tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהשיב לממלכתו את עוצמתה הכלכלית שהתערערה בעת המלחמה, נפטר פרידריך השני בשנת 1786, ואת מקומו כמלך פרוסיה ירש אחיינו פרידריך וילהלם השני.
פרידריך וילהלם התגלה במהרה כקפדן הרבה פחות מדודו.
הוא עודד השקעות קטנות וסוחרים פרטיים באמצעות הפחתת דמי המכס, וביטול המונופול שהטיל דודו על מוצרים שונים כגון קפה טבק וסוכר, וסלילת דרכים נוחות.
הוא גם עודד בתי ספר ואוניברסיטאות, והשלים את כתיבת ספר החוקים הפרוסי (Allgemeines Landrecht für die Preußischen Staaten), שבכתיבתו החל דודו.
עם זאת, הוא הטיל מיסים חדשים שהכבידו בעיקר על האוכלוסייה הענייה, כגון מיסים על קמח, חיטה ומלח בישול.
פרידריך וילהלם גילה נטייה למיסטיקה כבר מגיל צעיר, הוא היה חבר במסדר צלב הוורד, אגודת סתרים אשר נוסדה על ידי כריסטיאן רוזנקרויץ במאה ה-15, והייתה מקושרת עם פרוטסטנטיות ולותרניות.
פרידריך וילהלם היה נתון במידה רבה להשפעתו של יוהאן כריסטוף פון והלר (Johann Christoph von Woellner), שהיה אחד מראשי המסדר.
והלר הפך עד מהרה לאיש סודו של המלך הצעיר, וכונה בידי אנשי התקופה "איש רמאות ומזימות".
אולם השפעתו על המלך הייתה כה רבה, עד שפרידריך וילהלם מינה אותו ב-26 באוגוסט 1786 כ"היועץ החשאי למימון" (Geheimer Oberfinanzrath), מה שאפשר לווהלר לשלוט למעשה על חלק גדול מתקציבי המדינה.
בהדרגה הוא הפך לשליט בפועל של הממלכה, וחלק גדול מהחלטותיו של המלך התקבלו למעשה על ידו.
אנשי החצר שנאו את והלר התככן, והתנגדות זו מנעה בתחילה מפרידריך וילהלם למנות את והלר לתפקיד שהלה חשק בו, ראש המחלקה הדתית המלכותית.
ביולי 1788 קיבל והלר סוף סוף את התפקיד, והחל לתכנן רפורמות לותרניות נגד ההשכלה בפרוסיה.
בלחצו של והלר, הוציא פרידריך וילהלם ב-9 ביולי 1788, צו מפורסם שאסר על לימוד של כל מה שלא כלול בכתבי הקודש הרשמיים.
פרידריך וילהלם הדגיש את הצורך להגן על הנצרות מפני ההשכלה, והניח את מוסדות החינוך בפיקוח אנשי דת אורתודוקסיים.
ב-18 בדצמבר 1788, פורסם חוק צנזורה חדש, שנועד כדי לאבטח את האורתודוקסיה של כל הספרים שפורסמו.
חוק זה אילץ מספר עיתונים ומפרסמים גרמניים לפרסם אך ורק מחוץ לגבולות פרוסיה.
לאישים כמו עמנואל קאנט נאסר לנאום בציבור.
גורלי בהרבה כלפי פרוסיה היה יחסו של פרידריך וילהלם לצבא ולמדיניות החוץ.
שני המלכים הקודמים, פרידריך השני ופרידריך וילהלם הראשון, טיפחו מאוד את הצבא הפרוסי, שהיווה את מרכז המדינה.
חלק מההיסטוריונים מגדירים את פרוסיה של אותה תקופה לא כמדינה שיש לה צבא, אלא כצבא שיש לו מדינה.
עם זאת, על אף שהצבא העניק לפרוסיה יוקרה וניצחונות, פרידריך וילהלם השני לא מצא בו עניין.
מה גם שהוא גילה שהתקציבים הרבים המושקעים בצבא וכן המלחמות הרבות שערך דודו מקשים מאוד על פרוסיה מבחינה כלכלית.
פרידריך וילהלם ויתר על תואר הכבוד המלכותי "מצביא" (Kriegsherr), שהפך בפועל את המלך למפקד העליון של צבא פרוסיה, והעניק אותו לראש הוועדה העליונה לענייני מלחמה קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
עם זאת בהוראתו של פרידריך וילהלם פלש הצבא הפרוסי להולנד.
המצב בהולנד היה לא יציב, וקרובי משפחתו של פרידריך וילהלם ששלטו בהולנד קראו לו לעזרה.
מאפיין נוסף במדיניות החוץ של פרידריך וילהלם היה נטישת המסורת האנטי-אוסטרית שהנהיגו קודמיו.
פרידריך וילהלם אף תמך באוסטריה במהלך המלחמה המשותפת שלה ושל רוסיה נגד האימפריה העות'מאנית.
במקביל התעוררו באירופה שתי בעיות שדרשו את תשומת לבה של פרוסיה.
הראשונה הייתה התפוררות האיחוד הפולני-ליטאי, התפוררות שגררה בסופו של דבר את חלוקת פולין.
אירוע נוסף היה הדחתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת והמהפכה הצרפתית.
באוגוסט 1791, נועד פרידריך וילהלם עם הקיסר האוסטרי לאופולד השני בעיר פינליץ.
לבסוף יצאו השליטים בהכרזה שהמהפכה הצרפתית אכן מהווה סכנה למונרכיות באירופה, ואם מדינות אחרות תתערבנה בנעשה בצרפת, אף אוסטריה ופרוסיה תצטרפנה למאמץ המלחמתי.
בעקבות ועידת פינליץ, יקטרינה הגדולה, הצארינה של רוסיה, שלפני כן הייתה בעד המהפכה, שינתה דרסטית את תגובתה.
כמפקד הכוח הפרוסי שפלש לצרפת מינה פרידריך וילהלם את קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל שעוד הספיק לשרת תחת פרידריך הגדול.
הצבא הפרוסי נחל אומנם ניצחונות בתחילה, אולם בעקבות התבוסה בקרב ואלמי ב-20 בספטמבר 1792, נאלץ להסיג את כוחותיו.
בהמשך בעקבות מרידה בפולין, שיכלה להעניק תירוץ להשתלטות על שטחים חדשים בארץ זו, איבדו הפרוסים עניין בצרפת והפנו את צבאם אל פולין.
פרידריך וילהלם חתם על הסכם נפרד עם צרפת שכונה "הסכם בזל", שנתפס בידי שאר המעצמות כבגידה.
תחת שלטונו של פרידריך וילהלם השני הגיעה פרוסיה לשיא התפשטותה.
אם כי התפשטות זו גם הקשתה עליה, שכן חלק גדול מהשטחים החדשים היו מיושבים במעט מאוד גרמנים אתנים.
פרידריך וילהלם מת בשנת 1797, ובנו פרידריך וילהלם השלישי עלה לשלטון במקומו.
לאחר עלותו לשלטון ניסה פרידריך וילהלם לקצץ את הוצאות בית המלוכה, פיטר את שריו של אביו וניסה להנהיג רפורמות במדינתו.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות פרוסיה לא הצטרפה לקואליציה השלישית, אך הלחץ של רעייתו ודיפלומטים זרים דחפו את פרידריך למלחמה באוקטובר 1806. פרידריך כרת ברית עם רוסיה ומדינות נוספות המכונה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
ב-14 באוקטובר 1806 הובסו כוחותיו של פרידריך בקרב ינה וקרב אאורשטדט וצבאו רוסק לחלוטין.
פרידריך ומשפחת המלוכה גלו לממל שבפרוסיה המזרחית, ברחמיו של אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה.
בהסכם שלום בין פרוסיה לצרפת, איבדה פרוסיה את כל הטריטוריות שקיבלה מחלוקת פולין, את כל הטריטוריות ממערב לאלבה וכן נאלצה לשלם כסף רב ולתת לצרפת שליטה בנקודות מפתח בממלכה.
לאור התבוסה המוחצת, גובש בהוראתו של פרידריך וילהלם צוות חשיבה לרפורמה בצבא הפרוסי בראשותו של גרהרד פון שרנהורסט ובהשתתפותם של אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו וקארל פון קלאוזביץ.
לאחר תבוסותיו של נפוליאון ברוסיה ב-1812, פנה פרידריך וילהלם כנגד צרפת.
וחתם על ברית עם רוסיה בקליטש, אף על פי ששהה באותה עת בברלין המוחזקת בידי צרפת.
הכוחות הפרוסיים נחלו הצלחות נגד הגרנד ארמה של נפוליון ב-1813 וב-1814. פרידריך עצמו נסע אל צבאם העיקרי של הנסיך שוורצנבורג, אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה ופרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בקונגרס וינה מדיניאיו של פרידריך הצליחו להשיג טריטוריות חשובות לשטחה של פרוסיה, ששטחיה חזרו אליה עם תבוסת נפוליאון.
אף על פי שהם לא הצליחו לספח את סקסוניה שרצו בה.
בעקבות המלחמה, פרידריך הוביל ריאקציה במדינתו.
אף על פי שב-1813, הכריז כי יכתוב חוקה חדשה למדינתו.
בשנת 1840 מת פרידריך וילהלם, ובנו הבכור פרידריך וילהלם הרביעי עלה לשלטון במקומו.
עם עלייתו לשלטון בשנת 1840, עצר פרידריך וילהלם את מדיניות הרסטורציה של אביו, וכן גם את המתיחות עם הכנסייה הקתולית, שלהם ויתר בכמה נקודות חשובות.
גזרי דין מוות רבים בוטלו, והוגי דעות ליברליים רבים שוחררו ממעצר.
רק הצנזורה על העיתונות נותרה על כנה.
בשנת 1842 השתתף פרידריך וילהלם בכינוס חשוב שהחליט על בניית הקתדרלה של קלן, שהייתה סמל חשוב לאחדותה של גרמניה, ואף היה בין מניחי אבן הפינה.
פרידריך וילהלם היה פטרון של האמנויות, והביא לבנייה של כמה מבני כנסייה בסגנון הנצרות המוקדמת בפארק סנסוסי בפוטסדם, שחיקו כנסיות דומות ברומא (למשל כנסיית סן קלמנטה ומגדל הפעמונים של כנסיית סנטה מריה בעיר).
מדרום לעיר קובלנץ בנה את ארמון שטולצנפלס בסגנון נורמאני, ובאחוזת משפחתו בהוהנצולרן בנה טירה בסגנון נאו גותי.
ב-26 ביולי 1844 ניסה היינריך לודוויג צ'ך (Tschech), עובד מדינה לשעבר שלא התקבל בחזרה לשירות המדינה והרגיש נבגד בשל כך, להתנקש ביריות אקדח במלך פרידריך וילהלם ובאשתו בחצר הארמון בברלין, אך בני הזוג לא נפגעו.
בשנת 1847 כינס פרידריך וילהלם גוף שנקרא "בית הנבחרים המאוחד" (Vereinigter Landtag), אשר העלה את הדרישה לחוקה.
המלך סירב לבקשה, כפי שטרח להבהיר בנאומו בפתיחתו של בית הנבחרים, שבו שלל מכל וכל, באופן תקיף ביותר, החלפה של הסדר הישן בשיטת ממשל חוקתית.
כמו כן יצא חוצץ נגד זכותם של הנבחרים להתבטא ולהשמיע את דעתם, בהסבירו כי המלך מולך בפרוסיה לפי חוק אלוהי, ואינו יכול או רשאי למשול לפי דעת רוב כלשהו.
בכך עורר עליו את חמתם של כל החוגים הפוליטיים, אף השמרניים ביותר.
בית הנבחרים הזה התפזר עוד לפני מהפכת מרץ 1848 והחוקה שנתקבלה בעקבותיה.
כאשר פרצה מהפכת מרץ 1848 (אביב העמים בגרמניה), הסכים פרידריך וילהלם לוויתורים מסוימים, לא מעט בהשפעת מקורבו פרידריך שטראוס.
ב-18 במרץ ביטל את הצנזורה על העיתונות והבטיח לנסח חוקה כלל-גרמנית.
האוכלוסייה הברלינאית, אשר יצאה אל ארמון המלך להודות לו ולעודדו לצעדים נוספים, נבהלה למראה כוחות הצבא שחנו לפני הארמון, והתפתחה מהומה.
המלך הורה לכוחותיו להשליט סדר.
שתי יריות נורו בשגגה ולא פגעו באיש, אך הכניסו את ההמון לפאניקה מוחלטת.
שמועות נפוצו על טבח רב-נפגעים שעורך הצבא באוכלוסין, והתפתחו קרבות רחוב קשים ברחבי ברלין.
למחרת נסוג הצבא, וב-21 במרץ עבר המלך ברחובות העיר, לבוש בצעיף שחור-אדום-זהוב (צבעי הדגל המסורתי הכלל-גרמני) והודיע על הסכמתו לאחדותה ולחירותה של גרמניה.
אלא שבסתר כתב לאחיו, הנסיך וילהלם: "היה עליי לענוד אתמול את צבעי הרייך, על מנת להציל את הכול.
מכאן שפרידריך וילהלם התכוון להשיב למהפכה במהפכת-נגד, כאשר ישתנו יחסי הכוחות.
מחקרים חדשים מצביעים על השיקול הקר שהפעיל פרידריך וילהלם, בהסכימו לוויתורים זמניים שאיפשרו לו לשמר את השלטון האבסולוטי בפרוסיה.
את האספה הלאומית הפרוסית (Preußische Nationalversammlung), אשר החליפה את בית הנבחרים המאוחד, הרחיק פרידריך וילהלם אל הספר ולבסוף פיזר אותה בנובמבר 1848.
ב-6 בדצמבר 1848 הודיע המיניסטריון לענייני ברנדנבורג, שהיה אנטי-מהפכני, על חוקה חדשה לפרוסיה, שבה הונהג אמנם פרלמנט, אבל מרב הכוח השלטוני נותר אצל המלך.
פרידריך וילהלם סמך את ידו על החוקה, אשר אמורה הייתה לעבור אשרור מחודש בידי כל אחד מצאצאיו בעתיד, עם עלייתו לכס המלכות.
בסתר ציווה להוסיף לחוקה נספח סודי, שבו קרא לכל אחד מממשיכי דרכו לסרב להכיר בחוקה.
מלכי פרוסיה אחריו, וילהלם הראשון ופרידריך השלישי, התעלמו מנספח זה, ווילהלם השני אף העלה אותו באש.
ב-3 באפריל 1849 הביאה משלחת מטעם האספה הלאומית של פרנקפורט לפרידריך וילהלם את כתר קיסר גרמניה, אלא שהוא סירב לקבלו בטענה שזהו "כתר ביבים".
הניסיון הזה נודע בשם "איחוד הרייך מלמטה".
לאחר גל מהומות נוסף במאי 1849, אשר דוכא בידי כוחות צבאיים בפיקוד פרוסי, בא הקץ למהפכה הגרמנית של מרץ 1848.
מעט מאוחר יותר הציע מקורבו של המלך, הגנרל יוזף מריה פון רדוביץ, פתרון מדיני של "גרמניה קטנה" (ללא אוסטריה), אך עם קשר פוליטי הדוק יותר לאוסטריה, פתרון מהסוג שגם המלך יכול היה להסכים לו.
אלא שהאוסטרים וכן יועצים שמרניים רבים של המלך דחו זאת מכל וכל, ובוועידת אולמיץ הרוסית-אוסטרית-פרוסית הוכשלה התוכנית סופית, ובמקומה הוקמה מחדש הקונפדרציה הגרמנית.
פיזורה השקט של האספה הפרוסית הלאומית והחוקה הכפויה מלמעלה סימלו את סוף המהפכה בפרוסיה, אשר דוכאה בהצלחה.
החוקה, שנכפתה על ידי השלטונות, הבטיחה לפחות שינויים מסוימים.
שני בתי הפרלמנט שנקבעו בחוקה נתכנסו לראשונה ב־26 בפברואר 1849. בגלל שיטת הבחירה שלטה האצולה בבית הראשון.
הבית השני הזדרז לאשרר את החוקה, וב־27 באפריל 1849, שישה ימים מאוחר יותר, הזדרז המלך לפזרו, בניגוד להבטחותיו, והנהיג שיטת בחירה המבוססת על שלושה מעמדות, שהונהגה בצו חירום.
שיטת הבחירה החדשה הבטיחה את שליטת המלוכה בבית הנבחרים.
החוקה המתוקנת, ששופרה לטובת הכתר, נכנסה לתוקפה ב־2 בפברואר 1850. בשנת 1853 שמר המלך לעצמו את הזכות לקבוע את זהותם של חלק ממושבי הפרלמנט בעצמו.
חוקת פרוסיה משנת 1850 נותרה על כנה עד למהפכת נובמבר בשנת 1918.
בשנת 1850 סופחו הדוכסויות הדרומיות הוהנצולרן-זיגמרינגן והוהנצולרן-הכינגן לפרוסיה כמחוזות חדשים.
בשנת 1857 סבל פרידריך וילהלם מכמה מקרי שבץ, שהביאו בין השאר לפגיעה ביכולת הדיבור שלו, ומנעו ממנו לטפל עוד בענייני השלטון.
אשתו אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה דאגה שאחיו וילהלם הראשון יתמנה לעוצר הממלכה במקומו, ב־7 באוקטובר 1858.
לאחר מכן יצאו בני הזוג לנסיעה ארוכה ברחבי אירופה, ששיאה היה ביקור אצל האפיפיור.
בשנת 1861 מת פרידריך וילהלם הרביעי לא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו וילהלם הראשון.
לא פעם היו חילוקי דעות בין המלך לפרלמנט הליברלי, אולם וילהלם היה מלך נייטרלי שהתערב בפוליטיקה פחות מאחיו.
בשנת 1862 מינה וילהלם את אוטו פון ביסמרק לקנצלר פרוסיה.
על פי החוקה הפרוסית הקנצלר נשא באחריות כלפי המלך, ולא לפרלמנט, וביסמרק התייחס אל מלכו כאל אדון פיאודלי.
בשנים הבאות גברה המתיחות בין פרוסיה לבין צרפת, שהייתה מעוניינת בפיצוי על כך שנעתרה לבקשת פרוסיה ולא התערבה לטובת בעלת בריתה אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
רבים מהסוציאליסטים נאסרו, נאסרה הפצתה הספרות הסוציאליסטית, והארגונים הסוציאליסטיים נפגעו קשות.
חוק זה היה חלק מהמדיניות האנטי-סוציאליסטית של הממשל.
תחת לחץ רב של הפועלים, בוטלו חוקים אלו ב-1 באוקטובר 1890.
האימפריה הגרמנית צמחה תחת הנהגתו של ביסמרק עד למותו של הקייזר וילהלם באחד במרץ 1888. בשנה זו, המכונה "שנת שלושת הקיסרים" (Dreikaiserjahr בגרמנית), מת גם בנו של הקייזר, פרידריך השלישי, 99 ימים בלבד לאחר שהוכתר כקיסר.
בתחילה הייתה מורכבת ממלכת פרוסיה מדוכסות פרוסיה ומנסיכות הבוחר מברנדנבורג, שעליהם התווספו בשנת 1653 דוכסות פומרניה, ובשנת 1720 פומרניה השוודית.
בשנת 1740 סיפח פרידריך הגדול את שלזיה, ובחלוקת פולין הראשונה קיבלה פרוסיה את פרוסיה המערבית.
בין השנים 1792–1795 סיפחה פרוסיה מפולין את פרוסיה הדרומית, פרוסיה המזרחית החדשה ושלזיה החדשה, אך איבדה אותם בשנת 1807 לטובת דוכסות ורשה, ובקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה בחזרה רק את חלקה המערבי של פרוסיה הדרומית, שהפך לדוכסות הגדולה של פוזן.
בקונגרס וינה קיבלה פרוסיה שטחים נרחבים במערב גרמניה, ולפיכך אורגנה הממלכה בעשר פרובינציות:
פרובינציית פרוסיה המערבית, ובירתה דנציג.
הדוכסות הגדולה של פוזן, ובירתה פוזן.
הדוכסות הגדולה של הריין התחתון, ובירתה קלן.
בשנת 1822 אוחדו פרובינציית ייליך-קלווה-ברג והדוכסות הגדולה של הריין התחתון לפרובינציית ריינלנד, ובירתה קובלנץ, ובשנת 1829 אוחדו פרובינציות פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית לפרובינציית פרוסיה, ובירתה קניגסברג, אך בשנת 1878 פוצלו הפרובינציות בחזרה.
בשנת 1848 הפכה הדוכסות הגדולה של פוזן לפרובינציית פוזן, בעקבות מרידות ומהומות של הפולנים באזור.
בשנת 1849 צורפו נסיכויות הוהנצולרן-זיגמרינגן והוהנצולרן-הכינגן לממלכת פרוסיה, ובמרץ 1850 אוחדו ליצירת פרובינציית הוהנצולרן, ובירתה זיגמרינגן.
בשנת 1866 הצטרפו ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, וכן סופחו שטחי שלזוויג-הולשטיין, ובכך נוצרו 3 פרובינציות חדשות:
פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה (1713–1740)
פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה (1786–1797)
פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה (1797–1840)
פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה (1840–1861)
פרידריך השלישי, קיסר גרמניה (1888)
ממלכת סרדיניה (הידועה גם כ"סרדיניה-פיימונטה" או "פיימונטה-סרדיניה") הייתה השם שניתן לשטחים שבשליטת בית סבויה בין שנת 1720, בה הוענק האי סרדיניה לשליט סבויה ויטוריו אמדאו השני, כפיצוי על אובדן שליטתו באי סיציליה לטובת כוחות אוסטרים, ועד לאיחוד איטליה תחת כתר בית סבויה ב-1861.
פרט לאי סרדיניה כללה הממלכה גם את אזור סבויה, מחוזות פיימונטה, והעיר ניס.
ליגוריה וג'נובה סופחו לממלכה בקונגרס וינה בשנת 1815. בית סבויה שמר על זכותו ההיסטורית לכתר ממלכת קפריסין וממלכת ירושלים הצלבניות, על אף ששטחים אלו היו מצויים ביד האימפריה העות'מאנית מזה מאות בשנים, ולפיכך נקראה הממלכה באופן רשמי "ממלכת סרדיניה, קפריסין וירושלים, דוכסות סבויה ומונפראט, מחוז פיימונטה".
במהלך רוב המאה ה-18 והמאה ה-19 הייתה בירת הממלכה טורינו שבפיימונטה.
ב-1860 ויתרה הממלכה על ניס וסבויה לטובת צרפת בתמורה לתמיכה צרפתית במלחמות איחוד איטליה.
בשנת 1861 הייתה למדינה העיקרית בממלכת איטליה החדשה, ולאחר איחוד איטליה תחת כתר סבויה, חדלה להתקיים כממלכה נפרדת.
היסטוריה של פיימונטה וסרדיניה עד ליצירת הממלכה המאוחדת
לאחר נפילת האימפריה הרומית היה אזור פיימונטה נתון לפלישות של עמים שונים, ובתקופות שונות היה בשליטת הבורגונדים הגותים, האימפריה הביזנטית, הלומברדים והפרנקים.
במהלך המאה ה-9 היה האזור חלק מנחלות האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1046 סיפח אודונה הראשון, רוזן סבויה, את פיימונטה לנחלותיו, שכללו שטחים באזור סבויה בצפון מערב איטליה ובדרום מזרח צרפת, ובירתם שאמברי הנמצאת כיום בצרפת.
מספר ערים כגון אסטי ואלסנדריה והמרקיזויות של סאלוצו ומונפרט נותרו עצמאיות.
רוזנות סבויה הועלתה לדרגת דוכסות ב-1416 והדוכס אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה העביר את מושב הדוכסות לטורינו ב-1563.
האי סרדיניה היה חלק מן האימפריה הרומית.
בשנת 456, לאחר נפילת האימפריה, כבשו את האי הוונדלים, ששלטו באי עד לשנת 534, בה נפל האי בידי האימפריה הביזנטית.
זו לא הצליחה להטיל מרותה על האי, ובין המאה השישית למאה התשיעית התקיימו באי ממלכות עצמאיות של מקומיים תחת השלטון הביזנטי.
ב-832 נטשה לחלוטין האימפריה הביזנטית את האי.
האי הפך לחלק ממאבקי השליטה בים הטירני, בין המעצמות האזוריות ג'נובה ופיזה, ולא היה בו שלטון אחיד.
במהלך המאה ה-14 השתלטה ממלכת אראגון על האי בהדרגה, ולאחר איחוד ספרד היה האי לנחלה מנחלות הכתר הספרדי.
איחוד סרדיניה ופיימונטה תחת כתר בית סבויה
לאחר מלחמת הירושה הספרדית, שהסתיימה בחוזה אוטרכט ב-1713 חולקו נחלותיה של ספרד ביבשת אירופה.
בית סבויה קיבל את סיציליה וחלק מדוכסות מילאנו, ואילו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל את ארצות השפלה הדרומיות, ממלכת נאפולי, סרדיניה, ואת רוב דוכסות מילאנו.
חלוקה נוספת אירעה ב-1718 כאשר אולץ ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה לוותר על סיציליה לטובת בית הבסבורג מאוסטריה.
בתמורה קיבל את השליטה בסרדיניה.
שנתיים לאחר מכן, ב-24 באוגוסט 1720 קיבל באופן רשמי את השליטה על האי.
נחלות בית סבויה בחצי האי האפניני ובאי סרדיניה כונו מעתה "ממלכת סרדיניה" או "ממלכת סרדיניה-פיימונטה".
ב-1792 הצטרפה ממלכת סרדיניה אל הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, אך הוכתה על ידי נפוליאון ב-1796 והסכימה לתנאי חוזה פריז מ-1796 שאפשר לנפוליאון מעבר חופשי בשטחה.
ב-6 בדצמבר 1798 כבש הגנרל המהפכני הצרפתי ז'ובר את טורינו וגירש ממנה את קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה, שנמלט אל האי סרדיניה, וויתר על נחלותיו ביבשת.
הממשלה הזמנית שהוקמה דרשה את איחוד פיימונטה עם צרפת.
ב-1799 כבשו כוחות אוסטרים ורוסים את האזור, אך ב-1800 שבו הצרפתים והשתלטו על פיימונטה בעקבות ניצחונו של נפוליאון בקרב מרנגו.
במהלך כל המלחמות הנפוליאוניות לא השתלטו הצרפתים על האי סרדיניה עצמו.
ב-1814, עם התמוטטות הקיסרות הנפוליאונית, שב בית סבויה לנחלותיו בפיימונטה ובסבויה, ואף נוספו להן נחלות שהיו שייכות לרפובליקת ג'נובה שחדלה מלהתקיים.
שלטון בית סבויה בין קונגרס וינה למלחמות האיחוד
בתקופה זו, מ-1830 עברה הממלכה תהליכים של תיעוש ושינוי חברתי.
לאחר מהפכות 1848 נחקקה חוקה לממלכה, שכונתה "החוקה האלברטינית".
החוקה, שנחקקה תחת חשש המהפכנים הליברלים, יצרה פרלמנט בן שני בתים.
בית עליון הממונה על ידי המלך, ובית תחתון נבחר, וכן קבינט, האחראי כלפי המלך, אך אינו יכול לפעול ללא הסכמת הפרלמנט.
חוקה זו היוותה את הבסיס למשפט החוקתי באיטליה כולה לאחר האיחוד, ולמעשה עד לנפילת ממלכת איטליה והקמת הרפובליקה ב-1948.
הלחץ שהוביל את קרלו אלברטו לחקיקת החוקה, הוביל אותו גם להתנגד לאוסטרים, שדיכאו בכוח את הרוח המהפכנית בכל איטליה.
כישלון המצור על מילאנו ששמו האוסטרים בפיקוד המרשל יוזף רדצקי פון רדץ, הוביל את קרלו אלברטו להצטרף אל בני ונציה ומילאנו ולהכריז מלחמה על האוסטרים, כשמטרתו איחוד איטליה.
לאחר הצלחות ראשוניות הוכה צבאו של קרלו אלברטו על ידי רדצקי בקרב קוסטוזה ב-24 ביולי 1848. צבאו של קרלו אלברטו שב לפיימונטה, ורדצקי הצליח להשתלט על אזור לומברדיה-ונציה.
השלום השביר ששרר לאחר התבוסה הצבאית בקוסטוזה לא נמשך זמן רב.
במרץ 1849 ניסה קרלו אלברטו את כוחו פעם נוספת כנגד האוסטרים ושוב הובס.
ב-23 במרץ 1849 התפטר קרלו אלברטו ומסר את כתרו לבנו, ויטוריו אמנואלה השני.
ב-1850 הצטרף לממשלת פיימונטה הרוזן קמילו בנסו די קאבור.
בתחילה שימש כשר החקלאות, המסחר והצי, ולאחר מכן כשר האוצר, ובנובמבר 1852 היה לראש הממשלה.
פעילותו הפכה את ממלכת סרדיניה לכוח המניע מאחורי התנועה לאיחוד איטליה.
ב-1854 הצטרפה סרדיניה אל האימפריה העות'מאנית, בריטניה וצרפת שיצאו כנגד רוסיה במלחמת קרים.
עם סיום המלחמה המשיך קאבור בתוכניתו ליצירת איטליה מאוחדת תחת כתר בית סבויה.
האמצעים לכך היו פיתוח כלכלי מואץ, ומערכת של בריתות דיפלומטיות, המלוות בכוח צבאי, ובחבירה לכוחות התומכים בליברליזם ובאיחוד במדינות איטליה שמחוץ לממלכת סרדיניה.
בשנת 1858 כרת קאבור ברית חשאית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת.
על פי תנאי הברית, שכונה "הסכם פלומביאר", על שם העיירה פלומביאר-לה-בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' בה נועדו השניים בחשאי, תסייע צרפת בסילוקה של אוסטריה מחצי האי האיטלקי, ובאיחוד איטליה, ובתמורה תקבל צרפת את אזור סבויה וניצה.
ביוני 1859 מצא נפוליאון את העילה למלחמה באוסטריה, ויצא למתקפה.
בקרב סולפרינו ניצחה הברית בראשות נפוליאון את הצבא האוסטרי, וממלכת סרדיניה סיפחה את לומברדיה.
אך מיד לאחר מכן שינה נפוליאון את טעמו, והחליט לסיים את המעורבות הצרפתית במלחמה.
ב-11 ביולי 1859 חתם נפוליאון מאחורי גבם של בני בריתו על הסכם וילאפרנקה שנבע, כפי הנראה, מחששו מכך שהמדינה האיטלקית שסייע ליצור תהיה רבת עוצמה משתכנן.
נפוליאון ופרנץ יוזף הראשון הסכימו על כך שהאוסטרים ימשיכו להחזיק בוונציה אך ימסרו את לומברדיה לצרפתים, שימסרו אותה לפיימונטה.
פרט לכך יישארו הגבולות הפנימיים באיטליה כפי שהיו.
שליטיהם השושלתיים הישנים של טוסקנה, מודנה ופארמה, שגורשו על ידי המהפכנים לאוסטריה, ישובו לכיסאותיהם, והאפיפיור ימשיך לשלוט במדינת האפיפיור.
סבויה וניצה תישארנה בידי פיימונטה, כהכרה בכך שנפוליאון לא מילא את התחייבותו כלפיה.
הסכם זה נתפס על ידי הליברלים ותומכי האיחוד כבגידה.
קאבור התפטר מכהונתו, ושב לאחוזתו.
בתחילת 1860 חל מפנה נוסף.
קאבור שב לתפקידיו, והמשיך להניע את גלגלי האיחוד, כשהוא נעזר בג'וזפה גריבלדי, הפטריוט והמהפכן האיטלקי הוותיק.
ב-5 במרץ 1860 אישרו דוכסות פארמה, טוסקנה, רומאניה ומודנה במשאל עם את הצטרפותן לממלכת סרדיניה.
הברית עם נפוליאון חודשה, ובמסגרתה נמסרו סבויה וניצה לצרפת.
בה בעת החל גריבלדי במסעו לכיבוש דרום איטליה בשם ממלכת סרדיניה.
הוא חצה את ממלכת שתי הסיציליות, כשעמו אלף מתנדבים, במסע צבאי המכונה "מסע האלף", כשמטרתו עלייה אל רומא, ומסירת כל דרום איטליה לידיו של ויטוריו אמנואלה.
קאבור, שחשש מן האלמנט המהפכני והרפובליקני שבתנועתו של גריבלדי, בה רבו תומכיו של ג'וזפה מציני פעל מהר, ובשיתוף פעולה עם נפוליאון פנה דרומה, והביס את חילות האפיפיור וחילות בורבון.
ב-26 באוקטובר נפגש גריבלדי עם המלך ויטוריו אמנואלה בטאנו, וב-7 בנובמבר נכנס המלך לנאפולי.
ב-17 במרץ 1861 הוכרזה ממלכת איטליה ובזאת תם קיומה של ממלכת סרדיניה כממלכה עצמאית.
ממלכת פוויס (בוולשית: Teyrnas Powys) הייתה ממלכה וולשית בימי הביניים אשר שכנה במזרח ויילס.
הממלכה נוסדה לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה במאה ה-5 והתקיימה עד לשנת 1160 כאשר היא התפצלה לשתי ממלכות נפרדות, בהמשך אלו היוו חלק מנסיכות ויילס.
הממלכה שכנה לאורך הגבול הצפון-מזרחי של ויילס ומשום כך לא פעם הייתה צריכה להילחם בממלכות האנגליות, המרסיניות והנורמניות אשר ניסו להתפשט לכיוון ויילס.
הצד המזרחי של הממלכה התאפיין בשטחים מעט פתוחים ושטוחים יותר בעוד שפנים הממלכה התאפיין באזורים הרריים וכפריים יותר.
כיום מחוז פוויס ממוקמם בחלק נכבד משטחי הממלכה ההיסטורית ונקרא אף על שמה.
מי שנחשב להיות המלך הראשון של פוויס הוא וורטיגרן שמעט מאוד ידוע על חייו.
עם זאת, שושלת המלכים הראשונה של פוויס טענו שמוצאם מוורטיגן ואשתו סבירה (Sevira), ביתו של הקיסר הרומי מגנוס מקסימוס.
ישנן עדויות לכך שבשנותיה הראשונות, ניסתה הממלכה לייצר שלטון בריטו-רומי הנשען על אופי השלטון והאדמיניסטרציה של האימפריה הרומית.
דרכים, מבצרים ומספר יישובים שרדו את עזיבת השלטון הרומי וככל הנראה המשיכו לשרת את הממלכות החדשות בבריטניה ובהם פוויס.
המלכים הראשונים אף טענו לכך שהם נצר לדמויות שלטוניות רומיות, כמו במקרה של וורטירגן שכאמור אשתו הייתה הבת של הקיסר הרומי.
בשנת 549 פקדה את הממלכה 'מגפת יוסטיניאנוס' (זן של המגפה השחורה), מגפה שהייתה נפוצה פחות באנגליה ממזרח (ככל הנראה משום פחות קשרי מסחר עם היבשת באירופה), אך בוויילס היא גרמה לכפרים וקהילות שלמות להיעלם.
משום הדעיכה באוכלוסיית הממלכה ונוכח התגברות האיום מהגבול המזרחי, בתקופה זו מלך פוויס ברוכוואל איסגית'רוג העביר את מרכז השלטון מהעיר הרומית וירוקוניום קורנוביורום (Viroconium Cornoviorum) מערבה לאזור שרוסברי.
בשנת 616 הממלכה נכנסה לעימות עם ממלכת נורת'מבריה כשפוויס סירבה להעניק לצבא נורת'מבריה גישה לכיוון ממלכת גוויניד', כתגובה לכך את'לת'ריף מלך נורת'מבריה פלש לאזור הצפוני של פוויס וניצח בקרב צ'סטר בו נהרג מלך פוויס סליף אפ סינאן.
בשנים הבאות התקפות נוספות מכיוון מזרח הביאו לשטחים רבים של הממלכה לעבור לידי ממלכת מרסיה כולל אזור פנגוורן (כיום בשרופשייר).
בשנים שלאחר מכן, הצליחה פוויס לנהל מספר מערכות מוצלחות נגד ממלכות אנגליה בשנים 655, 705-707 ו-722, בהם חלקים מהאדמות באזורי הגבול חזרו לידי פוויס.
בתקופה זו, ככל הנראה משום המתח באזור הגבול, הועבר מרכז הממלכה וכס השלטון לטירת מת'ראפל (ליד וולשפול), שנותרה במעמד זה עד שהושמדה במלחמה עם ממלכת גוויניד' ב-1212.
בשנת 855, לאחר שמלך פוויס סינגן נפטר ללא בן יורש, היה זה מלך גוויניד' רודרי הגדול שירש את ממלכת פוויס מאחר שאביו נישא לאחותו של מלך פוויס ורודי הבא בסדר הירושה של פוויס.
כך החלה למעשה שושלת חדשה שמלכה הראשון היה למעשה מלך של שתי הממלכות בנוסף לאזורים נוספים בוויילס.
עם מותו של רודרי בשנת 878, הממלכה המאוחדת והרחבה שהצליח להקים בוויילס התפצלה שוב בין בניו, כאשר מרווין קיבל את ממלכת פוויס.
בשנים הבאות, קשרי המשפחה בין מלכי שלוש הממלכות הוולשיות הובילו ללא מעט חילופי שלטון בין בתי המלוכה, כולם כאמור נצר לרורדי הגדול.
בשנת 986 מרדוב אפ אווין ירש את ממלכת דהייברת' (בדרום-מערב ויילס) ויחד איתה גם את ממלכת פוויס וגוויניד' (דרך קשרי הדם של אביו ומותם של מלכי הממלכות ללא יורש).
בתקופתו הוא ניהל מערכות צבאיות כנגד האנגלים לאורך גבולה המזרחי של פוויס, כמו גם כנגד פשיטות ויקינגים לאורך חופי גוויניד'.
בשנת 1063, עלה לשלטון בלד'ין אפ קינפין.
הוא לקח את כס השלטון כאשר אחיו למחצה מצד אימו (בתו של מראדוב אפ אווין שמלך 60 שנים לפני כן), גריפיד' אפ ל'ואלין, נפטר ללא בן יורש.
כך נוצרה למעשה השושלת החדשה אשר נקראה מת'ראפל על שם מרכז השלטון בטירת מת'ראפל.
שלטונו של בלד'ין הוכר על ידי מלך אנגליה אדוארד המודה ובמהלך כהונתו הוא ביצע שינויים לקובץ החוקים הוולשי (חוקי הוול) שהיו נהוגים בוויילס בתקופה.
בלד'ין ואחיו ריוואלון נלחמו לצד האנגלו-סקסים כנגד הפלישה הנורמנית בשנת 1066, שנה מאוחר יותר הם נלחמו לצד צבא מרסיאני בפיקודו של אאדיק סילווטיקוס כנגד הנורמנים בהרפורד ושנה מאוחר יותר השתתפו בהתקפה של דוקסי מרסיה ונורת'מבריה פעם נוספת כנגד הצבא הנורמני.
לבסוף, אם ביסוס השלטון הנורמני באנגליה, דרום ויילס הפכה לשטח חסות אשר התחלק בין ברונים נורמנים שנקראו 'אדוני המארשים'.
מעתה נכנסה פוויס לעימות צבאי מתמשך נגד אדוני המארשים מדרום, הנורמנים ממזרח וממלכת גוויניד' ממערב, עד לשנת 1090 רובה של פוויס כמו גם רוב חלקי ויילס נכבשו על ידי הנורמנים.
באזור נוסדה רוזנות שרוסברי כאשר הרוזן רוג'ר דה מונטגומרי שלט מטעם הממלכה הנורמנית בחלקים הכבושים של פוויס (כחלק מאדונויות הספר הוולשי).
שלושת בניו של בלד'ין ניהלו מלחמה כנגד הכיבוש הנורמני ברחבי צפון ויילס ועד לשנת 1196 הצליחו להשיב את רוב חלקי הממלכה, כולל כיבוש טירת מונטגומרי ממנה שלט רוג'ר מונטגומרי באזור.
לאחר מכן לא שבה פוויס מעולם לאחדותה, שתי הממלכות אוחדו עם שאר ויילס תחת הנהגתו של ל'ואלין הגדול בשנת 1216 כממלכות חסות של נסיכות ויילס.
בהמשך, נכבשה פוויס פאדוג על ידי האנגלים ב-1277 ופוויס וונווינווין נכבשה בשנת 1283.
ממלכת סרביה (בסרבית קירילית Краљевина Србија, או ממלכת סרביה השלישית) היה שמה הרשמי של המדינה הסרבית בין 1882 ל-1918 עת הייתה מונרכיה חוקתית.
ראשיתה של הישות הסרבית בהקמת נסיכות סרביה שנולדה מתוך מרד בשלטון העות'מאני ובהמשך בהכרזה על ממלכה עצמאית.
מרבית שנותיה של סרביה אופיינו במאבק אלים וממושך על כס השלטון בין בית אוברנוביץ' לבין בית קָרָאג'וֹרְגֶ'בִיץ' שהוכרע לטובת בית קראג'ורג'ביץ.
לאחר הקמת הממלכה חתרו הסרבים להגמוניה אזורית בבלקן, עניין שהוביל לעימות מול שכנתם בולגריה שחתרה למעמד דומה.
נסיכות סרביה הוקמה בעקבות המהפכה הסרבית שנמשכה בין השנים 1804-1817, למרות דיכוי אכזרי שנערך כנקמה על ידי הרשויות העות'מאניות, הצליח לבסוף מילוש אוברנוביץ' לשחרר את סרביה לאחר מאות שנים של שלטון עות'מאני.
בתחילה כללה הנסיכות רק את השטח של סנג'ק סמדרבו, אך בשנים 1831-1833 התרחבה הנסיכות למזרח, לדרום ולמערב.
בשנת 1867 עזב צבא האימפריה העות'מאנית את הנסיכות, תוך הבטחת עצמאותה בפועל.
בשנת 1878 סרביה התרחבה לדרום-מזרח, וזכתה להכרה בינלאומית מלאה בקונגרס ברלין.
ב-6 במרץ 1882 הכריז הנסיך מילאן הרביעי על סרביה כממלכה ועל עצמו כמלך מילאן הראשון.
ב-1885 הכריזה סרביה מלחמה על נסיכות בולגריה.
ב-1903 נרצחו אלכסנדר ורעייתו במהלך הפיכה צבאית ובית אוברנוביץ' איבד את השליטה בסרביה.
ב-1904 הוכתר פטר קאראג'ורג'ביץ' כמלך סרביה.
פטר נקט במדיניות ליבראלית יותר מקודמיו בנושאי פנים ועיצב את סרביה כמונרכיה חוקתית.
ב-1915 הצטרפו הבולגרים לצד מעצמות המרכז וביחד עם הגרמנים והאוסטרו-הונגרים תקפו שוב את סרביה והכריעו אותה.
ממלכת צרפת הייתה ממלכה שהתקיימה בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת, והייתה אחת המדינות החזקות ביותר באירופה מסוף ימי הביניים.
שורשיה של ממלכת צרפת הם בפרנקיה המערבית, שנוצרה בחלוקת האימפריה הפרנקית של קרל הגדול בחוזה ורדן בשנת 843. בשנת 987 נבחר איג קאפה למלך, אולם, איג עדיין היה קרוי מלך הפרנקים, והראשון שקרא לעצמו מלך צרפת היה פיליפ השני אוגוסט.
צאצאיו של איג קאפה שלטו בצרפת למשך כ-800 שנה, תחת השמות בית קאפה, בית ולואה, ובית בורבון.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית שבה אולץ המלך האבסולוטי לואי השישה עשר להיעתר לתביעותיה של האספה הלאומית החדשה.
משטר זכויות-היתר המעמדי הוחלף בגופים נבחרים וחוברו הצהרת זכויות האדם והאזרח ובהמשך, ב-1791, חוקה לצרפת.
הניסיון לבסס מונרכיה חוקתית נכשל, ומתנגדי הכתר בהנהגת ז'ורז' דנטון ואחרים תפסו את השלטון.
המלוכה בוטלה בספטמבר 1792, וכוננה רפובליקה שהייתה מבוססת במוצהר על ערכי עידן הנאורות.
השם "ממלכת צרפת" הוחזר לצרפת החל משנת 1815 על ידי משטר הרסטורציה של שושלת בורבון (1818–1848) אחרי נפילת משטרו הקיסרי של נפוליאון בונפרטה ואומץ גם על ידי המונרכיה של יולי בראשות "מלך הצרפתים", לואי פיליפ (1830–1848).
בשנת 843 חולקה האימפריה הפרנקית של קרל הגדול בהסכם ורדן בין שלושה יורשים.
במהלך שנות מלכותו האחרונות של קרל הגדול, הוויקינגים התקדמו לאורך האזורים הצפוניים והמערביים של ממלכתו.
לאחר מות קרל הגדול בשנת 814, לא היו יורשיו מסוגלים לשמור על אחדות מדינית, והאימפריה הגדולה קרסה.
בשנת 843 רצחו הוויקינגים את הבישוף של נאנט, ומספר שנים לאחר מכן שרפו את כנסיית סן מרטין בטור.
הבעיה אף החמירה כאשר עלה, לאחר מאבק ירושה ממושך, בשנת 1154 המלך הנרי השני לכס המלוכה באנגליה.
הוא היה כבר רוזן אנז'ו ודוכס נורמנדי, לפני שנישא בשנת 1152 לגרושתו של מלך צרפת אלינור מאקוויטניה.
נישואין אלו העבירו לשליטתו את רובה של דרום מערב צרפת.
מאה שנים של לוחמה הביאו שוב את נורמנדיה לשליטת צרפת בשנת 1204 הודות למדיניותו הנחושה של המלך פיליפ השני "אוגוסט", שהחזיר את השליטה הצרפתית בטריטוריה לאחר קרב בובין בשנת 1214.
המאה ה-13 הביאה לכתר הישגים נוספים בדרום, היכן שמסע הצלב האלביגנזי מטעם האפיפיור והכתר כנגד כופרים אלביגנזים (1209) הוביל לרכישת שטחי לנגדוק.
כיבושה של פלנדריה על ידי המלך פיליפ הרביעי היה מוצלח פחות, והסתיים ב-1305.
לקראת המאה ה-12 החלה בצרפת תקופה של פריחה דתית, תרבותית, אדריכלותית וכלכלית.
באמצע המאה ה-12 התפתחה באיל-דה-פראנס האדריכלות הגותית, שבאה לבטא את האמונה הנוצרית ולפאר את הכנסייה.
עם מותו ללא ילדים של המלך שארל הרביעי, בשנת (1328) גווע עמו גם קו הדם הקפטינגי העיקרי.
אך כאשר מלך אנגליה אדוארד השלישי, נכדו של המלך הקפטינגי פיליפ הרביעי, תבע את כס המלוכה הצרפתית לעצמו, הביא מאבק זה לסכסוך המתמשך המכונה מלחמת מאה השנים.
115 השנים הבאות היו שנים של לוחמה הרסנית, מרידות איכרים, וצמיחתה של הלאומיות בשתי הארצות.
הפסדי הצרפתים בשלבים הראשונים של הלחימה (1337–1360) התחלפו בניצחונות לאחר מכן (1369–1396).
אך הנרי החמישי, מלך אנגליה זכה בניצחון מוחץ בקרב אז'נקור (1415), כנגד צבא צרפתי אשר היה מחולק בין תומכי פלג ארמניאק ופלג בורגונדי (דוכסות בורגונדיה הייתה אזור בצפון מזרח צרפת) של בית המלוכה.
בת איכרים פשוטה זו, אשר טענה להתגלות אלוהית, פתחה במסע מלחמה אשר סיים את המצור הבריטי על אורליאן והסתיים בהכתרתו של המלך שארל השביעי בעיר ההיסטורית ריימס, שבה הוכתרו לפי המסורת מלכי צרפת.
הפעם היה הסכסוך באיטליה (1494–1559) היכן שמלכי צרפת ניסו להשיג עליונות, אך נכשלו, והתוצאה הייתה מתן כוח נוסף לשושלת הבסבורג, שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
המלחמות האיטלקיות אך תמו, כאשר צרפת נקלעה למשבר מבית שתוצאותיו מרחיקות לכת.
המשבר יושב על ידי רציחתו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, בצוותא עם המלך אנרי השלישי בשנת (1589) ועלייתו של המלך הפרוטסטנטי של מלכות נוואר אנרי הרביעי בשנת (1589) לכס המלוכה הצרפתי.
בעקבות כך פרצה מלחמת תשע השנים, שהסתיימה בשנת 1697 בהסכם רייסווייק ללא שינויים טריטוריאליים.
בשנת 1700 פרצה מלחמת הירושה הספרדית, בעקבות מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ללא ילדים.
חלומות הגדולה של לואי הארבעה עשר הסתיימו בהפסד במלחמה, על אף שנכדו פיליפ, דוכס אנז'ו נבחר לבסוף למלך ספרד.
המלחמה אימצה את משאביה של צרפת, אשר ניזוקו דיים באסונות טבע ובבצורת בשנות התשעים של המאה השבע עשרה, כמו גם מהתנערותו של לואי מהאדיקט של נאנט, אשר גרמה לאובדן חלק ניכר מהתמיכה לה זכה בעם, והגירה המונית של כ-250,000 הוגנוטים להולנד.
מלוכתו (1715–1774) של לואי החמישה עשר ראתה חזרה לשלום ולשגשוג.
מלחמת הירושה האוסטרית הייתה בעיקר בשטחים גרמניים במזרח, אך ברית עם ההבסבורגים, כנגד כוח מאוחד של פרוסיה וממלכת בריטניה הגדולה הובילה להפסד יקר במלחמת שבע השנים (1756–1763).
שלטונו של לואי השישה עשר (1774–1792) ראה בתחילתו הצלחות במדיניות החוץ עקב ההתערבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך הפרויקטים האדירים והמסעות הצבאיים שלואי השישה עשר וקודמיו לקחו על עצמם יצרו גירעון כרוני בקופת הממלכה.
הידרדרות כלכלית, והתמרמרות עממית על זכויות היתר של האצולה והכנסייה, כמו גם היעדר אפשרות לשינוי שיצר אופייה השמרני והמאובן של המלוכה האבסולוטית, היו בין הסיבות לפרוץ המהפכה הצרפתית, אשר הובילה לכינון הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-21 בספטמבר 1792, ולעריפת ראשו של המלך לואי.
ממלכת פולין (1385–1569) הייתה מדינה במזרח אירופה שהתקיימה בין השנים 1385–1569, ושבימי תפארתהּ השתרעה על פני השטחים השייכים בימינו למדינות פולין, מולדובה, בלארוס, ואוקראינה.
בשנת 1385 נישאה ידוויגה, מלכת פולין, בתו של המלך לאיוש, אשר שלט לתקופה קצרה הן על פולין והן על הונגריה לאחר מות אחרון מלכי בית פיאסט קאזימיר הגדול (השלישי) לנסיך הליטאי יגלו.
יגלו, אשר הפך למלך ולדיסלב השני, עמד בפני בעיה המשותפת לליטא ולפולין – כוחם של האבירים הטבטונים, אשר העמיקו את אחיזתם בשטחי המזרח המיושבים על ידי עמים סלאביים, מבסיסיהם בפרוסיה המזרחית.
בקרב גרונוולד בשנת 1410 ובקרב טאננברג לאחריו, ובסדרת קרבות ומלחמות במאה ה-15 הביאו היגלונים לכניעתם של הפרוסים, ולהתרחבות פולין אל המערב עד קבלת מוצא אל הים הבלטי.
בשנת 1505 קיבלה פולין את "חוקת ראדום" ("ניהיל נובי") אשר באה להסדיר את היחסים בין המגנאטים (בעלי אחוזות הענק) והשלאכטה (כלל האצולה).
הוקם הפרלמנט הפולני, הסיים, שבו ניתן ייצוג לשלאכטה.
כל חוק צריך היה אישור הסיים, ולכל אציל ניתנה זכות וטו (ליברום וטו).
זיגיסמונד השני (Sigismund II Augustus) היה מלך פולין ונסיך ליטא.
כבן יחיד הוא ירש את המלוכה מאביו, זיגיסמונד הראשון (Sigismund I the Old), בשנת 1548. אף על פי שהתקשה להיכנס לנעלי אביו, המלך הנערץ, בסופו של דבר הוכיח זיגיסמונד השני את עצמו כמדינאי מעולה שהצליח לבסס את מעמדה של פולין בתקופה סוערת.
התנהלותו הכלכלית הייתה מעולה, ויותר מכל מלך אחר ידע להבין את הסיים ולשלוט בו.
המעשה הגדול ביותר של המלך התרחש בשנת 1569, אז הוקם איחוד לובלין, בין פולין וליטא, המכונה בפולנית "הרפובליקה של שני הלאומים" (Rzeczpospolita obojga narodów).
איחוד זה הביא את פולין לשיא התפשטותה הגאוגרפית.
המדינה הפולנית השתרעה עתה מהרי הקרפטים עד הים הבלטי, וכללה חלקים נרחבים מהשטח המוחזק כיום בידי אוקראינה ובלארוס.
זיגיסמונד השני נפטר בשנת 1572 ולא השאיר יורש אחריו.
במהלך תקופה זו הפכה פולין לביתה של האוכלוסייה היהודית הגדולה באירופה, כאשר צוים ממלכתיים המבטיחים את שלומם וביטחונם של היהודים הוצאו מהמאה ה-13. בתקופה זו (1348–1349) השתוללה באירופה מגפת הדבר המכונה "המוות השחור".
האירופאים האשימו את היהודים במגפה, טבחו בהם, והצרו את צעדיהם.
פגיעת המגפה בפולין הייתה שולית, וההגירה היהודית אליה התקבלה בברכה בהביאה כח אדם מיומן, משכיל ואיכותי, אשר נתן לפולין את הדחיפה הכלכלית שהייתה דרושה להתפתחותה בשנים אלו.
עד המאה ה-18 היו היהודים ל-7% מאוכלוסיית פולין.
היהודים הגיעו למשרות רמות, ולהשפעה בשדה המסחר, התרבות, ואף הפוליטיקה, במידה כזו, שמסופר על הרב שאול ואהל, שבעת חילופי מלכים במאה ה-17 משנכשלו הפולנים להחליט על בחירת מלכם על פי הנוהל הרווח אז, מונה ואהל למלך פולין ללילה אחד, ובבוקר שלמחרתו הכריז על המלך החדש מבין המתחרים האחרים.
ממלכת פולין (1025–1385) הייתה מדינה במזרח אירופה שהתקיימה בין השנים 1025–1385, ולאחר מכן התאחדה עם הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 960 היה הדוכס מיישקו הראשון למנהיג השבטים הפולאנים, והוא הנסיך הראשון לשושלת פיאסט.
מיישקו, שראה בכוחו העולה והגדל של מגן הכנסייה דאז אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ידע כי אם לא יתנצר הוא עצמו עלול להיקלע למלחמת דת עם אוטו.
דבר זה היה קריטי מאוד לאחר שהבטיח ידידות חיונית עם האימפריה הרומית הקדושה כולה כשנישא לנסיכה דובראבה, נסיכה שמוצאה היה בוהמי - אחת מהאומות שהרכיבו אז את האימפריה הרומית הקדושה.
כיבושיו באזור פומרניה הובילו אותו לעימות ממושך עם מרקיז מטעם האימפריה, שהסתיים בקרב שהתרחש בסידניה (Cedynia) ושהוביל לסיבוך נוסף שהציב אותו בעימות עם אוטו הגדול עצמו.
אך כוחותיו של אוטו לא הצליחו לעמוד כנגד צבאו של מיישקו והוא כבש את פומרניה כולה כשהוא מביס את הצבא האימפריאלי.
שטח מדינתו של מיישקו הורחב עד שנשק לאזורים שהיו תחת שלטון דני, כשהוא במקביל מחזק את קשריו הפוליטיים עם מדינות שכנות בהן דנמרק ושוודיה (עם האומה השוודית למשל זה התבטא בחיתון בנו עם הריבון השוודי אריק).
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו מזמנו של מיישקו מזכירים ממצאים דומים (בעיקר בסוגי הנשק) שנמצאו בסקנדינביה, אך המבנים שנמצאו מתקופה זו אינם מזכירים בניה מקבילה בארצות סקנדינביה.
בנו ויורשו של מיישקו, בולסלאב הראשון המכונה "האמיץ", שעלה לשלטון בשנת 992, הרחיב את הממלכה בסדרת מלחמות כיבוש, ולאחר שלחם באוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הגיע עמו להסכמה שהביאה להכרה במדינה הפולנית בשנת 1000, העיר גנייזנו נקבעה כעיר מושב הארכיבישוף.
יורשו של אוטו, היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, חזר בו מן ההסכמה, דבר שהביא למלחמה שנמשכה עד 1018. בולסלאב פתח גם במסע מלחמה לשטחי המזרח, ואף כבש את העיר קייב.
בשנת 1025 הכריז על עצמו כ"מלך", ובשנה זו מת.
הם פלשו לחבל פומוז'ה ולחבל שלונסק, ואיימו בעקיפין על מושב המלך בפוזנן.
במהלך 192 השנים הבאות, המכונות "תקופת הפיצול", חולקה המדינה למספר חלקים אוטונומיים, כאשר ב"נסיכות קרקוב" שולט "הנסיך הגדול" אשר לו מעין בכורה על השאר.
קזימיר הגדול (1310–1370), בנו של ולדיסלב הראשון, הומלך בשנת 1333 כשהוא בן 23, והוביל את פולין לפריחה, על ידי שהרחיב את שטחה ופיתח את כלכלתה.
בתקופתו גם נוסדה בקרקוב האוניברסיטה הראשונה במדינה.
המגפה השחורה שהכתה ברחבי אירופה בשנים 1347–1351 לא הגיעה לפולין, ובעקבות כך המשיכה המדינה לשגשג.
בשנת 1370 מת קז'ימייז' השלישי ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון גיסו לאיוש הראשון מלך הונגריה.
בשנת 1382 מת, ובמקומו עלתה לשלטון בתו ידוויגה, מלכת פולין.
בשנת 1385 נישאה ידוויגה לנסיך הליטאי יגלו.
נישואין אלו הביאו לעולם את השושלת היגלונית, אשר בתקופתה הגיעה פולין לשיא כוחה והתפשטותה הטריטוריאלית.
אחרי התפטרותו העניק מילוטין לדרגוטין את השטחים בגבול הצפוני של סרביה שהיוו את ממלכת סרם.
תחילה הייתה מדינה סרבית זו בת חסותו של מלך הונגריה, אולם מאוחר יותר הפכה לממלכה עצמאית, בעקבות החלשות השלטון המרכזי בהונגריה.
היא השתלטה על שטחים שהיו קודם בשליטת הונגריה מדרום לדנובה ולסאווה ובברית עם המלך מילוטין כבשה ב-1291 את האדמות שהיו בידי האצילים הבולגרים דרמן וקודלין.
המדינה הונהגה על ידי סטפאן דרגוטין (1282–1316) ואחר כך על ידי בנו סטפאן ולדיסלב השני (1316–1325).
ממלכת סרם התמקדה בעיקר בחבל סרם התחתי, הידוע גם כמאצ'ווה.
בירתה הראשונה הייתה דברץ, יישוב הנמצא בין בלגרד לשאבאץ.
אחר כך הועברה הבירה וחצר המלך לבלגרד.
בסוף חולקה הממלכה בין סרביה להונגריה.
מדינה זו ידועה בספרות בשמות שונים: "ארץ (אדמת) סרם" (Сремска земља) – ארצות סרם – Сремске Земље, ממלכת סרם – Сремска краљевина (סטנויביץ' 2009 ע' 58), "מדינת ארץ סרם" (држава Сремске земље), (מ.
בתקופת החסות נקראה גם "שטח המלך דרגוטין", "אזור המלך דרגוטין", "האזור של דרגוטין"
בימי הביניים, סרם או סירמיה היה האזור שמסביב לנהר סאווה.
החלק מצפון לסאווה נודע כסרם העילי (גורני סרם) או בקיצור "סרם" של ימינו, בעוד שהאזור שמדרום לנהר נודע כסרם התחתי (דוני סרם) או מאצ'ווה.
ממלכת סרם התמקדה במאצ'ווה, אך כללה גם את בלגרד, חלק משומאדיה עם רודניק, ואת האזורים או ז'ופות פודריניה, אוסורה, סולי, ברניצ'בו וקוצ'בו.
לדעת היסטוריונים סרבים רבים (דייאן מיקאביצה, סטנויה סטנויביץ', אלכסה איביץ', מילויקו ברוסין ואחרים), כללה הממלכה גם את סרם העילי, כלומר הסרם של ימינו.
סטפאן דרגוטין היה תחילה מלך סרביה (ראשקה) בשנים 1276–1292. בשנת 1282 הוא שבר את רגלו בעת ציד וחלה.
מדיניות השלום שלו שהתבססה על קרבה להונגריה ולאימפריה הביזנטית (איתם נקשר דרך קשרי נישואים) גרמה להתמרמרות בקרב האצולה הסרבית הלוחמנית ששאפה להרחיב את הממלכה.
היא ניצלה את נסיבות פציעתו כדי לכנס בשנת 1282 ועידה בדז'בו שהחליטה להדיחו ולהעביר את כתר המלכות לאחיו הצעיר סטפאן מילוטין.
לדרגוטין אפשרו לשמור על כמה חלקים צפוניים של הממלכה – רודניק וחלקים של ז'ופת פודריניה.
סוכם גם כן שבנו, ולדיסלב השני יהיה יורשו של מילוטין אחרי שאביו ומילוטין ילכו לעולמם.
היות שדרגוטין היה נשוי לנסיכה הונגריה (קתרינה מהונגריה, בתו של המלך אישטוואן החמישי) גם וולדיסלב בנו התחתן עם קרובת משפחה של מלך הונגריה, לסלו הרביעי.
בשנת 1284 העניקה הונגריה לדרגוטין את הזכות לנהל את בלגרד, את הבאנויות שו (סולי) ואוזורה (אוסורה) שבבוסניה ואת מאצ'ו, בסרבית מאצ'ווה.
.דרגוטין שלט בשטחים אלה כוואסאל של הונגריה, עד להתמוטטות השלטון המרכזי בממלכה השכנה.
קודם בירת ממלכתו הייתה דברץ, בין בלגרד לשאבאץ, אולם מאוחר יותר העביר אותה לבלגרד.
דרגוטין היה השליט הסרבי הראשון שבירתו הייתה בבלגרד.
בערך בשנת 1291, בסיוע שקיבל מאחיו מילוטין, הרחיב דרגוטין את תחום ממלכתו על ידי סיפוחם של חבל ברניצ'בו ושל קוצ'בו, שאדוניהם הבולגרים דרמן וקודלין התשחררו זה עתה מחסות הונגריה.
אזורים אלה הפכו לראשונה לחלק מממלכה סרבית.
סיפוח זה הצית את הסכסוך הצבאי שעימת את מלך סרביה מילוטין עם הדספוט הבולגרי מווידין, שישמן.
בשנת, אחרי הסכם בין סרביה לביזנטים ואחרי שהסתבר שמילוטין לא התכוון להוריש את כס המלכות לוולדיסלב כפי שנקבע בהסכם דז'בו, בשנת 1299 פרץ עימות בין דרגוטין לאחיו מילוטין.
סכסוך זה התמשך לסירוגין, תוך שביתות נשק מדי פעם, עד להליכתו של דרגוטין למנזר ב-1314.
הארכיבישוף דנילו השני ניסה לפייס בין שני האחים.
לקראת סוף חייו, דרגוטין, שהיה אדם אדוק מאוד הלך למנזר והתנזר תחת השם תאוקטיסט.
הוא מת בשנת 1316. קברו אותו במנזר ג'ורג'בי סטופובי על יד נובי פאזאר.
בנו, סטפאן ולדיסלב, ירש את נחלותיו.
אולם בשנת 1319 דודו, מלך סרביה, שטפאן מילוטין, פלש לסרם, ניצח וכלא את ולדיסלב.
כשמת מילוטין בשנת 1321, ולדיסלב שוחרר מן המאסר ובעזרתם של ההונגרים ושל אחיינו, באן בוסניה, סטפאן השני, החזיר לעצמו את אדמותיו.
אחרי שנוצח שוב על ידי תומכי מלך סרביה החדש, סטפאן דצ'אנסקי, יורש של מילוטין, נמלט ולדיסלב להונגריה בשנת 1324. הבאן של בוסניה, סטפאן השני סיפח מחדש את סולי ואת אוסורה לבוסניה.
בלגרד (בהונגרית:נאנדורפהרוואר) וצפונה של באנות מצ'ווה מצפון לנהר סאווה נשארו בתחום ממלכת הונגריה.
ברניצ'בו ודרומה של מצ'ווה נשארו סרביות.
במאה הבאה מצ'ווה היוותה אזור במחלוקת בין ממלכת הונגריה ולממלכת סרביה.
ממלכת סרביה (ימי הביניים) בהנהגת שושלת נמאניץ' (בסרבית: Краљевина Србија/Kraljevina Srbija או הממלכה הסרבית (בסרבית:Српска краљевина או Српско краљевство/Srpsko kraljevstvo)) הוא השם שניתן על ידי היסטוריונים למדינה פאודלית סרבית בימי הביניים שהתקיימה בשנים 1217–1346 תחת שליטים משושלת נמאניץ'.
ממלכה זו הייתה המשך לנסיכות הגדולה ראשקה.
התחלתה בשנת 1217 כשהנסיך הגדול של ראשקה, סטפאן נמאניץ' הוכתר למלך על ידי אחיו, המיטרופוליט סאבה, אחרי שירש את כל אותם השטחים שאוחדו על ידי אביהם סטפאן נמאניה.
סטפאן נמאניץ' שלט קודם כנסיך גדול או "ז'ופאן גדול" של ראשקה בשנים 1196–1217 ואחר כך כמלך סרבי בשנים 1217–1228 וזכה לכינוי "המוכתר הראשון" Првовенчани (פרבובנצ'ני) ממלכה זו הוכרזה אימפריה ("צארות") סרבית (רשמית "של הסרבים והיוונים") ב-16 באפריל 1346.
יותר פנימה בתוך היבשת בין הנהרות סאווה (בצפון) ורבאס (במערב) ואיבאר (במזרח) הקימו את הנסיכות שנקראה סרביה, לימים גם ראשקה
בסביבות שנת 845 בראשות הנסיך הסרבי ורסטימיל ושוב פעם באמצע המאה ה-10 בהנהגתו של צ'סלב קלונימירוביץ' התחזקה הנסיכות סרביה (לימים סרביה וראשקה) והתרחבה.
נמאניה, נסיך גדול של ראשקה
בשנת 1083 קונסטנטין בודין, "מלך דוקליה" ו"שליט הסרבים" מינה את אחייניו, ווקאן ומרקו כשליטים בחסותו (וסאלים) בראשקה, שהייתה אחת מארבע הפרובינקיות של ממלכתו – ראשקה, בוסניה, זחומליה ודוקליה.
לכל פרובינקיה היו מוסדות שלטון ואצולה משלה וכן שליטים ("ז'ופאנ"ים).
בשנים 1089–1091 האימפריה הביזנטית ארגנה מסע צבאי נגד דוקליה וייתכן כי לקחה בשבי את בודין.
בממלכתו פרצה אז מלחמת אזרחים בין קרובי משפחתו, סכסוך שגרם להחלשת דוקליה.
בנסיבות אלה התחזק כוחו של ווקאן שטען לתואר "נסיך גדול של סרביה".
עד שנת 1091 דוקליה הייתה מרכז ההתנגדות נגד הביזנטים בבלקן.
החל מאותה שנה, 1091, ראשקה, בוסניה וזחומליה הפכו למדינות סרביות עצמאיות.
ראשקה הייתה לחזקה ביניהן, תחת שושלת ווקאנוביץ' ונשארה כך לאורך כל תקופת ימי הביניים.
במאה ה-12 היא לקחה את מקומה של דוקליה כמתנגדת הראשית להתפשטות הביזנטית באזור.
יורשיו של בודין נאלצו לעומת זאת להכיר בחסות הביזנטית והחזיקו רק בשטחים קטנים של דוקליה וטרבוניה.
בימי שלטונו של אורוש הראשון, בנו של ווקאן, פלשו הביזנטים לדוקליה וניסו לכבוש גם את ראשקה, אולם
בעזרת קשריה עם ממלכת הונגריה, הנסיכות ראשקה או סרביה הצליחה לשמור על עצמאותה.
גם אורוש השני, נסיך ראשקה, נאבק בביזנטים, אך אחרי שהובס נאלץ להישבע להם אמונים.
דסה אורושביץ', אחיו של אורוש השני, היה תחילה בעל ברית של הביזנטים אולם בשלב מסוים פנה לעזרת ההונגרים.
בשנת 1163 הדיח אותו הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס והחליף אותו בסטפאן טיחומיר, בנו הבכור של זאווידה, נסיך זחומליה, שהשתייך לענף אחר של השושלת וויסאבלייביץ', שהפך לימים לשושלת נמאניץ'.
טיחומיר השתלט גם על נחלות אחיו הצעירים שטפאן נמאניה, סטרצימיר ומירוסלב.
בשנים 1166–1168 מרד נמאניה בטיחומיר בעזרת אחיו, והדיח אותו בניגוד לרצון הקיסר הביזנטי, ב-1166 הוא הכריז עצמו נסיך גדול של ראשקה בשם "סטפאן".
הוא העניק לשני אחיו אדמות חדשות, גדולות יותר.
בשנת 1172 נוכח קריסת הקואליציה האנטיביזנטית, נאלץ נמאניה להישבע אמונים לקיסר מנואל בעיר ניש וללוות אותו כשבוי בקונסטנטינופול.
בסופו של דבר בין שני המנהיגים היחסים התחממו, ולאחר שנתן הבטחה שיימנע לעולם להמרות את פי הקיסר, שוחרר נמאניה לביתו.
הוא חיכה עד לשנת 1182, אחרי מות הקיסר מנואל (1180), כדי למרוד בביזנטים בעזרת מלך הונגריה בלה השלישי.
נמאניה יצר בריתות עם ונציה, הונגריה והאימפריה הרומית הקדושה שאיפשרו לו להרחיב את שליטתו באזורים שכנים.
בשנים 1183–1184 בברית עם ההונגרים כבש נמאניה את ניש ואף את סופיה, אז סרדצה.
בסביבות 1190 השתלט גם על ממלכת זטה והעניק אותה לבנו הבכור, ווקאן נמאניץ'.
בהמשך הרחיב נמאניה את גבולות ממלכת ראשקה מערבה אל דרום דלמטיה: דניה, סרדה, דריוואסט, סוואץ, אולצ'ין, באר (מונטנגרו) וקוטור.
ב-1186 צר על דוברובניק (רגוזה) וכבש אותה יחד עם אחיו, סטרצימיר ומירוסלב.
בהסכם שלום עם דוברובניק העניק לתושביה זכויות לסחר חופשי "בהתאם למנהג הישן" כולל ביריד בדרייבה שבשפך הנרטבה בחוף הים האדריאטי.
בסוף חייו העניק זכויות דומות גם לסוחרים מספליט (ספאלאטו).
המאבק עם הביזנטים והפיוס איתם
בשנת 1190 ניצל נמאניה את נסיבות מסע הצלבנים בבלקן בפיקודו של פרידריך ברברוסה וכבש שטחים בצפונה ומזרחה של מקדוניה כולל סקופיה, פרניק וולבוז'ד (קיוסטנדיל של ימינו).
אחרי ניצחון הביזנטים על כוחותיו בדרום המורבה בשנת 1191 הכיר נמאניה בחסות הקיסר הביזנטי איסאקיוס השני אנגלוס ונאלץ לוותר על חלק מהשטחים שכבש ממזרח לנהר וליקה מורבה.
בתמורה הכיר בו הקיסר כנסיך גדול לגיטימי, ובשליטתו בראשקה, זטה, הנמלים האלבנים פילוט וחבוסנו (מטוחיה) ובשדה קוסובו.
בנוסף הוא השיא את בנו, סטפאן נמנאניץ' שקיבל את התואר הביזנטי "סבסטוקרטור" עם בתו של הקיסר, אבדוקסיה אנגלינה.
בשנים 1190–1191 ניצל נמאניה את מות אחיו סטרצימיר, הדיח את אחיו מירוסלב ששלט בזכומליה והעביר את אזור זה לבנו הצעיר, ראסטקו.
כך בסוף חייו איחד נמאניה את כל האדמות הסרביות תחת כתרו.
בו זמנית עם הקמת הנסיכות הסרבית המאוחדת הקדיש נמאניה תשומת לב רבה לאמונה הנוצרית ולשגשוג הכנסייה.
הוא הקים מנזרים כמו ג'ורג'בי סטופבי וסטודניצה ואזור ראשקה והילנדר על ההר אתוס.
אחרי שבשנת 1192 הצטער מאוד על התנזרות בנו ראסטקו בשם "סאבה" (לימים סאבה הקדוש), נמאניה עצמו החליט בשנת 1196 לסגת כנזיר במנזר סטודניצה בשם סימאון.
הוא התפטר מתפקידיו והוריש את כתר הנסיכות הגדולה לבנו האמצעי, סטפאן נמאניץ'.
בנו הבכור קיבל למורת רוחו את האזור זטה בלבד.
נמאניה מת במנזר בשנת 1200.
כיוון שהכנסייה הקתולית שמרה עדיין על כוח ושאיפות רבות להתפשטות בבלקן, פנה סטפאן נמאניץ' לאפיפיור שאישר את הכתרתו כמלך סרבי ראשון בשנת 1217. את טקס ההכתרה ניהל אחיו של המלך, סאבה הקדוש.
באותה תקופה הצליח סאבה להשיג בקונסטנטינופול הכרה באוטוקפליה של הכנסייה הסרבית והוא היה לארכיבישוף הסרבי הראשון.
באותה שנה פרסם סאבה את הנורמוקאנון שלו – מעין חוקה וחוקים המבוססים על החלטות ועידות הכנסייה.
כך בימי שטפאן נמאניץ' זכו הסרבים לממלכה ולכנסייה עצמאיות.
שלטונם של רדוסלב, ולדיסלב, אורוש הראשון ודרגוטין
בימי הדור החדש של השליטים הסרבים – בניו של סטפאן נמאניץ' – סטפאן רדוסלב, סטפאן ולדיבלס הראשון וסטפאן אורוש הראשון – ידע סרביה תקופה של סטגנציה מדינית.
כל שלושת המלכים היו פחות או יותר תלויים במדינות שכנות – כמו האימפריה הביזנטית, בולגריה והונגריה.
הקשר עם הונגריה היה מכריע במעבר השלטון מאורוש הראשון לידי דרגוטין שאשתו הייתה נסיכה הונגרית.
מאוחר יותר, כשדרגוטין נאלץ להתפטר מראשות הממלכה לטובת אחיו הצעיר, שטפאן מילוטין בשנת 1282 העניק לו המלך ההונגרי אולאסלו הרביעי אדמות בצפון-מזרח בוסניה, את האזור מאצ'בה ואת העיר בלגרד.
הוא עצמו ניסה לכבוש עוד שטחים בצפון-מזרח סרביה.
חלק מהשטחים שצוינו הפכו לראשונה חלק מישות מדינית סרבית, ממלכתו של דרגוטין או ממלכת סרם.
באותה תקופה נשאו את השם "סרם" שני אזורים:"סרם העילית" (בימינו חבל סרם) ו"סרם התחתית" (בימינו מאצ'בה).
ממלכת סרם של דרגוטין הייתה למעשה סרם התחתית, אולם כמה מקורות היסטוריים מציינים שדרגוטין שלט גם על סרם העילית ועל סלאבוניה.
אחרי מות דרגוטין בשנת 1316, בנו סטפאן ולדיסלב השני הוכתר למלך ושלט בסרם עד שנת 1325.
תחת השלטון של אחיו הצעיר של דרגוטין, המלך סטפאן מילוטין, סרביה הלכה והתחזקה, על אף שניהלה לעיתים מלחמות בשלוש חזיתות שונות.
המלך מילוטין היה דיפלומט מיומן שהרבה להשתמש בשיטה הדיפלומטית הנהוגה רבות בימי הביניים – זו של הנישואים הדינסטיים.
הוא עצמו התחתן חמש פעמים, לרבות עם נסיכות מהונגריה, בולגריה וקונסטנטינופול.
התפרסם בכנסיות והמנזרים הרבים שבנה, חלקם דוגמאות מן היפות ביותר של אדריכלות סרבית ימיביניימית, כגון מנזר גרצ'ניצה בקוסובו, הקתדרלה של מנזר הילנדר על ההר אתוס וכנסיית האכנגל הקדוש בירושלים.
בגלל זכויותיו הרבות בהיסטוריה של העם הסרבי הוכרז מילוטין לקדוש של הכנסייה, חרף חייו הסוערים.
ירש אותו בנו סטפאן, שנודע מאוחר יותר כסטפאן דצ'אנסקי.
סטפאן דצ'אנסקי הרחיב את הממלכה מזרחה על ידי סיפוחה של ניש ושל אחוזותיו מסביב ודרומה על ידי סיפוחם של שטחים נוספים במקדוניה.
הוא בנה את מנזר ויסוקי דצ'אני במטוחיה, הנחשב הדוגמה המרשימה ביותר של אדריכלות מונומנטלית סרבית בימי הביניים שזיכתה אותו בכינויו "דצ'אנסקי".
סטפאן דצ'אנסקי ניצח את הבולגרים בקרב ולבז'ד (סמוך לקיוסטנדיל המודרנית) בשנת 1330.
סטפאן דצ'אנסקי הודח מכס המלכות על ידי בנו סטפן אורוש הרביעי דושאן.
דושאן ניצל את מלחמת האזרחים שהרעידה את האימפריה הביזנטית והחלישה אותה כדי להכפיל את שטח ממלכתו, על ידי כיבוש שטחים בדרום, בדרום-מזרח ובמזרח על חשבון הביזנטים.
הוא כבש כמעט את כל שטחה הנוכחי של יוון, להוציא את פלופוניסוס ולהוציא את האיים.
הוא כבש גם את העיר סרס, ובסקופיה ב-16 באפריל 1346 הוכתר על ידי הפטריארך הסרבי כ"קיסר של הסרבים ושל היוונים".
דושאן כבר שאף לרשת את האימפריה הביזנטית וניסה לארגן יחד עם האפיפיור מסע צלב נגד איום הטורקים העו'תאמנים שהתקרבו לאזור.
"חוקתו" הקיסרית של דושאן – הקודקס של דושאן (Dušanov zakonik – "דושאנוב זאקוניק") נכנס לתוקף בשנת 1349 ותוקן בשנת 1354. הקודקס התבסס על החוק הרומי-ביזנטי.
ההתאמה לתנאי סרביה בולטת בסעיפים 171 ו-172 המסדירים את העצמאות המשפטית.
הם נלקחו מן הקודקס הביזנטי "בסיליקה", הספר ז', ט"ז–י"ז.
דושאן פתח דרכי מסחר חדשות וחיזק את כלכלת ארצו.
בזמנו סרביה פרחה והפכה לאחת המדינות המשגשגות באירופה, בעלת יוקרה פוליטית, כלכלית ותרבותית.
תמונה שם שנות שלטון הערותסטפאן נמאניץ' "הראשון לכתר" 1217–1228בנו השני של סטפאן נמאניה.
הוא ירש את התואר "נסיך גדול" בשנת 1196 כשהחליט אביו לעזוב את השלטון ולהיכנס למנזר.
שלטונו התחיל בעימות בינו לאחיו ווקאן השני.
הצאר הבולגרי קאלויאן נתן לו צבא קומאני תמורת שטחים במזרח סרביה.
המשבר הסתיים כשאח שלישי, המיטרופוליט סאבה, תיווך ופייס בין ווקאן לסטפאן, ואז האחרון ביסס את שלטונו
הוכתר למלך בסקופיה בשנת 1217 ואחיו סאבה הקדוש הפך בשנת 1219 לארכיבישוף (מיטרופוליט) הראשון של סרביה בראש כנסייה אוטוקפלית.
סרביה הפכה למדינה עצמאית לחלוטין.סטפאן רדוסלב 1228–1233בנו של סטפאן השני.
בימי שלטונו של אביו הוא שלט בזחומליה וכיהן כמושל של זטה.
יחד עם אביו ייסד את מנזר ז'יצ'ה.
אביו התפטר בשנת 1227 עקב מחלה והלך למנזר.
רדוסלב הוכתר למלך על ידי הארכיבישוף של סרביה, דודו, סאבה הקדוש.
נישואיו לאנה דוקאינה אנגלינה הפכו לבלתי פופולריים, מכיוון שהיא חתרה תחת הנהגתו.
הוא איבד את תמיכת העם ובשנת 1233 התקוממות נגד הזוג המלכותי אילצה אותם להימלט לדוברובניק.
סטפאן ולדיסלב 1233–1243בנו של סטפאן השני.
בשנת 1233 ירש את הכתר מאחיו רדוסלב והנהיג את המדינה למשך 10 שנים.
הודח על ידי אחיו הצעיר אורוש.
המשיך אחר כך לשלוט בזטה.
העיצוב הראשון של הדגל הסרבי נמצא בעזבונו סטפאן אורוש הראשון 1243–1276בנו של סטפאן השני.
עלה לשלטון במקום אחיו, ולדיסלב.
פיתח את המסחר עם רגוזה (דוברובניק) ועם קאטארו (קוטור) והאיץ על ידי כך את השגשוג הכלכלי של ארצו.