tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הייתה רעייתו השלישית של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אנה הייתה בתו של הדוכס הפולני הנריק השני משווידניצה–יאבור מענף שלזיה של שושלת פיאסט.
אמה הייתה קתרין מהונגריה, בתו של קארוי הראשון, מלך הונגריה.
באוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה בלטינית, המכסה רק את נעוריו לפני נישואיו לאנה, הקיסר קרל מזכיר את civitatem Swidnitz ואת dux Swidnicensis, כפי שמתואר בחדר סמלי השלט שלו בטירת ונצלשלוס שלו בלאוף אן דר פגניץ שליד נירנברג.
אביה של אנה נפטר כשהייתה בת ארבע, ודודה חסר הילדים, בולקו השני, דוכס שווידניצה-יאבור, הפך לאפוטרופוס שלה.
היא גדלה והתחנכה על ידי אמה בווישגראד שבהונגריה.
בגיל 11 הובטחה אנה לוונצלאוס, בנו התינוק ויורשו של קרל הרביעי.
לאחר מותו של התינוק ונצלאוס ואמו אנה מפפלץ, הקיסר, שהיה כעת אלמן, ביקש לשאת את אנה בעצמו.
הנישואים המתוכננים היו חלק מהאסטרטגיות שתכננו קרל ואביו המנוח יוהאן, מלך בוהמיה, להשגת שליטה על נסיכות פיאסט דוכסויות שלזיה כ"ארצות שכנות" (vedlejší země) לממלכת בוהמיה.
דודה של אנה, לאיוש הראשון, מלך הונגריה, המלך העתידי של פולין, סייע לה על ידי ויתור על זכויותיו לשווידניצה לטובת בית לוקסמבורג.
בהשראת הארכיבישוף ארנושט מפרדוביצה, האפיפיור אינוקנטיוס השישי הוציא פטור לנישואים, שנדרש בשל דרגת הקרבה בין הכלה לחתן (הם היו בני דודים מדרגה שנייה פעם אחת, מרוחקים דרך אבותיהם המשותפים רודולף הראשון, מלך גרמניה וגרטרוד מנסיכות הוהנברג).
השניים נישאו ב-27 במאי 1353, כאשר אנה הייתה בת 14, ובעלה החדש היה בן 37. בחתונה נכחו האפוטרופוס של אנה בולקו השני משווידניצה, אלברכט השני, דוכס אוסטריה, המלך לואי מהונגריה, לודוויג השישי, דוכס בוואריה, הדוכס רודולף מסקסוניה, שליח של המלך קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ושליח של הרפובליקה של ונציה.
ב-28 ביולי 1353, אנה הוכתרה כמלכת בוהמיה בפראג על ידי הארכיבישוף ארנושט מפרדוביצה.
ב-9 בפברואר 1354, באאכן, היא הוכתרה כמלכת גרמניה.
כחלק מההכתרה של קרל כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-5 באפריל 1355, בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, אנה הוכתרה כקיסרית האימפריה הרומית הקדושה.
היא הייתה בכך המלכה הראשונה של בוהמיה שהפכה לקיסרית.
ב-1358, אנה ילדה בת, אליזבת, שנקראה על שם אליזבת מבוהמיה.
בפברואר 1361 היא הפכה לאמו של יורש העצר המיוחל, ונצל, מלך גרמניה, שנולד בנירנברג, והוטבל ב-11 באפריל בכנסיית סבאלדוס על ידי הארכיבישופים של פראג, קלן, ומיינץ.
היא לא זכתה לראות את הכתרתו של ונצלאוס בן השנתיים.
היא נקברה בקתדרלת ויטוס הקדוש.
הקיסר נישא לאליזבת מפומרניה שנה לאחר מכן.
דוכסויות שווידניצה ויאבור עברו לבוהמיה לאחר מותו של בולקו ב-1368.
אנה סאתרלנד הייתה אשת עסקים קנדית-אמריקנית, מנכ"לית חברת "Bissell", המנכ"לית הראשונה בארצות הברית.
סאתרלנד הייתה פורצת דרך בעולם העסקים, ונחשבת לאישה הראשונה שכיהנה כמנכ"לית בארצות הברית.
כמובילת חברת Bissell, יצרנית שואבי אבק ומטאטאים מכניים, היא לא רק הרחיבה את החברה לשווקים בין-לאומיים והובילה אותה להיות הגדולה מסוגה בעולם, אלא גם הנהיגה מדיניות עבודה מתקדמת, שהקדימה את זמנה.
ביסל סימלה מודל נשי נדיר של ניהול, חדשנות ופילנתרופיה בעידן שבו לנשים כמעט ולא הייתה דריסת רגל בעולם התעשייה.
בילדותה עברה משפחתה לוויסקונסין, ובגיל 16 החלה לעבוד כמורה.
בגיל 19 נישאה למלוויל רובן ביסל, והשניים הפכו לשותפים בעסק לכלי חרסינה וקרמיקה.
לאחר שמלוויל המציא ב-1876 את שואב האבק הראשון של החברה, אנה שימשה כמנהלת המכירות הראשית, ונסעה מעיר לעיר כדי למכור את המוצר.
היא הייתה אחראית גם על ארגון תהליכי הייצור, ההרכבה והמשלוח של ההזמנות.
ב-1889, לאחר מות בעלה, היא השתלטה על ניהול החברה והפכה למנכ"לית.
היא החלה לבסס נהלים חדשים בנושאי סימנים מסחריים ופטנטים, והרחיבה את שיווק המוצר לשווקים בין-לאומיים.
עד 1899, הפכה את "ביסל" לארגון הגדול מסוגו בעולם.
ב-1919 מונתה ליושבת ראש החברה.
בתקופת כהונתה, היא הציגה מדיניות עבודה מתקדמת, כמו תוכניות פנסיה ופיצויי עובדים, זמן רב לפני שנהלים כאלו הפכו לנפוצים בתעשייה.
נאמר עליה שהיא "למדה עסקים כמו שנשים אחרות בתקופתה למדו צרפתית", והיא הכירה היטב כל היבט בפעילות החברה.
במקביל לפעילותה העסקית, ביסל הייתה פילנתרופית ומעורבת בקהילה.
היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה כנאמנה בכנסייה המתודיסטית-אפיסקופלית, והייתה פעילה בתוכנית "ביסל האוס" לנוער ולנשים מהגרות בגרנד ראפידס.
אנה סאתרלנד ביסל הלכה לעולמה בגיל 87, בגרנד ראפידס, מישיגן.
ב-1989 נוסף שמה להיכל התהילה של נשות מישיגן, ובשנת 2016 הוצב פסל שלה בעיירה.
בעיירת הולדתה ג'ון ריבר בנובה סקוטיה נקרא על שמה פארק.
אנליס מארי "אנה" פרנק (בהולנדית: ; 12 ביוני 1929 – פברואר או תחילת מרץ 1945) הייתה נערה יהודייה ילידת גרמניה, שנספתה בשואה.
יומנה, שנכתב בקולה האישי לנוכח האימה, יצא לאור כספר, זכה לפופולריות רבה ולתרגומים לעשרות שפות, והיווה מקור הזדהות וחיבור לרבים.
נוסף על היומן, כתבה פרנק סיפורים קצרים, שבהמשך אוגדו לספר ששמו "סיפורים מן האגף הנסתר".
אנה פרנק נולדה בפרנקפורט שבגרמניה ב-12 ביוני 1929, כבת זקונים לאוטו פרנק ואשתו אדית פרנק; אחותה הבכורה, מרגוט, נולדה בשנת 1926. משפחת פרנק השתייכה לקהילה היהודית הליברלית.
אמה של אנה הייתה עקרת בית, ואביה איש עסקים ואינטלקטואל שהתגאה בספרייה העשירה שבבעלותו ועודד את בנותיו לרכוש השכלה רחבה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נבחר ב-13 במרץ 1933 נציג המפלגה הנאצית לראשות מועצת העיר, ואווירה אנטישמית נפוצה בפרנקפורט, מלווה בהפגנות והתנכלויות ליהודים.
אנה פרנק ואמה עקרו לעיר אאכן, שם התגוררה סבתה של אנה – רוזה הולנדר.
אוטו פרנק נשאר בפרנקפורט עד שנת 1933, ואז החליט להעתיק את עסקיו ואת משפחתו לאמסטרדם.
בכך הצטרפה משפחת פרנק לזרם של כ-300,000 פליטים יהודים שברחו מאימת הנאצים מגרמניה הנאצית עד שנת 1939.
באמסטרדם פתח אוטו פרנק סניף של חברת אופקטה, שעסקה בהפצה של פקטין (רב סוכר המשמש בייצור ממתקים, ג'לי וריבה, וכן בסירופ לשיעול) לשימוש בתעשיית המזון.
משרדי החברה נקבעו בבית שנודע לאחר מלחמת העולם השנייה כבית אנה פרנק.
בשנת 1934 הגיעה אנה בלוויית אמה ואחותה לאמסטרדם, והמשפחה השתכנה בבית מגורים בכיכר מרוודה (בהולנדית: Merwedeplein) שבעיר.
מרגוט נרשמה ללימודים בבית ספר ציבורי, ואנה החלה ללמוד במוסד חינוכי שהשתייך לשיטת מונטסורי; בית הספר מונטסורי השישי, בו הראתה, כבר בשלב מוקדם זה, משיכה לקריאה וכישרון כתיבה.
חברתה ללימודים, חנה גוסלר (Hanneli Goslar), ציינה בראיונות מאוחרים כי אנה הייתה מרבה לכתוב, אך נהגה להסתיר את כתביה, וסירבה לשוחח על נושאי כתיבתה עם אחרים.
היא תוארה כילדה אנרגטית ומוחצנת.
בשנת 1938 פתח אוטו פרנק חברה בשם פקטקון (Pectacon), שעסקה במכירה בסיטונאות של חומרים המשמשים בתעשיית השימורים, כגון תערובות תבלינים ומלחים.
בחברה זו הועסק הרמן ואן-פלס, קצב יהודי-גרמני, אף הוא פליט, כיועץ מומחה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, הכריזה הולנד על נייטרליות.
למרות זאת, תקפה גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940 את הולנד ובלגיה.
מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות נגד יהודי הולנד, שמנו אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה, בהם משפחתה של אנה פרנק).
בסוף המלחמה נותרו בחיים רק כ-40,000 מהם, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס.
רוב האחרים נשלחו למחנות ריכוז בהולנד (הגדול שבהם היה מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
אנה פרנק ואחותה גורשו מבתי הספר שבהם למדו בעקבות גזירה שקבעה כי תלמידים יהודים יכולים ללמוד רק במסגרות חינוכיות יהודיות, ועברו ללמוד בבית ספר יהודי, שם פגשה אנה את חברתה ז'קלין ואן מרסן (Jacqueline van Maarsen).
בשנת 1941, על מנת להימנע מהחרמת חברת פקטקון על ידי השלטונות – בהיותה חברה בבעלות יהודית, העביר אוטו פרנק את החברה ואת מניות השליטה בה לידי יוהנס קליימן (Johannes Kleiman).
החברה פורקה וכל נכסיה הועברו ליאן חיס (Jan Gies).
בדצמבר 1941 העביר אוטו פרנק את חלקו בחברת אופקטה לחברה החדשה של חיס.
כתוצאה ממהלכים אלו הובטחה למשפחת פרנק הכנסה כספית קטנה, שאפשרה לה להתקיים בדוחק.
ליום הולדתה ה-13, בשנת 1942, קיבלה אנה ספר, אותו ראתה בחלון ראווה של חנות מספר ימים קודם.
זה היה ספר שיועד במקור לאיסוף חתימות, בעל כריכת בד בצבעי אדום-לבן שננעלה על ידי מנעול קטן.
אנה פרנק החליטה להשתמש בו כיומן אישי, והחלה לכתוב בו מיד.
הכתיבה התרכזה בעיקר באירועי היום-יום ושגרת חייה, ומפעם לפעם מוזכרים בו נושאים הקשורים לאירועים מחוץ למסגרת משפחתה, ובהם הטלטלות העוברות על הולנד ועל יהודיה.
היא מתעדת גם את אהבתה לקולנוע, את חלומה לעסוק במשחק, ואת תסכולה מסגירת אולמות הקולנוע בפני יהודים.
בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת אופקטה, את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך"), שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור.
הבית נבנה במקור בשנת 1635 והיה "הבית האחורי" של בניין מספר 265, שפנה אל חזית התעלה.
במאה ה-17 הייתה התעלה חשובה מן הרחוב מאחר שעיקר התנועה התנהלה בתעלות.
הכניסה למחבוא הוסתרה מאחורי ארון ספרים מסתובב על ציר.
החלונות נצבעו והואפלו, וכך נעלם הבית האחורי מעיניים זרות.
חלונות הצד האחורי של הבית הואפלו, כמו כל חלונות אמסטרדם, באמצעות לוחות שחורים.
הדבר נעשה בפקודת הגרמנים, כדי להכביד על מטוסי בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין את הסיכוי לגלות את המסתתרים בבית האחורי.
אוטו פרנק החליט כי הגיעה העת לעבור למחבוא שהכין.
ב-6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למקום מחבואה.
דירת המשפחה נותרה ריקה, והמשפחה הותירה במכוון סימנים לבריחה חפוזה.
אוטו פרנק הותיר מסמך המרמז כי המשפחה ברחה לשווייץ.
מאחר שליהודים לא הותר להשתמש בתחבורה ציבורית, נאלצו בני המשפחה ללכת למחבוא, כשהם לובשים שכבות מספר של פריטי לבוש, מחשש שיעוררו חשד וייעצרו אם ייראו הולכים עם מזוודות.
המחבוא (בהולנדית: Achterhuis), שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן שלוש קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בקומה הראשונה של החלל היו שני חדרים קטנים, ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים.
בקומה השנייה היה חדר גדול, ואליו צמוד חדר קטן ממנו הוביל סולם לעליית הגג.
אנשי הקשר של משפחת פרנק ואנשי שלומם היו אחדים מעובדיו של אוטו פרנק – ויקטור קוגלר, יוהנס קליימן, מיפ חיס ובעלה יאן ובפ ווסקאול.
הם סיפקו את צורכיהם, דאגו לשלומם והביאו להם חדשות מהולנד, מאירופה ומהעולם.
המשימה הקשה ביותר לסייענים הייתה אספקת מזון למחבוא וליושבים בו, תוך סיכון ממשי של חייהם אם ייתפסו בידי השלטונות.
ב-13 ביולי 1942 נכנסו למחבוא בני משפחת ואן-פלס – הרמן, אוגוסטה ובנם פטר בן ה-16, בגרסה הראשונה של היומן שינתה אנה פרנק את שם משפחת המצטרפים החדשים מוואן-פלס לואן-דאן.
בחודש נובמבר של אותה שנה נכנס למחבוא פרידריך פפר, רופא שיניים יהודי וחבר קרוב של בני הזוג פרנק.
אירוע זה היה בעל השפעה מיוחדת על חיי אנה פרנק.
מרגוט עברה להתגורר בחדר עם הוריה אוטו ואדית, ואנה נותרה בחדר עם פפר.
החיים המשותפים של גבר בגיל העמידה עם נערה צעירה בתהליך התבגרות הפך את חיי שניהם לעינוי.
ביטוי לכך הוא השם שנתנה אנה לדמותו ביומנה: אלברט דיסל (בגרמנית נשמע כמו "אלברט הטיפש").
למרות הצורך בחברה אנושית מגוונת במקום המחבוא שהפך לבית כלא מרצון, גברו המתחים בין קבוצת המסתתרים במחבוא.
אנה פרנק מתארת בגלוי ובפירוט את החיכוכים היום יומיים.
היא מביעה ביומנה רתיעה מאוגוסטה ואן-פלס, אותה היא מתארת כ"טיפשה", את פרידריך פפר והרמן ואן-פלס היא מתארת כ"אנוכיים", וכמי שמכלים את מזון הקבוצה ללא התחשבות בזולת.
על החיים במחבוא כתבה אנה פרנק:
בתחילה היא סלדה מפטר ואן-פלס אך בהמשך נרקמו בין שני בני הנוער יחסי קרבה ואנה פרנק מתארת ביומן את הנשיקה הראשונה ביניהם.
אנה הייתה זו שקיררה את היחסים משהחלה להטיל ספק, אותו תיארה ביומן, בכנות הקשר, וכן את החשש שקינן בליבה כי המשיכה נבעה מתחושת שותפות הגורל, ולא מאהבה.
יחסי חברות אמיצים נרקמו בין אנה פרנק לאנשי הקשר, ובעיקר עם בפ (אליזבת) ווסקאול, הכתבנית הצעירה.
מאוחר יותר ציין אוטו פרנק כי הוא הבחין באנה ובפ מסתודדות לעיתים בפינה.
במהלך כתיבתה, תיעדה אנה פרנק את יחסיה עם בני משפחתה, ותיארה בעין חדה את ההבדלים האישיים ביניהם.
האחיות פרנק הלכו והתקרבו אחת לשנייה.
מבעד לביטויי קנאה כלפי מרגוט, המובעים ביומן, נחשף תהליך של גילוי הדדי ויצירת ידידות, שהלכה והתגברה עם הבשלת תהליך ההתבגרות של אנה.
ביום 24 בדצמבר 1943 כתבה אנה פרנק ביומנה:
המתח במחבוא השפיע קשות על האם והבת, וביומן שמור מקום מיוחד ליחסי אנה פרנק ואמה.
היא העלתה על הכתב מערכת יחסים מתוחה ובעייתית.
אנה מוחה ברישומים על יחסה הקר והמתנשא של האם, וברישום מיום 7 בנובמבר 1942 אנה כתבה: "אני רואה אותה כאם.
בדמיוני אני רואה מופת של אם ואשה, ואין אני מוצאת אף שמץ ממופת זה באשה זו שאני חייבת לקרוא לה אמא".
בהערות שנכתבו בשלב מאוחר יותר, ככל הנראה בעת קריאה מחודשת של היומן, הרגישה אנה פרנק חרטה, וחשבון נפש הביא להבנה וניסיון לגשר על הפערים עם האם.
הכרונולוגיה של הרישומים ביומן נקטעה על ידי עריכות של הכותבת.
במקביל מורגש הביטחון ההולך וגובר של אנה פרנק ביכולת כתיבתה.
ניכר גם מעבר מתיאור הנרטיב של החיים במחבוא והכללת "דיון" של אנה פרנק ברגשות אישיים ושאיפות לעתיד.
בתחום זה מביעה אנה רצון לחרוג ממגבלות וממוסכמות חברתיות ומדרך החיים של אמה ולעצב את חייה ככותבת היוצרת שם לעצמה.
במקביל עסקה כתיבתה של אנה פרנק בנושאים מופשטים כגון טבע האדם והאמונה באל.
מקום מיוחד שמור להתגבשות ההכרה הלאומית–דתית של אנה, כבת לעם היהודי.
כך ברישום מיום 11 באפריל 1944:
חייהם של המסתתרים היו קשים גם בשל המזון שבהדרגה הלך ונעשה דל, וגם קשיים בשמירה על היגיינה אישית.
החל משנת 1943 חלה הרעה בתנאי המסתתרים, ארוחת הבוקר הייתה לא יותר מלחם יבש ותחליף קפה, ארוחת הצהריים – תרד או חיטה ותפוחי אדמה קטנים ורקובים למחצה.
ביומנה חוזרת ומביעה אנה תסכול מהידרדרות תנאי המחיה במחבוא.
בחודש מאי 1944 חלה הידרדרות נוספת.
כפית דייסה ותרד מבושל למחצה היו כל מזונם של דיירי המסתור.
כדי להסיח דעתה מהרעב השתדלה אנה להעסיק את עצמה.
היא קראה ספרים והקפידה על כתיבה קבועה ביומן.
ביום 15 ביולי 1944, כשלושה שבועות לפני מאסרה, כתבה אנה פרנק ביומן את אמירתה המפורסמת ביותר:
הפסקה בה מופיע המשפט מציגה תמונה מורכבת על חיי אנה פרנק ובהמשך גם על מורשתה.
הרישום האחרון ביומן, שהוא העדות הראשית לאירועים במחבוא, הוא מיום 1 באוגוסט 1944.
בבוקר של 4 באוגוסט 1944, פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר , שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
בראש הכוח עמד אוברשארפיהרר אס אס (מקביל לרס"ל) קרל זילברבאואר, איש האס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה הולנדים.
בראיון שנתן לעיתונות ההולנדית בשנת 1964 הודה זילברבאואר בחלקו במעצר אנה פרנק ומשפחתה.
עם זאת הוא זכר היטב את אירוע המעצר.
לדבריו, שאל את אוטו פרנק כמה זמן שהו במחבוא, ותשובתו של פרנק כי התחבאו במשך שנתיים וחודש הדהימה אותו.
זילברבאואר סיפר כי פנים אל פנים נראתה אנה פרנק מבוגרת ויפה יותר מהנראה בתמונותיה וציין כי בעת המעצר הוא אמר לאוטו פרנק "יש לך ילדה מקסימה".
במאמר שפרסם ברונו בטלהיים, פסיכואנליטיקאי ופסיכולוג ילדים יהודי-אמריקאי, ניצול מחנות ריכוז נאציים,
ברונו בטלהיים טוען במאמרו כי כישלונו של אוטו פרנק להגן על משפחתו כראוי נובע מאי יכולתו להאמין בקיום מנגנון ההשמדה הנאצי.
ויקטור קוגלר ויוהנס קלינמן נאסרו והועברו למחנה הריכוז אמרספורט (בהולנדית: Amersfoort).
קלינמן שוחרר לאחר 7 שבועות קשים אך קוגלר נותר במאסר במתקני כליאה שונים עד לסוף המלחמה.
מיפ חיס ובפ ווסקאול שוחררו לאחר חקירה קצרה על ידי המשטרה.
למחרת היום הם חזרו למחבוא, ושם מצאה מיפ חיס את יומנה של אנה פרנק ואת אלבומי תמונות של המשפחה.
ב-7 באוגוסט 1944 ניסתה מיפ חיס לשחרר את בני משפחת פרנק והציעה שוחד לקצין שביצע את המעצר תמורת עזרתו, אך הוא דחה את הצעתה על הסף.
ב-3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ, לשם הגיעה לאחר מסע של 3 ימים.
על הרכבת הגיעה עם משפחת פרנק בלומה אייפרס-עמדין, מורה ופסיכולוגית יהודייה שהכירה את האחיות לבית פרנק עוד מימי בית הספר היהודי.
אייפרס-עמדין הייתה בקשר רצוף עם אנה, מרגוט ואימן ותרמה למחקר ההיסטורי את הרקע לשבעת החודשים האחרונים לחייהן.
ביום הן עסקו בעבודת כפייה, ובלילה הן נדחסו לצריפים.
תנאי התברואה הקשים גרמו לגרדת קשה ולהעברת בנות המשפחה לחדר בידוד שהיה חשוך ושורץ חולדות.
האם אדית ביקרה אותן בחשאי והעבירה להן את קצבת המזון שלה דרך בור שנחפר מתחת לקסרקטין.
בחודש אוקטובר 1944 החלה העברת אסירות מאושוויץ למחנות עבודה וריכוז הרחוקים מהחזית.
בשלב זה נותק הקשר בין בלומה אייפרס-עמדין לבנות משפחת פרנק, שביום 30 באוקטובר הועלו על משלוח אסירות, שכלל גם את אוגוסטה ואן-פלס, לברגן-בלזן.
האם אדית פרנק נותרה באושוויץ, ומתה מרעב ואפיסת כוחות ב-6 בינואר 1945.
בסוף אוקטובר ותחילת נובמבר הגיע לברגן-בלזן משלוח של כ-3,000 נשים חולות מאושוויץ בירקנאו.
הן הובלו בקרונות בצפיפות קשה והוכנסו לאוהלים ללא תאורה, שירותים או תנאים היגייניים מינימליים.
ב-7 בדצמבר עקרה סופה מספר אוהלים, והנשים נאלצו לעמוד מספר שעות בקור העז תחת מטר שוטף עד שהוכנסו לאוהל המטבח למשך הלילה.
למחרת פונו מספר אוהלים של חולים לצורך שיכונן של הנשים.
ב-2 בדצמבר היה מספרם של הכלואים בברגן-בלזן 15,257, מתוכם 8,000 נשים במחנה הנשים.
זמן מה לאחר הגיען לברגן-בלזן נפגשה אנה בסמוך לסוף חודש ינואר 1945 עם חנה גוסלר, שמאוחר יותר תיארה את המפגש הקצר.
לדבריה האחיות היו עם אוגוסטה שטיפלה בהן ובעיקר במרגוט שהייתה חולה מאוד.
אנה הייתה קירחת ורעדה מחולשה.
היא קוננה על מות הוריה, וניכר היה כי איבדה את רצונה לחיות.
בתחילת 1945 עמדה מנת המזון היומית של אסיר על ½ ליטר מים ופרוסת לחם או תפוח אדמה.
פעמיים בשבוע היו האסירים מקבלים מנה של מים מעופשים רותחים שנקראה "קפה".
בחלק מהמחנה כלל לא הייתה אספקת מים, והאסירים נאלצו לשתות ממקורות מים מזוהמים ולא יכלו לשמור על היגיינה.
בחודש מרץ 1945 השתוללה בברגן-בלזן, כתוצאה מתנאי התברואה הבלתי אפשריים, מגפת טיפוס הבהרות.
המגפה התפשטה במהירות בקרב האסירים והפילה חללים רבים.
לפי רופא האסירים, ד"ר לאו, כעשירית ממקרי המוות במחנה היו עקב מחלת הטיפוס; החלק האחר של מקרי המוות היה עקב מחלות בטן שונות, תשישות ורעב.
על פי עדויות מאוחרות של אסירות, מרגוט, שהייתה תשושה, נפלה מהדרגש ומתה.
מספר ימים לאחר מכן נפטרה אנה ממחלת הטיפוס.
תאריכי מותן המדויקים אינם ידועים, אך מחקרים המבוססים על עדויות של אסירות ששרדו מצביעים על כך שהאחיות נפטרו במהלך פברואר או בתחילת מרץ 1945.
בפברואר הפכה בעיית פינוי הגופות לבעיה החמורה ביותר של המחנה, מאחר שבקרמטוריום ניתן היה לשרוף בו-זמנית רק שלוש גופות.
במרץ החלו לשרוף את גופות האסירים: הן הונחו על עצים ספוגים בנפט והובערו.
ואולם, בסוף מרץ אסר משרד היערות על שימוש בעצים למטרה זו בשל זיהום האוויר של האזור מסביב, וגופות האסירים נותרו במקום שבו מתו.
כשהיה ברור שהשחרור קרב, עשו הגרמנים מאמץ אחרון לפינוי הגופות.
בין 11 ל-14 באפריל נלקחו האסירים שעוד יכלו ללכת למלאכת פינוי הגופות.
הגופות הועברו לנקודה מרוחקת במחנה ונזרקו לקבר אחים ענק.
גורלן של אנה ומרגוט פרנק לא היה שונה וגופותיהן נעלמו ומקום קבורתן לא נודע.
המחנה שוחרר על ידי הצבא הבריטי ב-15 באפריל.
ב-21 במאי הועלה מחנה ברגן-בלזן באש ונמחה מעל פני האדמה.
אוטו פרנק שרד את אושוויץ ועם שחרור המחנה חזר לאמסטרדם, בה מצא מקלט בביתם של מיפ ויאן חיס.
הוא החל לחפש את אשתו ובנותיו, אך לאחר שבועות מספר הוברר כי כולן נרצחו.
עדויות של ניצולים שראו את אנה פרנק לפני מותה
האסירה היהודיה-הולנדית לין חלדטי (הולנדית: Lin Jaldati) פגשה את אנה פרנק ואחותה הן במחנה המעצר, והן באושוויץ ובברגן-בלזן.
היא סיפרה כי ראתה את אנה ואחותה קרוב למותן ולדבריה אנה הייתה, למרות מצבה הקשה, "חברותית ומתוקה" והחליטה להישאר קרוב לאחותה ככל שניתן.
לאחר ימים מספר חזרה חלדטי לביתן וראתה כי המיטה אותן חלקו האחיות ריקה: "אני ידעתי מה משמעות הדבר, מאחורי הביתן מצאנו אותה [את אנה] והנחנו את הגוף הרזה בתוך שמיכה ונשאנו אותה אל קבר אחים.
זה כל מה שיכולנו לעשות".
האסירה היהודיה-הולנדית אירמה זוננברג מנקל (הולנדית: Irma Sonnenberg Menkel) הייתה במחנה ברגן-בלזן החל מ-1942 ומונתה כאחראית מתחם מגורים במקום בו שהתה אנה פרנק.
בציטוט מספרה "הייתי עדה למותה של אנה פרנק" היא כותבת: "אחת הילדות בצריפי המחנה לקראת סוף המלחמה הייתה אנה פרנק...לא הכרתי את משפחתה לפני כן אך אני זוכרת שהיא הייתה ילדה טובה ושקטה.
כשאמרו לי לאחר המלחמה שהיא הייתה בת 15 הייתי מופתעת, היא נראתה לי צעירה יותר.
לא היה קל להשיג כלי כתיבה ונייר אך אני זוכרת אותה כותבת מדי פעם.
מחלת הטיפוס הייתה בעיה קשה במחנה ומתוך כ-500 ילדים כ-100 לקו במחלה ורובם מתו...כשאנה חלתה אמרתי לה שהיא לא צריכה לצאת למפקדים והיא יכולה להישאר בצריף...
בזמן שהייתה חולה היא הייתה אומרת לי 'אירמה, אני חולה מאוד' ועניתי לה 'לא, את לא כל כך חולה'.
היא רצתה לקבל עידוד שהיא לא חולה מאוד.
כשאיבדה את הכרתה, לקחתי אותה בזרועותי".
ניצולת השואה הלן שלוטר (Helen Schlotter), ילידת יוגוסלביה, שהתה בברגן-בלזן באותו צריף ודרגש שבו הייתה גם אנה פרנק: "דיברנו הרבה, היינו אוספות עיתונים והשתמשנו בהם כחומר בידוד בצריף בו היינו".
שלוטר זוכרת את אנה כנערה פקחית, אך עם זאת הייתה "תמיד מתוחה ומפוחדת, אך בסופו של דבר כולנו היינו".
לדבריה, הן היו כשמונה בנות בדרגש בסביבות אותו הגיל שהשתייכו לאותה קבוצה.
הן היו עובדות בניקיון בתי שימוש וכדומה והיו מדברות ביניהן עם הידע הבסיסי שהיה להן ביידיש גרמנית והולנדית.
"אנה דיברה על אמה ואביה אך רוב הזמן על המקום בו התחבאו לפני מעצרם ותמיד תהתה איך הם התגלו.
שאלתי אותה מה היא רוצה לעשות כשהיא תשתחרר, האם היא רוצה להתחתן ושהיו לה ילדים, היא אף פעם לא נתנה לי תשובה ישירה כאילו ידעה שהיא לא תשרוד".
נאנט בליץ (שמאז שמה השתנה לנאנט קוניג) (Nanny Blitz / Nannte Konig) הייתה בת כיתתה של אנה פרנק בתיכון היהודי ופגשה אותה במחנה ברגן-בלזן, היא מספרת: "פגשתי את אנה בברגן-בלזן בידיעה כי משפחתה נמלטה לשווייץ ושם אנה סיפרה לי את מה שבאמת קרה.
המחנה היה מחולק למספר אזורים המופרדים ביניהם על ידי גדר תיל.
לראשונה ראיתי את אנה דרך גדר התיל ובקושי זיהיתי אותה, היא נראתה כמו שלד מהלך בדיוק כמוני.
בפברואר 1945 גיליתי שהורידו את גדר התיל בין המחנות 7 ו-8 ויצאתי לחפש אותה.
אנה עדיין קיוותה שיום אחד תוכל להשתמש ביומן כבסיס לספר שהיא רצתה לכתוב לאחר המלחמה.
ראינו אחת את השנייה מקודם זמן קצר לפני שמשפחת פרנק עברה למחבוא ביולי 1942 והשוק לראות אותה כה כחושה היה בלתי יתואר.
אנה רעדה מקור הייתה עטופה בשמיכה היות שלא יכלה יותר לסבול את בגדיה שהיו מלאים בכינים".
פרידריך פפר נפטר ביום 20 בדצמבר 1944 במחנה הריכוז נוינגמה, הסמוך להמבורג בגרמניה.
על פי רישומי המחנה הוא נפטר מזיהום במעיים, סיבת מוות כללית ונפוצה מאוד בקרב אסירי המחנות.
אוטו פרנק, אביה של אנה פרנק, שרד את השואה.
בשנת 1953 התחתן עם אלפרידה (פריצי) גירינגר (הולנדית: Elfriede Geiringer, 1905–1998), ניצולת אושוויץ ותושבת אמסטרדם שבעלה ובנה נספו באושוויץ ובתה אוה שרדה כמוה את השואה.
הזוג עבר להתגורר בעיר בזל.
הוא נפטר ב-19 באוגוסט 1980 בבזל מסרטן הריאה.
אדית פרנק הופרדה מבנותיה באושוויץ, שנשלחו לברגן-בלזן ב-28 באוקטובר.
בריאותה הגופנית והנפשית הידרדרה ועדים סיפרו כי היא החלה לחפש בייאוש אחרי בנותיה אנה ומרגוט, אף על פי שהן הופרדו ממנה והיא ראתה אותן מועלות לרכבת.
העדים סיפרו כי היא החלה לחפש ולאגור מעט מזון עבור בנותיה תוך שהיא מרעיבה את עצמה.
ב-6 בינואר 1945 נפטרה אדית פרנק מרעב ותשישות; 20 ימים לאחר מכן שוחרר המחנה על ידי חיילי הצבא האדום.
מרגוט פרנק, אחותה הבכורה של אנה פרנק, נפטרה ככל הנראה מטיפוס במחנה ברגן-בלזן.
על פי עדי ראייה היא נפטרה מספר ימים לפני אנה פרנק, אך תאריך פטירתה אינו ידוע במדויק.
הרמן ואן פלס נרצח במחנה השמדה אושוויץ, היחיד מבין חבורת המסתתרים שהוצא להורג.
על פי עדויות של ניצולים מהמחנה ובהם אוטו פרנק, איבד הרמן ואן-פלס את התקווה בעת המעצר והעברתו לאושוויץ.
הוא נפצע קלות בידו בעת ביצוע עבודה במחנה וזמן קצר לאחר מכן, כשלושה שבועות לאחר הגעתו לאושוויץ, נשלח לתאי הגזים בעת אחת מהסלקציות.
אוגוסטה ואן פלס הועברה עם בנות משפחת פרנק למחנה ברגן-בלזן, אך ככל הנראה הועברה למחנה ריכוז אחר בטרם מצאו את מותן.
למעשה לא ידוע דבר על מותה, אך ההשערה היא כי הועברה למחנה בוכנוואלד או גטו טרזיינשטט וכי נפטרה בדרך או זמן קצר לאחר מכן.
פטר ואן פלס שהה תחילה במחנה ההשמדה אושוויץ, שם הגן עליו אוטו פרנק עד שהגרמנים אילצו אותו להצטרף לצעדת מוות שהובילה אותו למאוטהאוזן.
רישומי המחנה מעידים כי פטר ואן-פלס נכנס למחנה ב-25 בינואר 1945 והוצב בקבוצת אסירי עבודה, הרישום האחרון לגביו הוא מיום 11 באפריל בהעברתו כחולה לביתן המרפאה.
תאריך מותו המדויק איננו ידוע, אך הצלב האדום קבע כי הוא נפטר ב-2 במאי 1945.
סימן שאלה תלוי עד היום לגבי זהות המודיע האלמוני שהביא את הגסטאפו למחבוא.
החשד המיידי נפל על איש הניקיון במחסן בית החברה אליו הוצמד המחבוא, וילם ואן מארן.
הסקרנות והעניין שגילה סביב המחבוא ונסיונותיו לגלות את המתרחש במקום ודבריו למיפ חיס כי הוא בעל קשרים בגסטאפו ביססו את החשד כי הוא המלשין.
בחקירה ראשונה שנערכה בשנת 1948 סיפר ואן מארן כי הוא אכן חשב שדבר מה משונה מתרחש בבניין החברה אך נוקה מהאשמה על ידי החוקרים מחוסר ראיות לכך שאכן מסר מידע לגסטאפו.
בהליך משפטי שנערך בשנת 1949 הוא נוקה לחלוטין מאשמה.
למרות זאת שמו עלה שוב כחשוד בוועדת חקירה שחידשה את הבדיקה בשאלת זהות המלשין בשנת 1963 לאחר שהקצין הגרמני קרל זילברבאואר אותר.
הגרמני לא הצליח למסור מידע חדש ולא יכול היה לשפוך אור על הפרשה.
ואן מארן המשיך לטעון לחפותו עד ליום מותו בשנת 1971. חשודה אחרת הייתה לנה הרצוג, שהייתה עובדת ניקיון במחסן.
אין ספק כי הרצוג ידעה שבבניין מסתתרים אלמונים.
בספר משנת 1998 מצביעה ההיסטוריונית האוסטרית מליסה מולר בספרה "הביוגרפיה של אנה פרנק" על כך שהיא המלשינה.
טענה זו נדחתה על הסף על ידי הביוגרפית של אוטו פרנק, קרול אן לי, וגם על ידי מיפ חיס.
תאוריה דרמטית הועלתה על ידי ההיסטוריונית קרול אן-לי בספרה משנת 2000, לפיה משתף פעולה עם הנאצים בשם טוני אהלרס פגש באקראי את אוטו פרנק בשנת 1941 וסחט אותו על בסיס שמועה שאוטו פרנק הביע סלידה מהשלטון הנאצי בגרמניה.
על פי המחקר המשיך אהלרס לסחוט את אוטו פרנק במשך זמן רב לאחר המלחמה.
הבסיס לסחיטה – על פי החוקרת – הוא שאוטו פרנק מכר פקטין לגרמניה הנאצית בתחילת המלחמה, חומר ששימש את התעשייה הצבאית הגרמנית.
קרול אן לי טוענת בספרה כי טוני אהלרס נהג לתצפת על בית המסתור, ואף פרץ למשרדי החברה על מנת לאסוף מידע שמסר לבסוף לידי הגסטאפו, ובכך הביאה לפתיחת חקירה נוספת בשאלת זהותו של האלמוני בשנת 2003 על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי (בהולנדית: Nederlands Instituut voor Oorlogsdocumentatie).
את האשמה דחתה אשתו של אהלרס (שנפטר בשנת 2000) אך אחיו ובנו טענו בעדותם כי ידוע להם שטוני אהלרס הוא האדם שהוביל את הגסטאפו למחבוא של משפחת פרנק.
עם זאת העדר ראיות התומכות בעדויות שמיעה אלו לא איפשר לחוקרים ההולנדים להגיע למסקנות בנוגע לזהות המלשין.
באפריל 2015 יצאה לאור בבלגיה ביוגרפיה של אליזבת בפ ווסקאול, מקבוצת הסייענים למשפחת פרנק וחברתה הקרובה של אנה.
המחקר נכתב על ידי העיתונאי הפלמי ירון דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק ומתבסס על עדויות חדשות של בני משפחת ווסקאול.
על פי הספר, האחות הצעירה נלי ווסקאול התנגדה נחרצות לסיוע שנתנו בני משפחתה למשפחה היהודית, ועל רקע השקפה זו יצרה קשר עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, ומסרה את המידע שהוביל לפריצה למחבוא ומאסרם של בני משפחת פרנק ושאר המסתתרים.
בנה של בפ מציין בספר כי אימו חשדה באחותה, אך לא יכלה להביא עצמה לידי חשיפת האמת על כל המשתמע מכך, ונשאה את חשדותיה איתה עד ליום מותה.
האחות נלי נפטרה בשנת 2001 מבלי שחלקה בפרשה ייחקר.
בדצמבר 2016 פרסם מכון המחקר ההולנדי של בית אנה פרנק מחקר המצביע על האפשרות התאורטית, אשר איננה נסמכת על ראיות, כי הפשיטה על המשרדים והמחסנים שבצמוד להם שכנו המסתתרים נועדה לאתר חשודים בזיוף תלושי מזון או בעבירות מנהליות אחרות הקשורות לאישורי עבודה.
המחקר יצא מנקודת ההנחה כי העובדה שלא נמצא קצה חוט המוביל למעשה הלשנה ואזכור ביומן של מעצרים בקרב עובדי החברה, עשוי לרמז על כך שהמחבוא נחשף באקראי במהלך הפשיטה.
בהודעה לעיתונות אמר רונלד ליאופולד, מנהל מוזיאון אנה פרנק, כך: "החקירות החדשות לא שוללות את האפשרות שהאנשים במחבוא נתגלו על ידי בגידה אלא מעלות אפשרויות אחרות שראויות לבחינה, בתקווה שחוקרים נוספים יראו טעם בכיווני חקירה אלו".
בשנת 2018 פרסם ג'רארד קרמר, שאביו היה חבר בתנועת ההתנגדות ההולנדית, ספר בשם "החצר האחורית של האגף הסודי" (De achtertuin van het Achterhuis) ולפיו אישה הולנדית ממוצא יהודי ששיתפה פעולה עם השלטון הנאצי ששמה אנס ואן דייק היא שהסגירה את משפחת פרנק והמסתתרים האחרים לידי השלטונות.
לאחר המלחמה עמדה ואן דייק בפני בית משפט הולנדי והודתה שסייעה לנאצים בתפיסת 145 יהודים, כולל אחיה ובני משפחתו, היא הורשעה והוצאה להורג.
שמה איננו חדש לחוקרים ובעבר נטען שהיא זו שהסגירה גם את אנה פרנק ומשפחתה, אך העדויות כנגדה הן נסיבתיות בלבד.
בינואר 2022 שודר סרט תיעודי ברשת הטלוויזיה CBS "מי בגד באנה פרנק ומשפחתה?" ובמקביל יצא לאור ספר "הבגידה באנה פרנק" שנכתב על ידי רוזמרי סליבן סופרת ומשוררת קנדית.
אירועים אלו לוו בהודעות לעיתונות לפיהן צוות גדול של חוקרים שבראשו עמד חוקר בדימוס של ה־FBI ניהל במשך 6 שנים חקירת "מקרה קר" תוך שימוש בכלי חקירה שלא הופעלו בעבר, על מנת לסקור את כל המסמכים שבנמצא בגנזכים שונים, ובמטרה לחשוף את זהותו של המלשין.
את החקירה יזם במאי סרטים תיעודיים הולנדי תייס ביינס (Thijs Bayens) שגייס למשימה את צוות החוקרים.
בסופה הצביעו על ארנולד ון דן ברך, עורך דין ואיש עסקים יהודי, שהיה חבר ביודנראט בהולנד ומת ב-1950. זאת על סמך מכתב אנונימי, שהעתק ממנו נתגלה בעיזבון של חוקר משטרה הולנדי, ובו מופיע שמו של ון דן ברך כמי שהצביע על מקום המחבוא של משפחת פרנק.
מכון המחקר של בית אנה פרנק קבע כי התוצאה הסופית כפי שהוצגה לציבור מבוססת על השערות שלא הוכחו, ששאלות רבות נותרו ללא מענה, ולא ניתן להגיע למסקנה סופית.
היסטוריונים הולנדים הצביעו על חוסר ההיגיון בתיאוריה הזאת וכי ון דן ברך עצמו הסתתר במרבית שנת 1944. במרץ 2022 פורסם מחקר נוסף, על ידי צוות חוקרים בראשות חוקר ההיסטוריה היהודית פרופ' בארט וולט מאוניברסיטת אמסטרדם, ששלל את הטענה שוון דן ברך הסגיר את משפחת פרנק.
בעדות מאוחרת ציין אוטו פרנק כי אף על פי שידע על כתיבת היומן הוא לא תיאר לעצמו כי התוצאה של עבודתה של אנה יהיה תיאור מדויק של הזמן שעבר על חבורת המסתתרים במחבוא.
בזכרונותיו הוא מתאר את התהליך הכאוב של קריאת היומן שכתבה בתו המנוחה, זכרונות של רגעים ואירועים שתוארו ביומן מעורבים בזיכרון של אנה מקריאה קטעים מכתביה.
לזכרונות אלו נוספה ההכרה – לראשונה – בעולמה הפרטי של אנה פרנק, עולם המתואר בפירוט ביומן אך לא נחלק עם איש מעולם.
לאחר פרסום היומן הפך אוטו פרנק לשומר על מורשת בתו אנה ונותר ב"תפקיד" זה עד ליום מותו.
דברים דומים אמר שמעון ויזנטל על חשיבות יומנה של אנה פרנק בהנצחת השואה: "אנשים מזדהים עם ילדה זו, ואומרים בלבם – זו השואה, זו הייתה משפחה כמשפחתי.
וכך יכול אתה להבין כל זאת".
הסופר היהודי פרימו לוי כתב על היומן:
יומנה של אנה פרנק הוא מסמך פרטי שלא נועד להתפרסם.
היא מציינת פעמים מספר כי היא לא תרשה לאיש לקרוא ביומן בו היא תיארה בגילוי לב את חייה, חיי משפחתה והקרובים לה.
כתיבת היומן הייתה עבורה שער כניסה לאומנות הכתיבה והיא הביעה את רצונה להיות סופרת הכותבת ספרות בדיונית.
גרסה זו קיבלה את השם גרסה א'.
אנה פרנק מספרת ביומנה על שידור רדיו לו הקשיבה במרץ 1944 ובו הצהיר חבר בממשלה הגולה ההולנדית, שבתום המלחמה יפתח ארכיב מרכזי ליצירות המתעדות את הדיכוי הגרמני ובו יפרסמו יומנים ויצירות כתובות.
אנה פרנק החליטה להגיש גרסה ערוכה של היומן והקדישה זמן ניכר לכתיבה מחדש של קטעים אחדים ועריכה של קטעים אותם לא רצתה לחלק ברבים.
ליומן המקורי נוספו מחברות נוספות ובין הדפים נוספו דפים נוספים שלא היה חלק מהכריכה, היא נתנה שם עט בדוי לכל אחד מהמסתתרים במחבוא ולכל אחד מהעוזרים.
בני משפחת ואן-פלס הפכו להרמן, פטרונלה ופטר ואן-דאן ופריץ פפר קיבל את השם אלברט דיסל.
בגרסה זו של היומן נוספה דמות בדיונית אותה כינתה אנה "קיטי", ואליה פנתה בתחילת כל פרק.
שמה של הדמות נלקח מספרי הילדים של סיסי ון-מרקסוולט שאנה נהנתה לקרוא.
גרסה זו ידועה כגרסה ב'.
על מנת להביא את היומן לדפוס שילב אוטו פרנק, בסיוע קרובי משפחה משווייץ, את שתי הגרסאות.
הוא צינזר קטעים מהיומן ובהם אנה משתלחת בהוריה ובעיקר באם, וקטעים הנוגעים למיניות המתעוררת אצל אנה במהלך השנים במחבוא.
הוא החזיר את השמות המקוריים של בני המשפחה, אך הותיר את שמות העט הבדויים של שאר הנפשות הפועלות.
חלק מהדפים שצונזרו, ובהם טקסטים קשים, הוא הפקיד בידי ידיד משפחה.
אוטו פרנק מסר את כתב היד הערוך גולמית להיסטוריונית ההולנדית אנני רומיין-ורסכור שלא הצליחה למצוא מוציא לאור שיסכים לפרסם אותו.
היא העבירה את כתב היד לבעלה יאן רומיין שכתב עליו מאמר ב-3 באפריל 1946 תחת הכותרת "קולו של ילד" בעיתון ההולנדי "הט פרול" (Het Parool, בעברית: "הסיסמה" או "המוטו").
בכתבה נאמר: "בקול ילדותי ומגומגם מגולמת כל האימה מהפשיזם ובעוצמה העולה על כל העדויות ממשפטי נירנברג כולם".
הכתבה אכן עוררה את העניין ביומן והוא פורסם לראשונה בשנת 1947 בהולנד בהוצאת "Contact Publishing" בשם "הבית האחורי" (Het Achterhuis).
נמכרו ממנו 3,000 עותקים, ומהדורה שישית הודפסה בשנת 1950. השם "הבית האחורי" ניתן לגרסה ההולנדית של היומן עקב דברים שכתבה אנה פרנק ביומנה ב-11 במאי 1944: "בכל מקרה אני רוצה לפרסם אחרי המלחמה ספר שכותרתו 'הבית האחורי' [...] היומן יוכל לשרת מטרה זו".
באותה שנה יצאו מהדורות מתורגמות של הספר בגרמניה ובצרפת ובשנת 1952 בבריטניה ובארצות הברית בשם "אנה פרנק: יומנה של נערה צעירה" (Anne Frank: The Diary of a Young Girl).
הביקורות על הספר היו אוהדות וחיוביות.
ההצלחה הגדולה ביותר נרשמה ביפן, שם זכה הספר לביקורות נלהבות ומהמהדורה הראשונה נמכרו 100,000 עותקים.
הצלחה זו העלתה את השם "אנה פרנק" לתודעת הציבור כאייקון וכסמל לאסון ההרג של הנוער בעת מלחמת העולם השנייה.
במאי 1957 הצליחה קבוצת אזרחים הולנדית להציל מהריסה את הבית ברחוב פרינסנחראכט, שבו שכנו משרדי ומחסני חברת אופקטה, ובצמוד המחבוא.
קבוצת האזרחים הפכה את הבניין לאתר זיכרון שנפתח לציבור בשם "בית אנה פרנק" ב-3 במאי 1960. הבית פונה מכל הרהיטים על מנת לאפשר למבקרים לנוע בו בחופשיות.
על קירות המחבוא נותרו תמונות של כוכבי קולנוע שהודבקו על ידי אנה פרנק, סימונים על גבי הקיר שעשה אוטו פרנק בעת שמדד את גובהן של בנותיו ומפה עליה סומנה התקדמות צבאות בעלות הברית.
שרידים אלו מוגנים על ידי לוחות פלסטיק שקוף.
מהחדר הקטן ששימש כמקום מגוריו של פטר ואן-פלס מוביל מעבר אל הבניינים הסמוכים שנרכשו ומשמשים את קרן אנה פרנק.
כן משמשים הבתים לתערוכות משתנות בנושא השואה ואירועים על רקע של גזענות ושנאה המתרחשים ברחבי העולם.
המוזיאון הפך למוקד משיכה עיקרי לתיירים המבקרים באמסטרדם: בשנת 2005 ביקרו במוזיאון מספר שיא של 965,000 מבקרים.
תערוכות של המוזיאון נודדות ברחבי העולם, ובשנת 2005 הוצגו תערוכות אלו ב-32 מדינות ברחבי העולם.
קטלוג תערוכה נודדת בשם "אנה פרנק: היסטוריה בשביל ההווה" שנוצרה על ידי בית אנה פרנק, מתאר את מהות הארגון: "בית אנה פרנק מנסה להביא לידי מימוש את האידיאלים של אנה כפי שבאו לידי ביטוי ביומנה, על ידי מאבק בדעות קדומות, אנטישמיות וגזענות באמצעות טיפוח פלורליזם, וערכי דמוקרטיה.
עקרונות הצהרת זכויות האדם מנחים את עבודת בית אנה פרנק."
בשנת 1963 ייסד אוטו פרנק עם אשתו השנייה את קרן הצדקה של אנה פרנק.
הקרן, שמקום מושבה בבזל, מגייסת כסף למטרות שנקבעות על ידי מנהליה.
עם מותו הוריש אוטו פרנק את היומן לקרן בתנאי ש-80,000 הפרנק הראשונים של כל שנה יועברו ליורשיו.
שאר הכספים מחולקים למטרות צדקה, שביניהן חסידי אומות העולם ופרויקטים חינוכיים המכוונים כנגד גזענות בין היתר בגרמניה, בהודו, בשווייץ, בבריטניה ובארצות הברית.
עם פתיחת בית אנה פרנק הגדיר אוטו פרנק את חזונו לגבי מורשתה של אנה פרנק והמסר רחב ההיקף שהוא רואה בכתביה:
"שיתוף פעולה בינלאומי, הבנה כללית, סובלנות, חינוך מודרני, פתרון בעיות בני-נוער, אמנות בת זמננו, לחימה בגזענות והנחלת אורינות".
בשנת 1988 צולם סרט "שבעת החודשים האחרונים של אנה פרנק" שזכה בפרס אמי.
דירת המגורים של משפחת פרנק נותרה כדירה פרטית עד לתחילת המאה ה-21. תחקיר של הטלוויזיה ההולנדית גילה כי המבנה נמצא במצב פיזי קשה.
חברת נדל"ן גרמנית קנתה את הנכס ובעזרת תצלומים מתקופת מלחמת העולם השנייה וכתבי אנה פרנק, שוחזר המבנה למראה "המקורי" שלו כאשר התגוררה בו משפחת פרנק.
המבנה נפתח מחדש בשנת 2005 על מנת לתת לסופרים שאינם יכולים לכתוב באופן חופשי במולדתם את האפשרות להתגורר ולכתוב במשך שנה.
ביוני 1999 פרסם המגזין טיים מהדורה מיוחדת "המאה של טיים: האנשים החשובים ביותר של המאה" ואנה פרנק נבחרה כאחת הגיבורים.
הסופר והעיתונאי רוג'ר רוזנבלט כתב: "הרגש שניצת בקורא מוכיח שבכל אחד יש אנה פרנק, שהיא התרוממה מעל השואה, יהדות, נשיות ואפילו טוב-לב והפכה לטוטם של העולם המודרני, האדם המוסרי המתעמת עם מנגנון ההרס, אדם המתעקש על הזכות לחיות, לשאול שאלות, ולקוות לעתיד לבני האדם".
רוזנבלט ממשיך וכותב כי אומץ ליבה והמעשיות של אופייה ברורים ונערצים אך יכולתה לנתח את עצמה ואיכות כתיבתה הם המרכיבים העיקריים של המשיכה של הקוראים הרבים.
והוא ממשיך וכותב: "הסיבה לאלמותיות של אנה פרנק היא בבסיסה – ספרותית, היא הייתה כותבת טובה באופן מיוחד, ללא קשר לגילה הצעיר, איכות עבודתה נובעת באופן ישיר מכנות חסרת רחמים".
בספרו הסאטירי "סופר הצללים" (1979) מתאר הסופר האמריקאי פיליפ רות סצנה סוריאליסטית המיטיבה לתאר את הנפח האדיר והמשמעות רבת ההיקף שקיבלה דמותה של אנה פרנק.
בספר זה, בן-דמותו של הסופר נתן צוקרמן מבלה את הלילה בבית בו נמצאת גם אישה מסתורית שנתן צוקרמן חושד כי היא אנה פרנק ששרדה את תלאות המלחמה וחייה תחת שם בדוי בארצות הברית.
תחת מבטו ההוזה הופכת הדמות לאייקון מסוגנן של השואה אך מביעה את האמת כי בחייה לא יכלה להפוך להצלחה בינלאומית כמו שאירע לאחר מותה.
בשנת 1995 ביפן החלה הקרנת סדרת אנימציה "אנה נו ניקי".
היומן והפרסום רחב הממדים לו זכה הפך את אנה פרנק, סיפורה ומורשתה למטרה לפעילות נגד אנטישמית ובעיקר בקרב מכחישי השואה.
טענות אלו מתמקדות בהאשמה כי אנה פרנק היא עצמה דמות בדיונית וסיפורה אף הוא מומצא, וכי היומן נכתב על ידי אנשים אחרים ובראשם מאיר לוין.
בשנת 1958, בעת ששמעון ויזנטל הרצה על יומנה של אנה פרנק בווינה, הוא הופרע על ידי קבוצת פרובוקטורים שטענה כי אנה פרנק היא פיקציה ודרשו כי יימצא הקצין הגרמני שעצר אותה במחבוא כהוכחה לנכונות הסיפור.
לאחר מאמצים רבים מצידו של ויזנטל, אותר בשנת 1963 הקצין זילברבאואר, שבראיון עמו הודה כי הוא עצר את אנה פרנק וזיהה אותה מסדרת תמונות.
הוא נזכר כי במהלך החיפוש נמצאה בבית ניירת רבה שהוא רוקן על רצפת המחבוא – גרסה התואמת את סיפור המעצר כפי שעולה מעדותו של אוטו פרנק.
המאבק המשפטי הראשון עם מכחישי שואה בנוגע ליומן אירע בשנת 1959. אוטו פרנק תבע את לותר שטילאו, מורה בבית ספר בליבק שהיה חבר בתנועת הנוער ההיטלראי, שפרסם מאמר ובו הוא מעלה את הטענה כי היומן הוא זיוף.
בית המשפט המקומי בחן את הראיות ואישר כי כתב היד הוא מקורי.
המשמיץ חזר בו מטענתו ואוטו פרנק הפסיק את ההליכים.
בשנת 1976 פנה שוב אוטו פרנק לבית משפט בתביעה כנגד היינץ רוט', שפרסם ספרונים בהם נכתב כי היומן הוא זיוף.
פסק הדין הורה לנתבע לחדול מהפצת הספרונים וכי כל הפרה של הצו תגרור סנקציות של קנס ומאסר.
רוט' ערער, אך מת בטרם הגיע ערעורו לידי בירור.
עם מותו של אוטו פרנק בשנת 1980 עבר היומן לרשות ההולנדית לתיעוד מלחמתי.
המוסד יזם בדיקה מקיפה של היומן תוך שימוש באמצעי זיהוי פלילי של משרד המשפטים ההולנדי.
נבדקו כתבי יד שונים של אנה פרנק בהשוואה לכתב היד של היומן ונמצאה התאמה מלאה.
כן נבדקו הדבק של הכריכה וההרכב הכימי של הנייר והדיו ונמצא כי הם אכן יוצרו במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים.
על סמך בדיקות אלו הגיעו מומחי המכון למסקנה כי היומן אותנטי לחלוטין.
דו"ח הבדיקה צורף למהדורה המעודכנת שיצאה על ידי המכון בשנת 1990.
בשנת 1991 פרסם מכחיש השואה רובר פוריסון ביחד עם מכחישי שואה אחרים התקפה פסבדו-מדעית על היומן של אנה פרנק.
הטענה הייתה כי את היומן כתב אוטו פרנק בעצמו.
פוריסון ערך ופרסם השוואות בין גרסאות היומן, ובהסתמך על ראיון שערך עם אוטו פרנק, קבע כי היומן איננו מעשה ידיה של אנה.
הוא המשיך בטענותיו והתקיף את הנרטיב של משפחת פרנק: לדבריו המחבוא עצמו לא היה קיים כלל.
טענות אלו משתלבות בטענתו הבסיסית כי השואה ומחנות המוות מעולם לא התקיימו.
פוריסון פרסם את טענותיו בהזדמנויות שונות והגדיר את היומן "כלי תעמולה יהודי-ציוני שקרי".
טענות אלו לא מנעו ממנו לתאר את אנה פרנק כ"נימפומנית הרעבה למין".
על רקע זה פנה בשנת 1993 מוזיאון בית אנה פרנק לבית המשפט המחוזי באמסטרדם בבקשה למתן צו שיימנע פרסום טענות כנגד האותנטיות של היומן.
הצו ניתן וקבע קנס של 25,000 גילדר לכל הפרה של הצו.
אנה פרנק והתנועה הליברלית (רפורמית) באמסטרדם
משפחת פרנק השתייכה לזרם הליברלי-דתי בגרמניה לפני מעברם להולנד.
כשעברו להולנד הצטרפו, כמו מהגרים יהודים אחרים מגרמניה, לקהילה הליברלית (רפורמית) בהולנד.
אוטו פרנק ומשפחתו היו חברי קהילת LJG Amsterdam.
עבור הקהילה היהודית בהולנד, הזרם הליברלי ההולנדי והקהילה באמסטרדם אנה פרנק הפכה לסמל מעצב.
הקהילה הליברלית באמסטרדם קראה לאולם המרכזי בבית הקהילה על שמה של אנה פרנק.
קטעים מיומנה שולבו בסידורי התפילה הליברלים בהולנד ומתוך השפעה זו בסידורי תפילה רפורמים בכל העולם.
רבים מצאו ביומנה קטעים שיכולים להתאים לערכים יהודיים-ליברלים רבים וראו בה מקור השראה.
אחרים ביקרו את המגמה וטענו כי מדובר בחיפוש דבר שלא נמצא ביומן וכי למעשה לא ניתן לראות בקטעים אלו ייחוד כזה.
בינואר 1960 נחנכו "בתי אנה פרנק" בכפר הנוער של פועלי אגודת ישראל שערי אברהם, בהשתתפות חברי כנסת ואישי ציבור.
ב-19 באפריל 1988, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרה של אנה פרנק.
הבול מתאר את דיוקנה של אנה פרנק על רקע הבית בו התחבאה משפחתה מפני הנאצים באמסטרדם.
השירות הבולאי מכר 2,014,000 בולים בתוך תקופה של תשעה חודשים עד להפסקת המכירה.
ואן אויין עיצב את הבול.
הערים הבאות קראו שם רחוב על שמה: אשקלון, הוד השרון, הרצליה, בת ים, חולון, לוד, נס ציונה, רמת גן, ראשון לציון, רעננה
בית הספר התיכון "אנה פרנק" של רשת ברנקו וייס שבקיבוץ סאסא קרוי על שמה.
בספרה אנשים אוהבים יהודים מתים מקדישה דארה הורן ניתוח חריף ומטלטל לאופן שבו העולם אימץ את דמותה של אנה פרנק, ובמיוחד את יומנה, כסמל אוניברסלי מנותק מן ההקשר היהודי, ההיסטורי והאנטישמי שממנו צמח.
לטענת הורן, אנה פרנק אינה מונצחת כילדה יהודייה שנרדפה ונרצחה כחלק ממדיניות השמדה שיטתית, אלא כמעין קדושה חילונית של הומניזם, אופטימיות ונאורות אנושית כללית.
הורן מדגישה כי הקריאה ביומן נעשית לרוב תוך התעלמות מכך שאנה לא שרדה כדי לאשר את האופטימיות הזו, וכי מילותיה נכתבו לפני שנשלחה לאושוויץ ולבסוף מתה בברגן־בלזן מרעב וממחלה.
בעיני הורן, הפיכת היומן לטקסט חינוכי אוניברסלי מאפשרת לחברות מערביות "לצאת נקיות": הן יכולות להזדהות עם הקורבן המת, לחבק אותו כסמל, מבלי להידרש לשאלות הלא נוחות על אנטישמיות מתמשכת, על אחריות היסטורית ועל יחס ליהודים חיים בהווה.
הורן מראה כיצד המהדורות הראשונות של היומן עברו עריכה מכוונת שהסירה או ריככה ביטויים של זהות יהודית, אזכורים של רדיפה אנטישמית ספציפית וקטעים המעידים על מודעותה של אנה להיותה חלק מקולקטיב נרדף, ובכך סייעו להפוך אותה לדמות "כללית", כזו שכל אחד יכול לאהוב מבלי לאהוב יהודים.
בניסוח החריף שלה, הורן מכנה את אנה פרנק "היהודייה המתה האהובה השנייה על כולם", מיד אחרי ישו, ובכך מצביעה על דפוס עמוק שבו תרבות נוצרית־מערבית מאמצת דמויות יהודיות מתות רק לאחר שהן חדלות לאיים, לדרוש או לערער.
אנה פרנק, כפי שהיא מונצחת במוזיאונים, בתוכניות לימוד ובשיח הציבורי, אינה מאשימה איש, אינה מצביעה על אנטישמיות מבנית ואינה דורשת פעולה פוליטית או מוסרית בהווה; היא מעניקה נחמה.
הורן טוענת כי דווקא ההצלחה העצומה של היומן היא עדות לבעיה: העולם מוכן לבכות על ילדה יהודייה מתה, אך אינו מוכן להקשיב ליהודים חיים כשהם מזהירים מפני אנטישמיות, אלימות והדרה.
כך הופכת אנה פרנק, באופן פרדוקסלי, לעוד דוגמה מרכזית בטענת־העל של הספר: החברה אינה אוהבת יהודים, אלא את זיכרונם המעוקר, הנשלט והבלתי מאיים לאחר מותם.
אנה פרויד הייתה פסיכואנליטיקאית בריטית ממוצא יהודי-אוסטרי.
פרויד הייתה ממשיכת דרכו של אביה, זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, ובעבודתה התמקדה בעיקר בחשיבות האגו ובהעמקה במנגנוני ההגנה של הנפש.
בנוסף היא נחשבת לאחת מחלוצות ענף הפסיכואנליזה בילדים.
פרויד נולדה בווינה שבאוסטריה והתחנכה שם.
היא בת הזקונים (שישית במספר) של זיגמונד פרויד ורעייתו מרתה ברנייס.
כבר מגיל צעיר נמשכה פרויד אל עבודותיו ורעיונותיו של אביה.
ב-1912 סיימה את לימודיה בתיכון בווינה, ונסעה לאיטליה ולאנגליה.
ב-1914, בעקבות תחילת מלחמת העולם הראשונה, חזרה לווינה, שם עבדה כמורה בבית הספר התיכון שבו למדה.
ב-1918 החל אביה לטפל בה בשיטות טיפול פסיכואנליטיות, ועניינה בגישה זו גבר.
ב-1922 פרסמה את מאמרה הראשון, "Beating Fantasies and Daydreams", והתקבלה ל"חברה הפסיכואנליטית".
ב-1923 החלה לעבוד כמתמחה בטיפול פסיכואנליטי בילדים, ולאחר שנתיים החלה ללמד טכניקות טיפול בילדים במוסד להכשרה פסיכואנליטית בווינה.
לאחר שאובחנה אצל אביה מחלת הסרטן ב-1923, סייעה אנה פרויד בטיפול במחלתו.
בנוסף לקחה על עצמה תפקידים שונים בארגונים שבהם היה חבר, כגון תפקיד המזכירה הכללית של האגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית, בשנים 1924–1925.
ב-1935 הפכה למנהלת המוסד להכשרה פסיכואנליטית בו לימדה.
ב-1936 פרסמה את ספרה החשוב "האגו ומנגנוני ההגנה", בו הרחיבה את המודל הסטרוקטורלי של אביה בדבר חלוקת הנפש לאיד, אגו וסופר אגו; כן טענה כי בניגוד לדעה המקובלת בזמנו, לפיה מנגנוני הגנה הם תמיד פתולוגיים – להגנות קיימות לעיתים קרובות השפעות חיוביות, המאפשרות תפקוד והסתגלות.
הספר היווה בסיס לגישת פסיכולוגיית האגו, וביסס את מעמדה של פרויד כתאורטיקנית פורצת דרך בפני עצמה.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, ברחה אנה פרויד עם כל משפחתה לאנגליה.
ב-1939 נפטר אביה בביתם שבהמפסטד, בצפון לונדון.
בתקופה זו החלה אנה פרויד להתמקד בפסיכולוגיה של הילד.
בתקופה זו נוצרו חילוקי דעות עמוקים בתוך החברה הפסיכואנליטית באנגליה, בעקבות ההבדלים התאורטיים בין גישתה של אנה פרויד בנושא הפסיכולוגיה ההתפתחותית של הילד, שהתמקדה בתאוריה על "קווים התפתחותיים", לבין גישתה של הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין, שפיתחה את תאוריית יחסי האובייקט.
במהלך מלחמת העולם השנייה יסדה פרויד בלונדון מספר מעונות לטיפול בילדים ובתי יתומים, וחקרה את השפעות המלחמה והיעדרות ההורים על מצבם הנפשי של ילדים.
היא פרסמה סדרת מאמרים, בשיתוף עם עמיתתה וחברתה דורותי ברלינגהם-טיפאני, בנושא השפעת דחק על ילדים, ויכולתם למצוא תחליפים רגשיים כשההורים נעדרים.
בעבודתה הדגישה את חשיבותו הקריטית של הקשר הראשוני בין הילד לאם.
ב-1947 פתחה בהמפסטד תוכנית הכשרה לטיפול בילדים, בשיתוף עם קייט פריידלנדר, וב-1953 יסדה קליניקה לטיפול בילדים.
משנות ה-50 ועד מותה עסקה פרויד במתן הרצאות באנגליה וברחבי ארצות הברית, ומשנות ה-70 עסקה גם בחקר עיכובים התפתחותיים של ילדים והתפתחותם של ילדים בסיכון.
בשנת 1971 הגיעה לראשונה מאז בריחתה לביקור בעיר הולדתה, וינה.
פרויד נפטרה ב-1982, ולבקשתה נשרפה גופתה.
ביתה בהמפסטד, שהיה גם מקום מגוריו האחרונים של אביה, הפך לבקשתה למוזיאון לזכרו; אחד ממוצגיו הוא חדרה של אנה פרויד.
ב-1984 נקראה על שמה הקליניקה שיסדה בהמפסטד, "מוסד אנה פרויד".
אנה פרויד הייתה הראשונה שהדגישה את מרכזיותו של האני בתהליכים המתרחשים באישיות, וסללה למעשה את הדרך לשאר ה"ניאופרוידיאנים" שבאו בעקבותיה.
היא נשארה נאמנה לעקרונות הבסיסיים שהתווה אביה – היא לא ביטלה את חשיבות הסתמי והאני העליון, אלא רק הדגישה יותר את חשיבות האני (האגו).
היא טענה כי האני הוא המרכיב המהותי והחשוב ביותר באישיות.
בהתאם לכך, על המטפל בפסיכואנליזה לשאוף להביא את האגו לתפקוד תקין ולשליטה באישיות ובחיי הנפש.
האגו על פי אנה פרויד הוא מבנה בעל נוכחות ובולטות, שלא נכנע לתכתיביו של האיד.
דרך האגו ניתן גם ללמוד רבות על האיד, על הסופר אגו ואודות האגו עצמו, ידע שלא ניתן להשיג מכל מקור אחר (שכן האיד והסופר-אגו נמצאים ברובם בלא מודע של האדם).
אנה פרויד הוסיפה ושכללה את משנתו של אביה בכל הנוגע למנגנוני ההגנה של הנפש.
כך למשל העמיקה את ההבנה בעניין מנגנון ההכחשה.
היא הוסיפה מספר מנגנונים על אלו שהגדיר אביה:
הזדהות עם התוקפן – חיקוי עמדות והתנהגויות של אדם שנוא, למשל תסמונת סטוקהולם.
דחיית צרכים – מנגנון הגנה המשמש בעיקר מתבגרים.
בהתאם למנגנון זה, יכול המתבגר למנוע מעצמו שאיפות, משאלות לב ואף צרכים רבים, כשבכך הוא "מעניש" את האיד אשר הוא בעל תשוקות ורצונות משלו, בעיקר בתחום המיניות.
פנייה נגד העצמי – הפניית הדחפים על ידי האגו כלפי עצמו, מנגנון שתוצאתו היא נזק נפשי או פיזי לאדם.
מנגנון זה עשוי להתבטא בעוצמות שונות, מחבלה עצמית קלה ועד למזוכיזם.
יש המכנים את המנגנון בשם "שנאה עצמית".
כניעה אלטרואיסטית – זוהי צורה מסוימת של השלכה – האדם מספק את צרכיו על ידי הזדהות עמוקה עם סיפוק צורכי הזולת.
כך למשל, מעביד שחושש לבקש העלאה בשכרו ממעסיקיו, ממהר להעלות את שכרם של עובדיו.
היפוך – גרסה של מנגנון "היפוך תגובה" שניסח זיגמונד פרויד.
מנגנון ההיפוך מבטא שינוי מדחף בצורה פעילה לדחף בצורה פסיבית.
כך למשל בחור הטוען שבחורה אשר דחתה אותו – עודנה אוהבת אותו.
לפיכך, מטרת הטיפול הפסיכולוגי, לדבריה, היא להביא לכך שהמטופל יהיה מודע לאופן השימוש שהוא עושה ביומיום במנגנוני ההגנה השונים, על מנת שיוכל לבחור את אלו מביניהם התורמים להסתגלות מוצלחת, ולוותר על אלה שאינם תורמים לכך.
עבודתה של אנה פרויד עם ילדים שהופרדו מאימותיהן בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה הובילה אותה להדגיש את חשיבות אהבת האובייקט הראשונית בין התינוק לאמו.
היא גילתה שההיקשרות של התינוק לאם אינה ממצה את עצמה לפני תום השנה השנייה לחייו, כשהפעוט שלא היה מסוגל תחילה להבחין בין האם לבין עצמו ולשמר את דמותה בהיעדרה, מגיע להכרה בנפרדותה ובקביעותה.
קשר זה הוא כה חשוב שהוא קובע את כל היחסים החברתיים וההתפתחותיים להבא (דיבור, חינוך לניקיון, שליטה ביצרים).
אי לכך סבלו הילדים פליטי המחנות מנסיגה בהרגלי ניקיון, התנהגות אוטו-ארוטית (מציצה ואוננות מופרזים), תוקפנות והתפרצויות זעם, פיגור בדיבור ובכל התחומים.
לאור זאת מדגישה אנה פרויד את "האחדות הביולוגית" עם האם שעומדת ביסוד מצבי הסכנה והחרדה (חרדת פרידה) הקדמוניים.
היא חוזרת ומייחסת את מרבית ההפרעות הנפשיות להשפעות הסביבתיות הקשורות להיעדר אם על צורותיו השונות.
קשה להביא לברית הטיפולית ילדים שהופרדו מאמם ולא פיתחו יחסי אובייקט, אך המטפל יכול תמיד לשמש להם מושא חדש ולגרום לחוויה מתקנת.
אנה פבלובה הייתה בלרינה רוסייה מפורסמת בתחילת המאה ה-20.
אנה פבלובה נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחת איכרים, והייתה ילדה חלשה וחולנית.
ככל הנראה הייתה בת לא חוקית של הבנקאי היהודי לזר פוליאקוב.
ערב אחד לקחה אותה אמה לראות את בלט "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי.
באותו ערב היא החליטה שהיא רוצה לרקוד את תפקיד הנסיכה ולהופיע באותו תיאטרון.
ב-1891 הכניסה אותה אמה לבית הספר הקיסרי לבלט, שם למדה אצל גדולי מורי הבלט ברוסיה באותה העת, בהם אנריקו צ'יקטי.
היא העריצה רקדניות בעלות מראה שונה משלה.
פבלובה פיתחה איכויות של יופי והייתה לסמל שהפריד אותה משאר הרקדניות.
באפריל באותה שנה הופיעה לראשונה בפני קהל ביצירה מאת מריוס פטיפה.
פבלובה סימה לימודיה בגיל 18, בשנת 1899 והצטרפה לבלט הקיסרי, התקדמה במהירות והפכה לסולנית שנייה בשנת 1902 ל-Première Danseuse בשנת 1905, ולרקדנית הראשית (פרימה בלרינה) בשנת 1906.
בן זוגה, מיכאיל פוקין, אחד מגדולי הכוריאוגרפים ורקדני הבלט בעולם, חיבר עבורה מבחר מיצירות הבלט שלו.
היצירה המפורסמת ביותר שלו לרקדנית אנה פבלובה היא "מות הברבור", למוזיקה של סן סנס.
בראשית המאה ה-20 הקימה להקת בלט והחלה לסייר עימה ברחבי העולם.
כאשר הגיעה עם "מות הברבור" להופעה בוולינגטון שבניו זילנד זכתה להצלחה רבה, והומצא הקינוח פבלובה על שמה.
זוהי עוגה על בסיס מרנג עגול מקושט בקצפת ועליו פירות טריים, עוגה קלה ואוורירית, קשיחה וגם שברירית, בדומה לרקדנית.
בעת סיור של להקתה בהאג שבהולנד, הרכבת בה נסעה ירדה מהפסים.
פבלובה, שהתעוררה משנתה בשל התאונה (אך לא נפגעה), יצאה מהרכבת אל הגשם השוטף בהיותה לבושה בכותונת לילה.
בעקבות אירוע זה חלתה בדלקת ריאות, ונפטרה מסיבוכי המחלה בלונדון.
טקס האשכבה נערך בכנסייה רוסית אורתודוקסית.
גופתה נשרפה, והאפר הוטמן בקרמטוריום גולדרז גרין בגולדרז גרין שבלונדון.
ביום טקס ההשכבה נערכה הופעה כסדרה לזכרה, אך אף רקדנית לא הופיעה במקומה, ואור סימן את המקום בו הייתה אמורה לרקוד.
אנה פאוקר (ברומנית: Ana Pauker; 13 בדצמבר 1893 – 3 ביוני 1960) הייתה מורה, עורכת עיתונים, מתרגמת, ופוליטיקאית יהודייה-רומנייה, מנהיגת קבוצת מוסקבה במסגרת הנהגת המפלגה הקומוניסטית הרומנית, שרת החוץ של רומניה (1952-1948), וסגנית ראש הממשלה של הרפובליקה העממית הרומנית.
היא פעלה ברומניה במחתרת, ולאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ונפילתם בשבי הסובייטי של חיילים רומנים רבים, גייסה מביניהם מתנדבים להקמת דיוויזיות רומניות שלחמו נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה.
לאחר כניסת הצבא האדום לרומניה והפיכת 23 באוגוסט 1944 נשלחה לרומניה במטוס, כדי לקחת חלק בארגון הממשל החדש וניהולו.
בשלהי שלטונו של סטלין הודחה ממעמדה, אך מות העריץ הביא לשחרורה מהכלא, ולאחר מותה ממחלה קשה טוהר שמה.
אנה פאוקר נולדה בשם חנה רבינזון (Hana Rabinsohn) למשפחה יהודית אורתודוקסית ענייה, מרובת ילדים, מרביתם בנים ושתי בנות, כולל אנה.
אביה, הירש רבינזון, היה שוחט.
אמה של אנה, סורה (שרה) רבינזון, זבנית, שהתגוררה עם משפחתה בבוקרשט, שבה לבית הוריה, ביישוב קודְאֶשְטִ (Codăeşti) במחוז וסלוי (Vaslui), כדי ללדת שם את בתה ולאחר מכן חזרה עם התינוקת לביתה בבוקרשט.
בצעירותה למדה אנה רבינזון עברית בחדר, בת יחידה בין הבנים.
בהמשך למדה בבית ספר יסודי "אחוות ציון" בשנים 1901 – 1905 ובבית ספר מקצועי על שם רשלה ופיליפ פוקשנאנו במגמת חייטות.
היא קיוותה ללמוד לבגרות בשווייץ ולהמשיך שם בלימודי רפואה, אך הדבר לא יצא לפועל, והיא חזרה כעבור שנה ועבדה כמורה לעברית בבית הספר היהודי בו למדה בעצמה בעבר, בבוקרשט בשנים 1915 – 1917. בהמשך התפרנסה גם ממתן שיעורי עזר בעברית ומעבודות חייטות.
מ-1918 עד ספטמבר 1919 הייתה ספרנית במערכת העיתון דימיניאצה (הבוקר), עיתון בבעלות משפחת פאוקר והשתתפה בעריכת כתב העת Trăiască socialismul.
מספטמבר 1919 למדה שנה רפואה בשווייץ.
אחיה הקטן, זלמן, פנה לתנועה הציונית.
משנת 1915 נטתה אנה לסוציאליזם בהשפעת חבר נעוריה, היינריך שטרנברג, שלימד יחד איתה באותו בית ספר, מי שהנהיג את התנועה הקומוניסטית המחתרתית ברומניה לאחר מעצרו של אלקו קונסטנטינסקו.
גם האחות בלה (Bella) פנתה למפלגה הקומוניסטית ונישאה לאאוג'ן יעקובוביץ', מי שהנהיג את התנועה הקומוניסטית ברומניה מ-1934. שתי האחיות פתחו בדרך הניצחון (Calea Victoriei) בית עסק קטן לחייטות שפעל בשנים 1925 – 1926.
באחת משהיותיה בפריז, הכירה את הפעיל הקומוניסטי הרומני-יהודי מרצ'ל (פויו) פאוקר.
השניים התחתנו בפריז ב-1 ביולי 1921. בעידודו של בעלה הצטרפה לתנועה הקומוניסטית והשניים היו בין החברים המייסדים של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
בשנת 1921 נולדה הבת טניה, שנפטרה כעבור שבעה חודשים מדיזנטריה.
אנה פאוקר התמנתה לתפקיד המזכירה הכללית של הוועדה המרכזת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, תפקיד שהבטיח לה מקום בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בשל פעילותה הפוליטית נעצרה פאוקר ברומניה בשנת 1922, יחד עם בעלה.
לאחר ששוחררו יצאו לגלות בשווייץ ומשם לצרפת.
בגלל פעילותה במסגרת המפלגה נעצרה מספר פעמים על ידי השלטונות.
בדצמבר 1924 נעצרה והועמדה לדין.
ביולי 1925 נידונה ל-10 שנות מאסר, אולם בפברואר 1926 הצליחה להימלט לברית המועצות.