tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציוריה הוצגו בתערוכות בדרזדן, המבורג-אלטונה ואשפנבורג והביאו להתעניינות מחודשת ביצירתה.
בשנת 1999 הוקמה אסטלה לזכרה בבית החולים הסקסוני בארנסדורף ומחלקה בבית החולים נקראת על שמה.
בשנת 2005 נקרא על שמה רחוב בפירנה-זוננשטיין ומ-2008 נושא את שמה רחוב בארנסדורף.
אלפרדו ראמוס מרטינס (בספרדית: Alfredo Ramos Martínez; 12 בנובמבר 1871 – 8 בנובמבר 1946) היה צייר, צייר קיר ומחנך, שחי ופעל במקסיקו, פריז ולוס אנג'לס.
הוא נחשב על ידי רבים ל'אבי המודרניזם המקסיקני', ידוע בעיקר בזכות ציוריו השלווים והאמפתיים של אנשים וסצנות מקסיקניות מסורתיות.
ראמוס מרטינס נולד ב-1871 במונטריי שבמדינת נואבו לאון במקסיקו, בנם התשיעי של חקובו ראמוס ואשתו לואיסה מרטינס.
אביו היה סוחר מצליח שעסק בתכשיטים, בדים, כסף, חליפות רקומות ועוד.
כל בני משפחת ראמוס מרטינס היו מעורבים בעסקי אביהם והיה צפוי שגם האמן יצטרף יום אחד לעסקי המסחר.
עם זאת, הכישרון והשאיפות הברורות של ראמוס מרטינס הניעו אותו לקראת קריירה באמנויות; בחירה שמשפחתו תמכה בה בסופו של דבר.
בגיל תשע אחד מציוריו של ראמוס מרטינס, דיוקנו של מושל מונטריי, הוצג בתערוכה בסן אנטוניו שבטקסס וזכה בפרס הראשון.
חלק מהפרס הזה כלל מלגה ללימודים בבית הספר היוקרתי ביותר לאמנות בכל מקסיקו, האקדמיה הלאומית לאמנויות יפות (Academia Nacional de Bellas Artes) במקסיקו סיטי.
כך כל משפחת ראמוס מרטינז עברה לקויואקאן בפרוורי מקסיקו סיטי.
כסטודנט, המדיום המועדף עליו היה צבעי מים והוא זכה בפרסים רבים על הישגיו.
למרות שהוא מצא את שיטות ההוראה באקדמיה מדכאות ומנוגדות לדחפים הרגשיים שלו.
ראמוס מרטינס יצר אוסף יצירות משמעותי והצליח למכור עוד כשהיה סטודנט.
באותה העת, הוא נחשף לזוהר של האמנים האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים, והם שכנעו את הצייר הצעיר שחשוב שיהיה באירופה כדי להמשיך את השכלתו.
למרות שמשפחתו לא הייתה ענייה, לא היו להם מספיק כסף לתמוך בחלומו האירופי.
למזלו, הנדבנית האמריקאית פיבי הרסט השתתפה בארוחת ערב במקסיקו סיטי עם נשיא מקסיקו, פורפיריו דיאס, שהציג מצעיות שעוצבו על ידי ראמוס מרטינס הצעיר.
הרסט כל כך התרשמה מהיצירה שהיא ביקשה לפגוש את האמן ולראות דוגמאות נוספות של עבודתו.
לאחר פגישתם, היא לא רק קנתה את כל ציורי צבעי המים של ראמוס מרטינס, אלא הסכימה לספק תמיכה כספית להמשך לימודיו של האמן בפריז.
הגעתו של ראמוס מרטינס לפריז ב-1900 חלה במקביל להתפתחות נוספת של התנועה הפוסט-אימפרסיוניסטית.
הוא הצליח לראות ממקור ראשון את עבודתם של פול גוגן, וינסנט ואן גוך, אנרי מאטיס, קלוד מונה ואחרים.
יתר על כן, הקצבה החודשית של הרסט בסך 500 פרנק, בשילוב עם הצרפתית הרהוטה של ראמוס מרטינס, העניקה לו אורח חיים נוח והוא היה יכול לנסוע ברחבי אירופה.
בהיותו בפריז, ראמוס מרטינס השתתף בסלונים אמנותיים וספרותיים שונים והכיר את המשורר הניקרגואי המודרניסטי, רובן דריו.
דריו וראמוס מרטינס הפכו לחברים קרובים, ובכך הבטיחו את הכללתו של ראמוס מרטינס במעגל חיים עם אומנים כמו איזדורה דאנקן, פול ורלן, אליאונורה דוזה, רמי דה גורמון ואנה פבלובה.
דריו כתב בהרחבה על הרעיונות הציוריים והספרותיים שהגדירו את היצירתיות של שני האמנים במהלך אותן שנים.
השניים נסעו גם לבלגיה ולהולנד כדי ללמוד את יצירותיהם של רמברנדט ואן גוך.
יצירותיו של האמן מתקופה זו מושפעות מאוד מהטונאליות הקודרת של השמים והים ההולנדיים.
כמו כן, כשהוא שהה בחבל ברטאן בצרפת החל ראמוס מרטינס לצייר על עיתונים, חומר/מדיום שהוא השתמש בו בצורה מעולה במהלך שנותיו בקליפורניה.
כשהאמן גילה שנגמר לו נייר הציור, הוא שאל את השוער בפונדק שבו הוא שהה במהלך סוף שבוע אם יש לו נייר מתאים לציור והוא הציע לו עיתונים זרוקים בשפע.
בשנת 1905, ראמוס מרטינס החל להשתתף בסלון הסתיו השנתי בפריז, אולי החשוב מכל הסלונים של אותה תקופה.
בתוך שנה מהצגה הראשונה שלו שם, ציורו "האביב" זכה במדליית הזהב.
עם זאת, לאחר ההכרה הגדולה הזו, הרסט החליטה שהיא לא תיתן לו יותר את הקצבה החודשית שלו וראמוס מרטינס החל במאבק להתפרנס כאמן.
ראמוס מרטינס הציג במספר גלריות בפריז.
אחת ממבקרי האמנות המובילים, קמיל מוקלר , כתב שעבודתו של ראמוס מרטינס הייתה באותה איכות כמו הנופים האימפרסיוניסטיים המשובחים ביותר שהוצגו בפריז.
אף על פי שהמכירות של יצירות האמנות שלו נמשכו, וראמוס מרטינס השיג מידה של נוחות בתור 'פריזאי', בשנת 1909 הוא חש רצון עז לחזור למקסיקו.
בתחילת 1910, מקסיקו הייתה מדינה סוערת.
המהפכה המקסיקנית החלה, ושלטונו בן 30 השנים של הנשיא פורפיריו דיאס היה על סף קריסה עקב לחץ הרפורמות הפוליטיות.
בתוך שנה מהתפטרותו של הנשיא בשנת 1911, הכריזו הסטודנטים לאמנות באקדמיה הלאומית על שביתה במטרה למחות על 'הדיקטטורה האסתטית' של האקדמיה.
הם דרשו הקמת 'אקדמיה חופשית' והציעו את ראמוס מרטינס כמנהל.
ראמוס מרטינס, שזכה להצלחה באירופה, אהד את מטרת הסטודנטים, והפך לראשונה לעוזר המנהל וב-1913 למנהל האקדמיה.
כמנהל, הוא הצליח לפתוח את בית הספר הראשון לציור "באוויר הפתוח", שלו.
מתוך מחשבה להתמקד בסגנון האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים.
בית הספר הפתוח של ראמוס מרטינס הגדיר מחדש את אופי ההוראה האמנותית במקסיקו.
ב־1914, ראמוס מרטינס התפטר מתפקיד כמנהל האקדמיה אך פתח בית ספר פתוח נוסף בקויואקאן.
באותה שנה, עבודתם של תלמידיו הוצגה ב"תערוכת יצירות מבתי ספר ציבוריים ואמנות" בביתן הספרדי וזכו לתגובות חיוביות ביותר.
המצב הפוליטי במקסיקו נותר הפכפך ביותר בהמשך העשור ועד 1920 הוחזר ראמוס מרטינס לתפקיד מנהל האקדמיה.
למרות כל הפוליטיקה, בתי הספר הפתוחים פרחו וראמוס מרטינס זכה להכרה כחדשן אמיתי בעולם האמנות המקסיקני ולעיתים קרובות נקרא "אבי האמנות המקסיקנית המודרנית".
הרעיונות הפדגוגיים האמנותיים של ראמוס מרטינס הוצגו ביפן על ידי הצייר היפני טמיג'י קיטאגאווה, שעבד כמורה בבתי הספר הפתוח בטללפן ובטסקו במהלך שנות ה-20 וה-30, והפך לדמות משפיעה בתנועת החינוך לאמנות הליברלית לאחר מלחמת העולם השנייה ביפן.
בעוד ראמוס מרטינס השקיע את רוב מרצו בהוראה ובהקמת בתי הספר הפתוחים שלו, הוא גם המשיך בעבודתו כצייר.
בשנת 1923 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר לאופולד על ידי מלך בלגיה אלברט הראשון כהוקרה על תרומתו לאמנויות החזותיות.
בשנת 1928, ראמוס מרטינס התחתן עם מריה דה סודי רומרו מאזור ואחאקה.
בתם, מריה, נולדה שנה לאחר מכן, כשהיא סובלת משיתוק.
ראמוס מרטינס התפטר מתפקיד מנהל האקדמיה והמשפחה עברה תחילה למרכז הרפואי מאיו קליניק בעיר רוצ'סטר במדינת מינסוטה בארצות הברית, ובסופו של דבר התיישבה באקלים המתון יותר של לוס אנג'לס.
לאחר שעבר ללוס אנג'לס ב-1929, הוצעה לראמוס מרטינס תערוכה על ידי מנהל מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (LACMA).
מספר תערוכות עוקבות התקיימו לאחר מכן, כאשר מרטינס התקשר לקהל לקוחות חזק בקהילה ההוליוודית.
המנהל האמנותי של האחים וורנר רכש מספר יצירות של האמן והציג את עבודתו של האמן בפני לקוחותיו.
במאי הקולנוע הידועים ארנסט לוביטש ואלפרד היצ'קוק, מעצבת התלבושות אדית הד, התסריטאי ג'ו סוורלינג והשחקנים צ'ארלס לוטון, גרי קופר, ג'יימס סטיוארט וביולה בונדי, בין היתר, היו אספנים של עבודותיו.
בנוסף לשליטתו בכל המדיה הקונבנציונלית כולל רישום, הדפס, צבעי מים וציור, ראמוס היה צייר קירות מיומן ביותר בטכניקה של ציור פרסקו מסורתי.
למרות שמספר ציורי קיר שלו נהרסו, כולל אלה במלון צ'פמן פארק בלוס אנג'לס, כמה דוגמאות חשובות שרדו.
אלה כוללות את הקפלה של בית הקברות סנטה ברברה (1934).
פרסקו נוסף, אחת מיצירותיו המשמעותיות ביותר של ראמוס מרטינס, "לה גלגצה", שנקרא על שם חגיגות השפע המתרחשות בעיר ואחאקה, הוזמן ב-1933 על ידי התסריטאי ג'ו סוורלינג לביתו בבוורלי הילס.
לאחר שנשכח במשך שנים רבות הוא חולץ לפני הריסת המגורים של התסריטאי ב-1990.
לפני מותו, ראמוס מרטינס עבד על סדרת ציורי קיר בשם "מוכרי הפרחים" במכללת סקריפס בקלרמונט .
ציורי הקיר הלא גמורים נשמרו כמחווה לאמן.
אלפרדו ראמוס מרטינס מת במפתיע בגיל 73 ב-8 בנובמבר 1946 בלוס אנג'לס.
הוא נקבר בבית הקברות הולי קרוס בקולבר סיטי, קליפורניה.
החברה המשפחתית, הידועה רשמית בשם Friedrich Krupp AG Hoesch-Krupp, הייתה ספקית מרכזית של כלי נשק וציוד לחימה לממשלת גרמניה ולוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 הפך קרופ לבעלים בלעדי של החברה, בעקבות חוק ("חוק קרופ") שפסק אדולף היטלר.
בשל הניצול של עובדי כפייה במפעלי חברת קרופ בזמן המלחמה נערך "משפט קרופ" בין השנים 1947–1948, שבעקבותיו ריצה אלפריד קרופ שלוש שנות מאסר.
בפקודתו של קרופ, לאחר מותו ב-1967, עברה השליטה בחברת קרופ לידי , ארגון פילנתרופי.
אמו של קרופ, , ירשה את החברה בשנת 1902 בגיל 16 כאשר אביה, פרידריך אלפרד קרופ, מת לאחר שנחשף בעיתונים כהומוסקסואל.
באוקטובר 1906 נישאה ברתה בטקס לותרני לאביו של אלפריד, גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, דיפלומט גרמני וחבר אצולה, אשר הוסיף לאחר מכן את השם קרופ לשמו באישורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
אלפריד נולד כמעט שנה לאחר מכן.
אלפריד קרופ למד בבית ספר תיכון, ולאחר מכן הוכשר בסדנאות של חברת קרופ ולמד מטלורגיה ב במינכן, ברלין ואאכן.
החברה הרוויחה משמעותית מההתחמשות הגרמנית מחדש של שנות ה-20 וה-30. גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך, למרות התנגדותו הראשונית למפלגה הנאצית, תרם לה תרומות אישיות משמעותיות לפני הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית (מרץ 1933), משום שראה יתרונות לחברה במיליטריזם של הנאצים ובהתנגדותם לאיגודים מקצועיים עצמאיים.
משנת 1931 היה אלפריד חבר תומך ב-אס אס (förderndes Mitglied der SS) הוא היה חבר ב, שם הגיע לדרגת שטנדרטנפיהרר, ומשנת 1938 היה חבר במפלגה הנאצית.
הוא היה גם סגנו של אביו בתפקידו כיו"ר מועצת המנהלים של .
קרופ קיבל תואר (תואר שני בהנדסה) מ-RWTH אוניברסיטת אאכן בשנת 1934, עם קבלת התזה שלו על התכת פלדה בריק.
במהלך אולימפיאדת ברלין של 1936, השתתף קרופ בשייט יאכטות של 8 מטר וזכה במדליית ארד.
באותה שנה, לאחר שעבר הכשרה פיננסית ב, הצטרף קרופ לחברה המשפחתית.
בשנה שלאחר מכן נישא לאנליזה למפרט (Anneliese Lampert), לבית בהר (1909–1998); בנם, , נולד ב-1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלו רווחי החברה והיא השתלטה על מפעלים שהוחרמו על ידי הצבא הגרמני באירופה הכבושה על ידי הנאצים.
אלפריד נעשה פעיל יותר בשליטה בחברה כאשר בריאותו של אביו הידרדרה.
הוא הפך למעשה למנהל החברה בשנת 1941 כאשר גוסטב קרופ לקה בשבץ מוחי.
תחת אלפריד, החברה השתמשה בעובדי כפייה (בפועל עבדים) שסופקו על ידי הממשלה ולעיתים קרובות שיבצה אסירים יהודים ממחנות ריכוז לעבודה ברבים ממפעליה.
אפילו כשהצבא הציע שסיבות ביטחוניות מכתיבות שחלק מהעבודות יבוצעו על ידי עובדים גרמנים חופשיים, אלפריד התעקש להשתמש בעבודות כפייה.
הוא החליף רשמית את אביו כראש החברה המשפחתית תחת חוק ("חוק קרופ"), שהוכרז על ידי אדולף היטלר ב-12 בנובמבר 1943, אשר ביטל את חוקי הירושה הרגילים ושימר את חברת קרופ כעסק משפחתי.
לפי חוק זה, אלפריד הוסיף רשמית את השם קרופ לשלו.
העברת הבעלות הייתה מחווה של הכרת תודה על ידי היטלר והייתה אמורה להיות אחד מכמה חוקי ממשל נציונל-סוציאליסטים מרכזיים בלבד ששרדו את נפילת המשטר.
במהלך המלחמה היה אלפריד קרופ אחראי על העברת מפעלים מסוימים מהשטחים הכבושים לרייך הגרמני.
הוא זכה ב, דרגה שנייה וראשונה.
קרופ עבד בשיתוף פעולה הדוק עם האס אס, ששלט במחנות הריכוז מהם הושגה עובדי כפייה.
במכתב מיום 7 בספטמבר 1943 כתב: "באשר לשיתוף הפעולה של המשרד הטכני שלנו בברסלאו, אני יכול רק לומר שבין משרד זה לבין אושוויץ קיימת ההבנה הקרובה ביותר ומובטחת לעתיד".
לדברי אחד מעובדיו, גם כשהיה ברור שהמלחמה אבודה: "קרופ ראה חובה לגרום ל-520 בנות יהודיות, חלקן לא יותר מילדות, לעבוד בתנאים האכזריים ביותר בלב הקונצרן, באסן".
חייו אחרי המלחמה ומשפט קרופ
לאחר המלחמה, הממשל הצבאי של בעלות הברית חקר את העסקת עובדי הכפייה של קרופ.
הוא הורשע בפשעים נגד האנושות ונידון ל-12 שנות מאסר וחילוט כל רכושו.
במשפט קרופ נטען על ידי הפרקליטות כי הנאשמים (אלפריד קרופ ועוד אחד עשר שותפים) ביצעו פשעים נגד השלום, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, והשתתפו בתוכנית ובמזימה משותפת, הכל כפי שהוגדר בחוק מס' 10 של מועצת הבקרה.
מיום 20 בדצמבר 1945 משפט קרופ היה העשירי מתוך סדרה של שנים עשר משפטים צבאיים (שנודעו כמשפטי נירנברג הנוספים) בגין פשעי מלחמה נגד חברי הנהגת גרמניה הנאצית.
כתב האישום שהוגש נגד 12 הנאשמים העלה טענות מפורטות שקובצו בארבעה אישומים:
תכנון, הכנה, ייזום וניהול מלחמה תוקפנית
פשעים הכוללים שבויי מלחמה ועבודת עבדים
כל הנאשמים מלבד אחד נמצאו אשמים בכך שהעסיקו, בניגוד להוראות משפט בין-לאומי פומבי, שבויי מלחמה, אזרחים זרים ואסירי מחנות ריכוז בתנאים לא אנושיים בעבודה הקשורה בניהול מלחמה.
מעשים והתנהגות של הנאשמים שהתביעה טענה שבוצעו בניגוד לחוק, ביודעין ובמזיד.
קרופ נידון ל-12 שנות מאסר.
עם זאת, הוא לא הודה בשום אשמה.
עם זאת, לאחר שלוש שנים, דאג , הנציב העליון האמריקני לגרמניה, לשחרור קרופ וחילוט רכושו בוטל בלחץ פוליטי.
אף על פי כן, חלקים מסוימים מנכסיו נחשבו לפיצויים והוטלו עליו מגבלות על פעילות עסקית.
נישואיו השניים של קרופ ב-19 במאי 1952 לוורה הוסנפלד (1909–1967), מיד לאחר שחרורו מכלא לנדסברג, הסתיימו בשערורייה והסדר ב-1957.
לפני מותו של קרופ מסרטן הריאה, עוזרו, ברתולד בייץ, פעל להעברת השליטה בחברה לקרן (Stiftung), בשם , שתהיה במעקב של שלושה חברים בפיקוח דירקטוריון, כולל , לשעבר מ־Deutsch-Asiatische Bank A.G ודויטשה בנק.
בהסכם זה, ויתר בנו ויורשו של קרופ, , על כל תביעה על עסקיו של אביו, והיה אמור לקבל סכום מזומן צנוע יחסית, בתשלומים שנתיים, עד למותו שלו.
אלצ'סטה (באיטלקית: Alceste) היא אופרה בשלוש מערכות מאת כריסטוף ויליבלד גלוק.
הליברית מאת ראניירי דה קלזביג'י, באיטלקית, התבססה על אלקסטיס מאת אוריפידס.
האופרה השנייה של הרפורמה של גלוק אחרי אורפיאו ואאורידיצ'ה ולפני "פאריס והלנה", היא הוצגה לראשונה ללא הצלחה בבורגתיאטר בווינה ב-26 בדצמבר 1767.
נחשבת למניפסט של רפורמת האופרה במאה ה-18.
גרסה מקוצרת של האופרה, עם ליברית צרפתית מאת לה ביי דו רולה (Le Bailly du Roullet), הוצגה בבית האופרה של פריז ב-23 באפריל 1776.
כיום, האופרה מבוצעת בעיקר בגרסה הצרפתית, אם כי לעיתים קרובות עולה באיטלקית.
שתי הגרסאות הן בשלוש מערכות.
כאשר התפרסמה פרטיטורת "אלצ'סטה" בווינה בשנת 1769, גלוק הוסיף הקדמה מפורסמת באיטלקית, שכמעט בוודאות נכתבה על ידי קלזאביג'י.
זהו כנראה המניפסט האמיתי של רעיונותיהם על רפורמת בית האופרה, אשר נקודותיו התוכניתיות עוקבות אחר אלו שהציג פרנצ'סקו אלגרוטי בספרו "מחשבות אודות האופרה במוזיקה" (1755), דהיינו:
אין מקום לאלתור להפגנת ווירטואוזיות קולית.
אין מעברים מליסמטיים (סוג של עיטור מלודי המורכב מטעינת הברה בודדת בקבוצת תווים בגובה צלילים שונים, ממושכים).
שכיחות של שירה הברתית כדי להפוך את הטכסט למובן יותר.
מעט חזרות טקסטואליות, אפילו באריות.
צמצום הפער בין הרצ'יטטיבי לאריה, הגבלת מספר הרצ'יטטיבים.
סימפוניה שחייבת לצפות את הנושאים המוזיקליים שיופיעו לאורך האופרה או בכל מקרה להיות קשורה באווירה כללית לאופרה שהמאזין עומד להשתתף בה.
אין תפקיד קסטרטו, גם אם גלוק יחזור להשתמש בסוג קול זה באופרה הבאה, "פאריס והלנה" (1770), ואף יחליט, באותה שנה, לכתוב מחדש את תפקיד הטנור של "אדמטו" עבור הסופרן ג'וזפה מיליקו.
הטקסט המלא של ההקדמה מוצג כהקדשה לארכידוכס הבסבורג ולדוכס הגדול של טוסקנה, פייטרו לאופולדו.
כאשר התחלתי להלחין את המוזיקה לאלצ'סטה, התכוונתי לנקות אותה לחלוטין מכל אותם ביטויי ניצול לרעה אשר, בין אם על ידי יהירותם המוטעית של הזמרים ובין אם על ידי שאננותם המוגזמת של המנצחים, עיוותו זה מכבר את האופרה האיטלקית, והפכו את המופע המפואר והיפה ביותר למגוחך והמשעמם ביותר.
חשבתי להגביל את המוזיקה לתפקידה האמיתי של שירות השירה, דרך הביטוי והסיטואציות של המשל, מבלי להפריע לה או לעטר אותה בקישוטים חסרי תועלת או מיותרים.
האמנתי שהיא צריכה להשיג את מה שעיצוב מתוקן וממוקם היטב עושה: את חיוניות הצבעים והניגודיות המתאימה היטב של אור וצל, אשר משמשים להנפשת הדמויות מבלי לשנות את קווי המתאר שלהן.
לא רציתי לעצור זמר בלהט הדיאלוג כדי שימתין לפזמון מייגע, או שיציג את יכולותיו הווקליות בקטע ארוך, או שימתין שהתזמורת תיתן לו זמן להסדיר את נשימתו לקדנצה.
בקיצור, ניסיתי לסלק את כל אותן הסחות שנגדו את התבונה וההיגיון הישר.
דמיינתי שהסימפוניה צריכה ליידע את הקהל על הפעולה שתבוצע, וכביכול, להוות את נושא הנגינה; שהתזמור צריך להיות פרופורציונלי לעניין ולתשוקה, ולא להשאיר את הפער החד בדיאלוג בין האריה לרצ'יטטיבי, שלא יקטע בצורה לא הולמת את הקטע או יפריע לעוצמה ולחום של הביצוע.
אז האמנתי שמאמציי הגדולים ביותר צריכים להצטמצם לחיפוש אחר פשטות יפה; ונמנעתי מהצגת קושי על חשבון הבהירות; לא שפטתי כל חידוש כבעל ערך אלא אם כן הוא מסופק באופן טבעי על ידי הסיטואציה והביטוי; ואין כלל סדר שלא האמנתי שיש להקריב מרצונו למען האפקט.
למרבה המזל, הליברית התאים בצורה נפלאה לתוכנית שלי, שבה הסופר המהולל, שהגה תוכנית חדשה לדרמה, החליף את התיאורים המצועצעים, ההשוואות המיותרות והמוסר הקפוא והקר בשפת הלב, תשוקות חזקות, מצבים מעניינים ומחזה מגוון ללא הרף.
ההצלחה הצדיקה את אמירותיי, וההסכמה האוניברסלית בעיר נאורה זו, הראתה בבירור שפשטות, אמת וטבעיות הם עקרונות היופי הגדולים בכל ההפקות האמנותיות.
כאשר זה יקרה, אשמור על התהילה של הזזת האבן הראשונה, ועל עדות פומבית זו להגנתו הנעלה, שלחסדו יש לי הכבוד להכריז על עצמי בכבוד ענו ביותר.
[הערה: תעתיק זה, שבו רק ההטעמה עברה מודרניזציה, התבסס על הפרטיטורה שפורסמה בווינה על ידי יוהאן תומאס טרטנרן בשנת 1769, ומחליף את התעתיק שעבר פרפרזה נרחבת שבא לאחר מכן.]
בכיכר המרכזית בעיר פראי שבתסליה, הכרוז מכריז על מותו הקרוב של המלך אדמטו לעמו האבל.
איש סודו של המלך, אוונדר, מבקש מהעם להקריב קורבנות לאלים ולהתייעץ עם האורקל, בבקשה לעצה.
אשתו של אדמטו, אלקסטיס, יוצאת מהארמון עם ילדיה, אומלוס ואספזיה.
גם המלכה רוצה להצטרף לעם בהקרבת הקורבנות ולהתייעץ עם האורקל.
במקדש אפולו, הכהן הגדול וכהניו קוראים לאל ומקריבים קורבנות.
אלקסטיס מגיעה עם פמלייתה ומקריבה קורבן לאל.
הקורבן שלה מתקבל; המקדש מואר, מתמלא בניחוח ורועד.
אורקל אפולו מכריז על פסק דינו: אדמטו ימות, אלא אם כן מישהו אחר יוקרב במקומו.
בתחילה המומה ומבולבלת, אלקסטיס תוהה מי יכול לאהוב את אדמטו עד כדי כך שיקריב את חייו.
היא מחליטה להקריב את חייה בתמורה לחיי בעלה.
אוונדר והמקורבת איסמנה ממהרים לספר לה שאדמטו, על ערש דווי, מבקש לראות את אשתו בפעם האחרונה.
לאחר שאלקסטיס עוזבת, הכמרים והעם מצטרפים לאוונדר ואיסמנה כדי לדון בהתפתחויות האחרונות – כולם מבלי לדעת על נדר המלכה.
לאיש אין את האומץ להקריב את חייו כדי להציל את המלך.
בלילה, איסמנה מנסה לשווא לעצור את אלקסטיס מלהיכנס ליער הקדוש המוקדש לאלי השאול.
כשאלקסטיס שומעת קול לא מוכר ביער, היא נבהלת.
אומץ לבה חוזר אליה בהדרגה, ולמרות אזהרות אלי השאול, היא נשבעת שבועה המקריבה אותה למוות במקום אדמטו.
אלקסטיס מבקשת מהאלים לאפשר לה לחבק את בעלה וילדיה בפעם האחרונה לפני שתרד לשאול, והם מסכימים.
בארמון, אנשי החצר חוגגים את החלמתו הבלתי צפויה של המלך.
גם אוונדר מצטרף לשמחה ומספר למלך על נבואת אפולו, משוכנע שמישהו הקריב את חייו למען בריאותו.
בעוד המלך משבח את נדיבותו של הגיבור האלמוני, מגיעה אלקסטיס עם פמלייתה.
אדמטו רץ לחבק את אשתו ואינו מבין מדוע היא נסערת באופן ניכר ומסרבת לענות על שאלותיו.
המלכה נכנעת אט אט: היא מזכירה לאדמטו את נבואת אפולו ומגלה לו שהבטיחה את עצמה לאלים בתמורה להחלמתו של המלך.
הוא מסרב לקבל את הקרבתה של אלקסטיס, ומעדיף את אהבתה על פני חובותיה כאישה וכאם.
הוא עוזב עם אוונדר כדי לשוב אל האורקל, משוכנע שהתשובה שקיבל הייתה שגויה או הובנה לא נכון.
כאשר היא נותרת לבדה עם איסמנה והגבירות המשרתות אותה, אלקסטיס חשה שכוחה הולך ואוזל והיא מתכוננת למותה, לצערן הרב של חברתה הקרובה ושל פמלייתה.
לאחר מכן היא קמה כדי לקחת את ילדיה לאדמטו, כדי שיוכל לדאוג להם.
אדמטו מספר לאוונדר שהאורקל של אפולו נותר דומם.
אדמטו אינו יכול למות למען אשתו, ולכן עליו להשלים עם מותה.
בעוד המלך מקונן על גורלו, מגיעה אלקסטיס עם הילדים, איסמנה ופמלייתה.
בתמורה להקרבתה, המלכה מבקשת מאדמטו שלא יתחתן שוב לעולם.
לאחר מכן היא מפקידה את שני הילדים הקטנים בידי המלך ונפרדת ממנו.
אלקסטיס מבקשת מילדיה לשמור על קברה.
בעוד כולם מקוננים על גורלה של המלכה, קבוצת אלים מהשאול פורצת לחדר: זמנה תם, ואלקסטיס חייבת לרדת לשאול.
אדמטו מציע את עצמו בפעם האחרונה במקום אשתו, שולף את חרבו כדי להגן עליה, אך הכל לשווא.
אלקסטיס נלקחת על ידי האלים לשאול.
אדמטו המבועת רוצה לקחת את חייו כדי שיוכל להצטרף לאשתו מיד.
עם זאת, אוונדר ואיסמנה עוצרים בעדו, ומצביעים על הבזק בהיר בעננים.
אפולו עצמו יורד מהשמיים ופונה למלך.
האלים ריחמו על הזוג ומחזירים את אלקסטיס, שמחבקת את בעלה וילדיה.
המלך מצווה על הקרבת קרבנות נוספת מיד כדי להודות לאפולו.
מהדורה מקורית (באיטלקית): וינה 1767
מהדורה מתוקנת (בצרפתית): פריז 1776
דמויות טיפולוגיה ווקאלית מתורגמנים אדמטה, מלך תסליה טֶנוֹר יוסף לגרוס אלסטה, אשתו של אדמטה סוֹפּרָנוֹ רוזלי לבסר שני ילדיהם דמויות שקטות אפולון, מגן בית אדמטוס בָּרִיטוֹן מר מורו אוונדר, אחד ממנהיגי אנשי פראה טֶנוֹר מ.
טירוט (או טירוט) כהן גדול של אפולון בַּס ניקולס גלין אל שטני בַּס מר דה לה סוז הרקולס בַּס אנרי לאריבי אורקל בַּס כרוז בַּס מקהלה: שומרי הארמון, נשות אלקסטיס, אלוהויות שטניות, אנשי פראה
מריה קאלאס הופיעה כאלצ'סטה בתיאטרון אלה סקאלה במילאנו ב-1954.
המטרופוליטן אופרה בניו יורק העלתה את האופרה במשך שלוש עונות שונות, בסך הכל שמונה עשרה הופעות.
ההופעה הראשונה התקיימה ב-24 בינואר 1941, עם מרג'ורי לורנס בתפקיד הראשי.
ארנולד אוסטמן, מקהלת ותזמורת תיאטרון דרטינגהולם, תרזה רינגהולץ, ג'סטין לבנדר, יונאס דג'רפלדט, מרים טריכל, נקסוס 1999 (גרסת וינה).
ג'ון אליוט גרדינר, סולני הבארוק האנגלי, אן סופי פון אוטר, פול גרובס, דיטריך הנשל, יאן ביורון, מקהלת מונטוורדי, פיליפס 2002 (גרסת פריז).
קרלו מריה ג'וליני, תזמורת ופזמון של תיאטרו אלה סקאלה במילאנו, מריה קאלאס, רנאטו גוואריני, פאולו סילברי, רולנדו פנראי, סילביו מאיוניקה, ג'וזפה זמפירי, אנריקו קאמפי, ניקולה זקאריה, וורנר קלאסיקס 2017 הוצאה מחודשת בגרסה מחודשת של תה בווינה, גרסת כלה בווינה, הקלטה חיה בווינה 1954).
אלקה גדולה או אלקה ענקית (שם מדעי: Alca impennis או Pinguinus impennis) הוא מין נכחד של עוף ימי חסר יכולת תעופה ודמוי-פינגווין, אשר חי בצפון האוקיינוס האטלנטי.
האלקה הגדולה היטיבה לצלול בים, גופה היה הידרודינמי והיא ניזונה מדגים.
בעבר נחשבה האלקה הגדולה לגדולה ביותר מהחופמאים, אך תואר זה שייך כיום למיומנקלה שהתקיים במיוקן.
האלקה הגדולה דומה בצורתה לפינגווין, ואורח חייה היה דומה לזה של הפינגווין.
גם לאלקה הגדולה וגם לפינגווין התנוונו הכנפיים והפכו לסנפירים.
היא הייתה גדולה בהרבה מכל האלקיים, הגדולה מעולם במשפחה והגיעה לגובה 75 עד 85 ס"מ ולמשקל של 5 ק"ג בקירוב.
האלקות חיו 10 חודשים בשנה בלב ים ורק הרבייה גרמה להן לעלות ליבשה.
הן יכלו לנוע רק בקרקע שטוחה ולכן היו מוגבלות לאיים שאינם סלעיים ומלאי צוקים.
בכל שנה הייתה הנקבה מטילה ביצה אחת ושני ההורים דגרו וטיפלו בצאצא.
האלקה הגדולה נתגלתה במאה ה-16 על ידי ז'אק קרטייה, צרפתי שניסה באותה עת לאתר את המעבר הצפון-מערבי.
מיליוני אלקות חיו אז במושבות ענקיות בנות אלפי פרטים.
בתחילה שימשה האלקה כמזון ליורדי הים שחמדו את בשרה.
אחרי כן החלו לצוד אותה בשל נוצותיה, ובבשרה השתמשו גם לפיתיונות, עד כי האלקות חדלו לקנן בקרבת ניו פאונדלנד, שם נתגלו מקננים לראשונה.
בכל העולם כולו נותרה מושבה אחת באי זעיר, 40 ק"מ מאיסלנד, אך במרץ 1830 התפרץ הר געש תת-ימי והחריב את האי.
רק כמה עשרות זוגות שרדו את האסון והם הקימו מושבה באי אלדי, המרוחק רק 13 ק"מ מחופי איסלנד.
משום שהאלקה הגדולה יכלה להתרבות רק במושבות גדולות יחסית, לא יכלו אותן אלקות להתרבות במקומות מבודדים כמו מפרצים נסתרים, הרחק מעינו של האדם, ועל כן בקרבת איסלנד נגזר גורלו של המין כולו להיכחד.
ב-3 ביולי 1844 יצאו חוקרי טבע ללכוד את האלקות על ביציהן לשם הכנת אוספים חדשים, ומאז לא נראתה עוד אלקה גדולה.
שמו של הפינגווין בא לו משמה המדעי הקודם של האלקה הגדולה.
המגלים הראשונים של הקוטב הדרומי פגשו עופות דומים לאלקה הגדולה וקראו להם פינגווינים.
אלקאנים (Alkanes) או פחמימנים רוויים הם קבוצה פונקציונלית של תרכובות אורגניות, בעלת הנוסחא CnH2n+2. חומרים ידועים רבים הם אלקאנים; נפט, למשל, מורכב רובו ככולו מאלקאנים.
האלקאנים הם קבוצה פונקציונלית, ומורכבים מאטומי פחמן ומימן בלבד (כלומר: הם פחמימנים), הקשורים ביניהם בקשרים בודדים בלבד.
העדרה של קבוצה פונקציונלית גורם לכך שכל האלקאנים חסרי צבע.
האלקאנים הקצרים ביותר הם גזים בטמפרטורת החדר; אלקאנים בעלי שרשראות המכילות למעלה מ-20 פחמנים יהיו בדרך כלל מוצקים רכים (וזלין, למשל).
על מתן שמות לאלקאנים, ראו מונחון IUPAC.
שמו של אלקאן מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אָן.
לאלקאנים טבעתיים (ציקלואלקאנים) מתווספת התחילית צִיקלוֹ-.
כשאלקאן נסגר לטבעת מתקבל ציקלואלקאן (אלקאן טבעתי).
הציקלואלקאן הפשוט ביותר הוא ציקלופרופאן, המורכב מטבעת (משולש, למעשה) בת שלושה אטומי פחמן.
בין הקשרים הקוולנטיים שבמשולש שווה-צלעות זה קיימת זווית בת 60 מעלות; דבר זה גורם למתח במולקולה ולאי-יציבות.
הציקלואלקאנים הבאים בסדרה (ציקלובוטאן (4 אטומי פחמן), ציקלופנטאן (5) וכן הלאה) יציבים הרבה יותר.
אלקאן שאחד מאטומי המימן שלו הוחלף בהלוגן (כלור, ברום, יוד או פלואור) נקרא הלואלקאן או אלקילהליד.
במתן שמות להלואלקאנים יש להוסיף תחילית המציינת את ההלוגן, ספרה המציינת את מיקום ההלוגן לאורך השרשרת הפחמנית וקידומת יוונית המציינת את מספר אטומי ההלוגן מאותו סוג.
לדוגמה, 2,3-דיכלורוהקסאן מציין מולקולה המכילה 6 אטומי פחמן (הקסאן) ושני אטומי כלור (דיכלורו) הקשורים לאטום הפחמן השני והשלישי בשרשרת.
הידרוגנציה (הוספת מימן) לאלקנים גורמת לשבירת הקשר הכפול ולקבלת אלקאן.
בתגובה הבאה מגיב האלקן פּרוֹפּן עם מימן, לקבלת פּרוֹפּאן:
תגובת הלוגנציה יוצרת אלקילהליד או הלואלקאן.
בתגובה זו מגיב האלקאן עם מולקולה דו-אטומית של הלוגן.
התהליך הוא תגובת שרשרת רדיקלית, ומכונה לכן לעיתים הלוגנציה רדיקלית; הוא מתחיל ביצירת רדיקל הלוגני, בדרך כלל על ידי הקרנת כלי התגובה באור.
בהלוגנציה יכולים להשתתף ההלוגנים כלור, ברום ופלואור, אך לא יוד, האדיש יחסית.
בתגובה הבאה מגיב מתאן עם כלור, לקבלת כלורומתאן ומימן כלורי:
אם התגובה ממשיכה באין מפריע, יתווספו אטומי כלור נוספים לאלקאן ויתקבלו כלורואלקאנים נוספים: דיכלורומתאן (CH2Cl2), טריכלורומתאן (כלורופורם, CHCl3) וטטראכלורומתאן (פחמן ארבע-כלורי, CCl4).
היחס בין התוצרים נקבע על פי יציבות הרדיקלים הנוצרים במהלכה.
תערובת התוצרים המתקבלת בתגובה עשויה להיות מגוונת מאוד במקרה של אלקאנים מסועפים, ומהווה את אחד מחסרונותיה העיקריים ככלי לסינתזה אורגנית.
בשל היותם של האלקאנים התרכובות האורגניות הבסיסיות ביותר, הם משמשים רבות בתעשייה הכימית כחומרי גלם להפקת חומרים מורכבים יותר, כגון אלקנים ואלדהידים.
שימושם הידוע ביותר של האלקאנים הוא כחומרי שרפה (בעירה); כך, למשל, גז הבישול הוא תערובת של בוטאן-פרופאן; למעשה, רוב חומרי הדלק בשימוש יומיומי הם אלקאנים, ובתוכם רוב נגזרות הנפט.
הנפט נוצר כששרידיהם הביולוגיים של יצורים חיים מרקיבים ומתפרקים בבטן האדמה, בהיעדר חמצן, במשך מיליוני שנים.
הקבוצות הפונקציונליות השונות ניתקות מהתרכובות האורגניות המרכיבות את האורגניזמים, ורק השלדים הפחמימניים - האלקאנים - נותרים.
מתאן (CH4) הוא האלקאן הפשוט ביותר, וכן התרכובת האורגנית הפשוטה ביותר.
זהו המרכיב העיקרי בגז טבעי, ובנוסף יש לו חשיבות ביולוגית רבה: מיקרואורגניזמים רבים מייצרים אותו כחלק מתהליך הפקת האנרגיה בתאיהם; הללו קרויים מתאנוגניים.
מיקרואורגניזמים אחרים צורכים אותו ומפיקים ממנו אנרגיה; הללו קרויים מתאנוטרופים.
גז דליק, השני במרכיבי הגז הטבעי.
פרפין (Paraffin) הוא שם כולל לכל האלקאנים בעלי שרשרת בת 20 פחמנים ומעלה.
אחד מהם הוא הווזלין, המשמש לסיכוך ולשימון.
בבריטניה נהוג לכנות בשם נפט פרפין (Paraffin oil) את הדלק הנוזלי קרוסן (המורכב מאלקאנים בעלי שרשרת בת 12 עד 15 פחמנים), ואילו את הפרפין המוצק נהוג לכנות שעוות פרפין (Paraffin wax; פרפין אכן משמש לייצור שעווה).
טריכלורומתאן (CHCl3), המוכר יותר בשמו הטריוויאלי כלורופורם, הוא אחד החומרים הראשונים ששימשו להרדמה רפואית.
סר אלק גינס היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי מדור הנפילים של התיאטרון והקולנוע שכלל את לורנס אוליבייה, פיטר יוסטינוב, ג'ון גילגוד ורלף ריצ'רדסון.
הוא לא הכיר את אביו, ועד גיל 14 גם לא ידע ששם משפחתו גינס.
לפני שהתחיל להופיע כשחקן עבד כקופירייטר במשרד פרסום.
ב-1936 הופיע לראשונה בתיאטרון "אולד ויק" הלונדוני.
ב-1938 התחתן עם השחקנית והמחזאית מרולה סלמן, וב-1940 נולד בנם מתיו.
במלחמת העולם השנייה שירת בצי המלכותי.
הוא השתתף בפלישה לסיציליה ולאי אלבה, ואחרי כן בהעברת אספקה לפרטיזנים היוגוסלבים.
תפקידיו המשמעותיים הראשונים בקולנוע היו בשורה של קומדיות שהופקו בשנות החמישים באולפני אילינג.
אולפנים אלה היו שם דבר בעולם לקומדיות בריטיות, ואפשרו לגינס להפגין את היכולת הקומית הווירטואוזית שלו.
הוא גילם שמונה דמויות שונות בסרט "דם כחול" (Kind Hearts and Coronets).
בתקופה זו השתתף גם בסרטים "חביבי הנשים", "כנופיית לבנדר היל" ו"האיש בחליפה הלבנה".
ב-1952 קיבל תפקיד ראשי רומנטי בסרט "הקלף" (The Card) לצדה של פטולה קלארק.
ב-1954, במהלך צילומי הסרט "האב בראון" (Father Brown), המיר את דתו לקתולי, והיה נוצרי אדוק עד סוף ימיו.
ב-1956 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "הברבור" לצדה של גרייס קלי.
פריצת הדרך שלו בקולנוע הייתה כשנבחר לגלם את תפקיד הקולונל בסרטו של דייוויד לין, "הגשר על הנהר קוואי".
התפקיד זיכה את גינס בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1957.
כמה מתפקידיו המפורסמים ביותר היו בסרטיו של הבמאי דייוויד לין, בהם הופעות בסרטים "תקוות גדולות", "אוליבר טוויסט", "לורנס איש ערב", "ד"ר ז'יוואגו" ו"המעבר להודו".
ב-1959 קיבל ממלכת בריטניה תואר אבירות על הישגיו בקולנוע ובתיאטרון.
בשנת 1970 החל להופיע בטלוויזיה, וזכה להצלחה כשגילם את דמותו של המרגל ג'ורג' סמיילי בסדרה על פי ספריו של ג'ון לה קארה "החפרפרת" ו"כל אנשי סמיילי".
ב-1977 בחר בו ג'ורג' לוקאס לגלם את דמותו של אובי-וואן קנובי במלחמת הכוכבים.
על אף שזהו אחד התפקידים הידועים ביותר שלו, לא אהב גינס את התפקיד, וסיפר כי דחק בלוקאס "להרוג" את הדמות.
הוא היה מועמד לאוסקר על תפקידו במלחמת הכוכבים, ועל תפקידו כמר דוריט בסרט "דוריט הקטנה" (על פי הספר דוריט הקטנה של צ'ארלס דיקנס).
ב-1980 קיבל פרס אוסקר מיוחד על תרומתו לקולנוע.
גינס עסק בקריינות של קטעי שירה קלאסית אנגלית, ובהם מיצירות שייקספיר.
אלק גינס מת בגיל 86 ממחלת הסרטן, ונקבר בפטרספילד בהמפשייר שבאנגליה.
Defiant קפטן קרופורד 1962 לורנס איש ערב Lawrence of Arabia הנסיך פייסל 1964 נפילת האימפריה הרומית The Fall of the Roman Empire מרקוס אורליוס 1965 Pasternak בתפקיד עצמו סרט קצר 1965 Situation Hopeless...
But Not Serious וילהלם פריק 1965 ד"ר ז'יוואגו Doctor Zhivago גנרל יבגרף אנדייביץ' ז'יוואגו 1966 מלון פרדיסו Hotel Paradiso בנדיקט בוניפייס 1966 The Quiller Memorandum פול 1967 The Comedians in Africa בתפקיד עצמו ללא קרדיט; סרט קצר 1967 הקומיקאים The Comedians מייג'ור ה.או.
אלקאיוס (יוונית: Ἀλκαῖος; 620 לפנה"ס – 570 לפנה"ס לערך) היה משורר יווני לירי יליד העיר מיטילנה אשר באי לסבוס האגאי.
במיטילנה חיה ופעלה המשוררת היוונית האגדית סאפפו, ויכול מאוד להיות שאלקאיוס היה ידידה הקרוב ואף מאהבה.
הלה החליף מספר יצירות עם סאפפו ואף הקדיש לה את אחד משיריו.
אלקאיוס נטל חלק פעיל, כמו משוררים אחרים, במלחמה שניטשה בין עירו לבין אתונה בין השנים 608 ו-606 לפנה"ס.
הוא השתייך למעמד האריסטוקרטי שבמיטילנה, מה שסיבך אותו לא פעם במצבים עדינים ומורכבים.
הוא התבצר בעמדתו מול הסיעה הטיראנית, הספק-דמוקרטית, שבעיר, זו שהגדירה עצמה כקולו של העם, ובשל כך נאלץ, כמו רבים אחרים, לצאת לגלות.
בתקופת גלותו שירת אלקאיוס כלוחם שכיר בצבאות זרים, ובדומה לו, אחיו.
ואף השתתף בניסיון פיזי-צבאי של קבוצת הגולים לשוב בחזרה למיטילנה.
מהלך זה זכה לביטוי בכמה מיצירותיו, שם הוא תוקף את השליט המיטילני פיתאקוס, אשר הכשיל את ניסיונו לשוב לעיר מולדתו.
יצירותיו נתפרסמו מציטטות שנודעו בחיבוריהם של יוצרים שונים, כגון המשפט: "ההגנה המבוצרת ביותר של עיר הפוליס היא חזית הלוחמים האזרחים שבה".
נושאי יצירותיו היו מגוונים, וביניהם נמצא שירי הלל לאלים, מכתמים פוליטיים, לעיתים בעלי גוון אישי מאוד, וכן שירי אהבה ויין, כאלה שהוקראו בקול וברגש ב"סימפוסיום" האפלטוני.
מיצירותיו נותרו רק קטעים בודדים, ואלה מצאו ביטוי בכתביהם של יוצרים מאוחרים וכן בפפירוסים שונים, כמו עשר המגילות שנמצאו באלכסנדריה ההלניסטית.
אלקאיוס פיתח משקל לירי שנקרא על שמו, "המשקל האלקיאי" והורטיוס, המרבה להביא ציטטות מאלקאיוס, להללו ולהתייחס ליצירתו כמודל לחיקוי, מחמיא למשקל זה.
בכתביו של אלקאיוס מופיע האזכור הוודאי הראשון בספרות היוונית הקלאסית של מקום כלשהו בארץ ישראל.
פרגמנט פגום מפפירוס מהמאה ה-2 לספירה שנמצא באוקסירינכוס שבמצרים, מזכיר את העיר הפלשתית אשקלון.
מצבו הגרוע של הפפירוס אינו מאפשר לדעת את תוכנו המדויק של השיר, אולם בשורה הקודמת לאזכור אשקלון, נזכר שמה של "בבל הקדושה", וברור כי השיר כולל התייחסות לפעולות צבאיות של הצבא הבבלי נגד העיר.
קטע זה מתוך השיר כנראה מתייחס לאחיו של אלקאיוס, אנטימנידס (Antimenidas), שכפי הידוע מתוך שיר אחר של אלקאיוס, שירת בצבא הבבלי.
ייתכן ושובו מהשירות הצבאי לביתו בלסבוס סיפק את ההזדמנות לכתיבת השיר, משום שבשיר הקודם אנו קוראים כי אנטימנידס הגיע מקצה העולם, שם נלחם לצד הבבלים.
אלק סית' קירקברייד היה איש השירות הקולוניאלי הבריטי ודיפלומט במזרח התיכון במשך כארבעים שנה.
מגדולי המומחים של משרד החוץ הבריטי (ה"פוריין אופיס").
אלק סית קירקברייד נולד במנספילד שבנוטינגהמשייר בשנת 1897. גדל והתחנך במצרים, לשם עקרו הוריו בילדותו.
החל את שירותו במזרח התיכון במסגרת חיל ההנדסה של הצבא הבריטי, בימי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916. נשלח עם לורנס איש ערב לחג'אז להפעיל את האמיר פייסל נגד העות'מאנים.
נכנס עם הצבא הבריטי המנצח לדמשק בשנת 1918.
לאחר סיום המלחמה שירת בממשל הבריטי בעבר הירדן.
בשנת 1922 כאשר בריטניה הוציאה את עבר הירדן מתחום המנדט הבריטי על ארץ ישראל וכוננה בו את אמירות עבר הירדן בראשות האמיר עבדאללה נתמנה קירקברייד למזכיר האמירות וסגן הציר הבריטי והיה לראש יועציו של עבדאללה ולידידו האישי.
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, לאחר הרצחו של מושל מחוז הגליל מטעם ממשלת המנדט הבריטי, לואיס אנדרוס בידי מתנקשים ערבים בנצרת, ב 26 בספטמבר 1937, עבר אלן קירקברייד לארץ ישראל ונתמנה למושל הגליל במקומו של אנדרוס.
הערבים ניסו לרצוח גם אותו אך הוא ניצל.
במרץ 1939 הוא עבר לעבר הירדן לשמש כנציג בריטניה באמירות.
בשנת 1946 זכה לאות הצטיינות על שירותו.
בשנת 1946 עם הפיכתה של אמירות עבר הירדן לממלכה עצמאית, נתמנה קירקברייד כציר הבריטי בעבר הירדן.
על פי דבריו היה זה קירקברייד שהמליץ לגלאב פאשה לתפוש את המשלטים בלטרון כדרך להכריע את הקרב על ירושלים.
הוא שימש בתפקיד הציר הבריטי בירדן עד לשנת 1951, עת עבר לכהן כציר הבריטי בלוב ובשנת 1954 עלה לדרגת שגריר.
בשנת 1955 פרש אלק קירקברייד לגמלאות משרות החוץ הבריטי ועבר לנהל את בנק-המזרח-התיכון הבריטי.
בשנת 1956 פרסם ספר זיכרונות על ניסיונו הממושך במזרח התיכון ובשנת 1976 פרסם ספר על זיכרונותיו מתקופת שירותו בממלכת ירדן בין השנים 1947 ל-1951.
אלק קירקברייד נפטר בשנת 1978.
לקירקברייד היה חלק ביוזמה להקמת גדר הצפון, פרי רעיונו של צ'ארלס טגארט, המומחה הבריטי למלחמה בטרור, שהוזעק לארץ ישראל מהודו עם התגברות המאורעות.
הגדר נועדה למנוע כניסת כוחות ערביים בלתי סדירים מסוריה ולבנון לעזרת המורדים המקומיים.
לאחר היסוסים תמך קירקברייד בהקמת הגדר, שמסלולה המתוכנן עבר לאורך כביש הצפון ועד ל, ודרש כי תוקם גם גדר בין הכנרת לנהר הירמוך.
הגדר הוקמה בשנת 1938. קירקברייד הציע כי הקמת הגדר תוטל על חברת סולל בונה, מאחר שלדבריו עקב המשבר הכלכלי ביישוב, יקפצו היהודים על המציאה ויציעו לבנות את הגדר במחיר זול.
ואכן, חברת סולל בונה היא שהקימה את הגדר.
המאורעות בצפון הארץ החריפו וב-2 באוקטובר 1938, בשעות הערב, בוצע על ידי פורעים ערבים טבח ביהודי טבריה בו נרצחו 19 איש, מהם 11 ילדים.
לקירקברייד, בבנין הממשל בנצרת, הגיעה ידיעה מקוטעת באלחוט על דבר האירוע.
המושל חש לצאת אישית לטבריה.
הוא יצא לדרך כשעה לאחר חצות, בלויית קצין משטרה ומשוריין ובו שלושה חיילים.
בדרכם היה עליהם להסיר עשרה מחסומים שהונחו על ידי הפורעים ודרכם מנצרת לטבריה ארכה כשעתיים.
בהגיע קירקברייד לטבריה היה זה כבר לאחר הטבח והוא מצא את העיר במצב של תוהו ובוהו.
במלחמתם במורדים הערבים נקטו הבריטים יד קשה.
נגזרו עונשי מאסר בהליך מקוצר על קרוב לרבבה של ערבים ואלפים הוחזקו במעצר מנהלי ללא משפט, במחנות צפופים ובתנאים קשים.
מתחילת שנת 1938 ועד סוף שנת 1939 נדונו למוות יותר ממאה ערבים והוצאו להורג יותר משלושים.
כמושל מחוז הגליל היה על קירקברייד להשתתף בהליך ההוצאות להורג בכלא עכו, להיות נוכח בתליה ולאחר התליה למלא תפקיד של חוקר מקרי מוות, ולבדוק את הגופות לאשר כי הנדונים אכן מתו.
תפקיד זה היה למורת רוחו של קירקברייד, הוא ראה בהוצאה להורג מעשה מתועב והתמלא תחושת רחמים הן על הנדון והן על עצמו.
אלצק היה מנהיג בולגרי, מחמשת בניו של קובראט.
לאחר מות קובראט התפצלו הבולגרים לחמש חטיבות נפרדות בראשות חמשת בניו.
אלצק הוביל את אנשיו, יחד עם האווארים למרכז אירופה.
לאחר שהסתכסך עם האווארים המשיך לכיוון בוואריה ושם נוצח על ידי מלך הפרנקים Dagobert הראשון ומ-9000 אנשיו ניצלו רק 700, אותם הוביל אמנצור להתיישבות באיטליה, מצפון מזרח לנאפולי.
אלכסנדר פרדריק דאגלס-יום, ברון יום מהירסל היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית, שכיהן בתפקיד ראש ממשלת בריטניה מאוקטובר 1963 ועד אוקטובר 1964. הוא היה ראש הממשלה האחרון שכיהן בתפקידו בעודו יושב בבית הלורדים, לפני שוויתר על מעמד האצולה שלו וישב בבית הנבחרים לשארית תקופת כהונתו.
בכל אופן, המוניטין שלו התבסס יותר על שני פרקי הזמן שבהם הוא כיהן כשר החוץ מאשר על כהונתו הקצרה יחסית כראש הממשלה.
תוך שש שנים מאז כניסתו לבית הנבחרים ב-1931 היה דאגלס-יום לעוזר הפרלמנטרי של נוויל צ'מברלין והוא חווה ממקור ראשון את מאמציו של צ'מברלין כראש הממשלה לשמור על השלום באמצעות יישום מדיניות הפיוס בשנתיים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1940 אובחנה אצלו שחפת בעמוד השדרה והוא סבל משיתוק למשך שנתיים.
בזה האחרון, בו הוא כיהן בין השנים 1960–1963, הוא תמך בארצות הברית בפתרון משבר הטילים בקובה והיה זה שחתם בשמה של בריטניה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים באוגוסט 1963.
באוקטובר אותה שנה התפטר מקמילן מתפקידו כראש הממשלה מטעמי בריאות ודאגלס-יום נבחר להחליפו.
בשנות השישים של המאה ה-20 כבר לא היה מקובל שראש הממשלה יהיה חבר בית הלורדים ודאגלס-יום ויתר על תואר האצולה שלו והתמודד בהצלחה בבחירות על מושב בבית הנבחרים כסר אלק דאגלס-יום.
אופן מינויו לתפקיד היה שנוי במחלוקת ושניים מחברי הקבינט של מקמילן סירבו לכהן בתפקידם תחתיו.
מצדה של מפלגת הלייבור נמתחה עליו ביקורת כאריסטוקרט, חסר קשר עם בעיותיהם של פשוטי העם והוא הצטייר כנוקשה בראיונות בטלוויזיה בהשוואה למנהיג הלייבור, הרולד וילסון.
כראש הממשלה נותרו הליכותיו וחזותו החיצונית של דאגלס-יום אריסטוקרטיים ומיושנים.
הבנתו את תחום הכלכלה הייתה חלשה והוא נתן לשר האוצר שלו, רג'ינלד מאודלינג, חופש בניהול ענייני הכספים.
דאגלס-יום נהנה לטפל בענייני החוץ, אך בשנת כהונתו כראש הממשלה לא היו משברים רציניים לטפל בהם.
שר החוץ שלו, ראב בטלר, לא בלט באנרגטיות שלו.
בקשתה של בריטניה להצטרף אל האיחוד האירופי כבר נתקלה בוטו מצד של נשיא צרפת, שארל דה גול, משבר הטילים בקובה כבר נפתר ושאלת מעמדה של ברלין כבר איבדה מחשיבותה.
תהליך הדה-קולוניזציה נכנס כבר לשגרה והמשברים הנוגעים לרודזיה ולדרום אפריקה התרחשו מאוחר יותר.
מעמדה של המפלגה השמרנית, שהייתה בשלטון מאז 1951 התדרדר כתוצאה מפרשת פרופיומו, שערורייה על רקע מיני שבה היה מעורב מזכיר ההגנה ב-1963 ובעת מינויו של דאגלס-יום כראש הממשלה נראה היה שהיא הולכת לקראת תבוסה בבחירות.
תקופת כהונתו של דאגלס-יום הייתה השנייה הקצרה ביותר מבין כל תקופות הכהונה של כל ראשי ממשלת בריטניה במאה ה-20 והיא נמשכה שנה פחות יומיים.
בין צעדי החקיקה שעברו במהלך כהונתו כראש הממשלה ניתן למנות את חוק תחזוקת המחיר החוזרת (Resale price maintenance), שהורידה את עלויות הצריכה בניגוד לאינטרסים של יצרני המזון ושאר מוצרי הצריכה.
לאחר ההפסד הדחוק בבחירות 1964 התפטר דאגלס-יום מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית וכך מיסד תהליך חדש וגלוי יותר של בחירת מנהיג המפלגה.
בין השנים 1970–1974 הוא שימש כשר החוץ בממשלתו של אדוארד הית'.
לאחר תבוסת ממשלת הית' בבחירות 1974 הוא שב לבית הלורדים וכבר לא שימש בתפקידים פוליטיים בולטים.
דאגלס-יום נולד בשכונת מייפייר שבלונדון כילד הבכור מבין שבעת ילדיהם של צ'ארלס דאגלס-יום, לורד דנגלס (בנו הבכור של רוזן יום ה-12) ושל רעייתו, לידי לילי למבטון (בתו של פרדריק למבטון, רוזן דורהם הרביעי).
שמו הפרטי קוצר לכינוי "אלק" (Alec).
אחד מאחיו הצעירים היה המחזאי ויליאם דאגלס-יום.
ב-1918 מת סבו של אלק, ומאחר שאביו ירש את רוזנות יום, הוא ירש את כינוי הכבוד שלו (שאיננו תואר אצולה) ועד 1951 היה תוארו לורד דנגלס (Dunglass).
דאגלס-יום התחנך בבית הספר לודגרוב שבוורקינגהם שבמחוז ברקשייר ולאחר מכן באיטון קולג'.
באיטון היה אחד מחבריו לספסל הלימודים הסופר סיריל קונולי שלימים תיאר אותו כ:
לאחר סיום לימודיו באיטון המשיך דנגלס את לימודיו בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד, שם הוא סיים ב-1925 תואר ראשון בהיסטוריה של העת החדשה.
בנוסף לייצוג איטון ב"חמישיות" (Fives, משחק כדור הדומה בעקרון לסקווש, אך ללא המחבט), הוא היה שחקן קריקט מוכשר בבית הספר, במועדון שאליו השתייך ובמחוז והיה יוצא דופן בקרב ראשי ממשלת בריטניה בכך ששיחק בליגה הראשונה.
ב-1924 הוא החל את שירותו בכוחות המילואים של הצבא הבריטי בדרגת לוטננט ברגימנט הפרשים המתנדבים של לנקרשייר.
ב-1928 הוא קודם לדרגת קפטן וב-1933 לדרגת מייג'ור.
תואר האצולה של דנגלס לא הקנה לו את הזכות לשבת בבית הלורדים ולפיכך הוא היה זכאי להיבחר לבית הנבחרים שלא כמו משפחות אצולה רבות, לא נמנו בני משפחתו של דנגלס על משרתי הציבור לאורך ההיסטוריה.
יוצא מן הכלל היה רב-סבו של דנגלס, הרוזן ה-11, שכיהן בתפקיד ממשלתי כתת-מזכיר במשרד החוץ בממשלתו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון בין השנים 1828–1830. אביו של דנגלס התמודד, בעל כורחו וללא הצלחה, על מושב בפרלמנט לפני שירש את תואר האצולה.
דנגלס גילה עניין מועט ביותר בפוליטיקה בתקופת לימודיו באיטון ובאוקספורד.
הוא לא הצטרף ל"איחוד אוקספורד" (Oxford Union) כפי שעשו בדרך כלל אלה ששאפו להיכנס לפוליטיקה.
אף על פי כן, כיורש לנכסי המשפחה התעורר בליבו ספק בנוגע לסיכוייו כג'נטלמן כפרי: "תמיד הייתי די חסר שביעות רצון ממעמד זה וחשתי שזה לא יספק אותי".
הביוגרף של דנגלס, דייוויד דטון, מאמין שהוא החל לגלות עניין בפוליטיקה בגלל העוני והאבטלה ששררו בשפלה הסקוטית שבה חיה משפחתו.
דרך מחשבתו הפוליטית הושפעה מזו של נואל סקלטון, חבר המפלגה היוניוניסטית (כפי שהשמרנים נקראו בסקוטלנד בין השנים 1912–1965).
סקלטון דגל ב"דמוקרטיה בעלת רכוש", המבוססת על שיתוף הזדמנויות לעובדים ודמוקרטיה תעשייתית.
דנגלס לא השתכנע מהאידיאל הסוציאליסטי של בעלות הציבור על הרכוש.
הוא היה שותף לדעתו של סקלטון ש"מה שבבעלות כולם הוא לא בבעלותו של אף אחד".
בתמיכתו של סקלטון שוריין עבור דנגלס מושב הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קווטברידג' שבסקוטלנד בבחירות של 1929. לא היה זה מחוז בחירה בו היו השמרנים צפויים לנצח והוא הפסיד בבחירות ליריבו ממפלגת הלייבור כאשר הקולות לטובתו הסתכמו ב-9,210 מול 16,879 ליריבו.
הייתה זאת בכול אופן התנסות רבת ערך עבור דנגלס, שהיה בעל מזג עדין ובלתי מתפשר ולא היה בעל כישרון נאום מטבעו.
הוא החל ללמוד כיצד להתמודד עם קהל עוין וכיצד להעביר את המסר שלו.
כאשר הוקמה ב-1931 ממשלת הקואליציה הלאומית כדי לטפל במשבר הפיננסי, עמד דנגלס לבחירה כמועמד השמרנים, במחוז הבחירה של לנרק.
ציבור הבוחרים במחוז בחירה זה היה מעורב והוא לא נראה כמונח בכיסה של שום מפלגה.
בבחירות 1929 ניצחה בו מפלגת הלייבור את השמרנים.
באמצעות הגיבוי של המפלגה הליברלית, שתמכה בקואליציה והעניקה לו את תמיכתה במקום להעמיד לבחירה במחוז את המועמד מטעמה, הביס דנגלס בקלות את מועמד הלייבור.
באופן גורף, נמנו רוב חברי הפרלמנט שנבחרו בבחירות אלו על תומכי הקואליציה ולפיכך היו רבים מחברי הבית שהיו ראויים לקבל תפקידים ממשלתיים.
לדבריו של דטון, "זה היה קל עבור דנגלס להתנוון ללא הגבלת זמן באלמוניות של הספסלים האחוריים".
אף על פי כן, סקלטון, שמונה לתת-שר במשרד סקוטלנד, הציע לדנגלס תפקיד ללא שכר כעוזר פרלמנטרי בלתי רשמי.
הזדמנות זו הועילה לו כפליים.
כל חבר פרלמנט שמונה למזכיר פרלמנטרי אישי לשר בממשלה היה שותף למעגל הסוד הממשלתי והיה מצופה ממנו לשמור על דיסקרטיות בבית הנבחרים.
דנגלס השיג את היתרון מבלי להיות מחויב לתנאי המקובל.
את נאום הבכורה שלו הוא נשא בפברואר 1932 בנוגע למדיניות הכלכלית, בו הוא צידד בזהירות בגישה הפרוטקציוניסטית כלפי היבוא הזול.
הוא הגיב להתנגדות של הלייבור שגישה זו תעלה את יוקר המחיה וטען שמחירים "שמעודדים תעסוקה ומספקים מקומות עבודה מגדילים את כוח הקנייה של הציבור באמצעות החלפת שכר העבודה בדמי אבטלה".
במהלך ארבע שנותיו כעוזרו של סקלטון היה דנגלס חלק מצוות שפעל בקשת רחבה של נושאים, החל משירותי הבריאות בסקוטלנד הכפרית ועד לקרקעות, דייג, חינוך ותעשייה.
ב-1935 הוא מונה להיות המזכיר הפרלמנטרי האישי הרשמי של אנתוני מיורהד, שהיה שר זוטר במשרד העבודה ופחות משנה לאחר מכן הוא היה למזכיר האישי הפרלמנטרי של שר האוצר, נוויל צ'מברלין.
ב-1936 נשא דנגלס לאישה את אליזבת אלינגטון.
אביה של אליזבת, סיריל אלינגטון, היה המנהל של איטון בתקופת לימודיו של דנגלס והחל מ-1933 הוא שימש כדיקן של קתדרלת דרהאם.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: קרוליין, מריאל, דיאנה ודייוויד, שלימים ירש את תואר האצולה של אביו.
עם מינויו של דאגלס לתפקיד עוזרו הפרלמנטרי האישי של נוויל צ'מברלין, האחרון כבר היה באותה עת מועמד די מקובל ובולט לתפקיד ראש הממשלה וב-1937 כאשר פרש סטנלי בולדווין מראשות הממשלה, החליפו צ'מברלין בתפקידו.
דנגלס המשיך לשמש בתפקיד עוזרו הפרלמנטרי, תפקיד שתואר על ידי הביוגרף שלו, ד.
עיניו ואוזניו של נוויל צ'מברלין".
דטון תיאר אותו כ"איש הקשר עם הסיעה בפרלמנט, שקיבל והעביר מידע ודאג שצ'מברלין יקבל את המידע על דעתם של יושבי הספסלים האחוריים על הממשלה".
היה זה חשוב במיוחד עבור צ'מברלין, שהיה לעיתים מרוחק ומבודל.
דאגלס הארד כתב שהוא "חסר את הקסם האישי שהופך את הממשל בר הסמכא נוח לעמיתים ההפכפכים – תכונה שלעוזרו הפרלמנטרי היה בשפע".
דנגלס העריץ את צ'מברלין, על אף אישיותו מטילת המורא: "חיבבתי אותו ואני סבור שהוא חיבב אותי...
אך הוא היה אדם שקשה היה לתהות על קנקנו".
כעוזרו של צ'מברלין, חווה דנגלס ממקור ראשון את ניסיונותיו של ראש הממשלה למנוע מלחמה באמצעות מדיניות הפיוס כלפי גרמניה של אדולף היטלר.
כאשר קיים צ'מברלין את פגישתו האחרונה עם היטלר במינכן בספטמבר 1938, התלווה אליו דנגלס.
בהשיגו תקופת שלום קצרה נוספת על ידי העתרות לדרישות הטריטוריאליות של היטלר לספח את צ'כוסלובקיה, התקבל צ'מברלין בשובו ללונדון בתשואות ההמונים.
תוך כדי שהוא התעלם מהפצרותיו של דנגלס, הוא נשא נאום שבאופן מפליא לא התאים לו, בו הוא טען שהוא הביא "שלום עם כבוד" והבטיח "שלום בדורנו".
מילים אלו היו לו לרועץ כאשר היטלר המשיך בתוקפנותו והוביל באופן בלתי נמנע לפרוץ המלחמה שנה לאחר מכן.
צ'מברלין המשיך לכהן כראש הממשלה מפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 ועד מאי 1940, כאשר, על פי דבריו של דנגלס "הוא לא היה יכול יותר לשמור על תמיכת הרוב במפלגה השמרנית".
לאחר הצבעה בבית הנבחרים, בה הרוב שתמך בממשלה ירד מיותר מ-200 ל-81, פינה צ'מברלין את מקומו לווינסטון צ'רצ'יל.
הוא קיבל על עצמו את תפקיד הלורד נשיא המועצה בממשלת הקואליציה שהקים צ'רצ'יל.
דנגלס המשיך להיות עוזרו האישי הפרלמנטרי.
לאחר שקודם לכן הוא דחה הצעה לתפקיד מיניסטריאלי כתת-שר במשרד לענייני סקוטלנד.
אף על פי שהמוניטין של צ'מברלין מעולם לא השתקם לאחר כישלון הסכם מינכן, ותומכיו, כמו ראב בטלר, סבלו במשך כל שארית חייהם מתווית הפיוס, דנגלס עצמו נחלץ מהאשמה.
על כל פנים, הוא טען עד יומו האחרון שהסכם מינכן היה חיוני להישרדותה של בריטניה ולתבוסתה של גרמניה הנאצית בזכות השנה הנוספת שניתנה לבריטניה להכין את עצמה למלחמה ב-1939. לדבריו ב-1938 מצב מוכנותה של בריטניה למלחמה היה שונה לחלוטין.
חודשים ספורים לאחר התפטרותו, החל מצב בריאותו של צ'מברלין להתדרדר.
הוא התפטר מהקבינט ומת זמן קצר לאחר מכן לאחר מחלה קצרה בנובמבר 1940. דנגלס התנדב לשירות צבאי פעיל ולאחר שצ'מברלין עזב את דאונינג 10 הוא שאף להצטרף מחדש לרגימנט הפרשים המתנדבים של לנקרשייר.
בבדיקה רפואית התברר שהוא סבל מחור בעמוד השדרה שהוקף בנגע שחפת שפשה בעצם.
אם הוא לא היה עובר ניתוח להסרת הנגע, הוא היה מאבד את יכולתו להתהלך תוך כמה חודשים.
בספטמבר 1940 הוא עבר ניתוח חדשני ומסוכן שארך שש שעות ובו הורחקה מגופו העצם הנגועה והוחלפה בעצם בריאה שנלקחה מעצם השוקה שלו.
למרות אופיו ההומוריסטי והסבלני, השנתיים הבאות היו עבור דנגלס מבחן רציני.
הוא היה עטוף בגבס ונאלץ לשכב ישר במשך רוב התקופה.
אף על פי שהטיפול המסור של אשתו ומשפחתו עודדו אותו, מאוחר יותר הוא התוודה, "לעיתים קרובות חשתי שמוטב מותי מחיי".
לקראת סוף שנת 1942 הוסר מגופו הגבס והותאם לו תומך לעמוד השדרה ובראשית 1943 הוא הצליח להתנייד לראשונה מאז הניתוח.
במהלך התקופה בה הוא היה מוגבל בתנועה הוא קרא כל מה שהשיגה ידו.
בין הספרים שהוא קרא אז היה הקפיטל, כתביהם של אנגלס ולנין, ביוגרפיות של פוליטיקאים מהמאות ה-19 וה-20 ורומנים פרי עטם של סופרים, החל מדוסטויבסקי ועד ארתור קסטלר.
ביולי 1943 נכח דנגלס בדיוני בית הנבחרים לראשונה מאז 1940 והוא החל לרכוש לעצמו מוניטין כיושב הספסלים האחוריים של הבית, במיוחד בזכות ניסיונו בתחום מדיניות החוץ.
הוא חזה לבריטניה עתיד פוסט-אימפריליסטי והדגיש את הצורך לקשרים חזקים עם אירופה לאחר המלחמה.
ב-1944, כשהכף התהפכה לטובת בעלות הברית, הוא התבטא ברהיטות על חשיבות העמידה מול שאיפותיה של ברית המועצות לשלוט במזרח אירופה.
אומץ הלב שלו לדרבן את צ'רצ'יל לא לוותר ליוסיף סטלין נדון בהרחבה.
רבים, כולל צ'רצ'יל עצמו, הבינו שאלו שהיו בזמנו מעורבים במדיניות הפיוס היו נחושים שהמחזה לא יחזור על עצמו מול התוקפנות הרוסית.
במאי 1945 פרשה מפלגת הלייבור מממשלת הקואליציה שהוקמה בתקופת המלחמה וצ'רצ'יל הקים ממשלת מעבר והכריז על עריכת בחירות כלליות ביולי.
דנגלס מונה אז לתפקיד המיניסטריאלי הראשון שלו.
אנתוני אידן המשיך לכהן כשר החוץ ודנגלס מונה להיות אחד משני תתי-השרים במשרדו.
לאחר המלחמה והחברות בבית הלורדים
בבחירות הכלליות שנערכו ביולי 1945 ושהסתיימו בניצחון הסוחף של מפלגת הלייבור, איבד דנגלס את מושבו בפרלמנט.
בשל העובדה שאביו של דנגלס, רוזן יום ה-13, היה כבר בשנות השבעים שלו, ההערכה הייתה שעד מהרה הקריירה הפוליטית של דנגלס תהיה כבר מאחוריו, שכן הוא בקרוב יירש את תואר האצולה של אביו.
באותה תקופה לא הייתה לחברי מעמד האצולה הזכות לוותר על תוארם והישיבה בבית הלורדים הייתה חובה ללא כל אפשרות להישאר בבית הנבחרים, בו היה מרוכז רוב הכוח הפוליטי.
ב-1946 מונה דנגלס לחבר בדירקטוריון של בנק סקוטלנד ואף על פי שהוא מעולם לא ראה בתחום הבנקאות כעיסוק ארוך טווח, הוא רכש ניסיון יקר ערך בתחומי הסחר והפיננסים.
בתפקיד זה הוא המשיך לכהן עד 1951.
ב-1950 הכריז ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, קלמנט אטלי, על קיום בחירות כלליות.
דנגלס הוזמן להתמודד פעם נוספת כמועמד השמרנים במחוז הבחירה של לנרק.
בשל הסלידה שהוא חש מההתקפות האישיות שהוא ספג ממתחרהו במחוז מטעם הלייבור בבחירות 1945, טום סטיל, לא היסס דנגלס להזכיר לקהל בוחריו במחוז שסטיל הודה בחום למפלגה הקומוניסטית ולחבריה על הסיוע שהוא קיבל מהם במערכת הבחירות בה ניצח את דנגלס וזכה במושב שלו בפרלמנט.
ב-1950, כשהמלחמה הקרה הייתה כבר בשיאה, היה שיתוף הפעולה של סטיל עם הקומוניסטים אבן נגף גורלית מבחינתו.
דנגלס הצליח להחזיר לעצמו את מושבו בפרלמנט באחד הניצחונות הדחוקים ביותר שהיו אי פעם במחוז בחירה בריטי כלשהו: 19,890 בוחרים שהצביעו עבורו מול 19,205 שהצביעו לסטיל.
ברמה הארצית ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות אלו כשלזכותה רוב של חמישה מושבים בלבד בבית הנבחרים.
ביולי 1951 מת אביו של דנגלס והוא ירש את תוארו כרוזן יום, יחד עם כל נכסי המשפחה, כולל אחוזת הירסל (The Hirsel), שהיה למעונו העיקרי ונכנס לבית הלורדים.
עקב כך הוכרז על עריכת בחירות ביניים לנציג חדש לבית הנבחרים מטעם מחוז לנרק, אך בטרם התקיימו הבחירות הכריז אטלי על עריכת בחירות כלליות חדשות ביולי אותה שנה.
המפלגה השמרנית הצליחה לשמור על נציגותה מטעם המחוז וברמה הארצית היא ניצחה ברוב של 17 מושבים, רוב קטן אך כזה שאפשר לצ'רצ'יל להקים ממשלה חדשה.
יום מונה לתפקיד חדש כשר המדינה במשרד לענייני סקוטלנד, תפקיד בדירוג ביניים, בכיר יותר מתת-שר אך זוטר יחסית לג'יימס סטיוארט, שעמד בראש המשרד והיה חבר הקבינט.
סטיוארט, ששימש קודם לכן כמצליף הראשי רב ההשפעה של השמרנים, היה איש סודו של צ'רצ'יל וככל הנראה השר הסקוטי בעל הכוח הרב ביותר בכל ממשלה שכיהנה אי פעם.
ת'ורפ כתב שיום היה חייב את מינויו לתמיכתו של סטיוארט יותר מאשר להתלהבות כלשהי מצדו של ראש הממשלה (צ'רצ'יל כינה אותו בלעג Home sweet Home, משחק מילים על שמו של יום שנכתב באנגלית בדיוק כמו המילה "בית" ועל הביטוי שמשמעותו "אין כמו בבית").
בנוסף לתפקידו המינסטריאלי מונה יום כחבר במועצה המלכותית, כיבוד שהוענק באופן סלקטיבי בלבד לשרים שלא היו חברים בקבינט.
במשך כל תקופת כהונתו השנייה של צ'רצ'יל כראש הממשלה, בשנים 1951–1955, נשאר יום במשרד לענייני סקוטלנד, אף על פי שהן אנתוני אידן במשרד החוץ והן הלורד סולסברי במשרד קשרי חבר העמים הבריטי, הזמינו אותו להצטרף לצוותים המיניסטריאליים שלהם.
בין הסוגיות בהן עסק יום במשרד לענייני סקוטלנד היו מיזמים להקמת תחנות כוח הידרואלקטריות, חקלאות באזורי ההרים, תובלה ימית, תחבורה יבשתית, ייעור ורווחתם של חוכרי החוות הקטנות בהיילנדס ובאיים ההברידיים החיצוניים.
סוגיות אלו לא זכו באופן כללי לדיווח בעיתונות הבריטית, אך שאלת הצגת ראשי התיבות של שמה של המלכה אליזבת השנייה (Royal cypher) על גבי תיבות הדואר בסקוטלנד הגיע לכותרות הראשיות.
בשל העובדה שאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה לא מלכה מעולם על סקוטלנד, טענו כמה לאומנים סקוטים בעת עלייתה לכס המלוכה של אליזבת השנייה ב-1952 שהיא אמורה להיקרא בסקוטלנד בשם "אליזבת הראשונה".
בנאום שנשא צ'רצ'יל בבית הנבחרים הוא אמר שבהתחשב ב"גדולתה ובתפארתה של סקוטלנד" ובתרומתם של הסקוטים להיסטוריה של בריטניה ושל העולם, "עליהם לשמור על הסדר בקרב האנשים המטופשים ביותר שלהם".
ביוזמתו של יום הוטבע על גבי תיבות הדואר בסקוטלנד הכתר המלכותי בלבד ללא ציון ראשי התיבות המלאים של שמה של המלכה.
כאשר החליף אידן את צ'רצ'יל כראש הממשלה ב-1955 הוא קידם את יום אל הקבינט כשר לקשרי חבר העמים הבריטי.
עד למינויו לתפקיד זה לא ביקר יום באף אחת מהארצות שבתחום אחריותו ועד מהרה הוא יצא לביקורים באוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, הודו, פקיסטן וציילון.
היה עליו לעסוק בסוגיה הרגישה של ההגירה בין מדינות חבר העמים הבריטי, משימה שהייתה כרוכה באיזון עדין בין התנגדות בכמה אזורי מגורים בבריטניה ובאוסטרליה לכניסתם של מהגרים לא-לבנים מחד, לבין סנקציות שעלולות היו להיות מוטלות בהודו ובפקיסטן כנגד אינטרסים מסחריים בריטיים אם תינקט מדיניות מפלה כלפי המהגרים מארצות אלו, מאידך.
בכל אופן, ברוב ההיבטים, כאשר התמנה יום לתפקידו, נראה היה שזו הייתה תקופה ללא אירועים מיוחדים באופן יחסי בהיסטוריה של חבר העמים הבריטי.
סערת העצמאות ההודית ב-1947 הייתה כבר נחלת העבר ותהליך הדה-קולוניזציה התרחש ברובו רק בשנות השישים.
אף על פי כן, נפלה לידיו של יום המשימה של שמירת אחדותו של חבר העמים במהלך מלחמת סיני (משבר סואץ) ב-1956, שתואר על ידי דטון כ"אירוע המפלג ביותר בתולדותיו של הארגון".