tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית בוצעה על ידי משמר הגבול (Grenzwacht - גרנצוואכט), כח צבאי קטן שהחל בפעילות מיד לאחר חימושה מחדש של גרמניה.
תוכנית ליים החלה לאחר שהיטלר הורה לחזק את הביצורים בגבולה המערבי של גרמניה.
הבונקרים שנבנו בשלב זה (1938) היו חזקים יותר מהבונקרים בתוכנית הקודמת.
לשם בניית כל אחד מ-3,471 בונקרי "טיפוס 10" שבתוכנית, היה צורך בעבודה של כ-20 שנות אדם ובשימוש ב-287 ממ"ק של בטון, כמות המספיקה לבניית שכונת מגורים קטנה.
התקרה והקירות של הבונקרים היה בעובי 1.5 מטר, שהוכח כבלתי מספק כבר בעת הבנייה.
בבונקרים היה חדר מרכזי שהכיל בין עשרה לשנים עשר אנשים, וכלל כניסה, חרכי ירי במעלה מדרגות שפנו אחורנית, ואזור קרבי 50 ס"מ מעל.
אזור זה הכיל פתחי ירי מקדימה ולצדדים עבור מקלעים, וכניסה נוספת.
פתחי ירי נוספים נועדו עבור רובים רגילים והמבנה כולו מוגן נגד גז רעיל כלקח ממלחמת העולם הראשונה.
הבונקר חומם על ידי תנור, והארובה שהובילה החוצה כוסתה בסבכה עבה לשם הסוואה.
לכל חייל ניתן מקום לישון בו ושרפרף, המפקד זכה במותרות של כיסא.
המקום היה מצומצם והצפיפות רבה.
לכל חייל היה בערך מטר מרובע אחד.
בתוך הבונקרים מסוג זה שעדין קיימים כיום שרדו שלטים שנועדו להכין את החיילים למשימתם: "לקירות יש אוזניים" או "כבו את האורות כשחרכי הירי פתוחים".
באוקטובר 1938 לאחר סיפוח חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית, היטלר הכריז על תוכנית אאכן-זאר.
הבניה התחילה מייד לאחר ההכרזה אולם רק בפברואר 1939 התקדמה בקצב גבוה.
הביצורים בקו אאכן-זאר היו דומים לאלו שבתוכנית ליים רק נבנו מערבה לה בין הערים אאכן וזארבריקן.
קירות הבונקרים בקו הזה היו בעובי של עד 3.5 מטר וההבדל בינם לבין תוכנית ליים התבטא בעיקר בחוסר של חרכי ירי בחזית הבונקר אלא רק בצדדיו.
רק במקרים מיוחדים נבנו חרכי ירי בחזית והם היו מוגנים באמצעות דלתות מתכת כבדות.
האזור המערבי נגד מטוסים (Luftverteidigungszone West), נמשך במקביל לשני קווי ההגנה האחרים, והורכב בעיקר ממגדלי נ"מ מבטון שתוכננו על מנת לאלץ את מטוסי האויב לטוס גבוה יותר ובכך לבזבז דלק רב ולהקטין את טווחם.
הבונקרים של תוכנית לימס ותוכנית אאכן-זאר נועדו להגן על מגדלי נ"מ אלו.
בתוכנית זאת, שלאחר פתיחת מלחמת העולם השנייה, הוארך קו זיגפריד צפונה מהעיירה בריגן עד לעיר קלפה שעל הריין.
מרבית הבנייה הייתה של מקלטים (dugout) לא חמושים אך בנויים בצורה חזקה מאוד מבטון.
לשם הסוואה מוקמו המקלטים בסמוך לחוות.
מלכודות טנקים נבנו לאורך קו זיגפריד ונודעו בשם "שיני דרקון" ו"פצעונים" בשל צורתם.
המלכודות היו מורכבות משורות של עמודים קטנים מבטון מזוין ומטרתן הייתה לעכב את תנועתם של טנקים ולתעל אותם לעבר שטחי השמדה שם ייתקלו בנשק נגד טנקים בכמות גדולה.
שיני הדרקון נפרשו בשתי צורות טיפוסיות, בתקן 1938 עם ארבע שיניים הנעשות גבוהות יותר, ובתקן 1939 עם חמש שיניים במבנה זהה.
עם זאת שורות "שיניים" רבות נבנו ללא צורה מסוימת.
אם תוואי השטח אפשר זאת, תעלות מלאות מים נחפרו ושימשו במקום "שיני הדרקון".
דוגמה לסוג כזה של הגנה ניתן לראות בצפון אכן בסמוך לגיילנקירכן.
הביצורים המוקדמים נבנו על ידי חברות פרטיות, אולם אלו לא יכלו לספק את כוח האדם הנדרש להשלמת הקו.
על מנת להתגבר על קושי זה עד 500,000 עובדי כפיה שסיפק ארגון טודט עבדו להקמת הביצורים.
שינוע של החומרים הדרושים לבניית הביצורים כמו גם עובדי הכפיה לקו הביצורים נעשה על ידי רכבת הרייך הגרמני.
חברת הרכבת עשתה שימוש בקווים שהיו קיימים באזור עוד מזמן מלחמת העולם הראשונה.
תנאי העבודה היו קשים ומסוכנים, לדוגמה העברה של לוחות מיגון ששקלו עד 60 טון נעשתה בצורה ידנית.
קו זיגפריד במערכה מול צרפת
למרות הכרזת המלחמה של צרפת על גרמניה בספטמבר 1939 ופתיחת מלחמת העולם השנייה, לא התרחשו קרבות רציניים בקו זיגפריד.
במה שזכה לכינוי "המלחמה המדומה", שני הצדדים נשארו תקועים בעמדותיהם, קו מז'ינו מהצד הצרפתי וקו זיגפריד בצד הגרמני, ומיאנו לתקוף עד מאי 1940, עת פתחו הגרמנים במתקפה על צרפת וארצות השפלה.
עם כיבוש צרפת וסיום הקמפיין הגרמני במערב אירופה, הוצאו מקו זיגפריד כל כלי הנשק הניתנים לשינוע, ושימשו במקומות חליפיים.
העמדות בקו זיגפריד ננטשו והפכו במהרה ללא מתאימות להגנה והבונקרים החלו לשמש כמחסנים בעיקר לצורכי חקלאות.
איושו מחדש של קו זיגפריד
לאחר פלישת בעלות הברית לנורמנדי שבצרפת ב-6 ביוני 1944, נוצר איום חדש על גרמניה מכיוון מערב.
ב-24 באוגוסט 1944 נתן היטלר הוראה לחדש את עבודות הבנייה של הקו.
20,000 עובדי כפייה כמו גם חברי שירות העבודה הלאומי של גרמניה ניסו לצייד את הקו מחדש.
מקומיים גויסו גם הם לעבודות שונות, לרוב בניית תעלות נגד טנקים.
העבודות נתקלו בקשיים רבים וניתן לומר שאף נכשלו, זאת בשל העליונות האווירית של בעלות הברית.
במהלך הבנייה הסתבר כי הבונקרים לא יוכלו לעמוד מול כלי הנשק חודרי השריון שפותחו במהלך המלחמה.
בזמן שקו זיגפריד הופעל מחדש נבנו בונקרי בטון קטנים שזכו לכינוי בונקרי טוברוק (על שם עיר הנמל במזרח לוב).
בונקרים אלו שנבנו לאורך הגבול של השטח הכבוש היו בעיקרם מקלטים לאדם יחיד.
באוגוסט 1944 אירעו ההתנגשויות הראשונות בין הכוחות על קו זיגפריד.
הקטע של הקו שהיה מעורב בלחימה בשלב זה היה יער הירטגן שבסמוך לאייפל, 20 ק"מ מדרום לאכן.
הקרב בשטח המיוער גבה את חייהם של יותר מ-10,000 אמריקאים וכ-12,000 גרמנים.
אחרי "הקרב על יער הירטגן" החל הקרב על הבליטה, דרומית ליער הירטגן בין מנושאו והעיר הלוקסמבורגית של אכטרנאך.
מתקפה זאת הייתה ניסיונם האחרון של הגרמנים להפוך את תוצאת המלחמה.
הניסיון נכשל וגבה את חייהם של רבים.
היו התנגשויות קשות גם בחלקים אחרים של קו זיגפריד.
חיילים גרמניים בבונקרים רבים סירבו להיכנע בין השאר בשל החשש ממשפטים צבאיים.
רבים מהם קיפחו את חייהם בשל החלטה זאת מכיוון שהמקלטים הקבוצתיים לא הגנו עליהם ולו מההתקפה הקלה ביותר.
באביב 1945 נפל אחרון הבונקרים של קו זיגפריד באזור הסאר והנסרווק.
קו מהדרין היה קו אוטובוס שבו נהגו כללי תרבות חרדיים, שבמרכזם הפרדה מגדרית לפיה הגברים יושבים במחציתו הקדמית של האוטובוס והנשים במחציתו האחורית.
ברוב המקרים שבהם הייתה נהוגה הפרדה, הנשים עלו וירדו מהאוטובוס דרך הדלת האחורית והגברים - דרך הדלת הקדמית.
בינואר 2011 קבע בג"ץ שהפרדה מגדרית כפויה באוטובוס אסורה ושכל נוסע ונוסעת רשאים לעלות מכל דלת ולשבת בכל מקום באוטובוס שיבחרו.
בג"ץ הורה על הדבקת מודעות ברוח זו בכל קווי האוטובוס בארץ.
הפרדה בעלת אופי דומה לזו שבישראל מתבצעת גם בקו אוטובוס הנוסע בברוקלין, בין ריכוזי החרדים בוויליאמסבורג ובבורו פארק.
קו האוטובוס פועל בזיכיון מטעם העירייה, ועניין ציבורי בו בשנת 2011 הוביל לביקורת שמתח על הפעלת הקו במתכונת זו ראש העירייה, מייקל בלומברג.
במטרה לעודד שימוש של חרדים בתחבורה ציבורית, הוקמה ועדת לנגנטל, שהמליצה בשנת 1997 על ניסוי בשני קווים בבני ברק שיסומנו בכיתוב "מהדרין", ועליהם ניתן יהיה לעלות מכל הדלתות, ציבור הנוסעים יקיים הפרדה בין גברים לנשים באופן התנדבותי והנהגים לא ייטלו חלק בהנהגת ההפרדה.
הניסוי לא יצא אל הפועל, אולם קווי מהדרין הופעלו בקווים בינעירוניים ששימשו בעיקר נוסעים חרדים ומספר קווים עירוניים בירושלים, העיר היחידה בה הונהגו קווי מהדרין עירוניים.
על מנת להתחרות בהסדרי התעבורה הפרטיים, קבעה אגד, באישור משרד התחבורה, תעריפי נסיעה נמוכים יחסית לתעריפי קווים דומים שאינם קווי מהדרין.
ההפרדה בין גברים ונשים היא חלק מאורח החיים בחברה החרדית, אולם עד לתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 לא הונהגו בישראל קווי הפרדה לקהל הרחב, למעט קווי אגד אחדים בירושלים שהופעלו בתחילת היום ובסופו, ושימשו בעיקר בחורי ישיבות חסידיות.
עם התרחבות השימוש התקיים הדיון בנושא בציבור החרדי והדתי הן בהיבט ההלכתי, האם מדובר בהידור או בהלכה, והן בהיבט החינוכי.
התמיכה והשימוש היו רבים יותר בציבור החסידי; תומך בולט היה האדמו"ר מוויז'ניץ, משה יהושע הגר, שקבע שנסיעה בקווים אלו אינה "הידור" אלא "הלכה ממש".
הרב ניסים קרליץ והרב גרשון אדלשטיין גם התבטאו באופן דומה.
הרבנים הראשיים יונה מצגר ושלמה משה עמאר יצאו נגד כפיית השימוש בקווים.
הרב יובל שרלו מהזרם הדתי לאומי טען שהיות שהצידוק לקיום הקווים הוא בראש ובראשונה בתנאי שבאמת אנשי היהדות החרדית רוצים בהם, "צריך לברר האמנם החרדים "רוצים" בדבר, או שמדובר בהשתלטות עסקנית", וכי מבחינה הלכתית, "אין שום חובה ליצור קווים אלה ולמעשה הדבר גורם לחוסר צניעות משווע.
החרדים חוברים לפרסומאים, ושניהם מטמיעים את ההכרה כאילו ההתייחסות לגופן של נשים היא כאל דבר שכל הזמן מגרה ומושך, מהכיוונים המנוגדים".
גם הרב אליעזר מלמד טען שהנזק בקווים אלו עולה על התועלת וכתב כי חכמים בתקנותיהם "יצרו חברה צנועה ששומרת על מרחק מכובד בין גברים לנשים, אבל לא ניסו למנוע פגישה ומבט".
לעומתם "ההמצאות החדשות מנסות למנוע פגישה ומבט, וכיוון שאי אפשר למנוע זאת, הרי שכל פגישה ומבט עלולים לגרום להתגברות היצר".
בתוך הציבור החרדי חל פילוג דעות בנוגע להפרדה בתחבורה הציבורית: היו שהתנגדו (בעיקר בציבור הליטאי) להפרדה הגורפת.
הציבור החסידי ברובו תמך יותר בהפרדה.
כיום ההפרדה באוטובוסים לרוב נעשית מתוך בחירה כשגם אלו מהציבור החרדי שאינם תומכי בהפרדה יישבו לרוב לפיה (גברים - קדימה, נשים - אחורה) מתוך כבוד או מתוך אי נעימות.
ייתכנו מקרים של התערבות בנוגע לישיבה מצד נוסעים אחרים כגון נוסעים גברים שיבקשו מנשים לפנות אחורה או באמצעות מדבקות.
מספר חברי הכנסת וחברי מועצת עירייה, בעיקר בירושלים, התנגדו להפעלתם של קווי המהדרין על ידי "אגד", ובפיהם שלוש טענות:
"אגד" מקבלת סובסידיה ציבורית, ובעת קיום קווים אלו היא מעדיפה פלח שוק מסוים, משום שתעריף הנסיעה בחלק מהקווים נמוך באופן משמעותי מקווים מקבילים רגילים
מדובר בקווים של תחבורה ציבורית ולכן אסור שיוכתבו בהם כללי התנהגות חרדיים.
חרדים משתמשים גם בקווים רגילים והם אינם נפגעים מכך, ועל כן אין צורך להנהיג קווי מהדרין.
לטענות אלו השיבו תומכי הקווים כי:
מדובר בקווים רווחיים עבור החברות המפעילות אותן, משום שמדובר באוכלוסייה שהיא צרכנית משמעותית של תחבורה ציבורית.
הסדר המהדרין, כמו גם המחירים המוזלים לעיתים, מטרתם לעודד שימוש בתחבורה ציבורית.
יש להתאים שירות, כולל תחבורה ציבורית, לאורח חייו ולתרבותו של קהל היעד.
רבני המגזר החרדי מינו ועדה לענייני תחבורה, כדי לדאוג להסעת האוכלוסייה החרדית בהתאם לדרישות הצניעות שבהן מעוניין ציבור זה, וועדה זו ראתה בקווי מהדרין פתרון ראוי.
מהחרדים נמנעת, על ידי משרד התחבורה, הפעלה של תחבורה לשירותו של מגזר זה בלבד, ולכן נחוצה הפעלת קווי מהדרין ייעודיים לאוכלוסייה זו, על ידי חברות התחבורה הציבורית.
הפולמוס התקיים לא רק במרחב הדיון הציבורי, אלא גם בתוך קווי מהדרין עצמם, וגלש לעיתים לאלימות.
בעקבות זאת פתח משרד התחבורה "קו חם" לדיווח על אירועים חריגים בקווי מהדרין, לרבות מקרי אלימות פיזית או מילולית כלפי נוסעים.
ועדת הרבנים טוענת כי בבדיקה שקיים משרד התחבורה נדגמו אלפי נסיעות באוטובוסים ונמצא כי ברובם המוחלט של המקרים הדבר לא בכפייה ולא באלימות.
בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי המרכז הרפורמי לדת ומדינה לביטול קווי המהדרין, מינה שר התחבורה ב-11 במאי 2008 ועדה בראשות מנכ"ל משרדו, אלכס לנגר, "לבדיקת הסדרי ההסעה בתחבורה הציבורית בקווים המשמשים את המגזר החרדי".
הוועדה ביקשה את חוות דעת הציבור, והגיעו אליה אלפי פניות - חלקן בעד ההפרדה וחלקן נגדה.
ב-26 באוקטובר 2009 הגישה הוועדה את מסקנותיה, ובהן ההמלצות:
"על פי עמדת הוועדה, כל נוסע יהא רשאי לשבת באוטובוס בכל מושב פנוי, למעט המושבים הייעודיים השמורים לאנשים עם מוגבלויות וכו', כן רשאי כל נוסע, יהא מינו אשר יהא, לעלות ולרדת בכל דלת המותרת לעליית נוסעים באותו קו."
"לא ייקבע הסדר של קווי תחבורה ציבורית בהם נוהגת הפרדה בין נשים לגברים, או הסדר דומה אחר ההופך אותם שונים במהותם מיתר קווי התחבורה הציבורית בישראל."
ב-20 באוקטובר 2010 הודיע שר התחבורה כי "החליט לאמץ את המלצות ועדת הבדיקה...
במלואן, זאת על בסיס דו"ח סטטוס מפורט שהוגש לו בסוף תקופת הבדיקה, והמלצותיו של המפקח על התעבורה".
בינואר 2011 אימץ בג"ץ את המלצות הוועדה ופסק שהפרדה כפויה בין נשים לגברים ב"קווי המהדרין" אינה חוקית, וכי הטרדת נוסעות בעניין, כמו גם לגבי לבושן, עלולה להיות עבירה פלילית (הפרה של תקנה 455(א) לתקנות התעבורה המורה: "לא יפעל נוסע בצורה העשויה לגרום נזק או אי-נוחות בלתי-סבירה לכל נוסע אחר").
בג"ץ התיר את המשך ההסדר של העלאת נוסעים ונוסעות מהדלת האחורית כדי לאפשר הפרדה מרצון.
כמו כן נפסק כי הנהגים יחויבו לוודא את אכיפת ההחלטה, וכי "אגד" תפרסם את ביטול הסדר המהדרין בעיתונות הכללית ובעיתונות של המגזר החרדי, ותציב שילוט בכלל הקווים ששימשו במתכונת קווי מהדרין, המודיע כי: .
המרכז לפלורליזם יהודי (שלימים שינה את שמו למרכז הרפורמי לדת ומדינה), שנמנה עם העותרים, אמר על פסק הדין כי "בג"ץ קבע לראשונה כי ההפרדה היא הפליה פסולה האסורה על פי חוק".
מנגד גם דובר ועדת הרבנים לענייני תחבורה בירך על ההחלטה ואמר כי "בג"ץ הכיר בכך שזכותו של הציבור החרדי לנסוע בהפרדה", ובפועל ימשיכו האוטובוסים בקווי המהדרין לפתוח את שתי הדלתות.
הדובר הדגיש ש"אין שום היתר ושום לגיטימציה לאלץ נוסע או נוסעת בשום סוג של כפייה או כוחנות".
"אגד" הציגה בקווי מהדרין את השלט הנדרש, אך נמנע ממנה לפרסם את ביטול ההסדר בעיתונות החרדית, עקב סירובם של עיתונים אלה לפרסם את המודעה.
לאחר שפסיקת בג"ץ ובעקבות תביעות שהוגשו על ידי נשים שנהגים המשיכו לשלוח אותן לאחור, פחתה באופן משמעותי הכפייה המגדרית באוטובוסים.
יחד עם זאת, עדיין מתרחשים מקרים כאלה.
כך, למשל, ביולי 2019 מנע נהג של "אגד" כניסת נשים לאוטובוס בירושלים, בנימוק "יש מקום רק לגברים, הם נוסעים בהפרדה".
בעקבות תלונה של נוסעת שנמנעה נסיעתה הוגש כתב אישום נגד "אגד" והנהג, ובהסדר טיעון נפסק ש"אגד" תפצה את הנוסעת באלפיים ש"ח ותשלם קנס של 18 אלף ש"ח, הנהג יפצה את הנוסעת ב-2,500 ש"ח, ויוטל עליו קנס של 20 אלף ש"ח אם יעבור עבירה נוספת בתוך שלוש שנים.
מקרים דומים אירעו גם בחברת "אפיקים".
קו מייסון-דיקסון הוא קו שסומן ונמדד על ידי שני המודדים והמדענים צ'ארלס מייסון וג'רמייה דיקסון (המדידות הסתיימו באוקטובר 1767) ומפריד בין המדינות פנסילבניה ודלאוור ובין מרילנד ווירג'יניה המערבית .
קו מייסון-דיקסון נקבע בתקופה הקולוניאלית שלפני עצמאות ארצות הברית, כשהמדינות עוד היו מושבות בריטיות.
הוא נולד בעקבות הליך פתרון של סכסוך אדמות ארוך שנים בין שתי משפחות אצילים שמלכי אנגליה העניקו להן את אדמות האזור.
לאחר קום ארצות הברית הקו שימש באופן לא-רשמי כקו גבול בין מדינות העבדות ומדינות החירות.
השימוש בקו כקו גבול החל בדיון סביב פשרת מיזורי, בשנת 1820, בה נדרש לקבוע גבולות שיפוט בין מצדדי העבדות בארצות הברית ומתנגדיה.
הקו מסמן כיום מעין גבול המפריד מבחינה תרבותית ופוליטית בין צפון-מזרח ארצות הברית לדרומה (המכונה גם דיקסי).
בשנת 1632 העניק מלך אנגליה צ'ארלס הראשון ללורד בולטימור הראשון, ג'ורג' קלברט, את המושבה מרילנד.
חמישים שנה לאחר מכן העניק צ'ארלס השני את האדמות שמצפון למרילנד לויליאם פן (לימים מדינת פנסילבניה).
לאחר כעשור הסכימו המשפחות על הפשרה ויצאו למדוד את הגבול.
מדידת הגבול הייתה משימה קשה מאוד והיה צורך לגייס מודדים מקצועיים מאנגליה.
צ'ארלס מייסון וג'רמייה דיקסון הגיעו לפילדלפיה בנובמבר 1763. מייסון היה אסטרונום שעבד במצפה המלכותי בגריניץ' ודיקסון היה מודד מפורסם.
השניים כבר עבדו יחד לפני משימת המדידה במושבות.
משימתם הראשונה לאחר בואם לפילדלפיה הייתה לקבוע את מקומה המדויק לחלוטין של פילדלפיה.
משם, החלו למדוד את הקו שנע מצפון לדרום שחילק את חצי האי דלמרווה לשטחים של פן וקלברט.
רק לאחר שהשלימו את המשימה הזאת המשיכו השניים לסמן את הקו ממזרח למערב שבין פנסילבניה למרילנד.
הם קבעו במדויק את הנקודה שנמצאת 24 קילומטר מדרום לפילדלפיה, ומאחר שתחילת הקו הייתה ממערב לפילדלפיה, הם החלו את מדידותיהם במזרח.
המודדים הציבו מצבת אבן במקום שממנו החלו את המדידה.
המסע והמדידה במערב היו קשים ואטיים.
המודדים התמודדו עם סכנות רבות, בעיקר בשל האינדיאנים תושבי האזור.
לצמד היו מדריכים אינדיאנים, אבל כשהגיעו המודדים 36 ק"מ ממזרח לנקודת הסיום שלהם אמרו להם המדריכים לא להמשיך מחשש לתושבים עוינים באזור, ובשל כך לא השלימו המודדים את משימתם.
ב-9 באוקטובר 1767, כמעט ארבע שנים לאחר שהחלו במדידות, הסתיימה התווייתו של קו מייסון-דיקסון שאורכו 373 קילומטר.
כחמישים שנה לאחר המדידות נכנסו הגבולות שבין שתי המדינות לאור הזרקורים בעקבות פשרת מיזורי (בשנת 1820).
הפשרה ביססה את הגבול בין מדינות העבדות שבדרום למדינות ה"חופשיות" שבצפון (אף על פי שדלאוור הייתה מדינת עבדות במסגרת מדינות האיחוד).
אותו גבול שנקבע בפשרה קיבל גם הוא את השם "קו מייסון-דיקסון" מפני שראשיתו במזרח לאורך הקו המקורי, והוא נמשך דרומה עד לנהר אוהיו ולאורכו ועד למקום שבו הוא נשפך למיסיסיפי.
הקו היה סימבולי מאוד בדעתם של אנשי המדינות הצעירות שנאבקו למען העבדות ונגדה.
שמם של שני המודדים יהיה קשור לנצח למאבק הזה ולהפרדה הרגשית, הכלכלית והערכית שבין מדינות צפון ארצות הברית למדינות הדרום.
יש מי שטוענים שכינוייה של דרום ארצות הברית: "דיקסי" (Dixie) או ארץ דיקסי (Dixie Land) נובע משמו של ג'רמייה דיקסון.
הסופר האמריקאי תומאס פינצ'ון כתב רומן היסטורי בשם Mason & Dixon (1997) על אודות מסע המדידה של שני החוקרים.
מארק נופלר, סולן להקת הדייר סטרייטס בעבר, כתב שיר בשם "הפלגה לפילדלפיה" בו הוא מדבר על המודדים של קו מייסון - דיקסון.
קו ליי צ'ק (נולד ב-10 במאי 1976) הוא טניסאי שולחן המייצג את הונג קונג.
דירוג השיא של קו ליי צ'ק הוא 26 בעולם ושותפו למשחקי הזוגות הוא לי צ'ינג.
קו לעובד היא עמותה הפועלת בישראל מאז שנת 1991 ומטרתה להגן על זכויות עובדים בעלי מעמד נמוך, זרים ואזרחים, בישראל ובשטחים הנתונים לשליטתה.
העמותה הוקמה, ביוזמת חנה זהר, על מנת לסייע לעובדים הפלסטינים הרבים שהועסקו באותן שנים בישראל.
עם גלי העלייה ממדינות חבר העמים החלו להגיע עולים חדשים שעבדו יחד עם העובדים הפלסטינים והופנו על ידם לעמותה.
מאז הורחבה הפעילות לכל העובדים בעלי מעמד נמוך באשר הם.
העמותה מספקת מידע, ייעוץ וייצוג משפטי לעובדים זרים, לפועלים פלסטינים ולישראלים בעלי הכנסה נמוכה.
עמותת קו לעובד מפעילה שלושה סניפים בישראל (תל אביב, חיפה ונצרת) בעבר פעלו ושתי שלוחות בשטחי הרשות הפלסטינית (משרדים בקלקיליה וביריחו ורכזי שטח שסייעו לעובדים הפלסטינים המועסקים בהתנחלויות).
בעמותה אנשי צוות שכיר ועוד עשרות רבות של מתנדבים הפועלים על בסיס קבוע ועוסקים במתן ייעוץ טלפוני וסיוע פרטני, איסוף מידע ותיעוד מצבם של העובדים החלשים בישראל.
ברמה הפרטנית: מתן ייעוץ לעובדים במשרדי העמותה וייצוג משפטי לעובדים ברמות השכר הנמוכות.
העזרה המשפטית כוללת סיוע בסוגיות של דיני עבודה והמוסד לביטוח לאומי.
לעובדים זרים מלבד הייצוג מול המעסיקים העמותה מסייעת בנושאים הנוגעים לתקפות אישורי עבודה מול משרד הפנים.
ובעבר כך גם בתלונות על פגיעות קשות מול יחידת "סער" במשטרה, שהייתה אמונה על פעילות נגד סחר בבני אדם.
ברמה הציבורית: העמותה משתמשת בידע שנצבר בסיוע הפרטני לפעילות לשינוי חברתי באמצעות הגשת עתירות עקרוניות לבתי-המשפט, הכנת הצעות חוק, ועבודה מול הכנסת, משרדי הממשלה והתקשורת.
"קו לעובד" מזהה וחושפת תופעות ומנגנוני ניצול המחלישים את העובדים ויוזמת נהלים ותקנות ולשיפור המערכות האמונות על אכיפת החוק.
חינוך והסברה: העמקת המודעות לזכויות עובדים, בין היתר על ידי פרסום, בדפוס ובאינטרנט, של "זכותונים" ובהם פירוט של הזכויות הבסיסיות המוקנות לעובדים במגוון שפות.
כמו כן פרסום דפי מידע וניירות עמדה, עריכת סדנאות לעובדים ומתן הרצאות לציבור הרחב.
אכיפה אזרחית: העמותה פועלת להגברת ההגנה על זכויות עובדים גם שלא באמצעות פנייה לבתי המשפט ושימוש במנגנוני האכיפה של רשויות המדינה.
המונח אכיפה אזרחית מתייחס למנגנונים האלטרנטיביים שהם מתן פרסום שלילי למעסיקים פוגעניים והמרצת עובדים וצרכנים שלא להתקשר עם מעסיקים המפרים את זכויות עובדיהם.
קו לעובד מתעדת תלונות ופסקי דין נגד מעסיקים וקבלני כוח אדם ופועלת לחשיפת שמות מעסיקים וחברות שרשויות המדינה מצאו פגמים בהתנהלותם.
"קו לעובד" פועלת במשותף עם ארגונים לא ממשלתיים נוספים (ישראלים וזרים כאחד), כדוגמת האגודה לזכויות האזרח, מוקד סיוע לעובדים זרים ורופאים לזכויות אדם, לשינוי מדיניות בנושאים עקרוניים.
בין היתר, העמותה פעילה בפורום 'אכיפת זכויות עובדים' (הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב, איתך - משפטניות למען צדק חברתי, שדולת הנשים והאגודה לזכויות האזרח) המתמקד בזכויות עובדי קבלן, בפורום 'מהגרי עבודה'.
בעבר היה בפרויקט משותף עם ה-PGFTU (הפדרציה הפלסטינית הכללית של איגודי פועלים) בשטחי הרשות הפלסטינית.
מקורות המימון של עמותת קו לעובד הם תרומות של קרנות ואנשים פרטיים.
בין התורמות העיקריות:, הקרן החדשה לישראל, האיחוד האירופי, וקרן NDC..
בשנה האחרונה ביצעה העמותה בצורה מוצלחת גיוס המונים.
בשנת 1998 קיבלה קו לעובד את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, על פעילות העמותה למען זכויות העובדים הזרים בישראל.
2003 פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים, על פעילות לחיזוק ערכי הדמוקרטיה.
2004 - ציון חנה זהר בעיתון גלובס כאחת מ-50 הנשים המשפיעות ביותר.
2006 - הענקת אות "ורד הכסף" מארגון "סולידר", ארגון גג של האיגודים המקצועיים באירופה, לעמותה על פעילותה למען עובדים חלשים.
בשנת 2007 נבחרה חנה זהר על ידי TheMarker כאחת מ-40 הנשים העומדות בחזית העשייה החברתית בישראל.
בשנת 2007 הוענק לחנה זהר, מייסדת ומנהלת קו לעובד, פרס זכויות האדם מטעם הקרן החדשה לישראל בריטניה.
בשנת 2014 - קיבלה חנה זהר פרס כספי על מפעל חיים, מחוללת שינוי חברתי מקרן רפופורט.
בשנת 2009 הוענק לעמותה עיטור הנשיא למאבק בסחר בבני אדם.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליקה רכזת תחום פליטים בקו לעובד משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
בשנת 2018 הוענק לקו לעובד פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר.
באוקטובר 2021 זכתה חנה זוהר בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בעקבות העתירה פסק בית המשפט העליון כי ההסדר אינו חוקי, וכי אין לקשור בין חוקיות שהיית העובד בארץ, לבין עבודתו אצל המעסיק שהזמינו.
בג"ץ להבאת מהגרי עבודה באמצעות I.O.M - ארגון המסונף לאו"ם - על מנת לפקח על העמלות שמשלמים העובדים עבור הבאתם לישראל.
תיקון חוק הביטוח הלאומי - חיוב המוסד לביטוח לאומי לשלם גמלאות מחליפות שכר (דמי לידה, תגמולי מילואים ועוד) בסכום שלא יפחת משכר המינימום, גם אם המעסיק שילם לעובד פחות והפריש פחות לביטוח הלאומי (מיטיב עם כל העובדים מכל המגזרים).
תשלום כספי הפנסיה לעובדים פלסטינים ישירות על ידי מדור התשלומים בשירות התעסוקה ולא כפי שהיה נהוג לפדות הפנסיות באמצעות עו"ד שגבו מהעובדים שכר טרחה מיותר.
2007 - החזרת נקודות זיכוי שבוטלו לעובדים הזרים מינואר 2007.
ההישג הגדול ביותר של קו לעובד בתחום מהגרי העבודה הוא החלטת הממשלה מאוגוסט 2007, לפיה ישראל תחתום על הסכמים בילטרליים עם כל מדינות המוצא של מהגרי העבודה, וכי הסכמים אלה יסדירו - בין השאר - את הפחתת דמי התיווך שמשלמים מהגרי העבודה המגיעים לישראל.
החלטה זו היא שינוי של 180 מעלות מעמדתו המוצהרת הקודמת של משרד החוץ (ישראל לא תחתום על הסכמים בילטרליים בנוגע למהגרי עבודה), והיא תולדה של עתירה של קו לעובד לבג"ץ בעניין.
ב-30 בספטמבר 2007 הודיעה הוועדה לרישוי חוקרים פרטיים וחברות שמירה שבמשרד המשפטים כי היא מתנה את חידוש הרישיון השנתי של כל חברות האבטחה בכך שהן ישלמו לעובדיהן פנסיה וזכויות סוציאליות נוספות.
זאת בעקבות מאבק ארוך שהחלה בו עמותת קו לעובד.
ב-10 באוקטובר 2007 קיבל בג"ץ פה אחד, בהרכב של 9 שופטים.
עתירה של קו לעובד, וקבע, כי יש להחיל על עובדים פלסטינים בהתנחלויות את חוקי העבודה הישראליים.
בכך תוקנה אפליה על רקע לאום ששררה 40 שנה.
אפריל 2011 - ביטול נוהל "עובדת זרה בהריון" בעתירה לבג"ץ.
לפי הנוהל של משרד הפנים משנת 2004, רישיון העבודה של עובדות זרות בהריון בוטל בתוך 90 יום לאחר מועד הלידה.
במהלך תקופה זו היה עליהן לצאת מישראל עם תינוקן, והותר להן לשוב לעבוד בישראל בלעדיו.
בעקבות עתירת "קו לעובד" לבג"ץ, יחד עם האגודה לזכויות האזרח בישראל, נעמת, המוקד לפליטים ולמהגרים ורופאים לזכויות אדם, קבעה השופטת איילה פרוקצ'יה כי הנוהל אינו סביר ושהוא כרוך בפגיעה עמוקה בזכויותיהן של העובדות.
על כן השופטת קבעה כי הנוהל בטל.
תרומה למודעות ציבור העובדים החלשים באשר הם לזכויותיהם בעקבות פרסום והסברה מסיביים.
בספנות, קו טעינה מסמן את עומק הציפה המרבי עבור כלי שיט.
קרוי גם קו פלימסול, על-שם חבר הפרלמנט הבריטי הלורד פלימסול, שקבע אותו בתחילת הרבע האחרון של המאה ה-19.
בעבר היו כלי השיט טעונים כמעט עד לסיפון העליון, דבר שיצר סיכון אדיר לכלי השיט ולאנשי הצוות.
לאחר מקרי טביעה רבים ואובדן בנפש, קבע הלורד פלימסול את קו הטעינה, אותו אסור לעבור, וזאת על מנת ליצור "מרווח בטיחות".
הקו מסומן באמצעות צורה של עיגול ולידו "סולם".
הסולם מציין את השוקע המרבי בכל אחד מהמצבים:
אזור "קייצי" S: אזור נוח להפלגה (אינו קשור בהכרח לעונות השנה).
אזור "חורפי" W: אזור סוער והשיט עלול להיות מסוכן (אינו קשור בהכרח לעונות השנה).
אזור טרופי T: אזור שהמים בו חמים יחסית למקומות אחרים.
מים מתוקים F: מים מתוקים (לא מי ים).
מים מתוקים אזור טרופי TF: אזור עם מים מתוקים חמים מהרגיל.
הסיבה להבדלים בין האזורים הוא המשקל הסגולי של המים:
מים מתוקים בעלי צפיפות קטנה יותר לכן כלי שיט בעל אותו משקל יהיה שקוע יותר מאשר במי ים.
מים טרופיים חמים יותר ולכן צפיפותם קטנה יותר מאשר מים קרים יותר.
מים מתוקים טרופיים צפופים אפילו פחות ולכן כלי שיט הטעון עד קו זה, כשיגיע למים קרים יותר, השוקע שלו יגדל ויגיע לקו הקיץ (S).
קו לחיים היא עמותה העוסקת במשימות התנדבות למען ילדים ובוגרים הסובלים ממחלות ונכויות קשות, תוך שילובם בחברה הישראלית, במטרה ליצור גם שינוי משמעותי בחברה הישראלית בהתייחסות אליהם.
העמותה נוסדה ב-1989 על ידי העסקן החרדי הרב טוביה לוונשטיין והיא מגדירה את עצמה כתנועה חברתית המונה עשרות אלפי בתי אב בישראל.
שיפור איכות החיים של ילדים ומתבגרים עם חוסר כשירות רפואית באמצעות פעילות פנאי.
הצלת חיים והנגשת טיפולים ותרופות מצילות חיים שאינן בסל הבריאות.
שינוי חברתי על ידי קיום כל פעילות העמותה בקרב החברה הישראלית ושילוב ילדים ובני נוער שאינם עם מוגבלויות בפעילויות.
מטה העמותה נמצא בפתח תקווה.
פעילותה מתפרסת ביישובים רבים בכל רחבי ישראל.
מוקדי ניהול הפעילות נמצאים בארבעה סניפים מחוזיים: סניף ירושלים, סניף צפון שמרכזו בחיפה, סניף דרום שמרכזו באשקלון וסניף מרכז בפתח תקווה.
בנוסף לכך קיים סניף בקריית שמונה.
העמותה נשענת על מאות בני נוער ואזרחים מתנדבים, המשתלבים במערך הפעילות.
לאורך השנים שותפים לפעילותה של העמותה עשרות אלפי אזרחים, בהם בני נוער וגם בעלי מקצועות חופשיים ואנשי ציבור המאמינים בדרך שלה.
מאות הפעילויות המגוונות בכל רחבי הארץ מותאמות למתמודדים עם נכויות מורכבות, תסמונות נדירות וחוסר כשירות רפואית.
הפעילויות מותאמות לשתי קבוצות גיל: לצעירים בני 6–21 ולבוגרים בני 21–35, והן כוללות:
פרויקט חונכות אישית לילדים עם מוגבלויות, בשיתוף עם מאות בני נוער מתנדבים הנפגשים עם הילדים אחת לשבוע לפעילות מחוץ למעגל המשפחתי הקרוב.
מחנות קיץ לילדים עם מוגבלויות בשילוב עם המתנדבים: מאות ילדים משתתפים מדי שנה בחמישה מחנות קיץ: מחנה ארצי וארבעה מחנות במרחבי הסניפים המחוזיים של העמותה.
שבתות אירוח ליצירת שינוי חברתי: כ-56 שבתות בשנה, במסגרתן מתארחים ילדי העמותה עם המתנדבים אצל משפחות מארחות ביישובים שונים ברחבי הארץ.
בשבתות אלו נחשפים הילדים לקהילות שונות ברחבי ישראל, שוהים בבתיהן ונהנים מפעילות ערכית וחינוכית, מהצגות ומפעילויות חברתיות נוספות.
פעילות זאת יוצרת שינוי חברתי ביחס החברה לאנשים עם מוגבלויות.
ימי כיף ארציים וטיולים ברחבי הארץ.
ארגון חגיגות בר מצווה ובת מצווה מדי שנה לילידי אותו שנתון, בשיתוף עם המשפחות, סלבריטאים ואומנים אורחים.
ארגון מגוון פעילויות לבוגרי העמותה (בני 21 ומעלה) הכוללות נופשונים, טיולים, סדנאות, מפגשים אקדמיים ועוד.
הקמת מערך דיור בפריסה ארצית לבוגרי העמותה.
ניהול בית מרקחת חברתי וירטואלי שמספק במחירי עלות או בתרומה תרופות שאינן בסל הבריאות לאלפי חולים קשים שידם אינה משגת לרכוש אותן.
ניהול קמפיינים חברתיים גדולים לסיוע ולגיוס משאבים למימון ניתוחים מצילי חיים בחו"ל ורכישת תרופות שאינן בסל הבריאות ושידם של החולה ובני משפחתו אינה משגת לרכוש אותן.
ניהול מרכז מידע וליווי החולה ובני משפחתו במסע לריפוי מהמחלה.
לפי פרסומי העמותה, פועלים בה כ-1,500 מתנדבים בשנה, המסייעים לכ-1,500 ילדים חולים או נכים ובני משפחותיהם בשנה.
בנוסף לכך הפעילויות מאפשרות להורים ולמשפחות מעט הפוגה.
הלוגו המסמל את העמותה צויר על ידי ילד נכה במסגרת פעילות של קו לחיים.
במהלך השנים נפוצו ויכוחים רבים ביחס למהות הסמל.
במבט שטחי נראה כי מצויר פרצוף מחייך פשוט, אך בהסתכלות ממוקדת ניתן לראות כי זהו בעצם ציור מופשט של שני אנשים מניחים יד איש על כתף רעהו.
בשנת 2005 נחשפו בעיתונות אי סדרים בניהול העמותה.
מונו עורך הדין איתן ארז ועורך הדין יואב בן פורת, אשר הובילו תהליך של שיקום ובנייה מחודשת של מוסדות הארגון.
בסיוע ובמעורבות של פרופסור יעקב נאמן, מונתה הנהלה חדשה לארגון בראשותה של עו"ס רינה עידן..
ב-2008 סיכם בית המשפט המחוזי בירושלים כי קיימת חשיבות עליונה להציל את העמותה, למען 1,380 משפחות הנעזרות מדי יום בפעילותה.
נפתחה קרן להצלת העמותה והגעה להסדר נושים.
בני משפחות המטופלים התחייבו לגייס לקרן מיליון ש"ח כתנאי להמשך קיומה.
ב-1 בדצמבר 2010 הוכרז על ידי השופט דוד מינץ על עצמאות העמותה ועל סיום הפירוק הזמני.
קו ווטרלו וסיטי הוא קו במערך הרכבת התחתית של לונדון ומתוך 11 קווי התחתית הוא הקצר ביותר.
הקו, אשר כולל שתי תחנות ואורכו 2.5 קילומטרים בלבד, משמש כאמצעי חצייה של נהר התמזה הלונדוני ועובר מתחתיו.
תפקידו העיקרי של הקו הוא לשנע נוסעים המבקשים להגיע מתחנת הרכבת התחתית ווטרלו לסיטי של לונדון, מרכז העיר.
עקב כך, הקו אינו פעיל בימי ראשון (יום מנוחה באנגליה) ובשעות מאוחרות בערבי שאר ימות השבוע.
כאשר שירותי הרכבות הגיעו לתחנת ווטרלו בלונדון בשנת 1848, נוצר צורך בשינוע הנוסעים לתוך הסיטי של לונדון, המרכז העסקי של העיר.
בעקבות המיקום של ווטרלו ממערב לנהר התמזה, מענה לצורך זה היה בעייתי.
למרות קיומם של מספר הצעות ורעיונות, רובם נכשלו עקב עלות גבוהה מדי ומכשולים לוגיסטיים.
לבסוף, התקבלה ההחלטה ליצור קו רכבת תחתי חדש, פרויקט אשר הוצע כאלטרנטיבה הזולה יותר מאשר שירות רכבות עילי מאחר שבשירות תת-קרקעי אין צורך לרכוש או להפקיע שטחים רבים מדי מעל פני הקרקע.
הקו נפתח בשנת 1898 על-פי עיצוב של המהנדסים ויליאם רוברט גלבריית' וג'יימס הנרי גרייטהד.
הקו הוא השני מתוך 11 קווי התחתית אשר אימצו את השיטה החשמלית למינוע הרכבות.
המאפיין המייחד קו זה משאר קווי הרכבות התחתיות בלונדון הוא היותו תת-קרקעי לחלוטין, על שתי תחנותיו.
בתחילת דרכו, הייתה לקו תחנת כוח משלו, שהופעלה בעזרת פחם.
בשנת 2003 נסגר הקו למשך שלושה שבועות בעקבות ירידה של רכבת מהפסים בקו סנטרל.
כחלק מהלקחים שנלמדו מהאירוע, שודרגו כל הרכבות מסוג 1992.
ב-1 באפריל 2006 נסגר הקו לשם עבודות חידוש, ונפתח מחדש ב-11 בספטמבר 2006. לאחר השלמת העבודות קיבולת הנוסעים בקו עלתה ב-25% וקיבולת הרכבות ב-12% בשעות שיא.
בנוסף, זמן הנסיעה בין התחנות התקצר בכ-40 שניות, פרק זמן משמעותי מאחר שמשך הנסיעה כיום הוא 4 דקות בלבד.
בעקבות סגירת הקו בימי ראשון, הקו ותחנותיו פופולריים ביותר עבור במאי קולנוע לשם צילומי סרטים או טלוויזיה.
ניתן להבחין בקו בעונה השנייה של תוכנית הישרדות הבריטית, בעיבוד הקולנועי משנת 1984 לסדרת הספרים "התלת רגליים" ובסרט "דלתות מסתובבות" משנת 1998.
קו מחבר הוא סימן דפוס בצורת קו ישר אופקי הממוקם מעל לרצף סימנים מתמטיים, במטרה לציין שיש להתייחס לכל רצף סימנים זה כחטיבה אחת.
משתמשים בקו המחבר, למשל, כדי לציין את המחזור בשבר מחזורי: הוא השבר , בעוד ש- מייצג את .
בדומה לזה, הקו המחבר מציין את הספרות החוזרות בשבר משולב מחזורי.
הקו המחבר מתאר גם את הביטוי שממנו מוציאים שורש: , לעומת או , כולם שונים זה מזה.
בגאומטריה, משתמשים בקו המחבר כדי לסמן את הקטע שבין שתי נקודות הקצה A ו-B.
הקו המחבר דומה לסימן המתאר וקטור פיזיקלי או וקטור אלגברי מכוון , המציין את הקטע בין שתי הנקודות יחד עם הכיוון (מ- A ל-B).
בהקשר זה מקובל גם סימון מוקטן, .
קו מולוטוב היה מערך מתוכנן של ביצורים שנבנה על ידי ברית המועצות בשנים 1940–1941 לאורך גבולה המערבי, לאחר פלישתה למדינות הבלטיות, מזרח פולין ובסרביה, פלישה שנבעה מהסכם ריבנטרופ מולוטוב, ומכאן כינויו "קו מולוטוב".
שם זה לא היה שמו הרשמי של קו הביצורים אך הפך למושג מקובל בעיקר הודות לספרו של ויקטור סובורוב, "בוקע הקרח".
הקו השתרע מהים הבלטי ועד להרי הקרפטים, והורכב מ-13 אזורים מבוצרים באורך של כ-100 ק"מ כל אחד.
היה זה חלק ממערך הגנה סובייטי רחב יותר בגבול המערבי שהשתרע מהאוקיינוס הארקטי ועד לים השחור.
כל אחד מהאזורים המבוצרים כלל מערכות של בונקרים שהכילו מקלעים, תותחי נ"ט וארטילריה.
הבונקרים נבנו בקבוצות שאפשרו חיפוי הדדי, כשכל קבוצה מהווה "מרכז התגוננות".
לכל קבוצת בונקרים הוקצתה יחידה צבאית קבועה, שהורכבה מחיילים תושבי האזור.
בתחומי ליטא היו 4 אזורים של הקו, בהם נבנו עד ליום הפלישה 101 בונקרים, אך בשל בנייתם הלקויה הם נוטרלו במהלך הפלישה בקלות יחסית, תוך השלכת רימוני יד או הבערתם באמצעות דלק שהוחדר לתוכם דרך האפיסקופים:
אזור טלז, השתרע לאורך כ-75 ק"מ וכלל 8 מרכזי התגוננות.
אזור שאולאי, 90 ק"מ, 6 מרכזי התגוננות, 27 בונקרים בנויים ו-403 בבנייה.
אזור קובנה, 105 ק"מ, 10מרכזי התגוננות, 31 בונקרים בנויים ו-599 בבנייה.
אזור אליטוס, 57 ק"מ, 5 מרכזי התגוננות, 20 בונקרים בנויים ו-273 בבנייה.
דרומה משם, משתרעים האזורים לאורך גבולה המזרחי הנוכחי של פולין עם בלארוס ואוקראינה:
אזור גרודנו, 80 ק"מ, 9 מרכזי התגוננות, 42 בונקרים מבצעיים, 98 בנויים ו-606 בבנייה.
אזור קובל, 80 ק"מ, 9 מרכזי התגוננות, 138 בונקרים בבנייה.
אזור קאמיאנקה בוזקה, 45 ק"מ, 5 מרכזי התגוננות, 180/84/84 בונקרים.
לאחר סיפוח מזרח פולין והמדינות הבלטיות, בשנים 1939–1940 נאלצו הסובייטים לבנות את קו מולוטוב כקו הביצורים החדש מול גרמניה, בבניית קו הביצורים החדש נעשה שימוש בחומרים ובציוד שפורקו מ"קו סטלין".
כאשר פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941 רוב הקו המתוכנן עדיין לא נבנה וגם רוב המבצרים שכבר נבנו עדיין לא חומשו אורגנו ואוישו בלוחמים, ולכן הקו היווה אך מכשול זניח עבור הכוחות הפולשים.
רק ארבעת האזורים הדרומיים שבניית חלקים מהם הושלמה הצליחו לעכב את התקדמות הוורמאכט למספר ימים.
כאמור מיד עם תחילת הקמת קו מולוטוב החלו הסובייטים בפירוק קו סטלין לשם העברת ציודו וחימושו לקו מולוטוב - כך שגם קו מולוטוב שהגן על הגבולות החדשים של ברית המועצות (גבולות 1939) וגם קו סטלין שהגן על הגבולות הישנים לא היו בפעולה, דבר שהקל על היטלר בפלישה לברית המועצות.
יש הסבורים שהיה זה חלק מהאסטרטגיה הגרמנית בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב להזיז את הכוחות הסובייטים מקו סטלין המבוצר כדי לתקוף את ברית המועצות קודם שיוקם קו ביצורים חדש.
כיום ניתן למצוא שרידים של ביצורי הקו, רבים מהם שמורים היטב, בליטא, פולין, בלארוס ואוקראינה.
בשל ההבדלים בתוואי הגבולות כיום נמצאים חלק משרידים אלו במקומות נוחים לגישה.
חלקים אחרים מצויים לאורך גבולות מדיניים בין פולין ואוקראינה, פולין ובלארוס, ליטא ורוסיה, באזורים אליהם עשויה הגישה להיות מוגבלת מטעמי ביטחון גבולות.
קו טלפון הוא האמצעי שמחבר בין מכשיר טלפון ובין מרכזת הטלפונים המשרתת אותו.
לכל קו טלפון יש מספר טלפון שמזהה אותו.
קו הטלפון עשוי תיל נחושת או סיב אופטי.
מנוי של חברת טלפונים יכול לחבר מכשירי טלפון אחדים לקו הטלפון המשרת אותו, אך בזמן מסוים ניתן לקיים רק שיחת טלפון אחת על קו טלפון זה.
בנוסף להעברת שיחות על גבי קו טלפון, ניתן להשתמש בו גם לתקשורת נתונים בטכנולוגיות DSL.
במצב של מחסור בקווי טלפון ננקט פתרון של קו טלפון יחיד המשמש שני מנויים , כך שברגע מסוים רק אחד משני המנויים יכול היה להשתמש בקו הטלפון.
בשנת 1878 החלה חברת הטלפונים בל למתוח קווי טלפון לחיבור מכשירי טלפון למרכזייה.
קווים אלה היו עשויים בדרך כלל מנחושת, אך נעשה שימוש גם באלומיניום.
בהמשך שימשו למטרה זו זוגות שזורים.
מאז קום המדינה ניתנו שירותי הטלפוניה, ובכלל זה התקנה של קווי טלפון, באמצעות משרד ממשלתי: תחילה משרד התחבורה ואחר כך משרד הדואר, ששינה שמו למשרד התקשורת.
שירות זה היה מאוד לא יעיל, ורבבות אנשים המתינו במשך שנים להתקנת קו טלפון בביתם.
לשיפור המצב הועברה פעילות זו לחברה ממשלתית, "בזק", שעם הקמתה הגיע תור הממתינים לקו טלפון ל-250,000. חברת "בזק" המשיכה להיות מונופול בתחום הטלפוניה.
בהמשך נפתח התחום לתחרות, ובנוסף לטלפונים סלולריים המשתמשים בקשר רדיו נכנסו ספקים נוספים לתקשורת קווית.
ב-1975 החלה חברת ECI Telecom בפיתוח מערכת כפל דיבור אנלוגית, המאפשרת העברת שתי שיחות טלפון על אותו קו טלפון.
הפיתוח אִפשר להכפיל את מספר השיחות על הקווים האנלוגיים, תוך ניצול הקיבולת הקולית שעמדה אז על 37% בלבד, באמצעות זיהוי רגעי השקט בשיחות והעברתם לשיחות נוספות.
קו טאו (בתאית: เกาะเต่า) הוא אי בתאילנד השוכן בחלקו המערבי של מפרץ תאילנד, 45 ק"מ צפונית לקו סמוי ו-40 ק"מ מזרחית לצ'ומפון.
מנהלתית האי הוא תת-נפה של נפת קו פאנגן שבמחוז סוראט תאני.
משמעות השם היא "אי הצב" בגלל צורתו הטופוגרפית של ההר המרכזי.
משנת 1933 שימש האי כבית כלא לאסירים פוליטיים.
ב-1947 העניק ראש הממשלה חנינה לכל האסירים באי וסגר את הכלא.
עוד באותה שנה החלו להגיע מתיישבים ראשונים מהאי הסמוך קו פאנגן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להגיע תיירים ועד מהרה הפך האי ליעד תיירות פופולרי עם למעלה מ-100,000 תיירים בשנה.
בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית האי 2,000 תושבים.
הגישה לאי היא דרך הים בלבד, מעבורות מגיעות לאי מהעיר סוראט תאני, מקו סמוי, מקו פאנגן ומצ'ומפון.
רוב התחבורה בתוך האי היא באמצעות אופנועים.
כלכלת האי מבוססת על תיירות ובעיקר על תיירות לצורך צלילת סקובה.
נכון לסוף 2005 היו בקו טאו כ-150 אכסניות וכ-50 ברים ומועדונים.
קו טאו הפך לאתר צלילה בינלאומי מוביל בזכות שוניות האלמוגים המקיפות אותו.
נכון לשנת 2004, ביקרו בו מעל 180,000 תיירים בשנה, עם תחזית לעד 250,000 תיירים בשנים שלאחר מכן.
שוניות האלמוגים באי סובלות מאיומים סביבתיים מתמשכים כגון סחף קרקע, שנורקלינג המוני וצלילה לא אחראית.
בעקבות לחץ סביבתי זה הוקמו בקו טאו בעשור האחרון שוניות מלאכותיות במטרה להקל את הלחץ מהפעילות התיירותית המוגברת.
השוניות המלאכותיות נטמעו בסביבה הימית והפגינו מגמה הדרגתית של התפתחות קהילות אלמוגים הדומות באופיין לאלו הקיימות בשוניות טבעיות במיוחד באזורים עמוקים יותר.
לרשות המקומית של קו טאו (Tambon Administrative Organization) יש סמכות פורמלית לניהול נושאים כמו תברואה, תכנון סביבתי וחינוך, אך היא סובלת ממחסור בתקציבים, כוח אדם וידע טכני.
קיימת תלות גדולה במשרדים ממשלתיים חיצוניים, כמו כן ניכרת גם השפעה של משפחות מקומיות חזקות, מה שמגביל את יישום תוכניות המועצה בפועל.
בשנים האחרונות, הרשות המקומית של קו טאו, בשיתוף עם UNDP הובילה פרויקט שמטרתו לצמצם שימוש בפלסטיק ולעודד מיחזור.
עסקים ומועדוני צלילה החלו להפריד פסולת ולהפחית שימוש בפלסטיק.
בתי ספר משתתפים בסדנאות סביבה, ונערכים ימי ניקיון ציבוריים.
המיזם שואף להפוך את קו טאו למודל לתיירות בת-קיימא בתאילנד.
למרות מאמצים מקומיים אלו ברמה הארצית, תאילנד עדיין מתמודדת עם היעדר תשתיות נרחבות למיחזור ומודעות ציבורית מוגבלת.
ב־2014 התרחש רצח כפול של תיירים בריטים ב־Sairee Beach.
הרשויות האשימו שני מהגרי עבודה מיאנמרים, אך רבים טענו שמדובר בהפללה שנעשתה בלחץ פוליטי.
המקרה חשף מתחים בין תדמית האי כ"גן עדן" לבין המציאות המקומית של אלימות, פשיעה ומהגרים מודרים.
קו מטרופוליטן הוא הקו העתיק ביותר ברכבת התחתית של לונדון.
מסלול הקו שונה מיום פתיחתו, ומספר תחנות שבעבר היוו חלק ממנו נכללות היום בקווים האמרסמית' וסיטי, דיסטריקט וסירקל.
המטרופוליטן היה בעבר הקו הראשי של הרכבת התחתית.
כיום זהו הקו התשיעי בעומסו במערכת הרכבת התחתית של לונדון.
המטרופוליטן הוא הקו בעל מגבלת המהירות הגבוהה ביותר במערכת הרכבות התחתית של לונדון ומהירותו מגיעה למעל מ27 מטרים לשנייה.
לפני סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 עמדה מגבלת המהירות בחלקו הצפוני של הקו מתחנת הרכבת הרואו-און-דה-היל על 113 קמ"ש.
מאז הוגבלה מהירות מערך הרכבות של המטרופוליטן ל-80 קמ"ש.
קו המטרופוליטן וקו הסנטרל הם שני הקווים היחידים במערכת התחתית שכוללים תחנות מחוץ ללונדון רבתי.
קו המטרופוליטן הוא קו תת-קרקעי, והוא נמצא כ-5 מטרים בלבד מתחת לקרקע ונבנה בשיטת חפור וכסה - חפרו את רחובות העיר עד לעומק הרצוי וכיסו את החפירה בתקרה שעליה נמצאים פני הרחוב.
תכנונים לבניית קו המטרופוליטן החלו בשנת 1853 עם ההתאגדות של רכבת המטרופוליטן הצפונית (שמה המקורי של רכבת המטרופוליטן), אשר הייתה רשאית להקים קו מרכבת גרייט וסטרן בתחנת הרכבת התחתית פדינגטון לתחנת הרכבת התחתית פרינגדון, עם חיבור לרכבת גרייט נורת'רן בקינגס קרוס.
העבודה על הרכבת החלה בפברואר 1860 בשיטת הבנייה "חפור וכסה".
שיטה זו גרמה להפרעה חמורה בתנועה של צפון לונדון; במהלך העבודה נהר הפליט פרץ את הביוב בתוך החפירות וגרם להצפות מרובות בחלק הבנוי של המנהרה.
המסלול הראשון נפתח מפדינגטון לרחוב פרינגדון בינואר 1863. מאוחר יותר באותה השנה, הוצע כי על כל קווי הרכבת התחתית להיות מקושרות בידי מערכת תחתית.
הפרלמנט המליץ כי הדרך הטובה ביותר לעשות את זה היא לעצב "מעגל פנימי", חלק שיהיה קיים ברכבת המטרופוליטן.
חלק חדש מהרכבת נבנה בידי חברה אחרת (Metropolitan District Railway) תוך שימוש במטרופוליטן שיבנה את קווי החיבור.
בין פתיחת הקו ועד לשנות ה-30 של המאה ה-20 הרכבת הורחבה עד שאורך המסילה עלה על 145 קילומטרים שרובו חושמל בהדרגה מ-1905. בשנת 1933 רכבת המטרופוליטן הולאמה בידי חברת London Passenger Transport Board והפכה באופן רשמי לקו במערכת של הרכבת התחתית של לונדון.
קו המטרופוליטן שונה מן הקווים האחרים של הרכבת התחתית של לונדון כיום — הוא פועל בשירות אקספרס מהיר, בדומה לקו פיקדילי אך בשעות השיא של הרכבת המהירות משתנה.
המטרופוליטן הוא הקו היחיד שאינו חולק אף נקודת מפגש עם קו הדיסטריקט.
זאת מפני שחלק מתחנותיו המקוריות סופחו לתחנות קו סירקל וקו האמרסמית' וסיטי.
רק כ-9.7 ק"מ ממסלול הקו עובר מתחת לקרקע.
שאר המסלול, כ-57.1 ק"מ, עובר מעל הקרקע.
קו המטרופוליטן מפעיל רכבות במהירויות גבוהות, גבוהות למחצה ואיטיות, זאת בניגוד לשאר קווי הרכבת התחתית בהם המהירות אחידה.
הקו משרת תחנות בכל ששת אזורי לונדון רבתי של הרכבת התחתית חוץ מאזור 3, מה שהופך אותו לקו הרכבת התחתי היחיד החסר רצף אזורי.
"קו ירוק עם עיניים ירוקות" (1987) הוא שמו של ציור מאת האמן הישראלי דוד ריב.
הציור משקף את העניין הגובר של האמנות הישראלית בסוגיות הפוליטיות שעלו סביב האינתיפדה הראשונה.
הציור נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות וניתן למוזיאון כתרומה על ידי האמן.
הקומפוזיציה של הציור מחולקת לשני חלקים.
באחד מתוארת העיר תל אביב כדימוי של גורדי שחקים על חוף הים.
מעל השמיים הכחולים משורטטים סימני X המשמשים לעיתים כסימן ויזואלי של פגיעות בזמן מלחמה.
בחלקו השני של הציור מתוארים שלושה ילדים או נערים.
אחד מהם מתואר כרעול פנים, כשאת פניו מכסה כאפייה.
בחלק זה של היצירה מופיעים סימנים של עין בצבע ירוק, כמעין דגם (פטרן) חוזר ודקורטיבי.
לצידם של הדמויות, על הגבול של חלקה השני של היצירה מתוארת מפה סכמטית של ישראל כ"קו ירוק", הוא קו שביתת-הנשק של מדינת ישראל עם מצרים, עם ירדן, עם סוריה ועם לבנון ושימש כגבולה של המדינה עד לפריצת מלחמת ששת הימים בשנת 1967.
חלוקת הבד לשני החלקים מעצימה את העימות בין שני הדימויים.
החלוקה אף מודגשת מבחינה צבעונית.
בעוד הצד ה"ישראלי" מתואר בצבעים כחולים-לבנים, הרי בצד ה"פלסטיני" מודגשים צבעי השחור, האדום, הלבן והירוק של דגל פלסטין, שהיה ידוע אז כדגלו של ארגון אש"ף.
קו חוף הוא הקרקע הסמוכה לים או לאגם ויוצר את הגבול בינו לבין היבשה.
בעוד המונח חוף מתייחס לסביבה הגאוגרפית הייחודית המאפיינת את אזור קו החוף, המונח קו חוף מתייחס בעיקר לקו ההפרדה עצמו.
קו החוף נע באופן תמידי בשל גאות ושפל ושינויים סביבתיים ולכן הוא מוגדר לאורך זמן רק בקירוב.
מערכות אקולוגיות ימיות חופיות יכולות גם לספק הגנה מפני עליית מפלס הים וצונמי.
במדינות רבות, מנגרובים הם מקור עיקרי לעץ לדלק (למשל פחם) ולחומרי בניין.
מערכות אקולוגיות חופיות כמו מנגרובים ואצות ים יכולות לקלוט פחמן בקצב גבוה יותר מאשר מערכות אקולוגיות יבשתיות רבות, ולכן הן יכולות לשחק תפקיד חשוב בעתיד הקרוב במתן מענה לשינויי אקלים על ידי קליטת פחמן דו-חמצני שמקורו בפעילות אנושית מהאטמוספירה.
עם זאת, החשיבות הכלכלית של החופים הופכת את הקהילות הללו לפגיעות לשינויי אקלים, הגורמים לעלייה במזגי אוויר קיצוניים ולעליית מפלס הים, וכן לבעיות נלוות כמו סחיפי חוף, חדירת מים מלוחים ושיטפונות חופיים.
בעיות חופיות נוספות, כגון זיהום ימי, פסולת ימית, פיתוח חופי והשמדת מערכות אקולוגיות ימיות, מסבכות עוד יותר את השימוש האנושי בחופים ומאיימות על המערכות האקולוגיות החופיות.
המונח קו חוף יכול להתייחס גם באופן רחב יותר לכל גבול של גוף מים, כגון ימות ואגמים.
הגבול של נהר קרוי גדה.
להגנת קו חוף ניתן להשתמש בריפראפ.
קו חוף יכול ללבוש צורות שונות המתאפיינות בתכונות גאוגרפיות שונות.
מפרץ – קו החוף חודר ליבשה ומקיף חלק מהים בשלושה כיוונים.
לשון יבשה וחצי אי – קו החוף חודר לים ומקיף חלק מהיבשה בשלושה כיוונים.
שפך נהר ודלתה – מפגש בין קו החוף לנהר.
לקו חוף יש אופי פרקטלי – לא משנה מאיזה מרחק מסתכלים עליו הוא תמיד נראה מפותל פחות או יותר באותה מידה.
כתוצאה מכך אורכו של קו חוף תלוי באורך ה"סרגל" איתו בוחרים למדוד את אורכו.
ככל שהסרגל קצר יותר, ניתן למדוד איתו יותר פיתולים, ובהתאם האורך הנמדד ארוך יותר.
בנוסף מידת התארכותו של קו החוף כאשר הסרגל מתקצר שונה מחוף לחוף ולכן בעייתי להשוות את אורכיהם של קווי חוף שונים, כי בכל סרגל יתקבל יחס שונה בין האורכים.
לכן כאשר מודדים את אורכו של קו חוף יש לציין את אורך הסרגל בו משתמשים (לרוב משתמשים ב"סרגל" באורך מסדר גודל של קילומטר).
קוֹ לַנְטָה (בתאית: เกาะลันตา) הוא אי בים אנדמן ששייך לתאילנד.
מבחינה מנהלית האי מתפקד כנפה במחוז קראבי.
חוקרים הסיקו מממצאים ארכאולוגיים כי האי הוא אחד מהקהילות העתיקות ביותר בתאילנד, אשר קיים כבר מן התקופה הפרהיסטורית.
הקמת הנפה ואכלוס האי החלו בחודש דצמבר 1901, ובשנת 1917 שונה שמו של האי לקו לנטה.
קו לנטה ממוקם בלב ארכיפלג איי החוף בקראבי.
האי מסומן כשטח הררי מתון.
חלקו הצפוני של האי ידוע בשם קו לנטה נוי.
חלקו הדרומי, הגדול יותר, נקרא קו לנטה יאי.
בשנת 2012 החלה בניית גשר אשר יקשר בין החלק הצפוני לדרומי, כדי להעלות את רמת התיירות באזור.
ההערכה היא שבניית הגשר תסתיים בתחילת שנת 2014.
מסביב לחופי האי שוכנות שוניות אלמוגים.
בלב האי נמצא ג'ונגל טרופי עתיק.
האי מתאפיין בעיקר בעצי מנגרובים, וחופיו חוליים.
האי הוא יעד תיירות פופולרי, בעיקר בגלל שוניות האלמוגים ויערות העד.
נכון לשנת 2005 מונה אוכלוסיית האי 15,233 תושבים.
כ-99% מתושבי האי הם מוסלמים.
האי מחולק לחמש נפות, אשר בהן 37 כפרים:
מספר שם הנפה שם הנפה בתאית כפרים מספר התושבים 1.קו לנטה יאיเกาะลันตาใหญ่86,7202.קו לנטה נויเกาะลันตาน้อย85,3603.קו קלאנגเกาะกลาง107,8354.קינג יאנגคลองยาง65,8605.סאלאדןศาลาด่าน54,725
קו טאפוּ (בתאית: เกาะตาปู) הוא אי הממוקם במפרץ פאנג נגה בים אנדמן בחופה המערבי של תאילנד.
האי מכונה גם "אי ג'יימס בונד" על רקע הסרט "האיש בעל אקדח הזהב" מסדרת הסרטים של ג'יימס בונד שצולם באי, והפך אותו למפורסם בעולם.
האי הוא סלע גיר שגובהו 20 מטרים, קוטרו בבסיסו 4 מטרים ובראשו 8 מטרים, ובשל צורתו הוא אתר תיירות פופולרי.
לא ניתן לבקר באי קו טאפו, ותיירים צופים בו מהאי הסמוך קאו פינג קאו, המצוי כ-40 מטרים מזרחית לקו טאפו.
קו למושב הוא שבועון המושבים וההתיישבות הכפרית בבעלות כנס מדיה בע"מ.
העיתון מופץ בחינם ב-40,000 עותקים במושבים ברחבי הארץ - דרך תיבות הדואר, במכולות ובצרכניות.
הנושאים שבהם עוסק העיתון הם חקלאות, אישים תושבי מושבים וחקיקה ורגולציה הנוגעים למושבים.
כמו כן, יש בעיתון טור ביקורת שירה וטור ביקורת ספרות.
העיתון נוסד בסוף שנות ה-80' של המאה ה-20, כעיתון מקביל לעיתון הדף הירוק, מקומון הקיבוצים.
שני העיתונים, קו למושב וכן הדף הירוק הוקמו במקור על ידי העיתונאי והסופר ישראל זמיר (בנו של יצחק בשביס-זינגר) כמוספים של עיתון על המשמר.
הגיליון הראשון של קו למושב יצא בשבעה בנובמבר 1989. באותו גיליון מסביר זמיר ב"דבר העורך" את הסיבות להוצאת העיתון: "יהיה אולי מי שיתמה: מה ל'על המשמר' - האכסניה שלנו ולמושבים?
על כך נענה, כי המאבק על דמותה של החקלאות במדינת ישראל הוא מאבקם של כל עובדי האדמה, מושבניקים כקיבוצניקים, מאבקם של החקלאים כולם, מכל סוגי ההתיישבות.
אם חלילה נגיע ליום השחור שמושבים יינטשו - אין לנו ספק, כי גם תורם של הקיבוצים ועובדי החקלאות בארץ כולה יגיע, כולנו בסירה אחת.
היינו רוצים להיות הבמה לאותה זעקה".מאוחר יותר, כשנסגר על המשמר בשנת 1995, נסגרו המוספים הללו.
מאוחר יותר, בינואר 1997 הוסדרה העברתם והוצאתם מחדש תחת קבוצת מעריב.
משנת 2018 קו למושב הוא אחד העיתונים היוצאים לאור תחת קבוצת "כנס מדיה" מקבוצת "כנס תערוכות"
עורך העיתון הוא עמוס דה וינטר.
בין כתבי העיתון: חני סלומון, יעקב לזר, עו"ד אפרת חקיקת, זהר נוי, נחמן גלבוע, אלמוג סורין, עדינה בר-אל, עמרם קליין.
מעורכי העבר של העיתון: דרור יוסף, עמי רוז'נסקי, ליאורה שואט, ישראל זמיר.
קו טלפון אדום הוא קו טלפון מוצפן להעברת מסרים סודיים בצורה מאובטחת וישירה.
בעברו קו אדום היה קו תקשורת להעברת שיחת טלפון אוטומטית אל יעד שהוגדר מראש ללא צורך בפעולה נוספת מצד המשתמש מלבד הרמת השפופרת.
כיוון שלא נדרשת פעולה נוספת על ידי המשתמש, מכשירי קו אדום לא כללו חוגה או לוח מקשים.
קו אדום במשמעות המקורית אינו מאפשר הוצאת שיחות אלא ליעדים שנקבעו מראש.
עם זאת, בשימוש מושאל מתייחס המושג למוקדי שירות שניתן להתקשר אליהם על ידי מספר טלפון ייעודי.
בפרט הכוונה למוקדי חירום המאוישים 24 שעות ביממה כגון מוקד החירום של המשטרה או קווי חירום למניעת התאבדויות.
ברית המועצות - ארצות הברית
הקו האדום המפורסם ביותר בין מדינות הוא הקו החם מוסקבה-וושינגטון, המכונה "הטלפון האדום", אם כי מעולם לא שימשו בקו זה מכשירי טלפון.
ההסכם להקמת הקו הישיר נחתם ב-20 ביוני 1963 עקב משבר הטילים בקובה והוא החל לפעול ב-30 באוגוסט אותה שנה.
נעשה בו שימוש בטכנולוגיה של טלפרינטר, שהוחלפה בהמשך בפקס ומאוחר יותר בדואר אלקטרוני.
ארצות הברית - הממלכה המאוחדת
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיים קו אדום בין רחוב דאונינג 10 והבונקר בחדרי המלחמה של הקבינט לבין הבית הלבן בוושינגטון.
בשנים 1943–1946 אובטח קו זה על ידי מכונת הצפנת הקול הראשונה שכונתה SIGSALY.
ברית המועצות - הרפובליקה העממית של סין
קו אדום בין מוסקבה לבייג'ינג היה בשימוש במהלך עימות הגבולות בין המדינות ב-1969, אולם הסינים סירבו למגעי השלום של הרוסים וגדעו את קו התקשורת.
לאחר שהושג פיוס בין האויבות לשעבר, הקו הוחייה ב-1996.
במהלך ביקורו של שארל דה גול בברית המועצות ב-1966 הוא הכריז על ייסוד קו אדום בין מוסקבה לפריז.
הקו שודרג מטלפקס למכונת פקס מהירה ב-1989.
ברית המועצות - הממלכה המאוחדת
קו אדום בין לונדון למוסקבה נוסד בעקבות אמנת-ידידות בין המדינות ב-1992. שדרוג לקו זה הוכרז בעת ביקורו של מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים ויליאם הייג במוסקבה ב-2011.
באוגוסט 2005 הסכימו הודו ופקיסטן לייסד קו אדום בין משרדי החוץ של אסלאמאבאד וניו דלהי על מנת למנוע אי-הבנות שעלולות להוביל למלחמה גרעינית
ארצות הברית וסין הקימו קו אדום הגנתי ב-2008 אך כמעט לא נעשה בו שימוש במקרי חירום.
סין והודו הודיעו על הקמת קו אדום בין משרדי החוץ של מדינותיהם תוך הדגשת מחויבותם לחיזוק הקשרים ו"בניית אמון הדדי".
נכון לאוגוסט 2015 הקו עדיין לא היה מבצעי
בפברואר 2013 מחלוקת איי סנקאקו עוררה מחדש את הכוונה לייסד קו אדום, הנושא הוסכם אך עקב התגברות המתיחות לא יצא אל הפועל.
קוריאה הדרומית - קוריאה הצפונית
הקו האדום בין סיאול לפיונגיאנג הוקם ב-18 באוגוסט 1972 ותוחזק על ידי הצלב האדום.
קוריאה הצפונית ביטלה את הקו ב-11 במרץ 2013, כחלק מהמתיחות הגואה בחצי האי של קוריאה.
קוריאה הצפונית פתחה את הקו מחדש ב-7 ביוני 2013
באוגוסט 2015 החל לפעול קו אדום בין וושינגטון לניו דלהי.
ההחלטה להקמת הקו התקבלה בעת ביקורו של ברק אובמה בהודו בינואר 2015. זהו הקו הראשון בין ראש ממשלת הודו לראש מדינה(הקווים האדומים האחרים של הודו הם בין משרדי חוץ).
קו מידע ושירות קולי (נקרא גם טלמסר - הלחם של טלפון-מסר), הוא מערכת טלפונית המשתמשת בטכנולוגית מענה קולי ומאפשרת שליחת וקבלת נתונים וביצוע פעולות ממוחשבות ללא ציוד קצה המיועד לכך, באמצעות הקשה על מקשי הטלפון או הוראה קולית תוך כדי שיחה.
מערכות מסוימות משתמשות בפרוטוקול API להנגשת מסדי נתונים חיצוניים מהאינטרנט.
מאז הפיכתם של הטלפונים החכמים לפופולריים בישראל, השימוש בקווי מידע הפך לנפוץ בעיקר בקרב חרדים המשתמשים בטלפון כשר שאינו מאפשר תקשורת נוספת מלבד שיחה, או עיוורים.
בטרם זאת, היה השימוש בקווי המידע והשירות נפוצים בקרב הציבור הרחב.
השימושים היו: הצבעה, בתוכניות טלוויזיה בעיקר, רישום למבצעים ופעילויות, קבלת מידע (כדוגמת מתכונים).
בשנות ה-90 אף ניתנה קידומת לשירותים אלו - 055, בשנת 1999 שונתה הקידומת ל-1212.
כל הבנקים בישראל מפעילים קווי מידע בהם ניתן לשמוע באמצעות הקשת מספר זהות וסיסמה, את יתרת חשבון הבנק, ואת הפעולות האחרונות שבוצעו בו.
כמו כן ניתן לבצע פעולות שונות כמן הזמנת פנקסי המחאות ללא צורך במענה אנושי.
גם חברות הסלולר השונות מפעילות קווי מידע קולי למנויים, ומחויבות בכך על פי תקנות משרד התקשורת.
מידע על זמני תחבורה ציבורית
קיימים קווי מידע שנועדו להחליף את היישומון "כל קו" של משרד התחבורה, בהם ניתן באמצעות הקשת קוד תחנה ומספר קו, לשמוע את מיקום האוטובוס המבוקש ואת המועד המשוער להגעתו.
וואטסאפ-פון הוא קו מידע קולי להעברת מסרים מיידיים שנועד להיות תחליף ליישומון המוכר וואטסאפ.
לכל קבוצה מספר טלפון המוקצה עבורה, כאשר ההתקשרות אליו אפשרית רק ממספר מזוהה שהוגדר מראש כחבר בקבוצה.
למתקשרים ניתנת האפשרות לשמוע את ההודעות הקיימות או להקליט הודעה חדשה.
כאשר מוקלטת הודעה חדשה מבצעת המערכת צינתוק עם זיהוי המספר של הקבוצה לכל המספרים שהוגדרו כחברים בקבוצה זו, כך שידעו לבצע שיחה חוזרת כדי לשמוע את ההודעה.
חלק מהקבוצות מאפשרות גם שיתוף הודעות לקבוצות אחרות, וכן השארת הודעה אישית למשתמש מסוים, דבר המגביר את האפקט של הוואטסאפ-פון כרשת חברתית.
קווי מידע קולי רבים משתמשים במערכת להשמעת שיעורי תורה.
הוותיקים שבהם הם קווי המידע של קול הלשון וקול הדף.
קו מידע קהילתי הוא קו מידע קולי להשמעת תוכן קהילתי הכולל שיעורי תורה והרצאות מרבני הקהילה, זמני התפילות וקבלת קהל אצל האדמו"ר או הרב, עדכונים על שמחות בקרב בני הקהילה, וכדומה.
השימוש בקווי מידע קהילתיים נפוץ מאוד בקרב חרדים ובעיקר במגזר החסידי.
קיימים קווי מידע בהם מושמעים דיווחי חדשות, הם משמשים כערוץ תקשורת נפוץ בציבור החרדי.
כמו כן חלק מתחנות הרדיו מפעילות קו מידע בו ניתן לשמוע שידור חי של התחנה וארכיון תוכניות.
שימושים נוספים הם, חיפוש ושמיעת מידע, שיחות ועידה, מענה לשאלות טריוויה או סקרים, ביצוע הזמנת מוצרים, תשלומים באשראי, 'מילוי' טפסים, רישום נוכחות עובדים, שליחת וקבלת דואר אלקטרוני ומסרונים, ביצוע פעולות מרחוק כמו פתיחת שער חשמלי או הצתת מבערים, הקראה של דפי אינטרנט ועוד.
בחודש מרץ 2018 הודיע חבר הכנסת אורי מקלב כי יפעל להקמת אפשרות להטענת רב קו דרך שיחה לקו מידע קולי, לטובת אנשים שאינם משתמשים באינטרנט.
קיימות מספר אפשרויות לקליטת נתונים באמצעות קו מידע קולי.
הדרך הפשוטה לקליטת הנתונים היא באמצעות חיוג טונים על ידי מקשי הטלפון.
לדוגמה המערכת מזהה את המספר לפי טון החיוג.
ישנן מערכות המתוכננות לקלוט טקסט באמצעות קליטת מספרים ותרגומם לאותיות על פי האותיות המוצגות בדרך כלל על מקשי הטלפון.
לדוגמה להקשת המילה "וויקיפדיה" יש להקיש מימין לשמאל:
המערכת מבצעת החלפה של הספרות ומציגה אותם למנהל כטקסט.
אפשרות נוספת לקליטת נתון שאינו מספרי באמצעות הקשת מספר היא על ידי יצירת ערכים מוגדרים מראש.
ניתן לקלוט נתונים באמצעות הקלטה קולית.
לדוגמה, המערכת שומרת את ההקלטה כקובץ אודיו אותו יוכל המנהל לשמוע לאחר מכן באמצעות ניהול המערכת.
קיימות מערכות המשולבות עם תוכנה לזיהוי דיבור, המשתמש מקליט את המילים שברצונו 'לכתוב', והמערכת מתרגמת אותן לטקסט.