tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחלק מבניית המחסום הפיזי סביב מערב ברלין, ולאור העובדה ששני חלקי העיר היו מקושרים במערכת של רכבת תחתית ורכבת מהירה נדרשה הפרדה של קווי הרכבת.
קווי הרכבת שפעלו במלואם בחלק אחד או שני של העיר המשיכו לפעול כסידרם, אולם קווי רכבת שעברו בין שני חלקי העיר היו צריכים להיות מופרדים.
בחלק מהקווים פעלו הרכבות עד הגבול ולא חצו אותו.
שלושה קווי רכבת - קווי הרכבת התחתית U6, U8 וקו הרכבת המהירה קו צפון דרום (Nord-Süd Bahn) עברו ברובם במערב העיר למעט מקטעים קצרים במזרח העיר.
הפסקת הפעולה של קווים אלה הייתה מקשה מאוד על התחבורה במערב ברלין, והפעלתם רק מצד אחד של הגבול הייתה חסרת תועלת.
על כן הוחלט שקווים אלה ימשיכו לפעול רק עבור תושבי מערב ברלין, ותושבי מזרח ברלין לא יוכלו להשתמש בקווים אלה.
הרכבות המשיכו לעבור במזרח העיר אולם לא עצרו בתחנות השונות (למעט תחנת פרידריכשטראסה).
זמן קצר לאחר הפעלת השיטה הזו החלו תושבי מערב ברלין לקרוא לתחנות החשוכות שנשמרו בקפידה על ידי שומרי גבול ממזרח גרמניה "תחנות רפאים".
השם לא היה שם רשמי ובמפות קווי הרכבת במערב ברלין כונו התחנות: "תחנות בהן הרכבות לא עוצרות" ("Bahnhöfe, auf denen die Züge nicht halten").
במפות מזרח ברלין קווי רכבת אלה והתחנות לא הופיעו כלל.
שיטה זו יצרה קשיים לתחזוקת קווי הרכבת, שכן צוותים מערב גרמניים לא יכלו לתחזק את הקווים שעברו במזרח העיר, ואם התקלקלה רכבת במזרח העיר היו צריכים לבוא שומרי גבול מזרח גרמניים ולפנות מהקרון את הנוסעים, אולם השיטה המשיכה לפעול במשך 28 שנים.
תחנות בהן נעשה שימוש חלקי
תחנת פרידריכשטראסה שימשה הן קווי רכבת מזרח גרמניים והן קווי רכבת מערב גרמניים.
התחנה הייתה ממוקמת במזרח העיר, ועל מנת ליצור הפרדה בין הקווים נבנה במקום טרמינל מופרד - האחד שימש את תושבי מערב העיר והאחר את תושבי מזרח העיר.
במקום הייתה גם תחנת גבול שאפשרה לתושבי מערב העיר (ולהם בלבד) לעבור בין שני חלקי העיר.
תחנת הרכבת המהירה ברחוב ברונהולמר הייתה תחנת הרפאים היחידה הממוקמת מעל הקרקע ולא בתוך מנהרה.
התחנה הייתה ממוקמת בסמוך לגבול בין מזרח ומערב העיר, ועברו בה הן רכבות ממערב ברלין והן רכבות ממזרח ברלין.
הרכבות המערביות לא עצרו בתחנה, אלא עברו בין גדרות תיל גבוהות.
תחנת וולאנקשטראסה הייתה ממוקמת במזרח העיר אולם בפועל עצרו בה רכבות מערביות מאחר שאחד מפתחי היציאה של התחנה היה ממוקם ממערב לחומה, במערב העיר.
עם נפילת חומת ברלין יכלו לראשונה תושבי מזרח ומערב ברלין להיכנס לתחנות אשר נותרו כפי שהיו בשנת 1961.
תחנת יאנוויצבריקה (בקו U8) הייתה הראשונה בתחנות הרפאים שנפתחו לציבור - ב-11 בנובמבר 1989 (יומיים לאחר נפילת החומה).
בתחנה הותקנו מעבר גבול ומכס דרכם עברו תושבי מזרח העיר למערבה, אולם לא נמנע מהם המעבר.
שלטים חדשים שנכתבו בכתב יד הוצבו בתחנות על מנת לאפשר התמצאות (ולאור השינויים בתחבורה מאז הותקנו השלטים בשנים 1961).
התחנה השנייה שנפתחה הייתה תחנת רוזנתאלר פלאץ (בקו U8), ב-22 בדצמבר 1989, וגם בה הותקנו מעבר גבול ומכס.
ב-12 באפריל 1990 נפתחה תחנה ברנאואר שטראסה (בקו U8).
תחנה זו עמדה בסמוך לגבול, ולכן הכניסה אליה הייתה מבעד לגבול ולא הותקנו בה מעבר גבול ומכס.
הכניסה לתושבי מזרח העיר התאפשרה רק החל מה-1 ביולי 1990 - התאריך בו נפתחו כל התחנות האחרות בקו U6 ו-U8 שהיו במזרח העיר מבלי הקמת תחנות גבול.
ב-2 ביולי 1990 נפתחה תחנת אוראניינבורגר שטראסה - הראשונה מתחנות קו צפון דרום שנפתחו, וב-1 בספטמבר 1990 נפתחו תחנות אונטר דן לינדן ונורדבאנהוף בעקבות עבודות שיפוץ.
תחנת בורנהולמר שטראסה נפתחה ב-5 באוגוסט 1991, והאחרונה בתחנות שנפתחה הייתה תחנת פוטסדאמר פלאץ ב-3 במרץ 1992 בעקבות שיפוץ נרחב.
בשנים שלאחר איחוד העיר השקיעו עיריית ברלין וממשל גרמניה כספים רבים בשיקום מערך התחבורה של העיר.
מערכת האו באן חזרה לתפקוד מלא בשנת 1995 ומערכת האס באן בשנת 2002 עם פתיחת המסלול המעגלי.
רשימת התחנות כוללת רק את תחנות הרפאים בהן עברו רכבות ולא עצרו.
הרשימה אינה כוללת תחנות שהוצאו מכלל שימוש בשל בניית החומה והפסקת פעילות של חלק מהקווים:
קו הרכבת צפון- דרום (Nord-Süd Bahn)
נורדבאנהוף (Nordbahnhof), כיום התחנה נקראת נאטורקונדמוזיאום (Naturkundemuseum)
שטאדטמיטה (Stadtmitte) (רק רכבות בקו U6; רכבות מזרח גרמניות בקו U2 המשיכו לעצור בתחנה)
אלכסנדרפלאץ (Alexanderplatz) (רק התחנה בקו U8 הייתה סגורה; בתחנה זו עצרו רכבות בקווים U2, U5, וכן רכבות האס באן)
יאנוביצבריקה (Jannowitzbrücke) (רק התחנה בקו U8 הייתה סגורה; רכבות האס באן המשיכו לעצור בתחנה)
תחנת אוטובוס (על פי האקדמיה ללשון העברית: תַּחֲנִית) היא אתר הנמצא לצד הדרך, והמשמש לעצירת אוטובוסים לצורך העלאת נוסעים והורדתם.
ניתן לאפיין את תחנות האוטובוס כשייכות לאחת מארבע קטגוריות:
תחנות המשמשות להעלאת והורדת נוסעים, בתחנות אלה עוצרים האוטובוסים בכל מקרה, בין אם יש נוסעים בתחנה ובין אם לא.
תחנות בהן עוצר האוטובוס לפי בקשת נוסעים (בין נוסעים המצויים על האוטובוס ובין נוסעים המצויים בתחנה).
תחנות להורדת נוסעים בלבד (תחנת קצה ותחנות לאורך נתיב נסיעת האוטובוס).
תחנות להעלאת נוסעים בלבד (תחנת מוצא, ותחנות לאורך נתיב נסיעת האוטובוס).
ישנן מדינות, ובהן ישראל, האוסרות בחוק או בתקנות עצירה לצורך העלאה או הורדה של נוסעים שלא בתחנה, וזאת על מנת למנוע עלייה או ירידה במקומות שאינם בטוחים.
מקובל לסמן תחנת אוטובוס בשלט צורת דגל (קוד השלט 505) בצבע צהוב הניצב מעל התחנה ושלט סטטי בתוך התחנה ובו מספר התחנה והקווים העוצרים בתחנה.
כאשר התחנה היא מבנה ימוקם השלט בראש המבנה או לצידו.
ישנן תחנות אוטובוס הכוללות מבנה מסתור המיועד להגן על הנוסעים הממתינים מגשם או מהשמש.
לעיתים ממוקמת תחנת האוטובוס לצד מפרץ חניה מיוחד המיועד לאוטובוסים, או לצד נתיב תחבורה ציבורית.
במקרים אלה, לרוב מסומנת התחנה בסימון על שפת המדרכה על מנת לסמן לנהגים בכלי רכב אחרים, כי העצירה במפרץ או בסמוך לתחנה אסורה ומיועדת לאוטובוסים בלבד.
מבנה המחסה לנוסעים יכול להיות עשוי מגג פשוט המקרה על הנוסעים, ויכול לכלול מושבים לנוסעים.
לעיתים לתחנות מספר קירות המגינים על הנוסעים מפני הרוח וכן לעיתים כוללות התחנות תאורה לנוסעים הממתינים.
תחנות אוטובוס משוכללות יכולות לכלול מיזוג אוויר.
יש המשתמשים בקירות התחנה על מנת להציב פרסומות או מידע לציבור.
בחלק מתחנות האוטובוס יש עמוד הכרזה (אינו פועל אוטומטית) המסביר מה הזמנים ואילו אוטובוסים הולכים להגיע, בנוסף קיים שילוט בכתב ברייל של מספר הקו המגיע לתחנה.
ברוב התחנות יש גם חלל המאפשר לאדם המתנייד על כיסא גלגלים, לחסות תחת גג התחנה.
בישראל קיימות כ-27,000 תחנות, כאשר כ-50% מהן ללא סככה או ספסלי ישיבה ורק בכ-5,000 מהן מותקן צג דיגיטלי עם מידע אלקטרוני על התחבורה הציבורית.
בשל היותן במקום פתוח ללא בידוק ביטחוני ומאחר שאנשים רבים מתקבצים בהן, תחנות אוטובוס (יחד עם טרמפיאדות) הן יעד מועדף לפיגועי טרור מצד מחבלים פלסטינים.
כדי למנוע לפיגועים, חיילים או שוטרים מאבטחים תחנות חשובות ועמוסות במיקומים מרכזיים.
במדינות עם אקלים חם לפעמים משתמשים בתחנות האוטובוס עם מיזוג אוויר, לדוגמה, בדובאי, באשגבאט, בהיידראבאד.
ביוני 2020, התחילו להתקין תחנות ממוזגות באילת.
התחנה הראשונה הותקנה בדרך הערבה, מול קניון מול הים.
לפי התוכנית, התחנות הממוזגות באילת אמורים לקום גם בשדרות התמרים, במצפה התת-ימי ובשדה התעופה רמון.
התחנה היא במידות 2.5 על 5.20 מטרים עם דלתות הזזה אוטומטיות מזכוכית.
בכל תחנה פועל מזגן בטמפרטורה של 26-23 מעלות.
בתחנה קיים גם לוח עם מידע אלקטרוני על התחבורה הציבורית בעיר.
תחנות הכוח באשלים הן מתחם של ארבע תחנות כוח שנבנה בסמוך ליישוב אשלים בנגב על שטח של 10,000 דונם, בהספק מקסימלי של כ־312 מגה־ואט, שהם כ־1.6% מההספק המותקן של כלל תחנות הכוח במשק החשמל בישראל (נכון ליולי 2015).
התחנות משלבות שלושה סוגי תהליכי הפקת חשמל: תחנת כוח תרמו־סולארית, תחנת כוח פוטו־וולטאית ותחנת כוח בגז טבעי.
את קצהו הבּוֹהֵק של מגדל השמש באחת התחנות ניתן לראות גם באור יום מתחנת החלל הבין-לאומית.
כמו כן, ניתן לראות את קצה המגדל לפחות ממרחק 60 קילומטר כפי שנצפה מאזור יער בארי.
כתוצאה מחוזי ממשלה יקרים ושימוש בטכנולוגיה תרמו־סולארית מיושנת במכרז הראשון, הפעלת מתחם אשלים יקרה את מחיר החשמל בישראל בכ-2%.
בהודעת דובר משרד התשתיות הלאומיות מצוינות מספר מטרות להקמת התחנה:
מטרות כלכליות: צמצום ייבוא אנרגיה ראשונית למשק, ובכך צמצום הגרעון המסחרי וצמצום הנטל על המשק.
מטרה מדינית: צמצום התלות האסטרטגית.
מטרה סביבתית: הפחתת רמת זיהום האוויר והגברת המודעות לסביבה ירוקה.
מטרות מדעיות: קידום טכנולוגיות מקומיות והטמעת טכנולוגיות חדישות ממדינות אחרות.
כן מפורטים מספר גורמי כדאיות בהקמת התחנה:
עליית מחירי הדלקים (הפחם והנפט).
פרוטוקול קיוטו שעליו חתומה גם ישראל, המתגמל כלכלית מדינות וגופים עסקיים אשר יפתחו פרויקטים של אנרגיות מתחדשות.
ביקוש הולך וגובר לטכנולוגיה – שוק גלובלי בפיתוח מואץ, הן מדינות מפותחות ובכללן האיחוד האירופי והן מדינות מתפתחות אשר נהנות מתמיכות ומענקים.
בזמן הכנת המכרז התחנה הייתה עתידה להיות מהגדולות מסוגה בעולם.
המתחם כולו ישתרע על שטח של כ־10,000 דונם.
עלות ההקמת של שלוש תחנות הכוח הראשונות במתחם מוערכת בכמיליארד דולר.
את תנאי המכרז ניסחה רשות החשמל בסיוע יועצים מקצועיים ועיקריו:
זמן ההפעלה של המפעיל הפרטי יהיה 25 שנה.
רשות החשמל תפקח מקצועית על הפרויקט.
הפרויקט ינוהל בשיטת PPP (Public Private Partnership), שבמסגרתו גוף אחד יקים וינהל את הפרויקט לתקופה האמורה.
במקום נערכו חפירת הצלה של אתר עתיקות.
תחנת כוח תרמו־סולארית בטכנולוגיה של השוקת הפרבולית, שמבוססת על מראה שמרכזת את קרינת השמש אל צינור במוקד הפרבולה שהשמן התרמי שבו מתחמם לטמפרטורה של 390 מעלות צלזיוס.
התחנה שנבנתה על שטח של כ־4,000 דונם מכילה 454,832 מראות ייחודיות.
התחנה תספק כ־121 מגה ואט במשך כ־11 שעות ביום.
לתחנה מכלי אגירה של מלח מותך המאפשרים לה לספק אנרגיה בכ־4.5 שעות נוספות במהלך היממה.
לתפעול התחנה יועסקו כ־60 עובדים באופן ישיר.
התחנה בבעלות "נגב אנרגיה אשלים תרמו־סולאר בע"מ", חברה ייעודית שהוקמה לצורך הפרויקט, בבעלות חברת שיכון ובינוי (50%), קרן נוי (40%) וחברת TSK הספרדית (10%).
הפרויקט הוקם במסגרת הסכם זיכיון מסוג בנה־הפעל־העבר לתקופה של 28 שנה (בסיום התקופה, בשנת 2043, תוחזר התחנה לבעלות המדינה).
החברה זכתה במכרז הבין-לאומי בשנת 2013. היקף ההשקעה בפרויקט היה כ־1.1 מיליארד דולר.
את מימון הפרויקט הובילו בנק ההשקעות של האיחוד האירופי EIB ובנק ההשקעות האמריקאי OPIC, שהעמידו יחדיו סכום של כ–400 מיליון דולר.
בנוסף הוביל בנק לאומי קונסורציום מממנים בישראל שהעמידו יחדיו סכום של 700 מיליון שקל, לצד הלוואה נפרדת שהעמידו בנק הפועלים וכלל ביטוח בסך 55 מיליון דולר.
הטכנולוגיה בה משתמשת התחנה פותחה במקור בשנות ה־80 של המאה ה־20, על ידי חברת לוז מירושלים (כיום ממוקם מפעל החברה בבית שמש והוא בבעלות החברה הספרדית "ריוגלס").
חברת לוז הציעה כבר בשנות ה־80 להקים תחנת כוח בטכנולוגיה זו בנגב.
ביולי 2017 עברה התחנה משלב ההקמה לשלב ההרצה והבדיקות.
ההפעלה המסחרית החלה ביולי 2018.
תחנה בטכנולוגיה של ריכוז קרינת השמש, באמצעות כ-50,000 הליוסטטים, בעלי משטח פנים של 20 מטר רבוע כל אחד, אל ראשו של מגדל שמש שמיתמר לגובה של 240 מטר.
בראשו מותקן דוד שגובהו 50 מטר, שבו מתחממים המים לטמפרטורה של כ־550 מעלות צלזיוס.
לאחר המעבר בטורבינה מקורר הקיטור ומוחזר למגדל לשימוש חוזר בהספק של כ-400 אלף ליטר בשעה.
הקירור נעשה באמצעים יבשים (כלומר ללא שימוש במים) ומאפשר חיסכון במים, משאב יקר במדבר בו מוקמת התחנה.
הספק תחנת הכוח עומד כמו קודמו על כ־121 מגה ואט.
בנובמבר 2012, הוכרז כי הזוכה בזיכיון חברת ברייטסורס אנרג'י (שפיתחה את הטכנולוגיה של מגדל השמש) והתאגיד הצרפתי אלסטום בהשקעה של 700 מיליון דולר.
במהלך שנת 2015 פעלה חברת ברייטסורס לפינוי הנפלים משטח האש לשעבר ועבודות התשתית לקראת הקמת החווה הסולרית.
התחנה שמשתרעת על שטח של 3,150 דונם החלה לפעול ברבעון הראשון של 2019. והתעריף המשולם לה הוא 85 אגורות לקילוואט.
תחנה בטכנולוגיה פוטו־וולטאית בהספק של 30 מגה וואט.
באתר כ־101 אלף לוחות סולאריים, על פני שטח של כ־750 דונם.
בהמשך החשמל מומר לזרם חילופין ועובר לתחנת משנה המאפשרת את הזרמתו לרשת החשמל הארצית במתח עליון (161 אלף וולט).
המכרז לתחנה פורסם ביולי 2010, במרץ 2012 הוכרז כי הזוכה בזיכיון היא חברת אשלים סאן פי.וי.
בבעלות כלל סאן (חברת בת של כלל תעשיות), וסאן אדיסון.
בשנת 2016 רכשה חברת EDF הצרפתית את זכויותיה של חברת סאן אדיסון האמריקאית בפרויקט.
בפברואר 2017, פורסם מכרז להקמת תחנה רביעית באשלים, בטכנולוגיה פוטו־וולטאית ובהספק של עד 40 מגה־ואט.
10 חברות וקבוצות ניגשו למכרז.
ביוני 2019, חברת "פארק סולארי אשלים" זכתה במכרז, לאחר שהציעה את המחיר הנמוך אי פעם להפקת חשמל בישראל – 8.68 אגורות לקוט"ש.
המחיר הזול הושג בין השאר מאחר שיש כבר היתרים לתוכנית הבנייה ואין צורך בהקמת תחנת השנאה הקיימת כבר באתר.
בנוסף מחירי הפאנלים הסולאריים ירדו בכ־90% מאז תחילת שנות ה־2000.
התחנה קיבלה מהמדינה אישור להפעלה מסחרית ביולי 2023.
התחנה הפוטו־וולטאית במכרז הראשון תציע מחיר של 53.56 אגורות לקילו־וואט שעה, מחיר הנחשב כנמוך על ידי החשבת הכללית במשרד האוצר, אולם המחיר היה כמעט כפול ממחיר לקוט"ש של תחנה פוטו־וולטאית דומה בעת הזכייה במכרז.
מחיר האנרגיה של התחנה התרמו־סולארית נקבע על 85 עד 95 אגורות לקוט"ש, פי שלושה ממחיר לקוט"ש של תחנה פוטו־וולטאית דומה בעת הזכייה במכרז.
מכרזים חדשים של תחנות פוטו־וולטאיות בישראל בהספק דומה ובתנאים דומים נסגרים במחיר של 20 אגורות לקוט"ש, וההפרש מהווה עלות עודפת של מאות מיליוני שקלים בשנה לצרכני החשמל.
בשנת 2019 נקבע מחיר האנרגיה על 8.68 אגורות לקוט"ש במכרז עבור התחנה הפוטו־וולטאית שמיועדת לקום סמוך לתחנה התרמו־סולארית, שהוא כעשירית ממחיר האנרגיה של התחנה התרמו־סולארית.
החל משנת 2017 ועד סוף 2021 מבצעת החברה להגנת הטבע ניטור שוטף סביב תחנות הכוח באשלים במטרה למדוד את הפגיעה בבעלי כנף.
נתונים מהמחקר עדיין לא פורסמו.
על אף שעקרונית תחנות כוח תרמו-סולאריות מסוגלות לפעול ללא שריפת דלק מתכלה שפולט מזהמים, חלקן שומרות על חום המערכת בלילה על ידי שריפת דלק, על מנת לקצר את משך הזמן שנדרש בבוקר לחימום המערכת לטמפרטורת תפוקה מארבע שעות לחצי שעה.
תחנות המשתמשות במלח מותך נזקקות למערכות חימום על בסיס דלקים כדי למנוע את התקררות המלח, שהתמצקותו עלולה להשבית את התחנה לצמיתות.
במכרז באשלים תוכנן שכ-15% מסך הייצור של תחנות הכוח התרמו-סולאריות באשלים יהיה מגז טבעי.
תחנה סופית אלג'יר הוא מותחן ריגול מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2012. בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד.
הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת ניסיון החיסול של ח'אלד משעל בירדן בשנת 1997, פיגועי הטרור שאירעו באינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן, חיסול מנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ד"ר פתחי שקאקי והפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית.
הספר מתמקד במערכת היחסים שבין לוחם "המוסד" לאהובתו הנכריה הפועלת בעקבות אהבתם כלוחמת בארגון.
עלילת הספר מתרחשת בעת האינתיפאדה השנייה, זמן קצר לאחר מבצע חומת מגן.
לאחר שאהובתו נהרגת בפיגוע טרור במרכז תל אביב, מחליט הצייר מיקי שמחוני, נכד לניצולי שואה, אשר שירת כלוחם וקצין בהנדסה קרבית, להיענות להצעה שמציע לו אודי ברקאי, ולהתגייס למוסד.
ברקאי, לוחם מוסד מיומן בעברו, הבקי בשימוש בנשק קל וקרב מגע, משמש כמפקד חוליה ומגייס את שמחוני משום שהלה דומה דמיון מפתיע לרון, צעיר קנדי שדרכונו נמצא בחצי האי סיני ללא דורש.
שמחוני עובר הכשרה ואימונים אינטנסיביים וכעבור שנה, מוכשר שמחוני כלוחם מוסד, מקבל את הכינוי המבצעי "בועז" ומצורף לחוליה בפיקודו של אודי, בה חברים גם רונן, יוצא שייטת 13 וג'רי, טייס מסוקים לשעבר.
שמחוני טס לקנדה על מנת לבסס את סיפור הכיסוי שלו.
שם הוא פוגש בניקי, אהובתו משכבר, בה פגש בשעתו בטיול שערך ביפן, לאחר שחרורו מצה"ל, ואותה לא ראה מאז.
עד מהרה מגויסת גם ניקי והופכת ללוחמת בארגון, מקבלת את הכינוי המבצעי "רות", והשניים פועלים במבצעים שונים כאשר זהותם כזוג נאהבים משמשת גם ככיסוי המאפשר להם לבצע משימות שונות.
המתח שנוצר בשל הסיטואציה המבצעית בה פועלים השניים מעיב על יחסיהם במקביל להכנות למבצע גדול באלג'יריה כדי לסכל את תוכנית הגרעין האיראנית.
שוק תחנות הדלק בישראל כולל מספר חברות המפעילות תחנות לתדלוק כלי רכב בישראל.
חברת "ואקום אויל" מארצות הברית החלה לפעול בתחום הקמעונאי בארץ ישראל ב-1913. בסוף שנות ה-20 הקימה החברה מרכזים בעפולה, שהייתה על הדרך הראשית לחיפה, במפרץ חיפה ובתל אביב.
בשנת 1922 הוקמה חברת The Asiatic Petroleum Company (Palestine) Ltd כחברת שיווק של תאגיד הנפט הבריטי-הולנדי "של" בארץ ישראל.
הדלק יובא בחביות ממצרים ורובו שווק באמצעות סוכנים.
החביות יובאו ביבשה או דרך נמל יפו.
בשנת 1927 חנכה חברת "קאוקאזיאן אויל קומפאני ("חברת הנפט של הקוקז") מסוף דלק ימי בחיפה, הכולל צינורות לפריקת דלק ישירות ממכליות נפט ומתקן אחסון לנפט.
שנה אחר כך קנו שלוש חברות הנפט "ואקום אויל", "של" ו"מנטצ'ף" שטחים סמוכים להקמת מתקני אחסון.
כדי למנוע תחרות מצד "קאוקאזיאן אויל", חברת "של" הוזילה את מחירי הדלק ואילצו את "קאוקאזיאן אויל" לסגור את מתקן היבוא ב-1930. חברת "של" מצידה פרסה צינורות נפט לפריקת דלק בבעלותה בחיפה.
בתחילת שנות ה-30 נפרשו תחנות דלק ברחבי ארץ ישראל על ידי "של" "סוקוני ואקום" שהיו בבעלותם הישירה.
לאחר הקמת המדינה חברת "של" המשיכה להיות חברת הדלק הגדולה בישראל, אך ב-1957 החליטה לצאת מישראל ולמכור את נכסיה.
המיליונר היהודי-בריטי סר אייזיק וולפסון חתם על הסכם לרכישת פעילותה ומתקניה של חברת "של" בישראל, באמצעות חברה חדשה שהקים, "חברת פז", בנובמבר 1957. "חברת פז" החלה לפעול באפריל 1958. העסקה לא כללה את בתי זיקוק לנפט בחיפה שעברו לבעלות ממשלת ישראל.
השחקן השני בשוק, "מוביל אוייל אוף ישראל" (שמה של חברת "סוקוני ואקום" החל מ-1955), היה בבעלות תאגיד הנפט האמריקאי "מוביל" (שאחר-כך נקרא אקסון מוביל), שגם החליט לצאת מהשוק בישראל ומכר את החזקותיו למשפחת סוננבורן מארצות הברית.
החברה החלה לפעול תחת שם חדש - "סונול".
ההחלטה של שתי החברות שלא לפעול בישראל הייתה בעקבות החרם הערבי.
מאז נשלט שוק תחנות הדלק בישראל על ידי שלוש החברות פז, סונול ודלק.
בשנות החמישים התרבו תחנות הדלק ללא פיקוח על מיקומן (למעט אי הפרעה לזרם התנועה), עם זאת, דווח כי השירותים בתחנת הדלק משתפרים, וכמעט בכל התחנות יכול אדם לקבל את מרבית השירותים בלי לקום ממושבו.
בתחילת שנות השישים הגיע מספר תחנות הדלק ל-157. מספר מקרי הונאה הקשורים במילוי דלק הגיעו לידיעת הציבור: ערבוב בנזין יקר בנפט וגילוי מונים מזויפים בתחנות ברחבי הארץ.
בעלי תחנות הדלק מצידם הצהירו שהם קרובים להתמוטטות כלכלית עקב מתח הרווחים הנמוך, ואיימו בהשבתת התחנות.
בספטמבר 1959 מונתה ועדה לבדיקת מצבן של תחנות הדלק.
הוועדה קבעה בדו"ח שלה: "תפעול תחנת דלק על פי ממוצע ארצי נגמר בהפסד שנתי של 2,688 ל"י [...] קובלנות מטעם ארגון סוכני הדלק הביאו את הוועדה לדעה כי יש מקום גם לבדיקת מצבם של סוכני הדלק".
סיבה נוספת להפסדים הייתה התחרות בין חברות הדלק שהציפו את הארץ בתחנות באזורים צפופים.
תחנות הדלק, כך דווח, היו בעלות הידור חיצוני, אך רמת השירות בהן נמוכה".
רישיונות לפתיחת תחנות דלק ניתנו במקרים רבים לנכי צה"ל במסגרת שיקומם.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 בוטל נוהג זה, אך קצב הגידול במספר תחנות הדלק היה נמוך בהרבה מקצב הגידול במספר המכוניות.
בשנים 1988–1998 גדל מספר תחנות הדלק ב-23% בעוד מספר כלי הרכב גדל ב-75%, כך שבישראל של 1998 היה יחס הרכבים לתחנות דלק מחצית מהיחס בארצות הברית ושליש מיחס זה באנגליה.
בעקבות זאת תוקן חוק התכנון והבנייה באופן שיאפשר לוועדה מקומית לתכנון ולבנייה לאשר הקמת תחנת דלק גם באזורים שתוכנית המתאר ייעדה לשימושים אחרים.
נכון ל-2023 פועלות בישראל 1265 תחנות דלק.
לפי חוק הביטוח הלאומי עבודה בתחנת דלק כמתדלק מוכרת כעבודה מועדפת, המזכה חיילים משוחררים העובדים בה שישה חודשים במענק חד-פעמי.
בשנת 2014 הודיע שר הרווחה, מאיר כהן, כי בכוונתו לבטל תחום זה).
בשנת 1984 מונה משה שחל לשר האנרגיה והתשתית, שיזם את הרפורמה במשק הדלק, שמטרתה הייתה הגדלת התחרות והורדת מחירי הדלק בישראל.
יישום הרפורמה נמשך שנים רבות, עקב מאבקם של חברות הדלק הקימות נגדה והקשיים בהקמת תחנות דלק חדשות.
החברה הראשונה שהוקמה בעקבות הרפורמה הייתה חברת "דור אנרגיה", שהוקמה ב-1988. דור אנרגיה הוקמה על ידי חברת דנקנר השקעות, כחברת בת של דור כימיקלים.
ב-1990 הוקמה "אלון חברת הדלק לישראל" על ידי התנועה הקיבוצית על מנת לייעל את אספקת הדלק ולהוזיל את עלותו לקיבוצים, אחר כך החלה להפעיל תחנות דלק לציבור הרחב, וב-1999 רכשה את השליטה ב"דור אנרגיה".
ב-1990 הוקמה גם "גל חברה לדלק", שתחילה עסקה בשיווק דלק לשוק המוסדי, לתעשייה ומשרדי הממשלה.
בשנת 1992 החלה גם להקים תחנות דלק משלה תחת המותג "גל".
שנתיים אחר כך רכש את החברה איש העסקים יצחק תשובה, שאיחד אותה עם חברה דלק שהקים בשם "שוהם" לחברת "גל-שוהם".
ב-1998 רכש את גם את "דלק" חברת הדלק הישראלית, ומיזג את "גל-שוהם" לתוכה.
למרות הרפורמה, עד סוף שנות ה-90, שלוש חברות הדלק הוותיקות (פז, דלק וסונול), עדיין שלטו על השיווק בלמעלה מ-90% מתחנות הדלק.
עם זאת צרכנים גדולים של דלק, דוגמת חברת החשמל נהנו מהוזלה במחיר.
זאת עקב חוזים ארוכי הטווח שהיו נהוגים בין שלוש חברות הדלק לבין בעלי התחנות.
גם כאשר הסתיים החוזה יכלו חברות הדלק, עקב מרווח השיווק הגבוה, לתת תנאים מועדפים לתחנות אשר שוחררו מתנאי החוזים הישנים, ולשמר בכך את המחיר המונופוליסטי בכלל התחנות.
בשנות ה-2000 נמשכו השינויים במשק הדלק בישראל.
לראשונה נכנסה האפשרות לבצע תדלוק עצמי.
תחילה בעיקר באמצעות התקני תדלוק אוטומטיים - דלקן - לציי רכב וארגונים.
אחר כך גם לציבור הרחב באמצעות כרטיסי אשראי, בעיקר בתחנות של דור אנרגיה ואלון.
בשנת 2002 משרד התשתיות החליט לכפות את אפשרות התדלוק העצמי בכל התחנות במחיר מוזל, באופן הדרגתי.
החל מאפריל 2006, חויבו כל תחנות הדלק לאפשר תדלוק בשירות עצמי שמחירו נמוך ב-11 אגורות לליטר.
בשנת 2011 הורה משרד האנרגיה על הפחתת מרווח השיווק שגובות חברות הדלק הקמעוניות על כל ליטר בנזין שהן מוכרות בתחנות.
בתחילת 2018, נכנסה לתוקפה רפורמת הדלקן האוניברסלי.
במסגרת הרפורמה, חברות הדלק התקינו מכשירי תדלוק אוטומטיים אחידים, שמאפשרים לנהגים לתדלק את רכבם ללא צורך בתשלום במעמד התדלוק, בכל תחנת דלק שיבחרו.
עד אז כל חברת דלק הקימה ותפעלה התקן מיוחד משלה, ששירת את לקוחותיה בלבד.
חברות דלק בישראל שמפעילות רשתות של תחנות תדלוק:
פז חברת הנפט בע"מ מפעילה כ-270 תחנות "פז"
"דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, השייכת בשירשור לקבוצת דלק בע"מ שבשליטת יצחק תשובה, מפעילה כ-240 תחנות "דלק"
חברת סונול ישראל בע"מ, חברת בת של גרנית הכרמל השקעות בע"מ הנמצאת בשליטת קבוצת עזריאלי, לאחר שנרכשה מידי קבוצת בורוביץ-מוזס.
פדסקו - הייתה חברה שהוקמה בנובמבר 1969 במטרה לשווק דלק בשטחים, בבעלות שלוש חברות הדלק הישראליות "פז", "דלק" ו"סונול" (שמה היה ראשי תיבות של שמות החברות בצירוף co קיצור של company).
החברה פורקה ב-1996, לאחר הסכמי אוסלו בהם נקבע שהרשות הפלסטינית תקבל אחריות על שיווק דלק באזורים שבשליטה
דור אלון אנרגיה בישראל (1988), חברת בת של אלון רבוע כחול ישראל.
מפעילה כ-211 תחנות "דור אלון"
טן חברה לדלק בע"מ, מפעילה 60 תחנות "10" ו-23 חנויות נוחות
מיקה - תפעול תחנות דלק הנמצאת בשליטת עובדיה קוקו.
מפעילה מעל 30 תחנות "מיקה", דור אלון וסונול
טלמור אנרגיה בע"מ מפעילת תחנות "טל"
ניר - סול בע"מ מפעילת תחנות "תפוז"
הגליל חברה לדלק בע"מ מפעילת תחנות "הגליל".
בעקבות הרפורמה בשוק הדלק, החלה תופעה רחבה של "תחנות פיראטיות" - תחנות הפועלות ללא רישיון עסק וזיכיון.
לעיתים מדובר באתר מסודר עם משאבות ולעיתים התחנה היא למעשה מכלית דלק.
זאת מאחר שהחלו לפעול ספקים סיטונאים רבים, זמינות הדלק בשוק עלתה, ול"תחנות פיראטיות" היה קל לקבל אספקה.
המחיר בתחנות אלו נמוך מהמחיר בשוק משלוש סיבות אפשריות:
התחנה הפיראטית לא משלמת מס.
התחנה אינה נדרשת לבנות תחנת תדלוק בעלות גבוהה, העומדת בכל תקני הבטיחות ואיכות הסביבה.
אין פיקוח על איכות הדלק.
בדצמבר 2004, אישרה הכנסת הצעת חוק האוסרת מכירת דלק לתחנות דלק פיראטיות.
החוק שהתקבל קובע עונש של 6 חודשי מאסר וקנס שיוטלו על מי שימכור דלק לתחנת תדלוק שאינה כלולה ברשימה הרשמית של משרד התשתיות.
מינהל הדלק והגז במשרד האנרגיה מופקד על אכיפת החוק.
בישראל נמכרו בתחנות הדלק ב-2009 סוגי הדלק הבאים:
בנזין, אוקטן 95, נטול עופרת
בנזין, אוקטן 98, נטול עופרת
במהלך 2009 הופסק שיווק בנזין אוקטן 96 עם עופרת.
בעולם נמכרים סוגי דלק נוספים כגון אתנול טהור בברזיל.
בארצות הברית נמכרות בחלק מתחנות הדלק תערובות אתנול-בנזין בעלות שיעור אתנול של 10-85% הנקראות E10-E85 בהתאמה.
לתחנות דלק נלווים לעיתים קרובות נקודות שיווק תוספות ואביזרים לרכב, מוסכים, פנצ'ריות, שרותי רחיצת מכוניות, מתחמי השכרות רכב וגם מזנונים קטנים.
בתחילת שנות האלפיים נוספו חנויות נוחות כגון מנטה (דלק), Yellow (פז), אלונית (דור אלון), Sogood (סונול), ו-Ten+ (טן).
מחירי הדלק מסוג בנזין אוקטן 95 נקבעים על ידי מינהל הדלק אשר כפוף למשרד האנרגיה והמים.
בחלק מהאזורים בארץ קיימת תחרות על מחירי דלק זה, והמחירים בתחנות נמוכים מהתעריף המרבי לפי החוק.
מחירי בנזין אוקטן 98 והסולר אינם נתונים לפיקוח של מינהל הדלק.
ברבות מתחנות הדלק משלמים בשעות הלילה עמלת שרות לילה ששיעורה משתנה מתחנה לתחנה.
נכון ל מחויבות תחנות הדלק להתקין משאבות הפועלות בשירות עצמי בהן נמכר הדלק במחיר מוזל (20 אגורות הנחה לליטר) וללא עמלת שרות לילה.
תחנות' (מערבית, تحنّث) הוא מנהג קדום שנהגו לקיים כמה אוכלוסיות בחצי האי ערב הטרום אסלאמי, ובפרט שבט קורייש.
מנהג זה התאפיין בהתבודדות, לפרק זמן מה (למשל, חודש ימים), במקום רחוק ממקום המגורים ובמיוחד בסביבה טבעית המאפשרת חשבון נפש באין מפריע.
בדרך כלל היה חוזר המתבודד לביתו בסיום כל יום.
המנהג התאפיין גם בכמה פולחנים נוספים.
למנהג התחנות' חשיבות במחקר ההיסטורי, וההיסטוריוגרפי של דת האסלאם (כמו גם במחקר היסטורי-פסיכולוגי), שכן על פי המסורת המוסלמית, בעת שביצעוֹ מוחמד בן עבדאללה (הנחשב לנביא האסלאם) נגלה אליו לראשונה מלאך האל ג'יבריל (המזוהה עם המלאך גבריאל מן המסורת היהודית).
התבודדות במקום מרוחק (הכוללת שיבה הביתה, למשל, אחת ליום או כמה ימים).
חשבון נפש על מעשים לא מוסריים.
פולחן הכולל מתן צדקה לעניים (זכאה).
הקפת הכעבה במכה, לרוב 7 פעמים, בסיום התחנות'.
מוחמד בן עבדאללה נחשב באסלאם לאחרון הנביאים, ולנביא החשוב ביותר מכל הנביאים.
על פי דת האסלאם, פסוקי הקוראן ספר הקודש של דת זו, הורדו למוחמד בעל-פה, על ידי המלאך ג'יבריל (גבריאל).
לפי המסורת המוסלמית, באחת הפעמים שעשה תחנות', הגיע מוחמד אל הר האור (הר אל-נור, جبل النور) והתבודד שם.
בעת תקופה זו, בעודו מתבודד במערת חירא (غار حراء) בהר זה, נגלה אליו לראשונה המלאך גבריאל, בלילה (לילה המכונה "ליל הגורל" - "לילת אל-קדר").
קובץ החדית' הידוע "צחיח אל-בוח'ארי" (صحيح البخاري) מספר כך:
הפסוקים האחרונים (מהמילים: "קרא בשם ריבונך" ואילך) מופיעים בקוראן כ"סורת אל-עַלַק" (סורת הדם המעובה (או 'סורת הדם הקפוא') מס' 96), ומובאים כאן בתרגומו של אורי רובין.
לסיפור ההתגלות יש גרסאות רבות במסורת המוסלמית שנבדלות זו מזו אך בפרטים אחדים.
האסלאם, מבוא להיסטוריה של הדת, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, מהדורה שנייה, שנת 2000, פרק 1.
תחנת אבא הלל היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית מתחת לצומת עלית ברמת גן במפגש של ציר ז'בוטינסקי, רחוב ארלוזורוב (ברמת גן) ורחוב אבא הלל (כביש 482).
התחנה נבנתה כחלק מהקו האדום של הדנקל.
התחנה נבנתה בעומק של 29 מטר ומשתרעת לאורך של כ-150 מטר מתחת לציר ז'בוטינסקי, מצומת עלית מערבה.
רוחב רציפי התחנה הוא 10 מטר.
הכניסה הראשית לתחנה ממוקמת ברחבה שלפני בית אבגד במתחם בורסת היהלומים ברמת גן.
לצורך הקמת התחנה החלו הסדרי תנועה חדשים באזור העבודות.
+כניסהנגישותאתר סמוךAדרגנוע ומדרגותמגדל משה אביבBדרגנוע ומדרגותCמעלית, דרגנוע ומדרגותמתחם הבורסה, מכללת שנקר
במאי 2015 זכו ביחד חברת סולל בונה וחברת CRTG הסינית במכרז לבניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו האדום הכולל גם את תחנת אבא הלל.
ב-27 באוגוסט 2015 החלו העבודות.
ב-18 באוגוסט 2023, עם השקת הקו האדום, נפתחה התחנה לשימוש ציבור הנוסעים.
אווטובו היא תחנה ברכבת התחתית שנמצאת בדרום-מערב סנקט פטרבורג ברובע קירוב בשדרות סטצ'ק.
על פי דעת ההיסטוריונים מקורו של השם הוא בשמו של האזור שהיה פרוור עתיק של סנקט פטרבורג.
אווטובו הייתה התחנה הסופית של מקטע הבניה הראשון של הקו מספר 1 של הרכבת התחתית בלנינגרד ותוכננה על ידי האדריכל יבגני לוינסון.
התחנה נפתחה ב-15 בנובמבר 1995 ביחד עם שבע תחנות נוספות שיצרו יחד את קו מטרו מספר 1.
זוהי אחת מהתחנות היפות של שלב הבנייה הראשון.
התחנה מעוטרת בשורת עמודים מקושטים בלוחות זכוכית והאור המוחזר מהן יוצר אפקט של זוהר כאילו מגיע מתוך העמוד.
אולם במשך שנות הפעילות הולך אפקט זה ומאבד מזוהרו.
בשל מספר סיבות, חלק גדול מהנורות בנברשות אינו עובד והשלטונות אינם תמיד מקפידים על החלפת הנורות הפגומות.
במסגרת המעבר מנורות החשמל לנורות LED חסכוניות יותר האור שנובע מהן מאיר את העמודים באור ישיר שמעמעם מאוד את אפקט הזוהר שהיה אופייני לעמודים אלו להם קודם לכן.
התחנה נבנתה בסגנון מונומנטלי שייצג את התגלמות רעיון גדולתה ועוצמתה של המדינה הסובייטית.
הנושא המרכזי של כל המוטיבים שבמבנה התחנה הוא הגנת לנינגרד בעת המצור על לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
האדריכלים יבגני לבינסון וגרושק ניסו להעביר רעיון זה בקומפוזיציה של החדרים הפנימיים בתחנה.
דלפק המכירות של התחנה הוא רחב ידיים יותר מאשר כל תחנה אחרת.
הכיפה הגבוהה שמתרוממת מגג התחנה, יוצרת רושם של הדרת כבוד חמורה.
בסיס הכיפה מעוטר בחגורה המפארת גבורה צבאית והדר, ועליה הכתובת: "מגנים אמיצי לב של לנינגרד בקרבות שהגנו על העיר בגבורה לתפארת הדורות".
בהתאם לנושא זה העיטורים בתחנה על הנברשות, המנורות והסבכות מקושטות כולן בעלי אלון, ברומחים, חרבות ומגנים מוזהבים שהם כולם סמלים מסורתיים של גבורת הקרב.
באזור התחנה התחתית בעומק האדמה נמצאת שכבת חימר מתקופת הקמבריום.
באתר התחנה עצמה השכבה מתקרבת לפני הקרקע, לפיכך טכניקת החפירה של התחנה נעשתה בשיטת "חפירה וכיסוי" (Cut & Cover) שבה נחפר בור בקרקע שבו מונחים היסודות והרצפה ולאחר מכן מורכב מעל הבור המבנה בקירוי בטון.
הירידה לתחנה נעשית בעזרת גרם מדרגות רחב מסומן בשיש אדום.
התקרה השטוחה נתמכת על ידי 46 עמודים, המרכזיים מקושטים בשורות ספירליות של תבליטי זכוכית.
אפשר לראות בכל עמוד רצועה מוזהבת שמטרתה איננה עיטורית אלא נדרשת מעצם העובדה שמתחת לזכוכית העמוד בנוי מבטון.
לוחות הזכוכית עצמם עשויים מזכוכית שקופה ומנצנצת כמו זכוכית קריסטל.
אולם עמוד הבטון מתחת ללוחות אינו משתקף דרכן.
זה לא היה מבצע קל שכן נדרשו מציפוי הזכוכית תכונות סותרות להחזיר אור ולא להיות שקופה.
בשלב הניסוי בבית החרושת לאמנות הזכוכית בלנינגרד ניסו המהנדסים והאדריכלים להצליל את הזכוכית היצוקה כדי למנוע את שקיפותה, אולם ללא הצלחה.
הפתרון היה נעוץ בשינוי המוקד האופטי של הזכוכית.
רעיון שנהגה על ידי פרופסור לפיזיקה גרשוני.
הפרופסור הצביע על העובדה שכאשר לוח הציפוי אינו מעוצב בצורה חלקה, אלא מכוסה בקישוטים מקומרים בזווית של 80 מעלות, האפקט ניתן לביצוע והזכוכית אינה שקופה אבל מחזירה אור.
תחת תנאים אלו נוצר אפקט אופטי מקורי.
האור מוחזר משטח הפנים לפני שקרן האור מגיעה לבטון ושקיפות הזכוכית נעלמת, כיוון שכך כאשר מסתכלים על העמוד איננו רואים את המבנה מתחת לזכוכית וכל העמוד נראה כמונוליט של זכוכית.
שאר העמודים מכוסים בלוחות שיש לבן שעל פי התוכנית היו אמורים להיות מוחלפים גם הם בעתיד על ידי לוחות הזכוכית.
בקצה התחנה מתנשא קיר מוזאיקה שנעשה על ידי האמנים ורונצקי וסוקולוב.
בו נראית דמות אישה ועל כתפה תינוק ושניהם כביכול משולבים בתוך הרקע האדום של סערת המלחמה.
על הסרט המופיע בתמונה נכתב "שלום לעולם".
תחנת אהרונוביץ' היא אחת מעשר התחנות התת-קרקעיות לאורך הקו האדום של הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, וממוקמת על ציר ז'בוטינסקי בבני ברק, בין צומת הרחובות אהרונוביץ' והרב שך.
העבודות להקמת התחנה החלו בפברואר 2016, ובוצעו על ידי נת"ע.
העבודות להקמת התחנה התאפיינו, בין היתר, בשטח עבודה עירוני, צפוף ביותר, עם קרבה רבה לבנייני מגורים.
לצורך הקמת התחנה נדרשה העתקת תשתיות נרחבת, כולל תשתיות חשמל, תקשורת, מים, ניקוז וביוב, עבודה שנמשכה כשנתיים, עד לפינוי כל תחום עבודות התחנה מתשתיות קיימות.
בדומה לשאר התחנות התת-קרקעיות בקו האדום, גם בתחנת אהרונוביץ' החפירה התבצעה מתחת לתנועת כלי הרכב, כאשר הם נעים על גבי משטח בטון, שהוא מעין גשר המורכב מקונסטרוקציית פלדה שעליה מורכבים לוחות של בטון דרוך.
תחנות צדי הדרך (ביפנית: Michi no eki 道の駅) אלו שטחי ממשל יפניים המיועדים למנוחה ולהתרעננות, הנמצאים לאורכי דרכים וכבישים ארציים ברחבי יפן.
בנוסף לייעודם הרשמי שנועד לספק מקומות מנוחה ורגיעה, בתחנות אלו מצויים גם מגוון חנויות במטרה לקדם תיירות ומסחר מקומיים.
חנויות אלו יכולות למכור תוצרת מקומית, חטיפים, מזכרות וסחורות אחרות.
כל תחנות צדי הדרך מאפשרות גישה לעוברי האורח במשך 24 שעות ביממה ומספקות חנייה, שירותים ציבוריים ומתקני שיתוף מידע.
נכון למאי 2016 קיימות 1093 תחנות צדי דרך ברחבי יפן: 117 באי הוקאידו, 150 בחבל טוהוקו, 167 בחבל קאנטו, 76 בחבל הוקוריקו שבאי הונשו, 125 בחבל צ'ובו, 138 בחבל קנסאי, 101 בחבל צ'וגוקו, 84 בחבל שיקוקו ו-135 באזורי קיושו ואוקינאווה.
בשטחי מדינת ישראל פזורות עשרות רבות של תחנות רכבת אשר נבנו בתקופות שונות ומשמשות למטרות שונות.
הידועות שבהן הן תחנות רכבת הנוסעים המודרניות, אך קיימים גם מסופי מטען, תחנות רכבות תפעוליות, ותחנות רכבת היסטוריות שהשימוש בהן פסק.
בישראל פעילות בין 60 ל-70 תחנות רכבת נוסעים.
מאז תחילת המאה ה-21 מספרן גדל כמעט בכל שנה.
תחנה פתיחה פתיחה (היסטורית) חידושחשמולגובה הרציפים
תחנת הקצה הצפונית של קווים נהריה-באר שבע מרכז/מודיעין מרכז.
תחנת הקצה המזרחית של קו בית שאן-עתלית.
התחנה היחידה בארץ שמפוצלת לשתי מסילות נפרדות.
תחנת הקצה הדרומית של קו כרמיאל-חיפה חוף הכרמל.
תחנת הקצה הצפונית של קו בנימינה-רחובות/אשקלון.
תחנת הקצה הצפונית של קו נתניה-בית שמש.
נקראה בעבר תל אביב צפון.
תחנת הקצה הדרומית של קו נהריה-מודיעין מרכז, ותחנת הקצה הצפונית של קו מודיעין מרכז-ירושלים נבון.
תחנת הקצה הדרומית של קווים הרצליה/מודיעין מרכז-ירושלים נבון.
תחנת הקצה המזרחית של קו לוד-ראשון לציון הראשונים.
תחנת הקצה הדרומית של קו נתניה-בית שמש.
תחנת הקצה הדרומית של קו באר שבע צפון/אוניברסיטה-דימונה.
בישראל פעילים מספר מסופי משא / מטען עם שלוחות אלהם:
מכון תמ"י כי"ל (בית חרושת דשנים)
שלוחה ומסוף אוברסיז (ליד סדנאות אפרים)
שלוחה ומסוף דפולוג (מסוף רכבת פרטי)
שלוחה ומסוף ברציף המרכזי של הנמל – המסוף נסגר, השלוחה לא בשימוש
שלוחה ומסוף ברציף המזרחי של הנמל
שלוחה ומסוף ברציף הכרמל – תוכנית עתידית
שלוחה ומסוף בנמל מספנות ישראל
מסוף אוברסיז (מסוף רכבת פרטי)
מסוף קונטרם (מסוף רכבת פרטי)
מסוף 207 בע"מ (מרין קונטיינרס) (מסוף רכבת פרטי)
שלוחה ומסוף לטחנת קמח שטיבל
בני ברק – רמת החייל
שלוחה ומסוף בממגורות אמבר צפון
שלוחה למסוף פלדה ולממגורות בקריית גת
כיל רותם במישור רותם (צפע)
מסופי מטען ושלוחות תעשייתיות שבוטלו
שלוחה לפי גלילות – שימשה להובלת גז
מילובר (אזור תעשייה מילואות, נעמן), דרומית לעכו
מילובר אזור תעשייה צפונית לנהריה
שלוחה למפעל הארגז ולבסיס צבאי בצריפין
שלוחה לבית אריזה בכפר סבא
בישראל קיימות כמה עשרות תחנות המיועדות לתפעול מערכת הרכבות.
בנוסף, חלק מתחנות הנוסעים והמשא משמשות כתחנות תפעוליות בנוסף לתפקידן העיקרי.
בישראל קיימות עשרות תחנות שהשימוש בהן הופסק והן נמצאות ברמות שימור שונות – חלקן מוזנחות וחרבות, חלקן משומרות כמוזיאונים, וחלקן אף חזרו לפעילות מחודשת (לרוב תוך חידוש מבנה התחנה או העתקתו לאזור סמוך).
תחנת הרכבת הישנה פתח תקווה (על שלוחה של מסילת הירקון)
תחנת הרכבת הטורקית (באר שבע) על מסילות ללוד ולרפיח
תחנות עבר על קווים פעילים
חלק מתחנות מסילת יפו-ירושלים פעילות כיום כתחנות נוסעים (כפר חב"ד, לוד-גני אביב, לוד, רמלה, בית שמש) או תחנות תפעוליות, אך לא כולן.
יפו – כיום "מתחם התחנה"
תל אביב דרום – תפעולית ומשמשת להדרכה
נען – תפעולית; צומת רכבות חשוב
ירושלים (החאן) – כיום "מתחם התחנה הראשונה"
מבין תחנות המסילה המזרחית שתיים פעילות כתחנות נוסעים (לוד וראש העין צפון), שתיים אחרות כתחנות משא, והשאר לא פעילות (המצב צפוי להשתנות עם ביצוע פרויקט המסילה המזרחית החדשה):
חדרה מזרח – פעילה כתחנת תפעולית ותחנת משא
ראש העין (דרום) – פעילה כתחנת משא
מסילת לוד-אשקלון מתקופת המנדט כללה מספר תחנות (רפיח, עזה, דיר סניד, אל מג'דל, איסדוד, רחובות, ביר סלאם) אך על רוב אלה שבשטח בשליטת ישראל נבנו תחנות הפעילות היום, מלבד:
עם פיתוח מסילת החוף ובנית תחנות חדשות בה נסגרו מספר תחנות ישנות (חלקן עדיין פעיל כתחנות תפעוליות):
רבות מתחנות רכבת העמק (שעל תוואי קרוב לשלה חודשה מסילת העמק) היו תחנות עצירה בלבד, אך השאר היו תחנות מלאות, ומתוכן שתיים (חיפה מרכז וחיפה מזרח) עדיין מקיימות פעילות:
תחנת כרמל (על שמה שכונת תחנת הכרמל)
(חיפה מרכז היא תחנת נוסעים פעילה)
חיפה מזרח (פעילה כתחנה תפעולית למעט שירותי שאטלים מחיפה מרכז למוזיאון במהלך אירועים וחגים)
קו מסילת השומרון שבגדה המערבית נבנה במלחמת העולם הראשונה על ידי הטורקים והגרמנים ונסגר סופית לאחר מלחמת העולם השנייה.
עפולה (חיבור עם רכבת העמק)
טולכרם (חיבור עם המסילה המזרחית)
מסילת רפיח – באר שבע
קו מסילת רפיח – באר שבע הבריטית ממלחמת העולם הראשונה חדל לפעול ב-1927 ורוב תחנות האמצע עליו נמחקו:
קמלה / אל גמלי (שלוחה לחרבת חשיף)
מסילת נחל שורק – קוסיימה
מסילת נחל שורק – קוסיימה הייתה מסילה עות'מאנית שנבנתה ופורקה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תחנת שדה פקועה (תמילת ראשד)
מסילת נחל שורק – עזה
מסילת נחל שורק – עזה הייתה מסילה עות'מאנית שתפקדה במלחמת העולם הראשונה.
רכבת ישראל עוברת תהליך פיתוח מהיר מאז סוף שנות ה-90, וכמעט כל שנה נוספות תחנות.
התהליך צפוי להמשיך, אם בהוספת תחנות על קווים קיימים ואם בפתיחת קווים חדשים.
חלק מתחנות אלה נמצאות בשלבי בניה, חלק בשלבי תכנון או אישור, וחלק הן תוכניות תאורטיות שאולי לא יתממשו לעולם.
תחנות חדשות על קווים קיימים
כחלק מהזזת המסילה במערב חיפה נשקלים ביטול תחנות קיימות והוספת תחנה או שתיים באזור העיר התחתית.
במסגרת תוכנית הכפלת מסילת החוף בקטע סדנאות אפרים – שפיים הועלו ארבע תחנות חדשות.
נתניה מכללות (או אוניברסיטה, או אצטדיון)
קו מסילת העמק החדש נפתח עם ארבע תחנות; תחנה נוספת שתוכננה בו לא נבנתה עקב מחלוקת על המיקום שלה:
תחנות המתוכננות להיבנות במסילת לוד-אשקלון או בקרבתה:
אשדוד – צפון (על אחת ההסתעפויות של השלוחה מהמסילה לכיוון הנמל)
תחנת הרכבת שפירים היא תחנה שתוכננה להיות מוקמת במסגרת פרויקט הנתיב המהיר בכביש 1. לפי התוכנית, התחנה הייתה אמורה לקום בצמוד לחניון "חנה וסע" ממזרח למחלף שפירים.
לאור התנגדויות לא הוקמה התחנה, וכיום אינה נכללת בתוכנית הפיתוח של רכבת ישראל.
בבניית קו הרכבת לנמל התעופה בן-גוריון תוכננה תחנת רכבת ממערב למנהרת שפירים, שתשמש תחנת החלפה בין הקווים ללוד, באר שבע, בן-גוריון, וקו הרכבת המהיר לירושלים, אך רעיון זה לא התממש בגלל העלות הרבה והסמיכות לקווי רכבת עמוסים ופעילים.
בשנת 2005, הצליחו ארגוני הירוקים לשכנע את משרד התחבורה לבנות תחנת רכבת ממזרח למחלף, כחלק מחניון חנה וסע של פרויקט הנתיב המהיר בין מחלף בן-גוריון למחלף קיבוץ גלויות.
בניית הנתיב הסתיימה בשנת 2010 אך תחנת הרכבת בחניון לא הוקמה.
לאור התנגדות רכבת ישראל להפעלת שתי תחנות גם במחלף שפירים וגם בכפר חב"ד, בשל קרבתן (תחנת הרכבת כפר חב"ד הנוכחית ממוקמת כקילומטר מהמיקום המוצע של תחנת שפירים), והתנגדות מצד תושבי כפר חב"ד, שסירבו להשלים עם סגירת תחנת הרכבת כפר חב"ד לטובת הפעלת תחנה בשפירים.
בשנת 2012, דיווחה חברת שפיר הנדסה, זכיינית הנתיב המהיר בכביש 1, כי הגיעה להסכם על פיו תבוטל התחנה בכפר חב"ד ובתמורה תתחייב החברה לספק לתושבים הסעות חינם בתדירות גבוהה לתחנה בשפירים, אך התחנה לא נבנתה.
הקטע המערבי של מסילת ראשון לציון–מודיעין יחבר את שתי תחנות ראשון לציון הקיימות (משה דיין והראשונים) דרך תחנה חדשה.
החלק המזרחי ייפרס בין ראשון לבין אזור מחלף ענבה, שם יהיה פיצול למסילות לירושלים ולמודיעין, ויכלול תחנה נוספת.
חידוש המסילה המזרחית מחדרה ללוד יכלול הכפלת המסילה הפעילה (כיום בעיקר למטענים) מראש העין דרומה וסלילת מסילה בחלק הצפוני, בתוואי דומה למסילה המזרחית ההיסטורית.
התחנות המתוכננות בתוואי (בנוסף לראש העין צפון ולוד, הפעילות כיום):
חדרה מזרח (תחנת משא פעילה ותחנת נוסעים היסטורית; מתוכנן חידוש שירות הנוסעים)
אחיטוב (תחנה היסטורית; מתוכננת החזרה לפעילות)
תעופה (תחנה היסטורית; מתוכננת החזרה לפעילות)
מסילת מנשה תחבר את מסילת העמק למרכז הארץ דרך המסילה המזרחית, במסלול שיחסוך את המעבר בתחנות חיפה ובמסילת החוף.
הקו הושלם בין תל אביב לירושלים אך קיימות תוכניות להאריך אותו תת-קרקעית מתחנת יצחק נבון מזרחה לתוך העיר, ומשם דרומה לאזור החאן ואולי אף לתחנת מלחה.
ירושלים החאן (תחנה חדשה, תת-קרקעית, באזור התחנה ההיסטורית)
בהצעות קודמות נשקל להמשיך את הקו אל מתחת לעיר העתיקה ולבנות שם תחנה נוספת – ירושלים הכותל.
מסילת כרמיאל – קריית שמונה
בתוכנית להארכת המסילה מכרמיאל לקריית שמונה כלולות שלוש תחנות:
המסילה הושלמה בין חיפה לבית שאן אך קיימת תוכנית להאריך אותה צפון מזרחה עד הגבול עם ירדן, ולבנות שם תחנת מעבר לנוסעים ולסחורות:
מסילת הגליל מתוכננת כהתפצלות ממסילת העמק באזור הסמוך לתחנת יקנעם-כפר יהושע, תכלול גם חיבור עם מסילת עכו-כרמיאל, וצפויה לכלול מספר תחנות חדשות:
מסילת ראש העין – אריאל
במקור תוכננה מסילת ראש העין – אריאל כחלק מרשת המסילות הארצית (הסתעפות מהמסילה המזרחית באזור תחנת ראש העין צפון), אך במקום זאת נבחנת אפשרות להקמת רכבת קלה בתוואי.
מסילת באר שבע – ערד צפויה להתפצל ממסילת הדרום ממזרח לבאר שבע ולכלול את התחנות:
כסייפה, או תחנה אחרת באזור היישובים הבדואים
מסילת דימונה – ירוחם צפויה לכלול תחנה חדשה אחת:
התוכניות לבניית קו רכבת לאילת עברו תהפוכות רבות לאורך העשורים האחרונים, והדבר תקף גם למספר התחנות ולמיקומן.
בהצעה קודמת הועלו תחנות נוספות – חצבה, פארן, יהל, יטבתה ושחורת (אולם ללא קטורה).
את בירת ישראל שירתו בעבר שתי תחנות (גן החיות התנ"כי ומלחה) בדרום העיר על מסילת יפו–ירושלים בתוואי הישן, במסלול איטי והררי.
קו זה היה פעיל רק עד תחנת בית שמש, עקב ירידה חדה בשימוש בו אחרי הפתיחה של הקו המהיר והחלפת הקרונות המתאימים לנסיעה בקו זהה, עד שנסגר סופית ב-2020. בהמשך הקו פעלה תחנת ירושלים ההיסטורית מ-1892 (חלק מקו הרכבת הראשון בארץ) עד שנות ה-90, והייתה ממוקמת בשכונת בקעה שבמרכז העיר.
ב-2018 נפתחה יצחק נבון, תחנה תת-קרקעית הנמצאת בסמוך לתחנת האוטובוסים המרכזית של ירושלים בכניסה לעיר על מסילת ירושלים–גנות שאליה מגיעות רכבות מתל אביב ונתב"ג.
בעבר תוכנן שהקו המהיר יימשך מזרחה עד לעיר העתיקה כמעין קו רכבת תחתית כבדה, ויכלול מספר תחנות נוספות (מרכז, ממילא, הר הבית והכותל).
אך חשש מפגיעה בעיר העתיקה ובחומותיה ביטל את התכנון הזה ובמקומו הוחלט להמשיך את הקו לתחנת הרכבת החאן, תחת רחוב יפו.
התוואי הצפוי עתיד להיות: תחנת ירושלים מרכז בסמוך לכיכר הדוידקה, חתנה חדשה ותת־קרקעית בסמוך לתחנת החאן.
תחנת ירושלים נפתחה ב-1892 ונסגרה ב-1998, אחרי פעילות כמעט רצופה של כמאה שנה.
תחנת ירושלים – יצחק נבון (שמה בזמן התכנון היה "ירושלים – האומה") נפתחה ב-2018.
בין נתיבי איילון ממוקמות ארבע תחנות המכונות תחנות תל אביב (מצפון לדרום: האוניברסיטה, סבידור מרכז, השלום וההגנה).
אלה הן התחנות הפעילות ביותר במדינה מבחינת תנועת נוסעים (סבידור מרכז הוותיקה מביניהן, והשלום העמוסה ביותר), הן משום שכמעט כל קווי הרכבת עוצרים בכולן והן בגלל מרכזיות העיר מבחינה תעסוקתית ותרבותית.
עם זאת קיימות מספר תחנות נוספות הנמצאות בשטח העיר או בצמוד לה: תחנת בני ברק – רמת החייל (שכונתה בעבר "תל אביב צפון") על מסילת הירקון ותחנות צומת חולון וחולון – וולפסון על מסילת תל אביב – פלשת בין נתיבי איילון.
כמו כן תל אביב דרום, ששכנה באזור בית הדר והועברה לאזור מחלף קיבוץ גלויות, והיום משמשת למטרות תפעוליות ולהכשרת עובדי רכבת, ותחנת יפו ההיסטורית מ-1892 (חלק מקו הרכבת הראשון בארץ) שהוסבה ל"מתחם התחנה".
תחנת ההגנה נמצאת במרחק מספר דקות הליכה מהתחנה המרכזית החדשה של תל אביב, שהיא תחנת האוטובוסים המרכזית הגדולה והמשמעותית ביותר בישראל.
תחנת השלום צמודה למגדלי עזריאלי.
תחנת סבידור מרכז סמוכה למסוף 2000. ותחנת האוניברסיטה נמצאת במרחק הליכה קטן מאוניברסיטת תל אביב וממרכז הירידים והתערוכות של העיר.
תחנת תל אביב דרום (במקור "סרונה" ומיד לאחר מכן "תל אביב") נפתחה ב-1920. ב-1949 הוסף לשמה "דרום".
ב-1970 הועברה מבית הדר למיקומה הנוכחי.
ב-1993 נסגרה לתנועת נוסעים ונשארה כתחנה תפעולית.
תחנת בני ברק – רמת החייל (במקור "תל אביב צפון") נפתחה ב-1949 בחיבור ללוד, חוברה למסילת החוף ודרכה לצפון הארץ ב-1953, הפסיקה לשרת נוסעים בשנות ה-90 עם פתיחת מסילת איילון ונפתחה מחדש ב-2000, אז שונה שמה ל"בני ברק".
תחנת תל אביב – סבידור מרכז (במקור "תל אביב מרכז") נפתחה ב-1954 בחיבור צפונה.
ב-1988 חוברה דרומה ולשמה הוסף "סבידור" על שם מנחם סבידור.
תחנת תל אביב – השלום נפתחה ב-1996.
תחנת תל אביב – האוניברסיטה/אקספו (בעבר נקראה "האוניברסיטה – מרכז הירידים") נפתחה ב-2000. ב-2025 נוספה המילה "אקספו" לשם התחנה.
תחנת תל אביב – ההגנה נפתחה ב-2002.
תחנות צומת חולון וחולון – וולפסון נפתחו ב-2011.
בשטח העיר חיפה או בצמוד לו קיימות 7 תחנות נוסעים פעילות ותחנה היסטורית/תפעולית, וכולן על מסילת החוף (אף שהוקמו בתקופות שונות).
שלוש מתוכן מכונות על שם חיפה (מדרום-מערב לצפון ולמזרח: חוף הכרמל, בת גלים ומרכז – השמונה).
הארבע הנוספות בהמשך הקו הן מרכזית המפרץ, חוצות המפרץ, קריית חיים וקריית מוצקין הממוקמת על גבול חיפה עם העיר הצמודה לה.
שתי תחנות המפרץ הן היחידות בארץ שהוקמו במימון של יזמים פרטיים, אולם הרחבת תחנת לב המפרץ למרכזית המפרץ (שכלל חיבור לתחנת האוטובוסים ולמסילת העמק) לא מומנה על ידי היזם.
התחנה האחרת (חיפה מזרח, מ-1904) הייתה התחנה הראשונה של חיפה, ואף שכנו בה משרדי הנהלת הרכבת; התחנה בוטלה כתחנת נוסעים והמשרדים עברו לתל אביב, אך היא משמשת כתחנה תפעולית חשובה ולידה נמצא מוזיאון הרכבת, כמו גם משרדי הרכבת בחיפה.
בנוסף היו מספר תחנות היסטוריות על קו רכבת העמק, כגון תחנת הכרמל (שנותרה שכונה על שמה).
מאחר שהמסילה בחיפה מפריעה לגישה לרוב החוף של העיר נשקלות מגוון אפשרויות להעברתה לתוואי אחר; ייתכן שתוקם תחנה בקריית הממשלה (בית המכס) ואולי אחת נוספת בקריית אליעזר במקום תחנות מרכז – השמונה ובת גלים.
חיפה היא עיר נמל ותעשייה, ומתקיימת פעילות ענפה של רכבות משא באזור המפרץ.
יש מספר מסופים בנמל חיפה, ומספר שלוחות מסילה מתפצלות ממסילת החוף לעומק הנמל.
תחנת מטען פעילה בממגורות דגון.
קיים גם מסוף מטענים מצפון למתחם "סדנאות הקישון" (ממערב לתחנת חוצות המפרץ).
שלוחת מסילה המתפצלת באזור צומת ידין (ומגיעה למתחם דשנים שבשטח קריית אתא) מספקת גישה למסוף באזור התעשייה של בתי הזיקוק.
תחנת חוף הכרמל סמוכה לתחנת האוטובוסים מרכזית חוף הכרמל.
תחנת בת גלים סמוכה לתחנת העבר מרכזית בת גלים, הנטושה כיום.
תחנת מרכז – השמונה סמוכה לאולם הנוסעים של נמל חיפה ולתחנה של הכרמלית, והיא ייחודית בישראל בשני ההיבטים האלה.
תחנת מרכזית המפרץ משולבת בתחנת האוטובוסים מרכזית המפרץ.
תחנת חוצות המפרץ נמצאת בסמוך למרכז הקניות.
תחנת קריית חיים נמצאת בשכונת קריית חיים המפצלת אותה למזרחית ולמערבית.
תחנת קריית מוצקין נמצאת בגבול בין שכונת קריית שמואל בחיפה לבין העיר קריית מוצקין.
נסגרה לתנועת נוסעים (אך לא מטענים) בסוף שנות ה-90.
בתקופת רכבת העמק ההיסטורית היו בחיפה מספר תחנות נוספות.
התחנות בוטלו בהמשך, או עם פתיחת תחנת חיפה מרכז ב-1937 או עד להשבתה הסופית של הקו ב-1951.
תחנת חיפה מרכז – השמונה (במקור "חיפה מרכז") נפתחה ב-1937. ב-2007 הוסף לשמה "השמונה" על שם שמונת עובדי הרכבת שנהרגו בפיגוע.
תחנת קריית מוצקין נפתחה ב-1937.
תחנת חיפה – בת גלים נפתחה ב-1975.
תחנת קריית חיים נפתחה בשנות ה-90, אם כי שימשה כתחנת עצירה ("Halt") עוד בשנות ה-30.
תחנת חיפה – חוף הכרמל נפתחה ב-1999.
תחנת מרכזית המפרץ (במקור "לב המפרץ") נפתחה ב-2001. ב-2018 חוברה למסילת העמק ושמה שונה ל"מרכזית המפרץ".
תחנת חוצות המפרץ נפתחה ב-2001.
את נתניה משרתות שלוש תחנות נוסעים: נתניה, נתניה – ספיר (הנמצאת בסמוך לאזור התעשייה) ובית יהושע הנמצאת מחוץ לשטח העיר, אך משרתת את דרום העיר במקביל לתחנת ספיר, שמעט פחות נגישה לכבישים ראשיים ושנפתחה כ-60 שנה לאחר שתי התחנות האחרות.
תחנת בית יהושע נפתחה ב-1953.
תחנת נתניה – ספיר נפתחה ב-2016.
בבאר שבע קיימות שתי תחנות נוסעים פעילות: צפון / אוניברסיטה ומרכז.
המסילות מהתחנה הצפונית מתפצלות כך שיש לה ארבע תחנות שכנות (להבים – רהט, דימונה, באר שבע מרכז, אופקים, וגם המסוף ברמת חובב), והיא ייחודית בכך מחוץ לתל אביב.
תחנת מרכז, הסמוכה לתחנת האוטובוסים המרכזית, היא נקודת הסיום של כל רכבות הנוסעים המגיעות לדרום מלבד הרכבת לדימונה ונקודת ההתחלה לרכבות הנוסעות צפונה.
בנוסף קיימת תחנה היסטורית (תחנת הרכבת הטורקית, מ-1915) באזור העיר העתיקה.
תחנת באר שבע נפתחה ב-1915 בחיבור צפונה, חוברה לרפיח ב-1918 ונסגרה ב-1927.
תחנת באר שבע – צפון / אוניברסיטה (במקור "באר שבע") נפתחה ב-1956 והועברה למיקום חדש (כ-350 מטר מהמקורי) ב-2005.
תחנת באר שבע – מרכז נפתחה ב-2000.
בפתח תקווה קיימות שתי תחנות נוסעים פעילות (סגולה וקריית אריה) על מסילת הירקון, קרוב לקצה הצפוני של העיר.
בנוסף קיימת תחנה היסטורית (תחנת הרכבת הישנה פתח תקווה, מ-1922).
תחנת פתח תקווה נפתחה ב-1922 כתחנת משא ונסגרה ב-2000.
תחנת פתח תקווה – סגולה נפתחה ב-2000.
תחנת פתח תקווה – קריית אריה נפתחה ב-2008.
ערים נוספות שיש בהן יותר מתחנה אחת
בלוד קיימות שתי תחנות: לוד ולוד – גני אביב.
התחנה הוותיקה, ששורשיה בימי העות'מאנים, מהווה גם היום מרכז תפעולי חשוב הכולל צומת רכבות מרכזי, מוסכים ומשרדים.
חשיבותה ארוכת השנים ניכרת בשכונה הסמוכה הנקראת על שמה.
התחנה החדשה נפתחה ב-2020 בסמוך למבנה הישן שנשמר מתקופת המנדט הבריטי.
התחנה השנייה נמצאת בקצה הצפון מערבי של העיר, בסמוך לשכונת גני אביב.
במודיעין קיימות שתי תחנות: פאתי מודיעין הסמוכה לאזור התעשייה ענבה, ומודיעין – מרכז הסמוכה לתחנת האוטובוסים המרכזית שבמרכז העיר.
את חולון משרתות ארבע תחנות הגובלות בשטחה: שתיים מהן (צומת חולון וחולון – וולפסון) גובלות בתל אביב וביפו הסמוכות לה, והשתיים האחרות (יוספטל וקוממיות) גובלות במערבה.
את בת ים משרתות שתי תחנות: יוספטל וקוממיות הגובלות עם חולון במזרחה.
ברעננה גובלות מדרומה שתי תחנות (דרום ומערב) הממוקמות בין נתיבי כביש 531. התחנה הדרומית, שהיא למעשה בעיקר מזרחית לתחנת מערב, נמצאת בתוך מחלף רעננה דרום בקצה הדרום מזרחי של העיר, והתחנה המערבית נמצאת מצפון להרצליה.
את הרצליה משרתת תחנת הרכבת הרצליה הנמצאת על נתיבי איילון המפרידים בין הרצליה פיתוח למזרח העיר, כמו כן תחנת הרכבת רעננה – מערב גובלת במזרח העיר מצפונה, אך קיימת כניסה רק מהצד של העיר הסמוכה.
בין כפר סבא והוד השרון נמצאות שתי תחנות (כפר סבא – נורדאו והוד השרון – סוקולוב) הממוקמות בין נתיבי כביש 531 המפריד בין שתי הערים.
למרות שמותיהן, שתי התחנות נמצאות בשטח השיפוט של הוד השרון.
תחנה נוספת המשרתת את שתי הערים היא רעננה – דרום, הסמוכה לקצה הדרום מערבי של כפר סבא, וקרובה לצפון מערב הוד השרון, מעבר לכפר רמות השבים.
בראשון לציון קיימות שתי תחנות נוסעים פעילות אך הן נמצאות על מסילות שונות: משה דיין על מסילת תל אביב – פלשת והראשונים על שלוחה שיוצאת ממסילת לוד-אשקלון מבאר יעקב (התחנות ממוקמות במחלף משה דיין, בין נתיבי איילון, ובמחלף ראשונים, בין נתיבי כביש 431).
כתוצאה מכך אין שום קו רכבת שעובר בין שתי התחנות, בניגוד לשאר הערים שיש בהן יותר מתחנה אחת (מלבד יבנה).
עם זאת כחלק ממסילת ראשון לציון–מודיעין העתידית יחוברו התחנות ואף תוקם תחנה חדשה באזור התעשייה מעוין שורק.
ביבנה קיימות שתי תחנות נוסעים פעילות אך הן נמצאות על מסילות שונות: יבנה – מערב על מסילת תל אביב – פלשת ויבנה – מזרח על מסילת לוד–אשקלון.
כתוצאה מכך אין שום קו רכבת שעובר בין שתי התחנות, בניגוד לשאר הערים שיש בהן יותר מתחנה אחת (מלבד ראשון לציון).
בראש העין קיימות שתי תחנות: תחנת הנוסעים ראש העין – צפון והתחנה הוותיקה ראש העין דרום (נקראה בעבר בפשטות "ראש העין"), שהייתה בעבר תחנת נוסעים אך כעת משמשת כתחנת משא.
שתי התחנות נמצאות על המסילה המזרחית.
התחנה הצפונית נמצאת מעבר למחלף קסם, במיקום לא נגיש לאזורי מגורים ותעסוקה, בניגוד לתחנה הדרומית הסמוכה למערב העיר.
בחדרה קיימות שתי תחנות, אולם רק אחת מהן (חדרה – מערב) פעילה לרכבות נוסעים.
התחנה השנייה (חדרה מזרח) הייתה בעבר תחנת נוסעים אך כעת היא משרתת רק רכבות משא בודדות.
התחנות נמצאות על מסילות שונות (מסילת החוף והמסילה המזרחית).
תחנת חדרה מזרח צפויה להיפתח מחדש כתחנת נוסעים ב-2027 כחלק מפרויקט המסילה המזרחית החדשה.
ברמלה קיימת רק תחנת נוסעים אחת: תחנת הרכבת רמלה אשר נמצאת במזרח העיר על מסילת יפו–ירושלים, אך במסגרת התכנון העתידי לחבר את ראשון לציון עם מודיעין וירושלים לאורך כביש 431 תוקם תחנה חדשה בדרום העיר – רמלה דרום.
ערים ויישובים שבהם תחנה אחת בלבד
באשדוד קיימת רק תחנת נוסעים אחת: אשדוד – עד הלום הנמצאת בסמוך לכביש 4 ממזרח לעיר, אך יש מספר מסופי מטען בנמל אשדוד, ומספר שלוחות מסילה מתפצלות לעומק הנמל ממסילה המתחברת לשאר הרשת בצומת פלשת.
ארבע תחנות פעילות של מסילת העמק ממוקמות ליד תחנות של רכבת העמק ההיסטורית שכעת שמורות ולא פעילות:
את בית שאן משרתת תחנת בית שאן שנמצאת בסמוך לתחנת בית שאן ההיסטורית.
את עפולה משרתת תחנת עפולה שנמצאת בסמוך לתחנת עפולה ההיסטורית.
את מגדל העמק ואת כפר ברוך משרתת תחנת מגדל העמק – כפר ברוך שנמצאת בסמוך לתחנת כפר ברוך ההיסטורית.
את יקנעם ואת כפר יהושע משרתת תחנת יקנעם – כפר יהושע שנמצאת בסמוך לתחנת כפר יהושע ההיסטורית.
התחנות החדשות ממוקמות במרחקים משתנים יחסית לתחנות הישנות.
בנהריה נמצאת התחנה הצפונית ביותר: תחנת הרכבת נהריה ליד צומת געתון, ובה עוצרות רכבות המגיעות מכיוון דרום.
בעבר שימשה התחנה כנקודת עצירה לכיוון לבנון לפני הקמת המדינה, אך המקטע הוסר.
בעכו נמצאת תחנת הרכבת עכו אשר קיימת עוד משנות ה-20 ועברה הרבה שדרוגים ושיפוצים.
בגבול העיר קריית מוצקין נמצאת תחנת הרכבת קריית מוצקין אשר גובלת עם השכונה החיפאית קריית שמואל.
בתחנה נשמר המבנה הישן מתקופת המנדט הבריטי.
שלוש התחנות ממוקמות על מסילת החוף בחלקה הצפוני ביותר.
בצפון העיר כרמיאל נמצאת תחנת הרכבת כרמיאל, ומצפון ליישוב אחיהוד נמצאת תחנת הרכבת אחיהוד.
שתי התחנות נפתחו ב-2017 והן ממוקמות על מסילת עכו–כרמיאל בסמוך לכביש 85.
במרכז היישוב עתלית נמצאת תחנת הרכבת עתלית אשר יש לה חשיבות היסטורית רבה ליישוב ולתחנה עצמה.
במועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה נמצאת תחנת הרכבת בנימינה המחלקת את היישוב בנימינה לאזור מזרחי ולאזור מערבי.
בין פארק תעשייה קיסריה לבין המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור עוברת מסילת החוף ועליה ממוקמת תחנת הרכבת קיסריה – פרדס חנה.
מצפון לעיר בני ברק נמצאת תחנת הרכבת בני ברק – רמת החייל על מסילת הירקון וגובלת עם השכונה התל אביבית רמת החייל.
למרות היותה לא מוזכרת בשמות התחנות, העיר רמת גן גובלת בתחנה זו בסמוך לאצטדיון ולקניון איילון, כמו כן היא גובלת עם תל אביב בתחנת תל אביב – סבידור מרכז בסמוך למתחם הבורסה.
במתחם נמל התעופה בן-גוריון בכניסה לטרמינל 3 נמצאת תחנת הרכבת נמל התעופה בן-גוריון על מסילת ירושלים–גנות.
ביישוב כפר חב"ד נמצאת תחנת הרכבת כפר חב"ד על מסילת יפו–ירושלים שקיימת עוד מתקופת המנדט הבריטי.
בבאר יעקב נמצאת תחנת הרכבת באר יעקב בדרום העיר.
ברחובות נמצאת תחנת הרכבת רחובות בסמוך לאזור התעשייה.
שתי התחנות ממוקמות על מסילת לוד–אשקלון.
בבית שמש נמצאת תחנת הרכבת בית שמש בצפון העיר על מסילת יפו–ירושלים בסמוך לאזור התעשייה.
בעבר התחנה שימשה רכבות נוסעים לכיוון ירושלים, אך ב-2020 המקטע נסגר והיא משמשת כיום לרכבות המגיעות מנתניה דרך תל אביב ולוד.