tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מותו של אדמונד מורטימר, רוזן מארץ' ב-1425 הפך את ריצ'רד לטוען הראשי לכתר ולרוזן מארץ' (גבול ויילס) ואלסטר (צפון אירלנד), תוארו הכפול והאחוזות שנלוו אליו הפכו אותו לאציל החזק והעשיר ביותר באנגליה.
כאציל קטין שאינו מסוגל לדאוג לענייניו גודל ריצ'רד הצעיר בבית .
כשהיה ריצ'רד בן 13 שידך אותו נוויל עם בתו בת ה-9, ססילי נוויל.
עם מותו של נוויל ב-1425 המשיכה לגדל את ריצ'רד אלמנתו של נוויל, .
במאי 1426 הוכתר ריצ'רד כאביר על ידי ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד.
באוקטובר 1429 נישא לססילי נוויל.
במאי 1436, לאחר מותו של ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד; מונה יורק לעוצר בשם המלך בשטחים בשליטת אנגליה על אדמת צרפת.
על אף חולשת הצבא הבריטי בצרפת לאחר מותו של הנרי החמישי ואובדן נתחים חשובים סביב פריז, הצליח יורק להחזיק בנורמנדי ואף לכבוש מחדש את דייפ, לה האבר, אטרטה והסביבה.
כשנה וחצי לאחר מינויו הוחלף יורק על ידי ושב לאנגליה.
המלך הצעיר (בן 16) העביר את השליטה בחצרו לאנשי בית לנקסטר, בהם המפרי, דוכס גלוסטר והקרדינל הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר, שהתקוטטו ביניהם כך שהשלטון נחלש מאוד.
במצב עניינים זה תמך יורק בסיעתו של גלוסטר.
ביולי 1440, לאחר תבוסות וניסיונות כושלים להגיע להסכמי שלום בצרפת, נקרא יורק מחדש לפיקוד על הכוחות האנגלים ביבשת, שם חבר עם תגבורת בת 3,000 חיילים כדי סיוע לג'ון טלבוט, הרוזן הראשון משרוסברי בשבירת המצור על פונטואז.
הגעת יורק והתגבורת הצליחה להוביל להתקפה אנגלית מוחצת שבשיאה נשבה שארל השביעי, מלך צרפת.
אולם הצרפתים השיבו מלחמה והצליחו לבסס אחיזה באיל-דה-פראנס.
יורק הותיר את הפיקוד בשדה לטלבוט, בעוד הוא עצמו עסק בעיקר בדיפלומטיה ובכינון הסכמים עם דוכסות בורגונדיה.
אולם המלך הנרי פעל בניגוד לתוכניותיו של יורק.
כך למשל ב-1443 שלח את ג'ון ביופורט, דוכס סומרסט, לפקד על כוח בן 8,000 חיילים, בהם חיילים שנדרשו ליורק לשם שמירה על נורמנדי, למתקפה על גסקוניה שחיבלה גם בניסיונותיו הדיפלומטיים של יורק מול אצילי האזור.
ההתקפה לא צלחה במאום וסומרסט שב לנורמנדי, שם מת כשנה לאחר מכן.
יורק המשיך לתפקד כמושל צרפת (למעשה נורמנדי), ביסס את משק ביתו ברואן, שם הצטרפה אליו אשתו ובניו אדוארד ואדמונד וכן אחותם, אליזבת נולדו שם.
עקב ניסיונו בצרפת גיבש דעה שלילית ביותר לגבי מדיניותו של הנרי לגבי צרפת.
ב-20 באוקטובר 1450 שב יורק לאנגליה.
בשנים 1446–1447 היה יורק חבר המועצה המלכותית והפרלמנט, אך הקדיש את רוב מרצו לאחוזותיו.
בפברואר 1447 הואשם המפרי, דוכס גלוסטר, בבגידה ונכלא במצודת לונדון, שם מת.
כך הפך יורק לראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי.
ביולי 1447 קיבל יורק מינוי בכיר על מנת להרחיקו מן החצר ומונה למושל אירלנד שם אף היו לו נחלות, כרוזן אלסטר.
יורק יצא לאירלנד רק ביוני 1449, יחד עם משפחתו, ושהה שם כשנה.
באירלנד עסק יורק במגעים דיפלומטיים עם האצולה הבכירה, על מנת לגייס תומכים, שיבטיחו לו את אירלנד כמפלט בטוח למקרה שיסתכסך עם המלך.
חולשת השלטון המרכזי, שחיתות האצולה וההפסדים בצרפת עוררו זעם ציבורי.
ביוני 1450 פרץ מרד עממי אלים בהובלתו של ג'ק קייד שהחל בקנט וסאסקס והתקדם עד ללונדון, שם רצחו ההמונים את הלורד הראשון של האוצר ואצילים נוספים.
המרד אף עורר תביעות מצד בית הנבחרים של אנגליה כנגד המלך, להשבת רכוש שגזלו נאמניו שלא כדין.
ב-7 בספטמבר 1450 נחת יורק באנגלסי, בשובו מאירלנד והחל לנוע, תוך קיבוץ תומכים, ללונדון, אליה הגיע כעבור שלושה שבועות והמשיך לגייס תמיכה במזרח אנגליה.
לתומכי יורק הייתה גם נוכחות בפרלמנט, שעל מנת לדכאה הושלך חבר פרלמנט מבריסטול למצודת לונדון לאחר שהציע להגדיר את יורק כיורש העצר (כיוון שהנרי נותר חשוך-ילדים לאחר שבע שנות נישואין) והפרלמנט פוזר במצוות המלך.
ככלל, התמיכה ביורק התרכזה בקרב פשוטי העם, בעוד האצולה נטתה לכיוון המלך או שנותרה נייטרלית.
לאחר דיסוי מרד ג' קייד פרש יורק לטירת לדלו.
ב-1452 יצא שוב יורק ללונדון על מנת לתבוע את הכרתו כיורש עצר, אך מצא את שערי העיר נעולים בפניו ובפני תומכיו, רובם ככולם אנשי המעמד הנמוך.
הוא אולץ להשבע שבועת אמונים למלך בקתדרלת סנט פול הישנה ונגד אנשיו נקט המלך בצעדי ענישה.
באוגוסט 1453 נחל הצבא האנגלי מפלה בקרב קסטיון בגסקוניה, כלומר הפסיד לגמרי את כל נחלות הכתר האנגלי על אדמת צרפת והפסיד במלחמת מאה השנים.
עם שמע המצב בצרפת התמוטט המלך הנרי ושקע בהתמוטטות עצבים.
על אף התנגדותה של המלכה מרגרט ושל אדמונד ביופורט, הדוכס השני מסומרסט הכריזה המועצה על יורק, הדוכס החשוב ביותר בממלכה, כעל לורד פרוטקטור בנבצרותו של המלך לתפקד.
יורק השליך את סומרסט למצודת לונדון ומינה את גיסו, ריצ'רד נוויל, הרוזן החמישי מסולסברי, ללורד צ'נסלור, ובכך קנה לראשונה תמיכה משמעותית בקרב האצולה.
אולם, באותה עת ילדה המלכה מרגרט מאנז'ו בחשאי את בנה היחיד, אדוארד מווסטמינסטר, שהפך ליורש העצר החוקי.
בינואר 1455 שב הנרי לאיתנו ומרגרט מיהרה לבטל את פעולותיו של יורק, שפוטר ממשרתו יחד עם סולסברי.
סומרסט שוחרר ושב לתפקיד מפקד קאלה (המעוז האנגלי האחרון בצרפת) ויועצו הקרוב של המלך.
יורק, סולסברי ובנו הבכור, ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק יצאו לצפון אנגליה ולויילס על מנת לגייס צבא שיצעד דרומה ללסטר, שם התעתדה המלכה לכנס את ישיבת המועצה הגדולה ב-21 במאי אליה הזמינה גם את יורק, לראשונה מאז הודח.
משהוזמן פתאום לישיבה, חשד ריצ'רד כי המטרה היא לאסרו, לשפוט אותו שם ולהורגו.
בפעולת מנע, ב-22 במאי, עלה בראש כוח של כשלושת אלפים איש מתומכיו על מבצרו של המלך בעיר סנט אולבנס, וכבש אותו.
סומרסט ומספר אצילים נוספים מראשי מחנה תומכי המלך נהרגו בקרב (בהם רוזן נורת'מברלנד ולורד קליפורד) והמלך הנרי נשבה.
לו היה המלך מת, היה מוכתר בנו, אדוארד, בחסות אמו ורוב האצולה, לפיכך שמר יורק על חיי המלך והשיב אותו לכס השלטון בלונדון.
ב-25 במאי הכתיר יורק את הנרי מחדש, תוך שהוא ממנה למעשה את חברי הממשלה, ובכך חיבר אליו בתי אצולה נוספים.
בהמשך אותו קיץ היה המלך הנרי שרוי למעשה במאסר והיה בלתי-שפוי במשך תקופות ארוכות, כך שיורק "נאלץ" ליטול על עצמו שנית את תפקיד הלורד פרוטקטור.
הדמות העיקרית שנותרה בחצר כאופוזיציה ליורק הייתה המלכה מרגרט.
מבחינת מרגרט יורק היווה איום משמעותי על עתידו של בנה ועל חייו.
ביוני 1459 שב המלך לאיתנו וביקש להשכין שלום בין הסיעות.
הוא קבע התכנסות של המועצה הגדולה בקובנטרי, אך יורק, סולסברי וווריק העדיפו לא להשתתף ולגייס צבא במקום.
באוקטובר התקיים כינס של הפרלמנט בקובנטרי, ללא יורק ותומכיו.
פירוש הדבר היה מרד במלכות.
שורה של קרבות פרצו בין אנשיו של יורק לבין תומכי המלך, בסיומם הייתה ידו של יורק על התחתונה והמורדים נמלטו - יורק לאירלנד; סולסברי, ווריק ואדוארד (בנו של יורק) - לקאלה.
סיסלי, רעייתו של יורק, יחד עם בניהם ג'ורג' וריצ'רד נתפסו בטירת לדלו והובלו למאסר בקובנטרי.
יורק החזיק עדיין במשרד מושל אירלנד וזכה לתמיכת הפרלמנט האירי במימון וכוח אדם.
ווריק, ששלט למעשה בתעלת למאנש, החל להפיץ מקאלה את המסר העיקרי של יורק - תמיכה במלך החוקי (הנרי), תוך התנגדות חריפה ל"יועציו הרעים", כלומר - לכל האצולה המקושרת לבית לנקסטר ובפרט למלכה מרגרט.
בדצמבר 1459 הוצא צו מלכותי נגד המורדים, יורק, ווריק וסולסברי, שהחרים את אדמותיהם והכנסותיהם לטובת הכתר, נישל אותם מכל תוארי הכבוד וקבע שצאצאיהם לא יירשו את תארם.
ב-26 ביוני 1460 נחת צי בפיקוד ווריק וסולסברי בחופי קנט ויחד עם מקומיים הם צעדו ללונדון, שאנשיה פתחו בפניהם את שעריה ב-2 ביולי.
ב-10 ביולי התנגשו כוחות המורדים עם כוחות המלך בקרב נורת'המפטון.
שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הוכרז יורק כיורש ולורד פרוטקטור.
כל אותה עת שהה יורק עצמו באירלנד ושב לאנגליה רק ב-9 בספטמבר.
עם שובו נהג כמלך לכל דבר, תוך שהוא מאמץ את שלט האצולה של סב-סבו, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס.
ב-10 באוקטובר השתכן יורק בארמון המלך וכינס פרלמנט לביטול כל החלטות פרלמנט קובנטרי שהתקבלו שנה קודם לכן.
אף שציפה כי חברי הפרלמנט יכירו בו במלך, כפי שהוכר הנרי בולינברוק כמלך הנרי הרביעי ב-1399, חברי הפרלמנט לא קיבלוהו כמלך והוא נדרש לעתור לפני הנרי עצמו.
למחרת פנה יורק למלך בכינוס הפרלמנט ולאחר משא ומתן הוסכם כי הנרי ימשיך להיות מלך לכל ימי חייו, ורק במותו יועבר הכתר ליורק (ולא לאדוארד יוצא חלציו ובנה של מרגרט).
יורק הוכתר כנסיך ויילס, רוזן צ'סטר, דוכס קורנוול ולורד פרוטקטור ולפיכך היה למושלה בפועל של אנגליה.
הסכמה זו, שהתקבלה ב-25 באוקטובר, ידועה בהיסטוריה של אנגליה בשם "צו ההסכמה" (Act of Accord).
נאמני בית לנקסטר בעידודה של המלכה מרגרט, לא צידדו בהסכם שהושג וגייסו צבא בצפון אנגליה, תוך ניסיון להשגת תמיכתו של ג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד.
סולסברי, יורק ובנו אדמונד יצאו צפונה על מנת להתעמת עם הלנקסטרים.
הלנקסטרים שלטו בצפון, כולל בעיר יורק עצמה.
צבא לנקסטר הונהג על ידי בניהם תאווי הנקם של האצילים שנהרגו בקרב סנט אולבנס הראשון.
ב-30 בדצמבר התנגשו הצבאות בקרב וייקפילד, כאשר יורק יצא מטירת סנדל בה התבצר, ככל הנראה בשל פעולת הונאה של יריביו או בשל פזיזות.
כוחותיו של יורק כותרו וצבאו חוסל.
גורלו המדויק של יורק עצמו לא ברור.
הוא נהרג בקרב או לחלופין נתפס והוצא מיידית להורג וראשו הערוף הוקע על שער העיר יורק.
תיאורים מאוחרים של הקרב תומכים בפולקלור לפיו נלקח בשבי, הושם ללעג בידי שוביו, בהם המלכה מרגרט עצמה, שלאחר מכן ערפו את ראשו ועיטרו אותו בכתר עשוי נייר.
תיאור זה נחקק בזיכרון הלאומי בזכות ייצוגו במחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השישי, חלק שלישי.
אן מיורק, דוכסית אקסטר (1438–1476) - נישאה להנרי הולנד, הדוכס השלישי מאקסטר
אדוארד הרביעי, מלך אנגליה (1442–1483) - נשא לאישה את אליזבת וודוויל
אדמונד, רוזן ראטלנד (1460-1443) - נהרג יחד עם אביו בקרב וייקפילד
אליזבת מיורק, דוכסית סאפוק (1444–1503) - נישאה לג'ון דה לה פול, הרוזן השני מסאפוק, אמו של אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק
מרגרט מיורק (1446–1503) - נישאה לשארל הראשון, דוכס בורגונדיה
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס (1478-1449) - נישא לאיזבל נוויל, סבו של הקרדינל רג'ינלד פול
ריצ'רד קורדרי הוא שחקן אופי בריטי המופיע בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון.
בטלוויזיה הופיע קורדרי בין השאר בתפקיד דניס דודס בסדרה "דוק מרטין", בדמות ג'ורג' קולייר בסדרת הדרמה "וייטצ'אפל", בתפקיד סר סמפסון רייט בפרק בסדרה "Garrow's Law", ובתפקיד ד"ר ג'ון קול בסדרה "רציחות במידסומר".
הוא גילם את דוק דה ראגוס בסרט "עלובי החיים" משנת 2012. בסדרה המבוססת על דמויות מספריו של צ'ארלס דיקנס, "עלילות דיקנס" שיחק קורדרי בתפקיד סר לסטר דדלוק.
ב-2013 הופיע קורדרי בסרט "כל הזמן שבעולם" בתפקיד הדוד דזמונד, "חביב אבל מאותגר שכלית", דודו של הפרוטגוניסט טים.
חלק גדול מהקריירה של קורדרי הייתה בתיאטרון.
הוא הופיע בתפקידים שייקספיריים רבים כגון בטרגדיה "רומיאו ויוליה" (1991), בטרילוגיה "הנרי השישי" (2000), בדרמה "ריצ'רד השלישי" (2001), במחזה "מקבת'" (2004), ובקומדיה "אגדת חורף".
ב-2002 גילם קורדרי את מנניוס בהפקה של תיאטרון סוואן למחזה "קוריולנוס" מאת שייקספיר.
עוד באותה שנה הופיע בתפקיד פלסטאף במחזה שייקספירי נוסף "נשות וינדזור העליזות".
ב-2005 שיחק קורדרי בתפקיד מלווליו בהפקה של תיאטרון רויאל שייקספיר למחזה "הלילה השנים עשר".
ב-2008 שיחק קורדרי בתפקיד ראסל בלקבורו במחזה "Waste" בתיאטרון אלמיידה.
בשנה לאחר מכן הופיע במחזמר "האביב מתעורר" בתיאטרון ליריק.
ב-2011 גילם קורדרי את הכומר קאנון צ'זיובל בהפקה של המחזה "חשיבותה של רצינות" בתיאטרון רוז שברובע קינגזטון בלונדון.
הדיילי טלגרף שיבח את הופעתו במחזה.
קורדרי היה בעבר מורה שלימד בבית ספר תיכון בלונדון.
מאייר 2020 גרזן קטן: מנגרוב Mangrove מר קרופט סרט טלוויזיה של BBC One; כחלק מסדרת סרטי "גרזן קטן"
ריצ'רד אנטוניו קאראפאס מונטנגרו (בספרדית: Richard Antonio Carapaz Montenegro; נולד ב-29 במאי 1993) הוא רוכב אופני כביש אקוודורי הרוכב נכון ל-2025 בקבוצת EF Education–EasyPost.
מנצח הג'ירו ד'איטליה 2019 והאקוודורי הראשון לנצח גרנד טור.
סיים שני בוואלטה אספניה 2020 ושלישי בטור דה פראנס 2021. קאראפאס הוא האלוף האולימפי מאולימפיאדת טוקיו (2020) במרוץ הכביש.
את תחילת 2016 פתח קאראפאס עם קבוצת הפיתוח הקולומביאנית סטרונגמן קאמפניולו וויליר, הוא לא רשם הישגים בולטים שם ונרשם כסטאז'ר בקבוצת מוביסטאר הספרדית.
קאראפאס הרשים וקיבל חוזה קבוע בקבוצה, הוא סיים במקום ה-2 במירוץ הג'י.פי אינדוסטריה-ארטיאנאטו וב-טור דה רומאנדי סיים במקום ה-4 בדירוג הצעירים ובמקום ה-38 הכללי, בוואלטה מדריד סיים במקום ה-6 הכללי, ובוואלטה קאסטיליה לאון סיים במקום ה-3 הכללי.
קאראפאס זכה להשתתפות במירוץ וורלד טור ה(דופינה ליברה), אך לא בלט.
ברוט דו סוד סיים 2 כללי וראשון בדירוג הצעירים.
באוגוסט הוא השתתף לראשונה במירוץ גראנד טור, כשנבחר לסגל של הוואלטה אספנייה, אך לא רשם הישגים בולטים.
ב-2018, זכה במירוץ הוואלטה אסטוריאס.
ובמירוץ ה-פריז - ניס הגיע במקום ה-11. הוא נבחר שנית לגראנד טור, הפעם לג'ירו ד'איטליה, ואף ניצח את השלב ה-7 וזכה ללבוש את החולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המצטיין, אבל בסופו של דבר איבד אותה למיגל אנחל לופס.
קאראפאס סיים 4 כללי ו-2 בדירוג הצעירים.
הוא השתתף שנית בוואלטה אספנייה, אך שימש כפועל של נאירו קינטנה ואלחנדרו ולוורדה, ולא בלט במיוחד.
ב-2019 הוא סיים 6 בוואלטה סאן חואן בארגנטינה, וניצח שוב את הוואלטה אסטוריאס, אבל הישג שיאו בקריירה עד כה הגיע בחודש מאי, כאשר ניצח 2 קטעים בג'ירו ד'איטליה ואת המירוץ כולו.
הוא נפצע רגע לפני תחילת הוואלטה אספנייה, ובעקבות כך החמיץ את המרוץ.
בסוף עונת 2020, הוא חתם ב-קבוצת אינאוס הבריטית ורכב בשורותיה מעונת 2020 ועד עונת 2022. הישגיו הבולטים בתקופה זו היו ניצחון בדירוג הכללי בטור דה סוויס (2021), מקום שלישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס (2021) וניצחונות בשלושה קטעים בוואלטה אספניה.
בשנת 2022 הוא סיים במקום השני בדירוג הכללי בג'ירו ד'איטליה וניצח בדירוג ההרים בטור דה פראנס.
הישגו הבולט בשנה זו היה ניצחון במרוץ החד-יומי ההררי בצרפת, Mercan'Tour Classic Alpes-Maritimes.
ב-2024 ניצח את הקטע ה-17 בטור דה פראנס וזכה בחולצת המטפס.
קאראפאס גם לבש את החולצה הצהובה לאחר הקטע השלישי והפך לאקוודורי הראשון שמגיע להישג זה.
בוואלטה אספניה סיים רביעי בדירוג הכללי.
לג'ירו ד'איטליה 2025 הגיע כמוביל של קבוצתו ואחד המועמדים לזכייה, קאראפאס זכה בקטע 11 וסיים שלישי בדירוג הכללי אחרי סיימון ייטס ואיזק דל טורו.
ריצ'רד קיינד הוא שחקן ומדבב יהודי-אמריקאי, מועמד פרס טוני לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "The Big Knife" לשנת 2013.
אמו היא אליס, עקרת בית ואביו הוא סמואל, תכשיטן, ולו אחות אחת.
ב-1978 סיים לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1999 נישא קיינד לדנה סטנלי, ולהם שתי בנות ובן.
פריצתו בטלוויזיה הייתה כחלק מחבר השחקנים בסדרה Carol & Company בשנים 1990–1991. קיינד שיחק בסדרות "משתגעים מאהבה", ובסדרה "ספין סיטי".
קיינד והשחקן מייקל בוטמן היו השחקנים היחידים שהופיעו בכל פרקי "ספין סיטי".
בשנת 1994 גילם תפקיד משני בסרט סטארגייט.
בין השנים 2002 ל-2021 השתתף בשמונה פרקים בסדרה "תרגיע" כאנדי בן דודו של לארי דייוויד.
קיינד שיחק במחזמר Road Show ועל במות ברודוויי במחזות The Tale of the Allergist's Wife בשנת 2000. בשנת 2002 השתתף בסרט Confessions of a Dangerous Mind בבימוי חברו ג'ורג' קלוני.
שיחק במחזמר המפיקים ב-2002, ו-Sly Fox ב-2004. בשנת 2005 הופיע בסרט המפיקים, וב-2006 גילם תפקיד אורח בסדרה סטארגייט אטלנטיס, והיה לשחקן היחיד ששיחק גם בסדרה וגם בסרט המקורי (בתפקידים שונים).
בשנה זו גילם את התפקיד של וולטר בהפקה קנדיד מאת ליאונרד ברנשטיין באופרה של ניו יורק.
ב-2009 שיחק בסרטם של האחים כהן "יהודי טוב".
בשנת 2011 שיחק בסרט Fancypants ובסדרה Luck מבית HBO, וגילם את התפקיד הראשי של מקס ביאליסטוק בהפקה של "המפיקים" שהועלתה ב-Hollywood Bowl ביולי 2012. באותה שנה הופיע בסרט "הזמנה לגירושין" ובתפקיד משנה בסרט "ארגו" כתסריטאי.
בשנת 2015 התארח בפרק מתוך העונה השנייה של הסיטקום "חרטה של ניצול" ברשת Starz.
בשנת 2016 שיחק לצד פן בדג'לי בסרט "חנות הנייר".
בשנת 2019 שיחק בסרט "הצחוק האחרון", בדרמה "פצצה", ובחידוש לסדרת הטלוויזיה "משתגעים מאהבה".
בשנת 2020 התארח בסדרת הטלוויזיה "פני דרדפול: עיר המלאכים" והוא דיבב בגרסה האמריקאית לסרט ההנפשה הנורווגי "אלה בלה בינגו".
בשנת 2021 התארח בעונה השנייה של הסיטקום "הכל יהיה בסדר" ברשת Freeform.
בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה המוזיקלי "טיק, טיק...
בשנת 2022 שיחק לצדו של מארק דקסקוס בסרט הפעולה "הג'וב האחרון" ובסרטו של וודי אלן, "הפסטיבל של ריפקין".
עוד באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי של קפטן סטן יאנקו בסדרת המשטרה "East New York" ברשת CBS; הסדרה בוטלה במאי 2023 לאחר עונה אחת.
בשנת 2023 גילם את ד"ר כהן בסרט האימה הסוריאליסטי "בו מפחד" של הבמאי ארי אסטר.
בשנת 2024 שיחק בסרט הפעולה של ג'ון וואטס, "הזאבים" לצידם של ג'ורג' קלוני ובראד פיט.
באותה שנה החל לשחק בעונה הרביעית של הסדרה הקומית מבית הולו, "רק רוצחים בבניין" בתור וינס פיש.
ב-1992 דיבב את טום החתול ב"טום וג'רי: הסרט".
קריירת הדיבוב של קיינד כוללת את התפקיד של לארי האנקונדה ב"ג'ונגל סיטי", "קלארק" בפרסומות ברדיו לחברת "הורייזון אייר", "מולט" בסרט "באג לייף", בסרטים "מכוניות" ו"מכוניות 2", Go, Baby!, וטום ב"טום וג'רי: הסרט".
כן דיבב בסדרת ההנפשה "קים פוסיבול".
ביצע תפקיד משני בסדרה "הפינגווינים ממדגסקר"' ובשנת 2000 דיבב את דמותו של מר דובינס בסרט "תום סויר".
בשנים 2001 - 2002 דיבב בחמישה פרקים של הסדרה "נוני התמנון".
בשנת 2010 דיבב בסרט "צעצוע של סיפור 3".
בשנת 2015 גילם את התפקיד של "בינג בונג" בסרט "הקול בראש" ודיבב בסרט "ברוכים הבאים לוויין" שיצא בשנת 2017.
בשנת 2020 תרם את קולו לסרט ההנפשה הנורווגי "אלה בלה בינגו", אשר מבוסס על סדרת הנפשה לילדים באותו שם.
בשנת 2021 דיבב ריצ'רד את דמותו של "וולי" בסרט ההנפשה "פלאמלים".
בשנת 2024 דיבב מפקח בריאות בסדרת אנימציה "!Kite Man: Hell Yeah".
ריצ'רד קורניש , המכונה גם ריצ'רד ויליאמס , היה רב-חובל אנגלי.
הוא ידוע בכך שהואשם באונס של עובד מבוגר, ויליאם קוזה, ועל פי הדיווחים, הוא היה אחד מבין האנשים הראשונים ביותר שנתלו בגלל מעשי סדום במושבה הבריטית באמריקה הצפונית (כיום ארצות הברית).
ב-1624, קורניש היה רב-החובל של האמברוזה (Ambrose), שהייתה בנהר ג'יימס באוגוסט של אותה שנה.
במהלך תקופה זו, קוזה עבד על האמברוזה והוטל עליו להניח סדינים נקיים על מיטתו של קורניש, כאשר טען קוזה כי אדונו היה שיכור וניסה לקיים איתו יחסי מין.
למרות סירובו של קוזה, קוזה דווח אז כי קורניש עשה מעשה סדום בכפייה.
הוא גם דיווח כי קורניש מאוחר יותר חיבב אותו מינית בהזדמנויות רבות וגם השפיל אותו מול שאר אנשי הצוות.
קוזה עזב את הספינה והאשים את קורניש במעשה סדום בכפייה.
קורניש הועמד למשפט שבמהלכו דיווח אחד מאנשי הצוות שלו על שמיעת שיחה בין קוזה לקורניש שאששה חלק אך לא את כל טענותיו של קוזה.
המשפט הסתיים בכך שקורניש נמצא אשם ונידון לתלייה, שאירע בתאריך שלא פורט בראשית 1625.
מספר אנשים ערערו על ההרשעה וההוצאה להורג - הבולטים בהם היו אדוארד נוול (Edward Nevell) ותומס האץ' (Thomas Hatch), שניהם היו משרתים בעלי חוזה.
שניהם חשו שקורניש הוא חף מפשע וכי מותו היה שגוי מצד מושל וירג'יניה.
נוול סיפר לאחיו של קורניש את אמונותיו.
דברים אלו נתפסו כפוגעניים מאחר שהאשימו את מותו של קורניש על מושל וירג'יניה סר פרנסיס וויאט ושניהם נענשו בחומרה על דבריהם.
לנוול נכרתו שתי אוזניו ולא היה מסוגל להפוך לאדם חופשי בווירג'יניה בעוד שהאץ' רק איבד אוזן אחת, וחוזה השירות שלו הוארך בשבע שנים נוספות.
ב-1993, הקימו הבוגרים הלהט"בים של מכללת ויליאם ומרי את קרן ההקצאה של ריצ'רד קורניש למשאבים להט"בים (Richard Cornish Endowment Fund for Gay and Lesbian Resources).
ריצ'רד צ'ורלי היה גאוגרף אנגלי, ופרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא ידוע כדמות המובילה במהפיכה הכמותית בגאוגרפיה בסוף המאה ה-20, ומילא תפקיד מרכזי בהבאת השימוש בגישת המערכות כתיאוריה לגאוגרפיה.
צ'ורלי נולד במיינהאד שבסאמרסט ב-4 בספטמבר 1927, באזור המכונה "ארץ המערב".
הוא למד בבתי ספר מקומיים.
בהמשך, צ'ורלי החל ללמוד גאומורפולוגיה לתואר ראשון בבית הספר לגאוגרפיה באוקספורד.
שירת בחיל ההנדסה המלכותי בשנים 1946–1948 והפך לקצין.
אחר כך עבר לקולג' אקסטר, שם השלים את התואר ראשון בהצטיינות בשנת 1951. בהמשך השלים תואר שני באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1974 את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קיימברידג'.
באוקספורד הוא הושפע מאוד מבקינסייל, שהמליץ לו להמשיך ללימודי תואר שני בארצות הברית.
הוא נסע לניו-יורק, בשנת 1951 כעמית מלגת פולברייט לאוניברסיטת קולומביה, שם היה סטודנט לתואר שני במחלקה לגאולוגיה וחקר את הגישה הכמותית להתפתחות צורת הארץ.
צ'ורלי החל את הקריירה האקדמית שלו בגאוגרפיה באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק בשנת 1952. בשנת 1954 עבר לאוניברסיטת בראון, פרובידנס, ארצות הברית, שם מונה כמדריך בגאולוגיה.
בשנת 1957, היה צריך לחזור לבריטניה מסיבות משפחתיות.
בשנת 1958 התמנה למרצה באוניברסיטת קיימברידג' והמשיך להתקדם במהירות במעלה ההיררכיה האוניברסיטאית.
בשנת 1964 הוא מונה כנציג הבריטי לוועדה לטכניקות כמותיות של האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי, ומונה ליו"ר הוועדה בשנת 1968. באותה שנה מונה גם ליו"ר הוועדה לטכניקות הכמותיות בגאוגרפיה באגודה הגאוגרפית הבריטית.
באוניברסיטת קיימברידג' בין השנים 1970–1975 שימש צ'ורלי כמזכיר מועצה הפקולטה לגאוגרפיה ולגאולוגיה.
בשנת 1972 מונה לסגן ראש המחלקה לגאוגרפיה, אוניברסיטת קיימברידג', ומשנת 1984 עד 1989 היה ראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1990 נבחר לסגן ראש קולג' סידני סאסקס באוניברסיטת קיימברידג'.
צ'ורלי נפטר בבית החולים בקיימברידג' ב־12 במאי 2002 ונקבר בבית הקברות שם.
קיימברידג' סיפקה את הבמה לרעיונות המהפכניים של צ'ורלי.
הוא דחה את הפרדיגמה הרווחת של מחזורי הסחיפה של דייוויס, וביקש להחליף אותם בפרדיגמה מבוססת-מודל כמותית עם דגש על תורת המערכות הכללית ומודלים מספריים.
בקיימברידג' התפתחה קבוצה חזקה בגאוגרפיה פיזית עם עמיתים שעודדו את רעיונותיו של צ'ורלי.
קבוצה זו סיפקה לו סביבה טובה לעריכת הניסויים.
צ'ורלי ייצר כמות גדולה של מאמרים מדעיים בגאוגרפיה פיזית אשר הציגו את גישתו ואיפשרו לו לשאול שאלות חדשות על תהליכי השינויים של פני כדור הארץ ועל דרכים בהן ניתן לחקור אותם.
מושג מרכזי בהם היה "דינמיקה של המערכת" ויישומו בגאוגרפיה הפיזית.
גישת המערכות (1971) ומערכות סביבתיות (1978) השפיעו על דור שלם של חוקרים בתחומי מדעי האדמה.
מחקריו של צ'ורלי נעו בין האקלים והידרולוגיה, שם שיתף פעולה עם המטאורולוג בקולורדו רוג'ר בארי בנושא מזג אוויר ואקלים (1968).
רבים מפרסומיו נכתבו או נערכו במשותף, כולל "מים, קרקע ואדם" (1969).
בנוסף, צ'ורלי השיק בשנת 1964 את הכרך הראשון מתוך סדרת טקסטים בנושא תולדות חקר הגיאומורפולגיה.
שני כרכים נוספים פורסמו ב-1973 וב -1991. בזמן מותו של צ'ורלי, כרך 4 כמעט והסתיים.
במקום להתרכז בגאוגרפיה פיזית, צ'ורלי נקט גישה רחבה לשינוי בגאוגרפיה בכללותה.
הוא עשה זאת לראשונה באמצעות סדרה של ועידות שנתיות שהתקיימו בהיכל מדיילי ליד קיימברידג', שם הרצאותיו סייעו לבניית בסיס לסדרת כרכים (בעיקר Models in Geography, 1967) שהשפיעו על המקצוע כולו.
האמצעי השני, היה כתב העת - Progress in Geography, שהפך לאחד מכתבי העת החשובים ביותר בגאוגרפיה והשפיע מאוד על התפתחות התחום והפצת תורת המערכות ורעיונות המהפכה הכמותית בכל העולם.
ריצ'רד קונגרייב (Richard Congreve; 1818–1899) היה פילוסוף אנגלי, מהדמויות המובילות בפרשנות הדתית, במיוחד בזרם הפוזיטיביזם של אוגוסט קונט.
בתפקיד זה ייסד את האגודה הפוזיטיביסטית בלונדון בשנת 1867 שפעלה עד 1974. הוא כתב גם בנושאים פוליטיים.
הוא נולד בליימינגטון הייסטינגס, ורוויקשייר, ב-4 בספטמבר 1818. הוא התחנך ברוגבי, ובאוניברסיטת אוקספורד, שם זכה במלגה במכללת ואדהאם.
קיבל ב-23 בפברואר 1837 תואר ראשון, והמשיך לתואר שני בשנת 1843. הוא היה נשיא "אוקספורד יוניון" בשנת 1841.
באוקספורד הוא היה תלמיד של ד"ר תומאס ארנולד, שהיה מלומד רחב אופקים בדעותיו התאולוגיות.
לאור הצטיינותו בלימודים, הגיע באופן טבעי למינוי אקדמי במכללה.
הוא היה מרצה בבית הספר ברוגבי בין השנים 1845–1848. הוא התגורר כמנחה שם בעשר השנים הבאות.
השפעתו על תלמידיו הייתה עצומה ויחודית, מוסרית ואינטלקטואלית.
נקודת המפנה בחייו של קונגרייב הייתה בעת ביקורו בפריז זמן קצר לאחר המהפכה הצרפתית ב-1848. הוא פגש שם את ז'ול ברתלמי-סן-הילייר ואוגוסט קונט שהשפעתו נשארה איתו כל חייו.
הוא אימץ לחלוטין את הגישה הפוזיטיביסטית, כולל הכת הדתית.
הוא התפטר ממשרתו (1855), עזב את אוקספורד, וזמן קצר אחר כך ייסד את הקהילה הפוזיטיביסטית בלונדון.
קונגרייב למד רפואה, ובשנת 1866 התקבל כחבר בקולג' המלכותי לרפואה.
בימיה הראשונים של התנועה הפוזיטיביסטית הוא לקח את החלק העיקרי בהרחבת התעמולה בלונדון, ובמשך פעל כמה שנים בהרמוניה עם פרדריק הריסון ועם פוזיטיביסטים מובילים אחרים.
עם זאת, בשנת 1878 הוציא מאמר בו הוא תבע לעצמו סמכות רעיונית שאינה תלויה בפייר לאפייט התומך הראשי של אוגוסט קונט, וכזה ביקש שיכירו בו כראש הקהילה הפוזיטיביסטית.
אחרים, בהם פרדריק הריסון, אדוארד ספנסר ביסלי, וג'יימס קוטר מוריסון, נותרו בקשר עם לאפייט, ופתחו את "ניוטון הול", פטר ליין, לונדון, כמקום המפגש שלהם.
למרות בריאותו הכושלת, הוא שמר על דעותיו הבלתי אופנתיות והמשיך בתפקודו עד מותו בהמפסטד ב-5 ביולי 1899. הוא נקבר בבית העלמין ברוקווד.
בשנת 1856 התחתן עם מרי, בתו של ג'יי ברי מוורוויק.
ריצ'רד קוסוויי היה צייר פורטרטים אנגלי של תקופת הריג'נסי, שהתפרסם בזכות המיניאטורות שלו.
הוא היה בן זמנו של ג'ון סמארט, ג'ורג' אנגלהארט, ויליאם ווד וריצ'רד קרוס.
אשתו הייתה הציירת ילידת איטליה מריה קוסוויי, ידידה הקרובה של תומאס ג'פרסון.
ריצ'רד קוסוויי נולד בטיברטון, דבון, בנו של מנהל בית ספר.
תחילה התחנך בבית הספר של בלונדל, אך בגיל שתים-עשרה הותר לו לנסוע ללונדון לקחת שיעורים בציור.
הוא זכה בפרס מטעם אגודת האמנים בשנת 1754 ובשנת 1760 הקים עסק משלו.
הוא הציג את עבודותיו הראשונות בגיל 20 בשנת 1762 ונוצר ביקוש לעבודותיו.
הוא היה מהקבוצה הראשונה של חברים מקורבים לאקדמיה המלכותית, שנבחר כחבר מלא במרץ 1771 לאחר מכן, בהמלצת נשיא האקדמיה סר ג'ושוע ריינולדס.
הוא נכלל בדיוקן הקבוצתי של יוהאן זופני של חברי האקדמיה (1771), הוא צויר כתוספת מאוחרת לקומפוזיציה, ונצבע על רצועת בד נוספת, המחוברת לצד הימני של הציור.
הוא צייר את המלך העתידי ג'ורג' הרביעי בשנת 1780 ומונה לצייר של הנסיך מוויילס בשנת 1785 - הפעם היחידה שבה הוענק תואר כזה אי פעם.
נושאי ציוריו כללו את אשתו הראשונה של הנסיך, מריה אן פיצ'רברט, ואריסטוקרטים אנגלים וצרפתים שונים, בהם מאדאם דו בארי, פילגשו של המלך לואי ה-16 מצרפת.
בשנים 1995–1996 קיימה גלריית הפורטרטים הלאומית בלונדון תערוכה בשם ריצ'רד ומריה קוסוויי: אמני ריג'נסי עם 250 יצירות מוצגות.
ב-18 בינואר 1781 התחתן קוסוויי עם האמנית האנגלו-איטלקית מריה הדפילד.
מריה הייתה מלחינה, מוזיקאית ובעלת סמכות בחינוך בנות.
היא הייתה ביחסים קרובים מאוד עם תומאס ג'פרסון, שכתב לה מכתבי אהבה.
ג'פרסון שמר על חריטה של דמותה, שנעשתה מאחד מדיוקנותיה שצייר ריצ'רד קוסוויי.
נישואיהם נחשבים כנישואי נוחות בעקבות העובדה שריצ'רד היה מבוגר ממנה בעשרים שנה.
ריצ'רד היה "ידוע ככינוי ליברטין, ומתואר לרוב כדומה לקוף." הסרט "ג'פרסון בפריז" מתאר את היחסים רומנטיים של מריה קוסוויי עם תומאס ג'פרסון וגם מתאר את ריצ'רד קוסוויי כאיש מפוזר ומבולבל, משהו שאינו בטוח נכון מבחינה היסטורית.
בשנת 1784 ריצרד ומריה עברו לבית שומברג, לא רחוק מארמון המלוכה בלונדון, מקום שהפך לסלון אופנתי לחברה הלונדונית.
בשנת 1791 הם עברו לבית גדול יותר בסטרטפורד פלייס.
עם זאת, הנישואין לא נמשכו ובסופו של דבר בוטלו.
מאוחר יותר סבל ריצ'רד קוסוויי מהפרעות נפשיות ובילה זמן רב במוסדות שונים.
הוא נפטר בלונדון בשנת 1821 ונקבר בכנסייה החדשה במרילבו.
סר ג'ון סואן קנה יותר משלושים חפצים שהוצגו למכירה במכירה פומבית לאחר מותו של קוסוויי.
ריצ'רד קאנט הוא שחקן בריטי.
קאנט נולד בדרטפורד שבאנגליה לשחקנית מרי גיבסון ולשחקן ומנחה הטלוויזיה בריאן קאנט.
הוא הופיע פעמיים בסדרת המתח "רציחות במידסומר".
ב-1997 שיחק בפרק הפיילוט "The Killings at Badger's Drift" בתפקיד הקברן דניס ריינברד, לצדה של אליזבת ספריגס שגילמה את אמו.
ב-2006 גילם את בן דודו של דניס ריינברד, אליסטר גודינג, בפרק "Dead Letters".
בפרק השני שיחק קאנט לצדו של ג'ייסון יוז, ששיחק בסדרה בתפקיד סמל בילוש בן ג'ונס.
לפני כן הופיע קאנט עם יוז בפרק בסדרת הטלוויזיה "החיים האלה" של ערוץ BBC2, בתפקיד פיל חבר של וורן, הדמות שגילם יוז.
עוד בטלוויזיה שיחק קאנט בסדרות הדרמה התקופתיות "העולם על פי מלמוט", ו"בית קדרות", בסדרה "תן לי תן לי" וב-"Gunpowder Treason and Plot".
ב-2007 השתתף בפרק "Blink" בסדרה דוקטור הו.
בתיאטרון עבד קאנט עם התיאטרון המלכותי הלאומי, הלהקה השייקספירית המלכותית, תיאטרון רויאל קורט, Cheek by Jowl, ושפילד קרוסיבל.
הוא הופיע בתפקיד פרידריך במחזה "סוס מלחמה" בתיאטרון ניו לונדון.
סוס מלחמה (2012/13, בתיאטרון ניו לונדון)
טרוילוס וקרסידה (Cheek by Jowl)
The Country Wife (תיאטרון שפילד קרוסיבל)
ריצ'רד קוראנט היה מתמטיקאי אמריקאי גרמני ממוצא יהודי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הספר "מהי מתמטיקה?", שנכתב בשיתוף עם הרברט רובינס .
קוראנט נולד בלובליניץ, בפרובינציית שלזיה בפרוסיה.
הוריו היו זיגמונד קוראנט ומרתה קוראנט לבית פרוינד מאולשניצה.
אדית שטיין הייתה בת דודתו של ריצ'רד מצד אביו.
בתקופת נעוריו עברו הוריו לעיתים קרובות, כולל לקלודצקו, לאחר מכן לורוצלב וב-1905 לברלין.
הוא נשאר בוורוצלב ולמד באוניברסיטת ורוצלב, ואז המשיך את לימודיו באוניברסיטת ציריך ובאוניברסיטת גטינגן.
הוא הפך לעוזרו של דויד הילברט בגטינגן והשיג שם את הדוקטורט בשנת 1910. הוא חויב לשרת במלחמת העולם הראשונה, אך נפצע זמן קצר לאחר שהתגייס ולכן פוטר מהצבא.
קוראנט עזב את אוניברסיטת מינסטר בשנת 1921 כדי להחליף אריך אקה באוניברסיטת גטינגן.
בגטינגן הקים את המכון המתמטי, שבראשו עמד משנת 1928 עד 1933.
קוראנט עזב את גרמניה בשנת 1933. הוא לא איבד את מעמדו בגלל היותו יהודי, שכן שירותו הקודם כחייל חזית פטר אותו עם זאת, חברותו בציבור במפלגה הסוציאל-דמוקרטי הייתה סיבה מספקת (עבור הנאצים) לפיטורים.
בשנת 1936, לאחר שנה באוניברסיטת קיימברידג', קיבל קוראנט דרגת פרופסורבאוניברסיטת ניו יורק בניו יורק.
שם הקים מכון ללימודי תואר שני במתמטיקה שימושית.
מכון קוראנט למדעי המתמטיקה (כפי ששמו שונה בשנת 1964) הוא אחד ממרכזי המחקר המוערכים ביותר במתמטיקה שימושית.
קוראנט ודויד הילברט חיברו את ספר הלימוד המשפיע "Methoden der mathematischen Physik", שמהדורותיו המתוקנות עדיין עדכניות ונמצאות בשימוש נרחב מאז פרסומו בשנת 1924. עם הרברט רובינס הוא כתב יחד סקירה פופולרית של מתמטיקה גבוהה יותר, המיועדת לקהל הרחב, שכותרתה "מהי מתמטיקה?".
יחד עם פריץ ג'ון הוא היה שותף לחיבור של שני הכרכים "מבוא לחשבון וניתוח", שפורסם לראשונה בשנת 1965.
שמו של קוראנט מצורף גם לשיטת האלמנטים הסופיים, עם הטיפול המספרי שלו בבעיית הפיתול הרגילה בתחומים מחוברים מרובים, שפורסם בשנת 1943. שיטה זו היא כעת אחת הדרכים לפתור משוואות דיפרנציאליות חלקיות באופן מספרי.
שמו ניתן לתנאי קוראנט-פרידריך-לוי ונוסחת קוראנט מינימקס קרויה על שמו.
קוראנט נפטר משבץ מוחי בניו רושל ניו יורק, ב-27 בינואר 1972.
בשנת 1912 התחתן עם נלי נוימן, אשר סיימה את הדוקטורט בוורוצלב בגאומטריה סינתטית בשנת 1909. הם גרו יחד בגטינגן עד שהתגרשו ב-1916. היא נרצחה במינסק על ידי הנאצים בשנת 1942 בגלל היותה יהודייה.
בשנת 1919 התחתן קוראנט עם נרינה (נינה) רונגה (1891–1991), בתו של פרופסור מגטינגן למתמטיקה שימושית, קרל רונגה (שיטת רונגה-קוטה).
לריצ'רד ונרינה נולדו ארבעה ילדים: ארנסט, פיזיקאי חלקיקים וחדשן במאיצי חלקיקים; גרטרוד (1922–2014), ביולוגית דוקטורט ואשתו של המתמטיקאי יורגן מוסר (1928–1999); הנס, פיזיקאי שהשתתף בפרויקט מנהטן; ולאונור (המכונה "לורי", 1928–2015), כנרת מקצועית ואשתו של המתמטיקאי ג'רום ברקוביץ' (1928–1998) ובהמשך אשתו של המתמטיקאי פיטר לאקס עד מותה.
ריצ'רד "ריק" טרנטון צ'ייס היה רוצח סדרתי, אנס, קניבל ונקרופיל אמריקאי, אשר רצח שישה או שבעה אנשים בפרק זמן של כחודש בסקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית, ונודע בכינויים הערפד מסקרמנטו ודרקולה בשל מנהגו לשתות את דם קורבנותיו ולאכול חלקים מגופותיהם.
לאחר לכידתו נשפט כחוק ונידון למוות למרות שהיה בעל היסטוריה נפשית רעועה ואף אובחן כסכיזופרן שנים רבות קודם לכן, אך התאבד טרם ביצוע גזר הדין.
ריצ'רד "ריק" טרנטון צ'ייס נולד ב-23 במאי 1950, בסנטה קלרה, סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית, לריצ'רד צ'ייס האב, איש מחשוב, וביאטריס, מורת בית ספר.
אחותו, פמלה, נולדה כעבור ארבע שנים.
בילדותו אהב להשתתף בפעילויות תנועת הצופים ולשחק בייסבול.
הוריו דגלו במשטר משמעת נוקשה והטילו עונשים שונים על ילדיהם בכל פעם שהפרו את כללי הבית.
במקרה אחד, כאשר היה צ'ייס רק בן שנתיים, האכיל אותו אביו בכוח עד שהקיא.
בנוסף נהג לנער אותו בחוזקה ולהטיח אותו כנגד הקיר.
תדירות המקרים הללו פחתה עם התבגרותו, על אף שהמשיך לספוג התעללות רגשית שהופיעה במיני צורות, ובעיקר בדמות צעקות רמות מפי אביו שנטה להתעצבן בקלות בשל סיבות זוטות.
על אף שהצליחה לעבור לבית גדול יותר בסקרמנטו, סבלה המשפחה מבעיות כלכליות וכן מאלכוהוליזם קל מצדו של צ'ייס האב, דבר שהוביל את זוג ההורים לריב לעיתים קרובות אל מול ילדיהם הצעירים.
כמו כן נהגה ביאטריס להטיח האשמות חסרות בסיס בבעלה וטענה כי צרך סמים, נאף עם נשות השכנים, וניסה להרעיל אותה.
כאשר היה בן עשר החל צ'ייס להפגין לראשונה התנהגות משונה, ופיתח אובססיה כלפי גוויות של בעלי חיים.
תחילה נהג לענות ולהרוג חתולים בהם נתקל ברחבי שכונת מגוריו, ובהמשך התרחב תחביבו החדש גם לכלבים, ציפורים, וארנבים שאותם צד במיומנות רבה.
בשנים הבאות שרף את המחבתות במטבח בית המשפחה במספר מקרים כאשר ניסה להכין לעצמו אוכל במהלך הלילה, ולעיתים נהג להגביר את החימום לרמה המרבית ולישון בעודו עירום על הספה.
פעמים אחדות נצפה משחק בגפרורים ומצית שריפות קטנות.
עם עלייתו לחטיבת הביניים התגברה מצוקתה הכלכלית של משפחתו עד כדי שאיבדה את ביתה.
מעט לפני שעלה לבית הספר התיכון נפרדו הוריו, ואמו לקחה אותו ואת אחותו לגור עם קרוביה בלוס אנג'לס.
אביו הגיע לבקרם כעבור מספר ימים ולקח את צ'ייס חזרה איתו, ואילו אמו ואחותו שבו להתאחד עמם רק כעבור ארבעה חודשים.
במהלך כל אותה העת ניהל צ'ייס חיי חברה רגילים למראה ואף יזם מספר קשרים רומנטיים עם נערות בנות גילו, על אף שבכל פעם שעמד לקיים יחסי מין עם אחת מהן לא הצליח להגיע לעוררות מינית, והחל להפגין סימני הפרעה בזקפה.
לקות זו, אשר הקשתה עליו לשמור על זוגיות יציבה וגרמה לו לחוות תחושת השפלה קשה, עוררה בו לראשונה את הרעיון כי גופו היה נטול את כמות הדם הנחוצה על מנת לתפקד כראוי.
תחביביו המשונים נותרו רדומים מתחת לפני השטח ועדיין לא עמדו בדרכם של חייו החברתיים, כך שלעת עתה הצליח לשמור על תקינותן של מערכות היחסים בהן היה מעורב, ואף הוזמן למסיבות ואירועים שערכו מכריו מבית הספר.
נטייתו לשתות לשכרה, עם זאת, הפכה במהרה למוגזמת, ובמקרה אחד נאלצו חבריו לפנות אותו לביתו לאחר שרץ במורד הרחוב בעודו צורח בקולי קולות.
על רקע תנועת ילדי הפרחים של שנות ה-60 החל צ'ייס גם להתנסות בסוגי סמים שונים, ביניהם קנאביס, ממריצים מבוססי אמפטמין ו-LSD, אשר הטילו צל כבד על אישיותו והפכו אותו לטיפוס קודר ומצוברח.
אורח חייו החדש הוביל אותו במהרה להיתקלותו הראשונה עם רשויות החוק, וכאשר היה בן חמש עשרה נעצר בגין החזקת סם מסוג קנאביס ונידון לעבודות שירות בסופי השבוע.
על אף התדרדרותו ההדרגתית הצליח לסיים את חוק לימודיו, והפך לבוגר בית הספר התיכוני מירה לומה ביוני 1968.
בתום לימודיו החל צ'ייס לחפש אחר עזרה מקצועית עבור הבעיה שחווה בחדר המיטות, ופנה לפסיכיאטר מקומי בתלונה על הפרעה בזקפה וכן על חוסר יציבות נפשית ממנה טען שסבל.
האבחנה הרפואית גרסה כי בעיותיו נבעו, ככל הנראה, מחרדות וכעס מודחק שחש כלפי המין הנשי.
צ'ייס, עם זאת, סירב לקבל זאת, ודבק ברעיון הישן שרדף את מחשבותיו, כי מחסור בדם היה המקור לכל חולשותיו הגופניות.
לאורך הזמן חדל לטפל בעצמו והחל לעטות מראה מרושל ומוזנח.
שיערו הארוך אשר צמח כמעט עד לכתפיו אמנם השתלב בנוף אותן השנים, אך נטייתו להימנע מהיגיינה אישית ומקלחות תכופות הפכה אותו למלוכלך וגרמה לו להדיף ריח רע, גורמים אשר הרחיקו ממנו את כל חבריו עד שהפך למבודד כמעט לחלוטין.
כעבור מספר חודשים מצא עבודה בתור קלדן באיגוד אשראי מקומי של רשתות קמעונאות, והחל לגלות עניין בלימודים אקדמיים.
הוא נרשם לקולג' אמריקן ריבר אך תוך זמן קצר נכשל במרבית המקצועות והפסיק להגיע לשיעוריו, עד שנפלט לחלוטין מהמוסד החינוכי.
מחוסר מסגרת, עבודה וקורת גג, עבר צ'ייס להתגורר בשותפות עם שתי חברות מתקופת לימודיו בתיכון, אולם התנהגותו המוזרה הרחיקה במהרה גם אותן.
הוא צרך סמים ללא הפסקה כך שהיה נתון להשפעתם כמעט בכל שעות היממה, סירב להתקלח, ופיתח פרנויה חמורה שהובילה אותו לסגור את דלת חדר השינה שלו בעזרת קרשים ולהתחבא בתוך ארון הבגדים.
לעיתים נהג להתפרץ לישיבות חברתיות שנערכו בבית בעודו עירום לגמרי ולהתיישב על הספה לצד הנוכחים, ובמקרה אחד אף שלף אקדח ונופף בו מבעד לחלון במשך לילה שלם.
שתי חברותיו דרשו ממנו לעזוב את ביתן לאלתר, אך משסירב הבינו כי ייאלצו לעזוב בעצמן.
בהמשך עבר לגור במקום קרוב משפחה של אחד מהן אשר גילה פחות סבלנות כלפי צ'ייס וגירש אותו מהמקום בכוח, מה שאילץ אותו לשוב להתגורר עם הוריו, אשר בזמן היעדרותו נפרדו בשנית.
המחשבות הפולשניות מהן סבל חוו החמרה רצינית באותה העת, וצ'ייס החל להאמין כי בני משפחתו מנסים להרעיל אותו.
בנוסף קישט את קירות חדרו באיורים ותמונות של לבבות אנושיים שגזר מספרי אנטומיה.
אופיו האקצסנטרי מנע ממנו להישאר במקום עבודה אחד במשך זמן רב, והוא נאלץ להתפרנס בעיקר מעבודות מזדמנות.
כעבור שנה בבית הוריו החליט צ'ייס לקחת את רכב הפולקסווגן שרכשו עבורו ולצאת לטיול במדינת יוטה, בעודו מלווה בשני כלבי המשפחה.
אין בנמצא תיעוד למאורעות שהתרחשו באותה העת, למעט כי נעצר במהלך הטיול בעקבות עבירות תנועה רבות שביצע, ושרכבו הוחרם בידי המשטרה.
כאשר הגיעה אמו לשחררו בערבות הבחינה במצבו התזזיתי.
צ'ייס טען כי דבר מה נורא קרה לו במהלך מעצרו, והתלונן על כך שהשוטרים הרעילו אותו ו שעוררה אצלו חולי גופני חמור ביותר.
בנוסף לאובססיה לדם אשר רדפה אותו זה שנים, החלה ההיפוכונדריה ממנה סבל לעורר במחשבותיו אשליות נוספות, כגון שקיבתו התהפכה על עצמה ושלבו עשוי להפסיק לפעום בכל רגע.
לדברי בני משפחתו חזר צ'ייס מהטיול בתור אדם שונה.
הוא סבל מהתקפים אשר הפכו אותו לעצבני ובמהלכם נהג לבעוט בקירות הבית.
כמו כן נקלע לעיתים קרובות לריבים אלימים הן עם אמו והן עם אביו, ומאחר שהשניים נפרדו נאלץ לעבור מבית אחד למשנהו ללא הפסק.
מעת לעת שלחו אותו הוריו לחיות אצל סבתו בלוס אנג'לס למשך תקופות קצרות, כאשר פרק הזמן הארוך ביותר בו נותר עמה נמשך כשנה, ובמהלכו עבד כנהג אוטובוס של ילדים הסובלים מנכויות, מקום העבודה בו נשאר הכי הרבה זמן, על אף שלבסוף פוטר גם ממנו.
בראשית 1973 ולאחר שובו לבית הוריו מצא עבודה בחנות צבע מקומית, אשר סייעה לו להרוויח די כסף כדי לרכוש לעצמו אקדח בעל קליבר של .
מצבו הנפשי החל לחוות שיפור קל והוא שב להיפגש עם חבריו מתקופת בית הספר, כאשר ב-22 באפריל אותה שנה אף השתתף במסיבה קטנה שנערכה באחד מבתיהם.
במהלך האירוע, עם זאת, תפס את אחת המשתתפות ומישש את שדייה בכוח.
כאשר החלה לצרוח התעמתו עמו שאר הנוכחים במקום והוא נקלע לתגרה אלימה נגדם שבמהלכה נפל אקדחו על הרצפה.
עם הגעת כוחות המשטרה נעצר, והורשע בעבירה קלה שאילצה אותו לשלם קנס בסך כחמישים דולרים.
לאחר שאמו התייאשה ממנו באופן סופי והכריזה עליו כחסר תקנה, נשלח צ'ייס פעם נוספת לבית סבתו, אשר השיבה אותו תוך זמן קצר חזרה לאמו, וחוזר חלילה.
באותה העת נתקף בכאבי ראש חזקים בנוסף לכאב חד שהופיע ברגלו, והתחנן בפני קרוביו שירשו לו להיבדק בידי רופא.
התנגדותם לבקשותיו נמשכה אף לאחר שהחל לשוחח עם עצמו תוך פליטת דברי הבל חסרי משמעות, כגון , ולעטוף את ראשו במגבת מלאה בפלחי תפוזים בטענה שראשו ספג ויטמין C בדרך זו באמצעות תהליך הפעפוע.
בלית ברירה, התקשר צ'ייס באחד הימים למכבי האש וטען כי חטף התקף לב.
עם הגעתו של האמבולנס לביתו הבינו הפרמדיקים במהרה שהיה בריא ושלם וסירבו לטפל בו, אך התרשמו כי באמת האמין שעמד למות, והמליצו לאמו לקחת אותו לבית החולים בכל מקרה.
צ'ייס אושפז, אפוא, בבית החולים אמריקן ריבר ב-1 בדצמבר 1973. כאשר נשאל לפשר הסיבות שבגינן רצה להיבדק טען שלבו הפסיק לפעום ודמו חדל לזרום, כליותיו לא עבדו יותר, בטנו כאבה באופן תמידי, והוא סבל מבקע.
בנוסף אמר כי מישהו גנב את עורק הריאה שלו.
מספר בדיקות רפואיות שנערכו, עם זאת, לא מצאו אף דבר חריג בגופו, ורופאיו החלו לחשוד שהבעיות מהן סבל היו נפשיות.
כאשר נשאל האם סבל מהזיות חזותיות או שמע קולות דמיוניים ענה בשלילה, אך הוסיף שלקה במפרצת מוחית וכי היה צריך להישלח ליחידת הטיפול הנמרץ מיד עם הגעתו למקום.
משהבין את רמיזות הרופאים בנוגע לכך שבעיותיו הרפואיות התקיימו בראשו בלבד, טען בכעס כי הכיר את הגוף האנושי בבקיאות השווה בערכה לזו של כל רופא מן השורה, וכי קרא מספיק מאמרים מדעיים בספר האנטומיה של גריי אודות הלב, הריאות והקיבה, על מנת לפרש בצורה נכונה את מצבו.
אבחנת הרופאים שיערה כי סבל ככל הנראה מסכיזופרניה פרנואידית או מפסיכוזה שהתעוררה בעקבות נטייתו התכופה להשתמש בסמים, ובייחוד LSD.
בשלוש השנים הבאות הצליח להימנע מאשפוזים כפויים הן מפני שנמלט מבית החולים בכל פעם שהגיע אליו, והן משום שאמו לא נעתרה להליך.
מצבו, עם זאת, התדרדר לבסוף בצורה כה חמורה עד שהחל לשבור את קירות הבית ולתלוש את חוטי הטלפון.
כמו כן מהל את חלב המקרר בסבון כלים בטענה שהוא מורעל, ושב למנהג ילדותו לענות בעלי חיים, כאשר הפעם נטפל לכלב המשפחה ונהג לנעוץ חפצים חדים בכפותיו או לתפוס את חוטמו בחוזקה עד שגולגולותו כמעט נשברה.
כאשר החל לפתוח בתגרות אלימות גם עם הוריו, שבשיאן הטיח את אמו ארצה לאחר שסטר לה בעוצמה בפניה, החליטו בצעד משותף כי הגיע הזמן שיעבור לגור לבדו, ושכרו עבורו דירה מרוחקת בה לא יפריע לאף נפש חיה.
צ'ייס עבר להתגורר במקום מגורים משלו במתחם דירות לא רחוק, והפך למבודד יותר מתמיד.
הוא נהג לצאת החוצה רק לעיתים רחוקות וקיבל את מזונו מהוריו, אשר ערכו ביקורים שבועיים בדירתו על מנת לבדוק את מצבו.
לא חלף זמן רב בטרם קיבלו הזיותיו את החופש לו הזדקקו בשביל להחמיר לשיאים חדשים, והלה החל לבקר בחוות ארנבים קרובה ולרכוש מלאי קבוע של מכרסמים, אותם שמר בכלובים בדירתו.
מעת לעת נהג למסמר את אחד מהם לשולחן, לחתוך את בטנו לרווחה בעודו בחיים, ולמצוץ את הדם שגעש החוצה דרך הקרע שפתח.
לבסוף נגס בבשר הנא ובאיברים הפנימיים, ולעיתים הכניס את השאריות לממחה וערבב את התערובת שהתגבשה עם קוקה-קולה, בטרם שתה את התוצר הסופי.
באחד מביקוריו במקום נדהם אביו של צ'ייס כאשר גילה את הדירה מלאה בקיא ודם, בטרם מצא את בנו שוכב על הרצפה בעודו אוחז בבטנו ומתפתל בכאבים עזים.
לאחר שהגיעו לבית החולים טען צ'ייס בפני רופאיו שאכל ארנב אשר שתה חומצת סוללות, שעשתה את דרכה זה מכבר לקירות הקיבה שלו וגרמה להן להחליד.
הבדיקות הרפואיות קבעו במהרה שהלה לא הסתפק בשתיית דמם של הארנבים, אלא גם הזריק אותו לגופו.
בהוראת הרופאים ובאישורו של אביו אושפז צ'ייס בכפייה ב-28 באפריל 1976, ונשלח לאגף הפסיכיאטרי של בית החולים.
הוא ניסה להימלט מספר פעמים אך נתפס, וב-19 במאי אותה שנה נשלח לאחוזת בוורלי, בית חולים פסיכיאטרי בפני עצמו, בו יכל לקבל עזרה מקצועית יותר.
על אף שבראשית הטיפול סירב לשתף פעולה עם רופאיו ועמד על דעתו כי נמצא בקו השפיות, הפך מזגו של צ'ייס בחלוף הזמן לפתוח יותר, והוא החל לשוחח עם שאר המטופלים ולהשתתף בפעילויות החברתיות שהתקיימו בשגרת היומיום.
קיבעון הדם שלו סירב להיעלם, עם זאת, ובמקרה אחד נמצאו שתי ציפורים מתות בחדרו, שאת צוואריהן שבר בטרם החל למצוץ את דמן.
כעבור זמן-מה אף נצפה יושב בין השיחים כשציפור מתה בידו, ערימת נוצות מפוזרת סביבו, ודם מרוח על פניו.
דפוס התנהגות זה העניק לו לראשונה את הכינוי דרקולה, והוביל להתפטרותן של שתי אחיות מהסגל הרפואי.
למרות זאת התרשם צוות הרופאים כי חל שיפור ניכר במצבו הבריאותי היות שהחל להשלים עם מצבו ואף נטל את התרופות שנרשמו לו ללא כל התנגדות.
לא חלף זמן רב בטרם הוחלט כי יוכל להשתחרר מהמוסד, בתנאי שימונה לו אפוטרופוס מתאים.
מספר אנשי צוות התנגדו לחוות הדעת שניתנה בטענה כי צ'ייס עדיין היווה סכנה לעצמו ולחברה, אולם בעקבות הסכמתו לכל התנאים שננקבו, ובנוסף לעומס המטופלים שהכביד על המוסד, מונה אביו לאפוטרופוס החוקי שלו, וב-29 בספטמבר אותה שנה הוא שוחרר לאלתר מבית החולים.
עם שחרורו מבית החולים החל צ'ייס לקבל קצבה חודשית בסך מאתיים דולרים מידי מנהל הביטוח הלאומי עבור נכותו הנפשית.
כעת בן עשרים ושבע, החליט לצאת לדרכים ולטייל ברחבי המדינה.
לאחר שחסך מעט כסף נסע לוושינגטון די.
וחזר כעבור מספר שבועות עם רכב חדש מסוג .
בתום שהייה קצרה אצל אמו שב לחיות לבדו, אולם בדירה אחרת שבאותו מתחם בו גר קודם לכן.
התרופות שנטל אמנם הפחיתו את החרדות וההזיות מהן סבל, אך הטילו עליו אפקט קהה שגרם לו להיראות מנותק ודמוי זומבי.
הוא חווה התפרצות נוספת ב-1977, אז החל להתלונן אודות חוצנים וארגונים נאציים חשאיים אשר רדפו אותו מאז נעוריו.
כמו כן הרג את שני כלבי המשפחה וטען כי משום שהם היו שייכים לו.
לילה אחד התעוררה אמו למשמע קולות ירי.
כאשר יצאה מבעד לפתח ביתה ראתה את צ'ייס מחזיק חתול מת בזנבו, בעודו מכוסה כולו בדם.
הוא ירה בראשו של החתול וריסס את מוחו על פני כל המדרכה, בטרם השליך את גופתו ארצה, פער חור בבטנו והחל למרוח את הדם שנפלט על פניו בצרחות אימים.
מבחינתה של אמו היה זה הקש ששבר את גב הגמל, והפעם האחרונה בה הרשתה לו לדרוך שוב בביתם.
בחודש אוגוסט אותה שנה יצא צ'ייס ללא כל הודעה מוקדמת לטיול נוסף בגפו, הפעם בשמורת האינדיאנים שבאגם פירמיד, נבדה.
המעט שידוע על מעשיו מאותה העת הגיע רק לאחר קריאה שהתקבלה ברדיו המשטרתי המקומי, ובה דווח על רכב נטוש שנתקע בחולות השמורה.
שוטרים שהגיעו לזירה מצאו בתא הנהג שני רובים טעונים ומלוכלכים בדם, בנוסף לדלי שהכיל כבד ענק.
בתום סריקה קצרה של האזור נצפה אדם עירום אשר ישב על קצה צוק בעודו מרוח בדם.
השוטרים יצאו לקראתו ברכבי שטח, ואף שתחילה ניסה להימלט מהם, הצליחו לעלות על עקבותיו במהרה ולכדו אותו.
כאשר נשאל לפשר הדם בו היה מרוח ענה צ'ייס כי היה זה דמו שלו, ושהוא חלחל החוצה דרך גופו.
לאחר שהלבישו אותו שאלו אותו בשנית אודות מקור הדם, והפעם השיב כי היה זה דמו של צבי אותו צד מספר חודשים קודם לכן.
כאשר החליטו לעצור אותו החל צ'ייס להתנגד ונאזק.
הוא נותר במעצר במשך ארבעה ימים עד להגעת תוצאות בדיקות הדם, שחשפו כי הכבד שנמצא ברכבו היה שייך לפרה.
בעקבות זאת נפלו האישומים נגדו, ועם שחרורו שב חזרה לביתו.
לאורך השנה הבאה נותר צ'ייס מבודד בדירתו באופן קבוע, ועזב רק כאשר תאוותו לדם אילצה אותו לחפש אחר בעלי חיים, בייחוד כלבים, אותם השיג דרך מודעות אימוץ בעיתון או על ידי גניבתם משכניו, לפני שהביאם לביתו בו יכל להרוג אותם ללא הפרעה ולשתות את דמם.
מצבו הנפשי המתדרדר, עם זאת, לצד הדחייה שספג מידי בני משפחתו אשר סירבו להמשיך להתרועע עמו, הובילו אותו לרכוש כלי נשק ותחמושת נוספים, בטרם גמלה בלבו ההחלטה לעבור מהרג של בעלי חיים לרצח של בני אדם.
עדיין אינו בטוח לגבי צעדיו הבאים, נכנס צ'ייס לרכבו ב-29 בדצמבר 1977 והחל לשוטט בסביבת בית מגוריו בחיפוש אחר קורבנו הראשון.
לבסוף הגיע לשדרות רוברטסון, פרוור קטן בצדו המזרחי של מחוז סקרמנטו, שם נתקל מבטו בזוג נשוי ומבוגר למראה אשר עמדו מחוץ לרכבם ולקחו את מצרכי המזון שקנו לביתם.
מבלי לעצור המתין צ'ייס שהאישה תיכנס לפנים הבית, בטרם שלף את נשקו וירה למוות באמברוז גריפין בן ה-51, אשר התמוטט על המדרכה.
אשתו, קרול, לא שמעה את רעש הירי וצ'ייס הספיק להימלט מהזירה עד שחזרה לפתח הבית.
כאשר הבחינה כי בעלה קרס על המדרכה זעקה לעזרה, מתוך מחשבה שקיבל התקף לב.
רק לאחר שהפרמדיקים הגיעו למקום כעבור זמן-מה למדה שהלכה למעשה נורה אמברוז פעמיים.
הוא מת אחרי מספר שעות ביחידת הטיפול הנמרץ של בית החולים.
גריפין היה אב לשניים, מהנדס אשר עבד במשך שנים רבות בלשכה הפדרלית לניהול קרקעות במחוז סקרמנטו.
בתור אזרח מן השורה התקשו הבלשים שנקראו לחקור את המקרה להעלות בדעתם אויב כלשהו אשר ירצה את מותו.
הראיות היחידות שאותרו בזירה היו שני תרמילי תחמושת שנמצאו על הכביש, דבר שהצביע בסבירות גבוהה כי הקורבן נורה מידי אדם שישב ברכב חולף.
דיווח נוסף שהתקבל בימים הבאים מפי אישה בשם דורותי פולנסקה אשר התלוננה כי ירי תועה חדר לביתה, חשף כי הקליע שחולץ מתוך קיר המטבח בביתה נורה מאותו כלי נשק שבאמצעותו נרצח גריפין, דבר שהצביע על כך שמדובר במפגע הבוחר את מטרותיו באקראיות.
בשבועות הבאים המשיך צ'ייס להסתובב ברחבי סקרמנטו בחיפוש אחר קורבנות נוספים, אך בכל הזדמנות שנקלעה לדרכו השתבשו תוכניותיו בשל סיבה כזאת או אחרת, לרוב מאחר שביקר במקומות מגורים בהם הקפידו הדיירים לנעול אחריהם את דלתות וחלונות הבית.
לבסוף, עם זאת, הגיע בצהרי ה-23 בינואר 1978 לביתם של תרזה ודייוויד ויילין, זוג נשוי שהתגוררו בבית פרטי בדרך טיוגה 2630. דייוויד עדיין לא שב מעבודתו, ותרזה הייתה עסוקה במטלות השונות של משק הבית.
עיניה הבחינו בצ'ייס בדיוק כאשר נכנס לבית מבעד לדלת הפתוחה וטרק אותה מאחוריו.
היא הרימה את ידיה מעלה בתנועת הגנה בתגובה לאקדחו השלוף אותו כיוון לעברה, בטרם ירה בה הלה פעמיים.
הקליע הראשון חדר לתוך כף ידה ועשה את דרכו לכל אורך אמתה עד שיצא מהמרפק, משפשף אותה קלות בצווארה, והשני פגע בחוזקה במעלה ראשה, פוער חור בגולגולתה ונפלט מצדו האחורי של ראשה.
לאחר שהתמוטטה ארצה, עדיין בהכרה, מיהר צ'ייס לכרוע ברך לצדה, בטרם קירב את האקדח למרחק סנטימטרים ספורים מרקתה השמאלית וירה בה למוות.
גופתה אותרה כעבור מספר שעות בידי בעלה, דייוויד, אשר חזר מעבודתו רק בכדי למצוא שבילי דם ארוכים לאורך סלון ביתו.
הם נמשכו לאורך גרם המדרגות העליון אשר הוביל לאחד משלושת חדרי השינה, בו שכבה גופתה המבותרת של תרזה על המיטה.
הנתיחה שלאחר המוות הציעה כי צ'ייס משך את הסוודר שלבשה תרזה כלפי מעלה, חושף בכך את שדייה, בטרם חתך את אחת מפטמותיה בעזרת סכין.
לאחר מכן נעץ את הלהב באזור עצם החזה ושיסע את גווה עד לאזור עצם הירך, בטרם החל לתלוש את איבריה הפנימיים, שחלקם נותרו בחלל הגוף ואחרים נתלו על צדי בטנה.
הטחול נתלש לחלוטין ונח בחוץ, הקיבה והכבד נחתכו באופן חלקי, שתי הכליות הוצאו ממקומן והוחזרו פנימה, הלב והסרעפת נוקבו בחוזקה, וחלקה התחתון של אחת הריאות נוסר לגמרי.
ברחמה התגלה, עם זאת, עובר מת בן כשלושה חודשים.
המסקנה הסופית של הדוח הציעה כי .
אוולין וג'ייסון מירות', דני מרדית', ודייוויד פריירה
ארבעה ימים לאחר הרצח הקודם, ב-27 בינואר, פרץ צ'ייס לביתה של אוולין מירות' בת ה-38, אשר נמצאה בחברתם של אחד משכניה, דן מרדית' בן ה-50, בנה ג'ייסון בן ה-6, ואחיינה דייוויד פריירה בן השנתיים.
באותה שעה התקלחה אוולין בחדר הרחצה בזמן שמרדית' שמר על הילדים.
הוא נכנס למסדרון הראשי בדיוק כאשר צ'ייס פרץ פנימה, והשניים נתקלו בזה בזה.
צ'ייס ירה בו למוות, ישירות בראשו, ולאחר שהתמוטט על הרצפה ירה בו שוב, בטרם הפך את גופתו והחל לחטט בכיסיו, גונב את ארנקו ואת מפתחות רכבו.
למשמע רעשי הירי ניסה ג'ייסון הצעיר להימלט לחדר השינה של אמו.
צ'ייס החל לרדוף אחריו, אך נתקל בדרכו בעריסה בה שכב דייוויד הפעוט, וירה בראשו.
כעבור מספר רגעים לכד גם את ג'ייסון וירה בו פעם אחת בעורפו ופעם נוספת בצד ראשו.
לאחר שווידא כי שני הילדים מתו הזיז את גופותיהם מהסלון לחדר השינה, והתפרץ לחדר הרחצה בו התקלחה אוולין וירה בה למוות בראשה.
לאחר שניטרל את כל יושבי הבית גרר את גופתה של אוולין לסלון והחל לשסע אותה עם סכינו בעודו מקיים עמה יחסי מין ומבצע בה מעשי סדום.
דוח הנתיחה שלאחר המוות מצא כמויות גדולות של נוזל זרע בתוך פי הטבעת שלה, ומאחר שבעלה שלל את האפשרויות כי הוא או אדם אחר קיימו עמה יחסי מין קודם למותה, נותרה רק המסקנה שצ'ייס הגיע לפורקן מיני מספר פעמים רב בתוכה, תוך כדי שביתר את גופתה ומצץ את דמה.
ממצאים נוספים קבעו כי גווה נפער לרווחה באמצעות שני חתכים אלכסוניים, בטרם החל צ'ייס לדקור את איבריה הפנימיים.
לבסוף תחב את סכינו לפי הטבעת שלה שוב ושוב, מנקב תוך כדי את רחמה.
נקישה פתאומית על הדלת מידי אחד השכנים הבהילה את צ'ייס, והוא חטף במהרה את גופתו של הפעוט בן השנתיים, דייוויד פריירה, ונמלט מהמקום ברכבו של מרדית'.
הוא כבר הספיק לפצח את גולגולתו של הפעוט בעזרת סכינו בזירת הפשע ולאכול חלקים ממוחו, וכעת כשהגיעו לדירתו המשיך במלאכת הביתור.
מסע הקטל שערך צ'ייס נפרס על פני כארבעה שבועות שבמהלכם רצח כשישה קורבנות.
פשעיו לא היו מתוכננים במידה רבה, ונעשו בצורה מרושלת וחסרת אכפתיות.
כל הרציחות התבצעו לאור יום, כאשר הלה נהג להשאיר אחריו תרמילי כדורים ובדלי סיגריות ברחבי זירת הפשע.
רק לאחר מקרה הרצח השני הבינו החוקרים כי מדובר בדפוס של רוצח סדרתי אלים, אולם בחירת הקורבנות האקראית של צ'ייס הקשתה עליהם לחזות את מהלכיו הבאים.
המפנה בחקירה הגיע הודות לאופיו המוזנח של צ'ייס, אשר, כאמור, דאג להיגיינה האישית שלו רק לעיתים רחוקות, ונותר לבוש באותם בגדים לאורך כל מקרי הרצח האחרונים.
מספר עדים שחזו בו אך לא הצליחו לזהותו דיווחו אודות פרט זה למשטרה, שהחלה לחפש אחר חשוד שלבש חליפת סקי כתומה, מכנסי ג'ינס, ונעלי טניס.
ננסי הולדן, מכרה של צ'ייס מתקופת בית הספר התיכון אשר פגשה אותו מספר ימים קודם לכן ונמלטה לרכבה בעודו עוקב אחריה לאחר שהבחינה בריחו המבאיש ובמראהו המוזנח, דיווחה למשטרה כי הוא עשוי להיות האדם אחריו הם מחפשים.
לאחר סקירת עברו הפלילי של צ'ייס, ובייחוד התקרית באגם פיראמיד, החליט צוות הבלשים לעצור אותו.
כאשר הגיעו למתחם הדירות בו גר מצאו את רכבו חונה לצד מדרכת הרחוב, אך לא הצליחו לשכנעו לפתוח את הדלת בפניהם, וגם לאחר התקשרו אליו נותקה השיחה כעבור מספר שניות.
שני הבלשים נעמדו בסמוך לדלת דירתו והחלו לשוחח אחד עם השני בקול רם על כך שכנראה לא נמצא בדירה כעת וכי יהיה עליהם לשוב מאוחר יותר, בטרם מצאו מקום מסתור ממנו השקיפו על הכניסה.
מספר דקות חלפו בטרם יצא בחשש מביתו, אז התנפלו עליו והכניעו אותו בתום מאבק קצר.
הדבר הראשון בו הבחינו כשנכנסו לדירתו בחיפוש אחר הפעוט פריירה, שטרם נמצא, היה הדם.
צ'ייס מרח דם על הקירות, על הרצפה והתקרה, וכן על מיטתו, על הרהיטים, ועל כל החפצים שהיו ברשותו.
מספר איורים שנגזרו מספרי אנטומיה נתלו על הקירות, וחורי כדורים ניקבו את התקרה.
בין חפציו נמצאו כמה עיתונים מאותו החודש בהם הקיף את הכתבות שסיקרו את הרציחות שביצע.
בחקירתו עמד צ'ייס תחת הלחץ שהופעל עליו וסירב לשוחח אודות מקרי הרצח.
הוא הכחיש כל קשר אליהם על אף הראיות החזקות שקשרו אותו לכל זירות הפשע, ביניהן דם הקורבנות אשר עדיין היה טרי ונספג בבגדיו, וכן רישיון הנהיגה של דן מרדית' אשר נמצא בכיסיו כשנעצר.
כל מה שהעסיק אותו, כך נדמה, היו הכלבים שהרג בדירתו, עליהם שמח לשוחח בפירוט רב.
גופתו של התינוק פריירה נמצאה רק כעבור חודשיים, ב-24 במרץ, בידי שרת בשם אוסקר רוסאו שעבד בכנסיית ארקייד וסליאן.
במהלך עבודתו הבחין כי אחד השערים שבחצר האחורית נותר פתוח, וכאשר הלך לבדוק לפשר העניין מצא קופסת קרטון קטנה שהייתה זרוקה במקום.
בתוכה, נמצאה גופתו הקטנה של פריירה, לאחר שראשה נערף ונתחב מאחורי גבה.
קודם לתחילת המשפט מינה בית הדין שני פסיכיאטרים שהתבקשו לבדוק את מצב בריאותו הנפשית של צ'ייס, ולהחליט האם היה כשיר להישפט על פי חוק.
שאלת שפיותו לא עמדה על הפרק אלא רק הבנתו את האישומים שהועלו נגדו, ויכולותיו לסייע בהגנתו המשפטית.
לאחר שערכו עמו ראיונות בבית הסוהר וקבעו כי היה מודע למתרחש סביבו והבין את העתיד לבוא, נפתחו ההליכים המשפטיים.
המשפט נועד להיערך במחוז סקרמנטו, בו התרחשו הפשעים ובו החזיקו רוב התושבים בדעה כי צ'ייס היה אשם, אך לבקשת ההגנה הועבר למחוז סנטה קלרה, במרחק של כ-200 קילומטרים דרומה.
עורך דינו של צ'ייס היה פאריס סלמי, הנחשב לסנגור השני המוצלח ביותר באותה העת.
הפרקליט שמונה לתיק היה רונלד וו.
טוכטרמן, באותה העת עוזרו של התובע המחוזי.
השופט היה ג'ון שץ, אשר נבחר רק לאחרונה מתוך בתי המשפט העירוניים.
לבסוף החל המשפט ב-2 בינואר 1979 עם שישה אישומי רצח שהוגשו כנגד צ'ייס, וכ-250 ראיות שנועדו לגבות אותם.
התביעה הציגה יותר מ-100 עדים, חלקם אנשי מקצוע שחוות דעתם סייעה לקשר בין זירות הפשע והראיות, שמיעוטן נמצאו על צ'ייס בעת מעצרו, לבינו.