tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשור הראשון של המאה ה-21 קטנה אוכלוסיית קוזלודוי בשיעור של 8.17 אחוזים.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 85.5 אחוזים הם בולגרים ו-14.5 אחוזים הם צוענים.
מבחינת התמהיל המגדרי עולה, כי 49.32 אחוזים הן נשים ו-50.68 אחוזים הם גברים.
סמוך לעיר פועלת מ-1970 תחנת כוח גרעינית בהספק של 1,820 מגה-ואט.
זוהי תחנת הכוח הגרעינית היחידה בבולגריה.
החל מ-2006, עם הצטרפות בולגריה לאיחוד האירופי צומצמה מאוד פעילות התחנה בלחץ האירופים ונסגרו 4 יחידות יצור מתוך ה-6 שפעלו במקום, בשל תנאי בטיחות לקויים.
מקצת מעובדי התחנה נפלטו למעגל האבטלה ושיעורה בקוזלודי האמיר מעל לממוצע הבולגרי.
בקוזלודוי פועלות חברת בנייה וחברה ליצור מוצרי צריכה חשמליים.
העיר סמוכה לעורקי התחבורה מספר 5, 7, 8 ו-9 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
קוזמוס (געז: ቆዝምሰ) היה נזיר שהוביל מערכה צבאית של ביתא ישראל כנגד האימפריה האתיופית בשלהי המאה ה-14.
המידע הידוע על קוזמוס, מגיע כולו מהגיוגרפיה של הנזיר האתיופי יפקרנה אגזי.
לפי הגיוגרפיה זו, קוזמוס היה נזיר נוצרי שחי במנזר וינה שבתיגראי וכאשר ראה אותו יפקרנה אגזי ניבא עליו שהוא יתפקר.
בעקבות אותה הנבואה ציווה אגזי להעביר בכוח את קוזמוס על נזירותו ולהשקותו ביין ולהאכילו בבשר.
בתגובה לכך ברח קוזמוס לבגמדר ולאחר שלושה ימי הליכה הגיע לסמין ולצלמת והתקבל על ידי המקומיים.
על פי המקור, אותם יהודים החלו לראות בנזיר דמות משיחית והוא עצמו טען להיותו בן האלוהים.
היהודים שבראשם קוזמוס אספו צבא ותקפו כנסיות ומנזרים בבגמדר ודמביה.
לאחר שהביסו את מושל דמביה הוא הצטרף אליהם והם המשיכו לתקוף ולשרוף מבני דת נוצריים.
כאשר הגיעו לאנפרז הם הרגו את המנהיגים הנוצרים יחד עם 37 תלמידיהם והרגו רבים נוספים.
בתגובה לכך שלח הקיסר דווית הראשון כוח רענן בפיקודו של אקחדום מושל תיגראי שהביס את צבא קוזמוס והרגו.
קוזיי גוניי (בטורקית: Kuzey Güney; מילולית: צפון דרום) היא סדרת דרמה טורקית וספין אוף של המיני-סדרה האמריקאית "Rich Man, Poor Man" משנת 1976. התסריטאים הם אצ'ה יורנץ' ומלק גנצ'ואולו.
בסדרה מככב קיבאנץ' טטליטו בתור קוזיי טקינוגלו, בן חסר מנוחה של אופה איסטנבולי, שחוזר מהכלא ארבע שנים אחרי שהודה בפשע שביצע אחיו, גוניי.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 בספטמבר 2011, בערוץ הטורקי Kanal D.
בישראל היא משודרת בערוץ ויוה פלוס.
הסדרה כוללת 80 פרקים ושתי עונות.
הסדרה מספרת את סיפורם של שני אחים - קוזיי וגוניי.
קוזיי נועז ומרדני, חסר פחד וספונטני.
הוא רגוע, סבלני, לא פועל מבלי לחשוב והוא תלמיד מעולה.
הדבר היחיד שיש להם במשותף היא אהבתם לג'מרה.
כשגוניי וג'מרה התאהבו, קוזיי נותר הרוס.
באותו הלילה, התרחשה תאונת דרכים, בה היו מעורבים האחים, ונהרג בה אדם.
למרות שגוניי נהג במכונית, קוזיי מקבל על עצמו את האשמה משום שהוא רוצה שיהיה לאחיו הגדול עתיד טוב.
קוזיי נשלח לכלא ל-4 שנים.
הסדרה נפתחת 4 שנים מאוחר יותר, כשקוזיי משתחרר מהכלא וחוזר למשפחתו ולחייו.
אבל מהר מאוד הוא מבין שחייו לעולם לא יהיו אותו הדבר.
קיבאנץ' טטליטו בתור קוזיי טקיאולו
בורה גולסוי בתור גוניי טקיאולו
אויקו קראייל בתור ג'מרה צ'אייק
באדה אישצ'יל בתור באנו סינאנר, בתו של אטילה סינאנר.
מוסטפא אבקיראן בתור "סמי" טקינוגלו, אופה, אביהם של קוזיי וגוניי.
סמרה דינצ'ר בתור חנדן טקינוגלו, אמם של קוזיי וגוני, אשתו של סמי.
זרין טקנידור בתור גולטן צ'אייק, אמה של ג'מרה.
אונלסילבר בתור אטילה סינאנר, איש עסקים עשיר, אביה של באנו, הבוס של גוניי, מת בפרק 11.
ריזה קוג'אולו בתור אלי גונטאי, סוחר בשוק פשפשים, חברו הטוב ביותר של קוזיי.
צ'אדס אונור אוזטורק בתור באריש האקמן, אחיה למחצה של באנו.
גוקסן אטש בתור ונוס טזרל, חברתו של באריש.
האזר ארגוצ'לו בתור סימאי צ'נס, חברתו של קוזיי ומאוחר יותר אשתו.
טורגאיי קאנטורק בתור פרהאט, האויב הגדול ביותר של קוזיי, אביו של קוזיי שכר אותו שיגן עליו כשהיה בכלא.
מרבה בולוגור בתור זיינפ, בתו של בעל סטודיו צילום, חברת ילדות של צ'מרה, מעצבת אופנה מאיטליה שהופכת לחברתו של קוזיי.
הלה סויגזה בתור אברו, אמם של באנו ובאריש, אשת עסקים עשירה שחוזרת מארצות הברית לאחר מותו של אטילה סינאנר.
סרהאט טאומן בתור בוראק צ'טלצ'לה, בנו של אטילה סינאנר, אחיה למחצה של באנו.
קאאן טסנר בתור שרף, בלש שמחפש את קוזיי בגלל שהוא רוצה להרוג את פרהאט.
קוזונאק (ברומנית: cozonac, בבולגרית: козунак) היא עוגת שמרים מסורתית במטבח הרומני ובמטבח הבולגרי.
להכנת קוזונאק משתמשים בקמח יבש מאוד, חלב, סוכר, ביצים, חמאה ושמרים.
לשיפור הטעם מוסיפים קליפה מגורדת של תפוזים או לימונים.
הקוזונאק יכול להיות אוורירי או ממולא.
המלית בקוזונאק ממולא יכולה להכיל רחת לוקום, אגוזים, צימוקים, זרעי פרג, פירות מסוכרים, גבינה ממותקת או שילוב כלשהו בין מרכיבים אלה.
גם בקוזונאק אוורירי אפשר לשלב מעט אגוזים או צימוקים.
קוזימו רוסלי (באיטלקית: Cosimo Rosselli; 1439 – 1507) היה צייר איטלקי שצייר בסגנון הקוואטרוצ'נטו, והיה פעיל בעיקר בעיר הולדתו, פירנצה.
בגיל ארבע עשרה הוא הפך להיות תלמידו של נרי די ביצ'י, ובגיל 21 הוא התחיל לעבוד כעוזרו של בן דודו, ברנרדו די סטפנו רוסלי.
היצירה הראשונה של קוזימו שהוזכרה על ידי ג'ורג'ו וזארי, היא "עלייתה של הבתולה שמיימה", שנמצאת בקפלה השלישית משמאל בכנסיית סנט'אמברוג'יו שבפירנצה.
באותה הכנסייה, על הקיר של אחד מהקפלות, נמצא פרסקו שנוצר על ידי קוזימו, שאותו וזארי משבח מאוד, במיוחד בגלל הפורטרט של המלומד הצעיר פיקו דלה מירנדולה.
הסצנה בפרסקו, תהלוכה הנושאת גביע מחולל ניסים, צבועה במרץ ובפחות מנייריזמיות מאשר רוב עבודותיו.
ציור שצויר על ידי רוסלי בשביל הכנסייה של אנונציאטה, עם דמויות מהאס-אס ברברה, מתיו והמטבילים, נמצא באקדמיה של פירנצה.
רוסלי גם בילה קצת זמן בלוקה, שם הוא צייר עבודות בשביל מספר כנסיות.
ציור שיוחס אליו לקוח מכנסיית סנט גירולמו שבפייזולה, ונמצא כיום בגלריה הלאומית בלונדון.
הציור הוא מזבח גדול, שבמרכזו נמצא הירונימוס, במדבר, כורע ברך לפני צלב, ובצדדיו עומדות דמויות כמו דמסוס הראשון, אוסביוס הקדוש, פאולה הקדושה ואוסטוכיום הקדוש; הדמויות בציור מעוצבות בכבוד רב.
ב-1480, רוסלי, יחד עם עוד אמנים, כמו סנדרו בוטיצ'לי, פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו ואחרים, נקראו על ידי סיקסטוס הרביעי לרומא, כדי לעבוד על עיצוב קירות הקפלה הסיסטינית.
רוסלי ומשתפי הפעולה שלו (כולל חתנו פיירו די קוזימו) השלימו שניים או שלושה פרסקאות: "הירידה מהר סיני","הסעודה האחרונה" ואולי גם "הדרשה על ההר".
הציור "מעבר הים האדום" מיוחס בדרכים שונות אליו, אל גירלנדיו, או אל ביאג'יו ד'אנטוניו.
ג'ורג'ו וזארי כתב ביצירותיו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר", שבשונה משאר הציירים, שעקבו אחר השיטה הרגילה והנפוצה של הפרסקו, רוסלי השתמש בצבעים בהירים יותר, הכוללים זהב, וטריק זה הוא זה שנתן לו את ההערכה מסיקטוס הרביעי (שלא היה מומחה גדול באמנות, לפי וזארי).
בגמלדה-גאלרי שבברלין, ישנם שלושה ציורים שנעשו על ידו: "הבתולה בפאר", "קבורת ישו" ו"טבח התמימים".
תלמידו הראשי היה פיירו די קוזימו ובין תלמידיו היו גם פרא ברתולומאו אנג'לו די דונינו וג'ובאני בטיסטה וואני.
לפי וזארי, רוסלי מת ב-1484, אך זו היא טעות, מכיוון שידוע היה שהוא היה בחיים ב-25 בנובמבר 1506.
קוזיאטין (באוקראינית: Козятин) היא עיר במחוז ויניצה אוקראינה.
העיר הוקמה כמושבם של סוללי מסילת הרכבת באמצע השני של המאה ה-19. ב-1905 פועלי הרכבת המקומיים לקחו חלק פעיל במהפכת 1905, ודוכאו קשות על ידי המשטרה הרוסית.
בין 15 ביולי 1943 ל-28 בדצמבר 1943 הייתה קוזיאטין תחת כיבוש גרמני.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,650 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעלו בה קולחוז יהודי, מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
רבים מיהודי העיר עבדו בסדנאות הרכבת בעיר ובמפעלי התעשייה שהוקמו בה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, רצחו בה אלו בו ביום 385 יהודים.
כעבור מספר שבועות רוכזו יהודי העיר שלא הספיקו להימלט ממנה בגטו בן שלושה רחובות שהוקם בה, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה.
ב-4 ביוני 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים ואוקראינים, והעבירו את למעלה מ-500 יושביו למחנה שבויים סמוך, תוך ירי במנסים להימלט.
למעט כ-30 יהודים שעברו סלקציה, נרצחו כל היהודים בבורות ירי ליד הכפר טלימונובקה.
יתר היהודים נרצחו בדצמבר 1942, תוך מצוד אחר יהודים נוספים מהעיר שהסתתרו בה ויהודים מהעיר סמהורודוק.
קוזובה (באוקראינית: Козова; בפולנית: Kozowa; ביידיש: קאזעווע) היא עיירת מחוז במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה שוכנת לצד אגם, על גדת נהר קורופטס (Koropets).
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1669, עת הוקם בו מבצר.
מסוף המאה ה-18 ועד סוף המאה ה-19 שימשה העיירה כעיירת מחוז עצמאית, ובשנת 1880 סופחה לנפת העיר בז'ז'ני.
בשנים אלה חוברה העיירה לקו מסילת הברזל.
יהודים ישבו בעיירה מסוף המאה ה-17, ועד תחילת המאה ה-20 החזיקו בכל בתי העסק בה.
מאמצע המאה ה-19 כיהנו בעיירה רבנים מבית רוטנברג.
בשרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1906 נותרו בו כ-300 משפחות יהודיות ללא קורת גג.
בשנת 1909 הוקם בעיירה בית ספר עברי, ובין מלחמות העולם התגברה ביישוב הפעילות הציונית, בעיקר של הרוויזיוניסטים.
בשנים אלה נמנו ביישוב כ-1,570 יהודים, כשליש מתושביו, ובוועד הקהילה החזיקה אגודת ישראל.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועקב פרעות של איכרים אוקראינים ביהודי כפרי הסביבה, נהרו אליה פליטים יהודים רבים.
ב-16 באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים טבח ביהודי העיירה, בו רצחו ביער סמוך בין 300 ל-500 יהודים.
באביב 1942, עם הבאת מגורשים יהודים לעיירה, הגיע מספר תושביה היהודים לכ-2,850. עם הגעת יהודים נוספים לעיירה, רוכזו כל יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו שררה צפיפות קשה.
ב-21 בספטמבר 1942, יום כיפור תש"ג, נערכה בגטו שבעיירה אקציה המונית, בה נתפסו בין 800 ל-1,000 יהודים, והובלו לבז'זני, וממנה שולחו תוך זמן קצר בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בחורף 1943-1942 סבלו יהודי הגטו ממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בו, תוך שהגרמנים מוציאים להורג חולים יהודים שגילו.
ב-9 באפריל 1943 הוציאו הגרמנים להורג כ-100 יהודים נוספים מהגטו.
ב-17 באפריל 1943 נערכה בגטו שבעיירה אקציה המונית נוספת, בה נרצחו בירי כ-1,000 יהודים נוספים.
ב-12 ביוני 1943 נרצחו כ-1,000 היהודים האחרונים שנותרו בגטו שבעיירה.
בעת האקציה התאבד אחד מחברי היודנרט, עו"ד קורצ'וק, יחד עם תשעת בני משפחתו, באמצעות שתיית רעל, כדי שלא ליפול בחיים בידי הגרמנים.
קוזין (באוקראינית: Козин; בפולנית: Kozin) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1538 הוענקו לקוזין זכויות עיר והיתר לקיים בה ירידים.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מסוף המאה ה-16. בתקופת גזירות ת"ח ות"ט ערכו הטטרים טבח ביהודי העיירה, אך הקהילה ביישוב השתקמה לאחר מכן, ובשנת 1720 נערך במקום כינוס גליל ווהלין של ועד ארבע הארצות.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 972 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בה 525 יהודים, למעלה ממחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, וכן פעילות של תלמוד תורה.
ב-25 ביוני 1941, כמה ימים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה תוך מספר ימים יהודים שהואשמו בקומוניזם.
לאחר מכן, נשדד רכוש היהודים בעיירה, והועלו באש בתי הכנסת בה, תוך רצח 20 יהודים.
ב-23 במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר כעבור שבוע נרצחו 372 מיושביו בבורות ירי.
ב-6 באוקטובר 1942 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים את כ-700 היהודים שנותרו בגטו, כאשר רוב הנמלטים הוסגרו לגרמנים בידי איכרי הסביבה, למעט כ-30 יהודים שהוסתרו בידי איכרים צ'כים ופולנים.
קוזידו (בפורטוגזית: Cozido; נהגה בפורטוגזית אירופאית: [kuziðu] ובפורטוגזית ברזילאית: [kuzidu]) הוא תבשיל מסורתי פורטוגזי של נתחי בשר מסוגים שונים וירקות.
לתבשיל וריאציות שונות ברחבי פורטוגל והוא נחשב למאכל פורטוגזי מסורתי.
מקורו של התבשיל הוא באזור ביירה בפורטוגל.
זהו תבשיל קדירה עשיר שכולל בדרך כלל נתחי בשר בקר, בשר חזיר, שאריות בשר שונות, נקניקים מעושנים וחלקי עוף.
בקדירה עצמה מבושלים גם גזר, לפת, אורז, תפוחי אדמה, וכרוב ירוק.
התבשיל מוגש לעיתים קרובות עם שמן זית ויין אדום.
באיים האזוריים נהוג להניח את הקדרה עם המצרכים בבורות שנחפרו לשם כך בשטחים עם פעילות גיאו תרמית עשירה.
התבשיל מתבשל עקב החום הרב השורר בבטן האדמה ובישולו אורך מספר שעות.
קוזימו השני דה מדיצ'י (באיטלקית: Cosimo II de' Medici; 12 במאי 1590 - 28 בפברואר 1621) היה הדוכס הגדול של טוסקנה מה-17 בפברואר 1609 ועד מותו.
קוזימו לא גילה רצון לעשייה שלטונית או דיפלומטית והדוכסות נשלטה בפועל על ידי שריו.
זכור כיום במיוחד כפטרונו של גלילאו גליליי, שהיה מורו בילדותו, אותו הפך לאסטרונום ואסטרולוג החצר.
קוזימו, יליד פירנצה, היה בנם הבכור של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו כריסטינה מלורן.
אביו דאג לו לחינוך מן המעלה הראשונה ובין מוריו היה גלילאו גליליי.
ב-1610 פרסם גליליי את ספרו "Sidereus Nuncius" ("שליח הכוכבים"), בו חשף את תגליותיו באמצעות הטלסקופ, והקדיש אותו לקוזימו השני.
בספר זה תיאר גלילאו לראשונה את ארבעת ירחי צדק הראשונים שהתגלו (הנקראים כיום "הירחים הגליליאניים").
לאחר הגילוי קרא גלילאו לתגלית Cosmica Sidera ("כוכבי קוזימו") כאות כבוד לקוזימו השני, לאחר מכן שינה את השם ל-Medicea Sidera ("כוכבי מדיצ'י") מפני שבאותה תקופה חיו ארבעה אחים מבית מדיצ'י (קוזימו, פרנצ'סקו, קרלו ולורנצו).
כחלק מפעולותיו הדיפלומטיות של אביו, השיא אותו פרדיננדו בהיותו בן 18 למריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה בתו של קרל השני, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג, לשניים נולדו שמונה ילדים.
קוזמה פיוטרוביץ' פודלאס (; 29 באוקטובר 1893 - 25 במאי 1942) היה גנרל לייטננט בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם השנייה.
פודלאס נולד למשפחה ממוצא אוקראיני ב-29 באוקטובר 1893 במחוז סורסקי שבאימפריה הרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בחזית המזרחית כמש"ק וכמפקד מחלקה.
ב-1917 עזב את הצבא הקיסרי, וב-1918 התגייס לצבא האדום.
הוא לחם עמו במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד.
ב-1921 מונה למפקד בריגדה, והשתתף עמה בדיכוי מרד טמבוב.
הוא למד באקדמיה הצבאית פרונזה, וב-1 בדצמבר 1929 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-27, וב-15 באוגוסט 1936 הועבר לפקד על הקורפוס ה-23. ביולי 1938 הוא התמנה למפקד ארמיית החוף, ולחם עמה בקרב אגם חסן.
תפקדו במהלך הקרב זכה לביקורות שליליות ביותר מצד גריגורי שטרן, והוא נשפט ונידון למאסר של חמש שנים במחנה עבודה עם שלילת הזכויות הפוליטיות במשך שלוש שנים.
עם זאת, באפריל 1940 הוא זכה לחנינה, ובאוגוסט של אותה שנה חזר לשירות פעיל ומונה למפקד דיוויזיה.
בנובמבר של אותה שנה מונה למפקח הכוחות הרגלים במחוז הצבאי קייב.
עם פתיחת המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 מונה פודלאס לסגן מפקד החזית הדרום-מערבית.
ב-5 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-40, וב-12 באוגוסט הועלה לדרגת גנרל מאיור.
יחד עם הארמייה שלו, הוא ניסה ללא הצלחה לבלום את התקדמות קבוצת הפאנצר גודריאן לכיוון מוסקבה.
ב-22 באוקטובר הוענק לו עיטור לנין, וב-9 בנובמבר הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
ב-12 בפברואר 1942 הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-57 ולחם עמה בקרב חרקוב השני.
לאחר שכוחותיו כותרו, הוא התאבד כדי לא ליפול בשבי.
על פי גרסאות אחרות הוא נהרג במהלך פעולה ב-25 במאי 1942. הוא היה בן 48 במותו.
בנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב, מוזכר פודלאס בתור אחד מהגנרלים שסטלין דן על לא עוול בכפם במסגרת הטיהורים הגדולים.
קוזימה פון בונין היא אמנית עכשווית רב תחומית גרמניה.
קוזימה עוסקת, בין היתר, ביצירות טקסטיל, פיסול, יצירות סאונד, סרטים ומיצגים.
את השראתה היא שואבת מהתרבות האינטלקטואלית, האמנותית והמוזיקלית מהשכונה בה היא חיה ועובדת, בעיר קלן.
קוזימה פון בונין נולדה במומבסה, קניה.
כשהייתה בת שש חזרה משפחתה לאוסטריה.
פון בונין סיימה את לימודיה באוניברסיטת המבורג לאמנות.
בעבודתה המשמעותית הראשונה כסטודנטית, שבה שיתפה פעולה עם יוזף שטראו, הציגה את עצמה בחלון של גלריה בהמבורג, בשנת 1990.
פון בונין מעלה את הקשר בין יצירות אמנות לבין עולם האופנה, המוזיקה, האדריכלות ותחומים נוספים.
היא בוחנת את תפקידה כאמנית ועל כן לעיתים קרובות היא מתמקדת ביצירה אמנותית קולקטיבית, הכוללת שיתופי פעולה עם אמנים אחרים; יוזמת מסיבות, הופעות די ג'יי, מופעים מוזיקליים ותערוכות וידאו ואודיו.
התערוכות של פון בונין הן בעלות אופי חולף שנועד לדחות את הרעיון הקלאסי של האמן–היוצר היחיד.
Cosima von Bonin: Roger and Out, המוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס :2008)
Cosima von Bonin, מוזיאון קמפר לאמנות :2011)
2019: אוקיינוס וקפאין, מגזין III, תל אביב יפו
האמנות של פון בונין נמצאת במספר אוספים ציבוריים וביניהם:
מוזיאון לאמנות עכשווית, לוס אנג'לס.
מוזיאון לאמנות חדשה, קרלסרוהה גרמניה
קוזימו פנצ'לי (באיטלקית: Cosimo Fancelli; 1620, רומא – 1688, רומא) היה פסל איטלקי.
קוזימו הוא בנו של האמן קרלו פנצ'לי, כמו אחיו ג'אקומו אנטוניו פנצ'לי החל כעוזר של ג'ובאני לורנצו ברניני.
נאמר עליו כי פיסל את דמות הנילוס במזרקת ארבעת הנהרות בפיאצה נאבונה, אמירה זאת מיוחסת גם לאחיו ג'אקומו.
לאחר מכן הוא חבר לפייטרו דה קורטונה בקישוט כנסיות ברומא: כנסיית סנטי לוקא ומרטינה סמוך לפורום רומאנום (1649), כנסיית סנטה מריה דלה פאצ'ה (1656), כנסיית סנטה מריה בוויטה לאטה (1660), סן קרלו אל קורסו (אחרי 1665) וקמרון של סנטה מריה בוליצ'לה (1662-65).
ברניני הטיל עליו לסיים את פסל המלאך המחזיק את המטפחת של ורוניקה הקדושה בגשר סנטאנג'לו.
קוזימה וגנר (; 24 בדצמבר 1837 – 1 באפריל 1930) הייתה אשתו של ריכרד וגנר, וממייסדי פסטיבל ביירוית, המוקדש בעיקר לביצוע האופרות של וגנר.
לאחר מותו הקדישה את חייה לקידום יצירותיו האופראיות והספרותיות.
במרוצת השנים זיהו פרשני אופרה רבים בקוזימה את ההשראה ליצירותיו המאוחרות של וגנר, דוגמת האופרה "פרסיפל".
קוזימה הייתה בתם של הפסנתרן והמלחין ההונגרי-גרמני פרנץ ליסט ומארי ד'אגו.
בשנת 1857 היא התחתנה עם המנצח הנס פון בילו, ונולדו להם שני ילדים.
ב-1863 התאהבה בריכרד וגנר, שהיה מבוגר ממנה ב-24 שנים, והתגרשה מפון בילוב.
וגנר וקוזימה התחתנו ב-1870. ב-1876 פתח הזוג את העונה הראשונה של פסטיבל ביירוית, שנועד להציג את מכלול יצירותיו של וגנר.
קוזימה הקדישה את השנים הבאות של חייה לניהול הפסטיבל, הרחיבה את הרפרטואר שלו, והפכה אותו לאירוע מרכזי בתחום המוזיקה הקלאסית.
בתקופתה התנגדה לחידושים תיאטרליים בפסטיבל ודבקה בהפקות המקור של וגנר.
בדומה לו אף היא שמה את הדגש במיצגי האמנות שהעלתה על העליונות התרבותית של הגזע הארי ועל אנטישמיות.
ב שלט הזרם רומנטי על המוזיקה הקלאסית האירופאית.
בתקופה זו, מלחינים רבים שאפו לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים של התקופה הקלאסית, וליצור מוזיקה רגשנית ועדכנית.
התקופה הרומנטית הושפעה מהמהפכה הצרפתית.
לא עוד אופרות סימפוניות וקאמריות.
את מקומן תפסו אופרות ווקאליות וגרנדיוזיות, בעלות קטעי מחול ומקהלה.
בתקופה הרומנטית, התחדד רגש הלאומיות, וביצירות רבות השתמשו במוטיביים גזעניים ואף אנטישמיים.
בינואר 1833 פגש אביה של קוזימה, פרנץ ליסט, את מארי ד'אגו, אשת חברה פריזאית, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים.
אביה של ד'אגו היה אציל צרפתי, הרוזן דה פלאוויני, ואילו אמה באה ממשפחת בנקאים ידועת-שם בפרנקפורט, גרמניה.
מארי הייתה נשואה לרוזן הצרפתי ד'אגו וילדה לו שתי בנות, אך מאסה בנישואיה.
היכרותה עם ליסט העמיקה הודות לתחומי העניין האינטלקטואליים המשותפים לשניהם, ובמרץ 1835 ברחו ליסט וד'אגו מפריז לשווייץ, אדישים לשערורייה שחוללו יחסיהם בחברה הגבוהה.
ב-18 בדצמבר של אותה שנה נולדה בתם הראשונה, בלנדין-רשל.
בשנתיים הבאות נסעה המשפחה ברחבי העולם בעקבות קונצרטים רבים של ליסט.
בשלהי 1837 ילדה מארי בקומו, איטליה, את בתם השנייה, קוזימה.
שמה המלא של קוזימה, פרנצ'סקה גטנה קוזימה, נגזר משמו של הקדוש הנוצרי קוסמאס.
קוזימה הושארה, יחד עם אחותה אצל המינקת, ואילו ליסט ומארי המשיכו להופיע באירופה.
בנם השלישי, דניאל, נולד ב-9 במאי 1839 בוונציה.
בשנת 1839 סיכנה מארי את מעמדה החברתי וחזרה לפריז לטפל בבנותיה.
תקוותיה להחזיר את מעמדה הגבוה בעיר נופצו, כאשר לא הוכרה כאימן של הילדות.
כפתרון, מארי רשמה את הבנות בחזקת אימו של פרנץ, אנה ליסט.
השתיים עברו לביתה של אנה בפרוורי פריז, ואילו דניאל נשאר וגדל בוונציה.
בשנות ה-40, התקררו היחסים בין מארי לפרנץ, ואמצעי התקשורת היחיד שעבד בין השניים היה דיווח באמצעות גורם שלישי.
בשנת 1845, אסר ליסט על קוזימה ובלנדין-רשל לדבר עם אימן.
מארי האשימה את ליסט בגניבת בנותיה, אך ליסט המשיך לתבוע את זכותו להחליט על עתידן של הבנות.
מארי ויתרה, ולא ראתה את בנותיה במשך חמש שנים.
ב-1850, לאחר חמש שנות ניתוק בין מארי לבנותיה, עבר דניאל, הבן הצעיר, לבתה של אנה.
הביוגרף של קוזימה, ג'ורג' ריצ'רד מארק, תיאר את אנה כאישה מהמעמד הבינוני, לא משכילה אך לבבית.
על אף שליסט ניהל את הקשר עם ילדיו מרחוק, הוא דאג לכלכלתם וללימודיהם.
קוזימה ואחותה נשלחו לבית הספר הפרטי של מאדאם פטרסי, ודניאל נשלח אל התיכון על שם בונאפארט בטולוז.
בשנת 1847, פגש ליסט את הנסיכה קרוליין צו זיין ויטגנשטיין, אשתו של אציל גרמני שהתגורר ברוסיה.
בסתיו 1848, התאהבו השניים, ואף שלא התחתנו בילו את שארית חייהם יחד.
ויטגנשטיין עזרה לליסט בגידול ובטיפוח הבנות.
שתי הבנות היו כפופות לתוכנית הלימודים של פטרסי במשך ארבע שנים.
ב-10 באוקטובר 1853, הגיע ליסט לדירתה של פטרסי, שם נפגש עם בנותיו לראשונה מזה שמונה שנים.
אל ליסט התלוו שני מלחינים נוספים: הקטור ברליוז וריכרד וגנר.
בניסיון ליצור רושם טוב, קרא וגנר לעמיתיו להצטרף אליו בשירת קטעים מאופרה שעמד בהלחנתה.
לימים, הייתה אופרה זו ליצירה המפורסמת "דמדומי האלים".
במפגש זה היו נוכחות הבנות, בלנדין-רשל וקוזימה, אך התרשמותו היחידה של וגנר מהן הייתה, שהן ביישניות מאוד.
נישואים עם הנס פון בילוב
בשנת 1855 גמלה בלבו של ליסט החלטה לעבור לברלין, מחשש שייווצר חיבור אם–בת עמוק בין בנותיו לבת זוגו, ויטגנשטיין.
ליסט חשק במעבר בשל אילוצי המרחק בין עבודתו לבנותיו.
השתיים גרו אצל פרנציסקה פון בילוב, אמו של הנס פון בילוב, שהיה מתלמידיו המצטיינים של ליסט.
הוא הצטרף לכיתתו לאחר שהשתתף בשירת האופרה "לוהנגרין" של ריכרד וגנר, שיהיה לימים בעלה השני של קוזימה.
ליסט האמין כי בילוב יהיה לאחד המוזיקאים המחוננים ביותר של התקופה הרומנטית.
הוא לקח אחריות מלאה על לימודי המוזיקה של הבנות, בעת שפרנציסקה דאגה לכלכלתן ולחינוכן.
בילוב התרשם מיכולותיה של קוזימה כפסנתרנית, ואף השווה אותה לאביה.
ב-18 באוגוסט 1857, לאחר שנתיים בהן הסתירו את הקשר הזוגי ביניהם, התחתנו קוזימה ובילוב בקתדרלת הדוויג הקדושה.
בירח הדבש נפשו השניים בציריך וביקרו את וגנר בביתו.
בשנה שלאחריה ביקרה קוזימה את ריכרד לבדה והשניים החלו לפתח קשר רומנטי סודי.
קוזימה, שגדלה בתרבות הפריזאית, התקשתה להסתגל לחיים בברלין, שהייתה אז פרובינציאלית יותר מפריז.
ניסיונותיה להתחבר עם החברה הגרמנית המקומית נחלו כישלונות, ואף הרעו את המצב משהיה.
בתחילת שנותיה כאשתו של בילוב הרבתה להתעניין בקריירה שלו, על אף שלא נכח בביתם במרבית ימות השבוע, ועודדה אותו להרחיב את פעילותו להלחנה.
במקרה אחד אף הגישה לו תקציר לאופרה על סיפורם של מרלין והמלך ארתור, יוזמה שלא זכתה לראות אור בסופו של דבר.
לוח הזמנים הצפוף של פון בילוב הותיר את קוזימה גלמודה לתקופות ארוכות, בהן עבדה כמתרגמת עבור המגזין הצרפתי Revue germanique.
בדצמבר 1859 מת אחיה הצעיר, דניאל, בגיל 20. ב-12 באוקטובר 1860 ילדה לפון בילוב את בתם הראשונה, דניאלה (לזכרו של דניאל).
ב-1862 החלה תקופת אבלות נוספת בחייה, לאחר שאחותה הגדולה, בלנדין-רשל, נפטרה במהלך לידת בנה.
היא הייתה נשואה לאמיל אוליבייה, עורך דין פריזאי שכיהן כראש ממשלת צרפת.
כשנה לאחר מכן, נולדה בתה השנייה של קוזימה, בלנדין אליזבת ורוניקה טרזיה.
בדומה לדניאלה, גם אליזבת נקראה על שם אחותה של קוזימה.
פון בילוב ראה עצמו מחויב לאופרות של וגנר; בשנת 1858, נטל על עצמו כתיבת פרטיטורה ווקאלית עבור "טריסטן ואיזולדה", ובשנת 1862 הכין העתק נאמן למקור של "אמני השירה מנירנברג".
בין בני הזוג בילוב לווגנר התפתחו קשרי ריעות, ובקיץ 1862 עברו לגור יחדיו במטרה לקדם ולהקל על תהליך כתיבת האופרות.
באוקטובר 1862, ממש לאחר מותה של בלנדין, חלקו פון בילוב ווגנר את חובות הניצוח בקונצרט בלייפציג; וגנר תיעד ברשומותיו, כי תוך כדי חזרה, "הייתי נתון בהתרגשות עליונה למראה קוזימה [...] היא נראתה לי כמי שירדה מעולם אחר".
בעת ההיא היה עולמו הרגשי של וגנר נתון בסבך יחסים מורכבים; מחד, היה עדיין נשוי לאשתו, מינה פלנר (שמתה ב-1866) והיה מעורב בכמה פרשיות אהבים צדדיות, ומאידך, החל לפתח קשר רומנטי עם קוזימה, שהצטרפה לפון בילוב במעבר הדירה.
ב-28 בנובמבר 1863, ביקר וגנר בברלין ובשעה שפון בילוב היה עסוק בחזרה לקונצרט נסעו הוא וקוזימה לבדם ברחובות העיר ברלין והתוודו זה בפני זו על אהבתם.
בשנת 1864 חל שינוי במעמדו הכספי של וגנר, לאחר שלודוויג השני, מלך בוואריה, שילם את חובותיו והעניק לו קצבה נדיבה.
לודוויג סיפק לווגנר (ולבילוב וקוזימה שהתלוו אליו) בית צנוע על גדות אגם שטרנברג ומשכן מפואר במינכן.
ביוזמת וגנר מונה בילוב לפסנתרן הראשי של לודוויג, תפקיד מכובד שרבים חפצו בו.
בילוב וקוזימה עברו לבית גדול, בסמוך למשכנו של וגנר, כדי שקוזימה תוכל לעבוד כמזכירתו.
מ-29 ביוני 1864 בילו וגנר וקוזימה שבוע יחדיו על גדות האגם, בטרם הגעתו של בילוב ב-7 ביולי.
לדברי עוזרת ביתו של וגנר, אנה מראזק, התפתח הקשר הרומנטי בין השניים תוך העבודה על כתיבת אופרה חדשה.
עוד אישרה מראזק, כי לאחר שבילוב הצטרף אל השניים, קוזימה ישנה לצד וגנר במשך ימים רבים.
ב-10 באפריל 1865, נולדה בתם המשותפת הראשונה של השניים, איזולדה.
בילוב לא התנגד לכך, וראה בגידול הילדה מעשה שליחות.
ברשומות הגרמניות נרשמו בילוב וקוזימה כאפוטרופוסים החוקיים של איזולדה.
וגנר השתתף בטקס הטבילה של איזולדה.
במקביל לתמיכתו של המלך, עוררה דמותו של וגנר מחלוקות בקרב העם הבווארי.
נסיונותיו להשפיע על המלך לודוויג לפטר שרים בממשלתו, שלא נכנעו לרצונו ולדרישות של וגנר, הביאו להחתמת עצומה נגדו.
העצומה, בחתימת ארבעת אלפים מאזרחי בוואריה, הוצגה לפני המלך.
בשיאה של הפרשה דרש וגנר לפטר את מזכיר הממשלה של לודוויג ואת ראש ממשלת בוואריה.
לבסוף, לודוויג גירש את וגנר ואת קוזימה מבוואריה אך המשיך לתרום ולהעניק לזוג כספים.
לאחר מספר חודשי גלות הגיעו השניים לז'נבה.
הם נסעו יחדיו לעיר לוצרן, שם מצאו משכן עצום ומפואר בשם "טריבשן".
וגנר ביקש הלוואה בסכומי עתק מלודוויג, וב-15 באפריל היה לבעל הבית.
לאחר חתימת חוזה השכירות הזמין ונגר את בילוב וילדיו להתארח בביתו.
הם בילו בביתו של וגנר במשך הקיץ.
בשלב זה לא היה אפשר עוד להסתיר מבילוב את טיב היחסים שנרקמו בין קוזימה לריכרד.
ב-17 בפברואר 1867, נולדה בתם השנייה של קוזימה ווגנר, אווה.
גם לאחר שגילה את טיבם האמיתי של היחסים בין השניים, שמר בילוב אמונים לווגנר וליצירותיו; הוא מונה למנהל המוזיקלי של אולם האופרה הגדול במינכן, ואף נטל עליו את ההכנה לבכורה של אמני השירה מנירנברג.
באוקטובר 1868, ביקשה קוזימה גט מבילוב, אך זה לא הסכים.
ביוני 1869, לאחר הולדת הילד השלישי של וגנר, הסכים בילוב לתנאי הגירושין.
ההליכים המשפטיים הסתיימו באופן רשמי ב-18 ביולי 1870 בבית המשפט של ברלין.
בתום ההליכים, ניתק בילוב את הקשר עם השניים.
השערוריות הפוליטיות שחגו סביב וגנר לא פסקו גם לאחר עזיבתם.
דודו של לודוויג, הנסיך קראל, העיב על מעמדו של וגנר, והביא לגירוש הזוג ממינכן, שם חפצו להקים את הפסטיבל במקור.
בעבר, בדקו וגנר וקוזימה את האפשרות לייסד את הפסטיבל בנירנברג, שכן הייתה מקום האירועים של האופרה "אמני השירה מנירנברג".
לבסוף, בחרו השניים בביירוית, שלזכותה עמדו שלושה יתרונות ברורים; ראשית, היה בעיר בית אופרה רחב היקף ומפואר, שהאקוסטיקה בו הייתה ללא דופי.
שנית, העיר ביירוית נמצאת בתחום שבו החזיק וגנר בזכויות הביצוע ליצירותיו, לאחר שמכר את חלקן ב-1864, כדי להיחלץ ממצוקותיו הפיננסיות.
שלישית, העיר חסרה חיי תרבות שוקקים, שיכלו להתחרות ביצירותיו של וגנר.
ההערכה הייתה, כי הפסטיבל יהיה מקור התרבות של העיר, ויהיה סמלה המוכר ביותר.
באפריל 1871, באו וגנר וקוזימה לביירוית לצורך סידורים פיננסיים.
לאחר בחינה מקרוב, לא היו בני הזוג מרוצים מממדי בית האופרה, שלא התאים לתזמורות הגדולות שהיו מרכיב מרכזי באופרות של וגנר.
כיוון שלודוויג סירב לעזור, גילו ראשי עיריית ביירוית נכונות לסייע לווגנר בשיפוץ המבנה, והשקת הפסטיבל נקבעה לשנת 1873. מועד תחילת השיפוץ התעכב, והתאריך המוצע להשקת הפסטיבל נדחה.
באביב 1873, עמד פרויקט הפסטיבל על סף קריסה, וב-1874, לאחר תחינות רבות מהזוג, נענה המלך לודוויג לבקשת הסיוע, והזרים סכומי עתק לטובת הפרויקט.
בנוסף לשיפוץ משכן האופרה, תוכנית הבנייה כללה בין היתר את ייסוד המבנה "ואהנפריד", ששימש למגורי קוזימה ווגנר.
תהליך השיפוץ תם ב-1875, ומועד ההשקה החדש נקבע לשנה הבאה.
בתקופה זו, הודתה קוזימה בפני אביה, כי המירה את השתייכותה הנוצרית מן הקהילה הקתולית לקהילה פרוטסטנטית, יותר מתוך רצון לשמור על סולידריות בינה לבין וגנר, שהיה פרוטסטנט, מאשר מנטיית לב דתית.
ב-31 באוקטובר 1872, השתתפה קוזימה בטקס התפילה הפרוטסטנטי הראשון שלה.
במרץ 1876, בעת שהזוג טייל בברלין, הובאה לקוזימה הידיעה על מות אמה, מארי ד'אגו.
קוזימה לא הצליחה להגיע להלווייתה, וכתבה לבתה דניאלה את תחושות אבלה: .
מיוני ואילך, רשומות היומן של קוזימה מעידות כי נסעה למקומות רבים ברחבי אירופה, במטרה להכין את התפאורה לפסטיבל הראשון.
באוגוסט 1876, אורחים רבים החלו לבקר במשכן, שנפתח למבקרים.
בין האורחים ניתן למנות את המלך לודוויג, שבא להתרשם מן התפאורות והתלבושות בחזרות הגנרליות מ-6 עד ל-9 באוגוסט (אך פרש אחריהן וחזר רק להצגה האחרונה), את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פדרו השני, קיסר ברזיל ורבבות בני אצולה ממשפחות המלוכה האירופאיות.
בנוסף לפוליטיקאים, גם אנשי המוזיקה הקלאסית נמנו ברשימת האורחים, דוגמת אנטון ברוקנר, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, קאמי סן-סנס, ואביה של קוזימה, פרנץ ליסט.
באותו הפסטיבל, נכחה המאהבת הסודית של וגנר, ג'ודית גוטייה.
קוזימה לא ידעה באותה העת על היחסים הרומנטיים של וגנר עם גוטייה.
הפסטיבל נערך ב-13 עד 30 באוגוסט.
מבחינה אמנותית, הפסטיבל הורכב משלושה מחזורים, כולם תחת המנצח הנס ריכטר.
הפסטיבל נחל הצלחה יוצאת דופן – "יצירות אלוהיות נוגנו בביירוית", כתב אדוורד גריג, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם העיתון הנורווגי.
מבחינה רווחית, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי.
על אף שהפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, החזיק מעמד בזכות תמיכה מתמשכת של חסידי וגנר, ביניהם לודוויג, בילוב וריכטר, שתרמו את מלוא הכנסותיהם לפסטיבל.
התרומות לא הספיקו, והזוג נאלץ לפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל אופרה רגיל, שהיה בזוי בעיניהם.
לאחר שוגנר וקוזימה החזירו את חובותיהם, הם עזבו את ביירוית ונסעו לוונציה, שם נשארו עד דצמבר.
במהלך החופשה, צבר הפסטיבל גירעון כספי; הגירעון הכספי וחוסר שביעות הרצון של וגנר מהפסטיבל הראשון, מנעו את האפשרות לפתיחת הפסטיבל בשנית.
וגנר אף שקל לוותר על הפרויקט בביירוית לגמרי.
לאחר הבילוי בוונציה, הזמינו את וגנר וקוזימה לנצח על קונצרטים מקומיים בלונדון, ובכך לצמצם את הגירעון שצבר הפסטיבל.
בלונדון, פגשו השניים את הסופרת ג'ורג' אליוט, את הסופר רוברט בראונינג ואת הצייר אדוארד ברן-ג'ונס (שצייר מספר דיוקנאות של קוזימה).
ב-17 במאי, הוזמן הזוג וגנר לארוחה חגיגית בטירת וינדזור במעמד המלכה ויקטוריה.
העבודה באנגליה הכניסה די כסף להחזיר את הלהט לעיני וגנר בכל הנוגע לפיתוח הפסטיבל.
עם שובו לביירוית החל לעבוד על האופרה "פרסיפל", שתהיה האופרה האחרונה של וגנר.
פרויקט זה העסיק את וגנר כחמש שנים.
על פי יומנו של וגנר, אלמלא קוזימה לא הייתה נכתבת האופרה, והיא הייתה לו השראה בעת הכתיבה.
ב-1878, תרם לודוויג מענק כספי נוסף, שהסדיר את חובם של וגנר וקוזימה.
ב-25 בדצמבר, לרגל יום הולדתה, שכר וגנר תזמורת שתנגן את ההקדמה של פרסיפל.
במהלך חמש שנות הכתיבה, סבל וגנר סבל מפרכוסי-לב.
ב-1880, הכריז כי פסטיבל ביירוית הבא לשנת 1882 יוקדש כולו ליצירה החדשה, פרסיפל.
כתנאי למימון הפסטיבל דרש לודוויג כי הוא יתקיים בביירוית בלבד, וכי הקאפלמייסטר הרמן לוי, ינצח על המהדורה.
וגנר וקוזימה התנגדו בתוקף לכך שהניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג.
כתחליף העלה את הרעיון, כי לוי יתנצר לפני כן, אך זכה לסירוב.
בתשובתו לווגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך וגנר הפגוע ענה, כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות".
על אף ההתנגדות, לוי ניצח על האופרה וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה הקלאסית.
בעונה השנייה של הפסטיבל, הוצגה "פרסיפל" 16 פעמים.
בהופעה האחרונה של האופרה, ב-29 באוגוסט, ניצח וגנר בעצמו על המערכה האחרונה.
הפעם, בניגוד לפסטיבל הבכורה, היה הפסטיבל רווחי מאוד, ווגנר וקוזימה היו מרוצים מאוד הן מהבחינה האמנותית והן מהבחינה הכלכלית.
הביקורת השלילית היחידה על הפסטיבל נכתבה על ידי פרידריך ניטשה, שהיה בעברו חבר טוב של וגנר וקוזימה.
ניטשה ראה בפרסיפל אופרת "תועבה", בניהולה של קוזימה.
הוא כתב כי קוזימה אחראית לכישלון הפסטיבל, כיוון שהייתה ממוצא פריזאי והבנתה בתרבות המוזיקה הגרמנית הייתה דלה.
חיים בוונציה ומותו של ריכרד וגנר
לאחר העונה השנייה של הפסטיבל, חזרה משפחת וגנר לוונציה, שם שכרו את קא' ונדראמין קאלרגי למרגלות התעלה הגדולה.
מצבו הבריאותי של וגנר החל להידרדר, ובחודשי הסתיו והחורף אף נזקק לטיפול רפואי.
פרכוסי לבו תכפו מאוד, עד שב-16 בנובמבר 1882, ציינה קוזימה ביומנה כי "ריכרד לא הזדקק לטיפול רפואי ביום הזה".
ב-12 בפברואר 1883, רישומה האחרון של קוזימה ביומנה מציין שוגנר, קרא את הרומן "Undine" ניגן את "זהב הריין".
באותה העת, נודעה ברבים רכילות כי וגנר ניהל רומן קצר עם קארי פרינגל, זמרת סופרן, ממצבת השחקנים של פרסיפל.
לפי יומנה של בתם איזולדה, ב-13 בפברואר 1883, גערה קוזימה בווגנר והשניים התעמתו.
בחצות היום, טייל וגנר בגינתו ולקה בהתקף לב חריף, שהוביל למותו.
קוזימה ישבה אבלה לצד גופתו של וגנר למשך 24 שעות, וסירבה לשתות או לאכול.
בתהליך החניטה התאבלו קוזימה וילדיה על לכתו, והיא אף ביקשה מבנותיה לגזור את שיערן.
במשך יומיים, נסעו קוזימה וילדיה להלוויה של וגנר, שנערכה בגן המתחם של פסטיבל ביירוית.
קוזימה לא יכלה לשאת את הצער והאבל בליבה, ובמשך כל הטקסים ומסע הלוויה הסתגרה בבית.
במשך חודשים שלמים נשארה בבית ולא התראתה עם איש, כולל ילדיה.
אנשים רבים, וביניהם הנס פון בילוב, בעלה הקודם, תיקשרו עימה באמצעות מכתבים שהונחו על מפתן דלתה.
פסטיבל ביירוית לאחר תקופת וגנר
וגנר לא הוריש את ניהול פסטיבל ביירוית בצוואתו לאיש.
קוזימה החליטה לפרוש מהפסטיבל, ובנותיה וידידה, אדולף פון גרוס , ניהלו את העונה השלישית של הפסטיבל.
עונה זו נערכה לפי תכנונו המקורי של וגנר, 12 הופעות של פרסיפל, כאשר אמיל סקריה היה המנהל האמנותי.
מצבת השחקנים נשארה כזו של 1882. בסיום הפסטיבל, קראה קוזימה מספר ביקורות שהדגישו את ההבדלים בין מורשתו של וגנר לפסטיבל.
משימת חייה של קוזימה הייתה להאדיר ולקדש את אומנות וגנר, וגמלה בליבה ההחלטה לנהל את הפסטיבל.
החלטה זו התקבלה לאחר הניסיון לשנות את מינויי האמנים בפסטיבל; יוליוס קניס הציע את הנס פון בילוב לתפקיד מנצח הפסטיבל ואת פרנץ ליסט למנהל המוזיקלי.
כל ניסיון ערעור במורשת וגנר כשל, וקוזימה נאלצה לקחת על עצמה את משרתו.
בשנת 1885 הודיעה קוזימה כי היא תנחה את הפסטיבל הבא, בשנת 1886. כהונתה כמנהלת הפסטיבל ארכה 22 שנים, עד שנת 1907. באותה תקופה ניהלה קוזימה 13 אירועים מקבילים לפסטיבל, הודות להגדלת הרפרטואר של הפסטיבל.
מהבחינה המוזיקלית, עד שנת 1894, נוהל הפסטיבל בידי הרמן לוי, הנס ריכטר ופליקס מוטל.
ריכטר ומוטל עבדו בפסטיבל לאורך כל שנות כהונתה של קוזימה, ולצדם הצטרפו מספר מנצחים מחוננים לצוות המוזיקלי של הפסטיבל.
מספר הצעות עבודה הוגשו להנס פון בילוב, אך זה דחה את כולן.
בזמן כהונתה, גברה קוזימה על חששותיהם של מעריצי וגנר (ביניהם פרידריך ניטשה), שהאמינו כי הפקדת הפסטיבל ביד אדם פריזאי תהרוס את מורשתו ויצירותיו.
תחת ניהולה הפך הפסטיבל מעסק קטן ולא רווחי למוסד מפואר, משגשג ומוכר.
המדיניות של קוזימה, שקידשה את מורשת וגנר, ספגה ביקורות ממספר אנשי מוזיקה; ג'ורג' ברנרד שו לעג למדיניות וטען כי המורשת של וגנר מיוצגת בפסטיבל בצורה הגרועה ביותר, אף שתיאר את קוזימה כ"זכר האלפא" של הפסטיבל.
מבחינה מוזיקלית, טען שו, כי אופן השירה בפסטיבל, ששם דגש מוגזם על הגיית הטקסט, התיישן במרוצת השנים, והוא יוצר רושם דקלומי נוקשה הפוגם במוזיקה.
פרסיפל הוצג לצד יצירות נוספות של וגנר בכל עונות הפסטיבל, למעט זו של 1896, שהוקדשה למחזור האופרות "טבעת הניבלונג".
בשנת 1886, בשנתה הראשונה כמנהלת הפסטיבל, הוסיפה קוזימה לקאנון את האופרה "טריסטן ואיזולדה".
חרף המולת הפסטיבל, קוזימה טיפלה באביה שלקה בלבו ונפטר מספר ימים לאחר הפסטיבל.
קוזימה ניהלה את טקס ההלוויה ואת מקום קבורתו, אך סירבה לתהלוכת הזיכרון שנעשתה בהלווייתו של וגנר.
לדברי אחד מתלמידיו, פליקס ויינגרטנר, פטירתו לא הסיחה את דעתה של קוזימה יתר על המידה, מניהול הפסטיבל.
בין השנים 1888–1901 נוספו לרפרטואר הפסטיבל מספר אופרות חדשות דוגמת "טנהויזר", "לוהנגרין" ו"ההולנדי המעופף".
לאחר פסטיבל 1894 התפטר הרמן לוי מניצוח הפסטיבל.
ביוגרפים רבים טוענים כי התפטרותו הייתה תוצאה של האופרות האנטישמיות שהוספו לפסטיבל, שכן היה יהודי בעצמו.
בפסטיבל 1896 ניצח לראשונה זיגפריד, בנם המשותף והיחיד של וגנר וקוזימה, על אחד מחמשת מחזורי הטבעת בפסטיבל.
הוא היה אחד המנצחים הקובעים של ביירוית לשאר תקופת קוזימה.
בדומה לוונגר, קוזימה הייתה מוכנה לזנוח את דעותיה האנטישמיות למטרות הפסטיבל, ואף העסיקה את לוי בשנית.
חרף הצטרפותו לצוות המנצחים וזניחת דעותיה האנטישמיות, קוזימה אישרה לילדיה ללעוג לו בחשאי.
קוזימה הייתה נחושה לשמר את זכותו של הפסטיבל לבצע את "פרסיפל", מופע שמומן על ידי המלך לודוויג.
לאחר מותו של לודוויג ב-1886 הציעו יורשי הפסטיבל העתידיים להפסיק את ביצוע האופרה, אך ניסיון זה כשל.
על פי חוקת גרמניה, "פרסיפל" יאבד את זכויות היוצרים מגנות עליו ב-1913, במלאת 30 שנים למותו של וגנר, דבר שעלול היה לאיים על עתיד האופרה בפסטיבל.
בשנת 1901 ביקשה קוזימה להאריך את תקופת ההגנה על זכויות היוצרים ל-50 שנה, כלומר עד שנת 1933. ניסיון זה כשל לאחר שלא התקבל בפרלמנט הגרמני.
בשנת 1903 נמסרה לקוזימה הידיעה כי היינריך קונריד יעלה בהמשך השנה את "פרסיפל" בבימת מטרופוליטן אופרה בניו יורק.
קוזימה הביעה את זעמה במברק שנשלח לקונריד, אך מאמציה היו לשווא והאופרה הועלתה ב-24 בדצמבר.
11 ההופעות של פרסיפל בניו יורק צברו שבחים מפי מבקרי המוזיקה הקלאסית.
עוינותה של קוזימה כלפי המטרופולין אופרה נמשכה עד תום חייה.
בתחילת המאה ה-20, נישאו שלוש מבנותיה: בלנדינה לרוזן ביאג'ו, דניאלה להנרי תודה ואיזולדה לפרנץ ביידלר.
בתה הצעירה, אווה, דחתה מחזרים רבים על מנת לעזור לקוזימה בשארית כהונתה.
ב-8 בדצמבר 1906, בעת ביקורה אצל הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, לקתה קוזימה בהתקף אדמס-סטוקס (סוג של התקף לב).
במאי 1907, עקב מצבה הבריאותי המידרדר של קוזימה, עבר ניהול הפסטיבל לזיגפריד וגנר.
לפני ההחלטה, טענה איזולדה, בתם הראשונה של וגנר וקוזימה, כי היא צריכה לרשת את קוזימה, כיוון שכל חייה עבדה במפעל המשפחה.
טענות אלו נדחו על ידי קוזימה, כיוון שהיה לה סכסוך עם בעלה של איזולדה, ביידלר.
קוזימה עברה לגור עם חפציה ונכסיה בחלק האחורי של מתחם ביירוית, הרחק מההמולה היומית של הפסטיבל.
תחילה, היה זיגפריד משוחח איתה על התוכניות העתידיות של הפסטיבל, אך בהמשך היא נמנעה מקבלת דיווחים יומיים מבני משפחתה, והסתפקה בקריאת הביקורות על הפסטיבל.
בדומה לקוזימה, שימר זיגפריד באדיקות את מורשתו של וגנר, ואף שמר על הסטים המקוריים של פרסיפל בהופעה (בדומה להשקפה של קוזימה, לפיה אין לבצע שינויים בתפאורות הבמה של וגנר).
הביוגרף פרדריק ספוטס (Spotts) מתעד בביוגרפיה של קוזימה כי .
בדצמבר 1908, התחתנה אווה, בתה הקטנה של קוזימה, בגיל 41 עם יוסטון סטיוארט צ'מברלין, היסטוריון בריטי שדגל בתורת הגזע.
צ'מברלין הכיר את קוזימה בשנת 1888, ואת וגנר ב-1882, כשהשתתף בבכורה של פרסיפל.
הוא חיזר מספר פעמים אחר אחיותיה הגדולות של אווה, בלנדינה ואיזולדה.
קוזימה רחשה אל צ'מברלין חיבה של אם לבנה, שכן התחברה לדעותיו האנטישמיות.
הסכסוך המשפחתי בין קוזימה ובעלה של איזולדה התרחב, משום שצ'מברלין עצר את ניסיונותיה של איזולדה לתקשר עם אימה.
בשנת 1913, הוסרה איזולדה מרשימת היורשים החוקיים של נכסי וגנר.
לאחר מכן, רחקה איזולדה ממשפחתה ולא תקשרה עמם עד שנת 1919. בשנת 1915, נישא זיגפריד, בגיל 46, לויניפרד.
ביום הולדת בנם, חגגה קוזימה עמם וניגנה את Siegfried Idyll, על פסנתרו של וגנר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חל צמצום משמעותי בפסטיבל ביירוית לשנת 1914, הן מבחינת הכספים שהושקעו בו, והן מהבחינה הרווחית.
בשנים שלאחר מכן, בוטל הפסטיבל עקב מצבה הכלכלי של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
ב-1923, במהלך שינוי אופייה הפוליטי של גרמניה חודש הפסטיבל ואדולף היטלר, שהיה ממעריצי וגנר, ביקר בעונה המחודשת של הפסטיבל.
על אף שלא התיידד עם קוזימה, נהג היטלר להגיע לפסטיבל בכל שנה.
צ'מברלין ווינפרד הפכו לחברים ב ופסטיבל 1924 הוקדש כולו להילולת המפלגה והגזע הארי.
באותו פסטיבל, הסתיימה ההיעדרותה הממושכת מן הפסטיבל של קוזימה, אז בת 86, והיא השתתפה בחזרות הגנרליות של פרסיפל וצפתה במערכה הראשונה ב-23 ביולי.
בשנת 1927, בגיל 90, הידרדר מצבה הבריאותי של קוזימה משמעותית.
בעיירה ביירוית התפללו רבים לשלומה ועלו לביתה.
בשלוש השנים האחרונות לחייה הייתה מרותקת למיטתה, התעוורה והייתה צלולה לפרקי-זמן קצרים.
היא נפטרה בגיל 92, ב-1 באפריל 1930. לאחר טקס ההלוויה בחצר הפסטיבל, הועברה גופתה לעיר קובורג, שם נשרפה.
קוזימה הקדישה את כל חייה לשימור ולהאדרת יצירותיו של וגנר.
היא הגשימה עוד בחייו את חזונה באמצעות כתיבת יומן, המציג את רעיונותיו, אהבותיו ודעותיו הפוליטיות, וחיה לפיהם.
לאחר מותו הפסיקה את כתיבת היומן, והחלה לשרת את זכרו באמצעות מפעל חייו, פסטיבל ביירוית.
בתקופתה הצליחה להפוך את הפסטיבל לעסק רווחי, מפואר ומוכר.
פרשנים רבים ביקרו את מדיניותה של קוזימה; ההיסטוריון ג'יי.
קיי הולמן (Holman) תיאר את תקופת כהונתה כ"שמרנית וחונקת".
אוליבר הילמס (Hilmes) מדמה את הנהלת הפסטיבל למנזר של הקהילה הנוצרית: .
בשנת 1869, קוזימה התנגדה לפרסום תכנים אנטישמיים בפסטיבל, בשל קריאות להחרמתו.
זו הייתה הפעם הראשונה שקוזימה מבצעת שינוי בפסטיבל.
פיליפ הנשר ציין לטובה את אהבתה של קוזימה לתרבות הגרמנית וכתב כי .
קוזימה קיבלה שבחים גם מסופרים ומלחינים, שאף כינו אותה "הדמות החזקה במשפחת וגנר".
ריכרד דו מולן אקרט, הביוגרף הראשון של קוזימה, הציג אותה כ"אישה החשובה ביותר במאה ה-19".
ג'ורג' ריצ'רד מארק (Marek) טוען בספרו כי בלעדיה, פסטיבל ביירוית לא היה נוסד ופרסיפל לא היה נכתב.
הסופר הנשר תיאר את קוזימה כאישה "מחרידה", אנטישמית ופשיסטית.
בשנת 1977, נקבר אפר גופתה של קוזימה בגן וואהנפריד .
קוזמה סרגייביץ' פטרוב-וודקין, רוסית: Кузьма Сергеевич Петров-Водкин: (5 בנובמבר 1878 – 15 בפברואר 1939) היה צייר רוסי/סובייטי.
עבודתו האיקונוגרפית המוקדמת השתמשה באפקטים יצירתיים מיוחדים ותמונותיה נחשבו לחילול השם על ידי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
עם זאת הוא התמנה להיות הנשיא הראשון של איגוד האמנים הסובייטיים של לנינגרד.
כתביו האוטוביוגרפיים זכו לשבחים רבים, וזכו לתחייה מאוחרת יותר.
קוזמה פטרוב-וודקין נולד בחולינסק (מחוז סראטוב) למשפחתו של סנדלר מקומי.
החשיפה הראשונה שלו לאמנות הייתה בילדותו המוקדמת, כשלקח כמה שיעורים מזוג ציירי אייקונים ויוצרי שלטים.
ובכל זאת, פטרוב-וודקין לא התעניין באמנות באותה תקופה; לאחר שסיים את חטיבת הביניים, הוא לקח עבודה בקיץ במספנה קטנה עם תוכניות להיכנס לקולג' לרכבות בסמארה.
לאחר שנכשל בבחינה, הוא פנה ל"שיעורי אמנות של פדור בורוב ב-1896
באפריל 1895 נפטר בורוב ובמשך זמן מה לקח פטרוב-וודקין עבודות ציור שונות בסביבת סרטוב.
במקרה, המעסיק של אמו הזמין אדריכל ידוע, רוברט מלצר.
פטרוב-וודקין הוצג בפני האורח והרשים אותו מספיק כדי לקבל הזמנה ללמוד אמנות בסנט פטרסבורג.
החינוך מומן על ידי איסוף צדקה בקרב סוחרים מקומיים.
הוא גם פגש בזמן הזה את ויקטור בוריסוב-מוסטוב, צייר חשוב תושב סרטוב, שעודד את פטרוב-וודקין להמשיך בלימודיו.
פטרוב-וודקין שהה בסנט פטרבורג מ-1895 עד 1897 ולמד באקדמיית שטיגליץ, לפני שעבר לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
שם היה פטרוב-וודקין תלמידם של ולנטין סרוב, יצחק לויתן, ובעיקר קונסטנטין קורובין.
ב-1901 נסע למינכן כדי ללמוד שיעורים אצל אנטון אזבה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1904.
בהיותו בפאריס בשנת 1906 הוא הכיר והתחתן עם מריה יובנוביץ' (1885–1960), בת של מלונאי מהגר מסרביה.
נולדו להם שתי בנות, אחת מהן מתה בילדותה.
אפילו במהלך שנותיו בקולג', הצליח פטרוב-וודקין להיכנס לעימות עם הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שהעבירה את עבודתו על קפלה בסמארה ובסופו של דבר השמידה אותה כבלתי מקובלת.
מספר מיצירותיו המוקדמות נחשבו לארוטיות מדי.
יצירתו הידועה הראשונה הייתה "החלום" (1910), שעוררה דיון בקרב אמנים רוסים בני זמנו.
המגן העיקרי על הציור היה אלכסנדר בנואה והמתנגד העיקרי שלו היה איליה רפין (שניים מהציירים הרוסים הגדולים באותה תקופה).
יצירות מרכזיות אחרות של אותה תקופה כוללות "בנים במשחק", ובמיוחד, "רחצה של סוס אדום", (1912) שהיא יצירתו האיקונית ביותר - סמל לשינויים החברתיים הקרובים.
הציור הזה הפך לקלאסיקה מיידית, ולסימן מסחרי עבור האמן.
במהלך תקופה זו בהתפתחותו האמנותית, פטרוב-וודקין השתמש רבות באסתטיקה של אייקון אורתודוקסי יחד עם צבעים בהירים יותר וקומפוזיציות יוצאות דופן.
יצירותיו נחשבו לעיתים קרובות כחילול קודש וארוטיות.
במהלך שנותיו המוקדמות יותר, פיתח פטרוב-וודקין את "הפרספקטיבה הכדורית" שלו: עיוות ייחודי שיצר את התחושה אצל הצופה שמבחין בפועל בצורה הכדורית של כדור הארץ.
הוא השתמש בעיוות זה פעמים רבות ביצירותיו מה שגורם למתבונן להיראות מרוחק יותר, אך למעשה קרוב.
טוענים שהעיוות הזה נבנה על פרספקטיבה ביזנטית - פרספקטיבה הפוכה המשמשת באיקונוגרפיה.
פטרוב-וודקין השתמש בגוונים כהים יותר עם הזמן, אך ציוריו נעשו יותר מפורטים.
הוא החל לצייר טבע דומם ודיוקנאות, והתרחק מהנושאים הקודמים שלו.
בסיוע ממשלת ברית המועצות, הוא ערך מספר נסיעות ברחבי המדינה, והפיק יצירות רבות עם מטרות דידקטיות.
בשנת 1927 חלה פטרוב-וודקין בשחפת ריאתית ונאלץ לצמצם את הציור למשך מספר שנים.
הוא פנה לספרות וכתב שלושה כרכים סמי-אוטוביוגרפיים מרכזיים, "חלינובסק", "החלל של אוקלידס" ו"סמרקנדיה".
השניים הראשונים שבהם נחשבים בקנה אחד עם מיטב הספרות הרוסית של אותה תקופה.
באביב 1932 קבע הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית כי יש לפרק את כל הקבוצות והארגונים הספרותיים והאמנותיים הקיימים ולהחליף אותם באגודות מאוחדות של מקצועות יצירתיים.
בהתאם לכך, איגוד האמנים של לנינגרד הוקם ב-2 באוגוסט 1932, מה שהביא לסיום ההיסטוריה של האמנות הפוסט-מהפכנית.
פטרוב-וודקין היה הנשיא הראשון של איגוד האמנים של לנינגרד ב-1932.
בפברואר 1939 מת פטרוב-וודקין משחפת בלנינגרד.
עד אמצע שנות ה-60, פטרוב-וודקין כמעט נשכח בברית המועצות לאחר צמצום הציור ופנייתו לכתיבה.
כתבי פטרוב-וודקין פורסמו מחדש בשנות ה-70 וזכו לשבחים רבים, לאחר תקופה ארוכה של הזנחה.
יצירותיו הספרותיות המפורסמות ביותר הן שלוש הנובלות האוטוביוגרפיות המאוירות.
בהם הוא מסכם את השקפת העולם של פטרוב-וודקין כאמן לפרטי פרטים.
פטרוב-וודקין גם נתן תמיכה מקצועית לרחל קוגן, שהייתה בת חסותו וידידה.
קוזמאס פוליטיס היה סופר ומתרגם יווני, אחד הפרוזאיקנים היוונים החשובים מדור שנות ה-30. ספריו המפורסמים ביותר היו Eroïca (ארואיקה) (1938) ו"בחדזיפרנגוס" (1962).
נודע גם בתרגומיו מהספרות האנגלית, האירית והאמריקנית – למשל מיצירות ויליאם פוקנר, הנרי מילר, הנרי ג'יימס, אדגר אלן פו, ג'יימס ג'ויס, פרל בק.
פוליטיס נולד ב-1888 באתונה בשם פארסקוויס או "פאריס" צוולודיס.
אביו לאונידס צוולודיס, היה במקור ממיטיליני (לסבוס) ואמו, קליופי לבית חדזימרקו, הייתה ילידת אייוואליק, כיום בטורקיה.
בעקבות משבר כלכלי קשה, ב-1890 המשפחה התיישבה בסמירנה, אז באימפריה העות'מאנית, כיום איזמיר בטורקיה.
ילדות הסופר לא הייתה מאושרת.
אביו נהג בו בקשיחות בעוד שאמו האוהבת מתה כשהוא היה בן 12. בהמשך חינוכו עבר לידי מורה צרפתייה ואחותו מריה, הגדולה ממנו ב-18 שנה.
כבן למשפחה מהמעמד הבינוני למד פוליטיס בשנים 1900–1904 בתיכון האוונגלי היוקרתי בסמירנה, ואחר כך בשנים 1904–1905 במכללה האמריקאית בעיר, מבלי להוציא תעודת בגרות.
הוא עזב את לימודיו והתחיל לעבוד לפרנסתו ב"בנק אנטוליה" (בשנים 1905–1911) ואחר כך ב-1911–1919 בסניף בסמירנה של הבנק האוסטרי "וינר באנק".
ב-1918 התאהב בצעירה אריסטוקרטית מאוסטרו-הונגריה בשם קלרה קרספי והתחתן איתה.
כעבור שנה נולדה בתם, פיבי (קנולי).
אחרי אסון המלחמה באסיה הקטנה ב-1922 נאלץ פוליטיס לעזוב את סמירנה שהתרוקנה מיוונים, והתיישב תחילה בפריז (1922–1923) ואחר כך בלונדון, בה עבד בסניף של "הבנק של יוניה".
בהמשך ב-1924 עבר לאתונה, בה התמנה כסגן מנהל של אותו בנק ובנה בית בשכונת פאלאו פסיכיקו.
ב-1934 עבר לגור בפטרס כמנהל הסניף של הבנק של יוניה ונפרד מהמשפחה.
בימי הכיבוש הגרמני חזר לאתונה ב-1942, אחרי מות בתו.
פוליטיס הצטיין בכישרונו הנרטיבי והלירי ברומן Λεμονοδάσος (יער הלימונים, 1930) ושכלל את סגנונו ואת ניתוחיו האינטרוספקטיביים בכתביו המאוחרים יותר – Εκάτη (אקאטי) (1933) ובמיוחד "ארואיקה" (1937).
השתלב מבחינה זו בתנועה להתחדשות הרומן היווני, שבין השאר, שדיבר, באותם הימים, לשבח הנעורים וההנאה מהחיים.
פרסם שנים רבות במגזין הספרותי "נאה גראמטה" שנחשב כמייצג קו ריאליסטי.
ואחרי מלחמת העולם השנייה במגזינים ספרותיים הקרובים לשמאל.
("אלפתרה גראמטה", "פוריה" או "טכידרומוס") לפעמים גם כתבי עת שמרנים ("נאה אסטיה").
פוליטיס פרסם רומנים נוספים Τὸ Γυρί (גירי – הקרוי לפי שכונה בעיר פטרס) (1944) "בחדזיפרגנוס" – שם של שכונה יוונית לשעבר באיזמיר) (1962–1963) רומן שבו תיאר את ילדותו בסמירנה ואת תקופת "האסון באסיה הקטנה" ב-1922. הספר האחרון קירב שוב את שמו של הסופר באופן זמני לאור הזרקורים של הזירה הספרותית.
על אף שהספר זכה בפרס הלאומי לספרות, הסופר נודה על ידי הרשויות בגלל כתיבה שנחשבה "מנוגדת לרוח הלאומית".
ב-1959 בקשתו להתקבל לאיגוד הסופרים היוונים נדחתה בנימוקים בירוקרטיים.
ככל הנראה קרבתו לחוגי השמאל עוד מימי מלחמת האזרחים הייתה בעוכריו.
בזמן שהייתו בפטרס היה פוליטיס חבר באיחוד הדמוקרטי של השמאל EDA והיה מועמד שלו בבחירות בפטרס.
כמו כן מאוחר יותר נמנה עם האינטלקטואלים אוהדי השמאל שפקדו את בית הקפה של האחים לומידיס באתונה.
החל מ-1945 התפרנס בעיקר מתרגומים ממספרות יפה באנגלית.
פוליטיס היה נשוי לקלרה קרפסי.
לזוג הייתה בת בשם פיבי שנפטרה ב-1942.
פוליטיס הלך לעולמו ב-1974 עקב אוטם שריר הלב בבית החולים אוונגליזמוס באתונה, כשהוא די נשכח בעולם הספרות.
ב-1967 ביום ההפיכה הצבאית ביוון, אשתו מתה והסופר נעצר ונחקר בגלל השקפותיות השמאליות.
לבסוף שוחרר ממעצר בהתערבותה של טטיאנה גריצי-מילייה.
ההלם שנגרם לו ממות אשתו היה קשה, אבל לא מנע ממנו להתחיל לכתוב סופר חדש "תרמה" אותו לא השלים ופורסם אחרי מותו.
ב-1973 אושפז פוליטיס בבית החולים אוונגליזמוס בגלל אי ספיקת לב ונשימתית ובהמשך הועבר לבית אבות סיעודי.
ב-1974 אושפז פעם נוספת בבית החולים, ומת בו ב-23 בפברואר כנראה בעקבות אוטם שריר הלב.
1939 – פרס המדינה לפרוזה – עבור הרומן "ארואיקה"
1960 – הפרס הראשון של המדינה לסיפור קצר – עבור "הדגנית"
1964 – הפרס הראשון של המדינה לספרות – עבור הרומן "בחדזיפרנגוס"
1960 – הבמאי מייקל קקויאניס עיבד את הספר "ארואיקה" לסרט קולנוע – Our Last Spring
1978 – נוצרה סדרת טלוויזיה יוונית בשחור-לבן לפי הרומן "יער הלימונים"
1979 – הופקה סדרת טלוויזיה לפי ספרו "אקאטי"
1999 – הופקה מיני-סדרה בשלושה פרקים לפי "ארואיקה"
המחזאית אלנה טריאנדפילופולו עיבדה את הספר "ארואיקה" למחזה והוא הוצג בתיאטרון האמנות של אתונה בבימויה של יולנדה מרקופולו, עם כוריאוגרפיה מאת סופיה מבראגאני ומוזיקת במה מאת וסיליס טזוואראס
ולקופופוביץ' קוזל (בצ'כית: Velkopopovický Kozel) היא בירה צ'כית המיוצרת מאז 1874. המבשלה נוסדה בוולקה פופוביצ'ה, עיירה שממוקמת 25 ק"מ דרומית מזרחית לפראג.
הסמל של החברה והבירה הוא עז (קוזל פירושו "עז זכר" בצ'כית).
החברה נקנתה ב-2002 על ידי חברת הבירה והמשקאות הדרום אפריקנית SABMiller ונמכרה לחברה היפנית אסהי ב-2016. הבירה נמכרת גם בישראל.
המבשלה נבנתה בשנת 1875, למרות שהמנה הראשונה של בירה קוזל נרקחה בשנה הקודמת.
המבשלה הציגה טכנולוגיות חדשות, שהולידו את ההיסטוריה המודרנית שלה.
בתחילת המאה ה-20 עברה את השחזור הגדול השני שלה וכושר הייצור שלה הוגדל ל-90,000 הקטוליטר (9 מיליון ליטר) בשנה מ-18,000 המקוריים בהתחלה.
המבשלה שרדה את מלחמת העולם הראשונה, פעלה במצב מוגבל וללא חידושים רבים.
היא צמחה שוב בתקופה שבין המלחמות.
קוזל התפרסמה בזכות הבירה הכהה של 14° "בוק".
אולם מלחמת העולם השנייה הביאה להגבלות ייצור חדשות לכל המבשלות ומבשלת הפרוטקטורט, כלומר מדינת חסות של גרמניה הנאצית, התמודדה עם בעיות ברכישת חומרי הגלם שהיו דרושים לה.
לאחר המלחמה הולאמה המבשלה והתמודדה עם מחסור בעובדים.
בשנת 1951 הנהלת החברה פתרה בעיה זו על ידי העסקת נשים במבשלה.
היחס בין נשים לגברים נותר כמעט 1:1 עד 1962 והביקבוק היה אך ורק בידי נשים.
בשנת 1965, קוזל סיפקה את הבירה הראשונה בעולם במכליות והולידה את המסורת של מכליות פאבים.
לאחר שלושים שנות סוציאליזם השיגה המבשלה עצמאות ב-1991 וב-1992 הפכה לחברה בע"מ.
בשנת 2002, קוזל ומבשלת רדגאסט נרכשו על ידי מבשלת פילזנר אורקוול, חלק מקונגלומרט הבירה SABMiller.
בשנת 2016 קוזל היה אחד המותגים שנמכרו על ידי SABMiller ל-Asahi Breweries (אסהי).
בשנת 2012, בירה קוזל בפחיות הייתה נושא לפרסום ויראלי ברוסיה: היא שוגרה לחלל, והבירה הוצנחה בחזרה במצנח והכל הועבר באמצעות מצלמה מקוונת.
מקור השם קוזל וסמלו הוא בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
פירושו של קוזל כאמור הוא "עז זכר" בצ'כית, ובירה כהה נקראה באותה תקופה בוק (Bock), שפירושה "עז" בגרמנית.
באותה תקופה הייתה תחרות רבה בתחום בישול הבירה.
מייסד המבשלה עמנואל רינגהופר הבין שיש צורך להבחין בין המבשלה למתחרותיה והחל לבשל בוולקה פופוביצ'ה בירה חזקה וכהה על פי המסורת המקומית, שהייתה מכונה במקום קוזל (Kozel).
באותה תקופה עבר צייר צרפתי בוולקה פופוביצ'ה, שהתרגש מהאירוח של האנשים המקומיים, ומתוך הכרת תודה להם החליט ליצור סמל למבשלה.
הצייר קיבל השראה מדמות העז, והפך אותו לסמל.
מאז, כל בירה מבית וולקה פופוביצ'ה הייתה ידועה בשם קוזל, וקמיע החיה מעטר את התווית כבר כמעט מאה שנים.
החברה מבשלת סוגי בירה שונים:
Kozel Černý – בירה מהחבית כהה עם 3.8% ABV.
לבירה הזו יש קצף כהה יוצא דופן.
Kozel Řezaný – תערובת של לאגרים בהירים וכהים, עם 4.6% ABV.
Kozel Nealko – בירה לא אלכוהולית, עם מקסימום.
קוזל זכתה בפרסים רבים ושונים כולל פרס הבירה האוסטרלית, הבירה הצ'כית של השנה, גביע הבירה העולמי ועוד.
קוזל פרימיום זכתה בפרסים באליפות העולם בבירה בשיקגו בשנים 1995, 1996 ו-1997.
קוזל הפכה למותג הבירה הצ'כי הנמכר ביותר בעולם.
היא נמכרת כיום בכשלושים מדינות ברחבי העולם.
ייצור מורשה החל בינואר 2001 בסלובקיה, מאוחר יותר בקלוגה, אוליאנובסק ובולדיווסטוק ברוסיה.
בהונגריה קוזל מבושלת בבודפשט ובאוקראינה בדונייצק.
לאחרונה קוזל נכנסה לשווקים חדשים בסקנדינביה, בריטניה, רומניה, קנדה, ישראל, יוון, קזחסטן ואיטליה.
Efes מולדובה, Efes גאורגיה ואפס טורקיה החלו בייצור של Kozel.
Kozel Dark מראה צמיחה תלולה בשוק הבירה הדרום קוריאני.
הסיבה העיקרית לגידול של קוזל דארק בהיקף המכירות היא גיוון בטעמים של הצרכנים.
פרסים שקיבל קוזל בתחרויות בירה צ'כיות ובינלאומיות.
מקום 1 Velkopopovický Kozel 11° (קטגוריה: 11° בירה) - בירה צ'כית של השנה, צ'כיה
מקום 2 Velkopopovický Kozel Medium - פרסי בירה אוסטרליים, אוסטרליה
מקום 3 Velkopopovický Kozel Premium - גביע הבירה העולמי, ארצות הברית
מקום 2 Velkopopovický Kozel Premium - פרסי בירה אוסטרליים, אוסטרליה
מקום 2 Velkopopovický Kozel Dark - פרסי הבירה האוסטרליים, אוסטרליה