tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטורניר עצמו כבש שער נגד הונגריה ברבע הגמר ובחצי נבחרתו סיימה את דרכה לאחר הפסד לאיטליה.
הוא הספיק לכבוש שער נוסף בהפסד לגרמניה במשחק על המקום השלישי.
משחקו האחרון היה באוקטובר 1934 נגד הונגריה.
בסך הכל ערך הורוואט 46 הופעות וכבש 29 שערים עבור נבחרתו, נתון הנציב אותו כיום במקום השלישי בטבלת הכובשים שלה בכל הזמנים.
מקום רביעי בגביע העולם: 1934
יוהאן גוטפריד גלה היה אסטרונום גרמני, אשר ידוע בזכות חלקו בגילוי כוכב הלכת נפטון.
בשנת 1846, בעזרתו של הסטודנט היינריך לואי ד'ארה, גלה היה לאדם הראשון אשר צפה בכוכב הלכת וידע במה הוא צופה.
המתמטיקאי אורבן לה-ורייה חישב את המיקום והקיום של נפטון ושלח לגלה את הקואורדינטות, על מנת שיאשש את ממצאיו התאורטיים.
גלה מצא את הכוכב מיידית, בו בלילה שקיבל את המכתב מלה-ורייה, במרחק של מעלה אחת מן המיקום אותו לה-ורייה חישב.
גילוי נפטון נחשב כאשרור דרמטי לענף המכניקה השמימית, ולאחד מהרגעים הראויים ביותר לציון במדע של המאה ה-19.
גלה נולד בבית ביער 2 קילומטרים מערבית לעיירה ראדיס שבממלכת סקסוניה (אנ'), אשר נמצאת כיום במחוז ויטנברג במדינת סקסוניה-אנהלט בגרמניה, בן בכור של מארי הנרייט (לשעבר פאנייר) ויוהאן גוטפריד גלה (1790–1853), מפעיל תנורי זפת.
גלה היה לתלמיד בגימנסיום של ויטנברג, משם התקדם ללמוד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין מ-1830 עד 1833. לאחר מכן לימד מתמטיקה ופיזיקה בגימנסיום של העיירה גובין עד שעבר ללמד בגימנסיום של ברלין.
גלה החל לעבוד כעוזרו של האסטרונום יוהאן פרנץ אנקה בשנת 1835, מיד לאחר סיום בניית מצפה הכוכבים של ברלין.
גלה עבד במצפה 16 שנה, כאשר הכלי המרכזי שעשה בו שימוש היה טלסקופ שובר-אור מסוג פראונהופר עם צמצם 9 אינץ' (~ 22.5 סנטימטר).
בשנת 1838 הוא גילה טבעת פנימית כהה של שבתאי.
מ-2 בדצמבר 1839 עד ל-6 במרץ 1840 הוא גילה כשלושה כוכבי שביט חדשים.
בשנת 1845 הוא קיבל תואר דוקטור (PhD).
התיזה שלו עסקה בתצפיותיו של האסטרונום הדני אולה רמר.
בסביבות אותה התקופה בשנת 1845 שלח גלה עותק של התיזה שלו אל האסטרונום והמתמטיקאי הצרפתי אורבן לה-ורייה, אך קיבל תשובה רק שנה לאחר מכן, ב-23 בספטמבר 1846. לה-ורייה חקר את הפרטורבציה במסלול הכבידתי של כוכב הלכת אורנוס וממנה הסיק מיקום תאורטי של כוכב לכת לא מוכר.
לה-ורייה ביקש מגלה שיחקור אזור זה של השמיים, על מנת לאשש את ממצאיו.
באותו הלילה, עם רשותו של אנקה וביחד עם עוזרו ד'ארה, גלה גילה גרם שמיים במידת בהירות 8, רק מעלה אחת הרחק מהמיקום המחושב.
הגרם לא היה מתועד בספרות המקצועית.
במהלך שני הערבים הבאים, נמדדה התנועה העצמית של גרם השמיים, וזו קבעה שאכן מדובר בכוכב לכת.
לאחר מאבק ממושך בנוגע לשם כוכב הלכת בין המדענים שהיו שותפים לגילויו, התקבל השם נפטון עבור הכוכב, אותו הציע לה-ורייה.
נפטון היה אל הים היווני, וצבעו של הכוכב כחול כים.
גלה הציע את השם יאנוס עבור כוכב הלכת, על שם אל השערים הרומאי, אך הצעתו לא התקבלה.
גלה תמיד סירב שיכירו בו כמגלה של נפטון; מבחינתו הגילוי היה של לה-ורייה באופן מוחלט.
גילוי נפטון משמש רבות כדוגמה בהיסטוריה של המדע המשמש להתקדמות מדעית שאינה אמפירית, דהיינו תגלית בה התאוריה המדעית הקדימה את התצפית המדעית הממשית בממצאיה.
בשנת 1847 גלה יועד לרשת את האסטרונום הגרמני פרידריך בסל כמנהל של מצפה הכוכבים של קניגסברג (כיום קלינינגרד).
בשנת 1848, טרם מינויו על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי, גלה משך את מועמדותו בשל חקירה נגדו שהונהגה על ידי המתמטיקאי היהודי-גרמני קרל גוסטב יעקב יעקובי.
בשנת 1851 גלה עבר לעיר ברסלאו (כיום ורוצלב) על מנת להיות המנהל של המצפה המקומי.
חמש שנים לאחר מכן הוא הפך לפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת ברסלאו.
הוא עבד בברסלאו מעל 45 שנה.
עבור השנה האקדמאית 1875/76 הוא מונה כרקטור האוניברסיטה.
בברסלאו הוא עסק בקביעה מדויקת של מסלולי כבידה של כוכבי לכת ופיתח שיטות לחישוב גובה זוהר הקוטב ומסלולים של מטאורים.
בנוסף, ריכז את המידע אודות כל 414 כוכבי השביט שהתגלו עד 1894 במסמך אחד, בסיוע של בנו.
הוא גם החל להתעניין בשדה המגנטי של כדור הארץ ובקלימטולוגיה.
גלה פרסם מעל 200 עבודות במהלך תקופתו בברסלאו.
בשנת 1897 גלה חזר לפוטסדאם, שם נפטר בשנת 1910, בגיל המופלג של 98. השאיר אחריו את אשתו ושני בניו, אנדריאס וגאורג גלה.
העיירה גרפנהיישן, אשר קרובה למקום הולדתו, בנתה אנדרטה לזכרו בשנת 1977.
שני מכתשים נקראו על שמו, האחד מכתש קטן על הירח והשני מכתש על מאדים, המכונה בשל צורתו שמזכירה חיוך.
בנוסף, האסטרואיד 2097 Galle וטבעת של נפטון נקראו גם הן על שמו.
יוהאן גוסטב רנאט (בשוודית: Johan Gustaf Renat; 1682 – 1744) היה חייל וקרטוגרף יהודי-שוודי.
הוא ידוע בעיקר בתפקידו בהבאת מפות מפורטות של מרכז אסיה לאירופה לאחר קרוב לשני עשורים בשבי הרוסי.
רנאט היה בנם של מהגרים יהודים הולנדים לשוודיה, שזכו באזרחות שוודית בשנת 1681, שנה לפני לידתו.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה נגד רוסיה, הוא שירת בצבאו של קרל ה־12 כקצין (styckjunkare) בתותחנים.
הוא נלקח בשבי לאחר קרב פולטבה בשנת 1709. בשנת 1711 נשלח לטובולסק שם הוחזקו קצינים שוודים רבים כאסירי מלחמה.
הוא נכנס לשירות הרוסי בתנאי שלא יילחם נגד שוודיה.
רנאט עזר ביצירת מפות של סיביר עבור ממשלת רוסיה.
בשנת 1716 השתתפו רנאט ושבויי מלחמה שוודים אחרים במסע של איוון בוחהולץ לחקור את מרבצי הזהב סביב אגם יאמיש על נהר אירטיש.
המשלחת נפלה למטרה של כוח ג'ונגארי, ורנאט שהה בשבע עשרה השנים הבאות בשבי הג'ונגאר.
בחאנות ג'ונגאר, רנאט עזר חאנים צוואנג רבטאן וגלדן צרן לארגן את המערכות שלהם נגד צ'ינג במרכז אסיה.
בין היתר הוא ארגן גדוד ארטילרי ועזר בחימוש תותחים.
רנאט פגשה גם אישה שוודית שהייתה גם היא שבויה.
זו היה בריגיטה שרזנפלדט, שמוצאה מסקונה.
אלמנה פעמיים היא התחתנה עם אסיר גרמני שהצטרף לשירות רוסי ונשלח לסיביר.
השיירה שלהם נתפסה על ידי שודדי ג'ונגאר בשנת 1716, שהרגו את בעלה.
בשנת 1733 הורשו רנאט ואשתו לעזוב.
הם חזרו בשנה שלאחר מכן לסטוקהולם, בליווי ארבע משרתות מג'ונגאר, שהוטבלו כשהגיעו לשוודיה.
משפחתו של רנאט קנתה בית בגמלה סטאן שם התיישבה.
בשנת 1739 הועלה רנאט לדרגת קפטן בצבא השוודי.
באותה שנה הוא נישא בשנית לתעשיינית אליזבט פריץ.
רנאט הביא לשוודיה שתי מפות מפורטות של מרכז אסיה.
אך מפות אלה הושארו באפלוליות יחסית במשך שנים רבות.
בשנת 1878 התגלו עותקים של המפות על ידי הסופר השוודי אוגוסט סטרינדברג, אז עוזר ספרן בספרייה המלכותית השוודית.
הוא נתן חסות לפרסומם מחדש ברוסיה בשנת 1881. עשור לאחר מכן התגלה המקור בספרייה של אוניברסיטת אופסלה, שם הם עדיין מוחזקים.
יוהאן גוטפריד קנפלר היה פסל גרמני הומניסט.
קנפלר יצר ארבעה פסלים כאלגוריות לארבעת המזגים באמצעות פוטו.
העתקים מצויים בגן טירפארק בברלין, המקור שמור במוזיאון בודה בחדר המדרגות המפואר.
יוהאן היינריך רמברג היה צייר וסטיריקן גרמני, קריקטוריסט ומאייר יצירות ספרותיות.
יוהאן היינריך היה בנם של מזכיר המלחמה, היועץ המסחרי והאדריכל יוהאן דניאל רמברג וסופי מרגרטה (1739–1811), בתו של יצרן הבגדים פרידריך גרסטנברג בהמלן.
יוהאן היינריך רמברג למד לשרטט בעזרת אביו, שהיה בעצמו צייר, חובב אמנות ואספן.
[3] האב ביקש לפתח ולקדם את כישרון בנו, שהתגלה מוקדם.
לאחר שרמברג ערך טיול בהרי ההארץ, בשנת 1780, נוצר אלבום ובו תריסר "נופים מהרי ההארץ" והוגש למלך האנגלי ג'ורג' השלישי שהיה באותה עת גם הנסיך הבוחר מהנובר.
המלך עזר לרמברג בן ה -17 ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1781 בלונדון.
רמברג שהה כמעט תשע שנים לצורך לימודים בבירת בריטניה.
בנג'מין וסט לימד אותו ציור היסטורי באקדמיה המלכותית.
עם זאת, רמברג זכה להצלחה מהירה עם רישומים סאטיריים, תבניות לחריטה, דיוקנאות וציורי מזבח לקפלה הגרמנית בארמון סנט ג'יימס.
בנוסף לאיורים, רמברג - בנוכחות המלך, שהיה אז כבר חולה נפש - צייר לפעמים תוך כמה דקות בדיחות וקריקטורות, חלקן עם תיאורי המלך עצמו.
בתמיכת פטרונו המלכותי, רמברג, בן 25, יצא למסע לימוד משנת 1788 ואילך, תחילה להולנד לביקור בגלריות שם, ואחר כך לגרמניה.
בשנת 1789 תכנן את וילון התיאטרון בהנובר (שנתלה בסוף בבית האופרה שם ונשרף במהלך מלחמת העולם בשנת 1943).
רמברג התאמן באמנות החריטה בדרזדן.
שם פגש את הצייר כריסטיאן גוטפריד קורנר.
דעתו של קורנר על רמברג הייתה "לא חיובית במיוחד".
במכתב מדרזדן ב -2 בפברואר 1791, כתב קורנר לפרידריך שילר כי רמברג הוא בחור פרוע וגס-רוח...באופן כללי, הוא [רמברג] מעדיף ליהנות מהחיים בדרכו מאשר להמשיך את לימודיו באמנות".
אולם מבקרים אחרים, פרט לקורנר, שפטו את יכולותיו של רמברג באופן הפוך וסיעו לו בתמיכה בהמלצות שונות.
רמברג המשיך דרך פראג לווינה.
הוא שהה בשתי הערים זמן רב והמשיך במסעו הלאה לאיטליה, בשנת 1791 היה בוונציה, ולאחר שהות ברומא, בנאפולי, רמברג שב לבסוף לגרמניה.
לאחר יצירת קשר עם המוציא לאור גאורג יואכים גושן בלייפציג, החלה ההפקה היציבה והעשירה של איוריו לספרים, כולל "מהדורת וילנד המפורסמת 1794–1802", איורי טקסטים של פרידריך שילר, יוהאן ולפגנג פון גתה ואחרים.
בשנת 1793 מונה רמברג לצייר החצר בהנובר.
בנוסף לתפקידו בעיצוב התיאטרון, הוא עיצב - בעיקר ייצוגים אלגוריים - תמונות קיר ותקרה, עבור הבורסה בהנובר וארמון הרנהאוזן.
כולם נהרסו במלחמת העולם השנייה, אך תועדו בחלקם כטיוטות.
בשנת 1797 התחתן עם לואיז טיממן, בתו של בעל הפונדק.
לזוג נולד בן ושלוש בנות, וכן היה לו בן שנולד מחוץ לנישואין.
רמברג קיבל אזרחות בעיר הנובר בשנת 1800.
יוהאן היינריך רמברג נקבר בבית העלמין בהנובר ליד קברו של אביו.
יוהאן גסטיאן הוא כדורגלן מקצועי שמשחק בקלרמון פוט בעמדת הקשר.
גסטיאן התחיל את הקריירה במועדון הביתי שלו ניור וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–2 על ליבורן-סן-סורין כשעלה כמחליף במקומו של רונן ביגר.
את שערו הראשון הוא הבקיע בניצחון 0–1 על טולוז פונטיין אך הורחק מאוחר יותר באותו משחק, בסה"כ כבש במדיה 14 שערים ב-140 הופעות על פני שש עונות.
ב-25 במאי 2013 הודיע גסטיאן כי חתם על חוזה בדיז'ון מליגת העל הצרפתית בכדורגל לעונת 2013–2014.
יוהאן דוד מיכאליס היה חוקר ומבקר מקרא פרוסי.
חבר ב של אוניברסיטת גטינגן והראשון ששימש כראש החוג למזרחנות ולביקורת המקרא בגטינגן.
מיכאליס, בן למשפחה פייטיסטית, שראתה בחקר המזרח ושפותיו הגשמת מטרות הכנסייה, נולד בהאלה שעל נהר הזאלה, הצטרף לסגל אוניברסיטת גטינגן ב-1745 כעוזר לפרופסור (פריבט-דוצנט) ונשאר חבר בסגל האוניברסיטה עד מותו.
הוא חיבר מאמרים וספרים רבים, בהם "משפט משה" ("Mosaisches Recht").
יוהאן אמר משפט ששיקף את היחס ליהודים:
"עם שאינו יכול לאכול ולשתות איתנו, ישאר תמיד בעיניו ובעינינו, עם בפני עצמו" (Beurteilung.
יוֹהַאן הֶנְרִיק שֶלְגְרֶן (בשוודית: Johan Henric Kellgren; 1 בדצמבר 1751 – 20 באפריל 1795) היה משורר, מחזאי, לבריתן ומבקר ספרות שוודי.
הוא נולד ב ב (כיום חלק מהקומין , מחוז וסטרה ייטלנד).
הוא היה בן של כומר, אבל הוא היה חילוני בדעותיו.
הוא למד ב, וכבר היה לו מוניטין כמשורר כשהפך ל"" (שווה ערך לפרופסור) לאסתטיקה באקדמיה ב-1774.
שלוש שנים לאחר מכן עבר לסטוקהולם, שם החל ב-1778 לפרסם את כתב העת "" עם העורך .
שלגרן היה העורך היחיד משנת 1788 ואילך.
ב-1779 כתב שיר המתאר את הלווייתה של השחקנית הצעירה והפופולרית אולריקה רוסנבלד (Ulrica Rosenblad), שצוטט בעיתונות.
שלגרן היה הספרן של גוסטב השלישי, מלך שוודיה משנת 1780, והפך למזכירו הפרטי בשנת 1785. עם הקמת האקדמיה השוודית ב-1786 הוא מונה לאחד מחבריה הראשונים.
שלגרן מעולם לא היה נשוי, אבל היה בשלב מסוים מאהבה של הפרימדונה .
נטייתו הסאטירית העזה הובילה אותו למחלוקות רבות, בעיקר עם מבקר הספרות תומאס תורילד, נגדו ביים את הסאטירה שלו Nytt försök till orimmad vers ("ניסיון חדש לפסוק לא-מחורז"), שם הוא גם מגחך על "השתוללות של שייקספיר" ו"העוויתות של גתה".
חוסר ההומור שלו גורע מהעניין של כתביו הפולמוסיים.
יצירותיו הפואטיות בחלקן ליריות, בחלקן דרמטיות; מחזותיו מבוססים על עלילותיו של גוסטב השלישי.
השירים המשולבים בארבע האופרות שהפיקו יחד, כלומר, Gustaf Vasa ("גוסטב ואסה"), Gustaf Adolf och Ebba Brahe (גוסטב אדולף ואבה ברהה), Aeneas i Carthago (איניאס בקרתגו) ו-Drottning Kristina ("המלכה כריסטינה"), הם כולם פרי יצירתו של שלגרן.
משנת 1788 לערך, תחושה רצינית יותר שולטת בחרוזיו של שלגרן, בין היתר בשל השפעתם של לסינג וגתה, אך כנראה באופן ישיר יותר בשל המחלוקת שלו עם תורילד.
מבין שיריו הקטנים שנכתבו לפני תאריך זה החשובים ביותר הם שיר האביב המקסים Vinterns valde lyktar ("הפנסים הנבחרים של החורף"), ו-Mina Löjen ("השקרים שלי") הסאטירי, מתקפה על כותב השירים קארל מיקאל בלמן, ו-Man äger ej snille för det man är galen ("אין לך גאונות כי אתה משוגע").
היצירות הטובות ביותר של מה שמכונה תקופתו המאוחרת הן הסאטירה Ljusets fiender ("אויבי האור"), השיר הקומי Dumboms lefverne ("הכבד של המטומטם"), Kantat d.
1789 ("קנטטה ל-1 בינואר 1789") הפטריוטי, האודה Till Kristina ("לכריסטינה"), הקטע Sigwart och Hilma ("סיגוורט והילמה"), והשיר היפה Nya skapelsen ("בריאה חדשה"), "המתאר את כוח האהבה שביכולתה להעניק לסופר תפיסה חושית של כל פלאי הטבע, על ההרמוניה הנפלאה שבהם".
שני השירים הם מיטב יצירותיו הן בחשיבה והן בצורה.
בין מילות שיריו ניתן למצוא את הפירות המובחרים ביותר של העידן הגוסטביאני של הכתיבה השוודית.
שיריו הקודמים אכן מבטאים את הספק השטחי ואת קלות הדעת המחוצפת האופיינית לתקופתו; אבל ביצירותיו בשנותיו הבשלות יותר הוא אינו סתם "משורר של עונג", כפי שתיאר תורילד את סגנונו בבוז, אלא נציג ראוי של רגש מוסרי רציני ואהדה אנושית נבונה בחרוזים הולמים ומלודיים.
את ה-Samlade skrifter שלו ("אסופת כתבים", 3 כרכים, 1796; מהדורה מאוחרת יותר, 1884–1885) הוא תיקן בעצמו.
יוהאן איוואר הידרשטט (בשוודית: Johan Ivar Hederstedt; נולד ב-26 באוגוסט 1943) הוא גנרל שוודי בדימוס אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) התשיעי של צבא שוודיה.
הידרשטט נולד ב-26 באוגוסט 1943, בנֵשֶה שבמחוז ינשפין.
אביו היה אוברסט-לויטננט בצבא השוודי.
הוא למד באקדמיה הצבאית המלכותית, וב-1966 הוצב כלויטננט ברגימנט אלבסבורג.
ב-1969 הוא החל ללמוד בבית הספר לצוערים של חיל הרגלים השוודי.
בין 1974–1976 הוא עבר את קורס הסגל של הצבא השוודי.
לאחר מכן שרת במחלקת המבצעים של הפיקוד העליון עד 1981, אז נשלח לקפריסין כמפקד הגדוד השוודי של כוח שמירת השלום של האו"ם.
ב-1982 חזר לשוודיה ומונה למפקד פלוגה ברגימנט סמולנד.
ב-1986 הוא הועבר לפקד על גדוד ברגימנט בוהוסלן.
ב-1988 הוא הועלה לדרגת אוברסט ונשלח ללבנון כמפקד הגדוד השוודי של יוניפי"ל.
לאחר חזרתו לשוודיה, מונה למפקד בריגדה במשמר המלכותי השוודי, וכיהן בתפקיד עד 1993. לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה המערבית עד 1996, אז הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה למפקד המשימות הבינלאומיות של צבא שוודיה.
במאי 1997, הוא הוביל תרגיל צבאי רחב היקף בגרמניה בשם "שותפות לשלום".
בתרגיל השתתפו 1,900 קצינים מ-28 מדינות שונות.
באותה שנה הוא מונה ליועצו הצבאי של שר ההגנה ביורן פון סידוב.
במהלך שנות ה-90, הוא פיקח על הכוחות השוודיים שהשתתפו במשימות שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה, מקדוניה הצפונית וקוסובו.
ב-30 ביוני 2000 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל).
בשנת 2001 הוא שימש גם כנשיא התורן של הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
ב-31 בדצמבר 2003 הוא התפטר מהתפקיד ופרש מהצבא.
יוהאן היינריך גראף פון ברנסטורף היה פוליטיקאי ושגריר גרמני בארצות הברית בין השנים 1908–1917.
פון ברנסטורף נולד ב-14 בנובמבר 1862 בלונדון, והיה בנו של אחד הפוליטיקאים החזקים ביותר בממלכה הפרוסית.
כשר החוץ של פרוסיה, אביו, הרוזן אלברכט פון ברנסטורף, זכה לזעמו של אוטו פון ביסמרק במשבר החוקתי הפרוסי של 1859–1866. בהערכת יתר של כוחו הפוליטי, התפטר ברנסטורף בעימות על החוקה מתוך ציפייה לכפות את רצונו על הממשלה הפרוסית.
עם זאת, הקיסר קיבל את האתגר המוטעה של ברנסטורף ומינה את ביסמרק לקנצלר ושר החוץ.
במשך שארית חייו, ברנסטורף ביקר את סגנון השלטון המקיאוולי של ביסמרק.
בשנת 1862, ברנסטורף המבוגר שימש כשגריר בחצר סנט ג'יימס.
באחת-עשרה השנים הבאות גדל ברנסטורף הצעיר באנגליה עד מות אביו, ב-1873. לאחר שעבר חזרה לגרמניה, הוא הלך לגימנסיה ההומניסטית בדרזדן, שם סיים בגרויות ב-1881.
בעוד שחלומו של ברנסטורף תמיד היה להמשיך בקריירה דיפלומטית, הריב המשפחתי עם ביסמרק הפך את המינוי לשירות הדיפלומטי לבלתי אפשרי.
כתוצאה מכך, הוא הצטרף לצבא הפרוסי במשך שמונה השנים הבאות ושירת ביחידת ארטילריה בברלין.
לאחר שנבחר לחבר הרייכסטאג, הוא הצליח לבסוף לשכנע את הביסמרקים ליישב את המחלוקת עם האב שמת מזמן.
ב-1887 התחתן פון ברנסטורף עם ז'אן לוקמאייר, גרמנייה-אמריקאית.
היא הייתה ילידת ניו יורק ובתו של סוחר משי עשיר.
משימתו הדיפלומטית הראשונה הייתה בקונסטנטינופול, שם שירת כנספח צבאי.
בין השנים 1892–1894 שירת בשגרירות גרמניה בבלגרד.
לאחר משימה קצרה בסנקט פטרבורג (1895–1897), הוצב ברנסטורף במינכן למשך תקופה.
לאחר מכן הפך למזכיר הראשון של שגרירות גרמניה בלונדון (1902–1906).
כישוריו הדיפלומטיים של ברנסטורף צוינו בברלין לאורך המשבר המרוקאי הראשון ב-1905. לאחר מכן שימש כקונסול כללי בקהיר (1906–1908).
למרות הבעיות של משפחתו עם הביסמרקים, ברנסטורף הסכים בעצם עם מדיניותו של ביסמרק, במיוחד ההחלטה לייסד את הרייך הגרמני ללא אוסטריה ב-1871. כדיפלומט, ברנסטורף תמך בתוקף בהתקרבות אנגלו-גרמנית וראה במדיניות של וילהלם השני "פזיזות".
ב-1908 מונה ברנסטורף לשגריר גרמניה בארצות הברית.
ברנסטורף הוחזר לגרמניה ב-7 ביולי 1914 וחזר ב-2 באוגוסט, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שגרירותו של ברנסטורף בוושינגטון התאפיינה בקרב דיפלומטי עם השגריר הבריטי, סר ססיל ספרינג רייס, כאשר שני הגברים ניסו להשפיע על עמדת הממשל האמריקאי בנוגע למלחמה.
באותה שנה, גם הנציגות הדיפלומטית הגרמנית החלה לתמוך בתנועת העצמאות ההודית.
לפני משבר הצוללות בעקבות טביעת ה-RMS לוסיטניה, השגריר הגיע למסקנה באופן פרטי כי מסע הצוללות הוא בעל חוקיות מוטלת בספק ומנוגד לאינטרסים של גרמניה.
ברנסטורף פרסם אזהרה בעיתונים אמריקאים על הסכנות הכלליות של אזור המלחמה של הצוללות, אך אזהרה זו הודפסה במקרה רגע לפני שהספינה יצאה להפלגה.
במהלך המשבר, בניגוד להגנות הרשמיות של גרמניה, ברנסטורף האמין שלא ניתן היה להתמקד בלוסיטניה באופן ספציפי, וכי זו "ברור שמדיניות נכונה להימנע ככל האפשר מכל התקפה על ספינות נוסעים".
ברנסטורף ראה בתפקידו שמירה על יחסים דיפלומטיים עם ארצות הברית "בכל הנסיבות", ולעיתים קרובות פעל ללא הוראה מברלין או חרג מהן, שעליהן ננזף לעיתים.
האירוע המשמעותי ביותר במשבר סביב טביעת ה-SS אראביק באוגוסט 1915.
ברנסטורף הוחזר הביתה ב-3 בפברואר 1917, כאשר נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה לאחר חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת.
עם קבלת הידיעה, כתב לו קולונל אדוארד מ.
האוס: "זה עצוב מדי שממשלתך הייתה צריכה להכריז על מלחמת צוללות הבלתי מוגבלת ברגע שבו היינו כל כך קרובים לשלום.
יבוא היום שבו אנשים בגרמניה נראה כמה עשית למען ארצך באמריקה".
כשגריר, סופקה לברנסטורף גם קרן שחורה גדולה למימון פעולות מודיעין.
הוא התחיל בניסיונות לסייע לגרמנים-אמריקאים שרצו לחזור הביתה להילחם על ידי זיוף דרכונים כדי להעבירם את הסגר של מדינות ההסכמה.
כשהמצור החל למנוע מיצרניות תחמושת אמריקאיות לסחור עם גרמניה, החל ברנסטורף לממן משימות חבלה למניעת משלוחי נשק לאויבי גרמניה.
חלק מהתוכניות כללו ניסיון בספטמבר 1914 להרוס את תעלת וולנד, העוקפת את מפלי הניאגרה.
ברנסטורף נעזר בקפטן פרנץ פון פאפן, לימים קנצלר גרמניה, וקפטן קרל בוי-אד, נספח ימי.
הנספח המסחרי, היינריך אלברט, היה קצין הכספים של פעולות החבלה.
ידוע כי פאפן והקונסוליה הגרמנית בסן פרנסיסקו היו מעורבים באופן נרחב בקונספירציה ההינדית-גרמנית, במיוחד במזימת הירי של אנני לארסן.
למרות שברנסטורף עצמו הכחיש רשמית כל ידיעה, רוב הדיווחים מסכימים שהוא היה מעורב באופן מורכב כחלק ממתקפת המודיעין והחבלה הגרמנית באמריקה נגד בריטניה.
לאחר תפיסתה של אנני לארסן והחרמת המטען שלה, ברנסטורף עשה מאמצים לקבל את הנשק בשווי 200,000 דולר והתעקש שהם נועדו לקולונל פואל פון לטו-פורבק במזרח אפריקה הגרמנית.
עם זאת, זה היה חסר תועלת, והנשק נמכר במכירה פומבית.
בדצמבר 1914 פורסם ב-Sunday Chronicle מאמר בריטי הומוריסטי על פעילותו בארצות הברית, The Amazing Ambassador, מאת PG Wodehouse.
באותו חודש גם קיבל ברנסטורף שדר ממשרד החוץ הגרמני שהורה לו לכוון על מסילות הרכבת הקנדית.
ב-1 בינואר 1915, מפעל Roebling Wire and Cable בטרנטון, ניו ג'רזי, פוצץ.
ב-28 בינואר הוטבעה ספינת סוחר אמריקאית שהובילה חיטה לבריטניה.
ב-2 בפברואר 1915, לויטננט ורנר הורן נתפס לאחר הפצצת הגשר הבינלאומית של ואנסבורו.
ב-1915, ברנסטורף גם עזר לארגן את מה שנודע כמזימת הפנול הגדולה, ניסיון להסיט את הפנול מייצור חומרי נפץ בארצות הברית, שבסופו של דבר יימכר לבריטים, ולחזק כמה בבעלות גרמנית.
חברות כימיות שייצרו אספירין והמבשרת שלו, חומצה סליצילית.
בספטמבר 1915, ניסו סוכניו להשפיע על המשא ומתן בין בנקים אמריקאים לבין הוועדה הפיננסית האנגלו-צרפתית אך לא הצליחו למנוע את השגת הסכם.
בשנת 1916, אשתו הייתה מעורבת במזימת סחיטה של מרגל גרמני לשעבר, ארמגורד קרל גרייבס.
ביולי 1916, פיצוץ הטום השחור היה המרהיב ביותר מבין פעולות החבלה.
חלק מפעילויותיו האחרות של ברנסטורף נחשפו על ידי השירות החשאי הבריטי, שהשיג והפיץ לעיתונות תצלום שלו "בתחפושת שחייה עם זרועותיו סביב שתי נשים בלבוש דומה, שאף אחת מהן לא הייתה אשתו".
בשנת 1910, אוניברסיטת בראון העניקה לברנסטורף תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים.
עם תחילתו של הסמסטר ב-1918, בזמן שהמלחמה נמשכת, קרא נשיא האוניברסיטה, ויליאם פאונס, החלטה של מועצת העמיתים לביטול התואר משום ש"בזמן שהיה שגריר ממשלת גרמניה הקיסרית בארצות הברית ובעוד האומות היו בשלום, [ברנסטורף] היה אשם בהתנהגות חסרת כבוד כאחד אצל ג'נטלמן ודיפלומט".
הוא קיבל את תפקידו כשגריר באימפריה העות'מאנית ב-1917. ברנסטורף הודה שהמדיניות העות'מאנית נגד הארמנים הייתה של השמדת הגזע.
ברנסטורף סיפק תיאור מפורט של מעשי הטבח בזיכרונותיו, "זיכרונותיו של הרוזן ברנסטורף".
בזיכרונותיו מספר ברנסטורף על שיחה עם טלעת פאשה לאחר סיום מעשי הטבח: "כשהמשכתי להציק לו על השאלה הארמנית, הוא אמר פעם בחיוך: 'מה לעזאזל אתה רוצה?
השאלה הוסדרה, אין יותר ארמנים'".
לברנסטורף הוצע לכהן כשר החוץ בקבינט של פיליפ שיידמן ב-1919, אך הוא סירב לתפקיד זה ועזב את השירות הדיפלומטי.
הוא הפך לחבר מייסד של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei) וחבר ברייכסטאג בשנים 1921 עד 1928. הוא היה הנשיא הראשון של האגודה הגרמנית לחבר הלאומים, נשיא הפדרציה העולמית של אגודות חבר הלאומים וחבר בכל משלחת גרמנית לחבר הלאומים.
בשנת 1926, הוא הפך ליושב ראש הוועדה הציונית הגרמנית של קורט בלומנפלד (Deutsches Pro-Palästina Komitee) כדי לתמוך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
מ-1926 עד 1931, הוא היה יושב ראש המשלחת הגרמנית לוועידת ההכנה העולמית לפירוק נשק.
יוהאן היינריך שולצה (באנגלית ובגרמנית: Johann Heinrich Schulze ; נולד 12 במאי 1687 – 10 באוקטובר 1744) היה פרופסור ואיש אשכולות גרמני, רופא וחוקר רב-תחומי.
הוא נודע בעיקר בזכות תגליותיו בתחום הכימיה והפיזיקה.
מחקריו תרמו להבנת תופעות פוטוכימיות, שהיוו שלב מוקדם בהתפתחות הצילום.
שולצה נולד ב-12 במאי 1687 בקולביץ (Colbitz), גרמניה.
בגיל צעיר הוא התיתם מהוריו ונשלח לבית יתומים.
הוא למד רפואה, כימיה, פילוסופיה ותאולוגיה והפך לפרופסור באוניברסיטת אלטדורף ובאוניברסיטת האלה-ויטנברג לאנטומיה.
הוא התעניין במדעי הטבע, ובמיוחד בכימיה, דבר שהוביל אותו לערוך ניסויים בתרכובות כימיות שונות.
הוא נחשב לאחד המדענים הבולטים בתקופה שאוניברסיטת האלה נוסדה.
שולצה ידוע בעיקר בזכות תגליתו שההשחרה באור השמש של חומרים שונים המעורבים בכסף חנקתי נובעת מהאור, לא מהחום כפי שסברו חוקרים אחרים בתקופתו.
הוא הצליח להדגים כיצד ניתן לנצל תופעה זו ללכידת צללים באופן זמני.
יוהאן היינריך שולצה ערך את ניסוייו עם כסף חנקתי בערך בשנת 1717. הוא גילה שתמיסת גיר וחומצה חנקתית שלתוכה הומס מעט כסף התכהתה בחשיפה לאור השמש, אך לא כתוצאה לחשיפה לחום ממקור אש.
כדי להדגים את השפעת האור, הוא השתמש בשבלונות עם מילים שהוצמדו לבקבוק מלא בתמיסה וחשף אותו לאור שמש ישיר.
פעולה זו יצרה עותקים של הטקסט באותיות כהות על פני התמיסה.
אותיות הטקסט נשמרו עד שנמחקו על ידי ניעור הבקבוק או עד שהחשיפה המתמשכת לאור מחקה אותם, כתוצאה מהשחרה כללית של התמיסה.
מכיוון שהטקסטים הללו נוצרו כתוצאה מפעולת האור, ישנם חוקרים המגדירים אותם כצורה מוקדמת של צילום.
על בסיס הגדרה רחבה זו, מקורות גרמניים רבים ואף מקורות בינלאומיים מייחסים לשולצה את ההמצאה של הצילום.
אף על פי שעבודתו של יוהאן היינריך שולצה לא סיפקה אמצעי לשימור תמונה באופן קבוע, היא שימשה כבסיס למאמצים מאוחרים יותר להשגת מטרה זו.
תומאס ודג'ווד והאמפרי דייווי יצרו תמונות צל משמעותיות יותר אך עדיין ארעיות על נייר מצופה ועור בסביבות שנת 1800. ניספור נייפס הצליח לצלם תמונות מצלמה על נייר מצופה בכסף כלוריד בשנת 1816, אך גם הוא לא הצליח להפוך את התוצאותיו לעמידות בפני אור.
התצלום הקבוע הראשון מסוג זה צולם בשנת 1835 על ידי הנרי פוקס טלבוט.
במהלך חייו ולאחר מותו זכה יוהאן היינריך שולצה להכרה על פועלו המדעי במספר דרכים:
בשנת 1721 התקבל כחבר באקדמיה למדעים לאופולדינה תחת הכינוי האקדמי "אלקמאון" (Alcmaeon), כהוקרה על תרומתו המדעית.
בשנת 1738 מונה לחבר כבוד באקדמיה הרוסית למדעים בסנקט פטרבורג.
באנטארקטיקה נקרא על שמו בשנת 1960.
בשנת 1979 יצרה הפסלת היידי ואגנר-קרקוף מדליית זיכרון לכבודו.
יוהאן היינריך סמואל פורמיי היה איש דת, פילוסוף, תאולוג, מחנך, סופר, מסאי והיסטוריון גרמני.
בן למשפחת מהגרים הוגנוטים מצרפת, שלימד ופרסם את כתביו בשפה הצרפתית.
פורמיי היה חבר בכיר באקדמיה הפרוסית המלכותית למדעים .
הוא פרסם אלפי מכתבים, מאמרים ורעיונות בתחומי המדע והפילוסופיה.
פורמיי גם תרם לאנציקלופדיה הגדולה של דידרו.
פורמיי נולד בברלין, מרקיזות ברנדנבורג, בן למשפחת הוגנוטים פליטים מצרפת.
אמו נפטרה כאשר היה בן שלוש, והוא גדל תחת השגחתן של שתי מדודותיו.
הוא התחנך ללימודי כמורה, ובגיל עשרים מונה לכומר בכנסייה הפרוטסטנטית הצרפתית בברנדנבורג.
בשנת 1736 לאחר שקיבל משרה בכנסייה הצרפתית בברלין-פרידריכשטאדט , בשנה שלאחר מכן מונה לפרופסור לרטוריקה ב"גימנסיה הצרפתית ברלין" , לאחר שלימד שם במשך כשנתיים.
בשנת 1739 קודם לדרגת פרופסור לפילוסופיה.
בין תלמידיו נמנה לואי דה בוזובר , לימים פילוסוף וכלכלן פוליטי.
עם ארגונה מחדש של האקדמיה הפרוסית המלכותית למדעים בשנת 1744, בימי שלטונו של פרידריך הגדול, צורף פורמיי כחבר מן המניין, ובשנת 1748 מונה למזכיר הקבוע שלה.
בהתאם לרוח התקופה, השפה בין מדעני האקדמיה, שהייתה קודם לטינית, הוחלפה לצרפתית.
בשנת 1750 נבחר לחבר בחברה המלכותית בלונדון.
בין השנים 1741 ל־1753 פרסמו מו"לים שונים בהאג שישה כרכים של הסדרה "La Belle Wolfienne", מאת פורמיי.
הסדרה נכתבה במטרה להנגיש את הפילוסופיה של כריסטיאן וולף לנשים, והחלה כרומן פילוסופי.
עם זאת, החל מהכרך החמישי זנח פורמיי את סגנון הסיפורת לטובת עיבוד פרפרסטי ותמציתי של כתבי וולף המטאפיזיים.
סדרה זו תרמה רבות להפצת רעיונותיו של וולף בצרפת.
במהלך חייו כתב פורמיי למעלה מ־17,000 מכתבים, בהם גם התכתב במשך מספר שנים עם הפילוסוף האיטלקי פרנצ'סקו אלגרוטי , שפרסם בשנת 1737 ספר על הדוקטרינה ניוטוניאניזם לנשים.
פורמיי דגל בפילוסופיה של הדת המבוססת על רעיונותיו של לייבניץ, שלפיהם הדת האמיתית נוצרת מתוך איחוד הרמוני בין אמונה לתבונה.
הוא החזיק בעמדה של "דת טבעית", ולפיה ניתן להוכיח עקרונות תאולוגיים כמו קיומו של אלוהים ואלמותיות הנשמה באמצעות שימוש בתבונה בלבד, ללא צורך בהתגלות דתית.
במסגרת עמדותיו אלה, ניהל פורמיי ויכוחים פילוסופיים ומחלוקות עם הוגי דעות צרפתיים מתקופת הנאורות, בהם דני דידרו וז'אן-ז'אק רוסו, אשר נטו לעבר גישות אתאיסטיות יותר.
בתגובה לכתביו של רוסו, חיבר פורמיי את "La Philosophie chrétienne" (1750–1756; בארבעה כרכים), וכן את "Anti-Émile" ו-"Émile chrétien" (1763 ו־1764), ששניהם נכתבו כמענה ביקורתי לרומן "אמיל, או על החינוך" של רוסו.
לפי ההשערות, פורמיי שאף עוד לפני האנציקלופדיסטים הצרפתים, ליצור חיבור מקיף שירכז את הידע של תקופתו.
על אף שהתוכנית לא מומשה, הוא עיבד את החומר שצבר ל־81 מאמרים, אשר שולבו בכ־1,800 עמודים מתוך האנציקלופדיה הגדולה של דידרו וד'אלמבר.
לרשימה מפורטת אודות כתביו, ראו כדלקמן בערך המקביל בוויקיפדיה הצרפתית.
יוֹהַאן הַיינְרִיךְ פוֹס היה קלאסיקן ומשורר גרמני, הידוע בעיקר בזכות תרגומיו לאודיסאה (1781) ולאיליאדה (1793) של הומרוס לגרמנית.
פוס נולד ב שבמקלנבורג-שטרליץ כבנו של איכר.
לאחר שלמד בגימנסיה בנויברנדנבורג בין השנים 1766 ל-1769, הוא נאלץ לקבל משרה כמורה פרטי כדי להרוויח כסף שיאפשר לו ללמוד באוניברסיטה.
בהזמנתו של , שהשירים ששלח פוס לכתב העת משכו את תשומת ליבו, הוא הגיע לאוניברסיטת גטינגן ב-1772. שם למד פילולוגיה (לימודיו הקיפו הן שפות קלאסיות והן ), והפך לאחד מראשי ה (Göttinger Hainbund - חבורת משוררים).
ב-1775 העביר לידיו בויה את עריכת המוזנאלמנך, שאותו המשיך להוציא לאור במשך מספר שנים.
הוא נישא לאחותו של בויה, ארנסטינה, ב-1777.
ב-1778 פוס מונה לרקטור בית הספר באוטרנדורף.
ב-1781, לאחר פרסום מספר מסות, הוא תרגם לגרמנית את האודיסאה של הומרוס.
יצירה זו הפכה את הפואמה לנכס לאומי בקרב הגרמנים.
ב-1782 קיבל פוס את משרת הרקטור של הגימנסיה ב.
שם, ב-1789, פרסם תרגומים ל והגאורגיקה של ורגיליוס.
ב-1793 הופיע תרגומו לאיליאדה של הומרוס, יחד עם האודיסאה בצורה חדשה.
הוא גם הפיק שני כרכים של מכתבים פולמוסיים הממוענים ל (Mythologische Briefe, 1794).
הוא פרש מאויטין ב-1802 עם פנסיה של 600 טאלרים, והתיישב בינה.
ב-1805, אף על פי שיוהאן וולפגנג פון גתה עשה את מירב המאמצים לשכנעו להישאר, קיבל פוס קריאה לפרופסורה לספרות קלאסית באוניברסיטת היידלברג.
כאן, כשהוא נהנה משכר נכבד, הקדיש עצמו לחלוטין לעבודתו הספרותית, לתרגומים ולמחקר עתיקות עד למותו.
על פי , פוס הוא המקור הסביר ביותר לביטוי (Wein, Weib und Gesang).
פוס היה אדם בעל אופי עצמאי ונמרץ בצורה יוצאת דופן.
מ-1785 עד 1795 פרסם בשני כרכים אוסף של שירים מקוריים, להם הוסיף תוספות רבות לאחר מכן.
מבין יצירות מקוריות אלו, הפואמה האידילית "לואיזה" (Luise) נחשבת ללא עוררין כמוצלחת ביותר שלו.
היא הודפסה לראשונה ב-1783, ויצאה מחדש לאור עם שינויים ב-1795. ביצירה זו ביקש ליישם את הסגנון והשיטות של השירה הקלאסית לביטוי המחשבה והרגש הגרמניים המודרניים.
יצירותיו המאוחרות יותר שנכתבו כאופוזיציה ל, אופיינו כקפדניות ומכובדות, אך משמימות.
שיריו הולחנו לעיתים קרובות על ידי מלחינים בני התקופה כמו קרל פיליפ עמנואל באך, יוהאן פרידריך רייכארדט ו, וכן על ידי מלחינים מאוחרים יותר כמו פליקס מנדלסון, קרל מריה פון ובר ויוהנס ברהמס.
רבים משיריו והלחנים שלהם פורסמו במוזנאלמנך.
על סמך התכתובת שלו עם שולץ, נראה שהוא העדיף סגנון עממי בהלחנת ליד.
ה-Mythologische Briefe (מכתבים מיתולוגיים) של פוס, ה-Antisymbolik (אנטי-סימבוליקה) שלו, וכתבים אחרים, תרמו תרומה חשובה לחקר המיתולוגיה.
הוא בלט גם כדובר למען הזכות לבחירה חופשית בדת, ובתקופה שבה חלק מחברי האסכולה הרומנטית המירו דתם לקתוליות, הוא יצר רושם עז במאמר חריף בכתב העת Sophronizon של , על התכחשותו של חברו פרידריך פון שטולברג לפרוטסטנטיות (1819).
"כל כתבי השירה" (Sämtliche poetische Werke) של פוס פורסמו על ידי בנו אברהם ב-1835; מהדורה חדשה ב-1850. מבחר מיצירותיו מצוי אצל א.
Sauer), ב"ברית המשוררים של גטינגן" (Der Göttinger Dichterbund), כרך א' (בתוך "הספרות הלאומית הגרמנית" [Deutsche National-literatur] של , כרך 49, 1887).
"המכתבים" (Letters) שלו יצאו לאור על ידי בנו ב-3 או 4 כרכים (הלברשטאדט, 1829–1833).
פוס הותיר אוטוביוגרפיה קצרה, "מתווה חיי" (Abriß meines Lebens, 1818).
עם זאת, פוס קנה את מקומו בספרות הגרמנית בעיקר מעבודתו כמתרגם.
תרגומיו מעידים לא רק על בקיאות מעמיקה, אלא גם על שליטה מוחלטת בחוקי הדיקציה והמקצב הגרמניים.
המפורסמים שבתרגומיו הם אלו של הומרוס.
התרגום לאודיסאה, כפי שיצא במקור ב-1781, נחשב למוצלח ביותר.
בין השנים 1818 ל-1829 פורסם תרגום של מחזות שייקספיר ב-9 כרכים.
עבודה זו הושלמה על ידי פוס בעזרת בניו היינריך ואברהם, שניהם היו מלומדים וכותבים מוכשרים, אם כי התוצאה אופיינה כפחות מוצלחת מעבודתו של שלגל.
יוהאן וולפגנג פון גֶתה היה סופר, משורר, מחזאי, פילוסוף, הומניסט, פוליטיקאי ומדען גרמני.
נחשב למייצגה הבולט ביותר של "הקלאסיקה של ויימאר", ולאחד מסמלי המופת של תרבות גרמניה, של תרבות המערב בכלל ושל ספרות העולם.
יצירותיו הרבות, הכוללות שירים, מחזות, יצירות בפרוזה ומחקרים בתחום מדעי הטבע, תורגמו לעשרות שפות, ועוד בחייו זכה להערצה חסרת תקדים כאיש רוח רב־פנים ורב־השפעה.
כסופר היה גתה לאחד מהכותבים הדומיננטיים בספרות הגרמנית, בייחוד ברומאנים, בין המאה ה-18 למאה ה-19.
גתה נולד בפרנקפורט על המיין, עיר הרייך החופשית הפרוטסטנטית שבגרמניה, בבית אשר קרוי היום על שמו ברחוב am Großen Hirschgraben, בלב ההיסטורי של העיר.
אביו, יוהאן קספר גתה (1782-1710), היה אספן חובב של מוצגי טבע שונים ושל יצירות אמנות, שאבותיו היו בעלי מלאכה.
הוא היה איש בעל אמצעים ובעל עמדה מכובדת בעיר בזכות שאיפתו לגדולה והיותו משפטן.
מעבר לתחביבים אלה ולחינוך ילדיו לא נצרך גתה האב להתפרנס ממקצוע כלשהו, משום שרכש לעצמו תואר של יועץ קיסרי, וכך יכול היה להסתפק בכמה תפקידים טקסיים ורשמיים בלבד.
אימו של גתה, קתרינה אליזבת גתה לבית טקסטור (1808-1731), הייתה נצר למשפחת פטריקים ותיקה.
בתו של משפטן בכיר בעיר פרנקפורט, נישאה בגיל 17 ליועץ הקיסרי גתה, שהיה אז בן 38.
גתה הבן כתב מאוחר יותר:
יחסיו של גתה עם הוריו לא היו חפים מעימותים קשים.
מלבד אחותו קורנליה פרידריקה כריסטיאנה אשר נולדה ב-7 בדצמבר 1750, מתו שאר האחים בינקותם.
בשנת 1758 חלה גתה באבעבועות שחורות.
אביו של גתה ומורה פרטי שאותו שכר לימדו את גתה ואת אחותו, ולפרקים גם את אימו, בכל המקצועות המקובלים באותם ימים וכן בשפות רבות (לטינית, יוונית עתיקה, צרפתית, אנגלית ועברית).
כמו כן, לאחר שביקר בגטו היהודי בעיר, למד יידיש במשך תקופה.
כמקובל בחוג החברתי של משפחתו, התחנך גתה הצעיר גם בריקוד, רכיבה על סוסים וסיף.
בטבעו היה ילד ממושמע יותר משהיה מחוספס.
הוא היה מהיר תפיסה, במיוחד כאשר ניתן הדרור לדחפי המשחק שלו.
את ההנאה הגדולה ביותר מצא בילדותו בציור, בעוד המוזיקה לא הייתה בראש מעייניו.
לחינוכם הדתי של הילדים נודעה חשיבות רבה במשפחת גתה הלותרנית האדוקה, ובכללו הקריאה היומית בכתבי הקודש והביקור בכנסייה מדי יום ראשון.
הידיעות על רעידת האדמה בליסבון בשנת 1755 הביאו את גתה לספקות־אמונה ראשונים, משום שלדעתו "פגע האל בצדיקים ובחוטאים גם יחד, ללא הבחנה, ובכך לא הוכיח את תכונות האב שלו".
שיעורי הדת שקיבל גתה אצל דודו הכומר יוהאן יאקוב שטארק, לא עוררו את סקרנותו.
בפרוטסטנטיות שספג בילדותו ראה רק מוסר יבש וללא שאר רוח, שאיננו יכול להזין את הנשמה ואת הלב.
רק סיפורי האבות בתנ"ך, אברהם, יצחק ויעקב, עוררו את דמיונו.
יחסו לכנסייה ולדוגמות שלה נותר מרוחק ואף מסויג, גם לאחר מכן.
בהיסטוריה של הכנסייה ראה "ערבוביה של טירוף ואלימות" והעיקרון הנוצרי של החטא הקדמון הרחיק אותו כבר בגיל צעיר מהאורתודוקסיה הלותרנית בת ימיו.
כבר בילדותו גילה גתה עניין בספרות ובספרים אשר מצא בספרייתו הגדולה של אביו.
הוא נטה חן מיוחד למשורר הגרמני פרידריך גוטליב קלופשטוק ולהומרוס.
בשנות נעוריו פיתח אף את חיבתו לתיאטרון: בבית אביו הוצג מדי שנה תיאטרון בובות אשר הילך עליו קסמים.
מאוחר יותר כתב כי רצונו היה "להיות בה־בעת בין המכושפים והמכשפים כאחד".
בזמן כיבושה הצרפתי של פרנקפורט בשנת 1759 ביקר לעיתים קרובות בתיאטרון הצרפתי בעיר.
בשנת 1763 חזה במוצרט בן השבע בקונצרט.
בשנת 1764 היה עד לחגיגות הכתרתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כפי שתיאר בפירוט באוטוביוגרפיה "שירה ואמת".
ב-30 בספטמבר 1765, והוא בן 16, יצא את פרנקפורט אל לייפציג, על מנת ללמוד בה משפטים.
תקופת הלימודים והתפרצות הכישרון (1765–1775)
בשנים 1765 עד 1768 למד גתה משפטים בלייפציג אשר בסקסוניה.
לימודים אלה עמדו בסתירה גמורה להכשרתו וחינוכו עד אז ועוררו בו דחייה וסלידה.
הוא ביכר להאזין להקראת שירה של המשורר כריסטיאן פירכטגוט גלרט והשתתף בסדנאות שהעביר.
אצל אדם פרידריך אזר, מנהל האקדמיה של לייפציג, לקח שיעורים בציור.
שם הכיר את הפיסול היווני והושפע מרעיונותיו האסתטיים של יוהאן יואכים וינקלמן שעיצבו את תפיסתו הקלאציסיטית מאוחר יותר.
אף שזכה תחילה ליחס חשדני בשל מוצאו, התבלט תוך שבועות ספורים.
הוא התאהב בקתכן (אנה קתרינה) שנקופף, אהבת נעוריו, וכתב לה שירי אהבה בסגנון הרוקוקו המסורתי.
בשנת 1770, כשהיה בן 21, הופיעה אסופה עלומת־שם של שיריו, אשר יועדו להלחנה (מחזור השירים "אנטה").
אצל רקע נחושת למד טכניקות של ריקוע נחושת, גילוף עץ ותחריט.
הערצתו חסרת־האבחנה למשוררי התקופה פינתה את מקומה בהדרגה להעדפה מודעת של גוטהולד אפרים לסינג וכריסטוף מרטין וילנד.
בתקופה זו כבר הרבה לכתוב, בין השאר כתב אופרה ומחזה תנכ"י על בלשצר.
כמעט את כל היצירות מהתקופה הזו השמיד מאוחר יותר.
הקומדיה "השותפים לאשמה" שרדה, מאידך.
מרתף אווארבאך בעיר והמעשייה המקומית על רכיבתו של פאוסט על חבית בירה (משנת 1525) הותירו עליו רושם חזק.
כאשר כתב לימים את חלקו הראשון של מחזהו פאוסט, אימץ את מרתף אווארבאך כמקום המציאותי היחידי במחזה.
בעיות רפואיות – ככל הנראה דימומים קשים שמקורם בשחפת – אילצוהו לחזור בסוף אוגוסט 1768 לפרנקפורט, "כמעט כניצול מספינה טרופה" ("שירה ואמת").
לאחר שובו לפרנקפורט התחיל גתה בתקופת החלמה ממושכת של כשנה וחצי, ובמהלכה ידעה בריאותו נסיגות רבות.
התמשכות מחלתו הביאה למתחים רבים ביחסיו עם אביו.
במהלך ההחלמה סעדו אותו אמו ואחותו.
בעודו מרותק למיטתו, כתב קומדיית פשע קלילה.
בהשפעת חברה של אימו, אשר הייתה פעילה בכנסייה המוראבית (זרם פרוטסטנטי מרכז אירופאי), התעמק בתקופה זו בתחומי המיסטיקה, האלכימיה וגלגול נשמות.
באפריל 1770 קצה סבלנותו של האב, וגתה נאלץ לעזוב את פרנקפורט ויצא לשטרסבורג להשלים בה את לימודיו.
אלא שגם בשטרסבורג לא יצאה נפשו אל השינון היבשושי של חומר הלימוד.
באלזאס חווה תקופה של אושר ופריחה אישית.
נופיו של חבל ארץ זה נותרו אהובים עליו במהלך כל חייו, כפי שחזר וביטא בהמשך חייו.
בפנסיון שבו התגורר למד הכיר את חיי פשוטי העם, ביחד עם ידידו המשורר יוהאן היינריך יונג-שטילינג.
ידיד אחר מאותה תקופה היה משורר הסער והפרץ יאקוב מיכאל ריינהולד לנץ.
השפעה מכרעת יותר על גתה הצעיר הייתה לאיש הרוח יוהאן גוטפריד הרדר, אשר שהה אז בעיר.
הרדר היה איש הרוח הבולט והמפורסם הראשון שפגש גתה.
הרדר הדריך את גתה בנבכי השירה והספרות, בפרשנות חסרת פשרות.
הוא קטל בפניו את כל מה שגתה העריך עד אז בתור אפיגוניות זולה ופתח בפניו צוהר לעולם מחזותיו של שייקספיר.
כן חשף אותו לשירת אוסיאן שזה עתה פורסמה (שירה מהמיתולוגיה הגאלית, לכאורה, שכתב הסקוטי ג'יימס מקפרסון, והשפיעה על גתה עמוקות) ולשירה העממית.
בזכותו למד גתה על חשיבות טבעיותה הבלתי-מעושה של השירה הצומחת מן העם עצמו, של המיתוסים, של האגדות, של שירת הומרוס ושל התנ"ך.
לתובנה הזו נודעה השפעה מתמשכת על יצירתו.
בכפר השכן זסנהיים התארח אצל משפחתו מקבלת-הפנים של הכומר והתאהב באחת מבנותיו, פרידריקה בריון.
הרומן נמשך כשנה, עד שגתה שם לו סוף.
בתקופת שטרסבורג כתב גתה כמה שירים, וביניהם "שירי זסנהיים".
גתה השלים את לימודי המשפטים, אך קומם עליו את הממסד האקדמי.
עבודת הדיסרטציה שלו, שלא נשתמרה, זיכתה אותו מאחד הפרופסורים בכינוי "חוכמולוג משכיל-למחצה ו...
עם זאת, הצליח גתה לזכות בתואר ה"ליצנטיאט" (המקביל לתואר מגיסטר) לאחר שהגן בהצלחה על עמדותיו בתחום המשפט.
אחת מעמדות (תזות) אלה עסקה בשאלת העונש הראוי לרוצחת ילדיה.
נושא זה שב והעסיקו ברמה האמנותית בדמותה של גרטכן במחזה פאוסט.
בכך השלים גתה את לימודיו.
הוצעה לו משרה בשירות המדינה הצרפתי, אך הוא סירב לה.
הוא רצה שלא להתחייב, אלא לשמור לעצמו את חירות הרוח והנפש כיוצר.
בסוף אוגוסט 1771 התקבל גתה לעבודה בפרנקפורט כמשפטן.
כוונתו הייתה להיות פעיל ברוח של חקיקה מתקדמת והומאנית.
כבר במשפטים הראשונים שבהם היה מעורב היה בוטה ונחרץ מדי, זכה לנזיפות ובמהרה איבד את העניין והחשק.
בכך תמה כעבור חודשים ספורים הקריירה המשפטית שלו.
באותם ימים עמד בקשר קרוב עם חצר האצולה בעיר דרמשטאדט, שם העריצו את הזרם הספרותי של הרגשנות.
גתה הרבה לצאת מפרנקפורט אל דרמשטאט, שאליה הלך ברגל או רכב על סוס, בכל מזג אוויר.
הדחף לצאת אל הטבע ולחוות אותו מקרוב היה תחילתה של תחושה אישית שהייתה לזרם ספרותי עצמאי: הסער והפרץ.
עתה שב גתה ורקם תוכניות ספרותיות.
הפעם לא היו לאביו השגות, והוא אף סייע בידו.
גתה מצא בספר ישן את תיאור חייו של שודד דרכים ממעמד האצולה מתקופת מרד האיכרים של אלזס.
את סיפור החיים – שאותו שינה בצורה דרסטית – עיבד בתוך כמה שבועות לסקיצה של מחזה.
הסיפור שברא לעצמו הצליח לגעת בעצבים החשופים של בני זמנו.
המחזה הועתק לעותקים רבים והופץ למכריו וחבריו, ששבעו נחת מהסיפור על "גוטפריד מברליכינגן עם יד הברזל" (ובקיצור, גץ מברליכינגן).
גתה היה בעל יכולת מיוחדת לזהות את רוח התקופה.
כמו במאמר מוקדם שלו על האדריכלות הגרמנית המסורתית, גם כאן זיהה נכונה את רוחה של העת.
להרדר, אשר ביקר את המחזה, הפנה עתה גתה עורף.
גתה לא הצליח להתפרנס אך ורק מכתיבה ללא תשלום בכתב־עת ספרותי שהוציאו ידידיו שלוסר ומרק.
משום כך יצא במאי 1772 לעיר העצמאית וצלאר שבהסה, אשר הייתה מרכז שלטוני חשוב של האימפריה הרומית הקדושה ובה היה אחד מבתי המשפט הגבוהים של הקיסרות, ה-Reichskammergericht, שבו ביקש לעבוד כמתמחה.
כוחו של מוסד מכובד זה היה למעשה מדולדל מאוד (כמה מן התיקים בו נדונו במשך שלושה דורות) ועמד בפני רפורמה של הקיסר יוזף השני.
גתה התרועע עם משפטנים צעירים מוכשרים שעבדו בבית המשפט וביניהם היועץ הקיסרי יוהאן כריסטיאן קסטנר.
קסטנר, לימים ידידו הטוב, תיארו כדלקמן, בתיאור הנייטרלי האחרון לפני שגתה היה למושא הערצה:
פגישה ראשונה עם שרלוטה בוף
בביתה של ארוסתו של קסטנר, שרלוטה בוף, שכונתה "לוטה", חווה גתה חיי משפחה נעימים כמו בזסנהיים לפנים.
לאחר שהתאהב במהרה בשרלוטה – השניים התקרבו חיש קל – ניהל על כך שיחה כנת-לב עם קסטנר, וכבר בבוקר למחרת נמלט לפרנקפורט.
שם שהה זמן ממושך, אך הרבה בביקורים בערים אחרות.
אחד מביקוריו היה אצל הסופרת סופי פון לה רוש, אשתו של כומר מטריר, שליבו של גתה יצא אל בתה מקסימיליאנה (לימים אמן של הסופרים קלמנס ברנטנו ובטינה פון ארנים), אך זו לא השיבה לו אהבה.
ידידו המוציא לאור מרק דחק בו לעבד את המחזה על גץ מברליכינגן לבימה ולפרסמו.
לבסוף פרסמו אותו השניים בהוצאה עצמית.
המחזה היה להצלחה סנסציונית (כך למשל הופצו עותקים בלתי חוקיים שלו והוא פתח גל של רומאנים ומחזות על חיי האבירים) ויצר לגתה מוניטין באחת.
עם זאת, פרסום המחזה סיבך את גתה בחובות שפדיונם נמשך שנים ארוכות.
במהלך חילופי המכתבים עם ידידו קסטנר, ארוסה של שרלוטה בוף, שמע על התאבדותו של הפקיד המשפטן קרל וילהלם ירוזלם, ידידו מתקופת לימודיו בלייפציג ואחר כך גם מווצלאר.
ידיעה זו הביאה את גתה לכתוב את הרומן ייסורי ורתר הצעיר שבו קשר את ייסורי אהבתו וחיזוריו לשרלוטה בוף עם גורלו המר של ירוזלם.
בתוך שבועות מספר העלה על הכתב את כל מה שהעיק עליו ודיכא אותו.
מזכירו ועוזרו פיליפ זיידל תיאר זאת כגמילה משכרון ומהתמכרות.
גם הרומן הזה היה להצלחה כבירה.
באירופה כולה פרץ גל "היסטריית ורתר", שכללה אופנת לבוש, מוצרים בהשראת הספר ובכמה מקרים אף התאבדות של צעירים בהשראת התאבדותו של ירוזלם (או של בן דמותו ורתר).
אף הכנסייה הנוצרית ניסתה לשלול את פרסומו של הספר מסיבה זו .
שתי היצירות – על גץ ועל ורתר – אף שהיו שונות מאוד, סימלו את תחילתו של עידן חדש בספרות הגרמנית – עידן הסער והפרץ.
סגנונו הבוטה והמחוספס של גץ הפך אופנתי בקרב משוררי הזרם.
גתה נחשב מעתה לגאון ספרותי, די היה בשתי יצירותיו החשובות הראשונות לבסס לו מוניטין רחבים בספרות העולם.
בית הוריו של גתה הפך עתה למוקד משיכה לכל מיני בעלי אינטרסים, חנפנים וכן לידידי אמת, ביניהם המשורר פרידריך גוטליב קלופשטוק.
גתה התחיל בגל של יצירה אינטנסיבית.
כך למשל חיבר את הפארסה "אלים, גיבורים ווילאנד" ואת המחזה העממי "שוק חג המולד בפלונדרסואיילרן", שבו לעג לחוג המשוררים הרגשנים, אוהבי הטבע, שמרכזו היה בדרמשטאט.
הוא ערך הכנות לכתיבת מחזות על דמויות היסטוריות בולטות וביניהן מוחמד, סוקרטס, יוליוס קיסר, פרומתאוס, ישו והיהודי הנודד.
כל הסקיצות האלה נותרו בגדר פרגמנטים.
עם זאת, את אחד הגישושים הראשונים מתקופה זו דווקא זכה גתה להשלים כעבור שנים ארוכות בדמות המחזה פאוסט.
כן השלים את כתיבת המחזה "קלאוויגו" שבו דן בקונפליקט בין מסירות לאופי (את המחזה ביסס על דמותו של פייר בומרשה).
סגנונו היה ערבוביה לא יציבה של רגשנות, הסער והפרץ, קלאסיציזם ותחילתה של רומנטיקה מוקדמת בספרות הגרמנית.
ביטוי לחילופי הסגנונות הזה נותנת הדמות הראשית במחזהו של גתה משנת 1775, "סטלה, מחזה לאוהבים", אשר מתלבט בין שתי נשים, ולבסוף מוצא עצמו בנישואים כפולים.
פגישות עם קרל אוגוסט ועם לילי שנמן
בשנת 1774 ערך גתה הפלגה על נהר לאהן עם ידידיו הפדגוג יוהאן ברנהרד באסדוב והפילוסוף והסופר השווייצרי יוהאן קספר לאוואטר.
בדצמבר 1774 הופגש עם נסיך הכתר קרל אוגוסט מסקסוניה-ויימאר, שהיה צעיר ממנו בשמונה שנים, לימים דוכס סקסוניה וידידו הקרוב.
באותו החורף פגש גם באליזבת שנמן (לילי), בתו של בנקאי מפרנקפורט.
העלמה הצעירה הילכה עליו קסמים, משיכתו אליה לא ידעה גבולות.
לילי לא הייתה מרוחקת ובלתי מוחשית כמו חברתו־לעט אוגוסטה פון שטולברג או תפוסה כבר על ידי אחר כמו שרלוטה בוף.
ברשימותיו הביוגרפיות המאוחרות מופיעה רק ההתייחסות "הרפתקה עם לילי – היכרות – פיתוי – אופנבאך", אבל בשיר "הפארק של לילי" ניתן לעמוד בקלות יחסית על משמעותו של כתב החידה הזה.
על אף ההסתייגויות בחוג המשפחה, הגיעו הדברים לידי אירוסין רשמיים, אשר החזיקו מעמד חצי שנה בלבד.
לפני שיהפכו אירוסיו רציניים, נמלט גתה שוב.
ביחד עם כמה ידידים יצא בחודשים מאי-יולי 1775, לבוש "בגדי ורתר", לשווייץ, שבה ראו מקום של אנשים ומנהגים אותנטיים ושורשיים.
עם אחד מידידיו המשיך עד למעבר סנקט גוטהארד בהרי האלפים.
משאת נפשו איטליה נגלתה עתה לפניו, אך גתה שב על עקביו.
אף שאירוסיו עם אליזבת שנמן לא התממשו לכדי נישואים, היא לא נשתכחה מליבו, והוא העמיד לה מצבה בשתיים מיצירותיו: בתור הדמות הראשית במחזה "סטלה" ובתור דורותיאה בשיר האפי "הרמן ודורותיאה".
עם שובו לפרנקפורט הוזמן גתה על ידי קרל אוגוסט, כעת כבר דוכס סקסוניה-ויימאר, לשמש לו יועץ קרוב בשלטונו ולבוא לשם כך לוויימאר.
אביו של גתה ייעץ לו לנסוע תחת זאת לאיטליה.
גתה כבר היה בדרכו לאיטליה, אך בהיידלברג השיגה אותו המרכבה מוויימאר, וגתה שינה את יעד מסעו ופנה לוויימאר, באחת התפניות החשובות במהלך חייו.
בנקודה זו מסתיימים זכרונותיו בספר "שירה ואמת".
ב-7 בנובמבר 1775 הגיע גתה לוויימאר, שהייתה אז חלק מהדוכסות הקטנה והענייה סקסוניה-ויימאר בהזמנתו של קרל אוגוסט השליט המקומי.
החודשים הראשונים שפעו חגיגות, מסיבות ופריקת עול מכל סוג כולל פרשיות אהבים עם בנות איכרים, שחייה בעירום, גלגול חביות ברחובות ולבישת סדינים כדי להפחיד את מי שפחדו מרוחות רפאים.
בתחילת 1776 החל להשתתף בישיבות בודדות של מועצת הדוכס.
אלא שגתה יצר לו במהרה בני-ברית, כמו המשורר וילאנד ואנה אמליה, אמו של הדוכס; עם הדוכס הצעיר הייתה עתה חברותו קרובה מתמיד.
במשך שש שנים התגורר בבית-גן בפארק an der Ilm בעיר, שאותו העניק לו הדוכס כמתנה.
בשנת 1782 עבר לבית רחב-מידות (Haus am Frauenplan), תחילה בשכירות אצל הדוכס, שהעניק לו לבסוף גם את הבית הזה, שבו התגורר מאוחר יותר עד למותו, עם אשתו לעתיד כריסטיאנה וולפיוס, ובו יצר רבות מיצירותיו החשובות ביותר.
ב-1780 הצטרף בוויימאר ללשכת עמליה של הבונים החופשיים, ולעיתים התייחס ביצירתו לנושאים ערכיים של הבונים החופשיים, כגון אחווה אוניברסלית.
הדוכס קרל אוגוסט שילב את גתה בעבודת הממשל, ובמהלך השנים הבאות מילא גתה שורה של תפקידים בתחומי המלחמה, התחבורה, הכספים והתרבות.
מבחינה רשמית היה ראש הקבינט (מעין ראש ממשלה).
בין 1786 ל-1788, גתה נסע למסע באיטליה, עליו כתב מאוחר יותר את Italienische Reise.
במהלך טיולו שם היה ברומא ובסיציליה.
ב-1786 גתה שהה ויצר בעיירה מלצ'זינה הנמצאת על הגדה המזרחית של אגם גארדה, בצפון איטליה.
פסלו מוצב בסמוך לטירה שבעיירה, ועליו הכיתוב "GOETHE 1786".
ב-1788 לקח גתה את כריסטינה וולפיוס, תופרת חסרת ההשכלה כמאהבת.
המעשה זיעזע את החברה המהוגנת של וויאמר אך לגתה לא היה אכפת.
שנתיים לאחר מכן היא ילדה את בנם אוגוסט והשלושה חיו בביתו של גתה בוויימאר
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-18, גתה היה אז באמצע שנות ה-40 לחייו היה באותו זמן הדמות הספורתית המכובדת ביותר בגרמניה, בזכות "יסורי וורתר הצעיר".
מעמד זה הפך אותו לנערץ ומבודד כזאוס באולימפוס.
בשלב זה היה מיושב בדעתו וגם מתוסכל וחסר השראה.
הוא השמין מאד ואיבד את יפי תארו שתואר בתחילה כ"אפולו" מסחרר ראשים.
הוא ניהל את תיאטרון החצר והיה בעל כמה תפקידים משתלמים כמו פיקוח על המכרות והתעשייה בדוכסות.
גתה לקח על עצמו מספר משימות תרבותיות ומדעיות, כולל ניהול בית הספר לציור ופיקוח על עבודות ציבוריות הוא היה גם מעורב בעניינים הקשורים לאוניברסיטת ינה.
גתה לא שמח בחלקו ואמר "מעולם לא היה אדם בודד כפי שהייתי אני אז".
הוא היה מוקסם מהטבע שכינה "האם הגדולה" יותר מאשר מבני אדם.
ביתו הגדול היה מרוהט ומלא יצירות אומנות אבל כלל גם אוספים גדולים של צמחים מיובשים, אבנים ומאובנים.
הוא טיפח גן בוטני ובו בית קטן שהכיל אוסף גאולוגי ענקי.
גתה "נלאה מהעולם יותר ויותר".
שלטון הטרור שהתקיים בצרפת בעקבות המהפכה הוציא להורג עשרות אלפי בני אדם.
לאחר מכן החלו המלחמות הנפולאוניות ברחבי אירופה.
האכזריות והאלימות פיכחו את גתה מאשליות האידיאלים שבסימנם החלה המהפכה הצרפתית והדבר גרם לו להיות ב"מצב רוח עגום ביותר".
הוא חשש מפני עתידה של גרמניה ולדבריו חי כנזיר מתבודד.
הדבר היחיד שהמשיך להניע אותו היה מחקרו המדעי, שהיה לו כמו "קרש לניצול מספינה".
פגישתו עם אלכסנדר פון הומבולדט
וויימאר הייתה באותה תקופה עיירה קטנה שבה כולם הכירו את כולם, והיא הייתה מרוחקת כ-25 ק"מ מיינה, מרכז ספרות ולמדנות חשוב שבו שכן ידידו של גתה, המשורר שילר.
בעיר יינה גר גם וילהלם פון הומבולדט ומשפחתו שהשתייכו לחוג הידידים סביב שילר וגתה.
ב-1794 ביקר אלכסנדר פון הומבולדט את אחיו ויקטור, במהרה הוזמן גתה ליינה וגר בטירת הדוכס, בסמוך לשילר ובית משפחת הומבולדט.
החבורה נפגשה מדי יום ונוצר קשר חזק בין גתה ואלכסנדר.
אלכסנדר הומבולדט היה חוקר נלהב ו"כפה" על הנוכחים את מדעי הטבע.
גתה אמר על פון הומלבט כי "בשמונה ימים של קריאה בספרים אין האדם יכול ללמוד את כל מה שהוא מקבל ממנו בשעה אחת".
גתה התרשם מאד מהומבולדט ובילה איתו ימים רבים.
המפגש עם גתה השפיע עמוקות גם על הומבולדט, עד אז הוא התמקד בביצוע מדידות רבות, אך בעקבות המפגשים הוא הבין כי כדי להבין את הטבע ואת החוקים המושלים בו יש צורך בדמיון כדי למצוא דפוסים שחבויים בקרב יצורים או תחומים שנראים במבט ראשון מרוחקים זה מזה.
וילהלם מייסטר – רומן גדול עליו עמל במשך עשרות שנים ומתאר את מהלך חייו של סטודנט, ובו גם צופה התפתחויות חברתיות במהלך המאה ה-19, הרומן נחשב למייצג ז'אנר הבילדונגסרומאן (רומן חניכה) בסיפורת בכלל ובסיפורת האירופאית בפרט.
ריינקה השועל – אפוס חיות קדום אותו עיבד.
קובצי שירים, ביניהם שר היער, בהם בא לידי ביטוי כושרו הפיוטי הגדול.
קובץ זה זכה להלחנה של פרנץ שוברט במסגרת אוסף ה"לידר" שלו.
הבת שמחוץ לנשואין, מחזה היסטורי על רקע המהפכה הצרפתית.
הרמן ודורותיאה, אפוס המתאר את גורל פליטי המהפכה, תוך שימת דגש על אצילות הנפש של גבורי העלילה.
שוליית הקוסם, שעובד ליצירה מוזיקלית מאת פול דיקא.
תאוריית הצבעים, ספר תאוריית הצבע של גתה משנת 1810 המהווה חלק מהבסיס לטכניקות הציור האימפרסיוניסטי.
ריקוד המתים, בלדה בת שבעה בתים על שומר שגונב תכריך מתים ומתמודד עם ההשלכות של מעשיו.
ליל ולפורגיס הראשון פואמה המתארת טקס פגני עתיק, שנכתבה לצורך הלחנה ופליקס מנדלסון הלחין אותה בשנת 1830
ורשה: הוצאת שטיבל, תרגם יעקב כהן, 1920.
תל אביב: הוצאת דביר, תרגם יצחק כפכפי, 1981.
טורקבטו טסו, ורשה: הוצאת שטיבל, תרגם יעקב כהן, 1923.
בן אבויה, וינה: הוצאת י.
שלוסברנ, תרגם ועיבד מאיר הלוי לטריס, 1865.
ברזילי, מתרגם: משה שולבוים [תרגום מן המחצית השנייה של המאה הי"ט לחלק הראשון], נדפס לראשונה בסדרת "סְדָר – לספרות גנוזה", הוצאת 'דחק', 2022.
חלק ראשון, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תרגם יעקב כהן, 1950.
חלקים ראשון ושני, תל אביב: הוצאת יבנה / הוצאת אמנות, תרגם י"ל ברוך, 1943.
חלקים ראשון ושני, תל אביב: הוצאת דביר, תרגם יצחק כפכפי, 1975.
חלקים ראשון ושני, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תרגמה ניצה בן-ארי, 2006.
פרוזה (מכיל: יסורי ורתר הצעיר; דבקות; מתוך המסע לאיטליה; מלוזינה החדשה; נובילה), מרחביה: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם מרדכי אבי-שאול, 1962.
יפו: הוצאת יפת, תרגם מאיר וילקנסקי, 1911.
תל אביב: הוצאת המתרגם, הספרייה הקלאסית, תרגם מיכאל קצנלנבוגן, 1962.
מרחביה: הוצאת ספרית פועלים, תרגם מרדכי אבי-שאול, 1962.
ירושלים: הוצאת כרמל, תרגם יעקב גוטשלק, 2000.
וילהלם מייסטר: שנות החניכות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם יצחק כפכפי, 1979.
דבקות, תל אביב: הוצאת ספרית פועלים, תרגם מרדכי אבי-שאול, 1987.
האגדה, בתוך: הפרח הכחול: ספורים מן הרומנטיקה, ירושלים: הוצאת דביר, בחר ותרגם שלמה טנאי, 1982.
ברלין: ועד היובל, תרגם שאול טשרניחובסקי, 1930.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם יצחק כפכפי, 1996.
נווה הצדק, ורשה: הוצאת י.
לבנזון, תרגם מרדכי רוטברג, 1857.
יפו: ספריה חקלאית, תרגם ש.
תל אביב: הוצאת אל"ף, תרגם יוסף ליכטנבום, 1967.
תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תרגמה ניצה בן-ארי, 2011.
שיר לילה לנודד: אחד מקור ול"ו תרגום, תל אביב: הוצאת עקד, ערך ישראל כהן, 1968.
משירי גיתה, הוצאת קריית ספר, תרגם בנימין קלאר, 1940.
משירי גטה, הוצאת אחיאסף, תרגם עמנואל אולסבנגר, 1943.
ליריקה, הוצאת ספרית פועלים, תרגם א.
אורח על כדור אפל: מבחר שירים ומכתמים, הוצאת קשב לשירה, תרגם שלמה טנאי, 1999.
הבלדות, הוצאת ירון גולן, תרגם יוסף האובן (נבו), 2006.
שירה ארוטית (מכיל: האלגיות הרומיות; הפריאפיאה; האפיגרמים הוונציאנים; היומן), הוצאת חרגול ועם עובד, תרגם שמעון זנדבנק, 2011.
בתוך: יעקב כהן, כתבים: כרך שלישי, הוצאת ועד היובל, 1950.
מחיי: פיוט ומציאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם יצחק כפכפי, 1992.
שיחות גיתה עם אקרמן, הוצאת מוסד ביאליק, תרגם צבי וויסלבסקי, 1972.
פרקים באסתטיקה, ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד (סדרת "טעמים"), תרגם טוביה ריבנר, 1984.
יוהאן הרמן באואר , שחמטאי אוסטרי.
באואר זכה בתואר אמן בשנת 1887. בשנת 1889 חלק מקום 5-7 בתחרות והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה בתחרות גראץ 1890 כאשר סיים במקום השני אחרי גיולה מקובץ ולפני אלוף העולם עמנואל לסקר וגאורג מרקו.
בשנת 1891 כאשר שיחק בתחרות וינה התערערה בריאותו כאשר חלק את ההובלה בתחרות יחד עם אדולף אלבין.
זמן קצר לאחר מכן מת ממחלת השחפת בגיל 29.
בשנת 1891 באואר ניצח בדו-קרבות את ברנהרד פלייסיג 2-0, את אדולף אלבין 4-0 ואת גאורג מרקו 3-1.
באואר זכור גם עקב משחקו מול עמנואל לסקר, כאשר אלוף העולם בשחמט, במשחק מבריק, הקריב צמד רצים וזכה במשחק בתחרות אמסטרדם 1889(באנגלית).
יוהאן הרמן שיין היה מלחין גרמני מראשית תקופת הבארוק.
שיין נולד בגרינהיין ומת בלייפציג.
הוא היה אחד הראשונים לייבא את חידושי הסגנון האיטלקיים אל המוזיקה הגרמנית ובין המלחינים המלוטשים ביותר של תקופתו.
עם מות אביו, עבר שיין לדרזדן, שם הצטרף למקהלת הנסיך הבוחר של סקסוניה כסופרן-נער.
נוסף לשירה במקהלה, קיבל הכשרה מוזיקלית יסודית אצל רוגיר מיכאל, מנצח המקהלה, שהכיר בכישרונו יוצא הדופן.
משנת 1603 עד 1607 למד בפפורטה ומ-1608 עד 1612 למד משפטים ומדעי הרוח באוניברסיטת לייפציג.
עם תום לימודיו עבד תקופה קצרה אצל גוטפריד פון וולפרסדורף כמנהל המוזיקה בביתו וכמחנך לילדיו; בהמשך התמנה למנצח מקהלה בוויימאר וכעבור זמן קצר היה למנצח מקהלת בית הספר למוזיקה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשאר עד סוף חייו.
שלא כידידו היינריך שיץ, סבל שיין מבריאות לקויה ולא זכה לחיי אושר או לאריכות ימים.