tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחידה הוקמה ב-12 במאי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות.
היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת חזית בריאנסק.
היא השתתפה בכל המבצעים של החזית לרבות קרבות מגננה במהלך שנת 1942. בהמשך היא הועברה לגזרת החזית הדרום-מערבית והשתתפה בקרב סטלינגרד.
לאחר סיום קרב זה היא שולבה בכוחות של חזית וורונז' (ב-20 באוקטובר 1943 החזית האוקראינית הראשונה) והשתתפה במבצע קוטוזוב, קרב דנייפר, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע לבוב-סנדומייז', הקרב על ברלין והקרב על פראג.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 336 אלף גיחות.
עם הקמתה היא כללה 374 מטוסים, במהלך קרב קורסק היא גדלה ל-700 מטוסים ובשלבים האחרונים של המלחמה היא כללה כ-2000 מטוסים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949 שמה שונה ל"ארמיית האוויר ה-59" והיא הוצבה בכוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה והונגריה.
ארמיית האוויר השלישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-16 במאי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות.
היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת חזית קלינין.
היא השתתפה בכל המבצעים של החזית לרבות קרבות מגננה במהלך שנת 1942. בהמשך היא הועברה לגזרת החזית הצפון-מערבית.
בסוף 1943 היא שולבה בכוחות של החזית הבלטית הראשונה והשתתפה במתקפות סובייטיות באזור סמולנסק, מבצע בגרטיון וקרבות בשטח המדינות הבלטיות.
בפברואר 1945 היא הוכפפה לארמיית האוויר הראשונה והשתתפה במבצע פרוסיה המזרחית.
בתחילת מאי 1945 היא הוכפפה לכוחות של חזית לנינגרד וביחד עם ארמיית האוויר ה-15 השתתפה בקרבות בשטח לטביה הסובייטית.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 200 אלף טיסות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 הארמייה פורקה ומפקדה שלה הייתה בסיס להקמת "ארמיית האוויר הראשונה של מטוסים לטווח ארוך".
ארמיית האוויר הרביעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-7 במאי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות.
היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת החזית הדרומיתו כללה אז 208 מטוסים.
היא השתתפה בכל המבצעים של החזית לרבות קרבות באזור הדרום, כולל קרבות באזור דונבס, הקרב על קווקז וקרבות אוויר באזור קובאן.
באביב 1944 היא תמכה בכוחות היבשה במהלך שחרור חצי האי קרים.
בקיץ 1944 היא נכללה בכוחות של החזית הבלארוסית השנייה.
בעקבות כך היא השתתפה במבצע בגרטיון, מבצע פרוסיה המזרחית וקרב על ברלין
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 300 אלף טיסות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, היא הוצבה בשטח פולין.
עתה היא מוצבת בצפון קווקז ומטה שלה ממוקם ברוסטוב על דון.
ארמיית האוויר החמישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-6 ביוני 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות.
היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת חזית צפון הקווקזו חזית קרים.
מאז הקמתה היא השתתפה בקרב על קווקז.
בהמשך היא הועברה תחת פיקוד של חזית הערבה (החזית האוקראינית השנייה החל מ-20 באוקטובר 1943).
במסגרת זו מטוסי הארמייה השתתפו בקרב דנייפר, קרב קורסון-צ'רקאסי, מבצע יאשי-קישינב, מצור על בודפשט, מתקפת וינה וקרב על פראג.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 180 אלף טיסות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, היא הוצבה בשטח רומניה.
משנת 1949 היא נקראה "ארמיית האוויר ה-48" והוצבה במרחב אודסה.
לאחר התפרקות ברית המועצות היא שולבה בכוחות המזוינים של אוקראינה.
ארמיית האוויר השישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-14 ביוני 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות.
היא החלה את דרכה בלחימה במבצע דמיאנסק.
בהמשך היא נתנה חיפוי אווירי למתקפה של חזית קלינין.
ב-20 בנובמבר 1943 היא הועברה לעתודה וחלק מהיחידות שלה הועברו לארמיית האוויר ה-15. במהלך פברואר 1944 היא תמכה ביחידות של החזית הבלארוסית השנייה.
במהלך קיץ וסתיו 1944 היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות שלחמו בבלארוס ואחר כך בפולין.
באוקטובר 1944 היא פורקה וחלק מהמפקדה שלה היה בסיס להקמת חיל האוויר הפולני.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 120 אלף טיסות.
ארמיית האוויר השביעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-1 בדצמבר 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שלחמו בגזרת חזית קרליה.
היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות היבשה של החזית ופעלה בתאום חיל האוויר של הצי הצפוני.
בנובמבר 1944, לאחר סיום הלחימה באזור היא הועברה לעתודה.
בהמשך יחידותיה הועברו למזרח הרחוק ותגברו את ארמיית האוויר התשיעית.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 60 אלף טיסות.
ארמיית האוויר התשיעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-27 ביולי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות במזרח הרחוק הסובייטי.
במהלך קיץ 1945 היא קיבלה תגבור מיחידות שהגיעו מחזית הלחימה עם גרמניה הנאצית.
באוגוסט 1945, היא החלה את השתתפותה במבצע סערת אוגוסט.
היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות שהיו מתקדמים לכיוון חרבין.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצוע 4400 טיסות.
לאחר סיום הלחימה היא חזרה לבסיסיה והייתה קיימת עד לשנת 1957.
ארמיית האוויר העשירית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-15 באוגוסט 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות במזרח הרחוק הסובייטי.
במהלך קיץ 1945 היא קיבלה תגבור מיחידות שהגיעו מחזית הלחימה עם גרמניה הנאצית ובתוכה שולבו יחידות של ארמיית האוויר ה-11. באוגוסט 1945 לקחה היחידה חלק במבצע סערת אוגוסט.
היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות של הארמייה ה-15.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 3,300 טיסות.
לאחר סיום הלחימה היא חזרה לבסיסיה והתקיימה עד לשנת 1957.
ארמיית האוויר ה-11 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-15 באוגוסט 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות במזרח הרחוק הסובייטי והיו שייכות לארמיית הדגל האדום השנייה.
מטה הארמייה היה ממוקם בבלאגובשצ'נסק.
בשנת 1944 היא עברה ארגון מחדש, תוך הקטנת מספר היחידות שנכללות בה.
כתוצאה מכך היחידה קיבלה שם "קורפוס האוויר ה-18".
לקראת תחילת מבצע סערת אוגוסט היחידה נכללה בארמיית האוויר העשירית.
ארמיית האוויר ה-12 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
מטה הארמייה היה ממוקם בעיר צ'יטה.
באוגוסט 1945 היא החלה את השתתפותה במבצע סערת אוגוסט.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 5000 טיסות.
לאחר סיום הלחימה היא חזרה לבסיסיה והייתה קיימת עד לשנת 1998 תחת שמות שונים.
ארמיית האוויר ה-13 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-15 בנובמבר 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות בחזית לנינגרד.
בינואר 1943 היא השתתפה בפריצת מצור לנינגרד כאשר נתנה חיפוי אווירי לכוחות של הארמייה ה-67. בהמשך היא לחמה באזור קרליה עד שכוחות הצבא האדום לא הגיעו לגבול עם פינלנד.
במהלך שנת 1944 ארמיית האוויר ה-13 נתנה חיפוי אווירי לכוחות שפעלו בשטח אסטוניה הסובייטית.
לאחר סיום הלחימה היא חזרה לבסיסיה בסביבות לנינגרד.
בהמשך היא עברה ארגון מחדש תחת שם "ארמיית האוויר ה-76".
ארמיית האוויר ה-14 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-27 ביולי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות בחזית וולחוב.
בינואר 1943 היא השתתפה בפריצת מצור לנינגרד כאשר נתנה חיפוי אווירי לכוחות של חזית וולחוב.
בהמשך היא לחמה באזור מחוז פסקוב עד שכוחות הצבא האדום לא הגיעו לגבול עם אסטוניה הסובייטית.
הארמייה ה-14 הועברה לפיקוד של החזית הבלטית השלישית והשתתפה בלחימה בשטח אסטוניה הסובייטית ולטביה הסובייטית.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 80 אלף טיסות.
בסוף נובמבר 1944 מפקדת הארמייה הועברה לעתודה ויחידותיה הועברו לארמיות האוויר אחרות.
ארמיית האוויר ה-15 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ב-11 ביולי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות בחזית בריאנסק.
בסתיו 1942 היא השתתפה בקרבות מגננה בגזרת וורונז'.
בקיץ 1943 היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות היבשה במסגרת מבצע קוטוזוב.
באוקטובר 1943 היא הועברה לגזרת החזית הבלטית השנייה.
במסגרת חזית זה היא ארמיית האוויר ה-15 לחמה במחוז נובגורוד, לטביה הסובייטית וסיימה את המלחמה במרחב קלייפדה.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 160 אלף טיסות.
בשנת 1949 הארמייה אורגנה מחדש ותחת שם "ארמיית האוויר ה-30" הוצבה בשטח המחוז הצבאי הבלטי.
ארמיית האוויר ה-18 הייתה ארמיית אוויר של חיל האוויר הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה, היא הוקמה בדצמבר 1944, במטרה לשפר יכולת הפצצה של חיל האוויר הסובייטי.
מטה הארמייה התמקם במוסקבה ופיקוד הקדמי בברסט.
יחידות הארמייה צוידו בעיקר במפציצים בתוצרת ברית המועצות מדגם איליושין Il-4 ו-B-25 מיטשל מתוצרת ארצות הברית.
במהלך שנת 1944/1945 מפציצי הארמייה בוצעו טיסות רבות מעל השטח של פולין, גרמניה ואוסטריה.
במהלך מבצע פרוסיה המזרחית, ב-7 באפריל לראשונה בוצעה הפצצת לאור יום.
ביום זה 514 מטוסי הארמייה הפציצו את העיר הנצורה קניגסברג.
הם נתמכו ב-232 מטוסי קרב של יחידות אחרות.
בתחילת קרב ברלין 745 מפציצי הארמייה נערכו הפצצות כבדות.
בתקופת פעילותה טייסי הארמייה ביצעו כ-20 אלף גיחות.
ארמיית הדרדנלים הוקמה בסוף 1915 והיא כללה את שלושת הקורפוסים של הצבא הבריטי שפעלו בגליפולי.
היא הוקמה כתוצאה מארגון מחדש של המטות כאשר החזית הים תיכונית השנייה נפתחה בסלוניקי.
לפני כן כל היחידות הבריטיות (והדומיניונים) בים התיכון היו תחת הפיקוד של כוח המשלוח הים תיכוני.
ארמיית הדרדנלים נוצרה לניהול פעולות בגליפולי ואילו ארמיית סלוניקי ניהלה את הפעולות בסלוניקי.
שני הצבאות היו תחת פיקוד ה-MEF, שהיה אחראי גם על הגנת מצרים.
הארמייה פעלה רק זמן קצר בגליפולי ופיקדה בעיקר על תוכניות הפינוי, כאשר במשך מרבית קיומו פיקד על הארמייה ויליאם בירדווד.
הארמייה כללה את הקורפוסים ה-8 וה-9 הבריטיים, וכן את קורפוס אנזא"ק ואת רגימנט ניופאונדלנד ה-1.
ארמיית אלזס הייתה ארמייה צרפתית שפעלה לזמן קצר בתחילת במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
הארמייה הוקמה ב-11 באוגוסט 1914, וכללה את הקורפוס ה-7 (גנרל בונו), קבוצת הדיוויזיות ה-1 של המילואים (גנרל ארשינאר) ודיוויזיית הפרשים ה-8. הארמייה הועמדה תחת פיקודו של הגנרל פול פו באלזס העילית.
הארמייה הוקמה לאחר שהגנרל ז'ופר החליט שהארמייה הראשונה תצטרף לארמייה השנייה בתקיפת לורן.
הקורפוס ה-7 היה פרוס מאזור Col de lagorge ועד לגבול שווייץ עם אלזס-לורן וכבש לזמן קצר את מילוז, אך בעקבות התקפת נגד גרמנית נסוג לקו אלטקירך - תאן ב-9 באוגוסט ( קרב ליד סננהיים-מולהאוזן ).
התקפה מחודשת על מילוז - על ידי ארמיית אלזס - נועדה להסיח את דעתם של הגרמנים מהמתקפה העיקרית של האגף הימני הצרפתי (הארמיות הראשונה והשנייה) על לורן שתוכננה ל-14 באוגוסט.
לשם כך, ארמיית אלזס חוזקה על ידי הוספת חלקים של ארמיית האלפים שפורקה.
מטרתו של הגנרל פו הייתה להתקדם מעל מעברי הרי הווז' ודרך השערים הבורגונדים לאזור קולמר במישור אלזס.
המבצע, שהחל ב-14 באוגוסט, התנהל תחילה כמתוכנן: לאחר שהצרפתים כבשו מחדש את מילוז בקרבות כבדים מבית לבית 19 באוגוסט) וחצו את החולה במקומות, הם יכלו להתקדם לפאתי קולמר עד ה-22 באוגוסט.
אולם בשלב זה, שאר הארמיות הצרפתיות כבר הובסו בקרבות הגבול, וארמיית אלזס נסוגה והעבירה אליהם חלקים מכוחותיה.
הקורפוס ה-7 שימש להקמת הארמייה השישית החדשה באזור פריז.
קבוצת דיוויזיית המילואים הראשונה פורקה והדיוויזיות שלה נשלחו למקומות אחרים.
הכוחות הנותרים - שכללו רק כוח של כשתי דיוויזיות - אורגנו מחדש ב-28 באוגוסט לקבוצת הווז', שהפכה באוקטובר 1914 לקורפוס ה-34.
ארמיטרון הוא מותג שעונים המיוצר על ידי תאגיד א.
גלוק היושב בליטל נק שבמדינת ניו יורק.
החברה נוסדה ב-1975 על ידי יוג'ין גלוק, שורד שואה.
מאז 1999 מחזיקה ארמיטרון בנתח השוק החמישי בגודלו למותג בארצות הברית.
עת יוסדה החברה, היה תאגיד א.
החברה התמחתה בייצור שעוני LED דיגיטליים בעלי חמש פונקציות (שעות, דקות, שניות, תאריך ויום).
השם "ארמיטרון" הוא הלחם של מילים "ארמין" ו"אלקטרוניקה".
החברה השתמשה בעיקר בגופי שעונים שיוצרו בשווייץ וברצועות מתוצרת הונג קונג.
השעונים הורכבו במפעל ייעודי בארלינגטון בטקסס.
בסוף שנות ה-70 נפרדו תאגיד א.
גלוק הפך לחברה פרטית ושמר על המותג "ארמיטרון".
עם התפתחות הטכנולוגיה החליפו מסכי ה-LCD את מסכי ה-LED, ויחד עם מנגנוני קוורץ מתוצרת יפן ייצרה החברה שעונים עמידים ומדויקים.
בהמשך דרכה הוסיפה החברה לשעוניה פונקציות נוספות כמו שעון מעורר וכרונוגרף.
במהלך שנות ה-80 הפכה ארמיטרון מזוהה עם ספורטאים מקצועיים וקבוצות ספורט מקצועיות עימן יצרה קשרים.
בין הספורטאים ששיתפו פעולה עם החברה היו ג'רי רייס, בומר אסיאסון , דריל סטרוברי , דווייט גודן ולארי בירד.
בנוסף, ארמיטרון היא ספונסרית רשמית של הניו יורק יאנקיז.
החברה הייתה הספונסרית הרשמית של הריצה המקורית של "American Gladiators" , ובשנת 2021 הפכה לספונסרית של השעון ביאנקי סטדיום,
נכון לשנת 2024 מייצרת החברה מגוון רחב של שעוני קוורץ ושעונים אוטומטיים לגברים ולנשים.
ארמיית הטנקים החמישית של ברית המועצות הייתה ארמיית השריון הראשונה, שהוקמה על ידי הפיקוד הסובייטי העליון, ולחמה בשורות הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הארמייה מילאה תפקיד מרכזי במסגרת מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד בחורף 1942, ולאחר מכן השתתפה בשורת מתקפות של הצבא הסובייטי באזור הדון בחורף 1942/1943
ארמיית הטנקים החמישית הוקמה ב-5 ביוני 1942 לפי הוראת הסטבקה.
הייתה זו הפעם הראשונה במלחמה שהצבא האדום התנסה בהפעלת יחידה משוריינת גדולה, שגודלה עלה על קורפוס.
בהקמת ארמיות הטנקים חיקה הפיקוד העליון הסובייטי את הצבא הגרמני הנאצי, שהפעיל בהצלחה ארמיות משוריינות בחזית הסובייטית (שכונו בתחילה "קבוצות שריון") החל מפתיחת מבצע ברברוסה.
ארמיות הטנקים נועדו להוות כוח משולב נייד רב-עוצמה, שיכלול יחידות טנקים, תומ"תים, חי"ר ממונע, נ"מ ונ"ט, ויהיה מסוגל לפעול באופן עצמאי עמוק בעורף האויב.
הם כללו בדרך כלל 2 קורפוסי טנקים, קורפוס ממוכן ולעיתים גם קורפוס פרשים.
ארמיית הטנקים החמישית כללה בעת הקמתה את קורפוס הטנקים ה-2, קורפוס הטנקים ה-11, בריגדת הטנקים העצמאית ה-25, דיוויזיית הרגלים ה-25, 2 רגימנטים של ארטילריה, גדוד נ"מ ויחידות קטנות נוספות.
בראשית יולי תוגברה הארמייה ב-קורפוס הטנקים ה-7. ביוני 1942 צורפה הארמייה לחזית בריאנסק והשתתפה בקרבות באזור וורונז'.
בעקבות האבדות הכבדות שספגה היחידה, היא פורקה ביולי וכוחותיה פוצלו בין חזית בריאנסק לחזית וורונז'.
הארמייה הוקמה מחדש ב-3 בספטמבר 1942 והפעם כללה את קורפוס הטנקים ה-1 ואת קורפוס הטנקים ה-22, דיוויזיית הרגלים ה-119 ויחידות קטנות נוספות.
במסגרת זו שולבה הארמייה מחדש בחזית בריאנסק, אך בסוף אוקטובר הועברה לחזית הדרום-מערבית והשתתפה במתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס), שהביאה לכיתור הארמייה הגרמנית השישית ולהשמדתה.
לאחר מכן השתתפה הארמייה בלחימה באזור נהר ציר.
היחידה פורקה ב-20 באפריל 1943.
פרוקופיי רומננקו (נובמבר 1942 - דצמבר 1942)
ארמיית השריון אפריקה (הידועה גם בשם ארמיית הפאנצר אפריקה) היה אחד השמות שניתנו לכוח הגרמני-איטלקי שלחם בזירת המלחמה של צפון אפריקה בתקופת מלחמת העולם השנייה, תחת פיקודו של גנרל ארווין רומל.
בחודשים הראשונים לאחר הגעת קורפוס אפריקה הגרמני ללוב, כדי לסייע לכוחות האיטלקיים שלחמו נגד הצבא הבריטי בצפון אפריקה, הוא היה, לפחות באופן רשמי, כפוף למפקד הכוחות האיטלקיים בזירה.
בעקבות תגבור הכוח הגרמני בצפון אפריקה החליט הפיקוד הגרמני העליון ב-15 באוגוסט 1941 לשנות את מבנה הפיקוד של כוחות הציר בזירת צפון אפריקה.
הוקמה מפקדה חדשה בשם קבוצת הפאנצר אפריקה, שכללה את כל כוחות הציר בזירה, תחת פיקוד מפקד קורפוס אפריקה לשעבר, ארווין רומל.
קבוצת הפאנצר כללה את קורפוס אפריקה הגרמני, מספר יחידות גרמניות נוספות ושני קורפוסים איטלקיים (הקורפוס ה-21 והקורפוס הממונע ה-20).
ב-30 בינואר 1942 שונה שמה של קבוצת הפאנצר אפריקה לארמיית הפאנצר אפריקה.
ב-1 באוקטובר 1942 שונה שמה של ארמיית הפאנצר אפריקה לארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית.
ב-23 באוקטובר 1942 פתחו הבריטים במתקפה גדולה על כוחות מדינות הציר, ולמחרת מת מפקד ארמיית הפאנצר גנרל גאורג שטומה מהתקף לב, ווילהלם פון תומה מונה למפקד הארמייה למשך יומיים עד שארווין רומל חזר מגרמניה ונטל את הפיקוד על הארמייה.
נחיתת כוחות בעלות הברית באלג'יריה ומרוקו בנובמבר 1942, במסגרת מבצע לפיד, אילצה את הפיקוד הגרמני לשלוח תגבורות חזקות לתוניסיה, כדי למנוע השתלטות של בעלות הברית על החוף הצפון-אפריקני והאגן הדרומי של הים התיכון, החלטה שהביאה לפתיחת המערכה בתוניסיה.
הגידול הניכר בסדר הכוחות של הציר בצפון אפריקה חייב עריכת שינוי נוסף במבנה הפיקוד של כוחות הציר בזירה זו.
ב-23 בפברואר 1943 הועבר הכוח הגרמני-איטלקי בפיקודו של רומל תחת פיקוד איטלקי, וקיבל את השם הארמייה האיטלקית הראשונה.
רומל עצמו מונה למפקד קבוצת ארמיות חדשה בשם קבוצת ארמיות אפריקה, שכללה את הארמייה האיטלקית הראשונה ואת ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד גנרל הנס-יירגן פון ארנים.
במרץ 1943 החליף פון ארנים את רומל כמפקד קבוצת הארמיות, לאחר שהאחרון נקרא לשוב לגרמניה, וב-13 במאי 1943 נכנעו הכוחות האחרונים של הציר בתוניסיה לכוחות בעלות הברית והמערכה בצפון אפריקה הסתיימה.
ארמיית הטנקים הראשונה היא ארמייה משוריינת של הצבא הרוסי.
הארמייה לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולחמה בין היתר בקרב סטלינגרד וקרב קורסק, על הצטיינותה בקרבות קיבלה את תואר הכבוד "ארמיית משמר" ואף הוענק לה עיטור הדגל האדום.
לאחר המלחמה הייתה מוצבת כחיל מצב בגרמניה המזרחית (חלק מחיל המצב הסובייטי בגרמניה המזרחית), במסגרת תפקיד זה לקחה חלק פעיל בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי האביב של פראג.
הארמייה פורקה בשנת 1998, כמה שנים לאחר פירוק ברית המועצות בגלל קיצוצים בתקציב הביטחון הרוסי וארגון מחדש של הצבא, אך הוקמה מחדש ב-2014.
הוקמה לראשונה ביולי 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס מפקדת הארמייה ה-38, ומפקדה היה קיריל מוסקלנקו.
עם הקמתה כללה הארמייה שני קורפוסים משוריינים (13 ו-28), בריגדת טנקים עצמאית ה-158 ושתי דיוויזיות חי"ר (131 ו-399).
בנוסף לכך כללה הארמייה יחידות הנדסה קרבית, חיל קשר, חיל רפואה ועוד.
בסוף יולי היא קיבלה תחת פיקודה קורפוס טנקים נוסף, ה-23 ומספר יחידות נוספות.
הארמייה הוטלה למערכה באזור הדון בסוף יולי, לפני שהושלם הליך הקמתה, במסגרת המאמץ לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון העיר סטלינגרד, וסופחה לכוחות חזית סטלינגרד החדשה.
היא ספגה אבדות כבדות במהלך נסיונותיה הכושלים לבלום את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון, והפיקוד הסובייטי נאלץ לפרק את מפקדתה בראשית אוגוסט, ולספח את מה שנותר מיחידות הארמייה לארמיות האחרות של החזית.
הארמייה הוקמה מחדש בראשית פברואר 1943 על בסיס מפקדת הארמייה ה-29 תחת פיקודו של מיכאיל קטוקוב, ששימש כמפקדה עד לתום המלחמה.
היא כללה בעת הקמתה את קורפוס הטנקים ה-6, את הקורפוס הממוכן ה-3, בריגדת טנקים עצמאית, 4 רגימנטים משוריינים עצמאיים, 3 חטיבות סקי ויחידות נוספות.
ב-28 באפריל 1943 סופחה ארמיית הטנקים הראשונה לחזית וורונז' ולקחה חלק פעיל בקרב קורסק עד סוף יולי 1943. היא מילאה תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק.
בראשית אוגוסט הועברה הארמייה לחזית האוקראינית הראשונה והשתתפה במתקפה הסובייטית בצפון אוקראינה במערכת החורף של 1943/1944. בעקבות הצטיינותה בקרבות קיבלה הארמייה באפריל 1944 את עיטור הדגל האדום ושמה שונה לארמיית המשמר המשוריינת הראשונה.
במערכת הקיץ של 1944, לקחה חלק במבצע לבוב-סנדומייז' בצפון מערב אוקראינה, שהחל זמן קצר לאחר פתיחת מבצע בגרטיון בבלארוסיה.
הארמייה התקדמה 300 ק"מ, הבקיעה דרך כוחות הוורמאכט שהוצבו מולה, והגיעה עד לנהר הוויסלה מדרום לוורשה.
לאחר מנוחה והצטיידות מחדש, הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית הבלארוסית הראשונה ובשלבי הסיום של המלחמה השתתפה בשורת מתקפות סובייטיות, ובכלל זה במבצע ויסלה-אודר ובקרב ברלין.
במהלך הקרבות כ-80,000 מחייליה קיבלו עיטורי גבורה ו--117 חיילים קיבלו את אות גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה, נשארה בגרמניה כחלק מקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה.
לאחר פירוק ברית המועצות נותרה הארמייה פעילה עד לפירוקה בשנת 1998 בעקבות קיצוצים בצבא הרוסי.
לאחר הפסקה של 15 שנים, הארמייה הוקמה מחדש בנובמבר 2014, כמערך התמרון הראשי של כוחות היבשה והמילואים של המחוז הצבאי המערבי.
בפברואר 2022 כוחות הארמייה משתתפים בקרב על חרקוב, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה.
לאחר שינוי שם ל"ארמיית משמר" מיכאיל קטוקוב המשיך בפיקוד עד לשנת 1947.
ארמיית הטנקים הרביעית הייתה ארמיית טנקים של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בקרב סטלינגרד.
לאחר הקמתה מחדש בקיץ 1943 השתתפה הארמייה בשורת מתקפות סובייטיות בחזית המזרחית, ובשלבי הסיום של המלחמה היא נטלה חלק בקרבות על ברלין ועל פראג.
הארמייה הוקמה לראשונה ביולי 1942, ומפקדה הראשון היה גנרל קרוצ'נקין.
עם הקמתה כללה הארמייה את קורפוסי הטנקים ה-22 וה-23 (האחרון סופח מאוחר יותר לארמיית הטנקים הראשונה), דיוויזיית חי"ר אחת ובריגדת טנקים עצמאית.
הארמייה סופחה לחזית סטלינגרד והוטלה למערכה לפני שהסתיים תהליך הקמתה.
במהלך נסיונותיה לבלום את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית לכיוון סטלינגרד, ספגה הארמייה אבדות כבדות בטנקים בקרבות ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון.
ארמיית הטנקים הרביעית הוקמה מחדש ב-15 ביולי 1943 על בסיס מפקדת קורפוס הפרשים ה-19, תחת פיקודו של ואסילי באדאנוב.
היא כללה עם הקמתה 2 קורפוסי טנקים, קורפוס ממוכן ומספר יחידות נוספות.
במסגרת החזית המערבית השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית על בליטת אוריול ביולי-אוגוסט 1943 (מבצע קוטוזוב) וספגה אבדות כבדות מאוד בטנקים.
מאוחר יותר סופחה הארמייה לחזית האוקראינית הראשונה והשתתפה במתקפה הסובייטית בצפון אוקראינה בחורף 1943/44. בקיץ 1944 השתתפה הארמייה במבצע לבוב-סנדומייז' ובמסגרתו חדרה לשטח פולין והגיעה עד לנהר הוויסלה.
במרץ 1945 קיבלה את תואר הכבוד "המשמר".
בשלבי הסיום של המלחמה השתתפה הארמייה במבצע ויסלה-אודר ובקרב ברלין וסיימה את המלחמה בצ'כוסלובקיה.
גנרל מאיור ואסילי קריוצ'נקין (1 באוגוסט - 14 באוקטובר 1942)
גנרל לייטננט פאבל באטוב (14 -23 באוקטובר 1942)
גנרל לייטננט דמיטרי לליושנקו (29 במרץ 1944 -עד סוף המלחמה)
ארמיית המשמר הראשונה הייתה ארמייה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בקרב סטלינגרד, ומילאה תפקיד מפתח במהלך המתקפה הסובייטית באזור הדון בחורף 1942/1943.
הארמייה הוקמה לראשונה באוגוסט 1942 על בסיס ארמיית העתודה השנייה, וכללה עם הקמתה 5 דיוויזיות רגלים של המשמר.
הארמייה הוצבה תחת פיקוד חזית סטלינגרד מצפון לעיר סטלינגרד, ובמחצית הראשונה של ספטמבר נטלה חלק במתקפה כושלת של כוחות החזית על האגף הצפוני של הארמייה השישית הגרמנית, שתקפה את סטלינגרד.
מאוחר יותר הועברה הארמייה מערבה, ותפסה את קו החזית באזור הדון העליון, מול הארמייה האיטלקית השמינית.
ב-16 באוקטובר 1942 הוצאו יחידות הארמייה מהחזית.
יחידותיה הועברו תחת פיקודה של הארמייה ה-24.
ב-5 בנובמבר 1942 הוקמה ארמיית המשמר הראשונה מחדש, על בסיס הארמייה ה-63. ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד סופחה ארמיית המשמר הראשונה לכוחות החזית הדרום-מערבית.
היא כללה 6 דוויזיות חי"ר וקורפוס ממוכן תחת פיקוד גנרל דימיטרי ליליושנקו.
במהלך מבצע אורנוס נותרה הארמייה בעמדותיה, ולא השתתפה במתקפה שניהלו כוחות החזית נגד עמדות הארמייה הרומנית השלישית, מתקפה שהסתיימה בכיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד.
ב-5 בדצמבר 1942 על בסיס יחידות של הארמייה הראשונה הוקמה ארמיית המשמר השלישית (למעשה היה מדובר בפירוק ארמיית המשמר הראשונה).
הסיבה למהלך זה לא ברורה וככל הנראה קשורה לאבדות הקשות שהארמייה הראשונה ספגה.
ב-8 בדצמבר 1942 הוקמה ארמיית המשמר הראשונה בפעם השלישית על בסיס יחידות ארמיית העתודה הרביעית.
בחודשים הראשונים של שנת 1943 השתתפה הארמייה במתקפת החורף הסובייטית, שהדפה את כוחות הציר מערבה, ושחררה את אגן הדונייץ.
לאחר מכן השתתפה הארמייה בשורת המתקפות הסובייטיות ששחררו את שטח אוקראינה, והביאו לתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית.
היא הייתה היחידה הראשונה של הצבא הסובייטי, שהפעילה את הטנקים החדשים מדגם T-34/85. את מלחמת העולם השנייה היחידה סיימה בעיר פראג.
לאחר המלחמה היא עברה מצ'כוסלובקיה לפולין, שם פורקה ב-10 ביולי 1945. על בסיס מטה הארמייה הוקם מטה המחוז הצבאי של קייב.
ארמיית המשמר הראשונה הוקמה בפעם הרביעית ביוני 1957. מפקדתה הייתה בעיר צ'רניגוב.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הארמייה הפכה לחלק מהכוחות המזוינים של אוקראינה.
היא פורקה בפעם האחרונה ועל בסיסה הוקם הגיס הראשון של צבא אוקראינה.
מפקדים בתקופת מלחמת העולם השנייה
אוגוסט 1942 – פיליפ גוליקוב
אוגוסט-אוקטובר 1942 – קיריל מוסקלנקו
אוקטובר 1942 – איוואן צ'יסטיאקוב
נובמבר-דצמבר 1942 – דמיטרי לליושנקו
דצמבר 1943 - עד סוף המלחמה – אנדריי גרצ'קו
ארמיית המשמר הרביעית הייתה ארמיית שדה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-16 באפריל 1943 קיבלה הארמייה ה-24 את תואר ה"משמר" (גווארדיה) על הצטיינותה בקרב סטלינגרד, ושמה שונה לארמיית המשמר הרביעית.
בקיץ 1943 לחמה הארמייה בקרב קורסק, ולאחר מכן השתתפה בשחרור אוקראינה המזרחית (במסגרת קרב דנייפר), ובקרב קורסון-צ'רקאסי (ינואר-פברואר 1944) .
בקיץ 1944 השתתפה הארמייה בכיבוש רומניה (מבצע יאשי-קישינב), ולאחר מכן השתתפה בלחימה בהונגריה, כולל הקרב על בודפשט.
במרץ 1945 השתתפה הארמייה בהדיפת המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה, באזור אגם בלטון, ובמתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה, ובאפריל 1945 היא נטלה חלק במתקפת וינה ובכיבוש אוסטריה.
ארמיית הניימן הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
ארמיית הניימן הוקמה ב-26 במאי 1915 על בסיס יחידות שהשתייכו קודם לכן לארמייה השמינית, ולמפקדה מונה גנרל אוטו פון בלו.
הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב, ולאחר מכן בנסיגה הגדולה, וב-30 בדצמבר 1915 שונה שמה לארמייה השמינית.
ארמיית המשמר השמינית היא ארמיית משמר משולבת של כוחות היבשה הרוסיים.
בעקבות הצטיינותה במערכה בתוך סטלינגרד שונה שמה של הארמייה ה-62 ב-16 באפריל 1943 לארמיית המשמר השמינית.
במסגרת החזית הדרום-מערבית השתתפה הארמייה בקיץ ובסתיו 1943 במתקפה הסובייטית באגן הדונבאס, ובהתקדמות אל נהר הדנייפר.
היא השתתפה בשחרור העיר זפוריז'יה, חצתה את הדנייפר והקימה ראש גשר בגדה המערבית של הנהר.
לאחר שסופחה לכוחות החזית האוקראינית השלישית ב-20 באוקטובר, השתתפה הארמייה בשורה של מתקפות סובייטיות בסוף 1943 ובחודשים הראשונים של 1944, במסגרתם שוחרר כל שטח אוקראינה הדרומית.
בקיץ 1944 הועברה הארמייה לחזית הבלארוסית הראשונה והשתתפה במבצעים לשחרור בלארוס מידי כוחות הציר.
כוחותיה כבשו את העיר לובלין, חצו את נהר הויסלה מדרום לוורשה, והצליחו להחזיק בראש הגשר במגנושב למרות מתקפות נגד גרמניות עזות.
בינואר 1945 השתתפה ארמיית המשמר ה-8 במבצע "ויסלה-אודר", במסגרתו שוחרר שטח פולין מידי הגרמנים.
כוחותיה הגיעו ראשונים לנהר האודר והצליחו להקים ראש גשר מעבר לנהר באזור קוסטרין.
בפברואר-מרץ 1945 ניצלה הארמייה את ניסיונה העשיר בקרבות רחוב, כדי להכניע את חיילות המצב הנאציים שהחזיקו בערים פוזנן וקוסטרין.
ב-16 באפריל שימשה הארמייה כחוד החנית של מתקפת החזית הבלארוסית ה-1 על ברלין.
היא השתתפה בקרבות על דרכי הגישה לעיר ובתוך העיר עצמה, ומפקד הארמייה, וסילי צ'ויקוב, קיבל את כניעת הכוחות הגרמניים שהגנו על העיר ב-2 במאי 1945.
לאחר המלחמה נשארה הארמייה חלק מכוחות הצבא האדום, היא הייתה חלק מקבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בשנת 1992 פורקה הארמייה בעקבות קריסת ברית המועצות, אולם בשנת 2017 הוקמה מחדש.
ארמיית המשמר השנייה הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר השנייה הוקמה על בסיס ארמיית המילואים הראשונה באוקטובר 1942 במהלך קרב סטלינגרד.
הארמייה הוצבה באזור מחוז טמבוב ויועדה להתקפה צפויה על רוסטוב על הדון.
עם זאת אז פתחו הגרמנים במבצע סופת חורף, וב-13 בדצמבר נענה סטלין לבקשת אלכסנדר ואסילבסקי (נציג הסטאבקה באזור סטלינגרד) להעביר את ארמיית המשמר השנייה תחת פיקוד חזית סטלינגרד, כדי לסייע בבלימת המתקפה הגרמנית.
הארמייה נאלצה לעבור מרחק של למעלה מ-180 ק"מ מהעבר המזרחי של הוולגה בתנאי מזג אוויר קשים כדי להגיע ליעדה, והגעתה התעכבה למשך מספר ימים קריטיים.
הארמייה לחמה נגד הגרמנים במהלך מבצע סטורן קטן.
הארמייה הועברה לאזור מצר פרקופ, היא נכללה בתוך החזית האוקראינית הרביעית.
בין אפריל למאי 1944 לקחה חלק במתקפת קרים, ושחררה את העיר סבסטופול.
לאחר מכן נכללה בתוך החזית הבלטית הראשונה, ולקחה חלק בשחרור בלארוס ולטביה.
ב-10 באוקטובר 1944 היא השתתפה בכיבוש העיר ממל.
בהמשך הוצבה תחת פיקוד החזית הבלארוסית השלישית ולקחה חלק פעיל במבצע פרוסיה המזרחית וכיבוש העיר קניגסברג.
רודיון מלינובסקי (נובמבר 1942 - פברואר 1943)
ארמיית הטנקים השמינית הייתה ארמיית שריון של הצבא האדום שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה ופורקה בשנת 1993.
ארמיית הטנקים השמינית הוקמה ב-6 ביוני 1946 בז'יטומיר שבאוקראינה על בסיס הארמייה ה-18 והארמייה ה-52. היא הופקדה על הגנת המחוז הצבאי הקרפטי.
בשנת 1956 הארמייה הייתה חלק מכוח פלישה סובייטי שפלש להונגריה דרך רומניה ודיכא את המרד ההונגרי.
בשנת 1967 הארמייה השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה והושארה בפראג.
באותה תקופה מפקדה היה ויקטור מרימסקי.
הארמייה פורקה ב-1 בדצמבר 1993 עם התפרקות ברית המועצות.
על בסיסה הוקם הקורפוס השמיני של צבא אוקראינה.
עם הקמתה כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמיית המשמר השישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר השישית הוקמה ב-1 במאי 1943 על בסיס יחידות של הארמייה ה-21 תוך הוספת מספר יחידות שכבר קיבלו שם כבוד "משמר".
ביולי 1943 הארמייה הוצבה בחזית וורונז' והחלה את השתתפותה בקרב קורסק.
תוך שיתוף פעולה עם ארמיית הטנקים הראשונה היא לחמה נגד קורפוס הפאנצר ה-48. במהלך שישה ימים היא החזיקה את קווי ההגנה ובסוף המתקפה הגרמנית נעצרה.
בהמשך, במהלך מתקפת נגד, ארמיית המשמר השישית השתתפה בשחרור בלגורוד וחרקיב.
ב-30 בספטמבר 1943 היא הועברה לעתודה.
ב-20 באוקטובר 1943 ארמיית המשמר השישית נכללה בכוחות של החזית הבלטית השנייה והוצבה באזור העיר נוול.
בקיץ 1944 היא השתתפה במבצע בגרטיון ושחררה את העיר פולוצק.
בהמשך של אותה שנה הארמייה נכנסה לשטח של ליטא הסובייטית והשתתפה בשחרור שבלי וקלייפדה.
לאורך כל הזמן איוואן צ'יסטיאקוב היה מפקד הארמייה.
ארמיית העתודה של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
ארמיית העתודה הוקמה בהוראתו של דאגלס הייג ביוני 1916, וכמפקד מונה יוברט גוף.
שררה אי וודאיות מסוימת בנוגע לגודלה של הארמייה, והוחלט שלא יהיה לה גודל אחיד וגודלה יותאם לפי הנסיבות.
הפקודה של גוף הייתה לאמן את חייליו לשיתוף פעולה בין הפרשים, חיל הרגלים והארטילריה.
הייג סבר ששיתוף פעולה בין הפרשים לארטילריה, יוכל ליצור ראש גשר במערך ביצורים גרמני, ולאפשר לחיל הרגלים להשלים את המלאכה בזמן שהגרמנים עסוקים עם הפרשים.
בתחילת הקרב על הסום, תכנן הייג כי ארמיית העתודה תתקוף בגזרה הצפונית, במקביל להתקדמות הארמייה הרביעית של הנרי רולינסון בגזרה הדרומית.
עם זאת, בשל כישלון המתקפה של הארמייה הרביעית, בשבועות הראשונים של יולי לא נעשתה כל התקדמות ממשית בחזית הצפונית.
ב-22 ביולי הורה הייג לגוף להכניס את כוחותיו לקרב ולנסות לכבוש את הכפר פּוֹזיֶיר, אשר היווה עמדה אסטרטגית חשובה.
הארמייה הרביעית ניסתה לכבוש את הכפר שלוש פעמים בין 14 ל-17 ביולי, אולם נכשלה.
גוף החליט לפתוח במתקפה על הכפר בליל ה-23 ביולי.
גוף בחר להטיל לקרב את שלוש הדיוויזיות האוסטרליות שלו.
מעט לאחר חצות החלה המתקפה, והייתה להצלחה.
בין הסיבות העיקריות להצלחה זו הייתה התעקשותם של מפקדי הדיוויזיות על הכנה קפדנית ועל הרעשה ארטילרית כבדה במיוחד.
עם זאת, הניסיון לכבוש את קו העמדות הגרמני השכן נכשל.
הגרמנים, שהחלו להכיר בחשיבות הכפר לרשת ההגנה שלהם, ערכו שלוש התקפות נגד כושלות על הכפר, לפני שעברו לשיטה אחרת – הרעשה ארטילרית ארוכה ושיטתית על פוזייר.
הניסיון הגרמני האחרון להשגת פוזייר החל מעט לפני הזריחה ב-7 באוגוסט לאחר הרעשה ארטילרית כבדה במיוחד.
הגרמנים הצליחו לעבור את קו ההגנה האוסטרלי הראשון, וקרב פנים אל פנים התפתח בין הצדדים.
לבסוף, הייתה ידם של האוסטרלים על העליונה.
גוף תכנן להתקדם צפונה לאורך הרכס לעבר חוות מוּקֶה, מה שיאפשר לו לאיים על מצודת תיפוול הגרמנית מאחור.
אולם ככל שהאוסטרלים התקדמו, כך הם הפכו חשופים יותר לארטילריה הגרמנית, שיכלה עתה לטווח אותם משלושה כיוונים שונים.
ב-8 באוגוסט החלו האוסטרלים במתקפה לכיוון צפון לאורך הרכס, כאשר הקורפוס הבריטי השני מתקדם מאובילר שלשמאלם.
עד 10 באוגוסט כבר הצליחו התוקפים להקים קו חפירות מדרום לחווה.
עד אז הגרמנים כבר הפכו את החווה למבצר עם חפירות עמוקות, ותעלות המחברות בין הביצורים המרוחקים.
האוסטרלים ערכו מספר ניסיונות לכבוש את החווה בין 12 באוגוסט ו-3 בספטמבר, ובכל ניסיון התקרבו מעט יותר, אולם הביצורים הגרמנים החזיקו מעמד.
לבסוף, האוסטרלים הוחלפו בקורפוס הקנדי, שב-16 בספטמבר כבש את חוות מוקה, יום לאחר המתקפה הבריטית הגדולה הבאה.
ב-26 בספטמבר החווה נכבשה לגמרי, והמגנים נכנעו יום למחרת.
בקרבות לכיבוש שתי החוות ספגו שלוש הדיוויזיות האוסטרליות 23,000 אבדות.
ב-30 באוקטובר שונה של הארמייה והיא הפכה להיות הארמייה החמישית (עדיין תחת פיקודו של גוף).
ארמיית המשמר המשוריינת השלישית () הייתה ארמיית שריון של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה המשיכה לפעול לאחר המלחמה, עד שפורקה ב-1979.
הארמייה הוקמה במאי 1943 על בסיס הארמייה ה-57, וכמפקדה מונה פאבל ריבאלקו אשר המשיך לפקד עליה עד סוף המלחמה.
במהלך יוני 1943 הארמייה הגיעה לתקן הנדרש (228 טנקים מדגם T-34 ו-147 טנקים מדגם T-70).
באותה שנה הארמייה לחמה במהלך שחרור אוקראינה, וקרב דנייפר.
בספטמבר 1944 לחמה הארמייה במבצע לבוב-סנדומייז', ולאחר מכן בקרב על שלזיה.
באפריל 1945 היא לחמה במהלך הקרב על ברלין, ולאחר מכן השתתפה בכיבוש דרזדן ובקרב על פראג.
לאחר המלחמה נכללה הארמייה כחלק מכוחות ברית ורשה.
היא הוצבה בגרמניה המזרחית כחלק מקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה, וב-1953 השתתפה בדיכוי המרד המזרח-גרמני.
ב-1969 הועברה הארמייה לאסיה ובסיסה היה בעיר אלמטי.
היא פורקה בהמשך אותה שנה, ועל בסיס המטה שלה הוקם המחוז הצבאי מרכז אסיה.
ארמיית הטנקים השלישית הייתה ארמיית שריון של הצבא האדום אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה הוקמה ב-25 במאי 1942 על בסיס הארמייה ה-58 שפורקה.
כמפקד הארמייה מונה סמיון מלינקוב, והיא נכללה בחזית המערבית.
באוגוסט היא תוגברה וכללה 508 טנקים ו-168 כלי רכב משוריינים אחרים כהכנה לקראת מתקפה נגד ארמיית הפאנצר השנייה.
המתקפה הייתה אמורה להתחיל ב-19 באוגוסט אולם נדחתה ל-22 באוגוסט, ובפרק זמן קריטי זה הצליחו הגרמנים לתגבר את כוחותיהם.
המתקפה החלה בהפצצה אווירית וארטילרית, שלאחריה תקפו כוחות הארמייה והצליחו להתקדם מרחק של 3 או 4 ק"מ.
עם זאת, הגרמנים התגוננו היטב והמתקפה נבלמה.
ב-19 בספטמבר מונה פאבל ריבאלקו למפקד הארמייה, והסטאבקה הציב אותה בעתודה.
בינואר 1943 היא הוחזרה לקרבות כחלק מחזית וורונז', ויחד עמה לחמה במבצע אוסטרוגוזסק-רוסוסה כנגד כוחותיהן של הארמייה ההונגרית השנייה והארמייה האיטלקית השמינית, ומבצע וורונז'-קסטורנינסק כנגד הארמייה הגרמנית השנייה.
בהמשך לחמה הארמייה בקרב חרקוב השלישי כחלק מהחזית הדרום-מערבית.
הארמייה כותרה וספגה אבדות כבדות, וב-26 באפריל פורקה ועל בסיסה הוקמה הארמייה ה-57 אשר בהמשך הפכה להיות ארמיית המשמר המשוריינת השלישית.
ארמיית ההלם השנייה הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה בהתאם להחלטה מ-24 באוקטובר 1941. ההקמה החלה באזור מורדוביה/צ'ובשיה תחת השם "ארמיית עתודה ה-26".
בדצמבר 1941 הארמייה הועברה לאזור מזרחית ללנינגרד ותוך זמן קצר החלו קרבות לפריצת המצור על לנינגרד.
הקרבות נמשכו מספר חודשים ללא הצלחה יתרה.
באפריל 1942 יחידות הארמייה כותרו על ידי הנאצים.
ב-16 באפריל מפקד הארמייה נפצע והועבר לעורף.
הניסיונות לשחרר את היחידות המכותרות לא צלחו ובסופו של דבר בתוך הכיתור היו מעל ל-40 אלף חיילים.
עד לאוגוסט 1942 כ-15 אלף חיילים הצליחו לצאת מהכיתור, בהתאם להודעת וורמאכט 30 אלף נפלו לשבי כולל מפקד הארמייה.
החל מאוקטובר 1942 ארמיית ההלם השנייה קיבלה תגבור בכח אדם וציוד.
לקראת תחילת 1943 היא כללה 165 אלף חיילים וקצינים, 2206 תותחים ו-225 טנקים.
ב-12 בינואר 1943 החלה מתקפה חדשה לפריצת המצור על לנינגרד.
הפעם הסובייטים הצליחו לפרוץ את המצור.
ארמיית ההלם השנייה המשיכה להילחם באזור עד לשנת 1944. בקיץ 1944 היא השתתפה בשחרור נרבה ובהמשך טלין.
בינואר 1945 היא הועברה לאזור פולטוסק.
בסוף ינואר היא שחררה את אזור טירת מאלבורק ועברה את נהר ויסלה.
באביב 1945 ארמיית ההלם השנייה הועברה מערבה ולחמה באזור שצ'צ'ין.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה הייתה חלק מקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה, אך בינואר 1946 פורקה הארמייה.
לוטננט גנרל גריגורי סוקולוה דצמבר 1941 - ינואר 1942
לוטננט גנרל ניקולאי קליקוב ינואר 1942 - אפריל 1942
לוטננט גנרל אנדריי ולאסוב אפריל 1942 - יולי 1942
לוטננט גנרל ניקולאי קליקוב יולי 1942 - דצמבר 1942
לוטננט גנרל ולדימיר רומנובסקי דצמבר 1942 - דצמבר 1943
לוטננט גנרל איוואן פדיונינסקי דצמבר 1943 - אפריל 1946
ארמיית המשמר השלישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר השלישית הוקמה על בסיס יחידות של ארמיית המשמר הראשונה שפורקה.
בדצמבר 1942 ארמייה הוצבה בחזית הדרום-מערבית.
היא החלה את דרכה בשלב האחרון של קרב סטלינגרד כאשר היא הייתה חלק מיחידות הצבא האדום שהשלימו את כיתור הוורמאכט באזור.
בהמשך היא התקדמה מערבה והשתתפה בשחרור אוקראינה הסובייטית לרבות דונבס וזפוריז'יה.
בפברואר 1944 היא הגיעה עד לניקופול.
בהמשך היא נכללה בין היחידות של חזית האוקראינית הראשונה ולחמה במבצע לבוב-סנדומייז'.
היא נכנסה לשטחי פולין ובינואר 1945 הייתה על גדות נהר נייסה.
בשלבים האחרונים של המלחמה ארמיית המשמר השלישית לחמה באזור דרזדן ונכנסה לפראג.
דמיטרי לליושנקו (אוגוסט 1943 - פברואר 1944)
ארמיית המשמר החמישית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר החמישית הוקמה ב-5 במאי 1943 על בסיס יחידות של הארמייה ה-66 תוך הוספת מספר יחידות שכבר קבילו שם כבוד "משמר".
ביולי 1943 ארמייה הוצבה בחזית וורונז' והחלה את השתתפותה בקרב קורסק.
לאחר קרבות מגננה היא החלה במתקפת נגד לצד ארמיית המשמר המשוריינת החמישית ולקחה חלק פעיל בקרב פרוחורובקה.
בספטמבר 1943 היא הועברה לחזית האוקראינית השנייה ותוך קרבות שחררה את ערי פולטבה, קרמנצ'וג, עברה את נהר הדנייפר והתבססה על הגדה המערבית.
במהלך שנת 1944 הארמייה המשיכה בקרבות באוקראינה הסובייטית.
בסוף יוני 1944 היא עברה לעתודה.
כבר ביולי 1944 היא רוכזה באזור טרנופול והשתתפה במבצע לבוב-סנדומייז'.
במהלך פברואר-מרץ 1945 יחידות הארמייה השתתפו בקרבות סביב ברסלאו.
לאחר סיום המשימה הם הועברו לשחרור דרזדן וצ'כוסלובקיה.
לאורך כל הזמן אלכסיי ז'אדוב היה מפקד הארמייה.
ארמיית המשמר השביעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר השביעית הוקמה ב-1 במאי 1943 תוך שינוי שמה של הארמייה ה-64. ביולי 1943 ארמייה הוצבה בחזית וורונז' והחלה את השתתפותה בקרב קורסק.
לאחר קרבות מגננה היא החלה במתקפת נגד ושחררה את הערים בלגורוד וחרקיב.
בסוף ספטמבר 1943 היא הגיעה לגדות הדנייפר ועברה לגדה הימנית.
במהלך 1944 הארמייה שחררה את החלקים המערביים של אוקראינה הסובייטית ובמרץ 1944 יחידותיה חצו את נהר הבוג הדרומי.
בנובמבר 194 היא עברה את נהר טיסה והמשיכה במתקפה לכיוון בודפשט תוך כיבוש סולנוק ואבון.
בדצמבר 1944 היא כבר הייתה על גדות דנובה תוך יצירת מגע עם יחידות של החזית האוקראינית השלישית וכיתור יחידות וורמאכט במרחב בודפשט.
באביב 1945 יחידות הארמייה המשמר השביעית המשיכו במתקפה לכיוון ברטיסלבה וברנו.
בתחילת מאי היחידות סיימו את המלחמה בפראג.
ביולי 1945 הארמייה הועברה להונגריה והמטה שלה היה ממוקם בוספרם.
באביב 1946 יחידות הארמייה הועברו לארמניה הסובייטית והמטה הועבר לירוואן.
לאחר פירוק ברית המועצות יחידות ארמיית המשמר השביעית היו בסיס להקמת הכוחות המזוינים של ארמניה.
תחת פיקוד של רוסיה נותרה רק אוגדה 127 ומוצבת גם היום בשטח ארמניה בשם "בסיס 102".
מיכאיל שומילוב היה מפקד הארמייה במהלך כול המלחמה ועד לפברואר 1946.
ארמיית המשמר התשיעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר התשיעית הוקמה ב-5 בינואר 1945 על בסיס הארמייה ה-7 תוך הוספת יחידות נוספות שכבר היו בעלי תואר כבוד "המשמר".
במהלך פברואר 1945 יחידות הארמייה התרכזו דרום-מזרחית מבודפשט.
במרץ 1945 הארמייה החלה את השתתפותה במתקפת וינה.
תוך שילוב כוחות עם ארמיית המשמר ה-4 יחידות הצבא האדום פרצו את קווי ההגנה הגרמנים ונכנסו לעורף של ארמיית הפאנצר השישית.
בתחילת אפריל 1945 תוך שילוב כוחות עם ארמיית משמר הטנקים השישית יחידות של הארמייה פרצו קווי ההגנה של ורמאכט והגיעו לגדות הדנובה.
ב-13 באפריל הם נכנסו לווינה.
במהלך 1946 פיקוד ארמיית המשמר התשיעית הועבר למפקדת כוחות הצנחנים של ברית המועצות.
ארמיית המשמר העשירית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר העשירית, הוקמה ב-1 במאי 1943 תוך ניצול חלק מהיחידות של הארמייה ה-30. באוגוסט 1943 הארמייה הוצבה במחוז סמולנסק והחלה את השתתפותה בקרבות סביב העיר ילניה.
בדצמבר 1943 היא הועברה צפונה ונכללה בכוחות של החזית הבלטית השנייה.
בינואר 1944 היא החלה בהתקדמותה מערבה ובקיץ 1944 נכנסה לשטח של לטביה הסובייטית.
היא המשיכה בהתקדמות מערבה ובמהלך אוקטובר 1944 השתתפה בשחרורה של ריגה משליטה גרמנית.
בהמשך היא לחמה מערבית לריגה.
ולדימיר קולפאקצ'י (אפריל - מאי 1943)
אלכסנדר סוחומלין (ספטמבר 1943 - ינואר 1944)
ארמיית המשמר ה-11 הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ארמיית המשמר ה-11 הוקמה ב-1 במאי 1943 תוך ניצול היחידות של הארמייה ה-16. ביוני 1943 הארמייה הוצבה בחזית המערבית והשתתפה במבצע קוטוזוב.
בהמשך היא התקדמה מערבה תוך שחרור חלקים של בלארוס הסובייטית וליטא הסובייטית.
בהיותה חלק של החזית הבלארוסית השלישית היא השתתפה במבצע פרוסיה המזרחית.
בסיום הלחימה הארמייה הייתה ממוקמת בשטח מחוז קלינינגרד.
בשנת 1968 יחידות הארמייה השתתפו בהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הארמייה פורקה וחלק מהיחידות שלה הועברו תחת פיקוד של הצי הבלטי.
מפקדים (במהלך מלחמת העולם השנייה)
ארמיית המשמר המשוריינת החמישית הייתה אחת משש ארמיות הטנקים, שלחמו בשורות הצבא האדום בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
הארמייה, שהוקמה בפברואר 1943, מילאה תפקיד משמעותי במהלך קרב קורסק, ולאחר מכן נטלה חלק בשורת מתקפות סובייטיות באוקראינה, בלארוס, המדינות הבלטיות, פרוסיה המזרחית וגרמניה המזרחית עד לתום המלחמה.
הארמייה הוקמה ב-25 בפברואר 1943 כחלק מעתודת הפיקוד העליון הסובייטי (הסטבקה) ומפקדה הראשון היה פאבל רוטמיסטרוב.
היא כללה עם הקמתה את קורפוס המשמר המשוריין ה-3, קורפוס הטנקים ה-29 וקורפוס המשמר הממוכן ה-5 וכן יחידות קטנות יותר.
בקיץ 1943 צורפה הארמייה למחוז הצבאי של הערבה (שהפך ב-9 ביולי 1943 לחזית הערבה) במסגרת הכנות הפיקוד הסובייטי לקראת המתקפה הגרמנית הצפויה על בליטת קורסק, והוצבה ככוח עתודה מדרום-מזרח למבלט קורסק.
זמן קצר לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של בליטת קורסק, סופחה הארמייה לחזית וורונז' ונשלחה לתגבר את כוחות החזית באזור פרוחורובקה.
ב-12 ביולי 1943 מילאה הארמייה, שקיבלה תחת פיקודה שני קורפוסי טנקים נוספים, תפקיד מרכזי במתקפת הנגד הסובייטית הכושלת באזור פרוחורובקה.
במהלך המתקפה, ובלחימה שהתנהלה באזור פרוחורובקה בימים שלאחריה (16-12 ביולי) ספגה הארמייה אבדות כבדות ביותר, ואיבדה חלק גדול מהרק"מ שלה.
על אף האבדות הכבדות שספגה הארמייה, היא השתתפה במתקפת הנגד הסובייטית באזור בלגורוד-חרקוב באוגוסט 1943, ולאחר מכן נטלה חלק בשחרור אוקראינה המזרחית במסגרת קרב דנייפר (ספטמבר-דצמבר 1943).
בינואר-פברואר 1944 לחמה הארמייה תחת פיקוד החזית האוקראינית השנייה, והשתתפה בכיתור הכוחות הגרמניים במבלט קורסון-צ'רקסי, ובהדיפת ניסיונות החילוץ של כוחות קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות במהלך הלחימה הקשה.
בקיץ 1944 הועברה הארמייה צפונה כחלק מההכנות לקראת מתקפה אסטרטגית סובייטית גדולה על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהחזיקו בשטח בלארוס.
במסגרת שלב הפתיחה של מבצע בגרטיון מילאה הארמייה תפקיד מרכזי בכיתור הכוחות הגרמנים במרחב מינסק ובהשמדתם.
בראשית יולי 1944 הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית הבלטית השלישית, והשתתפה במבצע לשחרור העיר וילנה במסגרת השלב השלישי של מבצע בגרטיון.
לאחר מכן, בסתיו ובחורף 1944, השתתפה הארמייה בשורת מתקפות סובייטיות בשטח ליטא, הגיעה לחוף הים הבלטי באזור העיר קלייפדה (ממל בגרמנית), וניתקה את קבוצת ארמיות צפון משאר הכוחות הגרמניים, שלחמו בחזית המזרחית.
בינואר 1945 השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית בפרוסיה המזרחית, במסגרת החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, ומילאה תפקיד חשוב בפריצה של כוחות החזית אל חוף הים הבלטי סמוך לאלבינג, שהביאה לניתוק ולכיתור הכוחות הגרמניים בפרוסיה המזרחית.
בפברואר ומרץ 1945 השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית בפומרניה, במסגרתה כותרו והושמדו מרבית הכוחות הגרמניים, שהחזיקו באזור זה.
בשלבי הסיום של המלחמה השתתפה הארמייה (שכללה בשלב זה רק קורפוס טנקים אחד), כחלק מכוחות החזית הבלארוסית השנייה, במתקפה הסובייטית הסופית בגרמניה המזרחית, במסגרת הקרב על ברלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הארמייה הוצבה במחוז הצבאי בלארוס והמטה שלה מוקם בעיר בוברויסק.
בשנת 1992, לאחר פירוק ברית המועצות, היא שולבה בכוחות המזוינים של בלארוס העצמאית.
ארמיית הטנקים השנייה היא ארמייה משוריינת של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה הייתה מוצבת כחיל מצב בגרמניה המזרחית.
הארמייה פורקה בשנת 1998, כמה שנים לאחר פירוק ברית המועצות בגלל קיצוצים בתקציב הביטחון הרוסי וארגון מחדש של הצבא, אך הוקמה מחדש ב-2001.
במהלך מלחמת העולם השנייה הארמייה לקחה חלק במבצעים רבים וחשובים של הצבא האדום במהלך המלחמה.
היא לחמה בקרב קורסק ומבצעים רבים אחרים.
על הצטיינותה בקרבות קיבלה את תואר הכבוד "ארמיית משמר" ואף הוענק לה עיטור הדגל האדום בשנת 1968.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה חלק מחיל המצב הסובייטי בגרמניה המזרחית.
בשנת 1993 היא הועברה לשטחי הפדרציה הרוסית.
היחידה הוקמה לראשונה בינואר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס מפקדת ארמיית עתודה השלישית.
היא הוצבה בגזרת חזית בריאנסק אך כבר בפברואר 1943 הועברה לחזית המרכז.
במהלך קיץ 1943 היא השתתפה בקרב קורסק.
בספטמבר 1943 הארמייה הועברה לעתודה.
בינואר 1944 היא נכללה בכוחות של חזית האוקראינית הראשונה והשתתפה בקרב קורסון-צ'רקאסי.
בסוף פברואר היא הועברה לגזרת החזית האוקראינית השנייה והמשיכה את התקדמותה מערבה.
לקראת סוף אביב 1944 הגיעה הארמייה עד לפאתי העיר יאשי.
ביוני 1944, במסגרת ההכנות לקראת מבצע בגרטיון, היא הועברה תחת פיקוד החזית הבלארוסית הראשונה.
בשלב זה כללה הארמייה 32 אלף חיילים ו-425 טנקים ותותחים מתנייעים.
במהלך המחצית השנייה של 1944 היא המשיכה להתקדם מערבה בשטחי פולין, ביולי 1944 היא נכנסה לעיר לובלין.
בסוף יולי 1944 היא לחמה בגזרת ורשה.
בקרבות אלו היא איבדה כ-300 טנקים ובספטמבר 1944 הוצאה מקו החזית והועברה לעורף להתאוששות והשלמת אבדות.
באוקטובר 1944 הארמייה חזרה לחזית הלחימה.
ב-20 בנובמבר 1944 לארמייה הוענק תואר כבוד "משמר".
יחידות הארמייה חזרו לגזרת ורשה ולקחו חלק פעיל במתקפה סובייטית באזור.
בינואר 1945 הם פרצו קווי ורמאכט ותוך 15 ימים התקדמו 700 ק"מ מערבה.
בהמשך הם השתתפה בקרב ברלין.
ארמיית הטנקים השישית הייתה ארמייה משוריינת של הצבא האדום.
לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה הייתה מוצבת בשטח אוקראינה הסובייטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות הייתה חלק מהכוחות המזוינים של אוקראינה החדשים.
היחידה הוקמה בינואר 1944 על בסיס יחידות שריון שהיו מוצבות בגזרת החזית האוקראינית הראשונה.
היא לקחה חלק בקרב קורסון-צ'רקאסי לאחר סיומו הועברה לגזרת החזית האוקראינית השנייה.
במסגרת חזית זה היא השתתפה במבצע יאשי-קישינב, התקדמה מערבה ובמהלך אוגוסט 1944 נכנסה לבוקרשט ביחד עם יחידות הארמייה ה-53. היא המשיכה בהתקדמות ובספטמבר 1944 נכנסה לעיר קלוז'.
ב-12 בספטמבר 1944 לארמייה הוענק תואר כבוד "משמר".
במהלך המחצית השנייה של 1944 היחידה המשיכה לכיוון צפון-מערב ונכנסה לשטח הונגריה.
היא לקחה חלק פעיל במצור על בודפשט ואחר כך במתקפת וינה וקרב על פראג.
לאחר סיום הקרבות בגזרה, יחידות הארמייה הועברו לשטח מונגוליה והשתתפו במבצע סערת אוגוסט.
בשנים 1946–1960 ארמיית המשמר המשוריינת ה-6 הייתה מוצבת באזור עבר הבאיקל ובשנת 1960 הועברה לשטח אוקראינה הסובייטית.
בשנים 1946–1950 ראש המטה של הארמייה היה לאוניד רבינוביץ'.
ארמיית החוף הייתה ארמייה של הצבא האדום, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה ביולי 1941 על בסיס היחידות שהיו במרחב אודסה.
היא החלה בקרבות מגננה ובמחצית אוגוסט הצליחה לייצב את קו הלחימה בסביבות העיר.
במהלך חודשיים בסביבות העיר נערכו קרבות קשים בסביבות העיר אך יחידות הצבא האדום עמדו במתקפות.
באוקטובר 1941 לאור המצב הכללי בחזית הלחימה ולאור הסכנות של פריצת ורמאכט לאזור דונבס הוחלט לעזוב את העיר ולפנות את כל היחידות לחצי האי קרים.
מטלה זו בוצעה על ידי ספינות צי הים השחור.
יחידות ארמיית החוף הצטרפו ליתר הכוחות בחצי האי ותפסו קווי הגנה.
ביוני 1942 קווי ההגנה סביב סבסטופול נפרצו.
מפקדי הצבא האדום פונו מהאזור וארמיית החוף הפסיקה את קיומה.
בנובמבר 1943 ארמיית החוף הוקמה מחדש ויחידותיה חזרו לחצי האי קרים.
הם התמקמו במרחב העיר קרץ' ומטרתם הייתה להרחיב את שליטתם מערבה.
לאחר קרבות קשים בחצי האי, במאי 1944 העיר סבסטופול שוחררה.
יחידות ארמיית החוף המשיכו להתמקם באזור ועסקו בהגנת קווי החוף.
ביולי 1945 ארמיית החוף פורקה.
ארמיית העמק הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה אשר נטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך המצור על פיטסבורג, שאף מפקד כוחות הקונפדרציה רוברט אי לי להקל מעט את המצור באמצעות הסטת חלק מכוחות האיחוד שצרו על העיר.
כמו כן הוא היה מודאג מאוד מהתקדמותם המהירה של כוחות האיחוד במערכת עמק השננדואה - אשר היווה מקור אספקה חשוב עבורו.
הוא הגה תוכנית נועזת לפתור את שתי הבעיות בו זמנית.
ב-12 ביוני 1864 הוא הפריש מכוחותיו את הקורפוס ה-2 ושינה את שמו ל"ארמיית העמק".
הוא מינה את ג'ובל ארלי כמפקד הארמייה.
מטרתו של ארלי הייתה לחצות את עמק השננדואה, ואז לעבור את נהר הפוטומוק אל מרילנד ולאיים על בולטימור או וושינגטון די סי.
עם זאת, תקוותם של לי וארלי לחצות את עמק השננדואה במהירות לא התממשה כאשר גנרל האיחוד דייוויד האנטר זיהה את התנועה ומיהר לשלוח כוחות לעמק לקדם את פניו של ארלי.
בעמק השננדואה, פגשו יחידות ארמיית העמק יחידות נוספות בפיקודו של ג'ון ברקינרידג', והללו הסתפחו אל ארמיית העמק.
הארמייה הצליחה להתקדם צפונה וניצחה את כוחות האיחוד בקרב מונוקאצ'י.
ב-11 ביולי פלשה הארמייה לשטחי מדינות האיחוד, ובמשך יומיים איימה על וושינגטון לפני שנאלצה לסגת.
ב-24 ביולי היא חזרה לעמק השננדואה, וזכתה בניצחון נוסף בקרב קרנסטאון השני.
ארלי שלח יחידות פרשים בפיקודו של ג'ון מקאוסלנד, אשר הציתו חלקים ניכרים מהעיר צ'מברסבורג כנקמה על שריפת המכון הצבאי של וירג'יניה בידי כוחות הצפון.
בסוף יולי, נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, נפגש עם מפקד צבאו יוליסס גרנט כדי לדון בהשמדת ארמיית העמק.
האנטר הודח מהפיקוד ובמקומו הובא לזירה פיליפ שרידן.
לאחר סדרת קרבות קשים, נאלצה ארמיית העמק לסגת דרומה וכעת לא היוותה איום משמעותי על האיחוד.
הארמייה התדלדלה בהדרגה, ורבים מאנשיה נהרגו או ערקו.
ב-27 בפברואר 1865 פתח שרידן במתקפה אחרונה כנגד ארמיית העמק ליד וינסבורו.
1,500 מחיילי הארמייה נפלו בשבי, והשאר נפוצו לכל רוח.
ארלי הצליח להימלט, אולם לי פיטר אותו מהשירות.
ארמיית המזרח (ביפנית: 東部方面隊) היא אחת מחמש הארמיות הסדירות של צבא יפן.
הארמייה הוקמה ב-14 בינואר 1960, והיא אמונה על הגנת קאנטו וצ'ובו.
מטה הארמייה נמצא במחנה אסאקה, שבשכונת נרימה שבטוקיו, והיא כוללת את הדיוויזיה הראשונה ואת הבריגדה ה-12 לצד יחידות נוספות קטנות יותר, הכפופות ישירות למפקדת הארמייה.
מפקד הארמייה הנוכחי הוא לוטננט גנרל נאוטאדה מוריאמה.
ארמיית המרכז (ביפנית: 中部方面隊) היא אחת מחמש הארמיות הסדירות של צבא יפן.
הארמייה הוקמה ב-14 בינואר 1960, והיא אמונה על הגנת צ'וגוקו, קנסאי, שיקוקו והחצי הדרומי של אזור צ'ובו.
מטה הארמייה נמצא בעיר איטאמי שבמחוז היוגו, והיא כוללת את הדיוויזיה השלישית, הדיוויזיה העשירית, הבריגדה ה-13, ה-14 ובריגדת ההנדסה ה-4.
מפקד הארמייה הנוכחי הוא לוטננט גנרל ג'ונג'י סוזוקי.
ארמיית המערב (ביפנית: 西部方面隊) היא אחת מחמש הארמיות הסדירות של צבא יפן.
הארמייה הוקמה ב-1 בדצמבר 1955, והיא אמונה על הגנת האיים קיושו ואוקינאווה.
מטה הארמייה נמצא במחנה קנגון בעיר קוממוטו שבקיושו, והיא כוללת את הדיוויזיה הרביעית, הדיוויזיה השמינית, הבריגדות ה-15 וה-14, בריגדת הנ"מ ה-2 ובריגדת ההנדסה ה-5.
מפקד הארמייה הנוכחי הוא לוטננט גנרל ריוג'י טקימוטו.
ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 הייתה ארמיית נייר שהוקמה בפברואר 1945 על ידי היינריך הימלר בזמן שהיה מפקד קבוצת ארמיות ויסלה.
ההיסטוריון הצבאי אנטוני ביוור כתב שכאשר הוקמה ארמיית הפאנצר ה-11 של האס אס, היחידות הזמינות במקרה הטוב יכלו להוות קורפוס, "'אבל ארמיית הפאנצר' צפה הנס-גאורג אייזמן 'נשמעת טוב יותר'".
היא גם אפשרה להימלר לקדם את קציני האס אס לסגל בכיר ולפיקוד שטח בתוך המערך.
אובר-גרופנפיהרר פליקס שטיינר מונה למפקד הארמייה.
הארמייה נודעה רשמית כארמייה ה-11 אך היא הייתה ידועה גם כארמיית הפאנצר אס אס ה-11.
לאחר שהשתתפה במבצע היפוך השמש ממזרח לנהר האודר במהלך פברואר 1945, הוקצתה הארמייה ל-OB West ואורגנה מחדש במרץ 1945. רבות מהיחידות שהיו כפופות בעבר לארמיית הפאנצר ה-11 של האס אס הועברו לארמיית הפאנצר השלישית ויחידות אחרות הוקצו לארמייה ה-11 לפעולות נגד בעלות הברית המערביות.
לאחר שהגנה על נהר הווזר והרי ההארץ, נכנעה הארמייה ה-11 לבעלות הברית המערביות ב-21 באפריל.
עד ה-5 בפברואר ארמיית הפאנצר ה-11, הכפופה לקבוצת ארמיות ויסלה, כללה את היחידות הבאות:
קורפוס הפאנצר אס אס ה-3:
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-23
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11
דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-27
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-10
דיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-28
ב-1 במרץ ארמיית הפאנצר ה-11 נותרו ללא שהוקצו לה יחידות.
ב-12 באפריל ארמיית הפאנצר ה-11 הוכפפה ישירות ל-OB West והיא כללה את היחידות הבאות:
ארמיית המזרח (AO) הייתה ארמיית שדה של הצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם הראשונה שלחמה בחזית המקדונית.
ארמיית המזרח הוקמה בספטמבר 1915 במהלך כיבוש סרביה על ידי כוחות גרמנים-אוסטריים-בולגריים, ונשלחה לנמל היווני סלוניקי, לשם הגיעו יחידותיה הראשונות ב-5 באוקטובר.
למרות מספר התקפות, החזית התייצבה על גבול יוון-סרביה עד ספטמבר 1918, אז התפרק הצבא הבולגרי לאחר תבוסה בקרב דוברו פולה.
ב-11 באוגוסט 1916, כל חיילי מדינות ההסכמה בחזית סלוניקי עברו לפיקוד מאוחד, צבא בעלות הברית של המזרח.
למפקד העליון מונה המפקד הצרפתי של ארמיית המזרח מוריס סראי.
הוא הוחלף כמפקד ארמיית המזרח על ידי ויקטור קורדונייה, והארמייה עצמה שונתה ל-Armée française d'Orient (AFO).
דיוויזיית הרגלים ה-156 (מאז אוקטובר 1915), הייתה בעבר חלק מ-Corps expéditionnaire d'Orient
דיוויזיית הרגלים ה-57 (מאז אוקטובר-נובמבר 1915)
דיוויזיית הרגלים ה-122 (מאז אוקטובר-נובמבר 1915)
דיוויזיית הרגלים הקולוניאלית ה-17 (מאז פברואר 1916), הייתה בעבר חלק מ-Corps Expeditionnaire des Dardanelles
דיוויזיית הרגלים ה-30 (מאז ספטמבר-דצמבר 1916)
דיוויזיית הרגלים ה-76 (מאז ספטמבר-דצמבר 1916)
דיוויזיית הרגלים הקולוניאלית ה-11 (מאז ספטמבר-דצמבר 1916)
דיוויזיית הרגלים הקולוניאלית ה-16 (מאז ספטמבר-דצמבר 1916)
קבוצת לגר של שש אסקדרוני פרשים קלים, מה שהשתווה לעוצמתו של גדוד חי"ר.