tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סיים את העונה לאחר שניצח פעמיים נוספות וסיים את העונה במקום השני אחרי פאביו קוארטררו.
למרות הסיום המוצלח בעונה הקודמת, באניאיה החל את עונת 2022 עם תוצאות מאכזבות.
במרוץ השישי, בספרד, הוא שב להצטיין וזכה בכל התארים האפשריים במרוץ, שיא פול פוזישן, הקפה מהירה, הובלה בכל ההקפות וניצחון.
הוא זכה בניצחון נוסף באיטליה אך לא סיים שלושה מתוך חמישה מרוצים.
בשל כך, ערב המרוץ באסן, הולנד, לאחר מחצית עונה, הוא מוקם רק במקום השישי בדירוג האליפות, עם 81 נקודות, בהשוואה לקוארטררו שהוביל עם 172 נקודות.
המרוץ באסן היווה נקודת מפנה עבור באניאיה, כיוון שהחל בו רצף ניצחונות בארבעה מרוצים, וזכה בשמונה פודיומים בתשעה מרוצים.
בעוד הוא מנצח, סבל קוארטררו מחולשה יחסית ולמעט פעמיים, לא עלה עוד לפודיום עד לסיום העונה.
באניאיה הגיע למרוץ סיום העונה בוולנסיה, כשהוא מוביל ב-23 נקודות, וסיום במקום התשיעי העניק לו את תואר האליפות הראשון שלו במוטו GP.
את עונת 2023 הוא פתח בהצלחה והשיג חמישה ניצחונות שהקנו לו פער גדול בהובלת האליפות.
בחצי השני של העונה הוא התקשה להתמודד עם יריבו חורחה מרטין שניצח בארבעה מרוצים ראשיים ובעוד תשעה מרוצי ספרינט שהונהגו באותה עונה.
באניאיה הגיע למרוץ האחרון של העונה כשהוא עדיין מוביל באליפות אך בסכנה לאבד אותה.
אף שמרטין היה זה שזכה למומנטום בסיום העונה, הוא לא עמד בלחץ והחליק בשלב מוקדם של המרוץ.
באניאיה ניצל זאת, ניצח במרוץ וזכה באליפות השנייה שלו.
פְרַנְצֶ'סְקוֹ דֶל קוֹסָה (באיטלקית: Francesco del Cossa; סביבות 1430, פרארה – 1477, בולוניה) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס מ, שעבד לאחר 1470 בבולוניה.
קוסה ידוע בעיקר בזכות ציורי הקיר שלו, במיוחד שיתוף הפעולה שלו עם במחזור החודשים ב של משפחת אסטה, שליטי פרארה.
בדרך כלל ציוריו הם בעיקר נושאים דתיים, כאשר כמה דיוקנאות ורישומים מיוחסים לו.
קוסה היה בנו של סתת אבן בפרארה, מעט ידוע על יצירותיו המוקדמות, אף על פי שידוע שהוא יצא מחוץ לפרארה בסוף שנות העשרים או תחילת שנות השלושים לחייו.
אחד התיעודים הראשונים שיש לנו עליו הוא בשנת 1456 כאשר היה עוזרו של אביו, כריסטופאנו דל קוסה (Cristofano del Cossa), שעסק באותה תקופה בציור הגילופים והפסלים על המזבח בקפלה של ארמון הבישוף בפרארה.
ציורי קיר אלגוריים בפאלאצו סקיפאנויה
קוסה ידוע כיום בקישוט הפרסקו של וילת התענוגות הקיצית המכונה , הממוקמת ממש מחוץ לשערי העיר אותו הכין בשיתוף עם .
הם ציירו סדרה של אלגוריות מפורטות סביב נושאי המזלות וחודשי השנה.
אלה שוחזרו רק חלקית במאה ה-20, ושלושה מתוכן משויכים באופן סביר לקוסה.
מבין אלה, אחת התמונות המדהימות ביותר היא עדר הפעוטות העירומים ב"אלגוריה של מאי - ניצחון אפולו".
ככל הנראה סימן לפריחה השופעת של האביב, השורות הצפופות של תינוקות מצופפות כמו פלנקס של פעוטות.
באלגוריה של אפריל יש תיאור של שלוש הגרציות, אחד הייצוגים הפוסט-קלאסיים המוקדמים ביותר של הרקדנים העירומים השזורים זה בזה בציור.
הגרסה של סנדרו בוטיצ'לי בפרימוורה היא משנת 1482. בהנחה שתאריך מותו של קוסה נכון, זה אומר שקוסה השלים את הציור לפני הגרסאות האחרות של שלוש הגרציות.
לא מרוצה מכך ששילמו לו לפי שטח הציור עבור עבודתו עבור והתלונן שהוא מקבל שכר כמו "הצבעי הגרוע ביותר בפרארה", עזב קוסה את פרארה לבולוניה ב-1470.
בבולוניה הוא קיבל הזמנות רבות בחסות .
כאן הוא צייר את שתי יצירות המופת שלו: "הבתולה והילד עם שני קדושים" ודיוקן של אלברטו דה קטאני (Alberto de' Catanei, 1474) ופרסקו בכנסיית , המייצגים את הבתולה והילד עם דיוקנאות של ומריה וינציגוורה (Maria Vinziguerra, 1472).
הוא הכין חלונות ויטראז' בבולוניה, שהטוב שבהם הוא חלון עגול, בכנסיית , המייצגת את הקדוש יוחנן מפטמוס, הנושא את חתימתו.
בגלריה הלאומית של לונדון יש ציור שלו המציג את הקדוש ויסנט פרר.
יש דיוקן פרופיל בפארק לוקו (Locko Park) ליד דרבי, שנאמר שהוא מייצג את ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה.
באוסף של דרזדן יש גם ציור של "הבשורה למרים".
"הבשורה למרים ולידת ישו" (1470–1472, אוסף של דרזדן
"קלרה הקדושה" (מוזיאון תיסן בורנמיסה, מדריד)
"קתרינה הקדושה" (מוזיאון תיסן בורנמיסה)
"הפוליפטיך של גריפוני" (Polittico Griffoni) – ציור מזבח על כמה לוחות עבור הקפלה של משפחת גְריפוֹני בכנסיית פטרוניוס הקדוש בבולוניה שחלקים ממנו מצויים במוזיאונים שונים:
"וינסט פרר הקדוש" (1473, הגלריה הלאומית, לונדון)
"פטרוס הקדוש" (1473, פינאקוטקה די בררה, מילאנו)
"יוחנן המטביל" (1473, פינאקוטקה די בררה, מילאנו)
"פלוריאנוס הקדוש" (1473, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון)
"לוצ'יה הקדושה" (1473, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון)
"הצליבה" (1473, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון)
"פטרוניוס הקדוש" (1473, פאלאצו די דיאמנטי, ופרארה)
11 ציורים קטנים מקישוט המזבח
"המדונה עם ילד ומלאכים" (1474, פינאקוטקה נציונלה, בולוניה)
"הבתולה וילד עם מלאך" (1460, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה, ברצלונה)
ציורי פרסקו עבור אולם החודשים, פאלאצו סקיפאנויה, פרארה (לפני 1470?)
"אלגוריה של אפריל: ניצחון ונוס"
"אלגוריה של מאי: ניצחון אפולו"
"אלגוריה של מרץ: ניצחון מינרווה"
פוליהימניה, "המוזה של שירים רבים"
"דיוקן של אדם עם טבעת" (1472-1477, מוזיאון תיסן בורנמיסה, מדריד)
"קוסה הוא נציג מובהק של "הסגנון הנוקשה" בצפון איטליה...
סולם הצבעים שלו, התפישה המונומנטלית והמבנה הפיסולי של כמה מן הדמויות משקפים את השפעת פיירו דלה פרנצ'סקה.
השפעה זו ניכרת גם ברקע הפרספקטיבה הארכיטקטונית של היצירה (המיוחסת לו) 'הבשורה'".
חלון הוויטראז' התגלה כתשובה הסופית של ציד המטמון הגדול של Google Earth.
דל קוסה מופיע כאחד משני הגיבורים ברומן של אלי סמית How to Be Both, שנבחר ברשימה המצומצמת לפרס מאן בוקר לשנת 2014 (אך לא זכה).
פְרַנְצֵ'סְקָה פָּאוֹלָה אַלְבַּנֵזֶה (באיטלקית: Francesca Paola Albanese; נולדה ב-30 במרץ 1977) היא משפטנית איטלקייה.
מאז מאי 2022 משמשת בתפקיד הדווחית המיוחדת מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים הכבושים.
באפריל 2025 הוארך מינוייה לתקופת כהונה נוספת של שלוש שנים.
אלבנזה היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד זה.
כהונתה של פרנצ'סקה אלבנזה בתפקיד השליחה המיוחדת לוותה במחלוקת משמעותית.
גורמים פרו-ישראלים שונים, ובהם ממשלות, ארגוני הסברה יהודיים ומומחים משפטיים, האשימו אותה בשימוש ברטוריקה אנטישמית, כגון אזכור של "לובי יהודי" ודימויים של שליטה פיננסית, בהטיה בוטה נגד מדינת ישראל, עיוות היסטורי של נושא השואה ובסירוב לגנות באופן חד-משמעי פעולות טרור של חמאס, ובפרט את טבח שבעה באוקטובר.
כתוצאה מכך, נשמעו קריאות חוזרות ונשנות להדחתה מהתפקיד, ובשנת 2025 אף הוטלו עליה סנקציות מטעם ארצות הברית, מכוח צווים מנהליים המיועדים להילחם בגורמי טרור.
מנגד גורמים אנטי-ישראלים שונים טענו כי הביקורת כלפיה, ובפרט ההאשמות בדבר אנטישמיות, מהוות ניסיון להשתיק אותה, במטרה להסיט את הדיון הציבורי מהראיות שהיא מציגה בנוגע להפרות זכויות אדם.
סיימה בהצטיינות תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת פיזה, ותואר שני במשפטים באוניברסיטת לונדון, עם התמחות בזכויות אדם.
פרסמה מאמרים רבים בסוגיות של זכויות האדם והגנה על פליטים ומבקשי מקלט.
פרסמה מחקרים רבים בנושא הפליטים הפלסטינים.
שימשה כחוקרת במכון לחקר הגירה בין-לאומית באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ויועצת בכירה לנושאי הגירה ועקירה בכפייה במכון הרנסאנס הערבי לדמוקרטיה ופיתוח ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות.
בין השנים 2003–2013 שימשה כיועצת מומחית לזכויות האדם עבור מוסדות האו"ם, בהם משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם בז'נבה ותוכנית הפיתוח של האו"ם במרוקו.
בתקופה זו עבדה במשך שלוש שנים כיועצת משפטית של אונר"א, והתגוררה בירושלים.
שימשה כמרצה לנושא הפליטים הפלסטינים באוניברסיטת בית לחם, שם גם הנחתה סטודנטים לתואר שני.
אלבנזה הייתה חברה בוועדות של האיחוד האירופי לפיקוח על הגינות ושקיפות במערכות הבחירות בהאיטי, בגינאה ביסאו ובפקיסטן.
בשנת 2014 גינתה את ישראל על פעולותיה במבצע צוק איתן, וטענה כי "שדולה יהודית שולטת בארצות הברית", ולאחר מכן התנצלה על דבריה.
בשנת 2020 פרסמה עם לקס טקנברג את הספר "מעמד הפליטים הפלסטינים בחוק הבין-לאומי".
בתור הדווחית המיוחדת מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים הכבושים
ב-1 במאי 2022 מונתה פרנצ'סקה אלבנזה לתפקיד הדווחית המיוחדת של האו"ם לשטחים הפלסטיניים הכבושים, מינוי שעורר התנגדות מיידית מצד ארגון "UN Watch".
בדו"ח שפרסם הארגון נטען כי המינוי מפר את עקרונות האובייקטיביות והנייטרליות המחייבים מומחים באו"ם, תוך הצגת טענות לפיהן אלבנזה השוותה בעבר בין השואה לנכבה, שיבחה גופים המאשימים את ישראל במדיניות אפרטהייד וקראה להטלת אמברגו נשק על ישראל.
במהלך שנת 2022 השמיעה אלבנזה סדרה של התבטאויות שנתפסו כמתן לגיטימציה לטרור פלסטיני, וביניהן האמירה כי הכיבוש מחייב ויוצר אלימות וכי לפלסטינים "אין מקום להתנגדות פרט לאלימות".
בנובמבר אותה שנה אף נאמה באמצעות שיחת וידאו בכנס שאורגן בעזה על ידי חמאס והג'יהאד האסלאמי, ובו הצהירה בפני המשתתפים כי קיימת להם הזכות להתנגד לכיבוש.
במסגרת תפקידה, פרסמה אלבנזה דוחות וגינויים תכופים נגד פעולותיה של ישראל, כולל גינוי מבצע "עלות השחר" באוגוסט 2022. באוקטובר של אותה שנה פרסמה דו"ח שבו קראה לעדכון רשימת החברות המקיימות קשרים עסקיים עם ההתנחלויות בטענה לפגיעה בזכויות הפלסטינים.
בדו"ח כתבה כי הכיבוש הישראלי בשטחים הוא משטר המתבסס על רכושנות מכוונת, סגרגציה ודיכוי.
בדצמבר 2022 החריפה הביקורת נגדה, כאשר מרכז שמעון ויזנטל כינה אותה "אנציקלופדיה אנטי-ישראלית מהלכת", וממשלת ישראל פרסמה גינוי רשמי המאשים אותה באנטישמיות.
במקביל לפעילותה ההצהרתית, ניסתה אלבנזה לבקר בשטחים הפלסטיניים אך כניסתה נמנעה על ידי הרשויות בישראל.
בפברואר 2026 נשאה דברים בשיחת וידאו בכנס מטעם אל-ג'זירה שנערך בדוחא שבו השתתפו ח'אלד משעל, מנהיג חמאס, ועבאס עראקצ'י, שר החוץ של איראן, והגדירה בו את ישראל כ"אויב משותף של האנושות".
בתגובה לדברים שר החוץ הצרפתי, ז'אן-נואל ברו, הכריז כי צרפת תדרוש את פיטוריה מהאו"ם.
ב-7 באוקטובר 2023, בעיצומו של טבח שבעה באוקטובר, כתבה אלבנזה: "יש לראות את האלימות של היום בהקשר רחב יותר.
כמעט שישה עשורים של שלטון צבאי עוין על אוכלוסייה אזרחית שלמה (שהצהרות רשמיות רבות וכלי תקשורת מתעלמים מהם באופן בלתי נתפס) מהווים כשלעצמם תוקפנות, והם המתכון לעוד חוסר ביטחון עבור כולם".
בפברואר 2024, בעקבות אמירתו של עמנואל מקרון כי הטבח ב-7 באוקטובר היה הטבח האנטישמי הגדול של המאה ה-21, כתבה אלבנזה שהקורבנות לא נרצחו בשל יהדותם, אלא כתגובה לדיכוי הישראלי.
בעניין האלימות מינית בטבח, אלבנזה טענה כי אין ראיות לכך שחמאס ביצע מעשי אונס המוניים בנשים וקטינים ישראלים וכי הוועדה שחקרה את הנושא בראשות פרמילה פאטן הייתה מינוי פוליטי.
ביולי 2024 עוררה אלבנזה סערה דיפלומטית כאשר פרסמה ציוץ התומך בהשוואה בין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאדולף היטלר.
התבטאות זו הובילה לגינוי חריף מצד משרד החוץ הישראלי ולדרישה לפיטוריה מצד חבר מפלגת השמרנים הגרמנית.
במקביל, שגרירות ארצות הברית באו"ם ובמועצת זכויות האדם, לינדה תומאס-גרינפילד ומישל טיילור, הצהירו כי היא אינה ראויה לתפקידה והדגישו כי אין מקום לרטוריקה מעין זו במסגרת האו"ם.
באוקטובר 2024, בעקבות הריגת מנהיג חמאס יחיא סינוואר, ביקרה אלבנזה את נסיבות מותו והצהירה כי "הדרך בה הרגו אותו הייתה לא אנושית", תוך שהיא מביעה העדפה את העמדתם לדין של מנהיגים מישראל ומחמאס בגין פשעי מלחמה.
במהלך שנת 2025 המשיכה אלבנזה לקדם צעדים נגד ישראל, ובכלל זאת קריאה ביולי 2025 לחברות בין-לאומיות להפסיק כל פעילות עסקית עם גופים ישראליים המעורבים במלחמת חרבות ברזל.
באוקטובר 2025 פרסמה דו"ח המאשים את ישראל וכ-60 מדינות המסייעות לה בביצוע רצח עם ברצועת עזה.
הדו"ח עמד במרכזו של דיון טעון באו"ם, במהלכו כינה אותה שגריר ישראל באומות המאוחדות, דני דנון, בתואר "מכשפה".
אלבנזה דחתה את דבריו בטענה שהם גרוטסקיים והזויים, והוסיפה כי אילו היו לה כוחות על-טבעיים, הייתה בוחרת להשתמש בהם לא לנקמה, אלא כדי "לעצור את הפשעים של ישראל".
בעקבות התבטאויותיה, הוכרזה בישראל כ"פרסונה נון גרטה".
מוסדות אקדמיים בגרמניה, כמו האוניברסיטה החופשית של ברלין ואוניברסיטת מינכן, ביטלו את הרצאותיה המתוכננות.
אינה צ'יבורה, שרת המדע במדינת המחוז ברלין, הוסיפה כי "הצהרותיה עומדות בכל הקריטריונים של אנטישמיות" והטילה ספק אם ניתן להבטיח את שלומם של סטודנטים יהודים באירוע.
ביולי 2024 פנה הלל נוייר, מנכ"ל UN Watch, לפולקר טירק, נציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, בבקשה לפתוח בחקירה נגד אלבנזה בחשד לקבלת מימון לא חוקי מארגונים תומכי חמאס לנסיעתה לאוסטרליה ולניו זילנד.
לדברי אלבנזה הנסיעה הייתה במימון האו"ם והארגון אישר זאת.
ביוני 2025 ממשלת ארצות הברית דרשה ממזכ"ל האו"ם לפטרה בטענה לאנטישמיות ותמיכה בטרור.
כמו כן האשימה אותה בהצגת שווא כשהציגה עצמה כעורכת דין, למרות שלא עברה בחינות הסמכה.
בנוסף, נטען כי שלחה מכתבי איום לחברות אמריקאיות על רקע שיתוף פעולה עם ישראל.
ב-9 ביולי 2025 הממשל האמריקאי הטיל עליה סנקציות אישיות באמצעות צו נשיאותי.
באוגוסט, הוסר אימות החשבון שלה (וי כחול) מהטוויטר, בעקבות פנייה של ארגון "UN Watch", אולם הוא הוחזר בהמשך.
בדצמבר 2025, הסירה אוניברסיטת ג'ורג'טאון את שמה של אלבנזה מרשימת חברי הסגל ומחקה את דף הביוגרפיה שלה מאתר האוניברסיטה.
לאחר מכן הודיעה האוניברסיטה על ניתוק כל הקשרים עם אלבנזה.
ארצות הברית, צרפת ומדינות נוספות דרשו רשמית מהאו"ם להדיחה מתפקידה בשל "אנטישמיות ארסית" וחוסר אובייקטיביות.
היא מתגוררת בתוניסיה ומשלימה תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת אמסטרדם, עם התמחות בדיני פליטים.
פְרַנְצִ'יסְקָה אוּרְשוּלָה רַדְזִיוִוילוֹבָה (בפולנית: Franciszka Urszula Radziwiłłowa; ), הייתה סופרת ומחזאית פולנית, הסופרת הראשונה בשטח פולין ובלארוס של ימינו.
היא הייתה נסיכה, הנציגה האחרונה של בית האצולה ואשתו של .
פרנצ'ישקה אורסולה הייתה בת יחידה להורים מפורסמים ועשירים.
אביה הנסיך יאנוש אנטוני וישניובייצקי (1678–1741) היה של קרקוב, מושל וילנה וקרקוב, ראש עיריית פינסק, ואילו אשתו תאופילה (1680–1757) הייתה בת ל ובת נושא הגביע המלכותי מושל, מושל פודלסי, ראש עיריית קובל וקמניץ-פודולסקי.
פרנצ'ישקה אורשולה רדזיווילובה קיבלה חינוך מצוין בבית: דיברה כמה שפות אירופיות, הכירה את הספרות העולמית וכתבה שירה.
בבית וישניובייצקי הייתה אווירה יצירתית: אביה של פרנצ'ישקה אורשולה היה נואם וסופר מוכשר, הוא כתב מסות דתיות, הספדים ושירים דתיים.
בחצר שלו בסטארי צ'ורטוריסק הייתה קפלה פעילה, כמו כן, לדודה של הנסיכה היה תיאטרון חצר, ואולי הוא כתב עבורו מחזות.
ב-23 באפריל 1725 נישאה פרנצ'ישקה אורשולה למיכל קז'ימייז' "רייבנקו" רדזיוויל, מצנט וראש המשפחה העשירה ביותר במדינה.
הוא היה הבעלים של ניאסוויז' (לימים - ההטמאן הליטאי הגדול).
מהנישואים נולדו להם ארבעה ילדים: קרול סטניסלב רדזיוויל (1734–1790), יאנוש טדיאוש (1734–1750), תאופיליה קונסטנציה רדזיווילובנה (1738–1818) וקטרזינה קרולינה רדזיוויל (1779–1779).
אי אפשר היה לדמיין את החיים בניאסוויז' בלי הפסטיבלים, הנשפים, הציד, העצרות, המצעדים והמשחקים באותם ימים.
ביוזמתה של פרנצ'ישקה אורשולה התווסף לכך תיאטרון - בידור ברמה מלכותית: בוורשה יזמו את מופעי התיאטרון רק מלכי פולין אוגוסט השני ואוגוסט השלישי.
היא עזבה את ניאסוויז' לעיתים רחוקות מאוד.
כישרונות בספרות ובאומנויות יפות אפשרו לפרנצ'ישקה אורשולה להפוך את ניאסוויז' לאחד ממרכזי חיי התרבות בממלכה בתקופה קצרה מאוד.
התשוקה התיאטרלית של מיכל קז'ימייז' ופרנצ'ישקה אורשולה החלה בשנת 1740, כאשר בפעם הראשונה בטירת ניאסוויז' העלתה להקה זרה הצגה בשם "דוגמת הצדק".
אחר כך אורגנו הפקות מכוח עצמה.
בין ההצגות היו הקומדיות של מולייר, "זאיר" של וולטר, ומחזות של סופרים אירופאים אחרים.
החיים המלאים של תיאטרון רדזיוויל החלו לאחר 1746, כאשר פרנצ'ישקה אורשולה הפכה למנהלת שלו.
באותה תקופה הופיעו יצירותיה הדרמטיות הראשונות.
כמעט מדי שנה כתבה הנסיכה כמה מחזות חדשים בעלי תוכן סיפורי: בחלקם הדגישה פרנצ'ישקה אורשולה את הצורך בחינוך, אצל אחרים - גינתה בעלים לא נאמנים או הערצה את הטוב הנשי, הכנות.
עם זאת, הנושא הדומיננטי של הדרמה שלה היה אהבה, כפי שמעידים השמות הרהוטים של המחזות: "אהבה – שופט מוטה", "אהבה – מאסטר מיומן", "אהבה גאונית" ואחרים.
ניתן לחלק את עבודתה של פרנצ'ישקה אורשולה רדזיוויל לשתי תקופות.
הראשונה (1725–1745) היה דו-לשוני, וז'אנרים - בעיקר פואטי וכתיבת מכתבים.
התקופה הפורייה ביותר של פעילות אמנות ותיאטרון דרמטית בניאסוויז' הייתה בשנים 1746–1752, כאשר הנסיכה ניהלה בעצמה את חיי התרבות בטירה.
ההצגה האחרונה בתיאטרון ניאסוויז', על פי "יומנו" של מיכל קז'ימייז' רדזיוויל, מתוארכת ל-27 בדצמבר 1752: זו הייתה "אופרטה של אירופה" (כלומר אופרה "אומללות מאושר").
מוקדם יותר באוקטובר, הנסיכה הייתה חולה כל כך שאפילו כתבה מכתב פרידה לבעלה.
היא חיה עוד שישה חודשים.
המחלה, שנסוגה בחודשים הראשונים של 1753, הסלימה לפתע ב-18 במאי כאשר הנסיכה, בדרך לגרודנו, נאלצה להישאר בפוטסביצ'י.
ב-19 במאי היא הועברה לנבהרדק, שם נפטרה ב-23 במאי 1753 בבית ראש עיריית בוברויסק.
פרנצ'ישקה הוא סרט תיעודי ביוגרפי ישראלי משנת 2024, בבימויה של לינה צ'פלין.
הסרט עוסק בסיפורה של פרנצ'סקה מאן, שהייתה רקדנית בלט שלכאורה הרגה קצין אס אס בתאי הגזים באושוויץ.
פרנצ'סקה מאן, רקדנית יהודייה מוורשה, נשלחה על ידי הנאצים ב-23 באוקטובר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ.
מאן נכללה במשלוח של 1,700 יהודים שהגיעו למחנה אושוויץ-בירקנאו, אף שנאמר להם שהם יוסעו לשווייץ לשם החלפה בשבויי מלחמה גרמנים.
אף על פי שהגרמנים הבטיחו להם כי זו רק תחנה בדרכן לשווייץ, הנשים מהמשלוח מצאו את עצמן במהרה מובלות לתא הגזים.
על גורלה של מאן בהמשך יש גרסאות שונות, אך עולה מהן שהיא ירתה למוות בקצין האס אס יוזף שילינגר, כנראה באמצעות אקדחו שלקחה ממנו, ובירייה נוספת פצעה את איש האס אס וילהלם אמריך (Wilhelm Emmerich).
מעשה זה גרם להתקוממות של יתר הנשים שבאותו חדר, ולרציחתן בידי תגבורת שהוזעקה למקום.
מעשה הגבורה הזה לא זכה לתהודה גדולה, ייתכן בעקבות העובדה שהייתה שמועה שמאן שיתפה פעולה עם הנאצים.
ריבוי הגרסאות בנושא הצמיח מיתוס, הבנוי על גרעין אמת המבוסס על העובדות הידועות: קצין אס אס נורה ונהרג ביריית אקדח שבוצעה על ידי אישה, מאקדחו האישי.
פרנצ'סקה מאן לא הותירה אחריה כמעט דבר: נמצאו תמונות אחדות, כמה מאמרי עיתונות על הופעותיה בוורשה לפני המלחמה והרבה מאוד עדויות שונות וסותרות על התנהלותה בזמן המלחמה.
יוצרות הסרט, ברכה זיסמן כהן ולינה צ'פלין, התבססו על הסיפורים ההיסטוריים בבניית המיתוס של מאן.
הסרט מבוסס על חומרי ארכיון של מאן עצמה וראיונות מצולמים, חלקם חדשים וחלקם ממקורות קודמים.
רוב האנשים שזוכרים את מאן בפועל כבר מבוגרים מאוד.
בנוסף מופיעים בסרט קטעים מצולמים של מופע המחול "ממנטו – הריקוד האחרון באושוויץ של פרנצ'סקה מאן" שמוקדש לזכרה של מאן.
המופע בוצע על ידי להקת "בלט ירושלים" ועלה לראשונה במרכז סוזן דלל.
הסרט הוצג בפסטיבל דוקאביב 2024. התסריט נכתב על ידי ברכה זיסמן כהן ולינה צ'פלין שגם ביימה אותו.
הסרט בהפקת דניאלה רייס ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, yes דוקו, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומפעל הפיס.
פרנצ'סקה רוסי (באיטלקית: Francesca Rossi; נולדה ב-7 בדצמבר 1962) היא מדענית מחשב איטלקייה, מומחית לבינה מלאכותית (AI) וידועה במחקריה בתחום האתיקה של AI.
היא עמיתה ב-IBM ומובילה את תחום האתיקה של הבינה המלאכותית בחברה.
רוסי היא דמות מובילה כיום בתחום האתיקה של הבינה המלאכותית.
פרנצ'סקה רוסי קיבלה את התואר הראשון והשני שלה במדעי המחשב מאוניברסיטת פיזה בשנת 1986, ולאחר מכן דוקטורט במדעי המחשב בשנת 1993. לאחר שסיימה את לימודיה, היא נשארה באוניברסיטת פיזה כמרצה זוטרה עד 1998. לאחר מכן עברה לאוניברסיטת פדובה שם שימשה כמרצה בכירה עד 2001 וכפרופסור מן המניין עד 2018.
בשנים 2014–2015, רוסי יצאה לשנת שבתון כחברה במכון רדקליף ללימודים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2015, היא הצטרפה למרכז המחקר של IBM ע"ש תומאס ג'יי ווטסון בניו יורק כחוקרת בכירה.
בשנת 2020, היא מונתה לתפקיד ניהולי וקיבלה את התואר "עמיתה ב-IBM".
תחומי המחקר של פרנצ'סקה רוסי נמצאים בתחום הבינה המלאכותית, עם התמקדות מיוחדת בתכנות אילוצים, אופטימיזציה קומבינטורית, מידול העדפות, הנמקה וצבירה, ייצוג ידע, למידת חיזוק מוגבלת, בינה מלאכותית אתית, בינה מלאכותית נוירו-סימבולית וארכיטקטורות קוגניטיביות של בינה מלאכותית.
בעבר היא גם עסקה בסמנטיקה של השפה, תכנות לוגי ורשתות פטרי.
רוסי מתעניינת גם בהבנת האופן שבו ניתן להטמיע עקרונות אתיים במערכות קבלת החלטות, כדי לסייע לאנשים פרטיים או לקבוצות לקבל החלטות אתיות יותר.
נושאים ספציפיים המעניינים אותה כוללים זיהוי הטיה, הגדרת מרחקים בין מודלים של העדפות, וכן הטמעת אילוצים התנהגותיים אתיים במודלים של למידת חיזוק.
בשנים האחרונות, תחום המחקר שלה מתמקד בניצול תיאוריות קוגניטיביות של חשיבה אנושית וקבלת החלטות, כגון תאוריית החשיבה המהירה והאיטית של דניאל כהנמן, כדי לקדם את יכולות הבינה המלאכותית.
פרנצ'סקה רוסי פרסמה למעלה מ-230 מאמרים בכתבי עת ובכנסים בינלאומיים בנושאים אלו.
היא ערכה למעלה מ-20 כרכים, כולל מדריך לתכנות אילוצים.
היא הייתה שותפה לכתיבת הספר "מבוא קצר להעדפות: בין בינה מלאכותית לבחירה חברתית", שפורסם בהרצאות על בינה מלאכותית ולמידת מכונה על ידי מורגן וקלייפול פבלישרס ביולי 2011. בנוסף, היא חיברה את הספר "גבול העתיד - האם אנו יכולים לסמוך על בינה מלאכותית?", שפורסם באיטליה.
רוסי זכתה בפרסים רבים על עבודתה, כולל פרס השירות המצוין של האגודה לתכנות אילוצים, והיא עמיתה באגודה לקידום בינה מלאכותית ובאגודה האירופית לבינה מלאכותית.
היא מילאה תפקידים חשובים רבים בקהילת הבינה המלאכותית, כולל נשיאת הכנס הבינלאומי המשותף לבינה מלאכותית (IJCAI) ועורכת ראשית של כתב העת Journal of AI Research.
פרנצ'סקו דומניקו גוראצי היה סופר ופוליטיקאי איטלקי שהיה מעורב בריסורג'ימנטו.
גוראצי נולד בעיירת החוף ליבורנו שהייתה בזמנו חלק מהדוכסות הגדולה של טוסקנה.
למד משפטים באוניברסיטת פיזה וסיים את לימודיו בשנת 1824. הוא החל את השתלמותו בליבורנו, אך עד מהרה ויתר על קריירת המשפטים לטובת העיסוק בפוליטיקה וספרות, בהיותו מושפע מיצירותיו של לורד ביירון.
הוא הקדיש את יצירתו "Stanze" משנת 1825 לביירון.
הרומן ההיסטורי הראשון שלו, "La Battaglia di Benevento" ("קרב בנוונטו") פורסם בשנת 1827.
גוראצי הכיר את הפילוסוף והפוליטיקאי ג'וזפה מציני, ויחד עם הסופר והמתרגם קרלו ביני הקימו בשנת 1829 את העיתון "L'Indicatore Livornese" ("האינדיקטור של ליבורנו").
רשויות הדוכסות הגדולה של טוסקנה סגרו את העיתון השבועי בשנת 1830, לאחר 48 גליונות.
באותה שנה, גוראצי גורש למונטפולצ'אנו לחצי שנה אחרי שכתב דרשה לזכרו של קוזימו דל פנטה, קצין איטלקי בצבא נפוליאון שאימץ את האידיאלים של המהפכה הצרפתית, וגוראצי ראה בו דוגמה כאידיאל הריסורג'ימנטו.
בזמן שנאלץ לשהות במונטפלצ'אנו, הוא החל לעבוד על הרומן ההיסטורי המפורסם ביותר שלו, "L'Assedio di Firenze" ("המצור על פירנצה"), שמבוסס על חייו ותהילתו של המצביא הפלורנטיני פרנצ'סקו פרוצ'יו.
הרומן מורכב מקטעי מעבר ארוכים ומהירים, תרעומת נגד הכנסייה ומידה מסוימת של הומור שחור ושטניזם שהיו מזוהים בכתביו של ביירון.
גוראצי נאסר מספר פעמים בשל מעורבותו למטרת התנועה איטליה הצעירה.
בשנת 1833 נכלא למשך שלושה חודשים בפורטה סטלה שבפורטופראיו, אלבה.
כתוצאה מכך, גוראצי הפך למנהיג הליברליזם החזק ביותר בליבורנו.
בשנת 1848 הוא מונה לתפקיד שר מתוך מחשבה ליישב את ההדורים בין הרפורמים לבין לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ב-8 בפברואר 1849, בעקבות בקשתו של לאופולד, גוראצי הקים טריומווירט עם ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי והוחלט על הקמתה של רפובליקה טוסקנית.
ב-27 במרץ, גוראצי נבחר כדיקטטור.
תחת הרסטורציה של לאופולד, גוראצי סירב להימלט ונדון ל-15 שנות מאסר.
בשנים אלו הוא עבד על כתב ההגנה שלו, הספר "Apologia della vita politica di F.D.
Guerrazzi" ("אפולוגיה על החיים הפוליטיים של פ"ד גואראצי"), שפורסם בשנת 1852. אחרי שלוש שנים במאסר, גזר דינו של גוראצי הופחת להגליה בקורסיקה.
בשנת 1857, הוא ברח מהאי וחי זמן מה בג'נובה.
בשנת 1860 הוא נבחר לפרלמנט האיטלקי ותמך בזכויות הרפובליקנים עד לפרישתו בשנת 1870.
בשנותיו המאוחרות, גוראצי המשיך לפרסם סיפורת בדיונית, עם הרומן ההיסטורי "L'assedio di Roma" ("המצור על רומא", 1865-1863), כתבים פוליטיים ותרגומים מהספרות האנגלית והגרמנית.
גוראצי מת מהתקף לב בצ'צ'ינה, הממוקמת כ-30 ק"מ מעיר הולדתו ליבורנו.
פְרַנְצֶ'סְקוֹ טוטי (איטלקית: Francesco Totti; נולד ב-27 בספטמבר 1976 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ השני בקבוצת רומא מסרייה א' ושימש בתור קפטן הקבוצה.
טוטי שיחק לרוב כחלוץ שני ולעיתים כקשר התקפי, אך גם הפגין יכולות מרשימות כחלוץ בודד וכקיצוני.
בעמדת החלוץ השני שימש טוטי כשחקן חופשי ויצירתי – סייע בבניית מהלכים ובישולים, והצטרף מקו שני כדי לכבוש שערים.
לכל אורך הקריירה שלו שיחק טוטי במדי רומא, וזכה עם המועדון פעם אחת באליפות, פעמיים בקופה איטליה ופעמיים בסופר קאפ האיטלקי.
כמו כן, טוטי מחזיק בשיא השערים ובשיא ההופעות של המועדון, והוא אף הקפטן הצעיר ביותר בתולדות הסרייה א'.
התקשורת האיטלקית העניקה לטוטי כינויים רבים, בהם: "Il Bimbo D'oro" (ילד הזהב), "Il Re di Roma" (המלך של רומא), "Er Pupone" (התינוק הגדול) ו"Il Gladiatore" (הגלדיאטור).
טוטי כבש את מספר השערים השני בגובהו בכל הזמנים בליגה - 250 שערים.
כשחקן התקפי יצירתי, אשר מוכר בזכות יכולותיו הטכניות וכיבוש השערים, טוטי נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים האיטלקים בכל הזמנים, לאחד השחקנים המוכשרים ביותר בדורו ולשחקן הטוב ביותר של רומא אי פעם.
טוטי נולד ברומא, להוריו לורנצו ופיורלה טוטי, וגדל בשכונת פורטה מטרוניה בעיר.
מגיל צעיר העריץ את הקפטן לשעבר של רומא, ג'וזפה ג'ניני, ונהג לשחק כדורגל עם ילדים גדולים ממנו.
בגיל 8 טוטי החל לשחק כדורגל במועדון הנוער של פורטיטודו, לאחר מכן עבר לסמיט טראסטוורה ואז ללודיג'אני.
אחרי שתפס את תשומת לבם של כמה סוכנים, אמו סירבה להצעה משתלמת של מילאן כדי שלא יעזוב את עיר הולדתו.
אף על פי שהמועדון בו שיחק הגיע להסכם על מכירתו של טוטי למועדון הנוער של לאציו, אחד ממאמני הנוער של רומא, ג'ילדו ג'אניני, שכנע את הוריו לתת לו להצטרף לקבוצת הנוער של רומא בשנת 1989.
הוא הוכרז כ-"שחקן השנה באיטליה" בשנת 2000. בעונת הוא עזר לרומא לזכות באליפות ראשונה מאז 1983, כאשר כבש 13 שערים במסגרת הליגה.
בעונה הבאה רומא סיימה שנייה לאחר יריבתה יובנטוס.
טוטי שבר את שיאו וכבש 14 שערי ליגה בעונת .
בעונת טוטי כבר הפך לשחקן החשוב ביותר בקבוצה והוא כבש 20 שערי ליגה בעונה אחת בלבד ועזר לרומא לזכות שוב במקום השני באיטליה.
העונה הטובה ביותר של טוטי מבחינה אישית הייתה , בה טוטי כבש 26 שערים וזכה בנעל הזהב האירופית.
טוטי הוכרז כ-"שליח רצון הטוב" מטעם ארגון יוניצ"ף, הוא אישר לפרסם שני ספרי בדיחות עליו, שהכנסות מכירותיהם נתרמו למטרות צדקה.
הוא נכלל ברשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם שפרסם פלה במרץ 2004.
ב-20 בספטמבר 2013 חתם טוטי על הארכת חוזהו ברומא, ויישאר בקבוצה עד סוף עונת 2015/2016.
ב-30 בספטמבר 2014, בגיל 38 ו-3 ימים, הפך טוטי למבקיע המבוגר ביותר בליגת האלופות, כאשר כבש שער ב-1-1 של קבוצתו רומא נגד קבוצת מנצ'סטר סיטי.
ב- 20 בספטמבר 2015 כבש טוטי את שערו ה-300 בכל המסגרות במדי רומא בתיקו 2-2 נגד ססואולו.
ב-9 בינואר 2016 חזר טוטי למגרשים אחרי פציעה של שלושה חודשים ועלה כמחליף בתיקו הביתי 1-1 נגד מילאן, ובכך השווה את שיא ההופעות של ג'אנלוקה פליוקה בסרייה א', עם 592 הופעות.
ב-30 בינואר 2016, עלה כמחליף ובישל בניצחון 1–3 על פרוזינונה, ובכך עשה היסטוריה כשערך את ההופעה ה-593 בסרייה א', ועלה למקום השלישי ברשימה כשהוא חולף על שוער העבר ג'אנלוקה פליוקה.
ב-4 במאי 2017, הודיע כי יפרוש בסוף העונה, לאחר 25 שנה במדי רומא.
טוטי שיחק את משחקו האחרון ב-28 במאי 2017, כאשר עלה כמחליף בניצחונה של רומא על גנואה בתוצאה 2–3, במסגרת מחזור הליגה האחרון של עונת 2016/2017.
טוטי כבש את שער היחיד של נבחרת איטליה בתבוסה 4:1 לנבחרת במשחק הגמר של אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 18 ביולי 1995. באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21 בשנת 1996, טוטי כבש שוב, ושוב מול ספרד, והמשחק הסתיים בתוצאה 1:1. איטליה ניצחה לבסוף בפנדלים.
את הבכורה בנבחרת הבוגרת עשה טוטי במוקדמות ליורו 2000 במשחק של איטליה מול ב-10 באוקטובר 1998. הוא שיחק גם בטורניר הגמר של היורו וכבש שערים במשחקים נגד ו.
הוא שותף גם במשחק הגמר בהפסד ל.
אכזבה גדולה ציפתה לו גם במונדיאל 2002, כאשר הורחק בסיבוב השני במשחק נגד .
ביורו 2004, טוטי ספג ביקורת תקשורתית עצומה, כאשר נתפס יורק על פניו של קשר כריסטיאן פאולסן.
טוטי הורחק עד לשלב חצי-הגמר בידי פיפ"א, שלב אליו נבחרתו לא הגיעה.
במונדיאל 2006 טוטי היה שותף לזכייה הגדולה של נבחרת איטליה בגמר בגרמניה נגד צרפת.
באותו מונדיאל טוטי הבקיע שער נגד .
עדכני לתאריך 18 בספטמבר 2016.
עדכני לתאריך 9 ביולי 2006.
פְרַנְצֶ'סְקוֹ פֶּטְרַארְקָה (באיטלקית: Francesco Petrarca; 20 ביולי 1304 – 19 ביולי 1374) היה משורר ומלומד איטלקי.
ממבשרי הרנסאנס האיטלקי ואחד מאבות ההומניזם המוקדמים ביותר.
כתביו היוו בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית.
ב-1319 נשלח פטרארקה על ידי אביו ללמוד בעיר מונפלייה שבדרום צרפת, וב-1323 ללמוד משפטים באוניברסיטה של העיר בולוניה שבאיטליה.
אולם פטרארקה הצעיר התעניין בעיקר בכתיבה ובספרות לטינית.
ב-1326, אחרי מות אביו, חזר לאביניון שבה שימש ככומר מחליף, מה שהותיר לו פנאי כדי להתמסר לכתיבה.
ב-1327 ראה בכנסייה באביניון אישה בשם לאורה שעוררה בו רגשות אהבה עזים.
הייתה זו אהבה נכזבת, אך פטרארקה הביע את רגשותיו ב-366 "שירים" שכתב במשך יותר מעשרים שנה ושהקדיש ללאורה.
שירי אהבה אלה, שנכתבו בשפה האיטלקית, התפרסמו באיטליה וזכו להצלחה רבה.
היות שהיה כומר, פטרארקה לא נישא, אך היו לו שני ילדים מחוץ לנישואין.
ב-1331 נסע פטרארקה לפריז, ומשם לפלנדריה ולגרמניה.
ב-1333 גילה בעיר ליאז' (כיום בבלגיה), כתב יד עתיק ובו נאום של קיקרו.
משם נסע לרומא וחזר לאביניון.
ב-1336 טיפס עם אחיו ושני משרתים אל פסגת מון ונטו (הר גבוה ליד אביניון) ובעקבות כך כתב את חיבורו המפורסם "העלייה להר ונטו".
כתיבתו בחיבור זה מתאפיינת ברגישות רבה לעולם הטבע וניתן למצוא בו ביטוי לעיסוק בחיים הארציים לעומת ההתמקדות בתאולוגיה ובאל.
רעיון זה עומד בבסיס תרבות הרנסאנס.
ב-1337 קנה בית בכפר פונטן-דה-ווקלוז שבמורדות רכס הרי ווקלוז, וחי שם חיי התבודדות בחיק הטבע.
הוא כתב מכתבים לחכמי העולם העתיק: הומרוס, קיקרו וורגיליוס, כאילו היו בני שיחו.
שם גם החל לכתוב את "אפריקה", אפוס שחובר בלשון הלטינית ותיאר את ניצחונו של סקיפיו אפריקנוס על חניבעל.
בניסיון להחיות את תפארתם של יוון ורומא בעת העתיקה העניק לו האציל הרומאי ג'יורדנו אורסיני על יצירתו זו את "כתר הדפנה של המשוררים" (Poeta Laureato) ב-1341.
ב-1343 האפיפיור קלמנס השישי שלח את פטרארקה לנאפולי בשליחות דיפלומטית.
ב-1345 גילה פטרארקה בעיר ורונה כתב יד עתיק ובו מכתביו של קיקרו לאטיקוס, ברוטוס וקווינטוס.
ב-1346 מינה קלמנס השישי את פטרארקה לכומר בעיר פארמה, וזיכה אותו בהכנסות מרכוש הכנסייה.
ב-1350 פגש פטרארקה את הסופר האיטלקי ג'ובאני בוקאצ'ו בפירנצה, והתפתחה ביניהם ידידות מופלאה.
פטרארקה כתב על ידידות זו: "היה לנו לב אחד." את עשרים שנותיו האחרונות בילה פטרארקה בערי צפון איטליה.
ב-1353 נסע למילאנו ונשאר שם שמונה שנים, בחסות שליט פאביה, גלאצו ויסקונטי השני.
לפני מותו כתב: "יש ברצוני שהמוות ישיגני כשאני עוסק בכתיבה או בתפילה." הוא נפטר ב-1374 בכפר ארקווה, שבגבעות הסמוכות לפדובה, בעת שעסק בקריאה.
בצוואתו השאיר סכום של 49 פלורין כדי לקנות מעיל לידידו בוקצ'ו.
שירתו תורגמה לעברית בעיקר בידי המשוררת לאה גולדברג, שהוציאה לאור בשנות ה-50 מבחר משירי פטררקה, בספר בעריכת שלונסקי.
אומנם קדמו לפטרארקה, בחיבור שירת אהבה נעלה, צ'ינו דה פיסטויה, מורו וחברו, ודנטה.
אלו המשיכו את שירת הטרובדורים תוך פיתוח "סגנון חדש מתוק".
אלא שפטרארקה שכלל את צורת הסונטה ככלי לשירת החיים הפנימיים, תוך מבע אחדותי של עומק אינטלקטואלי ורגישות אנושית.
על המשוררים שהושפעו משירתו נמנים לורנצו דה מדיצ'י, חואן בוסקאן, גארצ'ילסו דה לה וגה, לואיש דה קמואש, טאסו, פיליפ סידני, אדמונד ספנסר, ויליאם שייקספיר, מילטון, ליאופרדי, ורבים אחרים.
פרנצ'סקו לאנדיני או לאנדינו (באיטלקית: Francesco Landini; סביבות 1325 – 2 בספטמבר 1397) היה מלחין, נגן עוגב, זמר, משורר ובונה כלי נגינה איטלקי.
לאנדיני היה מן המפורסמים והנערצים ביותר במלחיני המחצית השנייה של המאה ה-14, וללא ספק המלחין המפורסם ביותר באיטליה.
הפרטים על חייו מעטים ומקוטעים, אבל יש מספר עובדות שאפשר לבסס בוודאות.
מידע זה החל להתגבש ככל שנצבר חומר מחקרי, בייחוד מתוך הרשומות של פירנצה.
רוב הנתונים הביוגרפיים המקוריים על לאנדיני באים מספר משנת 1385 על אזרחים פלורנטיניים מפורסמים, פרי עטו של מנהל הרשומות פיליפו וילאני, שגם הוא נולד בסביבות 1325.
סביר מאוד שלאנדיני נולד בפירנצה, אם כי נין-אחיו, ההומניסט כריסטופורו לאנדינו, קבע את מקום הולדתו בפייזולה.
אביו, יאקופו דל קאזנטינו, היה צייר נודע באסכולת ג'וטו.
לאנדיני, שהתעוור בילדותו (כתוצאה ממחלת אבעבועות שחורות), התמסר למוזיקה בגיל צעיר וקנה מיומנות בכלים רבים, ביניהם הלאוטה, בד בבד עם אמנות הזימרה, כתיבת שירה והלחנה.
וילאני קובע ברשומותיו שלאנדיני היה גם ממציא כלי נגינה, ביניהם כלי מיתרים בשם "סירנה סירנארום", ששילב מאפיינים של לאוטה וכינור עתיק (פסאלטריום) ומקובל לראות בו את אבי הבאנדורה.
הוא הועסק כנגן עוגב במנזר "השילוש הקדוש" (סנטה טריניטה) הפלורנטיני בשנת 1361 ובכנסיית סן לורנצו משנת 1365 ואילך.
הייתה לו מעורבות משמעותית במחלוקות הפוליטיות והדתיות של ימיו, לפי וילאני, אבל נראה שלא איבד מחינו בעיני השלטונות הפלורנטיניים.
לאנדיני הכיר רבים משאר המלחינים האיטלקיים של הטרצ'נטו, ביניהם לורנצו דה פירנצה, שאתו עמד בקשרים בסנטה טריניטה, כמו גם עם אנדריאס דה פלורנציה, שאותו הכיר בשנות ה-70' של המאה ה-14. בסביבות 1375 או זמן קצר אחר כך, שכר אותו אנדריאס כיועץ לבניית עוגב בפירנצה.
בין הרשומות ששרדו יש מתכונים ליין, ששתו השניים במשך שלושת הימים שנדרשו לכיוון הכלי.
לאנדיני עזר גם לבנות את העוגב החדש בכנסיית הבשורה (אנונציאטה) בשנת 1379 ובשנת 1387 לקח חלק בעוד מיזם לבניית עוגב, הפעם בקתדרלה של פירנצה.
כותבים רבים בני זמנו מעידים על פרסומו לא רק כמלחין, אלא גם כזמר, משורר, נגן עוגב ואזרח מסור ונאמן של פירנצה.
המוניטין שיצאו ליכולתו להפעים קהל במוזיקה שלו היו איתנים כל כך, שסופרים ציינו כי "מתיקות המלודיות שלו הייתה כה רבה, שלבבות פרצו את סגור חזם."
לאנדיני נקבר בכנסיית סן לורנצו בפירנצה.
המצבה שלו, שהתגלתה מחדש במאה ה-19 ומוצגת כיום בכנסייה, מכילה תיאור שלו עם עוגב פורטטיב (מיטלטל), דומה לזה שבתמונה.
לאנדיני היה הפרשן הראשון במעלה לסגנון הטרצ'נטו האיטלקי, המכונה לפעמים גם "ארס נובה איטלקית".
מכלול יצירתו היה חילוני כמעט לחלוטין.
אם כי יש רשומות המעידות לכך, שחיבר מוזיקת קודש, לא נותר לה זכר.
יצירותיו ששרדו מקיפות 89 בלדות לשני קולות, 42 באלאדות לשלושה קולות ועוד תשע, הקיימות הן בגרסה של שני קולות והן של שלושה קולות.
נוסף לבאלאדות, נותר לפליטה מספר קטן יותר של מדריגלים.
מניחים, שלאנדיני חיבר בעצמו את הטקסטים לרבות מיצירותיו.
תפוקת יצירתו מייצגת קרוב לרבע מכלל המוזיקה האיטלקית ששרדה מן המאה ה-14.
לאנדיני נתן את שמו לקדנצת לאנדיני (או הסקסטה של לאנדיני), נוסחת קדנצה שבה משובצת הסקסטה של הסולם בין הצליל המוביל לפתרונו על הטוניקה.
אלא שלא הוא המציא קדנצה זו, שגם אינה ייחודית למוזיקה שלו; אפשר למצוא אותה בהרבה יצירות פוליפוניות של התקופה וגם אחריה, הרבה אל תוך המאה ה-15 (למשל, השירים של ז'יל בנשואה.
גרארדלו דה פירנצה הוא המלחין המוקדם ביותר, מאלה שהשתמשו בקדנצה זו, שיצירותיו שרדו.
עם זאת, לאנדיני השתמש בנוסחה בעקביות במוזיקה שלו, כך שכינויה על שמו - נוהג שהחל אחרי ימי הביניים - מוצדק.
באחד המדריגלים שלו כתב את המילים הבאות: "אני הנני מוזיקה, ומזיל אני דמעות צער בראותי אנשי בינה זונחים את צלילי הערבים והמושלמים למען מוזיקת רחוב."
פרנצ'סקו צ'ילאה (באיטלקית: Francesco Cilea; 23 ביולי 1866 - 20 בנובמבר 1950) היה מלחין איטלקי.
צ'ילאה נמשך למוזיקה מאז ששמע בגיל ארבע את האופרה "נורמה" של בליני.
הוא למד בקונסרבטוריון בנאפולי ולקראת סיום לימודיו חיבר את האופרה "ג'ינה", שזכתה להצלחה.
בעקבות הצלחה זו חיבר את האופרה LA TILDA בסגנון אופרות הוריזמו.
ב-1897 כתב את האופרה "הארלזיינית" לפי מחזה של אלפונס דודה (למחזה זה כתב ז'ורז' ביזה את המוזיקה המפורסמת שלו "הנערה מארל").
את התפקיד הראשי שר הטנור הצעיר אנריקו קארוזו.
האופרה לא זכתה להצלחה, אולם צ'ילאה לא התייאש, ובשנת 1902 חיבר את האופרה המפורסמת ביותר שלו, "אדריאנה לקוברר", עם קארוזו בתפקיד הגברי הראשי.
האופרה מבוססת על חייה של השחקנית הצרפתייה אדריאנה לקוברר (1692–1730), שמתה בנסיבות מסתוריות, כנראה על ידי הרעלה בידי אחת מהידידות של מאהבה.
האופרה זכתה להצלחה עצומה, ולמעשה זו היצירה היחידה של צ'ילאה המבוצעת עד ימינו.
זמרות רבות שרו את התפקיד הראשי, ובהן רנאטה טבאלדי ומונסראט קאבאייה.
בשנת 1907 העלה את האופרה האחרונה שלו, "גלוריה", בניצוחו של ארתורו טוסקניני.
האופרה לא זכתה להצלחה, וצ'ילאה הפסיק לחבר אופרות.
הוא התרכז בהלחנת מוזיקה קאמרית ובהוראה בקונסרבטוריונים של פאלרמו ונאפולי.
הסונאטה שלו לפסנתר ולצ'לו, יצירה רומנטית בסגנון המזכיר את בראהמס, עדיין נשמעת מדי פעם בקונצרטים.
בשנת 1950 נפטר בעיר ואראצה, בגיל 84.
פרנצ'סקו קאוואלי (באיטלקית: Francesco Cavalli; 14 בפברואר 1602 - 14 בינואר 1676) היה מלחין, זמר ונגן עוגב איטלקי.
קוואלי נולד בקרמה בשם פייטרו פרנצ'סקו קאלטי-ברוני, אך הוא ידוע בשם קאוואלי, כשם פטרונו, אציל ונציאני.
קאוואלי היה מן המובילים בעולם המוזיקה של ונציה, הן כמלחין והן כנגן.
כמלחין אופרה, היה המושמע ביותר ואולי אף המייצג ביותר בשנים שלאחר קלאודיו מונטוורדי.
קול הסופרן הערב של קאוואלי בילדותו, כישרון הזמרה והמוזיקליות שלו משכו אליו את תשומת לבו של פדריקו קאוואלי, המושל הוונציאני של קרמה בשנים 1614 עד 1616, ועם תום תקופת שירותו בעיר קיבל את הסכמת אביו של פרנצ'סקו לקחת עמו את הנער לוונציה.
בחסות פטרונו (שאת שמו אימץ לו בהמשך חייו), התקבל פרנצ'סקו לבזיליקת סן מרקו כנער מקהלה.
בהמשך היה למשנה לנגן עוגב ב-1639, ולנגן עוגב ראשי בשנת 1665, בתקופה זו יצר קשר אמיץ עם מונטוורדי, אם כי לא ברור אם היה תלמידו באופן רשמי.
רמז לממדי עיסוקו המוזיקלי בוונציה בנעוריו אפשר למצוא באנתולוגיה "גירלאנדה סאקרה" של לאורנרדו סימונטי, הכוללת מוטטים סולו מאת 26 מלחינים, רובם ונציאנים, בהם יצירתו הידועה הראשונה של קאוואלי.
בשנת 1668 התמנה למאסטרו די קאפלה.
הוא זכור בעיקר, מכל מקום, באופרות שלו.
קאוואלי החל לכתוב לבימה בשנת 1639 ("נישואי טטי ופלאו") ועד מהרה יצר לו מוניטין נכבדים כל כך, שבשנת 1660 הוזמן לפריז לכתוב אופרה ("אחשוורוש").
הוא חזר וביקר בפריז ב-1662 ויצר אופרה בשם Ercole לכבוד כלולות לואי ה-14. לאופרות שקאוואלי כתב בשנות ה-40' של המאה ה-17, רובן ללבריות של ג'ובאני פאוסטיני, היה מקום חשוב בעיצוב דמותה של האופרה הוונציאנית במאה זו.
חלק חשוב בהפצת האופרות שלו ברחבי איטליה היה ללהקות הנודדות.
היו אלה האופרות הראשונות שהחליפו את האווירה הספרותית של האקדמיות הוונציאניות, שדבקה באופרות המוקדמות יותר, במתכונת של פעילות מהירה ומורכבת ומיומנות קומית.
לאחר מות פאוסטיני, בדצמבר 1651, עבד קאוואלי עם הלבריתן ניקולו מינאטו.
בהמשך תרם קאוואלי לכינונה של אופרה יציבה בנאפולי.
יחד עם אופרות שלו ("דידונה", "ג'יאזונה" ו"אגיסטו") הוצגה שם גם גרסה של הכתרת פופיאה של מונטוורדי, שלקאוואלי היה חלק בהכנתה.
האופרות של קאוואלי היו עמד התווך ברפרטואר האופראי, ככל שזה כבש לו מעמד איתן ברחבי איטליה.
בשנת 1659 ערך ראש ממשלת צרפת, החשמן מאזארן, תוכניות לחגיגת כלולותיהם של לואי ה-14 ומריה תרזה, בתו של מלך ספרד.
תיאטרון גדול נבנה בטילרי ופרנצ'סקו קאוואלי הוזמן לחבר אופרה איטלקית לכבוד האירוע.
החשמן מאזארן גבר על היסוסיו של קאוואלי כשהשיג את התחייבות קתדרלת סן מרקו לשמור לו את מקומו כנגן עוגב ראשי בקתדרלה ואף לשלם לו את שכרו בתקופת היעדרותו.
קאוואלי שהה קרוב לשנתיים בבירת צרפת.
ב-22 בנובמבר 1660 הוצגה "אחשוורוש" כגלריית התמונות הגדולה של הלובר, בשינויים ניכרים לעומת גרסתה הוונציאנית, לרבות חלוקה מחודשת של שלוש המערכות המקוריות לחמש והוספת קטעי בלט מאת לולי.
קרוב לוודאי, שקאוואלי חיבר את האופרה שהוזמנה לחגיגת הכלולות במשך השנה הראשונה לשהותו בצרפת.
עם מותו של מאזארן ב-9 במרץ 1661 החלה דעיכת התרבות האיטלקית בחצר, ואפשר שהאופרה לא הייתה מגיעה כלל לכלל ביצוע אלמלא הושקע בה כבר ממון רב כל כך.
המוזיקה של קאוואלי לא זכתה להערכה, אבל לכך הייתה אחראית האקוסטיקה הגרועה של התיאטרון, לעומת התנאים הנוחים יותר בעת החזרות בארמונו של מאזארן, שם, לדברי השגריר הוונציאני גרימאני, "נשמעה המוזיקה היטב והתקבלה יפה ובשביעות רצון מלאה מצד המלך ואנשי החצר".
קאוואלי היה המלחין בעל ההשפעה הרבה ביותר בסוגה המתעוררת של האופרה הציבורית בוונציה של אמצע המאה ה-17. שלא כאופרות המוקדמות של מונטוורדי, שתוזמרו למען תזמורת החצר האקסטרוואגנטית, האופרות של קאוואלי עשו שימוש בתזמורת קטנה של כלי קשת ובסו קונטינואו, להתאימן למגבלות של בתי האופרה הציבוריים.
קאוואלי שילב אריות מלודיות במוזיקה שלו וטיפוסים פופולריים בליבריות שלו.
האופרות שלו מצטיינות הן באפקט דרמטי מרשים והן במיומנות מוזיקלית רבה, ויש בהן הומור גרוטסקי, שהיה אופייני לגראנד אופרה האיטלקית עד למותו של אלסנדרו סקרלטי.
האופרות של קאוואלי מספקות את הדוגמה היחידה להתפתחות מוזיקלית רציפה של מלחין יחיד בסוגה יחידה, בתקופה שמראשית המאה ה-17 עד סופה בוונציה - תקופה שממנה שרדו רק אופרות ספורות של מלחינים אחרים (מונטוורדי, למשל, ואנטוניו צ'סטי).
ההתפתחות מעניינת במיוחד את המלומדים, משום שהאופרה הייתה עדיין מדיום חדש בראשית הקריירה של קאוואלי, והבשילה לכלל מופע פופולרי לקהל הרחב בסופה.
קאוואלי כתב שלושים ושלוש אופרות, עשרים ושבע מהן עדיין קיימות, שמורות ב-Biblioteca Nazionale Marciana
(הספרייה הלאומית של סאן מארקו) בוונציה.
העתקים של כמה מן האופרות נמצאים גם במקומות אחרים.
נוסף לכך, ייחסו לו עוד תשע אופרות, אך המוזיקה אבדה ואין אפשרות לאמת את הייחוס.
נוסף לאופרות, כתב קאוואלי מוזיקה למגניפיקט בסגנון הפוליכוראלי הגדול של ונציה, מוזיקה לאנטיפונים של מריה, עוד מוזיקת קודש בעלת אופי שמרני יותר , וכמה יצירות אינסטרומנטליות.
פרנצ'סקו סאקראטי (איטלקית: Francesco Sacrati; 1605–1650) היה מלחין איטלקי מתקופת הבארוק, שמילא תפקיד חשוב בראשית תולדות האופרה.
סאקראטי כתב לתיאטרו נוביסימו בוונציה ויצא לסיורי הופעות עם האופרות שלו ברחבי איטליה.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "לה פינטה פאצה" ("המטורפת המדומה") משנת 1641, הנחשבת לאופרה הראשונה שבוצעה בצרפת (בשנת 1645).
כתב היד של יצירה זו נחשב במשך שנים רבות לאבוד, אך המוזיקולוג לורנצו ביאנקוני גילה אותו מחדש בשנת 1984. חלק מן המוזיקה נושא דמיון בולט לפרטיטורה של "הכתרת פופיאה" מאת מונטוורדי וגילוי זה הביא מלומדים להשערה, כי סאקראטי היה שותף לחיבור הגרסה ששרדה לאופרה זו.
מדריך ויקינג לאופרה (בעריכת הולדן, 1993)
פרנצ'סקו טאמאניו (באיטלקית: Francesco Tamagno; 28 בדצמבר 1850, טורינו - 31 באוגוסט 1905, וארזה) היה זמר אופרה איטלקי.
טאמאניו, הטנור הדרמטי המפורסם ביותר בזמנו, נודע בעוצמה היוצאת מן הכלל של קולו - בעיקר ברגיסטר העליון - עד כדי כך, שלא פעם השוו את קולו לחצוצרה.
הסוגה המיוחדת של קולו נקראת "טנורה רובוסטו".
טאמאניו נודע בעיקר כאותלו הראשון של ורדי, בהצגת הבכורה בלה סקאלה, מילאנו, בשנת 1887. כמו כן היה גבריאלה אדורנו הראשון בגרסת 1881 של "סימון בוקאנרה", תפקיד לירי פי כמה.
עוד אופרות חשובות שבהן שר בביצועי הבכורה היו "הבן האובד" ו"מריון דלורמה" של פונקיילי.
כמו כן התפרסם בהופעותיו כראדאמס באאידה, בתפקיד הראשי ב"פוליוטו" וכארנולד בוילהלם טל של רוסיני.
הפריצה הראשונה של אמאניו הייתה בהופעתו הסנסציונית כריקרדו בנשף המסכות של ורדי, בפאלרמו, בשנת 1874. כעבור שלוש שנים הופיע לראשונה בלה סקאלה.
במהלך שתים-עשרה השנים האחרונות של המאה ה-19 הופיע טאמאניו לא רק באיטליה, חצי האי האיברי ודרום אמריקה אלא גם בניו יורק, שיקגו ולונדון.
בהופעותיו הציב אמת מידה לשירה, שעודנה תקפה גם כיום.
מבין הטנורים האיטלקים בעלי הקול ההרואי, שביצועיהם השתמרו על גבי תקליטים, הוא נחשב גם כיום לגדול מכולם.
בריאותו התערערה בראשית המאה ה-20 בגלל בעיות בלבו והוא פרש מן הבימה.
פרנצ'סקו טאמאניו נפטר בגיל 54.
מכלול הקלטותיו של טאמאניו יצאו לאור בתקליטורים בחברת פרל/אופאל (cd 9846).
התקליטים המקוריים נעשו בחברת גרמופון & טייפרייטר בשנים 1903 ו-1904 לאחר פרישתו של טאמאניו.
הם כוללים קטעים מתוך אותלו.
פרנצ'סקו טולדו (איטלקית: Francesco Toldo; נולד ב-2 בדצמבר 1971, בפדובה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת השוער.
טולדו החל את הקריירה בקבוצת מילאן, אך מעולם לא שיחק עם הקבוצה.
במקום זה, הקבוצה האיטלקית השאילה אותו לטרנטו ורוונה בין השנים 1991 עד 1993. טולדו הצטרף לקבוצת פיורנטינה, שם הפך לשוער הראשון של הקבצה במשך שמונה עונות.
בזמנו עם ה"סגולים" המתיק את שהייתו עם זכייה בגביע איטליה פעמיים, והשתתפות בליגת האלופות.
שנה לפני פשיטת הרגל של פיורנטינה, הוא הועבר לאינטר מילאנו ב-2001. הוא היה השוער הראשון של הקבוצה הזו למשך 4 שנים, עד קיץ 2005, כאשר השוער הברזילאי ז'וליו סזאר הצטרף וגרם להורדתו של טולדו לספסל למשך משחקי הקיץ.
הוא חזר לשחק כשוער הראשון בפברואר 2006 בזמן ירידה בכושר של סזאר, לא לפני פרסום שמועות על מעברו לפאלרמו, מילאן, ובחזרה לפיורנטינה.
הארכת החוזה תשאיר אותו במועדון אינטר עד 2009. במשחק עגום מאוד של הקבוצה, טולדו הוציא את הכדור מהרשת לא פחות משש פעמים בגביע איטליה 2007.
בשנת 2010 אחרי תשע שנים בקבוצת אינטר פרש טולדו בגיל 39.
בסוף 2004, טולדו שיחק בנבחרת איטליה 28 פעמים.
הוא היה שחקן רזרבי בטורניריה של איטליה ביורו 96, מונדיאל 1998, מונדיאל 2002, ויורו 2004, למרות היותו אחד השוערים הטובים בעולם בתקופה זו.
לעומת חוסר ההשתתפות בטורנירים רבים, הוא הצליח להראות את יכולתו כשוער ביורו 2000. על אף תחרות חזקה עם שוערים כמו ג'אנלואיג'י בופון, טולדו נבחר לפתוח ביורו 2000, מכיוון שבופון שבר את ידו במשחק ידידות נגד נורווגיה רק שמונה ימים לפני תחילת הטורניר.
טולדו עזר לנבחרתו להגיע לגמר, שם הפסידו לנבחרת צרפת.
בזמן חצי הגמר נגד הולנד, מארחת הטורניר, טולדו הציל פנדל בזמן המשחק ולאחר מכן שניים בקרב הפנדלים.
לעומת הצלחתו בחצי הגמר, הוא נכשל בהצלת בעיטה קריטית של סילביאן ווילטורד לקראת סוף המשחק כאשר איטליה הובילו 1-0. בתוספת הזמן צרפת ניצחה הודות לגול של דויד טרזגה.
פרנצ'סקו סוריאנו (באיטלקית: Francesco Soriano; נולד ב-1548 או 1549, נפטר ב-1621) היה מלחין איטלקי מתקופת הרנסאנס.
הוא היה אחד החברים המוכשרים והמיומנים באסכולה הרומאית בדור הראשון שאחרי ג'ובאני פלסטרינה.
סוריאנו נולד בסוריאנו, סמוך לוויטרבו.
הוא למד ב"בזיליקה די סן ג'ובאני אין לטראנו" ברומא אצל כמה מורים, ביניהם פלסטרינה, הוסמך לכמורה בשנות ה-70' של המאה ה-16 ובשנת 1580 היה למאסטרו די קאפלה ב"סן לואיג'י דאי פרנצ'זי", גם היא ברומא.
ב-1581 עבר למנטובה, שם קיבל משרה בחצר גונזגה, אבל ב-1586 חזר לרומא שם נשאר עד סוף חייו ועבד כמנצח מקהלה בשלוש כנסיות נפרדות, ביניהן הקאפלה היוליאנית בכנסיית פטרוס הקדוש.
סוריאנו עבד עם פליצ'ה אנריו בתיקון ספר התפילות הקתולי להתאימו לדרישות הקונטרה-רפורמציה, עבודה שפלסטרינה לא הספיק להשלים.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוריאנו דומה מאוד לזו של פלסטרינה, אך במידת מה ניכרת בה השפעתן של המגמות המתקדמות שרווחו סמוך למפנה המאה.
הוא אימץ את הסגנון הפוליכוראלי של האסכולה הוונציאנית ובה בשעה המשיך במסורת הכתיבה הפוליפונית החלקה של פלסטרינה; כן נטה למרקמים הומופוניים, שהקלו בדרך כלל על הבנת הטקסט המושר.
סוריאנו כתב מיסות, מוטטים (חלקם לשמונה קולות), מזמורי תהילים (קובץ אחד, שיצא בוונציה בשנת 1616, כתוב ל-12 קולות ובסו קונטינואו), פסיונים לכל אחת מבשורות השליחים (מתאוס, מרקוס, לוקאס ויוהנס),אנטיפונים מריאניים וכמה ספרי מדריגלים.
הפסיונים שלו הם מבשרים משמעותיים למוזיקה המפורסמת יותר, שנכתבה לאותם טקסטים בתקופת הבארוק, כגון אלה של יוהאן סבסטיאן באך; הם כתובים בסגנון מאופק אך דרמטי, תוך ניסיון מסוים לאפיין דמויות.
במידה ידועה, הם מבשרים את האורטוריה, בשילוב של קולות סולו, מקהלה ותפקידי דמויות ללא משחק, אבל בסגנון המקורב יותר לזה של פלסטרינה מאשר לכל כתיבה בארוקית.
פרנצ'סקו מריה פיאבה (באיטלקית: Francesco Maria Piave, 18 במאי 1810–5 במרץ 1876) היה לבריתן איטלקי, ידידו הוותיק של ורדי ושותף ליצירתו.
כמו ורדי, גם פיאבה היה פטריוט איטלקי נלהב, ובשנת 1848, בתקופת אביב העמים, כשגייסותיו האוסטריים של יוזף רדצקי פון רדץ נסוגו ממילאנו, שלח ורדי מכתב אל "האזרח פיאבה" בוונציה.
פיאבה נולד באי מוראנו שבלאגונה של ונציה, בתקופת מלכותו קצרת הימים של נפוליאון באיטליה.
הוא הלך בעקבות סלבטורה קאמאראנו כלבריתן העיקרי של ורדי באמצע הקריירה של המלחין.
פיאבה היה אמור להכין גם את הלברית ל"אאידה", שאת ההזמנה לכתיבתה קיבל ורדי ב-1870, אלמלא פקד אותו אירוע מוחי ששלל ממנו את יכולת הכתיבה.
פיאבה כתב לבריות, הזכורות פחות, גם לג'ובאני פאצ'יני, סבריו מרקאדנטה, פדריקו ריקי ואפילו לברית אחת למייקל באלף.
פיאבה מת במילאנו בשנת 1876, בן 65, ונקבר שם בצ'ימיטרו מונומנטלה.
פרנצ'סקו פוסקארי (באיטלקית: Francesco Foscari; 1373 - 1 בנובמבר 1457) היה הדוכס ה-65 של ונציה.
פוסקארי כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1423, ועד פטירתו.
פוסקארי היה בן למשפחת אצילים ונציאנית ותיקה.
בטרם בחירתו לתפקיד הדוג'ה, כיהן פרנצ'סקו פוסקארי במספר רב של תפקידים רשמיים ובהם, שגריר של לה סרניסימה, נשיא מועצת הארבעים, חבר מועצת העשרה, אינקוויזיטור רשמי של הרפובליקה, ונציב סן מרקו האחראי על מבני השלטון הממוקמים סביב כיכר סן מרקו (Procuratori di San Marco).
בבחירות שנערכו לבחירתו הביס פוסקארי את המועמד הנוסף לתפקיד - פייטרו לורדאן.
בתקופת כהונתו, הנהיג את ונציה אשר נלחמה באותה עת במילאנו, במאבק על השליטה בצפונה של איטליה.
מילאנו הגיעה להסכם שלום עם פירנצה, בת בריתה של ונציה, וונציה נותרה לבדה במאבק מול מילאנו.
לפוסקארי היה בן אחד - יאקופו, אשר נשפט בשנת 1445 בפני מועצת העשרה באשמות שחיתות ושוחד, וגורש מן העיר.
בעקבות משפטים נוספים שנערכו ב-1450 ו-1456, יאקופו נאסר בכרתים ומת בכילאו.
מותו של יאקופו פגע באביו, אשר הפסיק את כל פעולתו הציבורית וחדל מלבצע את תפקידו.
מחדל זה הביא את מועצת העשרה באוקטובר 1457 להכריח את פרנצ'סקו פוסקארי להתפטר מתפקידו.
פוסקארי נפטר משברון לב שבוע לאחר מכן.
לחץ ציבורי על מועצת העשרה הביא לכך שפרנצ'סקו פוסקארי נקבר בהלוויה ממלכתית רשמית כאילו נפטר בעת כהונתו.
סיפור חייו של פרנצ'סקו פוסקארי היווה השראה למחזה "שני הפוסקארי" מאת לורד ביירון משנת 1821, ולשירו של סמיואל רוג'רס "איטליה".
לימים, מחזהו של ביירון היווה השראה ללברית האופרה של ג'וזפה ורדי "שני הפוסקארי" אשר הופעת הבכורה שלה נערכה ב-3 בנובמבר 1844 ברומא.
פרנצ'סקו מולין (באיטלקית: Francesco Molin; 21 באפריל 1575 - 27 בפברואר 1655) היה הדוכס ה-99 של ונציה.
מולין כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-20 בינואר 1646 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו כדוג'ה לחמה לה סרניסימה באימפריה העות'מאנית על השליטה בכרתים.
הלוחמה החלה בתקופת קודמו של מולין, פרנצ'סקו אריצו והסתיימה בשנת 1669.
פרנצ'סקו מולין נולד בוונציה למארינו מולין ולפאולה בארבאריגו.
פרנצ'סקו פנה בצעירותו לקרירה צבאית, ושירת בצי של לה סרניסימה.
מולין כיהן כפרוודיטורה והצלחתו במעשיו ובכישוריו הדיפלומטיים הביאה לבחירתו כפרוקורטור.
בראשית מלחמת כרתים נבחר מולין למפקד צי לה סרניסימה.
אולם בשל מחלת הצינית התקשה לעיתים בביצוע תפקידיו.
ב-20 בינואר 1646 בתום 23 סבבי הצבעה, נבחר מולין לתפקיד הדוג'ה.
בשנים הראשונות של כהונתו פעל מולין לחזק את הצי ואת כוחות הצבא הוונציאנים באזור ונציה ודלמטיה במטרה להגן על הרפובליקה מפני האימפריה העות'מאנית.
ונציה זכתה במספר ניצחונות ואף כבשה את מצודת קליז.
הצי הוונציאני פשט על הדרדנלים והביס את הצי העות'מאני.
בין השנים 1654–1656 צר הצי הוונציאני, שבראשו האדמירל לאצארו מוצ'ניגו על הדרדנלים.
האדמירל מוצ'ניגו נהרג בקרב ימי במצרים בשנת 1657.
עלות המלחמה הממושכת הביאה את מולין למכור תוארי אצולה בעיר במחיר של 100,000 דוקטים (כאשר 60,000 דוקטים נחשבו ל"מתנה" שנתנה ללה סרניסימה, ו-40,000 כהלוואה).
בעקבות מכירות אלה מספר משפחות סוחרים עשירות הפכו למשפחות אצולה.
פרנצ'סקו מוֹרוֹזיני (באיטלקית: Francesco Morosini; 1619–1694) היה הדוכס ה-108 של ונציה.
מורוזיני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בקיץ 1688 ועד פטירתו.
פרנצ'סקו מורוזיני נולד בוונציה למשפחת אצולה עשירה ומפורסמת, אשר רבים מבניה כיהנו כדוג'ים וכראשי צבא לה סרניסימה.
מורוזיני החל את הקריירה הציבורית שלו בצי הרפובליקה, עשה חיל במעשיו והגיע לדרגת המפקד הכללי של כוחות הצי בכרתים במהלך המצור על קנדיה על ידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר שנכנע לטורקים, שב לוונציה ובה הועמד למשפט בגין פחדנותו ובאשמת בגידה, אולם זוכה לאחר משפט קצר.
בשנת 1685, עם פרוץ מלחמת מוראה בין הרפובליקה לבין הטורקים, יצא מורוזיני בראש הצי הוונציאני ובזז את קורוני.
במהלך השנים הבאות כבש את מרבית מוראה וזכה לכינוי "פלופונזיאקוס" (Peloponnesiacus).
בשל ניצחונותיו היה הוונציאני הראשון שזכה לכך שפסל ברונזה שלו יוצב עוד בחייו בארמון הדוג'ה.
במהלך המצור על אתונה בשנת 1687 הורה מורוזיני על הפגזה ארטילרית על אזור האקרופוליס והרס את הבניין שעד אותה עת עמד על תילו.
מורוזיני אף פיקח על הביזה של פסלי הפרתנון.
הגנרל השוודי אוטו וילהלם אשר שירת תחת מורוזיני כתב שמורוזיני "הצטער על הרס המקדש היפהפה שעמד שלושת אלפי שנים על תילו" אולם בדו"ח של מורוזיני עצמו הוא קורא לפגיעה "יריה בת מזל".
מורוזיני אף ניסה לבזוז את פסלי הסוסים שהוקדשו לאתנה, אולם אלה נפלו ממרומי צוק האקרופוליס והתרסקו, ולימים השלטון העות'מאני מכר את שרידי הפסלים שנותרו מהביזה לתושבים אנגלים וצרפתיים (ומרביתם מוצגים כיום במוזיאון הבריטי).
בקיץ 1688 מונה מורוזיני לתפקיד הדוג'ה, ולאחר מינויו תקף את אביה אולם לא הצליח לכבוש את האי.
לבסוף מורוזיני נסוג בשל מגפה שפרצה בין חייליו.
בשנת 1693 יצא מורוזיני במסע מלחמה נוסף וניסה לכבוש את נגרופונט שבאביה, בלא הצלחה.
לאחר מותו הוצבה, בשנת 1694, קשת שיש לזכרו בארמון הדוג'ה.
חתול המחמד שלו פוחלץ והועבר למוזיאון קורר.
על שמו של מורוזיני נקרא בית הספר של הצי האיטלקי (Scuola Navale Militare Francesco Morosini) וכן ספינת של הצי האיטלקי שהושקה ב-30 ביולי 1885.
פרנצ'סקו פאו (באיטלקית: Francesco Feo, 1691 - 28 בינואר 1761) היה מלחין אופרה איטלקי.
פאו נולד ומת בנאפולי, ושם גם הוצגו רוב האופרות שלו לראשונה.
פאו למד מוזיקה בקונסרבטוריו די סנטה מריה דלה פיאטה בנאפולי, החל ב-3 בספטמבר 1704. בין המלחינים שפגש שם היו לאונרדו לאו, ג'וזפה דה מאיו (שיישא לאישה בהמשך את אחייניתו), וניקולו יומלי.
מורו הראשון אנדראה באסו, ואחרי 1705 ניקולא פאגו, שאך זה התמנה למשרה.
פאו נשאר בקונסרבטוריון עד סביבות 1712.
ב-1713 הציג את האופרה הראשונה שלו, "L'amor tirannico, ossia Zenobia " ("אהבה עריצה, או זנוביה"), ולקרנבל של 1714 כתב את האורטוריה "Il martirio di Santa Caterina" ("ייסורי קטרינה הקדושה ממצרים").
יצירות קודש לכנסיות מקומיות, כגון הרקוויאם שחיבר בשנת 1718, תרמו לפרסומו, וכמוהן גם הרצ'יטטיבים, האריות והתמונות הקומיות שתרם לביצועי אופרות של מלחינים אחרים כאשר הוצגו בנאפולי.
הודות לפופולריות גדלה והולכת, התמנה פאו למורה בקונסרבטוריו די סנט'אונופריו א' קאפואנה, שם עבד לצד פרוטה והחליף את גריו.
במהלך שש-עשרה השנים הבאות נודע כאחד המורים החשובים ביותר בנאפולי.
בין תלמידיו בסנט'אונופריו היו ניקולא סאבאטינו, ניקולו יומלי וג'נארו מאנה.
בשנת 1739 עזב את סנט'אונופריו והחל ללמד בקונסרבטוריו דאי פוברי די ג'זו כריסטו., כמחליפו של פרנצ'סקו דוראנטה, שפרש לגמלאות.
פאו נשאר שם עד 1743 ונעזר באלפונסו קאגי ואחר ג'ירולמו אבוס.
בתקופת עבודתו שם, לימד את ג'אקומו אינסנקווינה, שנודע בכינוי "מונופולי".