tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-JTS למד מפי מלומדים נודעים כמו שאול ליברמן, אברהם יהושע השל ומרדכי קפלן.
הוא סיים את לימודיו בהצלחה הוסמך לרבנות ב-1956.
ב-1960 ייסד פוקס את מרכז מלטון למחקר בחינוך היהודי במסגרת הסמינר התאולוגי, והפך אותו למרכז המוביל ליוזמות בחינוך היהודי בארצות הברית.
בין השנים 1954–1966 ניהל את מחנות הקיץ של "רמה", שסיפקו חוויה יהודית מעצבת לאלפי בני נוער יהודיים.
ב-1966 כיהן כמרצה אורח באוניברסיטה העברית ולאחר מלחמת ששת הימים השתקע בישראל.
הוא מונה לעמוד בראש בית הספר לחינוך והוביל את המוסד במשך 14 שנים.
במהלך כהונתו הזמין חוקרים אמריקאיים לתרום לחינוך הישראלי, ייסד את המרכז לחקר הטיפוח בחינוך ואת המרכז לחינוך יהודי בתפוצות, לימים 'מרכז מלטון'.
שימש יועץ לארבעה שרי חינוך והיה חבר פעיל ב.
ב-1983 יזם פוקס את תוכנית 'עמיתי ירושלים' להכשרת מנהיגים חינוכיים יהודים.
שיתוף הפעולה שלו עם מורטון מנדל הוביל להקמת מכון מנדל למנהיגות בירושלים, והוא מונה לשמש נשיא קרן מנדל בישראל.
במכון פותחו תוכניות מגוונות להכשרת מנהיגות בתחומים שונים, כולל חינוך, שירות ציבורי וצבא.
פוקס נחשב לאחד ממעצבי תחום החינוך היהודי המודרני.
תלמידיו, בהם כלת פרס ישראל מרים בן-פרץ, המשיכו לעצב את תחום תכנון התוכניות לימוד בישראל ובתפוצות.
ב-1991 יזם פרויקט לפיתוח פילוסופיות חדשות לחינוך יהודי, שהביא לפרסום הספר "מדברים חזון" (2003).
סיימור פוקס נפטר ב-2006 והותיר אחריו אישה, שלושה בנים ומורשת חינוכית בישראל ובתפוצות.
אלמנתו היא שרה (לבית קמינקר), מתכננת ערים וחברת מועצת עיריית ירושלים.
בניהם: במאי הקולנוע, התסריטאי והמפיק הישראלי איתן פוקס, עו"ד דוד פוקס והבלשן פרופ' דני פוקס.
אחיו הוא הרב דוד פוקס, אביו של האלוף יהודה פוקס.
שלמה קָאלוֹ (25 בפברואר 1928 – 30 באוגוסט 2014) היה מיקרוביולוג, מורה-רוח, סופר והוגה דעות ישראלי.
היה מועמד לפרס נובל לספרות, פרסם 80 כותרים, חלקם תורגמו ויצאו לאור ב-17 שפות שונות.
שלמה (מוני) קאלו נולד בסופיה בירת בולגריה.
מגיל 12 היה פעיל במחתרת אנטי-פשיסטית.
בגיל 15 נאסר והוגלה למחנה הריכוז סומוביט.
את קורותיו במחנה סומוביט תיאר קאלו בספרו האוטוביוגרפי-רוחי אטאר.
בגיל 18 זכה בפרס בתחרות שירה.
למד רפואה בפראג, שם עבד גם כעיתונאי.
עלה לישראל ב-1949, לאחר קום המדינה.
קיבל תואר שני במיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וכיהן כמנהל מעבדות רפואיות בקופת חולים כללית.
על דרכו המקצועית כמיקרוביולוג כתב קאלו בספר אוטוביוגרפי-רוחי נוסף בשם ערעל.
על פי כתביו, זכה שלמה קאלו בהארה בינואר שנת 1969.
לפי פרסום בעיתונות הכתובה ובכמה אתרי חדשות ברשת, היה קאלו מועמד לקבלת פרס נובל לספרות מדי שנה במשך מספר שנים.
קאלו היה נשוי לרחל ואב לארבעה ילדים, בהם שושנה, שנישאה לזמר אריאל זילבר.
החל מסוף שנות השבעים שימש קאלו מורה-רוח עבור חוג מצומצם של שוחרי-רוח אותו הקים.
ב-1990 התגרש מאשתו הראשונה ונישא בשנית לזמרת רבקה זהר, לה היה נשוי עד מותו.
אף על פי שבכתביו הראשונים תמך בהתנזרות ממין, ויתר על ערך זה בנישואיו לזהר במטרה לסייע לה להתגבר על תשוקתה לסמים.
קאלו נפטר ב-30 באוגוסט 2014 בביתו שביפו, לצד רבקה אשתו, זמן קצר לאחר שחש כאבים בחזה.
ספריו הראשונים של קאלו שיצאו לאור בתפוצה גדולה בשנות ה-50 וה-60 על ידי "ספרית פועלים" ו"עם עובד" היו קובצי הסיפורים כוכים ביפו (תרגום מהמקור בבולגרית) והערימה, וכן רומן בשם לב הבשר.
בשנת 1969, זמן קצר לאחר שזכה בהארה, ייסד את הוצאת הספרים "הוצאת דע"ת" אותה העביר כעבור למעלה מעשור לבעלותם של שניים מתלמידיו.
במסגרתה המשיכו לצאת לאור כמעט כל הכתבים שכתב עד סמוך למועד פטירתו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאו לאור בעיקר תרגומיו לכתבים הקלאסיים של תורות המזרח (בהגוודגיטה, זן וחכמי זן, מפי בודהה, ועוד).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצאו לאור בעיקר ספרי הגות וסיפורת הגותית (העצמי כלוחם, מסע אתוס, אתה הנך אתה, בשורת הרצון החופשי המוחלט ועוד), לצד תרגומים נוספים דוגמת טאו-טה-צ'ינג.
באותו עשור פורסמו גם שירי חרות אותם כתב והלחין שלמה קאלו בעצמו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 פרסם ספרי ההגות דוגמת להתחיל הכל מחדש, עול ימים שואל על אלהים, ועוד.
במקביל יצאו הספרים הראשונים בז'אנר ייחודי שפיתח - "הסיפור המתועד" ובהם עד עולם, ורגעים של אמת.
בראשית העשור פורסם ספרו הידוע ביותר ורב המכר שלו, רומן היסטורי-תנ"כי רחב יריעה, הנבחר.
בתקופה זו החלו ספריו להיתרגם ולצאת לאור גם בחו"ל.
בעשור הראשון של המאה ה-21, שהיה הפורה ביותר מבחינת כמות הספרים שפורסמו (כ-40 כותרים), יצאו לאור שני רומנים אוטוביוגרפיים (אטאר וערעל) וקובצי נובלות וסיפורים קצרים (כגון עד שהמוות יחבר ביניהם, הנער ההונגרי, טיסיס), בצד ספרי הגות נוספים דוגמת תשובות, וקו הפרדה.
חלק גדול מספריו של קאלו אינו משויך לז'אנר כתיבה מוגדר וחלק אחר מספריו מערב ז'אנרים שונים.
שלמה קאלו כתב גם לנוער ולילדים, וכן מותחן בשם ת'רילר וספר הומור בשם עלילותיו המופלאות של לויטנליב לבית מיונכאוזן.
לאורך שנות פעילותו פרסם קאלו סיפורים קצרים מפרי עטו בכתבי עת ספרותיים שונים ובמוספים ספרותיים של העיתונות היומית.
כמה מסיפוריו הוקראו גם בתוכניות שונות ב"קול ישראל" ובגל"צ.
כמה מספריו של קאלו הומלצו על ידי משרד החינוך.
ספרו "הערימה" משנות ה-60 היה ספר לבחירה לבחינות הבגרות בספרות באותה תקופה..
בראשית שנות השמונים התגבש סביב שלמה קאלו גרעין קטן של שוחרי-רוח, אשר ראו בו מורה-רוח אמיתי.
(שלמה קאלו עצמו הוא זה שהטעים את המינוח "מורה-רוח אמיתי" תחת הביטוי השגור "מורה רוחני").
גרעין זה כונה בפי קאלו חוג דע"ת - ראשי תיבות של "דע עצמך תמיד" - ובמסגרתו הדריך ולימד את הדרך להארה, אותה התווה על עקרונות של התבוננות וכיבוש עצמי.
קאלו נהג להיפגש עם תלמידיו מדי שבוע למפגשים בני כמה שעות של דממה ומודעות, יצא עימם לסיורים של לימודי רוח ברחבי הארץ, ואף שהה עימם בגליל במחנות קיץ מאולתרים בני כמה ימים.
באוגוסט שנת 1983 ביקר קאלו עם קומץ תלמידיו בחצי האי אתוס ביוון.
על רקע הביקור הזה כתב זמן קצר לאחר מכן את הספר מסע אתוס.
בסוף שנות השמונים הקים קאלו את האח"ד, מעין קומונה אליה הצטרפו מספר מצומצם של תלמידים מקרב חוג דע"ת.
בראשית שנות התשעים פורק האח"ד ואת מקומו תפסה קהילה קטנה של תלמידים ואוהדים אשר התגוררה ביפו, בסמיכות לקאלו.
באותה עת נישא קאלו לתלמידתו רבקה זהר.
החל משלב זה נתן קאלו דגש על החיפוש אחר קרבת אלהים, ועל החשיבות העליונה של הדבקות בערכים.
הורתו ובסיס הגותו של קאלו החלו במוטיבים מזרח-אסייתיים, ובהמשך השתנו והתבססו על התנ"ך ועל כתבי הברית החדשה.
ובכל אותה עת יצק קאלו לתוך המתודות האוניברסליות הללו נופך מקורי ומיוחד משל עצמו אשר השתקף בהדרכתו בהגותו ובכתיבתו.
החל מפברואר 2009, ולאחר כ-30 שנות פעילות רצופות, הפסיק קאלו לחלוטין את כל פעילויותיו בשיחות, במפגשים קבוצתיים או אישיים ובהתכתבויות, והמשיך רק בכתיבת ספרים.
במקביל לקומץ תלמידיו התגבשו סביב קאלו מעגלים רחבים יותר של אוהדים ושל קוראי ספריו.
פרט לשתי הרצאות פומביות שנתן, את כל הרצאותיו קיים רק בחוג תלמידיו.
קאלו הופיע בטלוויזיה שלוש פעמים: פעם אחת בתוכנית "סיבה למסיבה" אצל רבקה מיכאלי, פעם נוספת בכתבה עליו ועל רעייתו רבקה זהר על רקע פרסום שירו "ידידי", ופעם שלישית בכתבת מהדורת ליל-שישי על רקע פרסום ספרו "הנבחר".
רשימה מלאה של ספריו של שלמה קאלו לפי שנת יציאתם לאור:
תרגם מכתב-יד (תרגום מבולגרית): י.
1962: הערימה – רומן בסיפורים.
ספריה לעם - הוצאת עם עובד..
1969: אלהים והדרך אליו: לקט פסוקים מתוך: תנ"ך, הברית החדשה, בהגוודגיטה, אלקראן.
1971: חרות והדרך אליה: פסוקי היוגה לפטאנג'אלי (יוגה–סוטרה) – תרגום לעברית.
1972: מפי בודהא: לקט פסוקים מתוך דרך האמת (דהמפדה) – תרגום לעברית.
1976: שיר האלוהים: בהגוודגיטה – האפוס הקלאסי של ההינדואיזם – תרגום לעברית.
1979: העצמי כלוחם – סיפורת/הגות.
1981: מעגל העוצמה הטיבטי – תרגום ועיבוד.
1985: אמנות המלחמה לחרות־אמת – הגות.
1987: בשורת הרצון החופשי המוחלט – סיפורת/הגות.
1990: שכניה של דודתי ראשל – סיפורת.
1991: עלילותיו המופלאות של לויטנליב לבית מיונכאוזן – סיפורת.
1993: מלך ושמו אהבה – סיפורת/הגות.
1994: הנבחר – רומן היסטורי תנ"כי.
1994: הבשורה העלומה – תרגום ופירוש.
1995: עד עולם – סיפורים תיעודיים.
1995: רגעים של אמת – סיפורים תיעודיים.
1996: המכנסיים – סיפורי משל.
1997: האינאונים כמשל – הגות.
1999: הדולר והאקדח – סיפורת.
1999: ללא פירוש ותוספות – הגות.
2001: אטאר – רומן אוטוביוגרפי.
2002: עד שהמוות יחבר ביניהם – סיפורת.
2003: סמוראי – סיפור תיעודי.
2003: שנת ארבע־עשרה לספירה שלא החלה – סיפורת/הגות.
2004: ערעל – רומן אוטוביוגרפי.
2004: ללא פירוש ותוספות – הגות.
2006: מפגשים – סיפורים אמיתיים.
2006: משפחת וייס – סיפורת/הגות.
2008: שערי הברזל העתיקים – סיפורת תיעודית.
2008: שירי חרות – שירה ותווים.
2009: הנער ההונגרי – סיפורים קצרים.
2009: טראפן – סיפורים קצרים.
2011: אין תלונות – סיפורת/הגות.
2012: שיגלה שיגה – סיפורת/הגות.
חברו מנוער של דוד בן-גוריון, מראשוני העלייה השנייה, ממייסדי "הפועל הצעיר", בית הספר החקלאי כדורי וכתב-העת הספרותי "מאזנים".
חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1960) ופרס ישראל לספרות יפה (תשכ"ה-1965).
נחשב לאחד מטובי מבקרי הספרות בתקופתו.
ביקורתו החריפה התאפיינה בבקיאות בשבילי המחשבות והדעות של עם ישראל ובשבילי ספרות העולם, בתפיסה פדגוגית היאך לקרוא שיר, ובהטפה לוחמנית לאיכות.
צמח נולד בעיר פלונסק שבפולין הרוסית בשנת תרמ"ו (1886), נצר לר' אברהם אבלי הלוי גומבינר (בעל ה"מגן אברהם") וצאצאו ר' צבי הירש הלוי מפלונצק (בעל "צמח לאברהם"; מכאן שם משפחתו).
הוא בן גילו וחברו של בן-גוריון.
קיבל חינוך מסורתי בחדר ובבית המדרש.
בהיותם בני 14 ייסדו בן-גוריון וצמח בפלונסק אגודת נוער ציונית בשם "אגודת עזרא", שחבריה החליטו לדבר עברית בלבד.
צמח עלה לארץ ישראל בשנת 1904, בראשית ימי העלייה השנייה.
חמש שנים היה פועל חקלאי במושבות העבריות.
בספרו "שנה ראשונה" שפורסם בשנת 1952, הביא תיאור של שיחותיו עם האיכרים על בעיות התקופה.
צמח היה ממייסדי "הפועל הצעיר" בשנת 1905 וממייסדי "החורש" עם אליעזר שוחט ב-1907.
בשנים 1909–1914 למד צמח חקלאות, ספרות ופילוסופיה בצרפת.
בשנת 1914 הוסמך כמהנדס חקלאי, ויצא לבקר את בית הוריו בפלונסק, ועקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתקע בפולין.
עסק בפעילות ספרותית בוורשה ולאחר מכן באודסה.
בשנת 1921 חזר לארץ ישראל.
שימש כמורה במקווה ישראל, ואחר כך ניהל את המחלקה להדרכה בתחנת הניסיון החקלאית של ההנהלה הציונית.
בשנת 1933 היה ממייסדי בית הספר החקלאי כדורי ומנהלו הראשון.
צמח כתב ספרי עיון וספרי עזר חקלאיים והיה מבקר ספרותי.
ערך את כתב העת בחינות בבקורת הספרות בהוצאת מוסד ביאליק, מהקמתו בשנת 1952 ועד שנת 1956, כאשר התפטר.
בעקבות כך הפסיקה, ב-1957, הופעת כתב העת.
היה חבר המערכת והרוח החיה של כתב העת הספרותי "מאזנים".
זכה בפרס ברנר ב-1955, והיה חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת ה'תשכ"ה (1965).
שלמה צמח נפטר בשנת 1974. על שמו נקרא רחוב בירושלים בשכונת יפה נוף.
בתו הייתה חוקרת ומתרגמת הספרות עדה צמח ובן-דודו דוד צמח היה מתרגם ופובליציסט באירופה.
בשנת 2006 פרסמה חוקרת הספרות נורית גוברין מאמר בעיתון "הארץ", שבו תיארה את יחסי החברות-יריבות ששררו בין בן-גוריון וצמח מאז ילדותם המשותפת בפלונסק ולכל אורך ימי חייהם.
החוקרת ניתחה סיפור של צמח בשם "רזלה ועטרה" שפורסם בשנת 1930, המספר ספורן של שתי פרדות ומצאה בו אלגוריה על פרשת יחסיהם של הסופר ובן-גוריון.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו של אריה (בודה) בודנהיימר "בזכות החבר מפלונסק", המגולל את סיפורו של שלמה צמח, ובתוכו גם סיפור הידידות והמחלוקת עם דוד בן-גוריון.
כתב עליו תלמידו יגאל אלון: "משכמו ומעלה, בלי לפגוע כהוא־זה בשאר מוריי, היה שלמה צמח, הסופר והמבקר, אשר הפליאני בהרצאותיו ובשיחותיו על בוטניקה מזה, ועל ספרות עברית וכללית – מזה.
כולם פתחו לפני עולמות, אשר ידיעותיי בהם היו מוגבלות עד אז ובמיוחד שלמה צמח, אשר כאמור, קרע לפני צוהר לערכי חברה ואדם".
אליהו מרגלית (רומן), ורשה: הוצאת יהודיה, 1921. פרקים מתוך הרומן פורסמו כבר בשנת 1918 ב"הצפירה".
סיפורים מחיי הארץ, הוצאת ראובן מס, 1939.
שנה ראשונה, הוצאת עם עובד, 1952.
מסה וביקורת, הוצאת דביר, 1954.
דפי פנקס, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ב.
מסות ורשימות, הוצאת אגודת הסופרים העברים בישראל, רמת גן 1968
רבי שלמה יעקב יוסף קלוגר (בכתיב יידי: קלוגער; מוכר בעיקר עם שמו הראשון: רבי שלמה קלוגר), מכונה גם המהרש"ק והמגיד מברודי (מרחשון ה'תקמ"ו, 1785 – ל' בסיוון ה'תרכ"ט, 9 ביוני 1869) היה רב, מנהיג, פוסק, מגיד ודרשן מפורסם, מגדולי התורה בגליציה באמצע המאה ה-19.
נולד בעיירה קומרוב על יד זמושץ' שבפולין הקונגרסאית, לרב יהודה אהרן קלוגר, אב"ד קומרוב ולגיטל בת יוסף, בן פערל ור' יעקב מלוצק מח"ס "כֹּכב יעקב".
כבר בגיל 6 כתב חידושי תורה.
בגיל 13 התייתם מאביו ועבר לזמושץ', שם למד מספר ימים בישיבתו של הרב מרדכי ראבין, אבל עזב אותהּ ולמד בעצמו בבית המדרש.
הרב יוסף הוכגלרנטר פרש עליו חסותו.
באותו זמן החל ללמוד גם אצל הרב יעקב קרנץ, אשר השפיע עליו להתחיל ללמוד דברי אגדה, וכן ספרי מחשבה של הראשונים כ'מורה הנבוכים', 'הכוזרי', 'ספר העיקרים' ועוד.
בגיל 15 התייתם מאמו, וגם רבו נפטר, והוא נותר בודד.
בשנת 1802, בגיל 17, נשא לאישה את ליבא מאליא בת ר' חיים מראווה ואחותו של רבי מרדכי מארדוש, ועבר לגור אצל חותנו.
הוא לא רצה להתפרנס מלימוד תורה ולכן שלח ידו במסחר עם מות חותנו.
משראה כי עסקיו אינם עולים יפה, הסכים לקבל את עול הרבנות.
ב-1809 התקבל כאב"ד קוליקוב, ושנה לאחר מכן נולד בנו בכורו חיים יהודה, שנפטר בגיל צעיר.
ב-1817 עבר לכהן ביוזפוב, ובחודש תמוז שנת ה'תק"פ (1820) התקבל כמגיד מישרים בברודי.
ב-1838 נפטרה אשתו, וכעבור שנה נשא לאישה את פריידא בת הרב אריה מרגליות מהעיר דובנא, וממנהּ נולד לו בנו, הרב אברהם בנימין קלוגר.
בשנת 1845 נקרא לכהן בברעזאן, ולא שעה לבקשת קהילתו בברודי להישאר.
זמן קצר לאחר הגיעו לברעזאן חלה בטיפוס קשה, עד שהרופאים נואשו מחייו.
אולם, לבסוף החל להתאושש, וקיבל על עצמו אז כי אם יבריא, ישוב לברודי, אשר בינתיים כבר הכתירה לעצמה רב חדש.
לאחר החלמתו חזר לעיר, שם נשאר עד לפטירתו.
בני דורו כיבדו אותו, והרב אפרים זלמן מרגליות נהג לשלוח אליו שאלות הלכתיות שהופנו אליו.
הוא ניהל אורח חיים סגפני וקשה.
בשעתו היה בין האוסרים על אפיית מצות במכונה, מחלוקת שפילגה את יהודי גליציה.
הוא גם התפלמס חריפות עם הרב יוסף שאול נתנזון שהתיר.
נודע כקנאי תקיף ובלתי-מתפשר, ובין היתר המליץ למות על קידוש השם בימי גזירת הלבוש בפולין הקונגרסאית השכנה ולא לשנות הבגד (טוב טעם ודעת מהדורא קמא, קפח).
היה בקשר הדוק עם רבי מאיר מפרמישלאן והעריכו מאוד.
כמו כן, מחה על כך שנשים שם חדלו לגלח שיערן והחלו ללבוש פיאות.
מנגד, בנושא הגיור סבר שיש להתיר לגייר נוכריות שנשואות ליהודים בנישואין אזרחיים למרות ההלכה הקובעת שאין לגייר 'לשם אישות', כי מהעובדה שהן בוחרות להתגייר ולא להמשיך לחיות עם בעליהן בעודן נוכריות יש ללמוד כי יש להן "נטייה לבבית לדת ישראל", והיה מראשוני האחרונים שהקלו בנושא זה.
מהרש"ק חיבר כ-150 חיבורים בכל מקצועות התורה, ומספר תשובותיו מגיע לאלפים.
פירושו לשולחן ערוך, "חכמת שלמה", נדפס באורח קבע בהדפסות הנפוצות של השולחן ערוך ומובא על ידי פוסקי הלכה בני זמננו רבות.
להלן פרטים על ספריו מתוך הקטלוג בספרייה הלאומית:
א) ספר החיים (זאלקווא ה'תקפ"ה), חידושים על שולחן ערוך אורח חיים;
ב) מי נדה (שם ה'תקצ"ד) חידושי הלכה ואגדה על מסכת נידה;
ג) עין דמעה (שם ה'תקצ"ד) הספד על מות ר' אפרים זלמן מרגליות;
ד) אבל יחיד (ווארשא ה'תקצ"ו) הספד על מות ר' מנחם מאנים מרדכי תאומים;
ה) נדרי זריזין (זאלקווא ה'תקצ"ט) חידושים על מסכת נדרים;
ו) אבל משה (חלק שני מעין דמעה) הספד על ר' משה סופר ור' יעקב אורנשטיין (בעל הישועות יעקב);
ז) שנות חיים (לבוב ה'תרט"ו), חלק א' שו"ת על אורח חיים, חלק ב' שו"ת וחידושים בהלכות סופרים;
ח) ספר סת"ם (שם ה'תרט"ז) על כתיבת ס"ת וכו';
ט) מודעה לבית ישראל (ברעסלוי ה'תרי"ט) שו"ת אודות אפיית מצות על ידי מכונה;
י) טוב טעם ודעת (לבוב ה'תר"ך), חלק א' בהלכות טרפות, חלק ב' קנאת סופרים על דיני סופרים ועוד דינים מיו"ד;
יא) חידושי אנשי שם (לייפציג תר"ך) חידושים על שולחן ערוך אבן העזר;
יב) מעשה ידי יוצר (לבוב ה'תרכ"ג) פירוש על הגדה של פסח;
יג) ספר עבודת עבודה (זאלקווא ה'תרכ"ה) חידושים על מסכת עבודה זרה.
יד) תקנות מהרש"ק על השחיטה נדפסו ב"תורת זבח" לרב שלמה גאנצפריד (לבוב ה'תר"ח), ושתיים מתשובותיו נדפסו בספר "נאות דשא" לרבי דוד שלמה אייבשיץ, שם ה'תרכ"א).
טו) האלף לך שלמה (בילגוריי ה'תרצ"ג), חלק א, חלק ב, וחלק ג-ד.
טז) קהלת יעקב - סדרת ספרים על המועדים.
טו) חכמת התורה - סדרת ספרים (ספר לכל פרשה) על פרשיות התורה.
הרב שלמה לייב צוקרמן (1912–2004) היה מייסד כפר הנוער בן יקיר, ובמסגרתו הקים ב-1952 את הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה אשר התקיימה עד 1974.
צוקרמן נולד בעיירה לבדובה שבליטא להוריו נתן וגלה.
חניך ישיבת נובהרדוק ותלמידם של הרב יעקב ישראל קנייבסקי המכונה "הסטייפלר", ושל החזון אי"ש.
הוא עלה לארץ בשנת התרצ"ד והתיישב בבת ים.
ב-1938 הקים בבת-ים את תלמוד תורה עץ חיים ועמד בראשו עד 1946.
צוקרמן היה פעיל בשורות ההגנה ושימש כמפקד הגנה בעיר בת ים.
מתוקף תפקידו זה זכה באות הצטיינות.
במלחמת העצמאות השתתף בליווי שיירות לירושלים ונפצע בקרב לכיבוש קאקון.
לאחר קום המדינה עבר לכפר הרא"ה ושם, בשיתוף עם הסוכנות היהודית, ייסד את כפר הנוער 'בן יקיר'.
מוסד זה קלט מאות ילדים שעלו לארץ ישראל מארבעה קצוות תבל ללא הוריהם.
ביניהם היו אודים מוצלים ממחנות ההשמדה, חלק מ"ילדי טהראן", ילדים שעלו מצפון אפריקה, סוריה, עיראק, תימן ואף מאנגליה ומארצות הברית.
במהלך שנות ה-50 ייסד במסגרת כפר הנוער את הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה בה חינך לשילוב של תורה ועבודה, והוא עמד בראשה עד תחילת שנות השבעים.
בין תלמידיו ניתן למצוא אנשי מפתח בחברה הישראלית, ראש אמ"ן לשעבר האלוף אהרן זאבי-פרקש, חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה פרופ' משה אדד, ועוד רבנים, פרופסורים ואנשי רוח.
עוד ברוסיה נשא את שרה צוקרמן, ילידת לבדובה אף היא (אחותם של הרבנים אברהם ושלום צוקרמן).
שני הילדים שנולדו להם נפטרו בינקותם.
בראשית ימי המדינה נפטרה שרה, ולאחר כמה שנים נשא את אורה, ולהם בן ובת.
נפטר בשנת 2004 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב כפר הרא"ה.
שלמה פרל (21 באפריל 1925 – 2 בפברואר 2023) היה ישראלי ניצול השואה שפעל למען הנצחת זכר השואה.
בין היתר הוא כתב את קורותיו בשואה בספר אוטוביוגרפי, אשר בהמשך עוּבַּד לסרט נושא פרסים בשם "אירופה אירופה".
פרל נולד בעיר פיינה בפרובינציית הנובר שבצפון-מערב גרמניה, לעזריאל ורבקה, משפחה יהודית שהיגרה מרוסיה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ופרסום חוקי נירנברג, ובעקבות ההתנכלות ליהודי גרמניה הנאצית וביזה של חנות הנעלים של משפחתו, ולאחר שסולק מבית הספר בו למד, עבר ב-1935 כשהיה בן 10 עם משפחתו ללודז' שבפולין.
לאחר פלישת הנאצים לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה ב-1939, ברח שלמה פרל (כשהיה בן 14) עם אחיו יצחק לחלק הסובייטי של פולין, והצטרף לבית ילדים סובייטי ולארגון הנוער הקומסומול; אחיו המשיך ליעד אחר.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות בשנת 1941 נמלט, ומאוחר יותר נפל בשבי יחידה של הצבא הגרמני.
בזכות שליטתו המוחלטת בשפה הגרמנית הצליח פרל לשכנע את לוכדיו, כי שמו למעשה יוזף פרייל (Josef Perjell) וכי הוא אזרח גרמני החי מחוץ לגרמניה.
פרל התקבל ליחידה ושימש בה כמתורגמן רוסית-גרמנית.
במסגרת תפקידו נטל חלק כמתורגמן בחקירת בנו של סטלין, יאקוב ג'וגאשווילי, שהיה קצין בצבא האדום שנפל בשבי הנאצים.
פרל היה בסכנה מתמדת עקב היותו יהודי נימול, והוא ניסה להימלט במספר הזדמנויות מהצבא הגרמני חזרה לסובייטים, אך ללא הצלחה.
מכיוון שעדיין היה קטין, נשלח לבית ספר של נוער היטלר בבראונשווייג, שם המשיך להסתיר את זהותו היהודית תחת השם יוזף פרייל.
באותה תקופה הייתה לו חברה בשם לני לטש, נאצית נלהבת, שלמרות אהבתו הגדולה אליה, נמנע מלספר לה על היותו יהודי.
פעם אחת שאלה אמה של לני את פרל אם הוא אכן גרמני, וללא מחשבה הוא השיב שהוא יהודי ואחר כך 'התמוטט' לדבריו.
היא ניחמה אותו ואמרה לו שהיא קתולית דתיה ושהיא לא תסגיר אותו.
בנוסף המליצה לו לא לגלות ללני את סודו.
לקראת סוף המלחמה חויילו פרל וחבריו ונשלחו לחזית.
קרוב לסיום המלחמה נתפס פרל עם חבריו ליחידה הגרמנית על ידי יחידה של צבא ארצות הברית, אך מכיוון שהיה מגויס זוטר לא נעצר כאסיר מלחמה אלא שוחרר.
הוא מצא את אחיו יצחק ונודע לו על מותם של הוריו.
עקבות אחותו, שברחה לכיוון הרוסים, אבדו.
לאחר מכן נודע לו שאחותו נורתה בצעדת מוות.
בתום המלחמה חזר פרל לזהותו היהודית, ושימש תקופה קצרה כמתורגמן בצבא הסובייטי.
שלמה גילה שאחיו דויד חי בארץ ישראל המנדטורית ועלה לארץ ישראל ביולי 1948, התגייס לצה"ל והשתתף, כחייל בגדוד 68 בחטיבת עציוני, בלחימה במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
שלמה התחתן בשנת 1959 עם דבורה, ונולדו להם שני בנים.
הוא שב לראשונה לגרמניה רק בשנת 1985 בהזמנה אישית לציון יום השנה להרס בית הכנסת בפיינה.
לאחר שובו כתב את סיפור חייו בספר אוטוביוגרפי בגרמנית, שתורגם לאחר מכן לעברית ויצא ב-1991 בשם "קוראים לי שלמה פרל!".
בשנת 1990 יצא לאקרנים הסרט "אירופה אירופה" המבוסס על סיפורו, בו גם השתתף.
הסרט זכה ב-1991 בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס האוסקר.
ב-1994 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר בעברית בשם "אירופה אירופה".
שלמה פרל סיפר את סיפורו האישי במקומות רבים, כולל בגרמניה, ופעל למען העמקת תודעת השואה.
שלמה פרלשטיין (2 בספטמבר 1902 – 19 באפריל 1979), היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת.
ב-1904 עברה משפחתו להתגורר בבאדן שבאוסטריה, בה סיים את לימודיו התיכוניים.
בנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית "בלאו-וייס".
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתחום המלונאות.
בשנת 1940 נבחר פרלשטיין ליו"ר ענף בתי הארחה בהתאחדות הסוחרים הכללית ולאחר שנתיים נבחר ליו"ר התאחדות הסוחרים, תפקיד אותו המשיך למלא שנים רבות.
פעילותו הציבורית הורחבה בשנים אלו והוא כיהן כחבר הנהלת "כופר היישוב" ו"מגבית ההתגייסות וההצלה" וכחבר מועצת עיריית תל אביב.
בשנת 1951 נבחר פרלשטיין לכנסת השנייה מטעם הציונים הכלליים.
כהונתו נמשכה גם בכנסת השלישית והוא היה מועמד לכנסת הרביעית ושב לכהן כחבר הכנסת החמישית מטעם המפלגה הליברלית ובכנסת השישית מטעם גח"ל.
לאורך שנות כהונתו בכנסת הוא כיהן כחבר ועדת הכספים, ועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת העבודה.
ב-1977 היה בין מקבלי התואר יקיר תל אביב.
נפטר ב-1979 והובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב שלמה קורח (י"ז בכסלו ה'תרצ"ו, 13 בדצמבר 1935 – י"ג בחשוון ה'תשע"ט, 22 באוקטובר 2018) היה מרבני יהדות תימן בישראל, הרב הראשי ואב"ד העיר בני ברק.
למד אצל הרב חיים צאלח ואצל סבו הרב עמרם קורח, רבה הראשי האחרון של יהדות תימן.
באלול ה'תש"ט (1949) עלתה משפחתו עם סבו לארץ ישראל, במבצע על כנפי נשרים.
תחילה יושבה במעברה בראש העין.
אחר כך עברה המשפחה לירושלים.
לטענת המשפחה, אחותו נעלמה בפרשת ילדי תימן.
למד בישיבת מקור חיים אצל הרב ברוך יצחק לוין, ובישיבת אור ישראל בפתח תקווה, שם למד אצל הרבנים יעקב ניימן ויוסף רוזובסקי.
בשנת ה'תשי"ג למד בישיבת מרכז הרב שבירושלים אצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שהוא מחשיב את עצמו כתלמידו.
הגעתו לשם הייתה בגלל קשיים עם היידיש שדוברה בישיבות הליטאיות.
הוא למד שם כשנה, ולאחר מכן עבר לישיבת פוניבז' בבני ברק בראשות הרב יוסף שלמה כהנמן.
בשנות החמישים פעל עם חבריו במחנות העולים כדי להשפיע עליהם מבחינה רוחנית.
בהמשך הקים את "ארגון בני הישיבות יוצאי תימן" ועמד בראשו.
בשנת ה'תש"ך עבר ללמוד בישיבת לייקווד בארצות הברית בראשות הרב אהרן קוטלר.
הוא למד שם במשך כשנה.
לאחר נישואיו עם אסתר לבית שרעבי (דור שישי לרש"ש) שב לישיבת פוניבז' ולמד בכולל אברכים שלה עד שנת ה'תשכ"ד.
נסמך לרבנות בידי הרבנים איסר יהודה אונטרמן, אברהם נשר וברוך יצחק לוין, ומונה לחבר הרבנות בבני ברק.
בשנת ה'תשכ"ה נבחר לרבה של הקהילה התימנית בבני ברק, ובהמשך נבחר לרב העיר הספרדי.
היה הרב היחיד של בני ברק שהוכר על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בשנות ה-70 ייסד בשכונת נחלת אחים בירושלים ישיבה לבני עדת תימן, שפעלה מספר שנים.
בית מדרשו "חניכי הישיבות" שכן ברחוב מימון בעיר בני ברק.
בתחילת שנות ה-80 נעצר ונאשם במתן שוחד לשר הדתות אהרן אבוחצירא ואנשי משרדו, בתמורה להעברת כספים לעמותת "מרכז מורשת יהדות תימן" בראשותו.
הוא זוכה בבית המשפט מן ההאשמותהרב שלמה קורח ענה על הטענות בספרו "יחידי סגולה".
נפטר בי"ג בחשוון ה'תשע"ט (2018) בבית החולים שערי צדק.
הלווייתו יצאה מבית מדרשו והוא נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
לרב קורח בן ושלוש בנות.
בנו, הרב עמרם, רב קהילה ומו"ץ בביתר עילית, ומחבר הספרים "שינון התוספות", "בינת עם" על הש"ס ועוד.
בתו צילה נשואה לרב חזקיהו סאמין, מנהל אגף הנישואין, הכשרות ומינויי רבנים במשרד לשירותי דת.
בחיבוריו בהלכה שאף לחזק את מנהגי תימן.
עריכת שולחן - ילקוט חיים - 13 כרכים על סדר השולחן ערוך.
עריכת שולחן - הגדה של פסח - הגדה של פסח על פי נוסח בלדי עם הלכות ומנהגים.
שפת מלך- על משנה תורה לרמב"ם.
בסוד ישרים - פרוש על ספר מסילת ישרים.
נצח חיינו - על דרכו של האדם מעת לידתו עד אחרי פטירתו.
חכמת הנפש - לרבי אלעזר מגרמייזא, עם פירוש "זכות משה".
חכמת חיים - פירוש על מסכת אבות.
רוח טהרה - פירוש על סדר טהרות.
ספר רזיאל המלאך עם ביאור "סוד קדושים".
סודי רזיא - עם פירוש "סודות השמים".
חכמה קדומה - על חמישה חומשי תורה.
הוראות ומנהגים - פסח, על פי פסקי ומנהגי תימן.
הלכות והליכות הימים הנוראים, ומצורף לו קונטרס הארת התשובה, אמרי קודש לימים הנוראים, בעריכת אוריאל צדוק, ירושלים תשע"ח.
הרב שלמה קונין (שמו המלא: ברוך שלמה אליהו קונין; נולד בשנת ה'תרצ"ט, 1939) הוא השליח חב"ד הראשי בקליפורניה, ופעיל לאורך החוף המערבי של ארצות הברית.
קונין נולד ברובע ברונקס בניו יורק לדוד ורחל קונין.
בשנת 1965 נשלח על ידי הרבי מליובאוויטש לקליפורניה ופתח שם את אחד מבתי חב"ד הראשונים.
כיום פועלים תחת הנהלתו שלוחים רבים באזור החוף המערבי שמפעילים כ-50 בתי חב"ד.
הרב קונין מפורסם בזכות ה'טֶלֶתוֹן', תוכנית טלוויזיה שנתית בת 6 שעות המוקלטת באולפן בהוליווד ומשודרת ברשתות הטלוויזיה ברחבי ארצות הברית ובאתרי אינטרנט.
התוכנית מגייסת מדי שנה מיליוני דולרים עבור מוסדות חב"ד ועבור פעולות הומניטריות כגון המרכז לגמילה מסמים בלוס אנג'לס, עזרה בדיור, במזון ובייעוץ חינוכי.
הרב קונין פעיל בהשבת אוסף שניאורסון מרוסיה לספריית חב"ד ופעל במהלך משפט הספרים בשנת 1985.
שלמה צזנה (נולד ב-30 במרץ 1971 בירושלים) הוא סופר ועיתונאי ישראלי.
בעבר שימש פרשן וכתב מדיני של העיתון ישראל היום וככתב לענייני חרדים וככתב לענייני התיישבות במעריב.
ארכאולוג, חוקר ירושלים ומורה דרך.
שלמה צזנה נולד בירושלים למשפחה בת 7 נפשות.
התגורר בשכונת הקטמונים ולמד בבית הספר היסודי גבעת גונן ובבית הספר התיכון ע"ש דנמרק.
אביו, אברהם, עבד בעיתון "ג'רוזלם פוסט" במשך 39 שנים.
את שירותו הצבאי בצה"ל החל בשנת 1989 ביחידת המסתערבים שמשון, שפעלה ברצועת עזה, ואחר כך שירת כלוחם בגדוד שקד של חטיבת גבעתי, שם הוביל פלוגת מסלול.
הוא השתחרר בדרגת סמל ראשון.
בשנת 1995 סיים לימודי תקשורת ועיתונות בבית הספר לתקשורת "כותרת" של אוניברסיטת תל אביב.
החל לעבוד כעיתונאי, כתב ועורך משנת 1994.
את דרכו כעיתונאי החל ככתב צרכנות במקומון "ירושלים" מבית "ידיעות תקשורת".
לאחר מכן עבר לשבועון המתחרה "כל העיר" של רשת שוקן ושימש כתב מגזין, שם הביא את סיפורם של ילדים שעובדים בשוק מחנה יהודה, וחשף את ביקורם החשאי של קבוצת יהודים יוצאי כורדיסטן שביקרה בעיראק.
במרץ 1995 החל לעבוד ככתב חרדים בעיתון "מעריב", ואחרי רצח רבין החל לסקר גם את מגזר המתנחלים ו"הכיפות הסרוגות", תחומים אותם כיסה במשך 9 שנים.
בנוסף, סיקר את תחום שירות בתי הסוהר וכן את משטרת מחוז ירושלים.
כמו כן, לקח חלק בסיקור אירועים שוטפים במרחב ירושלים, בהם פיגועים שהתרחשו בעיר בין השנים 1995–2004.
ב"מעריב" פרסם ידיעות בעמודי החדשות וכן כתבות במגזין היומי, תחקירים ומאמרים במוספי השבת.
עסק בכתבותיו בענייני דתות והתיישבות, וסיקר במסגרת זו את המגזר החרדי ואת המפלגות החרדיות, וכן את ציבור המתנחלים ומועצת יש"ע, ומנגד, את תנועות המחאה משמאל ובראשם "שלום עכשיו".
כתבותיו הדגישו את העימות הפוליטי בנושאי דת ומדינה, המחאה נגד הממסד הרבני וחלוקת התקציבים מהמדינה למגזר החרדי.
חלק בולט בעבודתו ב"מעריב" עסק בתנועת ש"ס ובתורתו של מנהיגה הרוחני, הרב עובדיה יוסף, תוך פרסום קבוע של התבטאויותיו מעוררות המחלוקת בשיעוריו והופעותיו הפומביות.
בשנת 2002 חשף כי עבודת הדוקטורט של אבו מאזן באוניברסיטה שבה למד ברוסיה הגיעה למסקנה כי בשואה נרצחו רק 600 אלף יהודים ולא 6 מיליון.
בשנת 2011 בריאיון לצזנה במוקטעה ברמאללה, התנצל אבו מאזן על מסקנות הדוקטורט.
בשנת 2003 עבר לעריכה ושימש כעורך בכלי תקשורת שונים.
תחילה עבד כסגן עורך ראשי בשבועון "כל העיר", כשבמקביל כתב את המדור הפוליטי הפותח של השבועון, שזכה לשם "עמודי שלמה".
בשנת 2004 הקים עם תהילה מילוא את אתר האינטרנט המרכזי של ירושלים ברשת, "02net", שדיווח על חדשות, כלכלה, סביבה, תרבות ופנאי.
צזנה היה המייסד והעורך הראשי של האתר, ושימש גם ככתב המוניציפלי.
הוא פרסם בו את "שר התורה" - ביוגרפיה אינטרנטית על הרב עובדיה יוסף, שבכל שבוע הופיע פרק נוסף ממנה.
הספר תיאר את קורות חייו של הרב עובדיה יוסף מחייו בבית הוריו ועד להנהגה הרוחנית של תנועת ש"ס.
בשנת 2006 השתתף כחייל מילואים בחטיבת אלכסנדרוני במלחמת לבנון השנייה ושהה בראס ביידה בלבנון.
באותה שנה עבד בתפקיד ראש דסק חדשות באתר ynet וגם פרסם שם כתבה שעסקה בעמית בראל, חברו לצוות שנפצע קשה במלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2007 הצטרף לצוות העיתון "ישראל היום" ובמשך 11 שנים שימש כתב וכפרשן מדיני, שפרסם ידיעות בעמודי החדשות, כתבות במוסף השבת ובאתר האינטרנט של העיתון.
עסק בסיקור המערכת המדינית בישראל, יחסי ישראל-ארצות הברית, מערך החוץ וההסברה ומהלכיו של ראש הממשלה ושריו.
במסגרת עבודתו נסע באופן קבוע עם פמליית ראש הממשלה לחו"ל.
עם כניסתו של בנימין נתניהו לתפקיד ראש הממשלה, ראיין אותו בתדירות גבוהה.
משנת 2012 צזנה הוא גם מורה דרך מוסמך.
צזנה מתמחה בנושא ירושלים, ופרסם ארבעה ספרים בנושא העיר: בשנת 2013 פרסם את הספר "מדריך לעיר ירושלים" בעריכת איל מירון, ובו פירוט על 500 אתרים מובילים בירושלים.
האתרים נבחרו לפי קריטריונים של חשיבות היסטורית, דתית, אורבנית ורלוונטיות לחיי היום יום בעיר.
במקביל להשקת הספר, הוצגה למשך חודשיים תערוכת תצלומים של צזנה בגלריית ז'ראר בכר במרכז ירושלים.
התערוכה, בשם "עין לציון", מציגה 14 צמדי תצלומים המתארים את "שגרת הקודש" של ירושלים.
בשנת 2014 פרסם צזנה את הספר "חקוק באבן", ובו סיפורן של 80 אבנים בירושלים, בהן כתובות, סמלים או סימנים מתקופות שונות.
בשנת 2017 פרסם את מדריך הטיולים "100 נקודות חן בירושלים" ובשנת 2019 פרסם יחד עם הרב יצחק לוי את הספר "669 ירושלים בתנ"ך" - העוסק בכל 669 הופעות שמה של העיר ירושלים בתנ"ך ובוחן את תדמית העיר שעולה מאותם אזכורים.
במאי 2018 עזב את עיתון "ישראל היום", ושימש כיועץ התקשורת וכותב נאומים לאישים שונים, וביניהם ליו"ר מפלגת יש עתיד ח"כ יאיר לפיד ולראש עיריית ירושלים משה לאון.
משנת 2019 מנהל צזנה את "המרכז להכרת ירושלים", המארגן סיורים עירוניים.
בשנת 2021 פרסם את ספר המתח העלילתי "המגילה", אותו ערכה הסופרת הגר ינאי.
הספר עוסק בארכאולוג ירושלמי שמגלה כתובת עתיקה החוזה התפרצות של מגפה אלימה שתהרוג מיליונים.
לפי אותה כתובת, המגפה תיעצר אם ראש הממשלה יעלה להר הבית ויקריב קורבן.
נשוי למיכל, בתו של פרופ' אלי זומר, ואב לשלושה.
מדריך לעיר ירושלים - הסבר על 500 אתרים בולטים בירושלים, הוצאת "ג'יינט", 2013
חקוק באבן - כתובות באבני ירושלים מ-3000 השנים האחרונות, הוצאת ג'יינט, 2014
100 נקודות חן בירושלים - ריכוז מאה אתרים לטיול בירושלים, הוצאת בית אל 2017
אבא שמן - ספר ילדים אלקטרוני, שבמרכזו בעיית הכרס שמגדלים אבות הוצאת ג'יינט 2018
ירושלים בתנ"ך 669 - יחד עם הרב יצחק לוי, מחקר על הופעת שמה של העיר ירושלים בתנ"ך, הוצאת ג'יינט 2019
המגילה - ספר מתח עלילתי, הוצא לאור בגיוס המונים באתר "הדסטרט", 2021.
שלמה קליש (נולד ב-18 בפברואר 1952) הוא מנכ"ל ומייסד קבוצת "ג'רוזלם גלובל ונצ'רס".
קליש נולד בחיפה להורים ניצולי השואה.
אביו היה פועל בניין ואחר כך פתח מכולת בשכונת קריית אליהו.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל והצטרף לקורס טיס, ובשנת 1972 הוא הוסמך כטייס קרב על גבי סקייהוק.
בעת מלחמת יום הכיפורים שירת בבסיס תל נוף.
בעת גיחת הפצצה ברמת הגולן נפגע מטוסו מטיל כתף, אך הוא השלים את ההפצצה וחזר לנחיתת חירום בבסיס רמת דוד.
קליש למד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
אחר כך המשיך ללימודי מוסמך בניהול ודוקטורט בחקר ביצועים ב-MIT.
בשנת 1981 החל ללמד באוניברסיטת רוצ'סטר ונתמנה לפרופסור.
בקיץ 1984 שב לישראל, לפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
במקביל עסק בייעוץ לחברות היי-טק.
בשלב זה של חייו החל בתהליך של חזרה בתשובה, שלו סייע מפגש עם ידיד נעורים, מוטי קרפל, ובשנת 1989 החל לחבוש כיפה.
מאוחר יותר נהפך לחסיד חב"ד.
בשנת 1994 הקים חברת השקעות בשם "ג'רוזלם גלובל", ובשנת 1999 הקים קרן הון סיכון בשם "ג'רוזלם גלובל ונצ'רס".
ההשקעה הראשונה של הקרן, שזכתה להצלחה רבה, הייתה בחברת גלילאו, בראשות אביגדור וילנץ, חברת אלקטרוניקה שמרכזה בגליל.
חברות נוספות שבהן השקיע באמצעות ג'רוזלם גלובל ונצ'רס הן "קריאו", QXL שנמכרה ב-1.9 מיליארד דולר, מלאנוקס, סייפן סמיקונדקטור ואחרות.
לתקופה מסוימת סגנו היה מייקל אייזנברג.
בשנת 1999 הקים את "יזם.קום", חברת השקעות לתחום האינטרנט, אולם עם התפוצצות בועת האינטרנט נמכרה החברה לחממת השקעות אמריקאית יו אס טכנולוג'יס.
הוא חבר בדירקטוריונים של רבות מהחברות שבהן שותפה ג'רוזלם גלובל ונצ'רס.
בשנת 2007 דורג קליש במקום ה-39 ברשימת בעלי "מגע הזהב של מידאס" של "פורבס".
כאשר בין הישראלים הוא מופיע שם במקום הראשון.
קליש פעיל במועצות מנהלים של עמותות אחדות, חבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות ובחבר הנאמנים של מוסדות לימוד אחדים: בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, הטכניון, אוניברסיטת בר-אילן.
הוא תומך בפעילות חב"ד ברחבי העולם, ומשמש יו"ר אגודת הידידים של איגוד בתי חב"ד בהודו ומוסדות חנוך לנער, וחבר הנהלת מטה משיח.
שלמה קטן (נולד ב-25 באוגוסט 1948) הוא איש ציבור ישראלי.
היה ראש המועצה הראשון של אלפי מנשה בשנים 1985–1998 וכיהן שוב כראש המועצה בשנים 2012–2018.
שלמה קטן נולד ב-1948 בבצרה, צעיר מבין עשרה אחים.
עלה לארץ בשנת 1951 ושירת בצה"ל בשנים 1986-1966 והגיע לדרגת סגן-אלוף.
במהלך שירותו השתתף בחמש מלחמות: במלחמת ששת הימים שירת בגזרת בית חאנון-ניר עם, במלחמת ההתשה שירת במסגרת קורס מ"כים בגדוד נח"ל 906 שבשבטה ולאחר מכן במעוז האגם המר על גדות תעלת סואץ, במלחמת יום הכיפורים בגזרת צפון ובמלחמת לבנון הראשונה ובמערכה ברצועת הביטחון כמפקד יחידה מוטסת.
במסגרת השירות באותה יחידה נטל חלק בהעלאת יהודי אתיופיה.
במהלך שירותו סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וכלכלת ארצות מתפתחות ולימודי תואר שני במזרח תיכון ואפריקה.
קטן הוא ראש המועצה הראשון של אלפי מנשה.כיהן במשך שלוש קדנציות בין השנים 1998-1985. בתקופה זו הוקם מתנ"ס ויוסדה חברה כלכלית שהקימה פרויקטים כלכליים ואזור תעשייה.
לאחר סיום התפקיד ב-1998, ניהל בשנים 2002-1999 את היישוב צופים בשומרון.
בשנת 2004 היה סגן מנהל מוזיאון ז'בוטינסקי בתל אביב ולאחר מכן מונה למנהל המוזיאון.
במאי 2011 פרש מתפקיד זה.
קטן חבר מרכז הליכוד משנת 1987, פרט לתקופה קצרה ב-1999 שהיה מועמד מפלגת המרכז לכנסת.
ב-2000 שב לליכוד ומאז הוא פעיל בה.
ביוני 2012 נבחר קטן לקדנציה רביעית ובאוקטובר 2013 נבחר לקדנציה חמישית.
ב-30 באוקטובר 2018 התמודד קטן בשישית לראשות מועצת אלפי מנשה ולא נבחר.
באפריל 2016 הצטרף קטן לוועד המנהל של מחוז השרון בארגון "צוות".
בין השנים 2022-2019 עבד כמנהל כספים ופרויקטים במכון ז'בוטינסקי, במקביל החל להוביל קבוצת קצינים במילואים, מותיקי יחידה 8200, לפעילות מורשת והדרכה לחיילי היחידה.
על פעילות זו זכה בדצמבר 2021, יחד עם חבריו, בפרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת.
בספטמבר 2023, השיק קטן את הספר "מהצללים לפסגה" המגולל את סיפור חייו.
ספר זה זיכה אותו בפרס אח"י בתחום ספרות זכרונות לאותה השנה.
מהצללים לפסגה, הוצאת אות ועוד, 2023.
שלמה קודש (כ"ח בתמוז ה'תרס"ג, 23 ביולי 1903 – כ"ג באלול ה'תש"ס, 23 בספטמבר 2000) היה סופר ומחנך עברי; מעמודי התווך של מפעל הנחלת הלשון העברית בישראל ובתפוצות.
קודש הוא יקיר העיר אשדוד.
אביו, הרב מאיר קודש, היה ממונה על הוראת העברית והמקרא בחדר שבביתו, ובעת הכיבוש הגרמני בבית הספר המקומי.
עם פטירת אביו, בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, נמסרה המשרה לידיו, והוא בן 15. בתום מלחמת העולם הראשונה, יצא קודש לעיר קובנה, שם סיים את הגימנסיה הריאלית היהודית, ולמד באוניברסיטה משפטים.
במהלך לימודיו השתתף בפעילות הציונית במקום, והיה לאחד מן הפעילים הבולטים בקרב ציוני ליטא.
במשך שנים אחדות עסק בהוראה בגימנסיות עבריות ברחבי ליטא, בהן הגימנסיה העברית בוילקומיר.
בין השנים 1927–1930 היה מנהל הגימנסיה העברית בעיר ניישטוט-שאקי.
בשנת 1930 סיים קודש את חוק לימודיו באוניברסיטה של קובנה במחלקה למשפטים ובמחלקה להיסטוריה ולפדגוגיה.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב על הפרוטוקולים של ועד ארבע ארצות.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה, פנה לעסוק במשפטים והיה עורך דין עצמאי בקובנה.
במקביל, המשיך לפעול בשירות התנועה הציונית בליטא.
באוגוסט 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
מיד עם בואו לישראל, התמנה לתפקיד מנהל בית משפט השלום העברי בחיפה ובמקביל, למנהל בית הספר העממי א' בשכונת בת גלים.
במשך שמונה שנים כיהן גם כיושב ראש ועד השכונה בת גלים.
בשנת 1944 פרסם קודש את ספר הלימוד הראשון שלו לעברית, "אדם במולדת", ספר שנפוץ בעשרות אלפי עותקים, תחילה בקרב פליטי השואה במחנות העקורים באירופה.
עם קום המדינה והעלייה ההמונית שבעקבותיה, היה ספרו לספר הלימוד העיקרי באולפנים ובכיתות העברית בצה"ל.
בעקבות הצלחתו של ספר זה, כתב קודש ספרי לימוד רבים נוספים, בהם "ראשית" לחיילי צה"ל ו"עברית", אשר הופץ בחשאי בקרב יהדות ברית המועצות, בתקופה בה נאסר שם לימוד העברית.
בשנות החמישים שידר קודש תוכניות ברדיו במסגרת "קול ישראל לגולה", בעברית וביידיש.
תוכניות אלו נועדו בעיקר לקהל היהודים שחיו באותה תקופה במזרח אירופה, מעבר למסך הברזל.
בשנת 1954 ייסד שלמה קודש בירושלים את "מכון גרינברג", במטרה להכשיר מורי הוראה לעברית בתפוצות.
באותה שנה, הוא מונה למפקח הארצי על בתי הספר בצפון, ובשנת 1957 הוזמן על ידי השר זלמן ארן לנהל את "המחלקה להנחלת הלשון והשכלת עם" במשרד החינוך והתרבות.
במסגרת תפקיד זה, היה אחראי להתפתחותו של האולפן לעברית, בין היתר, באמצעות פרסומים שונים שיזם וערך.
בשנים אלו, היה קודש מהיוזמים והאחראים על ביצוע מבצעי "ביעור הבערות" בקרב העולים.
בשנותיו האחרונות, עבר לגור באשדוד, שם ייסד וניהל את "המוסד לחינוך מבוגרים".
החל משנת 1991 פרסם שלמה קודש סדרת ספרי לימוד חדשניים לעברית, בשיטת "עברית קודש".
שיטת לימוד מקורית זו, התבססה על שילוב של הנחלת ערכי יסוד ביהדות ובתרבות ישראל בד בבד עם הוראת השפה העברית.
שלמה קודש פרסם עשרות מאמרים וספרים בנושאי "הנחלת הלשון" ו"חינוך מבוגרים".
כמו כן, פרסם חמישה ספרי ילדים.
על פועלו בשדה החינוך זכה בפרסים ובאותות הוקרה רבים בישראל ומחוצה לה.
שלמה קודש נפטר באשדוד, בגיל 97.
נהרג בתאונת דרכים עם אשתו יהודית ושניים מילדיהם.
נולד בבית מנדלבאום שבירושלים לרחל, בתו של הרב שמחה מנדלבוים, ולרב רפאל קוק (בן אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק), שכיהן לימים כרבה של טבריה.
למד בבית הספר הירושלמי "גאולה" ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ולאחר מכן בשנים תש"ו-תשט"ו בישיבת חברון בירושלים.
בגיל שש עשרה הצטרף להגנה, ובעודו תלמיד בן שמונה עשרה היה בין ראשוני המגינים במלחמת העצמאות, והתנדב למבצעים נועזים, שזיכוהו באותות הצטיינות.
במהלך מלחמת העצמאות שימש כמפקד מחלקה בגדוד טוביה, גדוד בני ישיבות שעסק בחפירת ביצורים בירושלים.
בשנת תשי"ד שימש זמנית כר"מ בישיבת עץ חיים במונטרה בשווייץ.
בתום לימודיו בישיבת חברון נסמך לרבנות בידי הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, צבי פסח פרנק, יעקב חי זריהן, שלמה יוסף זוין ויחזקאל סרנא.
בשנת תשט"ו נישא ליהודית, בתו של הרב דב כ"ץ, מחבר סדרת "תנועת המוסר".
לאחר נישואיו שהה במשך שלוש שנים בעיר רמסגייט שבאנגליה, וכיהן בה כראש ישיבה בבית המדרש לרבנים ומורים.
בשנים תשי"ח-תשי"ט למד בכולל האברכים של ישיבת חברון.
במקביל נתמנה לרב צבאי של מחוז ירושלים ושימש בתפקיד במשך שבע שנים.
במלחמת ששת הימים היה בקבוצת הרבנים הצבאיים שהתלוותה אל חטיבת הצנחנים בכיבוש הכותל המערבי.
למד דיינות, ובשנת תשכ"ה (1965) נתמנה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
באותו זמן התגורר בקריית ישמח משה, וייסד שיעורים בסביון הסמוכה.
בשנת תשכ"ח (נובמבר 1967) התמנה כרב הראשי ואב"ד רחובות, שם חיזק את מוסדות התורה והעביר שיעורים לכל שכבות הציבור.
בחנוכה תשל"ב (1971) שב עם אשתו, שלושה מילדיהם ונוסע נוסף במכוניתם מירושלים לרחובות.
במעבר המסילה בכביש 411, סמוך לקיבוץ חולדה, התנגשה מכוניתם ברכבת.
ההורים, שני הילדים הבוגרים ונוסע נוסף נהרגו והניצולה היחידה הייתה בתם הקטנה יוכבד, שהייתה אז בת עשר.
לפני ההלוויה נערכו דיונים היכן לקבור את ההרוגים - במקום מגוריהם רחובות או בסמוך לקבר אביו בטבריה.
לבסוף הוחלט, על פי בקשת חותנו הרב דב כ"ץ, לקוברם בירושלים, עיר מגוריו.
הזוג ובניהם מנחם-דן ונחמן-נתן נקברו בקבר משותף בחלקת הנביאים שבהר הזיתים, בסמיכות לרבים מבני משפחתם.
לימים התגלתה צוואתו ובה נכתב שהוא מבקש לקוברו בהר הזיתים: "כן יזכנו ה' בתוך כל ישראל לקום לתחייה ולקפץ להר המוריה לעבודת בית המקדש אשר בה נשמח כולנו כהנים בעבודתם".
לאחר מותם יצא לזכרם ספר הזיכרון "ראיתי בני עלייה".
בעצת הרב שך, עברה אמו, הרבנית רחל קוק, להתגורר בבית המשפחה ברחובות ולגדל את ארבעת היתומים.
כעבור זמן התמנה אחיו הצעיר, הרב שמחה הכהן קוק, לרבה של רחובות.
ביתו שברחובות שימש משכנה הראשון של ישיבת מאור התלמוד, וכיום שוכנת בו הישיבה לצעירים חכמת שלמה, הקרויה על שמו, בראשות הרב יעקב אליעזר ליזרוביץ', חתן הרב שמחה הכהן קוק.
היה נשוי ליהודית (לבית כ"ץ) ילדיו:
הרב בן ציון - ראש בית הוראה הכללי בירושלים, מחבר ספרי הלכה ונחשב למקורבו של הרב יוסף שלום אלישיב.
הרב אוריאל - איש חינוך, הקים רשת תלמודי-תורה, ועומד בראש 'בית ועד למחנכים' - ארגון להכשרת מחנכים ומורים במגזר החרדי.
בתו - אשת הרב אליאב מאיר, רבו לשעבר של היישוב גמזו.
בתו - אשת הרב דוד וילמן, ר"מ בישיבה בירושלים.
נכדיו הם העיתונאים ידידיה מאיר ושלמה קוק, והזמר יצחק מאיר.
אחיו הם: הרב שמחה קוק, הרב אברהם יצחק קוק והרב נחום קוק.
חלק מכתביו על פרשת השבוע ונושאים נוספים קובצו על ידי בנו הרב בן ציון בספר מחשבת שלמה.
שלמה קור (21 בינואר 1921 – 6 ביוני 2008) היה ממנהיגי בית"ר בשארית הפליטה באירופה, איש הליכוד, מבכירי העיתון "מעריב" ומשנה פעיל ליו"ר רשות השידור בשנות ה-80.
קור נולד בריגה, בירת לטביה.
הוא למד במוסדות חינוך של הפועל המזרחי, הושפע מתפיסת עולמה של התנועה הרוויזיוניסטית, והצטרף כילד לתנועת הנוער בית"ר.
ביקורו של זאב ז'בוטינסקי בריגה, כשקור היה בן 11, הותיר בו רושם עמוק.
הוריו ואחיו של קור נרצחו בשואה.
הוא עצמו הועסק בעבודות כפייה בנמל ריגה, הרג קצין נאצי וברח, אך נתפס.
אחרי השחרור פעל בארגון שארית הפליטה על אדמת גרמניה, ועלה לארץ באוניית מעפילים.
עם קום המדינה שרת קור בצה"ל והגיע לדרגת סרן.
בהמשך עבד 34 שנים בעיתון "מעריב", והיה מנהל מחלקת המודעות שלו עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1986.
בשנות ה-80 מונה, כנציג הליכוד, כחבר בוועד המנהל של רשות השידור, ונבחר כמשנה ליושב ראש הרשות.
בשנת 2005 סירב לקבל את אות "יקיר הליכוד" מידי ראש הממשלה אריאל שרון, כמחאה על מדיניותו.
לקור ולאשתו שרה (נפטרה בה'תשפ"א, 2020) נולדו שלושה ילדים: ד"ר אבשלום קור, מירי תירוש וזורח (זורי) קור.
קור נפטר בגיל 87 תל אביב ונטמן בבית העלמין ירקון.
שלמה קלמן הכהן (סטפן) רייף (Stefan Clive Reif; נולד ב-21 בינואר 1944) הוא היסטוריון יהודי יליד סקוטלנד המתמחה בשפה העברית של ימי הביניים, אשר כיהן במשך שנים רבות כראש יחידת מחקר הגניזה ע"ש טיילור-שכטר במחלקה האוריינטאלית בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
תחומי מחקרו העיקריים הם ליטורגיה יהודית, הגניזה הקהירית, פרשנות על התנ"ך בתקופת ימי הביניים וההתפתחות ההיסטורית של לימודי עברית באוניברסיטת קיימברידג'.
רייף נולד באדינבורו בירת סקוטלנד בשנת 1944 והתעניינותו בבלשנות החלה טרם לימודיו האקדמיים, כשכבר בתיכון הוא התמסר ללימוד אנגלית, לטינית, יוונית וצרפתית, בנוסף ללימודי היסטוריה ומתמטיקה.
בשנת 1961 הוא החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת לונדון בעברית ובארמית, ובשנת 1964 סיים את לימודיו בהצטיינות.
מיד לאחר מכן הוא המשיך ללימודי הדוקטורט, גם הם באוניברסיטת לונדון, ובשנת 1969 הגיש את הדיסרטציה שלו שעסקה בסידור התפילה של ר' שבתי סופר מפשמישל, בן המאה השבע-עשרה.
בשנת 1976 הוא קיבל תואר MA נוסף ובשנת 2002 זכה לתואר Litt.D (דוקטור לספרות) שניהם הוענקו לו מטעם אוניברסיטת קיימברידג'.
הקריירה האקדמית של רייף החלה באוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד בין השנים 1968–1972. לאחר מכן כיהן כדקאן ופרופסור עוזר בחוג לשפה וספרות עברית בדרופסי קולג', פילדלפיה במשך שנה.
בשנת 1973 מונה לספרן בספריית אוניברסיטת קיימברידג', כשתוך זמן קצר קודם לעמדת מנהל אוסף הגניזה ע"ש טיילור-שכטר.
רייף שם לעצמו כמטרה לקטלג ולהנגיש את האוסף העצום שהיה תחת אחריותו, ולשם כך הביא להקמת היחידה לחקר הגניזה ע"ש טיילור-שכטר בקיימברידג'.
במקביל לתפקיד מרכזי זה כיהן רייף כחבר סגל פעיל בפקולטה ללימודי המזרח באוניברסיטת קיימברידג'.
בד בבד הוסיף רייף לחקור ולפרסם מאות מאמרים (360) וספרים רבים (12), ללמד ולשמש כפרופסור וחוקר אורח באוניברסיטאות מובילות בעולם ביניהן אוקספורד (1979), האוניברסיטה העברית (1989, 1996), פנסילבניה (2001), וג'ורג' וושינגטון (2004).
רייף זכה בפרסים רבים ובתקציבי מחקר מקרנות תחרותיות ברחבי העולם.
כמו כן, רייף מכהן כחבר בסט.
ג'ונס קולג' בקיימברידג' ובאגודות המובילות בעולם לחקר המזה"ת, הספרות והשפה העברית.
מאז שיצא לגמלאות, רייף מחלק את זמנו בין קיימברידג' וישראל ופעיל באקדמיה בשתי המדינות.
בין היתר הוא מכהן כיועץ מיוחד לספריה של קיימברידג' לפרויקטים ולגיוס כספים.
מעבר לכך, רייף הביע לאחרונה את הסכמתו לעמוד בראש המרכז הבינתחומי לחקר הגניזה והוראתה שיוקם בקרוב באוניברסיטת חיפה ולתרום מניסיונו הרב לטובת החדרת פירות מחקרי הגניזה לתוכניות הלימודים בארץ ובעולם ולבניית קורסים מתוקשבים בין-אוניברסיטאיים ובינלאומיים בנושא הגניזה הקהירית, מחקרה וחשיבותה לעולם האקדמי.
פועלו כראש היחידה לחקר הגניזה הקהירית באוניברסיטת קיימברידג'
ברם, שינוע אלפי המסמכים היה רק השלב הראשון והמקדים, ועדיין היה צורך לשמר, לקטלג ולהנגיש את המסמכים לטובת מחקר ולימוד.
ואכן במהלך המאה ה-20 היו מספר ניסיונות לקטלוג האוסף.
בשנת 1902 מונה ארנסט וורמן לאוצר האוסף, ובעמל רב הוא קיטלג באמצעות פנקס ועט כחמשת אלפים פריטים, אך מותו הפתאומי בשנת 1909 קטע ניסיון זה באיבו.
קשיים כלכליים, שתי מלחמות עולם והיעדר אישיותו הכריזמטית ורבת העוצמה של שכטר, שעזב לניו יורק חמש שנים לאחר גילוי האוסף, הביאו לדחיקת כתבי היד לקופסאות מאובקות במחסני הספרייה.
כך נוצר המצב שבמשך שנים רבות מספר זעום של חוקרים ניצלו את שפע הידיעות והמידע אודות יהודי מצרים, הלבנט והים התיכון בימי הביניים.
צעד משמעותי התרחש בשנות החמישים, כאשר החוקר הנודע שלמה דב גויטיין ותלמידיו הפיקו במאמץ רב סדרה נוספת של כתבי יד.
בשנות ה-60 עם היווצרות גל חדש של התעניינות בחומרי גניזה, שהתגלו כמקור חשוב לחקר היסטוריה כלכלית וחברתית, מונה ד"ר הנרי קנופף (Henry Knopf) לטובת קיטלוג שאר חומרי הגניזה.
ברם, לאחר שנים מספר קנופף בחר להמשיך הלאה ועלה לישראל, והמלאכה עדיין לא הושלמה.
עת הגעתו של רייף לספריית אוניברסיטת קייברידג' בשנת 1973, רק כ-34,000 מתוך 150,000 כתבי היד מוינו וקוטלגו.
מינויו של רייף הפיח רוח חדשה של עשייה.
חצי שנה לאחר הגעתו הוא ייסד את מכון מחקר הגניזה ע"ש טיילור-שכטר, גייס תרומות ומענקי מחקר רבים, מינה אנשי סגל נוספים והחל במלאכת הקיטלוג והמיון.
עד שנת 1975 מוינו 105,000 כתבי היד שלא טופלו עד אז על פי נושאים.
זמן קצר לאחר מכן קוטלגו 45,000 פריטים ונאספו 50,000 פריטים ביבליוגרפיים הקשורים ישירות לאוסף הגניזה.
בשנת 1978 מכון הגניזה פרסם את הקטלוג הראשון אשר מנה 17 כרכים.
כמו כן, במרווחים של שנתיים, פרסם בית הדפוס של אוניברסיטת קיימברידג' ספרי מחקר אודות הגניזה הקהירית.
מפעלו של רייף הפך לאורים ותומים בכל הקשור לאוספי גניזה, וספריות רבות, בין היתר ניו יורק, אוקספורד ומנצ'סטר, כולן הלכו בדרכו של רייף כשהחלו לקטלג את מסמכי הגניזה שבאוספיהם.
בתוך שנים מספר הפך אוסף הגניזה הקהירית בקיימברידג' למוקד משיכה עולמי לחוקרי יהדות, היסטוריה, פילוסופיה ולשון של ימי הביניים.
מפעלי מדע גדולים נסמכו על מקורות הגניזה הקהירית והיו ליסוד המרכזי של הידע אודות ההיסטוריה והתרבות היהודית מן העת העתיקה ועד לעת החדשה המוקדמת בפרט, כמו גם על החברה הים-תיכונית בכלל.
בשנת 1999 יצא לדרך פרויקט פרידברג, מאמץ מונומנטלי שמטרתו הייתה והיא דיגיטציה של כלל כתבי היד של גניזת קהיר, ללא קשר למקום הימצאם.
בדרך זו אוסף הגניזה הקהירית יהפוך לנגיש לכל חוקר בעולם באמצעות האינטרנט.
בשנת 2004 שולמית, אשתו של רייף, בסיוע שלושה עוזרי מחקר, החלה במלאכת הרישום, כך שעד 2006 כלל המידע לוקט ועובד.
לפני הסקירה המעמיקה אנשי קיימברידג' סברו שאוסף הגניזה הקהירית מכיל כ-140,000 פריטים, ברם לאחר הסקירה התברר שאוסף מכיל כ-193,654 פריטים, כ-225,141 דפים.
שלמה צח (נולד ב-12 בפברואר 1942) הוא אמרגן ומפיק ישראלי, ובעבר זמר וחבר בצמד אילן ואילנית.
אביו היה יליד גליציה ואמו ילידת יוון.
למד בבית הספר החקלאי בנהלל.
בתום לימודיו עבר לגור בתל אביב.
התגייס לשורות המוסד, נשלח לתפקידי שטח באפריקה, שם אימן יחידות שונות לאבטחת אישים.
לאחר חזרתו לגור בישראל נמשך צח לכיוון המוזיקלי.
הופיע בלהקת כרמון בניהולו של יונתן כרמון.
בתחילת שנות השישים היה שותף בהרכב מוזיקלי, שלישיית "גידי, צח וגילה".
עם פרישתה של גילה בשנת 1964, יזם את הצטרפותה של חנה דרזנר הצעירה, לימים אילנית, לשלישייה חדשה שהקים בשם "גידי, צח וחנה".
כעבור זמן קצר פרש גידי, ואילנית וצח נותרו כצמד בשם אילן ואילנית.
בהופעותיהם ניגן צח בגיטרה והיה קול שני לאילנית.
האלבום הראשון של הצמד, בשם "אילן ואילנית" יצא לאור בשנת 1967. שניים משיריו, "לכל אדם כוכב", שכתב גלעד בן ש"ך, ו"בואי סיניורינה", שכתב חיים קינן, והפכו במהירות ללהיטים שצעדו זמן רב בראש מצעד הפזמונים.
הצמד זכה להצלחה גדולה מאוד בשנות השישים בישראל ובעולם, וייצג את ישראל בפסטיבלים בין-לאומיים; הם הוכתרו כ"להקת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת 1969, ואף זכו בפרס כינור דוד.
בשיא הצלחתם, לפחות תשעה זוגות של תאומים נקראו "אילן ואילנית".
האלבום האחרון של הצמד, "ישראל שלי חוגגת", יצא לאור בשנת 1973, ולאחריו התפרק הצמד.
אילנית החלה בקריירת סולו, וצח סיים את הקריירה שלו כזמר.
אף על פי שהצמד התפרק כמה משיריו כגון, "בשנה הבאה", "ושוב אתכם", "חופשי ומאושר" ועוד, נשארו להיטים קלאסיים, שעדיין מתנגנים בתחנות הרדיו.
לאחר קריירה בת שבע שנים כזמר, החליט צח לנטוש את קדמת הבמה, ולפתוח בקריירה של אמרגן ומפיק.
בשנת 1972 החל לשמש כאמרגנה של אילנית, שהחלה בקריירת סולו.
באותו שנה הם גילו באקראי כי רשות השידור הישראלית זכאית להשתתף באירוויזיון, כיוון שהיא חברה באיגוד השידור האירופי.
הם פנו לרשות השידור והציעו כי אילנית תייצג את ישראל בתחרות אירוויזיון 1972 באדינבורו שנערכה בשנת 1972, אך לבסוף אילנית השתתפה בתחרות שנה לאחר מכן.
במסגרת עבודתו כמפיק ואמרגן עבד צח עם כישרונות צעירים בתחום הזמר, וסייע להם להתפרסם ולפתח קריירה מצליחה.
בתחילת שנות השבעים היה אמרגנו של הזמר בעז שרעבי, ותרם להצלחה בתחילת הקריירה שלו.
את הזמרת אילנה אביטל, לימים אשתו השנייה, הכיר צח ב-1976 בעת שהייתה בגיל 16. היא נשלחה אליו להשתתף באודישנים, שערך לזמרי ליווי ליזהר כהן.
באודישן אביטל כבשה מיד את תשומת לבו בעוצמתה הקולית.
היא לא התקבלה כזמרת הליווי, אבל צח החתים אותה אצלו, ויזם את השתתפותה בפסטיבל הזמר והפזמון 1977, עם השיר "אותך", שהגיע למקום השלישי והזניק את הקריירה שלה.
צח גם יזם הקמה של הרכבים מוזיקליים.
ב-1979 בעת שצח היה אמרגנה של גלי עטרי, הוא היה בין יוזמי הקמת להקת חלב ודבש, על מנת שתשיר את השיר "הללויה" במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון 1979. השיר זכה בפסטיבל ובאירוויזיון 1979. ב-1980 הפסיק לשמש כאמרגנה של עטרי, אחרי, שהגישה תביעה נגדו ונגד שותפו למשרד האמרגנות.
הצלחת השיר "הללויה", גררה סכסוכים משפטיים כספיים שהגיעו לכותלי בית המשפט.
ב-2007 פסק בית המשפט כי קובי אושרת יפצה את צח (וחיים שלף) ב-800 אלף שקלים, בגין הפסדים שנגרמו בשותפות עימם בייצוג גלי עטרי וחברי להקת חלב ודבש בסוף שנות השבעים.
צח גילה גם יוצרים, משוררים, פזמונאים ותמלילנים מהבולטים בזמר העברי, ובהם, עוזי חיטמן, דודו ברק, נתן כהן, חיים קינן, גלעד בן ש"ך, תומר הדדי ועוד.
בתחילת שנות השמונים המשוררת והפזמונאית חמוטל בן זאב עבדה כמזכירת הפקה ומעצבת תלבושות במשרד "אורות" עם צח, ושם במשרדו בתל אביב נולדו רבים משיריה.
לזכותו של צח ניתן לזקוף גם את פיתוח הקריירה המצליחה של אדם.
צח התרשם מכישוריו של אדם, כשהיה רקדן וזמר בלהקת הליווי של יזהר כהן בשיר "עולה עולה" באירוויזיון 1985. באותה השנה הפך צח להיות אמרגנו, והזניק את הקריירה שלו כזמר.
צח היה שותף בהפקת הסרט התיעודי "חיים ואדם" אודות אדם, שראה אור ב-2010.
במהלך הקריירה שלו עבד צח עם זמרים רבים שהופיעו בתחרות האירוויזיון.
ב-1989 יזם צח את צירופה של גלית בורג לנער גילי נתנאל לצורך הקמת הצמד "גילי וגלית", על מנת שישיר את השיר דרך המלך, שכתב המוזיקאי שייקה פייקוב בתחרות הקדם אירוויזיון 1989. השיר זכה בתחרות וייצג את ישראל בתחרות אירוויזיון 1989.
צח אהב את קולו המיוחד של דוד דאור והאמין בכישוריו, ובשנות התשעים הפך לאמרגנו, ותרם לתחילת קריירת הסולו שלו כזמר.
באופן יוצא דופן הסכים צח לצאת מאחורי הקלעים, ולגלם בשנת 2003 תפקיד של מפיק בסרט הטלוויזיה המוקומנטרי ששודר בערוץ 2, בשם "זהירות מצלמה", אודות במאי המתיחות הראשון בישראל.
באוגוסט 2012 יצא לאור "אוסף שירי המפיק", שירי שלמה צח, בסט שמחולק לשלושה חלקים, הקלאסיקות, שירי האירוויזיון ופופ עברי, וכל הכנסותיו קודש לעמותת עלם ולאיגי - ארגון נוער גאה.
צח היה שותף להפקת עשרת הפרקים של הסדרה "אירופה ל-3 דקות" ששודרה במאי 2013 בערוץ הראשון, שהביאה את סיפורה של ישראל באירוויזיון בארבעת העשורים האחרונים.
בפברואר 2017 נערך במרכז התרבות בפתח תקווה, מופע מחווה לכבוד יום הולדתו ה-75 בהשתתפות אמנים מובילים ויו"ר אמ"י העניק לו תעודת הוקרה מיוחדת.
באותו אירוע שרה דפנה דקל שיר שהלחינה לכבודו למילותיו של יואב גינאי "שיר השירים אשר לשלמה".
ב-2018 זכה בפרס "איגוד המפיקים והאמרגנים" מטעם אקו"ם.
ב-1978 התחתן בשנית עם אילנה אביטל וב-1979 נולד בנם, עמית.
חייו של צח ויחסיו המורכבים עם בנו מנישואיו לאילנה אביטל, המוזיקאי עמית צח, שימשו בסיס לסרט התיעודי "המפיק", ששודר ביס דוקו ב-2012.
אילן ואילנית – 1967 - אלבום הבכורה של הצמד, שיצא אחר כך על גבי דיסק
אילן ואילנית – 1970 - אלבום שהניב להיטים כמו: "עכשיו עכשיו", "מיריקה", "שיר שבת", "עולם נהדר" ועוד
ישראל שלי חוגגת (1973) - אלבומם האחרון של הצמד
ושוב אתכם - אוסף שירי אילן ואילנית (1999)
4 שירים חדשים להנאתכם – 1967
בוא ונשתגע בחולות – 1970
הלהיטים הגדולים של אילנית ואילן ואילנית
שלמה קורן (Shlomo Koren; 3 בספטמבר 1932 – 16 בנובמבר 2013) היה פסל וצייר ישראלי-הולנדי יליד גרמניה, שפעל בעיקר באמסטרדם.
שלמה קורן נולד בקלן, גרמניה בשנת 1932. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
ב-1954 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל" בירושלים.
בשנת 1960, לאחר שסיים את לימודיו, היגר עם משפחתו לאמסטרדם שבהולנד.
יצירתו המוקדמת של קורן כללה בעיקר עבודות גרפיות, ובהן שרטוטי דיאגרמות ואיורים טכניים בדויים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל לעסוק בפיסול גאומטרי, שאופיין במינימליזם ובשימוש במתכות כפלדת אל-חלד ואלומיניום.
בשנות ה-90 החלו להיכנס לעבודותיו דימויים פיגורטיביים.
בנו נמרוד קורן, שעלה לישראל, הוא צייר החי ופועל בכפר האמנות האקולוגי "ורטיגו" בקיבוץ נתיב הל"ה.
1958 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1973 - "שלמה קורן: פסלים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1959-1958 -, פרס לעידוד אמנים צעירים, אגודת הציירים, תל אביב