tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר החלמתו מונה פון ליטוויץ ב-2 ביולי 1941 למפקד רגימנט הרובאים ה-59, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-27 במאי 1942 קיבל פון ליטוויץ את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1942 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-20. ב-31 באוגוסט 1942 קיבל פון ליטוויץ את אות הפציעה בזהב, וב-1 באוקטובר 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20, שפעלה כחלק מקורפוסים שונים תחת פיקוד הארמייה התשיעית.
ב-1 ביוני 1943 הועלה פון ליטוויץ לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-2, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת קבוצת הפאנצר מערב, ולחם עימה בקרבות הקשים במערכה בנורמנדי.
ב-3 בספטמבר 1944 קיבל פון ליטוויץ תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-5 בספטמבר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-47, שהיה חלק מארמיית הפאנצר החמישית במסגרת קבוצת ארמיות G.
ב-1 בנובמבר 1944 הועלה פון ליטוויץ על ידי אחיו שמילו פון ליטוויץ לדרגת גנרל חיל השריון, ובדצמבר 1944 הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה במהלך הקרב על הבליטה.
בפברואר 1945 הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד ארמיית הצנחנים הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות B, ולחם עימה עד לסיום המלחמה.
ב-16 באפריל 1945 נפל פון ליטוויץ בשבי צבא ארצות הברית במהלך הלחימה בכיס הרוהר, וב-9 במאי 1945 קיבל פון ליטוויץ תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
פון ליטוויץ שוחרר מהשבי ב-1 ביולי 1947. לאחר שחרורו התגורר פון ליטוויץ בנויברג עד למותו ב-9 באוקטובר 1969.
היינריך לברכט פליישר (; 21 בפברואר 1801, שאנדאו על האלבה, גרמניה – 10 בפברואר 1888, לייפציג) היה בלשן, מחלוצי חוקרי השפה הערבית המודרנית, ומגדולי המזרחנים בסוף המאה ה-19.
פליישר החל את לימודיו הגבוהים בגיל 18. בין השנים 1819–1824 למד תאולוגיה ושפות שמיות מזרחיות באוניברסיטת לייפציג.
בהמשך, באוניברסיטת פריז תחת הבלשן הצרפתי סילבסטר דה סאסי, למד ערבית, טורקית ופרסית.
משנת 1831 לימד תלמידים בבית ספר תיכון בדרזדן, ובשנת 1836 התמנה לפרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
בתפקיד זה כיהן עד מותו בשנת 1888. בזכותו של פליישר הפכה לייפציג למרכז תוסס ללימודים אוריינטליים.
בנוסף לשלל מאמרים שכתב פליישר, הוא חיבר את קטלוג כתבי היד האוריינטליים בספרייה המלכותית של דרדזן, וכתב תיאור של כתבי-היד הערביים, הטורקיים והפרסיים, שהיו שמורים בספרייה העירונית של לייפציג.
פליישר היה אחד משמונת החברים הזרים באקדמיה הצרפתית לכתיבת ספרות יפה וחבר מסדר אבירי פור לה מריט הגרמני.
היה חבר באגודות מדעיות רבות בגרמניה ובמדינות אחרות.
כמו כן, היה בעל תוארי כבוד מאוניברסיטאות קניגסברג, אוניברסיטת קארל בפראג, אוניברסיטת סנקט פטרסבורג, דורפט ואוניברסיטת אדינבורו.
היה ממייסדי המכון ללימודי אסיה והמזרח - DMG.
היינריך פרייהר קומר פון פאלקנפלד היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קומר נולד ב-22 באפריל 1852 בעיר פרשבורג שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום נקראת העיר ברטיסלאבה והיא בירת סלובקיה המודרנית.
הוא למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית בווינה.
ב-1872 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, ובמאי 1894 מונה לראש מטה הקורפוס העשירי והחזיק בתפקיד עד אפריל 1900. במאי של אותה שנה הוא קודם לדרגת גנרל מיור ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל.
בפברואר 1910 מונה למפקד הקורפוס העשירי, ובמאי של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא שימש כמפקד הקורפוס העשירי עד תחילת שנת 1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, מונה קומר למפקד יחידה מיוחדת אשר נקראה "קבוצת קומר" על שמו.
הקבוצה כללה 3 דיוויזיות, ונכללה באגף השמאלי של הארמייה הראשונה בפיקודו של ויקטור דנקל.
היא הוצבה בגליציה על הגבול עם האימפריה הרוסית, ומטרתה הייתה לפלוש לפולין ולעורר מרד פולני נגד הרוסים.
הקבוצה הוצבה בסמוך לקורפוס הלאנדווהר הגרמני בפיקודו של רמוס פון ווירש, אשר נשלח לפולין לצורך מטרות דומות.
הקבוצה חדרה לפולין עם פרוץ המלחמה, אולם התקבלה בקרירות בידי הפולנים שלא ראו באוסטרים או בגרמנים משחררים.
חלק מיחידות הקבוצה לחמו בקרב קרשניק, אולם הקבוצה פורקה ב-22 בספטמבר בעקבות הכישלון האוסטרי בקרב גליציה.
קומר הוצב בתפקידי מטה ומנהל במשרד המלחמה, ובמאי 1915 ניהל את משפטו של שר המלחמה לשעבר מוריץ פון אופנברג, אשר נשפט על הדלפת מידע.
קומר פרש מהצבא ב-1 באוגוסט 1916.
קומר נפטר בזלצבורג ב-8 בדצמבר 1929 בגיל 77.
גנרל היינריך קרייפה (5 ביוני 1895 – 14 ביוני 1976), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונחטף על ידי סוכני SOE בריטיים ופרטיזנים יווניים בעת שירותו בכרתים.
קרייפה נולד ב-5 ביוני 1895 בנידרשפייר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קרייפה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט המילואים ה-237, עמו לחם בקרבות השונים, ובכלל זה בקרב ורדן.
לאחר המלחמה הצטרף קרייפה לפרייקור, ולאחר מכן לוורמאכט, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1938 הועלה קרייפה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-909.
במהלך המערכה על צרפת לחם קרייפה עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-58, ולאחר מכן לחם עמו במהלך מבצע ברברוסה והשתתף עמו בקרב על לנינגרד.
ב-13 באוקטובר 1941 קיבל קרייפה על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמאי 1942 חזר לגרמניה, שם מילא תפקידי הדרכה.
ב-3 ביוני 1943 מונה קרייפה למפקד הדיוויזיה ה-79, עליה פיקד עד ה-24 באוקטובר אותה שנה.
ב-1 בספטמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור וב-15 בפברואר 1944 הוא מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22 בכרתים.
באביב 1944 תכננו בעלות הברית לחטוף את הגנרל פרידריך-וילהלם מילר, אשר אמצעי הדיכוי הקשים שלו זיכו אותו בכינוי "הקצב מכרתים".
המבצע הובל על ידי מייג'ור פטריק לי פרמור וקפטן ביל סטנלי מוס, סוכני SOE, אשר לוו בפרטיזנים יווניים תושבי כרתים.
מכיוון שגנרל מילר עזב את האי לפני ביצוע התוכנית, החליט מייג'ור לי פרמור לחטוף את קרייפה במקומו.
בליל 26 באפריל יצא הגנרל קרייפה ממפקדה בארכאנס, לעבר מעונו ב"וילה אריאדני", כ-25 ק"מ מחוץ להרקליון.
מייג'ור לי פרמור וקפטן מוס, לבושים כשוטרים צבאיים גרמנים, חיכו לו במרחק קילומטר אחד לפני ביתו, וכשהגיעה אליהם המכונית הם ביקשו מהנהג לעצור וביקשו את הניירות.
ברגע שהמכונית עצרה, פתח לי פרמור את דלתו של קרייפה, קפץ פנימה ואיים עליו באקדחו, ומוס התיישב על מושב הנהג.
מוס נהג במכונית כשעה וחצי, תוך שהוא עובר 22 מחסומי דרכים בהרקליון, ולאחר מכן הם נטשו את המכונית ופנו לעבר ההרים.
קרייפה יחד עם חוטפיו שהו בהרים כשבועיים וחצי, תוך שהם נמלטים מכוחות הוורמאכט שחיפשו אחריהם, וב-14 במאי, הם נלקחו מחוף פריסטרס ליד רודקינו על ידי צוללת והובלו למצרים.
קרייפה נחקר, ולאחר מכן נשלח למחנה שבויים בקנדה, ממנו הועבר מאוחר יותר למחנה מיוחד בוויילס.
בשנת 1947 שוחרר קרייפה מהשבי, ועבר להתגורר בנורטהיים.
בשנת 1972 נפגש קרייפה עם חוטפיו בתוכנית טלוויזיה יוונית, וב-14 ביוני 1976 הוא מת בביתו.
היינריך קארו (בגרמנית Heinrich Caro; 13 בפברואר 1834 - 11 בספטמבר 1910) היה כימאי יהודי גרמני.
קארו נולד בפוזנן פולין לשמעון קארו ועמליה לבית שניצלר, יהודים חילונים מהמעמד הבינוני גבוה, שהיו ספוגים בתרבות הגרמנית
קארו למד בבית ספר בפוזן, ובשנת 1842 עברה המשפחה לברלין, כדי לעקוף את המגבלות שהוטלו על יהודים בפוזן.
בספטמבר 1852 סיים קארו את לימודיו התיכוניים, ובאוקטובר 1852 החל ללמוד כימיה בבית הספר המקצועי המלכותי בברלין.
במקביל הוא לקח קורסים באוניברסיטת הומבולדט.
בשנת 1855, בהמלצת מוריו, הוא לקח משרה של שוליה במחקר כימי בתחום דפוס הטקסטיל, במילהיים על הרוהר.
חוזה ההעסקה כללה התחייבות לשלוש שנים, בהכנסה נמוכה, אך המשכורת שיכל לקבל לאחר ההכשרה הייתה מאוד גבוהה.
במשך 10 חודשים בשנים 1857–1858 יצא קארו לשירות צבאי בברלין, ועל כן עבודתו במילהיים התארכה עד אוקטובר 1859.
בשנת 1859 עבר למנצ'סטר אנגליה, ויצר קשרים עם אוגוסט וילהלם פון הופמן, פיטר גרייס (Peter Griess), וויליאם הנרי פרקין (William Henry Perkin), שהשפיעו על עבודתו.
במהלך שהותו באנגליה מצא דרך חדשה לייצור מובאין, גילה את האינדולין המומס באלכוהול, והוציא עם עמיתים פטנט על צבע צהוב המכונה הצהוב של מנצ'סטר.
בשנת 1866 שב לגרמניה למשרה בכימיה בהיידלברג.
בשנת 1868 הוא מונה למנהל הטכני של BASF, תפקיד בו החזיק עד 1890. גם לאחר מכן, המשיך קארו בקשרים לחברת BASF, בתור יועץ.
לקארו מיוחסת התפתחות החברה מחברה יחסית קטנה לחברת ענק חובקת עולם.
בכתבה בעיתון בתחילת 1920 נמנתה עבודתו עם אלו של פריץ הבר ונתן גרינשטיין כאחראיות להתפתחות המואצת של התעשייה הכימית הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היינריך קזימיר השני, רוזן נסאו-דיאץ' היה נסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן בין השנים 1664–1696.
היינריך קזימיר נולד בלייוורדן ב-18 בינואר 1657, לוילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ ולאלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס.
בשנת 1664 מת אביו וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ, והיינריך קזימיר מונה במקומו לנסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן, ומכיוון שהיה קטין שלטה אמו כעוצר עד לבגרותו.
בשנת 1675 הצביע אספת הנבחרים של פריסלנד על מנת להפוך את משרת הסטאדהאודר לירושה של בית נסאו-דיאץ.
ב-26 בנובמבר 1683 התחתן היינריך קזימיר עם הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה שרלוטה, רוזנת נסאו, ממנה היו לו 9 ילדים.
ב-25 במרץ 1696 מת היינריך קזימיר, ובנו יוהאן וילם פריסו מונה במקומו לנסיך נסאו-דיאץ ולסטאדהאודר של פריסלנד וחרונינגן.
ב-26 בנובמבר 1683 התחתן היינריך קזימיר עם הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו והנרייטה שרלוטה, רוזנת נסאו, ממנה היו לו 9 ילדים:
וילם גאורג פריסו, נסיך הכתר של נסאו-דיאץ (1685–1686)
הנרייטה אלברטינה, נסיכת נסאו-דיאץ (1686–1754)
סופיה הדוויג, נסיכת נסאו-דיאץ (1690–1734), התחתנה עם קרל לאופולד, דוכס מקלנבורג-שוורין
איזבל שרלוטה, נסיכת נסאו-דיאץ (1692–1757), התחתנה עם כריסטיאן, נסיך נסאו-דילנבורג
לואיז לאופולדינה, נסיכת נסאו-דיאץ (1695–1758)
הנרייטה קזימירה, נסיכת נסאו-דיאץ (1696–1738)
היינריך קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ , היה רוזן נסאו-דיאץ וסטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.
היינריך קזימיר נולד ב-21 בינואר 1612 בארנהם, לארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ וסופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג.
בשנת 1632 נהרג אביו במהלך המצור על רורמונד, והיינריך קזימיר ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-12 ביולי 1640 נפצע היינריך קזימיר בקרב הולסט ומת למחרת.
מאחר שלא היו לו ילדים, אחיו וילהלם פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו.
הינרייך קלאס היה פוליטיקאי וסופר גרמני ימני, גזעני ואנטישמי, חבר המפלגה הנאצית.
תמך בפאן-גרמניות ועמד בראש האיגוד הכל-גרמני בין השנים 1908–1939.
קלאס נולד באלזיי, עיר קטנת אוכלוסין בדרום מערב גרמניה, אביו היה נוטריון.
למד משפטים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת גייזן עד לשנת 1891 אז נהפך לעורך דין מתמחה.
בשנת 1894 עבר לעיר מיינץ.
בשנת 1894 קלאס היה ממקימיה של "התאגדות גרמנית" לאומנית, תנועה שדגלה ב"טוהר גרמני" על ידי ביטול והוצאת קבוצות מיעוטים מגרמניה.
בשנת 1897 הצטרף לתנועת האיגוד הכל-גרמני ונהיה ליושב ראש התנועה בשנת 1901. לאחר שנהיה לנשיא של האיגוד בשנת 1908 פעל כדי לקדם דרכי פעולה רדיקליים יותר.
הוא נכנס לעימות חריף עם תאובלד פון בתמן-הולווג, במיוחד לאחר המשבר המרוקאי השני בשנת 1911, אז האיגוד הגרמני הציג את דעותיו הקיצוניות בצורה ברורה.
מהפגנת עוינות "פשוטה" לצרפת ולאנגליה "הנחותה עוד יותר", קלאס תמך במלחמה מהירה שלדעתו תוביל לרייך גרמני ולהגדלת שטחה של גרמניה רבתי.
כמו כן דאג לסייע לחימושה הצבאי של גרמניה.
קלאס ידוע בעיקר בשל הספרים בעלי האידאולוגיה הימנית המובהקת שכתב תחת שם העט דניאל פריימן או דניאל איינהרט.
מבין ספריו, המפורסם ביותר הוא ספרו משנת 1912 "Wenn ich der Kaiser wär" (לו הייתי הקיסר) שעסק באנטישמיות, אימפריאליזם ופאן-גרמניות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קרא לסיפוח בלגיה לשטח גרמניה.
בשנת 1917 הקים תנועה ימנית קיצונית נוספת "המולדת הגרמנית" יחד עם אלפרד פון טירפיץ ווולפגנג קאפ.
בשנת 1918 פגש את אדולף היטלר ותמך בו בניסיון הפוטש במרתף הבירה של שנת 1923. בין השנים 1933 עד 1939 היה חבר המפלגה הנאצית.
כתביו, ספריו ונאומיו הרבים השפיעו רבות על הנאציזם שהתפתח בתקופת פועלו.
משנת 1943 ועד למותו בשנת 1953 גר עם בתו בעיר ינה.
היינריך ריזו היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הבלם.
הוא שיחק באליפות גרמניה הראשונה שהתקיימה ב-1903.
ריזו נולד ב-30 ביוני 1882 בלייפציג שבגרמניה.
אחיו הקטן, האנס ריזו, היה גם כן כדורגלן ששיחק בעמדת השוער.
לייפציג משנת 1900, וזכה עימה בשבעה תוארי אליפות גאום שבצפון מערב סקסוניה.
ריזו השתתף וזכה גם באליפות גרמניה הראשונה ב-1903 כשהוא מסיים ככובש המצטיין עם 6 שערים.
במשחק הגמר שנערך ב-31 במאי אותה שנה כבש שלושער בניצחון 2–7 על ד.פ.צ.
שלוש שנים אחר כך זכה פעם נוספת בתואר, כשהוא כובש את שער הניצחון במשחק הגמר נגד פ.צ.
במדי נבחרת גרמניה ריזו ערך את הופעת הבכורה ב-7 ביוני 1908 בהפסד 3–2 לאוסטריה בווינה.
הופעה אחר כך הייתה האחרונה שלו והיא נעשתה נגד הונגריה ב-4 באפריל 1909 בתיקו 3–3.
מלך השערים באליפות גרמניה: 1903 (6 שערים)
היינריך יוהאן פון ציגל היה צייר גרמני שהתמחה בתמונות של חיות משק וחיות בית.
החל משנת 1867, ציגל היה סטודנט בבית הספר לאמנות בשטוטגרט אצל ברנהרד פון נהר והיינריך פון רוסטיג, שם למד ציור בעלי חיים וז'אנר.
שנתיים לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנות יפה במינכן, אך לא קיבל השראה משיטות ההוראה של קרל פון פילוטי והחליט לעבוד באופן עצמאי.
לאחר מכן בילה זמן מה בווינה ולבסוף התיישב במינכן.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 הוא נמשך אל הנוף הכפרי במחוז דכאו והחל לצייר בחיק הטבע והציב את דמויותיו בסביבה נוף רחבה יותר.
נסיעות שערך לאורך קו החוף ההולנדי והבלגי בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 הגבירו את משיכתו לאימפרסיוניזם, בו נתקל בתערוכות בפריז.
מאותה נקודה ואילך, השתקפויות אטמוספיריות ומשחק האור והצל היו הדאגות העיקריים שלו, בעוד הפרטים היו זניחים.
הסגנון הביא אותו להיות אחד החברים המייסדים של הזצסיון במינכן.
הוא השקיע למעלה מארבעים שנה בנושא שכינה "עבודה כבדה" (בעיקר ציורי סוסים וחריש שוורים) והפיק מעל 24 בדים, שנותנים תמונה מפורטת על התפתחותו האמנותית.
הוא המשיך לצייר בסגנון קליל ואימפרסיוניסטי עד גיל שמונים.
בשנת 1895 הוא הפך לפרופסור באקדמיה לאמנות יפה במינכן, תפקיד אותו החזיק עד פרישתו בשנת 1922.
בוורט אם ריין ישנה גלריית זיכרון המוקדשת ליצירותיו בבית העירייה הישן.
הוא בילה שם הרבה בקיץ, בחופשה או עם תלמידיו.
העיר נהנתה מאוד משכר הדוגמנים ומהשכירות ששילם כדי להשתמש בבעלי החיים שלהם, וכן מהכסף שתלמידיו הוציאו על אוכל ולינה.
עבודותיו מוצגות גם בגלריה הלאומית בברלין.
היינריך פרידריך פיגר היה אחד הציירים הגרמניים הקלאסיים הידועים והמשפיעים ביותר.
היינריך פרידריך פיגר היה בנו של כומר ומאוחר יותר בכיר הכמורה של היילברון, ג'וזף גבריאל פיגר.
היינריך פיגר החל את הכשרתו כצייר בשנת 1764 אצל צייר החצר ניקולא גויבל באקדמיה לאמנות בלודוויגסבורג.
משנת 1769 המשיך את לימודיו בלייפציג אצל המורה לציור של יוהאן וולפגנג גתה, אדם פרידריך אוזר.
לאחר מכן יצא למסע לימוד באיטליה וצייר את ציורי הקיר בארמון קסרטה בנאפולי.
שגריר אנגליה בחצר הווינאית, סר רוברט קית', הפך לפטרונו.
דרכו הוא בא במגע עם המשפחה הקיסרית.
מכאן והלאה השכלתו והקריירה שלו קודמו על ידי הרשויות הפוליטיות הגבוהות ביותר.
בסתיו 1776 הוא קיבל מלגה ללמוד ברומא במשך מספר שנים.
התפתחותו האמנותית הנוספת הושפעה מאוד מאנטון רפאל מנגס.
משנת 1781 עד 1783 עבד עבור המשפחה הקיסרית באזור נאפולי.
בשנת 1783 מינה אותו קנצלר המדינה לסגן מנהל האקדמיה בווינה, באותה תקופה אחת האקדמיות לאמנות המובילות באירופה.
בשנת 1795 הוא הפך למנהל האקדמיה שפרחה בהנהגתו.
בשנת 1806 הוא הפך למנהל גלריית התמונות האימפריאלית.
משנת 1791 ועד מותה בשנת 1807, היה היינריך פיגר נשוי לשחקנית אנה חוספה הורטנסיה מולר, בתו של יוהאן היינריך פרידריך מולר.
בשנת 1780 פיגר היה חבר בקבוצת הבונים החופשיים "Zum Palmbaum" בווינה.
הוא נקבר בבית העלמין הקתולי בווינה מטצלינסדורף.
היינריך פיגר חייב את המוניטין שלו לחוגים החברתיים הגבוהים ביותר באותה עת, עבורם צייר מיניאטורות ודיוקנאות.
בהמשך פנה לציורי היסטוריה בפורמט גדול ודרכם הפך לאחד הציירים החשובים ביותר של הקלאסיציזם.
לאמנותו היה תפקיד פוליטי מובהק, שבא לידי ביטוי בהאדרת אנשים מסוימים ממשפחת הקיסרות, דוגמת הארכידוכס קרל.
הוא צייר את "הארכידוכס קארל כגואל גרמניה".
למשרדו של הארכידוכס כשר המלחמה וחיל הים (1801–1809) בווינה, תכנן היינריך פיגר ציורים לחיפויי הקירות, המתארים בצורה אלגורית את מעשי הגבורה של המשפחה הקיסרית, אך מעל לכל את גבורתו של הארכידוכס קארל.
בשנת 1813 תכנן פיגר מדליה לקרב לייפציג, שהסתיים בתבוסה מכרעת של הצרפתים במלחמות השחרור.
מורשת עידן הבארוק עדיין ניכרת ביצירתו של פיגר, והשאיפה לאלגנטיות ניכרת היטב.
מבקרים מאוחרים יותר תיארו את סגנון הציור שלו כאקלקטי והעניקו לסגנון שהוא ייצג את השם הקלאסיציזם של הבארוק הווינאי.
בהכשרתו האמנותית את תלמידיו, התמקד בעיקר במתאר החד והברור של הדמות - בהתאם לאידיאלים של הקלאסיציזם.
בתוספת עקרונות של מודלים מהעת העתיקה, בשילוב שיעורי היסטוריה אינטנסיביים.
אלה היו נושאי הוראה מרכזיים.
גם לימוד אנטומיה שימש חומר לימוד חשוב.
היינריך פיגר חיקה את ההוראה האקדמית של אותם ימים, והתלמידים הצעירים נאלצו קודם כל להעתיק את ציורי המאסטרים הוותיקים - לאחר שהכינו חריטות - משש בבוקר ועד מאוחר בערב.
תפקידו של פיגר בחברה ובאמנות באותה תקופה היה מרכזי.
הוא בלט מאוד וזכה בכינוי "האפיפיור של האמנות" בווינה.
היינריך פיגר היה חבר כבוד באקדמיה במינכן ובאקדמיה לאמנות במילאנו וכן אביר של מסדר כתר וירטמברג.
בשנת 1819 נוסד פרס פיגר על ידי קבוצת אמנים.
מדליית פיגר מזהב, פרס מטעם האקדמיה לאמנויות יפות בווינה, נקראת על שמו.
בשנת 1876 נקרא רחוב בווינה (רובע 6) על שמו.
היינריך קניר היה צייר גרמני יליד אוסטריה, ידוע בסצנות ז'אנר ופורטרטים, אם כי צייר גם נופים וטבע דומם.
הוא ידוע בעיקר בזכות יצירת הדיוקן הרשמי של אדולף היטלר משנת 1937 והוא האמן היחיד שידוע שצייר את היטלר במהלך חייו.
הוא נולד בפנצ'ובה (בסרביה של ימינו).
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, אצל כריסטיאן גריפנקרל וקרל ורצינגר, ואז באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, שם למד שיעורים אצל גבריאל פון האקל ולודוויג פון לפץ .
הוא נשאר במינכן ופתח בית ספר פרטי לאמנות בשנת 1888. בסופו של דבר בית הספר שלו צבר מוניטין טוב ברחבי אירופה.
בשנים 1898 עד 1910 הוא לימד גם באקדמיה במינכן.
הוא היה גם חבר בזצסיון במינכן, ובהמשך בזצסיון הווינאי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא ויתר על פעילות ההוראה ועבר לסטארנברג.
בשנות העשרים של המאה העשרים הפכה משפחת תנהאוזר לפטרונית שלו.
לאחר 1922 התגורר בבוואריה עילית.
בתקופת השלטון הנאצי הוא נשאר פופולרי ובשנת 1937 יוצג בתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה השנתית ב"האוס דר קונסט" במינכן עם אחת מדיוקנאותיו של אדולף היטלר.
במהלך השנים הבאות הוא הציג שם ארבע עשרה עבודות בסך הכל, כולל דיוקנאות של הנהג הפרטי של היטלר, יוליוס שרק, ואמו של היטלר, קלרה.
שני הציורים נתלו במשרדו של היטלר בברגהוף בברכטסגאדן.
הוא גם עשה את הדיוקן הרשמי של רודולף הס, ואלברט שפר התייחס אליו לעיתים קרובות כ"צייר החצר".
בשנת 1942 הוענק לקניר מדליית גתה לאמנות ומדע.
בשנת 1944 הוא נפטר בשטאודאך-אגרנדאך .
יוהאן היינריך קרל ריינהולד היה צייר וחרט גרמני.
כבן של צייר הדיוקנאות והז'אנר יוהאן פרידריך לברכט ריינהולד, היינריך קרל ריינהולד היה אחיו למחצה והצעיר של צייר הנוף פרידריך פיליפ ריינהולד (1779–1840).
הוא למד לראשונה בדרזדן באקדמיה לאמנות.
בשנת 1806 נסע לאחיו בווינה, שם למד באקדמיה לאמנות.
ריינהולד נסע לפריז בשנת 1809. הוא שהה שם חמש שנים, עבד בזמן מלחמות נפוליאון כחרט נחושת עבור ויוואן דנון.
הוא חזר לווינה בשנת 1814 והתמסר באופן אינטנסיבי לציור נוף.
הוא למד אצל פרידריך פון אוליבייה ויוליוס שנור פון קרולספלד, שם פגש גם את יוזף אנטון קוך.
יחד עם אחיו פרידריך פיליפ וחבריו הציירים ארנסט וולקר, יוהאן אדם קליין ויוהאן כריסטוף ארהרד, הוא נסע לטיולים לימודיים באזורים שונים.
ריינהולד שאב השראה לציוריו בשנים הבאות מטיולים אלה, ומחקריו האינטנסיביים על הטבע שימשו לו תבנית עבור רבים מציוריו.
ריינהולד נסע לאיטליה בשנת 1819 עם הצייר יוהאן כריסטוף ארהרד.
הוא חי ועבד ברומא במשך חמש שנים ונסע לאזורים שונים באיטליה בחברתם של ידידי אמנים רבים.
הוא תמיד תיעד את רשמיו בציורי נוף.
מרבית רישומיו בתקופת יצירה זו נוצרו באולבאנו והסביבה, שם בילה את חודשי הקיץ בחברתם של ציירים גרמנים אחרים כמו קרל וילהלם גוטסלוף או לודוויג ריכטר.
לאחר ששהה בנאפולי, סייר דרך סיציליה בחברתו של הנסיך פרדיננד פון לובקוביץ.
ברומא הוא ניסה להניא את חברו כריסטוף ארהרד מהתאבדות, אך נכשל, והוא בעצמו חלה במחלה קטלנית, ונפטר והוא רק בן 36. קברו מצוי בבית הקברות הפרוטסטנטי ברומא.
בנוסף לעבודתו הגרפית, היינריך ריינהולד היה בעיקר צייר נוף.
בהיותו ידוע בווינה בגלל רעיונות הרומנטיקה, הוא היה אחד מהציירים הגרמנים ברומא שהושפעו בעיקר מיוזף אנטון קוך.
ישנה חשיבות מיוחדת ללימודי ציורי השמן שלו, שכן הם פרסמו את חוג האמנים הגרמני ברומא והביאו קונים רבים שהכירו את חשיבות עבודתו הנופית של ריינהולד.
אלה כללו את האדריכל קארל פרידריך שינקל, שרכש עשרה רישומי שמן וארבעה רישומי עיפרון מריינהולד, ואת הפסל הדני ברטל תורוולדסן, שהזמין ממנו שלושה ציורים.
היינריך פרנץ רוסטיגה היה צייר גרמני.
רוסטיגה היה תלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, בה למד בשנת 1828. הוא השתתף בתערוכות שם משנת 1832. בשנת 1836 עבר לפרנקפורט ויצא לטיולי לימוד לוינה ולהונגריה, והמשיך לדרזדן, ברלין, צרפת ואנגליה.
משנת 1845 לימד כפרופסור בבית הספר לאמנות בשטוטגרט וכמנהל הגלריה בעיר.
בשנים 1865–1866 הקים רוסטיגה בית שנבנה על ידי כריסטיאן פרידריך פון ליינס בשטוטגרט שנהרס בשנת 1951. בשנת 1887 הוא ויתר על ההוראה, אך המשיך את תפקידו כ"מנהל גלריה" במשך עשר שנים.
רוסטיגה צייר תמונות היסטוריה וז'אנר, נופים ודיוקנאות, ובהם הראה מיומנות בעיבוד וביצוע.
בין ציוריו ניתן למנות את התפילה במהלך סופת רעמים (אבד במלחמת העולם השנייה) והשיטפון (הגלריה הלאומית ברלין), הדוכס אלבה בארמון רודולשטאדט (גלריה בשטוטגרט), העברת גופת הקיסר אוטו השלישי לגרמניה ופרידריך השני וחצרו בפאלרמו וכן "שני איטלקים" (מוזיאון סטדליש וורל).
במוזיאון ורלר מוצג גם האוסף הגדול ביותר של האמן.
במוזיאון קונסטפלאסט בדיסלדורף ישנם דיוקנאות של בית הספר לציור בדיסלדורף משנת 1835.
אחרי שפרסם כרך שירים ליריים (1845) הגיע פרסום של הדרמות ההיסטוריות "פיליפו ליפי" (1851), "אטילה" (1853), "קונרד וידרהולד" (1856), "קייזר לודוויג הבווארי" (1860) ו "אברהרד אים בארט" (1863) וכן "חרוזים וחלומות" יצירה הומוריסטית בחלקה (שטוטגרט 1876).
להיינריך פון רוסטיגה הוענק בשנת 1867 תואר אביר הכבוד של מסדר כתר וירטמברג.
בשנת 1890 הוא התמנה לאזרח כבוד של העיר ורל על שירותיו לאמנות ומדע.
היינריך קונריד (; 3 בספטמבר 1855 – 27 באפריל 1909) היה במאי תיאטרון יהודי-אמריקאי ממוצא אוסטרי.
בשנת 1876, החל קונריד את קריירתו בתחום המשחק בווינה, שם מונה למנהל התיאטרון Stadttheater Bremen.
בשנת 1878, עבר להתגורר בניו יורק, שם נשאר למשך שארית חייו.
בשנת 1903, מונה קונריד למנהל המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
את התפקיד סיים קונריד ב-1908 לאחר פרישתו.
קונריד נולד ב-3 בספטמבר 1855, בעיירה ביילסקו-ביאלה, באוסטריה (כיום פולין) לאב יהודי.
כנער, למד בבית ספר מקומי בשם "Realschule" בווינה.
לאחר לימודיו, החל קונריד לשחק בתיאטרון "בורגתיאטר".
בגיל 21, הפך למנהל התיאטרון "Stadttheater Bremen".
בתקופתו, התפרסם התיאטרון בעיר, עד שקונריד קיבל אות כבוד מעיריית וינה לפועלו למען קידום התיאטרון.
ב-1878, בהצעתו של אדולך נוינדרף, שהיה מנהל תיאטרון בארצות הברית, עבר קונריד לניו יורק.
בעת שכיהן כמנהל התיאטרון "מטרופוליטן אופרה", העלה קונריד את האופרה "פרסיפל", משל ריכרד וגנר.
הדבר הכעיס את אשתו של ריכרד, קוזימה, ששלחה מברק זועם לקונריד.
קוזימה טענה לזכויות היוצרים על היצירה אך מאמציה היו לשווא והאופרה הועלתה כמתוכנן.
ב-1 במאי 1908, פרש קונריד מניהול התיאטרון לאחר שלקה בבעיות ראייה.
הוא נפטר ב-27 באפריל 1909 משבץ מוחי.
היינריך רוצו, נסיך רויס-פלאואן (; 24 במאי 1950 - 29 באוקטובר 1999) היה נסיך מבית רויס אשר עבד כאדריכל.
התפרסם בעיקר בשל נישואיו לזמרת השוודית אנני-פריד לינגסטד, חברת להקת אבבא.
היינריך נולד בלוצרן ב-24 במאי 1950. אביו היה היינריך אנציו, נסיך רויס-פלאואן, מנסיכות רויס הקו הצעיר.
אמו הייתה לואיז פיירון, ברונית שוודית ממוצא צרפתי.
אביו התחתן מחדש עם הרוזנת פדורה פון פוקלר-גרודיץ, ואמו התחתנה עם תיאודור אנקרקרונה, בעל אדמות בסקניה ובאופלנד.
בילדותו, התגורר היינריך לסירוגין אצל סבו הנסיך היינריך הארי ברומא ואצל אמו בשוודיה.
בשוודיה הוא למד אדריכלות והתערה באצולה המקומית.
הוא הפך לידידו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ולבן לווייתו לציד.
לאחר שהתבגר, עבר היינריך להתגורר בטירה בפריבור שהייתה שייכת למשפחתו.
ב-1989 נפטרה אמו והוא ירש חלק מנכסיה בשוודיה.
ב-29 באוקטובר 1999 נפטר היינריך מלימפומה.
ב-1974 נישא היינריך לנורווגית מטה רינדי.
ב-2 ביוני 1977 היא ילדה לו תאומות:
ב-1986 התגרשו היינריך ומטה, והיינריך נישא לזמרת השוודית אנני-פריד לינגסטד, חברת להקת אבבא.
הנסיך היינריך רויס מקסטריץ הוא איש אצולה גרמני, הנושא את הכינוי "היינריך השלושה עשר".
ידוע כמלוכן המתנגד לממשלה הגרמנית.
בדצמבר 2022 נעצר על ידי המשטרה הפדרלית הגרמנית בעוון הנהגת הפיכה שלטונית.
הוא נולד בבודינגן ב-4 בדצמבר 1951 לנסיך היינריך הראשון רויס מקוסטריץ ולדוכסית וויסלאווה פיאודורה ממקלנבורג, שהייתה בתורה ילדתו היחידה של הפוליטיקאי הגרמני הדוכס אדולף פרידריך ממקלנבורג.
בית רויס, שממנו מגיע רויס, מתוארך ל וניהל היסטורית את אזורי גרה וגרייץ.
היינריך התרחק ממשפחתו בסביבות שנת 2009.
רויס עבד כמפתח נדל"ן, הפעיל חברה בשם "לשכת הנסיך היינריך" (Buero Prinz Reuss) בפרנקפורט, וכן ייצר שמפניה.
ב-2017 הוא תמך בקבורה מחדש של שרידי מספר מאבותיו, הבולטים ביניהם הנרי השני, רוזן נסיכות רויס הקו הצעיר, במיקומם המקורי.
הסרקופגים שלהם הועברו שוב ושוב מאז שהכנסייה שבה הם נקברו נהרסה בשריפה ב-1780.
רויס דיבר בעד משטרי מס נמוכים יותר, ובירך את שיעור ה-10% בנסיכות רויס לשעבר ואמר שהוא יאפשר לאזרחי רויס לנהל "חיים מאושרים" כי זה היה "פשוט ושקוף".
הוא טען שממשלת גרמניה המודרנית והאיחוד האירופי רחוקים ובלתי נגישים יותר משהיו הנסיכים הפיאודליים.
רויס גם נשא נאומים בעלי קונספירציות אנטישמיות וטענות שגרמניה הפכה למדינה וסאלית מאז מלחמת העולם השנייה.
מעורבות במזימת ההפיכה הגרמנית ב-2022
ב-7 בדצמבר 2022, רויס נעצר בביתו בפרנקפורט במהלך מבצע נרחב של פשיטות של המשטרה הגרמנית נגד קושרים מהימין קיצוני שזממו לארגן הפיכה ולפרוץ בכח אל בניין הבונדסטאג הגרמני.
לטענת המשטרה, הקושרים של ההפיכה כללו גם את חברת הבונדסטאג לשעבר, בירגיט מלזק-וינקמן, כמו גם תומכי תנועת רייכסבורגר שקיוו למנות את רויס בן ה-71 לראש המדינה.
האחוזה של רויס בתורינגיה הייתה לכאורה אתר של מחסני נשק ופגישות בנוגע לקנוניה.
בתקשורת הגרמנית נטען כי רויס פנה לממשלת רוסיה דרך השגרירות שלה בברלין, ככל הנראה כדי לקבל סיוע בהפיכה, אם כי אין אישוש כי רוסיה השיבה לפנייתו.
על פי התביעה הפדרלית בגרמניה, אישה רוסייה בכינוי ויטליה בי סייעה לו.
שגרירות רוסיה בברלין מיהרה לפרסם הודעה כי אין לה שום קשר ל"ארגוני טרור או ארגונים בלתי חוקיים" בגרמניה, דברים שחזר עליהם גם דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב.
היינריך פון קיטליץ היה אמן, קצין ימי, וחוקר טבע פרוסי.
הוא היה צאצא למשפחה של אצולה פרוסית ותיקה.
הוא אסף דגימות והכין איורים במשלחות ימיות גדולות וכתב כמה ספרים על מסעותיו.
כמה מינים חדשים הוגדרו על בסיס דגימות שנאספו על ידו.
קיטליץ נולד בברסלאו לקפטן הפרוסי פרידריך (1769–1825) ולהנרייט ארנפריד פון דיביטש (1771–1835).
הוא למד בבית ספר תיכון באולס והצטרף לגדוד של אביו כמתנדב בשנת 1813. הוא הפך לסגן שני בגדוד חיל הרגלים ה-16 של שלזיה.
הוא נסע לפריז ב-1815 והיה בחיל מצב במיינץ כאשר גדודי לנדווה פורקו.
באותה תקופה, הוא התחיל להתעניין בטבע לאחר שפגש את אדוארד רופל.
באמצעות השפעתו של דודו מצד אמו, הנס קארל פון דיביטש, פילדמרשל ברוסיה, הוא הצטרף לקורבטה הרוסית סנאבין במסע הקפה של כדור הארץ בין 1826 ל-1829 בהנהגתו של קפטן פיודור ליטקה (1797–1882), ואסף דגימות וצייר לצד אלכסנדר פוסטלס.
הוא נסע יחד עם הנסיך קארל מפרוסיה לסנקט פטרבורג והמשלחת יצאו להפלגה ב-1 בספטמבר.
הוא הכין אוספים גדולים במשלחת זו עבור המוזיאון של האקדמיה האימפריאלית למדעים בסנקט פטרבורג.
הוא הביא איתו 754 דגימות של 314 מיני ציפורים, כולל מינים שנכחדו לאחר מכן.
ביניהם ניתן למנות את המינים המיקרונזיים, המוכרים רק מהדגימות שלו.
הוא פרסם עשרים וארבע תצפיות על הצמחייה של החופים והאיים באוקיינוס השקט (1844).
קיטליץ נסע לצפון אפריקה ב-1831 עם חברו אדוארד רופל, אך נאלץ לחזור לגרמניה עקב בריאות לקויה.
במהלך שהותו במצרים בזמן שהמתין לסירה הוא אסף דגימות של הציפור שזכתה לכינוי הפלובר של קיטליץ.
שמו של קיטליץ, מונצח בכמה ציפורים וצמחים.
היינריך רותמונד היה מפקד משטרת הזרים הפדרלית של שווייץ בין השנים 1919 ו-1955.
רותמונד למד משפטים בציריך, ברן ולייפציג וקיבל דוקטורט ב-1916 מאוניברסיטת ציריך.
באותה שנה הצטרף למינהל משק המלחמה של הממשל הפדרלי.
בין השנים 1919 ל-1929 היה ראש המשרד הפדרלי למשטרת זרים.
מ-1929 עד 1954 היה מפקד מחלקת המשטרה החדשה של מחלקת המשפטים והמשטרה הפדרלית (FDJP), בה שולבה משטרת הזרים ב-1933. מ-1929 עד 1931 רותמונד מילא תפקיד מפתח בניסוח חוק המגורים וההתיישבות (ANAG - Gesetzes über Aufenthalt und Niederlassung).
ב-6 עד 15 ביולי 1938 הוא ייצג את שווייץ בוועידת אוויאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה אחד האנשים העיקריים האחראים ליישום מדיניות הפליטים של המועצה הפדרלית בשל תפקידו כמפקד משטרת הזרים.
ב-1945 מונה על ידי המועצה הפדרלית כנציג שווייץ בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים (Intergovernmental Committee on Refugees - IGCR) בז'נבה, תפקיד אתו מילא עד 1947. הוא גם היה ציר זמני בוועדת ההכנה של ארגון הפליטים הבין-לאומי (IRO).
מדיניות הפליטים לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה
לאחר סיפוח אוסטריה במרץ 1938, יהודים רבים ברחו לשווייץ.
ממאי 1938 גורשו יהודים לשווייץ.
לאחר כישלונה של ועידת אוויאן ביולי 1938, שבה שווייץ הציעה את עצמה כמדינת מעבר לפליטים אך אף מדינה אירופית לא הייתה מוכנה לקבל אותם, החליטה המועצה הפדרלית ששווייץ חייבת לשלוט בזרימת הפליטים.
ההגבלה הראשונה של כניסת הפליטים התרחשה עם החלטת המועצה הפדרלית (BRB) מ-17 באוקטובר 1939. על מנת לשלוט טוב יותר בהגירה ומכיוון שהמועצה הפדרלית לא רצתה ולא יכלה לסגור את הגבולות, ה-BRB עשה הבחנה בין "פליטים פוליטיים" מוכרים ל"מהגרים" שנאלצו לעזוב שוב את שווייץ, הבחנה שניתנה לשיקול הדעת של משטרת ההגירה.
ניתן היה להוציא ויזה רק אם הייתה ערובה שהזר יעזוב את שווייץ.
לאחר הגיוס הכללי במאי 1940, היה צורך לאשר אשרות מראש במשטרת ההגירה.
הנוהג הזה הוחלש בגלל מחאות פוליטיות ומתוך התחשבות בתיירות.
במרץ 1940 החליטה המועצה הפדרלית להסיר את האיסור על מהגרים גברים בעבודה בשכר ולהקים עבורם מחנות עבודה בהנחיית מחלקת המשטרה.
לאחר ועידת ואנזה בינואר 1942, ניסו פליטים יהודים נוספים להיכנס לשווייץ בקיץ 1942. לאחר ביקורים בגבול שווייץ בהרי היורה ובעקבות דו"ח המועצה הפדרלית מ-4 אוגוסט (בהתייחס להחלטתה מ-17 באוקטובר 1939), הוציא רותמונד ב-13 באוגוסט 1942 הוראת מחסום גבול לפליטים "לא פוליטיים".
חבר המועצה הפדרלי אדוארד פון שטייגר אישר את ההוראה.
רותמונד חשש ששווייץ, כ"אי באירופה", לא תוכל לקלוט מאות אלפי יהודים נמלטים ואמר כי יש להתמקד בביטחון של אותם פליטים שכבר נקלטו.
הוא חשב על יותר מ-400,000 פליטי מלחמת האזרחים בספרד, שברחו ב-1939 והוחזקו במחנה המעצר גירס ובמחנות מעצר צרפתיים אחרים בתנאים קטסטרופליים.
תגובת דעת הקהל לחסימה המוגברת הניעה את חבר המועצה הפדרלי פון שטייגר ב-23 באוגוסט להקל על מדיניות סירוב הכניסה.
כניסתם של לפחות 20,000 בני אדם בגבול נמנעה, או שם הועברו לידי הנאצים במהלך המלחמה, למרות שהיו תחת איום מוות.
ההבחנה המשפטית בין פליטים צבאיים לאזרחים הכילה סמכויות שיקול דעת, במיוחד במקרה של עובדי כפייה שנמלטו מדרום גרמניה, ביניהם חיילים ואזרחים שבויים.
עובדי כפייה פולנים וסובייטיים שברחו הוחזרו באופן קבוע לגרמניה עד 1944, מצב שהיה דומה לזה של הפליטים היהודים.
ועדת ברז'ייה - ועדת מומחים עצמאית לנושא שווייץ במלחמת העולם השנייה (UEK) - נוסדה ב-19 בדצמבר 1996 על ידי המועצה הפדרלית של שווייץ והגיעה למסקנה - בדו"ח הסופי שלה משנת 2002 - כי חקיקת הפליטים השווייצרית באותה תקופה לא התיישבה עם עקרונות של מדינה חוקתית.
עבודתה של משטרת הזרים זכתה לביקורת חריפה בהקשר למדיניות הפליטים המגבילה של המועצה הפדרלית במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה.
כשרותמונד הבין שהביקורת על מדיניות הפליטים המגבילה ברכבות הילדים לשווייץ השפיעה לראשונה על ארגון הסיוע של הצלב האדום, הוא יעץ להנהלת ארגון הסיוע לילדים לתעל את כל הביקורת למשטרת ההגירה, בטענה שאומס זה לא צריך ליפול על הצלב האדום.
אמירות אנטישמיות יוחסו לרותמונד: ב-1919 הזהיר מפני "ייהוד" שווייץ; הוא סבר שקליטת פליטים יהודים עלולה לעורר אנטישמיות בקרב האוכלוסייה ושהכורח להתמודד עם יהודים שנכנסים למדינה, היא סיבה בפני עצמה לאנטישמיות.
סטפן קלר (Stefan Keller) טען שרותמונד הדגיש שהוא "נלחם בגידול בהסתננות זרה במשאבים של משטרת ההגירה במשך עשרים שנה" ואיים שכאשר מחלקת המשפטים והמשטרה הפדרלית (FDJP) "יסיימו עם המהגרים" "יהודי שווייץ יבואו אחריהם".
באמצע שנות ה-50, לאחר שהתקשורת פרסמה האשמות נגד רותמונד, שגרמו לחקירות פרלמנטריות, קארל לודוויג (1889–1967) כתב דו"ח חקירה רשמי על מדיניות הפליטים של שווייץ במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה מטעם המועצה הפדרלית.
בשנת 1997 פורסמה מהדורה חדשה של "דוח לודוויג".
נקבע כי הטענות לא הוכחו.
רותמונד ביקר מ-12 באוקטובר עד 6 בנובמבר 1942 בברלין וב-21 באוקטובר במחנה הריכוז זקסנהאוזן וכתב דוח סודי לבונדסראט השווייצרי בסוף ינואר 1943.
צו החותמת היהודית יוחס לרותמונד בהסתמך על מאמר בעיתון השווייצרי Beobachter (המשקיף) מ-31 במרץ 1954. מחקרים עדכניים מלמדים כי חותמת זו הוכנסה כתוצאה מהסכם בין שווייץ לגרמניה בהתבסס על הצעה של הרשויות הגרמניות, שכך מנעו את הכנסת הדרישה לאשרה מצד המועצה הפדרלית של שווייץ לכל אזרח גרמני.
ב-1998, ה-Beobachter מיתן את ההאשמה של רותמונד וטען שרותמונד התנגד להכנסת החותמת היהודית ב-1938 וללא הצלחה פעל במועצה הפדרלית לדרישת ויזה כללית לגרמנים, כפי שכבר היה במקרה של האוסטרים.
היינריך פון פריטוויץ אונד גאפרון היה גנרל-לויטננט בוורמאכט של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה מפקד דיוויזיות הפאנצר ה-14 וה-15 ונהרג בפעולה בשלבים הראשונים של המצור על טוברוק.
פריטוויץ נולד ב-4 בספטמבר 1889 בזיצמנסדורף, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
הוא הצטרף לצבא הגרמני הקיסרי בשנת 1908 והצטרף לרגימנט האולאנים ה-3 (ברנדנבורג ה-1 - אלכסנדר השני, קיסר רוסיה) בשנה שלאחר מכן.
הוא לחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1915 מונה כקצין מטה כללי של גנרל-פלדמרשל קולמר פון דר גולץ.
ב-18 בדצמבר 1916 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ומשנת 1917 ועד תום המלחמה הועסק במטות כלליים שונים.
לאחר המלחמה הצטרף פריטוויץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
עד 1933, הוא הועלה לדרגת מיור ולמרות הרקע שלו בחיל הפרשים, פיתח עניין בקריירה בלוחמת שריון.
שנתיים לאחר מכן, הוא קיבל את הפיקוד על רגימנט הפאנצר ה-2, דיוויזיית הפאנצר ה-1. הוא השתתף באנשלוס של אוסטריה ובכיבוש חבל הסודטים.
בשנת 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוביל פריטוויץ את החטיבה בפלישה לפולין במהלכה לחמה בכבדות.
הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור בתום הלחימה בפולין.
יחד עם שאר הדיוויזיה, החטיבה של פריטוויץ הועברה אז מערבה וצורפה לקורפוס הממונע ה-19 של גנרל-לויטננט היינץ גודריאן.
כשהגרמנים פלשו לצרפת ולארצות השפלה, החטיבה תפקדה היטב בסדאן ולאחר מכן התקדמה לחוף והגיעה לדנקרק.
מאוחר יותר הוא שימש בשלבים האחרונים של המערכה בצרפת, וריכז חיילים צרפתים לאורך קו מאז'ינו.
כאשר התרחב חיל השריון של צבא היבשה, פריטוויץ מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14 ב-1 באוקטובר 1940. הפיקוד החדש שלו היה במקור דיוויזיית חי"ר שהוסבה לשריון רק חודשיים קודם לכן.
כשבסיסו בדרזדן, פיקח פריטוויץ על ההכשרה והפיתוח של הדיוויזיה ובמרץ 1941 הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצר ה-15 שהתכוננה למערכה בצפון אפריקה.
עיקר דיוויזיית הפאנצר ה-15 טרם הגיעה ללוב אך פריטוויץ, מלווה בכמה יחידות קלות של הדיוויזיה, הגיעו לשם בתחילת אפריל.
הוא קיבל פקודה מיד על ידי הגנרל ארווין רומל, מפקד קורפוס אפריקה, לקחת פיקוד על הכוחות הגרמניים הפועלים ליד טוברוק, המוחזק על ידי חיל מצב המורכב מיחידות אוסטרליות, בריטיות, פולניות וצ'כוסלובקיות.
ב-10 באפריל, הקבוצה של פריטוויץ קיבלה הוראה על ידי רומל לחקור את ההגנות הדרום-מזרחיות של טוברוק.
כאשר פריטוויץ צפה אישית בקווי החזית, רכבו שלו ספג אש מגדוד חיל הרגלים ה-2/28 האוסטרלי, כולל מה שמכונה "ארטילריה בוש" - צוותי תותחים מאולתרים המשתמשים בתותחי נ"ט איטלקיים שנתפסו.
פריטוויץ נהרג בחילופי האש האלו.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בדרנה, הועלה לאחר מותו לדרגת גנרל-לויטננט החל מה-1 באפריל 1941.
היינריך קרל פרידריך קרויץ היה אסטרונום גרמני.
הבולט ביותר מבין מחקריו הוא על מסלוליהם של מספר שביטים מחככי שמש, שחשף כי כולם עצמים קשורים, שנוצרו כאשר שביט מחכך שמש גדול מאוד התפצל כמה מאות שנים קודם לכן.
הקבוצה ידועה כיום בשם שביטי קרויץ, ויצרה כמה מהשביטים הבהירים ביותר שנראו אי פעם, כולל X/1106 C1 ושביט איקייה-סקי.
ייתכן שמקור הקבוצה היה השביט הגדול משנת 371 לפנה"ס.
קרויץ נולד בזיגן ב-1854, וקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת בון ב-1880 על מסלול השביט C/1861 J1. ב-1882 עבר לקיל, ועבד שם במצפה הכוכבים ובאוניברסיטה.
ב-1896 הוא הפך לעורך ה-Astronomische Nachrichten , כתב העת האסטרונומי המוביל של אותה תקופה, ושימש בתפקיד עד מותו ב-1907.
כוכב הלכת המינורי קרויץ 3635 , שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק ב-1981, נקרא על שמו.
היינריך פרידיונג היה היסטוריון ועיתונאי אוסטרי.
פרידיונג נולד ב-1851 ברושטין, במרקיזות מורביה (כיום בצ'כיה, אז נחלת כתר של אימפריה האוסטרית) כבן לסוחר יהודי.
הוא גדל בווינה, ולמד היסטוריה באוניברסיטאות פראג, וינה וברלין.
באוניברסיטה האחרונה היה תלמידם של תאודור מומזן ולאופולד פון רנקה.
ב-1873-1871 השתלם במכון לחקר ההיסטוריה האוסטרית בווינה.
ב-1879-1873 לימד פרידיונג היסטוריה ואת השפה הגרמנית באקדמיה למסחר בווינה.
פוטר על ידי שר החינוך שטרמאייר בעקבות הלשנה של עמית על כי ביקר את הממשל.
בהמשך נעשה פעיל בפוליטיקה ובעיתונות, והביע דעות ליברליות ולאומניות גרמניות.
תמך בגרמניה רבתי שתכלול גם את אוסטריה.
הצטרף לתנועה האוסטרית הגרמנית הלאומית של גאורג פון שנרר שהייתה בהתחלה ליברלית ועם הזמן הקצינה בכיוון הימין הרדיקלי.
ב-1882 חיבר פרידיונג יחד עם שנרר וויקטור אדלר את תוכנית לינץ למען אוסטריה גרמנית.
בספרו "הפשרה עם הונגריה" נאבק ברעיונות המפלגה הליברלית (החוקתית) הישנה.
ב-1886-1883 ערך את השבועון הגרמני אוסטרי Deutsche Wochenschrift וב-1887-1886 היה עורך ראשי של Deutsche Zeitung ("העיתון הגרמני"), בטאון המפלגה הלאומית הגרמנית.
מאוחר יותר נאבק בחריפות במדיניות האנטישמית והקיצונית שהנהיג שנרר במפלגה.
ב-1895-1891 היה חבר במועצת הקהילה היהודית של וינה.
על רקע התחזקות האנטישמיות ב-1904 סולק פרידיונג משורות מפלגה הלאומית הגרמנית.
בשנים 1908–1909, בעת משבר הסיפוח של בוסניה והרצגובינה, פרידיונג נתבע במשפט בגין שימוש (הסתבר שבתום לב) במקורות מידע סרביים מזויפים.
sein Antheil am geistigen Leben seiner Zeit (הקיסר קרל הרביעי ותרומתו לחיי הרוח של תקופתו)
מחקר פוליטי על יחסה של אוסטריה עם הונגריה ועם גרמניה)
Das Zeitalter des Imperialismus 1884 bis 1914 (עידן האימפריאליזם 1914-1884), שלושה כרכים, ברלין 1919–1923 – ספר בלתי גמור, שהושלם על ידי א.
Geschichte in Gesprächen (היסטוריה בשיחות), שני כרכים, 1997.
היינריך קרמר , הידוע גם בשמו הלטיני הנריקוס אינסטיטורוס, היה כומר דומיניקני גרמני ששימש כאינקוויזיטור.
ספרו המפורסם פטיש המכשפות (1487), שמתאר את הכישוף ותומך בפרוצדורות מפורטות להכחדת מכשפות, היה בעל השפעה רבה על תקופת ציד המכשפות בעת החדשה.
קרמר נולד בשלצטט, כיום זלֶסטה שבאלזס, והצטרף למסדר הדומיניקני בגיל צעיר.
בהיותו צעיר מונה לראש המנזר הדומיניקני בעיר הולדתו.
לפני 1474 מונה לאינקוויזיטור עבור טירול, זלצבורג, בוהמיה ומוראביה.
נאומיו הרטוריים ומסירותו בפעולה זכו להכרה ברומא, והוא הפך ליד ימינו של הארכיבישוף של זלצבורג.
כתב היד נתמך בבולה האפיפיורית Summis desiderantes affectibus שפרסם האפיפיור אינוקנטיוס השמיני בשנת 1484, הכיר בקיומן של מכשפות והסמיכה את האינקוויזיציה לרדוף אחריהן.
הבולה נועדה לחזק את סמכותו של קרמר, שבגרמניה ניסו לשלול את מעמדו כאינקוויזיטור.
קרמר כתב את פטיש המכשפות ב-1487. הוא ניסה לקבל את תמיכת הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת קלן, אך נכשל.
לעומת זאת מועצת נירנברג הזמינה אותו לייעוץ משפטי בשנת 1491. ב-1495 הוזמן לוונציה על ידי הממונה על המסדר הדומיניקני, שם נשא דרשות פומביות שזכו לפטרונות הפטריארך של ונציה.
קרמר כתב גם את: מסות שונות ודרשות על סקרמנט קודש הקודשים (נירנברג, 1496); חיבור נגד שגיאותיו של אנטוניו דה רוזלי (ונציה, 1499); ומגן ההגנה של הכנסייה הרומית נגד הפיקארדים והוולדים (בערך 1500).
ב-1500 מונה לנונציו אפיפיורי ומונה מחדש לאינקוויזיטור בבוהמיה ומוראביה על ידי אלכסנדר השישי.
ההיסטוריון סאמרס מציין שכרוניקנים דומיניקנים במאה ה־17, כגון ז'אק קטיף וז'אק אשאר, ראו בו ובשפרנגר גיבורים של המסדר.
קרמר כתב ודרש עד ימיו האחרונים, ונפטר בקרומז'יז שבמוראביה בשנת 1505.
מסות שונות ודרשות על סקרמנט קודש הקודשים (נירנברג, 1496)
מגן ההגנה של הכנסייה הרומית נגד הפיקארדים והוולדים (בערך 1500)
היינריך קרל מריה גראף פון קלאם-מרטיניק היה מדינאי אוסטרי.
קלאם-מרטיניק נולד ב-1 בינואר 1863 בווינה, והיה בנו של ריכרד קלאם-מרטיניק, שמילא תפקיד מוביל במפלגה האריסטוקרטית.
הוא היה ידידו ואיש סודו של יורש העצר, פרנץ פרדיננד, אותו ליווה במסעו העולמי בשנים 1892/1893. יחד עם יורש העצר, אסף אוסף גדול של חפצים אתנוגרפיים במהלך מסע עולמי זה, אשר נתרם מאוחר יותר למוזיאון האתנולוגי בווינה.
חדר במוזיאון טירת ארטשטטן מוקדש לאוסף זה.
משנת 1894, כיהן קלאם-מרטיניק כחבר בדיאט הבוהמי, ובשנת 1902 מונה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, כחבר לכל החיים בבית הלורדים של המועצה הקיסרית (בית הלורדים בוטל ב-12 בנובמבר 1918).
במלחמת העולם הראשונה לחם כגנרל-מיור בחזיתות הרוסית והאיטלקית, ובאוקטובר 1916 מונה כשר החקלאות בממשלת קרבר כנציג הצ'כים הפייסניים.
קלאם-מרטיניק היה אחד מראשי הממשלה האחרונים במחצית האוסטרית של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא נקרא על ידי הקיסר קרל ב-13 בדצמבר 1916, זמן קצר לאחר מותו של הקיסר פרנץ יוזף ב-21 בנובמבר 1916, לעמוד בראש קבינט חדש.
כראש ממשלה, הוא החליף את ארנסט פון קרבר, אך ממשלתו לא האריכה ימים והתפרקה כבר ב-30 במאי 1917. אחריו החזיקו בתפקיד ארנסט זיידלר פון פויכטנג (1917–1918), הברון מקס הוסרק פון היינליין (1918), והיינריך למאש (1918).
הקבינט קצר-הימים כלל דמויות אוסטריות ידועות באותה התקופה, למשל קרל אורבן ויוזף ברנרייטר , חבר בית הנציגים.
ב-10 ביולי 1917 מונה קלאם-מרטיניק למושל הצבאי של מונטנגרו הכבושה, כמחליפו של ויקטור ובר אדלר פון ובנאו.
הוא כיהן בתפקיד עד סוף המלחמה.
ב-21 בפברואר 1918 העניק לו הקיסר תואר אביר במסדר גיזת הזהב.
לאחר המלחמה הוא איבד את תואר האצולה שלו, וב-7 במרץ 1932 מת בביתו בקלאם.
יוהאן לודביג היינריך יוליוס שלימן (בגרמניה: Johann Ludwig Heinrich Julius Schliemann; 6 בינואר 1822 נויבוקוב מקלנבורג-שוורין — 26 בדצמבר 1890, נאפולי), היה ארכאולוג גרמני ועסקן, הידוע בעיקר כמי שגילה את חורבות העיר טרויה בתל על יד היסרליק שבטורקיה, דרומית למצר הדרדנלים.
שלימן היה בנו של מטיף פרוטסטנטי עני ממקלבורג והפך לאיש עשיר עד גיל 30, כשהוא עושה את הונו בכל העולם, מקליפורניה, הולנד, שווייץ, תוניס, רוסיה, סרי-לנקה ועד סין.
הוא היה לדוקטור לפילוסופיה, חבר מעוטר באגודות מדעיות יוקרתיות של מדינות שונות, הוא ידע, לא פחות מ-17 שפות לרבות גרמנית, לטינית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית, פורטוגזית, רוסית, דנית, שוודית, פולנית, סלובנית, יוונית, יוונית עתיקה, פרסית, טורקית וערבית.
הוא היה לאחד המגלים של התרבות המיקנית, ונודע כמגלה אוצרות שמרתקים את דעת הקהל העולמית ומסוקרים מדי יום בעיתונות.
שלימן היה חסר ידע בסיסי בארכאולוגיה, הרס שכבות היסטוריות שלמות בדרך לגילוייו, ואוצרות העבר שהוא גילה היו עתיקים יותר, בחמש-מאות עד אלף שנים, ממה שהוא עצמו חשב והכריז: כך היה עם "האוצר של פריאמוס" וכך היה עם "האוצר של קליטמנסטרה".
שלימן נולד בנויבוקו (Neubukow) במקלנבורג-מערב פומרניה ללאיס תרז סופי וארנסט, כומר פרוטסטנטי עני.
התעניינותו בהיסטוריה טופחה על ידי אביו שהפגיש אותו עם האיליאדה ואודיסיאה והעניק לו ספר היסטוריה כמתנה.
כבר בגיל 8 הכריז שלימן על רצונו למצוא את העיר טרויה.
אמו נפטרה בהיותו בן 9 והוא נשלח להתגורר אצל דודו.
בגיל 11 התקבל כתלמיד השנה הראשונה בגימנסיה של נאוצרליץ (Neustrelitz).
בהיותו בן 14 נתפס אביו במעילה בכספי הכנסייה ושלימן נאלץ לעזוב את בית הספר והפך לשוליה של בעל מכולת בפירסטנברג (Fürstenberg).
אחרי חמש שנים כשוליה, בהן הרבה לקרוא, עבר להמבורג ועלה כנער שליח לאנייה בדרכה לוונצואלה.
אחרי 12 ימי הפלגה טבעה האנייה ושלימן ניצל בנס.
הוא עבר בארצות רבות - הולנד, רוסיה, טורקיה, והתעשר מאוד.
בין השאר הרוויח הון בזמן מלחמת קרים כשהשתלט על שוק האשלגן, הגופרית והעופרת אותם מכר ברווח רב לממשלה הרוסית.
שלימן נשבה ביופיין של השפות הקלאסיות (יוונית ולטינית) וגילה כישרון ללימוד שפות אולם מצבה הכלכלי של משפחתו לא אפשר לו להגשים את שאיפתו ללימודים אקדמיים.
במהלך חייו הצליח שלימן ללמוד 17 שפות על בורין.
בסביבות שנת 1860 פרש מעיסוקיו המסחריים והחל להקדיש את עתותיו לארכאולוגיה, ובפרט בחיפוש אחר טרויה.
בחיפושיו התבסס על האיליאדה של הומרוס וכתבים תקופתיים בנושא.
שלימן חפר בטרויה (1873) כדי להוכיח שהומרוס צדק ושאכן הייתה מלחמה בטרויה.
בחפירות הגיע לשכבה 7A שהייתה הרוסה והיו עליה שרידי שרפה גדולה.
זה גרם ליוונים להאמין שמלחמת טרויה אכן התרחשה.
שלימן לא אהב את הזיהוי של שכבה זו כטרויה של המלחמה, משום שהמבצר היה קטן מדי - 8 דונם בלבד, והמשיך לחפור.
הוא השחית כמה שכבות בדרכו, ובלבל ממצאים מתקופות שונות, עד שהגיע לשכבה 2, עיר גדולה שלדעת קלוד שפר חרבה ברעידת אדמה.
בלגן טען ששכבה 2 חרבה בידי אדם, ואותה רצה שלימן לזהות עם טרויה של פריאמוס.
שפר (חופרה של אוגרית) זיהה בתחילה את שכבה 6 כעירו של פריאמוס, ולבסוף נתקבלה הדעה כי שכבה 7א היא העיר מתקופת האיליאדה.
עם זאת, בגלל ההרס של שלימן, כיום קשה לקבוע חד משמעית האם באמת הייתה מלחמה בטרויה או לא.
לאחר הצלחתו, הוא ביצע בשנת 1876 חפירות ארכאולוגיות בעיר מיקנה שם מצא עיר מפותחת עם קברים וחומה.
הוא אף מצא שם מסיכת מוות עשויה זהב ("מסכת אגממנון") וחפצים נוספים מזהב.
הוא היה בטוח שהוא גילה את קבר אגממנון אך בפועל הקברים היו עתיקים יותר, מהתקופה 2000 לפנה"ס ועד למאה ה-11 לפנה"ס.
החומה שגילה הייתה בערך מהמאה ה-14 לפנה"ס.
לאחר מכן רצה לחפור בכרתים במטרה לחשוף את קנוסוס אך לא השיג רישיון לכך.
הוא עבר לחפור בטירינס יחד עם ויליאם דורפפלד (1884).
ב-1890 סבל שלימן מדלקת אוזן חמורה.
אחרי שסירב להישאר בבית החולים הוא נפטר בנאפולי כשהיה בן 68.
היינריך שיץ היה מלחין ונגן עוגב גרמני.
רבים רואים בשיץ את המלחין הגרמני החשוב ביותר לפני באך והוא נחשב לעיתים קרובות לאחד המלחינים החשובים ביותר של המאה ה-17 לצד קלאודיו מונטוורדי.
הוא כתב את מה שנחשב לאופרה הגרמנית הראשונה, "דפנה", שבוצעה בטורגאו בשנת 1627, אבל המוזיקה אבדה מאז.
שיץ נולד בקסטריץ; מוריץ פון הסן-קאסל גילה את כשרונותיו המוזיקליים בשנת 1599. אחרי ששימש כנער מקהלה יצא ללמוד משפטים במארבורג, ומשם המשיך לוונציה ללמוד מוזיקה משנת 1609 עד 1613 אצל ג'ובאני גבריאלי.
לאחר זאת כיהן תקופה קצרה כנגן עוגב בקאסל, לפני שעבר לדרזדן בשנת 1615 למלא את תפקיד מלחין החצר אצל הנסיך הבוחר של סקסוניה.
הוא חזר למשרה מלאה בדרזדן בשנת 1641 ושם נשאר עד יומו האחרון.
הוא מת מאירוע מוחי בשנת 1672, בגיל 87.
יוהאן פאול פון ווסטהוף היה בין תלמידיו בדרזדן.
יצירותיו של שיץ מגלות את השפעתם של שני מורים עיקריים, גבריאלי (שהשפעתו ניכרת בעיקר בשימוש שעושה שיץ בברק ובפאר של סגנונות הפוליכוראליות והקונצ'רטאטו), ומונטוורדי.
בולטת ביצירתו גם השפעת המלחינים של ארצות השפלה במאה ה-16. יצירותיו הידועות ביותר הן בתחום מוזיקת הקודש, החל בקול סולו בליווי אינסטרומנטלי וכלה במוזיקה כוראלית א-קפלה.
בין יצירותיו המייצגות שלושה ספרים של "סימפוניה סאקרה", "תהילי דוד", "שבע המילים האחרונות של ישו על הצלב" ושלושת הפאסיונים שלו.
המוזיקה של שיץ, שהחלה את דרכה בסגנונות המתקדמים ביותר בראשית הקריירה שלו, התפתחה בהמשך לסגנון פשוט, כמעט חמור באופיו, ששיאו במוזיקה לפאסיונים, שנכתבה בשלב מאוחר בחייו.
סביר להניח, שלשיקולים מעשיים היה חלק בשינוי הזה: מלחמת שלושים השנים עשתה שמות בתשתיות המוזיקליות של גרמניה, ולא היה זה מעשי, או אפילו אפשרי, לבצע את יצירות הענק בסגנון הוונציאני, שציינו את כתיבתו בתקופה מוקדמת יותר.
שיץ היה אחד המלחינים האחרונים שכתבו בסגנון מודאלי, עם הרמוניות לא-פונקציונליות, הנוצרות במקרים רבים כתוצאה מהשפעת הגומלין בין הקולות; עם זאת, חלק גדול מן המוזיקה שלו מגלה משיכה הרמונית חזקה בקרבת קדנצות.
המוזיקה שלו עושה שימוש רב באימיטאציה, כשהקולות נכנסים לא פעם בסדר לא קבוע ובמרווחים משתנים.
אופייניים למדי למוזיקה של שיץ דיסוננסים עזים, הנגרמים מתנועה של שני קולות או יותר במעברים נכונים בין דיסוננסים על רקע הרמוניה מרומזת.
מעל לכל, המוזיקה שלו מפגינה רגישות קיצונית להטעמות ולמשמעות של הטקסט, הנמסרת במקרים רבים באמצעות פיגורות טכניות, הלקוחות ממוזיקה פואטיקה, שהיא כשלעצמה
תוצר של השוואה לתצורות מילוליות ברטוריקה קלאסית.
כמעט דבר לא שרד מן המוזיקה החילונית של שיץ, פרט לכמה שירים ביתיים (אריות) ולא כלום מן המוזיקה האינסטרומנטלית (אלא אם לוקחים בחשבון את הפרק האינסטרומנטלי הקצר, "סינפוניה", החותם את הדיאלוג של "שבע המילים האחרונות"), אף כי יצא לו שם של אחד מנגני העוגב המעולים ביותר בגרמניה.
חשיבות רבה נאצלה לשיץ כמי שהביא לגרמניה רעיונות מוזיקליים חדשים מאיטליה ועקב כך הייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הגרמנית מאז ואילך.
סגנון אסכולת העוגב הצפון-גרמנית נגזר במידה רבה משיץ (כמו גם מן ההולנדי יאן פיטרסזון סוולינק); מאה שנה אחר כך הגיעה מוזיקה זו לשיאה בכתיבתו של באך.
היצירות הבאות הן כאלה שיצאו לאור בדפוס.
רובן מכילות קטעי מוזיקה רבים; בסך הכול שרדו יותר מ-500 קטעים נפרדים משל שיץ.
ספר המדריגלים הראשון, (ונציה, 1611)
תולדות תחיית ישו (דרזדן, 1623)
היינריך שֶנקֶר היה תאורטיקן מוזיקה ומלחין יהודי-אוסטרי, שהתפרסם בעיקר מניתוח מבני של יצירות.
שנקר נולד בווישניווצ'יק (אנ') במחוז טרנופל שבגליציה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית ליוהאן שנקר וג'וליה, שניהם היו יהודים.
שנקר היה החמישי מבין 6 אחים.
בשלב מסוים עבר לווינה כדי ללמוד אצל אנטון ברוקנר.
אחר כך, למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
אחד מרעיונותיו המקוריים היה Tonicization, כלומר התייחסות להרמוניה רגעית (אקורד) כאל מרכז טונאלי.
רעיון דומה אך בלתי-תלוי מצוי אצל ארנולד שנברג.
עם ממשיכי ומפתחי תורתו נמנים התאורטיקנים פליקס זלצר וקארל שכטר.
לאחר שסיים לימודי המשפטים באוניברסיטת וינה, התמסר שנקר במלואו למוזיקה.
ההזדמנות הגדולה הראשונה שלו הייתה בזכות מקסימיליאן הארדן (אנ'), עורך כתב עט מפורסם, שפרסם את יצירותיו המוקדמות ביותר של שנקר.
לאחר מכן הוצאו פרסומים בכתבי עת אחרים.
ממכתבים ששרדו ב"ארכיון שנקר" עולה כי במהלך לימודיו לא הייתה לשנקר הכנסה והוא התקיים אך ורק בזכות כספים של תומכיו.
הוא המשיך להתנהל כך לאחר סיום לימודיו.
שנקר ראה את עצמו בעיקר כמלחין, וניסה להתחבב על תומכיו כאמצעי לקידום יצירותיו.
כמה מכתבים מעידים על פגישותיו עם אדוארד הנסליק.
לאחר שלא הצליח להשיג הכרה כמלחין וגם כמנצח, בשנת 1900 הוא העביר את התמקדותו יותר ויותר לבעיות בעריכה מוזיקלית ותורת המוזיקה.
עם הזמן, שנקר ראה כיצד ההבנה המסורתית של מוזיקה הולכת ונעלמת וחש צורך לשנות את שיעורי המוזיקה והתיאוריה.
כבר במאמרו משנת 1895 "Der Geist der musikalischen Technik" התייחס לשיבושים הנופלים במהדורות חדשות המתפרסמות ליצירות קיימות.
הייפא מוחמד והבי היא דוגמנית, שחקנית וזמרת לבנונית.
בנוסף להיותה דמות מוכרת בעולם הערבי, מרבה להופיע גם בארצות הברית ובאירופה.
והבי נולדה בנפת צור שבדרום לבנון, למשפחה מוסלמית-שיעית (מתואלים), לאב לבנוני בשם מוחמד והבי, ולאם מצרייה בשם סעידה עבד אל-עזיז.
יש לה שלוש אחיות, ואח שנהרג בתקרית בין פעילי טרור לבין חיילי צה"ל בגיל 24.
בשנת 2005 הודיעה על אירוסיה לאיש העסקים הסעודי טארק אל-ג'פלי, אך לאחר מספר שבועות בני הזוג נפרדו.
ב-25 ביוני 2007 צילמה והבי קליפ בשדה התעופה ריאק שבמזרח לבנון.
בעת הצילומים נסעה הזמרת ברכב פתוח, ומטוס קל שצילם אותה מהאוויר הנמיך מסיבות לא ברורות והתנגש ברכבה.
והבי נחבלה בראשה ובכתפיה והובהלה לבית החולים.
לאחר התאונה נפוצו שמועות שמדובר בניסיון חיסול שמאחוריו עומדת הזמרת המתחרה, רולא סעד, אך מתחרתה הכחישה את הטענות.
את קריירת הדוגמנות שלה החלה והבי בשנת 1992, בגיל 16, כאשר זכתה בתחרות היופי המקומית "מיס דרום לבנון".
בעקבות זכייתה, התמודדה גם בתחרות הכלל-ארצית, "מיס לבנון", והגיעה למקום השני.
בתקופה זו הייתה כבר נשואה ואם לתינוקת.
היות שתקנון התחרות אפשר רק לנשים רווקות וללא ילדים, ולהן בלבד, להשתתף בתחרות, ולאחר שהונאתה נתגלתה - הוחלט לשלול ממנה את כתרה ותוארה.
פרשה זו השפיעה רבות על והבי.
לאחר שהתאוששה ממנה החלה בקריירת דוגמנות וכיכבה על רבים משערי המגזינים המובילים בלבנון, וברחבי העולם הערבי.
בין השאר היא פרסמה את חברת פפסי קולה, ועיצבה קו תכשיטי יהלומים.
והבי התפרסמה כזמרת בזכות אלבומה הראשון, שיצא בשנת 2002 ונחל הצלחה כבירה.
אלבומה השני הצליח אף יותר והציב את והבי בראש הזמרות המפורסמות בעולם הערבי.
סגנונה המוזיקלי של והבי מכונה "פופ ערבי", סוגה חדשה במוזיקה הערבית.
שיריה מתבססים בעיקר על מוזיקת דאנס עם נגיעות חזקות של מוזיקת טראנס ומלווים גם בכלים מסורתיים כמו דרבוקה, תוף מרים וכלים נוספים המאפיינים את המוזיקה הערבית הקלאסית.
ב-10 ביוני 2006 הייתה והבי המופע הפותח של הראפר קרטיס ג'קסון, המכונה 50 סנט, בביירות.
הופעה זאת הפכה את והבי לזמרת הערבייה הראשונה שהופיעה כמופע הפותח לראפר בינלאומי.
ב 2025 החליטה להוציא האלבום הכי ענק בקריירה שלה " מגה הייפא" שמכיל 20 שירים ומחולק ל 4 חלקים כל חלק יכיל 5 שירים בניבים לבנוניים ומצריים אחרי שפרסמה את הלהיט המצרי שזכה לפופולריות נרחבת בפלטפורמות סטרימינג, " Woseltelha ", צבר למעלה מ-100 מיליון האזנות בזכות מילותיו וללחן הייחודיים שלו.
והבי היא הזמרת הערבייה היקרה ביותר: שכרה להופעה אחת נאמד ב-150 אלף דולר אמריקני.
אחריה מדורגות נאנסי עג'רם, אליסה וניקול סאבא - שלושתן זמרות לבנוניות.
והבי היא זמרת שנויה במחלוקת בקרב הציבור הערבי.