tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברים המקוריים היו ג'ואי ראמון (ג'פרי היימן) בתופים ושירה, די די ראמון (דאגלס קולווין) בבס וג'וני ראמון (ג'ון קמינגס) בגיטרה, יחד עם טומי ראמון (טום ארדליי) כמנהל ומתופף הלהקה.
ההופעה הראשונה של הראמונס התקיימה ב-30 במרץ 1974 ב"ניו יורק פרפורמנס סטודיו".
חודשיים אחרי ההופעה, טומי הפך למתופף הלהקה וג'ואי עבר להתרכז בשירה.
בסוף הקיץ, הראמונס התחילו לנגן במועדון CBGB בניו יורק.
הם ניגנו במועדון באופן קבוע במשך שנה, כשכל הופעה נמשכה לא יותר מ-20 דקות וכללה שירים של פחות מ-2 דקות.
בסוף 1975 הראמונס הוחתמו בחברת התקליטים Sire, ובכך היו ללהקת הפאנק הראשונה שקיבלה חוזה בחברת תקליטים.
בתחילת 1976 הראמונס הקליטו את אלבום הבכורה שלהם, שיצא באביב באותה שנה.
האלבום נקרא על שם הלהקה, והצליח להגיע למקום ה-111 במצעד האלבום האמריקני.
ב-4 ביולי הלהקה פתחה בסיבוב הופעות בבריטניה.
בסוף השנה, יצא האלבום השני, Leave Home, שבקושי גירד את התחתית של המצעדים האמריקנים, אבל הפך ללהיט בבריטניה והגיע למקום ה-48 שם באביב 1977.
באותו זמן, טומי עזב את הלהקה, למרות זאת הוא הפיק את אלבומה השלישי, Rocket to Russia, שיצא בסתיו 77'.
טומי הוחלף על ידי מארק בל, שקיבל כמו כל חבר בלהקה את שם המשפחה "ראמון" ונקרא מארקי ראמון.
יחד עם מארקי, הוקלט האלבום הרביעי, Road to Ruin, שיצא בינואר 1978.
למרות שבאלבום הזה, הראמונס ניסו להיות קצת פחות פאנק וקצת יותר פופ, הוא לא הצליח יותר מקודמיו.
ב-1979, הראמונס השתתפו בסרטו של רוג'ר קורמן Rock N' Roll High School, ובאותה שנה הוציאו את פסקול הסרט ואת האלבום It's Alive, שהוקלט בהופעה חיה.
עד סוף השנה, הלהקה הייתה עסוקה בהקלטות אלבומם החמישי עם פיל ספקטור.
End of the Century יצא בינואר 1980 והפך לאלבום המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית (מקום 44 במצעד אלבומי הפופ).
ב-1981 יצא האלבום השישי, Pleasant Dreams, ונכשל בארצות הברית ובבריטניה כאחד.
חברי הלהקה בילו את רוב השנה הבאה בסיבובי הופעות.
האלבום השביעי, Subterranean Jungle, יצא באביב 1983 והצליח אפילו עוד פחות מקודמו.
לאחר הכישלון, מארקי עזב את הלהקה והוחלף על ידי ריצ'רד בו, ששינה את שמו לריצ'י ראמון.
באלבום השמיני, Too Tough to Die, שיצא ב-1984, הראמונס ניסו לחזור לנגן פאנק, בעקבות סצנת ההארדקור-פאנק המחתרתית שצמחה בארצות הברית באותה תקופה, אך גם אלבום זה נכשל.
באלבום Animal Boy, האלבום התשיעי שיצא ב-1986, הם התרחקו מהפאנק וגם מההשפעות של שנות ה-60, וניסו ליצור צליל דומה לזה של המיינסטרים באותה תקופה.
אחרי יציאת האלבום העשירי, Halfway to Sanity, בשנת 1987, ריצ'י עזב ומארקי חזר ללהקה במקומו.
ב-1989, הלהקה תרמה את שיר הנושא לסרטו של סטיבן קינג Pet Sematary, והשיר נכלל באלבום ה-11, Brain Drain, שיצא בקיץ באותה שנה.
אחרי יציאת האלבום, די די עזב והוחלף על ידי סי.ג'יי ראמון (כריסטופר ג'וסף וורד).
ב-1992, לאחר שג'ואי ומארקי עברו טיפול באלכוהוליזם, יצא האלבום Loco Live שהוקלט בהופעה חיה.
באותה שנה גם יצא Mondo Bizarro, אלבום האולפן ה-12, הראשון אחרי 3 שנים.
האלבום נכשל, וכך גם האלבום ה-13, Acid Eaters, שיצא ב-1994 וכלל גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
שנה אחר כך, הראמונס הוציאו את Adios Amigos, האלבום ה-14, וגם הוציאו מחדש את אלבומם הקודם.
באותה תקופה, הפאנק התחיל לחדור שוב למיינסטרים, והלהקה החליטה שאם האלבום החדש נכשל, היא מתפרקת אחרי סיבוב פרידה.
האלבום נכשל, ואכן הראמונס קיימו את הבטחתם ופתחו בסיבוב הופעות ארוך שנמשך לאורך כל 1995.
אחרי שהופיעו גם במסגרת פסטיבל "לולאפאלוזה" בקיץ 1996, הראמונס התפרקו,
22 שנה מאז הקמת הלהקה ו-20 שנה מאז צאת אלבום הבכורה.
מאז התפשטו שמועות על איחוד, שהתנפצו ב-2001.
באותה שנה, ג'ואי נפטר מסרטן הלימפה ב-15 באפריל, בגיל 49.
ב-18 במרץ 2002, הראמונס נכנסו להיכל התהילה של הרוקנרול דבר ששימח את חברי הלהקה שנותרו בחיים.
כחודשיים אחר כך, ב-5 ביוני 2002, די די נמצא מת בדירתו בהוליווד, כתוצאה ממנת יתר.
ב-15 בספטמבר 2004, אחרי חודשים של מאבק, נפטר ג'וני מסרטן הערמונית בביתו בלוס אנג'לס.
בשנת 2014 נפטר מסרטן טומי ראמון, מתופף הלהקה בגיל 62.
בשנת 1976 הראמונס בילו עם מעריצים שהתבררו כחברים בלהקות סקס פיסטולס והקלאש.
במהלך הפגישה פול סימונון, הבאסיסט של הקלאש, אמר שהקלאש לא הופיעו עדיין בפני קהל כי הם לא חשבו שהם מספיק טובים, וג'וני ראמון הגיב כשאמר: "אנחנו גרועים.
אתה לא צריך להשמע טוב, פשוט לך ותנגן".
באותו היום הקלאש הופיעו בפעם הראשונה.
דה דמנד הופיעו בפעם הראשונה יומיים מאוחר יותר, כשנפגשו עם הראמונס באותו יום.
בנוסף, ההופעות של הראמונס בקליפורניה גרמו להקמתן של להקות פאנק מקליפורניה כמו Black Flag, דד קנדיז, בד רליג'ן, וSocial Distortion.
ישנן להקות שיצרו גרסאות כיסוי לאלבומים שלמים של הראמונס, כמו Screeching Weasel, The Vindictives, The Queers ועוד.
כמו כן להקות פאנק ישראליות עושות גרסאות כיסוי לראמונס, למשל להקת הפאנק רוק הישראלית השינגאז שלהקת ראמונס השפיעה עליה רבות.
ישנן עוד להקות פאנק רבות שקיימות עוד היום שמושפעות מהראמונס, כולל בישראל, כמו קילר הלוהטת.
שמם של חלק מחברי הלהקה נלקחו לסדרת הילדים הצרפתית אוגי והמקקים על שם שלושת המקקים: ג'ואי, מארקי ודידי
שמה של תוכנית הטלוויזיה לילדים "יו גאבה גאבה!" נלקחה משורה של שיר בביצוע הראמונס.
באוקטובר, 2023, שחררה להקת בלינק-182 את הלהיט Dance with me, מתוך אלבומם One more time.
הקליפ של השיר מהווה מחווה ללהקת הראמונס וללהיטם המיתולוגי I Wanna Be Sedated.
הראלד אנטון "טוני" שומאכר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער, בעיקר בפ.צ.
שומאכר ערך 76 הופעות במדי נבחרת מערב גרמניה, זכה עמה ביורו 1980, והפסיד בגמר מונדיאל 1982 וגמר מונדיאל 1986.
שומאכר נודע לשמצה, כאשר במשחק חצי הגמר של מונדיאל 1982 פצע בברוטאליות את בלם נבחרת צרפת, פטריק בטיסטון, ולא הורחק בשל כך, כאשר בסוף משחק זה, ניצחה נבחרת גרמניה בדו-קרב בעיטות עונשין תוך ששומאכר הודף את בעיטות שחקני היריבה.
שומאכר נחשב לאחד מגדולי השוערים בתולדות הכדורגל הגרמני, ונבחר פעמיים ככדורגלן השנה בגרמניה, בשנים 1984 ו-1986.
שומאכר החל לשחק בבוגרים של פ.צ קלן בעונת 1972/73, אך שימש בעונה זו כשוער משנה בלבד, ולא שיחק כלל.
בעונת 1973/74 קיבל שומאכר הזדמנויות רבות יותר וערך 13 הופעות, כאשר השוער הראשי של הקבוצה היה גרהארד ולץ.
בעונת 1974/75 שומאכר הפך לשוער הראשי של הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך 13 עונות רצופות.
שומאכר הגיע להישגים נאים עם קלן בתקופה זו, בה קלן הייתה לרוב בצמרת הכדורגל הגרמני.
בעונת 1976/77 זכה שומאכר עם קלן בגביע הגרמני לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על הרטה ברלין.
בעונת 1977/78 זכו שומאכר וקלן בדאבל, כאשר הגנו על תוארם וזכו שוב בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על היריבה המושבעת פורטונה דיסלדורף, וגם באליפות הבונדסליגה, זכייה שעצרה רצף של שלוש אליפויות של בורוסיה מנשנגלדבך, שצברה מספר נקודות זהה לקלן אך עם הפרש שערים נחות.
בעונת 1981/82 סיימו שומאכר וקלן במקום השני בבונדסליגה, מרחק שלוש נקודות מהאלופה המבורג.
בעונת 1982/83 זכה שומאכר בפעם השלישית בגביע הגרמני עם פ.צ.
קלן, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על היריבה העירונית פורטונה קלן.
בשנת 1984, על אף עונה חלשה יחסית של פ.צ.
קלן בה סיימה שישית וספגה 57 שערים, ועל אף כישלונה של נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1984, נבחר שומאכר ככדורגלן השנה בגרמניה.
בשנת 1986 זכה שומאכר בתואר זה בפעם השנייה, גם כאן לאחר עונה חלשה יחסית של קלן בה סיימה במקום ה-13, אך לאחר הצטיינותו של שומאכר במונדיאל 1986, בו הגיע לגמר.
עונת 1986/87 הייתה האחרונה של שומאכר בקלן, בעונה זו החל תהליך של חילופי דורות בעמדת השוער בקבוצה, כאשר שומאכר שיחק כמחצית מהמשחקים בשער, וביתר המשחקים עמד בשער השוער הצעיר שלימים יהיה אלוף העולם, בודו אילגנר.
בתום עונה זו, עזב שומאכר את פ.צ.
קלן, לאחר שערך במדיה 422 הופעות ליגה, נתון הממקם אותו בראש טבלת שיאני ההופעות של פ.צ.
בקיץ 1987 חתם שומאכר בשאלקה 04, שם שיחק עונה אחת.
הייתה זו עונת בלהות עבור שומאכר ושאלקה, שספגו 84 שערי ליגה ונשרו אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון.
בתום עונה אחת בשאלקה, עזב שומאכר את המועדון וחתם בפנרבחצ'ה הטורקית, שם שיחק שלוש עונות.
בעונתו הראשונה במועדון, 1988/89, זכה שומאכר באליפות ליגת העל הטורקית עם פנרבחצ'ה, ובעונתו השנייה במועדון סיים במקום השני.
עונת 1990/91 הייתה האחרונה של שומאכר בפנרבחצ'ה, שסיימה חמישית באותה עונה.
בתום עונה זו, חתם שומאכר בבאיירן מינכן, בה שיחק בעונת 1991/92. שומאכר היה השוער השלישי בהייררכיה באותה עונה, בה ערך שמונה הופעות בלבד, כאשר הועדפו עליו ג'רלד הילרינגהאוס וריימונד אאומן.
באיירן מינכן סבלה מאחת העונות החלשות בתולדותיה, בה סיימה רק במקום העשירי, עם 61 ספיגות.
בתום עונה זו, פרש שומאכר ממשחק פעיל, והחל לעסוק באימון שוערים בקבוצות שונות, תחילה אימן בשאלקה 04, ואחר כך חזר לבאיירן מינכן.
בשנת 1995 החל שומאכר לעבוד כמאמן שוערים בבורוסיה דורטמונד, שם אף חזר לעמוד בשער לדקות ספורות במשחק אחד בעונת 1995/96. שוערה הראשי של בורוסיה דורטמונד באותה עונה היה שטפן קלוס, שעמד בשער 33 מחזורים, ובמחזור האחרון מול פרייבורג, בו ניצחה דורטמונד 3-2, עמד בשער וולפגנג דה ביר, שוער המשנה.
בדקה ה-88 של המשחק הוחלף דה ביר בשומאכר, ששיחק דקות ספורות, ועל כן גם הוא רשום על הזכייה של בורוסיה דורטמונד באליפות הבונדסליגה בעונה זו.
שומאכר המשיך בתפקידו כמאמן שוערים בדורטמונד עד לשנת 1998, והחל משנת 1998 שימש מאמן ראשי בפורטונה קלן, תפקיד ממנו פוטר בדצמבר 1999 לאחר הפסד 2-0 במשחק ליגה לוולדהוף מנהיים.
בין השנים 2001 ו-2003 חזר שומאכר לתפקיד מאמן השוערים, אותו מילא בבאייר לברקוזן.
שומאכר ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1979, במסגרת חילופי דורות בעמדת השוער בנבחרת גרמניה המערבית, בה השוער הראשי היה עד אותו זמן ספ מאייר.
שומאכר הפך מיד לשוער הבכיר, וכבר ביורו 1980 היה השוער הבכיר בנבחרת.
שומאכר וגרמניה המערבית זכו ביורו 1980, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על נבחרת בלגיה.
בשנת 1982 השתתף שומאכר עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1982. שומאכר וגרמניה המערבית צלחו את שני שלבי הבתים, והגיעו לחצי הגמר מול נבחרת צרפת, במשחק בו שומאכר היה מעורב בשערורייה גדולה.
במצב של 1-1, קיבל השחקן הצרפתי פטריק בטיסטון מסירת עומק ממישל פלאטיני, שהעמידה אותו במצב של אחד על אחד מול שומאכר.
השוער הגרמני הבין מיד כי אין לו סיכוי להגיע לכדור, והדרך היחידה בה יוכל למנוע את השער היא כניסה ישירה בגופו של בטיסטון.
שומאכר זינק על בטיסטון עם רגל מושטת ופגע בפניו, ובטיסטון צנח אל הקרקע, ונראה כאילו איבד את ההכרה.
הכדור של בטיסטון יצא מתחומי המגרש ולא נכנס לשער.
לבטיסטון נגרם נזק לחוליה, ונשברו שלוש שיניים ושלוש צלעות, והוא אף היה במצב תרדמת, והונשם בעזרת מסכת חמצן על הדשא.
על אף העבירה הברוטלית של שומאכר, הוא יצא ממנה ללא כל עונש, והמשיך את המשחק לאחר פינויו של בטיסטון מהמגרש בבעיטת שוער.
90 הדקות הסתיימו בתיקו 1-1, והמשחק נכנס להארכה, בה הצרפתים הבקיעו פעמיים, והגרמנים הגיבו בשני שערים משלהם, ובמצב של 3-3 המשחק הגיע לבעיטות הכרעה.
שומאכר הדף שתי בעיטות, של דידייה סיס ושל מקסים בוסיס, וצרפת הודחה מהמונדיאל.
שומאכר הפך לדמות שנואה במיוחד בצרפת בעקבות משחק זה, ואף הוסיף שמן למדורה כאשר הגיב לידיעה על כך שבטיסטון שבר שלוש שיניים בכך שאמר ש"אם זה הכל, אני אשלם על הכתרים".
לאחר שעבר זמן, התנצל שומאכר בפני בטיסטון, שקיבל את התנצלותו.
לשאלה מדוע לא הגיב שומאכר במהלך המשחק ולא הלך לבדוק מה שלומו של בטיסטון, ענה שומאכר באוטוביוגרפיה שלו, שהוא חשש מתגובותיהם של שחקני צרפת שהקיפו אותו ואיימו עליו בתנועות ידיים.
פלאטיני טען אחרי המשחק כי היה בטוח שבטיסטון מת משום שהיה חיוור מאוד.
בהמשך, עיתון צרפתי ערך סקר מיהו האיש השנוא ביותר בצרפת, ושומאכר הצליח בסקר זה לדחוק את אדולף היטלר למקום השני.
גרמניה המערבית העפילה לגמר מונדיאל 1982, ושומאכר לא הוענש אפילו בדיעבד על העבירה שלו, ועמד בשער גם במשחק זה, בו הפסידה גרמניה המערבית בתוצאה 3-1 לנבחרת איטליה.
בשנת 1984 שומאכר עמד בשערה של גרמניה המערבית ביורו 1984, שנחשב למאכזב מאוד מבחינת הגרמנים, שהודחו בשלב הבתים.
על אף זאת, נכלל שומאכר בנבחרת מצטייני הטורניר, לאחר שספג שני שערים בלבד בשלב הבתים, דבר שלא הספיק לעלייה לחצי הגמר.
בשנת 1986 השתתף שומאכר בטורניר הגדול האחרון שלו, מונדיאל 1986, בו שימש קפטן.
שומאכר שיחק את מלוא הדקות של הנבחרת במונדיאל זה.
למרות זאת, הוא טען כי הוא שמר מרחק משומאכר ונזהר שלא להתקרב אליו, ואף לשמור ממנו מרחק של 40 מטר.
שומאכר עם זאת נמנע מלהגיב על התקרית.
גרמניה המערבית כאמור ניצחה במשחק ועלתה לגמר מונדיאל 1986, בו הפסידה 3-2 לנבחרת ארגנטינה.
שומאכר הציג יכולת מצוינת לכל אורך המונדיאל, ובסיום הטורניר זכה בכדור הכסף, תואר המוענק לסגנו של השחקן המצטיין של המונדיאל, כאשר בכדור הזהב זכה דייגו ארמנדו מראדונה.
לאחר מונדיאל זה, פרש שומאכר מנבחרת גרמניה המערבית, במדיה ערך 76 הופעות.
שומאכר נשוי בשנית ליסמין, ולהם בת בשם פרלה-מרי.
שומאכר היה נשוי למרליס, ונולדו להם בת ובן, ונסה ואוליבר.
בשנת 1987 הוציא שומאכר ספר אוטוביוגרפי, שהופץ במספר שפות ועורר עניין רב, בעיקר בעקבות תגובותיו של שומאכר לתקרית עם פטריק בטיסטון.
שומאכר טען שוב בספר זה כי הוא לא התכוון לפגוע בבטיסטון ושהוא היה בטוח כי הוא הולך אל הכדור.
שומאכר פרסם בספרו גם מספר שערוריות הקשורות לחבריו לנבחרת גרמניה המערבית ולפ.צ.
קלן, דבר שגרם ליחס שלילי כלפיו בשתי הקבוצות, בהן נחשב לסמל בלתי מעורער.
אליפות ליגת העל הטורקית בכדורגל: 1988/89
בפילוסופיה ובמדע, "עיקרון ראשוני" הוא הנחה או קביעה בסיסית שאינה ניתנת לגזירה מהנחות או קביעות אחרות.
עקרונות ראשוניים בפילוסופיה נגזרים מהסיבה הראשונית, ומלומדים באריסטוטליות, בעוד שגרסאות מעודנות של עקרונות ראשוניים מכונות "אקסיומות" בגישה הקנטיאנית.
במתמטיקה ובלוגיקה פורמלית, עקרונות ראשוניים מכונים "אקסיומות" או "אקסיומות יסודיות".
בפיזיקה ובמדעים אחרים, עבודה תאורטית נחשבת כמתבססת על "עקרונות ראשוניים" (או "ab initio") אם היא מתחילה ישירות מרמת המדע המבוסס ואינה נשענת על מודלים אמפיריים או התאמות פרמטריות.
חשיבה מעקרונות ראשוניים מורכבת מפירוק נושא מסוים לאקסיומות היסודיות בתחומו, לפני שמתקדמים בהסקת מסקנות תוך בירור אילו מהן רלוונטיות לשאלה הנדונה.
תהליך זה כולל השוואת מסקנות ביחס לאקסיומות שנבחרו ובחינת התאמתן לחוקי היסוד.
פיזיקאים נוהגים לשלב מושגים נגד-אינטואיטיביים תוך חזרה והעמקה.
במערכת לוגית פורמלית, כלומר מערכת של קביעות שאינן סותרות זו את זו, ייתכן שניתן לגזור חלק מהמשפטים מתוך אחרים.
"כל בני האדם בני תמותה; סוקרטס הוא אדם; לכן, סוקרטס הוא בן תמותה" – הקביעה האחרונה נגזרת משתי הראשונות.
"עיקרון ראשוני" הוא אקסיומה שאינה ניתנת לגזירה מתוך משפטים אחרים באותה מערכת.
דוגמה קלאסית לכך היא היסודות של אוקלידס, שבהם מאות משפטים גאומטריים ניתנים לגזירה מתוך קבוצת הגדרות, אקסיומות ומושגים ראשוניים – שלושת סוגי הקביעות הללו מהווים עקרונות ראשוניים.
בפילוסופיה, "עקרונות ראשוניים" נגזרים מעמדות הנובעות מן הסיבה הראשונית, ומכונים לרוב "מושגים אפריוריים" וטענות אפריוריות, בניגוד למושגים אפריוריים, טענות אפריוריות וטיעונים אפריוריים, לעומת טענות, הנמקות וטיעונים אפוסטריוריים, שהם מסקנות הנגזרות לאחר תהליך ההיקש וההיסק.
עקרונות ראשוניים מטופלים לרוב במסגרת הפילוסופיה של הידיעה (תורת ההכרה – אפיסטמולוגיה), אך הם מהווים מרכיב משמעותי גם בכל דיון מטאפיזי.
בפילוסופיה, "עקרונות ראשוניים" נתפסים לעיתים קרובות כמקבילים ל"אפריורי", "דאטום" (נתון) ול"הסקה אקסיומטית".
הראקלס אלמלו (בהולנדית: Heracles Almelo) היא קבוצת כדורגל מהעיר אלמלו שבהולנד, המשחקת בליגת העל ההולנדית.
הראקלס אלמלו הוקמה ב-3 במאי 1903 כ"הראקלס", על שמו של הרקולס, בנו של זאוס.
ב-1 ביולי 1974 שינתה הקבוצה את שמה ל-"SC הראקלס 74" ולבסוף, בשנת 1998, שינתה את שמה לשם הנוכחי.
הקבוצה זכתה באליפות ההולנדית פעמיים, בעונות 1927 ו-1941.
אחד השחקנים המפורסמים בעברה של קבוצת הכדורגל הוא השחקן הדרום אפריקאי סטיב מוקון שכונה "המטאור השחור" והיה לשחקן שחום-העור הראשון בתולדות הליגה ההולנדית.
למרות היות המועדון אחד הוותיקים בהולנד אין לקבוצה היענות קהל גדולה במשחקיה וממוצע האוהדים בעונות האחרונות נע בין 8,300 ל-5,700, גורם נוסף לכך הוא מגרשה הביתי הקטן של הקבוצה שאיננו מסוגל להכיל מספר רב יותר של אוהדים.
בעונת 2011/2012 הקבוצה הגיעה לגמר הגביע ההולנדי.
ב-16 בפברואר 2018 אדריאן דלמאו כבש רביעייה בניצחון קבוצתו 6–0 על פורטונה סיטארד, והפך לשחקן הספרדי הראשון שכובש רביעייה בליגת העל ההולנדית.
בתום עונת 2021/2022 נשרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שהפסידה בפלייאוף הירידה לאקסלסיור רוטרדם.
בסיום עונת 2022/23 שבה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר שסיימה את העונה במקום הראשון בליגת המשנה במאזן של 27 ניצחונות, 4 תוצאות תיקו ו-7 הפסדים.
הֵראקְלֵיָה מִינוֹאָה היא עיר יוונית עתיקה בסיציליה, ששכנה בחופו הדרומי של האי, בשפך הנהר האליקוס, 25 קילומטרים מערבית לאַקְרַגָס (אגריג'נטו של ימינו).
השרידים הארכאולוגיים מלמדים, כי נוסדה באמצע המאה ה-6 לפנה"ס וננטשה בתחילת המאה ה-1 לספירה לערך.
ראשיתה של הראקליה כמעוז קדמי של הקולוניה היוונית סֶלִינוּס (סלינונטה של ימינו), אחר כך נכבשה על ידי הקרתגים ומאוחר יותר הפכה לעיר גבול של אקרגס.
היא עברה לידי הקרתגים לאחר המלחמה הפלופונסית על פי תנאי ברית שנחתמה ב-405 לפנה"ס, נכבשה שוב ב-397 לפנה"ס על ידי דיוניסיוס הראשון טיראן סירקוסאי במהלך מלחמתו הראשונה בקרתגים, אך נפלה שוב לידי אויביו ב-383 לפנה"ס.
דיון נחת בחופה של הראקליה ב-357 לפנה"ס, במהלך השתלטותו על סירקוסאי.
אנשי אקרגס כבשו אותה מחדש ב-309 לפנה"ס, אך לא חלף זמן רב והיא שוב נפלה, הפעם לידי אגתוקלס, טיראן סירקוסאי.
ב-277 לפנה"ס השתלט עליה לזמן קצר פירוס מלך אפירוס.
הראנט דינק (בארמנית: Հրանդ Տինք) (15 בספטמבר 1954 - 19 בינואר 2007) היה עורך, עיתונאי ובעל טור טורקי-ארמני.
כעורך הראשי של העיתון הדו-לשוני אגוס (Ակօս), ייצג דינק את המיעוט הארמני בטורקיה.
דינק נודע בתמיכתו בפיוס בין המיעוט הארמני ושאר טורקיה, בזכויות אדם ובזכויות המיעוט; פעמים רבות הוא ביקר את מדיניות ההכחשה בה נוקטת טורקיה באשר לרצח העם הארמני ואת הקמפיין להכרה בינלאומית בתפוצת הארמנים.
דינק הועמד לדין שלוש פעמים על התבטאויות נגד מדינתו, וקיבל איומים רבים על חייו מלאומנים טורקים.
בינואר 2007, התנקש בחייו לאומן טורקי בן 17 בשם אוגון סמאסט.
את הרצח ביצע המתנקש ביריה, ביציאה ממשרד העיתון בו עבד דינק.
ההתנקשות אירעה זמן מעט לאחר פרימיירת הסרט התיעודי "Screamers" שעסק בשואת הארמנים, בו התראיין דינק בנושא ההכחשה הטורקית ובנושא החקירה שנערכה נגדו.
לאחר שנלקח סמאסט למעצר התפרסמו תמונות שלו בחברת איש משטרה ואיש הכוחות המזוינים, מול דגל טורקיה.
התמונות יצרו סקנדל בטורקיה, וגרמו לגל תחקירים ולפיטורם של המעורבים.
בהלווייתו יצאו 200,000 אבלים לצעדה במחאה על ההתנקשות בקריאות "כולנו ארמנים" ו"כולנו הראנט דינק".
הביקורת על סעיף 301 (בו נאסרת השמצת המדינה, מוסדותיה ואנשיה) גברה לאחר הירצחו, דבר שהוביל להצעה פרלמנטרית שדרשה את ביטול הסעיף.
נובר אסלניאן, ארמני המתגורר בישראל כתב פואמה לזכרו.
הראלד וולפארט הוא שף גרמני.
וולפארט רכש את חינוכו הקולינרי במנקס ואלדהוטל (Mönchs Waldhotel) בדובל בשנים 1973-1970. מ-1974 עד 1976 הוא עבד בויליאם שוואנק, מסעדת שני כוכבי מישלן לשעבר Steel bath בבאדן-באדן, ב-1977 בטנטריס של אקארט ויציקמן במינכן.
ב-1978 הוא עבד כסגן שף בשוורצוואלד-שטובה של וולפגנג שטאודנמאייר במלון טראובה בבאיירסבורן-טונבאך.
ב-1980 הוא למד בבית ספר מאסטרס בבאדן-באדן והתלמד אצל אלן שאפל במיונה.
מאז סתיו 1980, הוא השף של מסעדת שוורצוואלד-שטובה במלון טראובה טונבאך בבאיירנבורן-טונבאך.
במשך למעלה מעשר שנים דירגו מדריכי מסעדות שונים את המסעדה כאחת הטובות באירופה ואת וולפארט כאחד השפים הטובים באירופה.
ב-1991 הכתיר אותו גו מיו בתואר "שף השנה" וב-1992 קיבלה שוורצוואלד-שטובה תחת הנהלתו את הכוכב השלישי במדריך מישלן האדום.
מאז 2005 נותן לו הגו מיו את הציון של 19.5 מתוך 20 נקודות אפשריות).
מדריך דר פיינשמקר מדרג את המסעדה בציון 5 מתוך 5. Schlemmer Atlas נותן לה 5 מתוך 5 כפיות.
ב-1994 בחר הניו יורק טיימס בוולפארט כאחד מעשרת השפים הטובים ביותר בעולם.
בשנת 2007 היו 40 כוכבים במדריך מישלן של וולפארט ותלמידיו או עמיתיו שלמדו אצלו בגרמניה, בהן 6 מסעדות של שלושה כוכבים והיתר כוכב ושניים.
האתר dininginfrance בחר במסעדת שוורצוואלד-שטובה כאחת מעשר המסעדות הצרפתיות הטובות ביותר בעולם מחוץ לצרפת לשנת 2009. המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
המסעדה דורגה במקום ה-27 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2004,
המסעדה דורגה במקום ה-41 בטיבה בעולם בשנת 2006,
המסעדה דורגה במקום ה-35 בטיבה בעולם בשנת 2008,
המסעדה דורגה במקום ה-23 בטיבה בעולם בשנת 2009,
המסעדה דורגה במקום ה-47 בטיבה בעולם בשנת 2010.
במסעדה 11 שולחנות ו-35 מקומות, מרתף היין מכיל בקבוקים מ-750 סוגי יינות.
בישולו של מתאפיין במטבח צרפתי יצירתי עם השפעות מכל העולם.
הראשון בבידור הייתה תוכנית אירוח ובידור ישראלית בהנחיית דודו טופז.
היא שודרה בין השנים 1994–2004 במסגרת שידורי קשת של ערוץ 2 ובמשך 11 עונות.
היא זכתה לפופולריות ולרייטינג גבוה וחיזקה את מעמדו של טופז, אך נמתחה ביקורת על הרדידות של תכניה.
התוכנית עלתה לשידור לראשונה בערב יום שישי, 31 בדצמבר 1993, שבועות ספורים לאחר תחילת שידורי קשת במסגרת ערוץ 2 המסחרי.
התוכנית נקראה תחילה בשם "רשות הבידור", הייתה מוקלטת מראש, ושודרה בימי שישי בערב.
בתוכנית נהג טופז ליצור קשר בלתי אמצעי עם הקהל, ויצא עם צוות צילום בזמן שידור התוכנית, כדי להפתיע אנשים בביתם בזמן הצפייה בתוכנית.
בשנת 1995, לאחר שתי עונות של "רשות הבידור", הוחלף שם התוכנית ל"ראשון בבידור" והיא שודרה בשידור חי בימי ראשון, לאחר החלפת ימי השידור של זכייניות ערוץ 2 בפעם הראשונה.
שם התוכנית "ראשון בבידור" התייחס בכפל משמעות ליום השידור החדש וכן למעמדו של טופז בעקבות הצלחתו בטלוויזיה המסחרית.
"הראשון בבידור" הפך בעקבות זאת גם לאחד מכינוייו של טופז בציבור והשם בתוספת ה"א הידיעה "הראשון בבידור" נשמר גם כאשר ימי השידור של התוכנית הוחלפו שוב במהלך השנים (כולל שובה לימי שישי באחת העונות).
גם בתוכנית זו המשיך טופז בקשר קרוב עם הצופים, ובהתאם לבקשות ומכתבים שנשלחו אליו נהג למשל ליזום פעילות של השכנת שלום בין אנשים מסוכסכים.
קטעים אלו הוקלטו מראש, ובזמן התוכנית הוצגו הצדדים המסוכסכים כאשר הם יושבים בקהל, בתוכנית היו גם תוכניות מיוחדות כגון שידוך בין שני אנשים, תחרות מלכת היופי של נהגות המוניות ועוד.
התוכנית נודעה בכך שהיא הגיעה לשיאים חדשים של אמצעי בידור לצופים, כגון חלוקת פרסי ענק לאנשים במצוקה, משימות ותחרויות מקוריות בין הצופים או אנשים בקהל שבאולפן.
התוכנית כללה גם פינות סטנדאפ בהן זכו לחשיפה משמעותית ראשונה סטנדאפיסטים ובדרנים צעירים שונים, שהפכו לידועים בהמשך כמו אלי ומריאנו.
במהלך תחרות דוגמנות שנערכה בתוכנית (נערת פלפל) נחשפה לראשונה גם עדי הימלבלוי, שזכתה בתחרות.
במהלך העשור בו שודרה התוכנית, התארחו בה ידוענים רבים מישראל ומהעולם, בהם מדונה, דסטין הופמן, סילבסטר סטאלון, סטינג, רוברטו בניני, חוליו איגלסיאס וגלן קלוז.
לידוענים נערכו ראיונות, ולעיתים הם הופגשו עם דמות מעברם וניסו להיזכר מהיכן הם מכירים אותה.
אירוח הפוליטיקאית ושחקנית הפורנוגרפיה האיטלקייה צ'יצ'ולינה בתוכנית, ספג ביקורת בשל ריקוד בעל אופי מיני וחשיפת שדיה אל מול מצלמות הטלוויזיה בשידור ישיר, והוגשה תלונה על כך לנציב תלונות הציבור של הרשות השנייה.
ביקורת דומה עלתה כאשר טופז נשך את זרועה של השחקנית נטליה אוריירו שהתארחה בתוכניתו.
ביוני 2004 ירדה התוכנית מהמרקע לאחר 11 עונות.
התוכנית נחלה הצלחה גדולה בשנים הראשונות לשידורה והניבה רווחים רבים לזכיינית "קשת".
מעבר שידורה לימי ראשון ב-1995 הניב לה אחוזי צפייה נוספים.
במהלך אחת התוכניות, ב-5 בינואר 1997, כאשר הודיע טופז על אירוע של "נחיתת חייזרים", הגיע הרייטינג בתוכנית לשיא מאז החלה מדידתו - 46.8 אחוזי צפייה.
שיא זה נשבר אמנם מאוחר יותר, אך מאז נהפך כינויו של טופז, "מלך הרייטינג", לנפוץ בקרב הציבור ותעשיית הבידור.
כמו כן הפכו לפופולריות אמרות קבועות שהושמעו בתוכניתו, בהן: "אין לי זמן!" ו"נעבור לפר-סו-מות".
בשנותיה הראשונות נמדדו אחוזי הצפייה בתוכנית על ידי סקרי צפייה, אותם ערכה חברה פרטית עבור הרשות השנייה; נתוני הצפייה נחשבו גבוהים ביחס לכל תוכניות ערוץ 2 והביאו את התוכנית לעמוד בראש טבלאות הרייטינג למשך תקופות ארוכות.
התוכנית הוכיחה את הצלחתה גם בנתוני מערכת המדרוג הרשמית, כאשר החלה לפעול, בפברואר 1998.
בעונה שלאחר מכן, העונה התשיעית, עלו אחוזי הצפייה בתוכנית במידה ניכרת מהעונה השמינית, אך לא הצליחו לשחזר את הצלחת העונות הראשונות.
שתי העונות האחרונות, ששודרו בשנתיים שלאחר מכן, התייצבו על נתוני צפייה דומים, עד לירידת התוכנית משידור.
לקראת המכרז השני להפעלת ערוץ 2 ובעקבות פולמוס ציבורי על התנהגותו של טופז בתוכנית, החליטה הזכיינית קשת להקפיא את תוכניתו.
העונה ה-11 והאחרונה של התוכנית בטרם המכרז הגיעה לקצה ביוני 2004. לאחר מספר חודשים בהם עתידו של טופז בזכיינית היה מעורפל, לקראת סוף 2004 הוחלט ב"קשת" שלא להתקשר יותר עם טופז, גם לא במסגרת תוכנית חדשה.
ההחלטה ספגה ביקורת, שהציגה אותה כמוּנעת מניסיון של "קשת" לזכות במכרז ערוץ 2 שנערך באותה תקופה.
לאחר ירידת התוכנית, המשיך טופז להנחות תוכניות דומות במתכונתן ל"הראשון בבידור", במסגרת הזכיינית המתחרה "רשת" ולאחר מכן בערוץ 10. עם זאת, הפופולריות לתוכניותיו החדשות של טופז לא הצליחה להגיע לאלו של "הראשון בבידור".
ב-2007 פרש מהנחיית תוכניות בידור והתמקד בפרויקטים אחרים.
באחת הפינות של ג'ודי ב"קומדי סטור" הוצגו המשימות של דודו טופז בתור מכה בתוכנית.
במשחק המחשב "תככי הרייטינג" בובו ניצוץ (פרודיה על טופז עצמו) מטיל על אלימלך אגוז עצמו משימה שאותה מבצע רק ביום למחרת.
הראמיש קייטה פריירה סוארש (בפורטוגזית: Harramiz Quieta Ferreira Soares; נולד ב-3 באוגוסט 1990 בסאו טומה שבסאו טומה ופרינסיפה), הידוע בקיצור כהראמיש, הוא כדורגלן מסאו טומה ופרינסיפה המשחק כשחקן התקפה בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית.
הראמיש נולד בסאו טומה שבסאו טומה ופרינסיפה.
הוא שיחק במחלקות הנוער של סיישל ושל ריאל ספורטינג קלובה, קבוצות מהליגות הנמוכות בפורטוגל.
לאחר מכן החל הראמיש לשחק בקבוצות בוגרות מהליגות נמוכות בפורטוגל: או אלבאס, מיניירו אלז'וסטרלנסה ואוניאו מונטמור.
בחודש יוני 2013 חתם הראמיש בבנפיקה ליסבון, ששילמה עבורו 15 אלף אירו.
הוא החל לשחק בקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, בנפיקה ליסבון ב', שמשחקת בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-10 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד טרופנסה במסגרת המחזור הראשון.
ב-21 באוגוסט 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער בדקה ה-79 בתיקו 2-2 נגד ביירה מאר במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-31 באוגוסט 2014 הושאל הראמיש לספורטינג פארנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה לעונה אחת.
ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-54 בניצחון 1-0 על פורטו ב', קבוצת המילואים של פורטו, במסגרת המחזור השישי בליגה.
ב-4 בינואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-65 בתיקו 2-2 נגד אוליביירנסה במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
הוא סיים את עונת עם 33 הופעות ו-8 שערים, 6 מהם בחודש האחרון של העונה.
השאלתו הוארכה גם לעונת .
ב-5 בספטמבר 2015 ערך הראמיש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סאו טומה ופרינסיפה, כששיחק 90 דקות בהפסד 3-0 לנבחרת מרוקו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
הראלד צ'רני הוא כדורגלן עבר אוסטרי, ששיחק ברוב שלבי הקריירה שלו במינכן 1860 בעמדת הקשר הימני.
לצ'רני 47 הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת .
צ'רני גדל במועדון הנוער של אדמירה ואקר, ובשנת 1990, כאשר היה בן 17, נרכש על ידי באיירן מינכן.
בשנתיים הראשונות בבאיירן מינכן שיחק צ'רני רק בקבוצת המילואים, ובעונת 1992/93 הוקפץ לקבוצה הבכירה.
באוקטובר 1992 ערך צ'רני את הופעת הבכורה בבונדסליגה, במשחק בו באיירן מינכן נפרדה בתיקו 1-1 מאיינטרכט פרנקפורט.
צ'רני ערך באותה עונה 13 הופעות ליגה, והקבוצה סיימה את העונה במקום השני בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות מהאלופה, ורדר ברמן.
את עונת 1993/94 החל צ'רני בבאיירן מינכן, אך חזר לקראת סיום חלון ההעברות לאדמירה ואקר, שם הציג עונה טובה בה הבקיע שבעה שערים.
בתום עונה זו נמכר לפ.צ.
טירול האוסטרית, שם עונה וחצי, והבקיע 14 שערי ליגה.
בפגרת החורף של עונת 1995/96 חזר צ'רני למינכן, אך חתם אצל היריבה הגדולה של באיירן מינכן, מינכן 1860. צ'רני שיחק במינכן 1860 במשך 11 עונות וחצי ברציפות.
בתחילת ימיו בקבוצה, מינכן 1860 הייתה קבוצת אמצע טבלה, ובתחילת שנות ה-2000 הקבוצה החלה לתפוס מקום בצמרת הבונדסליגה, כאשר עונת השיא של צ'רני ומינכן 1860 הייתה עונת 1999/00, אז סיימה הקבוצה במקום הרביעי בבונדסליגה, כאשר צ'רני מהווה חלק מחוליה התקפית איכותית שכללה גם את תומאס הסלר, מרטין מקס ומרקוס שרוט.
גם בשנים הבאות הייתה מינכן 1860 בחלק העליון של הטבלה, אך בעונת 2003/04 נשרו צ'רני ומינכן 1860 אל הבונדסליגה השנייה.
לאחר נשירת הקבוצה, צ'רני מיעט לשחק, ובשלוש עונותיו האחרונות בקבוצה ערך 25 הופעות בלבד.
בתום עונת 2006/07 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
לצ'רני 263 הופעות ליגה במדי מינכן 1860, מתוכן 238 הופעות בבונדסליגה, והוא נחשב לשיאן ההופעות של מינכן 1860 בבונדסליגה בכל הזמנים.
צ'רני ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת במרץ 1993 במשחק ידידות מול נבחרת .
צ'רני השתתף עם נבחרת אוסטריה במונדיאל 1998, בו ערך שתי הופעות.
במוקדמות יורו 2000 הבקיע צ'רני צמד בניצחון 3-0 מול נבחרת קפריסין, אך גם היה שותף לתבוסות 9-0 לנבחרת ספרד ו-5-0 לנבחרת ישראל, שבשתיהן שיחק 90 דקות.
בשנת 2004 פרש מהנבחרת לאחר שצבר 47 הופעות והבקיע 47 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, אימן צ'רני קבוצות נוער במינכן 1860, ולאחר מכן עבר לאמן קבוצות נוער בבאיירן מינכן.
הראש המכני, רוח זמננו הוא יצירת אסמבלז' שנוצרה בין השנים 1919–1920 על ידי הצייר, הצלם והסופר האוסטרי, ראול האוסמן, בברלין, גרמניה.
היצירה הוצגה בראשית שנות ה-20 של המאה העשרים, כ- 40 לפני הכרה רשמית של הממסד האמנותי באסמבלז' כאמצעי אמנותי בזכות עצמו.
מדובר בבחירת אמצעי שנחשב מחוץ לגבולות האומנותיים המקובלים.
היצירה עוסקת בשינויים שחלו במבנים חברתיים וטכנולוגיים בעקבות המציאות במחצית הראשונה של המאה ה-20: עלייתם של ממשלים טוטליטרים, החיים שלאחר מלחמות הבלקן, לאחר מלחמת העולם הראשונה טרום מלחמת העולם השנייה, כמו גם בהיבטים שקשורים אנתרופולוגיה מקומית בדגש לבורגנות הגרמנית.
האסמבלז' מורכב מראש עץ מגולף, אשר שימש כבובה לפאות נוכריות במספרה.
על ראש הבובה מוצבת כוס מתקפלת, ממנה יורד סרט מדידה קרוע במרכז המצח, לידו לוח קטן ועליו המספר 22, שעון עם מנגנון חשוף, על האוזן השמאלית נרתיק עור ובו צילינדר של מכונת כתיבה וארנק כסף מעור.
מצד ימין מכשיר מדידה וסרגל עץ.
נוכל למצוא מסמרים וברגים נעוצים באקראיות בראש הבובה.
האוסמן בוחר ומשתמש בחפצי 'רדי מייד', אותם הוא אוסף מן המציאות החוץ אומנותית, חפצים המצויים סביבו ביום יום וזמינים לכל אדם.
מערכת היחסים בין החפצים וראש הבובה מבטאת את חדירת הגבולות אל הדימוי המרכזי.
הם יוצרים צלילית חדשה אשר הופכת את הראש המקורי לסוג של ראש מכונה.
נוכל לזהות קבוצות של חפצים מעולם תכן דומה למשל; קבוצת חפצים המייצגת טכנולוגיה: צילינדר מכונת כתיבה, מכשיר מדידה, מנגנון של שעון, חלקי מצלמה.
קבוצת חפצים המייצגים את עולם המספרים והסדר: לוח עליו המספר 22, סרגל מדידה, סרט מדידה, מנגנון השעון מתקשר גם לקבוצה זו.
האוסמן בוחר בחפצים שבורים בעלי איכות אסתטית פרגמטית, אלה מעניקות לנו רעיון לגבי תפיסתו של האוסמן בנוגע לחוסר שלמות, זמניות והתכלות החפצים הללו.
היבט מרכזי ביצירתו של האוסמן עוסק בביקורת שנגזרת מחיבור חפצים טכנולוגיים עם בובת ראש המסמנת את האדם.
האוסמן לוקח דימוי, אשר במקור נראה אנושי למדי והופך אותו לעל-אדם, זאת על ידי חיבור של אלמנטים טכנולוגים אשר מערערים את האנושיות.
הראש המכני של האוסמן מציע את עצמו כפליט בורגני של החברה המודרנית.
החפצים מעיקים בצורה אבסורדית לבובת הראש הפסיבית ויוצרים מחזה חדש, שילוב של אלמנט אורגניואלמנט טכנולוגי.
רעיון הקיבורג מעלה את תפיסת הזהות הטרוגנית והפוסט-מודרנית, הפילוסופיה המכניסטית של האוסמן התפתחה באמצעות ביקורת על המודלים הפרוידיאנים ומתמקדת ביתר דיוק עם בחירתו המודעת או הלא מודעת, להשתמש במודל של קיבורג כדי לייצג את האדם ההיברידי החדש: דמות אורגנית למחצה, ממוחשבת למחצה, אוטומטית למחצה, המופיעה בתדירות גבוהה יותר בעולם המודרני.
האוסמן ראה את הקיבורג כדמות שיכולה לייצר לעצמה של זהות עצמית.
הראשון בין המעטים (בבריטניה: The First of the Few, בארצות הברית: Spitfire) הוא סרט ביוגרפי בריטי בשחור-לבן משנת 1942 בהפקתו ובבימויו של לסלי הווארד המשחק בסרט בתפקיד ראשי של ר.ג'י.
מיצ'ל , מפתח מטוס הקרב סופרמרין ספיטפייר.
שם הסרט הוא הרמז מדבריו הנודעים של וינסטון צ'רצ'יל בעת הקרב על בריטניה: "מעולם בסכסוך אנושי, לא חבו רבים כל כך, הרבה כל כך, למעטים כל כך."
זה היה סרטו האחרון של לסלי הווארד, ב-1 ביוני 1943 הוא נהרג עת טס במטוס DC-3 דקוטה בטיסה 777 של BOAC מליסבון ללונדון.
המטוס הופל על ידי מטוס קרב גרמני מעל מפרץ ביסקיה.
המוזיקה לסרט חוברה על ידי המלחין הבריטי ויליאם וולטון.
ב-1943 ריכז וולטון את המוזיקה לסרט ביצירה תזמרתית בשם "ספיטפייר פרלוד ופוגה".
הסרט הופק בימי מלחמת העולם השנייה ונחשב כסרט תעמולה.
המפיק ההוליוודי סמואל גולדווין הסכים לשחרר את השחקן דייוויד ניבן תמורת זכויות ההפצה בארצות הברית.
הוא גם שינה את שם הסרט לשם יותר קצר ושיווקי "ספיטפייר".
הסרט מתחיל ביומני קולנוע על התקדמות הגרמנים באירופה עם ציטוטים מדבריהם של היטלר, גבלס וגרינג על סופה של בריטניה ולבסוף קולו של וינסטון צ'רצ'יל המבטיח שהעם הבריטי יילחם עד לניצחון.
ב-15 בספטמבר 1940, אחד הימים המכריעים בקרב על בריטניה.
טייסי להק מטוסי ספיטפייר מתכוננים לפקודת המראה.
הם מחליפים דעות בקשר לעליונותו של הספיטפייר.
מפקדם הוא ג'פרי קריספ (דייוויד ניבן) מתחיל לספר להם על מתכנן המטוס והסרט ממשיך בפלשבק:
שנת 1922. רג'נלד מיצ'ל (לסלי הווארד) הוא מהנדס אווירנאוטיקה בחברת סופרמרין המייצרת מטוסים ימיים.
הוא מתבונן עם אשתו דיאנה (רוזמונד ג'ון) בשחפים ומשתף אותה בתוכניתיותיו לבנות מטוס ממקשה אחת כמו השחפים, שיהיה מהיר יותר ממטוסים המקומיים ויזכה במקום ראשון בגביע שניידר למטוסים ימיים.
ג'פרי קריספ (דייוויד ניבן) הוא חבר ותיק של מיצ'ל שהיה טייס במלחמת העולם הראשונה וכעת מובטל.
הוא מגיע למיצ'ל בבקשת עבודה ומתקבל כטייס ניסוי.
מיצ'ל משכנע את מנהלי החברה לייצר מטוס לפי תוכניתו וקריספ מטיס אותם וזוכה במקום ראשון בבלטימור ארצות הברית ב-1923, וב-1927 בוונציה.
בתחילת שנות ה-30 הוא נוסע לחופשה בגרמניה ונפגש עם וילי מסרשמיט וקצינים נאציים המספרים לו כי הם מתחילים לבנות מטוסי קרב למרות הסכם ורסאי.
הוא חוזר לבריטניה, מתחיל לתכנן את מטוס הספיטפייר ומשכנע את הנרי רויס להתקין מנועי רולס רויס מרלין במטוס החדש.
מיצ'ל עובד עד אפיסת כוחות.
הרופא אומר לו שיש לו שמונה חודשים אם לא ינוח אבל מיצ'ל מסרב.
לבסוף מושלם האבטיפוס הראשון של הספיטפייר.
קריספ מטיס אותו בהצלחה מעל ביתו של מיצ'ל ומנופף לו.
העלילה חוזרת להווה, הטייסים ומפקדם מוזנקים ונלחמים בהצלחה במטוסי הגרמנים.
קריספ מסתכל למעלה ואומר "מיץ', הם אינם יכולים על הספיטפייר".
מסרט יש מספר אי דיוקים שנעשו כדי להעניק לו עומק דרמטי.
דמותו של ג'פרי קריפס היא פיקטיבית ומורכבת משילוב של כמה טייסי ניסוי של מיצ'ל.
מיצ'ל אמנם ביקר בגרמניה אך לא נפגש עם וילי מסרשמיט.
מיצ'ל לא מת מעומס עבודה אלא מסרטן המעי הגס.
מיצ'ל לא מת בעת הטיסה של האבטיפוס הראשון אלא 15 חודשים לאחר מכן.
הראלה בֶּר (נולדה ב-23 ביוני 1960) היא זמרת לשעבר, העוסקת במיתוג תאגידי ומסחרי בעולם הפרסום, מאמנת אישית ופובליציסטית ישראלית.
נולדה בקונסטנטין שבאלג'יריה, שם התגוררה משפחתה כשנתיים במסגרת שליחות אביה, יצחק בר, שהיה איש מוסד בכיר.
בשל תפקידו נדדה משפחתה רבות בעולם.
בילדותה התגוררה במקסיקו סיטי, בקינשאסה ובאירופה.
בין נסיעותיה הרבות התגוררה בתל אביב, וסיימה תיכון "אליאנס" שברמת אביב.
בשנת 1976, בהיותה בתיכון, הוציאה תקליט שדרים ראשון עם השיר "הוא לי אמר" בהפקתו של שוקי אלון, שגם כתב את השיר, מתוך המחזמר "דוד ובת שבע".
בשנת 1978 התגייסה לצה"ל כחיילת בודדה, ושימשה סולנית מקהלת צה"ל, לאחר שהרמטכ"ל, רפאל איתן, פירק את הלהקות הצבאיות.
כמו כן הייתה סולנית בלהקה הצבאית שפעלה במקביל למקהלת צה"ל בתוכנית בשם "תעודת בגרות", שכתב המחזאי הלל מיטלפונקט.
השתחררה מצה"ל בשנת 1980, ולוהקה למחזמר "חיידק במה", המבוסס על המחזמר "שורת המקהלה".
לאחריו הופיעה במחזמר "אברהם אחד", לצדם של אריק סיני, ריקי גל ועוד.
בפרימיירה התגלתה על ידי המפיק עמירם הר אבן והוחתמה ב-CBS על חוזה תקליטים כאמן מן המניין בחברה.
בשנת 1983 הקליטה גרסת כיסוי ל"שיר אהבה ישן" של נחום היימן, שהופיעה באוסף שירי אהבה של-CBS.
במהלך הקריירה שלה השתתפה בשירה באלבומים של אמנים ישראלים רבים, כגון מאיר אריאל באלבום "ירוקות", נורית גלרון, בעז שרעבי, דני סנדרסון, עפרה חזה, יוסי אלפנט, אדם (שלו כתבה את מילות "בלב אפריקה" מתוך אלבומו "חופשי"), חוה אלברשטיין ועוד.
אלבום הבכורה שלה, "קטיפה" יצא לאור בשנת 1984 בחברת CBS, בהפקתו המוזיקלית של אבנר קנר, שגם הלחין את רוב שירי האלבום, חוץ משלושה שירים שהלחין מישה סגל בזמן שהותו בארצות הברית.
את רוב מילות השירים כתב אהוד מנור, חוץ משלושה שירים שנכתבו על ידי עדנה פלג.
את הלהיט מאלבום זה "רק באגדות" כתבו אהוד מנור ואבנר קנר.
קולות הרקע הם של מתי כספי וגלי עטרי.
בשנת 1987 יצא אלבומה השני, "קשה בלילה", כשם אחד השירים באלבום שכתב אברהם חלפי, בהפקתו המוזיקלית של מיקי גבריאלוב.
שני להיטיה הגדולים באלבום שודרו רבות ברדיו: "טנגו אחרון" (סקובידו) שכתב מאיר גולדברג והלחין מיקי גבריאלוב, ו"על מי את חולמת עכשיו נעמי" של נתן כהן ומאיר גולדברג, שזכה לגרסת כיסוי של אריק איינשטיין.
את שני האלבומים הפיקו מיכאל תפוח ואתי אנטה ב"המון הפקות".
לאחר צאתו לאור של אלבומה השני, הראלה בר הופיעה ברחבי הארץ במשך שנתיים ואספה חומרים לתקליטה השלישי, אך בשנת 1989 גנזה את האלבום, שהוקלט גם הוא ב"המון הפקות".
היא נישאה בשנית ופנתה לדרך מקצועית אחרת.
בשנת 1985 נישאה בר לאבנר קנר.
לאחר כמה שנים השניים התגרשו.
תוך כדי איסוף החומרים לאלבומה השלישי, שנגנז, מצאה את מילותיו של מאיר גולדברג לשירו "זן נדיר" במחברת השירים שלו.
הראלה מסרה את המילים לקורין אלאל, אשר הלחינה אותו עבורה.
השיר, בביצועה של הראלה בר, הוקלט בעיבודם של הראלה בר וירון בכר, אך לא השתחרר באופן רשמי מעולם.
ב-7 באוקטובר 2018 הוציא עידו מימון, בהפקה משותפת עם המפיק והבסיסט דני שניידרמן, את הסינגל "רומנטיקה", שהקליט עם אופירה יוספי לפני פטירתה, עם קולות רקע של בר.
השיר נכלל במקור באלבום הגנוז "כמו אגדה" של יוספי משנת 1998.
בר עוסקת בפרסום ושיווק ובמיתוג תאגידי עסקי.
כתבה טורי דעה פוליטיים וחברתיים רבים באתר Nrg.
כמו כן עוסקת באימון אישי, זוגי, משפחתי ועסקי.
שימשה בהתנדבות דוברת בעמותה לצמצום פערים חברתיים בפלטפורמה של התנועה לאיכות השלטון.
"קטיפה" – אהוד מנור ואבנר קנר
"רק באגדות" – אהוד מנור ואבנר קנר
"בלעדיך" – אהוד מנור ואבנר קנר
"שעת הזאבים" – אהוד מנור ומישה סגל
"אל תחכי לו" – אהוד מנור ואבנר קנר
"שיר יום" – אהוד מנור ומישה סגל
"מנגינה רוגעת" – עדנה פלג ומישה סגל
"בית מכושף" – אהוד מנור ומישה סגל
"ראש בעננים" – עדנה פלג ומישה סגל
"קיץ קרוב" – עדנה פלג ומישה סגל
"אפשרות אחרת" – צרויה להב ורן עפרון
"יושבת על מזוודה" – דני רובס (מילים ולחן)
"אם אתה הולך" – יצחק קלפטר (מילים ולחן)
"קשה בלילה בלי אדם" – אברהם חלפי ומיקי גבריאלוב
"דרך הים" – רוני ערן ודני רובס
"טנגו אחרון" (סקובידו) - מאיר גולדברג ומיקי גבריאלוב
"על מי את חולמת עכשיו נעמי" - מאיר גולדברג ונתן כהן
"גבר ללילה אחד" – אסתר שמיר ומיקי גבריאלוב
"סיפור מן הלילה" – רן עפרון (מילים ולחן)
"ריקוד נעים" – מיקי גבריאלוב (מילים ולחן)
"בתוך השקט" – הראלה בר ואבנר קנר
שירים שהוקלטו ולא יצאו לאור באלבומיה
"בלדה לנערי שגדל" של סשה ארגוב, מתוך המופע "שיר אהבה חיילי לסשה ארגוב - חלק א", 1983. מילים: תרצה אתר
"סלח לי עץ" - שיר פוליטי של דן אלמגור ורפי קדישזון מתוך תוכנית הטלוויזיה "גלגל המזלות"
"ביי מיר ביסטו שיין" עם אתי אנקרי, מתוך התוכנית "ביידיש זה נשמע טוב יותר"
"תמיד לצדי" - דואט עם אמנון ילון, הופיעו ב"זהו זה" בשנת 1990
הראנד נזריאנץ (בארמנית: Հրանտ Նազարեանց; 8 בינואר 1886 - 25 בינואר 1962) היה משורר ועיתונאי ארמני, שפעל באימפריה העות'מאנית ובאירופה.
הראנד נזריאנץ נולד בקונסטנטינופול למשפחת איש עסקים ארמני.
הוא למד בבית הספר הארמני בעיר, אך סולק ממנה כאשר ביקש להתחתן עם בת של בעל המקום.
בשנת 1902 הוא נסע ללונדון להמשך לימודיו.
בשנת 1905 הראנד נזריאנץ התחיל ללמוד באוניברסיטת פריז והחל להשתתף בתנועת החרות הארמנית.
בשנת 1907 בעקבות מחלת אביו הראנד נזריאנץ חזר לקונסטנטינופול והחל לטפל בעסקי המשפחה בה עבדו כאלפיים איש.
במקביל הוא התחיל להיות מעורב בעיתונות וספרות ארמנית.
בשנת 1908 הוא התחיל לפרסם עיתון Surhantag ("המוסר") ובשנת 1909 הקים שבועון Nor Hosank ("הגל החדש").
הוא היה בין הדמויות המובילות בספרות ועיתונות ארמנית בעיר.
הראנד נזריאנץ הצטרף לתנועת הפוטוריזם, היה בהתכתבות עם פיליפו תומאזו מארינטי ותרגם לארמנית את היצירות של טורקוואטו טאסו.
במקביל הוא גייס לטובת הנושא הארמני את ג'ובאני ורגה ולואיג'י פיראנדלו.
בשנת 1913 הוא פרסם ספר שירים של הרנוש ארשגיאן.
בשנת 1913 הראנד נזריאנץ נשפט בבית המשפט בהיעדרו.
בעקבות פסק דין מוות הוא נמלט לקונסוליה האיטלקית, התחתן עם אזרחית איטליה והוגלה לבארי ב-10 בפברואר 1913.
בהיותו בממלכת איטליה הראנד נזריאנץ המשיך בפעילות ספרותית.
בשנת 1924 במילאנו פורסם ספר שירים שלו בתרגום לאיטלקית.
באותה שנה הוא הקים בסביבות בארי כפר לגולים ארמנים.
בשנת 1953 מספר סופרים איטלקים הגישו מועמדות של הראנד נזריאנץ לזכייה בפרס נובל בספרות, אך הוא לא זכה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 מצבו הכלכלי של הראנד נזריאנץ היה בעייתי זאת בנוסף למעמדו כאיש ללא אזרחות.
בשנת 1960 הוא ואשתו השנייה עברו לקסמסינה בה הוא נפטר בשנת 1962.
הארלד קְרָמֶר (בשוודית: Harald Cramér; 25 בספטמבר 1893 – 5 באוקטובר 1985) היה מתמטיקאי, אקטואר וסטטיסטיקאי שוודי, שהתמחה בסטטיסטיקה מתמטית ותורת המספרים ההסתברותית.
ג'ון קינגמן תיאר אותו כ"אחד מענקי התיאוריה הסטטיסטית".
הראלד קרמר נולד בסטוקהולם שבשוודיה ב-1893, ונשאר קרוב לסטוקהולם לאורך רוב חייו.
הוא התחיל את לימודיו באוניברסיטת סטוקהולם בשנת 1912, שם למד לתואר ראשון במתמטיקה וכימיה.
בתקופה זו היה עוזר מחקר תחת הכימאי המפורסם, הנס פון אוילר-שלפין, עמו פרסם את חמשת המאמרים הראשונים שלו משנת 1913 עד 1914. לאחר הניסיון שלו במעבדה, הוא החל לעסוק אך ורק במתמטיקה.
בסופו של דבר, למד לדוקטורט במתמטיקה בהנחיית מרסל ריס באוניברסיטת סטוקהולם.
המחקר של קרמר, שהושפע גם מעבודתו של ג"ה הארדי, הוביל לעבודת הגמר שלו בשנת 1917, On a class of Dirichlet series ("על מחלקה של טורי דיריכלה").
לאחר הדוקטורט, שימש קרמר כמורה מן החוץ (Assistant Professor) למתמטיקה באוניברסיטת סטוקהולם בין השנים 1917–1929. כבר בשלב מוקדם, התעניין קרמר רבות בתורת המספרים האנליטית.
הוא גם תרם כמה תרומות סטטיסטיות חשובות בנוגע להתפלגות של מספרים ראשונים וראשוניים תאומים.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, התעניין קרמר בתחום ההסתברות, שבאותו זמן לא היה ענף מקובל במתמטיקה.
את תוצאות מחקרו הקפדני בתחום, פרסם קרמר בשנת 1937 בספרו משתנים מקריים והתפלגויות הסתברות (Random Variables and Probabilty Distributions) בהוצאת קיימברידג.
בשנת 1946, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיך קרמר ופרסם את ספרו רב-ההשפעה, שיטות מתמטיות בסטטיסטיקה (Mathematical Methods of Statistics).
ספר זה "הראה את האופן בו העשייה הסטטיסטית תלויה בכמות רבה של ניתוח מתמטי מדוקדק, כמו גם באינטואיציה פישריאנית."
בשנת 1929, מונה קרמר לקתדרה החדשה באוניברסיטת סטוקהולם במתמטיקה אקטוארית וסטטיסטיקה מתמטית, ושמר על תפקיד זה עד 1958. בתקופת כהונתו באוניברסיטת סטוקהולם, קרמר הנחה עשרה סטודנטים לדוקטורט, שהמפורסמים בהם הרמן וולד וקאי-לאי צ'ונג.
בשנת 1950 הוא נבחר להיות חבר באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה.
בשנת 1950, התמנה קרמר לנשיאות אוניברסיטת סטוקהולם, ובשנת 1958 התמנה גם לתפקיד קנצלר כל מערכת האוניברסיטה השוודית (universitetskansler).
קרמר פרש ממערכת האוניברסיטה השוודית בשנת 1961.
חלק גדול מעבודתו של קרמר עסק בתחום האקטואריה ומתמטיקה ביטוחית.
בין השנים 1920–1929, הוא היה אקטואר בחברת ביטוח החיים השוודית (Svenska livförsäkringsbolaget).
עבודתו האקטוארית במהלך תקופה זו הובילה אותו לחקר ההסתברות והסטטיסטיקה, שהפכו לתחום העיקרי במחקרו.
בשנת 1927, פרסם טקסט יסודי בשוודית, על תורת ההסתברות וכמה מיישומיה (Sannolikhetskalkylen och några av dess användningar).
לאחר עבודתו בחברת Svenska livförsäkringsbolaget, המשיך ועבד ב-Återförsäkringsaktiebolaget Sverige, חברת ביטוח משנה, עד 1948. הוא היה ידוע גם בעבודתו החלוצית בתורת הסיכון הביטוחית.
לאחר תקופה זו, בין השנים 1949–1961, הוא נשאר כאקטואר יועץ לחברה.
בהמשך חייו הוא נבחר להיות נשיא הכבוד של החברה האקטוארית השוודית.
קרמר המשיך בקריירה המקצועית שלו במשך 20 שנה נוספות.
לאחר פרישתו בשנת 1961, הוא נעשה פעיל מאוד במחקר, אשר הואט בשל תפקידו כקנצלר.
בין השנים 1961–1983, נסע קרמר ברחבי ארצות הברית ובאירופה כדי להמשיך במחקר שלו, תוך עצירות משמעותיות בברקלי, פרינסטון ובמכון משולש המחקר () בקרוליינה הצפונית.
קרמר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Heriot-Watt בשנת 1972.
הראלד קרמר נישא למרתה הנסון בשנת 1918, והם נשארו יחד עד מותה בשנת 1973. לעיתים קרובות הוא התייחס אליה כאל "מרתה האהובה" שלו.
נולדה להם בת אחת, מארי-לואיז, ושני בנים, תומאס וקים.
הראלד אנדרס הלפגוט (בספרדית: Harald Andrés Helfgott; נולד ב-25 בנובמבר 1977) הוא מתמטיקאי פרואני-צרפתי, חוקר תורת המספרים ותחומים סמוכים.
חוקר במכון למחקר מתמטי IMJ-PRG בפריז ופרופסור באוניברסיטת גטינגן.
הראלד הלפגוט נולד ב-1977 בלימה, בירת פרו.
בשנת 1998 קיבל תואר ראשון (בהצטיינות יתרה) מאוניברסיטת ברנדייס.
ב-2003 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון, על עבודה בהנחיית Henryk Iwaniec ופיטר סרנק, שכותרתה "Root Numbers and the Parity Problem".
בשנים 2003–2004 היה באוניברסיטת ייל במשרת פוסט-דוקטורט, ובשני 2004–2006 היה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת מונטריאול.
בשנים 2006–2009 היה מרצה ואחר כך מרצה בכיר באוניברסיטת בריסטול.
בשנת 2010 מונה לחוקר במכון למחקר מתמטי IMJ-PRG, ובשנת 2015 מונה במקביל לפרופסור באוניברסיטת גטינגן.
בשנים 2012 ו-2013 הוכיח את השערת גולדבך החלשה בשלושה מאמרים.
ההוכחה התבססה בין היתר על חישוב שביצע יחד עם דוד פלאט.
שני המאמרים הראשונים הוקדשו לשיפור החסמים הנחוצים להוכחה.
שיפור החסמים התאפשר בין היתר בזכות בדיקה ממוחשבת של השערת רימן המוכללת (עבור מספר סופי של פונקציות זטא) עד לגובה מסוים במישור המרוכב.
בשנת 2013 בדקו הלפגוט ופלאט את תקפותה של השערת גולדבך החלשה עד .
הם השתמשו בשיטה דומה לשיטתו של Saouter לבדיקה של השערת גולדבך החלשה עד .
במאמר האחרון הוכיח הלפגוט את ההשערה למספרים גדולים מ- ללא הנחת השערת רימן המוכללת, ובכך סגר את השערת גולדבך באופן מלא.
בנספח למאמר זה מתאר הלפגוט שיטה נוספת לבדיקת ההשערה עד .
שיטה זו התבססה על מאמר חישובי אחר של פלאט שנכתב באותו הזמן.
בשנת 2017 גילה טעות בהוכחתו של לסלו בבאי משנת 2015 לבעיית הגרפים האיזומורפיים , ובבאי תיקן את הטעות.
בשנת 2008 קיבל את פרס לוורהולם , על עבודתו בתורת המספרים, גאומטריה דיופנטית ותורת החבורות.
בשנת 2010 קיבל את פרס וייטהד, על תרומותיו לתורת המספרים.
בשנת 2011 קיבל את פרס אדמס , יחד עם טום סנדרס.
בשנת 2013 מונה לפרופסור כבוד באוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס בלימה.
בשנת 2019 נבחר לעמית האגודה האמריקאית למתמטיקה, על תרומותיו לתורת המספרים האנליטית, קומבינטוריקה אדיטיבית ותורת החבורות הקומבינטורית.
הראלד קויאט הוא גנרל גרמני בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 2000–2002. לאחר מכן שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו עד 2005.
קויאט נולד ב-1 במרץ 1942 בכפר מילקה שהשתייך אז לגרמניה הנאצית וכיום נמצא בתחומי פולין.
אביו היה איכר אשר שרת בוורמאכט ונהרג במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה נמלטה משפחתו מאימת הצבא האדום אל העיר קיל.
ב-1965 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
בין השנים 1972–1975 הוא שימש כקצין מטהו של שר ההגנה גאורג לבר.
בין 1975–1977 הוא למד במכללת המטה הכללי בהמבורג.
לאחר מכן שימש לתקופה קצרה כקצין מטהו של שר ההגנה הנס אפל.
בשנים הבאות הוא מילא תפקידים מנהליים במשרד ההגנה ובמשרד הקנצלר בבון, וב-1985 מונה למפקד גדוד הלופטוואפה ה-2.
ב-1988 הוא למד במכללת ההגנה של נאט"ו ברומא והועלה לדרגת אוברסט.
ב-1989 הוא מונה לנציג גרמניה בוועדה הצבאית של נאט"ו בבריסל.
ב-1996 הוא נשלח לבוסניה והרצגובינה כחלק מכוח האכיפה של נאט"ו.
בהמשך אותה שנה הוא חזר לבלגיה ומונה לסגן ראש המטה הצבאי הבינלאומי של נאט"ו.
ב-1998 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, חזר לברלין ומונה ליועצו של שר ההגנה רודולף שרפינג.
ב-1 ביוני 2000 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל).
ב-1 ביולי 2002 הוא פרש מתפקידו והתמנה לתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
מאז יולי 2016 חבר קויאט במכון המחקר "דיאלוג הציוויליזציות" בברלין.
מכון הממומן בידי ולדימיר יאקונין - מקורבו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
במהלך השנים ספג קויאט ביקורת רבה בשל עמדותיו הפרו-רוסיות ותמיכתו בנשיא פוטין.
שגריר ארצות הברית בגרמניה ג'ון קורנבלום כינה אותו "גנרל סובייטי".
הראלד פון בוסה היה אדריכל וצייר בן המאה ה-19. הוא היה צאצא למשפחת אצילים גרמנו-בלטית והיה נתין של האימפריה הרוסית.
הוא נולד בליבבורג הסמוכה לסנט פטרסבורג.
הוא למד בדרמשטדט ועבר לסנט פטרסבורג בשנת 1831. הוא עבד בסטודיו של אלכסנדר ברלוב והתמנה לצייר חופשי באקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1832, ולאקדמאי שם ב-1839 ופרופסור ב-1854. הוא תכנן מבני ציבור והפך לאדריכל החצר ב-1858.
הוא פרש ב-1863 ועבר לדרזדן מסיבות בריאותיות, בילה שם את שנותיו האחרונות ובשנת 1872 תכנן את הכנסייה הרפורמית והכנסייה הרוסית האורתודוקסית של העיר.
בין יצירותיו הידועות האחרות היא הכנסייה הגרמנית בהלסינקי, פינלנד, עבודה המיוחסת במשותף לפון בוסה ולאדריכל יליד שוודיה קרל יוהאן פון היידקן, העבודה הושלמה בשנת 1864. הוא מת בדרזדן.
על פי האסתטיקה של תקופת ההיסטוריזם, האדריכל פון בוסה ניסה את כוחו ב"סגנונות היסטוריים" שונים.
בעיצוביו לבתים כפריים של סוף שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40 הוא עבד בעיקר "בסגנון הקוטג' האנגלי, תוך שימוש באלמנטים של עיטור גותי".
סגנונו של האדריכל התפתח מקלאסיציזם קפדני לסגנון הנאו-רנסאנס.
סגנון הנאו-רנסאנס אומץ על ידי איוואן פשקוב בשדרת Liteyny בסנט פטרסבורג (1841–1844).
באופן דומה מעוטרים גם חזיתות בנייני המגורים והאחוזות של מ.ב.
עם זאת, חללי הפנים של בתי המגורים מעוצבים בסגנונות שונים: נאו-בארוק, נאו-רוקוקו, ביזנטי, מורי וגותי.
בעת בנייה מחדש של האגף של הקיסרית מריה אלכסנדרובנה בארמון החורף בחר פון בוסה בסגנון הרוקוקו; הוא החליף את הצבע הכחול המקורי במשי ארגמן בוהק ופרטים מוזהבים.
הראלד סונד (בנורווגית: Harald Sunde; נולד ב-9 במרץ 1954) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 2009–2013.
סונד נולד בהורדל ב-9 במרץ 1954. ב-1973 הוא החל ללמוד בבית הספר הצבאי לפרשים והיה התלמיד המצטיין במחזור.
ב-1974 הוא הוצב בבריגדה הצפונית, ולאחר מכן חזר לבית הספר לפרשים, כמדריך.
ב-1976 הוא החל ללמוד בבית הספר למלחמה, וב-1979 הועלה לדרגת לויטננט.
ב-1983 הוא הועלה לדרגת קפטן.
בין 1987–1989 הוא למד במכללת הבונדסוור בהמבורג והועלה לדרגת מאיור.
ב-1992 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
ב-1996 הוא נשלח לבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח האכיפה.
ב-1999 למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
בשנת 2000 הוא הועלה לדרגת בריגדירן-גנרל.
בשנת 2003 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה למפקד זרוע היבשה.
ב-1 באוגוסט 2005 מונה לראש המחלקה למבצעים ותכנון חירום במשרד ההגנה.
ב-15 בנובמבר 2006 קודם לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-30 בספטמבר 2009 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-19 בנובמבר 2013 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
הראלד ווסט היה גנרל גרמני אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 1976–1978.
ווסט נולד בקיל ב-14 בינואר 1921. ב-1941 הוא התגייס ללופטוואפה ושימש כקצין מודיעין במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הגיע לדרגת לויטננט, ועם סיום המלחמה נפל בשבי הצבא האדום.
לאחר שחרורו, למד חינוך וכתב מספר ספרי ילדים.
ב-1956 הוקם מחדש הלופטוואפה, ו-ווסט הוזמן להצטרף אליו.
בין 1958–1959 הוא השתתף בקורס המטכ"ל הראשון של הבונדסוור, וסיים אותו במקום הראשון.
כתוצאה מכך, הוא קודם במהירות בסולם הדרגות, וב-1975 מונה לסגן המפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לרמטכ"ל).
ב-30 בנובמבר 1976, מת במפתיע המפכ"ל ארמין צימרמן, ו-ווסט הפך אוטומטית למפכ"ל החדש.
ב-1978 התגלה שלותר-ארווין לוץ, קצין ועובד בכיר במשרד ההגנה, היה למעשה מרגל של השטאזי.
בעקבות לכידתו של לוץ, נחשפו מרגלים נוספים בצבא הגרמני, ו-ווסט ספג ביקורת ציבורית קשה.
בעקבות כך, הוא התפטר מתפקידו ב-11 בדצמבר של אותה שנה.
הראש היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוג דרמת-מתח, שיצרו רון לשם, עמית כהן, דניאל אמסל ואופיר לובל, שגם ביים אותה.
הסדרה הופקה על ידי שנהר הפקות.
הפרק הראשון שודר בקשת 12 ב-17 במרץ 2025. הסדרה הייתה אמורה לעלות לשידור בקשת באוקטובר 2023 - ונדחתה בגלל טבח שבעה באוקטובר.
השם המקורי של הסדרה היה "האויב שבתוכנו".
הסדרה הוצגה בבכורה עולמית בפסטיבל מונטה קרלו.
ונרכשה לשידור בנטפליקס העולמית, והייתה אמורה לעלות בכ-20 טריטוריות מרכזיות של רשת הסטרימינג, כולל בארצות הברית ובבריטניה, תחת שם הכותר באנגלית "Trust No One".
הסדרה הייתה מועמדת לזכייה בקטגוריית "הסדרה הבינלאומית הטובה ביותר" בתחרות "Golden Nymph Awards" במסגרת פסטיבל מונטה קרלו במונקו.
העלילה עוקבת אחרי חייו של איתמר מולכו ראש שירות הביטחון הכללי בחודש אחד מטלטל בחייו המקצועיים והאישיים.
במהלך הדרמה מתגלה ההדלפה החמורה ביותר בתולדות ארגון השב"כ, שמובילה לחשדות בכל הסובבים הקרובים אליו.
הראלד קונופקה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בפ.צ.
קלן, ובעונת 1971/72 עלה לקבוצת הבוגרים.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון, הפך קונופקה לשחקן הרכב קבוע, וסיים עמה במקום הרביעי.
בעונת 1972/73 סיים עם הקבוצה במקום השני, וגם בעונות הבאות הקבוצה סיימה במקומות הגבוהים בטבלה, והגיעה באופן קבוע למפעלים האירופיים.
בעונת 1976/77 קונופקה זכה עם קלן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון במפגש כפול על הרטה ברלין.
בעונת 1977/78 זכה קונופקה עם קלן בגביע הגרמני בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על פורטונה דיסלדורף.
באותה עונה, זכו קונופקה וקלן באליפות הבונדסליגה, בזכות הפרש שערים טוב יותר משל בורוסיה מנשנגלדבך, והשלימו דאבל מקומי.
בעונת 1981/82 קונופקה וקלן סיימו במקום השני בבונדסליגה לאחר האלופה המבורג.
בעונת 1982/83 זכה קונופקה בגביע הגרמני בפעם השלישית עם פ.צ.
קלן, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על היריבה העירונית פורטונה קלן.
קלן, אך לאחר מחזור אחד עבר לבורוסיה דורטמונד, לאחר 12 עונות בפ.צ.
בעונה זו, סיימו קונופקה ודורטמונד במקום ה-12 בבונדסליגה, כשקונופקה עורך 17 הופעות ליגה.
קונופקה זומן לסגל נבחרת גרמניה המערבית בכדורגל לקראת מונדיאל 1978, על אף שלא היו לו הופעות קודמות במדים הלאומיים.
במונדיאל זה, ערך קונופקה הופעה אחת בשלב הבתים השני, כשהחליף בתיקו 0-0 מול איטליה את חברו לפ.צ.
גרמניה המערבית הודחה בתום שלב הבתים השני.
כעבור כשנה, ערך קונופקה את הופעתו השנייה והאחרונה במדי נבחרת גרמניה המערבית, בניצחון 1–3 על איסלנד.
מיטשל הרברט "הרב" אליס היה גיטריסט ג'אז אמריקאי.
אליס האזין לג'אז ששמע ברדיו מאז ילדותו בפרמרסויל ליד דאלאס והתנסה בנגינה בגיטרה כילד וכנער, בנוסף לבנג'ו ומפוחית.