tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמכויות התפקיד הורחבו וככלו רכישת תכשיטים מלכותיים, זהב, וכסף, ומינוי התכשיטנים וחרשי הזהב המלכותיים.
ב-1649, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, נזרקה תכולתו של בית התכשיטים ביחד עם רכוש מלכותי אחר.
חפצי מתכת הועברו למטבעה המלכותית להתכה ולשימוש חוזר, והכתרים נשברו והושחתו.
עם השבת המלוכה על כנה ב-1660 שרדו רק כף אחת ושלוש חרבות טקסיות מבין חפצי ההכתרה שנוצרו במהלך המאה ה-12. שאר תכשיטי הכתר נוצרו מחדש.
ב-1669 נהרס בית התכשיטים, ותכשיטי הכתר הועברו למגדל מרטין, שבו הם הוצבו בתצוגה פתוחה לציבור הרחב.
תצוגה זו נוצלה שנתיים לאחר מכן כאשר קולונל תומאס בלאד ניסה לגנוב אותם.
בלאד ושותפיו כפתו וסתמו את פיו של שומר בית התכשיטים.
אף על פי שהצליחו להניח את ידיהם על כתר אדוארד הקדוש, שרביט אדוארד הקדוש, וגלובוס הריבון, הם הופתעו כאשר בנו של השומר הופיע בפתאומיות והפעיל את האזעקה.
לאחר מכן אוחסנו התכשיטים בקסרקטין ווטרלו.
הרכוש המלכותי מוצא מבית התכשיטים רק באישורו של הלורד צ'מברלין, ראש משק הבית המלכותי, וההוצאה עצמה מבוצעת בפועל ידי סגנו - מפקד משרד הלורד צ'מברלין.
הוא חותם על קבלה של הפריטים מסגן המושל לענייני אבטחה.
רק תכשיטן הכתר יכול לטפל בחפצים השונים, ובדרך כלל נהוג כי קבוצת שוטרים חמושים תנכח במקום.
למפקד המצודה, למושל המגדל ולסגן שלו, יש סמכות מסוימת בבית התכשיטים, אם כי בלתי-מוגדרת.
ב-1967 נבנה בית התכשיטים החדש בקצה המערבי של קסרקטין ווטרלו.
הוא הכיל אזור משולב של כספת ותצוגה במרתף, שהורחב עד לשביל ההליכה הרחב שבחזית הקסרקטין, ואזור תצוגה נוסף בקומה שמעל.
הכניסה נבנתה בחזית המערבית של הקסרקטין, והכניסה לחדר המרתף הייתה דרך החדר הראשי של קומת הקרקע, במורד 49 מדרגות, מעבר על פני קירות בטון חשופים, ודרך דלת כספת עם מנעול צ'אב.
הפריטים השונים הוצגו בסדרה של תיבות זכוכית במעגל, והמבקרים התקדמו בו מכיוון הכניסה ועם כיוון השעון, תחת פיקוחם של שומרי המצודה.
גלריה גבוהה יותר נבנתה במרחק 2–3 יארדים מהתיבות, עבור אלה שרצו להתבונן בחפצים במבט יותר מעמיק.
בית התכשיטים נבנה ותוכנן עבור מיליון מבקרים בממוצע שנתי.
אולם, בשנות ה-80 ביקרו בו באופן קבוע כשני מיליון איש לשנה, ולפיכך החל תכנונו של בית תכשיטים חדש.
בית זה נבנה בין 1992 ל-1994, גם כן בקסרקטין ווטרלו, שהיה מספיק גדול, ותוכנן כך שיוכל להכיל בכל עת לפחות 1,000 אנשים.
בית התכשיטים החדש הוא חד-קומתי ונמצא בקומת הקרקע של הקסרקטין.
בנייתו מומנה מהכסף ששילמו המבקרים, ועלה כ-10 מיליון לירות שטרלינג.
אזור התצוגה גדול פי שלושה בהשוואה לזה של בית התכשיטים הישן, ושיטות ניהול קהל יעילות יותר מאפשרים לו להכיל עד 2,500 מבקרים לשעה.
מטרה זו הושגה בין היתר באמצעות רצפה נעה.
אמצעי אבטחה ושיטות תצוגה חדשות שולבו בבית התכשיטים החדש, ובהם סיבים אופטיים שמאירים את התצוגות וזכוכית בלתי שבירה בעובר 2 אינץ' שמגינה עליהן.
התיבות עשויות מפליז ומכילות חומרים אינרטיים ואוויר מסונן.
התכשיטים עצמם מונחים על קטיפה צרפתית.
בקסרקטין נבנה גם חדר בקרה, שממנו החיילים מפקחים על בית התכשיטים ועל המצודה כולה.
השיפורים במצודה נמשכו כשלוש שנים.
בית התכשיטים וחדר הבקרה מאכלסים את כל קומת הקרקע של קסרקטין ווטרלו.
התכשיטים הוכנסו לבית התכשיטים ב-9 בינואר 1994, וב-24 במרץ שלאחר מכן הוא נפתח בטקס חגיגי על ידי הוד מלכותה המלכה אליזבת השנייה.
גן החיות המלכותי מוזכר לראשונה ביחס לתקופת שלטונו של הנרי השלישי.
ב-1251 קיבלו השריפים לשלם ארבעה פני ליום לצורך השמירה על דוב הקוטב של המלך; הדוב זכה לתשומת לב רבה מתושבי לונדון כאשר הוא היה הולך לצוד בתמזה.
ב-1254 קיבלו השריפים הוראה לסבסד את בניית בית פילים במצודה.
המיקום המדויק של גן החיות בימי הביניים אינו ידוע, אך ידוע כי אריות שוכנו בברביקן הידוע כמגדל האריות.
אוסף בעלי החיים המלכותי היה עמוס במתנות דיפלומטיות שכללו בין היתר שלושה נמרים שניתנו כמתנה על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גן החיות המלכותי היה פתוח לציבור הרחב במהלך המאה ה-18; מחיר הכניסה עמד שלושה פני וחצי, ולחלופין אספקה של חתול או כלב כמזון לאריות.
אחרוני החיות הועברו מהמצודה לריג'נטס פארק ב-1835, לאחר שאחד האריות הואשם בכך שנשך חייל.
שומר גן החיות המלכותי (Keeper of the Royal Menagerie) היה זכאי להשתמש במגדל האריות כבית למשך כל חייו.
כתוצאה מכך, מגדל האריות לא נהרס עד מותו של השומר האחרון ב-1853, אף שהחיות האחרונות עזבו שנים רבות קודם לכן.
אחת האגדות הנפוצות ביותר שנקשרו בשמה של המצודה היא זו של העורבים של מצודת לונדון.
אגדה זו מתייחסת לקבוצה של עורבים שחורים שגודלו בשבי ומתגוררים במצודה.
קבוצה זו מונה לכל הפחות שבעה פרטים (שישה הנדרשים לפי הכללים, ואחד כממלא מקום).
על פי המסורת נוכחותם של העורבים מגינה על הכתר הבריטי ועל המצודה; לפי מסורת פופולרית אם "עורבי מצודת לונדון יאבדו או יימלטו, הכתר ייפול ובריטניה ביחד עמו".
מבחינה היסטורית העורבים השחורים היו נפוצים מאוד ברחבי בריטניה הגדולה, לרבות בערים, והמצודה הייתה באזור הקינון הטבעי שלהם.
לאחר שהעורבים גורשו מרוב אזורי המחיה הטבעיים שלהם, כולל לונדון, הם יכלו לקנן רק בתנאי שבי במצודה, ועם תמיכה רשמית.
לא ברור מתי החלו לגדל את העורבים במצודה ולהפיץ את האגדות עליהם, כאשר אפשרות ידועה אחת היא בימיו של צ'ארלס השני (שמלך בין השנים 1660 ו-1685), ואפשרות שנייה היא במהלך תקופת שלטונה של ויקטוריה.
קיימה מסורת ולפיה רוח הרפאים של אן בולין, שראשה נערף ב-1536 באשמת בגידה בהנרי השמיני, רודפת את מקום קבורתה בקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות, והולכת מסביב למגדל הלבן כשהיא נושאת את ראשה תחת זרועה.
רוחות רפאים אחרות שלגביהן קיימת מסורת הקושרת אותן למצודה הן אלו של הנרי השישי, ליידי ג'יין גריי, מרגרט פול, והנסיכים במצודה.
בינואר 1816 דיווח אחד מהשומרים מחוץ לבית התכשיטים כי הוא הבחין בדוב רפאים המתקדם לעברו, וכעבור ימים אחדים דווח כי הוא מת מרוב בהלה.
באוקטובר 1817 דיווח אדמונד לנת'אל סוויפט, שומר תכשיטי הכתר, כי הוא הבחין ברוח רפאים זוהרת וצינורית.
לדבריו, רוח הרפאים ריחפה מעל הכתף של אשתו, ובעקבות כך היא אמרה "הו, ישו!
לאורך השנים דווחו מקרים נוספים של תצפיות לכאורה ברוחות רפאים ובזוועות אחרות.
מצודת לונדון מיוצגת בתרבות הפופולרית בדרכים רבות.
כתוצאה מכותבים בני המאה ה-16 והמאה ה-19, המצודה זכתה למוניטין של מבצר אפל ומקום של עינויים והוצאות להורג.
אחת המסורות הקדומות ביותר הקשורות למצודה היא הטענה שיוליוס קיסר בנה אותה; הסיפור היה פופולרי בקרב סופרים ואספני עתיקות.
התיעוד המוקדם ביותר המייחס את המצודה לקיסר מתוארך לאמצע המאה ה-14, בפואמה של סר תומאס גריי.
לא ברור מה מקורו של המיתוס הזה, אם כי ייתכן שהוא קשור לעובדה שהמצודה נבנתה באחת הפינות של חומות העיר הרומיות.
אפשרות נוספת היא קריאה שגויה של קטע מכתביו של ג'רווייס מטילברי, שבו הוא אומר כי קיסר בנה מצודה ב-Odnea שבצרפת.
ג'רווייס כתב את השם Odnea כ-Dodres, הדומה להגייה הצרפתית של השם לונדון, Londres.
הסיפור הונצח במחזות ריצ'רד השני וריצ'רד השלישי של ויליאם שייקספיר, ועד המאה ה-18 היו התייחסויות למצודה כאחד ממפעלי הבנייה של יוליוס קיסר.
"מצודת לונדון" הוא ספר בדיוני שנכתב על ידי ויליאם האריסון איינסוורת', ובו ניתן תיאור מדויק במידת האפשר של ההיסטוריה והאדריכלות של המצודה.
איינסוורת' הוסיף מערכת תת-קרקעית מסועפת של מעברים וצינוקים, שאינה קיימת במציאות.
המצודה, כמקום של מוות, אפלה ובוגדנות, מיוצגת במידה בולטת במחזה ריצ'רד השלישי של שייקספיר.
במחזה זה משמשת המצודה כרקע לתפיסת הכתר על ידי ריצ'רד, ובה מתרחשת הסצנה הידועה לשמצה של רצח הנסיכים במצודה, וכן קורבנות נוספים.
אחד מהעיבודים הקולנועיים הבולטים למחזה זה הוא הסרט "ריצ'רד השלישי" שיצא לאקרנים ב-1955, ובו גילם לורנס אוליבייה את התפקיד הראשי.
הסיפור מוצג גם בשני סרטים בשם "מצודת לונדון" שיצאו לאקרנים ב-1939 וב-1962.
האופרה הקומית "אנשי המשמר" (1888) של גילברט וסאליבן, שעלילתה מתרחשת במצודה, פרסמה את המצודה ברחבי העולם דובר האנגלית במשך שנים רבות.
זו האופרה היחידה של גילברט וסאליבן שכוללת דמות היסטורית אמיתית, ומדובר בסר ריצ'רד קולמונדלי, מפקד המצודה.
בספר "The Mad Hatter Mystery" של ג'ון דיקסון קאר משמשת המצודה כזירת רצח.
מצודת לונדון מופיעה בתדירות רבה, ומתוארת בפרוטרוט, בסדרת Baroque Cycle של ניל סטיבנסון, ובעיקר בספר System of the World שבו המצודה היא אחד האתרים המרכזיים שבהם מתרחשת העלילה.
המצודה היא מקום התרחשותו של הקרב האחרון בסדרת האנימה הבריטית "הלסינג", שבה אלוקארד מתמודד נגד אינקוגניטו.
המצודה מופיעה בסרט הקולנוע "ג'וני אינגליש" כאשר פסקל סובאז' גונב את תכשיטי הכתר.
המצודה מופיעה לעיתים קרובות כבית כלא בטרילוגיית ברטימאוס של ג'ונתן סטראוד.
המצודה מופיעה בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית האמריקאית "1000 דרכים למות".
האסיר הראשון במצודה שיש תיעוד אודותיו הוא ראנולף פלמבארד, שהורשע ב-1100 בסחיטה במסגרת תפקידו כבישוף של דרהאם.
הוא היה אחראי לשיפורים רבים במבנה המצודה לאחר שהאדריכל הראשון, גנדלף, חזר לרוצ'סטר.
הוא נמלט מהמגדל הלבן באמצעות טיפוס על חבל, שהוברח לתוך תאו בתוך נאד יין.
יוברט דה ברג, הרוזן הראשון מקנט, ששימש כעוצר עבור הנרי השלישי, נכלא במצודה בין 1232 עד שזכה לחנינה ב-1234.
גריפיד' אפ ל'ואלין אפ לורוות', נסיך ולשי, היה בנו הבכור אך מחוץ לנישואים של ל'ואלין הגדול.
הוא נכלא במצודה ב-1241, ונפל למותו ב-1244 כאשר ניסה להימלט.
ג'ון, מלך סקוטלנד - לאחר שאולץ על ידי אדוארד הראשון לוותר על הכתר הסקוטי, הוא היה כלוא במצודה בין 1296 ל-1299.
ויליאם דה הארדי, הלורד מדגלאס - מושל ברוויק מטעם הסקוטים.
נכלא במצודה ב-1297, ונרצח בה כעבור שנה.
ויליאם וולאס נכלא במצודה למשך זמן קצר לפני שהוצא להורג ב-1305.
דייוויד השני, מלך סקוטלנד, נכלא במצודה ב-1346 לאחר שנשבה בקרב נוויל'ס קרוס.
ז'אן השני, מלך צרפת, נכלא במצודה לאחר שנשבה במהלך קרב פואטייה ב-1356. הוא שוחרר ב-1360 על מנת לגייס את הכופר הדרוש לשחרורו, וחזר לשבי לאחר שנכשל בכך.
ריצ'רד השני, מלך אנגליה, נכלא במצודה ב-1399, זמן קצר לפני שנלקח לטירת פונטפראקט שבה הוא נרצח.
ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד, באותה עת יורש העצר של הכתר הסקוטי, נחטף במהלך מסעו בצרפת ב-1406, והיה כלוא במצודה עד שהועבר לטירת נוטינגהאם ב-1408.
משפחתו של אווין גלינדור נכלאה במצודה ב-1408, שנה אחת לאחר שהוא הובס על ידי הנרי הרביעי.
שארל הראשון, דוכס אורליאן, היה כלוא במספר טירות אנגליות בין 1415 ל-1440, בהן המגדל הלבן שבמצודת לונדון.
הנרי השישי, מלך אנגליה, נכלא במצודה לאחר שנשבה בקרב טיוקסברי ב-1471, ונרצח בה ב-21 במאי 1471. ראשי איטון קולג' וקינגס קולג' שבקיימברידג' מניחים בכל יום שנה ורדים ושושנים על המזבח שעליו נרצח המלך.
מרגרט מאנז'ו, אשתו של הנרי השישי, נכלאה לאחר שנשבתה גם היא בקרב טיוקסברי, עד שדמי הכופר שלה שולמו ב-1475.
ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיו של המלך אדוארד הרביעי, נכלא במצודה ב-1477 באשמה בגידה, והוצא להורג בחשאי ב-1478.
אדוארד החמישי, מלך אנגליה, ואחיו ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, שנודעו לימים בתור "הנסיכים במצודה", נשלחו למצודה ב-1483 על ידי דודם, הדוכס ריצ'רד מגלוסטר, "למען הגנתם" ובעקבות מותו של אביהם.
לפי אגדה פופולרית בשלב מסוים הורה ריצ'רד לרצוח את הנערים.
סר ויליאם דה לה פול, קרוב משפחה רחוק של המלך הנרי השמיני, היה כלוא במצודה במשך 37 שנים (1502–1539) באשמת קנוניה נגד הנרי, והוא האסיר שהיה כלוא במצודה למשך הזמן הארוך ביותר.
אדוארד סימור, הדוכס הראשון מסאמרסט, ומנהל משק הבית שלו, סר ג'ון ת'ין.
תומאס מור נכלא במצודה ב-17 באפריל 1534. הוא הוצא להורג ב-6 ביולי 1535, וגופתו נקברה במצודה.
אן בולין, אשתו השנייה של הנרי השמיני, נכלאה במצודה ב-2 במאי 1536 באשמת בגידה חמורה: ניאוף, גילוי עריות, וכישוף.
היא נותרה במצודה עד שראשה נערף בטאוור גרין ב-19 במאי 1536.
אדם סדבאר, ראש המנזר האחרון של מנזר ירבולקס, נכלא ב-1537 בגין השתתפותו במרידת "העלייה לרגל של החסד", וזאת לפני שנתלה, הוטבע, ובותר לארבעה חלקים.
ריצ'רד ויטינג, שכיהן כראש מנזר גלסטונברי, נכלא ב-1539 לתקופה קצרה לפני שנלקח בחזרה לגלוסטנברי שבה הוא נתלה, הוטבע ובותר לארבעה.
מרגרט פול, הרוזנת השמינית מסולסברי, נכלאה ב-1539 עד שראשה נערף ב-1541 באשמת בגידה.
תומאס קרומוול נכלא על ידי הנרי השמיני ב-1540 לפני הוצאתו להורג.
קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני, הייתה כלואה במצודה עד להוצאתה להורג ב-1542.
אן אסקיו, רפורמטורית פרוטסטנטית, נכלאה ועונתה במצודה ב-1546 באשמת כפירה, ולאחר מכן הועלתה על המוקד.
תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, נכלא במצודה ב-1553. כעבור שנה נשלח לאוקספורד, ושם הועלה על המוקד באשמת כפירה.
ליידי ג'יין גריי, מלכת אנגליה הבלתי-מוכתרת, ובעלה גילדפורד דאדלי, נכלאו במצודה החל מ-1553 ועד הוצאתם להורג ב-12 בפברואר 1554, לפי צו מיוחד של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
אליזבת, לימים מלכת אנגליה, הייתה כלואה במשך חודשיים ב-1554 כיוון שנחשדה במעורבות במרד ואייט.
ג'ון ג'רארד, כומר ישועי אנגלי שפעל במסווה בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה שבה נרדפו הקתולים.
הוא נתפס ב-1594, עונה ונכלא במגדל המלח (Salt Tower) עד שנמלט ב-1597 באמצעות חבל שנמתח מעל חפיר המצודה.
ויליאם רייט הוא כומר ישועי נוסף שנעצר בעקבות מזימת אבק השרפה.
סר וולטר ראלי שהה 13 שנים (1603–1616) במצודה, אך הורשה לחיות בתנאים נוחים יחסית במגדל המדמם (Bloody Tower) ביחד עם אשתו ושני ילדיו.
למשך תקופה קצרה הוא אף גידל טבק בטאוור גרין, בצמוד לדירתו.
גאי פוקס, שהתפרסם בזכות חלקו במזימת אבק השרפה, הובא למצודה ב-1605 על מנת להיחקר על ידי ועדה של שרי המלך.
לאחר שהודה בבגידה הוא נדון למוות בתלייה, גרירה וביתור לארבעה באולד פאלאס יארד שבווסטמינסטר; אולם, הוא נמלט מגורל זה לאחר שקפץ מהגרדום, וכתוצאה מכך שבר את צווארו ונהרג.
סר אברארד דיגבי, מיוזמי מזימת אבק השרפה, נכלא ב-1605 עד שנתלה, הוטבע ובותר לארבעה ב-1606.
ניקולס וודקוק היה כלוא במשך 16 חודשים כיוון שפיקד על ספינת הלווייתנים הספרדית הראשונה שהגיעה לספיצברגן ב-1612.
ויליאם לוד, הארכיבישוף מקנטרברי, היה כלוא בין 1640 ועד להוצאתו להורג באשמת בגידה ב-1645.
ויליאם פן, קווייקר ולימים מייסד פנסילבניה, נכלא למשך שבעה חודשים בין 1668 ל-1669 באשמת פרסום פמפלטים.
סמיואל פיפס, איש ציבור וכותב יומנים, היה כלוא במשך חצי שנה ב-1679 באשמת ניהול כושל.
ג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמות', נכלא והוצא להורג במצודה ב-1685 בעקבות הנהגתו את מרד מונמות'.
השופט ג'פריז היה כלוא ב-1688 וב-1689 בעקבות בריחתו של ג'יימס השני.
הוא מת במצודה כתוצאה ממחלת כליות.
סר רוברט וולפול, לימים ראש הממשלה, נכלא למשך חצי שנה ב-1712 באשמת שחיתות.
סיימון פרייזר, הלורד האחד-עשר מלובאט, נכלא ב-1746 לאחר שנשבה בקרב קלודן, והוצא להורג כעבור שנה.
פלורה מקדונלד, יעקוביטית סקוטית, הייתה כלואה בין 1746 ל-1747 לאחר שהורשעה בסיוע לצ'ארלס אדוארד סטיוארט לאחר קרב קלודן.
הנרי לורנס, הנשיא השלישי של הקונגרס הקונטיננטלי של אמריקה הקולוניאלית, שהה במצודה ב-1780.
לורד ג'ורג' גורדון, היוזם של מהומות גורדון ב-1780, היה כלוא במצודה במשך חצי שנה בהמתנה למשפטו באשמת בגידה חמורה.
יוזף יאקובס, מרגל גרמני, הוצא להורג במצודה באוגוסט 1941.
רודולף הס, מבכירי משטרו של אדולף היטלר, הוחזק במצודה במאי 1941 והיה אסיר המדינה האחרון שהוחזק במצודה.
מצודת כ"ח (שמה נֶהֱגֶה "מצודת כוח"; נקראת גם "מצודת ישע" ו"נבּי יושע", על שם חורבות הכפר הערבי הסמוך, נבי יושע) היא מצודת טגארט באזור הצפון כ-10 ק"מ דרומית לקריית שמונה קריית שמונה.
המצודה נקראת על שם 28 הלוחמים שנהרגו בכיבושה במלחמת העצמאות.
המצודה משמשת כיום כבסיס מג"ב, ולצידה אנדרטה וקבר אחים בו קבורים 19 מחללי הקרבות במקום.
בראשית 2014 נפתח בסמיכות למצודה מוזיאון הרעות, המנציח את הקרבות ואת החללים שנפלו במקום.
בשנת 1937, במהלך המרד הערבי הגדול, הוחל בביצור גבול הארץ הצפוני, לצורך מניעת כניסת אנשי כנופיות ותגבורת מלבנון לארץ ישראל.
במסגרת פעולות אלו נסלל כביש הצפון, נפרסה גדר הצפון בסמוך לכביש, הוקמו חמש מצודות טגארט לאורך הגדר והכביש, פרי תכנונו של המהנדס הבריטי המומחה ללוחמה בטרור, סיר צ'ארלס טגארט, ומספר עמדות פילבוקס בנקודות אסטרטגיות.
חמש המצודות מצויות כיום באביבים, שומרה, יערה, מצפה מתת, ומצודת כ"ח שנקראה אז "נבי יושע", על שם הכפר הערבי הסמוך.
על פי המסורת המוסלמית, קבר השייח' הנמצא עד היום במקום, הוא קברו של הנביא יושע, ויש המייחסים אותו ליהושע בן נון.
גדר הצפון והמצודות נבנו בשיתוף פעולה בריטי עם היישוב היהודי בארץ, והמצודה בנבי יושע נבנתה על ידי סולל בונה.
המצודה שכנה באזור ערבי, כ־3 ק"מ ממזרח לגבול הבינלאומי עם לבנון, וסביבה שכנו הכפרים הערביים נבי יושע, קדיס, מלכיה, ג'הליה ודישון, וכן המושב רמות נפתלי שהוקם ב-1945. המצודה בנבי יושע החליפה תחנת משטרה קודמת ששכנה במקום בצריף עץ.
המצודה ניצבת במיקום אסטרטגי בקצה המזרחי בקעת קדש, על שפת מתלול הרי נפתלי, בגובה של כ-300 מטרים מעל עמק החולה.
העלייה התלולה מהעמק חייבה את סלילת חלקו המזרחי של כביש הצפון בנתיב קשה, שנמצא בשליטת המצודה.
מצפון למצודה עובר נחל קדש, המתחתר בקניון תלול, המקשה מאוד על הגישה למצודה מצפון.
מעט ממערב למצודה עברה דרך עפר שחיברה בין המצודה ללבנון.
גדר הצפון נפרסה מעט מצפון למצודה.
המצודה צופה אל כל עמק החולה, ועל כביש 90 שהוביל ליישובי הצפון היהודים המבודדים באצבע הגליל, כמו כפר גלעדי, תל חי ומטולה.
המצודה חלשה מבחינה צבאית על חלקו המזרחי של כביש הצפון, על כביש 90, על מרחב הרי נפתלי ואגם החולה, ועל ציר הגישה ללבנון.
לאחר דעיכת המרד הערבי הגדול בשנת 1939 פחתה חשיבותה של המצודה.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה גדר הצפון אף פורקה.
כוחות בריטים, עם אנשי צרפת החופשית, ובסיוע של אנשי ההגנה, השתלטו על סוריה ולבנון, והתיל שבגדר נדרש למקומות אחרים.
המצודות, ובהן מצודת נבי יושע, הפכו לתחנות משטרה, וניטרו הברחות וכניסת מעפילים מלבנון לארץ ישראל.
במסגרת החשש מפלישה לארץ מלבנון תחת שלטון וישי ב־1941, הוקמו ממזרח וממערב למצודה שתי שורות מחסומים נגד רכב משוריין, וכן נבנו ארבעה בונקרים ועמדת פילבוקס אחת.
באזור שסביב המצודה נחפרו תעלות קשר ועמדות הגנה.
המצודה נבנתה מבטון, ובראשה צריח מתומן, שבצדדיו חרכי ירי צרים הפונים לכיוונים שונים.
בארבעת קירות המצודה הוצבו תיבות השלכה לרימונים, שנועדו להגן על המצודה מפני תוקפים בשטח המת של חרכי הירי, בסמוך לקירות המצודה.
דגם זה של מצודה הפך לאחר מכן לדגם סטנדרטי במצודות טגארט בגודל דומה ברחבי הארץ.
לאחר ההכרזה על תוכנית החלוקה החלה מתיחות ביטחונית באזור.
שיירות יהודיות לרמות נפתלי ולמנרה הותקפו באזור המצודה, ומנגד נערכה פעולת תגמול כנגד תחבורה ערבית על ידי חוליית פלמ"ח בפיקודה של נתיבה בן יהודה.
היישובים היהודיים הפכו לנצורים חלקית, והגישה אליהם נעשתה בעיקר באופן רגלי.
במקביל, החל ריכוז כוחות ערביים באזור ממערב למצודה.
נעשו שלושה ניסיונות לכבוש את המצודה.
בניסיון הראשון, בליל 15 באפריל 1948, מייד לאחר כניסת כוח ערבי למצודה, השתתפו פלוגה מן הגדוד השלישי של הפלמ"ח, וכוח מגדוד 11 (גדוד אלון) של חטיבת גולני, בפיקודו של ישראל ליאור.
הכוח התוקף עלה לאזור המצודה בשעת חשיכה, באוטובוסים של אגד, בכביש הצפון הצר שעלה מעמק החולה למקום.
בגלל הכביש הצר נתקע אחד האוטובוסים ונתגלה, ונפתחה אש לכיוונו.
הכוח נסוג לאחר שאיבד ארבעה לוחמים וספג מספר פצועים.
כעבור חמישה ימים, ב-20 באפריל, ביצע הגדוד השלישי ניסיון נוסף.
הכוח התוקף התחלק לשלוש קבוצות.
כוח קטן ביצע התקפת הסחה מדרום למצודה, הכוח העיקרי תקף מצפון, והשלישי סייע ברתק.
עקב מספר משגים בתכנון, והתנגדות עזה, לא הצליחה פריצת קיר המצודה, והכוח התוקף נסוג תוך אבדות כבדות, כאשר רובן של גופות הלוחמים שנפלו נותרו במקום.
על הנסיגה חיפה המקלען יזהר ערמוני, עד שנהרג.
על פעולתו זו, זכה ערמוני לאות גיבור ישראל.
מפקד הרתק, פילון פרידמן, נותר ליד המצודה עם שניים מלוחמיו הפצועים.
הוא העבירם לנקיק סלע, וכשאזלה תחמושתו ירה בפצועים ובעצמו, כדי שלא ייפלו חיים בידי הפורעים הערבים שהלכו והתקרבו אליהם.
בהתקפה זו שכשלה נהרגו עשרים ושניים לוחמים (21 באותו היום, ועוד לוחם שמת מפצעיו ב-22 באפריל).
גופות הלוחמים שנותרו במקום לאחר כישלון ניסיון הכיבוש השני נקברו בקבר אחים למרגלות המצודה.
הגדוד השלישי כבש את המצודה בניסיון השלישי, במסגרת מבצע יפתח.
על פלוגה ג' פיקד ראובן נצר, וההשתלטות על המצודה הסתיימה ללא נפגעים.
בליל 15 במאי 1948 התקרבו חבלנים אל המצודה, גילו כי הוקפה בגידור נוסף, והעריכו כי כוח האדם וחומרי הנפץ שברשותם לא יספיקו.
בעקבות כך נדחתה ההתקפה ביום.
ההתקפה התבצעה לבסוף בכוח רב בליל 16 במאי, אחרי שבמשך היום הופצצה המצודה מן האוויר.
בבוקר 17 במאי הגיעו התוקפים אל המצודה, ומצאו אותה ריקה, לאחר שננטשה בידי מגיניה, שנסוגו ללבנון.
אחרי שהתמקמו בבניין, פגע פגז תועה שנורה מלבנון באחד החדרים במקום, וגרם למותם של שני לוחמים נוספים.
בשלושת הניסיונות לכיבוש המצודה נהרגו עשרים ושמונה חיילים, ועל כן המצודה קרויה על שמם (28 – כ"ח בגימטריה).
רובם קבורים בקבר אחים למרגלות המצודה.
לאחד מהחללים, דוד צ'רקסקי, מיוחס שיר שכתב חיים חפר, "דודו".
השיר נכתב להצגה "הוא הלך בשדות", כשצ'רקסקי עוד היה בחיים וללא כוונה לשייך אליו את השיר.
בראיון ל"על הצפון" בטאון המועצה האזורית הגליל העליון, מצוטט חיים חפר: "כתבתי אותו ב-1946 למחזה 'הוא הלך בשדות' על בסיס דמותו של אורי גיבור הספר".
מיד לאחר נפילתו של צ'רקסקי, ולאור זהות השמות וחלק מהפרטים האישיים שבשיר, יוחס השיר לדמותו.
המחבר שהכיר את צ'רקסקי, מסר למשפחה, לאחר נפילתו, עותק מהשיר כשהוא מוקדש לדמותו של דודו, כאמור, בדיעבד, שנה וחצי לאחר הכתיבה.
מבנה המצודה משמש כיום כבסיס של משמר הגבול, וצורתו מהווה את סמל החַיִל.
מאחורי המבנה נקברו בקבר אחים החללים שנפלו בקרבות על המצודה, ונבנתה אנדרטה שתוכננה על ידי זוג האדריכלים ביטוש קומפורטי ואיקה קומפורטי-עובדיה.
מסביב לאנדרטה ניטע גן, המנציח את 28 החללים שנפלו בכיבוש המצודה, וחלל נוסף שהיה אח של אחד הנופלים, ונפל בקרב אחר במהלך מלחמת העצמאות.
תכנון האתר ובנייתו עברו גלגולים רבים, והבנייה הושלמה רק כעבור כעשר שנים מהקרב.
המצודה נמצאת על מסלולו של שביל ישראל.
במקום נקודת תצפית ממנה ניתן לצפות על נופיו של עמק החולה.
שביל טיול רגלי ('שביל הפלמ"ח') נפרץ מאזור צומת כ"ח בעמק החולה אל המצודה, בנתיב הכללי של התקדמות הכוח העיקרי במהלך ההתקפה השנייה על המצודה.
המצודה מופיעה על בול דואר שהוציא דואר ישראל בשנת 1951, לרגל יום העצמאות השלישי של מדינת ישראל.
הבול, בערך נקוב של 15 פרוטות, נושא את הכיתוב "מצודת ישע".
שני שירים נקשרים לקרב על מצודת כ"ח.
המוכר מהם הוא השיר "דודו" מאת חיים חפר ואלכסנדר אוריה בוסקוביץ'.
על שיר זה נכתב כבר לעיל וכן בערך דוד צ'רקסקי.
שיר שני הוא "לא אשכח זאת רעי".
השיר נכתב על ידי נתן אלתרמן בימי מלחמת העולם והתפרסם בספרו עיר היונה.
השיר הולחן בתחילה על ידי רפי בן משה ואחר על ידי יאיר רוזנבלום אך לא זכה לתהודה ציבורית רבה.
הקשר למצודת כ"ח ולקרב, נוצר כאשר בסרט שיצר הבמאי מנחם שובל, עבור הטלוויזיה החינוכית, ושמו כשם השיר, "לא אשכח זאת רעי", רואיין אמנון בן יהודה שנפצע אנושות בקרב, ושרד.
בן יהודה הוא מוזיקאי חובב, הוא הלחין את השיר ולחנו שולב בסרט ואף בוצע בטקס חנוכת מוזיאון הרעות.
כתוצאה מעבודות ההקמה, התגלה ב-2012 מתחת למצודה מאגר מים תת-קרקעי גדול שקיומו לא היה ידוע לפני כן.
ב-11 באפריל 2014 נפתח ליד המצודה מוזיאון הרעות מייסודו של יהודה דקל, המציג את סיפור מורשת הקרב לכיבושה, כחלק מפרויקט מורשת לאומית.
הסרט מתחיל בסיקור פועלו של יהודה דקל, ומשם ממשיך לשחזור הכנות לקרב השני על המצודה ומהלך הקרב עצמו.
מצודת לה פרייר , או בשמה הרשמי טירת אנרי כריסטוף (Citadelle Henri Christophe), היא הטירה הגדולה ביותר בחצי הכדור המערבי.
היא שוכנת בגובה של 970 מטר על פסגתו של הר בונה א ל'אווק (Bonnet a L'Eveque) בצפון האיטי, כ-28 ק"מ מדרום לעיר קאפ-האיטיין שלחוף האוקיינוס האטלנטי.
מאז שנת 1982 המצודה מוכרזת כאתר מורשת עולמית.
המצודה נבנתה בין השנים 1805 ו-1820 כחלק ממערך הביצורים שנועד להגן על האיטי מפני הצרפתים לאחר קבלת עצמאותה ב-1804. גנרל אנרי כריסטוף שהיה מופקד מטעם צבא האיטי על צפונה של המדינה הופקד גם על הקמת המצודה.
ב-1806 תפס כריסטוף את השלטון במדינה יחד עם אלכסנדר פטיון (Alexandre Pétion), אך השניים הסתכסכו והמדינה חולקה לשתיים, כשכריסטוף שולט בחלקה הצפוני.
ב-1811 הכריז על עצמו קריסטוף כמלך הנרי הראשון מהאיטי והקים גם את ארמון סן סוסי למרגלות המצודה.
הוא שלט באזור עד שהתאבד ב-1820 וגופתו נעטפה בסיד ונקברה באחת מחצרות המצודה.
המצודה לא נאלצה לעמוד במבחן של התקפות צרפתיות, אך שרדה מספר רעידות אדמה שהקשה שבהן התרחשה ב-1842. היא שופצה מספר פעמים אך נותרה במידה רבה במצבה המקורי.
בשל גודלה הייתה המצודה לאחד מסמליה של האיטי והיא הופיעה מספר פעמים על בולים שהנפיקה המדינה ועל מטבעות שהטביעה.
המצודה בנויה בצורת מלבן שצלעותיו הארוכות באורך של כ-120 מטר פונות למזרח ולמערב.
רוחבה כ-80 מטר ויש בה שמונה מפלסים.
היא משתרעת על שטח של כ-10,000 מ"ר ונישאת לגובה של עד 53 מטר מעל הקרקע.
בפינה הצפון-מזרחית בולט מהמצודה אגף גדול בצורת מעוין המכונה "טור דה ל'אפרון" (Tour de l'Eperon).
אורכו 70 מטר ורוחבו 30 מטר, והוא מחובר אל מבנה המצודה באמצעות מגדל עגול המכונה "הרוטונד" (La Rotonde).
המבנה המרכזי מקיף חצר פנימית וסביבו ארבעה מגדלי שמירה.
במצודה נבנו מאגרי מים ומחסני מזון אשר יוכלו לכלכל עד 5,000 איש במשך שנה.
אגף מיוחד נבנה עבור המלך ובני משפחתו למקרה שייאלצו לשהות במקום.
במצודה 150 תותחים בגדלים שונים, וכמויות גדולות של כדורי תותח עדיין מסודרות בערימות בחצרותיה.
אל מצודת לה פרייר מוביל שביל באורך של 11 ק"מ שאינו עביר בכל עת לכלי רכב, אך למרות זאת מהווה המצודה את אחד מאתרי התיירות הפופולריים במדינה.
האתר ההיסטורי המדינתי מצודת זאכרי טיילור המכונה בקיצור "מצודת טיילור" (Fort Taylor - "פורט טיילור") הוא אתר מדינתי היסטורי ופארק מדינתי המצוי בקצה הדרומי של האי קי וסט באזור הקיז של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
עבודות הקמת המצודה החלו בשנת 1845 כחלק מתוכנית לבניית מצודות צבאיות לאורך החוף הדרום מזרחי של ארצות הברית.
בשנת 1850, נקראה המצודה על שם נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור (כמספר חודשים לאחר מותו של הנשיא).
עבודות ההקמה נתקלו בקשיים רבים בהם מגפות קדחת צהובה שפגעה בעובדים, מחסור בחומרי בנייה, ומחסור במים באי (באי קי וסט, כמו ביתר איי הקיז, אין מעיינות מים).
בראשית מלחמת האזרחים האמריקנית, בשנת 1861 השתלטו כוחות האיחוד על הצמודה בפיקודו של קפטן ג'ון בראנון.
המצודה הקשתה על כוחות הקונפדרציה להעביר אספקה מחופה הדרומי לחופה המזרחי של הקונפדרציה.
עבודות הקמת המצודה נמשכו במהלך המלחמה והיא הושלמה בשנת 1866. במצודה נעשה שימוש רב בזמן המלחמה הספרדית-אמריקאית.
בשנת 1947 העביר צבא ארצות הברית את המצודה, שלא נדרשה לו, לצי ארצות הברית אשר הקים בחלק זה של האי קי וסט בסיסי צוללות.
בשנת 1968 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית, במסגרתה הוצאו מתוך החומות של המצודה תותחים מתקופת מלחמת האזרחים אשר נקברו בתוך החומות בעת הרחבת המצודה.
בשנת 1971 נרשמה המצודה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובשנת 1973 הוכרזה המצודה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
בעבר שכנה המצודה לחוף הים, בקצה האי, אולם עם השנים הצטבר סחף וחול והמצודה נמצאת במרכז חוף ים וחורשה.
שטחו הכולל של האתר ההיסטורי הוא 352,000 מ"ר.
עד שנת 1974 הייתה המצודה חלק מבסיס הצוללות שנקרא על שמה "מתחם זאכרי טיילור".
בשל העובדה שנשיא ארצות הברית הארי טרומן התגורר במתחם (בבית הלבן הקטן) שונה שם המתחם ל"מתחם טרומן".
בחוף המצודה הוסדר חוף רחצה מיוחד פרטי עבור הנשיא, אולם טרומן העדיף להתרחץ בחופי הרחצה הפומביים של האי.
בשנת 1974, עם סגירת הבסיס, הפך המתחם לשכונה פרטית, אולם מתאפשרת גישה למצודה ולחופיה לכל הציבור בשעות הבוקר.
כיום המצודה מהווה אתר תיירות, ונערכים בה שחזורים של קרבות מלחמת האזרחים.
כמו כן, מיד שנה, לקראת האלווין מקושתת המצודה כ"בית רדוף רוחות" בתמה של מלחמת האזרחים.
מצודת לואיסבורג היא אתר היסטורי לאומי קנדי השוכן באי קייפ ברטון, בפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה, המנציח עיר צרפתית מבוצרת מהמאה ה-17 באותו שם.
ההתיישבות הצרפתית בקנדה החלה ב-1605 בחבל אקדיה, עם הקמת היישוב פור רויאל לחופי המפרץ שנקרא אז "המפרץ הצרפתי" (Baie Français) (כיום מפרץ פאנדי).
ב-1608 הוקמה קוויבק סיטי בעמק הנהר סנט לורנס, והעניין הצרפתי בהתיישבות עבר להתמקד בחבל קוויבק.
ניסיון לעיבוי ההתיישבות בחבל אקדיה נעשה ב-1629, עם הקמת פור סנט-אן (Fort Ste-Anne) בחוף המזרחי של האי איל-רויאל (Île Royale).
יישוב זה לא שרד לאורך זמן, למעט נקודת סחר בפרוות שהתקיימה באזור למשך זמן מה.
במסגרת מלחמת המלכה אן כבשו הבריטים את אקדיה ב-1710, ובהסכם אוטרכט מ-1713 הועברה לידי הבריטים השליטה ברוב החבל, ששינה את שמו ל"נובה סקוטיה".
השליטה באיל-רויאל נותרה בידיים צרפתיות, והוא הפך לחלק ממושבת הכתר הצרפתית צרפת החדשה ולמעשה לנקודת הגישה היחידה שלה לאוקיינוס האטלנטי.
במזרחו של האי הוקם נמל לשירות הצי הצרפתי באוקיינוס האטלנטי בשם "הבר לואיסבורג".
ב-1719 החלו הצרפתים לבנות במקום עיר מבוצרת בשם לואיסבורג, והשקיעו הון רב בפיתוחה.
לואיסבורג הפכה למרכז סחר בינלאומי בין צרפת, צרפת החדשה ומושבותיה של צרפת בקריביים.
בין היתר הוקם בה ב-1734 מגדלור, הראשון בקנדה, שנועד לסייע לימאים למצוא את דרכם במזג האוויר הערפילי האופייני לאזור.
ב-1745, במסגרת מלחמת המלך ג'ורג', צרו הבריטים על העיר ולבסוף כבשוה.
ב-1748, במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל (Aix-la-Chapelle), חזרה המצודה לשלטון צרפתי, אך לא לזמן רב.
במלחמת הצרפתים והאינדיאנים שבו הבריטים ללואיסבורג, ולאחר מצור שארך כחודש וחצי נפלה המצודה לידיהם, ב-26 ביולי 1758, הפעם סופית, ושמה קץ לנוכחות הצרפתית על החוף האטלנטי של אמריקה.
כיום משמשת המצודה כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
ב-1961 החליטה ממשלת קנדה לשחזר את אחד מרובעי העיר, ולהשיב את מצודת לואיסבורג למצבה בתקופה שלפני המצור הבריטי ב-1745. בשחזור השתתפו בין היתר בעלי מקצוע רבים, ובהם גם כורי פחם מובטלים תושבי האי, שחלקם למדו טכניקות בנייה צרפתיות מהמאה ה-18. במקרים רבים השתמשו המשחזרים באבנים מקוריות שהיו באתר.
כיום מהווה האתר אבן שואבת לתיירים, הבאים לאתר ומשתתפים בסיורים מודרכים עם מדריכים בני המקום.
האתר סייע לעיירה לואיסבורג להתמודד עם קשיים כלכליים שנבעו מירידה בכלכליות ענף הדיג באוקיינוס האטלנטי הסמוך.
מצודת לאהור (באורדו: قلعہ لاہور או شاهی قلعہ – "שאהי קלעה") היא מצודה השוכנת בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה מוקפת החומה של לאהור בפקיסטן.
צורתה של המצודה היא כשל טרפז ושטחה עומד על כ-200 דונם.
אורכה ממזרח למערב הוא כחצי קילומטר, ורוחבה מצפון לדרום מגיע לכ-400 מטר.
במקום ניצבו מבנים מבוצרים כבר בעת העתיקה, אך המבנים המוקדמים ביותר הקיימים באתר, הם מהמחצית השנייה של המאה ה-16 והוקמו על ידי אכבר, קיסר האימפריה המוגולית.
מאחר שהמצודה המשיכה ונבנתה משך כל תקופת קיומה של האימפריה, עד המאה ה-19, היא עשירה ביסודות ובמאפיינים אדריכליים שאפיינו את המדינה משך כל שנות קיומה.
יחד עם גני שאלימאר הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית בשנת 1981, ובשנת 2000 צורפה אל רשימת האתרים בסיכון.
כל אחד מיורשיו של אכבר, כמו גם הסיקים החל מאמצע המאה ה-18 והבריטים החל מ-1846, הוסיף לה רחבות, מבנים או חומות.
עיקר תרומתם של האחרונים הייתה בהפיכת מבנים בודהיסטים לבית חולים ולקסרקטינים, בהרס חלק מהחומה ובהפיכת חלק מגני המצודה למגרשי טניס.
עם זאת, שינויים אלה תוקנו בחלקם לאחר עצמאות פקיסטן.
חלקים ממבני המצודה נהרסו או שמצבם מדורדר.
במבנים רבים אחרים, נערכו שינויים מרחיקי לכת, עד כי קשה להתחקות בוודאות אחר מועד הקמתם או סגנונם המקורי.
למצודה מובילים שני שערים – האחד במרכז החומה המזרחית ("שער מסג'ידי") והאחר במרכזה של החומה המערבית ("שער עלאמגירי").
"שער עלאמגירי" שנבנה ב-1673, משמש ככניסה העיקרית אל המתחם, והוא אחד מהמראות המזוהים ביותר עם המצודה ועם העיר לאהור.
לשער שתי קומות ומשני צדדיו ניצבים שני מגדלים המעוטרים בבסיסיהם בדוגמאות עלי לוטוס.
על המגדלים ניצבים שני ביתנים עגולים נושאי כיפות הנתמכות בעמודים.
השער המזרחי, "שער מסג'ידי" שנבנה ב-1666, שימש כשער הכניסה העיקרי של המתחם בעבר.
חומת המצודה עשויה מלבנים שרופות ולאורכה ניצבים מגדלי שמירה חצי עגולים במרווחים קבועים.
מיידאן דיואן-י עאם ודיואן-י עאם
מיידאן דיואן-י עאם (רחבת בית השימוע) היא רחבה השוכנת בצידה הדרומי של המצודה.
אורכה 235 מטר ורוחבה כ-150 מטר, והיא תופסת חלק ניכר משטחה של המצודה.
בעבר הייתה מוקפת במבנה היקפי שבו היו 114 חדרים, אך רק שרידיהם של חדרים אלה נותרו בשטח.
חלק גדול מהנזק למבנים נגרם בתקופת השלטון הסיקי ובעת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית, עת המבנים נהרסו על מנת לאפשר הקמת בניני מגורים לחיילים.
הבריטים אף הרסו חלק מהחומה ההיקפית של המתחם, בצידו הדרומי של מיידאן דיואן-י עאם, והקימו במקום מדרגות אשר הובילו אל הרחוב שמחוץ למצודה, אך כיום שוב אין כניסה זו נמצאת בשימוש.
דיואן-י אם (בית השימוע) שוכן על משטח מוגבה מוקף מעקה, במרכז הצלע הצפונית של הרחבה.
אורכו 60 מטרים, רוחבו כ-20 מטרים והוא מתנשא לגובה של 11 מטרים.
המבנה הוא ארקדה שלאורכהע תשע קשתות ולרוחבה שלוש קשתות, המשמשת כשער כניסה אל אולם הכס ("תח'ת ג'הרוכה") הצמוד אליה מצפון.
גרם מדרגות בגובה של 2.85 מטר בצידו הצפוני של בית השימוע, עולה לאולם הכס הבנוי כיציע וצופה אל הארקאדה.
הגובה מבטיח הפרדה ראויה בין השליט לקהל.
בנייתה של רחבת ג'האנגיר החלה על ידי אכבר והסתיימה ב-1618, בתקופת שלטונו של יורשו, ג'האנגיר, שהעניק לה את שמה.
היא שוכנת בחלקה הצפוני של המצודה, באזור המוגן ביותר במתחם; ובשל כך שנהר זרם בעבר למרגלות החומה הצפונית, הנוף הנשקף ממנה נחשב ליפה ביותר במתחם.
דירות השרד וההרמון שוכנים סביב הרחבה, והמתחם יועד אך ורק לשימושם של בני משפחת המלוכה.
מתחת למבנים המקיפים את הרחבה שוכנים אולמות תת-קרקעיים שנבנו יחד עם המבנים שמעליהם.
אורכה של הרחבה הוא 120 מטרים ממזרח למערב ורוחבה עומד על 80 מטרים, והיא הרחבה הגדולה ביותר במתחם לאחר מיידאן דיואן-י עאם שמדרום לה.
בשטחה מספר גנים שנטעו לפי דוגמאות גאומטריות, ושבילים ומזרקות שולבו בהם.
במרכז הרחבה משטח מוגבה השוכן מעל בריכת מים.
בפינה הדרום-מזרחית של הרחבה שכנה דירתו של יורש העצר בתקופת השלטון הסיקי, והבריטים קבעו בה את מגורי המפקד.
במבנה שוכנים הספרייה הארכאולגית ומחלקת המחקר הארכאולוגי.
בפינה הדרום-מערבית ניצב מבנה שפגעי הזמן ניכרים בו, ואשר לפי מפות סיקיות שימש כחמאם המלכותי.
הרחבה תחומה בצידה המזרחי והמערבי על ידי האולם המזרחי והאולם המערבי בהתאמה.
שני המבנים בנויים בצורה סימטרית ובכל אחד מהם קבוע פורטיקו שבו שלושה פתחים, העשוי מאבן חול אדומה.
גג הפורטיקו נתמך בעמודים מקושטים בדמויות פילים, טווסים וגריפונים.
בפינה הצפון-מזרחית ובפינה הצפון-מערבית שוכנים שני בתי מגורים סימטריים, בני שתי קומות כל אחד.
הם מצטיינים בעיטורים עשירים יותר מהאולמות ששוכנים מדרום להם, ונראה כי שימשו את המלכה-האם או הקיסרית המועדפת.
צידה הצפוני של הרחבה תחום על ידי "אולם החלומות" (בארי ח'וואב-גאה), מבנה בן קומה אחת שבחזיתו ארקדה.
במקור שכן במקום מבנה שבנה אכבר, אך הוא נהרס על ידי בנו, ג'האנגיר, אשר בנה את המבנה הנוכחי.
הארקדה בחזית המבנה עוצבה מחדש במאה ה-19, והמבנה כולו שונה באופן דרסטי על ידי הבריטים.
עם זאת הוא שוחזר כך שחלק מהעיצוב המקורי הושב לו.
רחבת שאה ג'האן שוכנת ממערב לרחבת ג'האנגיר והיא קטנה ממנה בהרבה.
בין שתי הרחבות מפריד בניין האולם המערבי של רחבת ג'האנגיר.
רחבת שאה ג'האן רבועה ואורך כל אחת מצלעותיה כ-29 מטרים.
במרכזה גינה המחולקת על ידי שבילים לארבעה רבעים שווים בגודלם.
במקום מפגשם של השבילים ניצב משטח שיש רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא עשרה מטרים, ומאגר מים במרכזו.
בעבר ניצב במרכזו של משטח השיש ביתן מצופה כסף, אך הוא נמכר במכירה פומבית ב-1848. בצידה הצפוני של הרחבה ניצב הדיוואן-י ח'אס, ביתן שיש לבן, ששימש את החיילים הבריטים ככנסייה.
הביתן רבוע, ואורך כל אחת מצלעותיו כ-17 מטרים.
בכל אחת מחזיתותיו קבועות חמש קשתות, ומעליהן מצל גג המקיף את המבנה.
במרכזו של המבנה מזרקה שנועדה לצנן את האוויר בו.
בצידה הדרומי של הרחבה, מול הדיוואן-י ח'אס, היא נתחמת על ידי ארמון שאהג'אני, שהוקם, ככל הנראה, בשנת 1634 ושימש את השאה ובני משפחתו, או ששימש כאולם שימוע.
רחבת שיש מאהאל ("ארמון הזכוכית") שוכנת בפינה הצפון-מערבית של המצודה, והמבנה המרכזי בה שוכן בצידה הצפוני.
שמה של הרחבה ניתן לה בשל מבנה זה, לאחר שבמאה ה-19 נקבע בקירותיו פסיפס עשוי מאלפי מראות קטנות.
המבנה הוקם בשנים 1631–1632, ובעת השלטון הסיקי היה האזור המועדף על השליטים, אשר שמרו בו את יהלום קוהינור.
המבנה בולט צפונה מחומת המצודה בצורת חצי מתומן.
חלקו המרכזי של המבנה מתנשא לגובה של שתי קומות, ובחזיתו ארקדה עשויה משיש ובה חמישה פתחים.
הקומה השנייה נוספה למבנה על ידי השליטים הסיקים, אשר עשו בה שימוש כהרמון.
למבנה נשקפה סכנת התמוטטות ונערכו בו שיפוצים שהסתיימו בשנת 2006. ממזרח וממערב למבנה ניצבים "אולמות גן העדן" המתנשאים גם הם לגובה של שתי קומות.
מבנה חשוב נוסף ברחבה הוא "ביתן נאולאכהא" השוכן בצידה המערבי.
הביתן מלבני ועשוי משיש לבן.
הוא ניכר בקשת הכניסה אליו ובעיקר בגגו המשופע.
הוא נבנה בשנת 1633 ושובץ באבנים יקרות.
הגג היה ככל הנראה מוזהב, ופנים המבנה שילב ציפוי כסף.
בשער המבנה נקבעו פסיפסים מאריחי זכוכית מזוגגת בדוגמאות מעולם הצומח, ובדמויות מלאכים ושדים.
שגרירות פקיסטן בוושינגטון מעוצבת בחלקה בהשראת המבנה.
גן פאיין ו"אולם ההתבודדות" הן שתי רחבות מחוברות, השוכנות בין שיש מאהאל ורחבת שאה ג'האן.
רוב המבנים סביב רחבות אלה הרוסים, למעט שני מגדלים בצורת חצי מתומן הנמצאים בצידן הצפוני של הרחבות.
שני המגדלים – "מגדל השני" ו"המגדל השחור" – הוקמו על ידי הסיקים.
הם מתנשאים לגובה של ארבע קומות כל אחד, והם חורגים מהחומה הצפונית של המצודה.
הסברה היא כי שימשו למגורים.
מגדל השני שופץ בשנות ה-30 של המאה ה-20 לאחר שהתגלה כי יסודותיו אינם יציבים והוא החל נוטה צפונה.
מסגד מותי ("מסגד הפנינה") השוכן בצידה המערבי של המצודה, בסמוך לשער עלאמגירי, הוא מסגד קטן משיש לבן.
בתקופה הסיקית הוא שימש כמקדש ולאחר מכן כבית האוצר.
על גג המסגד קבועות שלוש כיפות ובחזיתו שלושה פתחים בצורת קשת.
מצודת כֶּרַכ היא מבצר צלבני בעיר כרכ (קיר מואב) בירדן.
המצודה שוכנת במיקום אסטרטגי בגובה של 850 מטר מעל פני הים, כחצי קילומטר דרומית-מערבית למרכז העיר, והיא שולטת על סביבותיה.
פולק מלך ירושלים החל בהקמתה של מצודת כרכ בשנת 1142, וזו ארכה עד 1161. היא הוקמה בסמוך לדרך המלך בעבר הירדן, המוליכה מדמשק ועמאן בצפון למצודת מונראל (Montreal) בשובכ, למכה ולמצרים בדרום.
הצלבנים כינו את המצודה בשם "כרכ של בני מואב" (Crac des Moabites) מאחר שהאזור היה בתחום ממלכת מואב המקראית.
היא הביאה לכך שהעיר ירשה את מקומה של שובכ והפכה לבירת הסניוריה של נסיכות עבר הירדן (Oultrejordain).
המצודה עברה בירושה לרשותו של פיליפ דה מילי , הגראנד מאסטר של מסדר אבירי היכל שלמה, אשר הוסיף לה מגדלי שמירה וחפר את החפיר מדרום ומצפון לה.
באמצעות נישואין לסטפני דה מילי , שליטת עבר הירדן, עברה השליטה במצודה לרשותו של רנו משטיון בשנת 1176. שטיון ניצל את מיקומה האסטרטגי של המצודה והפכה לבסיס להרפתקאות השוד והביזה שלו.
למרות הסכם השלום שנחתם בין צלאח א-דין לבין ממלכת ירושלים, תקף שטיון שיירות שעשו את דרכן למכה לקיום מצוות החאג'.
בשנת 1182 החל רנו משטיון פועל גם בזירת ים סוף ואף ניסה לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל מדינה אך נכשל.
בתגובה שם צלאח א-דין מצור על המצודה בשנת 1183, אך זה הוסר בהתערבות כוחותיו של הרוזן ריימונד מטריפולי.
בעת המצור נערכה במצודה חתונתם של איזבל הראשונה ואונפרוא הרביעי מטורון , ולפי המסורת הסכים צלאח א-דין שלא לטווח את אולם החתונה כמחווה אבירית.
בשנת 1186 שוב הפר רנו משטיון את הברית עם צלאח א-דין ותקף שיירה שעשתה את דרכה ממכה.
בעקבות מאורע זה ובשל סיבות נוספות פלש צלאח א-דין בשנת 1187 לממלכת ירושלים והביס את הצלבנים בקרב קרני חיטין.
בין האצילים שנפלו בשבי המוסלמי היה גם רנו משטיון, וצלאח א-דין התיז את ראשו באופן אישי.
לאחר קרב קרני חיטין שוב שם צלאח א-דין מצור על המצודה והצליח לכובשה בשנת 1188 לאחר שמונה חודשי מצור.
הוא הניח לצלבנים לעזוב את המצודה בשלום וחלקם התיישבו בסמוך לה והקימו כפר אשר נודע משך שנים בשם "אל איפראנג'י".
תחת השושלת האיובית שימשה המצודה כמרכז מנהלי לכל אזורי עבר ירדן ובה אוחסן אוצר השליטים.
חשיבותה ניכרת בכך שרק מושלי כרכ ודמשק הורשו לרשום את התכתבויותיהם הרשמיות על נייר אדום.
בתקופת אמירותו של אלמלכ א-נאצר דאוד בכרכ ((1229–1248)) הורחבו וחוזקו חלקים מביצורי המצודה.
ב-1263 כבש הסולטאן הממלוכי ביברס את המצודה.
הוא הרחיב אותה, העמיק את החפירים סביבה ובנה את החצר התחתונה.
האתר נפגע ברעידת אדמה בשנת 1293 ושלושה ממגדלי השמירה קרסו.
המצודה שמשה כמקום גלות עבור הסולטאן מוחמד בן קלאון והוא בנה בה ארמון ומבנים נוספים בראשית המאה ה-14. המידע על המצודה לאחר תקופה זו מועט, והיא "התגלתה" מחדש בשנת 1812. אבראהים פאשא כבש את כרכ ב-1840 והרס חלק גדול מהמצודה, אך בתקופה העות'מאנית עדיין נודעה לה חשיבות אסטרטגית.
ב-18 בדצמבר 2016 אירע פיגוע טרור באתר שבו נרצחו 10 אנשים ונפצעו כ-30 בידי 4 מחבלים אסלאמיסטים, בטרם חוסלו המחבלים בחילופי אש עם כוחות הביטחון של ירדן.
המצודה נמצאת בקצה הדרומי של רמה קטנה שצורתה כשל משולש, ושעליה שוכנת גם העיר העתיקה של כרכ.
הצלבנים כינו את הגבעה שעליה קמה המצודה בשם "סלע המדבר" (Petra Deserti).
אורכה של המצודה הוא 220 מטר ורוחבה נע בין 125 מטר בצפון ל-40 מטר בדרום.
היא מוקפת בחפיר בצידה הצפוני (3 במפה) ובמדרונות טבעיים ביתר צדדיה.
המדרון הדרומי (3 במפה) הועמק באופן מלאכותי כדי לחצוץ בין המצודה לגבעת אום אל-תלאג'ה הגבוהה ממנה והשוכנת מדרום לה, והוא שימש גם כמאגר מים (4 במפה).
מהגבעה נהג צלאח א-דין להפגיז את המצודה.
בצידה המזרחי של המצודה משתרעת חלקלקה גדולה, שמעבר לתפקידה ההגנתי, שימשה את רנו משטיון כאתר להשלכת אסירים אל מותם.
שני שערים מוליכים אל המצודה מכיוון צפון - השער הצלבני (2 במפה) והשער העות'מאני (1 במפה).
השער הצלבני נבנה לפי כללי האדריכלות הצבאית הצלבנית.
המעבר דרכו צר ומפותל ונועד להשהות את כניסת האויב אל המצודה, בין היתר על ידי בניית פרוזדורים ומדרגות שאינם מוליכים לשום מקום.
השער העות'מאני רחב יותר ונוח למעבר.
שני גשרי עץ קטנים חוצים את החפיר ומוליכים אל שני השערים.
שטח המצודה עצמו מחולק לחצר העליונה בצידה המזרחי (החלק הימני במפה) ולחצר התחתונה בצד המערבי (החלק השמאלי במפה).
בחצר העליונה שוכנים אולמות האבירים (ליד 3 במפה), הקפלה וחדר המלבושים (6 במפה), המטבח ומבני המגורים ורוב המבנים הממלוכים ששרדו במצודה.
החצר התחתונה נבנתה מחדש בתקופה הממלוכית ובין היתר נמצא בה כיום המוזיאון (8 במפה).
בין שני השערים משתרע המבנה המוארך והשמור יחסית של "אולמות האבירים" או "האורוות".
למבנה שתי קומות ושתיהן מקורות בקמרון חבית.
הוא שימש כמקום מגורים וכמקלט בעת הפגזות, וכן כאורווה.
בחלקה הצפון-מזרחי של המצודה נמצאים המטבח שבו נשתמרו אבני רחיים לדישת זיתים, ולידו מחסנים גדולים לשמן זית ולחיטה.
ליד המטבח שוכנים תנור גדול, באר ומגורי החיילים.
בחלקה הדרום-מזרחי של המצודה, בסמוך לחלקלקה, שוכנים שבעה תאי מאסר ואולם מוארך שבו קבוע חלון רוזטה אשר העניק לו את שמו.
רוב המבנים באזור זה הם ממלוכים, ובין היתר שוכנים בו הארמון הממלוכי שנבנה ב-1311 (7 במפה), מסגד נוסף וצמוד לו אשר שימש את השליט, ובית מרחץ ממלוכי.
בקצה הדרומי של מתחם זה הקים ביברס את מגדל השמירה הממלוכי המתנשא לגובה של ארבע קומות.
בשל כך שצד זה של המצודה פונה אל גבעת אום אל-תלאג'ה, הביצורים בו הם הכבדים ביותר בכל המצודה.
עובי החומה מגיע ל-6.5 מטר ובכל ארבע הקומות קבועים חרכי ירי.
בסלע עליו נצבת המצודה נחפרו מנהרות ומעברים תת-קרקעיים שחלקם טרם נחקר, וייתכן שאלה משתרעים על פני שבע קומות.
המוזיאון הארכאולוגי של כרכ שוכן במצודה מאז שנת 1980. בנוסף לממצאים מוסלמים מהתקופה הממלוכית ומהתקופה העות'מאנית, מציג המוזיאון מוצגים מתקופת האבן החדשה, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
בנוסף כולל האוסף ממצאים מהתקופות המואבית, הנבטית, הרומית, הביזנטית והצלבנית.
המוזיאון חודש ונפתח לקהל מחדש בשנת 2004.
מצודת טונג צ'ונג (בסינית: 東涌古城 או 東涌堡 ולעיתים 東涌炮台, באנגלית: Tung Chung Fort) היא מצודה הממוקמת בטונג צ'ונג שבאי לנטאו, בטריטוריות החדשות של הונג קונג.
המצודה ממוקמת בסמוך לדרך טונג צ'ונג, בין הכפרים שאונג לינג פיי (上嶺皮) והא לינג פיי (下嶺皮).
המצודה הוקמה בין השנים 1174–1189 בתקופת שושלת סונג הדרומית.
באותה תקופה נהגו מבריחים שפעלו באזור להבריח מלח מהאי לאזור גואנגג'ואו (קנטון).
החלטת הממשלה להפסיק את פעולות ההברחה והתקיפות כנגד כוחות השיטור באזור הביא לשליחת צבא בראשות המלך לאוק צ'ין (經略錢) במטרה להילחם במבריחים.
על מנת למנוע את המשך ההברחות הוקמה המצודה והוצבו בה 300 חיילים.
לאחר מספר שנות רגיעה הוחזרו החיילים מהמצודה.
בתקופת שושלת צ'ינג הפך האי לנטאו למרכז של שודדי ים.
שודד הים צ'אונג פו צאי השתלט על מפרץ טונג צ'ונג והשתמש במצודה כבסיסו.
כוחות הצבא הסיני נשלחו לכבוש את המצודה, ובשנת 1832 הוצב כוח צבאי במצודה על מנת לשלוט באזור ולעצור את שודדי הים.
בשנת 1898 עם החכרת הטריטוריות החדשות לבריטניה כחלק ממושבת הונג קונג, פונתה המצודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה המצודה כבסיס עבור הצבא היפני.
לאחר המלחמה שימשה המצודה כתחנת משטרה ולאחר מכן כמכללה.
כיום משמשת המצודה כבית ספר.
בשנת 1979 הוכרזה המצודה כאתר היסטורי, ושופצה בשנת 1988.
מצודת ישו היא מצודה פורטוגזית השוכנת בעיר מומבסה שבדרום-מזרח קניה.
המצודה הוקמה בין השנים 1596-1593 בהוראת מלך פורטוגל פליפה הראשון, על חופו המערבי של האי מומבסה, במטרה להגן על הנמל הישן של העיר.
בשנת 2011 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית בזכות היותה אחת הדוגמאות המרשימות והשמורות לאדריכלות הצבאית הפורטוגזית במאה ה-16.
מומבסה נבזזה בידי הפורטוגזים בשנת 1500 והותקפה על ידיהם שוב ב-1528, אולם רק ב-1589 כבשו את העיר והפכו אותה למאחז צבאי ומסחרי לאורך הדרך הימית לדרום-מזרח אסיה.
המצודה הוקמה בין השנים 1596-1593 לפי תוכניותיו של האדריכל האיטלקי ג'ובאני קאירטי (Giovanni Battista Cairati), שהתמחה באדריכלות צבאית ותכנן מספר מצודות עבור הפורטוגזים.
עם זאת, קאירטי לא ביקר כלל במומבסה אלא שרטט את התוכניות ואלה נשלחו לאפריקה.
עם השלמת המצודה היא הייתה למפקדה הפורטוגזית הראשית לאורך חופי מזרח אפריקה, והיא אוישה בחיל מצב בן כמאה חיילים.
בין השנים 1639-1634, בעקבות מרד מקומי, חוזקו קירות המצודה היבשתיים שבין הבאסטיונים (curtain walls), הוגבהו שלושה מהבאסטיונים וחוזקו יסודות החומה הפונה אל הים.
עוד נבנו רחבות תותחים חדשות בשניים מהבאסטיונים, הכניסה הראשית אל האתר חוזקה בשער נוסף, ונבנו צריחים בחומת הים.
החל בשנת 1652 החלו העומאנים מתקיפים את המאחזים הפורטוגזים במזרח אפריקה.
בשנת 1696 הטילו העומאנים מצור על מצודת ישו, ובסופו גורשו ממנה הפורטוגזים.
העומאנים שיפצו את הנזקים שנגרמו למצודה במהלך המצור וערכו בה מספר שינויים.
הפורטוגזים ניסו להשיב לעצמם את השליטה במצודה במספר הזדמנויות, והצליחו בכך לבסוף בשנת 1728, אולם למשך שנה ומחצה בלבד.
בשנת 1895 הפכו הבריטים את המצודה לבית כלא, והיא שימשה בתפקיד זה עד 1958, עת הוכרזה כגן לאומי.
שנתיים לאחר מכן האתר שופץ.
מצודת ישו שוכנת בקצה הדרומי של העיר העתיקה במומבסה, על חופו המערבי של האי מומבסה.
פתח המצודה פונה צפונה אל רחובה הראשי של העיר העתיקה.
למצודה צורה כללית של גוף אדם, תוצר של השפעת התאוריות האדריכליות האנתרופומורפיות שפותחו במהלך הרנסאנס במאה ה-15, ובהשפעת מסדר הצלוב הפורטוגזי (Ordem Militar de Cristo), כאזכור לדמותו של ישו.
המצודה נבנתה מאבן גיר, חול, חרסית וחלקי אלמוגים, וקירותיה טויחו באוכרה צהובה.
המצודה ערוכה סביב חצר מרכזית שממנה בולטים ארבעה באסטיונים, ובצד הפונה אל הים הוקמה מרפסת מלבנית.
שני הבאסטיונים המערביים, הפונים אל היבשה - סאו פיליפה (São Filipe) וסאו אלברטו (São Alberto) - משולשים בצורתם; בעוד ששני המזרחיים, הפונים אל הים - סאו מטיאש (São Matias) וסאו מטאוש (São Mateus) - רבועים.
בעבר שכן גשר עץ מעל החפיר הצפוני ואפשר את הכניסה אל המצודה, ולידו ניצב בית השער בן שתי הקומות (כיום החפיר סתום בעפר).
שני שערים נוספים חיברו את המצודה אל חוף הים ושימשו כנתיב אספקת סחורה שהגיעה באוניות.
מעבר משופע וגרם מדרגות חיברו שערים אלה אל החצר המרכזית.
בצידה הדרומי ובצידה הצפוני של המצודה שכנו הקסרקטינים, ונחפרו בה באר ומאגר מים.
עוד שכנו באתר קפלה, חדר משמר ומגורי המפקד.
עובי קירות המצודה בצד היבשתי עמד על 4.27 מטרים וחפיר יבש בעומק של חמישה מטרים הקיף אותה משלושת צדדיה היבשתיים.
גובה החומה מבסיס החפיר הגיע ל-17 מטרים.
מצודת טהאנג-לונג (בוייטנאמית: Hoàng thành Thăng Long - בתרגום חופשי, "המצודה הקיסרית של הדרקון העולה") היא העיר העתיקה השוכנת על הגדה הדרומית של הנהר האדום בעיר האנוי, בירת וייטנאם.
בשנת 1009 המלך לי-טיי-טו, שסיפר כי ראה דרקון זהב עולה ממימי הנהר האדום ומתנשא לגובה השמים, החליט להעתיק את בירתו לדיי-לאי (האנוי של ימנו) ולקרוא לעיר החדשה שהוקמה בשם "טאנג-לונג" ("הדרקון העולה").
העיר מוקפת החומה, שימשה מאז הקמתה בשנת 1010 ועד 1802, כמרכז השלטוני של מספר שושלות קיסריות וייטנאמיות.
בשנת 2010 הכריז ארגון אונסק"ו על שטח של 0.2 קמ"ר מתוך שטחה הכולל של המצודה, המשתרע על-פני 1.4 קמ"ר, כאתר מורשת עולמית.
השליטה הסינית בדלתה של הנהר האדום ובחלקו התחתון באה לסיומה במאה ה-10, עם התפוררותה של קיסרות טאנג הסינית ובעקבות כך התבססותה של מדינה וייטנאמית עצמאית מדרום לסין.
מדינת דאי-וייט (Đại Việt) נשלטה על ידי שושלת דין ושושלת לה המוקדמת (Nhà Tiền Lê) בין השנים 968–1009 מבירתן בהואה-לו.
שושלת לי (Nhà Lý) אשר עלתה לשלטון בשנת 1009, חיזקה את עצמאות דאי-וייט והחלה בהקמת עיר קיסרית חדשה בשנת 1010. העיר הוקמה באתר בו שכנו ערים מבוצרות קודמות, אימצה מאפיינים אדריכליים סינים שבהם שולבו מאפיינים תרבותיים והיסטוריים וייטנאמים.
צורתה הייתה ריבוע הפרוש בכיוונים ראשיים, ואורך כל-אחת מצלעותיה הגיע ל-1,100 מטרים.
בתקופת שלטונן של שושלות לי וטראן (1010-1400) הייתה מדינת דאי-וייט ("וייט הגדולה") נתונה באופן רציף בעיקר להשפעות בודהיסטיות דרומי (טרוואדי) מצד ממלכת צ'אמפה שהשתרעה מדרום לה (השטח המקביל כיום לדרום ומרכז וייטנאם), ובודהיזם צפוני (מאהיאני) מכיוון סין.
עלייתה לשלטון של שושלת לה המאוחרת (Nhà Lê sơ) בשנת 1428, סימנה את החזרה אל ערכי הקונפוציאניזם הסיניים ולהאצת התפתחות המדינה, בעיקר במהלך המאה ה-15.
הקמת ארמון קין-תיאן (Điện Kinh Thiên) בלב "העיר האסורה" שבמרכז המצודה, סימנה את שיאה של תרבות הוייט, והמצודה הגיעה לשיא גודלה במאות ה-16 וה-17, כאשר רובע אמנים וסוחרים בשירות השליטים קם בתחומה.
בתקופה זו האנוי נמנתה עם ערי הסחר החשובות בדרום-מזרח אסיה, ולמצודת טהאנג-לונג ולעיר האסורה שבתחומה נודע תפקיד פוליטי ומנהלי ראשון במעלה.
באמצע המאה ה-17 הלך כוחו של הקיסר והצטמצם ותפקידו הפך ייצוגי.
את הכוח הפוליטי הממשי במדינה ירשו שתי משפחות, ואחת מהן, משפחת נגויין (Nguyen) מהדרום, בתמיכת הצרפתים, גברה על יריבתה בראשית המאה ה-19, וייסדה את בירתה בהואה שבמרכז המדינה.
בתקופה זו חלה שקיעה בכוחה של ממלכת צ'אמפה בדרום, ועד ראשית המאה ה-19 חפף שטחה של דאי-וייט (שנקראה אז כבר וייטנאם) בקירוב לזה של וייטנאם כיום.
אולם לאחר מעבר הבירה הקיסרית להואה בתקופת שושלת נגויין בראשית המאה ה-19, שהייתה גם תקופת פריחתה של וייטנאם, חשיבותה של העיר הקיסרית הזנוחה בהאנוי הייתה משנית.
מצודת טהאנג-לונג המשיכה ושימשה כמאחז שלטוני בצפון המדינה, והקיסר עשה בה שימוש בעת מסעותיו באזור.
ביצורי המצודה נבנו מחדש בשנת 1805 בסגנון אירופי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבשו הצרפתים את צפונה של וייטנאם, וקבעו במצודה את מרכזה השלטוני של הודו-סין הצרפתית כולה.
הצרפתים הרסו חלק מארמונות המתחם והקימו תחתיהם מבנים בסגנון קולוניאלי, בדרך כלל נאו-קלאסי.
ארמון קין-טיאן נהרס ונבנה מחדש ב-1886, וביצורי המצודה נהרסו כדי לאפשר סלילת שדרות רחבות בסגנון אירופי.
עם עצמאות וייטנאם ב-1954, הפכה העיר האסורה שבמצודת טהאנג-לונג למפקדת צבא צפון וייטנאם.
משרד הביטחון של וייטנאם עזב את האזור באופן הדרגתי בין השנים 1994 ו-2004. החל בשנת 2002 נערכו חפירות ארכאולוגיות בשטח המצודה, והתוכנית להקמת בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם בשטחה בוטלה עם חשיפת ממצאים בעלי חשיבות בשטח שנועד לו.
השטח המוכרז נחלק לשני חלקים: במזרח, רצועה ארוכה לאורך ציר צפון-דרום, המקבילה לשטח העיר הקיסרית של האנוי; וממערב לה ובצידו המערבי של רחוב הואנג-דייה, אזור ארכאולוגי המכונה "הואנג-דייה 18", ובו התגלו הממצאים העתיקים ביותר במתחם.
ביתר חלקי מצודת האנוי לא נותרו כמעט ממצאים עתיקים - חלקה המזרחי משמש כיום בעיקר את משרד הביטחון של וייטנאם, ובחלקה המערבי נמצאים מוסדות שלטוניים שונים.
האתר ארכאולוגי המכונה "הואנג-דייה 18" (Hoàng Diệu 18) החל להיחקר בשנת 2002, במטרה להקים בשטחו את בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם.
בשכבה בעובי של חמישה מטרים נמצאו ממצאים המעידים על שימוש רציף בשטח משך 1300 שנים, החל במאה ה-8 ועד המאה ה-19, ואלה כוללים שרידי יסודות מבנים ורחובות, שרידי מתקנים הידראוליים וחלקי מבנים ועיטורים דוגמת ראשי דרקון ופניקס, עצי ועלי לוטוס ופרחי חרצית.
חלק זה של המצודה הלך וננטש בהדרגה החל במאה ה-17, והוא לא חרב מעולם.
בתקופת השלטון הצרפתי הוא שימש לצרכים צבאיים ושלטוניים ולכן לא פותח.
הממצא המשמעותי ביותר בשכבה המוקדמת הוא שרידיו של ארמון סיני, ובשכבות המאוחרות יותר ניכר שימוש בתערובת של לבנים, עפר וחרסית, אשר אפשרה הקמת מבנים גדולים יותר, החל בתקופת שושלת לי.
עוד התגלתה רשת בארות המוכיחה כי האזור שימש גם למגורים.
חלקה המרכזי של המצודה שימש כמרכזה הפוליטי של צפון וייטנאם, החל במאה ה-7 ועד סוף המאה ה-18. במרכז המצודה שכנה העיר האסורה מוקפת החומה, ששימשה את מגורי הקיסר.
בשטח מבנים רבים חסרי ייחוד או חשיבות היסטורית המיועדים להריסה, והאתרים החשובים מדרום לצפון הם:
מגדל הדגל של האנוי (Cột cờ Hà Nội או Kỳ đài Hà Nội ) - המגדל נבנה בשנים 1805–1812, לאחר סיום הקיסרות בהאנוי, במסגרת הקמת מערכת הביצורים החדשה של המצודה, במקום בו שכנה רחבת השער הדרומי (Tam Môn).
בסיס המבנה בנוי משלושה מפלסים רבועים בצורת פירמידה, ומעליהם ניצב המגדל המתומן עצמו, המתנשא לגובה כולל של 33.4 מטרים.
גרם מדרגות לולייניות מוביל לעמדת התצפית בראשו של המגדל, אשר שימשה לצרכים צבאיים בטרם הפך לאחד מסמליה של העיר.
מצפון למגדל השתרעה במאה ה-15 רחבה, שבה נבנו מספר מבנים בתקופת השלטון הצרפתי.
מבנים אלה משמשים כיום את המוזיאון להיסטוריה צבאית, שבשטחו נמצא מגדל הדגל.
צפונה משם שוכן שטח פתוח ששימש בעבר כמגרש מרוצים, אך כיום הוא משמש בעיקר כחניון.
שער דון-מון ("השער המרכזי" - Đoan Môn) - שער זה שימש כשער הכניסה הרשמי אל העיר האסורה שמצפון לו.
חלקו נבנה במאה ה-15 וחלקו שוחזר במאה ה-19. במרכז השער הבנוי מלבנים ואבנים, קבועים חמישה מעברים נושאי קשתות בגדלים שונים בהתאם לייעודם הטקסי, ומשני צדדיו שני מעברים נוספים.
מעל חלקו המרכזי של השער שוכן ביתן בן שתי קומות, שלו גג רעפים כפול.
פינות הגג פונות כלפי מעלה והן מאותרות בפסלי דרקונים.
ארמון קין-תיאן ("ארמון הכבוד לשמיים" - Điện Kính Thiên) - הארמון מהמאה ה-15 היווה את חלקה המרכזי של העיר האסורה, ושימש למגורי השליט וסמל לכוחו.
הארמון נבנה בתקופת שושלות לי וטראן על יסודותיו של ארמון מלכותי קדום מהמאות ה-11 וה-12. בסוף המאה ה-19 נהרס הארמון בידי הצרפתים ונבנה מחדש, וכיום שרדו רק יסודותיו ושני גרמי מדרגות שמעקיהם מעוצבים בדמות דרקונים קיסריים.
תוכנית האתר וערכו הסמלי הוכתבו על ידי עקרונות הפנג שווי.
המבנה הנאו-קלאסי הצרפתי שהוקם במרכזו של הארמון ההיסטורי בשנת 1886 מתנשא לגובה של שתי קומות, ומתאפיין במרפסות בסגנון קולוניאלי.
המבנה שימש כמפקדה הצבאית של הודו-סין הצרפתית, ולאחר מכן שימש את צבא צפון וייטנאם בימי מלחמת וייטנאם.
מאז שנת 2004 הוא משמש כמרכז תרבותי ופוליטי.
ארמון האו-לאו ("ארמון הנסיכה" - Hậu Lâu) - הארמון הוקם במאה ה-19 עבור נשות החצר, על שרידי מבנים מהמאה ה-11. לאחר שניזוק באורח קשה בסוף המאה ה-19, הוקם הארמון מחדש בהתאם לסגנון הווייטנאמי המסורתי.