tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות מותו של האפיפיור אלכסנדר השישי באוגוסט 1503, הידק יאקוב פוגר את קשריו עם הוותיקן ברומא.
עבור האפיפיור החדש יוליוס השני, מימן פוגר בשנים 1505/1506 את גיוס המשמר השווייצרי, הקיים עד היום.
עסקאות מוקדמות ברומא מיוחסות לאיש הכמורה מרקוס פוגר בשנת 1473. בשנת 1477 היה עסק פוגר אחראי להעברת הכנסות כנסייתיות משוודיה לרומא.
בין השנים 1508 ל-1524 חכרה החברה את , וייצרה 66 סוגים של מטבעות עבור ארבעה אפיפיורים שונים.
לאחר מכן יוצגה משפחת פוגר על ידי סוכנות מסחר אחת בלבד ברומא, בעיקר עקב ביזת רומא ב-1527 והאפיפיור קלמנס השביעי לבית מדיצ'י, שהיה פחות ידידותי לגרמנים.
המסחר בסחורות מילא תפקיד קטן יחסית בהשוואה לשני הענפים העיקריים של עסקי פוגר, בנקאות וכרייה.
רק בשל ההשקעות האקזוטיות הקשורות בכך, תופסות משלחות המסחר המוקדמות של יאקוב פוגר מקום בולט בהיסטוריה של עסקי פוגר.
לאחר גילוי דרך הים להודו על ידי ואסקו דה גאמה וביסוס מונופול התבלינים הפורטוגלי, לקח יאקוב פוגר חלק בסחר התבלינים ובשנת 1503 פתח סוכנות מסחר בליסבון.
הוא קיבל אישור לסחור בפלפל שחור, תבלינים אחרים ומוצרי מותרות כגון פנינים ואבני חן דרך ליסבון.
יחד עם בתי מסחר אחרים מגרמניה ומאיטליה, הוא תרם לצי של 22 ספינות פורטוגליות בהנהגת פרנסיסקו דה אלמיידה, שהפליג להודו בשנת 1505 וחזר ב-1506. אף על פי ששליש מהסחורות המיובאות היה צריך להימסר למלך פורטוגל, המבצע עדיין היה רווחי.
זמן קצר לאחר מכן הכריז המלך על סחר התבלינים כמונופול של הכתר כדי להבטיח את הכנסתו ולמנוע מסוחרים זרים להשתתף בו.
עם זאת, הפורטוגלים היו עדיין תלויים במידה רבה בנחושת שסופקה על ידי פוגר, שהייתה סחורת ייצוא חיונית למסחר עם הודו.
בניגוד ל, השתתפותו של יאקוב פוגר במסחר מעבר לים הייתה זהירה ושמרנית מאוד, והמבצע היחיד הנוסף מסוג זה שבו השקיע היה משלחת מסחר כושלת משנת 1525 לאיי מאלוקו, בהנהגת הספרדי גרסיה דה לואאיסה.
קיימות ראיות מסוימות לכך שהוא מימן את מסעו המפורסם של מגלן.
המשבר הגדול של יאקוב פוגר
במיוחד עבור מיזמי הכרייה בהונגריה העליונה, נדרשה חברת פוגר להון עצום, שבאותה עת לא יכלה לגייס.
משום כך, הקרדינל היה המממן העיקרי של עסקי פוגר בשנת 1496. הנסיך-בישוף השקיע בחשאי, וללא ידיעת מועצת הקתדרלה שלו, 150,000 גילדן בחברת פוגר בתמורה לריבית, ובכך עקף את האיסור הכנסייתי הרשמי על ריבית.
כשהוא נפטר ברומא ב-1509, נחשפה השקעה זו.
האפיפיור, בישופות בריקסן ומשפחת מקאו, שכולם טענו לזכותם על הירושה, דרשו כעת החזר מיידי של נכסים אלו, דבר שהיה מוביל לחדלות פירעון עבור יאקוב פוגר.
מצב זה הוא שהניע את הקיסר מקסימיליאן הראשון להתערב ולסייע לבנקאי שלו.
בתנאי שיסייע לאפיפיור יוליוס השני במלחמה נגד הרפובליקה של ונציה, הוכר המונרך לבית הבסבורג כיורש החוקי של הקרדינל מלכיור פון מקאו.
כעת ניתן היה להסדיר את הירושה באמצעות קיזוז חובות תלויים.
פוגר נדרש גם להעביר תכשיטים כפיצוי לאפיפיור.
עם זאת, בתמורה לתמיכתו, דרש מקסימיליאן הראשון תמיכה כספית רציפה במערכות הצבאיות והפוליטיות המתמשכות שלו.
מאז מות אחיו גאורג ב-1506 ואולריך ב-1510, ניהל יאקוב פוגר את עסקי פוגר כקובע המדיניות ומקבל ההחלטות הבלעדי.
שמה של החברה שונה ל"יאקוב פוגר ובני אחיו" (Jakob Fugger und Gebrüder Söhne).
בשנים שלאחר מכן ועד למותו, הצליח יאקוב פוגר להגדיל את ההון המשפחתי, שהסתכם ב-1511 בכ-200,000 גילדן, ליותר משני מיליון גילדן, ככל הנראה כ-2% מהתמ"ג של אירופה.
בחירתו של קרל החמישי בשנת 1519
הקיסר מקסימיליאן מת בינואר 1519 והוריש לנכדו קרל את נחלות הירושה של בית הבסבורג יחד עם ארצות בורגונדיה הסמוכות, וכן תביעה שנויה במחלוקת לכתר האימפריה הרומית הקדושה.
כדי להבטיח את השקעותיו החיוניות בבית הבסבורג, החליט יאקוב פוגר לתמוך בבחירתו של הטוען לכתר בן ה-19. בנוסף לקרל, הכריזו על מועמדותם מלך אנגליה הנרי השמיני, מלך צרפת פרנסואה הראשון ופרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
פרנסואה הראשון כבר הבטיח לעצמו את קולותיהן של ונסיכות הבוחר מפפאלץ, וכן הציע סכום של 300,000 גילדן ככספי בחירות.
הנסיכים הבוחרים כללו את שלושת הארכיבישופים של מיינץ, קלן וטריר, בנוסף למלך בוהמיה, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מרקיז ברנדנבורג ודוכס סקסוניה.
היה זה מצב קשה עבור קרל, שנשען כעת על עושרו של יאקוב פוגר כדי להטות את הבחירות לטובתו.
מה שהיום היה נתפס כשוחד, היה נוהג מקובל בבחירת הקיסר.
עם זאת, הסכומים העצומים שהיו מעורבים היו חריגים, בעיקר בשל התחרות העזה בין המועמדים הנסיכיים.
ימים ספורים לאחר מכן העניק האפיפיור לקרל את הזכות לכנות את עצמו "קיסר נבחר".
רק בשנת 1530 הוכתר קרל החמישי כקיסר על ידי האפיפיור בבולוניה.
הוא היה הקיסר האחרון שזכה ל.
קרל החמישי, שמאז בחירתו מלך על אימפריה שבה השמש אינה שוקעת לעולם, היה כעת שקוע בחובות כבדים ליאקוב פוגר.
הקיסר פרע 415,000 מסכום זה, ובתמורה העניק לחברת פוגר את פעילות כריית הכסף והנחושת בטירול.
במהלך ה של 1523 בנירנברג, התקיים דיון בשאלה האם להגביל את הון המסחר ואת מספר בתי המסחר שחברות הורשו להחזיק.
יאקוב פוגר התערב והזכיר לקיסר כי "ידוע וברור כשמש, שהוד מלכותך הקיסרי לא היה יכול להשיג את הכתר הרומי ללא עזרתי..." .
הדרישה הנוספת להחזר כל החובות הובילה בסופו של דבר להפסקת כל הדיונים על הגבלות מסחר והגבלת מונופולים.
בנוסף לכך, הוענק ליאקוב פוגר זיכיון לכריית כספית וצינובר באלמדן שבספרד.
חברת פוגר הייתה מעורבת בעסקי הכרייה הספרדיים עד שנת 1645.
בשנת 1498 נישא יאקוב פוגר בן ה-40 לסיבילה ארצט (Sybille Arzt), בת למעמד "הבורגנות הגבוהה" של אאוגסבורג ובתו בת ה-18 של בורגני רם מעלה בולט בעיר.
נישואים אלו פתחו בפני יאקוב את ההזדמנות להתקדם למעמד , ומאוחר יותר העניקו ליאקוב פוגר סוף סוף את השאיפה המיוחלת למושב במועצת העיר (Stadtrat) של אאוגסבורג.
ארבע שנים לאחר החתונה, רכש יאקוב פוגר עבור אשתו הצעירה תכשיטים בשווי 40,000 גילדן מאוצר , ובהם התכשיט הידוע בשם , שאותו מכרו בני משפחת פוגר מאוחר יותר לאדוארד השישי כדי שישמש חלק מתכשיטי הכתר של אנגליה.
יאקוב רצה להדגים שהוא שווה ערך לבית הבסבורג, לפחות מבחינה פיננסית.
עם זאת, התכשיטים הושארו בתיבה במרתף ביתו מחשש לגניבה וקנאה.
שבעה שבועות לאחר מות בעלה, נישאה סיבילה ארצט לשותף עסקי של יאקוב והמירה את דתה לנצרות פרוטסטנטית.
יאקוב פוגר נפטר ב-30 בדצמבר 1525. הערכת נכסיו שבוצעה על ידי יורשיו חשפה נכסים בסך כולל של 3,000,058 גילדן והתחייבויות בסכום של 867,797 גילדן, מה שהותיר עודף של 2,132,261 גילדן.
מכיוון שלפוגר לא היו צאצאים ישירים, החברה ונכסיה הורשו לאחייניו ואנטון פוגר, שגם הובילו את החברה.
אנטון הצליח להכפיל את הון המשפחה פעם נוספת עד 1546.
יאקוב היה קתולי אדוק כל חייו.
ב-1513 הוא העניק לאלברכט מברנדנבורג, הארכיבישוף של מגדבורג ובישוף הלברשטאדט, הלוואה בסך 20,000 גילדן כדי לשכנע את הקוריה הרומאית לאשר את בחירתו הנוספת כארכיבישוף של מיינץ, שכן בחירה זו הפרה את האיסור הקנוני להחזיק ביותר מבישופות אחת.
אלברכט גם לא עמד בדרישות לקבלת הנהגת דיוקסיה, מאחר שהצעיר בן ה-24 טרם הגיע לגיל המתאים ולא היה בעל תואר אוניברסיטאי, ולכן נזקק ל"חופשת לימודים" שעבורה גבתה הקוריה "דמי טיפול" גבוהים.
ב-1514 הציע אלברכט לאפיפיור לאו העשירי להכריז על מחילה (אינדולגנציה) מיוחדת בשלוש הדיוקסיות שלו, וכן בדיוקסיית הולדתו ברנדנבורג, וכי מחצית מההכנסות תשמש לבניית בזיליקת פטרוס הקדוש החדשה ומחצית להחזרי התשלומים שלו ליאקוב פוגר.
בולה אפיפיורית מתאימה פורסמה ב-31 במרץ 1515. ההיתר למכור שטרי מחילה הופקד בידי אלברכט ב-1517 לפרסום בסקסוניה ובברנדנבורג.
הדבר עלה לו בסכום נוסף של עשרת אלפים דוקטים, ואלברכט העסיק את לצורך ההטפה בפועל למחילה.
מאוחר יותר, מרטין לותר, אז פרופסור לתאולוגיה בוויטנברג, הפנה מכתב מחאה לאלברכט בנוגע להתנהלותו של טצל.
בעיקר בתגובה לפעולותיו של טצל, כתב לותר את 95 התזות המפורסמות שלו, שהובילו לרפורמציה.
לאחר ב-1518, לותר נאלץ לתת דין וחשבון על התזות שלו ב בפני החשמן תומאזו דה ויו, שהוסמך לכך על ידי האפיפיור.
משסירב לותר לחזור בו מהתזות שלו, הוא נאלץ להימלט מהעיר באישון לילה.
אזרחי אאוגסבורג דרשו כעת את הפצתה הבלתי-מופרעת של האמונה האוונגלית, דבר שעימת את יאקוב פוגר מול רוב חבריו האזרחים.
פוגר העדיף להישאר קתולי ובכך להישאר נאמן לקיסר, בייחוד מאחר שהפעיל את מכרותיו באדמות הבסבורג, והקיסר היה חייב לו סכומים אדירים שטרם נפרעו.
משפחת פוגר מימנה במידה רבה את בית הבסבורג, שעתיד היה למלא תפקיד בולט בקונטרה-רפורמציה.
פוגר עמד על כך שרק דיירים קתולים "ימצאו טיפול ומרפא" ב שלו.
ככל שהתקדמה רפורמציה, היה המתחם מבודד בעיר אאוגסבורג שהפכה ליותר ויותר פרוטסטנטית.
רק שנים ספורות לאחר מותו של יאקוב פוגר נוסחה על ידי פיליפ מלנכתון ב ב-1530. ה"קונפסיו אוגוסטנה" (Confessio Augustana) מייצגת את המסמך המכונן והדוקטרינרי של הכנסייה הלותרנית.
צאצאיו של יאקוב פוגר נותרו קתולים עד עצם היום הזה.
קרנות ומבנים שייסד יאקוב פוגר
קפלת פוגר בכנסיית זנקט אנה
יחד עם אחיו אולריך ובשם אחיו המנוח גאורג, ייסד יאקוב פוגר את קפלת פוגר ב של המנזר הכרמליתי שבאאוגסבורג.
היא הפכה למקום קבורתם של שלושת האחים ושני האחיינים, והירונימוס פוגר (1499–1538).
הבנייה החלה ב-1509 והסתיימה ב-1512. הקפלה תוכננה במתכונת של קפלות קבורה איטלקיות עם השפעות ברורות מוונציה ומרומא, ובכך הפכה למבנה הרנסאנס הראשון בגרמניה.
הפנים תוכנן בעזרתם של אמנים גרמנים בולטים רבים בני התקופה, כגון אלברכט דירר, , ו.
נהוג לחשוב כי המבנה נבנה כהכנה להעלאתו של פוגר למעמד האצולה וכדי לבדל את עצמו מהפטריצים המקומיים.
יתרה מזאת, זה היה אמצעי לשימור השם והזיכרון של פוגר בסגנון אדריכלות ה"ממוריה" (Memoria) האיטלקית.
בשנת 1518 הוקדשה הקפלה לישו בסקרמנט המזבח, לבתולה הקדושה מרים ולמתי השליח, והיא נותרה מקום פולחן קתולי מקודש עד היום.
כאשר כנסיית זנקט אנה הפכה לפרוטסטנטית ב-1548, קפלת פוגר נותרה קתולית מכיוון שקרן פוגר המשיכה לטפל בה ולתרום לאחזקת הכנסייה.
כך נוצרה העובדה יוצאת הדופן שחלק מהכנסייה שונה מבחינה דתית משאר חלקיה, וכי מקום קבורתה של משפחת פוגר, הנחשבת לקתולית אדוקה, נמצא כעת בתוך כנסייה פרוטסטנטית.
משפחת פוגר כבר החזיקה בשני בתים באאוגסבורג במיקומים בולטים כאשר יאקוב פוגר בנה את (Fuggerhäuser) ליד שוק היין (כיום מקסימיליאן שטראסה) בין השנים 1512 ל-1515. בונה בית מגורים זה היה ככל הנראה האנס היבה (Hans Hiebe).
בתוך בתי פוגר, ה"דאמנהוף" (Damenhof, חצר הגבירות) עוצבה בהשראת החצרות הגדולות בסגנון פלורנטיני, ובכך הפכה למבנה הרנסאנס החילוני הראשון בגרמניה.
המתחם הורחב פעם נוספת ב-1523 כדי לאפשר קבלת אורחים רמי-מעלה.
בתי פוגר היו בית המגורים הפרטי והמרכז המנהלי של יאקוב פוגר ואשתו סיבילה פוגר-ארצט.
צאצאים מאוחרים יותר במשפחת פוגר הגדילו את המתחם מספר פעמים.
המתחם נהרס ברובו במהלך הפצצות אוויריות על אאוגסבורג במלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש בצורה פשוטה יותר ב-1955. עם זאת, החצרות וכמה חדרים אחרים עדיין נמצאים במצבם המקורי.
הבתים עדיין בבעלות משפחת פוגר, ומשמשים בחלקם את (בנק פוגר הפרטי).
קרן הדרשנות של סנט מוריץ
בשנת 1515 פעל יאקוב פוגר למען שיפור הדרשה ב, שהייתה כנסיית הקהילה שלו.
בשנת 1517 פרסם האפיפיור לאו העשירי בולה אפיפיורית המעניקה לפוגר וליורשיו את הפטרונות על הכנסייה ואת הזכות לבחור את הכומר.
הקרן קיימת עד היום, ומשפחת פוגר עדיין ממליצה על הכמרים.
החל משנת 1516 מימן יאקוב פוגר את הקמתה של שכונה עבור בעלי מלאכה ופועלי יום נזקקים.
הוא נקרא לראשונה בשנת 1531. במקור היא נועדה לשכן אנשים שנקלעו למצב קשה שלא באשמתם, עד שיוכלו לבסס משק בית יציב בכוחות עצמם.
שכר הדירה השנתי היה גילדן סמלי אחד, אם כי בנוסף נדרשו שלוש תפילות יומיות בשם פוגר ומשפחתו.
השכונה הורחבה מספר פעמים, לאחרונה ב-1973. כ-150 איש חיים בפוגריי כיום, ועדיין משלמים שכר דירה שנתי השווה לערכו של גילדן אחד (0.88 אירו).
הפוגריי היא אטרקציה תיירותית מרכזית של אאוגסבורג ומאז 2006 היא מאכלסת גם מוזיאון.
השכונה עדיין מנוהלת על ידי צאצאי משפחת פוגר וממומנת באמצעות קרן (שמקורה ב-1521).
יאקוב פוגר תרם מספר תרומות לכנסיות ולמנזרים באאוגסבורג, שבחלקם עדיין מתנוסס שלט האצולה של משפחת פוגר.
הוא מימן את כנסיית סן בלאס (San Blas) ב בספרד, ואת בנייתה מחדש של כנסיית סנטה מריה דל אנימה ברומא.
הוא בנה גם קפלה ב וכן ארמון ב.
יָקוֹבּ רוֹחֶבֵן (בהולנדית: Jakob Roggeveen, תעתיק מקובל נוסף יָקוֹבּ רוֹחֶפֵן; 1 בפברואר 1659 – 31 בינואר 1729) היה מגלה ארצות הולנדי שנשלח לגלות את "טרה אוסטרליס" (האדמה הדרומית), ובמקום זאת גילה במקרה את אי הפסחא.
אביו, ארנט רוחבן, היה מתמטיקאי בעל ידע נרחב באסטרונומיה וגאוגרפיה.
כמו כן הוא הכיר את תורת הניווט.
הוא עסק רבות בלימוד "טרה אוסטרליס", יבשת חצי-מיתית שהופיעה במפות שצוירו באירופה החל במאה ה-15, ואף קיבל אישור רשמי מהמלך על מסע מחקר לשם.
האירופאים חשבו שקיימת יבשה גדולה בדרומו של האוקיינוס השקט, כי לפי התאוריה המקובלת בזמנו, האדמה בחצי כדור הארץ הדרומי אמורה להיות דומה לשטח האדמה בחצי כדור הארץ הצפוני.
אך בסופו של דבר היה זה בנו שבגיל 62 צייד שלוש ספינות ויצא למסע המחקר.
טרם צאתו למסע כבר ניהל רוחבן חיים פעילים.
הוא התמנה לנוטריון של מידלבורך ב-30 במרץ 1683. ב-12 באוגוסט 1690 סיים את לימודיו כדוקטור למשפטים באוניברסיטת הארדרויק (Harderwijk), ועבד בין השנים 1707 ל-1714 כשופט עליון (Raadsheer van Justitie) בבטאוויה שבאיי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום ג'קרטה שבאינדונזיה).
במידלבורך הסתבך בשל תמיכתו במטיף הליברלי פונטיאן ואן האטם (Pontiaan van Hattem).
הוא פרסם עלון שכותרתו "נפילת האליל הארצי" (De val van 's werelds afgod), שחלקו הראשון פורסם במידלבורך ב-1718 ועורר מהומה.
עותקי העלון הוחרמו על ידי מועצת העיר והועלו באש.
רוחבן נמלט ממידלבורך, ואחר כך מפליסינגן.
הוא התיישב בארנמוידן (Arnemuiden), שם פרסם את החלקים השני והשלישי בסדרה, שעוררו אף הם מחלוקת.
באוגוסט 1721 הוביל בשליחות "חברת הודו המערבית ההולנדית" משלחת לאיתור "טרה אוסטרליס".
הוא הפליג סביב כף הורן לאוקיינוס השקט.
רוחבן ביקר באיי חואן פרננדס, וביום ראשון של חג הפסחא - 5 באפריל 1722 גילה את אי הפסחא.
בדיווחיו על הגילוי הוא תיאר את האוכלוסייה המקומית בצורה לא מחמיאה.
הוא ראה רק 400 ילידים, אף שמהיעדר נשים בקהל היה ברור לו שמספר התושבים גדול יותר.
מאי הפסחא הפליג רוחבן לאיי טואמוטו, לאיי החברה ולסמואה.
בסמואה נכלא משום הפגיעה שפגע במונופול "חברת הודו המזרחית ההולנדית", אך החברה נאלצה מאוחר יותר לשחררו, לשלם לו פיצויים בגין המעצר, ולשלם את משכורות אנשי צוותו.
בשנת 1723 חזר רוחבן להולנד.
בשובו פרסם רוחבן את חלקו הרביעי של העלון "נפילת האליל הארצי".
יאקובלב חברת כלי טיס (הידועה גם בשם משרד תכנון א.ס.
יאקובלב) היא חברה רוסית ליצור, תכנון ועיצוב כלי טיס.
מטוסי יאקובלב זכו לקידומת יאק (ברוסית : Як).
המשרד נוסד בשנת 1934 לפי צו של "קומיסריון לתעשייה כבדה" תחת השם OKB-115 ואלכסנדר סרגייביץ' יאקובלב מונה למנהלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה יצר יאקובלב סדרת מטוסי קרב (יאק 1,2,7 ו 9) שהיוו את עמוד השדרה של מטוסי חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1992 התמזג המשרד יחד עם מפעל התעופה של סמולנסק, ליצירת "חברת יאקובלב למטוסים" שהופרטה, וכיום מייצרת כטב"ם סיור בשם "פצ'לה" (דבורה).
כמו כן, באותה השנה החברה חתמה על הסכם עם התעשייה האווירית על יצירת מטוס מנהלים "גלקסי" שבוטל בהמשך.
בשנת 2005, לאור המצב הכלכלי, צומצם מספר העובדים מכ־1300 ל-311, ורוב הנכסים נמכרו.
החל משנת 2005 החברה מהווה חלק מתשלובת "אירקוט" שמרכזה במוסקבה.
AIR-2, מטוס אימון דו כנפי
AIR-6 (מטוס קל לשימוש כללי)
UT-1 (AIR-14, מטוס אימון חד מושבי
יאק-5 ,1941, אבטיפוס לדגם משופר של יאק-1
יאק-7 ,1942, מטוס קרב חד מושבי ואימון דו מושבי, דגם משופר של יאק-1
יאק-13, אבטיפוס של יאק-10 משופר
יאק-15, 1946, מטוס הקרב הסילוני הסובייטי הראשון.
יאק-28, מטוס קרב הפצצה רב משימתי
יאק 35, מטוס קרב הפצצה
יאק-36, מטוס סילון להדגמת יכולת המראה ונחיתה אנכיות
יאק-38, גרסת ייצור צבאית של ה יאק-36, הופעל מעל סיפון נושאות המטוסים "קייב" ו"מינסק".
יאק-50, אב טיפוס משנת 1949 למטוס קרב, מטוס אווירובטי מ 1975.
יאק-52, מטוס אימון צבאי ואווירובטיקה - 1,800 מטוסים מדגם זה יוצרו ברומניה על ידי חברת איירוסטאר
יאק-55, מטוס אווירובטיקה מ 1982
יאק-130, מטוס לאימון מתקדם - המטוס היחיד הנמצא בייצור (נכון לשנת 2012)
יאק-141, טוען לכתר מטוס ההמראה הקצרה/אנכית העל-קולי הראשון בעולם.
פצ'לה, מטוס סיור בלתי מאויש
פרוריב, מטוס סיור בלתי מאויש
ביום 19 בינואר 1964 ערק הטייס המצרי קפטן מחמוד עבאס חלימי עם מטוס הדרכה מדגם יאק-11 מבסיסו שבין קהיר לבין תעלת סואץ ונחת בשדה התעופה הצבאי חצור.
לאחר נחיתתו למד צוות טכני של חיל האוויר את מבנהו ובוצעו בו מספר טיסות הכרות.
אולם לאחר מכן הוחלט בחיל האוויר שלא לתת למטוס הכשר טיסה.
הוא קורקע והוצב ללא שימוש במשך שנים רבות ליד טייסת התחזוקה של הבסיס.
בשנת 1976 גילה מוזיאון התעופה הבריטי עניין במטוס והוא הוחלף ביחד עם מספר טנקי שלל מצריים בתמורה למטוס הרווארד במצב תקין שהוצב במוזיאון חיל האוויר.
יאקובוס הנריקוס ואן 'ט הוף (בהולנדית: Jacobus Henricus van 't Hoff; 30 באוגוסט 1852 – 1 במרץ 1911) היה כימאי פיזיקלי ואורגני הולנדי, הזוכה הראשון בפרס נובל לכימיה (1901), "על גילוי חוקי הדינמיקה הכימית והלחץ האוסמוטי בתמיסות".
ואן 'ט הוף נולד ברוטרדם, בנו של רופא.
מגיל צעיר התעניין במדע וטבע.
פתיחותו לפילוסופיה ונטייתו לשירה התגלו כבר בשנותיו הראשונות בבית הספר, ולורד ביירון היה דמות נערצת עליו.
בניגוד לרצון אביו פנה ללימודי הכימיה, בתחילה במכון הפוליטכני של דלפט, ולאחר מכן באוניברסיטת ליידן, ואז לבון, גרמניה, ולפריז.
לבסוף קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת אוטרכט ב-1874.
כבר לפני קבלת הדוקטורט, פרסם ואן 'ט הוף את הראשונה מבין תרומותיו החשובות לכימיה האורגנית.
הוא הסביר את תופעת הפעילות האופטית של מולקולות כיראליות בעזרת ההנחה שהקשרים הכימיים בין אטומי פחמן ושכניהם פונים לפינותיו של ארבעון רגיל.
המבנה התלת-ממדי הזה הסביר באורח מושלם את האיזומרים השונים המצויים בטבע.
הוא חולק את הקרדיט לרעיון זה עם הכימאי הצרפתי ז'וזף לה בל, שהגיע לאותה מסקנה באופן עצמאי.
הזוכה הראשון בפרס נובל לכימיה
ואן 'ט הוף נהיה למרצה לכימיה ופיזיקה בקולג' הווטרינרי באוטרכט.
בסופו של דבר עבר לתפקיד יושב-ראש מחלקת הכימיה באוניברסיטת אמסטרדם, וסיים את הקריירה שלו באוניברסיטת ברלין בין השנים 1896 ל-1911. ב-1901 קיבל את פרס נובל לכימיה הראשון, על עבודתו בתחום התמיסות.
ניתן לומר בקצרה שתמיסות מהולות מאוד נוהגות לפי חוקים מתמטיים הקרובים מאוד לחוקים המתארים את התנהגות הגזים.
ב-1885 התמנה לחבר באקדמיה ההולנדית המלכותית למדעים.
ואן 'ט הוף נפטר בגיל 58, ב-1 במרץ 1911, בשטגליץ הסמוכה לברלין כתוצאה ממחלת השחפת.
"יאקטי סאקס" הוא שמה של יצירה מ-1963 אשר הופצה על תקליט, ונכתבה על ידי הסקסופוניסט בוטס רנדולף .
ביצירה נעשה שימוש גם כשיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה "המופע של בני היל", ולכן יש המכירים אותה כ"המוזיקה של בני היל".
ביצירה נעשה שימוש רחב של היצירה בהומור באינטרנט כסופראימפוזיציה של דבר מה שאינו משעשע, ומדי פעם גם צילומים מקבריים (אשר לעיתים הואצו - כהשראה מתוכניתו של בני היל).
שימוש זה יכול להוכיח את האכסיומה על היצירה, שגורסת כי "יאקטי סקס יכולה לגרום לכל דבר להיראות משעשע".
בהקשר ישראלי, יצירה זו בביצוע הגיטריסט צ'ט אטקינס שימשה כאות הפתיחה של סדרת הלימוד הקצרה (שלושה פרקים) באנגלית "השריף מגבעות הוליווד" (The Sheriff Of Hollywood Hills) משנת 1974 בהפקת הטלוויזיה הלימודית.
לביצוע זה ניתן השם "Yakety Axe".
יאקוּזָה (ביפנית: ヤクザ או やくざ), או גוֺקוּדוֺ (極道, "הדרך הקיצונית"), הוא מונח המתאר חברים בארגוני פשיעה רב-לאומיים שמקורם ביפן.
המשטרה היפנית והתקשורת, בהנחיית המשטרה, קוראים ליאקוזה בּוֹריוֹקוּדָן (暴力団; "קבוצות אלימות"), והחברים מכנים עצמם נינקיו דנטאי (仁侠団体; "ארגונים אביריים").
היאקוזה ידועים בשל קודי ההתנהגות והטקסים המסורתיים שלהם.
פירוש המילה יאקוזה הוא "חבר בכנופיה".
אף על פי שמקורות היאקוזה אינם ברורים, את מקורות היאקוזה המודרנית ניתן למצוא באמצע תקופת אדו והם מתחלקים לשניים: טֶקִייָה (的屋), אנשים שסחרו בסחורה אסורה, גנובה או מפוקפקת; ובקוטו (博徒), אלה שעסקו בהימורים.
הטקייה היו מהמעמדות החברתיים הנמוכים ביותר באדו.
עם התארגנותם לקבוצות מאורגנות החלו הטקייה למלא תפקידים מנהליים בתחום המסחר, כגון הקצאת מקום לדוכנים והגנה על הפעילות העסקית.
במהלך פסטיבלי שינטו הקימו הטקייה דוכנים בסביבות המקדשים, וחלקם עסקו באבטחה.
שאר הטקייה היו משלמים דמי שכירות עבור המקום ולראשונה נתנה להם אישור לשאת ואקיזאשי - חרב סמוראים קצרה (הזכות לשאת קטאנה נותרה בלעדית למעמד הסמוראים והאצולה).
לבקוטו היה מעמד חברתי נחות עוד יותר, שכן הימורים לא היו חוקיים ביפן.
בתי הימורים רבים קמו במקדשים נטושים בפאתי ערים וכפרים בכל רחבי המדינה.
בנוסף על הימורים, עסקו הבקוטו גם בהלוואה בריבית, והחזיקו כוחות אבטחה משלהם.
בתי ההימורים ועסקי ההלוואות, כמו הבקוטו עצמם, זכו לתדמית שלילית בקרב האוכלוסייה, ותדמית הבלתי-רצויים המאפיינת את היאקוזה מקורה בבקוטו; בכלל זה, גם מקור השם יאקוזה הוא במשחק קלפים פופולרי יפני, אוֹאִיצ'וֹ קאבּוּ, הדומה במקצת למשחק בלק ג'ק.
במשחק זה, היד הגרועה ביותר היא 3-9-8, שבספירה יפנית נקראת יא-קו-זה.
כיום ניתן למצוא סימנים למקורות היאקוזה בטקסי החניכה שלהם, המשלבים אלמנטים פולחניים של הטקייה ושל הבקוטו.
אף על פי שבחלוף השנים הפך עולם היאקוזה מגוון יותר, עדיין ישנן קבוצות המזדהות עם אחת מהקבוצות המקוריות; למשל, קבוצה של יאקוזה העוסקת בהימורים עשויה לקרוא לעצמה בקוטו.
בתהליך התהוותה, אימצה היאקוזה מערכת היררכית בה הקוֹבּוּן (子分; ילד מאומץ) חייב אמונים לאוֹיָאבּוּן (親分; הורה מאמץ).
בהמשך נוסף ערך הג'ינגי (仁義; צדק וחובה), לפיו על הנאמנות והכבוד להכתיב את אורח חייו של היאקוזה.
קשרי אויאבון-קובון נוסדים בטקס בו חולקים שני הצדדים כוסית סאקה.
הטקס אינו ייחודי ליאקוזה, והוא נהוג בחתונות שינטו.
במהלך המלחמה הפסיפית חלה ירידה במספר החברים בארגון מכיוון שמרבית האוכלוסייה התגייסה למאמץ המלחמתי והחברה כולה הייתה נתונה תחת שלטון קפדני.
עם זאת, לאחר המלחמה שבה היאקוזה לפעילות.
מצטרפים חדשים לשורות היאקוזה מגיעים ממגוון רקעים.
בקרב היאקוזה נהוג לספר סיפורים רומנטיים על חברים שהצטרפו לאחר שננטשו או גורשו על ידי הוריהם.
רבים מהיאקוזה מתחילים את דרכם בבית ספר תיכון כעבריינים או כחברים בכנופיות בוסוזוקו.
רבים מחברי היאקוזה הם בעלי שורשים קוריאניים או באים ממשפחות בורקומין בעלת מעמד סוציו-אקונומי נמוך.
בראש כל קבוצת יאקוזה עומד האויאבון, או קומיצ'ו (組長; ראש משפחה) שנותן פקודות לכפופים לו, הקובון.
החברים קוטעים את כל קשריהם לחיים שקדמו להצטרפות, ונאמנותם עוברת לאויאבון שלהם.
הם מתייחסים זה לזה כמשפחה - אבות, בנים, אחים גדולים ואחים קטנים.
הרוב המוחלט של חברי היאקוזה הם גברים, ומספר הנשים המצומצם המשתייך לארגון נקראות נֶה-סאן (姐さん; אחות גדולה).
המבנה הארגוני של היאקוזה מורכב ביותר.
לכל סינדיקט יש בוס, קומיצ'ו, וישירות מתחתיו נמצאים הסאיקו קומון (最高顧問; יועץ בכיר) והסוֹ-הוֹנבוּצ'וֹ (ראש המטה).
תחתם נמצאים הוָוקַגָאשירה והפוקו-הונבוצ'ו, המנהלים מספר קבוצות באזור מסוים.
לכל קבוצת יאקוזה מקומית באזור מסוים יש בוס מקומי, שנקרא שָטֶאיגָאשירה, ותחתיו משרתים סגנים, יועצים אנשי כספים וחיילים פשוטים.
דרגתו של חבר ביאקוזה נקבעת לפי היררכיית סאקזוקי, או עם מי הוא חלק כוסית סאקה.
אדם שחלק כוסית עם האויאבון הופך לחבר המשפחה הקרובה שלו, או קובון, ומקבל דרגה לפי הוותק שלו (אח בכור או אח צעיר).
כל קובון בותו רשאי לחלוק כוסית עם הכפופים לו, ובכך ליצור סניף של הקבוצה הגדולה.
סינדקט ימאגוצ'י-גומי, למשל, חולש על כ-2,500 בתי עסק ועל כ-500 תתי-ארגונים, המגיעים לרמה החמישית מתחת לארגון הגג.
אחד המנהגים הידועים ביותר של היאקוזה הוא היוביצומה (指詰め), או קטיעת הזרת כאות חרטה או התנצלות.
לאחר שביצע עבירה, על האדם לקטוע את קצה הזרת השמאלית שלו, ולהגיש את החלק לבוס שלו.
לעיתים יעשה זאת בוס אזורי אל מול האויאבון על מנת להציל את אחד מאנשיו מעונש כבד יותר.
מקור המנהג הוא בדרך בה אוחזים בחרב.
שלוש האצבעות התחתונות אוחזות בניצב החרב בחוזקה, בעוד האצבע המורה והאגודל רפויות יותר.
הסרת האצבעות התחתונות, הזרת תחילה ומעלה, מחלישה בהדרגתיות את אחיזתו של האדם בחרב.
הרעיון מאחורי זה הוא שאדם כזה נאלץ להסתמך יותר ויותר על חברי קבוצתו להגנה, ובכך מסכל פעולה עצמאית.
בשנים האחרונות החלו חברי יאקוזה להרכיב אצבעות תותבות על מנת להסתיר את הגדם.
ליאקוזה רבים יש כתובת קעקע, ונפוצות גם כתובות המכסות את כל הגוף.
קעקועים המכסים את כל הגוף, הנקראים אירזומי, נעשים בשיטה המסורתית בה מכניסים את הדיו אל מתחת לעור תוך שימוש בכלים פשוטים ומחטים העשויות חזרן או פלדה.
תהליך זה הוא איטי וכואב יותר מתהליך הקעקוע המקובל במערב, וגודל כתובת הקעקע מעידה על מחויבותו של האדם.
המאפיין העיקרי של פעילות היאקוזה הוא חצי-חשאיות.
הכוונה היא שרצח או גנבה, למשל, הם עיסוקים שנעשים לרוב בחשאיות, ולכן לא עוסקים בהם חברי היאקוזה מצד שני, יאקוזה אינם מנהלים בעצמם את עסקיהם, שכן זהו עיסוק שאינו חשאי כלל, ולרוב מנהלים אותם אנשים שאינם שייכים לארגון, אך משלמים לו דמי חסות.
למעשה, היאקוזה פועלת למיגור הפשעים הקטנים באזוריהם, וכנופיות הרחוב מעדיפות להימנע מאזורים אלה.
פעילותה של היאקוזה מקיפה תחומים שונים, והיא כוללת הימורים, סחר בבני אדם, זנות, סחר בסמים, סחיטה, הונאה וגביית דמי חסות, אם כי קיים שוני בעיסוקים המותרים בין סינדקט אחד למשנהו.
לרוב פועלים היאקוזה ברבעי קניות ובידור וברבעי החלונות האדומים.
העיסוק בסחיטה הוא מרכזי בעולם היאקוזה, והם מפעילים שיטה ייחודית הנקראת סוֹקָאִייָה (総会屋; אנשי ישיבות).
אנשי הסוקאייה הם סחטנים מקצועיים, ותפקידם הוא לגלות מידע וסודות מביכים אודות חברי ההנהלה הבכירה של תאגיד מסוים.
לאחר מכן הם משתמשים במידע על מנת לדרוש כסף בתמורה לכך שלא יפרסמו אותו בישיבת מחזיקי המניות או בתקשורת.
בנוסף, לעיתים משיגים היאקוזה דריסת רגל בישיבות מחזיקי המניות של חברה מסוימת על ידי רכישת מספר קטן של מניות, ואז מאיימים על שאר מחזיקי המניות וכך למעשה משתלטים על החברה.
עם זאת, היאקוזה משקיעה גם באופן לגיטימי, ובבעלות הסינדקטים השונים חברות השקעות, חברות בנייה ועוד.
ליאקוזה אף נוכחות בעולם הפיננסים של יפן, ויש להם קשרים לחברות פיננסיות רבות.
התופעה הייתה נפוצה במיוחד בבורסה לניירות ערך של אוסקה, ובמרץ 2008 החליטה הרשות לניירות ערך לחקור את כל החברות בבורסה ולסלק את כל בעלות הקשרים ליאקוזה.
בין היאקוזה ומשטרת יפן קיים הסכם לא-כתוב לפיו מותר לראשונים לסייע בעת משבר, אך מבלי לפרסם עצמם.
למשל, לאחר רעידת האדמה בקובה ב-1995, החלו חברי סינדקט יאמגוצ'י-גומי, שבסיסו בקובה, לסייע לתושבים מיד לאחר הרעידה, תוך שהם מספקים להם מזון ומחסה.
פעילות זו של היאקוזה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת, במיוחד על רקע התגובה האיטית של רשויות יפן לאירוע.
לאחר רעידת האדמה בסנדאי הפעילו קבוצות היאקוזה את מערך הסיוע שלהם פעם נוספת.
הקבוצות שלחו משאיות עמוסות במזון, שתייה, שמיכות ושאר פריטים חיוניים מאזורי טוקיו וקובה לאזורי האסון.
הסיבה לסיוע שמגישים היאקוזה בעתות משבר לחברה המנדה אותם היא ערך הנינקיו (侠映) בו מחזיק הארגון, המקדש נדיבות, צדק ועזרה לחלשים.
נכון לשנת 2019 ישנם כ-30,000 אנשים החברים בארגוני פשע שונים המרכיבים את היאקוזה.
להלן שלושת הארגונים הגדולים ביותר, המאגדים תחתם את כל קבוצות היאקוזה ביפן:
שם תיאור מון יאמגוצ'י-גומי (六代目山口組) נוסד בקובה ב-1915 והוא הגדול בארגוני היאקוזה של יפן, עם 8,900 חברים.
הצלחת הארגון הביאה לכך ששמו הפך לשם נרדף לפשע המאורגן היפני מחוץ ליפן.
האויאבון הנוכחי של הארגון הוא שינובו צוקאסה.
סומיושי-קאי住吉会 הארגון השני בגודלו במדינה, ובו חברים כ-2,800 אנשים.
נוסד בשיזואוקה ב-1949, ארגון זה הוא למעשה התאגדות של מספר קבוצות יאקוזה קטנות יותר, וההנהגה מורכבת ממספר אנשים.
עם זאת, המנהיג העליון הוא שיגאו נישיגוצ'י.
אינגאווה-קאי稲川会 נוסד ב-1958. זהו הארגון השלישי בגודלו במדינה, וחברים בו כ-2,100 אנשים.
בסיסו שוכן בטוקיו-יוקוהמה, ומנהיגו הוא יושיו צונודה.
יאקופו פרי (באיטלקית: Jacopo Peri; 20 באוגוסט 1561 – 12 באוגוסט 1633) היה מלחין וזמר איטלקי בתקופת המעבר בין סגנון תקופת הרנסאנס לזה של תקופת הבארוק.
נהוג לראות בפרי את ממציא האופרה, כמי שחיבר את היצירה הראשונה הנקראת אופרה בימינו, "דפני" (בסביבות 1597) ואת האופרה הראשונה ששרדה עד היום, "אאורידיצ'ה" (1600).
פרי נולד כנראה ברומא, אבל למד בפירנצה אצל כריסטופאנו מאלווצי.
לאחר לימודיו יצא לעבוד במספר כנסיות ברומא, הן כנגן עוגב והן כזמר.
לאחר זמן החל לעבוד בחצרם של בני מדיצ'י, תחילה כזמר טנור ונגן קלוויקורד ובהמשך כמלחין.
יצירותיו הראשונות כללו מוזיקה נלווית למחזות ומדריגלים.
בשנות ה-90' של המאה ה-16 נוצר קשר בין פרי לבין יאקופו קורסי, פטרון המוזיקה הראשון במעלה בפירנצה.
הם סברו שאמנות זמנם נופלת בערכה מן היצירות הקלאסיות של יוון ורומי והחליטו לנסות ליצור טרגדיה יוונית, כפי שהבינו אותה.
יצירתם נוספה לזו של ה"קמראטה" הפלורנטינית מן העשור הקודם שהפיקה את הניסויים הראשונים בתחום המונודיה, שירת הסולו מעל בס קונטינואו, שהתפתחה עם הזמן לרצ'יטטיב ואריה.
פרי וקורסי צירפו אליהם את המשורר אוטאביו רינוצ'יני לכתיבת הטקסט והתוצאה הייתה "דפנה", שגם אם ברור כיום שהמרחק בינה לבין מה שהיוונים היו מזהים כשלהם גדול ורב, מקובל לראות בה את הסנונית הראשונה לאותה צורה חדשה, האופרה.
רינוצ'יני ופרי שיתפו שוב פעולה ביצירת "אאורידיצ'ה".
יצירה זו בוצעה לראשונה ב-6 באוקטובר 1600 ושלא כ"דפנה", שרדה עד ימינו (אם כי כמעט אין מעלים אותה על הבימה וגם באותן הזדמנויות נדירות, רק כקוריוז היסטורי).
היצירה עשתה שימוש ברצ'יטטיבים, פיתוח חדש שהשתלב בין האריות לקטעי המקהלה
פרי יצר עוד כמה אופרות, בדרך כלל בשיתוף עם מלחינים אחרים, וכן כתב מספר יצירות אחרות כבידור באירועי חצר שונים.
יצירותיו אינן מבוצעות כיום וסגנונו האופראי נראה מיושן אפילו בזמן מותו, בהשוואה למוזיקה של מלחינים רפורמיסטים צעירים יותר, כמו קלאודיו מונטוורדי.
עם זאת, השפעתו של פרי על המלחינים שבאו בעקבותיו הייתה רבה.
יאקופו דֶלָה קְווֶרְצָ'ה (באיטלקית: Jacopo della Quercia; 1374 - 20 באוקטובר 1438) היה פסל איטלקי הנחשב לבכיר פסלי סיינה בתקופת הרנסאנס.
בן דורם של פיליפו ברונלסקי, דונטלו ולורנצו גיברטי.
דלה קוורצ'ה נולד בקוורצ'ה גרוסה (Quercia Grossa) אשר בקרבת העיר סיינה.
את השכלתו האמנותית הראשונה קיבל מאביו, שהיה גלף עץ וצורף.
השפעה אמנותית נוספת קיבל דלה קוורצ'ה מעבודתם של ניקולה פיזאנו וארנולפו די קמביו, אשר עיצבו במחצית המאה ה-13 דוכן תפילה מעוטר בתבליטים בקתדרלת סיינה.
בעת שהותו בעיר פיזה למד רבות מן התבליטים שעל גבי סרקופאגים מן התקופה הרומית, אשר היו פזורים בכיכר הקתדרלה של העיר (המקום בו עומד היום מגדל פיזה).
השפעתו של הפיסול הרומי על עבודתו הפכה אותו לדמות משמעותית בפיסול של הרנסאנס המוקדם.
עבודתו המוקדמת ביותר מצויה בקתדרלה של לוקה, שם עיצב זבח ותבליט על קברו של אניאלו הקדוש (St.
בשנת 1401 השתתף דלה קוורצ'ה בתחרות לעיצוב דלתות הבפטיסטריום של פירנצה אולם הפסיד בתחרות ללורנצו גיברטי.
בשנת 1403 יצר את פסל המדונה והילד עבור הקתדרלה של העיר פרארה (Ferrara).
עבודה נוספת המיוחסת לו היא פסל הקדוש מאורליוס (St.
Maurelius), אף הוא מאותה קתדרלה.
בשנת 1406 שב דלה קוורצ'ה ללוקה וקיבל הזמנה לעיצוב מצבה על קברה של אשת שליט העיר בקתדרלה של העיר.
דמותה של האישה עוצבה לבושה בבגדים מן האופנה הגותית של התקופה.
לרגלי דמות האישה מופיע כלב, כסמל לנאמנות.
בתבליטים נוספים המופיעים על המצבה יצר דלה קוורצ'ה את דמויותיהם של מלאכים קטנים (פוטי), המעידים על השפעת הפיסול הקלאסי.
הזמנה נוספת שקיבל בשנה זו הייתה עיצוב מזרקה בכיכר המרכזית של העיר סיינה (Piazza del Campo).
המניע לבניית המזרקה היה פסל עתיק של האלה ונוס, אשר ניצב באותו מקום והואשם כמה שגרם להתפרצות מגפת "המוות השחור".
הפסל נשרף ונקבר מחוץ לחומות העיר, ובמקומו הקים דלה קוורצ'ה מזרקה מלבנית, עשויה שיש לבן, אשר הוקדשה למריה הבתולה.
על שלושה מקירותיה הפנימיים של המזרקה מופיעים פסלים רבים אשר נעשו בסדנה שפתח דלה קוורצ'ה ליד הקתדרלה של העיר.
המזרקה מכונה "Fonte Gaia", כיוון שחנוכתה התרחשה בעת החגיגות.
הפסלים המקוריים של המזרקה הוחלפו בשנת 1858 בהעתקים.
העבודה על המזרקה, אשר החלה בשנת 1414, נמשכה זמן רב, עד שנת 1419, כיוון שדלה קוורצ'ה עבד במקביל על הזמנות נוספות.
בשנת 1412, לדוגמה, הוא קיבל הזמנה מאת הסוחר לורנצו טרנטה (Lorenzo Trenta) לעצב קפלה משפחתית בבזיליקה של העיר לוקה.
עם זאת, עקב האשמות נגדו ונגד עוזרו בביצוע פשעים ובהם גנבה, אונס ומעשה סדום נמלט דלה קוורצ'ה מן העיר בחזרה אל סיינה.
הוא שב ללוקה להשלים את העבודה על הקפלה רק בחודש מרץ 1416, לאחר שקיבל מכתב התחייבות לביטחונו.
מלבד עיצוב הקפלה ופיסול כמה פסלי קדושים יצר דלה קוורצ'ה, בעזרת עוזרים, מצבות שיש עבור טרנטה ואשתו, אשר נקברו לפני המזבח שבקפלה.
בשנת 1416 תכנן לורנצו גיברטי אגן טבילה בבפטיסטריום של סיינה.
גיברטי תכנן את האגן בצורת משושה ועליו תכנן להוסיף תבליטים עשויי ברונזה, המתארים אירועים מחייו של יוחנן המטביל.
גיברטי עיצב לבסוף רק אחד מן התבליטים וזנח את הפרויקט בשל העבודה המרובה על דלתות הבפטיסטריום של פירנצה.
דונטלו עיצב עבור האגן את התבליט "משתה הורדוס".
ג'ובאני טורינו עיצב שני תבליטים נוספים בנושא לידת יוחנן וההטפה של יוחנן, ואילו דלה קוורצ'ה יצר תבליט המציג את זכריה, אביו של יוחנן הקדוש המתבשר על ידי מלאך על הולדתו הצפויה של בנו.
על רקע ארכיטקטוני מופיעות על בימת המזבח הקטנה שתי הדמויות המרכזיות.
הן מתוארות בפרופיל, עטויות בגדים ארוכים עמוסי קפלים.
משני צידי הקומפוזיציה מופיעות דמויותיהם של שישה צופים.
בהשוואה לתבליטו של דונטלו נראות הדמויות של דלה קוורצ'ה מגושמות ובעלות פרופורציות לא נכונות.
גם הפרספקטיבה שבתיאור החלל אינה משוכללת באותה מידה.
אולם דמויותיו של דלה קוורצ'ה מצטיינות בתבליט זה בתחושה מונומנטלית ובאקספרסיביות.
בשנת 1421 יצר דלה קוורצ'ה גרסה של נושא הבשורה עבור הכנסייה של סן ג'ימיניאנו (Collegiata di San Gimignano).
יצירה זו, העשויה מעץ צבוע, מצביעה על יכולת טכנית גבוהה גם בתחום גילוף העץ.
בשנים הבאות הלך דלה קוורצ'ה והפך לאמן מצליח.
הוא קיבל פרויקטים רבים ועבד עליהם בו-זמנית.
תבליטי השער שעיצב עבור פתח כנסיית סן פטרוניו בבולוניה מציגים את סגנונו המגובש של דלה קוורצ'ה.
הדמויות, הלקוחות מסיפורי הברית החדשה, מגולפות כתבליט שטוח ובעל התייחסות מעטה לתיאור פרספקטיבה וחלל, אולם ההדגשה הגרפית של הדמויות תורמת לתחושה פלאסטית והבעתית של הדמויות.
את הפרויקט קיבל דלה קוורצ'ה בשנת 1425, והעבודה על תבליטי הכנסייה נמשכה כשלוש עשרה שנים.
ביוגרפיה של דלה קוורצ'ה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
יאקופו מלאני (באיטלקית: Jacopo Melani; 6 ביולי 1623, פיסטויה - 18 באוגוסט 1676, פיסטויה) היה מלחין איטלקי וכנר מתקופת הבארוק.
מלאני כיהן כנגן עוגב בקתדרלה של פיסטויה והמשיך שם כמנצח המקהלה.
מלאני נודע כמלחין חשוב של אופרות קומיות במאה ה-17. את כל האופרות שלו פרט לאחת כתב בשנים 1644–1667. ייתכן שגם האופרה האנונימית Helena rapita da Thessa משנת 1652 נכתבה על ידו.
מבין כעשר האופרות שכתב, המצליחה ביותר הייתה האופרה הסאטירית "איל ג'ירלו" (Il Girello), שהוצגה לראשונה ברומא בשנת 1668 ופתחה תקופה של תחיית האופרה הרומאית.
את שאר יצירותיו כתב בשביל פירנצה.
אחת האופרות שלו חנכה את בית האופרה תיאטרו דלה פרגולה בפירנצה ובסך הכל הוצגו שם בין השנים 1657 ל-1661 ובשנת 1680 חמש מן האופרות שלו, כולן ללברית של מוניליה.
מלאני השתייך לאקדמיה דה סורג'נטו בפירנצה וכתב בשבילה אינטרמדי שונים.
בחגיגות כלולותיהם של קוזימו השלישי דה מדיצ'י עם מרגריט לואיז ד'אורליאן הוצגה אופרה שלו, שהשפעתה ניכרה באופרות של פרנצ'סקו קאוואלי ושל אנטוניו צ'סטי.
ליאקופו מלאני היו שישה אחים מוזיקאים, ביניהם אטו ואלסנדרו מלאני.
יאקופו טייפולו (באיטלקית: Jacopo Tiepolo ; נפטר ב-19 ביולי 1249) היה הדוכס ה-43 של ונציה.
יאקופו טייפולו כיהן כדוג'ה מה-6 במרץ 1229 ועד ה-2 במאי 1249.
קודם לכהונתו כדוג'ה כיהן יאקופו בין השנים 1218–1220 כדוכס כרתים ולאחר מכן כפודסטה של קונסטנטינופול בין השנים 1224–1227.
בעת הבחירות לתפקיד הדוג'ה, היה שוויון בין מספר הקולות שקיבל טייפולו לבין מספר הקולות שקיבל יריבו מארינו דאנדולו - כל אחד קיבל 20 קולות, והבחירה ביניהן הייתה באמצעות הגרלה.
בחירה זו החלה את הריב בין משפחת טייפולו - משפחה אריסטוקרטית ותיקה, ומשפחת דאנדולו - משפחה שנחשבה "מתעשרת חדשה" באותה עת - ריב שנמשך מספר דורות.
על אף ביקורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני בוונציה בשנת 1233, הורעו היחסים בין ונציה לבין האימפריה, ובשנת 1239 הצטרפה ונציה לליגה הלומברדית, ונלחמה כנגד אצלינו דה רומאנו השלישי, בן בריתו של הקיסר.
באחד הקרבות נהרג בנו של הדוג'ה, פייטרו טייפולו.
בשנת 1242 הסתיימה הקודיפיקציה של החוק האזרחי בוונציה - שהחלה בתקופת שלטונו של אנריקו דאנדולו, ובשנות ה-40 של המאה ה-13 החלו בבניית הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו ובזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
בשנת 1249 ויתר טייפולו על כיסאו ונפטר מספר חודשים לאחר מכן.
הוא נקבר בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו.
לימים, בנו של יאקופו טייפולו - לורנצו טייפולו כיהן כדוג'ה.
יאקופו קונטאריני (באיטלקית: Jacopo Contarini; 1194–1280) היה הדוכס ה-47 של ונציה.
קונטאריני כיהן כדוג'ה מה-6 בספטמבר 1275 ועד ויתורו על כיסאו ב-6 במרץ 1280.
יאקופו קונטאריני היה בן לאחת ממשפחות האצולה העשירות והמשפיעות בוונציה, אולם כהונתו של קונטאריני אינה נחשבת לכהונה מוצלחת.
ויאקופו עצמו נבחר לתפקיד כפשרה בין שתי סיעות אשר בחרו בו כמועמד של ברירת מחדל (ועל מנת למנוע מבן הסיעה האחרת להיבחר).
בעת בחירתו לתפקיד היה קונטאריני בן למעלה מ-80, והוא התקשה להתמודד עם אתגרי תקופתו, בהם: מרד כנגד השלטון הוונציאני באיסטריה ובכרתים ומלחמה עם אנקונה.
לאחר חמש שנות כהונה פרש קונטאריני למנזר, ונפטר זמן קצר לאחר מכן באותה השנה.
ככל הנראה קונטאריני נקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
יאקופ קדרי קאראוסמנאואולו (בטורקית: Yakup Kadri Karaosmanoğlu; 27 במרץ 1889 – 13 בדצמבר 1974) היה סופר, משורר ודיפלומט טורקי.
נצר למשפחת קראוסמאנאולו, מהמשפחות הנודעות של העיר מניסה שבמערב טורקיה.
מחשובי הסופרים הטורקיים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
עם מעברה של משפחתו למניסה, החל ללמוד בבית הספר היסודי שבעיר.
בשנת 1903 החל את לימודיו התיכוניים באיזמיר, אך לאחר פטירתו של אביו שב עם אמו למצרים, וסיים את חינוכו העל-יסודי בתיכון צרפתי באלכסנדריה.
בשנת 1908 התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול, אך לא השלימם.
בשנת 1909 הצטרף לחוג הספרותי "שחר העתיד"
(Fecr-i Âti), בתיווכו של חברו שהאבטין סוליימן (Şehabettin Süleyman).
בשנת 1916 נסע יאקופ קדרי לשווייץ לשם קבלת טיפול רפואי במחלת השחפת, והתגורר בה כ-3 שנים.
במאמרים שפרסם ביומון הפוליטי "איקדאם" ("השקידה") בשנות שביתת הנשק של מודרוס, הביע תמיכה במלחמת העצמאות.
בשנת 1921 נקרא לאנקרה ושימש בה בתפקידים שונים.
בשנת 1923 נבחר לפרלמנט הטורקי כנציג מחוז מרדין, ובשנת 1931 נבחר לייצג את מחוז מניסה.
בצד פעילותו הציבורית הוסיף יאקופ קדרי לעסוק בכתיבה עיתונאית וספרותית.
בשנת 1932 יסד עם ארבעה מחבריו את הירחון הפוליטי "קדרו" (Kadro).
הפצתו של כתב העת, שדגל בעקרונות הכמאליזם והסתייג מהאידאולוגיה המרקסיסטית, הופסקה כעבור 3 שנים בשל השקפות קיצוניות שיוחסו לתכניו.
לאחר שנסגר הירחון מונה קדרי לשגריר ארצו בטירנה, בירת אלבניה.
ב-27 במאי 1960 נבחר לאספה המכוננת, ובשנים 1961–1965 שימש בתפקידו האחרון כפוליטיקאי כנציג מחוז מניסה בפרלמנט.
את עיסוקו בכתיבה החל יאקופ קדרי בכתבי עת שונים כגון "התקווה" (Ümit) ו"חדוות הידע" (Servet-ı Fünun).
בתקופה מוקדמת זו הזדהה הסופר עם השקפתו האמנותית של הזרם הספרותי "שחר העתיד", אשר נטבעה בסיסמה "אישית היא האמנות ומכובדת", ודבק בעקרון ה"אמנות לשם אמנות".
באותן שנים כתב יאקופ קדרי את מחזהו "נירוונה", וכן מאמרים, מסות, שירה בפרוזה וסיפורים קצרים.
הנסיבות ששררו בארצו בימי מלחמת הבלקן ובשנים של מלחמת העולם הראשונה חוללו שינוי בתפיסתו האמנותית.
רצונו לשרטט את מציאות חייה של החברה הטורקית לתקופותיה השונות השתקף בבחירתו בעיתות היסטוריות מוגדרות כרקע למרבית ספריו.
עלילת הרומן "חווילה להשכיר" מתרחשת טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תקופת החוקה השנייה משמשת כרקע לרומן "ליל גזר הדין", ואילו האירועים המסופרים ברומן "סדום ועמורה" מתחוללים בשנות שביתת הנשק.
עלילת ספרו "הזר" מתרחשת בימי מלחמת העצמאות הטורקית, והרומן "אנקרה" משתרע על פני העשור הראשון לייסוד הרפובליקה.
האירועים המתוארים בספרו "גלות" מתחוללים בשנות שלטונו של הסולטאן אבדולהמיט השני, ועלילת הרומן בשני כרכים "פנורמה" מתרחשת בשנים 1923–1952. אם בשנות העשרים של המאה ה-20 כתב יאקופ קדרי מנקודת מבטו של מהפכן אופטימיסט, הרי שמקץ זמן מה נכזבו תקוותיו והוא חדל מלהשתמש בכתיבתו הספרותית כמכשיר לביטוי עמדותיו החדשניות.
משנת 1955 ואילך לא כתב דבר זולת ספרי זכרונות.
החשובים שבספריו והמפורסמים שבהם הם הרומנים "נור בבא", "חווילה להשכיר" ו"הזר".
רומן הביכורים של יאקופ קדרי, "נור בבא", נכתב בשנים 1914–1915. תחילה פורסם בעיתון כרומן בהמשכים, ורק בשנת 1922 ראה אור כספר.
באותן שנים התעניין יאקופ קדרי בספרות יוון העתיקה ובספרות לטינית, וכן נהג לפקוד טריקה (מסדר) בקטשי ברובע צ'מליג'ה (Çamlıca) שבצדה האסייתי של איסטנבול.
הרומן נכתב בהשראת הבאקכות, מהטרגדיות המפורסמות של המחזאי היווני אוריפידס, ובהתבסס על רשמיו של הסופר מהמסדר.
הרומן מגולל את סיפור אהבתם הסוער של ראש המסדר ואשת איש.
לתיאורי חינגות השתייה, המוזיקה והאהבים עד אור בוקר, כמו גם לטקסי המסדר ואורחותיו, חלק נכבד ברומן.
יאקופ קדרי הקביל בין חינגות המסדר הבקטשי לבכחנליות של העת העתיקה, וביקש לתאר את התמורה המתחוללת באופי אהבתה של ניגר, הגיבורה הנשית של הרומן, מהגופני למיסטי.
ואולם לדידו של הקורא, ההיבט המעניין ברומן הוא המידע הנוגע למסדר הבקטשי, ובתרומתו להצלחתו המסחרית הרבה של הספר אף הביא להפצת שם מחברו.
יאקופ קדרי הואשם עם זאת במתן פומבי לסודות המסדר, ובפרט בהשפלתו, וכיוון שכך נאלץ ללמד על עצמו זכות ב"מילות הסבר" שכתב למהדורה הראשונה והשנייה של ספרו.
ברומן "חווילה להשכיר" - הראשון שכתב לאחר שזנח את הסגנון האינדיבידואליסטי - תיאר יאקופ קדרי את משבר הערכים שהוליד את תנועת ההתמערבות בתקופת החוקה השנייה, את ההתנתקות מהמסורות ומאורח החיים הישן, ואת הנתק ששרר בין הדורות.
אם בתחילת הרומן מצטייר האקי ג'ליס, המשמש כפה לסופר, כמשורר מאוהב ורגיש, אך אדיש לבעיות המולדת, הרי שבהמשכו חודרת לתודעתו ההכרה כי החברה - היא החשובה, ולא הפרט.
האקי ג'ליס נתפס לאושר הקרוי "האידיאל הלאומי", המתגלם בטורקיה של העתיד ובאומה העתידית.
דרך עיניו של גיבור הרומן למוד התובנות החדשות בוחן ושופט יאקופ קדרי את הדמויות האחרות שברומן, דהיינו, את החברה.
בטורקיה של העתיד אין, להשקפתו, לא מקום לנתין העותמאני של העבר, לא לחסידי המערב, ולא לעוורים לבעיות המולדת, אלא אך ורק לאינטלקטואלים אינדיבידואליסטים ושוחרי אמנות.
הדמויות הראשיות ברומן משורטטות אמנם בדמותם של טיפוסים מוגדרים, אך כוונתו של הסופר הייתה לעצבם כפרטים רבי-פנים.
הספר "הזר", שזיכה את מחברו בפרס השני מטעם מפלגת העם הרפובליקאית בקטגוריית הרומן לשנת 1942, נחשב לרומן המצליח ביותר של יאקופ קדרי.
הספר זכה לתשבחות על שום שגולל את מציאות חייהם של תושבי הכפרים באנטוליה ותיאר את התהום הפעורה בין איש הרוח הטורקי לתושבי הכפרים.
הספר משך עם זאת גם חצי ביקורת, שכן מחברו הואשם בהעלבת הכפריים וברחישת בוז כלפיהם.
כשם שהציג בספריו "חווילה להשכיר" ו"סדום ועמורה" את חסידי המחשבה העותמאנית ואת שוחרי המערב כגורמים מנוונים בחברה, כך גם ב"זר" מתוארים תושבי הכפרים בנחשלותם ובניוונם, ואילו מלאכת בריאתה של אומה חדשה נופלת על כתפיהם של אנשי הרוח, שמתפקידם להושיע את המולדת.
בהיותו הרומן החשוב הראשון שעסק באנטוליה ובתושבי כפריה, ובהצלחתו לבטא בנימה פיוטית את המציאות על כיעורה הרב, קנה לו "הזר" מקום של כבוד בתולדות הרומן הטורקי.
אף שכסופר נטה יאקופ קדרי לעסוק בבעיות החברתיות מנקודת השקפה פוליטית במובהק, הוא השתדל לשוות לגישתו זו אופי אמנותי ככל האפשר.
הביקורות שהושמעו כלפיו התייחסו יותר מכל לתכניהן של יצירותיו הספרותיות, אך לעיתים גם ללשונן.
מיומנותו בניתוחים פסיכולוגיים, כמו גם הישגיו בבריאת דמויות ובמתן ביטוי למציאות החברתית של התקופה שדן בה, זיכוהו בשבחים:
"בשאיפתו לקשור את הדמויות שבספריו לנסיבות חברתיות ולתהליכים היסטוריים, הפגין יאקופ קדרי - אולי לראשונה בתולדות הרומן הטורקי - ניסיון מדעת להפיח בדמויות אלה אישיות אמינה ומלאת חיים."
מאיזמיר לבורסה (1922, בשיתוף עם האלידה אדיפ אדיוואר, פליה ריפקי אטאיי ומהמט אסים אוס)
מאלבומה של העלמה צ'לפרין (1942)
יַאקוּ֫ת בן עבדאללה אל-חַמַוִי א-רוּמִי (1178–1229; בערבית: ياقوت بن عبد الله الحَمَوي الرومي, תעתיק מדויק: יאקות בן עבד אללה אלחַמַוי אלרומי) היה ביוגרף וגאוגרף ערבי מוסלמי, ככל הנראה ממוצא יווני.
אל-חמווי ידוע בכתביו ומאמריו האנציקלופדיים אודות העולם המוסלמי.
פירוש השם "יאקות" הוא אבן אודם (רובי); השם "א-רומי" מעיד על מוצאו היווני (ביזנטי), והשם "אל-חמווי" מעיד על מוצא או קשר לעיר חמה (שבימינו ממוקמת בסוריה).
הוא נמכר כעבד, ומאוחר יותר עברו הוא ואדונו לעיר בגדאד.
לאחר שזיהה את כישוריו, החל אדונו של יאקות להקנות לו חינוך.
הוא שוחרר מעבדות בשנת 1199 והחל לפרסם מאמרים.
בשנת 1213 הוא התחיל את מסעו, שבמהלכו ביקר בתבריז, בדמשק ובמוסול.
תמיכתו בח'וארג' סיבכה אותו והוא ברח בשנת 1216 מדמשק למרב שבשטח טורקמניסטן של ימינו.
במרב הוא עבד במשך שנתיים בספריות העשירות שהיו במקום.
עקב סכנות של פלישת ג'ינגיס חאן לאזור, הוא נמלט לחלב, בה החל לחבר את ספרו "מועג'ם אל-בולדאן" .
הוא ביקר באלכסנדריה בשנת 1227 ומת בחלב ב-1229.
חשיבותו של יאקות כחוקר נעוצה בכך שעבודותיו מבוססות על מקורות שמצא בספריות במרכז אסיה, אשר אבדו ברובם כעבור שנים ספורות, במהלך כיבוש האזור על ידי המונגולים.
ספרו העיקרי של יאקות, הלקסיקון הגאוגרפי-ספרותי המקיף "מועג'ם אל-בולדאן" , חובר בשנים 1224–1228 (יאקות השלים אותו כשנה לפני מותו).
זהו קובץ מקומות מרכזיים בתרבות הערבית ובעולם הערבי, מסודרים בסדר אלפביתי לפי שמותיהם, עם אופן הגייתם, גיזרונם מערבית או משפות אחרות ומיקומם.
לתיאורו הגאוגרפי של כל מקום הוסיף יאקות מידע היסטורי ואתנוגרפי, לרבות אנקדוטות וסִיפֵּרִים, רישומים ותיאורים הנוגעים לכיבושים מוסלמיים, שמות שליטים ופרטים ביוגרפיים עליהם, מונומנטים, ידוענים מקומיים, וכן פרוזה ושירה רלוונטיות שמהוות מידע בעל ערך היסטורי-ספרותי רב.
על שמו של יאקות רחוב בירושלים, צפונית מזרחית לעיר העתיקה בוואדי אל-ג'וז, וגם בעיר חיפה.
יאקובוס יוהנס ("ג'ים") פֿוּשֵׁה (Jacobus Johannes ("Jim") Fouché; 6 ביוני 1898 - 23 בספטמבר 1980) היה נשיאה הנבחר המכהן השני של דרום אפריקה בין השנים 1968-1975. לפניו נבחר וכיהן רק נשיא אחד: צ'ארלס רוברטס סווארט.
תאופילוס אבנהעזר דונגס נבחר לפני פושה אך לא הספיק לכהן ולו יום אחד, ואילו ז'וזואה פרנסואה נודה לא נבחר לתפקיד אך שימש נשיא בפועל עד מותו של דונגס.
פושה נולד במדינת אורנג' החופשית (שהפכה למושבה בריטית בשנת 1902 ולפרובינציה של איחוד דרום אפריקה בשנת 1910).
עסק בחקלאות והיה חבר במפלגה הלאומית שנים רבות.
עמד בראש מינהל מדינת אורנג' החופשית בין 1954 ל-1959 ולאחר מכן כיהן בממשלת דרום אפריקה, תחילה כשר ההגנה (1959-1966) ולאחר מכן כשר לשירותים טכניים בחקלאות ולענייני מים (1966-1968).
נבחר כנשיא לאחר מותו של תאופילוס אבנהעזר דונגס בשנת 1968 ומילא את התפקיד הטקסי עד לשנת 1975. היה הנשיא היחיד בתולדות דרום אפריקה שכיהן לאורך מלוא תקופת הכהונה שנקבעה בחוקה (שבע שנים).
פושה היה נשוי לאלטה מקדונלד ולשניים נולד בן אחד.
יָאקוּת אל-מֻסְתַעְצִמִי היה קליגרף מפורסם שפיתח את שיטת "ששת הקולמוסים" (אל-אקְלאם א-סִתַּה) בקליגרפיה האסלאמית.
הוא נולד במאה ה-13 בעיר אמסיה שבאנטוליה, וכנראה, כבר בילדותו הובא לבגדאד, שם שירת את הח'ליף העבאסי אל-מסתעצם באללה (מכאן כינויו "אל-מסתעצמי").
בשנת 1258 כבשו המונגולים את בגדאד, אך יאקות נשאר בעיר והמשיך את עבודתו גם תחת שלטונם.
הוא מת בין השנים 1297–1299 ונקבר בבגדאד, סמוך לקברו של אחמד אבן חנבל.
ליאקות היו שישה תלמידים שהמשיכו את עבודתו והפיצו את הסגנון הקליגרפי שפיתח, וקליגרפים אחרים הגיעו במיוחד לבגדאד כדי ללמוד ממנו ולעבוד אתו.
לאחר מותו, המוניטין שלו בעולם האסלאם הלכו וגדלו, וסופרים ואומנים חיקו את הסגנון שלו כדבר שבשגרה.
יאקופו בליני (באיטלקית: Jacopo Bellini; סביבות 1400–סביבות 1470) היה צייר איטלקי, מחלוצי אמנות הרנסאנס בוונציה.
בניו היו הציירים ג'נטילה וג'ובאני בליני וחותנו היה הצייר אנדראה מנטניה.
יאקופו נולד בוונציה, והיה תלמידו של האמן ג'נטילה דה פבריאנו (Gentile da Fabriano).
בשנת 1423 שהה יאקופו בפירנצה, שם ראה את עבודותיהם של פיליפו ברונלסקי, דונטלו ואחרים.
בשנה שלאחר מכן פתח בוונציה סדנה משלו, שאותה ניהל עד למותו.
רבות מיצירותו אבדו במהלך השנים שמאז, אולם יצירותיו המעטות מהוות עדות לנטייה הגוברת של אמני הרנסאנס האיטלקי לשימוש בפרספקטיבה לתיאור נפח ובהתייחסות אל הנוף.
הביוגרפיה של יאקופו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
יפיהו פולה היה ראפר אמריקאי, אחד מחברי הלהקה אאוטלוז, נודע בשם הבמה שלו יאקי קדאפי והיה החבר הטוב של הראפר טופאק שאקור.
יפיהו אקיילה פולה נולד במונטקלייר שבניו ג'רזי ליסמין פולה ולסיקו אודינגה, אסיר פוליטי שנכלא לאחר הולדת בנו.
הוריו של יפיהו היו חברים בארגון הפנתרים השחורים ביחד עם אימו של טופאק שאקור, אפני שאקור, משפחתו של יפיהו הייתה מיודדת עם משפחתו של טופאק וכך הפכו גם טופאק וקדאפי לחברים קרובים.
יאקי קדאפי גם הופיע בשיר Hit 'Em Up.
ב-10 בנובמבר 1996 קדאפי נמצא מת בביתו.
הוא נורה בטעות בראשו על ידי בן דודו של הראפר נפוליאון שהיה שתוי, שהסגיר עצמו מאוחר יותר למשטרה ונשפט ל-7–8 שנות מאסר.
יאקי קדאפי היה חתום ב-Makaveli Records והיה שייך לקבוצת החוף המערבי.
יאקוב שטיינר (18 במרץ 1796 – 1 באפריל 1863) היה מתמטיקאי שווייצרי שעסק בעיקר בתחום הגאומטריה.
שטיינר נולד בכפר בקנטון של ברן.
בגיל 18 הפך לתלמיד של היינריך פסטלוצי ולאחר מכן למד באוניברסיטת היידלברג.
בהמשך עבר לברלין והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים.
שם הוא פגש לראשונה את אוגוסט לאופולד קרול, שבהשראתם של שטיינר ושל נילס הנריק אבל יסד ב-1826 את עיתונו המפורסם Crelle's Journal.
בשנת 1834, לאחר ששטיינר הוציא לאור את חיבורו Systematische Entwickelungen בשנת 1832, הוא הצליח להשיג דרך קשריו והשפעתו של קרל גוסטב יעקב יעקובי, שהיה אז פרופסור באוניברסיטת קניגסברג, ובאמצעות השפעתם של האחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט, קתדרה לגאומטריה שנוסדה במיוחד בשבילו בברלין.
הוא החזיק במשרה זו עד מותו.
עבודתו המתמטית התרכזה בעיקר בגאומטריה.
בזאת הוא טיפל באופן סינתטי ללא כל שימוש באנליזה אותה שנא.
בתחום שלו הוא עלה על כל בני תקופתו.
החקירות שלו יוצאות דופן בכלליות שלהם, בפוריות של הרעיונות שבהם ובריגורוזיות של ההוכחות שלו.
הוא נחשב לגאומטרן הטהור הגדול ביותר מאז אפולוניוס מפרגה.
הוא מציג לראשונה את מה שכעת נקרא הצורות הגאומטריות (כמו ה"טור" ו"העפרון השטוח") ומבסס את האלמנטים שלהם על בסיס התאמות חד-חד-ערכיות או "הופך אותם לפרויקטיביים", בשפתו שלו.
בעבודה זו, אשר מתוך חמישה כרכים שהיו אמורים להתפרסם רק אחד יצא לאור, ניתן לראות בפעם הראשונה את עקרון הדואליות ממש בפתיחה, כתוצאה מיידית של התכונות הבסיסיות ביותר של המישור: הקו והנקודה.
הוא כתב גם את "Vorlesungen über synthetische Geometrie" שהתפרסם לאחר מותו בלייפציג ב-1867, וגרסה שלישית נתפרסמה בידי רודולף שטורם במהלך השנים 1887-1889.
תוצאות גאומטריות נוספות של שטיינר הן פיתוח נוסחה לחלוקת המרחב לחלקים על ידי מישורים (מספר החלקים המקסימלי הנוצר על ידי n מישורים), מספר משפטים על שרשרת שטיינר המפורסמת של מעגלים משיקים, והוכחה של משפט האיזופרימטריות (מאוחר יותר נמצא פער לוגי בהוכחה שהושלם על ידי ויירשטראס).
כתביו האחרים של שטיינר מפוזרים במספר מאמרים שרובם פורסמו בעיתון קרל (Crelle's Journal), והכרך הראשון שלו מכיל את ארבעת המאמרים הראשונים שלו.
החשובים ביותר במאמריו הם אלו העוסקים בעקומים ומשטחים אלגבריים, ובמיוחד המאמר הקצר Allgemeine Eigenschaften algebraischer Curven.
חיבור זה מכיל רק תוצאות ללא שיטה.
חקירות חשובות אחרות שלו קשורים לבעיות של מקסימה ומינימה.
שטיינר התקדם לבעיות שמצריכות את הכלים האנליטיים של חשבון הווריאציות שמכיל מספר תכונות של פדלים ורולטות, במיוחד של השטחים שלהם.
שטיינר תרם תרומה קטנה אבל חשובה לקומבינטוריקה.
ב-1853, שטיינר פרסם מאמר בן שני עמודים בעיתון קרל על מה שכעת מכונה מערכת שטיינר, סוג בסיסי של Block Design.
יאקוּק היה כפר ערבי ששכן בגליל מצפון לכנרת, במרחק של 12.5 ק"מ מטבריה.
כשליש משטח הכפר הערבי מהתקופה העות'מאנית שכן על שטח האתר הארכאולוגי של חוקוק המשתרע על שטח של 25–30 דונם.
הכפר שכן על ראש הגבעה, ונעזב על ידי תושביו בשנת 1948 במלחמת העצמאות כנראה בחודש מאי, לאחר עזיבתו בתיו שימשו לאימוני צה"ל והם נהרסו סופית בשנת 1968.
בתי הכפר נבנו מאבני גזית עשויות אבן גיר ובזלת.
הבתים נבנו כבתי חצר והיו סמוכים זה לזה.
למרגלות המדרון הצפון-מזרחי של הגבעה נמצא מעיין מים שסיפק מים לכפר, היום עין חוקוק.
בתוך שרידי הכפר העותמאני נמצאו שרידי פריטים אדריכליים עתיקים שנעשה בהם שימוש משני.
בקרבת הכפר נמצא מבנה קבר עתיק המיוחס במסורות שונות לנביא חבקוק וכן תעלת המים של המוביל הארצי.
יאקוק וקבר חבקוק מוזכרים בסיפור מסעותיו של רבי שמואל ב"ר שמשון שסייר בארץ ישראל בשנת 1210 יחד עם נוסעים יהודים נוספים.
השם יאקוק מופיע בטקסט על גבי כתובת על קבר שנכתב על ידי רבי יעקב שהיה שליח הישיבה של הרבי יחיאל מפריס (לפני שנת 1257).
בשנת 1596 יאקוק הייתה שייכת לנפת (נהייה Nahiyah) ג'ירה שהייתה שייכת לסנג'ק של צפת.
מספר התושבים היה 396 איש.
והם שילמו מיסים על מספר גידולים ומתקני ייצור, כולל חיטה, שעורה וזיתים, עיזים, כוורות, ומתקנים ששימשו לעיבוד ענבים או זיתים.
ויקטור גרן שסייר בארץ במאה ה-19 תיאר את הכפר כבעל 20 בתי אבן, שהיו בו כ-200 תושבים מוסלמים והיה מוקף באדמה ראויה לעיבוד.
הוא היה מוקף בבורות מים רבים ובעל מעיין מים באיכות טובה.
האתר נסקר במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית על ידי משלחת בראשותו של קלוד קונדר הוא זיהה את המקום כשרידיו של היישוב העתיק חוקוק.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בכפר 153 תושבים ו-28 בתים נושבים.
בתקופת המנדט הבריטי הכפר היה שייך לנפת טבריה.
על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 בארץ ישראל, שטח הכפר היה 8,507 דונם טורקי, מתוכם 4,229 בבעלות ערבית, 4,275 בבעלות יהודית ו-3 דונם שטחים ציבוריים.
כמות התושבים הוערכה ב-210 תושבים.
על כפר חקוק (יעקוק) בתקופה העות'מאנית כתב יצחק בן-צבי: "בין הכפרים שבהם היו באותה התקופה יהודים, נזכרו גם מעון ליד טבריה, כפר חקוק (יעקוק) וכן פמייס היא בניאס, ועגלון בעבר הירדן מזרחה".
יאקוב כריסטיאן לינדברג קנוסן (לעיתים: קנודסן; בדנית: Jakob Christian Lindberg Knudsen ; 14 בספטמבר 1858, רודינג - 21 בינואר 1917, בירגרו ) היה תאולוג וסופר דני.
בשנים 1875–1881 הוא למד באוניברסיטת קופנהגן.
לאחר סיום הלימודים הוא עבד כמורה ואחר כך היה כומר בכפר.
בשנת 1899 קונוסן כתב שאת ספרו הראשון Den gamle præst (The Old Priest).
בשנת 1901 הוא עבר להילרוד והקדיש את חייו לכתיבה.
בשנים 1913 ו-1916 הוא היה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות אך בסופו של דבר לא זכה בו.
יאקובה איזאק זידה הוא איש צבא בורקינאי, ראש ממשלת המעבר של בורקינה פאסו בין 19 בנובמבר 2014 ל-17 בספטמבר 2015. זידה הוא קצין בדרגת לטננט קולונל.
יחד עם מפקדי צבא אחרים הדיח ב-31 -30 באוקטובר את הנשיא בלז קמפאורה, בעקבות ההתקוממות העממית נגד אותו נשיא שביקש להאריך כהונתו בעוד 5 שנים אחרי ששלט במדינה 27 שנה ברציפות.
ב-1 בנובמבר -21 בנובמבר 2014 כיהן זידה כשליט צבאי וראש מדינה, אחרי שראש המטכ"ל הגנרל אונורה נאברה טראורה נאלץ תוך יום לוותר על שאיפתו המוצהרת להנהיג את המדינה.