המקומיות, המומחים המקומיים ועובדי רשויות הפיתוח.
פרקי הדו"ח כללו בעיקר את תחומי התשתית והמים, התחבורה והקרקעות.
נוסף על כך חזון פיתוחה של תיירות המדבר במרוקו.
את הדו"ח המלא הגיש למלך בפגישת סיכום בארמונו.
כעבור שנים, ב-1972, עמד בראש משלחת למנגואה, ניקרגואה, שגם בה אירע רעש אדמה קטלני.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י ומפלגת העבודה בשנים 1965–1975. בין השנים 1966–1967 שימש סגן שר (לתיעוש אזורי הפיתוח) במשרד המסחר והתעשייה.
בקיץ 1966 התבקש על-ידי ראש הממשלה לוי אשכול לצאת לכורדיסטן בראש משלחת ישראלית חשאית ובה גם בית חולים שדה על מלוא ציודו.
הוא נשלח להיפגש עם מנהיג כורדיסטן העיראקית הנאבקת על עצמאותה, מולא מוסטפא בארזאני, לפי הצעתו של מאיר עמית, ראש אמ"ן וראש המוסד כאחד.
לבקשת אשכול ועמית נשלח למשימות עלומות גם למלזיה, סינגפור ולמדינות נוספות.
ביוני 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, פנה לראש הממשלה לוי אשכול וציין בפניו שהעתיד ייקבע במידה רבה בערים ובמחנות הפליטים הפלסטיניים ומשום שהוא אינו מכיר את הנושא, ביקש להתפטר, כדי ללכת ללמוד אותו.
לאחר התפטרותו, סייר במשך כחצי שנה במחנות הפליטים ונפגש עם מנהיגים פלסטיניים.
במהלך תקופה זאת, עדכן את אשכול בממצאיו והתרשמויותיו.
בסיום התקופה, בתחילת 1968, נפגש עם אשכול והציע לנסות לנצל את ההלם בו מצויים הפלסטיניים, כדי לקדם איתם משא ומתן לפתרון בעיית הפליטים.
כאחרים תמך אליאב בעידוד הגירה מרצועת עזה, אבל קבע בתוקף שאסור להניח שההגירה תפתור את הבעיה הדמוגרפית.
הוא ראה בסוכנות הסעד והתעסוקה לפליטים (אונר"א, UNRWA) "גוף סרטני", שינציח את בעיית הפליטים במקום לפתור אותה.
לכן יש להכין תוכנית מקיפה.
הוא גם ביקש לעמוד בראש רשות ארצית לפתרון בעיית הפליטים.
אשכול התנגד ליוזמה ופטר את אליאב באמירה "שיברחו כולם...לארצות ערב".
טענתו של אליאב ש"הם לא יברחו לשום מקום ואף אחד לא יקבל אותם שם...
היום אפילו אי־אפשר לומר שיברחו.
כבר אין להם לאן לברוח" - נשארה ללא תשובה.
אליאב פנה למזכירת המפלגה, גולדה מאיר, אך זו אמרה לו ש"עניי עירך קודמים".
בנסיבות אלה שב לפוליטיקה ובין השנים 1968–1969 שימש כסגן שר במשרד הקליטה.
בינואר 1970 נבחר להיות מזכ"ל מפלגת העבודה.
שבועיים לאחר בחירתו התפרסם בשבועון טיים מגזין ריאיון איתו שכלל ציטוטים שביטאו את עמדתו כלפי הסכסוך הישראלי-ערבי.
גולדה מאיר, שהפכה בינתיים לראש הממשלה, ביקשה ממנו להכחיש את דבריו, אך הוא נשאר איתן בעמדתו הברורה נגד הקמת התנחלויות בשטחים שנכבשו וכך נוצר קרע עמוק בינו לבין גולדה מאיר ובכירים אחרים בהנהגת מפלגת העבודה.
נתן אלתרמן יצא נגדו בלשון חריפה ללא תקדים, כינה הרצאה שאליאב נשא "שטחית ודוחה" והאשים אותו ב"יצירת עם ערבי פלשתינאי ובאחריות לחורבן הציונות".
שהרי, לדבריו, "מאותו רגע נעשית הציונות כולה עניין של גזילת מולדת מידו של עם קיים (ובכך)...
אנו מערערים יסודה ההיסטורי, האנושי של הציונות ומיישבים אותה על כידונינו בלבד".
בקיץ 1970, לאחר כישלון שליחות השלום של נחום גולדמן לגמאל עבד אל נאצר, הועברה באמצעות הסופר פעיל-השלום מארק האלטר והקולונל אחמד חמרוש, מקורבו של נאצר, פנייה בשמו לאליאב, והוא הוזמן למצרים לדון על הסדר בין ישראל למצרים.
אליאב קיבל את אישורה של מאיר ואת הסכמתם של משה דיין וישראל גלילי.
הפגישה נקבעה ל-7–8 באוגוסט (מועד ההסכם על הפסקת מלחמת ההתשה), אך מועד הפגישה נדחה שוב ושוב, גם בשל אירועי ספטמבר השחור ומחלת הלב של נאצר, ובסופו של דבר לא יצאה לפועל בשל מותו של הנשיא המצרי בסוף ספטמבר 1970.
באפריל 1971 הודיע אליאב שלא יתמודד על קדנציה נוספת בתפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה.
לאחר פרישתו מתפקיד המזכ"ל הקדיש את רוב זמנו לכתיבת "ארץ הצבי" (יצא לאור במאי 1972), שבו פרס את חזונו לעתיד ארץ ישראל.
הספר עורר עניין רב וויכוח פוליטי, בעיקר על הפרקים המדיניים שבו.
המשל מספר על ספינת תענוגות, שמלחיה כבולים לשרשראות וחותרים ללא הרף, נוסעיה "מדושני עונג ומפוטמים" ועל גשר הפיקוד ניצבים קברניטיה "שיכורים מיין תהילתם" ו"בוטחים בעצמם ובמעמדם".
רק שחף אחד המעופף מעל ראשיהם מנסה להזהיר אותם מפני השרטון שנמצא במסלול הספינה - לשווא.
הוא ביקש לפרסמו בגיליון ראש השנה תשל"ד של "דבר", אך חנה זמר, עורכת העיתון, התנגדה תחילה לפרסם אותו, בטענה שהביקורת על מנהיגי "העבודה" והמדינה שקופה, וכי אליאב התנגש זה עתה חזיתית עם אותה הנהגה - בדיון על מסמך גלילי.
לבסוף הוסכם לפרסם את משל השחף בגיליון החג של שמחת תורה.
מלחמת יום כיפור, שפרצה כעבור שלושה שבועות (ב-6 באוקטובר 1973), דחתה את מועד הפרסום עוד בכמה שבועות, עם פרסום העובדה שהמשל נכתב לפני המלחמה.
בעקבות מלחמת יום כיפור התחזק אליאב בדעתו כי מדינת ישראל לא תוכל להחזיק לאורך זמן בשטחים ובתושביהם.
ב-1974 יצא עם שלושה חברי כנסת נוספים מהקואליציה ומהאופוזיציה, שלום לוין, שניאור זלמן אברמוב ובנימין הלוי, ב"מנשר הארבעה", שקרא לנכונות לפשרה טריטוריאלית "מתוך עמדת כוח" למען הסדר שלום.
המנשר עורר סערה בליכוד בשל תוכנו וזהות כותביו, ועקב כך פרש הלוי ממפלגת "חרות" (וסיעת גח"ל שבראש הליכוד).
באפריל 1975 פרש אליאב ממפלגת העבודה והקים סיעת יחיד בכנסת.
ביוני באותה השנה הצטרף למפלגת רצ בהקמת יעד, ולאחר מספר חודשים פרש ממנה יחד עם חברת הכנסת מרשה פרידמן והקים את הסיעה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנים 1976–1977 קיים באירופה סדרת פגישות עם נציגי אש"ף וביניהם עיסאם סרטאווי.
בבחירות לכנסת התשיעית התמודד במסגרת מפלגת של"י, שזכתה בשני מנדטים.
בינואר 1979 פרש מהכנסת ופינה לפי הסכם את מקומו לחבר סיעתו אורי אבנרי.
הוא נטל פסק זמן מפעילותו הציבורית והפוליטית ויצא לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
שם שימש בשנים 1979 - 1980 עמית מחקר במרכז לעניינים בינלאומיים ואחר-כך כפרופסור אורח בבית הספר ע"ש קנדי באוניברסיטה.
שם הרצה בסמינר "האופציות הפתוחות בפני ישראל".
במסגרת זאת הציג את חזון השלום שלו משני עברי הירדן, פדרציה שאותה כינה "יִש-פַל-אוּר" - ישראל-פלסטין-אורדון (ירדן).
הוא הציג תוכנית כלכלית (תעשייתית, מדעית, תחבורתית), דמוגרפית, תשתיתית ומדינית-גאופוליטית במסגרת הסכם שלום משולש בין שלוש המדינות.
בבחירות לכנסת האחת-עשרה (1984), לאחר שנכשלו המגעים לשלבו חזרה במפלגת העבודה, התמודד ברשימה עצמאית אישית - "לובה אליאב לכנסת".
הוא קיבל כ-15,000 קולות ולא הצליח לעבור את אחוז החסימה ולחזור לכנסת.
ב-1987 שב למפלגת העבודה, נבחר במרכז המפלגה בבחירות חשאיות במקום השני ברשימת הפאנל של המועמדים לכנסת, ונבחר מטעמה לכנסת ה-12 (1988–1992).
התנגד להצטרפות העבודה לממשלת אחדות לאומית בראשות יצחק שמיר והודיע שלא יציג את מועמדותו לתפקיד שר.
במהלך שנות ה-80 עסק בהוראה בבתי ספר, בבתי-כלא ובמכללות.
בין היתר לימד מבוגרים באור עקיבא, היה מורה מתנדב בקריית שמונה, בשדרות ובמעלות ושימש כסניטר מתנדב בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
במקביל, בשנים 1984–1985 קיים מגעים עם ארגוני טרור פלסטיניים, שהחזיקו חיילים שבויים, והיה דמות מפתח בהשלמת עסקת ג'יבריל בה שוחררו מחבלים פלסטינים תמורת חיילים ישראליים.
ב-1986 הקים (בסיוע אורי גורדון והסוכנות היהודית) את הקהילייה החינוכית ניצנה שבחולות חלוצה בנגב, על גבול ישראל-מצרים, בה משתתפים בני הנוער במערכת ייחודית של למידה על מורשת הנגב ועתידו ושל הקניית ערכים דמוקרטיים.
ב-1993 התמודד במפלגת העבודה על מועמדות המפלגה למשרת נשיא מדינת ישראל בבחירות במרכז המפלגה, אך הפסיד לעזר ויצמן.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-118 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת, אך אחרי הבחירות לא חידש את חברותו במפלגת העבודה.
בשנים 1996–1997 הוזמן אליאב כפרופסור אורח ללמד ב"טריניטי קולג'" (בהרטפורד, קונטיקט).
המוסד העניק החל ב-1999 פרסים לסטודנטים מצטיינים מ"קרן על שם טניה ואריה אליאב".
לקראת סוף חייו עדיין עסק בפעילות חינוכית במרכזי חינוך של ילדים של מהגרי עבודה ופליטים.
בשנה האחרונה לחייו התערערה בריאותו של אליאב והוא נפטר בשנת 2010 בבית החולים איכילוב בתל אביב, בגיל 88, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
במעבר על-פני הארון ובמסע הלווייה השתתפו אלפים רבים ובהם נשיא המדינה שמעון פרס ויושב ראש הכנסת ראובן ריבלין.
בישיבת אזכרה במליאת הכנסת אמרה יושבת ראש האופוזיציה, ציפי לבני, כי "לובה חסר בעיקר בשל מה שהיה בחייו, בשל מה שסימל.
ונדמה שבעיקר היום יש תחושה עמוקה וקשה כמה הוא לא רק חסר, אלא כמה צריך גם בבית הזה אנשים כמוהו.
אנחנו בני דורות אחרים ואנשים כמוהו הם אותם אנשים ישרי דרך, מלאי אמונה, שמוכנים לעמוד על אמונתם גם במחיר פוליטי כזה או אחר, גם במחיר של הליכה למדבר ממש, כפי שעשה.
והכל מתוך אמונה עמוקה שזה מה שנכון לא לו עצמו, אלא לבני עמו".
אחותו לאה נישאה לתעשיין ישראל סחרוב.
בשנת 1979 הוענק לאליאב פרס ברונו קרייסקי.
בשנת 1987 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1988 זכה בפרס ישראל על תרומה לחברה.
בשנת 1995 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ב-1998 קיבל את אות הנשיא למתנדב כ"הערכה למי שמצוי למעלה מיובל שנים בלב העשייה החלוצית".
אליאב זכה באות אביר איכות השלטון בקטגוריית "מפעל חיים" בשנת 2000. ב-2003 זכה בפרס בן-גוריון על מפעל חייו בקליטת עלייה וביישוב הנגב על פי חזון בן-גוריון.
אליאב נמנה עם מדליקי משואת יום העצמאות ב-2005. ב-2007 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע.
ב-2009 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ובכך היה למי שקיבל את התואר הזה מטעם כל האוניברסיטאות בישראל.
ניצנה, שאותה ייסד, נושאת את שמו - הקהילייה החינוכית-התיישבותית על שם אריה (לובה) אליאב.
על שמו נקרא גם היישוב אליאב בחבל לכיש, שאבן הפינה להקמתו הונחה בידי חברי היישוב ביום פטירתו של אליאב.
כמו כן, נקראים על שמו "פארק לובה אליאב" ליד הכניסה הצפונית של קרית-גת, בירת חבל לכיש, ובתי הספר היסודיים בלכיש ובראשון לציון.
מכינת בינה, מכינה קדם-צבאית בישיבה החילונית בדרום תל אביב נקראת אף היא על שמו.
בחבל ניצנה נקרא על שם לובה אליאב גם מעבר ניצנה על גבול ישראל-מצרים בקרבת הקהיליה החינוכית ניצנה.
בתל אביב נמצאת "דרך אריה לובה אליאב", הדרך התת-קרקעית מתחת למתחם שרונה, לאזור הקריה, תחנת הרכבת השלום ומגדלי עזריאלי.
גם בחיפה, ליד קריית הטכניון, ובאשדוד נקראו על שמו רחובות, ובלוד - כיכר בשכונת גני אביב.
אליאב פרסם 17 ספרים, אחדים מהם וכן חלקים מספרים נוספים תורגמו לאנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, הולנדית, איטלקית, שוודית, רוסית וערבית.
ספרו החשוב ביותר הוא "ארץ הצבי" שפורסם בשנת 1972, ובו הוא פורס את מכלול רעיונותיו על השלום עם הערבים ועל החברה הישראלית.
הספר במלואו ופרקים ממנו תורגמו לשפות אחדות, והוא יצא במהלך השנים בתשע מהדורות בעברית.
בין הפטיש והמגל - ניסיון אישי בקרב יהודי ברית המועצות (תחת שם העט בן-עמי), עם עובד, 1965. זיכה אותו בפרס אוסישקין
הספינה אולואה - סיפורו של ארטור (אוטוביוגרפיה), 1967
יעדים חדשים לישראל (חוברת), 1969
ארץ הצבי - הערכת מצב, עם עובד, 1972
סולם ישראל - חלום ושברו, 1976
טבעות עדות (אוטוביוגרפיה), הוצאת עם עובד, 1983
טבעות שחר (אוטוביוגרפיה), עם עובד, 1984
לב חדש ורוח חדשה, עם עובד, 1986
שלום, 2005 (מהדורה מעודכנת, עם דני קרוון, הוצאת דניאלה די-נור/עם עובד)
תאומי צביה, עם עובד, 2005
משני עברי המעברה, 2006 (יחד עם יוסי אלפי)
בדרך המחתרת מארץ ישראל לאיטליה, 'מערכות ים כ"ז' ינואר 1956, עמ' 30–41
בדרך המחתרת מארץ ישראל לאיטליה, המשך, 'מערכות ים כ"ח' מרץ 1956, עמ' 23–29
אריה ארוך (ניסלביץ) (1908, חרקוב, רוסיה – 15 באוקטובר 1974, ירושלים) היה צייר ודיפלומט ישראלי יליד חרקוב שבאימפריה הרוסית (כיום בשטחה של אוקראינה).
חתן פרס ישראל לציור לשנת תשל"א (1971).
יצירתו של ארוך שילבה השפעות הפופ ארט והאמנות המופשטת עם תכנים מן הביוגרפיה שלו.
בנוסף, הצביעו רבים מחוקרי תולדות האמנות הישראלית על יחסו החלוצי של ארוך לנושאים מן המסורת היהודית המופיעים ביצירתו.
סגנון הציור שלו שכלל שרבוט ורישום חופשי, השפיע על שורה של אמנים כגון רפי לביא, אביבה אורי ואחרים.
שרה ברייטברג-סמל הציעה את יצירתו של ארוך, במאמרה "אגריפס נגד נמרוד" (1988), כמודל עבור עיצוב תפיסת ישראליות חדשה באמנות, והציעה את ציורו "רחוב אגריפס" כמייצג של הלאומיות העברית.
כדיפלומט כיהן כשגריר ישראל בברזיל ובשוודיה.
אריה ארוך נולד בנובמבר שנת 1908 בחרקוב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשם ליובה ניסלביץ, הצעיר בשלושת ילדיהם של רבקה-שולמית וחיים ניסלביץ.
בזמן לידתו הייתה חרקוב מחוץ לשטחו של תחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
אביו היה סוחר אמיד ופעיל פוליטית בחוגי הציונות ברוסיה.
בין השאר היה האב שותף בהקמת גימנסיית "תרבות" ברוסיה.
בבית הוריו קיבל אריה חינוך חילוני שכלל שיעורי נגינה וחשיפה לספרות ולשירה.
בראיון מאוחר ציין ארוך כי כבר בגיל 6 נהג לצייר דמויות של באי הבית בפחם.
בנוסף, נחשף ניסלביץ לתערוכות במוזיאון בחרקוב.
בין התערוכות במוזיאון ידועה תערוכה של מאנה כץ.
בשנת 1924 עלה ניסלביץ לארץ ישראל עם הוריו ועם אחותו, בעוד אחיו הבכור נשאר ברוסיה.
בין השנים 1924-1926 למד אמנות ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות".
בין חבריו למחזור הלימודים היו אביגדור סטימצקי, משה קסטל, ציונה תג'ר, יחזקאל שטרייכמן ואחרים.
עם מוריו נמנו הצייר שמואל בן-דוד, אמן האמייל אהרן שאול שור ויעקב איזנברג, שבסדנתו ייצר ניסלביץ אריחי קרמיקה מעוטרים, בין היתר לשלטים.
בנוסף, נרקמה ידידות בינו לבין הצייר חיים גליקסברג, שלימד אותו את מלאכת הציור בצבעי שמן.
בשנת 1926 למד ניסלביץ במגמה הריאלית של גימנסיה הרצליה בתל אביב, שם, נולד הכינוי "ארוך", שהוצמד לו בשל גובהו.
למד אמנות בסטודיו של יצחק פרנקל בה הושפע מהאמנות המודרנית הצרפתית.
כינוי זה אומץ בסופו של דבר על ידי ניסלביץ' כשם משפחה.
בשנים 1929-1930 למד ארוך ארכיטקטורה בטכניון במשך כשנה וחצי.
בשנת 1932 למד תקופה קצרה ב"סטודיה" ללימוד ציור שפתח הצייר יוסף זריצקי.
בנוסף, הוא התקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים, ובמסגרתה השתתף בתערוכה הכללית של האגודה.
במות אביו, בשנת 1932, עיצב ארוך מצבה בבית הקברות טרומפלדור ועליה קטע משיר מאת דוד שמעוני, מורהו של ארוך בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1934 נפטרה גם אמו של ארוך.
בשנת 1934 נסע ארוך לפריז.
בין היתר השתתף ארוך בכמה שיעורים שהעביר הצייר הקוביסט פרנן לז'ה.
בציור "תפנים עם כיסא" (1935), שצויר בתקופת שהותו של ארוך בפריז, מתואר פנים חדר כחול העשוי במשיכות מכחול מהירות, ובמרכזו כיסא אדום ועליו פרטי לבוש שונים.
סגנון ציור זה, האופייני לעבודתו של ארוך בשנים אלו, ממחיש את האקספרסיוניזם המתון שאימץ ארוך בהשפעת אמני "אסכולת פריז" כגון חיים סוטין, מארק שאגאל ומאנה כץ.
גם בציור "דיוקן" משנות השלושים משתמש ארוך במשיכות מכחול אקספרסיביות כדי לעצב דיוקן מלנכולי זה.
שלא כאמנים אחרים, אופן הציור של ארוך איננו חורג מגבולות הייצוג האמנותי, ומשיכות המכחול האקספרסיביות שלו אינן הופכות לתיאור בעל יסודות מופשטים.
עם שובו לארץ ישראל, בשנת 1936, עבד ארוך למחייתו כמודד קרקעות.
הוא נשא לאישה את אלן אלבק (אלראי), שפגש באונייה בדרכו מפריז.
נישואים אלו החזיקו מעמד זמן קצר בלבד.
מבחינה אמנותית המשיך ארוך לפעול בהשפעת אסכולת פריז.
הוא השתתף בתערוכה קבוצתית במוזיאון תל אביב ועיצב תפאורה למחזה "המעגל הלבן" (1936), אגדה יפנית בעיבוד פרידריך לובה בתיאטרון "האהל", ולמחזה "שומרים" (1937) מאת עבר הדני בתיאטרון "הבימה".
בין השנים 1938-1939 שהה ארוך באמסטרדם.
את השפעתם של ציורי וינסנט ואן גוך ניתן למצוא בציורי פרחים כגון "דומם, אגרטל ופרחים" (1938), בהם בולטות משיכות המכחול הנמרצות והנושא האופייני לוואן גוך.
בעבודה "מבעד לחלון" (1938), לדוגמה, תיאר ארוך נוף הולנדי עירוני הנשקף מבעד לחלון.
בעבודה זו ובאחרות מן התקופה השתמש ארוך בהדגשה של קווי האורך והרוחב שבתיאור כדי לחלק את הקומפוזיציה בצורה כמעט גאומטרית ושטוחה.
ב-21 בינואר 1939 נפתחה בגלריה "סנטה לאנדוור" באמסטרדם תערוכת יחיד לארוך.
התערוכה זכתה לסיקור בעיתונות המקומית, וצוינה בו ההשפעה הפריזאית על ארוך.
בשנת 1939 חזר ארוך לתל אביב והציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ, ובה מבחר מן העבודות שיצר באמסטרדם.
יצירותיו משנות הארבעים המשיכו את סגנון הציור שגיבש בהולנד, והן מתאפיינות בנטייה לקומפוזיציות הנשענות על חלוקה גאומטרית ברורה.
בשנים אלו הרבה ארוך ליצור תיאורי נוף.
בתחילת העשור יצר ארוך קבוצה של תיאורי נוף בזכרון יעקב ובחיפה, שם שהה לפרקים בין השנים 1942-1946 במסגרת שירותו בצבא הבריטי.
בנוסף, הוא עיצב תלבושות עבור הלהקה הצבאית הארצישראלית הראשונה, שהעלתה תוכנית בין השנים 1942-1943.
במהלך כל המחצית הראשונה של העשור הציג ארוך במגוון של תערוכות קבוצתיות בבניין "הבימה".
כשהשתתף ב"תערוכת השמונה", שהתקיימה בדצמבר 1942 בבניין "הבימה", ציין חיים גמזו את השימוש שלו בצבע, בהשפעתו של ואן גוך, והוא קיבל פרס לאמנים צעירים ע"ש מאיר דיזנגוף מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1943 נישא ארוך בשנית לדבורה קניג.
לאחר שחרורו מן הצבא, בשנת 1946, עבר הזוג להתגורר בדירה ברחוב הירקון 120 בתל אביב, שם הקים ארוך סטודיו קטן בחצר הבית.
בשנת 1947 הציג ארוך במסגרת תערוכת "השבעה" במוזיאון תל אביב.
בתערוכה זו הציג עשר עבודות ובהן ציורים כגון "גברים בטיילת" (1943) ותיאורי נוף אחרים.
אויגן קולב פרסם ביקורת אוהדת על ציוריו של ארוך, ותיאר את מעברו מציור פוסט אימפרסיוניסטי אל הדגשת "הצורות הבנויות" ו"פשטות הצבע".
עבודותיו ממחצית העשור מציגות נטייה לסכמאטיות ולפירוק של הנוף לצורות גאומטריות בסגנון קוביסטי.
הדבר בולט גם בעבודות המוקדמות כגון "האוטובוס האדום" (1944-1946) מסדרת "אוטובוס בהרים".
בשנת 1948 הצטרף ארוך לקבוצת "אופקים חדשים".
אולם משום שבשנה זו נסע לשליחות בבואנוס איירס מטעם הקרן הקיימת לישראל, למעשה לא הציג ארוך את יצירותיו במסגרת הקבוצה עד לשנת 1952. בשנת 1949 הציג ארוך תערוכה בגלריה "ויאו" (Viau) בבואנוס איירס, ובה הוצגו מספר ציורים מחיי יוסף, הדמות המקראית.
בהיותו מנותק מן המאבק של "אופקים חדשים", שקידמה סגנון ציור "מופשט" ו"בינלאומי", אימץ ארוך בשנים אלו סגנון ציור חדש משלו, המשקף את ניסיונו לגיבוש שפה אמנותית חדשה.
בראיון מאוחר תיאר ארוך את המניע לשינוי הסגנוני: "היאוש הביא אותי - זה היה ב-1950 בערך - למסקנה שלא אצליח ליצור את הסיפור.
אז 'שיחררתי' את עצמי מן 'השליחות' הזאת." סגנון ציור זה של ארוך ביטא את הניסיון לבטל את הממד הריאליסטי של התיאור לטובת עניין שכלתני בתיאור במתחים צורניים וגאומטריים.
מבחינה חזותית התבטא הדבר באימוץ סגנון ציור אקספרסיבי המשובץ סממנים רבים של "התיילדות" או "נאיביות" אמנותית, בהשפעת עבודות של אמנים כפאול קליי, ז'ואן מירו ואחרים.
בשנת 1950 הצטרף ארוך למשרד החוץ.
במסגרת תפקידו הוא נשלח לכהן כציר בשגרירות ישראל במוסקבה.
בדצמבר 1951 נולד בנו יונתן ארוך.
במוסקבה הוא חידש את קשריו עם בני משפחתו בברית המועצות.
העבודות שיצר ארוך בתקופת שהותו במוסקבה מפתחות את הגישה ה"ילדותית" לציור שאותה אימץ.
בולטת נטייתו של ארוך להדגשת הממד העיטורי והדקורטיבי בציור.
בעבודה "כנסיית ואסילי הקדוש" (1951), לדוגמה, מתוארת כנסיית וסילי הקדוש כרישום סכמטי צבעוני.
ארוך נטש בעבודה זו את האקספרסיוניזם והקוביזם לטובת דימוי סכמטי המנתק את מבנה הכנסייה מחלל ממשי.
בפברואר 1953, בעקבות ניתוק היחסים בין ברית המועצות לישראל, חזר ארוך לישראל.
בשנת 1954 עבר להתגורר בירושלים, בדירה ברחוב בלפור מס' 1. בנובמבר 1955 הציג ארוך תערוכה בבית הנכות בצלאל בירושלים, ובדצמבר במוזיאון תל אביב לאמנות, ובה כ-28 ציורי שמן.
כמו כן, ציורו "אוטובוס בהרים" (1955) זכה בפרס דיזנגוף בשנה זו ונרכש על ידי מוזיאון תל אביב.
בשנת 1956 השתתף ארוך בתצוגה הישראלית בביאנלה של ונציה לצד ציירים כגון אביגדור סטימצקי, יוסל ברגנר וצבי מאירוביץ, שאצר מרדכי ארדון.
יצירותיו כגון "בית כנסת ודמויות", "משה מסראייבו" או "דיוקן אבי האמן", כולן משנת 1955, מציגות את העניין ההולך וגובר של ארוך בנושאים יהודיים ומשפחתיים בתקופה זו.
בין השנים 1956-1959 כיהן ארוך כשגריר ישראל בברזיל.
בשנת 1959 התמנה ארוך לשגריר ישראל בשוודיה.
השהות בסטוקהולם עוררה בו פרץ יצירתי נרחב.
בשנים 1962-1960 הוא החל ליצור את גוף העבודות המשמעותי שלו, הנפרד מאופי הציור הישראלי של שאר חברי "אופקים חדשים" בכל הקשור לשילוב דימויים בעלי משמעות סמלית חוץ-אמנותית.
אחד מן המניעים לפרץ יצירתי זה היה החשיפה של ארוך לתערוכות האמנות העכשווית של אותה תקופה, שהוצגו במוזיאון העירוני בסטוקהולם בשנים אלו.
בין היתר ראה ארוך בשנת 1962 תערוכה של אמני "פופ ארט" ובהם רוברט ראושנברג וג'אספר ג'ונס.
השימוש של האמנים האמריקאים בחפצי רדי מייד "מטופלים" כחלק מיצירת האמנות, וסגנון הציור המופשט טאשיזם (Tachisme) וה"אנפורמל" (informel) הצרפתי, השתלבו ביצירתו של ארוך כחיבור מעודן שכונה "מופשט קונקרטי".
עבור ארוך ופרשניו משמעו של סגנון זה היה שילוב בין דימוי פיגורטיבי, בעל משמעות סמלית עבור האמן, ועיצובו כהפשטה לכדי צורה עצמאית חדשה.
בין העבודות הידועות מתקופה זו היא סדרת הציורים "צָקְפַר", שארוך החל ליצור בשנת 1961. עבודות אלו מבוססות על דימוי מן הזיכרון של שלט סנדלרים ועליו דימוי של מגף, אותו זכר ארוך מילדותו.
ארוך יצר וריאציות על דימוי זה והגיע למעין צורה מופשטת הנתונה בתוך מסגרת אובאלית.
בראיון מאוחר הסביר ארוך את התפתחות הצורה כבסיס ל"מופשט הקונקרטי": "הצורה שהתפתחה מהמגף הייתה בעיני צורה קונקרטית (בניגוד למופשטת) אשר זכות קיום לה, זכות קיום שרציתי לגלם בחפץ המופשט, באובייקט, כפי שהגדרתיו קודם."
בשנת 1963 שב ארוך מסטוקהולם והתיישב בירושלים.
הוא החל בקשרים עסקיים עם ברטה אורדנג, מנהלת "גלריה רינה" בירושלים, שהציגה תערוכה מעבודותיו בשנה זו.
בשנת 1964 הציג ארוך 34 ציורים במסגרת התצוגה הישראלית לביאנאלה של ונציה, חלקם בטכניקה של צבעי ה"פנדה".
ב-1966 הוצגה ב"גלריה מסדה" בתל אביב תערוכה ובה 23 ציורי פנדה, אותה ארגן רפי לביא.
בעבודות אלו, טען גדעון עפרת, חיבר ארוך "את ההפשטה הלירית הישראלית, זו שיובאה מפריז בידי זריצקי וחבריו, עם זיכרון עממי יהודי; לחבר אופקים חדשים עם ישנים" ואת היהדות עם אוניברסליזם.
בציורים "רחוב אגריפס" (1964) ו"הנציב העליון" (1966), יצר ארוך את השילוב המובהק ביותר בין אופקי מציאות "קונקרטיים" ומקומיים, לבין "פופ ארטיות" בינלאומית.
בציור "רחוב אגריפס", שזכה לפרשנות הרבה ביותר מבין יצירותיו של ארוך, שילב ארוך סמלים הקשורים לתקופת שהותו של ארוך בבצלאל ובירושלים, שהדגישו את עניינו של ארוך בתיאור סממנים דתיים ואזרחיים של סמכות ושלטון.
ב"נציב העליון", הממשיך את העיסוק בסממנים אלו, השתמש ארוך באלמנטים איקונוגרפיים נוספים, המבוססים על תולדות האמנות המערבית ועתידים להופיע גם ביצירתו המאוחרת.
בין דימויים אלו בולטים השילוב בין הצבע האדום והכחול וכפילות של דימויים.
בין השנים 1967-1970 השתתף ארוך בשלל תערוכות קבוצתיות.
ב-1968 אצר יונה פישר תערוכה ובה 48 מעבודותיו של ארוך במוזיאון ישראל.
בנוסף, העניק המוזיאון לארוך את "פרס סנדברג".
ב-1970 עבר ארוך ניתוח להסרת גידול במעי הגס.
ב-1971 הוענק לארוך פרס ישראל לציור.
במהלך שנותיו האחרונות הרבה ארוך בהתייחסויות ארס פואטיות בעבודותיו.
כחלק מגישה זו יצר ארוך וריאציות על דימויים הלקוחים מן הספרות, כגון "שתי קוביות" (1968) או סירה (1968), המצטטים פרטים מספר לימוד של כריסטיאן לודולף ריינהולד, "בעקבות "הנשף בסורן" של דרן" (1967), המתבסס על יצירתו של אנדרה דרן, "שני עצים לזכר המצי"ר" (1973) ועוד.
מוטיב ארס פואטי נוסף הוא דימוי של פרופיל אדם.
בתקופה האחרונה לחייו תכנן ארוך שני פרויקטים מונומנטליים - שטיח קיר עבור בית הלוחם תל אביב ותבליט קיר עשוי מרישום בעזרת צינורות מנוסרים, עבור ספריית האוניברסיטה העברית.
אולם מחלתו הקשה לא אפשרה לו להשלים פרויקטים אלו.
הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1974 בביתו שברחוב בלפור בירושלים לאחר מחלה ממושכת.
במשך שנים רבות נתפשה יצירתו של ארוך כשוליים של ההפשטה הישראלית.
כמו רבים מחברי קבוצת "אופקים חדשים", יצירתו המוקדמת מושפעת מן הפוסט אימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם בנוסח של אסכולת פריז.
על אף שגם ביצירתו עברו הדימויים תהליך של רדוקציה צורנית, הרי שההפשטה, בנוסח שגיבש יוסף זריצקי ב"אופקים חדשים", הייתה רחוקה מן העניין של ארוך במשמעות הדימויים.
ארוך הקפיד בראיונות רבים להדגיש את העניין שלו בפורמליזם, בצורות ובאופן בנייתו של ציור.
אולם, רבות מן הצורות והדימויים המופשטים היו תוצאה של תהליך "הפשטה קונקרטי", בו שמרו הצורות, בעבור ארוך, על משמעותן הסמלית.
טכניקת הציור שארוך פיתח, שכללה שרבוט, חריטה ו"קשקושים", לצד מראה של ציור מופשט שכלתני, השפיעה על שורה של אמנים המזוהים עם "דלות החומר", ובראשם על רפי לביא, אשר ראו בו - לצד אביבה אורי - כמתווה דרך לציור ישראלי חדש.
החל משנות השמונים החלה להופיע פרשנות שונה לעבודתו של ארוך.
במקום להדגיש את הפן הפורמליסטי, החלו מבקרי האמנות לתת דגש לתכנים העולים מיצירתו של ארוך, ובכלל זאת אלמנטים מן המסורת היהודית.
ארוך נתפש כמי שחיבר בין יהדות וישראליות מקומית, לבין אוניברסליזם.
במאמרה "אגריפס נגד נמרוד" (1988), הציגה שרה ברייטברג-סמל את יצירתו של ארוך כמודל עבור עיצוב תפיסת ישראליות חדשה.
במאמר היא תקפה את התפיסה הקאנונית בספרות המחקר של תולדות האמנות הישראלית, אודות "נמרוד" (1939) של יצחק דנציגר, שראתה בו כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית.
"רחוב אגריפס" הוצע על ידיה כאלטרנטיבה ראויה יותר, כזו המצרפת ערכים "יהודיים" עם ערכים ציוניים.
אריה ארוך, על אף שהיה חבר קבוצת "אופקים חדשים", הציע ביצירתו אלטרנטיבה ל"מופשט הלירי".
במקום מופשט אל-צורני, הציע התרכזות בצורות; במקום האובייקטיביות - ביסוס היצירה על כתב-יד אישי; במקום מקצוענות הנתמכת בשיטה - שימוש בטכניקות בלתי-שגרתיות לצורך הולדת צורות; במקום זיקה לאמנות מופשטת צרפתית - ציטוט ושימוש בדימויים המשתייכים לתפיסות אמנות שונות.
כך נולדו בציוריו צורות מציורי ילדים, משימוש בחפצים מצויים, מדימויים עממיים או מסורתיים או כאלה הקשורים לזיכרונות ילדות.
אריה ארוך השפיע על אמנים צעירים יותר בחשיבתו, באופן שילוב הדימויים השונים זה מזה בציוריו, בכמו-סתמיות חסרת הפאתוס שאפיינה את יצירתו, בטכניקות שלו (מחיקות, חריטות, שרבוטים).
אביבה אורי ואחריה רפי לביא נמנו עם האמנים האלה.
1934-35 – אקדמיה קולארוסי, פריז, עם פרנאן לג'ה
1942 – פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב יפו, תל אביב.
1955 – פרס דיזנגוף מטעם מוזיאון תל אביב.
1968 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים.
הנצחה בסדרת בולי דאר על אמנות ישראלית
בתאריך 26 ביולי 2005 דאר ישראל הנפיק סדרה של 3 בולי דאר על "אמנות ישראלית" .
אחד מהבולים האלה הוקדש לציור של אריה ארוך משנת 1964 שכותרו "רחוב אגריפס".
הבול עוצב על ידי האמן אד ואן אויין,
אריה אלדד (נולד ב-1 במאי 1950, י"ד באייר ה'תש"י) הוא רופא כירורג פלסטי, פרופסור לרפואה, סופר, עיתונאי ופוליטיקאי ישראלי.
תת-אלוף בדימוס, בעברו היה קצין רפואה ראשי בצה"ל.
לשעבר חבר הכנסת מטעם סיעות האיחוד הלאומי ועוצמה לישראל.
בנוסף כתב מספר ספרי עיון וסיפורת, וכן כותב באופן קבוע מאמרי פובליציסטיקה ומשדר תוכניות ברדיו 103fm.
אלדד משלב סאטירה בכתיבתו הפובליציסטית, ואף כתב רומן מז'אנר ריגול סאטירי.
אריה אלדד נולד בתל אביב-יפו לישראל אלדד, שהיה אחד ממנהיגי המחתרת העברית הלח"י, ולבתיה ושיץ-אלדד.
אביו היה פילוסוף, איש רוח, משורר, פובליציסט ואינטלקטואל, ואחד האידאולוגים הבולטים של הציונות הרוויזיוניסטית וממנהיגי הלח"י.
האידאולוגיה והחינוך של אביו השפיעו מאוד על אריה, שהמשיך את דרכו הפוליטית והאינטלקטואלית של אביו.
השניים גם כתבו מספר חיבורים ביחד, כשאריה אף ערך ופרסם חלק מכתבי אביו.
בשנות ה־70 היה אלדד בין מגישי תוכנית הרדיו לנוער "חתול בשק" ברשת א' של קול ישראל, שם עבד בין היתר לצידם של השחקנית עליזה רוזן והסופר דויד גרוסמן.
אלדד אף כתב כמה תסכיתים והגיש אותם בקולו.
בין היתר כתב והגיש את התסכית "שכרון סיני" המבוסס על חוויותיו כרופא בחצי-האי סיני בטרם הוחזר חבל-ארץ זה מישראל למצרים, ומתאר את חייהם של הבדואים תושבי חצי-האי, וכן את סדרת התסכיתים "הבית הקטן מאחורי הבית הגדול" "אברבנאל 30" "מערת השד השחור" המתארים את ילדותו בשכונת רחביה ובעמק המצלבה בירושלים.
חבר לאביו בכתיבת מילות השיר "שני אליהו".
למד בגימנסיה רחביה, היה חבר בתנועת הצופים ולמד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ועם סיום לימודיו שירת בחיל הרפואה.
שירת כרופא גדודי וחטיבתי בבקעת הירדן, ובתקופה ההיא גר עם משפחתו במושב חמרה.
תפקידיו הבאים היו קצין הרפואה של מרחב שלמה, מפקד בית חולים שדה מדרום לביירות במלחמת לבנון הראשונה, קצין רפואה אוגדתי בלבנון, קצין רפואה של פיקוד המרכז, מפקד בית חולים שדה של צה"ל בגומא, זאיר, בעת מלחמת האזרחים ברואנדה וסגן קצין רפואה ראשי.
ב-1997 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין רפואה ראשי.
בתקופת כהונתו הוחלט על קידום ניסוי "עומר 2", שעמד במרכז פרשת ניסוי האנתרקס.
במקביל לתפקידיו הצבאיים התמחה בכירורגיה פלסטית בבית החולים שערי צדק במחלקתו של פרופ' נחום בן-חור וביחידת כוויות בלונדון.
לאחר סיום ההתמחות הקים יחידת כוויות בבית החולים הדסה עין כרם.
אלדד נחשב לאחד המומחים הגדולים בישראל ובעולם בתחום הטיפול בכוויות.
בשנת 1998 זכה בפרס אוונס של האגודה האמריקנית לטיפול בכוויות (American Burn Association).
בשנת 2000 השתחרר מצה"ל והוזמן על ידי בית החולים הדסה עין-כרם בירושלים לעמוד בראשות המחלקה לכירורגיה פלסטית והיחידה לטיפול בכוויות בבית החולים.
אלדד מונה לפרופסור לרפואה ושימש מרצה בפקולטה לרפואה ב.
אלדד עזב את פעילותו בבית החולים כאשר נכנס לפעילות פוליטית בכנסת.
בנוסף לפעילות רפואית ופוליטית אלדד הוא גם סופר שחיבר ופרסם מספר ספרי עיון וסיפורת.
אלדד חבר במספר עמותות ציבוריות, שאת חלקן גם ייסד: מייסד ויו"ר האיגוד הישראלי לכוויות, שימש המנהל הרפואי של מאגר העור הלאומי (2000–2010) (אותו הקים יחד עם פרופ' מנחם רון וכסלר בשנת 1987), פעיל באיגודים בינלאומיים למחקר וטיפול בכוויות, חבר העמותה להנצחת חללי לח"י, וחבר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
אריה אלדד הוא איש ימין מסורתי התומך באידאולוגיית ארץ ישראל השלמה.
מאמין בזכותו של העם היהודי להתיישב בכל שטחי ארץ ישראל ומתנגד נחרצות להקמת מדינה פלסטינית ממערב לירדן, מהלך שהוא מגדיר כאסון.
אלדד מציע שיקום של הפליטים הפלסטינים בארצות ערב, והוא מוביל תוכנית מדינית הנקראת: "שתי מדינות לשני עמים משני עברי הירדן" על בסיס הרעיון כי "ירדן היא פלסטין".
בזמן האינתיפאדה השנייה, בפריצתה ובשיאה, היה אלדד רופא בבית החולים הדסה עין-כרם וטיפל בפצועים רבים, בהם בעלי כוויות קשות, שנפגעו כתוצאה מפיגועי התופת הרבים שביצעו מחבלים פלסטיניים בתוך ערי ישראל ובירושלים בפרט.
לדבריו, התנסות זו דחפה אותו להיכנס לפוליטיקה ולהתמודד לכנסת.
את דרכו הפוליטית החל ב-2002 בכתיבת מאמרי פובליציסטיקה ודעות בעיתונים היומיים הנפוצים: ידיעות אחרונות, מעריב, אתר nrg והארץ.
נכון ל-2023 אלדד הוא פובליציסט קבוע במעריב השבוע.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, שנערכו בשנת 2003, פרש אלדד מעבודתו בבית החולים, הצטרף למפלגת "מולדת" ושובץ בה במקום השני, אחרי בנימין אלון.
"מולדת" התמודדה בבחירות במסגרת רשימת האיחוד הלאומי, ואלדד שובץ ברשימה זו במקום השביעי, ונבחר לכנסת.
מונה ליושב ראש ועדת האתיקה, תפקיד ממנו התפטר בשנת 2004.
בשנת 2005 התבטא בחריפות נגד תוכנית ההתנתקות.
בשלב מסוים הוא אף העתיק את מגוריו מכפר אדומים להתנחלות שא-נור שיועדה לפינוי, ויצא לצעדה משא-נור לגוש קטיף, וכן בנה אתר אינטרנט שבו קרא למרי אזרחי לא אלים כנגד תוכנית ההתנתקות.
יזם הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית שתחקור את השחיתות במוסדות השלטון ועל אף התנגדויות של חברי הכנסת בסיעות שונות, הוועדה הוקמה אך פעולתה נקטעה בשל מערכת הבחירות, ומליאת הכנסת נמנעה מלחדש את פעולתה לאחר הבחירות.
בבחירות הפנימיות בתנועת מולדת לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה נבחר למקום השני בתנועה, אחרי היו"ר בני אלון, דבר שהקנה לו את המקום השישי ברשימת האיחוד הלאומי.
אלדד ערער על מקומו הנמוך ברשימה, ולבסוף "הוצלב" עם חבר הכנסת אורי אריאל, כהצעתו, והועלה למקום החמישי ברשימה.
עם איחודן של האיחוד הלאומי והמפד"ל לרשימה אחת, היא האיחוד הלאומי-מפד"ל, מוקם אלדד במקום השמיני ברשימה.
ב-1 בפברואר 2006 הגיע יחד עם אפי איתם, אורי אריאל ובני אלון למאחז עמונה בעת הריסת תשעת הבתים.
אלדד היה אחד מהפצועים באירועים, הוא נפגע בידו הימנית (קרע ברצועות) ואיבד את הכרתו עקב הכאתו על ידי השוטרים במקום.
הוא פונה לבית החולים הדסה הר הצופים ואחרי שהתאושש וידו גובסה תקף בחריפות את המשטרה והאשים את אהוד אולמרט, ראש הממשלה בפועל, בכך שהורה לשוטרים לפעול בשביל לשפוך דם למטרות תעמולת בחירות.
באירוע זה נגרמו לאלדד לטענתו נזקים בידו.
הוא תבע על כך את מדינת ישראל.
באוקטובר 2008 דחה בית משפט השלום בירושלים את תביעתו.
במסגרת הבחירות לכנסת ה-17 לקח חלק במטה ההסברה של האיחוד הלאומי-מפד"ל לצד חבר הכנסת אפי איתם (ציונות דתית) וחבר הכנסת שאול יהלום.
אלדד ואיתם הרבו בפעילות שטח ובייחוד במבצעי "פנים אל פנים" לשכנוע אנשים בביתם להצביע לרשימה.
ביוני 2008 טען אלדד בדיון של השדולה למען רמת הגולן בכנסת כי "מי שעשה מעשה שיש בו כדי להוציא שטח משטחי המדינה מתחום ריבונותה – דינו מיתה או מאסר עולם", וזאת "לפי הגדרה של סעיף 29 ("הבגידה") בחוק העונשין".
בדבריו רמז אלדד לראש הממשלה אהוד אולמרט שהחל לנהל משא ומתן עקיף עם סוריה.
בעקבות תלונתה של חברת הכנסת קולט אביטל לוועדת האתיקה של הכנסת, הוחלט להרחיקו ליום אחד מישיבות מליאת הכנסת וועדותיה.
בכנסת ה-16 הוא עמד בראש ועדת האתיקה של הכנסת, היה חבר בוועדת החוץ והביטחון (מ"מ) ובוועדת העבודה הרווחה והבריאות, ובראש השדולה בכנסת למאבק בשחיתות הציבורית.
בשנת 2007 זכה באות אביר איכות השלטון המוענק על ידי התנועה לאיכות השלטון, ובספטמבר 2008 קיבל את אות אומ"ץ.
ב-4 בנובמבר 2008 הודיע אלדד שירוץ לכנסת ה-18 בראשות מפלגת ימין בשם "התקווה".
ב-9 בדצמבר נבחר לעמוד בראש המפלגה.
ב-28 בדצמבר הצטרפה מפלגת התקווה שבראשותו, ביחד עם תקומה ועם ארץ ישראל שלנו לרשימת האיחוד הלאומי-מולדת – ואלדד הוצב במקום השלישי ברשימה זו.
לקראת הבחירות התעוררה סערה בעקבות כוונת הרשימה לשלוח את ברוך מרזל כמשקיף לאחת מהקלפיות בעיר אום אל-פחם.
תושבים רבים בעיר הודיעו שיתנגדו בכוח לכניסתו, אך מרזל עמד בהחלטתו להיות משקיף בעיר.
בסופו של דבר, בפשרה שנוסחה בבוקר יום הבחירות, נשלח אלדד לעיר כמשקיף.
אלדד נבחר לכנסת ה-18 לאחר שהאיחוד הלאומי זכה ב-4 מנדטים.
בכנסת ה-18 כיהן בוועדת החוץ והביטחון, ועדת העבודה הרווחה והבריאות וועדת האתיקה.
יחד עם ח"כ זאב אלקין כיהן כיו"ר שדולת ארץ ישראל בכנסת, השדולה הגדולה ביותר בכנסת המונה 42 ח"כים ושרים.
שדולה זו הובילה את המאבק הפרלמנטרי להפסקת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון.
לקראת סוף פעילות הכנסת פרשו אלדד ומפלגתו מהאיחוד הלאומי ויחד עם מיכאל בן-ארי (חזית יהודית לאומית, חבר הכנסת הנבחר מטעם ארץ ישראל שלנו) הקימו את עוצמה לישראל במטרה לרוץ ברשימה משותפת בראשות אלדד בבחירות לכנסת התשע עשרה.
עוצמה לישראל הוכרה כסיעה עצמאית ב-19 בנובמבר 2012.
ב-29 בנובמבר 2012, בתגובה לפניית מחמוד עבאס ל להכרה במדינה פלסטינית כמדינה משקיפה באו"ם, שרף אלדד יחד עם ח"כ מיכאל בן-ארי את הדגל הפלסטיני.
עם תום ספירת הקולות בבחירות לכנסת ה-19 שהתקיימו ב-22 בינואר 2013 התברר, כי אלדד לא ימשיך לכהן בה, שכן רשימת "עוצמה לישראל" לא עברה את אחוז החסימה, שעמד על 2% מכלל המצביעים הישראלים.
במהלך כהונתו בכנסת, יזם אלדד את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
תיקון לחוק הביטוח הלאומי השולל קבלת גמלה במקרה שבו הזכות לקבלת הגמלה נוצרה בנסיבות של ביצוע פשע על רקע לאומני
חוק המסדיר את פעילותה ומעמדה של הספרייה הלאומית
חוק המסדיר את הפיקוח על מחקר מחוללי מחלות ביולוגיים (חיידקים, נגיפים וכיוצאים באלה) (יחד עם יובל שטייניץ)
הרחבת תחולתו של חוק התשלומים לפדויי שבי, כך שיחול גם על פעילי מחתרות שנאסרו לפני 1947 (יחד עם חברי כנסת נוספים)
חוק האוסר על יציאה שלא כדין לאיראן
חוק להנצחת זכרו של רחבעם זאבי
תיקון לחוק רישוי עסקים המחייב התקנת מד רעש (מודד דציבלים) במועדונים ובדיסקוטקים (ביחד עם לאה נס)
חוק להעצמת סמכויותיו של נציב תלונות הציבור לחוק ביטוח בריאות ממלכתי
סדרת חוקים להסדרת מקצועות הבריאות
תיקונים בחוק יישום תוכנית ההתנתקות לשיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי הקובע כי מי שתרם איבר בישראל בחייו יהיה פטור מתשלום דמי ביטוח בריאות ממלכתי למשך תקופה שיקבע שר הבריאות באישור שר האוצר
תיקון לפקודת המועצות המקומיות המחייב את המועצות המקומיות לתת שמות לדרכים ולרחובות שבתחומה, ולתת מספרים לבתים
תיקון לפקודת הרופאים הקובע את ידיעת השפה העברית כתנאי לקבלת רישיון לעיסוק ברפואה.
תיקון לפקודת הרוקחים הקובע כי משרד הבריאות יערוך בחינה שתהווה תנאי לקבלת רישיון עיסוק ברוקחות
תיקון לחוק הנוער (טיפול והשגחה) המרחיב את האיסורים על חשיפת פרטיו של קטין (יחד עם זבולון אורלב, אלי אפללו ואורי אריאל)
סדרת חוקים להגנה על חושפי שחיתויות:en במינהל הציבורי
ב-29 ביולי 2012 דווח על הצעתו של אלדד לנסר את מבנה כיפת הסלע שעל הר הבית על-מנת לפנות מקום לבית המקדש השלישי, כפרפרזה סאטירית על החלטתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לנסר את שכונת האולפנה בבית אל.
החל מ-2013 מגיש אלדד תוכנית רדיו יומית בתחנת 103FM (רדיו ללא הפסקה), לצדו של בן כספית.
ב-24 ביוני 2013 נבחר ליו"ר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, עמותת דוקטורים ופרופסורים המזוהים עם הימין הישראלי.
הוא כיהן בתפקיד בשנים 2013–2015 והוחלף על ידי ד"ר רונן שובל.
באפריל 2016 החל לפרסם מאמרי פובליציסטיקה וכן טור שבועי ב"מעריב השבוע", שם גם כותבת בתו, קרני אלדד.
בשנים 2016–2018 הופיע כפאנליסט בתוכנית הסאטירה גב האומה.
ב-2018 התנדב לבצע בדיקות רפואיות לפלסטינים שעונו על ידי הרשות הפלסטינית, במסגרת שיתוף פעולה עם ארגון זכויות אדם כחולבן.
באוגוסט 2019 הודיע שר החינוך רפי פרץ כי הוא ממנה אותו לחבר בוועדת תכנון ותקצוב של המל"ג.
אלדד מתגורר בהתנחלות כפר אדומים שבהרי יהודה.
היה נשוי לאליאורה לבית בן-ציון עד לפטירתה באוגוסט 2025, ולזוג חמישה ילדים, בהם:
קרני אלדד - מוזיקאית, זמרת ופובליציסטית.
שימשה גם כעוזרת פרלמנטרית של חבר הכנסת לשעבר אורי אריאל.
רוני אלדד - משוררת ועורכת.
אוריאל אלדד - ייסד את מכינת מלח הארץ באזור עין גדי ואת עמותת שחר בה בנו משמש ראש העמותה, כשלזכותה רשת מכינות קדם-צבאיות חצי שנתיות הפרוסות ברחבי ישראל.
כ-120 מאמרים מקצועיים בכירורגיה פלסטית – כוויות, רפואה צבאית, בריאות הציבור
"ירושלים אתגר" – ד"ר ישראל וד"ר אריה אלדד (הוצאת כרטא)
"דברים שרואים מכאן", הוצאת דביר מרץ 2016
ערך – יחד עם בתו קרני אלדד – "דם ודמע נגה וזהב" – שיעורים בשירת אורי צבי גרינברג מפי אביו ד"ר ישראל אלדד (הוצאת שוקן)
ערך והוסיף פרקי מבוא וסיכום למהדורה השנייה של JEWISH REVOLUTION מאת ד"ר ישראל אלדד (הוצאת גפן)
"חתול בשק" – סיפורי ילדים, הוצאת תמוז, 1980
"שכרון סיני" – סיפורי ילדים, הוצאת כתר, 1982
"אוגנדה" – רומן מתח פוליטי, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017
"נוהל ויזתא" – רומן ריגול סאטירי, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018.
"העצים והשבבים – הפרק האחרון של לח"י", כנרת זמורה דביר, 2020.
"שלומציון" – פרוזה, הוצאה עצמית.
אריה אבנרי (5 בפברואר 1937 – 19 באפריל 2016) היה עיתונאי, סופר, פובליציסט ואיש ציבור, בתפקידו האחרון שימש יושב ראש תנועת אומ"ץ.
אבנרי נולד ב-1937 בארץ ישראל.
היה בוגר לימודי מדע המדינה וסוציולוגיה, בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, למד פסיכולוגיה של ההמונים באוניברסיטה הפתוחה ובחוג לעיתונאות באוניברסיטת תל אביב.
שירת בצה"ל בין היתר במשטרה הצבאית וככתב צבאי בשבועון "במחנה" ובביטאון חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים שימש חוקר מטעם ענף ההיסטוריה של צה"ל.
כתב בשבועון "רימון", שהוקם במימון השב"כ כדי להתחרות בשבועון "העולם הזה".
במקביל ערך את "זרקור" - תוכנית תחקירים בקול ישראל, והשתתף במשדרי החדשות של גלי צה"ל.
אבנרי היה אחד מחלוצי ערבי הראיונות, עוד בימיה הראשונים של הטלוויזיה.
כן שימש כתב לענייני פוליטיקה, עבודה, תחבורה ופלילים, והיה בעל טורים אישיים.
בשנים 1958–1972 פרסם הומורסקות ופיליטונים במוסף הסאטירי "ציפור הנפש", וב"זמנים מודרניים" (ידיעות אחרונות).
משנת 1972 שימש עיתונאי-חוקר בעיתון ידיעות אחרונות ותרם לעשרות חשיפות וגילויים שהביאו להעמדה לדין של אישי ציבור ואנשי עסקים.
אבנרי נאבק למען האתיקה העיתונאית, מעמדו המקצועי של עיתונאי, עמד בראש המטה שנאבק באלימות נגד עיתונאים וניהל מערכה מסועפת נגד הבעלויות הצולבות של המו"לים, שימוש פסול בפרסום בעיתונות כאמצעי לחץ, ולחץ להעמיד לדין משמעתי את המו"לים והעורכים שהיו מעורבים בפרשת האזנות הסתר.
פעילותו הציבורית של אבנרי החלה בשנת 1989 עם הקמתה של עמותת "אמיתי - אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות".
העמותה הוקמה מיד לאחר הזכייה בבג"ץ בעניין הספר "הגביר".
באמיתי פעלו עשרות חברים מתנדבים למען ביעור השחיתות הציבורית.
בזכות פעילות זו קיבל אבנרי, בשם העמותה, את אות הנשיא למתנדב לשנת 1997. לאחר שעמותת אמיתי הפסיקה לפעול, הוא הקים אותה מחדש ביוני 2003 בשם אומ"ץ - אזרחים למען מנהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
בין פעולותיה של העמותה היו: קובלנה לוועדת האתיקה של הכנסת נגד חבר הכנסת חיים כץ, בגין העברת חוק המיטיב עם קבוצת אקויטל-ישראמקו, שהוא מחזיק באורח אישי במניותיה.
ב-14 באוגוסט 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על החלטתו להגיש כתב אישום נגד כץ בעבירות של מרמה והפרת אמונים על חלקו בפרשה.
ופניה למבקר המדינה בבקשה לבדוק את הוצאות המופרזות על חשבון המדינה לאחזקת מעון ראש הממשלה בירושלים, בזמו כהונת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
במקביל לפעילותו בעמותות אמיתי ואומ"ץ כיהן אבנרי כיו"ר ועד עיתונאי "ידיעות אחרונות".
בשנת 1989 נבחר כיושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב, תפקיד שמילא עד 1997 ואחרי כן, בנובמבר 1997 נבחר לתפקיד יו"ר האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל בתל אביב.
ב-1999 התפטר מתפקידיו, כיו"ר עמותת אמיתי, כיו"ר איגוד העיתונאים בתל אביב וגם פרש מ"ידיעות אחרונות" כל זאת בעקבות פרשה של האזנות סתר שבהן היה מעורב "ידיעות אחרונות", אבנרי נאבק למען מיצוי הדין עם האחראים והחליט לעזוב שהדבר לא קרה.
בספטמבר 2000 נבחר כיו"ר חטיבת וותיקי התקשורת באגודת העיתונאים וכחבר נשיאות מועצת העיתונות מטעם "חטיבת ותיקי התקשורת", וכיהן שם עד הדחתו בשנת 2007 בעקבות עימות חריף עם מנכ"ל אגודת העיתונאים יוסי בר מוחא, על נושאים של מנהל תקין.
בשנת 2002 החל לעבוד בעיתון "מעריב", בכתיבת כתבות ותחקירים, ופרש משם בשנת 2003. החל משנת 2006 פרסם אבנרי טור קבוע, בשם "יומני אבנרי", באתר שבבעלות חברו, יואב יצחק: "חדשות מחלקה ראשונה" (nfc).
אחרי שהאתר שינה את שמו בחודש נובמבר 2008 ל"News1" החל אבנרי לפרסם שם בלוג שבו מאמרים זהים בניסוחם למאמרים המפורסמים באתרו הפרטי ובאתר של אומ"ץ.
בנוסף שימש אבנרי ככותב ספרים ביוגרפיים ונאומים ומרצה במוסדות אקדמיים בנושא תקשורת.
בי אר" יחד עם ורון סייג, מנכ"ל משרד הפרסום ויחסי ציבור "אל-רון".
החברה עסקה בייעוץ תקשורת, יזמות ויחסי ציבור.
אבנרי היה נשוי לזיוה ואב לשניים.
נפטר ב-19 באפריל 2016 בבית החולים תל השומר.
במרוצת השנים זכה לשורה של אותות הוקרה, בהם: פרס מפעל חיים של אגודת העיתונאים, אות הנשיא למתנדב, הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ', פרס רוטרי הבינלאומי ע"ש פול האריס, ושורה של אותות נוספים.
לצד עשרות ביקורות חיוביות על פעילותו הציבורית רבת השנים, נגד השחיתות הציבורית, אבנרי ספג ביקורת ציבורית ותביעות דיבה.
בשנת 1992, פרסם סדרת כתבות בשם "קומבינה במרינה" בעיתון "ידיעות אחרונות", על חשדות לשחיתות בהקמת מרינה הרצליה, בין השאר בהליך הזכייה במכרז ובהגדלת זכויות הבנייה.
בעקבות כך נפתחה חקירת משטרה ובסופו של דבר הועמדו ראש העירייה אלי לנדאו, היזם מוטי זיסר ואחרים לדין פלילי, וזוכו מחמת הספק.
החשד העיקרי היה שהאישורים שנתנה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בראשות לנדאו, נתנו הקלות משמעותיות מתנאי המכרז המקורי תוך הגדלה משמעותית ביותר של רווחי היזמים.
זיסר תבע אחר כך את אבנרי תביעת דיבה וגם הגיש קובלנה פלילית.
הוא חויב לפצות את זיסר, ובהמשך ביטל את תביעת הדיבה לאחר שאבנרי פרסם התנצלות.
הכתבה הציגה אותו כאדם תאב פרסום ולא אמין, שתופס טרמפ על גילויי שחיתות של אחרים ומנכס אותם לעצמו.
כחודש לאחר מכן פורסמה תגובתו של אבנרי באמצעות כתבה בערוץ 7. במקביל טען אבנרי כי הכתבה בעיתון "הארץ" הוזמנה על ידי אנשי אהוד אולמרט, בעקבות מאבקו להעמדתו של אולמרט לדין על מעלליו.
מאפריל ועד יולי 2007 התפרסמו מאמרי ביקורת הנוגעים להדחתו של אבנרי מתפקידיו במועצת העיתונות על רקע פעילותו הציבורית.
בשנת 2008 פורסם ספרו של אבנרי, "זעקי ארץ מושחתת" ועם השקתו נשמעה ביקורת חיובית בבלוגים פרטיים של בעלי עניין, לעומת חוסר תגובה של התקשורת הכללית.
ביוני 2010 הודיעה הנהלת הטלוויזיה החינוכית כי ועד העובדים עשה שימוש לרעה בספרו של אבנרי "זעקי ארץ מושחתת": "הנהלת החינוכית סבורה שעובדי התחנה זכאים לספרות איכותית, מעניינת ואמינה יותר מזו שחולקה להם כשי לחג השבועות".
החל מסוף 2014 החל להגיש תוכנית ראיונות מיוחדת בנושאי חברה ותרבות בבית הסופר בתל אביב.
אוסף כתביו מהשנים 1958–1972 כונס בשלושה ספרים:
בשנת 1968 פרסם את "לוץ - המרגל על הסוס".
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 חיבר ספר תיעודי בשני כרכים - החלוצים האלמוניים, המתעד את העלייה לישראל משנות ה-50. הספר זכה לשבחים רבים, בהם מאת יצחק בן-אהרן, אשר כתב את דברי ההקדמה לספר.
חיבר מספר ספרים בנושאים ביטחוניים, בהם: פעולות התגמול, שיצא לאור בשלושה כרכים, ומלחמת ההתשה.
כמו כן, תיעד את פעילות חיל האוויר הישראלי בשלוש מלחמות - היום הקצר ביותר, על מלחמת ששת הימים; שמיים בוערים, על מלחמת יום הכיפורים; והמהלומה, על מלחמת שלום הגליל.
פרסם מספר ספרים ביוגרפיים: ספיר (על פנחס ספיר), דוד לוי (על דוד לוי), רצח אופי (על יעקב לוינסון), והגביר - על אברהם שפירא בתקופת כהונתו כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת ובראש אגודת ישראל.
על הוצאת הספר "הגביר" ניהל אבנרי מערכה משפטית ממושכת בשם זכות הציבור לדעת.
בית המשפט המחוזי בתל אביב הוציא צו מניעה שאסר את הפצת הספר, אלא אם יובא לעיונו המוקדם של שפירא.
אבנרי הגיש ערעור לבית המשפט העליון.
הרכב של שלושה שופטים, בראשות השופט אהרן ברק, התיר את פרסום הספר, וקבע עיקרון שעל-פיו חופש הביטוי גובר על זכות אדם לשם טוב.
מאז ניתנו עשרות פסקי דין שהתבססו על ההלכה שנקבעה בתקדים זה.
ב-1977 פרסם את הספר "המפולת" על השנים שקדמו ל"מהפך" - עליית הליכוד לשלטון ועל ממשלתו הראשונה של יצחק רבין.
ב-1984 פרסם את הספר "הקשר הליברלי" על התפוררות המפלגה הליברלית.
ב-1993 פרסם את הספר: "התבוסה" ("כך התפורר שלטון הליכוד");
ב-1995 פרסם את הספר: "שלטון הכסף" ("מי הקבוצה השולטת במדינה?"); בשנת 2006 פרסם ספר ביוגרפי בשם "וילי הצחוק והדמע" אודות אדם יוצא דופן, יליד גרמניה בעל אישיות נדירה.
ב-2005 פרסם את הספר חידת פישמן, ביוגרפיה של איש העסקים אליעזר פישמן.
ב-2008 פרסם את הספר: "זעקי ארץ מושחתת".
בשנת 2010 פרסם ספר ביוגרפי בשם "דודיק אדם, חקלאי" על מייסד פרדס חנה דודיק ברו.
בשנת 2014 פרסם את ספרו הביוגרפי "החלוץ החברתי", המספר את קורות חייו של השר המנוח ד"ר ישראל כץ, מבכירי מעצבי דמותה של מדינת ישראל כמדינת רווחה.
כמו כן פרסם ספר ביוגרפי בשם יוסקה על איש המופת יוסף ורד.
באותה שנה הצטרף אבנרי גם לאגודת הסופרים, והחל להנחות ערבים ספרותיים בבית הסופר ולגלות פעילות בתחומים נוספים.