tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתיים הסכימו ובמהרה הצטרף לביתן גם רונלד, אחיינה בן ה-7 של הצעירה.
במאי 1943 נודע להיימן כי משפחה יהודית בשם פיסיאגר (Visiager) שהתגוררה באמסטרדם ולהם תינוק בן 6 שבועות בשם ניקו, עומדת להשלח על ידי הגרמנים למחנה ריכוז.
קורנליה ויעקובה מיהרו לאמסטרדם על מנת לקחת עמן את התינוק ולאחר שהגיעו לבית המשפחה, אמרו להן זוג ההורים: "אנחנו צעירים וחזקים, אנחנו נשרוד, אבל הילד חייב להיות מוחבא".
הילד נלקח על ידן להארלם, שם הסתירו, ככל הנראה, ילדים יהודיים נוספים.
תקופה קצרה לאחר מכן, נשלחו הוריו למחנה ההשמדה סוביבור, בו מצאו את מותם.
באוגוסט 1943, נסעו קורנליה ויעקובה לחופשה.
את ניקו קורנליה מסרה למשמורת במוסד לתינוקות בהארלם, שאת מנהלו הכירה היטב.
על מנת להסתיר את התינוק מפני הגרמנים, ביקשה קורנליה לא לרשום את שמו של ניקו ברשימת התינוקות של המוסד.
המשטרה הגרמנית הגיעה למעון התינוקות על מנת לחפש תינוקות יהודים ותפסה את ניקו, אשר לא היה רשום ברשימות הנהלת המוסד.
קורנליה ויעקובה קבלו הודעה על האירועים וחזרו מיד להארלם.
קורנליה התייצבה בתחנת המשטרה וטענה כי היא אמו של התינוק, ושאביו הוא שוטר גרמני שנשלח לחזית המזרחית.
היא הוסיפה ששותפתה יעקובה היא אחות, שסייעה לה ללדת את התינוק בביתן ולכן אין תיעוד של הילד.
המשטרה הגרמנית האמינה לסיפורה של קורנליה ורשמו את הילד בתור בנה.
לאחר סיום המלחמה, קורנליה אימצה רשמית את ניקו לבנה.
אמו של רונלד, הילד בן ה-7 שהוחבא גם הוא בביתן, שרדה את אושוויץ וחזרה לקחת אותו.
כך גם היה גורלה של ורה, תינוקת נוספת שהוסתרה על ידי קורנליה ויעקובה.
לאחר המלחמה הילדים שמרו על קשר עם קורנליה ויעקובה.
ב-31 במאי 1966, הוכרזה קורנליה בלאו כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם ונשתל לכבודה עץ בשדרת חסידי אומות העולם בירושלים.
קורנל ווילד היה שחקן קולנוע, במאי קולנוע ומפיק סרטים אמריקאי יהודי.
נולד בשם קורנל לאיוש וייס (Kornél Lajos Weisz) בעיר פרייבידזה בממלכת הונגריה (כיום סלובקיה) להורים יהודים.
ב-1920 היגרה המשפחה לארצות הברית וכחלק מתהליך האמריקניזציה שונה שמו לקורנליוס לואיס ויילד.
הוא למד רפואה בסיטי קולג' של ניו יורק, גמר שלוש שנים בהצטיינות וקבל מלגה לאוניברסיטת קולומביה אך החליט לפרוש.
כמו כן עסק בסיף ועמד להצטרף לנבחרת הסיף של ארצות הברית לאולימפיאדת ברלין אך החליט לפרוש ולהתמסר למשחק.
הוא ניצל את מיומנותו בסיף באחדים מסרטיו.
ויילד למד משחק והחל להופיע בתפקידים קטנים בברודוויי.
הוא החל להופיע בסרטים ב-1937 בתפקידים קטנים.
הפריצה הגדולה שלו הייתה בסרט שיר שייזכר - "A Song to Remember" על חיי פרדריק שופן ובו הופיע בתפקיד הראשי כשופן.
תפקיד זה זיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-1941 הופיע בסרט "הרי הסיירה הגבוהים" עם המפרי בוגרט.
ב-1947 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "לנצח אמבר" בבימויו של אוטו פרמינגר.
לאחר מכן הופיע במספר סרטים אפלים: "בצבת הקנאה" לצידה של ג'ין טירני (1945), "Road House" (1948) ו-"Shockproof" (1948, לצידה של אשתו הראשונה פטרישיה נייט).
ב-1952 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של ססיל ב.
דה-מיל "ההצגה הגדולה בתבל" לצידה של בטי האטון.
בשנות ה-50 הקים ויילד חברת הפקה ושיחק בכמה מהסרטים אותם הפיק כמו: "הארגון" (1955, לצד אשתו השנייה ג'ין וואלאס).
ב-1965 הפיק וביים את הסרט "The Naked Prey" (הטרף העירום) בו שיחק צייד עירום הנמלט על נפשו מפני אנשי שבטים פראיים באפריקה.
כן הופיע במספר סדרות טלוויזיה כמו לוסי אהובתי וכתב מספר תסריטים.
היה נשוי לשחקנית פטרישה נייט בשנים 1937–1951 ונולדה להם בת אחת - ונדי.
ב-1951 נישא לשחקנית ג'ין ואלאס שהופיעה איתו במספר סרטים ולהם בן משותף - קורנל ואלאס ויילד ג'וניור.
ויילד מת בגיל 76 מלוקמיה.
על תרומתו לתעשיית הקולנוע הוא זכה בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
קורנליה קינה הייתה אשתו של יוליוס קיסר ואם בתו היחידה מנישואים, יוליה.
קורנליה הייתה בתו של לוקיוס קורנליוס קינה.
קורנליה הייתה בתם של אניה ושל לוקיוס קורנליוס קינה, מנהיג רומי שהיה קונסול בשנת 87 לפנה"ס.
קינה, בן למשפחת פטריקים מכובדת, הוא היה בן בריתו של גאיוס מריוס בעת מלחמת האזרחים.
אחיה של קורנליה היה טריבון בשנת 44 לפנה"ס, ואחותה נישאה לדומיטיוס אהנובארוס שהיה אחד מתומכי סיעת אביה ונהרג בצפון אפריקה בשנת 81 לפנה"ס.
בשנת 84 לפנה"ס נישאה קורנליה ליוליוס קיסר.
לפי חלק מהמקורות הייתה קורנליה אשתו הראשונה ולפי מקורות אחרים היה קיסר נשוי או לפחות מאורס לאחרת אותה עזב כדי להינשא לקורנליה.
קורנליה ילדה לקיסר את בתו יוליה, בתו החוקית הביולוגית היחידה.
במשך 16 שנים ניהלה קורנליה את ביתו של קיסר בסוּבּוּרה (Suburra).
לאחר עלייתו של לוקיוס קורנליוס סולה, השתלטותו על רומא והפיכתו לדיקטטור, הוא ציווה על קיסר להתגרש מאשתו, בשל היותה בתו של קינה, ולגרשה.
סולה וגאיוס מריוס, שקינה היה בן בריתו, ניצבו משני עברי המתרס בעת מלחמת האזרחים וסולה ניקה את רומא מתנגדיו לאחר השתלטותו על העיר.
קיסר סירב לכך, הוא עזב את תפקיד הפלאמן דיאליס , תפקיד דתי ככהן יופיטר, אותו מילא באותו הזמן, אך סירב לגרש את אשתו, אף על פי שצעד כזה היה מתקבל יפה בעיני הרשויות ומונע את רדיפתו של קיסר על ידי אנשי סולה.
קורנליה נפטרה בשנת 69 לפנה"ס, שנת בחירתו של קיסר לקוואיסטור.
לאחר מותה של קורנליה נשא יוליוס קיסר הספד לה והספד נוסף לדודתו, אלמנתו של מריוס, שמתה גם היא באותה השנה.
נראה שנאום ההספד לדודתו, המבוגרת יותר, ניתן במטרה לחזק את הקשר בין מריוס וקיסר.
עם זאת, עצם נשיאת ההספד לקורנליה מפתיעה, שכן ברומא העתיקה לא היה נהוג להספיד נשים צעירות לאחר מותן.
קורנליה אפריקנה (לטינית: Cornelia; 190 – 100 לפנה"ס לערך) הייתה כותבת רומאית הזכורה בעיקר בשל שני בניה, טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס וגאיוס סמפרוניוס גרקכוס.
קורנליה הייתה בתו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, גיבור המלחמה הפונית השנייה ומנצח המצביא הקרתגי חניבעל.
קורנליה אפריקנה הייתה בתו הצעירה של סקיפיו אפריקנוס הפוליטיקאי גיבור המלחמה ואחד מהאנשים העשירים ורבי ההשפעה ביותר בזמנו.
הוא היה אחד מהאצילים הרומאים הראשונים לגלות עניין בתרבות יוון, עניין שעבר לבתו שלמדה יוונית.
אמה הייתה אמיליה פאולה, שהייתה ידועה בשל עושרה הרב ונטייתה להציגו.
לאחר מות אביה קרובי משפחתה מצאו את טיבריוס גרקכוס ראוי לשאת אותה.
גרקכוס כיהן כקנסור רומא, שימש בתפקיד קונסול פעמיים וחגג שני ניצחונות מלחמה.
לפי חלק מהמקורות קורנליה הובטחה לו כבר כשהייתה בת חמש שנים, אבל עדויות מהימנות יותר מראות שהשניים לא נישאו עד שהייתה בת עשרה.
כשהתבגרה דיברה קורנליה יוונית שוטפת וגילתה עניין רב בחינוך יווני.
היא דאגה לחנך את ילדיה לתרבות ולשפה היוונית, בחרה עבורם את המורים בעצמה והשגיחה מקרוב על החינוך היווני של ילדיה.
במקביל היא נודעה ביכולותיה וברהיטותה בכתיבה לטינית.
חינוכה הנרחב של קורנליה לא מנע ממנה למלא תפקידים נשיים מסורתיים כרעיה וכאם.
היא נישאה לטיבריוס גרקכוס, שהיה מבוגר ממנה בשנים רבות, בסביבות שנת 175 לפנה"ס.
טיבריוס גרקכוס מת בשנת 154 לפנה"ס.
אין כמעט עדויות על חייה של קורנליה לפני מות בעלה, והיא נודעה בעיקר כאלמנה, מהוללת במקורות כאלמנה למופת, שבחרה להקדיש את חייה לגידול ילדיה במקום להנשא בשנית.
פלוטרכוס מספר שטיבריוס גרקכוס מצא שני נחשים במיטתו ואסר להרוג אותם, מפני שנבואה אמרה שאם יהרוג את הזכר זה יביא למותו שלו ואם יהרוג את הנקבה יבוא מותה של קורנליה.
לפי הנבואה לא יכול היה גרקכוס האב להרוג את שני הנחשים ולא לשחרר את שניהם, והיה עליו לבחור.
מפני שאהב את אשתו ומפני שחשב שהוא מבוגר ואילו היא צעירה, החליט גרקכוס האב להרוג את הנחש הזכר ולשחרר את הנקבה.
זמן קצר לאחר מכן הוא מת, והשאיר את קורנליה עם תריסר ילדיהם.
קורנליה לקחה אחריות על הילדים ועל האחוזה, היא צברה מוניטין כאם ואישה כה טובה שלפי פלוטרכוס, לא היה הפסד בבחירתו של טיבריוס גרקכוס האב למות במקומה.
קורנליה סירבה למספר הצעות נישואין, ביניהן של תלמי מלך מצרים, ובחרה להישאר אלמנה.
מרבית ילדיה נפטרו, אך שלושה שרדו: בת אחת, סמפרוניה, שנישאה לסקיפיו הצעיר, ושני בנים- טיבריוס וגאיוס.
את שני בניה גידלה קורנליה באופן יוצא מן הכלל ובדאגה עמוקה, ונאמר שכאשר התבקשה להראות את תכשיטיה הראתה את ילדיה.
מעורבות בפעילות הפוליטית של בניה
המסורת ההיסטוריוגרפית חלוקה בשאלת ההשפעה והמעורבות של קורנליה בפעילות הפוליטית של בניה.
לטענת פלוטרכוס, חלק מהסופרים שגוללו את קורות האחים הגרקכים תלו בקורנליה את האחריות לדחפים המהפכניים של הבנים, בכך שדרבנה אותם לפעולה פוליטית, שתזכה אותם בתהילה, ואותה בתהילה כאמם: "היא נזפה לעיתים קרובות בבניה, כיון שהרומאים עדיין קראו לה החותנת של סקיפיו, ולא אם הגרקכים".
עם זאת, לא ברור מדבריו של פלוטרכוס (שאינו מציין את מקורותיו בשמם במקרה זה) אם כללה קורנליה בפעולות הדרבון שלה גם סדר יום פוליטי כלשהו.
ידיעות מפורטות יותר השתמרו על מעורבותה של קורנליה בפעילותו הפוליטית של גאיוס, בנה הצעיר.
לפי פלוטרכוס, פעילות החקיקה הראשונה של גאיוס לאחר בחירתו למשׂרת הטריבון כללה חוק, שפסל לכהונה פוליטית את מי שהודח על ידי אספת עם מכהונה קודמת.
הצעת חוק זו כֻּוונה כנגד מרקוס אוקטביוס, הטריבון שהתעמת עם טיבריוס גרקכוס והודח על ידיו.
על-אף שהחוק אושר באספת העם, משך אותו גאיוס כדי לחוס על כבודו של אוקטביוס.
בנאום שנשׂא בפני הציבור הנאסף טען גאיוס שעשׂה זאת לבקשת אמו.
הקהל קבל הכרזה זו בשׂמחה, והביע את הערכתו לקורנליה – הפעם לא רק בשל אביה, אלא גם בשל בניה.
עוד עולה מדבריו של פלוטרכוס, המסתמך על כתביו של גאיוס גרקכוס שהגיעו לידיו, ששמה של קורנליה הפך לחלק בלתי-נפרד מההתנצחויות הרטוריות של התקופה.
אחד ממתנגדיו של גאיוס הטיח כנגד אמו האשמות בכך שילדה את טיבריוס.
גאיוס השיב לתוקף שקורנליה האלמנה התנזרה מחברת גברים זמן רב יותר ממנו, על-אף שהיא אשה והוא גבר.
במהלך השנים 121–122 לפנה"ס, כאשר ההתנגדות לגאיוס החלה להתגבש ולצבור הישׂגים, החל אף הוא להרחיב, לחזק ולארגן את ציבור תומכיו בעיר.
לפי פלוטרכוס, חלק מהמקורות טענו שפעילות זו נתמכה על ידי קורנליה, ששׂכרה לצורך זה חקלאים מאזורים שונים מחוץ לעיר.
מאידך, מקורות אחרים גורסים שקורנליה הביעה התנגדות לפעילות חתרנית זו.
לפי פלוטרכוס נשׂאה אפריקנה את מותם של שני בניה באצילות וללא פחד, ובהתייחסות למקום בו מתו אמרה "גופותיהם המתות ראויות לקבר שכזה".
לאחר מות בניה עברה קורנליה למיסנום, והקדישה את חייה ללימודי לטינית ויוונית ולחברת אנשי ספר.
היו לה חברים רבים והיא קיבלה אורחים זרים לביתה, היא נהגה לבדר את אורחיה בסיפורים על אביה סקיפיו אפריקנוס ועל אורחות חייו, ועל חיי בניה וההצלחות והכישלונות שבהם.
פלוטרכוס מתאר את סיפוריה על בניה כמעוררי הערצה מפני שהיו ללא אבל, דמעות או רגשנות, כאילו היסטוריון אובייקטיבי מספר אותם.
אפריקנה היא האישה הרומאית הראשונה שידוע שהתחנכה באותיות בליות, שיטה של כתיבה תמה.
היא אחת הנשים הראשונות בהיסטוריה הרומית שהייתה ידועה בשל אישיותה ומעשיה מעבר להיותה סמל לטהר או חטא.
מכתביה הם עדות לרהיטותה, רהיטות שתרמה רבות לחינוך שני בניה.
בעלה, טיבריוס גרקכוס האב היה אדם מכובד שלא נודע בשל היכולות הרטוריות והרהיטות שלו, ולעומתו בניו היו נואמים מפורסמים, תכונה המשויכת לחינוך שקיבלו מאמם.
מכתבה היחיד של קורנליה ששרד הוא מתוך כתביו של קורנליוס נפוס.
קיים ויכוח בנוגע לאותנטיות כתביה של קורנליה, אך אם אלו אמיתיים קורנליה היא אחת מארבע הנשים הרומאיות היחידות שכתביהן שרדו עד להווה:
אחת מהאבחנות הנפוצות ביותר לגבי המכתבים הללו מעלה את מקומה של קורנליה כהורה ומערבת מגדר בצורה ברורה ביותר.
קורנליה מציבה את עצמה בתפקיד הורה, ולא אם, ובכך מעלה שאלות מגדריות.
קורנליה, שגידלה את ילדיה כמעט לבדה לאחר מות בעלה בשלב מוקדם, רואה את עצמה כיותר מאם; היא הורה, המנחיל לילדיו ערכים ויכולות ולא רק חום ואהבת אם.
קורנליה נזכרה כהורה נערץ ולא כאם פסיבית בכתביהם של היסטוריונים ונואמים רומיים.
כך למשל, ב"תורת הנאום", יצירתו של הרטוריקן הרומי קווינטיליאנוס:
הפוליטיקאי והנואם קיקרו ציין את קורנליה אפריקנה בכתביו:
במהלך השנים השתמר דימויה של קורנליה כאם הגרקכים, האם המחנכת ובעלת טהר המידות ששמה את משפחתה לפני הכל.
עדויות היסטוריות רומאיות על חייה משתנות עם השנים והיא הפכה לאידיאל אימהי.
קורנליה אינה האישה המשכילה הראשונה בהיסטוריה הרומית, אך דמותה השתמרה כדוגמה לנשים במעמד הגבוה בדורות שאחריה.
ניתן להניח כי בימי חייה קורנליה לא נחשבה לאידיאל השלמות האימהית והמחנכת בו הוצגה בתיאורים מאוחרים בהיסטוריה בשל פעילותם המהפכנית של בניה ובשל התערבותה בחייהם הפוליטיים.
כאשר פלוטרכוס כותב כיצד צריכים בעל ואישה לחיות יחדיו הוא מורה לבעל לחנך את אשתו, וטוען כי אישה זקוקה למחנך והמחנך הטוב ביותר שיכול להיות לה הוא בעלה.
נשים לא עודדו לקחת חלק פעיל בחיים הפוליטיים, וסביר להניח שפעילותה של קורנליה לא התקבלה בשמחה ובהבנה.
למעשה מהמכתב היחיד שהשתמר המיוחס לקורנליה עולה דמות מתוחכמת ורהוטה, אך לא סלחנית או צנועה במיוחד.
קורנליה מביעה אהבה עזה למדינתה ורצון לשמור עליה, אך ברוב מכתבה היא מבקרת את האדם אליו היא כותבת, מתארת את עלבונה ממעשיו, את ציפיותיה ממנו ואת הרצון בנקמה במי שפגע בה ובמדינתה.
האידיאליזציה של קורנליה הלכה וגברה מהמתקופת הרפובליקה המאוחרת והלאה.
היא הוצגה כמודל לטוהר מידות רומאי מסורתי כרעיה אוהבת שנשארה נאמנה לזכר בעלה אף על פי שהתאלמנה בגיל צעיר, כאם המסורה לתריסר ילדיה צנועה למרות עושרה הרב.
דווקא מותו של בעלה הוא שנתן לקורנליה את האפשרות לבסס את מעמדה כמחנכת העיקרית של ילדיה ולהשפיע על חייהם הפוליטיים ובכך על רומא כולה ואילו הייתה מתחתנת עם תלמי הייתה נכנסת תחת שליטתו.
החוקרת דניאל קלארק כתבה על הקשר שבין קורנליה אפריקנה למחזה קוריולנוס של ויליאם שייקספיר.
קלארק כותבת על הפער בין רהיטות, נאום והתערבות בפוליטיקה לבין אימהות, נשיות ומסורתיות וטוענת ששייקספיר שאב השראה מדמותה של קורנליה כאשר כתב את המחזה.
המחזה עוסק בקוריולנוס, מצביא רומי המתעב את בני המעמד הנמוך בעמו.
ניצחונותיו במלחמות קונים לו את אהדת הפוליטיקאים, אך העם זועם על יחסו אליו ודורש להדיחו מתפקידיו.
במהלך המחזה אמו של קוריולנוס, ווֹלוּמְנִיָה, מדברת איתו ומשפיעה על החלטותיו ומעשיו.
ווֹלוּמְנִיָה מעודדת את בנה להציג את עצמו למשרת קונסול לאחר שובו מהקרב למרות התקוממות העם, וכאשר לאחר הדחתו הוא החליט לצאת למסע נקם ווֹלוּמְנִיָה היא היחידה שמצליחה לעצור אותו.
קלארק משווה בין וולומניה לקורנליה בהתנהגותן ובתפקידן בחיי בניהן המהפכנים.
בעידן האוגוסטני הוקם פסל ברונזה לכבודה של קורנליה אפריקנה, שהוצב באכסדרת אוקטביה, שם נמצא בסיס השיש שלו בשנת 1878. על הפסל התנוסס הכיתוב "קורנליה אפריקנה f.
קורנליה זוהתה כבת ואם לגברים מפורסמים, אך פסל וכיתוב שכזה הם עדות לפרסומה שלה בעידן האוגוסטני.
ההקדשה הבלתי רגילה של פסל לכבוד אישה אצילה מתקופת הרפובליקה שהוצב בבניין ציבורי שהוקדש לאוקטביה ככל הנראה שירת מטרה פוליטית כלשהי.
פליניוס הזקן חזה בפסל ותיעד אותו:
לפי תיאורו של פליניוס ניתן להסיק כי הפסל הועמד לפני העידן האוגוסטני, אך הדבר לא סביר מפני שאין עדויות לפסלי נשים בגודל אמיתי שהוצבו ברחבי העיר לפני תקופה זו.
הפסל "אלו תכשיטי" בצפון שטחו של בניין הקפיטול באוהיו, ארצות הברית.
הפסל הוא בצורה של תוף גדול אותו מקיפים פוליטיקאים ואנשי צבא חשובים מהיסטוריית אוהיו, ובראש התוף עומדת קורנליה.
שם הפסל נובע מהסיפור בו קורנליה הציגה את ילדיה כשנתבקשה להראות את תכשיטיה.
קורנליה מדומה למדינה אוהיו והאישים שנבחרו לעמוד בבסיס הפסל הם ילדיה המוערכים.
מונצחת כקורנליה גרקכי כאחת מ-999 המונצחות על הרצפה העשויה בעבודת יד במיזם האמנותי מסיבת ארוחת הערב של האמנית האמריקאית ג'ודי שיקגו.
המשוררת סוזאנה רוקסמן כתבה שיר בשם "קורנליה" הכלול באוסף Imagining Seals.
בשיר היא כותבת שמעולם לא ביקשה גיבורים וכמה תכשיטים היו יכולים להספיק, ובכך מאזכרת את הסיפור בו קורנליה מציגה את בניה כאשר היא מתבקשת להראות את תכשיטיה.
קורנית דיגיטל בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח וייצור מכונות להדפסה דיגיטלית על גבי טקסטיל.
לחברה מספר דגמים הנבדלים ביניהם במהירות, איכות ושטח ההדפסה, ובסוג הבד עליו ניתן להדפיס.
קורנית היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק.
קורנית הוקמה בינואר 2002 על ידי המהנדסים, יוצאי חברת סאיטקס, אבי שטרלינג, עופר בן צור, וגנדי רוסין.
במאי 2002 קיבלה מימון מהיזם הסדרתי משה נור.
בשנת 2003 קיבלה החברה מענק מלשכת המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר לצורך פיתוח המדפסת.
בשנת 2005 החלה החברה למכור את מוצריה.
במרץ 2007 חברת Electronics for Imaging (שייסד אפי ארזי) קנתה 11% ממניות החברה תמורת 3.5 מיליון דולר, כמו כן הוקם מפעל בקריית גת לפיתוח ולייצור הדיו למדפסות.
בשנת 2010 ההכנסות השנתיות של קורנית הגיעו ל–9 מיליון דולר, והיא תכננה לגייס הון בבורסה של תל אביב לפי שווי חברה של 84 מיליון שקל, אך ביקושים נמוכים הובילו לביטול ההנפקה.
בשנת 2011 נכנסה קרן פורטיסימו קפיטל להשקעה בקורנית.
הקרן השקיעה 16 מיליון דולר, קיבלה בתמורה 70% ממניות החברה, והפכה לבעלת השליטה בה.
קורנית הונפקה לראשונה בנאסד"ק באפריל 2015 לפי שווי של 308 מיליון דולר.
החברה גייסה הון עוד פעמים אחדות בדרך של הנפקת מניות,
בשנת 2017 חתמה קורנית על הסכם עם חברת המסחר המקוון האמריקאית אמזון, במסגרתו מספקת קורנית מערכות דפוס, דיו ושירותי תמיכה להדפסה בהתאמה אישית של עיצובים על חולצות לפי דרישה.
כחלק מההסכם הפכה אמזון לבעלת מניות בחברה.
ההסכם הורחב בצורה משמעותית בספטמבר 2020.
במרץ 2021 חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת פרינטפול (Printful) העוסקת בייצור דגמי טקסטיל לפי ביקוש.
בינואר 2022 חנכה החברה מפעל חדש בקריית גת, שנבנה בהשקעה של 80 מיליון שקל.
ב-20 בנובמבר 2021 הגיע שווי השוק שלה ל-8.2 מיליארד דולר והיא גייסה 292 מיליון דולר.
זאת על רקע צמיחה מהירה בפעילות החברה עקב מעבר עסקי האופנה למסחר מקוון, ולהדפסה על פי ביקוש של עיצובי בגדים.
באוגוסט 2020 הודיעה החברה על רכישת חברת Custom Gateway הבריטית העוסקת בפתרונות תוכנה לזרימת עבודה (Workflow) תמורת כ-17 מיליון דולר.
באוגוסט 2021 הודיעה החברה על רכישת Voxel8 שפיתחה טכנולוגיה להדפסת תלת מימד בתחום הטקסטיל.
באפריל 2022 הודיעה החברה על רכישת Tesoma GmbH הגרמנית, שפיתחה תהליכי ייבוש חכמים ומובנים (אינטגרטיבים) בתחום הטקסטיל.
קורנל נוישלוס (בהונגרית: Neuschloss Kornél; בודה, 17 ביוני 1864 – בודפשט, 26 במרץ 1935) היה אדריכל והיסטוריון לאמנות הונגרי-יהודי.
קורנל נוישלוס היה אחד מצאצאי משפחת נוישלוס.
את התואר באדריכלות קיבל מאוניברסיטה הטכנולוגית בציריך.
בהמשך קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח והיסטוריה באוניברסיטה למדעים של בודפשט, שם היה, בין היתר סטודנט של דיולה פסטיינר (מבקר אומנות, היסטוריון של האומנות וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים).
הוא נסע להשתלם בפריז ועבד במשרדו של אמיל בוזווילוולד, אדריכל בסגנון נאו-גותי, שם השתתף בשיקום ובשחזור של טירות צרפתיות.
משנת 1893 הועסק במשרד האדריכלות הממלכתי של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון.
בשנת 1897 פתח משרד משלו.
הוא שירת לאורך כל מלחמת העולם הראשונה כמפקד פלוגה (מילואים) של הגדוד הרביעי בחיל הרגלים האוסטרו-הונגרי באורדיאה וזכה באותות הצטיינות רבים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה (משנת 1921) היה מורה להנדסת מבנים באקדמיית לודוביקה (, המוסד שהעניק את ההשכלה הגבוהה לקציני הצבא ההונגרי בהונגריה לפני 1945).
אחרי 1924 היה לו משרד משותף עם לאיוש דיינש (אדריכל יהודי ידוע בעצמו שנרצח בשנת 1944 על ידי אנשי צלב החץ).
קורנל נוישלוס עבד גם כארכאולוג.
בנוסף לתפקידיו הציבוריים הרבים, הוא היה נשיא האגודה ההונגרית לארכיטקטורה (1914-1912) ועוד.
לאחר מותו הוקם לזכרו פרס אמנות, והונפקה מדליית ארד נוישלוס-קניסלי.
יחד עם לימודיו האוניברסיטאיים בילה שבע שנים בשווייץ, צרפת ואיטליה.
אשתו, לואיזה קניסלי, עברה להונגריה משווייץ.
במשפחת נוישלוס היו הרבה קבלני בניין שהמשמעותיים שבהם היו אודון נוישלוס ומרסל, שבנו את רוב תערוכת המילניום.
אביו, מיקשה נוישלוס, היה יצרן הפרקטים, וגיסו אישטוואן תומאן היה מורה לפסנתר.
צאצאיו גרים בגואטמלה, פוארטו ריקו, ספרד וארצות הברית.
המנהלה לשעבר של רכבת גיור-שופרון-אבנפורט בכיכר סילג'י דז'ה 1, כיום בניין המשרדים של "ארמון נוישלוס".
שכונת מגורים של פקידי הדואר ברובע זוגלו בבודפשט ברחובות גיארמט וגרוואי (1911–1912)
השער הראשי של גן החיות של בודפשט ובית הפילים.
(הוא היה המנהל האדריכלי של שחזור גן החיות של בודפשט בשנים 1910–1912. על פי הצעתו, קארוי קוש ודז'ה זרומצ'קי הופקדו על התכנון של הבניינים החדשים.
בניית המכון המטאורולוגי הלאומי (1910).
עבודתו עם לאיוש דיינש היא מה שמכונה בית משפט בתלן איסטוון בשדרות אטילה בבודפשט (1924).
עבודות גז בודפשט, סדנה מרכזית ובניית מחסן של תחנת אחסון דלק Lipótváros (1914, בודפשט.
בניין דירות ברחוב Batthyány 4, בודפשט, רובע 1 (1912)
בית המגורים של לאיוש קיש בבודה.
תחרות עיצוב בית העירייה במזטור (1914)
בית העירייה הישן של שורוקשאר (חלק מבודפשט המודרנית).
קורנליו פורומבויו (ברומנית: Corneliu Porumboiu; נולד ב-14 בספטמבר 1975 בווסלי, רומניה) הוא במאי קולנוע ותסריטאי רומני.
קורנליו פורומבויו נולד בווסלי למשפחת שופט כדורגל.
בשנים 1994–1999 הוא למד ניהול ובשנת 1999 החל ללמוד בימוי קולנוע באוניברסיטה לתיאטרון וקולנוע בבוקרשט.
מייד עם סיום הלימודים הוא ביים סרט קצר שזכה בפרס בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2004 הוא עבד על סרט באורך מלא The Dream of Liviu והקים חברת הפקות 42 KM FILM.
בשנת 2005 הוא כתב תסריט וביים סרט 12:08 East of Bucharest שזכה בפרס מצלמת הזהב וכ-20 פרסים נוספים.
בשנת 2009 קורנליו פורומבויו סיים את סרטו Police, adjective שכה בפרס השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2019 קורנליו פורומבויו סיים את סרטו השורקים.
נוסף על כך, קורנליו פורומבויו צילם מספר סרטים תיעודיים.
קורנל לאנצוש (במקור לוי, בהונגרית: Lánczos Kornél; סקשפהרוואר, 2 בפברואר 1893 – בודפשט, 25 ביוני 1974) היה מתמטיקאי ופיזיקאי יהודי-הונגרי.
שמו המקורי היה כאמור קורנל לוי, אביו, ד"ר קארוי לוי היה עורך דין (נשיא לשכת עורכי הדין של סקשפהרוואר ונשיא הקהילה היהודית בעיר).
אביו שינה את שם משפחתו ללאנצוש בשנת 1906. אמו הייתה אדל האן.
את לימודיו בבית הספר התיכון סיים בסקשפהרוואר, עם תוצאות טובות מאוד.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט, שם סיים את בשנת 1916, ואז הפך לעוזר הוראה באוניברסיטה הטכנולוגית של פרופסור קארוי טנגל.
הוא סיים את הדוקטורט במתמטיקה.
תיזת הדוקטורט של לאנצוש (1921) הייתה על תורת היחסות.
הוא שלח עותק של התזה שלו לאלברט איינשטיין, ואיינשטיין כתב בחזרה כך (ציטוט צף בצד):
אחרי קבלת הדוקטורט תחילה עבד לאנצוש כפרופסור באוניברסיטת פרנקפורט ואחר כך בברלין.
שם פגש לראשונה את איינשטיין בשנת 1921, לאחר מכן הוא היה מקורב אליו במשך תקופה ארוכה ומשנת 1928 הוזמן על ידי איינשטיין לעבוד אתו בברלין.
ב־5 בינואר 1928, בפרנקפורט אם מיין, התחתן עם מרי אליזבת רומפ.
אשתו לא יכלה לבוא אתו לארצות הברית (אליה הוזמן כמרצה) בשל מחלתה, לכן נשארה עם הוריו בהונגריה.
הוא חילק את זמנו בין חו"ל לבין הונגריה.
מעט אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה נפטרה אשתו משחפת.
אשתו השנייה הייתה אילזה הילדברנד, אותה נשא לאישה בשנת 1954 במינכן.
בשנת 1931 הוזמן כאמור לארצות הברית.
תחילה עבד כפרופסור למתמטיקה ופיזיקה במחלקה אוניברסיטאית, ולימים כמתמטיקאי במשרד התקנים הלאומי וכן כפרופסור למתמטיקה בהכשרת מהנדסים.
לאחר מכן הועסק כמדען מחקר בחברת בואינג
בשנת 1960 הוענק לו פרס שובנה.
הוא נקבר ב -5 ביולי 1974 בבית הקברות היהודי בפרקשרט בבודפשט, על פי מנהגי היהדות.
בעבודתו בוושינגטון הבירה בלשכה הלאומית לתקנים בארצות הברית לאחר 1949, פיתח לאנצוש מספר טכניקות לחישובים מתמטיים באמצעות מחשבים דיגיטליים, כולל:
האלגוריתם של לאנצוש למציאת ערכים עצמיים של מטריצות סימטריות גדולות,
שיטת השיפוע המצומד לפתרון מערכות משוואות ליניאריות.
בשנת 1962 הראה לאנצוש כי ניתן להשיג את טנזור וויל (במתמטיקה, טֶנזוֹר (או טנסור) הוא פונקציה מולטי-ליניארית.
בפיזיקה טנזור הוא מערך רב-ממדי של רכיבים המייצגים גודל פיזיקלי שיש לו טרנספורמציה מוגדרת תחת שינוי קואורדינטות) הממלא תפקיד בסיסי בתורת היחסות הכללית, מפוטנציאל טנזור שמכונה היום פוטנציאל לאנצוש.
קורנליה ראו היא אזרחית גרמנית ותושבת קבע באוסטרליה, שנעצרה שלא כדין לתקופה של עשרה חודשים בשנת 2004 וב-2005 במסגרת תוכנית המעצר המנדטורית של ממשלת אוסטרליה.
מעצרה הפך לנושא לחקירה ממשלתית שהורחבה מאוחר יותר לחקירה של למעלה מ-200 מקרים נוספים של חשד למעצר שלא כדין על ידי מחלקת ההגירה של ממשלת אוסטרליה.
היא נעלמה מבית החולים מנאלי ב-17 במרץ 2004, ובפברואר 2005, נחשף כי נעצרה שלא כדין במרכז המתקן לנשים בבריסביין, בית סוהר, ומאוחר יותר במרכז המעצר בקסטר, לאחר שסווגה כחשודה כפליטה או לא אזרחית על ידי מחלקת ההגירה כשסירבה לחשוף את זהותה האמיתית.
ראו הגיעה לאוסטרליה מגרמניה בשנת 1967, בגיל שמונה-עשר חודשים.
משפחתה התגוררה באוסטרליה עד 1980 כשחזרו לגרמניה.
הם גרו שם שנתיים, ואז עברו לאסיה ושוב לאוסטרליה בשנת 1983 שם הם נשארו.
אף על פי שראו היא עדיין אזרחית גרמנית ודיברה קצת גרמנית בבית, בבית הספר ובמקומות אחרים היא דיברה אנגלית.
ראו למדה בבית ספר לאמנות ועבדה באירוח לפני שלקח עבודה כדיילת בחברת התעופה קוטאנטס.
באפריל 1998 הצטרף ראו לכת בשם קניה תקשורת, אך ככל הנראה גורשה משם במהלך אירוע במלבורן.
באוקטובר 1998 אושפזה ראו במשך שלושה חודשים, לאחר שנראתה עם התנהגות בלתי יציבה, ככל הנראה בגלל הכת שהייתה בה.
באותה התקופה היא אובחנה כחולה בהפרעה דו־קוטבית, אולם בהמשך אבחנו אותה הרופאים כחולה בסכיזופרניה.
בשלב מסוים, הרופאים האמינו כי ראו סובלת מהפרעה דו־קוטבית סכיזואקטיבית.
בין ינואר 1999 למרץ 2004, אושפזה ראו עוד מספר פעמים, לאחר אירועים נוספים של התנהגות לא יציבה.
בכמה הזדמנויות היא נעלמה לכמה ימים, ולפעמים נסעה מעבר לים, אך תמיד חזרה או יצרה קשר עם משפחתה, בדרך כלל עם אחותה, כריס ראו.
ב-1 בדצמבר 2003, ראו נעלמה, אך עד מהרה חזרה.
ראו קיבלה טיפול תרופתי במצבה ולעיתים קרובות אושפזה בבית החולים, אך לא אהבה את הטיפול בגלל תופעות הלוואי.
בסופו של דבר רופאיה של ראו ומשפחתה קבעו דיון בהוראת הקהילה ל-18 במרץ 2004, מה שהיה צריך להכריח את ראו ליטול תרופות.
ב-17 במרץ 2004, שחררה ראו את עצמה מבית החולים מנאלי ונעלמה.
למחרת דיווח בית החולים מנאלי על ראו למשטרת ניו סאות' ויילס כ"חולה נעדרת", אף שלא ראו אותה בסכנה חמורה כלשהי.
ב-29 במרץ 2004 ראו הגיע לצפון קווינסלנד.
מכיוון שזו הייתה העונה הרטובה, ולא הייתה לה תוכנית עקבית לנסיעות, המקומיים דאגו לשלומה.
ב-30 במרץ, המקומיים לקחו אותה לעיירה סמוכה, בחצי האי קייפ יורק.
היא נלקחה למלון, שם התקשרו המקומיים למשטרת קווינסלנד.
שם מסרה ראו כמה גרסאות לסיפור שלה, כשהיא מזדהה כאנה ברוטמאייר ואנה שמידט ודיברה אנגלית וגרמנית.
היא אמרה שהיא תיירת ממינכן, גרמניה, וכי היא מתכננת להמשיך צפונה.
עם זאת, היא לא הצליחה לספק שום תיעוד ואמרה כי אין אף אחד אחר באוסטרליה שיידע שהיא נעדרת.
ב-31 במרץ, המשטרה בקווינסלנד יצרה קשר עם מחלקת ההגירה (DIMIA) ומסרה לה את הפרטים שראו מסרה.
לדברי המחלקה אין רשומות על הגעתו של אף אדם בשם אנה ברוטמאייר.
המשטרה חזרה למלון, אך ראו עזבה, ובהמשך הם מצאו אותה כחמישה עשר קילומטרים צפונית לעיירה, שם הורו לה לחזור לתחנת המשטרה.
שם היא העבירה מספר סיפורים שונים על איך ומתי נכנסה למדינה, אף אחד מהם לא היה עקבי.
המשטרה פנתה שוב אל DIMIA, אשר ייעצה להם לעצור את ראו כחשודה כבלתי חוקי שאינה אזרח על פי הוראות חוק ההגירה האוסטרלי משנת 1958. נערך עליה חיפוש ובו דרכון נורווגי, ספר עם שני שמות (שניהם שונים מאנה וקורנליה) ו-2,413 דולר.
בהמשך אותו יום היא הוסעה לקיירנס.
ב-2 באפריל ביקרה את ראו איריס אינדוראטו, קונסול הכבוד של גרמניה וצרפת בקיירנס.
ראו תקשרה עמה בגרמנית, מכיוון שגורמים רשמיים לא ידעו באותה עת שראו יכולה לדבר אנגלית והניחו שהיא אזרחית גרמנית אבודה.
אינדורטו אמרה שהשליטה שלה בשפה רהוטה אך "דמוית ילדים" מבחינת אוצר המילים וכי ראו לא הצליחה לזכור מידע בסיסי כמו שמות הוריה ואיפה היא נולדה.
ב-5 באפריל הועברה ראו לבריסביין ולמרכז מאסר לנשים בריסביין (BWCC), שם הושארה לחצי שנה.
שם היא הושמה בקרב אוכלוסיית הכלא הכללית כיוון שלא היו קיימים מתקני מעצר להגירה בקווינסלנד.
ראו הייתה מבחינה טכנית במשמורת של DIMIA, אף על פי שבפועל טופלה על ידי BWCC ושירותי המעצר של קווינסלנד.
בעת שהותה בכלא, ראו פגשה את דבי קילרוי, שניהלה ארגון בשם "האחיות שבפנים", כדי לתמוך בנשים בכלא.
קילרוי פגשה אותה לראשונה בתחילת מאי, כאשר ראו הייתה ללא תרופות כבר חודשיים.
ראו הזדהתה כאנה, אך דיברה איתה באנגלית רהוטה עם מבטא אוסטרלי.
בכמה הזדמנויות, ראו ביקשה מקילרוי ליצור איתה קשר עם DIMIA, לשאול מתי תשוחרר מהכלא, מכיוון שהיא "לא עשתה שום דבר לא בסדר".
אסירים אחרים הצהירו לתקשורת כי אנה ניסתה לטלפן ל-DIMIA אך לא הייתה מסוגלת כיוון שהיא לא זכרה מי היא.
ב-29 באפריל, קצין DIMIA יצר קשר עם יחידת הנעדרים במשטרת קווינסלנד, ושלח להם את המידע שאספו על אנה.
מהיחידה נמסר כי אין להם רשומות התואמות את התיאורים שסופקו.
ב-11 במאי, ראו שאלה אם היא יכולה להגיש בקשה לדרכון גרמני, ופקידים ב-DIMIA הכינו טופס עם השם אנה שמידט.
ארבעה ימים לאחר מכן דחתה הקונסוליה הגרמנית בסידני את בקשת הדרכון, מכיוון שהיה בה מידע לא מספק.
ב-17 ביוני, DIMIA יצרה קשר עם שגרירות אוסטרליה בברלין לצורך סיוע בזיהוי ראו.
במשך כל חודש יוני 2004, ככל שמצבה של ראו הידרדר, אסירים אחרים החלו לחשוד שהיא חולה, מכיוון שהיא צעדה ללא הרף כל היום וטרקה דלתות.
קילרוי אמרה כי היא ניסתה להעלות את הנושא בפני גורמי BWCC, אך הם אמרו כי מדובר באחריות DIMIA.
ב-5 ביולי הייתה אנה אחת מ -25 אסירים שנבדקו על ידי יחידת תקנים אתיים מממשלת קווינסלנד, שחקרה טענות על התעללות במערכת הכלא.
במהלך הראיון שהוקלט, נזכרה אנה באירוע בו נשלחה לבידוד ביחידת המעצר, על ניסיון להשיג עיתון מחדר אחר בכלא.
במהלך ששת החודשים של ראו ב-BWCC, היא בילתה חמישה שבועות בבידוד.
ב-30 ביולי, לאחר שכמה אסירים וצוות העובדים ב-BWCC הביעו חששות לשלומה של אנה, המליצה הפסיכולוגית של בית הסוהר להערכה פסיכיאטרית, כך שניתן יהיה להעריך את בריאותה הנפשית.
שבוע לאחר מכן, ב-6 באוגוסט, גם קצין BWCC ביקש לבצע הערכה, כדי לקבוע אם ניתן להכניס את אנה לקהילה, במקום להישאר בכלא.
בסופו של דבר, ב-10 באוגוסט, המליץ פסיכיאטר הכלא לפנות אותה לבית חולים לבדיקה מלאה, כדי לקבוע את בריאותה הנפשית.
הדו"ח שלה ציין כי התנהגותה של אנה הייתה יוצאת דופן, והייתה בה היגיינה לקויה והיא התנהגה בצורה לא הולמת כלפי השומרים, במיוחד הגברים.
אנה נלקחה לבית החולים הנסיכה אלכסנדרה בבריסביין ב-20 באוגוסט, שם נבדקה במשך שישה ימים.
היא הוחזרה ל-BWCC ב-26 באוגוסט, לאחר שהרופאים לא הצליחו לאבחן את הסכיזופרניה שלה.
בתוך כך, ב-11 באוגוסט, משפחתה של ראו דיווחה עליה רשמית כנעדרת למשטרת ניו סאות' ויילס.
המשטרה פרסמה בעיתונים והציבה כרזות בקרבת מקום.
ב-12 באוגוסט, משטרת ניו סאות' ויילס יצרה קשר עם DIMIA כדי לחפש ברשומותיהם מידע על ראו.
החיפוש לא חשף דבר, ולא היה שום שיתוף פעולה נוסף.
המשטרה יצרה קשר עם DIMIA שוב שישה שבועות לאחר מכן, ב-24 בספטמבר, בניסיון לגלות האם ראו עזבה או ניסתה לעזוב את אוסטרליה.
אך במחלקת ההגירה אמרו שהיא עדיין הייתה במדינה.
בסוף ספטמבר 2004 תכננו אנשי DIMIA להעביר את ראו למרכז המעצר בקסטר בסמוך לעיירה פורט אוגוסטה בדרום אוסטרליה.
ראו סירבה לחתום על טופסי ההעברה, אך ב-6 באוקטובר היא בכל זאת הועברה לבקסטר.
ראו הגיעה לבקסטר בהמשך אותו יום והופנתה לפסיכולוג שם.
הפסיכולוג בחן את ראו ב-7 באוקטובר, אך לא הצליח לאבחן סכיזופרניה, והצהיר במקום זאת כי יש לה בעיות התנהגות.
לאחר שלא תקשרה עם גורמי DIMIA בראיון שלה ב-8 באוקטובר, היא הופנתה שוב לפסיכולוג, שבדק אותה שוב ב-12 באוקטובר.
ב-14 באוקטובר דיווח הפסיכולוג כי טיפול בתרופות יהיה חסר תועלת, וכי יש להעביר את אנה למתקן בסידני, בו היה אזור לנשים בלבד שיתאים יותר לאנה.
עם זאת, מחלקת ההגירה התנגדה ולא העבירה את אנה, למרות העובדה שהפסיכיאטר של BWCC ציין את התנהגותה הבלתי הולמת כלפי גברים.
ב-3 בנובמבר, ראו סירבה לשוחח עם הפסיכולוג וב-6 בנובמבר הפסיכיאטר ד"ר אנדרו פרוקאץ', המליץ להעביר אותה לבית חולים.
הוא לא יכול היה לבצע אבחנה מסוימת, אך הוא האמין כי יש לה סכיזופרניה, יחד עם הפרעת אישיות.
לפסיכיאטר משירות הבריאות הנפש גלנסייד, קמפוס של בית החולים המלכותי אדלייד, נמסר על התנהגותה של אנה, וטען כי לראו בעיות התנהגותיות שלא קשורות לבריאות הנפש.
שירות בריאות הנפש (RRMHS) הציע שיחת וידאו, אולם בכירי בקסטר רצו במקום זאת שאנה תתאשפז בבית חולים, מכיוון שהם האמינו שהיא לא תשתף פעולה עם שיחת הווידאו.
ב-17 בנובמבר, RRMHS הוריד את אנה מרשימת ההמתנה לטיפול בבית חולים, מבלי ליידע את הגורמים בבקסטר, שהאמינו כי בקשתם עדיין נשקלת.
למרות המלצותיו של ד"ר פרוקאץ', ראו הוכנסה לבידוד בתא, שנבנה במיוחד כדי למנוע מהומות ולהחזיק עצורים סוערים.
שם הם מופרדים מהאוכלוסייה הכללית, מבודדים ומוחזקים במשך שמונה עשרה שעות ביום.
ב-24 בנובמבר הרשויות המנהלות את התיקים של אנה כי לדעתם אנה אינה גרמניה כלל אלא אוסטרלית עם הורים גרמנים.
על דעה זו התבשרו הצוותים האחרים בבקסטר, כמו גם אנשי DIMIA בקנברה.
ב-5 בינואר 2005, הקונסוליה הגרמנית במלבורן אמרה ל-DIMIA כי ללא מידע כמו טביעות אצבעות, הם לא יוכלו לזהות את אנה, וב־14 בינואר, אמרו כי גורמים בגרמניה גם לא התקדמו בזיהויה.
ראו עצמה יצרה קשר עם הקונסוליה ב-20 בינואר, כשהיא עדיין מזדהה כאנה שמידט, אך הצוות אמר לה כי הם עדיין זקוקים למידע נוסף.
לאחר מכן אמרו אנשי הצוות הקונסולרי למנהלת התיקים של אנה בבקסטר כי השליטה של אנה בשפה הגרמנית עולה בקנה אחד עם הדעה שאנה שהיא אוסטרלית בעלת רקע גרמני.
צוין בחקירת פאלמר כי לעיתים אנה מדברת אנגלית במבטא אוסטרלי, ולעיתים במבטא גרמני וגם דוברת גרמנית.
ב-4 בינואר, פסיכולוגים מבקסטר יצרו קשר עם RRMHS שוב, ואנשי גלנסייד בסופו של דבר חקרו את המידע שנשלח אליהם בנובמבר 2004. ב-7 בינואר, רופא מטעם שירותי הבריאות והרפואה הבינלאומית (IHMS), קבלן משנה של DIMIA, בדק את אנה שוב והציע כי היא עלולה לסבול מסכיזופרניה, או לפחות ממצב של סכיזופרניה.
ב-24 בינואר דנו פקידי DIMIA בקנברה עם רופאי גלנסייד באפשרות לאשפז בכפייה את אנה.
הרופא של IHMS ניסה שוב לבחון את אנה ב-31 בינואר, אך הוא לא הצליח לגרום לה לשתף פעולה וב-2 בפברואר פנה הרופא לפסיכיאטר בגלינסייד, שאמר כי יש לבדוק את אנה על פי "חוק בריאות הנפש" של דרום אוסטרליה משנת 1993 לצורך התחייבות אפשרית.
הרופא בדק את אנה למחרת, ולאחר התייעצות עם הרופא של גלנסייד, הורה לאשפז את אנה.
ב-31 בינואר 2005 העיתון "The Age" במלבורן פרסם כתבה מאת אנדרו ג'קסון, תחת הכותרת "אשת המסתורין בבקסטר עלולה להיות חולה".
את הסיפור ראו ידידים של משפחת ראו, שחשבו כי האישה שהכתבה התייחסה אליה יכולה להיות קורנליה ראו, ולכן הם יצרו קשר עם המשפחה.
המשפחה, בתורה, יצרה קשר עם משטרת ניו סאות' ויילס, ששלחה בדואר אלקטרוני לפקידי DIMIA בבקסטר פרטים ותמונות של ראו.
עד מהרה, צוות DIMIA זיהה רשמית את אנה כקורנליה ראו.
מאוחר יותר באותו לילה נכנסו שוטרים מדרום אוסטרליה לבקסטר ולקחו את ראו.
היא הועברה לבית החולים פורט אוגוסטה הסמוך ובבוקר 4 בפברואר אושפזה במתקן לבריאות הנפש של בית החולים גלנסייד.
ב-9 בפברואר 2005 השרה לענייני הגירה והעניינים הרב-תרבותיים והילידים, הסנאטורית אמנדה וונסטון, הודיעה כי נציב המשטרה הפדרלית לשעבר, מיק פאלמר, יקיים בירור על הנסיבות סביב מעצרה של ראו.
החקירה נודעה בשם "חקירת פאלמר".
במאי 2005 הורחבה תקופת הבירור כדי לאפשר לפלמר לחקור פרשה של גירוש לא תקין של ויויאן סולון לפיליפינים בשנת 2001, שגם מצבה הנפשי לא נלקח בחשבון והייתהאזרחית אוסטרלית.
הדו"ח של חקירת פאלמר פורסם ב-14 ביולי 2005. ונסטון הציגה אותו בפרלמנט וקיימה מסיבת עיתונאים יחד עם ראש הממשלה ג'ון האוורד, בו התנצלו בפני ראו וסולון.
דובר ההגירה מטעם הלייבור, טוני בורק, מתח ביקורת על החקירה ואמר כי רק לנציבות המלכותית יהיו הסמכויות הדרושות כדי לחקור את המצב כראוי.
קורנליה ראו עצמה אמרה שהיא רוצה שהסנטורית ונסטון תוחלף כשר ההגירה על ידי מישהו מרקע אתני.
ביולי 2005, ושוב בהמשך השנה, הבטיחה הממשלה כי ראו תפוצה.
בפברואר 2008, עורכי הדין של ראו קיבלו הצעה מוגברת לפיצוי בסך של 2.6 מיליון דולר.
במאי 2008, ראו הורשתה לצאת לטייל לנסוע על ידי פסיכיאטר באדלייד, אולם לאחר מכן "הוחזקה בבידוד בבית חולים בהמבורג" במחלקה סגורה במשך 7 שבועות עד סוף אוקטובר 2008. היא התגוררה באדלייד תחת פיקוחו של נציב קבילות הציבור.
משפחתה הביעה חוסר אמון מכך שהותר לה לנסוע לחו"ל כשהיא גם הייתה חופשית למשך "שלושה עד שישה חודשים מנטילת התרופות שלה".
ראו נעצרה כשהיא מתנהגת באופן לא תקין בעיר טפילה שבירדן בפברואר 2009. גורמים מקומיים טענו כי היא נלקחה למעצר מפני שלא שילמה למלונות ומוניות.
ממשרד החוץ האוסטרלי אמרו כי הרשויות באוסטרליה ימשיכו לספק סיוע לראו.
היא חזרה לאוסטרליה ב-22 במרץ 2009, מלווה בשני חובשים, עורכת דינה וסוכני המשטרה הפדרלית האוסטרלית.
היא הגיעה לסידני ואז הוטסה לאדלייד שם נלקחה לבית החולים המלכה אליזבת עם אחותה והאפוטרופוס שלה, שם אושפזה.
קורנליה בקסטר בארנס הייתה קריקטוריסטית פמיניסטית וסוציאליסטית אמריקאית.
קורנליה בארנס נולדה ב־25 בספטמבר 1888 בפלשינג שבניו יורק, הבכורה מבין שלושה ילדים שנולדו לצ'ארלס אדוארד בארנס ומייבל בלסטון בארנס.
צ'ארלס בארנס החל ללמוד בתחילה לבית הספר למשפטים, אך לאחר מכן למד מדעים לפני שהחל קריירה כעיתונאי של "ניו יורק הראלד".
בעודו גר בניו יורק, הוא גם זכה למוניטין כסופר ומשורר.
בשנת 1910 עברה המשפחה להתגורר בפילדלפיה, שם ביסס את עצמו צ'ארלס בארנס כמנהל תיאטרון, וקורנליה למדה אמנות.
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותם יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לחלק מהעולם המקצועי, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן.
יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו לקולניות ובטוחות יותר בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
האמניות מילאו תפקידים מכריעים בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של האייקון והן על ידי שינוי דרך חייהן.
קורנליה בארנס נרשמה לאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1906, שם הפכה לתלמידה של ויליאם מריט צ'ייס וג'ון הנרי טוואצ'מן.
היא הוזכרה כחברתו של רוברט אנרי ואסכולת אשקאן שיסד.
עבודתה זכתה לכבוד על ידי קבלת שתי מלגות נסיעות מהאקדמיה, שאפשרו את נסיעתה הראשונה לאירופה בשנת 1910, ונסיעה נוספת בשנת 1913. היא הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
באמצע שנות העשרים לחייה התחתנה עם ארתור סלווין גרבט, מבקר מוזיקה בריטי שעבד בפילדלפיה.
לבני הזוג נולד בן בפילדלפיה, ועל פי ההערכה הם בילו כמה שנים בעיר ניו יורק.
הסגנון האמנותי של קורנליה בארנס הסתמך על קווי עפרון עבים ועל סגנון קומיקס ייחודי שתיאר את היומרנות, הפריבילגיה החברתית, הדומיננטיות הגברית והתמימות של הילדות.
מקס איסטמן כתב על סגנון ציורי הקריקטורות שלה שהיו מיוחדים ויוצאי דופן.
הכיתובים להם היו מיותרים, או לפחות היו רק מרכיב משלים – לרוב, למעשה, הם סופקו על ידי העורכים במשרד.
בשנת 1915 נערכה בעיר ניו יורק תערוכת קריקטוריסטים, אירוע שאורגן על ידי לואי באורי, וקורנליה בארנס הייתה אחת מעשרים ושלושה האמנים המוצגים.
היא הייתה חדשה יחסית בסצנת האמנות בניו יורק, אך היא עלתה במהירות.
בשנים 1913–1917 תרמה בארנס תדיר לעיתון "מאסס", מגזין סוציאליסטי שמשך אליו חבורת סופרים ואמנים מוכשרים.
במשך שלוש שנים כיהנה בארנס במערכת של העיתון.
כאשר הופסק פרסום "מאסס" בעקבות אישומי הממשלה, הקימו מקס איסטמן וקריסטל איסטמן מגזין חדש, "הליברטור".
בגיליון מ-10 בפברואר 1918 של "ניו יורק קול", מצוין כי קורנליה כעורכת תורמת ל"ליבריטור", יחד עם עמיתים כמו רוברט מיינור, חבר מועצת המנהלים רובינסון וארט יאנג.
בשנת 1925 הוכרז על הופעת "ניו מאסס" כ"מגזין רדיקלי חדש לאמנויות ולמכתבים, ללא קשרים או התחייבויות פוליטיות, אך באהדה ובאמונה בתנועת הפועלים הבינלאומית".
שוב, קורנליה בארנס נרשמה כעורכת תורמת.
בכתבי-העת הסוציאליסטיים, קריקטורות רבות של קורנליה בארנס התייחסו לנושא זכות הבחירה ושוויון מגדרי.
היא פרסמה גם קריקטורות במגזינים נוספים בעיר ניו יורק, ובעיתונים של לוחמות זכויות נשים (סופרג'יסטיות).
הקריקטורה "אדם אחד - קול אחד" תיארה שתי נשים מהגרות עם ילדים קטנים, הניצבות לצד גבר גנדרן בחליפת שלושה חלקים ומקל הליכה.
בציור על הכריכה של המגזין "סופרג'יסט" ונושא כותרת גדולה – "מחכות" – תיארה בארנס בשנת 1919 קבוצה גדולה של נשים חזקות, שתיים עם תינוקות בזרועותיהן, אוחזות בלפידים בזמן שהן ממתינות להכרה פוליטית בזכות הבחירה.
בשנת 1920 עברה קורנליה בארנס לקליפורניה עם בעלה, ארתור סלווין גרבט, ועם בנם הצעיר.
הם התיישבו בחווה ליד הוריה, שעברו לגור לשם כמה שנים קודם לכן.
הם עברו לברקלי וחיפשו הזדמנויות עבודה.
גרבט הפך למנהל תוכניות רדיו, לאחר מכן קיבל תוכנית רדיו משלו.
הוא שימש גם כמבקר מוזיקה בעיתון בסן פרנסיסקו.
קורנליה בארנס פנתה בעיקר לאיור, וסיפקה רישומים ועטיפות למגזין Sunset עד שנת 1921. היא תרמה טור עלילתי ל"אוקלנד טריביון" ולעיתונים נוספים.
גרבט וברנס פרשו ללוס גאטוס שבקליפורניה, זמן קצר לפני מותה של קורנליה משחפת בנובמבר 1941. משערים כי שנים של שימוש בחומצות בחריטה על צלחות אבץ ובתנאי אוורור גרועים פגעו בריאותיה.
בעקבות הצפה בדירה המשפחתית, מעט מיצירות האמנות המקוריות שלה שרדו.
קורנל טאבורי (במקור טאובר עד 1902, בהונגרית: Tábori Kornél; סולנוק, 25 ביוני 1879 – אושוויץ, 15 ביולי 1944) היה סופר, עיתונאי, מתרגם, עורך וכתב יהודי-הונגרי.
אביהם של פאל טאבורי וג'ורג' טבורי.
שמות בדויים שלו כסופר היו: Old Boy, דוב זקן (Öreg Medve).
טאבורי נולד במשפחה יהודית כבנם של מור טאובר וינקה אדלר.
ב-23 ביוני 1907 בבודפשט, התחתן עם אלזה זיפר, בתם של דר' אמיל זיפר ופרנצישקה קראוס.
הוא סיים לימודי משפטים, אך עבד כעיתונאי.
הוא היה הכתב של הפשטי נפלו, כתב לענייני משטרה.
במלחמת העולם הראשונה היה הכתב של הפשטי נפלו לענייני צבא ומלחמה ולימים מונה לסגן עורך העיתון.
הוא היה הכתב ההונגרי הראשון שעסק בדו"חות פשע והעיתונאי הראשון שהמחיש את כתביו בצילומיו שלו.
הוא נסע רבות לפני מלחמת העולם הראשונה, כולל רוסיה במהלך המהפכה בשנת 1905, וגם דיווח מבלגרד כאשר המלכה דראגה והמלך אלכסנדר נרצחו ב-1903. לאחר שנת 1914 הוא ארגן משלוחי סיוע לעשרות אלפי אנשים שסבלו מעוני עקב המלחמה, במיוחד לילדים.
הוא העביר הרצאות בהולנד, בבלגיה ובשווייץ, ובכך ארגן שהות במערב של חופשה ארוכה או קצרה יותר לאלפי ילדים הונגרים.
הוא היה במונחים של היום "מנהל השיווק" של "הליגה הלאומית להגנת הילד", העביר הרצאות ברדיו על הליגה וארגן איסוף תרומות לילדים.
בשנת 1916 דיווח על פלישת רומניה לטרנסילבניה.
במשך חמש עשרה שנים קורנל טאבורי היה המארח הרשמי של ידוענים זרים שביקרו בהונגריה, כולל תומאס מאן בשנת 1923. הוא עשה הרבה למען פיתוח התיירות בהונגריה.
בשנת 1944 גמלו לו על כך וגורש למחנה הריכוז אושוויץ, שם מצא את מותו.
טאבורי היה העורך של כמה סדרות ספרים, שהראשונה בהן נקראה "הפעמון הגדול" (ספריית העיתונאים), ככל הנראה הכרך הראשון שלו פורסם בשנת 1908 ("בודפשט משחקת בקלפים – השחקנים מסוכנים ומזויפים" – נולד מפרי עטו של טאבורי) ובסך הכל שמונה כרכים של עיתונאים בעלי שם נוספים כאלה.
בין הכותבים שלו, היו לאסלו לקטוש (מקודם: קלנר), דיולה סִינִי, יאנוש פרוליך, דיולה הגדוש, לאסלו פנייש ודניאל גגוש.
הסדרה הבלתי נשכחת הנוספת שלו הייתה "הספרייה העליזה", ממנה פורסמו לפחות ששים כותרים מ-1910 עד 1920 וכללה כמעט כול הומוריסטן בזמנו: אנדרה נאג', אישטוואן סומאהאזי (במקור ארנולד שטיינר), פרידייש קארינתי, מיקשה ברודי וארפאד פאסטור.
בשנת 1919, הוא השיק עיתון דיווחים בשם פשט (Pest), אשר הגיע רק לשש מהדורות בשל עליית הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בשנים האחרונות לחייו ערך את כתב העת "הגנת הילד" (Gyermekvédelem).
בשנות השלושים ערך את סדרת רומני ההרפתקאות של נובה (A Nova kalandos regényei), בה פרסם גם כמה תרגומים.
מרבית ספריו היו בעלי אופי סוציוגרפי (הבולט בהם "מחזור-בודפשט החוטאת" שכתב יחד עם ולדימיר סקיי וכן "חטא וסבל בעולם הילדים", ספר חלוץ של הסוציופוטוגרפיה ההונגרית), אך הוא כתב גם ספרי מסעות וספרי ילדים, בסך הכל כחמישים כרכים.
אלבום התמונות החברתי שלו, שיצא בשנת 1920 – "על הזוועות של מדינה שנידונה למוות", ו"פשיטה על שכונות העוני של בודפשט" – שנתן דחיפה לשליחת ילדים עניים לחופשת קיץ בחו"ל שהחלה בשנת 1920. הוא פעל רבות למען פיתוח התיירות להונגריה והיה מנהל העיתונות של איגוד התיירות.
במיוחד משנות ה-30 ואילך הוא השקיע יותר ויותר בהבטחת פרנסה ראויה למשפחתו.
הוא תרגם את יצירותיהם של צ'ארלס דיקנס, זיין גריי, הנרי ס.
לנדור, פיטר צ'ייני, פרנסיס ברט-יאנג, אפטון סינקלר ו-פ.
וראן (Percival Christopher Wren), ובמשך תקופה ארוכה הופיעו כתביו בשם בדוי (Old Man).
בשנת 1914 ביים את אחד הסרטים האילמים הראשונים (אמנם נותר רק בשברי חלקים, אך שרד עד היום) ששמו היה "פופי קונה נעליים", שלפי כמה מקורות היה התפקיד הקולנועי הראשון של דיולה קאבוש.
בשנת 1966, בנו פאל (פול) טאבורי, שהתגורר באנגליה, ערך ותרגם את החוויות הנסתרות שאסף אביו במהלך ארבעים שנות הקריירה שלו כעיתונאי ופרסם אותן בשם "My Occult Diary – היומן הנסתר שלי".
בשנת 1995, בהתבסס על התסריט והזכרונות של בנו ג'ורג' טבורי, ביים מייקל ורהובן סרט בשם Mutters Courage על השבועות האחרונים של אביהם ועל האופן שבו משפחת טאבורי נפרדה ואיך הם, הבנים, ברחו מהונגריה.
עבודותיו של קורנל טאבורי מופיעות בעיקר במכירות פומביות ופורסמו מחדש בשנת 1992. בשנת 2015 פורסם שוב ספרו "בודפשט הבלתי מוסרית".
דמותו מופיעה ברומן הפשע "בודפשט החוטאת" מאת הסופר ההונגרי וילמוש קונדור.
קורנל קרשי (בהונגרית: Kőrösy Kornél; בודפשט, 2 בדצמבר 1879 – בודפשט, 14 ביולי 1948) היה רופא, פרופסור באוניברסיטה, גנטיקאי יהודי-הונגרי, בנו של יוז'ף קרשי, אבי המהנדס הכימי פרנציס קרשי וסבו של הפרופסור לסוציולוגיה הישראלי יוסי כורזים-קורושי.
הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה בשנת 1903, אחר כך עסק בפיזיולוגיה וכתב מספר עבודות בנושא.
בשנת 1910 הוא מונה כמרצה הצעיר ביותר באוניברסיטה.
בשנת 1916 מונה למרצה בכיר חיצוני באוניברסיטה ומאוחר יותר לפרופסור.
בין השנים 1908–1914 יצא קורנל קרשי למספר סיורי לימודים ארוכים לחו"ל.
שם הוא עבד במכון פסטר בפריז, במכון הברלינאי של הביוכימאי המפורסם בעל השם העולמי הרמן אמיל פישר, במכון של המיקרוביולוג ההולנדי הנודע מרטינוס ביירינק ובמכון של אוניברסיטת רוקפלר בניו יורק בניהולו של ז'ק לובל.
בשנים 1918–1920, לאחר מותו של פרנץ טנגל, מונה קרשי למשרה הפנויה במחלקה הפיזיולוגית כסגן מנהל המחלקה, כשגזה פרקש נכנס לתפקיד מנהל המחלקה.
הוא עסק שם בחקר חילוף החומרים ואחר כך בביומטריה.
קרשי ניסה ליישם את שיטות החישוב של גזה פרקש ברפואה.
בהמשך עסק גם בנושאי תורשה.
עבודותיו פורסמו בכתבי עת מקומיים וזרים.
בשנים 1943–1944 היה נשיא "האגודה הפרו-ארץ ישראלית של יהודי הונגריה" שהוקמה בדצמבר 1926 במטרה לשתף את השכבות הרחבות ביותר של יהדות הונגריה במלאכת הבנייה מחדש של ארץ ישראל.
אשתו הייתה בלנקה הוליטשר (1884–1961), בתם של ארמין שטיינר ושל הרמינה בלאס, איתה התחתן ב-25 ביוני 1905 בבודפשט.
אשתו הראשונה הייתה מרתה באיור בין 1929 לבין 1935, ואשתו השנייה משנת 1935 ועד מותו הייתה שטפניה אראני (1905–1998).
ז'וז'אנה קרשי (1915–1983) הייתה פסיכואנליטיקאית ומרצה באוניברסיטה.
קורנליה אדל פאסט הייתה ציירת אמריקאית.
היא ציירה דיוקנאות של פוליטיקאים.
עבודתה המפורסמת ביותר היא ציורה של ועדת הבחירות משנת 1877.
קורנליה אדל סטרונג נולדה באוואסקו, ניו יורק, השלישית מתוך שישה ילדים של קפטן ווקר סטרונג ושרה דבו סטרונג.
קורנליה התחתנה עם האמן והצלם, סמואל מונטגיו פאסט, בשנת 1851.
לאחר מכן למדה בניו יורק, אצל האמן הסקוטי ג'יי.
בי וונדספורד, שלימד אותה לצייר מיניאטורות.
קורנליה פאסט בילתה שלוש שנים גם בפריז ורומא בלימודים אצל ג'וזפה קסטיליון, הנרי פאנטין לה טור, ולמברט ג'וזף מתיו.
לאחר קריירה מוקדמת בשיקגו, פאסט ובעלה עברו לוושינגטון הבירה בשנת 1875, שם ציירה פורטרטים של אנשי ממשלה בולטים ובעלה היה צלם של המפקח על הבניה במשרד האוצר.
שנה לאחר המעבר שלהם, הוצג דיוקנה הקבוצתי משנת 1876 בתערוכת המאה בפילדלפיה.
לאחר מותה הוושינגטון פוסט תיאר את קורנליה פאסט כ"אחת האמניות והציירות הידועות בארצות הברית".
"עניין פלורידה בפני ועדת הבחירות"
"עניין פלורידה בפני ועדת הבחירות" היא ציור היסטורי גדול שיצרה פאסט בשנים 1877–1878. הוא מתאר את ישיבת ועדת הבחירות ביחס לבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות ארצות הברית בשנת 1876.
פאסט לא הוזמנה להפיק את הציור של ישיבת ועדת הבחירות בשנת 1877, אלא יצרה אותו באופן עצמאי.
היא הצליחה להקים אולפן זמני בבית המשפט העליון של הקפיטול בארצות הברית, במהלך הקיץ של 1877 ו־1878 בזמן שבית המשפט לא היה פעיל.
העבודה שהושלמה, בצבע שמן על בד, היא ברוחב 190 ס"מ וגובהה 150 ס"מ.
הציור מתאר 256 אנשים, בהם 60 נשים שהיו רעיות ובנות, ואחרות היו נשות מקצוע (כולל 17 עיתונאיות בגלריה).
פאסט כללה גם את עצמה, וגם אמנית אחרת, אימוג'ן רובינסון מורל והסופרת מרי קלמר איימס.
בציור נכללו כמעט כל האנשים שהיה מעורבים במשבר הפוליטי.
גם אנשי העיר הבולטים, וכן ג'יימס ג'יי בליין, שאיבד את המועמדות הרפובליקאית.
לא כל האנשים המתוארים השתתפו בדיונים ופאסט ביססה חלק מהדמויות על דיוקנאות צילום מאת מתיו בריידי.
הציור של פאסט ניתן להשווה לעבודתו הרבה יותר גדולה של סמואל מורס, "בית הנבחרים הישן", שהושלם בשנת 1822. עבודתו של מורס מראה את המקום מאותה נקודת מבט, אם כי כוללת רק שליש מכמות האנשים.
בעוד שפאסט צופפה את דמויותיה בשורות האחוריות, מורס הצליח לחבר את אנשיו לקבוצות.
פאסט הכירה את ציורו של מורס, משום שהוא הוצג בפומבי בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון הבירה.
ציורה של פאסט עורר ביקורת רבה מצד העיתונים והאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בסופו של דבר הקונגרס הסכים לקנות את הציור שבע שנים לאחר השלמתו.
הם שילמו 7,500 דולר (הרבה פחות ממה שנדרש).
הציור נותר באוסף הציורים של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
קורנליה שפר (בהולנדית: Cornelia Scheffer-Lamme; 23 באפריל 1769 – 4 ביולי 1839) הייתה ציירת מיניאטורות פורטרטים הולנדית.
היא נחשבת לעיתים קרובות לאמא של אמנים המונצחת ביותר מבחינה ויזואלית בכל הזמנים.
נולדה בשם קורנליה לאמה, בדורדרכט, היא הייתה בתם של יוהנה ואן אס ושל צייר הנוף אריה לאמה (1748–1801), שעל ידם כנראה הוכשרה.
בילדותה למדה צרפתית, גרמנית ואנגלית, ניגנה וקראה הרבה.
ב-1787, כשהצבא הפרוסי השתלט על אזורם, נאלצה המשפחה לברוח לדרום הולנד בשל השקפותיו הפטריוטיות של אביה.
הם חיו שם במשך שנתיים לפני שחזרו לדורדרכט ב-1789.
היא נישאה ב-1794 לצייר הגרמני יוהאן בפטיסט שפר , מהומברג בהסן-קאסל, איתו נולדו לה 6 ילדים, שרק 3 מהם הגיעו לבגרות.
ארי הבכור נקרא על שם אביה, (1795–1858) הפך לצייר רומנטי מפורסם.
הבן האמצעי, קארל ארנולדוס שפר (1796–1853), הקרוי על שם אחיה, הפך לעיתונאי וסופר, ואילו הצעיר, הנדרינק שפר (1798–1862), הפך גם הוא לצייר.
המשפחה עברה להאג ב-1798, לאחר מכן לרוטרדם ב-1801, ולבסוף לאמסטרדם ב-1803. בעלה, יוהאן, מת בגיל 45 ב-1809, לאחר שהוחלף כצייר הראשי של המלך לואי הראשון, אחיו של הקיסר נפוליאון בונפרטה.
לאחר מות בעלה היא התמודדה עם קשיים כלכליים וקיבלה תמיכה מאחיה שהגיע לגור עם המשפחה.
היא שלחה את ארי לליל בצפון צרפת כדי להמשיך את השכלתו האמנותית ואולי למצוא עבודה.
בתקופה זו היא כתבה לו רבות.
כשלא הצליחה למצוא עבודה בעזרת המלך לואי הראשון, היא החליטה לעבור לפריז עם ארי בשנת 1811. שנה אחת לאחר מכן היא ביקשה משני בניה האחרים להצטרף אליה לשם.
לא ידוע אם היא יצרה יצירות מקוריות כלשהן לאחר 1811. לא ידוע אם היא השתתפה בתערוכות שבהן הוצגו עבודותיה.
ממכתבים בינה לבין אחיה, ארנולדוס, אפשר לראות כי בשנותיה הראשונות בסן ז'רמן היא חיה בדלות רבה.
היא החליטה להישאר בפריז מכיוון שהייתה לה אמונה שלאמן יש סיכויים טובים יותר למצוא שם עבודה מאשר בהולנד.
עבודתו של ארי הפכה לפופולרית מאוד, בין היתר בזכות ההכרה שקיבל ממשפחת המלוכה הצרפתית, והפך לאמן דיוקנאות ידוע.
בשנת 1821, קורנליה החלה לעבוד עבורו ועבור אחיו כמעתיקה של ציוריהם, ככל הנראה לשמור אוסף אישי.
בתקופה זו החלה גם לדגמן לבניה.
ב-1830, בעקבות עלייה בביקוש לעבודותיו של ארי, הוא החליט לעבור לווילה ברובע אמנים ליד מונמארטר.
קורנליה החליטה לעבור לגור איתו זמן קצר לאחר מכן.
לאחר שחייתה עם בנה ארי במשך רוב חייה, ובהתחשב במעמדו הגבוה, מניחים שהיא נפגשה עם רבים מהמבקרים המפורסמים שלו, כולל האמנים א'זן דלקרואה, תיאודור ז'ריקו ואחרים.
ידוע שגם שמוזיקאים ובהם פרדריק שופן ופרנץ ליסט הגיעו לביתם כדי לנגן בזמן שארי צייר.
רוב העבודות של קורנליה מורכבות מדיוקנאות של משפחה ושל האליטה שבה היא השתלבה.
היא אימצה מדיות אמנותיות מרובות כולל צבעי מים, גיר וצבעי שמן.
על פי ביוגרפיות שונות, נאמר שהיא עשתה גם תחריטים רבים, אולם אף אחד מהם לא שרד.
בנוסף למיניאטורות שבהן היא הייתה ידועה, היא גם יצרה דיוקנאות גדולים והעתקים של עבודות ציירים שונים בגובה של עד מטר אחד.
בשנת 1810 התקיימה באמסטרדם תערוכה בשם Exposition of Living Masters שבה הוצגו אחדות מיצירותיה, כולל שניים מדיוקנאות המיניאטוריים שלה.
כ-70 מעבודותיה מוצגות באוספים ציבוריים במוזיאון דורדרכט, מוזיאון אמסטרדם, ברוטרדם וברייקסמוזיאום באמסטרדם.
קורנליה הירש, וריאציה: אנה (בהונגרית: Hirsch Nelly; פשט, 22 במאי 1871 – וינה, 30 ביוני 1915) הייתה מאיירת, ציירת וגרפיקאית יהודייה-הונגרייה.
קורנליה (נלי) הירש נולדה במשפחה יהודית.
אביה היה ליפוט הירש ארמנשי, שזכה בתואר אצולה ב-1912, והיה מנכ"ל בית הדפוס ומו"ל פרנקלין (Franklin Irodalmi és Nyomdai Rt - שהייתה אחת מהוצאות הספרים ובתי הדפוס ההונגריים הגדולים ביותר ואמה הייתה רוז'ה שוורץ.
היא נולדה כבתם הבכורה של הוריה.
בעלה, שמואל ראדו, היה פובליציסט שאיתו התחתנה בבודפשט ב-11 במאי 1890.
כתלמידה של ברטלן סקיי השתלבה בחיי האמנות של זמנה והחלה לפרסם את יצירותיה בתערוכות בהיכל האמנות.
שמה נודע באמצעות תמונותיה ואיוריה לעיתונות.
בנוסף לציור פורטרטים בעבודתה, היא הנציחה גם מספר אישי ציבור ידועים.
רבות מיצירותיה הופיעו בדפי "עיתון יום ראשון" (Vasárnapi Ujság).
היא איירה את יצירותיהם של ז'יגמונד קמני "הקנאים" (Rajongók), את ספר השירה של ארפאד בנציק "שירי הימפי" וכן ואת שיריו של פאל דיולאי.
לשמה נקשר איור של מכתב ההזמנה שנשלח לעיתונאים זרים לכבוד חגיגות המילניום (1000 שנה להונגריה) בשנת 1896.
יצירותיה האחרונות שירתו למטרות צדקה: שניים מציוריה נתרמו לחיילים שהתעוורו במלחמת עולם הראשונה, ויצירה שלישית שלה "אפותיאוזת הצלב האדום", הוצגה בתערוכת הצדקה הצבאית.
הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
קורנל פּרייזיך (בהונגרית: Preisich Kornél; סולנוק, 15 ביוני 1869 – בודפשט, 1 בינואר 1955) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים יהודי-הונגרי.
פּרייזיך למד באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
משנת 1894 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים לילדים שטפניה ומשנת 1904 של בית החולים סנט לאסלו (Szent László Kórház), פרופסור שעסק במחקר מחלות זיהומיות חריפות אצל ילדים ובשחפת ילדים.
קורנל פּרייזיך נולד במשפחה יהודית נאולוגית, מתבוללת.
אביו, אדולף פרייזיך היה סוחר משקאות חריפים, יין ותבואה.
הם נישאו ב-1864. אביו שכר את ארמון הציד ראקוצי ליד סולנוק ואת האחוזה שהייתה שייכת לארמון.
קורנל נולד שם ב-1869. היו לו שני אחים גדולים יותר, וילמוש וז'יגמונד ואחריו נולדו להם שתי אחיות, פרידריקה וגיזלה.
בגיל ארבע אובחן אצלו דלקת בחוליות ונלקח לריפוי אצל רופאים בבודפשט ובווינה.
הוא הושכב במיטת גבס, אבל גם זה לא עזר.
עד גיל 16 התפתחה לו גיבנת.
ב-1879 עברה המשפחה לסולנוק, וזמן קצר לאחר מכן נפטר אביו.
ב-1908, בגיל 39, הוא נשא לאישה את מרגיט וסל בבודפשט ושנה לאחר מכן נולד בנם, גאבור פרייזיך ובשנת 1915 בתם, אירן.
בעת נישואיו בשנת 1908 ברישום הנישואים גם הוא וגם אשתו רשומים כיהודים.
ישנה גרסה שהם התנצרו לדת הקלוויניסטית לאחר מכן, אך אין על כך תיעוד, גם הלקסיקון היהודי הונגרי לא מציינת דבר כזה.
לאחר מות אביו המשפחה עברה לבודפשט, שם החל ללמוד רפואה.