tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב אנשי הצוות – בהם ג'ואי ביירד, סטן ריזו ודני סיגל – מתכננים לצפות באותו ערב בקרב האגרוף בין קסיוס קליי לסוני ליסטון, שנערך ב-25 במאי 1965, למעט פגי, שתכננה ארוחת ערב רומנטית ליום הולדתה עם בן זוגה, מארק.
דאק פיליפס מתקשר אליה ומציע לה תפקיד של מנהלת קריאייטיב במשרד פרסום חדש שהוא מתכוון להקים.
פגי מגיבה בנימוס ובהערכה, אך דוחה את ההצעה לאחר שהיא מבינה כי דאק נאלץ לעזוב את עבודתו הקודמת בשל בעיות שתייה.
במקביל, דון מקבל הודעה מסטפני, אחייניתה של אנה דרייפר, המבקשת ממנו להתקשר אליה בדחיפות.
הוא דוחה את השיחה ומחליט לוותר על צפייה בקרב האגרוף כדי להמשיך לעבוד על הקמפיין.
דון מונע מפגי לצאת, ודורש לעבור שוב על רעיונותיה החדשים לקמפיין.
הוא מבקר את כולם ודוחף להמשך עבודה, מה שמאלץ את פגי להתקשר למארק ולהודיע לו שתאחר.
כאשר היא מנסה לבטל את ארוחת הערב, מארק מגלה כי הזמין כהפתעה גם את משפחתה ואת שותפתה לדירה.
דון מאפשר לפגי לצאת, אך מסרב לחוש אשמה על כך שהכריח אותה לעבוד ביום הולדתה.
פגי מחליטה להישאר ומתקשרת שוב למארק כדי לבטל.
אמה נוזפת בה בטלפון על התנהלותה כלפיו, ומארק, נסער אף הוא, נפרד מפגי – כשברקע בני משפחתה מאזינים לשיחה.
פגי חוזרת למשרדו של דון, והשניים נקלעים לוויכוח חריף על כך שדון לא נתן לה קרדיט ראוי על רעיונה בקמפיין עטור הפרסים של "Glo-Coat", ועל חוסר ההערכה הכללי לעבודתה.
פגי פורצת בבכי ובורחת לשירותי הנשים.
מאוחר יותר דון מזמן אותה חזרה למשרדו ומשמיע לה הקלטה שמצא עבור זיכרונותיו של רוג'ר סטרלינג, ובה רוג'ר מספר על עברם של עצמו, ברט קופר ואידה בלנקנשיפ.
השניים צוחקים מהגילויים המביכים על עמיתיהם ויוצאים לאכול יחד.
במהלך הארוחה, ובהמשך על משקאות, דון ופגי משוחחים בפתיחות אינטימית על חייהם.
הם מגלים ששניהם היו עדים למות אביהם בילדותם, ודון מודה שמעולם לא הכיר את אמו.
פגי מספרת לדון כי במשרד מאמינים ששכבה איתו כדי לקבל את תפקידה, ואף חושפת שאמה סבורה שהוא אביו של התינוק שילדה, בשל ביקורו של דון בבית החולים לאחר הלידה.
דון שואל אם היא יודעת מי האב, ופגי משיבה "בוודאי", אך אינה מגלה שמדובר בפיט קמפבל או מה עלה בגורל התינוק.
השניים מאזינים לדיווח על ניצחונו המהיר של קסיוס קליי בקרב האגרוף.
בשובם למשרד מופיע דאק פיליפס, לאחר שניסה להשיג את פגי בטלפון.
הוא שיכור, וכאשר פגי מלווה אותו החוצה, דון מבחין בהם.
דאק מספר לדון המזועזע כי הוא ופגי היו מאוהבים, אך בסופו של דבר היא "עוד זונה".
מתוך שכרותו, דון מנסה להכות את דאק, אך מובס.
פגי מסלקת את דאק ומודה בפני דון כי ניהלה עמו רומן.
דון משיב שאינה חייבת לו הסבר ומבקש משקה נוסף.
דון מתכוון לבסוף להתקשר לסטפני, אך נרדם כשראשו מונח על ברכיה של פגי.
הוא מתעורר באמצע הלילה ורואה חזיון של אנה מחייכת, אוחזת במזוודה.
בהמשך הוא מתקשר לסטפני ומקבל את הבשורה שציפה לה: אנה נפטרה.
דון פורץ בבכי מול פגי, ואומר שאנה הייתה האדם היחיד שהכיר אותו באמת.
פגי משיבה לו: "זה לא נכון".
פגי נרדמת גם היא ומוערת בבוקר על ידי ג'ואי, סטן ודני.
היא נכנסת למשרדו של דון ומגלה שפיתח רעיון לקמפיין המזוודות, בהשראת תמונת הנוקאאוט מקרב עלי–ליסטון.
פגי מטילה ספק ברעיון, אך מיד לאחר מכן מרגיעה אותו ואומרת שהוא טוב.
דון אוחז בידה לרגע, והשניים מחליפים מבטים לפני שהיא יוצאת.
הפרק מסתיים לצלילי השיר "Bleecker Street" של סיימון וגרפונקל, בעוד משרד "סטרלינג קופר דרייפר פרייס" מתחיל את יומו.
מתיו ויינר השווה את מעמדה של פגי אולסון במשרד "סטרלינג קופר דרייפר פרייס" למעמדו שלו עצמו בזמן שעבד תחת דייוויד צ'ייס בסדרה "הסופרנוס".
ג'ון האם שיבח את התסריטאים על הכללת השיחה המתייחסת לילד שפגי מסרה לאימוץ, וציין כי מדובר ברגע "שובר לב" עבור פגי.
ויינר אמר: ויינר הרחיב גם על סלידתו של דון מדרק, וייחס אותה ל"חוסר הבנתו ביצירתיות" ול"האלכוהוליזם שלו", תוך שהוא מציין את מערכת היחסים המינית של דרק עם פגי – דמות שלדבריו יכולה, באותו רגע, לשמש עבור דון כמעין דמות בת.
בנוגע לחזיונו של דון את אנה דרייפר המנוחה, אמר ויינר:
מתיו ויינר ייחס לצלם כריס מנלי ולבמאית ג'ניפר גטצינגר את הצלחת הפרק וטען כי יצירת
האם הרחיב על הקושי בצילום הסצנות הרגשיות הכבדות עם אליזבת מוס, שבהן דמותו מתמוטטת לאחר שהוא לומד על מותה של אנה.
במקור, במהלך שיאו הרגשי של הפרק, כאשר דון ופגי אוחזים ידיים, דון אמר לפגי: "תודה".
שורה זו הוסרה בשלב הפוסט-פרודקשן, כדי שלא לפגוע בעוצמתה החזותית של הסצנה, שכן צוות ההפקה סבר שהרגע חזק יותר דווקא באמצעות הכרה א-מילולית.
קרב האיגרוף עלי–ליסטון היה קרב חוזר לקרב שנערך בפברואר 1964 (כאשר מוחמד עלי עדיין נודע בשם קסיוס קליי).
הקרב משנת 1965 זכור בעיקר בזכות מה שכונה "אגרוף הרפאים" של עלי, שהפיל את סוני ליסטון בנוקאאוט, וכן בזכות תצלום אייקוני שבו נראה עלי עומד מעל ליסטון המוטל על הזירה – אחד הצילומים המפורסמים ביותר בתולדות הספורט.
בעת התרחשות הקרב נפוצו השערות שלפיהן ליסטון נפל בכוונה בהוראת המאפיה.
אזכור ספורטיבי נוסף בפרק מופיע בהצעה המקורית של פגי לפרסומת של "סמסונייט", שבה מופיע שחקן הפוטבול .
ניימת', שהיה אז שחקן צעיר בראשית דרכו, עתיד היה להפוך לאחד מפרזנטורים המבוקשים ביותר בעולם הפרסום.
נוסף לכך, הפרק פתר תעלומה שהועלתה בפרק קודם: אזכורו של רוג'ר סטרלינג לד"ר לייל אוונס.
השם עורר ספקולציות רבות בקרב מבקרים והוביל לעלייה חדה בחיפושים בגוגל אחריו.
בניגוד להשערות, לא היה מדובר באדם אמיתי, אלא ברופא שביצע בעבר כריתת אשך מיותרת בברט קופר.
הפרק מסתיים בשיר "Bleecker Street" מתוך אלבום הבכורה של סיימון וגרפונקל משנת 1964, "".
הפרק "המזוודה" נחשב לאחד הפרקים המכוננים בסדרה, המעתיק את המיקוד מהדרמה המשרדית הרחבה אל עבר ניתוח פסיכולוגי מעמיק של מערכת היחסים בין דון דרייפר לפגי אולסן.
הפרק פועל גם כ"פרק מראה" לפרק סיום העונה הראשונה, "הגלגל", ומסמן את הבשלת הקשר המקצועי והאישי בין השניים.
חוקרים מצביעים על כך שבפרק זה, העבודה משמשת ככלי מרכזי לייצור זהות אישית עבור שתי הדמויות.
בעוד דון נאבק לשמר את זהותו האמיתית (דיק ויטמן) אל מול האובדן של אנה דרייפר, פגי משתמשת בקריירה שלה כמנגנון לשחרור מהעבר המעמדי והמגדרי שלה.
בניגוד למודל ה"נוסטלגי" של דון, פגי מייצגת בפרק זה מודל של "ציפייה" (Expectant), שבו היא דוחה תפקידים נשיים מסורתיים לטובת עתיד שבו היא מגדירה את עצמה באופן מקצועי בלבד.
הניתוח האקדמי רואה בפרק ביטוי ל, דרך השותפות המקצועית הייחודית שנרקמת בין השניים.
הלילה הארוך שהם מבלים במשרד מייצר רגע נדיר של שוויון המבוסס על יחסי חניכה ולא על היררכיה מינית.
עם זאת, הפרק חושף גם את ה"מחיר" שפגי משלמת: היא נדרשת לשמש כעוגן רגשי עבור דון, כשהיא הופכת לעדה היחידה להתפרקותו הרגשית, ובכך מבססת את מעמדה לא רק כקולגה אלא כעמוד השדרה הנפשי של המשרד.
בפרק "הגלגל", פגי קיבלה את קידומה הראשון כקופירייטרית – רגע שסימן את כניסתה לעולמו של דון, אך גם את תחילת ניתוקה מחייה האישיים.
ב"המזוודה", יחסי החניכה ביניהם עובר טרנספורמציה: דון כבר אינו רק הבוס המרוחק, אלא אדם פגיע שזקוק לאישורה המקצועי והאישי של תלמידתו.
הדינמיקה ביניהם עוברת מחיקוי לשותפות גורל; שניהם הקריבו את חייהם האישיים לטובת הקריירה, ומבקרים טוענים כי הפרק מקבע את פגי כיורשתו הבלתי-רשמית של דון – לא רק בכישרון הקריאייטיבי, אלא גם בבידוד החברתי הנלווה אליו.
הדיאלוג בפרק מהדהד את "נאום הקרוסלה" של דון: בעוד שב"הגלגל" דון השתמש במושג ה"בית" כמקום שבו "אנו יודעים שאנו אהובים" כדי למכור מוצר, ב"המזוודה" המשרד הופך למרחב היחיד שבו השניים מוצאים נחמה ושותפות אנושית אותנטית, המחליפה את הנוסטלגיה המזויפת.
מאט זולר זייץ מציין כי בפרק זה, "הכאב מפצע ישן" שדון תיאר בעבר, הופך לאובדן ממשי עם מותה של אנה דרייפר.
הבחירה בפורמט של "", המתרחש כמעט כולו בחלל המשרד הסגור, מדגישה את העובדה שמחוץ למשרד ולדימויים שהם מייצרים, לשניהם אין בית רגשי יציב.
השימוש בנדל"ן המשרדי כמרחב הישרדותי תומך בטענה כי עבור דון ופגי, הרכוש והמעמד המקצועי הם הכלים היחידים המגנים עליהם מפני הריקנות והניתוק.
בשידורו המקורי בארצות הברית, ב-5 בספטמבר 2010 בערוץ "AMC", נצפה הפרק על ידי כ-2.17 מיליון צופים.
הפרק זכה לשבחים גורפים מצד מבקרי טלוויזיה, ורבים מחשיבים אותו לפרק הטוב ביותר בסדרה.
Club", אמילי סנט ג'יימס, כינתה אותו , וציינה כי הסצנה לקראת סופו של הפרק, בין פגי לדון הדומע, הייתה "מרגשת באופן עצום".
קן טאקר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" תיאר את הפרק כ"מכת מחץ", והדגיש את "האינטימיות יוצאת-הדופן" שבסצנות בין דון לפגי.
דייוויד זוראביק מ-"The Baltimore Sun" כתב כי לאחר התלבטות מסוימת הגיע למסקנה שמדובר ב"פרק נהדר", וציין כי הוא גרם לו לדאוג לגורלם של פגי ודון באופן שלא חש מזה זמן רב.
ג'ניפר סמית מ-"CNN" ציינה כי כמה מהסצנות בפרק נמנות עם "הרגעים העוצמתיים ביותר בכל הסדרה", ורמזה כי הופעותיהם של ג'ון האם ואליזבת מוס ראויות למועמדות לפרס אמי.
ויליאם בראדלי, שכתב ביקורת עבור "The Huffington Post", התייחס אף הוא לפרסי האמי, וכינה את הופעתו של האם "פנטסטית", תוך הבעת דעה כי את הופעתה של מוס הגדיר כ קארן ולבי מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כינתה את הפרק , והדגישה במיוחד את הופעותיהם של שני השחקנים הראשיים.
השחקנים אליזבת מוס ואהרון סטאטון בחרו ב"המזוודה" כפרק האהוב עליהם ביותר ב"מד מן", לעת שידור העונה הרביעית.
מוס אמרה על הפרק: ג'ון האם הוסיף:
לרגל יום השנה ה-65 להיווסדו, בחר "TV Guide" בפרק כפרק השביעי בטיבו במאה ה-21. קרן גילדת התסריטאים (Writers Guild Foundation) כללה את התסריט ברשימת התסריטים הטובים ביותר של קולנוע וטלוויזיה בעשור השני של המאה ה-21, ותיארה את הפרק כ
הַמְזָה עִילִית היא צורה גרפית בלתי־תקנית של הסימן הַמְזָה (ء) בכתב הערבי, שבה ההמזה נכתבת בגובה מורם מעל האות הנושאת אותה.
צורה זו אינה חלק מכללי הכתיב התקניים של הערבית הקלאסית או המודרנית, והיא מוכרת בעיקר מתיעוד של כתבי יד היסטוריים ומסורות כתיב לא־אחידות.
ההמזה היא סימן דיאקריטי המשמש לייצוג העיצור הסותם הגרוני /ʔ/ בערבית.
בכתיב התקני היא נכתבת כעצמאית (ء) או "יושבת" על אחת מהאותיות אליף (أ), ואו (ؤ) או יא (ئ), בהתאם לכללים אורתוגרפיים קבועים.
המזה עילית חורגת ממערכת זו בכך שהיא מוצגת כסימן מוגבה, שאינו יושב ישירות על גוף האות, ולעיתים מופיע כמרכיב גרפי נפרד.
מבחינה גרפית, ההמזה העילית דומה בצורתה להמזה הרגילה, אך מיקומה מעל קו הכתיבה גבוה יותר מהמיקום התקני.
היא עשויה להופיע מעל אותיות שונות, ובמיוחד מעל האות יֵה, בצורות שאינן תואמות את כללי כתיבת ההמזה המקובלים.
הופעתה משתנה בין כתבי יד, סגנונות קליגרפיים ותקופות שונות, ואין לה צורה אחידה אחת.
השימוש בהמזה עילית מתועד בעיקר בכתבי יד ערביים ולא־ערביים שבהם לא התקיימה אחידות אורתוגרפית מלאה.
חוקרים רואים בה תופעה גרפית שנועדה להבהיר את נוכחות ההמזה מבלי לשנות את גוף האות הנושאת, או כתוצאה ממסורת כתיבה מקומית או קליגרפית.
ההמזה העילית אינה משמשת בערבית מודרנית תקנית, ואינה נלמדת כחלק מכללי הדקדוק והכתיב הרשמיים.
להמזה העילית אין מעמד תקני במערכות הכתיב של הערבית.
עם זאת, היא זוכה לייצוג בתקן יוניקוד במסגרת תווים ייעודיים, שנועדו לשמר ולייצג נאמנה טקסטים היסטוריים שבהם הופיעו צורות כתיב בלתי־תקניות.
בתקן יוניקוד קיימים תווים הכוללים המזה עילית כחלק מצורת האות, כגון ٸ (ARABIC LETTER HIGH HAMZA YEH, U+0678).
הכללתם נועדה לאפשר קידוד מדויק של כתבי יד וטקסטים קיימים, ולא לשמש כהמלצה לכתיב מודרני.
המזרח התיכון הוא הגדרה פוליטית-היסטורית של אזור בדרום-מערב אסיה, הכולל בתוכו את חצי האי ערב, הסהר הפורה, הלבנט, פרס, ואסיה הקטנה.
שטח המזרח התיכון לפי ההגדרה המצומצמת הוא כ-7,302,680 קמ"ר.
לפי ההגדרה הרחבה יותר כולל המזרח התיכון גם את מדינות צפון-אפריקה.
המונח "המזרח התיכון" נטבע לראשונה באנגלית ("The Middle East"), ככל הנראה בשנת 1850, על ידי ממשלת הודו הבריטית; נקודת המבט בהגדרה זו הייתה בריטית, שישבה ממערב למרבית שטחי אירואסיה ואפריקה.
באותו הזמן, מונח זה היה מעורפל וחסר הגדרה חד-משמעית.
בספטמבר 1902 השתמש אלפרד תייר מהן – אז קפטן בצי של ארצות הברית ומחבר ידוע של חיבורים על היסטוריה ואסטרטגיה ימית – במושג "המזרח התיכון" כדי לדון בצרכים הביטחוניים של בריטניה במפרץ הפרסי ובתעלת סואץ.
במאמרו, שפורסם בירחון הבריטי The National Review התייחס מהן למושג כמושג חדש פרי יצירתו וטען כי הוא לא שמע עליו לפני כן.
המאמר תפס את תשומת ליבו של ולנטין שירול , עורך חדשות החוץ של "הטיימס", שהדפיס אותו מחדש וכתב סדרה של מאמרים בשם "השאלה המזרח-תיכונית" וב-1903 פרסם ספר בשם "שאלת המזרח התיכון".
לאחר שהסתיימה הסדרה המשיך "הטיימס" להשתמש בביטוי והסיר ממנו את המירכאות.
בשנת 1939 הקימה האימפריה הבריטית את פיקוד המזרח התיכון, שמושבו היה בקהיר.
לאחר זמן קצר, זכה המונח "המזרח התיכון" לשימוש נרחב באירופה ובארצות הברית, והוא אף נכנס לשימוש בלשונם של עמי המזרח התיכון עצמם.
ניתן להסתייג מהמונח "מזרח תיכון" עקב הרוח האירוצנטרית (זווית ראייה אגוצנטרית אירופאית) הנודפת ממנו; אזור המזרח התיכון הוא אמנם "מזרח", אך רק ביחס לנקודת הראות המערב-אירופית (לרוב בריטית).
לעומת זאת, עבור ההודים, האזור שוכן במערב, ועבור הרוסים - בדרום.
שם התואר "תיכון" אף הוא יצר בלבול.
לפני מלחמת העולם הראשונה, המונח המקובל לתיאור חבל הבלקן ושטחי האימפריה העות'מאנית היה "המזרח הקרוב", ואילו "המזרח התיכון" התייחס לפרס, אפגניסטן ולעיתים גם למרכז אסיה, טורקסטן והקווקז.
זאת כאשר "המזרח הרחוק" מתייחס למדינות מזרח אסיה, כמו סין, יפן, קוריאה, הונג קונג, טאיוון וכו'.
לאחר קריסתה של האימפריה העות'מאנית ב-1918, דעך השימוש במונח "המזרח הקרוב", בעוד "המזרח התיכון" הלך וקיבל משמעות נרדפת לעולם הערבי.
עם זאת, דיסציפלינות אקדמיות שונות מוסיפות להשתמש במונח "המזרח הקרוב", לרבות ארכאולוגיה והיסטוריה עתיקה, המתמקדות בחקר תרבויות המזרח הקרוב הקדום.
במובנים אחדים יש בערפול סביב המונח "מזרח תיכון" משום יתרון, שכן הוא מאפשר את המשך השימוש בכינוי גם תחת נסיבות ומצבים מדיניים משתנים.
עם זאת, ישנם גאוגרפים המתנגדים למונח זה, ומעדיפים להשתמש במונח "דרום-מערב אסיה" כחלופה.
מונח זה לא זכה לפופולריות רבה בחוגים מדיניים, ציבוריים ותקשורתיים כאחד.
חלופות אחרות כוללות: "מערב אסיה" - ביטוי מקובל בהודו לתיאור האזור; "המזרח התיכון-צפון אפריקה" , שיש המשתמשים בו כדי להתייחס לאזור שבין מרוקו לפקיסטן.
מדינות קבוצת השמונה משתמשות לעיתים במונח "המזרח התיכון הגדול" בהתייחסן לכל מדינות הליגה הערבית (כולל החברות האפריקניות), כמו גם טורקיה, איראן, פקיסטן, אפגניסטן וישראל.
מונחים המתייחסים לאסיה בלבד זוכים לביקורת כיוון שאינם מתייחסים למצרים וליתר מדינות צפון אפריקה.
כיום, המזרח התיכון כולל את השטחים שממזרח, מדרום ומצפון-מזרח לים התיכון ועד למפרץ הפרסי.
המזרח התיכון הוא תת-אזור באפריקה-אירואסיה, ובאופן ממוקד יותר, אסיה, חלק קטן באירופה וחלק בצפון אפריקה.
כיום, שלוש התרבויות המרכזיות במזרח התיכון הן התרבות הערבית, הפרסית והטורקית, במסגרתן התפתחו שלוש שפות וישויות אתניות שונות, שהמשמעותיות שבהן הן הפרסים, הכורדים, הטורקים והערבים.
הדת השלטת ברוב האזור כיום היא דת האסלאם.
דתות אחרות, כמו הדת היהודית, הנוצרית, הדרוזית ועוד, מהוות מיעוט במזרח התיכון.
בישראל, הנמצאת בדרום מערב החלק האסיאתי של המזרח התיכון, מרוכזת הקהילה היהודית הגדולה בעולם - אך גם בה יש ציבור ערבי (בעיקר מוסלמי) גדול.
רוב ההגדרות בדבר מהותו של המזרח התיכון מתייחסות לאומות בדרום-מערב אסיה, מאיראן ועד מצרים.
לפיכך, מצרים, השוכנת ברובה בצפון-מזרח אפריקה (מלבד חצי האי סיני האסייתי), נתפסת כמדינה מזרח תיכונית.
מדינות המגרב (לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ומאוריטניה), שאינן קשורות לאסיה, הולכות ונתפסות כתת-אזור נפרד מהמזרח התיכון, שמכונה צפון אפריקה.
אלו המדינות אשר נכללות בהגדרה המצומצמת (המקובלת) למזרח התיכון:
בנוסף בשטח זה נכללת גם הטריטוריה אקרוטירי ודקליה של הממלכה המאוחדת, וכן השטחים השנויים במחלוקת מבחינת ההכרה הבינלאומית: , , ו־.
להלן טבלה של מדינות המזרח התיכון, שטחן, אוכלוסייתן וצפיפות אוכלוסייתן לפי קמ"ר:
אלו המדינות אשר נכללות בהגדרה המורחבת למזרח התיכון (מבחינה תרבותית):
בנוסף, בשטח זה נכללים חבלי הארץ הבדלניים: ו- סהרה המערבית
אלו המדינות במרכז אסיה ובמערב אסיה אשר קרובות תרבותית ולשונית לעמי המזרח התיכון:
בנוסף, בשטח זה נכללים חבלי הארץ הבדלניים: ו-
237 מיליון מתושבי המזרח התיכון הם ערבים, והם מהווים את רוב תושבי המזרח התיכון (48%).
בנוסף להם מתגוררים במזרח התיכון עשרות מיליוני טורקים, פרסים, כורדים ואזרים (ללא תושבי אזרבייג'ן), בנוסף למיליונים בודדים של יהודים ואשורים.
במזרח התיכון יש גם קהילת צוענים.
קבוצות אתניות בתפוצות אירופיות באזור כוללות אלבנים, בוסניקים, צ'רקסים (כולל קברדים), טטרים של חצי האי קרים, יוונים וטורקמנים.
קבוצות מהגרים נוספות הן הבנגלים, סינים, פיליפינים, אינדונזים, פקיסטנים ואפגנים.
מבחינה דתית 95% מהאוכלוסייה במזרח התיכון היא מוסלמית.
להלן טבלה המראה את התפתחות האוכלוסייה במזרח התיכון.
כ-60% מאוכלוסיית המזרח התיכון גרה במצרים, טורקיה ואיראן.
הדת הדומיננטית במזרח התיכון היא האסלאם (חמישית מהמוסלמים בעולם חיים במזרח התיכון).
אחד מהמקורות לסכסוכים במזרח התיכון הוא המחלוקת בין שני הזרמים העיקריים באסלאם: הסוני והשיעי.
הזרם הסוני הוא הזרם הגדול ביותר של האסלאם ושולט ברוב המדינות במזרח התיכון.
אוכלוסיות מיעוט שיעיות נמצאות גם בטורקיה ככת עלווים (20–25%), בערב הסעודית (10-15%) ובסוריה (15%).
אף על פי ששני זרמים אלה מסכימים על יסודות האסלאם ועל הקוראן, הם נמצאים בסכסוך מתמשך על הובלת הדת לאחר מותו של הנביא מוחמד.
מלבד האסלאם, דתות נוספות ממוצא שמי נפוצות באזור, כמו הנצרות והיהדות.
בלבנון, לדוגמה, 41% מהתושבים הם נוצרים.
למרות זאת, כוחה של הנצרות באזור הלך ופחת עם השנים.
כיום, מהווים הנוצרים כ-5% בלבד מאוכלוסיית המזרח התיכון, לעומת כ-20% בתחילת המאה ה-20. מספרם של הנוצרים במזרח התיכון יורד בגלל מספר גורמים, כמו שיעורי ילודה נמוכים בהשוואה למוסלמים, הגירה נרחבת ורדיפה אתנית ודתית.
כמו כן, מהומות פוליטיות היו ועודן ממשיכות לתרום באופן משמעותי להגירת נוצרים מהאזור אל מחוץ למדינות מולדתם.
התפשטותן האחרונה של אידאולוגיות קיצוניות כמו זו הג'יהאדיסטית והסלפית, זרות לערכיהן הסובלניים של הקהילות הנוצריות.
מסיבות אלו, התמעטה מאוד נוכחותם של הנוצרים במזרח התיכון, עד שכיום רוב הנוצרים באזור הם הקופטים במצרים.
דתות שוליות יותר באזור הן הדת הדרוזית, הבהאית, הזורואסטריות, היזידית, והשבאקיות.
בעת העתיקה האזור היה ביתן של דתות ופולחנים רבים, כמו הדתות הכנעניות, הדתות המסופוטמיות, הדת שהתפתחה במצרים העתיקה, והמניכאיזם.
היהדות באזור קטנה יחסית מבחינה דמוגרפית, (פחות מ-8 מיליון יהודים במזרח התיכון נכון ל-2024).
קהילות יהודיות התקיימו במשך מאות רבות של שנים ברחבי המזרח התיכון, אך במאות האחרונות, ובמיוחד לאחר הקמת מדינת ישראל, רובן עלו לארץ ישראל או ליבשות אחרות.
דברי ימי האזור המכונה בימינו המזרח התיכון מגוללים רצף היסטורי של ציוויליזציה אנושית רציפה בת יותר מ-5000 שנים.
אחת מהקדומות שבציווילזציות המזרח־תיכוניות נוסדה במסופוטמיה בסביבות המאה ה-24 לפני הספירה.
שומרים, בבלים, אשורים, אכדים, כנענים ואחרים יסדו גם הם ישויות מדיניות ותרבויות חשובות.
תקופה קצרה אחר כך התפתחה ציוויליזציה חשובה ומתקדמת יותר, גם על גדות נהר הנילוס, שנודעת כמצרים העתיקה.
לנוכח ההשפעה המאחדת שהייתה לשלטון הרומי והביזנטי, עד המאה השביעית לספירה לא הייתה הבחנה ברורה בין אירופה של ימינו למזרח התיכון של ימינו.
אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים היו כולן נוצריות ודוברות יוונית, וחלקו מאפיינים תרבותיים ומדיניים עם העולם היווני־רומי תחת שלטון האימפריה הביזנטית, שעה שמסופוטמיה (עיראק וסוריה של היום) שימשה כאזור חיץ בין האימפריה הפרסית לאימפריה הביזנטית.
בשנת 634 נאמניו הערביים של הנביא מוחמד יצאו מהעיר מדינה שבאזור סעודיה של ימינו למסעות צבאיים ודתיים ברחבי המזרח התיכון.
רוב האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידי הערבים המירה את דתה לאסלאם כעבור מספר עשורים, מה שהביא ליצירתו של גבול תרבותי־דתי קבוע בין אירופה והעולם המוסלמי.
אף על פי שהח'ליפות המאוחדת שנוסדה בתום הגל הראשון של הכיבוש הערבי קרסה עד המאה התשיעית, ותחתיה הוקמו סדרות של ח'ליפויות ואמירויות קטנות יותר, נותרה שליטתם של הערבים באזור שבין הנילוס לחידקל בלתי מעורערת (וכך גם בצפון אפריקה ובדרום ספרד) במשך קרוב ל-400 שנים.
במזרח, שבו פרס נותרה גורם עצמאי במידה מסוימת, באמצה זרם דתי אחר, האסלאם השיעי, שנתפס על ידי המוסלמים הסונים ככפירה.
כך נוצר גבול מזרחי קבוע לעולם הערבי־אסלאמי, אף שהאסלאם הוסיף להתפשט במזרח גם להודו ולאינדונזיה.
באמצע המאה ה-11 הגיעה הדומיננטיות הערבית לקיצה הפתאומי עם הגעתם של הסלג'וקים הטורקיים למזרח התיכון, לאחר שנדדו דרומה ממולדתם שבמרכז אסיה.
הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק (בגדאד נכבשה ב-1055), סוריה, ארץ ישראל והחג'אז, ואף הביסו את האימפריה הביזנטית בקרב מנזיקרת במהלכו כבשו את אנטוליה.
מצרים החזיקה מעמד תחת הח'ליפים הפאטימים עד 1169, אז נפלה גם היא לידי הטורקים.
הסלג'וקים שלטו באזור לאורך מאתיים השנים הבאות, אף שעד מהרה התפרקה האימפריה הסלג'וקית לכדי מספר סולטאנויות קטנות יותר.
פיצול זה אפשר למערב הנוצרי, שחווה התאוששות כלכלית למן נקודת השפל אליו הגיע במאה השביעית, לשוב ולפעול במזרח התיכון.
ב-1095 האפיפיור אורבנוס השני קרא לאריסטוקרטיה האירופית לכבוש מחדש את ארץ הקודש ולהשיבה לידי הנצרות, וכעבור ארבע שנים אבירי מסע הצלב הראשון כבשו את ירושלים.
הם ייסדו בה ממלכה שהתקיימה עד 1187, אז נכבשה על ידי צלאח א דין המוסלמי.
ממלכות צלבניות קטנות יותר שהוקמו שרדו עד 1291. הצלבנים כשלו בניסיונם ליצור נוכחות נוצרית קבועה בארץ הקודש, בעיקר משום שלא הצליחו למשוך די מהגרים אירופים לאזור במהלך מסעותיהם ולאחריהם.
במהלך המאה ה-13 הגיעו מסעות צבאיים של האימפריה המונגולית למזרח התיכון, והמונגולים כבשו שטחים נרחבים באזור, בהם שטחי איראן ועיראק המודרניות, סוריה וחלקים מאסיה הקטנה.
שושלות מונגוליות המשיכו לשלוט בצפון-מזרח המזרח התיכון במשך כ-200 שנים עד שלבסוף הורחקו השליטים המונגולים מזרחה על ידי פדרציית השבטים אק קויונלו.
אישוש מעשי לדבר ניתן בשנת 1453, כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול (כיום: איסטנבול) והכריזו על עצמם סולטאנים.
עיראק וחלקים מאיראן בשליטת האימפריה הספאווית נכבשו ב-1515, סוריה וארץ ישראל ב-1516 ומצרים ב-1517, ובכך השושלת הממלוכית הגיעה לקיצה.
העות'מאנים איחדו את האזור כולו תחת שליט אחד, לראשונה מאז האימפריה העבאסית מהמאה העשירית, והוסיפו לשלוט בחלקים ניכרים ממנו במהלך 400 השנים הבאות.
בשנת 1914 הביאה הברית הגרמנית־עות'מאנית לשגיאה פטאלית מצדם של הטורקים הצעירים, המפלגה ששלטה באימפרייה, אשר הצטרפו לציר הגרמני־אוסטרי במלחמת העולם הראשונה נגד בריטניה וצרפת.
הבריטים ראו באימפריה העות'מאנית את החוליה החלשה במחנה האויב, וריכזו את מאמציהם בחזית המזרחית כדי להוציאה ממעגל הלחימה.
לאחר כישלון המתקפה הבריטית הישירה על האימפריה בגליפולי (1915), הבריטים פתחו בניסיונות לחולל מרידות פנימיות בטריטוריות העות'מאניות, בנצלם את ההתעוררות הלאומית של ערביי האימפריה.
הבריטים מצאו בן ברית בדמותו של חוסיין בן עלי שליט מכה ולכאורה בן למשפחת הנביא מוחמד, אשר עמד בראש המרד הערבי בשלטון העות'מאני (1916), בתמורה להכרה בריטית במדינה כלל־ערבית עצמאית שתוקם בשטח האימפריה לאחר המלחמה.
החל מאמצע המאה ה-20 ניצב המזרח התיכון במרכז הפוליטיקה הבינלאומית, ובמובנים רבים נחשב כיום לאזור הרגיש ביותר בעת המודרנית - אסטרטגית, כלכלית, פוליטית, תרבותית ודתית.
בשטח המזרח התיכון קיימים מאגרים עצומים של נפט גולמי, בו נוסדו שלוש הדתות המונותאיסטיות (היהדות, הנצרות והאסלאם) והוא מהווה כיום את מרכזן הרוחני של שתיים מהן, וקורותיו רצופים סכסוכים לאומיים מרים, כמו הסכסוך הישראלי-ערבי.
אירועים חשובים שהשפיעו על האזור בראשית המאה ה-20 היו מלחמת העולם הראשונה שהובילה לנפילת האימפריה העות'מאנית ב-1917, תחתיה הוקמו ממלכות ערביות תחת השפעה מערבית, לצד מדינות מנדט שהוקמו ונשלטו על ידי בריטניה וצרפת, בהתאם לחלוקה ביניהן במסגרת הסכם סייקס–פיקו.
במהלך המלחמה התרחש רצח העם הארמני.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל חל גידול ניכר ביישוב היהודי בארץ ישראל, מה שהוביל להתנגשויות אלימות הולכות וגוברות עם הערבים המקומיים.
אחרי מלחמת העולם השנייה והשואה, קמה ב-1948 מדינת ישראל.
הקמתה של מדינה יהודית בלב העולם הערבי, הובילה ליצירת הסכסוך הישראלי-ערבי שהתבטא במספר מלחמות בין מדינת ישראל למדינות ערב, במקביל לסכסוך הישראלי-פלסטיני בין ישראל לפלסטיניים שהתבטא בפעולות טרור ולוחמה אסימטרית לאורך המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
מלחמת העולם השנייה, בניגוד לזו הראשונה, לא הביאה שינויים מדיניים משמעותיים במזרח התיכון.
במהלך המלחמה השתלטו כוחות הברית על איראן ועיראק, בהן היו משטרים שאהדו את הנאצים, על מנת למנוע את נפילתן בידי הנאצים, וגם על לבנון וסוריה בהן שלט משטר וישי.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ועם התהוות המלחמה הקרה, חיזרו ארצות הברית וברית המועצות אחרי מדינות שונות שהיו נוחות להשפעה באזורים שונים בעולם וגם במזרח התיכון.
בישראל, תמכה מפלגת מפא"י בחבירה למדינות המערב הליברליות, בעוד מפ"ם תמכה בחבירה לברית המועצות הקומוניסטית.
תמיכתה של ישראל בהחלטת או"ם הקשורה במלחמת קוריאה היוותה צעד ראשון בהתרחקות ישראל מברית המועצות, ולהתקרבותה לארצות הברית.
ב-1955 יזמה ארצות הברית את ברית בגדאד, במטרה ליצור חיץ שיבלום את התפשטות הקומוניזם למזרח התיכון.
בדיעבד, לא הועילה הברית משום שמצרים הובילה ברית נגדית עם סוריה וסעודיה, כשאליהן הצטרפו ירדן ותימן.
בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, נסוגה ארצות הברית מהבטחתה לסייע במימון סכר אסואן, מה שהוביל לכך שנשיא מצרים נאצר הודיע על הלאמת תעלת סואץ.
מצרים החלה במגמת התקרבות לגוש המזרחי (ביטוי לכך אפשר למצוא בסיוע שהעניקה ברית המועצות למצרים בהקמת סכר אסואן).
ב-1958 התרחשה הפיכה צבאית בעיראק שהובילה לפרישתה מהברית והפכה אותה מברית צבאית לברית כלכלית, והובילה להתקרבות עיראק לברית המועצות.
באופן מסורתי, הייתה ישראל מקורבת למערב, תחילה לצרפת ובהמשך לארצות הברית, ואילו מצרים וסוריה זוהו עם ברית המועצות, דבר שהתבטא גם באספקת ציוד צבאי ובתמיכה מדינית.
ברית המועצות דחפה את סוריה ומצרים לעימותים עם ישראל, כדוגמת מלחמת ששת הימים, שנפתחה בתקיפת מנע אווירית ישראלית מוצלחת.
במלחמה זו הופיע נשק חדש שלא נעשה בו שימוש – טילי נ"מ.
במלחמת ההתשה, בשל ההצלחות הצבאיות של צה"ל ועקב דרישת מצרים, גברה המעורבות הסובייטית שכללה שליחת יועצים, אנשי צבא וציוד נ"מ מתקדם למצרים.
כך נוצר מעין מרוץ חימוש טכנולוגי של שכלול הנ"מ המצרי (ביצור הסוללות, דגמים מתקדמים, הונאות שונות ושילוב אמצעים נוספים כמו שילקה ו), ושכלול אמצעי הנגד של חיל האוויר הישראלי (טכניקות התחמקות, לוחמה אלקטרונית אמצעים נוספים מוטסים ויבשתיים).
הגעת טייסים סובייטים למצרים גרמה לישראל להפסיק ליזום תקיפות במצרים, ומצד שני גרמה לרוסים ליזום חיכוכים אוויריים שנענו במארב אווירי, שהיה הקרב האווירי היחיד בין טייסים סובייטים לטייסים מערביים מאז מלחמת קוריאה.
מלחמת ההתשה הייתה מצד אחד עדות לאיום הגובר של טילי הנ"מ, שטייסי חיל האוויר הישראלי התקשו לתת להם מענה, ומאידך תרמה לתחושת הביטחון המופרזת ביכולת של צה"ל.
ביום האחרון של המלחמה, דקות לפני הפסקת האש, סוללות הנ"מ קודמו בניגוד להצהרות בהסכם.
מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 נפתחה כאשר צה"ל ברובו לא היה ערוך ללחימה.
למרות האבדות הרבות שהסבו טילי הנ"מ והנ"ט, הלחימה הסתיימה כאשר ידו של צה"ל על העליונה, כשלכאורה, הכרעת מצרים הביאה לאיום של ברית המועצות במשבר גרעיני).
במשך השנים שעברו מאז מלחמת יום הכיפורים, פותחו בישראל אמצעים טכנולוגיים להתמודדות עם טילי הנ"מ.
כמו כן פותח טנק המרכבה, שהפגין שרידות גבוהה נגד טילי נ"ט.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מצרים התקרבה לארצות הברית, וחתירתה להסכם שלום עם ישראל על אף התנגדות ברית המועצות, הובילה לכך שסוריה ועיראק הפכו למדינות החסות העיקריות של ברית המועצות במזרח התיכון.
פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974 הובילה ליצירת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין וגרמה למעבר אוכלוסיות בין שתי הישויות שנוצרו באי.
באופן מעשי, בכך באה לסיומה ברית בגדאד, אולם האירוע שחתם באופן רשמי את סופה של הברית הייתה המהפכה האיראנית האסלאמית באיראן ב-1979, בה הופל שלטון השאה הפרו-מערבי והוקמה רפובליקה אסלאמית תאוקרטית אנטי-מערבית ואנטי-ישראלית במיוחד.
שלטון זה החל בחיזוק האסלאם השיעי במזרח התיכון, ובפרט בתמיכה בארגוני טרור אסלאמים כמוחזבאללה, ארגון הג'יהאד האסלאמי והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-1975 החלה מלחמת אזרחים בלבנון ועם התגברותה צבא סוריה פלש ללבנון.
בעקבות הפיגוע בכביש החוף, צה"ל פלש ללבנון במבצע ליטני ולאחר נסיגתו נפרש בגבול יוניפי"ל.
התקפות הטרור נמשכו ובעקבות ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בלונדון צה"ל פלש ללבנון ביוני 1982 במה שנודע כמלחמת לבנון הראשונה, שכללה עימות עם צבא סוריה, חיסול מערך הנ"מ שלה ודחיקת אש"ף מהמדינה.
המלחמה נמשכה באופן רשמי עד חודש ספטמבר אך שהיית צה"ל בלבנון נמשכה שנים רבות וכללה לחימה ממושכת מול חזבאללה עד לנסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000, אך הדבר לא הביא להפסקת העימות עם חזבאללה.
ב-1979 עלה לשלטון בעיראק סדאם חוסיין.
ב-1980 יזם חוסיין את מלחמת איראן–עיראק, שנמשכה שנים רבות ללא הכרעה משמעותית.
ב-1991 פלשה עיראק לכווית ולכאורה איימה גם על ערב הסעודית.
בעקבות זאת, ולנוכח התפרקות ברית המועצות, ארצות הברית הקימה קואליציה ויצאה למבצע סופה במדבר.
כעשור לאחר מכן, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, החלה ארצות הברית את המלחמה בטרור ופלשה לאפגניסטן על מנת להפיל את שלטון הטליבאן.
בהמשך, ב-2003, פלשה לעיראק וכבשה אותה תוך הפלת משטרו של חוסיין והוצאתו להורג, ונגררה ללחימה ארוכה ועיקשת מול ארגוני טרור שונים שהוקמו בעקבות הכיבוש.
אחת מתוצאות הלוואי של הקמת המשטר הדמוקרטי בעיראק היה מתן אוטונומיה לכורדים.
עליית המתח בין הסונים לשיעים שהתבטאה בפיגועים הדדיים, תרמה להקמתו של ארגון המדינה האסלאמית - דאעש.
ב-2011 חיסלה ארצות הברית את אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעדה שביצע את פיגועי 11 בספטמבר, על אדמת פקיסטן, ובאותה שנה צבא ארצות הברית נסוג מעיראק.
את הוואקום שנוצר בעקבות הנסיגה מילאה איראן, שהלכה והגדילה את מעורבותה בעיראק במענה לפניית הממשלה העיראקית.
בשנות ה-90, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן וחתימת הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף, אשר הובילו לכינון יחסים גלויים ופסגות כלכליות, נדמה כי הסכסוך הישראלי-ערבי ובפרט הסכסוך הישראלי-פלסטיני נמצאים על סף פתרון, אך תחזיות אלו התבדו עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בתחילת שנות ה-2000.
עד שנות התשעים של המאה העשרים נתפס המזרח התיכון בעיני המערב לא רק כאזור רווי סכסוכים, אלא גם כאזור הסובל מפיגור כלכלי ופוליטי ביחס לשאר העולם.
מבין כלל מדינות האזור רק ישראל היא מדינה דמוקרטית, ישות ייחודית בנוף המזרח־תיכוני.
במדינות אחרות אמנם קיימים גופים מחוקקים, אולם אלה נעדרים סמכות שלטונית ממשית, ובמקרים אחדים - כמו במדינות המפרץ העשירות - רוב חלקי האוכלוסייה אף אינם רשאים להשתתף בבחירות, כיוון שרובם הם במעמד של עובדים זרים ולא של אזרחים.
עד סוף שנות התשעים המזרח התיכון מבחינה כלכלית פיגר לא רק אחרי אירופה, אלא גם אחרי הודו, הרפובליקה העממית של סין ושאר כלכלות שוק הגדלות, בפרט במונחי ייצור, סחר, חינוך, תקשורת וקריטריונים נוספים, אשר על פיהם נמדדת קדמה כלכלית וחברתית.
גורמים אלו תרמו בראשית המאה ה-21 להתגברות הסכסוך המזרח־תיכוני באופן חסר תקדים, שהשלכותיו ניכרו גם ברחבי העולם.
כישלון מאמצי התיווך של הנשיא האמריקני ביל קלינטון בין ישראל והפלסטינים בקמפ דייוויד בשנת 2000, הביא לפרוץ האינתיפאדה השנייה - התקוממות פלסטינית אלימה נגד ישראל, שהתאפיינה בפיגועי התאבדות ובמעשי טרור רבים נגד אזרחים ישראלים.
הייתה זו ההתפרצות הפלסטינית האלימה והגדולה ביותר מאז הסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993. בסופו של דבר ישראל הצליחה לדכא את פיגועי ההתאבדות, אך עד אז, במהלך 5 שנות הטרור נרצחו למעלה מאלף ישראלים, ביניהם אנשי כוחות הביטחון ואזרחים רבים.
בראשית המאה הנוכחית התחוללו שינויים משמעותיים במפת הכוחות האזורית.
מלחמת המפרץ השנייה שהתרחשה בשנים 2003–2011, בה ארצות הברית השתלטה על עיראק, פגעה משמעותית בדומיננטיות של עיראק, תוכנית ההתנתקות הישראלית מרצועת עזה ומותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004 גרמו לשינוי מאזן הכוחות ברצועה ולעליית שלטון חמאס.
החל משלהי שנת 2010 התחולל במספר מדינות באזור גל מחאות סוער, שנודע בכינויו "האביב הערבי".
שינויים אלו גרמו להתחזקותם של כוחות פוליטיים אזוריים ובראשם איראן, שהצליחה ליצור לעצמה מנגנוני השפעה משמעותיים בלבנון בעזרת חזבאללה, בסוריה, בעיראק, כמו גם בתימן על ידי החות'ים, ברצועת עזה, ועל ארגון דאעש, שהחל לכבוש שטחים בעיראק וסוריה בעשור האחרון.
בנוסף, איראן הוסיפה וקידמה בשנים אלו את תוכנית הגרעין שלה, דבר שגרם להתנגדות בינלאומית חריפה, בין היתר בהובלת ישראל.
עליית השפעתה של איראן, שמובילה גישה ניצית כנגד יריבותיה האזוריות ובראשן ערב הסעודית וישראל, הובילה להתגבשותה של קואליציה אנטי-איראנית בהשתתפות איחוד האמירויות, מצרים, ירדן ומרוקו, ובשיתוף פעולה עם ישראל.
במהלך העשור השני של המאה הובסה דאעש על ידי קואליציה בהובלת ארצות הברית, נחתם הסכם הגרעין מול איראן, והתחזקו שאיפותיה האזוריות של טורקיה, בה חיזק ארדואן את המשילות שלו ובמקביל יצר ברית אזורית עם קטר, והתעמת מול יוון ומצרים בנושא חלוקת שטחי המסחר בים בין המדינות.
במקביל, החלה גם רוסיה לגלות מעורבות במתרחש באזור ושולחת כוחות צבאיים כדי לקדם אינטרסים שלה בסוריה, בלוב ובנגורנו קרבאך.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, נחתמו הסכמי אברהם בין ישראל למספר מדינות ערביות, בהן איחוד האמירויות הערביות, סודאן ומרוקו, במסגרתם הוסדר תהליך נורמליזציה של יחסי המדינות עם ישראל, שהפכו את היחסים ביניהן מסמויים לגלויים.
המזרח התיכון משתרע על שטח המשתייך לשלוש יבשות שונות: אירופה, אפריקה ואסיה, ומכיוון שכך קשה לתחום אותו בגבולות ברורים.
על פי רוב ההגדרות, האזור כולל את מצרים, לבנון, סוריה, טורקיה (שחלקה האירופי הוא שטח של המזרח התיכון היחיד הנמצא באירופה), ירדן, קפריסין, עיראק, איראן, כווית, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, תימן, עומאן, בחריין, קטר, וישראל.
אלג'יריה, לוב, מרוקו ותוניסיה קשורות למזרח התיכון במובנים היסטוריים ותרבותיים, וכך גם סודאן, מאוריטניה וסומליה.
ישראל, טורקיה ואיראן נכללות גאוגרפית באזור, אם כי הן ייחודיות ושונות מבחינה אתנית, דתית, כלכלית או מדינית משאר מדינות האזור.
הגדרות כוללניות אף ראו באפגניסטן ופקיסטן, מדינות במרכז אסיה, חלק מהמזרח התיכון, אך כיום מקובל לראות באיראן את גבולו המזרחי של האזור.
המזרח התיכון הוא אזור מגוון בתנאיו וסביבותיו.
רובו של האזור הוא בעיקר מדבר, הררי בחלקו.
בעמקים הפוריים שבאזור ועמקים שלגדות נהרות מרוכזת רוב האוכלוסייה.
צפון האזור הוא לרוב פורה יותר ומשופע בגבעות והרים.
לאורכו של המזרח התיכון עובר השבר הסורי אפריקאי, שמתחיל במצרים (סיני), עובר בבקעת הירדן הנחלקת בין ירדן לישראל, ומסתיים בסוריה בצפון.
במרכז הבקע שוכן האגם הנמוך ביותר בעולם, ים המלח, אגם מלח גדול שבו גם נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר בכדור הארץ.
המזרח התיכון מחולק באופן כללי לשני אזורים עיקריים:
אזורים אלו מרכיבים אזורים נפרדים קטנים יותר, בהם:
אסיה הקטנה: רוב שטחה של טורקיה של ימינו.
חצי האי ערב: ערב הסעודית, קטר, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, תימן, בחריין ועיראק.
הסהר הפורה: אזור המתחלק לכמה אזורי משנה:
הלבנט: ישראל, ירדן, סוריה, לבנון, יהודה ושומרון ורצועת עזה, וחצי האי סיני (מצרים).
מסופוטמיה: רוב שטחה של עיראק של ימינו, כווית ודרום-מערב איראן.
אגן הנילוס: בעיקר מצרים וסודאן; ובמידה פחותה יותר, גם אתיופיה, אריתריאה ואוגנדה.
בנוסף לאזורים אלה, ישנם גם מספר אזורים נוספים הנכללים בהגדרה של המזרח התיכון-רבתי:
המגרב: המדינות המערביות של צפון אפריקה - מרוקו, סהרה המערבית, תוניסיה, אלג'יריה, מאוריטניה ולעיתים גם לוב.
אסיה התיכונה: אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן, קירגיזסטן, וקזחסטן.
הקווקז: גאורגיה, אזרבייג'ן, ארמניה ודרום רוסיה.
קרן אפריקה: אתיופיה, אריתראה, סומליה וג'יבוטי.
מדבר סהרה: סהרה המערבית, מאוריטניה, מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצרים, סודאן, דרום סודאן, צ'אד, ניז'ר ומאלי.
המזרח התיכון הוא אזור מגוון מאוד מבחינה כלכלית.
שוכנות בו מדינות עניות מאוד (כגון תימן, סוריה ואיראן), לצד מדינות עשירות מאוד (כגון קטר, איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית וישראל).
על-פי נתוני הבנק העולמי, נכון לשנת 2022, שלוש הכלכלות הגדולות במזרח התיכון הן: טורקיה (815,272 מיליון $), ערב הסעודית (833,541 מיליון $) וישראל (481,591 מיליון $).
המבנה של כלכלות המזרח התיכון מגוון גם הוא.
ישנם מספר מדינות באזור המסתמכות בעיקר על יצוא הנפט והמוצרים הנלווים לו (כגון ערב הסעודית, קטר וכווית).
בשונה מכלכלתם של מדינות מעין אלו, ישנם גם מדינות אחרות בעלי בסיס כלכלי מגוון (כגון קפריסין, ישראל, טורקיה ומצרים).
מלבד ענף הטקסטיל ומוצרי הנפט בהם רווי המזרח התיכון, מתקיימת בו גם חקלאות ענפה, והיא כוללת בעיקר כותנה, בקר וחלב.
במזרח התיכון גם ישנה תעשיית ייצור נשק ענפה (הכוללת ייצור תחמושת, טנקים, כלי טיס בלתי מאוישים, וטילים), הנפוצה בעיקר בישראל ובמידה פחותה גם בטורקיה ואיראן.
מגזר נוסף חשוב במזרח התיכון הוא הבנקים, הנפוצים בעיקר באיחוד האמירויות הערביות ובבחריין.
התיירות באזור – למעט קפריסין, טורקיה, מצרים, לבנון וישראל – אינה מפותחת דיה.
זאת בין השאר בשל האופי השמרני של האזור, כמו גם זעזועים פוליטיים הפוקדים אותו מפעם לפעם והשכיחות הגבוהה יחסית של אלימות וטרור.
לעומת זאת, מדינות כמו איחוד האמירויות הערביות, בחריין, קטר וירדן נמצאות במגמת שיפור ניכר בתחום זה.
שיעור האבטלה באזור גבוה אף הוא.
על-פי ארגון העבודה הבינלאומי, סך שיעור האבטלה באזור בשנת 2005, עמד על 13.2%.
נתוני אבטלה גבוהים ישנם בעיקר בקרב הצעירים בני 15–29, המהווים כ-30% מכלל האוכלוסייה במזרח התיכון, באוכלוסייה זו הנתון על 25% (מדינות מסוימות אף חרגו מהממוצע האזורי באופן ניכר והבולטת בהם היא סוריה שבה ישנם כ-73% צעירים, שבקרבם יש 36 אחוזי אבטלה).
המזכיר הכללי (מזכ"ל) של האו"ם הוא ראש מזכירות ארגון האומות המאוחדות.
המזכירות היא אחד המוסדות העיקריים של הארגון.
על פי מגילת האומות המאוחדות, המזכיר הכללי ממונה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות לאחר המלצת מועצת הביטחון.
תפקיד זה נחשב לתפקיד המשפיע ביותר במסגרת הארגון.
מ-1 בינואר 2017 מכהן אנטוניו גוטרש, שנבחר לתפקיד ב-13 באוקטובר 2016.
תפקידו של המזכיר הכללי מתואר באמנת האו"ם כ"מינהלן הראשי" של הארגון.
בתחילה אכן נתפס התפקיד כתפקיד ניהולי בלבד.
היה זה טריגווה לי, אשר חש כי תפקידו הוא להיות דובר בשם הארגון, ולפעול כמנהיג וכמתווך בסכסוכים בין לאומיים.
כל מזכיר כללי לאחריו התבטא בנושאים שעל סדר היום העולמי, והשתמש במשרתו על מנת לסייע בתיווך בסכסוכים.
תפיסה זו של תפקיד המזכ"ל תואמת את ראייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר שימש בתפקיד עד להקמתו הרשמית של הארגון, והייתה לו יד בעיצובו.
רוזוולט התבטא כי הארגון צריך להיות מונהג על ידי "מתווך עולמי".
המזכיר הכללי מתמנה לתקופה בת חמש שנים.
לרוב נוהגים המזכירים לשמש בשתי תקופות כהונה, אך לעיתים באחת.
על פי הנוהג, מתמנה המחזיק בתפקיד על פי מפתח גאוגרפי.
מאחר שבוטרוס בוטרוס ראלי כיהן כמזכ"ל רק תקופת כהונה אחת, נבחר לאחריו קופי אנאן מגאנה.
כאשר סיים אנאן את תקופת כהונתו, הוחלט למנותו לכהונה נוספת, על אף העובדה כי עתה הגיע תורו של נציג אסיה להחזיק בתפקיד.
עדיין לא כיהן בתפקיד נציג מאוקיאניה או מצפון אמריקה.
רוב המזכירים הכלליים הם למעשה מועמדי פשרה ממדינות שאינן מעצמות עולמיות, ולרוב אינם ידועים בציבור העולמי בטרם מונו.
כאשר מועמדים בעלי פרופיל גבוה מציעים את מועמדותם, הם צפויים להידחות.
כך, למשל, לתפקיד המזכיר הכללי הראשון הועלתה מועמדותם של שארל דה גול, דווייט אייזנהאואר ואנתוני אידן, אך אלו נדחו לטובת הנורווגי האלמוני יחסית טריגווה לי.
בתחילת שנות השישים הציע מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב כי התפקיד יבוטל.
יתרונן המספרי של מעצמות המערב גרם לכך שהמזכיר מונה מקרב שורותיהן, ולרוב היה בעל סימפתיה למטרותיהם.
חרושצ'וב הציע להחליף את המשרה בטרויקה, בה יהיה חבר אחד מקרב מעצמות המערב, חבר מן הגוש המזרחי, וחבר מקרב גוש "המדינות הבלתי-מזדהות".
רעיון זה לא זכה להצלחה, בשל כישלונו של חרושצ'וב לגייס לו את קולות המדינות הבלתי-מזדהות.
(נולד - נפטר)תקופת הכהונהמדינת מוצאהקבוצה האזוריתסיבת סיום הכהונה-גלאדווין ג'ב
1 בפברואר 1946מערב אירופה ואחריםכיהן כמזכ"ל זמני עד לבחירתו של טריגווה לי.לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא כיהן כמזכיר ההנהלה של ועדת ההכנה של האומות המאוחדות באוגוסט 1945, ומונה למזכ"ל זמני באוקטובר 1945, תפקיד בו כיהן עד לפברואר 1946 עם מינויו של המזכיר הראשון, טריגווה לי.1טריגווה לי
10 בנובמבר 1952מערב אירופה ואחריםהתפטר.לי, שר החוץ ומנהיג מפלגת הלייבור הנורווגית לשעבר, הומלץ על ידי ברית המועצות לתפקיד.
לאחר מעורבות האו"ם במלחמת קוריאה, הטילה ברית המועצות וטו על מינויו מחדש ב-1951. ארצות הברית עקפה את הווטו של ברית המועצות והמליצה לעצרת הכללית על מינויו מחדש.
לי נבחר מחדש ברוב של 46 מול 5, ו-8 נמנעים.
ברית המועצות נותרה עוינת ללי, והוא התפטר ב-1952.2דאג המרשלד
18 בספטמבר 1961מערב אירופה ואחריםנהרג בהתרסקות מטוס ברודזיה הצפונית (כיום זמביה) במהלך משימת שמירת שלום בקונגו.לאחר שכנגד סדרה של מועמדים הוטל וטו, סומן המרשלד כאופציה המקובלת על מועצת הביטחון.
הוא נבחר מחדש פה אחד לכהונה שנייה ב-1957. ברית המועצות ננזפה על ידי המרשלד במהלך משבר קונגו, והציעה להחליף את תפקיד המזכיר הכללי בשלישיית מנהלים (מהגוש המערבי, הגוש המזרחי ומהמדינות הבלתי-מזדהות).
לנוכח התנגדות גדולה מצד מדינות המערב, ברית המועצות ויתרה על הצעתה.
המרשלד נהרג בהתרסקות מטוס ברודזיה הצפונית (כיום זמביה) בשנת 1961. נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, כינה את המרשלד "המדינאי הגדול ביותר של המאה שלנו".3או תאנט
31 בדצמבר 1971אסיה והאוקיינוס השקטסירב לכהן בשלישית.לבחירת מחליף להמרשלד, התעקשו המדינות המתפתחות מזכ"ל לא אירופאי ולא אמריקאי, או תאנט היה מועמד מתאים.
עם זאת, בשל התנגדות הצרפתים (תאנט עמד בראש ועדה לעצמאות אלג'יריה) והערבים (בורמה תמכה בישראל), תאנט מונה רק עד לסוף כהונתו של המרשלד.
הוא היה המזכיר הכללי הראשון מאסיה.
בשנה שלאחר מכן, ב-30 בנובמבר, נבחר תאנט מחדש פה אחד לכהונה חדשה שהסתיימה ב-3 בנובמבר 1966. הוא נבחר מחדש ב-2 בדצמבר 1966, לכהונה מלאה של 5 שנים, שהסתיימה ב-31 בדצמבר 1971. תאנט סירב לכהן בשלישית.4קורט ולדהיים
31 בדצמבר 1981מערב אירופה ואחריםסין הטילה וטו על כהונתו השלישית.למרות הווטו הראשוני שהטילו סין ובריטניה, בסיבוב השלישי, נבחר ולדהיים לכהונת המזכיר הכללי.
ב-1976 הטילה סין וטו על בחירתו מחדש של ולדהיים, אך היא ויתרה על כך בהצבעה השנייה.
ב-1981 נבלמה בחירתו מחדש של ולדהיים לכהונה שלישית על ידי סין, שהטילה וטו על בחירתו במהלך 15 הצבעות.
בין 1986 ל-1992 כיהן ולדהיים כנשיא אוסטריה, ובכך נהיה לראש המדינה הראשון שכיהן בתפקיד מזכ"ל האו"ם.
ב-1985 התברר כי ועדת האו"ם לפשעי מלחמה לאחר מלחמת העולם השנייה האשימה את ולדהיים כפושע מלחמה חשוד - על סמך מעורבותו בצבא גרמניה הנאצית.5חוויאר פרז דה קוויאר
31 בדצמבר 1991אמריקה הלטינית והקריביםלא עמד לכהונה שלישית.פרז דה קוויאר נבחר לאחר חמישה שבועות של מחלוקת בין בחירתו מחדש של ולדהיים לבין בחירת המועמד הסיני, סלים אחמד סלים מטנזניה.
פרז דה קוויאר, דיפלומט פרואני, שכיהן כעשור קודם לכן כנשיא מועצת הביטחון של האו"ם בתקופתו כשגריר פרו באו"ם, היה מועמד של פשרה, והיה למזכיר הכללי הראשון ועד כה היחיד מאמריקה.
הוא נבחר מחדש פה אחד בשנת 1986.6בוטרוס בוטרוס ראלי
31 בדצמבר 1996אפריקהארצות הברית הטילה וטו על כהונתו השנייה.102 המדינות הבלתי-מזדהות עמדו על כך שהמזכיר הכללי הבא יבוא מאפריקה.
עם רוב בעצרת הכללית ועם תמיכתה של סין, למדינות הבלתי מזדהות היה את הרוב הדרוש כדי לחסום כל מועמד אחר.
ב-1996 הטילה ארצות הברית וטו על מינויו מחדש של בוטרוס-ראלי, בטענה כי נכשל בביצוע רפורמות הכרחיות באו"ם.7קופי אנאן
31 בדצמבר 2006אפריקהפרש לאחר שתי תקופות כהונה מלאות.ב-13 בדצמבר 1996 המליצה מועצת הביטחון על אנאן.
הוא נבחר ארבעה ימים מאוחר יותר בהצבעה של העצרת הכללית.
הוא החל את כהונתו השנייה כמזכיר הכללי ב-1 בינואר 2002.8באן קי-מון
31 בדצמבר 2016אסיה והאוקיינוס השקטפרש לאחר שתי תקופות כהונה מלאות.באן הפך למזרח אסייתי הראשון שנבחר למזכיר הכללי והאסייתי השני אחרי או תאנט.
הוא נבחר פה אחד לכהונה שנייה על ידי העצרת הכללית ב-21 ביוני 2011. כהונתו השנייה החלה ב -1 בינואר 2012. לפני בחירתו הוא היה שר החוץ של קוריאה הדרומית.9אנטוניו גוטרש
(1949–)1 בינואר 2017 –מערב אירופה ואחריםמכהן.גוטרש הוא השני שעמד בראש רשות מבצעת שנבחר למזכיר הכללי, והמזכיר הראשון שנולד לאחר הקמת האומות המאוחדות.
הוא כיהן כראש ממשלת פורטוגל בין השנים 1995 ל-2002. הוא היה גם נשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי (1999–2005) ונציב האו"ם לפליטים (2005–2015).
המזרח הרחוק הוא האזור הגאוגרפי המקיף את החלק המזרחי ביותר של יבשת אסיה, כולל מזרח, צפון ודרום-מזרח אסיה.
דרום אסיה נכללת לפעמים גם בהגדרת המונח.
צפון אסיה אינה נכללת לרוב בשל הבדלים תרבותיים ואתניים.
המונח נכנס לשימוש לראשונה בשיח הגאופוליטי האירופי במאה ה-15, בעיקר על ידי הבריטים, ומציין את המזרח הרחוק כ"רחוק ביותר" מבין שלושת ה"מזרחים", מעבר למזרח הקרוב ולמזרח התיכון.
בדומה לכך, במהלך שושלת צ'ינג של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, המונח "המערב הרחוק" שימש להתייחסות למדינות המערב, וציין כל מדינה יותר מערבית מהעולם הערבי.
מאז אמצע המאה ה-20, המונח יצא מכלל שימוש עבור האזור בכלי תקשורת המונים בינלאומיים בשל הקונוטציות האירופאיות שלו.
בקרב מערב אירופה, לפני העידן הקולוניאלי, המושג "המזרח הרחוק" התייחס לכל דבר רחוק יותר מהמזרח התיכון.
במאה ה-16, מלך פורטוגל ז'ואאו השלישי כינה את הודו "מדינה עשירה ומעניינת במזרח הרחוק".
המונח זכה לפופולריות בתקופת האימפריה הבריטית כמונח כללי לאדמות ממזרח לראג' הבריטי.
בגאופוליטיקה האירופית שלפני מלחמת העולם הראשונה, "המזרח הקרוב" התייחס לאדמות הסמוכות יחסית לאימפריה העות'מאנית, "המזרח התיכון" ציין את צפון-מערב דרום אסיה ומרכז אסיה, ו"המזרח הרחוק" התייחס למדינות לאורך מערב האוקיינוס השקט ומזרח האוקיינוס ההודי.
לשפות אירופיות רבות נוצרו מונחים מקבילים לביטוי באנגלית כמו בצרפתית (), ספרדית (), פורטוגזית (), איטלקית (), גרמנית (), פולנית (), נורווגית () והולנדית ().
באופן משמעותי, המונח מעורר הפרדה תרבותית וגם גאוגרפית; "המזרח הרחוק" אינו רק מרוחק גאוגרפית, אלא גם אקזוטי מבחינה תרבותית.
המונח לא מתייחס לדוגמה לאומות מערביות מבחינה תרבותית כמו אוסטרליה וניו זילנד, השוכנות אפילו רחוק יותר ממזרח אירופה מאשר מזרח אסיה עצמה.
שילוב זה של סובייקטיביות תרבותית וגאוגרפית הומחש היטב בשנת 1939 על ידי רוברט מנזיס, ראש ממשלת אוסטרליה, אשר ציין ערב מלחמת העולם השנייה כי: "הבעיות של האוקיינוס השקט שונות.
מה שבריטניה מכנה המזרח הרחוק הוא עבורנו הצפון הקרוב."
כיום, המונח נשאר רק בשמות של כמה מוסדות ותיקים, כולל האוניברסיטה הפדרלית של המזרח הרחוק בוולדיווסטוק, אוניברסיטת המזרח הרחוק במנילה ואוניברסיטת המזרח הרחוק בקוריאה הדרומית.
ארצות הברית ובריטניה שילבו באופן היסטורי את המזרח הרחוק בשמות של מספר יחידות צבאיות ופיקודים באזור, כמו צי המזרח הרחוק של הצי המלכותי הבריטי.
טריטוריות ואזורים הנכללים בדרך כלל במזרח הרחוק
המזרח הרחוק הרוסי הוא אזור מחוז פדרלי במזרחה של רוסיה.
בחלק משפות אירופיות נהוג להתייחס לאזור זה כחלק מסיביר, אך ברפובליקות ברית המועצות לשעבר השם הזה נפוץ יותר.
בנובמבר 2018 שטח המחוז הוגדל על חשבון המחוז הפדרלי הסיבירי.
נציג הנשיא במחוז הוא ויקטור אישאייב, ומאז דצמבר 2018 מעונו הרשמי נמצא בוולדיווסטוק.
עד דצמבר 2018 שימשה העיר חברובסק כעיר הבירה של המחוז.
המזרח הקרוב הוא מונח הכולל בתוכו מספר ארצות מזרח-תיכוניות, ושגבולותיו מוגדרים בצורה שונה על ידי היסטוריונים וארכאולוגים מחד, ועל ידי אנשי מדע המדינה וכלכלנים מאידך.
במובנו ההיסטורי-ארכאולוגי, המונח מתייחס לאזור שכולל בתוכו את אנטוליה, ארץ ישראל, מצרים, עבר הירדן, לבנון אשר נקראו בפי הצרפתים בשם "לבנט", וכן מסופוטמיה ועבר הקווקז.
במובנו הגאו-פוליטי של המונח, ההתייחסות היא בדרך כלל לארצות חבל הבלקן ודרום-מערב אסיה.
המזכירה הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 2002 שביים סטיבן שיינברג וכתבה ארין סרסידה וילסון על בסיס סיפור קצר בעל אותו שם מתוך הספר "התנהגות רעה" של מרי גייטסקיל.
בסרט מככבים מגי ג'ילנהול וג'יימס ספיידר והוא עוקב אחר מערכת יחסי שליטה סאדו-מאזוכיסטית שמתפתחת בין מזכירה לעורך דין דומיננטי.
לי הולוויי (מגי ג'ילנהול) היא בחורה רגישה, בת למשפחה בלתי מתפקדת.
אבי המשפחה אלכוהוליסט בעוד האם מנסה נואשות להקרין חזות של "עסקים כרגיל".
לאחר ניסיון התאבדות, הולוויי משתחררת מבית חולים פסיכיאטרי ומנסה להשתלב בחברה.
היא לומדת קורס הקלדה עיוורת ומוצאת עבודה כמזכירה במשרד של עורך דין קפדן, ה.
אדוארד גריי (ג'יימס ספיידר), אשר נמשך לאופיה הצייתני והכנוע.
תחילתם של יחסי העבודה בין הולוויי וגריי מאופיינים במתיחות והיסוס - הופעתה והרגליה המגונים של הולוויי מטרידים את גריי הפרפקציוניסט.
השניים מתקרבים כאשר גריי מתעמת עם הולוויי בנוגע לנטייתה לפגיעה עצמית ובסופו של דבר מתפתחת ביניהם מערכת יחסי שליטה סאדו-מזוכיסטית.
הולוויי חווה התעוררות אישית ומינית ומעוניינת להעמיק את הקשר הרומנטי עם גריי, בעוד הוא נרתע מרגשותיו ומתקשה להשלים עם נטיותיו הדומיננטיות המסבים לו רגשי אשמה.
לסלי אן וורן - ג'ואן הולוויי
סטיבן מק'התי - ברט הולוויי
המזכיר הצבאי של ראש הממשלה הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף המשמש יועצו ועוזרו של ראש ממשלת ישראל לענייני צבא וביטחון.
המזכיר הצבאי הוא קצין בדרגת אלוף.
המזכיר הראשון אף היה בדרגת סגן-אלוף ולאחריו בדרגת אלוף-משנה.
מעט לאחר הנהגת דרגת תת-אלוף ב־1968 הוענקה הדרגה למזכיר הצבאי ישראל ליאור.
ב־1993 מונה אלוף דני יתום למזכיר הצבאי.
יותם כבר שימש בתפקיד אלוף פיקוד המרכז, ולאחריו עלתה דרגת המזכיר הצבאי לאלוף.
יש הסבורים שהעלאת מעמדו של המזכיר הצבאי הביאה לכך שמשקלם של השיקולים הצבאיים בהליכי קבלת ההחלטות התחזק על חשבונם של שיקולים אחרים, ועל כן הציעו לקבוע כי דרגתו של המזכיר הצבאי תהיה נמוכה יותר.
יותם שימש גם כמזכיר צבאי לשר הביטחון, מכיוון שראש הממשלה יצחק רבין ואחריו שמעון פרס שימשו גם כשר הביטחון.
ב־1997 מונה תא"ל שמעון שפירא למזכיר הצבאי ולאחריו שימש בתפקיד תא"ל גדי איזנקוט.
איזנקוט שימש גם הוא כמזכיר צבאי לראש הממשל ושר הביטחון מכיוון שראש הממשלה אהוד ברק שימש בשני התפקידים.
ב־2001 מונה למשה קפלינסקי לתפקיד, שוב בדרגת אלוף.
בשנת 2015 מונה אליעזר טולדנו למזכיר הצבאי בדרגת תת-אלוף, ומחליפו תא"ל אבי בלוט היה אף הוא בדרגת תת-אלוף.
ב־2021 מונה אבי גיל לתפקיד, שוב בדרגת אלוף.
המזכיר הצבאי הוא חלק מסגל ראש הממשלה וחבר במטה הכללי של צה"ל.
המזכיר צבאי מוביל את סדר-היום המבצעי עבור ראש הממשלה בשיח רל"שים מול גופי קהיליית המודיעין ומול המטה הכללי.
המזכיר הצבאי עובד בשיתוף פעולה הדוק עם ראש המטה לביטחון לאומי.
למזכיר הצבאי אין סמכויות רבות, אך הוא למעשה אחד האנשים המשפיעים ביותר על המדיניות הביטחונית של ישראל.
לפי דיווחי התקשורת, זהו האדם היחיד בישראל החשוף לכל המידע המודיעיני שמספקת קהילת המודיעין הישראלית ללא הגבלות כלשהן ("המזכיר הצבאי לראש הממשלה הוא איש הסוד מספר אחת של מדינת ישראל" אמר איתן הבר).
כאשר המזכיר הצבאי או עוזר המודיעין לא צמודים אל ראש הממשלה (בסופי שבוע ובלילות) החומר המודיעיני מגיע באמצעות שליח מיוחד, ואדם מהצוות המצומצם של ראש הממשלה מוודא שהוא עיין בו.
העברת הנחיות ראש הממשלה למערכת הביטחון
מיון מידע מודיעיני שוטף והנגשתו לראש הממשלה
ריכוז דיונים של ראש הממשלה והממשלה בתחום הביטחוני והמדיני.
ייעוץ לראש הממשלה בנושאי ביטחון ומודיעין.
ייצוג ראש הממשלה בפורומים ביטחוניים.
חבר המטה הכללי של צה"ל.
הובלת סדר-היום המבצעי עבור ראש הממשלה בשיח רל"שים מול גופי מערכת הביטחון.
למזכיר הצבאי כפופים שלושה קצינים כאשר:
קצין בדרגת רב-סרן (רס"ן) - משמש כרל"ש המזכיר הצבאי.
2 קציני מודיעין משמשים כעוזרים לענייני מודיעין האחראים על הנגשת כלל המידע המודיעיני השוטף לראש הממשלה:
קצין בדרגת אלוף-משנה (אל"ם) - המשמש כעוזר המודיעין של המזכיר הצבאי.
קצין בדרגת סרן- עוזר מודיעין נוסף.
בנוסף במזכירות הצבאית משרתות חיילות בשירות סדיר כחלק מיחידת ימ"ל 1024 וסגלים מיוחדים המסייעות לקצינים בעבודתם השוטפת.
עוזר למודיעין של המזכיר הצבאי לראש הממשלה
כיום מתפקד במזכירות הצבאית עוזר למודיעין בדרגת אלוף-משנה, שכפוף למזכיר הצבאי לראש הממשלה.
אולם אין לו לעוזר או למזכ"צ תפקידים מודיעיניים כלשהם, זולת מיון החומר המודיעיני, הכנתו והגשתו לראש הממשלה ולנושאי תפקידים עיקריים בלשכת ראש הממשלה.
תפקיד עוזר המודיעין של המזכיר הצבאי נוצר לאור לקחי מלחמת יום הכיפורים.
המזכירים הצבאיים של ראש הממשלה
תמונה שם תקופת כהונהתחת ראש הממשלהיחידת מקור הערות סא"ל/אל"ם נחמיה ארגוב 1948 - 1956דוד בן-גוריון, משה שרת, דוד בן-גוריון ההגנה תקופת מלחמת העצמאות ומלחמת סיני אל"ם חיים בן-דוד 1958 - 1963דוד בן-גוריון חטיבת כרמלילאחר מכן מונה לראש אכ"א.
נהרג בתאונת מטוס ב-1967 בעת כהונתו כשגריר ישראל באתיופיה.
אלוף משה קפלינסקי 2001 - 2002אריאל שרון חטיבת גולני שימש כמזכיר במהלך מבצע חומת מגן.
לאחר מכן אלוף פיקוד המרכז וסגן הרמטכ"ל אלוף יואב גלנט 2002 - 2005 שייטת 13 במהלך האינתיפאדה השנייה ותכנון וביצוע תוכנית ההתנתקות.
לימים מפקד פיקוד הדרום ושר הביטחון.
אלוף רומן גופמן 2024 ואילך בנימין נתניהו חיל השריוןתקופת מלחמת חרבות ברזל ומבצע עם כלביא
המזרח החדש הוא כתב עת ישראלי שפיט לחקר האסלאם והמזרח התיכון.
במשך שנים רבות היה כתב העת היחיד בישראל שפרסם בעברית עבודות בקשת רחבה של תחומי מחקר: היסטוריה, תרבות, כלכלה, חברה ומגדר של המרחב הערבי והמוסלמי למן ראשית האסלאם ועד ימינו.
כתב העת יוצא לאור החל משנת 1949 מטעם החברה המזרחית הישראלית ובגלגולה הנוכחי האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם – אילמ"א, במטרה לקדם את המחקר בנושא.
לאורך השנים כתב העת יצא לאור על ידי הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית ובהמשך על ידי ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה.
החל משנת 2023 יוצא לאור בהוצאת "פרדס" בחיפה.
בשנותיו הראשונות הכיל כל גיליון המזרח החדש מאמרים בנושאים מגוונים.
החל מגיליון 31 (1986) ועד לגיליון 47 (2007) הוקדש כל גיליון לנושא ספציפי.
המאמרים כוללים עבודות מחקר מקוריות שטרם התפרסמו בעבר, והם עוברים שיפוט מדעי יסודי וקפדני.
בכתב העת מופיעים מאמרים במסגרת הדיסציפלינה ההיסטורית הקשורים ללימודי האסלאם והמזרח התיכון, ללא העדפה לתקופה מסוימת או לאזור גֵאוגרפי ספציפי.
כן מופיעים בכתב העת מאמרים העושים שימוש בדיסציפלינות בין-תחומיות שיש בהן כדי לאתגר ולהעשיר את הדיון האקדמי.
בעבר היה "המזרח החדש" רבעון, אולם במשך הזמן הוא הופיע במתכונת של פעם בשנה.
בשנים האחרונות מתפרסם גם תרגום מאמר מדעי חשוב, שיש בו עניין מיוחד.
בגיליון הראשון של המזרח החדש כתב נשיאה הראשון של אילמ"א, פרופ' שלמה דב גויטיין:
"רבעון זה מיועד לתת אינפורמציה שוטפת ומהימנה על המתרחש והמתרקם בארצות המזרח, ובייחוד בארצות המזרח התיכון.
אינפורמציה זו תבוא הן בצורת ליקוטים ותמציות מקורות, הן בצורת מאמרים, שיסכמו או יסבירו תופעות חשובות בכל שטחי החיים של המזרח המודרני.
במדור המאמרים תמצא את מקומה גם מורשת העבר ותרבות המזרח.
ועדת המערכת של כתב העת כוללת חוקרים בכירים מכל האוניברסיטאות והמכללות בארץ.
בגיליון ס"ד שיצא לאור בשנת 2025 בעריכתם של עמי איילון וגד גילבר הורכבה ועדת המערכת מהחברים הבאים: סלים אבו ג'אבר, אבישי בן-דרור, כאות'ר ג'אבר-קסום, דורית גוטספלד, אביטל הולדנגרבר, יצחק ויסמן, עידו זלקוביץ', יוסרי ח'יזראן, דניאלה טלמון-הלר, רונן יצחק, דניאל לב, מירה צורף ויצחק רייטר.
המזכיר הפרטי של הריבון הוא התפקיד הביצועי הבכיר של משק הבית המלכותי של ריבון הממלכה המאוחדת, והוא נפרד מקציני משק הבית הבכירים.
המזכיר הפרטי אחראי על הקשר בין ממשלת הוד מלכותו והממשלות של 15 ממלכות חבר העמים הבריטי האחרות.
הוא אחראי גם על לוח הזמנים והתכתובות האישיים של הריבון.