tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף עקב היעדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית נגד כוחות האוגדה.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות-דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל.
ב-22 ביולי התנהל בגזרה המזרחית מבצע טרף - יום קרב כנגד הסורים והמחבלים.
במהלך המבצע כוחות צה"ל, שכללו יחידות שריון, ארטילריה, חי"ר, נ"ט, וכן יחידות נ"מ שפעלו בכינון ישיר, השמידו 70 טנקים, 23 נגמ"שים, וכן תומ"תים, תותחי נ"מ, משאיות, טרקטורים ועמדות לחימה, וגרמו לאבדות קשות בנפש.
בראשית אוגוסט צה"ל גייס שוב את חטיבה 939 ואת חטיבה 165. החטיבות הונחתו בליל ירח מלא על ידי נחתות חיל הים מצפון לג'וניה, והצטרפו לכוחות צה"ל בביירות.
ביום ט"ו באב, 4 באוגוסט, נקלעה פלוגה ג' מגדוד 12 של חטיבת גולני לקרב מול כוח קומנדו סורי ומחבלים סמוך למחנה הפליטים בורג' אל-ברג'נה.
בקרב נהרגו 9 לוחמי צה"ל.
באותו יום נהרגו 10 לוחמי צנחנים בקרבות בביירות.
באותו יום נהרג תובל גבירצמן, שהיה מפקד פלוגה בחטיבה 188 של חיל השריון.
זכה בצל"ש אלוף פיקוד הצפון לאחר מותו, על גילוי אומץ לב, מסירות נפש וכושר מנהיגות.
במהלך הקרבות רוב ביירות נכבשה, נמל התעופה של ביירות נהרס, נהרגו כ-368 חיילי צה"ל ויותר מ-1,000 מחבלי אש"ף, בנוסף לכ-6,000 מחבלים שנעצרו.
לקראת אמצע אוגוסט הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי.
תהליך זה הושלם ב-31 באוגוסט 1982, במהלכו התפנו מביירות תוך 12 ימים, 14,398 לוחמים פלסטיניים וסוריים, וכן 664 נשים וילדים.
מתוכם, 8,144 עזבו את ביירות דרך הים, ו-6,254 חיילים סוריים ואנשי חטיבות "צבא השחרור הפלסטיני" של אש"ף עזבו לסוריה דרך כביש ביירות-דמשק.
מטה אש"ף עבר לתוניסיה, שם הסדירה ארצות הברית לארגון מקלט טרם הפינוי.
23 באוגוסט – 29 בספטמבר
ב-23 באוגוסט 1982 נבחר בשיר ג'ומאייל, מנהיג הפלנגות הנוצריות, לנשיא לבנון.
ישראל ראתה בכך סימן לפריצת דרך מדינית ושר הביטחון אריאל שרון אף הכריז כי מדינה ערבית נוספת מתכננת לחתום חוזה שלום עם ישראל.
לאחר הרצח של בשיר ג'ומאייל ב-14 בספטמבר 1982 תפס אחיו, אמין ג'ומאייל את השלטון.
יומיים לאחר הרצח, ב-16 בספטמבר 1982, החל צה"ל להיכנס למערב ביירות, תוך שאוגדה 96 תוקפת מדרום, ואוגדה 91 ממזרח - מכיוון הנמל מערבה.
צה"ל אישר לכוחות הפלנגות הנוצריות להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה שבאזור ביירות.
כניסת הפלנגות למחנות הפכה במהרה לטבח סברה ושתילה, שבו רצחו אנשי הפלנגות, במשך יומיים, מאות מתושבי המחנה.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה בעולם עקב הטבח, ולחץ אמריקאי, נסוגה ישראל ממערב ביירות ב-30 בספטמבר 1982. בישראל הוקמה ועדת חקירה (ועדת כהן), שבעקבות מסקנותיה נאלץ אריאל שרון, שהיה שר הביטחון ואדריכל מלחמת לבנון, להתפטר מתפקידו, שהועבר למשה ארנס.
לאחר נסיגת צה"ל ממערב ביירות הסתיימה למעשה הלחימה האקטיבית, וב-29 בספטמבר 1982 הסתיים מבצע שלום הגליל באופן רשמי.
מפקדי צה"ל במבצע שלום הגליל
חיל האוויר הישראלי התכונן היטב לאיום הטילים במגוון אמצעים כמו שיפור המודיעין והחימוש.
בערבו של יום הלחימה הראשון, (ט"ו בסיון) עוד ב-5 ביוני נכנס כח אווירי ללבנון במטרה להכין את התקיפה היבשתית ולחסל עמדות טילים ונשק נגד מטוסים.
מסוק קוברה אחד הופל ושני טייסיו נהרגו.
ביום השלישי ללחימה נשלחה רביעיית מסוקי דיפנדר לתקוף שתי תחנות מכ"ם סוריות מסוג P-15 בעיירת החוף דאמור.
תמונת הקרב של חיל האוויר הסורי נפגעה קשות.
ביום הרביעי של המלחמה, ב-9 ביוני, חיל האוויר יצא במבצע ערצב 19 והשמיד את רוב סוללות טילי הקרקע אוויר של הסורים בבקעת הלבנון.
בנוסף חיל האוויר הסורי, שפעל בתו"ל רוסי, סבל מנחיתות משמעותית ואיבד 23 מטוסי מיג כבר בימים הראשונים.
המבצע נחשב הצלחה מזהירה של חיל האוויר.
היבטים אלו אפשרו חופש פעולה משמעותי לחיל האוויר הישראלי ושליטה אווירית בשמי לבנון.
דבר זה אפשר תנאים נוחים לחיל היבשה ולחיל הים בהשוואה למלחמת יום כיפור.
בשבועות שאחרי כן הסתפק חיל האוויר במשימות של סיוע קרוב ולא יזם מבצעים גדולים נגד כוחות סוריים.
ההחלטה על כך התקבלה בדרג הממשלתי שלא היה מעוניין בעימות מלא עם סוריה.
במהלך הלחימה בלבנון הופעלו על ידי צה"ל שבע אוגדות סדירות ומילואים.
חלקן פעלו מתחילת המלחמה, וחלקן הוכנסו ללחימה עם גיוסן בשלב מאוחר יותר.
במהלך הלחימה הקים גיס 446 שני כוחות משימתיים שפעלו במערב הגזרה המזרחית: הראשון בפיקוד תא"ל דני ורדי ("כוח ורדי") והשני בפיקוד תא"ל יוסי פלד ("כוח יוסי").
שתי אוגדות נוספות (49 ו־131) ומפקדת גיס 479 שימשו ככח עתודה ברמת הגולן לתרחיש שבו תתרחב הלחימה בצבא הסורי לגזרה זו.
סדר הכוחות הכולל בלחימה בלבנון כלל כ־1,400 טנקים ולצידם מאות כלי ארטילריה.
בעתודה ברמת הגולן הוצבו כ־600 טנקים, בסך הכל הוצבו בצפון כ־2,000 טנקים.
בהצבעה בכנסת על המלחמה, התנגדה לה רק חד"ש (שאף הגישה בהפגנתיות הצעת אי אמון בממשלה).
נציג הסיעה, ח"כ מאיר וילנר, ציין במליאת הכנסת כי "הממשלה מובילה את ישראל אלי תהום.
היא עושה מעשה, שבמרוצת הזמן עלול להתברר כבכייה לדורות".
בתגובה גונתה חד"ש ונשמעו קריאות, בהן מפי עורך "ידיעות אחרונות", להעמיד את ח"כיה לדין באשמת בגידה.
בהצבעה נעדרו מהמליאה ח"כים מהשמאל, בהם שולמית אלוני ויוסי שריד.
בעיתונים בעיקר התפרסמו כתבות אופטימיות.
בטור המערכת של "ידיעות אחרונות" ביום הראשון ללחימה, תחת הכותרת "שקט, יורים" כתב עמירם ניר: "עכשיו אין אופוזיציה, אין ליכוד ומערך, אין דתיים וחילוניים, עשירים ועניים, ווזווזים וצ'חצ'חים.
המקרה המפורסם ביותר של שיתוף פעולה בין התקשורת לממשלה היה בזמן כיבוש הבופור.
ראש הממשלה דיווח כי הבופור נכבש "ללא אבדות", אף על פי שהיה ידוע ששישה חיילים של סיירת גולני, בהם מפקד הפלס"ר, רס"ן גוני הרניק, נהרגו בעת הלחימה.
רק בחינה מדוקדקת של מודעות האבל הראתה תמונה אחרת: "על מותו של רס"ן גוני הרניק, בעת כיבוש הבופור, מתאבלת תנועת שלום עכשיו".
המלחמה זכתה לפופולריות רבה בציבור בתחילת דרכה, וזיכתה את הממשלה ואת הליכוד בתמיכה גבוהה מאוד בסקרים.
בראשית אוגוסט העניקו הסקרים לליכוד בין 57–61 מנדטים.
בציונות הדתית עלו פרשנויות לפיהן לבנון היא חלק מארץ ישראל השלמה, ורבנים מרכזיים כישראל אריאל ודב ליאור הגדירו את המלחמה כמלחמת מצווה וקראו לספח את לבנון ולהקים בה התנחלויות.
הרב הראשי האשכנזי שלמה גורן השווה את המלחמה לכיבוש הארץ על ידי יהושוע ולמלחמה בעמלק, וגם הרבי מלובביץ' כינה את לבנון "הגדה הצפונית" והתנגד ליציאה ממנה.
ככל שהתקדמה המלחמה, החלה ביקורת ציבורית מחוגים שונים, אשר טענו כי המלחמה היא "מלחמת ברירה", וכי ממשלת ישראל הייתה צריכה להסתפק במבצע צבאי מוגבל בשטחי דרום לבנון.
בהמשך, כאשר צה"ל הסתבך אט-אט בבעיות הפוליטיות הפנים-לבנוניות, גברה ההתנגדות בציבור למלחמה, שהגיעה לשיאה לאחר טבח סברה ושתילה.
המלחמה החלה כמבצע צבאי מוגבל בשם "מבצע שלום הגליל", בדומה למבצעים מוגבלים שהיו לפניו, לפי תוכנית צבאית שכונתה "תוכנית אורנים".
מטרות המבצע השתנו במהלכו, ומהוות עד היום מקור לעימותים במערכת הפוליטית בישראל, ואף להאשמות בתוך מפלגת הליכוד.
תחום זה הוסכם על גם על דעתה של מפלגת העבודה שהייתה באותה עת באופוזיציה בכנסת.
אולם הפקודה לא ירדה לדרגי השטח, וצה"ל לא עצר את כוחותיו עד הגיעם לביירות, בירת לבנון, ומטרת המבצע שונתה והייתה גירוש המיליציות של אש"ף מלבנון כולה, מטרה שהושגה בהצלחה בסופו של דבר, לאחר המצור על ביירות.
ההתייחסות למלחמה כאל מבצע ניכרת גם בשמו של החוק למימון מבצע שלום הגליל, התשמ"ב-1982, שאושר בכנסת ב-28 ביולי 1982,
בתקנות העוסקות במתן אות מערכה למשתתפים במבצע, שפורסמו ב-6 בפברואר 1983, הוא נקרא "מערכת שלום הגליל".
עם התמשכות המבצע והתרחבותו הוא נתקבע בשיח הציבורי כ"מלחמת לבנון".
מטרה נוספת הייתה השבת השלטון בלבנון לפלנגות הנוצריות בראשות באשיר ג'ומייל, שבעקבותיו תחתום לבנון על הסכם שלום עם ישראל.
בן ישי טען שמטרות אלה הוסתרו ממנחם בגין ומהממשלה.
טענה דומה, לפיה שרון הטעה את בגין והממשלה כולה בדבר יעדי המלחמה, הועלתה גם על ידי העיתונאי עוזי בנזימן.
שרון הגיש תביעת דיבה כנגד בנזימן ועיתון "הארץ" (שבו פורסמה טענתו של בנזימן).
התביעה נדחתה תוך שנקבע בבית המשפט המחוזי, בין השאר, שהוכח ששרון לא נהג ביושר עם ראש הממשלה בגין.
בערעור, בית המשפט העליון נמנע מלהתייחס לנכונות הקביעה, אך הותיר את פסק הדין על כנו.
לפי מסמך פנימי שאותו חיבר אהוד ברק, מי שהיה אז ראש אג"ת, וסגנו של מפקד הגיס הצפוני, המלחמה תוכננה מראש כשרשרת מתגלגלת שתוביל לתוצאה של השלטת משטר נוצרי בלבנון, תוך הבהרת עליונותה של ישראל על סוריה.
באותו מסמך מציין ברק כי יש להסתיר מטרות אלו מפני הדרג המדיני - "בדרכים עקיפות ניתן אולי להשפיע על היווצרות שרשרת שתוליד עילה לפעולה נגד המחבלים.
העניין כולו נכבד ביותר ומחייב שיקול דעת מקיף ברמה המדינית.
יתרה מזאת, לאור הבעייתיות של דיון בהפעלת כוח מאסיבית לשינוי מצב מדיני, ייתכן שגם בדרג המדיני יש קושי לדון בו במפורש ותוך זיהוי ברור של המטרות, ומובן מאליו שעם הדרג הצבאי לא כדאי לדון בכלל בעניין במונחי 'כוונת מכוון', אלא רק במונחי 'תוכנית מגירה' המכילה גם תשובות לאפשרויות מתפתחות".
על פי אהוד ברק, .
בראיון למעריב, אמר ברק כי:
למעשה במהלך המלחמה נתן ראש הממשלה הנחיה חריגה, לפיה שר הביטחון יצטרך את אישורו על הפעלת חיל האוויר.
מלחמת לבנון הייתה הראשונה שבה חלחלה הסרבנות המצפונית לדרגים גבוהים כמו במקרה של אל"ם אלי גבע, מפקד חטיבה שסירב לפקד על חייליו להמשיך במבצע, אך הסכים להשתתף כחלק מהכוח הלוחם, והודח.
האלוף עמרם מצנע התפטר מתפקידו כראש מטה גיס במחאה על פלישת צה"ל לביירות וכאקט של אי אמון בשר הביטחון אריאל שרון, אך בהמשך חזר בו.
עם תחילת המלחמה הוקמה תנועת הסרבנות "יש גבול", על ידי חיילי מילואים שסירבו לשרת בשטח לבנון.
פריסת צה"ל בתקופה שלאחר סיום מבצע שלום הגליל
החל מאוקטובר 1982 צה"ל ביסס ופרס את כוחותיו במוצבים שנבנו לאורך הקו שנוצר לאחר סיום הלחימה במבצע שלום הגליל.
בספטמבר 1983 הסתיים שינוי הפריסה הראשון של צה"ל, בהיערכותו בקו חדש, קו האוואלי.
במסגרת ההיערכות מחדש פינה צה"ל ופירק 43 מחנות ו-22 מוצבים.
שלב הנסיגה השני נמשך כארבעה שבועות ובמהלכו הושלמה הנסיגה מאזור אגם קרעון ומהגזרה המזרחית בלבנון.
בסיום השלב הזה נערך צה"ל באזור העיירה חאצביא.
בסוף 1984 נעשתה במטכ"ל עבודת מטה לבחינת האפשרויות להיערכות הביניים של צה"ל באופן חד-צדדי, בגזרה המערבית בלבנון (שלב הנסיגה השלישי).
שהיית צה"ל בלבנון חשפה אותו להתקפות של מורדים שיעים, ששיאן היה ב-4 בנובמבר 1983, בפעולת ההתאבדות בבניין מפקדת צה"ל בצור, שגרמה למותם של 60 איש, מתוכם 28 ישראלים.
המגמה הישראלית להינתקות הדרגתית מדרום לבנון קיבלה מאז הבחירות לכנסת ה-11 ב-1984 ממד נוסף - כלכלי.
המשבר הכלכלי החמור בישראל ומגמתה של הממשלה לקצץ סכומים ניכרים מתקציב הביטחון חיזקו את טענות התומכים בנסיגה לגבולות רצועת הביטחון.
בינואר 1985 הביאו ראש ממשלת האחדות, שמעון פרס, ושר הביטחון, יצחק רבין, בפני הממשלה החלטה על יציאת צה"ל מלבנון, ונסיגה לקו חדש של מספר קילומטרים בדרום לבנון, שכונה "רצועת הביטחון".
הנסיגה ההדרגתית הסתיימה רשמית ביוני 1985, קרוב לשלוש שנים לאחר שוך הקרבות, וסיום המלחמה באופן רשמי.
קשרי ישראל ואוכלוסיית דרום לבנון
יחידת הקישור ללבנון עודדה גם תיירות לבנונית-ישראלית - כ-180,000 לבנונים ביקרו בישראל מאז יוני 1982 ועד מרץ 1984. צה"ל אף הקים קייטנות בישראל לילדי דרום לבנון ועודד ביקורים מאורגנים לאנשי מקצוע להתמחות בנושאים שונים.
היקף היצוא הישראלי ללבנון הגיע בשנת 1984 לשלושה מיליוני דולר לחודש, ודרך ישראל הועברו מוצרים של סוחרים לבנוניים המיובאים מחוצה לה בסכום של שישה מיליוני דולרים.
היחידה הנפיקה אישורי עבודה לאלפי תושבי דרום לבנון שקרוביהם שירתו בצד"ל, הכניסה לישראל התקיימה דרך ארבעת מעברי הגדר הטובה, בראש הנקרה, בבירנית, במעבר תורמוס ובשער פאטמה ליד מטולה, שהיה מעבר הגבול המרכזי.
המאבק באש"ף לאחר הגירוש לתוניסיה
לאחר הגירוש של אנשי אש"ף לתוניסיה התחיל השלב של הלחימה הסמויה, אחד המבצעים הידועים היה מבצע דרך נץ שנערך באפריל 1985, ובו פוצצו לוחמי שייטת 13 את אוניית אש"ף "מון לייט" שעגנה בנמל ענאבה, אלג'יריה, על מנת למנוע פיגוע מתוכנן בבסיס הקריה בתל אביב.
בתקופה שלאחר נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון נלחמו הארגונים השיעים אמל וחזבאללה בכוחות צה"ל וצד"ל (שבראשות אנטואן לאחד) בדרום לבנון, בתמיכת סוריה ואיראן.
הלחימה המשיכה עד לנסיגה החד-צדדית של ישראל לגבול הבינלאומי במאי 2000, שמיד אחריה קרס צד"ל ורוב מפקדיו ברחו לישראל.
גירוש אש"ף מדרום לבנון לתוניס, הרס התשתיות שלו בדרום לבנון ותפיסת נשק רב על ידי צה"ל.
החלשות ארגון אמל השיעי המתון יחסית, אך מולם הקמת הארגון השיעי חזבאללה בלבנון, שמטרתו התנגדות אלימה לכיבוש הישראלי ותמיכתו בידי סוריה ואיראן.
שנתיים לאחר יציאת הפלסטינים מביירות, היו מרוכזים בביירות כ-2,500 פלסטינים מכל פלגי אש"ף וברחבי לבנון עוד כ-5,500.
הקמת צד"ל - צבא דרום לבנון - שסייע לצה"ל.
פגיעה קשה בעוצמת הצבא הסורי, צמצום יכולתו האווירית בעקבות עימותים אוויריים שבהם הייתה ידו על התחתונה.
פגיעה בכלכלה הסורית הגברת ההרתעה הצבאית של צה"ל כלפי לבנון, סוריה ושאר מדינות ערב (המלחמה היחידה בה כבשה ישראל בירה של מדינה ערבית).
תחילת שבירת הקונצנזוס והאמון לגבי המטרות והמניעים של מפקדי הצבא בחלק מהציבור הישראלי.
לאחר נסיגת צה"ל מלבנון לאזור רצועת הביטחון בדרומה, הייתה עליה ניכרת בנכונות של קצינים להתחייב לשירות קבע, בתחושה של הגנה ממשית על הגבול הצפוני של מדינת ישראל.
תוצאותיה ארוכות הטווח של המלחמה:
בתחום המדיני, ממשלות רבות בעולם המערבי גינו את כניסת צה"ל לביירות ואת הימצאות הצבא הישראלי בלבנון והדבר פגע במעמדה המדיני של ישראל, שהיה במגמת שיפור לאחר הסכם השלום עם מצרים.
מומנטום השלום עם מצרים נפגע והיחסים הוגדרו כ"שלום קר".
השהייה הארוכה והקשה בלבנון, חשפה את הצד הפגיע של צה"ל לעימותי גרילה קשים עם אנשי חזבאללה שהתעצמו והתמקצעו ושכונו "הבוץ הלבנוני".
עימותים שצה"ל התקשה לתת להם מענה הולם גבו קורבנות רבים.
בטווח הארוך יותר הביאה המלחמה לשחרורם של אלפי עצירים ואסירים ביטחוניים בעסקאות לחילופי שבויים.
השפעה על תהליך השלום, נסיגת אש"ף מלבנון הייתה אחד הגורמים לנכונותו של יאסר ערפאת להגיע לוועידת מדריד שהובילה להסכמי אוסלו, אולם מצד שני נסיגת צה"ל לגבולות רצועת הביטחון הובילה להתעצמותו של חזבאללה שהביאה לנסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000 ללא הסכם.
חזרתם של אנשי אש"ף ללבנון
מבצע של"ג יצר מציאות חדשה בדרום לבנון.
הפלסטינים שהקימו שם מאחז טריטוריאלי עצמאי הוצאו מהתמונה, ואת החלל הריק מלאו השיעים ובראשם ארגון "אמל" שהגיע לשיא כוחו בפברואר 1984, שעה שהשתלט על מערב ביירות והפך לכוח הלבנוני העולה.
מאז התחיל הגלגל להתהפך בתהליך הדרגתי ואיטי ו"אמל" במקום לצבור תנופה החל לאבד גובה.
שתי סיבות גרמו להידרדרות במצבו של ארגון "אמל": הראשונה התחזקות ארגון החזבאללה והשנייה חזרתם של אנשי ערפאת ללבנון.
עקב ניתוק הקשר עם חוסיין, מלך ירדן, וחיסול מרבית הבסיסים שלהם בממלכה הירדנית והסילוק מתוניס.
כמו כן, דרום לבנון הייתה שטח המחיה היחיד, שאפשר מאבק מזוין נגד ישראל.
היו שני שלבים לחזרה הפלסטינית ללבנון:
תקיעת יתד במחנות הפליטים במערב ביירות, צידון וצור.
מהלך זה התחיל בשנת 1985.
יציאה ממחנות הפליטים על מנת ליצור אזורי שליטה מסביבם.
המוקד של שלב זה היה בעיקרו סביב העיר צידון שם החלו הפלסטינים להשתלט על נקודות טופוגרפיות חיוניות ושולטות.
באוקטובר 1986 חזרו רוב אנשי אש"ף שגורשו ממערב ביירות לאחר המצור הגדול של צה"ל במלחמת שלום הגליל, לבירת לבנון ולערים הדרומיות צידון וצור, אולם באותה שנה היו אנשי ערפאת עסוקים במלחמה באנשי תנועת "אמל" השיעית.
באפריל 1986 חיסלה אמ"ל קולונל באש"ף שכיהן כמפקד אש"ף בדרום לבנון וזאת על מנת למנוע את התבססות הפלסטינים באזור צור וצידון.
בשנת 1988 לאחר שערפאת הכריז בז'נבה על התנערותו מטרור, הורה המנהיג הפלסטיני לאנשיו לא לפעול מלבנון.
ארגונים אחרים כמו "החזית הדמוקרטית", "החזית העממית" וארגונו של אבו נידאל לא שעו להוראתו של ערפאת.
בשנים 1982–2000 נהרגו 1,216 חיילי צה"ל, מתוכם 654 חיילים במבצע שלום הגליל ועוד 562 חיילים נהרגו במלחמה ברצועת הביטחון, עד הנסיגה לרצועת הביטחון נפצעו 3,750 חיילים.
אין תיעוד מדויק של מספר חיילי צה"ל שנפצעו בלחימה רצועת הביטחון.
לוחמים רבים אובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
כמו כן אין נתון רשמי על מספר חיילי צד"ל שנהרגו ונפצעו בתקופה זו.
הערכה היא שנהרגו בתקופה זו כ-660 חיילי צד"ל כ-250 נפצעו, כמו כן נהרגו כ-200 אזרחים דרום לבנונים.
בממוצע איבד צבא לבנון כ-55 חיילים בשנה וצה"ל איבד כ-25 חיילים בשנה.
על פי הערכות, מן הצד הערבי נהרגו כ-18,000 איש במלחמה, בהם כ-10,000 חיילים סורים וחמושים פלסטינים.
מאבק הכיתוב על מצבות החללים
באוקטובר 1985 פנתה קבוצה של הורים שכולים לשר הביטחון יצחק רבין, בבקשה למחוק ממצבות בניהם שנהרגו בלבנון את השורה שבה נכתב "במבצע שלום הגליל", לדעת ההורים בלבנון הייתה מלחמה ולא "מבצע שלום".
בנובמבר 1985 השיב רבין שאינו סבור שכעת יש מקום להביא לממשלה החלטה של הממשלה הקודמת אולם ישנה אופציה לדון על כך בעתיד.
ב־6 ביוני 1982, ביומו הראשון של מבצע שלום הגליל, נפל בשבי אפי טלבי שחולץ לאחר 10 ימים בהם נע עם 200 מחבלים מצור לצידון.
ב-4 בספטמבר 1982 נשבו שמונה חיילי נח"ל ששהו באזור בחמדון שבלבנון, על ידי מחבלים שנתקלו בהם באקראי.
שישה מהשבויים שוחררו ב-23 בנובמבר 1983 בעסקת חילופי שבויים שבה שחררה ישראל 4,700 עצורים ביטחוניים ממחנה אנסאר שבדרום לבנון ו-65 אסירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל.
ב-28 ביוני 1984, שוחררו שישה שבויים (שלושה חיילים ושלושה אזרחים) שנותרו בידי סוריה, וכן הוחזרו גופותיהם של חמישה חיילים שהוחזקו בידי הסורים.
לסוריה הוחזרו 291 חיילים, 13 אזרחים ו-74 גופות חיילים סוריים.
במאי 1985 נערכה עסקה נוספת, "עסקת ג'יבריל", שבמסגרתה שוחררו 1,150 מחבלים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויים שהיו בידי ארגונו של אחמד ג'יבריל (שני השבויים הנותרים מבין שמונת חיילי הנח"ל, יחד עם שבוי מקרב סולטאן יעקוב).
גופתו של חייל צה"ל, זכריה באומל, אשר נהרג בקרב סולטאן יעקוב, הושבה לישראל בשנת 2019. גופתו של חייל צה"ל צבי פלדמן הושבה לישראל במבצע מיוחד במאי 2025. חייל צה"ל נוסף נעדר עד היום: יהודה כץ.
ב-2 ביוני 1985 מחלקה שלמה של חיילים שיעים מצבא דרום לבנון נפלה בשבי אנשי אמל, המחלקה איישה את מוצב צד"ל ליד הכפר מג'דל סלום בגזרה המרכזית ברצועת הביטחון.
מהתחקיר התברר שאנשי אמל הגיעו למוצב באמבולנס מקומי ולאחר ההשתלטות העלו לתוכו, ולרכב נוסף את כל 24 אנשי צד"ל.
שבויים ונעדרים לאחר הנסיגה לרצועת הביטחון
רון ארד היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי שנפל בשבי ארגון "אמל" בלבנון ב-16 באוקטובר 1986. נחשב כנעדר ממאי 1988, לאחר שהועבר למקום לא ידוע, באיראן או בלבנון.
מאז נסיגת צה"ל ב-1985 והיערכותו ברצועת הביטחון הייתה מדיניות ישראל שילוב של מהלכי הרתעה נגד מחבלי החזבאללה וניסיונותיו לפגוע במוצבי צה"ל בדרום לבנון, וחתירה לשיתוף פעולה עם אוכלוסיית האזור.
צה"ל פעל לשיתוף פעולה עם צד"ל באזור הביטחון וצמצם את הכוחות במוצבים בגזרה.
פעילות צה"ל הפכה בעיקר להגנתית: החזקת המוצבים, סיורים ומארבים לבלימת חדירות.
ננקטו גם פעולות של פשיטות, הפעלת חיל האוויר ופגיעה במנהיגי החזבאללה.
השהייה בלבנון חשפה את חיילי צה"ל וחיילי צד"ל לעימותי גרילה קשים עם אנשי חזבאללה שהתעצמו והתמקצעו, וצה"ל התקשה לתת להם מענה הולם.
מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל על השהייה ברצועה הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות".
ב-24 במאי 2000, בעקבות הוראתו של ראש הממשלה, אהוד ברק, נסוג צה"ל מלבנון, לאחר 18 שנות שהייה בלבנון.
אות מערכת שלום הגליל הוענק ללוחמים במבצע שלום הגליל בין 5 ביוני 1982 ל-29 בספטמבר 1982, שאר הלוחמים שלחמו עד נסיגת צה"ל בשנת 2000 קיבלו את אות השירות המבצעי.
בנובמבר 2020 הרמטכ"ל כוכבי אימץ את המלצת הוועדה שמינה, וקבע כי התקופה שבין 30 בספטמבר 1982 ל-24 במאי 2000 תיחשב באופן רשמי למערכה, שתיקרא "המערכה ברצועת הביטחון בלבנון", ולמשתתפים בה הוענק אות המערכה ברצועת הביטחון.
אמצעי הלחימה של צה"ל במלחמה
רובה הסער של חיילי צה"ל במלחמה היה הגליל הישראלי.
במלחמה זו השתמש צה"ל לראשונה בטנק מרכבה סימן 1. בעקבות לקחי המלחמה פותח מרכבה סימן 2 ושודרגו טנקי המרכבה סימן 1. טנקי המגח דוגמו בחליפת מיגון ריאקטיבי (שנקראה "בלייזר") שהתגלתה כמענה יעיל כנגד רקטות נ"ט וטילי נ"ט.
אמצעי מפתיע נגד חוליות הנ"ט והצלפים על הגגות היה ה-M-163 "חובט" (שבשנות ה-90 הוחלף במערכת מחבט)-תפקידו המקורי היה לשמש כמערכת נ"מ, אך בצה"ל נעשה שימוש נוסף בתותח ה-M61 וולקן מהיר-הירי שלו כדי לרסס אזורים בהם היה חשד לחוליות נ"ט וצלפים וכן לטיהור גגות באמצעות כינון גבוה של התותח.
הנגמ"שים שצה"ל השתמש בהם במלחמה זו היו דגמיו השונים של ה-M113. בעקבות השהייה ברצועת הביטחון בסוף המלחמה החל צה"ל לפתח נגמ"שים כבדים המבוססים על תובות טנקים, כגון הנגמשו"ט והאכזרית, על מנת לספק לחיילים מיגון הולם כנגד איומי נ"ט ומטעני צד.
חיל ההנדסה הקרבית השתמש בדחפורי די-9 לא ממוגנים על מנת לפרוץ דרכים לכוחות החי"ר והשריון.
בעקבות לחימה זו, בה מצאו מפעילי הדחפורים את עצמם בחזית, החל צה"ל למגן את כלי הצמ"ה שלו, ומיגון ל-D9L פותח והותקן על הכלים ב-1986. במלחמה זו השתמשו הכוחות בצפע שריון על מנת לטהר רחוב ממולכד בביירות.
נגמ"שי ההנדסה היו M113 וזחל"דים.
בעקבות המלחמה והשהייה ברצועת הביטחון, החל צה"ל לפתח נגמ"ש הנדסה כבד - הנגמשו"ט שבהמשך שודרג לנגמחו"ן ושימש כאב-טיפוס לפומ"ה.
חיל התותחנים השתמש במלחמה בתותחים מתנייעים מדגם M-109 "רוכב" בקליבר 155 מ"מ, M-107 "רומח" ו-M-110 "קרדום" (שהופעלו ככינון ישיר נגד מבנים).
בנוסף, ירה צה"ל כמה עשרות טילי קרקע-קרקע נגד מטרות קורנות - כחלילית וקרס - שהשמידו סוללות נ"מ ומכ"מים בגזרה הדרומית.
זה היה השימוש המבצעי הראשון והאחרון בטילים אלה.
לצד הארטילריה הקנית הפעיל חיל התותחנים ארטילריה רקטית: מטל"ר 290 מ"מ ("חביב") ומאוחר יותר גדוד מטל"ר 122 מ"מ, שהתבסס על נשק שלל שנלקח במלחמה, השתתף במצור על ביירות ולאחר מכן פורק.
חיל האוויר הישראלי הפעיל במלחמה מטוסי F-16 פייטינג פלקון ומטוסי F-15 שהוכחו כעדיפים על פני המטוסים הסובייטים וכן מטוסי F-4 פנטום ומטוסי כפיר וכן מטוסי A-4 סקייהוק.
לצד מטוסי הקרב הופעלו מזל"טים, ששימשו בעיקר להשגת מודיעין צבאי (ובפרט השגת מידע לקראת מבצע ערצב 19).
בלחימה זו הופעלו לראשונה מסוקי קרב מדגמי AH-1 קוברה ו-MD 500 דיפנדר לתקיפת מטרות שריון של האויב.
חיל הים הישראלי הפעיל ספינות טילים מדגם סער 4 להשגת עליונות ימית ותקיפת מטרות חוף, ובמהלך מבצע נחיתת סער אמפיבית גדול הנחיתו שלוש נחתות ("בת-שבע" ושתי נחתות ששים מטרים) מאות כלי רכב משוריינים ואלפי חיילים מחטיבת הצנחנים בשפך נהר האוואלי שמצפון לעיר צידון בלבנון.
אמצעי לחימה של צבא סוריה
מטוסי הקרב של חיל האוויר הסורי כללו את המיג-21 ומיג-23, רובם מהדגם מיג-23MS, גרסת ייצוא משונמכת של המיג-23 הסובייטי שהייתה פגיעה ללוחמה אלקטרונית.
מטוסי המיג הוכחו כנחותים לעומת מטוסי הקרב המערביים, דבר שהתבטא בקרבות האוויר הגדולים בין 6 ביוני ל-11 ביוני, בהם איבד חיל האוויר הסורי למעלה מ-80 מטוסים ולא הצליח להפיל אפילו מטוס אחד של חיל האוויר הישראלי.
כנגד שריון הפעיל חיל האוויר מסוקי אירוספסיאל גאזל (החמושים בטילי הוט) ומי-24 חמושים ומסוקי מי-8 שהנחיתו חוליות נ"ט וכוחות מיוחדים.
חיל הרגלים הסורי היה חמוש בנשק סובייטי: רובי AK-47, רקטות נ"ט RPG-7 ו-RPG-18 וטיל נ"ט מדגמי "סאגר" אך גם בטיל הנ"ט "מילאן" הצרפתי שהיה אחד הטובים בזמנו.
לחיל הרגלים היו 80 נגמ"שים מדגמי BMP-1 ו-BTR-152.
הארטילריה הסורית כללה 300 תותחים מדגמי תותח D-30, תותחי 130 מ"מ, משגרי רקטות (מטל"רים) ומרגמות 120 מ"מ ו-160 מ"מ.
אמצעי לחימה של צבא דרום לבנון
אמצעי הלחימה של צבא דרום לבנון כללו תערובת של אמצעי לחימה סובייטיים וערביים לצד אמצעי לחימה מערביים, ובפרט אמצעי לחימה מיושנים של צה"ל שרובם יצאו משירות סדיר.
אמצעי הלחימה כללו הן נשק קל והן נשק כבד, לרבות רכב קרבי משוריין, טנקים וארטילריה.
כך למשל ניתן היה למצוא רובי AK-47 רוסי לצד FN FAL בלגי והגליל והעוזי הישראליים.
הטנקים כללו בעיקר טנקי טירן (השבחות ישראליות לטנקים הסובייטים) אך גם מספר טנקי סופר שרמן M50 שהושבחו על ידי התעשייה הצבאית.
אש"ף היה מצויד בארטילריה רקטית: רקטות 130 מ"מ, רקטות 152 מ"מ, קטיושות וגראדים - שנורו מ-100 מטל"רים רב-קניים.
בנוסף היה אש"ף מצויד ב-250 תותחים.
כנגד כלי טיס החזיק אש"ף ב-200 תותחי נ"מ, כולל מספר כלי ZSU-23-4.
למרות היותו מיליציה לא-סדירה הפעיל אש"ף גם כ-60 טנקים: T-34, T-54 ו-T-55, שרובם שימשו כעמדה מבוצרת נייחת.
בנוסף לטנקים היו ברשות אש"ף טילי נ"ט, תול"רים נ"ט ותותחי נ"ט.
לצד נק"ל רוסי כגון ה-AK-47 וה-RPG-7, גם רובי סער מערביים כגון ה-FN FAL וה-M16 הגיעו לשורותיו.
הקהילה היהודית בלבנון בתקופת מלחמת לבנון הראשונה
רוב יהודי לבנון עלו לישראל עוד בשנות ה-70, אולם נותרו בלבנון מספר משפחות של אנשי עסקים שרובן התגוררו בביירות.
בשנות ה-80 רוב בני הקהילה היהודית בלבנון היו יוצאי סוריה ועיראק ומיעוטם ילידי לבנון.
ב-15 באוגוסט 1984 נחטף סאלים ג'אמוס, המזכיר הכללי של הקהילה היהודית הלבנונית.
שלושה חמושים הוציאו אותו ממכוניתו סמוך לבית הכנסת ומרכז הקהילה, ששכן ברובע ואדי אבו ג'מיל (חארת אל יאהוד) במערב ביירות, ומאז לא ראה אותו איש.
הוא הוכר כמת רק כעשר שנים מאוחר יותר.
בחודש יולי 1985 נמצאה גופתו של איש העסקים היהודי ראול מזרחי, שנחטף עשרה ימים לפני כן בביירות.
בנובמבר 1985 הודיע חזבאללה כי בידיו ארבעה יהודים לבנונים חטופים, שהוא מוכן לשחרר תמורת 300 מחבלים שבידי צה"ל.
שמות היהודים היו יצחק ששון - בן 65, נשיא קהילת יהודי לבנון, אלי סרור - בן 68, חיים חאללה כהן - בן 39 ויצחק טראב.
הארבעה נחטפו בביירות בחודש מרץ 1985. לפחות שני יהודים נוספים נחטפו בביירות באותה תקופה, ד"ר אלי חאלק וקלמנט דנה.
חלק מגופותיהם של החטופים התגלו, וההנחה היא כי גם היתר נרצחו.
משבר הטילים עם סוריה ב-1986
במאי 1986 עלתה רמת המתיחות בין ישראל וסוריה עד חשש להתפרצות מלחמה.
הסורים החלו לייצב קו ביצורים שחפף פחות או יותר את הקו שבו היו ערוכים הכוחות הסורים לפני מלחמת לבנון.
הקו היה מרוחק כ-10 ק"מ בלבד מגבולה הצפוני של רצועת הביטחון.
למהלכים הסורים היו 2 יעדים מרכזיים:
בתחום המדיני: להפגין כי סוריה היא בעלת הבית היחידה בלבנון, וללחוץ על ישראל לסגת מרצועת הביטחון.
בתחום הצבאי: ליצור תנאים טובים יותר עבור הצבא הסורי, אם לצורכי ההגנה ואם לצורכי ההתקפה.
במאי 1986 עמדה ברית המועצות לספק טילי SS-21 ו-SS-23 לסוריה, ההודעה על ביצוע העסקה הגבירה את המתיחות באזור.
"שתי אצבעות מצידון", בבימויו של אלי כהן, המתרחש על רקע מלחמת לבנון הראשונה.
"אפטר", בבימויו של איתן פוקס, המתרחש גם הוא על רקע מלחמת לבנון הראשונה.
עונת הדובדבנים, סרט מלחמה בבימויו של חיים בוזגלו.
סרט האנימציה "ואלס עם באשיר", בו תיאר הבמאי ארי פולמן זכרונות שלו ושל אחרים ממלחמת לבנון הראשונה וטבח סברה ושתילה.
מלחמת מאה השנים הייתה סכסוך בין אנגליה לצרפת, שהחל בשנת 1337 והגיע לסיום בשנת 1453. הסכסוך ארך מאה ושש עשרה שנים, כשבתקופה זו שלטו באנגליה ובצרפת חמישה מלכים.
הסכסוך לא התנהל בצורת לוחמה מתמשכת בעוצמה קבועה, כי אם בסדרת מערכות נפרדות, כשביניהן תקופות רגיעה שלעיתים היו ארוכות למדי, של לוחמה בעצימות נמוכה ושל הפסקות אש לסירוגין.
המלחמה התרחשה כולה על אדמת צרפת, ולעיתים נראה היה שמדובר במלחמת אזרחים צרפתית, כשאנגליה פועלת כאחד המחוזות ביחידה מדינית אנגלו-צרפתית.
כאשר החלה המלחמה היו לכתר האנגלי זכויות אך גם תביעות טריטוריאליות בצרפת, ומערכת יחסים פיאודלית הסדירה את היחסים בין מלכי צרפת ואנגליה.
תביעות ויחסים פיאודליים אלה היו הבסיס למתחים מתמידים הן בין מלך צרפת למלך אנגליה, והן בין מלך צרפת לאציליו הבכירים.
אנגליה איבדה במהלך המלחמה את כל נחלותיה בצרפת, פרט לקאלה, אשר אף היא תאבד 100 שנה אחר כך.
כל עוד נמשכה המלחמה ביבשת, הצליחו מלכי אנגליה להסיט את תשומת הלב מן הסכסוכים הפנימיים הממאירים בין הברונים הכפופים להם באנגליה והטוענים השונים למלוכה לבין עצמם, אל המלחמה כנגד צרפת, בשטחה.
מלחמה זו הייתה כבור ללא תחתית שדרש השקעה אינסופית של כוח אדם ומשאבים.
כשהסתיימה מלחמה זו, ציפתה לאנגליה עוד הקזת הדם של מלחמות השושנים בדרך לעיצוב ממשל ריכוזי ויעיל תחת בית טיודור אשר הביא אותה לפסגת הישגיה מן המאה ה-16.
מבחינה פורמלית לא הסתיימה המלחמה מעולם באופן רשמי.
בסיום הלחימה לא נחתם חוזה שלום.
המלחמה, ששורשיה בתביעת מלך אנגליה לכתר של מלך צרפת נחתמה רק בשנת 1802 בחוזה אמיין.
בהסכם זה ויתר מלך אנגליה באופן רשמי על תביעתו לכתר מלכות צרפת.
שורשיו של הקונפליקט שהוביל למלחמה נטועים כ-400 שנים קודם לפריצתה, כאשר המנהיג הפרנקי הקרולינגי שארל התם התיר לוויקינגים, בהנהגת רולו מנורמנדי, להתיישב בנורמנדי, פרובינציה בצפון-מערב צרפת, בשנת 911. צאצאיהם של ויקינגים אלו הם הנורמנים, שפלשו לאנגליה בשנת 1066 בהנהגת דוכס נורמנדי ויליאם, הוא ויליאם הכובש.
בקרב הייסטינגס באותה שנה הביסו הנורמנים את אחרון מלכי אנגליה הסקסונית, וכבשו את כל אנגליה.
יורשיו של ויליאם, היו אמנם מלכי אנגליה, אך היו גם בעלי אחוזות ונכסים בצרפת, ועל פי השיטה הפיאודלית שהייתה נהוגה אז הם היו וסאלים של מלך צרפת.
גם מלך חזק כהנרי השני, שהיה בעל נחלות נרחבות בצרפת, נחשב לוסאל של מלך צרפת, ונשא בתואר רוזן של אחוזותיו הצרפתיות.
היה זה המלך ג'ון, מהכושלים שבמלכי אנגליה, שאיבד סופית את מרבית השטחים בצרפת, עקב סכסוך פיאודלי בו הורה לו מלך צרפת להתייצב ולעמוד לדין בפניו.
ג'ון טען כי הוא מלכה של אנגליה, וסירב להתייצב.
מלך צרפת, פיליפ אוגוסט, הסכים שג'ון הוא אמנם מלכה של אנגליה, אך גם רוזן פואטו, וככזה עליו לציית לצו מלך צרפת.
משהתמיד ג'ון בסירובו, העניש אותו פיליפ אוגוסט בכך ששלל ממנו את כל אדמותיו הצרפתיות, בשנת 1202. במלחמה שפרצה, אבדו לכתר האנגלי כל הנחלות בצרפת, למעט רצועה צרה באזור גסקון בדרום מערב צרפת, בתוך שנתיים.
במאה ה־14 הייתה שכבת האצולה הנורמנית השלטת באנגליה קשורה אך קשר רופף לאבותיהם שניצחו בקרב הייסטינגס.
שפתם הייתה דומה יותר לאנגלית מאשר לצרפתית, הם זכרו שבתקופה הרחוקה הם שלטו בנורמנדי, ומעולם הם לא ויתרו בליבם על נחלותיהם בצרפת, ועל השבת ארץ אבותיהם לידיהם.
המאורעות המסוימים שהובילו לפרוץ המלחמה בראשית המאה ה־14 החלו בצרפת, בה שלטה השושלת הקפטינגית מזה 320 שנה, בהעמידה שורה של יורשים זכרים.
עם מותו של שארל הרביעי לא נותר יורש זכר טבעי שיוכל לשאת את הכתר.
שארל לא הותיר אחריו יורשים זכרים, ואף אחיו לא הותירו אחריהם יורשים זכרים.
היורש הבא בתור, היה אם כן, מלך אנגליה אדוארד השלישי, אשר היה בן אחותו של שארל, איזבלה.
אדוארד השלישי היה אם כן הצאצא הזכר היחידי לשושלת הקפטינגית, ועל פי חוקיה הפיאודליים של צרפת, בעל התביעה החזקה ביותר לכתר המלוכה.
האצולה הצרפתית לא חפצה בזר שישב על כס המלוכה הצרפתי, ובמיוחד לא כאשר הזר שבו מדובר היה מלך אנגליה.
החל ויכוח משפטי בדבר זכות הירושה, והוכרע כי פיליפ, רוזן ולואה יקבל את כס המלכות, וכך החלה שושלת מלכי ולואה.
זכותו של אדוארד לכתר הצרפתי הייתה טובה כזכותו של פיליפ (שנקרא עתה פיליפ השישי), אם לא טובה ממנה.
אף לאחר אובדן נחלותיו של ג'ון בצרפת, שלטה אנגליה בחבל גסקוניה בדרום מערב המדינה, לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי.
חבל זה סיפק מצרכים בסיסיים כמלח ויין אשר היוו חלק נכבד מהכנסת האצילים האנגלים ששלטו בחבל.
על מנת להמשיך את זכויות האצילים האנגלים בגסקוניה, היה על המלך אדוארד להכיר בפיליפ כמלך צרפת.
המשא ומתן העדין והמסובך סביב שאלות אלו נמשך מ־1329 עד 1331. בשלב זה נכנע אדוארד והכיר בפיליפ כמלך צרפת, בתמורה להכרתו של פיליפ בהמשך החזקת האנגלים בחבל גסקוניה.
אדוארד לא היה אדם שייכנע בקלות.
הוא היה אחד העזים והתקיפים שבמלכי אנגליה.
ילדותו עמדה בצל מחדלי אביו חדל האישים, אדוארד השני, ולאחר מכן במשך תקופה ארוכה בצל תככי אמו ומאהבה הרוזן מורטימר.
אדוארד היה אדם הנחוש להיפרע מן הפוגעים בכבודו, וזאת אף לאחר זמן.
בשלב זה הפך הסכסוך לסכסוך כלכלי.
סחר הצמר עם ארצות השפלה תרם שגשוג ועושר הן ליצרני הצמר האנגלים, והן לבורגנים בארצות השפלה אשר סחרו עמם.
קשרים אלו לא היו לרוחה של האצולה הפלמית ששלטה בארצות השפלה, שהייתה בעלת סנטימנטים לצרפת.
ב-1336 אסר אדוארד השלישי על ייצוא צמר מאנגליה.
הדבר חולל משבר בארצות השפלה, ומרד של הבורגנים בשליטיהם הפלמים.
הצרפתים התערבו לטובת האצולה הפלמית.
בורגני פלנדריה קראו להתערבות אנגלית.
אדוארד, אשר מזה שנים חיפש סיבה טובה לפלישה לצרפת, קיבל את הקריאה לעזרה.
ב־1337 חזר בו אדוארד מהכרתו בפיליפ כמלך צרפת.
זה, בתגובה, החל במסע שוד לאורך חופי התעלה, והחרים את אחוזותיו של אדוארד בגסקוניה.
אדוארד שלח את הבישוף של לינקולן לפריז, ובחודש מאי 1338 מסר הבישוף לידי המלך פיליפ מכתב מאת אדוארד בו מכריז אדוארד על עצמו כמלכה של צרפת, והחל בכך מאה ושש עשרה שנים של מלחמה.
את המלחמה ניתן לחלק באופן גס לארבעה שלבים:
הפלישה לצרפת והצלחותיו של אדוארד השלישי בין 1337 ל־1360
הצלחות הצרפתים והדיפת הכובשים הבריטים 1360–1400
פלישה אנגלית שנייה והצלחות האנגלים תחת הנרי החמישי 1415–1429
איחוד צרפת תחת מלכי ולואה, וגירוש האנגלים מאדמת צרפת, בהנהגתה של ז'אן ד'ארק, והבאים אחריה עד 1453
כאשר החלה המלחמה מנתה אוכלוסיית צרפת כארבעה עשר מיליון איש, וצבאה נחשב לטוב באירופה.
אוכלוסיית אנגליה מנתה כשני מיליון בלבד.
בשנים הראשונות של המלחמה חבר אדוארד לאנשי ארצות השפלה ופלנדריה, אך לאחר שתי מערכות לא השיג דבר.
עלותה של המלחמה, הצורך לשלם לבעלי ברית חיצוניים כנסיכי גרמניה וגם להחזיק צבא גדול בחוץ לארץ, רוששו את הכתר האנגלי.
היהודים שהיו מקור להכנסות ממסים ולקבלת הלוואות לכתר האנגלי -- גורשו מאנגליה עוד קודם, על ידי סבו של אדוארד השלישי, הוא אדוארד הראשון.
בים הייתה ידה של צרפת על העליונה בתחילה, ומספר עיירות חוף אנגליות נבזזו על ידי הצי הצרפתי החזק, ואולם בשנת 1340 בקרב סלויס עלה בידי האנגלים להשמיד את הצי הצרפתי.
הניצחון אפשר לאנגלים להעביר את צבאם לצרפת ללא הפרעה, אך לא מנע מהצרפתים לפשוט מדי פעם על חופיה של אנגליה ולבזוז את הערים הסמוכות לחופים.
הצדדים הלוחמים שהו בהפוגה מאונס בגלל התרוששות שני הצדדים.
המלחמה נמשכה בדרכים אחרות; מאבק על ירושת דוכסות ברטאן שימש כזירת קרבות בין האנגלים לצרפתים במשך מספר שנים, וזאת מבלי שיוטלו לשדה הקרב צבאות גדולים שיש בהם כדי להכריע את הכף.
ביולי 1346 הצליח אדוארד להשיג את המשאבים הדרושים, ונחת בראש צבא גדול בנורמנדי; פיליפ גייס אף הוא צבא שיוכל לעמוד מולו.
אדוארד צעד לעבר פריז, תוך כדי ביזת כל כפר הנקרה בדרכו, בלי להחזיק בטריטוריה בה עבר.
כאשר צבא צרפתי שהיה גדול בהרבה משלו התייצב מולו, מצא עצמו אדוארד לחוץ בין נהר הסום, הצבא הצרפתי והים.
נראה היה בתחילה כי האנגלים לקחו הימור מול צבא גדול יותר ונכשלו בו; ב־26 באוגוסט 1346 הסתער צבאו של פיליפ על האנגלים בקרב קרסי.
הסתערותם של האבירים הצרפתים, הסתיימה באחד האסונות הצבאיים הנוראים שידע הצבא הצרפתי.
כל גלי ההתקפה פוזרו תוך אבדות קשות.
הצבא הצרפתי, על אביריו ומפקדיו הושמד למעשה.
אדוארד המשיך צפונה, הטיל מצור על עיר הנמל קאלה וב־1347 כבש אותה.
ניצחון האנגלים על הסקוטים בקרב נווילס קרוס הסיר איום שהסקוטים יחלצו לטובת בעלי בריתם הצרפתים ויפלשו לאנגליה.
פיליפ המובס והמותש נאלץ לחתום על שביתת נשק.
ב־1348 החל המוות השחור להתפשט באירופה, והכה גם באנגליה ובצרפת.
לעיתים המגפה השאירה לא יותר ממחצית מבני המקום.
קהילות שלמות הושמדו, ולב הבריות לא היה נתון למלחמות ולכיבושים.
המלחמה שדרשה מימון תמידי על מנת להגיע להישגים כמעט וגוועה, כאשר שני הצדדים נמנעו מלצאת למערכות כבדות.
בשנת 1350 מת פיליפ, ולכס מלך צרפת עלה בנו ז'אן השני, המכונה "ז'אן הטוב".
בחלוף המגפה, יכלו האנגלים לממן מסע מלחמה נוסף, ובנו של אדוארד השלישי, הוא אדוארד הנסיך השחור, פלש לצרפת מחבל גסקוניה בשנת 1356. עשר שנים לאחר קראסי, לא ניסו עוד הצרפתים להביס את האנגלים באמצעות הסתערות פרשים אלא במסה עצומה של חיל רגלים מסתער.
למרות הכוונות הטובות, נכשלה ההתקפה הצרפתית, וקרב פואטייה (19 בספטמבר 1356) הסתיים שוב באסון מחריד.
מיטב בניה של צרפת נפלו וצבאה הושמד כמעט כליל.
מלכם, ז'אן הטוב, נלקח בשבי והובל לאנגליה, שם חתם על שביתת נשק משפילה, ושוחרר בתמורה לכופר בן שלושה מיליון מטבעות זהב.
הכופר הובטח בתמורה לשהותם של בני ערובה מן האצולה הצרפתית בלונדון, מסירת אקויטניה לידיים אנגליות כולל הערים פואטייה ובורדו.
לאחר שיצא ז'אן לצרפת כדי להשיג את הכופר, נמלטו בני הערובה בחזרה לצרפת.
ז'אן, שאכן היה ראוי לכינויו "הטוב", נחרד למשמע הפרה זו של שבועת האמונים שנתן, שב מרצונו לאנגליה, ומת שם בשבי בשנת 1364.
ב־1358 לא יכלו עוד האיכרים הצרפתים לעמוד בנטל הכופר שדרש מלכם, שהביא להטלת מיסים מעיקים.
בעקבות התמרמרות האיכרים פרץ מרד המכונה ז'אקריה.
האיכרים פתחו במעשי זוועה כנגד משפחות האצולה, ושרפו טירות רבות.
העוצר, אשר שלט בהיעדרו של ז'אן הטוב, השבוי בלונדון, שארל החמישי, המכונה "החכם", הצליח ללכד סביבו את האצולה ולדכא את המרד.
אדוארד ראה במרד הזדמנות לקבל לידיו את הכתר הצרפתי הנכסף, ושב ופלש לצרפת, אך לא הצליח לכבוש את פריז.
בסופו של דבר נחתם בשנת 1360 חוזה שלום, המכונה שלום ברטאן, בו הוכר שארל החמישי כשליט צרפת, וכן הוכרה שליטת האנגלים בטריטוריות בצרפת, שעמדו עתה על כשליש מאדמות הממלכה, והוכרו זכויות האנגלים בעיר קאלה.
ניצחונות הצרפתים בימי מלכות שארל החמישי
מלכותו של שארל החמישי הייתה תקופה של התבססות ושלווה, לאחר ההרס שהביאו המלחמה והמגפה.
שארל הדף את האנגלים לאיטם אל מחוץ לצרפת.
על אף שבמלחמת הירושה בברטאן ניצח הצד בו תמכו האנגלים, התפייס הכתר הצרפתי עם דוכסי ברטאן, והמפקד הברטוני, ברטראן די גקלאן, הפך לאחד מן המוצלחים שבמפקדי צבאו של שארל.
מלחמה בספרד משכה את תשומת לבו של הנסיך השחור משנת 1366, והתוצאה הייתה סדרת תבוסות אנגליות במלחמה בצרפת, רובן בהנהגתו של די גקלאן.
ב־1376 מת אדוארד הנסיך השחור, וב־1377 מת גם המלך אדוארד השלישי, והותיר את המלוכה לנכדו, בנו של הנסיך השחור, ריצ'רד השני.
הוא היה אחד החידתיים, הבלתי צפויים, וההפכפכים שבמלכי אנגליה.
מלכותו של ריצ'רד לוותה במרי חברתי, במרידות איכרים ובמתיחות בין האצילים ובין המלך.
מאבק בן שנים הסתיים בשנת 1399 עם הדחתו של ריצ'רד השני לטובת בן דודו הנרי בולינגברוק, הראשון לבית לנקסטר.
שארל החמישי "החכם" ניצל תקופה זו לחיזוק המטבע ולייצוב שלטונו בצרפת, וכן לטיהור הארץ מכנופיות חיילים משוחררים שהיו לשודדי דרכים.
שארל שיקם גם את הצבא ואת הצי.
עם מותו של די גקלן בשנת 1380 החזיקו האנגלים בצרפת בחמש ערים בלבד, שנותרו להם מכל נחלותיהם - בורדו, באיון, קאלה, ברסט ושרבור.
ניצחונות האנגלים בהנהגת הנרי החמישי
הנרי הרביעי עסוק היה עדיין במלחמות פנימיות מכדי שיוכל להפנות את תשומת לבו למצב אחוזותיו בצרפת.
בינתיים, בשנת 1380 עלה לכס המלוכה בצרפת שארל השישי שנחשב "מטורף" בגלל התקפי טירוף לכאורה.
השליטים האמיתיים בצרפת בתקופה זו היו אחיו ודודיו.
התקוטטות על השליטה במלך ה"מטורף" הביאה כמעט למלחמת אזרחים בין שני ענפי בית ולואה -- ענף ארמניאק וענף אורליאן.
רציחתו של דוכס אורליאן בשנת 1407 הביאה ללוחמה גלויה; שני הצדדים פנו לעזרת אנגליה.
מרכזם של אנשי ארמניאק היה בדוכסות בורגונדיה.
אנשי בורגונדי, בהיותם הצד החלש במלחמה, הסכימו להכיר במלך אנגליה כמלכם.
בשנת 1413 ירש את הנרי הרביעי בנו, הנרי החמישי.
מלך זה היה איש מלחמה נועז, ואחד המעשים הראשונים שעשה בתקופת מלכותו היה לצאת למסע מלחמה בצרפת.
באוגוסט 1415 הפליג הצי האנגלי לצרפת, ונחת סמוך לעיר ארפלור בנורמנדי; הוא צר על העיר וכבשה.
משם היה בכוונתו של הנרי לעלות צפונה לקאלה.
מסע מלחמה זה הסתבך, ובדומה לאבי סבו, אדוארד השלישי, בקראסי מצא עצמו הנרי לכוד בין צבא צרפתי ענק ובין נהר הסום.
בקרב אז'נקור הביס הנרי את הצבא הצרפתי, ניצחון אשר היה אף גדול מניצחונות קראסי ופואטייה.
הנרי המשיך במסע המלחמה וכבש את קן ואת רואן.
ב־1419 הייתה נורמנדי כולה תחת שליטה אנגלית.
הוא כרת ברית עם אנשי בורגונדי, פגש את המלך "המטורף" שארל השישי ונשא את בתו לאישה כדי להבטיח לעצמו את כתר צרפת לאחר מותו של שארל; עם זה הוא גם הכריז על בנו של שארל, שארל השביעי, שהוא ממזר.
נראה היה כי המלחמה הוכרעה לטובת האנגלים.
כתר המלוכה הצרפתי הובטח עתה למלך אנגליה, אחד הנועזים והמוכשרים שבהם.
דומה היה כי נוכחות האנגלים בצרפת תהיה לתקופה ארוכה, אם לא לנצח, וכי שושלת ולואה לא תוכל להשיב עוד לידה את השלטון.
אולם אז מת הנרי החמישי ממחלה, והכתר המאוחד של צרפת ואנגליה ניתן לבנו התינוק הנרי השישי.
בן זה, ינוקא בן תשעה חודשים בעת שהושם הכתר על ראשו, ירש את טירופו של סבו שארל השישי, אך לא ירש דבר מכשרונותיו של אביו.
בימי חייו עתיד היה המלך הנרי השישי לראות באובדן כל נחלותיה של ממלכת אנגליה בצרפת, כמו גם בפרוץ מלחמת השושנים בה אבד גם את כתרו, ושושלתו נכרתה.
המלחמה נמשכה, וברוב הקרבות שנתרחשו עד שנות השלושים של המאה ה־15 ניצחו האנגלים, כשנראה היה שאין כוח בעולם אשר יוכל להם.
ב־1424 הסתכסך האציל האנגלי - הדוכס מגלוסטר, ששימש כעוצר וכאפוטרופוס למלך התינוק, עם בני בורגונדי.
סכסוך זה, על ליבה של אישה, רוזנת האינוט (Hainaut), גרר אחריו מסע מלחמה של גלוסטר הזועם אל נחלות בורגונדי בהולנד, וכן גרם לאיבת עולם בין גלוסטר ובין דוכס בורגונדי, אשר היה עד אז בעל בריתה הנאמן של אנגליה בצרפת.
או אז פרצה לבמת ההיסטוריה דמות ייחודית וחד פעמית בתולדותיה של צרפת: נערה כפרית פשוטה, בת 17 שנים, בשם ז'אן ד'ארק, שטענה כי היא "שומעת קולות ממלאכים הקוראים לה לשחרר את צרפת מעול האנגלים".
בפגישה היסטורית עם הטוען לכתר מלכות צרפת (לימים שארל השביעי) הצליחה ז'אן לזהותו על אף שהתערב בין בני פמלייתו כשהוא לבוש בבגדים פשוטים; בכרעה ברך לפניו היא הודיעה לו כי מצוות האל היא שיוכתר בריימס, עיר שנהגו להכתיר בה את מלכי צרפת.
שארל, אשר כתם הממזרות שהוטל בו ייסר אותו, והטיל ספק בלבו על היותו ראוי למלוכה, קיבל מפגישה זו עם ז'אן ד'ארק עידוד ואומץ לדרוש את המגיע לו.
ב־1429 הטילו האנגלים מצור על אורליאן.
ז'אן ד'ארק רוממה את מורל הלוחמים וסחפה אותם לקרב שפרץ את המצור.
בסדרה של קרבות שאירעו בהמשך, הנהיגה "הבתולה מאורליאן" - כפי שכונתה ז'אן ד'ארק - את הצרפתים כשהיא עוטה שריון ונושאת חרב.
בעזרתה של ז'אן נפתחה בפני שארל הדרך לריימס, שהייתה עד אז בעומק השטח המוחזק בידי האנגלים, ושם הוא הוכתר ברוב עם על כס המלכות של אבותיו.
בשלב זה לא היה עוד צורך בז'אן ד'ארק, לדעת הגורמים רבי הכוח אשר הסתייעו בה; כאשר הורה שארל לאנשי העיר קומפיאן להיכנע במאי 1430, הגיעה ז'אן ד'ארק לשם בראש שש מאות איש, בניגוד לדעתו של המלך, ובקרב נפלה בשבי הבורגונדים.
ז'אן ד'ארק נמכרה לאנגלים על ידי הבורגונדים, בני בריתם, נשפטה כמכשפה והועלתה על המוקד ב־30 במאי 1431. היא הותירה אחריה לצרפתים מורשת של הערצה וגאווה לאומית, שתביא בסופו של דבר לתבוסת האנגלים ושחרור צרפת מידיהם.
ב-1435 חתם המלך שארל על חוזה אראס עם פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה, אשר העביר לתמיכה בכתר הצרפתי את בן בריתם הנאמן ביותר של האנגלים בצרפת - הבורגונדים.
שארל צעד בראש צבאו כמנצח לפריז ב-1436; הוא ביצע רפורמות בצבאו, והחליף את מסורת הצבא הפיאודלי בקונספט של צבא קבע מודרני, מה שאיפשר לאמן את החיילים כך שתובא לידי ביטוי עדיפותם המספרית לעומת האנגלים.
ב-1449 כבשו הצרפתים את רואן, וב-1450 הובסו האנגלים בקרב פורמיני, תוך שימוש (לראשונה) במסה גדולה של ארטילריה, מול הקשתים האנגלים המופתעים.
הצרפתים כבשו את שרבור, בורדו ובאיון ב-1451.
בקרב הגדול האחרון שהתרחש בשנת 1453 בליד קסטיון-לה-בטאי , התמודד כוח משולב צרפתי-ברטאני בפיקודו של ז'אן בוראו כנגד כוח אנגלי בראשות הרוזן משרוסברי.
למרות העדיפות המספרית היחסית של האנגלים, הצליחו הצרפתים להכות שוק על ירך את כוחותיו של רוזן שרוסברי, תוך אבידות מינימליות ביותר מצידם.
לאחר הקרב, נותרה בידי האנגלים רק העיר קאלה.
היה זה, למעשה, סופה של מלחמת מאה השנים.
בטירות ובערים הגדולות ניצבו על החומות עשרות מגדלי שמירה וצריחים.
בעיר מבוצרת כהלכה בדרך כלל היו שתי חומות, טירות ומבצרים ונוסף עליהן גם המגדל הראשי, שבו התגורר השליט המקומי.
נוסף על כך, הצבאות היו קטנים יחסית ולא עלו על 20–30 אלף לוחמים, כשרק מקצתם אבירים רכובים וכל היתר שכירי חרב ובני הלווייה של האבירים והאצילים הבכירים.
כתוצאה מדלילות צבאות השדה והביצורים הרבים, התנהלה המלחמה ממצור אחד למשנהו, עם מספר קרבות ביניים.
כיבושה של עיר מבוצרת כהלכה התרחש זמן רב ויכול היה להימשך שנים.
השיטה הראשונה הייתה בטוחה יותר, נחלה הצלחות רבות יותר והייתה כרוכה במספר אבדות קטן יחסית למטיל המצור.
הטקטיקה השנייה הייתה כרוכה בסכנה רבה ולא פעם נחלה כישלון, למעט מקרים שבהם לתוקף היה עדיפות מספרית גדולה, או סיוע מתוך החומות, או במקרה של התקפת פתע.
המצור יכול היה להימשך שנים, כאמור, כי לרוב הערים הייתה אספקה גדולה מאוד של מזון ומים.
הארטילריה הוכנסה לשימוש כבר מתחילת המלחמה, אך היא עדיין הייתה לא מפותחת דיה ומשקלה במלאכת המצור היה נמוך.
עם השנים, לקראת פלישתו של הנרי החמישי בתחילת המאה ה־15 לצרפת, השתפרה משמעותית איכות התותחים שעמדו לרשות שני הצדדים.
תותחים גדולים יכלו לירות פגזי אבן במשקל של עשרות ואף מאות קילו; חומות העיר שתוכננו מאות שנים לפני הופעתם של התותחים, לא עמדו ברוב המקרים בפני הפגזה מסיבית שכזאת.
בטקטיקת לוחמת השדה השתמשו שני הצבאות בשני חילות עיקרים: חיל הרגלים וחיל הפרשים.
נוסף עליהם היו מאות בני-חבורות של פורקי-עול למיניהם, פושעים, עריקים ואסירים משוחררים שהטילו את חיתתם על האוכלוסייה השלווה.
פגעי כנופיות הפושעים הללו היו קשים לאין ערוך מפגעי הצבא הסדיר.
גם האבדות הכבדות ביותר לנפש נגרמו מידי פורעי החוק האלה ולא מידי הצבאות הסדירים, כי כאמור קרבות של צבאות סדירים היו ספוראדיים.
בקרבות עצמם נהגו האנגלים בדרך כלל להסתמך יותר על קשתותיהם הארוכות ופחות על הסתערות על מערך האויב.
בניגוד לדעה הרווחת, הקשת הארוכה לא הייתה נשק כה "שובר שוויון" כפי שפיארו אותה סופרים אנגליים לא מעטים, שאליהם נחשף הציבור הישראלי.
למעשה, מאז הקרב בקרסי (1346) הקשת הארוכה הפכה לפחות ופחות אפקטיבית; בקרב בפואטייה החלו החיילים להצטייד בשריונות עשויים לוחות פלדה שהתגלו כאפקטיביים יותר, וכן להסתתר מאחורי מגניהם בזמן מתקפת קשתים, דבר שגרם לקשתים לרוקן את אשפתם לשווא.
ניצחונות האנגלים הושגו בדרך כלל בזכותם של האבירים, שירדו מסוסיהם ותגברו את המערך הרגלי.
רוב ההרוגים שנגרמו לצבאות צרפתיים באו מידם, ולא מידי הקשתים.
תפקיד הקשתים היה לפגוע בסוסים, להאט את התקדמותם, לסבך את השורות ולפרק את מבני הכוחות.
ברגע שהמבנה המסודר נהרס והלוחמים התערבבו אלה באלה, ללא יכולת לצאת מסבך האדם והבהמה, נכנסו לפעולה האבירים האנגליים המסודרים.
בעזרת שמירה על מבנה מסודר יכול היה צבא מאורגן לעשות שמות בגוש אדם חסר ארגון, על אף יתרון מספרי, גדול ככל שיהיה.
כך ניצחו תמיד כל הצבאות בכל התקופות - בתחילה משבשים את המבנה - אם על ידי מארב, הרעשה ארטילרית, איגוף או אמצעי הנדסי, ומיד אחרי כפיית אנדרלמוסיה באה התקפת הנגד, שמטרתה ניצול המהומה והכרעת היריב.
מלחמת מאה השנים הביאה לידי ביטוי שינויים מרחיקי לכת, הן בדרך שבה התרחשו המלחמות, והן במבנה החברתי של המדינות שהשתתפו בה.
לשתי המדינות היא סימלה את המעבר בין ימי הביניים והרנסאנס.
תוצאת הכנסתם לשימוש של כלי הנשק החדשים הייתה פגיעה במעמד הבכורה של האצילים-האבירים בשדה הקרב.
חוואים החמושים בנשק החדש יכלו להכריע את האביר המשוריין, שלא היה עוד חסין כבעבר.
הכוח שנשמר בעבר לאצולה, עבר עתה לידיהם של חילות קבע המבוססים על גרעינים של חיילים מאומנים, המצוידים בכלי נשק חדישים.
מבנה הצבאות עצמם השתנה מזה של צבא המבוסס על נאמנות פיאודלית של צמיתים-משרתים הנקראים לתקופת שירות קצרה על ידי אדונם, לצבאות של קבע המבוססים על שכירי חרב מקצועיים הנשכרים לטווח ארוך.
צבאות קבע היו צורה חדשה לחלוטין של כוח צבאי שהיה בידיהם של המלכים בדרך כלל, ולא נראו על אדמת אירופה מאז ימי האימפריה הרומית.
צבאות אלה יכלו להגן מפני פולשים מבחוץ, וכן להגן על המלך מפני טוענים לכתר מבפנים.
המונרכיה שנשענה על צבא קבע, הייתה שונה לחלוטין מן המונרכיה הפיאודלית שנשענה על מדרג היררכי.
המונרכיה האבסולוטית של שליטי בורבון בצרפת נבעה ישירות מהמבנה הצבאי והחברתי שהקים שארל השביעי בסיום מלחמת מאה השנים.
נאמר כי בקרב קרסי הסתיים עידן האבירים.
למעשה, בתקופת הקרבות בקראסי, פואטייה ואז'נקור, הייתה תחייה לעקרונות האבירות, המלחמה למען מטרה נעלה, כאשר מסירת הנפש למענה נחשב לאידיאל חשוב.
עלותה הכבדה של המלחמה הכבידה על האוצר המלכותי הן בצרפת והן באנגליה.
זאת, יחד עם חוסר היציבות השלטוני עקב היותם של שארל השישי וריצ'רד השני ילדים בעת עלייתם לשלטון, גרמה לתסיסה אזרחית ולמרידות בשנות ה-80 של המאה ה-14 (מרד האיכרים האנגלי ומרד הפטישאים בפריז ובערי צרפת האחרות).
חוסר היציבות הכלכלית שנבע מרשת ההלוואות לחצרות המלכים הנתונים במלחמה השפיע גם הרחק מצרפת ואנגליה והיה זרז למרידות כגון מהפכת כפכפי העץ בפירנצה.
מלחמת לפלנד (בפינית: Lapin sota, בגרמנית: Lapplandskrieg) היא השם שניתן לסדרת הקרבות בין פינלנד וגרמניה הנאצית בין ספטמבר 1944 ואפריל 1945 בחבל הצפוני ביותר של פינלנד - לפלנד.
הגרמנים תכננו להסיג את כוחותיהם צפונה על מנת להגן על מכרות הניקל בקרבת פטסאמו (אז עיר נמל בפינלנד לחוף ים ברנץ, כיום פצ'נגה ברוסיה).
במהלך חורף 1943–1944 שיפרו הגרמנים את תשתית הכבישים שבין צפון נורווגיה לצפון פינלנד תוך ניצול כוח אדם מבין שבויי המלחמה (חלק גדול מהם נשבו בדרום אירופה והיו עדיין במדי הקיץ שלהם.כתוצאה מכך רבים גוועו בקור המקפיא של החורף בצפון נורווגיה), כמו כן הוקמו באזור מחסנים בהם נאגרה אספקה רבה.
ולכן כאשר בספטמבר 1944 חתמה פינלנד הסכם שלום עם ברית המועצות היו הגרמנים מוכנים.
על אף שקצינים מהוורמאכט והצבא הפיני ניסו לארגן נסיגה שקטה, פרצו קרבות בין כוחות גרמניים ופיניים אפילו לפני שנחתם הסכם השלום הפיני־סובייטי המקדים.
הפינים הועמדו במצב דומה לאיטלקים ולרומנים שלאחר שנכנעו לבעלות הברית, נאלצו להילחם על מנת לשחרר את אדמותיהם משלטון הכוחות הגרמניים.
המפקד הפיני, גנרל היילמאר סילאסוואו שכוחותיו ניצחו את הצבא האדום בקרב סואמוסאלמי, הוביל את הפעילות כנגד הגרמנים.
בין היתר הוא נעזר בדיוויזיית השריון הפינית.
באוקטובר ונובמבר 1944 גרש אותם מרוב השטח הצפוני של פינלנד.
מלחמת לבנון השנייה התנהלה בין ישראל לחזבאללה בקיץ 2006 בלבנון ובצפון ישראל.
המלחמה נפתחה בשם מבצע שכר הולם עקב חטיפתם של שני חיילי צה"ל אלדד רגב ואהוד גולדווסר שלאחר מכן שונה לשם מבצע שינוי כיוון, אולם לאחר סיומה נקבע שמה למלחמת לבנון השנייה.
בלבנון מכונה המלחמה מלחמת 34 הימים או מלחמת יולי .
המלחמה נמשכה 34 ימים, מ־12 ביולי (ט"ז בתמוז ה'תשס"ו) עד הפסקת האש ב־14 באוגוסט (כ' באב ה'תשס"ו), אם כי כוחות צה"ל המשיכו לפעול בלבנון עד 1 באוקטובר 2006.
העילה למלחמה הייתה תקיפה מתוכננת של חזבאללה באזור גבול ישראל–לבנון, בתקרית שבה נחטפו שני חיילי צה"ל ונהרגו שלושה, במקביל להפגזה ארטילרית כבדה.
בעקבות האירוע הגיבה ישראל בתקיפה מסיבית, ראשית מן האוויר, ולאחר מכן גם באמצעות יחידות הקרקע שנלחמו נגד כוחות החזבאללה בדרום לבנון.
כחלק מתוצאות המלחמה, קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1701, האוסרת על הכנסת כל נשק לדרום לבנון.
עם זאת, חזבאללה התעצם ברקטות ארוכות טווח, באיכויות ובהיקפים גדולים משמעותית ממה שהיו לו טרם המלחמה, אך נשמר שקט יחסי באזור הגבול.
המלחמה נתפסה בקרב הציבור הישראלי ככישלון ונמתחה ביקורת קשה על הדרג המדיני ועל הפיקוד הצבאי הבכיר על דרך ניהול המלחמה.
הקמת ועדת וינוגרד ומחאה ציבורית גרמה, בין השאר, להתפטרותם של הרמטכ"ל דני חלוץ ושל אלוף פיקוד הצפון אודי אדם.
לאחר סיום מלחמת לבנון הראשונה ביולי 1985 שלט צה"ל בדרום לבנון באזור חיץ ברוחב מספר קילומטרים, כדי להגן על היישובים הסמוכים לגבול ישראל–לבנון.
לאחר שצה"ל ספג אבדות רבות מצד חזבאללה ולאחר לחץ ציבורי כבד, הורה ראש הממשלה אהוד ברק במאי 2000 על נסיגה מדרום לבנון.
בעקבותיה התפרס חזבאללה ברחבי דרום לבנון ועל הגבול הבינלאומי וביסס בה את שליטתו, בבניית ביצורים מוסווים (שזכו לכינוי "שמורות טבע") וצבירת נשק רב, בין היתר טילי נ"ט וארטילריה רקטית ארוכת-טווח, שנועדה לטענתו לקיים מאזן אימה שימנע מצה"ל לפלוש שנית ללבנון, אך למעשה שימשה בידיו כגיבוי בפעולותיו נגד ישראל.
במשך שש השנים שלאחר הנסיגה חלה ירידה דרסטית במספרן ובעוצמתן של התקפות חזבאללה על ישראל.
בתקופה זו שמר חזבאללה את העימות "על אש קטנה", ומפעם לפעם תקף לאורך הגבול הצפוני, בעיקר את מוצבי צה"ל.
מדיניות זו של חזבאללה נבעה מסיבות פנים לבנוניות, כדי להמשיך לבצר את מעמדו בחברה הלבנונית, כמי שמוביל את ההתנגדות לישראל, מבלי לשלם מחיר יקר מדי על כך למול ישראל.
מניין ההרוגים בכל תקופה זו שעמד על 14 חיילי צה"ל ו־6 אזרחים, היה נמוך מאוד בהשוואה למספר האבדות בתקופת אחזקת רצועת הביטחון.
ככלל הגבול היה שקט, מצבם הכלכלי של יישובי הצפון הוטב, והתיירות הלכה והשתקמה.
אף שלקראת ביצוע הנסיגה בשנת 2000 הצהיר ראש הממשלה אהוד ברק שאם לאחר הנסיגה תיפתח אש לבנונית, "כל לבנון תבער", בפועל הסתכמו תגובות צה"ל לפעולות ההתקפיות המוגבלות של חזבאללה בהפצצות ממוקדות או באש ארטילרית מוגבלת, כדי למנוע הסלמה של המצב.
זמן קצר לאחר הנסיגה, ב־7 באוקטובר 2000, חטפו אנשי חזבאללה שלושה חיילים באזור הר דב והרגו שלושה חיילים נוספים שהיו בסיור.
באירוע אחר נחטף קצין המילואים אלחנן טננבוים, לאחר שפותה לנסוע לדובאי ומשם הועבר ללבנון.
במהלך תקופה זו נתגלעה מחלוקת חדשה בין לבנון לישראל, כאשר לבנון החלה להקים מתקן הטיה ושאיבת מים סמוך לנחל הווזאני, שהוא אחד המקורות העיקריים של נחל החצבאני.
בנוסף לכך, במספר הזדמנויות חזבאללה ירה פגזי נ"מ שנחתו ביישובי הצפון.
לטענת הארגון, היה מדובר בירי תגובה לחדירת מטוסי חיל האוויר הישראלי למרחב הלבנוני, אם כי לרוב פגזי נ"מ מתוכננים להתפוצץ בעודם באוויר, אם החטיאו את מטרתם (מנגנון מבוסס זמן או קרבה), ולכן ניתן לשער שמלכתחילה הירי כוון ליישובים הישראליים.
צעדים אלו התפרשו בישראל כניסיונות התגרות של החזבאללה שמטרתם לתת לגיטימציה לחזבאללה לשגר אלפי רקטות שהועברו לארגון מסוריה ואיראן, כתגובה לצעד תוקפני של ישראל ובכך לגרור את ישראל למלחמה שתקנה לה תדמית של מדינה תוקפנית.
מסיבה זו ישראל נקטה לרוב במדיניות של הבלגה, שספגה לביקורת פנימית בטענה שמדיניות זו, לאחר הנסיגה מלבנון, מחלישה את ההרתעה של צה"ל ובכך מעודדת את החזבאללה להמשיך במעשיו.
בשנת 2004 החליט ראש הממשלה אריאל שרון לשחרר, במסגרת עסקת שבויים, כ-400 אסירים לבנונים ופלסטינים תמורת שחרור טננבוים והשבת גופות שלושת החיילים, שנהרגו במהלך החטיפה.
בנובמבר 2005 כשל ניסיון חטיפת חיילים נוסף למטרת מיקוח בכפר ע'ג'ר, מה שהוביל ליום קרב במרחב הכפר והר דב.
תקוותיה של ישראל כי החלטה 1559 של מועצת הביטחון שהתקבלה בסוף 2004 אשר חייבה את פירוק המיליציות החמושות בלבנון מנשקן וכן מהפכת הארזים שהביאה לסיום השליטה הסורית בלבנון יביאו לפירוק חזבאללה נכזבו.
חזבאללה שהמשיך להתחמש אף נכנס לפוליטיקה הלבנונית, כשהוא מתבסס על הצלחות העבר בעימות כנגד ישראל, ודוחק את שאר המפלגות השיעיות לעמדה נחותה.
במהלך 2005 החלה בצה"ל הכנת תוכנית מגירה בשם "שוברת הקרח", שהייתה אמורה להיות המתווה לפעילות במקרה של הסלמה בגבול הצפון, אך בעת מבחן המציאות צה"ל לא השתמש בה.
בבוקר פתיחת המלחמה יזם החזבאללה פעולת חטיפה נוספת, שבה חטף שני חיילי צה"ל והרג שלושה, תוך הפגזה ארטילרית של יישובי קו העימות באזור שלומי וזו הביאה לפריצת המלחמה.
תוך כדי הלחימה בלבנון המשיך צה"ל גם במבצע גשמי קיץ ברצועת עזה, שהחל בעקבות חטיפת גלעד שליט.
בפרוץ המלחמה פיקוד הצפון (בפיקוד אודי אדם) מנה שתי אוגדות סדירות ועם התפתחות הלחימה נוספו להן 3 אוגדות נוספות.
סך הכל היו לפיקוד הצפון שתי אוגדות חי"ר ושלוש אוגדות משוריינות, בהם סדר כוחות של 370 טנקי מרכבה.
במהלך המלחמה גויסו כ־89,000 חיילי מילואים בכל החילות.
למרות סדר הכוחות הגדול שעמד לרשות צה"ל, בשום שלב של הלחימה לא היו על אדמת לבנון יותר מ־10,000 חיילי צה"ל בו זמנית.
לרשות פיקוד הצפון עמד גם חיל האוויר הישראלי שנהנה משליטה מוחלטת באוויר וחיל הים שנהנה משליטה מוחלטת בים והטיל מצור ימי על לבנון.
חיילי מילואים מחילות היבשה, שגויסו בצווי חירום למלחמה, הגיעו למחסנים ומצאו שחסר בהם ציוד חיוני הדרוש להם לצורך ניהול הלחימה.