tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר קטן של תרופות נקשרו כגורמים לגיגנטומסטיה, כולל פניצילאמין, בוצילאמין, נאותיזאטזון, ציקלוספורין, אינדינאביר ופרידניסולון.
טיפול רפואי טרם הוכח כיעיל באופן שיטתי.
טיפולים רפואיים שונים שנוסו כוללים בתוכם טיפול בטמוקסיפן, פרוגסטרון, ברומוקריפטין, טסטוסטרון וגונדוטרופין המשחרר את אגוניסט ההורמון לופרורלין.
מקרומסטיה במהלך הריון מטופלת בעזרת תרופות להקטנת שדיים בלבד וללא ניתוח.
טיפול ניתוחי כולל הקטנת ממפולסטיה וכריתת שד.
למרות זאת, ניתוח להסרת/הקטנת שד איננו נחוץ אם לא צריך להוריד לפחות 1.8 ק"ג רקמה לכל שד.במרבית המקרים של מקרומסטיה, ניתוח איננו נחוץ רפואית (תלוי בגובה המטופלת).
טיפול נקודתי-אזורי כולל קירור השדיים בקרח.
טיפול למקרומסטיה הקשורה בהיפרפרוקלטינמיה עם אגוניסט קולטני מסוג D2 כמו ברומוקריפטין וקברגולין, נמצא יעיל בחלק מהמקרים, אך לא בכולם.
דנזול, אנטיאסטרוגן ואנדרוגן חלש, נמצאו גם כיעילים בטיפול במקרומסטיה.
כשגדילת יתר מתרחשת אצל מתבגרת, טיפולים לא פולשניים כגון טיפול תרופתי, טיפול בהורמונים, וסטרואידים אינם מומלצים בעקבות השפעות צדדיות ידועות ואינן ידועות.
ברגע שקצב גדילת השדיים אצל נערה מתייצב, הקטנת שדיים הופכת לאפשרות טיפול נאותה.
במקרים מסוימים, אחרי טיפול אגרסיבי או ניתוחי, השד עשוי להמשיך לגדול או לגדול מחדש כך שכאופציה אחרונה ניתן לשקול כריתת שד.
הריון מזוהה כסיבה השנייה הכי נפוצה לגדילת יתר של השד.
גדילת יתר של השד כתוצאה מהריון יכולה להיפתר מעצמה ללא טיפול לאחר סיום ההיריון.
שדיים גדולים בצורה קיצונית הם מקור לתשומת לב גדולה.
חלק מהנשים מנסות להחביא או למסך את השדיים שלהן בעזרת בגדים מיוחדים ואפילו חזיות מקטינות.
נשים עם מצב זה עלולות לחוות הטרדות ולקבל תשומת לב יתרה אשר עלול להוביל להשלכות פסיכולוגיות, בהן דיכאון.
במקרה ספציפי שדווח בשנת 1993 של ילדה בת 12 מיפן, שדיה הגדולים גרמו לה ל"בעיות פסיכולוגיות אינטנסיביות, אשר מנעו ממנה להשתתף בפעילויות וקשרים חברתיים".
השחקנית סולייל מון פריי, שכיכבה כילדה בסדרת הסיטקום "מיקי צ'יק צ'אק ועוד", דיווחה בריאיון למגזין "People" שבנים התגרו בה, קראו לה בשמות גנאי הקשורים לגודל שדיה וזה השפיע על עבודתה המקצועית וחייה החברתיים בצורה שלילית.
"אנשים ראו אותי כפרוצה", אמרה בראיון, "לא יכולתי לשבת ישר מבלי שאנשים יחשבו שאני זונה".
מציאת מידת חזייה גדולה דיה היא מאתגרת עבור הנשים הסובלות ממצב רפואי זה.
כמו כן חזיות גדולות יותר הן יקרות יותר, לא מחמיאות ונדירות.
חזיות שאינן מתאימות עם רצועות צרות עלולות לגרום לגירוי כרוני ואדמומיות באזור הכתפיים.
פריחות בעור מתחת לשדיים הן נפוצות, במיוחד במזג אוויר חם.
שדיים כבדים עלולים לגרום, לכאבי ראש, כאבי צוואר, כאבים בגב תחתון ועליון ונמלול או עקצוץ באצבעות.
חברות ביטוח בארצות הברית בדרך כלל דורשות מהרופא המטפל לספק הוכחות ששדיה הגדולים של המבוטחת גורמים לכאבי ראש, כאבי גב או כאבי צוואר לפני שהם ישלמו על ניתוח הקטנת שדיים.
חברות ביטוח קובעות גם לנשים בעלות משקל עודף, מצב נפוץ במקרים של גיגנטומסטיה, להשיל קודם משקל מסוים.
כמו כן נפוץ שמבקשים מהמטופלת לנסות קודם פיזיותרפיה או טיפולים אלטרנטיביים לכשנה או יותר.
התפתחות מוקדמת של השד היא מחלה רפואית המאופיינת בהתפתחות איבר השד אצל ילדות בגיל מוקדם.
המחלה מופיעה אצל ילדות מתחת לגיל 8, כשמופע הגבוה ביותר שלה הוא לפני גיל שנתיים.
התופעה הזו נחשבת נדירה, ומופיעה אצל 2.2-4.7% מהתינקות בגילאים 0 עד 2. הגורם המדויק למצב עדיין אינו ידוע, אך הוא נקשר למגוון גורמים גנטיים, תזונתיים ופיזיולוגיים.
התפתחות מוקדמת של השד היא תופעה של גיל ההתבגרות המוקדמת, גיל ההתבגרות המוקדמת הוא נוכחות של מאפייני מין משניים אצל תינוק, ללא שינוי ברמות הורמון המין שלהם.
אין טיפול להתפתחות מוקדמת של השד, אבל בדיקה קבועה חשובה כדי להבטיח שהיא לא תתפתח להפרעה אנדוקרינית אגרסיבית.
מחלת התפתחות שד מוקדמת היא היפרטרופיה של השד לפני גיל ההתבגרות.
צורה זו של היפרטרופיה פירושה עלייה ברקמת השד.
המחלה מופיעה אצל בנות לפני גיל ההתבגרות (מתחת לגיל 8), בדרך כלל מופיע בשנתיים הראשונות בחייהן.
לרוב התפתחות השד היא דו-רוחבית: שני השדיים מראים התפתחות ובמקרים מסוימים ההתפתחות עשויה להיות חד צדדית (שד אחד מתפתח).
CPP – התבגרות מינית מוקדמת הנובעת מסיבה מרכזית היא הפרעה אנדוקרינית אגרסיבית עם השלכות התפתחותיות מזיקות למטופל.
הוא מצב חמור יותר מ-התבגרות מוקדמת ומייצג שינוי מאפייני מין משניים, עם שינוי בהורמוני המין עקב שינוי בציר ההיפותלמוס – בלוטת יותרת המוח (HPG)
PT אינו דורש טיפול מכיוון שהמצב מוגבל לרקמת שד מוגדלת שלרוב פוחתת עם הזמן .
CPP קשור למגוון רחב יותר של תסמינים כמו צמיחת בשער הערווה, הזדקנות מואצת של העצם, מהירות גדילה מוגברת וצמיחה מוקדמת של אפיפיזה (קצה העצם).
אם אדם מושפע מ CPP הוא יצטרך להתחיל טיפול באופן מיידי.
CPP מטופל בהורמונים הורמונליים המשחררים אגוניסטים הורמונליים.
PT יכול להשפיע מעט על מהירות הצמיחה ועל גיל העצם, אך CPP משפיע על מאפיינים אלה עד כדי פגיעה במעמד המבוגר.
חולים עם חשד ל-PT חייבים לעבור בדיקות אבחון כדי להבטיח שזה לא CPP או תאי מוח מוגזמים, שלב הביניים לפני CPP.
הבדלי הורמונים בולטים מתרחשים בין חולי CPP ו-PT, ולכן לימוד רמות הורמונים אלו הוא האבחון הביוכימי העיקרי המשמש ב-CPP.
אנשים עם CPP בדרך כלל יש רמות הורמונים הורמונליים המשחררים אגוניסטים בסיסיות גבוהות יותר.
מעטים מחולי ה-PT (עד 9-14%) צפויים לפתח CPP.
האבחון מאפשר לרופאים לזהות את הצגת הסימפטומים המעידים על CPP בחולי PT.
אין בדיקות אבחון שיכולות להצביע אם חולה PT נמצא בסיכון לפתח CPP.
במהלך האבחון של PT, נעשה שימוש באבחון כדי להבטיח שזה אינו CPP בשלב מוקדם.
ניתן להבדיל בין CPP לבין PT באמצעות בדיקות ביוכימיות, אולטרה סאונד ואבחון שוטף.
אבחון CPP חשוב מאחר שהטיפול נחוץ.
ישנם ארבעה דפוסים של התפתחות PT, לרוב החולים יש היפרטרופיה ואחריה אובדן מוחלט של רקמת השד העודפת (51% מהמקרים) או אובדן של רוב הרקמות העודפות, אך חלקן נשארות עד גיל ההתבגרות (36% מהמקרים).
לעיתים רחוקות יותר יש לחולים דפוסי תיוג: 9.7% סובלים מתבנית מחזורית בה גודל רקמת השד משתנה לאורך זמן, ו-3.2% חווים עלייה מתמדת בגודל הרקמה.
הסימפטום העיקרי של PT הוא רקמת שד מוגדלת אצל תינוקות.
תפקיד האסטרוגן ב-PT מוביל גם לעליית גיל העצם ולצמיחה במקרים מסוימים.
ב-PT תסמינים משניים אלו הם מינימליים: גיל העצם משתנה רק מהגיל האמיתי בכמה חודשים ומהירות הצמיחה משתנה רק מעט מהמקובל.
בדיקות אבחון יבדילו בין תסמינים משניים אלה של PT לבין הזדקנות העצם והצמיחה החמורה יותר המתרחשת ב CPP מוקדם
הפתופיזיולוגיה הישירה שעומדת מאחורי PT עדיין לא ידועה, אך ישנם סיבות רבות משוערות.
PT קשור לרגישות מוגברת של רקמת השד לאסטרדיול, נגזרת אסטרוגן, אצל אנשים מסוימים טרום-פרוברלטיים.
ייצור אסטרוגן או אסטרדיול ספורדי בבלוטת יותרת הכליה, בזקיקים או ציסטה שחלתית קשור גם הוא למצב.
הורמון מגרה זקיק (FSH) מופרש מהיפופיזה הקדמית (בלוטת יותרת המוח הקדמית).
(FSH) ממלא תפקיד מפתח בפיתוח, צמיחה והתבגרות, ולכן יש חשד שהוא ממלא תפקיד ב-PT.
בדיקת גירוי GnRH הורמון משחרר גונדוטרופינים בקרב חלק מהחולים עם PT הראתה תגובה דומיננטית מ-(FSH).
תגובה זו קשורה להפעלת מוטציות בקולטן (FSH) וביחידת משנה Gs-a ב-PT.
חקירה גנטית הצביעה על כך שמוטציות אלו מהוות רק כמה מקרים של PT מוקדם.
PT עלול להיגרם גם על ידי הפעלה חלקית חולפת של ציר HPG.
הפעלה חלקית תשחרר עודף של (FSH) מהיפופיזה הקדמית ללא הפרעה נוספת בציר ה-HPG.
הצריכה או החשיפה לשיבושים אנדוקריניים מסוימים נקשרו גם ל-PT.
התפתחות מוקדמת של השד אינה דורשת טיפול.
ב PT, היפרטרופיה של השד בדרך כלל תיפסק לחלוטין והחולים יחוו רגרסיה של רקמת השד במשך 3 עד 60 חודשים.
פחות נפוץ, חולים עשויים להישאר עם רקמת שד שנותרה או להמשיך במעגלים של היפרטרופיה בשד ורגרסיה עד גיל ההתבגרות.
אבחונים משמשים אצל אנשים עם PT, במיוחד בהצגת מאפייני מין משניים אחרים.
מטרת האבחון היא להבטיח שחולי PT אינם סובלים מ CPP.
אולטרסאונד באגן הוא אבחון רצוי שכן הם אינם פולשניים וקל לסקירה מתמדת.
אולטרסאונד אגן חשוב באבחון CPP.לחולים עם CPP יש גודל מוגבר של השחלה והרחם.
נפח השחלה והרחם של חולי CPP דומה לזה של נשים שעוברות התבגרות.
אולטרסאונד האגן בעייתי כאבחון, מכיוון שאין ניתוק ספציפי לנפחי הרחם והשחלה שמעידים על כך שהמטופל סובל מ CPP.
חולים עם PT צריכים להיות בעלי נפח הרחם והשחלות בטווח הנורמלי לגילם.
יש להתאים את אולטרסאונד האגן לבדיקות ביוכימיות כדי לקבוע את נוכחות CPP.
בדיקות ביוכימיות חוקרות את רמות ההורמונים בחולים.
לחולי CPP יש רמות LH גבוהות ויחס LH: FSH בשיא לעומת חולי PT.
קשה להשתמש ב-LH כאבחון ל-CPP, שכן לבדיקת LH יש רגישות וספציפיות משתנים.
בדיקת גירוי ה-GnRH היא המבחן הביוכימי האבחנתי העיקרי המשמש להבחנה בין PT לבין CPP.
מבחן ה-GnRH מדגים את היענות יותרת המוח ל-GnRH.
GnRH מגרה את שחרורם של LH ו-FSH מהיפופיזה הקדמית.
שיא LH: FSH ביחס לחולי CPP דומה ליחס של נשים בגיל ההתבגרות.
נקבות עם PT הראו יחס LH: FSH נמוך מנקבות גיל ההתבגרות.
החסרונות של בדיקת הגירוי של GnRH הוא שלוקח זמן רב לביצוע ודורש אוספים מרובים מהמטופל, מה שהופך את התהליך לזמן ארוך ולא נוח.
הבדיקה היא מאוד ספציפית אך יש לה רגישות נמוכה מכיוון שתגובת ההורמון LH נצפית בדרך כלל בשלבים מאוחרים יותר של CPP.
חפיפות גם בערך הצפוי בתוצאות בדיקת GnRH של אנשים עם CPP ו-PT.
גישה אבחנתית משולבת ב-CPP פירושה שיש לשלב שילוב של כל אולטרסאונד האגן והבדיקות הביוכימיות עם תצפית, כדי להבטיח ש-PT לא יתקדם ל CPP.
סחורות טבעיות כמו שומר פשוט, לבנדר ושמן עץ התה נקשרו ל-PT.
לבנדר ושמן עץ התה הם בעלי פעילויות אסטרוגניות חלשות.
תכונות אסטרוגניות אלו עלולות לגרום לחוסר איזון במסלולי האיתות האנדוקריניים, מה שמוביל ל PT אצל משתמשים רגילים במוצרים אלה.
תה שומר נחקר כמשבש אנדוקריני הקשור ל-PT.
שמן זרעי השומר מכיל אנתול תרכובת עם השפעות אסטרוגניות.
התה מכיל שמן זרעי שומר ושימוש קבוע מביא לעלייה ברמות האסטרדיול אצל התינוק.
לתינוקות עם PT – שומר הקשורה ל-PT קיבלו את התה כתרופה הומאופתית לחוסר שקט.
התה נצרך לפחות ארבעה חודשים לפני הצגת תסמיני PT.
PT הנובע מתה שומר שוכך כחצי שנה לאחר הפסקת השימוש בתה שומר.
לפטין הוא הורמון אדיפוציטים שיש לו השלכות חשובות על גיל ההתבגרות והפרשת הורמון המין.
לפטין מוגבר נקשר להפרשת אסטרוגן ואסטרדיול.
ללפטין תפקידים מרכזיים בשמירה על הרכב הגוף המתאים לגיל ומשקל הרצוי.
קולטני לפטין נמצאים גם בתאי אפיתל החלב ולפטין נצפה כגורם גדילה ברקמת השד.
במקרים מסוימים של PT נצפו רמות מוגברות של לפטין.
העלייה ברמות הלפטין גורמת לעלייה ברמות האסטרדיול ולהתפתחות רקמת השד.
צורת ה-PT עם היפרטרופיה משתנה בחולים נקשרה להפעלת מוטציות בגן GNAS1. מוטציה זו מהווה מספר מצומצם של מקרים של PT.
התפשטות ג'אול (נקראת גם התפשטות חופשית) היא תהליך בלתי-הפיך בתרמודינמיקה, שבו נפח של גז נשמר בצדו האחד של מכל מבודד תרמית (באמצעות מחיצה), כאשר בצדו האחר של המכל שורר ואקום.
לאחר מכן המחיצה בין שני החלקים של המכל נפתחת במהירות, והגז ממלא את המכל כולו באופן ספונטני.
בתהליך זה האנטרופיה עולה, והאנרגיה החופשית של הלמהולץ (כלומר כמות האנרגיה שניתן להפיק מהגז לצורך ביצוע עבודה מכנית שימושית) פוחתת.
התפשטות ג'אול, שניתן לראות בה ניסוי מחשבה מעניין המערב גזים אידיאליים, היא תרגיל שימושי בתרמודינמיקה קלאסית.
היא מספקת דוגמה נוחה לחישוב השינויים בגדלים תרמודינמיים יסודיים, וממחישה את הגידול באנטרופיה של היקום הנגרם על ידי תהליך זה, שבטבעו היסודי אינו הפיך.
ניסוי התפשטות ג'אול אמיתי בהכרח מערב גזים ריאליים; במקרה זה, הירידה בטמפרטורה בסיום התהליך מהווה מדד לחוזק כוחות המשיכה הבין-מולקולריים.
סוג זה של התפשטות נקרא על שם ג'יימס ג'אול שעשה שימוש בהתפשטות הזאת ב-1845, במסגרת מחקריו על שווה הערך המכני של החום.
אנטרופיה היא פונקציית מצב, כך שהשינוי באנטרופיה ניתן לחישוב באופן ישיר מהמצב ההתחלתי והסופי של המערכת.
לפיכך, על מנת לחשב את שינוי האנטרופיה ניתן לבחור כל מסלול במישור P-V, כך שניתן לבחור מסלול שרירותי משיקולי נוחות חישובית.
עבור גז אידיאלי, השינוי באנטרופיה בהתפשטות ג'אול זהה לזה שבהתפשטות איזותרמית, שבה כל החום שנכנס מומר לעבודה (זהו מסלול אינטגרציה אפשרי אחד):
בעבור גז אידיאלי מונואטומי, האנטרופיה כפונקציה של האנרגיה הפנימית U, הנפח V ומספר המולים n ניתנת לחישוב על ידי משוואת סאקר-טטרוד:
כאשר m היא מסת חלקיק של הגז ו-h הוא קבוע פלאנק.
בעבור גז מונואטומי אידיאלי מתקיים U = (3/2)nRT = nCVT כאשר CV הוא קיבול החום המולרי בנפח קבוע.
במונחים של תרמודינמיקה קלאסית האנטרופיה של גז אידיאלי היא:
ניתן לראות שהכפלת הנפח תוך שמירה על טמפרטורה קבועה מובילה לעלייה באנטרופיה בשיעור של (ΔS = nR ln(2. תוצאה זו תקפה במידה שווה גם כאשר הגז אינו חד-אטומי, שכן התלות בנפח של האנטרופיה זהה עבור כל הגזים האידיאליים.
דרך שנייה להעריך את שינוי האנטרופיה מערבת בחירת מסלול המורכב משלב ראשון של התפשטות אדיאבטית הפיכה ומשלב שני של חימום בנפח קבוע.
תחילה נאפשר למערכת לעבור התפשטות אדיאבטית שבה הנפח מוכפל.
במהלך ההתפשטות, המערכת מבצעת עבודה וטמפרטורת הגז צונחת, כך שאנו חייבים לספק לה חום השווה לעבודה שביצעה על מנת להחזיר אותה לאותו מצב סופי כמו במקרה של התפשטות ג'אול.
במהלך ההתפשטות האדיאבטית ההפיכה, חום לא יוצא ולא נכנס, כך ש-dS = 0. מהביטויים הקלאסיים לתלות הטמפרטורה בנפח בתהליך אדיאבטי ניתן למצוא שהטמפרטורה המתקבלת לאחר הכפלת הנפח היא:
כאשר הוא האינדקס האדיאבטי של גז חד-אטומי.
כעת, חימום הגז עד לטמפרטורה ההתחלתית מגדיל את האנטרופיה בשיעור:
התפשטות פרדוקסלית היא תופעה המתרחשת לעיתים כשאדם לוקה בהיפותרמיה, ובאופן פרדוקסלי הוא מתפשט ומסיר את בגדיו למרות הקור הסובב אותו.
התופעה מתרחשת אצל 20%–50% מהלוקים בהיפותרמיה.
כשהאדם נמצא במצב של היפותרמיה חמורה הוא עלול להיקלע לבלבול ולהסיר את בגדיו, מה שמאיץ את קצב אובדן חום הגוף.
לעיתים המתים מהיפותרמיה מתויגים בשוגג כאנשים שעברו פגיעה מינית, בשל הסרת הבגדים.
ההתפשטות היא בדרך כלל השלב האחרון בו מתאמץ הגוף לגבור על ההיפותרמיה, כשמיד לאחריו האדם מאבד את הכרתו ולבסוף מת.
אחד המקרים המפורסמים שכללו התפשטות פרדוקסלית היה תקרית מעבר דיאטלוב, בו חלק מהגופות נמצאו עירומות.
לתופעה קיימים מספר הסברים, כשהעיקרי שבהם מסביר כי בשעה שהגוף האנושי נחשף לקור חריג, כלי הדם מתכווצים כדי לשמור על חום הגוף, ובכך נסוג הדם מהגפיים על מנת לשמור על האיברים החיוניים.
בעת שהגוף נכנע לקור ומאבד את שארית האנרגיה שלו, השרירים מפסיקים לפעול, וגורמים לכלי הדם להתרחב שוב.
התרחבות כלי הדם גורמת לאדם לחוש חום פתאומי, למרות שחום הגוף ממשיך לרדת.
הסברים נוספים מבארים שייתכן שסיבת התופעה היא כשל של ההִיפּוֹתָלָמוּס שגורם לפרץ חום פתאומי, או שהתופעה מתרחשת משום שהאדם חושב שהדם יזרום טוב יותר בגופו אם לא יהיו עליו בגדים שעלולים ללחוץ ולעצור את זרימת הדם.
התפתחות האינטליגנציה האנושית קשורה קשר הדוק בהתפתחות המוח האנושי ובהיווצרות השפה כדרך תקשורת מרכזית.
ציר הזמן של האבולוציה האנושית משתרע על פני כ-7 מיליון שנים, מאז ההפרדה של הסוג שימפנזה ועד להופעתה של המודרניות ההתנהגותית לפני 50,000 שנים.
שלושת מיליון השנים הראשונות של ציר הזמן מתייחסות לסהלאנתרופוס צ'אנדסיס, שני מיליון השנים הבאות נוגעות לאוסטרלופיתקוס ושני מיליון השנים האחרונות מתפרשות על ההיסטוריה של הסוג הומו בתקופה הפלאוליתית.
הבנת האבולוציה של האינטליגנציה האנושית מתבססת בעיקר על ממצאים פרה-היסטוריים של מבנה השלד, על ממצאים של כלים וציורים בעלי משמעות סימבולית, ועל חקירת השוואתית של האינטליגנציה של בעלי החיים הקרובים ביותר לאדם, הלא הם קופי האדם.
האבולוציה של האינטליגנציה האנושית התרחשה בשלושה מסלולים והם: עליה משמעותית בנפח המוח ביחס ליתר חלקי הגוף בהשוואה לחיות אחרות, עליה בכישורים המוטוריים של היד ופיתוח כישורי שפה מילולית.
תכונות רבות של האינטליגנציה האנושית, כגון היכולת להביע אמפתיה, הקיום של תודעה, אבל, פולחנים ושימוש בסמלים ובכלים, מופיעות אצל הומינידיים, אך הן מתבטאות בצורה מופחתת כפי שהודגם בניסויים בלשניים שבוצעו על קופי אדם.
הומינידיים (קופי אדם) מציגים יכולות קוגניטיביות ואמפתיה ברמה מסוימת.
שימפנזים יכולים לייצר כלים ולהשתמש בהם למציאת מזון ולשיפור התקשורת החברתית שלהם.
השימפנזים משתמשים באסטרטגיות ציד מורכבות הדורשות שיתוף פעולה ויכולת השפעה על חבריהם לקבוצה.
הם יכולים להיות מניפולטיביים ולהטעות את חבריהם, וכן מסוגלים ללמוד להשתמש בסמלים ולהבין היבטים מסוימים של השפה האנושית, כולל תחביר, ומספרים.
לפני כ-10 מיליוני שנים, החלה בכדור הארץ תקופה אקלימית קרה ויבשה אשר הובילה לבסוף לעידן המכונה "רביעון", שהחל לפני כ-2.6 מיליוני שנים.
אחד ממאפייני העידן היה נסיגתם של היערות הטרופיים בצפון אפריקה, שבמקומם הופיעו ערבות דשא פתוחים, שהפכו בהמשך למדבר שממוקם באזור הסהרה של ימינו.
מאחר שסביבתם של הפרימטים בני התקופה השתנתה מיער רציף לכדי אזורים מיוערים המופרדים על ידי ערבות דשא, חלק מהפרימטים אימצו אורח חיים בעל אופי קרקעי, באופן חלקי או מלא.
בהיותם שוכני קרקע, הם נחשפו לטורפים (למשל לחתולים גדולים), שמהם היו מוגנים לחלוטין בתקופתם כשוכני עצים.
לחצים סביבתיים אלו גרמו להתפתחות אבולוציונית של הזדקפות קומה אצל פרימטים, שהחלו לעמוד על רגליהם האחוריות.
הדבר אפשר לעיניהם של ההומינינים להיות גבוהות יותר, והקל עליהם באיתור סכנות רחוקות המתקרבות לכיוונם.
יתרון נוסף נוצר כתוצאה משחרורן של הידיים, והסבתן לביצוע משימות אחרות כגון ליקוט מזון.
בנקודת זמן מסוימת החלו הפרימטים לפתח את יכולת השימוש בכף היד, אשר אפשרה להם להרים מקלות, עצמות ואבנים ולהשתמש בהם ככלים לביצוע משימות דוגמת הריגת חיות קטנות, פיצוח אגוזים או ביתור פגרים.
במילים אחרות, הפרימטים פיתחו מעין טכנולוגיה פרימיטבית ובסיסית.
פרימטים העושים שימוש בכלים ומשתייכים לשבט ההומינינים, מתוארכים לכ-5 עד 7 מיליוני שנים טרם זמננו, ועמם נמנה גם המין הקדום סהלאנתרופוס צ'אדנסיס.
החל מלפני 5 מיליון שנים, המוח ההומיניני התחיל להתפתח בצורה מהירה הן מבחינת גודלו הן מבחינת תפקודיו.
נפח המוח גדל משמעותית במקביל להתפתחות האנושית לאורך ציר הזמן האבולוציוני.
אם נפח המוח של הומו הביליס עמד על כ-600 סמ"ק, הרי שנפח מוחו של האדם הניאנדרטלי יכול היה להגיע עד לכ-1,500 סמ"ק.
על כן ניתן לומר באופן כללי כי קיימת קורלציה בין נפח המוח לבין אינטליגנציה.
עם זאת, לאדם מודרני יש נפח מוחי מעט קטן יותר בהשוואה להומו ניאנדרתליס, כ-1,350 סמ"ק.
להומו פלוריסיינסיס ("הוביט") הייתה קיבולת גולגולתית של כ-380 סמ"ק – הנחשבת לקטנה במיוחד, ומהווה כשליש מנפח מוחו של הומו ארקטוס.
הוצע כי הומו פלוריסיינסיס התפתח מתוך הומו ארקטוס כמקרה של גמדות איים.
גם עם מוחם הקטן יחסית, עולה כי הצליחו ה"הוביטים" להצית אש ולייצר כלים מתוחכמים ממש כמו אבותיהם מסוג הומו ארקטוס.
לפני כ-2.4 מיליון שנים הופיע הומו הביליס במזרח אפריקה.
הומו הביליס היה המין האנושי הידוע הראשון, והראשון שידע לייצר כלי אבן.
עם זאת, ישנם ממצאים שלא אומתו בצורה וודאית המראים עדות מוקדמת יותר לשימוש בכלים, בין היתר מאובני אוסטרלופיתקוס.
ממצאים אלו עשויים להעיד על כך שאולי הומו הביליס לא היה הרבה יותר אינטליגנטי מקודמיו.
השימוש בכלים העניק לאדם יתרון אבולוציוני מכריע בהתפתחותו, והצריך מוח גדול ומפותח יותר כדי לתאם את תנועות הידיים העדינות הנדרשות למשימה.
הומו הביליס לא עשה שימוש רק באבנים ככלי, והשתמש גם בכלים מתוחכמים יותר, כמו קיסמים.
עם זאת, משערים שהתפתחותו של מוח גדול יותר יצרה בעיה עבור בני אדם מוקדמים.
מוח גדול דורש גולגולת גדולה, ולכן דורש שלנקבה תהיה תעלת לידה רחבה יותר כדי שהגולגולת הגדולה יותר של היילוד תעבור דרכה.
הפתרון לכך היה ללדת בשלב מוקדם של התפתחות העובר, לפני שהגולגולת גדלה מכדי לעבור בתעלת הלידה.
אורח החיים של האדם הקדמון הפך לנייח יותר ככל שעברו השנים כדי לאפשר הגנה על הצאצאים הפגיעים יותר, וגרם לתלות גדולה והולכת בין הישרדות האדם לבין ייצור הכלים.
הכלים אפשרו לאדם להתחרות עם בעלי חיים ועם בני אדם על משאבים, וכן להסתמך פחות על גודל הגוף ועל החוזק, ויותר על האינטליגנציה.
לפני כ-200,000 שנה, האדם הניאנדרטלי התיישב באירופה ובמזרח התיכון.
המין נכחד לפני 39,000 שנים בעקבות הופעת בני האדם המודרניים באזור לפני 40,000 עד 45,000 שנים.
האדם המודרני היה ככל הנראה יותר מפותח מבחינה שכלית וייתכן שעליונותו על האדם הניאנדרטלי היא זו שהביאה להכחדתו.
הממצאים העתיקים ביותר של הומו ספיאנס נמצאו בג'בל אירהוד שבמרוקו, והם מתוארכים לכדי 300 אלף שנים טרם זמננו.
מאובני הומו ספיאנס בני כ-200 אלף שנים נמצאו במזרח אפריקה.
לא ברור באיזו מידה בני האדם המודרניים-המוקדמים הללו פיתחו שפה, מוזיקה, דת ועוד.
לדידם של תומכי תאוריית אסון טובה, האקלים באזורים בלתי-טרופיים אלה של כדור הארץ חוו קיפאון פתאומי בערך לפני 70 אלף שנים, זאת לנוכח פיצוץ אדיר של הר הגעש טובה אשר מילא את האטמוספירה באפר וולקני למשך שנים אחדות.
אירוע זה הקטין את האוכלוסייה האנושית עד כי נותרו פחות מ-10,000 זוגות אנשים באפריקה המשוונית, ומהם כל האנושות המודרנית נוצרה.
על אף שהאירוע תפס את בני האדם לא מוכנים לשינוי האקלימי, הניצולים היו אינטליגנטיים דיים כדי להמציא כלים חדשים ושיטות לשמור על חום גופם, כמו גם לאתר מקורות חדשים של מזון (לדוגמה, מעבר לדיג מהאוקיינוס על בסיס כישורי דיג קודמים באגמים ובזרמים שקפאו).
"הקפיצה הגדולה קדימה" שהובילה למודרניות התנהגותית מלאה, הופיעה רק לאחר פיצול זה.
תחכום הולך וגובר ביצירת כלים ובהתנהגות, הופיע רק לפני כ-80 אלף שנים, וההגירה מחוץ לאפריקה החלה להתרחש רק לקראת סוף העידן הפלאוליתי, לפני כ-60 אלף שנים.
התנהגות מודרנית לחלוטין, הכוללת אמנות פיגורטיבית, מוזיקה, התקשטות עצמית, מסחר, פולחני קבורה ועוד, זוכה לראיות מלפני 30 אלף שנים.
הדוגמאות הברורות ביותר לאמנות פרהיסטורית מתוארכות לתקופות האורניאקית והגרווטית של אירופה הפרהיסטורית, וכוללות צלמיות של ונוס וציורי מערות, כמו גם כלים מוזיקליים מוקדמים (למשל, חליל העצם של גייסנקלוסטרלה שבגרמניה, מתוארך לכ-36 אלף שנים טרם ימינו).
המוח האנושי התפתח בצורה משמעותית ברבות השנים.
סדרה של שינויים חלה כתוצאה מתמריצים ותנאים חיצוניים.
יש לזכור כי האבולוציה חלה בתוך מסגרת מוגבלת ברגע נתון, ובמילים אחרות - ההסתגלויות שמין כלשהו מסוגל לבצע אינן אינסופיות והן נקבעות על פי מה שכבר התרחש לאורך ציר ההתפתחות שלו.
לנוכח הסיבוכיות האנטומיות והמבנית של המוח, האבולוציה שלו (והאבולוציה של האינטליגנציה האנושית, החופפת לו) יכולה להתארגן במספר סופי של דרכים.
מרבית השינויים האמורים מתבטאים במונחי גודל או במונחי התפתחות תלויה בזמן.
ישנם מחקרים הדבקים ברעיון לפיו רמת האינטליגנציה המיוחסת לבני האדם איננה ייחודית למין שלנו.
חוקרים מציעים כי רמה זו נגרמה בחלקה על ידי אבולוציה מתכנסת.
מאפיין נפוץ אחד שישנו במינים בעלי "רמת אינטליגנציה גבוהה" (למשל דולפינים, קופים גדולים ובני אדם מסוג הומו סאפיינס) הוא מוח בעל היקף מוגדל.
לצד זאת, ישנו ניאוקורטקס מפותח יותר, קיפול של קליפת המוח ונוירונים על שם פון אקונומו .
נוירונים אלה מקושרים לאינטליגנציה חברתית ולרגישות למחשבותיו ולתחושותיו של האחר, ובאופן מעניין הם גם נוכחים אצל דולפיננים.
קליפת המוח מחולקת לארבע אונות (פרונטלית, פריאטלית, אוקסיפיטלית וטמפורלית), שלכל אחת מהן תפקודים ייחודיים.
הקליפה גדולה באופן משמעותי אצל בני אדם בהשוואה לכל בעל חיים אחרים ומהווה 50% מנפח המוח האנושי היא אחראית על תהליכי חשיבה מתקדמים כגון, חשיבה, שפה, תפישה, תשומת לב ורגישות חברתיות ומוסריות, זיכרון מידי, תנועה רצונית, הסקת מסקנות, חשיבה מופשטת וקבלת החלטות.
מאפיין נוסף המבדיל את בני האדם ממיני בעלי חיים אחרים הוא היכולת להפיק ולהבין שפה מורכבת ותחבירית.
קליפת המוח, ובפרט האונות הטמפורלית, הפריאטלית והפרונטלית, מאוכלסות במעגלים עצביים המיועדים לשפה.
ישנם שני אזורים עיקריים של המוח המיוחסים לרוב לשפה - אזור ורניקה ואזור ברוקה.
אזור ורניקה אחראי על הבנת הדיבור, ואזור ברוקה אחראי על הפקת הדיבור.
אזורים הומולוגיים מצויים גם אצל מינים אחרים (למשל אזורים 44 ו-45 אצל שימפנזות) אולם הם אינם מעורבים משמעותית כל כך בפעילויות שפתיות כמו אצל בני האדם.
רבים מהמחקרים האקדמיים מתמקדים באבולוציה ובהשפעה המתמשכת של תרבות.
ניתן לייחס זאת חלקית לקפיצות הדרך שעשתה האינטליגנציה האנושית, שהן גדולות בהרבה לעומת אלה שהיו מתרחשות אילו אבותינו הקדמונים היו מגיבים בצורה פשוטה לסביבתם, שבה פעלו כציידים-לקטים.
תאוריית המוח החברתי הוצעה על ידי האנתרופולוג הבריטי רובין דאנבר, שהציע השערה שלפיה האינטליגנציה האנושית לא התפתחה כאמצעי לפתרון בעיות אקולוגיות, אלא כאמצעי שמאפשר לאדם לשרוד ולהתרבות בקבוצות חברתיות גדולות ומורכבות.
בין ההתנהגויות הקשורות לחיים בקבוצות גדולות ניתן למנות אלטרואיזם הדדי (זולתנות), הונאה והקמת קואליציה.
הדינמיקה הקבוצתית הזו מתייחסת לתיאוריה של התודעה וליכולת להבין את מחשבותיהם ורגשותיהם של אחרים.
דאנבר טוען שכאשר קבוצה חברתית כלשהי גדלה, מספר הקשרים הבין אישיים השונות בקבוצה עשוי לגדול בכמה סדרי גודל.
שימפנזים חיים בקבוצות של כ-50 פרטים, ולעומתם לבני אדם יש בדרך כלל מעגל חברתי שכולל כ-150 אנשים, שהוא גם הגודל האופייני לקהילות חברתיות בחברות קטנות וברשתות החברתיות.
מספר זה מכונה מספר דאנבר.
מחקרים מצביעים על כך שהצלחתן של קבוצות חברתיות תלויה בגודל ההתחלתי שלהן, כאשר קבוצות שכוללות כ-150 פריטים הן מוצלחות במיוחד.
קהילות בסדר גודל דומה שומרות על איזון בין הגודל המינימלי שמאפשר תפקוד אפקטיבי, לבין הגודל המקסימלי שעדיין מאפשר יצירת תחושת מחויבות לקהילה.
לפי השערת המוח החברתי, כאשר הומינידים התחילו לחיות בקבוצות גדולות, הברירה הטבעית העדיפה אינטליגנציה גבוהה יותר.
כראיה לכך, דנבר מצטט קשר בין גודל הניאוקורטקס לבין גודל הקבוצה החברתית אצל יונקים שונים.
לפי תאוריית המוח התרבותי, האבולוציה של האינטליגנציה האנושית היא תוצר של למידה.
בני האדם נחשבים לבעלי החיים האינטליגנטים ביותר על פני כדור הארץ.
בני האדם מצוידים במוח גדול ובעלי יכולות קוגניטיביות מגוונות יותר מכל יתר מיני בעלי-החיים.
נפח מוחם של בני האדם גדל משך מיליוני שנות אבולוציה, בהשתייכותם לקבוצה שעברה התפתחות תרבותית בסביבה החברתית שבה הם מתקיימים.
יכולת התקשורת האנושית מאפשרת העברת מידע במהירות רבה יותר מהשינויים הגנטיים.
האדם הוא היצור התרבותי ביותר ולכן גם היצור האינטליגנטי ביותר.
המידע התרבותי המועבר מדור לדור מאפשר תהליכי התפתחות של מיומנויות רבות ומגוונות של כל המין האנושי.
על פי התאוריה של המוח התרבותי, האבולוציה של האינטליגנציה האנושית היא תוצאה של העברת מידע באורח חברתי ולמידה.
על פי המודל של Muthukrishna, האבולוציה של האינטליגנציה האנושית מבוססת על כך שגודל המוח והארגון שלו משפיעים על היכולת שלו לעבור תהליך של הסתגלות למידע חדש ויכולת לצבירת ידע, והגדלת ההסתגלות מאפשרת התאמה טובה יותר לקבוצות חברתיות גדולות יותר.
רקמת המוח הנחשבת לרקמה רגישה מגנה על עצמה על ידי מנגנון הקרוי מחסום דם-מוח, שתפקידו לסנן באופן סלקטיבי מעבר חומרים כימיים אל ומתוך המוח ומונע חדירה של מיקרואורגניזמים אל רקמת המוח.
פריצת המחסום הביולוגי גורמת לחדירת מיקרואורגניזמם אל קרום המוח-תופעה הגורמת למנינגיטיס, ולדלקת המוח-תופעה המכונה אנצפליטיס.
חדירה של גורמים פתוגניים גורמת לתהליכים דלקתיים כתגובה לגופים זרים.
באוכלוסיית העולם, קיים אחוז גבוה של אנשים בעלי ליקויים קוגניטיביים חמורים עקב זיהומים ויראליים ובקטריאליים, בייחוד בתקופת הילדות בה המערכת החיסונית אינה בשלה דיה.
מחלות כגון, דלקת קרום המוח ודלקת המוח נפוצות באוכלוסיות נרחבות של העולם באזורים בעלי אמצעי היגיינה ירודים, הגנה ירודה על מקורות המים, הפרדה ירודה בין מים המשמשים לשימוש בני אדם לבין מי שפכים, ושטחים חקלאיים, ומערכת בריאות ירודה, כולל חיסון תינוקות וילדים.
באזורים אלה קיימת גם סבירות גבוהה לזיהומי טפילים מקבוצת הפרוטיסטה, כגון טוקסופלזמוזיס המועברת לבני אדם מהפרשות של חתולים ופלסמודיום - גורם המלריה, המועבר לבני אדם על ידי עקיצת נקבת יתוש האנופלס, וכן זיהומים מבעלי חיים איקריוטים, כגון תולעי מעיים ועלקת הבילהרציה - מחוללי מחלת הבילהרציה.
כיום מספר האנשים הנגועים במחלות אלה מוערך במאות מיליונים.
בני אדם הסובלים מנזקים מנטליים מתונים, כמו היעדר היכולת להשלים מטלות קשות, גם אם אינם מסווגים כסובלים ממחלות על פי קריטריונים רפואיים, עדיין עלולים להיחשב כנחותים מבחינה אבולוציונית, כי סיכוייהם להיבחר כבני זוג להמשכיות דורית פוחתים.
יש לראות בזיהומים רחבי היקף שמקורם בנגיפים, חיידקים וטפילים פרוקריוטים ואיוקריוטים (כגון תולעים), מעורבים בברירה הטבעית של יכולות קוגניטיביות, מפני שאנשים הלוקים בזיהומים קשים וממושכים, עלולים לסבול מנזק מוחי ומחוסר יכולת לבצע פעולות פשוטות.
ההעדפה האנושית למציאת שותפים אינטליגנטים לצורך העמדת צאצאים, מגדילה את הסיכוי להיוולדות צאצאים עם מוח אינטליגנטי יותר.
החוליה המקשרת בין בני אדם לשימפנזות וגורילות התקיימה לפני כ-10,000-15,000 מיליארד שנה.
בתקופה זו חל שינוי גנטי בגן RNF213 האחראי לאספקת הדם מן הלב אל המוח.
השינוי גרם לזירוז אספקת הדם אל המוח.
התפצלות האדם מן הקופים, לפני 7 עד 13 מיליון שנה באה בעקבות שינויים באזורים הגנטיים HAR1 ו-ARHGAP11P אשר גרמו לגדילת המוח ופיתוח כישורים קוגניטיביים.
שינויים באזורים גנטיים נוספים המכונים SLC2A1 ו-SLC2A4 הובילו לבניית חלבונים שאחראים להובלת גלוקוזה לתוך ומתוך תאים.
שיפור הובלת גלוקוזה אל תאי המוח, מהווה נדבך נוסף בשיפור תפקודי המח, וביניהם היכולת הקוגניטיבית של רקמת המוח.
הגדלת המוח הובילה בסופו של דבר להגדלת הגולגולת האנושית.
גדילת המוח האנושי בתהליך האבולוציוני התבטאה בעיקר באזורים של קרום המוח, המוח הקטן וגרעיני הבסיס.
במקביל, בגלל ההזדקפות על שתי הרגליים האחוריות הובילה להצרה של תעלת הלידה.
כתוצאה מזה, לידת הוולד האנושי היא קשה יותר מלידת יונקים אחרים ומחייבת עזרה.
הוולד האנושי נולד בשלב התפתחותי המחייב המשך התפתחות משמעותי לאחר הלידה, כולל התפתחות המוח והגולגולת.
עובדה זו מחייבת המשך טיפול ממושך של מספר שנים לאחר הלידה.
לתהליך זה המחייב חניכה ממושכת של בני אנוש לאחר הלידה, יש אפקט מיטיב נוסף באבולוציה של האינטליגנציה.
סמיכות ממושכת זו בין ילודים למבוגרים מבטיח העברת אינפורמציה ארוכת טווח ותורמת להעברת מידע בין דורי רציף ויעיל יותר מאשר זה הקיים ביונקים אחרים.
על פי התאוריה, האנטליגצייה האנושית התפתחה לא רק בזכות הגדלת נפח המוח אלא גם בזכות שינויים באתר הגנטי SRGAP2 שגרמו ליצירת יותר קשרי סינפסות בין תאי העצב ולהגברת היכולת להעביר ולעבד מידע.
המוח האנושי בשבוע ה-14 של ההיריון שוקל 15 גרם, בשבוע ה-20 שוקל 50 גרם, ואילו בשבוע ה-36 שוקל 365 גרם.
בסוף ההריון, המוח האנושי שוקל 400 גרם, 12% מכלל משקל כל הגוף, בעוד שבמבוגר המוח שוקל רק 2% מכלל משקל הגוף.
עובדה זו מעידה על ההשקעה העצומה הנדרשת בתקופת זו למימוש הפוטנציאל הגנטי הטמון במוח.
בתקופה המודרנית, האבולוציה של גודל המוח האנושי הממוצע נוטה להקטנה עקבית, כתוצאה מהקטנת ממדי הגוף.
אנו עדים לצניחה בגובה ממוצע של גברים ממוצא אירופאי מגובה של 183 ס"מ לגובה של 175 ס"מ.
אינטליגנציה ביחס למיומנויות כף היד
במשך האבולוציה היד האנושית נשארה יחסית קצרה לעומת היד של קופי האדם המודרניים, דבר המוכיח כי אין קשר בין האבולוציה של אורך כך היד לבין התפתחות המיומניות המיוחדות של כף היד האנושית.
האדם הוא בעל החיים בעל המיומנויות המוטוריות הרבות והמגוונות ביותר בכפות ידיו, כאשר יד אחת נחשבת ליד דומיננטית מבחינת הביצועים המוטוריים.
מוטציות באזור הגנטי HACNS1 לפני 7 מיליון שנים גרמו להתפתחות מיומנויות מגוונות וייחודיות אלה של המין האנושי.
השפעה סביבתית, גנטית וסגנון חיים
משחר ההיסטוריה קיימת אינטראקציה מתמדת בין המטען הגנטי, תנאי הסביבה וסגנון החיים.
כיום בני האדם קטנים, נמוכים, וקלים יותר מאבותיהם שחיו לפני 100,000 שנה.
ההומו-ספיאנס האירופאים שחיו לפני 40,000 שנה, היו לקטים ציידים, גובהם התנשא ל־183 ס"מ.
הם נדרשו להיות גבוהים וחזקים בגלל הפונקציות שהיו חייבים למלא לצורכי ציד, תזונה והגנה.
ההומוספיאנס האירופאי לפני 10,000 שנה קטן במידותיו באופן משמעותי לגובה של 162 ס"מ, כנראה עקב מעבר לתרבות של חקלאות.
זוהי התקופה של הכנסת בעלי חיים למשק החקלאי, זוהי תקופה שבה מקורות ההזנה היו תלויים בגידולי שדה ובחיות מבויתות.
לשינוי הזה התלווה קושי בסיפוק מקורות אנרגיה (פחמימות ושומנים) ומקורות של חלבונים.
ביות בעלי חיים (ביחוד יונקים ועופות) והכנסתם למעגל החיים היומיומי של ההומוספיאנס הובילה להתפתחות מחלות חדשות, כתוצאה ממעבר טפילים מבעלי החיים אל האדם.
הירידה במקורות תזונה בסיסיים והעלייה בתחלואה הובילו להתפתחות אנשים נמוכים יותר וקלים יותר.
הנטייה לקומה נמוכה יותר בהשוואה להומוספיאנס הראשוני נמשכה זמן ארוך מאד.
עד לפני 600 שנה היה גובהו הממוצע של זכר אירופאי 165 ס"מ.
רק לפני 100 השנה האחרונים חל מפנה גובה, כאשר הגובה הממוצע של הגבר האירופאי עלה ל-175 ס"מ, בעקבות שיפורים במקורות מזון, במצב התברואה והטיפול הרפואי, ושיפור בערוב הגנטי בין בני אדם ממוצא שונה, עקב נדידתם החופשית ממקום למקום ויצירת צאצאים בעלי מטען גנטי מעורב.
החל מהמאה ה-20 חלה אבולוציה מזורזת בחקלאות ושימושים בטכנולוגיות לעיבוד מזון אשר שיפר את השימוש במקורות מזון.
במאה האחרונה חלו התפתחות משמעותית בתנאי התברואה, ושיפור בטיפול במי שתייה והפרדה בין מים המשמשים לצורכי האדם לבין מי שפכים.
במאה ה-20 חלה התפתחות משמעותית בדרכי מניעת מחלות עקב וטיפול במחלות על ידי שימוש בחומרים אנטיבקטריאליים ופיתוח חיסונים למניעת מחלות בקטריאליות ונגיפיות, חלה התפתחות משמעותית בתנאי מחיה ועבודה של לפחות חלק מאוכלוסיית העולם.
כל אלה הם פרי האבולוציה של האינטליגנציה האנושית שהתרחשה באיטיות מתמדת לאורך ההיסטוריה האנושית וקיבלו תאוצה במאה השנים האחרונות.
שינויים אלה הם שהובילו לשינויים המשמעותיים לא רק במבנה האנטומי של האדם המודרני אלא גם ברמת התפתחות האינטליגנציה שלו.
התפתחות המורכבות הביולוגית היא אחת התוצאות החשובות של תהליך האבולוציה.
האבולוציה יצרה בין השאר אורגניזמים מורכבים ביותר.
קשה מאוד להגדיר או למדוד את רמת המורכבות בפועל בביולוגיה.
תכונות כמו תכולת גנים, מספר סוגי התאים או מורכבות המורפולוגיה מוצעים כולם כמדדים אפשריים.
ביולוגים רבים נהגו להאמין שהאבולוציה היא פרוגרסיבית (אורתוגנזה) ובעלת כיוון שהוביל לעבר מה שנקרא "אורגניזמים מפותחים יותר", למרות היעדר ראיות לנקודת מבט זו.
רעיון זה באבולוציה נחשב כיום כמוטעה, והתפיסה המקובלת כיום היא שלברירה הטבעית אין כיוון מסוג זה, ואורגניזמים בעלי מורכבות גבוהה או נמוכה שרדו בתגובה לתנאי הסביבה המקומיים.
אף על פי שהייתה עלייה ברמת המורכבות המרבית במהלך ההיסטוריה של החיים, תמיד היה רוב גדול של אורגניזמים קטנים ופשוטים ונראה שרמת המורכבות הנפוצה ביותר נשארה קבועה יחסית.
בדרך כלל לאורגניזמים בעלי קצב רבייה גבוה יותר יש יתרון אבולוציוני על פני מתחריהם.
כתוצאה מכך, אורגניזמים עשויים להתפתח לכיוון מורכבות נמוכה, ובכך להניב יותר צאצאים הדורשים פחות משאבים כדי להתרבות.
דוגמה טובה הם טפילים, כגון פלסמודיום – הטפיל האחראי למלריה – ומיקופלזמה.
אורגניזמים אלה מוותרים לעיתים קרובות על תכונות שנעשו מיותרות בזכות טפילותם על המארח.
ירידה במורכבות תיתכן גם כאשר תכונה מורכבת מסוימת חדלה לספק יתרון בסביבה מסוימת.
אובדן תכונה זו אינו חייב בהכרח להקנות יתרון, אך התכונה עשויה להיעלם עקב הצטברות מוטציות אם אובדנה אינו מהווה חיסרון.
כך לדוגמה, אורגניזם טפילי עשוי לאבד את המסלול הסינתטי של מטבוליט אם מטבוליט זה זמין מן הפונדקאי.
היעדר מסלול זה לא בהכרח יאפשר לטפיל לשמר אנרגיה או משאבים משמעותיים ולגדול מהר יותר, אך אובדנו עשוי להתקבע באוכלוסייה באמצעות הצטברות מוטציות אם לא נגרם חיסרון מאובדן מסלול זה.
מוטציות הגורמות לאובדן תכונה מורכבת מתרחשות לעיתים קרובות יותר ממוטציות הגורמות לרווח של תכונה מורכבת.
באמצעות ברירה טבעית, האבולוציה יכולה גם ליצור אורגניזמים מורכבים יותר.
מורכבות נוצרת לעיתים קרובות באבולוציה הדדית של פונדאים וטפילים, כאשר כל צד מפתח התאמות מתוחכמות יותר, כמו מערכת החיסון וכנגדה הטכניקות הרבות שפיתחו פתוגנים כדי להתחמק ממנה.
לדוגמה, הטפיל Trypanosoma brucei, הגורם למחלת השינה, פיתח כל כך הרבה עותקים של האנטיגן העיקרי של פני השטח שלו, שכ-10% מהגנום שלו מוקדש לגרסאות שונות של הגן האחד הזה.
מורכבות אדירה זו מאפשרת לטפיל לשנות ללא הרף את פני השטח שלו ובכך להתחמק ממערכת החיסון באמצעות וריאציה אנטיגנית.
באופן כללי יותר, צמיחת המורכבות עשויה להיות מונעת על ידי אבולוציה הדדית בין אורגניזם לבין המערכת האקולוגית שלו, כגון טורפיו, טַרְפּוֹ, טפילים או פונדקאים, או מתחרים על משאבים שאליהם הוא מנסה להישאר מותאם.
כל אחד מאלה עשוי להפוך מורכב יותר כדי להתמודד טוב יותר עם מגוון האתגרים שמציבה המערכת האקולוגית שנוצרה על ידי האחרים, והאחרים בתורם ייאלצו להסתגל – במקרים רבים על ידי הגברת מורכבתם, וכך יתחיל מרוץ חימוש אבולוציוני מתמשך לעבר מורכבות רבה יותר.
מגמה זו עשויה להתחזק על ידי העובדה שהמערכות האקולוגיות עצמן נוטות להיות מורכבות יותר עם הזמן, ככל שמגוון המינים גדל, ויחד איתו גדל גם מספר הקשרים והתלויות בין המינים.
אם לאבולוציה הייתה מגמה פעילה למורכבות (אורתוגנזה), כפי שרווחה האמונה במאה ה-19, אזי היינו מצפים לראות מגמה פעילה של עלייה לאורך זמן במורכבותו של הערך הנפוץ ביותר של מורכבות בקרב אורגניזמים (תזוזה ימינה בפסגת הגרף).
עם זאת, עלייה במורכבות יכולה להיות מוסברת גם באמצעות תהליך פסיבי.
שינויים אקראיים חסרי פניות של מורכבות וקיום מורכבות מינימלית מביאים לעלייה לאורך זמן של המורכבות הממוצעת של הביוספרה.
השונות ברמת המורכבות גדלה והמגמה ליצירת כמה אורגניזמים בעלי מורכבות גבוהה יותר לאורך זמן קיימת, אך היא כרוכה בהיקף קטן יותר ויותר ככל שהמורכבות גדלה (פסגת הגרף בציור תהיה משמאל).
מורכבות הגנום עלתה באופן כללי מאז תחילת החיים על פני כדור הארץ.
כמה מודלים ממוחשבים הציעו שיצירת אורגניזמים מורכבים היא תכונה בלתי נמנעת של האבולוציה.
תאוריה חדשה יחסית מציעה כי על ידי הרפיית לחץ הברירה, אשר פועל בדרך כלל לפישוט הגנום, המורכבות של אורגניזם עשויה לגדול בתהליך שנקרא אבולוציה נייטרלית בונה.
מכיוון ש באיקריוטים (במיוחד ביצורים רב-תאיים) קטן בהרבה מאשר בפרוקריוטים, הם חווים אילוצי ברירה נמוכים יותר, מה שהופך אותם למועמדים לעבור תהליך זה.
לפי מודל זה, גנים חדשים נוצרים על ידי תהליכים שאינם מונחים על ידי ברירה הסתגלותית – לדוגמה, על ידי שכפול גנים אקראי.
גנים חדשים אלו, אף על פי שאינם נדרשים להישרדות, נותנים לאורגניזם "קיבולת עודפת" שיכולה להקל במקרה של דעיכה מוטציונית של תת-יחידות תפקודיות.
אם כתוצאה מהדעיכה כל הגנים הפכו לחיוניים, האורגניזם נלכד במצב חדש שבו מספר הגנים גדל.
בהמשך, גנים משלימים אלה יכולים לשנות את תפקידם כתוצאה מברירה טבעית בתהליך שנקרא נאו-פונקציונליזציה .
במקרים אחרים, אבולוציה נייטרלית בונה אינה מקדמת יצירת חלקים חדשים, אלא מקדמת אינטראקציות חדשות בין שחקנים קיימים, שלוקחים על עצמם תפקידים נלווים.
אבולוציה נייטרלית בונה שימשה גם כדי להסביר כיצד קומפלקסים קדומים, כמו הספלייסוזום והריבוזום, צברו עם הזמן תת-יחידות חדשות, או כיצד התפתח ערבול גנים בין שני תאים בריסנית, וכיצד אפילו קומפלקסים של חלבונים חסרי תועלת יכולים לשרוד באורגניזמים מיליוני שנים.
במאה ה-19, מספר מדענים, בהם ז'אן-בטיסט למארק (1744–1829) וריי לנקסטר (1847–1929) האמינו שלטבע יש "שאיפה מולדת" להפוך למורכב יותר עם האבולוציה.
אמונה זו עשויה לשקף רעיונות שהיו חדשניים אז כמו זה של הגל (1770–1831) ושל הרברט ספנסר (1820–1903) שחזו שהיקום מתפתח בהדרגה למצב גבוה ומושלם יותר.
תפיסה זו התייחסה לאבולוציה של טפילים מאורגניזמים עצמאיים למין טפילי כ"האצלה" או "התנוונות", בניגוד לטבע.
תאורטיקנים חברתיים פירשו לעיתים את הגישה הזו באופן מטפורי כדי להכחיש קטגוריות מסוימות של אנשים כ"טפילים מנוונים".
מדענים מאוחרים יותר שללו בתכלית את רעיון האצילות הביולוגית, ואימצו במקומו את הרעיון ששושלות הופכות לפשוטות יותר או למורכבות יותר אם הפשטות או המורכבות מעניקה להן יתרון בברירה הטבעית.
בספר משנת 1964, "הופעתו של ארגון ביולוגי", פיתח קוואסטלר מודל של סדרה של הופעה ממערכות פרוטוביולוגיות לפרוקריוטים ללא צורך להפעיל אירועים בלתי סבירים בעלי הסתברות נמוכה מאוד.
התפתחות סדר במערכות חיות (המתבטאת כמורכבות ביולוגית) ובמערכות מסוימות שאינן חיות הוצעה ב-1983 בהתאם לעיקרון יסודי משותף שנקרא "הדינמיקה הדרווינית".
הדינמיקה הדרווינית נוסחה תחילה על מנת להסביר כיצד נוצר סדר מיקרוסקופי במערכות פשוטות לא ביולוגיות שרחוקות משיווי משקל תרמודינמי.
לאחר מכן הורחב המודל למולקולות RNA קצרות ומשתכפלות, הנחשבות דומות לצורות החיים המוקדמות ביותר בעולם ה-RNA, והוכח כי תהליכי יצירת הסדר הבסיסיים במערכות הלא ביולוגיות ובשכפול ה-RNA דומים.
גישה זו סייעה להבהיר את הקשר בין התרמודינמיקה לאבולוציה, והוסיפה עוד תוכן אמפירי לתיאוריה של דרווין.
בשנת 1985 הראה מורוביץ כי העידן המודרני של התרמודינמיקה הבלתי הפיכה שהוביל לארס אונסאגר בשנות ה-30 הראה שמערכות הופכות מסודרות תחת זרימת אנרגיה, ובכך הצביע על כך שקיומם של חיים אינו סותר את חוקי הפיזיקה.
מספר התפשטויות של אוכלוסיות של האדם הקדמון מאפריקה לרחבי אירואסיה התרחשו במהלך התקופה הפלאוליתית התחתונה ובתחילת התקופה הפאלאוליתית התיכונה, לפני כ-2.1 עד 0.2 מיליון שנים.
התפשטויות אלו ידועות בשם "היציאה הראשונה מאפריקה", ואחריהן אירעה התפשטות ההומו סאפיינס (בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית) לאירואסיה, שכנראה החלה לפני 200,000 שנה ומכונה בהקשר זה "היציאה השנייה מאפריקה".
הנוכחות המוקדמת ביותר של הומו (ולמעשה כל הומינין) מחוץ לאפריקה מתוארכת לקרוב ל-2 מיליון שנים.
מחקר משנת 2018 טוען לנוכחות אנושית בשאנגצ'ן, מרכז סין, לפני 2.12 מיליון שנים בהתבסס על תיארוך מגנטוסטרטיגרפי של השכבה הנמוכה ביותר המכילה חפצי אבן.
שרידי השלד האנושי העתיקים ביותר מחוץ לאפריקה הם מדמניסי, גאורגיה (גולגולת דמניסי 4), ומתוארכים ל-1.8 מיליון שנה לפני זמננו.
שרידים אלו מסווגים כהומו גאורגיקוס.
גלי התרחבות מאוחרים יותר היו כנראה כ-1.4 מיליון שנה לפני זמננו (התרבות האשלית), על ידי Homo antecessor וכן 800,000 שנה לפני זמננו (קבוצות אשליות שייצרו כלי אבן ואבני יד), על ידי הומו היידלברגנסיס.
עד לתחילת שנות ה-80, הייתה הסברה שבני אדם מוקדמים חיו רק ביבשת אפריקה בפלייסטוקן המוקדם, או עד לפני 800,000 שנה בערך; נדידת הומינינים אל מחוץ למזרח אפריקה הייתה ככל הנראה נדירה בפלייסטוקן המוקדם, והותירה תיעוד מקוטע של אירועים.
הסברה שפרה-הומו מסוג הומינין נדד אל מחוץ לאפריקה נתמכת בנוכחותם של גריקופיתקוס ואוראנופיתקוס, שנמצאו ביוון ובאנטוליה ומתוארכים ללפני 8 מיליון שנה, אבל אלה כנראה הומינינים לא הומיניניים.
ייתכן שיש קשר לעקבות הטראכילוס (Trachilos footprints) שנמצאו בכרתים, ומתוארכים ללפני קרוב ל-6 מיליון שנים.
אוסטרלופיתקינים הופיעו לפני כ-5.6 מיליון שנים במזרח אפריקה במשולש עפר.
אוסטרלופיתקוס מסוג אוסטרלופיתקוס אפרנסיס הופיע באותו אזור לפני כ-4 מיליון שנים.
הכלים המוכרים העתיקים ביותר נמצאו בלומקווי, קניה, ומתוארכים ל-3.3 מיליון שנה לפני זמננו, בסוף תקופת הפליוקן.
הם עשויים להיות תוצר של אוסטרלופיתקוס גרהי או פאראנתרופוס אתיופיקוס (Paranthropus aethiopicus), שני ההומינינים הידועים בני הזמן ההוא, שייצרו כלים ככל הידוע.
ההנחה היא שהסוג הומו הופיע לפני כ-2.8 מיליון שנים.
שרידי הומו הביליס נמצאו באגם טורקאנה בקניה.
התיחום לסוג "אנושי", הומו, והבדלתו מאוסטרלופיתקוס, שנויים במחלוקת.
לכן מונח העל "הומינין" משמש לעיתים קרובות לכלול את שניהם.
"הומינין" כולל מבחינה טכנית שימפנזים וכן מינים טרום-אנושיים בני עד 10 מיליון שנה (הפרדה בין הומיננאים, הומיניניים וגוריליניים).
מחקר משנת 2018 טוען לנוכחות אנושית בשאנגצ'ן, מרכז סין, כבר לפני 2.12 מיליון שנה, בהתבסס על תיארוך מגנטוסטרטיגרפי של השכבה הנמוכה ביותר המכילה חפצי אבן.
שרידי השלד האנושי העתיקים ביותר מחוץ לאפריקה הם מדמניסי, ג'ורג'יה (גולגולת Dmanisi 4), ומתוארכים ל-1.8 מיליון שנה לפני זמננו.
הוצע כי הומו פלורסיינסיס היה צאצא מהתפשטות מוקדמת.
לא ברור אם ההומינינים המוקדמים ביותר שעזבו את אפריקה הם Homo habilis, הומו מוקדם, אוסטרלופיתקוס מאוחר הקשור להומו הביליס או צורה מוקדמת של הומו ארקטוס.
בכל מקרה, המורפולוגיה של הומו פלורסיינסיס דומה לאוסטרלופיתקוס סדיבה, הומו הביליס והומו גאורגיקוס, מה שמעלה את האפשרות שאבותיו של הומו פלורסיינסיס עזבו את אפריקה לפני הופעתו של הומו ארקטוס.
ניתוח פילוגנטי שפורסם ב-2017 מעלה כי פלורסיינסיס היה צאצא ממין (ככל הנראה אוסטרלופיתקין) קדום מההומו הביליס, מה שהופך אותו למין-אח להומו הביליס או לכל הפחות משייך אותו לענף ההביליס-ארקטוס ארגסטר-ספיינס, כך שמוצאו בנקודה עתיקה יותר מהומו ארקטוס.
על בסיס סיווג זה, משערים כי הומו פלורסיינסיס מייצג הגירה לא ידועה ומוקדמת מאפריקה, המתוארכת למועד של לפני 2.1 מיליון שנים.
מסקנה דומה מוצעת לפי תארוך חפצי האמנות העתיקים ביותר של שאנגצ'ן (Shangchen).
הומו ארקטוס הופיע לפני 2 מיליון שנה.
הומו ארקטוס הקדום חי פנים אל פנים עם הומו הביליס במזרח אפריקה במשך כמעט חצי מיליון שנים.
מאובני ההומו ארקטוס העתיקים ביותר מופיעים כמעט בו זמנית, קצת לאחר שני מיליון שנה לפני זמננו, הן באפריקה והן בקווקז.
אתר ההומו ארקטוס האירו-אסיאתי המוקדם ביותר הוא דמניסי בגיאורגיה, והוא מתוארך ל-1.8 מיליון שנה לפני זמננו.
גולגולת שנמצאה בדמניסי היא עדות לטיפול בזקנים.
הגולגולת מראה שההומו ארקטוס הזה היה מתקדם בגיל ואיבד את כל השיניים מלבד אחת שנים לפני המוות, ואולי לא סביר שההומיניד הזה היה שורד לבדו.
עם זאת, לא בטוח שזו הוכחה מספקת לאכפתיות – שימפנזה משותק חלקית בשמורת גומבה שרד שנים ללא עזרה.
העדות המוקדמת ביותר הידועה להומו ארקטוס האפריקאי, המכונה הומו ארגסטר, היא עצם עורפית בודדת (KNM-ER 2598), המתוארת כ"דומה להומו ארקטוס" ומתוארכת ל-1.9 מיליון שנה לערך לפני זמננו (בן זמנו של הומו רודולפנסיס).
המאובן הזמין הבא הוא KNM-ER 3733, גולגולת המתוארכת ל-1.6 מיליון שנה לפני זמננו.
הסטרטיגרפיה של אתרי פליסטוקן מוקדם בצפון אפריקה ושכבות הביניים של מזרח אפריקה וגאורגיה, גרועה.
הקדום מבין המתוארכים הוא עין האנק בצפון אלג'יריה (כ-1.8 – 1.2 מיליון שנה לפני זמננו), שכבה אולדובאית.
אתרים אלה מעידים שההומו ארקטוס המוקדם חצה את צפון אפריקה, שהיא בדרך כלל חמה ויבשה.
זמן קצר חלף כנראה בין הגעתו המשוערת של הומו ארקטוס לדרום עבר הקווקז בסביבות 1.8 מיליון שנה לפני זמננו, לבין הגעתו למזרח ודרום מזרח אסיה.
יש עדויות לקמו ביואנמו (Yuanmou), סין, לפני 1.7 מיליון שנה ובסנגיראן שבג'אווה, אינדונזיה, לפני 1.66 מיליון שנה.
ייתכן שהומו הביליס הגיע למערב אסיה, שם התפתח הומו ארקטוס מוקדם.
הוא התפשט ממערב אסיה למזרח אסיה (איש פקין), דרום מזרח אסיה (איש ג'אווה), חזרה לאפריקה (הומו ארגסטר) ולאירופה (איש טאוטאוול).
נראה כי להומו ארקטוס נדרש יותר זמן לעבור לאירופה.
האתר הקדום ביותר הוא ברנקו לאון (Barranco León) בדרום-מזרח ספרד והוא מתוארך ל-1.4 מיליון שנים לפני זמננו, והוא קשור להומו אנטססור (Homo antecessor) ולאתר השנוי במחלוקת פירו נורד (Pirro Nord) בדרום איטליה, שלפי הואמדן גילו בין 1.7 ל-1.3 מיליון שנים.
הפלאוביוגאוגרפיה של תפזורות אנושיות מוקדמות במערב אירואסיה מאפיינת את הומו ארקטוס כסטנוביונט (stenobiont) רגיש לטמפרטורה, שלא הצליח להתפשט מצפון לחגורת האלפידים.
יש לראות את הנוכחות האנושית המוקדמת ביותר המוגבלת מבחינה גאוגרפית בחצי האי האיברי כעדות לנוכחות בת קיימא של אוכלוסייה אנושית באזור מבודד זה.
המישור הפאנוני, הממוקם דרומית-מערבית להרי הקרפטים, התאפיין ככל הנראה באקלים חם יחסית לזה של אזור הים התיכון, בעוד שהאקלים של האזור הפלאוביו-גאוגרפי של מערב אירופה הופחת על ידי השפעת זרם הגולף ויכול לתמוך בהומינין האפיזודי.
התפזרות לכיוון חצי האי האיברי.
עד לפני כמיליון שנה, הומו ארקטוס התפשט ברחבי אירואסיה, בעיקר בקווי הרוחב שמדרום לקו הרוחב 50 צפונה.
לא ברור אם ההתיישבות במערב אירופה הייתה רציפה, או שגלים עוקבים אכלסו שוב ושוב את השטח בהפסקות שנבעו מתקופות קרח.
כלים אשליים מוקדמים בתל עובדיה, בני כ-1.4 מיליון שנה, הם עדות להתיישבות מתמשכת במערב, שכן גלים רצופים שיצאו מאפריקה לאחר מכן היו ככל הנראה מביאים את הטכנולוגיה האשלית למערב אירופה.
עדויות לנוכחות אדם מהתקופה הפלאוליתית התחתונה באיי אינדונזיה היא עדות לשייט של הומו ארקטוס בסוף הפלייסטוקן המוקדם.
ייתכן שהניווט הופיע לפני מיליון שנה, אולי כדי לנצל שטחי דיג ימיים.
רפסודה פרימיטיבית ניתנת להיגוי שוחזרה כדי להדגים את ההיתכנות לחציית מצר לומבוק, לפי ההשערה לפני 850,000 שנה.
המצר היה ברוחב 20 ק"מ בפלייסטוקן.
הישג כזה של הומו ארקטוס בפלייסטוקן המוקדם מחזק את השערת נתיבי המים מחוץ לאפריקה.
פחות סבירים נתיבי יציאה ממצר גיברלטר, מצר סיציליה ובאב אל-מנדב, אם כלי השיט היו מעבר ליכולות הביצוע של הומו ארקטוס.
בני אדם ארכאיים באירופה זוהו מתקופה שלפני 800,000 שנה – קבוצות התרבות האשלית המייצרות כלי אבן מסווגות כמין נפרד, שמקורם בארקטוס ומכונות הומו היידלברגנסיס.
בני הומו היידלברגנסיס מלפני 400,000 שנה פיתחו תעשייה אופיינית הידועה בשם קלקטונית (Clactonian).
הומו היידלברגנסיס קשור להומו רודזיינסיס (Homo rhodesiensis) שזוהה גם כהומו היידלברגנסיס סנסו לאטו (Homo heidelbergensis sensu lato) או הומו היידלברגנסיס אפריקאי, שככל הידוע התקיים בדרום אפריקה לפני 300,000 שנה.
הומו סאפיינס הופיע באפריקה לפני כ-300,000 שנה, משושלת הקשורה באופן הדוק להומו היידלברגנסיס מוקדם.
הגל הראשון של היציאה השנייה מאפריקה ("Out of Africa II") והנוכחות המוקדמת ביותר של הומו סאפיינס במערב אסיה כנראה התרחשו לכל המוקדם לפני 300 עד 200 אלף שנה, ולפי ממצאים – לפני 130,000 שנה.
מחקר גנטי מצביע על כך שגל הגירה מאוחר יותר של הומו סאפיינס (לפני 50–70 אלף שנה) מאפריקה אחראי על כול או רוב האוכלוסיות הנוכחיות שאינן אפריקאיות.
סביר שהמסלול מאפריקה למערב אסיה עבר במסדרון היבשתי המזרח תיכוני ובמצרי באב אל-מנדב שמפרידים בין קרן אפריקה וערב, וייתכן שאפשרו מעבר יבש בתקופות מסוימות של הפלייסטוקן.
מועמד נוסף הוא מצר גיברלטר.
מצר סיציליה הוצע בשנות ה-70 כנתיב מעבר, אך כיום זה נחשב בלתי סביר.
השימוש של הומיניניים במסדרון בלבנט, המחבר את מצרים דרך חצי האי סיני עם מזרח הים התיכון, נקשר לתופעה של עלייה וירידה בלחות חגורת המדבר של צפון אפריקה, המכונה משאבת סהרה.
אתרי ההומיניניים הרבים בלבנט, כמו מערת מיסליה ותל עובדיה משמשים כאינדיקטורים לנתיב הגירה זה.
נכון לשנת 2012, הניתוח הגנטי של אוכלוסיות אנושיות באפריקה ובאירואסיה תומך בתפיסה שבתקופות הפלאוליתית והמזוליתית נתיב זה היה חשוב יותר להגירות אנושיות דו-כיווניות בין אפריקה לאירואסיה מאשר קרן אפריקה.
קרן אפריקה עד ערב (באב אל-מנדב)
באב אל-מנדב הוא מצר בן 30 ק"מ בין מזרח אפריקה לחצי האי ערב, עם אי קטן, פרים, 3 ק"מ מהגדה הערבית.
המצר מרכזי בחקר התפשטות אבות האדם לאירואסיה כי הוא מקרב את מזרח אפריקה לאירואסיה.
הקשר היבשתי עם ערב נעלם בפליוקן.
ייתכן שהתחדש, אך אם כך היה קורה, אידוי הים האדום והעלייה הנלווית במליחות היו משאירים עקבות בתיעוד המאובנים לאחר 200 שנה ובמרבצי אידוי לאחר 600 שנה.
זרם חזק זורם מהים האדום לאוקיינוס ההודי והמעבר היה קשה ללא חיבור יבשתי.
מדווח על מציאת כלי התרבות האולדובאית באי פרים, מה שמרמז שניתן היה לחצות את המצר בפלייסטוקן המוקדם, אך ממצאים אלה טרם אושרו.
מצר גיברלטר הוא פתח הכניסה האטלנטי לים התיכון, שבו גדות ספרד ומרוקו מרוחקים זה מזה רק 14 ק"מ.
ירידה בגובה פני הים בפלייסטוקן עקב קפיאה והיווצרות קרחונים לא הייתה מורידה זאת למרחק שהוא פחות מ-10 ק"מ.
זרמים עמוקים דוחפים מערבה, ומים עיליים זורמים בחוזקה חזרה לים התיכון.
עם זאת, כניסה לאירואסיה מעבר למצר גיברלטר יכולה להסביר את שרידי ההומינין בברנקו לאון בדרום מזרח ספרד (1.4 מיליון שנה לפני זמננו) וסימה דל אלפנטה – הרי אטאפוורקה – בצפון ספרד (1.2 מיליון שנה לפני זמננו).
ממצאים באתר פירו נורד בדרום איטליה, ככל הידוע בין 1.3–1.7 מיליון שנה לפני זמננו, מאפשרים להניח הגעה אפשרית מהמזרח.
המידע לא מספיק כדי ליישב את המחלוקת.
המעבר על פני מצר סיציליה הוצע ב-1975 בהתבסס על גילוי כלים אולדובאים ב-1973 בסיציליה.
תאריכים רדיומטריים, לעומת זאת, לא הופקו, והחפצים עשויים באותה מידה להיות מהפלייסטוקן התיכון, ולא סביר שהיה גשר יבשתי במהלך הפלייסטוקן.
עבור מין נתון בסביבה נתונה, משאבים זמינים מגבילים את מספר הפרטים שיכולים לשרוד.
בהגיעם לסף זה, לאנשים עשוי להיות קל יותר לאסוף משאבים בסביבה הפריפריאלית הענייה אך המנוצלת פחות מאשר בבית הגידול המועדף.
הומו האביליס יכול היה לפתח גמישות התנהגותית בסיסית לפני התפשטותו לפריפריה (כגון פלישה לגילדה הטורפת).
גמישות זו יכולה הייתה לעבור ברירה טבעית וכך להתפתח ולהוביל להסתגלות הומו ארקטוס לבתי הגידול הפתוחים ההיקפיים.
אוכלוסיית הומיניניים חדשה וגמישה מבחינה סביבתית הייתה יכולה לחזור לנישה הישנה ולהחליף את אוכלוסיית האבות.
הצטמקות של היער וההפחתה הנלווית של כושר נשיאת ההומינין ביערות בסביבות 1.8 מיליון שנה לפני זמננו, וכן 1.2 ו-0.6 מיליון שנה לפני זמננו, עשויה הייתה לחזק את לחצי הברירה לכיוון הסתגלות לשטחים הפתוחים.
עם הגמישות הסביבתית החדשה של ההומו ארקטוס, שטפי אקלים נוחים כנראה פתחו לו את הדרך למסדרון הלבנט, אולי באופן ספורדי, בפלייסטוקן המוקדם.
ניתוח כלי אבן מרמז שההומיניניים של אולדובאי לא היו טורפים.
עם זאת, נראה כי ההומו ארקטוס עקב אחר נדידת בעלי חיים צפונה בתקופות לחות, ככל הנראה כמקור למזון.
חתול החרב מגנתריאון היה טורף על בפלייסטוקן המוקדם והאמצעי (לפני 12 מיליון שנה).
הוא נכחד באפריקה לפני כמיליון וחצי שנה, אך כבר יצא משם דרך סיני, והוא בין שרידי החיות באתר ההומינין הלבנטיני של תל עובדיה, ומתוארך לכ-1.4 מיליון שנה לפני זמננו.
הוא לא הצליח לשבור את מח העצם והשאריות שהותיר היו ככל הנראה מקור מזון חשוב להומיניניים, במיוחד בתקופות קרח.
בר-יוסף ובלפר-כהן משערים כי הצלחתם של הומיניניים באירואסיה לאחר שיצאו מאפריקה נובעת בחלקה מהיעדר מחלות זואונוטיות מחוץ לבית הגידול המקורי שלהם.
מחלות זואונוטיות הן אלו המועברות מבעלי חיים לבני אדם.
מחלה ספציפית להומינינים חייבת להחזיק את המארח האנושי שלה בחיים מספיק זמן כדי להעביר את עצמה, אך מחלות זואונוטיות לא בהכרח יעשו זאת מכיוון שהן יכולות להשלים את מחזור החיים שלהן ללא בני אדם.
ובכל זאת, זיהומים אלה רגילים היטב לנוכחות אנושית, לאחר שהתפתחו לצדם.
ככל שצפיפות האוכלוסייה של קוף אפריקאי גבוהה יותר, כך המחלה הופכת לעמידה ולנפוצה יותר.
55% מהשימפנזים בשמורת גומבה מתים ממחלות, רובן זואונוטיות.
רוב המחלות הללו עדיין מוגבלות לסביבות אפריקאיות חמות ולחות.
לאחר שההומיניניים עברו לבתי גידול יבשים וקרים יותר בקווי רוחב גבוהים יותר, גורם מגביל עיקרי בגידול האוכלוסייה יצא מהמשוואה.
הומו הביליס היה דו-רגלי, אך זרועותיו הארוכות מעידות על הסתגלות לעץ.
להומו ארקטוס היו רגליים ארוכות יותר וזרועות קצרות יותר, מה שמעיד על מעבר לקרקע, אם כי עדיין לא ברור כיצד השינוי הזה באורך הרגליים היחסי עשוי היה להיות יתרון.
נראה שגודל הגוף העצום, לעומת זאת, אפשר יעילות אנרגטית וסיבולת הליכה טובה יותר.
הומו ארקטוס גדול יותר התייבש גם לאט יותר וכך יכול היה לכסות מרחקים גדולים יותר לפני מגבלות תרמוגולטוריות.
היכולת להליכה ממושכת בקצב נורמלי הייתה גורם מכריע ליישוב יעיל של אירואסיה.
היכולת הנרטיבית היא היכולת האנושית לספר ולהבין סיפורים.
היא נרכשת באופן טבעי בתהליך החִיבְרוּת (סוציאליזציה) במהלך שנות הילדות סביב גיל שנתיים וחצי-שלוש בזמן החשיפה לתקשורת השפָתית של הסביבה.
במהלך השנים היא מושפעת גם מהאזנה לסיפורים כתובים וגם מהלימוד בבית הספר בהמשך.
לסיפור אישי דָבוּר (סיפור לא ספרותי שמסופר בעל פה) יש מאפיינים ייחודיים, בעיקר משום שהוא נוצר בזמן אמת (on-line) מול קהל.
המטלה של יצירת סיפור לפני קהל מעמידה אתגר כפול: מצד אחד ארגון וגיבוש הסיפור; ומצד אחר התייחסות למאזינים.