tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1999 הוכרזה מי סון כאתר מורשת עולמית תרבותית על ידי אונסק"ו.
הכרזת האתר באתר מורשת עולמית נומקה בהיותו אתר המציג דוגמה להתפתחות ושינוי תרבותי, וכן כדוגמה לתרבות עתיקה באסיה שנכחדה.
בניית האתר במי סון החלה כנראה במאה ה-4. במשך מאות שנים נוספו לאתר מקדשים ומבנים בגדלים שונים, והאתר היה לאחד מהשרידים הבולטים של תרבות הצ'אמפה בווייטנאם.
מעבר לתפקיד הריטואלי כמרכז לטקסים דתיים שנועדו לאפשר לשושלות המלכים ליצור קשר רוחני עם האלים, היה לאתר במי סון גם תפקיד כמרכז תרבותי ודתי, ובו גם נקברו מלכים ומנהיגים דתיים.
השרידים הראשונים שנמצאו במי סון תוארכו לזמנו של המלך בהאדראבארמן הראשון (Bhadravarman) (בשמו הווייטנאמי: Phạm Hồ Đạt) שמלך בין השנים 381 ל-413. הוא בנה אולם לעבודת האלים שיווה ולינגה.
באדריכלות שבמי סון ניכרת השפעה הודית חזקה, שניתן לראותה במקדשים ובסטופות וכן בכיתוב על האסטלות, שהוא בשפת פאלי, שפה הודית.
ניתן ללמוד מכיתובים על אסטלות שונות על קיומו של מקדש עשוי עץ במאה ה-4, שנשרף כמאתים שנים לאחר מכן.
במאה ה-7 נבנה המקדש מחדש על ידי המלך סאמבהוארמאן (Sambhuvarman, מלך בין השנים 577–629), הפעם מלבנים.
מקדש זה עומד על תילו עד היום.
המלכים הבאים המשיכו בשיפוץ המקדשים הקיימים ובהקמת חדשים.
בבנייה נעשה שימוש בלבנים ובחומרים עמידים אחרים.
שיטות הבנייה של בני הצ'אמפה מתקדמות מאוד, וגם כיום קשה להבין כיצד חיברו בין הלבנים וכיצד הרימו אותן למקומן.
הסטופות והקברים נבנו בין המאה ה-7 למאה ה-14, אך חפירות בקברים גילו שמלכים מאומת הצ'אמפה נקברו במקום כבר במאה ה-4. במכלול כולו נמצאים יותר משבעים מבנים, וכנראה ששימש כמרכז הדתי והתרבותי של אומת הצ'אמפה בעת שבירתה שכנה בטרא קיו (Trà Kiệu) או בדונג דואונג (Đồng Dương).
עם שקיעתה של ממלכת צ'אמפה, בלחץ ג'אי וייט (Đại Việt) מן הצפון, שקע מכלול המקדשים במי סון לשכחה והזנחה.
רק בשנת 1885 נתגלה מחדש, ועשר שנים לאחר מכן החלו מסעות חקר אל האתר.
משלחת אחת, בראשות החוקרים לואי דה פינו (Louis de Finot) ולונה דהלג'ונקר (Launet de Lajonquere) חקרה בשנים 1898–1899 את הכתובות שעל האסטלות; הנרי פרמנטיה (Henri Parmentier) חקר בשנים 1901–1902 את האומנות באתר, וב-1904 את הקברים במקום.
ב-1904 פרסמו פינו ופרמנטיה את ממצאיהם, מהם עולה כי במכלול ישנם 68 אתרים שונים.
חוקר האומנות טרן סיווג את אמנות הצ'אמפה לשבעה סגנונות, לפי שלבי התפתחותם, כאשר שניים מהם כנראה נוצרו במקום.
המקדש שהוגדר כ-A1 נחשב ליצירת המופת האדריכלית במקום.
ככלל, מחולקים האתרים לעשר קבוצות עיקריות: A, A', B, C, D, E, F, G, H ו־K, וזאת כדי ליצור שיטה של תיוג וסיווג.
סגנונות הבנייה באתר מגוונים, החל מן המאה ה-8 וכלה במאה ה-14, וניכרת בהם השפעה הודית רבה.
במרכז המכלול נמצאת סטופה מרכזית, הנקראת קאלאן, וסביבה סטופות רבות, קטנות יותר.
הסטופות הן בצורת חרוט, כדי לסמל את פסגתו של הר מרו, ההר המיתולוגי שבו שוכנים האֵלים ההינדים.
שערי הסטופות פונים מזרחה, כדי שיוכלו לקבל את קרני השמש, והן מעוטרות ומקושטות בארכיטקטורה מצועצעת ובהן תיאור של אלים שלווים, מוקפים בפרחים.
רוב התיאורים הללו נרקבו והושחתו, אך נותרו שרידים בודדים ובהם זהב, שבו השתמשו בני הצ'אמפה.
רוב המקדשים העיקריים הם לסמל "לינגה" (או לינגם), אחד הסמלים הפולחניים לאל שיווה, האל המגן של שושלת צ'אמפה.
יחד עם ההשפעה ההינדית, ישנן גם השפעות בודהיסטיות; הבודהיזם החל לתפוס מקום מרכזי יותר ויותר בדת הצ'אמפה החל מן המאה ה-10. כמה מן המקדשים נבנו בתקופה זו, ובמהלך המאה ה-17 שופצו והורחבו כמה סטופות ומקדשים.
בנאי מי סון פיתחו גם סגנון עצמאי משלהם.
הם פיתחו טכניקה ייחודית לבנייה, כאשר השתמשו בשרף מעצים הצומחים במרכז וייטנאם; טכניקה זו אבדה במשך השנים.
רוב המבנים באתר נבנו מלבנים, שגם הם יוצרו בתהליך ייחודי, שסודו אבד; במכלול נמצאו גם שרידי מקדש אחד מאבן, שבנייתו הושלמה בשנת 1234. על פי העדויות שבאתר, הגיע גובהו של המקדש לכ-30 מטרים, אך הוא לא שרד.
שחזור האתר החל בשנת 1937, על ידי מדענים צרפתיים.
נזק רב נגרם לאתר במהלך מלחמת וייטנאם, בשנת 1969; באזור קיימים עדיין מוקשים ושרידים אחרים מן המלחמה.
חלקים שונים, כמו אנדרטאות, מושבי תפילה וכדומה, הוצאו מן המכלול והועברו למוזיאונים בצרפת ובווייטנאם.
במקום עצמו הוקם מוזיאון זמני, בשני מקדשים, בתרומת נדבנים מפולין וגרמניה, ואל המכלול נסלל כביש חדש בתרומת יפן.
עדיין קיים חשש לגבי עמידותם של המקדשים, העלולים לקרוס.
משרד התרבות הווייטנאמי הקציב מאות אלפי דולרים לשימור האתר, וארגון אונסק"ו יזם תוכנית, במימון איטלקי ויפני, להשקעת מאות אלפי דולרים נוספים למניעת הידרדרות נוספת.
מקדש ונוס גֶנֶטְריקְס היה מקדש שעמד בפורום קיסר שברומא העתיקה, והוקדש לאלה ונוס גנטריקס - אלת הבית והאמהות.
המקדש נבנה בשנת 46 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר.
קיסר תכנן להקים מקדש לאלה ונוס ויקטריקס ("ונוס המנצחת") בשנת 48 לפנה"ס אולם בשל קרב פארסאלוס התעכבה הבנייה, וקיסר החליט להקדיש את המקדש ל"ונוס גנטריקס", שנחשבה אימו של איניאס וקיסר החשיב את משפחתו היוליים לצאצאיה.
המבנה היה בנוי שיש לבן, בחזיתו שמונה עמודים גבוהים, והוא ניצב על במה שמעל הפורום.
במרכז המקדש היה פסלה של האלה מעשה ידי ארקסילס (Arcesilas), וכן ניצבו במקדש פסליהם של קיסר וקלאופטרה השביעית מלכת מצרים, ציורי קיר של איאס ומדיאה מעשה ידי טימומקוס (Timomachus).
בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס הוצב במקדש פסל לכבודו, מתנת 14 ערים באסיה הקטנה שקיבלו ממנו סיוע לאחר רעידת אדמה שאירעה בשנת 17, ולאחר רעידה נוספת שאירעה בשנת 23. על הפסל הוצבו האנשות של הערים שקיבלו סיוע.
לאחר מותה של דרוסילה הוצב במקדש פסל לזכרה.
המקדש נהרס בשריפה בשנת 80, ושוקם על ידי דומיטיאנוס ובשנית על ידי טראיאנוס בשנת 113.
כיום נותרו שלושה עמודים ממבנה המקדש (וגם אלה שוחזרו מחלקי עמודים שנמצאו באתר).
מקדש יופיטר אופטימוס מקסימוס או מקדש יופיטר הקפיטוליני היה מקדש לאל יופיטר שניצב בראש גבעת הקפיטולין ברומא העתיקה.
על פי המסורות הרומאיות (אשר אינן מגובות בממצאים ארכאולוגיים) נוסד המקדש הראשון באתר ב-13 בספטמבר, בשנה הראשונה של הרפובליקה הרומית (בשנת 509 לפנה"ס).
המקדש הוקדש לשלשה הקפיטולינית (יופיטר, יונו ומינרווה).
על פי מסורת זו, הוקם המקדש על ידי לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס, לאחר שזה נשבע להקים מקדש במהלך הקרב מול הסבינים.
פריסקוס הניח את אבן הפינה למקדש, אולם היה זה לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס שבנה את מרבית חלקיו והשלימו.
על פי המסורת הרומית, נבנה המקדש באתר בו עמדו קודם לכן מזבחות לשלישייה הקפיטולנית ואלים רבים נוספים.
על פי המסורות הרומאיות - קודם להקמת המקדש נערך טקס בו ביקשו אוגורים את רשות האלים להזזת המזבחות.
שני אלים בלבד טרמינוס ויוונטאס סירבו, ולכן שולבו מזבחותיהם במבנה.
העובדה שהאל טרמינוס - אל הגבולות - סירב להזזת מזבחו נחשבה לסימן טוב, ולאות לכך שהמקדש לא יזוז ממקומו.
נערכה הגרלה בין אצילי רומא, בה נקבע כי מרקוס הורטיוס פולוילוס, אחד מקונסולי רומא, יחנוך את המקדש.
במקדש, שגודלו היה 60 על 60 מטרים, היה חדר מקודש נפרד לכל אחד מאלי השלשה הקפיטלונית - יונו משמאל, מינרווה מימין ויופיטר במרכז.
המקדש עוטר בפסלי טרה קוטה רבים, שהידוע בהם הוא פסל המתאר את יופיטר רוכב על קוודריגה.
מקדש זה נהרס ב-6 ביולי 83 לפנה"ס במהלך המלחמה שהתרחשה בתקופת שלטונו של הדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה.
בשריפה זו, על פי המסורת הרומית, נשרפו ספרי הסיבילות שנשמרו במקדש.
מקדש שני באתר נבנה על ידי קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס ושופץ על ידי הקיסר אוגוסטוס.
מקדש זה נהרס בשנת 69 בעת שאספסיאנוס כבש את העיר.
המקדש שוקם על ידי אספסיאנוס, ולימים על ידי טיטוס ודומיטיאנוס (אשר כיסה את גג המקדש בזהב).
המקדש השלישי שבאתר שרד כ-400 שנים, ונהרס במהלך ביזות רומא במאה החמישית.
שרידים מועטים של המבנה ניצבים כיום בסמוך לארמון הקונסרבאטורי.
השרידים מהווים חלק מהמוזיאונים הקפיטוליניים.
מקדש נָאנְחְווָה (במנדרינית תקנית: 南华禅寺, בפין-יין: Nánhuá Sì, תרגום מילולי לעברית: "מנזר דרום סין") הוא מנזר זן בודהיסטי שהתפרסם כמקום בו התגורר חְווֵי נֶנְג (慧能 Huìnéng 713-638), הפטריארך השישי של הזן בודהיזם באחרית ימיו.
המנזר שוכן סמוך לעיירה צָאוֹשִׂי (漕溪), כ-25 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר שאוגואן שבצפון מחוז גואנגדונג שבדרום סין.
המנזר נוסד בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות בשנת 502 בידי נזיר ממוצא הודי בשם גְ'איָאו סָאנְדְזָאנְג (智樂三藏) שבמקור כינה את המנזר "מקדש בָּאוֹלִין" (寶林寺).
את פרסומו העיקרי קיבל המנזר כאשר בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8 שהה בו חְווֵינֶנְג, היורש השישי והאחרון בשושלת האבות הקדומים של הזן בודהיזם, כשהוא שקוע במדיטציה במשך 36 שנה עד שזכה להארה.
יורשיו הפיצו את תורתו (הידועה כיום כזן בודהיזם) ברחבי סין, קוריאה ויפן.
שמו הנוכחי של המנזר ניתן לו בשנת 968 בתקופת שלטונו של טָאידְזוּ, קיסר סין (שלט 976-960) משושלת סונג.
האירופאי הראשון שביקר במקדש היה המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י.
ריצ'י ועוזרו, אנטוניו דה אלמידה (Antonio de Almeida), הגיעו למקום באוגוסט 1589 לאחר שהמושל החדש של המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לְיוֹ גִ'יוֶן (劉繼文 - Liu Jiwen) הורה להם לעזוב את ג'אוצ'ינג בה התגורר ריצ'י מאז הגיעו לסין ב-1583, אך הרשה להם להתגורר בשאוגואן.
ריצ'י התרשם מהמקדש אותו כינה אותו "מפואר בגדלותו", מהמזרקה שבו ("תוכננה בחינניות, ונבנתה בצורה נפלאה") ומהגנים של המקדש, אך צפה בסלידה ב"שליחי השטן הסוגדים לאלילים" (הכהונה הבודהיסטית).
השלטונות המקומיים הציעו לריצ'י ולאלמידה להתאכסן במקדש, אך הם העדיפו להתגורר בעיר, קרוב לאליטה ששלטה באזור.
האתר משתרע על שטח של 12,000 מ"ר, בתוך חורשת ברושים סיניים.
הכניסה לאתר נעשית דרך שער מרשים המכונה "שער צָאוֹשִׂי", ויש בו כמה בניינים בודהיסטים מרהיבים, ובהם: היכל המלכים השמימיים, ההיכל הגדול, אולם כתבי הסוטרה, אולם האב הקדמון השישי, פגודת לִינְגגָ'או, ו-690 פסלי בודהה.
ההיכל המלכותי של המלכים השמימיים נבנה במקור ב-1474 בתקופת שושלת מינג (1644-1368) ונבנה מחדש בתופת שושלת צ'ינג (1911-1644).
באולם מוצבים הפסל הקדוש של מאיטריה ומצדדיו מוצבים הפסלים הכבירים של ארבעת המלכים השמימיים כשהם אוחזים חפצי קודש.
מעבר להיכל מצוי מבנה מגדל הפעמון שנבנה ב-1301 בתקופת שושלת יואן (1368-1271).
בראשו תלוי פעמון מפליז שנוצק בתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127).
קוטר הפעמון 1.8 מטרים וגובהו 2.75 מטרים.
ההיכל הגדול נבנה במהלך שושלת יואן וניצב במרכז המקדש.
הוא מקורה ברעפים מזוגגים, ומכיל את פסליהם של שקיאמוני (Sakyamuni - כינויו של בודהה המרפא) ואמיטאבה (Amitābha כינויו של בודהה השמיימי), כשהם מוצבים בגומחה באולם.
פסלים מוזהבים אלו מתנשאים לגובה של 8.3 מטרים.
בתוך ההיכל הגדול יש כ-500 פסלוני חמר של ארהטים בודהיסטים.
המקדש מכיל שרידים תרבותיים יקרי ערך; היוקרתי שבהם הוא פסלו של חְווֵי נֶנְג המצופה בלכה שחורה, לו סוגדים עולי הרגל בהיכל האב הקדמון השישי.
על פי הסיפור נחנטה גופתו של הנזיר והבודהיסטים מאמינים כי פסל זה הוא בעצם המומיה של חְווֵי נֶנְג.
כמו כן יש במקדש 360 דמויות ארהטים מגולפים בעץ שהם היחידים ששרדו מתקופת שושלת סונג הצפונית (1127-960) וגלימה נדירה המקושטת בשוליה ברקמה עדינה של 1,000 דמויות בודהיסטיות.
בחצר המקדש יש מעיין המכונה "מעיין תשעת הדרקונים" ולידו תשעה עצים מהמין Glyptostrobus pensilis ממשפחת הברושיים שגילם מוערך בכ-500 שנה.
מקדש וָלהאלה, המכונה גם היכל התהילה והכבוד של ולהאלה, הוא מבנה בסגנון נאו-קלאסי על שפת נהר הדנובה, בקרבת העיר רגנסבורג שבמדינת בוואריה, גרמניה.
ההיכל נבנה בין השנים 1830 – 1842 בתכנונו של האדריכל לאו פון קלנצה.
המבנה הוקם בהשראתו של לודוויג הראשון נסיך בוואריה עוד משנת 1807, על רקע תבוסות נסיכויות גרמניה וכיבושן על ידי נפוליאון בונפרטה.
מטרתו העיקרית הייתה לעודד ולרומם את רוח העם המובס באמצעות ציון של דמויות היסטוריות ואירועים גדולים בחיי האומה והעם, מאז הניצחון בקרב יער טויטובורג, 1,800 שנה קודם לכן.
המונח "ולהאלה" מקורו במיתולוגיה הנורדית, והוא מציין את מקום מנוחתם האחרון של גיבורי הקרבות שנהרגו.
כוונתו של לודוויג הייתה לחזק את רוח העם ולהנציח, בנוסף לגיבורים צבאיים, גם גיבורים אזרחיים של העם הגרמני כמו מדענים, סופרים ואנשי דת.
בהקשר זה, המונח הגרמני מציין לא רק גרמנים החיים בגרמניה עצמה – אלא גם אחרים שמוצאם הוא גרמני אתני, ואף בעלי מוצא גרמני, שזכו לתהילה במדינות אחרות.
עד שנת 1825, מועד הכתרתו של לודוויג הראשון הושלמו כבר כ-60 פסלים.
בשנת 1826 נקבע על ידו כי צורת ההיכל תהיה כהעתק של מבנה הפרתנון באתונה.
האפריז הצפוני מציג את מדינות גרמניה כפנים אנושיות, והדרומי מציג סצנת קרב.
המבנה נחנך רשמית ב-18 באוקטובר 1842 ובמועד זה כבר הכיל כ-96 פסלי ראש ועוד 64 טבלאות הנצחה לאישים או אירועים אשר לא נמצאה להם דוגמה לפיסול.
קונראד אדנאואר – קנצלר מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה
יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן, אנטון ברוקנר – מלחינים היסטוריים
אלברכט דירר, אנתוני ואן דייק, פטר פאול רובנס – ציירים
אלברט איינשטיין, יוהאנס קפלר, ניקולאוס קופרניקוס – מדענים
בנוסף לאלה, מוצגים פסליהם של כל שליטי גרמניה מאז הקמת האימפריה הרומית הקדושה ועד לסוף המאה ה-19, מצביאים צבאיים גרמנים ובני אצולה ושושלות מלוכה במדינות אחרות.
חלק משמעותי מחזונו של היטלר היה ליצור "לידה מחדש" של העם הגרמני אשר תתבסס על המקורות ההיסטוריים והתרבותיים שלו.
בהיכל ולהאלה מצא כר נרחב ליישום רעיונותיו, בעיקר בהקשר של תחיית הענקת "כבוד" לדמויות היסטוריות של התרבות הגרמנית.
למרבה האבסורד, בביקורו שם בשנת 1937 עוטר לכבודו פסלו של המלחין הנערץ עליו, אנטון ברוקנר שנפטר בשנת 1896 בצלב הקרס.
כיום ממשיכה ממשלת בוואריה במסורת הנצחה של גיבוריה בתנאי שחלפו לפחות 20 שנה מיום מותם.
עד היום נוספו לפסלים המקורים 31 דמויות נוספות, בהן 12 נשים.
בין המונצחים גם דמויות של מתנגדי השלטון הנאצי.
מקדש העתיקות הוא מקדש עגול קטן השוכן בחלק המערבי בפארק סנסוסי שבפוטסדאם.
המקדש היה (בדומה לגלריית התמונות של סנסוסי) אמור להיות מוזיאון כבר מהקמתו, ובתקופתו של פרידריך הגדול ניתן היה לבקר בו לאחר תיאום עם מנהל הארמון החדש.
המקדש הכיל קבוצת פסלים הידועה בתור "משפחת הליקומדים", שכללה 10 פסלי שיש בגודל אנושי על כני שיש.
לצד הפסלים הללו ניצבו תריסרי קישוטים עתיקים ובהם כדי שיש, פסלוני ארד, משקולות וכלים מסוגים שונים כגון חרסינה.
החפצים צורפו לאוסף של פרידריך הגדול מהאוסף של הקרדינל הצרפתי מלכיור דה פוליניאק.
חמישים פרוטומות שיש, בזלת וארד הוצבו על משענות בצורה הדומה לאות ר', ו-31 מתוכן היו מהאוסף של פוליניאק; יתר הפרוטומות ניתנו לפרידריך על ידי אחותו האהובה, הנסיכה וילהלמינה.
במבנה נספח ומרובע שאליו ניתן היה להגיע רק מהאולם המרכזי הוקם חדר המטבעות.
ארבעה ארונות מעץ ארז מולאו בלמעלה מ-9,000 מטבעות זהב, כסף וארד, כ-4,400 אבני חן מגולפות וחיקויים, 48 תבליטי שיש, טרקוטה וארד, וספרים מספריית הארכאולוגיה של פרידריך הגדול.
פרידריך וילהלם השלישי, ששלט בפרוסיה החל מ-1797, הורה ב-1 בספטמבר 1798 לאחד בין אוסף המדליות והעתיקות שבמקדש עם אוספים דומים בברלין שהופקדו בידי האקדמיה הגרמנית למדעים, על מנת לקדם את המחקר בתחום.
זמן קצר לאחר מכן הועברו אוספי המטבעות ואבני החן לחדר העתיקות בברלינר שטאטשלוס.
ב-1828 הועברו הפסלים והפרוטומות, ולאחר ששוקמו בסדנה של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך הם הועברו למוזיאון הישן בלוסטגארטן.
המוזיאון נבנה לפי עיצוב של האדריכל קארל פרידריך שינקל, ונפתח ב-1830.
ביוני 1828 הורה פרידריך וילהלם השלישי להכניס למקדש הריק את הגרסה השנייה של ארון מתים בעיצובו של ראוך.
המקור של ארון המתים שכן במאוזוליאום שבפארק הסמוך לארמון שרלוטנבורג בברלין, והוכן במיוחד עבור המלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, שמתה ב-19 ביולי 1810. ההעתק שכן במקדש עד 1904.
בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון, הועלתה הצעה להפוך את המקדש לקפלה מלכותית.
האדריכל ארנסט פון אינה (Ernst von Ihne) הכין מספר עיצובים.
לפי ההצעה הראשונה מ-1904/1905 השינוי יבוצע בסגנון הרנסאנס.
שמונה שנים לאחר מכן הוצע לקשט את פנים המקדש בסגנון הקלאסי.
הפרויקט מעולם לא יצא לפועל בגלל פרויקטים בעלי דחיפות גבוהה יותר ובגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
גם הצעה מ-1918 לשקם את קברי משפחת המלוכה לא יצאה לפועל.
אולם, ב-19 באפריל 1921 נקברה במקדש הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה לפי צוואתה, ועד לשנות ה-40 הפך המקדש למקום מנוחתם האחרונה של אחדים מבית הוהנצולרן.
בני המשפחה שנקברו במקום, מלבד אוגוסטה ויקטוריה, הם:
הנסיך יואכים מפרוסיה (17 בדצמבר 1890 - 18 ביולי 1920): בנו הצעיר של וילהלם השני.
מת לאחר ניסיון התאבדות עם אקדח צבאי בבית החולים סנט יוזף שבפוטסדאם.
ארונו של הנסיך נטמן בתחילה בכנסיית השלום בסנסוסי, והועבר למקדש ב-1931.
הנסיך וילהלם מפרוסיה (4 ביולי 1906 - 26 במאי 1940): בנו הבכור של יורש העצר הגרמני וילהלם ואשתו הדוכסית ססילי ממקלנבורג-שוורין, ונכדו של וילהלם השני.
הנסיך נטל חלק בפלישה לצרפת במלחמת העולם השנייה.
הוא נפצע במהלך קרב באזור ואלנסיין ומת בבית חולים שדה בניוול.
הנסיך אייטל פרידריך מפרוסיה (7 ביולי 1883 - 8 בדצמבר 1942): בנו השני של וילהלם השני.
הרמינה רויס (17 בדצמבר 1887 - 7 באוגוסט 1947): אשתו השנייה של וילהלם השני.
מתה מהתקף לב בדירה קטנה שבפרנקפורט על האודר, בה הוחזקה תחת משמר של כוחות הכיבוש הרוסיים.
המבנה הוא מקדש עגול לא מקושט, המוקף על ידי עשרה עמודים טוסקניים, היוצרים קבר בצורת כוורת.
הקוטר הפנימי של המבנה (הרוטונדה) הוא בערך 16 מטרים.
הנספח המרובע בחלק האחורי הוא בגודל של 9.4 מטרים רבועים, ובו משובצים שלושה חלונות.
במרכז הגג הקשתי ניצבת כיפת קופולה.
בקופולה יש ארבעה חלונות שבאמצעותם מואר האולם המרכזי.
למבנה יש כניסה אחת, שהיא דלת בגובה ארבעה מטרים הניצבת בראש גרם מדרגות.
מעל לקרניז של הדלת יש גמלון.
פני השטח של הרוטונדה מצופים בשיש שלזי אפור.
בהיקף הפנימי של המבנה יש ספסל עץ שעליו ניצבים פסלים גדולים וכלי קיבול שונים.
מעליהם נמצאות הפרוטומות העתיקות, הניצבות על חמישים משענות בשלושה מפלסים.
קטע הקיר שמעל דלת הכניסה מקושט בתבליט שיש במסגרת זהב, המתאר את הקיסר הרומאי טראיאנוס רוכב על הסוס שלו.
בציור דהוי על הצד הפנימי של הקופולה ישנו תיאור של ג'יני רבות בעננים, המחזיקות בידיהן פרחים.
פני השטח של הנספח, שאליו ניתן להגיע מהרוטונדה, מצופים בעץ.
מקדש יֵבּ (בלשון יהודי המקום: אגורא זי יהו אלאהא = בניב ארמי דרומי, מקדש ה' אלוהים) היה מרכז פולחני לאלוהי ישראל, שנבנה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס (בשנת 610 לפנה"ס לערך) על ידי קהילת יהודי יב, שהתקיימה במצרים על האי יב (אלפנטינה) באזור מצרים העליונה ליד אסואן.
בניה שרתו כשכירי חרב ותפקידם היה לשמור עבור ממלכת פרס, על גבולה הדרומי של מצרים עם ממלכת כוש.
דבר קיומו של המקדש לא נודע עד תחילת המאה ה-19, כאשר מכתבי יב הופיעו לראשונה בשוקי מצרים.
ראשיתו של היישוב היהודי במצרים בסוף ימי בית ראשון.
מדברי הנביא ישעיהו עולה כי בתקופתו היו במצרים חמש ערים יהודיות, חלקן בארץ פתרוס בה שוכנת יב.
הנביא אף מזכיר שיהודים אלו הקימו לעצמם במות, במיוחד במצרים העליונה, יב ואסואן שבפתרוס.
לאחר מכן הצטרפו ליהודים אלו מתיישבים יהודים נוספים, כאשר מלכי יהודה האחרונים כרתו ברית עם מצרים.
בהמשך, עם רציחתו של גדליהו בן אחיקם, שמונה על ידי הבבלים כנציב יהודה, רבתה אוכלוסיית היהודים שם, בעת שאנשי צבא יהודים בראשות יוחנן בן קרח לקחו עמם את ירמיהו הנביא ואת דלת העם, והתיישבו במקומות אחדים בארץ מצרים.
בשנת 590 לפנה"ס כבשו המצרים את נפאטה, והכריחו את שליטי כוש להדרים אל מעבר למעבר הנילוס השישי במרואה.
אירוע זה היה בו די כדי לעורר את שאיפתם של שליטי נוביה וכוש, לחדור את גבולה הדרומי של מצרים.
כדי להגן על הגבול של המדינה, גויסו אנשי הצבא היהודים על ידי מלך מצרים, ומאוחר יותר על ידי מלך פרס, ששלט במצרים, למשימות של שיטור, ושמירה, על גבולה הדרומי של המדינה.
שכירי חרב אלו, הקימו לעצמם מושבה על האי יֵבּ שעל נהר הנילוס, בדרום מצרים.
קבוצת החיילים היהודיים שביֵבּ הקימה לעצמה מקדש.
החוקרים סבורים כי עזרה בבניית המקדש ובניהול חיי הדת, קיבלה קהילת יהודי יֵבּ מכוהנים יהודים, שנרדפו על ידי מנשה מלך יהודה, ומצאו מקלט במצרים.
בני קהילת יֵבּ לא ראו בבניית מקדשם סטייה כלשהי מיהדותם, ועל כן כשחרב לא הססו לפנות ליהודי ירושלים בבקשת עזרה לבנייתו מחדש.
בספר ישעיהו מופיעה נבואה אודות מזבח ומצבה שיוקמו במצרים:
יש משערים שנבואה זו היוותה מקור השראה ליהודי יֵבּ, וממנה למדו שמותר להקים מקדש אלטרנטיבי בארץ מצרים.
החפירות הארכאולוגיות האחרונות באתר המקדש היהודי ביֵבּ נערכו על ידי המכון הארכאולוגי הגרמני של קהיר.
כתוצאה מחפירות אלה הוכנה הצעת שחזור אפשרית של מבנה המקדש.
מהצעה זאת עולה כי המקדש ביֵבּ דומה דמיון מפתיע לתיאור מבנה המשכן בתנ"ך.
על צורת מבנה מקדש יֵבּ נלמד לא רק מהחפירות, אלא גם מפיענוח הפפירוסים של מכתבי יֵבּ, שבהם מתוארים קווים כלליים של המבנה, וכן מיקומם של עמודי אבן, שערי גזית, דלתות נחושת, תקרת ארז ועוד.
הסיבה המשוערת לדמיון למשכן היא שמקורם של היהודים הראשונים שהגיעו כחיילים למצרים היה בשומרון, ולכן כשבנו את המקדש ביֵבּ, עמדה לנגד עיניהם דמותו של משכן שילה, שהיה ככל הנראה מוצב בשומרון, בעוד שאת דמותו של בית המקדש בירושלים ייתכן שלא ראו מעולם.
שאיפתם של יהודי יֵבּ הייתה לראות במקדשם מקדש לכל דבר, ולקיים בו את עבודת הקורבנות על ידי הכוהנים, בדיוק כמו בבית המקדש בירושלים.
על פי העולה מאיגרת הפסח (אחד ממכתבי יֵבּ) קיימו יהודי יֵבּ את חג הפסח כהלכתו, במשך שבעה ימים.
אף על פי שהאיגרת ניזוקה קשות, וקשה היה לפענח את הכתוב בה, טען החוקר לואי-איג ונסאן כי יהודי יֵבּ הקריבו גם את קורבן הפסח.
על כל פנים הסברה היא שעד לחורבנו על ידי המצרים, הוקרבו במקדש יֵבּ, גם זבחי בשר, שכן הרי זאת הייתה העילה להחרבתו.
עם זאת, בבקשה לשקם את המקדש מהריסותיו, התחייבו יהודי יֵבּ, שלא להקריב יותר בעלי חיים, ולהסתפק בהקטרת קטורת בלבד.
המקדש היהודי ביֵבּ, שכנו של המקדש המצרי לאל ח'נום, ששכן גם הוא באי, היה לצנינים בעיני כוהני חנום.
אלה חיפשו הזדמנות מתאימה להחריבו, אפילו בהיותם כפופים לשלטון פרס ולנציבו במקום – וכשנמצאה להם הזדמנות כזו לשחד את המושל הפרסי במקום, וַאִידְרַאנְג, נזדרזו להוציא את מבוקשם לפועל, והתנפלו ביחד עם המוני התושבים המצריים על המקדש היהודי, שנהרס לחלוטין ועמודיו נותצו.
החוקרים מעלים שתי סיבות עיקריות לשנאת מקדש יֵבּ על ידי כהני חנום.
האחת, זביחת קורבנות מן החי במקדש, האסורה במצרים והשנייה היא קנאתם על כך שבמשך כיבוש מצרים על ידי הפרסים, נהרסו בה מקדשים רבים, כולל מקדש חנום, אך מקדש יֵבּ נשאר עומד על תילו.
לאחר כ-3 שנים פנה "אדוניה בן גמריה" ראש קהילת יֵבּ, אל בגוהי, הפחה של יהודה, וביקש ממנו לבטל את החלטת מושלה הפרסי של מצרים ולתת ליהודי המקום רישיון לקומם את המקדש מהריסותיו.
ראשי קהילת יֵבּ, אף פנו לכהן הגדול וליהודי ירושלים, שיפעילו השפעתם על השלטון הפרסי כדי שייתן את הסכמתו, ויספקו תמיכה כספית בשיקום.
פנייה שכזאת הפנו גם לבניו של סנבלט, הפחה של שומרון.
אין תיעוד על מכתב תשובה או על פניה לשלטון.
מקדש מאן מו הוא מקדש המוקדש לאל הספרות מאן טאי (文帝) ולאל המלחמה מו טאי (武帝).
שני אלים אלה היו האלים המגינים של מלומדים ותלמידים בתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג.
מתחם מקדש מאן מו ממוקם ברחוב הוליווד שבאזור שאונג וון בשכונת המיד לוולס שבאי הונג קונג.
המקדש נבנה בשנת 1847 ובמתחמו שלושה מקדשים נפרדים: מקדש מאן מו, מקדש ליט שינג ואולם קונג סו.
מקדש מאן מו הוא המרכזי במבני המתחם.
מקדש ליט שינג (列聖宫) מוקדש לעבודת כל אלי השמיים, ואולם קונג סו (公所) במערב שימש כמרכז קהילתי.
מאז שנת 1908 המתחם מוחזק ומנוהל על ידי הנהלת בית החולים טונג ווה.
בשנת 1993 הוכרז מבנה המקדש כמבנה היסטורי לשימור, וכאנדרטה מוכרזת.
מקדש נוסף בשם זה ממוקם באזור טאי פו ובאי לנטאו.
מקדש יסוקוני (יפנית: Yasukuni Jinja 靖国神社) הוא מקדש שינטו השוכן ברובע צ'יודה, טוקיו, יפן.
המקדש מוקדש לחיילים ולאנשים אחרים שנהרגו בלחימה למען קיסר יפן.
כיום רשומים במקדש שמותיהם של מעל ל-2,466,000 גברים ונשים שהקדישו את חייהם בשירות האימפריה היפנית, בעיקר אלה שנהרגו במלחמות, וכמו כן שמותיהם של נתיני הקולוניות של יפן (קוריאנים וטאיוואנים).
בנוסף מכיל המקדש את אחד המוזיאונים הבודדים ביפן המוקדש למלחמת העולם השנייה, ופסלי זיכרון לאימהות ולחיות שהקריבו את חייהם במלחמה.
מקדש יסוקוני נועד להכיל את נשמותיהם של הנופלים כ"קאמי" (神), המונח היפני לנשמה או רוח.
לפי האמונה נמחלים כל מעשיו הרעים והשליליים של אדם בשעה שרוחו נכנסת למקדש.
פולחן זה הוא מנהג דתי לחלוטין, מאז הפרדת דת השינטו מהממשלה היפנית ב-1945. הכמורה במקדש נהנית מחופש אוטונומי להחליט מי ואיך יונצח במקדש, מכיוון שההנצחה היא תמידית ובלתי הפיכה.
המקדש נועד לספק מקום מנוחה לכל המונצחים בו, וזהו המקום היחיד בו קד קיסר יפן.
האתר בו נבנה מקדש יסוקוני נבחר על ידי הקיסר מוצוהיטו בתקופת מייג'י, ב-1869. המקדש, שנקרא תחילה "טוקיו שוקונשה" (東京招魂社), נועד להנציח את חללי מלחמת בושין שהקריבו את חייהם למען העברת השלטון לידי הקיסר, אחרי מאות שנים בהן היה סמל בלבד.
המקדש היה אחד מעשרות מקדשי הנצחה שהוקמו ביפן בהוראת הממשלה החדשה, כחלק מהתכנית להפוך את השינטו לדת מדינה.
ב-1879 שונה שם המקדש ליסוקוני ג'ינג'ה והוא הפך לאחד המקדשים הראשיים של השינטו הלאומי והמקדש הראשי להנצחת חללי המלחמות.
מקור השם יסוקוני הוא בביטוי הלקוח מטקסט סיני קלאסי שפירושו "השכנת שלום באומה", והוא נבחר על ידי הקיסר מוצוהיטו.
באופן רשמי נכתב שם המקדש בקיוג'יטאי 靖國神社, בסימניות הקאנג'י ישנות שהיו נהוגות לפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פרסמו רשויות הכיבוש האמריקאיות את פקודת השינטו, שקבעה את הפרדת הדת מהמדינה ובכך שמה קץ לשינטו הלאומי.
בכך נאלצו ראשי המקדש להחליט אם יהפוך המקדש למוסד ממשלתי חילוני או שמא יהפוך למוסד דתי עצמאי.
לבסוף נפלה ההחלטה שמקדש יהפוך למוסד דתי עצמאי, ועד היום נסמך המקדש על תרומות ועל מימון פרטי.
1 בינואר: שׁינֶנְסאי (פסטיבל השנה החדשה).
11 בפברואר: קֶנקוֹקוּ קינֶנְסאי (יום ייסוד הלאום) - יום השנה ליום בו, לפי אמונת השינטו, ייסד הקיסר ג'ימו את האומה היפנית.
17 בפברואר: קינֶנְסאי (פסטיבל הקציר של האביב).
23-21 באפריל: שוּנְקי רֵייטאיסאי (פסטיבל האביב השנתי).
29 באפריל: שׁוֹוָסאי (פסטיבל שוֹוָה) - יום ההולדת של הקיסר שוֹוָה.
29 ביוני: גוֹסוֹריצו קינֶנבּיסאי (יום הייסוד) - יום השנה לייסוד מקדש יסוקוני.
16-13 ביולי: מיטאמה מאצורי - חגיגת קיץ המוקדשת לאבות המדינה.
שביל הגישה הראשי למקדש מקושט בקיר בגובה 12 מטרים עליהם תלויים מעל 29,000 פנסים ואלפי מבקרים באים לחלוק כבוד לקרוביהם שנפלו במלחמות.
20-17 באוקטובר: שוּקי רֵייטאיסאי (פסטיבל הסתיו השנתי).
3 בנובמבר: מייג'יסאי (יום הולדתו של הקיסר מייג'י).
23 בנובמבר: ניאינאמֵסאי (פסטיבל הפירות הראשונים).
23 בדצמבר: טֶנוֹ גוֹטָנשׁין הוֹשוּקוּסאי (יום הולדתו של הקיסר הנוכחי).
מדי יום נערכים במקדש טקסי רוחות והצגות דתיות.
ב"רשומת האלוהויות" של מקדש יסוקוני רשומים מעל ל-2,466,000 קאמי, או רוחות.
הרשימה כוללת ברובה חיילים, אך גם נשים וסטודנטים שתרמו למאמץ המלחמתי של המדינה.
הנצחה אינה נחלתם של יפנים בלבד, והמקדש מנציח גם את נשמותיהם של 27,863 טאיוואנים ושל 21,181 קוריאנים, לעיתים ללא אישור קרובי משפחתו של החלל ולעיתים אף בניגוד לדרישתם.
בשנת 1978 החליטה הנהלת המקדש, בניגוד לדעתו של הקיסר הירוהיטו, להנציח בו גם קבוצה של 14 מראשי המדינה בתקופת המלחמה, שנידונו בתקופת הכבוש האמריקאי כפושעי מלחמה והוצאו להורג או מתו בכלא.
עם ראשי המדינה נמנה גם הגנרל הידקי טוג'ו, שהיה ראש הממשלה בזמן ההתקפה על פרל הארבור.
ככלל, מוגבלת ההנצחה לאנשי צבא שנהרגו בזמן השירות במהלך עימות צבאי.
אזרחים שנהרגו במלחמה אינם נכללים מלבד קומץ יוצאי דופן.
על מנת להירשם במקדש חייב החלל להתאים לאחת מהקטגוריות הבאות:
1. אנשי צבא ואזרחים העובדים בשביל הצבא:
שנהרגו בפעולה, או שנפטרו כתוצאה מפציעות או מחלות בהן לקו במהלך שירות מחוץ ליפן (ובתוך יפן אחרי ספטמבר 1931)
נעדרים ושככל הנראה נהרגו כתוצאה מפציעות או מחלות במהלך שירותם
שנהרגו כתוצאה מהחלטות בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק
2. אזרחים שהשתתפו בקרב בחסות הצבא ונהרגו כתוצאה מפציעות או מחלות (כולל תושבי אוקינאווה)
3. אזרחים שנהרגו, או שככל הנראה נהרגו במחנות עבודה סובייטים במהלך ולאחר המלחמה
4. אזרחים שגויסו או התנדבו (פועלים, סטודנטים מתנדבים, אחיות הצלב האדום היפני וכו') ונהרגו בעת מילוי תפקידם
5. צוותי אוניות סוחר יפניות שגויסו למלחמה
6. צוותי אוניות עזר בשירות יפן
7. ילדי בית ספר מאוקינאווה שנהרגו בעת טיבוע ספינת הפינוי שלהם
8. בכירים של גופי הממשל במחוז סחלין, בטריטוריית קוואנטונג, המושל הכללי של קוריאה והמושל הכללי של טאיוואן.
ההנצחה נעשית באופן חד צדדי על ידי המקדש.
מספר משפחות ממדינות זרות כגון קוריאה הדרומית ביקשו ששמות יקיריהן יוסרו מהרשימה לאור העובדה שהנצחת אדם בניגוד לרצונו מהווה עבירה.
כמורת המקדש קבעה שלאחר שרוח אדם נכנסת לרשימת המקדש היא מתערבבת עם הרוחות האחרות במקדש ולפיכך לא ניתן להפרידן.
מאז מלחמת בושין ב-1869 השתתפה יפן בעשרה עימותים צבאיים.
בטבלה הבאה מוצגים בסדר כרונולוגי מספר הקאמי הרשומים במקדש יסוקוני מעימותים אלה.
|המשלחת לטאיוואן||עימות עם טאיוואנים האבוריג'ינים||1874||1,130
|תקרית אימו||עימות עם צבא מורדים קוריאני||1882||מעל 10
|מלחמת סין–יפן הראשונה||עימות עם סין של שושלת צ'ינג סביב קוריאה||1895-94||13,619
|מרד הבוקסרים||ברית שמונה ארצות שפלשה לסין על מנת לדכא מרידה כנגד זרים||1901||1,256
|מלחמת רוסיה–יפן||עימות עם האימפריה הרוסית סביב קוריאה ומנצ'וריה||1905-04||88,429
|מלחמת העולם הראשונה||עימות עם האימפריה הגרמנית סביב שאנדונג||1918-14||4,850
|קרב צ'ינגשאנלי||עימות עם צבא העצמאות הקוריאני||1920||11
|תקרית ג'ינאן||עימות עם הקוומינטנג סביב ג'ינאן||1928||185
|המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט||עימות עם בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט||1945-41||2,133,915
רשימות מקדש יסוקוני אינן כוללות את כוחות שוגונות טוקוגאווה או את המורדים שנהרגו במלחמת בושין ובמרד סצומה מכיוון שהם נחשבים לאויבי הקיסר.
שטח המקדש הוא 0.0625 קילומטר רבוע, ובו פזורים מספר מבנים נוספים.
אף על פי שמקדשים רבים ביפן חולשים על שטח גדול, ייחודו של יסוקוני הוא בהקשרו ההיסטורי.
בשטח המקדש ישנם מספר מבני דת חשובים.
היכל התפילה, הנקרא הַאידֶן (拝殿) נבנה ב-1901 במטרה לאפשר למבקרי המקדש לחלוק כבוד ולהציע מנחות.
גג מבנה זה עבר שיפוץ ב-1989. באירועים טקסיים מוחלפים המסכים הלבנים המשמשים קירות למסכים בצבע סגול.
ההוֹנדֶן (本殿) הוא המקום המקודש ביותר במקדש ובו שוכנים הקאמי של המקדש.
ההונדן נבנה ב-1872 ועבר שיפוץ ב-1989, וזה המקום בו נערכים טקסי השינטו במקדש.
המבנה השוכן ישירות מאחורי ההונדן הוא הרֵייג'יבּוֹ הוֹאָנְדֶן (霊璽簿奉安殿) ובו שוכנת רשומת האלוהויות - מסמך בו רשומים שמותיהם של כל הקאמי המונצחים במקדש יסוקוני.
מבנה זה בנוי מבטון העמיד לרעידות אדמה והוא נבנה ב-1972 בעזרת תרומה פרטית של הקיסר הירוהיטו.
בנוסף על המקדש הראשי של יסוקוני, בשטח המקדש ישנם שני מקדשים נוספים.
מוֹטוֹמִיָה (元宮) הוא מקדש קטן שהוקם בקיוטו לזכר תומכי הקיסר שנהרגו בשבועות הראשונים של מלחמת בושין.
שבעים שנה מאוחר יותר, ב-1931, הוקם המקדש מחדש דרומית להונדן של יסוקוני.
שמו של המקדש - שפירושו "המקדש המקורי" - הוא רמיזה לכך שמקדש זה היווה את הדגם לפיו נבנה יסוקוני.
המקדש השני נקרא צ'ינְרֶיישָׁה (鎮霊社).
זהו מקדש קטן שהוקם ב-1965, דרומית למקדש מוטומיה.
מקדש זה מוקדש לאלה שלא הונצחו בהונדן - אלה שנהרגו במלחמות ובעימותים ברחבי העולם, ללא קשר ללאום.
במקדש קיים גם אגן היטהרות שנקרא אוֹטֶמיזוּשָׁה (大手水舎), שהוקם ב-1940.
בשטח המקדש ישנם מספר טוריאי.
ממזרח למערב, הטוריאי הראשון הוא הדאיאיצ'י טוריאי.
שער פלדה זה היה הטוריאי הגדול ביותר ביפן בעת בנייתו ב-1921 והוא מקדם את פני המבקרים בכניסה למקדש.
גובהו כ-25 מטרים ורוחבו 34 מטרים.
ב-1943 הוסר הטוריאי בשל פגעי מזג אוויר והוחזר לכנו ב-1974.
הטוריאי השני הוא הדאיני טוריאי.
הוא הוקם ב-1887 במטרה להחליף את טוריאי העץ שעמד במקום לפני כן.
שער זה הוא טוריאי הארד הגדול ביפן.
אחרי הדאיני טוריאי שוכן השינמון, שער עץ ברוש בגובה שישה מטרים שנבנה לראשונה ב-1934 ושוחזר ב-1994. על שתי דלתותיו חקוק סמל החרצית הקיסרית בקוטר מטר וחצי.
מערבית לשער זה שוכן צ'ומון טוריאי, הטוריאי האחרון דרכו עוברים המבקרים בדרכם להאידן.
בנוסף על שלושת הטוריאי והשער המובילים למקדש הראשי ישנם טוריאי נוספים המסמנים כניסות נוספות למתחם.
אישי טוריאי, שהוקם ב-1932, הוא טוריאי אבן גדול הנמצא בקצה הדרומי של שביל הגישה למקדש.
קיטָמוֹן ומינאמימון הם שני שערים המסמנים את הכניסה הצפונית והדרומית למתחם המקדש, בהתאמה.
פסל אלמנת המלחמה: פסל זה חולק כבוד לכל האמהות שנאלצו לגדל ילדים בהיעדר בעליהן שנהרגו במלחמה.
הפסל נתרם למקדש ב-1974 על ידי ילדי אמהות אלה.
פסל טייס הקמיקזה: פסל ארד המציג טייס קמיקזה השוכן בסמוך למוזיאון המלחמה.
פסל הכלב, הסוס ויונת הדואר: שלושת פסלי הארד האלה, המוצגים בגודל אמיתי, נתרמו בזמנים שונים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הראשון שבהם, פסל הסוס, נתרם למקדש ב-1958 ונועד לחלוק כבוד לסוסים ששירתו את הצבא היפני.
פסל יונת הדואר העומדת על גלובוס, שנתרם ב-1982, חולק כבוד ליוני הדואר ששימשו את הצבא.
הפסל האחרון, שנתרם ב-1992, מתאר כלב רועה גרמני וחולק כבוד לכלבים ששימשו בני לוויה לחיילים היפנים.
פסלו של מסוג'ירו אומורה: זהו פסל הארד הראשון ביפן, שנוצר ב-1893. הוא מתאר את האדם הידוע בתור "אבי הצבא היפני המודרני."
אירֶיי נוֹ איזוּמי: מיצג בצורת מעיין המוקדש לכל אלה שסבלו או מתו כתוצאה מצמא בקרב.
מצבה לזכרו של השופט ראדה בינוד פאל: מצבה זו הוקמה במקדש ב-2005, והיא חולקת כבוד לשופט ההודי ראדה בינוד פאל, השופט היחיד בחבר השופטים של בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק שמצא את כל הנאשמים לא אשמים.
יוּשוּקאן: מוזיאון המוקדש למלחמת העולם השנייה.
המוזיאון נבנה ב-1982 והוא מציג פריטים מימי המלחמה כגון מטוס A6M זירו וטורפדו מאויש.
שובך: כ-300 יונים לבנות חיות בשובך מיוחד השוכן בתחומי המקדש.
שינצ'י טֶייאֵן: גן יפני שנבנה בראשית תקופת מייג'י.
גולת הכותרת בגן היא מפל מים קטן השוכן בלב בריכה.
זירת סומו: ב-1869 נערכה במקדש יסוקוני תחרות סומו לכבוד ייסוד המקדש.
מאז בכל שנה בפסטיבל האביב השנתי נערכים קרבות ראווה בהשתתפות גדולי הענף.
נוֹגָקוּ-דֶן''': ב-1878 הציגו לראשונה מחזות נו, ובתמיכת המשפחה הקיסרית הפך מקדש יסוקוני לביתו של התיאטרון.
אחת המחלוקות העיקריות נסובה סביב העובדה שפושעי מלחמה מונצחים במקדש יסוקוני.
ב-31 בינואר 1969 נועדו נציגי המקדש עם נציגי משרד הבריאות והרווחה, וקבעו שכל פושעי המלחמה עומדים בקריטריונים להנצחה במקדש.
עם זאת, הוחלט שלא לפרסם את רשימתם של פושעי המלחמה בשל ההחלטה מעוררת המחלוקת.
ב-1959 נרשמו הקאמי של 1,068 פושעי מלחמה מדרג ב ו-ג שהוצאו להורג במקדש, וב-1978 נרשמו הקאמי של 14 פושעי מלחמה מדרג א שהוצאו להורג או מתו בכלאם.
לפי מזכר שפרסם מנהל סוכנות משק הבית הקיסרי ב-2006, הנצחתם של פושעי מלחמה מדרג א הייתה הסיבה שבגינה נמנע הקיסר הירוהיטו מלבקר במקדש עד מותו ב-1989. מאז הנצחת פושעי המלחמה נשמעו מספר קריאות מקבוצות שונות להסרת שמותיהם מרישום האלוהויות של המקדש.
עם זאת, נציגי המקדש הודיעו שבניגוד למסורת השינטו, כל הקאמי שנכנסים ליסוקוני משתלבים מיד ועל כן אין אפשרות להפריד חלק מהם ולהוציאם.
בתחומי המקדש פועל מוזיאון להיסטוריה של יפן החולק כבוד לגיבורי המלחמה היפנים.
אף על פי שהיושוקאן מכיל פריטים מעימותים צבאיים מוקדמים יותר של יפן, כגון מלחמת בושין ומרד סצומה, עיקר ההתמקדות היא במלחמת העולם השנייה.
המוזיאון ספג ביקורת על כך שהוא מציג גישה רוויזיוניסטית למלחמה.
המוזיאון אף מציג את יפן כמשחררת אסיה מהשפעה מערבית, שנדחפה למלחמה על ידי מדינות אירופה וארצות הברית, שעצרה את ייצוא חומרי הגלם למדינה הענייה במשאבים.
אחת המחלוקות העיקרית הסובבות את המקדש הוא נושא הביקורים מצד פוליטיקאים יפניים.
בין המבקרים הפוליטיים לאורך השנים היו ראשי מדינה וראשי ממשלה.
רבים בקהילה הבינלאומית, ובקהילה האסייתית בפרט, רואים בביקורים אלה תמיכה ואף שותפות בלאומנות היפנית, והכחשה של אירועי מלחמת העולם השנייה.
ביקורו של ראש הממשלה היפני ג'וניצ'ירו קואיזומי באוגוסט 2001 קיבל סיקור תקשורתי נרחב בסין ועורר זעם בקרב צעירים סינים.
חודש לאחר מכן נפגש קואיזומי עם נשיא הרפובליקה העממית של סין ג'יאנג דזה-מין והסכים לערוך ביקור סמלי בגשר מרקו פולו מחוץ לבייג'ינג על מנת לחלוק כבוד לחיילים הסינים שנהרגו במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
מקדש לוקסור הוא מקדש מצרי קדום הממוקם בגדה המזרחית של נהר הנילוס, בעיר לוקסור (תבאי העתיקה) שהוקמה בשנת 1400 לפנה"ס וידועה בשפה המצרית כ"המקלט הדרומי".
המקדש נבנה עבור שלישיית האלים הנערצת, אמון, אשתו מות ובנם ח'ונסו.
ונבנה בתקופת הממלכה החדשה במצרים.
החלקים המוקדמים של המקדש שנותרו עומדים הם חדרי התפילה שמאחורי הפילון הראשון, נבנו על ידי חתשפסות, והופקעו על ידי תחותמס השלישי.
חלקו העיקרי של המקדש - האכסדרה והיכל השמש, נבנו על ידי אמנחותפ השלישי עם תוספת מאוחרת של רעמסס השני, שבנה את הפילון בכניסה, ואת שני האובליסקים (אחד מהם נלקח לצרפת, ועומד כיום במרכז כיכר הקונקורד בפריז) המקשרים בין בניין חתשפסות והמקדש הראשי.
רעמסס השני הוסיף למקדש סצנות מרהיבות מניצחונו על החתים בקדש בשנת 1275 לפנה"ס.
בחלקו האחורי של המקדש ישנם קפלות שנבנו על ידי תחותמס השלישי, ואלכסנדר הגדול.
בתקופה הרומית, בית המקדש וסביבתו שימשו מקום מבצר ללגיונרים והיכל מושבה של הממשלה הרומית באזור.
בתקופה הנוצרית האולם המרכזי של המקדש הוסב לכנסייה.
לאחר מכן, במשך אלפי שנים, המקדש היה קבור מתחת לרחובותיה ובתיה של לוקסור.
לבסוף נבנה מעליו מסגד, ולאחר שגילו את המקדש, המסגד שומר ומהווה חלק מהאתר כיום.
פילון רעמסס השני היא שדרת ספינקסים בעלי ראשי אדם, המשתרעת על פני 3 ק"מ.
בעבר חיברה בין מקדש לוקסור לכרנך.
השדרה שמשה כחלק מפסטיבל שהתרחש אחת לשנה, במהלכו דמותו של אמון עשתה את המסע מכרנך לבקר את הדומיניון הדרומי שלו.
ובמקדש לוקסור הוא הפך למין אל הפוריות והפריון.
שני פסלים אדירי ממדים של רעמסס השני שומרים על הפילון.
שני אובליסקים בגובה 25 מ', נמצאים לצידם, אולם היום נותר רק אחד מכיוון שהשני ניתן במתנה לצרפת.
הוא נמצא כיום בכיכר הקונקורד בפריז, וידוע בשם אובליסק לוקסור.
חצר רעמסס השני היא מגרש באורך של 57 מ' ורוחב של 51 מ'.
הבנוי משבעים וארבעה עמודי פפירוס, עם מבנה דמוי ניצן בקודקודם.
בחלקה הצפון-מזרחי נמצא מקדש תחותמס השלישי.
ואילו בחלקה הדרומי יש מספר פסלי אבן ענקיים של רעמסס השני.
בצידה המזרחי נמצא מסגד אל-חג'אג'.
משמעות השם לוקסור היא ארמונות.
בעבר לוקסור היה כפר קטן על גדות הנילוס שמקור מובלטותו בפסטיבל השנתי הנחגג עבור השיח' הסופי מהמאה ה-13 "יוסוף אבו אל-חג'אג'.
בתחילת המאה ה-19, ארכאולוגים צרפתים גילו כי פרסום הכפר הקטן אכן היה מוצדק.
מכיוון שמתחת למסגד שנבנה סביב קברו של השייח', נמצא, טמון, בית מקדש עצום בממדיו.
לאחר התגלית נחפר המקדש והמסגד נותר ומהווה מסגד פעיל גם היום.
מהעת העתיקה, דרך התקופה הנוצרית ועד למאה ה-21, האזור מהווה מרכז לפולחן דתי.
הפילון והאכסדרה של אמנחותפ השלישי
האכסדרה של אמנחותפ השלישי מורכבת משבעה זוגות של עמודים בצורת פרח פפירוס פתוח בגובה 16 מ', התומכים בבלוקים ענקיים מאבן.
התבליטים על קירות האולם נושאים את שמותיהם של תות ענח' אמון, חרמחב, סתי הראשון, רעמסס השני, וסתי השנייה.
תות ענח' אמון עיטר את הקיר המזרחי, אולם מאוחר יותר שמו הוסר על ידי חרמחב, שחרט במקום את שמו.
החג המוקדש לאמון התקיים בזמן גאות הנילוס ונמשך 24 ימים.
הסירות הקדושות של השילוש הקדוש מתביי הובאו לכרנך והובלו למקדש לוקסור.
התהלוכה למקדש הייתה מלווה במוזיקאים, רקדנים, כמרים, חיילים, ואת מרכבות המלך.
הם התקבלו במקדש על ידי כהנות שהציעו להם פרחים.
בהמשך הערב הסירות הוחזרו לכרנך.
הטקס עדיין מתבצע כיום, אולם מסיבות שונות.
בכל שנה נלקחת סירה העושה את מסלולה מן המסגד לרחובות לוקסור.
אולם אמנחותפ השלישי רחב ממדים, אורכו 45 מ' ורוחבו 56 מ'.
עם שורות כפולות של עמודי פפירוס בשלושה מצדדיו.
הצד הצפוני שימש במקור כמתחם הכניסה למקדש.
אולם אמנחותפ מוביל אל ההיפוסטיל (אולם גדול שגגו נתמך בשורות עמודים), בן 32 עמודים בעיצוב של פפירוס המסודרים בארבע שורות של שמונה עמודים כל אחת.
בחלקו האחורי של האולם נמצאים ארבעה חדרים קטנים ומבוא המוביל אל חדר הלידה, הקפלה של אלכסנדר הגדול והאזור הקדוש.
אלכסנדר הגדול המיר את הקפלה הבארוקית למקום קדוש.
קירותיה המגולפים מתארים את אלכסנדר כפרעה.
מאחורי המקום הקדוש הבארוקי, נמצאים חדרי המקדש והיכל הלידה של אמנחותפ השלישי.
מקדש מִגְדּוֹל (כתיב חסר: מגדל) הוא סוג ארכיטקטוני של מקדש.
המקדש הופיע לראשונה בצפון סוריה בתקופת מרדיך 3א' (שנת 2000 לפנה"ס), התפשט לארץ ישראל ומשם למזרח הדלתה של הנילוס בתקופת הברונזה התיכונה 2ב' (שנת 1700 לפנה"ס).
המקדש מופיע לרוב כמבנה אורכי בעל קירות עבים שמעידים על הגובה הרב שאליו התנשא המקדש.
בקיר מול הפתח ישנה בדרך כלל גומחה או במה מוגבהת, שבה ניצב כנראה פסל האל או חפץ קדוש כלשהו.
המקדש המשיך להיבנות ולהתפתח גם בתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל, הדוגמה הבולטת ביותר שלו היא מקדש שלמה שהכיל שלושה חללים אורכיים: אולם, היכל ודביר.
שלושה מקדשים מסגנון מקדש המגדול נמצאו בעיר אבלה שבצפון מערב סוריה: מקדש N, מקדש B1 ומקדש D.
המקדשים הוקמו בסביבות 2,000 לפנה"ס.
מקדש N נמצא בעיר התחתית, צפונית לאקרופוליס.
זהו מבנה עם חדר אחד שפונה למערב, עובי שני הקירות הצדדיים הוא 3 מטר והקיר הנגדי לכניסה הוא 4 מטר.
זהו המקדש הכי גדול באתר.
מקדש B1 נמצא בחלק הדרום מערבי של העיר התחתית.
תוכניתו זהה למקדש N אך הוא קטן יותר, וגודלו 10.5X4.5 מטרים.
אל המבנה הובילו שתי מדרגות והוא פנה צפונה.
בקיר החזית ניצבה במה בגובה מטר.
סמוך למבנה נתגלה אגן אבן מעוטר בראשי אריות שואגים ומעליהם לוחמים.
מקדש D נמצא בעיר העליונה, והוא כולל שלושה מרחבים.
אורכו כ-30 מטרים והוא פונה צפונה.
בשלב הראשון עובי קירותיו היה 2 מטרים, אך יותר מאוחר הם עובו והגיעו לעובי של 4 מטרים.
המתחם האחורי הוא הגדול ביותר ובו נמצא ספסל מאבן ובקיר החזית ישנה גומחה.
במתחם זה נמצא אגן אבן מבזלת עם תבליט של ראשי לוחמים.
מול הפתח בדרום נמצא אורתוסטאט (אבן ריבוד) בצורת אריה שאורכו 2.8 מטרים.
התל שוכן בעמק הפרת בצפון מזרח סוריה, התל מזוהה עם העיר הקדומה תותול.
מתחת לתל נמצא מקדש שמידותיו 16.5X11.5 מטרים עם קירות בעובי 2.5 מטרים, והקיר האחורי בעובי 5 מטרים.
הקירות בצדדים בולטים החוצה ויוצרים כניסה עם שתי אנטות.
המקדש גם הוקם בתקופת הברונזה התיכונה 2 והמשיך להתקיים גם בתקופת הברונזה המאוחרת (1,200-1,500 לפנה"ס).
מארי היא עיר קדומה ששכנה בצפון מזרח סוריה, בגדה המערבית של הפרת.
באתר נמצא מקדש שמידותיו 35.5X18.5 מטרים, עם קירות מאסיביים בעובי של 6 מטרים.
המבנה כולל אולם אורך אחד שבקירו האחורי ישנה במה מוגבהת.
מאחורי האולם ישנם שני חדרים מרובעים.
בחזית המקדש הוצבו שני אריות מברונזה.
בחצר מול המקדש נתגלו אגן, מספר במות או מזבחות ולידם עצמות בעלי חיים.
המקדש תוארך לתקופת הברונזה התיכונה 2ב' (1,800 לפנה"ס).
הופעת מקדש המגדול בארץ ישראל
דגם מקדש המגדול מופיע לראשונה בארץ ישראל בחלק הצפוני של עמק הירדן.
המקדשים הראשונים מוקמים בתחילת תקופת הברונזה התיכונה 2 א' (1,900 לפנה"ס).
בתקופה זו אנו רואים לראשונה את הדגם החדש של המקדשים והוא מקדש המגדול, שצורתו מבנה אורכי עם קירות עבים.
באזורים אחרים בארץ ממשיך להתקיים הדגם הישן, שהוא מבנה מלבני רוחבי עם קירות דקים ובמה, כמו המקדש שנחשף צפונית לתל נהריה.
תל אל הייאת שוכן בעמק הירדן, כ-7 קילומטרים דרומית מערבית לעיר פלה.
על התל נחפר מקדש שמידותיו 11X10 מטרים.
הקירות בפתח עוביים 2.5 מטרים ובצדדים 2 מטרים.
הפתח במזרח והמקדש פונה מערבה.
בקיר האחורי ישנה גומחה, ונמצאו שרידי טיח צבועים בצבע אדום.
מול הפתח ישנה חצר מתוחמת בקיר, בחצר התגלו עצמות רבות של בעלי חיים (עזים, בקר וכבשים).
המקדש תוארך לתחילת הברונזה התיכונה 2 א', והתקיים עד סוף התקופה (1,500 לפנה"ס).
המקדש כלל 4 שלבי בניה.
תל כיתן שוכן כ-12 קילומטרים מצפון לבית שאן.
באתר זה זוהו שני מקדשים.
המקדש הקדום משכבה V הוא כמעט רבוע ומידותיו 6.9X5.5 מטרים.
הוא כלל אולם אחד שסביבו נבנה ספסל.
הפתח היה במזרח והמקדש פנה מערבה.
בחזית המקדש היו אומנות, ובכניסה ניצבו שני עמודים.
בחזית המקדש ניצבו מצבות מחלוקי נחל גדולים.
אחת מהמצבות עוצבה בדמות אישה עירומה, שידיה תומכות בחזה.
המקדש תוארך לברונזה התיכונה 2 ב'.
המקדש המאוחר יותר משכבה IV בצורת מלבן שמידותיו 14.3X11.5 מטרים.
קירותיו בעובי 2.5 מטרים, גם הפתח שלו במזרח והוא פונה מערבה.
בחצר ממול למקדש נמצא ספסל לבנים, סמוך לו מוקדי אפר עם עצמות בעלי חיים.
גם מקדש זה תוארך לברונזה התיכונה 2 ב'.
התפתחות מקדש המגדול בעקבות העיור בארץ ישראל
בתקופת הברונזה התיכונה 2 ב' (1,800 לפנה"ס) מתחילים לצמוח הערים הגדולות בארץ ישראל, ובעקבות כך מופיעים מקדשים גדולים יותר ומפוארים יותר בערים חצור, מגידו ושכם.
בתל חצור זוהו שני מקדשי מגדול: מקדש H ומקדש A.
המקדש משטח H נמצא סמוך לקצה הצפוני של העיר התחתית.
המבנה הוקם על גבי מילוי מלאכותי, והוא כולל שני מרחבים עיקריים.
במרחב האחורי ישנה גומחה בקיר, והמרחב הקדמי הכיל כניסה שמצידיה שני חדרים שאולי שימשו בסיס למגדלים.
מול המבנה הייתה חצר מוגבהת שאליה הובילו 2 מדרגות, החצר רוצפה בחלוקים.
המבנה תוארך לברונזה התיכונה 2 ג' (1,650 לפנה"ס) והמשיך לשמש עד לסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
המבנה כלל 4 שלבי בניה.
בחצר נתגלה אובליסק מבזלת, פסל שבור, חמישה מזבחות, ארבעה פסלים של נשים, נחש ופר.
נמצאה אבן בזלת עם תבליט של דיסקוס במסגרת מרובעת עם ארבע קרניים יוצאות.
סמוך למבנה התגלו שתי אבנים עם סיתות של אריות.
המקדש משטח A נמצא על התל.
הפתח במזרח והוא פונה מערבה.
בקיר הנגדי לכניסה ישנו מזבח עשוי מלבנים מטויחות.
על הקירות נתגלו שרידי טיח וצבע.
לפני המקדש הייתה חצר מרוצפת בחלוקים ומטויחת.
אל החצר עלו ממזרח במדרגות ובה ניצבו מספר מצבות.
המקדש והחצר נבנו על מילוי מלאכותי.
המקדש תוארך לתחילת תקופת הברונזה המאוחרת 1 (1,500 לפנה"ס).
על התל באזור המקדשים מתקופת הברונזה הקדומה, זוהה מבנה 2048 כמקדש מתקופת הברונזה התיכונה 2. מידות המבנה 21.5X16.5 מטרים.
קירות המבנה בעובי 4 מטרים, ובקיר הנגדי לכניסה ישנה גומחה.
הפתח בכיוון צפון מזרח ולכן המבנה פונה דרום מערבה.
המבנה תוארך לתקופת הברונזה התיכונה 2 ג', והמשיך לשמש עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת.
בתל בלאטה זוהו שני מקדשי מגדול: מקדש משטח IV ומקדש משטח V.
בשטח IV נמצא מבנה שקיבל את המספר 7300, זהו מבנה אורך שמידותיו 12X19.5 מטרים, והוא כולל שלושה חדרים על ציר אחד.
המבנה הוקם על מילוי מלאכותי.
בקיר הנגדי לכניסה ניצב מזבח.
המבנה נמצא ריק ממצאים אבל נתגלו בו עצמות בעלי חיים בעיקר עזים וכבשים.
במבנה זוהו ארבעה שלבי בנייה שכולם מתוארכים לברונזה התיכונה 2 ג'.
בשטח V נמצא מבנה מאסיבי שמידותיו 26.3X21.3 מטרים.
עובי הקירות 5.2 מטרים, והוא בנוי על מילוי מלאכותי.
בכניסה ניצבו שני מגדלים גדולים וביניהם עמוד אחד.
משני צידי הכניסה ניצבו שתי מצבות קטנות.
המקדש כלל חדר אחד ובו עמודים שתמכו את התיקרה.
מול המקדש ישנה חצר ובו נמצא מזבח.
במבנה זוהו שלושה שלבי בניה, שניים מתוארכים לברונזה התיכונה 2 ג' והאחרון מתוארך לברונזה המאוחרת.
הופעת מקדש המגדול בנגב ובצפון מזרח הדלתה במצרים
מחוץ לערים הגדולות בארץ ישראל נבנו חיקויים קטנים יותר של מקדש המגדול.
דוגמה לכך הוא המקדש שנחפר בגבעת שרת שנמצאת כקילומטר מדרום לבית שמש.
המקדש בגודל 7X10 מטר וכולל שני חדרים.
הפתח שלו במזרח והוא פונה מערבה.
בחדר הפנימי נמצא מזבח שגובהו 20 סנטימטרים.
בחדר הקדמי נמצאו שני ספסלי אבן ליד קירות האורך.
במקדש נמצאו קערית עם שבעה גביעים, כלי מנחה קטנים וכני קטורת.
המקדש תוארך לברונזה התיכונה 2 ב' ושימש גם בברונזה התיכונה 2 ג'.
מקדש המגדול מופיע בנגב בסוף תקופת הברונזה התיכונה 2 ב' (1,700 לפנה"ס).
בתל הרור נחפר מתחם מקודש שהוקף בקיר בעובי 1.2 מטר.
המתחם הכיל מזבח, ספסלי אבן, ובורות שהכילו עצמות בעלי חיים שכללו בעיקר עורבים וגורי כלבים.
נמצאו כלי מנחה זעירים, שברי בולות, כנים גליליים, קערות קטורת ועצמות של כבשים ועזים.
במרכז המתחם ניצב מקדש מגדול עשוי מלבני בוץ, שאחד מקירותיו התמוטט בשלמותו, וגובהו 9 מטרים.
בערך באותה תקופה בתל א-דבע שבמזרח הדלתה, שמזוהה כיום כעיר אווריס שהייתה בירת ממלכת החיקסוס, נבנו שני מקדשי מגדול סמוכים זה לזה.
המקדש המערבי גודלו 33.75X21.5 מטרים.
הפתח מצפון מערב, והוא פונה לדרום מזרח.
עובי קירות האורך 4 מטרים, והקיר האחורי 5 מטרים.
המקדש כולל שלושה חדרים והוא כולל פתחים רבים.
המקדש המזרחי מצב השתמרותו גרוע, אך כנראה גודלו היה זהה.
מול המקדשים הייתה חצר מוקפת מבנים.
מחוץ למקדשים נמצאו שרידי טיח צבועים בכחול.
נמצאו קערות על רגל אחת וכני קטורת.
מול המקדש המערבי נמצא מזבח, ובחצר נמצאו עצמות של בקר ומעט כבשים.
בחצר גם נמצאו קבורות קדומות לבניית המקדשים, ואחת מהן היא קבורת חמור.
המבנים שימשו עד תקופת הברונזה התיכונה 2 ג' (1,600 לפנה"ס).
בניית מקדשי המגדול מתפשטת במזרח התיכון על פני שלוש תקופות ארכאולוגיות: תקופת הברונזה התיכונה 2, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל.
המקדש מתפתח ומהווה דוגמה להתפתחות ההיררכיה בפולחן הדתי, כאשר בחצר מול המקדש מתרחש הפולחן של הציבור הרחב, שם מתקהלים ומקריבים את הקורבנות.
במקדש עצמו שהוא בשיאו ישנה חלוקה לשלושה חדרים, כאשר בחדר האחרון, שכנראה לא כל אחד מורשה להיכנס אליו, ישנו קודש הקודשים שהוא כנראה חפץ או פסל האל שניצב על במה.
הפתח של רוב המקדשים במזרח והם פונים מערבה, אולי הדבר קשור לזריחת השמש.
המקדש בתל א-דבע הפתח בדרום אולי קשור למקור הנילוס.
המקדשים בערים היו מפוארים והיו מטויחים וצבועים באדום או כחול.
המקדשים הכילו חפצי פולחן שכללו קעריות ונרות שבע פיות, כנים גליליים וכלי מנחה זעירים.
מקדש כוֹם אוֹמְבּוֹ הוא מקדש כפול שנבנה בתקופה התלמיית באזור העיר המודרנית כום אומבו השוכנת במצרים העליונה.
המקדש שהוקדש לאלים סבכ והורוס שוכן על הגדה המזרחית של הנילוס כ-40 ק"מ צפונית לאסואן כ-3.5 ק"מ דרומית לעיר כום אומבו.
בתקופה הרומית הורחב המקדש ונבנו לו תוספות.
בשנת 2003 הגישה מצרים בקשה להכיר במקדש כאתר מורשת עולמית, יחד עם שלושה מקדשים נוספים – דנדרה, איסנא, ואדפו – והארבעה נכללים ברשימה הראשונית (tentative list) של האתרים בעלי הערך התרבותי והטבעי במדינה.
המקדש נבנה בתחילת ימי שלטונו של המלך תלמי השישי שמלך בין השנים 145-186 לפנה"ס.
המקדש נבנה על שרידי מקדש קדום קטן הרבה יותר.
למקדש הוספו תוספות על ידי מלכים תלמיים נוספים בעיקר המלך תלמי השלושה עשר שבנה את חלקו הפנימי והחיצוני של ההיפוסטיל.
בתקופה התלמיית היה האזור של כום אומבו מרכזו של הנום טה-סתי (Ta-seti).
הבנייה במקדש נמשכה גם בתקופה הרומית, חלק מהשיקול של הרומאים להמשיך ולבנות את המקדש היה גם השיקול האסטרטגי, המקדש שלט על דרך המסחר שהובילה לנוביה.
חורבותיו של המקדש נקברו במשך השנים מתחת לחול, הם נחשפו ושוחזרו בשנת 1893 על ידי ז'אק דה מורגן (Jacques de Morgan) ארכאולוג וגאולוג צרפתי.
כל המבנים בחלקו הדרומי נוקו מפסולת שהצטברה במהלך השנים.
חלק גדול ממבני המקדש נהרס על ידי הנילוס ורעידות אדמה.
בשלב מאוחר שימשו אבני המקדש בשימוש משני למבנים אחרים.
חלק מתבליטי המקדש הושחתו על ידי הקופטים שהשתמשו במקדש ככנסייה.
אתר המקדש הוא אתר תיירות ידוע במצרים המודרנית.
ביקור במקדש הוא חלק בלתי נפרד מהפלגות התיירות על הנילוס.
מזח ספינות השייט שוכן כ-70 מטר ממערב למקדש.
באזור שבו שכן המקדש התגלו 300 מומיות של תניני היאור, כמה מהם מוצגים במוזיאון תניני היאור.
המקדשים האחרים הם מקדש דנדרה, מקדש אדפו ומקדש איסנא.
ייחודו של המבנה הוא בעיצובו הכפול זאת בניגוד לרוב מבני הדת מצריים עתיקים אחרים המקדש שימש לסגידה לשני אלים נפרדים.
במקדש נבנו שתי חצרות, שני אולמות, שני מקדשים וחדרים כפולים לשתי סדרות של אלים.
חלקו הדרומי של המקדש הוקדש לאל התנין סבכ אל הפריון ויוצר העולם יחד עם חתחור וח'ונסו.
חלקו הצפוני של המקדש הוקדש לאל הבז הורהורוס (Haroeris) שהוא האל הורוס המבוגר, יחד עם האלה האחות Tasenetnofret שהיא התגלמות מיוחדת של האלה חתחור, וכן ל-Panebtawy (אדון שתי הארצות).
המקדש אינו מקדש טיפוסי, הוא סימטרי לחלוטין לאורך הציר הראשי.
בקיר האחורי של המקדש בצידו הפנימי חקוקות סצנות המתארות כלי ניתוח.
תיאורים אלה נחשבים כתיאורים הראשונים של מכשירים כלי ניתוח רפואיים, לרבות אזמלים, מגרדים, מלקחיים, מרחיב, מספריים, מרשמים ובקבוקים המכילים תרופות המתוארכים לתקופה הרומית במצרים.
בנוסף מוצגות בסצנות שתי אלות היושבות על כיסאות לידה.
את שני המקדשים תוחם מסביב קיר שצלעו האחד באורך 96 מטר והצלע השנייה 50.9 מטר.
הקיר תוחם מסביב את המקדש ואת חצר העמודים.
הכניסה למתחם נעשית לתוך חצר קדמית דרך שער כפול.
חזיתו של המקדש הוא לכיוון הנילוס.
בהמשך לחצר נמצא פורטיקו הכולל שלוש שורות של עמודים הכוללים חמישה עמודים בגובה 12 מטר בכל שורה.
לאחריו שלושה אולמות פנימיים, הראשון אולם עמודים הכולל שתי שורות של עמודים ובכל שורה חמישה עמודים.
בהמשך בחלקו הצפון מזרחי של המקדש נמצאות שתי קפלות האחת לאל והשנייה להורוס.
בצדי האולמות הפנימיים נמצאים שבעה חדרים.
שלושה בחלק המזרחי של המקדש וארבעה בחלק המערבי.
בנוסף כולל המקדש חדרי מבוא וחדרים קטנים ששימשו למטרות שונות.
הקפלה המוקדשת לאל סבכ בנויה בסגנון רומי מהמאה ה-3 לספירה.
הדיוקן של הקיסר קרקלה מופיע על גבי שני העמודים השולטים על הכניסה לקפלה.
בתוך הקפלה מופיעים תיאורים רבים של האח סבכ שהיה נערץ על ידי מצרים רבים בתקופות התלמים והרומיות.
באתר נמצאת גם קפלה של האלה חתחור הבנויה בצורת מלבן.
הקפלה בנויה מעל הקרקע והגישה אליה היא דרך מספר מדרגות.
גודל של הקפלה הוא חמישה מטרים ורוחבה שלושה מטר.
בתוך הקפלה שלוש גלריות זכוכית המציגות שלוש מומיות של תנינים המייצגים את האל סבכ.
בחזית הקפלה מול הכניסה נמצא דיוקן של חתחור.
בחלקו הצפוני-מערבי של מתחם המקדש נמצא מבנה מעוגל עם באר גלילית עמוקה, ששימש כנילומטר.
מבנה זה ששימש במצרים העתיקה למדידת ניקיון הנילוס וגובה פני המים בתקופת ההצפות השנתית.
הנילומטר נבנה בתקופה הרומית והיה מחובר לבאר מים קטנה יותר.
מקדשים מצריים נבנו לפולחן הרשמי של האלים ולהנצחת הפרעונים במצרים העתיקה ובאזורים בשליטה מצרית.
מקדשים נתפסו כבתים לאלים או למלכים להם הוקדשו.
בתוכם ביצעו המצרים מגוון טקסים, התפקידים המרכזיים של הדת המצרית: מתן מנחות לאלים, שחזור יחסי הגומלין המיתולוגיים ביניהם באמצעות חגים והרחקת כוחות הכאוס.
טקסים אלו נתפסו כהכרחיים כדי שהאלים ימשיכו לקיים את המאעת, הסדר האלוהי של היקום.
שיכון האלים והטיפול בהם היו חובותיהם של פרעונים, אשר הקדישו אפוא משאבים אדירים לבנייה ותחזוקת המקדשים.
מכורח הנסיבות, האצילו פרעונים את רוב חובותיהם הפולחניות לשורה של כוהנים, אך רוב האוכלוסייה הודרה מהשתתפות ישירה בטקסים ונאסר עליה להיכנס לאזורים הקדושים ביותר של המקדש.
אף על פי כן, מקדש היה אתר דתי חשוב לכל שכבות החברה במצרים, שהלכו לשם כדי להתפלל, להעניק מנחות ולחפש הדרכה אורקולרית מהאל השוכן בתוכו.
החלק החשוב ביותר של המקדש היה היכל הקודש , שבדרך כלל הכיל צלמית פולחן בדמות פסל האל.
החדרים מחוץ להיכל הקודש גדלו והשתכללו עם הזמן, כך שמקדשים התפתחו ממקדשים קטנים בתקופה של סוף מצרים הפרהיסטורית (סוף האלף הרביעי לפני הספירה) למבני אבן גדולים בממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפנה"ס) ומאוחר יותר.
הבניינים הללו הם בין הדוגמאות הגדולות והמתמשכות ביותר של אדריכלות מצרים העתיקה, כאשר האלמנטים שלהם מסודרים ומעוטרים לפי דפוסים מורכבים של סמליות דתית .
הפריסה הטיפוסית שלהם הייתה מורכבת מסדרה של אולמות סגורים, חצרות פתוחות ושערי כניסה המיושרים לאורך השביל המשמש לתהלוכות הפסטיבל.
מעבר למקדש עצמו היה קיר חיצוני שסגר מגוון רחב של מבנים משניים.
למקדש גדול היו גם שטחי אדמה נכבדים והוא העסיק אלפי אנשים פשוטים (שאינם כוהנים) כדי לספק את צרכיו ותחזוקתו.
בנוסף להיותם מרכזים דתיים, היו המקדשים אפוא מרכזים כלכליים.
לכוהנים שניהלו את המוסדות החזקים הללו הייתה השפעה לא מועטה, למרות כפיפותם לכאורה למלך.
ייתכן שהם הציבו אתגרים משמעותיים לסמכותו.
בניית המקדשים במצרים נמשכה למרות שקיעתה של האומה ואובדן העצמאות הסופי לאימפריה הרומית בשנת 30 לפני הספירה.
עם בוא הנצרות , עמדה הדת המצרית המסורתית בפני רדיפות גוברות, והפולחנים במקדש גוועו במהלך המאות הרביעית עד השישית לספירה.