tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי כהונתו, ולפני שהוחלף על ידי אלף רמזי בתפקיד המאמן ב-1962, הצליח וינטרבוטום לשכנע את מקבלי ההחלטות בהתאחדות להעניק את סמכות בחירת ההרכב באופן בלעדי למאמן הנבחרת.
במהלך כהונתו, וינטרבוטום פנה פעמים נוספות להתאחדות בביקורת על התנהלות הנבחרת, ודחף לשינוי מתוך חשש שאנגליה תאבד מכוחה מול נבחרות מרכז-אירופאיות ודרום-אמריקאיות אחרות.
וינטרבוטום תרם רבות להפיכתה של אנגליה לנבחרת יצירתית, מודרנית ותחרותית, והיסודות שהניח תרמו לזכייתה של אנגליה במונדיאל 1966, ארבע שנים בלבד לאחר שסיים את תפקידו.
בין חידושיו היו הקמת נבחרות אנגליה ב', הנבחרת עד גיל 23 ונבחרות הנוער והילדים, שהעניקו לשחקנים ניסיון בינלאומי עשיר עוד טרם הגעתם לנבחרת הבוגרת.
וינטרבוטום היה המאמן הראשון המוביל נבחרת לארבעה טורנירי מונדיאל רצופים (1950–1962, הישג ששוחזר מאז רק פעם אחת, על ידי הלמוט שן ב בין 1966 ל-1978.
אנגליה החלה להשתתף בטורנירי מונדיאל רק ב-1950, לאחר שסירבה להשתתף במונדיאלים שנערכו קודם לכן.
היא העפילה לטורניר לאחר זכייתה באליפות הבית הבריטית, ששימשה גם כבית מוקדמות, ונסעה לשחק לראשונה בתולדותיה באמריקה הדרומית.
במשחקה הראשון אי פעם בגביע העולמי ניצחה אנגליה, שהייתה מהמועמדות המובילות לזכייה בטורניר, בתוצאה 2–0 את .
במשחקה השני ספגה אנגליה את אחד ההפסדים המפתיעים ביותר בתולדות הגביע העולמי, 1–0 לארצות הברית.
על אף ההפסד המפתיע לנבחרת האמריקאית החובבנית, אנגליה נותרה עם סיכוי להעפיל, אך ספגה הפסד נוסף, 1–0 ל, והודחה כבר בתום שלב הבתים.
למונדיאל 1954 העפילה אנגליה באותה הדרך, זכייה באליפות הבית הבריטית.
בשלב הבתים שיחקה אנגליה מול וכבר הובילה 3–1, אך הרבתה לטעות וספגה שוויון 3–3 שהוביל את המשחק להארכה (בטורניר זה שוויון בתום הזמן החוקי הוביל להארכה גם בשלב הבתים).
שער נוסף לכל קבוצה קבע שוויון 4–4 בתום ההארכה.
ניצחון 2–0 על המארחת במשחק השני הוביל את אנגליה לשלב רבע הגמר, שם נכנעה לאלופה המכהנת בתוצאה 4–2.
אנגליה העפילה למונדיאל 1958 לאחר שסיימה ראשונה בבית המוקדמות עם ו.
אנגליה שוב נראיתה כמועמדת לזכייה, כאשר הציבה נבחרת שרשמה הפסד בודד ב-17 משחקיה האחרונים לפני המונדיאל, אך האסון האווירי במינכן שהתרחש שלושה חודשים בלבד לפני הטורניר, הותיר את הנבחרת ללא שלושה משחקניה הבכירים ששיחקו אז במנצ'סטר יונייטד - רוג'ר ביירן, טומי טיילור ודאנקן אדוארדס, שמצאו את מותם באסון.
את הטורניר סיימה אנגליה ללא ניצחון, לאחר שסיימה שלוש פעמים בתיקו בשלב הבתים (2–2 מול , 0–0 מול ו-2–2 מול ), והפסידה 1–0 לברית המועצות במשחק הפלייאוף על הכרטיס לרבע הגמר.
וינטרבוטום הוביל את אנגליה למונדיאל בפעם הרביעית ברציפות, מונדיאל 1962. אנגליה נכנעה 2–1 ל במשחקה הראשון, אך ניצחון 3–1 על ושוויון 0–0 מול הספיקו למקום השני בבית ולכרטיס לרבע הגמר, שם נוצחה אנגליה 3–1 על ידי האלופה שבדרך, .
בסך הכול הוביל וינטרבוטום את אנגליה ב-14 משחקים בטורנירי גמר גביע העולם, בהם השיגה הנבחרת שלושה ניצחונות בלבד, לצד חמש תוצאות תיקו ושישה הפסדים.
בנוסף לתפקיד כמאמן הנבחרת הראשון בתולדותיה, תרם וינטרבוטום רבות לפיתוח הכדורגל האנגלי בתפקידו כדירקטור האימון מטעם ההתאחדות האנגלית.
תפקיד המאמן נראה מופחת בחשיבותו עם כניסתו של וינטרבוטום לתפקיד ב-1946, אך וינטרבוטום פיתח חזון ותשוקה למקצוע המאמן ולתפקידו בעולם הכדורגל המקומי.
הוא החל לפתח קורסי קיץ לאומיים למקצועות האימון, ואף שכנע חלק משחקניו הבינלאומיים ללמוד בהם.
בסיומם של הקורסים נערכו בחינות לקבלת רישיון אימון זמני וקבוע מטעם ההתאחדות האנגלית, שהעניקו לקורסים מעמד משמעותי, והמאמנים בקורס פיתחו את יכולותיהם כמאמנים בבתי ספר ובקבוצות נוער.
עם השנים, התפתח דור חדש של מאמנים בוגרי הקורס ששינו לחלוטין את עולם האימון באנגליה, ובהם מאמנים מהבכירים בתולדות הכדורגל האנגלי - ביל ניקולסון, דון האו, אלן בראון, רון גרינווד, דייב סקסטון, מלקולם אליסון, ג'ו מרסר, ויק בקינגהאם, ג'ימי היל ובובי רובסון.
הקורסים בהובלתו של וינטרבוטום צברו פופולריות עם השנים, התרחבו הן במיקומי הקורסים, מספר המשתתפים ובעלי התפקידים הנוטלים בהם חלק, וכן זכו לתשואות מקומיות ובינלאומיות.
עם זאת, וינטרבוטום על כל תפקידיו בהתאחדות גררו גם ביקורות רבות.
בין היתר נכתב עליו במהלך כהונתו כי על אף יכולותיו וידיעותיו בתחום האימון, הוא לקה בתחום התקשורת מול השחקנים והתקשה לדרבן אותם, וכן כי יכולותיו הטקטיות נחשבו בכל זאת מוגבלות כפי שניתן היה ללמוד מהקושי לצפות או להתמודד עם הנבחרת ההונגרית, שנחשבה לעילוי בתחום באותן השנים.
בין היתר, וינטרבוטום היה אחראי לפרסומם של ידיעונים בתחום האימון מטעם ההתאחדות, החל מ-1946. ב-1950 החלו להתפרסם גם צילומים בתחום לימוד האימון.
ספר ההדרכה "יסודות הכדורגל" שפרסם וינטרבוטום נחשב למדריך המודרני הראשון אי פעם בתחום אימון הכדורגל ובשנת 1966 תרגם אותו לעברית ניסים קיוויתי.
בהמשך, פרסם שלושה ספרים נוספים בנושא.
ב-1962 התפטר וינטרבוטום מתפקידיו בהתאחדות הכדורגל, והתמנה למזכיר הכללי של המועצה המרכזית לבידור בתחום הפיזי באנגליה.
בתפקיד זה עסק בהרחבת כמות המאמנים ושיפור המתקנים עבור מנהלות הספורט השונות ברחבי בריטניה.
שנתיים לאחר מכן, עם היווסדה של מועצת הספורט האנגלית (שבהקמתה תמך וסייע), התמנה למזכירה הכללי הראשון.
בכך, התרחב עיסוקו לתחומי ספורט רבים ובתפקיד זה השפיע רבות על עולם הספורט הבריטי בחציה השני של המאה ה-20. ונטרבוטום נלחם להגדלת הסיוע הכלכלי לתחומי הספורט השונים בבריטניה על אף האקלים הכלכלי הקשה במדינה באותן השנים.
בתקופתו בתפקיד סייע להתמקצעותם של ארגוני ספורט רבים במדינה וסייע והשגת תמיכה כלכלית עבור ספורטאים צעירים מצטיינים בעלי פוטנציאל לזכייה במדליות אולימפיות.
במסגרת תפקידו אף היה חבר במועצת אירופה ונשיא הוועדה לפיתוח הספורט מטעמה.
ב-1978, כשהוא בן 65, פרש וינטרבוטום מתפקידו.
על תרומתו לעולם הספורט זכה לתואר אבירות של מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
הוא המשיך לתמוך בספורט בבריטניה כיועץ לממשלה הבריטית לצורך יצירת שיתוף פעולה בין יצרניות ציוד ספורט מקומיות לחברות זרות.
ב-1979 ביקר באוסטרליה ובניו זילנד כדי לסייע לממשלות המקומיות בתמיכה ושילוב עולם הספורט בקהילה.
ב-16 בפברואר 2002 הלך לעולמו לאחר ניתוח לטיפול במחלת הסרטן ממנה סבל.
הוא היה בן 88 במותו.
וולטר דֶלה או דולה היה דיפלומט גרמני.
שימש הקונסול הכללי הגרמני בירושלים מ-18 באוקטובר 1935 עד 1939.
דלה שירת בשירות החוץ של גרמניה מ־1909, בתחילה כמומחה לטבק של משרד האוצר של הרייך בקונסוליה ברוטרדם.
ב-1920 הפך למזכיר הנציגות בשגרירות בהאג.
בשנים 1921–1923 היה במשרד החוץ בברלין ומ-1923 עד 1935 בשגרירות גרמניה בפריז כיועץ הנציגות.
ב-1 בינואר 1934 הצטרף למפלגה הנאצית (מספר חבר: 3,398,410) בשנת 1935 הפך לקונסול כללי בירושלים, בניגוד לתנאים במדינות אחרות למעט אוסטרליה, קשרים טובים מאוד התפתחו בין הסוציאליסטים הלאומיים בארץ ישראל לשגרירות גרמניה בתקופה זו.
קודמו בתפקיד היינריך וולף, הוחלף בגלל אשתו היהודייה וסירובו להניף את דגל גרמניה הנאצית על הקונסוליה.
ולטר דלה היה הדיפלומט הנאצי הראשון בארץ ישראל שהניף את דגל צלב הקרס על הקונסוליה.
סערה פרצה סביב התערבותו בחרם של הרחוב היהודי על תוצרת החלב של המושבות הגרמניות, בראשן שרונה הסמוכה לתל אביב, במחאה על התעללות הנאצים ביהודי גרמניה.
במרץ 1937 דיווח וולטר דלה לגרמניה: "לערביי פלסטין בכל השכבות החברתיות יש אהדה גדולה לגרמניה החדשה ול"פיהרר" שלה..
אם אדם הזדהה כגרמני כשהוא מתמודד עם איומים מצד קהל ערבי, זה לבדו איפשר לו בדרך כלל לעבור בחופשיות.
אבל כשחלקם הזדהו בהצדעה של 'הייל היטלר', ברוב המקרים הפכה גישתם של הערבים לביטויים של התלהבות גלויה, והגרמנים נתנו כפיים, להן הגיבו הערבים בקול רם".
ב-15 ביולי 1937, נפגש המופתי אמין אל-חוסייני עם דלה, והדגיש את אהדתו ל"גרמניה החדשה", והביע את ציפיית הערבים שגרמניה תתנגד בתוקף למדינה יהודית.
בנוסף, ביקש להפסיק את המדיניות הגרמנית שעודדה יהודים לצאת מגרמניה ולבוא לארץ ישראל, וביקש שגרמניה תלחץ על ממשלת פולין להפסיק את דרישתה מממשלת בריטניה להגדיל את השטח המיועד כביכול לקליטת פליטים יהודים מפולין.
מדו"ח תחת דלה באותה שנה: "הקמת מדינה יהודית...
אינה האינטרס של גרמניה מכיוון שמדינה פלסטינית (יהודית) תיצור בסיסי כוח לאומיים נוספים ליהדות בינלאומית כמו למשל מדינת הוותיקן לקתוליות פוליטית או מוסקבה עבור הקומוניסטים.
לכן, יש אינטרס גרמני לחזק את הערבים כמשקל נגד נגד גידול כוח אפשרי כזה של היהודים".
בשנת 1939 הסתיימה כהונתו עקב המלחמה.
משרד החוץ הגרמני חש כנראה מחויב להזהיר את הקונסול וולטר דוהל שלא להעניק תמיכה לאקדמאים יהודים חסרי בית.
למרות שוולטר דלה בעצם התנגד להסכם העברה.
הוא חזר למשרד החוץ בברלין במחלקת המדיניות הכלכלית.
וולטר דייל מילר היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-29 בשנים 1993–1995. הוא הושבע לתפקידו מתוקף היותו סגן מושל המדינה, תפקיד בו הוא כיהן החל מ-1987, בעקבות מותו של המושל ג'ורג' ס.
מייקלסון בהתרסקות מטוס בעת כהונתו.
מילר הושבע לכהונתו בגיל 67, ולפיכך עד היום הוא המבוגר ביותר מבין מושלי דקוטה הדרומית לדורותיהם.
וולטר דייל מילר נולד בעיירה ויופילד שבדקוטה הדרומית, ליד החווה של משפחתו, בה הוא חי ועבד במשך כל ימי חייו.
הוא למד בבית הספר למכרות וטכנולוגיה של דקוטה הדרומית, אך לא סיים את לימודיו.
בנוסף לעיסוק בחקלאות, היה מילר נשיא חברת ביטוח החיים הלאומית של דקוטה בשנים 1970–1985.
בשנים 1967–1986 כיהן מילר כחבר בית הנבחרים של דקוטה הדרומית.
במהלך תקופת כהונתו כמחוקק, הוא גם כיהן כיושב ראש הזמני, עוזר מנהיג הרוב, ומצליף הרוב.
בבחירות לנשיאות של 1984 היה מילר יושב ראש מסע הבחירות של רייגן ובוש בדקוטה הדרומית, ובבחירות של 1988, הוא היה יושב ראש שותף של מסע הבחירות של בוש וקווייל.
מילר כיהן כסגן מושל דקוטה הדרומית מ-1987 ועד למותו של המושל ג'ורג' ס.
מייקלסון בהתרסקות מטוס ב-19 באפריל 1993, ואז הוא הושבע במקומו כמושל דקוטה הדרומית וכיהן בתפקיד עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של מייקלסון ב-7 בינואר 1995.
בבחירות למשרת המושל של 1994 נוצח מילר על ידי המושל לשעבר ביל ג'נקלו, שנבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-1943 נשא מילר לאישה את מרי רנדל, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
מרי נפטרה ב-1989, וב-1993 נישא מילר בשנית לפטריסיה קלדוול, ובכך הוא היה ראשון מושלי המדינה שנישא בעת כהונתו.
היו לו שני ילדים חורגים.
פטריסיה קלדוול מילר התמודדה ב-2010 ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מבקרת המדינה.
היא שימשה כסגנית מזכיר המדינה, וב-2014 התמודדה ללא הצלחה על מועמדות הרפובליקנים למשרת מזכיר המדינה של דקוטה הדרומית.
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך מילר לעסוק בחקלאות מצפון לעיר ניו אנדרווד, בגבול שבין מחוזות מיד ופנינגטון, והתגורר באופן חלקי בעיר פורט פיר, שם הוא היה מעורב בפעולות שדלנות ובעסקנות חקלאית.
וולטר דייל מילר נפטר ב-28 בספטמבר 2015, בגיל 89, בעת שעשה בביקור בדאלאס, טקסס.
הוא נטמן בבית הקברות של ויופילד.
וולטר ולפורד נולד בכפר בלרבי שבמחוז צפון יורקשייר שבאנגליה.
ב-1879 היגרה המשפחה לעיר פמבינה שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית).
הוא עסק בחקלאות, והיה גם סגן נשיא בנק הסוחרים של מחוז פמבינה.
הוא נשא לאישה את אדית בקמן, ולשניים נולד ילד אחד שנפטר בינקותו.
במשך עשרים שנה שימש ולפורד כפקיד של עיריית פמבינה.
בשנים 1907–1911 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של דקוטה הצפונית, ובשנים 1917–1921 כחבר הסנאט המדינתי.
ב-1934 הוא נבחר כסגן מושל המדינה, והיה אמור לכהן בתפקיד תחת המושל תומאס מודי.
כחודש לאחר השבעתם לתפקיד, קבע בית המשפט העליון של דקוטה הצפונית שמודי לא היה כשיר להיבחר כמושל, שכן הוא לא עמד בתנאי של תושבות במדינה במשך חמש שנים טרם בחירתו.
הוא הודח, ובמקומו הושבע ולפורד כמושל דקוטה הצפונית ה-20. ולפורד היה תומך נלהב של הליגה הבלתי מפלגתית, קבוצה פוליטית של חקלאים.
במהלך תקופת כהונתו נקלעה המדינה אל השפל הגדול.
יבול התבואה של 1936 היה דל באופן הרה אסון בשל בצורת.
ולפורד נפגש עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט והשיג סיוע פדרלי למען החוואים שסבלו מהבצורת.
באותה שנה החליט ולפורד להתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל.
הוא ניצח את המושל לשעבר ויליאם לנגר בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, אך לנגר סירב לפרוש מהמרוץ והתמודד בבחירות הכלליות כמועמד עצמאי.
בבחירות הכלליות, בהן ניצח לנגר, התמודד בנוסף אליהם מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון מוזס, שנבחר בהמשך כמושל לאחר תקופת כהונתו השנייה של לנגר כמושל.
וולטר ולפורד נפטר במחוז מגוריו פמבינה ב-28 ביוני 1952, כאשר עשה את דרכו לבית חולים במניטובה.
הוא נטמן בבית הקברות של עיר המחוז קאוולייר.
מייג'ור גנרל סר וולטר דה סאוסמיירז קיילי, KCMG, CB, DL היה קצין בצבא הבריטי ששירת באפריקה לקראת סוף המאה ה-19, ולאחר מכן במסופוטומיה ובגליפולי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
וולטר דה סאוסמיירז קיילי היה בנו הבכור של הנרי קיילי, סגן המנתח הכללי בצבא בנגל ומנתח כבוד של המלכה ויקטוריה והמלך אדוארד השביעי.
בין אחיו היו דאגלס אדוארד קיילי, שגם שירת בהצטיינות במערכה בגליפולי, והנרי פריאולקס קיילי, קצין צי שעלה לדרגת אדמירל משנה בצי המלכותי האוסטרלי.
הוא נולד בהודו בשנת 1863 והוטבל בגוראקפור.
הוא התחנך במרלבורו קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ריצ'רד פול בלייקני, רקטור ברידלינגטון וקנון של קתדרלת יורק.
ב-1883 הצטרף לרגימנט מערב יורקשייר ושירת במערכה באשנטי (1895–1896) במה שהיא כיום גאנה, מה שהוביל לסיפוח שטח אשנטי על ידי בריטניה.
על חלקו במלחמת הבורים השנייה קיבל את מדליית דרום אפריקה של המלכה עם שלושה סוגרים.
בשנת 1901 הגיע לדרגת מייג'ור.
לאחר מכן הוא הוצב בהודו, והשתתף בפעולות על הגבול הצפון-מערבי ב-1908. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-1910.
ב-1914 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-39 בדרגת בריגדיר, ויצא עם החטיבה לגליפולי.
לאחר הנסיגה מגליפולי הוא השתתף במערכה במסופוטמיה כמפקד הדיוויזיה ה-13 (המערבית), ונשאר שם עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
הוא קיבל את תואר עמית מסדר האמבט ואת תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1916, ואת תואר אביר מפקד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש בשנת 1917. על שירותיו במלחמת העולם הראשונה, הוענק לו גם מסדר הכוכב של קראדורה של סרביה.
סר וולטר דה סאוסמיירז קיילי פרש מהצבא ב-1920. בעשורים האחרונים שלו הוא התגורר בקרואות'ורן, ברקשייר, ובשנת 1939 מונה לסגן לוטננט של ברקשייר.
הוא מת בביתו בקרואות'ורן ב-21 ביולי 1952.
וולטר אוקלי הופקר היה מהנדס, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
הופקר נולד ב-20 בספטמבר 1854 בסמירנה שבדלאוור.
ב-1872 השלים את לימודיו בסמינר סמירנה, ובספטמבר 1873, הוא נכנס לאוניברסיטת ליהיי בבית לחם, פנסילבניה, שם למד הנדסה אזרחית.
הופקר עסק במגוון מיזמים עסקיים באזור סמירנה לרבות חקלאות, ביטוח, בנקאות ושימורי שימורים.
כמהנדס מקצועי עם עניין ומומחיות בנושאי תחבורה, הוא ירש את אביו כנשיא חברת התחבורה של פילדלפיה וסמירנה.
הוא היה גם מנהל מסילת הרכבת של דלאוור וחבר בוועדת הכבישים המהירים של המדינה ב-1917. האינטרס הבנקאי של הופקר היה בנק מגדלי הפירות והנאמנות של סמירנה, שבה הוא היה נשיא במשך שלושים ושתיים שנה.
בבחירות מיוחדות ב-6 בנובמבר 1900, למילוי המקום הפנוי שנגרם על ידי מותו של אביו, חבר בית הנבחרים ג'ון ה.
הופקר, נבחר הופקר לבית הנבחרים של ארצות הברית, תוך שהוא מביס את הדמוקרט אדוארד פאולר.
הוא כיהן ברוב הרפובליקני במהלך המושב האחרון של הקונגרס ה-56. הוא לא ביקש להיבחר מחדש לכהונה מלאה וכיהן רק מ-6 בנובמבר 1900 עד 4 במרץ 1901, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
מספר שנים מאוחר יותר, ב-1908, היה הופקר ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
הופקר מת ב-23 בינואר 1934 בסמירנה ונקבר שם בבית הקברות בגלנווד.
ביתו חוות אייבי דייל נרשמה ברשימה מרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1973.
וולטר גרשם היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס.
גרשם נולד ב-22 ביולי 1841 ב"וודלאון", ליד ניוטאון, מחוז קינג אנד קווין, וירג'יניה, ולמד באקדמיית סטיבנסוויל ובאקדמיית אדג' היל, וסיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל ב-1863. הוא שירת כטוראי בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1867 והחל לעסוק בכך בגלווסטון, טקסס.
הוא שימש כתובע מחוזי של המחוז השיפוטי של גלווסטון ב-1872. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של טקסס בשנים 1886–1891.
גרשם נבחר כדמוקרטי לקונגרס ה-53, וכיהן מ-4 במרץ 1893 עד 3 במרץ 1895. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1894 לקונגרס ה-54, וחידש את העיסוק במשפטים בגלווסטון, טקסס.
הוא מת בוושינגטון הבירה ב-6 בנובמבר 1920, ונקבר בבית הקברות לייקוויו, גלווסטון, טקסס.
הוא בנה והתגורר בארמון הבישוף המפואר בגלווסטון.
וולטר ווקר היה עורך ובעל עיתון בקולורדו, שכיהן לזמן קצר בשנת 1932 כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שמונה למלא מושב פנוי עד לקיום בחירות מיוחדות.
ווקר נולד ב-3 באפריל 1883 בעיר מריון שבקנטקי, והיה בנם של רוברט סי.
ווקר, עורך עיתון Crittenden Press, ומרי ווקר.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, וב־1903 עבר לקולורדו והשתקע בעיר גראנד ג'נקשן.
שם החל לעבוד בעיתונות, ובהמשך הפך לעורך הראשי, למנהל ולבעלים של היומון Grand Junction Daily Sentinel.
בשנת 1920 צירף לצוות העיתון כתב צעיר בשם דלטון טרמבו, שלימים הפך לאחד התסריטאים הידועים בהוליווד.
לצד עבודתו העיתונאית היה ווקר פעיל בענייני הקהילה, ובין היתר ניהל את הליסאום המקומי, מוסד תרבותי שנחל הצלחה בעיר.
בתחילת שנות ה־20, עם התעוררותו מחדש של ארגון הקו קלוקס קלאן, הצטרף ווקר כחבר לארגון.
אולם בהמשך התנגד בתוקף לארגון ופרסם מאמרי מערכת נגדו.
בספטמבר 1925 תקפו אותו כמה מחברי הקלאן, בהם סגן שריף ושוטר, כשיצא ממספרה בדרכו למשרדו.
אף על פי שהוכה ונזקק לטיפול רפואי, סירב להפסיק את פעילותו נגד הארגון והודיע למתקיפים כי לא יירתע מאיומיהם.
ווקר היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, וכיהן כציר לוועידות הארציות של המפלגה בשנים 1924, 1928 ו־1932. בין השנים 1930–1932 עמד בראש המפלגה הדמוקרטית במדינת קולורדו.
ב־26 בספטמבר 1932 מינה אותו מושל קולורדו לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור צ'ארלס ווטרמן שנפטר.
בבחירות המיוחדות שנערכו זמן קצר לאחר מכן הפסיד למועמד הרפובליקני קרל סקיילר, שהשלים את הקדנציה.
כהונתו של ווקר נמשכה עד 6 בדצמבר 1932 בלבד.
לאחר סיום תפקידו בסנאט שב לנהל את העיתון.
הוא המשיך לכהן כציר בוועידות הדמוקרטיות הארציות בשנים 1936, 1940, 1944, 1948 ו־1952. ב־1936 כיהן גם כאלקטור מטעם הדמוקרטים והצביע עבור הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וסגנו ג'ון גארנר.
ווקר נפטר בגראנד ג'נקשן ב־8 באוקטובר 1956, ונקבר בבית העלמין אורצ'רד מייסה שבעיר.
על שמו נקראו מתקנים שונים בקולורדו מסה יוניברסיטי, בהם מגרש הכדורגל וחלל קבלת הפנים במרכז לאמנויות הבמה.
שדה התעופה האזורי של גראנד ג'נקשן נשא את שמו מ־1942 ועד להרחבתו ב־2007, ובמתחם נותרו מבנים ורחוב הנקראים על שמו.
בשנת 2008 הוצבו בעיר גראנד ג'נקשן פסלים של ווקר ובנו פרסטון במסגרת פרויקט "אגדות עמק גראנד", שנועד להנציח אישים בולטים מהאזור.
וולטר ודוד היא סדרת טלוויזיה לגיל הרך אשר משודרת בערוץ בייבי החל משנת 2008 בהשתתפות בובות.
באנגלית ובשפות שונות הסדרה מכונה בשם Walter and Dude.
בשנת 2023 הסדרה עברה אתחול מחדש בהנפשה עם דמויות שונות והקולות המקוריים.
דוד הכלב המבולבל לא זוכר מה הוא מחפש והעכברון וולטר מנסה לעזור לו בכך שהוא מביא לו כל מיני דברים, לאחר מספר ניחושים וניסיונות, דוד מצייר לוולטר את מה שהוא מחפש ווולטר מביא לו את הדבר הנכון.
דוד (יוסף סוויד) - כלב גדול ומבולבל אשר מחפש משהו ולא זוכר מה.
לאחר מכן הוא מצייר לוולטר את הדבר שהוא מחפש.
וולטר (ז'יל בן דוד) - עכבר וחברו הטוב של דוד, נחלץ לעזרתו ומביא לדוד כל מיני דברים, לאחר שהוא רואה את הציור של דוד, הוא מביא לו את הדבר שהוא מחפש.
בשנת 2023, נוצרה גרסת רימייק לסדרה בהנפשה שם הדמויות השתנו, דוד הפך לאיש ווולטר הפך לכלב, למרות שינוי הדמויות והתוכן, הקולות המקוריים של הדמויות משנת 2008 נשארו.
וולטר מתאו היה קומיקאי ושחקן קולנוע יהודי אמריקאי שהיה ידוע בגילום דמויות נרגנות, ציניות וגסות רוח.
נולד בשם וולטר ג'ון מת'הו (Walter John Matthow) בניו יורק להורים יהודים.
אמו הייתה תופרת ואביו נטש את הבית בהיותו פעוט ומתאו נדרש לעבוד בעבודות שונות עוד בהיותו נער, כולל עבודה בתיאטרון היידי.
במלחמת העולם השנייה שרת בחיל האוויר האמריקני כמצפין רדיו במפציצים כבדים באירופה והגיע לדרגת רב-סמל ראשון, עם שישה עיטורי לחימה.
בסוף שנות הארבעים החל לשחק בברודוויי ומילא שם מספר תפקידים בהצלחה מרובה.
בגלל מראהו החריג - גבוה, מרושל, ומעט גס הליכות - לא לוהק מעולם לתפקידים ראשיים רומנטיים ובכל סרטיו הראשונים גילם בעיקר נבל, כמו ב"מלך קריאול" (1958) ו"חידון בחרוזים" משנת 1963. ב-1960 שיחק בסרט "זרים כשאנו נפגשים" לצידו של קירק דאגלס.
ב-1965 שיחק בסרט "מיראז` לצידו של גרגורי פק.
ההצלחה האמיתית הגיעה בשלב מאוחר יותר, כאשר לוהק לתפקיד הראשי במחזה המצליח של ניל סיימון "הזוג המוזר" בשנת 1965 ושנה מאוחר יותר כעורך דין נכלולי מול ג'ק למון ב"הפרקליט, הגיס והכיס" ("The Fortune Cookie") של בילי ויילדר, תפקיד שזיכה אותו בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
סרט זה היה גם תחילתה של ידידות ארוכת שנים בין השניים, ששיחקו ביחד בעוד תשעה סרטים, שהבולטים ביניהם הם "הזוג המוזר" ו"הזוג המוזר 2" וכן "זקנים חסרי מנוח" וסרט ההמשך שלו "משתגעים על אהבה".
ב-1968 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "פרח הקקטוס" לצידם של גולדי הון ואינגריד ברגמן.
ב-1971 שיחק בסרט מלון פלאזה בשלושה תפקידים שונים.
באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה שחורה בשם A New Leaf, לצדה של איליין מיי, בסרטה הראשון כבמאית ותסריטאית.
האולפן קיצץ את הסרט המקורי בן 180 הדקות ל־98 דקות, אך מאז הסרט הפך לקאלט.
ב- 1972 שיחק בסרט "פיט וטילי" לצדה של קרול ברנט.
ב-1974 השתתף בתפקיד קמע בסרט האסונות "רעידת אדמה".
ב-1974 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "חטיפת פלהם 123".
ב-1975 שיחק בסרט "צמד בכותרות, ב-1980 שיחק בסרט "פיקדון קטן" וב-"משחקי ריגול".
ב-1981 שיחק בסרטו האחרון של בילי ויילדר - "חברים, חברים, אבל...".
ב-1995 שיחק בסרט נבל העשב.
ב-1996 שיחק בסרט "אני לא רפפורט".
ב-1997 שיחק בסרט "קומדיה בלב ים" לצידו של ג'ק למון.
אף שמתאו היה כוכב בסרטים רבים, מספר סרטים בהם הפגין יכולת משחק מרשימה (כמו "הפירטים" של רומן פולנסקי משנת 1986), מצביעים על בזבוז מסוים של כישרונו.
במאים רבים ליהקו אותו לתפקיד מתוך תקווה כי האפקט הקומי ייווצר בזכות הופעתו ומראהו המיוחד, בלי למצות את יכולותיו הנוספות.
הרגלי חייו הפרועים, שכללו עישון כבד, אכילה גסה והימורים, הובילו בערוב ימיו לערעור בריאותו, כאשר נאלץ לעבור ניתוח מעקפים ולקה מספר פעמים בדלקת ריאות.
למתאו נולדו שני ילדים מנישואיו לגרייס ג'ונסון וילד נוסף מאשתו השנייה, קרול מרקוס.
סר וולטר סקוט היה משורר, סופר, היסטוריון, ומבקר ספרות סקוטי; מהמשוררים והסופרים הרומנטיים החשובים והמצליחים ביותר.
הוא נחשב לאבי הרומן ההיסטורי ולאחד מהיוצרים המשפיעים ביותר על הספרות הבריטית, האירופאית והאמריקאית.
גדולי הסופרים של המאה ה-19, ביניהם מנצוני, הוגו, בלזק, פושקין, טולסטוי, דיקנס וג'ורג' אליוט, חיקו את הרומנים של סקוט.
וולטר סקוט נחשב לאחרון הסופרים הקלאסיים ולראשון הסופרים המודרניים.
נודע בעבור הרומנסות "שירו של המשורר הנודד האחרון", "מרמיון", ו"אדונית האגם"; ובעבור סדרת הרומנים "וייברלי", שרבים מהם נחשבים לקלאסיקה של הספרות הבריטית והאירופאית.
סקוט נולד באדינבורו שבסקוטלנד כבן למשפחה סקוטית מכובדת משבט סקוט השוכן באזור הגבולות (בין סקוטלנד ואנגליה).
ב-1773 סבל מהתקף של פוליו, שגרם לצליעה ברגלו הימנית למשך כל חייו.
כדי לשפר את מצבו נשלח לזמן מה לאחוזה של קרובי משפחה.
שם למד לקרוא ונחשף למעשיות ולאגדות עם אשר ככל הנראה השפיעו בהמשך על יצירתו.
בינואר 1775 הוחזר לבית הוריו, אך גם בשנים הבאות נשלח למקומות מרפא ולטיפולים שונים על מנת לנסות לשקם את מצבו.
ב-1778 חזר לאדינבורו וקיבל שיעורים פרטיים כהכנה ללימודיו בבית הספר, אליו נשלח באוקטובר 1779. בתקופת בית הספר הירבה לקרוא ספרי מסעות, שירה, סיפורים היסטוריים וכיוצא באלה.
מצבו הגופני השתפר באותה תקופה, והוא יכול היה לשוטט ולטייל בעיר ובסביבותיה.
ב-1783, הוא נשלח יחד עם דודתו לקלסו (Kelso) שבדרום מזרח סקוטלנד, שם המשיך בלימודיו עוד כחצי שנה.
בנובמבר, בגיל 12, החל וולטר סקוט בלימודים קלאסיים באוניברסיטת אדינבורו.
באותה תקופה יצר קשרים ובא במגע עם חוגים ספרותיים שונים (כולל פגישה יחידה עם המשורר הסקוטי הלאומי רוברט ברנס).
מנערותו הייתה לסקוט בריאות איתנה, והוא עסק בספורט, והתרגל ללכת כחמישים קילומטר, או לרכב על סוס כמאה וששים קילומטר, ברציפות.
בגיל ארבע-עשרה החל בתקופת חניכות במשרדו של אביו, אשר היה עורך דין במקצועו.
כיוון שכך, בשנים 1790-1789 חזר לאוניברסיטת אדינבורו ללמוד משפטים.
לאחר סיום לימודיו, הלך בעקבות אביו והיה לעורך דין.
סקוט כתב שמלכתחילה לא הייתה אהבה גדולה בינו לבין מקצוע עריכת-דין, והיא הלכה ופחתה במשך השנים.
בשנת 1797, בהתגבר החשש מפני פלישה צרפתית, סקוט התנדב לכוח המתנדבים הטריטוריאלי המקומי.
בכוח זה הוצב בתפקיד אפסנאי ומזכיר, והוא המשיך בהתנדבותו עד תחילת העשור הבא.
ב־1799 סקוט מונה לשריף של מחוז סלקריק (Selkirk) שבדרום סקוטלנד.
באותה תקופה נהנה מרווחה כלכלית, שכן הן הכנסותיו מעבודתו כעורך דין, הן הכנסתו מתפקידו כשריף, הן הכנסות שהגיעו דרך נישואיו והן חלקו בהכנסות מן הנכסים של משפחתו, הצטברו לסכומים נאים.
בשנת 1802, לאחר תרגומים מהספרות הגרמנית, סקוט ערך, בעזרת המשורר ג'ון ליידן ואחרים, אסופה בשני כרכים של בלדות דרום-סקוטיות עתיקות ושל חיקויים של בלדות סקוטיות עתיקות, "בלדות של הגבול הסקוטי" (The Minstrelsy of the Scottish Border).
במהלך השנים עסק בעריכות ספרותיות נוספות: הרומנסה מימי-הביניים "סר טריסטרם" (1804), יצירות ג'ון דריידן (18 כרכים, 1808, כולל מונוגרפיה של סקוט על חיי דריידן יצירתו ותקופתו), יצירות ג'ונתן סוויפט (19 כרכים, 1814).
בתחילת 1805 הוציא לאור את הרומנסה "שירו של המשורר הנודד האחרון" (The Lay of the Last Minstrel), שיר ששר משורר נודד זקן בשלהי המאה ה-17, העוסק בתיאור המנהגים והנימוסים העתיקים באזורי הגבולות באנגליה ובסקוטלנד, ובנאמנות של אדם לארץ מולדתו.
היצירה כתובה בסגנון שהוא מעין שביל הזהב בין הסגנון הפשוט והאנרגטי והגס של הבלדות העתיקות לבין הסגנון המעודן והאמנותי והמקושט של השירה האנגלית של המאה ה-18. השיר הפשוט, לבבי, חיוני, זכה להצלחה חסרת תקדים, יצא לאור בשתים-עשרה מהדורות תוך שנים ספורות, הביא לסקוט תהילה כמשורר, והיה ליצירה המזוהה ביותר עמו.
כתב וולטר מינטו: "השיר נשמע לאוזנו של העולם כמו ניגון מכלי-נגינה נשכח שלפתע נוגן על ידי אמן טבעי, במיומנות מדהימה ובשמחה ספונטנית.
זה היה כאילו אנשים באמצע עסקיהם היומיומיים שמעו תרועת חצוצרות, הסתכלו ולהפתעתם ראו לפניהם תהלוכה של דמויות זרות ומרשימות מלפני מאות שנים: אבירים עוטי שריון, נושאי-כלים מנומסים, בעלי-שדות חסונים, גבירות נאות, קשתים, כלבי צייד, גמדים שובבים וקוסמים".
באותה שנה הקים עם שותפו בלנטין בית דפוס, בו הוציא לאור את ספריו בשנים הבאות.
ב-1808 סקוט הוציא לאור את הרומנסה "מרמיון" (Marmion), שזכתה להצלחה כקודמתה.
בשנת 1810 יצאה לאור הרומנסה "אדונית האגם" (Lady of the Lake), פואמה המתרחשת בטרוזאכס שבאזור הרמות הסקוטי (Highlands), שהצליחה יותר מקודמותיה, והייתה פסגת הצלחתו כמשורר, ויש אומרים שירו הטוב ביותר.
כתב סטופפורד ברוק על "אדונית האגם": "זו המצאה הגונה ובהירה, מבע בריא של העולם החיצוני...
הנוף חדש למדי, והתיאורים מעוררים עניין גדול והתלהבות אצל הקוראים...
לא הייתה זו רק המעשייה הרומנטית, אלא התגלות עולם של יופי פראי, ששוב שלחו משב-רוח רענן לחברה קהה".
לאחר שבית הדפוס של סקוט נקלע לקשיים כלכליים, ומאחר שפרוזה הלמה יותר את כישוריו ואת תקופתו, החל סקוט לחבר רומנים.
בשנת 1814 יצא לאור באנונימיות הרומן ההיסטורי הראשון של סקוט - "וייברלי" (Waverley), העוסק בהתקוממות היעקוביטית של 1745, מלחמת אזרחים בריטית שבמרכזה ניסיון כושל להחזיר את שלטון בית סטיוארט לכס המלוכה הבריטי.
אדוארד וייברלי, גיבור הרומן, חייל אנגלי צעיר הנשלח לסקוטלנד, נאלץ לבחור בין נאמנותו לכתר לבין הערצתו את המטרה הרומנטית של היעקוביטים ואהבתו לפלורה מקלבור.
מעשיו הג'נטלמנים מקנים לו חברים משני הצדדים, שעומדים לצדו לאחר שהיעקוביטים מובסים.
בעקבותיו הרומן ההיסטורי הפך לדרך רצינית להבנת היסטוריה.
בשנים הבאות סקוט חיבר רומנים מצליחים רבים במתכונת דומה.
רוב הרומנים של סקוט עוסקים בקונפליקט בן שתי תפיסות עולם, כשלגיבור הראשי של הרומן יש זיקה לשתיהן.
בד בבד סקוט המשיך מדי פעם לחבר רומנסות (פחות מוצלחות מאלו שחיבר קודם לכן).
בדאגתו למוניטין שלו כמשורר, סקוט המשיך לפרסם את הרומנים תחת מסווה של אנונימיות.
הרומנים נחתמו על ידי "מחברו של "וייברלי"", או שפורסמו כ"סיפורים של - " ("...Tales of") ללא ציון המחבר כלל.
גם כשהיה ברור כי לא ייגרם כל נזק בפרסום זהותו כמחבר, שמר סקוט על המסווה, ככל הנראה מתוך חוש הומור.
באותה תקופה רווח הכינוי "הקוסם מן הצפון" לציון המחבר המסתורי והמצליח.
שמו של סקוט נקשר בהרחבה בשמועות שנפוצו על אודות זהות המחבר, וב־1815 זכה סקוט לכבוד שבסעודה עם הנסיך ג'ורג', לימים המלך ג'ורג' הרביעי, שרצה לפגוש את "המחבר של וייברלי".
כתב ריצ'רד הולט האטון: "המאפיין המרשים ביותר ברומנים של סקוט הוא היותם מבוססים בחלקם הגדול על הציבור ולא על רצונות ורגשות אישיים.
למעט יוצאים מן הכלל, הרומנים של סקוט נותנים לנו התבוננות דמיונית, לא רק באינדיבידואלים, אלא באינדיבידואלים כהיותם מושפעים ממאבקים ציבוריים ומפילוגים חברתיים של תקופתם...
אינך יכול לקרוא רומנים של סקוט מבלי להיות מודע טוב יותר למשמעות של חיי-ציבור ונושאים פוליטיים".
ב-1819 הוציא לאור את "אייבנהו", רומן היסטורי המתרחש בממלכת אנגליה של המאה ה-12 על רקע מסע הצלב השלישי, שבייתו של ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, והחזקת כס השלטון על ידי אחיו העריץ ג'ון.
במרכזו קונפליקט בין הסקסונים והנורמנים, ובין נצרות ויהדות.
הספר הצליח במהרה, ועורר התעניינות מרובה באבירות ובימי-הביניים.
בין הדמויות הסוחר היהודי יצחק מיורק, המסמל את מצבם הקשה של היהודים בימי הביניים, ובתו רבקה, אחות רחמנייה העושה צדקה וחסד ומרפאה את בני ההמון הפשוטים והעניים, העולה בשאר רוחה על בני תקופתה הלא יהודים, אומרת דברים נכוחים מתוך הכרת ערך עמה, ומסמלת את היהדות הנצחית.
עם התפשטות תהילתו, סקוט קיבל תואר אצולה, ברונט, ונהיה סר וולטר סקוט.
כשהמלך ג'ורג' הרביעי ביקר באדינבורו ב־1822, המופע המרהיב שארגן סקוט שנועד לדמות את ג'ורג' להתגלמות שמנמנה-משהו של הנסיך צ'ארלס אדוארד סטיוארט, החזיר לאופנה חצאיות סקוטיות, הופכן לסמל של זהות לאומית.
רבות מיצירותיו של סקוט אוירו על ידי חברו ויליאם אלאן.
בשנים 1825-1817 סקוט בנה את אחוזתו אבוסטפורד.
החל מ־1825 שוב הידרדר מצבו הכלכלי, כשבעקבות משבר בנקים בית-הדפוס שלו התמוטט.
במקום להכריז על פשיטת רגל, הוא מסר את ביתו ואת הכנסתו לידי קרן שהשתייכה לנושיו, והמשיך לחבר ספרים כדי לחזיר את חובותיו.
העובדה כי סקוט היה מחברם של סדרת הרומנים וייברלי הפכה לנחלת הכלל בשנת 1827. סקוט המשיך ביצירה פורייה, שכללה ששה רומנים, שני סיפורים, שני מחזות, וספרים עיוניים (ביניהם תולדות סקוטלנד וביוגרפיה של נפוליאון בונפרטה).
בשנת 1831 בריאותו הידרדרה, ניסיון להיטיב את מצב בריאותו על ידי מסע למלטה ולאיטליה לא הצליח, והוא נפטר באבוטספורד בספטמבר 1832. ספריו המשיכו להימכר, וזמן-מה לאחר מותו, הוחזרו כל חובותיו.
הוא נקבר במנזר דרייבורג (Dryburgh Abbey).
ב-1797 סקוט נשא לאשה את מרגרט שארלוט שארפנטייה (Charpentier), פליטה צרפתייה אשר שהתה באנגליה.
באישיותו סקוט היה איש רעים להתרועע.
היו לו חברים רבים, ביניהם המשוררים ויליאם וורדסוורת', לורד ביירון, ג'ורג' קראב, תומאס קפמבל, רוברט סאות'י, ג'יימס הוג, ואחרים.
וולטר סקוט פגש את וויליאם וורדסוורת' לראשונה בשנת 1803, כשוורדסוורת' ואחותו דורותי' הגיעו לפנות בוקר להתארח בביתו, במהלך טיולם בסקוטלנד.
וורדסוורת' כתב על אותה פגישה: "התקבלנו בלבביות ישרה, אשר לאחר מכן, תהיינה אשר תהיינה הנסיבות בהן פגשתי אותו, תמיד אפיינה את נימוסיו...
אותה שיחה חיונית, משעשעת, גדושה באנקדוטות, לא פורמלית; אותה צניעות בלתי משתנה; אותו מבט עליז ומיטיב ומלא תקווה על אדם ועולם".
וולטר סקוט כונה בחייו "אריוסטו של הצפון", ו"הומרוס המודרני"; ליצירותיו הייתה השפעה גדולה הן על סופרים, הן על היסטוריונים והן על קהל הקוראים הרחב; ומיטב הרומנסות שלו היו נדבך בתוכניות הלימודים בבתי-ספר באנגליה ובאמריקה עד למלחמת העולם הראשונה.
הרומנסות של סקוט הלהיבו את העולם הבריטי.
הרומנים של סקוט הרחיבו את האופקים האינטלקטואלים של אירופה, יצרו באומות רבות את הרומן של החיים הלאומיים, ופתחו עידן חדש בלימוד היסטוריה.
ניכרת השפעתו על הספרות האנגלית, הרוסית, הצרפתית, האיטלקית, והאמריקאית, וגם על הספרות הגרמנית, הספרדית, ההולנדית, הסקנדינבית, והפולנית, ובאופן עקיף על הספרות העברית.
סקוט היה המקור לשתי מגמות שנשמרות עד ימינו.
ראשית, הוא הפך את הרומן ההיסטורי לז'אנר משמעותי ופופולרי; הרומנים שלו שימשו כאמת-מידה לחיבור רומן היסטורי, וכפועל יוצא הופיעו במאתיים השנים האחרונות חקיינים וחקייני-חקיינים רבים של יצירתו.
בזמנו כל המקומות שהופיעו בספריו הפכו לאתרי תיירות; וכיום ניתן לראות את מידת השפעתו של סקוט בשמה של תחנת הרכבת הראשית באדינבורו - "תחנת וייברלי".
שנית, הרומנים שלו אודות סקוטלנד החזירו לתוקפה את תרבות הרמות (Highlands) הסקוטית.
סקוט גם אחראי, דרך סדרת מכתבים שפורסמו תחת שמות עט שונים בעיתון Edinburgh Weekly News ב־1826, לשמירת זכותם של בנקים סקוטיים להוציא שטרות כסף משלהם, דבר המתבטא עד היום בתמונתו המופיעה על כל השטרות שמדפיס בנק אוף סקוטלנד.
יצירות של סקוט היו מקור השראה למוזיקה קלאסית.
שבעה שירים מהרומנסה "אדונית האגם" (בתרגומם הגרמני) עובדו למוזיקה בידי פרנץ שוברט.
ברליוז הלחין את הפתיחות "וייברלי" ו"רוב רוי".
רוסיני חיבר את האופרות "אדונית האגם" ו"אייבנהו", דוניצטי את האופרה "לוצ'יה די למרמור", דניאל אובר את האופרה "טירת קנילוורת'", ביזה את האופרה "העלמה הנאוה מפרת'".
רבים מהרומנים של סקוט עובדו לראינוע ולקולנוע.
ויליאם וורדסוורת' הנציח את וולטר סקוט בשירו "Yarrow Revisited", שם כתב:
וולטר סקוט כמשורר וסופר רומנטי
מקובל לחלק את השירה האנגלית הרומנטית לשלוש אסכולות שונות:
האסכולה של ויליאם וורדסוורת' - שירה לירית כפרית פשוטה ונעלה.
האסכולה של וולטר סקוט - שירה אפית הירואית סיפורית.
האסכולה של לורד ביירון - שירה אינדיבידואלית קלאסיציסטית מרדנית.
השירים של וורדסוורת', או של ביירון, הם מכלולים הנובעים מהשראה כוללת אינטואיטיבית.
הרומנסות של סקוט הן יצירות מתוכננות תוך תשומת לב למאפיין ספרותי מסוים: "שירו של המשורר הנודד האחרון" - לסגנון, "מרמיון" - לתיאור, "אדונית האדם" - למאורעות, "רוקבי" - לאפיון דמויות.
ההשראה השירית של סקוט יותר מצטרפת אל הכתיבה מאשר מחוללת את הכתיבה.
השירה של וורדסוורת' ושל ביירון שירת-נפש סובייקטיבית.
אין בשירת סקוט לא רגשנות (וורדסוורת') ולא פרץ רגשות (ביירון), לא אגוצנטריות (ביירון) ולא רפלקטיביות (וורדסוורת'), אלא שירתו מבע עממי-מסורתי פשוט של רוח הלאום הסקוטי ושל עולם האבירות.
כתב ויליאם הזליט: "מר וורדסוורת' הוא ההופכי של סקוט בחסרונותיו ובמעלותיו.
יש לו כמעט כל מה שהאחר חפץ, והוא חפץ בכל מה שלאחר יש".
אם שירת וורדסוורת' היא שירת מחשבה העוסקת בלב האנושי, שירה פילוסופית השואפת לכללים; הרי ששירת סקוט היא שירת גבורה המעבירה את מסורת הרומנסה והבלדה לפרטי פרטים.
סקוט מצייר נופים טבעיים מנקודת מבט של אדם ממוצע המתפעם מהם, ולא בכדי הרומנסות שלו זכו להצלחה מסחררת מיידית.
וורדסוורת' מתאר נופים טבעיים מתוך השקפתו הפנימית, ולא בכדי עברו עשרות שנים עד שקהל הקוראים הצליח להתחבר למבטו השירי הייחודי.
כתב צ'ארלס הרולד הרפורד על הרומנסות של סקוט: "כשירים אינן יכולות לטעון לרמה גבוהה, לכל הפחות לאיכויות המבדילות שירה טובה מפרוזה סיפורית טובה.
אמנם הן מחוברות באופן מקורי וחיוני, עם הרבה אפקטים התופסים את האוזן הפופולרית.
אולם משוררים גדולים יותר התייחסו אליהן בקרירות, והשפעתן על הזרמים העמוקים של השירה האנגלית הייתה קטנה.
לעומת זאת, כסיפורים, הן סימן לתקופה.
הן הדוגמה הטובה הראשונה לסיפור הרומנטי, הרקום בחופשיות במסגרת היסטורית אמיתית".
במילים אחרות, אם וולטר סקוט הוא הסופר הרומנטי הראשון, היה בכל זאת סופר קודם שבישר את יצירתו: וולטר סקוט המשורר.
למרות היותו הסופר הרומנטי הראשון, והשפעתו העצומה על הספרות האנגלית והאירופאית, וולטר סקוט לא היה מהפכן, אלא האחרון והגדול ביותר בשרשרת הסופרים האנגלים הריאליסטים וההומוריסטים של המאה ה-18, זה שהרחיב את דרכי הכתיבה הספרותית המסורתיים לתחום חדש.
ברוב הרומנים של סקוט יש שני קווים בולטים.
האחד, תיאור מדוקדק תוך הסברים דקים של מנהגים חברתיים ואורחות חיים, ממסדים והשקפות פוליטיים, של תקופה קודמת המשמשת רקע לסיפור המעשה.
השני, סיפור הרגשות והקורות של גיבור וגיבורה צעירים.
סיפור אהבתם קשור לאיזה אירוע גדול, או לאיזו דמות היסטורית גדולה, או לדברים הנובעים ממצב מוזר של החברה.
הסיפור והרקע ההיסטורי משולבים זה בזה.
העניין בסיפור מוליך אל ההיסטוריה, והעניין בהיסטוריה מוליך אל הסיפור.
כך הרומנים של סקוט מציירים תמונות רעננות של החברה האנושית המעשית, על דאגותיה ובעיותיה, התרגשויותיה ותענוגותיה; על המסגרת שהיא יורשת מהעבר; ועל הגבולות המעצבים ומגבילים אותה.
אם רומנטיקה היא נוסטלגיה לדברים שחלפו ושלא יתרחשו שוב, כגון שקיעת החמה לחוף-ים שכבר לא קיים, השלג של אשתקד, אמונות תמימות שנחלשו, ימי הילדות, וכיוצא בזה; הרי שלא בכדי הרומן ההיסטורי הוא סוגה רומנטית מובהקת.
אם היצירה הרומנטית אינה אלא מקבילה מודרנית לרומנסה של ימי הביניים, כלומר סוגה ספרותית שאינה עוסקת בדברים שגרתיים אלא באירועים יוצאי-דופן; הרי הרומן ההיסטורי הוא כר נרחב ליצירה רומנטית.
הרומנטיות שלרומנים של סקוט באה לידי ביטוי באינדיבידואליות של הדמויות, ברוח ההירואית וההרפתקנית המניעה אותם, באווירה המוזרה והמרוחקת כך שאפילו עבר קרוב עושה רושם כעבר רחוק, בנופך האפי, בצירופי שירה לפרוזה; ובכך שלכמעט כל רומן גדול של סקוט יש חסידים הסבורים שהוא הרומן הטוב ביותר שחיבר.
מה היה החידוש ברומן ההיסטורי של סקוט?
סקוט לא היה הסופר הראשון שחיבר רומן היסטורי.
סופרים מהמאה ה-18, שקדמו לו, החמיאו לעצמם שהם מלמדים היסטוריה ברומנים ההיסטוריים שלהם.
לעומת זאת, סקוט שהיה גם היסטוריון, לא חיבר רומנים היסטוריים על מנת ללמד היסטוריה, אלא כי שכלו היה גדוש בעבר, כשם ששכלו של מוזיקאי גדוש בצלילים: הוא יצר לעצמו עולם מהעבר וחי בו, והעבירו לקוראים ביצירותיו באופן מהנה ומעניין.
ההיסטוריון מחפש הכללה, נוסחה שתסביר את העבר כתהליך שהוליך אל ההווה.
הסופר מנסה לבנות מחדש עולם לא מוכר, לעסוק בפרטיו, לספר את סיפוריו, לתפוס משהו מהטבע האנושי.
כתב וולטר אלכסדר ראלי: "סקוט הבין את חוסר ההתאמה בין מטרות ההיסטוריה והספרות היפה, והסתפק בלחפש סבירות, ולא דייקנות של חוקר עתיקות.
זהו קושי ממשי, הקשה עד ימינו, לסופר המספר סצנה מהמאה ה-14 לשכנע או להשביע את רצונו של סטודנט שנהנה מהכתבים של צ'וסר או של פרואסאר.
רומן כזה יכול להינצל מטריוויאליות רק על ידי גאונות, היודעת איך לנגוע קלות במנהגים מתחלפים, ולהניח את העניין הסיפורי באופנים הבלתי-משתנים של הלב האנושי.
מה שתמידי, מה שבכל מקום, מה שהכל מאמינים, זו מלאכתו של מחבר הרומנים.
כאן מונחת גדולתו של סקוט".
הרומן ההיסטורי הרומנטי הוא במידה רבה תולדה של הרומנסה הימי-ביניימית ושל האפוס הרנסאנסי, סוגות שהיו חביבות במיוחד על סקוט.
מתקופת הרנסאנס ואילך דנו בשאלה האם יצירה שירית צריכה להיות מבוססת רק על אמת, או שמא ניתן לצרף לאמת בדיה, והרוב הסכימו שאפשר לצרף לאמת בדיה, אולם רצוי שהיצירה תהיה מבוססת על אמת היסטורית.
בפועל האמת ההיסטורית שימשה כמסגרת רופפת ליצירה דמיונית.
היצירות חוברו לקהל רחב שלא התעניין בעובדות ובפרטים היסטוריים, אלא בהומניות ובאמת ובחיוניות של הדמויות.
כך, לדוגמה, המחזות הרומאיים של שייקספיר, שיש בהם אנאכרוניזם היסטורי, הצליחו יותר מהמחזות הרומאיים של בן ג'ונסון, שדייק בנימוסים הרומאיים לפרטי פרטים.
משלהי המאה ה-18 ואילך, המהפכה הצרפתית, המלחמות של נפוליאון, והיווצרותם של צבאות עממיים, הביאו לתודעה המונית של מאורעות היסטוריים.
אנשים פשוטים הבינו לראשונה שהיסטוריה אינה רק נחלת מלכים ואריסטוקרטים, אלא שגם הם חלק ממשי מההיסטוריה.
בד בבד הכרונולוגיה והגאוגרפיה כבר היו מפותחים, כך שההיסטוריה נהייתה מבוססת.
סופרים רומנטיים, כגון סקוט, סאות'י, לנדור, הזליט, ואחרים, עסקו גם בחיבור ביוגרפיות של דמויות היסטוריות, או בחיבור שיחות דמיוניות בין דמויות היסטוריות.
סקוט חיבר את הרומנים שלו קודם-כל למעגל קרוב של חברים ומכרים, שהיו קוראים וקוראות מלומדים, מתוחכמים וביקורתיים.
העניין בהיסטוריה של סקוט ושל קוראיו, נטייתו לריאליזם, ומוצאו הסקוטי, גרמו לו לדייק בפרטי הנימוסים ואורחות-החיים הסקוטיים שבתקופות קודמות, ולפעמים הוא אף תיאר אותם בדקדקנות מופרזת.
ברומנים שלו, שאינם מתרחשים בסקוטלנד, סקוט מקנה אווירה ורקע היסטוריים באמצעות שמות דמויות היסטוריות ומקומות המוכרים כבר מהספרות, ועל ידי תיאור מפורט של תלבושות וארכיטקטורה של התקופה.
לעומת זאת, סקוט לפעמים אינו מדייק בכרונולוגיה או באמינות של סיפורים היסטוריים, אלא משתמש בהם באופן חופשי.
ברומנים ההיסטוריים של סקוט יש שלוש מגמות עיקריות.
האחת, דמיון רומנטי של סקוט המשורר השואף לחבר יצירה סיפורית אפית.
השנייה, למדנות היסטורית של סקוט הריאליסטיקן הנעזר בהיסטוריה לאפיון דמויות.
השלישית, הומור שנועד לשעשע את הקוראים.
המגמות האלו אינן תמיד מאוזנות.
לפיכך, הרומנים ההיסטוריים של סקוט כוללים רומנים רומנטיים (למשל "אייבנהו" או "וייברלי"), רומנים ריאליסטיים (למשל "הלב של מידולות'יאן"), ורומנים הומוריסטיים (למשל "אספן העתיקות").
סקוט חיבר בשנים 1819-1814 חמישה מגדולי הרומנים בלשון האנגלית ("וייברלי", "אספן העתיקות", "תמותה הזקן", "הלב של מידולות'יאן", "אייבנהו").
עשרים ושבעה הרומנים של סקוט (המכונים בכללותם "הרומנים וייברלי") נחשבו בזמנו כבעלי ערך חינוכי לצעירים, בפיתוח טעמם, נימוסם, ודמיונם; כמו גם מקור השראה למשוררים, הקלה וגיוון לכבדי-ראש, ועזר לשמור על שמחת-חיים ומחשבה חיונית.
השפעתם על הספרות הוויקטוריאנית (אדוארד בולוור-ליטון, דיקנס, תאקרי, ג'ורג' אליוט, רוברט לואיס סטיבנסון, תומאס הרדי, אליזבט גאסקל) הייתה כה גדולה, עד שתאקרי אמר לעמיתו: "אינני סבור שזה הולם אותך או אותי לדבר על סר וולטר סקוט כאילו אנו משתווים לו.
עלינו להסיר את כובעינו למשמע שמו".
מילדותו סקוט התעניין בבלדות סקוטיות, שמע סיפורי מעשיות מסורתיים מסבתו, העריץ את אסופת הבלדות האנגליות העתיקות של פרסי, והחשיב עצמו כצאצא של גיבורים סקוטיים מסדר גודל של רובין הוד וג'ון הקטן.
בעקבות אסופת הבלדות של פרסי, ערך את "בלדות של הגבול הסקוטי", אסופה של בלדות עתיקות מדרום סקוטלנד.
יש אומרים שכל הנושאים של יצירותיו יסודם באסופת הבלדות הסקוטיות או בבלדות דומות.
סקוט היה בקיא בספרות רומנסות האבירות של ימי הביניים והרנסאנס, הסקוטית, האנגלית, האיטלקית, הצרפתית, הספרדית, והגרמנית.
מנעוריו למד שפות על מנת לקרוא את ספרויות אירופה בלשונותיהן המקוריות.
כך למד וקרא רומנסות צרפתיות בלשון צרפתית, את אריוסטו, בויארדו ופולצ'י בלשון איטלקית, את סרוואנטס בלשון ספרדית, והיה אחד מראשוני המלומדים הסקוטיים בספרות הגרמנית.
מדי שנה הוא היה שב וקורא את "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו ואת "אורלנדו המאוהב" מאת בויארדו, אפוסים שהיו חביבים עליו במיוחד.
הוא היה בקיא בשירה האנגלית, והייתה לו זיקה לספרות האנגלית של המאה ה-18. הוא החשיב את שייקספיר, מילטון ודריידן כגדולי המשוררים האנגלים.
יש קוים מקבילים בין יצירת שייקספיר לבין יצירתו, ולא בכדי היו שראו בו מעין שייקספיר חדש.
בתחילת דרכו כמשורר הוקסם מהספרות הגרמנית.
שעסקה לא מעט בחיפושים אחר זהות המבוססת על מסורת עממית, בעיקר מימי הביניים.
חיפושים אלה מצאו הד בנפשו בגלותו נטייה דומה לביסוס זהותו הסקוטית.
למרות הסתייגותו מחלק ממאפייני הספרות הגרמנית, הוא תרגם יצירות מלשון גרמנית.
סקוט החשיב את גתה לרבו, ומאוחר יותר אף התכתב עמו.
סקוט אהב ללמוד היסטוריה באופן מקיף.
הוא למד מהפילוסופים-היסטוריונים הסקוטים של המאה ה-18 (לורד קיימס, דייוויד יום, אדם סמית', ויליאם רוברטסון, אדם פרוגסון, ג'ון מילאר), והיה לו ידע היסטורי נרחב גם על נושאים שמעולם לא כתב עליהם, כגון היסטוריה רומאית.
מלבד החומר ההיסטורי שלמד על מנת לחבר את הרומנים ההיסטוריים, למדנותו את ההיסטוריה ניכרת בכתביו העיוניים, כגון המסות על הרומנסה ועל האבירות, ספריו על חיי דריידן ועל חיי ג'ונתן סוויפט, ספרו על נפוליאון בונפרטה והמהפכה הצרפתית, וכמובן ספריו על תולדות סקוטלנד.
ההיסטוריונים החדשים שצמחו בצרפת במאה ה-19 הושפעו מספריו.
וולטר סקוט השתמש ביצירותיו במליצות תנכיות רבות.
הוא היה בקיא בתנ"ך מילדותו, ולמרות המקורות הרבים של יצירתו, התנ"ך היה ונשאר עבורו ספר הספרים.
סקוט אמר: "יש רק ספר אחד: התנ"ך".
היצירות של סקוט מתאפיינות בדיוק בפרטים אמיתיים ובספונטניות, בהתבסס על זיכרון טוב של לימודים שקדניים שנעשו כהכנות ליצירתו, ועל התלהבות חיונית ואינטנסיבית.
סורטיס פילפוטס על הרומנסות של סקוט: "כוח הדמיון של סקוט הוא המפתח לגדולתו כמחבר רומנסות.
לזכותו נזקפים תיאוריו הנפלאים את מעשי דמויותיו, וציורי הסצנות בהן הם נעים.
גדולתו נוכחת יותר ברומנים שלו מאשר בשיריו, אם-כי באלו כוח סיפורי גדול מדי מוצג...
תיאורי הטבע שבשיריו לכל הפחות משתווים לאלה שברומנים שלו".
לדעת ג'ון לוקהארט, חתנו של סקוט, "שירו של המשורר הנודד האחרון" הוא השיר הטבעי והמקורי ביותר של סקוט; "מרמיון" שירו החזק והנהדר ביותר, ו"אדונית האגם" שירו המעניין, הרומנטי, הציורי, והחינני ביותר משיריו הגדולים.
בתחילת המאה ה-19 סקוט היה המשורר הפופולרי ביותר באנגליה, עד שלורד ביירון, שלמד וחיקה את סקוט, נהיה פופולרי יותר לקראת שנות העשרים.
מבקרים רבים מצאו בשירת סקוט שני חסרונות עיקריים:
שירתו איננה מגיעה למבע הנעלה ביותר של רגש או העמוק ביותר של מחשבה כדרכם של המשוררים הגדולים (למשל וורדסוורת').
השטף העצום של כתיבתו הביאו לחוסר הקפדה על מלאכת-שיר נאותה (להבדיל לדוגמה משירת שלי וקיטס)
סקוט היה מודע לדברים האלו, ולא התיימר להיות משורר של רגשות עזים או של הגות, גם לא שאף להיות אמן; אלא כממשיך דרכם של המשוררים-נודדים הבריטים הקדומים היה משורר של תיאורים, מעשים, וסיפור; מספר ומתאר דברים בפשטות לירית, ומשאיר את המחשבות והרגשות לקוראים.
בכל זאת, היו מבקרים, כגון ג'ון ראסקין, שהחשיבוהו לאחד מהמשוררים-יוצרים הרומנטיים הראויים יותר לקריאה.
ראסקין אף החשיבו למשורר מהשורה הראשונה בכותבו: "אצל פינדארוס, הומרוס, ורגיליוס, דנטה, סקוט, כוח דמיון כביר מוליד טהרה של מחשבה תמימה".
פרנסיס ג'פרי, המבקר האימתני, זיהה מלכתחילה את גאונותו של סקוט כמשורר, וחיבר ביקורות חיוביות מאוד על "שירו של המשורר הנודד האחרון" ועל "אדונית האגם".
לנדור סבר שסקוט משורר גדול יותר מביירון; כינה את סקוט וקיטס "הפרוספרו ואריאל של השירה האנגלית" וכתב: "האחד מצווה, והשני מקסים; האחד שולט בכל היסודות, והשני מרכך ומחייה אותם".
פושקין, גדול משוררי רוסיה, החשיב את שיריו של סקוט כמזון לנפש, ושאל מהם נושאים וסצנות לשיריו.
הסופר תומאס הרדי העריץ את שירתו של סקוט, והעדיפה על פני הפרוזה שלו.
הרומנים של סקוט, על מקוריותם והצלחתם המסחררת, נחשבו לתופעה הספרותית המדהימה ביותר בתקופתו.
את הצלחתם זקפו לזכות המעלות הבאות של יצירתו:
עומק הפאתוס שלו וחוש ההומור העליז שלו
סגנונו הבהיר, גמיש, חיוני, ולא מלאכותי
הצלחתו לאחד צורות וחומרים סותרים, כגון טרגדיה ורומנסה, או קומדיה ורומן
תפיסתו את מכלול החיים החברתיים כיצירה של ההיסטוריה
כתב ג'רג' לוקאץ': 'באופן פרדוקסלי, הגדולה של סקוט קשורה באופן הדוק לשמרנותו הצרה.
הוא מחפש את "דרך האמצע" בין הקצוות, ומשתדל להדגים באופן אמנותי את מציאותה ההיסטורית על ידי ציור המשברים הגדולים בתולדות אנגליה...
אישיות היסטורית גדולה מייצגת עבורו תנועה חשובה ומשמעותית המקפת חלקים גדולים מהציבור...
הגאונות ההיסטורית של סקוט, שאין כמוה, מתגלה במאפיינים האינדיבידואליים שהוא מקנה לדמויות המובילות כך שהן מרכזות את הצדדים החשובים החיוביים והשליליים של התנועה הנדונה.
אצל סקוט הסולידריות החברתית וההיסטורית של מנהיג ומונהג מובחנת בדקות מדהימה'.
רוב המבקרים של המאה ה-19, לכל הפחות בחצייה הראשון, גם אלו שהסתייגו משירתו, היו תמימי-דעים שמיטב הרומנים של סקוט הן יצירות מופת.
ויליאם הזליט, שכינה את סקוט "מנבא דברים מהעבר", כתב על הרומנים שלו: "הכל רענן, כמו מהטבע, על ידי חזרה מאה או מאתיים שנה אחורה ומיקום סצנה במחוז מרוחק ולא מתורבת, הכל נהיה חדש ומדהים בתקופה המתקדמת הנוכחית...
סר וולטר סקוט גילה, שעובדות עדיפות על בדיה, ושאין רומנסה כמו הרומנסה של החיים הממשיים".
בלינסקי, מת'יו ארנולד וג'ון קמפבל שרפ הבחינו במאפיינים האפיים שלרומנים של סקוט.
לדבריו, לסקוט, כמו לשייקספיר, הייתה המתנה של תרגום החיים לדמויות, סיפור, דיאלוג.
יש לו כבר תהילה ודי רווחים כמשורר, ואל לו לגזול פרנסה מאחרים.
ויקטור הוגו כתב על וולטר סקוט: "יש משהו מוזר ונפלא בכישרונו של האיש הזה, המניע את הקורא כמו שהרוח מזיזה עלה; המוליכו לכל המקומות ולכל הזמנים; הדולה לפניו בקלות את מחשבות הלב העמוקות ביותר, כמו גם את התופעות המסתוריות ביותר של הטבע, כמו גם את הדפים הסתומים ביותר של ההיסטוריה".
ונחום סוקולוב כתב עליו: "למרות כל עושר ידיעותיו, איננו מציאותין וממשן (ריאליסטיקן) פשוט, אלא אמן יוצר-בראשית.
האמת המוצגת על ידי המספר יכולה, ואפילו צריכה, להיות מציאותית; אלא מציאות זו צריכה שתהא במין ובכלל, ולא בבדיה בפני עצמה ובפרט.
קו זה הוא המציין את האמן הגדול מחבריו כותבי הרומנים המזוינים ביתרון ידיעת המלאכה - של העת החדשה...
אבל תמונותיו של סקוט הן אמיתיות יותר, יען כי הדמיון וההרגשה האנושית נפחו רוח חיים לתוך יצירי חזיונו".
בכל זאת, הביוגרף אדגר ג'ונסון, המבקר א.
קוקשט, ואחרים, חיברו ספרים להדגיש את מעלות יצירתו.
שני מבקרי ספרות יהודים-הונגרים נודעים של המאה ה-20 הפליגו בשבח יצירתו.
ג'רג' לוקאץ' החשיב את סקוט למגלה ענק של היסוד הפרימיטיבי-הירואי של האנושות, שבמיטב הרומנים שלו התקרב לאפוסים העתיקים.
מרטין אסלין, מחבר הספר "תיאטרון האבסורד", שקרא את רוב הספרויות האירופאיות בלשונותיהן המקוריות, כנשאל לדעתו על וולטר סקוט, השיב שהוא היה האמן הגדול ביותר של המאה ה-19, ומשנשאל שוב האם כוונתו שהיה הסופר הגדול ביותר של המאה ה-19, השיב: "לא, כוונתי האמן הגדול ביותר בכל צורה של אמנות".
וולטר סקוט חיבר עבור נכדו, ג'ון יו לוקהארט, את הספר "מעשיות סבא", סיפורים עממיים המספרים את ההיסטוריה של סקוטלנד.
הספר יצא לאור בשלוש סדרות בשנים 1830-1827, זכה להצלחה רבה, והיה לספרו המצליח ביותר מאז "אייבנהו".
הספר מצא חן בשל סגנונו הציורי והאנושי, והודות לדייקנותו הכרונולוגית אליה מצורפים סיפורי-עם ואנקדוטות, והאובייקטיביות הפוליטית של מחברו.
"מעשיות סבא" קיבל גם ביקורות טובות, והוכר כצעד חשוב בעידוד סופרים לחבר ספרות ילדים.
פרדריק פראר, במבוא למהדורת "מעשיות סבא" משנת 1888, כתב: "כתובות בסגנון אנגלי טהור וציורי, הגונות בטיפול בעובדות, ישרות בעיסוק בשאלות שנויות במחלוקות, מפורשות ברוח גברית ודתית, זוהרות פטריוטיות, שופעות איורים שנלקחו ממאגרי הידע שנצברו על רקע הסצנות שבהן הוצגו עיקרי הדרמה, אי-אפשר שאי-פעם יאבד העניין האנושי בהן...
אינספור הסיפורים שחוברו עבור נערים נקראים בלהיטות שאינה פוסקת.
בדפים האלה הם יפגשו מאורעות מלהיבים שהם יכולים גם למצוא ביצירה הבדיונית המרגשת ביותר, עם העניין הנוסף, שאין כמוהו, בהיותם אמיתיים.
הם ילמדו שהיסטוריה יכולה להיות מרתקת כמו גם מלמדת, ותגלית זו אולי תוביל אותם ללימודים יותר מקיפים ורציניים".
יצירתו העיונית המפורסמת ביותר של סקוט היא "חיי נפוליאון בונפרטה", ביוגרפיה מונומנטלית בת תשעה כרכים, שחוברה תוך עבודה מאומצת וחפוזה שנמשכה כשנה וחצי, וכללה קריאה רבה של מסמכים וספרים.
סקוט סבר שנפוליאון היה אדם רע ואיש גדול, והשתדל לצייר את גדולתו ללא פניות.
הוא עמד על גאונותו הצבאית, כישרונו הניהולי, ותרומתו לחינוך ולחוק הצרפתים.
כישלונו מתואר כחטא ההיבריס, גאווה ושאפתנות-יתר שהוליכו להרס ולתבוסה בשלג הרוסי.
ספרו של סקוט היה רב-מכר עולמי.
המבקרים, לעומת זאת, הסתייגו מהספר, אם בשל סגנונו הפיוטי ואם בשל תוכנו; וחסידיו של נפוליאון התרגזו על נימתו הביקורתית.
אולם גתה, ויקטור הוגו, וג'ון סטיוארט מיל העריכוהו.
הספר בנוי בארכיטקטורה נפלאה, ומתוך פרספקטיבה מקורית, אולם יש לו שלושה חסרונות עיקריים.
האחד, היקפו יותר מדי גדול.
השני, סקוט היה טרוד ולא די מיושב בדעתו כשחיבר את הספר.
השלישי, הדמות של נפוליאון העסיקה את דמיונו של סקוט בצעירותו בהכירו את גדולתו, אולם הוא לא נמנה עם חסידיו, כך שהשראה לחיבור הספר לא התמשכה לכל אורכו.
קדמו לביוגרפיה על נפוליאון, ביוגרפיות מוצלחות יותר של ג'ון דריידן וג'ונתן סוויפט, נושאים הקרובים לליבו של סקוט.
הוא העריץ את דריידן, והכיר היטב את ההיסטוריה האנגלית של המאה ה-17, והתוצאה ביוגרפיה מעולה הן מבחינה היסטורית והן כביקורת ספרות.
יצירות עיוניות אחרות חשובות שלו: "חיי הסופרים" - המבע האחרון של ביקורת ספרות נאו-קלאסית, "מסות על אבירות, רומנסה ודרמה" ו-"היסטוריה של סקוטלנד" - סקוט היה מגדולי ברי-הסמכא בנושאים האלה בתקופתו.
בשנת 1815 הוא הוציא לאור של של רוברט קירק, חוקר פולקלור סקוטי.
הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, היה רומן היסטורי משפיע שחובר בהשפעת הסופרים הצרפתים אז'ן סי ואלכסדר דיומא האב, שיצירתם הושפעה מהרומנים של סקוט.
את הבחירה באהבה ובגבורה כגורמים ראשיים ברומנים ההיסטוריים שלו ("אהבת ציון" ו"אשמת שומרון"), את שיבוץ דמיונו במסגרת היסטורית מבלי להרוס אותה, את הערבוב בין אישים היסטוריים לבין דמויות דמיוניות, ואת האמנות של יצירת אווירה ושל הלבשת העלילה באדרת רומנטית-היסטורית, למד מאפו מהסופרים הצרפתים, שלמדו זאת מוולטר סקוט.
יהודה בורלא, שחיבר רומנים היסטוריים מודרניים עשירי תוכן, בהמשך למסורת הספרותית שיצר סקוט, אמר: "אתה רוצה בהיסטוריה?
הרומן אינו מבקש לתפוס את מקום המקורות.
אך אם רצונך בצירוף הרצוי והמצוי, בקומבינציה של ריאליות ואידיאליות יספק אותך הרומן ההיסטורי.
לדעתי, אין ההבדל בין רומן היסטורי ורומן מודרני גדול ביותר.
ברומן מודרני מתאר הסופר את אשר ראה בעיניו ושמע באוזניו.
ברומן היסטורי עליו לשוב אחורה מאה שנה, אלף שנה, לעיין במקורות, ואם הוא בעל אינטואיציה ומסוגל לבנות יצירה חיה מהחומר שמצא בספריות - יצליח".
צירוף הרצוי והמצוי, הריאלי והאידיאלי, זה ממש התפיסה הרומנטית של סקוט, שכתב בתחילת "אייבנהו": "הרגשות באופן כללי הם אותם רגשות בכל המעמדות והתנאים, בכל הארצות והתקופות, ולפיכך הדעות, הרגלי המחשבה, והמעשים, אף על פי שמושפעים ממצב מסוים של החברה, עדיין בכללות דומים זה לזה...
לפיכך, בחומרים שעל הסופר להשתמש ברומן, או ביצירה בדיונית, כמו זו שאני מעז לנסות, הוא ימצא שפה ומנהגים בפרופורציה גדולה לזמננו כמו גם לתקופה בה מתרחש סיפור המעשה".
וולטר סקוט היה מהסופרים החביבים על זאב ז'בוטינסקי בילדותו.
ז'בוטינסקי החזיק בדעה שעלילה המספרת על מעשיו של הגיבור (כדרך הספרות הקלאסית) חשובה יותר בסיפור מהחיטוט בנפשו (כדרך הספרות הרוסית), וחיבר את הרומנים ההיסטוריים "שמשון", ו"חמשתם".
הד מרוחו של סקוט אפשר גם למצוא אצל מ"ז ווֹלפובסקי, יעקב חורגין וצבי לִבנה־ליברמן.
העניין היהודי ב"אייבנהו", על דמויותיו היהודיות, ועיבודו לסרט מצליח, הביאו לתרגומים רבים של הרומן, ולתרגומים של רומני-אבירות אחרים של סקוט.
בכל זאת, רק מקצת מספריו תורגמו לעברית.
אייבנהו, בהוצאת תורגמן תרע"ו, בתרגום משה בן-אליעזר.
טליסמא (הקמיע), הוצאת אמנות תר"ץ, בתרגום שמואל מוהליבר.
רוב רוי, הוצאת אלקנה 1955, בתרגום שטמפר.
שודד הים, הוצאת ש' פרידמן תשט"ז, בתרגום יצחק אברהמי.
אייבנהו, הוצאת עמיחי תשי"ז, בתרגום אורי רפפורט.
תרופת הפלאים, הוצאת ניב 1964, בתרגום משה הרפז.
קוונטין דורורד, הוצאת עמיחי תשכ"ה, בתרגום יצחק לבנון.
אייבנהו, הוצאת אריה תשכ"ה, בתרגום יצחק לבנון.
האביר מהררי סקוטלנד, הוצאת מסדה 1966 (בקירוב), בתרגומו של מרדכי ברקאי.
בת הנסיך הנועזה, הוצאת יסוד 1970, בתרגום משה הרפז.
הקמע, הוצאת מסדה 1971, בתרגום יצחק לבנון.