tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטענת המתלונן העיקול אינו מוצדק ואף חבריו לעבודה יכולים להעיד על כך.
לפיכך, הוא מבקש לקבל בחזרה את בגדו.
מצבת הזיכרון הטורקית בבאר שבע היא אנדרטה הניצבת בשדרות דוד טוביהו, בסמוך לתחנת הרכבת הטורקית הישנה בבאר שבע.
המצבה הוצבה בשנת 2002 על ידי ממשלת טורקיה, לזכר 298 חללים טורקים שנפלו בקרב באר שבע.
בבסיס המצבה הוצב לוח זיכרון לזכר החללים הטורקים שנפלו במערכה.
הלוח במקורו הוצב על ידי הבריטים בקיר הכניסה לבית הקברות הצבאי הבריטי, כתגמול לחסד עם המת שעשו הטורקים כאשר הציבו מצבה לטייס בריטי שנפל בקרב נגדם.
ליד המצבה ניצב פסל ראש של מוסטפא כמאל אטאטורק.
בשנת 2010 הושחתה המצבה בעקבות אירועי המשט לעזה, כשרוססה עליה הכתובת "כל הכבוד לצה"ל", ונעשה ניסיון להצית את דגל טורקיה שלצידה.
מצד גרפון הוא מגדל שמירה נבטי החולש על דרך הבשמים ממסלול נחל חווה לכיוון נחל גרפון (מצפון למכתש רמון).
במקום התגלו מגדל רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו 6 מטר, קירותיו בנויים מאבנים בינוניות, מטויחות טיח גס והם השתמרו בגובה של 3 עד 4 נדבכים.
מצד גרפון דומה מאוד בצורתו למצד מחמל.
ממזרח למצד, במרחק מטרים ספורים, נמצאו שרידי מתחם מגורים ובו חמישה חדרים.
בראש מעלה-גרפון, בנקודה המשקיפה על המשך הדרך בכיוון צפון, נמצא מגדל תצפית קטן נוסף בגודל של 2 מטר על 2 מטר.
על שפתו הדרומית של נחל גרפון מדרום-מערב למצד, נמצא בור מים שנחצב בסלע.
הבור קיבל את מימיו מתעלה שאספה את מי-הנגר של המדרון מדרום.
אורכה 250 מ' והיא נשתמרה היטב.
מצד חצבה הוא תל ארכאולוגי מתקופת הברזל ועד לתקופה המוסלמית המוקדמת המזוהה כיום עם תמר המקראית.
האתר נמצא בסמוך לצומת עין חצבה שבערבה.
לימים הוקם במקום היישוב המודרני עיר אובות.
שמו העברי של המקום הוא עין חצבה המתבסס מורפולוגית על שמו הערבי של המעיין הקדום עין חוסוב (בערבית שפע).
האתר ממוקם על צומת דרכים חשוב, שבו נפגשות גם היום הדרך היורדת ממעלה עקרבים עם הדרך המגיעה מים המלח.
במקום יש גם מעיין, "עין חוצוב", אולם קידוחי מים שביצעה חברת מקורות באזור בשנות ה-60 גרמו לירידת מי התהום ולהתייבשות המעיין, וכיום רק עץ השיזף הגדול מעיד על מקומו של המעיין.
מסורות שונות מספרות שזהו העץ העתיק ביותר בישראל, וההערכות הן שגיל העץ הוא בין 500 ל-1000 שנים.
קשה לקבוע בוודאות את גיל העץ היות שעץ השיזף לא יוצר טבעות שנתיות בגזע.
האתר זוהה בידי חוקרי ארץ ישראל בתחילת מאה ה-20 כמצודה רומית.
הזיהוי המודרני של המקום עם תמר המקראית, שנזכרת במקרא כאחת מן הערים שנבנו על ידי שלמה המלך, נעשה בשנות ה-50. תמר המקראית זוהתה בעבר גם עם מצד תמר (קצ'ר ג'הינייה) שעל כביש מס' 25 בין צומת צפית וצומת הערבה.
בעקבות החפירות שהתבצעו במצד תמר בין 1973 ל-1976, התברר כי המצד התקיים כנראה מהתקופה הנבטית ועד התקופה הביזנטית, וכי השלבים בו ניתנים להבחנה בעיקר במישור הארכיטקטוני ופחות במישור הסטרטיגרפי.
לפי הנראה כיום, מצד תמר ניטש במהלך התקופה הביזנטית או לקראת סופה.
חוקר ארץ ישראל אלואיס מוסיל ביקר במקום בשנת 1902, הכין תרשים של המצד וקבע כי הוא מבנה רבוע ולו מגדלי-פינה בולטים.
הוא הבחין במבנה נוסף, הצמוד לו מדרום, ובו חדרים אחדים, ובשרידי בית המרחץ במזרח.
בשנת 1914 ביקר באתר תומאס אדוארד לורנס ("לורנס איש ערב") ותיאר ביומנו: "התקדמנו מערבה עד שהופיע באופק העץ הגבוה והענף של חוסוב ושמענו את שקשוק המים מהמעיין הגדול הזורם משורשיו".
בשנת 1930 ניזוק המצד ותוכניתו המקורית נפגעה בעת שממשלת המנדט בנתה את תחנת משטרה במקום.
בשנת 1932 סייר במקום החוקר הגרמני פריץ פרנק, ובעקבות זה חוקר תולדות ארץ ישראל אלברכט אלט קבע כי המבנה הגדול בחצבה הוא מצד רומי.
הארכאולוג נלסון גליק, שסייר באתר בשנת 1934, סבר כי המבנה הוא חאן שהוקם בידי הנבטים, וכי הרומאים המשיכו להשתמש בו.
הוא זיהה את חצבה עם "איסבה", המופיעה ברשימה המפרטת שמות מקומות בנגב, ואת סכום המס השנתי שהוטל עליהם על ידי השלטון הביזנטי.
בנימין מזר ומיכאל אבי-יונה, שביקרו בחצבה בשנת 1950, מצאו מלבד חרסים נבטיים מעוטרים וחרסים מהתקופה הרומית-ביזנטית חרסים מתקופת הברזל בארץ ישראל.
בעקבות תגלית זו, הציע יוחנן אהרוני לזהות את חצבה עם "תמר המקראית" ותמרה הרומית.
נגד דעה זו יצא בנו רותנברג, שסייר במקום בשנת 1960, וביסס את דעתו על העובדה שלא נמצא בחצבה אף מטבע רומי קדום למאה ה-4.
בשנת 1972, ערך ארכאולוג מחוז הנגב ברשות העתיקות, רודולף כהן, חפירת הצלה באתר.
בחפירה זו נחשף המגדל הדרום-מערבי.
כהן ערך חפירות נוספות בחודש פברואר 1987, ולסירוגין בשנים 1988–1990 יחד עם הארכאולוג ישראל יגאל.
ישראל יגאל חפר שוב באתר מטעם רשות העתיקות בשנת 2007. בשנת 2015 נערכה חפירת הצלה באמת המים מהתקופה הרומית בעין חצבה, מחשש לפגיעתה כתוצאה מזרימה חזקה של מים בנחל חצבה לאחר שנערכו בו עבודות פיתוח ושיקום.
החפירה, מטעם רשות העתיקות נעשתה במימון "רשות ניקוז ונחלים ערבה".
צומת הדרכים החשוב והמעיין הנובע במדבר הפכו בימי קדם את הנקודה למיקום בעל חשיבות רבה.
חפירות ארכאולוגיות העלו במקום שש שכבות עיקריות.
באתר התגלה רצף של שלוש מצודות מתקופת הברזל בארץ ישראל.
מהמצודה הראשונה נתגלו רק שרידים מועטים והם מתוארכים למאה ה-10 לפנה"ס.
המצודה השנייה מתוארכת למאה ה-9 לפנה"ס ולמאה ה-8 לפנה"ס, והיא מיוחסת לתקופת ממלכת יהודה וימי עוזיהו, שחיזק את גבולות הממלכה.
המצודה הגדולה השתרעה על שטח של כ-10 דונם (כגודלו של כל תל באר שבע) הוקפה בחדרי סוגרים וחוזקה במגדלי פינה, כאשר הפן הקיצוני של החומה הוא קדמות ונסוגות.
במקום נחשפו מחסנים, ממגורות ובית שער גדול.
כיום אפשר לראות בשטח את יסודות הקירות של מצודה זו, כמו גם שרידי שתי ממגורות ששימשו לשמירת תבואות.
הממגורות היו מדופנות בטיח על מנת למנוע חדירת לחות ומכרסמים פנימה.
לתוך אחת הממגורות בנו הרומאים מאוחר יותר בור מים.
בפינת המצודה נמצאת חומה עליונה גבוהה, חלקה משוחזר בבנייה חדשה לגמרי - זהו קו החומה הרומית.
כן אפשר לראות את השער היהודאי, שלו 2 תאים מכל צד, ואומנות בולטות פנימה.
משני צידי השער יש גם מגדלים גדולים שנראית בהם אומנה גדולה שכנראה תמכה במדרגות עץ שעלו למעלה.
לחומה יש מין חלקלקה קדמית קטנה- היא בנויה קדמות ונסוגות.
בנוסף, לחומה יש סוגרים קונסטרוקטיביים- חללים שמולאו בעפר ולא שימשו כחדרים כמו בבאר שבע.
בנו קיר קדמי וקיר אחורי, ואת החלל באמצע מילאו בעפר.
במצודה שבתל אל-ח'ליפה (ליד עקבה) סגנון הבנייה דומה, כמעט זהה בתוכנית של מצודה זו.
המצודה הגדולה נהרסה כנראה ברעש האדמה הגדול שאירע בשנת 760 לפנה"ס.
בשלהי תקופת הברזל נבנתה מצודה דלה יותר, ששרידים מעטים יחסית נחשפו ממנה.
מתקופה זו התגלה באתר ממצא נדיר: גניזה של מקדש קטן, שהיה מחוץ לחומות המצודה ובו עושר של כלי פולחן וצלמיות חרס, כולם מנותצים וקבורים.
הממצא המרשים ביותר היה של כנים מחרס בצורת אדם שנקראים "מקטרים".
כמו כן התגלה חותם אדומי ועליו זוג כהנים מקטירים במיקטר.
ייתכן שהכלים שייכים למקדש אדומי לאל קוס, שכן ידוע כי האדומים חדרו ליהודה בסוף המאה ה-7 ובראשית המאה ה-6 (תקופת כיבוש ממלכת יהודה על ידי בבל), ונוכחות אדומית נמצאה גם במרשה ובבית גוברין, לאחר שהאדומים חדרו עמוק יותר לתוך מרחב יהודה.
האדומים הביאו איתם את התרבות והדת שלהם, ומכתבי ערד הם עדות נוספת לנוכחותם במרחב.
בסוף תקופת הברזל נותץ המקדש האדומי והמצודה חוזקה, כנראה בימי יאשיהו, לאור ההתעוררות הדתית לאחר מציאת ספר תורה בבית המקדש.
השלב הבא של תפקוד המקום הוא שלב נבטי, ממנו לא נתגלו ממצאים רבים בשטח, למעט מטבעות, חרסים ויסודות של קיר.
בתקופה הרומית בארץ ישראל נבנתה במקום מצודה רומית תקנית מדגם 'קסטלום' בגודל 46 על 46 מטרים.
במצודה זוהו שני שלבי בנייה עיקריים.
בשלב הראשון, במאה ה-3 הוקמה מצודה רבועה.
בסוף מאה ה-3, בימי הקיסר דיוקלטיאנוס, נוספו למצודה הרבועה ארבעה שהייתה חלק מסדרת מצודות רומיות שנבנו בימי דיוקלטיאנוס, תקופה שבה הרומאים הידקו את האחיזה במרחב, ובעזרת הלגיון העשירי (שישב באילה, היא עקבה) פרצו את מעלה עקרבים ודרכים נוספות, הציבו אבני מיל ובנו מצדים לאורך הדרך.
בצמוד למצודה היו בית מרחץ ואכסניה.
בית המרחץ, הממוקם כ-50 מטר מדרום-מזרח למצודה, נחפר ושומר ואפשר לראות את מערכת ההיפוקאוסט שלו (חימום תת-רצפתי).
בית המרחץ מתוארך למאה ה-3 והמאה ה-4 וגם בו זוהו שני שלבי בנייה עיקריים.
במבנה השתמרו: חדר הלבשה, חדר פושר, חדר הזעה, חדר חום, חדר הסקה ואמבטיות מים קרים וחמים.
בחפירה בשנת 2015 נחשף קטע מאמת מים מהתקופה הרומית, שנבנה בכיוון צפון-מערב–דרום-מזרח מאבנים מסותתות גדולות.
רצפת האמה עשויה מחומר של ערוץ נחל, המכיל אבנים קטנות.
המים זרמו באמה לכיוון צפון-מערב.
מאחר שעל דפנות האמה לא נמצאו שרידי טיח הידראולי, נראה כי אמה זו הוליכה מים בזמן שיטפונות מערוץ הנחל לשטחים חקלאיים שהשתרעו מצפון לערוץ.
בניית האמה מלמדת כי בתקופה זו היו שטחים חקלאיים ששימשו לכלכלת תושבי המצד.
השכבה האחרונה מהתקופה המוסלמית המוקדמת, סוף המאה ה-7 לספירה.
בעת החדשה הוקמה במקום תחנת משטרת הרוכבים הבריטית, והמקום מצוין על ידי נוסעים שונים כתחנת דרכים בדרך אל עקבה.
לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם במקום מחנה צבאי.
בתקופת המנדט בנו הבריטים במקום את משטרת עין חוצוב.
צה"ל השתלט על המקום במסגרת מבצע לוט (נובמבר 1948) ובו התארגנה חטיבת גולני בדרכה לכיבוש אילת.
העצים שנראים כיום באתר הם נטיעה של קק"ל.
כיום מתוחזקים המבנים שבמקום על ידי קבוצה אמריקאית אוונגליסטית, אשר עובדת בשימור האתר ובכל שנה מקיימת במקום קורס משותף עם רשות העתיקות.
בקרבת האתר בסמוך לצומת חצבה נמצא "מרכז ויידור" שהוא מרכז המבקרים של הערבה.
במרכז מסופר סיפורו של עץ השיזף העתיק וחלק מהמיצגים צולמו במצד חצבה, בעקבות שיתוף פעולה בין רשות העתיקות למרכז ויידור מתוכננת במקום תצוגה קבועה של ממצאים ארכאולוגיים מהאזור.
מְצַד זוֹהַר הוא שמם של שני מבנים עתיקים בנחל זוהר.
המבנה הראשון הוא מצד זוהר "הישראלי", הנמצא ממערב לכביש 90, בסמוך לשפך הנחל לים המלח.
מבנה זה זוהה על ידי הארכאולוגים יוחנן אהרוני ובנו רותנברג בשנת 1957, ותוארך על ידם לתקופת הברזל.
המבנה השני נמצא על צוק שמתרומם מעל הנחל, ממערב למצד זוהר "הישראלי", והוא מכונה מצד זוהר "הרומי".
ב-2025, בוצעו חפירות באתר סמוך שמיוחס לתקופה הסלווקית.
המצד שוכן על שלוחה הבנויה מחוואר הלשון, בין ערוץ נחל זוהר לערוץ נחל יזרח.
האתר נראה כמו רוג'ום עגול, בנוי מאבנים גדולות.
הארכאולוג רותנברג סבר שזהו במקור מצד מרובע שגודלו 10X10 מטרים, וגובהו ארבעה מטרים.
בסמוך למבנה זה ישנו מבנה נוסף בצורת רי"ש.
למרות הקרמיקה ההלניסטית הרבה באתר, תיארך אהרוני את המצד לתקופת הברזל 2 (1000–800 לפנה"ס), על בסיס מספר בודד של חרסים גסים.
אהרוני טען שהמצד צפה על דרך אדום (לדבריו, היא מעלה זרון) שמוזכרת בתנ"ך בפרשת מלחמת יהושפט מלך יהודה נגד מואב ().
מצד זה כולל מתחם מוקף חומת אבן, שהכניסה אליו היא דרך שער עם קשת בצידו המערבי.
בראש הצוק מעל החומה ישנו מגדל.
בשנת 1864 ביקר באתר הנרי בייקר טריסטראם הבריטי, ותיארך את המבנה כמצד צלבני.
החוקר הישראלי נתן שלם סבר שהמצד הוא רומי או ביזנטי.
בשנת 2004 נערכה חפירת בדיקה מצומצמת באתר על ידי הארכאולוגים טלי גיני ודב נחליאלי, והמבנה תוארך לתקופה הצלבנית והממלוכית.
ככל הנראה שימש המבנה כתחנה על דרך הדואר בין עזה לכרך.
מצד מאגורה הוא מצד השוכן ברכס חלוקים, כ-3.4 ק"מ מערבית למדרשת שדה בוקר.
האתר צופה על נחל הבשור בו עברה דרך הבשמים בין פטרה לעזה.
האתר נסקר בשנת 1953, ונחפר בשנת 1970 על ידי הארכאולוגים רודולף כהן וזאב משל, ואובחנו בו שלושה שלבי בניה.
השלב הראשון - מבנה גדול (34X40 מטר) שתוארך לתקופת הברזל.
השלב השני - מצודה שנבנתה מעל המבנה הקודם (40X22 מטר), אותו תיארכו לתקופה הרומית ויחסו את בנייתו לנבטים.
השלב השלישי - מצודה מרובעת (21X21 מטר) עם ארבעה מגדלי פינה ששרדה לגובה של כ- 2.5 מטר, בנויה מאבני גזית שתוארכה לתקופה הביזנטית.
בתקופה זו נחצב גם בור המים מדרום, שהוזן על ידי תעלת מים.
שמו של המצד ניתן לו בשל בור המים מסוג "מאגורה" שנמצא למרגלותיו.
ניתוח חדש של הממצאים שעשתה הארכאולוגית טלי אריקסון גיני מרשות העתיקות, הוביל למסקנה שהשלב השני הוא למעשה מצודה חשמונאית.
המכלול הקרמי מאפיין יותר את ממלכת יהודה ולא את הממלכה הנבטית.
באחד מהמגדלים התגלה חדר רחצה, שמזכיר בתפקודו את חדר הרחצה מארמון התאומים ביריחו, שבנתה שלומציון המלכה.
המצודה כנראה נבנתה לאחר כיבוש עזה על ידי אלכסנדר ינאי, אשר שלט גם בתל ניצנה, על פי מטבעות חשמונאיים וכלים שנתגלו בחפירת האתר.
ממצאים אלה מחזקים את הדעה שממלכת יהודה החשמונאית שלטה על חלק גדול מהנגב.
מַצֵּבַת הַזִּיכָּרוֹן היא גלעד המוצב בבתי קברות צבאיים ואתרי הנצחה בריטיים לחללי מלחמות העולם.
המצבה עוצבה ב-1917 בידי האדריכל הבריטי סר אדווין לצ'נס (Edwin Lutyens) עבור ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, המופקדת על הנצחת חללי חבר העמים הבריטי בשתי מלחמות העולם.
צורתה מבוססת על הגאומטריה שבעיצובו של הפרתנון, אף על פי שהעיצוב נמנע בכוונה תחילה מזיהוי עם דת מסוימת.
אבן המצבה נחה על גבי במה בת שלוש מדרגות, וחזותה היא כשל ארון קבורה או מזבח.
ממדי המצבה הם 3.5 מטרים לאורך ו-1.5 מטרים לגובה, ומשקלה 10 טונות.
המצבה עוצבה תוך שימוש באנטזיס על מנת לתקן את העיוות האופטי הנוצר בהתבוננות בה מלמטה.
המצבה, כמו צלב ההקרבה שעוצב על ידי האדריכל רג'ינלד בלומפילד (Reginald Bloomfield), היא מרכיב עיצובי סטנדרטי של בתי הקברות הצבאיים הבריטיים, אך בעוד גובה הצלב וממדיו משתנים בהתאם לממדי האתר בו הוא מוצב (הגובה נע מ-5.4 מ' ועד 9 מ'), ממדי המצבה קבועים, וזאת על פי דרישתו של לצ'נס.
לכן הוחלט להציב את האבן בדרך כלל רק בבתי קברות גדולים יחסית – כאלו שיש בהם אלף קברים או יותר.
על גבי אבן המצבה חרותה הכתובת "Their Name Liveth for Evermore" ("שמם יחיה לדור ודור"), הלקוחה מתרגום המלך ג'יימס לספר בן סירא, פרק מ"ד, פסוק י"ג.
מילים אלה הוצעו לוועדה על ידי הסופר רודיארד קיפלינג, היועץ הלשוני שלה, אשר בנו נהרג במלחמת העולם הראשונה.
על פי המסורת, המקום להנחת זרי פרחים במהלך טקסי זיכרון הנערכים בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים הוא למרגלות אבן המצבה.
המצבה על קבר חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל הראשון, ורעייתו ורה, עוצבה בהשראת עיצוב מצבת הזיכרון, לציון אבלם על נפילת בנם מיכאל במלחמת העולם השנייה.
מצד אבירים הוא אתר עתיק, כנראה מהתקופה הרומית או הביזנטית, שלושה ק"מ צפונית מזרחית למעלות, על הגדה הצפונית של נחל כזיב, ליד אבירים.
מידות האתר הן 12 מטר על 12 מטר (144 מטר רבוע) והוא בנוי אבנים מסותתות גדולות.
בערבית נקרא המצד 'מסר' שפירושה מצרים, אך הסיבה לכך איננה ידועה.
ויקטור גרן שביקר במקום בסוף המאה ה-19 מתאר:
מצבת פרקר היא ציון לזכרו של קולונל אלפרד שוולייה פארקר, שנבנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה בסיני במצרים ונהרסה על ידי מצרים לאחר נסיגת ישראל מסיני ב-1957.
בסמוך למצבת פרקר, נמצא צומת דרכים שזכה מאוחר יותר לכינוי "צומת פרקר".
המצבה הוקמה בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה על ידי יורשו של פרקר בתפקיד מושל סיני, קלוד ג'רוויס, מאחר שפרקר היה זה שיזם את סלילתה של דרך האבן בחולות מאל שאט ועד הפתח המערבי של המיתלה, ואת דרך העפר הראשונה בתוך המיצר..
המצבה ניצבה מעל ל-30 שנה, עד שנהרסה לאחר מלחמת סיני על ידי מצרים כמחאה על השתתפות אנגליה ב"קשר המשולש" - הכינוי המצרי למבצע מוסקטר.
המצבה התפרסמה בעת שב-1956 במבצע קדש, הוצנח בסמוך אליה (חמישה קילומטרים ממזרח למצבה) גדוד 890 של חטיבת הצנחנים (חטיבה 202), בפיקודו של רב-סרן רפאל איתן.
מצבת העיטים הוא השם שניתן במחקר הארכאולוגי-היסטורי למצבה מתקופת השושלות הקדומה 3 במסופוטמיה (2600–2350 לפנה"ס), המהללת את ניצחון עיר המדינה לַגַשׁ על שכנתה אוּמָה.
חקוקים בה תמונות קרב ונושאים דתיים שונים, וכן כתובת בשומרית.
היא נקראת על שום העיטים הנראים באחת הסצנות.
המצבה הוכנה מלוח אבן גיר אחד שלם, ממנו שרדו לימינו שבעה שברים בלבד.
אלה נתגלו בשלהי המאה ה-19 בעיר השומרית הקדומה גירסו בדרום עיראק ומוצגים כיום במוזיאון הלובר בפריז.
גובהה של מצבת הזיכרון השלמה, כפי ששוחזרה ומוצגת כיום בלובר, היה 1.80 מטרים, רוחבה 1.30 מטרים, עוביה 11 ס"מ ושפתה העליונה מעוגלת.
היא נחצבה מטבלת אבן גיר אחת וחקוקים עליה תבליטים משני צדדיה.
המצבה משויכת למסורת הנצחת ניצחונות צבאיים על גבי אבני זיכרון שרווחה במסופוטמיה מאמצע עד סוף האלף השלישי לפנה"ס.
מונומנט דומה לה הוא אסטלת הניצחון של נרם-סין, שנוצרה בתקופה האכדית מיד לאחר תקופת השושלות הקדומה 3.
על כל אחד משני צדדי המצבה חקוקות תמונות שונות זו מזו, ועל כן סבורים החוקרים כי צד אחד של המצבה נושא אופי מיתולוגי והשני אופי היסטורי.
הצד המיתולוגי נחלק לשני רגיסטרים (רצועות).
ברגיסטר העליון והגדול יותר נראית דמות גדולה של גבר המחזיק שרביט בידו הימנית ואנזו או נשר בעל ראש אריה בידו השמאלית.
דמות זו מזוהה, על פי האנזו, כנינגירסו, האל-המגן של לגש.
מתחת לאנזו נראית רשת-ציד גדולה מלאה גופות גברים עירומים.
מאחורי נינגירסו עומדת דמות קטנה יותר של אישה, לראשה שביס בעל קרניים ומכתפיה מזדקרים שרביטים.
דמות זו מזוהה כאלה נינחורסג.
מצב השתמרותו של הרגיסטר התחתון, הקטן יותר, גרוע מאוד, אך על ידי השוואה עם ממצאים אחרים מאותה תקופה מניחים החוקרים כי התמונה המוצגת בו היא של האל נינגירסו ניצב על גבי מרכבה רתומה לחיות מיתולוגיות.
הצד ההיסטורי נחלק לארבעה רגיסטרים אופקיים.
ברגיסטר העליון נראה אאנתום, מלך לגש, מוליך שורת חיילים אלי קרב, הרומסים תחת רגליהם את אויביהם המובסים.
מעליהם מעופפים העיטים שעל שמם נקראת המצבה בעת המודרנית, אוחזים במקוריהם את ראשי האויבים המתים.
ברגיסטר השני נראים חיילים חמושים בכידונים צועדים אחרי המלך, הנוסע במרכבת מלחמה ובידו כידון.
ברגיסטר השלישי ניתן להבחין בחלק קטן של דמות, כפי הנראה יושבת.
מלפנים לה נראים פרה קשורה באפסר אל מוט וכהן עירום הניצב על ערימת גוויות של חיות ונוסך נסכים על שני צמחים העולים מתוך כדים.
משמאל לתמונה זו נראית ערימת גופות עירומות ומסביבה פועלים לבושי חצאיות וסלים על ראשיהם.
מן הרגיסטר הרביעי נשתמר חלק קטן בלבד, ובו נראית יד אוחזת בכידון שחודו נוגע בראשו של חייל אויב.
לשון הכתובת ליד חייל האויב, על פי הצעת השחזור של חוקרים אחדים, היא: "קלבום, מלך קיש".
הכתובות החקוקות על המצבה מטושטשות מאוד.
הן ממלאות את הרווחים "השקועים" שבין תבליטי התמונות, ונמשכות ברצף מצדה האחד של המצבה אל צדה השני.
הטקסט כתוב בכתב היתדות השומרי.
מתוכנן של הכתובות אנו יודעים, כי המצבה הוכנה במצוות אאנתום, מלך לגש, בסביבות 2460 לפנה"ס, ומתארת סכסוך עם אומה על חלקת אדמה חקלאית שהשתרעה בין שתי ערי המדינה.
הסכסוך הגיע לסיומו לאחר קרב, בו ניצח אאנתום, המתואר כאהוב על האל נינגירסו, את צבא אומה.
לאחר הקרב נשבע מלך אומה כי לא יפלוש שנית אל שטחה של לגש, אחרת ייענש על ידי האלים.
מצד בוקק הוא מצודה ביזנטית מדגם קסטלום, השוכנת ממערב לעין בוקק, על גדתו הצפונית של נחל בוקק, מקום בו הוא מגיח מערוצו הקניוני אל מניפת הסחף שיצר.
בעבר נחשבה המצודה כחלק מלימס פלשתינה, קו הביצורים הרומי אשר הגן על הדרכים העתיקות לאדום ולדרום מואב.
אולם, הממצא הנומיסמטי והקרמי במקום מצביעים על כך כי המצודה נבנתה בתקופה מאוחרת יותר.
בשנות השבעים זיהה במקום הארכאולוג מרדכי גיחון ארבע שכבות הרס המבדילות בין ארבעה שלבים שונים לאורך התקופה הביזנטית בהם הייתה המצודה בשימוש, עד שננטשה באופן סופי בתקופה הערבית בארץ ישראל:
ימי השושלת הקונסטנטינית (עד 363) - תקופה זו הסתיימה בחורבן כתוצאה מאסון טבע או פלישת שבטים ערבים;
מימי הקיסר ואלנס עד אמצע המאה ה-5 - גם תקופה זו הסתיימה בחורבן כתוצאה מאסון טבע או פלישת שבטים ערבים;
מאמצע המאה ה-5 עד הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל בשנת 614 - תקופה זו הסתיימה בחורבן כללי של המצודה;
כעשור שנים בימי הקיסר הרקליוס, עד לכיבושה בידי הערבים - הכיבוש הערבי לא הביא לחורבנה המלא של המצודה, אך היא ננטשה או נכנעה;
לאחר מכן שכנה במצודה אוכלוסייה קבועה עד לתחילת שלטון בית אומיה, בשנת 661.
במאמרה משנת 1999 שופכת ג'ודי מגנס אור על תיארוכו המדויק של המבצר, וקובעת שיש לתארך את זמן בנייתו לאמצע המאה השישית לספירה.
את חורבנו של האתר קובעת לסוף המאה השביעית, וזאת על סמך קריאה מחודשת של הקרמיקה לאורך כל השכבות שזיהה גיחון.
על פי הניתוח של מאגנס, אשר הוכיחה כי מטבעות של המאה השישית נמצאו גם מתחת לרצפות החדרים המשויכות על פי גיחון לשלב הראשון של המבנה, יש לתארך את כל שלבי המבנה ומשך קיומו אל התקופה הביזנטית המאוחרת.
החפירות באתר החלו בשנת 1968 ונוהלו על ידי פרופ' מרדכי גיחון מאוניברסיטת תל אביב.
הו נמשכו שלוש עונות והסתיימו ב-1970. המצודה נחפרה כחלק מפרויקט רחב באזור, במקביל נחשפו גם שתי בריכות מהתקופה הרומית למרגלותיה, וכן האופיקינה שעל חוף המלונות.
המצודה ניצבת על גבעת חצץ ממערב לכביש 90, ומידותיה הן 20X20 מטרים.
בארבע פינותיה קבועים מגדלים רבועים שמידותיהם 6X6 מטרים.
חומותיה נבנו מאבנים בסיתות גס ובמילוי אבני גוויל ושברי אבן.
רוחבן של החומות הוא כשני מטרים ושרידיהן ניצבים כיום לגובה של עד שישה מטרים.
החומות הוקמו על גבי תעלות יסוד שנחפרו עד שכבת החצץ הקשה של הגבעה, ושכבות החצץ הרכות שפונו בתהליך זה שימשו לבניית רצפת החדרים בתוך המצד ולהתגברות על שיפוע הגבעה.
שיטת בנייה זו העניקה למבנה יציבות מפני רעידות אדמה, ותרמה להשתמרותו.
על פי חלקו השמור של המצד, הניחו החוקרים כי בראש המגדלים והחומות נקבעו שינות, וכי בתוך שטח המצד הוקמו מבנים בני קומה בודדת וביתר סבירות בני שתי קומות.
המגדלים סוגלו לתפקד כמוצבים העומדים ברשות עצמם, במקרה שחלקי המצד האחרים נתפסו בידי אויב, והם אפשרו כיסוי טוב של השטח שלמרגלות חומות המצד.
אלמנט אדריכלי נוסף שהתגלה במצד הוא קשתות משחררות לחץ שנקבעו מעל פתחי הכניסה לארבעת המגדלים הפינתיים.
בנובמבר 2013 בוצעה חפירת הצלה בחצר המצד שנועדה להנגישו למבקרים, אשר נוהלה על ידי מירי פינס מאוניברסיטת תל אביב.
מאז החפירה בוצעו עבודות שימור וחיזוק בקירות המבנה.
מצד עין טמיר הוא מבנה גדול (25.4X 32.0 מ') ומבוצר מתקופת הברונזה התיכונה 2. המבצר שוכן בראש מצוק הגדה הצפונית של נחל כזיב אשר בגליל העליון המערבי, ונמצא כ-600 מ' מצפון למעין עין טמיר, וכקילומטר אחד מדרום-מזרח לחורבת גליל, ליד מושב גורן.
בשוליו המערביים של המבנה הוקם "חניון הזיתים" על ידי קק"ל, שמהווה נקודת יציאה מועדפת למטיילים בשמורת הטבע של נחל כזיב, והדרך הקצרה ביותר (אם כי התלולה) אל עין טמיר.
הריסות האתר חבויות בין עצי האלון ובשל ריבוי המטיילים ומיקומו, הפך המצד לאסלה ציבורית.
המבנה נסקר לראשונה על ידי רפאל פרנקל וזוהו בו גלי אבן גדולים המכסים שרידים של מבנה בנוי באבני גוויל, שבמרכזו חצר מוקפת חדרים.
המבנה מבודד, ואין בקרבתו שרידי יישוב אחרים.
בקיץ 1990 נערכה במקום חפירה ארכאולוגית מצומצמת, בפינה הצפונית מזרחית של המבנה, מטעם רשות העתיקות בניהולו של נמרוד גצוב.
על פי הסקר הארכאולוגי שוחזר מתאר המבנה ולפיו המצד הוא מבנה מלבני בציר צפון-דרום, הכולל 13 חדרי סוגרים המקיפים חצר מרכזית (13 X 16 מ').
הקירות השתמרו לגובה של עד 2.2 מ'.
עובי הקירות שסביב החצר והקירות החיצוניים הוא 1.5 מ'.
הכניסה למבנה נמצאת בקיר המזרחי, ומובילה לשני חדרי כניסה/משמר שמתחברים לחצר הגדולה או לגרם המדרגות שעלה לקומה העליונה.
למעשה חדרים מס' 1 ו-2 שימשו כחדרי כניסה, או מעין חדרי משמר בפתח המצודה.
בחפירה נמצאו אלפי שברי כלי חרס.
עיקר הממצא התגלה בשכבת העפר שכיסתה את רצפת המבנה, ורובו שחוק מאוד, ולכן עיקר הזיהוי התבסס על שפות הכלים שנמצאו (סה"כ 56).
חרסים בודדים זוהו כמאוחרים לברונזה התיכונה, ככל הנראה של עוברי אורח.
גצוב, במאמרו על האתר, עושה סקירה קצרה של כלי החרס, ומשווה אותם לממצא מהחפירות בכברי, חצור ומגידו.
ע"פ ההשוואה ואפיון טיפוסי כלי החרס, מסיק החוקר שהמבנה פעל במהלך תקופת הברונזה התיכונה 2.
מבנים שבמרכזם חצר מוכרים בארץ ישראל עוד מן התקופה הכלכוליתית המאוחרת.
רק בתקופת הברונזה התיכונה החלו להופיע מבני חצר מסודרים, בהם החצר מוקפת שורה ישרה ואחידה של חדרים.
מבנים אלו, מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת מזוהים כארמונות ומן המוכרים לנו כדוגמתם הם בתל אל-עג'ול, בשכם, בחצור ובמגידו (מבנה הנורדבורג).
הארמונות המוזכרים שוכנים בתוך מערך יישובי ולעומתם, מצד עין טמיר נמצא מבודד, במרחק של 4 ק"מ מן היישוב הקרוב ביותר שהיה קיים בתקופת הברונזה התיכונה 2 – תל איקרית.
כאמור, מיקומו של מבנה כזה בשלוחת נקר הוא ללא ספק יוצא דופן - אין לו יתרון טופוגרפי, התצפית ממנו למרחק מצומצמת מאוד והוא אינו שולט על המרחב ונראה כי הגורם הטקטי לא היווה חשיבות בעת בנייתו.
מצודה נוספת, כדוגמת עין טמיר, ניתן לראות בנהרייה על הגדה הדרומית של שפך נחל הגעתון, סמוך לחוף הים.
בחפירות שנערכו באתר, בניהולה של אורה יוגב, נמצאו שרידי ביצור מתקופת הברונזה התיכונה על פני שטח מצומצם, אך לא נמצאו שרידי יישוב מאותה תקופה ולכן גם אתר זה מזוהה כמצודה.
במעבר בין תקופת הברונזה התיכונה 1 לברונזה התיכונה 2, עולה כוחה של היישוב כברי אשר הופכת למרכז שלטוני אזורי המשתרע על שטח גדול.
שינוי זה ניכר בהופעתו של מרכז מבוצר בתוכה, ושל מבצרים נוספים במרכזים משניים בתל אכזיב, תל אבדון, נהריה ומצד עין טמיר.
כלומר ההשערה הרווחת היא שמצד עין טמיר היה מבצר גבולה המזרחי של כברי.
השערה נוספת היא שהיה גבול מערבי של יישוב מזרחי - תל ראש.
מצד נקרות הוא מבנה נבטי ומצד רומי ששימש כעמדת שמירה ושוכן על גדת נחל נקרות.
העמדה הוקמה על ידי הנבטים כדי להגן על דרך הבשמים.
המקום נעזב לאחר השתלטות האימפריה הרומית על דרכי המסחר הנבטיות.
בתקופה הרומית הקדומה, שימש המצד כתחנות שיירות נבטית, בתקופה הרומית המאוחרת שימש כמצד רומי ונקודת שמירה.
בסוף המאה הא' לפסה"נ סללו הנבטים את הדרך בין מואה הנבטית לעבדת דרך מכתש רמון, בדרך זו נוסדו כמה אתרים קטנים שנועדו לשמור על הדרך.
רובם נושבו גם לאחר שסופחה ממלכת הנבטים לאימפריה הרומית בשנת 106 לספירה ועד ראשית המאה השלישית.
המבנה הראשון, מבנה נבטי, נמצא בחלק המזרחי של הגבעה, במרחק של כ-20 מ' ממנו נמצא המבנה רומי.
על פסגת הגבעה, ממזרח לשני המבנים הללו בנוי מגדל תצפית קטן והמבנה הרביעי הוא בריכת מים בנויה, הנמצאת במעלה ערוץ הררי שמדרום לגדת נחל נקרות.
המבנה הנבטי - המבנה המוקדם נהרס, ככל הנראה בידי בוני המגדל המאוחר, ואבני קירותיו נשדדו עד ליסודות.
תוכניתו המקורית הייתה מלבנית (17x12 מ'), הוא כלל שישה חדרים.
החדרים היו מסודרים סביב חצר מרכזית.
בשלב מאוחר יותר נוספו שני חדרים בצלעו הדרומית, ושניים או שלושה בצלעו המערבית.
בחדרים נמצאו מתקנים בגדלים שונים.
הכניסה למבנה נמצאה בפינה הצפונית-מזרחית של החצר ובה ספסל אבן לאורך צידה הצפוני.
החצר מרוצפת אבנים שטוחות וגדולות בחלקה המרכזי ואבני ריצוף קטנות בצדדים.
המבנה הרומי: הוא מגדל בעל תוכנית מרובעת.
המגדל שהיה במקור בן שתי קומות, השתמר בגובה של כ- 3 מ'.
עובי קירותיו 0.6 מ', והוא כולל שלושה חדרים: שני חדרים קטנים במערב וממזרח להם אולם מאורך.
לכל חדר כניסה נפרדת לאולם.
הכניסה למגדל היא הדרומית-מזרחית של האולם ורוחבה 0.8 מ'.
צמוד לקירו הצפוני של האולם נמצאו מדרגות העלייה לקומה העליונה.
גובה החדר עד לתקרה היה 2.2 מ'.
בחדרים נמצאו ארונות קבועים בתוך הקירות.
מגדל התצפית - מידותיו כ- 4x3 מ', כולל חדר שקירותיו השתמרו בגובה של כמטר אחד.
בריכת המים - בנויה אבני גזית, צורתה מרובעת, 7x7. היא השתמרה כמעט בשלמותה ובגובהה המקורי, כולל התקרה.
בתקופת הפריחה של הממלכה הנבטית נוצלו מקורות המים הקבועים, ובמקביל לכך הופיעה לראשונה שיטת המאגורה.
שיטה זו נעשתה לשלטת בנגב.
למאגורות כמה תכונות ברורות: הן חצובות בסלע.
החציבה נעשתה בדופן של ערוץ או במדרון.
הצורה השכיחה היא של חלל מרובע ומעליו תקרה, שנתמכה בעמוד אחד או שניים ובכמה מקרים אף בארבעה עמודים.
מיקומה של הבריכה במרחק כמה מאות מטרים מן המצד ומן הדרך.
בשל הסלע הקשה שבערוץ הנחל, הבריכה לא נחצבה אלא נבנתה בצמוד לדופן הערוץ, לאחר מכן כוסתה בשפך אבנים ועפר על מנת לשמור מפני לחץ המים במאגר.
תקרתה בנויה מלוחות אבן שטוחים, המונחים על שלוש קשתות והקירות הפנימיים מטויחים במספר שכבות טיח.
בשאר הפרטים כגון ממדים, צורה, דרך ההזנה והפתחים להוצאת המים- דומה הבריכה למאגורות הנבטיות הנפוצות.
שיטה זו למניעת התאדות מעידה על הכרה יסודית של תנאי המדבר.
את דפנות המאגורות, נהגו לטייח.
אל המאגורה היה ניתן להיכנס דרך פתח, בדופן שפנה לעבר המדרון.
לנוחות השואבים הותקנו בימת שאיבה ומדרגות אל הקרקעית.
המים הוכנסו דרך פתח שני שבתקרת המאגורה.
חפירות ארכאולוגיות נערכו באתר על ידי רודולף כהן בשנים 1981–1982. המכלול הקרמי שנמצא על רצפת החדרים של המבנה הנבטי הקדום כוללת קערות נבטיות מצוירות, נרות וסירי בישול, האופייניים למאה הראשונה לספירה.
כמו כן נמצאו מטבעות נבטיים של חרתת הרביעי ומולכו השני.
הממצא הקרמי של המבנה הרומי, כלל נרות, קערות וסירי בישול האופייניים למאות ה-2–3 לספירה.
כמו כן נמצאו בשפכים שליד המבנה מטבעות הקיסר אלאגבאלוס.
מצד כוכב הוא שמה של צורת ביצור שהתפתחה באיטליה באמצע המאה ה-15. פיתוח מצדי כוכב החל עם הופעת אבק שרפה והכנסתם של תותחים לשדה הקרב.
קודמיה של שיטת מצד כוכב, היו ביצורים מימי הביניים, שבדרך כלל הושם דגש בבנייתם על מיקום גבוה בהרים.
משם נורו חיצים לעבר האויבים, והגובה נקבע לפי הגובה שאליו מסוגלים קשתי האויב לכוון ביעילות.
הדרך היעילה ללכידת מבצר כזה בלי להזדקק למצור, הייתה ניגוח השער בעזרת איל ניגוח, או לטפס על החומות בעזרת סולמות.
עבור הכוח הפולש, ביצורים אלו היו אגוז קשה לפיצוח, ועל כן מבצרים תפסו מקום מרכזי בלוחמת ימי הביניים.
ביצורים בצורת טבעת, הוכיחו את עצמם כפגיעים, ולרוב נהרסו או ניזוקו באש התותחים.
בנוסף על כך, התוקפים יכלו להתקרב אל החומות ולערער אותם בביטחון יחסי, משום שהמתגוננים לא יכלו לירות עליהם מהקירות הסמוכים.
מצד כוכב לעומת זאת, היה מבנה שטוח מאוד, מורכב ממעוזים משולשים רבים שתוכננו במיוחד כדי שיוכלו להגן אחד על השני וכן על התעלה שלפני המבצר.
על מנת לנטרל את כדורי התותח, החומות של מצדי כוכב היו לרוב נמוכות ועבות.
הקירות הנמוכים יצרו חיסרון, ניתן היה לטפס עליהם בקלות בעזרת סולמות.
לפיכך, כדי להתגבר על בעיה זו, במצדי כוכב החפיר שלפני המבצר הייתה לרוב רחבה יותר וכך העניקה לקשתים זמן רב יותר לפתוח באש על הפולשים.
הצד החיצוני של החפיר בדרך כלל צופה בחומר חלקלק, כדי להסיט כדורי תותח שכוונו לעבר החלק התחתון של הקיר המרכזי.
לעיתים קרובות היו מוסיפים חלקי ביצור נוספים, ואפילו מצודות קטנות מנותקות, שהפכו את מלאכת המצור וההסתערות למורכבת הרבה יותר.
מבנים אלו נבנו לרוב מלבנים, שאינן מתנפצות מעוצמת כדור תותח בקלות רבה כמו אבן.
ביצורי כוכב פותחו בהרחבה במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16, הפיתוח הואץ כתגובה לפלישת ממלכת צרפת לחצי האי האפניני במהלך המלחמות האיטלקיות.
הצבא הצרפתי היה מצויד בתותח חדשני בשם "בומברד" משקלו הגיע לעיתים לכמה עשרות טונות, קוטרו היה גדול והוא ירה קלעי אבן במשקלים עצומים של כמה מאות קילוגרמים, שנטענו דרך לוע התותח.
הבומברד הצליח בקלות רבה להרוס את המבצרים המסורתיים של ימי הביניים.
ביצורי כוכב נבנו בין היתר בתחומי רפובליקת פירנצה ורפובליקת סיינה.
העיצוב התפשט בכל רחבי איטליה.
מצדי כוכב הופעלו היטב ברחבי אירופה במשך שלוש מאות השנים הבאות.
מהנדסים איטלקיים היו מבוקשים במיוחד, והועסקו בצבאות שונים כדי לתכנן מצדי כוכב.
בין המהנדסים הבולטים שעשו שימשו בשיטה זו, נמנה סבסטיאן דה וובאן, המהנדס הצבאי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
וובאן, בנה 40 מבצרים שכונו "חגורת הברזל", והפכו את ממלכת צרפת לבלתי חדירה.
במהלך תקופת הרנסאנס נבנו ערים רבות בצורת מצדי כוכב.
השיטה הפסיקה להיות יעילה במהלך המאה ה-19 בשל פיתוחם של פגזים.
עד היום ישנן ערים שונות ברחבי אירופה שבנויות בצורת מצד כוכב.
הבדלים בין מצד כוכב לבין מצדים אחרים
במהלך המאה ה-15 נכנסו לשימוש תותחים חדישים עם יכולת תמרון יעילה.
תגובת המהנדסים הצבאיים הייתה ארגון החומות כך שיוטמעו בתוך חפיר שבחזיתה סוללת עפר.
היתרון בשיפוע כזה, הייתה העובדה שכעת המבצר לא יכל להיות מותקף בידי ירי ישיר, והתותחנים לרוב בזבזו קליעים לבטלה משום שהם פגעו בעפר בלבד.
היכן שתנאי המבצר אפשרו זאת, לדוגמה פורט מנואל שבמלטה, התעלות נחצבו בסלע האם והקיר הפנימי של התעלה היה הסלע המקורי.
ככל שהחומות היו נמוכות יותר, הן גם היו פגיעות יותר להתקפה ישירה.
הצורה המעוגלת שהייתה קלאסית לפני התפשטות עיצוב הכוכב, יצרה מעין "שטח מת" בין הצריחים.
שטח זה אפשר לתקוף את המבצר בצורה מוגנת יחסית, שכן החומה הייתה מעוגלת, ומאזורים אחרים של החומות לא יכלה להגיע אש המתגוננים.
כדי למנוע זאת, במצד כוכב הצריחים שהיו עד אז עגולים או מרובעים, הוארכו למעין ראש חץ שהלוחמים שבו יכלו להמטיר אש לכל רוח ולתוקפים לא היה מחסה בין הצריחים.
הבורות והקירות תיעלו את התוקפים ביעילות לתוך שטח ההרג שנבנה בקפידה, ובו תותח הגנתי אחד יכל להמיט חורבן על החיילים שניסו להסתער על החומות.
"מצד גבעת שפירא" הוא מצודה הממוקמת ליד מאגר המים של הגבעה הצרפתית.
משלהי תקופת הברזל II או ראשית התקופה הפרסית, שהיה בשימוש גם בתקופה ההרודיאנית.
במקום נחשפו יסודות מבנה ייחודי הבנוי אבני צור מסותתות במתאר מלבני של 17*21 מ'.
האתר נחשף בעת הקמת השכונה ונחפר על ידי הארכאולוגית אורה נגבי מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1969.
מצבת יגיד עליו רעו היא מצבת קבר שהייתה סמוכה לקברו של רבי נתן נטע שפירא בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, אשר צוינה לבנו - יצחק שפירא, אך במהלך השנים יוחסה לדמות אגדית שנקברה באורח פלאי על ידו.
בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, סמוך לקברו של רבי נתן נטע שפירא, הייתה קיימת מצבה ועליה נוסח ספינקסי אפוף הוד.
הנוסח שעל גבי המצבה עבר גלגולים שונים, ובשלב כלשהו הועלתה השערה אודות זיהוי הנקבר תחתיה, אך במהלך מלחמת העולם השנייה נעקרה המצבה והושחתה, ושוב חזרה אלמוניותו של הנקבר תחתיה בנוסח המצבה.
בשנת ה'תרל"ד צוין נוסח המצבה על ידי ר' יחיאל מתתיהו צונץ:
בכותרת: "מצבת איש פלאי בתוך המעקה של בעל מגלה עמוקות"
ובשנת ה'תרנ"ט צוין נוסח המצבה על ידי חיים דב פרידברג:
צונץ, ואחריו פרידברג, על פי פנקס החברה קדישא ועל פי ההבראיסט יוהאן כריסטוף וולף , שכתב שאצל רבי נתן נטע נקבר בנו ר' יצחק, מציין את זהותו של הנקבר תחתיו: הרב יצחק שפירא, בנו של רבי נתן נטע.
לאחר חצי יובל, בשנת ה'תרפ"ד, הוקמה המצבה מחדש, ונכתב עליה הנוסח הישן עם תוספת - לזיהוי הנקבר תחתיה:
במהלך מלחמת העולם השנייה נעקרה המצבה ממקומה והושחת הכיתוב שעליה.
לאחר המלחמה, עם שיפוץ בית הקברות הוצבה המצבה מחדש, אך במיקום אחר בתוך שטח בית הקברות - שלא בסמיכות ממש לקברו של רבי נתן נטע שפירא.
הכיתוב שעליה מטושטש, וכיום חלקה התחתון - ובו זהותו המשוערת של הנקבר תחתיה - אינו קריא.
על מקום הכיתוב שמלפנים מופיע באופן בולט הכיתוב: "יגיד עליו רעו".
בעקבות נוסח המצבה (הראשוני, ובדומה למופיע בה כיום), התהלכה אגדה סביב הנקבר ונסיבות הקבורה:
לאחר פטירתו של רבי נתן נטע שפירא, הופיע בקרקוב באחד הימים אברך צעיר אלמוני שפנה אל גבאי החברה קדישא בבקשה לקבור אותו במקום פנוי מסוים הסמוך לקברו של רבי נתן נטע שפירא.
הלה אף הציע תשלום נאה עבור הרכישה.
גבאי החברה קדישא סנט בו בתגובה כי רבי נתן נטע שפירא ביקש להשאיר את סביבותיו ריקים, ובכלל איך עלתה על דעתו להיקבר במקום קדוש שכזה.
אולם האברך הפציר שוב ושוב עד שלבסוף נעתר לו הגבאי מתוך מחשבה שמלבדם אין מי שיודע על כך, ומפאת גילו של האברך סביר כי ייפטר אחר הגבאי וממילא לא יצרך למלא את דבריו.
ביום המחרת נפטר אותו אורח אלמוני, ומשום כבודו וקדושתו של רבי נתן נטע שפירא החליט הגבאי להתעלם מהמכירה שביצע ואנשי החברה קדישא קברו את האלמוני בשטח צדדי בבית הקברות, כשעל מצבתו מצוין תאריך פטירתו בלבד.
הדבר היחידי שהיה ידוע עליו.
בלילה, בא הנפטר האלמוני אל הגבאי בחלום בטענה על אי קיום סיכום הדברים ביניהם.
הוא הוסיף ואיים כי ברצונו לתבוע אותו בבית דין של מעלה.
הגבאי התעורר בבהלה מהחלום, אך ניחם את עצמו שזה חלום הבל ושב לשנתו.
משחזר על עצמו החלום בלילות שלאחר מכן שוב ושוב, פנה הגבאי אל רב העיר, רבי יואל סירקיש, וסיפר לו את הדברים.
השיב לו רבי יואל סירקיש כי בפעם הבאה שיבוא אליו האלמוני בחלום, יאמר לו כי הוא חפץ לדון עמו בבית דינו של רבי יואל סירקיש.
בלילה הבא אכן בא הנפטר והסכים להצעתו של רבי יואל סירקיש.
ביום המיועד, נועדו חברי בית הדין לדין, תוך שייחדו מקום מיוחד עבור הנפטר.
לאחר שהוצגו שני הצדדים, ומשסירב הנפטר להזדהות כדי לדון על טיבו, הוכרע כי המצב יישאר כפי שהוא כעת, ואם הנפטר ראוי להיקבר על יד רבי נתן נטע שפירא, יעבור מעצמו למקום זה.
למחרת עם שחר נחרדו אנשי החברה קדישא לגלות את קברו של הנפטר ריק, ועל יד קברו של רבי נתן נטע שפירא מופיעה תלולית עפר.
לאור הסיפור הפלאי הקימו הגבאים מצבה על קבר האלמוני ובה נכתב, על פי אגדה זו:
עם השנים טושטש הכיתוב מעל המצבה, ומאוחר יותר הוסיפו את הנוסח כפי שהופיע אצל פרידברג (דומה לנוסח המופיע כיום), בו מצוינת גדלותו המסתורית של הנקבר תחתיה.
יש המקבלים את אלמוניות הנקבר, אך מכחישים את אמיתותה של האגדה וטוענים כי הנוסח המופיע עליה אינו אלא משום אי זיהויו של הנקבר תחתיה.
מצד משא הוא שרידי חאן נבטי על דרך הבשמים במסלול מחורבת קצרה ומצד סהרונים בנחל נקרות.
במקום תלי אבנים רבים וכן פזורת רבה של אבני החאן על פני שטח גדולי.
מצבת יחומלך היא כתובת פיניקית מסביבות 450 לפנה"ס שנמצאה בגבל בסוף ה־Mission de Phénicie.
יחומלך (𐤉𐤇𐤅𐤌𐤋𐤊 בכתב פיניקי), מלך גבל, הקדיש את המצבה לאלה המגנה של העיר בעלת גבל.
הכתובת פורסמה לראשונה במלואה על־ידי מלכיור דה־ווגואה ב־1875. בתחילת שנות ה־30, הפינה הימנית התחתונה של המצבה התגלתה על ידי מוריס דננד .
החלק העיקרי של המצבה נמצא במוזיאון הלובר, בעוד החלק הימני התחתון נמצא במוזיאון הלאומי של ביירות.
הכתובת ידועה כ־KAI 10 ו־CIS I 1.
שורה 2 - אש פעלתנ הרבת בעלת גבל ממלכת על גבל: משפט זיקה עם אותו תחביר שנמצא לדוגמה ב ("אֲנִי יוֹסֵף אֲחִיכֶם אֲשֶׁר מְכַרְתֶּם אֹתִי מִצְרָיְמָה").
שורה 6 - ערפת: השווה غُرْفَةٌ בערבית ספרותית.
שורה 9 - ותחוו: וי"ו מחובר לפועל בבניין פיעל, גוף שלישי, נקבה בזמן הווה\עתיד על השורש ח-ו-ה (השווה תְּחַוֶּה בעברית) עם כינוי המושא -ו.
משוער שהגייה היא teḥawwīw (תְחַוִּו) לפי קוק מדובר ב-וּתחַוֵּו.
למלאכת השווה מְלָאכָה בעברית, אך בסיומת "-ת" צפוי ממערכת השם הפיניקי.
בהא מדובר בהִיא ככינוי פרוד לנסתרת.
מצבת זיכרון לקדושי יהודי אוסטריה הידועה גם בשם הקצר "קירות השמות", היא אנדרטה שהוקמה בווינה לזכר יהודי אוסטריה אשר נרצחו במהלך השואה.
בתחילת שנות האלפיים, קורט יעקב טוטר, יליד אוסטריה וניצול שואה, קרא על הצעתו של שמעון ויזנטל למועצת העיר וינה להקים אנדרטת זיכרון גדולה לזכר כ-65 אלף יהודי אוסטריה שנרצחו בשואה.
במשך זמן רב ההצעה לא קודמה, וטוטר הקים עמותה לקידום בניית האנדרטה.
לאחר הבחירות באוסטריה בסוף 2017, זמן קצר לאחר הקמת הממשלה באוסטריה, פנה טוטר אל הקנצלר החדש סבסטיאן קורץ בנוגע להקמת האנדרטה, וזה האחרון קידם את ההקמה ובמרץ 2018, יום השנה ה-80 לאנשלוס, הוחלט להקים את האנדרטה.
טוטר הציע את הרעיון לעיצוב האנדרטה, וב-2010 האדריכל פרופ' ג'ון סירקה תכנן אותה ומשרד האדריכלים הוינאי 'ווהופר אדריכלות' עיצב את הקירות.
האנדרטה הוקמה בפארק אוסטריצ'י, שנמצא בכיכר אוטו וגנר שברובע התשיעי, ונחנכה ב-9 בנובמבר 2021, יום השנה ה-83 לליל הבדולח.
בטקס השתתפו ניצול השואה קורט יעקב טוטר שקידם את הקמת האנדרטה, הקנצלר אלכסנדר שלנברג, ראש הקהילה היהודית בווינה אוסקר דויטש, שר התפוצות הישראלי נחמן שי ונציגים נוספים.
מצד עין רחל הוא מצד מלבני נבטי ששרידיו נמצאים על גבעה צפונית־מערבית ליישוב ספיר.
בשנות השמונים התגלה מצד גדול ובו שמונה חדרים המקיפים חצר גדולה במקום נמצאו חרסים, גלעיני תמרים ובעזרתם תארכו החוקרים את המצד למאה הראשונה לפני הספירה עד המאה הראשונה לספירה.
ייתכן שעין רחל הנמצאת בקרבת המצד הייתה תחנת מנוחה לשיירות שעברו במקום ומטרת בניית המצד הייתה לאבטח את החנייה במקום.
סגנון הבנייה של המצד אופייני לתקופה הפרסית באזור הנגב כדוגמת חורבת הרועה.
ייתכן שאת המצד בנו מקומיים.
מצבת קבורה היא מצבה המציינת את מקום קבורתו של אדם.
לעיתים מוסיפים סימן או פסל למצבה, כדי להעיד על דתו של הנפטר: מגן דוד ליהודים, צלב ופסלי ישו לנוצרים, סהר למוסלמים, פסלי בודהה לבודהיסטים וכו'.
מצבות קבורה ביהדות מציינות את קבורת הנפטר.
במקורות ההלכה המצבה מכונה "נפש": ; .
ישנם מנהגים שונים המשתנים מעדה לעדה לגבי מועד קביעת המצבה, כאשר המנהג הנפוץ ביותר הוא לאחר שלושים יום ממועד הפטירה.
בבתי קברות יהודים באירופה נפוצות מצבות המונחות אנכית מעל הקבר, בעוד בארץ ישראל ובקהילות יהדות ארצות האסלאם נהוגה מצבה אופקית.
על המצבה נהוג לכתוב בחלקה העליון את המילים "פה נקבר" (פ"נ), או לפעמים "פה טמון" (פ"ט), ולאחריהן שמו של הנפטר ושמות הוריו (לעיתים, במיוחד במצבות על קברן של נשים מוזכר גם שם בן הזוג), תאריך הפטירה העברי ומספר מילים המתארות את הנפטר.
בתחתית המצבה מופיעים לעיתים קרובות ראשי התיבות ת.נ.צ.ב.ה.
(=תהא נשמתו/נשמתה צרורה בצרור החיים), בעקבות דבריה של אביגיל לדוד ().
נהוג לציין את קברותיהם של כהנים בסמל של צורת הידיים בעת שמברכים את ישראל, ואת קברותיהם של לויים בסמל של נטלה, בגלל זכותו של הלוי ליטול לידיים של הכהן לפני הברכה.
לפי חלק מפוסקי ההלכה, ובהם הרב עובדיה יוסף, אין לכתוב על המצבה תאריך פטירה לפי הלוח הגרגוריאני, אלא רק את התאריך העברי.
בג"ץ, לעומת זאת, פסק ברוב דעות שעל חברה קדישא להתיר כתיבת תאריך פטירה לפי הלוח הגרגוריאני למי שחפץ בכך.
קריאת נוסח מצבת קבורה לפי הגמרא יכול לגרום לשכחה, לפי האריז"ל אין בעיה כשהכיתוב שוקע, בספר יוסף אומץ הביא שהמנהג להניח אבן על המצבה ובכך אין בעיה.
לאחר השואה נעשה רווח המנהג לחקוק על גבי מצבתו של נפטר יהודי שמות של קרובי משפחתו, קרבנות השואה, אשר מקום קבורתם לא נודע, על מנת שבכך תקום מצבה כלשהי להם.
בבתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הונהג עיצוב אחיד למצבות - המצבה היא תבנית אבנים נמוכה הממולאת אדמה, כדי לאפשר שתילת צמחים בה (אם כי חלק ממשפחות הנופלים בוחרות לכסות אותה בלוח אבן).
בראש המצבה מונחת אבן מצבה שבה חקוקים פרטיו של הנופל על פי מתווה אחיד.
במקרים רבים מצבות מספקות מידע רב ערך על התרבות המקומית בזמן בניית המצבות.
דוגמה לכך היא מצבות הסטצ'ק שבבוסניה-הרצגובינה.
מַצָּה היא מאפה העשוי מבצק של אחד מחמשת מיני דגן שלא החמיץ.
המצה מכונה בתורה גם "לחם עוני", כנראה בשל העובדה שהייתה מאכלם של עניים בימות השנה וגם בשל העובדה שהיא ענייה ממרכיבים (קמח ומים).
המצות מוזכרות בתורה ובמקורות יהודים שונים, אך שני המקומות המרכזיים שבהם ניתן להן ביטוי רב, הם חג הפסח (המכונה בתורה על שם המאכל: "חג המצות"), וכן בבית המקדש, שבו הייתה המצה אחד המאפים הבאים בתור קורבן מנחה.
אחת ממצוות הפסח היא אכילת מצה בליל הסדר, כזכר ליציאת מצרים, כאמור בשמות: .
על פי רוב הדעות, אין מצווה באכילת מצה בשאר ימות החג, אך מחמת איסור חמץ, המצה מהווה גם בהם מאכל עיקרי, כתחליף ללחם.
כאשר בית המקדש היה קיים, הייתה מצווה מיוחדת באכילת המצה יחד עם קורבן פסח ועם המרור בליל הסדר,(או בפסח שני, חודש לאחר מכן, למי שהיה טמא בליל הסדר, או שלא יכול היה להגיע לירושלים).
אל מצוות המצה ומנהג אפיית המצות הצמידו שונאי ישראל את עלילות הדם המפורסמות לפיהן, היהודים כביכול השתמשו בדם ילדים נוצריים לשם אפיית המצות.
כיום יש נוהגים לאכול מצה בפסח שני שבא חודש לאחר מכן.
מנהג זה הוא מנהג סמלי ולא מצווה.
המצה מוזכרת כ-54 פעמים במקרא.
חוקרים רבים, בלשנים ורבנים, התלבטו באשר למקורה.
אבן-שושן ובן-יהודה מזכירים כמקור המילה את השורש מצץ בגלל הדגש החזק בצד"י, שניהם עם הסתייגות.
גם רבי משה קורדובירו מזכיר את השורש כמקור המילה, ונותן הסבר רעיוני לכך: לפי היהדות, לפני יציאת מצרים היו בני ישראל משוקעים במ"ט שערי טומאה, וה' "מצץ" אותנו משם.
אחרים שיערו שמדובר בשורש מצי, שפירושו הוצאת נוזלים מתוך דבר מה.
השערה נוספת היא שמקורה בשורש נצי, לצד נפילת הנו"ן (זכר לכך נותר בדגש חזק באות צדי: מצּה), הקשור בתעופה ובעשיית דבר מה במהירות, כפי שכתוב על המצות: .
כפירוש למילה מצה מזכירים אבן-שושן ובן-יהודה גם את הפירוש "חומר בלתי מעובד", המצוי בצירוף "עור המצה" במסכת כלים: יש הטוענים שמקור המילה ב-μᾶζα היווני שפירושו לחם שעורה, שייתכן שאפשר לקשר למצה, שהיא סוג של לחם, והתגלגל ל-massa בלטינית, אם כי יכולה הייתה להיות השפעה גם בכיוון ההפוך, מעברית ליוונית.
ימים ספורים טרם צאת בני ישראל ממצרים, מצוּוה משה () לומר לישראל לקחת שה ולהקריבו בין הערביים של י"ד בניסן, ואותו לאכול "על מצות ומרורים".
מצווה זו נקבעה לדורות, ובכל שנה שבה ניתן להקריב את קורבן הפסח יש לאוכלו יחד עם מצה ומרור.
גם למי שאינו יכול להקריב את קורבן הפסח במועדו ניתנה האפשרות להקריבו בפסח שני, בי"ד באייר, וגם אותו יש לאכול על מצות ומרורים.
כל זאת כדי לסמל את מהירות היציאה ממצרים, וחוסר הרצון לשהות שם אפילו רגע יותר מדי.
אפשרות נוספת היא לקשר זאת עם היותו של הפסח קורבן, וזה קרב לעיתים עם מצות.
על איסור הקרבת חמץ אנו למדים מאוחר יותר (): .
ואם כן, יש לקשור את טעם אכילת המצות בקרבן הפסח עם טעם הקרבת המצות בכלל, ונראה שיש בכך משום ענווה והתבטלות כלפי ה'.
עם זאת, קיימת בעיה בהסבר החיפזון, שכן בתורה מופיע עוד לפני היציאה, הציווי על אכילת מצות שבעת ימים.
שתי בעיות בסיסיות (התלויות זו בזו) נשאלות לאור זאת: האחת, כיצד ניתן לומר שבני ישראל אפו את הבצק מצות "כי גורשו ממצרים ולא יכלו להתמהמה", אם צֻוו בכך מראש?
השנייה, כיצד אומרת התורה שהסיבה לאכילת מצות בפסח היא הבריחה בחיפזון, והלוא הציווי קדם למעשה?
פרשנים שונים התייחסו לכך לאורך ההיסטוריה.
תשובה אחת שניתנה על השאלה הראשונה הייתה, שבני ישראל נצטוו על שם העתיד; משום שגלוי וידוע לפניו שייצאו במהירות, ציווה אותם מראש על המצות זכר לחיפזון.
ועל השאלה השנייה הייתה התשובה, שבני ישראל נצטוו אז על אכילת מצות רק לילה אחד, ואילו הם אכלו כל שבעת הימים משום החיפזון שבו יצאו.
אמנם הסבר זה קצת קשה, מכיוון שהאכילה שבעת ימים כבר כתובה לפני כן, ונראה לכן שפרשנים אלו יסבירו זאת על פי הכלל שאין מוקדם ומאוחר בתורה, והציווי נכתב שם על אף שבפועל נאמר מאוחר יותר.
על כן נראה הפירוש, שבני ישראל נצטוו מראש על החיפזון.
וכדרך שבקורבן הפסח נצטוו לעשותו בחיפזון, כך גם נצטוו לאכול מצות שהן מזון של חיפזון.
וכך שני הדברים מקוימים: הם אכלו מצות על שום החיפזון, אלא שעל חיפזון זה נצטוו מראש.
עוד יש שפירשו שהטעם העיקרי לאכילת מצה היא משום שהיא נחשבת "לחם עוני" והיא המאכל שאכלו ישראל בעבדות מצרים, שכן הוא קל להכנה והוא אף משביע את האוכל אותו וחוסך בהוצאות המחיה.
טעם זה אף נרמז בתחילת ההגדה "הא לחמא עניא די אכלו אבהתנא בארעא דמצרים".
לדעת הכול אכילת מצה בליל הסדר, הלילה הראשון של חג הפסח, היא חובה גמורה, מכוח דרשת חז"ל את הפסוק () ; אמנם הפסוק ממשיך ואומר , אך חז"ל הבינו, ככל הנראה מכוח הפסוקים האחרים, שמדובר ב"המשך" בלבד (לא מחויב) של האכילה הראשונה, שהיא המחויבת.
התורה התייחסה בפסוקים רבים למצווה לאכול מצה בפסח.
ברוב המקרים מדובר על אכילת מצה "שבעת ימים", בהנגדה לאיסור אכילת חמץ באותם ימים.
רוב הפוסקים והפרשנים הבינו, וכן משמע מפשטות דברי חז"ל, שאין זו מצווה ממש לאכול מצה, אלא פועל יוצא של אי-אכילת החמץ.
זאת, בדומה לפסוקים המדברים על שבת, במתכונת , שעבודת ששת הימים היא רשות ואינה מצווה דווקא.
אמנם, היו מעט מהפרשנים (כגון ראב"ע) ומהפוסקים (כגון הגר"א) שהבינו שאכן יש מצווה באכילת מצות כל שבעת הימים, אך דעתם נותרה במיעוט ולא נתקבלה.
כמות המצה שיש לאכול בליל הסדר
בליל הסדר אוכלים כמה פעמים שיעור כזית מצה: פעם הראשונה בברכת מוציא-מצה אוכלים כזית אחד.
ויש נוהגים שאוכלים שני שיעורי כזית – אחד למצת המצווה ואחד לברכת "המוציא"; כזית אחד מהמצה השלמה לברכת המוציא והכזית השני מהמצה החצויה למצת מצווה.
נוסף על כך יש לאכול עוד כזית מצה במצוות ה"כורך" (שבה אוכלים מצה כרוכה במרור, זכר למנהגו של הלל הזקן בזמן שבית המקדש היה קיים), ובפעם האחרונה לליל הסדר אוכלים עוד כזית (ויש המחמירים – שניים) ב"צָפוּן", הוא האפיקומן שאוכלים בסוף הסעודה, זכר לקורבן הפסח.
כמות הזמן המשוערת נתונה במחלוקת בין הפוסקים, והיא נעה בין 2 דקות ל-8 דקות.
איסור אכילת מצה לפני פסח
חז"ל אסרו לאכול מצה בערב הפסח (היינו, היום שבערבו יחול הפסח), כפי שנאמר בירושלמי: (בשני המקרים מדובר בדבר שכבר מובטח לאדם שיקבלו, אך אין הוא יכול להתאפק ונוטל ממנו בטרם עת).
יש שסברו שמחצות היום, יש שאמרו שמשעה שאסור החמץ באכילה (סוף שעה רביעית בשעות זמניות), ויש שסברו שכל היום אסור, וכן פסק הרמ"א, שכמוהו נוהגים האשכנזים.
לרוב הדעות, תחילת היום לעניין זה היא רק מעלות השחר ולכן מותר לאכול מצה בליל י"ד ניסן.
אך יש שהחמירו שאכילת המצה אסורה כבר מליל י"ד ניסן.
לרוב הדעות, מצה מבושלת או מטוגנת בשמן עמוק אינה כלולה באיסור ומותר לאכול אותה בערב פסח.
על אף שהאיסור של חז"ל חל בערב הפסח בלבד, יש שנהגו שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן (מנהג קושטא), ויש שנהגו שלא לאכול מצה שלושים יום לפני חג הפסח.
עם זאת, מותר לאכול בערב הפסח מצה עשירה.
אמנם מאחר הצהריים של ערב פסח, (מ"שעה עשירית" בשעות זמניות), נאסר לאכול כל פת, וזה כולל אף מצה עשירה, כדי שאדם ייכנס תאב לקיים את מצוות אכילת המצה.
בכמה מקומות במקרא מופיעות המצות כמאכל מקובל.
כך אופה לוט מצות לאורחיו שהתבררו לאחר מכן כמלאכים (), כך נותן גדעון למלאך הבא אליו מצות וגדי עזים (), וכך מגישה בעלת האוב עגל מרבק ומצות למלך שאול המתארח אצלה ().
בכל המקרים הללו מוגשות המצות לאורחים, ונראה כי אלמנט החיפזון והמהירות והרצון להגיש את האוכל לאורחים בלי שהיות, גרם לכך.
בשניים מהמקרים יש אולי גם רמז לתפקיד הפולחני של המצות (בקורבן המנחה ובקורבן הפסח), כאשר הן מוגשות למלאכים – ואצל גדעון גם עם קורבן של גדי.
מוזכרות גם אכילות מצה פולחניות במובהק, כקיום של מצוות הפסח.
בנוגע לברכה קודם אכילת המצה (מצה פריכה): בפסח עצמו, לדעת הכול מברכים על המצה ברכת "המוציא לחם מן הארץ" (כפי שמברכים על לחם).
בשאר ימות השנה, קיימת מחלוקת בין הפוסקים: יש הסוברים (בעיקר ספרדים) שמכיוון שמצה היא דקה ופריכה, הרי שדינה הוא כדין כעך ושאר מאכלים פריכים, אשר מברכים עליהם ברכת "בורא מיני מזונות".
הסיבה שמברכים עליהם ברכה זו, היא שהם נקראים (בהגדרתם ההלכתית) פת הבאה בכיסנין, שהוא לחם שלא אוכלים אותו לשביעה, אלא כחטיף או מתאבן.
לפי שיטה זו רק בפסח קובעים על המצה סעודה (דהיינו, אוכלים את המצה לשביעה), ועל כן רק אז מברכים עליה "המוציא".
יש חולקים עליהם (בעיקר אשכנזים) וסוברים שעל מצה בדרך כלל קובעים סעודה וקוראים לזה "לחם עוני" אז לעניים זה לחם, ועל כן דינה כלחם לכל דבר.
והפוטרים הברכה הראשונה של המצה בטעימה מפת גמור, יברכו ברכה אחרונה "מעין שלש".
ומי שאינו רגיל לאכול פת כלל מסיבות בריאותיות, יברך על המצה המוציא וברכת המזון כל ימות השנה.
ממתי משתנה הברכה על המצה לבני ספרד: לדעת הרב עובדיה יוסף – משעה שהביאו הביתה לחם.
התורה מנמקת את החיוב לאכול מצה בפסח משום שעם ישראל יצא ממצרים במהירות ובחפזון ובצקם לא הספיק לתפוח, וכפי האמור בהגדה של פסח 'מצה זו שאנו אוכלים על שום מה?
על שום שלא הספיק בצקם של אבותינו להחמיץ'.
לפי כמה מהוגי דעות של היהדות, המצה מסמלת מאפייני התנהגות חיוביים.
לפי דעת מהר"ל היא מסמלת את החירות, הואיל והגדרת החירות היא הנאמנות לעצמיותך מבלי להיות מושפע מהלכי הרוח של הזולת וסולם ערכיו, כמו המצה השומרת על צורתה המקורית, ובניגוד ללחם איננה מושפעת מן השמרים.
רעיון אחר מדבר על האותיות הזהות במילים "חמץ" ו"מצה", כאשר האות השונה היא ח' וה'.
לפי רעיון זה, האות ח' סגורה, דבר המבטא גאוה וישות עצמית, בעוד האות ה' פתוחה כלפי מעלה, כסמל להתבטלות בפני אלוהים.
אפיית המצות מחייבת זהירות רבה שלא יחמיצו המצות בתהליך הכנתן ואפייתן, ובכפוף להלכות רבות שמקורן בתלמוד ובפוסקי ההלכה.
גם לקמח ולמים מהם נעשים המצות יש דינים רבים כיצד לנהוג בהם כדי שלא יחמיצו; הקמח עליו להיות ללא מגע מים החל משלב הקצירה או משלב הטחינה (תלוי בדעות בפוסקים), והמים צריכים לשהות בכלי לילה שלם לפני שמשתמשים בהם.
בקהילות יהודיות רבות נוהגים לאפות מצות לקראת חג הפסח בשיטה המסורתית וללא שימוש במכונות ייעודיות המקלות במידה ניכרת את העבודה וזאת מטעמים הלכתיים ואידאולוגיים.
סביב השאלה של היתר מצות מכונה התחולל פולמוס עז במאות השנים האחרונות, מאז הכניסה המהפכה התעשייתית, בשנות העשרים של המאה ה-19, את המכונות גם לתחום אפיית המצות.
בנוסף למצות עבודת היד או מצות המכונה הפריכות, יש קהילות (כדוגמת יהודי תימן) המשמרות את מסורת הכנת המצות הקדומה יותר, שבה המצות דומות יותר למעין פיתות דקות המוכנות על סאג' או במכשיר חשמלי מיוחד האופה אותן משני צידיהן.
מצות אלו לרוב נשמרות בהקפאה עד צריכתן.
מצה שנרטבה או בושלה במים נקראת מצה שרויה (או בביטוי היידישאי: גֶבְּרוֹקְטְ'ס).
חלק מקהילות אשכנז, ובעיקר חסידים, נהגו שלא לאכול מצה שרויה.
הסיבה לכך היא חשש שבצק המצה לא נילוש היטב, וכתוצאה מכך, נותרו "כיסים" עם קמח שלא נילוש, והמגע שלו עם מים עלול להביא לחימוצו.
אמנם קמח שנאפה אינו מחמיץ, אך החשש הוא שהקמח הכלוא בבצק לא נאפה, והוא עשוי להחמיץ.
עם זאת, בספר התודעה כתב שרבים חיפשו מקור בהלכה למנהג ולא מצאו, ואף על פי כן אין לבטלו.
הראב"ן תלה מנהג זה בחביבות מצווה, שיהיה טעם המצה בפיו ללא תערובת.
מנהג זה אינו מוזכר בתלמוד ואף לא בפוסקים המוקדמים, והחלו להחמיר במנהג זה רק במאות האחרונות.
ישנה טענה שבעבר הקפידו על לישת הבצק, ולא על ח"י רגעים (כלומר, שלא יעברו יותר מ-18 דקות מתחילת הלישה ועד סיום אפיית המצה), כיוון שבצק שמתעסקים בו אינו מחמיץ.
עם זאת, לאחר שהתחילו להקפיד על ח"י רגעים, החלו לחשוש לעניין זה.
גם בין המחמירים שלא לאכול מצה שרויה, יש הנוהגים להקל בנושאים הבאים:
יש הנוהגים לאכול מצה ששרויה במי־פירות (מיץ תפוזים וכדומה), אף על פי שאשכנזים נהגו שלא לאכול "מצה עשירה" (מצה שעשויה מקמח עם מי־פירות) אך הקלו במצה ששרויה במי־פירות.
בחו"ל, שם נוהגים לחגוג את פסח לאורך 8 ימים, נהגו החסידים להקל באכילת מצה שרויה ביום האחרון מהסיבה שיום טוב שני של גלויות הוא מדרבנן.
יש המבשלים את הכופתאות בכלי הפסח ויש שנהגו לייחד לכך כלים מיוחדים.
יש שהקלו לאכול מצה שרויה באופן שהמצה נאכלת מיד לאחר הרטבתה, כך שגם לו נשאר קמח בין קפלי המצה הוא לא יספיק להחמיץ בפרק זמן מועט שכזה.
עם זאת, היה מנהג קדום מתקופת המשנה בו החיטים עברו טינון (לחלוח) לפני טחינתן על מנת להפריד את הקליפות מגרעיני החיטה על מנת לקבל קמח לבן שנחשב משובח יותר בעת העתיקה.
את הטינון עשו בעזרת הנחתם בין עשבים כאשר הלחות של עשבים הועילה לכך אך עם זאת מנעה חימוץ.
מנהג זה שרד אך ורק אצל קהילות תימן ופסק מאז שעלו ארצה.
קניידלעך הוא מאכל אשכנזי מסורתי העשוי כמעין קציצה עגולה, שמתבשל לעיתים בתוך המרק ונאכל עמו.
הקניידלעך עשויים מקמח, לרוב מקמח מצה, ולעיתים אף מחתיכות מצה מרוסקות, ולכן הם נחשבים כמאכל מסורתי בעיקר לפסח.
אלו המקפידים לא לאכול בפסח מצה שרויה, נמנעים מלאכול קניידלעך בפסח.
אלו הנמנעים מאכילת שרויה בימי הפסח יש מתוכם הנוהגים לאכלם בחו"ל ביום שמיני של פסח.
שאר מרכיביו של הקניידלעך הם ביצים, שמן ומים.
מצה בריי (ביידיש: מצה מטוגנת), כשמו הוא מאכל של מצות מטוגנות.
על פי רוב, שוברים את המצות וטובלים אותן בביצה טרופה ואז מטגנים אותן במחבת.
במצה קיים אחוז מים נמוך יחסית; עובדה זו מובילה לכך שאכילת מצות רבות עלולה לגרום לעצירות.
בעקבות זאת היו שהמליצו להרבות בשתיית מים בזמן אכילת מצות, 12 כוסות מים לפחות.
כחלק מטרנד הבריאות הבינלאומי קיים בארץ ובעולם ביקוש למגוון מצות "בריאות", כגון מצות מקמח מלא, מצות משיפון ומצות מסובין.
ישראל ייצאה בשנת 2012 מצות בשווי מוערך של כ-19.4 מיליון דולר, מתוכם כ-11.5 מיליון דולר (כ-59%) לארצות הברית ומרבית הייצוא הנוסף, לקנדה (כ-5%), בריטניה (כ-8%) ואיטליה (כ-8%).
שאר הייצוא התפרס על פני כ-45 מדינות ברחבי העולם, מאזרבייג'ן ועד ניגריה וקניה.
בשנת 2013, במידה רבה עקב ירידת שער הדולר, אך גם בגלל ייצור מתחרה בארצות הברית ירד שווי ייצוא המצות לחו"ל ב-14% ועמד על כ-16.7 מיליון דולר, כ-58% מתוכם לארצות הברית.
יצואני מצות עיקריים מישראל הם מצות אביב ומצות יהודה.
מְצָדָה (מַסָּדָה בכתיב מיושן) הוא מבצר עתיק על פסגתו של הר שולחן מבודד, בשוליו המזרחיים של מדבר יהודה, המתנשא לגובה של 63 מטרים מעל פני הים, וכ-480 מטרים מעל ים המלח שלמרגלותיו.
הצוק נבחר על ידי המלך הורדוס לשמש כמקום מפלט ומצודה מלכותית ועל פסגתו השטוחה נבנו ארמונות מפוארים, מבני ציבור ותענוגות.
ביצורים הקיפו את המצוק ומערכות לאיסוף ואגירת מים הבטיחו אספקה שוטפת לכל אורך השנה.
האירועים ההיסטוריים הדרמטיים שאירעו במצדה בתקופת המרד הגדול מתוארים בפירוט רב בספרו של יוסף בן מתתיהו – "מלחמת היהודים".