tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוע מזלו של תוכניתו של פוירטש, האיום העיקרי על פער קייזרסלאוטרן לא הגיע ממערב או מדרום-מערב, אלא מצפון-מערב.
שם צעדו כוחות הקורפוס האמריקאי ה-20 ללא הפרעה של כוחות הקורפוס ה-82 תחת גנרל ולטר האהם.
הגעתה של דיוויזיית השריון האמריקאית ה-10 לזארבריקן פירושה לא רק שהפער בעורף כוחותיו של קנייס היה בסכנה, אלא גם שדרך הנסיגה היחידה של חיילי קנייס ושל קורפוס האס אס ה-13 הובילה דרך יער פפאלץ.
19 במרץ: כיבוש הדרך הראשית של קו זיגפריד
ככל שהתקדמה נסיגתו של קנייס, הייתה לכך השפעה של פינוי הדרכים בקו זיגפריד עבור האגף השמאלי של הארמייה האמריקאית השביעית.
למרות פעולת הגנת המשמר העורפי העזה, דיוויזיית הרגלים ה-63 של הקורפוס ה-21 של גנרל פרנק מילבורן פרצה את קו ההגנה הראשי בסנט אינגברט בסוף 19 במרץ 1945.
התוכנית קראה למילבורן לשלוח יחידת שריון צפונה כדי להצטרף לקורפוס ה-20 של ווקר בסנט וונדל; אבל התקדמות חייליו של ווקר הייתה כה מהירה שכל המטרות החיוניות בגזרת ווקר מעבר לקו זיגפריד כבר נפלו, ובאותו רגע לא היו להם מטרות לחימה.
גנרל פאץ', מפקד הארמייה השביעית, ניצל את ההזדמנות כדי להוסיף לחץ להתקפה של הקורפוס ה-15 דרך צווייבריקן לעבר פער קייזרסלאוטרן, המתקפה העיקרית של צבאו.
הדיוויזיות לחמו במשך יומיים נגד קורפוס האס אס ה-13 בפיקודו של גנרל מקס זימון, אך לא הצליחו להחדיר כלי רכב משוריינים דרך קו זיגפריד.
פאץ' הורה לגנרל הייסליפ (מפקד הקורפוס ה-15) להתקדם דרך הפער שפתחה הדיוויזיה ה-63 ולתקוף מאחור את מגיני החומה המערבית הנלחמים בקורפוס ה-15.
לגנרל פוירטש היה ברור שהאמריקאים ינצלו את הפער שהותירה נסיגתו.
במהלך הלילה של 19 במרץ הוא הרחיב את פקודתו לסגת לאגף המערבי של קורפוס האס אס ה-13.
בליל 20 במרץ החלו גם שאר לוחמי קורפוס האס אס בנסיגתם; זה אפשר לדיוויזיה האמריקאית ה-3 להתקדם מהר יותר.
ב-20 במרץ, שלח הלופטוואפה כ-300 מטוסים מסוגים שונים, כולל מטוסי סילון מסרשמיט Me 262, לתקוף את הטורים הצועדים של הארמייה השלישית.
הם גרמו לנפגעים קלים בלבד.
יחידות נ"מ אמריקאיות (מה שנתן להן הזדמנות נדירה להשתמש במה שהוכשרו) הפילו 25 מטוסים גרמניים; טייסי פיקוד האוויר הטקטי ה-19 דיווחו על שמונה הרוגים.
אף על פי שכל הדיוויזיות של הקורפוס האמריקאי ה-6 עשו את פריצות הדרך שלהן ב-23 במרץ, הן באו רק במגע עם יחידות משמר עורפי ולא הצליחו להפריע באופן משמעותי לנסיגה הגרמנית.
מכיוון שיחידה גרמנית נלחמה בעקשנות בשפייר, התעכבה החבירה בין דיוויזיות השריון ה-12 וה-14. שתי דיוויזיות השריון שלחו יחידות קדמיות לעבר הEisenbahn-Rheinbrücke Germersheim מוקדם ב-24 במרץ, אך אף אחת מהן לא הגיעה לעיירה כשהגרמנים פוצצו את הגשר בשעה 10:20.
אנשי הארמייה האמריקאית השביעית העריכו ששתי הארמיות הגרמניות איבדו 75-80% מחיל הרגלים שלהם במהלך מבצע נימה.
הארמייה האמריקאית השביעית והיחידות הצרפתיות הכפופות לה תפסו 22,000 שבויים באותה תקופה; הארמייה האמריקאית השלישית תפסה למעלה מ-68,000 חיילים גרמנים.
הארמייה האמריקאית השלישית ספגה 5,220 נפגעים, מתוכם 681 נהרגו.
יחידות הוורמאכט היריבות איבדו (כולל יותר מ-68,000 שבויי מלחמה שהוזכרו) כ-113,000 איש.
לארמייה האמריקאית השביעית, שלחמה בעיקר נגד החומה המערבית, היו כנראה כ-12,000 נפגעים, כולל כמעט 1,000 הרוגים.
מתקפת שלזיה העילית הייתה מתקפה סובייטית בעלת משמעות אסטרטגית בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה ב-1945. היא נועדה לכבוש את משאבי התעשייה והטבע הנכבדים שנמצאים בשלזיה עילית, והתבצעה על ידי כוחות של החזית האוקראינית הראשונה תחת מרשל איוואן קונייב.
בשל חשיבותו של האזור לגרמנים, הועברו כוחות ניכרים לקבוצת ארמיות מרכז להגנתו והגרמנים נדחקו לאיטם לגבול צ'כוסלובקיה.
הלחימה על האזור נמשכה מאמצע ינואר ועד ליומה האחרון של המלחמה באירופה ב-8 במאי 1945.
לאחר סיום מתקפת הקיץ הסובייטית של 1944 (מבצע בגרטיון), קו החזית של החזית המזרחית התייצב בערך באמצע פולין, כשהוא משתרע מריגה על החוף הבלטי דרך ורשה והוויסלה להרי הקרפטים.
רוב השטח הגרמני שלפני המלחמה היה עדיין בשליטת הרייך השלישי בסוף 1944. ב-12 בינואר 1945 פתחו כוחות סובייטים במתקפה בו-זמנית של ויסלה-אודר והקרפטים המערביים.
קווי החזית בשלזיה הוקמו בתום מתקפת ויסלה-אודר בינואר, במהלכה אילצו חייליו של קונייב את הארמייה הגרמנית ה-17 של הגנרל פרידריך שולץ לצאת מהלב התעשייתי של שלזיה עילית סביב קטוביץ.
במתקפת שלזיה התחתית, שהתקיימה בפברואר, האגף הצפוני של כוחותיו של קונייב השיגו הישגים נוספים, והגיעו אל נהר הנייסה.
עם זאת, זה הותיר אגף חשוף מדרום וממזרח בהרי הסודטים, שעדיין הוחזק בידי חייליו של שולץ, מה שהיווה איום פוטנציאלי על ההתקדמות הסובייטית המתוכננת לעבר ברלין.
מבצע גמזה: התקפות הנגד הגרמניות בלאובאן ובסטריגאו
מפקד קבוצת ארמיות מרכז, פילדמרשל פרדיננד שרנר, החל לבנות את כוחותיו של שולץ במהלך פברואר להתקפת נגד נגד ראשי החנית של ארמיית המשמר המשוריינת השלישית, שהגיעו וכבשו את לאובן במהלך מתקפת שלזיה התחתית.
קורפוס הפאנצר ה-56 וקורפוס הפאנצר ה-39 קובצו בפיקודו של גנרל נהרינג; התקפה דו-כיוונית החלה ב-1 במרץ, כאשר דיוויזיית הפאנצר ה-17 והפיהרר-גרנדיר תוקפות בצפון, ודיוויזיית הפאנצר ה-8 מדרום.
ארמיית הטנקים של המשמר השלישית הופתעה בתחילה, אם כי עד 3 במרץ מצאו עצמם כוחות גרמנים מאוימים על ידי התקפות נגד סובייטיות מנאומברג.
כתוצאה מכך, החליט נהרינג על תוכנית כיתור מוגבלת יותר.
חייליו של ריבלקו פינו את לאובן כדי להימנע מכיתור, והעיירה נכבשה מחדש על ידי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-6. עד 4 במרץ נסגר הכיתור, אם כי מספר גדול של חיילים סובייטים הצליחו להימלט; תוך 4 ימים הושמד הכוח הלכוד (הלחימה בשלזיה אופיינה כ"חסרת רחמים", כאשר הכוחות הגרמניים אינם לוקחים שבויים).
למרות אופיו המוגבל של הניצחון, כיבושה מחדש של לובן הוצג כהצלחה גדולה על ידי התעמולה הגרמנית, כאשר יוזף גבלס ביקר בעיירה ב-9 במרץ כדי לשאת נאום על הקרב.
שרנר עשה הכנות למתקפה נוספת לדרום-מזרח בשטריגאו, שהחלה ב-9 במרץ.
אף על פי שלא היו מספיק כוחות זמינים לכיתור כפול, הצליחו הגרמנים לחדור לקווים הסובייטיים ולנתק יחידות של ארמיית המשמר החמישית בלילה שבין 11 ל-12 במרץ; הייתה התפרצות של בהלה בקרב הכוחות הלכודים, שנטבחו על ידי אנשי שרנר כשניסו להימלט.
שרנר החל לארגן מתקפה שאפתנית יותר צפונה כדי להקל על העיר הנצורה ברסלאו, תוך הזזת הדיוויזיות של נהרינג צפונה מלובן ברכבת, אך קונייב פעל בנחישות כדי להחזיר את היוזמה בשלזיה.
בהסטת ארמיית הטנקים הרביעית מהאגף הצפוני של החזית שלו, הוא פרס אותה מחדש ליד גרוטקאו על מנת להוביל מתקפה גדולה לתוך שלזיה עילית, לנטרל את האיום על האגף השמאלי של כוחותיו ולהשתלט על האזור סביב רטיבור.
האגף הדרומי של החזית האוקראינית הראשונה (מרשל איוואן קונייב)
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית (קולונל-גנרל פאבל ריבאלקו)
ארמיית הטנקים הרביעית (גנרל דמיטרי לליושנקו)
הארמייה ה-21 (גנרל דמיטרי גוסב)
הארמייה ה-60 (גנרל פאבל קורוצ'קין)
הארמייה ה-59 (גנרל איוואן קורובניקוב)
האגף הצפוני של החזית האוקראינית הרביעית (גנרל ארמייה איוואן פטרוב)
הארמייה ה-38 (גנרל קיריל מוסקלנקו)
ציוות דיוויזיות לקורפוסים החל מ-31 בדצמבר 1944. יחידות נטו לנוע בין הקורפוסים בהתאם למצב.
קבוצת ארמיות A (גנרל יוזף הרפה עד 20 בינואר 1945) עד 25 בינואר 1945, ואז שונה שמה לקבוצת ארמיות מרכז (לימים קבוצת הארמיות שרנר) (גנרל-פלדמרשל פרדיננד שרנר)
הארמייה התשיעית (גנרל היינריך פון ליטוויץ)
קורפוס הפאנצר ה-56 / קבוצת הקורפוס שלזיה (גנרל רודולף קוך-ארפאך)
הקורפוס ה-8 (גנרל ולטר הרטמן)
ארמיית הפאנצר הרביעית (גנרל פריץ-הוברט גרזר)
קורפוס הפאנצר ה-48 (גנרל מקסימיליאן פון אדלסהיים)
הארמייה ה-17 (גנרל פרידריך שולץ)
הקורפוס ה-59 (גנרל אדגר רהריכט, ולאחריו גאורג ריטר פון הנגל)
קורפוס הפאנצר אס אס ה-11 (אובר-גרופנפיהרר מתיאס קליינהייסטרקאמפ)
הדיוויזיות הסער ה-78, הפולקסגרנדיר ה-320, הפולקסגרנדיר ה-545
ארמיית הפאנצר הראשונה (קולונל-גנרל גוטהרד היינריצי עד 19 במרץ, ולאחריו הגנרל ולטר נהרינג)
הקורפוס ה-11 (גנרל הורסט פון מלנתין עד 19 במרץ, ולאחריו הגנרל רודולף פון בינאו)
הקורפוס ההררי ה-49 (גנרל קרל פון לה סואר)
הארמייה ההונגרית הראשונה (קולונל גנרל מיקלוץ')
הקורפוס ה-17 (גנרל וילהלם פהרמבאכר)
הדיוויזיות ההררית ה-3, ההררית ה-4
עוד נכחו: דיוויזיות הפאנצר ה-8, ה-16, ה-17, ה-19 וה-20. אלה נטו לעבור בין הקורפוסים.
גם דיוויזיית הפיהרר בגלייט, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18, דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-20, ודיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג.
סיוע אווירי של צי האוויר ה-4.
קונייב פתח במתקפה העיקרית שלו ב-15 במרץ.
ארמיית הטנקים הרביעית פרצה את הקווים הגרמניים ממערב לאופלן ונסעה ישירות דרומה, לכיוון נוישטאדט.
מתקפה של קורפוס הטנקים של המשמר ה-4 התפרצה כדי לכבוש את ניסה.
מדרום-מזרח לאופלן פרצו גם הארמיות ה-59 וה-60, הראשונות נעו מערבה כדי לחבור עם ארמיית הטנקים הרביעית.
הקורפוס ה-11 של ארמיית הפאנצר הראשונה, שהחזיק את הקווים ליד אופלן, היה כעת מאוים בכיתור.
בדרום, הארמייה ה-38 תקפה חיילים גרמנים של הקורפוס ה-59 שהגנו עם הגב אל הרמות של מוראביה.
באמצעות נסיגה טקטית מוגבלת ב-10 במרץ, הצליח היינריצי למזער את הנזק שנגרם מהפצצת ההכנה, והחזית בגזרה זו נותרה איתנה.
גם קורפוס הפאנצר ה-56 שהתמקם ליד אופלן החל לסגת, אבל דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית) ו-168 מצאו את עצמם לכודים בהתקדמות ארמיית הטנקים הרביעית והארמייה ה-59 שחברו ליד נוישטדט.
עד ה-22, הכוחות הסובייטיים של הארמיות ה-59 וה-21 הצליחו לצמצם את ה"קלחת" של אופלן, בטענה שהרגו 15,000 ולכדו עוד 15,000 מהחיילים הגרמנים שנלכדו שם.
קונייב פתח בהתקפות נוספות ב-24 במרץ, ועד 31 במרץ, כאשר רטיבור וקטשר נכבשו, הצליח להכריז על סיום השלב ההתקפי של המבצעים.
מתקפת שלזיה העילית הצליחה לייצב את האגף השמאלי של קונייב כהכנה להתקדמות על ברלין, והסירה את האיום של כל התקפות נגד גרמניות מקבוצת ארמיות מרכז.
הקווים בשלזיה נותרו ללא שינוי במידה רבה עד תום המלחמה, כאשר כוחו של שרנר נכנע.
מתקפת שלזיה הייתה מתקפה רוסית שנערכה בשנת 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
המתקפה נמשכה מ-11 בנובמבר עד 6 בדצמבר 1914, וכללה את קרב לווביץ' וקרב לודז'.
בספטמבר 1914 פתחו הרוסים במתקפה מוצלחת בגליציה, הדפו את הצבא האוסטרו הונגרי וצרו על מבצר פשמישל.
באותו זמן הם הביסו את הארמייה הגרמנית התשיעית בקרב על הוויסלה.
בעקבות המבצעים המוצלחים, תמך הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' בתוכניתו של ניקולאי רוזסקי לפלוש לשלזיה ב-14 בנובמבר עם הארמיות השנייה, החמישית והרביעית הרוסיות.
הארמיות העשירית והראשונה הרוסיות המשיכו להפעיל לחץ על פרוסיה המזרחית, בעוד הארמייה השמינית לחצה על מעברי הקרפטים, הארמייה ה-11 צרה על פשמישל, והארמייה השלישית התקדמה לעבר קרקוב.
פאול פון הינדנבורג, מפקד צבא מעצמות המרכז בחזית המזרחית קיבל ידיעות מודיעיניות שהרוסים מתכננים מתקפה לכיוון שלזיה, שם היה מרכז תעשייתי גדול.
הוא רצה לחזור על ניצחונו בקרב טננברג וליזום מתקפת מנע גדולה נגד הצבא הרוסי.
לשם כך העבירו הינדנבורג ולודנדורף את הארמייה התשיעית הגרמנית בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן לאזור ת'ורן, בניסיון להגן על שלזיה.
הארמייה התשיעית כללה את הקורפוסים ה-11, ה-17 וה-20, בנוסף לדיוויזיית הרגלים השלישית של המשמר, ואת קורפוסי המילואים הראשון וה-25 מהארמייה השמינית.
קונרד פון הצנדורף, הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי, העביר ארבע דיוויזיות של הארמייה השנייה האוסטרו-הונגרית לתפוס את עמדותיה הקודמות של הארמייה התשיעית הגרמנית, ואילו שאר כוחות הארמייה השנייה עברו לאחר מכן לפיקוד הארמייה השלישית האוסטרו-הונגרית.
הגרמנים הציבו 15 דיוויזיות חיל רגלים ו-5 דיוויזיות פרשים תחת הארמייה התשיעית של מקנסן במסעה לעבר לודז'.
עם זאת, ההתקדמות הגרמנית התמודדה עם 24 דיוויזיות חיל רגלים רוסיות ו-8 דיוויזיות פרשים.
הארמייה הרוסית השנייה של שיידמן נפרסה סביב לודז', כאשר הקורפוסים הרביעי, הראשון וה-23 שלו היו על נהר הוורטה, והקורפוס השני שלו בלנצ'יצה.
הארמייה הרוסית הראשונה של רננקמפף נפרסה מזרחה יותר, לאורך נהר הוויסלה.
ב־11 בנובמבר, תקפה הארמייה התשיעית הגרמנית של מקנזן עם קורפוסי המילואים הראשון וה-25 את הקורפוס הסיבירי החמישי של הארמייה הראשונה הרוסית אשר היה ממוקם ליד ולוצלאבק על הגדה השמאלית של נהר הוויסלה, לפני שזה הספיק להקים עמדות הגנה.
הקורפוס הגרמני ה-20 התקדם לעבר לוברנייץ במטרה לתקוף את האגף של הקורפוס הסיבירי החמישי.
רננקמפף לא קיבל אישור לשלוח את הקורפוס הסיבירי השישי מווישוגרוד לסייע, ולכן הקורפוס הסיבירי החמישי נאלץ לסגת.
ב־12 בנובמבר נוצר פער בין הקורפוסים הסיביריים השני והחמישי, כאשר הקורפוס החמישי נאלץ לסגת דרום־מזרחה.
מקנזן ניצל זאת ב־13 בנובמבר.
ב־14 בנובמבר הוא הורה לכל הארמייה התשיעית הגרמנית להתקדם: הקורפוס ה-11 תקף את האגף הצפוני של הקורפוס הרוסי ה-23; הקורפוסים ה-17 וה-20 התמודדו עם הקורפוס הרוסי השני; ואילו קורפוס המילואים הראשון נועד להשתלט על לוביץ', תוך ריתוק הקורפוס הסיבירי השישי.
אולם הרוסים עדיין לא הבינו כי כוחות גרמניים תוקפים אותם, שכן באותה עת החלו בפלישה לשלזיה.
ב־15 בנובמבר כבשו הגרמנים את קוטנו, וב־16 בנובמבר חצו את נהר בזורה, בעוד שהגנרל שיידמן הורה לקורפוסים הרוסיים הראשון והרביעי לסגת לעבר לודז'.
כאשר הקורפוס הגרמני ה-20 כבש את סטריקוב, וקורפוס המילואים ה-25 כבש את בז'ז'יני ב־18 בנובמבר, החלו הקורפוסים ה-20 וה-17 להילחם בעמדות ההגנה של לודז'.
הקורפוסים ה-19 וה-5 של הארמייה החמישית הרוסית נשלחו צפונה לסקרנייביצה, על מנת לתמוך באגף השמאלי של הארמייה השנייה.
הארמייה החמישית של פלווה מנעה את כיתור לודז' מדרום.
בינתיים, הארמייה הראשונה של רננקמפף נותרה נייחת, ושמרה על הגישה לוורשה.
הנסיך הגדול ניקולאי שם לו למטרה להציל את הארמייה השנייה ולמנוע הישנות של אסון טננברג.
ב־16 בנובמבר הוא הורה לארמייה החמישית של פלווה לנטוש את המתקפה המתוכננת לעבר שלזיה ולנוע צפונה לעבר לודז'.
הכוחות צעדו 116 ק"מ ביומיים בלבד.
כאשר הינדנבורג ראה את נוסח הפקודה, הוא הבין שהתמרון שלו הצליח: כעת שבעה קורפוסים רוסיים הגנו על העיר.
ב־18 בנובמבר פרץ פלווה באגף הימני של מקנזן בתנאי חורף קשים (הטמפרטורה ירדה לעיתים עד מינוס 12 מעלות צלזיוס).
ב־19 בנובמבר, התמודדו הגרמנים מול כוח רוסי עדיף מספרית, כשהרוסים מתכוונים לתקוף את חדירת הגרמנים מזרחית ללודז' ב־21 בנובמבר.
למרות זאת, מקנזן הורה לקורפוסים ה-20 וה-25 להמשיך לנסות לאגף את עמדות ההגנה של הרוסים.
ב־20 בנובמבר התקדמות הגרמנים הייתה מוגבלת.
ב־21 בנובמבר, כוח בפיקודו של ולדימיר סלוסרנקו מהארמייה הראשונה של רננקמפף התקדם מלוביץ' לעבר ביילאווי וסטריקוב, במטרה לסגור את הפער של 48 ק"מ בין הארמיות הראשונה והשנייה.
כוח זה כלל את דיוויזיית הרגלים ה־43, דיוויזיית הרגלים הסיבירית ה־6, ושלוש בריגדות נוספות.
רק רגימנט הדרגונים ה־19 הגרמני התמודד מולם, והגן על עורפו של הקורפוס ה-20 של שולץ, שמולו עמדו כוחות רוסים מדרום, מזרח וממערב.
האגף הימני של הארמייה התשיעית כלל את קורפוס המילואים ה-25 בפיקודו של גנרל ריינהרד פון שפר-בויאדל.
קורפוס הפרשים ה-1 בפיקודו של גנרל מנפרד פון ריכטהופן הוביל את ההתקדמות מדרום־מזרח בין לודז' לנהר הוויסלה.
חלק מהארמייה הראשונה של רננקמפף החל לנוע מזרחה כדי לתקוף את הגרמנים.
המעבר עוכב כאשר גשר מאולתר התמוטט, והם נאלצו לעבור בסירות או להשתמש במעבר הרחוק ביותר – 85 ק"מ במעלה הנהר.
לאחר שחצו, תקפו הרוסים את צידו החלש של המסדרון הגרמני שהשתרע דרומה מקו הגבול לעבר החזית המתקדמת.
הרוסים כבשו מחדש את בז'ז'יני וניתקו את דרכי האספקה של קורפוס המילואים הגרמני ה-25, אשר התקדמותו דרומה נבלמה בידי הארמייה החמישית הרוסית.
שפר קיבל פקודה לעצור, אך היא לא הגיעה אליו.
כתוצאה מכך היו הגרמנים עצמם אלו שמצאו עצמם מכותרים.
מקנזן חדל מהמתקפה על לודז' ופנה לסייע בחילוץ הכוחות.
הרוסים, בתחושת התרוממות רוח, הזמינו רכבות לפינוי עד 20,000 שבויים – בפועל, סדר הכוחות של הגרמנים במובלעת כלל כ־11,000 חיילים, ועוד 3,000 פצועים.
מקורות אחרים טוענים כי הצפי לשבויים הגיע ל־50,000.
הינדנבורג נבהל מהמסרים המוצפנים שיירט, אך מקנזן הבטיח לו שיצליחו להתמודד עם המתקפה.
בתוך המובלעת, הסתובב קורפוס הפרשים של ריכטהופן לאחור כדי להגן על עורפם של שלושה טורי רגלים ששפר ארגן לצורך נסיגה לצפון־מערב.
הגרמנים הקפואים והרעבים התקדמו בלילה הקפוא והגיעו לשולי בז'ז'יני מבלי להתגלות, היות שהחיילים הרוסים של הדיוויזיה הסיבירית ה־6 שהו בתוך הבתים בניסיון לא לקפוא למוות.
הגרמנים הסתערו עם שחר עם כידונים על רוביהם הריקים וכבשו חלקים נרחבים מהעיר עוד לפני שנורתה ירייה אחת.
מפקד הדיוויזיה הסיבירית ה־6, גנינגס, התמוטט.
רוזסקי (המפקד הרוסי הכללי בזירה) הוצף בדיווחים סותרים ובתנאי מזג אוויר שמנעו תצפיות אוויריות – דבר שהוביל להוצאת פקודות סותרות.
ב־24 בנובמבר, הכוח השמאלי של שפר, בפיקודו של קרל ליצמן, הגיע לבז'ז'יני.
ליצמן כתב על המסע דרך גלקוב מאלי: "הרוסים הישנים נמשו מהבתים ונלקחו בשבי".
הוא הוביל את ההתקפה "המוחצת והמפתיעה" על העיר.
"ההצלחה חידשה את כוחנו", כתב.
לדברי בוטר, "הבלבול בפיקוד היה נפוץ בקרב כל הכוחות הרוסיים שהשתתפו בלחימה.
נראה כי מהלכיו של מקנזן לשבור את הכיתור – תוך שליחת כוחות מהקורפוס ה-20 ומקורפוס המילואים הראשון – הסיחו את דעתם של מפקדים מקומיים, שהפנו את כוחותיהם למגננה מול מתקפה צפויה מצפון, במקום לבלום את הפריצה מהכיתור".
הכוח המרכזי של שפר, בפיקודו של תיזנהאוזן (דיוויזיית המילואים ה־49), שלח לשפר הודעה: "אין ספק – אם לא נצליח לפרוץ היום, נישאר כולנו שוכבים על הקרקע הזאת או נהיה בדרכנו לסיביר".
בסוף היום התאחדו שלושת הכוחות הגרמנים בבז'ז'יני, כולל הכוח הימנית בפיקודו של הנס פון דר גולץ (דיוויזיית המילואים ה־50).
לדברי בוטר: "זה היה סופו של הכיתור על כוחותיו של שפר".
כוחותיו של שפר הצליחו לחבור לקורפוס הגרמני ה-20, לאחר שהקורפוס הרוסי השני של אלכסיי צ'ורין נטש את סטריקוב.
הם נמלטו עם הפצועים, כ־12,000 שבויים רוסים ו־64 תותחים רוסיים.
הקרבות, ללא הכרעה ברורה, נמשכו עד ל-29 בנובמבר, אז הורה הנסיך הגדול ניקולאי לכוחות הרוסים בפולין לסגת לקווי הגנה קרובים יותר לוורשה.
הינדנבורג למד מהאזנה למסר מוצפן כי הרוסים עומדים לפנות את לודז'.
הקרב היה אחד מהקטלניים ביותר בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
הכוחות הרוסיים אמנם ניצחו לבסוף, אך שילמו מחיר כבד.
ההערכות הנמוכות ביותר לאבידות הרוסיות מתחילות ב־110,000 חיילים.
עם זאת, היסטוריונים רוסים כמו אלכסיי אולייניקוב וסרגיי נליפוביץ' העריכו כי המספרים גבוהים בהרבה.
הראשון העריך את האבדות הרוסיות בכ־280,000 – המהוות את רוב הכוח הלוחם בזירה.
סירל פולס כותב כי הגרמנים טענו שלכדו במהלך המתקפה 135,000 שבויים.
האבדות של מעצמות המרכז מוערכות בטווח דומה.
נליפוביץ' מציין שבקרב הארמייה התשיעית לבדה נהרגו 25,000 חיילים מתוך סך אבדות של 124,629. אולייניקוב מוסיף שבדו"ח שהועבר למטה הכללי הגרמני ליד לודז', נמסר כי למעלה מ־36,000 חיילים נקברו.
כמו כן, מלבד הארמייה התשיעית ספגו יחידות נוספות אבדות קשות, ולכן הוא מעריך את סך כל האבדות הגרמניות בכ־160,000.
מקנזן, שפר וליצמן זכו בעיטור "פור לה מריט", בעוד שליצמן קיבל את הכינוי "האריה של בז'ז'יני".
לפי ההיסטוריון באטר, "הכיתור של קורפוס המילואים ה־25 נשבר ממספר סיבות: חוסר תיאום בין הארמיות הראשונה, השנייה והחמישית; הכאוס הפיקודי החריג בכוח בלוביץ'; וההתלבטות המתמדת של רוזסקי בין זהירות עמוקה המושרשת בו לבין נטייה פתאומית לפקודות תקיפה כוללות."
עבור הצבא הרוסי, העיר לודז' הייתה הנקודה המרוחקת ביותר שאליה הגיעו בדרכם לעבר ליבה של גרמניה.
רוזסקי נסוג לעמדות הגנה לאורך נהרות בזורה (Bzura) וראווקה (Rawka).
הרוסים הצליחו להימנע מכיתור מלא, על אף שהיו מכותרים כמעט לחלוטין, והדפו את כל התקפות האויב – ובכך מנעו חזרה על אסון טננברג.
משמעות הדבר הייתה שתוכניות הכיתור של הגרמנים סוכלו, והקרב הסתיים בניצחון טקטי לרוסים.
גם בכירים גרמנים, כמו מקס הופמן ולודנדורף, הודו כי הקרב לא הסתיים בהצלחה מבחינת השגת היעדים האופרטיביים והטקטיים של גרמניה.
הינדנבורג סיכם זאת כך: "במעברים המהירים מהתקפה להגנה, ממחטף לכיתור, מפריצה לחדירה – הקרב הזה יוצר תמונה מבלבלת ביותר משני הצדדים.
תמונה שעוצמתה הגוברת עלתה על כל הקרבות שנערכו עד כה בחזית המזרחית!"
החורף הפולני הביא עמו הפוגה בלחימה הגדולה.
פלישה רוסית לשלזיה נאלצה להידחות עד האביב.
בשלב זה, הרוסים החלו לפחד מהצבא הגרמני – שצץ, כך נדמה, משום מקום וזכה בניצחון אסטרטגי למרות יתרון מספרי משמעותי של הרוסים.
לעומת זאת, הגרמנים החלו להסתכל על הצבא הרוסי בזלזול הולך וגובר.
הינדנבורג ולודנדורף היו משוכנעים שאם יועברו מספיק כוחות מהחזית המערבית, ניתן יהיה להוציא את רוסיה מהמלחמה.
המתקפה שלזיה התחתית הייתה מתקפה סובייטית בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה ב-1945, שכללה כוחות של החזית האוקראינית הראשונה בפיקודו של מרשל איוואן קונייב.
המתקפה הביאה לנסיגת חיילים גרמנים מרוב שלזיה התחתית וכיתרה כוח גרמני גדול בבירת המחוז, ברסלאו.
המתקפה החלה ב-8 בפברואר ונמשכה עד 24 בפברואר, כאשר הסובייטים הפסיקו את המתקפה לאחר שכבשו ראש גשר קטן מעבר לנהר הנייסה ליד פורסט.
המתקפה היוותה המשך ישיר למתקפת ויסלה-אודר, שבה גירשו חייליו של קונייב את קבוצת ארמיות A הגרמנית מפולין, שחררו את קרקוב ותפסו ראשי גשר מעל האודר.
האגף הצפוני של החזית האוקראינית הראשונה (איוואן קונייב)
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית (פאבל ריבאלקו)
ארמיית הטנקים הרביעית (דמיטרי לליושנקו)
האגף הצפוני של קבוצת ארמיות A שהוגדרה מחדש כקבוצת ארמיות מרכז) (גנרל-פלדמרשל פרדיננד שרנר)
חיל המצב של מבצר ברסלאו
קונייב התכוון לפרוץ מראשי הגשר של שטינאו ואולאווה, שאובטחו בתום מתקפת ויסלה-אודר, ב-8 בפברואר.
הוא הקדים את המתקפה הראשונית בהפגזה ארטילרית בת חמישים דקות, חייליו חצו את קווי הזינוק בשעה 06:00. עד סוף היום חודי החנית של החזית חדרו כ-60 ק"מ.
ארמיית הטנקים ה-3 של המשמר קיבלה הוראה לנוע דרומה ולאחר מכן מזרחה על מנת לכתר את העיר ברסלאו מאחור, בעוד ארמיית הטנקים הרביעית המשיכה בדחיפה מערבה מראש הגשר של שטינאו.
עד 15 בפברואר, כוחות משני ראשי הגשר כיתרו את ברסלאו בעוד ארמיית המשמר המשוריינת השלישית סגרה את הפער מערבה, רק גורמים של דיוויזיית הרגלים ה-269 הגרמנית הצליחו לסגת.
המצור על ברסלאו נמשך עד סוף המלחמה.
ארמיית הטנקים הרביעית, בינתיים, דחפה הרחק קדימה לעבר נהר הנייסה, כנגד התנגדות מסוימת של ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-14 בפברואר, שני קורפוסים גרמניים (קורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד וקורפוס הפאנצר ה-24) פתחו במתקפת נגד פתאומית שהותירה את כוחו של לליושנקו במאבק נואש כדי להימנע מכיתור.
הגרמנים לא הצליחו לסגור את הכיתור, והפסיקו את פעולות התקיפה תוך חמישה ימים, כאשר הארמייה ה-52 וארמיית המשמר המשוריינת השלישית הצליחו לאבטח את אגפי עמדתו של לליושנקו.
ב-24 בפברואר, מול תגבורת גרמנית כבדה, הפסיק קונייב את השלב ההתקפי של המבצעים, לאחר שהבטיח ראש גשר קטן מעבר לנייסה ליד פורסט.
זה הגדיר למעשה את קווי ההתחלה בגזרה זו לקרב על ברלין, או מתקפת ברלין, חודשיים לאחר מכן.
שרנר ניסה לזכות בשטח מסוים במהלך מרץ עם התקפות נגד מוצלחות בלובן ובשטריגאו.
אולם מתקפה להסרת המצור על ברסלאו הופרעה על ידי מתקפה על האגף הימני של החזית האוקראינית הראשונה לדרום מזרח: מתקפת שלזיה העילית.
מתקפת נארווה (1–4 במרץ 1944) (באסטונית: Putki lahing) הייתה מבצע צבאי שניהלה חזית לנינגרד הסובייטית.
היא נועדה לכיבוש מחוז נארווה מידי פלגת הארמייה נארווה.
בזמן המבצע, יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות והמפקד העליון של הצבא האדום, היה מעוניין באופן אישי לכבוש את אסטוניה, וראה בכך תנאי מוקדם לאלץ את פינלנד לצאת מהמלחמה.
הארמייה ה-59 הסובייטית תקפה מערבה מראש הגשר קריבאסו דרומית לעיר נארווה והקיפה את הנקודות החזקות של דיוויזיית הרגלים 214 ו האסטונים ו-659. ההתנגדות של היחידות המוקפות נתנה זמן לפיקוד פלגת הארמייה נארווה הגרמנית, לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את ההתקדמות הסובייטית.
מצפון לנארווה, רגימנטים הגרנדירים אס אס המתנדבים ה-45 וה-46 () בליווי יחידות של דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11 ביצעו התקפת נגד, וצמצמו את ראש הגשר הסובייטי.
על יחידות של הוטלה המשימה להשמיד את ראש הגשר סיברצי, אשר הוגנה על ידי דיוויזיית הרובאים ה-378 שמנתה 1,100 איש מצוידים ב-20 תותחי סער.
על המתקפה פיקד שטנדרטנפיהרר פול וונט.
רגימנט הגרנדירים ה-45 של האס אס (האסטוני ה-1) ביצע הסתערות ישירה על ראש הגשר ב-29 בפברואר.
במקביל, רגימנט הגרנדירים ה-46 של האס אס (האסטוני ה-2), בניסיונם לתקוף מהאגף השמאלי, נתקל בביצורים הסובייטיים ובשדה מוקשים שאותו חצו.
המטרות המבצעיות של המתקפה הסובייטית היו לפרוץ לכביש ואסקנארווה-ייהבי ולכביש נארווה-טאלין ולכבוש את הכפר ייהבי ואת העיירה רקוורה.
הכישלונות במתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944) הגיעו בהפתעה להנהגת חזית לנינגרד, ולאחר מכן האשימו אותה בהגעתה של הדיוויזיה האסטונית.
מאז תחילת ינואר איבדה חזית לנינגרד 227,440 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים בפעולה, שהיו יותר ממחצית החיילים שהשתתפו במבצע לנינגרד-נובגורוד.
שני הצדדים מיהרו להביא תגבורות לאזור.
הארמייה ה-59 הובאה לנארווה ו הוצב בפיקוד חזית לנינגרד.
קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה נארווה ב-22 בפברואר בתפקידים הבאים: קורפוס הפאנצר אס אס השלישי פרוס מצפון לנרווה וראש הגשר בגדה המזרחית של הנהר, הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר קריבסו והקורפוס ה-26 בגזרה שבין ראש הגשר לאגם פייפוס.
נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכל 123,541 אנשי כוח הכפופים לקבוצת הארמיות בסדר הקרב הבא:
הקורפוס ה-26 – גנרל חיל הרגלים אנטון גרסר
הקורפוס ה-43 – גנרל חיל הרגלים קרל פון אופן
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי – אוברגרופנפיהרר-אס אס פליקס שטיינר
המגזר המזרחי, הגנת החוף (מטה דיוויזיית הנ"מ השנייה כמפקדה) - לוטננט גנרל אלפונס לוצ'ני
גדודי אוסט אסטונים 658 ו-659
גדוד חי"ר מיוחד (אימונים) 540
שלושה ארמיות סובייטיות נפרסו במהלך המבצע.
ארמיית ההלם השנייה הוצבה בגזרה נגד ראש הגשר הגרמני וצפונה למפרץ פינלנד; הארמייה ה-59 מדרום לעיר נרווה והארמייה ה-8 מדרום לארמייה ה-59 לאורך נהר נארווה באורך 50 ק"מ המשתרע עד אגם פייפוס.
מידע מפורט על גודל הכוחות הסובייטיים בחזית נארווה במהלך מסע החורף-אביב לא פורסם על ידי מקורות כלשהם.
אי אפשר לתת סקירה כללית על הכוח הסובייטי עד שהמידע הארכיוני של הצבא האדום יהיה זמין לחוקרים שאינם רוסים או יפורסם.
ההיסטוריון האסטוני האנס ולטר העריך את מספר החיילים הסובייטים ב-205,000 אשר בהתאם למספר הדיוויזיות כפול הגדלים המשוערים של הדיוויזיות שהוצגו על ידי ההיסטוריון האסטוני מארט לאר, המהווים כ-200,000 חיילים.
סדר הקרב של חזית לנינגרד נכון ל-1 במרץ 1944, הוא:
ארמיית ההלם השנייה - לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי
קורפוס הרובאים ה-43 – גנרל מאיור אנטולי אנדרייב
– גנרל מאיור איוואן אלפרוב
– גנרל מאיור וולדר דמברג
הארמייה ה-8 – לוטננט גנרל פיליפ סטאריקוב
קורפוס הרובאים השישי – גנרל מאיור סמיון מיקולסקי
- גנרל מאיור פיליפ סולובב
- (מפקדה ללא חיילים שהוקצו עד 1 באפריל 1944)
הארמייה ה-59 – לוטננט גנרל איוואן קורבניקוב
– גנרל מאיור וסילי טרובצ'וב
– גנרל מאיור פנטלימון זייצב
קורפוס הרובאים האסטוני ה-8 – לוטננט גנרל למביט פארן
– גנרל מאיור פאבל ארטיושנקו
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 – ללוטננט גנרל ניקולאי סימוניאק
גדודי טנקים כבדים של המשמר 46, 260 ו-261 וגדוד ארטילריה מתנייע 1902
- טנקים כבדים של המשמר נ.נ.
קורפוס הטנקים של המשמר השלישי - טנקים כבדים של המשמר י.א.
ב-1 במרץ, יחידות של הארמייה הסובייטית ה-59 שנתמכה באש של 2,500 תותחי סער ויותר מ-100 טנקים, תקפו את דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-214 מראש הגשר קריבאסו.
מטרת המתקפה הייתה כביש הגישה הקרוב ביותר בכפר Kuremäe.
לאחר שלושה ימים של קרבות קשים, הצבא הסובייטי פרץ את ההגנה והתקדם לעבר כביש Vasknarva – ייהבי.
הסובייטים כיתרו את הנקודות החזקות של דיוויזיית הרגלים ה-214 ושל גדודי האוסט האסטונים 658 ו-659, שהמשיכו להתנגד.
לוטננט גנרל איוואן קורבניקוב, מפקד הארמייה ה-59 הסובייטית, עיכב את ההתקדמות, בטענה לחוסר תמיכה ארטילרית ומחסור בכוח אדם.
זה נתן זמן לפריסנר לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את ההתקדמות הסובייטית.
יחידות של הארמייה ה-59 תקפו לכיוון צפון מערב מראש הגשר Krivasoo ב-4 במרץ.
גדוד סובייטי של דיוויזיית הרובאים השנייה ניסה תקיפה מפתיעה מעל הקצה הצפוני-מזרחי של אגם פייפוס כדי לתפוס את הכביש לאורך החוף הצפוני של האגם ב-2 במרץ.
עד 500 מהם נהרגו על ידי דיוויזיית הרגלים ה-225, נתפסו מספר רב של כלי נשק, כולל שבעה רובי סער.
רגימנט הפאנצרגנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" תקף נגד וכבש את בית הקברות סיוורצי.
הם תקפו מהפרברים הצפוניים של נארווה, אך לא יכלו להרוס נקודת מעוז סובייטית בתוך אנדרטת גרניט מסיבית שהוקמה לכבוד חיילי הצבא הלבן הצפון-מערבי בקרב על נארווה, 1919. הסובייטים נהרגו בסופו של דבר על ידי מטיל להביורים.
נקודה חזקה עוד יותר הייתה בהריסת טנק טיגר.
הוא הושמד על ידי אגו לורפארג, מפקד פלוגת נ"ט אסטונית, שירה לעברו עם תותח 45 מ"מ סובייטית שנתפסה.
הגדודים האסטוניים הראשון והשני צמצמו את ראש הגשר הסובייטי לתוך כמה מאות מטרים של גדת הנהר מסביב להריסות רובע ופסקולה.
האבדות הגרמניות נאמדו באלפים בכל הגזרות.
אין מקור לגבי ההרוגים הסובייטים.
בהתקפת פתע, הרגימנט האסטוני הראשון פיצל את ראש הגשר סיברצי לשלושה חלקים ו'גלגל' אותו למטה ב-5 במרץ.
ראש גשר סובייטי קטן שעדיין נותר בגדה המערבית נוקה על ידי גדוד 2, הרגימנט האסטוני השני עד 6 במרץ.
חיל האוויר הסובייטי ביצע תקיפה אווירית, ויישר את העיר ההיסטורית נארווה.
הפצצה אווירית וארטילרית של 100,000 פגזים ופצצות כוונה לעבר דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11 ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-23 באיוואנגורוד בגדה הנגדית של הנרב.
היא גם הכינה את ההתקפה של דיוויזיית הרובאים ה-30 של המשמר ב-8 במרץ.
קרבות התרחשו בו-זמנית מצפון לעיירה, שם ניסה קורפוס הרובאים ה-14 שנתמך על ידי ארטילריה מקורפוס הרובאים האסטוני ה-8 לפרוץ את ההגנה של הרגימנטים האסטוניים ה-1 וה-2. המגינים הדפו את ההתקפות עם אבדות כבדות לסובייטים.
בערים האסטוניות נועדו לאלץ את האסטונים להפסיק לתמוך בגרמנים במהלך המתקפה הסובייטית.
טאלין בלילה שלפני 9 במרץ.
כ-40% משטחי הדיור נהרסו בעיר, 500 אזרחים נהרגו, ו-25,000 איש נותרו ללא מחסה.
התוצאה של ההתקפה האווירית הייתה הפוכה מהמטרה הסובייטית, שכן האנשים חשו סלידה מ ויותר גברים נענו לקריאות הגרמנים.
התקפת הטנקים הסובייטית בתחנת אובר ב-17 במרץ נעצרה על ידי גדוד הטנקים הכבדים 502. הלחימה העזה נמשכה שבוע נוסף עד שהכוחות הסובייטיים נאלצו לחזור למגננה לאחר שספגו אבדות רבות, וזה אפשר לפלגת הארמייה נארווה לקחת את היוזמה.
מתקפת נארווה (15–28 בפברואר 1944) הייתה קרב בין פלגת הארמייה נארווה לחזית לנינגרד הסובייטית על מחוז אידה-וירו החשוב מבחינה אסטרטגית.
בזמן המבצע, סטלין היה מעוניין באופן אישי לכבוש את אסטוניה, וראה בכך תנאי מוקדם להוצאת פינלנד מהמלחמה.
ארמיית ההלם השנייה הרחיבה את ראש הגשר בביצת קריבאסו דרומית לנארווה, וניתקה זמנית את מסילת הברזל מאחורי קבוצת שפונהיימר.
גנרל ארמייה לאוניד גובורוב לא הצליח לנצל את ההזדמנות של כיתור פלגת הארמייה הגרמני הקטנה יותר שהזעיקה תגבורת.
אלה הגיעו בעיקר מ, שהיו מונעים להתנגד לכיבוש מחדש הסובייטי הממשמש ובא.
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי וקורפוס הרובאים ה-124, שחידשו את הפעולה הסובייטית, הותשו על ידי קורפוס הפאנצר אס אס השלישי בקרבות אכזריים.
במקביל ל ב-24 בפברואר, השמידו הרגימנטים ה-45 וה-46 הטריים של הוואפן-גרנדיר אס אס (), את ראש הגשר הסובייטי Riigiküla מצפון לנארווה.
כיבוש המחוז של נארווה הממוקם בין מפרץ פינלנד לאגם פייפסי הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה לכוחות המזוינים הסובייטים.
הצלחת המבצע האסטוני הייתה מספקת התקדמות ללא הפרעה לאורך החוף לטאלין, מה שהיה מאלץ את קבוצת ארמיות צפון לסגת מאסטוניה מחשש לכיתור.
עבור הצי הבלטי, שנלכד במפרץ המזרחי של מפרץ פינלנד, טאלין הייתה היציאה הקרובה ביותר לים הבלטי.
הרחקה של קבוצת הארמיות צפון מאסטוניה הייתה חושפת את דרום פינלנד להתקפות אוויריות ואמפיביות שיגיעו מבסיסים אסטוניים.
הסיכוי להתקדמות לפרוסיה המזרחית דרך אסטוניה משך ביתר שאת את הפיקוד הראשי הסובייטי, שכן נראה היה שהוא מקרב את ההתנגדות הגרמנית לקריסה.
לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, ו, מפקד הצי הבלטי, הכינו תוכנית להשמדת קבוצת הארמיות צפון.
סטלין הורה על לכידת נארווה בכל מחיר לא יאוחר מ-17 בפברואר:
לאחר כישלונה של חזית לנינגרד במילוי הפקודה, נתן סטלין הוראה חדשה ב-22 בפברואר: לפרוץ את ההגנה הגרמנית, לכבוש את נמל פרנו שבדרום אסטוניה, לנתק את החיילים הגרמנים באסטוניה, לכוון שתי ארמיות לעבר דרום מזרח אסטוניה.
הם המשיכו לעבור דרך לטביה, ופתחו את הדרך לפרוסיה המזרחית ולמרכז אירופה.
ב-22 בפברואר, כשהמתקפה שלהם נעצרה במשך שלושה שבועות, הציגה ברית המועצות לפינלנד תנאי שלום.
בעוד שפינלנד ראתה בתנאים בלתי מקובלים, המלחמה שהתחוללה סביבם נראתה מסוכנת מספיק כדי להמשיך לנהל משא ומתן.
כדי לדחוף את פינלנד לתנאי שלום לא נוחים, סטלין היה צריך לכבוש את אסטוניה.
משאלתו של סטלין הייתה פקודה למפקדי חזית לנינגרד – כשראשיהם מונחים על כף המאזניים.
הארטילריה של ארמיית ההלם השנייה פתחה באש על עמדות גרמניות ב-11 בפברואר דרומית לנארווה.
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30, יחידה מובחרת המשמשת בדרך כלל לפריצת קווי הגנה, הצטרף ליחידות הסובייטיות שניסו לכבוש את תחנת אובר.
רובאי המשמר הרחיבו את ראש הגשר לעשרה קילומטרים לאורך החזית.
שרידי דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-227 וה-170 נסוגו.
מייג'ור גנרל רונצוב הורה על הסתערות אווירית וארטילרית על הכפר אובר, כאשר תפסה אותו בהתקפת פתע ב-13 בפברואר.
חטיבת הרגלים הימית הסובייטית, עם כוח של 517 חיילים, החלה במבצע נחיתת מרקולה ב-14 בפברואר, ונחתה ישירות מול ארטילריית החוף הגרמנית.
גדוד נורווגיה ושומרי החופים, הנתמכים על ידי שלושה טנקי טיגר הגיבו במהירות.
בעוד הארטילריה של ארמיית ההלם השנייה שהוצבה ליד אובר לא הצליחה להתחיל את התקפתם במועד המוסכם, תוך שבע וחצי שעות של לחימה עזה, ראש החוף הסובייטי הושמד.
ב-9 בפברואר, גנרל הארמייה לאוניד גובורוב מחזית לנינגרד הורה לארמיית ההלם השנייה לפרוץ את קו ההגנה הגרמני מצפון ומדרום לעיר נרווה עד 17 בפברואר, להזיז את החזית חמישים קילומטרים מערבה ולהמשיך לכיוון העיירה רקוורה.
ליחידות סובייטיות בעלות ניסיון מהמצור על לנינגרד היה מספר לא מבוטל של נשים בשורותיהן.
נסיגה הייתה גוררת עונש מוות.
לאחר הכישלון הראשוני במילוי פקודותיו של גובורוב, הנחית לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי, מפקד ארמיית ההלם השנייה, את דיוויזיית הרובאים ה-13 מהעתודה מעבר לנהר נארווה בברידג'הד קריבאסו כדי לתמוך במתקפה של קורפוס הרובאים ה-30 של המשמר.
כמילואים נוספים, הביא פדיונינסקי ב-20 בפברואר, את קורפוס הרובאים ה-124 וחיזק אותו בארטילריה של הדיוויזיות ההרוסות.
הועברה במהלך השבוע שלאחר 13 בפברואר.
הדיוויזיה, שתוגברה באסטונים שזה עתה התגייסו, צורפה לקורפוס הפאנצר אס אס השלישי.
הם היו אמורים להגן על הקו מול , גדוד המקלעים ה-340 וגדוד התותחנים ה-803 של זניט בראש גשר רייגיקולה שבעה קילומטרים מצפון לעיר נרווה.
מכיוון שזה היה כיוון ההתקפה הסובייטי העיקרי לעת עתה, ביצרו האסטונים בטירוף את הקו בשדות מוקשים, תיל דוקרני מכוסה במספר רב של כלי ארטילריה מעבר לנהר מצפון לראש הגשר.
השטח היה מוכר היטב לחלק מהאסטונים, שכן לפני המלחמה אותר במקום שדה תרגול רובאים צבאי.
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 – גנרל לוטננט
קורפוס הרובאים ה-109 – גנרל מאיור איבן אלפרוב
קורפוס הרובאים ה-124 – גנרל מאיור וולדר דמברג
גדודי טנקים כבדים של המשמר 46, 260 ו-261 וגדודי ארטילריה מתנייעים נפרדים 1902
קורפוס ארטילריית ההבקעה השלישי – גנרל מאיור נ.נ.
קורפוס הטנקים של המשמר השלישי – גנרל מאיור י.א.
קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה נארווה ב-22 בפברואר בעמדות הבאות: קורפוס הפאנצר אס אס השלישי מצפון לנארווה וראש הגשר בגדה המזרחית של הנהר, הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר קריבאסו מדרום.
של העיר והקורפוס ה-26 לגזרה שבין קריבאסו לאגם פייפסי.
נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכל 123,541 אנשי צוות הכפופים לקבוצת הארמיות לפי סדר הקרב המוצג ישירות למטה:
קורפוס הפאנצר אס אס השלישי – SS-אוברגרופנפיהרר פליקס שטיינר
הגזרה המזרחית, הגנת החוף (צוות הדיוויזיה השנייה נגד מטוסים כמפקדה) – גנרל לויטננט
המצב בחזית נרווה הפך באמצע פברואר לאסון עבור הגרמנים.
חזית לנינגרד יצרה שני ראשי גשר מצפון ומדרום לעיר, הקרוב ביניהם במרחק של כמה מאות מטרים מהכביש המהיר נארווה – טאלין.
פלגת הארמייה שפונהיימר הייתה בסכנת כיתור.
ההגנה על הכביש המהיר הוקצתה ליחידות חי"ר קטנות מ ה-9 וה-10, נתמכות על ידי טנקי פנתר שנפרסו כל כמה מאות מטרים לאורך הכביש המהיר.
הם הסתירו תצפית ישירה על הכביש המהיר על ידי הצבת ענפי עצי אשוח לאורכו.
עם זאת, זה לא הסיט את דעתה של הארטילריה הסובייטית מלשמור על הכביש המהיר בהפצצה מתמדת.
האמונה של קבוצת שפונהיימר, שההגנה יכולה להמשיך כך, התחילה להתמעט.
לאחר התקפה ארטילרית כבדה ב-15 בפברואר, דיוויזיית משמר הרובאים הסובייטית פרצה למסילת הרכבת במרחק של 500 מטרים ממערב לתחנת אובר, אך מתקפה חזקה של מפציצי הצלילה הגרמנים יונקרס Ju 87 הצמידה אותם.
מסילת הרכבת נארווה - טאלין, שתספקה את קורפוס הפאנצר אס אס השלישי ברחבי העיר, נותקה בשני מקומות, ואיימה לכתר את הדיוויזיה הגרמנית.
במהלך הפעולה איבד קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי 7,773 חיילים והפסיק להתקיים כיחידה כשירה לקרב.
יחידות של קבוצת שפונהיימר המשיכו להתקפת הנגד, ועצרו את התקדמות קורפוס הרובאים הסובייטי.
למרות התנגדות כבדה של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61, קורפוס הרובאים תקף בעוצמה חזקה מאחורי מסילת הברזל.
יוהנס פריסנר, מפקד פלגת הארמייה, זירז את כוחותיו דרומה נגד התקדמות קורפוס הרובאים ה-124. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-61 ודיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, בתמיכת גדוד הטנקים הכבדים 502, הדפו את קורפוס הרובאים בחזרה לביצה בקרב קשה.
לאחר המתקפה, קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי הוחלף בקורפוס הרובאים ה-109. דיוויזיית הרגלים 214 ניתקה דיוויזיית רובאים משאר כוחותיה ב-28 בפברואר.
קורפוס הרובאים הסובייטי ה-43 שיקם את המצב.
שטיינר הטיל את הדיוויזיה האסטונית לקרב ב-20 בפברואר.
בהיותה הראשונה שנכנסה לנארווה, לדיוויזיה היו הרגימנטים האסטוניים הראשון והשני הפרידו בין שני ראשי הגשר ברייגיקולה ובסליברסטי ב-21 בפברואר.
כישלון התקפות הגישוש שלהם הבהיר שתקיפות ישירות בלתי אפשריות בגלל הסוללות מעבר לנהר.
במקום זאת, יושמו טקטיקות "גלגול" שלמדו קצינים במכללה להגנה הלאומית של אסטוניה לפני מלחמת העולם השנייה.
משמעות הדבר הייתה הצבת מחלקות סער קטנות בתעלות הסובייטיות, אשר הארטילריה לא יכלה לזהות.
זה נחשב לעניין של כבוד לאומי להשמיד את ראש הגשר הסובייטי עד 24 בפברואר – יום העצמאות של אסטוניה.
ראש הגשר חוזק ברגימנט הרובאים ה-1078 של , והגדיל את מספר המגינים ל-776 ו-14 תותחי סער.
פיקוד חזית לנינגרד השתכנע מאש ארטילרית ממוקמת היטב, שכילתה חזרה כל התקפה אפשרית.
הגדוד ה-2, הרגימנט האסטוני ה-2 והתותחנים הגרמניים נראו כאילו מבצעים הסתערות ישירה בעוד מחלקה של פלוגה 6 השליכה את עצמה לתעלות הסובייטיות.
בתחילה התנגדו הסובייטים אך לאחר שנגמרו רימוני היד, הם נאלצו לסגת מעל הנהר הקפוא.
הכישלונות בחזית נארווה הגיעו כהפתעה לא נעימה להנהגת חזית לנינגרד, והם האשימו בזאת את הגעתה של הדיוויזיה האסטונית.
מאז תחילת ינואר איבדה חזית לנינגרד 227,440 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים בפעולה, שהיוו יותר ממחצית החיילים שהשתתפו במבצע לנינגרד-נובגורוד.
שני הצדדים מיהרו לתגבר את כוחותיהם.
הארמייה ה-59 הובאה לנארווה וקורפוס הרובאים האסטוני ה-8 הוצב בפיקוד חזית לנינגרד.
הכוחות שזה עתה הגיעו תקפו מערבה מראש הגשר קריבאסו מדרום לנארווה וכיתרו את העמדות של דיוויזיית הרגלים ה-214 ושני גדודי אוסט אסטונים.
ההתנגדות של היחידות המכותרות העניקה לפיקוד הגרמני זמן לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את התקדמות הארמייה ה-59.
המשימה הבאה של הדיוויזיה האסטונית הייתה השמדת ראש הגשר של סיוורצי המוגן על ידי דיוויזיית הרובאים ה-378 שמנתה 1,100 חיילים מצוידים ב-20 תותחי סער.
על ההתקפה פיקד השטנדרטנפיהרר פאול ונט.
הרגימנט האסטוני הראשון ביצע הסתערות ישירה על ראש הגשר ב-29 בפברואר.
במקביל, הרגימנט האסטוני השני, בניסיון לתקוף מהאגף השמאלי, נתקל בביצורים סובייטיים ובשדה מוקשים, אותו חצה.
כשהגדוד ה-1, הרגימנט האסטוני השני, איבד כמעט את כל הקצינים שלו, אונטרשררפיהרר האראלד נוגיסקס לקח את הפיקוד על המתקפה.
הוא שינה מיד טקטיקה, והעמיס כמות של רימוני יד על כמה מזחלות, כדי שהתוקפים לא יצטרכו לזחול בחזרה לאספקה מעל שדה המוקשים.
עם העברת רימוני היד לאורך התעלות, נדחס ראש הגשר מצפון בטקטיקת ה"גלגול".
רגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" כבש את בית הקברות סיוורצי, תקף מהפרברים הצפוניים של נארווה, אך הם לא יכלו להשמיד עמדה של מקלע סובייטי בתוך אנדרטה מסיבית מגרניט שהוקמה להנצחת החיילים שנפלו של הצבא הצפון-מערבי הלבן במהלך מלחמת העצמאות של אסטוניה.
בסופו של דבר, המקלענים נהרגו על ידי מטיל להביורים.
עמדה נוספת של מקלעים הייתה בהריסות טנק טיגר, שהושמד על ידי אגו לורפארג, שירה לעברו עם תותח 45 מ"מ סובייטי שנתפס.
ראש הגשר הסובייטי נדחס לתוך כמה מאות מטרים של גדת הנהר מסביב להריסות רובע ופסקולה עד 5 במרץ.
בהתקפת פתע של הרגימנט האסטוני הראשון, ראש הגשר פוצל לשלושה חלקים ו"גולגלו" עליו רימוני יד.
ראש גשר סובייטי קטן שעדיין נותר בגדה המערבית טוהר על ידי הגדוד ה-2, הרגימנט האסטוני השני ב-6 במרץ.
מתקפת ריאסי ב-2024 הייתה מתקפת טרור אסלאמית שהתרחשה ב-9 ביוני 2024 במחוז ריאסי במחוז ג'אמו בג'אמו וקשמיר, הודו.
כמה טרוריסטים לא מזוהים פתחו באש על אוטובוס נוסעים שעליו נסעו עולי רגל הינדים שנסעו ממערת שיב ח'ורי לקטרה , מה שגרם לאוטובוס לאבד שליטה ולצנוח לתוך נקיק עמוק.
לאחר הנפילה בוצע ירי נוסף על ידי החמושים לעבר האוטובוס המרוסק.
בפיגוע נהרגו תשעה בני אדם ו-41 נוספים נפצעו.
חזית ההתנגדות (TRF) לקחה תחילה אחריות לפיגוע אך מאוחר יותר הכחישה מעורבות, בעוד שמשטרת ג'אמו וקשמיר סבורה כי התקיפה בוצעה על ידי לשקאר-א-טייבה, אשר קשורה לחזית ההתנגדות.
אזור ג'אמו וקשמיר, שייך באופן חוקי להודו אך פקיסטן טוענת כי הוא שייך לה.
הוא היווה מקור של סכסוך בן עשרות שנים בין שתי המדינות.
הם נלחמו בשתי מלחמות על השטח מאז 1947. מאז 1989, הסכסוך התפתח להתקוממות איסלאמיסטית חמושה באזור.
הודו טענה כי פקיסטן תומכת בחמושים ומחמשת אותם, דבר שהיא מכחישה.
שמונה אזרחים נהרגו באזור בחמשת החודשים הראשונים של 2024. תקריות הטרור במחוזות פונץ' וראג'ורי בג'אמו עלו במהלך ארבע השנים האחרונות, כאשר הם כוונו בעיקר לעבר כוחות הביטחון.
בערך בשעה 18:15 ב-9 ביוני 2024, מחבלים חמושים בנשק חם ארבו לאוטובוס נוסעים של יאטרי בעל 53 מושבים שהוביל עולי רגל הינדים בכפר טריאת, וירו בין 25 ל-30 יריות ללא הבחנה.
הנהג נפגע מירי, מה שגרם לו לאבד שליטה ולצלול לתוך קניון עמוק.
גם לאחר שהאוטובוס התרסק, הירי נמשך.
תשעה בני אדם, בהם ילד בן שנתיים ונער בן 14, נהרגו ו-41 נפצעו.
הקורבנות היו מאוטר פראדש ומרג'סטאן.
לפחות לעשרה קורבנות היו פציעות ירי, ומחסניות ריקות נמצאו במקום.
המארב קרה כשעה לפני שנרדרה מודי נשבע כראש ממשלת הודו.
במארב השתתפו שלושה חמושים זרים וחשוד מקומי אחד, ששימש כתצפיתן.
על פי הדיווחים, החמושים השתמשו ברובי סער M4 קרבין מתוצרת אמריקאית, רובה נפוץ בקרב הכוחות המיוחדים הפקיסטניים.
חזית ההתנגדות (TRF), שלוחה של לשקאר-א-טייבה, קיבלה תחילה אחריות לפיגוע, אך לאחר מכן הכחישה מעורבות.
החזית האנטי-פשיסטית העממית והחייאת ההתנגדות, שניהם ארגוני המשך של ג'יש-י מוחמד, הכחישו מעורבות לאחר שטענו בתחילה שהם עומדים מאחורי המתקפה.
משטרת ג'אמו וקשמיר הצהירה כי היא מאמינה ש לשקאר-א-טייבה הוא הארגון האחראי לפיגוע.
מבצעי הפיגוע עדיין לא אותרו על ידי החוקרים ההודיים.
50 בני אדם נעצרו בקשר לפיגוע על ידי משטרת מחוז ריאסי.
בעקבות המארב נערך מבצע חיפוש והצלה במהלכו נשלחו אנשי ביטחון ומסוק צבאי.
הניצולים טופלו בבתי חולים סמוכים.
סגן מושל ג'אמו וקשמיר מאנוג' סינהה הודיע על פיצוי של מיליון רופי הודי עבור כל הרוג ו-50,000 רופי לפצועים.
משטרת ג'אמו וקשמיר, צבא הודו והמשטרה המרכזית פתחו במצוד אחר החמושים.
החיפושים התרכזו באזור תרית-פוני-שיב ח'ורי, וכללו כלי טיס בלתי מאוישים (מל"טים), כלבי איתור ואנשי חוק מהכפרים בסביבה.
לפי הדיווחים, לפחות שניים מהמחבלים הסתתרו באזור העליון של ריאסי, אזור מיוער מה שעלול להפריע לניסיונות החיפוש.
חקירת הפיגוע הועברה לסוכנות החקירות הלאומית השייכת למשרד הפנים ב-17 ביוני.
ראש הממשלה נרנדרה מודי סקר את המצב לאחר התקיפה, סגן מושל ג'אמו וקשמיר מאנוג' סינה הצהיר שמודי הורה לו לעקוב אחר המצב.
הנשיאה דרופדי מורמו אמרה כי היא נסערת מהתקיפה, ושר הפנים, עמית שאה, נשבע כי העבריינים יתמודדו עם "זעמו של החוק".
שר הרווחה רמדאס אטוואל נשבע לצאת למלחמה נגד פקיסטן אם התקפות כאלה יימשכו.
מנהיג הקונגרס, רהול גנדי, כינה את המתקפה פחדנית ואמר שהוא עצוב מאוד ממנה.
מנהיג האופוזיציה מליקרג'ון קהרג גינה את המתקפה ואמר כי "התעמולה של [מודי] להבאת שלום ונורמליות...
"מתקרבים הכוכבים" הוא מיני-אלבום של המוזיקאי הישראלי אלון אולארצ'יק.
המיני-אלבום יצא לאור ב-2 ביולי 2024 תחת חברת התקליטים קמע.
המיני-אלבום מכיל שבעה שירים חדשים.
את מרבית שירי האלבום כתב והלחין אולארצ'יק עצמו, וחלקם בשיתוף עם דודו טסה.
המוזיקה של אולארצ'יק משלבת פופ ישראלי עממי עם ג'אז ווקאלי.
את שיר הנושא של האלבום, "מתקרבים הכוכבים", כתב המשורר והפזמונאי מאיר גולדברג.
את השיר "היא תמשיך גם בלעדיך" כתבו והלחינו אולארצ'יק וטסה, שגם עבדו על ההפקה המוזיקלית של האלבום.
טסה ניגן בכמה כלי נגינה באלבום וגם הלחין את השיר "המנגינה הזאת".
אולארצ'יק וטסה שיתפו פעולה בעבר בשיר, "מה אכפת לי", שנכתב והולחן על ידי שניהם.
השירים באלבום החדש מתוארים כסיפורי חיים קטנים, המאופיינים במנגינות ובמבנים מוזיקליים האופייניים לסגנונו של אולארצ'יק.
כל הרצועות הופקו על ידי דודו טסה.
מתתיהו אנטיגונוס (אנטיגונוס השני) היה אחרון מלכי בית חשמונאי.
שלט על יהודה החשמונאית בתקופת בית שני בין השנים 40 לפנה"ס ל-37 לפנה"ס.
מתתיהו אנטיגונוס היה בנו הצעיר של אריסטובולוס השני ונכדו של המלך אלכסנדר ינאי.
אביו היה מעורב בסדרה של מרידות במטרה לשמר את השלטון החשמונאי הרופף ביהודה.
אחיו, אלכסנדר השני, הלך בעקבות אביו ואחותם אלכסנדרה במרד נגד הורדוס.
כל אותו זמן נמשכה ביהודה ההתמודדות בין תומכי אריסטובולוס להורקנוס השני ולאנטיפטרוס האדומי (אביו של הורדוס).
בשנת 49 לפנה"ס פרצה מלחמת הטריומויראט הראשון בין יוליוס קיסר לפומפיוס.
קיסר היה מעוניין להשתלט על סוריה וארץ ישראל, ולשם כך שיגר לשם את אריסטובולוס השני (שהיה שבוי ברומא לאחר ניסיון מרידה כושל, ובנו הצעיר, אנטיגונוס היה עצור שם כבן ערובה) אלא שהוא ובנו אלכסנדר השני חוסלו על ידי תומכיו של פומפיוס.
לאחר קרב פרסלוס ב-48 לפנה"ס, כשיוליוס קיסר השתלט על המזרח חיזרו אחריו הורקנוס השני ואנטיפטרוס וזכו באהדתו.
מעמדם הושאר על כנו וכל שאיפותיו של מתתיהו אנטיגונוס לקבל נתח שלטון נותרו בגדר חלום.
לאחר רצח יוליוס קיסר (מרץ 44 לפנה"ס) פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הרומית.
ההתמודדות הדרמטית בין אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס לבין קסיוס, רוצחו של קיסר, חוללה הדים ביהודה.
גברה המתיחות בין האצולה הירושלמית לבין בית אנטיפטרוס.
בירושלים פרצה התקוממות כנגד פצאל בן אנטיפטרוס, אחי הורדוס, ואנטיגונוס בן אריסטובולוס השני, נצר למשפחת החשמונאים התמרד בגליל אך הובס על ידי כוחותיו של הורדוס.
ניצחונם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביאנוס הביא לכך שמשלחת יהודית תפציר ברומאים לסלק את בית אנטיפטרוס מכל תפקיד הנהגתי, אך לשווא.
הרומאים ביקשו להסתמך על הגורם הנאמן ביותר להם.
באותו זמן ניצלו הפרתים, אויביה המושבעים של רומא, את התוהו-ובוהו באימפריה הרומית ופלשו לסוריה.
מתתיהו אנטיגונוס, נצר חשמונאי, בנו הצעיר של אריסטובולוס, ששאיפתו למלוכה ולהחזרת עטרת ליושנה היו ברורות, אם כי ידע אל-נכון שמגמה זו עלולה לעלות לו וליהודה ביוקר (ענישה רומית), שכנע את הפרתים להמליכו על יהודה ולסלק מן ההנהגה הן את בית אנטיפטרוס והן את הורקנוס השני – יריביו.
הפרתים נעתרו לבקשתו משלושה טעמים: ראשית – לאנטיגונוס ולהם היה אויב משותף – הרומאים; שנית – אנטיגונוס הבטיח להם כסף רב; ושלישית – במהלך זה הפרתים מגדילים את תחום השפעתם.
אנטיגונוס, מגובה על ידי תמיכה צבאית של הפרתים, צר על אויביו שהתבצרו בארמונם שבירושלים.
הפרתים שכנעו את הורקנוס ואת פצאל (אחי הורדוס) להיכנע ולצאת מהארמון תוך כדי הבטחה שלא יאונה להם כל רע.
השניים התפתו לשווא: הם נעצרו ונכבלו.
פצאל שם קץ לחייו על ידי כך שהטיח את ראשו בסלע, והורקנוס נידון למום גופני (קיצוץ אזניו) כדי למנוע ממנו את האפשרות לשוב ולכהן בתפקיד הכהונה הגדולה.
חיתוך האזניים בוצע אמנם בעידודו של אנטיגונוס (והיו אף שאמרו כי הוא עשה זאת בעצמו), אולם על פי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, נראה כי הנוהג לכרות את אזניו של יריב היה מקובל אצל הפרתים, כדי להשפילו ובו בזמן גם לחוס על חייו.
הורדוס, שאף הוא הושם במצור, לא התפתה לצאת אל הפרתים ואל אנטיגונוס והצליח להימלט באישון לילה מירושלים.
בדרכו כמעט ניגף בידי אנטיגונוס ליד המקום בו בנה מאוחר יותר את ההרודיון.
הוא הסתיר את משפחתו במצדה והגיע עם תומכיו דרומה לאדום.
הפרתים שדדו את ארמון החשמונאים ואת ירושלים ונכסיו הרבים של הורקנוס עברו לידי אנטיגונוס.
אנטיגונוס הומלך בחסות הפרתים ובכך חידש במידה מסוימת את השלטון של השושלת החשמונאית.
הרבה לא ידוע על מעשיו ומהלכיו בתקופת שלטונו הקצרה (37-40 לפנה"ס).
ממטבעותיו שנחשפו ניתן לדלות פרטים על אופי שלטונו.
על גבי המטבעות נמצאה כתובת ביוונית שלשונה "של המלך אנטיגונוס", ללמד על חידוש בית המלוכה וכתובת בעברית – "מתתיה כהן גדול [ו]חבר היהודים" וכתובות דומות.
דו לשוניות זו דומה למטבעות המלכים החשמונאים, קודמיו, למעט אלו של אלכסנדר ינאי, ובאה לציין את התחשבותו ברגשות העם היהודי, כאשר כלפי חוץ הוא נחשב למלך ("בסילאוס" ביוונית), וכלפי פנים הוא מכהן ככהן גדול ושולט בשותפות עם "חבר היהודים", היינו הסנהדרין.
על אחד המטבעות ניתן לזהות סמלים הלקוחים מעולם המקדש: מנורת שבעת הקנים ושולחן לחם הפנים.
המטבעות הופקו ממתכות זולות (נחושת ועופרת), מה שמלמד, כנראה, על מצב כלכלי רעוע בתקופתו של מתתיהו אנטיגונוס.
ממטבעות אלה ידוע לנו שמו העברי של אנטיגונוס – "מתתיה".
בשנת 40 לפנה"ס הוכתר הורדוס למלך על יהודה באישור הטריאומווירטים אוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס והסנאט הרומי.
בתום שנה נחת הורדוס בנמל עכו ומיד החל בטיהור ממלכתו ממורדים ומימוש האינטרסים הרומיים, לריסוק מלכותו של אנטיגונוס, אויבם של הרומאים בשל חבירתו לפרתים.
חשוב היה להורדוס לכבוש בעצמו את אזור ממלכתו, כדי שלא יהיה חייב לגורם מקומי כלשהו איזו טובה בהמשך דרכו.
לא קלה הייתה דרכו של הורדוס בביצוע המשימה בשל התמיכה העממית לה זכה אנטיגונוס ובשל העדר גיבוי צבאי ממשי רומי, מאחר שהצבא הרומי היה עסוק בלחימה באסיה הקטנה ובצפון סוריה.
כמו כן, אנטיגונוס פיתה מצביאים רומיים בכספי שוחד כדי שלא יסייעו בידו של הורדוס, כמו למשל את הליגאטוס המוכשר של מרקוס אנטוניוס, פובליוס ונטידיוס, ואף את הקצין הבכיר סילו.
אנטיגונוס ניצל את שעת הכושר שנקרתה בדרכו, כשהצבא הרומי טרוד עם הפרתים והורדוס אינו מאורגן, כבש את רוב אדום, ובכלל זאת את העיר המרכזית מרשה והחריבה עד היסוד וצר על מצדה, שם התגוררה משפחת המלך ופמלייתו.
הורדוס נקלע למצוקה, אם כי הצליח לחלץ את משפחתו ממצדה.
כשחנה ממערב לעיר, יחד עם הצבא בפיקוד סילו, הורה לכרוז שלו להכריז סביב החומה שהוא בא לשם "טובת העם והצלת העיר" ומוכן לסלוח אפילו לאויביו הקשים ביותר.
על דבריו אלה, השיב אנטיגונוס לסילו והצבא הרומאי שלו שגם על פי המנהג הרומאי, לא יהיה זה צודק "אם יתנו את המלוכה להורדוס, שהוא הדיוט ואדומי, כלומר, יהודי למחצה", והם חייבים לתת אותה לבני משפחת המלוכה המקומית, המקובלת על העם.
אנטיגונוס הוסיף לטעון, כי גם אם החליטו הרומאים לשלול ממנו את המלוכה, כי ניתנה לו על ידי הפרתים, ישנם רבים ממשפחתו, "שייקחו אותה כחוק".
חילופי הדברים הפכו עד מהרה לגידופים ואנטיגונוס פקד על אנשיו לירות חצים על הצרים, שנאלצו לסגת.
הורדוס פילס דרכו לשומרון, השאיר בה את משפחתו והפכה לגרעין כוחו הצבאי.
משם המשיך לגליל, שם נלחם כנגד מתנגדיו, תומכי אנטיגונוס, בשעה שאנטיגונוס יושב בירושלים ואינו מחיש עזרה לתושבי הגליל ולאנשיו שנלחמו בהורדוס.
הורדוס ביער קיני התנגדות, שמרכזם היה במערות שליד הארבל.
בקרבות אלה השתמש הורדוס בארגזים, שהותאמו למלחמות בהרים.
הורדוס פנה לבקש את עזרת אנטוניוס, שנלחם אותו זמן עם הפרתים, ואף טרח להופיע לפניו, לאחר שגמא מרחק רב רווי סכנות.
מרקוס אנטוניוס השתכנע ושיגר להורדוס סיוע צבאי מסיבי, ובראשו המצביא המוכשר גאיוס סוסיוס.
מטבעותיו של מתתיה אנטגונוס משקפים את הנסיבות ההיסטוריים של שלטונו ובעיקר את מאבקו על השלטון ביהודה מול הורדוס.
כיוון שמתתיה תפס את השלטון בעזרת הפרתים וקיבל מהם את התואר 'מלך' הוא ציין על מטבעותיו תואר זה.
מאידך מופיעים על מטבעותיו סמלים יהודיים מובהקים הפונים אל נתיניו היהודים.
כחלק מן המאבק בהורדוס טבע מתתיה את המטבעות המרשימים ביותר בין מטבעות החשמונאים.
אותם ניתן לזהות על פי שמו: על צדם האחד מופיעה הכתובת 'אנטיגונוס' ביוונית ועל צדם האחר שמו העברי 'מתתיה', שמו העברי לא היה ידוע מן המקורות ההיסטוריים וכאן נמצאו למדים מן המטבעות על שמו העברי.
אנטיגונוס ציין על מטבעותיו את התואר מלך ביוונית וכהן גדול בעברית.
הוא הוסיף לפרוטה החשמונאית שני עריכים גבוהים יותר, ומאחר שהם נטבעו על אסימונים גדולים ומרשימים בעלי עובי כפול, נראה כי הם לא נוצרו רק לצרכים כלכליים אלא בעיקר כדי לפאר את שלטונו ולהתחרות בטביעת הורדוס בשומרון.
עריך גבוה זה עוטר על פניו בצמד קרני שפע ובכתובת עברית 'מתתיה הכהן הגדול וחבר היהודים', בצד הגב, בתוך זר מופיעה הכתובת היוונית שתרגומה 'של המלך אנטיגונוס'.
בעריך נמוך יותר מופיעה קרן שפע וכתובת עברית עם שמו ותארו ובגב המטבע זר ובתוכו הכתובת היוונית עם שמו ותוארו כמלך.
מרבית הפרוטות שטבע נושאים את הדגם החשמונאי המסורתי - צמד קרני שפע וביניהן רימון ובצד השני כתובת עברית בצד השני עם שמו ותארו ככהן גדול.
טיפוס מסורתי זה נועד להציגו כחוליה בשושלת היהודית המסורתית של החשמונאים.
בנוסף לאלה טבע אנטיגונוס מטבע חדש ומיוחד שכמותו לא נראה קודם לכן.
עליו מופיעים שולחן לחם הפנים ומנורת שבעת הקנים, שניהם מן המקודשים שבחפצי בית המקדש.
זהו המטבע היהודי היחיד מן העת העתיקה הנושא תיאורים אלה והוא נועד ככל הנראה לצורכי תעמולה.
נדירים עוד יותר הם מטבעות מסוג זה שעליהם ניתן להבחין בלחם הפנים על גבי השולחן.
באמצעות הדגמים היקרים ללב היהודים הוא מציג את הצורך שלו בתמיכת העם במאבקו נגד הורדוס כדי להגן על המקדש והחפצים הקדושים שבו.
מלבד זאת הוא גם נאבק כדי להגן על משרת הכהן הגדול מפני הרומאים ופני הורדוס עשה דברם.
סוג זה של פרוטות הוא נדיר מאד ומטבעות שנמצאו חלקם טבועים כאשר רק חלק מן הדגם נראה על המטבע, דבר זה מעיד על ייצור מהיר ולא מוקפד, ועל כן סוברים כי מטבעות אלה נוצרו לקראת סוף שלטונו של אנטיגונוס בעת המצור שהטיל עליו הורדוס בשנת 37 לפנה"ס בירושלים.
מנגד ניצל אנטיגונוס את העדרו של הורדוס ותקף את כוחותיו.
אנטיגונוס זכה במספר קרבות, ובאחד מהם אף גרם למותו של יוסף, אחי הורדוס, כשהוא לוכד אותו במארב ליד יריחו ומשמיד את צבאו, אלא שמול הצבא הרומי הגדול כשל לחלוטין.
הורדוס הפנה את כוחותיו לעבר יריחו, שם היה מרוכז עיקר צבאו של אנטיגונוס, ובין השניים התנהלה מלחמת שחיקה.
אנטיגונוס החליט לפצל את כוחותיו ולשלוח חלק אחד לשומרון בפיקודו של המצביא פאפוס, כדי לנתק את קווי האספקה של הורדוס.
הורדוס הביס את כוח פאפוס סמוך לבית אל, ובשנת 37 לפנה"ס כפה מצור על ירושלים.
מקץ חמישים וחמישה ימי מצור נפלו בידי הורדוס העיר התחתונה ומעטפת בית המקדש.
הנצורים נמלטו לעיר העליונה ולתחום המקדש.
לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, במהלך המצור גרמו היהודים לפגיעה רבה ברומאים אולם הם עצמם סבלו הרבה יותר.
אנטיגונוס ירד מהבירה ונכנע בפני סוסיוס, שניצל את ההזדמנות להשפלתו.
הוא מחא כפיים וקרא לו "אנטיגוני", כשמה של אשה.
אנטיגונוס נלקח בשבי והוצא להורג באנטיוכיה בפקודת מרקוס אנטוניוס.