tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מורלי מסתמך בנוסף על כתבי הפדרליסט ועל "הערות על החוקה" של ג'וזף סטורי, וכן על תיעוד הדיונים לגבי הליך בחירת הנשיא בוועידת החוקה.
סעיף הבחירות בפרק 1 עורר דיון בוועידת החוקה, אך הדיונים לא התייחסו ישירות לשאלה כיצד נקבע מיהו המחוקק במדינות ולשאלת היחס בין סמכות המחוקקים לחוקת המדינה או למושל.
תומכי התאוריה טוענים כי הבחירה במילה "legislature" הייתה מכוונת, ושהצירים בוועידה החליפו התייחסות כללית ל"מדינה" בהתייחסות ספציפית למחוקקים.
טיעון זה נסמך בחלקו על הטענה שבפני הוועידה הוצגה בתחילה טיוטה של צ'ארלס פינקני, המכונה "תוכנית פינקני", שבה נכתב כי "כל מדינה תכריע לגבי הזמן והאופן של הבחירות", אך ועדת הפרטים שינתה את הנוסח לזה שמופיע כיום.
מתנגדי התאוריה העירו על כך שהטיוטה המיוחסת לפינקני היא לא הטיוטה שעמדה בפני הוועידה, וחלקם אף כינו את המסמך "מזויף".
בתחילת המאה ה-20, לאחר שנחשפו מסמכים נוספים מתקופת הוועידה, עלו ראיות נוספות שהוא לא היה קיים בזמן הוועידה או לפחות לא הוצג בפניה.
חלק מתומכי התאוריה טוענים כי בנפרד מהטיוטה שפורסמה ב-1818 ישנן ראיות אחרות שהניסוח שונה מ"כל מדינה" לנוסח הנוכחי.
השנים הראשונות לאחר אשרור החוקה
הטענות ההיסטוריות של תומכי התאוריה מסתמכות בעיקר על 40 השנים הראשונות לאחר אשרור החוקה.
קיימת אי-הסכמה בין תומכי התאוריה למתנגדיה, הן באשר לעובדות ההיסטוריות והן באשר למסקנות המתבקשות מהן.
העותרים בתיק "מור נגד הרפר" טענו כי מייד לאחר אשרור החוקה, כל 11 המדינות שלהן הייתה חוקה כללו בהן כללים לגבי הסדרה של בחירות למוסדות של המדינה, אך לא כללו כללים לגבי הסדרה של הבחירות הפדרליות.
לטענתם, עד 1830, 21 מתוך 24 המדינות שהתקבלו לאיחוד לא הטילו מגבלות על הסדרים הקשורים לבחירות פדרליות.
מאמרים של תומכי התאוריה מעלים טענה דומה.
כך למשל, מייקל מורלי טוען כי "גם חוקות המדינות שאומצו מייד לאחר אשרור החוקה וגם אלה של המדינות החדשות שהתקבלו לאיחוד בשנות ה-90 של המאה ה-18 לא כללו כללים הנוגעים לבחירות הפדרליות".
מבקרי התאוריה מציגים תמונה שונה עובדתית.
לטענתם, בשנים 1789–1821, 16 מתוך 20 המדינות שיצרו חוקה או תיקנו את חוקתן כללו בהן כללים להסדרה של כל מערכות הבחירות במדינה, וב-7 מתוכן אומצו כללים להסדרה של בחירות פדרליות באופן ספציפי.
המשיבים בתיק מור נגד הרפר טענו כי "העותרים לא הצליחו לזהות אף אדם שתמך בקריאה שלהם של סעיף הבחירות בזמן הדיונים על אשרור החוקה.
ההיסטוריה ברמת המדינות ברורה עוד יותר.
הן לפני והן אחרי אשרור החוקה, כמעט כל המדינות הסדירו את הבחירות הפדרליות באמצעות החוקות שלהן".
ההבדלים העובדתיים מוסברים על ידי ההגדרות השונות שכל אחד מהצדדים מאמץ.
תומכי התאוריה מתעלמים ממקרים שבהן חוקת המדינה מתייחסת ל"כל המדינות" ולא לבחירות הפדרליות באופן ספציפי, בטענה שהביטוי "כל הבחירות" אינו מתייחס לבחירות פדרליות בצורה שאינה משתמעת לשני פנים.
מתנגדי התאוריה מציינים שבפועל סעיפים אלו הובנו כמתייחסות לכלל הבחירות, כולל בחירות פדרליות.
בנוסף, חלק מתומכי התאוריה מבחינים בין סעיפים בחוקות המדינות שאותם הם מגדירים כמאפשרים מגבלות "פרוצדורליות" בלבד על בתי המחוקקים, לבין מגבלות "מהותיות".
מבקרי התאוריה מתנגדים להבחנה בין כללים פרוצדורליים לכללים מהותיים, משום שלטענתם הבחנה זו אינה נתמכת על ידי הטקסט של החוקה או הפרקטיקה לאחר אשרורה, וכן מפני שההבחנה עצמה אינה בהירה דיה.
המצדדים בתאוריה מתקמקדים בשתי מדינות – פנסילבניה ומסצ'וסטס – שבהן נדחו הצעות לתיקון חוקת המדינה באופן שיגביל את המחוקקים בהקשר של קביעת הסדרי הבחירות הפדרליות.
בפנסילבניה, ההצעה נמשכה ללא נימוק; במסצ'וסטס ההצעה הובסה בשנת 1821 לאחר שג'וזף סטורי טען כי היא אינה חוקתית.
הן המצדדים בתאוריה והן מבקריה מסכימים שבשנת 1830 שונתה חוקת וירג'יניה, באופן שמגביל את המחוקקים במדינה בהקשר של הסדרי בחירות.
תומכי התאוריה טוענים כי שינוי זה של חוקת וירג'יניה התקבל מאוחר והוא לא משקף את ההבנה המקורית של החוקה, בזמן אשרורה.
מבקרי התאוריה טוענים כי שינוי החוקה מראה שהחוקה מעולם לא הובנה כאוסרת על מגבלות חוקתיות על בתי הנבחרים.
הם מצביעים על כך שהתנגדות ברוח התאוריה הובעה בדיונים על הסעיפים הרלוונטיים ונדחתה, ושהן ג'יימס מדיסון (שנחשב לאחד התורמים המרכזיים לניסוח החוקה) והן ג'ון מרשל (שהיה קודם לכן נשיא בית המשפט העליון), הצביעו בעד התיקון.
המחצית השנייה של המאה ה-19
תומכי התאוריה מסכימים כי בהמשך המאה ה-19 נטו בתי המשפט והמחוקקים שלא לאמץ את התאוריה.
עם זאת, לטענתם היסטוריה מאוחרת זו לא צריכה להשפיע על הפרשנות של החוקה, שעל פי הגישה האוריג'ינליסטית יש להבינה על פי המשמעות המקובלת של החוקה בעת ניסוחה ובזמן הדיונים על אשרורה.
בנוסף, הם מצביעים על מספר מקרים במחצית השנייה של המאה ה-19, שבהם בתי משפט של מדינות אימצו טיעונים שעולים בקנה אחד עם התאוריה.
מנגד, חלק ממבקרי התאוריה סבורים שגם במקרים אלו לא הסתמכו מקבלי ההחלטות על התאוריה.
מבקרים אחרים טוענים שגם אם במקרים אלו הייתה הסתמכות על התאוריה, הם היוצאים מן הכלל שמעידים על הכלל.
בזמן מלחמת האזרחים, החוקות של מספר מדינות קבעו שההצבעה בבחירות תיעשה בקלפי בנוכחות המצביע.
כתוצאה מכך, היה צורך לשנות את החוקות של מדינות שרצו לאפשר לחיילים להצביע מרחוק.
ב-1864, בית המשפט העליון של ניו המפשיר כתב חוות דעה מייעצת בנושא, לפיה מקור הכללים לבחירות לקונגרס ולבחירת האלקטורים הוא בחוקה הפדרלית בלבד, ולכן לבית הנבחרים במדינה יש סמכות בלתי-מוגבלת ושיקול דעת בלתי-מותנה לקבוע את הכללים בבחירות, ללא התחשבות בחוקת המדינה.
לפי מייקל מורלי, חוות דעה זו היא המקרה הברור ביותר של אימוץ התאוריה.
עם זאת, במאה ה-20 הביע בית המשפט העליון של ניו המפשיר ספקות לגבי הפרשנות שניתנה בזמן מלחמת האזרחים.
חלק ממבקרי התאוריה סבורים שהמקרה לא קשור לתאוריה עצמה ושהחלטה לא הסתמכה על טיעוניה.
לפי הייוורד סמית, בית המשפט העליון בניו המפשיר בחן רק את השאלה האם החוקה הפדרלית עצמה קובעת שהצבעה מרחוק אינה חוקתית, ולא האם הסעיף בחוקת המדינה מונע מהמחוקקים לאשר את אופן הבחירה הזה.
סוגיה דומה עלתה במישיגן בשנת 1864. בבחירות לבית הנבחרים באותה שנה, אחד המתמודדים, רולנד טרוברידג' , קיבל יותר קולות ממתמודד אחר, אוגוסטוס בולדווין רק בהתחשב בקולות החיילים שהצביעו מרחוק.
בולדווין טען שקולות אלו אינם כשרים, מפני שחוקת המדינה אסרה על הצבעה מרחוק.
בוועדת הבחירות של בית הנבחרים , חלק מהנציגים צידדו בטרוברידג' על סמך טיעונים דומים לאלו שמוצגים בתאוריה, בעוד אחרים תמכו בבולדווין.
לאחר דיון בבית הנבחרים הוחלט לאפשר לטרוברידג' לכהן.
מצדדי התאוריה רואים במקרה זה עדות התומכת בפרשנותם לחוקה, בעוד מבקריה טוענים כי לא כל הנציגים תמכו בתאוריה וכי חלק מהנציגים שצידדו בטרוברידג' עשו זאת על סמך טיעונים שאינם קשורים לתאוריה.
לטענת מורלי, בית המשפט העליון של מיסיסיפי התבסס על התאוריה בהחלטה משנת 1873, בה נקבע כי סעיף בחוקה שחייב עריכת בחירות מדי שנתיים אינו מחייב את המחוקקים במדינה.
גם במקרה זה, לפי סמית, בית המשפט לא הסתמך על התאוריה.
ב-1887, בית המשפט העליון של רוד איילנד הכריע ברוח התאוריה במחלוקת שעלתה לגבי הבחירות לקונגרס של ארצות הברית ולגבי בחירת האלקטורים.
חוקת המדינה קבעה שבכל מערכות הבחירות, דרוש רוב מוחלט מתוך כלל הבוחרים.
מנגד, חוקי המדינה קבעו שדרוש רק רוב קולות (plurality).
בית המשפט העליון ברוד איילנד קבע שהכלל בחוקת המדינה אינו מחייב את בית המחוקקים, שיכול, אך לא מוכרח, לציית לו, ושחוקת ארצות הברית מותירה את אופן הבחירה "לחלוטין בידי בתי הנבחרים".
מורלי טוען שהחלטה זו מראה על תמיכה בתאוריה; מנגד, לפי הייוורד סמית, ההחלטה של בית המשפט ברוד איילנד לא הסתמכה על התאוריה ולא אישרה אותה.
בשנת 1892 התייחס בית המשפט העליון בחיוב לטיעונים הקשורים לתאוריה בפסק דין מקפירסון נגד בלאקר (McPherson v.
עם זאת, התיק לא עסק ישירות בנושא זה, ולכן בית המשפט לא קבע בו עמדה בנושא, אלא רק עסק בו כחלק מהרקע.
עיקר התמיכה בתאוריה מגיעה מקריאה מילולית של הטקסט של החוקה.
עם זאת, פרשנים ומשפטנים שתומכים בתאוריה הציעו גם טיעונים נורמטיביים שתומכים לתפיסתם בגישה ומסבירים מדוע עשויים היו מנסחי החוקה להעדיף שליטה בלעדית של המחוקקים בהסדרי הבחירות, ללא התערבות של בתי המשפט של המדינה או גופים אחרים.
טיעונים מרכזיים של תומכי התאוריה קשורים בתלות של המחוקקים בציבור (בניגוד לשופטים), בגמישותם ויכולתם להגיע לפשרות וביכולתם לאזן אינטרסים ולהגיע לפשרה.
מנגד, מבקרי התאוריה מדגישים שהאינטרסים של המחוקקים מתנגשים לעיתים קרובות עם האינטרס של הבוחרים לממש את זכותם להצביע, ולכן הם עשויים לנסות לדכא הצבעה.
היכולת של האזרחים להגביל את המחוקקים במקרים אלו באמצעות החוקה תלויה ביכולת של בתי המשפט לאכוף את החוקה ובמערכת האיזונים והבלמים שקיימת לגבי חקיקה רגילה.
לפי מייקל מורלי, בהקשר של סעיף האלקטורים בפרק 2 לחוקה, "הבסיס הנורמטיבי החזק ביותר למינוי ישיר [של אלקטורים] על ידי המחוקקים הוא המקרה של אסון בלתי-צפוי, כגון הוריקן קתרינה, ביום הבחירות או זמן קצר לפניו, אשר אינו מאפשר לקיים בחירות או להכריע לגבי תוצאותיהן".
לטענתו, הענקת הסמכות למחוקקים מאפשרת התמודדות עם מקרה זה.
שאלת הסמכות בזמן מצב חירום התעוררה לפני ואחרי הבחירות בשנת 2020, שהתקיימו ברקע מגפת הקורונה.
בתי משפט בוויסקונסין ופנסילבניה האריכו את הזמן המותר בחוק להגעת פתקי בחירות בדואר, בטענה שחוקת המדינה מחייבת כללים שיאפשרו לכבד את זכותם של אזרחים להשתתף בבחירות.
לטענת תומכי התאוריה, מתן סמכות בלעדית למחוקקים משרתת מטרות נורמטיביות ואת הדמוקרטיה במקרים כאלו.
כך למשל, שופט בית המשפט העליון ניל גורסץ' כתב, בהקשר של סעיף הבחירות בפרק 1, שהסמכות הבלעדית של המחוקקים הנבחרים היא רצויה כיוון שהמחוקקים, בניגוד לשופטים, הם נבחרי ציבור ועל כן חייבים דין וחשבון לציבור ומסכנים את מעמדם ועבודתם אם הם מקבלים החלטות שאינן מקובלות על הבוחרים.
בנוסף, המחוקקים חייבים בהרבה מקרים להגיע לפשרות שמאפשרות הגעה לקונצנזוס ציבורי רחב.
גורסץ' הכיר בכך שהצורך להגיע להסכמה רחבה כדי להעביר חוקים יכול להיות מתסכל, אך הוא טען שמצב זה הוא חלק מהמנגנון שאימצו מנסחי החוקה במודע, על מנת למנוע שינוי נמהר של הסטטוס קוו.
הפקדת ההסדרים בידי המחוקקים מחייבת אותם לקיים דיון, לקבל ייעוץ ולהתחשב בעמדות בחברה.
גורסץ' טען גם שההענקת הסמכות הבלעדית למחוקקים משרתת את התוצאה משיקולים פרגמטיים ואפיסטמולוגיים, שכן למחוקקים יש גישה טובה יותר מאשר לשופטים למשאבי מחקר, ומנגנונים לבירור העובדות, והם יכולים להשתמש ב"חוכמה הקולקטיבית של העם כולו".
מנגד, מבקרי התאוריה טוענים שקריאה של הסעיף כמקנה סמכות בלעדית ובלתי מוגבלת למחוקקים במדינה לא משרתת את התכליות הנורמטיביות והפרגמטיות, בעיקר בשעת חירום.
שכן, בשדה זה המניעים של הפוליטיקאים מתנגשים לעיתים קרובות עם האינטרסים של הבוחרים – כלומר, בכל עת שבה דיכוי הצבעה מועיל לפוליטיקאים שקובעים את החוקים".
תומכי התאוריה טוענים שהמצב הקיים, לפיו בתי המשפט של המדינה יכולים לשלול החלטות של בתי המחוקקים במדינה, יוצר תמריץ עודף לפעילים אידאולוגיים להגיש עתירות לבתי המשפט ולנסות לאכוף דרכם את עמדתם.
לטענת חלקם, כאשר בתי המשפט של המדינה מוסמכים לעקוף החלטות של המחוקקים, מתבטל התמריץ של פוליטיקאים נבחרים ושל רשויות שונות במדינה לקיים משא ומתן בתום לב, שכן אלו שמעדיפים את הפתרונות של בית המשפט יעדיפו שהמשא ומתן הפוליטי ייכשל.
תומכים נוספים בתאוריה סבורים כי מתן סמכות לשופטים לעקוף את החלטות המחוקקים הנבחרים תביא לחוסר לגיטימציה של מערכת המשפט עקב חריגתה מסמכותה לתוך תחום שהוא במהותו פוליטי.
לטענתם, החוקה מכירה בכך שבתי המחוקקים הוא המוסד הדמוקרטי ביותר, בניגוד לבתי המשפט שאינם כפופים ישירות לעם.
מתנגדי התאוריה הדגישו את השימוש הפסול לתפיסתם של המחוקקים בסמכות לקבוע הסדרי בחירות על מנת לדכא הצבעה, במיוחד של מיעוטים וקבוצות מוחלשות, ולהטות את תוצאות הבחירות על ידי קביעה מפלה של מחוזות הבחירה.
לפי Human Rights Watch, קבלה של התאוריה תמנע סעד מאזרחים שזכותם להצביע נפגעה או הופלתה לרעה.
לטענתם, אימוץ התאוריה יפגע במאמצים למנוע הטיה מפלגתית של מחוזות בחירה, שהיא אמצעי לפגיעה בזכויות אדם ובזכויות מיעוטים.
לפי הארגון, שימוש לרעה בסמכות לקבוע מחוזות בחירה הביא במדינות אחרות (הונגריה, סרי לנקה ואיראן) לפגיעה בזכויות של מהגרים, פליטים, להט"בים ומיעוטים דתיים, לפגיעה בחופש העיתונות, וכן בחופש המחאה.
קבוצה של עשרה גנרלים בכירים לשעבר בצבא ובצי ארצות הברית טענה בתצהיר לבית המשפט שאימוץ התאוריה יביא להיחלשות המהימנות של הבחירות בארצות הברית ועקב כך לאי-אמון של הציבור במערכת הפוליטית ולפגיעה בביטחון המדינה.
בעוד שתומכי התאוריה מדגישים בפרשנותם לחוקה את הרצון של מנסחי החוקה להפקיד את חוקי הבחירות בידי הרשות המחוקקת הממוסדת, טיעון מבני מרכזי של מבקרי התאוריה הוא ש"הרשות המחוקקת" בכל מדינה מוגדרת על ידי חוקתה, ולכן אין היגיון בטענה שרשות זו משוחררת מהמגבלות של החוקה.
פסקי דין קשורים במאות ה-20 וה-21
עד "מור נגד הרפר" לא נדרש בית המשפט העליון של ארצות הברית להתייחס ישירות לתאוריה.
עם זאת, חלק מפסקי הדין במהלך המאה ה-20 זוהו כרלוונטיים במיוחד לתאוריה.
ברוב המוחלט של פסקי הדין העמדה שהתקבלה פורשה כנוגדת את התאוריה.
עם זאת, העותרים ב"מור נגד הרפר" טענו כי ניתן לקבל את התאוריה מבלי להפוך פסקי דין קודמים.
בנוסף, במספר פסקי דין מאז שנת 2001 הביעו שופטים עמדות שפורשו כתמיכה בתאוריה בדעת מיעוט.
בפסק דין לסר נגד גארנט (Leser v.
Garnett) משנת 1922 עסק בית המשפט בעליון בעתירה נגד אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שהעניק זכות בחירה לנשים.
אחד הטיעונים שהעלו העותרים נגד התיקון הוא שאשרורו בטנסי ובווירג'יניה המערבית לא היה חוקי, שכן המחוקקים המדינות אלה אימצו את התיקון בניגוד לכללים שקבעו החוקות במדינות אלה.
בית המשפט דחה את הטענה הזו, בנימוק שהפעולה של בתי הנבחרים במדינות אלה נסמכת על הסמכות שמקנה להם החוקה הפדרלית, ולא החוקה של המדינה.
הפסיקה בלסר נגד גארנט לא התבססה על סעיף הבחירות או על סעיף האלקטורים, אלא על פרק 5 בחוקה, שמגדיר את הליך האשרור של תיקונים לחוקה.
עם זאת, תומכי התאוריה פירשו את פסק הדין באופן שיוצר אנלוגיה בין הסעיפים השונים שמזכירים את המילה "legislature".
מבקרי התאוריה מסתמכים על פסק דין סמיילי נגד הולם (Smiley v.
Holm) משנת 1932, שבו קבע בית המשפט כי זכות הווטו של מושלים של המדינות, אשר ניתנת להם מתוקף חוקות במדינות שונות, היא לא בלתי-חוקתית גם כאשר הווטו הוא על קביעה של בית המחוקקים בעניין הגבולות של מחוזות בחירה במדינה.
בית המשפט העליון של מינסוטה קבע שווטו של המושל, פלויד ב.
אולסון , אינו תקף, משום שהחוקה הפדרלית מפקידה את הסמכות להסדיר את הבחירות במדינה בידי בתי המחוקקים של המדינה בלבד.
שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית קבעו פה אחד בפסק הדין (שנכתב על ידי צ'ארלס אוונס יוז), שסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה לא אוסר על וטו של מושל המדינה גם בעניינים הקשורים להסדרת הבחירות.
בהחלטתם, השופטים הבחינו בפסק הדין בין השימוש במילה "legislature" בהקשר של פרק 5 לחוקה לבין השימוש בב בפרק 1 (ובכך גם הבחינו את פסיקתם זו מהפסיקה המוקדמת יותר בלסר נגד גארנט).
הם קבעו שבהקשר לסעיף הבחירות, הרשות המחוקקת במדינה מפעילה את סמכותה "בהתאם לשיטה שהמדינה קבעה להליך החקיקה".
בנוסף הם כתבו ש"אנו לא מוצאים בחוקה הפדרלית אף ניסיון להקנות לרשות המחוקקת של המדינה את הכוח לחוקק באופן שאינו תואם את הליך החקיקה כפי שהוא מוגדר בחוקת המדינה".
כיוון שבאופן רגיל, הצעות חוק במינסוטה צריכות להיות מוצגות למושל, שיכול להטיל עליהן וטו, בטרם הפיכתן לחוק, גם הצעות חוק הקשורות להסדרי בחירות יכולות להתקבל על פי אותו הליך בחירות.
בעתירה בתיק "מור נגד הרפר" טענו העותרים שניתן להבחין את פסק הדין הזה מהתאוריה שהם מבקשים מבית המשפט לקבל, שכן המגבלה על כוחם של המחוקקים במקרה של חוקת מדינה המאפשרת למושל להטיל וטו היא פרוצדורלית בלבד, בעוד שהתאוריה שהם מקדמים מונעת רק מגבלות "מהותיות" על החלטות המחוקקים.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 התעוררה מחלוקת באשר לספירת הקולות בפלורידה.
בית המשפט העליון של פלורידה קבע, ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה, שתתבצע ספירה חוזרת ידנית של כל פתקי הבחירות.
ב-12 בדצמבר קבע רוב של חמישה שופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית שהספירה החוזרת אינה חוקתית, משום שהיא סותרת את הזכות להגנה שווה, המובטחת בתיקון ה-14 לחוקה.
ההחלטה הביאה להודאת אל גור בתבוסה לג'ורג' ווקר בוש (הטענה כי בוש זכה רק בזכות ההחלטה היא נושא שנוי במחלוקת בקרב חוקרים).
בנוסף להחלטה זו (שלא הייתה חתומה, אך מקובל כי היא נכתבה על ידי אנתוני קנדי), כתב נשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט דעת מיעוט, לה הצטרפו אנטונין סקאליה וקלארנס תומאס, שהסתמכה בין השאר על טיעונים הקשורים לתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות.
רנקוויסט כתב שברוב המקרים על בית המשפט העליון לקבל את העמדה של בתי המשפט במדינות כאשר הם מפרשים את החוק והחוקה של המדינה.
אולם, מקרה זה הוא שונה, משום שהחוקה מאצילה על הרשות המחוקקת של המדינה בלבד את הסמכות למנות אלקטורים.
במקרה זה, על בית המשפט העליון לבחון בעצמו האם בתי המשפט של המדינה, בפרשם את חוקי הבחירות שחוקקו המחוקקים במדינה, לא חרגו מסמכותם ולקחו מהרשות המחוקקת את הסמכות שמעניקה לה החוקה הפדרלית.
רנקוויסט קבע בחוות דעתו שבית המשפט העליון של פלורידה פעל בניגוד לכוונות של המחוקקים ברשות המחוקקת ולכן על החלטתו להתבטל.
קביעות אלו התפרשו כתמיכה בתאוריה, ועל אף שחוות הדעה של רנקוויסט לא הייתה חוות הדעה הקובעת בפסק הדין, היא מצוטטת לעיתים קרובות על ידי תומכי התאוריה.
שופטי המיעוט (ג'ון פול סטיבנס, דייוויד סוטר, רות ביידר גינסבורג וסטיבן ברייר) ביקרו בחוות דעתם את הטענות של רנקוויסט.
סטיבנס כתב שפרק 2 בחוקה "לא יוצר את הרשויות המחוקקות של המדינות [state legislatures] יש מאין, אלא לוקח אותן כפי שהן באות – כיצירים שנולדו מתוך, ומוגבלים על ידי, החוקות של מדינותיהם".
שני שופטים, קנדי וסנדרה דיי או'קונור, סירבו לבתייחס לטיעונים של רנקוויסט לחיוב או לשלילה.
הרשות המחוקקת של אריזונה נגד הוועדה העצמאית של אריזונה לקביעת מחוזות בחירה (2015)
בשנת 2000 התקבל באריזונה תיקון לחוקת המדינה, לפיו מחזוות הבחירה במדינה ייקבעו על ידי ועדה עצמאית דו-מפלגתית.
מטרת התיקון הייתה להתמודד עם הבעיה של הטיית מחוזות בחירה (ג'רימנדרינג), והיא אושרה במשאל עם ברוב של 56.1% תומכים מול 43.9% מתנגדים.
התיקון קובע גם מספר קריטריונים שעל הוועדה לשקול, ביניהם הצורה של המחוזות, שעליהם להיות "קומפקטיים", התחשבות בפיזור הגאוגרפי של קהילות, שימוש בקווי גבול של רשויות מוניציפליות ככל האפשר, העדפה של מחוזות תחרותיים ועוד.
התיקון גם מונע מהוועדה להתחשב בהעדפות הבוחרים לנציגים מכהנים.
כשהוצע התיקון, מרבית הנציגים בבית הנבחרים של אריזונה ובסנאט של המדינה התנגדו לו.
בשנת 2012, עתרה הרשות המחוקקת של אריזונה לבית המשפט המחוזי הפדרלי, בטענה שהתיקון לחוקת המדינה אינו חוקתי, שכן החוקה הפדרלית מעניקה את הסמכות לקביעת הסדרי הבחירות לבתי המחוקקים במדינה וחוקת המדינה אינה יכולה לקחת מהם את הסמכות הזו.
בית המשפט המחוזי דחה את העתירה וקבע ברוב של שני שופטים מול אחד ש"המילה 'Legislature' בסעיף הבחירות מתייחסת שהליך החקיקה שבו נעשה שימוש במדינה, כפי שהוא נקבע על ידי החוקה והחוקים של המדינה".
הפסיקה הסתמכה בין השאר על פסק דין סמיילי נגד הולם של בית המשפט העליון.
בנוסף, בית המשפט המחוזי קבע שהתיקון לחוקה מתיר מספיק השפעה בידי המחוקקים וש"לא ניתן לערער על כך שחוקת אריזונה קובעת שהליך משאל העם (the initiative power) הוא חקיקתי".
הרשות המחוקקת של אריזונה ערערה, והתיק הגיע בסופו של דבר לבית המשפט העליון, שהכריע ב-2015 ואישר את הפסיקה של הערכאות הנמוכות ברוב של 5 תומכים מול 4 מתנגדים.
פסק הדין נכתב על ידי רות ביידר גינסבורג, והצטרפו לדעתה אנתוני קנדי, סטיבן ברייר, סוניה סוטומיור ואלנה קגן.
פסק הדין קבע שקביעת מחוזות הבחירה היא הליך חקיקתי שיש לבצעו בהתאם לכללי החקיקה המקובלים במדינה, ושמשאלי עם נכללים תחת ההגדרה של "legislature" כ"סמכות שבכוחה לחוקק חוקים".
גינסבורג כתבה שחקיקה באמצעות משאל עם נחשבת, תחת החוקה של אריזונה, לאחת מהאפשרויות החקיקה במדינה.
היא ציטטה פסיקות קודמות של בית המשפט העליון, לפיהן החוקה מכירה בכך שההסדרים החוקתיים והחוקים במדינות השונות משמשים כמעין מעבדות שבהן נבחנים אופני מדיניות שונים, ושעל בית המשפט העליון לכבד את הסמכות של המדינות להתנסות בהסדרים שונים.
שופטי הרוב כתבו "אנו מתנגדים לקריאה שלפיה סעיף הבחירות מוציא מהכלל בחירות פדרליות כתחום היחיד שבו אסור למדינות להשתמש במשאלי עם כהליך חקיקה אלטרנטיבי".
נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס כתב את דעת המיעוט המרכזית, שלה הצטרפו אנטונין סקאליה, קלארנס תומאס וסמואל אליטו.
לפי רוברטס, דעת הרוב עושה "פעלול קסמים" שמשנה את המשמעות של המילה "legislature" בסעיף הבחירות ממשמעותו המקורית – הגוף הממוסד שבו יושבים המחוקקים – לעם כולו.
רוברטס טען שהקביעה שה-legislature הוא הגוף הממוסד בלבד אינה סותרת פסקי דין קודמים (כגון "סמיילי"), אלא נסמכת עליהם, ושההגדרה של הרוב למילה legislature (הסמכות שבכוחה לחוקק) היא מעגלית.
פסקי דין לגבי הבחירות בשנת 2020
בזמן הבחירות לנשיאות ולקונגרס בשנת 2020 עלו טיעונים שונים מצד התומכים והמבקרים של התאוריה.
נושא מרכזי בבחירות אלה היה שאלת הצורך להגמיש את הסדרי הבחירות הקיימים במדינות לאור התפרצות מגפת הקורונה.
בחלק מהמקרים, הסדרי הבחירות שונו על ידי גופים האחראים על הניהול המעשי של הבחירות במדינות או על ידי בתי המשפט, בטענה כי כיבוד זכות ההצבעה של אזרחים מחייב את השינויים גם ללא הוראה מפורשת של המחוקקים.
בתגובה, ארגונים רפובליקניים עתרו לבתי המשפט הפדרליים בדרישה לבטל את השינויים בהסדרי הבחירות, וזאת בהסתמך על הטענה המרכזית של תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות, שהחוקה מעניקה לבתי המחוקקים הממוסדים את הסמכות הבלעדית בתוך המדינה לקבוע את כללי ניהול הבחירות.
לפי ארגון Democracy Docket, שמזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, טיעונים הקשורים בתאוריה הופיעו ב-14 תיקים משפטיים הקשורים לבחירות, לפני הבחירות עצמן, וב-21 תיקים נוספים, אחרי קיום הבחירות.
בשנת 2020, חוקי הבחירות בוויסקונסין קבעו שקולות המצביעים מרחוק ייספרו רק אם הם התקבלו עד יום הבחירות (3 בנובמבר).
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה עתרו גופים שונים לבית המשפט המחוזי הפדרלי בבקשה לאפשר ספירת קולות שהגיעו מאוחר יותר.
השופט המחוזי ויליאם קונלי קבע בפסק דין מ-21 בספטמבר שעל המדינה לספור את כל הקולות שעליהם חותמת דואר מלפני יום הבחירות ואשר התקבלו עד 9 בנובמבר – שישה ימים מאוחר יותר מהתאריך הקבוע בחוק.
בנוסף, הוא קבע שהמדינה חייבת להציע הצבעה אלקטרונית לבוחרים שפתקי ההצבעה מרחוק שלהם לא יכולים להגיע בזמן ושעליה לשנות הסדרים נוספים הקשורים לעובדי הבחירות.
בערעור שהוגש לבית המשפט הפדרלי לערעורים, הוקפאה ההחלטה של בית המשפט המחוזי.
שופטת אחת מבית המשפט לערעורים התנגדה להחלטה, בטענה ש"אלפים רבים של אזרחים מוויסקונסין יאבדו את זכותם להצביע, על אף שהם עשו כל שביכולתם כדי לממש אותה".
הוועידה הלאומית של המפלגה הדמוקרטית ערערה על ההחלטה לבית המשפט העליון יחד עם מספר ארגוני אזרחים מהמדינה.
בית המשפט העליון סירב, בהחלטה לא חתומה, להפוך את החלטת בית המשפט לערעורים.
שני שופטים, ניל גורסץ' וברט קוואנו כתבו חוות דעה מסכימות, שבהן הוזכרו טיעונים הקשורים לתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות.
חוות דעה אלו אינן נחשבות לפסק דין מחייב, שכן הן אינן משקפות בהכרח את דעת הרוב, והתיק עצמו נשקל על בסיס חירום.
בנוסף, כיוון שהעתירות הוגשו לבתי משפט פדרליים, נושא התחולה של חוקת המדינה לא עלה בהן.
עם זאת, תומכים בתאוריה ראו בהן תמיכה בעמדתם.
גורסץ' כתב ש"החוקה מכתיבה כי הרשויות המחוקקות של המדינה (state legislatures) – לא שופטים פדרליים, לא שופטי המדינות, לא מושלי המדינות, לא אף בעל משרה רשמי אחר – נושאות באחריות המרכזית לקביעת כללי הבחירות".
גורסץ' הוסיף נימוקים נורמטיביים שמצדיקים את הענקת הסמכות לבתי המחוקקים באופן בלעדי בתוך המדינות.
המחוקקים, בניגוד לשופטים, חבים דין וחשבון לעם הם כותבים מדיניות שמתבססת על חוכמת ההמונים, יש להם יכולת להתבסס על מחקר והליכי בדיקת העובדות, והם מסכנים את מעמדם בעיני הציבור ואת משרתם כשהם מקבלים החלטות.
קוואנו הצטרף לחוות הדעה של גורסץ' וכתב גם בנפרד כדי לנמק את דחיית העתירה.
לפי אחד מנימוקיו, החוקה מעניקה את הסמכות העיקרית בנושאי בחירות לבתי המשפט של המדינה, ולבתי המשפט הפדרליים לא הייתה סמכות להתערב בהחלטות הקשורות לניהול הבחירות בזמן המגפה.
אלנה קגן כתבה את דעת המיעוט, שלה הצטרפו סטיבן ברייר וסוניה סוטומיור.
לפי קגן, החוקה אמנם מעניקה סמכות למחוקקים במדינות להסדיר את הבחירות ועל בתי המשפט לכבד זאת, אך לא כאשר נפגעת הזכות החוקתית של אזרחים להצביע.
בפנסילבניה, חוקי הבחירות קבעו שניתן להצביע באמצעות הדואר, אך כדי להיחשב לכשרים על פתקי ההצבעה להגיע עד שעה 8 בערב ביום הבחירות.
בית המחוקקים של פנסילבניה (האספה הלאומית) העביר במרץ 2020 חוק שעסק בשינויים הנדרשים לחוקי הבחירות עקב מגפת הקורונה, אך לא שינה את הזמן האחרון לקבלת פתקי הצבעה בדואר.
החוק כלל גם פסקה שלפיה סעיפים מסוימים בחוק, כולל הסעיף שקובע את הזמן האחרון לקבלת פתקי הצבעה, אינם ניתנים לביטול בנפרד משאר החוק – כלומר, שאם סעיף זה מתבטל, שאר החוק מתבטל גם כן.
ארגונים ופוליטיקאים דמוקרטיים עתרו לבתי המשפט של פנסילבניה בבקשה להורות למדינה לקבל פתקי הצבעה שהגיעו אחרי יום הבחירות.
העתירה הוגשה נגד מזכירת המדינה של פנסילבניה, קתי בוקוואר .
עם זאת, בוקוואר, פוליטיקאית דמוקרטית בעצמה, ביקשה מבית המשפט העליון של המדינה להתערב ולקבל את דרישות העותרים.
בעתירה הובאה הצהרה של המפקח על שירות הדואר של ארצות הברית בפנסילבניה, שהזהיר מפני עומסים כבדים בעקבות המגפה, וחוסר יכולת של שירותי הדואר להתמודד עם ההצבעה בדואר בעקבות זאת.
בית המשפט העליון של פנסילבניה קיבל את העתירה, ברוב של 4 שופטים מול 3, והורה למדינה לקבל פתקי הצבעה שהגיעו עד שלושה ימים אחרי יום הבחירות, בתנאי שיש עליהם חותמת דואר מיום הבחירות או לפניו.
הפסיקה התבססה בין השאר על חוקת המדינה שקובעת כי "הבחירות יהיו חופשיות ושוות; ואף כוח, אזרחי או צבאי, לא יתערב בכל זמן שהוא על מנת למנוע את מימוש זכות ההצבעה".
המפלגה הרפובליקנית של פנסילבניה הגישה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בקשה לצו עיכוב ביצוע שימנע את יישום החלטת בית המשפט העליון של המדינה (Pennsylvania Democratic Party v.
העתירה נסמכה בחלקה על תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות: "בית המשפט העליון של פנסילבניה פועל בניגוד לסעיף הבחירות בחוקת ארצות הברית, על ידי תפיסת הסמכות לקבוע את המועדים, המקומות והאופן של מימוש הבחירות הפדרליות מהרשות המחוקקת של המדינה.
על אף שלבית משפט זה יש את המילה האחרונה על החוק המהותי של פנסילבניה, סעיף הבחירות בחוקת ארצות הברית מעניק את הסמכות להסדיר את המועדים, המקומות והאופן של הבחירות הפדרליות ישירות לאספה הכללית [של פנסילבניה], המותנה רק בידי שינויים שחוקק הקונגרס [של ארצות הברית], לא בית המשפט העליון של פנסילבניה".
בבית המשפט העליון של ארצות הברית, קולות השופטים נחלקו שווה בשווה (4–4; איימי קוני בארט מונתה זמן קצר לפני ההכרעה ולא השתתפה בהחלטה), ועל כן הבקשה לעיכוב ביצוע נדחתה.
העותרים הגישו בקשה לצו עיון מחדש, שנדחתה מפאת הזמן הקצר שנותר עד הבחירות.
בהצהרה שצורפה להחלטה, כתב השופט סמואל אליטו דברים שפורשו כתמיכה בתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות.
אליטו הוסיף כי על פנסילבניה להפריד בין הפתקים שהתקבלו לפני יום הבחירות ואלו שהגיעו אחריו, שכן ניתן יהיה לעיין מחדש בתיק לאחר הבחירות, אך בסיכומו של דבר ג'ו ביידן ניצח את דונלד טראמפ בבחירות גם בלי הקולות שהופרדו, כך שבית המשפט העליון סירב לעסוק שוב בתיק.
אחרי הבחירות הגישה טקסס עתירה ישירות לבית המשפט העליון נגד פנסילבניה, ויסקונסין, מישיגן וג'ורג'יה, בטענה שבמדינות אלה הופרו כללי הבחירות החוקתיים.
טקסס ביקשה מבית המשפט להורות למדינות הנתבעות לא לאשר את ספירת האלקטורים בבחירות לנשיאות עד שיסתיים ההליך המשפטי.
טקסס טענה, בהתאם לתאוריה, שמדינות אלה הפרו את סעיף האלקטורים בפרק 2 לחוקה, שכן גופים שונים, כגון מזכירי המדינות ובתי המשפט של המדינות, התערבו בסמכות של בתי המחוקקים לחוקק כללי בחירות, שהיא בלעדית על פי החוקה.
דונלד טראמפ, באמצעות עורך דינו ג'ון איסטמן , ביקש להתערב בעתירה, ועתירתו הסתמכה ברובה על התאוריה.
במסמכים שהתגלו מאוחר יותר, איסטמן קידם גרסה חזקה באופן קיצוני של התאוריה, לפיה משמעות העצמאות של הרשות המחוקקת של המדינה היא שהמחוקקים יכולים, גם אחרי הבחירות, להחליף את האלקטורים שבוחרים את הנשיא על פי רצונם וללא התחשבות בתוצאת הבחירות.
בית המשפט העליון דחה את העתירה על הסף.
פסק דין מור נגד הרפר
לאחר מפקד האוכלוסין של שנת 2020, קיבלה קרוליינה הצפונית מושב נוסף בבית הנבחרים.
בעקבות זאת, החל בית המחוקקים של המדינה, שבו יש רוב למפלגה הרפובליקנית, לערוך מפות חדשות של מחוזות הבחירה.
ארגונים דמוקרטיים וחוקרים באקדמיה טענו שהמפות החדשות שהוצעו על ידי בית המחוקקים בנובמבר 2021, נועדו לתת לרפובליקנים יתרון משמעותי בבחירות לבית הנבחרים.
על אף שהבחירות לנשיאות בשנת 2020 בקרוליינה הצפונית היו צמודות – מתוך קולות כלל המצביעים, דונלד טראמפ זכה ב-49.93% תמיכה לעומת 48.59% תמיכה בביידן – אנליסטים צפו שכתוצאה ממפת מחוזות הבחירה שהוצעה, רפובלקנים יזכו ב-10 או 11 מתוך 14 המושבים בבית הנבחרים ורק מחוז בחירה אחד יהיה תחרותי.
המפה שהתקבלה קיבלה ציון F עקב חוסר תחרותיות מפרויקט הג'רמינדרינג באוניברסיטת פרינסטון,, בעוד מפה חלופית קיבלה ציון A, והחוקרים בפרויקט העריכו שהיא הייתה מניבה 7 מושבים בבית הנבחרים לכל אחת מהמפלגות.
בעקבות כך, עתרו ארגונים שונים לבתי המשפט של קרוליינה הצפונית, בבקשה שתיפסל המפה המוצעת.
הדין הפדרלי לא אוסר על הטיה בקביעת מחוזות בחירה משיקולים פוליטיים.
בפסק הדין התקדימי Rucho v.
Common Cause משנת 2019, שעסק גם כן במפת מחוזות הבחירה של קרוליינה הצפונית, קבע בית המשפט העליון ברוב של חמישה שופטים מול ארבעה, שהטיה משיקולים פוליטיים-מפלגתיים מהווה שאלה פוליטית שאינה שפיטה, זאת בניגוד להטיה על בסיס גזע שאינה חוקית.
בעקבות כך, לא יכול היה בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית לפסול את המפות על בסיס החוק או החוקה הפדרליים.
עם זאת, באפריל 2022, בית המשפט העליון של המדינה פסל את המפות ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה, על בסיס החוקה של קרוליינה הצפונית.
נימוקי השופטים התבססו על מספר סעיפים בחוקת המדינה, כולל סעיף שאומר בפשטות כי "כל מערכות הבחירות במדינה יהיו חופשיות" וסעיפים אחרים שמבטיחים הגנה שווה, אי-אפליה ואת חופש ההתאגדות.
לאחר שנדחו שתי מפות שהציעו המחוקקים, קבע בית המשפט בעצמו את מפת המחוזות, פרקטיקה שמקובלת במדינות רבות במקרה שבו המחוקקים כושלים בהצגת מפה חוקית.
פוליטיקאים רפובליקניים עתרו לבית המשפט העליון של ארצות הברית בבקשה שיוציא צו עיכוב ביצוע נגד שימוש במפות שהכתיב בית המשפט של המדינה, על בסיס טיעונים הקשורים בתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות, אך הבקשה נדחתה.
סמואל אליטו כתב בדעת מיעוט, לה הצטרפו קלארנס תומאס וניל גורסץ', שהיה נכון להוציא צו עיכוב.
נימוקיו התבססו על התאוריה, ובאופן ספציפי על הטענה שסעיף הבחירות מעניק סמכות בלעדית לבתי המחוקקים של המדינה בעניין הסדרת הבחירות.
ברט קוואנו כתב שהוא מסכים עם אליטו, אך לא תומך בצו עיכוב מסיבות אחרות.
הצהרות אלה התפרשו כהזמנה להגשת עתירה בעניין תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות וכסימן לכך שקיימים לפחות ארבעה קולות בבית המשפט בעד התאוריה.
בבחירות האמצע בשנת 2022, שהתנהלו על פי המפות שהכתיב בית המשפט, זכתה כל אחת מהמפלגות ב-7 מושבים בבית הנבחרים.
בית המשפט העליון הוציא צו עיון מחדש בתיק ושמע טיעונים בדצמבר 2022. אישים, ארגונים, ומוסדות רבים הגישו תצהירים לבית המשפט העליון כידידי בית המשפט.
בין השאר, ארגון שמאגד את כל 50 נשיאי בתי המשפט העליונים של המדינות הגיש תצהיר שאינו תומך רשמית באף צד, אך קובע שסעיף הבחירות בחוקה הפדרלית לא מונע מחוקות המדינות להסדיר כללים הנוגעים לבחירות.
קבוצה של 16 נושאי משרות רפובליקנים לשעבר הגישה תצהיר נגד התאוריה והעותרים.
מושל קליפורניה לשעבר, ארנולד שוורצנגר הגיש תצהיר שמתנגד לתאוריה ומדגיש את חשיבות מערכת האיזונים והבלמים הקיימת.
קבוצה של עשרה היסטוריונים של תקופת הייסוד של ארצות הברית הגישה תצהיר שמתנגד לתאוריה, וכך גם שני היסטוריונים שעוסקים בחוקות של מדינות.
מרכז ברנן לצדק באוניברסיטת ניו יורק הגיש תצהיר שמזהיר מפני ההשלכות של החלטה המצדדת בתאוריה ובעותרים.
נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס כתב את הכרעת הרוב, בה תמכו סוניה סוטומאיור, אלנה קגן, ברט קוואנו, איימי קוני בארט וקטנג'י בראון ג'קסון.
תאוריית השליטה החברתית היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית העוסקת ביחסים הבין-קבוצתיים בחברה ומתמקדת במנגנוני שימור והנצחה של מדרג חברתי קיים.
כדי להצדיק את חוסר השוויון הזה נעשה שימוש בשתי אידאולוגיות תרבותיות שונות המספקות הצדקה מוסרית ואינטלקטואלית: מיתוסים מקדמי מדרגיות (למשל, גזענות ולאומנות) ואידאולוגיות מפחיתות מדרגיות (למשל, סוציאליזם ופמיניזם).
בעלי הציונים הגבוהים בסולם השליטה החברתית מאמצים לעצמם אידאולוגיות מקדמות מדרגיות, ואילו בעלי הציונים הנמוכים מאמצים לעצמים אידאולוגיות מפחיתות מדרגיות.
האיזון היחסי בין שני סוגי האידאולוגיות משמר את חוסר השוויון הבין-קבוצתי בחברה.
מחקרים מצביעים על כך שציוניהם של גברים גבוהים באופן עקבי מציוניהם של נשים במכוונות לשליטה חברתית, ולכן גברים ייטו לקדם מדרגיות ולמלא תפקידים המבטיחים מדרגיות (למשל, קציני משטרה, שנמצאו כבעלי ציונים גבוהים יותר בסולם השליטה החברתית).
התיאוריה הוצעה תחילה ב-1992 על ידי חוקרי הפסיכולוגיה החברתית ג'ים סידניוס, אריק דוורו ופליסיה פראטו.
התאוריה הצביעה על תופעה בה בחברות המסוגלות לייצר עודפים כלכליים, קבוצות חברתיות אנושיות מורכבות מהיררכיות חברתיות שמבוססות על קבוצות שונות באופן מובהק.
להיררכיות אלה יש מבנה טרימורפי (תלת צורני).
תיאור זה הוא הפשטה של המבנה הביו-חברתי בן ארבעת החלקים שזוהה על ידי ואן דן ברגה (1978).
ההיררכיות מתבססות על: גיל (כלומר, למבוגרים יש יותר כוח ומעמד גבוה מאשר לילדים), מגדר (כלומר לגברים יש יותר כוח ומעמד מאשר לנשים), ומערך שרירותי, כלומר היררכיות המבוססות על קבוצות המוגדרות תרבותית ואינן קיימות בהכרח בכל החברות.
שרירותיות כזו יכולה לבחור לפי מוצא אתני (למשל, בארצות הברית, בוסניה, אסיה, רואנדה), מעמד, קאסטה, דת (אסלאם סוני מול שיעי), לאום או כל קטגוריה אחרת עם הבניה חברתית .
היררכיה חברתית לא נתפסת רק כתכונה אנושית אוניברסלית -על פי SDT יש ראיות משמעותיות שהיא משותפת, כולל המבנה הטרימורפי התאורטי - בקרב קופי אדם ופרימטים אחרים.
תאוריית הדומיננטיות החברתית (SDT) טוענת שכל החברות האנושיות יוצרות היררכיות מבוססות קבוצות.
היררכיה חברתית היא המקום שבו אנשים מסוימים מקבלים יוקרה, כוח או עושר גדולים יותר מאחרים.
היררכיה מבוססת קבוצה נבדלת מהיררכיה מבוססת אינדיבידואל, בכך שהראשונה מבוססת על קבוצה בעלת מבנה חברתי כמו גזע, אתניות, דת, מעמד חברתי, קבוצה בעלת שפה משותפת וכו' ואילו השנייה מבוססת על יכולות כמו יכולת תורשתית, אתלטית או מנהיגותית, אינטליגנציה גבוהה, יכולות אמנותיות וכו'.
הנחה הבסיסית של תאוריית הדומיננטיות החברתית (SDT) היא שגזענות, סקסיזם, לאומנות ואפליה מעמדית הם כולם ביטויים של אותה נטייה אנושית ליצור היררכיות חברתיות מבוססות קבוצה.
השכבות החברתיות המתוארות על ידי תיאוריות ריבוד חברתי, מתארגנות להיררכיות עקב כוחות שלדעת SDT מוסברים בצורה הטובה ביותר על ידי הפסיכולוגיה האבולוציונית כדי להציע ערך הישרדותי גבוה.
נראה שההיררכיות החברתיות האנושיות מורכבות מקבוצה הגמונית בראש וקבוצות התייחסות שליליות בתחתית.
תפקידים חברתיים בעלי כוח רב יותר נוטים יותר ויותר להיתפס על ידי חבר בקבוצה הגמונית (לדוגמה, גבר לבן מבוגר).
זכרים דומיננטיים יותר מנשים, והם בעלי כוח פוליטי רב יותר ותופסים עמדות בעלות מעמד גבוה יותר, הממחישות את חוק הברזל של האנדרוקרטיה .
ככל שתפקיד הוא עם יותר כוח, חוק הגברת חוסר הפרופורציה של פוטנם מיושם והסבירות שהתפקיד יתפס על ידי חבר קבוצה הגמוני עולה.
SDT מוסיף אלמנטים תאורטיים חדשים בניסיון לסינתזה בין ההסברים לשלושת מנגנוני הדיכוי של היררכיה קבוצתית, מנגנונים המווסתים על ידי מיתוסים המעניקים לה לגיטימציה:
אפליה פרטנית מצטברת (אפליה רגילה)
אפליה מוסדית מצטברת (על ידי מוסדות ממשלתיים ועסקיים)
טרור מדינתי (למשל, אלימות משטרתית, חוליות חיסול)
כבוד לסמכות – העדפה שיטתית של קבוצות חיצוניות (מיעוטים מעדיפים את חברי הקבוצה הדומיננטית)
הטיה פנים קבוצתית א-סימטרית (ככל שהסטטוס עולה, מעדיפים פחות את קבוצת הפנים)
הגבלה עצמית (סיווג עצמי כנחות הופך לנבואה שמגשימה את עצמה)
אסימטריה אידאולוגית (ככל שהמעמד עולה, גוברות גם האמונות המעניקות לגיטימציה ו/או מעצימות את ההיררכיה החברתית הקיימת)
למרות שאופי ההבדלים ההיררכיים ואי השוויון הללו שונה בין תרבויות וחברות, מאפיינים משותפים משמעותיים אומתו באופן אמפירי באמצעות סולם הדומיננטיות החברתית (SDO).
במחקרים רבים שנערכו במדינות שונות, הוכח כי לסולם SDO יש מתאם חזק עם מגוון דעות קדומות קבוצתיות (כולל סקסיזם, אפליה על רקע נטייה מינית, גזענות, ולאומנות) ועם מדיניות שמחזקת היררכיה.
SDT מאמינה שניתן להבין טוב יותר החלטות והתנהגויות של יחידים וקבוצות על ידי בחינת ה"מיתוסים" שמנחים ומניעים אותם.
לגיטימציה באמצעות מיתוסים כוללת ערכים שבקונצנזוס, עמדות, אמונות, סטריאוטיפים, תיאוריות קונספירציה ואידאולוגיות תרבותיות.
דוגמאות לכך הן הזכויות הבלתי ניתנות לביטול של האדם, זכותם האלוהית של מלכים, מוסר העבודה הפרוטסטנטי ומיתוסים לאומיים.
בחברה העכשווית, מיתוסים או נרטיבים שנותנים לגיטימציה, מועברים באמצעות פלטפורמות כמו מדיה חברתית, תוכניות טלוויזיה וסרטים, ונחקרים באמצעות מגוון שיטות כולל ניתוח תוכן, סמיוטיקה, ניתוח שיח ופסיכואנליזה.
הפירוט של הנרטיב משתרע מאידאולוגיות רחבות ברמה הגבוהה ביותר ועד למיתוסים אישיים ברמה בינונית (חשיבה חיובית של עצמך כדומיננטי חכם מצליח, או נחות וכנוע) , ומגיע לרמה הנמוכה ביותר של תסריטים או סכמות התנהגותיות עבור מצבים חברתיים מסוימים של דומיננטיות לעומת כניעה.
מיתוסים פטרנליסטיים (ההגמוניה השלטת משרתת את החברה, דואגת למיעוטים חסרי היכולת)
מיתוסים הדדיים (הצעות שבעלי הדומיננטיות והקבוצות החיצוניות הם למעשה שווים)
מיתוסים קדושים (קארמה או זכותם האלוהית של מלכים כמתן מנדט על ידי הדת המאשר לשלוט באחרים)
לצורך ויסות שלושת המנגנונים של דיכוי היררכיה קבוצתית, ישנם שני סוגים פונקציונליים של מיתוסים המעניקים לגיטימציה: מיתוסים מגבירי היררכיה ומיתוסים מחלישים היררכיה.
אידאולוגיות מגבירות היררכיה (למשל, גזענות או מריטוקרטיה) תורמות לרמות גבוהות יותר של אי שוויון מבוסס קבוצה.
פלישיה פראטו הציגה את המריטוקרטיה כדוגמה למיתוס שנותן לגיטימציה, וכיצד היא, כפי שהיא בנויה בפועל, מייצרת רק אשליה של הוגנות .
אידאולוגיות מחלישות היררכיה כגון זכויות מוגנות, אוניברסליזם, שוויון, פמיניזם ורב-תרבותיות תורמות לרמות גבוהות יותר של שוויון המסתמך על שייכות קבוצתית.
אנשים תומכים בצורות שונות של אידאולוגיות המבוססות בחלקן על הנטייה הפסיכולוגית שלהם לקבל או לדחות יחסי קבוצה לא שוויוניים כפי שנמדדים לפי סולם SDO.
אנשים שציוניהם בסולם SDO גבוהים יותר, נוטים לאשר אידאולוגיות משפרות היררכיה, ואנשים שהציונים שלהם בסולם נמוכים יותר, נוטים לאשר אידאולוגיות מחלישות היררכיה.
לבסוף, SDT מציע שהאיזון הנגדי היחסי בין כוחות חברתיים מגבירי היררכיה ובין כוחות המחלישים אותה, מייצב את אי השוויון המבוסס קבוצה.
בהקשר של התאוריה, מערכת חברתית יכולה להיות מוסדות גדולים, נורמות חברתיות בתוכן אנשים חיים, ואף ארגונים ומקומות עבודה קטנים, שכן הנטייה האנושית הזו מופעלת כל עוד קיימת מערכת עם כללי לכידות קבוצתית.
אחד המאפיינים של הצדקת המערכת, המאפשר לה לעצב את תפיסותיו ועמדותיו של הפרט בצלמה, גם אם זה משתייך דווקא לקבוצה שנפגעה מאותה מערכת, הוא תכונתה האימפלציסטית.
כאשר התפיסות הללו מתגבשות אצל חברי הקבוצה באופן בלתי-מודע, קל יותר להצדיק את הסטטוס קוו, אם זה פוגע בקבוצה באופן אישי.
למשל, תמיכה באי-שוויון רווחת מכיוון שחברי הקבוצות השונות עברו תהליכי חיברות ארוכים ולמדו לספק את הרציונליזציה לכך בצורתה המופנמת המאפשרת את ההפנמה של סטריאוטיפים.
תאוריית הצדקת המערכת איננה מכוונת להתנהלות קבוצות ופרטים לטובתה של כלל החברה במישרין, אלא לטובתו האישית והנפשית של הפרט, גם אם זה משויך לקבוצה משוללת הכוח.
מתן לגיטימציה לחלוקה דיפרנציאלית של משאבים, כוח וסטטוס, שכונתה בפי סידניוס (1994) "מיתוס לגיטימי", מהווה רציונלצזיה מוסרית לסדר החברתי.
בני אדם מספקים את הצורך הפסיכולוגי הזה להצדקת המצב הקיים דרך תפיסת הסטטוס קוו כטוב, הוגן, טבעי, רצוי ואף בלתי נמנע.
זהו רעיון מרכזי בתאוריה, שהוגדרה על-ידי אדריכליה כתהליך אשר באמצעותו הסדר החברתי מקבל את הלגיטימציה שלו, גם על חשבון אינטרסים אישיים וקבוצתיים.
על-פי תאוריה זו גם הקבוצה החלשה "שותפה לדבר עבירה" כאשר רבות מחברותיה מנציחות אי-שוויון באמצעות מנגונים כגון העדפת קבוצת החוץ ואמביוולנטיות כלפי קבוצתן שלהן.
כך, בין השאר, מוצדק הסדר החברתי הקיים על ידי שני הצדדים, קבוצת הפנים וקבוצת החוץ.
ג'וסט ואח' (2002) מצאו בסדרה של מחקרים את אותם ביטויים חמקמקים שבבסיס נטייה אנושית זו בקרב קבוצות מוחלשות.
הם בדקו את העדפתם של סטודנטים אמריקאים לקיים אינטראקציה חברתית עם חברי קבוצות סטטוס שונות על-ידי חישוב הסבירות לבחירת פרטנר מבין 3 קבוצות אתניות שונות.
לאחר שבדקו ומצאו כי המשתתפים לא היו מודעים להיבט האתני של הניסוי, הם הציגו את הממצאים, לפיהם חברי "הקבוצות המוחלשות", הקבוצות שחבריהם אינם לבנים (במובן הגזעי או הגזעני של המילה), בחרו שותף במסגרת המחקר, במידה המשקפת העדפה לאינטראקציה עם חברי הקבוצה הדומיננטית (קבוצת החוץ עבורם).
מאידך, העדפת קבוצים הפנים עבור חברי הקבוצות "המוחלשות" נמצאה בשיעורים נמוכים מהסבירות המקרית (chance likelihood).
לעומת זאת, בקרב חברי הקבוצה הדומיננטית לא נראה דפוס בחירה שכזה.
אלה האחרונים גילו העדפה לקבוצת הפנים, כפי שמתיישב עם התאוריות הסטנדרטיות מאסכולות סוציולוגיות ופסיכולוגיות.
תאוריית הקשר לתפירת תיקים על ידי גופי האכיפה בישראל היא תאוריית קשר לפיה ישנה מגמה של שימוש בהליכים פליליים כלפי אישי ציבור באופן לא מידתי מסיבות פוליטיות.
תאוריית הקונספירציה אינה אחידה, אין בנמצא טקסט מכונן עליו מסכימים תומכי התאוריה.
על פי רוב הטוענים לקיומו של קשר להפללת שווא, לא מציעים הסבר אחיד שיכול לכרוך את הפללתם של אישי ציבור מכל רחבי הקשת הפוליטית.
התומכים בתאוריית הקשר מתבססים על מגמת עלייה במספר החקירות וכתבי האישום כנגד אישי ציבור, ועל רצף של ראשי ממשלה שנחקרו בזה אחר זה.
הם אינם מקשרים זאת להתרבות מעשי השחיתות או לעלייה בחומרתם.
מחזיקי התיאוריה מייחסים מעין "נקמנות" למערכת המשפט, לאור מספר מקרים בהם נפתח תיק פלילי לאיש ציבור שתמך בשינויים במערכת המשפט, או שביקש למנות שופט בבית המשפט העליון, בניגוד לדעת שופטי העליון הקיימים.
אם המשפט הסתיים בהרשעה, נשמעו טענות כי מערכת המשפט הפעילה כלפיהם אכיפה בררנית, ואם הוא הסתיים בזיכוי או באי העמדה לדין, ראו בזה ראיה ל"תפירת תיק".
העילות העומדות בבסיס תאוריית הקשר תלויות בהשקפת העולם של התומכים.
יש שנמנעו מלהעניק הסבר מדויק לתאוריה אך התריעו כי קיים חשש לפעולה משיקולים זרים.
למשל, פרופ' רות גביזון שהציעה כי גורמי אכיפת החוק לא מגלים די רגישות לאפשרות שמעורבותם בעניין מסוים עלולה להשפיע על שיקול דעתם.
פרופ' מני מאוטנר ופרופ' אמנון רובינשטיין שהציעו להקים גוף ביקורת על הפרקליטות.
הפרשן אמנון אברמוביץ' טען אף הוא כי יש להקים ועדת חקירה לנושא, וכי תפירת התיקים לאישי ציבור מקורה בשיקולי קריירה.
דוגמאות שתומכי התיאוריה מסתמכים עליהן
לאורך השנים יש יותר חקירות והגשת כתבי אישום מול אישי ציבור על רקע שחיתות שלטונית בישראל ועבירות פליליות נוספות (כמו מעשים מגונים).
כנגד חברי הכנסת, בין 1949 ל-1969 הוסרה החסינות של שלושה מחברי הכנסת בגין חשד לשחיתות פלילית, ואיש מהם לא הורשע.
בין 1969 ל-1995 הוסרה החסינות של שבעה חברי כנסת, מתוכם שישה הורשעו.
אהוד אולמרט, שכיהן כראש עיריית ירושלים, שר וראש ממשלה נשפט והורשע בארבע פרשיות שחיתות שונות.
בין 1981 ל-2021 נתבעו והורשעו עשרה שרים בעבירות שונות.
בנימין נתניהו כראש ממשלת ישראל הואשם בארבעה תיקי שחיתות.
בנוסף, חקירות, אישומים והרשעות נוגעת לעוד עשרות אישי ציבור כולל ראשי ערים, נושאי תפקידים בחברות ממשלתיות, קצינים בכירים, מנכ"לים משרדי ממשלתיים ועוד.
לטענתו ההליכים הפליליים נגדם הושפעו מתאוריית קונספירציה זו, הוא תולה זאת כחלק ממהלך רחב של התגברות האקטיביזם השיפוטי.
פעילות הכנסת והממשלה לביקורת מערכת המשפט
בשנת 2014 הוקמה נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות בראשה הועמדה השופטת הילה גרסטל.
גרסטל נתקלה בחוסר שיתוף פעולה מצד הפרקליטות, מקורביה טענו כי הפרקליטות התנקמה בה.
כשנה לאחר מכן פורסם תיק 1270 לפיו נתניהו ביקש למנות את גרסטל לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בתמורה לסגירת תיק המעונות.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, סגר את התיק.
באוגוסט 2016 חוקקה הכנסת את , שמסדיר את פעילותה של נציבות תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, שמחליפה את נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות, והשופט דוד רוזן נבחר לעמוד בראש נציבות זו.
רוזן טען כי הסדרת הנציבות ב-2016 הפכה אותו לגוף חסר שיניים והמליץ לסגור אותו באם לא יתוקן החוק.
אחת הטענות המרכזיות של מבקרים של תאוריית הקשר הנה שאין עובדות שניתן להפריכן בבסיס התיאוריה.
כך למשל התאוריה על 'תפירת תיק' ליעקב נאמן מתבססת על אמרה של שמעון שבס שהיה מנכ"ל משרד ראש הממשלה של יצחק רבין שטען ששמע את היועץ אז, מיכאל בן יאיר, אומר שהוא הולך "לדפוק את הפשיסט".
שבס טען שהכוונה ליעקב נאמן.
גם תאוריית הקונספירציה על 'תפירת תיק' לחיים רמון אינה ניתנת להפרכה שכן בבית המשפט הורשע חיים רמון על ידי שלושה שופטים ולא ערער על כך, לכן אם הרשעה זאת אינה מספקת, כיצד ניתן להוכיח שלא 'נתפר תיק'.
טענה נוספת, של המכון הישראלי לדמוקרטיה, הנה שזיכוי נבחרי ציבור אינה הוכחת ל'תפירת תיקים' והפרקליטות למדה מכל מקרה של זיכוי של נבחרי ציבור ותיקנה את עצמה.
סקר שערך ד"ר עומר יעיר מהמכון לחירות ואחריות באוניברסיטת רייכמן בפברואר 2023 מצא כי כ-60% ממצביעי הליכוד האמינו בתיאוריית הקונספירציה לפיה כתבי האישום כנגד נתניהו נובעים מרדיפה משפטית מצד אליטה יריבה.
הדבר תאם אמונה בתאוריות קשר נוספות - כ-10% ממצביעי הליכוד הסכימו עם תיאוריות הקונספירציה לפיהן השב"כ רצח את רבין.
סקר שנערך בנובמבר 2023, מצא כי 18% מהמשיבים מכלל הציבור בישראל הסכימו עם תאוריית הקונספירציה של "בוגדים מבפנים", לעומת 46% שלא הסכימו.
בקרב מצביעי הליכוד, 33% הסכימו עם הטענה.
תאוריית הקונפליקט הריאליסטי (RCT), הידועה גם בתור תאוריית הקונפליקט הבין-קבוצתי הריאליסטי (RGCT), היא מודל פסיכולוגי חברתי המסביר סכסוכים בין קבוצות.
התיאוריה מסבירה כיצד עוינות בין-קבוצתית יכולה להיווצר כתוצאה ממטרות סותרות ותחרות על משאבים מוגבלים קבוצות עשויות להיות בתחרות על מחסור אמיתי או נתפס במשאבים כגון כסף, כוח פוליטי, הגנה צבאית או מעמד חברתי.
תחושות טינה יכולות להתעורר במצב בו קבוצות רואות בתחרות על המשאבים משחק סכום אפס, שבו רק קבוצה אחת היא המנצחת (משיגה את המשאבים הדרושים או הרצויים) והשנייה מפסידה (לא מצליחה להשיג את המשאב המוגבל בגלל שהקבוצה ה"מנצחת" משיגה אותו לפניה).
התאוריה גם מציעה הסבר לדעות קדומות ואפליה כלפי קבוצת החוץ, הנלוות לעוינות הבין-קבוצתית.
הרעיון של תחרות סכום אפס מיתרגם למחשבה כי רצון הקבוצה האחרת לזכות במשאבים קשור לרצון לפגוע בפרט ובקבוצתו.
ייחוס הכוונות השליליות מוכלל לייחוס תכונות אופי שליליות לחברי קבוצת החוץ ולרצון להצר את צעדיהם.
האורך וחומרת הסכסוך מבוססים על הערך הנתפס והמחסור במשאב הנתון.
לפי RCT, יחסים חיוביים יכולים להיות משוחזרים אם יש לקבוצות מטרות על (superordinate goals) (מטרות משותפות לקבוצות שניתן להשיגן רק על ידי שיתוף פעולה ביניהן).
התיאוריה נקראה רשמית על ידי דונלד קמפבל, אך נוסחה על ידי אחרים מאז אמצע המאה ה-20. בשנות ה-60, התפתחה תיאוריה זו מההכרה של קמפבל בנטייתם של פסיכולוגים חברתיים לצמצם את כל ההתנהגות האנושית למטרות נהנתניות.
קמפבל מתח ביקורת על פסיכולוגים כמו ג'ון טיבו, הרולד קלי וג'ורג' הומאנס, ששמו דגש על תיאוריות שמציבות את ההימנעות ממזון, מין וכאב כמרכזיים בכל התהליכים האנושיים.
לפי קמפבל, הנחות נהנתנות אינן מסבירות בצורה מספקת יחסים בין קבוצות.
הוא האמין שהתאורטיקנים של החליפין החברתי מפשטים יתר על המידה התנהגות אנושית, על ידי השוואה בין אינטראקציה בין אישית לבין התנהגות בעלי חיים.
בדומה לרעיונות של קמפבל, גם חוקרים אחרים החלו לזהות בעיה בהבנה הפסיכולוגית של התנהגות בין קבוצות.
חוקרים אלה ציינו שלפני קמפבל, תאורטיקנים של חליפין חברתי התעלמו ממהות הפסיכולוגיה החברתית ומהחשיבות של חילופין בין קבוצות.
בניגוד לתיאוריות קודמות, RCT לוקח בחשבון את מקורות הקונפליקט בין קבוצות, הכוללים מטרות לא תואמות ותחרות על משאבים מוגבלים.
ניסוי מערת השודדים משנת 1954 (או מחקר מערת השודדים) שנעשה על ידי מוזאפר שריף וקרולין ווד שריף, מייצג את אחת ההדגמות הידועות ביותר של RCT.
מחקרם שהתמקד בהתנהגות בין קבוצות, נערך במשך שלושה שבועות במחנה קיץ של 200 דונם בפארק הלאומי רוברס קייב, אוקלהומה.
במחקר זה, החוקרים התחזו לעובדי הפארק, וצפו ב-22 נערים בני אחת-עשרה ושתים-עשרה שלא נפגשו קודם לכן ושהיה להם רקע דומה (כל נבדק היה ילד לבן בן אחת-עשרה עד שתים-עשרה עם אינטליגנציה ממוצעת עד מעט מעל הממוצע, מבית פרוטסטנטי בו יש שני הורים, ממעמד הביניים).
הניסויים נערכו במסגרת פעילות ומשחקים קבועים במחנה.
השלב הראשון נקרא "גיבוש בתוך קבוצה ".
במהלכו שוכנו הבנים יחד עם הגעתם בבית קומתיים אחד גדול.
הבנים חולקו באופן אקראי לשתי קבוצות שוות פחות או יותר בגודלן.
כל קבוצה לא הייתה מודעת לקיומה של הקבוצה השנייה.
בשלב זה הבנים יצרו במהירות חברויות ספציפיות וזהויות קבוצתיות.
במהלכו התפתחו מנהיגות, מבנה קבוצתי ונורמות חברתיות.
השלב השני היה "שלב הקונפליקט", בו הקבוצות הוכנסו לתחרות ביניהן על ידי מתן משימות תחרותיות במשחקי מחנה שונים.
הם התחרו על השטח ולזוכים הוענקו פרסים אישיים וקבוצתיים מוערכים.
הדבר גרם לשתי הקבוצות לפתח עמדות והתנהגויות שליליות כלפי קבוצת החוץ.
ההתנהגויות החלו בהתגרות וקריאת שמות כלפי חברי הקבוצה השנייה והסלימו להתנהגויות אלימות ותוקפניות עד שהחוקרים לאלצו להפריד ביניהם פיזית.
לאחר השלב השני הייתה תקופת צינון בת יומיים במהלכה הבנים מנו מאפיינים של שתי הקבוצות.
הבנים נטו לאפיין את קבוצת החוץ שלהם במונחים חיוביים מאוד, ואת קבוצת החוץ האחרת במונחים מאוד שליליים, כלומר פיתחו דעות קדומות כלפי חברי הקבוצה האחרת.
השלב השלישי והאחרון היה "שלב האינטגרציה".
בשלב זה החוקרים ניסו אמצעים שונים להפחתת האיבה וביטויי האלימות בין הקבוצות.
מספר הזדמנויות מגע מתוכננות לא הובילו להפחתה ניכרת של המתיחות בין הקבוצות.
במהלך שלב זה הופחתו המתחים בין הקבוצות באמצעות משימות מונעות עבודת צוות שדרשו שיתוף פעולה בין הקבוצות.
לאחר מכן ארגנו החוקרים מספר תרחישים המציגים מטרות על שחברי שתי הקבוצות לא יכלו להתעלם מהם בקלות, אך השגתן הייתה מעבר למשאבים ולמאמצים של קבוצה אחת בלבד.
תרחישים אלה הוצגו במיקום חדש כדי לעכב את היזכרות בחוויות מהשלב השני.
מטרות העל היו מטרות שדרשו יותר מקבוצה אחת להשגתן ושנועדו לספק צורך של שתי הקבוצות.
לדוגמה פתרון לתקלה מדומה באספקת מים לכל המחנה, חילוץ משאית תקועה שסיפקה מזון למחנה ועוד.
לאחר התערבויות אלה חל שיפור ניכר ביחסים בין הקבוצות.
בני הזוג שריף הגיעו למספר מסקנות על סמך הניסוי בן שלושת השלבים במערת השודדים.
מהמחקר, הם קבעו שמכיוון שנוצרו קבוצות שוות, הבדלים אינדיבידואליים אינם האחראים להופעת סכסוך בין הקבוצות.
הם הסיקו מהניסויים שכאשר קבוצות תופסות שהן מתחרות על משאבים מוגבלים עלולות להתעורר בניהן עמדות עוינות ואגרסיביות.
בני הזוג שריף ציינו כי תגובה בין קבוצתית עוינת מתעוררות כאשר קבוצות מתחרות על משאבים שרק קבוצה אחת יכולה להשיג.
הקונפליקט ייווצר בין אם המשאב אכן מוגבל ובין אם הקבוצות רק תופסות אותו כמוגבל.
הם גם קבעו שמגע עם קבוצת חוץ אינו מספיק כשלעצמו כדי להפחית עמדות שליליות.
לבסוף, הם הגיעו למסקנה שניתן לצמצם קונפליקט בין קבוצות ולשפר את היחסים ביניהן, על ידי קיום מטרות משותפות שאף קבוצה לא יכולה להשיג בעצמה.
מטרות אלה מעודדות שיתוף פעולה ומאמצים משותפים.
ביקורת על מסקנות המחקר היא כי לא ניתן להסיק מקבוצה ספציפית של בנים לבנים בני 12 ממעמד הביניים, מסקנות כלליות יותר למשל על בנות, מבוגרים, כנופיות יריבות ועוד.
לוטפי דיאב חזר על הניסוי עם 18 נערים מביירות.
שתי הקבוצות שיצר כללו כל אחת 5 נוצרים ו-4 מוסלמים.
עד מהרה פרצו מאבקים בין הקבוצות, לא בין הנוצרים למוסלמים אלא בין שתי הקבוצות שנוצרו בניסוי.
לורנס בובו רואה ב-RCT דרך להסביר עמדות שליליות כלפי אינטגרציה גזעית וכלפי מאמצים לקידום אינטגרציה.
נתוני סקר לגבי עמדות הלבנים בנוגע להסעות לבתי ספר בשנות ה-70 הראו כי רוב הלבנים החזיקו בעמדות שליליות כלפי ניסיונות מחוזות בתי הספר לאינטגרציה באמצעות הסעות משותפות.
בסקרים אלה עלתה תחושת איום שהייתה ללבנים כלפי האפרו-אמריקאים.
בובו הסיק כי הרתיעה מאינטגרציה גזעית (racial integration) נבעה מתפיסה של שחורים כמהווים סכנה לאורח החיים, למטרות ולמשאבים, ולא כתוצאה מגזענות סמלית או עמדות קדומות שעוצבו במהלך הילדות.
הוא ציין כי אתגרים למעמד הקבוצה חשובים באותה מידה כמו איומים אובייקטיביים ומיידיים לרווחה האישית.
תאוריית הקונפליקט הריאליסטי מתייחסת לקונפליקטים כנובעים מתחרות על משאבים מוגבלים.
אם כוללים בכך גם תחרות על זהות חברתית וסטטוס ניתן למצוא בכך הסבר למצבים בהם קבוצות שונות מרגישות מאוימות על ידי השינוי בזהות החברתית ובסטטוס.
RCT יכול להסביר אפליה נגד קבוצות אתניות וגזעיות שונות.
בקהילות מעורבות, חברי קבוצות המיעוט יכולים להיתפס כמתחרים על ביטחון כלכלי, כוח ויוקרה עם קבוצת הרוב.
דוגמה לכך מוצגת במחקרים בין-תרבותיים שקבעו כי אלימות בין קבוצות שונות מסלימה ביחס ישר למחסור במשאבים.
כאשר התפיסה של הקבוצה היא כי המשאבים מוגבלים וזמינים רק להחזקה של קבוצה אחת, הדבר מוביל לניסיונות להסיר את מקור התחרות.
קבוצות יכולות לנסות להסיר את התחרות איתן על ידי הגדלת היכולות של הקבוצה שלהן (למשל אימון מיומנויות), על ידי הפחתת יכולות התחרות של הקבוצה החיצונית (למשל על ידי הבעת עמדות שליליות או סנקציות והגבלות), או על ידי הפחתת הקרבה לקבוצה החיצונית (למשל מניעת גישה למהגרים).
תאוריית הקונפליקט הריאליסטי תיארה במקור רק את תוצאות התחרות בין שתי קבוצות בעלות מעמד שווה.
ג'ון דאקט מציע להרחיב את התיאוריה כך שתכלול תחרות בין קבוצות בעלות מעמד לא שוויוני.
כדי להדגים זאת, הוא יצר תוכנית של סוגי קונפליקט ריאליסטי עם קבוצות בעלות מעמד לא שוויוני.
דאקט הגיע למסקנה שיש לפחות שני סוגי עימות המבוססים על תחרות בין קבוצות עם קבוצה חיצונית.
הראשון הוא "תחרות עם קבוצה שווה" והוא מוסבר על ידי תאוריית קונפליקט הריאליסטי.
בסוג זה, קיים איום המוביל את חברי הקבוצה הפנימית לחוש עוינות כלפי הקבוצה החיצונית.
האיום יכול להוביל לקונפליקט כאשר הקבוצה הפנימית מתמקדת ברכישת המשאב עליו יש איום.
הסוג השני של קונפליקט הוא "שליטה בקבוצה החוץ על ידי הקבוצה הפנימית".
זה מתרחש כאשר לקבוצת הפנים ולקבוצת החוץ אין מעמד שווה.
אם מתרחשת שליטה, לקבוצה הכפופה יכולות להיות שתי תגובות אפשריות.
האחת היא דיכוי יציב, ובה הקבוצה הכפופה מקבלת את עמדות הקבוצה השולטת בנושאים שנמצאים על סדר היום, ולעיתים אף את הערכים העמוקים יותר של הקבוצה השלטת, על מנת למנוע עימות עתידי.
התגובה האפשרית השנייה היא דיכוי לא יציב.
הדבר מתרחש כאשר הקבוצה הכפופה דוחה את המעמד הנמוך שנכפה עליה, ורואה בקבוצה השולטת גורם מדכא.
במקרה זה יכולה הקבוצה הדומיננטית לראות את קריאת התיגר של הקבוצה הכפופה כמוצדקת או כלא מוצדקת.
אם היא נתפסת כלא מוצדק, סביר להניח שהקבוצה הדומיננטית תגיב להתנגדות הקבוצה הכפופה בעוינות.
אם התנגדות הכפופים נתפסת כמוצדקת, יינתן להם הכוח לדרוש שינוי.
דוגמה לכך היא ההכרה הסופית בתנועת זכויות האזרח בשנות ה-60 בארצות הברית.