tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המקרה משתתף לעיתים קרובות בתקריות דובים מודרניות ביפן, ונראה כי הוא אחראי לתפיסה היפנית של התושבים שדובים הם אוכלי אדם.
בין השנים 1962 ל-2008 היו 86 התקפות ו-33 הרוגים מדובים בהוקאידו.
אנשי האינו (ילדי יפן היסטוריים) מעריצים את הדובים החומים של אוסורי, אוכלים את בשרם ושותים את דמם כחלק מפסטיבל דתי המכונה איומנטה.
דוב חום של חצי האי אלסקה (שם מדעי: Ursus arctos gyas) נמצא באזורי החוף של דרום אלסקה ביחד עם דוב הגריזלי.
דוב חום של חצי האי אלסקה הוא תת-מין גדול מאוד של הדוב החום, משקלו הממוצע הוא 363-544 ק"ג.
הם נמצאים בצפיפות גבוהה לאורך החוף הדרומי של אלסקה בשל הכמות הגדולה של הצדפות ועשב הגרגר, ובמיוחד בגלל נדידות הסלמון השנתיות שמהוות מאגרי שומן גדולים.
הם משיגים את להקות הסלמונים מהגדולים בעולם, והם עשויים לאסוף מספרים גדולים של סלמונים באתרי האכלה, כמו מפלי ברוקס ומפלי מקנייל, שבבפארק הלאומי קטמיי ליד היישוב קינג סמון.
יש ויכוח האם דובים חומים של חצי האי אלסקה צריכים להיקרא "דובים גריזלי" יחד עם כל שאר תת-המינים של הדוב החום בצפון אמריקה או כתת-מין נפרד.
יש בלבול כאשר מתייחסים אל היבשת ואזורי חוף בנפרד, אך ביולוגים עדיין טוענים כי דובים חומים של חצי האי אלסקה הם תת-מין אמיתי.
עם זאת, זה נחשב נכון להציב את כל הדובים החומים בצפון אמריקה של דוב הגריזלי בתת-המין שלו למעט דובי קודיאק.
כדי למנוע בלבול, רבים פשוט מתייחסים לכל הדובים החומים של צפון אמריקה, כולל קודיאק, כ"דובי גריזלי".
ציידים צדים את הדובים בשביל העורות והגולגולות שלהם שיש להם ערך כספי גבוה.
כ-500-1500 דובים חומים של חצי האי אלסקה נהרגים מדי שנה על ידי ציידים.
כדי לצוד את הדוב הגדול הזה, הציידים חייבים לעקוב אחר מגוון של חוקים, שכוללים: אי כניסה לגבולות בשטחי ציד, תשלום על ציד, רובים מתאימים וחוקים אחרים.
השם 'דוב חום של חצי האי אלסקה' עלה ככל הנראה מכיוון שעד 1975, הם נחשבו לתת מין אחר מדוב גריזלי שביבשת.
הם מעולם לא נחשבו קרובים יותר לדובים החומים באירופה מאשר לדובי הגריזלי ביבשת, אבל קיבלו שם אחר, בגלל הבדלי הגודל והצבע מדובי הגריזלי ביבשת.
משנת 1975 ואילך, הם נחשבו לאותו המין, אך אנשי החופים שמרו על השם "דוב חום".
דובים חומים של חצי האי אלסקה הם בין הדובים החומים הגדולים בעולם.
מחקר אחד מצא כי המשקל הממוצע של זכר שחי בחוף היה בסביבות 408 ק"ג.
המשקל הממוצע של הנקבה יהיה 227 ק"ג .
מצד שני יש רישום של זכר ענקי אשר חרג בהרבה מהגודל הרגיל, עם משקל של 680 ק"ג.
זכר חוף (זכר שחי בחוף) בגודל כזה עשוי להגיע ל-3 מטרים גובה כשהוא עומד על רגליו האחוריות, ואורך גוף של עד 1.5 מטר.
צבע הדוב החום של חצי האי אלסקה הוא בלונדיני או גוון שחור-לבן, לעומת זאת צבע הפרווה של דוב הגריזלי הוא חום בהיר.
אחד מהסימנים הבולטים של הדוב הוא הגבנון שמופיע על כתפיהם; הגבנון הוא סימן מבדיל בינם לבין דובים שחורים שהם נטולי גבנון.
דובים חומים של חצי האי אלסקה אוכלים בדרך כלל סלמון, ומשתמשים בדרכים רבות ושונות לתפוס אותם.
אחת מהדרכים היא לחכות בחלק התחתון של המפל ולתפוס דגים שקופצים, או לעמוד בראש המפל ולתפוס את הדג באוויר כשהוא קופץ (ולפעמים בפה).
יש דובים המנסים גם לרדוף אחרי הסלמונים ולהצמיד אותו לגדות הנהר עם טפריהם.
לאחר שאכלו סלמונים, גרגרי יער וצמחים הם אוגרים את השומן לקראת תרדמת החורף, ולאחר מכן הם נכנסים למצב תרדמה.
דוב חום מרסיקן (שם מדעי: Orsus arctos marsicanus), הידוע גם בשם דוב חום אפנינים (על הרי האפנינים), הוא תת-מין בסכנת הכחדה חמורה (CR) של הדוב החום.
אוכלוסיית דוב חום מרסיקן היא קטנה ומבודדת.
תפוצת הדוב היא הפארק הלאומי של אברוצו, ובמקומות ואזורים מבודדים באיטליה כמו: הפארק הלאומי סיבליני, הפארק הלאומי גראן סאסו-לאגה, הפארק הלאומי מאיילה , הפארק האזורי של סירנטה-וילינו ובפארק האזורי סימברוני.
תפוצת האוכלוסייה הצטמצמה באופן משמעותי במהלך 200 השנים האחרונות, והאוכלוסייה הנותרת נמצאת תחת איום, בעיקר בגלל התפתחות החקלאות באברוצו, כמו גם הרעלות וציד.
זה הוביל לגודל אוכלוסייה נוכחי שמוערך בין 40 ל-50 דובים החיים באזורים המוגנים שלהם.
הזכרים יכולים לשקול עד 200 ק"ג, עם גובה של 1.9-2 מטר, ואילו הנקבות בדרך כלל קטנות יותר.
הדובים בדרך כלל ביישנים, ולעיתים קרובות מופיעים רק בלילה.
רוב הדובים חיים לבד ובעלי טריטוריה שיכולה להגיע לעד 200 קמ"ר.
ישנו ויכוח בין החוקרים האם יש להתייחס אליו כאל תת-מין או של כמין משלו.
דב מאולף או דב מרקד הוא דב, שנלכד או גודל, ועבר אילוף, כדי לבצע תנועות דמויות ריקוד על מנת לבדר בני אדם.
הצגות של דובים מרקדים התרחשו באירופה ובאסיה מימי הביניים ועד המאה ה-19, אך יש מדינות שבהן התופעה קיימת גם במאה ה-21, כמו ספרד בה נחזתה התופעה באוקטובר 2007. לאורך ההיסטוריה עסקו באילוף דובים קבוצות ושבטים שונים, וביניהם רומאני וסינטי.
שבט הרומאני אורסרי עסק בתחום ברומניה, אוקראינה וסביבותיהן, שבט הרומאני "מֶדְבֶדַרָה" עסק בכך בסלובקיה, ובבלקן מאלפי הדובים הרומאניים נקראים "מֶצְ'קַרָה".
קבוצות אלה לא דוברות תמיד את אותם דיאלקטים רומאניים ולא בהכרח מכירות זו בזו כזהות.
הדרך לאלץ את הדובים לרקד בוצעה באמצעות הובלתם בכלוב עם רצפת פח כפולה, במרווח הוכנסו גחלים, והגברת האש חיממה את רצפת הפח, ואילצה את הדוב להרים את כפותיו מהפח הלוהט.
הדובים המרקדים הם מסורת עתיקה בהודו.
מיעוט הודי הנושא את השם "קאלאנדאר" התפרנס מאות בשנים מהפעלת דובים מרקדים.
הם נהגו לנקב את סחוס אפם של הדובים ולהעביר דרכו חבל - משיכה בחבל גרמה כאב לדוב ואילצה אותו לבצע את מה שהמאלף רצה.
פעולה משולבת של שלטונות הודו וארגון פילנתרופי של מאמצי דובים מאוסטרליה הביאה בסופו של דבר לפדיון מאות דובים ושחרורם, תוך פיצוי הבעלים.
פעולות דומות, בקנה מידה קטן יותר, בוצעו גם בארצות נוספות.
דוב מינימוס (שם מדעי: Ursus minimus) הוא מין נכחד של טורף ממשפחת הדוביים, שחי באירופה של הפליוקן והפליסטוקן שלפני 5.3 עד 1.8 מיליון שנה מהיום.
המין נחשב לקדום ביותר מבני הסוג דוב, והוא הוגדר לראשונה ב-1827 משמעות שמו הוא: "קטן".
דוב זה התגלה ברחבי אירופה מחופי הים השחור של רוסיה ואוקראינה, מערבה עד צרפת ודרומה עד איטליה.
הוא היה אביו הקדום של המין דוב אטרוסכוס שחפף עימו בתחומי מחייתו והיה מעט גדול יותר.
כפי ששמו מרמז דוב זה היה קטן יחסית לדובים החיים והיה דומה במראהו לדוב שחור אסייתי.
קשה מאוד להבדיל בין העצמות של שני המינים למעט גילם הקדום יותר.
הוא הזכיר מעט גם דוב מלאי בגודלו הקטן.
הדוב הקדום היה בעל גולגולת קטנה באורך 25 סנטימטרים ומערכת שיניים שכללה מלתעות גדולות בעלות כתרים רחבים וניבים וטוחנות קטנים יחסית אך מחודדים יותר.
הטפרים שלו היו גדולים מאוד ובמבנה שלהם נראה שטיפס על עצים.
הוא התפתח ממינים קדומים יותר כמו האורסאווס.
הדוב הקדום חי ביערות של אירופה שהתקררה לאיטה עד לתקופת הקרח האחרונה, בה שלטו הקרחונים ביבשת.
האקלים הקשה שהשתנה גרר שינויים במבנה גופו של הדוב ובעיקר במבנה שיניו שהותאמו ללעיסת מזון קשה יותר.
במשך הפליסטוקן הוא נכחד והוחלף בדובים גדולים יותר.
דוב קוטב (שם מדעי: Ursus maritimus) או דוב לבן הוא דוב האנדמי ל.
לצד דובי הקודיאק, דובי הקוטב הם הטורפים היבשתיים הגדולים ביותר: הזכרים הבוגרים שוקלים בין 300 ל-700 קילוגרם והנקבות שוקלות כחצי ממשקל הזכרים.
פרוותם חלולה ושקופה למחצה, אולם לצופים מרחוק היא נראית בצבע לבן או בז', והיא מספקת לדובים הסוואה.
עורם של דובי הקוטב שחור.
שכבת שומן והפרווה מגנות עליהם מפני הקור העז השורר באזורי מחייתם.
זנבם הקצר ואוזניהם הקטנות יחסית ליונקים אחרים מקטינים את איבוד החום לסביבה.
מבנה גופם וראשם הקטן מותאמים לשחייה.
דוב הקוטב הוא יונק ימי מימי-למחצה שהסתגל לכמה בתי גידול: יבשה, ים וקרח.
הוא אוכל כל אולם ניזון בעיקר מכלבי ים, מניבתנים ומלווייתנאים.
כמו כן הוא חומס טרף של טורפים קטנים כמו שועלים, זאבים או דובים אחרים.
מצב שימורו של דוב הקוטב מוגדר כ"פגיע", אם כי ההערכות לגבי מידת הסיכון שנויות במחלוקות.
ישנם זואולוגים הסבורים כי ההמסה הצפויה של הקרחונים ושל ימות הקרח, בשל ההתחממות העולמית, תביא לצמצום אוכלוסיות דובי הקוטב לכדי שליש מגודלן הנוכחי עד אמצע המאה ה-21. על פי מחקרים ארוכי-טווח, רוב תת-האוכלוסיות של דובי הקוטב נמצאות בתהליך הצטמצמות, אף כי ניכרת גם עלייה במספרם בכמה מקומות.
דובי הקוטב, יחד עם דובי הקודיאק (Ursus arctos middendorffi), הם הטורפים הגדולים ביותר החיים כיום על פני היבשה.
זכרים בוגרים שוקלים בין 300 ל-700 ק"ג, ואורך גופם נע בין 2.4–3 מטרים.
נקבות בוגרות שוקלות בין 150 ל-300 ק"ג, ואורך גופן נע בין 2–2.5 מטרים.
משקל הנקבות עולה משמעותית בתקופת ההיריון.
נתונים אלו מעמידים את דובי הקוטב כמין היונק השני ברמת הדו-צורתיות הזוויגית שלהם, שניים רק לאוטריים.
הגורים שוקלים בהיוולדם רק 600–700 גרם.
גופו של דוב הקוטב גדול ועגלגל יותר יחסית לדובים אחרים מסוגו, כנצפה מכלל אלן.
צווארו ארוך, אוזניו וזנבו קטנים.
גפיו האחוריות גדולות מגפיו הקדמיות.
מאפיינים אלו מקטינים את היחס בין שטח הפנים לנפח גופם, ובאופן זה קטן איבוד החום מגופם לסביבה.
מסיבה דומה - חיסכון באנרגיה - דובי הקוטב גדולים יותר מדובים אחרים, כנצפה מכלל ברגמן.
על פניו נראה שגודלן של כפות רגליו עומד בסתירה לכלל אלן, אולם מאפיין זה נובע מלחצי ברירה הנובעים משני גורמים:
בזמן השחייה הם משתמשים בכפות רגליהם להנעת גופם.
בתקופות מסוימות עליהם ללכת באזורים בהם הקרח דק.
במצבים אלו מתפקדות כפות רגליהם הגדולות כנעלי הליכה בשלג ומפזרות את עומס משקלם על פני שטח גדול יותר.
לכן כשהקרח דק במיוחד הם ילכו "הליכת שש" או "הליכת שמונה" - כלומר, ילכו גם על ברכיהם ומרפקיהם.
פרוותם של דובי הקוטב היא בצבע לבן-בז' (השערות עצמן שקופות), והיא מספקת הסוואה טובה.
בנוסף, משמשת הפרווה כשכבת בידוד תרמי.
הפרווה עשויה להפוך לצהבהבה עם הזדקנות הדובים.
עורם של הדובים שחור וניתן להבחין בכך באזורים החשופים מפרווה של הדוב: האף, העיניים והפה.
הפרווה מכוסה שומן דוחה מים, המשמש כבידוד תרמי לדוב בעת שהותו בתוך המים, כאשר פרוותו אינה מבודדת בגלל הרטיבות.
שערות קשיחות בסוליות כפות הדוב מספקות לו בידוד תרמי מהקרקע ואחיזה על פני הקרח החלק.
שלא כמו יונקים ארקטיים אחרים, דובי הקוטב אינם משירים את פרוותם הלבנה והסמיכה לשם הצמחת פרווה כהה ודלילה יותר בקיץ.
בעבר נטען כי השערות השקופות של פרוות הדוב מעבירות את אור השמש אל עור הדוב (בדומה לאופן פעולתם של סיבים אופטיים), אולם השערה זו הופרכה.
דוב הקוטב הוא מין בסוג דוב המשתייך למשפחת הדוביים.
המין הקרוב אליו ביותר הוא הדוב החום.
על פי ממצאי מאובנים ומחקרים מולקולריים, נראה שדוב הקוטב והדוב החום התפצלו זה מזה לפני כ-200 אלף שנים בערך.
מאובנים מראים כי השיניים הטוחנות של דוב הקוטב השתנו משמעותית מאלו של הדוב החום לפני כ-10 עד 20 אלפי שנים בלבד.
כפי הנראה, דוב הקוטב התפצל מאוכלוסיית דובים חומים שבודדה בעת תהליך התקרחות בתקופת הפליסטוקן.
מחקרים גנטיים מצביעים על כך שקבוצות אחדות של דובים חומים קרובות יותר מבחינה גנטית לדובי הקוטב מאשר לקבוצות אחרות של דובים חומים.
משמעות הדבר היא שלפי תפיסות מסוימות של הגדרת המין, דובי הקוטב אינם נחשבים למין נפרד.
יתר על כן, אירעו מספר מקרים שבהם דובי הקוטב הזדווגו בסביבתם הטבעית עם דובים חומים ויצרו בני-כלאיים פוריים.
זוהי עדות נוספת לקרבה הגנטית בין המינים, שמצביעה על התפצלות מאוחרת יחסית ביניהם.
עם זאת, אף אחד מהמינים אינו מסוגל לשרוד לאורך זמן בגומחה האקולוגית של האחר והם נבדלים במורפולוגיה, במטבוליזם, בתזונה, בהתנהגות ובמאפיינים פנוטיפיים אחרים.
לכן, שני הדובים הללו מסווגים על פי רוב כמינים נפרדים.
מרכז סיביר וארכיפלג פרנץ יוזף שברוסיה
תת-האוכלוסיות השונות שומרות על אזור חיים קבוע בהתאם לעונות השנה.
פרטים מתת-אוכלוסיות שונות עשויים להזדווג ביניהם.
בעבר הוגדר גם דוב הקוטב הטירני (Ursus maritimus tyrannus) כתת-מין של דוב הקוטב, אם כי כיום יש הרואים בו תת-מין של דוב חום.
זכרי דוב הקוטב הם בעלי חיים יחידאים, למעט בעונות הייחום, בעוד שהנקבות חברותיות יותר אחת כלפי השנייה.
דובי הקוטב הם אגרסיביים מאוד וכאשר זכרים נתקלים בדובי קוטב זכרים אחרים, עלול להתפתח ביניהם קרב, כדי לבחון מי החזק מהם.
במהלך הקרב הם עלולים להיפצע ולשבור את שיניהם.
דובי קוטב צעירים מרבים לערוך קרבות ביניהם כחלק ממשחק, שבמהלכו הם מפתחים כישורי לחימה שישמשו אותם בבגרותם במאבק על בת זוג להזדווגות.
במהלך קרבות המשחק הם מתנסים בלחימה ובמגע גופני, מבלי שיסתכנו בפציעה.
קרבות בין דובי הקוטב לבין מיני דובים אחרים מתרחשים רק לעיתים רחוקות, וייגרמו רק כתוצאה מבהלה או מבלבול.
קרבות אלו מסתיימים לרוב בפציעות קלות, אך במקרים נדירים עלול הדוב להרוג ואף לאכול את יריבו.
עיקר זמנם של דובי הקוטב מתחלק בין ציד ואכילה לבין מנוחה.
המנוחה באקלים הקוטבי מסייעת לחיסכון באנרגיה, שכן איבוד החום בזמן חוסר-פעילות קטן ביחס לזמן פעילות.
דובי הקוטב ישנים בין 7 ל-8 שעות ביממה.
על-פי רוב הם פעילים בשעות הלילה, בהתאמה לשעות הפעילות של טרפם העיקרי, כלבי הים.
עם זאת, אין המדובר בלילה ממשי, שכן אחד ממאפייניה של סביבת החיים הקוטבית הוא שעות אור רבות בקיץ ושעות חושך רבות בחורף.
בנוסף לשינה, נמים דובי הקוטב בכל הזדמנות שנקרית בדרכם, ובכך חוסכים אנרגיה רבה.
הם חופרים מאורה או שוחה רדודה כדי לישון בה, ובזמן סופה ישהו במאורה במשך מספר ימים.
דובי הקוטב יכולים לגמוא מרחקים גדולים על פני האדמה והקרח, אולם הם מעדיפים בדרך כלל להישאר בקרבת הים.
בעבר נצפו פרטים ששחו מרחק של 160 ק"מ מפיסת היבשה הקרובה ביותר אליהם.
קצב הליכתם הוא כשישה קילומטרים בשעה.
נקבה עם גורים תלך בקצב איטי יותר (2.5–4 קמ"ש).
בזמן ריצה הם יכולים להגיע למהירות של כ-40 קמ"ש למשך זמן קצר וללכוד בדרך זו איילים.
עם זאת, פרוותם העבה גורמת להם להתחמם יתר על המידה לאחר זמן קצר.
בנוסף, מבנה גופם המגושם מביא לכך שבזמן תנועה הם מנצלים אנרגיה רבה מאוד יחסית ליונקים אחרים.
בשל כך, מעדיפים דובי הקוטב לצוד את טרפם ממארב, באופן טבעי.
דובי הקוטב מצטיינים בשחייה הודות לגופם המותאם לכך היטב: נחיריהם ואוזניהם נאטמים בעת הצלילה, פרוותם השמנונית מונעת ספיגת מים, אחוז שומנם הגבוה בגופם מסייע להם לצוף, וכפות רגליהם מכוסות בקרומי שחייה חלקיים.
דובי קוטב יכולים לשחות במהירות של עד 10 קילומטרים לשעה.
הם מצטיינים גם בצלילה והתחמקו בעבר מציידים אנושיים באופן זה.
בשונה מדובים אחרים, דובי הקוטב נותרים ערים ופעילים לכל אורך השנה.
הנקבות ההרות חופרות מערות קטנות, שבהן הן ממליטות בבטחה את גוריהן.
הן ישנות בעודן במערות ובחודשי האביב הן יוצאות במצב פיזיולוגי הדומה לזה של דוב חום שעבר "תרדמת חורף".
לדובי הקוטב הסתברות שווה למוות בכל שלב בחייהם.
כשדובי הקוטב גורים הם ניצבים בפני שלל סכנות, אחת מהן היא התוקפנות של דובי קוטב זכרים כלפי גורים.
מסיבה זו הדובה מתבודדת כבר כשהיא בהיריון על מנת שהגורים לא יהיו בקרבת דוב קוטב זכר.
אתגר וסכנה נוספת העומדת בפני הגורים הן להקות זאבים המנסות להפריד בין הגור לאם על מנת לטרוף את הגור.
במהלך חייהם הבוגרים של הדובים קיימים אתגרים וסכנות נוספים - אחד מהם הוא מחסור במזון: דובי הקוטב נודדים בעיקר על מנת לחפש טרף וכישלון במציאת טרף יוביל למוות ברעב.
דובי הקוטב הם טורפי-על ובעלי התזונה הקרניבורית ביותר ממשפחתם.
הם ניזונים בעיקר מכלבי ים, ובמיוחד מפוסות טבעתיות היוצרות חורים בקרח על מנת לנשום.
עם זאת, בהיותם ציידים אופורטוניסטים, דובי הקוטב יאכלו כל יצור שביכולתם להרוג: עופות, מכרסמים, צדפות, סרטנים, לבנתנים, ניבתנים צעירים, דגים, איילי צפון, כבשי מושק, פגרים של חיות שונות, ולעיתים נדירות אף דובי קוטב אחרים.
מערכת העיכול שלהם מותאמת לעיכול השומן של בעלי החיים הימיים, ולכן הערך התזונתי של הטרף היבשתי קטן יותר עבורם.
מרבית בעלי החיים רצים מהר יותר מדובי הקוטב ביבשה, או שוחים מהר יותר מהם במים, ולכן טכניקת הציד העיקרית שלהם ללכידת כלבי ים היא מארב: דוב הקוטב ממתין, כשהוא מוסווה בפרוותו, בקרבת חורי נשימה המפוזרים על פני הקרח, ומחכה לכלב הים העולה לפני המים כדי לנשום אוויר.
הוא תוקף את כלב הים בעזרת מלתעותיו ומנסה לתפסו על ידי שבירת הקרח סביבו.
המארב מצליח רק לעיתים נדירות.
ככלל, דוב הקוטב אוכל רק אחת לארבעה עד חמישה ימים.
הוא אוכל רק את העור ואת השומן של כלב הים, בעוד שמשאר חלקיו ניזונות חיות אחרות, במיוחד בחורף.
כך לדוגמה, נמצא כי שועלי שלג ניזונים בעונה זו בעיקר משאריות שהותירו אחריהם דובי הקוטב.
חוש הריח המפותח של הדוב מסייע לו לאתר פגרי בעלי חיים ממרחק רב, המגיע לעיתים לכדי 30 ק"מ.
בשל כך, חלק חשוב בתזונתם מורכב מפגרי ניבתנים ולווייתנים.
דובי הקוטב הם טורפים חזקים ומסוכנים מאוד, אולם רק לעיתים רחוקות הם הורגים ניבתנים בוגרים שמשקלם כפול ממשקלם שלהם.
בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו קטן מדי עובי שכבת הקרח, ולכן הם טורפים פחות ומנצלים את מאגרי השומן שצברו.
אף על פי כן, אוכלוסיית דובי הקוטב במפרץ הדסון המערבי נצפתה אוכלת גם מיני צמחייה כתותי יער, אצות, שורשים ופירות שונים כאשר מלאי המזון הרגיל שלה אזל.
לדובים בוגרים אין טורפים טבעיים והסכנה העיקרית לקיומם היא מידי האדם.
לעיתים נמצאו שאריות של דובי קוטב בקיבתם של קטלנים ושל כרישי ישנן גרינלנדי, אך הציד לא שכיח.
דובים גם נהרגים לעיתים בציד לא מוצלח של ניבתנים וגורים נטרפים לעיתים בידי זאב ארקטי, דובים חומים ולפי מספר טענות גם בידי הגרגרן, אף שישנה מחלוקת על סיפורים אלה.
הדובים גם משמשים פונדקאים של האקרית Alaskozetes antarcticus.
באופן נדיר ליונקים, דובי קוטב סובלים לעיתים רחוקות מכלבת.
אסטרטגיית החיים ההיסטורית של דובי הקוטב היא אסטרטגיית רבייה K.
דפוס גדילת האוכלוסייה הוא בקצב נמוך כאשר דובה מגיעה לבגרות מינית בגיל 5, היא יכולה להיכנס להיריון כל שלוש שנים וללדת שני צאצאים בממוצע.
בנוסף, תצטרך הנקבה להתבודד בזמן היריונה על מנת להגן על גורה מדובים זכרים ומאיומים אחרים.
מכיוון שקצב גדילתם נמוך ועקב שינוי האקלים כיום, דובי הקוטב נמצאים בסכנת הכחדה ולכן הם מוגדרים כ"מין דגל".
הדינמיקה המשפיעה ביותר על אסטרטגיית החיים של דובי הקוטב היא האקלים - דובי הקוטב תלויים בקרח ובעונות השנה.
בנסיגת הקרחים בקיץ הם צמים והם צדים בעיקר בחורף.
בתי רבייתם, מזונם ומסלול נדידתם תלויים בטופוגרפיה ובאקלים הארקטי.
דובי הקוטב מזדווגים בין החודשים מרץ ויוני.
זמן קצר לאחר ההזדווגות נפסקת התפתחותה של הביצית המופרית בגופה של הדובה והיא נשארת באותו מצב בחלל הרחם עד לחודשים ספטמבר - אוקטובר.
מנגנון זה מאפשר לנקבות להמליט ולהיניק במהלך החורף, ונועד להבטיח שגורי הדובים ייצאו מהמאורה לראשונה בחייהם בחודשים מרץ או אפריל; שכן אז שורר מזג אוויר חם יחסית ויש מזון זמין.
התהליך נקרא "קינון מאוחר של הביצית" או "היריון מושהה".
דובי הקוטב מגיעים לבגרות מינית בגיל 6 שנים ואילו דובות הקוטב מגיעות לבגרות מינית בגיל 4. ההזדווגות תתרחש רק אם לדובת הקוטב יש מספיק שומן בגוף בשבילה ובשביל ההיריון.
בעוד הזכרים מתחילים לנדוד לאזור הקוטב בחודשים אוקטובר ונובמבר, שבו הם שוהים במהלך החורף, נקבות הרות מחפשות אתרים ביבשה ובקרחוני-ים כדי לחפור בהם מאורות בשלג, בעיקר בצלע גבעה.
הדובה חופרת מאורה בת שני חללים, ולעיתים קרובות היא מנצלת מאורה ישנה שיש לבצע בה עבודות "שיפוץ" קטנות בלבד.
בין נובמבר לינואר ממליטה האם גור אחד עד שלושה גורים במאורה (לרוב שניים, ובמקרים נדירים ארבעה).
כמו בקרב דובים אחרים מהסוג "Ursus", הגורים שאך נולדו הם קטנים מאוד: אורכם כ-30 סנטימטר ומשקלם כ-700 גרם, בדומה לגודל של סנאי.
הגורים נולדים עיוורים, חסרי ישע ועם שכבת פרווה דקה.
הם נשמרים במאורה צמודים לפרוות האם ונהנים מטמפרטורה הגבוהה ב־10 עד 40 מעלות מזו שבחוץ.
חלב האם, המכיל 31 אחוזי שומן, מזרז את גידולם ומספק להם את צורכיהם בארבעת חודשי חייהם הראשונים.
הם אינם יוצאים מהמאורה במשך כחודשיים ועוזבים אותה בסביבות מרץ-אפריל.
בחורף שלאחר ההמלטה שוהה הנקבה במאורה יחד עם גוריה, ובעיקר ישנה וללא אוכל, במצב הקרוב לתרדמת חורף.
הטמפרטורה בתוך מאורה כזו יכולה להיות חמה בכ-40 מעלות מהטמפרטורה החיצונית.
הגורים גדלים במהירות הודות לחלב אימם העשיר.
הם פוקחים את עיניהם לאחר כחודש, מגיחים מהמאורה במשקל של כ-10 קילוגרם ומסוגלים ללכת בגיל חודש וחצי.
בגיל זה הם כבר בעלי פרווה ושומן שמגנים עליהם מפני האוויר הקר, אולם הם עדיין אינם מוכנים לשהייה במי האוקיינוס הקרים.
הם מתחילים לאכול אוכל מוצק בגיל 3–4 חודשים בערך.
עם בוא האביב, כשהגורים בני כמה חודשים, יוצאת עימם האם לחופי הים, בהם יש שפע של כלבי ים וניבתנים.
האם מלמדת אותם לצוד ומגינה עליהם מפני סכנות, ובכלל זה מפני דובי קוטב זכרים בוגרים שלעיתים טורפים גורים.
הגורים נשארים עם אימם ויונקים ממנה במשך כשנתיים, ומסיבה זו מחזור הרבייה של הנקבות נמשך לפחות שלוש שנים.
בניגוד לרוב הדובים שיימנעו מקרבה לאדם, דוב הקוטב הוא טורף-על היכול להתמודד בהצלחה עם מרבית הטרף המועט שסביבו.
הדבר הופך אותו לתוקפני יחסית לאדם, נוסף על העובדה שאיננו מתקיים לצד האדם וחסר פחד טבעי ממנו.
כך הדב רואה באדם טרף אפשרי ובשל כך מרבית התקיפות נובעות מציד.
לעומת זאת הדוב איננו טריטוריאלי כמו דובים אחרים.
הדובים מפגינים תוקפנות בעודם חושבים על האדם כטרף, אך לאחר שהם מבינים את גודל האתגר יפגינו זהירות ואף יברחו מהאדם שמולם.
דובים יתקפו בעיקר מרעב, בעוד דובים שבעים ימעטו לתקוף אנשים למעט לאחר התגרות.
תקריות בין בני אדם לדובים לבנים נדירות בטבע, אך לאחרונה הלחץ והרעב של הדובים גורר אותם להתקרב ליבשה ולחפש מזון במזבלות בקרבת יישובים, מה שמעלה את תדירות התקריות.
נוסף על כך דובים רבים סובלים מתת-תזונה קיצונית, מה שגורר אותם לנקוט בפעולות קיצוניות כמו תקיפת אנשים.
לפי מחקר, בין השנים 1870 עד 2014 אירעו 73 התקפות דובי קוטב מאושרות בהן נהרגו 20 בני אדם ו-63 נפצעו.
המחקר גם מציג ש-61% מהתקיפות בוצעו על ידי דובים בעלי משקל נמוך דרסטית.
תפוצת המין כוללת את אזור אוקיינוס הקרח הצפוני ואת האזור שסביב לו, והיא תחומה בדרומה על ידי צוקי קרח.
הנקודה הדרומית ביותר בה נראו דובי קוטב היא מפרץ ג'יימס בקנדה.
אף שמספרם קטן מעבר לקו הרוחב 88, קיימות עדויות על הימצאותם של דובי קוטב בכל מרחבי האזור הארקטי.
תפוצתם של דובי הקוטב תלויה במישרין בכמות הקרח באזור, בו הם מסתייעים ללכידת כלבי הים, המהווים את עיקר מזונם.
כלבי הים ודובי הקוטב נוטים להתקבץ סביב חורים בקרח, ולכן הרס בית הגידול הארקטי מאיים על הישרדותם של דובי הקוטב.
מרכזי האוכלוסייה העיקריים של דובי הקוטב הם:
סבאלברד - ארץ פרנץ יוזף
בשנת 1998 דיווחה קבוצת מומחים מטעם ארגון השימור העולמי (IUCN) על קיומן של 19 אוכלוסיות של דובי קוטב.
אוכלוסייתם הכוללת נאמדת בכ-25,000 פרטים, 60 אחוז מהם בקנדה.
עם זאת, ההערכה היא כללית למדי: בעוד שבאוכלוסיות הקטנות יותר ההערכה מדויקת למדי, הערכת גודלן של אוכלוסיות אחרות, ובכללן הגדולות ביותר, בוצעה על סמך "ניחוש מושכל" בלבד.
ביוני 2022 דווח על קבוצה נוספת של כ-300 דובי קוטב החיה בדרום-מזרח גרינלנד.
במחקר שנמשך כ-7 שנים נמצא שדובים אלה נבדלים גנטית והתנהגותם מותאמת גם לתנאי מים מתוקים, כמו גם לתנאי מי הים.
לפי הרשימה של IUCN, דובי הקוטב מוגדרים כ-VU, כלומר הם בעלי סיכון משמעותי להכחדת המין מהטבע.
דובי הקוטב נמצאים כפגיעים כתוצאה משינויי האקלים ואובדן הקרח באזוריהם.
שינויי האקלים באזור הארקטי גורמים להמסת קרחונים ודורש מהדובים מאמץ רב בשחייה לאזור הציד.
כתוצאה מכך מצטמצמים תקופת הציד של דובי הקוטב, הרבייה והילודה, ובכך מחמיר מצבם בכל שנה (Derocher, 2004).
בעבר סווג מצב השימור של דובי הקוטב בקטגוריית 'סיכון נמוך', כשהאיומים העיקריים עליהם היו ציד מסחרי לשם ניצול בשרם ופרוותם, וכן שפיכת נפט אל הימים שבאזורי מחייתם.
עם זאת, הסכנה העיקרית הנשקפת להם כיום נובעת מההתחממות העולמית.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה הציד האיום העיקרי על דובי הקוטב, והביא לדלדול מהיר של האוכלוסייה.
בשנת 1972 הוחלט להכריז על דוב הקוטב כמין מוגן בארצות הברית.
החוק האמריקאי אוסר באופן מוחלט על ציד של דובי קוטב, להוציא ציד שנערך על ידי ילידים, להם מותר לצוד מספר דובים מוגבל למטרות קיום או יצירת חפצי אמנות.
ב-15 בנובמבר 1976, בעיצומה של המלחמה הקרה, נחתם באוסלו הסכם בין-לאומי בין ארצות הברית, ברית המועצות, דנמרק (גרינלנד), נורווגיה וקנדה לשימור דובי הקוטב ולשיתוף בין-לאומי במחקר ובניהול אוכלוסיות הדובים.
"הסכם אוסלו" נחשב כאחת מאמנות השימור המוקדמות והמוצלחות ב.
אמנה נוספת נחתמה בשנת 2001 בין ארצות הברית ורוסיה לשימור האוכלוסיות בשטחיהן, להגברת המעורבות של העמים הילידים ולשימור מערכות אקולוגיות.
בפברואר 2005 פנו מספר ארגוני שימור סביבה לשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (Fish and Wildlife Service; FWS) בבקשה להכליל את דובי הקוטב ברשימת המינים בסכנה, תחת החוק האמריקאי להגנת חיות בסכנה.
החוק בארצות הברית קובע כי על שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית להגיב לבקשה בתוך 90 יום.
אולם באוקטובר 2005, לאחר שלא נתקבלה תגובה, איימו הארגונים לתבוע את ממשל ארצות הברית, וב-14 בדצמבר הוגשה התביעה.
השירות קבע לבסוף כי דוב הקוטב יסווג כמין "פגיע", אך לא כמין "בסכנה".
ארגון השימור העולמי הכליל את הדובים ברשימת המינים בסיכון במאי 2006. על פי הערכות, האוכלוסייה העולמית של דובי הקוטב, העומדת כאמור על כ-25,000 פרטים, הולכת ומצטמקת.
הערכת אוכלוסיית הדובים בחוף המערבי של מפרץ הדסון שבקנדה, לדוגמה, נאמדה בשנת 1987 בכ-1,200 דובים, ובשנת 2007 בכ-950 דובים בלבד.
עם זאת, יש הטוענים כי האוכלוסייה העולמית של דובי הקוטב דווקא גדלה.
הסכנה המיידית והמוכרת ביותר לקיום העתידי של דובי הקוטב היא הפשרת הקרח באזורי המחיה שלהם בעקבות ההתחממות העולמית.
בנובמבר 2006 קבעו חוקרים בסקר הגאולוגי של ארצות הברית כי הפשרת קרח בים בופור הובילה לגידול משמעותי בשיעור התמותה של גורי דובי קוטב.
ההתחממות מובילה לכך שהקרח באזורי המחיה של הדובים דק יותר, דבר שמקשה עליהם לצוד את טרפם.
הם נאלצים לשוב ליבשה ולקצר באופן משמעותי את תקופת הציד שלהם, לפני ואחרי עונת החורף הקשה, דבר שמוביל לרעב ולמוות של בוגרים ושל גורים.
גורם סיכון נוסף הן בעיות בריאות עקב זיהום הסביבה, הנובעות בעיקר מחשיפה למזהמים אורגניים עמידים (POP).
כמה מחקרים קשרו בין הירידה בשיעור ההישרדות של הדובים לבין מזהמים אורגניים עמידים כמו ביפניל פוליכלוריד (PCB), לינדן, דיאוקסין וחומרים נוספים.
יש חשד להשפעות של חומרים אלה על מערכות הגוף של הדובים, כמו המערכת האנדוקרינית, מערכת החיסון, מערכת הרבייה ועוד.
לדוגמה, 1.5% מהנקבות שנדגמו באזור סבאלברד היו בעלות איברי מין זכריים מפותחים למחצה (Pseudohermaphroditism), ומדענים מאמינים כי פגם זה קשור למזהמים אורגניים עמידים.
איום נוסף הקשור בהתחממות העולמית הוא התלקחות יערות בתקופות בצורת.
לדוגמה, חלק ניכר מהמאורות באזור צ'רצ'יל שבקנדה הן מאורות עתיקות שנחפרות ומועמקות בכל שנה; שרפות היער משחירות את האדמה, מה שגורם להתחממות גדולה יותר של האדמה מקרינת השמש, דבר התורם להפשרת האדמה הקפואה ולהתמוטטות המאורות.
ברחבי העולם מוחזקים כ-1,000 דובי קוטב בשביה בגני חיות.
בטבע יכולים הדובים להגיע לגיל 18 לערך והם מוגבלים בעיקר בגלל חוסר יכולתם לצוד ביעילות בגיל זה.
לעומת זאת, הם מסוגלים להגיע בשבי עד לסוף שנות השלושים לחייהם.
דובי הקוטב החיים בגני החיות חיים באזור מחיה קטן בהרבה מזה שדובי קוטב רגילים לו בטבע.
כמו פילים וחתולים גדולים, דובי הקוטב מעניינים את בני האדם ונחשבים למגפאונה כריזמטית המושכת קהל מבקרים.
מסיבה זו הם מצויים לא אחת במרכזם של מאבקים בנושא זכויות ורווחת בעלי חיים.
ישנן הערכות כי בשל ההתחממות העולמית, הקרח ב יפשיר כולו עד סוף המאה ה-21, ודובי הקוטב התלויים בקרח זה לא ישרדו.
נוכח אפשרות זו, יש החושבים שהסיכוי היחיד של דובי הקוטב לשרוד כמין הוא בגני החיות.
מאידך, יש פעילי זכויות בעלי חיים המצהירים כי הם מעדיפים שדובי קוטב ייכחדו ולא יחיו במצב אותו הם מגדירים כמבזה וכקרוב לשיגעון.
דובי קוטב צריכים כישורים נלמדים רבים כדי לשרוד בטבע, ומעולם לא הוחזר דוב קוטב משביה לטבע בהצלחה.
בתחילת שנת 2007 התפרסמה פרשה שבמרכזה עמד גור דוב קוטב בשם קנוט, שנולד בגן החיות בברלין.
בחודשים שלאחר לידתו הפך קנוט למושא לפרסום עולמי מצד אחד, ולסוגיה שנויה במחלוקת בדבר הזכות להחזיק חיות בר בשביה ולהחתימם באופן מלאכותי על ידי אדם מצד שני.
מסיבות שונות נדחה הגור על ידי אימו מייד לאחר הלידה.
בהיותו גור חסר ישע, אילולא היה מטופל, היה גורלו נחרץ.
הוא נלקח על ידי אחד מעובדי גן החיות, שטיפל בו במסירות, הציל בכך את חייו, ובהמשך העבירו לגן החיות.
קנוט נמצא מת במתחם שהוקצה לו, כ-4 שנים לאחר מכן, במרץ 2011.
בנובמבר 2024 נולדו לראשונה, בגן החיות בקרלסרוהה שבגרמניה, מספר גורים לדובת קוטב בשבי.
הייחודיות של דובי הקוטב, הידועים בפרוותם ובבית הגידול שלהם, הפכה אותם לבעלי חיים מפורסמים.
חברות כמו קוקה-קולה השתמשו בדמויות של דובי קוטב בסמליליהם.
בנוסף, חברת קוקה-קולה הציגה את דובי הקוטב כיצורים החיים יחד עם פינגווינים, אף שהאחרונים חיים דווקא ב.
החברה השתמשה בדובי קוטב גם בקמפיין סביב אולימפיאדת סידני (2000).
מטבע של שני דולר קנדי נושא דמות של דוב קוטב.
הדובים המשוריינים בטרילוגיית הפנטזיה "חומריו האפלים" הם דובי קוטב בעלי אינטליגנציה ברמה אנושית, יכולת דיבור והכנת כלים.
סדרת הטלוויזיה "אבודים" הציבה דובי קוטב באי טרופי מסתורי, שם הם מוצגים כמפלצות אימתניות.
מגוון האזכורים והמופעים של דובי הקוטב בתרבות ובמסחר הביא לשיפור תדמיתם בתרבות האמריקאית והעולמית.
כמו כן מופיע דוב הקוטב בסמלים צבאיים ומלכותיים של ממלכת דנמרק, ומופיע גם בסמל גרינלנד.
דוב שחור אמריקני (שם מדעי: Ursus americanus) או דֹּב בָּרִיבָּל הוא מין בסוג דוב, ומין הדוב המצוי ביותר באמריקה הצפונית.
הדוב השחור האמריקני נפוץ באמריקה הצפונית, מצפון קנדה ואלסקה דרומה למקסיקו ומהאוקיינוס האטלנטי עד לאוקיינוס השקט.
תחום תפוצתם כולל 39 מ-50 מדינות ארצות הברית וכל הפרובינציות הקנדיות.
האוכלוסיות במרכז-מזרחה ודרומה של ארצות הברית נשארות בהרים ויערות מוגנים של פארקים לאומיים ושמורות טבע.
בעבר היו ככל הנראה למעלה משני מיליון דובים שחורים אמריקניים באמריקה הצפונית; הערכות בשנות ה-80 של המאה ה-20 הניחו שמספרם מתחת ל-200,000. כיום נאמדת אוכלוסייתו של הדוב השחור האמריקני ביותר מ-600,000 פרטים.
אורך גופו של דוב שחור אמריקני הוא כ- 160 ס"מ.
נקבת דוב שחור אמריקני שוקלת בין 40 ק"ג ל-180 ק"ג, בעוד זכר שוקל לרוב בין 115 ל-275 ק"ג, אף שדובים בוגרים יכולים אף לשקול למעלה מ-300 ק"ג.
הגורים שוקלים בין 200 ל-450 גרם בזמן הלידה.
לדוב השחור האמריקני עיניים קטנות, אוזניים מעוגלות, אף ארוך, גוף גדול וזנב קצר.
הוא ניחן בחוש ריח מצוין.
צבע שערותיו משתנה מפרט לפרט, אך לרוב הפרטים יש שיער שחור.
הם מסוגלים לעמוד וללכת על רגליהם האחוריות, אך התנוחה הרגילה שלהם היא על ארבע רגליהם.
בכל כף רגל יש לדוב השחור האמריקני חמש ציפורניים חזקות המשמשות אותו לקריעה, חפירה וטיפוס.
מכה אחת מכף רגלו הקדמית החזקה מספיקה כדי להרוג אייל מבוגר.
אולם למרות גודלם וחוזקם, הדובים השחורים האמריקניים מהירים וזהירים בתנועתם.
הדובים מגיעים לבשלות ליצירת צאצאים בסביבות גיל 4 או 5 שנים ומתרבים כל 2 עד 3 שנים.
הם מתרבים באביב, בדרך כלל במאי ויוני, אך העובר לא מתחיל להתפתח עד לתרדמת החורף של האם במאורה.
אם מזון היה מצוי בצמצום והאם לא השיגה מספיק שומן כדי לתמוך בעצמה בתרדמת החורף ולאפשר את התפתחותם של העוברים, העוברים אינם מתפתחים.
הגורים נולדים בדרך כלל בינואר ובפברואר.
הגורים העיוורים שוקלים בסביבות 200 עד 450 גרם בלידה, ותאומים נפוצים מאוד.
הם נגמלים מיניקה בין יולי וספטמבר בשנה הראשונה לחייהם, ונשארים עם אמם עד סוף החורף הראשון.
בחורף השני הם כבר בדרך כלל עצמאיים.
הישרדותם של הגורים תלויה במיומנותה של האם ללמד את גוריה מה לאכול, איפה ואיך למצוא מזון, איפה להקים מאורה, ומתי ואיפה לחפש מחסה מחום ומסכנה.
תוחלת חייהם של דובים שחורים אמריקניים בטבע בממוצע היא 18 שנים, אך יכולה להגיע ל-23 שנים.
כיום אחד האיומים העיקריים על הדוב השחור האמריקני הוא ציד בלתי חוקי, הרווח לצורך הספקת כיסי מרה וכפות רגליים של דובים לשווקים באסיה; איברים אלו נחשבים לבעלי סגולה רפואית בסין, ביפן ובקוריאה.
הביקוש לאיברים אלו גורם גם לציד של דובים אחרים, כגון דובי גריזלי ודובי קוטב.
האמנה על הסחר הבינלאומי במינים של בעלי חיים וצמחי בר המצויים בסכנה (CITES), שעליה חתומות למעלה מ-120 מדינות, מספקת אמצעים לריסון הסחר הבלתי חוקי בחיות בר ובמוצרים המופקים מהן על פני הגבולות הבינלאומיים, דבר שמסייע להגן על הדוב השחור מציד.
דוב שחור אסייתי או דֹּב הַהִימָלָאִים (שם מדעי: Ursus thibetanus) הוא מין בסוג דוב.
הדוב השחור האסייתי חי ביערות הרריים במזרח אסיה, כולל טאיוואן ויפן.
הדוב השחור האסייתי המצוי בטאיוואן הוא מתת המין U.
אורכו של הדוב השחור האסייתי 130 עד 190 ס"מ.
הזכרים שוקלים בדרך כלל 110 עד 150 ק"ג בעוד שהנקבות שוקלות בין 65 ל-90 ק"ג.
פרוותו שחורה בצורה אחידה, עם חרטום חום בהיר וכתם לבן בצורת קשת בבית החזה.
יש לו אוזניים חומות מעוגלות הקבועות נמוך בראשו ועיניים קטנות.
שיער קצר באופן יחסי מכסה כמעט את כל גופו.
רגליו עבות וחזקות וכפות רגליו רחבות.
הדוב השחור האסייתי מגיע לבגרות מינית בגיל 3-4 שנים.
עונת ההזדווגות נמשכת מיוני ליולי, אך באזורים דרומיים עונת ההזדווגות יכולה להימשך עד אוגוסט.
בינואר ובפברואר נולדים במאורה 1-4 גורים עיוורים שמשקלם כ-300 גרם.
לאחר שבוע הגורים פותחים את עיניהם ולאחר 3 חודשים הם נגמלים מיניקה.
הגורים ממשיכים לחיות עם אמם עד לגיל 2-3 שנים.
הדוב השחור האסייתי הוא אוכל-כול, אך ניזון בעיקר מצמחים.
הוא צורך מגוון רחב של מזונות כולל פירות, גרגרים, עשבים, זרעים אגוזים, חסרי חוליות, דבש ומיני בשר שונים: דגים, ציפורים, מכרסמים, יונקים קטנים אחרים ואף גוויות.
דוב שחור ההימלאיה (Ursus thibetanus laniger) - ההימלאיה של טיבט, נפאל, סין והודו.
דוב שחור הודו-סין (Ursus thibetanus mupinensis) - בהימלאיה והודו-סין
דוב שחור טיבטי (Ursus thibetanus thibetanus) - באסאם, נפאל, מיאנמר ותאילנד
דוב שחור אוסורי (Ursus thibetanus ussuricu) - בדרום סיביר, צפון מזרח סין ובחצי האי קוריאה
דוב צעצוע או "דובי" הוא צעצוע מסוג בובה ממולאת בצורת דוב המיועד לילדים.
זהו צעצוע מסורתי המשמש לעיתים להרגעת ילדים ויכול לשמש כאובייקט מעבר.
סוגי דובי צעצוע מסוימים משמשים כפרטי אספנות יקרים.
המוזיאון הראשון לדובי צעצוע הוקם בעיר פיטרספילד במחוז המפשייר באנגליה בשנת 1984 עד שהוא נסגר ב-2006.
בעקבות תקרית שבה הנשיא האמריקאי תאודור רוזוולט סירב לירות בדוב לכוד (הוא הורה על המתת חסד במקום), הציגו מוריס מיטצ'טום ואשתו רוז לראווה ב-15 בפברואר 1903 שני דובי צעצוע בחלון חנותם בברוקלין תחת השם "Teddy's bears".
הדובים זכו להצלחה והשם נשאר.
לדובי הצעצוע של מיצ'טום היה מראה יותר עדין וחביב שדמה לפני תינוק.
לעומת זאת המראה של דוב הצעצוע של שטייף דמה יותר למראה של גור דובים אמיתי.
החברה המסחרית שטייף ממשיכה לייצר בגרמניה דובי צעצוע ולייצא אותם לכל העולם.
דובי שטייף מתייחדים בסימן היכר של כפתור מתכת באוזן הדוב.
ישנם דובי צעצוע המיועדים למשחק ילדים, בעוד שאחרים מיועדים למבוגרים ונקראים גם בשם "דובי אספנות".
הסוג הראשון הוא בדרך כלל דוב שכל חלקיו תפורים יחדיו למקשה אחת בעוד שהדובים המיועדים למבוגרים הם כמעט תמיד בעלי מפרקים המאפשרים תנועה חופשית של הראש והגפיים.
בספריית "שער ציון" בית אריאלה שבתל אביב ישנה תערוכת קבע של דובי צעצוע בשם "דובים דובונים וכל השאר", בה אפשר לראות סוגים רבים של דובי צעצוע.
רשימת דובי צעצוע מסדרות וסרטים
טדי הדוב (Teddy Bear) - הופיע לראשונה בשנת 1992 בפרק 1 של עונה 5 של הסדרה מר בין.
בדמות אפשר לצפות בהולו, יוטיוב וטלגרם.
לאצו (Lotso) - הופיע לראשונה ולאחרונה בשנת 2010 בסרט צעצוע של סיפור 3. בניגוד לדימוי הרווח של דובי הצעצוע כחביבים וידידותיים, לאצו הוא הנבל המרכזי בסרט ומאופיין כמי שהפך למרושע לאחר שהילדה שאהבה אותו איבדה אותו והחליפה אותו בדגם זהה.
בדמות אפשר לצפות בדיסני+ ובטלגרם.
טד (Ted) הופיע לראשונה בשנת 2012 בסרט טד.
בדמות אפשר לצפות בנטפליקס ובטלגרם.
פו הדוב (winnie the pooh) - ב-1901 החליט כריסטופר רובין לקרוא לדמות טדי הדוב אך התחרט וב-1906 החליט לקרוא לדמות אדוארד הדוב (edward the bear) אך ב-1924 התחרט ושינה את שמה של הדמות לויני בגלל הדובה החדשה בגן החיות.
הדמות הופיעה לראשונה ב-1924. בדמות אפשר לצפות בדיסני+ ובטלגרם.
פוזי הדוב (Fozzie Bear) - הופיע לראשונה בשנת 1976 בפרק 1 של עונה 1 של הסדרה החבובות.
אפשר לצפות בדמות בדיסני+ ובטלגרם.
הדוב (Bear) - הופיע לראשונה ב1990 בקומיקס שהפך להיות הסדרה הדוב בבית הכחול.
הדוב של סלמה (Selma's Bear) - הופיע לראשונה ב1982 בפרק 1711 של עונה 14 של רחוב סומסום האמריקאי.
אפשר לצפות בדמות בהולו, נטפליקס וHBO Max.
סופר-טד (SuperTed) - הופיע לראשונה בסדרת ספרים מאת מייק יאנג בשנת 1978.
דוב נמלים זוטי (שם מדעי: Cyclopes didactylus) הוא מין של דוב נמלים החי בדרום ומרכז אמריקה, והיחיד ממיני דובי הנמלים שמשתייך לסוג Cyclope ולמשפחת דובי נמלים זוטיים (Cyclopedidae).
חי במקסיקו, ברזיל, דלתא אמאקורו, ונצואלה ונמצאים אחדים גם בצפון פרגוואי
גודלו נע בין 32 ל-52 ס"מ, משקלו יכול להגיע ל-400 גרם, והוא הקטן מבין דובי הנמלים.
במקביל, היחיד המבלה את כל חייו על עצים.
פרוותו חומה, ולסתו מעוצבת כמעיין שפופרת צרה.
כמו אחרים מדובי הנמלים, הוא ניזון מטרמיטים ונמלים.
זנבו מסוגל לתפוס ענפי עצים.
דובי נמלים זוטיים חיים במרכז ודרום אמריקה שמזרחית לאנדים ושטח המחיה שלהם משתרע בין דרום מקסיקו לבוליביה וברזיל ביערות עד בשפלה.
דוב הנמלים הזוטי חי על עצים בחופה, ששם הוא יכול לעבור מצמרת עץ אחת לשנייה בלי לרדת מהעץ.
דוב הנמלים הזוטי פעיל בלילה.
המזון המועדף עליו הוא נמלים, והוא יכול לאכול עד כ-100 מהם ביום.
אויביו העיקריים של דב הנמלים הזוטי הם עיט הרפיה, אנקונדה כהה, יגואר וכן פומות, וקיימנים.
דוב קוֹדיאָק (Kodiak; שם מדעי: Ursus arctos middendorffi) הוא תת-מין של הדוב החום.
הוא הגדול ביותר מבין תת-המינים ולמעשה, יחד עם דוב הקוטב, הוא טורף היבשה הגדול ביותר שקיים.
הוא אנדמי לארכיפלג קודיאק שמדרום לאלסקה.
הטקסונום היה הראשון שזיהה את דוב הקודיאק כתת-מין ייחודי, והעניק לו את השם "Ursus middendorffi" לכבוד חוקר הטבע הרוסי .
שינויים בהגדרות מיון עולם הטבע הביאו להגדרתם של מרבית הדובים החומים של צפון אמריקה כתת-מין אחד (Ursus arctos horribilis), אולם דוב הקודיאק עדיין מוגדר כתת-מין ייחודי (Ursus arctos middendorffi).
מחקרים מאוחרים יותר על דגימות גנטיות של דובי קודיאק, הראו שהם קרובים מבחינה גנטית לדובים חומים בחצי האי האלסקני, וקַמְצַ'טְקָה שברוסיה.
יחד עם זאת בשל בידודם, קיים מגוון גנטי נמוך בקרב אוכלוסיית דובי הקודיאק, ביחס לאוכלוסיות אחרות של המין דוב חום.
דובי קודיאק מעטים נשקלו בטבע, ולכן חלק מהמידע אודות משקלו הממוצע מבוסס על הערכות.
ממוצע המשקל של נקבות נע בין 225 ל-315 ק"ג, ואילו אצל הזכרים הוא נע בין 550 ל-750 ק"ג, אך ישנם פרטים בודדים במשקל גדול יותר.
הנקבות, קטנות בדרך כלל בכ-20% וקלות בכ-30% מהזכרים.
במהלך סוף הקיץ והסתיו, עלולים דובים החיים בשבי לעלות במשקל בצורה משמעותית, אף יותר מאלו החיים בטבע.
דוב קודיאק הוא הטורף הגדול ביותר החי כיום על היבשה.
משקלו גדול יותר מדוב הקוטב והוא לרוב אף חסון יותר, אך קומתו נמוכה מזו של דוב הקוטב.
גובהו של דוב קודיאק זכר בוגר, הוא 1.5 מטר בגובה הכתפיים, בעמידה על ארבע.
כשהוא מזדקף על רגליו האחוריות זכר גדול עשוי להגיע אף לגובה של 3 מטר.
צבע פרוותו של דוב הקודיאק משתנה מבלונדיני עד כתום (אופייני בקרב נקבות, או דובים מהחלק הדרומי של הארכיפלג) לחום כהה.
גורים מתאפיינים לעיתים ב'טבעת לידה' לבנה סביב הצוואר בשנות חייהם הראשונות.
צבעו של הקודיאק דומה מאוד לצבעם של קרוביו: דוב גריזלי ודוב חום אירופי.
למרות שהשם דוב קודיאק משמש לעיתים נפוצות לתיאור כל מיני הדב החום שלחופי אלסקה, תת-המין מצוי רק באיי הארכיפלג קודיאק.
מספר דובי הקודיאק הוערך בשנת 2005 כעומד על סך 3,526 פרטים.
בשנים שלאחר מכן, מספר הפרטים התרבה באטיות.
באביב ניזון הקודיאק מהצמחייה שמתחילה לפרוח, ומחיות שמתו במהלך החורף.
כשהקיץ מגיע, הוא ניזון ממגוון גדול של צמחים עד לשובם של דגי הסלמון, הנמשכת ממאי עד ספטמבר.
בתקופה זו הוא ניזון מהדגים שבאים להשריץ במעיינות ואגמים באיי הארכיפלג קודיאק.
בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו, הוא ניזון ממספר מינים של פירות יער.
דובי קודיאק מגיעים לבגרות מינית בגיל חמש.
הזמן הממוצע בין המלטות הוא ארבע שנים.
דובי קודיאק הם מונוגומים סדרתיים (כלומר חוברים לפרטנר אחד בלבד בכל עונת רבייה).
הגורים נולדים במאורה במהלך ינואר או פברואר, במשקל פחות מחצי קילו, מכוסים בשער קצר ועיניהם עצומות.
הם יונקים במשך מספר חודשים ומגיחים מהמאורה במהלך מאי או יוני כשהם שוקלים 7–9 ק"ג.
גודלו של שגר ממוצע הוא בין שניים לשלושה גורים.
בדרך כלל נותרים הגורים עם אמם במשך כשלוש שנים, אבל קרוב למחציתם לא שורדים תקופה זו.
טרם נערכו מחקרים מדעיים על החושים והאינטליגנציה של דוב הקודיאק.
תצפיות סובייקטיביות, והשוואות עם מיני דובים אחרים, מעלות את ההשערה שראייתו של הקודיאק דומה לראיית האדם, ושמיעתו דומה לזו של הכלב.
רמת האינטליגנציה שלהם מוערכת כממוצעת בין זו של הכלביים והפרימטים.
הודות לרמת האינטליגנציה שלהם, לפריטים שונים יש אישיות ודרכי התמודדות ייחודיות עם סיטואציות שונות.
דובי קודיאק מתחילים להיכנס למאורותיהם לתרדמת חורף, בסוף אוקטובר.
דובות בהריון, נכנסות בדרך כלל ראשונות.
הזכרים הם האחרונים להיכנס למאורות.
דוב נמלים ענק (שם מדעי: Myrmecophaga tridactyla) הוא מין יחיד בסוג Myrmecophaga של דוב נמלים.
זהו דוב הנמלים הגדול ביותר בעולם והמוכר ביותר.
דוב הנמלים חי בדרום אמריקה ונמצא בסכנת הכחדה עקב פגיעה בבית גידולו.
הוא אחד היונקים המעטים שאין להם שיניים אפילו בבגרותם.
אורכו הכולל של דוב הנמלים הוא בממוצע 2.1 מטר, ראשו ופלג גופו העליון באורך של 1.2 מטר וזנבו באורך של כ-91 ס"מ.
גופו של דוב הנמלים מכוסה שיער, ובאזור הזנב השיער יכול להגיע לאורך של עד כ-40 ס"מ.
המשקל של הזכרים יכול להגיע ל-33 עד 50 ק"ג ושל הנקבות 27 עד 47 ק"ג.
נמצאו מאובני דוב נמלים ענק בסונורה, מקסיקו.
שם הסוג המדעי (Myrmecophaga) מורכב מהמילים היווניות murmekos (נמלים) ו-phagein (לאכול).
משמעות שמו הלטיני של דוב הנמלים, Myrmecophaga tridactyla, היא "אוכל נמלים תלת-אצבעי".
למרות זאת, לדוב הנמלים יש חמש אצבעות בכל רגל אך בשלוש אצבעות הרגל האמצעיות יש טפרים.
אלה שימושיים מאוד לתפיסה יעילה של נמלים או להגנה מטורפים.
דוב הנמלים הענק חי בדרך כלל בגפו מלבד בעונת החיזור.
בתי הגידול המועדפים הם מרעים, יערות נשירים ויערות גשם.
דוב הנמלים הענק מבלה את רוב זמנו בחיפוש אחר מזון.
מזונו המועדף הוא נמלים וטרמיטים, והוא עשוי לאכול עד שלושים אלף מהם ביום אחד אך לעיתים הוא אוכל חרקים אחרים, כדוגמת זחלים.
החרקים שהוא אוכל נמחצים בעזרת גידולים מיוחדים הנמצאים בחלקו הפנימי של פיו.
בשבי תזונתו של דוב הנמלים שונה בהרבה-ומורכבת בעיקר ממזון כלבים, פירות מעוכים, ביצים קשות ובשר טחון.
דוב הנמלים בדרך כלל משיג את הטרמיטים והנמלים מקינים, ולפעמים לשם השגת מזונו הוא מתרומם על שתי רגליו האחוריות בזמן שברגליים הקדמיות הוא חופר בקן הנמלים, ובעזרת לשונו הוא מוציא משם את מזונו.
דוב הנמלים גם יכול לאכול כמה אלפי נמלים בדקה, ולשונו יכולה לצאת ולהיכנס מפיו ואליו כ-160 פעמים בדקה ואף יותר.
טמפרטורת גופו הממוצעת היא כ-32.7 מעלות צלזיוס – טמפרטורה נמוכה ביותר יחסית ליונק.
כשדוב הנמלים נמצא תחת איום, הוא לא בורח אלא עומד על רגליו האחוריות, בתמיכת הזנב, ו"מחבק" את התוקף בעזרת ציפורניו.
דוב נמלים בוגר יכול אף להרוג פומה ואף יגוארים.
תועדו אף 2 תקריות בהם נהרגו אנשים שהפתיעו את דוב הנמלים, אך מדובר בתקריות נדירות.
בשבי הייתה תקרית בה דוב נמלים אגרסיבי הרג עובד בגן.
חוש הריח של דוב הנמלים הענק מפותח מאוד, ומשמש בדרך כלל למציאת נמלים או טרמיטים, אך חוש הראיה וחוש השמיעה שלו לקויים מאוד.
גור דוב הנמלים היחיד יוצא לעולם אחרי תקופה של 190 ימי הריון.
הגור מבלה את רוב זמנו על גב אמו, עד שהוא מגיע לחצי מגודלה.
המרווח בין תקופת היריון אחת לשנייה הוא בממוצע כ-9 חודשים.
בטבע, דוב הנמלים הענק הוא פעיל לילה בעוד שליד מגורי אדם הוא פעיל בדרך כלל ביום.
יש כאלה שאוהבים אף לגדל אותו כמדביר מזיקים (נמלים וטרמיטים).
הוא אינו ישן במקומות קבועים.
בדרך כלל הוא ישן בבורות ובמחילות נטושים.
בזמן השינה הוא מכסה את גופו בזנבו.
דוב קצר-פנים, דוב הבולדוג או ארקטודוס (שם מדעי: Arctodus; מילולית: "שן דוב") הוא סוג קדום של דוב צפון-אמריקני שחי בתקופת הפליסטוקן.
דוב קדום זה חי לצד חיות כמו ממותה, טיגריס שנחרבי, זאב בלהות, עצלן קרקע ועוד.
בנוסף לציד, הארקטודוס לקח את הטרף של טורפים אחרים.
היו לו לסתות חזקות ביותר שאפשרו לו לכרסם גם עצמות פגרים.
מחקרים אחרים מציעים כי הדוב קצר-פנים, כמו גם קרובו דוב המערות ובדומה לדובים המודרניים, היה אוכל כל, ועיקר תזונתו הייתה צמחונית אם כי ייתכן שטרף מעת לעת.
הדוב קצר-הפנים היה אחד הדובים הגדולים ביותר שהתקיימו אי-פעם (אך עדיין היה קטן מקרובו הארקטותריום).
משקלו הגיע לכ-900 ק"ג, ומחקרים מצביעים כי ייתכן והגיע גם למשקל של 1000 ק"ג.
סימני טלפיים בגובה של 4.6 מטרים על קירות מערת ריברבלוף סמוך לספרינגפילד, מיזורי מצביעים על גודלו העצום של הדוב.
הדוב נכחד בסוף הפליסטוקן, לפני כ-11,600 שנה.
המין החי הקרוב אליו ביותר שחי כיום הוא דוב המשקפיים.
הופיע בסדרה מועדון קרב היורה, שם הוא הורג אריה אמריקני.
הופיע גם בסדרות טורפים פרהיסטוריים, העולם החדש הפראי ומפלצות שפגשנו.
הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
דוב נמלים מקסיקני (שם מדעי: Tamandua mexicana) הוא מין של דוב נמלים מהסוג Tamandua.
הוא חי ביערות טרופיים וסובטרופיים מדרום מקסיקו, דרך מרכז אמריקה, ועד לקצהו הצפוני של רכס הרי האנדים.
דוב הנמלים המקסיקני הוא דוב נמלים בגודל בינוני עם זנב גמיש, עיניים ואוזניים קטנות וחוטם ארוך.
הפרווה היא בצבע צהוב בהיר על רוב הגוף, עם אזור ייחודי של פרווה שחורה מעל הצלעות, הגב והכתפיים.
סימן ייחודי זה מאפשר להבחין בקלות בין מין זה לקרובו הדרומי, שבו הצבע הוא אחיד יותר.
לדוב הנמלים יש זנב פרוותי על פני כשליש מאורכו, אבל באזוריו האחרים הזנב חסר פרווה.
יש לדוב הנמלים רגליים אחוריות עם חמש אצבעות, ואילו ברגליים הקדמיות יש רק ארבע.
הזכרים והנקבות דומים בגודל ובצבע, ואורכם הוא כ-102–130 סנטימטר, עם אורך זנב של 40–68 סנטימטרים.
כמו מיני דובי נמלים אחרים, דוב הנמלים המקסיקני ניזון על-פי רוב מנמלים.
לשונו ארוכה, ניתנת להרחבה, ומכוסה בריר דביק שמאפשר לדוב הנמלים ללכוד נמלים וטרמיטים.
אצל דוב הנמלים יש גם שרירי לשון מיוחדים, המחוברים לעצם לשון מיוחדת, שקבועה בחלק העליון של עצם החזה.
כל חלל הפה השתנה כדי להיות מותאם ללשון הייחודית, והוא מוארך הרבה יותר מאשר אצל היונקים האחרים.
כמו למיני דובי הנמלים האחרים, לדוב הנמלים המקסיקני אין שיניים.
בנוסף לתפריט הייחודי שלו, ושלא כמו דוב הנמלים הענק, דוב הנמלים המקסיקני מותאם לטיפוס על עצים, ולחיים עליהם.
שרירי אצבעות הרגליים החזקים שלו ומשטח קשה ברגליו הקדמיות עושים את רגליו גמישות, מה שמאפשר להן אחיזה על בליטות בעץ כשהוא מטפס.
הבוהן האמצעית ברגליו הקדמיות גם נושאת טופר גדול במיוחד, ויש לו גם בוהן חזקה במיוחד, המאפשרת לו לפתוח חור בעץ כדי להגיע לנמלים שבתוכו.
דוב הנמלים המקסיקני שוכן ביערות בדרום מקסיקו, לכיוון מרכז אמריקה ועד למערב קולומביה, ונצואלה ואקוודור, ולפינה הצפונית מערבית של פרו.
הוא נמצא בסוגים שונים של יער באזור זה, ובכללם יערות עד, יערות נשירים, יערות מנגרובים, יערות מעוננים ויערות משווניים.
Tamandua mexicana Mexicana - מקסיקו, גואטמלה, בליז, הונדורס, אל סלוודור
Tamandua mexicana opistholeuca - ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, רוב קולומביה
דוב הנמלים הבינוני (שם מדעי: Tamandua tetradactyla) הוא מין של דוב נמלים דרום-אמריקאי מהסוג Tamandua.
דוב הנמלים הבינוני פועל כבודד, ונמצא בסביבות גידול רבות ושונות - מיערות משווניים לסוואנות צחיחות.
הוא ניזון מנמלים, טרמיטים ודבורים.
את הנמלים והטרמיטים הוא משיג, כמו דובי נמלים אחרים, מחפירת חור בקן, ותחיבת חוטמו דמוי-הצינור לתוכו.
את הנמלים והטרמיטים הוא מוציא אחד-אחד בעזרת לשונו הדביקה.
הציפורניים הקדמיות שלו מאוד חזקות, ויכולות לשמש אותו בחפירת חורים בקינים של נמלים או להגנה עצמית.
דוב הנמלים הבינוני חי בדרום אמריקה, מוונצואלה וטרינידד עד לצפון ארגנטינה, דרום ברזיל ואורוגוואי.
הוא חי בגבהים של עד כ-1,600 מטר מעל גובה פני הים.
הוא נמצא ביערות גשם טרופיים, יערות ממוזגים וסוואנות.
נראה שהוא נמצא לרוב ליד נחלים ונהרות, בעיקר ליד כאלה שיש בהם גפנים ואפיפיטים (כנראה כי זוהי גם הסיבה המועדפת על טרפו).
המאובנים העתיקים ביותר של דוב הנמלים הבינוני הם מתקופת הפלייסטוקן, אם כי ראיות גנטיות מרמזות שאולי הוא התפצל מאביו הקדמון של דוב הנמלים הקרוב ביותר אליו, דוב הנמלים הענק בסוף תקופת המיוקן, לפני כ-12 מיליון שנים.
הרב ד"ר דוב (ברנרד) רֶבֶל (ביידיש: רעוועל; באנגלית: Bernard Revel; ח' בתשרי תרמ"ו, 17 בספטמבר 1885, פרינאי – ב' בכסלו ה'תש"א, 2 בדצמבר 1940, ניו יורק) היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי.
נשיאה הראשון ומעצב דמותה של ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק ובהמשך ישיבה יוניברסיטי, בראשית המאה ה-20.
נולד בפרינאי הסמוכה לקובנה לרב נחום שרגא רעוועל (רבל) שכיהן כרב בכמה קהילות בליטא, והיה ממקורביו של רבה של קובנה, רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בילדותו למד עם אביו עד פטירת האב בהיותו בן 12 שנים.
אחרי פטירת אביו למד תקופה קצרה בישיבת טלז, אצל רבי יוסף לייב בלוך ורבי יצחק בלזר, עד עלייתו של האחרון לארץ ישראל.
ב-1906 היגר לארצות הברית, וב-1909 נישא לשרה טרביס.
אחרי חתונתו למד במכללת דרופסי, ממנה קיבל תואר דוקטור.
מ-1915 ועד פטירתו כיהן כנשיא וראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק.
לאחר פטירתו נקראה על שמו המחלקה ללימודים שמיים בישיבה יוניברסיטי.
הוא הניח אחריו שני בנים: נחום שרגא ואליעזר צבי; אליעזר צבי רבל הוא מחבר "אוצר הסוטה" על הלכות סוטה במשנה תורה לרמב"ם, והיה מעורכי האנציקלופדיה היהודית.
פעילותו כנשיא וראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן
ב-1915 נקרא לעמוד בראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן שהייתה אז בשנותיה הראשונות, עם כניסתו לתפקיד הכניס לתוכנית הלימודים בישיבה השכלה כללית, באמצעות בית ספר תיכוני שסונף לישיבה, לראשונה בישיבות ארצות הברית.
וב-1921 צירף לישיבה את בית המדרש למורים של המזרחי.
המניע לפעולות אלו הייתה הנחתו שהעדר האפשרות להשכלה כזו, היה הגורם לאי-המראתו של המוסד בשנותיו הראשונות.
בשלב מאוחר יותר בשנות ה-30, הצליח לקבל אישור לפתיחת מכללה מוכרת בתוך הישיבה, דבר שאפשר הענקת תארים אקדמיים לתלמידים, שיכלו מעתה ללמוד בסביבת לימודים החפה מדעות הנוגדות את הדת במוצהר.
במקביל פעל לחזק את הצד התורני של המוסד, לשם כך חיפש רבנים ידועים מקרב הר"מים בישיבות ליטא ולהביאם לארצות הברית כדי שירצו בישיבתו.
ראשון להם היה רבי שלמה פוליצ'ק "העילוי ממייצ'ט", שהרצה בישיבה בין השנים תר"פ-תרפ"ח.
לאחר פטירתו ב-1928, הביא הרב רבל במקומו גאון ליטאי מפורסם לא פחות, הרב משה סולובייצ'יק, בנו של סמל הלמדנות הליטאית החדשה, רבי חיים מבריסק.
באופן עקבי, דאג שרבנים נודעים שהזדמנו מסיבות שונות לניו יורק, ישתתפו כמרצים-אורחים בתוכנית הלימודים של הישיבה, דבר שתרם לפרסומה.
אחד מהם, רבי שמעון שקופ, הרצה בישיבה במשך שנה שלמה.
הרב רבל היה פעיל בחיים הציבוריים של יהדות ארצות הברית אף מחוץ לכותלי ישיבתו, והיה דמות מוכרת ומשפיעה גם בסצנה הספרותית-תורנית.
הוא היה מראשי אגודת הרבנים, ממייסדי ארגון "עזרת תורה", וחבר בהסתדרות המזרחי.
הוא פרסם עשרות מאמרים בכתבי העת התורניים האמריקאיים, והיה מעורכי האנציקלופדיה "אוצר ישראל", בה כתב עשרות ערכים.
הדוב החום המזרחי של סיביר (שם מדעי: Ursus arctos collaris) הוא תת-מין של הדוב החום אשר תפוצתו היא ממזרח סיביר, החל מנהר יניסיי עד טרנס-בייקאליה, רכס סטנובוי, נהר לנה, קולימה ובדרך כלל בכל רחבי יאקוטיה והרי אלטאי.
הדובים הסיבירים המזרחיים בינוניים בגודלם לדובים חומים אירואסיים ולדובים חומים קמצ'טקה.
הגולגולת של הדוב הסיבירי המזרחי גדולה יותר מאלו של דובים חומים אירואסייתים אחרים, וככל הנראה גדולה יותר מאלו של דובים חומים במזרח הרחוק.
לזכרים בוגרים יש גולגולת אשר אורכה היא 32.6-43.1 ס"מ ורוחבה (מעצם לחי אחת לשנייה) היא 31.2-38.5 ס"מ.
לדוב הסיבירי המזרחי יש פרווה ארוכה, צפופה ורכה הדומה בצבע לזה של דובים חומים אירואסייתים, אם כי רוב האוכלוסייה הם פריטים כהים יותר.
ההגדרה האבלוציונית של פרדריק קיוויה עבור תת-מין זה הוגבלה לאוכלוסיית הדוב החום בנהר יניסיי העליון ששם הדובים עם צווארונים לבנים מפותחים היטב.
התת-מין סווג מאז מחדש כאוכלוסיות שהקיפו בעבר את "ייניזיס" ו"סיבריקוס", אם כי לשניים האחרונים אין צווארון.
דובים סיבירים מזרחיים הרבה יותר נועזים כלפי בני האדם מאשר דובים אירופאים אחרים הביישנים והנרדפים יותר.
דובים סיביריים מזרחיים הורסים בקביעות בקתות ומחסני ציידים בהם יש מזון.
תזונתם של הדובים הסיבירים המזרחיים מורכבת יותר מבשר מאשר דובים חומים אירופאים אחרים, והם אינם אוהבים דבש.
הם צדים במארב מעצי אורן ותזונתם מורכבת מ: ארנבות הרים, פרסתנים כמו איילים, אייל קנדי ואייל קורא.
הדוב השחור של אוסורי (שם מדעי: Ursus thibetanus ussuricus), הידוע גם בשם הדוב השחור של מנצ'וריה, הוא התת-מין הגדול ביותר של הדוב השחור האסייתי.
דוב זה נפוץ ברחבי המזרח הרחוק כולל חצי האי הקוריאני.
הדוב השחור האוסורי -כמו קרובו החום-נקרא על שם הנהר אוסורי.
הטורפים הנפגשים לעיתים קרובות עם הדוב השחור האוסורי כוללים את הדוב החום של אוסורי ואת הטיגריס הסיבירי.
תפוצת הדוב השחור האוסורי היא: דרום סיביר, צפון מזרח סין וחצי האי הקוריאני.
דב שחור ההימלאיה (שם מדעי: Ursus thibetanus laniger) הוא תת-מין של הדוב השחור האסייתי הידוע כפגיע שנמצא בהימלאיה של טיבט, נפאל, סין והודו.
הוא שונה מהדוב בלוצ'יסטן בכך שפרוותו ארוכה ועבה יותר וסימן החזה (v) קטן יותר.
ומשקלם הוא 90–150 ק"ג, אם כי הם עשויים לשקול עד 181 ק"ג בסתיו כאשר הם אוגרים שומנים לקראת תרדמת החורף.
פרוותו עבה ושחורה, עם סמל לבן או צהבהב בחזה.
האוזניים גדולות יחסית ועגולות, תכונה שמייחדת אותו.
הוא בנוי היטב עם שרירים חזקים, המסייעים לו בטיפוס על עצים.
במהלך הקיץ, ניתן למצוא דובים שחורים ההימלאיה באזורים חמים יותר כמו בנפאל, מיאנמר, בהוטן, סין, חלקים מרוסיה וטיבט בגבהים של 3000 עד 3600 מטר מעל פני הים ליד יערות.
ובתחילת החורף, הם יורדים בסביבות ה־150-0 מטרים ליערות טרופיים יותר.
נוהג להתגורר בסמוך למקורות מים ובאזורים עם שפע של מזון.
ניזונים מפירות, אגוזים, בלוטים, עלים, חרקים, דבש ולעיתים גם יונקים קטנים.
בעונות מסוימות, הם מצליחים להיכנס לשדות חקלאיים ולפגוע בגידולים.
פעילים בעיקר בלילה (יונקים ליליים).בעונת החורף, דובים אלה נוטים להיכנס לתרדמת חורף חלקית (לא תמיד מוחלטת), במיוחד באזורים הקרים יותר.
דוב שחור ההימלאיה הוא מטפס מצוין.
דוב קוטב טירני (שם מדעי: Ursus maritimus tyrannus) הוא תת-מין נכחד של דוב קוטב שחי בסוף תקופת הפליסטוקן.
המאובנים שלו נמצאו על יד גשר קיו , שמעל נהר התמזה בלונדון.
הם התגלו בידי החוקר הפיני ביורן קורטן שנתן לדוב את שמו ב-1964. המאובנים מתוארכים מלפני 250 אלף שנה עד לפני 70 אלף שנה.
העצמות שהתגלו כללו שרידים של עצם גומד גדולה באורך של 48 סנטימטרים.
היא הייתה ענקית ביחס לעצמות דומות של דובי קוטב שאורכם 36–43 סנטימטרים.
דבר זה מעיד שהדוב הגדול הגיע לאורך 4 מטרים ולמשקל של 1.2 טון, גדול כמו דוב קצר-פנים או דוב מערות.
הוא היה מספיק גדול כדי להרוג ניבתן, ואולי ניזון גם מפרסתנים ומגורי ממותות.
דוב זה חי בסוף הפליסטוקן באירופה, ונראה שנכחד עם סיום עידן הקרח האחרון, אולי כתוצאה מההתחממות ואולי מציד אנושי.
ייתכן שחי בדומה לדוב קוטב מודרני והוא משויך לאותו מין.
עם זאת מספר חוקרים רואים בו תת-מין נכחד של דוב חום.
דוב ערבות חום (שם מדעי: Ursus arctos priscus) הוא תת-מין נכחד של דוב חום ממשפחת הדוביים, אם כי כמה חוקרים מפרידים אותו למין עצמאי (Ursus priscus) בסוג דוב.
הוא התקיים בתקופת הפליסטוקן בערבת הסטפה של אירופה וחי שם לצד דובים נוספים כמו דוב המערות ודוב דנינגרי.
דוב זה נודע ממספר מערות בסלובקיה בהם אותרו מאובניו.
בין השאר נמצא במערת ווזיצ'קה (Važecká Cave), מערת ויויירניי (Vyvieranie Cave), מערת ליסקובה (Lisková Cave), מערת קופקוביה איזביקה (Kupcovie izbicka Cave) ומערת אוקנו (Okno Cave).