tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1989 זכתה באליפות העולם בקיקבוקס והייתה גם אלופת ישראל בדואתלון.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתחרות ברכיבה על אופניים, מאחר שבישראל לא הייתה באותה עת נבחרת אופניים מקצועית היא עברה לקנדה והשתתפה בתחרויות בינלאומיות כקנדית.
באוקטובר 2003 קיבלה אישור מהאיגוד הבינלאומי לאופניים להתחרות במדי נבחרת ישראל באליפות העולם באופני כביש בהמילטון, קנדה.
אולם היא סיימה במקום ה-61 בלבד באליפות.
במהלך הקריירה שלה חוותה מספר פציעות רציניות.
ב-2004 שברה את ידה במירוץ לפני אולימפיאדת אתונה.
ב-2005 התרסקה בתאונת אופניים לאחר שניצחה בתשעה מרוצים.
ב-2011 ניצחה במרוץ חוצה אמריקה (Race Across America) תוך שבירת השיא הקודם ב-12 שעות.
אלופת ישראל ברכיבת כביש ותחרות נגד השעון בשנים 2007–2009.
לאחר שפרשה מספורט עוסקת גולדשטיין בעיקר בהרצאות על מוטיבציה ואימון אישי ברחבי צפון אמריקה.
בשנת 2015 יצא ספרה, "No Limits" המתאר את חייה וסיפור הצלחתה.
2000 - מקום שלישי באליפות קנדה (נג"ש)
2001 - מקום שלישי באליפות קנדה (נג"ש)
2002 - מקום שני באליפות קנדה (נג"ש)
2007 - מקום שני בדירוג הכלל בטור של דלטה (קנדה).
2008 - מקום ראשון בדירוג הכללי בטור של גילה (ארצות הברית).
2008 - אלופת ישראל באופני כביש ואלופת ישראל בתחרות נגד השעון.
לאה זלוטניק (נולדה ב-26 בנובמבר 1959) היא זמרת, תמלילנית ומלחינה ישראלית שכתבה והלחינה להיטים רבים.
לאה זלוטניק גדלה בסביבה מוזיקלית, אביה קהא אהרון היה זמר יוצר בתימן.
את שירה הראשון כתבה כבר בכיתה ח' שפורסם בעיתון בית הספר היסודי אשר בו התחנכה בקריית עקרון.
בשנת 1959 הגיעה לארץ קבוצת עולים מתימן בעלייה מיוחדת, זלוטניק ביחד עם משפחתה הגיעו בעלייה זו היישר לקריית עקרון, לאה הייתה בת שלושה חודשים.
היא התחנכה בבית הספר היסודי "אוהל מאיר".
במהלך לימודיה השתתפה בהצגות שהועלו בבית הספר בהדרכת המורה כוכבית מחרבי.
בהצגה "הקמצן" של מולייר שיחקה בהצלחה ובכישרון רב את ביתו של הקמצן.
בתום לימודיה ביסודי המשיכה לתיכון ברחובות.
במקביל, מגיל 14 נסעה 3 פעמים בשבוע ללמוד מוזיקה בתל אביב אצל עליזה שדה.
לימודים אלה מומנו ממשכורתו הצבאית של אחיה הבכור.
משנת 1973 המשיכה לכתוב שירה, דבר אותו עשתה עוד מגיל צעיר.
בשנת 1990 חברה זלוטניק למפיק יהודה גמליאל והפיקה אתו אלבום שמתוכו יצא סינגל לרדיו בשם "בדירה ממול" אשר הושמע ברדיו.
למרות זאת בסוף תהליך העבודה על אלבום זה, לאה לא הייתה שלמה עם התוצאה ולכן החליטה לגנוז אותו.
בשנת 1992 הוציאה את ספרה הראשון "לקרוא ולרצות לשיר" בהוצאת "אור עם" תחת השם לאה שרעבי-זלוטניק.
הספר זכה לביקורות נלהבות הן בעיתונות והן על ידי מומחים בתחום השירה.
הספר אף התבקש ונמכר ל- Library of Congress.
שירים מתוך ספר זה פורסמו בעיתונות.
באותו זמן התפתחה כמלחינה והתחילה לאסוף חומרים פרי עיטה לאריך נגן חדש.
בשנת 1997 חברה למפיק ולמעבד דורון פיקר ולמנהל האמנותי גברי מזור והוציאה את אלבום הבכורה "מה שלומכם" בחברת התקליטים אן אם סי, רוב השירים היו פרי עיטה.
שיר הנושא "מה שלומכם" בהשתתפות הזמר אלכס זכה להשמעות רבות.
השיר "הדא" מילים ולחן אהרן עמרם לעיבוד של יזהר אשדות, זכה להצלחה גדולה.
בקליפ לשיר זה שהפקתו הייתה יקרה לאותו זמן, השתתפו רקדני להקת בת שבע והוא צולם במדבר במערת הקמח.
הקליפ זכה להדים רבים ובשל כך הוזמנה לאה בפעם הראשונה להופיע בטלוויזיה בתוכניתו של גיא פינס שאף אירח אותה באולפן.
השיר "אבא" זכה להצלחה ולאה הוזמנה להשתתף בתוכניתם של יואב גינאי ואורלי לוי שם ביצעה את השיר "אבא" והקליפ של "הדא" הוקרן.
השתתפו בכתיבה גם אומנים ידועים כמו בשיר "יין ושושנים" שהולחן על ידי גברי מזור ונכתב על ידי דודו ברק.
השיר "את הקטנה" הולחן על ידי יוני רועה למילים שלה.
בשנת 1997 יצא ספר שיריה השני "אחרי שהדברים קורים" בהוצאת "ירון גולן" והספר זכה להצלחה.
בימים אלו מודפסת מהדורה שנייה של ספר זה.
בשנת 1998 חברה זלוטניק לזמרת לאה שבת, לגיבוש מופע בעיבודים של שבת.
החזרות התקיימו עם 5 נגנים אך המופע לא יצא אל הפועל.
בין לבין חידשה שיר של שלום חנוך, "אוהבת אותך עוזבת אותך", והופיעה ברחבי הארץ ובפסטיבלים שונים, כמו פסטיבל כרמיאל ועוד.
כמו כן הופיעה גם באירועים פרטיים.
בשנת 1999 יצא תקליטה השני "בדרכים" בו חברה למפיק ולמעבד יאיר שדה.
אלבום זה התהדר בטובי הנגנים כמו, חיים רומנו, ניצן עין הבר, דורון רפאלי, אריה וולניץ, יונתן מילר ובאלדי אולייר.
זמרי רקע כמו שירלי צפרי, דלית כהנא ועוד.
באלבום כתבו לה מיטב הכותבים תוך שיתוף פעולה.
בשיר "לפני שיהיה מאוחר" הלחן נכתב על ידי נחום היימן למילים של זלוטניק.
השיר "בוא אלי" מילים ולחן של עוזי חיטמן.
בשיר "אל תשברי לי ת'לב" דואט עם אין רביבו, נוסח עברי לשיר של אלטון ג'ון, אקו"ם ביקשו אישור שהתקבל מאלטון ג'ון להשתמש בלחן שלו.
את הנוסח העברי כתבה חמוטל בן זאב.
את המילים לשיר "גל שראה עולם" כתבה נורית בת-שחר צפריר.
האלבום הזה נחל אכזבה וכישלון שגרמו לה להתכנס בתוך עצמה לבשל ולהתבשל בכתיבה והלחנה של חומרים חדשים.
בשנת 2001 הוציאה את אלבומה השלישי "תנגן לי" בעיבודו של המפיק והמעבד בצלאל גלעדי, האלבום פרי יצירתה אך גם כאן השתתפו כותבים משובחים כמו נחום מוכיח לשיר "התחלה חדשה", ועוד.
באלבום זה באה לידי ביטוי אהבתה ודאגתה לילדים.
השיר "ילדי הגורל" הוקלט עם כ-20 ילדים וזכה להצלחה רבה.
מאלבום זה יצאו סינגלים אך משום מה האלבום לא הופץ על ידי חברת התקליטים מסיבות לוגיסטיות שונות והוא נפל בין הכיסאות.
בשנת 2002, חברה לאחד המעבדים הגדולים בארץ ירון בכר וביחד החלו בהקלטות לאלבום חדש.
בתום העבודה, זלוטניק לא הייתה שלמה עם התוצאה והאלבום נגנז.
בשנת 2003 לאחר שתם החוזה שלה עם חברת התקליטים אן אם סי, חברה לחברת התקליטים "אחים ראובני" וחזרה למקורות שלה מבית אבא באלבום "גולי סאלאם".
באלבום זה הוקלטו שירים בתימנית וערבית פרי עיטה ובהפקתו המוזיקלית של קשתי לוי.
הביקורות שיבחו וההצלחה הניבה הופעות רבות.
בהמשך להצלחת האלבום הופק מופע מרהיב עם שלל רקדנים ונגנים מופע בשם "בתכזינה" (שפרושו - לשבת בניחותא ללעוס גת ללמוד תורה ולשיר).
המופע נפתח בצוותא תל אביב והמשיך בסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
כמו גם בפסטיבלים שונים כמו: חג היין בראשון לציון, בתימנה בראש העין ועוד.
המופע והאלבום סוקרו בחדשות ערוץ 10 על ידי יעקב איילון.
בשנת 2007 פנו זוג הורים שאיבדו את שלושת ילדיהם לזלוטניק שתכתוב ותלחין שיר לזכרם.
הזמרת נענתה והוציאה את הסינגל "מנגינת השלושה" שריגש המוני אנשים.
בשנת 2009 יצא האלבום הרביעי "desert trip" (מסע מדברי) שהופק מוזיקלית ובשותפות עם המפיק אמיתי פרינטה.
האלבום הופץ על ידי play records ושווק בחו"ל.
מאלבום זה יצא כסינגל השיר בעברית "שאנטי" שמדבר על ההוואי התימני.
זלוטניק התארחה בכל תוכנית טלוויזיונית אפשרית כמו גם הקליפ שלו ששודר רבות בערוץ המוזיקה הישראלי.
במקביל זלוטניק המשיכה בהופעות בארץ.
האלבומים האתניים הגיעו גם למקומות שונים בעולם.
ביניהם: תימן, סעודיה, אזרבייג'ן וארצות הברית.
היא הוזמנה להופיע במקומות שונים בחו"ל.
נשואה פעם שנייה לאיציק זלוטניק ולה שני ילדים.
"חסד נעורים" דואט עם ניסים סרוסי 2007
"סעיד קל רגל" דואט עם יאיר דלאל 2010
"לקרוא ולרצות לשיר", הוצאת "אור עם", 1992
"אחרי שהדברים קורים", הוצאת "י.
"חלומה של לאה" סרט קצר
חדווה לאה גולדין (נולדה בשנת 1955) היא מהנדסת תוכנה ישראלית, מרצה בכירה באפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב ובעבר ראש המחלקה להנדסת תוכנה במכללה האקדמית להנדסה ירושלים ובמכללת שנקר.
מנכ"לית חברת הייעוץ Golden Solutions.
היא אימו של הדר גולדין, קצין גבעתי, שנהרג בקרב רפיח ב-2014, וגופתו הוחזרה לישראל ב-9 בנובמבר 2025.
נולדה וגדלה בחיפה, בתם של צבי וחנה אלעד (אולק), שעלו לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא בעלת תואר דוקטור מהטכניון על עבודת מחקר בנושא הנדסת דרישות, שנכתבה בפקולטה למדעי המחשב, בהנחייתו של פרופסור דניאל ברי.
גולדין היא מומחית בתחום הנדסת תוכנה, תהליכי פיתוח והבטחת איכות תוכנה.
החל משנות ה-80 היא עוסקת בפיתוח מערכות משובצות מחשב, ושימשה בתפקידים טכניים וניהוליים שונים, בין השאר בחברות נייס וקומברס.
כיהנה כראש המחלקה להנדסת תוכנה במכללה האקדמית להנדסה ירושלים ובמכללת שנקר.
הגישה תוכנית רדיו יחד עם נסים משעל ודרור רפאל ב-103fm בשנים 2017–2018.
כיום היא מנכ"לית חברת Golden Solutions ויו"ר הסניף הישראלי של IEEE Computer Society.
היא עבדה עם חברות וגופים גדולים ובהם רפא"ל והתעשייה האווירית.
הייתה שותפה בפרויקט למחשוב המידע של חקר הסרטן בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL).
גולדין נשואה להיסטוריון פרופ' שמחה גולדין.
הזוג התגורר בעבר ביישוב אשחר, וכיום מתגוררים בכפר סבא.
הם הורים לאיילת, חמי (עו"ד) וצור.
בנם הרביעי, הדר, תאומו של צור, היה קצין בפלס"ר גבעתי.
הוא נשבה על ידי ארגון חמאס במהלך לחימה ברפיח במבצע צוק איתן, וכעבור יום הוכרז כחלל צה"ל.
ההחלטה התקבלה לאחר הקמת בית דין מיוחד, בראשות הרב הצבאי הראשי, רפי פרץ, שבחן את הממצאים שהובאו משטח הלחימה.
ב-9 בנובמבר 2025 גופתו הוחזרה לישראל במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
לאה גרוּנדיג ; 23 במרץ 1906 – 10 באוקטובר 1977) הייתה אמנית רישום ותחריט יהודייה גרמנייה קומוניסטית, שחייתה ופעלה מרבית שנותיה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם ובגרמניה המזרחית בתקופת השלטון הקומוניסטי עד מותה.
בתחילת דרכה האמנותית תארה בעבודותיה את חיי הפועלים ופשוטי העם.
בסוף העשור השני של המאה העשרים שימשו לה פועלים ומחוסרי עבודה נושא לציור דיוקנאות אותם הכינה בגיר שחור ובפחם.
יצירותיה כקומוניסטית פציפיסטית תחת המשטר הנאצי בין השנים 1933–1939 משקפות את הסבל והיאוש של היהודים והקומוניסטים נרדפי השלטון בתקופת הרייך השלישי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1940 ו-1949 שהתה גרונדיג בארץ ישראל בה ציירה את נופיה, חיי היום יום בארץ ויצירות המתארות את השואה.
גולת הכותרת של עבודותיה העוסקות בשואה היא סדרת רישומים הנקראת "בגיא ההריגה".
כמו כן איירה ספרי ילדים רבים שיצאו לאור בארץ ישראל.
יצירותיה לאחר ששבה לגרמניה המזרחית ב-1949 משקפות את סבלו של מעמד הפועלים תחת עול המשטר הקומוניסטי.
לאה גרונדיג נולדה ב-1906 בדרזדן, סקסוניה שבגרמניה למשפחה יהודיית אורתודוקסית אמידה, בתו של סוחר.
אביה עסק בייצור רהיטים ואמה בתפירת בגדים.
עוד בילדותה התמרדה נגד המסורת האורתודוקסית שנשמרה בבית הוריה.
בגיל 14 הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס".
"התלהבתי", כתבה לימים באוטוביוגרפיה שלה (בגרמנית): "כאן הוצבה מטרה, כאן ניתנו תשובות לשאלות וכאן מצאתי דרך נעימה לפגוש אנשים, למצוא חברים וידידים.
יצאתי מהצרוּת והמוגבלות של משפחתי.
שאפנו להגיע לפַּלֶשְׂתִינָה, לבנות את הארץ, להיות לחקלאים או לפועלים".
כפי שהעידה לימים, התקופה הקצרה בתנועת הנוער הייתה מהשנים היפות והמאושרות של חייה.
לימודי אמנות והצטרפות למפלגה הקומוניסטית
לדברי גרונדיג, אביה אילץ אותה ללמוד בבית ספר למסחר "כדי שתביא תועלת", אך שאיפתה הייתה להיות ציירת.
בסופו של דבר נכנע אביה להפצרותיה, וב-1922 שלח אותה לבית הספר המקצועי לאמנויות בדרזדן.
משם המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות "דֶר וֶג" (Der Weg, הדרך).
מ-1924 עד 1926 למדה גרונדיג באקדמיה לאמנויות ומלאכות (Kunstgewerbeakademie) בדרזדן והשתתפה בכתת אמן של אוטו גוסמן, שם התחברה אל הציירים אוטו דיקס, וילהלם לכניט, אוטו גריבל והאנס גרונדיג , שעתיד היה להיות בעלה.
ב-1926 הצטרפה ביחד עם האנס גרונדיג וסטודנטים נוספים מהאקדמיה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
מאוחר יותר, בשנת 1929 (לאחר נישואיהם), נמנו האנס ולאה עם מייסדיה ופעיליה הפוליטיים של התאחדות האמנים החזותיים המהפכנים של גרמניה (Asso, בראשי תיבות: ARBKD) בדרזדן.
הארגון עסק בהכנת והפצת חומרי תעלומה גרפית כגון כרוזים, עלונים ומודעות עבור המפלגה הקומוניסטית.
לאה והאנס רצו להינשא, אך אביה התנגד בתוקף לקשר מאחר שהאנס לא היה יהודי, וכמו כן היה סטודנט עני לציור בעל דעות שמאלניות.
בעקבות הצטרפותה של גרונדיג ב-1926 לשלוחת הסטודנטים של המפלגה הקומוניסטית החליט האב לשלוח אותה לסנטוריום לחולי עצבים בהיידלברג.
שם, באמצעות טיפול פסיכואנליטי, ציפה שתבריא מאהבתה להאנס ומרעיונותיה המרדניים.
על אודות תקופה זו כתבה גרונדיג באוטוביוגרפיה שלה:
היידלברג הפכה לתחנה חשובה ומלאת קונפליקטים בחיי.
היה עלי להגן על השקפות העולם החדשות שרכשתי מפני הפסיכואנליזה הפרוידיאנית ולהשתחרר מהתלות הילדותית בהוריי.
היה עלי ללמוד לקבל החלטות בעת שהיה זה לא נוח ואף מסוכן, אבל תמיד הרגשתי את האנס לצידי.
באותה תקופה כתבנו זה לזו מאות מכתבים וזה עזר לי.
למרות ההתנגדות מצד משפחתה, נישאה גרונדיג להאנס ב-1928. בני הזוג שכרו דירה קטנה וזולה ברובע מגורי פועלים של דרזדן, נוישטט (Neustadt).
שם החלה עבודתם האמנותית המשותפת והעשירה.
הם התגוררו בבית אחורי, קומה רביעית מתחת לגג.
אותו בית דירות ברחוב מלנכתון (Melanchtonstrasse), ביחד עם שני הבתים האחוריים, שקק ילדים; אלה הפכו עתה למודלים שלהם לציור.
גרונדיג ציירה אותם בדיו ובמכחול, והאנס לעומתה צייר בעיקר בצבעי שמן.
עד מהרה הפך בעלה לאחד מהציירים המשמעותיים של "האובייקטיביות החדשה" בדרזדן.
גם עבודותיה של גרונדיג צוירו בסגנון זה.
האנס כתב אודות תקופה זו "היינו עניים מרודים, קצבתנו השבועית כ-12 מארק.
לעיתים, במשך חודשים, לא היה באפשרותנו לשלם שכר דירה.
לא פעם היינו קרובים להיזרק לרחוב.
למרות זאת עבדנו במרץ רב והיינו מאושרים".
בשנת 1930 עבר הזוג גרונדיג להתגורר באזור אחר של דרזדן, רחוב אוסטבאהן (Ostbahnstrasse; נהרס במלחמת העולם השנייה ואינו קיים עוד).
נוף של רציפים ומסילות ברזל בחזית המזרחית של בתי הרחוב שימש לסדנאות עבודה לציירים, ועל כן כונה הרחוב "רחוב הציירים".
בפברואר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, יצאה תקנת חירום "למען הגנת העם הגרמני" שהסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה.
ב-28 בפברואר צורף לתקנה חוק לשעת חירום "להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים", בטענה שהקומוניסטים הם שהציתו את בניין הרייכסטאג יום קודם לכן.
החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והוביל להפיכת גרמניה למדינת משטרה, שבה אין לפרט הגנה.
אימתם של בני הזוג גרונדיג מפני הגסטפו גברה עם מאסרו של הצייר ג'וני פרידלנדר, שכנם וידידם שהיה אף הוא קומוניסט וחבר ב-Asso.
הייתה תקופה שבה יצאו השניים מביתם רק כשהם מחופשים; האנס הרכיב משקפי שמש, חבש מגבעת אמנים גדולה ולבש מכנסי שק, ולאה, כך תיאר זאת, "נראתה כאילו שייכת לארגון כנסייתי".
מעתה היה עליהם לנקוט משנה זהירות, מאחר שכל אדם ברחוב עשוי היה להיות מלשין שחיכה להזדמנות להסגיר אנשים לגסטפו.
"נזהרנו ובדאגה התבוננו שמא מישהו עוקב אחרינו ברחוב.
רק בשעות מסוימות נפגשנו עם חברים, כאשר האוויר נראה נקי", כך כתב האנס באוטוביוגרפיה שלו.
גם ביתם לא היה מוגן מחיפושי הגסטפו; בדיעבד, לא זכרו את מספר הביקורים.
לאה והאנס סרקו ללא הרף את תכולת הסטודיו לוודא שאין בו חומר מרשיע, ונאלצו להחביא יצירות רבות.
ב-1936 נאסרו בני הזוג עם שובם מביקור בשווייץ, אך שוחררו לאחר מספר ימים.
במאי 1938, עקב האשמת הזוג בסיוע לחבר מחתרת להסתתר, שולח האנס למחנה הריכוז זקסנהאוזן ולאה למחנה ראוונסבריק, משם שוחררה בדצמבר 1939 וגורשה לברטיסלאבה (בירת סלובקיה) עם איסור רשמי לשוב אי פעם לגרמניה.
באוקטובר 1940 עלתה לאה גרונדיג על אוניית המעפילים "פאסיפיק" שהפליגה לארץ ישראל מנמל טולצ'אה שברומניה במסגרת ההעפלה שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב'.
בסוף נובמבר 1940 הגיעה האונייה לנמל חיפה, לאחר שנתפסה על ידי הבריטים בלב ים.
הכוונה לגרש את המעפילים לאי מאוריציוס, שונתה בגלל אסון הפאטריה, וגרונדיג הועברה למחנה המעצר בעתלית, שם שהתה עד ששוחררה באוקטובר 1941. לאה גרונדיג הביאה ארצה את כל עבודותיה ומספר עבודות של הנס בעלה.
בתקופת שהותה בעתלית סייעה לרופא המחנה, ד"ר אַווֶרְבָּך (Auerbach), שטיפל בחולי המחנה, רבים מהם חולי שחפת.
לאה גרונדיג תיעדה את עבודתו בציוריה, ונרקמה ביניהם ידידות אמיצה שנמשכה עד פטירתו.
לאחר שחרורה עברה לגור בתל אביב.
שם חודש הקשר בינה לבין נחום איתין (איתן), מומחה לגלופות דפוס מֶצֶנָט אמנות ואמנים ובנם של רבקה ואהרון איתין מ-66 המשפחות מייסדות תל אביב והם חיו יחד בדירתו כבני זוג.
איתן הכיר את גרונדיג עוד בתקופת לימודיו בבית הספר לתעשיית הגלופות בגרמניה, אחרי סיום לימודיו באקדמיה לאמנות של פריז.
עם עלייתה של גרונדיג לארץ הוא "סידר" לה סרטיפיקט אצל הבריטים.
ב-1946, כשנודע לה שבעלה האנס שרד את המחנות ושב לדרזדן, החליטה לאה גרונדיג לחזור אליו.
גרונדיג השאירה אצל איתן את כל ציוריה.
מ-1946 עד 1948, שהתה גרונדיג בקיבוץ גבעת חיים (בארכיון קיבוץ גבעת חיים איחוד נותרה סדרת רישומים פרי מכחולה המציגים דימויים מהקיבוץ).
בקשתה של גרונדיג לשוב לדרזדן, שעתה הייתה בתחומי גרמניה המזרחית, נתקלה תחילה בסירוב השלטונות הקומוניסטיים בגלל האיסור לחזור אי-פעם לגרמניה שהטילו עליה הנאצים בעת גירושה ב-1939.
מסתיו 1948 המתינה בפראג ובאביב 1949 בוטל האיסור וגרונדיג חזרה לדרזדן והתאחדה עם האנס, שכיהן כרקטור באקדמיה לאמנות בדרזדן.
לאחר שובה לגרמניה מונתה גרונדיג לפרופסורית והועמדה בראש קתדרה בבית הספר הגבוה החדש לאמנות יוצרת בדרזדן.
בין תלמידיה היה האׂמן הערבי-ישראלי עבד עאבדי, שהתמחה שם בין השנים 1964–1971. גרונדיג הייתה פעילה גם באגודת האמנים החזותיים, וב-1964 נבחרה לנשיאת האגודה.
שני דודנים שלה, מקס (סופר) ויוזף צימרינג (פוליטיקאי), שרדו את השואה וחיו במזרח גרמניה.
לאה גרונדיג נפטרה באוקטובר 1977, בעת הפלגה בים התיכון, בגיל 71. נטמנה בבית העלמין "היידה" (Heidefriedhof) בדרזדן.
שמה של לאה גרונדיג הונצח ברחוב בברלין הקרוי על שמה.
עבודתה בשיתוף עם הנס גרונדיג
מפגשה של לאה גרונדיג עם פועלים, מחוסרי עבודה וחבריהם בתקופת המשבר הכלכלי העולמי (1929) שימשו לה נושא לציור פורטרטים שהוכנו בגיר שחור ובפחם.
כמו כן תיארה בעבודותיה את חיי העוני של נשות הפועלים באותה תקופה.
בעבודותיה ניכרת השפעתה של אׂמנית ההדפסים הגרמנייה קתה קולוויץ.
בשנת 1933 הביא הנס לביתו את טכניקת התחריט.
השניים רכשו מכונת דפוס קטנה והחלו להדפיס בעצמם את תחריטיהם.
לעיתים התמקדו בנושאים משותפים וכל אחד מהם מימש אותם בדרכו הוא.
תחריטיהם הראשונים מציגים סצנות רחוב.
בהמשך יצרה לאה גרונדיג את מחזורי הרישומים "חיי נשים", "חזית הָרצבוּרג" , "היהודי אשם!", "תחת צלב הקרס", ו"המלחמה בפתח!".
מאמצע שנות ה-30 נאסר על לאה גרונדיג להציג את יצירותיה.
את הפחד מהגסטפו שאסר רבים ממכריה ביטאה בתחריטים ששמותיהם מעידים על אימת התקופה: "גסטפו בבית", "לא חוקי", "אזניים לכותל", "הבריחה מתחילה", "הניצוד", "בבונקר", "מסיכת שטירמר" ו"חקירה".
"הצגת המצוקה, המחסור והסבל של הפועלים לא היו עוד מספקים.
צריך היה לתאר את השיגעון, הבורות והסנוור ולהפיצם, היה צורך לתאר את השנאה שלה הטיפו, וההשמדה ההמונית הזוועתית שהוכנה וגם את הכוח (לעמוד מולם) שלמרות מאמצי הגסטפו המשיך להתקיים".
מקצת מיצירותיה הוברחו על ידי הסופרת אגוסטה לאזר לדנמרק, משם הועברו לידי הלנה וייגל וברטולט ברכט.
"רציתי לתאר את אלף הפחדים", סיפרה על היצירות.
"את המודעות לזוועה והעדר החופש של הנרדפים והמצותתים.
רציתי גם להציג את גזל האנושיות ומאבקם של הטובים בהם.
רציתי להתריע בפני המלחמה המתקרבת".
בתקופת מעצרה בעתלית ביטאה לאה גרונדיג ברישומי דיו ובצבעי מים את תלאות המסע ארצה והווי החיים במחנה המעצר עם דגש על אימהות וילדיהן.
בין עבודותיה באותה תקופה סדרת "תיק המכשפות" (Die Hexenmappe) שכלל כעשרים רישומי קשישות, "פנטזיות על מחלת השחפת" ועוד.
בניגוד לקדרות שהביעו רישומים אלה תיארה גרונדיג את שמחת האימהות בילדיהן ברישומים אותם ציירה בסגנון עליז וצבעוני.
במהלך תשע שנות שהייתה בארץ ישראל כללו עבודותיה של לאה גרונדיג תחריטים, רישומים ואקווארלים אותם הציגה בשש תערוכות.
תערוכות נוספות הציגה בפברואר–מרץ 1942 ובמאי 1944 בגלריה לאמנות כ"ץ, ובדצמבר 1944. ב-1946 הציג ד"ר קארל שוורץ, אוצר ומנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכה מרישומיה ותחריטיה.
בתחילת 1947 הציגה גרונדיג בגלריה "יונס" בירושלים תערוכה שחולקה לשני חדרים: באחד הוצגו רישומיה מהשואה, ובשני הוצגו רישומי נוף ארצישראליים בצבעים המביעים אופטימיות, ביניהם רישומי סדרת "מחיי הקיבוץ", שאותם ציירה בעת ששהתה בקיבוץ גבעת-חיים.
את עיקר פרנסתה מצאה לאה גרונדיג בתקופה זו באיור ספרי ילדים, בהם "המפוזר מכפר אז"ר" מאת לאה גולדברג (במהדורה הראשונה שיצאה לאור בשנת 1943 בהוצאת הקיבוץ המאוחד), "ילדים מוּצלים" מאת ברכה חבס, "שמש גנובה" מאת קורניי צ'וקובסקי, "אותיות מספרות" מאת רוזה ווּל ו"יותם הקַסָּם" מאת יאנוש קורצ'אק בתרגום יוסף ליכטנבום.
כמו כן פרסמה את ספרי הרישומים פרי עטה: "בגיא ההרֵגה" ו"עצים מדברים" (לפי שיר מאת אנדה עמיר-פינקרפלד).
עבודתה בגרמניה תחת המשטר הקומוניסטי
בשנים 1975 ו-1976 הוקדשו לה תערוכות אישיות גדולות בברלין ובדרזדן.
עבודות מוכרות שלה בתקופתה במזרח גרמניה הן, עלים נגד אימפריאליזם, VEB E.A.
Seemann Verlag, לייפציג 1975 רופא צעיר מפוליקליניקה של דרזדן רחוב בשוודט, דרזדן – נוימרקט.
לאה גרונדיג לא מצאה את מקומה בקרב חוגי האמנות בארץ ישראל.
בין הסיבות לכך היו הסתייגות רוב הציבור מדעותיה הקומוניסטיות שהתבטאו בעבודותיה.
על אף הכישרון והביטוי העז שהשתקפו בעבודותיה לא הוזמנה גרונדיג לשמש מורה מרכזית במחלקת הגרפיקה בבית הספר בצלאל החדש לאָמנות ולאוּמנות.
מבקריה של גרונדיג לא אהדו את סגנונה הריאליסטי והתעלמו מהעצמה האמנותית של עבודותיה.
בביקורת על תערוכתה במוזיאון תל אביב ב-1946 בעיתון "דבר" השווה מבקר אמנות בחתימת "אריאל" את סדרת התמונות שהוצגו בתערוכה לריאליזם הסוציאליסטי "שעם כל יעילותו כנשק פסיכולוגי לא היה בו בדרך כלל משום הישג אמנותי".
בביקורת אחרת, של ד"ר פאול לנדאו ב"על המשמר", נכתב: "לאה גרונדיג אינה מסוגלת לחרוג ממסגרת של רפורטאז'ה.
[...] בריאליזם בלבד אין משקפים טרגדיות [...].
לשם כך זקוקים לכוח דמיון – סגולה שלאה גרונדיג לא בורכה בה."
מאידך, עבודותיה זכו להכרה והוקרה מצד מוסדות תרבות.
באוקטובר 1946 פורסמה בשבועון "דבר השבוע" סדרת רישומי דיו קלילים ואנקדוטיים מעשה ידיה תחת הכותרת "מה ראיתי בנגב?".
ב-1948 הוציאה הקרן הקיימת לישראל לאור דפדפת של שמונה רישומים שציירה.
בשנת 1945 איירה את ספרה של ברכה חבס, "ילדים מוצלים" שיצא בהוצאת עם עובד.
על פי אומדן, מתוך יותר מ-3,000 ציורים, תחריטים, רישומים ואיורים שיצרה לאה גרונדיג בימיה, כ-900 מהם יצרה בתקופה שחיה בישראל.
המקומות העיקריים שבהם נמצאות כיום עבודותיה בישראל הם:
לארכיון זה הועברו עבודותיה של לאה לאחר סגירת מוזיאון בצלאל.
האוסף בארכיון כולל ספר ובו כ־90 תמונות שרובן הושארו על ידי לאה לפני ששבה למזרח גרמניה.
והשאר כ־19 ציורי יד, אותם שלחה לאה מאוחר יותר מגרמניה המזרחית למוזיאון בצלאל, ככל הנראה במסגרת שאיפתה לשמר ולפזר את ציוריה המרדניים מעבר לגבולות גרמניה המזרחית.
מספר תמונות נמצאות בגבעת חיים איחוד ומאוחד והן מפוזרות בעיקר אצל משפחות שונות באלבומים משפחתיים.
כמה מיצירותיה נמצאות ברשות אנשים פרטיים.
בספטמבר 2014 נפתחה תערוכה מיצירותיה של לאה גרונדיג בשם "מדרזדן לתל אביב.
1933–1948" במוזיאון הפרטי יגאל פרסלר בתל אביב.
התערוכה נתמכה על ידי שלושה גופים:
מוזיאון יגאל פרסלר, עמותת רוזה לוקסמבורג ומוזיאון לוחמי הגטאות.
התערוכה זכתה לעניין ציבורי רב ולביקורים רבים של קבוצות ופרטיים מהארץ ומחו"ל.
הדי התערוכה הגיעו גם לעיתונות.
שלכאורה "גילתה אותה מחדש" ואולי סוף-סוף זכתה אמנית חשובה זו להכרה הראויה לה.
בשנת 1972 שילמה לאה גרונדיג תשלום לאוניברסיטת ארנסט מוריץ ארנדט בגריפסוואלד, והקימה אבן פינה לקן הנס ולאה גרונדיג.
המטרה הייתה להעניק פרס שנתי על הישגים יוצאי דופן בתחומי האמנות, התרבות וההוראה הקשורה לתרבות לסטודנטים ובוגרים במכון קספר דויד פרידריך של גריפסוואלד.
עם זאת, הפרס הפסיק להיות מוענק לאחר 1996. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, טענו כמה מחברי מכון קספר דויד פרידריך כי מתן שם פרס ל"לאה גרונדיג", חברה לא מתנצלת בממסד התרבותי והפוליטי המושמץ של מזרח גרמניה, אינו מקובל.
הוויכוחים שלאחר מכן נמשכו במשך כמה שנים, אך בתחילת 2011 הצליחה אוניברסיטת גריפסוואלד להעביר את הנכסים של קרן הנס ולאה גרונדיג לקרן רוזה לוקסמבורג.
קרן רוזה לוקסמבורג התחייבה להעניק את פרס לאה גרונדיג באופן עכשווי שיכבד את הרגישויות סביב לאה גרונדיג.
במזרח גרמניה זכתה גרונדיג בפרסים רבים.
1957: מסדר ההצטיינות הפטריוטי בארד
1958: הפרס הלאומי של מזרח גרמניה כיתה ב' על עבודתה הכוללת
1961: פרס האמנויות של הפדרציה החופשית של איגודי הסחר הגרמניים על הציור שלה שלוש מחטיבת מקארנקו
1965: מסדר ההצטיינות הפטריוטי בזהב
1967: הפרס הלאומי של מזרח גרמניה מדרגה ראשונה
1970: נשיא כבוד של אגודת האמנים החזותיים של מזרח גרמניה
1970: אבזם זהב מסדר הכבוד הפטריוטי
1972: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ארנסט מוריץ ארנדט בגריפסוואלד
תפוח הזהב הגאה, מאת בתיה כהנא.
שמש גנובה, מאת קורניי צ'וקובסקי.
עברית: ליב קופרשטין, איורים: לאה גרונדיג
זבובה זהובה, מאת קורניי צ'וקובסקי.
עברית: ליב קופרשטין, איורים: לאה גרונדיג.
לאה חובב (כ"ד בסיוון תר"ץ, 20 ביוני 1930 – א' באב תשס"ח, 1 באוגוסט 2008) הייתה חוקרת ספרות וספרות ילדים ומחנכת ישראלית.
לאה חובב לבית רוזנבלום נולדה ב-1930 בתל אביב וגדלה במושבה רעננה, שהוריה היו מראשוניה.
אביה, ר' יחזקאל רוזנבלום, היה תלמיד חכם ועלה לארץ ישראל בתרפ"ה; אמה, הניה לבית פיקלני, עלתה לארץ ישראל מליטא בתרפ"ו.
לאה חובב למדה בבית ספר כללי ברעננה, ואת לימודי התיכון עשתה בבית הספר הדתי "תלפיות" בתל אביב.
הייתה מדריכה בתנועות הנוער "בני עקיבא" ו"הצופים".
עבדה כמורה וכמדריכת נוער עולה בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
עם סיום מלחמת העצמאות עלתה לירושלים ולמדה מקרא, ספרות וחינוך באוניברסיטה העברית, ובשנת 1982 קיבלה ממנה תואר דוקטור בספרות עברית על שירת הילדים של לאה גולדברג.
תוך כדי לימודיה באוניברסיטה החלה ללמד בסמינר למורות מזרחי, שהפך אחר כך לסמינר אפרתה (וכיום מכללת אפרתה); מאז 1955 לימדה בתחומי הספרות וספרות ילדים.
כמו כן לימדה בבית הספר התיכון ע"ש א"ד רוטשילד וכן במכללת ליפשיץ שבירושלים.
חובב פרסמה מאמרים ומחקרים בתחום הספרות וספרות הילדים,והשתתפה בקביעות בביקורת ספרי ילדים ונוער בכתב העת "ספרות ילדים ונוער".
לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל ערכה אנתולוגיה, "כשהיינו ילדים", בה קיבצה סיפורים ושירי ילדים מתקופת היישוב וקום המדינה.
לאה חובב הייתה נשואה לסופר מאיר חובב (1928–2010) ואם לשלושה.
בתם הבכורה, שולמית אליצור, היא פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת הפיוט הקדום ושירת ימי הביניים.
בנם השני, יחזקאל חובב, גם הוא עורך ומביא לדפוס במרכז זלמן שזר.
בנם השלישי, אברהם (אבריימי) חובב, נפטר ב-2006; לאחר מותו הוציאה המשפחה את ספרו "מאוד עצוב להיות אוטיסט".
חובב נפטרה ב-2008, בגיל 78, לאחר מחלה קשה וארוכה.
לאה גולדברג - בין סופר ילדים לקוראיו - מאמרים בספרות ילדים, עריכה: לאה חובב, ספרית פועלים, 1978
יסודות בשירת הילדים בראי יצירתה של לאה גולדברג, הוצאת כרטא 1986.
חצי מאה עברה – דפי הדרכה למורה : אנתולוגיה לנוער לשנת החמישים למדינת ישראל, מרכז שז"ר 1998.
בצליל וצבע : עיון וחקר בספרות לילדים, אקדמון 1997.
בצל עץ התות : ספורי ילדות ברעננה, ירושלים תשס"ד.
חצי מאה עברה : אנתולוגיה לנוער לשנת החמישים למדינת ישראל, מרכז שז"ר 1997.
כשהיינו ילדים, עם עובד, 1987.
לאה זליגר (1883 – 1953) הייתה פעילה להנחלת העברית, עורכת ומתרגמת ישראלית.
זליגר נולדה בעיר סניאטין שבמזרח גליציה (אוסטריה; כיום במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבאוקראינה) ליוסף וטובה רוזנקראץ.
היא קיבלה בבית חינוך דתי, חסידי לאומי.
היא נשלחה לחדר ללמוד יחד עם הבנים, בגיל חמש קראה בחומש ובגיל שמונה למדה משניות וגמרא.
בגיל צעיר השיגה שליטה בעברית והייתה לשם דבר בכל הסביבה על שליטתה כנערה במכמני לשון העברית.
בגיל 14 התפרסם מאמר שלה בעיתון העברי "המגיד".
בשנת 1905 נישאה ליוסף זליגר.
בשנים הראשונות לאחר נישואיהם חיו בעוני מחפיר וביחד עסקו בהפצת הרעיון הציוני והיו מעורכי "המצפה".
זליגר כתבה בשבועון ותרגמה מכתבי בעלה ואחיה.
באלול תרס"ז (1907) עלתה לארץ ישראל, בה נתמנה בעלה למנהל החדר המתוקן שנוסד ביוזמת חברי אגודת אחוה ביפו, שנקרא "תחכמוני".
בגלל קשיים כלכליים של תחכמוני חזרו בני הזוג לפרנקפורט וקרקוב.
בשנת תרע"ב ייסדו בקרקוב עיתון יומי עברי בשם "בת קול".
בשנת 1914 עלו שוב לארץ ישראל, תחילה למושבה פתח תקווה ואחר כך לירושלים.
בשנת 1915, נולדה בתה היחידה, תקוה (לימים תקוה שריג).
היא התגוררה בשכונת גאולה בירושלים.
זליגר כתבה בכתב העת הירדן, בשנים 1919-1920, זיכרונות מימי מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל.
בשנת 1919 הייתה ממייסדות הסתדרות נשים מזרחי והייתה הנשיאה הראשונה של ההסתדרות.
במסגרת ההסתדרות עסקה בסיוע לנזקקים והקימה בית מלאכה לצעירות.
כן הייתה מהמייסדות של בית צעירות מזרחי בירושלים.
כן לימדה עברית לעולות חדשות.
מטרת ההסתדרות הייתה מטרת תנועת המזרחי – "תחיית האומה בארצה וברוח תורתה".
בסוף שנות ה-20 פעלה במועצת הארגונים לנשים העבריות.
זליגר דיברה נגד מתן זכות בחירה לנשים וביקשה לשמור לאישה את תפקידיה המסורתיים.
"מקום האשה אינו על יד משוט המדיניות הגבוהה, אלא בשדה עבודה ההולמת לה ולתכונתה הנפשית, היינו בחינוך, בעבודת צדקה וחסד, ובהרמת המוסר בקרב הדור הצעיר על ידי השפעת דברים המתקבלים על הלב בכתב ובעל פה.
חובתה היא להשניא בעיני בני הנעורים את המותרות, לחבב את העבודה והלמוד."
בעקבות הליכת בתה, תקוה, אשתו של נחום שריג ואמם של יוסף ורן שריג, לקיבוץ חילוני, היא פרשה מפעילות ציבורית.
"הליכתי לקיבוץ הביאה שבר גדול בחייה.
אמנם, ידעה להעריך דביקותו של זולתה בצו מצפונו, אך המכאוב היה דוקר ומר וגרם לה לעזוב כליל את עבודתה הציבורית ולהסתגר בעבודת תרגום ועריכה של כתבי אחיה ואבי."
זליגר תרגמה את כתבי אחיה, ד"ר משה רוזנקרנץ, בהם הרומן "גד החוזה".
כן הוציאה לאור את ספרי בעלה.
במשך שנים דאגה למסעדה של ישיבת מרכז הרב.
בשנות ה-30 עסקה בבניית בית הפועל המזרחי בירושלים והיא נאמה בטקס חנוכת הבניין.
במשך עשר שנים התגוררה עם בתה בקיבוץ בית השיטה בה לימדה עברית וניסתה להשפיע על חברי הקיבוץ לשמור מצוות.
בשנת 1953 נפטרה ונקברה בבית השיטה, ובשנת 1968 לאחר מלחמת ששת הימים הועברו עצמותיה להר הזיתים אל חלקת הכוללים א לצד בעלה .
לאה לב (נולדה ב-5 במרץ 1995) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית, שחקנית ושדרנית רדיו ישראלית.
נולדה בשם לאה מנדלב בבאר שבע שלושה ימים לאחר שהוריה עלו מרוסיה.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שלוש.
אמהּ נישאה בשנית, ונולדו לה עוד שני אחים.
כשהייתה לב בת ארבע עברה משפחתה לבת ים, וכשהייתה בת 13 עברה משפחתה לחולון, ואת לימודי התיכון היא עשתה בתיכון קריית שרת בעיר.
לב שירתה בצה"ל ביחידת אופק בחיל האוויר.
מופע הסטנד-אפ הראשון שלה היה בגיל 17 בערב "מיקרופון פתוח" במועדון הקאמל קומדי קלאב.
כשהייתה חיילת המשיכה להופיע במועדונים שונים בהם במועדון "סטנד-אפ פקטורי" של בן זוגה לשעבר ארז בירנבוים.
ב-2016 החלה להשתתף בתוכנית הרשת "הישראליות" בערוץ היוטיוב "שורטס" ובפייסבוק (מאוחר יותר התוכנית עברה לערוץ יוטיוב ועמוד פייסבוק עצמאיים).
ב-2016 הפכה לאחת משדרניות תוכנית הבוקר "מועדון ארוחת הבוקר" ב-רדיו 103FM (תוכנית ההמשך של "שי ודרור"), לצד אורי גוטליב (שעזב ב-4 ביוני 2017) ושי גולדשטיין.
בתוכנית זו, מעבר להגשתה, הייתה גם בעלת הפינה הקבועה "דקה מהלב", שבה דיברה על נושאים שעל סדר היום הציבורי כמו הטרדות מיניות והמאבק ללגליזציה של סמים קלים במדינת ישראל.
בפברואר 2020 הופסק שידור התוכנית.
כמו כן לב הגישה ברדיו 103FM את תוכנית הלילה השבועית "גדי וילצ'רסקי ולאה לב", תוכנית קומית שמרבה בין היתר לעסוק בנושא הלגליזציה של סמים קלים.
השתתפה בתוכנית "עוד כותרות" ששודרה בערוץ 2, ושיחקה בתפקיד אורח בתור עצמה בסדרת הדרמה "מסובך".
במאי 2017 היא הצטרפה לעונה השישית של התוכנית הקומית "מועדון לילה" כפאנליסטית חדשה ביחד עם הדר לוי, בערוץ 2 של קשת.
ב-29 בפברואר 2020 עלתה ב-yes הסדרה "לעבור את הלילה" שבה משחקת לב את 'נטע ליברמן' לצד שי גולדשטיין.
לב כותבת ומצלמת טורי דעה שבועיים לתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר".
בנובמבר 2020 הוציאה לב את סרטון הפרודיה "מלכת השש בש" אשר מהווה פרודיה לסדרה "גמביט המלכה".
בינואר 2021 החלה להשתתף כפאנליסטית בעונה השישית של התוכנית "עד כאן!" כאשת שמאל וכן בתוכנית האירוח ערב עם שי שטרן.
בשנים אלו החלה ללמוד קרימינולוגיה.
בחצי הראשון של העשור השני של המאה ה-21 סיימה את התואר בהצטיינות.
בנובמבר 2023 השתתפה בתוכנית הסאטירה "צוות שליין" בהנחיית ליאור שליין בשירות הסטרימינג רלוונט.
באותה שנה החלה להגיש הסכת בשם "לאה לב שואו"
בשנת 2025 החלה הקרנה של סרט "ילד זין".
לב הייתה בזוגיות עם הסטנדאפיסט ארז בירנבוים.
ב-2023 לב נישאה לאדם ולינגשטיין, עורך ומפיק מוזיקלי.
הם מתגוררים במושב שדה ורבורג.
לאה הרפז (נולדה בשם הלנה גולדברג, 11 ביוני 1941 – 11 באוקטובר 2020) הייתה משוררת, סופרת, אמנית רב-תחומית ומעצבת אופנה ישראלית.
לאה (הלנה גולדברג) הרפז נולדה בעיר קרץ' (חצי האי קרים בברית המועצות) למשפחה יהודית מפולין.
המשפחה הצעירה ברחה מזרחה לברית המועצות עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, והגיעה לקולחוז קרוב לעיר טשקנט שבאוזבקיסטן.
האב, שפסה (שבתאי), היה חבר מפלגת הבונד בלודז', (דור שני לשיוך המפלגתי ודור שני להתבוללות) משורר, עורך של כתב עת אוונגרדי לשירה ביידיש ומורה להיסטוריה פולנית.
אמה של הלנה הייתה בתו של חסיד גור.
בגיל 17 הצטרפה לתא של המפלגה הקומוניסטית בלודז', שהוצאה בפולין אל מחוץ לחוק.
היא נעצרה לעיתים קרובות והאב החסיד העשיר והמכובד בקהילה היהודית, נאלץ בכל פעם לשחד מישהו ולשחרר אותה מהמעצר.
בקיץ 1941, בהיותה תינוקת בת ארבעה שבועות, נעצר אביה באשמת סבוטז' ונפסקו לו 8 שנות מאסר.
הוא נשלח למחנה לעבודת כפייה על גבול ברית המועצות ומנצ'וריה.
במחנה חלה האב מאוד, אבל בקיץ 1945 הצליח לברוח ממחנה העבודה ונסע ברכבות ללא כרטיס או תעודת מעבר למרחק אלפי קילומטרים, עד ששב לקולחוז.
בינואר 1946, אחרי תלאות רבות, אישרו למשפחה לשוב לפולין, במסגרת הרפטריאציה, עם יהודים פולנים נוספים.
עם תחילת הלימודים בבית הספר החלה הלנה ללמוד בקונסרבטוריון העירוני נגינה בכינור.
לאחר אירוע אלים לא רחוק מהבית, שבו רגמו ילדים בוגרים את הלנה באבנים מצופות בשלג והיא נפצעה קשה, גמלה ההחלטה בלב הוריה לעלות לישראל.
באוקטובר 1950 עלתה המשפחה למדינת ישראל באניה "גלילה".
באניה שינתה הלנה את שמה ללאה על שם סבתה מצד אמה, במטרה להקל על השתלבותה בחברת הילדים בישראל.
ההתאקלמות בארץ לוותה בקשיים אופייניים לעולים בשנות ה-50. לאה חלתה בדיזנטריה, אביה המשורר היידי והאינטלקטואל נאלץ לעבוד בעבודת כפיים, ומכיוון שהיידיש הייתה שפה אסורה בתיאטרון הישראלי דאז, נוצר קונפליקט קשה בין הבת, שהעברית הייתה שפתה, לבין אביה, שהיידיש הייתה שפת אמו.
הרפז נישאה בגיל 17 ונולדו לה שלוש בנות.
הרפז החלה לכתוב שירים בעברית בגיל 10, שנה אחרי עלותם ארצה.
בגיל 14 פורסם לראשונה סיפור שלה, בעיתון היידי "לעצטע נייעס".
שנה אחר כך התפרסם שיר שלה בעיתון היידי "היינט".
שתי היצירות הופיעו בשם לאה גולדברג.
בשנת 1960, בגיל 19, החלה לפרסם שירה וסיפורים קצרים, בתחילה במוסף הספרות של "ידיעות אחרונות" אבל העורך אשר נהור הודיע לה שכדי שיוכל לפרסם את יצירותיה, יהיה עליה לעברת את שם משפחתה, משום שבאותו שם כבר נודעה המשוררת הוותיקה לאה גולדברג.
נהור החליט לפרסמה בשם לאה הרפז וכך הודפסו השירים והסיפורים תחת שמה הספרותי החדש.
בשנת 1968 החלה לצייר ובשנת 1971 החלה ללמוד ציור באופן פרטי אצל רפי לביא, במשך שנתיים.
משנת 1970 החלו להלחין שירים שכתבה.
רפי בן-משה הלחין שיר פרי עטה ומסר אותו לביצוע ללהקת פיקוד הדרום.
בשנת 1971 פרסמה את ספרה הראשון, "המסילה אל הים", ושנה מאוחר יותר את ספרה השני: "הלנה ואני".
בספר הראשון עוצבה העטיפה על ידי שוקי זקס אולם שנה מאוחר יותר, קובץ השירים נעטף בציור של לאה, בעידוד המערכת שהוציאה את הספר לאור.
כעבור שש שנים הפסיקה לפרסם, אם כי המשיכה לכתוב שירה, וחזרה ללימודים.
בשנת 1989 חזרה לאה לכתוב פרוזה.
שנה לאחר מכן פורסם סיפור שכתבה בכתב העת עתון 77 ומאז המשיכה לפרסם סיפורים.
בשנת 2010 פרסמה הרפז קובץ שירים חדש בשם "עץ מהגוני מארץ מדיצ'י".
בהמשך פרסמה שני קובצי שירה: "קצה הגוף" (בשנת 2012 ואת "הקשב הזה" (בשנת 2015) .
הרפז למדה עיצוב אופנה בחו"ל.
בשנת 1968 החלה לעצב סריגים עבור חברת "צמר החסידה", שייצרה צמר לסריגת יד.
שנה אחר כך פחתו התרגומים, ואילו הדגמים שעיצבה התרבו.
בינואר 1977 התפטרה עקב שינויים בהנהלת החברה ובתנאי העסקתה והקימה חברה פרטית בשם "אפנת דליה", על שם בתה הבכורה.
בתחילה עבדה מהבית עם שתי עובדות ובהמשך גדלה החברה בהדרגה.
בתחילה המשיכה לכתוב ולפרסם אבל כאשר המפעל גדל (30 עובדים), הפסיקה לפרסם אבל פתחה נתיב לייצא את התוצרת המפעל שלה לאירופה.
בשנת 1983 סגרה את החברה.
הרפז למדה בסדנאות כתיבה משנת 1964 ועד 1993. כמו כן למדה מבוא לפילוסופיה, תולדות האמנות, ציור, קולנוע וכתיבה לתיאטרון.
לאה הרפז נפטרה מסיבוכים רפואיים לאחר שחלתה בקורונה.
המסילה אל הים: סיפורים לבני הנעורים.
תל אביב: הוצאת ברונפמן, 1971
עץ מהגוני מארץ מדיצ'י: סיפורים קצרים.
"תפילה" – לחן רפי בן משה, ביצוע להקת פיקוד הדרום.
"מוחלת לשמש" – לחן אריה בן-קנז ביצוע שירה פטושניק (מצו סופרן).
"אני בונה לי בית מקדש" – לחן דובי זלצר, ביצוע להקת פיקוד דרום
"מלים של חג" – לחן משה וילנסקי, ביצוע נירה גל.
"רצית שאהיה" – לחן עובדיה חממה.
ביצוע טל גורדון, אבי בללי ושרון רוטר.
בחודש מאי 2010 תערוכה קבוצתית בגלריה "שוהם" בתל אביב, אוצרת: חנה שיר.
14 באוקטובר 2010 - "בית פתוח" יזומה על ידי עיריית רמת גן.
2 בדצמבר 2010 - תערוכה קבוצתית עם סדרה בת 4 עבודות בשם: "גשר הניצולים" במכללת קיי בבאר שבע, אוצרת: עמילי גלבמן, הסדרה הושלמה כאשר מניין הציורים הסופי שלה הוא שמונה עבודות.
27 בדצמבר 2010 - תערוכה קבוצתית "מעבר לחומר" באוניברסיטת בר-אילן, אוצרת: עמילי גלבמן.
התערוכה הייתה ביוזמת בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת קונגרס של אנשי חינוך יהודי מכל העולם.
דצמבר 2011: תערוכת "בית פתוח" במשך שלושה ימים, ביוזמת עיריית רמת גן.
18 באפריל 2012 - תערוכה קבוצתית לרגל יום השואה, בחלל אשכול פיס שליד תיכון עירוני ז' ביפו, סדרה בת 8 עבודות בגודל בינוני, (100X70 ס"מ) בשם "גשר הניצולים" (הסדרה השלמה).
מרצה לפני בני נוער יהודים וערבים .
27 ספטמבר 2012 - משתתפת בתערוכה קבוצתית בגן הקקטוסים בחולון בנושא "בריאת העולם" עם סדרה בשם זה, המונה 8 עבודות.
סוף נובמבר - 1 בדצמבר 2012 תערוכה בת שלושה ימים "בית פתוח" בארגון עיריית רמת גן.
6 בדצמבר - תערוכת "אור וחושך" תערוכה קבוצתית בבית ראשונים בגבעתיים.
החל מיום 18.12.12 השתתפה הסדרה "גשר הניצולים" בקונגרס מורים לעברית מכל העולם דרך פורום "מופת", והמורים הציגו את הסדרה לפני תלמידיהם בכל העולם, החל בגיל 6 וכלה בסטודנטים בוגרים.
27 בספטמבר 2012 - תערוכה קבוצתית בגן הקקטוסים בחולון, במסגרת תערוכה "בריאת העולם", של איגוד הציירים והפסלים של חולון .
13 במרץ 2013 - משתתפת בפסטיבל דיוקנאות בבית ראשונים בגבעתיים
17 בספטמבר 2013 - תערוכה בגן הקקטוסים בחולון, לאה מציגה סדרה של 9 עבודות, "הבריאה על פי לאה הרפז".
תחילת פברואר 2014 - תערוכה קבוצתית בגלריה החדשה באוניברסיטת בר-אילן, עם ארבע עבודות.
30 באפריל 2014 - "זיכרון השואה לנצח נצחים" לאה משתתפת עם 2 עבודות מהסדרה "גשר הניצולים".
27 באפריל 2017 - "גבורה ותקומה" בבית מפעל הפיס ליד תיכון "אוהל שם" ברמת גן.
לאה מציגה את העבודה "אימהות בוכות".
17 במרץ 2012 תערוכת יחיד גדולה בבית האמנים בחדרה.
37 עבודות מבוססות על שירים מפרי עטה של לאה הרפז מתוך הקובץ השירים שלה "קצה הגוף", כאשר ליד כל ציור כתוב השיר בעפרון בכתב ידה.
אוצר: דר' אנטון בידרמן, המנכ"ל של בית האמנים.
זו תערוכת קונצפט שבנה ד"ר בידרמן על פי מידתה של לאה הרפז.
ב-23 באוגוסט 2012 נפתחת תערוכת יחיד גדולה "מחוץ ובתוך המילים" במוזיאון "בית יד לבנים" ברמת גן.
לאה דויטש (18 במרץ 1927 – מאי 1943) הייתה ילדה יהודייה קרואטית ושחקנית תיאטרון, שנספתה במהלך השואה.
לאה דרגיצה דויטש (Lea Dragica Dutsch) נולדה בזאגרב להורים קרואטים יהודיים, איווקה (לבית זינגר) וסטפן דויטש.
אביה היה עורך דין, ואמה הייתה עקרת בית משכילה, שהייתה מעורבת באופן פעיל בשחמט.
היה לה אח, בשם סאשה (Saša).
משפחת דויטש התגוררה בזאגרב ברחוב Gundulićeva 39 בבית בן שלוש קומות.
דויטש החלה לשחק בתיאטרון הלאומי של קרואטיה בזאגרב (Croatian National Theatre, Zagreb) בגיל חמש, בתפקידים קטנים בהפקות מקצועיות של מולייר ושייקספיר.
המדריכה ומורה לריקוד שלה הייתה רוד ריפלר (Rod Riffler) מורה למחול מודרני וכוריאוגרפית מזאגרב.
אנשים היו מוקסמים ממנה, והיא נחשבה לבעלת כישרון יוצא דופן, "שירלי טמפל הקרואטית" .
אפילו מהחברה הפריזאית המפורסמת Pathé שמעו עליה, הגיעו לזאגרב לעשות סרט תיעודי קצר עליה.
היא נהפכה במהירות לילדה פלא ושחקנית פופולרית.
בשנת 1941 פלשו מדינות הציר בהובלת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, והקימו את המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH).
הם החלו שם ביישום חוקי הגזע, אשר מנעו מדויטש לשחק.
בהמשך נאסר עליה להיכנס לתיאטרון בו נהגה לשחק.
יותר מאוחר נאסר עליה אף להיכנס לבית הספר שבו היא למדה.
חבר הילדות שלה Relja Bašić נזכר, "היא נהגה לשבת ללא תנועה על ספסל ממול התיאטרון לבושה במעיל עם הטלאי הצהוב על השרוול שלה, בוהה שעות בבניין, שבו פעם היא הייתה כוכבת, ועכשיו היא אפילו לא יכלה להיכנס אליו"
בניסיון להציל את משפחתו, ביוני 1941 המיר אביה של דויטש את דת בני משפחתו לנצרות קתולית.
ב-5 במאי 1943 ביקר היינריך הימלר בזאגרב.
במהלך ביקורו הוא לחץ על מנהיג NDH, אנטה פאבליץ', להוציא לפועל את "הפתרון הסופי" בטריטוריה שלו.
פקידים קרואטים וגרמנים החלו לעצור את ראשי הקהילה היהודית בזאגרב, ואת כל היהודים שהורשה להם להישאר בעיר עד אז.
חברי התיאטרון הלאומי התערבו בניסיון לסייע לדויטש ולמשפחתה.
השחקנים טיטו סטרוצי (Tito Strozzi), ויקה פודגורסקה (Vika Podgorska), והינקו נושיץ '(Hinko Nučić), ואיש התיאטרון דושאן ז'אנקו (Dušan Žanko) (בעצמו חבר באוסטשה-Ustaše) ניסו להציל את של דויטש.
אנשים "רגילים" ניסו להציל את משפחת דויטש.
מסע בריחה לקרלובץ אורגן עבור המשפחה, שם הם היו אמורים להתחבר עם הפרטיזנים, אבל נאלצו לחזור לזאגרב, כי לא הצליחו להיפגש עם אנשי הקשר שלהם.
ניסיונות להעלות את משפחת דויטש לארץ ישראל גם נכשלו.
בקומה התחתונה בביתם של משפחת דויטש היה פעם דייר, צעיר מהרצגובינה (Herzegovina), שלבש מדי פעם את מדי האוסטאשה.
לדברי חברו של דויטש ניקה גרייץ' (Nika Grgić), הציע הצעיר להתחתן עם לאה בנישואים פיקטיביים, בניסיון להציל אותה מגירוש, אבל זה לא נעשה מסיבות לא היו ידועות.
מאוחר יותר התגלה כי אמה של דויטש לא הסכימה לחתונה, כי באותו זמן לאה הייתה עדיין קטינה.
במאי 1943 נשלחו לאה, אמה ואחיה למחנה ההשמדה אושוויץ על ידי הנאצים.
הם היו חלק מקבוצה של 75 איש שנשלחו במסע בן שישה ימים בקרון בקר, ללא מזון ומים.
25 מהם לא שרדו את המסע.
לבה, שנחלש בגלל מחלת דיפתריה שלקתה בילדותה, לא עמד בתנאים הקשים.
אביה, סטפן, הצליח להציל את עצמו, מסתתר כחולה שסובל מטרכומה עינית מדבקת במחלקה של רופא עיניים, ד"ר וילקו פאנק (Dr Vilko Panac), בבית החולים האחיות של בית החולים צדקה, זאגרב (Sisters of Charity Hospital, Zagreb).
סטפן דויטש שרד את השואה וחי עד 1959. הוא נקבר בחלק היהודי של בית הקברות מירוגוג (Mirogoj Cemetery), עם תצלום של לאה על מצבתו.
בשנת 2003 נקרא על שמה בית ספר יסודי יהודי בזאגרב.
בשנת 2010 יצר במאי קרואטי בראנקו איוונדה (Branko Ivanda) סרט על לאה דויטש בשם "לאה ודריחה" (Lea and Darija)
ברינג גדלה בפתח תקווה והתאמנה בקבוצת הפועל כפר סבא בהדרכתו של אמנון גור.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בתחילת יולי 1974 זכתה ברינג במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.01 מטר, אחרי מירה בולבה נהפועל עמק חפר (12.36 מטר) ולפני דורית מאיה ממכבי תל אביב (10.27 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכו ביולי 1977 זכתה ברינג בשתי מדליות, כסף וארד, מדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.59 מטר, אחרי מירה בולבה (13.06 מטר) ולפני פרלה כהן (11.14 מטר) ומדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 32.86 מטר, אחרי מירה בולבה (43.78 מטר) ויפה סלמון (38.12 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יוני 1978 זכתה ברינג בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.12 מטר, אחרי מירה בולבה (13.38 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.06 מטר, אחרי מירה בולבה (44.18 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן בתחילת יולי 1979 זכתה ברינג בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.44 מטר, אחרי מירה בולבה (13.80 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.90 מטר, אחרי מירה בולבה (44.76 מטר) ולפני תמר חקיה מהפועל עמק חפר (35.22 מטר).
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכתה ברינג בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.59 מטר, לפני מירה בולבה (13.16 מטר) ונטף דנדורף מהפועל ירושלים (11.38 מטר) ומדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 42.26 מטר, אחרי מירה בולבה (43.50 מטר) ולפני רעיה זוננפלד מהפועל ירושלים (34.76 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו במאי 1983 זכתה ברינג במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאת השנה של 13.50 מטר וסיימה במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.16 מטר.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 43.38 מטר, לפני מירה בולבה (42.26 מטר).
ג'יימיסון היא מהנדסת, ומכהנת כפרופסור להנדסת מחשבים וחשמל באוניברסיטת פרדו, שבמדינת אינדיאנה בארצות הברית.
בשנים 2006–2017, שימשה כדיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת פרדו.
ג'יימיסון חברה באקדמיה הלאומית להנדסה בארצות הברית.
בשנת 2007, כיהנה כמנהלת המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE), ונשיאת קרן IEEE בין השנים 2016-2012. ייסדה את תוכנית "פרויקטים בהנדסה בשירות הציבור" - תוכנית לעיצוב הנדסי, הפועלת ב־17 אוניברסיטאות (פרינסטון, נוטרדם, ויסקונסין-מדיסון, אוהיו, אריזונה, אוקלנד, קליפורניה ועוד), ומשתמשת בשירות ציבורי, כדי ללמד.
בנוסף, זכתה בפרס גורדון להנדסה.
ג'יימיסון נולדה בעיר טרנטון, אשר במדינת ניו-ג'רזי ארצות הברית.
היא נשואה, ויש לה בת אחת.
נכון לשנת 2010, בעלה משמש כסגן מנהל מרכז באוניברסיטת פרדו ובתה לומדת כימיה במכללת סמית' .
ליאה ג'יימיסון סיימה את לימודי התואר הראשון במתמטיקה בשנת 1972 במוסד הטכנולוגיה של מסצ'וטסט (MIT), סיימה באוניברסיטת פרינסטון תואר שני (M.A.) ותואר M.S.E ב-1974, וקיבלה דוקטורט (Ph.D) בהנדסת חשמל ומדעי המחשב.
היא הצטרפה לפקולטה להנדסה באוניברסיטת פרדו בשנת 1976. תחומי מחקריה כוללים ניתוח וזיהוי דיבור; תכנון וניתוח אלגוריתמים לעיבוד מקבילי; יישום עיבוד מקבילי לתחומי עיבוד של דיבור דיגיטלי, תמונות ואותות.
היא כתבה יותר מ-200 מסמכי ועידות בכתבי עת וכנסים, והייתה שותפה בכתיבת ספרים על מחשבים מקבילים, המתמחים באלגוריתמים, ועל התכונות של אלגוריתמים מקבילים.
חשיבות האלגוריתמים המקבילים היא, שבעזרתם, מספר מחשבים יכולים לעבוד בו זמנית על בעיה, ובכך לצמצם את הזמן הדרוש לפתרון.
ג'יימיסון כיהנה באוניברסיטת פרדו, כמנהלת התוכנית לתארים מתקדמים בהנדסת חשמל (1990 - 1994), מנהלת קבלות בוגרים (1994 - 1996), המנהלת הזמנית של בית הספר להנדסת מחשבים וחשמל (2002) וכדיקנית שותפה של הנדסה לחינוך לפני סיום הלימודים.
היא נחשבת פרופסור מכובדת להנדסת מחשבים וחשמל באוניברסיטת פרדו.
בשנים 2006–2017 כיהנה כדיקנית הפקולטה להנדסה בפרדו.
בשנת 2007 היא כהנה כנשיאה של ארגון IEEE.
בסתיו 1995, ייסדו ליאה ג'יימיסון ועמיתה אדוארד ג'יי קויל, מאוניברסיטת פרדו, את תוכנית ה"פרויקטים בהנדסה בשירות הציבור" - תוכנית אקדמית לעיצוב הנדסי, המשתמשת בשירות הציבורי כדי ללמד.
התוכנית, שהוצעה בתחילה רק בפרדו, זמינה כיום ב-18 אוניברסיטאות, ומעניקה לסטודנטים ממספר תחומים, הזדמנות להיות חלק מצוותי תכנון פרויקטים הנדסיים, העובדים עם ארגונים קהילתיים ללא מטרות רווח.
הצוותים מספקים פתרונות טכנולוגיים לאתגרים העומדים בפני ארגוני הקהילה וקהלי היעד שלהם.
"תוכנית 'EPICS' השפיעה על הקהילה המקומית שלנו, וסיפקה גישה למומחיות טכנולוגית, שאחרת הייתה מחוץ להישג יד.
התוכנית השפיעה גם על אלפי התלמידים, שדיווחו כי התוכנית פיתחה את כישוריהם, וגם השפיעה על איך שהם חושבים על הנדסה.
אני מאמינה, שיש לתוכנית השפעה על האופן בו אנו, כקהילת חינוך, חושבים ומדברים על הנדסה: זה הפך לחלק מהלקסיקון של חינוך חוויתי.
ואני יודעת, שהייתה לזה השפעה מתמשכת על הקריירה שלי - גם כדוגמה על כיצד ניתן לצאת להרפתקה מפוארת וגם כמרכיב קריטי בעיצוב פילוסופיית החינוך שלי".
אמרה ג'יימיסון בראיון לארגון הנשים בחקר המחשוב (CRA-W).
דוגמאות לפרויקטים של EPICS כוללים את הפרויקט "ספרדית בפעולה" באוניברסיטת באטלר , המספק לסטודנטים משחק מחשב מבוסס אינטרנט ומסייע להם ללמוד אוצר מילים בספרדית; פרויקט פיקוח זיהום האוויר בעזרת רשת חיישנים באוניברסיטת דרקסל המאפשר מדידה של ריכוז חלקיקי דיזל בשכונות פילדלפיה.
בשנת 2001 קיבלה ג'יימיסון את "פרס העמית" מ- "IEEE נשים בהנדסה", "עבור תרומות לעיצוב ואפיון של אלגוריתמים מקבילים ליישומי דיבור, תמונה ועיבוד אותות".
בשנת 2005, קיבלה את פרס ברנרד מ.
גורדון לחדשנות בהנדסה וטכנולוגיה (עם עמיתיה אדוארד ג'יי קויל וויליאם סי אוקס), על ההקמה והניהול של EPICS.
פרס מכובד ממנהלת הקרן הלאומית למדעים על הוראה.
ריגאס מטעם IEEE כמהנדסת ומחנכת מצטיינת.
בשנת 2007 זכתה ג'יימיסון בפרס מכון אניטה בורג (Anita Borg Institute) "נשים של חזון" להשפעה חברתית על פועלה בתוכנית EPICS.
בשנת 2008 תוכנית EPICS הודיעה על EPICS High, הרחבת היקף התוכנית לשילוב תלמידי תיכון בצוותי העיצוב.
בנובמבר 2005, נבחרה ג'יימיסון לנשיאה הנבחרת לשנת 2006 על ידי חברי המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE .(IEEE היא החברה המקצועית הטכנית הגדולה בעולם, המתמקדת בהנדסת חשמל, הנדסת מחשבים, מדעי המחשב והאומנויות והמדעים הנלווים.
המועמדים האחרים בבחירות 2005 היו ג'רלד פיטרסון וג'יימס מ.
ג'יימיסון כיהנה כנשיאת ומנכ"לית IEEE בשנת 2007.
נשיאותה התאפיינה במאמץ גדול להגדיר מחדש ולהרחיב את תהליך התכנון האסטרטגי בתוך IEEE, וכן להתחיל תוכנית נראות ציבורית עבור IEEE.
בנוסף, חלו התפתחויות בולטות נוספות בתקופת כהונתה כנשיאת החברה, אשר כללו הרחבת תוכניות ההשכלה ההנדסית הקדם-אוניברסיטאית של IEEE, וארגון מחדש של מועצת הפעילויות האזוריות של IEEE (ששמה שונה לחבר ומועצת הפעילויות הגאוגרפיות).
1985, "מחשבים מקבילים המתמחים באלגוריתמים (1985, העיתונות האקדמית, ), עורכת, עם לורנס סניידר, דניס ב.
מאז שנת 2014 היא מכהנת כחברה במועצת המרכז למורשת יהדות אתיופיה.
כמו כן היא משמשת מאז שנת 2004 כחברת המועצה המדעית של המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה וכעורכת משנה בכתב העת "מורשת ישראל" מאז שנת 2011.
בורנשטיין-מקובצקי נולדה בתל אביב לרב אברהם בנציון בורנשטיין ולאסתר לבית יונר.
אביה היה רבה של בנימינה ומחבר סדרת הספרים רסיסי טל.
גדלה בנתניה ובבנימינה ולאחר סיום בית הספר התיכון תחכמוני בחדרה למדה באוניברסיטת בר-אילן אצל פרופ' חיים זאב הירשברג.
בשנת 1979 קיבלה תואר ד"ר בהיסטוריה של עם ישראל.
את הפוסט דוקטורט עשתה בשנת 1982 במרכז ללימודים יהודיים שע"י אוניברסיטת הארוורד בנושא קהילות המזרח התיכון.
נשואה לאהרן מקובצקי ואם לשבעה.
מחקריה של בורנשטיין-מקובצקי מבוססים על מקורות יהודיים נדפסים ועל כתבי-יד רבים, בעיקר ספרות רבנית ובמרכזה ספרות השאלות ותשובות ושילוב מקורות נוספים אירופאים ועות'מאניים.
רוב מחקריה עוסקים בהיסטוריה הפוליטית, הקהילתית, החברתית, הכלכלית והתרבותית של היהודים באימפריה העות'מאנית.
מחקריה מקיפים את הארגון הקהילתי, מוסדות הקהילה, הרבנות ובתי הדין, החקיקה, הריבוד החברתי, יהודי החצר, יחסי יהודים-גויים, שמות יהודיים, המשפחה היהודית ומעמד האישה, הספרות הרבנית והיצירה היהודית, השבתאות בסוריה, התאסלמות והתנצרות; עבריינות, חילון ומודרניות.
בורנשטיין-מקובצקי הקדישה מחקרים רבים לתולדות קהילות יהדות איסטנבול, יהדות איזמיר, יהדות שלוניקי, הקהילה היהודית במצרים ויהדות חלב.
שניים מספריה עוסקים בקהילת יהודי חלב.
לאחרונה נדפס ספרה על המיסיון בחברה היהודית באיסטנבול, יהדות שלוניקי, יהדות איזמיר.
מפתח לשו"ת ר' שמואל די מדינה משאלוניקי, כולל מבוא על המחבר, סדרת מפתחות, ומכון לחקר היהדות במזרח, אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ט
חיבור זה נכתב בראשית פעולתה המחקרית, והוא מפתח היסטורי של כל מאות השו"ת שנכתבו בידי ר' שמואל די מדינה (הרשד"ם) (1589-1506), דיין העיר שלוניקי, ראש ישיבה מפורסם ופוסק מרכזי באימפריה העות'מאנית שהשיב לעשרות קהילות יהודיות.
מתוך השו"ת ניתן ללמוד פרטים מאלפים על התקופה, בנושאים שונים: המעמד המדיני, המשפטי והחברתי של היהודים והחברה הנוכרית; הקהילה, מוסדותיה ותקנותיה; היישובים היהודים והקשרים ביניהם; הווי ומנהגים דתיים; עבריינות; המשפחה; חיי הכלכלה; טבע ומדעים; תלמוד תורה; אישים; שמות גאוגרפיים; מסעות ונתיבים.
המבוא לספר הוא מונוגרפיה על המחבר וקשריו עם חכמי זמנו.
עיר של חכמים וסוחרים, הקהילה היהודית בארם צובה 1492–1800, אריאל, אוניברסיטת אריאל, 2012
הספר הוא מונוגרפיה על תולדות הקהילה היהודית בעיר חלב (ארם צובה) בשלהי השלטון הממלוכי בעיר ואת שלוש מאות השנים הראשונות של השלטון העות'מאני.
משנת 1517 ואילך הייתה חלב העיר השלישית בגודלה באימפריה העות'מאנית, לאחר איסטנבול וקהיר.
היא נחשבה לאחת הקהילות היהודיות העשירות והמשגשגות באימפריה העות'מאנית, ובלטה בייחודה כעיר של תלמידי חכמים וסוחרים.
ביסוד החיבור קיימת הנחה מרכזית הגורסת כי מדובר בקהילה אשר חבריה ניהלו את חייהם מתוך דבקות בדת, מצד אחד, ומתוך מיצוי כל האפשרויות הכלכליות והפוליטיות לשגשוג, מצד אחר.
הנחה זו נבחנת לאורך פרקי הספר בהקשרים שונים, ובכללם ארגון החברה והנהגתה, בית הכנסת, חיי הרוח, השבתאות, המשפחה, הווי החיים, היחסים עם החברה הנוכרית והשלטונות, וחיי הכלכלה וזאת לאור מידע עשיר ממקורות מגוונים בדפוסים ובכתבי-יד.
הספר דן בפעילות האוונגליסטית, החינוכית, הרפואית והפילנתרופית של שלושה ארגונים מיסיונרים בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית, במהלך המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה: החברה (הבריטית) לקידום הנצרות בחברה היהודית, המיסיון האמריקאי והמיסיון של הכנסייה החופשית של סקוטלנד.
המחקר מתמקד בשלוש הקהילות היהודיות הגדולות של איסטנבול, סלוניקי ואיזמיר.
החיבור דן בהיבטים רבים של החיים היהודיים, כגון המעמד המשפטי והחברתי של היהודים באימפריה העות'מאנית, החינוך המסורתי והמודרני, סכסוכים מרים פנים-קהילתיים, תהליך חילון, ריבוד חברתי, חיי משפחה ומעמד האישה היהודייה.
החיבור מדגיש את תגובת הקהילות היהודיות לפעילויות השונות של המיסיונרים ואת הדרכים בהן נלחמה ההנהגה היהודית נגד כל השפעה נוצרית על החברה היהודית במהלך תקופה ארוכה בה חלו שינויים פוליטיים, חברתיים ודתיים באימפריה העות'מאנית ובקהילותיה היהודיות.
הספר מראה כי המיסיונרים הפרוטסטנטים הגיעו לאימפריה העות'מאנית עם תוכניות מגובשות ושאיפה להביא להמרת דת של יהודים רבים.
בד בבד דן החיבור בשאלה אם למשימה האוונגלית הפרוטסטנטית היה סיכוי אמיתי להצלחה.
מקורות הספר הם דוחות וכתבי עת מיסיונריים ומקורות יהודיים שונים, בעיקר ספרות השאלות ותשובות ועיתונות יהודית.
עשרת פרקי הספר דנים בפעילות הכלכלית של יהודי איסטנבול ואיזמיר במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, לאור מקורות יהודיים ותעודות ארכיוניות, בעיקר מן הארכיונים הבריטים.
הספר מבוסס על מקורות יהודיים ומקורות ארכיוניים, ובעיקר על מסמכים מן הארכיונים הבריטים.
הפרק הראשון דן בפעילות המסחרית של משפחת קארוב ביוון ובוונציה, ובתביעת חיים קארוב נגד חברת הלבנט במאה ה-17. הפרקים האחרים דנים ברבנות ופוליטיקה באיסטנבול במאה ה-17 ובעשירי קהילת איסטנבול במאה ה-17 ובכוחם הפוליטי והכלכלי.
פנקס בית הדין בקושטא: פנקס בית דין איסור והיתר בקושטא ת"ע-תרס"ג, לוד 1999
פנקס זה יצא לאור לראשונה מכתב-יד יחיד בעולם עם ההדרה, מבוא, הערות ומפתחות.
הפנקס כולל החלטות של דייני העיר בעניינים מגוונים למן ראשית המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-20. חלק מן הפנקס אבד אולם ערכו של הנותר גדול הן מפני תקופת הזמן הארוכה הכלולה בו על תמורותיה, והן מפאת היקפו ואופיו הייחודי של בית הדין.
הנושאים הנידונים בו הם בעיקר ענייני כשרות והלכה שונים, וכן פיקוח על אומנים וסוחרים, כגון שלוחי ציבור, סופרים, שוחטים, מנקרים, קצבים, יצרני מזון, מוכרי יין וגבינות, לצורך קיום חיים דתיים בקהילה.
בפנקס מידע מאלף על החיים הכלכליים והחברתיים של יהודי איסטנבול באותן מאות, כגון ההתארגנות בגילדות יהודיות.
בית דינו של שמואל, תשובות רבי שמואל לאנייאדו וחכמי דורו, מכון בן צבי, ירושלים תשע"ז, 2 כרכים