tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלהייב היה פעיל במפלגת העבודה, וכן כיהן תקופה מסוימת כיו"ר הפורום של יישובי הבדואים בצפון.
בשנת 2006 הוצמד לו מאבטח על רקע איומים על ביטחונו.
לאחר שהפסיד בבחירות ב-2018 לויסאם עומר, אירעו מספר אירועי הצתה בבניין המועצה.
בעקבות כך התקיימה סולחה בין עומר לאל-הייב, בליווי ראש ועדת המעקב מנסור עבאס.
ביולי 2023 הודיעה פרקליטות מחוז מרכז כי החליטה להעמידו לדין לצד ראש המועצה המכהן עומר, ראשי רשויות ובכירים ממספר רשויות נוספות בגין 'עבירות של טוהר המידות', במסגרת טענות לקבלת שוחד מרשת חינוך המפעילה בתי ספר תיכוניים.
במרץ 2025 הוגש נגדו כתב האישום.
בבחירות לרשות המקומית בפברואר 2024 ניצח את עומר, ונבחר פעם נוספת לראשות המועצה.
במאי 2025 החליטה ועדת ההשעיה של משרד הפנים להשעות את אל-הייב מתפקידו כראש המועצה בגין כתב האישום נגדו בפרשת השוחד והמכרזים.
אל-הייב התפטר מראשות המועצה באותו החודש.
חוסה ראול מולינו קינטֵרו (; נולד ב-13 ביוני 1959) הוא פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין פנמי, המכהן מאז 2024 כנשיא ה-39 של פנמה.
הוא התמודד לנשיאות בבחירות בפנמה בשנת 2024, בהן ניצח עם 34% מהקולות כמועמד מפלגת "הגשמת מטרות" וכמחליפו של הנשיא לשעבר ריקרדו מרטינלי.
הוא כיהן כשר הממשל והצדק מ-2009 עד 2010 וכשר לביטחון הציבור מ-2010 עד 2014, בשתי תפקידים אלה בממשלתו של הנשיא מרטינלי.
מ-1994 עד 1995 היה חבר המועצה הלאומית ליחסי חוץ ושופט מחליף בלשכה האזרחית של בית המשפט העליון לצדק.
מולינו היה מועמד לסגן הנשיא של מרטינלי בבחירות 2024, לאחר שמרטינלי נפסל מהתמודדות בשל שערוריות שחיתות, הוא הביע תמיכתו במולינו.
מולינו נולד ב-13 ביוני 1959 בעיר דויד, במחוז צ'יריקי.
הוא בנם של הפוליטיקאי והמושל של מחוז צ'יריקי, חוסה מולינו רווירה, ואשת העסקים נלי קינטֶרו דה מולינו.
אחיו הוא הדיפלומט חוסה חבייר מולינו.
הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בבית הספר סן ויסנטה דה פול בעיר דוד, צ'יריקי.
הוא סיים את לימודיו האוניברסיטאיים עם תואר ראשון במדעי הרוח והספרות.
לאחר מכן למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטה הקתולית סנטה מריה לה אנטיגואה, וסיים את לימודיו בשנת 1982. בשנה שלאחר מכן השלים תואר שני במשפט ימי מאוניברסיטת טוליין.
לאחר שסיים את לימודיו במשפטים, החל לעסוק בתחום המשפט הימי, ובשנת 1988 הפך לשותף מייסד במשרד עורכי הדין Fábrega, Molino y Mulino.
באותה תקופה החל את פעילותו נגד הדיקטטורה הצבאית של מנואל נורייגה, כנציג של ארגוני סחר שונים.
בשנת 1990 מונה לסגן שר החוץ בממשלתו של הנשיא גיירמו אנדארה, לאחר השבת הדמוקרטיה.
בין השנים 1994 ל-1995 היה חבר במועצה הלאומית ליחסי חוץ ושופט מחליף בלשכה האזרחית של בית המשפט העליון לצדק.
ממשלת מרטינלי מונה מולינו לשר הממשל והצדק בשנת 2009 וכיהן בתפקיד זה שנה בלבד, עד 2010, אז הגיש את התפטרותו.
לאחר מכן מונה לשר לביטחון הציבור בשנת 2010 וכיהן עד סיום כהונת הממשל בשנת 2014. הוא קיבל משימות חשובות והפך לאחד מבעלי הברית המהימנים ביותר של הנשיא מרטינלי.
במהלך תפקידו כשר הוא חיזק את הביטחון ברחובות באמצעות יישום מחסומי משטרה, שמולינו טען שהיו הצלחה גדולה, כאשר המשטרה הצליחה לעצור חמישה עשר אלף פושעים שניסו לעזוב את פנמה.
ב-9 במרץ 2012 הודיע מולינו על התפטרותו מתפקיד שר הממשל והצדק לאחר סכסוכים עם מנהל המשטרה הלאומית של פנמה גוסטבו פרס בנוגע להסדרת תקנון חדש עבור גופי הביטחון של המדינה.
עם זאת, ב-14 במרץ הוא חזר בו מהתפטרותו לאחר פיטוריו של פרס מתפקידו על ידי הנשיא מרטינלי.
ביולי 2013 היה מולינו אחד האחראים לטיפול במשבר של הספינה הצפון-קוריאנית צ'ונג צ'ון גנג, שבה קובה הובילה חומרי מלחמה מוסתרים ב-250,000 שקי סוכר חום, אך נעצרה במים הפנמניים.
אנשי הצוות הצפון-קוריאנים נעצרו ושוחררו לאחר מכן והגורשו, בנוסף לקבלת קנס מרשות תעלת פנמה ולהחזקת חומרי המלחמה.
בשנת 2015 מולינו נכלא באשמת ביצוע פשעים נגד המנהל הציבורי, אך בשנת 2016 בוטל משפטו בשל טעויות פרוצדורליות.
מולינו היה מעורב בפוליטיקה מפלגתית והיה ממייסדי מפלגת הסולידריות שם שימש תחילה כסגן נשיא ולאחר מכן כנשיא.
לאחר מכן שימש כסגן נשיא שני של מפלגת האיחוד הפטריוטי.
הוא הצטרף למפלגת השינוי הדמוקרטי של מרטינלי בשנת 2011, אך עזב את המפלגה בשנת 2019. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הצטרף למפלגה החדשה שהקים מרטינלי, "הגשמת מטרות".
ב-28 במאי 2018 התמודד מולינו כמועמד לנשיאות מטעם מפלגת השינוי הדמוקרטי (CD), במטרה להחזיר את השליטה במפלגה למנהיג לשעבר מרטינלי, שהיה בסכסוך עם רומולו רוס, נשיא ה-CD החדש.
עם זאת, הוא הפסיד בפריימריז לרוס, ולאחר כמה חודשים של סירוב, הוא התייצב לצידו ותמך במועמדותו בבחירות 2019. מולינו טען שהברית שלו נועדה להחזיר את הצמיחה, השגשוג והמשרות שהשיגה CD במהלך ממשלת מרטינלי, אותו גם תמך בחזרתו לארץ.
אולם, רוס סיים במקום השני בהפסד צמוד ללאורנטינו קורטיסו.
מולינו היה מועמד לסגן הנשיא של מרטינלי בבחירות 2024. אך בהמשך מרטינלי נפסל מלהתמודד לאחר שנגזר עליו כמעט 11 שנות מאסר בגין הלבנת הון.
כתוצאה מכך, מרטינלי, שהוביל בכל הסקרים לקראת הבחירות הביע תמיכתו במולינו ומפלגת "הגשמת מטרות" מינתה אותו.
לאחר התמיכה, 26% מהנשאלים אמרו כי יצביעו למולינו בבחירות, 16 נקודות יותר מאשר העוקבים המיידיים שלו, לפי סקר של חברת Mercado Planificado, שפורסם על ידי העיתון La Prensa.
מולינו ניצח בבחירות עם 34.2% מהקולות.
הוא הביס סך של שבעה מועמדים אחרים, ביניהם יריבו הקרוב ביותר, ריקארדו לומבנה ממפלגת MOCA, שקיבל כ-24.6%.
עם שיעור השתתפות של 77%, היו לבחירות אלו אחוזי ההשתתפות הגבוהים ביותר מאז סיום השלטון הצבאי והשבת הממשלה הדמוקרטית בשנת 1989.
מולינו הושבע לנשיא ב-1 ביולי 2024. בנאום ההשבעה שלו, הוא הבטיח לשים קץ להגירה הלא סדירה דרך מעבר דאריין.
הוא גם מתח ביקורת על הנשיא היוצא לאורנטינו קורטיסו על הכלכלה המדשדשת של פנמה והחוב הציבורי הגבוה.
מולינו כינה את מסמכי פנמה שתיעדו הלבנת הון שחיתות והתחמקות ממסים, "מתיחה בינלאומית שנועדה לפגוע בתדמית ובתחרותיות של ארצנו".
הוא שיבח פסק דין של בית משפט פנמני אשר זיכה 26 נאשמים בחקירת שחיתות הקשורה למסמכי פנמה.
חוסיין אחמד סלאח הוא אתלט עבר ג'יבוטי, זוכה מדליית ארד אולימפית (סיאול 1988), פעמיים סגן אלוף עולם (רומא 1987 וטוקיו 1991) ואלוף אפריקה (קהיר 1985) בריצת מרתון, וסגן אלוף אפריקה (רבאט 1984) בריצת 10,000 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט השתתף בריצת מרתון, אך פרש במהלכה.
באליפות אפריקה שנערכה ברבאט שבמרוקו זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:17.40 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה באוגוסט סיים במקום 20 בריצת מרתון בתוצאה של 2:15:59 שעות.
באליפות אפריקה שנערכה בקהיר שבמצרים באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:23:01 שעות.
באליפות העולם שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר זכה במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:12:30 שעות, אחרי דגלאס וקייהורי מקניה (2:11:48 שעות) ולפני ג'לינדו בורדין מאיטליה (2:12:40 שעות).
באולימפיאדת סיאול שנערכה באוקטובר זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:10:59 שעות, אחרי ג'לינדו בורדין (2:10:32 שעות) ודגלאס וקייהורי (2:10:47 שעות).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:15:26 שעות, אחרי הירומי טאניגוצ'י מיפן (2:14:57 שעות) ולפני סטיב ספנס מארצות הברית (2:15:36 שעות).
באולימפיאדת ברצלונה שנערכה באוגוסט סיים במקום 30 בריצת מרתון בתוצאה של 2:19:04 שעות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה באוגוסט סיים במקום 25 בריצת מרתון בתוצאה של 2:20:50 שעות.
באולימפיאדת אטלנטה שנערכה באוגוסט סיים במקום 42 בריצת מרתון בתוצאה של 2:20:33 שעות.
חוסה ריקרדו קורטס (בספרדית: José Ricardo Cortés; נולד ב-8 בספטמבר 1994 בקאלי שבקולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת קשר הכנף במכבי עירוני פתח תקווה.
קורטס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ריאל אמריקה מליגת המשנה הבוליביאנית, ובהמשך שיחק בקבוצות אתלטיקו בוקרמנגה מליגת העל הקולומביאנית, קלוב דסטרויירס מליגת העל הבוליביאנית, דיושג'ר מליגת העל ההונגרית, קושיצה מליגת המשנה הסלובנית, אל-ירמוכ מליגת העל הירדנית ובוראץ באניה לוקה מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
ב-1 בינואר 2024 חתם בקרלוס מנוצ'י מליגת העל הפרואנית.
ב-16 בינואר 2025 חתם בהפועל חדרה ארבעה ימים לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 מול עירוני טבריה במסגרת משחק ליגה שבו הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ביולי 2025 חתם במכבי עירוני פתח תקווה.
חוסיין אל-אערג' הוא מרצה, ראש עיריית שכם ושר בממשלת הרשות הפלסטינית לשעבר.
חוסיין נולד בכפר מיית'לון ב-26 בינואר 1951. הוא למד בבית הספר היסודי בכפר הולדתו ובכפר הסמוך סילת א-ד'אהר, ובהמשך בבית הספר התיכון בג'נין עד 1972. לאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון במנהל ציבורי באוניברסיטת ירדן ב-1976, תואר שני באותו תחום ב באילינוי, ארצות הברית, ב-1981, ותואר דוקטור באוניברסיטת גלאזגו ב-1989.
במקביל, ב-1991 ייסד יחד עם אחרים את האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס.
בנוסף, כיהן גם כסגן יו"ר חבר הנאמנים באוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין.
ב-1993 כיהן למשך שנה כראש מטה תעסוקה במשלחת המשא ומתן הפלסטינית, ובהמשך כיהן כתת-שר השלטון המקומי ברשות הפלסטינית עד 2005. ב-2004 כיהן כראש עיריית שכם למשך שנה, והחל מ-1 באוגוסט 2006 עד 2010 כיהן כמושל נפת חברון.
ב-2005, בעת שכיהן כראש העיר שכם, נפגש עם ראשי ערים ישראלים כדי ליזום שיתופי פעולה, והצהיר כי "בהסכמת ההנהגה הפלסטינית, קיבלנו אישור לדון עם המשלחת הישראלית ביריחו.
אחד התנאים להודנה הוא שראשי הערים הישראלים יהיו אלו שיבקשו אותה ויסכימו להכיר בסבל של העם הפלסטיני מתוך מטרה לבנות אמון מחדש בין העמים".
ב-2010 הוביל את המאבק נגד החלת ריבונות ישראלית במערת המכפלה, ותקף את בנימין נתניהו בטענתו כי "ההחלטה לספח חלקים מהאדמה הכבושה, היא הדבר הכבד ביותר שנתקלנו בו במשך זמן רב מאוד.
אם ההחלטה הזו, לספח את מערת המכפלה ואת מסגד בילאל (קבר רחל) תצא לפועל, היא תהיה שקולה לכיבוש השטחים ביוני 1967".
במהלך המאבק גייס גם חברי כנסת ישראלים, ובהם טלב א-סאנע.
ב-2019 הפגינו אלפים בדרישה לפטר אותו מתפקידו בממשלה, על רקע דברים שאמר נגד מארגני ההפגנות נגד חוק הביטוח הלאומי המתגוררים בעיר חברון, אותם כינה "מרגלים (עבור ישראל) המתגוררים בהתנחלות קריית ארבע".
בעקבות הדברים ספג גם גינוי מחמאס.
חוסיין מוטווה חוסיין א-תרתורי הוא מרצה ואיש דת מוסלמי-פלסטיני שכיהן כשר במשרד הווקף בממשלת הנייה השנייה.
חוסיין נולד בחברון בשנת 1954, למשפחה שהגיעה מהעיירה אל-פאלוג'ה.
הוא למד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם ולאחר מכן קיבל תואר דוקטור ב במכה.
הוא כיהן כדיקן הפקולטה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת חברון ומרצה בפקולטה לשריעה.
בעבודתו חיבר מספר ספרים, ובהם ספר בשם "מתינות וריאליזם של האסלאם".
הוא פעיל בארגון הטרור חמאס, ובין השאר היה אחראי על תקציב חמאס באזור חברון.
עם הקמת הממשלה הפלסטינית האחד עשר במרץ 2007 מונה לכהן כשר הווקף מטען חמאס, תחת ראש הממשלה אסמאעיל הנייה.
הוא נשוי ואב לשמונה ילדים.
השריף חוסיין בן עלי היה ראש השושלת ההאשמית המלכותית.
שימש כשָׁרִיף ואמיר של מכה בין 1908 ל־1917, אז הכריז על עצמו כמלך חג'אז ומלך כל הערבים, וקיוה לקבל את הכרת בריטניה בתמורה למרד שינהיג נגד האימפריה העות'מאנית (המרד הערבי).
בשנת 1924 הכריז על עצמו כח'ליף.
בשנה זאת גם הובסו כוחותיו שבמכה על ידי המלך עבד אל-עזיז אל סעוד.
בעקבות התבוסה מסר את תאריו ותפקידיו לבנו הבכור עלי בן חוסיין מחיג'אז, אך גם הלה ברח מחג'אז מפני משפחת סעוד.
חוסיין בן עלי נולד באיסטנבול בסביבות 1853–1854 למשפחה שאבות-אבותיה שימשו מאז המאה ה-13 כשָׁרִיפים, מנהיגי הערים הקדושות מכה ומדינה.
בשנת 1856, ביקר במכה את סבו מוחמד, שהחל לכהן בשנית כשריף.
לאחר מות אביו עלי עבר למכה לחיות עם דודו.
בשנת 1893 נקרא חזרה לאיסטנבול, לאחר שהגיעו שמועות לסולטן שחוסיין בן עלי מחזיק בדעות מסוכנות.
בנובמבר 1908 מונה בידי הסולטאן עבדול חמיד השני לשריף ואמיר של מכה.
על פי חלק מהמקורות, הגם שהסולטאן לא בטח בחוסיין בן עלי, הוא העדיף אותו על פני המועמד האחר, שנחשב מקורב לטורקים הצעירים והצליח להעביר את המינוי שלו לשריף.
על פי מקורות אחרים, כולל ספרו של לורנס איש ערב, מונה חוסיין בן עלי לשריף על פי דרישות הטורקים הצעירים למרות מחאותיו של הסולטאן הטורקי עבדול חמיד השני.
לאחר הצטרפות האימפריה העות'מאנית למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, נקט חוסיין בן עלי בטקטיקת השהיה אל מול הלחצים עליו לסייע בגיוס הבדואים לעזרת האימפריה, בעת שהתלבט באיזה צד לתמוך.
בשנת 1916, עם התעצמות מלחמת העולם הראשונה בזירת המזרח התיכון, כרת השריף חוסיין ברית עם בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית.
בתמורה למרידתו בטורקים, הידועה בכינויה "המרד הגדול במדבר", הובטחה לשריף חוסיין השליטה באזורים שישוחררו על ידי מדינות ההסכמה.
הבטחות אלו הועלו על הכתב במכתבי חוסיין-מקמהון.
חשיבותו של המרד הערבי במדבר בהנהגתו של השריף חוסיין שנויה במחלוקת.
בני השבטים האלה עסקו בעיקר בלוחמה זעירה ותקיפת שיירות, דבר שחייב את הממלכה העות'מאנית לרתק כוחות גדולים סביב חצי האי ערב.
על אף שכוחות ערביים בהנהגתו של השריף חוסיין השתתפו במספר קרבות גדולים נגד הטורקים, בכללם הקרב על עקבה, תרומתם למאמץ המלחמתי בזירה המזרח-תיכונית היו זניחות ביחס למאמץ הבריטי.
לאחר המלחמה, הומלך חוסיין כמלך על חג'אז ובניו הומלכו על עבר הירדן ועיראק.
במרץ 1918 פרסם עיתונו הרשמי, "אל-קיבלה", הצהרה המביעה את נכונות הערבים לקבל בברכה את אחיהם היהודים השבים לארץ ישראל.
בינואר 1924 ביקר חוסיין את בנו עבדאללה בעבר הירדן, בביקור שהיה להפגנת-כוח של המשפחה ההאשמית.
באותו חודש נפגשו עמו הראשון לציון הרב יעקב מאיר, הקולונל פרדריק קיש ודוד ילין, בניסיון ליצור יחסים טובים בין הערבים לציונים.
בפגישה אמר חוסיין שהערבים מרדו בטורקים רק כדי להגן על זכויותיהם ועל היהודים לעזור להם בכך, וכי "כל השמועות באירופה בנוגע למטרות הערבים הן בדויות, הערבים שואפים רק להגן על זכויותיהם הלאומיות, ומוכנים לקבל את עזרת היהודים בשביל מטרה זו".
חוסיין טען שאינו מבדיל בין יהודי לשאינו יהודי, ושחשש היהודים מהערבים אינו נכון - "הערבים יעמדו תמיד לצד היושר"...
"אלוהים אמר בספרו "היו עוזרים איש לרעהו במעשה הטוב והצודק", וזוהי חובתנו, העם הערבי נכון תמיד להושיט יד עזרה לאלה החפצים לעבוד איתו"...
"ליבי וארצי פתוחים לקבל את היהודים, אני מוכן לתת ליהודים אדמה במתנה, בתנאי שהם ייכנסו דרך הפתח ולא יפרצו פרץ בקיר לבוא פנימה.
העתיד יוכיח ליהודים שאין להם שום סיבה לפחד מן הערבים" כמו כן הוא נפגש עם משלחת חרדית בראשות הרב יוסף חיים זוננפלד, שארגן יעקב ישראל דה האן; המשלחת הייתה משקל-נגד למשלחת הציונית.
משלחתו של דה האן הגישה תזכיר לפיו אגודת ישראל היא גוף עצמאי המייצג יהודים רבים ברחבי העולם ולכן יש לקבל ממנו חוות דעת נפרדות בשאלות העומדות על הפרק.
עוד הביע התזכיר רצון בשלום ובשיתוף פעולה בין כל התושבים לבניין הארץ.
במעמד זה הוא השיג מהמלך חוסיין סכום נכבד לעניי העדה החרדית.
חוסיין בן עלי הכריז על עצמו כ"מלך כל הערבים".
ב-5 במרץ 1924, בעת שחנה בבקעת הירדן, התבשר שטורקיה בהנהגת אטאטורק ביטלה את הח'ליפות, ומיהר להכריז על עצמו כח'ליפה החדש.
מיד אחר כך החלו חוסיין וחכמי הדת בחצרו בהכנת קונגרס אסלאמי, שיבטא הסכמה מוסלמית כללית.
הקונגרס התכנס במכה ביולי 1924, אולם היה דל בנוכחים, שהיו ברובם אנשי חצרו, ועובדה זו ביטאה דווקא אי-הסכמה והבליטה את בידודו.
הכרזת הח'ליפות גרמה לחיכוך עם המשפחה הסעודית שלא ראתה עצמה כפופה למשפחה ההאשמית.
למרות עליית קרנה של השושלת ההאשמית ברחבי הסהר הפורה אחרי מלחמת העולם הראשונה, חצי האי ערב היה עדיין מפולג ושבטי וחוסיין התקשה לשמר את שלטונו.
למשפחת סעוד הייתה היסטוריה ארוכה של סכסוך עם המשפחה ההאשמית עוד מימי הטורקים.
בתום מאבק בין השבטים הובס חוסין בספטמבר 1924. בעקבות התבוסה מסר את תאריו ותפקידיו לבנו הבכור עלי בן חוסיין מחיג'אז ועבר מחג'אז למעאן וממנה לעיראק.
בלחץ משפחת סעוד, שראו בעקבה חלק מערב הסעודית במסגרת סכסוך גבולות על הגבול בין עבר הירדן וערב הסעודית, דרשו הבריטים מחוסיין לעזוב את עקבה, והוא עבר לקפריסין, בה שכרו עבורו הבריטים בית מלון בניקוסיה.
בעיתונות נטען שחוסין נמצא בעצם בשבי הבריטים בקפריסין אשר אינם מעוניינים בשובו לעיראק או עבר הירדן שמא יעורר מלחמה עם משפחת אבן סעוד על השלטון בחג'אז.
חוסיין הכחיש טענות אלו וטען שהוא חופשי ללכת לאן שיחפוץ אך טוב לו בקפריסין.
בסוף שנת 1930, לאחר שהמלכים ההאשמים הכירו בשלטון הסעודים בחג'אז, עבר חוסיין לעבר הירדן, שם שלט בנו האמיר עבדאללה הראשון.
בשנת 1931 מת חוסיין בן עלי כאשר הוא נושא את התואר חסר המשמעות "הח'ליף של עמאן".
מעמאן בה מת, הובאה גופתו לירושלים, ונקברה בהלוויה טקסית על הר הבית באחוזת משפחת אל-עפיפי על יד שער הברזל, סמוך למקום קבורתו של מוחמד עלי (באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של החרם א-שריף).
ג'מאל אל-חוסייני היה האחראי על סידורי הלוויה וקבלת פני המשתתפים.
לצד עבדאללה צעד המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני.
בתהלוכת הלוויה השתתפה גם משלחת יהודית, שהלכה עד הכניסה להר הבית.
בין ראשי הדתות צעד הרב יעקב מאיר, ובשורת הקונסולים צעדו הקולונל פרדריק קיש, דוד ילין וחיים מרגליות קלווריסקי.
למרות שהוזמנה להיכנס עם יתר המוזמנים, המשלחת היהודית לא נכנסה לשטח המסגד, אלא רק למשרדי המועצה המוסלמית העליונה, שם הביעו ניחומים בשם הסוכנות היהודית והיישוב העברי.
המשורר המצרי אחמד שאוקי כתב על חוסיין בן עלי שיר קינה, שנחתם במילים: "קברו אותו בירושלים / בין דוד ושלמה ושאר המלכים המהוללים / ירושלים היא מקור ההשראה האלוהית / משכנם של כל אנשי העבר הדגולים".
השריף חוסיין בן עלי נחשב ביחד עם בנו פייסל למייסד הלאומיות הפאן-ערבית.
ד"ר נסים מלול הביא מספר סיבות לאובדן שלטונו של חוסיין בערב:
הסתמכותו על מינויים של אפנדים מסוריה וארץ ישראל לשריו במקום למנות לתפקידים הבכירים את בני ארצו.
חקיקת חוקים דתיים של הריגת נואפים, מאסר שותי יין וקטיעת ידי גנבים.
השתת מיסים על נתינים זרים שבאו לשם מסחר, שהרגיזו את המעצמות הזרות.
האדרת שמו המוגזמת שהרגיזה את בני ארצו.
חוסיין נולד בשנת 1853 בקהיר, ח'דיוות מצרים.
חוסיין היה בנו של הח'דיו אסמאעיל פאשא, ששלט במצרים מ-1863 עד 1879. בתקופת ילדותו הייתה מצרים מדינה ריבונית בפועל אם כי הלכתית נותרה תחת חסות האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1868 נסע להתחתן בקיסרות הצרפתית השנייה, בחצר המלוכה של נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים.
לאחר המלחמה האנגלו-מצרית נוהלה מצרים בפועל בידי האימפריה הבריטית ועודנה נותרה דה יורה תחת סמכות שלטונית עות'מאנית.
לפי דרישתו של הח'דיו תאופיק פאשא, חוסיין כאמל אירח את אדוארד, יורש העצר הבריטי וניקולאי השני, יורש העצר הרוסי, בעת ביקורים רשמיים שלהם בתוך מצרים.
בהמשך החל חוסיין כאמל לכהן בתפקידי מפתח בהנהגת מצרים.
הוא היה למפקח מטעם הממשלה בקהיר על פעילות ממשלתית ומצבים כלכליים-חברתיים תקינים במחוזות ברחבי בצפון ובדרום מצרים.
בהמשך מונה לשר התשתיות הציבוריות, שר האוצר ונשיא האספה הכללית של מועצת א-שורא (הסנאט) אשר פעלה תחת סמכות הרשויות הבריטיות במצרים שתופעלו בידי הנציב העליון מטעם הממשלה הבריטית.
כאמל מונה לסולטאן מצרים אחרי הדחתו של אחיינו, הח'דיו עבאס חלמי השני על ידי הבריטים, מכיוון שעבאס חלמי השני נחשד באהדה לאימפריה העות'מאנית שהייתה ליריבה בריטית בתוך המלחמה.
מצרים הוכרזה כארץ חסותה של בריטניה ב-1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
מהלכים אלו הביאו לסוף שליטת העות'מאנים במצרים ב-6 בנובמבר 1914 ולהכרזת הקמתה של סולטנות מצרים אשר הייתה מדינת חסות בריטית.
חוסיין כאמל הורה ופיקח על הפיתוח של מסילת ברזל מקהיר לעיר חלוואן והורה על פיתוח גשרים וחיזוק סכרים כדי למנוע הצפות של נהר הנילוס.
מצרים הייתה במצב פוליטי בלתי-יציב ותנועות לאומיות עלו בכוחם והשפעתם על האוכלוסייה הכללית בעיקר בעשור שקדם למלחמה.
על כן הממשל הבריטי לא הסתכן בהפיכת מצרים למושבה קולוניאלית או אפילו לדומיניון ובמקום זאת הסתפק במעמד הרשמי של "מדינת חסות".
על כן לא יכלה בריטניה לבצע רפורמות מרחיקות לכת בתוך מדיניות הפנים המצרית ונותרו סמכויות נרחבות; בעיקר בתחום הפנים; בידי הסולטנות והממשלה המצרית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ההנהגה הצבאית באימפריה העות'מאנית על חבל הלבנט הופקדה בידיו של אחמד ג'מאל פאשה, אשר הנהיג מדיניות של משטר ברזל בקהילות האזוריות (ערבים, יהודים, דרוזים וכו') ואף הוציא את צו גירוש תל אביב באפריל 1917 שכוון נגד ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
מצרים היוותה מקום מחסה לאלפי פליטים יהודים שברחו מהמשטר העות'מאני במהלך המלחמה, ובכך עלתה הפעילות הציונית בקרב יהודי מצרים.
ההנהגה המצרית לא מנעה פעילויות של ארגונים פוליטיים באשר הם ורק בפרוץ המלחמה הרשויות הבריטיות הטילו צנזורה ופעלו למנוע פעילות לאומית מצרית.
במטרה לטפח את החינוך במצרים חוסיין כאמל החליט להעניק תגמולי מצוינות לסטודנטים מבריקים, מה שהגביר את התחרותיות המדעית בין התלמידים במוסדות החינוך.
הוא הניח את היסודות של בתי ספר צבאיים לבני נוער בקהיר ובאלכסנדריה.
במותו ב-1917 סירב בנו יחידו כמאל אל-דין חוסיין לרשת את כסאו כל עוד הבריטים נותרו בתור הכוח מאחורי הקלעים בתוך ההנהגה המצרית.
אחיו של חוסיין כאמל, אחמד פואד, עלה על כס הסולטנות לסולטאן, וב-1922 היה למלך מצרים פואד הראשון לאחר תהפוכות לאומיות במדינה שהחלו במהומות 1919 במצרים, יומיים בלבד לאחר סופה של מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1916 ו-1917 הנפיק חוסיין כאמל דרך סמכויותיו השלטוניות סדרת מטבעות בשמו ובתארו "אלשלטאן חש'ין כאמל", בכתיב חסר, קרי: "חוסיין כאמל".
כולם היו הילך חוקי בארץ ישראל בשלטון המנדט עד לשנת 1927 בצד המטבעות משנת 1920 של יורשו פואד הראשון.
במהלך חייו נישא חוסיין כאמל פעמיים והיו לו שבעה ילדים, מתוכם חמש בנות ושני בנים.
מנישואיו הראשונים עם עין אל-חייט ריפעת חאנים, שהייתה אחייניתו במקורה (נכדה של אסמאעיל פאשא ובתו של בנו הבכור), נולדו לזוג הילדים הבאים:
בהמשך נישא בשנית למלכ חסן תוראן, צ'רקסית מהאימפריה העות'מאנית, בתו של מפקד בצי העות'מאני אשר אומצה בידי רעייתו של אסמאעיל פאשא.
מנישואיו של חוסיין כאמל עם תוראן נולדו לזוג הילדים הבאים:
הנסיך חוסיין בן עבדאללה הוא הבן הבכור ויורש העצר של עבדאללה השני, מלך ירדן.
חוסיין נולד למלך עבדאללה השני ולמלכה ראניה.
חוסיין הוא צאצא ישיר מהדור החמישי לעבדאללה הראשון, מלכה המייסד של ירדן, וכחלק מהשושלת ההאשמית הוא צאצא מהדור ה-44 של הנביא מוחמד.
אם יומלך, הוא צפוי להיקרא בשם המלכותי המלך חוסיין השני.
בשנת 2012 הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון פרטי בעיר מידבא.
במאי 2016 סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון בבית הספר של משרד החוץ האמריקני עם תואר בהיסטוריה בינלאומית.
באוגוסט 2017 סיים את האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21, קידמה התקשורת הממלכתית בירדן את מעמדו של הנסיך חוסיין כמנהיג לעתיד, ובין השאר תיעדה אותו במשימות צבאיות ובסיורים במחוזות המדינה.
חוסיין קודם לדרגת מייג'ור בכוחות המזוינים של ירדן ב-6 ביוני 2024. הוא משרת כסגן מפקד גדוד טנקים בחטיבה המלכותית הממוכנת השנייה.
הוא שימש כיורש העצר במספר אירועים וליווה את אביו לאירועים לאומיים ובינלאומיים.
חוסיין אף ייצג את ירדן בכינוסים בינלאומיים כולל ישיבת מועצת הביטחון, העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ועידת האקלים של האו"ם והפורום הכלכלי העולמי.
בשנת 2015, כאשר מלאו לו 20 שנה, היה לאדם הצעיר ביותר שכיהן כיושב ראש ישיבת מועצת הביטחון של האו"ם.
חוסיין מופקד על קרן נסיך הכתר הירדני, האחראית על האוניברסיטה הטכנית אל חוסיין בעמאן ומספר יוזמות בתחומי המדעים והרוח.
חוסיין אף עומד בראש המועצה הלאומית לטכנולוגיות עתידיות, גוף הפועל לקידום מעמדה הטכנולוגי של ירדן, והוא אף מוביל מספר יוזמות לקידום תיירות וחינוך טכנולוגי ומקצועי בירדן.
ב-10 במרץ 2021 התבטל ביקור של חוסיין בן עבדאללה במסגד אל-אקצא.
לפי טענת ישראל סירב הממשל הירדני לקבל שמירה מאנשי ביטחון ישראלים.
ירדן מצידה טענה כי השמירה הביטחונית הייתה נגד ההסכמות שנקבעו קודם הביקור.
ב-17 באוגוסט 2022 התארס חוסיין עם רג'ווה ח'אלד א-סייף הסעודית, השניים התחתנו ב-1 ביוני 2023 בעמאן, ב-3 באוגוסט 2024 נולדה בתם הבכורה אימאן.
חוסיין בשוק (בטורקית: Hüseyin Beşok; ) הוא כדורסלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הסנטר עבור קבוצת אפס פילזן מליגת העל הטורקית.
כאשר שיחק עבור פרוקום סופוט, היה לספורטאי אשר השתכר את הסכום הגבוה ביותר בפולין עם שכר שנתי של 700,000 דולר.
חוסיין סלים אל-חוסייני היה ראש עיריית ירושלים מטעם השלטון העות'מאני החל משנת 1909 ועד מותו ב-1918, בתקופת המנדט הבריטי.
חוסיין אל-חוסייני, בן למשפחת חוסייני, נולד בירושלים בסביבות אמצע המאה ה-19. אביו, סלים אל-חוסייני, היה איש ציבור נכבד בשלטון המקומי וכיהן אף הוא בתפקיד ראש עיריית ירושלים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. חוסיין אל-חוסייני קיבל את תפקיד ראש העיר בשנת 1909, ובמהלך כהונתו עסק נמרצות בפיתוח התשתיות בעיר.
תחת הנהגתו רוצפו רחובות העיר העתיקה, שופרו שירותי הניקיון והתברואה, והחל ביצועו של פרויקט ביוב שמומן בחלקו בידי יהדות התפוצות.
מאמצי הפיתוח שלו זכו להערכת תושבי העיר המוסלמים, הנוצרים והיהודים.
בריאיון לעיתון המצרי "אל-אקדאם" במרץ 1914 עמד על ההבחנה שבין הציונות, שאינה מאיימת על "פלסטין", לבין ההתיישבות היהודית בפועל בה המהווה סכנה אמיתית, ומחייבת הטלת מגבלות מסוימות על מכירת קרקעות ליהודים.
החל מ-1915 עמד חוסיין אל-חוסייני גם בראש ארגון הסהר האדום, שבצד התפקיד הרפואי שמילא בשנות מלחמת העולם הראשונה קידם הבנה בין ערבים ויהודים בעיר.
עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917, מסר ראש העירייה חוסיין אל-חוסייני רשמית את כניעת העיר לכוחות הבריטים, בשורת טקסי כניעה שנערכו במקום הידוע כיום ככיכר אלנבי (בשכונת רוממה).
הוא לקה בדלקת ריאות בעקבות העמידה הממושכת בקור וברוח, ואושפז בבית החולים שערי צדק, שם זכה לביקורו של הגנרל אדמונד אלנבי שהגיע לקבל ממנו את הכניעה הרשמית.
הוא נפטר במאי 1918. אחיו, מוסא כאזם אל-חוסייני, מונה למחליפו בראשות העיר.
חוסיין דרח'שאן (פרסית: حسين درخشان; נולד ב-7 בינואר 1975) הוא עיתונאי ובלוגר איראני-קנדי.
נודע כאחד מניצניה של מהפכת האינטרנט והבלוגים באיראן ובביקורתו כלפי המשטר האיראני.
בינואר 2006 ביקר דרח'שאן בישראל על מנת להביא ממקור ראשון את רשמיו מהמדינה ולהביא לתחילת דיאלוג בין ישראל לאיראן.
ב-1 בנובמבר 2008 נעצר בטהראן.
בספטמבר 2010, סעיד מורתזווי גזר את דינו ל-19 וחצי שנות מאסר באשמת שיתוף פעולה עם מדינה עוינת, הפצת תעמולה נגד השלטון, קידום רעיונות הנוגדים את המהפכה האיסלאמית והפצת עלבון נגד האסלאם ונגד חכמי הדת.
דרח'שאן ריצה את עונשו בכלא אווין שבצפון מערב איראן.
בנובמבר 2014 עלי ח'אמנאי נתן לו חנינה והוא עזב את איראן.
השריף חוסיין בן נאסר היה פוליטיקאי ירדני, שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן בשנות ה-60 של המאה ה-20.
חוסיין היה אחי אמו של המלך חוסיין, והלה מינה אותו לתפקידים בכירים כאשר היה צורך באישיות שתהיה נאמנה לחלוטין לבית המלוכה הירדני.
הוא כיהן כשגריר ירדן באנקרה ובמדריד ובשנת 1963 הוא היה שר החצר.
לאחר מהפכות הבעת' בעיראק ובסוריה בראשית שנת 1963, הכריזו ב-17 באפריל מצרים, סוריה ועיראק על כוונתן לכונן "איחוד משולש".
הכרזה זו הביאה למהומות קשות בממלכה, בייחוד בגדה המערבית, שבהן נהרגו מספר מפגינים ונפצעו עשרות.
בעקבות המשבר התפטר ראש הממשלה סמיר א-ריפאעי, והמלך מינה את חוסיין בן נאסר לראש ממשלת מעבר ב-21 באפריל.
בבחירות שנערכו ביולי של אותה שנה זכה חוסיין בן נאסר לתמיכה והקים ממשלה שמרנית.
ממשלה זו כיהנה בתפקיד במשך כשנה, עד ל-6 ביולי 1964. אז התפטר מטעמי בריאות והוחלף בידי בהג'ת א-תלהוני.
עלתה הסברה שההתפטרות נבעה ממגמת ההתקרבות בין ירדן ומצרים.
בשנת 1966 כיהן בן נאסר כשראש לשכת החצר של המלך חוסיין.
כהונתו השנייה של חוסיין בן נאסר גראש ממשלה הייתה קצרת מועד.
בעקבות ההסלמה ביחסים עם אש"ף, התפטר ראש הממשלה וספי א-תל ב-4 במרץ 1967, והבחירות לפרלמנט נקבעו לתאריך ה-15 באפריל.
חוסיין בן נאסר מונה בידי המלך לשמש כראש ממשלת מעבר בתקופה זו.
בבחירות שנערכו במועדן התמנה סעד ג'ומעה לראש הממשלה.
בן נאסר התמנה לראש המועצה המייעצת של המלך.
חוסיין היזאע אל-מג'אלי הוא איש צבא ופוליטיקאי ירדני.
שימש כשר הפנים וכשר לעניינים מוניציפליים בממשלת ירדן.
חוסיין אל-מג'אלי נולד ב-24 בינואר 1960 בכרכ שבדרום ממלכת ירדן כבן למשפחת אל-מג'אלי.
אביו, היזאע אל-מג'אלי, שימש כראש ממשלת ירדן בזמן היוולדו של חוסיין, ונרצח בידי אנשי אופוזיציה שפעלו מסוריה כשהיה בנו בן פחות משנה.
אל-מג'אלי למד לתואר ראשון במדעי המדינה בסיטדל, בית הספר הצבאי של דרום קרוליינה שבארצות הברית וסיים את לימודיו בשנת 1981. ב-23 בינואר 1982 התגייס לצבא ירדן בדרגת קפטן.
במקביל לשירותו הצבאי, אל-מג'אלי סיים תואר ראשון בלימודים צבאיים באוניברסיטת מוטה שבירדן בשנת 1994. לאחר התקדמות בקריירה הצבאית מונה אל-מג'אלי לראש המשמר המלכותי של המלך חוסיין.
בתפקיד זה שימש אל-מג'אלי בזמן חודשיו האחרונים לחייו של חוסיין, כשעבר טיפולים למחלת הסרטן במאיו קליניק שבארצות הברית.
אל-מג'אלי הפך לאיש סודו של המלך בחודשיו האחרונים, והוא היה נוכח בשעת משבר הירושה כאשר הדיח את חוסיין את אחיו חסן מתפקיד יורש העצר ומינה במקום זאת את בנו עבדאללה.
אל-מג'אלי אף נכח בשעת פטירתו של המלך ב-7 בפברואר 1999. בשנת 2000 סיים לימודים לתואר שני בלימודים צבאיים גם כן באוניברסיטת מוטה.
באותו זמן המשיך אל-מג'אלי להתקדם בסולם הדרגות הצבאי, ועד לשנת 2002 הגיע לדרגת אלוף.
בשנה זו הודח משירותו הצבאי.
ב-1 בינואר 2005 התמנה אל-מג'אלי לשגריר ארצו בבחריין, תפקיד בו שימש עד ל-9 במאי 2010. הוא הוחזר לירדן כדי להחליף את מאזן אל-קאדי בתפקיד מפקד המשמר הלאומי לאחר שזה הודח מתפקידו.
ב-13 בדצמבר 2010 קודם אל-מג'אלי לדרגת רב-אלוף.
אל-מג'אלי נקרא לשמש כשר בממשלת ירדן עם הקמת הקבינט השני של ראש הממשלה עבדאללה אנסור.
בממשלה החדשה, שהושבעה לתפקיד ב-30 במרץ 2013, אל-מג'אלי התמנה לשר הפנים ולשר לעניינים מוניציפליים.
הוא התפטר מתפקידו במאי 2015.
אביו של אל-מג'אלי, היזאע אל-מג'אלי, היה ראש ממשלת ירדן בזמן היוולדו ונרצח כשהיה בן פחות משנה.
דודו, חאבס אל-מג'אלי, היה מפקד הכוחות המזוינים של ירדן.
אחיו, אימן הזאע אל-מג'אלי, היה בעבר סגן ראש ממשלת ירדן ומשמש כיום כחבר בפרלמנט הירדני.
חוסיין סירי פאשה היה פוליטיקאי מצרי ששימש שלוש פעמים כראש ממשלת מצרים.
חוסיין סירי נולד בשנת 1894. הוא היה פוליטיקאי עצמאי ולא נמנה עם מפלגה כלשהי, אבל היה מקורב למונרכיה ולכן התברג בעמדות מפתח פוליטיות.
כהונתו הראשונה של סירי כראש ממשלה החלה ב-15 בנובמבר 1940, לאחר מותו של קודמו חסן סברי.
כהונה זו הייתה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כאשר החשש מפני הפסד הבריטים לקורפוס אפריקה של ארווין רומל הגרמני היה בשיאו.
במאי 1941 הגיעו הכוחות הגרמנים עד לגבולה המערבי של מצרים, ובאותה עת גם בוצעה הפיכה בעיראק והוקמה בה ממשלה פרו-נאצית.
ממשלת סירי אמנם ניהלה מדיניות פרו-בריטית, אך הייתה נתונה ללחצים עזים מבית ומחוץ.
ביולי ביצע סירי חילופי גברי בממשלתו, לאחר שהצליח לגייס את הגוש הסעדי לתמיכה בממשלתו ומינה מן המפלגה שרים בהתאם.
אולם תמיכה זו לא הספיקה, בייחוד כאשר מפלגת הופד החזקה ישבה באופוזיציה.
בקיץ 1941 אמנם החזית הצבאית בלוב התייצבה, אבל המצב הכלכלי היה בכי רע ומחירים של מוצרי יסוד רבים האמירו.
בינואר 1952 בעקבות מחסור בלחם החלו מהומות בקהיר, שבעקבותיהן התפטרו מספר שרים מן הממשלה.
באותו חדש הממשלה ניתקה את היחסים עם צרפת של וישי, בדרישה בריטית, והדבר אך הגביר את התרעומת מצד הפרלמנט ומצד המלך.
בפברואר 1942 חידשו הגרמנים את ההתקדמות הצבאית לעבר מצרים, ובמצב זה התגברו המהומות.
ב-2 בפברואר 1952 התפטר סירי מראשות הממשלה.
הבריטים כפו על המלך פארוק דרך אולטימטום צבאי את מינוי ראש מפלגת הופד, מוסטפא א-נחאס פאשה, למחליפו.
כהונתו השנייה של סירי החלה ב-26 ביולי 1949, בעקבות מינוי ישיר של פארוק.
סירי החליף את אבראהים עבד אל-האדי מהגוש הסעדי.
נוכח המהומות הגוברות במצרים לאור הסכמי שביתת הנשק עם ישראל שחתמו את מלחמת העצמאות, וכן בעקבות הוצאת האחים המוסלמים מחוץ לחוק, קיווה פארוק שאם יפטר את עבד אל-האדי יוכל מחליפו ליצור קואליציה ממשלתית רחבה.
סירי אכן הצליח להרכיב ממשלה ולשתף בה את הופד ומפלגות גדולות אחרות, וכך אפשר יציבות שלטונית לזמן מה.
סירי ביטל את הממשל הצבאי שנקבע בעקבות הפלישה של הצבא המצרי לארץ ישראל, וכן שחרר אסירים מדיניים רבים.
אולם, המבנה הרב-מפלגתי של הממשלה היה שברירי וקרס לאחר מספר חודשים.
ב-3 בנובמבר 1949 הוטל על סירי להקים ממשלת מעבר עד לבחירות.
בבחירות שנערכו ב-12 בינואר 1950 זכתה מפלגת הופד, ומוסטפא א-נחאס חזר לראשות הממשלה.
כהונתו השלישית של סירי באה בעקבות קריסת שלטון הופד בינואר 1952. קריסת השלטון הביאה לשורה של ממשלות קצרות-טווח שנפלו בזו אחר זו.
סירי החליף ב-2 ביולי 1952 את נג'יב אל-הלאלי בתפקיד, לאחר שזה התפטר, אך ממשלתו שרדה פחות מחודש ונפלה ב-22 ביולי.
סירי, שהפנים את המחלוקות הקשות שהתגלעו בין הצבא לבין המלך, ניסה לשכנע את פארוק למנות את נציג הקצינים מוחמד נגיב לשר ההגנה בממשלתו.
המלך סירב בתוקף לדרישה זו, ובעקבות זאת נפלה ממשלתו של סירי.
אל-הלאלי החליף את סירי, אך ממשלתו נפלה למחרת בעקבות מהפכת הקצינים החופשיים.
חוסיין סירי נפטר בשנת 1960.
חוסיין דהקאן (בפרסית: حسین دهقان; נולד ב-2 במרץ 1957) הוא פוליטיקאי ואיש צבא איראני, שכיהן כשר ההגנה האיראני משנת 2013 עד אוגוסט 2017, וכמפקד בחיל האוויר של משמרות המהפכה בדרגת בריגדיר גנרל.
נולד בסמוך לעיירה שהרזא במחוז אספהאן.
יש לו תואר ראשון בהנדסת חומרים (מטלורגיה) ודוקטור במינהל ציבורי מאוניברסיטת טהראן.
לאחר המהפכה באיראן ב-1979 הוא הצטרף לכוחות משמרות המהפכה והיה למפקד בחיל האוויר של הארגון.
בשנת 1980 שירת בטהראן, ולאחר הפלישה הישראלית ללבנון בקיץ 1982 נשלח ללבנון.
הוא שימש כמפקד יחידת ההדרכה של משמרות המהפיכה בסוריה ובהמשך בלבנון.
היה אחד האחראים לביצוע הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות.
מתוקף תפקידו היה אחראי על הקמת הכוח הצבאי של חזבאללה שזה עתה הוקמה.
בין החניכים היה חסאן א-לקיס שלימים יהיה בכיר בארגון.
ב-1983 התמנה למפקד כוח משמרות המהפכה בלבנון, ופיקד על הכוחות שהתאמנו בסוריה ובלבנון.
ב-1986 שירת בחיל האוויר של משמרות המהפכה, וב-1990 מונה למפקד חיל האוויר עד 1992.
בהמשך עבד במשרד ההגנה תחת שר ההגנה עלי שמח'אני, במהלך כהונתו של הנשיא מוחמד ח'אתמי בשנים 1997–2003. ב-2003 מונה כממלא מקום שר ההגנה.
בין השנים 2005 עד 2009 היה לסגן הנשיא לענייני קרן השהידים וותיקי המלחמה ("Foundation of Martyrs and Veterans Affairs").
בנוסף כיהן כיועץ של הנשיא לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
בשנים 2009–2010 שירת במרכז ללימודים אסטרטגיים של הכוחות המזוינים של איראן.
בשנת 2013 החליף את אחמד וחידי כשר ההגנה, ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2017.
בשנת 2017 קיבל את המדליה הלאומית למצוינות ולתעוזה מהנשיא חסן רוחאני על פעילותו במשא ומתן בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
חוסיין וליאואולו (בטורקית: Hüseyin Velioğlu; בכורדית: حوسێن وەلیئۆغلو, 1952 – 17 בינואר 2000) היה מחבל מורשע ומנהיג החזבאללה הכורדי.
הוא נהרג בפעולה משטרתית במחוז בייקוז באיסטנבול ב-17 בינואר 2000.
וליוגלו נולד במחוז באטמן ב-1 בינואר 1952, למשפחה כורדית שדיברה קורמנג'י, משפחתו הייתה משבט החבזבני.
הוא היה הבן הצעיר בין 5 ילדיהם של אות'מן ולפאטמה דורמז.
שם משפחתו - "דורמאז" - נתפס בעיניו כחותמת של טורקיפיקציה בתקופת חוק שמות המשפחה הטורקי, ובשנת 1978 שינה אותו ל"ווליוגלו" (שפירושו "בנו של ולי").
משפחתו הייתה ידועה בקרב הכורדים כ"מאלה ולי" ("בית ווליי").
וליי היה סבו מצד אביו.
עם הזמן נעשה וליוגלו לאומני יותר, והחל ללמוד היסטוריה כורדית.
הוא צבר ידע רב בגאוגרפיה, ותואר כמכיר כל "הר, נחל, יער, כביש, כפר ואתר היסטורי" בכורדיסטן וכן את השבטים הכורדים והיכן הם חיים.
הוא אפילו למד בלשנות כורדית, וידע רבות על הניבים הכורדיים השונים, היכן מדברים אותם, וההיסטוריה שלהם.
בשנת 1978, בהיותו סטודנט באוניברסיטת אנקרה, הצטרף וליוגלו לאגודת הסטודנטים הלאומית הטורקית (MTTB), ועזב אותה ב-1980. ה-MTTB היה ארגון לאומני טורקי מאז הקמתו ב-1946 ועד 1960, לאומני טורקי ואיסלאמי במהלך שנות ה-60, ואסלאמיסטי לחלוטין משנת 1970 ועד לסגירתו לאחר ההפיכה ב-1980.
וליוגלו טען שהבדלנות הכורדית היא זכות מוחלטת, ולא תנועה לאומנית לא צודקת ובלתי מעוררת כמו הלאומיות הטורקית או הערבית.
בעודו תמך בתנועות הבדלניות הכורדיות בכל ארבע המדינות, הוא התמקד בעיקר בטורקיה.
הוא טען שהכורדים צריכים להיות לאומנים ולתת עדיפות לבדלנות, שכן אויבי הכורדים לעולם לא ינטשו את הלאומיות שלהם, וימשיכו לעשות עוול בכורדים.
וליוגלו קרא לכורדים לא להיות כפופים לטורקים, לא לדבר בטורקית, לא להיות נאמנים לטורקיה, ולא להאמין לשום דבר שהטורקים אומרים.
הוא גם טען שאויביהם של הכורדים בהיותם מוסלמים גם הם אינם סיבה עבור הכורדים להיכנע ולקבל את מצבם.
הוא גם קרא לכורדיסטן העצמאית ליצור תחילה יחסים טובים עם מדינות מוסלמיות, ולאחר מכן להתמקד במדינות לא מוסלמיות.
במהלך הנהגתו של חזבאללה הכורדי, הוא ניסה פעמים שונות ליצור חזית מאוחדת עם ה-PKK נגד טורקיה, אף על פי שנכשל, בעיקר בשל חוסר הרצון של ה-PKK.
למרות סירובו להילחם ב-PKK, לאחר התקפות PKK חוזרות ונשנות נגד חזבאללה, החל הסכסוך.הוא שנא את האיבה בין ה-PKK לחזבאללה, והוא עשה מאמצים רבים לסיים את הסכסוך, כמו ציווי על חזבאללה להילחם רק ב-PKK מתוך הגנה עצמית, ולא לחפש תגמול לאחר התקפות PKK.
וליוגלו היה האיש המבוקש ביותר בטורקיה לאחר מעצרו של עבדאללה אוקלאן.
וליוגלו היה אתנו-לאומי כורדי וחיפש מדינה כורדית עצמאית, בעוד שאוקאלאן התנגד ללאומיות ותמך בקונפדרליזם דמוקרטי, רב-תרבותיות, אינטרנציונליזם והעדפת אוטונומיה בתוך טורקיה.
הסיבה העיקרית לסכסוך בין וליוגלו לאוקאלאן הייתה המחלוקת על מי היה מנהיג התנועה הכורדית בטורקיה.וליוגלו ואוג'לאן החלו להתפייס, ובסמוך לסוף הקריירה של שניהם, הם היו ביחסים טובים אחד עם השני.
וליוגלו ייסד את חזבאללה הכורדי ב-1987, והתקדם במטרה ליצור את כורדיסטן כמדינה עצמאית.
וליוגלו הדגיש את החשיבות של דיבור בכורדית בפני חסידיו, וכן התייחס לאזורם כ"צפון כורדיסטן" במקום "דרום מזרח אנטוליה".
וליוגלו דיבר קורמנג'י כורדית בחיי היומיום שלו, ואף היה עונה בכורדית כשחבריו דיברו איתו טורקית.
וליוגלו היה קיצוני מאוד בהשגת מטרותיו, ואף אסר על נשים לדבר טורקית כדרך לגדל דור דובר כורדי לחלוטין.
הוא היה ידוע כמיומן מאוד.
למרות היותו האיש המבוקש ביותר בטורקיה, הוא התחמק בהצלחה מהרשויות, והוא מעולם לא נתפס כאשר נסע למדינות אחרות.
וליוגלו גם נסע לעיתים קרובות לאיראן.
וליוגלו ואיראן ניתקו את הקשר ב-1996, כשנכנס לוויכוח עם עלי חמינאי על דת.
וליוגלו טען שחמינאי התעקש מאוד בניסיון לגרום לו להתאסלם שיעי, דבר שליוגלו סירב וחזר ואמר שהוא שאפי.
Velioğlu נמנע מכתות בין סונים לשיעים, והצהיר "אנו מכירים בשיעים כמוסלמים ואחים".
ב-1998 נסע וליוגלו לכורדיסטן העיראקית וקיבל הכשרה צבאית ופוליטית מעוסמאן עבדולעזיז, מנהיג התנועה האיסלאמית של כורדיסטן.
וליוגלו גם נסע לעיר סוראן יחד עם 300 לוחמי חזבאללה כורדים כדי לקבל אימון מאדהאם ברזאני.
ב-17 בינואר 2000, וליוגלו התעורר בסביבות 01:30 לפנות בוקר כדי להתפלל, ונשאר ער.
בבית היו אנשי חזבאללה רמי דרג נוספים.
זמן קצר לאחר שהתפללו את תפילת עשר, הם שמעו את המשטרה הטורקית דופקת בדלת.
וליוגלו אמר לחבריו לתפוס את רובי הקלצ'ניקוב שלהם, והם התייצבו ליד הדלת וחיכו לירות במשטרה.
כשהמשטרה פרצה את הדלת, הם נתקלו בכדורים, וקרב היריות נמשך עד שמתו וליוגלו ואחד מחבריו.
לאחר שראו כי וליוגלו נהרג, עזבו המשטרה, לפני שחזרו במהירות ועצרו את שני חברי חזבאללה הנותרים.
אדיב גומוש, חבר קרוב של וליוגלו, טען כי וליוגלו, לפני מותו, היה אומר לעיתים קרובות "ברוך השם, אני לא אשרוד את ידיו של האויב".
קברנים טורקים סירבו להכין את גופתו, והוא הושאר נטוש בחדר המתים, עד שנקבר לאחר 20 יום, בהם התרחשו עימותים בין תומכיו לבין המשטרה הטורקית במהלך קבורתו.
וליוגלו נקבר בבאטמן, וקברו זוכה לעיתים קרובות לביקור על ידי תומכיו, שם הם זוכרים אותו ומזמרים בכורדית.
תומכיו של וליוגלו כינו אותו "שהיד רבאר" (בכורדית "המנהיג המעונה").
חוסיין מגומטוביץ' חלמורזייב הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא קווקזי.
הוא מחזיק בשתי מדליות ארד מאליפות אירופה (2017 ו-2019).
חוסיין הוא אחיו התאום של האלוף האולימפי חסן חלמורזייב.
בספטמבר 2013, זכה חלמורזייב במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי אלמטי.
באפריל 2016 הוא זכה במדליית זהב בגראנד פרי סמסון לאחר שניצח בגמר את ממדאלי מחדייב האזרי.
באותה השנה הוא גם זכה במדליית כסף בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגוודלחרה.
באליפות אירופה בשנת 2017 אשר נערכה בוורשה, זכה חלמורזייב במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
הוא הגיע עד שלב חצי הגמר בו הפסיד לאקסל קלרז'ה הצרפתי ונשר לקרב על מדליית הארד בו גבר בניקוד ווזארי על איגור וראפייאו הבלארוסי.
עוד באותה השנה זכה במדליית זהב בגראנד פרי חוחחוט.
באליפות אירופה 2019 שנערכה במינסק כחלק מהמשחקים האירופיים, זכה חלמורזייב שוב במדליית הארד.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2016 גראנד פרי סמסון 2017 גראנד פרי חוחחוט סין 2018 גראנד פרי אגאדיר
חוסיין סלאמי (, נהגה הוֹסֵין סַלַאמִי; 1960 – 13 ביוני 2025) היה קצין צבא איראני בדרגת מייג'ור גנרל ששימש כמפקד משמרות המהפכה האסלאמית.
חוסל בתחילת מבצע עם כלביא.
סלאמי נולד ב-1960 בגולפאיגאן, איספהאן, אז חלק מהמדינה האימפריאלית של איראן.
בשנת 1978 התקבל למחלקה להנדסת מכונות באוניברסיטה האיראנית למדע וטכנולוגיה.
עם פרוץ מלחמת איראן-עיראק הצטרף למשמרות המהפכה האסלאמית.
לאחר המלחמה המשיך בלימודיו וסיים תואר שני במנהל הגנה באוניברסיטת אזאד האסלאמית.
בין השנים 1992–1997 שימש סלאמי כמפקד המכללה לפיקוד ומטה של משמרות המהפכה, בשנים 1997–2005 שימש כסגן לענייני מבצעים במטה משמרות המהפכה.
בשנת 2005 מונה סלאמי למפקד חיל האוויר של משמרות המהפכה וב-2009 מונה לסגן מפקד משמרות המהפכה.
במקביל שימש כאיש סגל באוניברסיטה העליונה לביטחון לאומי בטהראן הכפופה למטה הכללי של הכוחות המזוינים.
ב-21 באפריל 2019 מינה עלי ח'אמנאי את סלאמי למפקד העליון החדש של משמרות המהפכה, במקומו של מוחמד עלי ג'עפרי, שכיהן בתפקיד מאז ספטמבר 2007.
סלאמי בלט בין מפקדי משמרות המהפכה בשל נאומיו החריפים והתוקפניים נגד ארצות הברית, ישראל וסעודיה.
כך למשל, במהלך נאום בטלוויזיה האיראנית, דווח כי סלאמי הצהיר: 'אנו מתכננים לשבור את אמריקה, ישראל ושותפותיהן ובעלות בריתן.
כוחות הקרקע שלנו צריכים לנקות את כדור הארץ מזוהמת קיומם".
ב-8 באפריל 2019 הטילה ארצות הברית סנקציות כלכליות וסנקציות נסיעות על משמרות המהפכה ועל ארגונים, חברות ואישים הקשורים אליהם.
סלאמי אמר כי משמרות המהפכה גאים בכך שוושינגטון הגדירה אותם כארגון טרור.
מאוחר יותר צוין כי סלאמי נכלל ברשימת הסנקציות מכיוון שהוא קודם ב-21 באפריל למפקד משמרות המהפכה.
ב-3 באוקטובר 2022 נכלל סלאמי ברשימת הסנקציות הקנדית שכללה 9 ישויות איראניות ו-25 בכירים.
הסנקציות באו בתגובה למותה של מהסא אמיני, ולרדיפת המפגינים בהפגנות הנרחבות שבאו בעקבותיה.
חוסל על ידי חיל האוויר הישראלי בתחילת מבצע עם כלביא ב-13 ביוני 2025.
חוסיין אמין ביכאר היה אמן בהאי, שנחשב לאחד האמנים המצרים הבולטים במאה ה-20.
סגנון האומנות המאפיין אותו ידוע כסגנון פשוט ונקי.
יצירות האומנות שלו מציגות השפעות רבות מן האומנות הפרעונית, הבאות לידי ביטוי על ידי הרמוניה רבה, וכן בולטים בציורים גם מוטיבים מיסטיים שונים.
האומנות הרבה שייצר ביכאר, ידועה בעיקר בציורי השמן ובדיוקנים שצייר.
ציורים אלו מציגים בחן רב איכרים מצריים, מאורעות מנוביה (אזור בצפון – מזרח אפריקה), ילידים מאלכסנדריה, עיר מולדתו, ותמות מצריות העוסקות בפרעונים.
כל אלו מצוינים לצד ציורי הטבע המרהיבים שהקנו לו הכרה והערכה רבה בתחום האומנות.
הערכה זו באה לידי ביטוי בעיטורים ופרסים רבים שקיבל לאורך חייו, ביניהם עיטורי כבוד ממצרים, מרוקו, סוריה ועוד שלל מדינות, עיטורים בעולם האקדמיה, ומעט לפני מותו, בשנת 2000, זכה גם לפרס מובארק על תרומתו לאומנות.
מלבד העיטורים, זכה ביכאר גם בתשבחות רבות לאורך הקריירה, ביניהן דבריו של העיתונאי מוסטאפה אמין באומרו על ביכאר: "הוא איננו אמן בתחום יחיד, הוא מאסטר בשלל אומנויות...
הוא צייר, צלם, משורר, מוזיקאי ופילוסוף".
ביכאר למד בתיכון לאומנויות בקהיר, ולאחר סיום, בשנת 1934, הוא לימד בעצמו אומנות בבתי ספר ואוניברסיטאות במצרים, לאורך מרבית חייו, כ-60 שנים.
הוא מוערך מאוד לא רק בזכות יצירותיו, אלא גם בזכות יוזמתו, והתרומה הכבירה שלו לעיתונות המצרית, שבה הכתיב סגנון אומנותי ברמה גבוהה, שדמתה לאומנות העילית הקיימת בעיקר מחוץ לעיתונות.
תרומתו של ביכאר לעיתונות כוללת איורים המכילים ביקורת המובאת באמצעות נרטיב סיפורי.
מעבר להשפעתו ותרומתו לעיתונות המצרית הקלאסית, ביכאר הוא האמן המצרי הראשון אשר אייר ספרי ילדים בערבית, ומיוחס לו מוניטין רב בייסוד וקידום של תחום זה.
כפי שצוין קודם, חוסיין נולד ב-2 בינואר בשנת 1913 בעיר אלכסנדריה שבמצרים.
עוד מהיותו ילד, ניכר שחוסיין יועד להיות אמן.
הוא החל לנגן בכלי נגינה בגיל צעיר מאוד, וכבר בגיל 10 ביכאר הצעיר התבקש ללמד נשים מוזיקה, משום שאלו לא יכלו תחת המגבלות החברתיות במצרים באותה העת ללמוד אצל גבר מבוגר.
אביו של ביכאר נפטר כשביכאר היה צעיר.
אמו, אשר מאז ומתמיד תמכה בכישרונו, העבירה אותו לקהיר, על מנת שיוכל לממש שם את הפוטנציאל והכישרון הרב שלו.
עם המעבר לקהיר הוא התקבל לבית הספר לאומנות עילית , שם החל ללמוד בגיל 15.
בית הספר, אשר נוסד בשנת 1900 כבית ספר פרטי, היה ממוקם ברחוב "קאחאלת" ב"שוברה".
כל המורים בבית הספר היו אירופאים, ורוח הלימודים התבססה על אומנות מערבית.
אחד ממוריו של ביכאר היה קלוזל פרידמן, משוודיה, והוא תרם תרומה רבה לפיתוח אומנותו של ביכאר.
קלוזל זיהה את הפוטנציאל הרב של ביכאר והביע הערכה גדולה בעיקר לדיוקני האומנות שצייר.
על מנת לחזק את הערכתו אליו, ביקש קלוזל מביכאר הצעיר לצייר את דיוקנו שלו, והציור מוכר כאחד הציורים הראשונים שצייר ביכאר בתחילת דרכו.
בשנת 1928, הועבר בית הספר לחסות משרד החינוך, ואומנים מצריים אשר למדו באירופה החלו לעבוד בבית הספר כעוזרי הוראה ולאחר מכן כמורים.
המורים הללו הפיחו רוח חדשה בבית הספר, כאשר הם קידמו בצורה עדינה את המסורת המצרית.
בין אותם מורים היה גם הפסל המפורסם, מוחמד מוכתאר.
בשנת סיום לימודיו, ביכאר זכה ללמוד לצד אמן הדיוקנים הגדול במצרים באותה התקופה, אחמד סברי, אשר הפך למנטור שלו וחבר קרוב בהמשך החיים.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, בשנת 1933, חלם ביכאר על עתיד משגשג כאומן עצמאי, אך המשבר הכלכלי שאירע בשנת 1930 העיב על המציאות באותה התקופה.
ביכאר אכן הסתדר והתמודד עם המצב הכלכלי הקשה באותה העת, והתמודדות זו סייעה לו ובזכותה פיתח מגוון יכולות שהועילו לו בהמשך הקריירה.
פועלו של ביכאר כמורה הוא חלק חשוב ומרכזי מדמותו המוערכת.
כפי שצוין למעלה, ביכאר החל ללמד מוזיקה כבר בגיל צעיר מאוד, כשהיה רק בן 10, ולאחר מכן בסיום לימודיו, המשיכו חייו כמורה, והוא עבר ללמד אומנות.
ביכאר מצא עבודה כמורה בבית ספר יסודי וחטיבה, ובשנת 1939 הוא נבחר כחבר בצוות מורים שיעברו למרוקו ללמד שם, בהזמנה מיוחדת של ממשלת מרוקו.
במהלך ארבע השנים שחי ולימד במרוקו, הוא למד בעצמו את השפה הספרדית, טייל רבות באזור ומחוץ למרוקו, וקידם את הסיכויים שלו לעבור ולהתקדם באירופה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ביקר ביכאר לראשונה בעיר ברלין שבגרמניה.
באותה העת, הוא סיים את תקופת הלימוד במרוקו, אך הים התיכון היה סגור למטיילים.
כך שכדי לחזור למצרים, הוא היה צריך לעבור דרך הCAPE סביב דרום אפריקה.
במהלך המסע הזה, שלקח כשלושה חודשים, הוא צייר דיוקאנים במוזמביק, שהייתה קולוניה של פורטוגל, והמדינה הנייטרלית היחידה בדרכו.
בשנת 1943, לאחר שחזר למצרים, הוא עבד כעוזר של הפרופסור שלימד אותו בצעירותו, פרופסור אחמד סברי, בבית הספר לאומנות עילית בו למד.
ביכאר עבד במוסד זה בכל 17 השנים מאז שחזר למצרים.
במהלך השנים הוא התקדם והתפתח במוסד, והפך לדיקן של מחלקת הציור בבית הספר.
במסגרת עבודתו, ביכאר זכה ללמד את רב האומנים הבולטים שגדלו במצרים באותה התקופה.
הנטייה שלו לצייר את המסורת המצרית כז'אנר בולט, היוותה השראה לרבים מתלמידיו ללכת בדרכו.
במהלך השנים בהן עבד כעוזר של הפרופסור אחמד סברי, בפקולטה לאומנות בבית הספר בקהיר, כישרון האיור של ביכאר זוהה כבעל פוטניאל יוצא דופן, הוא התבקש לאייר את ספר הילדים המצרי הראשון שפורסם "זרם הימים" (The Stream of Days), שנכתב על ידי היוצר טאחה חוסיין.
כשיצא הספר לאור, כישרונו של ביכאר כמאייר פורסם והוערך בקרב רבים.
לאחר האיור, ביכאר בעצמו החל לכתוב ולאייר חומרים משלו.
האיורים המיוחדים שלו, שהיו מחד פשוטים ונקיים, ומנגד עמוקים ועשירים, עיטרו ספרי ילדים רבים לאורך השנים.
האהבה הגדולה לתחום האיור באה לידי ביטוי גם ב"סינבאד", מגזין ילדים אשר ביכאר ייצר ואייר.
זהו היה מגזין ראשון מסוגו במצרים באותה העת, שנת 1952.
כמאייר, ביכאר הדגיש את העובדה שאומן אינו נדרש להיצמד לסגנון אומנות ייחודי, אלא להתייחס לכל יצירה באופן עצמאי ולהתאים לה את הסגנון המתאים לה.
והיווה השראה לאומנים נוספים, כמו האומן האמריקאי הדגול נורמן רוקוואל, אשר אמר על ביכאר ש"הוא גרם לי להיות גאה כמאייר".
לצד העבודה כמורה במשך 17 שנים, ביכאר באותה תקופה, בשנת 1959, אייר בעיתון "אחבר אל יום".
המוציא לאור והבעלים של העיתון, עלי מוסטאפה אמין, ביקש ממנו לעבוד בעיתון במשרה מלאה.
הוא היה אמור למלא תפקיד ייחודי, של כתב זר המספר ומאייר סיפורים המספרים אודות המתרחש בעולם.
ביכאר עזב את הפקולטה לאומנות ונענה להצעת העבודה, תפקיד שהביא אותו לאתיופיה, סוריה, אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה וספרד.
כאשר העיתון עבר הלאמה בשנת 1962 אותן המסעות ליעדים השונים צומצמו מאוד, וביכאר המשיך לעבוד בעיתון ככתב רגיל וכמבקר אומנות, לצד כתיבה ואיור של קטעים קצרים שכונו "The Rubaiyat".
ביכאר מאמין שהאתגר הגדול ביותר שלו כאמן, ברמה האישית, הוא השילוב בין היותו מצרי מקומי, אשר מחובר לשורשים ולמסורת המצרית, לבין היותו בין-לאומי כאדם שגר במדינות שונות ונחשף לתרבויות המגוונות.
הוא ציין שאמן מצליח צריך להכיר בתלות ההדדית שיש בין החברות והתרבויות אך אל לו לזנוח את תרבותו, החברה והמסורת שממנה הגיע ומעניקה משמעות גדולה לחייו ואופיו.
ביכאר הוסיף שאומנות מודרנית זקוקה לתוכן ולא רק לצורה.
הוא מאמין שלאומנות צריך להיות מסר עמוק ורובד יותר רוחני, ולא רק אסתטיקה.
ביכאר שאף שהאומנות שלו תהיה ייחודית, ולא רצה לחקות יצירות וסגנונות קיימים, אלא להציג רוח חדשה שתמנף את היצירות ותביע את מסריו.
הרעיונות האלו מתכתבים עם הרעיונות של האמן מוחמד מוכתאר, אשר היה הראשון שקבע שאומנות מצרית מודרנית חייבת לצאת מתוך השורשים המצריים, אך להיבדל מהאומנות המצרית המסורתית.
כצייר, העבודות של ביכאר מאופיינות בקווים עדינים ונקיים, ומציגים רעיונות רוחניים.
הגיוון שלו מוצג שוב ושוב ביצירותיו השונות והוא מכיל עבודה עם חומרים שונים כמו צבעי מים, שמנים ושאר חומרי יצירה, אך למרות הגיוון והשוני בחומרים הסגנון הייחודי שלו נשמר ומורגש בשלל יצירותיו השונות.
הנושא המרכזי שעולה ביצירותיו הוא מצרים.
בניגוד לאומנויות שונות המציגות סגנונות בין לאומיים, כמו אומנות יוונית או רומית, המתמקדות בהיבט הממשי והפיזי של היצירה, הסגנון המצרי הוא סגנון הרבה יותר מופשט, מיסטי ורוחני.
היצירות נושאות מסרים פואטיים המייצגים יציבות לצד עצמה, הבאים לידי ביטוי בדמויות מצריות שונות, ביניהן, דמויות רבות של חקלאיים ועובדי אדמה.
הפילוסופים רואים בדיוקנים שביכאר צייר את ההיבט הרוחני הדומיננטי, הם טוענים שהדיוקנים "מוארים", בעלי הילה מסוימת, ומעבירים באופן זוהר וייחודי את האישיויות השונות שצייר.
מאז ימיו בתיכון, ביכאר נתפס כאומן יוצא דופן בתחום הדיוקנים, והרבה בזכות הרוח המונגשת מהציור.
ביכאר האומן מתואר כאדם נעים, חינני ומוכשר ביוצר, אשר תרומתו לאומנות המצרית היא עצומה.
לאחר מעל יובל של יצירה ואומנות הוא המשיך להיות ייחודי ולשמור על הדחף ליצור ולהכיל סוגי אומנות שונים המשקפות סגנונות רבים.
ביכאר הוא צאצא של משפחה קפריסאית למחצה, והוא ממאמיני הדת הבהאית.
בשנת 1980, הממשלה המצרית עצרה מספר מאמינים בהאיים, כולל את ביכאר, שהיה אחד המובילים והסמלים הבולטים של הקהילה.הבהאיים הואשמו בשיתוף ולימוד של דתם, שנאסרה בחוק המצריבשנת 1960.לביב מואוואד, אחד מעורכי הדין הגדולים במצרים, הגן על ביכאר ועל השאר הבהאיים שנעצרו, ולבסוף כל ההאשמות נגד ביכאר בוטלו עקב גילו המבוגר.
ביכאר נתן למואוואד ציור כמחווה למאמציו הרבים במהלך המשפט.
לאחר המשפט, ביכאר קיבל את פרס "מובאראק" לאומנות, ושמו הציבורי שהרע בעקבות המשפט נוקה.
חוסיין אמאנאת (בפרסית: حسین امانت; באנגלית: Hossein Amanat; נולד ב-1942) הוא אדריכל קנדי ממוצא איראני.
הוא ידוע בעיקר בזכות היותו האדריכל של מגדל אזאדי בטהראן, מבני הקשת בגנים הבהאיים בחיפה, ובית התפילה הבהאי בסמואה.
אמאנאת הוא האדריכל המיועד של ההיכל העתידי של עבד אל-בהאא.
כבוגר צעיר מאוניברסיטת טהראן, אמאנאת זכה בתחרות ארצית ב-1966 כדי לעצב את מגדל שהיאד, שקיבל את השם מגדל אזאדי בשנת 1979. הפרויקט הארכיטקטוני הראשון הוביל להזדמנות ליצור כמה מהפרויקטים הייחודיים ביותר באיראן, תוך התייחסות לאדריכלות הפרסית המסורתית.
ביניהם המבנים הראשונים של אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה בטהראן, המרכז למורשת הפרסית, הפקולטה למנהל עסקים של אוניברסיטת טהראן ושגרירות איראן בבייג'ינג, סין.
כחבר באמונה הבהאית הנרדפת, נמלט אמאנאת מאיראן במהלך המהפכה האיראנית ב-1979. הוא אחיו של עבאס אמנאת, פרופסור להיסטוריה ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת ייל .
מאז שעבר לקנדה בשנת 1980, עיצב חוסיין אמאנאת את שלושת המבנים המנהליים של הקשת הבהאית בחיפה, את בית התפילה הבהאי בסמואה, את הספרייה של אוניברסיטת סצ'ואן, את ספריית המדיה של רשות השידור של בייג'ינג.
הוא עיצב מרכזים דתיים ותרבותיים למען הדת הבהאית ליד דאלאס, סיאטל וושינגטון די.
סי., כמה דירות מרובות בתים בסנטה מוניקה, ובניינים בעלי שימוש מגוון בסן דייגו ובברנבי, קולומביה הבריטית, קנדה.
ב-7 במאי 2019 הכריז בית הצדק העולמי על אמאנאת כאדריכל הנבחר לתכנון ולעיצוב של היכל עבד אל-בהאא.
2001 פרס המכון האמריקאי לבטון
1995 מצוינות בעיצוב בניין, תחרות שיש מיוון
1985 פרס טאקר למצוינות אדריכלית (עבור תכנון מושב בית הצדק העולמי בחיפה)
1975 מדליית רויאל פאהלוי לעיצוב
1971 מדליה לאמנות - משרד החינוך האיראני
חוסיין ג'אמיל ברגותי היה משורר פלסטיני, מחזאי, מתרגם, מבקר ופילוסוף.
ממייסדי "בית השירה" הפלסטיני ומנהל הוצאה לאור של שני כתבי עת לספרות.
ברגותי נולד בכפר כובר, והעביר את ילדותו בין הכפר יחד עם אמו ובין ביירות בה עבד אביו.
מנודה בילדותו מצא נחמה בחיק הטבע והמילים.
בשנתו המסיימת בתיכון השתתף בתחרות כתיבת שירה שנערכה על ידי משרד החינוך הירדני בעת שליטתו בגדה המערבית, והמקום הראשון נמנע ממנו בתואנה לפלגיאט לה השיב בנוכחות הקהל "בורות אינה תירוץ".
ברגותי השלים את לימודי התיכון בבית הספר אמיר חסן בביר זית.
משך חמש שנים למד בבודפשט מדע המדינה ומימון ציבורי.
עם חזרתו החל ללמוד באוניברסיטת ביר זית והשלים תואר ראשון בספרות אנגלית.
במהלך השנה לתום לימודיו אלה, ב-1983, לימד באוניברסיטת ביר זית עד שנסע להמשיך את לימודי המאסטר (1987) והדוקטורט (1992) בספרות השוואתית באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל.
ברגותי שב לרשות הפלסטינית עם מינויו לפרופסור לפילוסופיה וחקר התרבות באוניברסיטת ביר זית, ומשך שלש שנים (1997) החזיק במשרת פרופסור לספרות, ביקורת ותיאטרון באוניברסיטת אל קודס, במהלכן היה ממייסדי "בית השירה" הפלסטיני ומנהל הוצאה לאור בשני כתבי עת לספרות.
ברגותי נפטר ב-1 במאי 2002 בבית החולים רמאללה לאחר מחלת סרטן ממושכת.
מגוון עבודותיו של ברגותי חובק רומנים בהם בעלי הקשרים אוטוביוגרפיים מובהקים, שירה, מסאות וביקורת, פזמונאות, מחזאות ותסריטאות.
אך שתיים מעבודותיו, "האור הכחול" ו"בין עצי השקד", תורגמו לצרפתית על ידי מריאן וייס.
יצירת המופת מאת ברגותי נכתבה בשנת 2001, ופורשת מחוויותיו בחברת החריגים המנודים ו"המשוגעים" ברחובות סיאטל, הפוקדים את בית הקולנוע "האשליה הנוראה", את הבר "האור הכחול" ואת בית הקפה "המוצא האחרון", וכן את מפגשו עם בארי, דרוויש סופי מקוניה שנטש את חייו האקדמיים ואת מולדתו לטובת חיי .
הספר עוסק בחקירת השיגעון של הגיבור והפרדוקס הרוחני המתואר כ"מפגש בין ילד הרים והים" שני מושגים המקטבים את נפשו.
הגדה השלישית של נהר הירדן