tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2022 הקבוצה זכתה בפעם הרביעית באליפות רוסיה בפוטבול כשגברה במשחק ה-Russian Bowl על ספרטק מוסקבה.
גביע ליגת הפוטבול המרכז אירופית
הספרון לעוגב הוא אוסף של 46 פרלודים כוראליים (עיבודי כוראלים) מאת יוהאן סבסטיאן באך, מספרים 599–644 ברשימת יצירותיו של באך (BWV).
כולם מלבד שלושה הולחנו בשנים 1708–1717, שבהן שירת באך כנגן עוגב החצר בארמון הדוכס בוויימאר.
שלושת הכוראל-פרלודים הנותרים (יחד עם קטע קצר בן שתי תיבות) הולחנו בשנת 1726 או מאוחר יותר, לאחר מינויו של באך למנהל המוזיקה בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג.
האוסף תוכנן במקור כסדרה של 164 כוראל-פרלודים המיועדים לביצוע לאורך כל השנה הליטורגית.
הכוראל-פרלודים האלה הם יצירות המופת הראשונות של באך לעוגב שהולחנו בסגנון בשל בניגוד ליצירותיו הקודמות לכלי זה.
כל הכוראל-פרלודים הם עיבודים של כוראלים לותראנים (מזמורים) מוכרים על ידי הוספת מוטיב מלווה.
למרות זאת באך ניצל את הספרון לעוגב כדי לנסות מגוון רחב של צורות מוזיקליות.
רבים מהכוראל-פרלודים קצרים, כוללים ארבעה קולות, דורשים רק מקלדת אחת וקומת פדלים וכוללים קנטוס פירמוס ללא קישוטים.
כוראל-פרלודים נוספים דורשים שתי מקלדות וקומת פדלים: אלה כוללים מספר קאנונים וארבעה פרלודים בעלי ארבעה קולות ותפקידי פדלים מקושטים ביותר.
כוראל-פרלוד אחד הולחן בצורה של טריו סונאטה.
לספרון לעוגב ארבע מטרות: להיות אוסף קטעי נגינה לליווי הטקסים בכנסייה, עבודת מחקר בתחום ההלחנה, הצהרה דתית וספרון ללימוד הנגינה בעוגב.
עמוד השער של הספרון לעוגב כולל את הדברים הבאים (בתרגום לעברית מהגרמנית המקורית):
בו נגן העוגב המתחיל מודרך איך לבצע כוראלים בדרכים שונות תוך כדי השגת שליטה בפדאלים, כיוון שבכוראלים הכלולים כאן הפדאל הוא מחויב.
את אדוננו לבדו לכבד, את שכננו דרכו ללמד.
הולחן על ידי יוהאן סבסטיאן באך, מנהל מוזיקלי להוד רוממותו הנסיך מאנהלט-קֶטֶן"
הכשרתו המוזיקלית של באך החלה כזמר במקהלת מיכאל בלינבורג בשנים 1702-1700. כתבי יד של באך, שנתגלו לאחרונה בויימאר על ידי חוקרי באך פטר וולני ומיכאל מאול, מראים שלמד נגינת עוגב אצל גאורג בהם, נגן עוגב ומלחין בכנסיית יוהאניס, בעת שהותו בלינבורג.
כתבי היד הם של יצירות לעוגב מאת ריינקן, בוקסטהודה, ואחרים, שהועתקו ידנית בביתו של בהם.
הם מראים שכבר בגיל 15 באך היה נגן עוגב מוכשר מאוד וניגן כמה יצירות מהרפרטואר המתאגר ביותר של התקופה.
אחרי שהות קצרה בוויימאר כמוזיקאי חצר בבית התפילה של יוהאן ארנסט הדוכס מסאקס-ווימאר באך מונה כנגן עוגב בכנסיית בוניפציוס הקדוש (כיום כנסיית באך) בארנשטאט בקיץ של שנת 1703, לאחר שבדק את העוגב שם מוקדם יותר באותה שנה.
בשנים 1706-1705 ניתנה לו חופשה כדי ללמוד אצל נגן העוגב והמלחין דיטריך בוקסטהודה בליבק, לשם הוא צעד את צעדתו הידועה ברגל.
ב-1707 מונה באך למשרת נגן העוגב של כנסיית בלסיוס הקדוש במילהאוזן.
ב-1708 הוא מונה שוב לתפקיד בחצר ויימאר ב-1708 שם הוא שרת כנגן עוגב ומנהל קונצרטים עד 1717 - שנים בהם הוא הולחן כאמור רוב הספרון לעוגב.
מלבד כמה יוצאים מן הכלל, הכוראל-פרלודים בספרון משתפים קבוצה ייחודית של סגנונות המכונה "סגנון הספרון לעוגב:"
הם הרמוניזציות של קנטוס פירמוס המנוגן בתפקיד הסופרן (הגבוה) בעוגב.
הם כתובים לארבעה קולות הכוללים שלושה קולות מלווים.
ההרמוניות נוצרות על ידי הקולות המלווים בעזרת מוטיבים או צורות הנובעות מהקנטוס פירמוס ומחקות אותו.
כל קול פותח מיד בתפקיד הקנטוס פירמוס, עם או ללא ליווי.
אין הפסקות בין שורות הקנטוס פירמוס שהיו יכולות לשמש למשל לריטורנלו או להפסקות בקולות המלווים.
התווים התואמים את סיום שורות השיר של הכוראל המעובד מסומנות בפרמטה (השהייה).
יוצאים מן הכלל לסגנון זה כוללים את:
כוראל-פרלוד מספר 611 ברשימת יצירותיו של באך בו קול הקנטוס מנוגן על ידי תפקיד האלט בעוגב.
כוראל-פרלוד מספר 615 בו הקנטוס נשמע בקאנון עם כל שאר הקולות מעל המוטיבים המלווים.
כוראל-פרלודים מספר 599 ו-619 הכתובים לחמישה קולות.
כוראל-פרלוד מספר 639 הכתוב לשלושה קולות.
כוראל-פרלודים 617, 618, 619 ו-637 בהם הליווי מתחיל לפני הקנטוס פירמוס.
בתחילה, הספרון לעוגב הועבר ממורה לתלמיד ולא פורסם במלואו עד שפליקס מנדלסון ערך מהדורה.
מהדורות אחרות ראויות לציון נערכו על ידי רוברט קלארק וג'ון דייוויד פטרסון, קוונטין פולקנר, אלברט רימנשניידר ואלברט שווייצר.
הספרוניקס (שם מדעי: Hesperonychus; מילולית: "טופר מערבי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי במשך הקפטן לפני 76.5 מיליון שנה באזור קנדה באלברטה.
המאובן של ההספורניקס ידוע מחפירות של אליזבת ניקולס ב-1982 בפארק הפרובינציאלי דינוזאור.
מראה השלד הקליל וטפריו הזכירו את טורפי הולוסירפטור והדיינוניכוס והוא שויך למשפחת הדרומזאוריים, אף שיכול להיות קרוב גם לאלברזאוריים.
למרות שנמצא רק ממאובנים חלקיים הוא היה דינוזאור קטן מאוד באורך של מטר אחד ומשקל של עד 19 ק"ג.
מבנה גופו הותאם לריצה וייתכן שכוסה נוצות בדומה לקרוביו.
הטפרים המעוקלות נועדו לפצוע טרף קטן בו נתקל.
היצור היה כנראה שלב ביניים בין דינוזאורים מהלכים למעופפים כמו המיקרורפטור והסינאורניתוזאורוס שחיו בסין.
דינוזאור זה הופיע בסרט ללכת בין דינוזאורים.
הספרות ההונגרית-יהודית החלה בשנות ה-40 של המאה ה-19 ונמשכת עד ימינו אלה.
ספרות זו הצמיחה כמה מהיוצרים החשובים בתולדות הספרות ההונגרית, תרמה להטמעת רוח הספרות האירופית בספרות הונגריה, וסייעה לקבלת הספרות ההונגרית בתוך הספרות האירופית הכללית.
ספרות זו ביטאה את קולם הייחודי של יהודי הונגריה במאות ה-19 וה-20, ושיקפה את הלכי רוחם ואת הנושאים שהעסיקו אותם, ובראשם שאלת ההשתייכות הלאומית.
הערך עוסק בתחילת דרכה של הספרות הונגרית-יהודית, ובמיוחד במאה ה-19.
תחילתה של הספרות ההונגרית יהודית היא בשנות ה-40 של המאה ה-19. מסוף המאה ה-18 ממלכת הונגריה הפכה לארץ קולטת יהודים רבים מכל סביבתה.
ערך זה מתאר את התחלת כתיבת השירה, הפרוזה והדרמה על ידי יהודים בהונגריה במאה ה-19. יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את "כתב הסובלנות" ליהודים בשנת 1781, מיד לאחר מות אמו, מריה תרזה.
בכתב הסובלנות ביטל הקיסר את הגבלות המגורים שנאכפו על היהודים עד פרסום כתב הסובלנות והעניק להם חופש תנועה ברחבי האימפריה שלו שכללה גם את הונגריה, שהייתה מלוכה תחתיו.
השתלבות היהודים בחיי המסחר והכלכלה בכל האימפריה בכלל ובהונגריה בפרט יצרה את התבססותם הכלכלית של היהודים ואת הדרישה ההולכת וגוברת מצדם ללימודים כלליים ולעיסוק במקצועות חופשיים.
בתקופה זו היגרו יהודים רבים לתוך שטחי הונגריה, בעיקר מצפון מזרח, אזור גליציה (בפולין) ומצפון מערב, מורביה (בצ'כיה).
במהלך ההתבוללות של חלקים מהיהודים במרכז ומערב המדינה בקרב יהדות הונגריה מאמצע המאה ה-19, התחילו היהודים להשתתף יותר ויותר בספרות הלאומית ההונגרית והאירופית, תוך שילוב ערכים ספרותיים בתוך הספרות ההונגרית שהעניקו לה גוון ייחודי.
היהדות ההונגרית החלה להשמיע את קולה בשירה בשנות הארבעים של המאה ה-19, ממש עם תחילת תנועת ההתבוללות.
בעבודות הליריות המוקדמות הללו המשוררים ניסו להוכיח בעיקר את לאומיותם ההונגרית הן ליהודים והן לנוצרים ההונגרים כאחד, לעיתים קרובות באמצעות ביקורת עצמית.
השירים שנכתבו על ידי משוררים יהודיים אלה במהלך המהפכה ההונגרית של 1848 ובמלחמת העצמאות ההונגרית לאחריה מגלים פטריוטיזם נלהב.
היהודים השתתפו בקרבות מלחמה זו מתוך מחויבות רבה.
מנקודת מבט ספרותית השירים לא הצטיינו במיוחד.
המשורר הראשון מבין היהודים ההונגריים, מיהאי הלפרין (Helprin Mihály) (1888-1828), כתב באווירה זו תחת השפעה פטריוטית.
שיריו והמוטיבים בהם דומים לאלה של המשורר הלאומי ההונגרי הגדול שאנדור פטפי שנפל במלחמת עצמאות זו וכן מור סגפי שכתב גם שירה וגם פרוזה.
שירתו של איגנץ רייך (1887–1821), אחד המשוררים היהודיים הראשונים, התפרסמה בכתבי העת 'בן-חנניה' שעורכו היה הרב ליפוט לעף, בית-לחם ויהודים הונגריים (A Magyar Izraelitak).
הוא אפילו תרגם לעברית את ההמנון הלאומי ההונגרי שנכתב על ידי פרנץ קלצ'יי.
התבוסה ההונגרית במלחמת השחרור של 1848 נוגעת ליהודים בהונגריה ורגישה מאוד עבורם בשל אובדן שחרור שלהם גם כן והעדר קבלת זכויות.
היא משתקפת גם בספרות ההונגרית-יהודית.
חיי הספרות ההונגרית-יהודית מוגבלים באותן שנים בעיקר לתרגומים של יצירות סופרים ומשוררים הונגרים לשפה הגרמנית.
תרגומים אלה על ידי הסופרים ההונגרים-יהודים תרמו רבות להכרה הבינלאומית של הספרות ההונגרית.
בשנת ה'פשרה' בין אוסטריה לבין הונגריה (1867), האמנציפציה עבור היהודים גורם לשינוי בספרות.
השימוש בשפה ההונגרית הופכת לעדיפות ראשונה ונעשית שכיחה יותר.
הז'אנרים של הספרות היהודית-הונגרית מתרחבים, הנושאים, הטונים מתחדשים - אם כי חלק מהשירים עדיין מתיישרים עם הסגנון העממי של שאנדור פטופי ויאנוש אראן.
אחד המשוררים היהודים-הונגרים הידועים ביותר של אותה עת, הליריקן הגדול ביותר בספרות היהודית בהונגריה הוא יוז'ף קיש (1843-1921).
בשנת 1868 הופיע כרך שיריו הראשון בשם "לחנים יהודיים".
משנת 1890 מתחילים להשמיע את קולותיהם המשוררים לאיוש פלאדי (זילברשטיין), אמיל מקאי (פישר) ינה הלטאי (הרצל) בן דודו של בנימין זאב הרצל, הוגו איגנוטוש (פייגלסברג) ואחרים.
בשירתם, הרגשות הלאומיים ההונגריים או היהודיים כבר לא אופייניים, וגם זכויות היהודים המתבוללים לא נושא עבורם.
הם מסתגלים להונגריה העירונית והדמוקרטית ומאמצים למעשה לתוך ספרות ההונגרית את הזרמים הרוחניים באירופה באותה עת.
במאה ה-20 יש כבר שפע משוררים יהודיים שהבולט שביניהם והמשורר הגדול ביותר של הונגריה אולי במאה זו הוא מיקלוש רדנוטי (גלאטר) שנרצח בשואה בשנת 1944 בגיל 35.
כותב הפרוזה ההונגרי-יהודי הראשון היה אגאי אדולף (1836-1916).
כתיבתו מאופיינת ב"קלילות צרפתית" שמעניקה לה סגנון מיוחד, עליז ותוסס בכל ספריו שבהם גם הומור יהודי מקבל מקום.
הוא מציג את דמות היהודי המתבולל בצורה אירונית וסאטירית.
משנת 1857 ואילך כתביו התפרסמו בכל כתבי העת העיקריים בהונגריה, היומיים, הסאטיריים והמקצועיים.
הוא המייסד והעורך גם של בורשסם ינקו כתב העת הסאטירי.
בורשסם ינקו הציג בעיות פוליטיות וחברתיות בצורה מגוחכת עד גרוטסקית.
אחד הסופרים הנוספים שנולדו בהונגריה וכתבו בהונגרית הוא מוריץ בלוך (מאוחר יותר שינה את שמו למור בלאגי 1815-1892).
הוא היה הראשון כבר בשנת 1840 שתיאר את תשוקת ההתבוללות, כאידיאל של היהודי ההונגרי, בעל לאומיות הונגרית ודת יהודית.
בשנת 1841 פרסם את חמשת חומשי תורה בהונגרית ובעברית.
בהוקרה על תרגום התורה, הוא התקבל כחבר האקדמיה ההונגרית למדעים והיה החבר היהודי הראשון באקדמיה.
סופרים אלה של המאה ה-19 הטמינו את זרעי הספרות ההונגרית-יהודית של המאה ה-20 והצמיחו את הסופרים ההונגרים היהודים הגדולים כמו מפרידיש קרינתי דרך אלדאר קומלוש כדוגמה אחת ועד אימרה קרטס בעל פרס נובל ההונגרי-יהודי לספרות.
בתקופת העוצרות התבלט לאיוש הטווני (דויטש), שספרו המפורסם ביותר, "אדונים ופשוטי עם" מ-1927, עסק בקורותיה של משפחה יהודית מתבוללת בסגנון שחיקה את "בית בודנברוק".
ענף הדרמה ההונגרית-יהודית היא הרחוקה ביותר מהשורשים היהודיים מבין כל ענפי הספרות היהודית, אך על ז'אנר ספרותי זה השפיע הכי הרבה האינטלקט היהודי.
קארוי הוגו (ברנשטיין) (1877-1808) הוא אחד היוצרים הראשונים שהשמיע את דברו בשפה הפורמטיבית של הדרמה.
מחזותיו - כמו גם שיריו - מתפרסמים בעיקר בגרמנית.
בהשפעת הרומנטיקה הצרפתית יוצר את הדרמה "בנקאי וברון".
הוא מדבר בקושי הונגרית, ואת יצירתו זו המוצלחת ביותר מבין כולן מתרגמים להונגרית מִיקְשָה פַלק וגאַבּוֹר אֶגְרֶשִי.
שאנדור ברודי (1863-1924) עומד על קרקע סוגת הנטורליזם בתיאורו את האדם ואת החיים.
יצירתו בשם "האומנת" מציגה את עולם האיכרים במלוא עליבותו, תוך הבעת ביקורת נוקבת על החברה הבורגנית.
גם הדרמה שלו "הסטודנט לרפואה" ביקורתית מאוד עם סימנים ריאליסטיים, בעוד שיצירתו "המורה", שהנושא לכתיבתה נלקח מתוך מאמר בעיתון, מסתיימת בשתי סיומות שונות (שתי גרסאות).
האחת נכתבה על ידי המחזאי לקהל הבורגני עם סוף טוב, "הפי אנד" בעוד השנייה, הספרותית, עצובה וקודרת.
ברודי הניח את יסודות הדרמה בספרות ההונגרית לכל הדורות הרבים אחריו.
בתום כחצי מאה מן ההתחלה בשנות הארבעים של המאה ה-19, המשוררים, הסופרים והמחזאים ההונגרים-יהודים כבר המייצגים ביצירותיהם את הספרות ההונגרית גם מחוץ להונגריה ובכך תורמים למעשה להכללת הספרות ההונגרית בספרות האירופית.
הספרוסוכוס (שם מדעי: Hesperosuchus; משמעות השם: "תנין כוכב הערב") הוא סוג קדום של זוחל דמוי-תנין שחי בסוף תור הטריאס.
בעבר הוא לדינוזאור טורף הקרוב לקרנוזאורים אך בהמשך התברר שהיה קרוב מעט לתנינאים המודרניים.
המאובנים נמצאו באריזונה ובניו מקסיקו.
מאובנים רבים שלו נמצאו ליד נהר הקולורדו הקטן, הראשונים שבהם התגלו ב-1930.
הספרוסוכוס הגיע לאורך 120–150 ס"מ, קטן ביחס לקרוביו כמו האורניתוסוכוס.
הוא היה בעל מבנה רגליים ארוכות שאיתם נע על היבשה בדומה לכלב והיה בעל זנב ארוך לאיזון.
ייתכן שיכל גם להזדקף על שתיים.
הגולגולת הגיעה לאורך 20 ס"מ.
דמוי-תנין זה חי באריזונה של סוף הטריאס וצד זוחלים ודו-חיים שהוא מצא.
הוא נטרף על ידי דינוזאורים קטנים כמו הצלופיזיס.
עצמות תרופודים קטנים שנמצאו אצל הצלופיזיס היוו ראייה לכך שהיה קניבל, אך בהמשך התברר שהיו אלה עצמות הספרוסוכוס.
הספרוזאורוס (שם מדעי: Hesperosaurus; מילולית: "לטאה מערבית") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הסטגוזאוריים אשר חי ביורה העליון לפני 156 מיליון שנה.
מאובניו התגלו ב-1985 בתצורת מוריסון במונטנה ובויומינג.
בסוג זה היה מין אחד, Hesperosaurus mjosi שקיבל את שמו ב-2001 מהחוקרים קנת' קרפנטר, קליפורד מילס וקרן קלוורד.
אורכו של דינוזאור זה הגיע ל-6-7 מטרים ומשקל ל-2-3.5 טונות.
בצורתו דמה לסטגוזאורוס, קרובו הגדול יותר והוא היה בעל שתי שורות של מעל 10 לוחיות גדולות מעוגלות שהתחברו לחוליותיו ושימשו לחימום היצור.
הראש היה קטן יחסית ובעל מקור צר ומעל 20 שיניים חלשות.
כמו הסטגוזאורוס הוא היה בעל זנב עם 4 דורבנות גדולים ששימשו לדקירת אויבים אפשריים.
כמה חוקרים סוברים שהוא היה בעל דו-צורתיות זוויגית בשל הבדלים בגודל הלוחיות.
ההספרוזאורוס חי במישורי אמריקה השופעים וליחך עלי מחטניים, ציקסים ושרכים.
הוא התגונן מטורפים כמו האלוזאורוס באמצעות הצלפה של זנבו הדוקרני.
הספרות - רבעון למדע הספרות הוא כתב עת מדעי לחקר הספרות, ובפרט הספרות העברית, ולתורת הספרות, שיצא לאור על ידי אוניברסיטת תל אביב בשנים 1968–1986.
עורכו של כתב העת היה פרופ' בנימין הרושובסקי.
בפתח הגיליון הראשון הוצג ייחודו של כתב העת:
'הספרות' אינו דומה לשום כתב עת הקיים בעברית.
רבעון זה לא יפרסם יצירות ספרות חדשות, לא יתמסר לביקורת הספרות השוטפת, לא יקדיש את גליונותיו לפובליציסטיקה או לאידאולוגיה.
לשורת כתבי העת המדעיים המופיעים בארץ ...
נוסף עתה כתב עת לחקר הספרות.
כדי להבהיר היטב את תחומו של כתב העת, המאמר הראשון שבו, מאת פרופ' הרושובסקי, קרוי "על תחומי מדע הספרות", ומשרטט את הנושאים שבהם עוסק מדע הספרות.
עם הכותבים בכתב העת נמנו חברי הסגל האקדמי של החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב (מנחם פרי, יוסף האפרתי, מאיר שטרנברג, ישראל לוין ועוד) ובאוניברסיטאות אחרות (שמעון זנדבנק, גרשון שקד, דב סדן, חנא שמרוק ועוד).
הֶסְפֵּרוֹקְיוֹנִיִים (שם מדעי: Hesperocyoninae) היא תת-משפחה נכחדת של כלביים אשר חיו בין תקופת האאוקן לאמצע המיוקן באמריקה הצפונית.
הם נחשבים לאבות כל הכלביים החיים וכן לבני תת-המשפחה הנכחדת בורופגיים.
המאובנים שלהם נמצאו באזורים שונים, בעיקר סביב הרי הרוקי והמישורים הגדולים.
ההספרוקיוניים היו הכלבים העתיקים ביותר והם דמו במראם לגחנים או לסמורים ונראה שחיו בין העצים והיו בעלי זנב.
בתפקידם הם דמו לראקוניים והיו אוכלי כל ברובם, אם כי המאוחרים מביניהם הגיעו לגודל של קויוט והיו אוכלי בשר.
בסוף המיוקן בני המשפחה החלו להיעלם לאיטם, כנראה כתוצאה מתחרות עם טורפים מפותחים יותר כמו חתוליים או מקרוביהם הבורופגיים.
הספראורניסאים (שם מדעי: Hesperornithes) היא סדרה של עופות קמאים נכחדים מהקבוצה הלא-טקסונומית עופות בעלי שיניים, אשר חיו במהלך סוף הקרטיקון לפני 66–100 מיליון שנה.
אחרוני עופות אלה נכחדו עם הכחדת הקרטיקון.
חלק מהחוקרים רואים בקבוצה ענף ולא סדרה.
עופות אלה השתייכו לקבוצה אורניתורה, בה כלולים העופות החיים כיום ועופות ימיים דומים כמו האיכתיאורניס.
הם נחשבים למתקדמים יחסית לעופות הקמאים, מאחר שהם בעלי זנב קצר מאוד, גופם עטה נוצות לכל אורכו, ואולם הם היו בעלי מקור מכוסה שיניים והם איבדו את כנפיהם כך שלא יכלו לעוף.
עופות אלה הגיעו עד לגובה 1.8 מטר, והם הותאמו לשחייה מהירה במים בדומה לפינגוויניים או צוללניים, אך היו מגושמים ביותר על הקרקע ונעו בצורה מהודסת כנראה.
הם חיו לאורך החופים של אמריקה הצפונית (בים הפנימי המערבי שהוצף בקרטיקון) ובהם דגו דגים או רכיכות.
הם עצמם שימשו טרף לכרישים ולזוחלים ימיים כמו מוסזאוריים.
הספר מסיביריה הוא סרט בהפקה משותפת של רוסיה, צרפת, איטליה וצ'כיה, הסרט בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב משנת 1998 מתרחש בתקופת רוסיה הצארית שתחת שלטונו של קיסר רוסיה אלכסנדר השלישי ומככבים בו אולג מנשיקוב, ג'וליה אורמונד, ריצ'רד האריס, ולדימיר אילין, מרינה ניילובה, אלכסיי פטרנקו.
ניקיטה מיכאלקוב עצמו גילם בסרט את הצאר אלכסנדר השלישי.
מוטו הסרט היא "הוא רוסי.
בשנת 2000 הוענק לסרט פרס המדינה של הפדרציה הרוסית.
ב-14 במרץ 2021 יופץ מחדש בבתי הקולנוע ברוסיה, במלאת 23 שנים לצאת הסרט לאקרנים לראשונה.
הראשונה היא רוסיה, 1885, בתקופת שלטונו של הקיסר אלכסנדר השלישי.
הממציא הזר של מכונת התספורת הסיבירית הייחודית, דאגלס מקראקן, מגיע לרוסיה.
כתמיכה, הוא משתמש בהרפתקנית האמריקאית ג'יין קלאגן, שצריכה לעזור לפרויקט בשל קשריה עם גורמים רוסיים ובפרט, עם הגנרל ניקולאי קרלוביץ' רדלוב.
אך הרוסי הראשון שנפגש עם ג'יין בטעות מתגלה כצוער של בית הספר הצבאי הקיסרי, אנדריי טולסטוי.
מערכת יחסים רומנטית מתפתחת בין אנדריי לג'יין, בדרכם אל הגנרל רדלוב, שהחליט להציע לג'יין להינשא לו.
אל טולסטוי מסרב להשלים עם זה ומעשיו, שנגרמו מקנאה, מובילים אותו לעבודות פרך בסיביר ולפרידה מאהובתו...
קו העלילה השני הוא מחנה האימונים הצבאי בקיץ האמריקני, 1905. צוער, בוגר מחנה צבאי, שתולה את דיוקנו של המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט מעל מיטתו, מותקף על ידי סמל אחר שלא קיבל השכלה מעולה בשם או'לירי ומכונה "כלב סוער".
סירובו להכפיש את שמו של המלחין הגדול מוביל לעימות בין הסמל לצוער.
האחרון מתברר כבנם של אנדריי טולסטוי וג'יין.
הסרט הופק בתקציב של 35 מיליון דולר כאשר חלק מהסרט צולם בסביבת הערים גורבטוב וקוסטרומה.
מראה מחנה האימונים הצבאי בקיץ האמריקני צולם בצ'כיה, כמו גם בפורטוגל, בדרום חצי האי סטובאל.
במיוחד לצורך צילומי הסרט, לבקשת מיכאלקוב כיבו לנשיא בוריס ילצין, את תאורת הפנים של כוכבי הקרמלין, שנראו מככר סמטת ואסילייבסקי במשך 10 שעות והונחו שבילים לסוסים דרך שער התחייה.
לפני כן, תאורת הכוכבים כובתה פעם אחת בלבד: בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 הודיעו אולפני T3 כי הם שוקדים על הכנת גרסת טלוויזיה לסרט המורכבת מחמישה פרקים בני שעה, אולם בשנת 2014 נודע כי הארגזים עם סרטי הצילום נעלמו במהלך ההובלה מפריס לרומא.
המוזיקה נכתבה על ידי המלחין הרוסי אדוארד ארטמייב והוקלטה על ידי התזמורת הסימפונית לקולנוע (סולן - איליה פרונטוב, פלוגלהורן).
סרגיי סקריפקה ניצח על חלק מרצועות המוזיקה ודמיטרי אטובמיאן ניצח על החלק השני מפיק התקליטים היה מישל סיידו הצרפתי.
הקלטת הפסקול נערכה באולפן מטרופוליס (לונדון).
הספרוקיון (שם מדעי: Hesperocyon; מילולית: "כלב מערבי") הוא סוג יונק נכחד מתת-משפחת ההספרוקיוניים, אשר חי בסוף האאוקן ותחילת האוליגוקן שלפני 42.5 עד 31 מיליון שנה מזמננו, למשך 11.5 מיליון שנה.
המאובנים של כלב קדום זה התגלו בדרום קנדה ובארצות הברית בקולורדו, מונטנה, ויומינג, דקוטה הדרומית והצפונית לאורך המאה ה-19 והם הוגדרו בידי החוקר האמריקאי ויליאם ברימן סקוט על סמך ממצאים מססקצ'ואן.
ההספרוקיון היה מראשוני דמויי הכלב האמיתיים לאחר שהתפצלו כנראה מדמויי החתול לפני 42 מיליון שנה והוא נחשב גם לאחד מראשוני הכלביים בעולם, לצד מינים נוספים ממשפחתו.
עם זאת הוא לא דמה לכלב, והיה בעל מראה של גחן, נמייה או סמור באורך 80 סנטימטרים ומשקל של 2 קילוגרם עם גוף מוארך, זנב ארוך מפותל וגפיים קצרות וחלשות.
מבנה שיניו הזכיר מעט את שיני הבורופגיים הראשונים שהיו בעלי לסתות קצרות ובתוכם שיניים קצרות יחסית.
מבנה זה העיד שהוא היה אוכל-כול ללא רמת התמחות גבוהה בטריפה, בניגוד לכלביים רבים שהם בעלי תזונה היפרקרניבורית.
עם זאת מבנה הלסת שהייתה בעלת 42 שיניים העידה על שיוכו למשפחת הכלביים.
ככל הנראה הוא חי ביערות או בסבכים גבוהים וייתכן שחי רוב זמנו על העצים, שם חיפש טרף קטן או מזון אחר.
מבנה גופו מבלבל לעיתים עם הקיינודיכטיס - כלב דוב קדום קטן ממדים מאירואסיה שהיה בעל מראה דומה.
עם זאת אין קשר ביניהם.
מלחמת הכוכבים: הספר של בובה פט היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת אופרת חלל, שנוצרה על ידי הקולנוען ג'ון פאברו עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+" ומשמשת כספין-אוף לסדרה "המנדלוריאן".
הסדרה מופקת על ידי חברת ההפקות לוקאס פילם, והיא עלתה לשידור ב"דיסני+" ב-29 בדצמבר 2021.
עלילת הסדרה מגוללת את מסעם של צייד הראשים האגדי בובה פט ופנק שאנד לאחר קורותיהם בשתי העונות הראשונות של "המנדלוריאן", ועוסקת בניסיונותיהם לשלוט בעולם התחתון הגלקטי באמצעות השתלטות על הטריטוריה של ג'אבה ההאט בכוכב הלכת טטואין.
העונה השלישית של "המנדלוריאן" ממשיכה עלילתית את "הספר של בובה פט".
טמוארה מוריסון – בובה פט, צייד ראשים משובט ובנו של ג'נגו פט.
מינג-נה ון – פנק שאנד, שכירת חרב ומתנקשת המשמשת כיד ימינו של פט.
פדרו פסקל – דין דז'ארין / המנדלוריאן, צייד ראשים מנדלורי שפט ושאנד סייעו לו בעבר במסעו.
מאט ברי – 8D8, דרואיד המשרת את פט.
דייוויד פסקוויסי – עוזרו ודוברו של ראש עיירת מוס אספה, מוק שאיז, אשר מדבר לעיתים קרובות בשמו.
ג'ניפר בילס – גארסה פייפ, חייזרית טווילקית שמנהלת קנטינה במוס אספה בשם "השמורה".
קארי ג'ונס – קרסאנטאן השחור, צייד ראשים ווקי וגלדיאטור לשעבר, שעבד עבור התאומים, בני דודיו של ג'בה ההאט, לפני שנשכר על ידי פט.
סופי תאצ'ר – דראש, מנהיגתם של קבוצת סייבורגים שעובדת עבור פט.
ג'ורדן בולגר – סקאד, חבר בקבוצת הסייבורגים שעובדים עבור פט.
דני טרחו – המטפל והמאמן של הרנקור שפט מקבל כמתנת פיוס מהתאומים.
טימותי אוליפנט – קוב וונת', המרשל של העיירה מוס אספה, שהחזיק בעבר בשריונו של פט.
רוזריו דוסון – אסוקה טאנו, אבירת ג'דיי והפדוואן של אנאקין סקייווקר לשעבר.
קרי ברטון – קאד ביין, צייד ראשים ידוע לשמצה, מהטובים ביותר בגלקסיה, ויריבו הוותיק של בובה פט; שנשכר על ידי סינדיקט הפייקים.
מארק המיל – לוק סקייווקר, אביר ג'דיי, תלמידם של אובי ואן קנובי ויודה, בנו של אנאקין סקייווקר ומורו של גרוגו.
בפברואר 2013, מנכ"ל חברת וולט דיסני, בוב אייגר, הודיע על פיתוחם של מספר סרטי סולו בזיכיון "מלחמת הכוכבים".
על פי הדיווחים, אחד מהסרטים התעתד להתמקד בדמותו של צייד הראשים בובה פט, ולהתקיים בין "תקווה חדשה" (1977) לבין "האימפריה מכה שנית" (1980) או לחלופין, בין "האימפריה מכה שנית" לבין "שובו של הג'דיי (1983).
על פי הדיווחים, הסרט התעתד גם לחקור את שאר ציידי הראשים שהופיעו ב"אימפריה מכה שנית".
בתחילת שנת 2014, פנה סיימון קינברג לבמאי ג'וש טראנק בקשר ליצירת סרט של "מלחמת הכוכבים", וטראנק הגיע עם רעיון לסרט על דמותו של בובה פט ל"לוקאס פילם"; טראנק נשכר למלאכת הבימוי באותו יוני.
טראנק אמור היה להכריז על הפקת הסרט במהלך חגיגת "מלחמת הכוכבים" באפריל 2015, ולחשוף טיזר לפרויקט, אך ההפקה בוטלה לאחר ש"לוקאס פילם" נודע על תהליך ההפקה הבעייתי של סרטו של טראנק, "ארבעה מופלאים".
במאי 2015, נודע על פיטוריו של טראנק.
עם זאת, "לוקאס פילם" שבו לעבוד על פיתוח סרט שיתמקד בדמותו של בובה פט באוגוסט 2017, והבמאי ג'יימס מנגולד נבחר לכתוב ולביים אותו במאי 2018, כשקינברג שותף לכתיבה ולהפקה.
בעקבות הכישלון הקופתי של "סולו: סיפור מלחמת הכוכבים" (2018), דיסני בחנה מחדש את הפקות סרטיהם בזיכיון "מלחמת הכוכבים".
באוקטובר 2018, נודע שהפקת הסרט שיתמקד בדמותו של בובה פט בוטלה, וש"לוקאס פילם" מבכרת את הפקת "המנדלוריאן" עבור שירות "דיסני+".
בפברואר 2020, אייגר הצהיר כי האולפנים בוחנים רעיונות סדרת ספין אוף עבור "המנדלוריאן", ושהן מעוניינות לנצל את הפוטנציאל להוסיף דמויות משניות לסדרה מתוך כוונה לתת להן סדרות בכיכובן.
במאי, נודע שהשחקן טמוארה מוריסון יגלם את דמותו של בובה פט בעונה השנייה של "המנדלוריאן".
מוריסון גילם את אביו של בובה, ג'נגו פט ב"מתקפת המשובטים" (2002) ודיבב את דמותו של בובה פט בסדרות אנימציה שונות של "מלחמת הכוכבים".
לפני שאושר שמוריסון יופיע בדמותו של בובה פט ב"המנדלוריאן", כפיל גוף שגילם את פט הופיע בעונה הראשונה לצד דמותה של פנק שאנד, שגולמה על ידי מינג-נה ון.
מוריסון הופיע לרגע בפרק בכורת העונה השנייה, לפני שהוצג במלואו בהמשך העונה.
בתחילת נובמבר 2020, דווח על כך שהפקת עונתה השלישית של "המנדלוריאן" או של סדרת ספין אוף פוטנציאלית שתתמקד בדמותו של בובה פט עתידה להתחיל בתחילת אותו חודש או בתחילת דצמבר.
קנדי אכן הודיעה ביום המשקיעים כי "הפרק הבא" של "המנדלוריאן" יעלה לשידור בדצמבר 2021.
ג'ון פאברו, יוצר "המנדלוריאן" ומפיקה בפועל, הבהיר כי מדובר בסדרת ספין אוף נפרדת משל עונתה השלישית של "המנדלוריאן".
פאברו הסביר כי קנדי לא הכריזה על כך באירוע יום המשקיעים מכיוון ש"לוקאס פילם" לא רצו "לקלקל את ההפתעה" של חשיפת הפקת סדרת הספין אוף בכתוביות הסיום של פרק סיום עונתה השנייה של "המנדלוריאן", והצהיר כי הפקת סדרת הספין אוף כבר החלה.
כמו שאר הסדרות שהוכרזו על ידי קנדי, גם הסדרה עתידה להתקיים בציר הזמן של "המנדלוריאן".
הסדרה מופקת על ידי פאברו, דייב פילוני, קנדי, ורוברט רודריגז.
במקביל להכרזה הרשמית על הפקת הסדרה בדצמבר 2020, אושר שטמוארה מוריסון ומינג-נה ון ישובו לגלם את דמויותיהם של בובה פט ופנק שאנד מסדרת הטלוויזיה "המנדלוריאן".
צילומי הסדרה החלו בסוף נובמבר 2020, לקראת צילומי העונה השלישית של "המנדלוריאן" והסתיימו ביוני 2021.
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של "דיסני+" ב-29 בדצמבר 2021.
הספרות היהודית בטרנסילבניה (1867-1989) היא אוסף של מחקרים בתולדות התאולוגיה, ההיסטוריה של היהדות, המחקרים, העיתונים, כתבי העת וספרי שנתונים על הדת היהודית שפורסמו גם בשפה ההונגרית ברומניה, אשר נוגע להיסטוריה ולחיים של יהדות טרנסילבניה במובן הרחב.
טרנסילבניה הייתה חלק מממלכת הונגריה במשך כ-1000 שנים עד חוזה טריאנון בשנת 1920 כשעברה לרשות רומניה.
יהודי טרנסילבניה היו דוברי הונגרית וראו עצמם כחלק מיהדות הונגריה.
בעקבות האמנציפציה של שנת 1867 בממלכת הונגריה (הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867) והקונגרס של יהודי הונגריה לאחר מכן (הקרע ביהודות הונגריה) ניתן להבחין בשלושה זרמים ביהדות הונגריה.
הקהילות שאימצו את הסטטוס שהצביעו עליו בקונגרס הראשון והצטרפו לזרם ה"ניאולוגי", האחרות שהתקבצו בשם האוטונומי של הזרם ה"אורתודוקסי" משנת 1871, ואלה שלא הצטרפו לאף אחת מהזרמים והשתמשו בשם הזרם ה"סטטוס קוו אנטנה".
הספרות היהודית של הזרם האורתודוקסי כללה בעיקר עבודות דתיות, אוספי תגובות ומילוני הסבר שנכתבו בעברית, אך פרסומיהם ועיתוניהם שהיו מיועדים לקהל הרחב פורסמו בהונגרית או בכמה שפות.
קהילת קלוז'-נאפוקה פרסמה עלון חודשי בהונגרית בשנת 1940. לרגל יום השנה להקמת החברה קדישא, ראו אור גם שני ספרי זיכרון מעוטרים ("מאתיים שנה בשירות הצדקה".
אוראדיה, 1931; "מאה שנה בשירות החסד והצדקה".
ניאולוגים הגיעו בדרך כלל מהשכבות האמידות יותר, המשכילות יותר בנושאים החילוניים.
הם עקבו אחר מצוות הדת המסורתיות פחות בקפדנות והשתמשו בשפה ההונגרית או הגרמנית בטקסיהם ובפרסומיהם.
משנת 1924 הדפיסה העמותה את דוחות משרדה בקלוז'-נאפוקה.
לוח השנה היהודי (1935–1940), בעריכת פרנץ לוי וסלבטור לקס, פורסם גם הוא בקלוז'-נאפוקה, ובשנתון היהודי בעריכת מיקשה דרכסלר ואימרה נשיץ, שנערך בטימישוארה היה גם חומר מדעי וספרותי; בשנים 1936–1937 אוחדו לוח השנה והשנתון.
רבנים לשעבר בטרנסילבניה פרסמו גם את "העבר והעתיד" (Múlt és Jövő) בבודפשט בשנים 1926 ו-1928, וכן את "העתיד היהודי" (Zsidó Jövő) שערכו דז'ה והנריק פרישמן בסאטו מארה בין השנים 1930 - 1940 כיומן ספרותי וחברתי.
הכותבים הניאולוגים של הספרות היהודית הטרנסילבנית פרסמו את מחקריהם לראשונה בשנת 1895 כשנוסדה האגודה הספרות היהודית-הונגרית (IMIT) בשנתונים של האגודה בבודפשט, אך איגוד הרבנים של בנאט-טרנסילבניה פרסם בשנת 1934 וב-1939 ברומניה שני אוספי כרכים (II כרך ספר זיכרון לכבוד הרבנים הראשיים לוי, לנקה וזינגר).
הרב מתיאש אייזלר (1865–1930), בין כותבי הקהילה הבולטים.
הוא קיבל את הדוקטורט בבלשנות בבודפשט (1889), היה הרב הראשי של קלוז'-נאפוקה, ואחת הדמויות המובילות ביהדות טרנסילבניה המתקדמת.
הוא לימד שפות שמיות באוניברסיטה, כתב מחקרים על מחקרי העברית של אפצאי (ספר שנתון IMIT, 1900), על עברם של יהודי טרנסילבניה (מוזיאון טרנסילבניה, 1901); היה חבר באגודת ז'יגמונד קמני (KZST), אגודה ספרותית שפעלה בטרגו מורש.
הוא גם היה אספן מפורסם של ספרי יודאיקה שנשמרו בספריית האוניברסיטה בקלוז'-נאפוקה.
דרשותיו פורסמו בגרמנית (Im Wandel der Zeiten קלוז'-נאפוקה, 1928).
ליפוט קצ'קמטי (1865–1936) היה גם הוא סופר משמעותי.
על עבודתו בנושא "שירה יהודית של ימי הביניים", קיבל את הדוקטורט בבודפשט (1888).
הוא היה הרב הראשי באוראדיה, דרשן מצוין, אמן הלשון ההונגרית, משורר ומתרגם.
גם המשורר ההונגרי (הלא יהודי) אנדרה אדי הקשיב לדרשותיו.
בנוסף לשני אוספי דרשותיו באוראדיה (1922, 1937), הוא פרסם גם שתי עבודות שנכתבו בשיטת ביקורת המקרא.
יצירתו יצאה לאור אחת-אחת בשלושה כרכים (ירמיהו.
פרנץ לוי (1869–1944), הרב הראשי של קהילת "סטטוס קוו אנטה" בטרגו מורש, שנספה בשואה גם היה חבר ב-KZST, היה סופר ומתרגם מומחה.
תרגם להונגרית את הדרמה של מקס שמעון נורדאו, "דוקטור קוהן" (כהן).
דרמה (Cluj-Napoca, 1920), ספר לימוד בשם "תולדות המקרא" (מהדורה שלישית: Târgu Mureş, 1922), עיון בתלמוד בלוח השנה היהודי (1935–1936), הנצחת בזכרו של יוז'ף קיש בספר השנה היהודי ( 1939–1940).
מנו לנקה (1868–1940) היה הרב הראשי של לוגוז', הוציא את "לקריאת התנ"ך" של לוגוז'.
יעקב זינגר היה מחבר מאמרי היסטוריה מקומית מאת הרב הראשי לטימישוארה.
מקסימיליאן דרכסלר (1883–1970), לאחר לימודיו בברלין, פריז ואוקספורד הציג את עבודות הפילוסופיה הדתית שלו על רבי יהודה הלוי ועבודותיו הפילוסופיות הדתיות בטימישוארה-מרכז העיר (פרסומים ב').
עבודתו על הרב יצחק בן חיים הכהן שכתב בעברית הופיעה בסינרוואראליה (1932).
אברהם יצחק ניבל (1887-1947), היה הרב הראשי של פוגאראש משנת 1925 וכתב על תפקידם של היהודים במסחר.
כמו כן פורסמו כתביו שנכתבו על החינוך היהודי (ארבעה מאמרים בהמשכים ב"לוח השנה היהודי") ואוסף דרשותיו בדיני העבודה התלמודי (אוראדיה, 1940).
שמואל פלדמן, דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת ברן.
היה גם הרב הראשי של נג'סנטמיקלוש משנת 1928. הקלאסיקנים הגרמנים והתנ"ך, תנ"ך ותרבות בנוסף למחקר שלו (פרסומים ב').
ארנה דויטש, שהוכשר בווינה ובפראג, היה רבה הראשי של בראשוב משנת 1927. חקר את ההיסטוריה של יהודי נג'סנטמיקלוש וקראנשבש (פרסומים ב'.
משה כרמלי-ויינברגר, נציג הדור הצעיר, הרב הראשי של קלוז'-נאפוקה מאז 1934. מחקריו הופיעו בפרסומי הקהילה והוא גם ערך את ספר הזיכרון של מרק אנטל (קלוז'-נאפוקה, 1943).
עלה לארץ ישראל בשנת 1944 והיה פרופסור בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הספר השני של יסודות הוא השני מתוך שלושה עשר חלקים של הספר 'יסודות' (או האלמנטים), המיוחס למתמטיקאי ההלניסטי אוקלידס מאלכסנדריה, מראשית המאה השלישית לפנה"ס.
כחלק מארבעת הספרים הראשוניים, חלק זה עוסק בגאומטריה של המישור, ובאופן פרטני בנושא של השוואת שטחים.
הספר קצר ביחס לספרים האחרים ומכיל רק 2 הגדרות ו-14 טענות.
ספר זה, ביחד עם ספרים אחדים אחרים של "יסודות", היווה חלק חשוב בוויכוח בין היסטוריונים של המתמטיקה באשר לנוכחות של רעיונות אלגבריים בחיבור של אוקלידס ובמתמטיקה היוונית בכלל, במיוחד לאור כך שהוא ספר גאומטרי העוסק בהשוואת שטחים.
הספר מחולק לשני חלקים: הגדרות וטענות.
ניתן לראות שהטענות מתחלקות לשני חלקים: עשרת המשפטים הראשונים הם למעשה משפטים המהווים תשתית עבור החלק השני שהוא ארבעה משפטים שהם טענות מסוג בעיות ומשימות בנייה.
כל מקבילית מלבנית נאמר שהיא מוכלת על ידי שני הקווים הישרים המכילים את הזווית הישרה.
ובכל אזור מקבילי יקרא כל אחת מהמקביליות בקוטר שלו עם שני המשלימים: 'גנומון' (מילה יוונית שפירושה 'משבצת הנגר', כלי בצורת L)
אם נתונים שני קווים ישרים ואחד מהם נחתך למספר כלשהו של קטעים, המלבן המוכל על ידי שני הקווים הישרים שווה למלבן המוכל על ידי הקו הלא חתוך וכל אחד מהקטעים.
אם קו ישר נחתך באופן אקראי, המלבן המוכל על ידי השלם ושני הקטעים שווה לריבוע על השלם.
אם קו ישר נחתך באופן אקראי, המלבן המוכל על ידי השלם ואחד מהקטעים שווה למלבן המוכל על ידי הקטעים והריבוע על הקטע לעיל.
אם קו ישר נחתך באופן אקראי, הריבוע של השלם שווה לריבועים על הקטעים ופעמיים המלבן המוכל על ידי הקטעים.
אם קו ישר נחתך לקטעים שווים ולא שווים, המלבן המוכל על ידי הקטעים הלא שווים של השלם עם הריבוע על הקו הישר בין הנקודות של החתך שווה לריבוע על חצי.
אם קו ישר נחצה ומוסיפים לו קו ישר, המלבן המוכל על ידי השלם עם הישר הנוסף והקו הישר הנוסף עם הריבוע על החצי שווים לריבוע על הקו הישר שהוא החצי והקו הישר שהוסף.
אם קו ישר נחתך באופן אקראי, הריבוע על השלם וזה שעל אחד מהקטעים שניהם יחדיו שווים לפעמיים המלבן המוכל על ידי השלם והקטע הנאמר והריבוע שעל הקטע הנותר.
אם קו ישר נחתך באופן אקראי, ארבע פעמים המלבן המוכל על ידי השלם ואחד מהקטעים יחדיו עם הריבוע על הקטע הנותר שווה לריבוע המתואר על השלם והקטע לעיל כעל קו ישר אחד.
אם קו ישר נחתך לקטעים שווים ולא שווים, הריבועים על הקטעים הלא שווים של השלם הם כפולים מהריבוע על החצי והריבוע על הקטע בין החתכים.
אם קו ישר נחצה, ומוסיפים לו קו ישר, הריבוע על השלם עם הקו הישר הנוסף והריבוע על הקו הישר הנוסף שניהם יחדיו מהווים כפול מהריבוע על החצי ושל הריבוע המתואר על הקו הישר המורכב מחצי ומהקו הישר הנוסף כעל קו ישר אחד.
לחתוך קו ישר נתון כך שהמלבן המוכל על-ידי הקו השלם ואחד הקטעים שווה לריבוע על הקטע הנותר.
במשולשים קהיי זווית הריבוע על הצד שממול לזווית הקהה גדול יותר מסכום הריבועים על הצדדים המכילים את הזווית הקהה בפעמיים המלבן המוכל על ידי אחד מהצדדים על הזווית הקהה, כלומר זאת שעליה האנך נופל, והקו הישר הנחתך מבחוץ על ידי האנך לכיוון הזווית הקהה.
במשולשים חדי זווית הריבוע על הצד שממול לזווית החדה קטן יותר מסכום הריבועים על הצדדים המכילים את הזווית החדה בפעמיים המלבן המוכל על ידי אחד מהצדדים של הזווית החדה, כלומר זאת שעליה האנך נופל, והקו הישר הנחתף מבפנים על ידי האנך לכיוון הזווית החדה.
לבנות ריבוע שווה לצורה מלבנית נתונה.
נראה כדוגמה איך אוקלידס הוכיח בספר את משפט 5:
יהי AB נתון הנחצה בנקודה C נתונה, ונחתך לשני קטעים לא שווים בנקודה D.
אני טוען שהמלבן המוכל על ידי AD ו-DB ביחד עם הריבוע על CD שווה לריבוע על CB.
יהי CEFB הריבוע המתואר על CB ונצייר את BE (נובע ממשפט I.46 ["לבנות על קו ישר נתון ריבוע"]).
דרך D נצייר את DG במקביל לCE או לBF, ודרך H [נקודת החיתוך של DG ו-BE] ונצייר עוד קו KM במקביל לAB או לBM (נובע ממשפט I.31 ["לצייר דרך נקודה נתונה קו ישר המקביל לקו ישר נתון"]).
כעת, המשלים CH שווה למשלים HF (נובע ממשפט I.43 ["בכל מקבילית המשלימים של המקביליות על הקוטר שוות זו לזו"]).מכאן, CM שווה לDF, אך CM שווה לAL כי AC גם הוא שווה ל BC (נובע ממשפט I.36 ["מקביליות על בסיסים שווים ועל אותו מקבילים שווים זו לזו"]).
לכן AL גם שווה לDF.
נוסיף את CH לכל אחד מהם [כל אחד מהמלבנים המוזכרים] ואז AH יהיה שווה לגנומון NOP.
אך AH הוא המלבן AD, DB כי DH שווה לDB.
לכן הגנומון NOP שווה גם למלבן AD,DB.
נוסיף את LG, השווה לריבוע על CD, לכל אחד מהם.
מכאן, הגנומון NOP וLG שווים למלבן המוכל על ידי AD,DB והריבוע על CD.
אך הגנומון NOP וLG הם הריבוע CEFB המתואר על CB.
לכן המלבן המוכל על ידי AD,DB יחד עם הריבוע על CD שווה לריבוע על CB.
במשך מאות שנים, בגלל התשתית והמבוא שהוא סיפק, הפך ספרו של אוקלידס לנכס צאן ברזל של המדע, ושל המתמטיקה בפרט, עד למאה ה-18. הוא אף היווה חומר חובה עבור הסטודנטים באוניברסיטאות אירופה בימי הביניים עבור נושאי האריתמטיקה והגאומטריה.
אך עם התפתחות האלגברה בקרב מתמטיקאים ערבים החל מהמאה ה-8 ובקרב מתמטיקאים אירופאיים בימי הביניים המאוחרים והרנסאנס, חלקים ממנו החלו להיות משוכתבים תוך צירוף שיח ורעיונות אלגבריים.
באמצע המאה ה-19 היסטוריונים שחקרו את תולדות האלמנטים והציגו מהדורות ביקרויותיות והיסטורגפיות לקחו את הדבר הזה, והציגו את זה כאילו זאת הייתה כוונתם המקורית של היוונים, כלומר החלה להתפתח נקודת מבט לפיה המתמטיקה היוונית העתיקה היא למעשה "אלגברה בתחפושת גאומטרית".
אלגברה גאומטרית היא תפיסה היסטוריוגרפית לפיה המתמטיקה היוונית הקדומה, המנוסחת מוגדרת ומוכחת ברובה המוחלט באופן גאומטרי, היא למעשה אלגברה, שמסיבות מסוימות (כגון צרכים ריגורוזיים), לובשת "תחפושת" גאומטרית.
מכאן, אם רוצים להסתכל על המתמטיקה של היוונים העתיקים בצורה היסטורית, זה נכון ואף רצוי להסתכל עליה בכלים אלגבריים מודרניים, כי "היא אלגברית במהותה".
לפי קו מחשבה זה אין סכנה של פירוש מוטעה בהמרת הטיעונים לשפת האלגברה ובשימוש בסימון מודרני.
כך למשל, גורסת שיטה זאת, את הטענות שבספר השני של יסודות ניתן (ואף צריך) לפרש בצורה הבאה:
טענה 1 - באלגברה מודרנית תכונה זו מכונה בשם פילוג הכפל משמאל מעל לחיבור.
טענה 4 - למעשה זוהי נוסחת הכפל המקוצר של העלאה בריבוע (של חיבור)
טענה 5 - פתרון המשוואה הריבועית: (על פירוש זה במיוחד יורחב בהמשך)
טענה 7 - למעשה זוהי נוסחת הכפל המקוצר של העלאה בריבוע (של חיסור)
היסטוריונים שפיתחו או קידמו רעיון זה במיוחד היו: , תומאס הית', , .
ישנם גם היסטוריונים שייחסו רעיון זה בנוסף אל מתמטיקה עתיקה של עמים אחרים כגון הבבלים והמצרים, ביניהם: אוטו נויגבאואר, ובארטל לנדרט ואן דר וארדן.
גישה זאת הוסיפה לפופולריות של "יסודות", שכעת היווה לא רק את הבסיס הקדום של המתמטיקה, אלא הכיל אף טענות אלגבריות מודרניות ומתקדמות שהיו "חבויות" מתחת למעטה של גאומטריה ואריתמטיקה עתיקה.
רעיון זה של האלגברה הגאומטרית נהפך למוסכם כללית בתחום חקר ההיסטוריה של המתמטיקה בחצי השני של המאה ה-19, והיה מאוד פופולרי בקרב רוב מייסדי האלגברה המודרנית (וייט, דקארט, פרמה) ונשאר ככזה למשך יותר מ-100 שנה.
למרות שהפרשנות בסגנון של האלגברה הגאומטרית הייתה הגישה ההיסטוריוגרפית השלטת כמאה שנה, החל מהרבע האחרון של המאה העשרים החלו כמה מתמטיקאים והיסטוריונים להעלות התנגדות לפרשנות זאת בטענה שהיא מטעה, אנכרוניסטית ושגויה.
ראוי לציון במיוחד מאמרו פורץ הדרך (ומעורר המחלוקת אז) של שבתאי אונגורו ב-1975 שקרא לשכתב מחדש את ההיסטוריה של המתמטיקה היוונית במה שהוא מכנה "על בסיס היסטורי שפוי".
אונגורו טוען שאין שום בסיס היסטורי מספק לגישת האלגברה הגאומטרית המקובלת, ושהיא המצאה דמיונית של מתמטיקאים מודרניים שקוראים טקסטים קדומים דרך משקפיים מודרניות.
הוא תוקף אותה בנימוקים הבאים:
מן האלגברה הגאומטרית נגרס שההוכחות המודרניות הן בדיוק מה שהיה למתמטיקאים העתיקים כשהם כתבו את שכתבו.
ומעבר לכך, מתמטיקה היא בבואה של תרבות, זאת הסיבה הבסיסית ביותר מדוע יש מתמטיקה מצרית, בבלית ויוונית, אשר שונות זו מזו, ולא סתם "מתמטיקה עתיקה".
הגישה נכשלת לענות על השאלה הברורה ביותר: אם המתמטיקאים היוונים חשבו בצורה אלגברית, והנימוקים, ההוכחות והמבנים שלהם הם אלגבריים באופן מהותי (כפי שהתומכים בגישה זאת טוענים), אז למה הם נותרו עם שיטה מסורבלת וקשה כל כך על ידי אמצעים גאומטריים?
למה המסגרת האלגברית נותרת מוסתרת אם אין ספק בבסיס האלגברי שעליו מבוססת המתמטיקה היוונית?
אפילו מבחינת הסימון עצמו היוונים לא השתמשו באלפבית היווני כדי לסמל מספרים.
אונגרו מצביע גם על כך שגאומטריה היא חשיבה על מרחב ותכונותיו אשר מגולמת עם ייצוג של דיאגרמות, מה שמאוד שונה מצורת חשיבה אלגברית שמאופיינת בסימול של פעולות וביחסים מתמטיים ופחות באובייקטים המתמטיים עצמם ומאבסטרקטיות והכללות לא אינטואטיביות.
אלו הן הבדלים מהותיים של שתי דרכי חשיבה שונות, ולכן לא יכול להיות שהמתמטיקאים היוונים כתבו בצורה גאומטרית, אך באמת התכוונו וחשבו בצורה אלגברית.
היסטורית הרעיון של אלגברה גאומטרית אינו אפשרי, שכן תנאי הכרחי לכך הוא קיום אלגברה כלשהי לפני כן שממנה היוונים יצאו.
אך זו מעולם לא הייתה קיימת, שכן לא הייתה שום אלגברה בעידן הטרום-נוצרי.
לכן לא הייתה יכולה להיות שום אלגברה גאומטרית.
אונגרו במאמרו מנסה להביא סיבות לעלייתה של גישה זאת, הוא טוען ש:
אנשים מתבלבלים מן העובדה שיש איזומורפיזם בין גאומטריה ואלגברה (שבא לידי ביטוי באופן מובהק בגאומטריה אנליטית) כי תמיד אפשר להמיר צורה ומבנה גאומטרי למקביל האנליטי האלגברי שלו, דרך טכניקות אלגבריות.
אך זאת לא הנקודה ההיסטוריוגרפית המהותית!
העברה כזאת עושה נזק בלתי הפיך למאפיינים המיוחדים והספציפיים של הגאומטריה היוונית, ובכל חוטאת למקצוע ההיסטוריה.
הסיבה שיש כל כך הרבה כותבים שמדברים על אלגברה גאומטרית היא אך ורק בגלל שיצא להם לחיות בתקופה שבה כבר הומצאה האלגברה והשימושים שלה בגאומטריה (כגון גאומטריה אנליטית) ומניחים לפיכך באופן א-היסטורי שיש סימטריה, כלומר מניחים שגם המקרה של יישומים של גאומטריה לאלגברה גם קרה.
אך זו לא מסקנה קבילה היסטורית.
העובדה שמי שכתב את ההיסטוריה של המתמטיקה והמתמטיקה היוונית בפרט היו בדרך כלל מתמטיקאים בחזית הפיתוחים המודרניים של תחומם שלא יכלו לוותר על המידע שרכשו בזמן עיסוקם בתקופות היסטוריות בהן ידע זה היה לא רלוונטי ולא קיים.
אונגורו במאמרו מציין שהוא לא היחיד שיצא כנגד עמדה זאת באותה התקופה, הוא מציין בין היתר גם את כתביהם של , ובמיוחד את שסתרו וביקרו את הרעיון והמאפיינים של האלגברה הגאומטרית.
אמנם אונגורו לא היה היחיד או הראשון שביקר את התפיסה השלטת, אך מאמרו היה פורץ דרך בטענותיו, בטונו, ובהשלכותיו.
באותו הזמן תקף גם תפיסה זאת.
נתייחס למשפט 5, שהוכחתו לפי אוקלידס כבר מפורטת למעלה, ונראה כיצד היא מתפרשת היסטורית מנקודת המבט של האלגברה הגאומטרית (המיוצגת בכתיביו של הית' לדוגמה, אשר תרגומו לאנגלית של ספר יסודות היה מאוד פופולרי בקרב היסטוריונים) ומנקודת המבט של שלילתה (נקח לדוגמה את אונגורו) בצורה שונה.
בתרגומו לספר השני של יסודות הית' רושם בהערותיו לאחר הוכחתו של אוקלידס את משפט 5 שלמעשה הדבר הכי חשוב על משפטים 5,6 זה הכיוון שלהם על פתרון גאומטרי למשוואה ריבועית.
הוא מראה שאם נסמן את אורך AB בתור , ואת אורך DB בתור , אז שטח המלבן AH, שהוא גם שטח הגנומון NOP, הוא .
ואם שטחו של הגנומון נתון, למשל , אז בעיית פתרון המשוואה היא, בשפה גאומטרית: "עבור קו ישר (בגודל ), ליישם מלבן השווה לריבוע נתון (שגודלו ) אם מורידים ממנו ריבוע אחר".
אונגורו מצביע על העובדה שבכתביו של אוקלידס עצמו אין בדל של משוואות לגבי הוכחת משפט זה, ובכלל בכל ספרו, ואף בשום מקום במתמטיקה היוונית הקלאסית.
ההוכחה היא בצורה גאומטרית טהורה ומכילה שרשור לוגי של טענות על עצמים גאומטריים.
אין כאן שום סימולים, ובפרט, שום פעולות שנעשים על הסימולים הללו.
מה שכמובן מאפיין גאומטריה ולא אלגברה.
ובכלל אונגורו טוען שהערתו של הית' לא מראה שום דבר: היוונים לא ידעו מהי משוואה ריבועית בכלל, ובפרט לא ידעו איך לפתור אותה.
פריד ב 2001. ומלבד זאת, החלו חוקרים לדבר על אנלוגיות בין מתמטיקה יוונית עתיקה, במיוחד זו שבאה לידי ביטוי ביסודות, לבין מתמטיקה מודרנית ללא כפיית גישת באלגברה הגאומטרית.
כיום הפרדיגמה התהפכה: רוב ההיסטוריונים של המתמטיקה דוחים את העמדה של האלגברה הגאומטרית, והיא נחשבת מיעוט לא משמעותי היום.
בין האנשים היחידים שעדיין מסנגרים על גישה זאת בולט ויקטור בלאשו שבמאמרו משנת 2015, מנסה להדוף את הביקורות של המאמרים העיקריים שיצאו נגד שיטה זאת.
הוא טוען ש"לגאומטריה האלגברית מגיע משפט הוגן", ו"שהגיע הזמן לקחת צעד אחורה ולהפסיק את ההתנגדות השטחית האוטומטית כלפי הגאומטריה האלגברית ולהסתכל עליה במבט חדש עם ראש פתוח".
הספרוטסטודו (שם מדעי: Hesperotestudo; מילולית: "צב מערבי") הוא סוג נכחד של צב פרהיסטורי מהמשפחה צבים יבשתיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בין האוליגוקן לסוף הפליסטוקן.
סוג זה תואר ב-1950 בידי ארנסט ויליאמס ונחשב בעבר לחלק מהסוג צב כוכבי אך בהמשך המינים שלו הופרדו.
הם עדיין נחשבים לקרובים לסוג זה, לסוג צב גופר ולסוג הנכחד Stylemys.
האב הקדמון של בני סוגים אלה הגיע לאמריקה הצפונית במשך האאוקן ומשם הם התפצלו לסוגים שונים.
מיני הצב היו שונים בגודלם.
חלקם היו קטנים יחסית בגודל 20 עד 30 ס"מ אך הגדולים ביותר מביניהם דמו מעט לצבי ענק מודרניים ועלו על אורך 1 מטר והיו בעלי שריון גרמי חזק שהיה מכוסה באוסטאודרם לאורך העצמות.
ככל הנראה הם התבססו על תזונה צמחית והיו איטיים יחסית.
הם היו מותאמים יחסית לאקלים קר, מה שעזר להם לשגשג לאורך עידן הקרח בארצות הברית גם באזורים ממוזגים, בהם נדירים צבי יבשה.
צבים אלה נכחדו במשך סוף הפליסטוקן כשייתכן שהאדם צד אותם עד שנעלמו.
אחרוני השרידים שלהם מתוארכים ללפני 300 אלף שנה.
הספר השני של היטלר , שפורסם באנגלית בשם הספר הסודי של היטלר ולאחר מכן בשם הספר השני של היטלר, הוא תמליל לא ערוך של מחשבותיו של אדולף היטלר על מדיניות חוץ, שנכתבו ב-1928. הספר נכתב לאחר מיין קאמפף ולא פורסם בחייו של היטלר.
גרהרד ויינברג משער שהספר השני לא פורסם ב-1928 מכיוון שמיין קאמפף לא נמכר באותה תקופה והמו"ל של היטלר, הוצאת פרנץ אהר, אמר להיטלר שספר שני יעכב את המכירות של מיין קאמפף אפילו יותר.
הספר השני נכתב לאחר ההישגים הגרועים של המפלגה הנאצית בבחירות בגרמניה ב-1928, הישגים שהיטלר סבר כי נגרמו עקב חוסר הבנה של רעיונותיו מצד הציבור.
גזע ורצון במאבק על הכוח
כוח צבאי למטרת שיקום הגבולות
על הצורך במדיניות חוץ פעילה
יש קווי דמיון והבדלים בין מיין קאמפף והספר השני.
כמו במיין קאמפף, גם בספר השני היטלר הכריז שהיהודים הם יריביו הנצחיים והמסוכנים ביותר.
כמו במיין קאמפף, היטלר תיאר את מה שההיסטוריון הגרמני אנדריאס הילגרובר (Andreas Hillgruber) כינה Stufenplan, כלומר "תוכנית השלבים של היטלר".
היטלר עצמו מעולם לא השתמש במונח Stufenplan, שטבע הילגרובר בספרו מ-1965, האסטרטגיה של היטלר (Hitlers Strategie).
בשלב הראשון, חימוש והתעצמות צבאית מסיבית, הפלת הכבלים של הסכם ורסאי, ויצירת בריתות עם איטליה הפשיסטית והאימפריה הבריטית.
השלב השני נועד להיות סדרה של "מלחמות בזק" מהירות בשיתוף עם איטליה ובריטניה נגד צרפת ובעלות בריתה במזרח אירופה ובהן צ'כוסלובקיה, פולין, רומניה ויוגוסלביה.
השלב השלישי יהיה מלחמה למחיקת מה שהיטלר החשיב כמשטר ה"יהודי-בולשביקי" בברית המועצות.
בניגוד למיין קאמפף, בספר השני היטלר הוסיף שלב רביעי לתוכנית השלבים.
הוא רמז שבעתיד הרחוק עשוי להתחולל מאבק על שליטה עולמית בין ארצות הברית לבין ברית אירופית הכוללת התאגדות חדשה של אומות, המורכבת ממדינות בודדות בעלות ערך לאומי גבוה.
הספר השני מציע פרספקטיבה שונה על ארצות הברית מזו המתוארת במיין קאמפף.
במיין קאמפף הכריז היטלר כי היריבה המסוכנת ביותר של גרמניה בזירה הבינלאומית היא ברית המועצות; בספר השני הכריז כי בטווח הקרוב ברית המועצות היא עדיין היריבה המסוכנת ביותר, אך בטווח הארוך, היריב הפוטנציאלי המסוכן ביותר הוא ארצות הברית.
בשני הפרקים הראשונים היטלר טען שהאיזון בין אוכלוסייה ומשאבי טבע הוא המוקד העיקרי של כל אומה.
נקודת המוצא של הניתוח שלו היא "המאבק על ייצור המזון" כבסיס לאומה.
מתוך צורך זה בשימור עצמי, פיתח היטלר את הרעיון המרכזי שלו לגבי היחס בין האוכלוסייה לגודל בית הגידול שלה.
אם בית הגידול אינו יכול לספק משאבים מספיקים להישרדות, תתנוון האומה ותדעך.
היטלר העלה את המאבק על בית גידול נאות לעיקרון מרכזי בהיסטוריה.
היטלר ציין כי קרב זה מתחולל לעיתים קרובות באופן צבאי.
כפתרונות למאבק על מרחב המחיה, הציע היטלר מניעת הריון, הגירה של אוכלוסייה, הגדלת ייצור המזון והגדלת היצוא לשם קניית מזון נוסף.
פיקוח על ילודה והגירה, האמין, מובילות להיחלשות האומה, כי אנשים הם דם החיים האמיתי של האומה.
הגידול בייצור המזון מוגבל ביסודו עקב כמות סופית של אדמה פורייה.
יצוא גדול יותר לא מתאים, מכיוון שהוא מוביל לתחרות מוגברת בשוק עם מדינות אחרות, מה שהופך את גרמניה לתלויה באומות חיצוניות ולכן מוביל למצב שעמו גרמניה התמודדה בתחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914. היטלר חוזר על טיעונים אלו מספר פעמים בפרקים הבאים.
בפרקים האחרים פיתח היטלר את מחשבותיו על מדיניות החוץ הנציונל-סוציאליסטית העתידית לשירות המאבק על מרחב המחיה.
כמו במיין קאמפף, טען היטלר שהיהודים הם המתנגדים הנצחיים והמסוכנים ביותר של העם הגרמני.
הוא תיאר והרחיב את תוכניותיו הפוליטיות העתידיות.
היטלר הצהיר כי מדיניות החוץ הלאומית-סוציאליסטית אמורה להתבסס על לבנסראום עבור העם הגרמני:
"התנועה הנציונל-סוציאליסטית תמיד תיתן למדיניות החוץ שלה להיקבע על ידי ההכרח להבטיח את המרחב הדרוש לחיי העם שלנו.
היא לא יודעת גרמניזציה או טבטוניזציה, כמו במקרה של הבורגנות הלאומית, אלא רק התפשטות העם.
היא לעולם לא תראה בהכפפה של הצ'כים או הפולנים לגרמניה את מה שנקרא "גרמניזציה", חיזוק לאומי עממי, אלא רק את ההחלשה הגזעית של העם שלנו [כלומר, בכך יצא היטלר נגד השאיפה לגרמן את הצ'כים והפולנים]."
מבין כל האויבים הפוטנציאליים של גרמניה, שלימים הרכיבו את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, היטלר דירג את ארצות הברית כמסוכנת ביותר.
היטלר ראה את הממלכה המאוחדת כמעצמה "ארית" שותפה, שבתמורה לוויתור של גרמניה על שאיפות ימיות וקולוניאליות תיצור ברית עם גרמניה.
צרפת, לדעתו של היטלר, "הכשילה" את עצמה במהירות.
בהתייחס לברית המועצות, היטלר בז לעם הרוסי בטענה שהוא סלאבי ו"אונטרמנשן", "תת-אדם", חסר יכולת מחשבה אינטליגנטית.
כתוצאה מכך, היטלר האמין שהעם הרוסי נשלט על ידי מה שנראה לו ככנופיה של מהפכנים יהודים צמאי דם אך חסרי יכולת.
בספר השני היטלר קרא לברית אנגלו-גרמנית המבוססת על כדאיות פוליטית כמו גם על התפיסה ששתי המעצמות הן בעלות ברית טבעיות עקב מוצאן האנגלו-סקסי המשותף.
היטלר טען שהשאיפה הבריטית למאזן כוחות שיוביל לברית אנגלו-גרמנית לא תתנגש עם מטרתו שגרמניה תהיה המעצמה היבשתית הדומיננטית, כי לא נכון ש"אנגליה נלחמה בכל מעצמה הגמונית מיד", אלא הייתה מוכנה לקבל מדינות דומיננטיות שמטרותיהן היו "יבשתיות בלבד".
היטלר האמין שיש מאבק מתמשך בין "הפלישה היהודית" ו"המסורת הבריטית הישנה" לשליטה בממלכה המאוחדת, ולכן האמין שהסיכויים לברית אנגלו-גרמנית יהיו טובים בתנאי שבריטניה תתנגד ל"פלישה היהודית" בהצלחה.
"האינסטינקטים של האנגלו-סכסונים עדיין כה חדים וחיים, עד שאי אפשר לדבר על ניצחון מוחלט של היהדות.
זו נאלצת עדיין להתאים את האינטרסים שלה לאלו של האנגלים.
אם היהודי היה מנצח באנגליה, האינטרסים האנגלים היו נסוגים...
[אבל] אם הבריטים ינצחו, עדיין יכול להתרחש שינוי ביחסה של אנגליה מול גרמניה."
תרגום מאת סלבטור אטנסיו (Salvator Attanasio) פורסם ב-1962, בשם "הספר הסודי של היטלר", עם הקדמה מאת טלפורד טיילור.
תרגום מאת קריסטה סמית' פורסם ב-2003, כספרו השני של היטלר, בעריכת גרהרד ויינברג.
הספרייה הגדולה של אלכסנדריה הייתה בעת העתיקה הספרייה הגדולה והמפורסמת בעולם אשר נבנתה בעיר אלכסנדריה, בירת מצרים התלמיית.
מניחים כי נוסדה בסביבות שנת 295 לפנה"ס, תחת שלטונו של תלמי הראשון.
הספרייה הוקמה כחלק ממקדש המוזות, המוזאיון (musaeon) (שממנו שאובה המילה מוזיאון), מתחם של השכלה ומחשבה.
הקמת הספרייה בפועל מיוחסת לדמטריוס מפלרון, אשר היה גם ראש הספרייה או הספרן הראשי הראשון שלה, בין 295 ל-283 לפנה"ס.
נטען כי הספרייה אחסנה בשיאה בין 400,000 ל-700,000 (לדעות מסוימות אפילו מיליון) מגילות פפירוס, ובתוכן עותקים של חלק גדול מהתרבות היוונית הקדומה.
רצון זה היווה בין היתר את הרקע לסיפור יצירת "תרגום השבעים" לתורה, המתואר בפירוט באיגרת אריסטיאס.
את הספרייה ניהל בתקופה זו אפולוניוס מרודוס, לפי מספר מקורות, עד לזמן המשוער של 246/247 לפנה"ס, שבו מינה תלמי השלישי את ארטוסתנס כממלא מקומו.
סמוך לאתר הספרייה הישנה נוסדה בשנת 2003 הביבליותיקה אלכסנדרינה, הספרייה החדשה של אלכסנדריה.
בשנת 331 לפנה"ס החליט אלכסנדר מוקדון על הקמת עיר לחופי הים התיכון.
המקום שנבחר היה כפר דייגים קטן בשם רקוֹטיִס ושמה של העיר החדשה היה "אלכסנדריה" על שמו של מי שחולל במעשׂיו את האימפריה ההלניסטית ומי ששלט מעתה במצרים, אלכסנדר הגדול.
בשנת 305 לפנה"ס, לאחר מותו של אלכסנדר ובמהלך מלחמות הדיאדוכים שבאו בעקבותיו, פוצלה האימפריה למספר ממלכות ונולדה הממלכה התלמיית במצרים.
עיר הבירה של השושלת התלמית נבחרה להיות אלכסנדריה והיא נותרה כך עד סיום השלטון התלמי במצרים בשנת 30 לפנה"ס.
עם התפרקותה של ממלכת אלכסנדר התעוררה תחרות בין הממלכות היורשות, לצד צורך בבנייה פנימית של אותן ממלכות.
אלכסנדר אמנם כבש ואיחד חלקים נרחבים מאגן הים התיכון המזרחי עד מרכז אסיה וצפון-מערב הודו, אך עתה תפקיד בניית המדינות על פי הערכים היווניים נותר בידי ממשיכי דרכו.
מצרים התלמיית הייתה העשירה והמגובשת בין הממלכות היורשות, ועם עלייתו של תלמי הראשון החל תהליך בניית הממלכה ובמרכזה עיר הבירה אלכסנדריה.
כדי להתאים את העיר החדשה לאמות המידה הגבוהות ביותר של העולם היווני, הוקם בעיר מרכז למידה, אומנויות ומחקר שהיה "מקדש המוזות" או מוזאיון .
בתוך מוסד המוזאיון, הוקמה גם הספרייה שהייתה ארכיון למגילות וכרכים של ידע וכתבים אשר מצאו את דרכם לאלכסנדריה.
הקמת הספרייה מיוחסת לתקופתו של המלך תלמי הראשון, וזאת משום שמי שנחשב למייסד הספרייה, דמטריוס מפלרון (350–280 לפנה"ס), פעל ובנה באלכסנדריה בתקופתו של תלמי הראשון מהגעתו לאלכסנדריה בשנת 297 לפנה"ס עד לעלייתו של תלמי השני בשנת 283 לפנה"ס, כאשר נאסר והוגלה מהעיר.
ההערכה העיקרית כיום טוענת כי הספרייה נוסדה ככל הנראה בסביבות שנת 295 לפנה"ס.
היו מספר סיבות להקמת ספריית אלכסנדריה, גודלה הייחודי ומרכזיותה בעולם ההלניסטי ובכך גם חשיבותה גם כיום.
ניתן למנות שלוש סיבות עיקריות לכך:
נראה שהסיבה העיקרית להקמת הספרייה כחלק ממתחם השכלה, הייתה יוקרה.
אלכסנדריה הייתה עיר בירה חדשה של ממלכה חדשה, הנשענה על עולם הערכים ההלניסטי ושאפה להידמות ואף להתעלות מעל מרכזי התרבות הגדולים האחרים של יוון הקלאסית, ובייחוד אתונה.
מלבד הערים היווניות, ניתן לראות מסורות אחרות שהיו למקור השראה, בהם ספריות בקברי הפרעונים של מצריים הקדומה ובמיוחד ספריית אשורבניפל בעיר נינוה.
הספרייה נוסדה בעיר הבירה של הממלכה הנאו-אשורית וקיימת טענה ששתי הספריות השתוו בגודלן, אך עם זאת ספריית אשורבניפל שירתה את המלך בלבד.
ישנן מסורות פרסית וארמנית, לפיהן אחד המניעים להקמת הספרייה באלכסנדריה היה גודל אוסף הספרים בספריית אשורבניפל, והרצון במצרים התלמית להתעלות עליה.
בשנים הראשונות של התקופה ההלניסטית היה צורך בביסוס וייצוב השלטון החדש באזורים שנכבשו.
רוב האוכלוסין בארצות רבות לא דיברו יוונית מה שיצר שוני וריחוק בין השכבה השלטת במדינה לבין אזרחיה.
אחת הדרכים לגשר על השוני הזה, היה ללמוד את התרבות המקומית, החוקים והמערכת הדתית של האזור, כל אלו היו כתובים בשפה המקומית או שלא היו כתובים כלל.
לכן, אחד האלמנטים המעניינים של הכיבוש ההלניסטי הוא יצירתן של ספריות בערים המרכזיות אשר איגדו לתוכם את מצבור הידע האזורי לצד זה היווני, הכל תורגם כמובן ליוונית.
הנגישות של השלטון החדש להבנת מערכות הדת, החוקים והתרבות המקומיים היו כלי שלטוני חזק מאוד.
נקודה נוספת שתרמה להקמתה וגדולתה של הספרייה באלכסנדריה הייתה האופי המשכיל של שליטי מצריים התלמית.
תלמי הראשון היה בין היתר היסטוריון וסופר, תלמי השני היה גם זואולוג, תלמי השלישי היה פטרון של שירה ותלמי החמישי היה סופר וכותב מחזאות.
אין ספק שהנטיות האקדמיות והספרותיות של השליטים התלמיים תרמו להקצאת משאבים רבים לטובת הספרייה, מה גם שראשי הספרייה לדורותיהם שימשו בדרך כלל גם כמורים לילדי המלכים, כך שגם הדור הבא של המלוכה נשאר קרוב לעולם ההשכלה והמשיך להשקיע בספרייה.
כדי לעמוד במשימה המונומנטלית של בניית הספרייה, היה צורך להביא ולמשוך לעיר משכילים מרחבי העולם ההלניסטי.
כאשר נוסדה העיר היא כללה בעיקר אנשי צבא, מלחים, אנשי שלטון ומעט סוחרים.
כדי למשוך קהילה משכילה לעיר הועמדו לראשות החוקרים ואנשי ההשכלה תנאים טובים מאוד, בין היתר הם קיבלו משכורת נאה, פטור מתשלום מיסים, מגורים חינם באגף הארמון המלכותי ואוכל חינם.
כך שאנשי השכלה שקיבלו הזמנה לעבור לעבוד באלכסנדריה והגיעו, נהנו ממחקר וכתיבה חופשיים מהדאגות הפשוטות של החיים ויכלו להתרכז כל ימיהם בשיחות, כתיבה ומחקר במסדרונות המוזאיון.