tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאריך לידתו - יום לאחר חג המולד, ויום לאחר הכתרתו של אביו למלך סיציליה בפלרמו - הוסיף הילה מיוחדת לתאריך הלידה.
אימו קונסטנצה, אישה בת 40, שעצם יכולתה ללדת בגיל זה בתקופה זו נחשבה לפלא, הייתה הנסיכה הנורמנית האחרונה של סיציליה.
היא מתוארת על ידי היסטוריונים של התקופה כאישה מזדקנת שיצאה מבידוד במנזר על מנת ללדת יורש למלך הגרמני הלא אהוד של סיציליה.
על פי היסטוריוגרפים של התקופה ילדה קונסטנצה את פרידריך באוהל מיוחד שהוקם בכיכר העיר, והזמינה נשות אצילים מקומיים לחזות בלידה.
על מנת למנוע לזות לשון לגבי נסיבות לידתו, חזרה קונסטנצה לכיכר העיר מספר ימים לאחר הלידה והניקה את התינוק בפומבי.
במהלך שנת 1196 ניסה היינריך להעביר החלטה בקרב ועידת האלקטורים, הנסיכים הבוחרים, שלפיה כיסא הקיסר יעבור בירושה בתהליך אוטומטי ולא בתהליך של בחירה על ידי אלקטורים.
מסע שכנוע זה היה בתחילתו וייתכן שהיה נושא פרי, אך בשנת 1197 נפטר היינריך השישי ממלריה והיוזמה נקטעה.
תושבי סיציליה, ובעיקר הערבים תושבי דרום האי, מרדו נגד השליט הזר, אך הקיסר דיכא את המרידה בכוח על ידי חייליו הגרמניים.
לאחר מותו של היינריך השישי ב-28 בספטמבר, העביר את השלטון על האי חזרה לידי אשתו, קונסטנצה, בהיותה היורשת החוקית לכס המלוכה הנורמנית של סיציליה.
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנצה את פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו, ומינתה את עצמה לעוצרת.
בשמו של פרידריך היא טוותה קשרים בין הכתר הגרמני לכתר הסיציליאני - שני המרכיבים העיקריים של האימפריה הרומית הקדושה.
היא גירשה את היועצים הגרמנים, ובראשם מארקוורד פון אנוויילר (גרמנית: Markward von Annweiler) ונמנעה במפגיע מלצאת בהצהרות בשם בנה בנוגע לכתר האימפריה הרומית הקדושה.
המאבק עם אנוויילר היה הקשה ביותר.
כאיש סודו של הקיסר, יצר אנוויילר לעצמו בסיס כוח משמעותי בדרום איטליה.
אנוויילר טען שבידיו נמצאת צוואתו של היינריך השישי וכי הוא המוציא לפועל של האינטרסים של בית שטאופן.
בהמשך, נקטה קונסטנצה מדיניות ייחודית ועצמאית ובנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים.
כאשר התבסס שלטונה באי היא פנתה לאפיפיור, יריבה המושבע של הקיסרות, תוך נטישת מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית, והעבירה את פרידריך לחסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
ב-27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנצה ובצוואתה מינתה את האפיפיור לאפוטרופוס של פרידריך.
הלה לקח עליו את חינוך המלך הצעיר ומינה לו כמורה, איש כמורה בשם צ'נצ'יו, שעתיד להפוך לאפיפיור הונוריוס השלישי.
מהלך יוצא דופן זה, העומד בניגוד למדיניות של בית שטאופן בכלל ופרידריך השני בפרט, שופך (לרגע) אור מיוחד על קונסטנצה כשליטה בעלת הבנה מעמיקה של מאזן הכוחות האיטלקי.
מעשיה מצביעים על כבוד עמוק לכנסייה ועל שאיפתה להפריד את סיציליה מהקיסרות הרומית.
מותה של קונסטנצה פתח מאבק על העוצרות.
על פי החוק הנהוג בגרמניה, התואר מלך הגרמנים (לטינית: Rex Teutonicorum) ניתן לאציל שנבחר על ידי האלקטורים הגרמנים כמלך.
משנבחר כמלך גרמניה נערך טקס הכתרה בקתדרלת העיר אאכן על ידי הארכיבישוף של אאכן.
הכתר הגרמני זיכה את השליט בתואר מלך הרומאים (לטינית: Rex Romanorum).
צעד אחרון בדרך אל התואר קיסר היה מסע לרומא, שבה הוכתר מלך הרומאים בתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה (גרמנית: Römisch-deutscher Kaiser) על ידי האפיפיור.
הזכות לעמוד לבחירת האלקטורים כקיסר האימפריה הרומית הקדושה נמנעה מפרידריך מחמת גילו הצעיר.
תחילה בחרו האלקטורים הגרמנים בפיליפ משוואביה, אחיו של הקיסר המת היינריך השישי.
בשנת 1208, ובלחץ האפיפיור, שראה במות הקיסר אפשרות לחתור תחת בית שטאופן המתחרה על נחלותיו באיטליה, נבחר אוטו הרביעי מבראונשווייג כמלך גרמניה.
אירועים אלו פתחו תקופה של עימותים צבאיים בין המתמודדים על הכיסא, שקרעו את האימפריה והסתיימו בהירצחו של פיליפ משוואביה ב-21 ביוני 1208. אוטו מבראונשווייג נבחר למלך בשנת 1208 ובשנת 1209 הוכתר כקיסר על ידי האפיפיור.
ההרמוניה בין אוטו לאפיפיור לא החזיקה מעמד זמן רב והתפוררה משניסה אוטו מבראונשווייג לתפוס מחדש נחלות קיסריות באיטליה.
בשנת 1211 ניסה לכבוש את סיציליה.
בשלב זה הטיל האפיפיור את יהבו על בן חסותו פרידריך, מתוך תקווה כי קשריו עם הכס הקדוש והיותו בנו של הקיסר המת יהפכו אותו לכלי שרת בידי הכנסייה.
בכינוס של נסיכי האימפריה שנערך בנירנברג בספטמבר 1211 נבחר פרידריך, בהיעדרו (לטינית: in absentia), למלך גרמניה על ידי קבוצת נסיכים שאותה הוביל האפיפיור אינוקנטיוס, ונידה במקביל את אוטו מבראונשווייג.
ב-1212 חזר ואישר בחירה זו בכינוס שנערך במיינץ ופרידריך הוכתר למלך גרמניה ב-9 בדצמבר 1212. עם זאת, שליטתו של פרידריך בגרמניה הייתה חלקית בלבד.
הוא שלט בדרום גרמניה, בעוד שבצפונה המשיך לשלוט אוטו מבראונשווייג.
במקביל למאבקו בגרמניה היה אוטו מבראונשווייג מעורב בעימות בין המלך הצרפתי פיליפ אוגוסט, שנתמך על ידי האפיפיור, על הדוכסויות ברטאן ונורמנדי מול ג'ון, מלך אנגליה, בעל בריתו של אוטו.
סדרה של מפלות צבאיות, ששיאן בקרב בובינס בשנת 1214, הביאו למפלת אוטו ובן בריתו מלך אנגליה.
ג'ון נסוג מהטריטוריות הצרפתיות וחתם על המגנה כרטה.
בגרמניה, מנותק ממקורות כוחו, אוטו הסתגר באחוזתו בבראונשווייג, שם נפטר ב-19 במאי 1218.
ב-23 ביולי 1215 הוכתר פרידריך בשנית כמלך גרמניה על ידי אינוקנטיוס השלישי בטקס שנערך באאכן, אולם עברו חמש שנים נוספות בטרם הוכתר על ידי האפיפיור החדש, הונוריוס השלישי, כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
טקס ההכתרה נערך ברומא ב-22 בנובמבר 1220 ובאותה העת הוכתר בנו של פרידריך, היינריך, למלך גרמניה.
במכתב שנכתב בשנת 1221 מסכם פרידריך את השקפת עולמו כקיסר שנבחר בידי האלוהים ושחובתו לשרת את האלוהים בלבו, במחשבתו ובכל כוחו.
דייוויד אבולעפיה מפרש דברים אלו: "זו השפה האוניברסלית המובעת על ידי שליט שאינו מקבל סייגים על סמכותו".
נישואיו לאשתו הראשונה קונסטנצה מאראגון, אלמנתו של אימרה הראשון, מלך הונגריה, אורגנו על ידי פטרונו האפיפיור ונערכו במסינה ב-15 באוגוסט 1209. בעת החתונה הייתה הכלה בת 30 והחתן בן 14 בלבד.
בנם הבכור, היינריך, נולד בשנת 1211. קונסטנצה נותרה בסיציליה כעוצרת בשמו של בעלה, בעוד הוא לוחם על הכס הגרמני.
עם תבוסתו של אוטו מבראונשווייג, הוכתרה קונסטנצה למלכת גרמניה לצד בעלה ולאחר מכן הוכתרה כקיסרית על ידי האפיפיור לצד בעלה, שהוכתר כקיסר.
ב-23 ביוני 1222 נפטרה קונסטנצה ממלריה בעיר הסיציליאנית קטניה ונקברה בקתדרלה של פלרמו.
בטקס הקבורה הניח פרידריך, הלום הצער, את הכתר שלו בארון הקבורה בידי אשתו המתה.
עיקר תשומת הלב של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הופנתה למימוש רעיון מסע הצלב.
רעיון זה שימש את אינוקנטיוס השלישי, הידוע כאחד מהגדולים והחשובים שבאפיפיורים, ככלי למימוש רעיונות ושאיפות ביחס למקומה המרכזי של הכנסייה הקתולית ב.
עם האיגרת ובה הבשורה על בחירתו כאפיפיור, הודיע אינוקנטיוס לפטריארך של ירושלים על כוונתו לארגן מסע צלב כחלק מהאסטרטגיה הרואה בתנועה הצלבנית פן אחד מתוך מדיניות כוללת, שמטרתה שליטה של הכנסייה הקתולית ושל העומד בראשה בכל האספקטים של החיים ושאיפה לאיחוד הכנסייה הקתולית עם הכנסייה הביזנטית - מזרחית.
מערכת שיקולים זו היא שהוציאה את מסע הצלב הרביעי והייתה הנושא המרכזי של ועידת לטראנו הרביעית, שנפתחה ב-11 בנובמבר 1215. כך העבירה הוועידה מספר רב של החלטות, שיהוו את הבסיס לדוגמה של הכנסייה הקתולית, וכן החלטה על ארגון מסע צלב חדש, מסע הצלב החמישי.
החלטות הוועידה לא ייעדו לפרידריך כל תפקיד במסע הצלב העתיד לבוא ואף כלל לא הזכירוהו, הן מחמת מעמדו הרופף בגרמניה בשנת 1215 והן בשל אופיו של מסע הצלב, שאמור היה להיות דתי, ובראשו נועד לעמוד איש סודו של האפיפיור.
ב-16 ביולי 1216, בעודו מטיף למסע הצלב, נפטר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ועל כס האפיפיור עלה הונוריוס השלישי.
עם אפיפיור זה, ובמיוחד עם האפיפיור שכיהן אחריו, ינהל פרידריך מערכת יחסים מורכבת ורצופת עימותים.
מסע הצלב החמישי החל במצור ארוך ואכזרי על העיר דמיאט.
כיבוש העיר לא הצליח ליצור מומנטום שיביא להכנעת הסולטאן האיובי אלמלך אל עאדל, אחיו של סלאח א-דין, והמחנה הצלבני היה שקוע בסכסוכים פנימיים במשך שנה וחצי.
בעיה זו הביאה את האפיפיור לקרוא לקיסר לממש את התחייבותו לצאת למסע צלב.
קריאות אלו, שלא נענו ונתקלו בהתחמקויות, הביאו להתרחקות בין האפיפיור לבין בן טיפוחיו, פרידריך השני, והעלו את הכס הקדוש על מסלול התנגשות עם הקיסרות הרומית הקדושה.
ב-30 באוגוסט 1221 נחתם הסכם אלברמון בין צלבני מסע הצלב החמישי לבין הסולטאן המצרי אלמלך אלכאמל, שהביא לקיצה של ההרפתקה הצבאית במצרים.
הצבא הצלבני יצא ממצרים ופינה את העיר המבוצרת דמיאט.
הוכרזה שביתת נשק לתקופה של 8 שנים בין מצרים האיובית לממלכת ירושלים.
במהלך השנים 1221–1222 ניהל הונוריוס השלישי סדרת פגישות מגובה במכתבים עם הקיסר ונציגיו על מנת להבטיח את ארגון מסע הצלב, בתיאום עם המסדרים הצבאיים ועם מלך ירושלים, ז'אן דה בריין.
בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי, הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים על הוצאת מסע צלב חדש.
בפגישה נוספת, שנערכה בשנת 1223, הציעו מלך ירושלים והאפיפיור, ככל הנראה כתמריץ, שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים.
יציאת מסע הצלב נקבעה לשנת 1225.
בספרו "פרידריך השני, קיסר מימי הביניים" נדרש פרופסור דייוויד אבולעפיה לשאלת יחסו של פרידריך לצלבנות ולעיכובים ביציאתו למסע הצלב.
על פי הספר, פרידריך השני היה תומך נלהב של רעיון מסעי הצלב, כבר ביום הכתרתו נטל על עצמו את שבועת הצלבן, וראה במימוש שבועתו חלק ממורשת אבותיו הקיסרים לבית שטאופן, שנטלו את הצלב.
המאבק המתמשך לאחד ולבסס את מעמדו של פרידריך בגרמניה ומעמדה של הקיסרות בשטחים הנרחבים שתחת מרותה, הביאו את המציאות הפוליטית האירופית לכלל התנגשות עם חובתו כצלבן ולעימות ישיר עם הכס הקדוש.
ארבע עשרה אוניות יצאו לנמל עכו, שם ניהל נציג הקיסר טקס אירוסים וענד טבעת על אצבעה של איזבל בכנסיית הצלב הקדוש.
לאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בקתדרלה של העיר צור ומשם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי, שבה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225, בהשתתפות אביה ואצילי ממלכת ירושלים.
עם מימוש הסכם הנישואים הפכה ממלכת ירושלים לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
איזבל הועברה לארמונו של פרידריך השני בפלרמו ובנובמבר 1226 ילדה לו בת, שנפטרה באוגוסט 1227. ב-25 באפריל 1228 היא ילדה את בנם, קונרד הרביעי, מלך גרמניה, הידוע גם כקונרד השני, מלך ירושלים, בעיר אנדריה שבנפת בארי שבאיטליה.
איזבל נפטרה כתוצאה מסיבוכים שלאחר הלידה ב-4 במאי (או על פי מקורות אחרים ב-1 במאי), והיא בת 17. היא נקברה בקתדרלה שבאנדריה.
התואר "מלך ירושלים" עבר רשמית לתינוק עול הימים.
בשנת 1227 נאספו גדודים של עולי רגל וצלבנים חמושים בנמלים של דרום איטליה.
ביום 8 בספטמבר עלה הקיסר על אונייה בליווי הפטריארך החדש של ירושלים, נציג האפיפיור ג'רולד.
עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור החדש - גרגוריוס התשיעי - הטיל חרם על הקיסר.
ביקור הקיסר בקפריסין לא היה מקרי אלא היווה חלק מפעולות שנועדו לביסוס מעמדו כשליט בזכות של ממלכות הצלבנים במזרח - הזדמנות להשתלט על האי ועושרו ואפשרות ליצירת בסיס ימי לאימפריה הרומית הקדושה.
הקיסר בחר להכות ביריביו העיקריים - משפחת איבלין, שעמדה בראש מפלגה של אבירים צלבניים, אשר החזיקה למעשה את השלטון בממלכת ירושלים עם אחיזה ונכסים בממלכת קפריסין הצלבנית.
בניגוד לצפיותיו כי דרישותיו יתקבלו ללא ערעור ויוציאו את משפחת איבלין מהמשחק, מעצם משקלן הפיננסי, נתקל הקיסר בהתנגדות מנומקת על פי החוק המקומי ודרישה מצד ז'אן מאיבלין להעמיד את תביעת הקיסר למבחן בית משפט של ממלכת ירושלים.
הקיסר, מצידו, לא היה מוכן לסכן את מעמדו, המעורער בלאו הכי, בהיותו מוחרם על ידי הכנסייה.
המסדרים הצבאיים תיווכו בשביתת נשק, שסיכומה הוא העברת מבצרי האי לשליטת המלך הקטין, מינוי מפקדים למבצרים מטעם הקיסר והעברת הכנסות ממיסוי האי לידי הקיסר פרידריך השני, כמו גם התחייבות של שני הצדדים לשיתוף פעולה בארץ ישראל.
ב-2 בספטמבר 1228 יצא הקיסר מקפריסין ולאחר חמישה ימים הגיע לטריפולי.
ממנה המשיך לעכו, אליה הגיע ב-7 בספטמבר.
למרות הבלבול בנוגע למעמדו של הקיסר, שבעת ההיא היה מוחרם על ידי הכנסייה, ולמרות הסכסוך עם משפחת איבלין, שכוחה בממלכת ירושלים היה משמעותי, התקבלו הקיסר ומלוויו בשמחה ובחגיגות וראשי המסדרים הצבאיים כרעו ברך לפניו.
במקביל, התברר לקיסר כי בעת שהותו בארץ הקודש פעל האפיפיור באופן אינטנסיבי לפגוע באינטרסים של הקיסרות באיטליה ובינואר 1229 נכנס המשא ומתן בין הקיסר לסולטאן המצרי לשלבים מכריעים.
ביום 11 בפברואר כינס המלך מועצה של אבירי הממלכה ודיווח להם על פרטי ההסכם.
הסכם יפו נחתם לתקופה של עשר שנים ועל פיו הועברו שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית.
שטח מישור החוף בין ביירות ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה.
בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל פנים הארץ - אל לוד ורמלה ומהן אל ירושלים, כולל אזור בית לחם.
ירושלים נמסרה לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר.
אזור הר הבית, ובו מסגד אל-אקצא ומבנה כיפת הסלע, נשאר בידי חיילים מוסלמים.
בשיח' אל-מוראד שביפו נמצאה כתובת אבן מונומנטלית של פרידריך השני בו הוא מתפאר בבניית חומות העיר ומתאר את הנסיכויות בהן הוא שולט בארץ המגף.
ביום שבת, 17 במרץ, הגיעו עולי הרגל אל מול החומות ההרוסות של ירושלים.
למחרת, ביום ראשון, 18 במרץ 1229, יצא הקיסר פרידריך השני, לבוש בבגדי מלכות, אל כנסיית הקבר.
הוא שם על ראשו, ללא גינוני טקס, את כתר מלכות ירושלים.
הקיסר, שאיבד את סבלנותו וחדל למחול על כבודו, פקד על חייליו לאסוף בכוח הזרוע את התרומות של עולי הרגל למימון ביצורי העיר ויצא לכיוון עכו בבוקר יום 19 במרץ, כשקללת חרם נוסף מרחפת על ראשו, על מנת שלא לחזור לעולם לירושלים.
ביום 25 במרץ הגיע הקיסר פרידריך השני אל עכו ומסע הצלב השישי החל להתפרק.
הקרע בין הקיסר ונציגי האפיפיור החל להתגבש לכלל עימות.
בעוד הפטריארך ג'רולד מגייס לוחמים מקרב עולי הרגל היו התנגשויות אלימות וחמושות בתוך העיר עכו מעשה של יום יום.
אירוניה היסטורית היא שהקיסר, שהצליח להשיג הבנה במשא ומתן עם המוסלמים, נכשל בכל מגעיו עם הכנסייה הקתולית.
לאחר חתימה על סדרת צווים מנהלתיים וויתור על דיון משפטי בשאלות קפריסין וביירות היה הקיסר מוכן לעזוב את ממלכת ירושלים.
בסוף אפריל 1229 הגיעו אוניות הקיסר לעכו וביום 1 במאי עלה הקיסר בחשאי על ספינתו ועזב את חופי הארץ.
עם מות אשתו איזבל מלכת ירושלים הפך פרידריך לעוצר עבור בנו הקטין קונרד.
הסכסוך בין הקיסר לאצילי הארץ עלה מדרגת מלחמת אזרחים הידועה כמלחמת הלנגוברדים וקרבות עזים התחוללו בתוך העיר עכו והתפשטו אל האי השכן קפריסין.
במקביל התקיימה מערכה משפטית שבסופה נותרה מדינת הצלבנים ללא דמות העומדת בראשה - מלך או מלכה, והשלטון היה בידי אספת אצילים הנשמעת ל"מפלגה" מקומית בראשות בני משפחת איבלין.
פרידריך ובנו קונרד, למרות זכותם לכתר, לא יחזרו ולא יממשו את זכותם.
בהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר וכוחותיו, בפיקודו של ז'אן דה בריין (חותנו של פרידריך, אביה של איזבל השנייה, מלכת ירושלים), ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה.
בתקופה קצרה הצליח פרידריך לדחוק את צבא האפיפיור וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום, הידוע כהסכם סן ז'רמנו, בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני.
החרמתו של פרידריך בוטלה ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
הפשרת היחסים בין הכס הקדוש לקיסר אפשרה לגרגוריוס התשיעי לשדך בין פרידריך, שהיה אלמן בן 40, לאיזבל מאנגליה, אחותו בת ה-21 של ג'ון, מלך אנגליה.
פרידריך חשש כי נישואים אלו יפגעו בקשריו עם הכתר הצרפתי, אך הכיר בתועלת שיביאו כגורם העשוי לשלול תמיכה אנגלית מיריביו בגרמניה ובאיטליה.
הנישואים נערכו ב-15 ביולי 1235 בקתדרלה של וורמס.
בעקבות נישואים אלו הוכתרה איזבל לקיסרית, מלכת גרמניה וסיציליה.
היא נפטרה ביום 1 בדצמבר 1241 בעת לידה ונקברה לצידה של איזבל, אשתו השנייה של פרידריך, בקתדרלת העיר אנדריה שבאיטליה.
פרטים על צאצאי הזוג המלכותי אינם ברורים אך ככל הנראה נולדו לאיזבל ולפרידריך ארבעה ילדים:
תינוק, שייתכן ושמו היה פרידריך, נולד ונפטר בשנת 1236
תינוקת בשם אגנס, נולדה ונפטרה בשנת 1237
מרגרט מסיציליה, נולדה ב-1 בדצמבר 1241 ונפטרה ב-8 באוגוסט 1270
התמקדות פרידריך בנחלותיו האיטלקיות וישיבתו בסיציליה כמרכז שלטונו הביאו להתפוררות הסדר השלטוני בגרמניה.
בנו מנישואיו הראשונים, היינריך השביעי, מלך גרמניה, קיבל את השלטון על הפדרציה של הנסיכויות הגרמניות כווסל וכשליט מטעם פרידריך.
עצמאותו ההולכת וגוברת של היינריך, הצלחתו בהשלטת מרותו על נסיכי גרמניה ולבסוף ניהול מדיניות עצמאית מול מלכי אירופה, הביאו את פרידריך ביום 5 ביולי 1235 להורות על הדחתו של היינריך.
המלך הגרמני החליט למרוד כנגד אדונו הפיאודלי וחבר ל - קואליציה של ערי-מדינה מצפון איטליה- שהוקמה כתגובת נגד לשאיפות הטריטוריאליות של האימפריה הרומית הקדושה.
צבא קיסרי עלה צפונה לכיוון גרמניה ובואו שבר את המרד והביא את היינריך לכדי כניעה לאביו, שעוד בשנת 1235 נכנע, נשפט ונכלא.
היינריך נשאר כלוא באתרים שונים בגרמניה ואיטליה עד ליום מותו מבלי שחדל ממרדנותו.
נתיחה שלאחר המוות שנעשתה לשלד של היינריך השביעי בשנת 1998 הצביע על מחלת הצרעת וייתכן כי זו גם הסיבה האמיתית לקרע בין האב לבן.
ביום 12 בפברואר 1242 נפל היינריך מסוס בעת שהועבר מכלא לכלא.
היסטוריונים בני התקופה ציינו כי נפילה זו הייתה למעשה התאבדות מכוונת.
הוא נקבר בטקס מלכותי מפואר בקתדרלה של העיר האיטלקית קוסנצה.
כיסא המלוכה הגרמני הועבר לקונרד הרביעי, מלך גרמניה, שנשא גם בתואר של מלך ירושלים, אותו ירש מאימו איזבל השנייה.
על מנת לבסס את מעמדו ושלטונו בגרמניה העניק פרידריך לדוכסים הגרמנים זכויות-יתר וסמכויות חסרות תקדים בהיקפן ובמהותן, שלא תישללנה מהם על ידי קיסרים אחרים.
תחילת תהליך הענקת הזכויות החל בהכתרה בוועידה שנערכה ב-1220. פרידריך העניק לנסיכים-הגמונים סמכות עצמאית לקבוע מכסים, לטבוע מטבעות, לעצב מערכות משפט ואף לבצר את הטריטוריות שלהם באופן עצמאי.
בשנת 1232 הוענקו הזכויות הללו גם לנסיכים החילוניים (שכונו לראשונה domini terrae, אדוני אדמתם; שינוי מובהק בטרמינולוגיה הפוליטית).
באמצעות מתן פריבילגיות אלה ביקש פרידריך להשקיט את הטריטוריות שמצפון להרי האלפים ואת שליטיהן, על מנת שיוכל להתרכז באדמותיו באיטליה ובסיציליה.
ביום 27 בנובמבר 1237 הכה פרידריך את צבאות הליגה הלומברדית בקרב קורטנובה (איטלקית: Battaglia di Cortenuova sull'Oglio), גם בזכות קשתיו המוסלמיים, והביא את הברית על ברכיה, תוך שהוא מחזק את שמו כאסטרטג מבריק.
עם זאת, בקוצר ראות לא אופייני לו, דחה את הצעות השלום של הליגה ושל הכוח העיקרי שבה - מילאנו.
דרישתו לכניעה ללא תנאי השאירה את הליגה כיריב עקשני עד למותו של הקיסר.
המאבק מול הליגה הלומברדית חידש את העימות עם הכס הקדוש.
העימות הפך לגלוי עם ההשתלטות על סרדיניה על ידי צבאו של הקיסר בראשות בנו הממזר, אנציו מסרדיניה.
תפיסת האי חיזקה את הקיסר על חשבון האפיפיור, שראה בצעד התקפה ישירה על מדינת האפיפיור והטיל חרם מחודש על הקיסר.
הפעם היה פרידריך מוכן לחרם והגיב בגירוש פקידים של הכס הקדוש ומינוי אנציו כנציב קיסרי על צפון איטליה.
אנציו, מצידו, המשיך לערער את אחיזת האפיפיור בלומברדיה, בעוד צבאות הקיסר כובשים את טוסקנה וחלקים נוספים ממדינת האפיפיור.
איטליה הייתה במצב של לחימה מתמדת, כאשר שתי קבוצות של ערים מחוץ לתחום השליטה הקיסרי מתעמתות ביניהן.
פלג הגואלפים ובראשו בולוניה וג'נובה נתמך על ידי הכס הקדוש ופלג הגיבלינים בראשות פיזה וסיינה נתמך ותמך בקיסרות.
בצר לו החליט גרגוריוס התשיעי לכנס ועידה של קרדינלים ואנשי כנסייה מכל אירופה, במטרה לאחד כוחות ולהכריע את הקיסר.
פרידריך נקט בגישה מקורית בנוגע לאיום שהציגה הוועידה ומנע את כינוסה על ידי יירוט אנשי הכנסייה שהגיעו לאיטליה בדרך הים.
מותו הפתאומי של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, ביום 22 באוגוסט 1241, שימש כאנטי קליימקס ושיבש את תוכניות הכס הקדוש.
תהליך בחירת האפיפיור, הקונקלווה, נסתיים בפשרה.
האפיפיור סלסטינוס הרביעי נבחר ביום 25 באוקטובר 1241 ונפטר ביום 10 בנובמבר 1241 - לפי המסופר ממחלה שהתפתחה במהלך הבחירות.
ביום 25 ביולי 1243 נבחר אינוקנטיוס הרביעי לתפקיד.
אפיפיור זה - מתנגד חריף לקיסרות וקנאי למעמד הכס הקדוש - עתיד להתגלות כיריב העקשן ביותר של הקיסר.
עם היוודע דבר הבחירה הסיג פרידריך את כוחותיו מאזור רומא ושחרר את הקרדינלים השבויים.
שני הצדדים הצהירו על נכונות למשא ומתן, אך חילוקי הדעות, בעיקר על השליטה בצפון איטליה, העלו משא ומתן זה על שרטון.
עד מהרה התחדשו הקרבות באזור רומא וצפון איטליה.
האפיפיור, שרגליו נדחקו על ידי גיסות הקיסר, נסוג מרומא לג'נובה ומשם לעיר ליון.
ביום 24 ביוני 1245 נערך בליון סינוד בראשות האפיפיור החדש, המורכב בעיקר מקרדינלים צרפתים וספרדים.
בנאומו בוועידה קרא האפיפיור לקיסר כופר וקרא להדיחו מכיסא הקיסר, קריאה שנתקבלה בוועידה ביום 17 ביולי.
השלכות נידוי והדחה אלו היו מרחיקות לכת וגלי הלם הכו בכל מדינות אירופה.
הקרבות בין הקיסר לתומכי האפיפיור החריפו והתפשטו אל תוך גרמניה.
מסכם ההיסטוריון היהודי גרמני ארנסט קנטורוביץ', מהביוגרפים הבולטים של הקיסר והקיסרות במאה ה-20:
שליחים של האפיפיור, ובהם הארכיבישוף של קלן ושל מיינץ, חזרו על הכרזת האפיפיור על פרידריך כמי שהודח מכיסאו.
יורש חדש לכיסא הקיסרות הוכרז וקרבות נערכו בפרנקפורט ובנסיכויות אחרות, אך ללא הכרעה.
בשנת 1247 בחרו הנסיכים המורדים את ויליאם השני, רוזן הולנד כקיסר והוא הוכתר בשנת 1248, לאחר שהעיר אאכן נפלה לידיו.
אף על פי ששלטונו נמשך עד ליום מותו בינואר 1256, הרי שתחום שלטונו היה מוגבל לאזור הריין.
במקביל חיזק פרידריך את אחיזתו בדרום איטליה על ידי חלוקת תארים ותפקידים, תוך שהוא דוחק את האפיפיור לעמדת התגוננות נואשת.
בחודש יולי 1247 התמרדה העיר פארמה, שעד לאותה עת היוותה חלק מפלג הערים התומך בקיסר, גירשה את נציגי הקיסרות והעבירה את תמיכתה לפלג הגואלפים.
פרידריך אסף צבא ועלה על העיר.
הצבא הקיסרי בנה חומת מצור מסביב לפארמה ואת המחנה הקיסרי קבע פרידריך בעיר מבוצרת על ידי חומות עץ שהקים ולה קרא ויטוריה.
המצור על העיר נמשך, ובעוד הנצורים מתמודדים עם רעב ומחלות הביא פרידריך את חצרו, הרמונו ואת האוצר הקיסרי למחנהו ועסק בציד ביערות הסביבה.
ב-18 בפברואר 1248 פרצו המגינים מתוך העיר, חדרו אל תוך המחנה הקיסרי וכבשו אותו.
בקרב שהתחולל לרגלי חומות העיר הוכה הצבא הקיסרי והאוצר נלכד על ידי אנשי פארמה.
אובדן זה שינה את המומנטום של המערכה כולה.
מפרידריך נגזלו אמצעים כספיים למימון המערכה נגד האפיפיור ואויביו, שעד לרגע זה היו עם גבם לקיר, זכו בזריקת עידוד.
כך אבדה לקיסר שליטתו בערים רבות באיטליה.
שנת 1249 החלה בהידרדרות נוספת במעמדו של הקיסר.
הוא פיטר את יועצו וראש ממשלתו פייטרו דה לה ווין באשמות בגידה ומעילה.
השר נשפט, עיניו נעקרו והוא הושם בכלא בפיזה ושם מת.
בחודש מאי של אותה שנה יצא צבא של הפלג הגיבליני בראשות המיליציה של העיר בולוניה לכיוון העיר הקיסרית מודנה.
אנציו מסרדיניה, שליט צפון איטליה מטעם הקיסר, יצא לפגוש את הצבא הבולונזי ובקרב שנערך ב-26 במאי 1249, קרב הידוע בשם קרב פוסלטה (איטלקית: Battaglia di Fossalta), ניצחו הבולונזים וצבא הקיסר נמלט משדה הקרב.
אנציו, בן 23 בעת הקרב, נלכד והובל לבולוניה, שם הושם בכלא, ארמון הקרוי על שמו, עד ליום מותו בשנת 1272. לקרב עצמו לא היו השלכות אסטרטגיות ויריביו של הקיסר לא הצליחו לתרגם את הניצחון לשינוי הסטטוס באיטליה.
שביית בנו, שהיה גם אחד מאנשי אמונו, הנחיתה על הקיסר מהלומה מוראלית.
נקודת שפל זו סימנה שנה קשה לאימפריה הרומית משאבדה שליטתה בערים קומו ומודנה.
שנת 1250 ראתה את חזרתו של השלטון הקיסרי למרבית שטחה של איטליה.
בקרב צינגולי הוכו צבאות הברית הגואלפית מחוזקים בצבא האפיפיור, בעודם מנסים לתקוף את סיציליה.
תבוסה זו הביאה לחזרת השלטון הקיסרי לערים שהיו תחת שליטת האימפריה לפני קרב פארמה.
בגרמניה נדחקו רגליו של ויליאם השני מהולנד בסדרת ניצחונות של קונרד הרביעי.
אך פרידריך לא לקח חלק במערכות אלו מחמת בריאות לקויה.
ב-13 בדצמבר 1250 הוא נפטר מדיזנטריה בטירת טורמגיורה (באיטלקית: Torremaggiore) שבחבל פוליה.
על פי הסיפורים הוא היה לבוש בבגדים של נזירים ציסטרציאנים כמו אינוקנטיוס השלישי - אפוטרופוסו.
הוא נקבר בקתדרלת פלרמו, לצד אביו ואימו בארון קבורה מפואר עשוי מפורפיר - אבן אדומה המנציחה את מנהג המשפחה הקיסרית להיקבר בארגמן.
פסל של פרידריך הוצב במקדש ולהאלה - מקדש למורשת של העם הגרמני.
ההיסטוריון הגרמני פרידריך הר מציין:
המשורר דנטה אליגיירי, בספרו הקומדיה האלוהית, מייחד מקום לפרידריך השני.
לפי הספר, המתאר את העולם הבא ובעיקר את גן העדן והגיהנום נמצא פרידריך השני במעגל השישי של הכופרים - בארון העולה בלהבות, דנטה ובן לווייתו המשורר ורגיליוס בן רומא, פוגשים בפרינטה אוברטי (Farinata degli Uberti) ושואלים אותו מי נמצא איתו והלה עונה:
ומוסיף ההיסטוריון היהודי ארנסט קנטורוביץ':
בצוואתו שנכתבה ב-7 בדצמבר הוא הוריש את כתר סיציליה ואת נחלותיו הקיסריות לבנו קונרד הרביעי, שכבר נשא את התואר "מלך גרמניה".
על פי הצוואה אם קונרד ימות ללא יורש עתידות נחלותיו לעבור לשליטת היינריך, בנה של איזבל מאנגליה.
קונרד אמור היה להעביר, לפי בחירתו, לשליטתו של היינריך את ממלכת ירושלים או את ממלכת אראס שבצרפת.
100,000 אונקיות זהב היו אמורות לעבור לממלכת ירושלים.
מנפרד, בנו מחוץ לנישואים, קיבל את רוזנות טאראנטו.
בצוואתו קבע פרידריך כי הוא משחרר לחופשי את כל השבויים ממלחמותיו באיטליה, וכי כל אדמות האפיפיור תוחזרנה לכס הקדוש ונטל המיסים יוקל - כל זאת בתנאי ששמה הטוב של הקיסרות לא ייפגע.
בעבודתו המונומנטלית "גרמניה 2000 שנות היסטוריה" מציין ההיסטוריון הגרמני קורט ריינהרט:
בני תקופתו כינו את פרידריך השני פלא העולם (לטינית: stupor mundi) כינוי שרווח בקרב אנשי רוח בני התקופה, שהיו כפופים למחשבה ולדוגמה של הכנסייה הקתולית ועמדו משתוממים מול האינדיבידואליות המודגשת של הקיסר.
תכונות אופי נוספות המתוארות בהדגשה הן עקשנותו, מזגו החם ובעיקר הצימאון לידע ודרך המחשבה הלא אורתודוקסית.
פרידריך השני היה ספקן וסקפטי בנוגע להוראות הדתות השונות.
הוא טען כי הנביאים של הדתות השונות, משה, ישו ומוחמד, הם דמויות פיקטיביות ואף מעשי הונאה.
למעשה נראה היה לבני שיחו כי הוא שואב הנאה של ממש מאמירות של חילול הקודש ואמירות של לעג, המופנות בעיקר כלפי הסקרמנטים והאמונות שבבסיסה של הנצרות.
בספרו "קווי המתאר של ההיסטוריה"
מצייןהסופר האנגלי הרברט ג'ורג' ולס (Herbert George Wells):
ההיסטוריון הבריטי נורמן כוהן מציין בספרו "הרדיפה בת אלף השנים, חוזי האלף ואנרכיסטים מיסטיים של ימי הביניים":
כשליט, ראה עצמו פרידריך כממשיך השושלת הנורמנית של סיציליה.
ממלכה זו הייתה מרכז עולמו ומקור כוחו.
על פי החוק הנורמני, הנשען על החוק ותפיסת העולם של האימפריה הביזנטית, המלך איננו "ראשון בין שווים", ומעמדו דומה למעמד הקיסר הביזנטי - דהיינו, שלטון אבסולוטי המקרין קדושה ממקור אלוהי.
מועצת האצילים היא לא יותר ממועצה מייעצת אך אינה בעלת סמכות לכפות את רצונה על המונרך באופן חוקי.
סיציליה של המאה ה-12 הייתה ממלכה ייחודית ובה הרכב אוכלוסייה מגוון שבו האליטה הקתולית-לטינית שלטה בהרמוניה יחסית על אוכלוסייה נוצרית יוונית אותודוקסית גדולה.
מיעוט מוסלמי שכן בחלקו הדרומי של האי ובנוסף התקיימה בסיציליה קהילה יהודית שעסקה במסחר.
קהילות אלו נהנו עוד בתקופת השלטון הנורמני של רוג'ר השני מיחס שהיה חסר תקדים באירופה הנוצרית של ימי הביניים.
יהודים ומוסלמים הורשו לקיים את הפולחן הדתי באופן חופשי ומסמכים רשמיים נכתבו בלטינית, יוונית וערבית.
עובדה זו שופכת אור על מהות יחסו הייחודי של הקיסר.
מצד אחד היה רצונו של הקיסר כי מערכות השלטון תתפקדנה ללא בעיות - אינטרס שהביא להתחשבות בצרכים של כל אחת מהאוכלוסיות של האי, אך שוויון זכויות כפי שמובן במאה העשרים ואחת לא היה מקובל ולא היה הנורמה.
פקידים בכירים ממוצא מוסלמי נטבלו לנצרות והאוכלוסייה המוסלמית של האי ירדה בהיקפה במהלך ימי הביניים.
היבט מיוחד במדיניותו של פרידריך השני היה יחסו למוסלמים.
בסיציליה הייתה קהילה גדולה של מוסלמים, שהשפעתם על התרבות המקומית הייתה מאסיבית וחשובה.
נוכחות המוסלמים באי ובחצר המלך הביאה אותם למגע ישיר עם הקיסר והשפיעה על מנהגיו ויחסו.
עם עלייתו לשלטון ובמהלך שנות שלטונו התיר להם פרידריך לבנות מסגדים וגייסם לצבאו ולמשמר המלך.
קשרים אלו וההבנה של התרבות המוסלמית היו הבסיס להצלחתו בשחרור ירושלים במשא ומתן ובסיס למוניטין הטוב לו זכה בקרב סולטאני השושלת האיובית.
קשרים אלו לא מנעו מפרידריך להגיב בתקיפות על התקוממות מוסלמית בסיציליה, להעביר ולהגלות את האוכלוסייה המוסלמית לעיר האיטלקית לוצ'רה (איטלקית: Lucera).
ההגליה החלה בשנת 1240 ובמהלכה הועברו 20,000 מוסלמים ללוצ'רה ו-30,000 נוספים לערים נוספות באזור, שם שגשגה הקהילה המוסלמית תוך מתן אספקה סדירה של לוחמים, סחורות (כגון דבש), גידולים חקלאיים שונים ותשלום מיסים, מבלי שיכלו להוות איום על הקיסרות.
הקהילה התקיימה עד להחרבתה בשנת 1300.
יחסו של פרידריך השני ליהודים היה מורכב.
בפרספקטיבה של התקופה, שהייתה מהקשות ביותר בתולדות יהודי אירופה, היה יחסו של פרידריך כלפי היהודים נוח ואפילו נאור.
אולם, יחס זה לא היה עקבי ואופיו השתנה בין הממלכות השונות שתחת שליטתו.
מלומדים יהודים היו מקובלים בחצר הקיסר וסוחרים יהודים מתוניס התיישבו בפלרמו, בעידודו של הקיסר.
רבי יעקב אנטולי, מהמלומדים היהודים שהיו בחצרו, אף מביא דברים משמו בספרו "מלמד התלמידים".
חכמים נוספים מביאים בשמו טעם שנתן למצוות פרה אדומה.
קודקס חוקים משנת 1221 שהוכתב על ידי הקיסר, פעל לפי ההלכה הנוצרית-קאנונית שנקבעה על ידי הכס הקדוש וקבע כללים שונים.
החוק כלל התייחסות מיוחדת ליהודים (ולזונות).
חוק זה קבע כי על יהודי סיציליה ללבוש בגדים מיוחדים וכי על הגברים היהודים לגדל זקן.
הוצאת היהודים והזונות אל מחוץ לכלל מצביעה על ההקשר הרעיוני בין שני מגזרים מנודים אלו כאיום על החברה הנוצרית.
בשנת 1231 הותר ליהודים בסיציליה לעסוק במתן הלוואות בהגנת הכתר.
בגרמניה היו היהודים במעמד של "בני חסות של הכתר" תחת הגנתו הישירה של המלך ובממלכת ירושלים הצלבנית היו היהודים מנודים מכל וכל.
בשנת 1236, בעקבות עלילות דם שמקורן בנחלותיו הגרמניות של פרידריך, בהן הואשמו יהודים במעשי פשע ובהרג של ילדים נוצרים למטרות פולחן וכן בפשעי שנאה, יזם הקיסר חקירה מעמיקה של הנושא.
מועצת אצילים ואנשי דת שמונתה על ידי הקיסר לא הצליחה להגיע למסקנות והוא כתב למלכי אירופה הנוצרית בבקשה כי ישלחו מומרים יהודים-לשעבר, שיוכלו להעמיק את החקירה ולהסתמך על כתבים יהודים, מתוך הנחה כי לאנשים אלו לא יהיה אינטרס להגן על דתם לשעבר, אותה זנחו.
מומרים אלו הניחו בפני הקיסר את תוצאות חקירתם, לפיה היהדות אוסרת על קורבנות אנושיים וכי היא נקיה מהאשמה שהועלתה בעלילות הדם.
כתב הגנה זה נתקבל במלואו על ידי הקיסר ובצו קיסרי הוא ניקה את היהודים והיהדות מכל אשמה ואסר על הפצת עלילות דם בקיסרות.
החוקר דייוויד אבולעפיה מציין כי פרידריך השני לא היה פילושמי ויחסו ליהודים לא חרג בדרך כלל מהכתבות משפט קאנוני.
בהשוואה לשליטים בני זמנו, ובעיקר לואי התשיעי, מלך צרפת שהיה ידוע בשנאתו ליהודים, מצטייר פרידריך כאדם נאור.
בנוסף למוניטין כשליט סובלני היה פרידריך ידוע כאדם בעל צימאון אדיר לידע וללימוד.
גישה זו הובילה אותו למסקנה כי ההיגיון והמדע הם הבסיס לתשובות ומסיבה זו אסר על קיום משפט האל ככלי להכרעת סכסוכים.
מסופר כי שלט בשש שפות: לטינית, סיציליאנית, גרמנית, צרפתית, יוונית וערבית.
פרידריך ייסד באיטליה בית ספר לתרגום, שם תורגמה לעברית רוב הספרות הערבית המדעית שנחשבה בעלת ערך.
תרגומים עבריים אלו שימשו בסיס לתרגומים מאוחרים יותר אל השפה הלטינית.
עיקר עניינו היה בכינונה של מדינה מודרנית, במיוחד בסיציליה, הכוללת מערכות שירותים ציבוריים, בנקאות, רפואה ומשפט.
על פי פקודתו הופרד מקצוע הרוקחות ממקצוע הרפואה ועל רופאים נאסר לרקוח תרופות - צעד שמנע רופאים מלמכור תרופות חסרות ערך כדרך להגדיל את הכנסותיהם.
במלכות סיציליה המשיך פרידריך ברפורמה החוקתית שהחלה ב-1140 עם אוסף החוקים של אריאנו, שהנהיג סבו רוג'ר השני, מלך סיציליה.
יוזמתו זו באה לידי ביטוי ראשון כבר באוסף החוקים של קפואה ב-1221, אך את הבשלתה המלאה ניתן היה לראות בחוקות מלפי ב-1231 (קובץ חוקים זה נקרא גם ליבר אוגוסטליס).
היה זה אוסף חוקים לממלכתו שהיה ייחודי לזמנו והיווה מקור להשראה עוד תקופה ארוכה לאחר מכן.
אוסף חוקים זה הפך את מלכות סיציליה למונרכיה אבסולוטית, המדינה הצנטרליסטית הראשונה באירופה שיצאה מעידן הפאודליזם.
היה זה גם תקדים לעליונותו של החוק הכתוב.
בשינויים קלים יחסית נשאר הליבר אוגוסטליס הבסיס לחוק הסיציליאני עד 1819. במשך אותה תקופה אף בנה פרידריך את קסטל דל מונטה בפוליה וב-1224 יסד את אוניברסיטת נאפולי, הקרויה אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני, שהייתה במשך מספר מאות שנים המוסד היחידי בדרום איטליה להשכלה גבוהה.
חיבתו היתרה לציד ובמיוחד לבזיירות (ציד באמצעות בזים) הביאה לכתיבת ספר ההדרכה "אמנות הצייד עם עופות" (לטינית: De Arte Venandi cum Avibus), הנחשב לספר הראשון שנכתב על ספורט זה.
על פי תיאורים של היסטוריונים בני תקופתו הייתה חצר המלך בסיציליה מקום ייחודי בכל קנה מידה, וללא ספק ביחס לימי הביניים.
מסורת ייחודית זאת של חצר מלך נוצרי הושפעה מחצר מלכים מוסלמיים, בעיקר צפון אפריקניים, החלה עוד בימי הממלכה הנורמנית של סיציליה ופרידריך המשיך במסורת צבעונית וייחודית זאת.
ארמונותיו של פרידריך כללו חידושים וטכנולוגיות כגון מרחצאות, מערכת אינסטלציה שהובילה מים ופינתה שפכים.
בחצר היה גן חיות ובו בעלי חיים מאפריקה ומהודו.
משוררים ואומנים היו בני בית קבועים ורצויים בחצר המלך.
על פי הסיפורים הוא החזיק בהרמון בסגנון של ח'ליף מוסלמי.
בהרמון שכנו נשים מוריות, שתפקידן היה להנעים את זמנו של הקיסר.
אנשי רוח, פילוסופים אלכימאים, אסטרולוגים, ומתמטיקאים מוסלמיים ויהודיים היו שוהים בחצר המלך, דבר שהבעיר את חמת הנוצרים בעיקר במדינות האפיפיור.
מותו של פרידריך השני סימן את תחילת סופו של בית הוהנשטאופן.
בנו קונרד הרביעי מת בשנת 1254 ממלריה וקונרדין, האחרון לנצר ההוהנשטאופן, הוצא להורג בשנת 1268. הקיסרות הוטלה לתקופה של חוסר ודאות ואנרכיה, השפעתה הצטמצמה והמאבק מול הכס הקדוש הסתיים בקול ענות חלושה.
תום שושלת השטאופים הביאה את גרמניה למצב של התפוררות ופיצול של המשטר והמערכת הפיאודלית נשברה למכלול של נסיכויות עצמאיות בעלות זיקה רופפת ביניהן.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (16 בפברואר 1620 – 29 באפריל 1688) היה הנסיך הבוחר של ברנדנבורג ודוכס פרוסיה מ-1 בדצמבר 1640 ועד מותו.
הוא עמד בראש בית הוהנצולרן ונודע בכינוי הנסיך הבוחר הגדול (Der Große Kurfürst) בזכות כשרונותיו הפוליטיים והצבאיים.
פרידריך וילהלם היה גם קלוויניסט אדוק, ושמו נקשר גם לעליית מעמד הסוחרים, היות שהאמין בחשיבותו של המסחר וקידם אותו ללא ליאות.
הרפורמות הפנימיות הממולחות שלו כנסיך בוחר העניקו לפרוסיה מעמד איתן בסדר הפוליטי של צפון ומרכז אירופה שלאחר שלום וסטפאליה, ובזכותן הצליח בנו לשדרג את מעמדה של פרוסיה מדוכסות לממלכה.
פרידריך וילהלם נולד בברלין ב-16 בפברואר 1620 לגאורג וילהלם ולאליזבת שרלוטה מפפאלץ, בתו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
פרידריך וילהלם ירש את הכתר מיד, לפני שהספיק להכיר את עולם הפוליטיקה ומדע המדינה היטב.
הוא ירש את הכתר ב-1640 ומיד החל בפעולות נמרצות לשיקום המדינה.
הוא סיכם שביתת נשק עם שוודיה ובצעדים זהירים חילץ את פרוסיה מהמצב הבעייתי בו היא נמצאה.
הוא הקים צבא, שנשמר כפי שהוא עוד בהקמת הממלכה מאוחר יותר.
הצבא עצמו היה די קטן במידותיו, ולכן פנה אל ההולנדים לתמיכה על ידי כך שנשא ללואיזה הנרייטה מנסאו, בתו של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', דבר שבסופו של דבר לא השתלם במיוחד וכמעט ולא הניב פירות.
בשנת 1640 עלה פרידריך וילהלם לשלטון, לאחר מות אביו.
נחלתו כללה את מרקיזות ברנדנבורג, דוכסות קלווה, רוזנות מרק ודוכסות פרוסיה.
פרידריך וילהלם נודע כמפקד צבאי דגול, וצבאו היה היסוד לצבא פרוסיה.
במיוחד הוא התפרסם לאחר ניצחונו המשותף עם השוודים בקרב ורשה (1656), אך זמן לא רב לאחר מכן בגדו בו השוודים במצוותו של לואי ה-14, מלך צרפת, ופלשו לברנדנבורג.
לאחר צעדה של 250 קילומטרים במשך 15 יום חזרה לברנדנבורג, הפתיע פרידריך וילהלם את השוודים והביס אותם בקרב פהרברלין, ובכך שם קץ למיתוס על הצבא השוודי הבלתי מנוצח.
הוא השמיד צבא שוודי נוסף שפלש לדוכסות פרוסיה במסע המזחלות הגדול של שנת 1678.
פרידריך וילהלם הצליח להקים צבא של 40,000 חיילים עד ל-1678, באמצעות משרד המלחמה שבראשו עמד יואכים פרידריך פון בלומנטל.
הוא היה חסיד של מרקנטיליזם, מונופוליזם, סובסידיות, מכסים ורפורמות פנים.
בעקבות ביטולו של האדיקט של נאנט בידי לואי ה-14 עודד פרידריך וילהלם הגירה של הוגנוטים וולונים וצרפתים לברנדנבורג-פרוסיה באמצעות צו פוטסדאם, וביסס את מעמדה התעשייתי והטכנולוגי של פרוסיה.
בעצתו של בלומנטל הסכים פרידריך וילהלם לפטור את האצולה מתשלום מיסים ובתמורה לכך קיבל את הסכמתם לפירוק המדינות הגרמניות.
הוא חיבר תעלות ונהרות והקל על השיט בתחומי ברנדנבורג והדוכסות של פרוסיה, מערכת שאותה המשיכו לפתח ארכיטקטים כגון גאורג שטינקה, ונמצאת בשימוש עד ימינו אנו.
ב-7 בדצמבר 1646 נשא פרידריך וילהלם לאישה את לואיזה הנרייטה מנסאו בהאג, וממנה נולדו לו שישה ילדים, ששלושה מתוכם מתו בינקותם:
ב-13 ביוני 1668 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בגורינגן, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
כריסטיאן לודוויג, שעבורו כתב יוהאן סבסטיאן באך את הקונצ'רטי הברנדנבורגיים
פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן היה הדוכס הגדול השביעי והאחרון של באדן.
פרידריך נולד בקרלסרוהה ב-9 ביולי 1857, לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בשנת 1875 הצטרף פרידריך לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט משמר הגרנדירים ה-109 (באדן ה-1).
בנוסף למד פרידריך באוניברסיטאות היידלברג ובון היסטוריה ומשפטים.
בשנת 1880 הצטרף פרידריך לצבא הפרוסי, ומונה לקצין ברגימנט המשמר ה-1.
ב-20 בספטמבר 1885 התחתן פרידריך עם הילדה, נסיכת נסאו, בתם של אדולף, דוכס נסאו הגולה ואדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1889 הועלה פרידריך לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5), ובשנת 1893 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-29. בשנת 1897 הועלה פרידריך לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-8 בפרייבורג.
בשנת 1902 פרש פרידריך מהצבא, אך בשנת 1905 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ששונתה מאוחר יותר לדרגת גנרלפלדמרשל.
ב-28 בספטמבר 1907 מת אביו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא שירת פרידריך בצבא, עקב מצבו הגופני הרעוע.
ב-22 בנובמבר 1918 נאלץ פרידריך לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
ב-9 באוגוסט 1928 מת פרידריך בבאדנוויילר ללא ילדים.
הטוען לתואר הדוכס הגדול של באדן אחריו היה אחיינו מקס פון באדן, שגם שימש כקנצלר גרמניה.
פרידריך וולף היה רופא, סופר ודיפלומט יהודי-גרמני.
אביהם של קונרד ומרקוס וולף.
וולף נולד ב-1888 בנויוויד (כיום בריינלנד-פפאלץ), למשפחת סוחרים יהודית שאבות אבותיה גורשו מספרד והגיעה לגרמניה מהולנד.
בין השנים 1907–1912 למד רפואה, פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת מינכן, טיבינגן, בון וברלין וקיבל תואר דוקטור ב-1913. בשנה שלאחר מכן עבד כרופא ספינה בקו קנדה-גרינלנד-ארצות הברית, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס ושירת כרופא צבאי בחזית המערבית.
מאורעות המלחמה הפכו אותו למתנגד נמרץ למלחמות ופעיל שלום.
בשנת 1917 פרסם את מאמרו המדעי הראשון.
בשנת 1918 הצטרף למועצת הפועלים בדרזדן והפך לחבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה.
שימש כרופא ברמשייד ובהייכינגן, שם התמחה בנטורופתיה.
שם גם נולדו לו ילדיו מרקוס וקונרד.
בשנת 1928 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ולאגודת הסופרים הפרולטריים-מהפכניים .
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבר עם משפחתו למוסקבה.
בשנת 1938, נסע לספרד כדי לשמש כרופא בקרב הבריגדות הבין-לאומיות.
בדרכו לשם, בהיותו בצרפת נעצר, ונשלח למחנה ורנה.
ב-1941 קיבל אזרחות סובייטית, שוחרר וחזר למוסקבה.
אז הקים את הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
בשנת 1945 חזר לגרמניה והיה פעיל בכתב ובעל-פה בסוגיות פוליטיות וחברתיות.
בין השנים 1949–1951 שימש כשגריר גרמניה המזרחית בפולין.
נפטר במשרדו, ב-5 באוקטובר 1953.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן , היה הנסיך הבוחר מהסן, ששלט בנסיכות בתקופת איחוד גרמניה, ואיבד את שלטונו עקב ניצחון פרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
פרידריך וילהלם נולד ב-20 באוגוסט 1802 בהנאו לווילהלם, נסיך הסן-קאסל, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מהסן, ולאוגוסטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
בתקופת הכיבוש הצרפתי של הנסיכות (1806–1813), שהה פרידריך וילהלם עם אמו בברלין.
יחסיו של פרידריך וילהלם עם אביו היו רעים, עקב יחסיו של אביו עם פילגשיו.
פרידריך התחנך במרבורג ובלייפציג, וב-26 ביוני 1831 התחתן עם גרטרוד פלקנשטיין (1803–1882).
לאחר מהפכת יולי 1830 בפריז החלו מהומות בנסיכות, וב-6 בינואר 1831 חתם וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן על חוקה יותר ליברלית, וב-30 בספטמבר 1831 פרש להנאו, ופרידריך וילהלם מונה לשליט בפועל בנסיכות.
ב-20 בנובמבר 1847 מת וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון באופן רשמי כפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1848 בעקבות אביב העמים נאלץ פרידריך וילהלם להסכים לרפורמה דמוקרטית, אולם לאחר התמוטטות האספה הלאומית של פרנקפורט וניצחון המשטרים הריאקציונרים, שונתה שוב המדיניות - הדיאט פורק, ומשטר צבאי הוכרז בנסיכות.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה קאסל על ידי הכוחות הפרוסים, ושלושה ימים לאחר מכן נתפס פרידריך וילהלם ונכלא בשטטין.
אף לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, ניסה פרידריך וילהלם לחזור לשלטונו.
ב-6 בינואר 1875 מת פרידריך וילהלם בפראג, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
עקב נישואי פרידריך וילהלם בנישואים מורגנטיים, לא ירשו ילדיו את תאריו, והם עברו לפרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל.
פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל , היה הרוזן של הסן-קאסל בין 1760 ל-1785.
פרידריך נולד ב-14 באוגוסט 1720 בקאסל לווילהלם, שהיה מאוחר יותר רוזן הסן-קאסל, ולדורותיאה וילהלמינה מסקסוניה-צייץ, בתו של מוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ.
ב-8 במאי 1740 התחתן פרידריך על ידי שליח עם מרי, נסיכת בריטניה הגדולה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, וב-28 ביוני באותה שנה מומשו הנישואים בקאסל.
לפרידריך ומרי נולדו 4 ילדים.
בשנת 1745 נחת פרידריך בסקוטלנד עם 6,000 חיילים הסיאנים, על מנת לסייע לחמיו ג'ורג' השני, מלך בריטניה במיגור המרד היעקוביטי.
בשנת 1747 נטש פרידריך את משפחתו וחזר לנצרות הקתולית, ובשנת 1755 בוטלו נישואיו באופן רשמי.
לאחר פרידתם, עברה אשתו וילדיו לדנמרק, שם התגוררה אחות אשתו לואיז, נסיכת בריטניה, אשת פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
לאחר מותה של מרי בשנת 1772, התחתן פרידריך ב-10 בינואר 1773 עם פיליפינה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, אך לא היה לו ילדים מהנישואים האלו.
ב-1 בפברואר 1760 עלה פרידריך לשלטון ברוזנות הסן-קאסל, אך למרות שהוא הפך לקתולי בשנת 1747, תושבי הרוזנות נשארו קלוויניסטים.
פרידריך השכיר לאחיינו ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית 22,000 חיילים, שלחמו לצד הבריטים כנגד תושבי שלוש עשרה המושבות, ועל שמם נקראו כל החיילים הגרמנים שלחמו לצד הבריטים "הסיאנים".
ב-31 באוקטובר 1785 מת פרידריך בקאסל, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם.
ב-8 במאי 1740 התחתן פרידריך עם מרי, נסיכת בריטניה הגדולה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרידריך ויזה היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ויזה נולד ב-5 בדצמבר 1892 בנורדהאשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס ויזה לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הרגלים ה-84 (שלזוויג - פון מנשטיין), וב-6 בנובמבר 1915 הועבר לרגימנט הרגלים ה-147 (מזוריה ה-2), עמו לחם עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פרש ויזה מהצבא, והצטרף למשטרת המבורג.
בשנת 1935 הצטרף ויזה לורמאכט, והועלה לדרגת מיור.
ב-1 באפריל 1938 הועלה ויזה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-116.
עם פרוץ המלחמה פיקד ויזה על הגדוד ה-1 מרגימנט הרגלים ה-116, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-9 בחזית המערבית.
במהלך המערכה על צרפת פיקד ויזה על גדודו, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-9 במסגרת הקורפוס ה-40. ב-10 בדצמבר 1940 מונה ויזה למפקד רגימנט הרגלים ה-39, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד ויזה על הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-26 במסגרת הקורפוס ה-6, וב-14 באפריל 1942 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 באפריל 1942 מונה ויזה למפקד הדיוויזיה ה-26, שהייתה חלק מהקורפוס ה-53 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בינואר 1943 הועלה ויזה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 באוגוסט 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-35, שהיה חלק מהארמייה התשיעית ולאחר מכן חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 באוקטובר 1943 הועלה ויזה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-24 בינואר 1944 קיבל תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 ביוני 1944 מונה ויזה למפקד הארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G, ופיקד עליה במהלך מבצע דרגון.
ב-15 בדצמבר 1944 הועבר ויזה לעתודת המילואים, וב-19 במרץ 1945 מונה למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-17, במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-6 באפריל 1945 מונה ויזה בנוסף גם למפקד הקורפוס ה-11, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר ויזה בגיסן, עד למותו ב-13 בפברואר 1975.
פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג בין השנים 1795–1797.
פרידריך אויגן נולד ב-21 בינואר 1732 בשטוטגרט שהשתייכה לדוכסות וירטמברג, לקרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ומריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ'.
במהלך מלחמת שבע השנים לחם פרידריך אויגן לצד פרידריך הגדול, ולאחר מכן קבע את מושבו במונבליאר, שהייתה מובלעת של וירטמברג בצרפת, ובשנת 1786 מונה על ידי אחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג למושל המחוז מטעמו.
בשנת 1779 קנה פרידריך אויגן את טירת הוכברג, אך בשנת 1791 מכר אותה לאחיו.
בשנת 1792 מונה פרידריך אויגן למושל נסיכות אנסבך שנמכרה לפרוסיה שנה קודם לכן, על ידי קרל אלכסנדר, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך שהיה חשוך ילדים, אולם בשנת 1793 כבשו הצרפתים את הנסיכות.
ב-24 באוקטובר 1793 מת אחיו קרל אויגן, דוכס וירטמברג, ואחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
ב-20 במאי 1795 מת אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ופרידריך אויגן עלה לשלטון במקומו.
פרידריך אויגן נפטר בהוהנהיים ב-23 בדצמבר 1797, ובנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1753 התחתן פרידריך אויגן עם פרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, בתם של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג היה דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1691–1732.
פרידריך נולד ב-28 ביולי 1676 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לפרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ולמגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס, בתו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס.
ב-2 באוגוסט 1691 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ופרידריך עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיה קטין שלטו במקומו כעוצרים ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן והיינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד.
בשנת 1693 חזר פרידריך ממסע שערך בהולנד ובאנגליה ותפס את השלטון לבדו.
פרידריך הרחיב מאוד את חצרו, ועל מנת לעמוד בהוצאות המרובות, נהג להשכיר את חייליו לנסיכים זרים.
בתחום מדיניות הפנים המשיך פרידריך במדיניותו של אביו, והקים בית יתומים, בית יולדות ובית משוגעים.
כמו כן קנה פרידריך את אוסף המטבעות הגדול של אנטון גינטר השני, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן-ארנסטאדט.
פרידריך הרחיב את שטחי הדוכסות, על ידי סיפוח שטחים מדוכסויות סקסוניה-קובורג (1699), סקסוניה-אייזנברג (1707), וסקסוניה-רמהילד (1710), ובכך הגיעה הדוכסות לשיא תפארתה.
ב-23 במרץ 1732 מת פרידריך, ובנו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-7 ביוני 1696 התחתן פרידריך עם מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, בתו של קרל, נסיך אנהלט-צרבסט.
ממנה היו לו 19 ילדים:
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג היה נסיך בוחר של ברנדנבורג בין השנים 1440–1470.
פרידריך נולד ב-19 בנובמבר 1413, לפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג ואליזבת מבוואריה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך, דוכס בוואריה ומדאלנה ויסקונטי.
בשנת 1421 התארס פרידריך עם ידוויגה יגלו, בתו של ולדיסלב השני, מלך פולין, אולם היא מתה בשנת 1431 קודם שהתקיימו הנישואים.
בשנת 1440 מת אביו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ונחלותיו חולקו בין הבנים, ופרידריך ירש את נסיכות הבוחר מברנדנבורג.
בניגוד לאביו פרידריך התעלם מהפוליטיקה הקיסרית, והתרכז במאמציו להשלים עם תושבי הנסיכות.
בשנת 1448 התמרדו תושבי ברלין נגד בניית הארמון המלכותי החדש על ידי פרידריך השני.
מלבד זאת פרידריך הפריד את ברלין וקלן מחדש לשתי ערים (מדיניות של הפרד ומשול).
קיימת סברה שפרידריך עצמו שיסה מתחילה את האזרחים באצילים, ולאחר מכן דיכא בכוח את המרד שנגרם מתככיו.
בשנת 1451 הפך פרידריך את ברלין לבית המגורים המלכותי של נסיכי ברנדנבורג, וברלין ויתרה על מעמדה כעיר הנזאטית חופשית.
בשנת 1470 התפטר פרידריך לאחר מאבק ארוך עם דוכסי פומרניה, ואחיו אלברכט עלה במקומו לשלטון.
לאחר מכן התיישב פרידריך בעיר נוישטאדט על האייש, שהייתה חלק ממרקיזות ברנדנבורג-קולמבאך, וב-10 בפברואר 1471 מת פרידריך.
בשנת 1441 התחתן פרידריך עם קתרינה מסקסוניה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
דורותיאה מברנדנבורג, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג (1446–1519), התחתנה עם יוהאן החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג
מרגרטה מברנדנבורג (1450–1489), התחתנה עם בוגיסלאב העשירי, דוכס פומרניה
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה , היה הנסיך הבוחר מסקסוניה בין השנים 1428–1464, ורוזן תורינגיה בין השנים 1440–1445.
פרידריך נולד בדרזדן ב-22 באוגוסט 1412, לפרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג בתו של היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1428 מת אביו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ופרידריך עלה לשלטון במקומו, יחד עם אחיו הצעירים זיגיסמונד מסקסוניה, היינריך מסקסוניה ווילהלם השלישי, רוזן תורינגיה.
בשנת 1433 חתם פרידריך על הסכם שלום עם ההוסיטים, ובשנת 1438 הביס אותם בקרב זלניץ.
ב-7 בספטמבר 1464 מת פרידריך בלייפציג, ובנו ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו, תוך שאחיו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את התואר דוכס סקסוניה.
בשנת 1482 ירש ארנסט יחד עם אלברכט את רוזנות תורינגיה, ובשנת 1485 פוצלה הנחלה בין האחים; ארנסט קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה).
בשנת 1431 התחתן פרידריך עם מרגרטה מאוסטריה, בתם של ארנסט, דוכס אוסטריה וצימבורגיס ממזוביה, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
אמליה מסקסוניה, דוכסית סקסוניה (1436–1501), התחתנה עם לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה
אנה מסקסוניה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג (1437–1512), התחתנה עם אלברכט השלישי אכילס, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
הדוויג, ראש המנזר של קוודלינבורג (1445–1511)
פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (; 17 באוקטובר 1819 – 30 במאי 1904) היה הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1860–1904.
פרידריך וילהלם נולד ב-17 באוקטובר 1819 בנוישטרליץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ, לגאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולמריה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל.
בצעירותו למד פרידריך וילהלם באוניברסיטת בון היסטוריה ומשפטים, ולאחר מכן ערך טיול באיטליה ובשווייץ.
בנוסף הוציא פרידריך וילהלם תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת אוקספורד.
ב-28 ביוני 1843 התחתן פרידריך וילהלם בארמון בקינגהאם בלונדון, עם בת דודתו הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בתם של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, ונכדתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1860 מת אביו גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובמקומו עלה פרידריך וילהלם לשלטון.
פרידריך וילהלם היה עשיר גדול, ויותר ממחצית הקרקעות בדוכסות היו רכשו הפרטי.
ב-12 באוגוסט 1862 קיבל פרידריך וילהלם מויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת את תואר אביר מסדר הבירית.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות פרידריך וילהלם לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1903 חגגו פרידריך וילהלם ואשתו הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג' את חתונת היהלום שלהם, ולכבוד כך חילקו לכל אזרח בדוכסות 25 פניג.
ב-30 במאי 1904 מת פרידריך וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1843 התחתן פרידריך וילהלם עם בת דודתו הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג', בתם של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' ואוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל.
פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין , היה דוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1756–1785.
פרידריך נולד ב-9 בנובמבר 1717 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לכריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין ולגוסטבה קרולינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתם של אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ומריה, דוכסית מקלנבורג-גיסטרוב.
בצעירותו היה לדודתו אוגוסטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין השפעה גדולה עליו, והיא תרמה רבות להתפתחותו האינטלקטואלית והרוחנית.
בשנת 1756 מת אביו כריסטיאן לודוויג השני, דוכס מקלנבורג-שוורין, ופרידריך עלה לשלטון במקומו, וזמן קצר לאחר מכן היה מעורב במלחמת שבע השנים.
באפריל 1772 קיבל את עצת מורו לשפות אולוף גרהרד טיכסן והוציא צו שהורה לבטל את מנהג היהודים שלא להלין את המתים לפני הקבורה, מחשש שמנהג זה מביא לקבורת אנשים בעודם חיים.
בצו נאסר על יהודי מקלנבורג-שוורין לקבור את מתיהם לפני שעברו שלושה ימים משעת המוות.
ההוראה עוררה פולמוס בקהילות היהודיות באירופה, ובין השאר פעלו בנושא גם יעקב עמדין ומשה מנדלסון.
ב-21 באפריל 1785 מת פרידריך, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה לשלטון במקומו אחיינו פרידריך פרנץ הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין.
פרידריך התחתן ב-2 במרץ 1746 עם לואיזה פרדריקה, דוכסית וירטמברג, שהייתה בתו של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג.
לזוג נולדו 4 ילדים, אך כולם מתו בצעירותם.
פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין , היה דוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1692–1713.
פרידריך וילהלם נולד ב-28 במרץ 1675 בגרבוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב ולכריסטינה וילהלמינה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של וילהלם כריסטוף, נסיך הסן-הומבורג וסופיה אלאונורה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1688 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-גרבוב, ופרידריך וילהלם מונה לנסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1692 מת דודו כריסטיאן לודוויג הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין ללא ילדים, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו.
ב-31 ביולי 1713 מת פרידריך וילהלם ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין.
בשנת 1704 התחתן פרידריך וילהלם עם סופיה שרלוטה מהסן-קאסל, בתם של קרל, רוזן הסן-קאסל ומריה אמליה מקורלנד, אך לא היו להם ילדים.
בנוסף היו לפרידריך וילהלם פילגשים רבות, שמהם היו לו לפחות 9 ילדים.
פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג (גרמנית: Friedrich Wilhelm von Nassau-Weilburg, 25 באוקטובר 1768 - 9 בינואר 1816), היה נסיך נסאו-ויילבורג בין השנים 1788–1816.
פרידריך וילהלם נולד בהאג ב-25 באוקטובר 1768, לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית.
ב-31 ביולי 1788 התחתן פרידריך וילהלם עם לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, בתם של וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג ואיזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ, וב-28 בנובמבר אותה שנה מת אביו קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו.