tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה אופיינית לדמיון וגם להבדל מול הקהילות השמרניות יותר היא העובדה שרוב הרווקים והרווקות ב"ביצה" גרים בדירות נפרדות, אך הם סועדים זה אצל זה בסעודות שבת.
המאפיינים המרכזיים של "הביצה" סובבים סביב טקסי הדת, לדוגמה: סעודות השבת והתפילות שנערכות בבתי הכנסת המקומיים: "אוהל נחמה", "יקר", "ניצנים" ו"רמב"ן", שהפכו לחלק מסממני הזיהוי שלה.
אך לצד זאת, צעירי "הביצה" עורכים אירועים חברתיים שאינם קשורים לדת.
פעילויות משותפות של צעירים דתיים מתקיימות סביב ימי מועד כגון שמחת תורה, יום העצמאות, או פורים, אך גם לאורך כל השנה, דוגמת ערבי שירה, קריוקי, שיעורי תורה, ואף מסיבות הכוללות לעיתים ריקודים מעורבים של בני שני המינים.
ביצה בולטת נוספת נמצאת בגבעת שמואל, העיר היחידה בגוש דן בה יש רוב דתי-לאומי, "הביצה" בגבעת שמואל נתפסת כבעלת אופי בורגני יותר ממקבילתה הירושלמית.
ריכוז דומה של צעירים דתיים רווקים, אם כי קטן יותר מהירושלמי, מתגבש בשנים האחרונות גם במרכז תל אביב סביב בית הכנסת "איחוד עולם", וגם בקהילת "יקר" תל אביב.
בירושלים קיימות גם "ביצות-בת" באזורים של המושבה הגרמנית, רחביה וטלביה, וצעיריהן פוקדים את בתי הכנסת "אהל נחמה", "חובבי ציון", "שירה חדשה" ו"רמב"ן".
צעירים דתיים המנהלים אורח חיים פחות בורגני, בחרו להתגורר בשכונות נחלאות ושערי חסד, ואף באזור שוק מחנה יהודה, שבהם המגורים, לעיתים, זולים יותר.
הקהילה באזורים אלו מכונה לעיתים "הביצה הקטנה", ובתי הכנסת ב"ביצה" זו מאופיינים בהוויי עידן חדש וחסידי יותר, דוגמת "אוהבי ציון", "מעיינות", "קול רינה", ו"אחדות ישראל".
רבים מראשי הציונות הדתית אינם רואים בעין יפה את היווצרותה של תופעת "הביצה".
יש הטוענים כי רווקות ממושכת אינה מתיישבת עם אורח חיים יהודי-דתי שעליו להיות מאופיין בחיי משפחה ונישואין, מה גם שאינטראקציה בין בנים ובנות שלא על בסיס נישואין אינה מקובלת על התפיסה הדתית המחמירה.
נטען כי אף על פי ששאיפתם של רבים מצעירי הביצה היא להתחתן, הרי שבפועל חיי קהילה של רווקים דתיים, הופכת את הרווקות לאורח חיים נוח ונטול מחויבות שהולם את העידן המודרני.
מאידך גיסא, טוענים אחרים כי למנהיגי הדתיים הלאומיים אין כלים להתמודד עם תופעת הרווקות ולכן הם משליכים את האשמה לתופעה על הרווקים עצמם, במקום להכיר בקושי של צעירים בימינו להינשא.
הרווקות המאוחרת מעוררת שאלות הלכתיות בדבר קיום מגע גופני בין המינים, ואף יחסי מין לפני החתונה.
הביצה הירושלמית נחשבת מתירנית יחסית בעניין הזה, למרות האיסור החמור על כך בחוגים דתיים שמרנים יותר.
ביוני 2008 החלה להיות משודרת ב-YES הסדרה "סרוגים" העוסקת בחיים של 5 רווקים (3 נשים ו-2 גברים) בתוך הביצה הירושלמית.
הסדרה עוררה הד ציבורי רב וזכתה להצלחה, דבר שגרם לפרסום ל"ביצה".
בשנת 2017 יצא לאור הרומן "אחרי המעשים" של נתנאלה שלזינגר, אשר מתרחש בחלקו באזור ה"ביצה".
"הבילויים" הוא אלבום הבכורה של להקת הבילויים, שהופק על ידי הלהקה בשיתוף עם ברי סחרוף.
האלבום יצא בשנת 2003 וגרף ביקורות חיוביות רבות.
השירים הידועים ביותר באלבום הם "אוטו זבל", "נפלא פה" ו"כשנפוליאון יכבוש את עכו".
מרבית השירים באלבום הם בסגנון הקבוע של הבילויים - שילוב של רוק ומוזיקת כליזמר.
למרות זאת, שירים רבים באלבום שואבים השראה ממגוון סגנונות מוזיקליים, כגון רוקבילי, רוק מתקדם, ג'אז, ואפילו מוזיקה מזרחית בשיר "מטבח אל יהוד".
הבילויים עושים שימוש במגוון רחב של כלי נגינה כמו יוקולילי, טרומבון וטובה.
מבחינה מילולית, האלבום נע בין רצינות להומור, ולגבי שירים מסוימים קשה לקבוע אם מדובר בשיר רציני או בשיר מצחיק.
כמעט לכל השירים משותף הטון הביקורתי של הכתוב.
האלבום מכיל משחקי מילים רבים, וכן בפראפרזות על משפטים ידועים.
למשל: "אני יורק לבאר שממנה אשתה גם מחר" כפרפרזה על "אל תירק לבאר שממנה אתה שותה".
באלבום נעשה שימוש רב בהומופונים ו"כמעט הומופונים": מילים שונות הנשמעות זהות או כמעט זהות.
למשל "אוטו" ו"אותו" בשורה "אוטו זבל, אותו זבל כל חיי סביב היה" בשיר "אוטו זבל", או "מטבוחה ילדונת, מה את בוכה" מתוך "מטבח אל יהוד".
האלבום עוסק במגוון רחב מאוד של נושאים, ביניהם חייהם של דמויות בשולי החברה (עובדים תאילנדים, בחורי ישיבה, אם חד הורית, ובעלי מסעדה ערביים).
כמה מהשירים באלבום ("מטבח אל יהוד", "שאול מופז" ו"נפלא פה") הם שירים פוליטיים במובהק, ושנויים במחלוקת.
במיוחד עורר ביקורת השיר "שאול מופז" המתאר את שאול מופז, הרמטכ"ל דאז, נוסע במזחלת ומחלק איברים קטועים של חיילים להוריהם.
נועם ענבר - שירה ובאס חשמלי
ימי ויסלר - קולות, גיטרה חשמלית, יוקולילי ("מרוסיה")
שלומי "כרובי" לביא - מערכת תופים וכלי הקשה
מאיה דוניץ - פסנתר, אורגן האמונד
ברי סחרוף - גיטרה חשמלית ("מטבח אל יהוד" ו"בלדה לאם חד הורית")
יוקה יממוטו - זמרת אורחת ("מה שלום הזקן של צ'ין קו צ'ן")
אייל תלמודי - סקסופון טנור ("נפלא פה")
גור רוטקופ - טרומבון ("נפלא פה")
יובל "טובי" זולוטוב - טובה ("נפלא פה" ו-"מה שלום הזקן של צ'ין קו צ'ן")
יוני סילבר - קלרינט באס ("מה שלום הזקן של צ'ין קו צ'ן")
הביוספירה של מונטריאול היא מוזיאון הממוקם בעיר מונטריאול ומוקדש להיסטוריה של הטבע ולאיכות הסביבה.
המוזיאון ממוקם בפארק ז'אן-דרפו שעל האי סנט הלנה בעיר מונטריאול, בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
המבנה הוקם כמבנה של ארצות הברית ביריד העולמי אקספו 67.
כיפת המבנה, הבנויה כקליפה מסוג כיפה גאודזית, תוכננה על ידי האדריכל בקמינסטר פולר.
קוטרה של הכיפה 76 מטרים, וגובהה 62 מטרים.
המבנה נבנה על מנת לשמש כמבנה המייצג את ארצות הברית בתערוכה העולמית.
המבקרים במבנה נכנסו לארבעה אזורים תמתיים שחולקו לשבעה מפלסים.
המבנה כלל גרם מדרגות נעות שאורכו 37 מטרים - באותה עת גרם המדרגות הארוך ביותר בעולם.
כמו כן המינירייל (המונורייל של התערוכה) עבר דרך המבנה.
ב-20 במאי 1976, במהלך שיפוצים שנערכו במבנה פרצה שרפה אשר שרפה את ציפוי המבנה (שהיה עשוי אקריליק שקוף).
שלד הפלדה של המבנה לא נפגע, אולם המבנה נותר ללא שימוש עד שנת 1990.
באוגוסט 1990 רכש תאגיד איכות הסביבה של קנדה (Environment Canada) את המבנה בעלות של 17.5 מיליון דולרים, במטרה להפוך אותו למוזיאון לאיכות הסביבה השם דגש על הסביבה האקולוגית של הימות הגדולות ונהר סנט לונרס.
המוזיאון נפתח בשנת 1995 במבנים שתוכננו על ידי האדריכל אריק גותייה בתוך שלד הפלדה המקורי של פולר.
בעת שנפתח נקרא המוזיאון בשם "מוזיאון המים".
שמו שונה לשמו הנוכחי ("הביוספירה") בשנת 2007 כאשר המוזיאון הרחיב את מיקודו והפך למוזיאון לאיכות הסביבה.
במוזיאון מוצגים אינטראקטיביים ופעילות המציגה נושאי שימור, שינויי אקלים, זיהום אוויר, מערכת אקולוגיות ופיתוח בר קיימה.
הַבִּיטוּאַצְיָה, ובעברית התרגלות או השתגרות (מלשון "שגרה"), היא למידה פשוטה.
היא מתבטאת בירידה בעוצמת התגובה לגירוי לא מזיק בעקבות חשיפה מתמשכת אליו.
זהו תהליך של ניתוק הקשר בין הגירוי לתגובה והוא יכול להתרחש במשך שעות עד שבועות.
ההתרגלות נצפתה במערכות עצבים של בעלי חיים רבים ובהם האדם.
ההתרגלות מסייעת לאדם להתמקד באירועים חדשים בסביבה, על ידי הפחתת הצורך לבזבז מאמץ התנהגותי בהגבה חוזרת ונשנית לגירויים ישנים.
את תופעת ההתרגלות גילה פרופ אריק קנדל (Eric Kandel).
הוא חקר את התופעה של רפלקס כיסוי הזים באפליזיה (aplysia) - חילזון עירום, ועל כך קבל פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה בשנת 2000. .
ההביטואציה באה לידי ביטוי בפלסטיות של מערכת העצבים.
תהליך ההביטואציה קשור לפעילות בסינפסה שדרכה מועברים האותות בין תא עצב לתא המטרה שלו.
נמצא שגירוי חוזר גורם להחלשה של התקשורת על ידי הפחתת ההעברה הסינפטית (depression synaptic).
כאשר העוצמה של הפוטנציאל הסינפטי יורדת מתחת למתח המנוחה של תא המטרה הוא לא יופעל בעקבות הגירוי.
תהליכי ההביטואציה מקושרים לזיכרון המרומז, אשר מכיל ידע שלא בהכרח יכול לבוא לידי ביטוי בצורה מילולית.
בהתאם לכך, ההביטואציה היא אחד מצורות הביטוי ההתנהגותי של למידה לא הקשרית, כך שהפחתת עוצמת התגובה שמעורר הגירוי מעידה על למידתו.
למידה מסוג זה מכונה למידת התרגלות.
תלות בתדר הגירוי: גירוי בתדר מהיר –התרגלות מהירה, גירוי בתדר איטי - התרגלות איטית
תלות בעוצמת הגירוי: גירוי בעוצמה נמוכה – התרגלות מהירה, גירוי בעוצמה גבוהה – התרגלות איטית.
כאשר הגירוי מזיק – לא תהיה התרגלות.
ההתרגלות יכולה להתבטל והתגובה תחזור רגילה בכמה מקרים: אחרי זמן ממושך בו לא ניתן הגירוי שהביא להתרגלות, בעקבות גירוי שונה מהגירוי שגרם להתרגלות, בעקבות גירוי באזור אחר בגוף, או בעקבות גירוי מזיק.
ישנן פרדיגמות מחקריות המבוססות על תופעת ההביטואציה.
ההביטואציה משמשת ככלי מדידה והערכה נפוץ עבור מחקרים אודות גילאים הינקות המוקדמת, אשר בהם לא ניתן לקבל תשובה מילולית מהנבדקים מפאת גילם הצעיר.
דרך למידת התרגלות ניתן לבחון יכולות מוקדמות של תינוקות.
למשל, ניתן לבחון בדרך זו את יכולת ההבחנה של תינוק בין גירויים מסוימים.
לצורך כך אחד הגירויים מוצג לתינוק באופן חוזר עד שהוא מתרגל אליו כך שהתגובתיות הראשונית שלו פוחתת.
לאחר מכן מוצג לתינוק גירוי אחר הדומה לראשון.
אם התינוק אינו מבחין בין הגירויים לא יהיה שינוי בתגובה שלו בעקבות הצגת הגירוי החדש.
לעומת זאת, אם הוא כן מבחין ביניהם הוא יגיב באופן המצביע על עניין בגירוי החדש.
הבייביסיטריות יוצאות להרפתקאות הוא סרט מקורי של ערוץ דיסני, ומככבים בו סברינה קרפנטר, סופיה קרסון, ניקי האן, מלורי ג'יימס מאהוני, מקס ג'קווסט, ג'ט ג'ורגנסמאייר, מדיסון הורצ'ר, קווין קווין ומקס לויד-ג'ונס.
זהו הסרט ה-100 של ערוץ דיסני, והוא מהווה רימייק לסרט סרט באותו השם משנת 1987. הסרט שודר לראשונה בארצות הברית ב-24 ביוני 2016, ובישראל ב-7 ביולי 2016.
ג'ני ולולה הן הפכים גמורים - הן משגעות זו את זו.
לולה מנסה להרוויח כסף מבייביסיטר, ולאחר שהיא וג'ני מחליפות בטעות את הטלפונים שלהן לולה עונה לטלפון במקום ג'ני וממליצה על עצמה כבייביסיטר.
ג'ני נמצאת כבייביסיטר אצל משפחת קופר בזמן שלולה מסתבכת אצל משפחת אנדרסון, כשאחד הילדים שהיא משגיחה עליהם בורח לעיר הגדולה.
ג'ני ולולה חייבות לשתף פעולה כדי למצוא אותו.
הן יוצאות לעיר להרפתקה מטורפת של פעם בחיים.
סברינה קרפנטר - ג'ני פרקר
סופיה קרסון - לולה פרז
ניקי האן - אמילי קופר
מלורי ג'יימס מאהוני - קייטי קופר
מקס ג'קווסט - טריי אנדרסון
ג'ט ג'ורגנסמאייר - בובי אנדרסון
מדיסון הורצ'ר - אייג'יי אנדרסון
קווין קווין - זאק צ'ייס
גיליאן ויגמן - הלן אנדרסון
הוגו אלטו - האל אנדרסון
גבריאל מילר - דונה קופר
קווין אוגריידי - ברי קופר
מקס לויד-ג'ונס - השוטר ג'יימס
הצילומים החלו ב-2 במרץ 2015 בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה והסתיימו ב-18 באפריל 2015.
רייבן סימון קיבלה בקשה לככב בסרט אך דחתה אותה בעקבות עיסוקים אחרים, כך קרה גם עם מיילי סיירוס.
סברינה קרפנטר וסופיה קרסון לוהקו ב-9 בינואר 2015.
הביטחון הלאומי המצרי או מחלקת הביטחון הלאומי הוא מחלקה במשרד הפנים המצרי המהווה ארגון ביון בקהילת המודיעין המצרית.
נועד להגן על המדינה מפני ריגול, חתרנות פנימית וטרור המסכנים את ביטחונה.
מחלקת הביטחון הלאומי המצרי הוקמה בשנת 2011 כיורשת שירות ביון המדינה שפעל כמשטרה חשאית.
בדומה לקודמו, גם הארגון החדש ספג ביקורת על התנהלותו, ולדעת רבים מדובר באותו ארגון שרק שינה את שמו.
בראש הארגון עומד מאז מרץ 2015 צלאח פתחי חג'אזי.
סיכול ריגול: סיכול פעילותם של מרגלים הפועלים במדינה.
אבטחת אישים: שמירה על ביטחונם האישי של מנהיגי המדינה.
סיכול טרור פנימי: חשיפת וחקירת התארגנויות טרור במדינה ומאבק בארגוני הטרור של חצי האי סיני.
פיקוח ואבטחה: פיקוח על אבטחת נכסים אסטרטגיים של המדינה, כגון מטוסי נוסעים, שדות תעופה ונציגויות דיפלומטיות.
הביסקסואלית היא סדרת דרמה קומית שיצרו דזירה אח'וואן ורואן ריילי, ובכיכובם של אח'וואן, מקסין פיק ובריאן גליסון.
הסדרה היא הפקה משותפת של ערוץ 4 הבריטי ושל חברת הולו האמריקאית.
שידור הבכורה של הסדרה היה ב-10 באוקטובר 2018 בממלכה המאוחדת, וב-16 בנובמבר 2018 בארצות הברית.
ליילה היא אישה צעירה שלוקחת הפסקה ממערכת היחסים שלה עם סיידי, בת הזוג שלה יותר מעשר שנים.
היא מתחילה לחקור את הביסקסואליות שלה, ומתמודדת עם התגובות של חבריה.
הת'ר הוגן ממגזין Autostraddle כינתה את התוכנית "מבריקה", והוסיפה "הדמויות של אח'וואן לא תמיד עושות או אומרות את הדבר הנכון, אבל הכתיבה שלה משופעת בחמלה".
קלאריסה לאפרי מהאינדפנדנט נתנה לסדרה ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וציינה שהתוכנית היא "מה שקומדיה בריטית צריכה כדי לפרוץ את הסטריאוטיפים ולהתקדם".
לוסי מנגן מהגרדיאן נתנה לתוכנית רק שני כוכבים מתוך חמישה ותיארה אותה כ"לא מצחיקה ולא דרמטית".
הביסטמאסטר האולטימטיבי היא תוכנית ריאליטי ספורט אמריקאית של נטפליקס.
היא שודרה בין ה-24 בפברואר 2017 ל-31 באוגוסט 2018, וכללה שלוש עונות.
במהלך התוכנית מתמודדים בכל פרק משתתפים ממדינות שונות המנסים לעבור מסלולי מכשולים ברמות קושי שונות.
המנצח בכל פרק זוכה בתואר "הביסטמאסטר" ועולה לגמר, בו מתמודדים מנצחי כל הפרקים של אותה עונה על התואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי".
במהלך העונה מתמודדים המשתתפים עם מסלול מכשולים מורכב וקשה, כשעל כל מכשול שהמתמודד עובר הוא מקבל ניקוד הנצבר לאורך כל המכשולים, כשהמדורגים אחרונים מודחים והשניים בעלי הניקוד הגבוה ביותר מתמודדים בשלב הסופי זה מול זה בתחרות טיפוס הכוללת איסוף נקודות.
כל מדינה משתתפת מיוצגת על ידי שני פרשנים המפרשנים בשפת המדינה, כשהמנחים והפרשנים העיקריים הם זוג המנחים האמריקאים.
העונה עלתה לנטפליקס ב-24 בפברואר 2017, והיא כללה עשרה פרקים.
את פתיח העונה הגיש סילבסטר סטאלון.
היא צולמה במשך שמונה לילות בסנטה קלריטה שבקליפורניה.
בתשעת הפרקים הראשונים השתתפו בכל פרק 12 מתמודדים מ-6 מדינות שונות: ארצות הברית, ברזיל, גרמניה, יפן, מקסיקו וקוריאה הדרומית, כשבסך הכל השתתפו במהלך העונה 108 מתחרים.
בפרק האחרון התמודדו כל מנצחי תשעת הפרקים.
המנצח של העונה היה פיליפה קמרגו הברזילאי, אך הוא לא זכה בתואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי" משום שלא סיים את המסלול עד סופו.
פרק שם מדינה1היונג פארק2דייוויד מנת'אי3סטיבן טאקר4פיליפ מאייר5רוברטו פרז6היונו קים7פיליפה קמרגו8ג'ונתן קולינס9קן קוריגליאנו10פיליפה קמרגו
העונה עלתה לנטפליקס ב-15 בדצמבר 2017, והיא כללה עשרה פרקים.
היא צולמה במשך שמונה לילות בסנטה קלריטה שבקליפורניה, והיא הוזמנה על ידי נטפליקס בטרם עוד קודם שידור העונה הראשונה.
בתשעת הפרקים הראשונים השתתפו בכל פרק 12 מתמודדים מ-6 מדינות שונות: איטליה, ארצות הברית, הודו, סין, ספרד וצרפת, כשבסך הכל השתתפו במהלך העונה 108 מתחרים.
המנצח של העונה היה האיבין צ'ו הסיני, שסיים את המסלול כולו וזכה ב-50,000 דולר ובתואר "הביסטמאסטר האולטימטיבי".
פרק שם מדינה1מיקאל מאוום2האיבין צ'ו3קייל סודרמן4יי-צ'י לי5ג'ון גרזיק6בין צ'י7מנואל קורניו8בין פאנג9אלברטו גוטה10האיבין צ'ו
בעונה זו הפורמט הפך לטורניר, מכל פרק עולים 2 מתמודדים לחצי הגמר, לאחר שני חצאי הגמר עולים 3 מכל אחד לגמר הגדול.
הביטחוניסטים היא עמותה המורכבת בעיקר מיוצאי מערכת הביטחון הישראלית בעלי דרגות בכירות.
הוקמה בשנת 2020, ביוזמתו של תת-אלוף (מיל') אמיר אביבי.
מטרת התנועה היא "החלת הריבונות, חיזוק המשילות בארץ ישראל ובזכותה של מדינת ישראל להגן על עצמה בגבולותיה הבטוחים".
התנועה מתנגדת לפתרון שתי המדינות ותומכת בהרחבת מפעל ההתנחלויות.
על פי אתר התנועה, עם זאת, היא מתוארת בכתבות רבות כתנועת ימין, ונחשבת לבעלת אוריינטציה ניצית.
לפי האתר הרשמי של התנועה, עם חבריה ופעיליה נמנים מעל 35,000 מאנשי כוחות הביטחון ואזרחים.
יו"ר ומייסד התנועה הוא תא"ל (מיל') אמיר אביבי, מנכ"ל התנועה סא"ל (מיל') ירון בוסקילה ויו"ר הוועד המנהל הוא אלוף (מיל') גרשון הכהן.
בין פעיליה שמרבים להופיע בתקשורת: אלוף (מיל') יפתח רון-טל, אלוף (מיל') גרשון הכהן, תא"ל (מיל') אביגדור קהלני, תא"ל (מיל') אפי איתם, תא"ל דדי שמחי, ניצב (בדימוס) אהרון אקסול, תא"ל (מיל') הראל כנפו ואליהו יוסיאן.
אריאל שפיר, המעורב בפרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשל קטר, משמש כיועץ אסטרטגי ואחראי על קשרי ממשל של התנועה.
תת-אלוף (בדימוס) ארז וינר, שהודח ממילואים בצה"ל בעקבות עבירת ביטחון מידע, מכהן כחבר הוועד המייעץ של התנועה.
התנועה מבצעת מחקרים יישומיים בנושאים הנוגעים לביטחון ישראל, במטרה לספק לציבור הרחב ולמקבלי ההחלטות כלים להתמודדות עם המציאות המדינית-ביטחונית המתפתחת.
מחקרי התנועה עוסקים בסוגיות שנוגעות ליחסי החוץ והביטחון של המדינה.
בנושא הפלסטינים – המחקרים עוסקים ב והשפעתה על מדיניות ישראל, בהיערכות מדינת ישראל ליום שאחרי אבו מאזן, בהתקוממות צעירי הרשות הפלסטינית וההשפעה שלה על ערביי ישראל, וביחסי הגומלין בין מנגנוני הביטחון הפלסטיניים לבין כוחות הביטחון הישראליים.
כן עוסקים המחקרים ביהודה ושומרון – בהשתלטות פלסטינית על שטחי C, במעמדם המשפטי של השטחים וחשיבותם לישראל כנכס אסטרטגי-ביטחוני, באכיפת החוק הישראלי בשטחי B ו-C והריסת מבנים בלתי חוקיים, וכן פעילות וכניסות הצבא לשטח A בכל זמן נתון לפי שיקולי הצבא והמודעין.
החל ממלחמת חרבות ברזל גישה צבאית זהה גם ברצועת עזה מבחינת פעילות הצבא בכל מרחב ממנו יוצא טרור נגד מדינת ישראל, וכן שליטה מלאה על ציר פילדלפי, בכדי למנוע התחמשות ארגוני טרור ברצועה דרך הציר.
בתחום ביטחון פנים פורסמו מחקרים לגבי תחושת הביטחון האישי של אזרחי ישראל, המשילות בנגב ובערים המעורבות, הפקת לקחים ביטחוניים מהמהומות בישראל ב-2021, והקמת משמר לאומי.
התנועה פרסמה גם מחקרים בנוגע לאיראן – על האיום הגרעיני והתמודדותה של ישראל עימו, וההשפעה האיראנית על המרחב הגאופוליטי הקרוב לישראל.
בתחום יחסי החוץ פרסמה התנועה מחקרים על תהליכי נרמול יחסים והסכמי שלום בין ישראל לבין מדינות ערב, החזית הסונית-ישראלית-אמריקאית נגד איראן, יחסי ישראל – ארצות הברית, ישראל–אירופה וישראל–סין.
בפברואר 2025 פרסמה התנועה תדריך ביטחוני שהזהיר מפני התעצמותה הצבאית של מצרים.
באותה תקופה זוהה על ידי מיזם "פייק ריפורטר" מבצע השפעה רחב בנושא זה, שכלל הפצת מידע מטעה על איום מלחמתי מצרי על ידי גופי תקשורת ימניים ואתרי חדשות אלטרנטיביים.
חברי התנועה מתראיינים באמצעי התקשורת, מפרסמים טורי דעה באמצעי התקשורת ובאתר התנועה, ומרצים בתחומי מומחיותם, בהם היסטוריית הלחימה של מדינת ישראל, תמורות במתווה הלחימה בגזרות שונות, האידאולוגיה בעולם הערבי ועוד.
בשנת 2020, בתקופת הדיונים על סיפוח יהודה ושומרון במסגרת תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, נפגשו נציגי העמותה עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, והביעו תמיכה ביישום מהלך הסיפוח שאותו מאפשרת תוכנית טראמפ.
מאז 2022 פועלת התנועה להקמת משמר לאומי ישראלי בשיתוף עם המשרד לביטחון לאומי (אז המשרד לביטחון פנים) ועם משמר הגבול.
ב-2023 התחילה התנועה לשדר הֶסְכֵּת בהנחייתו של ראש מחלקת המחקר, אור יששכר.
ההסכתים שפורסמו עוסקים ברצועת עזה, במאפייני הטרור העולמי והמקומי, וברשות הפלסטינית.
בחודש פברואר 2023 הגישה התנועה לנשיא המדינה, יצחק הרצוג, עצומה חתומה על ידי 17,000 החברים בתנועה, שבה חיזקו את ידיו וקראו "להפסיק באופן מיידי את השיח האלים והמפלג, וזאת ללא קשר לגורלה של הרפורמה המשפטית".
ב-2 באפריל 2023 קיימה התנועה עצרת ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, שקראה להוציא את צה"ל מחוץ לוויכוח הפוליטי, ובה נאמו בכירים בדימוס במערכת הביטחון, בהם אביגדור קהלני וגרשון הכהן.
בשנים 2023 ו-2024 קיימה התנועה ועידה בנושאי ביטחון, בשיתוף עם גופי התקשורת ישראל היום ו-ynet.
בחודש ספטמבר 2024 קיימה מחלקת המחקר של התנועה, בשיתוף מכון הדנובה ההונגרי, כנס בנושא "אפקט אוקטובר", שהתקיים במרכז למורשת בגין בירושלים, בהשתתפות דיפלומטים ומומחים מארצות הברית ומאירופה.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023, הגבירה התנועה משמעותית את פעילותה התקשורתית וההסברתית.
חברי התנועה מרבים להופיע באולפני הטלוויזיה, בהם גם יוסי בכר, ארז וינר ואורן סולומון, שמילאו תפקידים בכירים בפיקוד דרום בשירות מילואים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
חברי התנועה מציגים עמדות שלרוב עולות בקנה אחד עם עמדות ממשלת נתניהו, כולל תמיכה בהמשך הלחימה בעזה על פני עסקה לשחרור חטופים והתנגדות ליציאה לבחירות בעת המלחמה.
בינואר 2025 נכתב כי התנועה "נהפכה לסחורה הכי מבוקשת על המסך — עם 2,255 הופעות בתקשורת של יו"ר התנועה תא"ל במיל' אמיר אביבי מאז 7 באוקטובר, כעשר פגישות עם ראש הממשלה מאז פרוץ המלחמה, תרומה ממשפחת פאליק וביקור באחוזתו של הנשיא טראמפ".
מדד הביטחוניסטים סקר מתמשך הנערך בחברה הישראלית, העוסק בנושאי חברה, ציונות וביטחון.
בשנת 2022 התמקד המדד בנושאי משילות, חוסן לאומי, ערכי ציונות, והמשימות הגדולות העומדות בפני מדינת ישראל.
הערכה אסטרטגית בשנת 2022 פרסמה התנועה הערכה אסטרטגית הסוקרת את מפת האיומים שניצבים מול מדינת ישראל.
ההערכה עוסקת בסוגיות הנוגעות לביטחון הלאומי של ישראל לטווח הבינוני-קצר והארוך, ומציגה המלצות רלוונטיות לאור הסכנה שישראל תותקף בו זמנית בכמה חזיתות, הן מבפנים – יתרחשו פרעות של בדואים וערבים בדומה למה שהתרחש במהלך מבצע שומר החומות, והן מבחוץ – ישראל תותקף על ידי חמאס וחזבאללה, הפועלים בשליחות איראן.
ניירות עמדה ומחקר התנועה פרסמה עשרות ניירות עמדה וניירות מחקר.
בין השאר הוגשו ניירות מחקר בנושאים הבאים: מיצוי דין עם יידוי אבנים וזריקות בקבוקי תבערה, מנגנון מימון הטרור של הרשות הפלסטינית, משבר האתוס הלאומי במערכת החינוך ותדמית המשטרה והדרכים לתיקונה.
תוכנית ה-8,000 לגיוס בני ישיבות
באוקטובר 2024 פרסמה התנועה תוכנית לגיוס בני ישיבות בשם "תוכנית ה-8,000" בפרסום שהוציאה התנועה נאמר כי "נדרשת תוספת מיידית של כ-16,000 חיילים למערך הלוחם ותומך הלחימה".
בתוכנית נכתב כי "צרכים מבצעיים אלו נובעים הן מהרחבת העימות בהווה והן מהצורך הצפוי להגן על גבולות רבים ועוינים יותר בשנים הבאות.
בנוסף, נגרעו ממצבת הכוחות אלפי לוחמים בשל מקרי מוות, פציעה או שחיקה אחרת".
תקציב העמותה מבוסס על תרומות שרובן מגיעות מחוץ לישראל.
בשנת 2022 קיבל הארגון תרומות בסך כ-4 מיליון ש"ח, כ-81% מתוכן הגיעו מחו"ל.
ב-2024 כמעט הוכפל שוב סך התרומות לכ-16.3 מיליון ש"ח, כאשר 65% מהן תרומות מחו"ל.
אחד המקורות העיקריים דרכו מועברות תרומות לעמותה הוא הקרן המרכזית לישראל, עמותה אמריקאית שמשמשת צינור לתרומות לארגוני ימין בישראל.
הקרן מאגדת תרומות של תורמים המבקשים לקבל זיכוי ממס וגם לשמור על אנונימיות.
בין התורמים הנוספים לעמותה נמצאת חברת הבלוקצ'יין אורבס, שאחת מהמייסדות שלה היא נטע קורין, חברת ועד מנהל בארגון השומר החדש, הפועל להקמת המשמר הלאומי, קבוצת פיטרו הכט בבעלות משפחת פאליק ו-MZ Foundation – קרן ימנית אמריקאית.
בנוסף, מחזיקה תנועת הביטחוניסטים במניות בחברה פרטית בשם IDSF Economic Projects ltd, שירון בוסקילה מנהל גם אותה.
בשנת 2024 הייתה ההוצאה העיקרית של העמותה על הסברה ופעילות במדיה – 5.5 מיליון ש"ח, יותר מכפול מההוצאה בתחום זה ב-2023 (2.6 מיליון ש"ח).
הוצאות נוספות כללו: מחקר ותוכן – 4.5 מיליון ש"ח, קשרי ממשל ישראל וחוץ – 1.9 מיליון ש"ח, בנייה וניהול התנועה – 1.7 מיליון ש"ח, ותוכניות חינוך – כחצי מיליון ש"ח.
הביידרה היא אופרטה בשלוש מערכות מאת המלחין היהודי-הונגרי אמריך קלמן.
הלברית נכתבה על ידי יוליוס בראמר, יהודי-צ'כי שנאלץ להגר לפריז ושם מצא את מותו במהלך מלחמת העולם השנייה ואלפרד גרינוולד יהודי-אוסטרי שהיגר לארצות הברית אחרי האנשלוס.
היצירה הועלתה לראשונה בווינה בתיאטרון קרל (Carltheater) ב-23 בדצמבר 1921. בשפה האנגלית הועלתה האופרטה בשם "הנסיכה היאנקי", היצירה זכתה להצגות הראשונות בעיר ניו יורק באוקטובר 1922.
תפקיד סוג קול שחקנים בבכורה
23 בדצמבר 1921 מרייט סופרן לואיז קרטוש נפוליאון סנט קלוש טנור ארנסט טונהיין אודט דרימונד סופרן קריסטל מרדיין פיליפ לואי לה טורט בס הנסיך רדג'מי טנור לואי טרומן
המערכה הראשונה מתחילה לאחר הופעה בפריז של השחקנית הזמרת הגדולה, אודט דארימונדה, שמככבת בשאטלה באופרטה לה באיאדר.
לאחר שצפה ברבות מהופעותיה, הנסיך ההודי הצעיר רדג'אמי פון לאהור מתאהב בה נואשות ומבקש ממנהל התיאטרון לארגן פגישת היכרות.
הוא להוט להפוך אותה לכלתו מיד, שכן הוריו ממתינים לו עם נישואים מסודרים במולדתו.
עם זאת, אודט מבהירה לו שאין לה עניין בו.
רדג'אמי נעזר בגבר צעיר, נפוליאון סנט קלושה, כדי לסייע לו בהשגת מטרתו.
לנפוליאון יש דאגות משלו כשהוא מנסה לפתות גברת נשואה צעירה, מרייט, שלפניה הוא מתפאר במסעותיו בעולם, כמו ציד נמרים בהודו וגם בהיכרותו עם הנסיך.
הנסיך שוב מביע את אהבתו לאודט, מהפנט אותה בוורדים ומתחנן בפניה להינשא לו.
במסיבה מאולתרת שהוא עורך בארמונו, היא מופיעה עם ורדים ביד ולכאורה תחת הכישוף שלו.
המערכה השנייה מתרחשת בארמון הפריזאי של הנסיך.
במסיבה, רדג'אמי אומר לאודט שלפני שהלילה ייגמר, היא תיכנע לחיזוריו, כל זה בזמן שהיא מלמדת אותו ואלס.
מתוך כוונה מלאה לחתונה באותו ערב, רדג'אמי קורא ל"חברו" נפוליאון להיות עד.
הוא כל כך מרשים את מרייט שהיא מסכימה להתגרש מבעלה, לואי-פיליפ, ולהתחתן עם המחזר העיקש שלה נפוליון.
כשהטקס המאחד את רדג'אמי ואודט מתקדם, היא מתעוררת מהטראנס שלה, לועגת ליהירותו ולהנחתו שהיא אי פעם תהיה שלו ומשאירה אותו מושפל.
המערכה מסתיימת כשהוא מבטיח לכל שהיא אכן תאהב אותו יום אחד.
המערכה השלישית מתרחשת בבר קטן בפריז.
מרייט ונפוליאון נשואים כעת, אבל היא למדה על הגזמותיו וכעת מוצאת אותו משעמם כמו את לואי-פיליפ שנראה לבוש בהידור ומונה לאחרונה על ידי רדג'אמי ליועץ בהודו.
נפוליאון, שמשתעמם עם מריאטה בדיוק כמו שהיא משתעממת איתו, אומר ללואי-פיליפ שהוא יכול לקבל אותה בחזרה.
רדג'אמי מעסיק את פימפרינט, מנהיג להקת התיאטרון, כדי לעזור לו לביים סצנה שבה נראה כאילו רדג'אמי חזר להודו.
רדג'אמי מופיע ולבסוף אהבתה מובטחת לו, כשהיא נופלת על זרועותיו.
האופרטה הועלתה בישראל באמצע 1962 על ידי תיאטרון האופרטה, בבימויו של ביטוש דוידוב.
תרגום לעברית: אפרים דרור, ניהול מוזיקלי וניצוח: שאול ברזובסקי, תפאורה: ג'ניה ברגר, כוריאוגרפיה: מיה ארבטובה.
השתתפו: אולי שוקן, רות שרון, מרדכי בן שחר, שמעיה אשכנזי, חיים פולני, יוסף אסא, אברהם לובינצקי, שמואל אשכנזי, יוסף שאקארוב, איריס גל ושלום צוברי.
הבילבילים היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-קנדית, שהופקה על ידי CINAR Films, France Animation ו-Ravensburger Film & TV.
הסדרה שודרה במקור החל משנת 1995 עד 1996, כאשר היא שודרה בצרפת בערוצים Canal J ו-France 3, ובקנדה בערוצים CBC Television ו-TVOntario.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית ובהמשך גם בערוץ הופ!.
הסדרה מספרת על חבורה של חפצי בית אשר גרים בבית פרברים, בכל פעם שמגיע לילה וכולם ישנים הם מתעוררים לחיים ופעילים.
בין הדמויות ניתן לראות את גברת מזלג, כפית, קערון, מברשת השיניים, מגבון ואמו ועפרון ההרפתקן והחכם ועוד דמויות נוספות.
בכל פרק הם נתקלים בבעיה והם מנסים לפתור אותה לפני שהשעון המעורר יצלצל והילד יתעורר.
בעונה השנייה הפרקים מתרחשים במעונוע שנמצא בשדה ובחוף הים.
הבייליק של תוניס הייתה מדינה עצמאית דה פקטו הממוקמת בתוניסיה של ימינו, רשמית חלק מהאימפריה העות'מאנית.
היא נשלטה על ידי השושלת החוסיינית משנת 1705 ועד להקמת מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה ב-1881. המונח בייליק מתייחס למלך, שנקרא ביי של תוניס.
תחת חסות, מוסד הבייליק נשמר באופן רשמי, כשהחוסיינים נותרו כשליטים סמליים ברובם.
הבייאים נשארו נאמנים לשער הנשגב, אך שלטו כמונרכים לאחר שקיבלו בהדרגה עצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
בין השנים 1861–1864 הפך הבייליק של תוניס למונרכיה חוקתית לאחר שאימץ את החוקה הראשונה באפריקה ובעולם הערבי.
למדינה היה מטבע משלה וצבא עצמאי, ובשנת 1831 היא אימצה את דגלה, שנמצא בשימוש עד היום.
מוסד הבייליק בוטל סופית שנה לאחר העצמאות ב-25 ביולי 1957 עם הכרזת הרפובליקה.
חוסיין הראשון שלט לבדו על תוניסיה, הקים מונרכיה אמיתית והפך לשליט ממלכת תוניס, תוך שהוא מבטל מכל נתיניו את הזכות למשפט הוגן.
לגזירותיו ולהחלטותיו היה תוקף של חוק.
בתור ביי של תוניס הוא ביקש להיתפס כמוסלמי פופולרי המתעניין בנושאים מקומיים ושגשוג.
הוא מינה כקאדי משפטן מאלכי תוניסאי, במקום חנפי המועדף על העות'מאנים.
הוא גם הגביל את הזכויות המשפטיות של היניצ'רים והדיי.
בתקופת חוסיין הראשון ניתנה תמיכה לחקלאות, בעיקר נטיעת מטעי זיתים.
נעשו עבודות ציבוריות, למשל מסגדים ומדרסות (בתי ספר).
הפופולריות שלו הוכחה ב-1715 כאשר הקפודן-פאשה של הצי העות'מאני הפליג לתוניס עם מושל חדש שיחליף אותו; במקום זאת, זימן חוסיין הראשון את המועצה, שהורכבה ממנהיגים אזרחיים וצבאיים מקומיים, שתמכו בו נגד האימפריה העות'מאנית, שהסכימה לשלטונו.
מלחמות ומשבר לכבוש את כס המלכות (1735–1807)
בשנת 1735 השתלט עלי הראשון על כס המלכות על ידי הדחת דודו חוסיין הראשון שנהרג על ידי בן אחיינו יונס בשנת 1740.
בשנת 1756, עלי הראשון הודח בתורו על ידי שני בניו של קודמו שכבשו את תוניס בסיועו של מושל קונסטנטין: מוחמד הראשון ראשיד (1756–1759) ועלי השני (1759–1782).
ניסיונות אלג'יריה להפיל את הבייאים לא הסתיימו עד 1807, עם ניצחון של התוניסאים בראשות חמודה הראשון.
במאה ה-19 עברה המדינה רפורמות עמוקות, הודות לפעולתם הרפורמיסטית של ח'ירדין פאשא ויועציו הקרובים: שר הפנים הגנרל רוסטום, שר ההדרכה הגנרל חוסיין, השר בן דיאף והעולמא מחמוד קבדו, סאלם בוהגב ומוכתאר צ'ואיקה.
בין אלה, ביטול העבדות, ייסוד בית הספר הצבאי של בארדו ב-1840, מכללת סאדיקי ב-1875, ואימוץ החוקה הראשונה של אפריקה והעולם הערבי ב-1861, הפיכתה למונרכיה חוקתית.
המשברים הפיננסיים במדינה הגיעו לאחר מכן, עם מוסטפא ח'זנאדר כראש הממשלה, מה שהיווה הזדמנות להתערבות אירופית בתוניסיה.
כך, הוקמה הוועדה הפיננסית, ועדה פיננסית בינלאומית, בשנת 1869, בלחץ של כמה מדינות אירופיות, בנסיבות שבהן התגבר המשבר הפיננסי בתוניסיה והפך לבלתי אפשרי למדינה לשלם את חובותיה הזרים, אשר באותו זמן הסתכמו ב-125 מיליון פרנק.
ועדה זו הועמדה בראשות השר המתוקן ח'ירדין פאשא, ולאחר מכן הועברה לידי מוסטפא בן איסמעיל, והיא כללה גם נציגים של מדינות הנושים (איטליה, אנגליה וצרפת).
הנציבות הייתה אחד הביטויים של התערבות זרה בענייניה הפנימיים של תוניסיה על ידי הכפפת כספיה לשליטה בינלאומית.
הכנסות המדינה חולקו לשני חלקים, חלק אחד מוקצה להוצאות המדינה והשני לתשלום חובותיה.
אז ה-Bey הוגבל, הוא לא היה יכול עוד לתת שום זיכיון או לסכם שום הסכם הלוואה אלא באישור הנציבות, שפעלה כמשרד האוצר התוניסאי.
זה הקל על כריתת הסכם דו-צדדי בין תוניסיה לצרפת ב-1881 הקובע את הגנתה של צרפת על תוניסיה, וכתוצאה מכך, הוקמה מדינת החסות הצרפתית.
הבייליק של תוניס היה מונרכיה חוקתית (1861–1864) ותורשתית עם סמכות חקיקה שהופעלה על ידי המלך בשיתוף עם המועצה העליונה.
הביי נחשב למנהיג השושלת החוסיינית, לראש המדינה, לסמל אחדותה ולמגן גבולותיה.
הוא גם מפעיל כוח באמצעות הממשלה והמועצה העליונה, כפי שנקבע בסעיף 12 של חוקת 1861.
מה שמייחד את שיטת הממשל באותה תקופה, הוא שהמלך אחראי בפני המועצה העליונה בהתאם לסעיף 11 של החוקה, והיא אחת המדינות הראשונות בעולם שקבעה זאת.
סעיף 13 של החוקה אישר שהביי (המונרך) הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של תוניסיה, וסעיף 9 אישר גם כי ההסכם היסודי של 1857 חייב להיות מכובד על ידו.
על אף שהחוקה הגבילה את סמכויותיו, הייתה לו יכולת למנות את חברי המועצה העליונה, בנוסף לכך שהחוקים ניתנים על שמו.
הבי חייב להיות הבכור בשושלת החוסיינית.
השני אחריו הופך להיות ביי אל-מחאלה, שהיה תואר ליורש העצר.
התואר הגיע בסגנון הוד מעלתו.
האדם האחרון שנשא את התואר הזה היה הנסיך חוסיין ביי, ביי אל-מחאלה.
ראש ממשלת תוניסיה בתקופת הבייליק הוא ראש הממשלה שהיה אחראי לענייניה ומונה והודח על ידי הביי.
משרד זה נוצר בשנת 1759 עם תחילת שלטונו של עלי השני ורג'ב חזנאדר היה הראשון שלקח אותו, והפך לראש הממשלה הראשון בתולדות תוניסיה.
עם הקמתו, משרד זה היה נחלתם של הממלוכים ממוצא זר שהובאו לתוניסיה בגיל צעיר כדי לשרת את משפחת המלוכה והמחזן, כמו מוסטפא חאזאנאדר, ח'ירדין פאשא ואחרים.
מוחמד עזיז בואטטור נחשב לתוניסאי הילידי הראשון שכיהן בתפקיד בשנת 1882, והוא ראש הממשלה שכיהן למשך הזמן הארוך ביותר בתולדות תוניסיה עם תקופה של כמעט 25 שנה, ובמהלך כהונתו, מדינת החסות הצרפתית הוקמה בתוניסיה.
לראש ממשלת תוניסיה הייתה סמכות חשובה במאה ה-19, שכן כל מה שקשור למשפחת המלוכה נשמר במשרדו לפי סעיף 2 של החוקה.
ראש הממשלה, בהתבסס על סעיף 9 לחוקה, הכין את התקציב שמוגש לו על ידי משרד האוצר והגישו לפרלמנט בהתאם לסעיף 64.
הפרלמנט התוניסאי נקרא המועצה העליונה .
זה היה מוסד שהוקם בתקופת שלטונו של מוחמד השלישי בתקופה המאופיינת באימוץ רפורמות רבות, ביניהן הצהרת הברית היסודית (1857), כתב העת התוניסאי (1860) ואימוץ החוקה.
לפי סעיף 44 לחוקה הורכבה מועצה זו מ-60 חברים: 20 חברים נבחרו מבין בכירי המדינה וקצינים בכירים, ו-40 נבחרו מבין האצילים שאינם מקבלים שכר.
בין חבריה היו אחמד בן אבי דיאף וג'וזפה רפו.
תפקידי המועצה נקבעו בפרק 7 לחוקה.
התפקידים החשובים ביותר היו חקיקה, תיקון, הסבר ופירוש חוקים, אישור מיסים, פיקוח על שרים ודיון בתקציב.
תפקידים אלו אישרו את חשיבותה של המועצה העליונה כמוסד שהיה בו זמנית חקיקתי, פיננסי, שיפוטי ומנהלי.
מועצה זו ננטשה בשנת 1864 לאחר מרד מג'בה.
המדיניות החוסיינית המוקדמת חייבה שיווי משקל עדין בין כמה פלגים שונים: העות'מאנים הרחוקים, האליטה דוברת הטורקית בתוניסיה והתוניסאים המקומיים (כולל תושבים עירוניים וכפריים, אצילים, אנשי דת, בעלי אדמות ומנהיגי שבטים נידחים).
כדי להימנע מהסתבכות עם האימפריה העות'מאנית, שעלולה לפלוש לסמכותו של הביי, טופחו קשרים דתיים לח'ליפות העות'מאנית, שחיזקו את יוקרתם של הבייאים וזכו לאישור מהעולמא המקומית וכבוד מצד האצילים.
בעוד שהיניצ'רים המשיכו להתגייס, הסתמכו השליטים יותר ויותר על כוחות שבטיים.
אף על פי שהטורקית נותרה שפת האליטה, ערבית זכתה לעדיפות בענייני הממשלה.
קולוגליס (צאצאים של נישואי תערובת של טורקים ותוניסאים) ואצילים תוניסאים ילידים זכו לגישה רבה יותר לתפקידים בכירים יותר ולתהליכי קבלת החלטות.
שלא כמו נישואי תערובת עם תוניסאים, החוסיינים חיפשו לעיתים קרובות בריתות נישואים דרך מוסד הממלוכים, שמילאו גם תפקידי אליטה.
השושלת שמרה על זהותה העות'מאנית ועל הזכויות הנלוות.
אף על פי כן, חיזרו אחרי עולאמות מקומיות, עם מימון שהוקצה לחינוך דתי ותמיכה באנשי דת.
משפטנים מלאכים מקומיים שולבו בשירות הממשלתי, בעוד שמראבוטים כפריים רוכזו.
שייח'ים שבטיים קיבלו הכרה והוזמנו לכנסים.
בפסגה, כמה משפחות אצולה נבחרות, דוברות טורקית בעיקר, זכו להזדמנויות עסקיות, מענקי קרקע ותפקידי מפתח ממשלתיים, המותנים בנאמנותם.
המהפכה הצרפתית והתגובות אליה השפיעו לרעה על הפעילות הכלכלית האירופית והובילו למחסור שסיפק הזדמנויות עסקיות לתוניסיה, כלומר, לגבי סחורות בביקוש גבוה אך חסר בהיצע, התוצאה עשויה להיות רווחים נאים.
חמודה פאשה המוכשר (1782–1813) היה הביי של תוניס (החמישי) בתקופה זו של שגשוג; הוא גם הדף פלישה אלג'יראית ב-1807, ודיכא מרד יניצ'רים ב-1811.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, בריטניה וצרפת הבטיחו את הסכמת הביי להפסיק לתת חסות או להתיר פשיטות קורסיירים, שהתחדשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר חידוש קצר של הפשיטות, זה נפסק.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 הפעילות הכלכלית בתוניסיה ספגה ירידה חדה.
ממשלת תוניסיה הושפעה במיוחד בשל עמדות המונופול שלה לגבי יצוא מוצרים רבים.
הושג אשראי כדי להתמודד עם הגירעונות, אבל בסופו של דבר החוב גדל לרמות בלתי ניתנות לניהול.
תוניסיה ביקשה לעדכן את המסחר שלה.
עם זאת, אינטרסים עסקיים זרים שונים החלו להפעיל יותר ויותר שליטה על השווקים המקומיים; יבוא של יצרנים אירופאים שינה לעיתים קרובות את התמחור לצרכן, מה שעלול להשפיע קשות על פרנסתם של בעלי מלאכה תוניסאים, שסחורתם לא הצליחה בסביבה החדשה.
סחר חוץ התגלה כסוס טרויאני.
פעילותם של קורסיירים ימיים הייתה חשובה באותה תקופה מכיוון שעצמאות מהסולטאן הביאה לירידה בתמיכתו הכספית ולכן תוניסיה נאלצה להגדיל את מספר הלכידות שלה בים כדי לשרוד.
הצי התוניסאי הגיע לשיאו בתקופת שלטונו של חמודה הראשון (1782–1814), וספינות שיצאו מנמלי ביזרטה, לה גולט, פורטו פארינה, סוסה, ספקס וג'רבה, לכדו ספינות ספרדיות, קורסיקניות, נפוליטניות, ונציאניות ועוד.
ממשלת תוניס החזיקה במהלך תקופה זו בין 15 ל-20 קורסיירים, מספר זהה של חברות או יחידים, שביניהם לפעמים דמויות בכירות כמו שומר החותמות מוסטפא חודג'ה או הקאידים של ביזרטה, ספקס או פורטו פארינה, שנתנו לממשלה חלק מהלכידות שלהם, הכוללות עבדים נוצרים.
קודם כל, האמנות הטילו דרישות (החזקת הרשאות לאניות ודרכונים לאנשים) וכן זיהו את התנאים לתפיסה בים (מרחק מהחוף), כדי למנוע התעללות אפשרית.
המצב נשאר זהה עד לקונגרס וינה וקונגרס אקס-לה-שאפל כאשר מדינות אירופה זימנו את תוניסיה לשים קץ לכך, מה שניהיה יעיל וסופי לאחר התערבותה של צרפת בשאלה זו ב-1836.
המיסים בתוניסיה בשנת 1815 (2.2 מיליון פרנקי זהב) לא היו רווחיים.
בשנת 1848, כדי לשמור על צבאו של 5,000 חיילים, הגביר הביי את המיסוי, מה שעורר מרד, שלבסוף דוכא.
המיסוי הופחת, אך הלוואה של 35 מיליון פרנקי זהב, בשיעור של 7%, סוכמה עם בנקאים צרפתים.
עם זאת, ההוצאות הפזיזות נמשכו: ארמון בסגנון ורסאי, במוחמדיה, ועוד בלה גולט, בית ספר צבאי ומחסן תחמושת.
חמור מכך, שר האוצר, מחמוד בן אייד, ברח לצרפת עם תקציב הממשלה.
עם זאת, ההסטות נמשכו תחת יורשיו.
מצב זה דחף את יו"ר המועצה העליונה, ח'יר א-דין פאשא, להתפטר ואת המועצה העליונה להתפזר.
בתחילת 1864 פרץ משבר חמור עקב התנהלות פיננסית לקויה של ראש הממשלה מוסטפא חאזאנאדר: החוב הציבורי, הלוואות כבדות בחו"ל שנגבו בתנאים קטסטרופליים (המשך מעילה) והכפלת המס הובילו למרד חדש.
מרד שבטי מרכז הארץ שסירבו לשלם מס זה.
זמן קצר לאחר מרד מג'בה, הורו הבייאים לגבות את המיסים.
במקביל הגיע חיידר אפנדי, שגריר האימפריה העות'מאנית, עם סיוע כספי כדי לתקן את המצב.
הסכום המוצע הופקד על ידי הביי לחאזאנאדר.
אבל האחרון החזיר את הסכום הזה לשימושו האישי.
שוב היה צורך לקחת הלוואה של 30 מיליון פרנקי זהב, מה שעורר את התערבותן של מדינות אירופה (בפרט צרפת).
בהקשר זה, החוקה אף הושעתה ב-1 במאי 1864.
תוניסיה הייתה אחת המדינות הראשונות באזור שאימצה את עמודי התווך של ריבונות המדינה המודרנית.
הבייליק אימץ דגל לאומי נבדל מהשאר.
למעשה, כמה מדינות מוסלמיות לאורך החוף הדרומי של הים התיכון השתמשו בדגל ימי אדום פשוט.
לאחר השמדת הפלגה הימית התוניסאית בקרב נווארינו ב-20 באוקטובר 1827, החליט חוסיין השני ליצור דגל שישמש את הצי של תוניסיה, כדי להבדיל בינו לבין ציים אחרים.
הוא אומץ כדגל הלאומי של תוניסיה מאז 1831 ועד עכשיו.
זה הפך את דגל תוניסיה לדגל הערבי והאפריקאי העתיק ביותר, ובין עשרת הדגלים העתיקים בעולם.
סמל המדינה אומץ גם מתחילת המאה ה-19 באדום וירוק, שהם צבעי השושלת החוסיינית השלטת.
לצבע הסמל הייתה השפעה על התרבות הציבורית של תוניסיה.
כי הצבעים האלה הם גם של מועדון הכדורגל של ה-סטאד תוניסיאן שהיה בחסות משפחת המלוכה.
הם נמצאים גם במאפים תוניסאים: אחד, הנקרא Bey sigh, עשוי מרציפן ורוד, ירוק ולבן; השני, המכונה ביי'ס בקלאווה, הוא סוג של בקלאווה תוניסאית.
סמל חדש לתוניסיה אומץ בשנת 1858 בתקופת שלטונו של סאדוק ביי, תוך שימור אותם צבעי שושלת ירוקים ואדומים, לדברי אנרי דינאן לאחר ביקורו בתוניסיה, עם המודרניזציה של הסמל הלאומי והוספת המוטו "הו אלוהים של חסד נסתר, הצל את ממלכת תוניס זו".
זה נבע מאותה התקופה שבה שפעו מגפות בממלכה והובילו למוות רב, בנוסף להתפשטות הסופיות בתרבות התוניסאית, שנהגה לקרוא לאלוהים כבעל חסד נסתר, בהשפעת סידי בלחסן שדלי.
תוניסיה גם אימצה המנון לאומי כאחד מעמודי התווך של הריבונות הלאומית, וזה היה בשנת 1846, הוא נקרא סלאם אל ביי (המנון ביילי).
בתחילה ללא מילים, אך מילים נכתבו על ידי משורר אלמוני והותאמו ללחן ההמנון.
לפי ההיסטוריון עותמאן קאק, המוזיקה הולחנה על ידי ג'וזפה ורדי.
החל בתחילת המאה ה-19, תוניסיה נכנסה יותר ויותר תחת השפעה אירופאית.
תחת השלטון החוסייני, המסחר עם האירופים צמח משנה לשנה.
בתי מגורים קבועים הוקמו בתוניס על ידי סוחרים זרים רבים יותר, במיוחד איטלקים.
ב-1819 הסכימו הבייאים סוף סוף לבטל את פשיטות הקורסיירים.
הביי גם הסכים עם צרפת להפסיק את מדיניות ההכנסות שלו לפיה סוכנים ממשלתיים שלטו בסחר החוץ על ידי מונופול על יצוא הסחורות התוניסיות; שינוי זה במדיניות פתח את המדינה לחברות מסחריות בינלאומיות.
בשנת 1830 הסכים הביי לאכוף בתוניסיה אמנות, שבהן נהנו סוחרים אירופיים מהרשאות חוץ-טריטוריאליות, כולל הזכות שהקונסולים התושבים שלהם ישמשו כשופטים בתיקים משפטיים הקשורים להתחייבויות האזרחיות של האזרחים שלהם.
כמו כן, בשנת 1830 כבש הצבא המלכותי הצרפתי את אדמות החוף המרכזיות באלג'יריה השכנה.
באותה תקופה, הם היו חסרי ניסיון וחסרי ידע כיצד לפתח מושבה.
לאחר שהביס את אלג'יריה ב-1807, הצבא שמר על אותו מבנה, אך אחמד הראשון רצה לשנות את המדיניות הצבאית והיה להוט לעשות רפורמה ומודרניזציה של הכוחות המזוינים, במיוחד מאז שצרפת כבשה את אלג'יריה ב-1830 וצבאה הפך לאיום על תוניסיה.
הוא הושפע גם ממה שראה במהלך ביקורו בצרפת של התקדמות ארכיטקטונית, במיוחד בארגון צבאם, מה שגרם לו לרצות לעקוב אחר האסטרטגיה שלהם ולהקים צבא תוניסאי על הסגנון הצרפתי.
בצעד גדול יזם הביי גיוס של תוניסאים בודדים (במקום זרים או על ידי גיוס שבטים) לשרת בצבא ובצי, צעד שיפעל לצמצום החלוקה המקובלת בין המדינה לאזרחיה.
לאחר מכן, הוא הקים את האקדמיה הצבאית בארדו בשנת 1840 עבור חיילים תוניסאים לסיים את לימודיהם, בהסתמך על סיוע צרפתי.
הוא גם פעל לספק את הציוד הדרוש לשיפור הצבא, אז הוא דאג לכמה תעשיות, כמו תעשיית אבק השריפה בתוניסיה, והקים צי מתוחכם.
כחלק מהתמרון שלו לשמור על ריבונותה של תוניסיה, שלח אחמד ביי 4,000 חיילים תוניסאים נגד האימפריה הרוסית במהלך מלחמת קרים (1854–1856).
בכך הוא כונן ברית של תוניסיה עם האימפריה העות'מאנית, צרפת ובריטניה.
ב-29 באפריל 1841, אחמד הראשון ביי ערך ראיון עם תומאס ריד שיעץ לו לאסור את סחר העבדים.
אחמד ביי היה משוכנע בנחיצות הפעולה הזו; והוא נחשב פתוח להתקדמות ומהיר לפעול נגד כל צורות הפנאטיות.
הוא החליט לאסור ייצוא של עבדים באותו יום שנפגש עם ריד.
הוא התקדם בשלבים, סגר את שוק העבדים של תוניס באוגוסט והכריז בדצמבר 1842 שכל מי שנולד במדינה יהיה לאחר מכן חופשי.
כדי להפיג חוסר שביעות רצון, אחמד השיג פתוואות של העולמא מראש מהבאך-מופתי סידי ברהים ריאהי, שאסר על עבדות, באופן מוחלט וללא כל תקדים בעולם המוסלמי הערבי.
ביטול מוחלט של העבדות בכל הארץ הוכרז בצו מ-23 בינואר 1846. עם זאת, למרות שהביטול התקבל על ידי האוכלוסייה העירונית, הוא נדחה (לפי אבן אבי דיאף) בג'רבה, בקרב הבדואים ובקרב האיכרים שדרשו כוח עבודה זול וצייתן.
התנגדות זו הצדיקה את הביטול השני שהוכרז בצו של עלי השלישי ביי ב-28 במאי 1890. צו זה קבע סנקציות כספיות (בצורת קנסות) וסנקציות עונשיות (בצורת מאסר) למי שהמשיך לעסוק בסחר בעבדים או להחזיק עבדים כמשרתים.
הדו"חות הקולוניאליים נטו לעבור על הביטול הראשון ולהתמקד בשני.
ההסכם היסודי של 1857 היא הצהרה על זכויותיהם של תוניסאים ותושבים בתוניסיה שהוכרזה על ידי מוחמד השני ב-10 בספטמבר 1857, כחלק מהרפורמות של ממלכת תוניס.
אמנה זו סיפקה רפורמות מהפכניות: היא הכריזה שכולם שווים בפני החוק ולפני מיסים, קבעה את חופש הדת והמסחר, והעניקה לזרים זכות גישה לקניין ולמימוש כל המקצועות.
ברית זו ביטלה את מעמד הד'ימי ללא מוסלמים.
האמנה תורגמה לעברית ב-1862 והייתה אז המסמך הלא-דתי הראשון שתורגם לשפה זו בתוניסיה.
בהתחשב בהסכם זה כמעשה גאוני פוליטי, העניק נפוליאון השלישי את השרשרת הגדולה של לגיון הכבוד עם סמל יהלום למוחמד ביי בארמון בארדו ב-3 בינואר 1858.
ב-17 בספטמבר 1860 באלג'יר, העניק נפוליאון השלישי לסאדוק ביי, אחיו ויורשו של מוחמד ביי, את השרשרת הגדולה של לגיון הכבוד לאחר שקיבל מאת האחרון כרך מפואר של האמנה היסודית.
פרסום כתב העת התוניסאי לוותה במדיניות של רפורמות מודרניזציה.
הגרסה הראשונה יצאה ב-22 ביולי 1860, וכך היה העיתון הערבי הרשמי הראשון שפורסם מדי שבוע בתוניסיה, והתמחה בפרסום צווים מלכותיים וגזירות ממשלתיות, בנוסף למדור לא רשמי של חדשות פוליטיות ונושאים ספרותיים (העיתון הערבי הפרטי הראשון בתוניסיה, אלחדירה, לא יתפרסם עד 1888).
מספר פרופסורים מאוניברסיטת א-זיתונה שהיו נאמנים לרפורמה ולשר ח'ירדין פאשא, כמו מחמוד קבדו, סאלם בוהאג'ב, באירם החמישי ומוחמד סנוסי נבחרו למאמר המערכת בעיתון הממשלתי.
פרסום כתב העת נמשך מ-1860 עד 1882, ובמהלכו תמכו העורכים במגמה הרפורמית-מודרנית בראשות השר ח'ירדין פאשא.
הנפקת כתב העת באותה תקופה נחשבה לסימן חשוב למודרניזציה של המדינה ולהפיכת יחידים מודעים לחוקים שהוציאו הביי והממשלה, למרות שזו הייתה הזדמנות לרשות הפוליטית לתת הצדקה למעשיה ולהעניק לגיטימציה לרפורמות שלה.
לאחר הקמת מדינת החסות הצרפתית, הוא הפך לכתב עת רשמי משפטי גרידא בשנת 1883, ובכך סיים את תפקידו הספרותי והתרבותי, ושמו הפך לכתב העת הרשמי של תוניסיה.
עם הכרזת הרפובליקה ב-1957, שונה שמה לכתב העת הרשמי של הרפובליקה התוניסאית, והוא מופק עד היום תחת השם הזה.
בעקבות ההסכם היסודי, הוקמה ועדה לנסח חוקה אמיתית; היא הוגשה ב-17 בספטמבר 1860 למוחמד השלישי, הביי החדש אחרי מוחמד השני.
החוקה נכנסה לתוקף ב-26 באפריל 1861. זו הייתה החוקה הכתובה הראשונה בארצות ערב, וכן החוקה הראשונה שכוננה על ידי מדינה בעלת רוב מוסלמי.
החוקה שכללה 114 סעיפים הקימה מונרכיה חוקתית עם חלוקת כוח בין הרשות המבצעת המורכבת מהביי וראש ממשלה, עם זכויות חקיקה חשובות למועצה עליונה, ויצרה סוג של אוליגרכיה.
היא הקימה מערכת משפט עצמאית; אולם שומרת החוקה הייתה הרשות המחוקקת שהייתה לה סמכות ריבונית לבחון מעשים בלתי חוקתיים של הרשות המבצעת.
בנוסף, הריבון לא היה חופשי להיפטר ממשאבי המדינה ועליו לשמור על תקציב, בעוד הוא ונסיכי משפחתו היו אמורים לקבל קצבאות.
הושמטו נושאים של ייצוג לאומי ובחירות.
למעשה, בפועל, חברי המועצה העליונה מונו יותר על ידי העדפת מקורבים והחלפת טובות מאשר אינטרס לאומי.
רבים מהמעמד הממלוכי הוותיק מונו, תוך שמירה על הבירוקרטיה בידיים הממלוכיות.
מסיבה זו, ואחרות כמו ההוראה לגיוס כללי לצבא ושמירה על ההוראות המעניקות זכויות לאזרחים זרים, רבים לא אישרו את מעשיו של הביי.
יישום אוניברסלי של המג'בה (מס ראש), על פי סעיף המיסוי השווה, עורר את זעמם של אלה שהיו פטורים בעבר: הצבא, חוקרים/מורים ופקידי ממשל.
העניינים התפתחו למרד ב-1864 כאשר המסורתי עלי בן גדההם הוביל מרד נגד הביי.
החוקה הושעתה כאמצעי חירום והמרד דוכא בסופו של דבר.
עלי בן גדההם נהרג בשנת 1867.
בשל המדיניות ההרסנית של הביי וממשלתו, העלאת המיסים והתערבות זרה בכלכלה, חוותה המדינה בהדרגה קשיים כלכליים חמורים.
כל זה אילץ את הממשלה להכריז על פשיטת רגל ב-1869 ולהקים ועדה פיננסית בינלאומית אנגלו-פרנקו-איטלקית בראשות מפקח הכספים ויקטור וילט.
בשנת 1873 חשף וילט את ההסטות של חאזאנאדר שהוחלף בח'ירדין פאשא.
אבל הרפורמות של ח'ירדין לא מצאו חן בעיני האוליגרכים שאילצו אותו להתפטר ב-1877. זו הייתה הזדמנות למדינות אירופה (צרפת, איטליה ובריטניה) להיכנס למדינה.
מכיוון שתוניסיה הופיעה במהירות כנושא אסטרטגי בעל חשיבות רבה בשל מיקומה הגאוגרפי של המדינה, בין האגן המערבי והמזרחי של הים התיכון.
תוניסיה הייתה אפוא מושא לרצונות הנוגדים של צרפת ואיטליה: לצרפת היו משאלות להבטיח את גבולות אלג'יריה הצרפתית ולמנוע מאיטליה לסכל את שאיפותיה במצרים ובלבנט על ידי שליטה בגישה למזרח הים התיכון.
איטליה, שהתמודדה עם עודף אוכלוסין, רצתה מדיניות קולוניאלית בתוניסיה, שבה המיעוט האירופי היו איטלקים.
הקונסולים הצרפתים והאיטלקים ניסו לנצל את הקשיים הכלכליים של הביי, כאשר צרפת סומכת על הנייטרליות של אנגליה (לא מוכנה לראות את איטליה משתלטת על תוואי תעלת סואץ) ונהנתה מתמיכה של ביסמרק, שרצה להסיט אותה משאלת אלזס-לורן.
לאחר קונגרס ברלין מה-13 ביוני עד ה-13 ביולי 1878, אפשרו גרמניה ואנגליה לצרפת לספח את תוניסיה כמדינת חסות וזאת לרעת איטליה, שראתה במדינה זו את התחום השמור שלה.
פלישות ה"בוזזים" של חרומי לשטח אלג'יריה סיפקו עילה לז'ול פרי, שנתמך על ידי לאון גמבטה מול פרלמנט עוין, להדגיש את הצורך להשתלט על תוניסיה.
באפריל 1881 נכנסו כוחות צרפתים ללא התנגדות גדולה והצליחו לכבוש את תוניס תוך שלושה שבועות, ללא קרב.
ב-12 במאי 1881, מדינת החסות נקבעה באופן רשמי כאשר סאדוק ביי, שאויים בהדחה ושיוחלף על ידי אחיו טייב ביי, חתם על הסכם בארדו בארמון קסר סעיד.
ראש הממשלה מוסטפא בן איסמעיל עודד אותו גם לחתום על האמנה.
זה אפשר, כמה חודשים לאחר מכן, לכוחות הצרפתים להתמודד עם התקוממויות בקירואן ובספקס.
הסרט היה מועמד למספר פרסים, ביניהם הסרט התיעודי הטוב ביותר טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-70.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם חברי הביטלס הנותרים, פול מקרטני ורינגו סטאר, ואלמנות הביטלס יוקו אונו ואוליביה הריסון.
בנוסף לתפקידו כבמאי, שימש רון גם כמפיק לצד בריאן גרייזר, נייג'ל סינקלייר וסקוט פסוצ'י.
הסרט נכתב על ידי מארק מונרו ונערך על ידי פול קראודר.
הסרט גרף 2.9 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-9.4 מיליון דולר בשאר העולם, מתוכם 1.4 מיליון דולר בבריטניה.
בישראל הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל דוקאביב, ולאחר מכן בערוץ yes דוקו.
לפני יציאת הסרט פורסם כי הוא יכלול 30 דקות של צילומים מתוך המופע של הלהקה ב-1965 באצטדיון שיי, שצולמו על ידי חברת ההפקות של אד סאליבן ושודרו בטלוויזיה ב-1966 בתור "הביטלס באצטדיון שיי".
ההופעה כללה 11 שירים שצולמו במקור על סרט 35 מ"מ ושוחזרו דיגיטלית ברזולוציית 4K עבור הסרט התיעודי, בנוסף לסאונד מחודש על ידי ג'יילס מרטין, בנו של מפיק הביטלס ג'ורג' מרטין.
ב-12 בספטמבר 2016, שלושה ימים לפני הקרנת הבכורה של הסרט, Apple Corps ו-Subafilms Ltd נתבעו על ידי נציגיו של סיד ברנשטיין, האמרגן של ההופעה באצטדיון שיי ב-1965, שנפטר ב-2013. על פי התביעה, השימוש בחומר המצולם היה בגדר הפרת זכויותיו של ברנשטיין על הקלטות המאסטר מהאירוע.
התובעים, חברת Sid Bernstein Presents, ביקשו צו מניעה נגד פרסום הצילומים בסרט.
התביעה הוגשה לאחר שפנייה קודמת למשרד זכויות היוצרים נדחתה.
עורך הדין של Apple Corps תיאר את התביעה כ"תביעת סרק", היות שלברנשטיין היה הסכם עם הנהלת הלהקה לגבי זכויות הסרט, וכן ציין כי ברנשטיין עצמו מעולם לא הגיש תביעה כלשהי במהלך חייו.
למרות זאת, תיעוד ההופעה באצטדיון שיי נותר רק בגרסת הסרט שהוקרנה בבתי הקולנוע, ואינו זמין בגרסאות הביתיות של הסרט.
טקס פרסי הגראמי ה-59 - פרס הסרט המוזיקלי הטוב ביותר.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-70 - מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר.
טקס פרס סטלייט ה-21 - מועמדות לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר.
טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-69 - פרסים על עריכת הסאונד ומיקס סאונד לתוכנית לא-עלילתית לג'ון מייקלס, הריסון מייל, דן קניון, ויל דיגבי ומליסה מואיק; מועמדות לפרסי הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר לתוכנית לא-עלילתית, העריכה הטובה ביותר לתוכנית לא-עלילתית.
הבית ברחוב שלוש הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973 שעלילתו מתרחשת בדרום תל אביב לפני קום המדינה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1973, אך הפסיד לסרט "לילה אמריקאי".
זהו הסרט הישראלי הראשון שהעלילה שלו הייתה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הסרט מבוסס במידה רבה על הביוגרפיה הפרטית של יוצר הסרט, משה מזרחי.
ב-1946 בגיל 15 עלה מזרחי לארץ מאלכסנדריה עם אמו האלמנה ואחיו הקטן שבתאי.
ב-13 ביולי 1948 נהרג אחיו בגיל תשע בהפצצה מצרית על תל אביב.
סמי (עופר שלחין), הוא בן בכור למשפחה ממוצא מצרי שעלתה לארץ ישראל.
סמי מתגורר בשכונת נווה צדק שבתל אביב בזמן המנדט הבריטי.
אמו קלרה (גילה אלמגור) היא אלמנה קשת יום העובדת כעוזרת בית ומנקה.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה, סמי נאלץ לעזוב את הלימודים ולעבוד במסגריה, שם הוא מתיידד עם מקס הקומוניסט (יוסי פולק) שמכריז על שביתה ולאחר זמן מה מוכה קשות על ידי בריונים.
תוך כדי ביקור בספרייה סמי מתאהב בספרנית בשם סוניה (מיכל בת-אדם), עוזבת קיבוץ בת 25 ממוצא רוסי ומנהל עמה מערכת יחסים קצרה.
במקביל משדכים לאמו ירושלמי מבוגר בשם חיים זינגר (שייקה אופיר).
האירועים הסוערים בארץ חודרים לתוך הבית.
השכן איש הלח"י ניסים (ניסו) חודרה (יוסף שילוח) נרדף על ידי הבריטים ולבסוף מוצא להורג.
סמי עצמו משתתף בהדבקת כרוזים של האצ"ל וכמעט נתפס.
ז'אקו, אחד משלושת האחים הקטנים של סמי, נהרג בהפצצה מצרית על תל אביב.
בסצנת הסיום עוזב סמי את ביתו בדרכו אל המלחמה.
המוזיקה בסרט מלווה בשירים של שושנה דמארי והמפורסם בהם שיר הסיום "לאור הזכרונות" (מוהר / וילנסקי).
בנצרות, הביקור (באיטלקית: Visitazione della Beata Vergine Maria) הוא הכינוי לביקור שערכה מריה הקדושה אצל בת דודתה ואם יוחנן המטביל אלישבע, מיד לאחר שנתבשרה על ידי המלאך גבריאל כי הרתה לרוח הקודש וכי גם אלישבע הרה.
לפי הברית החדשה היו יוחנן המטביל וישו קשורים בקשרי משפחה, בני אותו גיל (יוחנן המטביל מבוגר מישו בשישה חודשים), ומעשה נס הביא ללידת שניהם - במקרה של ישו התעברה אמו מרוח הקודש, ובמקרה של יוחנן המטביל הייתה אמו עקרה ובאה בימים:
כנסיית הביקור בעין כרם, שלפי המסורת היא "עיר יהודה" בה התגוררה אלישבע, מנציחה את האירוע בשמה.
לפי הברית החדשה, במענה לברכת אלישבע שרה מרים שיר הלל הידוע כמגניפיקט, והתופס את עיקרו של תיאור הביקור:
נוסח המגניפיקט מופיע על לוחות בחצר כנסיית הביקור בעין כרם.
התפילה הפכה לחלק מטקס הערבית הנאמר או מושר בכנסייה הקתולית ובכנסייה האנגליקנית מדי יום, ובכנסייה האורתודוקסית בימי ראשון.
לידתו של חג הביקור במנהגם של הפרנציסקנים בימי הביניים.
ב-1389 הפך אותו האפיפיור אורבנוס השישי ליום חג רשמי בכנסייה, והוא אושר ב-1441 בסינוד בזל.
בתחילה נחוג חג זה ב-2 ביולי, אך כעת הוא נחוג ב-31 במאי, היינו בין יום הבשורה ללידתו של יוחנן המטביל.
הבירדס הייתה להקת רוק אמריקאית שהוקמה בלוס אנג'לס שבקליפורניה בשנת 1964.
הבירדס גישרה על הפער שבין מוזיקת הפולק בסגנון בוב דילן לבין הרוק של הביטלס, והייתה לאחת הלהקות המשפיעות והפופולריות ביותר בשנות ה-60 ושנות ה-70 ולאחת הלהקות שבזכותן נוצרו סגנונות הפולק רוק והרוק הפסיכדלי.
הלהקה הוקמה ב־1964 על ידי ג'יימס מקגווין (James McGuinn), ג'ין קלארק (Gene Clark) ודייוויד קרוסבי (David Crosby).
הבסיסט כריס הילמן (Chris Hillman) והמתופף מייקל קלארק (Michael Clarke).
ב־1967 מקגווין שינה את שמו לרוג'ר בעקבות הצטרפות לתנועה הרוחנית סובוד (Subud), והתפרסם בשם הזה.
מקגווין ניגן בעיקר מוזיקת פולק, אך לאחר ששמע את הביטלס, החליט ש"ערבוב בין לנון לדילן" יהיה מוצלח ומבוקש.
הלהקה הקליטה והוציאה כמה שירים שאולפני וורלד פסיפיק בלוס-אנג'לס.
כמה מהשירים האלה יצאו אחרי כמה שנים באלבום Preflyte.
הלהקה פרצה אל הזרם המרכזי, כאשר הקליטה גרסת רוק לשיר של בוב דילן Mr.
בשנת 1965 השיר הגיע למקום הראשון במצעדי פזמונים בארצות הברית ובריטניה.
האלבום של הלהקה באותו שם כלל גרסאות כיסוי לשירי פולק ידועים ושירים מקוריים של להקה, רובם פרי עטו של ג'ין קלארק.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות שהיללו את החיבור בין הפולק לרוק.
כבר באלבום הזה הופיע הצליל האופייני של הבירדס, שאפיין אותם לאורך רוב הקריירה – צליל מלודי ובהיר של גיטרת ריקנבאקר עם 12 מיתרים שבה ניגן מקגווין, כאשר סגנון הנגינה מכונה "ג'ינגל ג'אנגל" בגלל הצליל הייחודי שהפיקה.
את הרעיון לצלילים אלו קיבל מקגווין מהאקורד שפותח את Hard Day's Night של הביטלס.
מאפיינים נוספים של שירי הלהקה היו קולו העמוק של קלארק, לצד הרמוניות קוליות פנטסטיות שיצרו חברי הלהקה, שנחשבו על ידי רבים לשניים רק לביץ' בויז בתחום זה.
הלהיט המשמעותי הבא של הלהקה היה Turn!
Turn!, שמילותיו מבוססות על שירת העתים שבמגילת קהלת.
האלבום הבא של הלהקה נשא את אותו השם.
בשנות התשעים השיר זכה להצלחה מחודשת, כאשר נכלל בפסקול הסרט פורסט גאמפ.
בשנת 1966 הבירדס החלו להרחיב את האופקים הסגנוניים שלהם והוציאו את השיר Eight Miles High (בגובה שמונה מייל), אשר נחשב לאחד השירים שייסדו את סגנון הרוק הפסיכדלי.
השיר סיפר על חוויות של טיסה, אך בגלל הצליל יוצא הדופן ובגלל השימוש במילה high, שפירושה "מסטול" בסלנג אנגלי, השיר נתפס כשיר על סמים, ונאסר להשמעה בתחנות רדיו בארצות הברית.
סולו הגיטרה המתפתל והמאולתר בשיר מושפע מאלתורי סקסופון של ג'ון קולטריין והיו גם מבקרים שהשוו אותו למוזיקה הודית.
הוא הגיע רק למקום ה־24 במצעד הפזמונים האמריקאי, אך שירים מתוכו התחבבו על המעריצים הנאמנים של הבירדס, ובוצעו בהופעות של הלהקה במשך שנים לאחר יציאתו.
ג'ין קלארק עזב את הלהקה זמן קצר לאחר הוצאת השיר ופנה לקריירת סולו.
האלבום הבא של הלהקה יצא בשנת 1967 ונקרא Younger Than Yesterday.
הסגנון שלו שוב הציג צדדים חדשים בלהקה – הפעם היו בו שירים עם כלי נשיפה ושירים ששילבו רוק עם מוזיקת קאנטרי.
חמישה מהשירים נכתבו על ידי הבסיסט כריס הילמן.