tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן מודע ומנוגד לסרטים וסדרות אחרות שנעשו על הוותיקן, אין הסדרה עוסקת כמעט בכלל בתככים ומזימות פוליטיים, וכאשר אלו מוצגים הם משרתים בעיקר את הצגת התפתחותו האישית של האפיפיור ופיתוח דמותו או דמויות אחרות סביבו.
זוהי סדרת הטלוויזיה הראשונה בבימויו של במאי הקולנוע המוערך פאולו סורנטינו, שיצר בין היתר את הסרט זה בוודאי המקום בכיכובו של שון פן (2011) ויש המכנים אותו "יורשו של פליני".
מימון ההפקה, בסך 40 מיליון אירו, שהפך אותה להפקה היקרה בהיסטוריה של איטליה, הגיע בחלקו מקרן לעידוד יצירה אירופאית.
הפקת עשרת הפרקים הראשונים נמשכו כשלוש שנים, מ-2014 ועד 2016 והצילומים נערכו בין אוגוסט 2015 לפברואר 2016 באולפני צ'ינה צ'יטה, שם הוקמו תפאורות המדמות את חללי הפנים של ארמונות הוותיקן.
צילומי החוץ נערכו בגניהן של מספר וילות בסביבות רומא, בהן וילה לנטה ליד ויטרבו ובגנים הבוטניים של ספיאנצה - אוניברסיטת רומא וכן בארמון ונציה ברומא.
צילומי חוץ נוספים נערכו בכיכר סן מרקו בוונציה ובדרום אפריקה.
הפתיח משתנה מפרק לפרק, ברוב הפרקים מופיעה דמותו של האפיפיור הצעיר צועד במסדרון מוזיאון הוותיקן, לצלילי עיבוד של גרסת הכיסוי של ג'ימי הנדריקס לשירו של בוב דילן All Along the Watchtower, כאשר בסוף הפתיח מסב האפיפיור את פניו אל הצופים וקורץ בעינו.
הבמאי עושה שימוש רב בסמלים ואזכורים פנימיים וחיצוניים.
כך למשל, מופיע בגן הארמון האפיפיורי קנגורו ברגעי מפתח בסדרה.
העיר ונציה מסמלת את אובדן הורי הגיבור, הן בחלומותיו והן בריאליה.
האפיפיור וחלק מהגיבורים מתבוננים ארוכות בציורו המוזר של ג'וזפה דה ריברה "גבר מניק".
ילדים, המופיעים כמעט בכל פרק, מייצגים תום וטוהר.
נעשה גם שימוש בבגדיהם של השחקנים, הנעים מגלימות שרד מפוארות ועד לבגדי יום-יום, לאפיון דק, לאירוניה ולהעברת מסרים על חייהם.
האפיפיורים הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2019, בבימויו של פרננדו מאירלס ונכתב על ידי אנתוני מק'ארטן ומבוסס על מחזהו של מק'ארטן משנת 2017 The Pope.
מככבים בו אנתוני הופקינס וג'ונתן פרייס.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים Telluride ב-31 באוגוסט 2019. הופץ באופן מוגבל בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019 ובבריטניה ב-29 בנובמבר 2019 ועלה לסטרימינג דיגיטלי ב-20 בדצמבר 2019, על ידי נטפליקס.
הסרט עוקב אחר חייהם של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ושל האפיפיור פרנציסקוס, אופיים ומערכת היחסים ביניהם.
לאחר מותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, מועצת החשמנים מתכנסת לקונקלווה ולמרות דיונים ערים לגבי לאן נושבת רוח הכנסייה, נבחר החשמן השמרן יוזף רצינגר בשנת 2005. הוא הופך לאפיפיור בנדיקטוס ה-16. הסרט עוקב אחר מנהיגותו השמרנית יותר לעומת קודמו משנת 2005 עד לפרישתו בפברואר 2013 עקב פרשת הדלפת מסמכי הוותיקן.
העושר והשפע של הוותיקן מוצגים והדוגמה הנוצרית המלווה אותה.
הקרדינל הארגנטינאי חורחה ברגוליו משתתף בבחירתו של האפיפיור בנדיקטוס אך חוזר לחייו הפשוטים יותר בארגנטינה.
הוא משרת העניים והפועלים, אלא שיש הסבורים שהוא היה קרוב מדי לפקידים ממשלתיים מושחתים בזמן שלטון החונטה הצבאית בשנות ה-70 בארגנטינה והוא מאבד את תמיכתם של שניים מכמרי הכנסייה הישועית שבראשה עמד.
עם הזמן הוא מתפייס עם האחד מהם אך הקרדינל סובל אשמה משום שמעולם לא התפייס עם הכומר השני.
הוא מחליט לפרוש אך הוא לא מצליח לגרום לאפיפיור לענות על מכתביו.
הוא מחליט לנסוע לרומא אך נאלץ להקדים את טיסתו בכמה ימים כשהוא מקבל מכתב מהאפיפיור לבוא לוותיקן.
הקרדינל והאפיפיור נפגשים והבדלי האופי שלהם מתגלים אך שניהם משרתים את הכנסייה.
הקרדינל רק רוצה לגרום לאפיפיור לקבל את מכתב ההתפטרות שלו בעוד האפיפיור בנדיקטוס מתחמק מהרעיון.
השניים הופכים לחברים, ככל שהם שוהים זה במחיצת זה יותר ויותר זמן.
האפיפיור בנדיקטוס אומר לקרדינל ברגוליו שהוא מתכוון לפרוש.
הקרדינל מתנגד וטוען לפגיעה במוסד האפיפיורות וחשיבות ההגנה על המסורת הכנסייתית וההמשכיות.
ברם, האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר מתפטר.
הסרט מציג את בחירת האפיפיור בשנת 2013 ב, כאשר הקרדינל ברגוליו הופך לאפיפיור פרנציסקוס.
לבושו של האפיפיור לקראת היכרותו הראשונה עם האנשים בכיכר פטרוס הקדוש עם התלבושות הפשוטות שלו מציגה את האופי הפשוט של האפיפיור החדש שהולך להוביל את הכנסייה הקתולית.
ג'ונתן פרייס כקרדינל חורחה מריו ברגוליו, האפיפיור לעתיד פרנציסקוס
חואן מינוחין בתפקיד חורחה מריו ברגוליו הצעיר
אנתוני הופקינס בתפקיד בנדיקטוס השישה עשר
סידני קול בתפקיד הקרדינל פיטר טורקסון
ליסנדרו פיקס בתפקיד האב פרנץ ג'אליקס
מריה אוסדו בתפקיד אסתר בלסטרינו
ב-6 בספטמבר 2017, נטפליקס אישרה כי תפיק סרט על האפיפיור, בבימויו של פרננדו מאירלס ונכתב על ידי אנתוני מקרטן.
ג'ונתן פרייס ואנתוני הופקינס לוהקו לגלם את הקרדינל ברגוליו ואת האפיפיור בנדיקטוס ה-16, בהתאמה.
הצילומים היו אמורים להתחיל באותו נובמבר בארגנטינה.
לבסוף הפקת הסרט החלה ברומא באפריל 2018, כשצילומים נערכו גם באורוגוואי ובארגנטינה.
האפיפיור החדש היא סדרת טלוויזיה דרמטית, שנוצרה ובוימה על ידי פאולו סורנטינו עבור סקיי אטלנטיק, HBO ורשת Canal+.
זוהי סדרת המשך לסדרה משנת 2016 האפיפיור הצעיר, שהוכרזה במקור כעונתה השנייה.
הסדרה כוללת תשעה פרקים ומככבים בה ג'וד לאו, השב לגלם את האפיפיור "פיוס השלושה עשר", וג'ון מלקוביץ' בתור האפיפיור יוחנן פאולוס השלישי, "האפיפיור החדש".
הסדרה הופקה במשותף על ידי חברות ההפקה האירופיות Wildside, Haut et Court TV ו-Mediapro.
הסדרה עלתה בבכורה ב-10 בינואר 2020 ברשת Sky Atlantic וב-13 בינואר ברשת HBO וב-Canal+.
הפקת הסדרה יצאה לדרך באיטליה בסוף 2018.
הסדרה הוקרנה בבכורה עולמית ב-1 בספטמבר 2019 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-76 בוונציה, בו הוקרנו הפרקים 2 ו-7 מחוץ לתחרות.
הסדרה תשודר בטלוויזיה ב-10 בינואר 2020 ברשת Sky Atlantic וב-13 בינואר ברשתות HBO ו-Canal+.
הטיזר הרשמי לסדרה שוחרר ב-28 באוגוסט 2019. הטריילר השני של הטיזר הוקרן בבכורה ב-3 בנובמבר 2019. הטריילר המלא הראשון שוחרר ב-10 בדצמבר 2019.
הסדרה הטריבואלקטריתהכי נטען חיובי+שיער, עור שמןנילון, עור יבשזכוכיתאקריליקעורפרוות ארנבקוורץנציץעופרתפרוות חתולמשיאלומיניוםנייר (טעינה חיובית קטנה)כותנהצמר (ללא טעינה)0פלדה (ללא טעינה)עץ (טעינה שלילית קטנה)ענברשעוות איטוםפוליסטירןבלון גומישרף עציםגומי קשיחניקל, נחושתגופריתפליז, כסףזהב, פלטינהאצטט, זהוריתגומי סינתטיפוליאסטרסטירןאקרילןעטיפת פלסטיקפוליאוריתןפוליאתילן (כמו סקוטש)פוליפרופילןוינילסיליקוןטפלוןגומי סיליקוןאבוניט−הכי נטען שלילי
האפקט הטריבואלקטרי הוא המונח המדעי המקובל למרבית התופעות הקשורות בחשמל סטטי, שבמסגרתן חומרים מסוימים הופכים לטעונים חשמלית לאחר שהם מופרדים מחומר אחר איתו הם באו במגע.
שפשוף שני החומרים אחד בשני מגדיל את המגע ביניהם, ולפיכך מגביר את האפקט הטריבואלקטרי.
למשל, שפשוף זכוכית עם פרווה, או מסרק פלסטיק בשיער, יכול להביא לחשמול טריבואלקטרי.
מרבית התופעות הקשורות בחשמל סטטי שאנו פוגשים בחיי היום יום הן תוצאה של האפקט הטריבואלקטרי.
הקיטוב החשמלי היחסי של החומרים, כמו גם עוצמת המטען המופק, משתנים בהתאם לסוג החומרים, מידת החספוס של פני השטח שלהם, טמפרטורה, מעוות ותכונות אחרות.
האפקט הטריבואלקטרי הוא מאוד לא צפוי, וקשה לבנות לו מודל בעל דרגת כלליות גבוהה, אם כי דפוסים מסוימים ניתנים לזיהוי.
ענבר למשל, יכול לצבור מטען חשמלי באמצעות מגע (או חיכוך) והפרדה עם חומר כמו צמר.
תכונה זו תועדה לראשונה על ידי תאלס איש מילטוס.
המילה "חשמל" מגיעה מהמינוח הראשוני של ויליאם גילברט, שלו עצמו מקור במילה היוונית לענבר, ēlektron.
הקידומת "טריבו" מתייחסת לחיכוך, כמו בטריבולוגיה.
דוגמאות אחרות לצמדי חומרים שצוברים מטען חשמלי כאשר הם משופשפים אחד בשני כוללים זכוכית ומשי, או גומי קשיח ופרווה.
צמד חומרים ששפשופם זה בזה גורם להיווצרות חשמל סטטי חזק מכונה צמד טריבואלקטרי.
דוגמה מוכרת מאוד לאפקט היא השפשוף של עט פלסטיק בשרוול העשוי מחומרים כמו כותנה, צמר, פוליאסטר או בד מעורבב המשמש בביגוד מודרני.
עט מחושמל כזה יכול להרים פיסות נייר בגודל שאינו עולה על סנטימטר רבוע כאשר הוא בא בקרבתן.
הכוח שבו עט כזה מושך את פיסות הנייר הנייטרליות אינו נובע בהכרח ממטען הפוך של העט ופיסות הנייר, אלא כתוצאה מהפרדת המטען החיובי והשלילי בתוך הנייר עצמו (היווצרות דיפולים חשמליים, בדומה למתחולל בתוך חומר דיאלקטרי).
תופעה זו של הפרדת מטענים בפיסות הנייר יכולה לקרות גם בשדה חשמלי אחיד, כמו זה שבקבל לוחות מקבילים, אך במקרה זה הכוח הכולל שיפעל על פיסות הנייר יהיה אפס.
האפקט הטריבואלקטרי נתפס כעת כקשור ביסודו לתופעת האדהזיה, שבה חומרים המורכבים ממולקולות שונות נוטים להידבק יחדיו כתוצאה מהמשיכה בין המולקולות השונות.
אף על פי שאדהזיה אינה קשר כימי, היא עשויה לערב תחלופה של אלקטרונים בין החומרים השונים, כך שלאחר ההפרדה חוסר אלקטרונים עשוי להיווצר על אחד החומרים, ועודף באלקטרונים נותר בחומר השני.
המולקולות המעורבות הן בדרך כלל בעלות נטייה שונה לשמור על עודף של אלקטרונים (או לוותר על אלקטרונים), כך שאת המעבר של אלקטרונים מחומר אחד לאחר ניתן להבין כניסיון של האלקטרונים להשוות את הפוטנציאל האלקטרוכימי.
באופן זה ניתן להסביר את הנטייה של חומרים מסוימים להיטען חיובית (או שלילית) בסיום התהליך.
אגדת האפיפיור היהודי היא אגדת עם יהודית־אשכנזית קדומה המספרת על ילד יהודי שנחטף מביתו, גדל בקרב נוצרים, נעשה אפיפיור ולבסוף שב ליהדותו.
לאגדה גרסאות רבות, וקיימות מספר השערות באשר למקורה.
על פי האגדה, אלחנן, בנו של רבי שמעון בן יצחק ממגנצא נחטף בידי המשרתת הגויה והוטבל בכפייה לנצרות, הילד למד בכנסייה ועלה עד לדרגת אפיפיור.
לאחר שנעשה אפיפיור הוא החל לחקור את מוצאו והתברר לו שהוא יהודי, בנו של רבי שמעון הגדול, מראשי קהילת מגנצא.
האפיפיור זימן אליו את אביו ובפגישתם התוודע אליו כבנו האובד, לאחר מכן כתב אלחנן ספר המפריך את עיקרי האמונה הנוצרית, השאיר אותו בוותיקן ונמלט מרומא אל חיק משפחתו.
יוסף במברגר איתר 48 גרסאות שונות לאגדה זו.
רובן נפוצו באשכנז ומיעוטן באיטליה, הגרסאות הקדומות מופיעות בעברית ביידיש ובגרמנית; במאה העשרים נפוצו גרסאות שונות של האגדה גם בארץ ישראל ובארצות הברית ומספר עיבודים של האגדה תורגמו לאנגלית.
במברגר מחלק את הגרסאות לארבעה נוסחי בסיס השונים זה מזה (מלבד גרסת מעשה שעשועים העומדת בפני עצמה ונבדלת משאר הנוסחים, ולא שייכת לאף אחד מארבעת הנוסחים):
מקור גרסה זו היא בכתב יד משנת 1301 בו מובא בקצרה "בן אחד היה לר' שמעון שנשתמד וסוף היה אפיפיור ועשה תשובה שמסר עצמו למיתה, ויסד אותו אביו לזיכרון כמו שאמר כאן אלחנן בני כדת להשפר וליפות נחלתו בנועם עם ישראל".
נוסחאות ארוכות יותר של האגדה בגרסה זו מובאות בכתב יד פרמה משנת 1386 ובכתב יד קיימברידג'.
בעצת אביו כינס את כל הדוכסים וההגמונים ודרש בפניהם בגנות הנצרות, אחרי שראה שרוצים להורגו אמר "חלילה חלילה שיהרגוני אומה טמאה כי אני מאמין באלקי אבי" וקפץ מראש המגדל ומת.
רבי נחמן נתן קורונל כותב לידידו שלמה זלמן חיים הלברשטאם על גרסה זו "העתקתי לו מעשה דר' שמעון הגדול מכתב יד על קלף אשר מחברו הוא תלמיד ר' יהודה החסיד זלה"ה".
אידיאל נוסף המודגש בגרסה זו הוא חזרה בתשובה כפי המשתקף במשנתם של חסידי אשכנז, בגרסה זו הגיבור בוחר לשוב ב'תשובת הבאה' - לדרוש ברבים בגנות הנצרות, תשובה על מה שדרש ברבים בעד הנצרות, וב'תשובת המשקל' - להביא על עצמו ייסורים מידה כנגד מידה כמה ש'נהנה' מהתנצרותו.
גם לדו-שיח בין הגיבור לאביו ישנם מקורות בספר חסידים המביא כחלק מסדר התשובה להתוודות בפני חכם ולהתייעץ עמו על דרכי התשובה.
מקור גרסה זו מכתב יד ורשה 281 שנכתב באיטליה במאה השש עשרה.
על פי גרסה זו היה לרשב"א בן קטן שהיה הולך לבדו מדי יום לבית המדרש, ובדרכו היה עובר על פתח 'תועבה', ונשא הילד חן בעיני כומר אחד, וחטפו והוציאו מברצלונה לעיר אחרת, ולימדו חכמות, עד שנעשה הילד הגמון של נוצרים, ועלה מגדולה לגדולה עד שנעשה אפיפיור.
מצעירותו היה הנער חוקר על מוצאו, ותמיד היה הכומר שגידלו דוחהו בדברים ועונה לו שהוא ממשפחה גדולה וחשובה, ובני משפחתו הסתכסכו עם משפחה אחרת והרגו זה את זה ונשאר הוא בודד מכל משפחתו.
לימים נצרכו בני ברצלונה לשלוח שליחים לאפיפיור על ענייני הציבור ונפל הגורל על הרשב"א, וכשהגיע לאפיפיור לדבר עמו ראה בפניו שומה כמו שהייתה לבנו האבוד, והתחיל הרשב"א לבכות, "לא שהכיר שהוא בנו, אלא שחשב בלבו 'זה הסימן היה לבני אשר נגנב ממני', והוא היה סבור שבנו כבר היה מת".
בסיום הפגישה קרא האפיפיור לרשב"א ושאלו מדוע בכה ואמר לו הרשב"א שנזכר בבנו האבוד, ולכן בכה, אמר לו האפיפיור לשוב אליו למחרת, ושלחו לאכסנייתו.
מיד קרא האפיפיור לכומר שגידלו, ואיים עליו בייסורים עד שהודה שהוא ממשפחה יהודית מברצלונה ושם אביו שלמה, "ואחרי כן שם אותו (-את הכומר) במשמר, ויש אומרים שהרגו לבל יוודע הדבר".
למחרת שב הרשב"א לאפיפיור ושאלו האפיפיור לשמו ולמגוריו והבין שזהו אביו "ויפול לפני רגליו ויבך ויאמר לו 'אני בנך ואתה אבי', וישאו שניהם את קולם ויבכו".
מאידך, בקרב הקהילות היהודיות יוצאות ספרד היה גם סיפוק כך שחלק מהאנוסים המשיכו לקיים מצוות בסתר.
במברגר טוען שמעצבי הנוסח של גרסה זו ביקשו להאציל מרוחם של יהודי אשכנז ומסירות נפשם על בני ספרד ולחזק את אמונתם למקרה שייאלצו לעמוד מול ניסיונות דומים של קידוש השם.
נקודה נוספת המודגשת בגרסה זו היא באופן מיתתו של הגיבור, שמת דווקא בשרפה, צורת המוות המועדפת על האינקוויזיציה באותו הזמן.
מקור גרסה זו הוא מכתב יד מאוסף גינצבורג שנכתב באמצע המאה השש עשרה, כתב יד זה הוא כתב יד של ספר שלשלת הקבלה בנוסח שונה מהנוסח המצוי בספרי שלשלת הקבלה המודפסים.
בגרסה זו שואל הבן מאביו "תרופה למכתו" ועונהו אביו "כי הרפואה מהמים הוא האש".
בהמשך מסופר שהכין השר במה לדרוש עליה והדליק תחתיה אש, והניח שם חרב חדה שפיה כלפי מעלה וכנס את בני עירו ודרש ובאמצע דבריו כרך חבל סביב צוארו והפיל עצמו מהבמה לתוך האש ונדקר בחרב ומת, וקיים בעצמו ארבע מיתות בית דין.
ומסיים בכתב היד של שלשלת הקבלה "וייקחו אחר כך עבדיו אפרו וישימוהו בכלי של נחשת ויקראוהו אפר האיריטיקו עד היום הזה, ואני ראיתיה ברומי".
נוסח זה מושפע מהמסופר במדרש רבה על יקום איש צרורות שגם הוא המיר את דתו, טיפס למעמד גבוה, ובעקבות משפט אחד תוכחה של ששמע מדודו, יוסי בן יועזר, שב בתשובה וקיים בעצמו ארבע מיתות בית דין.
בהקבלה זו ביקש המחבר לעודד את אותם היהודים שלא עמדו בניסיון והמירו דתם, אולם נתפסו וקידשו שם שמים, שגם להם - כיקום איש צרורות, חלק לעולם הבא.
יש חוקרים הרואים את נוסח שלשלת הקבלה כגרסה העומדת בפני עצמה, אולם במברגר סבור שרב המשותף בין כל הנוסחים בהם אבי הילד הוא הרשב"א ומציב את הנוסח הזה כתת-חטיבה בתוך גרסת המסורת הספרדית.
מקור גרסה זו בספר מעשה בוך, שנדפס לראשונה בבזל, 1602.
לגרסה זו, אלחנן, בנו של רבי שמעון הגדול נחטף על ידי הגויה של שבת בעת שבאה להסיק את התנור, ונמסר לשמד.
הילד התקדם עד שנהיה מלומד גדול, הוא נשלח מבית ספר למשנהו עד שהגיע לרומא, שם התקדם במעלות הכמורה עד שנהיה קרדינל העיר.
האפיפיור נתן לרבי שמעון מכתב להגמון של מיינץ בו כתב שהוא מבטל את כל הגזרות וביקשו לא לומר דבר אודות פגישתם, והוסיף ואמר שבקרוב ייפגשו במיינץ.
אלחנן כתב ספר נגד האמונה הנוצרית, נעל אותו בחדרו וציווה שכל מי שיהיה אפיפיור אחריו חייב לקרוא את הספר, וזמן לא רב לאחר מכן נטל עמו ממון רב וברח למיינץ.
על מאורע זה חרז רבי שמעון את הפזמון "אל חנן נחלתו בנועם להשפר".
במברגר מעיר שבגרסה זו המעגל בסיפור נסגר, והגיבור שב לבית הוריו במגנצא, בניגוד לגרסאות הקודמות בהם הסיפור מתחיל במגנצא ומסתיים עם מותו של הגיבור ברומא.
במברגר מציב את המאורעות בסיפור בגרסה זו בתבנית סימטרית של סיבוכים, שיא דרמטתי, והתרת הסיבוכים.
התבנית מתחילה בילדותו של הגיבור (מגנצא), חטיפתו (סיבוך A), עלייתו לגדולה (רומא), הטלת גזרה על יהודי מגנצא (סיבוך B), פגישת האב והבן (שיא דרמטתי, רומא), ביטול הגזרה (התרת סיבוך B), ושיבת הגיבור לבית הוריו (התרת סיבוך A, מגנצא).
גרסה זו נוצרה בתקופה של שלווה יחסית ומתח פחות מודגש בין היהדות לנצרות, ולכן עיקר הדגש בגרסה זו הוא על האידיאל של חזרה בתשובה ובגרסה זו לא רואים אידיאלים הנוגעים לקידוש השם או לקונפליקט בין היהדות לנצרות.
במברגר טוען כי המסר המשתקף מגרסה זו בא להדגיש את העדפת החיים הפשוטים כיהודי על פני חיי גדולה כגוי, בגרסה זו מודגש המסר שתמיד יש דרך חזרה והכפרה על חיים כגוי אינה מיתה כיהודי אלא חיים כיהודי, חיי קידוש השם.
במברגר משער כי הדמיון בין אגדה זו לאגדת האפיפיור היהודי גרם לבלבול בין השניים, תורמת לכך העובדה שבאנציקלופדיה היהודית שיצאה לאור בניו יורק שנים מספר קודם שהדפיסה לאנדה את ספרה מופיע הערך אודות אגדת האפיפיור היהודי תחת השם Andreas, ומסתבר שלאנדה שאבה את שם האפיפיור משם הערך באנציקלופדיה היהודית.
רבי מאיר להמן הוציא לאור בשנת 1856 עיבוד של גרסת מעשה בוך, בנוסח זה להמן מעמיק בתיאור עולמו הנפשי, רגשותיו ולבטיו של הגיבור - תיאור שחסר כמעט לחלוטין בגרסאות הקודמות לו.
בשנת 1867 הוציא להמן גרסה נוספת ומפורטת בה הרחיב את הסיפור לכדי נובלה שלמה.
בגרסה זו גיבור הנובלה, אלחנן, נחטף בילדותו על ידי המשרתת הגויה, מרגרט, ונמסר לכומר טומס, שהופקד על חינוכו, הכומר טומס נתן לו את השם 'פליקס'.
כשגדל הילד הוא נשלח למנזר בבמברג שם הוסמך לכמורה, אלחנן הצעיר עקר לרומא שם הפך לאיש אמונו של האפיפיור גרגוריוס השביעי, הוא יצא מטעמו לשליחויות רבות באירופה וסייע לו במאבקו נגד הקיסר היינריך הרביעי, אחר מותו של גרגוריוס השביעי נבחר פליקס לאפיפיור תחתיו ונקרא ויקטור השלישי.
בגרסה זו משלים להמן פערים הקיימים בגרסאות הקודמות ומרחיב אודות הדמויות המשניות (המשרתת מרגרט, הכומר טומס), ומכניס את הסיפור למסגרת היסטורית (מאבק האינווסטיטורה, גזירות תתנ"ו).
גרסה זו מבקשת להעמיד את אידיאל שמירת המצוות ללא פשרות מול פיתויי העולם הנוצרי ולהציג את היהדות כעדיפה על הנצרות, להמן לא מסתפק בתיאור מעלת היהדות אלא מעמיד את היהדות אל מול הנצרות.
עיקרון זה מוצג בשני מישורים, הראשון - קונפליקט אלים בין היהדות לנצרות, המתבטא בחטיפת הגיבור, חטיפתה של הנערה רחל מרגנסבורג, הגזרות שמטיל האפיפיור על היהודים וגורלה של קהילת מגנצא במסע הצלב.
במקום אחר מתאר להמן את תככי החצר ומציג לקורא את הרושם כי ראשי הכנסייה אינם נאה דורשים ונאה מקיימים אלא מטיפים לחיי מוסר וצדק בעוד הם עצמם שרויים בבערות ונעדרי מוסר בסיסי.
אלחנן ההומני מוצג כתקבולת ניגודית לדמותו של טומס החשוך שאפילו לא חש חרטה על מעשיו, גם מינויו של טומס לתפקיד בישוף בא להציג את הרדידות של הנצרות, בדת כה רדודה ומושחתת ניתן למנות גם לכהונה בכירה אדם מושחת וחסר מצפון.
גרסה זו יוצאת דופן וחריגה משאר הגרסאות, בכך שהיא כתובה בערבית־יהודית, והמעשה מיוחס לבנו של רבי שמעון קיירא.
חוקרים רבים מצביעים על מקורות שונים להתפתחות האגדה, ישנם חוקרים הרואים בצרופם יחד של כמה מהמקרים את הבסיס להיווצרות האגדה.
על אף התמיכה הרחבה שקיבל אינוקנטיוס ממנהיגי אירופה, זכה אנקליטוס לתמיכה באיטליה ובסיצליה, מכח תמיכה זו החזיק אנקליטוס על מושבו בכס האפיפיור בוותיקן עד למותו בשנת 1138.
מקור אפשרי לאגדת האפיפיור היהודי הוא בפולמוס האפיפיורות בשנים אלו ובטיעוני הצדדים.
שני הצדדים התאמצו להשחיר את דמות יריביהם, ותומכיו של אינוקנטיוס נתלו במוצאו היהודי של אנקליטוס כדי להציגו כמי שלא ראוי לכהן בתפקיד האפיפיור.
חוקרים רבים מצביעים על פרשה זו כמקור אפשרי להתפתחות אגדת האפיפיור היהודי.
מן המעט הידוע לנו על רבי שמעון הגדול עולה כי הוא שימש כשתדלן של קהילת מגנצא.
ידוע כי אכן היה לו בן בשם אלחנן, והוא חתם את שם בנו בכמה מפיוטיו, למשל ביוצר לראש השנה הנזכר לעיל.
לאור האגדה, יש המשערים כי בנו זה השתמד, וכי השתמדותו זו הביאה ליצירת האגדה.
מעשיית שלוש השפות היא סיפור פולקלור אירופאי המספר על ילד שהורחק מבית הוריו ונעשה אפיפיור.
מספר חוקרים עומדים על זיקה עמוקה בין מעשיה זו ובין אגדת האפיפיור היהודי, וטוענים שאגדת האפיפיור היהודי ינקה מוטיבים ממעשיה זו.
שלום בארון טוען שהאגדה צמחה על רקע דמותו של השתדלן יעקב בן יקותיאל שנפגש עם האפיפיור בין השנים 1007–1010 והצליח להעביר גזרות מעל יהודי צרפת.
ככל הנראה ביקש בארון למצוא דמות עם זיקה הדוקה יותר לאגדה, שכן על אף הידוע לנו על היותו של רבי שמעון הגדול שתדלן, אין בידינו שום תיעוד על פגישה שלו עם אפיפיור, בניגוד לרבי יעקב בן יקותיאל, שלפגישתו עם האפיפיור ישנם מספר מקורות.
התנצרות בנו של רבנו גרשום
מקורות הלכתיים מימי הביניים מוסרים כי בנו של רבנו גרשום מאור הגולה התנצר.
דוד פלוסר שיער כי עובדה זו היא הגרעין ההיסטורי שהביא לצמיחת האגדה על בנו של רבי שמעון שהפך לאפיפיור.
גידמן מביא אפשרות שלפיה מושפעת האגדה מדמותו של האפיפיור אלכסנדר השלישי שעל פי עדויות היה נח ליהודים ואלה אף שימשו כמנהלי הכספים שלו, אולם גידמן עצמו מסייג את דבריו ואומר שככל הנראה לא הייתה לדמותו של אלכסנדר השלישי השפעה רבה על אגדת האפיפיור היהודי.
האפיפיור פרנציסקוס: במילותיו שלו הוא סרט תיעודי בבימויו של וים ונדרס, העוסק בדמותו של האפיפיור פרנציסקוס.
הסרט, בהפקה משותפת גרמנית-צרפתית-שווייצרית-איטלקית, הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן ב-13 במאי 2018.
נקודת המוצא של הסרט היא דמותו של פרנציסקוס מאסיזי אשר חי בסוף המאה ה-12. פרנציסקוס מאסיזי האמין בערכים של הסתפקות במועט ופשטות, לצד חיבור לטבע ושמירה עליו.
800 שנים לאחר מכן, חורחה ברגוליו הפך לאפיפיור ואימץ את השם "פרנציסקוס" על שמו.
הסרט מתחקה אחר דמותו ופועלו של האפיפיור פרנציסקוס באמצעות קטעים מראיונות, נאומים, וביקורים שלו ברחבי העולם.
הסרט מציג את השקפת עולמו הליברלית, ואת פועלו למען צדק חברתי, שמירת האקלים, שילוב מהגרים ממדינות עולם שלישי במערב, וסובלנות בין הדתות.
הסרט בוחן גם את דרכי פעולתו של האפיפיור אל מול האתגרים הניצבים בפני הכנסייה במאה ה-21.
הסרט כולל בין היתר קטעים מביקורו של האפיפיור ביד ושם, הכותל המערבי והר הבית, וכן פגישתו עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
וים ונדרס החל ליצור את הסרט לבקשת קריית הוותיקן ב-2014. ב-13 במאי 2018 הוקרן הסרט לראשונה בפסטיבל קאן.
חמישה ימים מאוחר יותר יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית, אולם רק ב-14 ביוני התפרסם בגרמניה ובשאר אירופה.
הסרט הוקרן בישראל בדצמבר 2019, בסינמטק תל אביב, שונדרס היה נוכח במפגש ושיחה עם הקהל.
האפקט הפוטו-וולטאי הוא תופעה פיזיקלית של יצירת מתח וזרם חשמלי בחומר כתוצאה מחשיפה לאור.
בשפה פשוטה יותר, מדובר בתהליך המסוגל להמיר אנרגיית אור ישירות לאנרגיה חשמלית.
פוטו (φῶς, phōs) = אור
וולטאי (מ-Volta, על שם אלסנדרו וולטה, ממציא הסוללה החשמלית) = קשור למתח חשמלי
המשמעות המילולית היא "אור-חשמלי" או "המרת אור לחשמל".
האפקט הפוטו-וולטאי קשור קשר הדוק לאפקט הפוטואלקטרי.
בשתי התופעות האור שנבלע בחומר גורם לעוררות של אלקטרון או נושא מטען אחר למצב אנרגיה גבוה יותר.
בתהליך זה נוצר פוטנציאל חשמלי על ידי הפרדת המטענים, והאור חייב להיות בעל אנרגיה מספקת כדי להתגבר על מחסום הפוטנציאל לצורך העירור.
ההבדל העיקרי בין שני המושגים הוא שהמונח אפקט פוטואלקטרי משמש בדרך כלל כאשר האלקטרון נפלט מהחומר ולא נעשה בו שימוש (בדרך כלל נפלט לחלל ריק) ואילו המושג האפקט הפוטו-וולטאי משמש כאשר נושא המטען המעורר עדיין נמצא בתוך החומר.
ההבדל הפיזיקלי הוא בדרך כלל שפלט פוטואלקטרי מפריד את המטענים באמצעות הולכה בליסטית ופלט פוטו-וולטאי מפריד אותם באמצעות דיפוזיה, אך חלק מהתקני פוטו-וולטאי מבוססי "נשא חם" מטשטשים הבחנה זו.
האפקט התגלה לראשונה על ידי אדמון בקורל בשנת 1839, אז השתמש בתא אלקטרוכימי.
הוא הסביר את גילויו בכתב העת Comptes rendus de l'Académie des Sciences: "יצירת זרם חשמלי כאשר שתי פלטות פלטינה או זהב שקועות בתמיסה חומצית, נייטרלית או בסיסית נחשפות בצורה לא אחידה לקרינת השמש".
התא הסולארי הראשון, שהכיל שכבה של סלניום מכוסה בשכבת זהב דקה, נוסה על ידי צ'ארלס פריטס בשנת 1884, אך הייתה לו יעילות נמוכה מאוד.
הצורה המוכרת ביותר של האפקט הפוטו-וולטאי משתמשת בהתקנים במצב מוצק, בעיקר בפוטודיודות.
כאשר אור שמש או אור אנרגטי מספיק פוגע בפוטודיודה, האלקטרונים הנמצאים בלהקת הערכיות סופגים אנרגיה, מתעוררים, קופצים ללהקת ההולכה והופכים חופשיים.
אלקטרונים מעוררים אלו מתפזרים, וחלקם מגיעים לצומת המיישרת (בדרך כלל צומת דיודה p–n) שם הם מואצים לחומר מוליך למחצה מסוג n על ידי הפוטנציאל הפנימי (פוטנציאל גלוואני).
זה יוצר כוח אלקטרומניע וזרם חשמלי, ובכך חלק מהאנרגיה של האור מומרת לאנרגיה חשמלית.
האפקט הפוטו-וולטאי יכול להתרחש גם כאשר שני פוטונים נבלעים בו זמנית בתהליך שנקרא אפקט פוטו-וולטאי של שני פוטונים.
חשמל יכול להיווצר מאור בשתי דרכים עיקריות.
הדרך הראשונה היא האפקט הפוטו-וולטאי, שבו האור גורם ישירות לאלקטרונים לנוע וליצור זרם חשמלי.
הדרך השנייה היא אפקט סיבק.
באפקט זה, האור מחמם חומר מוליך או מוליך למחצה.
החימום יוצר הבדלי טמפרטורה בתוך החומר או בין חומרים שונים.
הבדלי טמפרטורה אלה גורמים לאלקטרונים לנוע בצורה שונה באזורים שונים של החומר.
תנועה זו יוצרת הפרשי מתח, שבתורם מייצרים זרם חשמלי.
כמה חשמל ייווצר מכל שיטה תלוי בסוגי החומרים שמשתמשים בהם ובמאפיינים שלהם.
כל ההשפעות האלו יוצרות זרם ישר (DC).
עם זאת, הדגמה ראשונה של האפקט הפוטו-וולטאי של זרם חילופין (AC PV) בוצעה על ידי ד"ר האיאנג זו ופרופ' ג'ונג לין וואנג במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה בשנת 2017. אפקט ה-AC PV הוא יצירת זרם חילופין (AC) במצבים לא שוויוניים כאשר האור מאיר באופן תקופתי בצומת או בממשק של החומר.
האפקט מבוסס על המודל הקיבולי, שבו הזרם תלוי בתדירות ההארה.
אפקט ה-AC PV נחשב כתוצאה מהשינוי היחסי וההיערכות המחודשת בין רמות הקוואזי-פרמי של המוליכים למחצה הסמוכים לצומת או לממשק בתנאים הלא שוויוניים.
האלקטרונים זורמים במעגל החיצוני הלוך ושוב כדי לאזן את הפרש הפוטנציאלים בין שתי האלקטרודות.
יש לציין שתא השמש האורגני, שבו החומרים חסרי ריכוז נשא ראשוני, אינו מציג את אפקט ה-AC PV.
ביצועי מודול פוטו-וולטאי תלויים בתנאי הסביבה, ובעיקר בקרינה הגלובלית המקרינה על מישור המודול.
עם זאת, טמפרטורת הצומת p–n משפיעה גם על הפרמטרים החשמליים העיקריים: זרם הקצר (ISC), מתח המעגל הפתוח (VOC), וההספק המרבי (Pmax).
המחקרים הראשונים על התנהגות תאי PV בתנאים משתנים של קרינה וטמפרטורה החלו לפני כמה עשורים.
באופן כללי, ידוע כי ל-VOC יש מתאם הפוך משמעותי עם הטמפרטורה, בעוד של-ISC המתאם ישיר אך חלש יותר, כך שהעלייה הזו לא מפצה על הירידה ב-VOC.
כתוצאה מכך, Pmax פוחת כאשר הטמפרטורה עולה.
מתאם זה בין הספק הפלט של תא שמש לטמפרטורת העבודה של הצומת תלוי בחומר המוליך למחצה, ונובע מהשפעת הטמפרטורה על הריכוז, משך החיים וניידות הנשאים הפנימיים, כלומר אלקטרונים וחורים, בתוך תא ה-PV.
רגישות הטמפרטורה מתוארת בדרך כלל על ידי מקדמי טמפרטורה, שכל אחד מהם מבטא את הנגזרת של הפרמטר שהוא מתייחס אליו ביחס לטמפרטורת הצומת.
ערכי פרמטרים אלו ניתן למצוא בכל גיליון נתונים של מודול PV; הם:
β מקדם השינוי של VOC ביחס לטמפרטורה, נתון על ידי ∂VOC/∂T.
α מקדם השינוי של ISC ביחס לטמפרטורה, נתון על ידי ∂ISC/∂T.
δ מקדם השינוי של Pmax ביחס לטמפרטורה, נתון על ידי ∂Pmax/∂T.
טכניקות להערכת מקדמים אלו מנתונים ניסיוניים ניתן למצוא בספרות.
עם זאת, מחקרים מועטים מנתחים את השינוי בהתנגדות הסדרתית ביחס לטמפרטורת התא או המודול.
תלות זו נבדקת על ידי עיבוד מתאים של עקומת המתח-זרם.
מקדם הטמפרטורה של ההתנגדות הסדרתית מוערך באמצעות מודל דיודה יחיד או מודל דיודה כפולה.
ברוב היישומים הפוטו-וולטאיים, מקור הקרינה הוא אור שמש, וההתקנים נקראים תאי שמש.
במקרה של תא שמש של צומת מוליך למחצה p–n (דיודה), הארה של החומר יוצרת זרם חשמלי מכיוון שאלקטרונים מעוררים והחורים הנותרים נמשכים לכיוונים שונים על ידי השדה החשמלי המובנה של אזור הדפלציה.
ה-AC PV מופעל בתנאים הלא שוויוניים.
המחקר הראשון התבסס על סרט ננו p-Si/TiO2. נמצא שמעבר לפלט DC הנוצר על ידי האפקט הפוטו-וולטאי הקונבנציונלי המבוסס על צומת p–n, נוצר גם זרם חילופין כאשר אור מהבהב מאיר בממשק.
אפקט ה-AC PV אינו עוקב אחר חוק אוהם, הוא מבוסס על המודל הקיבולי שבו הזרם תלוי מאוד בתדירות הקוצץ, אך המתח אינו תלוי בתדר.
זרם השיא של AC בתדר החלפה גבוה יכול להיות גבוה בהרבה מזה של DC.
גודל הפלט קשור גם לספיגת האור של החומרים.
התהליך שקורה במחשבון שולחני עם לוח סולארי קטן בחלקו העליון.
האור פוגע בלוח הסולארי הקטן.
התאים הפוטו-וולטאיים בלוח ממירים את האור לזרם חשמלי.
הזרם מפעיל את המחשבון או טוען סוללה קטנה בתוכו.
התהליך שקורה בתאורת גינה עם פאנל סולארי.
במשך היום, הפאנל קולט אור שמש
האנרגיה מומרת לחשמל ונאגרת בסוללה קטנה
בלילה, הסוללה מספקת חשמל להדלקת נורת ה-LED.
התהליך שקורה במטען נייד עם פאנל סולארי מובנה.
המטען נחשף לאור שמש ישיר
הפאנל ממיר את אור השמש לזרם חשמלי
הזרם נאגר בסוללה הפנימית של המטען
המטען מחובר לגוף נטען (דוגמת טלפון נייד) והוא טוען באמצעות האנרגיה שנאגרה.
התהליך שקורה בלוויין תקשורת עם כנפיים סולאריות גדולות.
בהיעדר אטמוספירה, הם קולטים אור שמש ישיר וחזק
האנרגיה הסולארית מומרת לחשמל שמפעיל את כל מערכות הלוויין.
האפיפיור פיוס ה-12 (אווג'ניו מריה ג'וזפה ג'ובאני פאצ'לי) היה מנהיגה של הכנסייה הרומית-קתולית וראש מדינת קריית הוותיקן בין 2 במרץ 1939 ל-9 באוקטובר 1958.
התנהלותו בתקופת מלחמת העולם השנייה בכל הקשור להשמדתם השיטתית של שישה מיליון יהודים על ידי גרמניה הנאצית הייתה ועודנה שנויה במחלוקת.
מבקרי האפיפיור מצביעים על הימנעותו מגינוי פומבי ברור של הנאציזם בכלל ושל השואה בפרט.
מידע שהתקבל בוותיקן משנת 1942 ואילך לא הופץ, ולא ניתנו הנחיות אופרטיביות לבישופים ולמאמינים הקתולים בנוגע ליחסם ליהודים.
מאמצי הכנסייה למען היהודים בארצות הכבושות היו תלויים ביוזמות מקומיות ובנטיות ליבם של הנונציוס.
רק בשלהי 1944 הגיב הוותיקן כראוי בסיוע לסיכול גירוש יהודי הונגריה.
תומכי האפיפיור מצביעים על אלפי יהודים, ביניהם ילדים רבים, שניצלו על ידי מוסדות קתוליים ברומא וברחבי אירופה, כמו גם על פעילותם של שגרירי האפיפיור, במדינות שונות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, למען יהודים.
הם מציינים כי בשנים שלאחר המלחמה הביעו אישים יהודים מכובדים הכרת תודה לוותיקן על פעולות ההצלה שביצע.
מאז מותו ב-1958, מסמכיו של פיוס נחתמו בארכיון הסודי של הוותיקן והותירו שאלות ללא מענה לגבי מה שידע ועשה במהלך מלחמת העולם השנייה.
השאלות הללו הלכו והחמירו, והפכו את פיוס ה-12 לאחד האפיפיורים השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של הכנסייה,
ב-2 במרץ 2020 נפתח לעיון הציבור ארכיון הוותיקן בו מסמכים מהם אפשר ללמוד על פעילותו של האפיפיור פיוס ה-12 בשנים 1939 – 1958. המסמכים שופכים אור חדש על השאלה מה היה ידוע לאפיפיור על השמדת היהודים על ידי גרמניה הנאצית ומה היו הפעולות החשאיות בהן נקט על מנת לסייע ליהודים.
מעמדה של הכנסייה הקתולית בגרמניה הנאצית
בשנות ה-30 של המאה ה-20, היה שליש מאוכלוסיית גרמניה קתולי.
מנהיגים קתולים הביעו התנגדות לדוקטרינה הנאצית, העיתונות הקתולית העבירה ביקורת על התנועה הנאצית ואזורים בהם אחוז התושבים קתולים היה גבוה, לא הצביעו בעד המפלגה הנאצית.
בתחילת שנת 1931 תמכו הבישופים בגרמניה בהחלטתו של הבישוף של מיינץ להטיל חרם על ההנהגה הנאצית ולאסור על קתולים להיות חברים במפלגה.
האידאולוגיה הנאצית לא יכלה לקבל את קיומו של ממסד אוטונומי שאנשיו התמנו על ידי האפיפיור והיו כפופים לו ולא לממשלה.
המפלגה הנאצית שאפה להרוס את הנצרות ולהחזיר את כוחם של האלים העתיקים של גרמניה, או להפוך את ישו לבן הגזע הארי.
ב-20 ביולי 1933, לאחר מאמצים דיפלומטיים רבים, נחתם הסכם בין הכס הקדוש לשלטונות גרמניה, לצורך הסדרת היחסים בין גרמניה לכנסייה הקתולית (קונקורדט הרייך).
קונקורדת הרייך היה חלק אינטגראלי מארבעת ההסכמים עליהם חתם פאצ'לי עם המדינות הגרמניות בוואריה, פרוסיה, באדן ואוסטריה מטעם הוותיקן.
חתימה על הסכמים פרטניים עם המדינות הגרמניות השונות הייתה נחוצה מפני שחוקת רפובליקת ויימאר הפדרלית העניקה לכל מדינה סמכויות בתחום החינוך והתרבות ובכך צמצמה את סמכויות הכנסייה בתחומים אלה.
על ההסכם חתמו הקרדינל אווג'ניו פאצ'לי (לימים האפיפיור פיוס ה-12) מטעם הוותיקן, ופרנץ פון פאפן מטעם ממשלת גרמניה.
על פי תנאיי ההסכם, הממשלה הגרמנית הכירה בזכותה של הכנסייה הקתולית להסדיר את ענייניה בגרמניה, הובטחה הגנה לארגונים ולבתי הספר הקתוליים ותשלום שכרם של אנשי הכמורה על ידי המדינה, ובתמורה נדרשו הבישופים להישבע אמונים לרייך הגרמני ונאסר על הכנסייה הקתולית, ובכלל זה על אנשי הכמורה, להשתתף בפעילות פוליטית.
ההסכם הופר על ידי היטלר מייד עם חתימתו.
הקתולים הואשמו בחוסר פטריוטיות, בחוסר נאמנות למולדת, ובעבודה בשירותם של כוחות זרים עוינים.
העיתונות הקתולית, בתי הספר וארגוני הנוער הקתוליים נסגרו, רכושם הוחרם וכשני שלישים מאנשי הכמורה סבלו מפעולות תגמול הגיעו לשיאם עם גירושם של 400 כמרים למחנה ההשמדה דכאו .
בין השנים 1933 - 1939 פאצ'לי מחה חמישים וחמש פעמים על הפרת קוקורדט הרייך.
תומכיו יטענו בסיום המלחמה כי הימנעותו מנקיטת עמדה נחרצת נגד המשטר הנאצי נבעה מרצונו להגן על מעמדה של הכנסייה הקתולית ועל שלומם של מיליוני מאמיניו באירופה הכבושה.
בתחילת שנת 1937, הממסד הכנסייתי בגרמניה, ששאף תחילה לשתוף פעולה, התאכזב.
זה היה אחד הגינויים הפומביים החריפים ביותר שהשמיעה הכנסייה הקתולית נגד עקרונות הנאציזם בתקופת שלטונו של היטלר, תקופה שבה ביקורת מסוג זה הייתה כרוכה בסיכון משמעותי.
איגרת הרועים נכתבה בגרמנית ופנתה ישירות לגרמנים בני הדת הקתולית.
היא הוברחה לגרמניה והוקראה מעל במות קתוליות ברחבי המדינה ביום ראשון של הדקלים 1937.
פעילותו של פיוס ה-12 בזמן המלחמה
הבקשות הרבות לאיתור תעודות הטבלה, רשימות שמיות של מומרים שנמסרו על ידי הוותיקן לשגריר הגרמני ובקשות מקתולים אל האפיפיור לאתר קרובי משפחה ממוצא יהודי, שנמצאו בארכיון, מלמדות על כך שהוותיקן התמקד בהצלת יהודים שהתנצרו, בני זוג מעורבים, או ילדים שאחד מהוריהם היה יהודי והשני קתולי.
במרץ 1939 התבקש האפיפיור פיוס ה-12 על ידי בעלי תפקידים שונים בכנסייה הקתולית לפנות אל ממשלת ברזיל הקתולית כדי שזאת תנפיק אשרות כניסה לברזיל עבור 3,000 יהודים גרמנים שהתנצרו ועמדו בפני גירוש למחנות השמדה.
אשרות הכניסה שניתנו ביוני 1939, כללו תנאים קפדניים ביותר.
היהודים המומרים נדרשו להציג המלצה מנציג הכנסייה (נונציו) בארצם, להוכיח כי המרת הדת בוצעה לפני 1933, להפקיד סכום כסף גדול בבנק של ברזיל ולקבל אישור ממשרד התעמולה של ברזיל בברלין.
הפרויקט הושהה בספטמבר 1940 ובוטל סופית בנובמבר 1941. מעריכים כי רק 1,000 מתוך 3,000 האשרות שהובטחו אכן נוצלו.
לעומת זאת לא נענה הכס הקדוש לבקשות שהועברו בשנת 1942 על ידי הרב יצחק הרצוג, רבה הראשי האשכנזי של ארץ ישראל, למזכיר המדינה של הוותיקן, לואיג'י מאליונה (באיטלקית: Luigi Maglione) להתערב לטובת יהודי לטביה, לאחר קבלת הדוח שנשלח למערב על ידי גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי.
דוגמה נוספת לסיוע בררני זה משמשת הפשיטה שערך הגסטפו בסיוע המשטרה האיטלקית בגטו רומא ב-16 באוקטובר 1943. בפעולה זאת נעצרו 1,259 נפשות: גברים, נשים וטף.
בהתערבות האפיפיור שוחררו יהודים מומרים, בני זוג מעורבים וילדים של בני זוג מומרים או מעורבים.
לבסוף שוחררו 252 אנשים ו-1,007 נשלחו אל מחנה ההשמדה בבירקנאו משם חזרו רק ארבעה.
מתוך המסמכים שנחקרו בארכיון הוותיקן התברר ללא צל של ספק כי האפיפיור קיבל מידע על שואת יהודי אירופה:
בשנת 1939 קיבל האפיפיור מידע מדויק על מעשי הנאצים בפולין מהחשמן הפולני אוגוסט חלונד (בפולנית: August Hlond) שכללו רדיפת יהודים ואנשי כמורה קתולים.
המידע שודר על ידי רדיו ותיקן בינואר 1940 ונכלל מאוחר יותר בעדותה של ממשלת פולין במשפטי נירנברג.
מידע נוסף נשלח באותה שנה לוותיקן על ידי הקונסול הכללי בשגרירות איטליה בוורשה,ג'ובני וינצ'נצו סורו (באיטלקית: Giovanni Vincenzo Soro) (איט') שהנפיק אשרות ודרכונים ליהודים בוורשה הכבושה.
בראשית 1941 דיווח הארכיבישוף של וינה, החשמן תאודור איניצר לאפיפיור על גירוש היהודים.
ב-27 באוקטובר 1941 שלח הנונציו של הוותיקן בסלובקיה, ג'וזפה בורציו, (באיטלקית: Giuseppe Burzio) דין וחשבון המבוסס על מידע שקיבל מאת הרב חיים מיכאל דוב בר וַיְסְמֶנְדֶל, ובו מידע על הרצח השיטתי של היהודים.
ב-31 במרס 1942 שלח בורציו עוד דין וחשבון, בו כתב כי גורשו 80,000 יהודים מסלובקיה לפולין והגירוש כמוהו כשילוח רבים מהם למוות בטוח.
במרץ 1943 הוא חזר וכתב "היהודים בפולין נרצחים בגזים או במכונות ירייה....
רבה עוד יותר השערורייה ורבה גם הסכנה שאפשר יהיה לתלות את האחריות בכנסייה הקתולית עצמה", וזאת מאחר שנשיא מדינת סלובקיה העצמאית היה הכומר הקתולי יוזף טיסו.
במאי 1942 כתב הכומר פיטרו סקביצי (Pietro Scavizzi) לכס הקדוש ש"רצח יהודי אוקראינה הוא מוחלט.
רצח היהודים באמצעות הריגות המוניות בפולין ומדינות אחרות במזרח [אירופה] נמצא בשלב מאוד מתקדם.
מדברים על שני מיליון קורבנות".
בשנת 1943, ביקר בטרנסניסטריה, לבקשת מרכז היהודים, אנדראה קסולו (באיטלקית: Andrea Cassulo) , הנונציו של הוותיקן ברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בעקבות דיווחו על מצבם של היהודים הכלואים במחנות הריכוז שם, העביר הוותיקן ליהודים המגורשים סכומי כסף גדולים שסייעו בין היתר להקמת בתי יתומים.
בינואר 1944, לאחר שהצבא ההאדום כבש את טרנסניסטריה והתיר ליהודים לחזור לרומניה, המשיך קסולו לדאוג לגורלם של היתומים והשתדל אצל המרשל יון אנטונסקו כדי לשנות את הקריטריונים לבחירת הילדים ולאפשר לכמה שיותר ילדים לעלות לארץ ישראל המנדטורית.
בתקופת כיבוש הונגריה בידי הגרמנים, החל מ-19 במרס 1944, פעל נונציו הוותיקן בבודפשט, אנג'לו רוטה, להצלת יהודי הונגריה.
כבר ב-24 במרס יעץ רוטה לממשלת הונגריה למתן את תוכניותיה ביחס ליהודים.
ביום התחלת הגירושים (15 במאי 1944) מחה רוטה בשם האפיפיור נגד הגירוש המתוכנן, אך ללא הועיל.
האפיפיור לא השמיע את קולו בפומבי, עם זאת נמצאה בארכיון התכתבות בין האפיפיור ליורש העצר מיקלוש הורטי ובה בקשת האפיפיור לשינוי מדיניות הונגריה כלפי היהודים.
הכנסייה הקתולית התערבה לטובת הצלת יהודי אירופה, במיוחד ילדים, על ידי הסתרתם במנזרים ובבתי מאמינים ובארגון דרכי מילות.
מספרם של הילדים שניצלו בדרך זאת אינו ידוע בצורה מדויקת.
ההערכה הכללית היא כי מדובר בכמה מאות אלפים.
רבים מילדים אלה הוטבלו לנצרות בטענה כי הדבר יקל עליהם את ההשתלבות בסביבתם החדשה.
עם תום המלחמה, במהלך השנים 1945 ו-1946, מספר לא מועט של ילדים הוצאו מבתי משפחות נוצריות וממנזרים על ידי החיילים מארץ ישראל שהגיעו לאירופה עם הצבא הבריטי וכן על ידי בני משפחות ששרדו את השואה והצליחו לאתר את ילדיהם אצל המשפחות הנוצריות.
עקבותיהם של ילדים רבים אחרים, שרובם הוטבלו לנצרות וחיו אצל משפחות קתוליות או במנזרים, אבדו.
בחודש יולי 1945 נפגש אריה קובובי, אז המזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, עם האפיפיור פיוס ה-12 וביקש ממנו בין היתר לברר מה עלה בגורלם של אותם הילדים היהודים שניצלו הודות לכנסיות אך נותרו במנזרים.
גם גרהארט ריגנר, שהיה אז נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ, ציין בנובמבר 1945 את הבעיה באוזניו של ג'ובאני מונטיני, שעבד במזכירות המדינה של הכס הקדוש, (לימים האפיפיור פאולוס ה-6) אך ללא תוצאות מעשיות.
בשל הקושי הרב באיתור ובשחרור הילדים, יצא בשנת 1946 הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, לבקשתן של קהילות שונות, לסיור של שישה חודשים במנזרים ובפנימיות באירופה בניסיון לסייע במאמצים להחזרת הילדים.
ב-10 במרץ 1946, נפגש הרב עם האפיפיור פיוס ה-12 וביקש ממנו לסייע בחיפושים ובהשבת הילדים.
בשנת 1947 קיבל הרב הרצוג הודעה כי הוותיקן ינחה את בני הדת הנוצרית להשיב את הילדים ממוצא יהודי לחיק היהדות בתנאי שהרב הרצוג עצמו יאתר אותם.
במסעו באירופה ביקר הרב הרצוג בצרפת, בשווייץ, בבלגיה, בהולנד, באנגליה, בפולין, בצ'כוסלובקיה ובאירלנד שם נעזר ברשת פעילים שאיתרו ילדים והוציאו אותם ממשפחות וממוסדות קתוליים.
הודות למאמצים אלה עלו, באוקטובר 1946, 500 ילדים יהודים פדויים על הרכבת בעיר קטוביץ' שבפולין, בדרכם לעיר רחובות בארץ ישראל המנדטורית.
במהלך כהונתו, הסביר פיוס ה-12 את עקרונות הדת הקתולית ב-41 אגרות רועים ובכ-1,000 מסרים ונאומים.
הוא היה האפיפיור הראשון בהיסטוריה של הוותיקן שניסח את דבריו בשפה המדוברת ולא בלטינית.
בפניותיו לציבור מאמיניו, הדגיש פיוס ה-12 את עקרונות השוויון בין בני האדם, תמך ברעיון הדמוקרטיה וביטא את שאיפתו לשיתוף פעולה בין כל העמים והאומות למען השכנת שלום עולמי.
במשך כל שנות כהונתו כאפיפיור, שמר פיוס ה-12 על נייטרליות.
הוא נמנע מלגנות באופן מפורש את גרמניה הנאצית או את ברית המועצות, או לצאת באופן גלוי להגנתם של יהודי אירופה הנטבחים.
עם זאת, תומכיו טענו כי אפשר למצוא רמזים לכך בחלק ממסריו, דוגמת איגרת הרועים Summi Pontificatus והנאום שנשא בערב חג המולד של שנת 1942 ברדיו ותיקן.
איגרת הרועים הראשונה שפרסם האפיפיור פיוס ה-12 ב-20 באוקטובר 1939 עם כניסתו לתפקיד, "האפיפיורות-על אחדות החברה האנושית" התייחסה לבעיות שהדאיגו את החברה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
באיגרת זאת האפיפיור הדגיש את העקרונות הבסיסיים של הדת הקתולית:
האנושות היא משפחה אוניברסלית שנבראה על ידי אלוהים ולה מקור משותף וגורל משותף.
מכאן שיש לדחות את תורות עליונות הגזע שעמדו בבסיס האידאולוגיה הנאצית.
קיים חוק מוסרי אוניברסלי הטמון בטבע האנושי, החוצה גבולות פוליטיות ותרבותיות ומספק אמות מידה אובייקטיביות להערכת מעשי בני האדם.
יש לגנות את המדינה הטוטליטרית הרואה בעצמה אלוהות, דורשת נאמנות מוחלטת ותובעת לעצמה סמכויות בלתי מוגבלות על אזרחיה.
הזכות לעבוד את אלוהים עומדת בבסיס כבוד האדם.
"שכחת האלוהים" היא הגורם לאי-סדר חברתי ופוליטי ולבלבול מוסרי.
יש לקיים שיתוף פעולה בין אומות תוך כיבוד האוטונומיה של קהילות קטנות ושל משפחות.
יש לשאוף לשלום עולמי המבוסס על צדק, כבוד הדדי והכרה בזכויותיהם של כל העמים.
למרות שהאיגרת ביקרה בחריפות את האידאולוגיה הנאצית, היא נמנעה מלהזכיר במפורש את אותן "קהילות קטנות" (יהדות אירופה) הסובלות מדיכוי ומרדיפה.
נאומו של פיוס ה-12 בערב חג המולד 1942
בערב חג המולד 1942, עם תחילת יישומה בפועל של תוכנית "הפתרון הסופי" על ידי הנאצים, שידר רדיו ותיקן את נאומו של האפיפיור פיוס ה-12 "ברעננות תמיד חדשה" (באיטלקית: Con Sempre Nuova Freschezza).
בנאום, שנמשך כ-45 דקות, דיבר האפיפיור בעיקר על זכויות האדם ועל החברה האזרחית.
בפרק "התייחסות למלחמת העולם ולהתחדשות החברה" הוא ביטא את תקוותו כי "על חורבות הסדר החברתי, לבבות כל הנדיבים והישרים בכל העמים יתאחדו ויישאו נדר אחד...
להוביל את החברה למרכז הבלתי מעורער של כוח המשיכה של החוק האלוהי, כמהים לשירות האדם וקהילתו הנעלים באלוהים".
האנשות חייבת נדר זה לכל קורבנות המלחמה וביניהם " למאות האלפים אשר על לא עוול בכפם, ולעיתים רק בשל לאומיותם וגזעם, נדונו למוות או להכחדה הדרגתית".
בשנת 1963 הוצגה בברלין הצגתו של המחזאי הגרמני רולף הוכהוט "ממלא המקום" שהעבירה ביקורת ישירה על התנהגות הוותיקן והעומד בראשו בתקופת השואה.
שאול פרידלנדר פרסם בפריז בשנת 1964 מחקר בשם "פיוס ה-12 והרייך השלישי" הדן בעקרונות, בגישות ובפעולות של פיוס ה-12 ביחס לגרמניה הנאצית, ובמיוחד לשואת יהודי אירופה, כפי שמשתקפים במסמכים - החוקה האנטישמית, מחנות הריכוז וההשמדה, גירוש יהודי רומה ואיטליה, גירוש יהודי הונגריה.
בשנת 1967, פרסם פנחס לפיד את ספרו "שלושה אפיפיורים האחרונים והיהודים" בתגובה לביקורת שהושמעה על ידי רולף הוכהוט במחזה "ממלא המקום", נגד פעולות האפיפיור פיוס ה-12 במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפיד טוען בספרו כי הכנסייה הקתולית, תחת הנהגתו של פיוס ה-12 סייעה בהצלתם של 700,000 עד 86,000 יהודים מידי הנאצים.
למרות שמספרים אלה קטנים בהשוואה לששת מיליון הקורבנות, הם עלו בהרבה על מספר היהודים שחייהם ניצלו על ידי כל הכנסיות, מוסדות הדת וארגוני ההצלה האחרים גם יחד.
לדעתו של לפיד, האפיפיור עשה כמיטב יכולתו בתנאים ותחת האילוצים שאפיינו את תקופת כהונתו.
בשנת 1999, התפרסם ספרו של העיתונאי ג'ון קורנוול "האפיפיור של היטלר" בו קורנוול מאשים את האפיפיור פיוס ה-12 בכך שלא עשה מספיק ולא התבטא בצורה מספיק חריפה וגלויה נגד השואה.
קורנוול טוען שבכל תפקידיו - נציג הכס הקדוש בשיחות עם גרמניה (נונציו) (מ-1920), מזכיר מדינת הוותיקן (מ-1930) ואפיפיור (מ-1939) – שאף פיוס ה-12 למקסם ולרכז את סמכויות האפיפיורות, גם עם הדבר חייב התעלמות ממעשיה של גרמניה הנאצית.
בשנת 2000, פרסמה ההיסטוריונית האמריקאית סוזן זוקוטי את הספר " מתחת לחלונותיו ממש" המספר על הפשיטה המשטרתית על גטו רומא ב-16 באוקטובר 1943. בפשיטה נעצרו 1,035 מבוגרים, ו-207 ילדים שנשלחו כולם למותם באושוויץ.
כותרת הספר מבוססת על ציטוט מהדו"ח של ארנסט פון ויזסקר, שגריר גרמניה בוותיקן, שדיווח לברלין שהפשיטה המשטרתית התרחשה "מתחת לחלונות האפיפיור".
בשנת 2005, פרסם ההיסטוריון האמריקאי הרב דוד ג'.
במוזיאון יד ושם הוצב בשנת 2005 שלט שכותרתו "פיוס ה-12 והשואה" הנפתח במילים "תגובתו של פיוס ה-12 לרצח היהודים בתקופת השואה שנויה במחלוקת".
השלט היווה תקרית דיפלומטית בין ישראל לוותיקן.
בשנת 2012, עקב ההתקדמות שחלה במחקר על פעילותו של הוותיקן בתקופת השואה, הוחלף השלט בשלט שכותרתו "הוותיקן והשואה" הכולל גם התייחסות לאפיפיור פיוס ה-11 והמפרט את הנושאים השנויים במחלוקת.
בשנת 2012, יצא לאור ספרו של הסופר הבריטי גורדון תומאס "יהודי האפיפיור: התוכנית הסודית של הוותיקן להצלת יהודים מידי הנאצים" .
הספר עוקב אחר הפעולות בהן נקטו האפיפיור פיוס ה-12 והכנסייה הקתולית באיטליה, במהלך מלחמת העולם השנייה, על מנת להגן על יהודים ועל שבויי מעצמות הברית.
האפיפיור הקצה כספים וכוח אדם לאספקת מזון, בגדים ותרופות למעל 4,000 יהודים שמצאו מקלט במנזרים באיטליה.
כמרים קתולים קיבלו הוראה לספק תעודות הטבלה למאות יהודים שהוסתרו באיטליה ובהונגריה.
רשת פעילי כנסייה הצילה יהודים גרמנים על ידי הברחתם לרומא.
הספר נכתב על סמך מסמכים שהמחבר איתר בספריית הוותיקן ועל סמך ראיונות שערך עם שורדים.
בשנת 2022, הופיע ספרו של ההיסטוריון האמריקאי דוד קרצר " האפיפיור במלחמה: ההיסטוריה הסודית של האפיפיור פיוס ה-12, מוסוליני והיטלר" .
המבוסס על מידע שנאסף מארכיון הוותיקן.
לדעת הסופר, פיוס ה-12 חשש שגינוי ישיר של המשטר הנאצי עלול לגרור אחריו מעשי נקם בעשרות מיליוני הקתולים הגרמנים, פילוג בציבור הקתולי שחלקו צידד בהתחלה במדיניות הנציאונל דמוקרטית והשתלטות איטליה הפשיסטית, בעלת בריתה הגדולה של גרמניה באירופה על הוותיקן ועל נכסי הכנסייה הקתולית תוך הדחתו ורדיפת אנשי הכמורה.
בנוסף, חשש מהתפשטות הקומוניזם האתאיסטי באירופה הנוצרית, במקרה של ניצחון בעלות הברית.
לפיכך, האמין האפיפיור שנייטרליות הייתה הדרך הטובה ביותר להגן על האינטרסים של הכנסייה הקתולית בתקופת המלחמה, גם אם הדבר מסכן את הסמכות המוסרית של הוותיקן.
ההאפנר רוטאבאגי היה כלי טיס ניסיוני בריטי שפותח במהלך מלחמת העולם השנייה.
כלי הטיס היה שילוב של ג'יפ ויליס סטנדרטי עם מערכת רוטורקייט (Rotor-kite), שנועד לאפשר הצנחה של כלי רכב קרביים מהאוויר ישירות לשדה הקרב.
הכלי תוכנן על ידי ראול האפנר מ"המוסד לפיתוחים ניסיוניים של כוחות מוטסים" (AFEE), לאחר שהפיתוח של ה-Rotachute (מצנח-רוטור אישי) זכה להצלחה מסוימת.
אב הטיפוס נבנה על ידי חברת R.
Ltd (שיצרה גם את חופת מלקולם) בבסיס ווייט וולטהם בשנת 1942. מפרט משרד האוויר הבריטי, 10/42, עבור "דאון כנף סובבת מיוחד" שימש לזיהוי הפרויקט באופן רשמי.
ניסויים ראשוניים הראו שניתן להטיל ג'יפ ויליס מגובה של עד 2.35 מטרים (7.7 רגל) ללא גרימת נזק לרכב.
רוטור בקוטר 12.4 מטרים חובר לרכב, יחד עם מכלול זנב וסנפירי ייצוב, אך ללא הגה כיוון.
נדרשו שני אנשים להטיס את הכלי: אחד שינהג בו על הקרקע, והשני שיטיס אותו באוויר באמצעות מוט היגוי.
בתחילה הוא כונה "בליץ באגי", אך שם זה הוחלף במהרה ב"רוטאבאגי".
הניסוי הראשון נערך ב-16 בנובמבר 1943, כאשר היחידה נגררה מאחורי משאית דיימונד T, אך המשאית לא הצליחה להשיג מספיק מהירות כדי להרים את הרוטאבאגי לאוויר.
ב-27 בנובמבר נעשה שימוש ברכב חזק יותר, מכונית בנטלי 4.5 ליטר עם מגדש על, שאפשרה סוף סוף לכלי להמריא.
בניסויים אלו הושגה מהירות דאייה של 72 קמ"ש (45 מייל לשעה).
ניסויים מאוחרים יותר נערכו בגרירה מאחורי מפציץ ארמסטרונג וייטוורת' וייטלי.
הטיסה תוארה כ"משביעת רצון ביותר".
עם זאת, כניסתם לשירות של דאונים שיכלו לשאת כלי רכב (כמו הווייקו CG-4 הדריאן והאיירספיד הורסה) הפכה את הרוטאבאגי למיותר, והמשך הפיתוח בוטל.
העתק של הרוטאבאגי מוצג במוזיאון התעופה של הצבא (Museum of Army Flying) במידל וולופ, אנגליה.
האפנר הגה גם רעיון דומה בשם "רוטאטנק" (Rotatank), שהתבסס על טנק ולנטיין, אך רעיון זה מעולם לא נבנה.
שטח דיסקת הרוטור: 159 מ"ר
מהירות מרבית (בגרירה): 240 קמ"ש
האפקט התרמו-אלקטרי הוא ההמרה הישירה של הפרשי טמפרטורה למתח חשמלי ולהפך, באמצעות צמד תרמי.
התקן תרמו-אלקטרי יוצר מתח כאשר ישנה טמפרטורה שונה בכל אחד מצדדיו.
לחלופין, כאשר מופעל עליו מתח, חום מועבר מצד אחד לשני, ובכך נוצר הפרש טמפרטורות.
ניתן להשתמש באפקט זה כדי לייצר חשמל, למדוד טמפרטורה או לשנות את הטמפרטורה של גופים.
מכיוון שכיוון החימום והקירור מושפע מהמתח המופעל, התקנים תרמו-אלקטריים יכולים לשמש כבקרי טמפרטורה.
המונח "אפקט תרמו-אלקטרי" כולל שלושה אפקטים שהוגדרו בנפרד: אפקט סיבק (הפרשי טמפרטורות גורמים לכוח אלקטרו-מניע), אפקט פלטייה (צמדים תרמיים יוצרים הפרשי טמפרטורות), ואפקט תומסון (מקדם סיבק משתנה עם הטמפרטורה).
אפקט סיבק ואפקט פלטייה הם ביטויים שונים של אותו תהליך פיזיקלי; ספרי לימוד עשויים להתייחס לתהליך זה כאל אפקט פלטייה-סיבק (ההפרדה נובעת מהתגליות הבלתי תלויות של ו).
אפקט תומסון הוא הרחבה של מודל פלטייה-סיבק ומיוחס ללורד קלווין.
חימום ג'ול, שהוא החום הנוצר כאשר זרם עובר דרך חומר מוליך, אינו נחשב בדרך כלל לאפקט תרמו-אלקטרי.
אפקטי פלטייה-סיבק ותומסון הם הפיכים מבחינה תרמודינמית, בעוד שחימום ג'ול אינו כזה.
ברמה האטומית, מפל טמפרטורה גורם לנושאי המטען בחומר לפעפע מהצד החם אל הצד הקר.
הדבר נובע מכך שלחלקיקים נושאי המטען יש מהירויות ממוצעות גבוהות יותר (ולפיכך אנרגיה קינטית גבוהה יותר) בטמפרטורות גבוהות, מה שגורם להם לנדוד בממוצע לכיוון הצד הקר יותר, ובתוך כך להעביר חום דרך החומר.
בהתאם לתכונות החומר ולאופי של נושאי המטען (בין אם הם חורים חיוביים בחומר ובין אם הם אלקטרונים בעלי מטען שלילי), חום יכול להיות מועבר בכל אחד מהכיוונים ביחס למתח.
מוליכים למחצה מסוג n ומסוג p משולבים לעיתים קרובות בטור מכיוון שיש להם כיוונים מנוגדים להובלת חום, כפי שצוין על ידי הסימן של שלהם.
אפקט סיבק הוא הופעת כוח אלקטרו מניע (כא"מ) המתפתח בין שתי נקודות של חומר מוליך חשמלית כאשר קיים ביניהן הפרש טמפרטורות.
הכא"מ מכונה כא"מ סיבק (או כא"מ תרמי/תרמו- אלקטרי).
היחס בין הכא"מ להפרש הטמפרטורות הוא .
צמד תרמי מודד את הפרש הפוטנציאלים בין קצה חם וקצה קר של שני חומרים שונים.
הפרש פוטנציאלים זה פרופורציונלי להפרש הטמפרטורות בין הקצוות החם והקר.
האפקט התגלה לראשונה בשנת 1794 על ידי אלסנדרו וולטה, והוא נקרא על שמו של , שגילה אותו מחדש בשנת 1821.
זבק הבחין במה שכינה "אפקט תרמו-מגנטי", שבו מחט של מצפן מגנטי הוסטה על ידי לולאה סגורה שנוצרה משתי מתכות שונות המחוברות בשתי נקודות, כאשר בין החיבורים הופעל הפרש טמפרטורות.
הנס כריסטיאן ארסטד ציין כי הפרש הטמפרטורות הוא זה שלמעשה הניע זרם חשמלי, כאשר יצירת השדה המגנטי היא תוצאה עקיפה, ולכן טבע את המונח המדויק יותר "תרמו-אלקטריות".
אפקט סיבק הוא דוגמה קלאסית לכוח אלקטרו-מניע (כא"מ) ומוביל לזרמים או מתחים ניתנים למדידה באותו אופן כמו כל כא"מ אחר.
צפיפות הזרם המקומית מתוארת על ידי הנוסחה הבאה:
כאשר הוא המתח המקומי, ו- היא המוליכות המקומית.
באופן כללי, אפקט סיבק מתואר באופן מקומי על ידי יצירת שדה אלקטרו-מניע:
כאשר הוא מקדם סיבק (הידוע גם ככוח תרמי), תכונה של החומר המקומי, ו- הוא מפל הטמפרטורות.
מקדמי סיבק בדרך כלל משתנים כפונקציה של הטמפרטורה ותלויים מאוד בהרכב המוליך.
עבור חומרים רגילים בטמפרטורת החדר, ערכו של מקדם סיבק עשוי לנוע בין 100μV/K- ל-1,000μV/K+.
בפועל, כמעט שלא ניתן לצפות באפקטים תרמו-אלקטריים בנקודה חמה או קרה מקומית בחומר מוליך הומוגני יחיד, מכיוון שהכא"מ הכולל הנובע ממפלי הטמפרטורה העולים והיורדים מתקזז במלואו.
ניסיון לחבר אלקטרודה לנקודה החמה כדי למדוד את המתח שהשתנה מקומית יצליח באופן חלקי בלבד: משמעות הדבר היא שמפל טמפרטורות נוסף ייווצר בתוך האלקטרודה, ולכן הכא"מ הכולל יהיה תלוי בהפרש במקדמי סיבק בין האלקטרודה לבין המוליך שאליו היא מחוברת.
צמדים תרמיים מורכבים משני תיילים, כל אחד מחומר שונה, המחוברים זה לזה חשמלית באזור שהטמפרטורה בו אינה ידועה.
הקצוות החופשיים נמדדים במצב של מעגל פתוח (ללא זרם, J=0).
אף על פי שמקדמי סיבק S של החומרים תלויים בטמפרטורה באופן לא-ליניארי והם שונים זה מזה, תנאי המעגל הפתוח גורר כי בכל מקום.
לכן, המתח הנמדד בקצוות החופשיים של התיילים תלוי ישירות בטמפרטורה הלא ידועה, אך אינו תלוי כלל בפרטים אחרים, כמו הגאומטריה המדויקת שלהם.
קשר ישיר זה מאפשר להשתמש במערך של צמד תרמי כמד טמפרטורה פשוט שאינו דורש כיול, בתנאי שידוע ההפרש בעקומות S-vs-T של שני החומרים, ובתנאי שידועה טמפרטורת הייחוס בקצוות החופשיים הנמדדים.
הביטוי "S-vs-T" הוא קיצור שמתאר גרף המציג את מקדם סיבק (S) כפונקציה של הטמפרטורה (T).
במילים פשוטות, זוהי עקומה שמראה כיצד הערך של מקדם סיבק משתנה כאשר הטמפרטורה עולה או יורדת.
המילה "vs" היא קיצור של versus (לעומת), ובגרפים משמעותה היא "כתלות ב...".
מיון תרמו-אלקטרי פועל באופן דומה לצמד תרמי, אך עוסק בחומר לא ידוע במקום בטמפרטורה לא ידועה: גשש מתכתי בעל הרכב ידוע נשמר בטמפרטורה קבועה וידועה ומוחזק במגע עם דגימה לא ידועה שמחוממת מקומית לטמפרטורת הגשש.
באופן זה, מתקבלת מדידה מקורבת של מקדם סיבק S הלא ידוע, שיכולה לסייע להבחין בין מתכות וסגסוגות שונות.
נוצרים מצמדים תרמיים רבים המחוברים בטור, בתצורת זיג-זג הנעה בין צד חם לצד קר.
מבנה זה מכפיל את תפוקת המתח.
גנרטורים תרמו-אלקטריים דומים לצמד תרמי או לתרמופייל, אך במקום למדוד מתח, הם צורכים זרם מהמתח הנוצר כדי להפיק הספק מהפרשי טמפרטורות.
הם עוברים אופטימיזציה באופן שונה מצמדים תרמיים, תוך שימוש ב איכותיים במערך דמוי תרמופייל, כדי למקסם את ההספק המופק.
אף על פי שאינם יעילים במיוחד, יתרונם של גנרטורים אלה הוא שאין להם חלקים נעים.
נצילותם של התקנים כאלה משתנה בהתאם למספר גורמים, ובהם סביבת הפעולה וההתקן הספציפי.
עם זאת, הם פועלים בדרך כלל בנצילות נמוכה של כ-5% ולעיתים מגיעים עד 12%.
כאשר זרם חשמלי מועבר דרך מעגל של צמד תרמי, חום נוצר (נפלט או נשאב) בצומת אחת ונספג בצומת האחרת.
תופעה זו ידועה בשם אפקט פלטייה: הימצאותו של חימום או קירור בצומת חשמלי של שני מוליכים שונים.
האפקט קרוי על שמו של הפיזיקאי הצרפתי , שגילה אותו בשנת 1834. כאשר גורמים לזרם לזרום דרך צומת בין שני מוליכים, A ו-B, חום עשוי להיווצר או להיספג בצומת.
חום פלטייה הנוצר בצומת ליחידת זמן הוא:
כאשר ו- הם מקדמי פלטייה של המוליכים A ו-B, ו- הוא הזרם החשמלי (מ-A ל-B).
החום הכולל הנוצר אינו נקבע על ידי אפקט פלטייה בלבד, שכן הוא עשוי להיות מושפע גם מחימום ג'ול ומאפקטים של מפלי טמפרטורה .
ניתן להשתמש באפקט פלטייה ליצירת משאבת חום.
יישום בולט הוא המקרר התרמו-אלקטרי (מקרר פלטייה), שהוא מקרר קומפקטי ללא נוזל במחזור או חלקים נעים.
מקררים כאלה שימושיים ביישומים שבהם יתרונותיהם גוברים על החיסרון של נצילותם הנמוכה מאוד.
יישומי משאבות חום אחרים, כגון , עשויים גם הם להשתמש במשאבות חום מבוססות אפקט פלטייה.
מקררים תרמו-אלקטריים הם הפיכים באופן טריוויאלי, כלומר ניתן להשתמש בהם כגופי חימום פשוט על ידי היפוך כיוון הזרם.
שלא כמו חימום חשמלי התנגדותי רגיל (חימום ג'ול), המשתנה ביחס לריבוע הזרם, אפקט החימום התרמו-אלקטרי הוא ליניארי ביחס לזרם (לפחות עבור זרמים קטנים), אך דורש "מקור קר" (cold sink) להתמלא ממנו באנרגיית חום.
אפקט החימום והקירור המהיר וההפיך הזה משמש ב מודרניים רבים – מכשירי מעבדה המשמשים לשכפל DNA באמצעות תגובת שרשרת של פולימראז.
תהליך ה-PCR דורש חימום וקירור מחזוריים של דגימות לטמפרטורות מוגדרות.
שילוב של צמדים תרמיים רבים בשטח קטן מאפשר שכפול של דגימות רבות במקביל.
עבור חומרים מסוימים, מקדם סיבק אינו קבוע בטמפרטורה, ולכן מפל טמפרטורות מרחבי יכול לגרום למפל במקדם סיבק.
אם זרם מוזרם דרך מפל זה, תתרחש גרסה רציפה של אפקט פלטייה.
אפקט תומסון זה נחזה ומאוחר יותר נצפה בשנת 1851 על ידי לורד קלווין.
הוא מתאר את החימום או הקירור של מוליך נושא זרם הנמצא במפל טמפרטורות.
אם צפיפות הזרם מועברת דרך מוליך הומוגני, אפקט תומסון חוזה קצב ייצור חום ליחידת נפח.
כאשר הוא מפל הטמפרטורות, ו- הוא מקדם תומסון.