tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרי ברצקו - הגובלים במערב עם בקעת טרגו סקוייסק ובמזרח עם מקורות האויטוז ושל הנחל בסקה מארה.
הרי אנטורסורי או קלבוצ'טלה אנטורסורי - בהם גבהים נמוכים יותר, כשפסגות מועטות עולות מעל 1000 מ':קירושול מארה - 1,012 מ', קשקוט - 1079, טיסטאש עם הרי אנטורסורי
הרי אנטורסורי או קלבוצ'טלה טנטורסורי -
בקעת באראולט - בצפון-מערב המחוז, מוקפת בהרי פרשאן ובהרי באראולט
בקעת ספנטו גאורגה - היא החלק המרכז-צפוני של בקעת בראשוב, גובלת בהרי באראולט, הרי בודוק ופסגות טרלונג, אורכה 30 ק"מ ורחבה - 10–12 ק"מ.
בקעת טרגו סקוייסק, היא החלק המזרחי של בקעת בראשוב, וגובלת בצפון-מערב ובצפון בהרי בודוק ובהרי נמירה, בדרום ובדרום-מזרח מהרי ברצקולו והרי אנטורסורי, ובדרום-מערב עם הפורזדור רץ' שלמרגלות ההרים.
למחוז קובאסנה יש אקלים מתון, עם קיץ חם וחורפים קפואים.
הטמפרטורה המקסימלית המוחלטת הייתה C° 39.3 ונרשמה ב-1952, ב-Păpăuți והמינימום המוחלט, של C° 35.2−, נרשם ב-1947, ב-Întorsura Buzăului.
הנהר אולט - הוא עורק המים הראשי, כשאורכו בתחום המחוז קובאסנה הוא 150 ק"מ.
הוא קולט את רוב הנחלים באזור.
הנחל ראול נגרו ("הנחל השחור") הוא כאן היובל החשוב ביותר של האולט.
חוצה את מזרח המחוז מצפון-מזרח אל דרום-מערב ומקורו במדרון הדרומי של הרי שאנדרו מארה
הנהר בוזאו - עם יובליו בסקה מארה (Bâsca ) ובסקה מיקה חוצה את החלק הדרומי ודרום-מזרחי של המחוז
המחוז קובאסנה עתיר מעיינות מינרליים הנמצאים על שני קווים בכיוון צפון-דרום.
בקו הראשון במדרון המערבי של הרי בודוק: המעיינות שבבאילה שוגאש, בודוק, ארקוש, באלוואניוש, מיקפאלאו ומאלנאש-באי, עם מים מוגזים, עם ביקרבונט, עם אשלגן, עם סידן, עם מגנזיום, נתרן כלורי וכו'.
מחוז קובאסנה הוא אחד המחוזות המועדפים להשקעות זרות, בעיקר על ידי משקיעים הונגרים, בשל הרכב האוכלוסייה.
באצ'אני - אוזונקה באי (Ozunca-Băi) הרים:
מועצת מחוז קובאסנה, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-30 יועצים.
מפלגה חברים הרכב המועצה האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה (UDMR/RMDSZ) 22 הברית ההונגרית של טרנסילבניה 3 המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 3 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 2
מחוז קובאסנה מחולק ל-2 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 3 ערים ו-40 כפרים גדולים (קומונות), (לפי מפקד האוכלוסין של 2011).
מוניצ'יפיו אוכלוסייה ספנטו גאורגה 56,006 טרגו סקוייסק 18,491
עיר אוכלוסייה באראולט 8,672 קובאסנה 10,114 אינטורסה בוזאולוי 7,528
קובאן הוא נהר ברוסיה, בחלק המערבי של צפון הקווקז, בחבל הנושא את אותו שם.
אורך הנהר הוא 870 קילומטרים והוא נשפך לים אזוב באמצעות דלתה ובה שתי זרועות.
הנהר נובע מהר אלברוס ויש לו אגן הניקוז בן 57,900 קילומטרים רבועים.
לנהר היו יותר משלוש מאות שמות שונים.
משמעות שם הנהר בשפת המקום הוא "נהר העולה על גדותיו".
השם היווני הקדום היה Hypanis.
על נהר קובאן ממוקמות הערים קאראצ'אייבסק, אוסט-דז'גוטה, צ'רקסק, נבינומיסק, ארמאביר, נובוקובנסק, קרופוטקין, אוסט-לבינסק, קרסנודאר, טמריוק.
על הענף הימני של הפרוטוקה נמצא סלאביאנסק-על-קובאן.
באגן של נהר קובאן יש לפחות 106 מינים של דגים, יש כ-400 מינים וצורות של זואופלנקטון, כולל תולעים קופפודים וסרטנים מסתעפים, רוטיפרים, רכיכות וכו'.
הציפורים של מרחבי המים הן: קורמורניים, אווזים, ברווזים, שקנאיים, ברבורים, אנפה אפורה, אנפיות, וגם עוף טורף: בז נודד.
בבריכות השחייה ובחורשות של צ'רנורקובסקי ואחטאר אפשר למצוא אונדטרות וחזירי בר.
הרפובליקה של קובה (בספרדית: República de Cuba, רפובליקה דה קובה, ) היא מדינת אי בצפון האיים הקריביים, בין הים הקריבי, מפרץ מקסיקו והאוקיינוס האטלנטי.
מצפון לקובה נמצאים ארצות הברית ואיי בהאמה, ממערב מקסיקו, מדרום איי קיימן וג'מייקה ומדרום-מזרח האיטי, כמו כן גובלת במפרץ גואנטנמו הנמצא בדרומה ומהווה מובלעת של ארצות הברית.
קובה היא המדינה המאוכלסת ביותר באיים הקריביים.
תרבותה ומנהגיה הושפעו מהתרבות האינדיאנית המקומית, מהאימפריה הספרדית ששלטה בה במשך קרוב ל-400 שנה ומתרבויות העבדים האפריקאים שהובאו אליה.
מאז המהפכה הקובנית ב-1959, מתקיים בקובה משטר חד-מפלגתי קומוניסטי, שפיתח בה תשתיות ציבוריות ומערכות רווחה, חינוך ובריאות מסובסדות.
בינה לבין ארצות הברית שוררת מאז מתיחות שהגיעה לשיאה במספר תקריות בשנות השישים.
ארצות הברית אף הטילה על קובה אמברגו שהשפיע על כלכלת המדינה, והפך אותה לתלויה בבעלת בריתה, ברית המועצות.
לאחר התפרקות הגוש המזרחי פקד אותה משבר כלכלי חריף, שאילץ אותה לפתוח מעט את שעריה, וב-2015 בתקופתו של אובמה חידשה רשמית את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית, יחסים שנותקו מחדש בתקופת ממשל דונלד טראמפ.
ראשוני המתיישבים בקובה היו הגואנחטביי, בסביבות 5300 לפנה"ס, ובעקבותיהם הגיעו גם הסיבוניי והטאינו.
רוב התושבים היו חקלאים, אך היו ביניהם גם ציידים-לקטים.
קובה נמנית עם המקומות הראשונים אליהם הגיע כריסטופר קולומבוס ביבשת אמריקה במסעו הראשון, ב-28 באוקטובר 1492. הספרדים החלו ליישב את קובה ב-1511 והפכו אותה למושבה.
התנגדות התושבים המקומיים לספרדים דוכאה בכוח, לעיתים תוך ביצוע מעשי טבח באוכלוסייה המקומית.
מנהיגם, אטואי, הוצא להורג ב-1512, וב-1514 הושלמה ההשתלטות הספרדית על האי.
ב-1513 ייסד פרננדו השני את מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי המושבות שבהן שלטה ספרד "שילמו" לספרדים שהתיישבו בה בעבודה בתמורה למזון ולהדרכה דתית.
הניסיון ליישם את המדיניות הזו בקובה נכשל, לאחר שחלק מהילידים נחשפו למחלות שהביאו הספרדים, ואחרים סירבו לעבוד ונמלטו.
נישואי תערובת, בעיקר של גברים ספרדים ונשים ילידות, הביאו ללידתם של מסטיסוס, או כפי שכונו בידי הקובנים הילידים – "גוּאַחִירוֹ" ("אחד משלנו").
שני אירועים נוספים השפיעו על המאזן הדמוגרפי בקובה.
במהלך מלחמת שבע השנים השתלטו הבריטים על קובה למשך כשנה (בין 1762 ל-1763), והביאו עמם אלפי עבדים מאפריקה.
בעקבות מרד העבדים בסן דומנג (האיטי של ימינו), בין השנים 1791–1804, נמלטו לקובה צרפתים רבים, שחלקם הביאו עמם עבדים.
במהלך השלטון הספרדי בקובה התפתחו בה תעשיות הסוכר והטבק, וקובה הייתה ליצואנית גדולה של סוכר, טבק ומוצרי טבק.
בראשית המאה ה-19 זכו כל מושבותיה של ספרד באמריקה הלטינית בעצמאות, למעט קובה ופוארטו ריקו.
אף שלא זכו בעצמאות, הושפעו הקובנים מהמתרחש ביבשת, ותנועות עממיות החלו לקום.
חלק מהתנועות קראו לביטול העבדות, אחרות לשוויון בין לבנים למולאטים, תנועות שדרשו רפורמות שיפחיתו בשליטה הספרדית במסחר, והיו תנועות בדלניות שקראו לעצמאות מלאה.
ביולי 1867 הוקם ארגון בדלני חדש, שנבדל מקודמיו בכך שבהנהגתו היו כמה מהעשירים שבבעלי המטעים בקובה, ובהם קרלוס מנואל דה סספדס, שהיה לדמות הבולטת בו.
ב-10 באוקטובר הגיע סספדס לעיירה יארה, שחרר את עבדיו, וקרא להם להצטרף אליו למאבק למען עצמאות קובה.
קריאתו, שנודעה בשם "Grito de Yara" ("קריאת יארה"), סימנה את פרוץ מלחמת עשר השנים.
הממשל הקולוניאלי הגיב להתרחשויות ביד קשה, אך הכניע את המורדים רק ב-1878.
כבר ב-1879 ניצתה האש מחדש, במה שכונה "המלחמה הקטנה", אך המרד לא זכה לתמיכה נלהבת, מאחר שהקובנים היו מותשים מהמלחמה הקודמת, והמרד הסתיים ב-1880. ב-1886 הייתה קובה לאחד המקומות האחרונים בעולם בהם בוטלה העבדות, צעד שהביא לשינויים דמוגרפיים וחברתיים באי.
במקביל, גברה המעורבות האמריקאית בקובה, והיקף ההשקעות האמריקאיות בה עמד על כ-50 מיליון דולר בשנת 1895. כלכלתה של קובה הפכה במידה רבה תלויה בארצות הברית.
ב-1 בינואר 1899 הונהג ממשל צבאי אמריקאי בקובה.
ב-1901 קיבל הקונגרס האמריקאי החלטה הידועה כ"תיקון פלאט", שנכפה על קובה כתנאי לעצמאותה.
ההחלטה התירה לארצות הברית להתערב בנעשה בקובה כדי להגן על אינטרסים אמריקאיים ואפשרה הקמת בסיס של הצי האמריקאי בשטח האי.
במהלך השנים הצטמצמה תחולתו של תיקון פלאט, והזכר היחיד לו כיום הוא הבסיס הצבאי האמריקני במפרץ גואנטנמו, הכולל גם מתקן מעצר.
ב-31 בדצמבר נבחר תומאס אסטרדה פאלמה לנשיאה הראשון של קובה.
ב-20 במאי 1902 החלה כהונתו, והשלטון האמריקאי הסתיים.
בראשית דרכה הייתה קובה מדינה דמוקרטית, אך השלטון בה נטה לחוסר יציבות, והיה נתון למעורבות עמוקה של ממשלת ארצות הברית וחברות אמריקניות.
ב-1933 אירעה במדינה הפיכה, שבעקבותיה תפס את השלטון הרודן פולחנסיו בטיסטה.
מ-1940 עד 1944 הוא שלט כנשיא נבחר ולאחר מכן כיהן כחבר סנאט וב-1952 ביצע הפיכה נוספת והשתלט על קובה שוב.
בטיסטה דיכא את הכוחות הסוציאליסטיים במדינה וארצות הברית תמכה בשלטונו.
ב-1953 החל פידל קסטרו בפעילות נגד השלטון.
פעולותיו נכשלו, והוא נאסר, ולאחר מכן הוגלה.
ב-1956 שב לקובה, והחל בלוחמת גרילה נגד צבאו של בטיסטה, עד להשלמתה של המהפכה הקובנית בשנת 1959 ועלייתו לשלטון.
קסטרו הפך את קובה למדינה קומוניסטית, ומבעלת ברית של ארצות הברית, היא הפכה ליריבתה המרה.
ארצות הברית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה, והטילה עליה אמברגו.
המתיחות בין המדינות הגיע לשיאה בפלישה למפרץ החזירים ב-1961 ובמשבר הטילים ב-1962.
בשל האמברגו שהוטל עליה, הייתה כלכלתה של קובה תלויה בבעלת בריתה החדשה, ברית המועצות, ומרבית הסחר של קובה היה עם מדינה זו.
עם פירוק ברית המועצות ב-1991, נקלעה קובה למשבר כלכלי חריף.
כתוצאה ממדיניות זו, השתפר מצבה הכלכלי והמשטר שרד גם לאחר קריסת בעלת בריתו העיקרית.
ב-2006 העביר קסטרו את השלטון לאחיו, ראול קסטרו, עקב מצבו הבריאותי, והלה שימש כנשיא בפועל.
ב-2008 נבחר ראול קסטרו לנשיא באופן רשמי.
מאז החל ראול קסטרו למלא את התפקיד, נערכו במדינה רפורמות מדודות, שאפשרו באופן חלקי החזקת רכוש פרטי.
קובה וארצות הברית ניהלו מגעים, שהוכרזו לראשונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה בדצמבר 2014, לחידוש יחסיהן הדיפלומטיים לאחר נתק של חצי מאה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו רשמית ביולי 2015, כאשר נפתחה שגרירות קובנית בוושינגטון די.
סי., לראשונה מאז 1961 בימי המלחמה הקרה.
בתקופת ממשלו הראשון של דונלד טראמפ הוטלו מחדש המגבלות על קובה, בין היתר הופסקו הקרוזים לקובה, שהיוו מקור צמיחה כלכלית של המדינה.
ב-2018 הועברו מושכות השלטון לידי סגנו של ראול קסטרו, מיגל דיאס-קאנל שנבחר במקומו לנשיא
בקובה מונהג משטר חד-מפלגתי, שבו המפלגה החוקית היחידה היא המפלגה הקומוניסטית.
הרשות המחוקקת בקובה היא האספה הלאומית של כוח העם ("Asamblea Nacional del Poder Popular"), המונה 609 חברים, הנבחרים אחת לחמש שנים.
מחצית מהחברים ממונים בידי ארגונים יציגים שונים (ארגוני חקלאים, ארגוני סטודנטים וכיוצא באלה) ומחציתם נבחרים בבחירות אישיות באסיפות אזוריות, בהן רשאי להשתתף כל אזרח שמלאו לו 16 שנים.
בבחירות אלה מתחרה מועמד אחד בלבד על מושב באספה, ההצבעה היא בעדו או נגדו, והוא נדרש להשיג 50% לפחות מהקולות.
ככל הנראה יעד זה אינו קשה במיוחד, שכן בבחירות שנערכו בשנת 2008, למשל, השיגו כל המועמדים לפחות 85% מהקולות.
בסמכותה של האספה הלאומית לחוקק חוקים, לתקן את החוקה, לאשר את התוכניות הכלכליות של מועצת השרים ואת תקציב המדינה, וכן להעניק חנינות.
האספה הלאומית מחולקת לוועדות, הממונות, בין היתר, על נושאים אלה: כלכלה, תעשיית הסוכר, מזון, תעשייה, תחבורה ותקשורת, תשתיות, יחסי חוץ, בריאות, ביטחון וסדר ציבורי.
הסמכות ליזום הצעות חוק אינה מצויה רק בידי הממשלה או חברי האספה הלאומית, וגם אזרחים שאספו 10,000 חתימות רשאים ליזום חקיקה ולהציעה לאספה הלאומית.
ראש המדינה בקובה הוא יושב-ראש מועצת המדינה ("Consejo de Estado"), המכהן גם כיושב-ראש מועצת השרים ("Consejo de Ministros de Cuba").
עד 1976 היו לקובה נשיא וראש ממשלה, אך משרות אלו בוטלו עם קבלת החוקה הנוכחית באותה שנה.
עם זאת, יושב-ראש מועצת המדינה עדיין מכונה לעיתים, באופן שגוי, כ"נשיא קובה".
יו"ר מועצת המדינה וחבריה נבחרים בידי האספה הלאומית אחת לחמש שנים.
עד 2008 כיהן בתפקיד זה פידל קסטרו, ולאחר שהודיע על כוונתו שלא להתמודד לכהונה נוספת, היה ראול קסטרו, אחיו, ליו"ר.
בשנת 2011 נבחר ראול למזכ"ל המפלגה הקומוניסטית בידי האספה הלאומית.
ליושב-ראש מועצת המדינה סגן ראשון וחמישה סגנים נוספים.
במקרה של מות היו"ר, מחלתו או היעדרותו, ממלא את מקומו סגן יושב-ראש מועצת המדינה הראשון.
מכוח הוראה זו, מילא ראול קסטרו את מקומו של אחיו בין 2006 ל-2008. מ-19 באפריל 2018 מכהן מיגל דיאס-קאנל כיושב ראש מועצת המדינה.
במועצת המדינה 31 חברים, הנבחרים על ידי האספה הלאומית.
תפקידה של המועצה לאשר וליישם את החקיקה של האספה הלאומית, ובסמכותה לכנס אותה לכינוסים מיוחדים בזמן הפגרה.
מועצת השרים כוללת, פרט לשרים גם את סגני יושב-ראש מועצת המדינה ואת מזכירה.
מועצת השרים מתווה את מדיניותה הכלכלית של קובה ואת יחסי החוץ שלה, ואחראית על יישום ואכיפת החוקים, לאחר שאלה מאושרים בידי האספה הלאומית ומועצת המדינה.
מערכת המשפט הקובנית מורכבת משלוש ערכאות: בית המשפט העליון העממי (Tribunal Supremo Popular), בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט העירוניים.
שופטי בית המשפט העליון נבחרים בידי האספה הלאומית, השופטים המחוזיים בידי האסיפות המחוזיות והשופטים העירוניים בידי מועצות הערים.
הספרדים הם אלה שהניחו את התשתית למערכת השיפוט הקובנית, והדבר ניכר גם לאחר עצמאותה של קובה.
הקודקס האזרחי הספרדי, למשל, היה בתוקף עד 1987, בשינויים מסוימים.
לאחר המהפכה הקובנית ערך השלטון החדש מספר שינויים מבניים, עד לעיצובו של המבנה הנוכחי שעוגן בחוקה של 1976.
קובה מחולקת ל-16 מחוזות ורשות מקומית מיוחדת:
המשטר הקובני נוקט במדיניות סוציאליסטית בניהול כלכלת המדינה, המולאמת ברובה.
מרבית מפעלי הייצור שייכים למשטר ומנוהלים על ידיו, ומרבית כוח העבודה הקובני מועסק על ידי המדינה.
בשנים האחרונות התעוררה מגמה של גידול במספר העסקים הפרטיים.
בשנת 1981 91.8 אחוזים קיבלו את משכורתם מהמדינה, ובשנת 2000 77.5 אחוזים מכוח העבודה הועסק על ידי המדינה.
השקעה חיצונית בכלכלה הקובנית מוגבלת ודורשת אישור של הממשל.
המשטר הוא הקובע את מחיריהם והמנות שיקבלו האזרחים למרבית המוצרים.
מאז המהפכה הקובנית ב-1959, אזרחי קובה אינם משלמים מסים.
אולם משנת 1996 המשטר החל להטיל מיסים על קובנים המרוויחים בשוק הפרטי.
התפרקות ברית המועצות וסיום השלטון במזרח אירופה בראשית שנות ה-90 הובילו להפסקת הסובסידיות הזרות לכלכלת קובה.
לפני התפוררות המשטר הסובייטי, קובה נהנתה מסיוע כלכלי סובייטי, מנפט במחירים מוזלים ומיכולת לייצא סוכר במחיר גבוה בהרבה ממחירי השוק.
הפסקת סיוע זה הובילה במהרה לשפל כלכלי עמוק.
ב-1992 הידק הממשל האמריקני את אמברגו הסחר על קובה, והוריד עוד יותר את רמת החיים בקובה עד למצב של משבר.
בדומה למדינות קומוניסטיות ופוסט-קומוניסטיות אחרות לאחר קריסת ברית המועצות, קובה החלה לנקוט בצעדים מוגבלים לכיוון כלכלת שוק חופשי, כדי להקל על המחסור החמור במזון ומוצרים אחרים.
צעדים אלו כללו הרשאה להעסקת עובדים פרטיים בחלק מהמפעלים, לשימוש בדולר האמריקני בעסקאות ועידוד התיירות.
כך, בעשור האחרון שילשה קובה את חלקה בתיירות בקריביים, תוך השקעות רבות בתשתית לתיירות.
1.9 מיליון תיירים ביקרו בקובה ב-2003, מרביתם מקנדה ומדינות האיחוד האירופי, ויצרו הכנסות של 2.1 מיליארד דולרים.
הגידול המהיר של מגזר התיירות שיפר מאוד את מצבה הכלכלי של קובה.
בעבר הייתה קובה המפיקה והמייצאת העיקרית של סוכר.
לאחר מספר הוריקנים ובצורות, שהרסו רבים משטחי הגידול של קני הסוכר, תפוקת הסוכר נפלה.
בנוסף, היעדר ההשקעה בתשתיות הוביל לסגירתן של מטחנות רבות.
בעוד שבעבר ייצאה קובה 35 אחוזים מכלל הסוכר בעולם, כיום היא מייצאת רק 6.3 אחוזים.
בקובה מצויים מאגרי הניקל הגדולים בעולם אחרי רוסיה.
מחצבים נוספים המצויים בה מסייעים להפקת קובלט.
סיוע כלכלי מוונצואלה שיפר אף הוא את מצבה הכלכלי של קובה.
מאז שנת 1999, עקב בחירתו של הוגו צ'אווס הסוציאליסט לנשיא ונצואלה, החלה ונצואלה לסייע לקובה באמצעים שונים, העיקרי שבהם הוא העברת 80,000 חביות נפט ביום בתמורה לשירותים מקצועיים ותוצרת חקלאית מקובה.
לאור השיפור המסוים במצב הכללי, הידק המשטר הקובני שוב את שליטתו בכלכלה, וביטל רבים מההיתרים שהעניק לתעשיות הפרטיות בשנות ה-90 המוקדמות.
ב-2004 תמכה קובה באופן רשמי בשימוש באירו כמטבע הבינלאומי, ובוטל ההיתר מ-1993 לשימוש בדולר האמריקני במדינה.
ההגבלות הגוברות של הממשל האמריקני על ביקור בקובה וסכום הדולרים שניתן להכניס למדינה, חיזקו את שליטת המשטר הקובני בשימוש בדולרים במדינה.
בעשור האחרון קיבלו קובנים בין 600 מיליון למיליארד דולר, מרביתם מבני משפחותיהם בארצות הברית.
ב-2001 הראו מחקרים כי רמת החיים הממוצעת בקובה נמוכה משהייתה לפני התפוררות המשטר הסובייטי.
המשכורות שמעניקה המדינה אינן מספקות את צורכיהם של רבים, ובמערכת תקצוב המנות חסרים מוצרים רבים.
ככל שכמות ומבחר המוצרים שניתן לרכוש במערכת התקצוב פחתה, כך פנו יותר קובנים לשוק השחור כדי לרכוש מוצרי מזון בסיסיים, לבוש, מוצרים לבית ותרופות.
בנוסף, בקובה עדיין נפוצה שחיתות בתעשיות הממשלתיות, וכך גם גנבת תוצרים של המדינה ומכירתם בשוק השחור.
ב-2005 ייצאה קובה מוצרים בשווי 2.4 מיליארד דולרים אמריקניים, והיא נמצאת במקום ה-114 מתוך 226 המדינות או השטחים הנסקרים.
קובה ייבאה מוצרים בשווי 6.9 מיליארד דולרים, והיא נמצאת במקום ה-87. שותפת הייצוא העיקריות של קובה הן הולנד, קנדה וסין, שותפות הייבוא המשמעותיות הן ונצואלה, ספרד וארצות הברית.
המוצרים העיקריים שמייצאת קובה הם: סוכר, ניקל (25% מסך היצוא שלה), טבק, דגים, מוצרים רפואיים, פירות הדר וקפה.
קובה מייבאת מזון, נפט, טקסטיל ומכונות.
החוב החיצוני של קובה מסתכם כיום ב-13 מיליארד דולר, המהווים כ-38 אחוזים מהתוצר הלאומי שלה.
בשנת 2006 נמצאו מצבורים גדולים של נפט וגז טבעי במים הטריטוריאליים של קובה בצפון המדינה וקובה החלה בקידוחי נפט וגז טבעי.
הפגנות כנגד המשטר 2021 ואילך
בקיץ 2021 היו הפגנות נגד המשטר, שדיכא אותן ביד קשה ובשליחת מפגינים לכלא, למרות גינוי של ארצות הברית, האיחוד האירופי וארגוני זכויות אדם.
ב-2024 ובעקבות השפעת מגפת הקורונה, הגיעה קובה לשבר כלכלי עמוק מזה 30 שנים, כשיש מחסור באוכל, דלק ותרופות, נוצר משבר בענף האנרגיה, שעות חשמל מועטות ביום, ומאות אלפי מהגרים היגרו מקובה לארצות הברית (כ-400,000).
לאור זאת, יצאו אזרחים להפגין כנגד המשטר במרץ 2024, במחאה הנחשבת נדירה במשטר בקובה.
נשיא קובה דיאס-קנאל טוען שהסנקציות האמריקניות על המדינה הובילו למצב, בעוד שמתנגדיו טוענים שהאשמה במדיניות הממשלה..
קובה היא מדינת אי בצפון-מערב הים הקריבי, בפתח מפרץ מקסיקו.
המדינות והטריטוריות המקיפות אותה הן:
מצפון: בהאמה (140 ק"מ) ופלורידה שבארצות הברית (145 ק"מ).
הגבול היבשתי היחיד של המדינה הוא עם המובלעת האמריקנית במפרץ גואנטנמו, בדרום-מזרח המדינה, ואורכו 29 ק"מ.
קובה היא המדינה הגדולה בים הקריבי, ושטחה 110,860 קמ"ר.
האי קובה הוא האי ה-16 בגודלו בעולם ומהווה קרוב ל-95% משטחה הכולל של המדינה, כשהוא משתרע על פני 105,006 קמ"ר.
שטחו של האי השני בגודלו במדינה, איסלה דה לה חובנטוד, הוא 3,056 קמ"ר.
יתר האיים המרכיבים את המדינה קטנים בהרבה, ומספרם עולה על 4,000.
מרבית האי מישורי, אך יש בו שלושה רכסים בולטים: סיירה מאסטרה בדרום-מזרח, אסקמבריי במרכז וסיירה דל רוסריו במערב.
הפסגה הגבוהה במדינה היא פִּיקוֹ טוּרְקִינוֹ שבסיירה מאסטרה, שגובהה 2,005 מ' מעל פני הים.
רכס אסקמבריי נמוך מהסיירה מאסטרה, וסיירה דל רוסריו נמוכה אף ממנו – גובהה של הפסגה הגבוהה בה 692 מ' בלבד.
אין בקובה אגמים רבים ושטחו של הגדול שבהם, לגונה דה לֶצֶ'ה (לגונת החלב) בצפון מחוז סייגו דה אווילה שבמרכז המדינה, 67.2 קמ"ר בלבד.
מאגר זאזה המלאכותי, בסמוך לסנקטי ספיריטוס גדול ממנו, ושטחו 113.5 קמ"ר.
הנהר הארוך בקובה הוא קָאוּטוֹ, הזורם לאורך 343 ק"מ מרכס הסיירה מאסטרה וצפון-מערבה ממנו, עד לחוף הים הקריבי צפונית למנסניו.
האקלים בקובה טרופי ומאופין באחוזי לחות גבוהים.
גשמים יורדים במשך כל השנה, אך במיוחד בין מאי לאוקטובר.
בהוואנה, שבצפון-מערב המדינה, יורדים מדי שנה כ-1,200 מ"מ גשם, והטמפרטורה הממוצעת נעה בין C° 21 בינואר ל-C° 27 ביולי.
קובה מצויה באזור המועד לסופות הוריקן, והן פוקדות אותה בעיקר בחודשים ספטמבר ואוקטובר.
בקובה למעלה מ-8,000 מיני צמחים, למעלה ממחציתם אנדמיים.
ב-1987 הכריזה ממשלת קובה על תוכנית מנטי (Plan Manatí) לנטיעת 3 מיליארד עצים שיעלו את שיעור היערות במדינה ל-20%.
43% מהיערות הם נשירים למחצה, 31% הם יערות מנגרובים ו-12% יערות אורן.
העץ המזוהה ביותר עם קובה הוא דקל רוסטויניה, המכונה גם "הדקל המלכותי", והוא אף מופיע בסמל המדינה.
הפרח הלאומי הוא המריפוסה הלבנה.
היונק האנדמי הנפוץ בקובה הוא ההוטיה הקובנית, מין מכרסם שגודלו כ-60 ס"מ.
בעלי חיים נוספים כוללים עטלפים, איגואנות, תחשי נהרות וצבים.
התנין הקובני הוא בעל החיים הלאומי של קובה.
בנוסף על בעלי חיים אלה, בקובה 350 מיני עופות, ובהם עגורים, אנפות, יונקי דבש, מגלנים, ינשופים, שקנאים, תוכים ועוד.
הטרוגון הקובני, (מכונה גם "טוֹקוֹרוֹרוֹ", ממשפחת הטרוגונאים) נבחר לציפור הלאומית של קובה, בשל צבעיו, כחול, לבן ואדום, שהם כצבעי דגל קובה.
תוחלת החיים נאמדה ב-2022, ב-79.64 שנים, והיא הגבוהה ביותר באמריקה הלטינית, וקרובה לזו של מדינות המערב.
הריבוי הטבעי נמוך: שיעור הילודה נאמד ב-10.11 לידות ל-1,000 תושבים, פחות מהמקובל במדינות המערב ומעט יותר מחצי מן הממוצע העולמי.
מבחינה אתנית, כ-65% מהתושבים לבנים, כ-10% שחורים וכ-25% מולאטים.
שיעורם של הלבנים באוכלוסייה קטן לאחר המהפכה הקובנית, בעקבות הגירה של רבים מבני המעמד הגבוה ומעמד הביניים, המורכב בעיקר מלבנים.
מוצאם של מרבית הלבנים שהגיעו לקובה הוא מספרד.
הספרדים הראשונים התיישבו בקובה החל מ-1511, ובעקבותיהם הגיעו במהלך קרוב ל-400 שנות שלטון ספרדי מהגרים נוספים.
עיקר הספרדים הגיעו מאנדלוסיה, אסטוריאס, גליסיה, קטלוניה והאיים הקנריים.
מדינה אירופית נוספת ממנה הגיעו מהגרים רבים היא צרפת.
מהגרים צרפתים רבים הגיעו בעקבות מרד העבדים בהאיטי בסוף המאה ה-18, התיישבו במזרח המדינה ופיתחו את תעשיית הקפה המקומית.
אחרים הגיעו בעקבות רכישת לואיזיאנה בראשית המאה ה-19, ובין היתר הקימו את סיינפואגוס.
מדינות אירופיות נוספות מהן הגיעו מהגרים לקובה כוללות את פורטוגל, איטליה, גרמניה ורוסיה.
תושביה השחורים של קובה הם צאצאיהם של עבדים אפריקאים שהובאו אליה בין המאה ה-16 למאה ה-19. בניגוד למעצמות קולוניאליות אחרות ששלטו באיים הקריביים, צרפת, בריטניה והולנד, הספרדים הטילו מגבלות על הסחר בעבדים, ומספרם היה נמוך יחסית.
במהלך התקופה הקצרה בה שלטו הבריטים בקובה, בין 1762 ל-1763 (במהלך מלחמת שבע השנים) הם הספיקו להביא עמם עבדים מהמושבות הסמוכות ומאפריקה, לשם עבודה במטעי הסוכר והטבק.
גל נוסף של עבדים הגיע עם הצרפתים שנמלטו מהאיטי בעקבות מרד העבדים, בסוף המאה ה-18. מקורם של מרבית העבדים בניגריה ובקונגו של ימינו, ובפרט עמי היורבה והאיגבו.
עבדים נוספים הובאו מאזור גינאה המשוונית ומוזמביק של ימינו.
הספרדים הביאו עמם לקובה את הנצרות הקתולית, והיא הייתה לדת המרכזית במדינה.
באופן רשמי, מאז המהפכה הקובנית, קובה היא מדינה אתאיסטית, ונכון ל-2016, 23% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם כחסרי דת.
בשנתיים הראשונות לאחר המהפכה עזבו אותה כ-80% מהכמרים ואנשי הדת.
הממשל הטיל מגבלות על הכנסייה, ואף האשים אותה בשיתוף פעולה עם ה-CIA בזמן הפלישה למפרץ החזירים.
מאז 1991 הקל הממשל את יחסו לכנסייה, וב-1998 אף ביקר במדינה האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
נכון ל-2016, 60% מהתושבים מגדירים עצמם קתולים
במהלך השנים התפתחו בקובה אמונות סינקרטיות שונות, הבולטת שבהן היא הסנטריה, שאף התפשטה למדינות נוספות באיים הקריביים.
הסנטריה, המשלבת בין הנצרות הקתולית לבין אמונות מערב-אפריקאיות, התפתחה אצל עבדים בני היוריבה, ששאפו לשמר את אמונותיהם, אך לקבל גם את עיקרי הנצרות.
נכון ל-2016, 17% מהאוכלוסייה מאמינים באמונות סינקרטיות.
בקובה ישנם כ-575 אלף נוצרים פרוטסטנטים.
במספרים זניחים יותר, יש בקובה גם נוצרים אפיסקופלים, עדי יהוה, יהודים, מוסלמים, בודהיסטים ובהאים.
בין הספרדים שהתיישבו באי בשנת 1511, לאחר כיבושו, היו בין השאר אנוסים, יהודים שאולצו להמיר את דתם בתקופת האינקוויזיציה.
אל היהודים שהיו באי הצטרפו עם הזמן יהודים מברזיל לאחר שנמלטו מכיבוש החוף הצפוני-מערבי על ידי פורטוגל, שרדפה את היהודים, וכן מהגרים מהולנד.
בשנת 1914 הוקם לראשונה בקובה ארגון קהילתי ספרדי לרווחת התושבים היהודים.
בשנת 1917 חיו בקובה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה.
נוסעי האונייה סנט לואיס שהפליגה מאירופה לקובה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית לא הורשו לרדת בקובה ולכן נאלצו לחזור לאירופה.
מהלכיו הכלכליים של פידל קסטרו שפגעו במצבם הכלכלי של יהודים רבים באי, הניעו את היהודים להגר.
חלקם היגרו לארצות הברית ולפוארטו ריקו, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
כיום יש בקובה כ-1,500 יהודים, בעיקר בערים הוואנה, סנטיאגו דה קובה וקמגואיי.
יהודי עשיר, ד"ר ריקרדו וולף, מימן חלק מפעילותו של קסטרו בתקופת המחתרת ולאות תודה מונה על ידי קסטרו, לאחר שהגיע לשלטון, לציר קובה בישראל.
ריכוזי האוכלוסין המשמעותיים שמצויים ברחבי המדינה, נמצאים בערים ובעיירות הגדולות יותר, במיוחד בבירת קובה, הוואנה.
כ-77.5% מאוכלוסייתה של קובה גרים ביישובים עירוניים (נכון לשנת 2023).
שיעור העיור בקובה הוא בקצב שינוי שנתי של 0.19% (הערכה לשנים 2020–2025).
הערים העיקריות של קובה מפורטות להלן על פי נתוני האוכלוסייה משנת 2020.
הוואנה היא העיר הגדולה ביותר במדינה, ומתגוררים בה כ-2.149 מיליון נפש, שהם כ-20% מאוכלוסיית המדינה.
התרבות הקובנית היא תוצר של השפעות תרבותיות ממקורות שונים.
היא מבוססת על התרבות האינדיאנית המקומית, התרבות הספרדית הקולוניאלית ותרבות העבדים ממערב אפריקה ומהאיים הקריביים.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, נתנה הנוכחות האמריקאית בקובה את אותותיה בתרבות, וגם למשטר הקומוניסטי הייתה השפעה על התרבות המקומית.
בין הסגנונות המוזיקליים העיקריים שהתפתחו בקובה נמנים הסון הקובני, הממבו, הגוואחירה והסלסה
הסון משלב בין מוזיקה ספרדית המבוססת על גיטרות לבין מוזיקה אפריקאית.
הוא התפתח במזרח קובה במהלך המאה ה-16 וצבר פופולריות רבה במהלך המאה ה-19. השיר "צ'אן צ'אן" שהתפרסם בביצועו של קומפאי סגונדו בפסקול הסרט "בואנה ויסטה סושיאל קלאב" הוא דוגמה לסגנון זה.
הממבו התפתח ממוזיקה אפריקאית בקובה ובהאיטי, והתבסס כסגנון במהלך שנות הארבעים של המאה ה-20. הגוואחירה קרובה יותר לסגנון הטרובדורים הספרדים.
הסלסה היא אולי הסגנון המוזיקלי המזוהה ביותר עם קובה, אך הוא התפתח דווקא מחוץ לה, בקהילות המהגרים הקובנים והפוארטוריקנים בארצות הברית.
למוזיקה הקובנית עצמה הייתה השפעה על סגנונות שונים מחוץ למדינה, ובהם הג'אז, הטנגו, ההיילייף, האפרוביט והפלמנקו החדש.
כן יש לציין את המלחינים הקובנים: בבו ואלדס, חוסה מריה ויטייר, מיגל פאילדה, קרלוס פואבלה וחוסה ווייט.
הספרות הקובנית החלה להתבסס בראשית המאה ה-19, ועסקה בתחילה בנושאי העבדות.
עם הסופרים הבולטים באותה תקופה נמנים חרטרודיס גומס דה אוויינדה וסירילו ויאוורדה.
לאחר ביטול העבדות ב-1886, עיסוקה העיקרי של הספרות הקובנית היה השאיפה לעצמאות.
הסופר הבולט באותה עת היה אבי האומה הקובני, חוסה מארטי.
הסופרים הבולטים לאחר עצמאות קובה היו ניקולס גיין, שעסק בנושאים חברתיים ודולסה מאריה לוינאס, חוסה לסאמה לימה ואלחו קארפנטייר, שעסקו בנושאים אוניברסליים יותר.
לאחר המהפכה, פעלו סופרים קובנים רבים מחוץ לקובה, בשל הצנזורה שהופעלה בה.
עם סופרים אלה נמנים דאינה צ'אוויאנו (שהיגרה לארצות הברית), זואי ואלדס (שהיגרה לצרפת) ופדרו חואן גוטיירס (שהיגר למקסיקו).
ספרו האוטוביוגרפי של הסופר רינלדו ארנס, שהיה בנעוריו מתומכי המהפכה ובבגרותו היה לאחד ממבקריה, עד שגלה לארצות הברית, עובד לסרט קולנוע בכיכובו של חאווייר ברדם.
הסופר האמריקני, חתן פרס נובל לספרות, ארנסט המינגוויי, חי בקובה בין 1939 ל-1960. הוא כתב בה כמה מספריו הבולטים, ובהם "הזקן והים" ו"איים בזרם", שעלילתם מתרחשת בקובה.
האמנות הקובנית מאחדת בתוכה את השפעות האמנות האירופית-אמריקאית עם אלו של האמנות האפריקאית.
פתיחתה של האקדמיה לאמנות 'סן אלחנדרו' (San Alejandro) בשנת 1818 מהווה עדות לניסיון של הבורגנות הקובנית לעודד אמנות בסגנון מערבי.
בתחילת המאה ה-20 אומצו סגנונות המודרניזם והאוונגרד האירופי ובעזרתם הובלטו מגמות "פרימיטיביות" או "אפריקאיות".
בין האמנים המייצגים סגנון זה ניתן למנות את הציירים אמיליה פֶּלָאֵס (Amelia Peláez), וילפרדו לם (Wifredo Lam) ואחרים.
לאחר ההפיכה של שנת 1959 בודדה האמנות הקובנית מן המערב.
אמנים אוונגרדיים רבים היגרו לאירופה ולארצות הברית וקהילה גדולה של אמנים מהגרים התפתחה בעיר מיאמי.
בשנת 1984 נפתחה בהוואנה ביאנלה לאמנות, אשר חשפה בפני המערב אמנות אוונגרדית קובנית.
תערוכה נוספת, שהוצגה לאחר השתחררות קובה מהשפעת ברית המועצות, חשפה את האמנות הקובנית במערב הוצגה בשנת 1995 במוזיאון "קונסטהאלה" שבדיסלדורף.
בעקבות התערוכה הוקמה "קרן לודוויג", התומכת באמנות מודרנית קובנית.
בין האמנים הקובנים ידוע בעיקר במערב הפסל קאצ'ו (Kcho), היוצר מיצבים פיסוליים העשויים מחומרי "רדי מייד".
מאז המהפכה, מונהג בקובה חינוך ציבורי בלבד, והוא מסובסד במלואו בידי הממשלה בכל הרמות – בתי הספר היסודיים, התיכונים והאוניברסיטאות.
החינוך הוא חובה מגיל 6 עד גיל 15 או 16. הלימודים בבתי הספר היסודיים נמשכים שש שנים.
הלימודים בבתי הספר העל יסודיים מתחלקים לשניים: החלק הראשון אחיד לכולם, ובהמשך בוחרים התלמידים בין לימודים קדם-אוניברסיטאיים (מסגרת עיונית) לבין הכשרה מקצועית וטכנולוגית.
המשך הלימודים באוניברסיטה אינו תלוי בציונים בלבד, אלא ב"דו"ח הלימודים המצטבר".
דו"ח זה כולל, פרט להישגים הפדגוגיים, גם את מידת הזיקה של התלמיד ושל בני משפחתו למהפכה – האם הם משתתפים בפעילות של המפלגה ובעצרות המונים, האם הם נוטלים חלק בפעילות דתית, וכדומה.
בקובה פועלות 47 אוניברסיטאות, הוותיקה שבהן היא אוניברסיטת הוואנה, שהוקמה ב-1728. המשרד להשכלה גבוהה מפקח על פעילות האוניברסיטאות, והוא שולט בהוראה, במתודולוגיה ובתוכניות הלימודים שלהן.
לפני המהפכה עמד שיעור האנאלפביתיות בקובה על כ-20%.
אחד היעדים המרכזיים של ממשל קסטרו היה ביעור הבערות, ועם עלייתו לשלטון הוקם המפעל הלאומי לאוריינות.
עד 1961 צנח שיעור האנאלפביתים במדינה ל-3.9%, ושיעור זה, שהוא הנמוך ביותר באמריקה הלטינית פרט לארגנטינה, נשמר גם כיום.
הפקות קולנוע בקובה החלו בראשית המאה העשרים, אך עד המהפכה הופקו בה כ-80 סרטים בלבד.
ב-1959 הוקמה "מחלקת התרבות של צבא המהפכה" ("Dirección de Cultura del Ejercito Rebelde"), שעסקה בתחילה במימון סרטים תיעודיים.
בהמשך הוקם המוסד הקובני לאמנות ולתעשיית הקולנוע (ICAIC – Instituto Cubano del Arte y la Industria Cinematográficos), ונחקק חוק התרבות, שתרמו לפיתוח הקולנוע המקומי.
שנות השישים נחשבות לתור הזהב של הקולנוע הקובני, ובמהלכן הופקו סרטים כ"Memorias del Subdesarrollo" ו-"Lucía".
אחד הסרטים הבולטים שהופקו בקובה בעשורים האחרונים הוא "תותים ושוקולד" (1994), שזכה בפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
סרט נוסף וחשוב שהופק בקובה בשנת 1999 הוא הסרט "בואנה ויסטה סושיאל קלאב", של הבמאי הגרמני וים ונדרס ובו הוא מתחקה אחרי להקת פולקלור קובנית אשר מקפידה לשמור על הסגנון הקובני השורשי בכל שיריה.
הסרט מאפשר גם הצצה נדירה לנופיה האורבניים של הוואנה ומלווה גם בראיונות אישיים עם חברי הלהקה.
מאז 1979 נערך בהוואנה פסטיבל שנתי לקולנוע לטיני, שנחשב לאחד החשובים מסוגו.
בדומה למדינות קומוניסטיות אחרות, גם קובה בעידן קסטרו השקיעה מאמצים בקידום הספורט, וזכתה להצלחה רבה במשחקים האולימפיים שבהם השתתפה, הרבה מעבר לגודלה היחסי (קובה מדורגת במקום ה-22 בטבלת המדליות של כל הזמנים).
כשליש מהמדליות שהשיגו ספורטאיה הן בענף האיגרוף, וענפים בולטים אחרים כוללים את האתלטיקה, הג'ודו, ההיאבקות והסייף.
בניגוד למרבית מדינות אמריקה הלטינית, הספורט הפופולרי ביותר במדינה אינו הכדורגל, כי אם הבייסבול.
משחק זה הובא לקובה בידי עובדי נמל אמריקנים במהלך המאה ה-19, ולאחר שהספרדים הוציאו אותו מחוץ לחוק ב-1895 הפופולריות שלו רק גברה.
מאז 1939 זכתה נבחרת הבייסבול של קובה 25 פעמים בגביע העולם, 12 פעמים במשחקים הפאן-אמריקאיים ו-10 פעמים בגביע הבין-יבשתי.
בכל האולימפיאדות מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה הנבחרת הקובנית לפחות במקום השני.
שחקנים קובנים בכירים אף משחקים במייג'ור ליג בייסבול האמריקנית.
קוֹבֶּה (ביפנית: ) היא בירת מחוז היוגו, בחבל קנסאי, שעל האי הונשו ביפן, מערבית לאוסקה, היא אחת מערי הנמל המרכזיות של יפן, יחד עם יוקוהמה, נגויה, אוסקה וטוקיו.
נכון ל-1 ביולי 2021, התגוררו בקובה מעל מיליון וחצי איש, העיר היא השנייה בגודלה בקנסאי, והשמינית ביפן כולה.
האזור מוזכר לראשונה בספר "ניהון שוקי", בו מתואר ייסוד מקדש השינטו איקוטה על ידי הקיסרית ג'ינגו בשנת 201 לספירה.
לאורך מרבית ההיסטוריה שלה, העיר לא נשלטה על ידי ישות פוליטית אחת, אף לא בתקופת אדו, בה שלטה שוגונות טוקוגאווה ישירות על הנמל בעיר.
היא הייתה אחת הערים הראשונות שנפתחו לסחר עם המערב בשנת 1868. העיר נוסדה בצורתה הנוכחית ב-1889, ושמה נגזר מהמונח "kanbe", כינוי למגני מקדש איקוטה שבעיר.
היא צורפה כאחת מ-17 "הערים המיועדות" של יפן ב-1956.
בשנת 1923, תושבי נגסאקי רבים מצאו מפלט בקובה לאחר רעידת האדמה שאירעה בעירם.
בשנת 1995 אירעה בעיר רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר, בה נהרגו כ-5500 אנשים; בעקבותיה נפגע מעמדה כאחת מערי הנמל הבולטות ביפן, אך היא נותרה הרביעית בחשיבותה מביניהן.
בעיר שוכנים משרדיהן הראשיים של חברות יפניות ידועות רבות (כגון תעשיות כבדות קווסאקי), וגם מספר חברות בינלאומיות קבעו בה את מקום מושבן של הנהלות סניפי יפן או אסיה שלהן (כגון נסטלה ופרוקטר אנד גמבל).
בין העיר לבין האי אוואג'י מחבר הגשר התלוי אקשי-קייקיו כחלק מן הכביש המהיר בין הונשו לשיקוקו.
זהו הגשר התלוי הארוך בעולם נכון ל-2014.
העיר ידועה בשל בשר בקר קובה שמוצאו בה והוא קרוי על שמה.
בעיר מצוי אחד מאתרי המעיינות החמים הידועים ביפן, ארימה אונסן.
בקובה הייתה קיימת קהילה יהודית קטנה שאורגנה בשנות ה-30 על ידי ניסים טאוויל שהגיע למקום בענייני מסחר והביא ספר תורה מירושלים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו לקובה אלפי יהודים מליטא ובהם המורים והתלמידים של ישיבת מיר, שקיבלו ויזות מידי צ'יאונה סוגיהארה.
עם פרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית עזבו כל הפליטים, רובם לשאנגחאי.
כיום יש בעיר מספר מועט של יהודים, אותם משרת בית כנסת פעיל.
קובוס שחור-רגל (שם מדעי: Kobus kob; מוכר גם בכינוי האפריקני קוב) הוא מין אנטילופה המצויה בסוואנות של אפריקה לאורך מרכז אפריקה מסנגל ועד מערב קניה.
באזורים הדרומיים יותר של אפריקה קיים מין דומה - קובוס המשקפיים.
צבע גבו הוא כתום-אדום, שמתבהר ללבן בחלקיו התחתונים וברגליים, ישנן טבעות לבנות סביב עיניו ופסים שחורים ברגליו.
לקובוס זנב קטן באורך של 20–40 ס"מ.
לזכרים קרניים באורך כ-50 ס"מ.
הקובוס שחור-הרגל הוא פעיל יום, אך בשעות החמות ביותר של היום הוא לא פעיל.
הוא חי בקבוצות של נקבות וגורים או זכרים בלבד.
קבוצות אלו מונות בין 5 ל-40 פרטים, אולם באזורים מסוימים ידועות אף קבוצות של למעלה מאלף פרטים.
מערכת הרבייה של הקובוסים היא מסוג רביית לק: הזכרים מתקבצים בשטח גדול, קבוע, בו הם נאבקים על שליטה באזור הליבה, כלומר, במרכז.
הנקבות שנכנסות לזירת הלק מעדיפות להזדווג עם הזכרים החזקים, שהשתלטו על המרכז.
משכו של ההיריון 7.5 עד 9 חודשים ובסופו נולד בדרך כלל גור אחד.
הגור יונק מאמו עד הגיעו לגיל 6–7 חודשים, ואז הוא נגמל מיניקה.
הנקבות מגיעות ל[בגרות מינית בגיל 13 חודש ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודש.
אורך חיי הקובוס הזה כ-17 שנה.
kob - נפוץ במערב אפריקה מסנגל ועד קמרון, צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית.
leucotis - נפוץ בסודאן ובצפון מערב אוגנדה.
thomasi - נפוץ בצפון קונגו ובדרום מערב אוגנדה.
קובה (באזרית: Quba) היא עיר בצפון אזרבייג'ן, בחלקה האירופי של המדינה, שמשמשת מזה זמן רב כמקום מושבה של קהילת יהודי ההרים הגדולה ביותר באזור.
כלכלת העיר מבוססת על ייצוא תפוחים לחו"ל וכן על ייצור שטיחים, שגם הם מיועדים בחלקם ליצוא.
חשיבות העיר עלתה בשנת 1747, כשהשאה האיראני נאדיר-שאה נרצח ומושל המחוז חוסיין עלי החליט לאחד את השטחים האזריים.
הוא העביר את בירת האזור מהעיר קסודת, שלא הייתה מוגנת טוב לקובה, שהייתה מרכזית יותר, וכן הוא בנה בה מבצר.
בין 1804 ל-1813 התקיימה מלחמת רוסיה-פרס שבמהלכה הפרסים הפסידו את השליטה על אזרבייג'ן ועל ארמניה ונאלצו לחתום על הסכם גוליסטן והסכם טורקמנצ'אי.
ב-1806 הרוסים כבשו את קובה, והעבירו ממנה את הבירה לבאקו.
ב-1809 צר על העיר השייח המודח עלי-חאן במשך שלושה חודשים כדי לכבשה, אך בסופו של דבר בסוף המלחמה הייתה העיר בידיים רוסיות.
בימיו הראשונים של יוסיף סטלין, במסגרת פעולתו המהפכנית כנגד השלטון הצארי ברוסיה, אימץ סטלין לעצמו את השם "קובה" כשמו המחתרתי, בהשראתו של מנהיג גאורגי מהפכני, אשר שמו כשם העיר.
ליד קובה שוכן הכפר קירמיזי קסבה, שפעם היה נקרא ברוסית יברסקיה סלובודה (Еврейская слобода - המושבה היהודית).
בכפר החל בשנת 1742 קיים יישוב יהודי נפרד.
עם נפילת ברית המועצות ב-1989 היו שם 18,000 תושבים, אך היום בשל עלייה לישראל והגירה למקומות אחרים האוכלוסייה קטנה עד 4000.
החל משנת 2020 בעיר פועל מוזיאון יהודי ההרים.
קוֹבּה (בגאורגית: კობა) היה גיבור בפולקלור הגאורגי, שהאגדה עליו מקבילה לאגדה על רובין הוד.
משמעות השם קוֹבּה היא "העשוי לבלי חת".
קובה גם היה הדמות הראשית בנובלה של אלכסנדר קזבגי משנת 1883, "רוצח-אב".
סיפור זה מתרחש במאה ה-19 בצפון גאורגיה (שהייתה אז תחת כיבוש רוסי), ומתאר סיפור אהבה בין נונו ללאגו, שנתקל בהתנגדות משפחתה של נונו.
המושל גריגולה, שחשק בנונו, כלא את לאגו באשמת גזילת רכוש מדינה, ולאחר מכן חטף ואנס את נונו.
קובה, חברו של לאגו, נשבע לנקום, והוא חדר לכלא ושחרר את לאגו.
הם החליטו לברוח מהשלטונות הרוסים הרודפים אחריהם, אל אזור צ'צ'ניה; הצ'צ'נים מתוארים באגדה כאנשים אמיצים ורודפי חופש, בניגוד לגאורגים, שמתוארים כמוגבלים מאוד בצעדיהם בשל שליטתם ההדוקה של מושלים כגון גריגולה.
בינתיים נונו ברחה, אביה הצטרף אליה, והיא קבעה להתאחד עם לאגו וקובה בוולדיקווקז שבצפון אוסטיה בלילה שלמחרת.
בעקבות הלשנה לשלטונות, הגיעו גריגולה ואנשיו למקום במפגש, ורצחו את לאגו ואביה של נונו, במטרה להאשים אותה לאחר מכן במעשה, וכך לשלוח אותה לסיביר.
נונו מתה מרוב צער ואבל על מות יקיריה.
קובה ברח מאנשיו של גריגולה, ולבסוף נקם את נקמת חבריו כשהצליח להרוג את גריגולה בעת שרכב בכרכרה ביער.
קובה הוא גיבור האגדה ומתואר כלוחם צדק ואמת המגלה כבוד רב לערך הידידות.
יוסיף סטלין העריץ את דמותו של קובה, עד כדי כך שהפך אותו לשם העט שלו, כמו גם לכינויו במחתרת.
קוּבּה היא סוג של כופתה ממולאת מטוגנת או מבושלת במרק, שמקורה במטבח הסורי אך נפוצה גם בעיראק, לבנון וכורדיסטן.
ישנם מספר סוגים של מעטפת לקובה, וסוגי המליות והבצקים משתנים לפי ארץ הכנתו.
מעטפת הקובה יכולה להיות עשויה מסולת, בורגול, שילוב של השניים, שילוב של סולת עם קמח מצה, קמח אורז, קמח חיטה או קמח תפוחי אדמה.
קובה בורגול לרוב מוגשת מטוגנת בעוד קובה סולת לרוב מוגשת בתוך מרק.
המילוי מורכב לרוב מבשר בקר או בשר כבש, מעורבב עם תבלינים ובצל חי או מטוגן.
ישנם סוגים שונים של קובה, המאופיינים במרכיבים ושמות שונים, לעיתים בהתאמה לארץ המקור.
קובה בורגול (נַאבּוּלְסִ֫יֶּה) – קובה מוארכת מטוגנת המבוססת על מילוי של בשר מטוגן טחון במעטפת בורגול וסולת.
נקראת בפי ערביי ארץ ישראל "נאבולסיה" (על שם העיר שכם הנקראת בערבית נַאבְּלוּס).
בעולם שמה קובה מַקְלִ֫יֶּה (קובה מטוגנת).
קובה סאג'יה – קובה גדולה מאוד ועגולה נקראת כך על שם הכלי סאג' שבו נוהגים לטגנה או בגלל צורתה.
קובה סומאקיה – קובה במרק חמוץ המתובל בדרך כלל עם סומק ומכיל גם חצילים.
קובה אדומה (מטפוניה) – קובה במילוי בשר במעטפת סולת המבושלת במרק על בסיס עגבניות, ירקות שורש ומנגולד.
קובה שוואנדר (סלק אדום) – בשר במעטפת סולת מבושלת בתבשיל על בסיס סלק אדום.
קובה במיה – בשר ובצל במעטפת סולת מבושלת ברוטב עגבניות ובמיה.
אפשר לטגן קודם את הבמיה ואז להוסיף אותה לרוטב.
קובה כתומה (דלעת – כראו אחמר) – בשר ובצל במעטפת סולת עם דלעת קלופה, ללא גרעינים, המחולקת לקוביות.
קובה צהובה (מסלוקה) – פירוש המילה מסלוקה היא שלוקה (מבושלת).
הקובה ממלואת בשר ובצל במעטפת סולת מבושלת במרק עוף ולעיתים גרונות הודו.
קובה ת'ומייה (שום) או קובה נענעי – בשר ובצל במעטפת סולת מבושלת ברוטב עם שום ונענע.
קובה פתתה (בטטה) – בשר ובצל במעטפת תפוחי אדמה מטוגנת.
קובה קישואים (חילוואה או כראו אטייב) – בשר ובצל במעטפת סולת מבושלת ברוטב קישואים.
קובה שיפטה – שיפטה פירושו קציצה כדורי בשר ובצל במרק.
קובה נואה – בשר במעטפת סולת שמבושל במרק עם עלי לוף ארץ-ישראלי הרעילים שמבושלים שעות כדי להוציא את הרעלנים שבהם.
קובת חלב – מיוצרת מאורז צהוב ממולאת בבשר וירקות.
למרות שמה, שנעוץ בעיר חלב, המקור שלה בעיראק.
קובה עם זעתר – קובה במרק עם גבעולי ועלי זעתר נפוץ אצל יהודי כורדיסטן.
קובה משמשיה – בשר ובצל במעטפת סולת המבושלת עם משמשים מיובשים.
בעיראק מכינים את הקובות בגודל קטן יחסית, ללא בצל ולפעמים עם תמרים, אך במוסול ובעיקר בראש השנה מכינים בגודל גדול ומברכים לשנה מתוקה.
נקראת גם קובה קיסי או טרשאנה.
("קיסי" בעיראקית הוא משמש שלם מיובש.
"טרשאנה" הוא תבשיל מתוק של משמש ובשר).
קובה חמוצתא (מבוטא "חמוסתה") – בשר המבושל בבישול ארוך (סיסקה) במעטפת סולת (לעיתים עם בורגול) מבושלת המוגשת בתוך מרק עם עלים, קישואים, לימון ושום.
המרק שבו היא מתבשלת חמוץ, ומכאן שמה.
קובה חמו – בשר מטוגן עם עגבניות במעטפת סולת וג'ריש.
הכופתאות בצורה שטוחה במקום כדורית המזכירה דיסק ויש המכנים אותה "קובה תקליטים", הקובה מוגשות במרק סמיך או רוטב צהוב על בסיס עוף, בצל, כורכום ולפעמים גרגרי חומוס.
קובה אליחני – (מילולית "קובה נזיד") קובה שטוחה שמתבשלת במרק עם חומוס ובשר עם עצם.
נאכלת על ידי תושביה הנוצרים של העיר מוסול ביום חג המולד.
צ'י קופתא – בשר טחון נא מעורב עם רסק עגבניות, רסק פלפלים חריפים, פלפל מיוחד הנקרא פלפל אורפלי ורכז רימונים במעטפת בורגול, נפוץ בדרום מזרח טורקיה ובקרב קהילות של ארמנים ויהודים גולי העיר אורפה וסביבותיה.
סיני קופטסי – אופים את הבשר בין שתי שכבות של סולת ובורגול תוך כדי שמרפדים את הקובה מלמעלה ובתחתית המגש בשמן זית, ממש כמו המעטפת של הקובה.
דומה מאוד לקובה סינייה מסוריה ולבנון בווריאציה מקומית מגזיאנטפ.
גיילה זנגיל – מרק קובה מן המחוז הכורדי של האקארי.
הקובה עשויה מתערובת של בורגול ובשר אשר ממולאת בבשר טחון ומבושלת במרק הכולל בתוכו פלפלים חריפים, אגוזי מלך, אורז, גרגירי חומוס, תפוחים מיובשים, מלח ופלפל שחור.
אופים את הבשר בין שתי שכבות של סולת ובורגול, ממש כמו המעטפת של הקובה תוך כדי שמרפדים את הקובה מלמעלה ובתחתית המגש בשמן זית.
מקורה מסוריה ולבנון והיא נפוצה גם בקרב ערביי צפון הארץ.
קובה נַ֫יֶּה – בשר טחון נא מעורב במעטפת בורגול.
מקורה מחלב (ארם צובא) שבסוריה, נפוצה בסוריה, לבנון ובגליל.
קובה מַשְׁוִו֫יֶּה – קובה צלויה על גבי גחלים על שיפוד או רשת מקורה בעיר חלב מוגשת לעיתים עם גרגרי רימון.
המאכל מפורסם כמאכל סורי בעקבות הופעתו בתוכנית באב אל-חארה.
קובה מַבְּר֫וּמֶה – קובה מגולגלת במילוי בשר טחון ופסטוק חלבי.
מקור המאכל בעיר חלב שבסוריה.
מאכל ייחודי מפורסם מהפולקלור החלבּי.
קובה במילוי בשר, המתבשלת במרק מתקתק של חבושים.
מאכל ייחודי לעיר חלב שהתפרסם בשאר העולם הערבי בשל חריגותו.
קובה מוארכת מבורגול, מבושלת במרק בעל צבע עז עם דובדבנים.
נהוג להגיש על קרעי פיתות.
מקורה מתושביה הארמנים של חלב.
קובה חַ֫אמוֹד – (מילולית: "קובה חמוץ") קובה סורית במרק חמוץ.
גרסה דומה לקובה חמוסטה אך במילוי בשר טחון.
בעיראק נקראת בשם זה קובת בורגל במרק אדום עם רכז עגבניות מיץ לימון לפת ונענע יבשה, בקרב יהודי סוריה, יהודי לבנון והיישוב הישן, קובה חַ֫אמוֹד מהווה חלק מארוחת שישי.
קובה ברוז (אורז) או קובת תמן (תמן הוא אורז בלהג העיראקי) – בשר ובצל במעטפת אורז מטוגן.
בקהילה היהודית נהוג לאכול אותה בפסח, משום האיסור על אכילת בצק.
סוג זה נחשב לקשה להכנה, היות שמעטפת האורז נוטה להתפרק בטיגון.
קובה חַלבִּי של פסח – בשר ובצל במעטפת קמח מצה מטוגן.
נאכלת בעיקר בימי הפסח, משום האיסור על אכילת חמץ.
מקורה ביהודי חלב (ארם צובא) שבסוריה.
דוֹכָא-וָאה – גרסה חלבית של קובה סולת.
ממולאת בתערובת ג'ארישה, בצל, שום ותבלינים ומבושלת במרק חלבי.
קובה לַבַּנִ֫יֶּה – גרסה חלבית שמקורה בלבנון.
קובה המתבשלת במרק של לבן או יוגורט עם שום.
היהודים נהגו למלא אותה בביצים או בירקות מטעמי כשרות ונהגו לאכול אותה בתשעת הימים כתחליף לקובה בשרית.
קובה מִשִׁמְשִׁ֫יֶּה – דומה לקובה לבניה אך עם תוספת של פול ירוק ועלי סלק.
קובה צמחונית או קובה טבעונית – מעטפת מטוגנת או מבושלת, המילוי יכול להיות עשוי ממגוון ירקות, למשל פטריות או תערובת של אגוזים ובצל מטוגן, ועוד.
היהודים בכורדיסטן נהגו לעיתים להכין קובה כזאת בתקופות של מחסור בבשר.
קובה סולת מתוקה – קובה על בסיס סולת בדומה לקינוחי ועוגות סולת המלווה בסירופ מתוק המבוסס על דבש, סילאן, סוכר וכו'.
קובה דוחן-חומוס – קובה העשויה בצורת ג'חנון ממולא בדוחן מאודה וגרגירי חומוס חריף.
נפוצה בעיקר ביהדות סינגפור שהושפעה מתרבות הבישול בסינגפור.
נהוג להכין קובות אלו במיוחד לכבוד חג הפורים כמנהג ישראל לאכול קטניות בליל ויום פורים, זכר לנס של אסתר הנקרא סעודת אסתר.
קאלייה\סיסקה – בשר מפורק המבושל בבישול ארוך ולאחר בישולו מוסיפים לו סלרי ושום, המשמש למילוי קובה (בדרך כלל קובה חמוסטה וקובה נואה).
חשווה\חשויה – בשר קצוץ\טחון מטוגן עם בצל ותבלינים ולעיתים עם עשבי תיבול (סלרי, כוסברה, פטרוזיליה).
מלית חיה לקובה – בשר טחון חי מעורבב בצל קצוץ, פטרוזיליה ובהרט.
מלית עוף ונענע – עוף טחון ומטוגן ביחד עם בצל, נענע ותבלינים.
מלית צמחונית לקובה – מלית צמחונית לקובה הנעשית לרוב מפטריות, עדשים או טופו בליווי של אגוזים או צנוברים.
בצק סולת וג'ריש – ג'ריש (בורגול דק) המושרה במים חמים וכך מתבשל, המעובד לבצק ביחד עם סולת ומלח.
בצק סולת – סולת המעורבבת עם מים, הסולת סופגת את המים וכך מתקבל בצק נוח לעטיפת קובה.
בצק סולת וקמח מצה – קמח מצה מעובד לבצק עם סולת, ביצים ומים.
בצק אורז ובשר של פסח – אורז טחון המעובד לבצק ביחד עם עוף ובשר טחון.
"קובה סיפור אהבה" הוא הסרט הראשון שביים השחקן אנדי גרסיה, העוסק במהפכה הקובנית של סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בה כבש פידל קסטרו את השלטון בקובה.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006.
הסרט מהווה מחווה למולדתו של גרסיה, ומשלב בתוכו מוזיקה קובנית מקורית.
הסרט מתמקד בסיפורה של משפחה אמידה בקובה, והשפעת המהפכה של 1958 עליה.
במשפחה שלושה אחים: לואיס, ריקרדו ופיקו (אנדי גרסיה), אשר שונים בתפיסתם את הדרך הנכונה להיאבק בשלטון הרודן פולחנסיו בטיסטה.
האח הבכור, לואיס, מצטרף לתנועה המהפכנית הפועלת לסילוק בטיסטה מהשלטון, ולמען קובה דמוקרטית.
קבוצה זו נפרדה מתנועתו של פידל קסטרו תנועת ה-26 ביולי כיוון שלא סמכה על טוהר כוונותיו ועל שאיפתו לדמוקרטיה קובנית.
האח השני, ריקרדו, פונה דווקא לקבוצתו של פידל קסטרו.
פיקו, אשר בסיפורו מתרכז הסרט, הולך בדרכו של אבי המשפחה פדריקו, פרופסור מכובד באוניברסיטת הוואנה, ומאמין בהחלפת השלטון בדרך חוקית, תוך שהוא מנסה לקדם את המאבק דרך הפרלמנט.
המחתרת לה שייך לואיס מנסה להתנקש בחייו של בטיסטה, אך הניסיון נכשל וחברי המחתרת השורדים מחוסלים על ידי אנשי המשטרה החשאית יחד עם מספר איומים נוספים על שלטון הנשיא; ביניהם גם חבר הפרלמנט בו נעזר פדריקו בניסיון להסיר את בטיסטה מהשלטון באופן חוקי.
בעידוד אמו, פותח פיקו במערכת יחסים עם אלמנתו של לואיס אחיו, אורורה, והם מתאהבים.
זמן מה לאחר ההתנקשות ובעקבות הפגנות עזות למען עזיבתו מהארץ, מבין בטיסטה שחייו בסכנה בקובה ומחליט לעזוב את הארץ.
הקובנים חוגגים ברחובות, ופידל קסטרו ממהר לתפוס את השלטון במדינה, מכריז על ביטול הבחירות ומוציא להורג את כל תומכי המשטר הישן.
ריקרדו, אשר הרחיק עצמו מהמשפחה והפך לקצין בשלטון החדש, מבקר את דודו מגדל הטבק ומודיע לו שהשטח שלו יוחרם לצורכי המהפכה.
דודו זועם ונסער, פרץ רגשות שגורם לו להתקף לב, והוא מת לפני שאחיינו ריקרדו מצליח לקרוא לעזרה.
חברי המשפחה מאשימים את ריקרדו במות הדוד, ומגנים אותו על כך ששם את מפלגתו לפני משפחתו.
ריקרדו מתקשה לשאת באשמה, ומתאבד.
בכך הוא מותיר את פיקו בן יחיד להוריו.
אלמנתו של לואיס, אורורה, מתפתה להצטרף גם היא למפלגתו של פידל מתוך רצון לעזור לקובה בשעתה הקשה, אך מעשה זה מרחיק אותה מפיקו.
לבסוף, לאחר שהבין שאין לו מה לחפש בקובה של פידל, מחליט פיקו, בעידוד הוריו, לעבור לארצות הברית ולהקים שם מחדש את מועדון הג'אז הקובני אותו ניהל בהוואנה.
לפני יציאתו מציע פיקו לאורורה להצטרף אליו, אך היא מסרבת וטוענת שקובה זקוקה לה.
רוב כספו ורכושו נלקחים ממנו בשדה התעופה, כך שהוא נאלץ לעבוד לפרנסתו בשטיפת כלים, במועדון לילה שבעליו מציע לו בהמשך להופיע שם כפסנתרן.
בהמשך נפגש פיקו עם אורורה שהגיעה לארצות הברית כנציגת קובה באו"ם, ללא כוונה לעזוב את ארצה, בעוד פיקו עצמו פותח מחדש את מועדון טרופיקנה בניו-יורק.
קוּבּוּנְטוּ היא גרסה חלופית רשמית של הפצת הלינוקס אובונטו, כשההבדל העיקרי ביניהן הוא השימוש של קובונטו בסביבת שולחן העבודה של KDE כברירת מחדל במקום GNOME או יוניטי.
קובונטו היא חלק מפרויקט אובונטו ובנויה על אותם יסודות, וחולקת את אותם מאגרי חבילות.
קובונטו ואובונטו יכולות לעבוד זו לצד זו על ידי התקנת החבילות "ubuntu-desktop" ו־"kubuntu-desktop", בהתאמה.
גרסאות חדשות של קובונטו יוצאות בצורה מחזורית וקבועה, כאשר הפצה יציבה חדשה יוצאת פעמיים בשנה - באפריל ובאוקטובר, במקביל לגרסאות אובונטו המקבילות.
מקור השם הוא בהוספת האות K של KDE למילה אובונטו, כמו במקרה של זובונטו.
בשפות שונות, כגון שפת הבמבה אפשר לקרוא אותה גם הצירוף התחילית ק', שפירושה "לעבר" למילה "אובונטו" שפירושה "אנושיות" ויתקבל התרגום: "לעבר האנושיות".
בלי שום קשר, פירוש המילה הזו בשפת הקירונדי הוא "חינם".
Kubuntu בדרך כלל שונה מאובונטו רק ביישומים וכלים גרפיים:
+תוכנהאובונטוקובונטוליבת מערכתליבת לינוקס והליבה של אובונטושרת חלונותWaylandשמעPulseAudioמולטימדיהGStreamerמנהל חלונותMutterKWinסביבת שולחן עבודהGNOMEPlasmaערכת כלים ראשיתGTKQtדפדפןפיירפוקסמארז יישומים משרדייםליברה אופיסתוכנת דואר אלקטרוניThunderbird
קובונטו משתמשת באותם מספורי גרסאות כמו אובונטו: לכל הפצה שם קוד ומספר גרסה בהתאם לחודש ושנת ההשקה.
קנוניקל, החברה שמפתחת את אובונטו, מספקת תמיכה ועדכוני אבטחה לרוב הגרסאות עד 18 חודשים לאחר ההשקה.
קובה ליברה (בספרדית: Cubalibre, בתרגום לעברית: קובה החופשית), הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ-50 מ"ל רום לבן, 120 מ"ל קולה 10 מ"ל מיץ ליים.
אופן הכנת המשקה הוא מזיגת המרכיבים ישירות לכוס הייבול מלאה בקרח וערבוב קל בעזרת סטירר.
בארצות הברית, קנדה, בריטניה ואירלנד מורכב המשקה לעיתים רק מרום וקולה, ושם הוא נקרא "רום וקולה" (Rum and Coke).
מקורו של המשקה אינו ברור.
אחת הגרסאות הידועות היא כי הוא הומצא בהוואנה בירת קובה בערך ב-1901-1902; לוחמים שסייעו לקובה במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, ולאחריה גולים שניסו לעקוף את חוקי הגבלת השתייה בקובה, נהגו לערבב רום עם קולה (שהומצאה מספר שנים לפני כן) כמשקה אלכוהולי, וכך נוצר הקוקטייל.
קובוקטהדרון הוא פאון משוכלל למחצה, שלו 8 פאות משולשות ו-6 פאות ריבועיות.
לקובוקטהדרון 12 קודקודים, שבכל אחד מהם נפגשות שתי פאות משולשות ושתי פאות ריבועיות (לסירוגין).
יש לו 24 מקצועות, שכל אחד מהם משותף לפאה ריבועית ופאה משולשת.
הקובוקטהדרון הוא אחד מ-13 הפאונים הארכימדיים.
חבורת הסימטריות של הקובוקטהדרון איזומורפית לחבורה הסימטרית (דרך הפעולה שלה על ארבעת הזוגות המנוגדים של פאות משולשות).
היא פועלת טרנזיטיבית על הקודקודים ועל המקצועות.
לקובוקטהדרון שצלעו a יש שטח ונפח .
הקובוקטהדרון הוא קובייה מתוקנת (כתוצאה מחיתוך פירמידה משולשת מכל קודקוד); וכן תמניון מתוקן (כתוצאה מחיתוך פירמידה ריבועית מכל קודקוד).
פעולת התיקון השנייה מודגמת בתמונה משמאל.
נפחו של הקובוקטהדרון הוא 5/6 מזה של הקוביה החוסמת אותו, ו- 5/8 מזה של האוקטהדרון החוסם אותו.
אם מעבירים מישור דרך מרכז הקובוקטהדרון ואחת מן המקצועות, מתקבל משושה משוכלל.
הפאון הדואלי לקובוקטהדרון הוא הדודקהדרון המעויני.
הנקודות במרחב האוקלידי התלת-ממדי הן קודקודי קובוקטהדרון שמרכזו בראשית.
קוּבּוּץ (קֻבּוּץ; על פי האקדמיה ללשון העברית: קִבּוּץ) ושׁוּרוּק (גם: שׁוּרֻק) הם שני סימני ניקוד המציינים בעברית החדשה את התנועה .
בספרי דקדוק ישנים הקובוץ מכונה גם והשורוק – .
בניקוד זה, השם קבוץ אינו כולל כלל את סימן הניקוד שהוא מייצג ושני השמות נכתבים בשוּרוּק, אך השמות האלה נדירים בימינו, והשמות הנפוצים כיום מכילים בשתי ההברות את הצליל שהם מסמנים.
האקדמיה ללשון העברית מוסיפה להשתמש לעיתים קרובות בשם "קיבוץ".
הקובוץ נקרא גם "שלוש נקודות", על שום צורתו, או "קבוץ פּוּם", משום שהפה ("פום" בארמית) מתקבץ – מתכנס – בעת הגייתו.
הקובוץ מסומן כשלוש נקודות עוקבות מסודרות באלכסון עולה מימין לשמאל תחת האות.
השורוק הוא האות וי"ו עם נקודה באמצעה.
נקודה זו זהה מבחינה חזותית למַפִּיק ולדגש.
עם זאת, במילה שכולה מנוקדת ניתן להבדיל באופן ברור בין מצב של ניקוד השורוק ובין שני הסימנים האלה:
המפיק מופיע רק בסוף המילה וכמעט תמיד באות ה"א.
בכתבי יד אחדים של המקרא מופיע המפיק באות וי"ו עיצורית בסוף המילה, למשל במילה , שכתובה שם כ, אבל מכיוון שלאות גימ"ל יש ניקוד משלה, זהו אינו שורוק; מכל מקום, אין מפיק זה נהוג בימינו.
הדגש מופיע באות שחייב להיות בה ניקוד נוסף, בעוד השורוק הוא כולו סימן ניקוד של האות שלפניו.
למשל, במילה (ללא ניקוד: מיגון) אפשר לדעת שהאות וי"ו עם הנקודה היא שורוק, כי אין בה ניקוד נוסף וכי אין ניקוד נוסף לתנועה באות גימ"ל, ואילו במילה (ללא ניקוד: מגוון) הנקודה באות וי"ו היא דגש, כי באות וי"ו יש ניקוד נוסף (קמץ) ולאות גימ"ל יש ניקוד תנועה משלה.
בעבר היה נהוג בטקסטים מסוימים להדפיס את השורוק ואת הדגש בצורה שונה, אבל כיום אין הדבר נהוג.
ביוניקוד הדגש, המפיק ונקודת השורוק הם תו אחד, שמספרו U+05BC.
מספרו של הקובוץ הוא U+05BB.
שימוש בשורוק ובקובוץ בניקוד העברית בת ימינו
בעברית החדשה כללי השימוש בקובוץ ובשורוק אחידים ופשוטים יחסית לאלה של סימני הניקוד האחרים.
לרוב, השורוק והקובוץ אינם משתנים בנטייה, כלומר, אם הם מופיעים בצורת היסוד של המילה, הם מופיעים גם בכל הצורות הנטויות שלה.
לעיתים שורוק או קובוץ שלא מופיעים בצורת היסוד יכולים להופיע בנטייה, בעיקר במקום קמץ קטן ובמקום חולם (חסר ומלא), שגם הם מייצגים תנועות אחוריות.
לפי כללי הכתיב חסר הניקוד המקובלים בימינו, צליל /u/ ייכתב תמיד באות וי"ו בטקסט שאינו מנוקד, בין אם המילה מנוקדת בשורוק ובין אם בקובוץ.
כאשר האות וי"ו היא שורוק וגם כאשר היא משמשת לסימון הצליל /u/ בטקסט שאינו מנוקד, אין היא עיצור אלא אם קריאה.
השורוק הוא תנועה גדולה, ולפי כלל ניקוד ההברות הוא יכול להופיע בהברה סגורה מוטעמת ובהברה פתוחה.
המשמעות המעשית היא שהשורוק ייכתב תמיד בהברה האחרונה במילה או בהברה פתוחה באמצע המילה, מפני שבעברית הצליל /u/ בדרך כלל אינו מופיע בהברה מוטעמת שאינה האחרונה.
– הברה אחרונה פתוחה וסגורה.
– הברה פתוחה שאינה אחרונה.
בניקוד מילים שאולות ייכתב תמיד שורוק לסימון צליל /u/, בכל סוג של הברה: .
הקובוץ ייכתב רק במילים שאומצו למשקל עברי.
לדוגמה, המילה השאולה מנוקדת בקובוץ בכתיב מנוקד (ללא ניקוד: מפורמט).
שורוק הוא סימן הניקוד היחיד שיכול לעמוד בראש מילה ללא עיצור לפניו.
זה קורה כאשר וי"ו החיבור עומדת לפני אחת מאותיות בומ"פ (העיצורים השפתיים) או לפני כל אות שמנוקדת בשווא למעט יו"ד: .
(זהו הניקוד העקבי במקרא והניקוד התקני בימינו, אך הוא אינו משקף בהכרח את ההגייה הרווחת בימינו).
הקובוץ מופיע רק במילים עבריות ובמילים שהשורש שלהן הושאל ממילה לועזית ואומץ למשקל עברי, כגון (ללא ניקוד: מבוסס, מפורמט, דוגמה).
הקובוץ הוא תנועה קטנה, ולפי כללי ניקוד ההברות יכול להופיע רק בהברות סגורות לא מוטעמות.
באופן מעשי, בניקוד העברית החדשה הוא אינו יכול להופיע בהברה האחרונה במילה.
הברה סגורה היא הברה שאחריה יש אות המנוקדת בשווא נח או אות דגושה בדגש חזק.
קובוץ בצורות היסוד של שמות
משקלי השמות הנפוצים שבהם מופיע קובוץ בצורת היסוד הם:
לאותו משקל שייכות גם המילים שהשורש שלהן שייך לגזרת הכפולים, כלומר שהאות השנייה בשורש זהה לאות השלישית – למשל, המילה (סוכה), שהשורש שלה הוא ס־כ־כ.
(ללא ניקוד: נקודה, עמותה, חנוכה), עם דגש חזק באות השלישית של השורש.
משקל זה אינו כולל את צורות הנקבה של משקל קָטוּל, שנכתבות בשורוק, למשל (לעומת – כתובה, מסמך הנישואים ביהדות).
ישנן גם מילים במשקל שאינן קשורות באופן ישיר למילים במשקל קטול, למשל .